ponavadi
.
Ker
pa
se
je
zdelo
temu
dolžnost
pokazati
gospodarju
kmalu
oskrbniško
svojo
brižnost
,
opozoril
ga
je
na
hudi
nedostatek
,
da
ima
konjski
hlev
okna
premajhna
in
prenizko
postavljena
,
goveji
po
narobe
.
„
To
se
popravi
,
“
dejal
je
Lovro
.
„
Konja
za
ježo
bi
bilo
tudi
treba
.
V
Teharjih
na
Štajerskem
bi
se
dobil
.
“
„
Ne
mudi
se
še
,
“
dejal
je
Lovro
in
odmašil
brez
prizanašanja
dve
steklenici
fine
stare
kapljice
,
kakor
bi
se
hotel
maščevati
nad
svojci
,
ki
so
zavrgli
tako
kosilo
in
tak
vzprejem
.
In
žlahtne
pijače
čarobni
učinek
ni
izostal
.
Lovru
se
je
ogrelo
srce
in
razvezal
se
jezik
.
„
Kako
vam
dopada
gospica
Irma
,
gospod
baron
?
“
vprašal
je
naravnost
.
„
Irma
?
Tako
,
“
dejal
je
zategnjeno
baron
.
„
Krasno
dekle
je
,
“
navduševal
se
je
Lovro
.
„
Kako
prožno
hodi
,
kako
okusno
se
oblači
,
kako
priprosto
in
zanimivo
govori
!
Živo
me
spominja
Dunajčank
.
Vi
ne
poznate
Dunajčank
,
gospod
baron
?
“
„
Ne
.
“
„
Škoda
!
To
vam
je
poseben
rod
,
poosebljena
ličnost
.
Dunajčanko
bi
spoznal
med
celim
krdelom
drugih
žensk
,
po
hoji
,
po
frizuri
,
po
kroju
in
barvi
obleke
,
po
stoterih
malenkostih
,
po
katerih
se
razlikuje
in
odlikuje
od
pokrajinskih
tovarišic
.
Irma
je
pristna
Dunaj
čanka
.
Med
nama
rečeno
,
gospod
baron
,
meni
prav
ugaja
.
“
Barona
ni
veselila
ta
razprava
.
Gubančil
je
čelo
,
ščetinil
obrvi
in
gledal
srepo
prédse
.
„
Bog
živi
vse
,
kar
ljubimo
!
“
dejal
je
Lovro
in
trčil
ž
njim
.
„
Pijte
,
gospod
baron
!
Zakaj
ne
pijete
?
A
Irme
ne
cenite
vi
po
vrednosti
.
To
vam
je
prav
biser
.
—
No
,
bomo
videli
.
“
„
Kaj
bomo
videli
?
“
godrnjal
je
baron
in
ga
grdo
pogledal
.
„
Oh
,
“
zasmejal
se
je
Lovro
,
„
jaz
kar
blebečem
tja
v
en
dan
,
kar
mi
pride
na
misel
.
Irmo
bomo
videli
.
Poj
te
z
menoj
nocoj
na
Mlako
.
“
„
S
starcem
sem
se
sprl
.
“
„
Tem
več
povoda
.
Jaz
vaju
spravim
.
In
vidite
!
Če
grem
jaz
sam
,
zabavati
moram
gospoda
papa
,
zabavati
gospo
mama
in
Edvarda
in
z
Irmo
ne
morem
govoriti
skoro
nič
.
Če
greva
pa
oba
,
vzeli
boste
one
tri
vi
náse
.
“
„
Jako
ljubeznivo
,
“
godrnjal
je
baron
in
vgriznil
se
v
ustnico
.
Zabava
mu
ni
ugajala
.
Pred
gradom
je
zaropotal
voziček
.
„
Dovolite
,
da
odidem
,
“
porabil
je
baron
priliko
;
„
moje
reči
so
pripeljali
.
“
Na
dvorišče
je
zapeljal
Majerjev
hlapec
novega
oskrbnika
prtljago
,
poleg
dveh
kovčegov
škatlo
za
klobuke
,
palico
,
dve
puški
,
dežnik
,
jatagan
,
čibuk
in
zajca
.
Lovro
je
bil
ostal
sam
,
začel
pušiti
in
dolgočasiti
se
.
Da
bi
bile
le
kake
novine
pri
rokah
!
Sklenil
je
naročiti
si
najprej
velik
dunajski
dnevnik
,
potem
par
ilustrovanih
nemških
listov
in
vse
slovenske
novine
in
liste
.
Tako
bi
se
spravil
čas
v
hitrejši
tek
in
zadostilo
narodnim
dolžnostim
.
A
propos
,
narodna
dolžnost
;
k
Majerjevim
na
malico
bo
treba
vsekako
iti
.
„
Janez
naj
čez
pol
ure
napreže
,
“
je
velel
in
šel
oblačit
se
.
Potem
pa
je
poiskal
barona
oskrbnika
.
Dobil
ga
je
v
lopici
na
vrtu
poleg
Edvarda
.
Ta
mu
je
bil
prinesel
celo
knjižnico
‚
umnih
kmetovavcev
,
sadje
-
,
vino
-
in
živinorejcev
‘
,
katere
je
baron
od
strani
pisano
gledal
.
Nekak
ekstrakt
teh
strokovnjaških
ved
bi
mu
bil
mnogo
ljubši
,
nekak
katekizem
umnega
gospodarstva
;
najljubše
pa
vse
tako
zgoščeno
kakor
modrost
tistega
razboritega
perzijskega
šaha
,
ki
je
imel
vse
znanstvo
zbrano
v
jednem
samem
izreku
,
katerega
se
je
bil
potem
naučil
na
pamet
.
„
Kaj
hočem
s
to
šaro
!
“
ustavil
je
gostobesednega
mentorja
.
„
Teh
budalosti
ne
preberem
jaz
v
desetih
letih
.
“
„
In
jaz
sem
vse
to
proučil
,
baron
,
natanko
proučil
in
izkušnjo
naredil
,
moj
dragi
,
iz
vse
te
tvarine
in
imam
izpričevalo
.
Odpri
katero
teh
knjig
in
vprašaj
me
!
“
„
Preneumno
.
“
V
tem
važnem
pogovoru
ju
je
premotil
Lovro
,
ki
se
je
razveselil
Edvarda
in
povabil
oba
s
seboj
na
Mlako
.
„
Zefa
,
te
knjige
v
mojo
sobo
!
“
veleval
je
baron
in
nakladal
oskrbnici
umne
kmetovavce
,
vino
-
in
živinorejce
.
Kmalu
so
se
veselo
peljali
vsi
trije
,
vsi
mladi
,
vsi
fantje
,
na
vsaki
strani
voza
je
tekel
en
pes
,
na
desni
baronov
Foks
,
na
levi
Edvardov
Fiks
,
in
kadar
sta
zarenčala
drug
na
drugega
,
vzdignil
je
bič
ali
baron
ali
Edvard
,
in
Foks
ali
Fiks
je
odskočil
,
pogledal
grdo
po
strani
,
obliznil
se
in
miroval
.
Na
Mlaki
pa
gospoda
ni
bilo
doma
,
ker
je
imel
opraviti
pri
županu
;
preljubeznivo
sta
vzprejeli
goste
gospa
in
gospica
.
Irma
je
pohvalila
Lovra
,
da
je
mož
beseda
,
na
katerega
se
lehko
zanese
.
Zdela
se
mu
je
še
lepša
ko
prejšnji
dan
.
„
Na
prostem
je
prevroče
,
“
dejala
je
gospa
,
„
potrudite
se
,
gospoda
,
v
salon
!
“
Tu
jih
je
objel
prijeten
hlad
;
in
blagodejen
somrak
za
zaprtimi
vetrnicami
je
ugajal
zaupljivemu
,
domačemu
pomenku
.
Lovro
,
ki
se
je
čudil
sam
svoji
zgovornosti
,
je
zadovoljen
zaznaval
,
da
zanima
Irmo
,
kar
koli
ji
pove
.
Čim
bolje
pa
zabavamo
druge
,
tem
bolje
se
zabavamo
sami
.
Baron
,
zaman
čakajoč
,
da
ga
Irma
pogreši
,
se
je
dolgočasil
.
Toda
sreča
se
obrača
.
Edvard
je
odprl
glasovir
in
začel
spretno
igrati
poskočno
polko
,
ki
je
šinila
mlademu
svetu
v
noge
.
Med
tem
,
ko
je
preudarjal
Lovro
,
bi
se
li
spodobilo
plesati
ali
ne
,
vstal
je
baron
,
priklonil
se
lahko
gospici
Irmi
in
urno
zavrtil
spretno
plesavko
.
„
Baron
je
breztakten
,
“
jezil
se
je
na
tihem
Lovro
nase
.
Edvard
je
igral
brez
konca
,
in
baron
plesal
z
Irmo
brez
konca
;
Lovra
pa
je
zabavala
milostiva
gospa
.
A
kmalu
je
prišel
Lovrov
zaveznik
.
Vstopil
je
gospod
Majer
in
tako
grdo
pogledal
izmed
vrat
,
da
je
takoj
utihnila
godba
in
Irma
pustila
plesavca
in
se
vrgla
trudna
v
naslanjač
.
Lovro
je
pozdravljal
gospoda
Majorja
in
se
opravičeval
,
da
je
pripeljal
barona
s
seboj
.
„
Vi
ste
mi
tako
ljub
gost
,
“
klanjal
se
je
gospod
Majer
,
„
da
vzprejmem
,
če
pridete
vi
,
še
barona
po
vrhu
.
“
—
Gospa
je
vabila
na
malico
,
in
gospod
je
mignil
Irmi
,
naj
pelje
Lovra
v
verando
.
Sam
se
jima
je
pridružil
in
govoril
o
svoji
kupčiji
in
mnogih
opravkih
.
„
Prevzel
sem
dabávo
železničnih
pragov
.
Veliko
ni
;
a
izgube
ne
bo
.
In
to
moram
sedaj
porazdeliti
na
kmete
.
A
če
se
pogajam
sam
,
ne
opravim
nič
;
ljudje
so
tako
nezaupni
in
sumnjivi
,
da
mi
obrnejo
vsako
besedo
trikrat
in
jo
ogledujejo
od
vseh
strani
v
večnem
strahu
,
da
jih
osleparim
.
