gre,
da
bi
se
jaz
zanimal
;
oprostite
,
nocoj
sem
čudne
volje
.
Ne
,
kaj
bi
ljubezen
na
tem
kraju
:
roža
in
govnobrbci
!
“
Karla
je
bila
zapazila
,
da
sta
izpregovorila
o
njej
.
Povesila
je
glavo
.
Ena
izmed
navadnih
petrolejk
,
ki
so
zdaj
nadomeščale
lampijončke
,
je
stala
ravno
pred
njo
in
ji
je
oblivala
lice
z
mehko
,
rahlozlato
svetlobo
.
Doktor
Čander
je
obrnil
pogled
od
nje
do
gospe
Blanke
;
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
oči
,
tiste
lepe
in
ljubljene
pod
visokimi
loki
,
prosile
in
pričakovale
.
„
Tudi
jaz
te
prosim
in
hrepenim
!
“
je
odgovoril
s
pogledom
.
„
Ali
me
razumeš
?
Pridem
;
in
ti
,
kraljica
sanj
—
odpri
svojo
dušo
...
“
Kakor
hitro
je
zapazil
gospo
Blanko
osamljeno
,
je
porabil
prvo
priliko
,
da
zopet
prepusti
inženirja
Karli
.
Vstal
je
in
se
obrnil
tja
,
kjer
je
prej
sedela
žena
Jerneja
Cepudra
;
toda
prostor
je
bil
prazen
in
njo
so
zaman
iskale
oči
.
Napotil
se
je
po
vrtu
,
na
slepo
srečo
.
Čutil
je
,
da
mu
prihaja
korak
težak
in
glava
vroča
,
nekaj
od
pijače
,
nekaj
od
notranjega
nemira
.
Tako
je
hodil
semintja
,
dokler
ni
zasledil
na
desni
strani
vrta
,
čisto
v
temi
,
plotu
z
odprtimi
vratci
.
Zadišalo
je
po
cvetlicah
in
iz
mraka
se
je
prikazalo
nedaleč
kakor
temna
,
zarasla
hladnica
.
Doktor
Čander
je
pomislil
,
nato
je
prestopil
prag
ter
priprl
vratca
za
seboj
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
prihaja
iz
hladnice
tiho
,
polglasno
ihtenje
.
„
Morda
mi
le
šumi
v
glavi
!
“
je
dejal
zase
.
„
Pijan
sem
.
“
Ko
pa
je
stopil
v
hladnico
,
je
videl
žensko
postavo
,
ki
je
drgetala
na
klopi
,
sključena
,
ruto
pred
obrazom
.
„
Ne
plakaj
!
“
je
vzkliknil
tiho
in
je
položil
roko
na
njeno
ramo
:
bila
je
gospa
Blanka
.
Tako
sta
sedela
v
tisti
temni
hladnici
in
dokončavala
svoj
obračun
.
Preko
vrta
,
med
debli
kostanjev
,
ki
so
stali
v
črnih
,
ostrih
siluetah
,
je
ležal
razsvetljeni
prostor
zelo
daleč
kakor
pisana
,
ozarjena
lisa
,
topeča
se
na
vse
strani
.
Glasni
krik
ostale
družbe
je
bil
skoraj
še
odurnejši
,
ko
je
prihajal
v
to
zatišje
;
in
kakor
nalašč
se
je
visoka
,
tenka
senca
Jerneja
Cepudra
tako
čudoviščno
zibala
pred
prvo
svetiljko
,
da
doktor
Čander
ni
mogel
vzdržati
pogleda
v
tisto
smer
.
Ko
se
je
gospa
Blanka
pomirila
in
otrla
solze
,
je
sedla
tesneje
k
njemu
;
pustila
mu
je
položiti
njegovo
roko
v
svoji
dve
,
pomolčala
je
nekaj
minut
,
nato
je
izpregovorila
:
„
Zdaj
pride
tista
moja
izpoved
,
ki
vam
jo
dolgujem
;
obljubila
sem
vam
jo
,
prijatelj
moje
duše
,
ker
brez
nje
ni
popravljeno
,
kar
se
je
zgodilo
zlega
v
minolih
dneh
.
Živeli
ste
v
teh
časih
najine
ločitve
,
izkusili
ste
marsikaj
in
veste
gotovo
,
da
tudi
žensko
srce
ne
more
brez
posledic
preboleti
neutešene
ljubezni
.
Tudi
v
meni
je
kričala
lepota
po
uslišanju
ali
po
smrti
;
in
tudi
jaz
sem
jo
hotela
umoriti
,
zakaj
od
lepote
je
strašneje
poginiti
kakor
od
greha
...
Ko
smo
pokopali
očeta
,
sem
kmalu
videla
,
da
je
izgubljeno
do
vinarja
vse
njegovo
premoženje
.
Prodali
so
hišo
in
posestvo
,
pohištvo
,
dragocenosti
in
vse
,
kar
je
bilo
njegovega
;
in
še
se
je
izkazal
primanjkljaj
,
ki
ni
bil
mnogo
manjši
od
moje
dote
po
materi
—
nje
niste
poznali
,
umrla
je
,
ko
mi
je
bilo
jedva
sedem
let
—
naložene
v
hranilnici
in
nedotaknjene
.
Z
bridkostjo
sem
slišala
,
da
nisem
ostala
brez
imetja
;
kolikokrat
,
sem
mislila
sama
pri
sebi
,
se
je
pač
boril
ubogi
oče
s
svojim
poštenjem
,
da
si
ni
pomagal
z
denarjem
,
katerega
lastnica
je
bila
hči
!
V
poslednjem
trenotku
si
je
morda
premislil
in
se
zbal
:
kaj
bo
,
če
izgubim
tudi
to
!
In
da
ne
bi
podlegel
izkušnjavi
—
ravno
zato
je
nemara
tako
nanagloma
končal
življenje
.
Mnogo
ni
bilo
tistega
denarja
,
vsaj
za
razmere
ne
,
v
kakršnih
sem
živela
dotlej
:
jedva
tridesettisoč
goldinarjev
...
Da
ni
bilo
nesreče
,
ki
je
prišla
med
naju
,
med
vas
in
mene
,
po
volji
očetovi
,
bi
bila
pa
moja
dota
vendar
zadoščala
za
naju
oba
,
da
bi
bila
dosegla
svoj
cilj
in
zgradila
trdno
podlago
srečnejši
bodočnosti
.
Brez
vas
—
kaj
sem
hotela
z
denarjem
?
Brez
vas
mi
je
ostajala
edina
skrb
,
urediti
razmere
tako
,
da
mi
poleg
gorja
ne
bo
še
treba
prenašati
zavisti
in
nemega
očitanja
neplačanih
upnikov
.
To
sem
storila
...
Odstopila
sem
vso
svojo
doto
v
pokritje
dolga
,
in
ko
je
bilo
poplačano
vse
do
zadnjega
vinarja
,
mi
je
ostalo
par
stotakov
.
Tudi
to
je
zadoščalo
.
Kajti
moj
sklep
je
bil
že
davno
zrel
;
kaj
mi
je
preostajalo
?
V
kraju
,
kjer
so
se
godile
po
vrsti
vse
te
strašne
reči
,
v
kraju
,
kjer
mi
je
govorilo
iz
slehernega
očesa
tisto
radovedno
sočutje
in
poznanje
moje
žalostne
historije
,
v
tistem
kraju
nisem
mogla
več
živeti
.
Kam
torej
?
Kaj
odslej
?
Ali
mi
je
bilo
vredno
,
da
bi
vpraševala
?
Kamorkoli
;
naj
teče
odsihdob
življenje
,
kakor
bo
veleval
slučaj
:
enkrat
prispeje
vsaka
reka
do
svojega
morja
!
Natihoma
,
brez
slovesa
od
sorodnikov
,
kjer
sem
stanovala
zadnje
čase
,
sem
zapustila
rodni
kraj
in
ga
nisem
več
videla
od
tistih
dob
;
predpust
se
je
ravno
bližal
koncu
.
Spominjam
se
še
otožnega
nasmeha
,
ki
me
je
premagal
,
ko
sem
iz
vlaka
zadnjikrat
pogledala
na
domače
strehe
,
misleč
si
:
potekaj
,
predpust
;
zdaj
se
začenja
tista
maskerada
mojega
življenja
,
ki
se
nikdar
ne
bo
končala
...
“
Gospa
Blanka
je
premolknila
;
doktor
je
čutil
,
kako
težko
ji
je
govoriti
.
Globoko
je
zasopla
,
nato
je
nadaljevala
.
„
In
zdaj
se
začenja
nelepa
povest
.
Ali
veste
,
kaj
sem
postala
,
ko
sem
dospela
v
Ljubljano
?
Ugenite
!
—
Kaj
ne
,
da
je
težko
?
—
Postala
sem
natakarica
,
natakarica
v
navadni
gostilni
,
kjer
je
bilo
polno
trgovskih
pomočnikov
in
vojakov
;
tudi
študentje
so
popivali
tuintam
...
Čemu
si
ne
bi
bila
izbrala
takšnega
stanu
?
Takrat
je
bilo
že
vseeno
.
Priznavam
,
težko
sem
se
privadila
,
mnogokrat
me
je
obhajala
groza
in
kes
.
Pomislite
:
tisti
odurni
gostje
,
večjidel
samci
,
s
svojim
zaničevanjem
do
ženske
,
ki
jim
streže
...
Kjer
so
moški
natakarji
,
jih
menda
ne
zaničujejo
tako
.
Kmalu
sem
izprevidela
,
da
me
smatrajo
ti
ljudje
za
nekakšno
sužnjico
,
ali
recimo
,
za
mrtvo
last
svojih
želja
.
Pripetilo
se
je
,
da
se
mi
je
ta
ali
oni
surovo
približal
;
ubranila
sem
se
ga
z
ogorčenjem
,
kajti
dasi
sem
bila
izbrala
zaničevan
poklic
,
vendar
nisem
marala
ubijati
svoje
lepote
z
vsakomer
,
kadarkoli
,
proti
svoji
volji
.
Ali
mislite
,
da
se
je
zadovoljil
,
kdor
je
bil
tako
odgnan
?
