Glumaškanačelnica
se
prikaže
na
stopnjicah
,
ki
so
ob
vrata
naslonjene
.
Zagledavši
pa
medveda
,
ki
se
jej
bliža
,
hitro
skoči
v
voz
in
za
seboj
vratica
siloma
zaloputne
,
kakor
da
bi
se
bila
zbala
zveri
.
Ta
pa
nekolikokrat
na
zadnjih
nogah
okoli
voza
pleše
ter
se
pri
tem
tako
smešno
vede
,
da
se
vsi
gledalci
začno
na
vse
grlo
krohotati
.
Kmalu
pa
nastane
grobna
tišina
.
Kosmatinec
,
kateremu
menda
nič
kaj
glasen
smeh
ne
ugaja
,
obrne
se
sedaj
proti
kmetom
.
Grozno
pri
tem
godrnja
.
„
Bežite
,
medved
pride
—
medved
pride
!
“
zakliče
strašno
preplašeni
vaščani
.
Vaška
dekleta
,
ki
so
se
poprej
vedno
v
prvo
vrste
drenjala
,
kriče
sedaj
na
vse
grlo
in
cvilijo
,
kakor
bi
jih
kdo
na
meh
drl
.
„
Medved
!
—
medved
!
“
Ljudje
se
razprše
na
vse
strani
.
Nekaj
minut
je
grozna
zmešnjava
.
Dekleta
hite
proti
vasi
,
kakor
bi
jih
veter
nesel
,
možakarji
pa
se
umikajo
za
njimi
in
neka
debela
kmetica
spleza
celo
na
prvo
vejo
košate
lipe
.
Kar
bi
na
bila
svoje
žive
dni
mogla
izvršiti
,
to
stori
sedaj
v
smrtnem
strahu
.
„
Bežite
raje
!
“
kliče
sosedov
Jaka
,
„
ali
ne
veste
,
da
zna
medved
plezati
?
“
Kmetica
se
z
nova
tako
prestraši
,
da
izpusti
vejo
in
telebne
ravno
Jakotu
na
glavo
.
Toda
kmetska
glava
je
od
nekdaj
trda
.
Brez
posebne
škode
se
oba
pobereta
s
tal
ter
bežita
za
ostalimi
.
Vrišč
in
kričanje
je
vedno
silovitejše
.
Zastonj
se
starosta
trudi
,
da
bi
vsaj
nekoliko
pomiril
preplašene
ljudi
.
To
se
mu
še
le
posreči
,
ko
konečno
vendar
vodnik
vjame
kosmatinca
,
ki
se
potem
da
dobrovoljno
odpeljati
.
Sedaj
postane
starosta
srdit
.
Odurnim
glasom
zapove
glumačem
,
naj
se
takoj
pripravijo
za
odhod
.
To
se
brez
oporekanja
zgodi
.
Malo
trenotkov
pozneje
se
premikajo
veliki
vozovi
proti
skednju
,
za
njimi
pa
stopata
veijbloda
in
še
vedno
godrnjajoči
kosmatinec
.
Kmalu
pridejo
tja
,
velika
vrata
se
odpro
,
skozi
katera
potegnejo
konji
vozove
,
kajti
v
skednju
je
prostora
za
cel
polk
vojakov
.
Vaški
starosta
si
briše
znoj
s
čela
.
„
Hvala
Bogu
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
zadovoljen
sem
le
,
da
imam
sodrgo
tu
notri
.
Bal
sem
se
že
,
da
mi
bodo
v
temi
in
zmešnjavi
ti
vragi
pete
odnesli
.
“
Zadnje
besede
sliši
njegova
bližnja
okolica
.
„
Kaj
še
,
“
pripomni
kmetič
,
„
vzlic
zlodjevemu
medvedu
smo
presneto
stražili
.
Ne
jeden
bi
jo
nam
ne
bil
mogel
upihati
.
Plesalka
in
ženska
,
ki
vsem
zapoveduje
,
sta
v
temle
zelenem
vozu
.
“
„
Toliko
bolje
,
“
mrmra
starosta
,
„
no
,
dajte
jim
jesti
in
piti
,
vsega
obilo
.
Potem
bomo
straže
razpostavili
.
“
Z
velikim
ropotom
se
zapro
vrata
,
veliki
ključ
se
zasuče
,
in
glumači
so
v
trdno
zidanem
skednju
tako
varno
spravljeni
,
da
jim
je
ubežati
popolnoma
nemogoče
.
Sedaj
naj
le
knez
pride
jutri
zvečer
—
pohvalil
bo
pokorne
svoje
kmete
ter
plesalko
na
vrvi
,
skrivnostno
lepotico
odpeljal
na
Samoto
k
učenemu
opatu
Benediktu
.
Kakršen
gospod
,
tak
hlapec
.
—
Napovedani
obisk
.
—
Zviti
sluga
.
—
V
strahu
in
trepetu
.
Pri
velikih
vratih
lovskega
gradu
Podsmreko
stojita
dva
služabnika
v
živahnem
razgovoru
.
Jeden
jo
še
mlad
,
toda
vidi
se
mu
,
da
je
navihan
,
obrazu
druzega
,
mnogo
starejšega
pa
se
zrcali
vsa
hudobija
zavrženega
značaja
.
„
Kdaj
bo
naš
gospod
prišel
?
“
praša
mlajši
.
„
Tega
ne
vem
natanko
,
“
odgovarja
starejši
ter
se
jako
važnega
dela
,
„
če
se
s
svojim
bratrancem
,
knezom
Podstrmskim
,
na
lovu
zabava
,
mora
že
iz
dostojnosti
nekaj
dnij
tam
ostati
.
Seveda
,
želi
si
hitro
semkaj
priti
.
“
Tovariš
se
glasno
zasmeja
.
„
Hahaha
—
lov
je
lepa
zabava
,
toda
kaj
je
najkrasnejši
jelen
zoper
tako
tičico
,
kakršno
je
naš
gospod
vjel
!
Tu
gori
v
stolpu
čaka
krasotica
na
uro
,
ko
jo
bo
baron
s
svojima
rokama
pritisnil
na
vroče
srce
.
“
Starejši
sluga
se
skrivnostno
nasmehlja
ter
z
ramama
zmaje
.
„
Da
,
da
,
ura
bo
že
bila
,
toda
hrepenenje
po
njej
tu
gori
ni
posebno
veliko
.
Stavim
,
da
bo
milostivi
baron
moral
marsikatere
zapreke
odstraniti
.
Deklina
je
cela
divja
mačka
.
Danes
zjutraj
mi
je
nokaj
na
glavo
hotela
vreči
,
in
da
se
nisem
tako
urno
skozi
vrata
umaknil
,
imel
bi
sedaj
najlepšo
luknjo
v
glavi
.
“
„
No
,
bo
že
krotka
postala
.
“
„
Seveda
,
milostivi
gospod
pri
tem
ne
razume
nobene
šale
.
In
če
prostovoljno
ne
odpre
svojih
lepih
rok
,
objela
ga
bo
tem
gotoveje
prisiljena
.
Tudi
res
,
kdo
bi
tako
lepo
stvarco
dolgo
časa
moledoval
!
“
„
Kdo
neki
je
?
“
„
Da
,
kdo
?
—
sama
ne
izpregovori
niti
besedice
—
marveč
vedno
pred
se
zre
.
Tudi
se
nikdar
ne
sleče
,
vedno
spi
na
divanu
,
vsak
trenotek
pripravljena
,
da
plane
kvišku
.
Pri
najmanjšem
nemiru
je
zbujena
.
“
„
Od
kod
pa
to
veste
,
Martin
?
“
Služabnik
se
reži
.
„
Hahaha
,
čemu
sem
pa
luknjico
napravil
v
steni
?
Sicer
mi
je
milostivi
gospod
strogo
prepovedal
,
da
se
dekliča
ne
smem
takniti
,
saj
pa
tega
tudi
ne
storim
,
marveč
le
gledam
v
skrivnostno
sobo
,
v
kateri
je
že
marsikatera
lepotica
sedela
.
“
„
In
ali
ste
kaj
videli
?
“
praša
mladi
služabnik
,
kateremu
se
začno
oči
kakor
risu
svetiti
.
Norec
,
čemu
imaš
pa
ušesa
,
če
ne
slišiš
,
kar
sem
Ti
ravnokar
na
dolgo
in
široko
razkladal
?
Saj
sem
se
že
sam
veelil
,
da
bom
mogel
lepega
ptička
opazovati
,
kajti
svetilnice
na
stropu
so
tako
napravljene
,
da
ne
morejo
ugasniti
ali
da
bi
jih
jetnica
sama
zagrnila
.
Hm
,
moje
stališče
pri
luknjici
je
tudi
tako
ugodno
,
da
obe
sobi
lahko
progledam
.
“
„
Aj
—
aj
!
“
„
No
,
in
ko
bi
so
bila
slačila
—
krasna
je
kakor
boginja
ljubezni
—
kolika
slast
za
moje
oči
!
Niti
zmisliti
se
tega
ne
smem
!
“
„
In
iz
te
moke
,
ni
bilo
kruha
?
“
„
Ne
,
ne
vleže
se
v
posteljo
.
Menda
pač
sluti
,
kaj
jo
tam
čaka
.
“
Mladi
služabnik
se
kislo
zakremži
.
„
To
je
res
škoda
,
Martin
,
kajti
poprosil
bi
Vas
bil
,
da
bi
tudi
jaz
smel
malo
pogledati
v
zlato
kletko
.
Škoda
—
res
škoda
,
človek
ne
sme
nobenega
veselja
imeti
na
tem
svetu
.
“
„
Res
je
,
res
,
človeku
se
vsaka
zabava
razdere
.
“
Poštenjaka
hočeta
svoj
plemeniti
razgovor
še
nadaljevati
,
kar
naenkrat
zaslišita
klopotanje
konjskih
kopit
.
„
Milostivi
gospod
!
“
kriči
Martin
,
„
hitro
odprite
vrata
!
“
Dva
jezdeca
dirjata
po
cesti
grajskega
vrta
.
To
je
baron
Frankovski
in
njegov
osobni
lovec
.
