.Vstal
je
in
šel
počasi
k
vratom
,
ter
pogledal
v
vežo
,
ni
li
krčmarja
ali
kakega
druzega
tam
.
—
Zunaj
ni
bilo
žive
duše
.
Tonček
je
zaprl
duri
in
vrnil
se
zopet
k
mizi
.
„
Malo
prej
se
je
ta
stari
lisjak
,
Jošt
,
potikal
tu
zunaj
,
“
reče
bolj
tiho
pisarju
,
„
pa
sedaj
ga
ni
;
menda
je
odšel
,
ka-li
?
Temu
zlomku
ne
zaupam
nič
več
,
kakor
hrvatskej
kobili
;
oba
je
treba
od
sebe
tiščati
.
In
ta
vrag
nosi
vse
Grogi
,
kar
zve
od
nas
;
ušesa
pa
ima
,
da
več
sliši
,
nego
človek
govori
!
“
Pisar
je
pazljivo
pogledal
po
izbi
,
da
li
ne
bi
kdo
tičal
skrit
.
v
kakem
kotu
.
V
vsej
izbi
pa
razen
dveh
miz
in
nekoliko
stolov
ni
bilo
druge
hišne
oprave
,
da
bi
se
kdo
zanjo
skriti
mogel
;
zato
se
starec
zopet
mirno
obrne
h
kobilarju
ter
reče
:
„
Veruj
mi
,
da
vas
bo
pustil
!
In
kdo
vé
,
ali
ne
misli
še
kaj
hujšega
!
“
„
Kaj
pravite
?
Kaj
nam
pa
more
?
Hudič
,
saj
je
to
dovelj
,
da
svoj
vrat
nese
na
suho
,
nas
pa
pusti
v
čobodri
!
“
rohni
Tonček
.
„
Jaz
le
pravim
,
da
je
Groga
zvit
,
kakor
lisjak
,
ki
uže
deset
let
kure
s
pragov
pobira
!
Pomisli
le
,
da
on
časi
še
to
vé
,
kar
se
ti
je
sanjalo
;
—
če
si
namreč
slepariti
hotel
.
“
Obloški
Tonček
je
povesil
glavo
;
spominal
se
je
,
da
je
Groga
časi
res
več
vedel
,
nego
je
bilo
njemu
ljubo
.
Pisar
je
videl
,
da
kobilar
molčé
pritrjuje
njegovim
besedam
in
zato
je
zadovoljno
ter
svojega
nasprotnika
izpod
na
pol
povešenih
trepalnic
opazujé
nadaljeval
:
„
Mi
tudi
ne
vemo
,
ali
néma
on
zaveznikov
mej
tistimi
,
ki
nas
lové
,
mej
višjo
gospodo
!
Kaj
misliš
,
ali
ni
to
mogoče
?
“
„
Skoro
!
“
pritrdi
oni
zamišljeno
.
„
In
tako
se
lahko
zgodi
,
da
vas
vse
lepega
večera
pograbijo
,
njega
pa
puste
lepo
v
miru
ter
mu
dade
priliko
,
popihati
jo
kam
čez
mejo
;
na
Štajersko
tako
ni
daleč
,
in
Avstrijci
se
bodo
prokleto
malo
brigali
za
take
ptičke
,
ki
so
francoske
kase
praznili
.
“
„
Vrag
konjski
naj
vzame
Vas
in
Vaše
prerokovanje
,
“
kolne
Tonček
;
„
pa
meni
se
vedno
bolj
dozdeva
,
da
pravo
mislite
;
in
čakajte
,
morda
jo
Groga
še
nocoj
pobriše
,
kajti
naročil
mi
je
za
tisto
Mozolovo
punco
,
naj
jej
izrečno
zabičim
,
da
bo
nocoj
pripravljena
!
“
„
Vse
je
mogoče
,
“
reče
pisar
hladno
.
„
Kam
naj
grem
pa
jaz
?
Na
Avstrijsko
ne
smem
;
tam
na
Štajerskem
imajo
še
nekaj
neumnostij
zapisanih
o
meni
in
vrag
jih
je
dal
,
da
bi
me
pustili
kar
tako
v
miru
.
“
„
O
Grogi
imajo
tudi
še
nekaj
zapisanega
,
“
misli
si
starec
,
a
tega
ne
zine
.
Sedela
sta
nekoliko
časa
molčé
pri
mizi
;
pisar
je
dal
sosedu
priliko
,
da
še
malo
bolj
premisli
to
neprijetno
situvacijo
.
Ko
se
mu
je
zdelo
,
da
je
konjar
gotov
v
svojem
prepričanji
o
glavarjevem
begu
,
povzel
je
zopet
besedo
:
„
Ej
,
skoro
bi
bil
pozabil
;
ti
nisi
bil
denes
dopoludne
v
mestu
,
kaj
ne
?
“
„
Nisem
bil
!
“
odgovori
Tonček
;
„
kaj
pa
se
je
zgodilo
?
Vendar
niso
koga
naših
prijeli
!
“
„
Ne
,
pa
nekaj
je
bilo
razglašeno
,
kar
je
prokleto
važno
za
vas
vse
;
za
me
ni
,
ker
jaz
nisem
prizadet
bil
pri
tistem
opravku
v
Črnem
Grabnu
,
“
reče
starec
,
ter
naglaša
posebno
zadnje
besede
.
„
Kaj
pa
je
vender
?
“
sili
oni
,
zopet
malo
bled
v
lice
.
„
Jaz
sem
kar
po
naključji
prišel
denes
proti
poludne
na
trg
in
sem
poslušal
biriča
,
ki
je
pred
mestno
hišo
novice
razglaševal
;
dandenes
se
tam
tudi
kaj
takega
sliši
,
kar
posebno
nas
briga
,
—
ali
ne
,
prijatelj
?
“
„
Kaj
vraga
,
pa
je
klical
birič
?
“
godrnja
nestrpljivo
konjar
.
„
Pravil
je
,
da
dobi
tisti
,
ki
naznani
kaj
natančnega
o
onih
roparjih
,
ki
so
v
Črnem
Grabnu
francoski
denar
pograbili
in
jednega
oficirja
obesili
—
no
,
ti
veš
to
bolj
natanko
—
pravil
je
torej
,
da
dobi
tisti
,
ki
kaj
dobrega
pozve
in
naznani
o
tej
stvari
,
petsto
frankov
od
francoske
vlade
;
—
tisti
pa
,
ki
pove
,
kako
bi
se
ujel
glavni
vodja
onih
napastnikov
,
dobi
tisoč
frankov
,
po
vrhu
pa
še
kaznovan
ne
bo
,
če
je
bil
sam
pri
tistih
ljudeh
.
“
Kobilar
je
strmel
v
starca
.
„
Da
,
da
,
“
nadaljuje
oni
,
„
tako
je
pravil
birič
,
in
jaz
bi
dejal
,
da
je
stvar
premisleka
vredna
!
In
vedi
ga
vrag
!
Francozi
,
uže
vedó
,
da
se
mu
Groga
pravi
,
glavnemu
vodji
!
“
Tonček
je
z
obema
komolcema
podprl
glavo
in
gledal
krušne
drobtine
na
mizi
.
Pisar
je
videl
,
da
treba
izpustiti
še
jedno
puščico
,
da
dobi
kobilarja
do
celega
na
svojo
stran
,
in
to
je
tudi
takoj
izpustil
:
„
In
vedi
,
prijatelj
,
Groga
sam
vse
to
uže
vé
!
“
„
Sakra-miš
!
Sedaj
pa
tudi
jaz
ne
bom
čakal
!
“
zarohni
Obloški
Tonček
in
skoči
kvišku
.
Takega
je
hotel
pisar
imeti
.
„
Prav
imaš
,
“
reče
pritrjujé
;
„
treba
pa
bode
,
da
hitro
ravnava
.
“
„
Kaj
mislite
?
“
„
Tisto
,
kar
ti
misliš
!
“
Oba
sta
bila
v
istini
jednacih
mislij
,
a
nobeden
se
ni
upal
prvi
izustiti
jih
.
„
Sedi
nazaj
na
stol
in
bolj
tiho
govori
!
“
veli
pisar
.
Oni
je
ubogal
.
„
Kolovški
oskrbnik
je
nocoj
v
mestu
;
njega
lahko
takoj
dobiva
in
on
ima
vojake
na
Kolovci
.
Stopiva
tja
h
Gavriču
,
ti
pokličeš
Poljaka
in
mu
poveš
,
da
nocoj
lehko
ujame
Grogo
.
Jaz
Poljaku
ne
smem
v
bližino
,
kajti
on
me
pozna
in
me
je
spravil
z
Brda
.
Torej
pojdi
ti
,
jaz
pa
te
počakam
;
—
pa
vedi
,
prijatelj
,
vsak
polovico
!
“
„
Dobro
,
“
pritrjuje
oni
brez
premisleka
,
a
potem
vender
pristavlja
:
„
Zakaj
pa
ne
greste
Vi
!
Če
Vas
Poljak
tudi
pozna
,
pa
ste
vender
brez
kazni
;
saj
je
birič
tako
klical
—
ne
?
“
„
Se
ve
da
;
pa
jaz
ne
vem
,
kje
bi
se
ujel
Groga
:
jaz
nisem
hodil
še
k
tistej
ženski
.
“
To
je
konjarja
umirilo
.
Dogovorila
sta
se
še
jedenkrat
na
tanko
,
kako
bosta
izvršila
izdajstvo
,
in
potem
klicala
krčmarja
,
a
ker
tega
ni
bilo
,
plačala
dekli
in
odšla
.
—
Zunaj
v
veži
pa
je
pisar
za
Tončkom
,
kateri
je
korakal
pred
njim
,
stisnil
pesti
in
z
nekakim
vražjim
posmehom
zamrmral
sam
pri
sebi
:
„
Haha
!
dva
ptička
v
jedno
zanjko
!
Prijatelj
ti
ne
veš
,
da
oni
ni
prost
kazni
,
ki
je
pomogel
obešati
tistega
Brnjača
,
ki
je
—
vrag
ga
vzemi
!
—
Meni
pa
menda
ne
bo
treba
deliti
tistih
tisoč
frankov
,
—
bom
uže
skrbel
,
da
jih
ne
bom
delil
s
teboj
!
