date
enkrat
objamen
!
“
In
sestri
se
zopet
objameta
in
potočita
še
nekaj
solz
veselja
.
„
O
,
le
čakaj
,
da
jih
vidiš
,
naše
ljudi
.
Sedaj
so
pri
otavi
...
Veš
,
on
je
še
krepak
.
“
„
Tudi
ti
si
še
pri
moči
.
Meni
se
pa
leta
bolj
poznajo
...
Tudi
moj
je
starejši
od
tvojega
.
“
„
Sedi
in
odpočij
se
!
...
Vem
,
da
si
lačna
.
“
Marjeta
odhiti
v
kuhinjo
,
da
vrže
kaj
na
ponev
...
Oh
,
kako
je
človek
potem
vesel
,
ako
sestre
dolgo
ne
vidi
!
...
Kako
ji
rad
postreže
z
najboljšim
,
kar
ima
pri
hiši
.
In
jajec
in
masla
v
nobeni
dobri
kmetski
hiši
ne
manjka
...
Marjeta
je
kmalu
nekaj
vtepala
.
„
Ta
ima
tudi
otroke
!
“
misli
si
Maruša
,
ko
sede
na
stol
.
V
njenem
srcu
je
vstajalo
nekaj
nevoščljivosti
podobnega
.
„
Vsak
je
srečnejši
od
mene
,
celo
moja
sestra
!
“
...
In
nasloni
se
k
mizi
,
ter
podpre
z
rokami
in
dve
debeli
solzi
kaneta
na
belo
javorjevo
mizo
...
Obriše
se
trdo
,
kakor
bi
hotela
izbrisati
vse
otožne
misli
...
Ko
je
povžila
tolsti
jajčnjak
in
ga
zalila
s
tepkovcem
,
bila
je
zopet
stara
,
pogumna
Maruša
.
Sedaj
sta
se
začeli
povpraševati
sestri
po
tem
in
onem
,
pripovedovali
sta
si
to
in
ono
...
V
dolgih
letih
ločitve
se
je
bilo
pripetilo
mnogo
,
kar
je
bilo
vredno
in
potrebno
omeniti
.
Radost
in
žalost
si
podajata
v
našem
življenju
roke
,
za
vsakdanjimi
težavami
in
solzami
pridejo
tudi
urice
tihe
,
srečne
zadovoljnosti
,
ki
nam
lajšajo
in
slade
težo
življenja
.
Ko
je
Marjeta
vse
povedala
,
kaj
se
je
predrugačilo
na
domu
od
takrat
,
ko
je
odpeljal
bogati
kmet
Debeloglav
Marušo
daleč
,
daleč
z
doma
,
tja
na
Višavo
,
pripovedovala
je
Maruša
na
dolgo
in
široko
zgodbo
svojega
zakonskega
življenja
na
Višavi
...
Marjeta
je
izvedela
,
kako
ima
Maruša
dobrega
moža
,
kako
je
bogata
,
kako
bi
bila
srečna
ves
čas
,
ako
bi
...
In
slišala
je
ono
dolgo
,
otožno
pesem
,
ki
je
leta
in
leta
igrala
v
Marušinem
srcu
in
vzbujala
v
njej
ljubosumje
,
ki
je
bila
vzrok
hudim
duševnim
bojem
in
razporu
z
možem
.
Ej
,
da
bi
tega
ne
bilo
!
...
In
pripovedovala
je
dalje
:
„
Oh
,
še
vse
bi
bilo
,
samo
ko
bi
on
v
tega
fanta
,
ki
ga
jaz
ne
maram
,
ne
bil
tako
zateleban
.
—
Pravi
,
da
bode
dal
vse
temu
,
vse
,
in
potem
pridejo
na
Višavo
drugi
ljudje
...
O
,
jaz
že
vem
,
kdo
pride
...
A
,
jaz
ne
maram
,
da
bi
taki
ljudje
vživali
moje
žulje
...
Jaz
vzamen
svoj
delež
,
in
ga
zapustim
,
komur
jaz
hočem
,
ne
pa
takemu
,
ki
mi
ni
ne
v
peto
,
ne
v
šesto
.
“
...
„
Prav
imaš
,
Maruša
!
Nič
ne
daj
!
“
seže
v
besedo
Marjeta
.
„
Ne
videla
bi
rada
,
ako
bi
se
razdrobila
Višava
,
pa
vendar
,
raje
naj
se
razdrobi
,
kakor
bi
pa
vživali
ljudje
,
katerih
jaz
trpeti
ne
morem
.
O
,
Ivan
,
Ivan
!
Kako
sem
te
imela
rada
!
...
Seveda
ne
vzamem
premoženja
seboj
,
a
dala
ga
bodem
,
komur
bodem
hotela
...
Prišla
sem
danes
nalašč
domov
,
da
vidim
tebe
,
da
vidim
tvoje
...
Marjeta
,
ker
nimam
nikogar
svojih
,
prepustila
bodem
svoj
del
tebi
ali
—
kateremu
tvojih
otrok
.
“
...
To
rekši
pogleda
sestro
.
Marjeti
se
zjasni
obraz
,
zadovoljen
smehljaj
se
prikaže
ob
ustih
...
„
Oh
,
ljuba
sestra
!
...
Vidim
,
da
nisi
še
nas
pozabila
...
Škoda
bi
bilo
domačije
na
Višavi
,
pa
vendar
,
ako
ni
drugače
,
vzemi
svoj
del
...
Jaz
sicer
ne
govorim
zase
,
saj
nam
ničesar
ne
manjka
,
—
drugim
ljudem
pa
vendar
tudi
ne
gre
tvoj
delež
.
Ampak
,
nekaj
druzega
.
“
...
„
Kaj
?
—
Le
povej
!
...
Treba
je
dobro
premisliti
.
“
Marjeta
se
ozre
kakor
spreten
igralec
,
predno
vrže
karto
.
„
Domačije
je
pa
tudi
škoda
...
Take
se
ne
spravi
brž
skupaj
.
Najbolje
bi
bilo
,
da
ostane
vse
skupaj
.
Veš
,
eno
ti
bom
povedala
...
Ti
si
moja
sestra
!
...
Takole
naredita
ti
in
on
...
Kar
je
njegovega
,
da
fantu
;
ti
daš
pa
moji
hčeri
,
naši
Reziki
,
kar
je
tvojega
;
pa
bode
prav
...
In
,
da
ne
bode
treba
posestva
razbiti
,
naj
se
fant
in
naša
dekle
vzameta
!
Tako
bode
prav
!
“
„
Marjeta
!
“
...
vzklikne
Maruša
iznenadena
.
„
Marjeta
!
...
Ti
si
...
“
„
Ne
zameri
!
...
Ne
bodi
huda
...
Jaz
sem
ti
samo
svetovala
...
Naredita
pa
,
kakor
hočeta
.
“
„
Marjeta
!
...
Ti
si
mi
šele
odprla
oči
!
...
Ti
si
mi
pokazala
pot
...
Jej
,
da
te
že
prej
nisem
obiskala
...!
“
Marjeta
je
bila
zadovoljna
z
učinkom
svojih
besedij
...
„
Oh
,
da
nisem
že
prej
mislila
na
to
...!
;
Tako
bode
prav
!
Marjeta
,
ravno
tako
bode
?
Kakšno
je
pa
dekle
?
“
„
O
,
naše
dekle
?
Naša
Rezika
?
...
O
,
dekle
je
pa
tako
...!
Gotovo
ti
bo
všeč
.
Velika
je
in
močna
...!
“
„
To
je
prav
...!
“
„
Pri
nas
vse
odmeri
;
večji
je
kakor
oče
...!
In
močna
!
Ako
nihče
ne
ukroti
junca
,
ona
ga
.
Zavpije
nad
njim
in
za
smrček
ga
prime
,
pa
ji
je
pokoren
.
In
kaj
je
bila
enkrat
naredila
,
ko
je
še
pasla
,
da
ti
še
to
povem
.
Bahačev
pastir
ji
je
bil
zanjke
populil
,
ko
je
nastavljala
ptičem
,
pa
sta
se
stepla
za
to
.
Pa
kaj
je
naredila
?
Tisti
fant
se
ni
nobenega
bal
,
a
ona
se
zapraši
vanj
,
zagrabi
ga
in
zažene
čez
dva
grma
v
grapo
med
skale
,
kjer
je
ležal
kakor
je
dolg
in
širok
,
dokler
ga
niso
vzdignili
.
In
kaj
je
bilo
?
...
Nogo
je
imel
zlomljeno
,
da
še
dandanes
šepa
...
Tako
ga
je
bila
zaznamovala
.
“
„
Ta
bo
prava
!
Ali
ni
še
imela
nobenih
snubačev
...?
“
„
Kajpak
...!
Kadar
denar
zvenči
,
se
daleč
sliši
...
Tam
izza
gor
je
bil
prišel
jeden
,
pa
nismo
naredili
.
Dejal
je
:
to
je
fant
...
Pa
je
šel
.
—
Mi
smo
se
seveda
smejali
,
ker
nam
ni
verjel
,
da
bi
bila
naša
Rezika
dekle
,
pa
kaj
smo
hoteli
.
Prišlo
jih
je
potlej
še
več
,
pa
smo
videli
,
da
bi
bili
vsi
raje
denar
,
kakor
Reziko
,
zato
nismo
silili
vanje
.
Ah
,
da
ti
še
to
povem
.
Enkrat
je
bil
prišel
sosedov
hlapec
trkat
na
okno
...
Kadar
se
Rezika
tega
spomni
,
tolče
se
vselej
od
smeha
ob
kolena
.
Začel
ji
je
nekaj
potihoma
pripovedovati
in
ji
je
rekel
:
‚
Rezika
,
jaz
te
ljubim
!
