jebilo
danes
popoldne
vse
kakor
mrtvo
;
vaščanje
so
bili
na
polji
.
Le
tam
pa
tam
se
je
prikazala
kaka
stara
ženica
,
ki
je
varovala
dom
in
otroke
.
Polagoma
dospevši
do
Vogrinove
hiše
,
pogleda
Olga
same
radovednosti
skozi
okno
v
izbo
.
Ali
tu
ne
zagleda
nikogar
v
sobi
.
Zatorej
gre
k
vratom
,
a
tudi
ta
so
bila
zaprta
.
Tedaj
pa
reče
deklica
malo
nevoljna
:
„
Škoda
,
da
ni
nikogar
domá
.
Rada
bi
bila
z
Vogrinovo
materjo
in
sestro
govorila
.
“
Med
temi
besedami
pa
pridete
Olga
in
nje
mati
do
hišnega
ogla
na
vzhodnej
strani
.
A
tú
ju
ustavi
—
čuden
,
nepričakovan
prizor
:
Vogrin
,
bled
kakor
smrt
,
počiva
v
naročji
svoje
uboge
matere
!!
Ta
pogled
je
pretresel
Olgo
do
dna
njene
duše
.
Kri
jej
je
zastala
,
srce
nehalo
bíti
,
kolena
so
se
šibila
.
In
ko
je
pogledala
Vogrinu
v
globoke
solzne
oči
,
strepetala
je
same
bolesti
in
tuge
na
vsem
životu
ter
padla
svojej
materi
v
naročje
!
...
Tú
se
je
razjokala
potém
kakor
dete
,
če
mu
draga
mati
na
smrtnej
postelji
leži
.
Ihtéla
je
kakor
žena
,
ko
jej
polagajo
v
hladni
grob
ljubega
moža
.
A
kako
bi
tudi
ne
?
Saj
je
videla
,
da
so
i
njej
pogubili
in
uničili
—
Vogrina
,
po
kterem
edino
njeno
srce
in
duša
hrepeni
!
Smrtna
tišina
zavlada
v
našej
družbi
.
Le
globoki
vzdihljeji
so
motili
ta
pomenljivi
mir
!
...
Tudi
materama
stopile
so
obilne
solze
v
oči
in
nobena
ni
mogla
v
prvih
trenotkih
tolažiti
svojega
otroka
.
Kakor
zapira
hud
vihar
sapo
človeku
,
da
ne
more
dihati
,
tako
je
srčna
tesnoba
krčila
prsi
našim
znancem
,
in
njih
tuga
in
žalost
ni
mogla
dolgo
niti
duška
ne
olajšanja
!
Prvi
izmed
oseh
ohrabri
se
Vogrin
.
Premagujóč
kolikor
le
mogooče
svoje
notranje
boje
,
jame
Olgo
tolažiti
—
on
,
ki
potrebuje
sam
največje
tolažbe
.
„
Ne
žalujte
,
gospica
Olga
!
Opogumite
se
.
Saj
ni
tako
hudo
,
kakor
se
Vam
dozdevlje
.
Rés
,
bil
sem
v
smrtnej
nevarnosti
,
ali
zdaj
je
ni
več
.
In
tudi
roka
bode
menda
le
ozdravela
.
“
Te
besede
iz
ust
najdražjega
bitja
utešile
so
dekličino
srce
.
Zdajci
privzdigne
Olga
zopet
glavo
in
pogleda
Vogrina
z
objokanimi
očmi
.
Ta
pogled
pa
je
izražal
vso
gorečnost
njene
ljubezni
,
a
tudi
strah
in
dvom
v
njuno
bodočnost
!
Olga
je
takoj
,
zapazivši
Vogrina
,
slutila
,
da
ga
je
v
dvoboji
smrtno
ranil
baron
Robert
.
Ali
vendar
je
moral
zdaj
Milko
vse
natanko
razložiti
,
kako
je
prišlo
med
obema
do
dvoboja
,
kje
in
kako
sta
se
bila
.
Uzrok
dvoboja
bil
je
Olgi
kakor
gospé
Skenovskej
celo
razumljiv
.
A
manj
zapopadno
pa
je
bilo
obéma
,
kako
se
je
dvoboj
vršil
.
Nató
je
razložil
Vogrin
Robertove
pogoje
ter
poudarjal
krviželjno
ravnanje
in
strast
njegovo
.
Vse
to
je
bilo
sevéda
Olgi
in
njemu
samemu
dovolj
jasno
.
Ali
gospá
Skenovska
je
pripisovala
Vogrinovo
nezgodo
le
nesrečnemu
naključju
,
ki
je
nad
obema
enako
vladalo
v
istih
trenotkih
.
To
pa
je
storila
ona
s
tem
namenom
,
da
odvzame
svojej
hčeri
strašni
sum
,
kakor
da
je
stregel
baron
Robert
naravnóč
Vogrinu
po
življenji
!!
Olgina
mati
je
na
vso
moč
skušala
vsestransko
dokazati
,
da
se
ne
more
o
baronu
tako
hudo
misliti
,
kakor
misli
Vogrin
.
Češ
njegovo
početje
je
malo
da
ne
opravičeno
,
saj
ga
je
bil
Vogrin
sam
prvi
razžalil
.
„
Robert
je
bil
tedaj
prisiljen
,
“
nadaljuje
gospa
,
„
očistiti
svojo
sramoto
in
rešiti
čast
sebi
in
svojim
rojakom
.
Tudi
njega
bi
bila
lahko
ista
nezgoda
zadela
kakor
Vas
.
In
jaz
vém
,
da
bi
Vam
krivico
delali
,
ko
bi
bili
v
tem
slučaji
tako
sodili
o
Vas
,
gospod
Vogrin
,
kakor
Vi
o
baronu
Robertu
!
“
A
vsega
tega
ni
Olgina
mati
toliko
iz
lastnega
prepričanja
govorila
,
kakor
iz
skrbi
in
ljubezni
do
svojega
ubogega
otroka
.
Uvidela
je
namreč
,
da
ni
upanja
več
,
da
bi
se
kdaj
v
zakonskem
življenji
združila
Olga
in
Vogrin
.
Najmanj
se
pa
more
sedaj
kaj
takega
misliti
,
ko
je
Vogrin
brez
stalne
službe
in
povrh
še
v
roko
tako
ranjen
,
da
bode
težko
kdaj
do
dobra
ozdravel
.
Zatorej
si
še
ona
bolj
prizadevlje
,
da
prepriča
Olgo
o
pravičnem
ravnanji
Robertovem
ter
jej
zatrè
vsako
misel
,
da
Vogrin
le
zavoljo
nje
trpi
!
A
danes
so
materine
besede
malo
uplivale
do
Olginega
srca
.
Njena
prva
misel
:
baron
Robert
je
hotel
iz
gole
ljubosumnosti
ugonobiti
Vogrina
,
utisnola
se
je
tako
globoko
v
njeno
dušo
,
da
se
je
ni
mogla
z
lahka
iznebiti
.
Zatorej
je
tudi
hotela
proti
materi
kar
opravičevati
Vogrinovo
mnenje
,
a
k
temu
ni
bilo
več
tú
priložnosti
.
Prišel
je
ravno
v
tem
trenotku
dr.
Sirnik
pogledat
k
prijatelju
.
Lahko
si
mislimo
,
kako
je
on
osupnol
,
zagledavši
pri
Vogrinovih
Olgo
in
nje
mater
.
Vse
drugo
bi
si
bil
prej
mislil
,
le
téga
prizora
ne
.
Saj
je
on
molčal
o
dvoboji
,
kakor
se
je
dogovorilo
med
boritelji
.
A
glej
,
zdaj
vedó
tudi
Skenovski
o
tej
nesreči
!
Dolgo
so
se
še
mudili
naši
gostje
pri
Vogrinu
.
Govorilo
se
je
osobito
o
bodočej
zasedbi
Bosne
in
Hercegovine
.
Pri
tem
se
je
pa
vzlasti
poudarjalo
,
kakšno
naključje
,
rekli
bi
božja
kazen
,
je
pozvala
barona
Roberta
takoj
drugi
dan
po
dvoboji
na
vojsko
!
Tam
bode
imel
dokaj
prilike
,
skušati
svojo
moč
in
sekati
roke
svojim
nasprotnikom
!
Ali
vse
to
ni
bilo
Vogrinu
nič
novega
.
Zakaj
dr.
Sirnik
je
z
zdravili
red
donašal
svojemu
bolniku
tudi
dnevnih
novostij
,
ki
ga
utegnejo
zanimati
.
Solnce
se
je
že
nagibalo
proti
zatonu
iu
gore
so
jele
žareti
ko
se
poslovijo
gostje
od
našega
rojaka
.
Vogrinova
mati
spremlja
gospodo
do
jezera
.
Milko
pa
ostane
sam
na
svojem
mestu
,
žalostno
gledajóč
—
za
Olgo
.
A
sreča
mu
ni
naklonjena
.
Kmalu
so
mu
zakrili
drago
bitje
košati
drevesni
vrhovi
.
Tedaj
se
pa
ohrabri
,
napne
vse
svoje
moči
ter
gre
tja
na
rob
,
od
koder
zópet
vidi
drago
mu
deklico
.
Kakor
da
bi
gledal
Olgo
danes
zadnjikrat
v
življenji
,
tako
nepremično
zre
zdaj
za
njo
!
—
Žalostni
pogledi
v
bodočnost
in
sedanjost
pa
mu
otemnijo
dušo
in
oči
,
telesna
moč
ga
zapuša
!
—
on
se
zruši
na
tla
ter
omedli
...
Vsa
prestrašena
dramila
je
potém
mati
,
prišedši
nazaj
,
svojega
Milka
.
Čudno
se
jej
je
zdelo
,
da
ga
ni
našla
na
prejšnjem
mestu
.
Ali
vse
si
je
vedela
takoj
tolmačiti
,
ko
ga
najde
tam
na
robu
—
ležečega
v
omedlevici
.
Milko
se
k
sreči
zopet
hitro
zavé
.
Nató
ste
ga
pa
spravili
mati
in
sestra
k
potrebnemu
počitku
!
Pri
belem
dnevu
še
došli
ste
Olga
in
nje
mati
domú
.
Solnce
je
ravno
pošiljalo
zadnje
žarke
visokim
gorskim
vrhovom
v
slovó
;
ko
pogleda
Olga
še
enkrat
tja
na
dom
Vogrinov
,
a
potém
stopi
v
villo
.
Mnogo
so
imeli
nocój
govoriti
Skenovski
med
sebój
.
