jaz,
sedaj
si
pa
ves
drugačen
postal
.
“
„
Prav
imaš
—
jaz
tudi
vem
,
zakaj
.
Uršika
me
je
popolnoma
premenila
.
“
„
Hahaha
,
in
pri
tem
še
vedno
ni
Tvoja
ljubica
.
Še
nobeno
noč
nisi
spal
v
njenem
objemu
.
No
,
kaj
tacega
bi
jaz
od
svojega
dekleta
nikdar
ne
trpel
.
Pomisli
vendar
,
tovariš
,
oba
sva
še
mlada
in
zdrava
,
dekleta
se
bodo
za
naji
še
trgala
.
“
„
Ti
si
pa
tudi
drug
človek
kakor
jaz
;
toda
ne
govoriva
o
tem
.
Kakšna
je
pa
Tvoja
druga
novica
?
“
„
Aj
,
tako
?
No
,
Cekinar
,
le
poslušaj
!
Ali
se
še
spominjaš
one
noči
,
ko
sva
sama
obiskala
grad
Sokolski
?
“
„
Seveda
,
bilo
je
kratko
poprej
,
predno
se
nam
je
Jurij
Skopec
pridružil
.
“
„
Tako
je
,
in
jaz
sem
takrat
vse
izvohal
.
Pri
tisti
priliki
sem
videl
neko
deklico
,
divno
krasotico
,
kakoršne
še
nisem
srečal
nikdar
prej
in
slej
.
“
„
Tako
,
tako
—
Ti
si
kar
navdušen
za-njo
.
“
„
Saj
imam
pa
lepe
punice
že
od
nekdaj
rad
.
In
sedaj
pomisli
,
v
onem-le
zelenem
vozu
sem
videl
dekliški
obraz
,
in
to
je
—
bila
—
“
„
Ona
deklica
s
Sokolskega
gradu
?
“
„
Tega
ravno
ne
morem
trditi
,
kajti
sličnost
je
bila
pač
nenavadna
,
toda
obraz
je
bil
rujav
.
Pravijo
,
da
je
deklina
indijka
.
Vsaj
tako
trdi
stara
copernica
,
ki
sedi
pri
ognji
.
“
Cekinar
ga
komaj
posluša
,
kajti
v
mislih
je
pri
svoji
ljubljeni
Uršiki
.
Smukač
se
na
stran
k
tovarišu
nagne
ter
mu
nekaj
na
ušesa
šepeta
.
„
Aj
,
Ti
menda
noriš
?
“
meni
Cekinar
.
—
„
Toda
poskusiti
hočem
,
“
zakliče
Smukač
.
„
Slučajno
sem
našel
mej
svojo
prtljago
tako
esenco
,
no
,
in
če
se
motim
,
tudi
ne
bo
iz
tega
nesreča
nastala
.
Ali
mi
hočeš
pomagati
?
Sicer
naprosim
koga
drugega
.
“
„
Dobro
,
jaz
sem
s
Teboj
.
“
„
Ali
dekleta
še
nisi
videl
?
“
„
Ne
,
samo
mimogrede
na
Sokolskem
,
ko
sva
se
po
hodniku
plazila
.
In
kdaj
hočeš
svoj
načrt
izvršiti
?
“
„
Takoj
,
tovariš
,
le
pojdi
z
menoj
,
vse
je
pripravljeno
.
Hrvat
me
pri
tem
tudi
ne
bo
motil
,
kajti
ta
ima
s
svojimi
batinami
opraviti
.
“
„
Če
nam
stvar
le
ne
bo
škodovala
?
“
„
Kaj
pa
še
!
Prepusti
vse
meni
,
glumači
sede
polnoštevilno
pri
ognji
.
To
bo
krasna
zabava
!
“
Cekinar
sledi
svojemu
tovarišu
,
ki
navidezno
malomarno
koraka
proti
ognju
.
Tu
sodi
načelnica
glumaške
čete
,
burkež
,
kakor
tudi
Herkul
,
ki
še
ni
popolnoma
prebil
posledic
onih
udarcev
,
katere
mu
je
temeljito
odštel
pritlikavi
zaščitnik
uboge
Milice
.