‘
Takrat
pa
plosk
!
pade
Rezikina
roka
po
njegovih
zobeh
,
da
je
kar
zastokal
in
se
izgubil
v
temi
...
Gotovo
mu
je
kakšen
zob
izbila
,
ker
zjutraj
je
bilo
po
tleh
vse
krvavo
in
od
takrat
si
zmeraj
usta
tišči
,
kadar
ga
kdo
vidi
...
Potlej
smo
imeli
pa
mir
in
sedaj
čakamo
...
“
„
To
je
prav
,
da
je
taka
...!
Oh
,
kaj
bi
bila
jaz
počela
...
Rezika
je
moja
...
Nji
bodem
vse
zapustila
...
To
je
prava
ženska
,
ravno
taka
je
pri
nas
potrebna
“
,
veseli
se
Maruša
.
Marjeti
je
bilo
tudi
prav
.
„
E
-
e
,
moj
mož
bode
vesel
,
ko
izve
...
Ta
bo
imela
lahko
fanta
v
strahu
.
“
„
O
,
nič
se
ne
boj
...!
Njena
beseda
in
pest
ga
bo
krotila
,
ako
bode
hotel
pozabiti
,
kdo
je
njegova
žena
.
Zato
ti
jamčim
.
“
„
Saj
pravim
,
ta
bode
prava
...!
Kakor
nalašč
za
nas
.
“
Med
obema
je
kraljevalo
najlepše
soglasje
.
Maruša
je
bila
vesela
,
ker
je
našla
pot
iz
zagate
,
iz
katere
ni
mogla
najti
izhoda
.
Marjeta
je
pa
bila
zadovoljna
,
nu
...!
Katera
mati
pa
bi
ne
bila
zadovoljna
,
ako
njena
hči
hipoma
pride
do
moža
in
dobre
domačije
,
zlasti
,
ako
je
tako
—
saj
veste
,
—
da
snubači
ravno
niso
na
izbero
...
In
kako
je
obema
tekel
jeziček
.
Vse
malenkosti
sta
hoteli
vedeti
druga
od
druge
.
Iz
daljave
se
je
oglašalo
ukanje
,
ki
je
prihajalo
vedno
bližje
.
Kmalu
se
je
zdelo
Maruši
,
da
je
nekdo
zaukal
pod
oknom
.
„
Kdo
je
pa
vendar
tako
vesel
?
“
vpraša
Maruša
.
„
O
naša
Rezika
je
,
...
naša
Rezika
zna
bolj
ukati
kakar
katerikoli
fant
...!
Tak
glas
ima
kakor
vijoglavka
...!
Gotovo
že
peljejo
otavo
domov
!
—
Pojdiva
jim
naproti
.
“
In
šli
sta
na
dvor
.
Kmalu
pripeljejo
visoko
naložen
voz
otave
.
Na
njem
sta
sedela
Rezika
in
brat
.
Dekle
še
enkrat
iztegne
vrat
in
zauka
,
ko
se
ustavi
voz
.
„
Da
bi
si
skoraj
gobec
razklenila
!
“
želi
ji
oče
,
ki
je
stopil
k
volom
.
Fant
spleza
ob
žrdi
z
voza
.
„
Gašper
!
...
Gašper
...!
Mene
pogledi
!
“
vpije
dekle
.
„
Ti
ne
znaš
tako
urno
priti
z
voza
.
“
Takrat
se
zažene
dekle
z
voza
,
njena
krila
zafrfotajo
po
zraku
in
štrbunk
...!
počenila
je
na
tla
,
zakrohotala
se
in
zdirjala
k
materi
pred
hišo
.
„
Ti
nesrečna
punica
,
ti
!
“
vpije
mati
.
„
Vrat
si
bodeš
zlomila
,
ali
pa
noge
.
—
Le
pojdi
!
“
„
Kdo
je
pa
ta
baba
?
“
vpraša
Rezika
oblastno
,
ko
vidi
neznano
žensko
in
pogleda
izpod
čela
.
„
Zijalo
...!
Teta
so
...!
Roko
jim
daj
!
“
posvari
mati
.
„
Teta
?
“
začudi
se
deklica
.
„
Jaz
jih
nisem
poznala
.
“
„
Le
pojdi
sem
,
Rezika
moja
.
Teta
sem
,
prava
tvoja
teta
!
“
izpregovori
Maruša
.
„
Moja
teta
?
“
Rezika
poda
Maruši
desnico
.
Z
vidno
zadovoljnostjo
motri
Maruša
Reziko
,
držeč
njeno
desnico
.
„
Otrok
moj
!
“
vsklikne
Maruša
in
potegne
Reziko
k
sebi
.
„
Oh
,
kako
sem
srečna
,
ker
te
imam
.
O
,
hčerka
moja
,
otrok
moj
...
“
Objemala
jo
je
in
solze
so
ji
igrale
v
očeh
.
Rezika
jo
je
gledala
z
izbuljenimi
očmi
in
se
režala
kakor
maček
,
kateremu
drgneš
dlako
navzgor
.
„
Teta
,
vi
ste
pa
res
čudni
!
“
S
temi
besedami
se
izvije
Rezika
iz
njenih
objemov
.
„
Viš
jo
,
našo
Marušo
!
“
ogovori
Marjeta
bližajočega
se
moža
.
„
Molili
smo
že
zanjo
,
ker
smo
mislili
,
da
je
že
mrtva
,
ker
nismo
toliko
časa
ničesar
slišali
o
njej
.
“
„
Pozdravljena
!
To
je
moj
sin
!
E
,
Glavani
smo
tiči
!
Hahaha
!
“
„
Dolgo
se
nismo
videli
.
Tudi
vas
ni
bilo
nobenega
pridišati
na
našo
Višavo
.
Odtujili
smo
se
nekam
drug
drugemu
.
“
„
O
,
Maruša
,
nič
ne
misli
,
vedno
si
nam
bila
v
mislih
.
Dostikrat
smo
se
te
spominjali
v
molitvi
“
,
izgovarja
se
sestra
.
„
E
,
tolikokrat
kot
ona
nas
...
Se
bomo
pa
sedaj
bolj
pomenili
“
,
zavrne
jo
mož
.
„
Ti
čeljust
!
Pameti
nimaš
na
jeziku
!
“
krega
moža
in
nadaljuje
:
„
E
,
da
si
le
prišla
,
da
se
kaj
pomenimo
.
“
Pomenkovali
so
se
dolgo
,
dolgo
...
Drugega
dne
se
je
Maruša
zopet
s
solzami
v
očeh
poslovila
od
svoje
sestre
.
Marjeta
je
ihtela
in
zdihovala
:
„
Maruša
!
...
Zakaj
že
greš
?
...
Oh
,
kdaj
te
bomo
videli
...?
“
„
O
,
saj
bom
še
prišla
...!
O
,
sedaj
vem
,
kje
so
moji
ljudje
...!
“
„
Nikar
nas
ne
pozabi
...!
Rezika
naj
te
spremi
!
“
„
I-jav
...!
Saj
sami
vedo
kam
domov
!
“
oglasi
se
Reza
.
Zato
jo
mati
ostro
pogleda
.
„
Eh
,
Rezika
,
nekaj
časa
pa
pojdeš
vendar
z
menoj
...
Nič
se
me
ne
boj
!
“
„
Kaj
?
...
Saj
mora
iti
,
kdo
jo
bo
pa
vprašal
...
Vzemi
culo
in
odnašaj
!
“
ukaže
oče
,
ki
je
zvedel
po
noči
,
iz
katere
luknjice
pihlja
veter
.
Reza
se
jezno
namrdne
in
pograbi
navezano
culo
.
Maruša
se
poslovi
od
vseh
.
„
Ostanimo
si
prijatelji
in
dobri
!
“
„
Rezika
,
pametno
se
obnašaj
,
da
se
teti
ne
zameriš
,
veš
,
radi
te
imajo
...!
Nikar
vso
pot
ne
veči
!
Teta
menda
ne
slišijo
radi
.
Raji
se
kaj
pametnega
zmeni
.
“
Te
potrebne
opomine
da
mati
hčerki
na
pot
.
In
dobra
hčerka
je
ubogala
.
Tako
jo
je
nekaj
naganjalo
,
da
bi
jo
zakrozila
na
vse
grlo
,
pa
se
je
vendar
premagovala
in
se
razgovarjala
s
teto
,
ki
je
hotela
vedeti
to
in
ono
.
Toda
o
gospodinjstvu
ni
vedela
mnogo
.
Kuhala
ni
še
nobenkrat
in
šivati
je
znala
samo
s
hodnikovim
koncem
kaj
debelega
.
Eh
,
vse
drugače
ji
je
pa
tekel
jeziček
,
ko
je
pripovedovala
,
kako
je
ptičem
nastavljala
,
kako
junaško
se
je
s
pastirji
pretepala
,
kako
se
je
boji
sosedov
hlapec
in
se
pokori
za
greh
:
„
Rezika
,
jaz
te
ljubim
!
“
Eh
,
kako
je
poskakovala
pri
teh
ljubih
spominih
.
Kako
je
krilila
s
prosto
roko
po
zraku
,
kakor
da
bi
hotela
priklicati
tolpo
pastirjev
na
boj
.
„
Kaj
te
skrbi
!
“
je
odgovarjala
predrzno
znancem
,
ki
so
jo
srečujoč
vpraševali
:
„
Reza
,
kam
pa
?
“
Eh
,
kako
bi
bila
povalila
tega
in
onega
po
cesti
,
ako
bi
ne
bil
odjadral
spotoma
.
Teti
Maruši
seveda
niso
bile
všeč
vse
dekletove
lastnosti
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
zna
premalo
gospodinjiti
,
da
ne
ve
mnogo
kuhinjskih
skrivnostij
in
drugih
malenkostij
.
Všeč
ji
je
pa
bila
njena
srčnost
in
bojevitost
.
