daje
to
kmečka
koliba
,
ki
jo
prevrneš
,
kadar
hočeš
?
Meniš
,
da
se
kar
tako
pride
v
grad
?
In
kaj
bi
bilo
potem
,
ako
bi
ne
opravili
nič
?
Gorje
nam
,
stokrat
gorje
,
in
vem
,
da
bi
midva
nikdar
ne
videla
svoje
sestre
,
in
ti
ne
neveste
!
Prihruli
bi
grajščaki
iz
vseh
stranij
s
svojimi
oboroženimi
hlapci
in
gonili
nas
v
temne
,
vlažne
,
grajske
ječe
,
iz
katerih
se
več
ne
pride
na
svetlo
,
in
huje
bi
žvižgal
valpetov
bič
in
se
opletal
tlačanov
.
«
»
Torej
bodeš
pustil
očeta
in
sestro
tam
,
kjer
sta
?
«
opomni
Vid
z
bridkim
nasmehom
.
»
Bog
ne
daj
!
Ne
mirujem
,
dokler
nista
slobodna
;
upam
pa
,
da
mi
pomore
Turjačan
,
ako
pa
mi
reče
,
...
ne
more
...
potem
,
potem
,
...
pa
ne
vem
,
kaj
se
zgodi
.
«
To
rekši
,
vstane
.
»
Ha
,
potem
si
pomagamo
sami
!
«
vzklikne
Vid.
»
Morda
.
Idimo
,
vidva
domov
,
a
jaz
v
Turjak
!
«
Do
razpotja
so
šli
skupaj
,
a
tam
so
se
razšli
,
ker
je
Bojan
krenil
na
Turjak
.
Hitro
je
bil
storjen
sklep
,
hitro
ga
je
hotel
mladenič
zvršiti
.
Upa
poln
,
dasi
žejen
in
lačen
,
hitel
je
po
slabi
poti
,
da
bi
prej
rešil
očeta
in
sestro
.
Čušperžan
Henrik
je
pa
ves
razljučen
razgrajal
po
gradu
,
ker
so
mu
jo
ti
trije
tako
hitro
pobrisali
izpred
očij
,
da
jim
ni
mogel
nič
zalega
storiti
.
Znesel
se
je
najprej
nad
okornimi
hlapci
,
oštel
jih
prav
pošteno
,
potem
je
pa
hitro
pil
,
da
bi
utopil
jezo
.
Toda
čim
bolj
je
vlival
va-se
,
tem
bolj
je
vrelo
po
njem
.
Hodil
je
naglo
po
zgornji
sobi
,
kamor
je
bil
šel
,
sem
in
tje
,
od
jeze
pihal
,
pestil
roki
in
ž
njima
žugal
skozi
okna
.
»
Čakajte
,
jaz
vam
pokažem
,
psi
,
kako
se
govori
z
gospodom
,
kaj
se
pravi
poslušati
ga
!
«
In
obrnil
se
je
zopet
in
zamahnil
odločno
z
roko
,
rekoč
:
»
Udam
se
pa
ne
,
sedaj
nalašč
ne
izpustim
ne
njega
,
ne
nje
,
če
tudi
leži
kakor
gnila
klada
.
Kaj
mi
le
morejo
?
Moj
grad
je
trden
,
ječe
so
prostorne
,
in
v
orožarni
rjave
meči
,
kopja
,
puške
,
s
katerimi
se
hlade
vroče
,
uporne
kmečke
butice
!
«
Še
pred
kosilom
pridrvi
grajščak
k
Rmanu
v
ječo
.
Ta
je
bil
ves
obupan
in
potrt
.
Malo
prej
mu
je
bil
namreč
Ožbolt
povedal
,
da
mu
je
žena
umrla
,
da
mu
jo
je
grajščak
spravil
v
prezgodnji
grob
.
Nobena
beseda
ni
prišla
iz
njegovih
ust
,
niti
solze
niso
olajšale
njegove
srčne
žalosti
,
a
zdelo
se
mu
je
,
da
oklepajo
njegove
prsi
kovane
vezi
,
ki
mu
jih
stiskajo
in
mu
ne
dado
sopsti
.
Zgrudil
se
je
bil
na
stol
in
je
topo
,
kakor
blazen
,
zrl
Ožbolta
.
»
Rman
,
ne
obupajte
«
,
reče
mu
ta
in
ga
prime
za
roko
.
»
Morda
bodete
kmalu
prosti
.
Bojan
je
doma
in
prizadejal
si
bode
,
da
reši
vas
in
Alenčico
;
jaz
moram
iti
.
«
»
Ožbolt
,
to
je
grozno
,
preveč
!
«
...
vzdihne
Rman
in
gre
za
njim
,
ki
je
odhajal
.
Potem
se
nasloni
na
stol
,
in
še
živejc
mu
stopi
pred
oči
vsa
silna
revščina
in
nesreča
.
In
solza
je
našla
pot
iz
očij
,
in
za
njo
so
drkale
druge
po
velem
,
upadlem
licu
.
Ključ
zarožlja
,
vrata
zaškripljejo
,
in
v
ječo
plane
grajščak
.
Rman
ga
pogleda
.
Hipoma
ga
obide
neizmerno
sovraštvo
do
tega
krutega
človeka
.
Vstane
in
se
vzravna
.
»
Kaj
mi
hočeš
?
Trinog
,
morilec
!
«
vzklikne
stari
Rman
.
Henrik
osupne
.
»
Kaj
kričiš
?
Kaj
ti
je
?
Ne
veš
li
,
kje
si
?
«
»
Prostost
hočem
za-se
in
za
svojo
hčer
,
ti
morilec
moje
žene
!
«
odvrne
Rman
razvnet
.
»
Podzemeljsko
luknjo
,
ako
ne
molčiš
!
«
»
Tako
,
kakor
moji
ženi
,
kaj
ne
?
Vem
,
da
nimaš
srca
in
zato
si
zmožen
za
vsako
zločinstvo
.
«
Ostre
,
a
resnične
besede
so
razvnele
Čušperžana
,
da
je
razgrajal
in
kričal
:
»
Le
glej
,
kdaj
prideš
iz
gradu
!
Le
jezi
se
in
grozi
!
Kadar
še
pride
tvoj
učeni
sin
v
grad
,
utaknem
ga
v
tako
luknjo
,
kakor
sem
tebe
.
«
»
Pomori
nas
,
ali
kar
ti
je
drago
,
ali
vedi
,
da
pride
čas
,
ko
se
bodeš
kesal
svojega
dejanja
«
,
pravi
Rman
.
»
Molči
,
a
pomni
,
da
ne
prideš
kmalu
iz
teh
zidin
!
Tvoja
sinova
,
ki
sta
bila
sedaj
v
gradu
,
ušla
sta
mi
,
razžalila
sta
me
in
se
mi
grozila
,
zato
obdržim
tebe
.
«
»
Zgodi
se
volja
božja
!
«
»
In
moja
,
da
bodeš
vedel
,
kako
se
krote
uporni
ljudje
,
kaj
je
bolje
,
ali
storiti
po
mojem
povelju
,
ali
protiviti
se
.
«
Po
teh
besedah
odide
.
Rman
pa
globoko
vzdahne
:
»
Bog
čuvaj
Bojana
,
čuvaj
Marka
!
Ne
daj
,
da
bi
prišla
v
njegove
krute
roke
!
«
In
naslonil
se
je
ob
oknu
in
zrl
tje
v
sinjo
daljavo
,
a
v
duši
so
se
mu
vrstile
žalostne
slike
druga
za
drugo
.
Alenčica
je
ležala
v
svoji
sobi
.
Dasi
je
trla
tudi
njo
huda
žalost
,
vendar
jo
je
tolažilo
upanje
,
da
pride
kmalu
domov
.
O
materini
smrti
še
ni
vedela
nič
.
Njena
čuvarica
Barba
jo
je
kmalu
jela
ljubiti
,
ker
je
bila
tako
potrpežljiva
in
pohlevna
.
Smilila
se
ji
je
uboga
deklica
.
»
Naj
ji
le
izkuša
kaj
storiti
«
,
rekla
je
sama
pri
sebi
,
»
potem
bode
že
videl
,
kaj
zna
Barba
.
«
In
znala
je
tako
umno
uravnavati
,
da
je
prišel
grajščak
k
njima
le
redko
,
in
tudi
,
kadar
je
prišel
,
odpravila
ga
je
kmalu
iz
sobe
.
Oskrbnika
je
razjarilo
,
da
je
Rman
zvedel
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Vprašal
je
ječarja
,
zakaj
je
povedal
Rmanu
.
Ječar
ni
mogel
skrivati
in
izdal
se
je
,
da
je
dovolil
Ožboltu
vstop
k
Rmanu
.
Oskrbnik
pa
se
znosi
zaradi
tega
nad
Ožboltom
in
ga
spodi
iz
službe
.
Ni
se
mogel
posloviti
od
Rmana
.
Pobral
je
svoje
stvari
in
šel
z
gradu
.
Bil
je
deloma
vesel
,
da
se
je
iznebil
tega
gospodarja
,
a
jezilo
ga
je
vendar
le
,
da
ga
je
grajščak
zapodil
.
Skupno
sovraštvo
je
dobra
vez
.
Star
rek
.
Bojan
je
opravil
slabo
v
Turjaku
.
Turjačan
ga
ni
sprejel
nič
kaj
milostno
.
In
ko
mu
Bojan
pove
,
česa
išče
,
zmaje
grof
s
plemenito
glavo
,
rekoč
:
»
Moj
čušperški
oskrbnik
,
vitez
Henrik
,
je
razumen
mož
,
ki
izvestno
tega
ni
storil
brez
vzroka
,
česar
ga
dolžite
.
Jaz
vam
ne
morem
pomagati
;
idite
domov
in
počakajte
,
da
gospod
vitez
radovoljno
izpusti
očeta
in
sestro
!
«
»
Plemeniti
gospod
,
do
tedaj
mine
še
lahko
mnogo
dnij
«
,
opomni
udano
Bojan
.
»
On
že
ve
,
kaj
mu
je
storiti
.