Rihard
se
je
kar
zavzel
,
ko
mu
je
mati
Vogrinovo
nezgodo
v
dvoboji
z
Robertom
naznanila
.
Vse
dogodke
in
uzroke
morala
je
natanko
zdaj
Olga
,
zdaj
mati
opisovati
.
Tudi
predmet
večernemu
pogovoru
bila
sta
le
baron
Robert
in
Vogrin
.
Mati
se
je
sevéda
i
zdaj
trudila
,
svojima
otrokoma
dokazati
,
da
je
Robert
le
prisiljeno
in
celó
opravičeno
ravnal
.
S
prva
je
bilo
Olgi
kakor
Rihardu
materino
dokazovanje
neverjetno
.
Ali
slednjič
sta
morala
vendar
obadva
priznati
,
da
ni
bilo
Robertovo
početje
v
dvoboji
—
hudobnega
in
zločinskega
namena
!
Tako
se
je
dala
napósled
vendar
Olga
navidezno
pregovoriti
,
ali
v
svojem
srci
ni
bila
prepričana
o
materinih
besedah
.
Kako
pa
tudi
?
Saj
je
poznala
Robertovo
neizbrisljivo
sovraštvo
do
Vogrina
in
strastno
ljubosumnost
njegovo
.
Na
misel
jej
je
prihajal
zadnji
pogovor
Robertov
z
njo
tam
v
gozdiči
.
Njegovi
rezki
glasovi
doneli
so
jej
zdaj
na
uhó
,
kakor
še
nikdar
prej
.
Stoprav
nocój
razumela
je
njegovih
temnih
besed
strašni
pomen
!
Pozno
je
že
bilo
v
noči
,
ko
se
spravijo
Skenovski
k
počitku
.
Vse
v
hiši
je
že
mirno
spavalo
,
le
v
Olginej
spalnici
gorela
je
še
luč
.
Deklica
in
nje
mati
niste
mogli
po
tem
viharnem
dnevu
najti
zaželénega
mirú
.
Govorjenjem
in
čitanjem
ste
si
preganjali
žale
spomine
in
tešili
razburjeno
srce
.
Kazalo
na
uri
se
je
že
pomikalo
proti
polnoči
.
Ravno
pa
je
hotela
Olga
upihnoti
luč
,
kar
nekdo
na
hišnem
zvonci
močnó
pozvoní
.
„
Jezus
Marija
,
mama
,
kaj
je
to
?
“
vzklikne
Olga
vsa
prestrašena
.
„
Nekdo
je
pozvonil
,
si
slišala
?
“
Obédve
poslušate
molče
,
še
dihati
si
skoro
ne
upate
.
Zdaj
zazvoni
v
drugo
.
„
Moj
Bog
,
kaj
je
to
?
“
vzdihuje
Olga
.
„
Gotovo
je
došlo
kako
žalostno
poročilo
od
koga
tukaj
,
morda
celó
od
dr.
Sirnika
!
“
In
pri
teh
besedah
stopi
deklici
mrzel
pot
po
obrazu
.
Huda
misel
se
jej
rodi
v
glavi
in
strašna
slutnja
prešine
njeno
srce
.
Ona
trepeče
kakor
šiba
na
vodi
.
Pred
seboj
gleda
v
meglenej
podobi
—
Vogrina
mrtvega
!
...
V
svojej
razburjenej
domišljiji
menila
je
uboga
deklica
,
da
se
jim
tako
pozno
v
noči
poroča
le
smrt
—
nesrečnega
prijatelja
!
A
predno
naznani
to
slutnjo
svojej
tudi
prestrašenej
materi
,
zazvoni
v
tretje
.
Mati
skoči
zdaj
po
konci
,
odpre
okno
in
zakliče
vèn
v
temno
noč
:
„
Kdo
je
?
“
Trepetaje
pričakujete
hči
in
mati
odgovora
,
kar
se
oglasi
moški
glas
:
„
Na
gospó
Skenovsko
došel
je
nujen
telegram
z
Dunaja
!
“
To
naznanilo
delalo
je
razen
vtis
na
Olgo
in
mater
.
Deklici
se
je
srce
pomirilo
in
hipoma
zadušila
strašna
slutnja
o
Vogrinovej
smrti
.
A
grozne
misli
pa
so
vstajale
v
duši
gospé
Skenovske
.
Trepetala
je
v
svojem
srci
za
dragega
moža
in
skrbnega
očeta
svojih
otrok
!!
Kakor
zbegana
zavije
se
hipoma
v
nočno
haljo
in
stopi
sama
v
pritličje
do
vrat
,
da
sprejme
brzojavno
poročilo
.
Vsa
bleda
in
preplašena
bere
nekaj
trenotkov
pozneje
vpričo
svoje
hčere
telegram
,
ki
se
je
takó-le
glasil
:
„
Nujna
potreba
,
da
prideš
z
otrokoma
vred
z
jutrajšnjim
hitrim
vlakom
k
meni
domú
.
Tvoj
Skenovski
.
“
Kakor
grom
iz
jasnega
neba
,
udarile
so
te
besede
na
Olgo
in
mater
.
Obédve
ste
premišljali
potém
mnogo
o
uzroku
tega
poročila
.
Olga
je
trdila
,
da
je
baron
Robert
na
Dunaji
,
in
baš
on
je
povzročil
to
odpotovanje
.
A
mati
je
mislila
vsa
v
skrbéh
,
da
je
njen
soprog
nenadoma
smrtno
zbolel
.
Vsaka
si
je
pa
po
svojem
slikala
razne
slučaje
in
nasledke
ki
nastanejo
,
ako
se
ta
ali
ona
slutnja
uresniči
.
Konec
pa
je
vendar
le
bil
sklep
,
da
odpotujejo
jutre
v
torek
s
hitrim
vlakom
od
tod
.
Ali
kaj
jih
pričakuje
domá
,
to
je
zakrivalo
temno
,
neprozorno
zagrinjalo
!!
Verjetno
je
sevéda
,
da
ste
Olga
in
nje
mati
še
zdaj
manj
mogli
počivati
nego
prej
.
Jeli
ste
torej
pripravljati
za
odhod
,
kar
je
bilo
potreba
.
Stoprav
zjutraj
,
ko
se
je
začelo
daniti
,
zatisnoli
ste
svoje
trudne
oči
.
Ali
zlati
žarki
juternega
solnca
so
ju
danes
prehitro
vzbudili
iz
blagodejnega
spanja
!
Žalosten
je
bil
ta
dan
za
Olgo
.
Še
posloviti
se
ni
mogla
od
Vogrina
.
Zakaj
že
predpoldnem
je
bil
došel
vlak
,
ki
jo
je
odnesel
iz
toli
priljubljenega
kraja
.
Le
po
dr.
Sirniku
so
sporočili
Vogrinu
najsrčnejše
pozdrave
v
slovó
.
Vzlasti
pa
mu
je
Olga
želela
,
naj
ostane
srečen
in
hitro
ozdravi
!
Še
isti
dan
sporočil
je
dr.
Sirnik
svojemu
prijatelju
Vogrinu
,
da
so
Skenovski
odpotovali
na
Dunaj
.
Vsi
,
vzlasti
pa
Olga
pozdravljajo
ga
presrčno
v
slovó
.
Čudno
je
uplivalo
to
naznanilo
na
našega
rojaka
.
S
prva
ni
hotel
verjeti
Sirnikovim
besedam
.
Ali
čim
dalje
,
tem
bolj
se
mu
je
dozdevalo
vse
to
resnično
in
verjetno
.
Saj
je
pa
tudi
včeraj
gospá
Skenovska
proti
njemu
zagovarjala
barona
Roberta
;
ali
sicer
ni
bila
to
njena
navada
.
Tudi
pri
odhodu
se
je
vedla
proti
njemu
,
kakor
se
mu
je
baš
zdaj
dozdevalo
,
nekako
mrzlo
ter
mu
bila
celó
mlačno
in
malomarno
podala
roko
v
slovó
.
Iz
vsega
tega
je
torej
naš
Milko
sklepal
,
da
se
je
v
srci
Olgine
matere
ohladila
prejšnja
prijaznost
in
naklonjenost
do
njega
.
Konečno
je
moral
uvideti
,
da
ni
nikakega
upanja
več
zá-nj
,
naj
bi
ga
tudi
Olga
še
tako
iskreno
in
goreče
ljubila
.
V
Vogrinovej
duši
jela
se
je
sedaj
celó
porajati
misel
:
Skenovski
so
le
s
tem
namenom
odpotovali
,
da
odpravijo
Olgo
iz
njegove
bližine
.
Dà
še
več
!
On
si
je
v
svojej
razburjenosti
celo
domišljeval
,
da
so
zaradi
tega
tako
hitro
odpotovali
,
ker
še
hočejo
Olgo
in
Roberta
prej
zaročiti
,
nego
se
zadnji
napoti
v
Bosno
.
„
A
zakaj
mi
pa
ni
Olga
o
tem
ničesa
povedala
?
“
vpraša
večkrat
sam
sebe
Vogrin
.
„
Saj
ne
morem
verjeti
,
da
bi
ne
bila
ona
včeraj
še
nič
vedela
o
svojem
odhodu
!
Je-li
to
odkritosrčno
?
Je-li
to
znak
prave
in
goreče
ljubezni
?!
“
Take
strašne
misli
rojile
so
Vogrinu
po
vročej
glavi
.
On
je
začel
napósled
celó
dvomiti
—
nad
Olgino
ljubeznijo
do
njega
.
Ali
kaj
le
stori
človek
v
obupnosti
?
Kaj
ne
počenja
v
svojej
ljubezni
?
—
Najhujše
misli
,
najstrašnejše
slutnje
vzbujajo
se
v
človeškem
srci
tedaj
,
ko
iskreno
ljubimo
.
Ljubosumna
in
neverna
postaja
takrat
duša
človeška
;
človek
se
muči
sam
in
trpinči
v
svojej
ljubezni
!
Enako
je
bilo
tudi
z
Vogrinom
.
Hud
črv
je
glodal
v
njegovem
srci
.
Strašna
bolest
pretresala
je
njegovo
dušo
.
On
si
je
domišljaval
,
da
ga
Olga
ne
ljubi
več
,
a
da
tudi
ljubezen
do
njega
ni
bila
nikdar
—
odkritosrčna
!
S
to
boljo
v
srci
bil
je
Vogrin
potrt
,
tih
in
zamišljen
.
Nikdar
pa
ni
črhnol
o
tem
ne
besedice
,
niti
proti
materi
niti
proti
svojemu
prijatelju
dr.
Sirniku
.
A
tožil
pa
tudi
ni
o
svojej
osodi
.