Kaj
še
!
Nihče
ne
prešteje
besed
,
ki
sem
jih
prebolela
.
In
tisti
pogovori
!
Mnogokrat
sem
premišljala
in
ugibala
sama
pri
sebi
:
ali
je
mogoče
,
da
se
še
kje
na
svetu
razgovarjajo
tako
o
takšnih
rečeh
,
ki
so
bile
posvečene
že
v
prvem
človeku
?
In
zakaj
govore
tisti
gnus
nalašč
meni
na
uho
,
zakaj
ravno
takrat
,
kadar
sem
navzočna
?
Ne
bodi
tam
—
dolžnosti
zanemarjaš
;
če
pa
si
in
čakaš
—
poslušaj
!
Ako
bi
danes
še
verjela
v
pravičnost
božjo
in
v
plačilo
onostran
groba
,
bi
morala
reči
,
da
sem
takrat
odslužila
,
karkoli
se
je
zgodilo
potem
in
karkoli
se
še
more
zgoditi
.
Izprevidela
sem
kmalu
,
kako
nizko
mislijo
ljudje
:
ker
živiš
od
naše
potratnosti
,
bodi
podla
,
kakor
hočemo
mi.
Ne
da
bi
bilo
naše
dobro
ali
naše
zlo
!
Samo
ker
hočemo
,
bodi
podla
;
čemu
se
upiraš
,
ko
veš
,
da
si
manj
od
prodane
sužnje
?
Dasi
so
mi
tisti
razgovori
odkrili
marsikaj
novega
izmed
skrivnosti
človeškega
življenja
,
ki
jih
doslej
nisem
tolikanj
poznala
,
predvsem
pa
ne
v
tisti
odurnosti
,
ki
jim
jo
dajejo
misli
nizkih
ljudi
,
vendar
ne
morem
reči
,
da
bi
me
bili
pokvarili
:
človeka
se
ne
prime
,
kar
posluša
z
obsojanjem
.
Pri
vsem
tem
pa
tudi
ne
morem
tajiti
,
da
duša
,
čeprav
se
ne
vdaja
zlemu
,
od
takšnih
vplivov
otrpne
in
posurovi
;
ves
tisti
veliki
del
življenja
,
ki
se
je
gibal
prej
na
tleh
oskrujenih
skrivnosti
,
izgubi
nekaj
nevidnega
,
in
tisto
nevidno
je
bržčas
poezija
in
lepota
...
Človek
se
iztrezni
in
zagleda
komedijo
neskončne
smešnosti
,
če
že
ne
sleherni
trenotek
,
pa
vsaj
v
veliki
večini
hipov
svojega
mračnega
življenja
.
—
Tako
sem
se
polagoma
naučila
umevati
,
zakaj
mi
toliko
mojih
gostov
izkuša
biti
všečnih
in
prijetnih
,
zakaj
moram
tako
pogostoma
slišati
,
da
sem
lepa
,
včasi
tudi
od
ljudi
,
ki
niso
bili
zoprne
zunanjosti
in
ne
zlobni
ter
podlih
besed
.
To
spoznanje
mi
je
pokazalo
najstrašnejše
orožje
maščevanja
,
ki
ga
ima
ženska
v
svojih
rokah
in
Bog
mi
je
priča
—
kar
so
mi
storili
posamezni
,
za
to
sem
se
osvetila
vsem
!
Bodisi
nečiste
želje
nagonov
,
bodisi
prava
ljubezen
,
ki
mi
je
cvetla
tuintam
—
oboje
sem
se
navadila
razvnemati
do
viška
in
tik
pred
uslišanjem
pobiti
z
zaničevanjem
.
Tako
sem
okušala
vsaj
nekoliko
tistega
ravnotežja
,
ki
mora
biti
v
človeškem
srcu
,
da
se
ne
raztrga
od
nepoplačanih
krivic
.
Tri
leta
sem
že
bila
v
tisti
gostilni
,
tri
dolga
leta
brez
solnca
in
brez
tolažbe
...
Kdo
prešteje
vse
,
kar
je
tačas
izgubila
moja
duša
?
Proti
koncu
tretjega
leta
je
tudi
bilo
,
da
sem
popolnoma
obupala
nad
združitvijo
z
vami
,
obenem
pa
izprevidela
v
zagonetki
očetovih
zadnjih
besed
tisto
rešitev
,
ki
ste
mi
jo
vi
nocoj
potrdili
.
Po
tej
gotovosti
mi
je
bilo
vseeno
—
o
Bog
!
tako
vseeno
,
da
bi
se
bila
z
veseljem
prodala
za
denar
sramote
,
ako
ne
bi
bila
prepričana
,
da
je
moje
življenje
nižje
ponižanje
od
tistega
...
“
„
Dva
gosta
sta
mi
tačas
posebno
ponujala
svojo
ljubezen
,
“
je
nadaljevala
gospa
Blanka
po
daljšem
molku
,
„
mlad
črnolas
trgovec
,
ki
me
je
prosil
roke
in
mi
je
obetal
zlato
bodočnost
,
ako
ga
uslišim
in
postanem
njegova
žena
,
ter
grbast
godec
,
ki
se
je
zavedal
,
da
je
grd
in
ostuden
,
in
mi
zategadelj
nikdar
ni
rekel
besede
,
temveč
je
čakal
kakor
suženj
med
radostjo
in
trepetom
,
kdaj
mi
lahko
izkaže
prijaznost
ali
kdaj
ga
poplačam
s
toplo
hesedo
.
Trgovca
sem
odbijala
,
na
tihem
vesela
njegovih
muk
,
z
grbcem
pa
sem
bila
dobra
,
polagoma
in
po
pameti
,
ker
sem
vedela
,
da
ga
ne
morem
dovolj
kruto
prevarati
,
dokler
se
ne
naseli
v
njegovem
nezaupnem
in
od
misli
na
svojo
napako
zbeganem
srcu
popolna
in
nedvojljiva
nada
.
Tako
so
se
vršile
reči
,
dokler
ni
prišel
nekega
dne
trgovec
,
bled
in
prepadel
,
s
čudnim
ognjem
v
očeh
,
ob
uri
,
ko
ni
bilo
žive
duše
v
gostilni
.
—
Blanka
,
je
dejal
,
nič
več
ne
morem
strpeti
,
zdaj
bodi
konec
,
kakorkoli
že
!
Ponujam
ti
roko
in
ognjišče
,
vzemi
me
,
ako
moreš
živeti
ob
moji
strani
;
vse
življenje
ti
hočem
služiti
kakor
pes
...
Če
pa
praviš
,
da
ne
,
potem
si
ti
poslednja
duša
,
ki
je
govorila
z
menoj
.
—
S
temi
besedami
je
potegnil
iz
žepa
majhen
,
črn
revolver
s
svetlim
držajem
in
ga
je
spravil
,
ne
da
bi
bil
še
kaj
pripomnil
;
nato
je
obstal
,
oči
kakor
dva
vroča
oglja
.
Ambrož
,
ali
mi
verujete
,
da
tisto
uro
ni
bilo
usmiljenja
v
meni
,
niti
iskrice
,
niti
usmiljene
misli
?
“
„
Verujem
!
“
se
je
nasmehnil
doktor
s
trpkostjo
.
„
Kolikokrat
sem
bil
jaz
neusmiljen
!
“
„
V
meni
je
bila
sama
divja
radost
,
“
je
nadaljevala
Blanka
,
„
in
zavest
,
da
je
prišel
trenotek
,
ki
ga
morda
ne
okusim
nikoli
več
.
S
tisto
gotovostjo
zlobe
,
ki
si
je
še
danes
ne
morem
razložiti
,
sem
zagledala
vse
posledice
in
ves
njih
zapletek
jasno
pred
seboj
.
Dva
naenkrat
!
je
zavrisknilo
v
mojem
srcu
.
Veš
,
kaj
ti
povem
?
sem
mu
dejala
—
tikala
sva
se
,
ker
me
je
nekoč
preprosil
,
da
sva
pila
bratovščino
.
—
Takole
ti
pravim
,
fantič
moj
:
ti
stori
,
kar
hočeš
!
Kaj
me
skrbi
?
Jaz
pa
ti
povem
nekaj
drugega
:
preden
jutri
zatone
dan
,
se
dam
drugemu
,
brez
ljubezni
,
samo
v
pohoto
njegovo
,
zato
,
da
bo
vedela
vsa
sodrga
,
kar
vas
je
,
da
mi
ni
niti
do
vas
niti
do
tistega
,
kar
vam
odrekam
!
—
Obrnil
se
je
,
tak
kot
smrt
,
in
je
šel
brez
besede
.
Po
kosilu
je
prišel
grbec
.
Sedla
sem
k
njemu
.
—
Františku
—
tako
smo
ga
klicali
,
ker
je
bil
Čeh
,
iz
Prage
doma
—
Františku
,
poslušaj
!
mu
pravim
potihoma
,
da
ostali
gostje
niso
čuli
.
Oči
so
mu
zasijale
,
siromaku
.
—
Daj
,
Františku
,
pojdi
popoldne
z
menoj
na
izprehod
!
—
Ali
—
kako
?
je
zastrmel
grbec
od
veselja
in
mi
kar
ni
mogel
verjeti
.
—
Ti
da
hočeš
?
In
z
menoj
?
...
Pa
če
res
maraš
—
o
,
jaz
bi
rad
!
—
S
takšnim
hrepenenjem
je
zategnil
tisti
‚
rad
‘
!
Bilo
je
po
leti
;
šla
sva
po
Ljubljanskem
polju
gori
do
Save
,
in
ko
sva
prišla
zvečer
nazaj
,
sem
bila
njegova
,
njega
prvega
.
V
gostilni
so
me
čakali
vsi
gostje
z
novico
,
da
se
je
trgovec
ustrelil
o
belem
dnevu
,
sredi
ulice
.
František
je
bil
tako
pijan
od
sreče
,
da
ni
razumel
ničesar
;
vsi
so
ga
gledali
z
zavistjo
in
s
sovraštvom
.
Nasmehnila
sem
se
novici
,
saj
sem
jo
vedela
naprej
;
ako
ne
bi
bila
verjela
trgovcu
,
da
se
res
ustreli
,
ne
bi
bila
šla
s
Františkom
na
izprehod
!
