.Bog
mi
bode
pomagal
v
mojem
težavnem
položaju
,
je
mislila
pri
sebi
,
da
dosežem
zaželeni
namen
.
Ko
so
se
povračali
potem
domačini
čvrsti
in
dobre
volje
domù
,
sprejemlje
jih
Malvina
z
nasmehom
,
zanima
se
za
popisovanje
vseh
podrobnostij
prelepega
sprehoda
,
voljna
in
hvaležna
veže
v
šopek
obile
cvetice
,
katere
so
nabrali
mlajši
otroci
nalašč
za
njo
,
kakor
da
se
tudi
ona
topí
v
slasti
užitih
prijetnostij
.
A
kakó
drugače
jej
je
bilo
v
resnici
!
Mej
tem
,
ko
navidezno
posluša
živahno
razkladanje
,
se
muči
njen
um
,
da
najde
primerno
obliko
,
da
odene
ž
njo
izmišljotino
,
s
katero
mora
skoro
na
dan
,
vpira
in
podnetuje
svoje
moči
,
da
ne
opešajo
sredi
bridke
uloge
,
katero
je
namenila
igrati
.
—
Res
,
to
je
bil
danes
prijeten
in
zdrav
sprehod
,
kakoršnega
takó
kmalu
ne
pomnim
,
vtika
se
Kolar
med
otroško
brezkončno
pripovedovanje
,
in
se
trudi
z
ovratnico
,
katere
ne
more
odpeti
,
a
katere
bi
se
rad
iznebil
,
kakor
se
je
bil
že
suknje
in
životnika
.
Po
navadi
je
bil
tudi
zdaj
utrujen
in
poten
.
—
Škoda
,
da
se
nisi
mogla
pridružiti
nam
,
Malvina
.
Zrak
in
hoja
bi
bila
tudi
tebe
okrepčala
,
kakor
sta
mene
,
pristavi
mati
,
kateri
,
dasi
je
bil
somrak
v
sobi
,
vendar
ni
bila
ušla
nenavadna
hčerina
bledost
.
—
Jaz
pa
nikakor
ne
obžalujem
,
da
sem
ostala
doma
,
odvrne
hitro
Malvina
s
pomembnim
,
skoro
radostnim
glasom
;
jaz
sem
mej
tem
tudi
uživala
svoj
delež
veselja
.
Kolar
,
ki
je
še
vedno
trgal
ovratnico
,
jo
brž
opusti
in
se
ozré
v
Malvino
,
takó
prijetno
sta
ga
osupnila
brezskrbnost
in
zadovoljnost
,
ki
sta
zadoneli
iž
njenih
besed
.
Vajen
je
bil
do
sedaj
videti
jo
vedno
otožno
in
malobesedno
.
Ali
se
ti
je
kaj
prijetnega
pripetilo
med
našo
odsotnostjo
?
poprašuje
hlastno
,
kakor
da
nekaj
že
sluti
.
Stavim
,
da
si
dobila
odgovor
na
svoje
pismo
.
In
ker
mu
Malvina
smehljáje
,
da-si
nemo
prikimava
,
nadaljuje
vedno
bolj
v
ognju
:
Je-li
mogoče
?
Da
bi
se
bil
starec
takó
podvizal
?
O
,
to
smatram
za
dobro
znamenje
,
in
odgovor
je
ugoden
,
kaj
ne
?
Saj
sem
vedel
,
da
nisem
napačno
svetoval
.
Tepci
niso
Kolarjevi
nikoli
bili
,
če
tudi
se
vsakemu
ni
smehljala
sreča
,
da
bi
se
bil
visoko
popel
,
hitel
je
pripovedovati
mož
v
polni
samozavesti
svoje
veljavnosti
.
—
Uganili
ste
,
očka
.
Strijc
mi
je
res
odgovoril
in
iz
srca
sem
vam
hvaležna
za
modri
svet
,
odvrne
Malvina
sicer
pogumno
,
a
srce
jej
utriplje
tako
močno
,
da
se
jej
misli
zmedejo
in
ne
ve
,
kaj
bi
dejala
.
Nikoli
ne
bi
ona
bila
verjela
,
da
je
laž
,
če
tudi
v
blagem
namenu
,
tako
težko
spraviti
iz
ust
.
Strijc
mi
piše
,
nadaljuje
vedno
bolj
zmočena
—
pa
kam
sem
neki
založila
pismo
?
Baš
,
ko
ste
pozvonili
,
sem
je
imela
v
roki
.
Moj
Bog
,
iznenadjenost
me
je
popolnoma
zmedla
.
—
In
uboga
trpinka
navidezno
išče
in
premetuje
po
mizi
,
po
žepih
,
po
vseh
kotih
,
globoko
osramočena
vsled
svojega
glumačenja
.
Vedela
je
,
da
je
pismo
bila
uničila
,
da
je
ne
bi
izdalo
.
—
Ne
išči
pisma
;
se
že
še
najde
,
povej
rajši
,
kaj
je
stalo
v
njem
,
sili
Kolar
,
ki
komaj
strpi
od
radovednosti
.
—
Bilo
je
silno
kratko
.
Strijc
je
v
njem
izrekel
samó
željo
,
da
hoče
mene
in
otroka
osebno
spoznati
,
razloži
Malvina
ne
malo
utolažena
,
da
oče
ne
trmoglavi
,
da
bi
videl
pismo
,
kakor
se
je
bala
,
da
bo
.
—
Potem
pa
ga
le
čim
preje
obišči
,
svetuje
Kolar
.
Železo
je
treba
kovati
,
dokler
je
gorko
.
—
Ako
bode
mogoče
,
koj
jutri
odpotujem
,
pritrdi
hči
.
—
Pohčeriti
te
hoče
,
svojo
glavo
stavim
,
prerokuje
Kolar
,
in
se
suče
dobrikujoče
okoli
Malvine
,
kakor
da
je
ona
že
imovita
,
čislana
gospa
.
—
Jaz
tudi
takó
mislim
,
se
oglasi
mati
,
ki
je
s
sklenjenima
rokama
in
živo
presunjena
zasledovala
ves
pogovor
.
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
ko
bi
se
to
uresničilo
,
vzdihuje
poluglasno
,
kot
bi
molila
k
Bogu
za
tako
milost
,
ter
zre
z
nepopisnim
sočutjem
na
svojo
lepo
,
nesrečno
hčer
.
In
lepa
je
bila
res
Malvina
,
lepa
tudi
zdaj
,
navzlic
obilnim
skrbem
in
žalostim
,
tema
največjima
sovražnicama
lepega
obraza
,
ki
sta
jo
brezusmiljeno
zasledovali
.
Malvina
je
bila
ena
onih
redkih
lepotic
,
ki
osupljajo
in
omamljajo
takoj
v
prvem
trenotku
.
Bila
je
visoko
vzraščena
,
šibke
,
a
vendar
polne
rasti
,
bledega
lica
,
a
neke
zdrave
bledôbe
,
prihajajoče
najbolj
od
nežne
polti
,
rujavih
,
izgovornih
očij
,
katere
so
dobivale
poseben
,
iskreni
odsev
,
lesketajoče
se
v
senci
dolgih
trepalnic
,
lasij
tudi
rujavih
,
mehkih
in
svetlih
ter
prirodno
skodranih
.
Ne
bilo
bi
lahko
misliti
si
bitja
,
ki
bi
še
bolj
,
kakor
ona
,
se
prikladalo
uzoru
klasične
lepote
.
In
taka
lepota
navadno
vztraja
,
navzlic
letom
in
viharjem
življenja
.
—
Da
,
da
,
ko
bi
se
to
uresničilo
,
reče
Kolar
ponavljaje
ženine
besede
,
in
tudi
njemu
se
pri
tem
ukrade
iz
krepkih
prs
lahkotni
vzdih
.
A
njegova
iskrena
želja
je
bila
čisto
drugačna
od
ženine
.
Žena
je
želela
,
da
bi
svojega
otroka
videla
srečnega
,
on
pa
si
je
Malvino
želel
preskrbljeno
,
takó
ugodno
preskrbljeno
,
kakor
more
biti
milijonarjeva
varovanka
,
da
bi
od
te
sreče
prodrlo
nekaj
sijajev
tudi
v
njegovo
borno
hišo
.
—
Malvina
,
ker
imaš
svojce
,
a
mi
marsikaj
pogrešamo
,
ne
pozabi
nas
,
reče
na
to
kakor
v
šali
ter
se
proti
svoji
navadi
nasmehne
Malvininemu
detetu
,
katero
je
ta
držala
v
naročju
.
—
Veš
,
moj
god
je
zadnji
dan
julija
,
opozarja
najmlajši
bratec
.
—
In
moj
rojstni
dan
štirnajstega
maja
,
pové
Milka
.
—
Za
Božič
smo
pa
vsi
radi
veseli
in
naše
božično
drevo
je
bilo
letos
na
pol
prazno
,
se
pošali
Radoslav
,
kateri
,
da-si
sicer
čemern
,
posebno
odkar
se
je
Malvina
mudila
pri
hiši
,
je
bil
postal
nakrat
prijazen
in
dobre
volje
.
Malvina
prikimava
z
nasmehom
na
ustnih
,
a
s
smrtno
tugo
v
srcu
.
Ti
veseli
,
upa
polni
obrazi
so
množili
še
bolj
njeno
bridkost
.
In
to
bridkost
,
ki
se
jej
v
tem
trenotku
dozdeva
neznosna
,
je
bila
prisiljena
pridržati
za-se
,
prenašati
jo
molčé
,
brez
najmanjšega
potešenja
,
ne
da
bi
si
imela
privoščiti
tolažbe
,
ki
jo
daje
sočutna
beseda
!
A
kar
je
bilo
najhuje
,
morala
se
je
pri
tem
kazati
vedro
,
veselo
,
da
,
da
,
srečno
!
Izkušnjava
jo
obhaja
,
vreči
s
sebe
krinko
ter
povedati
resnico
;
a
njeno
okó
se
ustavi
na
upalem
materinem
licu
,
po
katerem
se
je
bila
ulila
živa
rudečica
,
katero
privabljata
hrepenje
in
up
nenadejane
sreče
.
Kakor
jo
je
zabolel
pogled
drugih
radostnih
obrazov
,
videčo
,
da
ono
prijaznost
je
privabila
sebičnost
,
a
ne
sočutje
,
enako
jo
je
materina
čista
,
nesebična
zadovoljnost
ganila
in
presunila
.