Hitro
skoči
razuzdani
plemič
raz
konja
ter
vrže
uzdo
svojemu
spremljevalcu
.
„
Temu
se
pa
mudi
,
“
mrmra
Martin
,
„
stavim
,
da
se
hoče
že
danes
po
noči
polastiti
svojega
lepega
plena
.
Oj
,
kako
ga
zavidam
!
Ko
bi
človek
mogel
tudi
tak
mogočen
gospod
biti
—
ta
ima
nebesa
že
na
zemlji
.
“
Baron
prestopi
prag
,
tu
pa
se
ozre
ter
veleva
slugi
Martinu
:
„
Jutri
zjutraj
pride
obisk
,
dva
hrvatska
plemiča
,
imenitna
in
bogata
.
“
„
Ali
bodete
,
gospod
baron
,
zopet
odjahali
?
“
„
No
,
nekaj
ur
se
lahko
pomudim
,
“
pravi
baron
s
pomenljivim
nasmehom
;
„
jutri
zjutraj
moram
pač
zopet
k
svojemu
knežjemu
bratrancu
.
“
Martin
prekanjeno
namigne
.
„
Milostivi
gospod
bodete
tedaj
nekoliko
noči
tukaj
doma
ostali
.
“
„
Da
!
“
Martin
pogleda
na
baronov
klobuk
.
„
Vaša
milost
—
kje
je
zlata
zapona
?
“
„
Zgubil
sem
jo
,
“
zarentači
razuzdanec
,
„
pridi
v
sobo
,
da
Ti
povem
,
kako
se
je
to
zgodilo
.
“
Brez
daljših
ovinkov
zgrabi
služabnika
za
roko
ter
ga
odurno
vleče
za
sabo
v
drugo
sobo
.
Martin
se
začne
kremžiti
,
toda
navajen
je
že
takega
postopanja
,
da
mu
to
ni
nič
več
kaj
novega
.
Baron
se
tudi
za
služabnikove
obraze
ne
zmeni
.
Hitro
poroči
,
kaj
se
je
na
lovu
pripetilo
.
„
Tujca
morata
dobro
sprejeta
biti
,
“
končuje
svojo
povest
,
„
veliko
denarja
imata
sabo
,
in
—
hm
—
saj
veš
!
“
„
Da
,
razumem
,
Vaša
milost
,
vse
bo
pripravljeno
za
igro
.
“
„
Dobro
tedaj
—
sedaj
poslušaj
še
nekaj
druzega
.
“
Baron
poroča
o
glumačih
,
o
lepi
Cenobiji
,
indijski
plesalki
na
vrvi
.
Martin
se
zopet
muza
.
„
Ah
—
razumem
,
milosti
vi
gospod
baron
bi
radi
imeli
lepo
Cenobijo
.
“
„
Da
,
hlapčevski
butec
!
“
„
Toda
—
“
„
Kaj
,
Ti
meniš
,
to
zadostuje
,
da
že
ena
lepa
copernica
v
skrivnostni
sobi
čaka
?
Tepec
,
kolikokrat
sem
Ti
že
povedal
,
da
le
prememba
sladi
življenje
!
Ko
se
naveličam
povodne
vile
,
prišla
bo
ona
druga
na
vrsto
.
“
„
Toda
—
“
„
Prokleti
hlapčon
,
ali
ne
moreš
svojih
večnih
ugovorov
opustiti
?
Tega
enkrat
za
vselej
ne
trpim
!
Če
mi
še
enkrat
s
svojim
„
toda
“
v
besedo
posežeš
,
dobiš
jedno
po
čeljustih
,
da
jo
boš
teden
dnij
požiral
!
“
Martin
se
pri
teh
besedah
veselo
zareži
.
Surovostij
baronovih
je
že
navajen
,
da
se
niti
zanje
več
ne
zmeni
.
Če
tudi
je
plemeniti
razuzdanec
surov
s
svojimi
služabniki
,
plačuje
jih
vendar
dobro
za
nesramne
usluge
,
katere
zahteva
od
njih
.
„
Čuj
,
Martin
,
“
pravi
baron
,
„
jaz
moram
Cenobijo
imeti
.
“
Martin
hoče
že
zopet
„
toda
“
izgovoriti
,
toda
v
pravem
času
se
še
spomni
ter
molči
.
„
Govori
vendar
!
“
„
Da
,
da
—
toda
—
“
Baron
ga
zgrabi
za
vrat
.
„
Takoj
,
“
stoka
Martin
na
pol
zadušen
,
„
takoj
se
premislim
,
kaj
mi
je
storiti
.
“
„
Oj
,
vidiš
,
slepar
,
hitro
znaš
govoriti
,
če
pravilno
s
teboj
postopam
!
Preudarjaj
,
in
ko
se
pravega
domisliš
,
pridi
k
meni
—
v
tej
zadevi
sem
vsako
uro
na
razpolago
.
“
„
In
kje
dobim
Vašo
milost
?
“
Baron
se
pomenljivo
smeji
.
„
Saj
si
to
vendar
lahko
misliš
!
“
„
Dobro
,
dobro
!
“
reži
se
Martin
,
„
Vaša
milost
ima
tako
dosti
časa
ter
jej
želim
prav
ljubeznjiv
sprejem
.
“
„
Napni
tedaj
svojo
možgane
,
prokleti
lisjak
.
“
„
Takoj
,
Vaša
milost
!
“
Martin
se
globoko
prikloni
ter
odide
v
svojo
sobo
,
baron
pa
širokimi
koraki
preko
prehoda
in
po
stopnjicah
navzgor
—
proti
skrivnostni
zlati
kletki
.
Amalija
ni
izmed
onih
žensk
,
ki
v
nevarnosti
stokajo
in
plačejo
,
o
ne
,
ravno
v
svojem
najobupnejšem
položaji
obdrži
hladno
kri
.
Prišla
je
v
svojo
nenavadno
ječo
brez
orožja
;
vedela
je
dobro
,
kaj
jo
čaka
.
To
jo
je
gnalo
z
neko
notranjo
silo
,
da
je
vse
kote
in
vsak
košček
pohištva
natanko
preiskala
—
časa
za
to
jej
ni
manjkalo
.
In
glej
naključje
ali
čudež
:
Pod
divanom
najde
malo
bodalce
!
Gotovo
je
to
orožje
kaka
prejšnja
žrtva
živinskega
barona
skrila
,
potem
pa
je
pozabila
ali
pustiti
morala
.
Baron
stoji
pri
vratih
ter
posluša
.
„
Ne
spi
,
“
mrmra
razuzdanec
,
„
škoda
—
to
bi
bilo
nekaj
za
živce
—
ko
bi
bil
dekleta
sredi
noči
lahko
opravljenega
v
postelji
dobil
!
No
,
tudi
prav
,
ptiček
mi
tako
ne
odide
.
“
Izgovorivši
vstopi
.
Amalija
niti
ne
čaka
,
da
bi
jo
baron
ogovoril
.
Od
mladih
nog
v
gozdu
,
deloma
med
tolovaji
,
je
srce
njeno
nenavadno
pogumno
.
Ko
deklica
stoji
pred
zapeljivcem
—
enaka
je
Amaconki
,
ženskemu
hrabremu
vojaku
.
„
Ali
je
to
morda
ječa
?
“
zakliče
plamtečim
pogledom
.
Baron
se
smeji
.
„
Imenuj
te
prostore
,
kakor
Ti
je
drago
,
lepa
deklica
,
“
pravi
razuzdanec
in
njegove
zvite
oči
poželjivo
zro
v
mladostno
,
razkošno
postavo
,
„
to
stanovanje
je
Tvoj
zapor
,
iz
katerega
mi
ne
uideš
.
“
Amalija
same
svete
jeze
zarudi
.
„
In
kje
so
sodniki
?
“
glasi
se
rezko
njeno
vprašanje
.
„
Kaj
sem
storila
?
Česa
me
obdolžujete
?
Zahtevam
,
da
me
takoj
izpustite
!
“
Zopet
se
baron
zasmeji
.
„
Prekrasni
moj
otrok
,
“
hlini
se
hudobnež
,
„
ne
pozabi
,
da
sem
tukaj
jaz
najvišji
sodnik
!
Toda
milostiv
bom
s
Tabo
,
ker
si
tako
divno-lepa
jetnica
.
“
Amalija
stisne
pesti
.
„
To
ni
nikakšen
zapor
,
“
zakliče
togotno
,
„
o
ne
,
Vi
vse
kaj
hujšega
z
menoj
nameravate
!
Zastonj
me
niste
zaprli
v
to
zlato
kletko
.
“
Mladi
plemič
se
peklensko
zareži
.
„
Jaz
vendar
nisem
trdosrčen
trinog
,
da
bi
tako
ljubko
golobičico
zapiral
v
temno
podzemeljsko
ječo
.
“
Amalija
mu
razljutena
poseže
v
besedo
:
„
Temna
ječa
mi
je
ljubša
,
kakor
taki
prostori
.
Če
sem
kaj
zakrivila
,
peljite
me
pred
sodnika
in
sodite
me
po
postavah
te
dežele
.
Slišati
hočem
obtožbo
,
zagovarjala
se
bom
pa
že
sama
.
“
Junaška
deklica
je
v
svoji
umevni
razburjenosti
nenavadno
krasna
;
mladi
hudobnež
niti
očesa
ne
odvrne
od
nje
.
„
Tvoja
kazen
je
že
določena
,
“
sika
surovež
.
„
Jaz
,
Tvoj
sodnik
,
sem
sodbo
izrekel
.
“
Deklica
ga
neznansko
zaničljivo
meri
od
nog
do
glave
.
„
Sodbo
?
“
praša
navidezno
mirno
,
toda
glas
se
jej
trese
,
„
sodbo
brez
obtožbe
in
sodnika
?
“
„
Tako
je
,
ljubi
moj
srček
,
kajti
tožnik
in
sodnik
sem
jaz
v
jedni
osebi
!
“
„
Tako
?
No
,
zdaj
bi
bila
pa
vendar
radovedna
,
kako
se
glasi
ta
čudna
obsodba
?
“
praša
porogljivo
.
„
Takoj
jo
boš
čula
,
“
pravi
baron
.