Tudi
deklini
sta
poleg
z
ostalimi
člani
.
„
Hej
,
“
zakliče
Smukač
,
„
Vi
glumači
,
poslušajte
me
—
neko
prošnjo
imam
do
Vas
,
ki
Vam
bo
menda
tudi
ugajala
.
“
Glumači
ga
radovedno
gledajo
,
načelnica
pa
nezaupno
zre
na
krepko
tolovajsko
postavo
.
„
Danes
smo
vsi
dobre
volje
,
“
nadaljuje
Smukač
ter
pokaže
z
roko
na
svoje
tovariše
,
ki
v
bližini
krog
drugega
ognja
leže
,
—
„
zaradi
tega
nam
morate
danes
svoje
umetnosti
pokazati
.
“
Glumačem
se
obrazi
zdaljšajo
.
„
Oho
,
“
pravi
tolovajski
podnačelnik
ter
udari
ob
polne
žepe
,
„
ali
morda
mislite
,
da
to
zastonj
zahtevamo
,
ker
smo
Jurij
Skopčevi
ljudje
?
Motite
se
,
dobili
bodete
pet
zlatov
,
to
je
plačilo
,
ki
se
Vam
redkokdaj
nudi
.
Kvišku
,
pripravite
se
k
predstavi
—
mi
bomo
Vaši
hvaležni
gledalci
.
“
Te
besede
čudovito
vplivajo
na
glumače
.
Takoj
se
jim
dolgi
obrazi
zjasne
,
tembolj
,
ker
Smukač
izgovorivši
na
trato
vrže
nekaj
težkih
zlatov
.
Vse
roke
se
poželjivo
stegajo
po
njih
,
toda
načelnica
je
hitrejša
od
svojih
ljudij
,
ter
denar
v
istem
hipu
tudi
že
drži
v
svojih
koščenih
in
suhih
pesteh
.
„
To
pride
v
splošno
blagajnico
,
“
zakliče
babura
,
ko
Golijat
srdito
začne
godrnjati
.
„
Da
,
in
največji
del
starki
sami
v
nenasitnih
krempljih
vedno
ostane
,
“
zamrmra
Herkul
ter
jo
strupeno
pogleda
.
Ta
se
malo
zmeni
zanj
,
kajti
vsi
člani
so
od
nje
odvisni
,
nadvladuje
jih
kakor
mogočna
kneginja
.
„
Ljudje
božji
,
“
kliče
svoje
tovariše
Smukač
,
„
semkaj
pojdite
,
predstava
se
bo
vršila
z
veljblodom
,
medvedom
,
opicami
in
drugimi
glumaškimi
umetnostmi
.
Hola
!
to
bo
jedenkrat
nekoliko
premembe
v
našem
življenji
!
Vsi
se
približajte
,
to
bo
izborna
zabava
!
“
Tolovaji
si
tega
ne
dajo
dvakrat
reči
.
Hitro
pridrve
na
trato
vsi
razven
straž
in
Hrvatove
zakonske
dvojice
,
ki
se
je
umaknila
v
utico
od
zelenih
vej
.
Čuden
prizor
bi
tujčevo
oko
zagledalo
.
Slikovito
leže
tolovaji
na
livadi
,
obkoljeni
od
gozdnih
orjakov
,
radovedno
pričakujejo
glumače
,
ki
se
še-le
preoblačijo
.
Predstava
se
kmalu
prične
—
pred
slavnim
tolovajskim
občinstvom
.
Opice
plešejo
na
veijblodovi
grbi
ter
kažejo
svojo
izvežbanost
,
—
medved
se
godrnjaje
po
zadnjih
nogah
neukretno
suče
,
jeden
glumač
za
drugim
nastopi
.
Celo
Herkul
izvrši
nekaj
svojih
točk
.
Roparji
mu
ploskajo
.
Burkež
pa
take
neumnosti
uganja
,
da
se
prisrčen
krohot
tolovajev
daleč
na
okrog
razlega
.
Tudi
deklini
nastopite
.