Z
mirnostjo
je
prenašal
vse
breme
svoje
dušne
in
srčne
bolesti
ter
zatajeval
samega
sebe
.
Pri
vsem
tem
bila
je
velika
sreča
,
da
ni
ta
dušna
bol
uplivala
na
njegovo
telesno
bolezen
.
Do
sredine
meseca
julija
bila
je
že
rana
na
njegovej
levici
precej
zacelila
.
Tudi
njegovo
teló
se
je
že
do
dobra
okrepčalo
.
Lahko
je
hodil
v
obližji
na
kratke
sprehode
.
Sploh
pa
se
je
smelo
po
vsem
sklepati
,
da
bode
Vogrinova
roka
v
énem
meseci
vendar
toliko
ozdravela
,
da
jo
bode
mogel
brez
skrbi
,
če
tudi
previdno
rabiti
.
Ko
se
je
bil
Vogrin
telesno
precej
utrdil
,
preganjal
si
je
dolg
čas
branjem
in
pisanjem
.
Najpoprej
je
pisal
grofu
Konarskemu
.
Ta
ga
je
že
bil
pismeno
vprašal
,
zakaj
ga
ni
tako
dolgo
nazaj
na
svoje
mesto
.
Težko
je
bilo
Vogrinu
na
to
vprašanje
odgovoriti
,
a
še
težje
naravnóč
resnico
povedati
.
Vogrin
se
še
ni
čutil
tako
zdravega
,
da
bi
mogel
službo
nastopiti
.
A
delati
grofu
nadlego
s
svojo
boleznijo
,
to
se
mu
pa
ni
videlo
niti
častno
niti
umestno
,
vzlasti
v
kopeli
ne
.
Zatorej
mu
odpiše
,
da
je
bolan
;
bolezen
pa
mu
ne
dopušča
,
v
kratkem
nastopiti
službe
pri
njem
.
Zaraditega
je
najboljše
,
da
stopi
celó
iz
njegove
službe
,
osobito
ker
gre
itak
grofov
sin
Hugon
na
jesen
v
vojaško
akademijo
.
Slednjič
ga
še
poprosi
Vogrin
,
naj
mu
pošljejo
na
dom
vse
njegove
stvari
.
In
zahvalivši
se
za
prijaznost
in
gostoljubnost
,
poslovi
se
za
vselej
od
te
rodbine
!
Malo
dnij
potém
dobi
naš
prijatelj
odgovor
od
grofa
.
Pismu
je
bilo
pridejano
dobro
plačilo
.
In
zahvaljujoč
se
za
njegov
trud
,
želi
mu
grof
hitro
ozdravljenje
in
srečno
bodočnost
.
Česar
pa
je
Vogrin
najbolj
v
pismu
pričakoval
,
tega
pa
ni
našel
v
njem
.
Mislil
je
,
da
mu
grof
naznani
,
zakaj
ni
dobil
letos
stalne
službe
,
dasiravno
mu
je
dajal
on
sam
toliko
upanja
.
Velika
radovednost
je
nadlegovala
in
mučila
tedaj
našega
rojaka
o
tem
,
zakaj
se
mu
je
zadnja
prošnja
za
professuro
odbila
.
Na
vse
strani
je
premišljeval
in
ugibal
,
ali
zastonj
.
To
mu
je
ostalo
temno
in
nejasno
.
„
Edini
politični
nameni
ne
morejo
biti
tú
odločilni
,
“
misli
si
Vogrin
.
„
Saj
dobivajo
tudi
drugi
Slovenci
po
Štajerskem
in
Kranjskem
služeb
.
A
gotovo
niso
oni
manj
narodni
nego
jaz
!
Ali
zakaj
mi
le
ni
zadnjič
gospod
referent
pri
ministerstvu
povedal
,
kaj
se
je
o
meni
poročalo
,
da
me
dela
vladi
—
nezanesljivega
?
Zakaj
bi
mi
le
bilo
neki
službovanje
za
supplenta
v
Celovci
škodovalo
,
kakor
je
to
trdil
grof
Konarski
svojej
soprogi
?!
“
Vsa
ta
vprašanja
bila
so
našemu
rojaku
nerazumljiva
.
Ona
so
ga
težila
in
mučila
noč
in
dan
.
Na
vsak
način
pa
je
hotel
priti
do
zanesljivih
poročil
ter
zvedeti
,
kaj
je
resnice
na
tem
.
Vogrin
piše
torej
nekemu
znancu
in
prijatelju
,
tudi
Slovencu
,
na
Dunaj
.
Imé
tega
moža
pa
hočemo
tukaj
zamolčati
,
kar
se
nam
gotovo
odpusti
.
Saj
je
dovolj
,
ako
le
naznanimo
,
da
je
ta
mož
sicer
tih
,
a
iskren
rodoljub
.
On
je
izpolnil
svojemu
rojaku
željo
.
Pozvedel
je
na
zanesljivem
mestu
o
njegovih
zadevah
.
Da
pa
bodeš
,
dragi
čitatelj
,
vse
boljše
razumel
,
spremljaj
me
v
svojem
duhu
na
Koroško
in
potém
v
glavno
njegovo
mesto
Celovec
.
Ondi
je
pred
dvema
letoma
služboval
naš
koroški
rojak
,
Milko
Vogrin
.
Bilo
je
dne
13.
avgusta
leta
1876.
Krasen
je
bil
ta
dan
.
Niti
oblačiča
nisi
videl
na
nebu
.
Gore
so
moléle
s
svojimi
jasnimi
vrhovi
v
nebeško
modrino
,
in
vsako
okó
je
občudovalo
te
velikanske
orjake
koroške
.
Zdeli
so
se
pa
oni
danes
tudi
višji
nego
drugekrati
,
veličastnejši
kakor
koli
kdaj
,
a
vendar
ljubeznivi
v
svojej
velikosti
in
prijazni
v
svojem
veličastvu
.
Pozdravljali
so
te
kakor
starega
znanca
,
ki
dojde
po
dolgem
trudu
in
potu
zopet
domú
.
—
Ali
zakaj
bi
ne
bile
danes
i
gore
vesele
?
Ali
se
ne
omeči
tudi
gora
in
pečina
kakor
človek
,
ko
mu
radosti
srce
vzkipi
?
Dà
,
vesele
so
bile
ta
dan
gore
in
planine
,
doline
in
griči
.
Saj
so
pa
tudi
videli
,
kako
se
časti
in
slavi
mož
,
kterega
je
njih
zemlja
redila
in
pojili
njih
studenci
!!
Iz
daljnih
krajev
slovenskih
prihajalo
je
na
ta
dan
mnogobrojno
število
iskrenih
rodoljubov
na
zemljo
koroško
.
A
kaj
pomeni
to
?
Kam
je
namenjena
ta
množica
?
V
Vrbi
,
na
zahodnjem
konci
Vrbskega
jezera
,
stopala
je
danes
ogromna
množica
slovenskih
rojakov
iz
železnice
na
koroška
tla
.
Znanec
je
tu
pozdravljal
znanca
,
prijatelj
podajal
prijatelja
roko
.
Vsi
so
bili
kakor
sinovi
éne
matere
,
vse
je
navdajal
eden
čut
,
vsem
je
bil
odmenjen
eden
in
isti
pot
!
A
ne
samo
iz
Vrbe
,
temveč
iz
vseh
drugih
krajev
koroških
,
iz
bližnjih
in
daljnih
mest
in
trgov
,
vasic
in
vasij
,
vrelo
je
skupaj
ljudstva
kakor
listja
in
trave
.
A
tudi
tem
je
bil
isti
pot
ter
jih
navdajal
isti
čut
,
kakor
goste
iz
daljnih
dežel
slovenskih
!
Vsi
so
se
pa
,
kakor
trudni
potnik
po
svojem
smotru
,
ozirali
tja
v
Rožno
dolino
,
občudujóč
nje
kras
in
lepoto
.
A
v
tej
cvetóčej
dolini
iskali
so
z
radostnimi
očmi
óno
vas
,
kjer
se
je
zbiral
danes
cvet
slovenskega
roda
.
In
ta
vas
so
bile
—
Leše
,
rojstni
kraj
—
Antona
Janežiča
.
Rés
,
ta
dan
je
bil
za
Korošce
in
vse
Slovence
velik
praznik
.
Bil
je
dan
—
Janežičeve
slavnosti
!
Tudi
jaz
in
marsikdo
izmed
čitateljev
bila
sva
med
častilci
ranjkega
rodoljuba
.
Z
veselim
srcem
sva
se
ustavila
pred
rojstnim
domom
našega
Antona
.
Tú
sva
se
ozirala
po
ogromnem
ljudstvu
,
ki
se
je
bilo
zbralo
k
tej
slovesnosti
.
Občudovala
sva
,
kako
čvrste
in
lepe
postave
je
naš
zarod
slovenski
.
Zavzemala
se
nad
globoko
navdušenostjo
,
ki
je
ogrevala
ondi
danes
rodoljubna
srca
,
in
strmela
sva
nad
ljubeznijo
,
kojo
goji
rod
slovenski
do
svojih
delavnih
in
značajnih
mož
,
kakor
je
bil
Anton
Janežič
!
Med
rodoljubi
pa
,
ki
so
se
bili
zbrali
k
tej
svečanosti
,
bil
je
tudi
Milko
Vogrin
.
Malokdo
ga
je
poznal
,
če
tudi
ni
„
incognito
“
hodil
.
Če
si
ga
zagledal
,
nehoté
so
se
uprle
ná-nj
tvoje
oči
.
Radovedno
pa
si
potém
popraševal
svojega
soseda
,
od
kod
in
kdo
je
ta
visokorasteni
,
lepi
in
čili
mož
.
Nekaj
mikavnega
in
vabljivega
bilo
je
na
njegovem
lici.
Vsak
,
kdor
mu
je
pogledal
v
jasne
,
globoke
oči
,
bil
bi
se
rad
seznanil
in
spoprijateljil
z
njim
!
Tudi
Vogrin
se
je
odločil
pri
tej
slavnosti
izpregovoriti
nekaj
besed
na
slavo
in
v
spomin
rajnkemu
Janežiču
.
Večji
del
svečanosti
bil
se
je
že
izvršil
.
Spominska
plošča
,
vzidana
v
hišo
,
bila
se
je
odkrila
,
slovesni
govor
končal
,
in
tudi
slavnostno
kantato
bili
so
že
navdušeni
pevci
dopeli
.
A
zdaj
se
prikaže
na
govorniškem
odru
čvrsta
,
visoka
postava
.
Njena
zvunanjost
obetala
je
že
sama
na
sebi
veliko
.
