sesmé
sv.
opravilo
v
cerkvi
jedino
v
latinskem
,
ali
kvečjemu
potlej
še
v
grškem
in
hebrejskem
jeziku
citati
,
sosebno
tudi
za
to
,
ker
so
sv.
evangelji
samó
v
teh
jezicih
pisani
bili
.
Ne
čita
se
pa
nikjer
v
svetem
pismu
,
da
bi
bil
tudi
slovenski
jezik
,
kateri
je
in
ostane
suròv
jezik
,
poleg
prvega
,
latinskega
,
na
križi
Odrešenikovem
,
zatorej
je
bogokletno
in
silno
kaznjivo
,
če
ga
je
ta
Metod
rabil
v
cerkvi
pri
najsvetejših
opravilih
.
“
Hrupno
in
glasno
so
nemški
škofje
,
duhovniki
in
menihi
odobravali
Grunzov
razlog
.
Ko
je
Metod
to
slišal
,
skoraj
bi
mu
bil
upadel
pogum
,
še
dalje
prepirati
se
z
ljudmi
,
katerim
morejo
rabiti
taki
argumenti
.
Vendar
domislil
se
je
,
da
tù
gre
za
stvár
in
potrpljivo
je
začel
poučevati
,
kakó
v
vesoljni
krščanski
cerkvi
ne
smé
vsak
posameznik
svetega
pisma
razlagati
,
kakor
se
njemu
zdi
.
Ravno
izrečeno
razlaganje
o
jezicih
ni
le
prisiljeno
in
napačno
,
óno
je
od
rimskega
stola
samega
s
tem
popolnoma
ovrženo
,
da
so
bile
Metodove
in
Cirilove
slovenske
knjige
kot
isto
tako
veljavne
potrjene
,
kakor
so
latinske
.
On
je
prišel
semkaj
pred
zbor
z
mislijo
,
da
se
bode
na
njegove
ozbiljne
razloge
tudi
samó
z
ozbiljnimi
odgovarjalo
,
a
ne
,
da
bi
se
take
besede
lovile
,
kakor
je
moral
baš
kar
slišati
.
„
On
nas
še
žali
!
“
vpijejo
jedni
drugi
na
to
začnó
ropotati
.
Karlman
se
smeje
,
videč
stare
,
suhe
in
debele
„
svete
“
možé
tako
razburjene
,
pa
jim
reče
:
„
Dajte
mu
nekoliko
časa
,
da
se
oddahne
,
ne
vidite
li
,
da
varn
je
tako
govoril
,
da
je
vroč
kakor
peč
.
“
Duhovniki
se
zasmejejo
šali
kraljeviča
svojega
,
a
Metod
se
obrne
k
njemu
in
reče
:
„
Hodil
je
filozof
po
mestu
in
se
potil
.
Vprašali
so
ga
ljudjé
:
zakaj
se
potiš
,
filozofe
?
Zato
,
ker
sem
se
z
nevedneži
prepiral
,
odgovori
jim
„
modrijan
.
“
„
S
tem
misli
nas
!
“
vpije
Sigehart
.
„
Pazi
se
,
med
sovražniki
si
,
“
posvari
tiho
Metoda
patrijarh
Valpert
.
„
Jaz
sem
vajen
pred
kralji
in
prod
prostáki
govoriti
istino
in
zmerom
istino
in
hočem
jo
govoriti
,
pak
sem
pripravljen
po
vzgledu
apostolov
tudi
življenje
svoje
dati
zanjo
,
“
odgovori
Metod
glasno
in
ponosno
.
„
Čujte
!
Pravi
,
da
je
življenje
svoje
pripravljen
dati
za
svoje
krivovérstvo
!
“
kliče
Sigehard
.
„
Na
grmado
ž
njim
!
“
razlega
se
zopet
krik
,
ki
se
razmnoži
in
razširi
v
divji
ropot
.
Hinkmar
je
ves
čas
kraljeviču
Karlmanu
govoril
na
uho
,
kar
je
Adalvin
opazil
z
veliko
nejevoljo
.
„
Sodba
!
Na
grmado
!
“
razlega
se
krik
v
zboru
.
Karlman
vstane
in
vse
utihne
,
ko
on
govori
:
„
Jaz
hočem
vse
,
kar
sem
videl
in
slišal
in
tudi
pisanje
,
katero
sem
dobil
,
poslati
milostivemu
našemu
gospodu
in
kralju
,
očetu
mojemu
,
da
on
sam
v
ti
stvári
razsodi
,
kaj
se
ima
zgoditi
.
Do
tačas
pa
ostane
ta
slovenski
apostol
pri
nas
in
sicer
,
če
obljubi
na
poštenje
svoje
,
da
se
ne
bode
umaknil
nikamor
iz
srede
tega
mesta
,
naj
živi
svoboden
;
ako
neče
obljubiti
tega
,
potem
ga
čuvajte
v
kloštru
jetnika
.
“
Hinkmar
,
ki
je
menda
že
prej
védel
,
kakova
bode
sodba
,
prišel
je
bil
k
Metodu
in
mu
šepnil
:
„
Obljubi
,
brate
,
ne
bode
nič
zlega
,
samó
ta
pot
je
,
da
rešiš
kožo
,
sicer
te
ti
le
prijatelji
tukaj
okoli
obsodijo
na
smrt
.
“
„
Jaz
prosvedujem
zoper
tako
nasilstvo
!
“
reče
slovesno
Metod
.
„
Kaj
to
pomaga
?
Pojdimo
!
“
reče
škof
Hinkmar
in
k
njima
se
pridruži
Valpert
Akvilejski
,
katerega
pa
Hinkmar
niti
pogledal
ni
.
Karlman
je
bil
znamenje
dal
za
razhod
in
vse
se
je
drevilo
proti
vratom
.
Metodovi
učenci
so
bili
potrti
,
Klemen
je
bil
poniknil
z
glavo
,
Naumu
so
se
udrle
solze
,
a
Gorázd
,
ki
vsega
latinskega
prepira
še
ni
razumel
prav
,
povpraševal
je
v
veliki
skrbi
zdaj
Nauma
,
zdaj
Klemena
,
kaj
je
,
a
ni
mogel
zvédeti
ničesar
.
Ne
dosti
bolje
,
kakor
Gorázdu
,
godilo
se
je
Svetopolku
.
Tudi
on
latinskega
ni
dovolj
znal
,
da
bi
bil
mogel
razumeti
,
zakaj
hote
Metoda
v
zapora
obdržati
.
Pristopi
torej
k
njemu
in
ga
vpraša
slovenski
:
„
Čuj
ti
,
svetče
,
kaj
si
jim
storil
,
da
te
hoté
zapreti
?
“
„
Zapreti
?
“
vsklikne
Gorázd
,
pristopi
naglo
k
velikemu
Svetopolku
in
kažoč
za
pas
mu
reče
:
„
Rojak
,
daj
meni
nož
,
ti
imaš
meč
,
ne
pustimo
ga
zapirati
.
“
Rekši
izvleče
Svetopolku
s
srebrom
okovani
nož
.
„
Gorázd
!
Orožje
daj
nazaj
,
za
tebe
ne
smé
biti
več
krvavo
orožje
.
“
Gorázd
takoj
uboga
,
Svetopolk
vtakne
nož
za
pas
nazaj
.
„
Svetopolk
!
Svetopolk
!
“
vzdihne
Metod
milo
,
videč
mladega
slovenskega
kneza
,
a
ko
ta
nekako
nedolžno
upre
vprašujoče
oči
vanj
,
obide
učitelja
druga
misel
in
naglo
reče
slovenski
:
„
Neki
glas
mi
pripoveduje
,
da
nisi
tak
,
kakor
sem
te
obsodil
,
ko
sem
čul
,
da
si
svojega
strijca
Rastislava
izdal
sovragom
.
Svetopolk
,
ti
si
tù
svoboden
,
pridi
,
gotovo
pridi
k
meni
,
da
me
čuješ
,
kaj
ti
imam
reči
;
pridi
,
morebiti
je
od
tega
odvisna
sreča
vsega
naroda
našega
.
“
Metodovi
spremljevalci
so
hoteli
ostati
pri
njem
v
zapóru
,
ker
so
mislili
,
da
vendar
ni
možno
,
da
bi
se
mu
táka
krivica
mogla
dolgo
goditi
.
Vitoglav
je
bil
ljut
in
je
glasnó
o
Nemcih
govoril
tako
,
da
je
bilo
zánj
dobro
,
ker
ga
niso
razumeli
.
Naum
in
Klemen
pak
sta
bila
v
veliki
skrbi
,
kaj
bode
,
kajti
razumela
in
videla
sta
v
zboru
strastno
jezo
nemških
škofov
do
svojega
učitelja
in
bala
sta
se
najhujšega
zánj
.
Metod
je
dobil
v
starem
kloštru
sobo
in
ukaz
,
da
se
iz
klošterskega
dvorišča
in
vrta
ne
sme
geniti
.
Pri
njem
je
smel
stanovati
samó
jeden
njegovih
ljudij
,
in
on
si
je
bil
izbral
Gorázda
,
da
bi
ga
vsaj
učil
in
za
bodoči
poklic
pripravljal
v
dolzih
urah
jetniških
.
Drugi
učenci
so
ga
smeli
obiskavati
vsako
dopóludne
,
a
popóludne
ni
smel
nihče
več
k
njemu
.
Med
ónimi
,
ki
so
jetnika
tudi
popóludne
in
vsak
čas
smeli
poiskavati
,
bil
je
episkop
Hinkmar
,
Karlmanov
zaupni
mož
.
Metoda
samemu
se
je
čudno
zdelo
,
kakó
da
se
ta
mož
tolikanj
zanima
zánj
,
ker
je
skoraj
izprevidel
,
kakó
različnega
značaja
in
različne
misli
sta
.
Vendar
to
je
Metod
videl
,
da
Hinkmar
je
bolj
na
njegovi
stráni
nego
na
stráni
njegovih
sovražnikov
,
da
ve
silno
mnogo
in
pri
Karlmanu
mnogo
veljá
.
Metod
je
bil
premoder
mož
,
da
ne
bi
bil
prilike
porabil
in
poizvedaval
o
razmerah
,
mišljenjih
in
končnih
namerah
ónih
krogov
,
v
katerih
oblast
je
bil
zdaj
padel
.