“
Pri
Gavriči
povedal
je
Tonček
dekli
,
da
išče
Poljaka
;
pisar
pa
je
ostal
na
trgu
,
toda
tako
,
da
ga
iz
hiše
ni
bilo
moči
videti
.
Oskrbnik
je
bil
vsled
konjarjeve
ovadbe
silno
razburjen
;
a
premagal
se
je
ter
je
ukazal
naglo
,
da
ostane
Tonček
v
varstvu
mestne
straže
,
katera
je
bila
s
par
francoskimi
vojaki
pomnožena
;
na
Kolovec
pa
je
poslal
takoj
zanesljivega
moža
.
Potem
se
je
vrnil
k
družbi
.
Pisar
je
dobro
vedel
,
da
Tončka
ne
bodo
takoj
izpustili
,
zato
se
tudi
ni
mudil
dolgo
na
trgu
;
odšel
v
drugo
krčmo
,
ter
vrnil
se
stoprav
,
ko
je
videl
,
da
je
Poljakov
voz
zdrdral
uže
iz
mesta
.
Potem
je
šel
zopet
k
mestnej
hiši
in
vprašal
po
komisarji
Muleji
.
Temu
je
bil
pa
Poljak
uže
vse
razložil
,
a
kako
se
je
Mulej
zavzel
,
ko
mu
pisar
Rakovec
ovadi
sedaj
rokovnjaškega
glavarja
in
ob
jednem
tudi
prvega
ovadnika
Obloškega
Tončka
.
Pa
ker
je
bil
previden
,
obdržal
je
tudi
pisarja
v
zaporu
,
toda
ločenega
od
konjarja
.
V
tistem
trenutku
pa
,
v
katerem
sta
naša
dva
poštenjaka
ostavila
Jošt
Vlagarjevo
krčmo
ter
izginila
za
voglom
,
priplazil
se
je
krčmar
sam
po
stopnjicah
iz
zgornje
shrambe
,
katera
je
bila
tik
nad
gostilniško
izbo
ter
je
golorok
stopil
ven
na
dvorišče
.
„
Čakajta
,
vraga
!
“
dejal
je
tiho
,
„
jaz
vama
bom
spletko
zmedel
!
“
Pobral
je
pred
hlevom
debel
drenov
cepec
,
da
mu
rabi
za
palico
ter
krenil
ob
Bistrici
navzgor
proti
planinam
.
Izginil
je
kmalu
za
gostim
vrbovjem
.
Der
Schritt
,
den
du
gethan
auf
deiner
Lehensbahn
zum
Ungluck
oder
Glück
,
du
thust
ihn
nie
zurück
,
und
seine
Folgen
werden
dir
zum
Gericht
auf
Erden
.
Bodenstedt
Pri
Mozolovih
minéval
je
dan
za
dnevom
jednakomerno
,
kakor
v
prejšnjih
časih
;
nekoliko
razlike
prineslo
je
jedino
delo
na
polji
,
katerega
je
bilo
o
tem
času
največ
.
In
malo
bolj
hitro
in
mirno
je
postalo
okrog
hiše
,
odkar
so
bili
strijca
Blaža
pokopali
;
kajti
ta
je
prej
robantil
in
zgrajal
v
hlevu
ali
na
kašči
,
če
je
bil
slabe
volje
,
dokler
ga
ni
Mozolka
zapodila
v
kraj
.
Sedaj
ga
pa
ni
bilo
več
.
Poznalo
se
ni
,
da
bi
ta
izguba
Mozolovim
sezala
posebno
globoko
v
prsi
;
mati
je
parkrat
govorila
o
rajnkem
in
se
je
s
Polonico
vred
bridko
jokala
pri
pogrebu
,
a
sedaj
ga
ni
več
mnogokrat
omenjala
.
Jedini
,
ki
je
resnično
želoval
za
strijcem
,
bil
je
Pavlek
.
Z
materjo
je
malo
govoril
,
s
sestro
pa
od
onega
dne
,
ko
jej
je
bil
v
veži
s
pestjo
zažugal
,
ni
zinil
besede
.
Delal
je
sicer
pridno
na
polji
,
a
pohajal
je
tudi
časi
od
doma
,
ter
vračal
se
stoprv
čez
poldne
ali
pozno
v
noči
,
ne
da
bi
komu
povedal
,
kje
je
bil
in
kaj
je
počel
.
Ako
ga
je
vprašala
mati
,
imel
je
vedno
dovelj
pametnih
odgovorov
,
tako
da
ona
ni
dalje
silila
vanj
.
V
istini
pa
je
hodil
fant
večkrat
na
Kolovec
,
kjer
je
bilo
,
kakor
smo
že
omenili
,
sedaj
nekoliko
vojakov
,
ki
so
preiskavali
okolico
,
da
zaslede
rokovnjaške
roparje
.
Pavlek
je
vedel
,
da
so
strijca
rokovnjači
ubili
,
in
vedel
je
,
da
je
tisti
Štajerec
Nande
,
katerega
je
on
uže
od
nekdaj
sem
sovražil
,
tudi
rokovnjač
,
in
da
je
kolikor
toliko
kriv
strijčeve
smrti
.
To
prepričanje
je
bilo
popolnoma
dozorelo
v
njem
,
in
poleg
njega
neugasljiva
želja
,
da
maščuje
strica
.
Hotel
je
kakega
rokovnjača
ujeti
,
posebno
pa
tistega
Nandeta
,
ali
kakor
mu
je
strijc
na
zadnje
dejal
,
Grogo
,
—
in
zato
je
hodil
in
oprezoval
okolo
.
Po
noči
pa
je
zaspal
še
le
proti
jutru
.
Več
dnij
uže
je
stražil
hišo
,
zlasti
pa
sestrino
okno
;
kajti
slutil
je
,
da
ne
bo
dolgo
,
ko
se
bo
vrnil
oni
Nande
kar
po
noči
ter
se
bo
razgovarjal
tukaj
s
sestro
Polonico
.
In
kaj
mu
je
hotel
,
sedemnajletni
dečak
,
onemu
krepkemu
možu
?
Mislil
ni
mnogo
o
tem
,
kaj
bi
storil
;
kajti
sklep
njegov
je
bil
uže
v
početku
gotov
in
priplazil
bi
se
in
udaril
bi
ga
s
kolom
po
glavi
,
da
bi
se
oni
zvrnil
,
ko
snop
!
Istega
dne
,
ko
je
Obloški
Tonček
ovadil
svojega
glavarja
kolovškemu
oskrbniku
,
bil
je
Pavlek
zopet
,
in
sicer
proti
večeru
,
na
Kolovcu
.
Srečal
je
pod
gradom
jednega
gozdnih
stražnikov
,
s
katerim
je
bil
znan
,
in
jel
razgovarjati
se
ž
njim
.
Pa
možu
se
je
nekam
mudilo
.
„
Kam
pa
tako
siliš
,
Matevž
?
“
vpraša
ga
Pavlek
.
„
Kaj
,
zlomka
,
vem
,
kaj
se
godi
?
Šimna
grem
klicat
in
potem
gremo
z
vojaki
nekoga
lovit
.
Nocoj
je
prišel
iz
Kamnika
ukaz
!
“
To
je
Pavleka
silno
zanimalo
.
„
Veš
kaj
,
Matevž
,
jaz
bi
šel
tudi
z
vami
!
“
Oni
se
mu
posmehne
.
„
Pojdi
,
pojdi
,
griža
ti
piškava
,
kam
boš
neki
hodil
!
In
kaj
nam
pomagaš
?
Pa
,
meni
je
vse
jedno
,
če
greš
;
onega
korporala
vprašaj
,
ta
ima
zapovedovati
,
saj
je
Kranjec
,
—
ne
Francoz
!
“
Rekoč
čuvaj
odide
.
Pavlek
je
premišljeval
,
ali
bi
vprašal
onega
francoskega
vojaka
ali
ne
.
Naposled
stopi
pogumno
proti
gradu
,
kjer
je
v
vežnih
vratih
slonel
oni
sergaent
,
ter
se
mu
ponudi
v
spremstvo
.
A
vojak
ga
je
neusmiljeno
odpodil
;
toliko
da
ga
ni
zaprl
,
kajti
sumnljivo
se
mu
je
že
zdelo
,
da
fant
takoj
ve
o
nameravanej
ekspediciji
.
Pavlek
odide
jezen
proti
domu
.
Zmračilo
se
je
bilo
uže
popolnoma
,
ko
se
je
vlegel
doma
pod
star
drenov
grm
,
kakega
pol
streljaja
nad
hišo
.
V
svojej
nejevolji
je
sklenil
,
da
še
večerjat
ne
pojde
.
Dolgo
je
ležal
tako
v
rosi
,
kar
ga
zdrami
nekaj
nenavadnega
.
Domači
so
se
bili
uže
razšli
in
tudi
Polonica
stopila
je
leščerbo
v
rokah
držeč
v
svojo
izbo
.
Pavlek
,
ki
je
ležal
kakih
sto
korakov
za
hišo
,
gori
v
bregu
,
opazoval
jo
je
lehko
skozi
majhno
okence
,
pa
ona
ga
ni
mnogo
zanimala
,
—
vedel
je
,
da
je
sama
.
In
vender
je
čez
nekoliko
časa
zapazivši
,
da
sestra
dolgo
ne
upihne
luči
,
in
da
se
tudi
spat
ne
spravlja
,
pričel
pazljiveje
gledati
doli
,
akoravno
brez
kake
sumnje
.
Na
jedenkrat
se
prepriča
,
da
veže
Polonica
obleko
in
nekaj
drugih
stvarij
v
malo
culico
,
ter
vtem
prihaja
večkrat
k
oknu
in
tamkaj
pazno
posluša
.
To
je
bilo
pa
uže
sumnjivo
.
Hotel
je
ravno
malo
bliže
splaziti
se
po
travi
,
kar
ga
opozori
nekov
šum
,
ki
je
prihajal
čez
reber
,
tam
od
leve
strani
semkaj
.
Vstal
je
tiho
in
šel
varno
in
počasi
tjà
pod
sadnim
drevjem
proti
stezi
,
ki
je
vodila
iz
dola
gor
v
goščavo
in
kjer
je
moralo
nekaj
ljudi
korakati
;
kajti
Pavlek
je
na
uho
natanko
razločil
več
stopinj
.
