kajpobijeva
.
“
„
Bodita
rajša
pri
miru
!
“
opomina
Lenčika
.
„
Oh
,
Lenčika
,
“
pravi
Miha
,
„
bodi
brez
skrbi
!
Ne
bova
se
metala
.
Kadar
bom
na
smrtni
postelji
,
Štefan
,
pa
pridi
:
pa
če
me
boš
premaknil
z
otepa
in
če
te
ne
poravnam
jaz
po
tleh
s
tem-le
prstom
,
ki
na
zvončke
pri
orgljah
pritiska
,
pa
naj
ostanem
cele
kvatre
dèlj
v
vicah
.
Če
bova
pridna
,
bom
pa
potlej
jedno
zagodel
.
“
„
Kaj
bo
pa
Lenčika
rekla
,
če
boš
muziko
delal
?
“
„
E
,
kaj
poreče
!
Nič
.
Kajne
,
Lenčika
,
da
bomo
malo
zagodli
?
“
„
Toda
le
malo
,
Miha
,
“
pravi
ona
.
„
Ne
spodobi
se
,
da
bi
se
veselili
,
ko
imamo
žalost
v
hiši
.
“
„
Žalost
ni
nikoli
dobra
,
“
modruje
Miha
.
„
Če
je
je
prej
konec
,
bolje
je
.
Zato
jaz
muziko
toliko
cenim
:
ž
njo
se
prežene
žalost
kakor
molji
s
trepetinovem
oljem
.
“
Miha
se
iztegne
po
harmoniko
,
ki
je
bila
spravljena
na
polici
,
in
jo
začne
navijati
.
Z
glavo
kima
na
obe
strani
in
pogleda
zdaj
Lenčiko
,
ki
se
drži
pol
na
smeh
,
pol
na
jok
,
zdaj
Štefana
,
ki
pritrkuje
z
nogo
.
A
kmalu
jim
mati
pokvari
veselje
in
pograja
Miho
,
da
se
preglasno
raduje
.
„
Veš
kaj
,
Miha
,
“
pravi
Štefan
in
položi
roko
na
harmoniko
.
„
Jaz
bi
tudi
rad
znal
tako-le
gosti
.
“
„
Ha
,
vrjamem
,
da
,
“
pravi
Miha
.
„
I
kje
si
se
ti
tako
naučil
?
“
„
Kje
?
Sam
.
Kje
se
pa
nauči
kos
,
da
poje
in
oponaša
druge
ptiče
?
Tu
poberem
jedno
pesem
,
tam
jedno
,
poskusim
jo
,
pa
gre
.
“
„
Kako
bi
se
le
jaz
malo
naučil
?
“
„
Kako
?
Harmoniko
si
kupi
na
semenji
dan
!
Kakor
imaš
harmoniko
,
pa
si
že
pol
godca
.
Vse
drugo
potem
je
igrača
in
kar
samo
pride
.
“
„
Kako
se
prijemlje
,
to
mi
boš
pa
ti
pokazal
.
Kaj
ne
?
“
„
I
,
kaj
pa
.
Če
me
ne
boš
pretepaval
,
kakor
se
groziš
.
“
„
Ti
se
kar
norca
delaš
!
“
„
Jaz
norca
?
To
se
vidi
,
da
me
ti
ne
poznaš
.
Ako
bi
se
jaz
hotel
norca
delati
,
prijel
bi
te
za
lase
,
pa
stresel
za
ušesa
.
Toda
jaz
nočem
.
Kaj
bi
se
iz
ljudij
norca
delal
,
če
treba
ni
.
Zdaj-le
,
Štefan
,
te
pa
spremim
domov
,
če
te
je
volja
,
Bodeva
pa
zunaj
zagodla
,
ker
se
tukaj
ne
spodobi
.
Pri
vas
doma
bodo
mislili
,
da
peljem
ženina
.
“
Pol
s
silo
pol
s
prigovarjanjem
spravil
je
Miha
Štefana
domov
;
kajti
on
je
gledal
na
to
,
da
se
nikoli
ni
predolgo
mudil
.
Ko
je
pa
oni
odšel
,
zaprla
je
Lenčika
hišna
vrata
,
duri
stranske
izbice
pa
so
se
odprle
in
prilezel
je
ven
Jurij
,
bled
in
slab
,
in
se
usedel
k
peči
.
Miha
pa
mu
je
porinil
vrnivši
se
klópico
pod
noge
,
sedel
k
njemu
in
zabaval
njega
in
mater
in
Lenčiko
.
Hudo
je
bila
poškodovala
Jurija
nesrečna
kroglja
,
toda
krepko
in
zdravo
telo
,
zraven
pa
skrbna
in
ljubezniva
postrežba
,
kakor
bi
boljše
v
očetovi
hiši
ne
bil
dobil
,
ohranila
mu
je
življenje
.
Prvi
čas
je
bil
Miha
njegova
pesterna
.
prekladal
ga
je
,
hodil
k
Ožbetu
,
ki
sam
ni
mogel
vselej
priti
,
po
zdravila
in
po
dobre
svete
,
zraven
pa
je
vestno
opravljal
svojo
službo
.
Kako
nedeljo
je
obiskal
očeta
,
da
mu
pove
,
kako
se
bolniku
godi
:
in
ko
je
bil
Jurij
že
prebil
največjo
nevarnost
,
hotel
je
iti
povedat
tudi
roditeljem
njegovim
,
a
oča
mu
je
prepovedal
.
„
Bog
ne
zadeni
!
“
dejal
je
.
„
Potem
bodo
vsi
gori
tiščali
in
stari
lisjak
,
tisti
Rožanec
,
bo
takoj
zvedel
in
komedije
so
tu
.
Nič
praviti
!
Naj
le
jokajo
,
da
se
ljudem
utrdi
misel
,
da
je
Jurij
na
onem
svetu
.
Stara
moli
zanj
in
Primož
daje
vbogajme
,
to
mu
ne
more
škodovati
.
“
Tako
ni
po
Dolini
nikdo
nič
slutil
o
tej
rešitvi
.
Teže
pa
je
bilo
Jurija
Šimonovim
,
zlasti
Štefanu
skrivati
.
Gledati
je
bilo
treba
,
da
ga
kdo
nenadoma
ne
zasači
,
in
če
Štefan
le
predolgo
ni
mogel
ločiti
se
od
Lenčike
,
pomagal
mu
je
Miha
,
ki
je
bil
posebno
spreten
za
to
reč
in
ki
je
že
vlačil
ljudi
iz
hiše
,
ki
so
se
trje
držali
.
Dasiravno
pa
je
bil
Jurij
rešen
,
misel
na
prihodnost
je
vender
manjšala
veselje
.
Kaj
bo
in
kako
bo
,
premišljevala
je
Lenčika
in
premišljeval
je
Jurij
.
Če
ostane
na
gori
,
zopet
pride
v
nevarnost
:
kako
težka
pa
bi
bila
ločitev
!
Miha
,
ki
je
kmalu
spoznal
razmerje
med
Jurijem
in
Lenčiko
,
odganjal
je
prijatelju
otožne
misli
,
kolikor
je
mogel
.
„
Če
te
hoče
dekle
imeti
,
“
dejal
je
,
„
naj
proda
domačijo
,
pa
naj
v
drugih
krajih
kaj
kupi
,
kjer
te
ne
bodo
poznali
.
“
Ako
pa
mu
to
ni
dopadlo
,
da
bi
zaradi
njega
kdo
moral
zapustiti
rojstni
kraj
,
svetoval
mu
je
drugače
.
„
Kar
tukaj
ostani
!
“
dejal
mu
je
.
„
Noben
človek
te
ne
bo
več
iskal
,
in
če
te
kdo
vidi
,
še
verjel
ne
bo
,
da
si
ti
.
Samo
deklino
pusti
,
pa
fantuj
!
Kaj
se
pa
jaz
menim
.
Ali
se
mi
slabo
godi
?
Kupi
si
kake
citre
,
in
kadar
ti
bo
dolg
čas
pobrenkaj
,
pa
boš
zopet
dobre
volje
!
“
In
Jurij
bi
bil
tudi
voljen
to
storiti
in
še
dalje
služiti
pri
Pečarjevih
,
a
če
mu
je
prišlo
časi
na
misel
,
da
bo
Lenčiko
kdo
drugi
dobil
,
pobegnil
bi
bil
v
daleč
proč
v
tuje
kraje
.
Tudi
Ožbè
si
je
ubijal
svojo
staro
glavo
,
kako
bi
se
to
naredilo
,
a
nobena
umna
misel
mu
ni
razsvetila
možjanov
.
Lenčiki
pa
je
mati
zelo
zelo
prigovarjala
,
naj
vzame
Štefana
,
kazoč
jej
,
kako
brezumno
je
misliti
na
Jurija
.
Deklica
pa
je
prosila
,
naj
je
nikar
ne
silik
možitvi
,
ker
je
tako
zadovoljena
s
svojim
stanom
.
Štefanovo
snubljenje
se
je
bilo
tudi
nekoliko
ohladilo
.
Kar
prej
ni
hotel
verjeti
,
to
je
zdaj
spoznal
,
da
ima
Lenčika
Jurija
rada
,
in
to
se
mu
je
menda
za
malo
zdelo
:
potem
se
ga
je
pa
tudi
polotil
,
ko
je
bil
tekmeca
rešen
,
čut
varnosti
in
mislil
si
je
pač
jedenkrat
bode
dekle
tako
njegovo
,
kaj
bi
se
še
posebno
trudil
!
In
v
tem
,
ko
drugi
niso
bili
nič
prave
volje
,
predstavljal
je
on
z
Miho
veselo
stran
strmopeškega
življenja
.