Zato
moram
imeti
Bendeža
na
svoji
strani
,
ki
mi
zganja
divjačino
.
Njemu
zaupajo
vsi
,
in
kar
pokazati
mu
treba
kmeta
,
pa
ga
prižene
pred
cev
.
Mož
je
zabit
in
ošaben
;
a
ker
ga
potrebuje
človek
,
mora
biti
dober
ž
njim
.
Danes
sem
ga
moral
tolažiti
zaradi
sinočne
šale
.
On
hudo
zameri
,
a
je
kmaln
dober
.
Za
kupčijo
pa
je
tod
pravi
kraj
,
ker
je
še
dosti
blaga
.
Poglejte
te
šume
!
Koliko
lesa
in
kak
les
!
“
„
Toda
kmetje
so
trdi
.
“
„
Polenovko
treba
namočiti
,
da
postane
voljna
.
Pri
vinu
se
dogovori
človek
hitro
.
Jaz
dam
aro
,
izgovorim
si
kazen
,
če
bi
se
ne
držala
pogodba
,
in
skrb
je
pri
kraju
.
Če
ni
blaga
o
pravem
času
,
plačaj
kazen
,
vrni
dvojno
aro
,
in
zopet
sva
prijatelja
.
Kar
ta
ni
izpolnil
,
prevzame
drugi
.
Če
tudi
ti
nisi
kos
,
plačaj
;
za
tem
tretji
,
dokler
ni
blaga
.
Tako
se
dobi
blago
in
denar
ali
pa
tudi
kaka
njivica
ali
gozdič
,
ki
se
zloži
s
posestvom
.
Brez
kletvine
in
tožba
stvar
seveda
ne
gre
od
rok
;
toda
brez
nič
ni
nič
.
—
Kako
pa
,
da
ste
vzeli
barona
za
oskrbnika
?
Saj
ne
razume
ničesar
.
“
Lovro
se
je
izgovarjal
,
češ
,
da
se
ga
je
samo
usmilil
.
„
Smešno
!
Ta
fant
ne
zasluži
nobenega
usmiljenja
.
Jaz
sem
vam
mislil
ustreči
ter
sem
vam
poslal
Edvarda
,
ki
je
izučen
ekonom
.
“
„
Jako
obžalujem
,
da
je
prišel
prepozno
,
“
dejal
je
Lovro
.
Gospoda
Majerja
kupčija
se
mu
je
začela
čudna
dozdevati
;
a
pomirila
ga
je
pri
mizi
zopet
Irmina
ljubeznivost
,
da
je
vabil
z
živo
besedo
vso
obitelj
v
svoj
grad
in
obžaloval
,
da
nima
še
vsega
tako
v
redu
,
kakor
bi
bilo
želeti
.
Naročil
je
baronu
,
naj
ga
opomni
,
da
pojdeta
v
Ljubljano
omislit
si
pohišja
za
vzprejemnico
,
obednico
,
spalnico
in
pisarno
.
„
V
staronemškem
slogu
,
ne
li
,
gospod
Bojanec
?
“
žvrgolela
je
Irma
.
„
To
se
razumeje
.
“
„
Meni
pa
se
kar
nič
ne
dopade
,
“
modroval
je
gospod
Majer
,
„
po
starih
gradovih
to
novošegno
pohišje
.
Človek
,
ki
ima
kaj
čutstva
za
slog
,
pričakuje
,
da
dobi
v
starinskem
poslopju
tudi
opravo
iste
dobe
in
istega
sloga
,
da
najde
ondi
starino
.
“
„
Bendeževo
,
“
dodal
je
Edvard
.
„
Neslana
opazka
,
“
zavrnil
ga
je
oče
,
ki
je
bil
sploh
ta
dan
nataknjen
zaradi
barona
,
„
Ampak
sloga
se
treba
držati
;
ne
pa
staviti
v
stare
gradove
Matjanovih
garnitur
in
Thonetovih
stolov
;
to
je
Tezejev
kip
v
fraku
in
s
cilindrom
.
“
„
Baš
narobe
,
papa
,
“
pripomnila
je
Irma
;
„
trdno
,
močno
staronemško
pohišje
se
v
slogu
popolnoma
zlaga
s
starim
zidovjem
;
okroglasta
renesansa
in
zafrkani
rokokó
pa
sta
brezokusen
anahronizem
.
“
„
Smešno
!
Anahronizem
!
Anahronizem
je
v
starem
poslopju
novo
pohišje
.
“
„
Matjan
bi
moral
garniture
prevleči
s
patino
,
“
opomnil
je
baron
.
„
Ta
pa
ni
slaba
,
papa
!
“
vzkliknil
je
občudovaje
Edvard
.
„
Patina
po
garniturah
.
“
„
To
je
neumna
opazka
,
da
,
prav
neumna
opazka
in
popolnoma
neumestna
.
“
„
Gospod
Bojanec
,
kje
pa
bo
sobica
bodoče
gospe
?
“
vprašala
je
Irma
in
s
porednim
pogledom
razveselila
Lovra
in
razjezila
barona
.
„
Bodeče
gospe
,
bahaha
,
gospod
Bojanec
,
bodeče
,
“
zagrohotal
se
je
duhoviti
Edvard
,
da
ga
je
morala
zavrniti
gospa
:
„
Edvard
,
kako
govoriš
!
Saj
gospod
Bojanec
ne
vzame
kake
šivankarice
.
“
„
Stojanovi
dve
prekosita
vsako
šivankarico
.
Na
Pristavi
se
vedno
šiva
in
pere
.
“
„
Pridni
sta
,
Edvard
,
in
ljubeznivi
;
ti
pa
govoriš
nespodobno
,
“
karala
je
zopet
gospa
.
„
Jaz
,
gospod
Bojanec
,
sem
tudi
teh
misli
,
da
treba
otroke
odgajati
strogo
.
Irmi
nisem
prizanašala
nič
,
in
tudi
Edvard
je
bil
priden
in
varčen
,
dokler
se
ni
začel
učiti
ekonomije
.
Toda
kar
je
preveč
,
to
je
preveč
.
Omikan
človek
ne
sme
zaostajati
dandanes
.
Izobraževati
se
je
treba
vedno
in
brati
in
zopet
brati
;
sicer
pride
človek
v
stisko
in
družba
ga
osramoti
.
Pomislite
!
Meni
najljubša
pisatelja
sta
Heine
in
Saphir
.
Nekoč
pa
vprašam
Milico
Stojanovo
,
če
ji
je
znan
Saphir
.
O
da
,
je
prikimala
nedolžna
naivnost
,
to
je
drag
kamen
jako
prijetne
barve
.
Vsa
družba
se
je
muzala
.
Edvard
,
ki
se
ne
zna
vesti
,
pa
se
je
zasmejal
na
ves
glas
in
me
spravil
v
veliko
zadrego
.
Napačna
vzgoja
,
ki
stori
človeka
nesposobnega
za
družbeno
življenje
!
“
Zabava
je
nekako
zastajala
,
ker
sta
se
grdo
držala
gospod
Majer
in
baron
.
Majerja
,
ki
se
je
bil
nadejal
,
da
spravi
barona
iz
teh
krajev
,
je
bila
prav
neprijetno
iznenadila
novica
,
da
ga
je
vzel
Bojanec
za
oskrbnika
.
In
predrznil
se
je
ta
človek
ne
samo
prikazati
se
zopet
v
njegovo
hišo
,
ampak
celo
plesati
z
njegovo
hčerjo
,
od
katere
ga
je
bil
zapodil
!
In
on
,
gospodar
,
mora
trpeti
in
gledati
vse
to
v
svoji
hiši
;
mora
se
premagovati
na
svojem
domu
,
med
svojimi
ljudmi
zaradi
Bojanca
!
Barona
seveda
je
zopet
jezila
Irmina
ljubeznivost
proti
Bojancu
.
Lovra
pa
niso
motili
ne
srepi
pogledi
Majerjevi
ne
baronov
mračni
obraz
;
puščobo
jednega
si
je
razlagal
z
obilimi
opravki
;
baronova
čud
pa
se
mu
je
zdela
v
obče
dolgočasna
;
kako
bi
mu
mogel
zameriti
kisli
obraz
!
„
Baron
,
papa
je
kupil
konja
.
Pojva
ga
pogledat
!
“
dejal
je
Edvard
in
zazeval
.
„
Nisem
nič
radoveden
,
“
dejal
je
baron
.
„
A
jaz
sem
radoveden
,
kaj
poreče
tak
strokovnjak
.
“
„
Idite
,
gospod
baron
,
ker
smo
vsi
radovedni
,
“
dejala
je
Irma
in
ga
odpravila
.
„
Gospod
Bojanec
,
če
vam
je
ljubo
,
par
korakov
po
vrtu
!
“
Hodila
sta
po
vrtu
,
trgala
cvetice
in
prijateljski
si
nagajala
.
Lovro
je
sklepal
,
da
se
mora
še
ta
večer
odločiti
njegova
usoda
in
čakal
prilike
,
da
bi
pretrgal
veselo
šaljenje
z
resno
besedo
.
Toda
v
prijetni
družbi
čas
hitro
teče
.
Predno
je
še
izpeljal
svoj
sklep
,
zaškripali
so
po
pesku
bližajoči
se
koraki
.
„
Kdaj
bom
mogel
zopet
govoriti
z
vami
?
“
šepetal
je
Lovro
.
„
Jutri
in
pojutrišnjem
ne
,
“
dejala
je
ona
,
„
ker
pojdem
z
mamá
z
doma
.
“
„
V
soboto
ob
šestih
zvečer
vas
bom
čakal
na
griču
pri
Žalostni
vrbi
,
“
hitel
je
Lovro
,
in
tiho
mu
je
stisnila
Irma
roko
in
obrnila
se
pozdravit
došlega
barona
in
Edvarda
,
ki
sta
še
vedno
ocenjevala
kupljenega
konja
.
„
Ne
dolgočasita
gospoda
Bojanca
s
takimi
pogovori
,
“
šalila
se
je
;
„
njemu
se
toži
po
Dunaju
in
dunajskih
krasoticah
.
