,jaz
sem
mislil
,
da
sem
najsmelejši
vojak
,
kar
nas
je
služilo
pod
grotovim
praporom
;
a
vidim
,
da
si
ti
smelejši
.
Na
tvoje
zdravje
!
Jaz
bodem
vedno
na
tvoji
strani
.
“
Kar
je
bil
pa
omenil
Ostrovrhar
o
kneginji
,
to
je
začelo
Vitovcu
hoditi
po
glavi
.
Branil
se
je
vzemirjajoči
misli
,
ki
ga
je
nadlegovala
noč
in
dan
.
Kolikorkrat
si
je
dejal
,
da
je
brezumna
,
tolikokrat
se
mu
je
po
robu
postavilo
vprašanje
:
zakaj
brezumna
?
In
ne
vede
si
je
začel
odgovarjati
na
to
vprašanje
in
preudarjati
,
ali
bi
bila
taka
zveza
res
nemožna
in
brezumna
.
Spominjal
se
je
nekako
nevoljen
preprostega
svojega
rodu
;
a
vrstiti
so
se
mu
začela
pred
očmi
dela
njegova
,
slavne
zmage
,
mnogobrojna
odlikovanja
,
visoka
dostojanstva
,
in
zadovoljno
se
je
tudi
domislil
bogastva
svojega
.
In
kneginja
?
Slavnega
rodu
seveda
in
vdova
mogočnega
moža
in
ponosna
.
A
slavnejši
rodovi
propadajo
in
iz
prahu
se
dvigajo
novi
.
Kaj
so
bili
pred
leti
Hunjadi
,
kaj
Podebradje
?
In
žena
—
kaj
je
?
Senca
svojega
moža
.
Zgine
mož
,
zgine
ugled
njegove
žene
.
Zlorad
je
premišljeval
,
v
kako
stisko
takoj
lehko
spravi
kneginjo
,
če
jej
odreče
pomoč
;
in
konec
premišljevanja
je
bil
,
da
ona
njega
bolj
potrebuje
nego
on
nje
,
baš
ker
je
tako
ponosna
,
in
da
bi
utegnila
marsikakega
predsodka
odreči
se
,
samo
da
ohrani
kneštvo
.
Zdaj
mu
pa
ni
šla
več
iz
glave
lepa
kneginja
.
O
koliko
bi
bil
dal
skopi
mož
,
da
bi
vedel
,
kako
bode
sprejela
snubitev
!
Prijazna
je
z
njim
zelo
,
kakor
še
prej
nikdar
ni
bila
.
A
kdo
razumeje
ženske
!
zdihnil
je
ubogi
Vitovec
;
in
prostodušni
bralec
si
misli
,
da
se
je
hrabri
junak
na
stare
dni
,
kakor
vse
kaže
,
nesrečno
zaljubil
,
in
ljubeznivo
bralko
jame
zanimati
ta
celjski
rohnè
;
pisatelj
pa
bi
lehko
vpletel
kratko
premišljevanje
o
silni
moči
ljubezni
,
ki
užene
tudi
modrega
moža
.
Oj
,
kako
bi
bila
neumestna
!
Kajti
treba
govoriti
resnico
in
povedati
,
da
je
imel
Vitovec
jako
malo
čuta
za
to
,
kar
je
lepega
na
svetu
,
in
da
mu
ni
bilo
čisto
nič
za
lepo
vdovo
;
a
imel
je
pred
očmi
,
kaj
bi
se
dalo
doseči
z
njeno
roko
,
in
sklenil
poskusiti
srečo
,
dasi
bi
šel
mnogo
rajši
v
boj
kakor
snubit
.
Vesti
se
je
jel
po
snubaški
.
Zaslužka
je
dajal
krojačem
in
klobučarjem
in
omislil
si
velikansko
zrcalo
.
Kneginjo
,
kateri
se
niti
sanjalo
ni
,
kaj
da
ima
Vitovec
v
mislih
,
obiskoval
je
mnogo
češče
,
in
menil
se
znjo
mnogo
izbornejše
.
Dobro
vedoč
,
s
čim
se
ljudje
najpreje
pridobe
,
preseneti
jo
necega
dne
z
dragocenim
darilom
.
Mnogo
boja
ga
je
stal
ta
velikodušni
sklep
,
in
skopost
njegovo
je
zmagalo
le
tipanje
,
da
bode
kmalu
vse
njegovo
.
Kneginja
pa
je
živo
zarudela
,
kajti
je
mislila
,
da
je
to
nekak
nežen
opomin
,
kaj
bi
bila
morala
ona
storiti
.
A
prekanjeni
Vitovec
si
je
tolmačil
to
njeno
rudečico
vse
drugače
in
mislil
si
v
svoji
robatosti
:
„
Ženske
so
ženske
.
“
Veselil
pa
se
je
svojega
uspeha
tem
bolj
,
ker
so
bile
na
tem
polji
to
prve
njegove
lavorike
;
branil
se
seveda
tudi
ni
,
ko
mu
je
kneginja
darilce
obilno
vrnila
.
Take
malenkosti
krepe
prijateljstvo
.
A
težka
naloga
še
ni
bila
rešena
,
trebalo
je
govoriti
naravnost
.
O
kolikokrat
je
bil
že
sklenil
Vitovec
,
da
danes
mora
odkriti
kneginji
svoje
želje
!
A
kader
jej
je
sedel
nasproti
in
ga
je
ona
gledala
tako
mirno
ter
tako
lehko
in
prosto
se
razgovarjala
z
njim
,
upadel
mu
je
pogum
.
Prizadeval
si
je
dopasti
jej
,
in
potrpežljivo
in
prijazno
je
poslušala
ona
njegove
ljubeznivosti
;
smejala
se
mu
je
le
na
tihem
;
v
greh
pa
tega
tudi
največjemu
nerodnežu
ne
šteje
nobena
ženska
.
Jel
je
napeljavati
govor
na
njeno
vdovstvo
in
omenjal
,
da
je
še
premlada
,
da
bi
dala
svetu
slovo
,
in
kolika
opora
bi
jej
bil
bas
v
teh
neprilikah
moder
in
pogumen
mož
;
a
budil
jej
je
le
spomin
na
ranjcega
grofa
in
vabil
jej
solze
v
oči
,
da
ni
bilo
več
možno
pametno
z
njo
govoriti
.
Ali
pa
se
mu
je
poredno
muzala
in
delala
se
,
kakor
da
ne
razumeje
njegovih
besed
;
a
da
Vitovec
S
tem
pogumnim
in
modrim
možem
samega
sebe
ponuja
,
to
jej
ni
še
prišlo
na
um
.
Tedaj
jo
je
ostavljal
Vitovec
razjarjen
nase
in
na
njo
in
z
nova
sklepal
,
da
bode
prihodnjič
izpregovoril
resno
besedo
.
In
Vitovec
je
bil
mož
beseda
.
Iz
mnozih
krajev
,
katere
so
bili
Vitovčovi
vojaki
pregovorili
po
svoje
,
bile
so
prišle
baš
deputacije
kneginji
objavljat
svojo
udanost
,
in
ona
je
bila
posebno
dobre
volje
,
ko
se
je
oglasil
praznični
snubec
.
Pričel
je
dolg
govor
.
A
jezno
so
se
jej
zabliskale
oči
,
ko
je
čula
prvo
odločno
besedo
,
in
srdito
se
je
krčila
mehka
ročica
.
„
Najrajša
bi
bila
govorniku
vrata
pokazala
;
a
sponmivši
se
svojega
položaja
,
premagala
se
je
in
nepotrpežljivo
čakala
konca
.
Odgovorila
je
hladno
,
da
zdaj
,
ko
ni
še
pol
leta
minilo
po
smrti
prvega
moža
,
ni
spodobno
misliti
že
na
možitev
.
„
Milostiva
kneginja
“
,
silil
je
oni
,
„
nenavadni
časi
zahtevajo
nenavadnih
sredstev
.
Vas
ljudstvo
čisla
in
ljubi
,
a
vendar
ga
ne
boste
sklicali
v
boj
,
ako
jaz
ne
izderem
meča
.
Premislite
,
koliko
sem
žrtvoval
jaz
,
odkar
se
za
Vas
potegujem
;
in
za
Boga
!
ni
mi
žal
.
A
ne
bode
dolgo
,
zastavil
bodem
življenje
in
zabliskalo
se
bode
nad
glavami
Vaših
sovragov
,
in
grom
se
bode
razlegel
po
vseh
širnih
deželah
,
koder
gospodujejo
Habsburžani
.
V
premnogih
jezikih
se
bodo
proklinjalo
moje
ime
;
Vi
pa
boste
obhajali
zmago
.
Da
želim
za
ves
ta
trud
prevelikega
plačila
,
to
dobro
vem
;
a
ne
namerite
mi
,
milostiva
vladarica
,
da
mi
razum
ni
mogel
toliko
obrzdati
srca
,
kolikor
bi
bilo
morebiti
Vam
ljubo
.
“
Ona
mu
jo
podala
roko
v
znamenje
,
da
mu
ne
zamerja
odkritosrčnosti
;
a
prosila
ga
je
,
naj
potrpi
,
da
zbere
svoje
misli
,
kajti
jo
je
bil
popolnoma
presenetil
.
S
tem
se
je
Vitovec
zadovoljil
in
veselil
se
,
da
je
s
prvim
korakom
opravljen
najtežji
del
.
Z
vso
prirojeno
trdovratnostjo
in
zvitostjo
jo
izvrševal
zdaj
svoj
naklep
.
Pošiljal
je
pisma
,
poslance
,
jezdil
sem
,
jezdil
tja
in
zadovoljno
gledal
,
kako
mu
gre
setev
v
klasje
.
Kneginjo
pa
je
pustil
nekaj
časa
pri
miru
,
da
premišljuje
njegovo
ponudbo
,
in
le
Ostrovrharju
je
razodel
svoj
korak
.
Ta
mu
je
takoj
čestital
kot
grofu
celjskemu
,
in
ko
je
Vitovec
na
videz
nekoliko
ugovarjal
,
češ
,
da
se
boji
,
da
bode
kneginja
odklonila
njegovo
snubitev
,
smejal
se
mu
je
prijatelj
na
ves
glas
in
trdil
,
da
ne
pozna
niti
ženskih
v
obče
niti
vdov
posebej
,
in
tudi
si
res
ni
mogel
misliti
Ostrovrhar
,
kaj
bi
imela
kneginja
proti
Vitovcu
,
ki
ni
le
hraber
in
postaven
junak
,
ampak
niti
ne
pije
in
ne
proklinja
kakor
mnogi
drugi
.