„
To
je
dekle
!
“
mislila
si
je
večkrat
.
„
S
to
ne
bode
nihče
pometal
.
“
Ah
,
kolikokrat
si
je
želela
poguma
in
moči
,
da
bi
bila
svojim
besedam
in
željam
pomagala
do
veljave
.
Kolikokrat
je
morala
zato
odnehati
,
ker
se
je
ni
nihče
bal
.
Poslej
bo
pa
na
Višavi
drugače
.
O
,
le
naj
da
Ivanu
svoj
del
,
toda
vzeti
bo
moral
mojo
Reziko
!
O
,
ta
ga
bo
že
krotila
,
ako
bo
mislil
tudi
še
potem
na
tistega
deklica
v
Samoti
.
Te
misli
so
se
ji
vrivale
spotoma
.
In
ko
se
je
Maruši
zdelo
,
da
jo
že
dovolj
daleč
spremlja
,
ustavi
se
in
reče
:
„
Rezika
,
dovolj
daleč
si
mi
odnašala
;
le
vrni
se
!
Pridna
bodi
in
materi
pomagaj
v
kuhinji
!
Meni
si
všeč
.
Ako
bodeš
pridna
,
te
ne
bom
pozabila
.
Z
moškimi
se
nikar
ne
pečaj
!
“
„
I-jov
!
—
Tako
prevrnem
vsakega
,
ki
mi
kaj
hoče
,
da
se
komaj
pobere
.
Vsi
se
me
boje
.
“
„
Prav
imaš
!
“
Maruša
jo
ginjena
objame
in
reče
:
„
O
,
da
bi
bila
že
skoraj
ti
pri
meni
!
“
Reziki
se
je
zdelo
objemčkanje
čudno
in
nenavadno
.
Zato
je
rekla
:
„
E
,
da
bi
ne
bili
vi
moja
teta
,
to
bi
vam
pokazala
!
“
In
je
grozeče
zamahnila
s
pestjo
po
zraku
.
Nato
zavihra
kot
burja
nazaj
brez
slovesa
.
„
To
je
dekle
!
“
S
tem
prepričanjem
zre
Maruša
za
njo
z
lahkim
srcem
.
Kmalu
pa
prinese
rahla
sapica
glasno
njeno
pope
vanje
:
Mi
smo
pa
s
kraja
tacega
,
da
z
valjamo
fanta
vsacega
.
Maruša
vleče
na
uho
in
mrmra
pred-se
:
„
Res
,
kakor
vijoglavka
!
Glas
pa
ima
!
“
Potem
pa
tudi
Maruša
ubere
svojo
pot
.
Še
dolgo
,
dolgo
so
igrali
v
zraku
odmevi
—
neskončne
pesmi
,
s
katero
si
je
krajšala
Rezika
dolgočasno
potovanje
:
Holadri
—
holadra
,
holadri
—
holadra
,
holadri
—
holadra
,
holadrija
,
drija-drom
.
Dobre
volje
pride
Maruša
domov
.
Veselje
je
žarelo
na
njenem
zgrbančenem
obrazu
,
njena
beseda
je
zvenela
prijazno
,
oči
so
zrle
ljubeznivo
moža
in
Ivana
in
zgovorna
je
bila
tako
,
kot
je
bila
nekdaj
,
nekdaj
,
v
časih
,
katerih
se
je
Debeloglav
komaj
še
spominjal
.
Vse
je
hotela
vedeti
,
kaj
so
delali
doma
,
kaj
so
jedli
,
kaj
se
je
zgodilo
posebnega
...
In
to
se
je
zdelo
vsem
dobro
,
prijetno
,
in
mož
je
veselo
vzdihnil
:
„
Spreobrnjenje
!
...
O
,
čast
Bogu
!
...
Pri
Materi
Božji
na
Zaplazu
se
gode
čudeži
,
to
vidim
...
O
,
le
zakaj
moja
ljuba
Maruša
ni
že
prej
šla
tja
...
Ah
,
imeli
smo
pekel
,
živ
pekel
,
a
sedaj
bode
na
Višavi
zopet
raj
,
pravi
raj
,
kakoršen
je
mogoč
na
zemlji
.
“
...
Debeloglavovo
srce
je
bilo
polno
pobožne
hvaležnosti
.
„
O
,
tudi
jaz
prihitim
h
tebi
,
Mati
Božja
Zaplaška
,
da
sprejmeš
mojo
srčno
zahvalo
,
ter
jo
izročiš
svojemu
sinu
za
čudež
,
ki
ga
je
storil
na
moji
ženi
...
Spreobrnjenje
!
...
Spreobrnjenje
!
...
O
,
milost
božja
,
kako
si
velika
!
“
Ah
,
kako
radostno
je
zakopitljalo
Debeloglavovo
srce
,
ko
je
po
dolgem
času
poteklo
iz
njenih
ust
prisrčno
ime
:
„
Naš
Ivanek
.
“
Tudi
Ivan
je
bil
očaran
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
odmev
že
davno
pozabljene
pesmi
,
po
kateri
je
še
vedno
hrepenelo
njegovo
srce
.
Oj
,
kako
je
bilo
prijetno
na
Višavi
!
Povsod
so
bili
zadovoljni
obrazi
,
prisrčna
beseda
je
prišla
iz
vsakih
ust
.
Tega
je
bil
najbolj
vesel
gospodar
!
...
Zato
se
ni
mogel
premagati
in
je
v
nedeljo
v
mraku
razodel
svoje
veselje
tudi
ženi
:
„
Mara
!
...
O
,
ko
bi
ti
vedela
,
kako
sem
vesel
,
ker
je
zopet
tako
,
kakor
je
bilo
nekdaj
,
ko
si
bila
ti
vedno
vesela
in
dobre
volje
in
ni
bilo
med
nama
trde
besede
...
O
,
da
bi
bilo
vselej
tako
!
...
Obupal
sem
že
bil
in
sem
mislil
,
da
ti
je
narejeno
,
sedaj
pa
vidim
,
da
ti
je
božja
pot
pomagala
...
Sedaj
vem
,
da
Mati
Božja
z
Zaplaza
pomaga
vsakemu
,
ki
se
zateče
s
svojimi
prošnjami
k
njej
...
O
,
Mara
,
vem
,
da
si
goreče
molila
...
In
prav
si
imela
!
...
Tudi
jaz
pojdem
na
Zaplaz
...
Materi
Božji
se
moram
zahvaliti
.
“
„
Kaj
pak
,
Janez
!
...
Zahvaliti
se
moraš
.
Ta
mi
je
pomagala
...
Glej
!
...
Ko
sem
molila
na
Zaplazu
in
sem
se
spomnila
,
kolikrat
sem
bila
tam
gori
kot
deklica
,
spomnila
sem
se
tudi
domačije
...
In
storilo
se
mi
je
milo
po
njej
...
Domov
me
je
nekaj
vleklo
,
domov
na
Globoko
,
k
svojim
ljudem
...
In
šla
sem
...
“
„
Doma
si
bila
tudi
?
“
začudi
se
mož
.
„
Glej
,
glej
,
pa
mi
nič
ne
poveš
!
“
„
Malo
sem
se
te
bala
,
pa
sem
rajše
molčala
...
Šla
sem
domov
...
Ah
,
kako
mi
je
storilo
to
dobro
!
...
Videla
sem
hišo
,
okoli
katere
sem
tekala
mlada
deklica
,
videla
sem
ljube
vinske
gorice
,
slišala
šumenje
potoka
,
ki
dere
za
vasjo
čez
slapove
,
in
videla
sem
ljubo
sestro
...
“
„
Ali
je
zdrava
?
“
„
O
,
da
!
—
Čvrsta
je
in
zdrava
...
In
srečna
je
.
Bog
ji
je
dal
otroke
,
s
katerimi
je
srečna
.
Nekaj
jih
je
že
pomožila
.
“
„
Glej
!
Glej
!
“
„
In
tudi
sina
jima
je
Bog
dal
,
ki
bode
gospodaril
na
domu
...
In
jedno
hčerko
imata
še
doma
...
“
„
Bode
pa
zopet
svatba
...
Je
čedno
dekle
?
“
„
Rezika
?
...
Lepa
!
...
O
,
ko
bi
jaz
imela
tako
,
kako
bi
bila
vesela
!
...
Lej
,
ljubi
mož
,
da
ti
še
to
povem
:
Obšla
me
je
bila
taka
želja
po
otrokih
,
pa
sem
si
mislila
:
Oh
,
ko
bi
bila
Rezika
moja
!
“
...
„
Hahaha
...
Se
vedno
si
otročja
!
“
„
To
bi
bilo
lepo
,
mislila
sem
si
in
sem
to
tudi
Marjeti
omenila
,
in
ona
mi
je
rekla
:
Pa
jo
imej
!
“
„
Hahaha
...
Kaj
pa
bodeš
ž
njo
?
“
„
Glej
ga
!
...
Ti
imaš
Ivana
,
jaz
bodem
imela
pa
Reziko
...
Ah
,
lepo
dekle
je
to
!
...
Velika
je
in
močna
,
da
se
nikogar
ne
boji
.
“
Mož
jo
je
čudno
pogledal
,
ker
je
ni
razumel
.
„
Ravno
za
nas
bode
...
Boljšega
dekliča
bi
na
vsem
svetu
ne
mogli
dobiti
...
Kmalu
pojdeva
po
njo
...
“
„
Mara
!
Mara
!
Ali
se
ti
blede
?
“
vpraša
jo
mož
prestrašen
in
jo
prime
za
roko
.
„
Zakaj
?
Vidim
,
da
me
ne
razumeš
.
Zato
me
poslušaj
!
Rezika
bo
moja
hčerka
!
“
„
Mara
!
“
„
Ti
imaš
sina
,
a
jaz
moram
imeti
hčerko
.