“
„
Kar
nič
ne
,
gospica
,
“
zatrjeval
je
Lovro
.
„
Oh
,
kdo
bi
moškim
kaj
verjel
!
“
„
In
vendar
jim
ženske
vse
verjamete
,
“
smejal
se
je
Edvard
.
„
Ali
je
to
tudi
vaše
mnenje
,
gospod
baron
?
“
vprašala
je
Irma
.
„
Kogar
imajo
rade
,
temu
verjamejo
vse
;
kogar
ne
,
temu
nič
.
“
„
Gospod
baron
,
vi
ste
modrijan
,
“
dejala
je
Irma
;
„
do
Sokrata
vam
manjka
samo
Ksantipe
.
Odkod
pa
poznate
vi
tako
dobro
ženske
,
in
koliko
ste
jih
našli
,
ki
so
vam
verjele
vse
?
“
„
Nobene
še
ne
;
a
jedno
,
ki
mi
ne
verjame
nič
.
“
„
Vrlo
dobro
,
gospod
baron
,
“
pohvalil
ga
je
Lovro
.
Bil
je
baš
tako
dobre
volje
kakor
baron
pobit
in
jezen
,
oba
zaradi
istih
besedi
,
katere
je
bil
Lovro
z
Irmo
govoril
in
baron
nehoté
ujel
.
Zopet
je
bilo
pozno
,
ko
sta
se
peljala
mladeniča
v
Podkraj
domov
.
„
Voziva
počasi
,
ker
je
tako
prijeten
večer
,
“
je
dejal
Lovro
,
kateremu
je
bilo
srce
prepolno
,
da
bi
molčal
.
Ker
ni
imel
drugega
tovariša
,
zabaval
je
barona
s
svojo
ljubeznijo
.
„
Jaz
bom
snubil
gospico
Irmo
.
Kaj
pravite
k
mojemu
izboru
?
“
Baron
ni
rekel
nič
,
ampak
potegnil
klobuk
na
oči
in
udaril
po
konju
,
ki
je
plašen
poskočil
.
„
Nikamor
se
ne
mudi
.
Voziva
počasi
!
“
povzel
je
zopet
Lovro
.
„
Irma
je
roža
med
cveticami
;
kaj
?
“
Baron
je
kimal
po
strani
,
grizel
si
ustnice
in
gubančil
čelo
.
„
In
jaz
si
laskam
,
“
nadaljeval
je
Lovro
,
„
da
sem
ji
všeč
.
“
Baron
se
je
hripavo
zasmejal
,
da
se
je
ozrl
Lovro
začuden
vanj
in
nekoliko
pomislil
.
„
Vi
dvomite
,
gospod
baron
?
“
„
Bog
ne
daj
!
“
dejal
je
oni
med
zobmi
.
„
Lehko
bi
vam
navedel
dokazov
,
gospod
baron
,
dokazov
.
“
Baron
je
zarezal
nad
konjem
in
zavihtel
bič
.
„
Kam
se
nama
mudi
,
gospod
baron
?
Vozite
počasi
!
A
da
vam
povem
,
jaz
pravim
,
ne
da
bi
si
laskal
,
da
me
Irma
ne
vidi
nerada
.
“
„
Allez
!
“
zavpil
je
baron
nad
konjem
.
„
Počasi
,
počasi
!
—
In
zdaj
premislite
:
papa
in
mama
ne
bosta
delala
ovir
;
stvar
je
torej
očividno
dognana
.
Kaj
se
vam
zdi
?
“
Tedaj
pa
je
udaril
baron
zopet
po
konju
,
in
konj
,
ki
je
že
dolgo
nemiren
prhal
,
spustil
se
je
v
dir
,
da
je
odskakoval
voz
od
jedne
strani
ceste
na
drugo
.
Ko
pa
je
ob
ovinku
proti
gradu
naglo
in
kratko
zavil
,
nagnil
se
je
voz
,
začel
teči
po
dveh
kolesih
,
in
Lovro
ni
še
dokončal
opominjevanja
:
„
Počasi
,
počasi
!
Nikamor
se
nama
“
—
letela
sta
že
on
in
baron
na
cesto
.
Konj
je
obstal
s
prevrnjenim
vozom
sredi
klanca
.
„
To
in
pa
nič
,
“
dejal
je
dobrodušni
Lovro
.
ko
se
je
pobiral
,
brisal
si
kri
s
čela
in
nosa
in
popravljal
si
obleko
.
„
Ali
ste
se
kaj
poškodovali
,
gospod
baron
?
“
„
Ni
besede
vredno
,
“
dejal
je
ta
in
jezil
se
na
konja
,
ki
je
tako
trd
v
gobcu
.
„
A
sem
vam
rekel
,
da
vozite
počasi
!
“
smejal
se
je
Lovro
po
sili
in
šantal
poleg
barona
proti
domu
in
razlagal
mu
,
kako
nevarno
da
je
,
ob
ovinkih
na
kratko
zavijati
.
Od
gradu
je
pritekel
Janez
z
malim
hlapcem
,
ki
sta
bila
slišala
ropot
.
„
Zato
pa
!
“
dejal
je
Janez
in
vzdigal
voz
.
„
Konj
je
dober
,
kar
nič
ni
trd
v
gobcu
.
A
če
se
ga
po
nepotrebnem
suče
in
vleče
,
“
pogledal
je
barona
,
„
zbebi
se
in
postane
trmast
.
Z
živaljo
se
mora
pametno
ravnati
kakor
z
ljudmi
.
Zato
pa
!
“
—
„
Moj
živ
dan
,
gospod
Lovro
!
“
vzkliknila
je
prestrašena
Zefa
,
ko
ga
je
zagledala
.
„
Kje
ste
se
pa
tako
pobili
?
Lenka
,
brž
,
brž
vode
,
arnike
,
platnenih
rutic
!
Kaj
bi
rekla
rajna
teta
,
če
bi
vas
takega
videla
!
Noč
ima
svojo
moč
.
Ta
baron
vas
bo
ubil
,
ker
je
ves
divji
in
brez
pomisleka
.
“
—
Tako
je
tarnala
zvesta
oskrbnica
in
močila
in
obvezavala
pobitega
gospoda
,
ki
je
molče
priznaval
,
da
bi
zaslužil
še
hujšo
propoved
.
Želel
pa
si
je
pred
vsem
miru
in
počitka
.
Pojdi
mojih
ran
pogledat
!
Nar
.
ps
.
Lovro
se
je
premetaval
v
bolečinah
po
postelji
in
premišljeval
prošle
dogodke
.
Prijetno
misel
,
da
je
olajšal
z
moško
besedo
svoje
srce
,
in
da
ga
ni
zavrnila
Irma
,
grenila
mu
je
zavest
,
da
stariši
njegovi
ne
marajo
za
to
zvezo
,
in
da
se
je
bil
baš
zaradi
Majerjevih
spri
z
domačo
hišo
,
s
tistimi
,
katere
je
imel
dosedaj
najrajši
,
preverjen
,
da
tudi
oni
njega
prisrčno
ljubijo
.
Telesne
bolečine
so
ga
spomnile
barona
,
ki
mu
je
jel
po
malem
presedati
.
Zakaj
ne
posluša
,
kakor
se
mu
ukaže
!
Zakaj
ni
vozil
počasi
?
Kako
spoštuje
gospodarja
!
Gospodar
je
menda
vendar
Lovro
.
Dolgo
je
trpela
noč
.
Kadar
so
ga
utrudile
misli
ter
mu
zatisnile
oči
,
oglasile
so
se
bolečine
ter
ga
dramile
.
Zadremal
je
nekoliko
,
ko
je
napočil
dan
.
Zefa
je
hodila
poslušat
,
če
je
gospod
že
po
koncu
,
in
vračala
se
v
kuhinjo
milovat
ga
in
pritoževat
se
o
baronu
,
ki
bo
umoril
gospoda
.
„
Zato
pa
!
“
pritrdil
je
Janez
.
„
A
skazil
nam
bo
tudi
oba
konja
.
Saj
to
ne
zna
voziti
.
Konja
ni
treba
vedno
vleči
;
dobra
živina
ve
sama
,
kod
ima
teči
.
In
če
teče
,
ni
je
treba
priganjati
kakor
pridnega
človeka
k
delu
ne
.
Tako
se
pokvari
človek
,
žival
pa
tudi
.
Ni
li
res
,
Zefa
?
“
„
Res
,
res
,
Janez
!
A
meni
je
bolj
za
gospoda
.
“
„
Meni
je
pa
za
konja
tudi
,
če
ga
dobi
tak
norec
roke
.
Meni
se
žival
smili
,
Zefa
!
Človek
si
vendar
lehko
pomaga
;
kaj
ni
res
?
Jaz
,
če
mi
ni
prav
,
pa
grem
in
vi
,
Zefa
,
si
preberete
,
kadar
hočete
.
“
„
I
seveda
,
Janez
.
“
„
Zato
pa
!
Konj
pa
ne
more
iti
Štefanji
dan
proč
in
se
ne
more
pritožiti
in
zakleti
.
Kaj
,
Zefa
?
“
„
Toda
gospod
je
prvi
,
Janez
,
gospod
!
“
„
Tega
ne
bom
naravnost
tajil
.
Toda
gospod
si
tudi
lehko
pomaga
.
Saj
vrata
niso
samo
za
to
,
da
ljudje
hodijo
noter
.
Kaj
,
Zefa
?
Ali
ni
to
res
?
“
„
Res
,
res
.
“
„
Zato
pa
!
Vrata
naj
mu
pokaže
.
“
„
Oh
,
in
ta
pes
!
Človek
se
ga
vselej
ustraši
,
kadar
pokaže
tisti
razklani
gobec
in
tiste
krvave
oči
.
—
Zdaj
moram
pa
zopet
pogledati
,
če
je
gospod
po
koncu
.
“
Lovro
se
je
že
ogledoval
v
zrcalu
.
Bil
je
hudo
razpraskan
.
Jedna
velika
rana
se
je
vlekla
čez
čelo
in
nos
,
druga
od
levega
očesa
proti
ušesu
.