Da
,
mater
,
to
svetnico
požrtvovalnosti
,
ljubezni
in
potrpljivosti
mora
in
hoče
ona
štediti
na
vsak
način
!
In
sklep
,
kateri
se
je
bil
že
jel
majati
,
se
utrdi
v
njej
znovič
.
Ona
hoče
sama
in
jedina
nositi
svoje
gorjé
.
Bilo
je
pozno
zvečer
.
Pri
Kolarjevih
so
se
že
vsi
bili
ulegli
,
razven
Malvine
in
njene
matere
.
Malvina
je
pospravljala
svoje
reči
,
ker
je
drugi
dan
imela
odpotovati
,
in
mati
se
jej
je
bila
pridružila
,
da
jej
pomaga
,
ako
bi
trebalo
,
pa
tudi
ker
je
želela
čim
dalje
ostati
v
družbi
ljubljene
hčere
.
—
Ne
smela
bi
vzeti
vse
prtljage
s
seboj
,
Malvina
,
svetuje
mati
,
temveč
samo
najpotrebnejšo
.
Saj
Bog
vé
,
kakšni
bodo
strijčevi
nameni
s
teboj
;
še
ni
gotovo
,
da
bi
te
pohčeril
.
Stari
ljudje
so
večkrat
čudaki
in
ne
marajo
preveč
za
družbo
mladih
ljudij
,
posebno
pa
za
otroško
ne
.
Utegne
te
samo
bogato
obdariti
,
menda
ti
zapiše
stalni
letni
dohodek
,
s
katerim
lahko
po
stanu
živiš
,
kar
bi
tudi
ne
bilo
napačno
.
V
tem
slučaju
bi
se
morala
naseliti
k
nam
.
Kam
pa
sicer
?
Ako
bi
pa
res
sreča
hotela
,
da
tebe
in
otroka
obdrži
pri
sebi
,
ti
prtljago
lahko
dopošljemo
.
—
Ne
,
ne
,
mati
!
Notranji
glas
mi
svetuje
,
vse
svoje
reči
takoj
vzeti
seboj
.
Jaz
od
nekdaj
rada
poslušam
svoje
slutnje
in
nagibe
,
odvrne
Malvina
hlastno
in
z
odločnim
glasom
,
ki
se
je
pa
komaj
priboril
izza
trepetajočih
ustnic
.
Silni
upor
,
da
premaga
svoje
občutke
,
misel
na
neznano
usodo
,
v
katero
se
poda
jutri
,
strah
temne
bodočnosti
,
skorajšna
ločitev
od
predrage
matere
,
to
vse
jo
je
tako
razburjalo
,
da
je
vsaka
žilica
v
njej
trepetala
kakor
v
mrzlici
.
—
Potem
pa
le
stori
,
kar
ti
svetuje
razum
,
odvrne
mati
prisrčno
.
Bog
naj
blagoslovi
tvoj
novi
pot
in
da
bi
ta
odhod
bil
srečnejši
nego
je
bil
zadnji
,
ko
si
se
kot
nevesta
ločila
od
nas
.
—
Bog
hotel
,
Bog
hotel
,
zašepeče
Malvina
iz
dna
duše
,
ter
se
materi
vrže
v
naročje
.
Pri
spominu
njene
poroke
,
ki
je
bila
tako
bogata
najlepših
uzorov
in
najmamljivejših
nad
,
katere
pa
se
nikoli
niso
uresničile
,
prikipi
njena
žalost
do
vrhunca
.
Ni
jej
več
moč
premagovati
se
.
Solze
jej
silijo
v
oči
,
najprej
tihe
,
ki
pa
se
kmalu
spremené
v
silno
ihtenje
.
—
Malvina
,
Malvina
,
kaj
to
pomaga
?
zakliče
mati
prestrašena
od
nenadejane
hčerine
pobitosti
.
Saj
je
še
malo
prej
brezskrbno
kramljala
ž
njo
o
tem
in
onem
,
kakor
da
jej
je
up
v
boljšo
bodočnost
izbrisal
iz
duše
zle
utise
njene
nesreče
.
—
Spomin
na
moj
nesrečni
zakon
,
mati
,
ta
me
je
presunil
,
zagotavlja
Malvina
in
si
prizadeva
postati
spet
mirna
.
Bog
ne
hotel
,
da
bi
ona
sumila
,
kaj
razburja
zraven
spomina
svojega
nesrečnega
zakona
njeno
srce
.
—
Res
,
v
veliko
nesrečo
in
v
ne
malo
žalost
za-te
,
kakor
za
nas
je
bil
tvoj
zakon
,
pomiluje
jo
mati
.
Kdo
bi
bil
tudi
mogel
soditi
o
Leopoldu
,
ki
je
bil
videti
uzor
uljudnosti
in
možatosti
,
toliko
nepoštenosti
in
moralne
popačenosti
?
Ali
,
če
se
je
tudi
on
v
svoji
neodpustljivi
lehkomiselnosti
grozno
pregrešil
proti
človeški
družbi
,
a
še
bolj
proti
tebi
kot
soprog
,
in
proti
svojemu
otroku
kot
oče
,
vendar
upam
,
kar
se
tiče
vajinega
mejsebojnega
sporazumljenja
,
da
sta
bila
složna
,
da
te
je
čislal
in
ljubil
,
kakor
zaslužiš
.
—
Čislal
,
ljubil
?
ponovi
Malvina
bridko
.
Leopold
ni
poznal
niti
po
imenu
teh
blagih
čustev
.
Takoj
prve
dni
svojega
zakona
sem
prišla
do
spoznanja
,
da
ta
uljudni
plemič
,
ta
izobraženi
mož
,
ta
visoko
postavljeni
uradnik
,
o
,
odpustite
mati
grdi
izraz
,
da
je
zver
v
človeški
podobi
.
Njegova
govorica
je
bila
kletvica
,
njegova
veselost
podlost
.
Prepiral
se
je
z
vsakim
.
Hiša
se
je
zdela
peklu
podobna
.
Posli
so
zaporedoma
odpovedavali
službo
,
in
nihče
mu
ni
dolgo
ostal
prijatelj
.
Igral
je
,
kakor
veste
,
a
kadar
je
izgubival
,
je
izpuščal
na
mene
svojo
nevoljo
.
Pijančeval
je
,
in
kadar
je
bil
vinjen
,
je
izgubival
pamet
.
Kolikokrat
sem
menila
,
da
je
prišla
moja
poslednja
ura
.
Da
še
živim
,
je
samo
usluga
slučaja
.
—
Kaj
moram
čuti
,
Malvina
!
Pa
da
bi
bil
kedaj
surovo
ravnal
s
teboj
?
zavzame
se
mati
.
—
Kolikokrat
me
je
pretepaval
,
zaječi
Malvina
s
komaj
slišnim
glasom
ter
si
zakriva
oči
z
rokama
,
kakor
da
čuti
še
sedaj
grozo
onih
trenotkov
.
—
O
ti
zver
zverinska
,
o
ti
ničvredni
—
—
Stojte
mati
,
pa
govorite
tiše
,
da
niti
zidovje
ne
izvé
,
kar
sem
vam
zaupala
,
seže
hči
preplašena
v
razsrjeno
materino
besedo
.
Oni
,
katerega
zmerjate
,
je
oče
mojega
otroka
!
Molk
je
sledil
za
tem
žalostnim
pogovorom
.
Mati
,
ženska
v
letih
,
izkušena
in
utrjena
v
trpljenju
,
se
tiho
joče
,
a
Malvina
mlada
,
komaj
triindvajsetletna
ženska
,
še
novinka
v
borbah
in
dušnih
bridkostih
,
pa
se
premaga
.
Postala
je
spet
navidezno
mirna
.
—
Ali
zakaj
nisi
zbežala
od
njega
?
Zakaj
nisi
prihitela
k
meni
?
jej
očita
mati
črez
nekaj
časa
in
po
hčerini
želji
zaduši
svoj
glas
,
da
se
sliši
kakor
šepetanje
.
Odpustiti
pa
ti
ne
morem
,
da
se
niti
pritoževala
nisi
nikoli
,
vsaj
meni
,
svoji
materi
!
Le
iz
otožnosti
,
ki
je
vedno
vêla
iz
tvojih
pisem
,
sem
bila
posnela
,
da
nisi
srečna
.
Kaj
podobnega
pa
,
kakor
si
mi
zdaj
odkrila
,
ne
bila
bi
nikoli
slutila
.
—
Zbežati
,
pritoževati
se
?
ponavlja
Malvina
žalostno
majaje
z
glavo
.
Kaj
,
li
ne
veste
,
kako
težavno
je
slabotnemu
bitju
,
kakor
je
ženska
,
protiviti
se
javni
obsodbi
,
in
kako
se
nežni
duši
ustavlja
razkrivanje
svoje
največje
tajnosti
in
svoje
bridkosti
,
da
bi
potem
svet
tako
rekoč
štel
naše
rane
?
Porajajo
se
bolesti
,
za
katere
celo
sožalje
postaja
onečiščenje
.
In
vrhu
tega
,
kako
je
mogoče
razpostavljati
občnemu
opravljanju
očeta
svojega
otroka
ter
omadeževati
imé
katero
nositi
je
njemu
usojeno
?
Toda
kaj
pomaga
ponavljanje
bridkih
spominov
,
poseže
si
Malvina
v
besedo
,
kakor
da
obžaluje
,
da
se
je
spustila
v
tak
kočljivi
razgovor
.
Kar
je
minulo
,
je
minulo
.
On
je
zdaj
meni
toliko
kakor
mrtev
,
kajti
,
če
ga
redarstvo
ne
zasači
,
kar
dvomim
,
se
tudi
nikoli
več
ne
prikaže
v
domovini
,
in
črez
pregreho
mrtvih
je
razprostrt
plašč
pozabljivosti
.
—
Potem
smatram
kot
pravo
srečo
,
da
si
njega
rešena
,
méni
mati
klaverno
.
—
Sreča
?
gotovo
,
toda
samó
kar
zadeva
mojo
osebo
;
otroku
pa
ta
sreča
ne
bode
blagonosna
.
Mati
ni
vedela
ugovora
tem
resničnim
razlogom
,
ki
pa
so
jej
odkrili
novo
,
vrlo
stran
hčerinega
blagega
značaja
.