Z
uporneži
se
dandanes
itak
ne
sme
premehko
ravnati
«
,
zavrne
ga
grof
.
In
Bojan
je
moral
iti
,
ako
se
ni
hotel
zameriti
tudi
mogočnemu
Turjačanu
.
Sedaj
je
bil
uverjen
,
da
gospoda
v
gradovih
ne
deli
kmetu
pravice
radovoljno
,
ampak
,
da
si
mora
kmet
pravico
sam
priboriti
,
ako
jo
hoče
imeti
.
S
temi
mislimi
pa
mu
je
ob
jednem
polnila
dušo
jeza
in
maščevalnost
.
Ni
mogel
več
s
pravo
razsodnostjo
premišljevati
,
ampak
udal
se
je
hudi
sili
svojih
strastij
.
Dospevši
vrh
klanca
,
od
koder
zagleda
potnik
prvič
orjaški
grad
na
vrhu
rtastega
in
strmega
hriba
,
obrne
se
,
stisne
pesti
in
pravi
:
»
Zadnjikrat
sem
se
klanjal
vam
,
oholi
vitezi
in
grofi
,
zadnjikrat
sem
prosil
za
očeta
in
sestro
,
zaman
sem
iskal
pravice
!
«
Obrnil
se
je
in
hitel
premišljujoč
po
temnem
turjaškem
smerečju
.
Sto
novih
mislij
,
sto
sklepov
mu
je
rojilo
po
glavi
,
a
za
trdno
se
ni
mogel
odločiti
,
kako
bi
oslobodil
očeta
in
sestro
.
To
je
vedel
,
da
ja
mora
rešiti
,
ali
kako
?
Kako
?
Ko
se
je
bližal
Ponikvam
,
stalo
je
solnce
že
prav
nizko
nad
večernimi
gorami
.
Nobena
sapica
ni
pihala
,
vse
je
bilo
nekam
slovesno
mirno
in
tiho
.
Beli
oblački
so
na
sinjem
nebu
le
počasi
pluli
na
zapad
.
Kragulj
se
je
še
vozil
visoko
v
zraku
,
iščoč
si
plena
za
večerjo
.
Poleg
pota
je
šumela
Rašica
med
kamenitimi
bregovi
.
Bojan
je
bil
lačen
in
truden
;
ni
bil
ničesar
užil
od
zjutraj
,
zato
si
je
želel
jedi
in
počitka
.
Ker
je
bil
do
doma
še
dober
kos
pota
,
zavil
je
v
Ponikvah
v
slovečo
Kolenčevo
gostilno
.
Bile
so
ob
onem
času
gostilne
jako
redko
posejane
.
Le
ob
večjih
potih
je
bila
katera
,
namenjena
bolj
tujcem
,
kakor
domačinom
.
Vendar
je
našel
Bojan
v
Kolenčevi
gostilni
že
nekaj
pivcev
.
Pri
jedni
mizi
so
sedeli
štirje
kmetje
,
izmed
katerih
je
Bojan
dva
poznal
iz
poslednjega
časa
.
Bili
so
bolje
oblečeni
,
in
videlo
se
jim
je
,
da
se
od
nekodi
vračajo
domov
.
Pri
drugi
pa
je
sedel
mož
,
ki
je
bil
na
videz
tujec
,
zaraslega
obraza
in
močne
postave
.
Oče
Kolenec
,
ki
se
je
pogovarjal
z
onimi
štirimi
kmeti
in
jim
pripovedoval
nekaj
zanimivega
,
opazil
je
prišlega
gosta
še
le
tedaj
,
ko
je
ta
sedel
k
tujcu
,
ker
drugodi
ni
bilo
prostora
.
Kolenec
Bojana
bistro
pogleda
,
in
ko
ga
spozna
,
začudi
se
in
vzklikne
:
»
O
,
o
,
Bojan
?
ali
si
ti
Rmanov
Bojan
,
ali
si
res
Bojan
?
«
»
Res
,
oče
Kolenec
«
,
odvrne
ta
.
—
Kolenec
je
bil
dostikrat
pri
Rmanu
na
Vidmu
;
kupčevala
sta
včasih
kaj
malega
,
bila
si
prijatelja
in
celo
sorodnika
v
devetem
kolenu
ali
kali
,
ako
se
pripovedka
ne
laže
.
No
,
pa
če
tudi
laže
pripovedka
,
istina
je
vendar
le
,
da
sta
se
Rman
in
Kolenec
poznala
,
in
da
je
ta
tudi
poznal
Rmanovega
sina
Bojana
.
Prinese
mu
pol
mere
vina
in
postavi
predenj
.
»
Kam
pa
,
Bojan
,
kam
?
«
»
Domov
.
«
»
No
,
od
kod
pa
?
Kaj
se
ne
učiš
več
v
Zatičini
za
meniha
?
«
»
V
Turjaku
sem
bil
pri
grofu
.
«
»
Česa
pa
si
iskal
?
«
»
E
,
saj
veste
«
,
vzdihne
Bojan
.
»
Kaj
še
ni
očeta
doma
?
«
»
Še
ne
.
«
»
In
dekle
?
«
»
Tudi
ta
je
še
gori
,
in
vražji
grajščak
ne
izpusti
ne
očeta
ne
sestre
.
Zato
sem
šel
na
Turjak
,
da
bi
Turjačan
našega
prisilil
ali
pregovoril
,
naj
ja
izpusti
.
Pa
opravil
nisem
prav
nič
.
Vsi
so
jednaki
,
majhni
in
veliki
,
slabi
in
mogočni
,
vsi
nas
zatirajo
.
«
»
Tako
jo
,
vsi
so
jednaki
«
,
pritrdi
Kolenec
.
Oni
štirje
pivci
so
bili
izpili
svojo
mero
,
in
jeden
potrka
s
praznim
vrčem
ter
zavpije
:
»
Kolenec
,
svojega
posla
se
drži
,
kaj
blebetaš
!
Ali
ne
slišiš
,
da
lonec
zopet
poje
?
«
»
Precej
«
,
pravi
Kolenec
,
obrne
se
in
seže
po
praznem
vrču
.
Kmetje
,
ki
so
bili
prej
zamišljeni
v
vino
in
gostilničarjevo
pripovedovanje
,
ugledajo
sedaj
Bojana
,
in
jeden
,
Bezlaj
iz
Podpeči
,
ogovori
mladeniča
:
»
Ali
je
res
,
da
neče
grajščak
izpustiti
očeta
in
dekleta
?
«
»
Res
ne
.
Še
mene
in
brata
je
hotel
dobiti
v
pest
.
«
»
O
,
ti
Rman
neumni
,
ti
,
zakaj
mu
ni
s
sekiro
stolkel
črepinje
,
ko
je
že
namahnil
nanj
,
kakor
govore
«
,
pravi
drugi
.
»
Prav
bi
bil
storil
,
dobro
delo
,
saj
naposled
mu
mora
vendar
kdo
tisto
bučo
odbiti
«
,
vpije
tretji
.
»
Za
Rmana
bi
bilo
jednako
:
zaprt
je
tako
ali
tako
.
Kdo
ve
,
ali
pride
kdaj
zopet
na
dan
,
ali
nikoli
«
,
pravi
četrti
.
Kolenec
jim
je
namignil
,
naj
ne
govore
tako
hudo
,
in
pokazal
na
tujca
pri
mizi
.
Ta
pa
zapazi
migljej
,
nasmeje
se
in
izpregovori
:
»
Ne
bojte
se
!
Govorite
,
kar
hočete
,
jaz
vas
ne
izdam
.
Grajščake
sovražim
bolj
,
kakor
vi.
«
»
Od
kod
pa
-
ste
?
«
vpraša
Kolenec
.
Tujec
nekoliko
pomisli
,
na
to
reče
:
»
Z
Brega
.
«
»
In
kam
greste
?
«
»
V
Dolino
.
«
Kolenec
je
sedaj
vedel
toliko
,
kolikor
prej
;
no
,
to
je
vendar
spoznal
,
da
se
tujec
neče
razodeti
.
Bojan
je
pil
,
lomil
kruh
in
jedel
.
»
Bojan
,
pa
ti
grajščaku
glavo
odbij
!
«
vpije
Bezlaj
,
katerega
je
vino
navdajalo
s
pogumom
in
zgovornostjo
.
Zakrohotajo
se
njegovi
drugi
,
in
tujec
se
nasmehne
.
Bojan
ga
ostro
pogleda
.
»
Storite
to
,
ako
morete
«
,
pravi
mu
tujec
,
opazivši
čuden
pogled
Bojanov
.
»
Ne
poznam
vas
in
ne
vem
,
kaj
mislite
«
,
odvrne
Bojan
.
»
Bojan
,
ne
poslušaj
drugih
ljudij
,
katerim
ni
to
nič
mari
!
Sam
premisli
dobro
in
stori
,
kar
veš
,
da
je
najbolje
«
,
seže
v
besedo
oče
Kolenec
ter
jezno
in
dvomljivo
pogleda
tujca
,
kakor
bi
mu
prav
ne
zaupal
.
»
Prijatelj
«
,
pravi
tujec
Bojanu
,
»
prvič
se
vidiva
danes
,
pa
vendar
vam
rečem
:
Slušajte
me
!
Gadu
stopite
na
glavo
,
ne
na
rep
,
da
vas
ne
piči
!
Ako
vam
pa
vse
izpodleti
,
bežite
iz
tega
kraja
,
ker
grajščak
ima
dolge
roke
!
«
»
Kaj
pa
Močilarjev
,
ali
kaj
joka
?
«
vpraša
Bezlaj
.
»
Čemu
bi
jokal
!
«
»
No
,
jaz
tako
pravim
,
ker
pripovedujejo
,
da
se
je
ženil
pri
vas
.
«
»
Ženil
so
je
res
,
pa
joka
vendar
ne
!
«
Med
temi
pogovori
je
bilo
postalo
polagoma
temačno
v
sobi
z
malimi
okni
,
in
mati
Kolenka
prinese
gorečo
trsko
,
da
prižge
ž
njo
precej
visoko
svetilnico
.