In
če
so
drugi
dejali
,
da
je
Miha
pust
in
oduren
,
kakor
hrastova
skorja
,
zagovarjal
ga
je
Štefan
,
da
je
dosti
bolj
zabaven
in
zgovoren
ranjki
Jurij
,
in
da
zna
gosti
,
kakor
kdor
si
bodi
.
Štefanovo
mehko
srce
,
ki
ne
more
živeti
brez
zaslombe
,
navezalo
se
je
popolnoma
na
Miho
,
tako
da
je
ta
Lenčiki
časi
rekel
:
„
Ti
si
neumna
,
ker
ne
vzameš
Štefana
;
ž
njim
lehko
storiš
,
kar
hočeš
.
“
A
dekle
ni
hotelo
nič
slišati
o
tem
in
na
cvetno
nedeljo
je
bilo
,
ko
se
je
bila
zopet
jedenkrat
sprla
s
Štefanom
.
V
Dolini
je
bil
pri
maši
ž
njo
in
z
materjo
,
nazaj
ji
pa
ni
hotel
spremiti
,
ampak
pit
je
šel
k
fantinom
.
A
tudi
tukaj
se
je
kmalu
sprl
.
Od
vina
razgret
začel
jim
je
zabavljati
in
jih
klicati
na
korajžo
toliko
časa
,
da
so
ga
porinili
pod
klop
.
A
ker
se
jim
je
otročje
zdelo
tepsti
se
ž
njim
,
posade
ga
zopet
ne
klop
.
„
Ti
moraš
biti
naš
fant
,
Štefan
,
“
potrka
mu
jeden
na
ramo
.
„
Ti
imaš
srce
,
da
si
hud
,
pa
roko
,
da
udariš
.
Fantje
,
vzemimo
ga
méd-se
!
“
„
Toda
krstiti
ga
moramo
,
preden
mu
damo
pravico
hoditi
okrog
naših
deklet
,
“
meni
drugi
.
„
He
,
Štefan
,
čez
naša
dekleta
jih
ni
.
Saj
jih
vidiš
v
cerkvi
.
Rudeča
pa
bela
so
,
očij
pa
črnih
kakor
muren
.
“
„
Zala
dekleta
,
Bog
jih
živi
!
“
pravi
Štefan
in
pije
pogumno
.
„
Pa
tudi
vas
,
fantje
,
če
me
vzamete
za
svojega
!
“
„
Halo
!
“
vpijejo
fantini
in
ga
objemajo
.
„
Zdaj
pa
pet
bokalov
vina
na
mizo
!
“
ukazuje
poglavar
.
„
Na
sredo
jednega
in
na
vsak
ogel
jednega
.
Danes
plačuje
Štefan
.
“
Pili
so
in
pili
,
da
je
postala
težka
Štefanova
glava
;
in
da
se
ni
bal
,
kaj
bodo
doma
rekli
,
ostal
bi
bil
še
v
veseli
družbi
.
Tako
pa
se
je
odpravil
proti
večeru
in
fantje
so
ga
spremili
do
konca
vasi
,
on
pa
je
ukal
in
dalje
omahoval
.
Šimonovi
pa
so
bili
v
veliki
skrbi
zaradi
njega
in
Anica
je
prišla
vprašat
na
Strmo
peč
,
če
je
gori
;
in
ko
ga
le
ni
bilo
,
prišel
je
oča
sam
.
„
O
,
ti
nadloga
,
ti
!
“
vzdihuje
.
„
Kaj
praviš
,
mati
,
kje
je
,
da
ga
ni
toliko
časa
domov
?
“
„
V
krčmi
se
je
zapoznil
,
“
pravi
ona
.
„
Tako
dolgo
pa
res
izostaje
.
“
„
Oh
,
ti
otrok
,
ti
!
Kake
skrbi
mi
napravlja
!
Saj
mu
ga
privoščim
poliček
časi
,
kaj
pa
to
!
To
me
ne
bo
spravilo
na
beraško
palico
.
Ampak
do
mraka
naj
bi
prišel
domov
!
“
„
Posedite
malo
!
“
pravi
Lenčika
,
„
morebiti
pride
kmalu
.
“
„
Tako
ti
misliš
?
Da
pride
?
Oh
,
da
bi
bilo
le
res
!
“
„
Nič
se
ne
bojte
,
oča
!
“
tolaži
Miha
.
„
Štefanu
se
dobro
godi
.
Nemara
je
že
pijan
ali
pa
se
celo
pretepa
v
Dolini
.
“
„
O
jej
,
jej
,
Miha
!
Torej
ti
misliš
,
da
se
pretepa
?
Oh
,
Bog
nas
varuj
!
Pa
je
že
tak
kakor
ogenj
.
Kar
trgal
bi
se
,
pa
zabavljal
ta
otrok
.
“
A
Štefana
le
ni
in
ni
.
„
Miha
!
“
pravi
Šimon
čez
nekaj
časa
,
„
polič
vina
ti
plačam
kadar
hočeš
in
kjer
hočeš
;
pojdi
z
mano
,
da
greva
po
Štefana
.
“
„
Pozno
je
že
,
oča
,
pozno
!
Pa
tema
,
o
jej
!
Pa
mraz
!
“
„
Jaz
sem
star
človek
,
“
prosi
Šimon
„
in
raje
me
zebe
kakor
tebe
,
ki
si
mlad
;
pa
vender
mi
ni
mraz
,
če
grem
po
Štefana
.
Pojdi
še
ti
!
“
„
Kar
pojdi
,
Miha
,
“
pravi
še
mati
in
fant
skoči
po
konci
.
„
Dva
polička
ga
bova
,
oča
,
“
pravi
in
prižgavši
svetilno
napoti
se
ž
njim
proti
Dolini
.
Pri
Pečarji
pa
jih
niso
več
dočakali
,
kajti
pod
goro
še
le
tam
,
kjer
se
strmec
prične
in
steza
v
goro
zavije
,
našla
sta
Štefana
,
ki
je
ležal
na
mrzli
zemlji
in
spal
.
Mnogo
mnogo
truda
je
stalo
,
predno
sta
ga
spravila
domov
,
kajti
ne
le
,
da
ni
mogel
od
slabosti
hoditi
,
ampak
še
upiral
se
jima
je
in
tiščal
v
Dolino
nazaj
,
kajti
on
ni
več
hribovec
,
on
je
Dolinec
in
pojde
s
fanti
na
vas
.
Ko
se
je
pa
po
poti
malo
iztreznil
,
hotel
se
je
metati
z
Miho
.
„
Ha
,
ha
,
Miha
!
“
vpil
je
kakor
čednik
in
jezik
se
mu
je
opletal
.
„
Ali
te
,
ali
te
sunem
?
Kaj
pa
se
bojim
!
ha
,
ha
,
jaz
hud
,
ha
,
kakor
zlodej
,
kakor
,
ha
,
kakor
dva
,
ha
,
zlodeja
!
“
„
Oh
,
Štefan
,
križ
božji
!
Kakšen
si
pa
?
“
vzkliknila
je
sestra
,
ko
sta
ga
oča
in
Miha
privedla
domov
.
„
Ha
ha
,
Anica
!
“
jecljá
on
.
„
Kakšen
?
ha
!
Kakšna
si
pa
ti
,
ha
!
“
V
posteljo
so
ga
položili
in
kakor
so
ga
položili
,
tako
je
obležal
in
zaspal
.
In
spal
je
dolgo
,
skoro
do
poludne
druzega
dne
.
Ko
pa
se
je
vzbudil
,
vse
ga
je
bolelo
in
ni
mogel
vstati
.
Glava
je
bila
neznano
težka
in
občutna
,
hudo
je
kašljal
in
kadar
je
zasopel
,
čutil
je
bolečine
v
prsih
.
Jako
se
je
bil
prehladil
prejšnji
dan
,
ko
je
spal
pod
milim
nebom
.
„
Jutri
bom
pa
zdrav
,
“
tolažil
se
je
.
„
V
nedeljo
gremo
pa
zopet
v
Dolino
.
Toda
nič
bati
se
,
oča
!
Ne
bom
ostal
tako
dolgo
doli
.
Prvič
sem
moral
malo
bolj
postaviti
se
,
ker
so
me
fantje
krstili
in
za
svojega
vzeli
.
To
seveda
ni
zastonj
,
ampak
zdaj
grem
lehko
v
njih
druščino
,
kadar
hočem
.
Pošteni
fantje
so
in
denarja
imajo
kakor
slame
.
“
Drugo
jutro
pa
Štefan
še
ni
mogel
vstati
in
tretje
še
tudi
ne
.
Miha
ga
je
hodil
gledat
in
mu
vzbudil
željo
tako
po
harmoniki
,
da
je
po
vsej
sili
hotel
,
naj
gre
kdo
nalašč
jo
kupit
.
„
Tak
lep
čas
imam
v
postelji
,
“
dajal
je
,
„
koliko
bi
se
naučil
!
Kaj
,
Miha
?
Saj
si
rekel
,
da
je
lehko
!
“
„
Kakor
pero
,
“
pravi
Miha
.
„
Kupiti
je
najteže
,
naučil
se
boš
pa
prec
.
“
„
Oh
,
oča
,
od
sv.
Andreja
gre
večkrat
kdo
v
Ljubljano
:
naročite
vender
komu
!
“
„
Če
bi
je
ne
potrl
,
“
meni
Miha
,
„
posodil
bi
ti
jaz
svojo
:
pa
se
bojim
.
“
„
Oh
,
kar
prinesi
mi
jo
!
Nič
jej
ne
bom
storil
.
“
Miha
mu
ustreže
;
a
ni
mu
hotela
tako
piskati
kakor
Mihi
in
to
mu
ni
bilo
prav
.
„
A
če
bom
vedno
v
postelji
,
zbolim
še
zares
,
“
dejal
je
četrti
dan
in
zapustil
izbo
,
dasiravno
je
bil
sila
slab
.