Malvina
je
imela
prav
.
Ime
žena
,
ime
mati
nalaga
onim
,
ki
ga
nosijo
,
neodvračljive
dolžnosti
in
odgovornosti
.
—
Drugi
dan
je
Malvina
,
kakor
je
bilo
določeno
,
s
svojim
detetom
odpotovala
,
srečno
prestavši
svojo
žalostno
ulogo
.
Nihče
niti
zaslutil
ni
nje
junaškega
sklepa
;
prevarjeni
so
bili
,
da
se
ona
podaje
na
pot
k
sreči
in
zato
so
se
lehko
in
veselo
poslavljali
od
nje
,
z
najboljšimi
voščili
k
srečnemu
uspehu
.
In
z
rokami
,
polnimi
vsakoršnih
zavitkov
,
da
je
otroka
komaj
mogla
nositi
,
je
stopila
Malvina
v
železnični
voz
za
nekadilce
,
ker
oni
za
gospé
je
bil
že
poseden
,
ter
ondi
prestala
vrsto
mučnih
ur
,
predno
je
je
vlak
prinesel
do
cilja
nje
potovanja
.
V
kupeju
,
kjer
je
bil
edini
ozki
sedež
med
dvema
debelušnima
človekoma
,
tako
da
je
ona
šiloma
svojo
šibko
osebo
spravila
med
nju
,
se
je
namreč
nahajalo
več
oseb
obojega
spola
,
različne
starosti
in
raznih
stanov
.
Tem
,
kakor
je
brž
spoznala
,
je
bila
ona
s
svojim
kričečim
tovorom
,
katerega
utešiti
in
v
spanje
zazibavati
se
je
zastonj
trudila
,
trn
v
peti
.
Oni
stari
gospod
z
zaspanimi
očmi
na
enem
koncu
kupeja
bi
bil
rad
zadremal
,
a
vedno
ga
je
nekaj
predramljalo
;
ona
mlada
gospa
s
kislim
obrazom
,
blizu
okna
sedeča
,
bi
bila
rada
čitala
,
a
nekaj
jo
je
v
enomer
motilo
;
oni
mladi
par
,
ki
si
je
šepetaje
nekaj
dopovedaval
,
ni
sam
se
ni
mogel
razumevati
,
in
zato
je
gledal
strupeno
v
njo
.
Vedela
je
predobro
,
da
vseh
teh
zaprek
je
samo
nje
otrok
kriv
s
svojim
vekanjem
.
Pa
tudi
ona
sama
je
vzbudila
pozornost
sopotovalcev
.
V
njo
so
se
vedno
obračale
oči
.
Dasi
je
bila
jako
priprosto
oblečena
,
vendar
sta
njena
izredno
plemenita
lepota
in
prikupnost
lica
,
a
posebno
nje
odlično
vedenje
in
gibanje
,
takoj
na
prvi
pogled
izdajala
izobraženo
žensko
.
Ali
kakó
da
potuje
sama
s
tako
majhnim
,
nemirnim
detetom
?
Kdo
je
neki
?
In
od
kod
je
?
In
dete
,
je-li
omožena
,
ali
neomožena
?
Takó
in
enako
so
ugibavali
,
posebno
v
krogu
trojih
mladeničev
,
njej
nasproti
sedečih
,
visokošolcev
,
sodeč
po
njih
zunanjosti
,
ki
so
jo
v
enomer
nadlegovali
s
svojimi
skrivnostnimi
in
drznimi
vprašanji
ter
razžaljivimi
opazkami
.
Toda
tudi
ta
križev
pot
je
imel
svoj
konec
.
«
Gradec
!
»
je
zaklical
hripavi
sprevodnikov
glas
,
in
«
Gradec
»
je
odmevalo
v
Malvini
,
kakor
da
bi
trobila
usodepolna
trobenta
sodnjega
dné
.
Izstopila
je
kakor
sanjáje
.
Vsi
prisotni
so
jej
bili
pri
tem
postrežni
,
veseli
,
da
se
iznebijo
sitnega
otročiča
.
Postrežniki
jej
prihajajo
nasproti
,
ponujáje
svojo
postrežbo
,
in
komaj
se
jih
je
oddkrižala
.
A
kam
sedaj
?
Da
bi
se
ustavila
v
gostilni
,
bi
stalo
preveč
.
Sinoči
,
ko
ni
mogla
zatisniti
očesa
vsled
skrbij
,
se
je
spomnila
v
svojo
tolažbo
,
da
biva
v
Gradcu
nje
nekdanja
kuharica
,
katera
se
je
tam
omožila
s
črevljarskim
mojstrom
.
Do
nje
se
hoče
obrniti
,
da
ima
vsaj
eno
živo
dušo
,
ki
jej
pojde
nekoliko
na
roko
v
velikem
neznanem
mestu
.
A
nje
naslov
jej
ni
bil
znan
.
Pri
redarstvu
ga
upa
izvedeti
.
Svoje
reči
izroči
kolodvorskemu
vratarju
v
varstvo
ter
se
napoti
z
detetom
v
naročju
,
katero
je
bilo
,
k
sreči
omamljeno
od
svežega
zraka
,
zaspalo
,
iskat
nekdanjo
kuharico
.
Našla
jo
je
,
še
predno
se
je
bila
nadejala
.
A
kuharica
ni
mogla
za
njo
mnogo
storiti
,
ker
je
sama
potrebovala
pomoči
.
Krst
so
imeli
pri
hiši
in
ona
je
bila
še
v
postelji
.
V
hiši
je
vladal
vsled
tega
največji
nered
.
A
priporočila
jej
je
dobro
zanesljivo
ženico
,
udovo
sodnijskega
sluge
,
stanujočo
v
isti
hiši
.
Baš
včeraj
se
je
izpraznila
njena
izbica
,
katero
oddaja
v
najem
,
dejala
je
;
kar
v
njej
se
nastanite
.
In
res
je
uboga
Malvina
našla
tam
varno
zavetje
,
kakoršnega
ne
bi
bila
pričakovala
.
Gospodinja
je
bila
postrežljiva
,
blaga
dušica
,
a
v
svoji
preprostosti
jako
modra
in
izvedena
,
da
je
Malvini
bilo
v
ne
malo
polajšanje
,
bivati
pod
njeno
obrambo
.
—
Komaj
se
je
Malvina
uredila
v
novem
domovju
,
je
bila
nje
prva
skrb
,
ozreti
se
po
primernem
delokrogu
.
Dasi
je
skromno
,
malo
da
ne
revno
živela
,
ipak
jej
je
denar
kar
ginil
iz
mošnje
.
Onih
deset
zlatov
je
skopnelo
v
teku
enega
tedna
v
samo
dva
,
in
to
vsled
stroškov
za
potovanje
,
za
naprej
plačano
stanovnino
,
za
razne
nujne
izdaje
,
za
živež
,
da
je
bil
skrajni
čas
,
da
se
najde
živ
,
neusahljiv
vir
,
iz
katerega
bi
se
zajemalo
za
vsakdanje
potrebe
.
In
z
detetom
v
naročju
je
obhodila
neustrašeno
razna
delavska
skladišča
in
prodajalnice
,
prosé
kakoršnega
koli
dela
,
bodisi
z
iglo
,
bodisi
s
peresom
,
prepisovanja
,
tudi
not
,
ker
je
bila
tudi
godbe
vešča
.
Zastonj
;
odvračali
so
jo
povsod
.
Sprevidela
je
v
kratkem
,
da
ženska
brez
posebnih
priporočb
in
ugodnih
spričeval
ne
dobi
kmalu
voljne
,
nesebične
podpore
.
A
kdo
naj
bi
njo
priporočil
,
njo
,
ki
se
je
predstavljala
vrh
tega
z
lastnim
za
vse
čase
oskrunjenim
imenom
?
In
z
grozo
je
morala
gledati
,
kakó
vedno
bolj
gine
mala
svota
denarja
,
kateri
je
imela
še
na
razpolago
.
In
baš
tako
hitro
,
dejala
si
je
strahoma
,
izgine
tudi
oni
,
kateri
upa
izkupiti
od
svojega
nakita
,
ako
ne
pride
od
kod
nepričakovana
pomoč
,
v
katero
nič
več
ne
upa
.
Vrh
tega
,
se
nje
muke
in
skrbi
pomnožujejo
,
—
oboli
jej
dete
.
Noč
in
dan
ni
imela
ž
njim
mirù
;
kakó
naj
bi
potem
delala
,
tudi
ko
bi
se
jej
ponudila
prilika
?
In
dnevi
so
minevali
za
dnevi
hitro
in
nevzdržno
.
Da-li
so
jasni
in
svetli
,
da-li
so
oblačni
in
temni
,
vsejedno
čas
beži
naprej
.
Trije
meseci
so
bili
že
minuli
od
nje
prihoda
v
Gradec
,
da
sama
ni
vedela
,
kedaj
,
da-si
so
jej
potekli
med
samimi
težavami
.
Otrok
je
bil
sicer
zopet
okreval
,
a
denar
,
kateri
je
bila
dobila
od
prodanega
nakita
,
je
bil
tudi
skoro
pri
koncu
.
Otroška
bolezen
je
k
temu
ne
malo
pripomagala
.
In
kaj
potem
?
Tolika
in
takó
velika
je
bila
zdaj
nje
toga
,
da
jej
je
odsevala
s
trpečega
obraza
,
z
vedno
bolj
shujšanega
života
.
Njeni
gospodinji
ni
ušla
ta
sprememba
;
in
sklenila
je
,
dobra
žena
,
opozoriti
jo
na
to
.
—
Ne
zamerite
mi
,
je
dejala
ponižno
,
da
se
vtikam
v
reči
,
ki
bi
me
ne
smele
brigati
,
a
zdi
se
mi
,
da
ste
gospa
,
nekoliko
slaba
.
Z
otrokom
se
preveč
mučite
;
po
dnevu
ga
vedno
pestujete
,
a
po
noči
vam
spet
krati
prepotrebno
spanje
.
Najeti
bi
morali
kako
žensko
,
kajti
,
če
to
pojde
takó
naprej
,
obolite
še
sama
.
Ta
prijazmi
,
preprosti
,
skrbni
opomin
presune
Malvino
do
živa
.
Saj
čuti
njega
resnico
.
Premagana
od
bridkostij
zaihti
na
glas
ter
odkrije
dobri
ženski
svojo
bêdo
.