Da
so
bile
dlani
tudi
odrgnjene
,
to
ga
ni
bolelo
tolikanj
;
a
ta
obraz
,
ta
obraz
!
Tak
ni
mogel
nikamor
med
ljudi
.
Šel
je
parkrat
po
sobi
in
zmajeval
z
glavo
,
ki
mu
je
bila
polna
neprijetnih
misli
.
Kadar
je
prišel
do
zrcala
,
se
je
ogledal
,
če
so
rane
že
boljše
.
Použil
je
zajtrk
in
lepe
Zefine
opomine
,
a
prepovedal
klicati
zdravnika
ali
praviti
okrog
,
kaj
da
se
je
bilo
pripetilo
.
Neprijetno
mu
je
bilo
,
da
se
je
oglasil
tudi
baron
.
Ko
ga
je
miloval
,
silil
se
je
Lovro
obrniti
nesrečo
v
smeh
in
izkušal
ga
odpraviti
s
tem
,
da
je
pritrjeval
njegovim
nasvetom
.
Razgrnil
je
baron
zopet
svoje
gospodarske
nazore
o
konjskem
in
kravjem
hlevu
in
njiju
neracijonalnih
oknih
.
„
Dobimo
zidarja
,
ki
jih
prezida
,
“
dejal
je
Lovro
.
Potem
je
omenil
baron
zopet
jezdnega
konja
,
par
mladih
konj
za
kočijo
,
in
da
je
kočija
tudi
že
za
v
turščico
.
„
Vi
imate
prav
,
gospod
baron
!
Treba
bo
nove
.
“
„
Jaz
se
popeljem
danes
v
Ljubljano
.
“
„
Vi
v
Ljubljano
?
“
začudil
se
je
Lovro
.
„
Da
,
zasebne
zadeve
.
Ob
jednem
si
lehko
ogledam
pripravnih
konj
,
kakšno
kočijo
in
izberem
potrebno
pohišje
.
“
—
To
se
je
Lovru
,
ki
je
hitro
sklepal
in
počasi
zvrševal
,
zdelo
prehitro
.
„
Za
kočijo
se
bo
dobila
kaka
prilika
,
“
je
dejal
,
„
in
za
konje
se
še
ne
mudi
.
Pohišja
bo
zadostovalo
v
začetku
za
vzprejemnico
.
“
Baron
si
je
zapisal
,
kaj
da
bo
treba
preskrbeti
,
in
vprašal
,
če
drugega
nič
.
„
Da
,
še
nekaj
,
gospod
baron
!
Kupite
mi
na
kolodvoru
po
jeden
izvod
vseh
novin
in
listov
,
kar
jih
prodajejo
.
Tega
ne
smete
pozabiti
.
Kdaj
se
povrnete
?
“
„
Jutri
.
“
—
Ko
je
dobil
baron
potrebnega
denarja
,
ukazal
je
Janezu
napreči
in
peljal
se
oblastno
proti
Gorenji
vasi
,
potem
proti
Krškemu
.
Med
potjo
je
došel
kakor
po
naključju
gospo
in
gospico
Majerjevo
,
katerima
je
potem
delal
druščino
in
kratek
čas
,
z
dovtipnim
opisovanjem
oskrbniškega
svojega
poslovanja
,
ki
je
očividno
njega
bolj
zabavalo
nego
gospodarja
Lovra
Bojanca
.
Med
tem
,
ko
se
je
razveseljevala
ta
družbica
deloma
na
Lovrove
stroške
,
hodil
je
ta
po
prostornih
sobah
svojega
gradu
in
ogledoval
se
v
vseh
zrcalih
,
kar
jih
je
viselo
po
stenah
.
Nobeno
mu
ni
kazalo
takšnega
obraza
,
ki
bi
ustrezal
tudi
skromnim
zahtevam
.
„
V
par
dneh
bo
vse
dobro
,
“
se
je
tolažil
,
in
misli
so
mu
ušle
doli
v
Gorenj
o
vas
k
lepi
gospici
Irmi
in
živo
mu
slikale
bližnjo
srečo
.
Premotil
ga
je
Janez
,
ki
je
krepko
potrkal
na
vrata
in
prišel
tožit
barona
.
Ko
je
zagledal
gospoda
,
se
je
razjezil
še
huje
.
„
Joj
,
joj
,
kako
vas
je
razmesaril
ta
baron
!
“
je
vzkliknil
.
„
To
je
še
sreča
,
da
je
dobil
največ
nos
.
A
kaj
,
če
bi
bilo
zadelo
oko
,
oko
!
Tak
norec
!
Zato
pa
!
Kar
podil
bi
konje
.
Davi
,
ko
sem
mu
bil
napregel
,
sem
stopil
na
grič
pogledat
,
kako
bo
vozil
.
Povem
vam
,
kar
kadilo
se
je
za
njim
.
Zato
pa
!
Mudilo
se
mu
je
,
da
bi
došel
Majerjevo
gospo
in
hčer
,
ki
sta
se
bili
tudi
odpeljali
davi
.
“
—
Lovro
je
odprl
oči
in
nekoliko
pobledel
,
ker
mu
je
vzbudila
novica
prav
neprijetne
misli
.
Janeza
pa
je
malo
brigalo
,
da
je
gospodu
tako
zoprno
zadonel
na
uho
njegov
glas
:
„
Zato
pa
!
Gospod
Majer
pa
se
je
že
naveličal
tega
norca
,
ki
je
prišel
zdaj
k
nam
,
da
vse
obrne
in
prebrne
.
Jaz
pravim
tako
,
da
vas
ni
prebrnil
konj
,
ampak
baron
.
In
vse
hoče
prenarediti
in
prenoviti
po
nepotrebnem
.
“
Lovro
je
poskusil
nekoliko
zagovarjati
oskrbnika
,
češ
,
da
bo
treba
marsikaj
prezidati
;
okna
na
primer
v
konjskem
hlevu
da
so
premajhna
in
prenizko
postavljena
,
v
kravjem
hlevu
pa
prevelika
.
„
Ej
,
gospod
,
okna
niso
ne
previsoka
ne
prenizka
,
ampak
kakor
je
prav
.
Baron
tega
ne
razume
.
“
„
Janez
,
ti
si
starokopitnež
;
a
dandanes
se
mora
drugače
kmetovati
nego
so
kmetovali
naši
dedje
.
Nov
čas
,
nove
šege
.
S
časom
se
mora
napredovati
.
“
„
Baronov
oče
je
tako
napredoval
;
zdaj
hoče
pa
še
baron
.
“
„
A
baron
mi
je
dokazal
iz
bukev
,
kako
se
mora
vse
urediti
;
slišiš
,
Janez
,
iz
bukev
.
“
„
Zato
pa
!
V
nedeljo
bo
štirinajst
dni
,
ko
so
pridigovali
gospod
beneticijat
,
da
varujte
se
slabih
bukev
.
In
jaz
tudi
tako
pravim
.
Gospod
,
varujte
se
slabih
bukev
in
ne
poslušajte
barona
.
Saj
veste
:
kakršen
mož
,
take
besede
.
“
„
Prezidali
bomo
pa
vendar
,
Janez
.
“
„
Vi
ste
gospodar
.
“
„
Zato
pa
!
“
dejal
je
Lovro
nehote
z
Janezovimi
besedami
in
se
nasmehnil
.
Janez
pa
je
nekoliko
pomislil
in
vprašal
,
za
koliko
da
gre
pri
oknih
navzkriž
.
„
Premislite
,
če
ni
ta
baron
norec
,
“
je
dejal
,
ko
mu
je
bil
razložil
Lovro
hlevske
nedostatke
.
„
V
kravjem
hlevu
da
bi
bila
okna
za
toliko
previsoka
,
za
kolikor
so
v
konjskem
prenizka
,
in
tam
prevelika
,
tu
premajhna
!
Denimo
konje
v
kravji
hlev
,
krave
pa
v
konjski
,
pa
bodo
okna
povsod
prav
.
“
„
Ti
imaš
pa
tudi
prav
,
“
dejal
je
Lovro
,
da
bi
ga
odpravil
.
„
Zato
pa
!
“
godrnjal
je
Janez
še
med
vrati
.
Lovra
je
bil
precej
vznemiril
z
opombo
,
da
se
je
peljal
baron
zaradi
Majerjevih
v
Ljubljano
.
Naključje
je
bilo
res
čudno
.
Zakaj
bi
bil
šel
baron
baš
ta
dan
,
ko
je
bil
še
nekoliko
pobit
!
Začel
je
premišljevati
Lovro
vedenje
baronovo
v
Majerjevi
hiši
,
vedenje
Irmino
,
in
lotila
se
ga
je
ljubosumnost
.
A
čemu
so
Majerjevi
tako
prijazni
ž
njim
,
če
mislijo
na
barona
;
zakaj
se
prikupuje
Irma
njemu
in
vpričo
barona
,
če
si
izbira
drugače
?
Sama
domnevanja
!
Če
gleda
baron
za
njo
,
kaj
de
to
!
To
sme
vsak
mladenič
.
Ta
misel
ga
je
pomirila
.
Popoldne
je
šel
zaradi
dolgega
časa
na
vrt
,
dasi
mu
je
branila
Zefa
,
češ
,
da
se
rana
rada
prisadi
na
solncu
.
„
Joj
meni
!
“
zavpita
je
Lenka
,
zagledavši
ga
.
„
Kako
ste
se
pobili
,
revež
!
“
„
Neža
,
Jaka
,
Tine
,
pojdite
gledat
gospoda
!
“
Pritekli
so
,
kakor
bi
gorelo
,
in
milovali
za
stavo
Lovra
,
ki
od
nejevolje
in
sramovanja
ni
vedel
,
kaj
bi
počel
.
„
Jesiha
na
rano
!
“
dejal
je
Jaka
in
pripovedoval
,
kako
je
bilo
svoje
dni
njemu
pomagalo
to
zdravilo
.
„
Boljšega
zdravila
ni
od
jesiha
.
“
„
Kislo
zelje
je
boljše
,
“
ugovarjala
je
Neža
,
„
Tega
si
denite
na
rane
,
in
bolečine
kmalu
odležejo
.