Nekaj
tolovajev
poželjivo
zre
na
njujine
neprikrite
in
razkošno
razvite
telesne
lepote
.
Razbojniki
dobro
vedo
,
da
glumačici
nista
več
nedolžni
;
že
poprej
so
se
z
njima
seznanili
.
Tudi
deklini
nista
neprijazni
proti
tolovajem
,
mej
katerimi
je
nekaj
zalih
postav
.
Vrhu
tega
imajo
pa
prosti
sinovi
gozdov
polne
žepe
denarja
.
Čuditi
se
tedaj
nikdo
ne
sme
,
da
se
glumačici
po
končani
predstavi
izgubite
mej
tolovajskim
občinstvom
.
Cekinar
se
za-nju
ne
zmeni
,
tudi
noče
svojim
tovarišem
kratiti
zabave
.
Podnačelnik
sedi
poleg
Panteta
in
za
obema
stoji
s
prtom
pokrit
vre
,
kateri
jima
je
še
pred
predstavo
Smukač
izročil
.
Ko
glumači
jeden
za
drugim
skozi
goreče
obroče
poskačejo
naznani
načelnica
,
da
je
predstava
končana
.
Tu
Smukač
vstane
.
„
Kaj
?
“
zakliče
,
„
to
je
že
pri
kraji
?
Oho
,
tega
ne
trpimo
,
vse
umetnike
hočemo
videti
!
“
„
Saj
smo
že
vse
pokazali
,
kar
zna
naša
družba
,
“
glasi
se
odgovor
.
„
Ne
,
jedno
ste
pozabili
,
“
zavrača
jo
Smukač
mirno
.
„
In
Vas
je
plesalka
na
vrvi
.
Ne
tajite
mi
tega
,
danes
zjutraj
sem
čul
ko
so
se
nekateri
Vaši
ljudje
pogovarjali
o
tej
umetnici
.
Njo
hočemo
videti
!
“
Glumaška
načelnica
srdito
pogleda
svoje
ljudi
,
toda
prepričana
je
,
da
jej
laži
ne
bodo
čisto
nič
pomagale
.
„
Res
je
,
“
pravi
navidezno
malomarno
,
„
da
je
taka
plesalka
pri
nas
.
Doma
je
iz
daljne
Indije
.
“
„
No
,
ravno
to
hočemo
videti
.
“
„
Nemogoče
,
ker
je
bolna
.
“
„
E
kaj
,
samo
pokažite
nam
jo
,
“
kriči
Smukač
,
ki
se
s
Samokresi
igra
,
„
tam-le
v
vozu
je
menda
.
Vun
ž
njo
,
ne
obotavljajte
se
predolgo
,
kaj
tacega
nam
ne
ugaja
.
“
Glumači
ca
se
mora
udati
.
„
Deklica
ni
zdrava
,
“
zatrjuje
še
jedenkrat
,
potem
pa
počasi
odide
proti
vozu
,
v
katerem
je
nesrečna
Milica
zaprta
.
Smukač
gre
za
načelnico
.
Zopet
zagleda
krasni
obraz
,
ki
se
mu
zdi
tako
znan
.
„
Kaj
,
ta
deklina
je
bolna
?
“
pravi
,
„
oho
,
tega
ne
verjamem
,
odloži
naj
svoj
pisani
plašč
in
pokaže
,
kaj
zna
.
No
,
ali
bo
kmalu
?
Ne
manjka
nam
sredstev
,
da
Vas
primoramo
!
“
Babura
izprevidi
,
da
mora
odnehati
,
kajti
tolovaji
so
mnogoštevilnejši
.
Milici
zašepeta
nekaj
na
uho
,
potem
pa
zapre
vrata
.
Smukač
so
zadovoljen
povrne
k
svojim
tovarišem
.
„
Pozor
!
“
mrmra
Cekinarju
in
Pantetu
.
„
Le
vedno
na-me
glejta
!
Potem
bodita
pripravljena
,
da
se
prepričam
,
ali
je
moja
slutnja
opravičena
.