A
Vitovec
je
mrmral
,
da
imajo
ženske
svoje
muhe
.
In
ni
se
motil
.
Ko
je
bil
ostavil
po
snubitvi
kneginjo
,
ni
mogla
ona
več
brzdati
svoje
nejevolje
in
žalosti
.
Vrgla
se
je
na
posteljo
,
skrila
obraz
v
blazino
in
curkoma
so
jej
drle
solze
po
zarudelih
licih
.
Da
se
drzne
hlapec
njenega
soproga
s
tako
ponudbo
stopiti
jej
pred
oči
,
to
jej
je
najbolje
pokazalo
njeno
onemoglost
.
Zdaj
je
še
le
popolnoma
pregledala
sebičnost
Vitovčevo
.
Ne
zaradi
nje
,
tudi
ne
,
da
bi
se
maščeval
,
le
da
bi
z
njeno
pomočjo
zasedel
staroslavni
prestol
,
uskočil
je
na
njeno
stran
.
Razvidela
je
,
kako
nevarne
igre
se
je
lotila
,
in
spoznala
,
da
je
nova
zveza
dvorezen
nož
,
ki
bode
ranil
njo
samo
,
če
se
ne
varuje
.
Menila
je
,
da
ga
ona
izigrava
proti
cesarju
,
in
pokazalo
se
je
baš
narobe
.
Sama
častiželjna
in
prebrisana
,
dobro
je
razumela
prekanjeno
častihlepnost
Vitovčevo
in
neizrečeno
mu
jo
zamerila
;
kajti
nas
najmilejše
dirnejo
one
napake
našega
bližnjega
,
katere
imamo
sami
.
O
da
zavisi
vsa
njena
moč
od
dobre
volje
tega
hinavca
,
kateremu
si
ne
upa
potegniti
krinke
raz
obraz
!
Nič
več
se
ni
veselila
zvitih
svojih
načrtov
,
ko
jej
je
budila
tako
bridko
žalost
zavest
,
na
kako
nezanesljivem
temelji
sloni
njena
veljava
.
Prišlo
jej
je
na
misel
,
da
bi
se
pogodila
s
cesarjem
.
Jeza
na
Vitovca
je
zagovarjala
ta
svet
;
potem
bi
pač
lehko
kaznila
oblastneža
.
A
ko
je
jela
to
reč
natančneje
premišljevati
,
premislila
so
je
.
Saj
bi
koristilo
to
le
cesarju
,
in
na
tega
je
bila
skoro
tako
huda
kakor
na
Vitovca
.
Oj
nikar
ne
vprašati
jeze
za
svet
!
Cesar
gleda
le
na
svojo
korist
,
Vitovec
le
na
svojo
:
zakaj
bi
baš
ona
ozirala
se
na
kaj
druzega
!
Zdaj
velja
,
kdo
bode
zvitejši
.
Sklenila
je
niti
s
cesarjem
se
ne
spreti
popolnoma
,
niti
z
Vitovcem
;
a
skrbeti
,
da
se
ne
zbližata
in
počakati
ugodne
prilike
.
Kader
bodo
navalili
na
cesarja
premnogi
sovražniki
njegovi
,
takrat
se
bode
rad
pogodil
,
kakor
bode
ona
želela
.
„
ln
potem
se
zmenimo
z
Vitovcem
“
,
dejala
si
je
tiho
in
maščevalnost
jej
je
vnemala
oči
.
„
Tudi
jaz
znam
biti
sebična
.
O
Jan
Vitovec
,
prezgodaj
si
pokazal
,
kam
da
meriš
!
Ti
misliš
mene
porabiti
kot
orodje
;
a
glej
,
da
te
ne
porabim
jaz
in
odvrženi
,
kader
mi
bodeš
odveč
.
Klin
s
klinom
!
“
Nekako
jednake
misli
so
rojile
pa
tudi
Vitovcu
po
glavi
;
kajti
je
čutil
,
da
s
snubitvijo
kneginje
ni
bil
posebno
razveselil
.
„
Ta
ženska
“
,
dejal
je
,
a
rabil
robatejši
izraz
,
„
morda
res
misli
,
da
si
jaz
zaradi
njenih
črnih
oči
nakopavam
toliko
sitnosti
.
Boga
mi
!
sem
li
mlad
bedak
,
ki
za
vsakim
krilom
leta
!
Ne
,
milostiva
kneginja
,
dovolili
boste
,
da
se
jaz
tudi
nekoliko
nase
ozrem
.
Če
sem
toliko
dolgih
let
trudil
se
za
druge
,
zakaj
ne
bi
se
jedenkrat
sebe
domislil
?
Oh
,
Vi
mislite
,
da
boste
mene
zvili
in
porabili
proti
cesarju
,
kakor
psa
,
ki
ga
naščujete
na
medveda
.
Reči
Vam
moram
,
da
se
varate
,
milostiva
.
“
Sanjar
ni
bil
Vitovec
;
a
ko
so
mu
dohajala
od
vseh
strani
tako
ugodna
poročila
,
ni
se
mogel
ubraniti
prijetnim
mislim
,
da
bode
kmalu
gospodar
tam
,
kjer
je
bil
pred
kratkim
časom
sluga
ter
bode
kmalu
lehko
drugače
govoril
s
ponosno
vdovo
.
Premnogi
kraji
,
Rogatec
,
Planina
,
Krško
,
Ribnica
,
Radovljica
,
so
se
bili
izrekli
za
kneginjo
,
in
Vitovec
sam
jej
je
donašal
te
vesti
in
radovedno
čakal
,
kdaj
bode
kaj
omenila
o
njegovi
srčni
zadevi
.
Njo
pa
je
naudajala
čudna
mržnja
proti
sebičnemu
možu
,
in
laskanje
njegovo
,
ki
se
je
kazalo
zdaj
v
drugem
svitu
,
bilo
jej
je
mnogo
zoprnejše
od
prejšnje
odurnosti
.
A
krotila
je
svojo
strast
in
preprijazno
se
menila
z
njim
.
Le
o
snubitvi
je
molčala
,
kar
je
pa
Vitovca
jezilo
.
Treba
podrezati
,
mislil
si
je
in
vprašal
jo
,
če
je
že
preudarila
njegovo
ponudbo
.
Ona
se
je
izgovarjala
,
da
mora
še
žalovati
po
soprogu
,
in
zagotavljala
ga
svoje
naklonjenosti
z
vso
žensko
ljubeznivostjo
.
Njemu
se
je
dobro
zdelo
,
kader
mu
je
tako
govorila
;
a
ko
je
bil
sam
in
premislil
njene
besede
,
videl
je
,
da
mu
ni
obljubila
čisto
nič
,
in
prijemala
ga
je
nejevolja
.
„
Zvila
me
pa
ne
bo
!
“
trdil
si
je
razjarjen
.
Tudi
Ostrovrharju
se
ni
dopadala
ta
dolga
snubitev
.
„
Menda
vendar
ne
pričakuje
“
,
hudoval
se
je
,
da
jej
ti
podoknico
zagodeš
,
Vitovec
?
A
zagodi
jej
jedno
,
da
se
ne
bode
norčevala
s
teboj
,
in
trdo
jo
primi
:
da
ali
ne
!
kakor
je
zapisano
v
svetem
pismu
.
Dobrikanja
in
obeti
so
pa
samo
zanke
,
v
katere
nas
love
ženske
,
in
le
glej
,
Vitovec
,
da
ne
bodeš
goljufan
!
“
„
Ne
bodem
!
“
prisegal
si
je
Vitovec
na
tihem
in
vedno
silneje
nadlegoval
kneginjo
.
Ona
pa
mu
je
v
stiski
budila
upanje
,
a
izmišljevala
si
tisoč
izgovorov
obotavljanja
in
odlašanja
in
črtila
ga
tem
bolj
.
To
bil
je
vihar
,
to
bil
je
vihar
do
zora
vso
noč
,
in
bliskov
je
žar
,
in
gromov
je
vdar
razsajal
na
moč
.
S.
Gregorčič
.
Tako
je
napočil
usodepolni
dan
,
petek
29.
aprila
.
Na
vse
zgodaj
je
ostavil
Gregor
,
kateremu
skrivnost
ni
dala
miru
,
speče
tovariše
in
napotil
se
po
mestu
v
dvobarveni
suknji
in
s
pisano
čepico
na
glavi
,
da
ga
niti
Tajda
ne
bi
bila
spoznala
.
Postajal
je
s
citrami
pod
pázduho
zdaj
tu
,
zdaj
tam
,
šalil
se
z
meščani
in
skušal
zvedeti
,
kaj
mislijo
o
kneginji
,
kaj
o
cesarji
.
Spoznal
je
,
da
so
za
oba
,
in
da
bodo
stali
,
če
bode
treba
odločiti
se
,
na
močnejši
strani
.
Mešal
se
je
med
vojake
po
stražnicah
in
zapel
in
zacitral
kako
cesarsko
.
A
lepo
je
naletel
!
Tepli
bi
ga
kmalu
bili
,
in
vse
je
le
vpilo
,
naj
zapoje
o
Vitovci
ali
Ostrovrharji
.
Pregledal
je
ves
svoj
težavni
položaj
,
in
zadnje
upanje
je
bilo
,
da
pride
sam
do
cesarja
.
In
zagledal
ga
je
,
baš
ko
je
šel
ta
v
cerkev
;
a
na
jedni
strani
mu
je
koračil
širokopleči
Vitovec
,
na
drugi
orjaški
Ostrovrhar
in
krog
premnogo
vojakov
.
Gregor
je
planil
proti
cerkvi
in
ril
se
z
vso
močjo
skozi
množico
,
da
se
je
preril
do
spremstva
;
a
tu
sta
ga
zgrabila
dva
vojaka
in
potisnila
ga
nazaj
,
in
množica
je
godrnjala
o
predrznosti
glumaški
,
in
marsikatera
pest
se
je
dvignila
proti
njemu
.