Hinkmar
mu
je
vse
to
povédal
z
neko
odločno
,
prestrašljivo
iskrenostjo
in
odkritostjo
.
Strmel
in
zavzel
pak
se
je
Metod
silno
,
ko
je
vse
to
čul
in
ničesa
več
ni
mogel
svojega
čudesnega
tujega
in
naglega
prijatelja
vprašati
,
ko
mu
je
povédal
usodo
in
zdanje
bivališče
ujetega
kneza
Rastislava
.
Od
tega
hipa
je
bil
Metod
nekako
ves
drug
.
Ko
sta
prišla
drugi
dan
njegova
učenca
Naum
in
Klemen
zopet
k
njemu
,
poklical
ja
je
v
kot
svoje
sobe
in
jima
tiho
nekaj
povédal
.
Moralo
je
grozno
biti
,
kajti
oba
sta
obledela
in
potem
Bogá
na
pomaganje
klicala
.
A
Metod
je
dal
obema
svoje
ukaze
,
jednemu
je
naložil
ta
pot
in
ta
posel
,
drugemu
drugi
.
Naum
je
imel
iti
précej
od
tod
stráni
in
izkušati
,
da
pride
med
moravske
Slovene
ter
jim
pové
,
kaj
se
je
zgodilo
in
kaj
jih
še
čaka
.
Klemen
pak
je
imel
iti
v
Dudlebe
h
Koclju
,
a
Vitoglav
brzo
vrniti
se
med
svojce
v
Ljubljano
,
od
tam
pa
dalje
do
Rima
poslati
Metodovo
pismo
s
pritožbo
do
papeža
Hadrijana
in
prošnjo
za
pomoč
in
posredovanje
.
Blagoslovil
jih
je
in
odpustil
,
takoj
so
morali
oditi
,
le
Gorázd
je
ostal
pri
njem
.
Z
nenavadno
nestrpljivostjo
pak
je
odslé
Metod
vsak
dan
pričakoval
Svetopolka
k
sebi
.
Že
prej
je
pričakoval
,
da
se
bode
Svetopolk
zaradi
njegovega
zadnjega
poziva
po
onem
zboru
oglasil
pri
njem
,
ker
je
bil
molčé
tako
rekoč
obljubil
,
to
mu
je
Metod
čital
z
obraza
.
Ako
je
prej
svečenik
mislil
poskušati
,
ali
se
ne
dá
ta
slovenski
knez
prepričati
in
na
pravi
pot
spraviti
,
gorelo
je
zdaj
vse
v
njem
od
sáme
želje
,
kar
najprej
govoriti
s
Svetopolkom
in
oči
mu
odpreti
,
če
morda
ne
vidi
propada
,
pred
katerim
stoji
sam
on
in
narod
njegov
.
Od
škofa
Hinkmarja
je
bil
pač
zvedel
,
da
Svetopolk
ostane
s
Karlmanom
še
nekaj
časa
v
tem
mestu
,
da
nima
tù
druzega
posla
nego
zabavati
se
dati
in
laskati
si
.
A
bal
se
je
,
da
bi
prej
odšel
,
predno
bi
ga
videl
,
zlasti
ker
so
vsa
znamenja
kazala
in
je
tudi
to
potrjevalo
,
kar
se
je
brez
bujenja
sumnjivosti
iz
Hinkmara
izprašati
upal
:
da
Svetopolk
ne
zna
preceniti
,
kaj
se
zgodi
ž
njim
in
z
narodom
njegovim
.
Vsak
dan
je
Gorázda
pošiljal
čakat
,
kje
bi
videl
Svetopolka
na
samem
,
da
bi
mu
poročil
željo
,
naj
pride
k
njemu
.
A
več
dnij
je
preteklo
,
predno
je
ta
prišel
s
poročilom
;
da
je
govoril
ž
njim
,
z
ónim
vélicim
,
kateremu
je
bil
v
cerkvi
nož
vzel
,
ter
da
mu
je
naročil
,
naj
pride
.
Drugi
dan
je
Svetopolk
prišel
,
sam
;
skrivaje
,
kakor
mu
je
bilo
naročeno
.
V
ozki
sobici
nemškega
kloštra
,
poleg
ubožne
lesene
mize
,
med
štirimi
golimi
stenami
,
v
ječi
sta
si
stala
ta
dan
prvič
dva
možá
nasproti
z
óči
v
oči
,
katera
sta
imela
oba
vkupe
duševno
in
telesno
moč
Slovanstvo
na
evropskem
zapadu
povzdigniti
do
prvenstva
v
sredini
Evrope
,
povzdigniti
Slovanstvo
,
in
s
tem
historiji
vsega
svetá
nov
tir
dati
,
novo
smér
odkazati
.
Kakor
bi
bil
Metod
to
čutil
,
občudoval
je
nekaj
hipov
molčeč
in
strmeč
velikansko
,
močnó
,
lepo
telesno
vzrast
Svetopolkovo
,
tega
moža
v
najlepših
letih
,
z
bistrim
nekoliko
lehkomiselno
zročim
očesom
,
zagorelim
licem
in
s
silno
rokó
,
ustvarjeno
,
da
puli
smreke
z
gore
.
Svetopolk
pak
je
z
naturnim
instinktom
čutil
,
da
ima
v
Metodu
nenavadnega
človeka
pred
seboj
in
moral
je
po
prvem
hipu
okó
povésiti
.
„
Blagor
mi
,
da
si
prišel
,
daj
Bog
,
da
bi
ne
bilo
zastonj
,
“
reče
Metod
,
migne
Gorázdu
,
naj
odide
iz
izbe
,
primakne
leseno
klop
k
stolu
in
ko
sta
oba
sedela
,
odgovori
Svetopolk
:
„
Vém
,
zakaj
si
me
zval
.
“
„
Véš
?
Ne
,
ne
!
Ljubó
bi
mi
pač
bilo
,
kajti
ko
bi
védel
,
a
ipak
prišel
k
meni
,
kakor
si
zdaj
ne
vedóč
,
kaj
te
mislim
prositi
,
tako
prositi
,
kakor
bi
te
prosila
otec
in
majka
,
potem
,
sine
moj
,
imel
bi
jaz
vse
upanje
,
da
bodo
moje
prošnje
vspešne
,
rodovitne
moje
besede
.
“
„
Stoj
,
pa
ti
povém
,
“
reče
Svetopolk
.
„
Tebe
so
zaprli
,
ali
ti
bi
jim
rad
ušel
.
To
je
prav
,
ko
bi
le
šlo
,
da-si
nisi
pameten
bil
,
ker
si
šel
v
past
,
kakor
volk
po
noči
.
Zdaj
pa
ti
misliš
:
Svetopolk
naj
me
reši
,
ne
li
?
“
Metod
na
lahko
zmaje
z
glavo
,
a
potem
vpraša
:
„
In
ko
bi
jaz
nameraval
Svetopolka
prositi
,
naj
me
reši
,
če
more
,
in
naj
me
odvêde
zopet
med
slovenski
narod
,
učit
ga
,
kakor
sem
ga
zdaj
učil
,
bi
li
on
to
storil
?
“
„
Bi
!
Zakaj
sem
pa
k
tebi
prišel
,
meniš
?
“
„
Zakaj
si
prišel
?
“
„
Da
te
s
seboj
vzamem
,
rešim
,
kadar
bodemo
odhajali
,
in
da
se
dogovoriva
,
kakó
pojde
.
Hitre
konje
imamo
,
jaz
in
moja
družina
vojna
,
samó
če
ti
moreš
brez
nas
po
noči
ali
kakó
iz
mesta
uiti
in
nas
zunaj
počakati
.
Ljudjé
moji
te
potem
že
odpravijo
iz
te
dežele
.
Ali
le
,
če
obljubiš
,
kar
jaz
hočem
.
To
je
,
da
ostaneš
pri
meni
in
da
bodeš
za
mene
tako
delal
,
kakor
si
za
Rastislava
,
tega
psa
.
Jaz
vem
,
da
je
zgorenje-moravski
narod
tebe
rajši
imel
od
njega
,
a
ti
si
delal
zánj
.
Obljubi
mi
to
,
pak
te
ukrademo
Nemcem
,
kadar
pojdemo
domóv
.
To
pak
ne
bode
še
tako
brzo
.
Dobro
se
nam
godi
in
vsak
dan
imamo
nova
veselja
;
kaj
tacega
doma
nimamo
.
Kadar
se
naveličamo
,
pa
idemo
.
“
„
Nisem
jaz
mislil
na
sebe
ni
na
svoj
beg
,
ko
sem
te
klical
,
Svetopolk
.
Naiod
moj
in
tvoj
,
blagost
in
rešitev
njegova
mi
je
bila
bolj
pred
očmi
nego
svoja
.
A
če
ti
obljubim
,
da
bodem
za
tebe
vse
storil
,
kar
bodem
mogel
in
kar
bodem
pred
Bogom
smel
,
kadar
postaneš
zopet
krščanski
vladar
naroda
svojega
in
popraviš
óno
veliko
zlo
,
ki
si
ga
storil
—
kolikor
se
dá
popraviti
—
obljubi
mi
ti
odgovoriti
na
vprašanje
moje
.
“
„
No
,
vprašaj
!
“
„
Jaz
tebe
ne
poznam
,
ne
morem
presoditi
.
Ko
si
prišel
k
meni
po
onem
zboru
,
videl
sem
,
da
imaš
sočutje
za
proganjanca
rojaka
;
zdaj
tù
sem
k
meni
prihajaš
in
prvo
,
kar
je
,
ponujaš
mi
svojo
pomoč
,
da
se
rešim
;
tudi
tvoj
strijc
Kastislav
je
vedno
lepó
govoril
o
tebi
in
lastnostih
tvojih
...
“
„
Kdo
je
lepó
govoril
?
Rastislav
?
“
vpraša
Svetopolk
jezen
.
„
Dà
,
knez
Rastislav
,
katerega
si
ti
smrtnim
njegovim
sovražnikom
Nemcem
izdal
in
ž
njim
vred
izdal
jim
narod
njegov
in
svoj
.
Zakaj
si
to
storil
,
ti
Sloven
,
ti
krščan
,
ti
človek
jedne
in
iste
krvi
ž
njim
?
“
„
Zakaj
on
ni
znal
,
da
sva
jedne
krvi
?
“
„
On
ni
znal
?
Kdo
ti
je
to
rekel
?