Pri
stezi
je
rastlo
nekaj
leščevja
,
in
za
tisto
se
fant
skrije
.
Bila
je
temna
noč
,
akoravno
nebo
popolnoma
jasno
.
Pavlek
ni
dolgo
čepel
za
grmom
,
ko
prikoraka
kakih
šest
ali
sedem
mož
po
stezi
navzgor
.
Sedaj
se
je
jeden
ali
drug
spotaknil
na
kamnitem
in
po
hudournikih
razritem
potu
.
Tik
pred
onim
leskovim
grmom
izpodleti
zopet
enemu
noga
in
nekaj
kakor
težka
sablja
trči
ob
kamen
;
debela
,
a
potihoma
siknena
francoska
kletev
slišala
se
je
za
tem
ropotom
.
„
Jaz
ti
bom
dal
malo
železa
v
tvoja
suha
stegna
,
če
nas
za
nos
vodiš
!
“
zagodrnja
potem
eden
slovenski
.
„
Tiho
,
“
reče
menda
oni
,
kateremu
je
veljala
ta
prijazna
opomnja
,
„
tu
smo
komaj
streljaj
od
Mozolovih
,
in
kdo
vé
,
če
ni
óna
punica
uže
na
straži
.
Ljubček
njen
bo
kmalu
tu
.
“
Pavleka
je
pretresel
mraz
;
počakal
je
komaj
,
da
so
se
oni
izgubili
v
gošči
,
in
potem
spel
se
kvišku
;
težko
je
sopel
.
Torej
res
čaka
Polonica
onega
!
In
zakaj
si
je
navezala
culico
?
Da
pobegne
ž
njim
?
To
bi
bilo
grozno
!
Da
so
bili
to
francoski
vojaki
,
in
da
hočejo
uloviti
ravno
Nandeta
in
ne
koga
drugega
,
o
tem
Pavlek
ni
več
dvomil
.
Premišljeval
je
trenutek
,
ali
bi
skočil
za
njimi
ter
jim
naznanil
,
kaj
je
zapazil
pri
sestri
.
Pa
poznal
jih
ni
;
to
niso
bili
Kolovški
in
tudi
onih
,
ki
so
slovenski
govorili
,
ni
poznal
.
Pa
saj
so
ti
stražniki
morali
dobro
vedeti
,
kje
bodo
ulovili
onega
rokovnjača
,
—
sicer
bi
ne
hodili
gori
v
goščo
.
Vse
to
je
fantu
bliskoma
šinilo
po
glavi
,
in
sklenil
je
hitro
,
iti
nazaj
za
hišo
,
in
tam
stražiti
.
In
ko
bi
sestra
šla
sama
od
doma
,
potem
je
hotel
iti
in
plaziti
se
za
njo
,
in
če
bi
veljalo
do
konca
sveta
,
dokler
se
ne
sreča
z
onim
Štajercem
,
katerega
on
tako
sovraži
.
Kaj
potem
,
če
ga
sreča
,
—
o
tem
tudi
sedaj
ni
mislil
.
S
takimi
naklepi
priplazil
se
je
zopet
nazaj
za
hišo
;
pa
legel
je
sedaj
le
kakih
petnajst
korakov
proč
od
sestrinega
okna
v
travo
.
Videl
je
,
da
je
ona
v
tem
uže
dela
velik
robec
na
glavo
in
da
je
opravljena
,
kakor
za
daljšo
pot
.
Sedela
pa
je
na
skrinji
,
roki
držala
skleneni
v
naróčaju
ter
srpo
gledala
v
tla
.
Pavleku
je
bilo
pri
srci
,
kakor
strastnemu
lovcu
,
kateremu
srnjaka
psi
podijo
vedno
bliže
in
bliže
.
Še
sopsti
si
ni
upal
.
In
ni
mu
bilo
treba
dolgo
čakati
;
kajti
na
jedenkrat
,
ko
je
tako
pazno
in
neprenehoma
zrl
na
desno
in
levo
ter
ulekel
na
uho
vsak
glas
,
začul
je
tam
izza
hleva
sem
lahke
korake
.
Stisnil
se
je
še
bolj
v
travo
,
tako
da
ga
,
ker
je
imel
temno
obleko
,
nikakor
ni
bilo
moči
ugledati
.
Prišlec
pa
je
stopal
počasi
in
varno
proti
razsvitljenemu
oknu
.
Obstal
je
tam
ter
,
preden
je
potrkal
,
ozrl
se
še
jedenkrat
pazno
na
vse
strani
,
in
ko
ni
zapazil
nič
nevarnega
,
stopil
k
oknu
,
tako
da
ga
je
luč
obsvetila
,
in
potrkal
trikrat
lahko
na
šipo
.
Ko
mu
je
šinil
svit
leščerbe
čez
obraz
,
spoznal
je
Pavlek
,
da
je
pravega
pričakal
.
Bil
je
Nande
.
V
roki
je
nosil
mal
kovčeg
,
in
opravljen
je
bil
kakor
za
dolgo
pot
.
Polonica
se
je
na
lahko
zganila
,
ko
je
potrkal
oni
na
okno
,
a
takoj
je
naglo
stopila
tjà
ter
odprla
lino
.
„
Ali
si
že
tukaj
?
“
zašepeta
poluglasno
in
nekako
osupneno
,
ko
spozna
Nandeta
,
kateri
je
stal
tik
stene
.
„
Oni
je
dejal
,
da
me
boš
gori
počakal
!
“
„
Hitro
,
hitro
se
opravi
!
“
sili
on
,
„
izdajalci
so
mi
za
petami
in
kmalu
bodo
morda
vojaki
tu
,
ali
pa
tam
gori
pri
borovcih
.
Vse
ti
povem
pozneje
,
sedaj
le
urno
,
urno
,
da
odideva
od
tod
!
“
Dekle
se
je
silno
prestrašilo
.
„
Pihni
luč
!
“
deje
Nande
,
ko
vidi
,
da
ima
Polonica
culo
uže
zvezano
in
da
je
gotova
s
svojimi
pripravami
za
pot
.
„
Precej
,
precej
!
“
reče
ona
ter
odpre
še
jedenkrat
svojo
skrinjo
.
Tam
v
kotu
zgornjega
predala
je
ležal
star
molek
in
poleg
njega
majhna
usnjata
mošnjica
.
Tu
je
hranila
deklica
še
onih
par
križavcev
,
katere
ji
je
bila
rajnica
teta
dala
v
spomin
,
ko
ji
je
birmo
zavezala
.
Oboje
,
molek
in
denar
,
dela
je
deklica
v
žep
in
tiho
zaprla
zopet
skrinjo
.
„
Za
Boga
,
Polonica
,
kaj
se
mudiš
?
“
veli
zopet
Nande
ter
skoči
bliskoma
na
ogel
hiše
.
Dozdevalo
se
mu
je
bilo
na
jedenkrat
,
kakor
bi
čul
tihe
korake
,
in
poslušal
je
sedaj
brez
sape
tam
na
oglu
.
Pri
naglem
skoku
pa
zadel
je
v
temi
v
tanko
desko
,
naslonjeno
ob
steno
,
in
ta
pala
je
z
lahkim
ropotom
na
trda
,
uhojena
tla
.
A
udarec
bil
je
vendar
tolik
,
da
je
moral
opozoriti
in
ustaviti
vsakega
,
kdor
bi
se
bil
morda
bližal
na
skrivnem
hiši
.
Zato
tudi
Nande
sedaj
ničesar
več
čul
ni
;
bilo
vse
mirno
in
tiho
.
Mozolov
pes
pa
je
spal
nocoj
,
bodisi
po
naključji
ali
vsled
posebnega
naročila
v
hlevu
pri
Francetovej
postelji
.
Nande
se
vrne
naglo
in
vedno
silno
nemiren
k
oknu
;
Polonica
je
v
istem
trenutku
upihnila
leščerbo
.
„
Ali
greš
?
“
vpraša
on
.
V
tem
je
deklica
odpirala
tiho
duri
svoje
izbice
in
stopala
v
vežo
.
Prislonivši
duri
za
seboj
,
iztegnila
je
roko
po
kljuki
vežnih
vrat
,
kar
jej
udari
na
uho
divji
krik
,
prihajajoč
od
zunaj
.
Vsa
kri
šinila
jej
je
k
srcu
,
in
v
sencih
zabodlo
jo
je
,
kakor
bi
jo
kdo
z
nožem
dregnil
od
obeh
stranij
.
Ta
trenutek
odpro
se
tudi
duri
na
onem
konci
,
kjer
je
spala
Mozolka
.
„
Kaj
je
,
kaj
pa
je
?
“
kričala
je
mati
v
temno
vežo
,
ter
pristavila
:
„
Polona
,
Polona
!
“
A
ta
se
je
tudi
v
tem
trenutku
vzdramila
.
Jedina
misel
:
„
mati
“
streznila
jo
je
iz
poluzavesti
in
bliskoma
bila
je
deklica
v
svojej
sobi
ter
hotela
poriniti
zapah
za
duri
.
V
istem
trenutku
pa
pokne
za
hišo
strel
,
in
takoj
še
jeden
pok
in
še
tretji
.
„
Jezus
,
Marija
!
“
vzklikne
Polonica
in
odpre
zopet
duri
;
a
ven
iz
izbe
stopiti
ni
mogla
,
zgrudila
se
je
na
prag
.
Mozolka
pa
je
kričala
v
drugem
konci
veže
,
tresla
se
po
vseh
udih
in
ni
si
upala
stopiti
naprej
.
Zunaj
za
hišo
pak
je
bil
divij
vik
in
krik
.
Francoske
in
slovenske
kletvine
,
udrihanje
in
ječanje
,
vse
se
je
mešalo
.
Čez
nekoliko
časa
udari
nekdo
trdo
na
vežna
vrata
.
„
Odprite
!
“
kliče
ta
zapovedujé
;
a
ker
nobena
onih
dveh
preplašenih
žensk
ni
mogla
dosti
naglo
ustreči
povelju
,
udari
še
jedenkrat
siloma
s
puškinim
kopitom
na
vrata
,
da
je
odletel
zapah
.
„
Luč
užgite
!