“
„
Pokuhano
laneno
seme
tudi
ni
pod
nič
,
“
svetovala
je
Lenka
.
Zefa
pa
,
ki
je
poslušala
na
hodniku
,
je
vpila
doli
,
da
„
arnike
,
arnike
,
arnike
.
“
Komaj
je
odpravil
Lovro
zveste
svoje
služabnike
,
ki
so
potem
še
stikali
glave
skup
,
ugibali
,
kaj
bi
se
dalo
še
svetovati
,
in
jezili
se
na
barona
,
ki
je
vse
nesreče
kriv
.
Ta
nadležnost
mu
je
vzbudila
željo
,
da
bi
imel
pri
sebi
mater
,
ki
bi
mu
postregla
,
ali
vsaj
sestro
.
Kaj
,
ko
bi
ju
dal
poklicati
!
Ne
,
ne
,
branil
mu
je
ponos
.
Rekli
bosta
,
da
ju
kliče
,
kadar
ju
potrebuje
,
in
oponašali
mu
Majerjevo
prijateljstvo
.
Boljše
je
,
da
so
vsaksebi
.
Oni
njega
ne
razumejo
,
on
njih
ne
.
Morebiti
bi
niti
priti
ne
hoteli
!
Kmetski
ljudje
so
svojeglavi
.
Kake
dobrote
je
bil
namenil
sestri
!
Gospica
bi
lehko
postala
in
gospa
.
A
obrnila
se
je
od
njega
,
in
baš
tako
bi
mu
sedaj
odbila
prošnjo
,
češ
,
Irma
naj
mu
streže
in
baron
ga
zdravi
.
Kmetski
ljudje
so
maščevalni
.
Toda
ne
bodo
ga
zavračevali
;
ne
privošči
jim
te
zloradosti
,
in
ne
bo
jih
klical
,
naj
se
mu
godi
tudi
desetkrat
huje
.
O
brezsrčni
rod
!
On
jih
je
hotel
pritisniti
na
gorko
srce
,
oni
so
ga
pehnili
od
sebe
.
Ponujal
jim
je
roko
;
oni
so
jo
odbili
.
Tako
neprijazno
,
tako
sovražno
noben
tujec
ni
ravnal
ž
njim
.
In
zdaj
reci
kdo
:
kri
ni
voda
!
Lotevalo
se
ga
je
neprijetno
čutstvo
osamelosti
,
ko
se
je
mučil
s
trdovratnostjo
in
prevzetnostjo
zadušiti
ljubezen
do
svojih
ljudi
,
ki
mu
je
klila
in
poganjala
v
dnu
srca
.
Drugega
jutra
mu
je
bila
zopet
prva
misel
rana
in
prva
skrb
pogledati
se
v
zrcalo
.
Še
vedno
mu
je
kazalo
neprijazno
lice
.
„
In
jutri
je
sobota
!
“
dejal
je
in
udaril
z
nogo
ob
tla
.
Zefa
je
zopet
skrbno
povpraševala
,
kako
mu
je
,
in
družina
se
še
vedno
prepirala
o
zdravilni
moči
nasvetovanih
pomočkov
in
jezila
se
na
barona
in
njegovega
psa
,
kateremu
se
je
ta
dan
slaba
godila
,
Lovro
pa
je
hodil
čemeren
po
sobah
,
ker
ga
je
poleg
misli
na
sestanek
mučila
ljubosumnost
.
Preverjal
se
je
sicer
,
da
mu
baron
ni
nevaren
tekmec
;
toda
kateri
tekmec
se
ne
zdi
nevaren
zaljubljenemu
človeku
!
In
koliko
časa
ga
ni
domov
!
Minilo
je
poldne
,
nastal
večer
;
ni
ga
še
bilo
.
Ko
se
je
stemnilo
,
šel
je
Lovro
na
vrt
.
„
Zdaj-le
ropoče
naš
voz
,
“
dejal
je
mali
hlapec
in
stopil
izza
hleva
.
Pridrdral
je
res
po
klancu
domači
voz
z
domačim
konjem
,
a
voz
je
bil
prazen
,
brez
voznika
,
brez
plahte
in
brez
jedne
blazine
,
vajeti
so
se
vlekli
po
tleh
za
konjem
,
ki
je
bil
ves
moker
in
razpenjen
.
„
Kje
pa
je
baron
?
“
zavpila
je
Lenka
.
„
Naj
bo
,
kjer
hoče
!
“
dejal
je
hlapec
in
ustavil
konja
.
Krog
praznega
voza
se
je
hitro
zbrala
družina
.
„
Oh
,
gotovo
se
je
pripetila
zopet
kaka
nesreča
!
“
zastokala
je
Zefa
.
„
Da
je
le
konj
doma
in
voz
!
“
zmignil
je
hlapec
z
rameni
.
„
Zato
pa
!
“
modroval
je
valpet
.
„
Ta
norec
se
prebračuje
,
koder
se
vozi
.
Voz
je
že
tak
,
kakor
bi
bilo
treščilo
vanj
.
“
Lovro
je
stal
zraven
,
a
ni
branil
barona
in
morebiti
bi
si
celo
kake
nesreče
njegove
ne
bil
vzel
k
srcu
;
vendar
je
poslal
hlapca
proti
vasi
,
da
pozve
,
kaj
se
je
bilo
prigodilo
.
„
Bog
ve
,
je
li
kupil
novine
!
“
si
je
dejal
in
odprl
skrinjico
na
vozu
.
Dobil
jih
je
cel
kup
in
potolažen
hitel
z
dragocenim
plenom
v
svojo
sobo
.
Ukazal
si
je
prinesti
črne
kave
,
prižgal
si
smotko
in
izkušal
se
vtopiti
v
misel
,
da
je
v
dunajski
kavarni
.
A
pogrešal
je
postrežljivega
markerja
,
bridko
pogrešal
veselih
tovarišev
in
zanimivega
razgleda
po
živahnih
ulicah
.
Kaj
se
hoče
!
Človek
ne
more
imeti
vsega
povsod
.
Začel
je
prebirati
novine
in
nemalo
osupnil
,
da
se
je
ta
čas
,
odkar
jih
ni
bil
bral
,
tako
malo
zgodilo
po
svetu
.
Notranje
razmere
,
vnanje
razmere
so
se
slikale
še
vedno
tako
napete
kakor
takrat
,
ko
je
še
na
Dunaju
razburjen
bral
,
da
je
prevrat
v
Evropi
in
Aziji
pred
durmi
.
A
zanimiva
reč
se
rada
dvakrat
bere
.
Pozno
se
je
vrnil
hlapec
,
ki
ga
je
bil
poslal
Lovro
za
baronom
,
in
prinesel
pol
plahte
,
blazino
in
poročilo
,
da
se
vrača
baron
živ
in
zdrav
.
Res
je
bil
ta
kmalu
tu
in
jel
se
opravičevati
,
da
ima
smolo
.
V
Ljubljani
je
bil
sicer
opravil
dobro
,
ogledal
par
iskrili
konj
za
kočijo
,
govoril
z
majorjem
pl.
Rumersfeldom
,
ki
bi
prodal
izbornega
jezdnega
konja
za
borih
tristo
do
tristopetdeset
goldinarjev
,
in
slučajno
naletel
na
prelepega
psička
čiste
pasme
,
opičarja
,
snežnobele
svilnate
dlake
,
drobnih
črnih
oči
,
orjaških
kodrastih
uhljev
in
čarobno
ljubkih
nožic
.
Dobil
ga
je
skoro
zastonj
,
za
nekaj
čez
deset
goldinarjev
.
A
ko
se
je
peljal
od
Vrha
proti
Gorenji
vasi
,
zagledal
je
Totó
—
tako
je
bilo
psičku
ime
—
črnega
mačka
na
njivi
in
skočil
z
voza
za
njim
.
Baron
je
obstal
z
vozom
,
klical
,
žvižgal
;
zaman
.
Kaj
je
bilo
storiti
?
Pustil
je
voz
,
tekel
za
psom
,
pes
pa
za
mačkom
.
Med
tem
pa
,
ko
je
lovil
psa
,
ušel
mu
je
konj
.
„
Za
psa
mi
je
žal
.
V
vasi
sem
naročil
,
naj
ga
gredo
iskat
.
Kdor
ga
pripelje
,
dobi
petak
,
“
sklenil
je
baron
.
Lovro
je
nekoliko
godrnjal
,
obrnil
mu
hrbet
in
vrnil
se
k
novinam
,
k
i
so
ga
kratkočasile
do
pozne
noči
.
Z
novim
dnem
pa
ga
je
napadla
stara
skrb
,
ali
bi
ostal
doma
ali
šel
.
Zrcalo
v
kotu
mu
je
dejalo
,
da
bi
bil
za
silo
.
„
Nikakor
ne
!
“
ugovarjalo
je
zrcalo
poleg
okna
,
in
Lovro
ni
vedel
,
kaj
bi
storil
.
Sedel
je
za
mizo
,
da
bi
pisal
Irmi
in
opravičil
se
;
a
kmalu
je
vstal
,
češ
,
da
pojde
,
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
.
Potem
se
je
zopet
skesal
in
premišljeval
,
po
kom
da
bi
poslal
pismo
,
ker
je
bil
zamudil
pošto
.
Nikdo
v
gradu
se
mu
ni
zdel
zadosti
priročen
in
zanesljiv
.
K
sreči
je
obiskal
barona
zopet
Edvard
.
Lovro
je
pazil
,
kdaj
da
odide
,
prestregel
ga
,
potožil
mu
svojo
nezgodo
in
naročal
mu
,
naj
ga
opraviči
doma
,
če
ga
pričakujejo
;
zakaj
ne
more
se
geniti
od
doma
.
„
Hvala
Bogu
,
zadeva
je
rešena
,
“
dejal
si
je
pomirjen
.
Ko
pa
se
je
začel
bližati
določeni
čas
,
vznemirila
ga
je
misel
,
da
je
morebiti
Edvard
pozabil
,
kar
se
mu
je
bilo
naročilo
,
ali
da
ga
Irma
razumela
ne
bo
.
In
prišla
bo
in
ga
čakala
,
zaman
ga
čakala
!