V
vseh
njegovih
mislih
za
bodočnost
in
v
črtežih
,
ki
jih
je
imel
,
bil
si
ti
in
bili
so
Nitranski
tvoji
Sloveni
.
Ničesar
druzega
ni
hotel
nego
tvojo
blagost
,
slavo
tvojo
in
srečo
.
Kadar
bi
bil
jaz
po
njegovi
želji
pri
Kočiji
vse
uredil
in
pripravil
,
imel
sem
priti
k
tebi
,
dopovédat
tebi
in
boljarjem
tvojim
,
kakó
velika
opasnost
preti
od
Nemcev
vsemu
slovenskemu
narodu
ob
Moravi
,
Dunavu
,
Dravi
in
Savi
,
če
se
vi
vsi
knezi
ne
zložite
in
ne
združite
.
“
„
Meni
se
zdi
,
da
ti
ne
véš
,
kakó
me
je
ta
moj
strijc
Rastislav
samó
zaradi
tega
k
sebi
vabil
,
da
bi
me
bil
rad
na
strán
spravil
in
mojemu
starejšemu
bratu
Svojmiru
,
ki
je
pri
njem
bil
in
vedno
zoper
mene
ščuval
,
do
oblasti
pomagal
.
On
je
mene
hotel
odpraviti
,
zato
sem
jaz
njega
,
“
pripovéduje
Svetopolk
.
„
Kdo
ti
je
to
rekel
?
Varali
so
te
,
to
ni
res
!
“
reče
Metod
in
kri
mu
obraz
zalije
,
ker
zdaj
mu
je
bilo
jasno
,
da
je
tù
delovala
skrivna
potvora
.
„
Vsi
so
mi
pripovedovali
.
“
„
Frankovski
duhovniki
najprvi
,
nemški
škof
v
Nitri
,
ne
li
?
“
„
Tudi
ti
,
res
,
še
posebno
.
“
„
Nesrečnež
!
In
ti
si
véroval
njim
,
ki
so
smrtni
sovražniki
tvojega
naroda
,
če
se
ti
tudi
ne
kažejo
,
a
si
zdaj
izdal
kri
od
svoje
krvi
,
svojega
rodnega
otca
brata
,
blazega
Rastislava
!
“
Svetopolk
bi
bil
na
vsacega
osorno
poskočil
,
kdor
bi
se
bil
drznil
tako
očitanje
v
lice
metati
mu
,
ali
Metodov
glas
je
poleg
karajóčega
ob
jednem
imel
nekaj
tako
pomilovalnega
,
prosečega
in
nenavadnega
,
da
je
bil
silni
vojnik
ves
mehak
in
se
je
le
izkušal
izgovarjati
:
„
Zakaj
govoriš
:
izdal
?
Ko
je
k
meni
prišel
...
“
„
V
gosti
!
“
„
Srečali
so
ga
na
potu
Nemci
in
so
ga
odveli
.
“
„
A
ti
si
znal
za
to
,
da
ga
čakajo
,
ti
bi
ga
bil
lehko
otél
,
ali
ga
nisi
;
s
tem
si
ga
izdal
.
“
„
Izdal
,
izdal
!
Kaj
mu
je
?
On
rad
moli
in
bogosluži
.
Torej
je
baš
prav
,
da
so
ga
deli
v
klošter
.
Ni
mu
sile
tù
med
Nemci
.
Naj
nekoliko
premišlja
,
da
je
s
Svojmirom
meni
kopal
grob
.
“
„
Svojmir
,
tvoj
brat
,
o
čem
tacem
nikdar
ni
pomislil
.
On
ne
nosi
meča
več
.
Že
več
let
je
,
kar
sem
ga
posvetil
svečenikom
in
moj
cerkveni
namestnik
je
zdaj
.
Zakaj
nisi
prišel
v
Velegrad
,
da
bi
bil
videl
,
zakaj
si
véroval
kovarstvom
sovražnikov
naših
?
“
„
Sovražniki
moji
niso
.
In
Rastislavu
tudi
ni
tako
hudó
.
Rekel
sem
že
,
da
rad
moli
,
zakaj
bi
tedaj
v
nemškem
kloštru
ne
bil
,
ne
na
Velegradu
?
“
reče
Svetopolk
.
„
V
nemškem
kloštru
je
,
in
mu
ni
tako
hudó
!
“
naglasa
Metod
,
vstane
s
stolca
,
ostró
pogleda
Svetopolka
in
reče
:
„
Ti
ne
veš
,
kaj
so
storili
tvoji
prijatelji
Nemci
s
strijcem
tvojim
Rastislavom
!
“
„
Kaj
?
“
„
Izročili
so
ga
svojemu
kralju
Ludoviku
,
smrtnemu
njegovemu
sovražniku
,
in
ta
mu
je
ukazal
oči
izkopati
!
“
reče
Metod
z
naglasom
.
Svetopolk
ga
srepo
gleda
in
obledi
.
„
Dà
,
Nemci
,
prijatelji
tvoji
so
našemu
slovenskemu
knezu
Rastislavu
iz
žive
glave
oči
izkopali
.
Rastislav
,
strijc
tvoj
,
sedaj
živi
beden
in
zapuščen
v
večni
temi
,
ni
solnca
ni
dneva
,
ni
prijateljskega
ni
sovražnikovega
obraza
ne
vidi
več
.
Pod
ónim
čestitljivim
čelom
Rastislavljim
,
katero
je
mislilo
vedno
le
o
boljku
Slovenstva
,
izginilo
je
izpod
obrvi
jasno
okó
,
ki
je
Slovene
v
Moravi
vladati
znalo
in
v
prazni
luknji
v
živi
glavi
razjeda
le
trpka
bolečina
izruvanega
očesa
.
A
še
bridkejša
nego
ta
bolečina
,
še
strašnejša
bol
nego
večna
temà
,
ki
našega
slovenskega
kneza
muči
v
nemški
ječi
,
to
je
zavest
,
da
ga
je
v
to
grozoto
pahnila
slovenska
kri
,
da
ga
je
sorod
njegov
sam
strmoglavil
v
strašnejše
stanje
nego
je
smrt
,
da
si
to
storil
ti
,
ti
Svetopolk
!
“
Svetopolk
se
pretrese
,
iztegne
rokó
proti
Metodu
ter
z
nekako
plašnim
glasom
vpraša
:
„
Je
li
res
,
da
so
ga
—
oslépili
?
“
„
Povédal
mi
je
škof
Hinkmar
,
óni
,
ki
si
ga
videl
pri
Karlmanu
,
vprašaj
ga
sam
,
ne
spada
li
med
tvoje
nove
prijatelje
?
“
reče
zbadljivo
Metod
.
Če
je
hotel
Metod
s
svojo
povedjo
v
Svetopolku
obuditi
Slovena
in
možá
,
posrečilo
se
mu
je
,
kajti
začele
so
se
Svetopolku
oči
svetiti
in
srdito
je
s
pestjo
ob
surovi
leseni
stol
udaril
in
se
zagrózil
:
„
Ako
so
to
storili
,
varali
so
me
,
slepili
so
tudi
mene
,
in
maščevati
se
hočem
nad
njimi
,
maščevati
s
krvjo
in
z
zvijačo
,
čuj
me
!
“
„
Nisem
ti
povédal
te
strašne
novice
zato
,
da
bi
v
tebi
budil
maščevalnost
do
Nemcev
.
Krivični
sosedje
so
nam
,
krivični
sodniki
so
meni
,
ali
vzgled
našega
Odrešenika
nas
uči
,
prej
odpustiti
jim
in
reči
,
da
morda
tudi
ne
vedó
,
kaj
delajo
,
nego
razplamenovati
sovraštvo
do
njih
.
Kar
sem
jaz
pri
tebi
doseči
hotel
in
kar
ti
dopovédati
želim
,
je
le
to
,
da
jih
spoznaš
in
se
jih
ogiblješ
,
da
čuvaš
slovenski
narod
svoj
pred
brezdnom
narodne
smrti
,
do
katerega
vabijo
óni
tebe
in
tvoje
ljudstvo
.
Jaz
želim
,
da
mreže
izprevidiš
in
spoznaš
,
v
katere
so
te
že
omotali
,
da
te
popolnoma
za
seboj
potegnejo
in
Slovene
s
teboj
.
Če
imaš
kaj
srca
za
svojo
kri
in
za
svoj
rod
,
kaj
spomina
o
materi
svoji
,
potem
raztrgaš
vezi
,
v
katere
si
nevidoma
že
ukovan
in
popraviš
ono
strašno
pregreho
,
storjeno
nad
Rastislavom
,
s
tem
,
da
v
njegove
stopinje
stopiš
in
delo
zvršiš
,
katero
je
on
pričel
:
da
ujediniš
,
državno
urediš
in
izobraziš
slovenski
narod
,
da
ga
osvobodiš
od
tujih
vplivov
,
da
podpiraš
njegove
učitelje
in
odvračaš
od
njega
vse
óne
tujce
,
ki
hočejo
njegov
duh
zamoriti
,
da
vzpostavijo
na
razvalinah
gospodstvo
svoje
.
Rad
bi
jaz
videl
,
da
bi
ti
,
ki
imaš
oblast
in
veljavo
med
svojimi
rojaki
ter
jo
lehko
še
povéčaš
,
spoznal
velikost
in
važnost
te
dobe
,
v
kateri
te
je
Bog
,
odkazovatelj
usode
narodov
,
na
svet
postavil
in
ti
priliko
dal
,
da
s
krepostjo
in
moževsko
delavnostjo
narod
svoj
poveličaš
,
ali
pa
pustiš
,
da
zabrede
v
robstvo
,
iz
katerega
se
more
rešiti
stoprav
čez
mnogo
stoletij
,
ali
nikoli
.
Glej
,
ta
naš
narod
slovenski
je
še
mlad
,
še
mehak
,
nepokvarjen
.
Vreden
je
vse
naše
ljubezni
;
delo
,
ki
je
zánj
storimo
,
ni
nehvaležno
.
Mlade
moči
tega
naroda
zbiraj
,
združuj
,
duševne
kreposti
njegove
pomagaj
vzbuditi
,
in
ti
založiš
osnove
državnega
poslopja
,
kakor
ga
ni
bilo
v
tem
delu
svetá
,
kakor
ga
niso
imeli
Rimljani
,
niti
ga
nimajo
Franki
.
“
„
Kaj
mi
je
storiti
?