Neprijeten
dan
je
bil
in
mrzel
veter
je
vlekel
,
a
vkljub
vsemu
odsvetávanju
koračil
je
Štefan
in
opotekal
se
proti
Pečarjevi
hiši
.
Leža
sama
na
sebi
ga
je
bila
oslabila
in
plučna
bolezen
se
je
bila
shijšala
.
Ves
onemogel
je
bil
prilezel
na
Strmo
peč
,
kjer
so
se
ga
kar
ustrašili
.
Ko
pa
je
nekoliko
počil
,
poslovil
se
je
zopet
z
otožnim
smehom
in
odšel
,
opiraje
se
na
Miho
in
domov
prišedši
ulegel
se
je
zopet
.
Po
Ožbeta
so
poslali
in
on
mu
je
dajal
zdravil
in
mazil
,
„
le
za
tolažbo
,
pomagalo
ne
bode
,
“
pravil
je
drugim
.
Skrbno
mu
je
stregla
sestra
;
Lenčika
pa
je
prišla
večkrat
vprašat
,
kako
mu
je
,
in
kadar
nje
ni
bilo
,
prišel
je
Miha
in
mu
malo
zagodel
,
kajti
sam
je
bil
tako
ob
moč
,
da
je
komaj
držal
harmoniko
.
„
Lenčika
!
“
dejal
je
časi
,
ko
ga
je
obiskala
,
„
saj
meni
ni
tako
hudo
.
Nič
me
ne
boli
nikjer
;
samo
slab
sem
,
ker
vedno
doma
tičim
v
postelji
.
Pa
dokler
so
večeri
še
hladni
,
naj
bo
le
še
tako
;
kadar
bo
pa
gorkejši
veter
potegnil
,
pridem
pa
v
vas
.
Le
verjemi
mi
;
najhujše
bolečine
trpim
zato
,
ker
mi
ne
privoščijo
tobaka
.
“
„
Le
vzdrži
se
ga
,
Štefan
,
“
dejala
je
Lenčika
,
„
potlej
ga
boš
pa
toliko
več
.
“
„
Vsak
dan
po
dve
pipici
bi
mi
nič
ne
škodil
.
Toda
če
nočejo
dati
,
naj
ga
pa
imajo
.
Saj
jim
bom
kmalu
ušel
.
Škoda
je
,
da
ne
morem
v
Dolino
iti
.
Ali
veš
,
Lenčika
,
da
me
fantini
doli
pričakujejo
?
Pobratil
sem
se
bil
z
njimi
,
pa
krstili
so
me
.
Krepki
fantje
pa
so
,
to
se
mora
reči
,
in
veseli
so
v
druščini
.
Pogovorili
smo
se
bili
,
da
gremo
vsi
vkup
v
drugo
vas
,
da
se
malo
polásamo
.
Pa
zdaj
že
ni
nič
.
“
„
Oh
,
Štefan
,
ali
ti
tako
dovpade
rovanje
?
“
„
Ti
tega
ne
razumeš
,
Lenčika
;
toda
fant
mora
imeti
srce
,
če
hoče
biti
kaj
prida
.
Jaz
moram
pa
porabiti
svoj
čas
.
Bog
vé
,
kako
kmalu
bo
fantovanja
konec
!
Kaj
,
Lenčika
?
Kadar
bo
žito
spravljeno
,
pa
pojdeva
k
fajmoštru
,
jeli
?
“
„
Oh
,
le
glej
,
da
se
ozdraviš
!
“
dejala
je
Lenčika
.
Štefanu
pa
je
prihajalo
vedno
huje
in
huje
.
„
Zdaj
sem
pa
že
čisto
zdrav
in
dober
,
“
dejal
je
necega
dne
Ožbetu
,
ki
je
prišel
k
njemu
.
„
Tako
lehko
mi
je
v
prsih
,
kakor
že
zdavna
ne
.
“
V
postelji
se
je
vzklonil
in
padel
zopet
nazaj
.
Ko
pa
je
Ožbè
v
veži
mater
srečal
,
rekel
je
:
„
Ti
,
mati
,
pošlji
po
gospoda
,
pošlji
!
“
„
Kaj
,
tako
hudo
je
že
?
“
začudila
se
je
ona
.
„
Varna
pot
je
zmerom
boljša
.
“
„
Če
se
le
ne
bo
preveč
prestrašil
.
“
„
Kaj
se
hoče
?
Jaz
ne
dam
za
njegovo
življenje
ne
piškavega
oreha
.
“
Mater
pa
so
oblile
solze
in
s
predpasnikom
si
je
zakrila
obraz
.
„
Zgode
se
lehko
,
“
pravi
Ožbè
,
„
da
se
na
bolje
obrne
,
toda
jaz
svetujem
kakor
vem
in
znam
.
“
„
Počakajmo
še
jedno
noč
.
Da
bi
vender
Bog
dal
,
da
bi
prebolel
.
“
„
Da
bi
Boga
dal
!
Jutri
pridem
za
rana
pogledat
.
“
Druzega
dne
na
vse
zgodaj
korakal
je
zopet
Ožbé
še
vedno
v
kožuhu
proti
Šimonovini
.
Onstran
Strme
peči
sreča
starega
Šimona
,
ki
gre
ves
zamišljen
svoj
pot
.
„
Šimon
,
kam
pa
tko
zgodaj
?
“
nagovori
ga
.
„
Ah
,
Ožbè
,
ali
si
ti
?
“
odgovori
oni
.
„
Veš
kaj
,
Ožbè
?
Ni
te
treba
več
pri
našem
Štefanu
.
Bog
mu
bodi
milostliv
!
“
vzdihne
mož
in
si
obriše
z
dlanjo
oči
.
„
Včeraj
ti
nismo
verjeli
,
da
je
taka
sila
,
včeraj
.
Božja
volja
je
tako
.
Štefana
pa
ne
bo
več
nazaj
.
“
„
Torej
je
res
umrl
?
“
„
Ravno
pred
jedno
uro
.
Zdaj
grem
pa
gori
Pečarki
povedat
in
morebiti
dobim
Miho
,
da
pojde
mesto
mene
naznanit
k
sv.
Andreju
.
“
„
Počakaj
,
ti
Šimon
!
Pojva
še
nazaj
,
da
ga
ogledava
,
Štefana
.
Morebiti
pa
še
ni
popolnoma
mrtev
.
“
„
O
mrtev
,
mrtev
!
“
tarna
mož
in
Ožbè
ga
pelje
nazaj
proti
hiši
,
iz
katere
se
je
slišal
glasen
jok
.
„
Oh
,
Ožbè
,
Ožbè
,
“
prijoka
mati
,
ko
vstopita
.
„
Zakaj
te
nisem
ubogala
!
Revež
bi
bil
vsaj
previden
umrl
!
“
„
Le
potolaži
se
!
“
dejal
je
Ožbè
in
ogledoval
mrliča
.
„
Štefan
ni
bil
hudoben
človek
:
grešniki
smo
pa
vsi
,
in
če
se
nas
Bog
ne
usmili
,
reveži
smo
na
tem
in
na
onem
svetu
!
“
„
Oh
,
ubožec
,
“
vzdihuje
mati
,
„
kako
na
jedenkrat
ga
je
vzelo
!
“
„
Mati
,
“
rekel
je
še
danes
zjutraj
,
„
zdaj-le
se
pa
napravim
,
da
grem
k
Lenčiki
.
Harmoniko
mi
dajte
sem
!
Kako
se
bo
zavzela
,
kadar
pridem
gori
!
“
„
Jaz
grem
po
orglje
,
ta
čas
je
pa
umrl
,
oh
,
oh
!
“
„
Tako
je
,
tako
,
Šimon
,
“
pravi
Ožbè
in
sede
k
njemu
.
„
Smrt
letos
ne
kosi
otave
,
le
mlado
seno
.
Ti
pa
tako
misli
,
mati
,
da
je
božja
volja
zmerom
dobrotna
.
Bog
nam
časi
doma
kolo
stare
,
da
se
med
potom
ne
prebrnemo
.
Mi
smo
pa
hudi
,
ker
nič
ne
vemo
—
Koliko
je
tega
,
Šimon
,
ko
smo
Matijo
pokopali
?
Potlej
je
pa
prišla
vrsta
na
Jurija
in
zdaj
na
Štefana
,
in
kmalu
pojdemo
vsi
,
drug
za
drugim
.
Ali
se
spomniš
Jurija
?
Kakšen
je
bil
!
Lep
,
velik
,
močan
in
kako
moder
!
Milo
se
mi
stori
,
kadar
nanj
mislim
.
Ali
ga
nismo
vsi
radi
imeli
kakor
Štefana
tukaj
?
Ali
ni
bil
vsakemu
všeč
,
Šimon
?
“
„
O
dober
fant
je
bil
,
dober
,
in
toča
je
letos
pri
nas
vzpomladi
bila
.
“
„
Ali
bi
ne
bila
mogla
oba
živeti
tukaj
gori
?
Lepo
in
pošteno
živeti
kot
fanta
ali
pa
tudi
kot
moža
,
nam
vsem
v
veselje
in
podporo
?
“
„
Ožbè
,
ti
misliš
kakor
jaz
.
Tako
sem
tudi
jaz
dejal
.
Mi
se
staramo
,
rekel
sem
,
in
ne
bomo
več
dolgo
živeli
,
naj
mladina
stopi
na
naše
mesto
.
Pa
sem
mislil
,
da
bo
lepo
on
gospodaril
gori
in
nam
starim
stregel
.
Saj
veš
,
Ožbè
,
kako
dober
fant
je
bil
!
“
„
Oh
,
dober
in
mehkega
srca
,
“
pravi
Ožbè
.
„
Mehkega
srca
je
bil
pa
starše
je
rad
ubogal
,
in
ni
se
ulačil
okrog
kakor
nekateri
in
rad
je
delal
.