To
bi
bilo
razžaljenje
,
ki
bi
mu
na
mali
uničilo
vse
lepe
nade
.
Kaj
storiti
,
za
božjo
voljo
,
kaj
storiti
!
Tako
je
razburjen
premišljeval
in
pogledal
vsakih
pet
minut
na
uro
.
Naposled
je
bilo
treba
odločiti
se
.
Postavil
je
zrcalo
v
najtemnejši
,
potem
v
najsvetlejši
kot
,
pogledal
se
in
vzdihnil
.
Naposled
si
je
obvezal
obraz
s
črno
rutico
,
potegnil
klobuk
na
oči
in
hitro
se
odpravil
po
stranski
poti
skozi
gozd
,
da
bi
ga
nihče
ne
videl
,
in
da
bi
se
lehko
ognil
komur
koli
.
Malo
nad
Gorenjo
vasjo
se
pričenja
lep
gozd
listnatega
drevja
,
med
bukovjem
brest
,
kostanj
in
javor
,
ter
se
razteza
proti
Podkrajski
graščini
in
naprej
po
pogorju
.
Kar
ga
je
med
Podkrajem
in
Gorenjo
vasjo
,
je
last
večinoma
podkrajska
,
nekoliko
ga
spada
k
Mlaki
.
Vrh
hribca
pelje
po
senci
mehka
pot
,
do
katere
vodijo
iz
dola
navkreber
mnoge
steze
.
Kjer
meji
posestvo
s
posestvom
,
stoji
staro
znamenje
,
preprost
steber
z
lino
pod
vrhom
.
Nad
znamenjem
pa
pripogiblje
vitke
veje
k
tlom
Žalostna
vrba
.
Samoten
je
kraj
in
tih
,
poleti
všeč
samotarju
,
po
zimi
dober
stan
za
lovca
.
Tiho
je
ostavil
Lovro
grad
,
oprezno
se
splazil
skozi
vrt
,
prekoračil
naglo
travnik
,
ki
sega
do
gozda
,
in
oddahnil
se
med
drevjem
.
Tu
je
bil
varen
pred
zvedavimi
in
porogljivimi
pogledi
,
ker
se
je
lehko
skril
vsakemu
srečevavcu
.
Hodil
je
po
znanih
stezah
in
preudarjal
še
jedenkrat
svoj
sklep
in
preverjal
se
,
da
ni
mogel
ravnati
drugače
.
V
nadi
,
da
ne
bo
Irme
,
je
prišel
do
znamenja
,
ko
je
malo
še
manjkalo
do
določenega
časa
.
Najedenkrat
začuje
stopinje
,
pod
katerimi
se
je
lomila
suhljad
.
Urno
se
umakne
v
goščo
,
da
bi
se
pokazal
,
če
bi
prišla
prava
oseba
,
in
skrit
ostal
pred
vsakim
drugim
.
Oprezno
je
legel
na
tla
in
pozorno
gledal
skozi
vejevje
,
kdo
da
prihaja
.
Prišel
je
baron
s
puško
čez
ramo
in
leno
korakal
proti
znamenju
.
Lovru
je
gnala
kri
v
lice
nejevolja
,
da
mu
križa
pot
ta
nesrečni
človek
.
Od
rdečice
ga
je
pričela
žgati
rana
na
licu
,
ki
mu
je
še
bolj
netila
jezo
na
tega
začetnika
vse
nezgode
.
Da
bi
le
Irme
ne
bilo
,
želel
je
na
tihem
in
nepotrpežljivo
čakal
,
kdaj
da
se
spravi
baron
.
A
temu
se
ni
mudilo
,
ogledoval
je
znamenje
in
oziral
se
okrog
,
kakor
bi
hotel
nalašč
jeziti
svojega
gospodarja
.
Da
bi
je
le
ne
bilo
,
vzdihnil
je
Lovro
in
krčevito
sklepal
roke
.
A
na
nasprotnem
koncu
je
zabliščalo
med
drevjem
svetlo
krilo
,
grmovje
se
je
razdelilo
in
prihitela
je
Irma
,
lehka
,
vitka
,
sveža
,
s
svetlimi
očmi
in
ozrla
se
okrog
,
kakor
srna
na
preseki
.
Neizmeren
srd
na
barona
je
polnil
Lovru
srce
in
navdajal
ga
z
mislijo
,
da
bi
planil
iz
zasede
med
vsiljenca
in
izvoljenko
.
„
Ah
,
gospod
baron
,
ogleduh
?
“
zazvenel
je
Irmin
glas
,
in
ona
se
je
obrnila
,
da
odide
.
Baron
pa
je
pohitel
na
njeno
stran
in
jel
važno
in
goreče
govoriti
ji
,
česar
Lovro
ni
razumel
.
Ona
je
nekaj
časa
odkimavala
ž
glavo
in
odmigavala
z
roko
,
potem
pa
sta
začela
prepeljavati
se
pod
pazduho
in
odšla
šaleč
in
smejoč
se
proti
vasi
.
Lovro
je
obležal
v
grmovju
,
nesrečen
,
pobit
na
duši
in
na
telesu
.
„
Oh
,
ženske
,
ženske
!
“
je
vzdihnil
,
in
solza
se
mu
je
prikradla
v
oko
.
Misliti
ni
mogel
nič
,
samo
čutil
je
neizmerno
bridkost
v
svojem
srcu
.
Strmel
je
na
kraj
svoje
nesreče
brez
moči
in
volje
.
Pusto
in
prazno
se
mu
je
zazdelo
vse
,
za
kar
se
je
kdaj
vnemal
,
pust
podedovani
grad
,
pusta
domovina
,
prazni
mladi
vzori
in
mladeniške
nade
,
brez
pomena
in
namena
vse
nadaljuje
življenje
.
Nastopil
je
mrak
,
in
zafofotalo
je
v
večernem
hladu
gibko
listje
dalekovidnih
brez
.
S
težkim
trudom
je
zbral
Lovro
svoje
misli
,
ki
so
ga
izpraševale
,
kaj
sedaj
.
Odgovora
si
ni
vedel
.
Vzdignil
se
je
in
taval
proti
domu
vtopljen
v
grenka
čutstva
.
Doma
se
je
zaprl
v
sobo
,
večerjati
ni
hotel
nič
niti
govoriti
z
oskrbnikom
o
važnih
gospodarskih
rečeh
.
Oh
,
kako
rad
bi
bil
zapodil
barona
,
da
se
ni
sramoval
vzroka
in
povoda
!
A
pride
dan
,
ko
obračunita
!
Sedel
je
k
oknu
in
zrl
v
temno
noč
prepričan
,
da
nocoj
ne
nosi
zemlja
nesrečnejšega
človeka
.
Ko
ga
je
drugo
jutro
vzbudilo
bliščeče
solnce
,
bila
je
že
telesna
in
dušna
rana
boljša
.
Bolestno
je
sicer
vzdihnil
,
spomnivši
se
prošlega
dne
,
a
zajtrka
ni
zavrnil
,
in
ko
je
došel
po
pošti
kup
naročenih
novin
,
segel
je
po
njih
udano
kakor
bolnik
po
grenkih
kroglicah
.
Začeli
so
mu
teči
dnevi
jednakomerno
v
samoti
.
Ni
se
več
brigal
za
druge
ljudi
in
brez
nujne
potrebe
ni
izpregovoril
z
nikomur
nobene
besede
.
Gospodaril
je
baron
,
gospodinjila
Zefa
,
in
Lovro
je
bil
zadovoljen
,
da
ima
mir
.
Novine
in
liste
je
jemal
s
seboj
v
gozd
,
kjer
se
je
skrbno
ogibal
Žalostne
vrbe
,
ki
bi
mu
odrla
ne
še
zaceljeno
rano
.
Légal
je
v
senco
in
vglabljal
se
v
modrost
vvodnih
člankov
,
v
duhovitost
političnega
pregleda
,
v
važnost
domačih
in
tujih
novic
in
v
zanimivost
drobnih
vesti
.
Veselila
so
ga
vesela
,
žalostila
žalostna
poročila
.
Najljubši
pa
mu
je
bil
listek
.
Tega
si
je
hranil
za
na
konec
in
veselil
se
nanj
skozi
vse
druge
sestavke
,
kakor
se
je
veselil
Pavliha
gredoč
navkreber
,
da
pojde
kmalu
navzdol
.
Vestno
je
prebral
vselej
vse
,
kar
je
bilo
tiskanega
,
dasi
se
mu
je
zazdelo
zdaj
pa
zdaj
,
da
je
bral
že
to
in
ono
,
in
se
le
tega
ni
mogel
domisliti
,
bere
li
v
drugič
iste
novine
ali
pa
so
si
članki
po
novinah
sem
ter
tja
nekoliko
podobni
.
Da
ne
bi
bral
po
večkrat
istih
stvari
,
jel
je
podčrtavati
prebrane
članke
,
ne
kakor
da
bi
jih
imel
za
nevredne
,
večkratnega
branja
,
ampak
ker
je
izprevidel
,
da
bi
mu
nedostajalo
časa
.
In
res
ni
bila
lehka
reč
prebrati
sproti
par
nemških
in
toliko
slovenskih
listov
.
Da
bi
teh
nekaj
menj
tudi
zadostovalo
,
prihajalo
mu
je
na
misel
,
kadar
si
je
truden
mel
oči
.
A
glas
narodne
dolžnosti
je
vselej
hitro
zadušil
tako
samopašne
misli
,
in
če
je
le
začutila
v
tistih
dneh
kaka
tiskarna
potrebo
novega
slovenskega
lista
,
Lovro
je
bil
naročnik
.
„
Naš
gospod
vedno
študira
,
“
dejala
je
družina
.
„
Zato
pa
!
“
pristavljal
je
Janez
in
kazal
za
baronom
,
ki
se
je
vozil
na
izprehode
,
hodil
na
lov
,
učil
svojega
psa
ali
kartal
v
lopici
z
Edvardom
,
ki
je
pridno
obiskoval
Podkrajski
grad
.
Lovro
se
ni
menil
zanja
,
ampak
želel
si
nazaj
na
Dunaj
med
vesele
vrstnike
.