„
Obsojena
si
,
da
moraš
na
tem
gradu
nekaj
časa
ostati
in
—
kadar
mi
je
dolgčas
ter
Te
obiščem
,
da
se
z
menoj
prijazno
zabavaš
.
“
Lepi
njeni
obraz
kar
odreveni
in
mej
polodprtimi
njenimi
ustnicami
se
pokažejo
beli
,
drobni
zobčki
.
„
To
se
pravi
—
z
drugimi
besedami
—
jaz
naj
postanem
Vaša
začasna
ničvrednica
,
“
sika
razdražena
Amalija
;
„
Vi
ste
razuzdanec
,
da
večjega
ni
pod
milim
nebom
!
“
„
Oj
,
kdo
bi
takoj
rabil
take
besede
!
‚
Ničvrednica
‘
,
‚
razuzdanec
‘
,
fej
,
kako
grdo
se
to
glasi
!
Pomisli
,
dušica
moja
,
da
sem
jaz
imeniten
gospod
!
Moje
posestvo
je
malo
kraljestvo
,
jaz
pa
sem
skoro
neodvisen
vladar
.
Tudi
upam
,
da
bom
kmalu
postal
knez
.
Ali
bi
tedaj
ne
bila
velika
čast
za
te
,
če
smeš
takega
moža
imeti
za
svojega
ljubimca
!
“
„
Nesramnež
!
“
kriči
uboga
deklica
ter
zbeži
za
mizo
,
„
ne
upaj
se
me
dotakniti
,
še
me
Bog
ni
zapustil
in
branila
se
bom
z
njegovo
pomočjo
take
hudobe
.
“
V
svoji
razburjenosti
je
Amalija
še
veliko
lepša
.
Razuzdancu
se
dozdeva
,
da
stoji
pred
njim
poganska
boginja
.
„
Moja
si
,
predraga
ljubica
,
“
zasika
in
skoči
proti
njej
,
„
da
,
moja
si
in
teh
par
ur
,
kar
imam
časa
,
hočem
v
Tvoji
družbi
dobro
porabiti
!
“
„
Stoj
!
“
zapreti
mu
preganjana
deklica
,
„
stoj
,
niti
za
korak
bliže
mi
ne
smeš
priti
!
“
Baron
pa
je
goreče
strasti
ves
iz
sebe
,
z
jednim
skokom
je
preko
mize
,
česar
bi
človek
od
tega
lenuharja
nikdar
ne
pričakoval
.
Sedaj
hoče
Amalijo
objeti
.
„
Moja
si
,
“
škriplje
,
„
moja
,
krasna
ljubica
,
hahaha
,
in
močan
sem
dosti
,
da
ukrotim
tako
krasno
golobičico
!
“
„
Poskusi
,
nesramnež
!
“
grozi
deklica
.
Krohotaje
raztegne
svoji
roki
,
da
bi
jo
zgrabil
in
odnesel
v
spalnico
.
Zanaša
se
na
svoje
moči
,
toda
v
tem
trenotku
odskoči
.
Divja
kletvica
se
začuje
iz
njegovih
ust
,
ko
se
pred
njim
zablišči
malo
,
toda
ostro
bodalce
.
Amalija
zavihti
nad
njim
smrtno
orožje
in
le
z
urnim
skokom
na
stran
se
more
baron
rešiti
pogubonosnega
sunka
.
„
O
,
“
zaškriplje
,
„
zlodej
ima
orožje
—
to
Ti
je
prava
strapena
kača
,
ki
hoče
pikati
!
“
„
Jaz
branim
samo
svojo
čast
,
“
preti
Amalija
;
„
bodalo
Te
čaka
,
kakor
hitro
se
mi
še
enkrat
približaš
,
nesramni
lopov
!
“
Baron
togotno
preklinja
in
tolče
z
nogo
ob
tla
,
toda
ne
upa
se
svoji
žrtvi
orožje
iztrgati
.
Nevarnost
je
prevelika
in
razuzdanec
je
le
takrat
pogumen
,
kadar
se
ne
gre
za
njegovo
kožo
.
„
Vraga
,
“
huduje
se
plemič
,
„
da
deklina
ni
tako
bela
ko
sneg
,
mislil
bi
si
,
da
je
to
ciganka
.
In
bodalo
—
ost
se
mu
tako
čudno
sveti
—
mogoče
je
zastrupljeno
.
“
Zadnje
besede
so
tako
hitro
izgovorjene
,
da
jih
deklica
ne
more
slišati
.
„
Umakniti
se
moram
,
“
nadaljuje
svoj
samogovor
,
„
kajti
ne
mika
me
dobiti
mrzlo
železo
med
rebra
ali
celo
v
vrat
.
In
divja
lepotica
je
uma
kakor
gaščarica
—
tu
je
previdnost
boljša
kakor
pa
predrznost
.
“
Baron
se
s
hrbtom
proti
vratom
obrnen
tem
počasi
približuje
,
toda
tudi
Amalija
hoče
vse
poskusiti
,
da
si
pridobi
zlato
prostost
.
To
pa
prepreči
Martin
,
ki
je
pri
luknjici
prežal
ter
videl
,
kako
se
je
njegov
gospod
opekel
.
Ravno
,
ko
pride
baron
do
vrat
,
odpre
jih
prekanjeni
hlapec
hipoma
,
zgrabi
plemiča
ter
ga
potegne
venkaj
,
v
trenotku
pa
ko
Amalija
z
dvignenim
bodalom
skoči
k
izhodu
,
zaloputnejo
zopet
vrata
.
Jezen
krik
se
začuje
od
znotraj
.
„
Le
kriči
,
lepa
vragica
,
“
mrmra
baron
,
ves
izsopen
in
preplašen
.
„
Povej
mi
,
Martin
,
Ti
si
zopet
velikansko
bedarijo
napravil
!
“
Služabnik
se
reži
.
„
Kaj
veleva
Vaša
milost
?
“
„
Deklica
ima
bodalo
!
“
jezi
se
baron
;
„
ali
Ti
nisem
ukazal
,
da
posebno
pazi
na
orožje
,
ko
si
zlodjevega
dekleta
sem
pripeljal
?
“
—
Obraz
služabnikov
se
budalasto
skremži
,
njegove
zelenkaste
oči
pa
se
hudobno
zasvetijo
.
„
Milostivi
gospod
,
dekle
je
imelo
orožje
skrito
.
“
„
To
bi
bil
moral
videti
,
slepar
!
“
Služabnik
se
skoraj
sesede
.
„
Vaša
milost
bi
bila
svojemu
zvestemu
Martinu
gotovo
zelo
zamerila
,
ko
bi
si
bil
upal
,
deklico
na
živem
telesu
preiskovati
.
“
„
Prokleti
lisjak
,
tukaj
imaš
pa
že
zopet
prav
,
“
grozi
se
razuzdanec
;
„
sedaj
se
gre
pred
vsem
za
to
,
da
se
lepi
coprnici
vzame
bodalo
.
Toda
zgoditi
so
jej
pri
tem
ne
sme
nič
žalega
.
“
„
Kaj
bi
bilo
,
milostivi
gospod
,
če
jo
pustimo
nekoliko
stradati
?
“
predlaga
Martin
.
„
Lakota
in
žeja
celo
tigro
ukroti
.
“
„
Norec
,
“
rentači
baron
,
„
kakor
jo
sedaj
poznam
,
vstrnjala
bi
do
skrajnosti
.
In
kaj
naj
počnom
s
suho
južino
?
Hahaha
,
če
objamem
dekleta
,
mora
biti
to
razkošna
ljubica
,
ne
pa
strašilo
,
čegar
kosti
rožljajo
.
Tvoj
svet
ni
vreden
počenega
groša
.
“
„
Potem
je
pa
dober
svet
drag
.
“
Baron
zgrabi
služabnika
za
ramo
tor
ga
pretrese
,
da
se
mali
,
slabotni
Martinček
kakor
bičevje
v
viharji
sem
ter
tje
giblje
.
„
Prokleti
hlapčon
,
“
repenči
se
razjarjeni
graščak
,
„
ali
naj
Ti
res
pokažem
,
kaj
je
moja
jeza
?
Hej
,
Ti
grižasta
pokveka
—
ali
misliš
,
da
Te
zastonj
tako
dobro
plačujem
?
Ti
—
ti
—
“
„
Gospod
—
milostivi
gospod
—
ne
—
ne
—
stoka
služabnik
,
„
če
me
Vaša
milost
usmrti
,
izgubi
najzvestejšega
slugo
.
“
„
Svetuj
,
kaj
je
storiti
,
Ti
zlodjevi
hinavec
,
ali
pa
te
pošljem
tja
,
kjer
muh
ni
.
Misliš
,
da
se
bom
zaradi
Tebe
odpovedal
čarobnolepi
deklici
?
Svetuj
,
Ti
pravim
,
ali
pa
bo
moj
pasji
bič
po
tvojem
hrbtu
plesal
,
kakor
satan
na
dan
svoje
poroke
!
“
Martin
se
vije
,
kakor
kača
pod
grmom
.
„
Vse
bom
storil
,
milostivi
gospod
,
samo
pustite
,
da
se
malo
oddahnem
.
Hitrica
ni
dobra
in
tako
stvar
je
treba
dobro
premisliti
.
“
„
Ali
si
se
že
poboljšal
?
“
norčuje
se
baron
ter
ga
izpusti
.
„
Bil
je
pa
tudi
že
skrajni
čas
,
drugače
bi
Ti
bil
vse
kosti
polomil
!
Mevža
—
napni
svoje
možgane
ali
pa
boš
še
danes
s
hudičevo
staro
materjo
skupaj
zajutrkoval
!
“
Martinove
zelenkaste
oči
se
čudno
svetijo
,
ko
gleda
na
svojega
surovega
gospodarja
.
Toda
baron
dobro
plačuje
posebno
takrat
,
kadar
se
gre
za
lepa
dekleta
.
To
je
Martinu
zadosti
,
in
zaradi
tega
se
priduša
,
da
bo
vse
storil
,
kar
je
mogoče
,
ter
da
bo
kmalu
lepa
ptičica
izgubila
ostre
kremplje
.