Reci
!
Storim
!
“
„
Stráni
od
tu
,
stráni
od
krivih
prijateljev
svojih
!
V
Nemcih
tebi
ni
prijateljev
,
njim
si
ti
le
ptica
vabljenka
,
s
katero
hoté
rojake
tvoje
ujeti
,
zato
te
hoté
porabiti
.
To
spoznaj
in
ne
dàj
se
!
Rastislav
je
to
spoznal
in
se
ni
dajal
,
delal
je
za
svobodo
svojega
roda
,
a
zato
so
ga
Nemci
od
tebe
iz
varali
in
tako
strašno
ravnali
ž
njim
.
Oni
spoznavajo
,
da
zdaj
se
jim
je
treba
pripraviti
,
da
v
last
dobodo
vašo
zemljo
,
kjer
hoté
gospodstvovati
,
zatorej
pa
preganjajo
tiste
,
ki
so
njihovi
nameri
na
poti
,
ki
so
izpregledali
njih
smotre
.
“
„
Še
denès
osedlamo
in
se
vrnemo
domóv
,
a
ti
moraš
z
nami
,
tebe
vzamemo
s
seboj
,
ti
mi
bodi
svetovalec
,
“
reče
Svetopolk
.
„
Idi
ti
s
svojci
,
jaz
sem
jetnik
,
a
pridem
kasneje
k
vam
.
Pojdi
v
Moravo
,
oglasi
se
pri
bratu
Svojmiru
,
zaupaj
mu
,
on
je
dober
in
poučen
.
Pri
njem
najdeš
tudi
učenca
mojega
Nauma
,
in
njega
poslušaj
,
če
meni
verjameš
,
“
reče
Metod
.
„
Ne
,
ne
!
Tù
ne
smeš
ostati
,
ubegneš
lehko
,
zunaj
mesta
te
počakamo
mi
in
odjezdimo
,
brez
tebe
ne
pojdem
.
“
„
Lehko
bi
ubegnil
in
smel
bi
,
“
odgovori
Metod
.
„
Pravice
nimajo
nobene
zapirati
me
,
niti
ne
soditi
.
Tudi
jim
nisem
z
besedo
obljubil
,
da
nečem
poskušati
uteči
.
Ali
jaz
nečem
,
da
bi
protivniki
moji
rekli
,
Metod
je
pred
nami
bežal
.
Svoboden
se
hočem
vrniti
,
kakor
sem
prišel
svoboden
in
z
dobro
vestjo
.
In
notranji
glas
mi
pravi
,
da
se
vrnem
k
vam
,
da
protivniki
moji
ne
bodo
imeli
dolgo
oblasti
nad
menoj
.
Za
tebe
je
drugo
,
ti
glej
,
da
se
umakneš
od
tod
kar
najhitreje
,
če
moreš
,
čuj
,
če
moreš
še
in
smeš
.
“
„
Če
morem
in
smem
?
“
vpraša
Svetopolk
.
„
Če
nisi
sam
že
jetnik
tù
z
družino
svojih
tovarišev
vred
?
“
„
Ti
meniš
,
da
bi
nam
branili
domóv
vrniti
se
,
kadar
bi
mi
iti
hoteli
?
“
„
Vse
možno
.
“
„
Potem
se
bijemo
!
“
vsklikne
Svetopolk
razjarjen
.
„
Previdnost
je
časih
tudi
svojstvo
junakovo
.
Ne
sili
z
glavo
v
zid
,
temveč
izkušaj
si
modro
pomagati
iz
pasti
,
v
katero
si
zašel
sam
.
Kako
?
Jaz
ti
nečem
svetovati
,
kakó
.
To
je
in
mora
biti
tvoja
stvár
.
Le
to
te
prosim
:
stráni
na
vsak
način
od
tu
,
javno
ali
skrivaj
,
takoj
ali
ob
prvi
priliki
,
samó
stráni
,
domóv
,
na
delo
,
kakor
sem
ti
že
zaznamenoval
.
“
Svetopolk
ni
bil
izobražen
človek
,
kakor
njegovi
vrstniki
raznih
narodnostij
v
obče
ne
,
izvzemši
jako
malo
številce
ónih
,
katerim
je
bil
odprt
vir
starega
klasištva
.
Razven
nekoliko
malega
latinskega
,
ki
se
ga
je
bil
naučil
od
frankovskih
duhovnikov
v
svoji
stolici
v
Nitri
z
ónim
hitrim
talentom
,
s
katerim
se
mehki
Slovanje
v
obče
brzo
naučevajo
tujih
jezikov
,
ni
znal
ničesa
.
Zaradi
tega
mu
je
v
nadaljnem
razgovoru
Metod
še
z
drugimi
besedami
in
z
drugimi
opisi
pravi
nalog
obrisal
in
objasnil
,
kateri
je
vreden
slovenskega
kneza
v
tako
burnih
,
a
tako
odločilno
važnih
časih
.
Svetopolk
je
imel
pa
dovolj
naturne
pameti
,
da
je
Metoda
razumel
,
kaj
hoče
in
razvidel
je
,
da
prav
govori
.
Sam
pa
morda
še
opazil
ni
,
da
ima
ta
mož
poseben
vpliv
nánj
,
kateremu
se
protiviti
ni
možno
.
Metod
mu
je
bil
odprl
nov
vid
in
mnogokaj
,
česar
dozdaj
niti
dosti
pazil
ni
,
stalo
je
zdajci
pojasnjeno
pred
njegovimi
očmi
.
Sklene
tedaj
poslušati
in
po
nasvetu
Metodovem
ravnati
se
na
vsak
način
.
Ko
je
Svetopolk
stráni
šel
od
Metoda
poln
novih
mislij
in
osnov
,
koračil
je
hitro
proti
dvoru
,
kjer
je
bil
s
svojimi
družni
ki
nastanjen
.
Radovednost
in
skrb
ga
je
morila
,
bodo
li
res
ti
Nemci
,
ki
so
ga
vabili
med
sebe
,
zdaj
drznili
se
braniti
mu
,
da
bi
šel
domóv
,
kadar
bi
hotel
.
Kakor
so
dozdaj
ravnali
ž
njim
,
dobrikáje
se
mu
in
mu
vsakovrstne
zabave
in
uživanja
naklanjaje
,
govorilo
je
proti
taki
sumnji
.
Ali
strašna
usoda
Rastislavlja
—
in
Svetopolk
se
je
stresnil
pri
misli
,
da
je
on
sokriv
—
in
usoda
Metodova
,
kakor
mnogokaj
,
kar
mu
je
njegov
bojni
tovariš
in
prijatelj
Zemižizen
večkrat
pripovedoval
brez
uspeha
,
govorilo
je
,
da
je
vse
možno
,
dà
celó
verjetno
.
Svetopolk
,
nagle
krvi
ia
brzega
sklepa
človek
,
hotel
je
teči
naravnost
h
Karlmanu
povedat
mu
,
da
še
denes
odide
in
videt
,
kaj
na
to
poreče
.
Zemižizen
je
bil
tist
človek
,
kateremu
je
Svetopolk
največ
zaupal
in
katerega
svèt
je
imel
največji
vpliv
—
kadar
si
je
sicer
dostikrat
svojeglavi
in
tačas
siloviti
Svetopolk
svetovati
dajal
.
Zemižizen
je
imel
ta
vpliv
nanj
,
dasi
je
bil
nekoliko
let
starejši
od
Svetopolka
in
tudi
v
druzem
celó
različne
narave
,
kajti
bil
je
Svetopolkov
pobratim
,
zaklet
mu
po
stari
šegi
v
krvno
prijateljstvo
.
Mož
je
bil
velike
,
a
ne
lepe
glave
,
mršav
,
z
iskrimi
in
lepimi
očmi
,
širokimi
usti
in
s
prijetnim
glasom
,
majhen
,
na
videz
slabotnejši
dasi
zdrav
,
mirne
krvi
,
ali
sicer
zvest
kakor
majka
mila
,
premišljav
in
previden
.
Vsi
drugi
Svetopolkovi
družabniki
so
se
tù
na
nemškega
kraljeviča
dvoru
pri
veselicah
,
obedih
,
pijanstvih
in
igrah
dobro
zabavali
,
le
Zemižizen
ne
,
le
on
si
je
želel
kar
najprej
stráni
med
domače
preproste
poštene
Slovene
domóv
nazaj
.
Zatorej
se
je
močno
obveselil
,
ko
mu
je
Svetopolk
prišel
povedat
sklep
svoj
;
zamislil
se
je
pa
,
ko
je
čul
vse
drugo
,
kolikor
mu
je
Svetopolk
z
okornejšo
besedo
mogel
povedati
Metodovih
mislij
.
On
sam
je
že
prej
imel
tisto
sumnjo
v
Nemce
,
kakor
jo
je
slišal
tù
.
Zdaj
je
bil
popolnoma
uverjen
,
da
je
upravičena
,
drugače
ne
bi
bila
mogla
poroditi
se
tudi
v
drugi
njemu
popolnoma
oddaljeni
glavi
.
Strašno
dokazovanje
pak
je
bilo
tudi
Rastislavlja
oslepljenje
.
Zemižizen
torej
zavleče
Svetopolka
v
zadnji
kot
dvora
in
tam
sedeta
.
„
Stoj
,
zdaj
bode
trebalo
modrega
premisleka
,
da
se
izbavimo
.
Hitro
ne
pojde
,
to
že
vidim.
Samó
lokavost
nam
pomaga
.
Varajmo
óne
,
ki
hoté
varati
nas
.
S
silo
ne
moremo
ničesa
opraviti
,
komaj
peščica
nas
je
v
njihovi
sredi
,
daleč
od
meje
stráni
.
Samó
zvijača
nas
reši
,
“
govori
Zemižizen
.
Svetopolk
se
domisli
,
da
je
óni
drugi
modri
mož
,
Metod
,
tudi
previdnost
svetoval
.
„
A
kakó
misliš
?
“
vpraša
Svetopolk
.
„
To
niti
še
sam
ne
znam
.
Slučaj
nam
mora
pomagati
.
Zdaj
pa
je
prvo
treba
:
molčati
!
Nobenemu
ničesa
ne
govôri
,
niti
ne
našincem
.
Ti
ne
.
Bolje
je
,
da
nekaterim
razumnejšim
našincem
jaz
nekoliko
namignem
,
nego
da
bi
ti
sam
.