Če
je
katerikart
kaj
pil
,
Bog
ve
,
da
ni
bilo
greha
zraven
in
da
nam
ni
nič
zapravil
.
Pa
reci
,
če
ne
bi
bil
mogel
gori
gospodariti
,
kakor
kdor
si
bodi
!
“
„
Nič
slabše
ne
kakor
ranjki
Matija
,
Bog
mu
daj
dobro
!
“
„
Tako
je
,
Ožbè
.
Matija
je
bil
pač
dober
gospodar
in
Štefan
bi
bil
tudi
.
Zdaj
nam
ga
je
pa
Bog
vzel
.
“
„
Kakor
Jurija
,
“
pravi
Ožbè
.
„
Kakor
Jurija
,
ki
je
bil
pošten
in
moder
fant
.
Štefan
pojde
gori
k
Pečarju
,
dejal
sem
;
na
to-le
kmetijo
,
ki
ne
bom
rekel
,
da
je
kaj
posebnega
,
ampak
delovno
družino
lahko
preredi
,
na
to
naj
se
pa
dekle
omoži
.
Pa
naj
vzame
pridnega
moža
,
ki
ni
razvajen
,
če
prav
ne
prinese
veliko
k
hiši
.
In
,
glej
,
Jurija
sva
imela
v
mislih
z
ženo
in
dekletu
bi
bil
tudi
všeč
.
Pa
ga
nam
je
Bog
vzel
,
nam
starim
ljudem
,
da
smo
kar
sami
ostali
.
Naj
bode
,
kakor
je
božja
volja
!
Dolg
čas
mi
pa
bo
,
ko
ne
bom
več
videl
svojega
fanta
.
Naj
bi
bil
vsaj
jeden
ostal
!
“
„
Ko
bi
vsaj
imeli
Jurija
,
“
pravi
Ožbè
,
„
če
bi
živel
!
Ali
ni
tako
,
Šimon
?
“
„
Res
bi
ga
imeli
.
“
„
Ali
bi
se
bil
ti
branil
vzeti
Jurija
pod
svojo
streho
za
svojega
?
“
„
Naj
bi
bil
le
besedo
rekel
,
nič
ne
bi
bil
premišljal
.
“
„
Ali
si
pa
zdaj
izpremenil
svoje
misli
:
zdaj
,
ko
so
ga
ustrelili
kakor
hudodelca
?
“
„
V
mojih
očeh
ni
zavoljo
tega
nič
slabši
.
“
„
To
je
moška
beseda
,
Šimon
.
Bog
mi
greh
odpusti
,
če
to
morebiti
ni
prav
,
ali
jaz
sem
ga
po
tisti
nesreči
še
rajši
imel
.
In
kaj
bi
ti
rekel
,
če
bi
ti
dejal
,
da
Jurij
še
živi
?
“
Šimon
je
debelo
gledal
Ožbeta
in
ozrl
se
potem
na
ženo
,
in
pomenljivo
sta
se
spogledala
.
Ožbè
pa
je
zapazil
te
poglede
.
„
Misliš
,
da
se
mi
meša
?
Stara
je
Ožbetova
glava
,
a
zmešana
ni
.
“
Pove
jima
,
kaj
se
je
zgodilo
z
Jurijem
in
zavzela
sta
se
in
čudila
.
„
Kaj
praviš
ti
,
Šimon
,
ki
si
pameten
mož
,
k
temu
?
“
„
Bog
bodi
zahvaljen
,
da
se
je
tako
srečno
izšlo
.
Kaj
bi
mogel
drucega
reči
?
“
„
Ti
privoščiš
Juriju
srečo
,
kaj
?
“
„
Iz
vsega
srca
.
“
„
Glej
,
Šimon
,
Jurij
je
pa
pri
vsem
tem
še
vedno
siromak
.
Če
se
le
pokaže
kam
,
dobé
ga
v
pest
in
drugič
se
mu
ne
bo
tako
dobro
godilo
.
V
tuje
kraje
mora
bežati
in
še
tam
ne
bo
varen
.
“
„
Hudo
je
,
hudo
.
Vsak
človek
ima
svoj
križ
,
jeden
večji
,
drugi
manjši
.
“
„
In
ti
ne
bi
hotel
Juriju
pomoči
?
Tudi
ne
,
če
bi
ti
bilo
lehko
?
“
„
Jaz
?
Če
morem
jaz
kaj
storiti
zanj
,
rad
storim
.
Toda
kako
bi
mogel
,
pa
ne
vem
.
“
„
Poglej
,
Šimon
,
Štefan
ti
je
umrl
.
Škoda
zanj
!
Ali
že
kdo
ve
,
da
je
umrl
?
“
„
Ti
veš
,
Ožbè
,
drugi
pa
nobeden
.
“
„
Kaj
,
ko
bi
ti
vzel
mesto
njega
Jurija
v
hišo
kot
svojega
otroka
?
“
„
Kaj
ti
pride
vender
na
misel
!
“
„
To
ni
nič
tacega
!
Tako
pomoreš
Juriju
in
on
ti
bode
hvaležen
.
In
kacega
delavca
doboš
!
“
„
A
kaj
bodo
rekli
ljudje
,
ki
so
poznali
Štefana
?
“
„
Ej
,
tako
hudo
tudi
ni
bil
znan
!
In
če
ga
delj
časa
ne
bo
med
ljudi
,
zgrešili
ga
bodo
in
kmalu
se
bodo
navadili
Jurija
.
Boš
videl
.
“
„
Kaj
pa
praviš
ti
?
“
obrne
se
Šimon
na
svojo
ženo
.
„
Ne
vem
,
kaj
bi
dejala
.
Rajši
bi
imela
Jurija
za
zeta
ko
za
sina
.
“
„
To
pa
ne
gre
tako
,
mati
,
“
pravi
Ožbè
.
„
Pod
svojim
imenom
se
Jurij
še
pokazati
nikamor
ne
sme
,
nikar
pa
da
bi
se
ženil
.
Šimon
mu
pa
lehko
da
drugo
ime
,
brez
svoje
izgube
.
“
„
Ali
kaj
!
“
premišljuje
Šimon
.
„
Če
ga
res
vzamem
,
moram
mu
potem
doto
šteti
,
doto
;
Anica
je
pa
zdaj
moje
edino
dete
.
“
„
Misliš
,
Šimon
,
da
bi
Jurij
tebe
za
kaj
terjal
in
od
tebe
kaj
vzel
?
Niti
koščeka
kruha
,
če
si
ga
ne
bo
prislužil
.
Ubogaj
me
,
dobro
bode
in
spočil
se
boš
na
stare
dni
.
“
„
Ha
,
če
bi
človek
vedel
,
kaj
bi
bilo
prav
,
Ožbè
!
Če
bi
vedel
vse
naprej
!
Veš
kaj
?
Počakajmo
še
malo
,
da
premislim
vso
reč
in
preudarim
.
“
„
Potlej
bo
prepozno
.
Kakor
hitro
kdo
zvé
,
da
je
Štefan
umrl
,
vse
bo
zastonj
.
Ti
boš
brez
sina
in
Jurija
boš
pognal
po
svetu
.
“
Toda
Šimon
se
ni
mogel
tako
hitro
sprijazniti
z
Ožbetovo
mislijo
.
„
Kaj
meniš
ti
?
“
zopet
je
vprašal
ženo
.
„
Stori
,
kakor
se
tebi
prav
zdi
,
“
tarnala
je
ona
in
zopet
je
preizkusil
Ožbé
vso
svojo
zgovornost
,
da
bi
jo
ja
pregovoril
.
A
ni
se
dalo
in
ni
se
dalo
,
in
že
se
je
hotel
ločiti
,
kar
stopi
Anica
,
ki
je
ves
čas
pri
bratovi
postelji
slonela
,
pred
svojega
očeta
:
oklene
se
ga
in
prosi
jokaje
,
naj
vzame
Jurija
za
njenega
brata
.
„
Naj
pa
bo
v
božjem
imenu
!
“
reče
Šimon
.
„
Na
tvojo
besedo
,
Anica
,
naj
pride
Jurij
!
“
„
Bog
vam
povrni
stoterno
!
“
pravi
Ožbè
in
hiti
z
lehkim
srcem
proti
Strmi
peči
povedat
to
novico
.
Anica
pa
se
je
zaprla
v
svojo
izbico
in
pokleknila
pred
podobo
križanega
Odrešenika
in
jokala
in
molila
dolgo
dolgo
časa
,
da
jo
je
spanec
premagal
,
kajti
prebedela
je
vso
noč
pri
bolnem
bratu
in
natura
je
terjala
svoj
davek
.
Spanje
pa
je
vlilo
mir
v
njeno
ubogo
srce
.
Kdor
bi
bil
pa
po
noči
tistega
dne
hodil
po
gori
sv.
Florijana
,
srečal
bi
bil
prevod
,
katerega
bi
se
bil
prestrašil
.
Rakev
so
bili
nesli
trije
možje
proti
cerkvi
,
jeden
spredaj
in
dva
zadaj
,
za
njimi
pa
sta
šli
dve
ženski
.
Tiho
je
šel
sprevod
skoz
temno
noč
.
Ko
so
pa
prišli
po
dolgi
,
počasni
hoji
do
cerkve
sv.
Florijana
,
nesli
so
rakev
v
ograjeni
prostor
,
ki
obdaje
cerkev
in
je
nemara
katerikrat
služil
za
pokopališče
.
Tam
jih
je
čakal
Ožbè
in
na
njegovo
povelje
so
postavili
rakev
na
tla
.
Grob
je
bil
izkopan
in
vanj
so
položili
telo
umršega
Štefana
in
jamo
zopet
zagrebli
in
zasuli
.
Gomile
pa
niso
vzdignili
,
da
ne
bi
se
kraj
ločil
od
druge
zemlje
.