Skrbno
jo
osnaži
,
potegne
kvišku
stenj
,
potem
jo
pa
prižge
ter
vošči
gostom
dober
večer
.
»
Mater
ste
danes
pokopali
,
kaj
ne
?
Prišel
bi
bil
rad
k
pogrebu
,
pa
nisem
imel
časa
«
,
pravi
Kolenec
Bojanu
.
»
Pokopali
smo
jo
—
žalostna
smrt
!
To
pa
je
najžalostneje
,
da
oče
in
Alenčica
o
tem
niti
ne
vesta
.
«
Tudi
Kolenka
je
spoznala
Bojana
in
že
imela
pripravljeno
vrsto
vprašanj
,
a
mož
jo
je
opomnil
,
da
mora
pripraviti
večerjo
delavcem
,
ki
pridejo
vsak
čas
domov
.
»
Kako
je
pa
vendar
bilo
?
Ljudje
toliko
pripovedujejo
,
pa
dva
ne
jednako
«
,
vpraša
jeden
izmed
kmetov
.
»
Ali
jo
je
res
presekal
čez
pol
,
kakor
so
povedali
pri
nas
?
«
oglasi
se
drugi
kmet
,
ki
je
bil
iz
Smolarije
,
kakor
ga
je
izdajala
govorica
.
»
Presekal
je
ni
,
ampak
konja
je
dregnil
,
da
je
poskočil
in
mater
udaril
tako
močno
in
tako
nesrečno
,
da
se
je
zgrudila
in
čez
nekaj
dnij
umrla
.
«
»
Huda
smrt
!
«
opomni
kmet
.
»
Nesrečna
;
umreti
tako
hitro
je
žalostno
«
,
pravi
Bezlaj
.
»
Take
smrti
ne
želim
nikomur
,
samo
oni
krutež
tam
gori
na
Čušpcrku
naj
okusi
še
hujšo
smrt
!
«
vzklikne
Bojan
.
»
Koliko
sem
dolžan
?
«
»
Pol
mere
je
dva
krajcarja
,
in
pol
kruha
jeden
krajcar
,
skupaj
tri
krajcarje
«
,
sešteje
Kolenec
.
Bojan
plača
in
vstane
.
»
Dober
večer
in
lahko
noč
vam
vsem
«
,
zakliče
Bojan
.
»
Tudi
tebi
,
pa
skoro
reši
očeta
in
sestro
!
«
odvrne
Kolenec
.
Bojan
gre
.
Kmetje
so
ugibali
sedaj
o
Bojanu
in
grajščaku
.
Tujec
vpraša
Kolenca
,
od
kod
je
Bojan
.
»
Iz
Vidma
,
majhno
uro
od
tukaj
.
«
Zatem
tudi
tujec
plača
in
odide
.
»
Bog
ve
,
kaj
ta
išče
todi
«
,
pravi
gostilničar
kmetom
.
»
Bog
ve
res
,
od
kod
je
in
čemu
se
klati
po
teh
krajih
.
Najbrže
je
jeden
izmed
onih
,
pred
katerimi
zapiramo
vrata
«
,
odvrne
Bezlaj
.
In
sedaj
so
po
stari
kmečki
navadi
tujca
natančno
pretehtali
in
presodili
.
Bojan
je
hitel
po
samotni
poti
od
Ponikev
na
Videm
.
Na
obeh
straneh
so
se
razprostirali
temni
hrastovi
gozdi
,
vspenjali
se
polagoma
v
hrib
,
kjer
se
je
začenjalo
bukovje
.
Še
dandanes
so
na
tistem
prostoru
senčnati
hrastovi
logi
.
Spešil
je
korake
,
da
bi
dospel
prej
domov
.
Po
poti
je
bilo
še
nekoliko
svetlo
,
a
mrak
se
jo
vedno
bolj
umikal
temi
.
Ni
bil
še
čez
polovico
pota
,
ko
začuje
za
seboj
žvižganje
.
Osupne
nekoliko
in
se
ozre
.
Zdi
se
mu
,
da
je
za
njim
nekdo
,
ki
hitro
hodi
.
»
Kdo
ve
,
kaj
mi
hoče
?
Težko
je
kaj
prida
človek
—
ali
ga
počakam
—
ali
mu
uidem
—
?
«
tako
premisli
v
naglici
.
Potem
se
obrne
in
gre
svojo
pot
.
Njegov
zasledovalec
zažvižga
še
glasneje
in
zavpije
:
»
Stojte
!
Čakajte
!
«
»
Kaj
mi
hoče-li
povedati
?
Kdo
je
pač
?
«
govori
Bojan
sam
s
seboj
in
vedno
počasneje
koraka
,
a
naposled
se
ustavi
in
obrne
.
Po
kratkem
času
ga
doide
neznanec
.
Bojan
seže
pod
obleko
,
da
bi
imel
pripravljen
nož
,
ko
bi
mu
oni
hotel
kaj
zlega
.
»
Hitri
ste
pa
,
hitri
!
Takoj
sem
šel
za
vami
iz
gostilne
,
toda
vas
že
ni
bilo
nikjer
.
Hitel
sem
na
vso
moč
,
da
sem
premočen
,
in
če
bi
se
ne
bili
ustavili
,
ne
bil
bi
vas
dohitel
.
Pozna
se
,
da
ste
še
mladi
in
krepki
«
,
izpregovori
neznanec
,
katerega
je
Bojan
sedaj
spoznal
.
Bil
je
tujec
iz
Kolenčeve
gostilne
.
»
Kaj
mi
hočete
?
«
vpraša
Bojan
nekoliko
vznemirjen
.
»
Nič
,
samo
vprašati
sem
vas
hotel
,
kaj
ste
imeli
z
grajščakom
?
«
»
Jaz
vas
ne
poznam
in
ne
morem
povedati
kar
tako
meni
nič
,
tebi
nič
,
ko
niti
ne
vem
,
ali
nameravate
kaj
slabega
ali
dobrega
«
,
pravi
nezaupljivi
Bojan
.
»
Prijatelj
sem
vaš
,
to
je
vendar
dovolj
?
«
»
Toda
sedaj
še
nikakor
ne
vem
,
kdo
ste
in
kaj
hočete
«
,
pravi
Bojan
in
stopi
korak
naprej
.
»
Stojte
!
«
reče
tujec
in
prime
Bojana
za
obleko
.
»
Torej
,
kdo
ste
?
«
Tujec
nekoliko
pomisli
,
nato
pa
reče
:
»
Jaz
sem
—
Ferdinand
Strup
.
«
Bojan
osupne
.
»
Ali
se
me
bojite
?
«
»
Ne
,
saj
ste
vi
oni
Strup
,
ki
je
bil
nekdaj
tu
gori
na
gradu
?
«
»
Sin
tistega
.
«
»
In
kaj
mi
hočete
?
«
»
Pomagati
vam
,
ako
vam
je
treba
pomoči
.
«
Bojanu
se
je
zdela
čudna
ta
ponudba
.
»
In
kaj
vas
priganja
,
da
hočete
ravno
meni
pomagati
?
«
»
Usmiljenje
do
vas
in
sovraštvo
do
onega
,
katerega
sovražite
tudi
vi.
«
»
Ali
je
morda
tudi
vam
storil
kako
krivico
?
«
»
Ha
,
ha
!
Vi
vprašujete
?
Jaz
ga
ne
sovražim
?
Veste-li
,
kaj
je
storil
z
mojim
očetom
?
»
Slišal
sem
večkrat
,
ko
so
pripovedovali
.
«
»
Ali
mislite
,
da
morem
pozabiti
,
v
kako
nesrečo
,
v
kako
sramoto
je
pahnil
našo
družino
?
Ali
mislite
,
da
mi
ne
razjeda
srca
,
kar
mi
je
pravil
v
tujini
rajni
oče
,
ko
je
bil
na
smrtni
postelji
?
Vem
,
da
je
treba
odpustiti
storjene
krivice
,
a
tudi
vem
,
da
moramo
zabranjevati
nove
krivice
.
In
sedaj
vidim
,
da
sem
prav
po
sreči
prišel
v
domovino
,
v
kateri
me
že
toliko
let
ni
bilo
,
prav
sedaj
,
ko
potrebujete
pomoči
.
Pa
povejte
vendar
,
kaj
vam
je
storil
hudobnež
!
«
Tudi
sovraštvo
je
vez
,
pravi
star
pregovor
.
Bojanu
je
izginil
ves
sum
do
tujca
,
in
vesel
je
bil
,
da
je
našel
človeka
,
ki
mu
je
pripravljen
pomagati
.
»
Idiva
!
«
pravi
Bojan
.
Gredoč
mu
je
pripovedoval
natanko
vse
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
.
Ferdinand
Strup
je
pozorno
poslušal
njegovo
pripovedovanje
;
sem
in
tje
mu
je
ušla
zamolkla
kletvica
iz
ust
.
Ko
Bojan
konča
,
izpregovori
Ferdinand
:
»
Nesrečni
prijatelj
,
kaj
nameravate
sedaj
?
Očeta
in
sestro
morate
čim
najhitreje
rešiti
,
zakaj
—
saj
veste
...
«
»
Vem
,
njemu
ni
nič
svetega
.
Rešiti
ja
hočem
,
ali
kako
?
Dva
poskusa
sta
mi
izpodletela
!
«
»
Z
lepa
se
pri
takih
ljudeh
ne
opravi
nič
,
to
ste
izprevideli
;
poskusite
drugače
!
«
»
S
silo
,
kaj
ne
?
«
»
Pregovorite
svoje
ljudi
,
da
se
upro
taki
sili
in
udarijo
v
grad
.
«
»
Tikajva
se
,
saj
sva
prijatelja
!
«
pravi
Bojan
,
ko
spozna
,
da
je
Ferdinand
odkritosrčen
,
in
mu
poda
roko
.
»
Dobro
,
prijatelja
vsigdar
!
«
vzklikne
Ferdinand
in
mu
stisne
roko
.