Oni
ne
smejo
vedeti
,
v
kakem
položaji
smo
.
A
tudi
ti
se
moraš
prevladovati
tako
,
da
ti
ne
bode
nikdo
videl
na
lici
,
da
kaj
slutiš
.
Denès
ne
vprašúj
ničesa
.
Jutri
z
besedo
potiplji
Karlmana
,
ali
previdno
,
on
ne
sme
opaziti
,
da
slutiš
opasno
naše
položenje
.
Meni
se
zdi
,
da
se
bodemo
rešili
samo
,
če
se
na
videz
radi
udarno
v
vse
,
kar
hočejo
naši
gostarji
,
a
čakamo
prilike
,
ki
bode
ugodna
za
beg
.
Drug
dan
je
Svetopolk
povedal
Karlmanu
,
da
želi
te
dneve
jedenkrat
s
svojimi
izpremljevalci
zopet
odjahati
domóv
.
Kar
je
Metod
slutil
in
Zemižizen
potrjeval
,
obistinilo
se
je
:
Karlman
je
takoj
in
odločno
rekel
,
naj
Svetopolk
ostane
,
če
se
nehče
mogočnemu
nemškemu
kralju
Ljudoviku
,
njegovemu
očetu
popolnoma
zameriti
,
če
hoče
v
obče
v
prijateljskih
razmerah
z
véliko
nemško
državo
ostati
,
da
mora
počakati
še
dotlej
,
dokler
ne
pride
Ljudovik
v
Regensburk
in
da
se
reši
óna
stvar
z
Metodom
.
Svetopolk
je
videl
,
da
utegne
za
temi
izgovori
zadaj
biti
tudi
sila
in
umolknil
je
.
Svetopolk
je
bil
po
sreči
vendar
dovolj
pripravljen
na
tak
odgovor
.
Dasi
ga
je
razljutil
,
vendar
se
je
znal
pritajiti
in
se
je
delal
,
kakor
bi
mu
bilo
popolnoma
vse
jedno
,
ostati
ali
oditi
,
da
,
celó
nekaj
tacega
je
rekel
,
kakor
da
mu
je
želja
mogočnega
sosednega
vladarja
Ljudovika
zmerom
ukazovateljska
.
Pač
bi
bil
najrajši
meč
zavzdignil
nad
možem
,
ki
ga
je
z
lepo
besedo
zvabil
v
gosti
,
a
ga
zdaj
pridržuje
s
silo
.
„
Ker
ne
moremo
bojevati
zdaj
z
orožjem
proti
orožju
,
treba
je
boja
z
lestjo
in
zvijačo
“
,
dejal
je
Zemižizen
tiho
,
ko
mu
je
Svetopolk
povedal
,
kaj
je
rekel
Karlman
.
„
Z
zvijačo
so
nas
ujeli
,
z
zvijačo
uidemo
.
Delajmo
se
odzdaj
tako
nemške
,
kakor
so
Nemci
sami
,
da
ne
bodo
pazili
na
nas
,
ali
da
bodo
mislili
,
da
smo
brezopasni
,
ali
da
nam
celó
zaupajo
.
“
To
je
bil
Zemižiznov
vojni
črtež
,
za
katerega
izvedenje
pak
je
bilo
treba
potrpljivosti
.
Lokavemu
Zemižiznu
te
slovenske
čednosti
ni
manjkalo
,
pač
pa
Svetopolku
,
in
zato
je
bil
Zemižizen
zdaj
Svetopolku
tako
potreben
,
kakor
glava
telesu
.
Kajti
Svetopolk
je
tem
menj
sam
védel
,
kaj
mu
je
v
tem
sitnem
položji
početi
,
čimbolj
je
premišljal
stanje
,
v
katerem
je
,
in
vse
ono
,
kar
mu
je
Metod
povedal
in
pojasnil
.
„
Varajmo
Nemce
,
kakor
nas
varajo
oni
,
“
rekel
je
Zemižizen
,
a
še
sam
ni
védel
,
kakó
bi
jih
varal
.
Čakal
je
prilike
in
slučaja
,
in
pričakoval
ga
je
za
gotovo
.
Metod
se
je
odkraja
čudil
posebni
prijaznosti
,
ki
mu
jo
je
izkazoval
škof
Hinkmar
.
Videl
je
skoraj
,
da
ni
zanimanje
za
dobro
stvár
in
za
sveto
istino
;
kajti
o
tem
ni
hotel
nikdar
govoriti
z
Metodom
,
celó
brzo
je
besedo
navil
na
drug
predmet
,
kadar
je
Metod
poskušal
resen
razgovor
o
svojem
poklici
začeti
ž
njim
.
Pač
je
Hinkmar
Metodu
na
drobno
in
kakor
se
je
videlo
,
jako
odkrito
in
iskreno
razložil
razmerje
nemškega
dvora
in
namere
nemške
politike
,
kakor
tudi
osebne
svoje
stvari
.
Ko
je
pa
Metod
vso
Hinkmarovo
osebno
usodo
zvédel
natančneje
,
jedenkrat
nekoliko
in
jedenkrat
zopet
nekoliko
,
izginil
je
zadnji
sled
sočutja
do
tega
tovariša
;
ako
je
še
občeval
ž
njim
,
moral
je
,
ker
on
je
bil
njegova
jedina
zaslomba
in
pomoč
;
držal
se
je
tedaj
tega
,
kar
mu
je
Bog
poslal
,
a
zaupanja
vanj
ni
imel
,
zato
je
govoril
le
,
kar
je
bilo
treba
,
skoraj
da
evangelijsko
z
„
da
“
in
„
ne
“
.
Sicer
je
pa
Hinkmar
bil
dovolj
bistroviden
,
da
je
opazil
to
nezaupnost
Metodovo
.
Zato
je
sklenil
z
Metodom
naravnost
govoriti
,
da
bi
naredil
ž
njim
gotov
račun
,
če
pojde
—
„
clara
pacta
,
boni
amiei
“
,
kakor
je
dejal
.
Hinkmar
je
neka
posebna
podoba
v
ti
zgodovinski
dôbi
.
Njegov
ujec
,
tudi
Hinkmar
po
imeni
,
bil
je
metropolitanski
škof
v
Reimsi
,
v
zapadno-frankovski
državi
.
Ta
ujec
je
dal
mladega
Hinkmara
,
ki
je
bil
osirotel
,
vzgojit
in
študirat
,
posvetil
ga
je
duhovnikom
in
je
po
svojem
mogočnem
vplivu
še
jako
mlademu
svojemu
netjaku
pridobil
škofijo
Laonsko
.
Ujec
je
mladega
Laonskega
škofa
priporočil
še
pri
kraljevem
dvoru
,
kjer
je
užival
kmalu
zaradi
duhovitosti
svoje
občno
prijateljstvo
in
naklonjenost
.
Ali
ta
velika
sreča
v
mladih
letih
je
mlajšega
Hinkmara
napolnila
s
prevzetnostjo
.
Zanemarjal
je
svoje
dolžnosti
in
živel
prav
razkošno
v
neki
opatiji
,
katero
mu
je
bil
kralj
Karel
Pléšec
zoper
pravo
in
šego
poklonil
v
drugi
škofiji
.
Ko
ga
je
njegov
dobrotnik
,
ujec
in
nadškof
,
starejši
Hinkmar
Reimski
,
klical
na
odgovor
,
ni
se
niti
oglasil
,
temveč
ujca
ter
predstojnika
svojega
z
nehvaležnostjo
preziral
.
A
tudi
kralju
nasproti
je
mladi
Laonski
Hinkmar
pokazal
svojo
trmo
,
upornost
in
nehvaležnost
.
Sin
necega
Ljuda
,
kateremu
je
bil
mlajši
Hinkmar
dal
posestvo
v
fevd
,
a
mu
je
potem
zopet
vzel
proti
prav
ci
,
pritožil
se
je
pri
kralji
Karlu
.
Razsrjeni
kralj
odvzame
Laonskemu
škofu
nato
ne
le
darovano
mu
opatijo
,
temveč
tudi
zapleni
dohodke
njegove
škofije
,
zlasti
tudi
zavoljo
tega
,
ker
ni
bil
zopet
nič
prišel
blizu
,
ko
ga
je
kralj
na
opravičevanje
pozival
k
sebi
.
Ujec
Hinkmar
Reimski
se
je
tù
še
potegnil
za
nehvaležnega
netjaka
,
in
sicer
zato
,
ker
je
mislil
,
da
ga
mora
ščititi
kot
cerkvenega
dostojanstvenika
,
da
mora
paziti
samostalnost
cerkve
,
ter
da
škofje
smejo
le
od
sebi
ravnih
mož
biti
sojeni
.
Zavoljo
tega
je
dobil
Hinkmar
Laonski
svojo
škofijo
zopet
povrneno
v
državnem
shodu
v
Pistresi
,
zlasti
ker
je
žugal
,
da
se
obrne
na
papeža
,
in
ker
je
bil
že
prej
prosil
odpušeenja
.
Tako
je
bil
mir
narejen
.
A
ne
za
dolgo
,
kajti
mladi
škof
Hinkmar
je
kmalu
našel
drug
poved
za
prepir
s
kraljem
.
Prepustil
je
bil
namreč
prej
prostovoljno
neko
posestvo
kralju
,
katero
je
ta
potem
podaril
nečemu
svojemu
vojniku
Nortmanu
.
Hinkmar
Laonski
gre
in
piše
naravnost
papežu
,
da
kralj
Karel
Pléšec
njegovo
,
to
je
cerkveno
premoženje
razdeljuje
.
Papež
Hadrijan
,
tako
krivo
poučen
,
piše
kralju
in
Reimskemu
nadškofu
,
ujcu
Hinkmara
,
da
se
mora
óno
posestvo
précej
Laonskemu
škofu
vrniti
,
če
ne
,
žuga
papež
s
cerkvenim
izobčenjem
.
Ohrabren
napade
mladi
Hinkmar
z
oboroženo
četo
Nortmana
in
ga
izpodi
s
posestva
ter
ga
popolnoma
opleni
.
Ko
pa
to
čuje
kralj
,
pošlje
vojno
četo
nanj
,
da
bi
ga
ulovili
in
k
njemu
priveli
.
Ali
mladi
Hinkmar
beži
s
svojo
duhovščino
v
cerkev
pred
oltar
in
tja
se
kraljevi
oboroženci
niso
upali
ponj
,
ker
so
se
bali
skruniti
sveto
mesto
.