Potem
so
molili
nad
grobom
za
dušo
rajncega
in
vrnili
se
zopet
,
od
koder
so
prišli
.
Tako
je
bil
pokopan
Štefan
na
gori
sv.
Florijana
.
Ko
so
pa
prišli
do
Strme
peči
,
poslovil
se
je
Jurij
od
Lenčike
in
njene
matere
,
od
Mihe
in
tudi
od
Sultana
ter
šel
z
novimi
roditelji
na
novi
dom
.
Vso
pot
ni
nihče
izpregovoril
besede
.
Ko
so
pa
prišli
domov
in
naredili
luč
in
se
pogledali
,
vsem
se
je
storilo
inako
.
Mati
in
Anica
sta
jokali
na
glas
,
Šimon
pa
je
podal
Juriju
roko
.
„
Bog
daj
srečo
!
“
dejal
je
,
več
pa
tudi
ni
mogel
govoriti
.
Spravili
so
se
spat
.
V
izbi
je
ležal
Jurij
,
a
spati
ni
mogel
in
slišal
je
vzdihovanje
starega
Šimona
,
ki
se
je
obračal
na
svoji
postelji
in
spominjal
se
svojega
Štefana
.
Dalje
časa
je
še
hodil
Jurij
slaboten
od
jedne
hiše
do
druge
kakor
senca
in
težko
delo
mu
ni
še
šlo
izpod
rok
.
Ko
je
pa
pihal
gorak
veter
in
solnce
jelo
žito
zoriti
,
vračal
se
je
tudi
na
njegova
lica
po
malem
svetli
žar
zdrave
mladosti
in
z
zdravjem
vračala
se
je
dobra
volja
in
delavnost
.
Rad
je
prevzel
svojim
novim
roditeljem
vsa
dela
zunaj
hiše
in
lehko
sta
z
Miho
opravila
,
kar
je
bilo
treba
na
polji
,
kajti
pomagala
,
sta
drug
drugemu
in
kar
jo
bil
Miha
še
močnejši
,
bil
je
Jurij
spretnejši
.
Stari
ljudje
ljubijo
mir
in
ne
prenarejajo
radi
,
kar
je
storjenega
,
in
Šimonova
poslopja
so
se
bila
v
poslednjih
časih
zelo
zanemarila
.
Umna
roka
Jurijeva
pa
se
je
kmalu
povsod
poznala
.
Tu
je
bilo
treba
vrata
popraviti
,
ki
so
se
le
na
pol
zapirala
,
tam
je
vpila
miza
z
bolno
nogo
na
pomoč
,
v
omarah
so
se
bili
trhli
predali
sesuli
in
stopnice
pod
streho
so
bile
že
tudi
porušene
.
Jurij
je
vse
popravil
.
Po
vrtu
je
izkopal
suho
drevje
in
na
njegovo
mesto
posadil
mladovje
in
cepiče
mu
je
dajal
Pečarjev
vrt
.
Da
Šimonovi
niso
mogli
dolgo
pozabiti
svojega
sina
,
bilo
je
naravno
,
a
nikdar
se
niso
pritožili
čez
Jurija
in
nobene
žale
besede
ni
slišal
iz
njih
ust
,
le
vedno
so
ga
opominali
,
naj
se
nikar
ne
pretegne
z
delom
.
Kakor
sestra
z
bratom
občevala
je
ž
njim
Anica
in
čestokrat
je
prišla
v
vas
Lenčika
,
da
jo
je
potem
spremil
Jurij
domov
.
In
dolga
je
bila
vselej
ta
pot
.
Ob
nedeljah
pa
je
peljal
Jurij
Anico
k
Pečarjevim
in
sedeli
so
pred
hišo
,
če
je
bilo
lepo
vreme
,
in
menili
se
o
tem
in
onem
in
Ožbè
jim
je
pravil
vse
,
kar
je
doživel
in
še
mnogo
več
.
Če
ni
bilo
drugače
,
pa
je
tudi
Miha
nagnal
svojo
muziko
.
„
Človek
vse
okorne
prste
dobi
,
“
dejal
je
ta
necega
nedeljskega
popoludne
,
ko
je
mislil
,
da
je
pogovora
že
dosti
za
ta
dan
.
„
Kar
otrpnejo
mu
,
če
jih
ne
vadi
sem
ter
tja
.
“
„
Ti
greš
zopet
po
harmoniko
?
“
vpraša
Jurij
.
„
I
,
kaj
pa
!
“
„
Oh
,
pusti
jo
!
Rajši
se
še
kaj
pomenimo
!
“
„
Jaz
sem
že
vse
povedal
,
kar
vem
.
Vi
lehko
govorite
,
jaz
moram
pa
malo
poigrati
.
“
„
Miha
se
boji
,
“
pravi
Lenčika
smeje
se
,
„
da
ne
bi
tu
v
hribih
čisto
zdivjal
.
Anica
,
ti
ga
moraš
malo
razvedriti
.
“
„
O
mene
nič
ne
posluša
,
“
odgovori
deklica
.
„
To
je
pa
res
,
“
pristavi
Miha
.
„
Anica
mi
sicer
dopade
—
“
„
Ti
pa
meni
nič
,
“
zavrne
ga
deklica
.
„
Vedno
se
režiš
kakor
razsušeno
korito
.
“
„
Zato
grem
pa
tudi
po
orgeljce
.
Saj
veš
,
Jurij
,
ali
Štefan
,
kako
sem
časi
naredil
,
kadar
dekleta
niso
zame
marale
,
kar
se
je
seveda
malokaterikrat
primerilo
!
Orgije
sem
vzel
v
roke
in
kar
v
procesiji
so
šle
za
mano
.
“
Miha
gre
po
harmoniko
.
Ko
pa
pride
na
ogel
hiše
,
ustavi
se
,
dene
dlan
nad
oči
in
zre
proti
Dolini
.
„
Lenčika
,
pojdi
sem
pogledat
,
“
zakliče
,
„
kaj
se
tako
sveti
tu
doli
!
Ali
je
mesec
pot
izgrešil
,
da
danes
tukaj
vzhaja
ali
kako
?
“
„
Mesec
vzhaja
!
“
smeje
se
Lenčika
in
stopi
tja
.
„
Ali
se
ti
sanja
,
Miha
?
Zdaj
imamo
mlaj
.
To
je
ogenj
!
“
Na
ta
vzklik
prihiti
vsa
družba
gledat
,
kako
se
je
zarilo
obzorje
za
Dolino
.
Gori
!
slišalo
se
je
iz
več
ust
in
v
tem
trenutji
izgine
vsak
dvom
,
kajti
visoko
po
nebu
vzpne
se
mogočen
plamen
in
rudeče
siv
oblak
obda
svetlo
jedro
.
„
Ubogi
ljudje
!
“
vzdihnila
je
Anica
,
Miha
pa
je
upiral
svoje
oči
v
veličastni
,
ta
prizor
in
majal
z
glavo
.
„
Štefan
!
“
dejal
je
,
„
poglej
dobro
,
kje
bi
utegnilo
to
biti
!
“
„
Daleč
ni
ta
ogenj
,
“
meni
Jurij
.
„
Na
Gorici
je
,
“
reče
Miha
zamolklo
.
„
Na
Gorici
gori
,
nikjer
drugje
.
Dolina
leži
niže
kakor
požarišče
in
najbolj
razvidim
iz
te
črne
lise
v
ognji
.
To
je
šop
Rožančevih
smrek
,
ki
nam
po
clnevi
branijo
,
da
ne
vidimo
naše
vasi
.
Jaz
tečem
doli
.
“
„
Ali
si
nor
?
“
zadržuje
ga
Jurij
.
„
Kaj
pa
hočeš
doli
?
Ali
boš
gasil
,
ko
bo
že
vse
pogorelo
?
“
„
Kaj
pa
naša
hiša
!
“
„
Vaša
hiša
?
Vaša
hiša
ne
bo
nikdar
tako
gorela
.
Tu
gori
slama
pa
les
,
in
v
dveh
urah
je
vse
končano
.
Kar
gori
,
tega
ne
otmeš
,
za
druga
poslopja
pa
ni
nevarnosti
,
ker
stoje
narazen
in
je
drevje
vmes
.
Vetra
pa
tudi
ni
.
“
„
Res
je
,
“
pravi
Miha
.
„
S
takim
plamenom
naša
hiša
ne
bi
gorela
.
Pri
Rožanci
bo
.
“
Dan
pozneje
prišel
je
že
Ožbe
povedat
,
da
je
vse
pohištvo
Rožančevo
na
Gorici
pogorelo
:
hlevi
,
podi
in
hiša
,
in
da
sumijo
,
da
bi
bilo
zažgano
.
„
Temu
vragu
naj
pa
le
zgori
!
“
rekel
je
Miha
v
svoji
krščanski
ljubezni
.
„
Miha
,
Miha
,
kako
pa
vender
govoriš
!
“
posvari
ga
Pečarka
.
„
Mati
,
ali
ni
ta
hudoba
našega
Jurija
izdal
?
“
„
Če
se
je
pregrešil
,
Bog
ga
bo
kaznoval
;
mi
pa
ne
smemo
nikomur
nesreče
želeti
.
“
„
Zakaj
pa
gada
ubijem
,
kadar
se
na
solnci
greje
?
“
„
Človek
je
pa
človek
.
“
Mihi
pa
ni
šlo
v
glavo
,
kako
da
bi
to
ne
bilo
prav
,
jednako
z
jednakim
plačevati
.
„
Stari
ljudje
so
vsi
otročji
,
“
mrmral
je
med
zobmi
in
šel
na
svoje
delo
.