Zatorej
utihne
mahoma
ves
krog
mnogobrojnih
poslušalcev
.
Na
odru
je
stal
—
Korošec
Milko
Vogrin
!
Z
močnim
,
krepko
donečim
glasom
govoril
je
naš
rojak
,
in
zbrana
množica
ga
je
vestno
poslušala
.
Iz
njegovega
govora
spominjam
se
še
danes
vilasti
sledečih
mest
.
Med
drugim
rekel
je
i
tó-le
:
„
Vsi
,
kar
Vas
je
danes
tukaj
zbranih
,
poznate
ranjkega
Antona
po
njegovih
delih
.
Vsi
navzoči
ga
znate
céniti
po
tem
,
kar
ste
iz
njegovihi
knjig
brali
in
se
učili
.
A
malo
jih
je
danes
med
Vami
,
ki
bi
poznali
Janežiča
tako
,
kakor
jaz
.
Jaz
ga
poznam
po
njegovej
živej
besedi
,
poznam
ga
kot
učitelja
,
ki
je
nam
učencem
v
Celovci
netil
iskro
ljubezni
do
svoje
domovine
in
dragega
materinega
jezika
!
“
Po
teh
besedah
pa
je
govornik
dokazoval
,
koliko
zaslug
gre
Janežiču
za
njegovo
domoljubno
navduševanje
svojih
učencev
v
šoli
.
A
pripovedoval
je
tudi
,
kako
si
je
rajnki
prizadeval
,
da
se
uvede
slovenski
jezik
v
ljudske
šole
na
Koroškem
!
Končal
pa
je
govor
s
sledečimi
besedami
:
„
Odkrila
se
je
danes
rajnkemu
spominska
plošča
za
njegove
mnoge
zasluge
.
Napisana
je
z
zlatimi
,
slovenskimi
črkami
.
Domoljubi
koroški
!
Varujte
ta
spomenik
,
da
ga
nihče
ne
oskruni
!
A
vsi
slovenski
rojaki
iz
bližine
in
daljave
,
ki
Vam
bije
danes
srce
polno
ljubezni
do
svojega
naroda
in
jezika
,
—
Vi
vsi
brez
izjeme
pa
čuvajte
in
glejte
,
da
bodo
znali
ta
slovenski
napis
čitati
tudi
še
naših
vnukov
in
njih
otrók
otroci
!!
—
Vsak
izmed
poslušalcev
je
razumél
globoki
pomen
teh
besed
.
In
še
danes
donijo
one
marsikomu
bolj
kakor
nekdaj
žalostno
na
uhó
.
In
rés
!
Vogrin
je
gledal
kakor
prorok
daleč
v
bodočnost
.
A
ta
pogled
bil
je
temen
,
bil
je
žalosten
.
Zatorej
je
opominjal
zbrane
Korošce
,
naj
čuvajo
svoj
jezik
...
Letos
je
od
onega
časa
preteklo
še
le
sedem
let
.
Ali
glejte
tužno
majko
Slavo
:
Mnogo
otrok
slovenskih
Korošcev
,
ki
hodijo
sicer
pridno
v
šolo
,
ne
znalo
bi
neki
več
čitati
—
zlatih
,
slovenskih
črk
na
Janežičevem
spomeniku
!!
Plačilo
,
ktero
je
prejel
Vogrin
za
svoj
navdušeni
govor
,
bilo
pa
je
nekaj
posebnega
.
Pri
vseh
narodih
stare
kakor
nove
dobe
povzdiguje
se
ljubezen
do
domovine
,
do
svojega
naroda
in
jezika
kot
uzor
.
Možje
,
ki
so
žrtvovali
vse
moči
svojemu
rodu
,
ki
so
posvetili
ves
čas
svojega
življenja
v
to
,
da
gojijo
in
povzdignejo
narodni
jezik
svoj
,
taki
možje
se
nam
pri
vseh
narodih
predočujejo
kot
pravi
domorodci
,
kot
ideali
prave
požrtvovalnosti
domovinske
ljubezni
!
Ali
pri
nas
je
tú
—
čudna
izjema
,
in
to
nam
potrjuje
tudi
Vogrin
!
Dospevši
v
jesen
o
šolskem
početku
v
Celovec
,
prejme
naš
rojak
neljubo
naznanilo
:
Dejali
so
ga
iz
službe
supplentske
.
Ker
ga
je
pa
ta
novica
hudo
zadela
,
kajti
zdaj
je
bil
hipoma
brez
kruha
in
stanú
,
poprašuje
po
uzrokih
svojega
odpusta
.
Ali
povsod
so
mu
nejasno
odgovarjali
.
Trdilo
se
je
sicer
,
da
je
njegovo
službovanje
dobro
in
uspešno
,
ali
zdaj
se
mu
ne
more
več
pomagati
,
češ
ukaz
je
že
izdan
.
Pravi
uzrok
Vogrinovemu
odpustu
pa
je
bil
javni
govor
njegov
pri
Janežičevej
slavnosti
,
osobito
njegove
zadnje
besede
.
O
njem
se
je
,
a
sevéda
v
pretiranem
smislu
,
poročalo
tudi
na
Dunaj
.
In
tako
si
vémo
zdaj
tolmačiti
,
zakaj
ni
prišel
naš
rojak
v
zadnjih
dveh
letih
do
stalne
službe
.
Ob
enem
se
pa
tudi
razvidi
,
zakaj
je
bil
on
,
kakor
se
je
rekalo
,
vladi
—
nezanesljiv
.
Vse
to
zvedel
je
sedaj
tudi
Vogrin
sam
po
svojem
prijatelji
na
Dunaji
,
do
kterega
je
bil
pisal
o
tej
zadevi
.
A
naš
rodoljub
mu
je
še
več
razodel
.
Poročal
mu
je
,
da
je
bil
pred
kratkim
pri
ministerstvn
tudi
gospod
vitez
Skenovski
,
pri
kterem
je
Milko
nekdaj
podučeval
.
Ta
ga
je
očrnil
kot
političnega
rogovileža
in
hujskajočega
vladinega
nasprotovalca
!
„
Kolikor
jaz
vém
in
vidim
,
“
piše
Vogrinov
prijatelj
,
„
imajo
na
Dunaji
o
Tebi
in
Tvojem
delovanji
krive
nazore
.
Ali
bogme
,
takih
predsodkov
je
težko
,
včasih
celó
nemogoče
do
cela
odstraniti
.
Saj
véš
,
da
je
lažje
z
obrekovanjem
spraviti
koga
ob
dobro
imé
,
nego
mu
ga
pa
nazaj
pripraviti
!
Ničesar
Ti
nočem
prikrivati
dragi
moj
prijatelj
.
Zdi
se
mi
da
ne
dobiš
hitro
stalne
službe
,
pred
več
leti
gotovo
ne
.
Mnogo
je
kandidatov
,
prosilcev
izprašanih
kakor
Ti
.
Toda
med
temi
izbirajo
si
tukaj
najrajši
take
,
do
kterih
imajo
v
vsakem
oziru
največje
zaupanje
!
“
Te
novice
so
sevéda
Vogrina
hudo
dirnole
.
Na
enkrat
mu
je
padla
mrena
z
očij
.
Zdaj
je
videl
vse
jasno
.
Nad
žalostnimi
nasledki
svojega
govora
pri
Janežičevej
slavnosti
se
ni
Milko
nikakor
ne
čudil
.
To
mu
je
bilo
vsaj
verjetno
.
A
nezapopadno
mu
je
,
zakaj
ga
opravlja
in
črni
gospod
Skenovski
sam
.
Saj
mu
je
bil
ta
mož
vedno
naklonjen
!
„
Je-li
to
mogoče
?
Je-li
to
res
?
“
vprašal
je
večkrat
Vogrin
samega
sebe
.
Rad
bi
bil
dvomil
nad
tem
poročilom
,
ali
prijatelj
njegov
bil
mu
je
prezanesljiv
in
odkritosrčen
poročevalec
.
Temu
je
moral
hoté
ali
nehoté
verjeti
.
Iskal
je
torej
povsod
uzrokov
za
tako
vedenje
gospoda
Skenovskega
.
Napósled
ga
je
našel
—
v
svojej
ljubezni
do
Olge
.
Čim
dalje
pa
je
o
tem
premišljeval
,
tembolj
mu
je
prihajalo
verjetno
,
da
ga
je
najbrže
baron
Benda
v
svojem
sovraštvu
in
strasti
očrnil
pri
gospodu
Skenovskem
.
Saj
je
pa
tudi
zadnjič
v
Porečah
hudo
nasprotoval
njegovim
magyarskim
političnim
nazorom
.
Povrh
pa
mu
je
on
še
gotovo
tudi
poročal
o
Olginej
ljubezni
—
do
njega
,
ubogega
domačega
učitelja
.
Tako
bi
bil
gospod
Skenovski
vse
svoje
pote
proti
njemu
storil
le
iz
skrbi
do
svoje
Olge
.
Češ
deklici
je
treba
uničiti
vse
upanje
na
uspešno
ljubezen
do
Vogrina
!
Stoprav
zdaj
mu
je
postajalo
jasno
,
kako
strasten
in
odločen
nasprotnik
mu
je
bil
baron
Benda
.
Zavezal
se
je
z
gospodom
Skenovskim
,
Olginim
očetom
samim
,
da
mu
zagradi
pot
do
samostaluosti
ter
uniči
vse
upanje
do
Olge
.
A
to
še
ni
bilo
dovolj
!
Tudi
po
življenji
mu
je
stregel
zgolj
iz
ljubosumnosti
in
strasti
.
Ali
ko
ga
ni
mogel
zavratno
in
natihoma
pogubiti
v
valovih
Vrbskega
jezera
,
hotel
je
očitno
doseči
svoj
namen
v
dvoboji
!
„
In
vse
to
moram
trpeti
zató
,
“
vzdihne
napósled
Milko
,
„
ker
sem
ljubil
Olgo
in
—
ona
mene
!
“
Pri
takih
mislih
pa
mu
zavrè
kri
v
žilah
.
Žolč
mu
vzkipi
same
jeze
in
sovraštva
do
barona
Roberta
.
Srce
se
mu
krči
,
ko
le
pomisli
,
kakšno
krivico
mu
dela
svet
,
in
kake
spletke
se
po
nedolžnem
snujejo
proti
njemu
.
In
v
tej
nesreči
ga
zapuščajo
vsi
.
Celó
Olga
in
nje
mati
ste
se
umaknoli
iz
njegove
bližine
,
ne
da
bi
mu
bili
podali
roko
v
slovó
!
To
spoznanje
vzelo
je
Vogrinu
ves
up
in
nado
v
sebe
in
svoje
življenje
.