Na
Dunaju
ga
pa
tudi
ni
pozabil
prijatelj
Radivoj
,
ki
ga
je
baš
v
teh
hudih
dnevih
počastil
in
razveselil
z
nastopnim
pismom
:
Dragi
mi
Lovro
!
Cela
večnost
se
nam
zdi
na
Dunaju
,
odkar
Te
nimamo
med
seboj
,
odkar
pogrešamo
iskreno
Tvojega
prijateljstva
in
ljubeznivega
Tvojega
humorja
.
Quid
agis
,
dulcissime
rerum
?
Ali
Ti
še
planiti
v
domorodnem
srcu
ogenj
svetega
navdušenja
?
Ali
se
še
spominjaš
mojega
načela
,
da
mora
denar
priti
v
narodne
roke
?
Kdaj
bom
bral
po
listih
:
„
(
Himen
)
.
Vrli
rodoljub
,
g.
Lovro
Bojanec
,
se
je
zaročil
z
dražestno
itd.
Čestitamo
!
“
—
Oh
,
tu
telix
Austria
nube
!
Jaz
pa
se
ubijam
po
svetu
kakor
Ahasver
in
divjam
okrog
brez
miru
.
Oni
dan
sem
bil
zopet
jedenkrat
na
univerzi
;
bogme
,
ne
poslušat
suhoparnih
čenč
;
kar
se
učim
,
učim
se
sam
:
narodnega
gospodarstva
,
ki
je
poleg
modroslovja
jedina
resna
veda
,
in
za
počitek
angleščine
;
ampak
šlo
je
za
neko
demonstracijo
,
kjer
bi
me
bili
težko
pogrešili
.
Krepko
smo
zavrnili
Žide
,
dasi
jih
je
mrgolelo
kakor
listja
in
trave
in
so
kričali
kakor
pred
Jeriho
.
A
saj
nas
poznaš
:
Pet
jih
pade
,
kjer
porine
.
O
propos
,
pet
jih
pade
;
v
Dornbachu
smo
osnovali
jugoslovanski
kegljački
klub
,
ki
ima
lepo
bodočnost
,
dasi
ga
naši
listi
demonstrativno
prezirajo
.
Jaz
sem
starosta
.
Saj
veš
,
da
človek
,
ki
ima
toliko
izkušnje
kolikor
jaz
,
težko
zahaja
v
naša
društva
.
Jaz
naj
bi
poslušal
otročje
besede
golobradih
mladičev
,
ki
hočejo
vse
postaviti
na
glavo
!
Ne
boš
,
Jaka
!
Ne
bomo
se
pokorili
mladičem
,
dasi
silijo
na
površino
kakor
žabe
,
če
je
krog
luže
mir
.
Veš
,
brate
,
spoštovanje
proti
starejšim
,
izkušenim
tovarišem
gineva
.
Žalostno
!
Jaz
si
nabiram
izkušnje
;
Vladimir
pa
dela
izkušnje
.
Zadnjo
je
naredil
z
odliko
.
Svetoval
sem
mu
,
naj
se
loti
zdaj
modroslovja
.
Meniš
li
,
da
me
je
poslušal
?
Takoj
si
hoče
poiskati
službe
,
ta
kruhoborec
.
Boš
videl
,
Lovro
,
kako
bo
lezel
po
uradniški
lestvi
od
klina
do
klina
;
a
na
narodnem
drevesu
je
on
suha
veja
.
K
vojaškim
vajam
pojde
v
Gorico
.
Kaj
pa
Ti
?
Lenobo
paseš
na
svojem
gradu
in
ženiš
se
;
kaj
ne
?
Vse
prav
;
toda
narod
,
narod
!
Naroda
ne
smeš
pozabiti
.
Ti
si
rojen
narodu
voditelj
.
Náte
se
oziramo
mi
,
nate
stavimo
svoje
upe
.
Dokazi
strmečemu
svetu
,
kaj
je
mladi
rod
!
Strmoglavi
z
uzurpiranih
sedežev
prvake
,
da
se
naredi
prostor
zaslugam
,
ne
slugam
.
Naprej
!
Bog
in
narod
!
A
če
hočeš
kaj
veljati
med
svetom
,
ne
skrivaj
se
v
kot
.
Potegni
iz
nožnice
uma
svitli
meč
.
Kdo
zna
duhovitejše
pisati
od
Tebe
!
Zastavi
pero
;
na
stežaj
so
Ti
odprti
naših
listov
zevajoči
predali
.
Ali
ne
vidiš
,
kaka
suša
je
povsod
?
Ali
ne
čutiš
,
kako
bi
nas
poživil
pohleven
dež
krepkega
,
jasnega
,
določnega
programa
?
Modroslovje
in
narodno
gospodarstvo
,
in
hoc
signo
vinces
.
Beseda
Ti
bodi
čvrsta
,
odločna
;
zatopljenih
,
zamazanih
boj
ne
mara
današnji
čas
.
Če
hočeš
,
da
Ti
zaupajo
drugi
,
pokaži
zaupanje
sam
vase
in
v
svojo
moč
.
Pred
vsem
pa
pomni
,
da
treba
podreti
staro
poslopje
,
predno
se
začne
zidati
novo
na
istem
prostoru
.
Hvala
je
dober
kup
;
strokovnjaka
kaže
graja
.
Kdor
hvali
,
vzbuja
sum
,
da
ni
boljši
;
kdor
graja
,
tega
se
boje
ter
ga
čislajo
.
Tuje
hvale
je
človek
hitro
sit
;
graja
,
če
ne
zadene
nas
,
je
vedno
zanimiva
.
Tu
tiči
skrivnost
opozicije
in
njenih
uspehov
;
kajti
hvala
drugih
je
nam
očitanje
,
graja
opravičevanje
.
Pred
vsem
pa
piši
,
piši
in
govori
,
da
Te
ljudje
spoznajo
.
Od
konca
bodo
povpraševali
:
Kdo
pa
je
ta
Bojanec
?
Potem
bodo
rekli
:
To
piše
naš
Bojanec
,
in
čislali
Te
bodo
,
in
ko
bo
osrednji
volilni
odbor
povpraševal
,
kdo
da
bi
bil
za
poslanca
,
spomnili
se
bodo
Tebe
,
ki
imaš
čas
,
imaš
denar
in
sposobnost
.
A
propos
,
denar
:
dunajske
manihejce
poznaš
.
Sem
ter
tja
,
če
prehudo
lajajo
,
se
jim
mora
vreči
kaka
kost
,
da
ne
ugriznejo
.
Kakih
sto
rajnišev
bo
menda
vendar
še
vredno
najino
prijateljstvo
;
pošteno
Ti
jih
bom
amortiziral
.
Če
ne
utegneš
pisati
,
kar
nakazi
jih
;
ne
bom
Ti
zameril
;
toda
nakazi
na
moje
stanovanje
,
ne
na
univerzo
.
Prvič
sem
prepustil
univerzo
že
mlajšim
močem
,
in
potem
,
če
me
zagledajo
prijatelji
na
tabli
podčrtanega
,
oskubli
me
bodo
kakor
srako
pavjega
perja
.
To
je
mojega
pisanja
konec
.
Amice
,
respice
finem
!
Bis
dat
,
qui
cito
dat
,
Oglasi
se
kmalu
!
Bog
in
narod
!
Tvoj
zvesti
prijatelj
Radivoj
Čuk
,
drd
.
iur.
Dasi
ta
konec
ni
posebno
ugajal
Lovru
,
razveselilo
ga
je
pismo
vendar
,
ker
ga
je
navdalo
s
prijetnim
čutstvom
samosvesti
;
in
dasi
ne
vse
zahtevane
vsote
,
namenil
mu
je
vendar
80
goldinarjev
kot
zahvalo
in
priznanje
domorodnega
njegovega
nasveta
,
za
katerega
je
že
gorel
Lovro
.
Da
,
pisati
hoče
,
poseči
s
peresom
med
zamotane
domače
razmere
,
oslaviti
si
ime
in
koristiti
domovini
.
Radivoj
precenjuje
morebiti
njegovo
sposobnost
;
morebiti
,
dasi
nas
navadno
drugi
ljudje
sodijo
pravičnejše
nego
sami
sebe
.
In
potrebno
moč
je
čutil
v
sebi
Lovro
in
zmožnost
in
navdušenje
.
Vrh
tega
je
vedel
,
da
nesrečna
ljubezen
zelo
lajša
in
pospešuje
pisateljevanje
.
Dejal
si
je
že
,
da
ni
nesreče
brez
sreče
.
Če
se
oslavi
,
maščeval
se
bo
tudi
najlepše
in
najblaže
nad
nezvesto
Irmo
,
ki
ni
znala
ceniti
duhovitega
moža
.
Naj
se
oslavi
s
pisateljevanjem
baron
,
če
se
more
.
Začelo
se
mu
je
dozdevati
čudno
,
kako
more
pametna
ženska
kratkoumnega
barona
staviti
nad
njega
.
Da
bode
pisal
,
to
je
bilo
tedaj
sklenjeno
;
a
nastalo
je
vprašanje
,
kaj
da
bode
pisal
;
kajti
to
moraš
skoro
vedeti
,
predno
sedeš
k
pisanju
.
Bral
je
bil
že
mnogo
,
spominjal
se
marsičesa
;
a
svojih
nazorov
še
ni
imel
o
nobeni
reči
.
Domače
razmere
so
mu
bile
površno
znane
,
in
v
pogovoru
je
imel
tudi
Lovro
o
teh
svojo
sodbo
.
Toda
beseda
pisana
je
kaj
drugega
nego
govorjena
;
ta
odleti
in
zataji
jo
lehko
človek
,
če
mu
ne
dela
časti
;
ona
pa
stopi
pred
strogo
sodišče
,
in
v
sodišču
treba
govoriti
premišljeno
,
rajši
menj
nego
več
.
Premišljevanja
prvi
sklep
je
bil
ta
,
da
pisanje
ni
tako
lehka
stvar
,
pisanje
namreč
,
ki
budi
pozornost
,
ki
zasluži
svoje
ime
.
Šušmariti
pa
ni
hotel
Lovro
.
Motila
ga
je
zlasti
silna
važnost
prvega
poskusa
;
prvič
se
mora
spraviti
kaj
temeljitega
na
svetlo
,
na
čegar
račun
bi
se
mu
pozneje
odpustil
marsikak
greh
.