„
Dobro
,
dobro
,
prišel
bo
že
pravi
čas
,
“
mrmra
baron
,
ko
zopet
stopa
na
dvorišče
.
„
Za
to
noč
moram
že
še
potrpeti
.
Toda
,
svojega
Martina
poznam
.
Zvit
je
kakor
kozji
rog
.
In
če
lepa
copernica
nima
več
orožja
,
prašam
malo
,
ali
hoče
ali
noče
.
—
Vragica
je
pa
tudi
res
tako
krasna
,
da
bi
človek
kmalu
znorel
!
“
„
Če
mi
svojih
snežnobelih
,
polnih
rok
prostovoljno
ne
—
objel
jo
bom
siloma
—
hahaha
—
to
bi
bilo
prvikrat
,
bi
ne
premagal
takega
dekliča
!
In
če
jo
moram
povezati
,
kakor
pšeničen
snop
!
Sedaj
pa
k
svojemu
bratrancu
!
Radoven
sem
,
kaj
bo
počel
z
lepo
plesalko
iz
Indije
?
To
je
tudi
golobičica
,
ki
mi
ne
sme
uiti
!
Martin
,
Ti
sprejmeš
moja
gosta
,
pl.
Oroslaviča
in
L.
pl.
Ljubobratoviča
!
Postrezi
jima
dobro
,
računal
bom
pa
že
jaz
potem
svojima
gostoma
.
In
pa
,
da
mi
vse
pripraviš
,
kar
je
treba
za
igro
—
ali
si
me
slišal
?
“
Knez
pride
v
vas
.
—
Posledica
vaškega
plesa
.
—
Zaprti
glumači
.
—
Kje
je
Milica
?
—
Zasledovanje
ubežnic
.
—
Igra
.
—
Kdor
drugemu
jamo
koplje
,
sam
vanjo
pade
.
Zjutraj
zgodaj
je
še
,
ko
knezovo
lovsko
spremstvo
odjaha
proti
veliki
vasi
.
Hrvatska
plemiča
Oroslavič
in
Ljubobratovič
sta
se
odločila
,
kneza
tukaj-sem
spremiti
,
kajti
še-le
popoldan
hočeta
Frankovskega
na
lovskem
gradu
Podsmreko
obiskati
.
Razuzdanec
je
zopet
pri
svojem
visokem
bratrancu
.
Po
krepkem
zajutreku
in
požirku
rujnega
vinca
zasedejo
konje
—
lov
je
za
sedaj
končan
.
Knez
jaha
prvi
.
Kmalu
so
na
koncu
gozda
ter
zagledajo
vas
.
„
No
,
tukaj
so
pa
danes
po
noči
imeli
lep
direndaj
!
Le
poglejte
,
gospod
Oroslavič
,
—
tamkajle
pri
krčmi
—
vsa
okna
so
razbita
!
To
je
bil
zopet
tepež
,
da
se
je
vse
kadilo
!
“
Frankovski
se
približa
.
„
Dragi
bratranec
,
jaz
ne
opazim
več
glumačev
.
Občinski
pašnik
je
popolnoma
prazen
.
“
Knezu
se
čelo
zgubanči
.
„
To
je
pa
že
preveč
,
“
pravi
,
„
ali
so
res
kmetje
zaradi
plesne
veselice
moje
povelje
popolnoma
pozabili
?
“
„
Menda
že
,
“
pripomni
Frankovski
porogljivo
.
„
Pri
moji
nemilosti
,
“
zakliče
knez
skoro
jezen
,
„
to
bo
vaščane
drago
stalo
!
Tega
pa
vendar
nisem
navajen
,
da
bi
se
moji
ukazi
tako
prezirali
!
“
Ko
se
knez
tako
huduje
,
prikaže
se
koncem
vasi
možka
postava
.
„
Ali
ni
to
vaški
starosta
?
“
praša
knez
starega
logarja
.
„
Da
,
starosta
je
,
milostni
gospod
.
“
„
Hej
!
“
kliče
knez
starega
moža
,
ki
se
odkrit
ponižno
bliža
,
„
pojdite
sem
!
“
Sedaj
stoji
starosta
pred
svojim
gospodom
.
Knez
si
gladi
svojo
krasno
brado
,
orlovo
njegovo
oko
pa
nejevoljno
meri
ponižno
stoječega
občinskega
predstojnika
.
„
Danes
po
noči
je
bil
zopet
pretep
,
“
pravi
knez
.
„
Moj
ljubi
Bog
,
svetlost
,
to
je
že
stara
navada
pri
nas
ob
takih
prilikah
.
V
krčmi
so
se
spoprijeli
in
ranocelnik
niti
toliko
obliža
ni
imel
,
da
bi
bil
mogel
vse
razbite
glave
zopet
skrpati
.
“
„
In
kje
so
glumači
?
“
praša
knez
ostro
in
odločno
,
„
ali
Vam
nisem
strogo
zapovedal
,
da
mi
jih
čuvajte
?
“
„
Milostivi
gospod
,
to
smo
tudi
storili
.
“
„
Kam
so
pa
prešli
?
“
„
Tam-le
v
skednju
koncem
vasi
so
,
“
pravi
starosta
z
obrazom
moža
,
ki
pričakuje
pohvalo
;
„
težavno
bi
bilo
ponoči
jih
na
prostem
stražiti
,
zato
sem
raje
celo
družbo
zaprl
.
“
Knez
se
dobrodušno
nasmeje
.
„
Tukaj
je
ključ
od
skednja
,
presvetli
knez
,
in
pred
vrati
stojita
dva
moža
.
Niti
miška
bi
nam
ne
mogla
uiti
.
“
Knezu
se
čelo
popolnoma
zjasni
.
„
Dobro
ste
ukrenili
,
“
pravi
prijazno
,
„
mislil
sem
že
,
da
ste
pri
svoji
veselici
pozabili
,
kar
sem
Vam
ukazal
,
ter
pustili
,
da
so
glumači
pobegnili
.
Da
,
da
,
moji
kmetje
niso
neumni
—
no
,
sedaj
bomo
jetnike
iz
začasnega
zapora
odslovili
.
“
Cela
družba
odjaha
proti
skednju
ter
se
pred
njim
ustavi
.
V
skednju
ni
mirno
.
Medved
godrnja
,
opice
cvilijo
in
veljblod
hripavo
meketa
.
Hitro
so
velika
vrata
odprta
.
Medved
in
Veljbloda
prva
primahata
na
beli
dan
,
opici
burkasto
skačete
in
mršavi
konji
počasi
vlečejo
velike
vozove
na
cesto
.
Knez
opazuje
družbo
.
„
Tu
imaš
,
“
pravi
ter
vrže
Herkulu
nekaj
zlatov
,
„
to
je
nekaj
za
današnjo
noč
in
neprostovoljni
zapor
.
“
Golijat
se
široko
zareži
ter
se
pripogne
,
da
pobere
svetle
rumenjake
,
burkež
pa
mu
oprezno
gleda
na
prste
,
da
bi
nobenega
zlata
ne
zgrešil
.
Kajti
svojemu
orjaškemu
tovarišu
ne
zaupa
,
denar
se
pa
mora
mej
celo
družbo
razdeliti
.
Zadnji
se
pripelje
zeleni
voz
,
v
katerem
sta
načelnica
in
Cenobija
.
„
Odprite
voz
,
“
zapoveduje
knez
,
„
da
izstopite
ženski
,
ki
me
bodete
na
Samoto
k
opatu
Benediktu
spremili
.
“
Dva
glumača
priskočita
.
Tudi
knez
prihaja
bliže
in
radovedno
zre
na
vratica
,
ki
jih
glumača
odpreta
.
V
vozu
je
vse
temno
.
„
Hej
,
izstopita
!
“
kliče
knez
,
„
jaz
sem
tukaj
,
knez
Podstrmski
.
“
Nobenega
odgovora
ni
.
„
No
,
kaj
je
to
?
“
obrne
se
knez
k
odcvetelima
glumačicama
,
stopite
ve
dve
noter
,
jaz
čakam
.
“
Ženski
hitro
ubogate
.
Iz
voza
se
čuje
glasno
govorjenje
in
klicanje
,
potem
pa
vrišč
in
prestrašeno
javkanje
.
„
Kaj
pa
pomeni
to
?
“
praša
knez
,
„
ali
se
je
morda
zgodila
kaka
nesreča
?
“
„
Proč
ste
—
Cenobija
in
naša
gospodarica
!
“
kliče
jedna
deklet
,
ki
stopi
vsa
preplašena
iz
voza
.
Knez
se
v
sedlu
vzravna
.
„
Proč
—
“
zakliče
resnim
glasom
,
—
„
proč
!
“
„
Da
,
svetlost
,
“
javkata
deklici
,
ki
se
bojite
knezove
nemilosti
,
„
voz
je
prazen
!
“
Sedaj
se
knez
k
starosti
obrne
,
ki
svojim
lastnim
ušesom
ne
more
verjeti
.
„
To
je
nemogoče
,
“
kriči
prestrašeni
kmet
.
„
obe
sta
bili
v
vozu
,
ko
sem
zapovedal
,
naj
semkaj
zapeljejo
.
Voza
nisem
niti
za
trenotek
zgrešil
iz
očij
.
Gotovo
sta
se
v
njem
poskrili
.
“
„
Preiščite
,
“
ukazuje
knez
ter
namigne
svojim
ljudem
,
„
vsak
kotiček
in
vsak
voz
mi
dobro
preiščite
!
“
Hitro
poskače
nekaj
lovcev
raz
konj
.
Prične
se
iskanje
.
Vsak
zabojček
,
celo
veliki
boben
pregledajo
—
načelnica
je
s
Cenobijo
izginila
.
Sedaj
se
knez
razjezi
.
„
To
je
pa
že
preveč
,
“
zakliče
,
„
gotovo
ste
pobegnili
,
in
Vi
,
kmet
,
ste
ostale
le
zaprli
,
da
bi
prikrili
svojo
malomarnost
!
“
„
Ne
,
ne
,
knežja
milost
,
“
zatrjuje
starosta
ponižno
in
tužno
,
„
zastavljam
Vam
svojo
sivo
glavo
.