Kralj
je
tedaj
moral
24.
aprila
869.
leta
sklicati
občno
zapadno-frankovsko
sinodo
v
Berberis
na
Oisi
,
kamor
je
bil
povabljen
tudi
Laonski
škof
Hinkmar
.
Res
pride
tja
,
zagovarja
se
,
zvija
dobro
in
terja
,
naj
papež
razloči
,
kdo
ima
pravico
,
on
ali
kralj
.
Pa
ne
da
bi
ga
pustili
potovati
v
Rim
,
kakor
je
dejal
,
da
hoče
,
dá
ga
kralj
prijeti
in
zapreti
.
Toda
škof
Hinkmar
je
bil
na
to
že
pripravljen
,
vse
je
bil
prej
premislil
.
Proglasil
je
,
da
v
vsi
njegovi
škofiji
je
„
interdikt
“
,
to
je
,
nobena
maša
se
ne
sme
brati
,
noben
človek
krstiti
,
izpovedati
,
prevideti
z
zakramenti
,
k
pogrebu
spremljan
biti
,
dokler
bode
on
zaprt
.
Sicer
njegov
ujec
te
naredbe
ni
potrjeval
,
vendar
ga
je
moral
kralj
izpustiti
iz
zapora
.
Prvo
delo
osvobojenega
Laonskega
Hinkmara
je
bil
učen
spis
proti
svojemu
ujcu
in
nadškofu
,
a
tudi
kralju
se
ni
pokoril
,
tako
,
da
se
ta
ni
upal
ónega
posestva
Nortmanu
vrniti
,
najbrž
iz
ozira
na
papeža
.
Starejši
Hinkmar
je
odgovarjal
v
protivnem
učenem
spisu
,
in
sovraštvo
med
njima
je
raslo
,
niti
sinoda
v
Attignvji
ga
ni
mogla
poravnati
.
Ko
je
Hinkmar
Laonski
videl
,
da
drugi
cerkveni
dostojanstveniki
nečejo
njemu
pritrditi
,
nego
ujcu
Reimskemu
Hinkmaru
,
poskušal
se
je
brž
s
kraljem
Karlom
sprijazniti
.
Na
pol
se
mu
je
to
posrečilo
,
a
vendar
ne
celo
,
ker
kralj
je
imel
uzroka
dovolj
ne
upati
ošabnežu
.
Zatorej
se
opre
o
sinu
kraljevem
Karlmanu
,
(
kateri
se
pa
ne
sme
zamenjavati
z
objedno
živečim
bratrancem
njegovim
Karlmanom
,
sinom
Ljudovika
Nemškega
v
vzhodni
frankovski
državi
,
s
katerim
smo
svoje
čitatelje
že
seznanili
)
.
Ko
se
je
ta
Karlman
z
očetom
spri
in
se
mu
upiral
,
podpihoval
ga
je
Hinkmar
Laonski
in
mu
svetoval
pri
papeži
pritožiti
se
proti
očetu
.
Ali
tudi
papež
Hadrijan
ga
ni
več
hotel
podpirati
.
Nekov
Ansegis
je
bil
šel
v
Rim
in
papeža
poučil
o
razmerah
;
zato
mu
je
Hadrijan
pisal
,
naj
se
svojemu
ujcu
in
nadškofu
pokori
.
Skrivaj
pošlje
mlajši
Hinkmar
nekaj
svojih
ljudij
s
pismom
v
Rim
,
da
bi
papeža
zopet
pregovorili
in
kralja
ter
ujca
obtožili
.
Res
mu
Hadrijan
še
jedenkrat
véruje
in
piše
kralju
:
da
ravná
s
Hinkmarom
kakor
krut
tiran
in
da
zasluži
biti
iz
cerkve
izobčen
.
Razljučen
skliče
Karel
leta
871.
sinodo
v
Douzy
pri
Sedanu
in
dá
mlajšega
Hinkmara
škofom
na
sodbo
.
Kralj
in
nadškof
starejši
Hinkmar
,
oba
sta
tožna
pisma
cerkvenim
očakom
predložila
zoper
mlajšega
Hinkmara
iz
Laona
.
Nejevolja
proti
njemu
je
bila
v
vsem
zboru
občna
.
Obsojen
je
bil
in
odstavljen
od
škofovske
svoje
službe
.
Po
določbi
koncila
v
Sardiškem
je
imel
le
še
pravico
priziv
poslati
na
papeža
v
Rim
.
Tako
je
moral
Hinkmar
s
prijatelji
in
s
svojimi
zakladi
bežati
v
vzhodno-frankovsko
državo
Ludvika
Nemškega
,
kjer
smo
ga
našli
na
stráni
sina
njegovega
Karlmana
,
kateremu
se
je
znal
zaradi
velike
svoje
učenosti
,
odločnosti
in
zvitosti
hitro
prikupiti
.
Tekmovanje
in
nezaupanje
,
ki
je
vladalo
med
obema
bratovskima
državama
,
med
nemško
in
romansko
Francijo
,
olahkotilo
je
Hinkmaru
dober
vsprejem
pri
Karlmanu
na
vzhodu
,
zlasti
tudi
,
ker
je
Hinkmar
imel
tudi
med
škofi
dva
dobra
prijatelja
,
Luitberta
in
Altfrida
.
To
se
ve
,
da
Hinkmar
Metodu
vsega
tega
o
sebi
ni
povedal
baš
isto
tako
,
kakor
je
historično
istinito
,
temveč
zavijal
je
reči
na
svojo
ugodnost
.
A
bistroumnost
Metodova
je
brzo
izpregledala
,
kje
je
zrno
stvari
,
kje
narejena
olepšalna
lupina
.
„
Hočeš
li
svoboden
biti
?
“
vpraša
jedenkrat
Hinkmar
Metoda
z
važno
skrivnostjo
.
„
Kdo
ne
bi
tega
želel
na
mojem
mestu
?
“
odgovori
Metod
mirno
.
„
Jaz
ti
pomagam
do
svobode
in
sicer
,
ali
s
privoljenjem
tvojih
protivnikov
,
ali
pa
tudi
zoper
njih
voljo
.
“
„
Dobro
delo
storiš
,
ker
pravice
nimajo
zadrževati
me
tù
v
zaporu
“
reče
Metod
hladno
,
kakor
bi
pričakoval
še
daljnega
pojasnila
.
„
Ali
roka
roko
umiva
,
prijatelj
“
,
reče
Hinkmar
smehljaje
se
.
„
Povedi
,
kaj
želiš
od
mene
?
Ako
se
da
z
dobro
vestjo
storiti
in
je
meni
možno
,
storjeno
je
,
“
reče
Metod
.
Hinkmar
vstane
in
korači
po
mali
golosteni
izbici
,
ki
je
bila
Metodu
prisiljeno
prebivališče
,
gori
in
doli
ter
v
tla
gledaje
prične
:
„
Brate
,
najprej
ti
povem
,
kar
si
že
sam
lehko
opazil
,
da
se
imaš
vse
meni
zahvaliti
in
mojemu
vplivu
pri
Karlmanu
,
da
se
ti
ni
tukaj
med
tvojimi
sovražniki
huje
godilo
.
Jaz
sem
to
rad
storil
in
sicer
zaradi
tega
,
ker
trpiš
krivico
,
kakor
jaz
,
ker
imaš
s
tepci
opravka
kakor
jaz
in
ker
imaš
v
Rimu
zadnjo
svojo
zaslombo
,
kakor
jaz
.
Midva
si
lehko
drug
druzemu
pomagava
.
Midva
sva
oba
v
jednacem
položenji
,
ali
vsaj
v
podobnem
.
Jaz
imam
vpliva
tukaj
,
več
nego
ti
misliš
,
a
ti
imaš
pri
papeži
toliko
veljavo
,
da
se
te
zaradi
tega
bojé
ôni
,
ki
te
tukaj
pridržujejo
,
to
mi
le
verjemi
.
Torej
,
brate
,
obljubi
mi
,
da
se
potegneš
v
Rimu
tudi
za
mojo
pravico
,
in
jaz
ti
pomagam
do
svobode
.
Pomagal
za
to
mi
ne
bode
manjkalo
,
ozirov
ne
bodem
imel
nobenih
,
kadar
imam
tvojo
obljubo
.
Ti
niti
ne
znaš
,
kakó
sem
jaz
dozdaj
s
Karlmanom
govoril
,
da
sem
te
ónidan
otél
pred
sodbo
episkopov
,
in
da
sem
ti
dosegel
,
evo
tak
način
zapóra
,
iz
katerega
je
na
svobodo
priti
mogoče
.
Jaz
sem
jim
namreč
dajal
upanje
,
da
te
pregovorim
,
da
bodeš
odslej
delal
med
Sloveni
za
njih
namene
,
v
zmislu
Karlmanovem
in
Adalvinovem
.
Svetopolka
mislijo
,
da
že
imajo
,
in
sicer
od
dné
do
dné
bolj
,
sčasom
sem
jim
obetal
pridobiti
tudi
tebe
.
“
Metod
vstane
,
zarudevši
se
v
lice
in
upre
svoje
velike
oči
v
Hinkmara
.
„
Le
tiho
!
“
primetne
Hinkmar
.
„
Poznam
te
že
toliko
,
da
vém
,
da
si
pretrme
glave
in
pretrd
,
da
bi
hotel
v
službo
stopiti
tem
ljedem
,
dasi
se
mi
zdi
,
da
bi
za
tebe
in
talente
tvoje
bolje
bilo
,
nego
da
se
žrtvuješ
vsega
za
svoje
slovenske
barbare
.
Ali
to
vsak
po
svoje
,
to
mene
ne
briga
,
ravnaj
se
,
kakor
ti
drago
.
Samó
to
je
,
da
molčiš
,
ako
ti
v
ti
reči
vprašanja
stavljajo
,
glej
,
s
tem
dobiš
časa
in
čas
je
tvoja
gotova
rešitev
,
ker
papež
te
ne
more
pustiti
.
Za
zdaj
je
bilo
že
treba
na
ta
način
časa
za
tebe
loviti
.
Odslej
ga
ne
bode
.