Gostje
so
me
pričeli
psovati
,
očitaje
mi
,
da
sem
kriva
samoumora
.
In
eden
izmed
njih
,
trgovčev
najboljši
prijatelj
še
izza
detinskih
let
,
ki
je
imel
vse
oči
krvave
od
joka
,
je
priskočil
k
meni
ter
me
je
udaril
po
obrazu
.
Takrat
sem
stopila
malo
nazaj
in
sem
dejala
tiho
,
čisto
tiho
,
z
mirnim
glasom
:
—
Poslušajte
,
ljudje
!
—
Molčali
so
kakor
psi
,
ki
jim
ukažeš
.
—
Da
boste
vedeli
,
kako
malo
me
skrbi
,
če
se
kdo
od
vas
strelja
zaradi
mene
ali
če
se
nihče
ne
strelja
,
in
kako
malo
mi
je
do
tega
,
če
me
kdo
ljubi
ali
če
me
nihče
ne
ljubi
:
Františku
,
povej
po
pravici
!
Ali
se
je
zgodilo
med
nama
ali
se
ni
zgodilo
?
—
František
se
je
v
prvem
hipu
stresel
in
ostrmel
;
nato
je
menda
pomislil
,
da
zdaj
tudi
on
lahko
poplača
vse
tisto
zaničevanje
,
ki
so
ga
morili
ž
njim
,
in
zasmeh
tekmecev
,
ki
so
bili
že
davno
opazili
,
da
me
ljubi
.
—
Da
,
res
je
,
bila
si
moja
!
je
vzkliknil
s
svojim
slabotnim
,
jetičnim
glaskom
.
Ali
premislite
osuplost
in
besnost
vsenaokoli
?
Jaz
pa
:
—
Františku
,
da
bodo
bolj
verjeli
,
povej
jim
,
kako
je
bilo
?
Natanko
jim
razloži
...
Nič
se
ne
boj
,
nič
se
ne
sramuj
,
saj
se
tudi
jaz
ne
bojim
in
ne
sramujem
:
popiši
jim
,
kako
je
bilo
?
Jaz
hočem
,
da
jim
poveš
...
—
In
František
,
revež
,
omamljen
od
sreče
in
od
sovraštva
,
jim
je
s
tisto
posebno
zlobo
grbcev
na
drobno
razložil
in
popisal
,
kako
je
bilo
.
Ko
je
bil
pri
kraju
,
ali
veste
,
kaj
se
je
zgodilo
?
Kakor
jata
psov
so
planili
name
:
—
Vlačuga
!
Satan
v
človeški
podobi
!
—
S
pestmi
,
s
palicami
,
z
nogami
...
Trgali
so
mi
obleko
z
života
:
gola
sem
ležala
tam
na
tleh
,
ko
so
me
bili
.
In
naposled
,
ali
veste
kaj
?
Tisti
trgovčev
prijatelj
—
morda
je
hotel
maščevati
mrtvega
?
—
je
skočil
proti
meni
...
Pljunila
sem
mu
v
lice
:
ni
me
izpustil
.
Šibki
grbec
,
tudi
on
ves
tepen
in
krvav
,
se
je
zapodil
vanj
;
pobili
so
ga
na
tla
...
Takrat
je
prišel
gospodar
in
me
nemudoma
vrgel
na
cesto
;
toliko
da
sem
se
smela
preobleči
.
Zunaj
me
je
čakal
František
,
pobit
in
objokan
.
—
Pojdi
z
menoj
,
moja
bodi
!
je
dejal
.
Trudil
se
bom
,
ničesar
ti
ne
bo
nedostajalo
;
kakor
žival
ti
bom
služil
do
smrti
!
—
In
zdaj
sem
opravila
še
ž
njim
:
—
Františku
,
sem
dejala
,
poslušaj
me
,
dobro
si
zapomni
in
vse
mi
verjemi
.
Vidiš
,
Františku
,
nisem
te
ljubila
,
ne
maram
te
in
nikdar
več
nočem
biti
tvoja
.
To
je
bilo
le
enkrat
,
le
danes
in
le
zato
,
da
pokažem
vsem
:
ne
maram
nobenega
.
Izbrala
sem
si
tebe
samo
,
da
povem
jaz
in
da
ti
poveš
vsem
,
ki
bodo
navzoči
:
zaničujem
vas
,
nikogar
nočem
!
Zato
in
v
znak
,
da
je
tako
,
sem
si
izbrala
tebe
,
Františku
,
ki
si
grd
in
gnusen
,
tebe
,
ki
si
grbast
in
jetičen
,
najostudnejši
med
vsemi
!
—
František
je
obstal
tam
sredi
ceste
;
vsa
kri
mu
je
izginila
iz
obličja
.
Se
danes
nisem
pozabila
njegovega
pogleda
.
Nato
se
je
vrgel
v
prah
,
kar
tam
,
in
pričel
plakati
kakor
dete
...
Ljudje
so
ga
pobrali
,
on
pa
jim
je
ušel
;
stekel
je
v
glasbeno
društvo
,
ukradel
struno
s
kontrabasa
in
se
obesil
na
mostovžu
,
ki
je
bil
teman
...
Tisto
noč
sem
zapustila
Ljubljano
in
nisem
je
videla
več
.
“
Tako
je
pripovedovala
gospa
Blanka
,
z
glasom
,
ki
se
je
po
nekod
trgal
,
med
kratkim
,
histeričnim
smehom
,
trepetaje
po
vsem
vitkem
životu
.
Doktor
Čander
pa
je
držal
roke
pred
obrazom
in
ponavljal
topo
in
zamolklo
:
„
Kriste
,
Kriste
!
Tudi
vi
...
Kakor
jaz
...
Kriste
,
moj
Bog
,
tako
strašen
sad
rodi
ljubezen
,
ki
so
se
nad
njo
pregrešili
,
da
ne
krvavi
le
tisti
,
ki
je
bil
prizadet
,
marveč
sto
in
sto
drugih
,
ki
so
pravični
,
glupi
in
nedolžni
...
Uboga
Blanka
,
kaj
ste
trpeli
,
da
ste
dopolnili
tolikšno
maščevanje
!
Nehajte
,
duša
,
ne
mučite
se
!
“
Ali
Blanka
je
še
pripovedovala
:
„
Le
malo
še
ostaja
historije
...
Dogodki
mojega
poslednjega
dneva
v
Ljubljani
so
me
tako
premagali
,
da
sem
se
hotela
odpočiti
.
Zatekla
bi
se
bila
v
eno
izmed
tistih
starih
,
svojskih
gorenjskih
vasi
,
da
se
mi
ni
ravno
takrat
ponudila
ugodna
služba
v
majhnem
mestu
na
Dolenjskem
.
Kje
?
Vseeno
je
...
Sprejela
sem
jo
;
in
spet
se
je
začelo
tisto
kakor
prej
.
Prve
dni
sem
pač
menila
,
da
je
dvoje
smrti
izbrisalo
račun
;
kmalu
sem
spoznala
,
da
je
bilo
vse
tisto
le
kakor
kapljica
v
morju
.
In
marsikaj
bi
se
bilo
še
zgodilo
,
da
nisem
začutila
novega
,
drugega
življenja
v
sebi
:
postala
sem
bila
mati
!
Oče
je
bil
František
...
Moj
najstarejši
je
njegov
sin
;
ako
pridete
k
nam
,
ga
boste
videli
.
Materinstvo
me
je
spravilo
na
druge
misli
,
in
dasi
sem
vedela
,
da
ne
morem
ljubiti
nikogar
več
,
vendar
sem
postala
žena
Jerneja
Cepudra
,
ki
me
je
zasnubil
v
tistem
kraju
,
zato
da
ne
bi
bilo
treba
otroku
nositi
proklefstva
materinega
gorja
.
Vprašali
me
boste
,
kako
živim
z
Jernejem
;
poglejte
ga
in
mislili
si
boste
!
Priden
je
,
rad
me
uboga
,
pa
tudi
tepe
me
včasi
,
kadar
je
volja
božja
in
njegova
.
Pokaj
me
ne
bi
?
On
ve
,
da
zaslužim
,
ako
sodimo
po
njegovi
pravici
:
varala
sem
ga
,
ne
le
enkrat
,
temveč
mnogokrat
,
včasi
iz
upornosti
,
včasi
iz
usmiljenja
z
zaljubljenimi
fanti
,
včasi
iz
tihe
bolesti
in
iz
samega
hrepenenja
po
tem
,
kar
je
prepovedano
in
obsojeno
—
zaradi
ravnotežja
...
“
Zdaj
je
gospa
Blanka
umolknila
.
Njen
glas
je
pričal
,
da
je
trudna
;
zmisel
besed
je
kazal
,
da
je
izpovedi
sklep
.
Doktor
Čander
pa
se
je
začutil
v
velikem
trepetu
duše
in
telesa
;
vedel
je
,
da
se
zdajzdaj
odloči
njegova
ljubezen
.
„
Blanka
!
“
je
izpregovoril
z
rahlim
,
pobožnim
glasom
.
„
Ljubila
sva
se
;
ali
se
nisva
ljubila
?
Grešila
sva
;
ali
nisva
grešila
?
Toda
odpustila
sva
drug
drugemu
;
ali
si
nisva
odpustila
?
In
tako
je
duša
čista
;
mar
ni
čista
?
In
ista
je
naju
duša
,
kakor
je
bila
prvi
dan
;
nič
se
ni
zgodilo
,
nič
se
ni
izpremenilo
,
le
ura
je
prišla
,
da
izpolniva
ljubezen
in
ustvariva
lepoto
...
Ali
ni
duša
ista
?
Ali
ni
prišla
najina
ura
,
Blanka
,
ti
moje
večno
hrepenenje
?
“
Morda
je
hotela
Blanka
Cepudrova
odgovoriti
;
ali
tisti
hip
se
je
zunaj
na
pesku
oglasil
korak
,
in
namesto
besed
je
govoril
objem
,
kakršnega
sta
sanjala
pred
dolgimi
leti
,
ravno
tisti
objem
in
tisti
vroči
poljub
...