“
vpije
zopet
oni
pri
vratih
.
Trajalo
je
delj
časa
,
da
je
Mozolka
ukresala
ogenj
ter
prišla
s
svetilnico
v
vežo
.
Med
vrati
stal
je
komisar
Mulej
in
poleg
njega
francosk
vojak
.
„
Semkaj
posvetite
!
“
veli
komisar
in
stopi
pred
vežo
.
Prizor
,
ki
se
je
kazal
zunaj
Mozolkinim
očem
,
bil
je
res
nenavaden
.
Na
tleh
,
tik
pod
Poloničinim
oknom
ležal
je
z
zvezanima
rokama
Nande
.
Divje
je
gledal
okolo
stoječe
vojake
in
kri
,
ki
mu
je
tekla
iz
široke
rane
na
čelu
,
dajala
je
grozen
obrobek
bledemu
licu
.
„
Ti
si
!
“
viknila
je
Mozolka
poluglasno
in
stresnila
se
po
vsem
životu
.
Pa
gledati
ni
mogla
dolgo
tega
strastnega
,
prepadenega
lica
.
„
Ali
je
óni
Vaš
sin
?
“
vpraša
komisar
in
pokaže
druzega
,
par
korakov
od
Nandeta
v
travi
ležečega
človeka
.
Plaho
je
pogledala
Mozolka
tja
in
spoznala
Pavleka
.
Tudi
ta
je
bil
bled
ko
pobeljena
stena
ter
podpiral
je
s
komolcem
glavo
,
iz
ust
pa
mu
je
tekla
kri
.
„
Pavlek
,
Pavlek
,
za
božjo
Kriščevo
voljo
,
ali
so
te
ubili
?
“
vzkriknila
je
mati
in
pokleknila
k
sinu
.
A
ta
jej
ni
odgovoril
.
„
Spravite
ga
v
hišo
,
“
reče
Mulej
,
„
morda
mu
ne
bo
hudega
!
Pa
mi
ga
nismo
ubili
,
ta-le
lopov
ga
je
s
tako
silo
sunil
v
prsi
!
“
Rekoč
pokaže
Nandeta
.
„
Jaz
sem
to
videl
,
ko
sem
skočil
izza
hleva
,
“
nadaljuje
potem
;
„
fant
ga
je
držal
za
vrat
,
pala
sta
in
on
ga
je
s
pestjo
udaril
na
prsi
.
Potem
smo
ga
zvezali
!
Pa
saj
to
je
vendar
tisti
vaš
Nande
—
mati
?
“
Komisar
je
bil
do
sedaj
tako
prepričan
,
da
je
ujel
pravega
,
da
je
bil
pozabil
precej
vprašati
Mozolko
o
njem
.
A
ta
mu
ni
odgovorila
;
poleg
sina
je
klečala
in
bridko
jokala
.
Mulej
se
je
ozrl
po
vojacih
.
„
Kje
pa
je
oni
,
“
reče
hlastno
,
—
„
oni
pisar
,
katerega
smo
s
seboj
pripeljali
?
“
Vsi
se
spogledajo
.
V
tem
pa
zadoni
gori
izpod
hriba
glasen
klic
:
„
Qui
vive
?
“
dvakrat
,
trikrat
in
tretjemu
odgovori
hripav
,
grozen
vzklik
.
Potem
je
bilo
gori
vse
tiho
.
Komisar
pošlje
naglo
nekaj
vojakov
tja
,
a
trajalo
ni
dolgo
,
ko
se
vrnejo
ti
in
oni
,
katere
je
bil
Pavlek
vprvič
čul
in
zalezoval
.
Sredi
njih
korakal
je
Obloški
Tonček
,
zadaj
pa
so
nesli
trije
—
Brdskega
pisarja
.
„
Kaj
je
s
tem
možem
?
“
vpraša
osorno
Mulej
.
Poveljnik
tega
oddelka
mu
razloži
,
da
je
proti
vojaku
,
ki
je
stal
gori
na
parobku
na
straži
,
pritekel
ta
starec
,
a
ker
na
klic
straže
ni
počakal
,
skočil
je
vojak
za
njim
ter
ga
z
bajonetom
prebodel
.
Okrog
Nandetovih
usten
je
zaigral
demoničen
smehljaj
,
ko
je
čul
to
vest
.
Ozrl
se
je
tja
in
srečal
se
z
očmi
Obloškega
kobilarja
.
Oni
je
svoje
povesil
,
a
v
Nandetovih
je
bilo
nekaj
,
kakor
bi
bil
hotel
reči
:
„
Skupaj
bova
visela
,
Tonček
,
skupaj
!
“
Komisar
se
obrne
sedaj
h
kobilarju
,
kažoč
jetnika
.
„
Ali
je
to
rokovnjaški
glavar
?
“
Tonček
niti
očesa
ne
dvigne
,
ko
reče
osorno
,
pa
bolj
potihoma
:
„
Ta
je
menda
;
—
kaj
meni
mar
!
Pa
sedaj
ga
imate
,
mene
pa
pustite
,
da
grem
po
svojim
potem
!
“
„
Počasi
,
prijatelj
,
“
odgovori
Mulej
,
„
Vi
ostanete
v
zaporu
;
oni
starec
je
o
Vas
nekaj
povedal
,
kar
je
blizu
tako
,
kar
je
o
Vašem
glavarju
pravil
.
Vi
pojdete
z
vojaki
nazaj
v
Kamnik
,
tega
moramo
pa
odvesti
na
Kolovec
.
“
Svet
,
kjer
je
bil
ujet
Nande
,
spadal
je
pod
Kolovško
gospostvo
in
zato
morali
so
peljati
rokovnjaškega
glavarja
tja
.
Nekaj
čudnega
se
je
posvetilo
zopet
v
temnih
Nandetovih
očeh
,
ko
je
čul
,
kam
ga
bodo
peljali
.
Tonček
pa
je
stal
bled
in
s
stisnenimi
ustni
sredi
vojakov
,
ter
parkrat
oči
obrnil
na
desno
in
levo
,
kakor
bi
gledal
,
kam
bi
bilo
ugodneje
skočiti
.
A
videl
je
pred
seboj
mrtvega
pisarja
in
opustil
je
misel
o
begu
.
Pavleka
so
odnesli
v
hišo
,
in
potem
so
vojaki
odrinili
s
svojimi
jetniki
;
jeden
del
z
Nandetom
,
kateremu
so
v
naglici
rano
obvezali
,
na
Kolovec
,
drugi
pa
s
Tončkom
v
Kamnik
.
Zadnji
odnesli
so
tudi
mrtvega
Rakovca
.
Polonica
je
v
svoji
izbi
čula
vse
,
kar
se
je
godilo
pred
oknom
;
klečala
je
v
temi
pri
skrinji
in
glavo
podpirala
z
obema
rokama
;
ko
so
odnesli
Pavleka
v
hišo
in
ko
jo
je
prišla
mati
parkrat
klicat
in
trkat
na
zapahnene
duri
,
ni
se
oglasila
,
niti
šla
iz
izbe
.
Kajne
,
moj
bratec
,
da
to
ne
bo
?
Kaj
v
stran
od
mene
obračaš
oko
?
Boris
Miran
Ko
se
je
oskrbnik
Poljak
pripeljal
s
svojo
mlado
ženo
domov
,
zvedel
je
,
da
so
vojaki
in
čuvaji
uže
odšli
.
Bil
je
silno
razburjen
in
vprašanjem
svoje
soproge
je
večkrat
kar
narobe
odgovarjal
.
Po
večerji
nagovarjal
je
Reziko
,
naj
ide
spat
,
ker
on
mora
čakati
še
prihoda
čuvajev
in
vojakov
.
Oná
je
uže
vedela
,
da
bi
bil
vsak
ugovor
zastonj
in
ga
je
ubogala
.
Štefan
je
ostal
v
svojej
pisarni
pri
tleh
;
poleg
iste
z
jedinim
uhodom
iz
nje
bila
je
improvizirana
nekaj
časa
uže
ječa
za
uporne
tlačane
,
ujete
pohajače
in
tatove
,
kateri
se
ve
da
niso
dolgo
prebili
tamkaj
,
kajti
izpustili
so
jih
ali
pa
odvedli
k
okrožnemu
komisariatu
v
Ljubljano
.
Nocoj
je
bila
prazna
,
pričakovala
je
novih
,
odličnih
gostov
.
Oskrbnik
je
vedel
,
da
bode
čakal
še
nekoliko
ur
,
da
se
vrnejo
vojaki
.
Kajti
povedano
mu
je
bilo
,
da
pride
rokovnjaški
glavar
stoprav
proti
polnuči
tjà
gor
k
borovcem
nad
Mozolovino
.
Da
bi
utegnil
priti
prej
,
ali
da
mu
je
izdajstvo
znano
,
tega
Poljak
ni
mogel
slutiti
.
Usedel
se
je
v
pisarni
k
svojej
mizi
,
a
delati
ni
mogel
.
Vstal
je
zopet
in
korakal
zamišljen
po
sobi
gori
in
doli
.
Mnogokrat
odprl
je
okno
in
poslušal
,
ali
se
še
ne
bližajo
stražniki
.
Naposled
je
zopet
sedel
k
mizi
.
Okolo
jednajste
ure
zbudi
ga
ropot
in
glasno
govorjenje
pred
gradom
.
Bili
so
vojaki
s
svojim
jetnikom
.
Poljak
stopi
ven
v
temno
vežo
in
ko
mu
poveljnik
sergaent
na
kratko
dopove
nocojšnje
dogodke
,
ukaže
oskrbnik
jetnika
odvesti
v
pisarno
,
da
ga
bode
takoj
izpraševal
.
Vojakom
je
ukazal
,
naj
stražijo
v
veži
.
Do
sedaj
si
oskrbnik
ni
upal
jetnika
pogledati
.
Nande
je
stal
z
zvezanima
rokama
sredi
sobe
,
ko
je
vstopil
Štefan
,
ter
zaprl
vrata
za
seboj
.
Vojaki
so
ostali
vsi
zunaj
in
sergaent
je
postavil
dva
na
stražo
,
druge
pa
poslal
v
nasprotno
sobo
,
katera
je
bila
improvizirana
za
stražnico
.