Zatorej
,
če
nehčeš
Nemcem
ničesar
obljubiti
,
da
bi
potlej
prav
lehko
in
celó
s
sijajem
prišel
na
svobodo
—
jaz
sem
ti
porok
,
da
s
sijajem
,
če
se
jim
le
z
jednd
besedo
udaš
—
obljubi
samó
meni
za
osebno
mojo
stvár
pri
papeži
potegniti
se
,
kadar
si
svoboden
in
jaz
ti
pomagam
na
svobodo
,
takoj
jutri
,
če
hočeš
.
“
„
Nikdar
!
“
odgovori
Metod
.
Osupel
Hinkmar
zopet
obstane
pred
njim
.
„
Nehčeš
?
Zakaj
ne
?
“
vpraša
.
„
Ravnim
pótem
izidem
iz
te
temnice
,
ako
je
volja
ónega
,
za
čegar
ime
je
bilo
vse
delo
moje
,
za
čegar
ime
tù
sedim
.
Ako
ni
volja
njegova
,
da
izidem
tako
,
ne
izidem
,
umrem
tu
.
Če
si
torej
za
mene
kaj
tako
nečestnega
in
nepoštenega
obetal
,
kakor
je
možno
izdanje
mojega
preverjenja
in
ubozega
naroda
,
zagovarjaj
sam
,
jaz
nisem
poleg
tega
.
Za
tvojo
stvár
pak
ne
bodem
govoril
jaz
ni
jedne
besede
,
ni
za
svobodo
,
ni
brez
nje
,
kajti
ni
istina
,
dasi
je
podobno
tvoje
in
moje
položenje
ali
celó
jednako
.
Tvoje
osebne
stvari
presojati
nisem
pozvan
,
ali
zdi
se
mi
iz
samih
tvojih
besedij
jasno
,
da
si
iskal
osebnega
dobička
,
da
te
je
kriva
čestilakomnost
in
nezakonita
nepokorščina
zavela
na
kriva
pota
,
katerih
jaz
zagovarjati
nikdar
nehčem
,
ker
jih
pogubljam
.
“
Hinkmar
obledi
,
pogleda
v
drugo
steno
pa
reče
porogljivo
:
„
Mislil
sem
,
da
imaš
več
razuma
,
mož
.
“
„
Tega
,
kar
ti
imenuješ
razum
,
nehčem
imeti
“
,
reče
Metod
.
„
Škoda
za
tvojo
učenost
.
Kakor
dete
ali
navadna
starica
meniš
,
da
ti
pošlje
Bog
s
posebno
priliko
angelja
čuvarja
,
da
te
izvede
iz
nemške
ječe
.
“
„
Če
je
volja
njegova
.
“
„
Za
tako
modrost
ni
treba
grške
filozofije
,
tako
sodi
tudi
moj
hlapec
.
“
„
Gospodar
,
úči
se
od
njega
,
“
reče
Metod
.
„
No
,
bodo
že
Nemci
skrbeli
,
da
ti
ne
bode
manjkalo
časa
premišljevati
svojo
denašnjo
pobožnost
in
natančnost
;
najbrž
jo
bodeš
premišljeval
skoraj
že
v
menj
svetlih
prostorih
,
nego
je
ta
izba
.
“
Rekši
Hinkmar
odide
.
Metod
je
nekako
čutil
,
da
je
odšel
za
zmerom
od
njega
.
Tako
je
izgubil
zadnjega
človeka
,
s
katerim
je
bil
zdaj
tako
rekoč
še
zvezan
z
velikim
svetom
.
Zdaj
je
bil
sam
,
le
njegov
učenec
Gorázd
je
bil
še
pri
njem
.
In
v
tem
hipu
,
ko
je
nánj
pomislil
Metod
,
vstopi
Gorázd
.
„
Sédi
sem
k
meni
,
sine
,
“
vabi
ga
učitelj
,
in
ko
Gorázd
séde
,
pripoveduje
mu
vse
,
kar
je
od
Hinkmarja
zvedel
in
čul
.
„
Kaj
bi
bil
ti
storil
in
govoril
na
mojem
mestu
,
Gorázde
moj
?
“
„
Po
tvojem
nauku
Kriščevem
ne
bi
bil
obljubil
kaj
tacega
,
rajši
bi
bil
ostal
v
zaporu
in
trpel
za
istino
in
pravico
,
“
odgovori
Gorázd
.
„
Tako
je
lepo
in
prav
.
Zatorej
pa
ostanem
tudi
jaz
tukaj
in
ničesa
tacega
nisem
hotel
obetati
.
“
Reče
Metod
takó
in
prijemši
Gorázda
za
roko
dostavlja
prijazno
:
„
In
ti
,
sin
moj
,
pojdeš
li
zopet
na
svoj
dom
v
svobodo
,
ali
pak
ostaneš
še
pri
meni
in
malo
še
potrpiš
z
menoj
?
“
Mlademu
možu
Gorázdu
lice
zagori
,
svetla
solza
se
mu
iz
očij
utrne
po
lepem
lici
,
on
pade
na
kolena
pred
svojim
učiteljem
in
prosi
:
„
Pústi
me
tù
pri
sebi
,
ne
goni
me
stráni
,
jaz
ostajem
pri
tebi
,
sveti
oče
moj
,
zmerom
tu
,
da
te
vidim
in
poslušam
.
“
Metod
dene
roko
na
rumeno
mehkolaso
Gorázdovo
glavo
in
reče
:
„
Ne
zmerom
tù
,
sin
moj
,
ne
zmerom
tù
.
Notranji
glas
mi
govori
,
da
nama
ni
sojeno
pred
božjim
stolom
,
da
tukaj
med
protivniki
smrti
učakava
,
delala
bodeva
še
v
vinogradu
Gospodnjem
,
delala
na
slavo
božjo
,
jaz
delal
,
in
tudi
ti
poleg
mene
.
Gorázd
,
tudi
ti
,
ne
za
mene
,
ne
za
sebe
,
za
narod
naš
in
za
blagost
duše
njegove
.
Vstani
!
“
Na
moravski
zemlji
,
ne
daleč
od
Rastislavljega
slavnega
gradišča
Velegrada
,
čepela
sta
tik
broda
,
ki
je
držal
čez
plitev
potočič
,
tekoč
v
reko
Moravo
,
dva
slovenska
vojnika
za
grmom
.
Jeden
,
mlajši
,
bil
je
čepé
pri
umirajočem
ognji
zadremal
in
široka
lasata
glava
mu
je
težko
kincala
med
koleni
.
Drugi
,
starejši
pak
je
sedel
na
kameni
,
z
obema
rokama
objemal
svoje
kopje
in
pazno
zrl
po
stezi
prédse
,
da
si
so
bile
tudi
njegove
oči
trudne
.
Zdajci
naglo
na
noge
skoči
in
oči
uprè
proti
mali
gošči
,
ki
je
onkraj
potoka
rasla
in
iz
katere
je
držala
steza
navzdol
do
potoka
in
potem
preko
plitvega
potoka
gori
do
njega
.
Ravno
se
je
bil
naredil
dan
,
še
se
ni
dobro
videlo
,
vendar
risje
oči
našega
možá
morale
so
nekaj
zapaziti
,
kajti
lehko
stopi
nazaj
za
grm
in
sune
spečega
tovariša
z
zategovano
sapo
kličoč
:
„
Onobol
,
Onobol
!
Vzbúdi
se
,
vstani
!
“
Zaspan
,
a
vendar
prestrašen
Onobol
vstane
in
vpraša
:
„
Kaj
ti
je
?
“
„
Nekdo
prihaja
.
“
Mladi
Onobol
hlastno
pobere
na
grm
oslonjeno
svoje
kopje
in
je
oprime
,
kakor
je
treba
,
za
redno
metanje
,
z
drugo
rokó
pa
si
popravi
široki
jermen
od
bobrove
kože
,
ob
katerem
je
bil
pripet
kratek
meč
.
„
Kje
?
Kdo
?
“
vpraša
.
Po
stezi
navzdol
iz
gošče
je
prihajal
previdno
in
oprezno
kakor
lisica
mal
človek
in
šel
naravnost
proti
kamenju
,
ki
je
bilo
v
vodo
nametano
,
da
se
je
moglo
po
njem
prestopiti
čez
plitvo
vodo
.
„
Môlči
,
da
na
to
stran
pride
,
sam
je
in
nima
orožja
razven
frankovskega
meča
,
“
prišepne
starejši
stražar
Onobolu
.
„
Majhen
je
,
take
tri
jaz
sam
náse
jemljem
,
“
odgovori
ta
zaničljivo
.
„
Meč
je
skoraj
daljši
nego
mož
,
ne
li
,
Mrkún
?
„
Môlči
,
“
reče
Mrkún
pak
stopi
z
visoko
zavzdignenim
kopjem
izza
grma
in
tujcu
,
ki
je
bil
baš
z
zadnjega
kamena
skočil
na
suho
tega
kraja
,
zakliče
gospodovalno
in
osorno
:
„
Stoj
!
Reci
,
kdo
si
in
čegav
si
?
Kaj
hodiš
po
naših
stezah
,
komu
si
pokoren
?
“
Prišlec
obstane
na
bregu
potoka
ter
roko
,
ki
je
bila
nehote
posegla
po
dolgem
meči
,
dene
na
hrbet
in
reče
:
„
Povesi
kopje
,
brate
,
ne
meri
náme
,
Sloven
sem
in
ne
sovražnik
tvoj
.
“
Mrkún
sicer
kopje
povesi
,
ali
reče
:
„
Brat
tvoj
nisem
,
dokler
ne
poveš
,
kakó
te
ljudjé
kličejo
in
v
katero
zádrugo
in
rodovino
te
štejejo
.
Čujem
te
,
da
govoriš
slovenski
,
ali
slišal
sem
,
da
znajo
slovenski
govoriti
že
tudi
nemški
kupci
,
ki
lépe
in
neumne
stvari
k
nam
prinašajo
od
solnčnega
zapada
sem
,
da
našo
deželo
ogledajo
in
doma
svojim
vojnikom
pot
do
naših
gradišč
preiščejo
.
Kaži
,
kdo
si
in
nisi
li
prelagataj
,
ki
prelazuje
v
naš
tabor
na
oglede
.
Kakovo
ti
je
ime
?
“
„
Imena
mojega
nisi
morda
še
čul
,
ni
zádruge
ne
znaš
,
ki
me
je
rodila
,
ker
daleč
od
tù
je
tekla
zibel
moja
,
v
Nitranskem
oblastji
v
Svetopolčji
vlasti
.