»
Vidiš
ti
,
Ferdinand
,
pripraviti
narod
do
upora
je
prav
lahko
:
saj
ječi
in
se
zvija
pod
bičem
grajščakovim
;
a
gradu
se
polastiti
—
ne
moremo
,
ako
vstane
tudi
ves
narod
v
dolini
in
po
gorah
do
poslednjega
moža
.
Utrjen
je
grad
in
skoro
nepristopen
;
ako
hoče
grajščak
,
lahko
se
ustavlja
navalu
mnogoštevilnih
tlačanov
.
In
ko
bi
nas
premagal
,
tedaj
bi
se
nam
ne
godilo
bolje
,
nego
sedaj
.
Poobesili
bi
nas
na
najbližja
drevesa
tam
,
kjer
bi
nas
zajeli
.
«
»
Istina
je
,
kar
govoriš
.
Neokretni
kmetje
si
ne
morejo
naravnost
osvojiti
gradu
;
toda
ali
bi
ne
mogli
doseči
z
zvijačo
,
česar
ne
moremo
s
silo
?
«
»
Na
to
še
nisem
mislil
.
«
»
Saj
bodem
pomagal
jaz
.
«
»
A
—
če
vendarle
izpodleti
?
«
»
Bojan
,
ako
bodeš
tako
premišljeval
in
tako
malo
zaupal
sreči
,
vzdihoval
bode
tvoj
oče
še
dolgo
,
dolgo
v
gradu
,
zaman
bode
hrepenela
tvoja
sestra
po
ljubem
domu
.
«
Bojan
se
nekoliko
zamisli
.
Ferdinandove
besede
so
se
mu
zdele
le
preresnične
.
»
Nekaj
je
treba
storiti
.
Treba
je
začeti
z
drznostjo
,
ker
se
z
lepa
nič
ne
opravi
«
,
rekel
je
sam
pri
sebi
.
Nekaj
časa
korakala
molče
.
»
S
kako
zvijačo
bi
se
pa
prišlo
v
grad
,
kaj
praviš
?
«
izpregovori
Bojan
.
»
Tega
še
ne
vem
,
a
v
kratkem
ti
povem
natanko
.
Jutri
se
oglasim
v
gradu
za
službo
;
nadejam
se
,
da
jo
dobim
,
in
potem
smo
na
konju
.
«
Bojan
ga
pogleda
.
»
Res
,
v
grad
grem
;
spoznati
mene
more
.
Samo
to
me
skrbi
,
ali
me
bode
tudi
potreboval
.
A
,
upam
,
da
.
Delal
se
bodem
za
tujca
,
in
tujec
velja
pri
takih
ljudeh
mnogo
več
nego
domačin
.
«
»
Ali
nisi
preveč
predrzen
?
«
»
Kaj
predrzen
!
—
Le
pogumen
sem
.
Brez
poguma
pa
se
najbolje
skriješ
v
krtovo
deželo
.
Meni
se
le
čudno
zdi
,
kako
more
biti
mlad
človek
omahljiv
,
ako
ga
kličejo
na
delo
take
dolžnosti
,
kakor
tebe
.
Ali
nečeš
osloboditi
očeta
in
sestre
?
«
»
Hočem
!
«
klikne
odločno
Bojan
.
Povrnila
se
mu
je
srčnost
in
odločnost
,
Ferdinandove
besede
so
ga
oživile
.
»
Hočem
,
ako
je
treba
,
iti
tudi
v
smrt
.
«
»
Vidiš
,
tako
je
prav
!
Ali
smo
za
to
rojeni
,
da
bodemo
krivico
trpeli
in
samo
molčali
?
Ali
nismo
tudi
ljudje
?
Ali
nimamo
duše
in
pameti
,
kakor
jo
imajo
naši
zatiralci
?
Sedaj
je
čas
,
da
si
pomagamo
.
A
povej
mi
,
kako
misli
ljudstvo
o
grajščaku
?
«
»
Kako
misli
?
Da
je
vrag
in
še
hujši
ko
vrag
.
Sovraži
ga
in
proklinja
.
«
»
Dobro
,
to
je
za
naju
ugodno
«
,
reče
Ferdinand
.
»
Saj
sem
isto
slišal
že
od
drugih
.
Kaj
misliš
,
ali
bi
šli
nad
grajščaka
,
ako
bi
jim
kdo
velel
?
«
»
Vsi
,
do
poslednjega
!
«
»
Torej
ti
treba
samo
odločnosti
in
poguma
.
Otresi
se
vseh
pomislekov
in
dvomov
.
Predno
se
mesec
premeni
,
sloboden
bode
tvoj
oče
,
slobodna
tvoja
sestra
.
«
—
Dospeta
iz
gozda
.
»
Vidiš
,
tam-le
na
onem
hribu
je
trinogovo
gnezdo
!
«
reče
Bojan
in
pokaže
na
levo
,
kjer
se
je
še
nekoliko
videl
v
ozadju
,
za
prvim
grebenom
,
na
ostrem
vrhu
,
Čušperk
.
»
O
vem
,
kje
je
.
«
»
In
tam-le
je
moj
dom
«
,
pokaže
pred-se
.
»
Saj
greš
z
menoj
?
«
»
Grem
,
ako
lahko
prenočim
s
teboj
.
«
»
O
lahko
,
in
jako
rad
bi
,
da
greš
z
mano
,
saj
si
mi
prijatelj
,
dolžnost
mi
je
,
prenočiti
te
in
ti
postreči
.
«
Korakala
sta
hitreje
.
Doma
je
pa
Marko
nestrpno
pričakoval
brata
.
Vedel
je
,
da
se
težko
vrne
pred
solnčnim
zahodom
,
a
da
se
je
toliko
zakasnil
,
to
ga
je
vznemirjalo
.
Tudi
Vida
je
močno
skrbelo
,
da
toliko
časa
ne
pride
,
in
stari
Močilar
je
zmajeval
z
glavo
,
češ
,
to
ni
nič
dobrega
,
da
mladeniča
ni
nazaj
.
In
nekateri
—
saj
je
bilo
na
večer
mnogo
Ijudij
pred
Rmanovo
hišo
—
so
mu
pritrjevali
,
češ
,
da
preganja
res
nesreča
Rmanove
,
ker
je
pograbila
menda
še
starejšega
sina
.
Bilo
je
šumno
okrog
Rmanove
hiše
;
radovednost
Ijudij
je
bila
tolika
,
da
so
hoteli
čakati
še
v
noč
.
Ko
so
bili
skoro
že
obupali
,
da
se
povrne
nocoj
Bojan
,
začujejo
se
blizu
hiše
trdi
koraki
.
Vsi
umolknejo
,
da
bi
slišali
bolje
.
»
Da
,
on
je
,
hvala
Bogu
,
prišel
je
«
,
reko
drug
drugemu
.
Res
,
bil
je
Bojan
,
in
zraven
njega
Ferdinand
,
katerega
so
zapazili
še-le
,
ko
je
prišel
bliže
.
»
Kaj
je
?
Kako
si
opravil
?
Kaj
je
dejal
?
«
vprašajo
vse
križem
in
vsi
hkrati
.
»
Nič
ni
,
nič
,
čisto
nič
;
tudi
Turjačan
me
je
zapodil
.
«
Nezadovoljno
mrmranje
in
glasno
groženje
se
zasliši
med
navzočimi
.
»
Gorje
nam
,
gorje
kmetu
!
Nikjer
ni
več
pravice
.
«
»
In
kaj
storiš
sedaj
?
«
vpraša
nekdo
Bojana
.
»
Ne
vem
še
prav
,
ker
ne
vem
,
ali
bi
mi
vi
pomagali
,
ali
ne
.
«
»
Radi
pomagamo
,
kadar
hočeš
«
,
odgovore
skoraj
jednoglasno
.
In
pove
jim
,
kako
je
bilo
v
Turjaku
,
in
omeni
tudi
tujca
,
ki
ga
je
privedel
seboj
.
Ni
pa
povedal
,
česa
išče
todi
in
kdo
je
,
da
ne
bi
se
zvedelo
prehitro
in
brez
potrebe
.
Sedaj
pa
je
bil
Bojan
pogumnejši
,
tolika
množica
ljudij
pred
njim
mu
je
užgala
srce
;
postal
je
mahoma
govornik
in
ljudski
voditelj
.
Skoči
na
klop
pred
hišo
in
zakliče
:
»
Dragi
rojaki
moji
,
poslušajte
me
!
Vi
vsi
ste
videli
,
kako
se
je
godilo
v
poslednjem
času
z
našo
hišo
.
Brez
usmiljenja
je
pridrl
grajščak
kakor
volk
nad
nas
,
ki
mu
nismo
storili
nikoli
nič
zalega
.
Videli
ste
,
kako
je
v
bolečinah
umrla
mati
,
in
sedaj
pa
oče
vzdihuje
gori
v
temni
ječi
.
Kdo
ve
,
kako
ga
pretepajo
in
stradajo
!
In
mojo
ubogo
sestro
,
ki
je
bila
nedolžna
kakor
angelj
,
drži
sedaj
ropar
v
svojih
krempljih
.
Ali
naj
pustimo
,
da
tako
počenja
z
nami
?
Ali
ni
dolžnost
,
da
rešimo
jetnike
in
branimo
nedolžnost
?
In
kar
se
je
zgodilo
naši
hiši
,
to
se
bode
tudi
drugim
,
to
se
bode
tudi
vam
,
saj
veste
,
da
postane
zver
le
še
bolj
divja
,
krvoločna
in
nevarna
,
ko
je
okusila
človeško
meso
.
Rojaki
,
v
vašem
imenu
in
v
vašo
srečo
vas
prosim
,
pomagajte
mi
!
Kaj
ne
,
da
ste
pripravljeni
braniti
sebe
in
mene
,
kadar
bode
treba
?
«
Navdušenost
je
prevzela
može
,
ko
so
slišali
te
odločne
besede
.
To
jim
je
tlelo
vsem
v
prsih
,
toda
nihče
si
ni
upal
tako
povedati
,
kakor
je
govoril
Bojan
.
Iskra
je
padla
na
pripravna
tla
.
Ferdinand
pa
je
šepnil
Bojanu
,
naj
ne
govori
dalje
,
češ
,
da
je
dovolj
in
bi
utegnilo
biti
tudi
nevarno
.