Ko
se
je
oskrbnik
obrnil
od
vrat
in
bledoličen
in
skoro
tresoč
se
pogledal
svojega
jetnika
,
obrnil
se
je
tudi
ta
proti
njemu
,
tako
da
je
vsa
svitloba
,
katero
je
dajala
svetilnica
na
mizi
,
segla
mu
preko
lica
.
„
Ferdinand
!
“
vzklikne
zamolklo
oskrbnik
.
„
Da
,
jaz
sem
!
“
reče
mirno
oni
.
Stala
sta
tri
korake
narazen
,
nema
in
tiha
;
a
rokovnjaški
glavar
gledal
je
srpo
in
na
videz
mirno
mlajšega
brata
svojega
,
kateri
je
stal
pred
njim
upalega
lica
in
tresoč
se
;
bilo
je
,
kakor
bi
bil
oni
sodnik
in
ta
hudodelec
.
„
Odveži
mi
roki
!
“
reče
Nande
,
„
potem
pa
poslušaj
,
če
hočeš
!
“
Poljak
je
jeden
trenutek
premišljal
;
potem
pa
je
stopil
k
bratu
in
mu
potegnil
vezi
raz
roki
.
Oni
si
je
s
prosto
desnico
popravil
in
otipal
krvavi
robec
,
katerega
so
mu
bili
ovili
okrog
ranjenega
čela
,
potem
pa
reče
hlastno
:
„
Malo
vode
mi
daj
,
Štefan
!
“
Izpil
je
velik
kozarec
na
dušek
.
„
Kaj
boš
storil
z
menoj
,
Štefan
?
“
vpraša
potem
naglo
.
Oskrbnik
se
je
bil
naslonil
z
desnico
ob
mizo
in
gledal
onega
,
a
črhnil
ni
besedice
.
„
Če
pustiš
,
da
me
odpeljejo
oni
vojaki
jutri
proč
v
Ljubljano
,
obesili
me
bodo
tamkaj
,
preden
bo
zopet
polna
luna
na
nebu
,
“
nadaljuje
oni
hladnokrvno
.
„
Ali
ne
veruješ
,
Štefan
,
da
me
bodo
obesili
?
“
„
Kaj
hočeš
?
“
izusti
hripavo
oskrbnik
.
„
Izpusti
me
!
“
deje
oni
,
skoro
zapovedujé
,
in
stopi
malo
bliže
;
„
izpusti
me
,
pravim
;
nikdo
ne
ve
,
kdo
sem
jaz
,
nikdo
razen
tebe
;
jedini
,
ki
je
še
vedel
to
,
tudi
on
bo
molčal
;
nocoj
so
ga
zabodli
gori
tvoji
vojaki
;
izpusti
me
,
Štefan
,
—
nikdar
nikdar
v
tem
življenji
se
najini
poti
ne
bodo
srečali
več
!
“
Poljak
je
zakril
z
obema
rokama
obraz
;
ljubil
je
nekdaj
svojega
brata
z
vso
ljubeznijo
bratovsko
,
a
črtil
ga
je
tem
bolj
potem
,
ko
je
čul
o
njegovih
hudodelstvih
v
Celji
,
ker
je
lehkomiselno
veroval
,
da
je
vse
resnica
,
kar
so
mu
pripovedovali
.
Sedaj
pa
,
ko
je
stal
pred
njim
kot
mnogo
večji
hudodelec
,
nego
prej
,
in
ko
je
govoril
tako
mirno
,
tako
—
recimo
,
oblastno
zapovedujé
,
ni
mu
bilo
moči
protiviti
se
čutu
,
da
ga
oni
nadvladuje
—
še
vedno
,
kakor
nekdaj
v
mladih
letih
,
in
zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
vse
to
,
kar
očitajo
Ferdinandu
,
ne
bilo
resnično
,
kakor
bi
vse
to
le
bilo
nesrečno
naključje
—
nesrečna
usoda
.
Poleg
tega
pa
sta
se
oglašala
v
njem
čut
in
bridka
misel
,
da
on
tukaj
ni
brat
,
nego
mož
pravice
.
Nande
je
spoznal
ta
boj
v
bratovih
prsih
.
„
Poslušaj
me
,
Štefan
!
“
reče
potihoma
in
mehko
,
„
dosti
časa
nimava
—
pozno
je
uže
,
—
in
v
kratkem
ti
bom
povedal
,
kar
veš
ti
le
od
druzih
.
Znano
ti
je
,
da
so
me
v
Celji
zaprli
zaradi
tatvine
!
Glej
,
jaz
tedaj
nisem
bil
tat
!
Imel
sem
nevesto
,
hčer
ónega
Rakovca
,
katerega
so
nocoj
zabodli
tvoji
vojaki
;
za
njo
hodil
je
tudi
nekov
oficir
,
Brnjač
.
Stanovala
sva
s
tem
lopovom
v
jednej
hiši
,
v
sosednjih
sobah
.
In
ta
me
je
obdolžil
,
da
sem
mu
ukral
pet
sto
kron
;
našli
so
jih
v
mojej
omari
;
a
ta
lopov
si
jih
je
v
ta
namen
izposodil
,
da
jih
je
v
mojo
omaro
dél
in
mene
potem
ugonobil
.
Obsodili
me
niso
,
vojakov
so
potrebovali
;
mene
so
utaknili
bodisi
nalašč
ali
po
naključju
pod
poveljstvo
Brnjačevo
.
Ta
je
bil
,
ko
sem
bil
jaz
v
zaporu
,
zapeljal
mojo
nevesto
,
—
umrla
je
z
otrokom
vred
ob
porodu
,
—
in
potem
je
mene
trpinčil
,
kakor
je
mogel
.
Ušel
sem
in
,
hoté
vrniti
se
preko
Gorenjskega
domov
,
zašel
sem
mej
te
ljudi
,
katere
ti
preganjaš
,
mej
rokovnjače
.
Bili
so
tu
,
preden
sem
prišel
jaz
,
in
bodo
tudi
ostali
za
menoj
,
—
a
jaz
,
gnan
in
pójan
kakor
volk
,
našel
sem
jih
,
in
ostal
mej
njimi
.
Nocoj
pa
sem
se
napotil
,
da
jih
zapustim
;
—
vedi
,
Štefan
,
oni
Vêrnazz
,
katerega
smo
obesili
gori
v
Črnem
grabnu
,
to
je
tisti
Brnjač
,
ki
je
kriv
,
da
sem
denes
to
—
kar
sem
.
Štefan
,
izpusti
me
!
Če
pa
nečeš
,
—
če
pa
nečeš
—
vraga
,
jaz
sem
dovelj
izkusil
,
da
tudi
to
ne
bo
najhujše
—
da
me
brat
izroča
vešalom
!
“
„
Pa
kaj
hočem
storiti
?
“
vpraša
Poljak
,
ki
je
strmeč
poslušal
brata
.
„
Proč
pojdem
,
—
nocoj
še
bom
na
Štajerskem
,
in
potem
—
kdo
me
bode
še
videl
?
“
Kratek
molk
je
nastal
.
„
Jaz
ne
smem
,
jaz
ne
morem
!
“
vzklikne
čez
nekoliko
trenutkov
oskrbnik
in
se
obrne
v
stran
.
„
Štefan
,
kje
so
pa
naša
mati
?
“
reče
oni
poluglasno
.
Poljak
je
sedel
z
bridkim
vzdihom
na
stol
pri
steni
.
Tiho
je
postalo
v
sobi
.
Čez
nekoliko
trenutkov
vstane
oskrbnik
in
gre
proti
ječnim
vratom
ter
jih
odprè
.
„
Sem
pojdi
!
“
veli
bratu
.
Oba
stopita
v
malo
zapornico
;
jedino
okno
v
njej
varovala
je
železna
mreža
.
„
Tu
pod
postelj
ti
denem
pilo
,
“
reče
Poljak
,
„
glej
,
da
boš
z
železom
gotov
,
zunaj
ni
straže
!
Sedaj
pa
pojdi
sem
,
da
te
zvežem
!
“
Stopila
sta
nazaj
v
prvo
sobo
,
in
Poljak
zvezal
je
bratu
zopetroki
,
kakor
sta
bili
prej
.
Dotaknil
se
ga
je
sedaj
v
prvič
nocojšnji
večer
;
in
kakor
bi
bila
mej
njima
neka
natorna
moč
,
—
tako
ju
je
potegnila
jednega
k
drugemu
,
—
srečnega
brata
poštenjaka
—
na
prsi
k
bratu
hudodelcu
.
Držala
sta
se
jeden
trenutek
,
potem
odstopi
Poljak
in
pokliče
vojake
,
kateri
so
dremali
zunaj
.
Zaprli
so
rokovnjaškega
glavarja
,
in
oskrbnik
je
zapovedal
,
da
naj
stražijo
v
veži
vrata
pisarnična
.
Zaspani
vojaki
bili
so
zadovoljni
,
ker
ni
bilo
treba
stražiti
pred
gradom
.
Drugo
jutro
,
na
vse
zgodaj
,
vzdramil
je
Poljaka
,
kateri
vso
noč
ni
zatisnil
očesa
,
glasan
krik
v
spodnjih
prostorih
.
Akoravno
je
vedel
,
kaj
to
pomeni
,
kakor
tudi
soproga
njegova
,
katerej
je
bil
vse
razodel
,
opravila
sta
se
naglo
oba
in
hitela
doli
.
Tam
so
jima
naznanili
,
da
je
jetnik
ušel
.
Prepilil
je
bil
vezi
,
katere
so
držale
debelo
železno
mrežo
,
ter
splezal
skozi
okno
.
Poljak
je
odposlal
vojake
na
vse
strani
;
a
vedel
je
in
želel
,
da
bi
bilo
zastonj
.
Proti
poludne
vrnila
sta
se
dva
vojaka
domov
in
naznanila
,
da
je
tudi
Mozolove
Polonice
zmanjkalo
to
noč
in
da
nihče
ne
vé
,
niti
kam
,
niti
s
kom
je
odšla
.
Pavlek
,
brat
njen
pa
,
pripovedovali
so
vojaki
,
umira
vsled
udarca
,
s
katerim
se
ga
je
bil
v
prejšnjej
noči
otresel
ubežni
rokovnjaški
glavar
.