Bridkost
mu
je
stiskala
srce
,
ko
je
videl
,
kako
blizu
je
cesarju
,
a
kako
daleč
od
njega
.
Ali
naj
bi
zavpil
,
da
naj
se
varuje
izdajalcev
?
A
kaj
bi
pomagalo
to
cesarju
,
obdanemu
od
toliko
sovražnikov
!
Saj
bi
ne
prišel
do
njega
glas
,
zadušen
v
njegovi
krvi
!
Žalosten
se
je
vrnil
Gregor
k
novim
svojim
tovarišem
.
Poskusili
so
še
jedenkrat
svoje
igre
in
šli
na
določeni
kraj
.
Kmalu
je
bila
tolpa
ljudstva
zbranega
pred
priprostim
odrom
.
Z
mnogovrstnimi
glumarstvi
je
zabaval
gledalce
,
z
malim
zadovoljne
,
poglavar
,
ženski
sta
plesali
in
skakali
,
Gregor
pa
je
pel
in
igral
s
svojimi
drugovi
in
željno
pogledoval
proti
dvorcu
,
kdaj
jih
bodo
poklicali
pred
veliko
gospodo
.
Potekala
je
ura
za
uro
.
Solnce
je
jelo
pripekati
,
in
ljudje
so
se
ozirali
proti
zahodu
,
kjer
so
se
zbirali
hudourni
oblaki
.
„
Naj
zagrmi
!
“
dejal
je
marsikateri
.
„
Imeli
bodemo
dobro
vinsko
letino
.
“
Največ
pa
so
se
menili
o
političnih
rečeh
in
popraševali
,
kaj
je
novega
v
knežjem
dvorci
.
Kader
se
je
prikazal
kak
dostojanstvenik
,
pozdravljali
so
spoštljivo
,
lovili
besede
in
tolmačili
jih
po
svoje
.
Vse
je
bilo
nezaupljivo
in
zbegano
.
Radi
bi
se
v
miru
pokorili
prijaznemu
cesarju
,
neradi
zopet
odpovedali
se
velikim
prednostim
in
koristim
,
katere
je
donašala
mestu
samostojnost
grofije
.
Krajevno
domoljubje
je
bilo
takrat
mnogo
bolj
razvito
nego
dandanes
;
in
bolela
jih
je
zavest
,
da
zgubi
Celje
kmalu
svojo
veljavo
in
zaostane
za
Gradcem
in
Ljubljano
.
Prišlo
je
poludne
.
Pri
tolikih
skrbeh
ni
dišalo
Gregorju
skromno
kosilo
,
presedalo
mu
je
laskanje
igralk
in
pohvala
načelnika
,
ki
je
zadovoljen
prešteval
prejemke
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
vse
že
zgubljeno
,
vse
že
prepozno
.
Dosledno
ga
preganja
nesreča
!
Težko
je
čakal
,
da
bi
zopet
šli
pod
knežji
dvorec
,
in
kakor
nesvesten
korakal
za
tovariši
.
Prišla
je
vest
,
da
bode
imela
gospoda
pred
mestom
turnir
ali
viteške
igre
,
in
podrla
poslednje
njegovo
upanje
.
Sklenil
je
v
obupnosti
,
da
se
vrže
pred
cesarjevega
konja
;
tako
bode
obrnil
pozornost
njegovo
nase
in
ga
posvaril
.
Zdaj
so
se
odprla
grajska
vrata
,
in
prijezdila
sta
na
okrašenih
konjih
dva
trobca
,
in
Gregorju
je
tolklo
srce
,
da
je
hotelo
počiti
.
A
v
tem
trenotji
je
otlo
zagrmelo
,
solnce
je
zakril
črn
oblak
,
in
padati
so
jele
debele
kaplje
.
Iz
dvorca
se
je
čulo
živo
razgovarjanje
in
žvenket
orožja
.
Trobca
sta
obrnila
konja
in
čakala
,
in
kmalu
je
prišlo
povelje
,
da
ne
bode
napovedane
igre
.
Igralci
so
baš
pospravljali
pred
dežem
svoje
reči
,
ko
pride
dvorni
sel
in
jim
ukaže
,
da
pridejo
igrat
pred
gospodo
.
Vnela
se
je
zopet
v
Gregorjevi
duši
iskra
upanja
,
ki
tli
do
smrti
tudi
v
najrevnejšem
srci
.
Knežjemu
dvorcu
nasproti
je
stala
hiša
Vitovčeva
.
Po
sobi
v
prvem
nadstopji
je
hodil
gospodar
zamišljen
sem
ter
tja
.
Pri
mizi
mu
je
sedel
prijatelj
,
Jošt
Soteski
,
in
odgovarjal
na
redka
vprašanja
,
ki
so
se
mu
stavila
.
„
Straže
pomnožene
?
“
vpraša
Vitovec
.
„
Potrojene
.
In
ukazano
jim
je
,
po
večernicah
nobenega
cesarskih
ne
pustiti
več
v
mesto
.
Katero
gaslo
se
da
vojakom
nocoj
?
“
„
Geslo
naj
dá
cesar
“
,
odgovoril
je
Vitovec
,
in
porogljiv
smeh
mu
je
zaigral
krog
ust
.
„
In
koliko
jih
je
iz
gradu
pri
cesarji
?
“
vpraša
zopet
.
„
Samo
poglavar
Hohemwart
.
“
Premotil
ja
je
brzi
sel
z
važnim
poročilom
,
da
stoji
četa
okloptnikov
v
gozdiči
pred
mestom
.
„
Ali
vas
je
kdo
opazil
?
“
vpraša
Vitovec
.
„
Menimo
,
da
ne
“
,
odgovoril
je
vojak
.
„
Dva
konjika
sta
nam
prijezdila
naproti
;
prestregli
smo
ja
in
ujeli
.
“
„
Dobro
“
,
dejal
je
Vitovec
,
in
Jošt
se
je
vzdignil
,
da
izvrši
,
kar
sta
bila
ukrenila
.
Zopet
je
premeril
Vitovec
parkrat
sobo
in
obstal
pri
oknu
obrnjenem
proti
dvorcu
,
kjer
je
stanoval
cesar
.
Jaro
se
je
nasmejal
.
„
Nič
se
mu
še
ne
sanja
“
,
dejal
si
je
na
tihem
.
„
Nocoj
bodeš
še
v
mojih
rokah
,
in
jutri
se
bodemo
drugej
in
drugače
dogovarjali
,
in
za
ošabnost
svojih
slug
trpel
bodeš
ti
!
“
Prišlo
mu
je
zopet
na
um
,
kako
so
ravnali
z
njim
cesarski
svetovalci
,
in
v
togoti
se
je
stisnila
pest
;
a
ko
se
je
domislil
,
kako
se
bode
maščeval
,
razvedrilo
se
mu
je
lice
.
„
Nestrahovan
me
še
nikdo
ni
razžalil
“
,
dejal
si
je
moško
.
Počasi
so
mu
potekale
ure
;
a
previden
ni
hotel
pospešiti
svojega
naklepa
,
da
mu
v
zadnjem
trenotji
ne
izpodleti
.
Kako
gladko
mu
je
teklo
vse
dotlej
!
Nikakih
ovir
ni
bilo
treba
premagovati
;
nikake
zapreke
ga
niso
silile
prenarejati
prvotnega
načrta
!
Skoro
se
je
bal
sam
svoje
sreče
.
Kaj
,
če
se
mu
skuja
na
vse
zadnje
!
Zatemnila
mu
je
obraz
neprijetna
misel
;
a
ni
se
jej
udajal
;
postavil
je
rajši
,
da
se
mu
posreči
.
Kaj
potem
?
Zazibala
ga
je
domišljija
v
prijetno
sanjarenje
,
a
streznil
se
je
kmalu
in
domislil
se
sitnega
pogoja
,
če
bode
kneginja
pri
volji
.
Oj
ti
nesrečni
pogoj
!
Zaklel
je
Vitovec
po
vojaški
in
pridružil
se
neštetim
tisočem
moških
,
ki
se
hudujejo
na
ženski
rod
.
„
Delje
se
ne
dam
voditi
za
nos
“
,
sklenil
je
,
„
in
predno
pade
kocka
,
mora
se
ona
odločiti
.
“
Oblekel
se
je
v
najlepšo
obleko
,
pogladil
si
pred
zrcalom
lase
,
opasal
si
meč
z
dragocenim
ročem
,
darilo
ranjcega
grofa
,
in
napotil
se
v
dvorec
.
Desno
krilo
grofove
palače
je
bilo
odkazano
cesarju
in
njegovim
svetovalcem
,
v
levem
je
stanovala
kneginja
.
Sedela
je
baš
v
najljubši
svoji
sobici
in
z
zlatom
vezla
širok
svilen
pas
.
Pomladansko
je
bilo
vse
okrog
nje
;
sobica
polna
redkih
cvetic
,
ki
so
razširjale
prijeten
duh
,
in
skoz
odprto
okno
je
sililo
iz
vrta
mlado
cvetje
.
Cesto
je
obrnila
oko
od
finega
dela
in
pogledala
tja
v
brezmejno
daljavo
in
zamislila
se
.
Videlo
se
je
lepemu
obrazu
,
da
so
misli
otožne
.
Hišna
jej
naznani
,
da
želi
Vitovec
govoriti
z
njo
.
Zadrhtela
je
kneginja
pri
tem
imenu
in
zarudela
od
nevolje
;
hišni
pa
je
rekla
,
naj
ga
privede
.
Vstopil
je
Vitovec
s
prijaznim
smehom
na
ustih
nizko
se
poklanjajoč
.
Poljubil
jej
je
roko
in
sedel
jej
nasproti
,
in
ker
se
je
čutil
že
nekako
domačega
,
pohvalil
jo
,
kako
je
pridna
,
in
vprašal
,
kdo
je
srečni
vitez
,
ki
mu
veze
tak
lep
pas
.
„
To
je
hraber
junak
,
katerega
čislam
nad
vse
druge
“
,
odgovorila
je
ona
in
lokavo
ga
pogledala
.
„
A
ta
hrabri
junak
“
,
dejal
je
Vitovec
nasmehnivši
se
,
„
jako
težko
čaka
one
besede
,
ki
bi
mu
spolnila
vročo
željo
.