V
njegovem
srci
izginole
so
vse
želje
,
ki
jih
je
nekdaj
gojil
,
le
éna
ne
.
A
to
ni
bila
želja
po
boljšej
bodočnosti
,
niti
hrepenenje
po
sreči
in
milej
osodi
,
temveč
to
je
bila
strast
po
osveti
in
maščevanji
.
To
ni
bil
več
oni
mirni
Milko
,
ki
se
je
s
svojim
nežnim
pogledom
prikupil
vsakemu
srcu
,
temveč
iz
njegovih
očij
žarela
je
zdaj
le
strast
in
osveta
.
Poklical
bi
barona
Roberta
,
naj
se
opraviči
pred
njim
;
zahteval
bi
,
naj
mu
vrne
dobro
imé
,
ktero
je
očrnil
svojim
obrekovanjem
.
A
če
bi
on
tega
ne
storil
,
meril
bi
se
še
én
pot
z
njim
v
dvoboji
.
In
tedaj
bi
mu
zagnal
brez
srca
in
milosti
sabljino
ost
v
sredico
njegovega
drobja
!
A
vse
to
bila
je
zdaj
le
prazna
želja
.
Zastonj
so
iskale
Vogrinove
iskre
oči
svoj
plen
na
obrežji
Vrbskega
jezera
.
Baron
Benda
ni
šetal
več
po
hladnih
drevoredih
v
Porečah
,
on
se
ni
več
vozil
po
sinjih
valovih
koroških
vodá
,
ampak
zdaj
se
je
veselil
svoje
zmage
nad
Olgo
in
Vogrinom
na
Dunaji
!
Baron
Benda
se
ni
bil
,
poslovivši
se
od
Olge
in
njene
matere
v
Porečah
,
napotil
na
Ogersko
k
svojemu
polku
,
kakor
je
odhajaje
trdil
,
temveč
on
je
šel
naravnóč
na
Dunaj
k
Olginemu
očetu
,
gospodu
Skenovskemu
.
Tú
pa
je
njemu
povedal
vse
,
kar
je
bilo
med
Olgo
in
Vogrinom
;
dà
še
več
:
Razodel
mu
je
med
drugim
,
da
so
lopovi
zavratno
napadli
Riharda
na
obrežji
Vrbskega
jezera
;
Vogrin
je
bival
potém
sam
brez
vsake
sile
in
potrebe
nekaj
dnij
v
Skenovskej
villi.
Ta
napad
na
njegovega
sina
pa
je
sevéda
navlašč
nasnoval
—
Vogrin
,
češ
na
tak
način
pride
najprej
z
Olgo
v
dotiko
.
Kar
se
je
pa
v
teh
dneh
godilo
v
njegovej
villi
,
o
tem
pa
on
kot
mož
,
poln
ljubezni
do
Skenovske
rodbine
,
rajši
molči
.
Saj
se
bode
žalibože
gospod
Skenovski
itak
sam
moral
prepričati
o
resnici
njegovih
besed
.
Dovolj
je
,
ako
mu
le
toliko
pové
,
da
je
Vogrin
onečastil
njegovo
rodbino
,
in
on
se
boji
,
da
bodo
zaradi
tega
še
ljudje
s
prstom
kazali
—
za
njegovo
hčerjo
!!
To
zlobno
obrekovanje
zadelo
je
pravo
struno
v
srci
skrbnega
očeta
.
Zakaj
on
je
,
če
tudi
ne
rad
,
verjel
odločnim
,
zanesljivim
besedam
ogerskega
magnata
,
tembolj
ker
so
se
one
na
videz
strinjale
s
poročilom
njegove
soproge
.
Ves
obupan
divjal
je
Skenovski
po
sobi
,
zvedevši
to
strašno
novico
.
Izpoditi
je
hotel
od
doma
hčer
in
mater
,
ločiti
se
je
mislil
na
veke
od
svoje
žene
.
A
v
tej
besnosti
in
žalosti
utolaži
ga
zopet
plemeniti
baron
Benda
.
On
sam
se
ponudi
,
da
hoče
sramote
rešiti
njegovo
hčer
in
célo
rodbino
.
Zaveže
se
,
da
vzame
Olgo
za
ženo
,
ako
mu
Skenovski
toliko
in
toliko
dote
kar
na
roko
odšteje
;
češ
deklica
se
mu
usmili
,
in
le
iz
ljubezni
do
nje
doprinese
to
žrtev
!
Nató
se
pogodita
Skenovski
in
Benda
.
Prvi
naj
poplača
najbolj
nadležnim
upnikom
dolgove
.
Benda
pa
mu
obljubi
,
da
se
takoj
z
Olgo
zaroči
.
A
v
jesen
,
ko
pride
iz
Bosne
nazaj
,
pa
jo
odvede
kot
ženo
v
svojo
grajščino
na
Ogersko
!
Ker
pa
čas
ne
praznuje
bilo
je
zdaj
treba
vse
v
največjej
naglici
izvesti
.
Vzlasti
baron
Robert
je
hotel
in
moral
ta
čas
dobro
porabiti
.
Največja
težnja
mu
je
sevéda
bila
,
da
se
prikrade
v
Olgino
obližje
,
menéč
,
da
se
zdaj
deklica
njemu
kot
ženinu
gotovo
udá
.
Moral
je
namreč
,
predno
še
odide
v
Bosno
,
skrbeti
za
tó
,
da
mu
bode
pozneje
anogoče
,
istino
svoje
trditve
o
Olgi
dejanstveno
dokazati
!
Po
omenjenem
dogovoru
brzojavi
tedaj
gospod
Skenovski
svojej
soprogi
še
pozno
zvečer
.
In
ona
je
,
kakor
že
vémo
,
vsa
prestrašena
prejela
o
polnočí
brzojavno
poročilo
od
svojega
moža
.
A
med
tem
ko
so
Skenovski
potovali
iz
Poreč
na
Dunaj
,
vedel
si
je
še
baron
Benda
izprositi
dopusta
.
Tedaj
pa
je
ostal
do
skrajnega
časa
pri
Skenovskih
na
Dunaji
,
radujóč
se
svoje
zmage
.
Glas
Robertove
slave
pa
je
došel
tudi
v
Poreče
in
do
Vogrinovega
doma
.
Bil
je
ravno
teden
pretekel
,
odkar
so
se
poslovili
Skenovski
od
Vrbskega
jezera
in
lepe
zemlje
koroške
.
Ves
ta
čas
pa
ni
bilo
ne
sluha
ne
duha
o
njih
.
Nikdo
v
Porečah
ni
vedel
,
zakaj
so
Skenovski
tako
nenadoma
zapustili
svojo
villo
,
vrt
in
gozdič
.
Tudi
dr.
Sirniku
bilo
je
vse
temno
in
skrivnostno
.
Njegov
prijatelj
Milko
,
h
kteremu
je
še
vedno
vsak
dan
proti
večeru
prihajal
,
prosil
ga
je
sicer
,
naj
pozveduje
,
kaj
je
prav
za
prav
uzrok
njihovemu
odhodu
,
ali
tudi
on
sam
ni
mogel
nič
gotovega
zvedeti
.
V
villi
gospoda
Skenovskega
bivali
ste
zdaj
samo
dve
osebi
,
in
sicer
kuharica
in
hišinja
.
Ti
ste
poopravljali
na
vrtu
ter
varovali
hišo
in
célo
posestvo
.
Tudi
pri
teh
je
popraševal
dr.
Sirnik
,
kedar
ju
je
mimogredé
videl
na
vrtu
,
ali
še
celó
ti
dve
domači
osebi
niste
imeli
z
Dunaja
nobenih
poročil
o
svojej
gospodi
.
Velika
radovednost
je
torej
mučila
dr.
Sirnika
,
a
še
bolj
je
nadlegovala
ona
njegovega
prijatelja
Vogrina
.
Zadnji
je
sicer
trdil
,
da
Skenovski
zaradi
tega
o
sebi
ničesa
ne
poročajo
,
ker
se
je
Olgina
ljubezen
do
njega
ohladila
,
ali
Sirniku
dozdevalo
se
je
to
neverjetno
.
Saj
bi
inače
lahko
pisali
svojim
poslom
,
a
tega
še
do
sedaj
niso
storili
.
Vsa
ta
skrivnost
pa
je
stopila
hipoma
na
dan
.
O
njej
se
je
potém
govorilo
po
célej
kopeli
.
Kako
pa
tudi
ne
?
Novica
je
bila
čudna
in
sama
po
sebi
malo
verjetna
.
V
torek
popoldne
prejel
je
dr.
Sirnik
pismo
z
Dunaja
.
Nemški
naslov
pisala
je
neznana
roka
,
a
bila
je
moška
.
Sirnik
ogleduje
pismo
;
ugoniti
ne
more
,
od
koga
bi
bilo
.
Radoveden
odtrga
torej
ovitek
.
A
ko
razgrne
list
,
strese
se
na
vsem
životu
ter
vzklikne
ves
trepetajóč
:
„
To
je
neverjetno
,
to
je
nemogoče
,
to
je
strašno
!
O
ti
uboga
,
nesrečna
deklica
!
“
Nepremično
stojé
bere
potém
Sirnik
krvavečega
srca
pismo
.
Pri
tem
pa
vedno
z
glavo
pokimava
,
kakor
da
bi
ne
mogel
črkam
verjeti
.
Nató
zgrne
polagoma
list
,
vtakne
ga
v
žep
ter
gre
premišljujóč
na
obrežje
Vrbskega
jezera
.
Tú
pomigne
molčé
brodniku
.
Ta
ga
pelje
potém
proti
Dolam
.
Dobre
četvrt
ure
pozneje
koraka
že
Sirnik
proti
Vogrinovemu
domu
.
„
Zdravo
,
prijatelj
!
Kako
pa
to
,
da
prideš
danes
že
sredi
popoldneva
?
Ali
Ti
ni
prevroče
?
Strašno
si
uspehan
.
Pot
Ti
lije
curkoma
po
čelu
.
Saj
ni
več
take
sile
pri
meni
,
da
bi
se
moral
v
hudej
vročini
prek
vode
prevažati
in
potém
še
hoditi
gor
po
griči
,
koder
solnce
ob
treh
popoldne
najhujše
pripeka
!
“
Tako
je
ogovoril
Vogrin
svojega
tovariša
dr.
Sirnika
,
ko
je
k
njemu
pod
košato
lipo
pred
hišo
stopil
brišoč
si
potne
srage
z
vročega
črla
.
„
Počakaj
malo
,
prijatelj
,
da
se
oddahnem
.