Le
,
ker
glumačem
nisem
zaupal
in
je
noč
postajala
temna
,
odredil
sem
vse
tako
!
“
„
Toda
kje
je
načelnica
z
indijanskim
dekličem
?
—
Pobegnila
je
!
Pri
moji
nemilosti
,
kmet
,
priznaj
—
ali
pa
Te
strogo
kaznujem
!
“
Ubogi
starosta
poklekne
pred
kneza
.
„
Svetli
knez
,
“
tuguje
,
„
nedolžen
sem
,
popolnoma
nedolžen
,
cela
vas
mi
je
priča
za
to
.
“
„
Kdo
naj
priča
za
Vas
,
ti
pija
—
“
Ostale
besede
knez
vzlic
svoji
nejevolji
pogoltne
.
„
Svetli
knez
naj
me
takoj
da
v
ječo
zapreti
,
“
javka
starec
;
„
pobegniti
ste
ženske
mogli
le
takrat
,
ko
se
je
medved
odtrgal
.
Drugače
ni
bilo
mogoče
!
“
„
Kaj
je
bilo
?
“
praša
knez
:
„
ali
se
je
medved
res
odtrgal
?
“
„
Da
,
mislili
smo
,
da
bo
zver
na
nas
planila
,
zaradi
tega
je
nastala
tudi
tista
zmešnjava
,
“
odgovarja
starosta
ter
hitro
začne
celi
dogodek
pripovedovati
.
Sedaj
se
knezu
lice
razjasni
.
„
Ali
je
to
gola
resnica
?
“
„
Pri
tej
priči
naj
umrem
,
če
sem
le
jedno
neresnično
besedo
izpregovoril
.
“
Sedaj
knez
Herkulu
namigne
.
„
Kaj
pomeni
to
?
“
praša
strogim
glasom
,
„
ali
nisi
zapazil
,
da
je
tvoja
načelnica
z
indijsko
plesalko
ubežala
?
“
„
Ne
,
ne
,
svetli
knez
,
“
zatrjuje
Herkul
ter
tudi
poklekne
,
„
morali
smo
medveda
loviti
,
ki
je
divji
postal
,
in
tu
ni
nikdo
mogel
paziti
,
kaj
se
pri
zelenem
vozu
godi
.
“
„
In
po
noči
niste
zapazili
,
da
jih
ni
v
vozu
?
“
„
Ne
,
milostni
knez
,
bila
je
v
skednju
tema
,
kakor
v
peklu
.
Niti
roke
nismo
mogli
pred
očmi
zapaziti
.
Vrhu
tega
je
bil
pa
medved
tako
razdražen
,
da
se
nismo
smeli
ganiti
,
ker
bi
bil
sicer
lahko
postal
nevaren
.
“
Stari
logar
pristopi
k
knezu
.
„
Meni
se
dozdeva
,
Vaša
svetost
,
da
so
vsi
glumači
skupaj
dogovorjeni
sleparji
.
Gotovo
so
medveda
navlašč
razdražili
ter
tako
obema
ženskama
omogočili
ubežati
.
“
„
Tudi
jaz
sem
tega
mnenja
,
predragi
moj
,
“
odgovori
knez
.
„
Vendar
pa
mislim
,
da
ubežnici
niste
daleč
od
tukaj
skriti
.
Izpustite
pse
,
in
vsi
lovci
zasledujte
ubežnici
!
Kdor
ju
najde
,
dobi
deset
zlatov
.
Baron
Frankovski
,
ki
vse
to
sliši
,
so
poredno
in
muhasto
zareži
.
„
Zdi
se
mi
,
predragi
bratranec
,
“
pravi
baron
,
„
da
Vam
je
jako
veliko
ležeče
na
indijski
devičici
.
“
„
Nič
več
,
kakor
pa
Vam
na
povodni
deklici
,
katero
ste
v
gozdu
pri
studencu
dali
prijeti
,
“
odgovori
knez
odločno
in
zaničljivo
,
„
tam
je
bilo
na
Vaši
zemlji
,
tukaj
pa
je
moja
vas
.
“
Baron
je
dobro
zavrnen
.
Togotno
se
grize
v
ustnice
ter
se
umakne
,
lovci
pa
izpuste
pse
ter
svoje
konje
zasedejo
.
„
Hujs
,
hujs
!
“
izpodbujajo
pse
ter
hitro
oddirjajo
proti
gojzdu
.
Sedaj
knez
zopet
starosti
namigne
,
ki
tresoč
se
po
celem
životu
pričakuje
,
kako
se
bo
ta
neprijetna
zadeva
razmotala
.
„
Glumači
ostanejo
za
sedaj
v
vasi
,
“
ukazuje
,
„
jaz
pa
bom
v
krčmi
počakal
,
da
se
lovci
povrnejo
.
Morda
je
v
celi
krčmi
vendar
še
kaka
soba
,
katere
kmetje
niso
popolnoma
razbili
.
“
„
Seveda
,
svetli
knez
,
“
odgovori
predstojnik
ter
se
globoko
oddahne
.
„
Potem
preskrbite
,
kar
je
potrebno
.
—
Kaj
pa
Vi
,
bratranec
,
ali
ostanete
tukaj
?
“
„
Ne
,
“
pravi
baron
Frankovski
,
ki
ne
verjame
,
da
se
bo
lovcem
posrečilo
,
dohiteti
ubožnici
.
„
Jaz
bom
s
svojima
gostoma
pl.
Oroslavičem
in
pl.
Ljubobratovičem
odjahal
na
Podsmreko
.
“
„
Da
jih
v
igri
oskubiš
,
“
pravi
knez
sam
pri
sebi
,
glasno
pa
pristavi
:
„
Srečen
pot
,
bratranec
,
in
Vidva
plemenita
gospoda
iz
Hrvatske
,
zdravstvujta
in
na
svidenje
,
ko
Vaju
pot
zopet
pripelje
v
naše
kraje
.
“
V
očeh
Oroslavičevih
se
zablišči
,
toda
ne
črhne
ter
molče
poslovi
z
Ljubobratovičem
od
prijaznega
kneza
.
Takoj
potem
baron
Frankovski
s
Hrvatoma
in
malim
spremstvom
odjaha
proti
Podsmreki
.
—
Poldan
je
že
,
ko
pridejo
na
lepi
lovski
grad
,
in
ko
stopajo
po
širokih
stopnjicah
,
zagleda
baron
lisičje-zviti
obraz
svojega
Martina
.
„
Vstopita
,
draga
gospoda
,
“
pravi
hrvatskima
plemičema
ter
pokaže
z
roko
na
vrata
,
katera
služabniki
na
stežaj
odpro
,
„
izvolita
vstopiti
,
da
se
z
jedjo
in
pijačo
okrepčamo
.
“
Tuja
gosta
ubogata
.
Molče
vstopita
v
veliko
dvorano
,
graščak
pa
se
hitro
obrne
proti
Martinu
.
„
Sem
pojdi
!
“
ukazuje
mu
osornim
glasom
.
Martin
prihiti
k
svojemu
gospodarju
.
„
No
,
tepec
,
kaj
neki
si
je
Tvoja
butica
v
tem
dolgem
času
izmislila
?
Ali
si
še
tako
neumen
,
kakor
sinoči
?
“
Skoro
preteče
so
baronove
besede
,
toda
Martin
se
zadovoljno
in
široko
reži
.
„
Izumel
sem
,
kar
jo
treba
.
“
„
Ali
res
?
“
„
Deklica
se
danes
na
večer
ne
bo
več
branila
,
milostivi
gospod
.
“
„
No
,
to
je
tudi
Tvoja
sreča
,
toda
glej
,
da
se
besede
tvoje
tudi
uresničijo
.
“
„
Prav
za
gotovo
!
“
„
Čuvaj
se
!
Lepa
deklina
mora
danes
ponoči
popolnoma
moja
biti
,
če
ne
,
bo
moj
pasji
bič
krvave
klobase
risal
po
Tvojem
oslovskem
hrbtu
.
Danes
popoludne
imam
drugo
opravilo
,
ker
moram
hrvatskima
plemičema
olajšati
žepe
.
Hahaha
,
pri
meni
pregovori
ne
veljajo
—
meni
je
sreča
v
igri
in
v
ljubezni
mila
!
“
„
Tako
je
,
Vaša
milost
!
“
Ker
je
baron
že
sinoči
svojemu
služabniku
vse
potrebno
ukazal
,
pogrnjena
je
miza
v
sobani
za
pojedino
.
Ko
baron
vstopi
,
stojita
hrvatska
gosta
pri
oknu
,
ter
se
ozirata
po
grajski
okolici
.
Ojster
opazovalce
bi
bil
videl
,
da
imata
skriven
razgovor
,
katerega
pri
baronovem
vstopu
hitro
pretrgata
.
„
K
mizi
,
predraga
mi
gosta
,
k
mizi
,
“
vabi
baron
veselim
obrazom
,
kajti
nada
,
da
se
njegove
nakane
proti
vjeti
Amaliji
danes
ponoči
uresničijo
,
spravila
ga
je
v
dobro
voljo
.
„
Danes
izkažita
čast
moji
kuhinji
in
moji
kleti
.
Tu
na
mojem
gradu
dobro
živeti
,
to
je
znano
po
celi
deželi
.
“
Hrvata
se
uljudno
priklonita
.
Baron
pozvoni
.
Služabniki
nosijo
na
mizo
,
da
se
kar
šibi
pod
srebrnimi
skledami
in
krožniki
.
Drugi
postreščki
donašajo
vinske
steklenice
v
tolikem
številu
,
kakor
bi
se
šlo
za
pogostitev
cele
dvanajstorice
.
Razuzdani
graščak
zadovoljno
gleda
na
vse
te
priprave
,
Hrvata
pa
molče
stojita
zraven
njega
.
„
Vsedita
se
,
plemenita
gosta
,
“
vabi
baron
,
„
miza
je
pripravljena
ter
želim
,
da
Vama
ugaja
,
kar
Vama
morem
nuditi
.
“
Gostija
se
prične
.
Oroslavič
je
skromen
,
dostojen
,
Ljubobratovič
pa
prične
slastno
hrustati
.