—
In
zakaj
mi
niste
že
mnogo
prej
zaupali
svojega
stanja
?
pravi
ta
sočutno
,
a
kar
nič
iznenadjena
.
Saj
je
že
davno
slutila
,
da
pomilovanja
vredno
mlado
žensko
,
poleg
zapuščenosti
in
sramote
,
katero
jej
je
zapustil
mož
,
mučijo
tudi
gmotne
skrbi
;
a
iz
tankočutnosti
se
ni
hotela
vtikati
v
njene
denarne
razmere
.
—
Meni
je
dal
Bog
troje
hčerk
,
nadaljuje
,
in
kakor
sem
z
njegovo
pomočjo
dobila
za
vsako
potrebnega
kruha
,
takó
bi
bila
tudi
za
vas
,
ako
bi
mi
bili
kaj
naznanili
o
svoji
bedi
.
Najstarejša
je
že
petnajst
let
blagajničarka
pri
imenitni
tvrdki
;
druga
isto
tako
dolgo
prodajalka
v
pekovski
štacuni
,
in
najmlajša
služi
lep
denar
z
vezenjem
imen
v
perilo
.
Pripovedovala
je
,
še
ni
tri
dni
tega
,
da
se
je
v
delalnici
izpraznilo
mesto
delavke
,
ki
se
je
omožila
;
prav
nujno
potrebujejo
nove
moči
.
Kaj
,
ko
bi
se
vi
oglasila
?
Pa
morda
se
vam
to
ne
priklada
,
ker
—
—
Meni
se
ne
bi
prikladalo
?
Zakaj
neki
ne
?
poizveduje
Malvina
brzo
,
ker
je
ta
nenadoma
umolknila
.
—
Menila
sem
,
ker
ste
odlična
gospá
,
izgovarja
se
ona
.
—
Motite
se
.
Da
se
morem
živiti
,
bi
sprejela
vsakoršno
delo
,
odvrne
Malvina
.
Uverjena
sem
,
da
delo
nikogar
ne
ponižuje
.
Samó
,
kdo
naj
bi
potem
čuval
otroka
?
Kajti
,
sodim
,
da
na
dom
mi
dela
ne
bi
zaupali
.
—
Taka
je
,
pritrdi
žena
.
Kar
se
pa
otroka
tiče
,
najde
se
pomoč
.
Dete
je
zdaj
večje
;
lehko
je
zaupate
tujim
rokam
.
Naša
hišna
oskrbnica
ima
hčer
,
ki
vse
dni
brezposelno
pohajkuje
,
odkar
je
končala
šolska
leta
.
Za
majhno
odškodnino
vam
bo
rada
čuvala
otroka
,
in
preverjena
sem
,
da
njeni
materi
bode
tudi
prav
.
Dekle
je
dobro
,
če
tudi
lenobno
,
otroku
se
ne
zgodí
nič
hudega
.
Sicer
hočem
tudi
jaz
paziti
na
oba
.
Malvina
je
res
bila
sprejeta
v
ono
imenitno
delalnico
,
kjer
so
se
izdelovala
samó
naročena
dela
za
plemstvo
in
bogataše
.
Bila
je
zdaj
rešena
vsakdanjih
morečih
skrbij
.
Dete
je
voljno
prestajalo
pri
novi
varuhinji
,
in
vse
je
kazalo
,
kakor
da
se
nje
življenje
obrača
na
količkaj
prenosljivi
tir
.
A
ni
dolgo
trajalo
tako
.
Dete
je
dobivalo
kotnike
in
postalo
je
spet
hudo
bolno
.
Bilo
je
zató
čemerno
,
nestrpno
in
pri
nikomer
ni
hotelo
bivati
razven
pri
materi
.
Malvina
je
bila
primorana
,
izstopiti
iz
delavnice
.
Voditeljica
skladišča
je
dovolila
potem
proti
navadam
in
zakonom
,
naj
delo
jemlje
domu
,
in
to
nekoliko
iz
sočutja
,
nekoliko
tudi
iz
sebičnosti
,
ker
je
Malvina
bila
izredno
marljiva
in
natančna
,
in
ne
bi
jo
bila
rada
izgubila
.
Toda
delo
,
katero
je
Malvina
doma
izdelovala
,
ni
bilo
takó
izborno
,
kakor
ono
v
delavnici
.
Tam
ni
dela
odlagala
,
dokler
ni
bilo
zgotovljeno
,
a
domá
ga
je
neprestano
devala
iz
rok
,
da
je
vsled
tega
postajalo
nečedno
.
In
niso
jej
več
dovoljevali
na
dom
jemati
,
a
ona
svojega
bolnega
deteta
ni
hotela
zapuščati
.
In
največa
beda
je
zopet
potrkala
na
nje
duri
.
Malvinine
moči
so
pešale
.
Zdvajala
je
.
—
Vse
je
končano
,
zajeclja
nekega
dne
proti
gospodinji
,
ne
borim
se
več
z
usodo
.
Pošljite
naju
v
hiralnico
,
niti
toliko
denarja
nimam
več
,
da
bi
vam
plačala
zaostalo
stanovnino
.
—
Bog
vam
pomagaj
,
duša
božja
,
a
kdo
je
popraševal
za
stanovnino
?
je
odgovorila
milosrčna
ženska
blagodušno
.
Dajte
se
tolažiti
;
bodite
spet
pogumna
.
Dete
ozdravi
in
vi
pojdete
zopet
na
delo
.
Ko
bi
se
kdo
našel
,
ki
bi
vam
mogel
posoditi
nekaj
denarja
,
da
si
opomorete
za
nekaj
dnij
.
Ali
nimate
prijateljev
in
sorodnikov
,
ki
bi
vam
hoteli
pomagati
?
Malvina
je
zanikala
.
Moji
so
vsi
revni
,
in
kar
je
najhuje
,
živijo
v
trdnem
mnenju
,
da
se
meni
izvrstno
godi
.
Glejte
,
malo
prej
sem
dobila
pismo
od
matere
,
kateremu
je
bil
priložen
listek
od
brata
,
očitajočega
mi
,
da
mu
za
god
nisem
poslala
vezila
,
da-si
me
je
bil
opozoril
na-nj
.
Še
za
brezčutno
me
smatrajo
moji
.
Kakó
to
boli
!
In
odkrila
je
svoji
edini
prijateljici
tudi
ono
zgodbo
z
moževim
strijcem
.
—
Vi
imate
bogatega
strijca
,
ki
nosi
moževe
imé
in
ki
biva
ne
daleč
od
tod
,
pa
umirate
malone
z
otrokom
vsled
pomanjkanja
?
se
zavzame
gospodinja
.
Je-li
to
mogoče
,
in
sploh
,
je
li
to
dovoljeno
?
Hitro
se
napravite
in
pojdite
z
otrokom
k
njemu
!
—
O
ne
,
nikar
,
rajši
umrem
gladú
z
otrokom
vred
,
nego
bi
se
še
enkrat
izpostavljala
njegovemu
roganju
in
poniževanju
,
zakliče
Malvina
bolestno
in
ponosno
ob
enem
.
Čemu
nama
tudi
bode
življenje
?
Ah
,
da
sem
se
narodila
!
vzdihne
obupno
.
—
Ne
govorite
bedastoč
,
jo
pokrega
dobra
žena
s
solzami
v
očéh
.
Vi
takó
mlada
,
tako
lepa
in
nadarjena
z
izvrstnimi
svojstvi
nimate
pravice
očitati
Stvarniku
,
a
še
manj
,
da
bi
si
želela
smrti
.
Smrt
je
edino
zló
,
za
katero
ni
zdravila
:
za
vsako
drugo
je
najti
pomoči
.
Verujte
meni
,
ki
sem
že
marsikaj
videla
in
izkusila
,
da
vsakdo
,
ki
si
je
kedaj
v
svojih
trpkih
urah
,
ki
malokomu
uidejo
,
želel
smrti
kot
edino
rešiteljico
,
je
potem
zahvaljeval
Boga
,
da
ga
ni
uslišal
.
Enako
se
bode
tudi
vam
godilo
.
Ura
naše
nezgode
ne
smé
biti
ura
naše
pogube
,
temveč
naše
moralne
izkušnje
.
Ako
pa
nas
previdnost
izroči
izkušnjam
,
pomeni
to
,
da
nas
je
tudi
obdarila
s
potrebnim
pogumom
,
da
bi
jih
srečno
prestali
.
In
da
jih
prestajate
vi
ne
samó
srečno
temveč
tudi
z
uspehom
,
sem
več
nego
prepričana
.
Poslušajte
me
torej
,
ter
obiščite
čimpreje
trdosrčnega
strijca
!
Če
ga
tudi
ni
ganila
vaša
pismena
prošnja
,
pogled
na
vas
in
na
otroka
mu
gotovo
omehči
srcé
,
ako
je
še
vreden
imena
človek
.
Premagajte
svojo
ranjeno
tankočutnost
,
če
ne
zaradi
sebe
,
vsaj
zaradi
otroka
,
kateremu
ste
dolžni
,
da
si
ohranite
življenje
!
Malvina
se
zgane
.
Ko
bi
itak
bolehen
otrok
umrl
zaradi
pomanjkanja
,
ali
ne
bi
si
ona
za
vse
čase
obtežila
vesti
,
ker
ni
hotela
poskusiti
tudi
tega
skrajnega
,
če
tudi
za
njo
toliko
zopernega
pripomočka
?
Tudi
so
jej
bile
razumne
in
prijazne
besede
izkušene
žene
segle
globoko
v
dušo
.
Nekaj
kakor
sram
radi
svoje
brezupnosti
jo
obhaja
,
primešan
s
tešilnim
,
spodbudljivim
čutom
.
Tolažba
je
kakor
zrak
:
ne
vidimo
ga
,
a
napaja
nas
.
In
vidno
potolažena
se
določi
še
enkrat
obrniti
se
do
strijca
,
katerega
je
v
tem
trenotju
smatrala
za
edino
rešilno
bilko
,
po
katero
naj
bi
segla
ona
,
utopljenka
.
Ako
jej
tudi
sedaj
izpodleti
,
potem
pa
pomozi
Bog
!
Usodepolni
pot
pa
odloži
na
drugi
dan
,
ker
je
tedaj
že
bilo
pozno
popoldan
in
torej
neumesten
čas
za
obiskovanje
.