Povabi
jih
pa
,
naj
pridejo
prihodnji
večer
zopet
sem
posvetovat
se
,
kaj
bi
bilo
najbolje
storiti
.
Polagoma
so
se
ljudje
razšli
,
in
ostala
sta
samo
še
Rmanova
sinova
z
Vidom
in
Ferdinandom
.
Pogovarjali
so
se
v
pozno
noč
,
in
marsikaj
je
dozorelo
,
kar
se
je
pripravljalo
ta
dan
.
Bili
so
mladi
ljudje
,
ki
so
delali
sklepe
,
a
sklepe
odločilne
za
bližnjo
bodočnost
.
Stoji
,
stoji
črni
grad
,
Notri
je
mlada
majerca
,
Ona
ziblje
sinka
mladega
.
Narodna
pesem
.
Drugega
jutra
se
poslovi
Ferdinand
od
svojih
novih
znanjicev
in
se
napoti
na
Čušperk
iskat
službe
.
»
Bojan
,
pogumen
bodi
in
vstrajen
,
v
kratkem
dosežeš
,
kar
nameravaš
«
,
reče
še
pred
odhodom
.
Ta
ga
pa
strese
za
roko
,
pogleda
mu
odkritosrčno
v
obraz
in
pravi
:
»
Ferdinand
,
zaupam
ti
in
preverjen
sem
,
da
me
ne
pustiš
na
cedilu
ali
pa
celo
izdaš
.
Hvaležen
sem
ti
,
in
ako
mi
pomoreš
doseči
,
kar
namerjam
,
bodem
ti
hvaležen
,
velik
dolžnik
jaz
in
vsi
moji
.
«
»
Nič
,
nič
!
Nobene
hvaležnosti
ni
treba
;
dolžni
smo
si
pomagati
,
a
veliko
hvaležnejši
moram
biti
jaz
,
ker
mi
pomoreš
poravnati
zastareli
dolg
.
Ne
zgrešim
pota
?
«
»
Ni
mogoče
.
Hodi
po
najbolj
uglajenem
potu
in
Čušperka
izvestno
ne
zgrešiš
!
«
Po
tem
razgovoru
je
Ferdinand
hitro
korakal
po
poti
na
Čušperk
.
Dolžan
sem
povedati
,
kdo
in
odkodi
je
Ferdinand
Strup
.
Vem
,
da
želi
marsikateri
čitatelj
nekoliko
več
zvedeti
o
njem
in
njegovih
stariših
,
hoče
vedeti
,
zakaj
sovraži
ta
Ferdinand
oholega
čušperškega
grajščaka
.
Poseči
moram
za
kakih
petindvajset
let
nazaj
.
Takrat
je
bil
grajščak
še
mlad
in
bil
ravno
udovel
.
Umrla
mu
je
bila
mlada
žena
,
pustivša
mu
jednoletnega
sinčka
Jurija
.
Žalovali
so
hlapci
in
dekle
,
trume
kmetov
so
jo
prihajale
kropit
,
zakaj
poznali
so
jo
,
da
je
bila
dobrega
srca
.
Grajščak
je
pa
molčal
in
resno
hodil
po
sobi
gori
in
doli
;
one
dni
je
bil
najboljši
gospod
,
ker
ni
izpregovoril
nobene
žal
besede
,
nikogar
ni
kaznoval
;
zveste
duše
,
dobri
kmetje
so
že
pozabljali
minulost
in
si
zadovoljno
prigovarjali
:
»
Dober
gospod
!
Najboljši
gospod
!
Oj
,
da
bi
ne
bil
nikdar
slabši
!
«
In
vračali
so
se
v
mirna
sela
,
hvaleč
in
blagoslavljajoč
plemenitega
gospoda
,
kateri
že
nekaj
dnij
ni
ukazal
stiskati
svojih
tlačanov
.
Nekam
samotno
je
bilo
gori
v
gradu
po
njeni
smrti
.
Dolgočasil
se
je
zlasti
gospod
Henrik
.
Kadar
je
pa
uzrl
mladega
sina
,
vzradoval
se
je
,
in
lepe
slike
bodočnosti
njegove
so
se
mu
kazale
v
duši
.
Soproga
valpetova
je
namestovala
otroku
mater
.
Bila
je
,
kakor
pravi
pripovedka
,
lepa
in
ne
baš
veliko
starejša
od
rajne
grajščakinje
.
Imela
je
svoje
otroke
,
sinka
in
hčerko
,
vendar
se
ni
branila
vzrejati
oskrbnikovega
jedinca
,
saj
je
vedela
,
da
nespretna
kmečka
dekleta
ne
znajo
ravnati
z
nežnim
gosposkim
otrokom
.
Grajščak
Henrik
ji
je
bil
hvaležen
za
njeno
požrtvovalnost
.
Lepo
je
govoril
ž
njo
in
prijazno
jo
pogledoval
,
kadar
je
bivala
z
otroki
v
sobi
.
Soprog
njen
je
bil
pošten
mož
;
bil
je
zadovoljen
,
da
se
je
soproga
s
svojim
ravnanjem
prikupila
gospodu
,
ker
ta
je
bil
tudi
ž
njim
veliko
prijaznejši
,
kar
mu
je
prav
dobro
delo
.
—
Tako
je
mineval
dan
za
dnevom
brez
posebnih
izprememb
,
in
želel
si
ni
nihče
drugače
.
Neke
noči
pa
zažare
kresovi
po
gorskih
vrhovih
,
in
njih
svit
zasine
tudi
na
Čušperk
.
Turek
je
drl
v
deželo
,
in
krvavi
žar
kresov
je
naznanjal
nečloveško
delo
dušmanov
:
požiganje
in
morenje
.
Zganil
se
je
ves
narod
po
dolih
in
gorah
,
vaseh
in
gradovih
.
Možje
in
mladeniči
so
se
oboroževali
,
ženske
,
otroci
in
starci
so
se
pa
umikali
v
varna
zatišja
.
V
gradovih
se
je
brusilo
orožje
,
krmili
so
se
konji
,
popravljali
okopi
in
zidovi
.
Henrik
je
oborožil
deset
mladeničev
za
na
vojsko
,
zakaj
toliko
vojnikov
je
moral
poslati
Turjaškemu
vselej
,
kadar
se
je
bližal
sovražnik
.
Druge
je
obdržal
doma
za
obrambo
gradu
,
ali
pa
,
da
bi
zgrabil
kak
manjši
oddelek
Turkov
,
ako
bi
prihruli
v
okolico
,
kar
se
je
cesto
prigodilo
.
V
začetku
je
mislil
sam
iti
na
boj
,
a
malo
pred
odhodom
se
je
hitro
premislil
in
sklenil
ostati
doma
.
Valpetu
ukaže
oborožiti
se
in
voditi
vojnike
na
Turjak
,
od
tam
pa
,
kamor
bode
treba
.
Nekoliko
iznenajen
je
bil
valpet
.
A
ker
je
bil
vajen
poslušati
in
ker
si
je
že
večkrat
želel
bojne
slave
,
ni
bil
preveč
žalosten
,
dasi
je
moral
pustiti
mlado
,
ljubljeno
ženo
,
nežna
otroka
in
iti
tje
,
kjer
sodi
bridki
meč
.
Kratko
je
bilo
slovo
.
Žena
je
jokala
,
otroka
sta
stegovala
roke
po
orožju
,
valpet
je
pa
zajahal
konja
,
in
odjezdili
so
na
boj
za
domovino
.
Razne
novice
so
prihajale
z
vseh
stranij
dežele
o
Turkih
.
Jedni
so
prerokovali
,
da
bodo
Turki
vse
razdejali
,
drugi
so
trdili
,
da
jih
bodo
kmalu
ukrotili
združeni
Slovenci
.
Skrbno
so
pazili
,
kdaj
se
bode
posvetilo
v
sosednjih
dolinah
.
Ljudem
se
je
čudno
zdelo
,
da
mlada
valpetovka
ni
skoro
nič
žalostna
in
je
ne
skrbi
nič
,
saj
je
vendar
mož
v
vojski
,
kjer
mu
kriva
turška
sablja
lahko
odseka
glavo
.
Ne
da
bi
vsaj
nekoliko
žalovala
in
skrbela
,
marveč
bila
je
vesela
še
bolj
,
kakor
prej
,
dokler
je
bil
mož
doma
.
Grajščakovega
sina
je
pestovala
in
zraven
pela
,
da
se
je
razlegalo
po
vsem
gradu
,
grajščak
pa
se
je
smejal
in
mel
si
roke
,
vedno
hodil
pogledovat
svojega
sina
in
povpraševat
o
njegovem
zdravju
.
Ljudje
pa
,
hlapci
in
dekle
,
so
si
šepetali
skrivnostne
reči
,
in
pogosto
se
je
culo
:
»
Neumen
je
bil
,
da
je
pustil
tako
ženo
samo
!
«
In
pripovedovali
so
marsikaj
čudnega
o
nezvesti
ženi
in
prevarjenem
možu
.
Bilo
bi
preveč
vse
to
ponavljati
.
Naposled
vendar
poči
glas
,
da
so
zapodili
Turka
iz
dežele
in
da
se
vračajo
vojniki
domov
.
Nekam
jezen
je
bil
Henrik
,
ko
je
čul
to
novico
,
mlada
valpetovka
pa
je
osupnila
in
se
prestrašila
,
da
ji
je
izginila
vsa
kri
z
lica
.
Ni
bila
vesela
tako
,
kakor
je
žena
,
kadar
zve
,
da
se
vrača
ljubljeni
mož
živ
in
zdrav
iz
krvavega
boja
,
ampak
vsa
preplašena
je
bila
in
nepokojna
;
neki
notranji
glas
ji
je
motil
srčni
mir
.
Morda
se
ji
je
vzbujala
vest
in
ji
očitala
kaj
zlega
?
Umikala
se
je
sedaj
grajščaku
;
kadar
se
je
pa
sešla
ž
njim
,
povešala
je
oči
.