“
Glumačica
je
vidno
razburjena
,
toda
ne
more
se
dlje
časa
ustavljati
,
zaradi
tega
svojim
ljudem
zapove
,
naj
nategnejo
vrv
mej
dvema
smrekama
.
Tolovaji
radovedni
gledajo
proti
zelenemu
vozu
.
Preverjeni
so
,
da
jih
čaka
nekaj
posebnega
,
čeravno
jim
Smukač
ni
ničesa
razodel
o
svojih
namerah
.
Splošen
„
ah
“
se
začuje
,
ko
se
voz
počasi
odpre
in
Milica
v
svoji
glumaški
opravi
boječe
koraka
proti
vrvi
.
Kako
divna
,
kako
zapeljiva
je
ljubka
deklica
,
čeravno
rujava
barva
pokriva
njeno
telo
.
„
To
je
indijska
plesalka
,
“
naznanja
glumaška
načelnica
hripavim
glasom
.
„
Bolna
je
,
vendar
pa
bo
svoje
umetnosti
pokazala
.
“
Herkul
pristopi
.
Svoji
orjaški
roki
stegne
,
ob
katerih
Milica
lahkotno
spleza
do
vrvi
.
Tu
zgoraj
ob
debeli
smreki
stoji
,
čarobna
njena
postava
se
ljubko
od
zelenega
vejevja
v
ozadji
razločuje
,
in
ko
jej
pomole
balansirni
drog
,
prične
s
svojimi
umetnostmi
.
Revica
se
je
morala
že
veliko
učiti
.
Vse
izvrši
gladko
in
z
nepopisljivo
spretnostjo
.
Tolovaji
prično
burno
ploskati
.
In
iz
njihovih
očij
so
blišči
še
druga
poželjivost
,
z
zlati
rožljajo
v
svojih
žepih
,
kakor
bi
hoteli
povedati
,
da
so
pripravljeni
žrtvovati
veliko
svoto
za
njene
poljube
.
Toda
to
ni
po
okusu
glumaške
načelnice
,
ki
vse
kaj
drugega
namerava
z
ubožico
.
Nesramna
babura
jo
hoče
pozneje
prodati
za
visoko
ceno
kakemu
imenitnemu
razuzdancu
,
katerih
ni
manjkalo
v
deželi
in
ki
so
naj
večje
vsote
plačali
za
lepa
in
razkošna
dekleta
.
Milici
tedaj
zapove
,
naj
konča
svojo
predstavo
;
takoj
potem
stoji
divna
postava
zopet
na
tleh
.
Tolovaji
se
hočejo
drenjati
proti
njej
,
toda
Smukač
jih
s
krepkimi
besedami
zavrne
,
da
se
naglo
povrnejo
na
svoje
prostore
.
—
Jedini
Smukač
se
približa
Milici
,
ki
hoče
odhiteti
v
voz
,
v
svojo
ječo
.
„
Stojte
,
to
ne
gre
tako
hitro
!
“
zakliče
tolovaj
,
ki
z
dvema
skokoma
stoji
poleg
plesalke
—
„
nekaj
besed
bi
rad
z
deklico
izpregovoril
.
“
„
To
je
nemogoče
,
našega
jezika
ne
razume
,
jedina
jaz
se
morem
ž
njo
pomeniti
.
“
„
Tedaj
je
res
iz
Indije
?
“
praša
Smukač
,
ki
pri
tem
s
svojimi
žarečimi
očmi
ojstro
pogleda
načelnico
.
„
Seveda
je
od
tod
,
“
glasi
se
predrzni
odgovor
ostudne
babure
.
„
Tako
—
tako
,
prav
ljubka
deklica
je
to
.
“
Smukač
še
jedenkrat
Milico
nekaj
vpraša
,
toda
nobenega
odgovori
ne
dobi
.
Načelnica
postane
nepotrpežljiva
,
ker
meni
,
da
jo
bo
tolovaj
za-se
zahteval
,
zaradi
tega
tudi
ne
zapazi
,
da
se
Cekinar
in
Pante
počasi
približata
.
Pokriti
vrč
imata
sabo
,
toda
na
hrbtu
ga
drži
Pante
,
da
ga
nikdo
ne
more
videti
.