Celo
baron
začuden
gleda
,
kako
Ljubobratovič
grize
polovico
piščanca
,
da
škropi
mast
na
vse
strani
.
Svojega
soseda
,
Oroslaviča
,
skrivaj
dregne
.
„
Ali
je
Vaš
prijatelj
res
tako
lačen
?
“
„
Da
,
“
tiho
odgovori
hrvatski
plemič
,
„
tega
mu
nikar
ne
zamerite
.
Prijatelj
moj
biva
daleč
doli
v
Slavoniji
,
oddaljen
vseh
olikanih
krogov
,
ter
so
je
že
nekoliko
odvadil
boljših
običajev
.
Toda
bogat
je
—
zelo
bogat
.
“
„
To
mi
je
prav
ljubo
,
“
misli
si
baron
na
tihem
,
„
pozneje
Vama
bom
že
olajšal
žepe
.
Naj
pl.
Ljubobratovič
sedaj
za
celi
teden
napolni
svoj
želodec
.
“
Kakor
da
bi
vedel
,
kaj
si
graščak
misli
,
zasadi
Ljubobratovič
svoje
vilice
sedaj
v
pečeno
svinjsko
glavo
—
kmalu
potem
pa
začne
prazniti
skledo
z
okusnimi
brinovkami
.
Služabniki
samega
strmenja
kar
usta
odpirajo
.
„
To
Ti
je
požeruh
!
“
zašepeta
Martin
poleg
stoječemu
streščeku
na
uho
.
„
Da
,
in
žejen
je
,
kakor
prazen
sod
!
“
Gospod
Oroslavič
pa
svojega
tovariša
svarljivo
pogleda
kar
ta
tudi
razume
.
Počasi
odloži
nož
in
vilice
.
„
Tako
,
zdaj
imam
dosti
,
“
pravi
.
„
Izborno
mi
je
dišalo
.
Hvala
Vam
,
gospod
baron
,
za
izvrstno
postrežbo
.
Kajti
če
človek
toliko
časa
nič
druzega
pod
zobe
—
“
Nov
svarljiv
pogled
Oroslavičev
mu
pretrga
besedo
.
Tega
pa
baron
ne
zapazi
,
ki
v
tem
služabnikom
zapoveduje
,
naj
pospravijo
mizo
.
To
se
kmalu
zgodi
,
in
pred
tremi
plemiči
stoje
le
še
vinske
steklenice
.
„
Premila
mi
gosta
,
“
pravi
baron
Frankovski
,
„
pri
nas
je
taka
navada
,
da
se
po
kosilu
napravi
mala
igrača
.
Vsaj
dolgčas
mine
.
“
„
Samo
ob
sebi
umevno
,
“
odgovori
Oroslavič
.
„
Da
,
igra
je
izvrstna
iznajdba
,
“
pripomni
nasičeni
Ljubobratovič
.
„
Martin
,
kupice
s
kockami
!
“
Služabnik
hitro
prinese
tri
kupice
od
kovine
,
v
vsaki
tri
koščene
kocke
,
pri
tem
pa
pazi
,
da
baron
dobi
v
roko
posebno
zaznamovano
kupico
.
Baron
potegne
denarnico
ter
strese
iz
nje
na
mizo
denar
,
večinoma
srebrnike
,
vmes
pa
tudi
nekaj
zlatov
.
Okrog
ustnic
pl.
Oroslaviča
zaigra
smehljaj
—
zlobnega
zaničevanja
.
Tudi
on
izprazni
mošnjo
pred
se
in
na
mizo
se
vsujejo
sami
rumeni
zlati
.
Ravno
tako
stori
tudi
pl.
Ljubobratovič
.
„
Ah
—
ah
!
“
mrmra
baron
Frankovski
,
„
to
je
celo
bogastvo
!
“
„
Koliko
velja
igra
?
Drage
volje
določite
,
predragi
gospod
baron
,
Vaša
volja
nama
je
merodajna
.
“
Igra
se
prične
.
Začetkoma
stavi
baron
le
po
jeden
ali
dva
zlata
.
Ko
so
dobiček
njegov
začne
množiti
—
kocke
njegove
so
goljufivo
napravljene
—
podvoji
svoto
.
Mej
igro
tudi
pijače
ne
pozabijo
.
Cele
ure
traja
že
igra
.
baron
vedno
več
dobiva
,
kup
zlatov
pred
njim
raste
,
gosta
pa
imata
le
še
nekoliko
denarja
pred
seboj
.
—
Baron
je
nad
vse
srečen
.
„
Da
,
sreča
v
ljubezni
,
sreča
tudi
v
igri
,
“
mrmra
,
„
tako
bi
se
za-me
moral
glasiti
pregovor
.
“
Martin
se
prikaže
pri
vratih
.
Baron
misli
,
da
mu
ima
služabnik
kaj
posebnega
povedati
,
zaradi
tega
vstane
in
gre
proti
vratom
.
„
Kaj
hočeš
,
tepec
—
ne
moti
me
!
“
„
Milostivi
gospod
—
vino
—
“
„
Ah
,
tako
,
pošlo
je
;
tu
vzemi
ključ
,
v
moji
sobi
stoji
še
dosti
steklenic
terana
.
“
Mej
tem
razgovorom
vzame
Oroslavič
baronovo
kupico
s
kockami
.
Slednje
vzame
v
roko
,
čudno
se
nasmehlja
ter
jih
zamenja
s
svojimi
.
Tega
nikdo
ne
opazi
,
in
baron
se
mirno
vsede
zopet
k
mizi
.
—
„
Kmalu
bo
vse
zlato
hrvatskih
plemičev
moje
,
“
misli
si
,
„
potem
pa
naj
gresta
,
kamor
hočeta
.
V
mojem
gradu
ne
bodeta
prenočevala
.
“
Igra
se
z
nova
prične
.
Toda
,
o
groza
!
Pl.
Oroslavič
naenkrat
dobiva
in
dobiva
,
baronu
se
kup
zlatov
vedno
bolj
krči
,
pred
srečnim
hrvatskim
gostom
pa
se
vedno
bolj
množi
.
Ves
je
iz
sebe
.
Večkrat
poskusi
,
prav
previdno
kocke
zvrniti
iz
kozarca
,
toda
sreča
se
je
obrnila
in
pl.
Oroslavič
dobi
z
vsakim
lučajem
.
—
Zopet
preteče
ura
.
Frankovski
potroji
stavo
,
toda
vse
nič
ne
pomaga
.
Pred
hrvatskim
plemičem
no
leži
samo
njegov
denar
,
marveč
tudi
vsi
baronovi
rumenjaki
in
srebrniki
.
Najraje
bi
preklinjal
in
se
rentačil
,
toda
pamet
ga
še
v
zadnjem
trenotku
opomni
in
zadovoljiti
se
mora
s
kislim
obrazom
.
Pl.
Oroslavič
se
po
svoji
navadi
temno
in
zaničljivo
smehlja
.
„
Da
,
da
,
“
pravi
,
„
časih
je
sreča
res
čudna
.
Rekel
bi
človek
,
da
se
ravno
posebnih
kock
oklepa
.
“
Baron
kar
zelen
postane
same
togote
.
„
Ne
,
ne
,
“
godrnja
,
„
kocke
so
jednake
.
“
„
Ravno
zaradi
tega
je
čudno
,
“
odgovori
Oroslavič
,
„
tako
je
,
kakor
da
bi
sreča
le
te-le
kocke
objemala
.
“
In
s
prstom
pokaže
na
svoje
koščene
kocke
.
„
E
kaj
,
“
rentači
baron
,
ki
si
svoje
nesreče
ne
more
tolmačiti
,
„
poprej
ste
tudi
Vi
zgubili
.
“
„
Da
,
s
temi-le
mojimi
kockami
,
“
naglaša
hrvatski
plemič
.
„
Ah
—
tega
ne
razumem
,
“
jeclja
graščak
začuden
.
„
No
,
no
,
nič
ne
zamerite
,
“
pravi
Oroslavič
,
„
hotel
sem
samo
videti
,
ali
se
mi
bo
sreča
ravno
tako
smehljala
,
kakor
Vam
,
če
vzamem
te-le
kocke
.
Zaradi
tega
sem
svojo
z
Vašimi
zamenjal
.
“
Baron
poskoči
.
„
Martin
,
Martin
!
“
vpije
,
„
kje
je
prokleti
hlapčon
—
vina
naj
prinese
!
“
„
Saj
ga
imamo
še
tukaj
dosti
,
“
pravi
pl.
Oroslavič
.
„
Ah
tako
—
tako
,
tega
nisem
videl
,
“
meni
baron
,
ki
je
v
obrazu
rudeč
,
kakor
kuhan
rak
.
„
Oh
—
oh
!
“
„
Kaj
Vam
je
?
“
„
Naenkrat
mi
je
postalo
tako
slabo
,
“
pravi
graščak
zamolklim
glasom
,
„
sedaj
pa
dovolite
,
da
vzamem
zopet
svoje
kocke
.
“
Oroslavič
mirno
odgovori
:
„
Oprostite
,
preblagorodni
gospod
baron
,
toda
za
danes
imamo
že
dosti
igre
.
“
In
spravljati
začne
denar
pred
seboj
.
Frankovski
grozno
prebledi
.
„
Mej
plemiči
je
navada
,
“
jeclja
,
„
da
se
ne
preneha
z
velikim
dobičkom
,
ako
se
ne
da
revanža
!
“
„
Ponudili
ste
nam
svojo
gostoljubnost
,
“
zavrne
ga
hrvatski
plemič
,
„
in
zaradi
tega
imate
jutri
tudi
dosti
prilike
,
da
z
nova
poskusite
svojo
srečo
.
“
Baron
se
mora
grozno
zatajevati
,
da
ne
pokaže
,
kako
ga
tare
jeza
.
„
Sedaj
naj
ju
tudi
še
gostim
,
“
srdi
se
na
tihem
,
„
prenočim
naj
ju
in
požrešneža
pitam
!
Toda
vse
nič
ne
pomaga
,
svoj
denar
moram
zopet
imeti
,
jutri
svojih
kock
niti
za
trenotek
ne
izpustim
iz
roke
.