Grajščak
je
pa
zagodrnjal
večkrat
:
»
Da
mu
vragi
niso
vzeli
glave
!
«
Nekega
popoldne
zatrobi
grajski
čuvaj
s
stolpa
in
naznani
prihod
vojnikov
.
Vsi
hite
na
dvor
in
pred
grad
,
da
bi
jih
brže
sprejeli
in
pozdravili
.
Valpetovka
v
prvem
trenotku
kar
obstane
,
kakor
bi
jo
bil
kdo
udaril
,
nato
pa
poskoči
,
pograbi
otroke
,
strastno
poljubi
vsakega
,
vrže
nekaj
obleke
nase
,
rekoč
:
»
Kriva
sem
;
jaz
nisem
vaša
mati
,
nisem
žena
!
«
Plane
iz
sobe
,
beži
čez
dvor
in
skozi
vrata
pred
grad
.
Hlapci
in
dekle
so
se
suvali
,
pomežikovali
in
govorili
:
»
Slaba
vest
!
Boji
se
ga
!
«
Ona
je
pa
bežala
mimo
bližnjega
gospodarskega
poslopja
v
gozd
,
a
v
drugo
stran
,
kakor
so
prihajali
vojniki
,
da
bi
ne
srečala
svojega
moža
.
—
Gorje
mu
,
kogar
preganja
huda
vest
!
Kmalu
prijahajo
po
klancu
navzgor
.
Razjahajo
konje
in
sežejo
v
roke
,
ki
so
jim
molele
od
vseh
stranij
naproti
.
Srečno
povrnivši
se
valpet
Ivan
Strup
išče
z
nemirnimi
očmi
svojo
ljubljeno
ženo
.
Zdelo
se
mu
je
čudno
,
da
mu
ni
prihitela
naproti
,
saj
ga
je
poprej
ljubila
.
»
Morda
je
zbolela
?
«
reče
in
ta
misel
ga
vznemiri
.
Urno
se
izmota
iz
gneče
,
da
bi
hitel
k
ženi
.
Toda
ustavi
ga
grajščak
z
različnimi
vprašanji
.
Valpet
mu
je
odgovarjal
nestrpno
.
Ko
ga
pa
odpusti
,
hiti
valpet
v
stanovanje
k
ženi
in
otrokom
.
Čul
je
otročji
jok
.
Naglo
odpre
vrata
in
stopi
v
sobo
.
Sinček
Ferdinand
utihne
takoj
,
ko
uzre
očeta
.
Oče
poljubi
svoja
otroka
.
Grajščakov
sin
je
pa
na
postelji
vpil
in
brcal
.
»
Kje
je
mama
?
«
vpraša
valpet
in
zre
po
sobi
,
kjer
je
bilo
vse
v
nekem
neredu
.
»
Šla
ven
!
«
odvrne
sinček
.
Valpet
odloži
orožje
,
vzame
hčerko
na
roke
,
sina
pa
prime
za
roko
in
gre
iskat
ženo
.
Ni
mu
bilo
prav
,
da
jo
mora
iskati
,
neko
očitanje
se
mu
je
vzbujalo
v
srcu
.
Toda
še
čudneje
in
nenavadneje
se
mu
je
zdelo
,
ko
je
ni
mogel
najti
.
»
Kje
je
žena
?
«
vpraševal
je
,
kogar
je
srečal
.
Zmajevali
so
hlapci
in
dekle
,
da
ne
vedo
za
njo
,
in
pomilovalno
zrli
opeharjenega
moža
.
Naposled
se
ga
vendar
usmili
star
hlapec
.
Gre
za
njim
v
sobo
,
in
ko
ga
valpet
vpraša
po
ženi
,
odvrne
mu
ta
oprezno
:
»
Zbežala
je
.
«
Osupne
valpet
,
spusti
otroka
,
in
črna
slutnja
mu
vstane
v
srcu
.
»
Zbežala
je
,
predno
ste
stopili
v
grad
«
,
ponovi
hlapec
.
»
Zakaj
je
zbežala
?
—
Kam
?
Govori
!
«
Hlapec
stopi
bliže
njega
,
namežikne
pomenljivo
in
šepne
nekaj
skrivnostnega
.
Te
besede
so
morale
biti
strašne
.
Valpet
obledi
,
oči
se
mu
zasvetijo
,
opre
se
na
stol
in
nekaj
hipov
stoji
tako
nepremično
,
sopeč
globoko
:
»
Prevarila
me
je
!
«
vzklikne
in
se
udari
s
pestjo
ob
čelo
.
—
Milo
se
je
storilo
hlapcu
,
ko
je
zrl
nesrečnega
moža
,
plaho
sta
gledala
otroka
čudnega
očeta
.
»
Zapeljal
jo
je
on
!
«
Še-le
sedaj
so
se
mu
odprle
oči
.
Ker
je
bil
sam
pošten
,
mislil
je
,
da
je
ves
svet
pošten
in
čist
.
»
Najbrže
,
saj
ji
je
bil
vedno
za
petami
!
«
pritrdi
hlapec
in
se
oddaji
.
Valpet
se
pa
zgrudi
na
stol
in
si
zakrije
obraz
.
Strasti
so
divjale
v
njem
.
Sramota
,
prevara
,
vse
mu
je
bilo
pred
očmi
in
ga
klicalo
na
maščevanje
.
»
On
je
vsega
kriv
!
«
klikne
,
vstane
in
plane
iz
sobe
.
Poišče
grajščaka
.
»
Kaj
ste
mi
storili
?
«
vikne
,
ko
ga
najde
.
»
Kaj
hočeš
?
«
vpraša
osupnjen
grajščak
.
»
Kje
je
žena
?
«
»
Moja
je
umrla
,
a
za
tvojo
ne
vem
«
,
odvrne
porogljivo
Henrik
in
mu
obrne
hrbet
.
Silno
so
razljutile
le
porogljive
besede
valpeta
in
odprle
vrata
na
stežaj
vsem
strastem
.
V
srdu
pozabi
,
s
kom
govori
.
»
Zapeljal
si
mojo
ženo
in
jo
pogubil
«
,
zagrmi
nad
grajščakom
.
»
Ali
se
ti
blede
?
Kaj
kričiš
?
«
»
Da
,
bledlo
se
mi
je
nekdaj
,
a
sedaj
vem
,
kdo
si
ti
!
«
Grajščak
se
silno
razkorači
in
zavpije
:
»
Molči
!
Kaj
mi
je
mar
tvoja
žena
?
Ali
sem
jaz
njen
varih
?
«
»
Zapeljal
si
mi
jo
!
Osramotil
njo
in
mene
,
ti
vragov
zet
!
«
»
Vržem
te
v
ječo
in
z
bičem
izbijem
te
misli
iz
tebe
!
«
»
Ha
,
vrgel
bi
me
bil
preje
in
me
končal
!
Sedaj
je
prepozno
,
sedaj
se
moram
maščevati
za
sramoto
,
ki
si
jo
storil
meni
in
moji
ženi
!
«
Toda
grajščak
zagrabi
bič
,
ki
je
ležal
tam
blizu
,
in
ga
zavihti
,
hoteč
udariti
valpeta
.
Ta
se
pa
okretno
umakne
in
zbeži
izpred
njega
.
»
Ha
,
vrag
,
ti
si
jo
zapeljal
,
ti
moraš
trpeti
za
to
!
«
vpil
je
in
tekel
v
sobo
,
kjer
je
bil
pustil
otroka
.
Pomišljal
ni
nič
.
Pograbi
ju
,
vsakega
na
jedno
roko
in
beži
iz
grada
,
ker
je
vedel
,
da
ne
bi
gledal
dolgo
belega
dne
,
ako
bi
še
dalje
ostal
v
gradu
.
Strmeli
so
ljudje
in
zmajevali
z
glavami
,
saj
niso
mogli
pojmiti
,
zakaj
beži
valpet
.
Menili
so
,
da
se
mu
je
zmešalo
zato
,
ker
se
mu
je
izneverila
žena
.
Na
vratih
se
še
obrne
in
zavpije
,
da
je
odmevalo
od
vseh
sten
in
obokov
:
»
Gorje
ti
,
človek
,
brez
vere
,
brez
srca
!
Uničil
si
mojo
srečo
,
moj
dušni
mir
in
jedonkrat
—
pomni
dobro
—
doleti
te
maščevanje
!
«
In
bežal
je
,
da
uide
njegovim
rokam
.
Grajščak
je
pa
v
svoji
sobi
klel
in
se
rotil
,
zakaj
ni
valpetu
noben
Turek
glave
snel
,
zakaj
ga
je
vrag
še
prinesel
domov
,
zakaj
je
bila
ženska
tako
neumna
,
da
je
bežala
.
Valpeta
ni
hotel
takoj
kaznovati
,
ker
je
mislil
,
da
se
ne
odtegne
kazni
,
a
ni
pomislil
,
da
lahko
zbeži
.
Ko
zve
,
da
je
tudi
valpet
zbežal
,
zarentači
hudo
,
a
čez
nekaj
hipov
reče
:
»
Prav
je
storil
,
sicer
bi
ga
bil
jaz
poslal
kam
drugam
.
Ako
se
vrne
sama
,
ne
bode
se
ji
treba
bati
nikogar
.
«
Ivan
Strup
je
urno
bežal
,
dokler
ni
dospel
v
varno
zavetje
k
dobrim
ljudem
.
Povsod
je
popraševal
po
ženi
.
Ko
ga
je
minula
prva
razburjenost
in
je
trezneje
mislil
,
lotila
se
ga
je
žalost
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
ji
odpustil
že
zaradi
otrok
,
ko
bi
prišla
k
njemu
in
ga
prosila
odpuščanja
.
Ker
jo
je
iskal
dolgo
brez
uspeha
,
bežal
je
daleč
na
Notranjsko
in
povsodi
naročeval
,
naj
pride
žena
za
njim
,
ki
bi
ga
morda
iskala
.
V
samotni
dolini
dobi
službo
pri
nekem
plemiču
.
Nikdar
ni
bil
vesel
in
zabolelo
ga
je
v
srce
vselej
,
kakor
bi
ga
z
nožem
vrezal
,
kadar
je
otrok
vprašal
po
materi
.