Korak
se
je
oddalil
;
dvoje
šepetov
se
je
oglasilo
v
temni
hladnici
,
dvoje
duš
je
v
eni
ljubezni
slavilo
svojo
svatbo
,
v
jutro
po
slavnosti
slavnega
Valentina
Vodnika
.
„
Prideš
?
“
je
vprašala
Blanka
vroče
,
ko
se
je
napravljala
iz
hladnice
.
„
Pridem
!
“
je
vroče
odgovoril
doktor
Ambrož
Čander
;
otrl
si
je
čelo
z
dišečo
ruto
in
je
nekaj
minut
kasneje
odšel
za
njo
,
čuteč
neodoljivo
omotico
,
posledico
izpitega
vina
in
okušene
ljubezni
.
Krčmar
in
natakarice
so
postopali
z
nejevoljnimi
,
zaspanimi
obrazi
;
vsi
gostje
so
stali
in
se
zares
odpravljali
domov
.
Mnogo
jih
je
bilo
odšlo
;
doktor
je
zapazil
predvsem
,
da
sta
se
poslovila
inženir
in
učiteljica
Karla
.
Pijanost
se
je
bila
med
tem
razrasla
do
bujnega
obsega
.
Kar
je
videl
doktor
pred
seboj
,
je
vrvelo
kakor
ples
na
Kleku
ali
kakor
igra
v
gledišču
s
čudnimi
marionetami
,
ki
jih
vodi
izvrsten
komik
za
nevidne
niti
.
Vse
te
postave
so
se
zibale
,
prevračale
,
padale
po
mizah
,
po
stolih
in
po
tleh
,
vlekle
druga
drugo
semintja
,
ali
pa
objemale
kostanje
,
izuščaje
nenavadne
in
nikakor
etiketne
glasove
;
vendar
pa
ni
nudila
obča
slika
ničesar
novega
,
marveč
v
povečani
meri
tisto
,
kar
je
bilo
že
prej
.
Izpremenil
se
je
bil
samo
pogled
v
doktorja
Čandra
:
dočim
ga
je
prej
navdajal
zdaj
popolnoma
pozabljeni
srd
in
stud
,
se
je
smehljal
te
hipe
z
naivno
,
prizanesljivo
dobrohotnostjo
,
skoraj
prepričan
,
da
morajo
imeti
vse
stvari
vendarle
skrit
globlji
zmisel
,
pointo
in
dovtip
,
ter
jezen
nase
,
ko
je
čutil
,
da
ne
more
ničesar
razbrati
in
spoznati
.
„
Samo
jutri
jim
bo
nerodno
,
ko
bodo
pomišljali
,
da
so
igrali
komedijo
za
trezne
ljudi
!
“
je
pomišljal
na
tihem
.
Krepostni
Jernej
Cepuder
je
bil
čimdalje
burnejši
v
objemih
in
poljubih
.
Zdaj
je
ležal
za
vratom
županu
,
zdaj
notarju
,
ki
je
sedel
kakor
široka
nečistnica
in
sprejemal
nadučiteljeve
ljubeznivosti
z
vsem
nemim
patosom
vinjene
resignacije
.
Notarka
je
silila
v
literata
Brgleza
,
ki
se
je
bil
vrnil
po
svojo
prej
pozabljeno
soprogo
.
S
koketnimi
usmevi
,
z
besedami
,
topečimi
se
v
glasovih
piščalk
in
klarineta
,
je
razpenjala
mreže
kroginkrog
njegovega
srca
,
on
pa
je
gledal
mrko
izpod
svojih
kuštrov
ter
puhal
dim
viržinke
v
napol
izpraznjeni
kozarec
,
tako
da
je
imela
limonada
pač
že
silen
vonj
po
dišavi
cesarskega
tobaka
.
Morda
je
razlagala
tudi
njemu
svoje
misli
o
modernosti
žene
,
o
nepopisno
lepi
reči
ljubezni
in
o
svojih
prijateljskih
željah
;
zakaj
ravno
v
trenotku
v
Čandrove
pozornosti
je
z
maščevalno
resnobo
izbruhnil
vprašanje
:
„
Kaj
mislite
,
milostljiva
,
o
tendenci
v
umetnosti
in
literaturi
?
“
Doktor
je
šel
dalje
;
nenadoma
ga
je
prijelo
nekaj
za
ramo
.
Župan
,
že
skoraj
brez
zavesti
,
oči
in
usta
odprta
na
stežaj
,
ga
je
potegnil
k
sebi
na
sosednji
stol
:
„
Kod
pa
ti
hodiš
,
doktorček
moj
?
...
Eja
,
ti
si
...
tako
...
tako
...
in
ongá
;
sploh
,
z
eno
besedo
...
Veš
,
fant
iz
fare
si
...
in
nič
ne
zameri
—
za
Kriščevo
voljo
,
nikar
...
ne
zameri
!
Saj
vidiš
,
mi
—
smo
pač
tako
...
tako
...
in
sploh
,
z
eno
besedo
...
mi
smo
rodo
...
kako
se
že
pravi
?
“
Doktor
mu
je
šepnil
hudomušnost
v
uho
.
„
Da
,
da
,
rodobrbci
!
“
je
vzkliknil
župan
z
veselim
glasom
.
„
Rodobrbci
,
rodotepci
,
rodomrcine
...
“
Omahnil
je
z
rokami
po
mizi
;
sline
so
se
mu
cedile
po
bradi
,
glava
je
udarila
na
prt
,
in
zazdelo
se
je
,
da
se
ves
razsuje
v
zadovoljnem
,
otroškonedolžnem
hihitanju
.
Krepostni
Jernej
Cepuder
je
bil
tačas
na
drugem
koncu
mize
.
Z
litrom
v
roki
,
glavo
nizko
na
prsih
,
telovnik
odpet
,
noge
lomeče
se
v
kolenih
,
je
splezal
nanje
in
obstal
,
vsak
hip
v
nevarnosti
,
da
pade
in
se
ubije
.
Cilinder
mu
je
zapustil
umno
teme
ter
priletel
naravnost
gospe
Blanki
v
naročje
.
„
Gospoda
slavna
!
“
je
pričel
Jernej
Cepuder
.
Trušč
se
je
polegel
;
Cepuder
pa
je
nadaljeval
:
„
Sla-avna
gospoda
!
...
Gospoda
slavna
!
...
Gospodje
in
dame
!
...
Sile-lentium
!
...
Dame
in
gospodje
...
Cenjeni
rodoljubi
...
“
„
Šema
,
molči
!
“
je
zarezal
notar
;
Jernej
Cepuder
pa
je
tistikrat
že
sam
od
sebe
izgubil
ravnotežje
in
bi
se
bil
zavalil
vznak
po
tleh
,
da
ga
ni
prestregel
krčmar
,
ki
se
je
bil
zaradi
važnosti
postavil
v
bližino
.
Ob
občem
grohotu
in
obupnem
prigovarjanju
gospe
v
Blanke
,
ki
se
je
zdajpazdaj
prekinjala
s
pogledi
na
doktorja
Čandra
,
je
zopet
nadel
svoj
cilinder
ter
obsedel
poleg
žene
,
v
veliko
nejevoljo
doktorjevo
,
ker
je
moral
zdaj
odložiti
svoj
namen
,
da
se
ji
pridruži
.
Kozarci
so
peli
semintja
,
krčmar
se
je
upiral
,
da
mu
zmanjkuje
vina
...
„
Tini
,
zapoj
nam
,
preden
odidemo
!
“
je
zaklical
notar
in
je
postavil
poštarico
na
noge
.
„
Katero
?
“
je
vprašala
poštarica
;
njen
obraz
je
bil
rdeč
,
polne
ustnice
so
še
drhtele
.
„
Ej
,
tisto
:
Al
mi
ga
žin
...
“
„
Ah
,
kaj
tisto
!
Tisto
si
sam
zapoj
!
Gospod
Žolna
,
kaj
pravite
vi
?
“
„
Mtadrata
,
Katarina
...
“
„
Preveč
lepa
je
!
To
zna
samo
gospod
župan
...
Vsaj
vi
kaj
nasvetujte
,
gospod
poštar
!
“
„
Blago-or
mu
,
ki
se
spočije
...
“
je
intoniral
poštar
.
„
Buu
!
Vi
ste
pametni
kakor
‚
modri
vol
‘
!
“
se
je
razsrdila
Tini
.
„
Kaj
veselega
,
ali
razumete
?
Jaz
vendar
ne
morem
sama
izbirati
...
“
Poštar
je
bil
pijan
in
truden
;
obrnil
se
je
proč
,
nestrpno
je
zmignil
z
rameni
.
Jernej
Cepuder
je
hotel
slišati
:
„
Stoji
tam
šola
zidana
...
“
Ali
Tini
se
ni
menila
za
njegovo
željo
.
Pristavila
je
stol
k
nedaljnemu
kostanju
,
stopila
nanj
,
podvila
krilo
,
da
so
se
izrazili
tenki
,
napeti
udje
,
ter
pričela
z
drobečim
,
jasnim
glasom
prepevati
znano
nemško
pesem
,
ki
jo
je
bil
doktor
jeseni
poslušal
po
dunajskih
gostilnah
in
varietejih
.
Toda
on
ni
pazil
in
je
ni
takoj
spoznal
;
šele
ko
se
je
poštarica
zazibala
z
besedami
:
„
Du
meine
Se-he-hehnsucht
,
du
meine
Woh
—
ne
...
“
je
dvignil
glavo
,
z
dobrohotno
blaziranim
usmevom
,
ki
ga
je
bil
vajen
iz
takšnih
zabavišč
.
Imel
je
še
poln
liter
pred
seboj
;
pil
je
željno
,
hlastno
,
z
nepoznano
naslado
in
nalival
sobesedniku
,
ki
se
mu
ni
bil
predstavil
.
Pijanost
se
ga
je
lotevala
bolj
in
bolj
;
smešni
pisani
krogi
so
se
vrteli
pred
očmi
.
Poštarica
je
končala
.
S
prožnim
skokom
se
je
pognala
na
tla
;
krilo
je
obviselo
na
stolu
.