Prihodnjo
nedeljo
pa
je
šel
v
Dolino
in
Primoževi
so
mu
povedali
,
da
so
očeta
zopet
vtaknili
v
zapor
,
ker
nanj
leti
sumnja
,
da
bi
bil
zažgal
,
kajti
prepirala
sta
se
večkrat
z
Rožancem
in
ljudje
so
baje
slišali
,
ko
se
je
Premec
rotil
,
da
mu
bo
kaj
naredil
.
Pravili
so
tudi
,
da
mu
menda
trdo
gre
pred
sodnijo
,
ker
ne
more
izpričati
,
kje
bi
bil
takrat
,
ko
je
nastal
ogenj
,
Mihov
brat
France
je
bil
zelo
žalosten
,
da
je
oča
na
tako
slabem
glasu
in
da
je
tolikrat
zaprt
,
Miha
pa
se
ni
menil
dosti
.
„
Če
sede
jeden
mesec
več
ali
menj
,
“
dejal
je
,
„
to
je
pač
vse
jedno
.
Oča
se
bodo
že
izvili
kako
,
Rožancu
se
pa
čisto
prav
godi
.
“
Tako
je
mislil
Miha
in
ž
njim
veliko
drugih
,
ki
so
v
tej
nesreči
le
videli
kazen
za
izdajstvo
.
Stari
lisjak
Premec
pa
se
je
kmalu
izkopal
.
Štirinajst
dnij
so
ga
držali
v
preiskovalnem
zaporu
,
a
ker
mu
nihče
ni
mogel
naravnost
dokazati
zlodejstva
,
morali
so
ga
izpustiti
.
Čas
,
ta
slavnoznani
zdravnik
srčnih
boleznij
,
pokazal
je
bil
tudi
pri
Šimenovih
in
Pečarjevih
svojo
umetnost
.
Posušil
je
solze
in
odvzel
grenkobo
spominu
na
ranjke
svojce
.
In
ko
sta
nekega
dne
pozno
jeseni
Šimon
in
Jurij
praznično
oblečena
stopila
v
Pečarjevo
hišo
vedela
je
mati
takoj
,
kaj
to
pomeni
.
Zadovoljno
smehljaje
se
pogrnila
je
žena
mizo
z
belim
prtom
,
Lenčika
pa
je
nosila
na
mizo
jedi
in
pijače
in
časi
malo
poslušala
za
vrati
,
kako
je
Simon
počasi
in
po
ovinkih
napeljeval
govor
na
pravo
pot
.
O
vremenu
je
govoril
stari
mož
in
kruha
prigrizaval
,
letino
je
hvalil
in
mater
pit
klical
,
zraven
pa
jo
uljudno
vprašal
,
koliko
je
že
stara
.
Potem
je
povedal
,
da
tudi
on
ni
več
mlad
in
da
bo
treba
krepkejših
rok
pri
kmetiji
.
„
Zdaj
bo
,
“
mislila
je
Lenčika
in
vlekla
na
uho
,
kar
priropoče
v
vežo
Miha
.
„
Lenčika
,
ali
poslušaš
?
“
zavpije
in
jo
obdrži
,
ko
hoče
steči
,
dokler
ne
pride
Jurij
in
je
ne
odpelje
v
izbo
.
Drugi
teden
sta
šla
k
izpraševanju
:
Lenčika
z
materjo
v
Dolino
,
Jurij
pa
k
sv.
Andreju
.
„
Gospod
župnik
,
oženiti
se
mislim
,
“
dejal
je
Jurij
duhovnemu
gospodu
.
„
To
je
prav
,
“
smijal
se
je
župnik
,
ki
ga
je
po
obrazu
poznal
.
„
Nekaj
časa
sibil
bolen
,
Štefan
,
kaj
ne
?
“
„
Bil
sem
,
zdaj
sem
pa
zopet
zdrav
,
hvala
Bogu
!
“
rekel
je
Jurij
in
lehko
sta
se
pogovorila
.
Tisto
nedeljo
pa
,
ko
sta
bila
v
obeh
cerkvah
v
tretje
oklicana
Šimonov
Štefan
in
Pečarjeva
Lenčika
,
prišel
je
po
poludne
stari
Premec
k
Primoževim
,
kamor
ga
že
dolgo
ni
bilo
.
Sključena
je
sedela
mati
na
klopi
z
brojenicami
v
roci
.
„
He
!
mati
,
stara
mati
!
“
zavpije
Premec
.
„
Ali
še
kaj
slišiš
?
Primojdunaj
!
“
„
Kaj
pa
hočeš
,
Premec
?
“
vpraša
ga
.
„
Vprašati
te
hočem
,
če
še
jokaš
za
sinom
,
za
Jurijem
.
“
„
Oh
,
pusti
me
,
Premec
,
pusti
!
“
prosi
žena
.
„
Nikar
se
ne
boj
!
Jaz
sem
dober
človek
in
imam
tako
mazilo
,
da
te
po
ušesu
pomažem
in
solze
se
bodo
ustavile
kakor
Šimnov
malin
med
pasjimi
dnevi
.
“
Premec
se
skloni
in
šepeče
starki
na
uho
nekaj
tacega
,
da
je
takoj
skočila
po
konci
in
srpo
ga
gledala
.
„
Ali
se
norčuješ
z
mano
?
“
vpraša
naposled
.
„
Primojdunaj
,
“
pravi
oni
,
„
če
se
hočem
norčevati
,
ne
bom
hodil
k
tebi
.
Ta
reč
je
pa
,
kakor
sem
rekel
.
“
Ko
je
prišla
v
izbo
Franica
z
detetom
na
roci
,
povedal
je
tudi
njej
to
skrivnost
in
kmalu
so
jo
vedeli
vsi
domači
.
Premec
pa
jim
je
zabičeval
,
da
Bog
ne
zadeni
komu
kaj
povedati
;
on
je
prišel
povabit
jih
na
tihem
na
ženitovanje
,
toda
Bog
varuj
,
da
bi
roditelji
šli
.
Od
začetka
starcu
niso
hoteli
verjeti
popolnoma
;
ko
pa
je
France
,
kateremu
je
bil
Miha
vse
povedal
,
to
vest
potrdil
,
bilo
je
veliko
veselje
v
hiši
.
Franici
pa
se
je
za
malo
zdelo
,
da
je
še
le
zdaj
to
zvedela
.
„
Le
čakaj
,
France
!
“
dejala
je
,
„
zakaj
mi
nisi
povedal
!
Jaz
pa
proti
tebi
nimam
nobenih
skrivnostij
.
“
„
Jaz
sem
se
bal
,
“
opravičuje
se
mož
,
„
da
se
ne
bi
ti
zagovorila
.
“
„
Kaj
ne
,
ker
sem
taka
klepetulja
?
“
„
Tega
ne
bom
dejal
.
“
„
Nič
!
Le
reci
,
France
!
“
hrabri
ga
Premec
.
„
Ne
!
Ne
morem
trditi
.
“
„
Ker
si
pod
žensko
oblastjo
.
Kdor
pravi
,
primojdunaj
,
da
je
še
katerikrat
kaka
ženska
kaj
zamolčala
,
tega
imajo
ženske
pod
oblastjo
.
“
„
Očetu
sem
moral
besedo
dati
,
da
nikomur
ne
povem
,
Franica
.
“
Ko
pa
je
solnce
zatonilo
,
korakal
je
Premec
s
sinom
Francetom
in
snaho
proti
gori
sv.
Florijana
.
Prisrčen
je
bil
pozdrav
med
bratom
in
sestro
:
roki
se
nista
mogli
izpustiti
,
oči
ne
nagledati
in
vprašanj
in
pripovedovanja
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Lenčiki
in
Anici
je
bila
Franica
kmalu
velika
prijateljica
in
prav
dopadlo
jej
je
na
gori
,
da
bi
le
tako
daleč
in
tako
visoko
ne
bilo
.
Ko
so
pa
že
drugi
odšli
spat
,
pripravljala
je
še
ona
s
Pečarjevo
in
Šimonovo
materjo
,
kar
je
bilo
za
praznični
dan
treba
.
Drugo
jutro
zgodaj
pa
so
se
zbrali
svatje
pri
Šimonu
na
zajutrek
,
ko
so
prišli
po
ženina
,
in
ž
njim
vred
so
šli
po
nevesto
,
katero
sta
Anica
in
Jurijeva
sestra
venčali
in
potem
so
se
napotili
k
sv.
Andreju
.
Ožbe
je
ponosno
koračil
s
Šimonovko
,
njegova
lepša
polovica
pa
,
kakor
ženo
Meto
iz
prirojene
uljudnosti
imenujemo
,
s
starim
Premcem
;
za
njimi
so
se
pa
zvrstili
drugi
.
Franica
in
Pečarka
pa
sta
ostali
doma
in
Miha
je
opravljal
svoje
delo
in
žvižgal
okrog
hiše
.
Na
tihem
se
je
zvršila
poroka
pri
sv.
Andreji
.
Nič
se
niso
mudili
v
vasi
in
nobene
popotne
ni
bilo
.
Ženske
,
ki
so
stale
na
hišnih
pragih
,
dejale
so
:
„
Ženin
je
čeden
,
nevesta
pa
nič
.
“
Fantje
pa
so
menili
,
da
je
nevesta
brhka
,
ženin
pa
pust
.
Kar
je
bilo
pa
bolj
moških
,
tem
se
ni
zdelo
vredno
gledati
.
„
Hribovska
ženitev
,
brez
popotne
,
brez
muzike
!
“
dejali
so
in
obrnili
se
proč
.
Veselje
pa
za
tega
delj
nič
manjše
ni
bilo
v
mali
družbi
.
Miha
je
skakal
od
radosti
,
da
zopet
jedenkrat
v
delovnik
gode
in
komaj
so
ga
ustavljali
v
njegovem
delovanji
.
Ožbe
je
plesal
na
stare
dni
,
kajti
zastonj
je
bil
poskušal
prevpiti
sivega
Premca
.