Kdor
bo
prepričan
,
de
je
na
cestah
inu
potih
popadel
al
deželniga
voznika
naj
bo
na
suhim
al
na
vodi
,
al
poštniga
Kurierja
al
njegov
ronc
,
al
Kurierja
,
ki
nosi
kralevne
al
ministrove
al
gospojskine
al
generalske
pisma
,
al
druge
popotnike
;
ta
bo
k
smerti
obsojen
,
ako
se
po
njegovimu
djanju
skaže
,
da
se
je
koga
lotil
s
to
mislio
,
de
bi
ga
vmoril
,
al
okradel
,
al
njemu
pisma
,
papirje
al
poslane
pisanja
vzel
,
desilih
bi
ga
ne
vmoril
,
al
ne
okradel
.
—
Člen
11.
postave
od
9.
snežnika
leta
šest
.
Vodnikov
prevod
Skoro
pol
leta
po
zadnjih
dogodkih
sredi
zime
zbralo
se
je
v
Ljubljani
vojno
sodišče
,
„
le
conseil
de
guerre
spécial
“
,
prvo
in
zadnje
v
času
francoske
vlade
na
Kranjskem
.
Soditi
je
moralo
—
rokovnjače
;
one
,
katere
so
bili
ujeli
ob
napadu
v
Črnem
Grabnu
,
in
še
nekaj
tovarišev
njihovih
,
katere
so
prijeli
po
ovadbah
in
izjavah
uže
zaprtih
tolovajev
,
in
pa
vsled
skrbnih
preiskavanj
po
vsem
Brdskem
in
Kamniškem
okraju
.
Da
bralec
ume
,
zakaj
so
bila
ona
specijalna
vojna
sodišča
,
ali
—
kakor
Vodnik
v
prevodu
izvirnega
naslova
„
le
conseil
de
guerre
spécial
“
to
imenuje
—
„
posebno
zvoleni
sodniki
čez
tolovajstva
krive
“
tako
grozna
vsem
hudodelcem
,
da
so
povsodi
,
koder
koli
so
bila
ustanovljena
,
in
to
zlasti
v
Nemcih
v
Renskej
provinciji
,
v
kratkem
času
iztrebila
v
mnogih
okrajih
tolovajske
tolpe
,
katere
so
v
onih
nemirnih
časih
rogovilile
povsodi
,
—
omenjamo
le
,
da
so
jih
sestavljali
iz
vojaških
dostojanstvenikov
,
in
da
proti
izreku
tega
sodišča
apelacija
ni
bila
mogoča
.
Sodba
bila
je
le
:
oproščenje
ali
pa
—
smrt
,
in
izvršila
se
je
takoj
.
Sodišče
,
katero
se
je
zbralo
,
da
sodi
rokovnjače
,
bilo
je
sestavljeno
na
podlagi
zakona
od
19.
vendemiaira
leta
XII.
in
predsedoval
mu
je
baron
Roussille
,
polkovnik
petega
pešpolka
„
per
slovenski
vojski
“
,
kakor
prelaga
Vodnik
uradni
naslov
„
armée
d
’
Illyrie
“
;
votanti
bili
so
štirje
kapitani
in
dva
lajtnanta
.
Tožnik
bil
je
kapitan
Coste
,
rodom
Francoz
,
kakor
vsi
sodniki
.
Slovenski
tekst
omenjene
sodbe
,
katera
je
bila
proglašena
v
francoskem
,
slovenskem
in
nemškem
jeziku
v
600
iztisih
,
in
katerega
je
preskrbel
Vodnik
,
pripoveduje
,
da
„
ti
gospodje
sodniki
si
nič
niso
bili
svoji
ne
med
seboj
,
ne
z
nobenim
med
obdolženimi
,
na
nobenimu
kolenu
prepovedanmu
,
ne
po
kervi
ne
po
svačini
.
“
Pa
bodi
nam
dovoljeno
,
da
podamo
bralcu
glavne
točke
onega
zapiska
po
izvirniku
!
„
Ti
na
povelje
Excellenz
gospoda
Maršala
vojvoda
Dubrovškiga
,
General
Poglavarja
slovenskih
dežel
,
vkup
poklicani
vojskni
sodniki
so
se
zbrali
v
’
svoji
njim
odkazani
sodni
hiši
,
de
bi
sodbo
sklenili
čez
obdolžene
;
...
vsi
obdolženi
,
de
so
skrivno
umorili
gospoda
Boissaca
kapitana
adjutanta
,
inu
Vernazza
,
sekretaria
inu
tolmača
Excellenz
gospoda
Maršalla
Vojvoda
Dubrovskiga
,
inu
druge
officirje
inu
soldate
francoske
ne
znane
.
Zbor
inu
sodba
se
je
začela
.
Prezident
je
rekel
pisavcu
pernest
nu
de
ima
brati
spis
prašanjov
inu
odgovorov
,
kar
kol
so
obdolženi
inu
priče
govorile
,
inu
kar
je
proti
nedolžnosti
obdolženih
,
al
kar
jih
izgovarja
.
„
Po
tim
branju
je
vkazal
Prezident
perpelati
vjete
obdolžene
.
So
bili
perpelani
brez
železja
,
ne
zvezani
,
inu
s
’
svojimi
besedniki
(
zagovorniki
)
.
Zdaj
je
bilo
dano
na
znanje
obdolženim
v
kom
so
toženi
inu
krivi
;
potle
jih
Prezident
isprašuje
,
prašanja
sta
jim
prestavlala
gospod
Vurzbach
inu
gospod
Kalan
,
pravdna
dohtarja
inu
tolmača
;
inu
obdolžénci
so
skus
ta
dva
odgovarjali
.
“
„
Priče
so
posebej
sprašane
,
inu
krivim
so
skazane
njih
prepričanja
.
“
„
Po
tim
zašlišimo
referentove
razločke
inu
sklepe
;
zaslišimo
tudi
tožene
inu
njih
zagovarjanje
,
kar
so
imeli
sami
reči
inu
kar
so
njih
besedni
doktarji
za
nje
govorili
,
ktiri
so
zadnič
rekli
,
da
nimajo
nič
več
perstavit
inu
de
je
vse
rečeno
kar
krivim
pomagati
zamore
.
Prezident
praša
sodnike
,
če
hočejo
še
kaj
razločka
.
Sodniki
reko
:
nič
več
.
Prezident
vkaže
zagovárjavcam
inu
toženim
iz
sodne
hiše
vun
stopiti
,
tožene
peljajo
spet
v
’
njih
zapérco
.
Prezident
naprosi
pisarja
in
druge
poslušavce
de
bi
vun
stopili
.
“
„
Sodniki
sodijo
per
zapertih
durih
inu
Prezident
jih
praša
tako
:
So
li
krivi
skrivniga
poboja
nad
francoskimi
soldatmi
ti
toženi
možjé
?
“
„
Volji
se
pobérajo
od
spodne
stopne
gori
,
inu
na
zadne
da
Prezident
svoj
volj
.
Sodniki
z
’
enim
glasam
sklenejo
,
de
zgor
imenovane
pregréhe
so
krivi
.
“
„
Po
tim
praša
cesarski
komissar
,
kaj
so
obsojenci
zaslužili
.
Prezident
zbere
spet
volje
tako
,
kakor
je
zgor
rečeno
.
Sodniki
sturé
pravico
inu
z
enim
glasam
jih
obsodio
k
’
smerti
,
inu
naročé
kapitanu
Referentu
to
sodbo
dati
natisnit
po
francosko
,
slovensko
inu
nemško
,
inu
jo
po
vsih
besedah
dopolniti
.
“
„
Skleneno
inu
sojeno
brez
narezen
iti
iz
zbora
;
inu
sodniki
so
podpisali
pervi
spis
te
sodbe
,
kakor
sta
se
tudi
podpisala
referent
inu
pisavic
.
“
Tako
nam
pripoveduje
iztis
one
sodbe
,
morda
jedini
,
kateri
se
je
še
ohranil
izmed
tistih
šeststo
,
kolikor
jih
je
naročilo
vojno
sodišče
.
Obsojenih
je
bilo
dvaintrideset
hudodelcev
,
—
vsi
,
kateri
so
bili
navzočni
pri
onem
roparskem
napadu
;
pa
ujetih
je
bilo
samo
pet
,
vsi
drugi
so
bili
sojeni
in
contumaciam
.
Pozvedelo
je
sodišče
njihova
imena
,
ker
so
jih
povedali
drugi
jetniki
,
a
prijeti
jih
ni
bilo
moči
,
kajti
pobegnili
so
bili
čez
štajersko
mejo
.
Tudi
Groga
je
bil
imenovan
med
njimi
,
a
pravega
njegovega
imena
niso
znali
.
Ujeti
obsojenci
,
„
condamnés
présents
“
bili
so
večinoma
znanci
naši
:
Bojec
in
Peter
Toča
,
katera
dva
sta
bila
okrevala
popolnoma
,
Samoglav
in
Obloški
Tonček
in
še
jeden
rokovnjač
,
katerega
so
bili
zasačili
pri
menjanji
bankovcev
,
ukradenih
iz
francoskih
kas
.
Vêdli
so
se
pred
sodiščem
,
kakor
navadno
vsak
hudodelec
v
jednakem
položaji
;
bili
so
skoro
apatični
.
Sodniki
so
iprevideli
,
da
imajo
pred
seboj
samo
malo
številce
velike
nevarne
rokovnjaške
zadruge
,
a
več
zvedeti
po
jetnikih
o
tej
zadrugi
ni
bilo
moči
,
ker
isti
sami
niso
mnogo
več
znali
nego
imena
posameznih
društvenikov
.
Najpogumnejši
,
ali
recimo
najbolj
apatičen
bil
je
Peter
Toča
.
Ko
jim
je
„
kapitan
Referent
“
bral
sodbo
in
jim
ob
jednem
naznanil
,
da
se
bode
ta
v
dveh
urah
izvršila
,
in
da
izvršitve
niti
priziv
niti
prošnja
za
pomiloščenje
ubraniti
ali
odložiti
ne
more
,
ozrl
se
je
Toča
tja
,
kjer
je
stal
Obloški
kobilar
.