Hitro
sem
hodil
od
jezera
gor
po
griči
in
sem
se
prav
uspehal
.
Pot
gre
zeló
navkreber
.
“
Izgovorivši
pa
se
usede
k
Vogrinu
na
klop
ter
si
mahaje
z
robcem
preganja
vročino
raz
lica
.
„
Ali
je
kaj
novega
po
svetu
?
“
poprašuje
zdaj
Milko
.
„
Kaj
pa
pišejo
časopisi
?
Jaz
imam
sicer
,
kakor
veš
,
„
Slovenski
Narod
“
,
ali
pri
važnejšh
politlčnih
in
dnevnih
vprašanjih
pušča
me
ta
list
vedno
na
cedilu
.
Jaz
bi
zdaj
celo
nič
ne
vedel
o
drugej
mobilizaciji
,
ko
bi
mi
Ti
vsak
dan
poročil
ne
donašal
.
Kako
je
kaj
z
okupacijo
?
“
„
To
že
véš
,
kar
sem
Ti
včeraj
pravil
,
“
odgovori
Sirnik
.
„
Marojčičev
polk
se
je
tedaj
že
odpeljal
iz
Celovca
v
Slavonijo
.
Isto
tako
se
zbirajo
tudi
iz
drugih
dežel
vojaki
na
levem
bregu
Save
pri
Broda
.
Danes
sem
pa
že
v
dunajskih
časopisih
bral
,
da
prekorači
naša
vojska
dne
29.
julija
na
več
mestih
tursko
mejo
.
Poveljnik
baron
Filipovič
stopi
z
glavnina
oddelkom
,
kjer
so
tudi
Korošci
in
Štajerci
,
pri
mestu
Brodu
na
turska
tla
.
Pri
tej
trumi
pa
je
tudi
5.
eskadron
7.
huzarskega
polka
.
Tako
zapusti
i
nadporočnik
baron
Benda
avstrijska
tla
,
kar
Te
gotovo
jako
zanima
!
“
Pri
tem
imenu
pa
se
Vogrin
zopet
spomni
svoje
nekdanje
sreče
in
sedanje
nemile
osode
.
Olgina
podoba
mu
takoj
plava
pred
očmi
,
in
nehoté
vpraša
svojega
tovariša
:
„
Ali
še
ne
véš
nič
o
Skenovskih
?
To
mi
je
nerazumno
,
zakaj
ni
sluha
ne
duha
o
njih
!
“
„
Tudi
meni
se
je
do
zdaj
taka
godila
,
“
odvrne
tovariš
.
„
A
danes
pa
sem
prejel
s
popoldnevnim
vlakom
neko
poročilo
od
njih
,
ali
v
njem
zdi
se
mi
vse
neverjetno
,
dà
nemogoče
!
“
„
Govori
,
kaj
pa
je
!
Pokaži
pismo
.
Kdo
pa
piše
in
kaj
pišejo
?
“
„
Pomiri
se
,
prijatelj
,
“
pristavi
zdaj
Sirnik
in
ga
potisne
z
desnico
nazaj
,
ker
mu
je
hotel
siloma
vzeti
pismo
iz
rok
,
rekoč
:
„
Ne
veseli
se
pisma
,
prijatelj
!
Ne
želi
zvedeti
,
kar
Ti
zadene
najhujšo
srčno
rano
.
V
tem
pismu
je
nekaj
,
kar
na
svetu
najmanj
želiš
!
“
„
Bodi
prepričan
,
prijatelj
,
“
odgovori
naglo
Vogrin
s
tresóčim
glasom
,
„
zá-me
ni
v
pismu
naznanila
,
kterega
bi
jaz
v
tej
svojej
nesreči
ne
mogel
več
prenašati
.
Najhujše
,
kar
more
človeka
zadeti
,
doletelo
je
že
mene
.
Vsaka
nova
nezgoda
najde
me
od
zdaj
naprej
pripravljenega
in
trdega
kakor
jeklo
!
Ne
boj
se
,
prijatelj
,
da
bodem
trepetal
in
se
tresel
pismo
beróč
,
ampak
s
hladnim
,
dà
mrzlim
srcem
hočem
ga
čitati
,
naj
mi
tudi
naznanja
dan
in
uro
—
lastne
...
smrti
!
“
„
Milko
,
govori
sam
,
kaj
se
z
Dunaja
poroča
o
Olgi
.
Naznanja
se
smrt
in
življenje
!
Ugoní
,
kaj
bi
znalo
biti
to
!
“
„
Kar
je
življenje
mojemu
sovražniku
,
to
je
meni
smrt
,
a
Olgi
pa
smrt
in
življenje
!
“
To
je
bil
temen
,
ali
pomenljiv
odgovor
Vogrinov
.
Pri
teh
besedah
pa
vstane
bled
kakor
stena
ter
pristavi
ves
prestrašen
z
umolklim
glasom
:
„
Ako
me
moja
nemila
osoda
ne
vara
,
poroča
se
mi
,
da
je
že
Olga
z
mojim
smrtnim
sovražnikom
—
združena
na
veke
!
“
„
Združena
je
rés
,
a
le
pred
ljudmi
,
in
ne
pred
Bogom
!
“
odvrne
mirno
Sirnik
.
„
Ti
mi
prineseš
tedaj
,
nesrečnež
,
Olgino
poročno
naznanilo
?
“
vpraša
še
enkrat
Vogrin
.
„
Tega
sicer
ne
,
ali
beri
rajši
sam
!
“
To
rekši
pa
poda
Sirnik
prijatelju
tiskan
list
,
kterega
on
hlastno
s
tresóčo
roko
pograbi
.
Kakor
bel
mramorni
kip
,
ki
stoji
,
a
ne
živi
,
ki
gleda
,
pa
ne
vidi
,
ki
ima
žile
,
a
ne
čuti
,
prsi
brez
srca
,
telo
brez
duše
:
kakor
kamenita
podoba
stal
je
Vogrin
pod
zeleno
domačo
lipo
,
prebravši
poročilo
,
ktero
ga
je
storilo
neobčutnega
,
ki
ga
je
delalo
mrtvega
,
kakor
je
mrtev
človek
brez
upa
in
strahú
...
„
Olga
je
tedaj
zaročena
s
človekom
,
ki
me
je
še
hotel
umoriti
,
potém
ko
me
je
spravil
ob
kruh
in
samostalnost
!
“
izpregovori
po
dolgem
molku
in
mrtvem
pogledu
Vogrin
ter
omahne
tja
k
svojemu
prijatelju
na
klop
.
Dasi
je
tudi
Milko
prej
trdil
,
da
ga
nobeno
naznanilo
ne
iznenadi
,
pretreslo
mu
je
vendar
poročilo
o
Olginej
zaroki
dušo
in
srce
.
Tako
ga
je
ta
strašna
novica
prevzela
,
da
se
ni
mogel
dolgo
zavédeti
.
Mrtva
tišina
zavlada
potém
okoli
njega
.
A
v
njegovih
prsih
so
bučali
valovi
,
bojevale
strasti
,
ljubezen
in
sovraštvo
,
osveta
in
obup
,
kakor
se
vojskujejo
velikanski
somovi
na
dnu
neizmernega
morja
!
„
Potolaži
se
,
prijatelj
!
“
prigovarja
mu
po
dolgem
molčanji
Sirnik
,
vidéč
,
da
se
Vogrinu
vzdigujejo
prsi
,
kakor
ladija
na
valovitem
morji
.
„
Pomiri
se
!
Saj
vidiš
,
da
je
Olga
nedolžna
v
tem
.
Pomiluj
jo
vsaj
,
ker
jej
ne
moreš
pomagati
.
Ona
je
dosti
bolj
nesrečna
od
Tebe
,
kajti
nosila
bo
to
strašno
osodo
do
konca
svojega
življenja
!
“
Neverno
pogleda
Vogrin
pri
teh
besedah
svojega
prijatelja
.
Zatorej
nadaljuje
Sirnik
:
„
Ako
mi
ne
verjameš
,
prijatelj
,
pa
poglej
na
drugo
stran
tega
lista
.
“
Vogrin
uboga
in
preobrne
list
.
A
tú
ni
bilo
tiskanih
mrtvih
črk
,
temveč
bile
so
žive
besede
,
ktere
jo
lastnoročno
dr.
Sirniku
pisal
—
Olgin
brat
Rihard
.
Pisno
pa
se
je
glasilo
takó-le
:
Blagorodni
gospod
doktor
!
Namesto
veselja
in
radosti
vlada
v
našej
hiši
velika
žalost
.
Olga
prejokuje
noč
in
dan
.
Očetova
ostrost
in
zvijačna
nakana
Robertova
prisilile
so
jo
,
da
se
je
proti
svojej
volji
zaročila
—
z
znanim
Vam
baronom
.
V
jesen
pa
,
ko
se
povrne
iz
Bosne
,
imá
se
vršiti
poroka
!
Pozdravite
mi
gospoda
dr.
Vogrina
.
Vam
vdani
Na
Dunaji
,
15.
julija
1878.
Rihard
Skenovski
.
Kakor
hladno
mazilo
skelečej
rani
,
bile
so
te
besede
Vogrinovemu
srcu
.
Iz
njih
je
vsaj
spoznal
,
da
ga
je
Olga
v
istini
ljubila
in
da
ga
še
vedno
ljubi
.
Uvidel
je
,
da
se
je
morah
ona
,
le
prisiljena
po
očetovej
železnej
roki
,
udati
njegovemu
dosmrtnemu
sovražniku
!
A
vse
,
kar
je
ostalo
njemu
samemu
,
bil
pa
je
le
pogled
v
srečno
preteklost
,
le
spomin
na
svojo
in
Olgino
ljubezen
.
Vsi
drugi
upi
in
nade
v
bodočnost
bile
so
uničene
;
zlati
gradovi
,
ki
si
jih
je
zidal
,
porušeni
;
utrgan
ter
posušen
—
cvet
njegovega
življenja
!!
Zmaga
barona
Roberta
nad
Vogrinom
in
Olgo
bila
je
tedaj
sijajna
.
In
rés
,
Robert
je
tako
premagal
in
uničil
svojega
nasprotnika
,
da
še
ta
celó
na
osveto
misliti
na
more
.
Kako
pa
tudi
?
Saj
je
Vogrin
zdaj
siromak
in
povrh
še
nizkega
stana
.
On
ne
pride
tedaj
lahko
v
takova
društva
,
da
bi
se
obadva
nasprotnika
še
enkrat
srečala
v
življenji
in
se
mogel
naš
rojak
znositi
nad
svojim
plemenitim
sovražnikom
.