Modroslovje
in
narodno
gospodarstvo
sta
lepi
vedi
,
a
ju
mora
človek
znati
,
k
temu
pa
treba
učenja
,
dolgega
,
mučnega
učenja
.
Njemu
pa
se
je
mudilo
,
ker
se
je
hotel
proslaviti
v
kratkem
času
,
bogme
ne
sebi
ali
čitateljem
na
veselje
,
ampak
domovini
na
korist
,
gospici
Irmi
pa
na
kesanje
in
žalovanje
.
Doslej
je
bral
liste
iz
gole
radovednosti
,
zaradi
zabave
;
sedaj
se
je
začel
učiti
iz
njih
in
pazil
je
skrbno
,
kaj
da
se
sploh
piše
,
kako
da
se
piše
in
kaki
spisi
da
se
cenijo
najviše
.
Da
se
piše
o
vseh
čihernih
rečeh
,
to
je
hitro
spoznal
,
kakor
tudi
,
da
treba
pisati
zanimivo
,
duhovito
,
dovtipno
,
sicer
pa
v
kratkih
ali
tudi
dolgih
stavkih
;
najveljavnejši
pa
so
se
mu
zdeli
članki
,
ki
so
obravnavali
pereča
dnevna
vprašanja
.
Kaj
takega
bo
tudi
predmet
njegovemu
pisanju
.
Ko
je
tako
iskal
razburjen
in
razdražen
po
listih
pripravne
snovi
,
zapazil
je
začuden
,
kako
različno
se
piše
jedna
in
ista
beseda
,
kako
svojevoljno
zlasti
važna
krajevna
imena
.
Tu
je
bila
potrebna
hitra
pomoč
;
kajti
kam
pridemo
,
če
bo
smel
pisati
vsak
list
svoj
pravopis
!
Katero
vprašanje
bi
bilo
bolj
dnevno
,
bolj
pereče
?
Na
prvem
hlevu
njegove
rojstne
vasi
je
visela
bela
tabla
s
črnim
napisom
:
‚
Vas
Gorenja
vas
‘
;
poštni
pečat
je
nosil
napis
:
‚
Gorenja
Vas
‘
,
in
po
knjigah
in
listih
je
bral
:
‚
Gorenjavas
‘
.
Glede
na
to
,
da
je
mogel
biti
pravilen
le
jeden
način
pisanja
,
oba
druga
pa
krivopisa
,
moral
se
je
spotikati
nad
to
raznoličnostjo
vsakdo
,
ki
je
imel
kaj
čutstva
za
pravico
in
resnico
.
A
ta
krivica
se
ni
godila
Gorenji
,
ampak
tudi
Dolenji
vasi
in
premnogim
drugim
krajem
,
kakor
Zlatemu
polju
,
Novemu
mestu
in
Ogerskemu
Staremu
gradu
,
kjer
se
je
bil
izšolal
Majerjev
Edvard
.
O
tej
prevažni
stvari
je
sklenil
pisati
Lovro
,
preverjen
,
da
bode
zanimal
spis
najširše
kroge
.
Saj
je
jezikoslovje
priljubljena
veda
,
o
kateri
vsak
olikani
Slovenec
mnogo
ve
in
še
več
govori
;
in
po
pravici
gre
v
slovstvu
jezikoslovcem
prva
beseda
.
Po
teh
preudarkih
se
je
hitro
lotil
dela
,
poiskal
po
listih
najglasneje
kričeče
različnosti
v
pisavi
,
bistroumno
jih
razvrstil
,
navedel
dotično
pravilo
,
pridodavši
vestno
stran
,
poglavje
,
odstavek
,
izdajo
in
letno
število
slovnice
,
kar
se
je
bralo
važno
in
učeno
.
Sledil
je
točni
dokaz
,
da
jedino
pravilna
je
pisava
:
‚
Gorenja
vas
‘
;
kajti
lastno
ime
(
Eigenname
,
nomen
proprium
)
je
le
Gorenja
,
vas
pa
da
je
občno
,
splošno
,
nazivno
ime
(
Gattungsname
,
nomen
appellativum
)
.
Podprl
je
dokaz
s
pisavo
francosko
:
‚
la
mer
Blanche
(
sic
!
)
,
la
mer
Rouge
(
sic
!
)
‘
,
in
grško
:
‚
Σέρρειον
τείχος
(
sic
!
)
,
Ίερόν
όρος
(
sic
!
)
‘
in
sklenil
z
obžalovanjem
,
da
se
cepijo
Slovenci
,
sinovi
jedne
matere
,
na
toliko
strank
in
strančic
,
in
z
željo
,
da
bi
se
zjedinili
vsaj
v
najvažnejših
načelih
pod
starim
praporom
:
Vse
za
vero
,
dom
,
cesarja
!
Pazljivo
je
prebral
sestavek
,
ki
se
mu
je
zdel
pameten
in
zlasti
na
koncu
dovršen
.
Vendar
ga
ni
odposlal
takoj
,
ampak
zaprl
za
par
dni
v
miznico
,
da
bi
presodil
s
treznostjo
,
kar
je
napisalo
navdušenje
.
Saj
je
vedel
,
da
prvi
vtisk
ni
vselej
pravi
,
in
da
ugaja
marsikako
delce
pisatelju
bolj
nego
čitateljem
.
Kadar
je
spis
na
papirju
,
odleže
vsakemu
pisatelju
;
tako
si
je
tudi
Lovro
mel
roke
.
Ni
ga
več
tako
pekla
nesrečna
ljubezen
in
niti
barona
ni
več
gledal
tako
grdo
.
Svet
se
mu
je
zdel
zopet
še
zadosti
lep
in
življenje
ne
več
neznosno
,
ko
je
premišljeval
,
kaj
bodo
pač
rekli
Slovenci
,
ko
izide
njegov
članek
.
V
duhu
je
bral
priznavanje
in
hvalo
po
raznih
novinah
,
v
duhu
čul
povpraševanje
,
kdo
da
je
ta
L.
B.
,
ki
piše
tako
pametno
.
Bi
li
ne
kazalo
dati
članek
še
posebej
natisnit
,
da
bi
se
poslal
priznanim
rodoljubom
v
preudarek
?
Obrnil
bi
Lovro
pozornost
nase
še
bolj
in
članek
otel
pozabe
;
zakaj
bridka
je
misel
,
da
se
pečajo
s
članki
po
novinah
čitatelji
le
po
jeden
dan
,
in
žalostno
je
videti
,
kako
ginejo
ondi
med
drhaljo
priprostih
dopisov
,
nevrednih
belega
dne
,
tudi
taki
,
katerim
bi
trajna
slava
ne
bila
predobro
plačilo
.
Komaj
je
preteklo
pol
dne
,
vprašal
se
je
že
Lovro
,
če
se
ni
že
spis
zadosti
uležal
in
zmladil
;
zakaj
bati
se
je
bilo
,
da
izide
prepozno
.
Gotovo
zanimajo
taka
pereča
vprašanja
tudi
druge
pisatelje
,
in
Bog
ve
,
koliko
peres
že
piše
o
istem
predmetu
,
in
morebiti
ima
kdo
prav
njegove
nazore
.
Kolika
škoda
,
ko
bi
ga
ta
prehitel
!
Hitro
je
zopet
odprl
miznico
,
pregledal
pisanje
,
pristavil
nekaj
ločil
ter
pripisal
par
vrstic
uredništvu
jednega
ljubljanskih
dnevnikov
;
katerega
,
ne
moremo
povedati
,
ker
nam
letniki
niso
pri
rokah
.
V
tem
pripisu
je
zopet
obžaloval
,
da
smo
Slovenci
tako
razkosani
po
deželah
,
po
načelih
in
pravopisu
,
in
poudarjal
dolžnost
vsakega
rodoljuba
pospeševati
kakor
koli
zjedinjevanje
;
on
da
izpolnuje
to
dolžnost
s
skromnim
poskusom
,
ki
ga
pošilja
uredništvu
pod
geslom
:
Ut
desint
vires
,
tamen
est
laudanda
voluntas
,
z
obljubo
,
da
pošlje
kmalu
še
kaj
,
ako
želi
uredništvo
.
Ta
pristavek
je
bil
vzrastel
iz
nadeje
,
da
bode
uredništvo
ali
v
listnici
odgovorilo
kaj
laskavega
ali
vsaj
opomnilo
pod
zvezdico
Prosimo
.
Pismo
je
moral
nesti
takoj
sam
Janez
na
pošto
,
in
skrbno
se
mu
je
naročilo
,
naj
je
priporoči
.
„
Razumel
?
priporoči
!
“
Oddati
je
moral
prejemni
list
takoj
,
ko
se
je
vrnil
.
Ko
so
došle
drugega
dne
novine
,
snemal
je
pisatelj
Lovro
prijetno
razburjen
polagoma
zavitek
in
odpiral
počasi
list
,
da
bi
užival
tem
delj
slast
radostnega
pričakovanja
.
Spisa
še
ni
bilo
v
listku
.
„
Oh
,
ti
tepec
!
“
udaril
se
je
dobrovoljen
ob
čelo
,
„
saj
še
pismo
v
Ljubljano
ni
prišlo
.
Danes
popoldne
bo
tam
,
baš
ko
izidejo
novine
,
ki
ga
niti
jutri
še
ne
morejo
objaviti
.
A
pojutrišnjem
pa
.
“
Čez
dva
dni
se
je
jezil
Janez
,
da
ga
pošilja
gospodar
tako
zgodaj
na
pošto
,
kjer
bo
moral
čakati
še
poštnega
sla
;
a
noben
„
zato
pa
“
mu
ni
pomagal
nič
.
Lovro
,
kateremu
so
se
bile
že
popolnoma
zacelile
rane
,
mu
je
šel
takoj
naproti
in
čakal
ga
dolgo
in
potrpežljivo
.
Burno
pa
mu
je
tolklo
srce
,
ko
je
vzel
Janezu
iz
rok
kup
novin
,
poiskal
pravih
in
vrnil
mu
vse
druge
,
da
jih
odda
Zefi
.
Hlastno