Nevesta
pa
se
je
jokala
in
smijala
in
objemala
mater
in
svakinjo
in
Anico
.
Le-ta
pa
se
je
bridko
nasmehnila
in
med
splošnim
veseljem
ostala
je
sama
otožna
.
In
ko
je
videla
družbo
v
živem
razgovoru
,
zapustila
je
izbo
in
šla
hladit
si
vročo
glavo
v
večernem
zraku
in
težek
vzdihljaj
je
odnesla
hladna
sapa
.
—
Pozno
drugi
dan
so
se
razhajali
svatje
.
Franica
je
hitela
s
svojim
možem
domov
,
da
brž
prinese
roditeljem
,
ki
so
težko
čakali
,
sporočil
o
Juriji
.
Premec
pa
še
ni
hotel
iti
.
„
Ker
sem
že
gori
,
“
dejal
je
,
„
hočem
vse
to
skalovje
pregledati
.
“
Če
bi
ga
ne
bil
Ožbe
povabil
na
domačo
pijačo
,
prišel
bi
bil
sam
.
Ožbetova
žena
pa
se
ga
ni
mogla
naslušati
in
dejala
je
,
da
tako
smešnega
in
kratkočasnega
moža
še
ni
videla
.
Odsihmal
je
gospodaril
Jurij
na
Strmi
peči
,
Lenčika
in
mati
njena
sta
mu
pa
gospodinjili
.
Ko
pa
Šimon
več
ni
mogel
opravljati
težkih
del
,
dal
je
posestvo
v
najem
Juriju
,
kateremu
je
bil
Miha
trdna
podpora
,
kajti
zastonj
je
temu
oča
prigovarjal
,
naj
pride
zopet
v
Dolino
s
svojo
harmoniko
,
drugače
se
bo
skisal
v
hribih
,
da
ne
bo
za
nobeno
rabo
več
.
„
Še
oženil
se
mi
boš
na
vse
zadnje
,
če
ostaneš
tu
,
“
dejal
mu
je
,
a
sam
se
je
starec
vračal
in
tarnal
,
da
je
izgubil
Franceta
,
Jurija
in
da
se
mu
bo
gotovo
tudi
Miha
izneveril
.
Dve
leti
sta
pretekli
v
mirni
zadovoljnosti
našim
hribovcem
.
Okrog
Pečarjeve
hiše
je
skakal
mali
Jurček
in
igral
s
konjiči
,
piščalkami
in
vozovi
,
katere
mu
je
delal
strijc
Miha
;
malo
potolčen
je
bil
po
obrazu
,
ker
mu
je
tolikrat
sveta
zmanjkalo
;
govoril
je
že
po
malem
in
babica
mu
je
bila
privezala
višnjev
trak
na
desno
roko
,
da
je
vedel
s
katero
križ
delati
.
Kakor
bi
bil
sanjal
,
zdelo
se
je
Juriju
vse
prejšnje
življenje
in
kdor
bi
ga
bil
videl
,
kako
gospodari
,
dejal
bi
bil
,
da
je
iz
mladih
nog
rastel
na
Strmi
peči
.
Parkrat
je
bil
že
obiskal
na
večer
svoje
roditelje
,
a
nova
domačija
se
mu
je
bila
priljubila
tako
,
da
je
vselej
nerad
šel
od
doma
.
Prišla
je
bila
zopet
jesen
.
Čvrst
veter
je
pihal
rumeneče
listje
z
drevja
in
lastovke
so
se
zbirale
,
da
polete
v
gorkejše
kraje
.
Ožbè
je
iztrkaval
svoj
kožuh
,
Pečarjevi
pa
so
spravljali
jesenske
pridelke
v
shrambe
.
Koliko
več
lepih
dnij
šteje
pač
jesen
od
pomladi
in
vender
imajo
pesniki
in
drugi
živočutni
ljudje
poslednjo
bolj
v
čislih
od
prve
.
To
pa
menda
le
zato
,
ker
smo
po
pusti
zimi
že
z
nestanovitno
vzpomladjo
zadovoljni
,
jesenska
krasota
nam
pa
budi
otožne
misli
na
prihajajočo
zimo
.
Lepega
jesenskega
popoludne
je
bilo
in
Pečarjevi
so
se
bili
ravno
k
mali
južini
posedli
,
ko
se
prikaže
siva
glava
Premčeva
.
„
Ah
,
oča
,
kaj
pa
Vi
hodite
tod
?
“
vzklikne
Jurij
in
mu
hiti
naproti
.
„
Prisedite
k
nam
!
“
„
Bog
vam
blagoslovi
,
pa
meni
tudi
!
“
reče
zasopli
starec
,
ne
da
bi
se
dal
dvakrat
prositi
.
S
polu
drznimi
,
polu
plašnimi
očmi
je
gledal
Jurček
tujega
moža
.
Ko
pa
je
videl
,
da
mu
ta
ničesa
ne
stori
,
stopa
počasi
do
moževe
palice
,
katero
bi
tolikanj
rad
unesel
.
A
zdaj
se
oglasi
Premec
:
„
Ho
,
Jurček
,
kje
imaš
pa
konja
?
“
in
fantu
upade
srce
;
nazaj
se
pomakne
za
mater
,
potlej
pa
steče
na
vso
moč
in
Sultan
za
njim
,
ki
je
tudi
hotel
vedeti
,
kaj
je
Jurčku
.
„
Kaj
boste
povedali
dobrega
?
“
vpraša
po
jedi
Jurij
.
„
E
,
kaj
!
Nič
tacega
.
Miha
,
daj
mi
malo
tobaka
!
“
„
Oča
,
ta
je
zadnji
,
ki
ga
imam
,
“
pravi
Miha
in
vleče
počasi
mehur
iz
žepa
.
„
Nič
ne
de
;
le
daj
!
—
Veš
,
Jurij
!
“
„
Jaz
sem
Štefan
,
“
popravlja
Jurij
.
„
Primojdunaj
,
da
si
tega
ne
morem
zapomniti
!
Pa
bodi
,
kar
hočeš
;
toda
z
mano
pojdi
danes
,
če
moreš
.
“
„
Oh
,
toliko
je
dela
,
“
oglasi
se
vmes
Lenčika
.
„
Prav
težko
ga
pogrešamo
.
“
„
Kaj
pa
je
posebnega
?
“
vpraša
zopet
Jurij
.
„
Posebnega
nič
.
Če
se
ti
ne
zdi
,
pa
pusti
.
Rožanec
me
je
poslal
pote
.
“
„
Rožanec
!
“
čudi
se
Jurij
.
„
Da
,
Rožanec
.
Hudo
mu
gre
,
staremu
norcu
.
Prej
je
bil
vrag
,
zdaj
se
je
pa
spokoril
.
Norec
pa
je
,
ker
ne
zna
živeti
:
denar
ima
,
pa
strada
.
Zadnje
dni
ga
je
bilo
pa
prijelo
in
huda
mu
prede
.
Predvčerajšnjim
se
je
ulegel
in
včeraj
so
ga
prevideli
.
Pri
njem
sem
bil
,
pa
mi
pravi
,
da
ne
more
umreti
.
Ali
naj
ti
pomagam
?
dejal
sem
;
potlej
mi
je
začel
praviti
,
kako
se
kesa
,
da
je
tebe
ovadil
,
kako
ga
srce
teži
in
vest
peče
in
to
in
ono
.
Zdihoval
je
dedec
kakor
tristo
duš
v
vicah
in
jokal
,
da
se
mi
je
smilil
.
Jaz
sem
mu
povedal
,
kako
in
kaj
in
da
ti
tukaj
gori
z
Miho
ovce
paseš
kakor
očak
Jakob
s
svetim
Izidorjem
.
Zdaj
bi
ga
bil
moral
videti
starca
,
kako
je
planil
na
postelji
po
konci
!
K
sv.
Florjanu
je
hotel
romati
,
pa
še
iz
slame
ni
mogel
izlezti
.
In
prosil
me
je
za
žive
in
mrtve
,
naj
grem
po
tebe
,
da
te
še
vidi
pred
smrtjo
.
Zdaj
pa
stori
,
kakor
se
ti
ljubi
.
Da
ne
bi
mogel
umreti
,
primojdunaj
,
tak
dedec
,
to
je
babja
vera
.
Naj
le
prava
ura
pride
,
nobeden
se
ne
bo
ustavljal
.
Toda
če
hočeš
,
pa
pojdi
!
“
Jurij
je
vstal
in
mignil
ženi
,
naj
mu
prinese
suknjo
.
„
Jaz
pojdem
,
“
dejal
je
in
priganjal
Premca
,
da
sta
kmalu
odrinila
.
—
Odkar
je
Rožanec
pot
kazal
žandarjem
na
Strmo
peč
,
prijela
se
ga
je
nesreča
in
ni
ga
izpustila
iz
pestij
.
Da
se
bo
ta
reč
tako
izšla
,
tega
ni
mislil
.
V
vojake
nazaj
je
hotel
spraviti
Jurija
,
potlej
si
je
moral
pa
očitati
,
da
ga
je
umoril
.
Po
Premčevem
trudu
raznesla
se
je
bila
vest
po
vsej
okolici
in
ljudje
so
se
ga
začeli
ogibati
.
Lakomni
mož
že
prej
ni
bil
priljubljen
,
zdaj
pa
so
ga
črtili
in
zaničevali
.
Sam
in
zamišljen
je
hodil
s
puško
po
gozdih
,
dasiravno
ni
več
streljal
;
doma
pa
je
bil
oduren
,
da
se
je
žena
bala
vprašati
ga
po
kaki
reči
.
Kadar
sta
se
srečala
s
Premcem
,
moral
je
slišati
trde
besede
in
jedenkrat
ga
je
bil
oni
tako
spravil
v
srd
,
da
je
s
puško
nanj
pomeril
.
„
O
ti
grdoba
!