Bi
pa
li
kdaj
Vogrin
siloma
prodrl
v
Robertovo
in
Olgino
bližino
,
kaj
pa
potém
?
Naj
li
postane
on
v
dvoboji
morilec
in
ubijalec
—
Olginega
moža
?!
Tega
nikdar
!
Češ
tega
ne
zasluži
Olga
zaradi
svoje
ljubezni
,
ktero
je
gojila
do
njega
samega
!
Tako
se
je
polagoma
skrhala
ostrina
ter
odbila
ost
maščevalnej
strasti
v
Vogrinovih
prsih
.
Od
dne
do
dne
postajal
je
Milko
mirnejši
in
tolažil
se
s
samim
sebój
.
Ali
življenje
mu
je
zagrenilo
.
Ostudil
se
mu
je
ničevi
svet
.
V
teh
žalostnih
izkušnjah
o
ničnosti
in
praznoti
svetá
pa
so
v
Vogrinovem
srci
tudi
zamrli
najblažji
čuti
.
Izgubil
je
svojo
poprejšnjo
vero
v
višje
vzore
,
o
kterih
i
današnji
,
zgoli
materijalni
svet
sicer
mnogo
govori
,
a
izpolnuje
jih
le
malokdo
!
Le
eden
čut
se
še
ni
bil
zadušil
v
našem
rojaku
.
Baš
zdaj
ko
so
druge
strasti
v
njegovih
prsih
utihnole
in
ni
več
on
maral
za
svet
in
življenje
,
vzbujala
se
je
v
njegovih
prsih
v
novem
ognji
—
stara
ljubezen
,
in
sicer
ljubav
do
svoje
domovine
!
Narodu
svojemu
odločil
se
je
posvetiti
sedaj
vse
svoje
moči
in
delovanje
.
Zatorej
sklene
,
potrt
in
pobit
v
svojej
duši
po
hudih
zadnjih
bojih
,
da
se
odreče
svetskemu
življenju
.
A
po
dolgem
,
vestnem
premišljevanji
pa
je
izprevidel
,
da
more
pri
svojih
sedanjih
razmerah
in
siromaštvu
le
tedaj
največ
koristiti
svojej
domovini
,
ako
gre
v
—
samostan
.
Tú
se
hoče
posvetiti
znanosti
,
ki
daje
edina
otožnemu
srcu
srečo
in
zadovoljnost
!
V
to
svrho
si
izbere
Šentpavelski
samostan
v
Labudskej
dolini
na
Koroškem
.
Zakaj
benediktinski
red
se
mu
je
že
od
nekdaj
najbolj
dopadal
;
on
goji
znanost
ter
podučuje
in
odgaja
mladino
!
Vá-nj
hoče
vstopiti
na
jesen
kot
novinec
.
Žrtvoval
bode
vse
moči
le
znanstvu
in
domačemu
slovstvu
.
Deloval
bode
v
tihej
celici
na
čast
in
korist
svojemu
roda
!
Težko
se
je
rodil
v
Vogrinovej
duši
tak
sklep
.
Ali
blagi
namen
imel
je
velik
upliv
do
njegovega
srca
.
Stoprav
ta
je
prinesel
našemu
rojaku
mir
in
zadovoljnost
—
po
izgubljenej
sreči
!
V
jutro
dne
29.
julija
istega
leta
bilo
je
vse
prebivalstvo
slavonskega
Broda
zgodaj
po
konci
.
Ob
Savinem
obrežji
gnetila
se
je
ogromna
množica
ljudij
.
Vse
je
radovedno
čakalo
,
kdaj
in
kako
bode
prekoračila
avstrijska
vojska
reko
Savo
ter
stopila
na
turska
tla
.
Tedaj
še
ni
most
vezal
Slavonije
s
posestrimo
Bosno
.
Celó
drugo
lice
kakor
naše
obrežje
kazal
pa
je
desni
breg
Save
.
Tú
je
bilo
vse
mrtvo
in
zapuščeno
.
Od
nikoder
se
ni
prikazal
človek
,
ki
bi
bil
nosil
turban
na
glavi
.
Vse
je
nekam
zbežalo
ali
se
pa
poskrilo
v
hiše
.
O
sovražniku
ni
bilo
sledú
,
in
tedaj
se
je
že
ob
šestih
zjutraj
začel
delati
most
.
V
treh
urah
so
reko
premostili
,
in
ob
ednajstih
bila
je
céla
brigada
na
bosanskih
tleh
.
Zdaj
razobesijo
ondi
avstrijsko
zastavo
,
godbe
zaigrajo
cesarsko
hymno
,
in
iz
tisoč
in
tisoč
grl
razlegal
se
je
daleč
tja
po
turskej
zemlji
gromoviti
in
navdušeni
klic
:
Živila
Avstrija
!
To
je
bil
óni
pomenljivi
trenotek
,
ko
je
prekoračila
naša
vojska
meje
avstrijske
ter
vzela
Bosno
v
posest
.
Vse
je
bilo
veselo
in
navdušeno
.
Bodi
si
častnik
ali
prosták
,
vse
je
vriskalo
in
pelo
to
popoldne
in
večer
.
Radostnega
lica
pripovedovali
so
si
po
noči
vojaki
,
sedéči
pri
taborskih
ognjih
,
pravljice
o
Turkih
,
ktere
so
otroci
še
slišali
domá
od
svoje
babice
.
Vse
je
pozabilo
danes
na
svoj
dom
in
svoje
domače
;
zakaj
le
pogum
in
vojaška
slava
je
polnila
vsakemu
dušo
in
srce
.
Le
eden
,
in
morda
edini
v
ogromnem
številu
,
ni
imel
pojma
za
današnjo
slavo
.
A
to
ni
bil
prost
vojak
,
ki
je
domá
zapustil
ženo
in
otroke
,
temveč
to
je
bil
častnik
baron
Robert
Benda
,
ki
se
je
bil
še
le
pred
nekimi
dnevi
ločil
od
svoje
neveste
Olge
.
Nadporočnik
Benda
je
sedel
tih
in
zamišljen
v
krogu
svojih
tovarišev
,
ki
so
si
bili
napravili
nocój
velik
taborski
ogenj
.
Tú
se
je
zapivalo
,
pelo
in
govorilo
o
veselih
vojskinih
časih
.
Vsak
je
vedel
kaj
zanímivega
povedati
,
bodi
si
kar
je
sam
izkusil
,
ali
pa
slišal
od
nekdanjih
svojih
tovarišev
.
Sicer
je
tudi
baron
Benda
mnogo
pravil
o
raznih
in
dovtipnih
dogodkih
,
ki
jih
je
kdaj
sam
doživel
v
visokih
družbah
,
ali
nocój
je
on
—
molčal
.
Njegovi
tovariši
so
ga
seveda
skušali
razvedriti
,
a
vsi
poskusi
so
bili
brez
uspeha
.
Baron
Benda
se
je
tedaj
tudi
prej
nego
druge
večere
poslovil
od
družbe
ter
si
poiskal
ležšče
,
ktero
mu
je
bil
pod
milim
nebom
pripravil
sluga
Janoš
.
Prva
je
bila
ta
noč
v
življenji
nadporočnika
Bende
,
da
je
moral
na
slami
pod
zvezdnatim
nebom
počivati
.
Vlegel
se
je
tja
na
zemljo
,
menéč
,
da
si
spanjem
razžene
temne
misli
,
ali
to
ni
bilo
mogoče
.
Šum
in
hrup
po
taboru
,
prasketanje
na
ognjiščih
in
hoja
nočnih
stražnikov
motila
je
nočni
mir
.
Če
tudi
utrujen
,
vendar
ni
mogel
trdno
zaspati
.
Le
rahlo
je
bil
zadremal
.
V
tej
dremoti
so
se
pa
vzbujali
v
njegovej
duši
temni
spomini
.
Strašne
podobe
si
zdaj
slika
njegova
razburjena
domišljija
:
Pred
sebój
vidi
Riharda
,
ko
so
ga
na
pol
mrtvega
potegnoli
iz
jezera
.
Tú
se
mu
prikazuje
Vogrin
,
njegov
tekmec
,
bled
kakor
smrt
,
suh
da
ga
je
sama
kost
in
koža
.
Z
otrpneno
levico
sega
po
njem
,
a
v
desnici
vihti
oster
meč
,
hotéč
zagnati
ga
v
njegovo
drobovje
.
A
v
tem
trenotku
potegne
roko
nazaj
,
češ
ta
obrekovalec
ni
vreden
,
da
ga
prebode
moj
meč
!
—
Pri
tej
prikazni
strese
se
Benda
na
vsem
životu
.
Roki
si
položi
na
oči
,
da
si
zakrije
neljubo
podobo
.
Nató
se
premetuje
nekaj
časa
,
a
napósled
zopet
rahlo
zaspi
.
—
Zdaj
pa
stopi
pred
njegovo
dušo
ženska
podoba
.
Visoka
je
in
lepa
,
kakor
njegova
nevesta
.
Bela
obleka
,
znak
nedolžnosti
,
pokriva
njen
život
.
Poročni
venec
ima
na
glavi
.
Dragocen
pajčolan
jej
sega
do
tal
.
Veličastnega
obličja
,
jasnih
,
velikih
očij
stoji
prikazen
pred
njim
.
Čim
dalje
pa
ko
jo
v
sanjah
pogleduje
,
tem
lepša
mu
ona
prihaja
.
Slednjič
se
mu
vidi
celó
Olgi
podobna
!
Sedaj
se
pa
ne
more
veš
ustavljati
njenej
milini
in
krasoti
.
On
se
vzdigne
,
misli
jo
objeti
,
a
v
tem
trenotku
se
izvije
njegovim
rokam
ter
izgine
v
meglenej
daljavi
,
podavši
mu
nazaj
—
zaročni
prstan
!
...
Trobente
glas
vzdrami
nadporočnika
iz
teh
neljubih
sanj
.
Danilo
se
je
,
in
vojaki
so
naznanjali
po
taboru
,
da
je
treba
pripraviti
se
na
odhod
proti
mestu
Derventu
.
Jedva
se
je
pa
Benda
oddahnol
od
svojih
težkih
sanj
,
kar
zapazi
,
da
nima
zaročnega
prstana
na
roki
.
„
Kaj
le
to
pomeni
?
Ali
so
bile
to
sanje
ali
ka-li
?
Sem
li
rés
tudi
jaz
nočnej
prikazni
vrnol
svoj
prstan
?
“
Tako
se
poprašuje
Benda
ves
prestrašen
ter
začne
iskati
prstan
po
slami
.
V
naglici
premeče
ležišče
,
a
prstana
ni
nikjer
.