O
,
kako
sem
srečna
,
ker
sem
šla
na
Zaplaz
!
O
,
kako
je
prav
,
da
moja
sestra
ni
še
vseh
otrok
pomožila
!
O
,
ta
Rezika
!
Kako
mi
je
všeč
!
Kaj
ne
,
Janez
,
ti
bodeš
dal
svoje
Ivanu
,
a
jaz
svoje
Reziki
?
Kaj
ne
?
“
„
Mara
!
Ti
blazniš
!
“
To
rekši
spusti
njeno
roko
in
se
stresne
.
„
Ne
bodi
!
Ne
bodi
!
Zakaj
bi
norela
?
Od
veselja
?
Lej
,
ali
ni
to
prav
?
Lej
,
kako
bode
to
lepo
!
Ti
imaš
sinka
in
jaz
hčerko
,
ti
daš
njemu
in
jaz
njej
,
in
,
Janez
,
da
bode
vse
prav
in
tako
kakor
je
sedaj
,
bodeta
se
tvoj
Ivan
in
moja
Rezika
vzela
!
“
In
besede
so
zvenele
tako
ljubeznivo
,
tako
sladko
.
„
Satan
!
Ti
si
bila
na
božji
poti
?
“
„
Kje
pak
?
“
„
Ja
,
pri
satanu
!
To
je
vdihnil
v
te
satan
,
pravi
satan
!
“
„
Nikar
se
ne
jezi
,
Janez
!
Tako
je
prav
!
Le
pomisli
!
In
ti
pojdeš
na
Globoko
,
kakor
si
šel
na
Visoko
,
in
pripelješ
semkaj
tudi
mojo
Reziko
,
ki
je
pridna
deklica
!
“
„
Jaz
?
Hahaha
!
Jaz
ne
pojdem
,
pa
tudi
ti
ne
pojdeš
!
Raji
jo
izpodbijem
,
predno
bi
prestopila
prag
moje
hiše
!
O
,
Bog
!
O
,
Bog
!
“
Naenkrat
so
izginile
vse
prijetne
misli
,
ki
jih
je
gojil
o
raju
na
Višavi
.
Nade
so
ga
ogoljufale
,
zato
ga
je
obšla
silna
žalost
,
saj
je
videl
pred
seboj
le
dolgo
vrsto
dnij
brez
veselja
,
brez
zadovoljnosti
,
brez
sreče
.
In
to
bridko
spoznanje
je
rodilo
solze
,
ki
so
mu
zaiskrile
v
očeh
in
druga
za
drugo
polzele
po
licu
.
Ah
,
kako
bi
bil
rad
ustavil
solze
,
toda
ali
jih
je
mogel
?
Besnost
se
je
zbirala
na
Marušinem
obrazu
,
da
je
komaj
zadrževala
strast
,
ki
je
hotela
s
staro
močjo
privreti
na
dan
.
„
Janez
!
O
,
ti
!
Čak
,
da
ti
povem
,
kaj
mislim
:
Rezika
naj
bode
Ivanova
nevesta
!
“
„
Satan
!
Satan
!
To
dela
satan
!
“
To
rekši
gre
Debeloglav
od
žene
proč
.
Maruša
se
reži
za
njim
in
vpije
:
„
Le
beži
!
Meni
itak
ne
moreš
uiti
!
Hahaha
!
Tvoj
Ivanek
bode
moral
vzeti
mojo
Reziko
,
ako
bode
hotel
imeti
Višavo
!
Hahaha
!
“
„
Satan
!
“
In
možu
se
vlijo
solze
po
licih
.
Prsi
mu
je
stiskala
neznosna
žalost
,
kakor
bi
se
hotelo
gorje
vsega
sveta
podreti
nad
njim
.
Taval
je
po
vrtu
nemiren
,
kakor
bi
hotel
komu
odbežati
.
Ali
te
otožne
misli
se
niso
dale
odgnati
.
Mučile
so
ga
.
In
vstajalo
je
kesanje
,
bridko
kesanje
.
Kesal
se
je
za
vse
,
kar
je
storil
in
kar
ni
storil
.
In
neki
glas
mu
je
dejal
,
da
bi
bilo
gotovo
drugače
,
ako
bi
bil
vzel
ono
Magdaleno
namesto
Maruše
.
S
silo
se
je
znebil
te
hudobne
misli
.
Za
skednjem
se
je
vsedel
na
hlod
,
uprl
roke
ob
kolena
in
naslonil
na
roke
trudno
,
skrbi
polno
glavo
.
Kakšen
bode
konec
?
Ali
bode
kdaj
boljše
?
„
Ah
,
zakaj
sem
se
oženil
?
Ah
,
zakaj
sem
varčeval
?
Zakaj
nisem
zapravljal
?
Zakaj
sem
vzel
k
sebi
Ivana
?
Zakaj
?
Zakaj
ni
drugače
?
Ah
,
zakaj
se
je
zagledal
ravno
v
Magdalenino
hči
?
“
In
zakril
si
je
obraz
z
rokami
.
„
Ah
,
jaz
sem
jo
tudi
ljubil
,
toda
preslepil
me
je
denar
.
Polakomnil
sem
se
,
a
sedaj
je
tako
!
Grozno
je
sicer
,
toda
prav
mi
je
!
O
,
Ivan
,
Ivan
!
Denar
ne
prinese
sreče
!
To
izkušam
.
O
,
da
bi
nihče
več
ne
tako
!
Ah
,
Ivan
,
ali
mi
moreš
odpustiti
?
Ah
,
zakaj
te
nisem
pustil
ondi
na
mirnem
Visokem
pri
očetu
,
materi
,
bratih
!
Hoteč
te
osrečiti
,
vzel
sem
te
k
sebi
,
ko
sam
sebi
sreče
nisem
znal
nakloniti
.
Ivan
,
moj
sin
!
Ko
bi
ti
vedel
,
kako
te
ljubim
!
Haha
!
Bila
je
na
božji
poti
.
Kako
lep
izgovor
!
Dokler
sem
na
Višavi
jaz
gospodar
,
nikdar
ne
pride
njena
Rezika
sem
.
Upal
sem
,
da
bode
boljše
,
toda
ne
zaslužim
;
pokorim
naj
se
do
smrti
za
lakomnost
,
lahkomiselnost
.
“
Iz
teh
mislij
ga
vzdrami
ukanje
.
Povzdigne
glavo
.
Noč
je
že
razgrnila
mehka
krila
po
krajini
.
Mesec
je
poseval
izza
lahkih
oblakov
,
tu
in
tam
je
zamigljala
zvezdica
.
V
dolih
so
vstajale
meglice
.
Debeloglav
je
spoznal
Ivana
,
ki
je
stal
na
robu
,
odkoder
se
je
tako
lepo
gledalo
v
dolino
.
Ivan
je
bil
obrnjen
v
ono
stran
,
kjer
se
vije
samotni
jarek
med
griči
.
Debeloglav
se
je
spomnil
,
da
je
nekdaj
v
lepih
nočeh
tudi
sam
postajal
in
posedal
ondi
in
gledal
tja
doli
.
„
Ivan
,
ti
ljubiš
.
O
,
ljubezen
si
ne
da
ukazovati
,
pa
se
tudi
ne
ogoljufati
.
Proda
se
lahko
,
toda
gorje
,
gorje
!
Ivan
!
“
Ivan
se
vsede
na
tla
in
strmi
tja
v
bajno
noč
,
v
dol
,
kjer
je
Samota
.
Ah
,
ničesar
ni
videl
,
po
čemer
je
hrepenel
,
toda
njegov
duh
je
vasoval
.
Tako
sta
sedela
nekaj
časa
;
Ivana
je
vleklo
srce
v
nižavo
v
Samoto
,
in
starega
k
Ivanu
.
Ah
,
kako
bi
mu
bil
rad
povedal
to
in
ono
!
Oj
,
kako
je
vstajala
ljubezen
do
mladeniča
,
saj
ni
mogel
ljubiti
nikogar
drugega
.
Ivan
je
bil
njegov
ponos
,
njegovo
upanje
.
Zato
je
bil
mirnejši
,
ko
ga
je
gledal
.
Oj
,
kako
ga
je
vleklo
k
njemu
!
Vstane
in
polagoma
korači
tja
.
Glas
korakov
se
je
izgubljal
v
mehki
travi
,
zato
Ivan
ni
čutil
ničesar
in
je
mirno
,
s
polnim
srcem
zrl
v
daljavo
.
„
Dremlje
“
,
misli
si
Debeloglav
in
položi
roko
na
mladeničevo
ramo
.
„
Ivan
!
“
izpregovori
starec
.
Ivan
ves
prestrašen
poskoči
.
„
Kdo
je
?
Kdo
je
?
“
Obnašal
se
je
,
kakor
bi
bil
vzbujen
iz
najslajših
sanj
,
ki
mu
še
polnijo
duha
in
spomin
.
„
Hahaha
!
Kako
si
se
ustrašil
!
“
„
Oh
,
vi
ste
,
strijc
?
Vi
,
oče
?
“
čudi
se
mladenič
.
„
Kaj
delaš
tukaj
?
“
„
Nič
!
Nič
!
Sedel
sem
.
Hladim
se
!
“
odgovarja
Ivan
v
zadregi
,
in
vročina
mu
stopa
v
glavo
.
„
Hahaha
!
Vem
!
Ivan
,
ti
ljubiš
!
“
Debeloglavova
beseda
je
zvenela
mehko
,
milo
.
„
Oče
!
“
„
Nikar
ne
taji
!
“
nadaljuje
Debeloglav
in
gleda
v
mladeniceve
oči
.
„
Kaj
ne
,
od
tukaj
se
vidi
v
Samoto
?
O
,
Ivan
,
Ivan
!