“
„
Če
le
komu
“
,
dejala
je
ona
prijazno
,
„
spolnim
jo
njemu
.
“
„
A
kako
veselje
imate
vendar
,
milostiva
,
da
ga
mučite
s
praznimi
obeti
in
odlašate
odlok
od
dne
do
dne
.
“
„
Kakor
Penelopa
.
Kaj
ne
,
gospod
Vitovec
?
“
smejala
se
je
ona
.
„
Da
,
kakor
Penelopa
;
dokler
ni
pogubila
snubačev
.
A
Penelopa
je
imela
živega
moža
;
komu
pa
hranite
Vi
zvestobo
?
“
Ona
se
je
smejala
njegovi
nestrpnosti
in
opominjala
ga
,
da
mora
prej
skazati
ljubimsko
stanovitnost
.
Vitovcu
pa
se
je
tako
govoričenje
neizrečeno
bedasto
zdelo
,
in
jel
jo
je
nadlegovati
,
naj
vendar
reče
ne
ali
da
in
določi
dan
poroke
,
bodi
že
prej
ali
pozneje
.
Ona
je
menila
,
da
,
predno
leto
ne
mine
,
ni
misliti
na
možitev
,
in
mu
rahlo
očitala
brezozirnost
njegovo
.
A
on
se
ni
dal
umiriti
in
rotil
se
,
da
je
ne
ostavi
,
predno
ne
izreče
odločilne
besede
.
„
Po
Vašem
odgovoru
se
hočem
ravnati
“
,
dejal
je
živahno
,
„
kajti
se
vsako
trenotje
še
lehko
pogodim
s
cesarjem
.
“
„
Ali
se
niste
že
pogodili
?
“
vprašala
je
ona
hudobno
.
„
Jaz
sem
mislila
,
da
se
le
jaz
še
pogajam
.
“
„
Vi
me
nočete
razumeti
,
milostiva
“
,
dejal
je
oni
osorno
.
„
Da
,
zares
,
tudi
Vi
se
lehko
pogodite
;
a
ostaviti
boste
morali
Celje
,
odpovedati
se
knestvu
in
na
samotnem
gradu
preživeti
neslavno
starost
.
Ali
se
Vam
dopada
ta
pogled
v
bodočnost
?
“
Ona
je
zdihnila
,
Vitovec
pa
jej
je
dokazoval
,
da
bode
prisiljena
sprejeti
kakoršno
koli
pogodbo
,
ako
jej
on
odreče
podporo
ali
celo
prestopi
na
cesarjevo
stran
.
„
ln
menite
,
da
Vas
bode
cesar
tudi
imenoval
glavnega
poveljnika
?
“
omenila
je
ona
.
„
On
ima
dragih
svetovalcev
;
in
kar
Vi
meni
prerokujete
,
vse
to
utegne
zadeti
tudi
Vas
“
.
„
Možno
“
,
zmignil
je
oni
z
rameni
.
„
Baš
zaradi
tega
je
najbolje
,
da
ostanete
Vi
moja
zaveznica
in
jaz
Vaš
zaveznik
“
.
„
Dobro
srečo
!
“
vskliknila
je
ona
in
podala
mu
roko
.
„
Da
bi
ostala
trdna
najina
zveza
!
“
On
je
zadržal
njeno
roko
in
jel
jo
nagovarjati
,
naj
izreče
važno
besedo
;
ona
pa
je
spretno
napeljala
pogovor
zopet
na
politično
polje
in
popraševala
ga
,
na
videz
v
velikih
skrbeh
,
po
vsakdanjih
malenkostih
,
da
se
je
Vitovec
jezil
nad
dvoježičnostjo
žensko
trudeč
se
spraviti
pomenek
zopet
v
pravi
tir
.
V
veliki
dvorani
desnega
krila
pa
je
sedel
cesar
za
mizo
med
dvornim
kapelanom
Žigo
Lambergarjem
in
zastopnikom
kneginje
,
Ostrovrharjem
,
poleg
tega
pa
grajski
poveljnik
,
Eberhard
Hohenwart
.
Cesar
je
bil
boljše
volje
kakor
prošle
dni
;
kajti
so
se
pogajanja
bližala
koncu
,
in
svetovalci
so
čakali
le
še
priorja
gornjegrajskega
,
da
z
njimi
podpiše
pogodbo
.
Ker
je
bilo
vreme
neugodno
,
izostal
je
bil
sprehod
in
veselica
pod
milim
nebom
;
na
drugem
konci
dvorane
pa
je
stal
oder
,
kjer
so
se
skazovali
naši
igralci
.
Z
veseljem
je
bil
zapazil
Gregor
Lambergarja
;
in
ko
so
tovariši
predstavljali
priprosto
igro
,
kakor
so
tedaj
ugajale
skromnemu
ukusu
,
skušal
se
je
približati
dvornemu
kapelanu
in
dajal
mu
znamenja
;
a
sluge
so
ga
podili
nazaj
na
svoj
kraj
in
smejali
se
mu
,
ko
jih
je
prosil
,
naj
ga
puste
do
dvornega
kapelana
.
Gregor
jim
ni
dal
miru
,
obrnil
se
zdaj
do
tega
,
zdaj
do
onega
,
naj
sporoči
gospodu
Lambergarju
,
da
mu
ima
povedati
nekaj
sila
važnega
.
Naposled
se
ga
jeden
usmili
.
A
dvorni
kapelan
se
je
sramoval
tacega
znanja
in
nekoliko
v
zadregi
menil
,
da
bode
glumačeva
novica
že
še
počakala
do
večera
.
Proseče
je
upiral
vanj
Gregor
oči
;
a
oni
tega
ni
zapazil
ali
ni
hotel
zapaziti
,
dokler
ni
prišla
vrsta
na
Gregorja
,
da
zapoje
.
Poslušalcem
se
je
njegov
glas
tako
dopadel
,
da
so
ga
klicali
bliže
in
ukazovali
mu
,
naj
zapoje
še
to
in
ono
romanco
in
napitnico
,
in
jel
se
je
zanimati
zanj
tudi
Lambergar
.
Zunaj
pa
je
pljuskal
dež
,
in
zdaj
pa
zdaj
se
je
žabliskalo
in
zagrmelo
zategnjeno
,
in
zgodnji
mrak
je
legel
na
mokro
zemljo
.
Prazne
so
bile
ceste
in
ulice
.
Ako
bi
bil
pa
cerkovnik
,
ki
je
pri
farni
cerkvi
zvonil
hudi
uri
,
zlezel
gori
do
najvišjih
lin
,
morebiti
bi
bil
videl
,
kako
se
tolpe
vojakov
previdno
bližajo
mestu
od
treh
strani
in
je
obdajajo
polagoma
krog
in
krog
.
Vitovčevemu
povelju
pokorni
so
prihiteli
ne
vedé
,
zakaj
jih
je
klical
.
Oddelek
za
oddelkom
se
spušča
v
mesto
in
zbuja
pusto
sumnjo
temu
in
onemu
miroljubnemu
poštenjaku
,
ki
hiti
zapirat
hišna
vrata
.
Le
cesarski
svetovalci
,
katere
gosti
v
svoji
hiši
doktor
Lenart
,
ne
slutijo
ničesar
.
Zadovoljen
je
poslušal
cesar
našega
Gregorja
,
ki
je
obupal
od
bridkosti
,
da
ga
Lambergar
ne
spozna
niti
noče
govoriti
z
njim
.
Še
lovsko
pesem
naj
zapoje
,
menil
je
cesar
,
in
Gregor
uverjen
,
da
je
to
zadnja
prilika
,
ko
more
posvariti
prezaupljivega
cesarja
,
povzdignil
je
glas
in
zapel
:
Brzi
jelen
obleži
v
slani
tam
srebrni
,
in
na
mah
zbero
v
gosti
se
vranovi
črni
.
Krog
se
prepeljavajo
,
zoprno
deró
se
.
Rop
si
razsekavajo
na
debele
kose
.
A
nad
njimi
zakroži
sokol
sivokrili
,
prestraše
razbojniki
se
za
plen
obili
.
„
Neumna
pesem
“
,
zarenčal
je
Ostrovrhar
,
ki
je
bil
že
nekoliko
pil
.
Cesarju
se
je
dopadla
;
Lamborgarju
pa
so
šinile
grozne
misli
v
glavo
.
Prebledel
je
;
in
tresla
se
mu
je
roka
,
ki
je
nesla
požir
vina
k
ustom
.
Bliskoma
se
je
spomnil
svarjenj
svojega
brata
,
spomnil
,
da
je
hotel
pevec
z
njim
govoriti
,
spoznal
,
zakaj
vedno
vanj
upira
svoje
oči
,
in
obraz
in
glas
,
vse
se
mu
je
zdelo
tako
znano
,
le
domisliti
se
ni
mogel
,
kje
je
videl
tega
človeka
.
Pevec
pa
je
nadaljeval
:
Že
si
namigavajo
stopajoč
oprezno
,
s
kljuni
pobrskavajo
in
golče
si
jezno
:
»
Bratje
!
sokola
nocoj
v
gnezdo
si
zvabimo
.
Ga
prijazno
med
seboj
do
noči
gostimo
.
Ko
zadremlje
brez
skrbi
.
srčno
ga
obsujmo
;
Da
nas
več
ne
preplaši
,
mu
oči
izkljujmo
!
«
„
Molči
,
prokleti
pevec
!
“
zavpil
je
Ostrovrhar
in
hotel
vreči
mu
težko
kupo
v
glavo
;
a
domislil
se
je
o
pravem
času
,
pri
kaki
mizi
da
sedi
.
Cesarja
pa
so
jele
obhajati
čudne
slutnje
,
in
ko
je
odpel
pevec
kitico
:
Sivi
sokol
,
oj
varuj
si
svobode
zlate
!
Razpni
krila
in
odpluj
izmed
črne
jate
!
Zganil
se
je
,
v
svesti
si
,
da
je
prevarjen
.
Ohranil
je
vso
svojo
mirnost
,
kajti
je
zaupal
v
Boga
,
vedel
pa
tudi
,
da
mu
strah
ne
more
pomoči
.
Lambergar
,
ki
je
bil
že
zbral
svoje
misli
,
skoči
po
konci
meneč
,
da
tudi
njemu
pesem
ne
ugaja
,
a
da
hoče
vendar
obdariti
pevca
,
ki
naj
zapoje
potem
kako
veselejšo
.