Pričakoval
je
žene
vsak
hip
,
toda
pretekel
je
teden
za
tednom
,
mesec
za
mesecem
,
a
ni
je
bilo
za
njim
.
In
to
je
zamorilo
v
njem
zadnje
blago
čustvo
,
katero
je
še
gojil
do
nje
;
saj
je
moral
sedaj
misliti
,
da
ni
nedolžna
,
ker
bi
se
ga
sicer
ne
bala
,
ampak
prišla
za
možem
.
»
Pa
vendar
on
je
vsega
kriv
,
in
tega
mu
ne
odpustim
nikakor
«
,
dejal
si
je
čestokrat
na
dan
in
stokrat
želel
iti
nazaj
na
Čušperk
in
se
maščevati
.
Toda
v
službi
je
imel
malo
prostega
časa
,
odkladal
je
torej
vedno
namenjeni
pot
na
Čušperk
.
In
minuli
so
meseci
,
minula
so
leta
,
otroka
sta
vzrastla
in
se
lepo
razvila
,
a
globoka
rana
v
srcu
očetovem
se
ni
zacelila
,
še
vedno
ga
je
opominjevala
maščevanja
,
in
čestokrat
sta
ga
opominjevala
nevede
tudi
otroka
,
izprašujoč
ga
o
svoji
materi
.
Malo
je
govoril
o
njej
in
takoj
navel
govor
na
drugo
reč
,
ker
hvalili
žene
ni
mogel
,
a
resnice
povedati
ni
smel
.
Ali
ko
sta
sin
in
hči
dorastla
,
zvedela
sta
,
kakšna
jo
bila
mati
,
in
sramovala
bi
se
je
bila
,
ko
bi
ne
bil
oče
vrgel
vse
krivde
na
čušperškega
grajščaka
.
Tako
je
hote
in
nehote
obujal
sovraštvo
in
mržnjo
do
njega
;
zlasti
Ferdinand
je
dostikrat
dejal
:
»
Oče
,
zakaj
mu
niste
posvetili
,
zakaj
ste
mirno
prenašali
vse
?
«
A
oče
mu
je
odgovarjal
:
»
Pride
čas
,
pride
maščevanje
.
«
In
še
nekaj
let
je
minulo
prej
,
predno
je
prišel
tisti
čas
.
Ivan
Strup
je
hudo
zbolel
in
spoznal
,
da
se
mu
bliža
smrt
.
Ni
mu
bilo
hudo
zaradi
tega
,
ampak
zato
,
ker
nezveste
žene
nikdar
ni
bilo
blizu
.
Ni
umrl
lahko
,
a
umrl
je
vendar-le
prepuščajoč
maščevanje
večni
pravici
,
ki
nikomur
ne
prizanese
.
Zastran
otrok
mu
ni
bilo
hudo
.
Brhka
hči
je
bila
že
poročena
z
dobrim
možem
,
Ferdinand
pa
je
bil
pogumen
mladenič
,
katerega
ni
skrbela
bodočnost
prav
nič
.
Bil
je
tudi
v
mnogih
strokah
dobro
poučen
in
želel
videti
nekoliko
sveta
.
Lahko
umevamo
,
da
ni
pozabil
,
kaj
je
stiskalo
srce
in
grenilo
življenje
očetu
do
poslednjega
trenotka
.
Takrat
ni
bilo
železnic
in
poštnih
voz
,
a
mnogi
so
prepotovali
več
sveta
,
nego
ga
ljudje
prehodijo
dandanes
.
Ferdinand
je
potoval
,
delal
in
se
učil
.
A
nekaj
mu
ni
dalo
miru
v
tujini
,
misel
na
očeta
,
mater
in
—
grajščaka
.
Vrnil
se
je
kot
tujec
v
svoj
rojstveni
kraj
,
nihče
ga
ni
poznal
.
Ko
je
pozvedoval
o
domačih
stvareh
in
zlasti
o
grajščaku
,
sešel
se
je
z
Bojanom
.
In
sedaj
smo
zopet
tam
,
kjer
smo
bili
v
začetku
tega
poglavja
.
Nikakor
nisem
mogel
nadaljevati
,
da
bi
ne
bil
povedal
te
zastarele
prigodbe
.
Ferdinand
pride
pred
grad
.
»
Torej
tu
je
moj
rojstveni
kraj
,
tu
sem
preživel
prve
dneve
«
,
misli
si
,
a
te
misli
niso
bile
prijetne
,
saj
se
je
spominjal
hkrati
svoje
matere
,
katere
ni
mogel
ljubiti
,
spominjal
se
živo
svojega
nikdar
veselega
očeta
.
In
sedaj
je
tu
na
poti
v
grad
in
videl
bode
njega
,
ki
je
zapeljal
njegovo
mater
,
a
očeta
onesrečil
.
Natančno
ogleduje
grad
in
okolico
.
Pride
v
grad
in
pove
na
vratarjevo
vprašanje
,
da
je
tujec
in
išče
službe
.
Vratar
ga
pogleda
od
nog
do
glave
,
veli
mu
,
naj
počaka
,
in
gre
povedat
gospodu
,
da
se
nekdo
ponuja
v
službo
.
Ker
je
bil
Ožbolta
zapodil
,
bilo
mu
je
prav
,
da
se
je
že
oglasil
nov
hlapec
.
Ukaže
ga
privesti
pred-se
.
Vratar
ga
privede
.
Grajščaku
se
je
zdelo
,
da
je
že
videl
nekje
podobnega
človeka
,
zamisli
se
nekoliko
,
a
nato
hitro
vpraša
,
kako
se
piše
.
Ferdinand
pove
,
da
mu
je
ime
Hans
Berger
.
»
Motil
sem
se
«
,
zagodrnja
grajščak
.
In
sedaj
je
moral
Ferdinand
na
navadna
vprašanja
odgovarjati
,
a
potem
ga
je
grajščak
vsprejel
v
službo
namesto
Ožbolta
.
Valpet
mu
je
razkazal
vse
po
gradu
,
poučil
ga
o
redu
in
navadah
grajskih
in
razložil
mu
prostore
.
Kmalu
je
zvedel
Ferdinand
,
za
katerimi
vratmi
zdihuje
Rman
,
zvedel
,
kje
leži
Alenčica
.
V
srcu
je
hvalil
Boga
,
ker
je
prišel
tako
lahko
v
grajščakovo
obližje
.
Ves
narod
je
prisegal
pri
Bogu
,
rotil
se
in
kričal
:
»
Umrje
naj
!
«
Narod
.
pripovedka
Ko
je
Ferdinand
tako
srečno
prišel
za
grajskega
hlapca
,
oglasil
se
je
pri
Rmanovih
bivši
grajski
hlapec
Ožbolt
.
Kajpada
je
bil
sprejet
z
največjim
veseljem
.
Izprva
sta
se
sicer
brata
čudila
,
zakaj
in
čemu
je
prišel
z
grada
med
kmete
.
Toda
kmalu
sta
razumela
Ožbolt
je
razložil
Bojanu
in
Marku
natančno
,
kako
se
godi
očetu
in
Alenčici
v
gradu
.
Zato
se
je
zdel
bratoma
kot
nekak
poslanec
božji
,
kot
njiju
zaveznik
in
pobratim
,
ker
je
bil
pregnan
zaradi
njiju
očeta
.
Kakor
gori
ogenj
bolj
,
ko
mu
priliješ
olja
,
tako
je
tudi
sovraštvo
do
grajščaka
v
njiju
srcih
bolj
plamtelo
,
ko
sta
zvedela
vse
.
Premišljati
in
obotavljati
se
ni
več
smelo
,
ampak
odločno
delati
,
ako
hočeta
,
da
bode
prost
oče
,
prosta
sestra
.
Upor
s
pomočjo
kmetov
je
bil
poslednji
pripomoček
,
s
katerim
je
bilo
še
mogoče
rešiti
Rmana
in
hčer
.
Bojan
je
premišljal
,
kako
bi
se
najuspešneje
lotil
nevarnega
dela
.
Skrbno
so
se
posvetovali
drugega
dopoldne
Rmanova
,
stari
Močilar
,
Vid
in
Ožbolt
.
Pač
je
stari
,
izkušeni
Močilar
zmajeval
s
plešasto
glavo
,
a
pogumni
mladeniči
se
niso
dali
odvrniti
od
svojega
sklepa
.
»
Oče
,
ali
bi
ne
želeli
tudi
vi
prostosti
,
ko
bi
zdihovali
v
grajski
ječi
?
«
vpraša
Bojan
Močilarja
.
»
Ako
bi
imeli
svojo
hčer
v
gradu
,
izvestno
bi
ne
bili
zadovoljni
in
ne
bi
čakali
mirno
,
kdaj
pride
nazaj
,
ampak
hoteli
bi
jo
rešiti
«
,
opomni
Marko
.
»
Rešiti
ja
hočemo
«
,
pravi
Bojan
.
»
Moramo
!
«
pritrde
tovariši
.
»
Prosti
morajo
biti
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
«
»
Toda
pomislite
:
kaj
pa
,
če
se
tudi
vam
kaj
pripeti
?
Kaj
potem
?
«
odvrne
Močilar
.
»
Ne
bojte
se
.
Zato
bodemo
že
skrbeli
.
«
»
Veliko
si
upate
,
to
ni
mala
reč
,
ampak
jako
nevarna
.
Ako
vam
izpodleti
,
potem
gorje
vam
«
,
svari
jih
Močilar
.
»
Vid
,
oče
se
boje
zate
«
,
pravi
Bojan
.
»
Pusti
nas
,
da
ne
bodo
oče
na
me
zvrnili
vse
krivde
,
ako
se
ti
kaj
hudega
zgodi
.
Očeta
in
sestro
bodem
rešil
s
pomočjo
drugih
brez
tebe
.
«
Ta
pa
zardi
do
ušes
in
ustavi
Bojana
:
»
Kaj
govoriš
?
Jaz
se
ne
umaknem
sedaj
,
ampak
grem
s
teboj
,
kamor
hočeš
.