“
Ivan
se
je
spomnil
,
da
mora
to
ljubezen
prikrivati
,
tajiti
,
ako
hoče
postati
gospodar
na
Višavi
,
ker
je
tako
obljubil
očetu
.
„
Oče
,
jaz
ne
ljubim
več
!
“
Toda
beseda
je
zvenela
tako
suho
,
tako
neodkritosrčno
.
„
Ivan
,
ne
taji
!
Jaz
vem
,
kaj
je
mladost
in
kaj
je
ljubezen
.
“
Mladenič
je
mislil
,
da
hoče
stari
izvabiti
skrivnost
njegovega
srca
,
a
Ivan
je
bil
prepričan
,
da
je
za
njegovo
ljubezen
bolje
,
ako
je
stari
ne
izve
.
„
Morda
je
bilo
kaj
,
toda
sedaj
ni
nič
.
Oče
,
verjemite
mi
,
jaz
je
ne
ljubim
več
,
jaz
je
nečem
ljubiti
.
Oh
,
odpustite
mi
,
ako
sem
vas
žalil
!
“
„
Ali
je
to
resnica
?
Fant
,
srce
se
ne
da
goljufati
!
“
„
Ne
maram
več
za
njo
!
“
„
Zakaj
pa
hodiš
semkaj
?
Ti
!
Ivan
!
“
Stari
pogleda
na
tla
,
kakor
bi
hotel
sesti
,
toda
naenkrat
se
premisli
in
veli
:
„
Spat
pojdi
,
kaj
sanjariš
todi
!
“
„
Saj
grem
,
lahko
noč
,
oče
!
“
Ivan
brž
odide
,
kakor
bi
se
bal
,
da
bi
Debeloglav
ne
izvedel
skrivnosti
njegovega
srca
.
Debeloglav
gleda
za
njim
in
si
misli
:
„
Zatajil
si
jo
!
Ah
,
kakor
bi
ne
vedel
,
po
kaj
hodiš
semkaj
.
Izkušenega
človeka
hočeš
preslepiti
?
Ivan
!
Ivan
!
Morda
je
prav
tako
!
Morda
bi
ti
bil
povedal
več
,
kakor
smeš
vedeti
.
Bolje
je
,
bolje
,
da
ne
veš
,
kako
grdo
je
varal
strijc
svojo
ljubico
.
Ti
vidiš
moje
gorje
in
prav
je
,
da
ne
veš
odkod
izvira
,
dasi
sem
ti
hotel
povedati
.
Ah
,
kako
me
je
nocoj
vleklo
k
tebi
,
da
bi
si
olajšal
srce
.
A
,
ti
si
zatajil
svojo
ljubico
.
Zatajil
sem
jo
bil
tudi
jaz
.
“
Pri
tem
spominu
si
zakrije
obraz
.
„
Prav
mi
je
!
Bog
me
kaznuje
.
O
,
Ivan
,
da
bi
ti
nikdar
ne
bil
na
mojem
mestu
!
“
Debeloglav
krene
polagoma
nazaj
k
hiši
.
A
ubogega
Ivana
je
pekla
vest
,
ker
je
zatajil
svojo
ljubico
.
Huj
,
kako
ga
je
to
žgalo
!
Sramoval
se
je
samega
sebe
.
„
Oj
,
oj
,
kaj
si
bode
Marijanica
mislila
;
ali
ji
bodem
mogel
pogledati
v
oči
?
Oj
.
oj
,
oj
!
“
Že
ga
je
nekaj
vzdigovalo
,
da
bi
se
vrnil
k
strijcu
in
mu
priznal
,
da
ljubi
Marijanico
iz
Samote
,
toda
živo
mu
je
stopil
pred
oči
oče
,
spomnil
se
je
svoje
obljube
,
in
v
ušesih
so
mu
zvenele
zadnje
očetove
besede
:
„
Mostu
do
sreče
si
ne
poderi
!
“
Premagan
pade
na
trdo
ležišče
,
vzdihujoč
:
„
Marijanica
,
odpusti
!
Jaz
te
ljubim
.
“
Bližala
se
je
zelena
pomlad
.
Po
prisojnih
bregovih
je
ginil
sneg
,
in
rmene
trobentice
so
napovedovale
prihod
lepih
solnčnih
dnij
,
kakoršnih
si
želi
bolnik
.
Debeloglav
je
z
veselim
upanjem
zrl
skozi
otajana
okna
po
prekopjih
in
o
toplih
popoldneh
,
ko
je
dihal
preko
vrhov
topli
jug
,
šel
je
pred
hišo
na
solnce
,
da
ga
pregrejejo
topli
žarki
.
Ta
zima
mu
ni
bila
storila
dobro
.
Jeseni
se
je
bil
pri
drvih
nekoliko
pregrel
,
a
potem
se
ga
je
z
vso
silo
lotila
naduha
,
ki
ga
je
bila
celo
vrgla
na
posteljo
,
kjer
je
kašljajoč
preležal
nekaj
tednov
.
Nič
manj
kakor
bolezen
,
zdelale
so
ga
duševne
muke
,
ki
jih
je
prestajal
.
O
Marušini
Reziki
ni
hotel
slišati
ničesar
,
zato
ga
je
obsipala
z
vsakovrstnim
ljubosumnim
očitanjem
in
mu
oponašala
Ivana
.
Debeloglav
je
rad
videl
,
da
je
Ivan
posedel
včasih
pri
postelji
,
da
je
pasel
oči
na
njegovem
obrazu
,
da
je
izpregovoril
ž
njim
o
tem
in
onem
.
Toda
ona
tega
ni
trpela
.
„
He
,
že
zopet
posedaš
!
Tako
mlad
in
tako
len
!
Kaj
ni
nobenega
dela
?
“
Tako
je
vpila
na
fanta
.
„
Mara
!
Mara
!
Pusti
ga
vendar
!
Kaj
ti
pač
prizadeva
?
“
svaril
jo
je
mož
.
„
Ti
samo
njega
gledaš
!
Samo
ž
njim
prijazno
govoriš
!
Samo
njega
imaš
rad
.
“
„
O
,
kako
si
slepa
!
Kha
,
kha
,
kha
!
Kako
mi
greniš
življenje
!
“
„
Pa
naj
Rezika
k
nam
pride
!
“
„
Kha
,
kha
,
kha
!
Ti
si
nora
!
“
Ivan
kajpada
ni
gledal
prijazno
Maruše
.
Dostikrat
ga
je
obšla
želja
,
da
bi
se
umaknil
,
da
bi
pobegnil
domov
,
toda
Višava
je
bila
tako
lepa
!
Nič
več
ni
mislil
,
da
bi
Višava
ne
bila
njegova
.
V
duhu
je
že
gospodaril
ondi
,
a
zagotovila
ni
imel
nikakega
,
da
bi
bila
tudi
potem
njegova
,
ako
bi
pobegnil
.
Skoro
gotovo
ne
.
„
O
,
saj
to
bode
minilo
!
Čak
,
stara
,
jaz
ti
že
vrnem
,
ko
bodem
jaz
gospodar
tukaj
.
E
,
strijc
ne
bode
več
dolgo
pokašljeval
.
In
potem
?
“
Tako
se
je
Ivan
dostikrat
grozil
v
srcu
in
na
videz
udano
prenašal
vse
neprijetnosti
,
ker
se
mu
je
tako
prijazno
smehljala
bodočnost
.
Ko
je
izginil
sneg
tudi
po
dolih
ter
so
se
posušili
potje
in
Debeloglava
ni
več
tako
morila
naduha
,
da
je
mogel
vsaj
počasi
laziti
okoli
,
oblekel
se
je
praznično
in
se
napotil
v
dolino
.
Tožit
je
šel
svoje
gorje
in
iskat
tolažbe
in
sveta
v
župnišče
.
Z
brevirjem
v
roki
se
je
izprehajal
župnik
po
sobi
,
ko
potrka
Debeloglav
.
„
O
,
stari
,
dolgo
vas
že
ni
bilo
!
“
Župnik
mu
pomakne
stol
.
„
Ni
mi
bilo
mogoče
.
Po
zimi
sem
bil
betežen
.
Ej
,
naduha
,
naduha
!
Ta
me
ni
pustila
zdomi
.
Tudi
še
danes
sem
težko
hodil
,
pa
sem
se
vendar
vzdignil
do
vas
,
ker
nimam
nobenega
človeka
,
kateremu
bi
kaj
zaupal
,
ki
bi
mi
kaj
svetoval
.
Kka
,
kha
!
“
„
E
,
veste
Debeloglav
,
naduha
se
drži
starosti
.
Po
zimi
se
marsikaterega
loti
,
pa
sedaj
,
ko
bode
topleje
,
vam
bode
popolnoma
odleglo
.
“
„
Kaj
,
naduha
!
Ta
bi
se
še
prenašala
!
Ta
mi
ne
dela
preglavice
.
Kka
,
kha
,
kha
.
Druge
preglavice
so
,
ki
me
tero
.
Oh
,
žena
,
žena
.
“
„
Z
ženo
se
ne
zastopita
?
“
začudi
se
župnik
,
odloži
brevir
in
se
vsede
na
stol
nasproti
Debeloglavu
.
„
Ne
zamerite
mi
,
ker
vas
nadlegujem
in
dolgočasim
s
takimi
rečmi
.
Jaz
res
nimam
nikogar
drugega
.
Zaupam
vam
svojo
dušo
,
zaupam
tudi
svoje
srce
,
svoje
gorje
.
“
„
Le
povejte
,
Debeloglav
!
Ako
je
kaj
v
moji
moči
,
vam
rad
pomorem
.
“
„
Morda
vam
težko
dene
moja
pripoved
,
saj
vem
,
da
vsak
nerad
posluša
take
malenkosti
,
—
rad
neham
...
nadlegovati
vas
nečem
...
“
„
Ne
skrbite
za
to
.