Popravila
ga
je
,
v
spretno
pritvorjeni
zadregi
naivnega
dekleta
,
dočim
se
je
s
ploskanjem
mešal
grohot
.
„
Bravo
,
Tini
,
bravo
!
“
je
klical
notar
.
„
Pridi
na
moje
srce
!
“
„
Kakor
škrjanček
!
“
se
je
poklonil
Jernej
Cepuder
iz
svoje
vinske
zamišljenosti
.
„
Kakor
čuk
!
“
je
zacvilil
pijani
Edvard
Žolna
z
nenaravno
visokim
glasom
.
„
Dovoljujem
ti
,
da
me
smeš
poljubiti
,
“
je
sklenil
notar
.
„
Takole
:
cmok
!
“
„
Počasi
,
počasi
!
“
je
siknila
rdečenosa
notarka
,
ki
si
je
že
ves
čas
grizla
ustnice
.
„
Nikar
se
ne
onegavi
!
Saj
me
ti
tudi
lahko
,
kolikor
hočeš
:
kadar
spim
!
“
se
je
zarezal
mož
;
vsi
so
se
razveselili
dovtipa
in
so
bušili
v
smeh
.
Doktorja
Čandra
se
je
tačas
polastil
resnobni
Brglez
ter
mu
z
zadovoljnim
patosom
pričel
razkazovati
židovsko
šalo
.
„
Izborno
,
hahahaha
!
“
se
je
zasmejal
ustrežljivi
Ambrož
Čander
,
ko
je
Brglez
končal
.
„
O
,
ti
preklicani
reb
Mojše
,
da
bi
ga
strela
!
Da
,
da
,
to
mu
je
šlo
kakor
Mohamedu
krajec
skozi
rokav
...
“
„
Mohámeda
,
se
naglaša
!
“
je
vzkliknil
Brglez
nestrpno
.
„
Saj
sem
rekel
Mohámeda
!
“
se
je
užalilo
zdravniku
.
„
Móhamedu
,
ste
rekli
!
“
„
Mohámedu
,
sem
dejal
!
“
„
Oprostite
!
“
Brglez
je
patetski
udaril
po
mizi
.
„
Saj
vendar
poslušam
z
lastnimi
ušesi
!
“
„
Še
bolj
oprostite
!
“
se
je
nasmehnil
doktor
z
ironijo
,
čuteč
,
da
ga
nocoj
za
nobeno
ceno
ne
bi
bilo
mogoče
zaplesti
v
prepir
.
„
Tudi
jaz
sem
govoril
z
lastnim
jezikom
in
vem
,
kaj
sem
govoril
!
“
„
Ah
,
kaj
!
“
se
je
razburil
Brglez
.
„
Vi
ne
veste
ničesar
,
ki
ste
že
pijani
;
jaz
se
lahko
zasledujem
,
ker
sem
abstinent
!
“
Samozavestno
je
dvignil
svojo
kalno
,
zakajeno
limonado
.
„
Da
,
da
,
Kristemarija
!
“
se
je
tačas
vmešal
zaslužni
Jernej
Cepuder
,
obračaje
se
s
širokimi
gestami
do
Brgleza
,
do
doktorja
in
do
ostalih
.
„
Da
,
da
,
gospoda
moja
!
Da
...
Abstinenca
...
da
,
in
tendenca
...
in
pa
tale
trikrat
prokleta
...
literatura
,
zaradi
te
trojice
pojde
enkrat
ves
svet
...
k
hudiču
!
...
Srce
mi
krvavi
...
in
takorekoč
...
predragi
kolega
Brglez
...
takorekoč
...
moja
duša
je
žalostna
do
smrti
...
zakaj
,
tudi
ti
—
et
tu
,
Brute
!
—
si
eden
izmed
tistih
...
očitnih
grešnikov
,
ki
...
strupijo
naš
nepokvarjeni
narod
...
in
ga
pridijo
z
novotarskimi
...
idejami
...
Ampak
,
le
počakaj
,
dragi
Brglez
:
Jaz
,
Jernej
...
Cepuder
takorekoč
...
ti
bom
že
dal
...
in
ti
...
takorekoč
pokažem
tvojo
satansko
abstinenco
...
jaz
,
tvoj
uradni
predstojnik
,
...
in
tvojo
tendenco
...
in
pred
vsem
tvojo
sedemdesetkratsedemkrat
prokleto
literaturo
...
Ich
kenne
dich
,
Spiegelberg
!
...
Sicer
pa
,
brez
zamere
...
nič
nisem
hotel
hudega
,
“
je
govoril
krepostni
nadučitelj
,
cincaje
ob
vsakem
presledku
s
koleni
,
„
z
eno
besedo
...
ničesar
nisem
dejal
...
Rad
te
imam
,
draga
duša
—
zlata
duša
,
mili
...
moj
Dušan
Brglez
!
“
In
že
ga
je
poljubljal
,
da
se
je
ubogi
literat
jedva
branil
njegovih
mokrih
ust
.
„
Daj
,
Brglez
...
pij
!
...
vsaj
en
kozarec
...
na
moje
zdravje
!
“
„
Nikdar
!
“
je
vzkrasnoslovil
literat
ter
izbočil
prsi
kakor
rimski
junak
na
braniku
republike
.
No
,
preden
sta
se
učitelja
do
konca
razprla
,
se
je
razigrala
druga
,
zanimivejša
drama
.
Tuji
,
nečloveški
glasovi
so
pričeli
doneti
iz
nedaljne
bližine
,
in
nihče
,
kdor
je
imel
količkaj
trezna
ušesa
,
ne
bi
bil
mogel
trditi
,
da
so
količkaj
sorodni
z
glasom
zaslužnega
Edvarda
Žolne
.
Ko
pa
so
se
pričeli
ozirati
in
so
,
sami
pijanih
in
zaspanih
oči
,
po
dolgem
in
trudapolnem
iskanju
odkrili
debelo
,
omagujočo
postavo
na
govorniškem
odru
,
ki
je
služil
prej
za
Vodnikovo
slavnost
,
so
se
morali
naposled
vendar
prepričati
,
da
je
županova
.
Milan
Mekinda
je
kolovratil
pod
oder
.
„
Kaj
...
kaj
...
praviš
?
“
je
izpregovoril
s
težkim
glasom
,
ko
je
stal
tik
pod
njim
,
loveč
ravnotežje
z
razprostrtimi
rokami
,
dlani
in
prste
povešene
kakor
dvoje
kril
.
Županja
,
ki
je
prej
ni
bilo
mnogo
na
izpregled
,
je
poslušala
in
jokala
z
donečim
,
raskavim
basom
.
„
Poslu-lu-luuuh
!
“
je
zakričal
Jernej
Cepuder
.
„
Posluh
,
gospoda
...
moja
!
Naš
velezaslužni
...
gospod
župan
ima
besedo
!
“
je
zaključil
naglo
,
z
vikom
obupnega
napora
,
kakor
bi
se
bal
,
da
mu
v
naslednjem
trenotku
opeša
moč
.
Župan
pa
je
kazal
sila
prijazen
pogled
in
pravcat
zgled
junaka
požrtvovalnosti
;
zakaj
,
dasi
že
ni
mogel
več
stati
na
nogah
,
marveč
se
je
z
desnico
držal
ograje
ozkega
in
tesnega
odra
,
z
levico
in
zgornjim
životom
pa
je
visel
čeznjo
,
Milanu
Mekindi
pod
nos
—
vendar
si
takorekoč
ni
mogel
česa
,
da
ne
bi
pred
resničnim
slovesom
—
kajti
poslavljali
so
se
minuto
za
minuto
že
ves
večer
—
izpregovoril
še
par
navduševalnih
in
blagonadejnih
besed
v
srčno
razveseljenje
navzočnega
poslušalstva
.
„
Cenjeni
rodo
...
m-e
...
da
,
cenjeni
...
kako
smo
že
rekli
?
...
rodo
...
rodo
...
ah
!
viktoria
!
...
rodobrbci
,
rodosloni
...
rodokanalje
...
rodointakodalje
!
Ako
bi
se
...
približal
zakleti
...
in
zagrizeni
sovražnik
...
našega
milega
rodo
...
pardon
,
rodu
slovenskega
...
s
sabljami
,
puškami
,
bajoneti
...
in
s
kanoni
...
ter
bi
se
predrznil
trditi
...
da
—
z
eno
besedo
,
Bog
nas
živi
!
...
Mi
smo
...
tepci
,
gospoda
...
moja
...
—
ali
Bog
je
pameten
...
da
—
in
milostljiv
...
Živio
!
—
Mi
,
gospoda
moja
...
velezaslužni
rodo
...
rodopijanci
...
dične
...
in
debele
dame
—
mične
...
in
suhe
gospodične
—
mi
...
mi
,
in
še
enkrat
—
mi
!
...
stojimo
na
braniku
...
in
tako
dalje
...
s
kanonom
...
z
bridkim
...
ki
je
zmerom
nabit
!
...
In
zdaj
,
velespoštovani
demonstrantje
...
vas
pozivljem
...
da
se
razidete
v
Gospodu
:
zora
puca
...
biče
dana
!
“
S
temi
besedami
je
Edvard
Žolna
omahnil
;
skril
se
je
za
ograjo
,
izustil
je
čuden
glas
.
Krepostni
Cepuder
se
je
po
vseh
štirih
napotil
na
pomoč
;
gospa
Blanka
je
stala
zdaj
poleg
doktorja
in
si
brisala
oči
,
pri
tem
pa
se
je
mnogo
smejala
,
dasi
ji
je
pod
bluzo
in
pod
tenkim
šalom
trepetal
ves
život
kakor
od
vročice
.
Precej
je
trajalo
,
preden
je
prispel
Jernej
Cepuder
na
vrh
.
Naposled
se
je
pojavilo
mahanje
z
rokami
,
začel
se
je
razgovor
.
„
Tak
vstani
...
“
„
Pu-u-uuu
...
“
Nič
več
.
„
Dragi
,
ljubljeni
...
Edvard
Žolna
!
“
„
Svi-i-iii
...
—
Figo
!
“
Molk
.
„
Hočeš
...
nočeš
...
moraš
!