Poklical
ga
je
v
stransko
sobico
in
med
vrati
že
ga
vprašal
,
kdo
da
je
.
Gregor
mu
je
hitro
razložil
,
odkod
je
prišel
,
in
v
kaki
nevarnosti
je
cesar
.
Lambergar
mu
je
ukazal
,
naj
se
vrne
v
dvorano
pet
;
kaj
ima
na
dalje
storiti
,
bode
mu
on
povedal
.
Takoj
je
imel
načrt
gotov
in
preudarjal
tako
:
„
Če
je
grajski
poveljnik
Hohenwart
na
Vitovčevi
strani
,
potem
je
rešitev
nemožna
;
kajti
je
vse
mesto
v
rokah
Vitovčevih
vojakov
;
če
pa
je
Hohemwart
,
ki
je
prisegel
cesarju
zvestobo
,
v
resnici
zvest
,
morebiti
se
vendar
kako
rešimo
“
.
Ko
je
pevec
zabaval
cesarja
in
vznemirjenega
Ostrovrharja
,
pomignil
je
Lambergar
Hohenwartu
k
sebi
v
sobico
.
Molče
mu
je
gledal
par
trenotij
v
oči
,
kakor
bi
hoter
iz
njih
brati
njegovo
mišljenje
.
„
Poklicali
ste
me
“
,
dejal
je
oni
nepotrpežljiv
.
„
Tiho
,
tiho
,
gospod
Hohemwart
!
“
miril
je
oni
.
„
Poklical
sem
Vas
,
da
Vas
vprašam
,
če
stojite
Vi
na
strani
cesarjevi
“
.
Onemu
pa
so
se
zježile
obrvi
,
in
siv
plamen
je
šinil
iz
temnega
očesa
.
A
Žiga
ni
povesil
oči
;
junaška
kri
je
plala
tudi
po
njegovih
žilah
;
ampak
razveselil
se
je
,
da
je
razjezil
Hohenwarta
s
svojim
dvomom
.
„
Ali
ste
za
cesarja
?
“
vpraša
ga
iz
nova
.
„
Po
kaki
pravici
dvojite
Vi
o
moji
zvestobi
!
“
vskliknil
je
oni
in
obrnil
se
,
da
odide
.
A
Lambergar
ga
ustavi
.
„
Stojte
,
dragi
Hohenwart
!
“
miril
ga
je
in
zgrabil
z
obema
rokama
za
desnico
.
„
Nikakor
Vas
nočem
žaliti
,
a
danes
je
zvestoba
redka
,
in
nemara
bo
še
kdo
nocoj
zanjo
glavo
dal
“
.
„
Jaz
,
če
treba
,
častiti
gospod
“
,
ponese
se
Hohenwart
.
„
Prisegel
sem
cesarju
,
in
kakor
sem
zvesto
služil
celjskim
grofom
,
tako
ne
daj
Bog
doživeti
niti
meni
niti
potomcem
mojim
tistega
dne
,
ko
bi
jim
omahnila
zvestoba
do
cesarja
“
.
„
Vrlo
dobro
,
gospod
Hohenwart
!
Zdaj
pa
mene
čujte
!
“
dejal
je
oni
in
vlekel
ga
k
oknu
in
razodel
mu
ves
naklep
Vitovčev
.
Strme
je
poslušal
Hohemvart
novico
,
in
krčevito
mu
je
stiskala
desnica
mečev
roč.
„
Torej
Vi
ste
z
nami
tudi
proti
Vitovcu
in
njegovi
vojski
?
“
povzel
je
zopet
kapelan
.
„
Proti
vsem
vragom
,
kar
jih
je
v
peklu
“
,
odvrnil
je
oni
.
„
A
zdaj
brž
na
delo
,
dokler
je
še
čas
.
V
gradu
je
dvesto
cesarskih
konjikov
in
pedeset
mojih
.
Dobri
vojaki
so
,
in
da
se
z
njimi
tudi
proti
premoči
kaj
opraviti
;
in
če
mi
jih
pobije
Vitovec
tudi
sto
,
se
bodemo
branili
grad
.
Kajti
,
častiti
gospod
,
na
planem
se
ne
moremo
poskusiti
z
Vitovcem
,
in
treba
bo
cesarju
bežati
v
grad
,
ne
v
Gradec
“
.
„
V
grad
,
ne
v
Gradec
,
bonum
omen
,
gospod
Hohenwart
!
“
nasmehnil
se
je
oni
.
„
Na
to
grem
jaz
pripravljat
vladarja
“
.
„
In
jaz
v
grad
,
da
ukrenem
,
kar
je
potrebnega
“
,
dejal
je
Hohenwart
in
hitel
iz
dvora
.
Cesar
je
bil
med
tem
odslovil
igralce
in
zadržal
le
Gregorja
na
migljej
Lambergarjev
.
Ostrovrhar
ju
se
je
jako
sumno
zdelo
vse
to
početje
,
in
sklenil
je
sporočiti
vse
Vitovcu
.
Ostavil
je
dvorano
,
da
poišče
prijatelja
.
Tega
ni
dobil
,
srečal
ga
je
pa
Jošt
Soteski
,
in
ko
mu
odkrije
Ostrovrhar
,
česa
se
boji
,
potolaži
ga
oni
,
češ
,
da
zdaj
naj
cesar
ve
ali
ne
,
prepozno
je
,
da
bi
se
rešil
,
ko
je
po
mestu
in
v
okolici
že
razpostavljenih
do
dve
tisoč
vojakov
.
„
A
jaz
grem
do
cesarja
“
,
pristavil
je
porogljivo
,
„
da
izda
gaslo
za
nocojšnjo
noč
“
.
S
tem
se
je
Ostrovrhar
umiril
,
in
vstopila
sta
v
dvorano
,
kjer
sta
bila
Žiga
in
Gregor
cesarja
že
poučila
na
tanko
o
vsem
,
kar
se
pripravlja
.
„
Vaše
veličanstvo
blagovoli
“
,
dejal
je
Jošt
,
„
dati
gaslo
stražnikom
“
.
„
Stražnikom
,
gospod
Jošt
?
Smo
li
ujetniki
?
“
nasmehnil
se
je
cesar
in
bistro
pogledal
viteza
,
ki
je
pobledel
in
povesil
oko
.
„
Dobro
,
dobro
,
gospod
Jošt
!
A
treba
izbrati
dobro
geslo
za
nocojšnjo
noč
.
Gospod
Žiga
,
kateri
svetnik
je
varuh
celjskega
mesta
?
“
„
Sveti
Maksimilijan
“
,
bil
je
odgovor
.
„
Torej
sveti
Maksimilijan
za
Habsburžane
bodi
geslo
“
,
dejal
je
cesar
,
in
Jošt
je
odkoračil
.
Prišel
je
Hohenwart
in
tiho
se
pogovarjal
z
Žigo
in
Gregorjem
,
da
je
Ostrovrhar
na
glas
začel
zabavljati
„
strahopetna
prikrivalcem
.
“
Trebalo
je
porabiti
vsako
trenotje
,
a
silna
ovira
je
bil
zdaj
baš
Ostrovrhar
.
Na
nikak
način
ga
ni
bilo
spraviti
iz
dvorane
;
da
,
ko
se
mu
je
naravnost
na
znanje
dalo
,
da
ga
ne
potrebujejo
več
v
družbi
,
udaril
je
,
ne
oziraje
se
na
visocega
gosta
,
razkačen
ob
mizo
,
da
ne
bode
njemu
veleval
nikdo
,
kako
se
ima
vesti
.
Kaj
je
bilo
storiti
?
Zavratno
umoriti
ga
Hohemwart
ni
hotel
po
nobeni
ceni
;
ako
ga
pa
napadejo
očitno
,
zbudilo
bode
to
vsled
neizmerne
moči
napadenčeve
strašan
ropot
in
privabilo
ljudi
iz
vsega
grada
.
A
odstraniti
se
je
moral
.
Brž
pošlje
Žiga
strežaje
do
cesarskih
svetovalcev
povabit
jih
na
večerjo
in
zaklene
skrivaj
duri
za
njimi
,
potem
pošepeče
cesarju
,
naj
stopi
v
drugo
sobo
,
Hohenwart
pa
se
ustavi
smelo
pred
Ostrovrharjem
:
„
Gospod
Ostrovrhar
,
mi
ostavljamo
dvorec
Bog
vas
obvaruj
!
“
„
Z
Bogom
!
“
dejal
je
oni
in
srpo
ga
pogledal
;
„
a
cesar
ne
pojde
nikamor
.
“
„
Baš
cesar
želi
iziti
.
“
„
Želi
ali
ne
želi
,
to
mi
je
vse
jedno
.
On
ne
bode
ostavil
dvorca
.
“
„
Ali
Vam
je
resnica
?
“
„
Vraga
črnega
!
menite
li
,
da
se
šalim
?
“
zavpil
je
oni
in
skočil
po
konci
.
V
tem
trenotji
ga
zgrabi
Gregor
,
ki
se
je
bil
splazil
za
njega
,
od
zadaj
za
roki
in
Hohenwart
od
spredaj
;
a
dasi
sta
bila
oba
močna
in
jima
je
pomagalo
še
vino
,
katero
je
bil
Ostrovrhar
popil
,
otresel
bi
se
ju
bil
,
da
ni
priskočil
o
pravem
času
Žiga
Lambergar
.
Curkoma
je
tekel
vsem
pot
po
obrazu
,
in
slišalo
se
je
le
hropenje
in
zamolkla
kletev
;
a
po
mnogem
trudu
se
je
vendar
posrečilo
napadovalcem
spraviti
orjaka
do
tal
.
Ko
pa
je
čutil
Ostrovrhar
,
da
mu
omagujejo
moči
,
hotel
je
zaklicati
na
pomoč
;
a
urno
mu
pomakne
Žiga
Lambergar
zvit
robec
v
usta
.
Potem
mu
zvežejo
roke
in
noge
,
vlečejo
ga
v
drugo
sobo
in
zaklenejo
duri
za
njim
.
„
Zdaj
pa
brž
iz
mesta
!
“
silil
je
Hohenwart
.