Srečala
sta
se
v
očeh
,
in
preko
Petrovih
usten
seglo
je
nekaj
,
kakor
porogljiv
spomin
one
noči
v
bistriškem
gozdu
,
ko
se
je
kobilar
norčeval
,
da
bosta
skupaj
visela
.
Tonček
je
zrl
srpo
v
tla
,
in
le
rumeno
lice
njegovo
kazalo
je
o
čutu
,
kateri
ga
je
pretresal
.
Bojec
se
je
zgrudil
nazaj
na
klop
in
videlo
se
je
,
da
so
ga
jedine
besede
„
obsojen
k
smrti
“
postarale
za
mnogo
mnogo
let
.
Sključen
je
sedel
tamo
in
v
zgubani
obraz
segla
mu
je
pepelnata
barva
.
Obravnavalo
se
je
tridesetega
januvarija
dopoludne
;
popoludne
ob
treh
izvršila
se
je
sodba
.
Za
pokopališčem
sv.
Krištofa
bilo
je
zbranega
mnogo
ljudstva
,
ko
je
dospel
tja
močán
vojaški
oddelek
z
obsojenci
.
Postavili
so
jih
k
zidu
in
potem
jim
je
bral
vojni
komisar
še
jedenkrat
vso
sodbo
.
Nekoliko
trenutkov
pozneje
zagrmel
je
strel
francoskih
pušk
,
in
pravici
bil
je
plačan
krvavi
dolg
.
In
kakov
prostor
je
to
,
kjer
se
je
to
godilo
!
Kako
lepo
se
vidi
od
tod
tja
na
Kamniške
planine
in
tja
na
gore
,
mej
katerimi
se
vije
Črni
Graben
!
„
Verdorben
—
gesterben
.
“
Heine
Minulo
je
bilo
deset
let
.
Francozov
uže
zdavna
ni
bilo
v
deželi
,
in
gospostvo
na
Kranjskem
imela
je
zopet
avstrijska
vlada
.
Prememba
vršila
se
je
naglo
,
in
v
marsikaterih
krajih
je
ljudstvo
še
čutilo
ni
.
Kajti
francoske
reformacije
uvajale
so
se
bile
le
polagoma
,
in
v
kratkem
času
Marmontovega
,
za
nas
Slovence
gotovo
najpomenljivejšega
gospodarstva
tudi
v
istini
ni
bilo
mogoče
vzbuditi
ali
utrditi
v
prostem
ljudstvu
čutenja
,
je
li
bolje
ali
slabeje
,
nego
prej
;
zato
je
tudi
narod
tem
rajši
pozdravil
zopet
stari
črnorumeni
grb
,
ker
je
naš
prosti
ljud
—
in
to
je
bil
tedaj
„
narod
“
,
—
uže
od
nekdaj
konservativen
.
Spominov
na
kulturno
imenitne
in
posebno
naroden
razvitek
pospešujoče
naprave
francoskega
cara
,
katere
so
imele
svoj
izvir
deloma
v
diplomatičnih
ali
bolj
političnih
uzrokih
,
in
pa
v
francoskej
mimo
nemške
bolj
razvitej
kulturi
,
—
onih
spominov
naš
rod
tedaj
ni
znal
ceniti
;
ostali
so
mu
le
bolj
—
realni
spomini
,
tikajoči
se
neusmiljenega
izterjevanja
davkov
in
vojnih
kontribucij
.
Saj
vender
iz
istih
časov
pomni
naš
kmet
še
svoje
—
„
fronke
“
!
Tudi
na
Kolovci
ni
bilo
videti
,
da
se
je
kaj
izpremenilo
.
Oskrboval
je
graščino
še
vedno
stari
naš
znanec
Štefan
Poljak
,
katerega
je
gospodar
Franc
grof
Hohenwart
rad
pridržaval
v
tej
službi
.
Prišel
je
bil
isti
po
odhodu
Francozov
parkrat
ogledavat
svoja
Kranjska
posestva
ter
se
mudil
tudi
na
Kolovci
;
in
tu
je
izprevidel
,
kako
vestnega
oskrbnika
ima
;
zato
je
pazil
,
da
ga
ne
izgubi
.
Rezika
pa
postala
je
bila
krepka
,
pridna
žena
,
in
če
so
jej
tudi
trije
zdravi
pa
hudomušni
dečki
mnogo
prizadeli
,
kričeči
in
otročje
burke
uganjajoči
po
gradu
in
po
bližnjih
vrtovih
,
bila
je
ona
vender
tako
rekoč
drugi
oskrbnik
v
gradu
in
je
obilo
pomagala
soprogu
pri
obširnem
gospodarstvu
.
Njen
oče
bil
je
še
vedno
sodnik
v
Kamniku
,
in
kolikor
je
imel
prostih
ur
v
tednu
,
prebil
jih
je
skoro
vse
pri
Poljakovih
.
Mati
Štefanova
pa
je
bila
pred
par
leti
umrla
.
O
Ferdinandu
jej
Poljak
ni
bil
ničesar
razodel
;
na
smrtnej
postelji
še
mu
je
naročala
,
naj
hrani
polovico
njenega
malega
premoženja
,
katerega
dedič
je
bil
Štefan
,
za
izgubljenega
brata
,
in
sicer
tako
dolgo
,
da
mu
jo
bode
mogel
izročiti
,
ali
da
se
prepriča
o
njegovej
smrti
.
In
Štefan
je
vestno
izpolnjeval
materino
željo
.
Pa
v
vseh
desetih
letih
ni
zvedel
ničesa
o
ubežnem
rokovnjaškem
glavarji
.
Spominjal
se
ga
v
zadnjih
letih
ni
več
tolikokrat
,
negov
početku
;
samo
jedenkrat
pred
več
meseci
oživel
mu
je
zopet
za
nekoliko
časa
ta
spomin
,
pa
sedaj
je
bil
uže
zopet
minil
.
Stara
Mozolka
je
bila
namreč
pred
devetimi
meseci
umrla
.
Po
Pavlekovej
smrti
,
katerega
je
kmalu
po
onej
usodnej
noči
sušica
pobrala
,
bolehala
je
starka
vedno
.
Morila
je
ni
toliko
izguba
jedinega
sina
,
bolela
jo
je
mnogo
bolj
sramota
Poloničina
.
Vsi
ljudje
,
ves
okraj
je
vedel
in
govoril
,
da
je
deklica
šla
z
rokovnjači
,
in
materi
je
bilo
sedaj
uže
skoro
ljubše
,
da
se
Polonica
nikdar
več
ne
vrne
.
In
res
se
ni
vrnila
.
Trda
je
postala
mati
polagoma
,
in
odurna
proti
drugim
ljudem
;
po
noči
v
časih
pa
,
ko
jej
spanec
ni
hotel
blizu
,
jokala
je
bridko
in
tožila
Bogu
,
zakaj
jo
je
tako
kaznoval
.
Ta
na
videz
skrita
,
a
vendar
globoko
pekoča
žalost
izpodjedavala
jej
je
zdravje
;
hirati
je
jela
in
sedaj
je
bilo
uže
devet
mesecev
,
kar
so
jo
pokopali
.
Umrla
je
,
ne
da
bi
bila
storila
oporoko
;
zapustila
pa
je
lepo
,
nezadolženo
posestvo
.
Sodnija
je
imenovala
oskrbnika
temu
posestvu
in
razglasila
po
vseh
uradnih
časopisih
poziv
do
dedičev
,
in
zlasti
do
izgubljene
Polonice
,
naj
se
oglasijo
v
teku
jednega
leta
,
da
sprejmo
dedšino
.
Ta
poziv
vzbudil
je
pozornost
Poljakovo
in
žalostne
,
neprijetne
spomine
.
Pozvedoval
je
nekolikokrat
pri
starem
svojem
prijatelji
,
doktorju
Burgerji
,
kateri
je
bil
predstojnik
brdske
patrimonijalne
gosposke
,
—
in
Mozolovina
je
spadala
sedaj
po
novej
upravi
k
brdskemu
okraju
,
—
se
li
ni
oglasila
še
ona
Mozolova
Polonica
,
ali
kdo
drug
zaradi
te
dediščine
.
Pa
nihče
se
ni
bil
javil
.
Obrok
,
kateri
je
bil
prost
Mozolovini
dedičem
,
potekal
je
uže
skoro
,
ko
se
nekega
dne
oglasi
Poljak
zopet
na
Brdu
v
opravilih
.
Imel
je
mnogo
posla
,
in
ko
je
bil
isti
gotov
,
reče
naenkrat
dr.
Burger
:
„
A
propos
,
gospod
oskrbnik
;
kakor
sem
zapazil
uže
večkrat
,
zanimate
se
Vi
jako
za
ono
Mozolovo
zapuščino
.
Glejte
,
pred
nekoliko
dnevi
pisal
mi
je
nekov
advokat
iz
Gradca
,
da
mu
poročim
,
kaj
je
s
to
dediščino
,
ker
se
je
pri
njem
oglasila
mlada
ženska
,
katera
trdi
,
da
je
hči
pokojne
Mozolke
.
Čakajte
,
da
poiščem
pismo
!
“
Poljak
je
malo
prebledel
.
„
Iz
Gradca
,
pravite
?
“
reče
naglo
.
„
Da
,
da
,
iz
Gradca
;
tu
je
pismo
!
“
Rekoč
podá
graščak
dotični
list
Štefanu
.
V
istem
drugega
ni
bilo
,
nego
vprašanje
,
katero
je
bil
oskrbnik
uže
čul
.
„
Stvar
me
zanima
,
“
reče
Poljak
po
kratkem
premolku
,
„
in
najbolj
zarad
onega
rokovnjaškega
glavarja
,
kateri
je
ubegnil
s
Kolovca
isto
noč
,
ko
je
zmanjkalo
tudi
Mozolkine
hčere
;
—
to
vender
pomnite
,
doktor
?
“
„
Prav
imate
;
morebiti
sedaj
kaj
pozvemo
.
Odgovoril
bom
kolegi
v
Gradec
,
in
verujte
mi
,
da
bo
ona
deklina
v
kratkem
tu
;
kadar
pride
na
Mozolovino
,
Vam
bom
pa
naznanil
.