Drugi
dan
je
bil
temen
in
deževen
,
kakor
so
večinoma
dnevi
pozne
jeseni
.
Kakor
pa
vzbuja
jasni
,
solnčnati
pomladni
dan
radostne
misli
in
nado
,
uprav
takó
privablja
otožni
jesenski
mrkle
in
tužne
.
Ko
se
je
Malvina
ono
jutro
ozrla
v
sivo
,
megleno
nebó
,
jej
je
postalo
nenadoma
nepopisno
tesnobno
.
Ona
betvica
upanja
,
katero
jej
je
oživljalo
srce
,
odkar
se
je
bila
odločila
iti
k
strijcu
,
ugasne
jej
mahoma
,
se
umika
globoki
pobitosti
.
Revici
,
privajeni
vednih
bolestij
,
je
podnetil
strah
vedno
nemile
usode
slutnjo
in
bojazen
,
da
bode
slabo
sprejeta
.
Ta
tesnoba
je
naraščala
še
bolj
,
ko
je
opravljala
svojo
bledo
,
shujšano
hčerkico
,
da
bi
napravila
ugoden
utis
na
sorodnika
.
Kakó
silno
potreben
je
otrok
boljše
hrane
in
postrežbe
,
tega
se
je
vedno
bolj
prepričevala
.
Pa
če
bi
ona
zamudila
vse
storiti
,
da
se
mu
pomaga
?
Ta
misel
jej
dá
potrebne
sile
.
V
trenotju
je
bila
opravljena
.
Ponošena
obleka
in
starinski
klobuk
—
vse
najboljše
,
kar
je
imela
,
je
bila
v
sili
že
poprodala
—
oboje
čedno
in
snažno
,
vsa
nje
lastnina
,
nista
sicer
iz
nje
delala
posebne
prikazni
,
a
mično
osebo
,
ker
se
je
njej
vse
pristojalo
vsled
posebnega
darù
ženske
prikupnosti
.
Z
otrokom
,
zavitim
v
toplo
ogrinjalo
,
je
stopala
hitro
po
obljudenih
ulicah
,
da
bi
čim
preje
dospela
na
namenjeni
kraj
,
in
kakor
je
upala
,
dosegla
zaželeno
pomoč
.
Brez
velikih
zaprek
je
našla
kmalu
hišo
,
kjer
naj
bi
se
odločila
njena
usoda
.
Hiša
je
stala
na
koncu
samotne
ulice
izven
mesta
;
bila
je
visoka
,
starinska
,
z
začrnelim
zidovjem
,
z
okni
prepreženimi
z
železnimi
mrežami
,
podobna
bolj
ječi
nego
palači
,
za
kar
je
veljala
.
Tudi
hiše
imajo
svoja
obličja
,
ne
samó
ljudje
!
In
tudi
ta
jo
je
imela
:
ponosno
,
temno
,
neprivabno
.
Malvino
,
ki
se
je
ves
čas
potila
od
brze
hoje
,
je
zazeblo
pri
nje
pogledu
do
srca
.
A
se
ni
spustila
v
daljno
premišljevanje
.
Potegnila
je
krepko
za
zvonček
,
ki
je
takó
glasno
in
hripavo
zazvenel
,
da
je
nehoté
zdregetala
.
Skoro
si
želi
,
da
bi
strijca
ne
našla
doma
,
in
najraje
bi
se
bila
obrnila
ter
zbežala
,
takó
velika
je
bila
njena
vznemirjenost
...
A
že
so
se
odprla
vrata
in
sluga
v
livréji
stoji
pred
njo
.
—
Je-li
domá
gospod
baron
?
popraša
Malvina
utripajočim
srcem
in
negotovim
glasom
.
In
ker
je
sluga
pritrdil
,
mu
izroči
svojo
vizitnico
,
da
jo
nese
gospodu
in
popraša
,
je-li
voljan
sprejeti
jo
.
Preprosto
oblečena
gospa
z
otrokom
v
naročju
vzbudi
na
prvi
pogled
slugino
nezaupnost
.
Strogo
mu
je
prepovedano
,
puščati
v
hišo
ljudi
,
ki
prosjačijo
.
A
ko
čita
na
listku
nje
imé
,
ki
se
je
glasilo
enako
njegovemu
gospodarju
,
se
njegovo
vedenje
brž
spremeni
.
Pokloni
se
jej
globoko
ter
jo
privede
v
prostorno
sobano
,
da
počaka
.
A
sobana
je
bila
takó
mračna
ter
okrašena
s
takó
čudovitimi
slikami
,
da
se
otrok
preplaši
ter
na
ves
glas
zaupije
.
Komaj
ga
je
Malvina
potešila
;
na
to
se
odpró
vrata
,
na
katera
je
ona
ves
čas
upirala
svoj
vzplašeni
pogled
,
a
namesto
zaželenega
strijca
se
prikaže
spet
prejšnji
sluga
.
—
Milostivi
gospod
prosi
,
da
bi
blagovolili
povedati
namen
svojega
obiska
,
reče
sluga
z
običajnim
glasom
.
—
To
je
nemogoče
,
zakliče
Malvina
živahno
.
Povejte
gospodu
,
da
moram
osebno
govoriti
ž
njim
in
da
imam
seboj
tudi
hčerkico
njegovega
nečaka
.
Revica
ni
vedela
,
kaj
govori
,
a
čutila
je
,
da
,
ako
bi
sedaj
ne
govorila
,
upadel
bi
jej
pogum
,
da
se
ne
bi
mogla
več
odločiti
,
še
enkrat
priti
semkaj
.
Nehoté
je
zadela
pravo
struno
.
Stari
samec
je
bil
poleg
znamenite
svoje
skoposti
tudi
najnezaupnejši
človek
,
katerega
si
je
mogoče
misliti
.
Vse
se
mu
je
zdelo
ničevo
,
brez
cene
,
razven
denarja
in
ugodnega
življenja
,
do
nikogar
in
do
nobene
reči
ni
čutil
spoštovanja
,
nego
edino
do
svojega
rodbinskega
imena
.
Da
je
njegov
nečak
,
edini
sin
njegovega
pokojnega
brata
,
oskrunil
rodbinsko
to
imé
,
je
bila
edina
rana
,
ki
se
je
kedaj
usekla
v
njegovo
trdočutno
srce
.
Vendar
pa
je
bil
radoveden
na
edino
nositeljico
tega
imena
.
Dá
jo
torej
poklicati
v
svojo
sobo
,
ker
se
mu
ni
zdelo
vredno
,
da
bi
se
zavoljo
malopomembne
osebe
,
kakor
je
bila
žena
ničvrednega
nečaka
,
dal
motiti
v
ugodnosti
,
katero
je
pušéč
užival
v
prijetno
zakurjeni
sobi
.
Ko
Malvina
stopi
v
njegovo
sobo
,
ki
je
bila
takó
zakajena
,
da
sta
ona
in
otrok
morala
zakašljati
,
jej
gosta
megla
prvi
trenotek
brani
,
da
bi
videla
,
kdó
in
kaj
je
v
sobi
.
Še-le
,
ko
se
je
oko
privadilo
onega
žgočega
zraka
,
zagleda
na
blazini
slonečega
majhnega
,
debelušnega
,
silno
starega
možiceljna
,
oblečenega
v
domačo
haljo
,
z
dolgo
lulo
v
ustih
,
iz
katere
je
puhal
proti
stropu
cele
oblake
.
Mož
,
začuvši
njene
korake
,
ni
se
ozrl
na
njo
,
niti
se
ganil
iz
svojega
položaja
,
temveč
,
z
roko
mignil
slugi
,
da
bi
odšel
,
potem
pa
odurno
poprašal
:
Kaj
vas
je
privedlo
k
meni
,
gospa
?
Ali
niste
že
pred
meseci
dobila
mojega
odgovora
na
svoje
pismo
?
Kaj
vam
nisem
v
tem
odgovoru
dosti
jasno
povedal
svoje
mnenje
?
—
Ki
je
bilo
čisto
krivo
,
kar
zadeva
mene
in
otroka
,
odvrne
hitro
Malvina
,
ne
malo
vzplašena
od
neprijaznega
,
celó
razžaljivega
sprejema
.
—
Za
Leopoldov
težki
prestopek
ne
smete
mene
dolžiti
,
še
manj
njegovega
nedolžnega
otroka
,
in
torej
je
nezasluženo
zaničevanje
,
katero
nama
izkazujete
,
kakor
je
nezaslužena
nesreča
,
katera
je
naju
vsled
njega
doletela
.
Da
resnico
govorim
,
svedoči
zapuščenost
,
v
kateri
naju
je
zapustil
.
Da
sem
jaz
bila
njegova
sokrivka
,
vzel
bi
me
bil
seboj
in
ne
puščal
me
tu
brez
podpore
,
brez
pomoči
.
—
Dobro
izmišljeno
,
če
tudi
malo
verjetno
,
poroga
se
starec
.
A
tudi
jaz
nisem
oni
bebec
,
za
katerega
me
vidva
najbrž
smatrata
,
da
ne
bi
vedel
,
da
beguncu
ni
menda
nobena
prtljaga
nadležnejša
in
nevarnejša
,
nego
če
seboj
vzame
ženo
in
otroka
.
Še-le
ko
bode
lopov
na
varnem
kraju
,
se
oglasi
in
ju
pokliče
k
sebi
.
A
ker
bi
denarna
pošiljatev
svojcem
lehko
postala
njemu
usodepolna
,
ker
bi
ovadila
njegovo
skrivališče
,
naj
pa
mej
tem
bogati
strijc
redi
njegovo
rodbino
.
He
,
ali
nisem
uganil
?
—
Pa
da
sta
res
verjela
,
da
vama
pojdem
na
limance
?
He
,
he
!
smejal
se
je
škodoželjno
,
in
da
bi
se
veselil
nad
njenim
porazom
,
obrne
se
proti
njej
in
jo
brez
zanimanja
pogleda
.
Nekaj
kakor
iznenadjenost
se
prikaže
pri
tem
na
njegovem
obrazu
.
O
nečakovi
ženi
ni
vedel
drugega
,
kakor
da
ni
modre
krvi
,
temveč
da
prihaja
iz
revne
neznatne
rodbine
,
in
to
je
ne
malo
pripomoglo
,
da
se
je
nečaka
,
ki
mu
je
itak
postajal
čem
dalje
nadležnejši
,
ker
je
od
njega
vedno
zahteval
denarno
podporo
,
popolnoma
odkrižal
.