Sedaj
tik
za
svojim
tovarišem
stojita
.
Pante
skrivaj
stisne
nekaj
Smukaču
v
roko
in
v
istem
trenotku
začuti
glumačica
ojster
duh
,
kakor
da
bi
bila
v
bližini
močno
duhteča
esenca
.
Osupnena
se
obrne
.
Ravnokar
zagleda
,
da
Smukač
v
svoji
desnici
drži
veliko
,
mokro
gobo
.
Nesrečo
sluteč
hoče
potegniti
Milico
v
stran
.
Toda
prepozno
je
,
kajti
v
istem
trenotku
potegne
tolovaj
z
gobo
po
krasnem
dekličinem
obrazu
.
In
glej
—
kjer
se
jo
ravnokar
svetila
temno-rujava
barva
,
pokaže
se
bela
—
rožasto
nasopljena
koža
.
Lepa
indijska
plesalka
se
je
hipoma
premenila
v
evropejskega
dekliča
!
Na
preži
.
—
Sklep
ogljarja
Toneta
.
—
Preoblečen
.
—
Zaslišanje
.
„
Za
vraga
,
dlje
ne
morem
mirno
gledati
.
Amalijo
moram
imeti
,
naj
velja
kar
hoče
!
In
naši
ljudje
so
tudi
že
vsi
norčavi
na
preoblečeno
deklice
.
“
Tako
govori
‚
rudeči
Tomaž
‘
proti
Kramarju
in
ogljarju
Tonetu
.
Vsi
trije
leže
vrh
pečine
v
Gorjancih
,
s
katere
zro
daleč
doli
v
gojzd
.
Tam
se
iz
goščave
dviguje
tenak
dim
proti
sinjemu
nebu
.
„
Tu
doli
taborijo
,
“
nadaljuje
rokovnjač
,
„
hej
,
kako
peklensko
so
punice
oprezne
.
Desetkrat
bolje
stražijo
kakor
moški
,
in
stavim
svojo
glavo
,
da
bi
vsakdo
,
ki
bi
tu
doli
po
stezi
začel
plezati
,
hitro
dobil
svinčenko
kot
pozdrav
v
svoje
telo
.
In
vendar
jih
moramo
dobiti
v
svojo
oblast
.
“
„
Da
,
kako
naj
se
pa
to
zgodi
?
“
praša
Kramar
ter
se
za
ušesi
praska
.
„
Da
,
kako
?
“
mrmra
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
ki
prašaje
pogleda
zvitega
ogljarja
Toneta
.
„
Ko
bi
to
vedel
,
postopal
bi
prav
sam
.
Sicer
imajo
pa
dekleta
nekega
jetnika
.
“
„
Mora
imeniten
gospod
biti
,
“
pripomni
ogljar
Tone
suhoparno
,
„
poprej
so
mu
deklice
drugo
uho
odrezale
.
“
„
Ali
ste
to
videli
?
“
„
Seveda
,
saj
imam
oči
kakor
jastreb
.
“
„
Tako
,
tako
,
zaradi
tega
smo
malo
poprej
slišali
ono
grozno
kričanje
tu
doli
,
“
oglasi
se
Kramar
,
„
mislil
sem
si
takoj
,
da
le
mož
more
tako
ruj
o
veti
.
Tulil
je
kakor
bik
.
“
„
Seveda
boli
,
če
komu
ušesa
odrežejo
,
“
pripomni
Tomaž
.
„
Deklice
so
bile
pridne
učenke
v
Jurij
Skopčevi
šoli
.
“
„
Ž
njimi
ni
dobro
črešnje
zobati
,
“
pravi
ogljar
Tone
.
„
Če
se
ne
motim
,
bila
je
Amalija
,
ki
je
jetniku
odrezala
uho
—
sovražnik
jej
mora
priznati
,
da
je
pri
tem
pokazala
veliko
spretnost
—
v
jednem
hipu
je
ležalo
uho
na
tleh
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
prime
za
svoja
velikanska
izrastka
ob
straneh
glave
ter
godrnja
:
„
Lepo
upanje
me
navdaja
.