Alenčica
je
moja
nevesta
,
in
dolžan
sem
skrbeti
za
njeno
prostost
.
«
»
Ker
ste
tako
silni
,
pa
delajte
,
kar
hočete
«
,
reče
Močilar
.
»
Ker
me
ne
slušate
,
da
bi
odnehali
,
pa
bodite
vsaj
previdni
!
«
»
Oče
,
kaj
ne
,
da
ne
bodete
nikomur
ugovarjali
,
ako
bi
nam
bil
voljan
pomagati
!
«
»
Nikomur
,
pa
tudi
nikogar
ne
silil
;
a
če
ne
bode
drugače
,
šel
bodem
tudi
jaz
z
vami
.
«
In
še
mnogo
je
svetoval
stari
Močilar
.
Mladeniči
so
bili
potrebni
dobrih
svetov
,
saj
so
bili
še
neizkušeni
in
marsikaj
bi
bili
storili
v
razburjenosti
in
naglici
napačno
,
kar
bi
se
potem
ne
bilo
dalo
popraviti
.
Bojanu
je
posebno
koristilo
,
da
se
jim
je
pridružil
Ožbolt
.
Ta
je
dobro
poznal
ves
grad
in
je
lahko
marsikaj
svetoval
.
Bojan
je
bil
lep
mladenič
,
ki
je
znal
z
vnetim
govorjenjem
takoj
pridobiti
človeka
za-se
.
To
mu
je
sedaj
mnogo
koristilo
.
Ljudje
so
že
itak
Rmanove
ljudi
cenili
,
ker
je
imela
rajna
Rmanka
brata
meniha
in
je
sin
bil
v
samostanu
.
Stari
Rman
pa
je
bil
mož
,
ki
je
znal
s
sosedi
in
znanci
živeti
v
miru
in
prijaznosti
.
Drugi
večer
se
je
zbralo
veliko
ljudij
pred
Rmanovo
hišo
.
Bojan
je
pa
prosil
,
naj
gredo
vsi
domov
razven
mož
,
ki
so
za
orožje
,
in
onih
,
ki
imajo
pogum
iti
tudi
v
nevarnost
,
ko
bi
bilo
treba
.
Nekoliko
jih
je
res
šlo
strani
,
večina
je
pa
ostala
.
Tudi
ta
večer
jih
je
opominjal
krivic
,
katere
jim
dela
grajščak
,
in
jih
naposled
vprašal
,
ali
morejo
in
hočejo
to
trpeti
še
dalje
?
Prosil
jih
je
tudi
pomoči
,
da
bi
rešil
očeta
in
sestro
,
in
sicer
nujno
.
Mnogo
se
jih
ponudi
,
da
gredo
ž
njim
v
grad
in
s
silo
otmo
jetnika
.
Bilo
jim
je
v
mislih
le
to
,
da
bi
na
kak
način
prišli
v
grad
in
potem
naglo
oprostili
in
odvedli
oba
.
Popolnoma
določnega
načrta
pa
tudi
nocoj
niso
naredili
,
ker
se
je
zdelo
Bojanu
nevarno
,
razpravljati
to
vpričo
vseh
.
Ko
se
je
ta
večer
prepričal
,
da
se
sme
zanesti
na
pomoč
,
začel
je
delati
naravnost
in
nabirati
mož
za
svojo
četo
.
Marko
je
ostal
doma
,
Bojan
je
pa
hodil
urno
od
vasi
do
vasi
,
od
kmeta
do
kmeta
in
jih
nagovarjal
k
uporu
.
Skrival
se
je
pred
grajskimi
biriči
in
hlapci
,
ki
so
hodili
po
vaseh
,
pobirajoč
desetino
,
katere
ni
bilo
nikdar
zadosti
.
Gostoljubno
so
ga
sprejemali
kmetje
in
radi
poslušali
.
Kadar
je
videl
,
da
so
kmetje
najbolj
razburjeni
,
vprašal
jih
je
:
»
Ali
hočete
biti
prosti
in
sami
svoji
gospodarji
?
«
Kmetje
so
so
spogledovali
,
a
na
to
odgovarjali
:
»
Hočemo
,
hočemo
biti
sami
svoji
!
«
»
Hočete
še
tako
tlačaniti
?
«
»
Nočemo
!
Nečemo
več
!
«
»
Torej
,
udarite
v
grad
in
prisilite
grajščaka
,
da
bode
pravičen
.
«
»
Prenevarno
je
.
«
»
Imate
očeta
?
Imate
sestre
,
hčere
,
neveste
?
«
»
Imamo
!
Imamo
!
Da
!
«
»
Grajščak
pride
,
ugrabi
jih
in
zapre
!
«
»
Res
je
!
Istina
je
!
Tako
je
!
—
Ne
sme
!
«
»
Ugrabil
je
mojega
očeta
,
mojo
sestro
,
ubil
mojo
mater
!
«
»
Pa
ju
bode
izpustil
!
«
»
Ne
,
neče
ju
.
Tudi
mene
bi
rad
zaprl
.
«
»
Ni
mogoče
!
«
Bojanove
besede
so
bile
le
preresnične
,
tako
,
da
niso
mogli
nič
dvomiti
in
se
obotavljati
.
»
Ali
hočete
biti
vedno
sužnji
?
Živeti
vedno
v
nevarnosti
,
da
vas
ubije
grajščak
,
ali
vaše
žene
,
sestre
,
hčere
?
Hočete
mirno
čakati
,
da
vas
zapre
v
temno
ječo
in
vas
pusti
notri
do
smrti
?
«
Tiho
;
nihče
se
ne
gane
.
Toda
nekdo
se
oglasi
:
»
Jaz
hočem
biti
prost
,
ne
suženj
!
«
»
Prosti
!
Prosti
hočemo
biti
!
«
pritrjevali
so
vsi
.
»
Smrt
grajščaku
!
Razrušimo
grad
!
«
»
Imate
li
orožje
?
«
»
Nimamo
!
«
»
Imate
sekire
?
«
»
Imamo
!
«
»
Nabrusite
jih
!
Z
njimi
se
bodete
branili
in
si
pomagali
.
Imate
li
kose
?
«
»
Imamo
!
«
»
Nabrusite
jih
,
s
koso
lahko
odrežete
glavo
!
Imate
čepe
,
bate
,
kole
?
«
»
Vse
imamo
!
«
»
Pripravite
,
kar
ima
kdo
;
vse
bodemo
rabili
.
Sredo
zvečer
pridite
v
podgoriško
dobje
.
Molčite
pa
,
kakor
kamen
,
da
ne
sliši
kak
birič
in
ne
zve
grajščak
.
Tudi
ženam
in
otrokom
tega
ne
povejte
,
ker
ne
znajo
molčati
!
«
Tako
je
pridobival
Bojan
moža
za
možem
.
Ko
je
obhodil
to
vas
,
šel
je
v
sosedno
.
Kmetje
so
se
potem
skupaj
razgovarjali
o
Bojanu
,
Rmanu
,
grajščaku
.
Različni
možje
so
imeli
različne
nade
,
a
nikogar
ni
bilo
,
ki
bi
ne
bil
zrl
v
boljšo
bodočnost
.
Res
jih
je
strah
nekoliko
navdajal
,
toda
ljudje
so
bili
v
onih
časih
hudega
navajeni
,
in
smrt
jim
ni
bila
tako
grozna
,
kakor
je
srečnim
ljudem
.
Zato
tudi
niso
nič
dolgo
premišljevali
,
ali
se
jim
posreči
,
ali
ne
.
Zdelo
se
jim
je
vendar
verjetno
,
da
jih
grajščak
ne
bode
premagal
,
ako
bodo
vsi
jedini
in
ravnali
umno
.
Da
bi
se
jim
posrečilo
le
v
grad
priti
!
Brusili
so
sekire
in
jih
nasajali
,
pripravljali
bate
in
kole
.
Tudi
Marko
,
Vid
in
Ožbolt
niso
držali
križem
rok
,
zlasti
Vid
je
brez
strahu
vnemal
svoje
vrstnike
in
prijatelje
za
boj
.
Kmetje
so
težko
pričakovali
srede
.
Ko
se
je
pa
stemnilo
in
so
zamigljale
nebrojne
zvezdice
na
nebu
,
hiteli
so
po
samotnih
stezah
krepki
možje
in
čili
mladeniči
v
košato
podgoriško
dobje
.
Vsi
niso
prišli
,
saj
se
niso
drznili
vsi
zapustiti
doma
,
a
prišlo
jih
je
vendar
mnogo
,
in
ti
so
bili
veljavnejši
kmetje
,
katerih
beseda
je
nekaj
veljala
v
zboru
mož
.
Bili
so
Videmci
,
Zelenci
,
Zagoričani
,
Podgoričani
,
Podpečani
,
Podgorci
in
še
iz
drugih
vasij
,
sami
pogumni
možje
,
katerim
je
presedal
trdi
jarem
,
ki
so
hoteli
grajščaku
pokazati
,
kaj
morejo
s
svojo
močjo
.
Malo
besedij
je
bilo
treba
,
in
zapaljen
je
bil
ogenj
ustaje
po
okolici
,
po
vseh
vaseh
,
ki
so
pripadale
čušperški
gosposki
.
In
ko
jih
je
nagovoril
Rmanov
Bojan
,
ni
govoril
gluhim
ušesom
,
ni
ogreval
hladnih
src
,
ampak
vsaka
beseda
je
padla
na
pripravna
tla
.
Bojan
je
bil
v
zadregi
,
kdaj
bi
se
bilo
najbolje
zbrati
in
zgrabiti
grad
.
Načrt
njegov
je
bil
:
polastiti
se
gradu
z
zvijačo
ali
s
pomočjo
Ferdinandovo
,
jetnika
rešiti
,
grajščaka
pa
ujeti
,
zvezati
in
ga
potem
prisiliti
,
da
pusti
grad
in
gre
kam
drugam
delat
pokoro
za
svoje
hudobije
.
Vedel
je
dobro
,
da
se
jim
od
Turjačana
ni
mnogo
bati
;
morebiti
bi