Pričakoval
je
torej
videti
preprosto
,
vsakdanjo
,
telebasto
žensko
,
bedastega
ali
pohotnega
izraza
,
žensko
,
kakoršne
se
po
njegovem
mnenju
nahajajo
samo
med
prostaštvom
.
Kakó
veliko
je
bilo
torej
njegovo
začujenje
,
ko
je
zrl
v
nje
plemeniti
,
dovršeni
obraz
,
kakor
alabaster
čist
,
v
katerem
so
se
svetile
duhovite
milobne
oči
,
žareče
v
prozračni
bledobi
,
v
nje
ponosno
,
dasi
ponižno
obnašanje
in
pa
prisrčnost
združeno
z
globoko
bolestjo
,
s
katero
je
svojega
otroka
držala
objetega
.
Malvina
je
bila
v
tem
trenotju
res
bolj
podobna
žalujoči
prikazni
,
o
katerih
nam
basni
pripovedujejo
,
nego
bitju
iz
mesa
in
krvi
.
Kje
je
ta
lehkoživni
Leopold
iztaknil
ta
biser
?
je
bila
edina
misel
,
ki
se
je
starcu
vrinila
pri
tem
pogledu
,
in
še
bolj
upira
svoje
drobne
,
bodeče
oči
v
njo
.
—
Da
bi
jaz
kedaj
šla
za
svojim
možem
za
ponevercem
,
za
beguncem
,
za
brezsrčnikom
,
ki
je
ostavil
ženo
in
otroka
,
kakor
se
iznebimo
ponošenih
oblek
,
ker
zasedajo
v
omari
prostor
za
nove
in
boljše
?
zakliče
Malvina
zaničljivo
,
in
njene
moči
,
nekaj
trenotknov
onemogle
,
—
takó
jo
je
bilo
osupnilo
in
zadelo
hudobno
strijčevo
govorjenje
,
—
nenadoma
oživé
s
podvojeno
krepkostjo
.
—
Nikoli
ne
!
In
ko
bi
se
danes
povrnil
oproščen
svoje
kazni
,
z
očiščenim
imenom
,
bogat
in
čislan
,
ne
hotela
bi
enega
dne
preživeti
več
ž
njim
,
po
tem
,
kar
je
zakrivil
.
—
Glej
,
glej
si
,
kakó
dramatiški
doni
to
,
se
zasmeje
on
.
Ste
li
menda
kedaj
bila
gledališčna
igralka
?
In
ker
je
v
nje
klubovalnem
pogledu
čital
odgovor
,
nadaljuje
:
Ne
?
Potem
pa
nisem
krivo
sodil
,
ko
sem
vedno
trdil
,
da
ima
vsaka
ženska
nekaj
glumaškega
v
sebi
.
Malvina
zatrepeče
.
Raznovrstni
so
čuti
,
ki
v
tem
trenotju
razburjajo
nežnočutno
nje
dušo
.
Na
usta
jej
sili
rezek
odgovor
,
a
spomni
se
svojega
položaja
kot
prosilke
,
spomni
se
svoje
bede
in
bolnega
,
potrebnega
otroka
.
Prezira
torej
vstajajoči
srd
,
zaduši
ranjeni
ponos
,
uteši
žaljeno
čast
ter
reče
na
pol
z
očitajočim
,
na
pol
zdvojenim
glasom
:
Upala
sem
,
dobiti
v
vas
zaščitnika
,
a
ne
zasmehovalca
in
—
—
Res
,
zakaj
pa
ste
prav
za
prav
prišla
?
poseže
jej
on
radoveden
v
besedo
,
še
niste
povedala
,
kaj
bi
rada
.
—
Kaj
bi
rada
?
ponovi
Malvina
bridko
.
Ali
je
treba
pojasnila
?
Da
pomagate
otroku
svojega
nečaka
!
—
Glej
si
no
,
pozabil
sem
si
ogledati
to
važno
osebo
.
Uh
!
pa
komu
je
podobna
?
reče
zaničljivo
,
potem
ko
je
otroka
površno
pogledal
.
Takega
opičjega
obraza
ne
vem
da
bi
bil
videl
kedaj
v
našem
rodu
,
kar
sem
poznal
živih
in
kar
sem
videl
naslikanih
pradedov
svojih
.
—
Bodi
ali
ne
bodi
vašim
podoben
,
vendar
je
Leopoldov
otrok
,
odvrne
Malvina
pikro
.
Otrok
je
bolan
,
poleg
tega
trpí
pomanjkanje
,
zato
je
takó
shujšan
,
da
je
bolj
podoben
mrtvecu
nego
živemu
človeku
.
—
In
kaj
naj
bi
jaz
storil
za-nj
?
popraša
on
naivno
,
dasi
dobro
umeje
njene
besede
,
saj
nisem
zdravnik
,
da
bi
ga
lečil
.
—
Zanj
ničesar
neposredno
,
a
za
me
lehko
dosti
.
Preskrbite
mi
kako
trajno
delo
,
da
morem
njega
in
sebe
dostojno
preživljati
.
Vam
ne
bode
to
težko
.
Znani
ste
,
ugledni
ste
,
vaša
priporočba
ne
ostane
brezvspešna
.
—
Lep
obraz
in
delavne
roke
,
da
bi
se
to
strinjalo
?
norčuje
se
strijc
.
To
meni
pravite
;
saj
se
nisem
rodil
včeraj
.
—
Ako
vam
jaz
vzbujam
takó
malo
zaupanja
,
da
mi
nočete
iti
na
roko
,
pa
vsaj
otroka
,
ki
nosi
vaše
rodbinsko
imé
,
ki
je
kri
vaše
krvi
,
se
usmilite
,
prosi
ona
globoko
užaljena
vsled
njegovega
nedostojnega
vedenja
.
Vzemite
ga
k
sebi
,
denite
ga
v
sirotišče
,
določite
ž
njim
,
kar
se
vam
najbolje
zdi
.
Kakor
težko
bi
se
ločila
,
vendar
vse
rada
prenesem
,
samó
da
mi
ne
umre
gladú
.
—
Aha
,
iznebila
bi
se
ga
rada
!
Otrok
vam
je
na
potu
—
umevam
,
umevam
.
In
grdi
starec
jo
pogleda
pomenljivo
,
potem
pristavi
z
malovažnostjo
,
kakor
da
je
to
,
kar
jej
svetuje
,
čisto
naravno
:
Pa
pustite
ga
,
naj
umré
;
malo
škoda
za-nj
.
Otrok
sleparja
in
—
dekle
še
povrh
!
V
Malvini
vzkipita
jeza
in
sram
.
Ne
more
se
več
premagovati
.
Prepričala
se
je
tudi
,
da
od
brezsrčnega
in
podlega
človeka
,
kakor
je
on
,
bi
bilo
nespametno
pričakovati
pomoči
.
Čemú
torej
ga
štediti
?
Orožje
za
orožje
:
kakor
on
njo
,
takó
sme
ona
njega
žaliti
.
—
Otrok
sleparja
,
ponovi
torej
s
povzdignjenim
glasom
,
kakor
potrjujoča
njegovo
izjavo
,
in
ga
neustrašeno
pogleda
.
Od
kar
vas
,
gospod
,
poznam
,
ne
čudim
se
več
,
da
je
Leopold
poleg
drugih
nečastnih
lastnostij
,
katerih
je
imel
v
obilnosti
,
postal
tudi
slepar
.
Saj
je
vaš
nečak
,
in
po
njegovih
žilah
se
pretaka
torej
vaša
okužena
kri
!
Črez
možev
obraz
se
pri
tej
opazki
vlije
temna
rudečica
.
Očividno
je
bilo
,
da
ga
je
ona
zadela
,
a
on
noče
tega
pokazati
.
Sram
ga
je
,
ne
vé
,
ali
svojega
krutega
ravnanja
z
nesrečno
žensko
,
ali
njenega
očitanja
.
Neugodna
mu
postaja
njena
pričujočnost
;
čuti
,
da
nima
opraviti
z
navadno
žensko
in
da
je
najbolje
,
če
se
je
čim
preje
iznebi
.
Seže
torej
v
žep
,
potegne
iz
njega
listnico
ter
v
njej
nekaj
časa
prebira
.
Na
to
zloži
listek
ter
reče
s
pomirljivim
,
čisto
drugačnim
glasom
,
nego
je
govoril
doslej
:
—
Priznavam
,
da
imate
neko
pravico
,
obrniti
se
do
mene
v
svoji
stiski
.
In
ker
mi
je
zavest
,
da
je
rodbina
mojega
nečaka
beraška
,
jako
neprijetna
,
hočem
storiti
,
kar
smatram
kot
umestno
v
tej
zadevi
.
Vzemite
torej
to
le
—
in
jej
pomoli
zloženi
listek
—
ter
si
ž
njim
opomagajte
,
kakor
morete
.
Povem
vam
pa
,
da
je
to
prvi
in
zadnjikrat
,
da
se
brigam
za
vaše
okoljščine
,
in
ako
bi
se
še
kedaj
v
moji
hiši
oglasila
,
ne
vsprejmem
vas
več
!
Malvina
,
v
trdnem
prepričanju
,
da
jej
poda
kako
važno
listino
,
ki
naj
bi
jej
bila
v
zanesljivo
priporočbo
,
seže
hlastno
po
list
in
ga
brž
razvije
.
A
kakó
se
zavzame
,
ko
namesto
zaželene
priporočbe
zagleda
—
petdesetak
.
—
Kaj
naj
počnem
s
tem
denarjem
?
reče
ponosno
,
in
živi
plamen
jej
šine
po
bledem
obličju
.
Kako
dolgo
bi
ta
svota
mene
in
otroka
preskrbovala
?
A
kaj
potem
?
—
Rekel
sem
že
,
da
ga
porabite
,
kakor
se
vam
bolje
zdi
,
odvrne
starec
malomarno
,
toda
,
ponovim
vam
še
enkrat
:
štedite
ž
njim
,
ker
druge
podpore
od
mene
ne
dobite
!
—
Kakó
se
drznete
tako
grdo
me
opsovati
?
Mislite
li
,
da
sem
prišla
beračit
?
Pa
da
bi
sprejela
dar
z
očividnim
pogojem
,
da
ne
smem
druzega
prositi
?