Če
me
vragice
dobe
v
roke
,
godilo
se
mi
bo
ravno
tako
.
“
„
Že
mogoče
,
“
roga
se
mu
Kramar
,
„
Amalija
Ti
tako
ni
posebno
naklonjena
;
toda
nekaj
moramo
ukreniti
.
Hej
,
ogljar
Tone
,
Vi
ste
prebrisan
človek
,
ali
ne
morete
deklinam
tu
doli
priti
do
živega
?
“
„
Ne
,
to
je
težko
.
“
„
Vendar
pa
ne
nemogoče
?
“
„
Ne
,
mogoče
je
vse
na
svetu
.
S
silo
sploh
ne
moremo
ničesa
opraviti
,
pač
z
zvijačo
.
“
„
Za
vraga
,
napnite
vendar
svoje
možgane
!
“
„
Dosti
sem
že
o
tem
premišljeval
,
“
odgovarja
Tone
,
„
tudi
upam
,
da
sem
skoval
izvrsten
načrt
.
Toda
če
v
past
zvabim
deklice
,
zahtevam
za-se
najlepšo
.
“
„
Amalija
je
moja
,
“
zarentači
Tomaž
.
„
Skrivnostno
tujko
hoče
imeti
,
“
misli
si
Kramar
na
tihem
.
„
Tudi
jaz
bi
jo
rad
imel
,
toda
saj
se
bomo
v
tem
oziru
lahko
z
lepo
zmenili
.
“
„
Velja
,
“
pristavi
glasno
.
„
Vaša
volja
naj
se
zgodi
,
toda
izročite
nam
tolovajke
kmalu
v
našo
oblast
.
“
„
Le
počasi
,
“
odgovarja
ogljar
Tone
,
„
vsaka
dobra
stvar
potrebuje
časa
.
Dva
do
tri
dni
,
gori
ali
doli
,
postopati
moram
varno
.
“
„
Res
je
!
“
„
Dobro
,
povrnita
se
tedaj
v
tabor
,
kajti
naši
ljudje
so
zopet
divji
kakor
zveri
.
“
„
Grozni
rogovileži
so
to
.
Včasih
si
želim
,
da
bi
si
jih
nikdar
ne
bil
na
vrat
nakopal
.
“
„
Kaj
pa
še
!
“
pripomni
ogljar
Tone
,
„
to
so
Vam
pogumni
junaki
,
katere
bodemo
še
krvavo
potrebovali
.
Saj
vesta
,
da
le
navidezno
držim
z
bivšimi
rudarji
,
v
resnici
pa
sem
popolnoma
na
Vajini
strani
.
Le
zaupajta
mi
in
se
povrnita
v
taborišče
!
Jutri
pridem
zopet
na
dogovorjeni
kraj
,
kjer
se
bodemo
nadalje
posvetovali
.
“
Kramar
in
Tomaž
ubogata
,
kajti
prekanjenost
novega
zaveznika
jima
je
že
znana
.
Odideta
tedaj
na
jedno
,
ogljar
Tone
pa
na
drugo
stran
v
gozd
.
Slednji
izgine
kmalu
potem
v
gostem
grmovji
,
ko
pa
so
začno
veje
z
nova
pregibati
,
ne
pokaže
se
ogljar
Tone
,
marveč
prava
beračica
,
ki
nabira
in
prodaja
korenine
ter
zelišča
.
Sključena
je
njena
postava
,
katero
pokrivajo
razdrapane
cunje
,
na
hrbtu
pa
ima
velik
koš
.
To
je
ogljar
Tone
,
ki
se
pokašljujoč
opira
na
palico
—
preoblečen
je
mojstrski
in
celo
prebrisan
možak
bi
težko
iskal
pod
temi
krili
zvitega
rokovnjača
.
Ogljar
Tone
ve
,
da
ga
nikdo
ne
more
spoznati
,
vendar
gre
najprvo
k
hiši
,
v
katero
se
izliva
gojzden
studenec
.
V
njem
se
vidi
kakor
v
zrcalu
.