Cesar
je
menil
,
da
bi
opozorili
še
svetovalce
,
Ungnada
in
škofa
Urha
:
a
uprla
sta
se
Lambergar
in
Hohenwart
.
Cesar
je
ogrnil
siv
plašč
,
Lambergar
opasal
si
meč
,
in
Gregor
se
oborožil
na
stroške
premaganega
Ostro
vrharja
,
kateremu
je
vzel
šlem
,
plašč
in
meč
,
in
tiho
so
ostavili
dvorec
.
Bilo
se
je
že
stemnilo
,
a
nevihta
še
ni
bila
pojenjala
.
Dež
je
lil
in
bliskalo
in
grmelo
je
,
in
razun
nočnih
straž
,
ki
so
krožile
po
mestu
,
ni
bilo
žive
duše
na
ulicah
.
Komaj
so
se
bili
obrnili
ubežniki
proti
Savinjskim
vratom
,
prikaže
se
za
njimi
obhodna
straža
.
Morali
so
se
jej
zdeti
sumni
,
kajti
je
pospešila
viknila
,
naj
stoje
.
Ne
zmenivši
se
za
poziv
,
hiteli
so
oni
dalje
.
To
pa
je
potrdilo
straži
sum
,
jela
je
klicati
druge
stražnike
,
ti
zopet
drage
in
nastal
je
na
jedenkrat
krik
in
vik
in
ropot
in
dirjanje
po
ulicah
.
Ostrovrhar
se
je
premetaval
v
svoji
ječi
in
butal
z
glavo
ob
tla
in
vrata
,
da
je
priklical
strežaje
.
Takoj
je
vedel
ves
dvorec
,
kaj
se
je
bilo
prigodilo
.
Vitovec
,
ki
se
je
bil
grozil
,
da
ne
ostavi
kneginje
,
predno
ne
odloči
usode
njegovega
srca
,
pozabil
je
grožnje
in
besno
kričal
nad
hlapci
,
naj
mu
pripeljejo
konja
.
Meščanje
so
odpirali
okna
misleč
,
da
je
prihrul
sovražnik
,
in
nastalo
je
vpitje
in
jok
po
vsem
mestu
.
Baš
do
vrat
so
prihiteli
ubežniki
,
ko
se
je
bil
vnel
za
njimi
hrum
in
šum
.
Hohemwart
je
klical
stražnikom
na
nezaupljiva
ušesa
geslo
svetega
Maksimilijana
,
a
vkljub
temu
so
nastavili
kopja
in
ustavili
jih
.
Spremljevalci
cesarjevi
izdero
meče
in
udarijo
po
njih
,
da
so
se
umaknili
na
dve
strani
.
Zunaj
vrat
sta
čakala
na
konjih
dva
sina
Hohenwartova
,
držeč
na
povodcih
proste
konje
,
katere
so
ubežniki
urno
zasedli
.
Za
njimi
se
je
vnel
prav
peklenski
vrišč
.
Po
vseh
zvonikih
bilo
je
plat
zvona
,
po
mestu
in
okolici
se
je
glasila
trobenta
in
klicala
vojake
v
boj
,
vmes
je
pel
boben
,
od
te
strani
je
donel
topot
težkih
konj
,
od
one
brzi
korak
pehote
,
čulo
se
je
kričanje
poveljnikov
,
robata
kletev
vojakov
in
vmes
vpitje
prestrašenih
meščanov
,
ki
niso
vedeli
,
kaj
se
godi
.
Nad
hramom
pa
se
je
razlegalo
otlo
grmenje
,
in
zdaj
pa
zdaj
je
razsvetlil
bledorudeč
blisk
strašansko
zmešnjavo
.
Bila
je
noč
,
da
bi
tudi
dobremu
junaku
upadal
pogum
;
in
domislil
se
je
cesar
svetega
Maksimilijana
in
prosil
ga
na
tihem
pomoči
in
obljuboval
njemu
na
čast
sina
,
ako
mu
ga
Bog
da
,
imenovati
Maksimilijana
.
Ker
niso
mogli
hitro
jezditi
v
temi
po
zmočenih
tleh
,
prestregla
jih
je
kmalu
močna
četa
Vitovčevih
oklopnikov
.
Zdaj
bi
jim
ne
bila
nič
pomagala
vsa
srčnost
,
da
ni
Hohenwart
vse
skrbno
uredil
za
cesarjevo
rešitev
.
Dvesto
konjikov
je
bil
ob
cesti
razpostavil
v
zasedo
,
in
ko
je
zatrobil
v
rog
,
planili
so
od
obeh
strani
na
oklopnike
in
razpršili
jih
v
trenotji
.
Cesarju
so
odprli
pot
in
razvrstili
se
,
da
so
mu
zaslonili
hrbet
in
branili
ga
novih
napadov
.
Bil
je
skrajni
čas
;
kajti
je
že
prihitela
močnejša
sovražna
četa
,
konjiki
in
pešci
,
in
vnel
se
je
boj
med
njo
in
cesarskimi
konjiki
,
ki
so
se
polagoma
umikali
proti
gradu
.
Marsikateri
zvesti
vojak
je
prelil
tam
pred
celjskimi
vrati
za
cesarja
svojo
kri
,
zadet
od
nevidnega
nasprotnika
.
Dolgo
so
se
branili
,
a
vedno
hujše
je
pritiskala
sovražna
premoč
,
in
ko
sta
prihrula
Vitovec
in
Ostrovrhar
na
čelu
novih
oklopnikov
,
spustili
so
se
cesarski
v
beg
.
Noč
jim
je
pomagala
,
in
kdor
ni
imel
pretrudnega
konja
,
rešil
se
je
;
nekaj
pa
jih
je
ujel
Vitovec
.
Z
veselim
krikom
je
pozdravila
posadka
rešenega
cesarja
,
ki
se
je
v
gradu
oddahnil
od
groznega
bega
.
Zahvalil
je
najprej
Boga
za
rešitev
,
potem
pa
spomnil
se
onih
,
katerim
je
za
Bogom
posebno
moral
biti
hvaležen
.
Poklical
je
predse
Gregorja
,
pohvalil
ga
vpričo
Lambergarja
,
Hohenwarta
in
druzih
imenitnih
vojakov
in
velel
mu
,
naj
poklekne
.
Cesar
izdere
meč
,
ter
ga
sploskoma
trikrat
udari
po
plečih
rekoč
:
„
Boljši
vitez
od
hlapca
!
“
Ko
je
Gregor
vstal
in
se
zahvalil
cesarju
za
milost
,
čestitala
je
vsa
družba
novemu
vitezu
.
„
Tudi
vaju
ne
pozabim
,
Hohemwart
in
Lambergar
“
,
dejal
je
vladar
;
a
zdajci
je
zatrobil
čuvajev
rog
,
straže
so
se
jele
sklicavati
,
in
kar
je
bilo
vojaštva
v
gradu
,
hitelo
je
v
stolpe
in
na
obzidje
.
„
Vitovec
naskakuje
grad
!
“
vskliknil
je
Hohenwart
in
ostavil
cesarja
in
Lambergarja
,
da
vodi
brambo
.
Vitovec
,
razjarjen
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenji
bil
se
je
zaklel
,
da
mora
dobiti
grad
v
pest
,
in
zaklel
se
je
bil
z
njim
Ostrovrhar
,
ki
se
je
kar
penil
od
jeze
spomnivši
se
,
kako
se
je
bilo
ravnalo
z
njim
.
Ta
bi
bil
takoj
za
cesarjem
udaril
na
grad
,
a
previdni
Vitovec
je
zadržal
vojake
,
ki
so
pritiskali
za
cesarskimi
,
dobro
vedoč
,
da
brez
priprav
ne
dosežejo
ničesar
.
Znana
mu
je
bila
trdnost
gradu
in
upal
je
,
da
si
bode
posadka
,
utrujena
po
boji
in
zanašajoč
se
na
debelo
in
visoko
zidovje
,
privoščila
počitka
,
Odbral
je
najsmelejše
in
najročnejše
vojnike
,
ukazal
pripraviti
,
kar
je
bilo
za
naskok
potrebnega
,
butare
in
lestve
;
in
zaviti
v
temno
noč
bližali
so
se
napadovalci
varno
gradu
.
Nikdo
jih
ni
opazil
,
ko
so
prišli
do
širocega
rova
in
na
več
krajih
začeli
ga
zvrhovati
z
butarami
in
rušami
.
Na
pet
delov
je
bil
razdelil
Vitovec
četo
,
da
bi
napadla
na
petih
krajih
;
na
prvem
mestu
je
stal
sam
z
razljučenim
Ostrovrharjem
,
ki
se
je
rotil
,
da
mu
nobeden
vrag
ne
ubrani
gradu
.
Dotlej
jim
je
šlo
vse
po
sreči
;
a
ko
je
naslonil
Ostrovrhar
lestvo
na
zid
,
začul
je
prasketanje
stražeči
vojak
in
zaklical
na
pomoč
.
Takoj
se
je
oglasil
čuvaj
na
stolpu
,
in
jelo
je
vojaštvo
stekati
se
na
obzidje
.
Zabliščale
so
baklje
in
razsvetlile
silnega
Ostrovrharja
,
ki
je
stal
vrh
lestve
in
pripravljal
se
,
da
se
popne
čez
predprsje
.
Za
njim
je
lezel
kvišku
z
mečem
med
zobmi
Vitovec
sam
in
za
tem
drugi
vojaki
.
Semkaj
je
prihitela
s
krikom
in
vikom
množica
branilcev
,
in
vnel
se
je
ljut
boj
.
Kamor
je
udaril
Ostrovrhar
,
naredil
se
je
prostor
,
a
za
jednega
padlega
vojaka
prihitela
sta
dva
nova
branit
grad
.
Naskakovalec
se
je
držal
z
levico
vrhnjega
zidu
in
mahal
z
desnico
po
nasprotnikih
,
ki
so
pritiskali
od
dveh
strani
z
meči
,
beti
in
koli
.
Tudi
na
druzih
krajih
se
je
bil
hud
boj
,
a
tam
so
cesarski
laže
odbijali
napad
.
Pred
gradom
je
stala
lesena
senica
,
kamor
so
spravljali
v
mirnih
časih
klajo
za
živino
.