“
„
Dobro
tedaj
,
“
pristavi
glasno
,
„
zadovoljen
moram
biti
,
čeravno
bi
bil
še
rad
dalje
igral
.
Ker
pa
slavna
gospoda
nista
več
pri
volji
,
je
tudi
tako
prav
.
Zaradi
igre
se
ne
sme
vse
drugo
pozabiti
.
Prosim
,
poslužita
se
vina
,
mej
tem
bom
pa
zaukazal
,
kar
je
treba
glede
večerje
.
“
Baron
gre
iz
sobe
,
poprej
pa
vse
tri
kovinaste
kupice
s
kockami
postavi
na
stran
.
Martin
jih
takoj
potem
zgrabi
in
v
stensko
shrambo
zapre
.
—
Gosta
pri
mizi
se
pomenljivo
pogledujeta
.
Tega
baron
ne
more
opaziti
,
ki
stoji
zunaj
pri
služabniku
Martinu
.
„
Osel
,
norec
,
tepec
,
“
zareži
se
nad
njim
,
„
ali
nisi
videl
,
da
je
jeden
izmed
njiju
zamenjal
kocke
?
“
„
Vaša
milost
je
stala
pri
vratih
ter
mi
zakrila
pogled
proti
gostoma
.
“
„
Slepar
vražji
,
vedno
ima
kak
izgovor
.
Jutri
mi
kocke
ne
pridejo
iz
rok
,
to
pri
vseh
peklenščkih
prisezam
!
“
„
Tudi
jaz
bom
pazil
,
milostivi
gospod
!
“
„
Jezik
za
zobmi
,
mrjasec
,
ali
pa
Te
pretepem
,
da
obležiš
!
No
,
čuvaj
se
—
če
danes
pri
dekletu
gori
ne
gre
vse
gladko
,
kakor
hočem
,
vreči
Te
bom
dal
v
ječo
pod
stolpom
,
da
se
boš
tam
s
podganami
kratkočasil
,
dokler
Te
črvi
ne
snedo
!
“
„
Vse
bo
v
redu
,
milostivi
gospod
!
“
„
Čuvaj
se
!
“
„
Svojo
glavo
zastavljam
!
“
„
Saj
Ti
pa
tudi
svetujem
!
Sedaj
preskrbi
večerjo
.
Menda
pl.
Ljubobratovič
sedaj
ne
bo
tako
žrl
,
kakor
opoldan
.
“
„
Nemogoče
,
tega
ne
more
več
lakota
treti
.
“
„
Jaz
tudi
mislim
.
“
Graščak
in
njegov
sluga
pa
se
jako
motita
.
Ko
stoji
večerja
na
mizi
,
ostane
gospod
pl.
Oroslavič
kakor
navadno
skromen
,
toda
Ljubobratovič
prične
zopet
grozno
obdelovati
.
Celo
pleče
izgine
pod
njegovimi
zobmi
,
da
ostane
le
nekaj
oglodanih
kostij
—
dvema
fazanoma
se
nič
bolje
ne
godi
,
konečno
pa
neznanski
gost
začne
gledati
še
v
druge
sklede
.
„
Grom
in
peklo
,
“
misli
si
graščak
,
„
varovati
se
moram
,
da
še
mene
ne
požre
.
“
Martin
je
kar
iz
sebe
.
„
Dvanajst
takih
požeruhov
,
pa
kmalu
po
celi
deželi
nastane
lakota
.
Primaruha
,
tak
želodec
ni
več
človeški
!
“
Konečno
je
večerja
pri
kraji
.
Vino
,
ognjevit
teran
,
tudi
jako
diši
,
toda
pozno
je
postalo
in
baron
služabniku
ukaže
,
naj
gostoma
posveti
v
spalnico
.
„
Lahko
noč
,
“
poslavlja
se
pl.
Oroslavič
,
„
in
na
svidenje
pri
igri
jutri
po
zajutreku
.
“
„
Da
—
da
,
na
svidenje
pri
igri
!
“
Hrvata
se
priklonita
ter
odideta
,
za
njima
pa
baron
gleda
s
kislim
obrazom
.
„
No
,
svoj
denar
morata
tukaj
pustiti
,
in
svoja
konja
povrhu
,
peš
naj
se
pobereta
,
od
koder
sta
prišla
,
“
godrnja
baron
poln
maščevalnega
srda
.
Martin
vstopi
.
„
Milostivi
gospod
,
vse
je
pripravljeno
.
“
„
Ah
,
ali
meniš
,
da
bodeva
sedaj
lepega
ptička
lahko
ukrotila
?
“
„
Da
,
zakaj
ne
,
lepa
noč
ni
nikdar
predolga
,
“
reži
se
Martin
s
hudobnim
smehom
.
„
Dobro
tedaj
,
pojdiva
,
“
ukazuje
baron
Frankovski
,
„
imel
sem
v
igri
nesrečo
—
sedaj
moram
srečo
imeti
v
ljubezni
!
“
V
gojzdu
.
—
Stric
in
‚
vadeči
Tomaž
‘
.
—
Snidenje
.
—
Obupen
boj
.
—
Dekliška
čast
v
nevarnosti
.
Sredi
gojzda
,
pod
temnimi
visokimi
smrekami
,
leži
nenavadna
dvojica
v
mehkem
mahovji
.
Glumaška
načelnica
in
poleg
nje
kleči
Milica
še
v
svoji
beli
,
lahki
opravi
,
kakor
je
bila
pri
predstavi
na
vrvi
.
Pri
vsej
nežnosti
postave
kolika
krasota
,
vzbujajoča
strasti
,
pa
tudi
usmiljenje
!
Da
,
usmiljenje
!
Saj
so
revici
vendar
roki
na
hrbtu
s
tenko
toda
močno
vrvico
kruto
zvezani
.
To
je
storila
grda
babura
.
Ko
je
pri
splošni
zmešnjavi
,
katero
je
navlašč
izpuščeni
in
razdraženi
medved
napravil
,
z
Milico
ušla
ter
došla
v
gojzd
,
vrgla
je
ubogega
dekleta
na
tla
ter
surovo
zvezala
.
„
Da
mi
ne
pobegneš
,
“
je
pristavila
hudobna
ženska
.
Milica
se
je
udala
v
svojo
bridko
osodo
.
Kaj
naj
tudi
stori
,
da
se
reši
neusmiljene
predstojnice
?
Obsojeno
čaka
mučilnica
in
sramotna
smrt
pod
rabljevo
roko
.
Ne
preostaja
jej
drugega
,
nego
udati
se
v
božjo
voljo
in
prenašati
vse
,
kar
jej
nebeški
Oče
pošlje
v
svoji
neskončni
modrosti
.
Toda
želi
si
vendar
nekaj
—
bledo
smrt
.
Kje
je
Jurij
Skopec
,
predrzni
zali
lovec
,
ki
je
pobegnil
z
grada
?
Milica
ne
ve
tega
,
toda
čuti
,
da
ga
presrčno
ljubi
,
bolj
kakor
kedaj
.
In
vendar
ne
more
upati
,
da
bi
ga
še
enkrat
videla
.
—
Glumaška
načelnica
jo
zadovoljnimi
pogledi
opazuje
.
„
Pobrisali
sve
jo
jim
vendar
,
“
pravi
samozavestno
,
„
bodi
zadovoljna
,
da
se
nam
je
to
posrečilo
.
Da
,
da
,
le
glej
me
tako
prestrašeno
,
toda
pomisli
,
da
Ljubljana
ni
tako
daleč
od
tod
in
da
te
tam
rabelj
čaka
,
kakor
hitro
bi
knez
Podstrmski
izvedel
,
kdo
da
si
.
“
Milica
molči
.
„
To
je
bila
krasna
misel
z
medvedom
,
“
nadaljuje
vražja
babura
.
„
Hahaha
,
kosmatinec
je
lahko
godrnjal
,
ker
ga
je
goreča
kresilna
goba
žgala
.
Sicer
nobenemu
otroku
ne
stori
nič
žalega
.
Hahaha
,
kako
so
butasti
kmetje
bežali
,
ko
je
začel
renčati
.
Smejala
bi
se
bila
na
ves
glas
,
da
nisem
imela
misliti
na
najin
beg
.
“
Milica
zopet
molči
.
„
Bedasta
neumnica
,
“
rentači
vragica
vsa
razljutena
,
„
roko
bi
mi
morala
prav
za
prav
poljubiti
,
da
sem
Te
otela
.
Hahaha
,
knezu
ne
zaupam
,
kar
je
za
nohtom
črnega
.
Ko
bi
Te
bil
pred
opata
benedikta
pripeljal
,
očita
bi
bila
postala
goljufija
glede
Tvoje
indijske
domovino
.
Kajti
s
takimi
učenimi
menihi
se
nikdo
ne
more
meriti
.
Bolje
je
,
da
si
sedaj
prosta
,
in
mislim
,
da
bi
Te
bil
knez
v
najboljšem
slučaju
vtaknil
v
kak
samostan
.
“
„
Tam
je
vsaj
mir
,
“
zastoče
Milica
.
„
Oslarija
,
“
repenči
se
babura
,
„
tam
je
človek
pri
živem
telesu
pokopan
.
Norica
,
ali
Te
mika
psalme
peti
in
molitvice
blebetati
,
namestu
da
uživaš
zlato
prostost
?
Tukaj
je
zeleni
gojzd
,
to
je
cerkev
,
katera
je
meni
pogodu
!
“
Milica
povesi
svojo
lepo
glavico
.
„
No
,
sedaj
mi
pa
še
mučenico
igraj
!
“
vpije
razkačena
.
„
Ne
odvežem
Te
,
ker
bi
mi
lahko
neumnosti
počenjala
.
Urnih
nog
si
,
kakor
podlasica
,
to
sem
že
zapazila
.
Toda
ostati
moraš
v
moji
oblasti
,
kajti
s
Teboj
še
velike
reči
nameravam
.
Le
potrpi
,
še
nekaj
dnij
,
in
zopet
sve
z
ostalo
družbo
zjedinjeni
.