“
Tako
se
je
junaški
odločil
požrtvovalni
prijatelj
zgovornega
župana
,
in
res
ni
odjenjal
,
dokler
nista
stala
obadva
na
nogah
.
Ampak
,
sveta
Devica
!
Kakšen
je
bil
župan
!
Obraz
napol
siv
,
napol
krvav
in
umazan
,
oči
divje
,
kakor
da
je
izgubil
pamet
;
in
tudi
obleka
se
ni
baš
ponašala
s
snago
.
Zdaj
sta
hotela
doli
,
po
tistih
štirih
stopnicah
,
ki
so
vodile
na
oder
.
Čez
prvo
je
šlo
po
sreči
;
na
drugi
sta
omahnila
,
čez
tretjo
in
četrto
sta
se
zakotalila
:
župan
kakor
žoga
,
dočim
so
suhi
kraki
Jerneja
Cepudra
nadaleč
kolebnili
po
zraku
.
Kakor
sta
padla
,
tako
sta
obležala
;
podolgem
,
dvoje
kep
,
ki
sta
se
jedva
premikali
in
renčali
z
zamolklim
,
nerazumljivim
glasom
.
Župana
sta
pobrala
Brglez
in
notar
,
ki
je
pri
tem
podjetju
sam
trikrat
ali
štirikrat
poljubil
zemljo
;
nato
se
je
Brglez
s
pomočjo
doktorja
Čandra
posvetil
Cepudru
:
„
Tak
vstani
,
no
!
“
je
rotil
z
drhtečim
glasom
.
„
Pusti
!
...
Naj
...
počivam
v
miru
!
“
„
Saj
boš
,
doma
;
zdaj
vstani
:
ali
te
ni
nič
sram
?
“
„
Tebe
bodi
...
ki
si
literat
in
abstinent
!
“
„
Dragi
Cepuder
!
“
„
Po
mrtvih
diši
...
“
Toda
naposled
je
stal
tudi
Jernej
na
nogah
.
Med
hudomušnim
smehom
mu
je
gospa
Blanka
ovenčala
glavo
z
razvalinami
nekdanjega
cilindra
;
nato
so
se
odpravili
domov
.
Mož
,
ki
ni
bil
samo
že
do
popolnosti
izgubil
ravnotežja
,
temveč
se
je
delal
,
kakor
da
ga
ni
poznal
svoje
žive
dni
,
je
bil
pravzaprav
prepuščen
njej
sami
,
kajti
Brglez
je
odhajal
z
ženo
.
Ali
ker
je
bila
splošna
mera
pijanosti
prevelika
,
da
bi
se
gostje
pri
odhodu
menili
drug
za
drugega
,
ni
videl
nihče
,
da
sta
Jerneja
Cepudra
vodila
njegova
žena
Blanka
in
doktor
Čander
...
Tako
so
se
razzibale
postave
;
luči
so
ugasnile
,
vrt
je
obležal
v
molčanju
.
Bilo
je
ob
uri
,
ko
so
se
hribi
na
vztoku
že
risali
pod
ozkim
,
bledim
pasom
plahe
zore
...
—
Doktorju
Čandru
je
bilo
,
kakor
da
se
budi
iz
spanja
.
Ugaslost
misli
se
je
pričenjala
jasniti
od
medle
,
čimdalje
živejše
luči
,
ki
je
sevala
skozi
trepalnice
in
budila
,
drugega
za
drugim
,
vso
vrsto
raznoterih
občutkov
,
kolikor
jih
v
svoji
skupnosti
daje
človeku
zavest
življenja
.
Prikazala
se
je
svetla
ploskev
in
temen
križ
pred
njo
.
Sveže
je
dihalo
odondod
,
z
dišavami
vrtnic
in
rezede
;
na
obeh
straneh
se
je
zibalo
,
belo
in
vendar
ne
prozorno
.
„
Okno
...
“
si
je
mislil
doktor
Čander
.
„
Ko
vstanem
,
pojdem
pogledat
na
vrt
.
Pravzaprav
ni
glupost
za
‚
modrega
vola
‘
,
da
ima
vrt
pri
hotelu
...
Kdo
bi
si
mislil
,
kdo
bi
dejal
?
Možakar
je
videti
znatno
zabitejši
...
Da
,
ko
vstanem
,
pojdem
pogledat
na
vrt
...
“
Trepalnice
so
se
zopet
zgrnile
na
pogled
;
očem
se
je
še
hotelo
spanja
.
Megla
je
ovila
um
in
se
je
zopet
razvila
.
Doktorju
se
je
zazdelo
,
da
je
bil
pijan
;
v
ustih
je
čutil
okus
po
vinu
.
Glava
je
bila
težka
;
ves
život
je
davila
slabost
.
„
Kar
zdaj
bi
vstal
;
umil
bi
se
in
šel
na
vrt
,
da
me
pregreje
jutranje
solnce
...
Da
,
tako
bodi
;
sicer
me
bo
maček
čez
dan
!
“
Premaknil
je
roko
,
da
opomni
mišice
.
Premaknil
je
nogo
...
Preložil
je
glavo
.
Čudna
,
tesna
se
mu
je
zazdela
postelj
.
Med
tem
je
z
vrta
krepkeje
zadišalo
po
rezedi
.
Bliskoma
je
zasvetila
misel
:
„
Tudi
sinoči
sem
gledal
skozi
okno
...
Toda
takrat
ni
bilo
vrta
:
trg
leži
pod
oknom
,
ves
trg
,
občinska
hiša
stoji
nasproti
,
po
trgu
drdrajo
vozovi
...
Sinoči
so
prišli
pod
okno
Žolna
...
in
notar
...
in
Cepuder
...
“
Ob
tem
imenu
se
je
bliskoma
storila
jasnost
.
Z
blazno
hitrico
je
zdrevel
mimo
duše
ves
kinetogram
dogodkov
,
pozabljenih
v
pijanosti
.
Čander
se
je
spomnil
.
Ozrl
se
je
na
levo
...
„
Da
,
da
!
Kriste
,
da
!
“
je
vzkliknil
sam
pri
sebi
,
čuteč
,
da
mu
stopa
mrzel
znoj
na
čelo
.
Z
brezumno
naglico
je
planil
iz
postelje
ter
se
pričel
napravljati
.
Zmetal
je
obleko
nase
,
oči
zaprte
,
da
ne
bi
videl
prizora
;
ušesa
pa
,
ki
jih
ni
mogel
zapreti
,
so
slišala
močno
,
enakomerno
sopenje
,
neprijetno
po
glasu
in
že
skoraj
podobno
smrčanju
.
Nato
je
stopil
k
oknu
,
ne
da
bi
se
bil
ozrl
na
postelj
.
Pogledal
je
na
piano
.
Nič
trga
ni
bilo
videti
:
šola
je
ležala
zunaj
,
pred
širokim
travnikom
.
Pod
oknom
se
je
razprostiral
velik
vrt
,
poln
sadnega
drevjiča
,
vrtnic
in
cvetličnih
gredic
.
Velika
hladnica
je
stala
spodaj
,
tik
ob
plotu
,
obrasla
s
trto
,
neprodirna
očem
.
Zadaj
pa
,
čisto
zadaj
,
se
je
vlekla
velika
cesta
,
bela
in
široka
;
prvi
šolarji
so
prihajali
po
njej
.
Preplašen
se
je
umaknil
v
sobo
.
Prisluhnil
je
.
„
Vse
tiho
?
Tudi
v
drugi
sobi
spe
;
tudi
tam
...
Jernej
Cepuder
se
še
ni
zbudil
;
on
ne
ve
,
preveč
se
je
napil
sinoči
...
Toda
:
v
ali
nisem
bil
pijan
tudi
jaz
?
Se
ona
ni
bila
trezna
,
milo
rečeno
...
“
„
Kako
je
že
bilo
vse
tisto
?
“
Polagoma
,
črto
za
črto
,
je
pričel
obnavljati
,
karkoli
se
je
zgodilo
po
odhodu
od
„
zlate
zvezde
“
.
“
„
Jerneja
Cepudra
je
metalo
na
desno
in
na
levo
.
Neprestano
je
govoril
o
mrličih
:
po
mrtvih
mu
je
dišalo
,
slutnje
smrti
so
ga
obhajale
...
Jokal
je
nad
pregreho
v
literaturi
;
Blanko
je
zmerjal
,
da
je
zaljubljena
v
Brgleza
.
Midva
z
Blanko
sva
se
smejala
...
Ko
smo
šli
mimo
potoka
,
je
hotel
po
vsej
sili
vanj
,
češ
,
cesta
je
!
Jedva
se
nama
je
posrečilo
,
da
sva
ga
zadržala
.
Mene
je
imel
za
notarja
;
poljubljal
me
je
,
prisegal
mi
zvestobo
...
Naposled
me
je
prosil
,
da
naj
mu
posodim
dvajsetak
;
dal
sem
mu
ga
,
ker
sem
bil
vesele
volje
.
Blanka
je
branila
...
„
Tako
smo
prišli
do
hiše
,
do
šole
.
Cepuder
je
padel
pred
plotom
,
padel
na
vrtu
—
saj
se
še
vidi
,
da
!
tam
sredi
grede
z
astrami
—
padel
pred
hišnimi
vrati
.
Blanka
je
dolgo
odklepala
;
saj
je
bila
tudi
ona
...
kajpada
!
Nato
,
preden
je
zavlekla
Cepudra
v
hišo
,
mi
je
šepnila
:
—
Počakaj
!
—
Čakal
sem
;
prišla
je
,
vstopila
sva
,
jaz
za
njo
,
sezut
,
po
prstih
.
Cepuder
spi
v
prvi
sobi
na
kanapeju
;
zavalil
se
je
kakor
klada
.
Blanka
mu
je
podložila
blazino
,
ogrnila
ga
je
...
V
drugi
sobi
spe
otroci
:
cel
kup
!
In
tu
—
da
,
tu
sva
spala
midva
...
Kaj
se
je
zgodilo
?
—
Da
,
da
,
vse
pomnim
,
kakor
da
bi
bilo
zdaj
...
Pijan
sem
bil
:
nje
,
vina
in
spomina
.