Tja
je
vrgel
Hohemwart
gorečo
bakljo
,
in
dasi
je
bila
streha
premočena
od
deža
,
vnela
se
je
shramba
in
razlila
svitel
žar
po
bojnem
polji
.
Kjer
je
bila
nevarnost
največja
,
tja
,
kjer
se
je
boril
Ostrovrhar
,
hiteli
so
najboljši
junaki
in
napadali
ga
,
da
se
ni
mogel
ganiti
.
Ves
togoten
zbere
vso
svojo
moč
,
zgrabi
meč
z
obema
rokama
ter
ga
zavihti
nad
Hohemwartom
,
a
v
tem
trenotji
se
polomi
lestva
pod
toliko
težo
,
omajana
po
silovitem
mahanji
.
Radosten
krik
je
zadonel
iz
grada
,
Ostrovrhar
pa
je
klel
in
po
vsej
sili
hotel
z
nova
naskočiti
.
A
previdnejši
Vitovec
ga
je
ustavil
in
spoznavši
,
da
je
izpodletel
naklep
,
in
da
bodo
obleženci
gotovo
dobro
se
čuvali
,
odpeljal
je
svoje
čete
,
da
se
odpočijejo
za
prihodnji
dan
.
„
Kaj
pa
zdaj
?
“
vprašal
je
cesar
Hohenwarta
,
ki
mu
je
prišel
naznanit
,
da
je
napad
odbit
.
„
Veličanstvo
“
,
dejal
je
ta
,
„
poslali
bodemo
brzega
sela
na
Kranjsko
,
da
nam
pridejo
na
pomoč
.
Za
jeden
teden
imamo
živeža
in
lehko
se
branimo
;
dotlej
pa
pridejo
rešilci
.
“
„
Menite
li
,
da
nas
bode
Vitovec
še
napadel
?
“
„
Gotovo
,
veličanstvo
!
Če
se
je
upal
skovati
tak
naklep
,
napel
bode
vse
moči
,
da
ga
izvrši
.
Nevaren
sovražnik
je
,
in
treba
nam
biti
opreznim
.
“
Cesar
je
šel
k
pokoju
,
in
vsi
so
se
čudili
ravnodušnosti
njegovi
.
Tak
je
bil
njegov
značaj
.
Kader
se
je
vse
krog
njega
balo
in
svarilo
ga
,
naj
se
ne
zanaša
toliko
na
božjo
pomoč
,
da
bi
puščal
v
nemar
človeško
,
hodil
je
on
mirno
svoj
pot
in
rešil
se
več
nego
jedenkrat
prav
čudovito
.
Hohemvart
pa
je
iskal
radovoljnika
,
ki
bi
se
upal
za
rana
druzega
dne
skoz
celjski
ostrog
nesti
poročilo
v
Ljubljano
.
Ponudil
se
je
Gregor
,
in
vesel
je
Lambergar
mladega
junaka
potrkal
po
rami
in
naročal
mu
,
naj
jezdi
le
do
brata
Krištofa
;
vse
drugo
bode
ta
oskrbel
.
„
A
zdaj
se
pojdite
najprej
naspat
“
,
nasmehnil
se
je
Hohenwart
.
„
Kar
je
potrebnega
,
bodemo
mi
pripravili
.
“
Na
vse
zgodaj
zbudi
Žiga
Lambergar
Gregorja
,
izroči
mu
cesarska
pisma
do
kranjskega
deželnega
glavarja
,
grofa
Urha
Schaumburga
,
in
posebej
listek
do
Krištofa
v
Črnelem
.
Na
dvorišči
je
stal
Hohenwart
pred
četo
konjikov
,
in
poleg
njega
je
miril
hlapec
iskrega
belca
.
„
Srečno
pot
torej
,
mladi
vitez
!
“
pozdravi
poveljnik
Gregorja
.
„
Tu
doboste
najboljšega
konja
,
kar
jih
je
v
gradu
.
Srbski
knez
ga
je
dobil
od
turškega
sultana
in
podaril
ga
ranjkemu
grofu
,
ta
pa
meni
.
Ne
prizanašajte
mu
;
a
kader
Vam
opeša
,
obrnite
se
do
prvega
grajščaka
,
in
vsled
cesarske
poverilnice
Vam
mora
dati
najboljšega
svojega
konja
.
Toda
,
Gregor
,
mimo
Celja
ne
pridete
.
Obrnite
se
za
Savinjo
doli
in
potem
ob
Savi
gori
;
in
ko
dojdete
srečno
na
Kranjsko
,
naj
se
zakurijo
kresovi
po
gorah
,
nam
v
znamenje
,
da
se
bliža
pomoč
.
“
„
S
Kranjskega
se
pač
ne
bodo
videli
“
.
opomnil
je
Žiga
.
„
Drevi
še
jih
zagledamo
od
vseh
krajev
,
ako
Bog
da
“
,
dejal
je
oni
in
skočil
na
konja
.
Gregor
je
zajahal
belca
,
ki
je
nemirno
bil
s
kopiti
in
grizel
brzdo
.
„
Mi
Vas
spremimo
“
,
dejal
je
Hohenwart
,
„
da
Vam
odpremo
pot
,
če
jo
nemara
Vitovec
zapira
.
A
Vi
,
Gregor
,
bodite
mirni
in
ne
rabite
meča
,
ampak
ostroge
,
če
hočete
srečno
dospeti
,
kamor
ste
poslani
“
.
Konjiki
so
vzeli
Gregorja
v
sredo
in
v
jutranji
megli
polagoma
se
pomikali
po
strmem
brdu
.
Na
vzhodu
se
je
zaznaval
dan
,
a
spala
je
še
vsa
širna
zemlja
.
Komaj
se
je
čulo
topotanje
konj
po
premočenih
tleh
,
a
ni
ga
preslišala
prednja
straža
Vitovčeva
.
Obvestila
je
takoj
krdelo
vojakov
,
ki
so
bili
pod
gričem
zaprli
pot
z
rovom
in
nasipom
.
Urno
je
skočil
oddelek
jezdecev
s
konj
in
napadel
branilce
za
okopi
.
Bili
so
očividno
iznenadeni
,
in
posrečilo
se
je
cesarskim
po
kratkem
,
hudem
boji
pregnati
jih
na
jednem
kraji
in
narediti
pot
našemu
Gregorju
.
„
Z
Bogom
!
“
zaklical
je
Hohenwart
,
in
„
hurá
“
!
so
zavpili
njegovi
konjiki
,
ko
je
preskočil
Gregor
na
urnem
belci
široki
rov
in
zginil
za
Savinjo
.
Curkoma
so
udrli
za
njim
sovražniki
in
streljali
s
puškami
in
samostrelmi
;
Gregor
pa
se
je
nagnil
konju
za
tilnik
in
srečno
oddrčal
proti
gorovju
,
ki
meji
kranjsko
deželo
in
štajersko
.
To
bandero
,
dobro
vem
,
da
ljubljanskim
gre
ljudem
.
N.
ps
.
V
Črnelskem
gradu
pa
je
tarnala
teta
Mina
,
da
ne
bode
videla
Gregorja
nikdar
več
.
Grajski
gospê
se
je
zdel
to
nekak
oponos
,
in
karala
jo
je
,
da
je
tako
malodušna
.
„
Koliko
let
“
,
dejala
je
,
„
je
že
moj
sin
Žiga
daleč
od
mene
,
in
vendar
ne
tožim
noč
in
dan
“
.
„
A
,
milostiva
gospa
“
,
odgovorila
je
ona
,
„
Vi
imate
dva
sina
,
jaz
pa
samo
Gregorja
“
.
„
In
še
ta
ni
tvoj
“
.
„
Čegav
pa
?
“
ponesla
se
je
teta
.
„
Če
nima
ne
očeta
ne
matere
?
Samo
mene
ima
še
na
svetu
“
.
A
da
ne
pride
nobenega
poročila
o
naših
fantih
,
to
ni
skrbelo
samo
tete
,
vznemirjalo
je
tudi
nevesto
Lenko
,
ki
je
hodila
vprašat
po
Mihi
.
„
Gotovo
se
bo
z
drugo
spečal
,
malopridnež
“
,
dejala
je
nejevoljna
.
„
Kako
se
kesam
,
da
sem
mu
dala
ves
svoj
denar
!
Zdaj
pa
druge
napaja
“
.
Le
Janeza
,
ki
se
je
toliko
domišljeval
,
ni
pogrešal
živ
krst
.
Taka
je
na
svetu
.
Naj
smo
še
tako
važne
osobe
,
neobhodno
potrebni
nismo
.
Kader
odidemo
,
zapazi
pač
bližnja
družba
nekaj
praznine
;
kmalu
pa
zarase
trava
svežo
prst
,
in
najzvestejšim
prijateljem
se
zdi
povsem
naravno
,
da
nas
ni
več
med
njimi
.
Gospodu
Krištofu
Lambergarju
je
bilo
dolg
čas
,
in
odpravljal
se
je
baš
na
Krumperk
obiskat
prijatelja
,
ko
se
ustavi
pred
gradom
na
spenjenem
konji
Gregor
.
Takoj
ga
je
spoznal
Krištof
in
prestrašil
se
,
kaj
da
pomeni
njegov
prihod
.
„
Slabe
novice
“
,
dejal
je
Gregor
in
lezel
truden
s
konja
.
Krištof
mu
ukaže
prinesti
jedi
in
pijače
in
odpre
nepotrpežljiv
pismo
svojega
brata
.
Rudeč
in
bled
je
postajal
v
obraz
,
in
roka
se
mu
je
tresla
,
ko
je
prebiral
drobne
vrste
.
Svojim
očem
ni
mogel
verjeti
.
„
Torej
resnica
!
“
vprašal
je
,
in
glas
je
kazal
razburjenost
.
„
Vitovec
oblega
cesarja
!
“
Gregor
je
potrdil
;
med
tem
pa
sta
prihiteli
radovedni
gospa
in
gospica
.
Krištof
je
skril
svoj
nepokoj
in
smehljaje
predstavljal
novega
viteza
,
da
je
le
še
povečal
njuno
radovednost
.
Molče
je
podal
materi
pismo
.
Tudi
njej
so
pobledela
lica
in
vprašaje
je
uprla
v
sina
oko
.
„
Jaz
pojezdim
takoj
v
Ljubljano
“
,
dejal
je
ta
,
„
in
ne
bode
me
domov
,
dokler
ne
rešimo
cesarja
.