Tako
brusi
glumaška
načelnica
svoj
namazani
jezik
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
V
stran
,
precej
oddaljeno
od
njiju
,
ležita
dva
moža
v
gojzdu
.
Tudi
to
sta
dva
stara
znanca
,
Amalijin
stric
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
njegov
neznanski
zaveznik
.
Oba
hudobneža
gotovo
nekaj
posebnega
nameravata
,
ker
sta
sama
sredi
temnega
gozda
.
„
Vrag
me
vzemi
,
“
pravi
starec
,
„
mislil
sem
vendar
,
da
boš
Jurija
Skopca
na
drugi
svet
poslal
!
“
„
To
sem
sam
hotel
,
“
odgovarja
Tomaž
,
„
toda
prokleti
Skopec
ima
trdno
življenje
,
kakor
mačka
.
“
„
E
kaj
,
to
je
bedarija
!
Jurij
je
človek
,
kakor
vsak
drugi
.
Samo
zadel
ga
nisi
dobro
.
“
„
In
vendar
sem
dobro
pomeril
.
“
„
No
,
saj
si
vendar
videl
,
da
je
bil
popolnoma
zdrav
,
še
preveč
zdrav
!
Varuj
se
,
Tomaž
,
ko
so
drugi
pot
srečata
,
bo
Jurij
bolje
pomeril
.
“
„
To
Vam
rad
verjamem
,
“
pravi
zavratni
morilec
,
„
niti
na
misel
mi
ne
pride
,
da
bi
se
ž
njim
v
poštenem
boju
hotel
meriti
.
Tu
velja
le
zvijača
.
“
„
Aj
,
ali
boš
nanj
prežal
?
“
„
No
,
o
tem
sedaj
nočem
še
govoriti
.
Bog
zna
,
kje
je
zdaj
vrag
,
morda
jo
je
že
preko
vseh
hribov
pobrisal
.
“
„
Že
mogoče
,
“
meni
starec
.
„
saj
je
zadnjič
rekel
,
da
hoče
na
severu
in
jugu
pleniti
,
celo
o
Beneškem
in
Ogrskem
je
govoril
.
“
„
To
je
širokoustnež
!
S
takimi
čenčarijami
hoče
le
svoje
ljudi
na-se
navezati
.
“
„
Mogoče
,
vendar
pa
vidiš
,
da
tolovaji
na
njem
vise
,
kakor
klopi
.
“
„
Prokleti
Skopec
,
“
renči
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
„
ko
bi
njega
ne
bilo
,
bil
bi
jaz
sedaj
tolovajski
načelnik
.
No
;
bo
že
čas
prišel
,
ko
bo
moral
izvedeti
,
kdo
je
‚
rudeči
Tomaž
‘
!
“
„
Ali
pa
Ti
,
kdo
je
Jurij
Skopec
!
“
Tomaž
se
stresne
,
kakor
bi
ga
groza
navdajala
.
„
Ne
,
ne
,
“
mrmra
,
„
pazil
bom
,
da
me
ne
prehiti
.
Jaz
pa
bom
na
njega
planil
,
kakor
strela
z
jasnega
neba
.
“
„
No
,
poskusi
!
“
Možakarja
gledata
nekaj
časa
molče
v
temno
smrečje
.
Amalijin
stric
prvi
pretrga
tišino
.
„
Ko
bi
le
vedel
,
kje
je
Amalija
?
“
„
To
si
lahko
mislite
,
“
roga
se
tovariš
,
„
kam
neki
je
hitela
,
kakor
pa
k
svojemu
ljubemu
Juriju
!
“
„
Tega
ne
verjamem
,
kajti
tudi
Jurij
jo
je
iskal
,
ko
je
že
pobegnila
.
Bog
ve
,
kje
sedaj
po
svetu
blodi
?
“
„
Iskala
bo
tolovajskega
ljubčka
,
dokler
ga
ne
najde
.
“
„
Iskala
ga
bo
že
,
toda
vprašanje
,
če
ga
bo
našla
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
rentači
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
„
kakor
poznam
Jurija
Skopca
,
izvršil
bo
gotovo
nekaj
predrznih
roparskih
napadov
,
o
katerih
se
bo
povsod
govorilo
.
Ko
Amalija
to
izve
,
ne
bo
jej
težko
,
poiskati
svojega
Jurčka
.
“
Stric
zre
proti
tlom
.
„
To
morava
preprečiti
,
Tomaž
.
Ko
bi
Ti
vedel
,
kaj
vse
s
tabo
in
Amalijo
nameravam
in
kako
sem
si
naslikal
našo
zlato
bodočnost
,
kar
čudil
bi
se
!
“
„
Tiho
!
“
pravi
rokovnjač
.
„
Kaj
pa
je
?
“
Namestu
da
bi
odgovoril
,
zgrabi
Tomaža
,
svojega
pajdaša
ter
ga
potegne
za
seboj
v
gosto
grmovje
.
„
Tu
za
grmom
sem
zapazil
,
da
se
nekaj
blišči
.
“
„
Tako
—
tako
,
hm
,
tukaj
v
goščavi
,
to
jo
res
sumljivo
!
To
vendar
ne
bo
kak
lovec
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
„
Ne
,
ne
verujem
tega
,
kajti
lovci
v
teh
pokrajinah
love
le
v
velikih
družbah
s
psi
,
in
te
čuje
človek
že
pol
ure
daleč
.
“
„
Videl
sem
pa
vendar
nekaj
.
“
„
Mogoče
,
toda
vse
kaj
drugega
.
To
morava
izvediti
,
kaj
da
je
!
“
Izgovorjeno
—
storjeno
!
Rokovnjača
se
kakor
kači
plazita
skozi
grmovje
.
Naenkrat
obstane
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
Svojega
prijatelja
krčevito
zgrabi
za
roko
,
in
oba
gledata
skozi
gosto
grmičevje
.
Kar
vidita
,
je
nekaj
nenavadnega
sredi
prostranega
gojzda
.
Tu
čepi
starikava
babura
,
enaka
coprnici
,
poleg
nje
pa
prekrasna
mlada
deklica
v
snežnobeli
glumaški
,
z
bliščečim
lišpom
obšiti
opravi
.
Roki
ste
lepemu
otroku
na
hrbtu
zvezani
in
neizrekljivo
žalostno
zre
ljubko
dete
s
svojimi
modrimi
očmi
v
zeleni
gojzd
.
„
Sedaj
se
morave
podvizati
,
Milica
,
“
izpregovori
starka
,
„
določila
sem
že
kraj
,
kjer
se
z
ostalimi
snidemo
.
“
Deklica
hoče
vstati
,
toda
vezi
jo
zadržujejo
.
Ravno
hoče
načelnica
dekletu
na
noge
pomagati
,
ko
nekaj
v
grmu
zašumi
.
„
Proč
,
proč
!
“
sopiha
glumačica
.
Prepozno
!
Že
jo
‚
rudeči
Tomaž
‘
kakor
v
kleščah
drži
za
roko
,
starec
pa
se
vstopi
pred
zvezanega
dekleta
.
Prekanjena
ženska
od
strani
opazuje
napadovalca
.
„
Ah
,
mislila
sem
že
,
da
so
knezovi
lovci
,
“
pravi
,
nekoliko
potolažena
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
zre
na
Miličino
krasno
postavo
in
v
njegovih
globoko
ležečih
očeh
se
zablisketa
žar
strastnega
poželjenja
.
Tudi
Amalijin
stric
se
muza
,
ko
natančno
opazuje
Miličino
le
na
pol
pokrito
krasoto
.
„
Hej
,
“
kriči
tolovaj
,
„
kaj
to
pomeni
?
Od
kedaj
je
pa
navada
,
da
se
mlada
dekleta
tako
povezujejo
?
“
Glumačica
ga
grdo
pogleda
.
„
Deklina
je
Indijka
,
pol
divja
,
“
sika
togotno
,
„
uide
mi
,
če
ne
pazim
,
in
zaradi
tega
sem
jo
zvezala
.
“
„
Starka
,
Vi
lažete
!
“
„
Nikakor
ne
!
Jaz
sem
načelnica
glumaške
družbe
,
ki
ni
daleč
od
tukaj
.
Ne
bodite
tedaj
tako
surovi
,
kajti
to
bi
Vas
drago
stalo
.
Herkul
moje
družbe
je
tako
močan
,
da
se
dvanajstih
boji
,
kakor
ste
Vi.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
glasno
zakrohota
.
„
Hahaha
,
“
obrne
se
prorti
tovarišu
,
„
babnica
me
hoče
plašiti
?
hahaha
—
mene
,
ali
ni
to
smešno
?
“
„
Ne
govorite
tako
,
“
zadere
se
glumačica
nad
njim
,
„
Vi
imate
samo
jedno
roko
zdravo
,
slabo
bi
se
Vam
godilo
,
ko
bi
Vas
moj
Golijat
dobil
v
svoje
pesti
.
“
„
No
,
no
,
“
norčuje
se
Tomaž
,
„
tudi
z
jedno
roko
krotim
Vaših
deset
Herkulov
.
Sedaj
si
bomo
pa
malo
natančneje
ogledali
,
kaj
smo
vjeli
.
“
Ženska
razsaja
in
se
repenči
,
toda
prodno
se
zave
,
potegne
stric
tenak
jermen
iz
žepa
.
Ravno
,
ko
se
glumačica
proti
Tomažu
obrne
,
vrže
in
zadrgne
jej
starec
tako
hitro
jermen
okrog
rok
in
pleč
,
da
je
naenkrat
trdno
povezana
.
„
Izpusti
me
!
“
kriči
babura
vsa
iz
sebe
.
„
Hahaha
—
sedaj
le
brusi
jezik
,
kakor
hočeš
,
grdavž
,
“
reži
se
stric
.
„
Tebe
smo
povezali
,
pri
dekletu
si
pa
to
že
sama
preskrbela
.
Povej
mi
,
Tomaž
,
kaj
pa
počneva
zdaj
z
ženskama
?
“
„
No
,
tukaj
ni
vse
v
redu
.
“
„
To
tudi
jaz
mislim
.
“
„
Ta
babura
ima
gotovo
važne
vzroke
,
da
se
z
dekličem
po
gojzdu
potika