A
ti
če
si
stražar
Mojmirove
vojske
,
vêdi
me
do
njega
,
ali
pokaži
mi
stezó
do
Velegrada
,
važno
novost
nosim
in
Slovenom
koristno
.
“
Zdajci
skoči
mladi
Onobol
izza
grma
in
vpije
prišlecu
na
breg
:
„
Besedo
sem
čul
iz
tvojih
ust
,
da
si
iz
Mtranskega
okraja
in
Svetopolčje
vlasti
.
Jaz
znam
tam
zádruge
,
kliči
mi
svojo
;
ako
ne
znaš
,
stopi
sam
,
de
te
poveževa
,
ker
legal
si
in
v
prelazovanji
ogleduješ
za
vrage
našo
zemljo
.
Reci
,
si
li
iz
zadruge
Objezdičev
,
Malonjičev
,
Beloslavcev
,
Kavojinov
,
Vitanjcev
,
ali
iz
katere
druge
.
To
te
vpraša
Onobol
Objezdič
,
in
ako
si
res
Nitranec
,
odgovarjaj
!
“
„
Blagor
ti
bodi
,
Onobol
Objezdič
,
si
li
ti
brat
Jarožirov
z
Rudečega
Brda
?
“
„
To
je
naš
človek
!
“
vsklikne
Onobol
oveseljen
čuvši
ime
svojega
brata
.
Oba
stražárja
korakata
proti
tujcu
,
ki
jima
tudi
stopa
nasproti
.
A
jedva
so
storili
toliko
korakov
,
da
jutranja
megla
ni
več
kalila
jasnega
vida
,
ko
Onobol
veselo
prestrašen
obstane
in
vsklikne
:
„
Zemižizen
!
“
„
Sam
Zemižizen
,
nihče
drugi
,
“
odgovori
mali
mož
z
veliko
glavo
,
a
videč
,
da
sta
stražárja
s
spoštovanjem
oči
povesila
pred
njim
,
Svetopolkovim
pobratimom
,
hitro
pristavi
:
„
Vesel
sem
,
da
sem
dobil
zemljáka
na
prvi
straži
.
Brzo
mi
jeden
vaju
pokaži
pot
v
tabor
k
Slavomiru
.
Koliko
hoda
je
do
tja
?
“
„
Precej
hodá
bi
bilo
;
ali
takoj
tù
gori
na
vrhu
pri
drugi
straži
imamo
konje
,
brzonoge
živali
in
jež
prideš
v
Velegrad
,
predno
bode
stalo
solnce
za
pol
moža
visoko
,
“
odgovori
Onobol
,
a
mnogo
pohlevneje
nego
je
prej
vpil
.
„
Tedaj
jeden
vaju
pojdi
z
menoj
“
,
ukaže
Zemižizen
,
„
dokler
zamena
ne
pride
,
dovolj
je
tù
jeden
,
ker
opasnosti
ni
nobene
.
“
„
A
sovražniki
ležé
blizu
,
“
primetne
Mrkún
.
„
Kateri
pojde
?
“
vpraša
Zemižizen
veliteljno
.
„
Pojdi
ti
do
vrha
,
tam
vprašaj
,
“
reče
Mrkún
,
in
Onobol
se
obrne
ter
s
pogledom
naznani
Zemižiznu
,
da
je
pripravljen
provêsti
ga
.
Oba
odideta
po
malorazhojeni
stezi
med
nizko
goščavo
proti
vrhu
,
Onobol
naprej
,
Zemižizen
za
njim
.
Da-si
je
bil
prvi
dolg
in
je
imel
vspešen
korak
,
priganjal
ga
je
vendar
drugi
vedno
na
bržo
hojo
.
Onobol
pa
bi
bil
rad
kàj
zvedel
,
zato
izpregovori
:
„
Ko
bi
jaz
smel
,
povedal
bi
ti
,
da
so
ljudjé
govorili
,
da
si
s
Svetopolkom
pri
Nemcih
;
a
glej
,
zdaj
sva
te
tukaj
zagledala
,
jaz
in
Mrkún
.
Ti
ne
veš
,
gospod
,
kakó
se
bodo
še
drugi
našinci
začudili
,
ko
te
vidijo
v
taborišče
došlega
,
ker
lépo
število
nas
je
prišlo
z
Nitranskega
okraja
na
Moravo
pomagat
proti
Nemcu
.
“
„
In
kaj
so
ljudje
še
govorili
?
“
vpraša
Zemižizen
,
ki
je
sam
rad
slišal
narodov
javni
glas
.
Onobol
se
zaradi
,
da
se
mu
je
od
stráni
videlo
barvano
lice
,
da-si
zagorelo
,
in
reče
:
„
E
,
ti
veš
sam
bolje
od
mene
,
daljud
mnogokaj
govori
,
kar
ni
,
da
bi
mož
na
jezik
jemal
.
“
„
A
povedi
mi
,
ne
boj
se
,
rad
bi
čul
.
“
„
Nu
,
rekli
so
,
da
Svetopolk
,
pobratim
tvoj
,
hoče
med
Nemci
ostati
in
nas
prodati
jim
,
toda
jaz
ti
povem
,
da
tega
nisem
nikdar
verjel
.
“
„
In
o
meni
so
isto
govorili
?
“
„
Dà
!
ne
,
ne
morem
reči
...
“
popravlja
si
Onobol
.
„
Jaz
ne
pazim
babjim
besedam
.
Veseli
me
pa
,
da
si
tukaj
,
zdaj
ko
gre
nemška
vojska
na
nas
,
treba
tacih
mož
kakeršen
si
ti
,
Perún
ti
pomôzi
!
Oni
teden
je
bil
trikrat
krváv
Svarog
na
nebu
,
to
kaže
boj
in
poboj
,
govoré
starci
,
kateri
se
držé
stare
vére
slovenske
,
a
Slavomir
kliče
svoje
kristjane
,
naj
molijo
k
svojemu
Bogu
za
pobedo
nad
Nemci
,
ki
so
baje
že
tako
blizu
,
da
se
utegne
kmalu
strelomet
začeti
iz
našega
tula
in
nemškega
.
Zato
je
bašte
škoda
,
da
ni
Svetopolka
pri
nas
,
ker
naj
govoré
,
kar
hoté
—
jaz
ne
vem
ali
lažejo
,
ali
ne
—
to
pa
vem
,
da
je
junak
in
vojsko
voditi
zná
.
Z
molitvami
ne
znam
,
če
se
kàj
opravi
proti
Nemcu
,
ali
ne
,
a
nama
z
Mrkúnom
se
že
zdi
,
da
bi
bil
meč
boljši
nego
vsi
tajni
zagovori
z
Morano
ali
po
novi
šegi
kristijanski
,
kakor
hočejo
Slavomir
,
Naum
,
Ozor
in
drugi
taki
,
ki
so
kristjanskemu
bogovi
posvečeni
.
Da
,
to
pač
govore
,
da
,
ko
bi
tisti
veliki
svetec
tukaj
bil
,
ki
ga
zovejo
Metod
,
znal
bi
morda
pravi
čarobni
zagovor
proti
sraki
Nemcu
najti
,
ker
on
baje
zna
posebne
umnosti
.
Ali
Nemci
so
ga
zvabili
v
svoje
dvore
in
tam
ga
imajo
zaprtega
,
čuli
smo
.
Tako
govoré
ljudjé
,
zlasti
novoverci
,
ki
svojega
Krista
kličejo
,
ali
rekajo
,
da
Perúna
ni
,
niti
Svaroga
,
ni
Vil
,
ni
Moráne
.
Mi
pak
,
ki
se
starega
zakona
držimo
,
mi
hvalimo
debel
mlat
v
roci
,
meč
ob
boku
,
poln
tul
strél
in
dobrega
vojvoda
pred
seboj
,
kakor
bi
bil
silni
Svetopolk
,
ko
bi
se
mrcina
ne
bil
izpridil
,
da
zdaj
z
Nemci
hodi
in
nas
hoče
prodati
.
“
„
Verjemi
,
da
to
ni
res
,
“
odgovori
Zemižizen
.
„
To
li
govori
narod
v
obče
o
Svetopolku
?
“
„
Ne
vérujo
še
vsi
,
jaz
tudi
ne
morem
vérovati
,
ali
óni
,
ki
so
okoli
Slavomira
,
trdé
takisto
.
Svečenik
Naum
pripoveda
,
da
ga
je
pri
Nemcih
sam
videl
sedečega
v
sredi
njih
tako
,
kakor
bi
bil
njih
zadružnik
in
brat
,
ko
so
sodili
naše
ljudi
,
tistega
Metoda
in
družino
mu
.
A
zdaj
celó
pripovedujejo
,
da
Nemcem
pot
kaže
sam
Svetopolk
v
našo
zemljo
,
“
reče
Onobol
ter
nekaj
plašno
Zemižizna
od
stráni
pogleda
,
radoveden
,
kaj
poreče
ta
.
Zemižizen
poskoči
ta
hip
čez
krivo
na
pot
prerasteno
gabrovo
korenino
,
pa
ne
odgovori
ničesa
;
a
po
nekoliko
hipih
vprašuje
dalje
:
„
Kako
je
to
,
da
je
Slavomir
vaš
poveljnik
,
on
ni
vojnik
?
“
„
Ni
vojnik
,
svečenik
je
,
kristan
,
zato
se
je
branil
vojvoditi
nam
.
Ali
prisilili
so
ga
možje
starejšine
,
da
se
je
udal
.
Rekli
so
,
da
mora
biti
jeden
iz
tacega
róda
na
glavi
,
drugim
se
ne
bi
htel
ves
slovenski
narod
pokorávati
.
Veš
li
sam
,
kakó
ljud
rad
vpraša
:
kdo
in
odkod
,
ali
ne
kakov
.
A
mnogo
jih
je
,
ki
rekajo
,
da
je
kvar
velika
in
žalost
,
da
Rastislava
ni
več
.
Mi
pa
Nitranci
govorimo
:
Svetopolk
bi
bil
tudi
ves
drugi
,
nego
je
ta
njega
starejši
brat
,
Slavomir
,
ves
mu
nepodoben
,
mehak
in
nevoj
.
In
ti
pripoveduješ
,
da
ni
res
,
da
bi
nas
bil
izdal
,
Svetopolk
,
glej
!
“
„
Predno
solnce
tretjič
zaide
,
utegneš
se
uveriti