In
ona
:
vina
,
spomina
in
mene
,
Čandra
,
debeluharja
z
osivelo
brado
!
“
Ves
ta
čas
svojega
premišljevanja
je
čutil
strastno
željo
,
da
bi
se
ozrl
in
jo
pogledal
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
ni
videl
prav
,
ko
se
je
ozrl
na
postelji
;
bila
je
prevara
,
halucinacija
pijane
glave
...
Tako
lepa
je
bila
sinoči
:
mlada
in
vroča
,
kakor
je
bila
nekoč
,
takrat
morda
,
ko
se
je
darovala
grbcu
Františku
!
Kako
je
znala
poljubljati
,
kakšen
je
bil
ogenj
njenega
objema
!
Ko
ga
je
takrat
v
hladnici
pritisnila
na
prsi
,
so
bile
vroče
in
prožne
,
skoraj
deviške
...
Pogledal
bi
jo
:
zdaj
spi
!
Oči
so
zaprte
,
ustnice
sanjajo
v
usmevu
kakor
dvoje
ozkih
listov
rdečega
cveta
...
Videl
bi
njene
gole
roke
,
ki
so
ga
oklepale
,
ko
sta
ustvarila
lepoto
...
Poljubil
bi
jih
:
tam
med
ramo
in
komolcem
...
„
Ko
sva
ustvarila
lepoto
!
“
Zakaj
so
se
naenkrat
izkrivila
usta
v
grd
posmeh
?
Čemu
so
se
spačila
nad
besedo
?
Sinoči
je
sijala
v
dušo
kakor
zvezda
z
neba
;
ali
se
je
danes
izpremenilo
?
...
„
Da
,
“
si
je
odgovarjal
doktor
Čander
ob
čudnem
drevenenju
v
notranjosti
prsi
—
„
danes
je
vse
izpremenjeno
,
vse
drugače
.
Sinoči
je
bil
čuden
večer
:
glava
pijana
,
pijano
srce
.
Vino
in
tisto
zagonetno
,
blazno
razpoloženje
je
razsipalo
zlat
sijaj
;
duša
je
verjela
.
V
pijanosti
sklenjeno
,
v
pijanosti
storjeno
,
v
pijanosti
krasota
,
v
treznosti
gnus
!
“
Z
naglo
,
odločno
kretnjo
se
je
obrnil
k
postelji
;
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
leži
megla
pred
očmi
;
pristopil
je
bliže
,
da
vidi.
Težka
,
spolzka
roka
je
položila
nevidne
prste
okrog
njegovega
grla
.
Začutil
je
,
da
se
mu
treso
kolena
;
redki
lasje
so
se
zježili
na
glavi
,
zobje
so
zašklepetali
od
strašne
,
doslej
neznane
zavesti
o
splošni
in
lastni
minljivosti
vseh
reči
,
in
prvikrat
v
enakem
položaju
se
je
duša
v
prsih
zdajci
obtožila
,
da
je
storila
greh
.
Postelja
je
bila
pregrnjena
z
odejo
,
sešito
iz
pisanih
koscev
sukna
,
ki
so
se
režali
v
kričečih
barvah
kakor
glasna
revščina
.
In
odeja
je
bila
obšita
z
rjuho
;
ali
tista
rjuha
je
bila
umazana
in
raztrgana
,
tako
čudno
pikasta
ponekod
,
da
je
doktor
nehote
podrgnil
z
dlanmi
ob
životu
.
Izpod
odeje
,
razodeta
skoraj
do
pasa
,
se
je
videla
speča
ženska
,
glasno
dihajoča
,
bledih
ust
,
ki
so
bila
suha
in
napol
odprta
.
Lasje
so
ležali
razpuščeni
in
niso
imeli
več
tistega
zidanega
svita
kakor
sinoči
;
nič
več
niso
bili
tako
zlati
,
nego
suho
in
trdo
so
se
šopirili
v
čudni
,
zoprno
žolti
barvi
,
kakor
da
se
že
mešajo
z
lanom
sivine
.
Visoki
lok
obrvi
se
je
zdel
oduren
,
trepalnice
so
leno
in
brez
lepote
visele
na
oči
.
Vsa
polt
obraza
in
rok
je
bila
tuja
,
sivo-rumenkasta
in
se
je
obešala
v
gubah
,
ki
zdaj
niso
več
govorile
o
čujoči
zavesti
,
niti
o
zarji
vedrega
razpoloženja
;
sama
surova
trudnost
se
je
razpregala
v
zoprno
grenkih
črtah
,
zasekanih
od
življenja
,
ki
ga
je
Blanka
živela
.
Pod
očmi
pa
je
ležala
v
dveh
sinjevkastih
progah
tema
sinočnje
noči
.
„
Ali
je
ona
?
Ali
ni
?
Da
je
v
resnici
Blanka
?!
“
je
z
grozo
dvojil
Cander
.
„
Je
in
ni
:
kakor
da
je
bilo
tisoč
let
od
noči
do
dneva
!
“
Tiho
,
neslišno
si
je
primaknil
stol
;
zakaj
noge
so
ga
jedva
še
držale
.
Naslonil
se
je
s
komolci
ob
kolena
,
glavo
je
spustil
v
dlani
;
tako
je
sedel
in
strmel
pred
sebe
.
„
Kako
se
pogledava
,
kadar
se
zbudi
?
Odšel
bi
,
kar
sedaj
...
A
če
se
ne
vidiva
danes
,
bo
morda
jutri
tisti
dan
.
Kaj
porečeva
,
kako
se
pozdraviva
?
Na
ustnicah
smehljaj
priskutne
vljudnosti
,
v
srcu
spomin
ustvarjene
lepote
,
hahaha
!
Moj
Bog
,
zakaj
se
je
moralo
zgoditi
to
srečanje
?
Ali
ni
bilo
skoraj
pozabljeno
in
dobro
:
samo
včasi
,
v
pijanosti
pustih
ur
se
je
obnavljal
spomin
...
“
„
Nepopravljivo
je
...
Prej
je
bilo
napol
še
lep
roman
,
genljiv
in
zelo
sentimentalen
,
nič
slabši
ne
od
Wertherja
ali
Zorina
;
petošolci
bi
bili
jokali
nad
njim
,
da
sem
ga
napisal
.
In
če
bi
bila
pri
nas
akademija
za
literaturo
in
umetnost
,
bi
mu
prisodila
prvo
nagrado
...
Pa
je
prišla
ta
čudna
,
začarana
noč
,
in
vse
,
vse
,
vse
se
je
izpremenilo
v
ogabnost
.
Glej
,
kakšna
leži
zdaj
in
spi
;
sinoči
je
bila
srcu
kraljica
!
Tako
nosi
človek
v
duši
lepe
sanje
mimo
žrtvenika
,
ki
jih
ne
more
položiti
nanj
;
življenje
poteče
,
žrtvenik
se
zopet
pokaže
očem
,
in
tepec
si
domišlja
,
da
je
romantičen
junak
,
ko
daruje
.
Nazadnje
pa
vidi
,
da
so
morale
sanje
le
zato
na
žrtvenik
,
ker
ni
bilo
zanje
ostudnejšega
kraja
na
svetu
.
Vse
lepe
sanje
so
obsojene
v
gnus
!
“
Tisti
hip
se
je
spomnil
druge
reči
;
sklenil
je
roke
pred
čelom
.
„
Krivičen
si
,
Ambrož
Cander
;
ni
je
pravice
v
tvojem
srcu
!
Ne
delaj
drugim
,
česar
sebi
ne
privoščiš
,
ne
z
dobrim
,
ne
z
zlim
!
Ko
se
Blanka
zbudi
—
nemara
bo
čutila
do
tebe
isto
zgražanje
in
isti
stud
;
sinoči
sta
bila
drug
drugemu
bogova
;
sinoči
je
bila
lepota
,
in
če
je
danes
ni
,
si
reci
:
danes
in
odslej
je
za
resnico
mrtva
,
nič
več
je
ni
med
nami
!
—
in
pozabi
.
To
ni
bilo
namen
reči
,
da
bi
prenašal
jezo
,
ki
si
jo
zaslužil
...
In
zakaj
se
nejevoljiš
?
Nad
kom
se
srdiš
?
Nad
njo
morebiti
,
ki
je
spala
ob
tvoji
strani
,
grda
in
odurna
in
tudi
znotraj
ne
lepša
od
drugih
—
lepa
le
v
eni
sami
želji
,
ki
jo
je
nosila
,
dokler
ni
prišlo
odrešenje
tisti
lepi
in
bridki
želji
—
po
tebi
!
Tu
je
ona
in
se
ti
studi
;
kakšen
si
ti
?
“
Kakor
da
govori
v
njegovih
prsih
nelasten
in
zapovedniški
glas
,
je
doktor
ubogal
povelje
;
dvignil
se
je
,
po
prstih
je
stopil
k
ogledalu
,
ki
je
viselo
nad
surovim
umivalnikom
z
leseno
,
rjavo
pobarvano
,
povsod
že
odgrnjeno
ploščo
,
ogledalo
s
krivim
,
slabim
,
umazanim
steklom
v
cenenem
pozlačenem
okviru
.
„
Ali
so
danes
zblazneli
žarki
,
ali
je
znorela
luč
,
ali
sem
bil
jaz
nemara
slep
in
neumen
vse
te
čase
!
“
je
zaklical
Ambrož
Čander
sam
pri
sebi
,
ko
je
videl
svoj
obraz
.
Pod
sivo
in
zgrbančeno
poltjo
se
je
nabrala
tolšča
v
grdih
,
vsiljivih
legah
,
dasi
ni
bilo
pravcate
debelosti
.
Vse
polno
beline
je
raslo
med
lasmi
in
v
bradi
;
brke
so
se
obešale
klavrno
in
dolgočasno
,
usta
so
se
razklepala
kakor
od
starosti
,
oči
pa
so
kalno
in
glupo
gledale
v
dan
.
Vsa
postava
se
je
zdela
sključena
in
bolna
od
skrite
,
zavratne
,
nad
vse
ostudne
in
izobčene
bolezni
.
„
Tako
je
!