“
Poljak
res
ni
dolgo
čakal
;
kajti
čez
kakih
štirinajst
dnij
govorili
so
na
Kolovci
hlapci
in
dekle
,
da
je
Mozolova
Polonica
prišla
domov
in
da
je
pripeljala
s
seboj
tudi
osemletno
dekletce
,
—
hčerko
svojo
,
kakor
so
dejali
ljudje
.
Tudi
Brdski
doktor
pisal
je
to
Poljaku
,
pa
ta
se
le
ni
mogel
odločiti
,
da
obišče
Mozolovino
.
Sedel
je
nekega
popoludne
v
svoji
pisarni
,
ko
vstopi
kmetsko
,
čedno
opravljena
ženska
s
pohlevnim
pozdravom
.
Bila
je
morda
kakih
trideset
let
stara
,
še
vedno
lepega
,
pa
malo
bledega
obraza
,
kateremu
se
je
poznalo
,
da
so
uže
bridke
izkušnje
risale
nanj
svoje
proge
.
„
Kaj
hočete
?
“
vpraša
Poljak
ter
piše
v
jednomer
svoj
zapisnik
,
ne
da
bi
se
ozrl
bolj
v
kmetico
.
„
Par
besed
bi
rada
govorila
z
Vami
,
“
reče
ona
;
glas
se
jej
je
skoro
tresel
.
„
Le
povejte
;
kaj
pa
je
vendar
?
“
deje
oskrbnik
.
Bil
je
vajen
takih
kmetskih
prošnjikov
,
zato
je
tudi
delal
in
pisal
dalje
.
„
Jaz
sem
Mozolova
Polonica
!
“
reče
ona
.
Sedaj
pa
Poljak
tudi
ni
več
pisal
.
Pero
palo
mu
je
iz
rok
in
skočil
je
kvišku
s
svojega
stola
.
Dekle
pa
je
zakrilo
obraz
in
bridko
zajokalo
.
„
Kje
je
pa
Ferdinand
?
“
vzklikne
nehote
Štefan
;
saj
ni
imel
časa
premišljevati
,
ali
je
Polonici
znano
sorodstvo
njegovo
z
onim
,
ali
ne
.
„
Jaz
ne
vem
,
“
odgovori
ona
;
„
vprašati
sem
hotela
Vas
,
ste
li
kdaj
še
čuli
o
njem
.
“
Rekoč
se
plaho
ozre
v
oskrbnika
.
Ta
je
spoznal
sedaj
,
da
je
res
Polonica
,
ki
stoji
pred
njim
,
—
pa
kako
se
je
bila
izpremenila
!
„
Nič
,
nič
!
“
deje
naglo
in
nemirno
Poljak
,
„
odkar
je
šel
,
nisem
čul
besedice
več
o
njem
!
In
kdaj
je
tebe
—
Vas
zapustil
?
“
„
Osem
let
je
uže
tega
!
Šel
je
s
Francozi
na
Rusko
!
“
„
Na
Rusko
!
“
vzklikne
Štefan
;
vedel
je
,
kaj
pomenijo
te
besede
;
kajti
v
spominu
mu
je
še
bilo
,
da
je
ilirski
polk
,
„
chasseurs
Illyriens
“
,
h
kateremu
je
dajala
Kranjska
tri
tisoč
mož
,
tudi
moral
s
francosko
vojsko
tjà
proti
Moskvi
;
—
in
koliko
izmed
onih
treh
tisoč
se
je
vrnilo
?
„
Na
Rusko
!
“
ponavlja
še
jedenkrat
poluglasno
Štefan
;
„
in
Vi
niste
nič
več
čuli
o
njem
,
je
li
še
živ
,
ali
mrtev
?
“
„
Nič
več
!
“
reče
sedaj
tudi
Polonica
.
„
In
zakaj
je
šel
tja
?
Zakaj
je
šel
k
vojakom
?
Bil
je
vender
na
Avstrijskem
?
“
hiti
Poljak
.
„
pa
sedite
vendar
!
“
Rekoč
ponudil
jej
je
stol
.
„
Povedala
Vam
bom
vse
,
gospod
oskrbnik
,
“
povzame
potem
ona
govor
.
„
Nande
mi
je
pri
odhodu
tudi
naročil
,
naj
grem
k
Vam
,
če
bo
prilika
,
in
zato
sem
prišla
.
Gospod
,
saj
Nande
ni
bil
takov
,
kakor
so
govorili
ljudje
o
njem
!
“
Uprla
je
pri
teh
besedah
svoje
rosne
oči
v
oskrbnika
;
ta
pa
je
zrl
k
tlom
.
„
Tisto
noč
,
ko
so
ujeli
Nandeta
,
“
nadaljevala
je
ona
,
„
par
ur
pozneje
prišel
je
vnovič
trkat
na
moje
okno
,
in
potem
sem
šla
ž
njim
.
Zjutraj
bila
sva
uže
blizu
Gornjega
Grada
na
Štajerskem
,
kjer
ni
bilo
več
nevarnosti
.
Nande
je
bil
tako
oslabel
,
ker
ga
je
rana
na
glavi
vedno
bolj
pekla
,
da
ni
mogel
več
dalje
.
Ostala
sva
pri
nekem
samotnem
drvarji
par
tednov
,
da
je
Nande
ozdravel
.
Potem
pak
sva
šla
proti
zgornjemu
Štajerskemu
.
Nande
je
kupil
blizu
Gradca
majhno
kajžo
in
polja
za
par
mernikov
posetve
in
tam
sva
živela
malo
več
,
nego
poldrugo
leto
.
Nekega
dne
pride
Nande
,
—
pozno
proti
večeru
,
ves
spehan
iz
mesta
domov
.
Pripovedoval
mi
je
v
naglici
,
da
ga
je
v
Gradci
nekdo
spoznal
kot
dezerterja
,
in
da
je
komaj
ušel
;
sledili
so
ga
pa
vojaki
.
Dejal
je
,
da
v
tej
noči
ne
ostane
doma
,
da
se
hoče
skriti
v
gozd
,
ker
bodo
prišli
gotovo
za
njim
.
In
res
so
prišli
in
pretaknili
vse
kote
.
Hoteli
so
tudi
mene
zapreti
,
pa
pustili
so
me
vender
.
Drugo
noč
pride
Nande
in
mi
pové
,
da
pojde
čez
Koroško
mejo
in
da
se
bode
prostovoljec
zapisal
francoskim
vojakom
;
dejal
je
,
samo
za
nekaj
časa
,
da
se
tukaj
vse
pozabi
.
Jokala
sem
in
prosila
,
pa
Nande
je
dejal
,
da
mora
tako
biti
,
in
šel
je
.
Pustil
mi
je
nekoliko
denarja
,
—
mnogo
ga
ni
imel
,
ker
je
rekel
,
da
so
mu
ga
tedaj
vzeli
,
ko
so
ga
tukaj
popadli
,
—
in
obljubil
je
,
da
se
vrne
precej
,
ko
bo
nova
vojska
končana
.
Zvedela
sem
potem
,
da
je
moral
njegov
polk
na
Rusko
.
Čakala
sem
dolgo
,
dolgo
.
Koliko
sem
imela
opravila
z
dekletcem
,
katero
se
je
rodilo
pol
leta
po
Nandetovem
odhodu
!
In
kako
sem
se
bala
vojakov
in
biričev
,
ki
so
ga
hodili
vedno
iskat
.
Potekla
so
tri
leta
,
pa
Nandeta
ni
bilo
nazaj
,
in
jaz
tudi
nisem
mogla
več
živiti
otroka
in
sebe
z
ono
kajžo
.
Šla
sem
služit
;
naučila
sem
se
bila
nemški
,
in
dobila
sem
res
kmalu
službo
v
Gradci
;
otroka
sem
pustila
na
kmetih
in
plačevala
zanj
,
kar
sem
zaslužila
.
Domov
semkaj
nisem
mogla
.
Služila
sem
pri
nekem
doktorji
v
Gradci
,
in
ta
mi
je
sedaj
povedal
,
da
me
po
časopisih
iščejo
,
in
da
so
mati
umrli
.
Prišla
sem
in
zdaj
bom
morda
ostala
tukaj
.
Ko
bi
le
Nande
bil
tukaj
!
“
Jok
jo
je
zopet
posilil
.
Poljak
je
nemo
poslušal
to
priprósto
povest
.
Smililo
se
mu
je
to
nesrečno
dekle
,
in
usoda
bratova
ga
je
močno
genila
.
Vedel
je
,
da
Nandeta
ne
bo
več
nazaj
,
ker
ga
do
sedaj
ni
bilo
;
ruski
sneg
jih
je
malo
vračal
.
„
Pisal
bom
v
Ljubljano
in
na
Dunaj
,
“
dejal
je
Štefan
po
kratkem
premolku
,
„
morda
je
mogoče
kaj
pozvedeti
o
Nandetu
!
“
Govorila
sta
še
delj
časa
,
in
oskrbnik
peljal
je
bratovo
ljubico
naposled
k
svojej
ženi
.
Proti
večeru
še
le
vrnila
se
je
Polonica
domov
.
Dolgo
časa
je
trajalo
,
da
je
dobil
Štefan
po
prizadevanji
francoskega
poslanstva
poročilo
o
bratu
.
Mogoče
je
bilo
to
,
ker
se
je
Nande
,
kakor
je
bil
uže
prej
naznanil
Polonici
,
upisal
s
svojim
pravim
imenom
mej
francoske
prostovoljce
.
Pa
to
poročilo
je
bilo
kratko
;
pripovedovalo
je
,
da
je
Ferdinand
pl.
Basaj
v
zapisnikih
polkovih
,
katere
so
sestavili
po
begu
iz
Rusije
,
zaznamovan
kot
izgubljen
,
„
perdu
“
.
Ruski
sneg
bil
je
morda
njegov
mrtvaški
prt
.
—
—
Leto
pozneje
umrl
je
stari
sodnik
Gavrič
in
kmalu
potem
prejel
je
tudi
Poljak
tako
ugodno
ponudbo
s
Češkega
,
da
je
sklenil
,
zapustiti
Kranjsko
ter
iti
tja
.
Dobil
je
tam
oskrbništvo
velike
domêne
.
Pri
svojem
prijatelji
,
doktorju
Burgerju
pa
je
založil
prej
ono
soto
,
katero
je
rajnka
mati
namenila
Ferdinandu
;
Štefan
je
odločil
,
da
se
hrani