Gregor
naj
se
spočije
in
pride
jutri
za
menoj
;
junaštvo
njegovo
bodemo
praznovali
po
vojski
“
.
Prikazala
se
je
izza
ogla
teta
in
takoj
tudi
spoznala
Gregorja
.
Zadovoljno
je
gledala
,
kako
ga
obdaja
grajska
gospoda
,
kako
mu
segajo
v
roke
,
in
z
novo
močjo
se
je
je
lotila
stalna
misel
.
Kajti
se
je
bila
že
teta
malo
bala
,
da
utegne
Anica
vendar
pozabiti
Gregorja
,
ki
ga
toliko
časa
ne
vidi.
A
zdaj
je
prišel
;
kako
srečna
ga
je
pozdravljala
!
„
Toda
,
teta
“
,
učila
je
gospa
,
„
to
ni
več
stati
Gregor
;
zdaj
je
slaven
mož
,
vitez
,
ki
je
rešil
cesarja
“
.
„
Zdaj
ga
moram
pa
že
vikati
“
,
dejala
je
ona
in
priklanjala
se
mu
,
da
jo
je
posadil
poleg
sebe
,
boječ
se
,
da
mu
ne
znori
od
veselja
.
Z
največjo
natančnostjo
jej
je
moral
povedati
vso
svojo
zgodbo
.
Krištofa
pa
sta
napravljali
na
pot
mati
in
sestra
.
Gospa
se
je
spomnila
,
kako
je
očitala
Mini
,
da
se
preveč
boji
za
nečaka
,
in
zdaj
je
tudi
njej
polnila
srce
bridka
skrb
.
Krištof
sam
se
je
bal
,
da
pride
pomoč
prepozno
;
kajti
je
bil
Vitovec
na
glasu
,
da
se
mu
ne
ubrani
še
tako
trden
grad
.
Tiha
in
žalostna
mu
je
držala
sestra
šlem
in
meč
.
Bridka
je
bila
ločitev
od
ljubega
brata
,
ne
manj
bridka
misel
,
nad
koga
ide
v
boj
.
„
Veseli
se
,
Anica
!
“
dejal
je
Krištof
.
„
Dan
plačila
se
bliža
Ostrovrharju
,
in
pomnil
bode
,
kdaj
je
razžalil
tebe
in
mene
“
.
S
solzami
v
očeh
se
mu
je
nasmehnila
sestra
in
prosila
ga
,
naj
se
varuje
Ostrovrharja
.
„
O
,
sam
se
ga
ne
lotim
“
,
dejal
je
brat
,
„
a
mnogo
psov
zmaga
tudi
medveda
.
Toda
z
Vitovcem
se
moram
poskusiti
.
Ta
je
pravi
vrag
in
kriv
vse
vojske
.
Dokler
tega
ne
pobijemo
,
ne
bode
miru
“
.
Naročal
jima
je
še
,
kako
naj
varujeta
grad
v
opasnih
časih
,
brž
se
poslovil
in
skočil
na
konja
,
ki
je
pred
vrati
s
kopitom
kopal
zemljo
.
Podkev
je
zaškrtnila
,
in
oddirjal
je
Krištof
proti
beli
Ljubljani
.
Gospa
je
gledala
za
njim
,
dokler
jej
ni
zginil
izpred
oči
,
potem
pa
je
šla
zamišljena
v
svojo
sobo
priporočat
ga
Bogu
.
Anica
pa
je
prisedla
k
Gregorju
in
teti
in
prosila
,
naj
Gregor
vse
še
jedenkrat
natanko
pove
.
Kako
zvesto
ga
posluša
,
kako
jej
rudi
in
bledi
obraz
,
to
je
vse
opazila
teta
,
in
mnogo
zvitejša
,
nego
bi
kdo
mislil
,
menila
je
kmalu
,
da
ima
opravka
v
gradu
,
in
ostavila
ja
.
„
Mladi
ljudje
se
radi
sami
kaj
pomenijo
“
,
dejala
si
je
tiho
in
hitela
v
družinsko
izbo
,
ki
je
imela
okna
baš
proti
klopi
pred
gradom
obrnjena
.
Popolnoma
je
bila
srečna
;
kajti
zakaj
ne
bi
sedaj
Anica
vzela
Gregorja
,
ki
je
postal
tako
imeniten
gospod
?
Kako
prijazna
je
bila
pa
tudi
gospa
z
njim
,
kako
lepo
ga
je
pozdravil
Krištof
!
Zdaj
vleče
drug
veter
.
Kdo
bi
si
bil
tudi
mislil
da
se
bode
Gregor
tako
skazal
!
Nikdo
,
nikdo
,
razun
nje
,
tete
.
Samo
ona
ga
je
prav
poznala
;
gospa
naj
pa
zahvali
Boga
,
da
dobode
tacega
zeta
,
in
pa
njo
,
ki
je
sprožila
to
reč
.
Radovedna
je
bila
teta
,
kdaj
bode
gospa
kaj
omenila
proti
njej
o
tej
stvari
,
in
sklepala
,
da
sama
pa
ne
začne
;
kajti
je
ona
že
storila
svoje
,
zdaj
naj
store
pa
drugi
,
katerim
mora
biti
več
do
tega
.
„
Oh
,
kakor
dva
golobčka
!
“
zdihnila
je
pogledavši
zopet
skoz
okno
.
Anici
pa
je
tolklo
srce
,
in
komaj
si
je
upala
sopsti
,
ko
je
pripovedoval
Gregor
,
kako
kmalu
bi
bili
umorili
Ostrovrharja
.
„
In
pri
naskoku
na
grad
tudi
ni
padel
?
“
vprašala
je
tiho
in
zarudela
,
sramujoč
se
svojega
vprašanja
.
Gregor
je
trdil
,
da
še
živi
,
kolikor
on
ve
,
in
moral
je
vse
še
znova
praviti
.
Potem
pa
je
šla
z
otožnimi
svojimi
mislimi
v
samotni
vrt
.
Češnje
so
bile
že
odcvele
,
jablana
pa
jej
je
še
sipala
rudečkaste
cvetke
na
črne
lase
.
Ona
se
ni
menila
za
to
lepoto
,
ko
jej
je
bilo
tako
težko
pri
srci
.
Na
boj
je
odšel
brat
,
in
Bog
ve
,
če
se
vrne
.
In
če
zmaga
,
zmagal
bode
onega
,
na
katerega
ona
s
toliko
bridkostjo
misli
,
in
za
čegar
življenje
bi
tako
rada
dala
svoje
.
In
naj
Bog
ohrani
tudi
oba
,
razširil
in
uglobil
se
bode
vendar
prepad
med
njeno
rodovino
in
njegovo
.
Oh
,
zakaj
ga
ne
more
pozabiti
in
v
miru
preživeti
mladih
dni
!
Za
njo
je
prišla
teta
,
kateri
je
bilo
srce
tako
polno
,
da
ni
mogla
več
molčati
.
Zavzela
se
je
nemalo
,
zakaj
da
je
Anica
tako
žalostna
.
„
Kaj
bi
ne
žalovala
,
ko
se
odpravljajo
na
boj
predragi
naši
!
“
odgovorila
je
ona
,
in
razlog
se
je
zdel
teti
osnovan
;
vendar
je
menila
,
da
je
Anica
že
dolgo
časa
tako
otožna
.
„
Postarala
sem
se
,
teta
“
,
nasmehnila
se
je
ona
.
„
Pol
leta
vendar
še
človeka
ne
postara
!
“
čudila
se
je
ona
.
„
Pol
leta
!
—
Jeden
dan
ga
postara
.
Vidiš
li
to
breskev
kako
je
mršava
od
lanske
toče
?
“
„
Da
,
res
.
Postara
lehko
človeka
jeden
dan
,
a
ga
tudi
pomladi
.
In
tak
pomladen
dan
bo
prisijal
tudi
še
naši
Anici
“
.
„
Nikdar
“
,
šepetala
je
ona
in
pobesila
glavo
.
„
Prišel
bode
“
,
trdila
je
ona
,
„
in
pripeljal
v
Črnelo
mladega
junaka
;
in
Anici
bode
zopet
zažarelo
oko
,
in
cvetela
jej
bodo
lica
kakor
nekdaj
“
.
„
Oh
,
teta
“
,
karala
je
ona
,
„
kako
moreš
gojiti
tako
ničemurne
misli
na
tak
žalosten
dan
!
Meniš
li
,
da
Gregor
ne
more
pasti
v
boji
?
“
„
Ne
bode
padel
“
,
dejala
je
teta
samosvestna
.
„
Iz
tolikih
nevarnosti
ga
je
rešil
Bog
:
varoval
ga
bode
še
zdaj
,
ko
bodeva
midve
doma
molili
zanj
“
.
Anici
se
je
nekako
za
malo
zdelo
,
da
bi
morala
ona
moliti
posebno
za
Gregorja
,
a
rekla
ni
ničesar
teti
,
ki
ni
jenjala
tolažiti
Anice
z
opisovanjem
,
kako
veselo
se
bode
vrnil
Gregor
.
Ni
je
potolažila
.
„
Kako
se
boji
zanj
!
“
dejala
si
je
teta
in
prigovarjala
jej
,
naj
le
stanovitna
ostane
,
kajti
premaga
stanovitnost
vse
ovire
.
„
Oh
,
kaj
pomaga
meni
stanovitnost
!
“
zdihnila
je
ona
in
ostavila
vrt
.
„
Gotovo
misli
,
da
je
Gregor
nima
rad
“
,
dejala
si
je
teta
in
sklenila
prositi
nečaka
,
da
govori
z
njo
in
z
materjo
,
da
se
ne
bode
deklica
mučila
delje
časa
.
Šla
je
nadlegovat
Gregorja
,
ki
se
je
baš
spravljal
k
počitku
.
Brezozirno
mu
je
zastavila
vprašanje
,
če
že
misli
na
kako
nevesto
.
Debelo
je
gledal
Gregor
presenečen
in
lahno
zarudel
;
kajti
je
bil
res
baš
mislil
na
Tajdo
.
„
Ne
bodi
sitna
,
teta
“
,
branil
se
je
.
„
O
jaz
že
vse
vem
“
,
dejala
je
ona