“
se
je
užalilo
doktorju
v
nemih
mislih
.
„
Morda
se
je
moralo
zgoditi
zaradi
golega
spoznanja
...
Tam
ona
,
tu
jaz
;
kdor
bi
naju
primerjal
,
bi
lahko
dejal
,
da
je
Blanka
lepša
od
mene
.
“
Ta
možnost
se
mu
je
zazdela
nepopisno
bridka
in
pereča
.
„
Groza
je
živeti
...
Blanka
:
kako
je
ostudna
;
malo
sem
videl
takšnih
.
A
nekoč
je
bilo
drugače
;
takrat
je
sijala
krasota
duše
in
telesa
...
Ta
odurni
usmev
!
Ali
bi
se
bila
takrat
tako
nasmehnila
?
In
te
tope
,
izmučene
črte
,
ki
jih
sinoči
ni
kazala
:
kakor
z
bičem
iztepene
!
Ali
je
že
takrat
imela
takšne
črte
,
kadar
je
ležala
v
snu
?
—
Ne
,
Čander
,
izgubljeno
je
in
zamujeno
,
nehalo
se
je
tisti
dan
,
ko
si
odhajal
brez
slovesa
;
in
vidva
,
sužnja
,
sta
to
noč
preklinjala
Boga
:
govorila
sta
o
lepoti
!
„
Seveda
:
streči
v
gostilni
pijancem
,
dokler
se
od
golega
srda
nad
življenjem
ne
zavržeš
v
naročje
sušičnega
grbca
,
nositi
breme
,
dokler
ne
postaneš
od
zgolj
resignacije
Blanka
Cepudrova
,
dati
se
ljubiti
karikaturi
,
kakršna
je
krepostni
Jernej
,
roditi
od
nje
otroke
,
leto
za
letom
,
da
se
jih
nabere
kakor
zajcev
pod
jaslimi
—
to
pa
med
temi
ljudmi
,
v
tej
temi
,
kakor
brez
ene
same
zvezde
na
nebu
:
—
kdo
bi
ostal
mlad
na
duši
in
lep
na
telesu
?
Takšna
si
zdaj
,
Blanka
Cepudrova
,
da
se
te
boje
oči
;
in
kriva
je
malodušnost
moja
in
tvoja
...
“
Nato
mu
je
obstal
pogled
na
stolu
z
njeno
obleko
.
Črno
krilo
,
ki
se
mu
je
videlo
še
sinoči
elegantno
in
okusno
,
dasi
preprosto
in
iz
nedrage
robe
,
je
ležalo
zdaj
oguljeno
,
vse
svetlo
že
od
dolge
v
noše
.
„
Če
bi
ga
prijel
v
roko
,
morda
bi
videl
,
kolikokrat
je
že
prešito
in
prenarejeno
,
“
si
je
mislil
doktor
z
izmučenim
usmevom
.
In
bluza
—
kako
je
bila
potlačena
,
kako
navadna
,
revna
in
že
dolgo
neoprana
!
Tudi
šal
ni
bil
čist
,
niti
spodnje
krilo
ne
;
v
razcefranem
robu
je
oko
še
jedva
razločalo
siromašne
čipke
.
Vegasti
,
oguljeni
,
z
večkrat
zvezanimi
trakovi
so
stali
čevlji
na
koncu
postelje
;
eden
je
bil
počen
,
da
je
zijal
na
široko
.
„
Seveda
:
mož
popiva
,
plače
je
malo
,
ti
pa
—
čemu
bi
delala
,
ko
nisi
bila
rojena
za
takšne
reči
!
Kako
ne
bi
zavrgel
tepke
,
kdor
si
je
obetal
oranže
s
sicilskih
obal
?
“
Doktor
Čander
je
zdajci
začutil
,
da
mu
prihaja
dušno
od
težkega
,
zatohlega
zraka
,
nasičenega
z
izhlapinami
vina
in
z
neprijetnim
vonjem
speče
starosti
,
ki
ga
je
bila
soba
polna
vzlic
odprtemu
oknu
,
vonja
,
ki
se
je
čudno
kalil
z
dišavo
rož
in
resede
.
Morda
ga
je
ravno
ta
odurni
zrak
še
živeje
spomnil
vse
ničeve
smešnosti
njegove
slike
,
kakršna
je
stala
v
tem
bednem
,
zoprnem
okviru
,
pred
ostarelo
,
nelepo
boginjo
davne
ljubezni
,
in
sredi
teh
siromašnih
sten
,
poslikanih
z
grobim
,
kričečim
zelenjem
,
obstavljenih
z
razbitim
,
redkim
pohištvom
in
ovešenih
s
sladikastimi
barvanimi
kamenotiski
,
kakršne
raznašajo
Židje
v
košarah
...
„
Štiri
krone
vse
skupaj
!
“
je
menil
z
zaničljivim
usmevom
.
„
Samo
tamle
—
da
,
zares
:
srbska
umetnost
—
„
Ranjeni
Črnogorec
“
,
kupljen
na
obroke
,
da
priča
o
estetskem
okusu
Jerneja
Cepudra
...
“
Ob
tem
premišljanju
je
z
vročim
žarom
zahrepenel
po
eni
sami
,
najsi
še
tako
revni
možnosti
lepega
konca
.
Začutil
je
potrebo
in
pripravljenost
,
da
bi
se
zadovoljil
z
najmanjšim
patosom
in
najskromnejšo
gesto
„
v
tem
prokletem
položaju
“
,
obenem
z
zavestjo
,
da
ne
iztisne
niti
kapljice
zaželjenega
balzama
,
pa
naj
zagrabi
tu
ali
tam
.
„
Takšnega
bi
se
bil
gledal
bistroumni
vitez
don
Quijote
de
la
Mancha
,
da
so
se
mu
v
pričujočnosti
žlahtne
Dulcineje
de
Toboso
naenkrat
po
čudežu
božjem
odprle
oči
!
“
je
vzkliknil
v
svoji
duši
.
„
Kaj
naj
storim
,
o
Bog
!
Ali
naj
odidem
?
Ali
naj
ostanem
?
Kako
bi
odšel
?
Zunaj
spi
Jernej
Cepuder
svoj
pravični
sen
;
zakaj
se
nisem
napil
še
jaz
do
enake
pijanosti
?
V
najhujšem
slučaju
bi
bil
škandal
,
in
rodoljubi
bi
me
bili
pretepli
:
prav
bi
se
godilo
ničevniku
!
In
kako
bi
ostal
!
Ako
se
Jernej
Cepuder
prebudi
,
pa
pride
pozdravljat
svojo
ženo
,
in
me
najde
...
“
Za
hip
se
ga
je
polastila
zoprna
misel
,
da
je
nadučitelj
nemara
že
vstal
,
davno
že
,
ko
je
on
,
Ambrož
Čander
,
ležal
še
v
trdem
spanju
,
in
je
prišel
v
sobo
ter
ga
videl
.
„
Ali
,
to
ni
mogoče
,
“
se
je
otresel
nadležnice
.
„
Kdo
ne
bi
zbudil
takšnega
gosta
,
ako
ga
najde
na
svojem
posestvu
,
med
stenami
lastne
hiše
?
“
V
teh
minutah
mu
je
prihajalo
,
jasnost
za
jasnostjo
,
spoznanje
,
da
je
v
resnici
že
star
in
onemogel
.
Kakor
po
dolgi
brezodmorni
poti
se
je
zgrudil
na
stol
in
prisluhnil
težkemu
dihanju
svojih
prsi
.
„
Zdaj
,
ko
je
takorekoč
izdrto
kopje
,
se
vidi
rana
,
ki
je
razjedla
srce
.
In
to
je
krivda
,
ne
slučaj
,
“
je
premišljal
sam
pri
sebi
.
„
Ne
le
naša
volja
,
tudi
naša
slabost
je
včasi
v
bran
usodi
,
da
se
ne
more
izpolniti
.
Ljubezen
je
bila
usoda
;
gorje
mi
,
ki
sem
bil
s
slabostjo
močnejši
od
nje
!
Iz
slabosti
teče
gnus
kakor
gniloba
iz
mrliča
...
Da
bi
bila
vsaj
Blanka
kriva
,
le
majčkeno
sokriva
z
menoj
!
In
ona
ni
...
Ali
je
pisano
v
naravi
,
da
pridi
samica
k
samcu
,
ali
da
naj
samec
osvoji
samico
?
Zakaj
sem
grešil
nad
njo
?
“
Že
je
bil
zopet
na
poti
k
postelji
,
da
jo
vpraša
;
„
Ženska
,
povej
:
kakšen
čudež
je
bil
takrat
v
tvoji
duši
?
Kakšen
blagoslov
je
bil
v
tvojih
očeh
,
da
tolikanj
trpi
grešnik
,
ki
ga
v
svoji
plahosti
ni
sprejel
,
niti
zaprosil
?
“
Toda
obrnil
se
je
.
Mehanično
,
brez
pomisleka
in
brez
strahu
,
ne
da
bi
si
predstavljal
srečanje
z
Jernejem
Cepudrom
,
ki
je
mogel
biti
že
pokoncu
,
je
vzel
zmečkani
slamnik
ter
odprl
vrata
v
drugo
sobo
.
Tri
posteljice
so
stale
tam
,
revne
in
razmetane
;
šestero
otrok
je
počivalo
v
njih
:
trije
dečki
,
ki
so
še
spali
,
najstarejši
morda
petnajst
let
,
in
troje
deklic
z
rumenimi
lasmi
;
najmlajša
,
čisto
majhna
še
,
je
že
čula
.
Pogledala
je
,
splašila
se
tujega
moža
in
zajokala
z
drobnim
,
žalobnim
glasom
.
Doktor
Čander
je
stopil
hitreje
.
V
prvi
sobi
je
ležal
Jernej
Cepuder
,
ves
takšen
še
,
kakršnega
je
Blanka
položila
,
pijan
in
nesnažen
,
smrčeč
z
odurnim
,
zoprnim
smrčanjem
.
Slabi
zrak
,
ki
je
ležal
v
sobi
kakor
gosta
snov
,
je
pritisnil
doktorju
na
prsi
,
da
se
mu
je
zavrtelo
pred
očmi