Za
koga
me
imate
?
zakliče
ona
v
eno
sapo
,
zmečka
bankovec
v
pesti
,
da
je
postal
kepa
,
ter
mu
ga
srdito
vrže
pod
noge
.
Povedala
sem
vam
že
,
nadaljuje
težko
sopeča
,
da
sem
želela
vaše
pomoči
in
ne
vaše
miloščine
.
Ako
nimate
toliko
nežnočutnosti
in
dostojnosti
,
da
bi
vedeli
,
kakó
se
pomaga
bližnjemu
,
imam
ju
pa
zató
jaz
v
podvojeni
meri
.
Plemenito
je
vaše
imé
,
a
plemenito
ni
vaše
ravnanje
.
Rekši
se
obrne
in
zbeži
iz
sobe
.
V
veži
se
zadene
ob
slugo
,
ki
prestrašen
odskoči
,
ko
jo
zagleda
kakor
vihro
mimo
iti
.
Očividno
je
bilo
,
da
je
poslušal
pri
vratih
.
Brž
gre
za
njo
,
da
jo
spremlje
do
vhodnih
vrat
,
a
videvši
,
da
omahuje
z
životom
,
ponudi
jej
sočutno
stol
,
da
bi
se
prej
nekoliko
izpočila
.
Ona
se
niti
ne
ozré
na
ponujeni
stol
.
Odprite
,
brž
,
sili
v
njega
,
kot
da
jo
duši
v
zaprtem
prostoru
.
Sluga
posluša
,
a
ona
izgine
v
mrzlo
,
mokrotno
vreme
.
—
Ni
vedela
potem
ne
kedaj
ne
kako
je
prišla
domu
.
Mehanično
je
drvila
dalje
,
dasi
so
jo
noge
komaj
nosile
,
dasi
se
jej
je
pred
očmi
vrtelo
,
na
nič
druzega
misleča
,
nego
na
to
,
da
jej
otrok
ne
zleze
iz
oslabelih
rok
.
A
komaj
so
se
odprla
vrata
njenega
stanovanja
,
omahne
na
prvi
stol
,
in
da
ni
preplašena
gospodinja
o
pravem
času
prejela
otroka
,
bi
bil
ta
padel
na
kamenita
kuhinjska
tla
.
A
njena
telesna
in
duševna
onemoglost
je
trajala
samo
malo
trenotkov
.
Hudo
otroško
kašljanje
jo
oživi
,
pa
tudi
njo
samo
je
tresel
nenavadni
mraz
,
ki
jej
je
segal
do
kostij
.
Bog
nebeški
,
še
le
zdaj
zapazi
,
da
je
v
razburjenosti
odhitela
iz
zaklete
strijčeve
hiše
,
ne
da
bi
bila
seboj
vzela
ogrinjalo
.
Da
je
premočena
do
kože
,
zató
se
niti
ne
zmeni
,
a
z
grozo
jo
navdaja
misel
,
kakó
otrok
,
bolehni
otrok
,
prestane
hudo
prehlajenje
.
Nje
skrb
ni
bila
neutemeljena
.
Po
noči
oboli
dete
za
davico
.
—
Po
zdravnika
moramo
poslati
,
svetuje
gospodinja
.
—
Po
zdravnika
?
A
s
čem
naj
ga
plačam
?
ječi
Malvina
zdvojena
.
Ah
,
ko
bi
sedaj
imela
oni
petdesetak
!
—
Res
,
gospa
,
malce
preburno
in
nepremišljeno
ste
ravnala
.
Biti
v
največji
sili
,
pa
zavreči
petdesetak
,
ne
zdi
se
mi
modro
,
opomni
ženica
.
—
Ni
bilo
modro
,
ne
,
priznava
Malvina
v
solzah
se
topé
;
a
zakaj
mi
je
dal
Bog
toliko
samoljubja
?
Kje
je
oni
,
ki
bi
upogibal
hrbet
pod
bičem
,
ako
more
uiti
?
Dobra
ženka
ni
dalje
ugovarjala
.
Saj
,
kdo
vé
,
če
ne
bi
ona
enako
ravnala
v
sličnem
položaju
?
Poslala
je
ipak
po
zdravnika
,
saj
ni
,
da
bi
ga
že
danes
morali
plačati
;
in
če
ga
Malvina
ne
bode
mogla
,
v
božjem
imenu
,
ga
plača
pa
ona
.
In
zdravnik
,
še
predno
je
preiskal
otroka
,
je
poslal
Malvino
leč
.
V
dveh
dneh
je
bila
Malvina
zopet
po
koncu
,
a
otrok
je
bil
rešen
vseh
bolečin
sedanjih
in
bodočih
.
Davica
mu
je
kar
z
enim
mahom
prestrigla
rahlo
nit
življenja
.
Bil
je
to
bud
udarec
Malvininemu
srcu
.
Zdaj
še
le
je
prav
začutila
,
kaj
in
koliko
jej
je
bil
ta
otrok
v
njeni
zapuščenosti
.
Nekaj
dnij
je
živela
kakor
brezzavestna
vsega
,
kar
jo
je
obkroževalo
.
Imela
je
samo
čut
za
svojo
bolest
,
uzročeno
vsled
težke
izgube
ljubljenega
otroka
;
v
tej
bolesti
se
je
spajalo
in
ponavljalo
vse
,
kar
je
bila
prestala
zadnji
čas
.
Zdelo
se
jej
je
,
kakor
da
jej
duša
umira
,
takó
hude
so
bile
nje
bridkosti
.
Kolikokrat
se
je
potem
Malvina
v
poznejših
časih
,
spomnivši
se
onih
groznih
dnij
bolestij
,
skrbij
,
obupa
,
osamelosti
in
dušne
praznote
,
čudila
,
da
more
človek
toliko
prenesti
,
ne
da
bi
se
mu
pri
tem
zamoril
duh
,
ne
da
bi
mu
osivela
glava
.
Iz
dušne
otrpnelosti
jo
je
šele
vzdramilo
materino
pismo
,
katero
je
dobila
nekaj
dnij
po
smrti
otroka
.
Nič
veselega
jej
ni
mati
pisala
;
kar
jej
je
poročala
,
je
bilo
Malvini
celó
vir
novih
nemirov
in
razdražb
.
A
ta
nova
presunjenost
jej
je
razganjala
vsaj
nekoliko
moreče
misli
in
čustva
,
v
katera
se
je
bila
zakopala
.
Ali
si
čitala
,
takó
je
pisala
mati
,
kar
piše
več
časopisov
,
da
je
morje
pred
tednom
dnij
vrglo
na
hamburško
obalo
truplo
tujega
človeka
,
katerega
postava
,
starost
in
sploh
vsa
zunajnost
se
ujema
z
ono
tvojega
pobeglega
moža
?
Z
obraza
pohabljenega
moža
ni
bilo
moč
posneti
,
vsled
predolgega
bivanja
v
vodi
,
kake
podobnosti
z
nikomer
,
a
perilo
njegovo
je
nosilo
črke
,
strinjajoče
se
z
njegovim
imenom
,
in
v
njegovi
listnici
se
je
našla
med
drugimi
pismi
,
katera
so
vsa
pričala
,
da
je
utopljenec
Avstrijanec
,
še
prav
dobro
ohranjena
posetnica
z
imenom
tvojega
moža
.
Ta
novost
je
nas
vse
živo
presunila
,
kako
šele
tebe
!
Oče
je
storil
že
korake
,
da
bi
poizvedel
,
koliko
je
v
tej
vesti
resničnega
,
pa
saj
poznaš
njegovo
mlačno
postopanje
,
da
nismo
o
tej
stvari
modrejši
od
prej
.
Svetovala
bi
ti
,
da
ne
držiš
križem
rok
,
temveč
da
se
krepko
poprimeš
vsakoršnih
mogočnih
sredstev
.
—
Kdor
ima
denar
,
lehko
stori
;
naj
bolje
bode
,
če
se
daš
zastopati
po
veščem
odvetniku
—
da
prideš
čim
preje
do
gotovosti
.
Kakšna
sreča
za
te
,
ako
bi
spona
,
ki
te
še
veže
na-nj
,
bila
prerezana
!
Potem
bi
smela
upati
,
da
vidim
kedaj
svojo
Malvino
zopet
srečno
.
Veruj
meni
,
vsi
možje
niso
enaki
tvojemu
,
kakor
upam
,
sedaj
rajnkemu
Leopoldu
.
—
O
ti
zlato
materino
srcé
,
ki
nikoli
ne
neha
topiti
se
v
skrbeh
in
željah
za
blagor
svojega
otroka
,
zamrmra
Malvina
ginjena
.
Materina
gorka
ljubezen
jo
je
v
tem
trenotju
bolj
presunila
nego
možnost
moževe
smrti
.
Če
se
je
tudi
zgroževala
že
same
misli
,
da
bi
še
kedaj
srečala
soproga
v
življenju
,
ipak
ne
bi
mu
ona
nikoli
želela
smrti
,
da
bi
si
ž
njo
pridobila
svobodo
.
Da
bi
odslej
tavala
prosta
ali
vezana
z
zakonsko
vezjo
po
temnih
potih
svojega
,
kakor
je
bila
prepričana
,
za
vselej
zastrupljenega
življenja
,
brigalo
jo
je
malo
.
Bridke
izkušnje
njenega
kratkodobnega
nesrečnega
zakona
so
ugasnile
v
njej
vsako
hrepenenje
po
ljubezni
.
Užaljena
do
dna
svoje
čiste
duše
po
izkustvu
možke
krutosti
in
lehkomiselnosti
ne
bi
nikoli
več
hotela
iskati
sreče
v
novem
zakonu
,
čemu
torej
tekati
v
ta
in
uni
urad
poizvedovat
,
je-li
mož
res
mrtev
,
ter
sebi
vzročevati
razdražb
in
stroškov
,
ko
je
itak
bila
povsod
na
dolgu
vsled
bolezni
in
smrti
otroka
?
Vesela
je
bila
,
da
je
zopet
sprejeta
v
nekdanjo
delavnico
,
kar
jej
je
gospodinja
,
ki
je
sama
šla
prosit
za
svojo
zaščitnico
,
ravnokar
naznanila
.
Hoče
raje
marljivo
napenjati
pri
delu
svoje
moči
,
da
čim
preje
povrne
upnikom
,
ter
si
z
delom
omamljati
dušne
bridkosti
.