“
Debeloglav
razkriva
oprezno
,
počasi
svoje
razmere
.
Izpove
se
prve
svoje
ljubezni
in
vsega
,
kar
je
provzročalo
ono
napeto
razmerje
med
njim
in
ženo
.
Pri
teh
spominih
so
se
staremu
iskrile
solze
v
očeh
,
da
ga
je
župnik
motril
s
sočutjem
in
z
zanimanjem
;
saj
ni
mogel
prej
slutiti
,
da
bi
na
Višavi
,
kjer
so
se
na
videz
imeli
tako
dobro
,
kjer
ni
bilo
gmotnih
stisk
,
ne
moglo
biti
vse
v
redu
...
„
Ah
,
naj
bi
bilo
po
njenem
,
—
saj
jaz
ne
rečem
,
da
bi
se
moralo
ravno
tako
zgoditi
,
kakor
jaz
hočem
,
—
ko
bi
vedel
,
da
bode
prav
.
Toda
ne
bo
,
ne
bo
!
Meni
vse
nekaj
pravi
,
da
ne
bode
prav
,
ako
mu
bodemo
drugi
izbirali
ženo
.
Oh
,
veste
,
gospod
župnik
,
jaz
vem
,
kaj
je
to
.
Nič
ne
rečem
,
da
bi
bila
moja
Maruša
napačna
ženska
,
—
seveda
ima
svojo
trmo
in
svoje
muhe
,
—
katera
jih
pa
nima
?
—
pa
vendar
ni
tako
,
kakor
bi
bilo
lahko
.
Jaz
ne
očitam
nikomur
,
pa
tudi
nečem
,
da
bi
moj
fant
kdaj
komu
kaj
očital
.
O
,
seveda
,
ko
bi
se
fant
že
ne
bil
zagledal
v
ono
dekle
,
—
morda
je
že
volja
božja
,
da
se
je
ravno
v
to
—
bi
jaz
nič
ne
dejal
,
naj
bi
pa
vzel
od
njene
žlahte
.
Toda
ljubezen
,
—
gospod
župnik
—
to
je
čudna
stvar
!
Konja
se
obrzda
,
ljubezni
se
ne
more
.
Seveda
smo
vse
storili
,
da
bi
ga
odvrnili
od
te
ljubezni
,
toda
,
kar
je
,
je
.
Vprašal
sem
ga
,
ako
še
ljubi
.
O
,
seveda
mi
je
dejal
,
da
ne
mara
za
njo
,
toda
njegov
glas
ga
je
izdajal
,
njegove
oči
ga
izdajajo
.
Oh
,
ljubi
jo
,
ljubi
,
čeprav
taji
.
Nas
hoče
varati
,
toda
svojega
srca
ne
bode
prevaril
.
Fant
se
mi
smili
,
ker
nima
nič
prijetnega
pri
meni
,
in
dostikrat
sem
se
pokesal
,
ker
sem
ga
vzel
k
sebi
.
Žena
ga
črti
,
ker
se
boji
,
da
bi
kdaj
Magdalenina
hči
ne
prišla
k
nam
.
Zato
mu
sili
tisto
Reziko
,
—
saj
pred
njim
ni
še
ničesar
izbleknila
,
ker
je
jaz
ne
pustim
,
—
zato
zahteva
,
da
se
premoženje
razdeli
.
Eh
,
veste
,
zvita
je
pa
le
,
moja
Maruša
!
—
Misli
si
:
ako
hoče
imeti
vse
premoženje
,
mora
se
tako
ženiti
,
kakor
jaz
hočem
.
—
Toda
,
to
ni
prav
,
jaz
sem
skušen
;
kar
ne
ljubiš
,
s
tem
se
ne
veži
!
O
,
kolikokrat
bi
bil
že
jaz
rad
preložil
,
—
pa
Bog
ve
,
da
nisem
še
pred
nikomur
drugim
potožil
—
zato
nečem
,
da
bi
se
fant
pečal
kdaj
s
takimi
mislimi
.
Sam
si
naj
postelje
,
ker
le
potem
bode
počival
sladko
,
ker
le
potem
bode
težave
tudi
voljno
prenašal
,
ker
si
jih
bode
naložil
sam
.
To
bi
jaz
rad
videl
.
Ah
,
veste
,
gospod
župnik
,
jaz
ljubim
ženo
,
ljubim
pa
tudi
fanta
,
in
rad
bi
,
da
bi
se
obema
godilo
prav
po
moji
smrti
,
ki
ni
daleč
.
Premišljal
sem
,
kaj
bi
ukrenil
,
toda
,
ljubi
gospod
,
nič
pametnega
mi
ni
prišlo
na
um
.
Ako
hočem
dobro
fantu
,
nji
ni
prav
,
ako
storim
po
njeni
volji
,
za
fanta
ne
bode
prav
,
a
jaz
bi
rad
ustregel
obema
.
Kaj
naj
storim
?
“
In
iz
njegovih
oči
je
sijala
iskrena
prošnja
.
„
Debeloglav
!
Vi
mi
preveč
zaupate
!
Tudi
jaz
bi
si
ne
mogel
pomagati
v
takih
stiskah
.
“
„
Ah
,
vi
ste
se
učili
.
Vi
ste
razumen
mož
!
“
„
Jaz
res
ne
vem
,
kaj
bi
bilo
prav
.
“
„
Vi
veste
.
Ah
,
gospod
župnik
,
ne
zapustite
me
!
—
Kaj
bi
storili
vi
v
takem
položaju
?
“
Župnik
vstane
in
premeri
nekolikokrat
sobo
.
Debeloglav
ga
je
spremljal
z
očmi
,
da
bi
bral
z
obraza
,
kaj
se
snuje
v
župnikovi
duši
.
Župniku
je
bilo
težko
.
„
Prijatelj
,
vi
ste
dolžni
poslušati
želje
svoje
žene
.
“
Debeloglav
ga
osupnjen
pogleda
.
„
In
,
ako
vem
,
da
bi
ne
bilo
prav
,
kar
hoče
žena
?
“
„
Pregovorite
jo
!
Dopovejte
ji
,
da
tako
ni
prav
,
kakor
hoče
ona
!
“
„
In
,
ako
si
ona
dopovedati
ne
da
?
Kaj
potem
?
“
Nemir
se
je
bral
na
kmetovem
obrazu
.
„
Potem
?
Potem
storite
,
kar
zahteva
pravica
!
“
„
O
,
Bog
!
Ali
druge
poti
ni
?
Žena
ima
več
pravice
kakor
fant
,
in
jaz
imam
pa
tudi
več
pravice
kakor
žena
.
“
„
Res
je
!
“
„
In
,
ako
porabim
svojo
pravico
v
korist
fantovo
?
“
„
Vi
ste
glava
!
“
„
Glava
!
“
„
A
spodobi
se
,
da
ustrežete
željam
svoje
žene
.
Skrbeti
morate
za
mir
v
svoji
hiši
in
v
zakonu
,
sedaj
v
starosti
še
posebno
.
“
„
Toda
,
ako
sem
prepričan
,
da
ne
bode
prav
za
fanta
?
“
„
Žena
vam
mora
biti
vsekakor
več
kakor
fant
.
Morda
pa
ni
tako
hudo
,
kakor
se
vam
zdi
.
Pravite
,
da
vam
je
dejal
,
da
je
ne
ljubi
več
.
Morda
je
res
tako
.
Oh
,
koliko
jih
je
,
ki
so
imeli
prej
kako
znanje
,
pa
se
vendar
potem
razumejo
v
zakonu
.
Fant
vendar
ni
mogel
zares
misliti
,
saj
ni
vedel
,
da
mu
boste
pustili
premoženje
.
In
morda
je
dekle
,
katero
mu
je
izbrala
žena
,
tudi
pridno
in
čedno
,
katero
bode
lahko
ljubil
.
Ali
jo
poznate
?
“
„
Ne
poznam
je
,
pa
je
tudi
nečem
poznati
.
Dosti
ni
prida
,
ker
se
še
ni
omožila
.
O
Bog
,
o
Bog
!
“
„
Ne
tarnajte
preveč
!
Pogovorite
se
z
ženo
!
“
„
Ko
bi
jo
vi
poznali
!
“
„
Marušo
poznam
.
Ni
tako
trda
.
Morda
ste
vi
bolj
svojeglavi
!
Zaradi
ljubega
miru
morate
ustreči
ženi
.
In
naposled
se
pa
fantu
ne
zgodi
nobena
krivica
.
Ako
ne
ljubi
te
,
kakor
mislite
vi
,
bode
rad
vzel
ono
,
ki
mu
jo
je
izbrala
žena
.
Ako
pa
ljubi
to
tako
,
da
misli
,
da
brez
nje
ne
more
živeti
,
vzel
bode
to
,
pa
toliko
premoženja
,
kolikor
mu
odločita
;
bode
že
živel
.
“
„
A
,
potem
se
Višava
razbije
!
“
„
To
vas
skrbi
?
Dragi
moj
Debeloglav
,
koliko
časa
pa
še
namerjate
živeti
?
“
„
Ej
,
dolgo
že
ne
!
Morda
še
par
let
.
Kha
,
kha
,
kha
!
“
„
In
potem
pridete
pod
rušo
ko
vsi
.
Glejte
,
ko
bodete
tam
,
vam
bode
malo
mar
,
kaj
se
godi
na
svetu
.
“
„
Res
je
!
Eh
,
da
nisem
mislil
na
to
!
Pa
vendar
je
moja
srčna
želja
,
da
bi
bila
domačija
cela
in
bi
si
fant
izbral
nevesto
po
svoji
volji
.
Veste
,
tako
vam
povem
,
gospod
,
saj
ste
razumen
mož
:
najbolje
je
,
da
človek
izbira
in
vzame
po
srcu
,
da
se
potem
ni
treba
kesati
.
“
„
O
,
gotovo
!