Dolgo
ga
je
še
potém
iskal
,
a
vse
zastonj
.
Med
tem
pa
se
pripravi
konjiški
oddelek
za
na
pot
.
Tudi
nadporočnik
Benda
že
misli
zasesti
svojega
konja
,
a
vendar
mu
srce
ne
dá
miru
;
češ
brez
prstana
se
ne
loči
od
tod
.
Še
enkrat
gre
nazaj
,
kjer
je
počival
.
In
glej
,
kakih
deset
korakov
od
svojega
ležišča
zagleda
v
prahu
nekaj
svetlega
.
Bil
je
zaročni
prstan
,
kterega
mu
je
bila
podarila
—
nevesta
Olga
.
Benda
si
ni
mogel
razložiti
,
kako
je
prišel
po
noči
ob
prstan
.
Ugibaval
je
na
vse
strani
.
Ali
ker
ni
mogel
uganjko
rešiti
,
pripisoval
je
temu
slabo
znamenje
.
Tedaj
pa
je
še
postajal
bolj
zamišljen
.
A
vse
je
bilo
kaj
naravno
.
Zaročni
prstan
mu
je
bil
precej
velik
in
se
ni
dobro
prsta
prijemal
.
Zatorej
se
mu
zmuzne
po
noči
raz
njega
.
A
ko
pa
Benda
v
sanjah
hlastno
seže
z
rokama
po
nočnej
prikazni
,
zažene
nevedé
prstan
od
sebe
v
tabor
,
kjer
ga
je
bil
pred
odhodom
takó
rekóč
le
po
naključji
našel
.
Današnji
pot
je
bil
za
našo
trumo
kaj
težaven
.
Huda
vročina
je
mučila
vojaka
.
Prah
mu
je
jemal
sapo
in
sušil
grlo
,
a
vode
mu
ni
bilo
dobiti
nikjer
.
Pot
do
Derventa
je
le
kakih
dvajset
kilometrov
dolg
,
a
naši
ljudje
so
vendar
hudo
trpeli
.
Kakor
muhe
padali
so
fantje
,
težko
obloženi
na
cesto
.
In
tú
so
obležali
malo
da
ne
mrtvi
od
žeje
.
Le
ploha
,
ki
se
je
po
noči
vlila
iz
neba
,
oživila
jih
jo
zopet
.
A
marsikterega
je
bil
vendar
solnčni
zapál
ugonobil
na
veke
.
Dobro
še
pomnijo
naši
slovenski
vojaki
ta
pot
in
on
ji
ostane
i
vedno
v
spominu
!
Tudi
nadporočnik
Bonda
se
je
komaj
premagoval
,
da
ni
podlegel
hudej
vročini
.
Ali
ta
ni
mislil
toliko
na
težko
ježo
in
pot
,
kakor
na
svoje
sanje
in
razmere
do
Skenovskih
.
Baron
Benda
je
bil
svoj
zlobni
namen
deloma
dosegel
.
Njegovo
obrekovanje
se
mu
je
bilo
,
kakor
vémo
,
posrečilo
.
Gospod
Skenovski
je
bodočemu
zetu
vse
verjel
in
mu
tudi
kakor
prijatelju
zaupal
.
Olga
in
mati
ste
prišli
,
brzojavno
poklicani
,
na
Dunaj
.
Sedaj
pa
je
Skenovski
svojo
soprogo
izpraševal
o
Vogrinu
,
ali
o
Robertovih
poročilih
ni
zinol
ne
besedice
.
Vse
pa
se
je
dobro
strinjalo
in
kar
ujemalo
z
baronovimi
besedami
.
Zakaj
mati
ni
tajila
ničesar
,
temveč
v
svojej
nedolžnosti
je
povedala
vse
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
.
Ona
je
rekla
naravnóč
,
da
je
zahajal
Vogrin
v
njihovo
družbo
;
tudi
prenočili
so
celó
enkrat
pod
njegovo
streho
,
in
Vogrin
sam
je
čuval
dva
dni
pri
Rihardu
,
ko
je
bil
ta
v
smrtnej
nevarnosti
!
Najbolj
pa
je
dirnolo
Skenovskega
,
ko
mu
soproga
na
tanko
pové
,
kako
se
je
bila
njegovemu
sinu
pripetila
ona
nesreča
na
jezeru
.
Celó
nerazumljivo
se
mu
je
zdelo
,
kako
se
je
mogla
njegova
hči
sama
o
polnoči
voziti
z
Vogrinom
po
jezeru
v
énem
in
istem
čolnu
.
Dalje
se
mu
vidi
tudi
sumljivo
,
zakaj
ni
Vogrin
kot
tamošnji
domačinec
skrbel
,
za
to
,
da
se
pride
zločincu
na
sled
.
Vse
to
in
še
mnogo
drugih
nakljnčeb
je
bilo
za
gospoda
Skenovskega
odločilno
.
On
ni
več
verjel
svojej
ženi
in
otroku
,
temveč
od
sedaj
je
stavil
vse
zaupanje
le
v
barona
Roberta
.
Tudi
si
je
domišljeval
,
da
pospešuje
mati
kar
na
ravnost
Olgino
ljubezen
do
Vogrinu
:
saj
jo
veže
z
zadnjim
že
od
nekdaj
enako
politiško
mišljenje
!!
To
pa
je
bilo
očetu
dovolj
,
in
samo
v
tem
je
tičalo
vse
nezanpanje
do
svoje
soproge
.
Železna
volja
gospoda
Skenovskega
se
je
morala
izvesti
.
Olgina
zaroka
z
baronom
se
takoj
izvrši
,
in
to
zvezo
so
kar
vsem
sorodnikom
,
znancem
in
prijateljem
naznanili
.
Rihard
je
na
sestrino
prošnjo
in
željo
poslal
skrivši
tudi
dr.
Sirniku
takovo
naznanilo
,
sevéda
z
namenom
,
da
je
pokaže
Vogrinu
.
Zategadel
pa
je
tudi
na
drugej
strani
lista
svojima
znancema
poročal
o
Olginej
tugi
in
žalosti
!
Odkar
se
je
bil
Robert
z
Olgo
zaročil
,
zahajal
je
ta
vsak
dan
k
Skenovskim
ter
ostajal
pri
njih
pozno
v
noč
.
Navidezno
je
bil
torej
svoj
namen
že
celó
dosegel
.
Ali
baron
ni
bil
samo
z
golo
zaroko
zadovoljen
,
temveč
on
se
je
hotel
i
neveste
same
polastiti
!
Na
vsak
način
si
je
skušal
pridobiti
Olgino
srce
.
Dobrikal
se
jej
je
na
vso
moč
.
Približeval
se
je
deklici
,
kedar
koli
mu
je
bilo
mogoče
,
očito
in
skrivši
,
ali
vse
zastonj
.
Olgina
ljubezen
do
Vogrina
je
bila
neugasljiva
,
njena
čednost
vzorna
.
Vse
posknšnje
Robertove
,
vse
naklepe
,
trnde
in
zvijače
njegove
odbijala
je
Olga
s
svojo
krepostjo
.
Njeno
nedolžno
srce
se
ni
toliko
spozabilo
,
da
bi
se
bilo
udalo
možu
,
kteri
jo
le
po
zvijači
in
prisiljenosti
imenuje
—
svojo
nevesto
!
V
takem
nadležnem
položaji
pa
se
je
deklica
le
s
tem
tolažila
,
da
jo
mora
Benda
v
kratkem
zapustiti
.
Njeno
mučno
stanje
se
vsaj
potém
vendar
toliko
na
bolje
izpremeni
,
da
jej
ne
bode
ta
sitni
in
zoperni
človek
vedno
za
petami
.
Na
tó
pa
,
kaj
bode
potém
,
če
se
.
Robert
vrine
iz
Bosne
in
jo
hoče
peljati
pred
oltar
,
na
tó
pa
še
Olga
v
svojej
sedanjej
žalosti
sploh
mislila
ni
.
Vedno
se
jej
je
dozdevalo
,
Bog
še
ni
toliko
na
njo
pozabil
,
da
bi
jo
dal
v
roke
in
oblast
tako
osladnemu
človeku
!
Lahko
si
torej
mislimo
,
kako
je
bila
Olga
vesela
,
ko
je
moral
baron
Benda
proti
koncu
meseca
julija
odrinoti
v
Slavonijo
.
Deklici
se
je
odvalil
s
tem
velik
kamen
od
srca
.
Zdaj
je
zopet
mirno
dihala
,
saj
se
jej
ni
bilo
bati
več
za
dragoceni
zaklad
svojega
devištva
.
A
tem
bolj
pa
je
bil
Robert
pobit
in
potrt
,
zamišljen
in
molčéč
.
Na
lici
si
mu
videl
nezadovoljnost
s
samim
sebój
.
Zakaj
on
,
nezmagljiv
in
mogočen
plemenitaš
,
izgubil
je
odločilno
bitko
s
slabo
žensko
,
ki
ni
imela
drugega
orožja
proti
njemu
kot
svojo
krepost
!
Vsi
uspehi
njegovega
obrekovanja
so
postali
tedaj
mahoma
dvomljivi
.
Strah
in
skrb
ga
je
obhajala
,
da
bi
ne
prišlo
njegovo
zlobno
početje
in
huda
laž
o
Olgi
na
dan
.
A
kaj
mu
je
potém
početi
,
ako
se
na
jesen
še
ne
vrne
iz
Bosne
domú
?
Ali
ne
pride
njegovo
natolcevanje
na
svetlo
,
če
se
pozneje
spozna
,
da
je
Olga
nedolžna
?
Kaj
pa
bode
mislil
o
njem
gospod
Skenovski
?
Ali
ne
bode
takoj
uvidel
,
da
ga
je
ogerski
ustregljivi
baron
le
prevaril
,
hotéč
si
po
zvijači
prisvojiti
njegovo
bogato
hčer
,
da
si
reši
zadolženo
posestvo
?!
—
Z
gospodom
Skenovskim
se
je
sicer
dogovoril
,
da
plača
on
dolgove
baronovega
očeta
,
a
kaj
je
potém
,
ako
zvé
za
njegovo
tajno
nakano
ter
mu
odpové
svoje
zaupanje
?
Brez
dvombe
izgubi
Robert
Olgino
roko
iu
doto
,
ob
enem
pa
pride
več
nego
polovica
njegovega
posestva
gospodu
Skenovskemu
v
oblast
!
Take
misli
in
slutnje
so
obhajale
nadporočnika
Bendo
,
ko
je
bil
v
taboru
pri
mestici
Derventu
.
Zdaj
se
je
stoprav
začel
kesati
nad
svojim
načrtom
.
Hudoval