A
gospodinja
,
modra
,
izkušena
žena
,
ni
bila
istih
mislij
.
Vedela
je
,
kakšnim
nepričakovanja
pretvorbam
je
podvrženo
človeško
srcé
,
posebno
nežno
,
občutno
srce
mlade
ženske
.
Vedela
je
tudi
,
da
uzor
vseh
blagih
žensk
je
ljubezen
,
pa
da
bi
Malvina
,
to
plemenito
polnočutno
bitje
,
vztrajala
v
svoji
srčni
praznoti
?
Živo
jej
torej
prigovarja
,
naj
se
zanima
za
to
važno
novico
,
češ
,
kdové
,
čemú
jej
še
hasni
,
ako
izve
,
da
li
res
je
udova
ali
ne
.
In
Malvina
se
je
naposled
udala
.
Saj
negotovost
,
da
li
njen
mož
živi
ali
ne
,
je
bila
res
neprijetnejša
nego
je
mislila
od
začetka
.
In
kolikor
jej
čas
dopušča
,
obhaja
različne
urade
,
a
ker
so
jo
tam
odpravljali
vselej
s
suhoparnimi
razjasnili
,
oglasi
se
naposled
pismeno
pri
nemškem
konzulatu
,
da
bi
jej
ta
pripomogel
k
gotovosti
.
In
ta
jej
je
res
hodil
prijazno
na
roko
.
Toda
tudi
ta
trud
je
bil
brez
uspeha
.
Hamburško
oblastvo
,
do
katerega
se
je
bi
obrnil
,
je
pritrdilo
samó
ono
,
kar
so
bili
časopisi
o
tem
poročali
,
pa
če
je
dotični
utopljenec
bil
res
begunec
baron
Leopold
N.
,
kakor
se
je
sodilo
in
katerega
je
redarstvo
že
pol
leta
zastonj
iskalo
,
se
nikakor
ni
dalo
dokazati
.
In
Malvina
se
torej
ni
smela
smatrati
za
udovo
.
A
na
nekaj
druzega
jo
je
opozoril
blagosrčni
uradnik
,
ki
se
je
usmilil
takó
težko
izkušene
mlade
ženske
:
naj
opusti
moževo
imé
.
Vložila
je
ta
namen
prošnjo
in
bila
uslišana
.
Odslej
je
nosila
spet
svoje
dekliško
imé
,
in
zdelo
se
jej
je
,
da
jej
to
provzroča
mnogo
polajšanja
.
S
pridnostjo
svojih
rok
si
je
opomogla
kmalu
takó
,
da
ni
bila
pri
nikomer
več
na
dolgu
ter
je
pošteno
izhajala
.
A
to
delavno
,
enakomerno
,
neutrudno
življenje
ni
se
jej
več
dozdevalo
primerno
izobraženi
,
polnočutni
,
po
družbi
in
spremembi
vajeni
mladi
ženski
.
Nikoli
svitlega
žarka
,
nikoli
gorkega
utripljaja
,
niti
prijaznega
glasú
ali
blagodejnega
nasmeha
ni
bilo
v
njem
!
In
tako
naj
životari
odslej
do
konca
svojih
dnij
?
Ni
se
pritoževala
proti
nikomur
,
a
videlo
se
jej
je
,
kakó
se
premaguje
,
kakó
se
sili
privaditi
se
trdemu
,
njej
neprikladnemu
življenju
.
Gospodinja
jo
je
sočutno
opazovala
ter
majala
z
glavo
.
Odslej
je
ona
bila
zamišljena
in
malobesedna
,
kakor
bi
nekaj
premišljala
,
ter
se
često
uglabljala
v
zadnje
strani
časopisov
,
katerih
je
zdaj
vsak
dan
kupovala
,
česar
ni
storila
prej
nikdar
ali
redko
kedaj
.
Malvina
se
je
temu
zeló
čudila
,
a
ni
je
popraševala
za
uzrok
.
Nekega
večera
se
je
vračala
Malvina
nenavadno
utrujena
in
pobita
iz
delavnice
.
Dušne
muke
in
napori
so
se
jej
brali
raz
lic
,
ki
so
vedno
bolj
izgubivala
svežost
ter
dobivala
bolehen
izraz
.
Bila
je
ves
večer
tiha
,
kakor
v
se
utopljena
,
mej
tem
ko
se
je
gospodinja
zopet
odlikovala
po
prejšnji
prirojeni
živahnosti
.
Onega
v
zadnjem
času
običajnega
kupa
časopisov
ni
več
bilo
na
mizi
,
temveč
ena
sama
številka
,
v
katero
se
je
med
govorjenjem
vedno
ozirala
dobrodušna
gospodina
s
tiho
zadovoljnostjo
.
—
Kakó
ste
danes
vspehana
,
gospa
,
opazi
na
to
med
drugim
,
kakor
slučajno
;
delala
ste
preveč
.
—
Delo
je
in
bode
odslej
moj
edini
posel
,
odvrne
Malvina
,
in
lahni
vzdihljaj
se
jej
pri
tem
ukrade
iz
prs
.
—
Delo
je
sploh
vsakega
človeka
glavni
posel
,
a
vprašanje
je
,
kakšno
je
delo
,
s
katerim
se
kdo
bavi
!
Delo
se
razlikuje
od
dela
,
kakor
se
razlikujejo
ljudje
po
stanu
,
starosti
,
imetju
...
Vsakemu
svoje
!
Da
pa
vaše
sedanje
poslovanje
vam
ni
primerno
niti
vam
ne
prinaša
onega
blagoslova
,
ki
je
vsakega
dela
največje
plačilo
,
je
očividno
,
modruje
gospodinja
.
—
Ljubše
bi
mi
že
bilo
,
ko
bi
mogla
najti
delokrog
,
s
katerim
bi
se
bavil
tudi
duh
,
ne
samó
roka
,
n.
p.
kot
opraviteljica
ali
dopisateljica
kake
tvrdke
,
ali
kaj
podobnega
,
odgovorí
Malvina
;
pa
če
ni
mogoče
dobiti
takega
,
moram
biti
zadovoljna
,
da
sploh
imam
kako
delo
.
Da
bi
si
izbirala
in
čakala
ugodnejše
prilike
,
ne
morem
,
ker
moram
živeti
.
Morda
se
mi
pa
vendar
kedaj
posreči
,
naleteti
na
umestnejše
in
prijetnejše
poslovanje
nego
je
sedanje
.
—
Vi
imate
vedno
samo
delo
na
mislih
,
trdo
delo
rok
in
možgan
.
Kakor
da
se
ne
bi
dalo
po
stanu
pošteno
preživljati
tudi
brez
uprezanja
telesnih
močij
!
Vi
niste
rojena
za
delavko
;
vi
ste
rojena
gospá
.
Vaša
zunajnost
,
vaša
izobrazba
,
vaša
svojstva
,
vaše
mišljenje
,
vaše
čustovanje
in
kretanje
,
vse
izdaje
odlično
osebo
,
in
odlični
osebi
pristaje
odlično
ali
vsaj
častno
mesto
v
človeški
družbi
.
Bodite
lepo
tiha
,
pa
me
dalje
poslušajte
,
reče
ženica
nestrpno
,
ker
se
je
bala
,
da
izgubi
nit
svojega
dokazovanja
,
ako
se
pusti
motiti
od
Malvine
,
ki
jej
je
hotela
seči
v
besedo
.
Marsikatera
samoživeča
gospá
,
nadaljuje
potem
,
recimo
da
starikava
ali
bolehna
,
bi
se
smatrala
za
srečno
,
dobiti
takle
biser
,
kakor
ste
vi
,
za
svojo
družbenico
in
pomočnico
.
Vse
vaše
lastnosti
vas
kakor
nalašč
priporočajo
za
tak
poklic
.
Malvina
živo
zarudi
.
Ali
vsled
laskavih
gospodinjinih
besed
,
ali
pa
jo
je
takó
prijetno
iznenadila
nje
zapeljiva
in
,
kakor
se
jej
dozdeva
,
ne
baš
nespametna
misel
.
Da
,
ali
kdo
bi
me
priporočal
,
kdo
bi
se
v
tem
slučaju
za
me
potezal
?
popraša
naposled
.
Saj
veste
,
da
se
dandanes
brez
posebnih
priporočb
niti
za
eno
ped
ne
pride
naprej
.
—
Kaj
vam
treba
tujih
priporočb
?
Vaša
oseba
vam
bode
najboljše
priporočilo
!
Le
sem
poglejte
.
In
blaga
duša
,
vesela
,
da
se
Malvina
ne
ustavlja
njenemu
dobrohotnemu
nasvetu
,
kakor
se
je
bala
,
razprostré
brž
časopis
in
zmagonosno
kažoča
s
prstom
na
drobno
tiskani
oglas
zadnje
strani
lista
,
reče
:
Danes
se
ta
oglas
že
tretjikrat
objavlja
!
To
je
dobro
znamenje
.
Le
čitajte
ga
!
In
Malvina
čita
z
žarečimi
očmi
najprej
za
se
,
a
potem
,
kakor
da
se
hoče
prepričati
,
je
li
prav
čitala
in
umela
,
ponovi
še
enkrat
poluglasno
:
«
Vesela
,
priletna
,
samoživeča
gospa
,
bivajoča
na
svojem
posestvu
,
išče
družbenico
,
gospodično
ali
mlado
udovo
,
ki
naj
bi
bila
izobražena
,
odličnega
vedenja
,
vesele
naravi
in
prikupne
zunajnosti
.
Oglasiti
se
osebno
ali
pismeno
,
Grad
Rauhenstein
na
Tirolskem
,
pošta
:
Bolzan
.
»
—
Ah
,
to
ni
zame
,
vzklikne
na
to
Malvina
s
prevarjenim
glasom
.
—
In
zakaj
bi
ne
bilo
za
vas
?
se
začudi
gospodinja
vidno
prestrašena
.
Kakó
je
prežala
že
teden
dnij
,
da
bi
iztaknila
po
časopisih
kaj
ugodnega
za
njo
,
pa
da
bi
ves
nje
trud
bil
zastonj
,
vse
njeno
veselje
skaženo
?
V
odgovor
jej
pokaže
Malvina
besede
oglasa
:
«
vesele
naravi
»
.
Ah
,
takó
?
Vi
menite
,
ker
ste
zdaj
otožna
,
da
bodete
tudi
tedaj
,
kadar