Tudi
jaz
sem
o
tem
prepričan
.
Zato
še
vedno
mislim
,
da
bi
bilo
najbolje
,
ako
bi
vidva
z
ženo
bila
enih
mislij
.
Zato
jo
pogovorite
!
Ako
pa
ne
morete
in
bi
nastalo
zaradi
tega
v
zakonu
sovraštvo
,
pa
tudi
veste
,
kaj
vam
je
storiti
;
vaša
žena
je
.
“
„
Tako
se
mi
vtepajo
mladostni
grehi
,
gospod
župnik
.
To
čutim
vsak
dan
.
Pa
ne
bodite
nevoljni
,
ker
sem
vas
toliko
časa
nadlegoval
.
“
„
O
,
kaj
?
Le
mirni
pojdite
domov
!
Morda
ne
bode
tako
hudo
,
kakor
se
vam
dozdeva
.
“
„
O
,
da
bi
ne
bilo
!
Z
Bogom
!
“
„
V
imenu
božjem
!
“
Debeloglav
odide
.
Z
velikimi
upi
je
spel
v
dolino
.
Nadejal
se
je
,
da
mu
župnik
svetuje
tako
,
kakor
je
hotelo
Debeloglavovo
srce
,
toda
župnik
mu
je
svetoval
,
kakor
je
moral
.
Nič
kaj
ni
bil
zadovoljen
Debeloglav
.
Počasi
je
sopel
,
postajal
,
premišljeval
in
se
glasno
pogovarjal
:
„
O
,
ko
bi
ona
pritegnila
k
pravici
!
Kako
bi
bilo
prav
.
Pa
naj
bi
jo
vzel
!
Naj
bi
živel
ž
njo
!
Tudi
dolžiti
bi
ne
mogel
nikogar
,
ako
bi
ne
bilo
vse
prav
.
Breme
,
katero
si
človek
oprta
prostovoljno
,
nositi
je
mora
molče
.
Oh
,
ko
bi
se
dala
ona
pogovoriti
!
Pa
kdo
bi
na
to
mislil
?
Nikoli
!
Nikoli
!
—
Preveč
sovraži
Magdaleno
.
Oj
,
ko
bi
vedela
,
da
po
krivici
!
Ljubil
sem
jo
,
dokler
nisem
imel
nje
,
a
potem
je
nisem
pogledal
iz
slabega
namena
.
Hči
je
pa
kakor
mati
.
Saj
ne
pravim
,
da
ima
fant
prav
!
Kaj
morem
jaz
zato
?
Pa
me
vendar
dolži
.
Kaj
more
fant
zato
?
Srce
sledi
svojemu
nagonu
.
Oh
,
ko
bi
si
dala
to
dopovedati
!
Naj
bi
se
njeni
Reziki
—
Bog
ve
,
kakšna
je
ta
príkazen
—
dalo
nekaj
stotakov
,
kot
njen
delež
,
nič
bi
ne
dejal
,
pa
naj
bi
ostala
tam
,
kjer
je
,
in
se
omožila
,
kamor
bi
hotela
,
nikoli
bi
ne
vprašal
za
njo
...
Toda
kar
polovico
vsega
,
to
vendar
ne
gre
,
in
še
fanta
po
vrhu
,
ko
človek
ne
ve
,
ako
sta
drug
za
drugega
in
se
marata
.
O
,
Bog
jo
razsvetli
...
Moja
žena
je
...
O
,
ko
bi
nikdar
ne
bila
!
Sovražiti
jo
,
je
greh
,
prepirati
se
ž
njo
,
je
greh
.
Moj
Bog
!
Vi
ste
glava
!
Žena
je
več
kakor
fant
.
“
Nasproti
mu
pride
Ivan
,
ko
je
videl
,
da
stari
težko
stopa
v
breg
.
„
Oče
,
težko
hodite
?
Opirajte
se
ob
me
!
“
Fant
mu
ponudi
roko
,
katere
se
starec
vesel
oprime
.
„
Pot
me
je
zdelala
.
Noge
me
kar
več
tako
ne
nosijo
,
kakor
so
me
nekdaj
.
Kaj
bo
?
—
Kaj
bo
?
“
„
Nič
ne
bo
.
Zdravi
boste
zopet
!
“
Staremu
je
dobro
delo
,
ker
mu
je
prišel
Ivan
naproti
.
Zadovoljno
se
je
oziral
nanj
in
si
mislil
:
„
Ljubi
me
,
kakor
bi
bil
moja
kri
.
O
škoda
,
škoda
!
In
ona
ga
sovraži
.
“
„
Ivan
,
ali
še
hodiš
posedat
tja
na
rob
in
gledat
doli
?
“
vpraša
čez
nekaj
časa
stari
.
Fant
zardi
in
pogleda
v
tla
.
„
Kajpak
!
Tam
se
mi
zdi
najlepše
,
odkoder
je
velik
razgled
.
“
„
In
pa
v
Samoto
se
vidi.
Kaj
ne
?
—
O
,
vem
.
“
„
Naj
se
!
Malo
mi
je
mar
!
“
„
O
,
ti
imaš
še
vedno
onega
deklica
rad
!
“
„
Kaj
mari
dirjam
za
njo
?
Ali
nisem
vedno
doma
?
“
„
Pa
jo
vendar
imaš
rad
!
“
„
I
,
kajpak
!
Še
ne
pogledam
je
!
“
„
Ne
verjamem
.
Tega
ne
morem
verjeti
.
Ali
bi
vzel
drugo
,
ako
bi
bilo
treba
?
“
„
Kaj
vem
?
Nisem
še
mislil
na
to
!
“
„
Pa
bode
treba
misliti
!
Jaz
ne
bodem
dolgo
.
Kha
,
kha
!
“
„
Zato
vam
ne
želim
smrti
.
“
Prispela
sta
do
hiše
.
Ivan
izpusti
starega
in
gre
v
hlev
k
živini
.
„
Kaj
neki
mi
hoče
?
Zdi
se
mi
,
da
bi
nekaj
rad
povedal
ali
pa
izvedel
.
Ej
,
pa
ne
bode
nič
.
Jaz
vem
,
da
je
treba
molčati
.
“
Marijanico
tajiti
mu
ni
bilo
več
težko
.
Z
Debeloglavom
ni
hotelo
na
bolje
.
Sicer
je
po
leti
še
lazil
okoli
doma
,
toda
za
delo
ni
bil
več
.
Eh
,
prehlajenje
da
včasih
človeku
,
da
ima
zadosti
,
in
ako
ga
potem
še
naduha
pritisne
in
leta
,
ni
čuda
,
da
se
sklone
pod
toliko
težo
.
Debeloglav
je
bil
že
prileten
;
vsled
žalosti
in
bolezni
se
je
pa
še
hitreje
staral
.
Piškavo
jabolko
tudi
prej
dozori
kakor
zdravo
.
S
starim
je
šlo
h
koncu
,
česar
pa
nt
skrival
sebi
niti
drugim
.
„
Odriniti
bo
treba
za
drugimi
.
Za
zimo
se
naselim
zdolaj
pri
sv.
Ani
.
Globoko
pod
rušo
se
bodem
odpočil
in
zopet
ogrel
.
Oh
,
to
se
bo
prileglo
mojim
kostem
,
pa
tudi
tebi
,
stara
:
vdova
bodeš
.
Lahko
boš
poskusila
z
drugim
...
“
Maruša
pa
tega
ni
bila
vesela
.
Eh
,
seveda
je
včasih
režala
nanj
—
kje
si
pa
ne
pridejo
kaj
navskriž
?
—
pa
vendar
ga
je
ljubila
,
zakaj
njen
mož
je
bil
.
Hudo
ji
je
bilo
,
ker
je
mož
hujšal
,
in
stregla
mu
je
ljubeznivo
in
požrtvovalno
.
In
kadar
je
stari
omenil
smrti
,
zaiskrile
so
ji
solze
v
očeh
in
ji
močile
vela
,
zgrbančena
lica
.
„
Ne
govori
tako
!
Saj
ni
tako
hudo
!
Ti
ozdraviš
!
Ti
moraš
ozdraveti
!
Kaj
bi
počela
na
Višavi
sama
?
Kdo
bo
potem
gospodaril
na
Višavi
?
Kje
je
tak
,
kot
si
bil
ti
!
Ti
moraš
ozdraveti
!
Obljubila
sem
se
na
božjo
pot
na
Zaplaz
,
ako
ozdraviš
!
In
ti
pojdeš
potem
z
menoj
!
“
Debeloglav
je
bil
precej
nemiren
.
„
Kako
se
bode
izšlo
?
“
Pred
Sodnika
se
ni
bal
stopiti
,
saj
je
živel
pošteno
pred
Bogom
in
ljudmi
,
in
za
mladostni
greh
se
je
bil
spokoril
.
Pa
vendar
se
je
bal
konca
zemeljskega
življenja
.
Večkrat
je
vzel
pred
njo
v
misli
,
da
bo
treba
stvar
urediti
,
toda
ona
je
zmiraj
dejala
,
da
njeno
naj
ga
ne
skrbi
,
da
že
ve
,
komu
bo
dala
.
Debeloglav
je
pa
čutil
in
videl
,
da
se
razmerje
med
ženo
in
Ivanom
ni
prav
nič
spremenilo
na
bolje
.
Trdi
oreh
,
ki
se
je
bil
zredil
na
Višavi
in
ki
je
že
toliko
skrbi
prizadejal
Debeloglavu
,
je
bilo
treba
streti
,
da
se
vidi
,
kakšno
je
vendar
jedrce
.
Nekega
dne
je
bila
Maruša
kaj
dobre
volje
.
Smukala
se
je
najraje
okrog
moža
,
pripovedovala
mu
je
vsakršne
ljubeznive
malenkosti
,
vprašala
ga
to
in
ono
in
hotela
je
uganiti
moževe
misli
in
želje
z
očmi
;
tako
prisrčno
ga
je
motrila
.