“
vpil
je
Premec
.
„
Jurija
si
dal
ustreliti
,
mene
boš
pa
sam
?
“
In
skočil
je
k
njemu
,
izvil
mu
puško
in
ga
ž
njo
otolkel
,
da
se
je
Rožanec
komaj
priplazil
domov
.
Ne
dolgo
potem
umrla
mu
je
žena
in
ravno
tisti
dan
,
ko
so
jo
pokopavali
,
pogorelo
mu
je
vse
pohištvo
.
Ves
obupen
je
bil
mož
in
kaj
mu
je
pomagalo
,
če
so
za
nekaj
časa
zaprli
njegovega
preganjalca
!
Hiše
ni
hotel
več
zidati
,
ampak
prodal
je
vse
posestvo
in
kupil
majhno
bajto
na
konci
Dolinske
vasi
,
kjer
je
bival
do
smrti
.
V
cerkev
je
hodil
vsak
dan
in
vbogajme
dajal
,
kar
prej
ni
bila
njegova
navada
.
Za
Jurija
pa
je
ustanovil
večne
maše
,
da
bi
poplačal
svojo
krivdo
.
Sam
zase
je
živel
in
nobena
kaplja
vina
ni
zmočila
več
njegovih
usten
.
Ko
je
pa
umrl
v
vasi
ponočni
čuvaj
,
ponudil
se
je
on
za
pol
plače
.
„
Po
noči
jaz
kar
spati
ne
morem
,
gospod
župnik
,
“
dejal
je
.
„
To
bi
bila
služba
zame
.
“
„
Po
dnevi
pa
tudi
ne
spite
,
Rožanec
,
“
opomnil
je
župnik
.
„
Tudi
ne
.
Veliko
spanja
še
nikdar
nisem
imel
,
star
človek
ga
ima
pa
še
menj
.
“
S
sulico
v
rokah
stopal
je
Rožanec
vsako
noč
okrog
cerkve
in
ure
je
klical
in
molil
.
Ker
je
bila
s
tem
opravilom
združena
tudi
služba
grobokopa
,
prekopaval
je
zemljo
po
pokopališči
in
postiljal
tesno
posteljo
svojim
soobčanom
.
„
Oh
,
po
leti
je
to
lehko
delo
,
“
dejal
je
,
„
ali
po
zimi
me
pa
že
pobira
;
po
zimi
,
ko
je
zemlja
zmrzla
.
“
Z
nepretrganim
delom
dušil
je
mož
svoje
misli
in
svoj
spomin
,
a
kakor
hud
duh
hodil
je
za
njim
Premec
in
ga
mučil
z
grenkim
očitanjem
.
„
Oh
,
pusti
me
,
Premec
!
“
prosil
ga
je
mož
.
„
Saj
vidiš
,
da
nimam
nič
dobrega
na
svetu
.
“
Vidno
je
pojemala
njegova
moč
in
na
zadnje
se
je
moral
uleči
.
Zapuščen
je
ležal
v
svoji
bajti
,
in
nikdo
ga
ni
obiskal
,
nikdo
se
zmenil
zanj
;
le
Premec
se
ga
je
še
spomnil
in
prišel
k
njemu
.
„
Bog
ti
stokrat
povrni
!
“
vzdihnil
je
in
prijel
za
roko
svojega
starega
sovražnika
,
ko
mu
je
ta
povedal
o
Juriji
.
In
Premec
mu
je
tudi
pripeljal
Jurija
.
Rožanec
se
je
sklonil
po
konci
in
obe
roki
podal
mlademu
Pečarju
.
Še
enkrat
se
mu
je
zasvetilo
oko
,
potem
pa
so
je
zalile
solze
.
„
Jurij
,
odpusti
,
“
jecljal
je
in
Jurij
je
bil
tako
ginen
,
da
je
komaj
govoril
.
„
Odpustite
rajši
Vi
meni
!
“
dejal
je
in
tolažil
moža
,
da
bode
zopet
okreval
in
da
se
bosta
še
vkup
veselila
.
A
mož
je
odkimaval
.
„
Moj
dan
je
dozorel
,
da
seže
osiplje
,
“
dejal
je
.
„
Predno
bo
teden
v
kraji
,
poneso
me
.
Da
si
le
ti
še
prišel
!
Povej
mi
še
,
Jurij
,
kako
se
ti
je
godilo
ves
čas
?
Jaz
težko
govorim
,
poslušam
pa
še
rad
.
“
Pozno
po
noči
se
je
vrnil
Jurij
domov
,
Rožanca
pa
ni
videl
več
,
kajti
dva
dni
pozneje
je
izdihnil
svojo
dušo
dolinski
grobokop
.
„
Kdor
drugemu
jamo
koplje
,
sam
vanjo
pade
,
“
menil
je
Premec
,
ko
je
spremljal
med
redkimi
pogrebci
svojega
soseda
na
poslednjem
potu
.
V
oporoki
Rožančevi
pa
je
bil
imenovan
za
jedinega
dediča
Štefan
Pečar
na
Strmi
peči
in
okolo
pet
tisoč
goldinarjev
je
podedoval
Jurij
.
Ljudje
so
zazijali
,
ko
so
slišali
,
koliko
je
zapustil
stari
mož
.
Jurij
sicer
ni
bil
v
denarni
stiski
,
a
toliko
gotovine
je
kmetu
bogastvo
.
Postavil
je
Rožancu
spomenik
na
pokopališči
,
dragi
spomenik
pa
je
dal
zidati
pri
cerkvi
sv.
Florijana
,
in
tam
,
kjer
zdaj
stoji
bela
kapelica
matere
božje
,
nad
katero
razobeša
žalostna
vrba
svoje
veje
,
tam
počiva
Šimonov
Štefan
.
Kako
nedeljo
popoludne
pelje
tja
Jurij
svojega
sina
,
in
kadar
se
deček
nagleda
lepih
podob
,
opomni
ga
,
naj
moli
,
da
ga
bo
mamka
božja
rada
imela
.
In
Jurček
moli
,
kakor
ga
je
učila
mati
in
babica
;
če
mu
pa
sredi
kake
molitvice
opeša
spomin
,
pomaga
mu
oča
dalje
.
Premec
je
osamel
in
dolg
čas
mu
je
bilo
,
kadar
je
hodil
z
Gorice
v
Dolino
in
nazaj
,
svoja
navadna
pota
.
Neka
stara
Urša
,
daljna
sorodnica
njegova
,
naselila
se
je
bila
k
njemu
in
mu
kuhala
,
kadar
je
imela
kaj
.
Rožančeva
nesreča
pa
je
deloma
tudi
njega
zadela
,
kajti
vse
tiste
stare
device
,
ki
so
se
prej
Rožančeve
hiše
držale
,
prišle
so
zdaj
v
njegovo
hišo
kakor
poljske
miši
,
privabljene
od
nove
gospodinje
Urše
.
Premec
se
ni
dosti
menil
za
to
skupščino
,
ker
je
bil
malo
doma
,
tem
bolj
so
se
pa
menile
ženice
zanj
.
Sklenile
so
storiti
dobro
delo
in
dedca
izpreobrniti
,
da
ne
bi
več
preklinjal
in
razgrajal
.
Kadar
je
bil
torej
Premec
doma
,
začela
je
Urša
praviti
zgodbe
raznoterih
svetnikov
in
popisovati
trpljenje
duš
v
vicah
,
in
tako
lepo
je
znala
pripovedovati
,
da
je
Premcu
do
srca
seglo
.
„
Urša
,
ti
pa
res
lepo
pripoveduješ
,
“
dejal
je
mož
in
Urša
se
je
zadovoljno
obliznila
.
„
Primojdunaj
,
ti
bi
morala
biti
za
duhovnega
gospoda
,
ne
pa
,
da
bi
lonce
na
ognjišči
grela
.
“
„
Glej
,
Premec
,
“
opominjala
je
Urša
,
ki
je
znala
porabiti
ugodni
trenutek
,
„
vse
te
muke
trpe
duše
v
vicah
največ
zavoljo
preklinjevanja
.
“
„
Kaj
vraga
!
“
čudil
se
je
mož
.
„
Da
bi
bilo
to
tak
hud
greh
?
I
,
kje
pa
si
zvedela
ti
to
,
Urša
?
“
„
Glej
ga
!
Kje
bom
zvedela
?
V
bukvah
je
vse
zaznamenovano
in
zapisano
!
“
„
Ti
misliš
torej
,
da
naj
bi
jaz
pustil
vse
te
čvrste
besede
?
Meni
pa
dobro
de
—
ti
ne
veš
—
če
malo
zakolnem
.
To
je
moj
oddušek
.
“
„
Seveda
ti
tukaj
dobro
de
,
“
svari
Urša
,
„
tam
ti
bo
pa
hudo
.
“
„
Kako
bi
se
pa
jaz
najlaže
odvadil
teh
besedij
?
Saj
toliko
mi
ni
do
njih
.
“
„
Spomni
se
duš
v
vicah
!
“
„
Rad
,
če
bi
se
mogel
.
Pa
ravno
o
pravem
času
mi
ne
pridejo
na
misel
.
Veš
kaj
,
Urša
?
Spomni
me
rajša
ti
!
“
Urša
mu
je
obljubila
in
ves
ženski
zbor
se
je
veselil
,
da
je
rešil
jedno
dušo
iz
vragovih
krempljev
.
Kadar
je
pa
Premca
jeza
ali
dolgčas
ali
kar
si
bodi
zapeljalo
,
da
je
zarobantil
,
zavpila
je
Urša
:
„
Premec
,
spomni
se
duš
v
vicah
!
“
in
mož
je
utihnil
.
Toda
le
,
kadar
je
bil
trezen
;
kadar
se
je
pa
primerilo
,
da
ni
bil
,
in
če
ga
je
imel
le
količkaj