Možu
se
je
zdela
kakor
vosek
,
katerega
se
pregnete
kakorkoli
.
Zato
ni
smel
zamuditi
prilike
,
ako
je
hotel
,
da
se
uresničijo
želje
,
ki
jih
je
gojil
v
srcu
že
toliko
let
.
Tudi
od
družine
ni
bilo
nobenega
v
hiši
,
ker
so
tam
doli
ob
gozdu
kopali
jarke
.
Torej
prilike
dovolj
,
da
se
pomenita
do
dobra
iz
očij
v
oči
.
„
Mara
!
“
začne
mož
ljubeznivo
in
mehko
.
„
Sedi
,
da
se
kaj
pomeniva
!
“
Žena
vzame
stolček
in
sede
k
postelji
,
na
kateri
je
sedel
mož
oblečen
.
Prime
njegove
vele
roke
in
mu
zre
smehljajoč
se
v
obraz
.
„
Kaj
ne
,
da
si
boljši
?
Ko
bi
vedel
,
kako
se
mi
smiliš
,
ker
že
tako
dolgo
bolehaš
!
Pa
sedaj
ozdraviš
,
to
se
ti
pozna
.
“
Mož
pa
je
gledal
v
njene
oči
,
kakor
bi
se
hotel
osvedočiti
,
kako
daleč
sme
seči
,
koliko
uspehov
sme
pričakovati
.
Trenoten
smehljaj
mu
je
zasijal
na
obrazu
.
„
O
,
boljši
bom
,
že
veš
,
kdaj
.
Pa
tudi
ti
prideš
za
menoj
prej
ali
slej
,
ker
starost
se
ne
upira
dolgo
.
Koraka
v
novo
življenje
se
ni
treba
bati
.
Treba
je
pa
vendar
pred
odhodom
urediti
vse
,
da
ne
nastanejo
potem
kake
zmešnjave
.
Ti
veš
,
kaj
mi
teži
srce
.
Ti
mi
pomagaj
olajšati
bol
,
ki
me
že
dolgo
muči
.
“
„
O
,
vse
,
vse
,
karkoli
poželiš
,
karkoli
veliš
,
ti
storim
.
Olajšaj
si
srce
,
in
potem
boš
tudi
lažje
prenašal
bolezen
!
O
,
ljubi
moj
mož
,
kako
te
imam
rada
!
“
In
pogleda
mu
v
obraz
z
očmi
polnimi
ljubezni
,
stisne
njegovi
roki
in
pritiska
k
njim
svoja
vela
lica
ter
jih
boža
ž
njimi
kakor
nekdaj
,
nekdaj
.
Žarek
upanja
posije
v
njegovo
dušo
in
ga
navda
z
novim
pogumom
.
„
Ah
,
ti
veš
,
zakaj
sem
pripeljal
Ivana
na
Višavo
.
“
Maruša
se
izdrsne
pri
teh
besedah
,
kar
je
tudi
on
občutil
,
in
strah
se
ji
pokaže
na
obrazu
.
„
Ni
mi
žal
.
Ljubil
je
naji
,
kakor
bi
bil
najin
sin
,
ne
pa
rejenec
.
Ti
veš
,
da
sem
se
namenil
posestvo
pustiti
njemu
,
saj
nimava
nikogar
drugega
.
“
„
Oh
,
oh
,
oh
!
Tako
sama
!
“
vzdihne
ona
.
„
Naredil
bom
testament
,
v
katerem
postavim
njega
za
glavnega
dediča
,
ti
imaš
pa
vse
pravice
pri
hiši
,
in
ako
hočeš
,
ti
zapišem
tudi
denarja
,
kolikor
se
ti
zdi
,
da
ga
boš
potrebovala
.
“
Maruši
se
zablisnejo
oči
,
kakor
zaplapola
oglje
,
kadar
dobi
netiva
.
„
Janez
!
Tvoja
žena
sem
.
“
„
In
jaz
tvoj
mož
.
“
Sklone
se
ter
jo
poljubi
.
„
Poslušaj
me
danes
!
Testament
moram
narediti
.
Ivanu
zapišem
zemljo
,
ti
si
pa
izgovori
,
kar
veš
,
da
bodeš
potrebovala
,
da
ti
zapišem
.
“
„
Ničesar
nečem
.
Zase
ničesar
.
Toda
zapiši
,
da
je
ono
,
kar
je
moje
,
moje
Rezike
,
Rezike
Glavanove
.
Piši
tako
,
da
mora
postati
Glavanova
Rezika
gospodinja
na
Višavi
,
da
mora
postati
žena
Ivanova
.
Čuješ
?
Tako
piši
!
“
Debeloglav
obledi
in
omahne
na
postelji
.
„
Janez
!
Moj
Janez
!
Ali
ti
je
slabo
?
“
Maruša
ga
objame
,
da
bi
ga
podprla
.
„
Ah
,
pusti
me
,
pusti
!
Ti
me
raniš
vsak
hip
.
Ti
raniš
moje
srce
,
mojo
dušo
.
Žena
!
Žena
!
Ne
vleči
drugih
za
seboj
v
prepad
!
Izvij
se
rokam
vraga
,
ki
te
objemlje
,
iztrgaj
si
ga
iz
srca
,
kjer
ima
svoj
prestol
.
“
„
Kaj
hočeš
?
Ali
nisem
tvoja
žena
?
“
„
Moja
žena
bi
morala
biti
.
Jaz
sem
glava
!
Toda
ti
nisi
pokorna
žena
moževa
.
Ti
si
slepa
,
pokorna
dekla
strastij
,
ki
ti
palijo
dušo
.
Ti
poslušaš
onega
,
ki
je
poslal
na
svet
ljubosumje
,
da
razdira
zakonsko
srečo
,
da
seje
sovraštvo
,
prepir
.
“
„
Ali
te
nisem
ubogala
?
“
„
Ubogaj
me
tudi
sedaj
!
Ako
imaš
rada
Reziko
Glavanovo
,
je
dovolj
,
ako
ji
veliš
kaj
zapisati
,
bodisi
svoj
del
,
ki
si
ga
prinesla
semkaj
,
ali
kaj
posebej
,
ker
ti
se
ne
smeš
popolnoma
zapustiti
,
ker
ne
vemo
,
kaj
pride
.
Morda
bi
ti
bilo
še
kdaj
hudo
.
Sicer
pričakujem
od
Ivana
,
ki
ima
dobro
srce
,
da
ne
bo
nikdar
pozabil
,
kdo
je
bil
njegov
dobrotnik
,
da
te
bo
ljubil
kakor
lastno
mater
in
še
bolj
,
tudi
potem
,
ko
ne
bo
mene
več
,
in
bo
on
gospodaril
na
Višavi
.
Zato
ne
sili
,
da
bi
morala
postati
Rezika
gospodinja
na
Višavi
in
žena
Ivanova
!
Ženo
,
družico
in
pomočnico
v
življenju
,
naj
si
izbere
po
svoji
volji
in
po
svojem
srcu
!
Potem
ne
bo
tožil
o
teži
bremena
,
ki
ga
bo
nosil
;
zdelo
se
mu
bo
potem
tudi
težko
breme
sladko
in
se
ne
bo
nikdar
domislil
,
da
bi
breme
,
katero
si
je
sam
prostovoljno
oprtil
,
odložil
in
iskal
sladkosti
drugod
.
Ali
me
umeš
?
Ivan
naj
se
oženi
sam
!
“
„
Sam
?
Hahaha
!
Sam
?
In
potem
pride
sem
na
Višavo
hči
one
mlinarice
iz
Samote
!
Hahaha
!
“
In
plamen
je
šinil
v
streho
,
in
hipoma
je
stalo
v
ognju
celo
poslopje
.
In
plamen
je
objemal
in
žgal
,
in
demon
se
je
škodoželjno
krohotal
v
svojem
groznem
ognjenem
carstvu
,
in
strasti
so
plesale
svoj
divji
ples
,
požigajoč
vse
za
seboj
.
„
In
kaj
zato
?
Naj
jo
vzame
!
“
„
Hahaha
!
Nikdar
!
Nikdar
!
Čuješ
?
Nikdar
!
Hči
one
čarovnice
naj
bi
bila
gospodinja
na
Višavi
?
Nikdar
!
Nikdar
!
“
„
Zakaj
ne
?
Žena
,
umiri
se
!
Premisli
trezno
!
Kaj
ti
je
storila
Magdalena
?
Zakaj
jo
črtiš
?
“
„
Hahaha
!
Ti
veš
!
“
„
Kaj
ti
je
storilo
dekle
,
da
jo
sovražiš
?
Morda
hoče
Bog
tako
.
Kdo
ve
?
Morda
bo
sreča
za
Ivana
,
ako
jo
dobi
.
Kdo
ve
?
In
tudi
,
če
ne
bo
srečen
v
zakonu
,
ali
bo
mogel
dolžiti
tebe
,
mene
,
da
sva
mu
midva
vzrok
nesreče
?
Izbira
naj
po
svoji
volji
!
Pusti
mu
to
prostost
!
Morda
pa
nima
on
mlinarje
ve
Marijanice
tako
rad
?
Vprašal
sem
ga
,
če
jo
ljubi
.
Toda
zvedel
nisem
.
Morda
si
poišče
drugo
.
Morda
!
Morda
si
izvoli
tudi
Glavanovo
Reziko
.
Svetuj
mu
jo
.
In
ako
nima
nič
z
ono
deklico
iz
Samote
,
—
mladina
se
včasih
le
kratkočasi
—
,
morda
vzame
Reziko
,
ako
mu
jo
svetuješ
in
ako
je
prikupljiva
.
Sicer
se
pa
ljubezen
ne
da