„
Izvrstno
,
“
mrmra
prekanjenec
,
„
zvite
dekline
ne
bodo
ničesa
slutile
.
“
Ogljar
Tone
še
jedenkrat
pregleda
,
ali
so
trakovi
dobro
prišiti
,
kajti
pred
vsem
je
na
tem
ležeče
,
da
dobro
izvrši
svojo
nalogo
.
Če
mu
tolovajke
pridejo
na
sled
,
da
je
preoblečen
,
gotova
mu
je
smrt
—
milosti
ne
sme
nikake
pričakovati
.
Vendar
Tone
ne
pozna
,
kaj
je
strah
.
Težko
opirajoč
se
na
palico
počasi
koraka
proti
skalnati
dolinici
sredi
gozda
,
v
kateri
tabore
deklice
.
Seveda
mora
navihani
lisjak
s
tem
računati
,
da
ga
bodo
straže
že
od
daleč
zapazile
,
zaradi
tega
mora
oprezen
biti
.
In
ne
moti
se
.
Glasen
„
stoj
!
“
iz
dekliških
ust
se
razlega
po
mirnem
gozdu
.
Ob
jednem
se
za
skalo
,
ki
tukaj
povsod
raztresene
leže
,
pokaže
dekliška
glava
s
širokokrajnim
klobukom
,
in
ogljar
Tone
zapazi
,
da
je
proti
njemu
namerjena
puška
.
„
Oj
,
ljubi
,
dragi
gospod
,
“
pravi
preoblečenec
visokim
,
hripavim
glasom
stare
ženske
,
„
prekrasni
gospod
,
ne
ustrelite
uboge
beračice
,
ki
se
borno
preživlja
s
prodajanjem
zelišč
in
korenin
!
“
„
Kaj
iščeš
tukaj
,
stara
čarovnica
?
“
praša
Lizika
,
ki
tukaj
na
straži
stoji
.
„
Oj
,
moj
ljubi
Bogek
,
kaj
naj
iščem
,
nego
razne
korenine
,
zelišča
in
gobe
,
ker
denarja
ne
morem
najti
?
“
odgovarja
beračica
.
Lizika
jej
verjame
.
„
Kaj
govoriš
o
denarji
?
“
izprašuje
jo
tolovajka
.
„
Oj
,
mnogo
ga
je
na
Dolenjskem
,
“
odgovarja
zviti
ogljar
,
„
v
razvalinah
cerkva
,
samostanov
in
gradov
.
Tudi
v
poslopjih
,
v
katerih
prebivajo
ljudje
,
je
še
mnogo
pokopanega
.
“
Lizika
postane
radovedna
.
„
Ti
govoriš
,
kakor
bi
vedela
,
kje
je
tako
bogastvo
skrito
,
“
zakliče
živahno
.
Beračica
se
reži
.
„
Stara
žena
,
ki
se
po
svetu
potika
,
ve
za
marsikataro
skrivnost
.
Klatiti
se
moram
po
celem
Kranjskem
,
če
hočem
imeti
svoj
vsakdanji
kruhek
,
zaradi
tega
mi
je
pa
tudi
marsikaj
znano
.
“
„
Ali
res
?
“
„
Da
,
da
,
krasni
gospodič
,
“
nadaljuje
ogljar
Tone
visokim
glasom
,
„
mnogo
tajnosti
sem
poizvedela
,
ki
so
sicer
drugim
ljudem
prikrite
.
Sedaj
pa
grem
naprej
po
gozdu
svoja
zelišča
iskat
.
“
Lizika
pristopi
.
„
Tukaj
mi
ostaneš
!
“
zapoveduje
tolovajka
odločno
.
Beračica
se
navidezno
prestraši
.
„
Oj
,
dragi
,
dobri
gospod
logar
,
“
javka
sleparski
ogljar
Tone
,
„
pustite
me
,
saj
nikomur
ne
škodujem
,
če
nabiram
koreninice
.
“
„
Z
menoj
greš
—
sicer
—
“
Puška
ob
jednem
beračici
zapreti
.
Rokovnjač
svojo
vlogo
izvrstno
igra
.
Javka
in
lamentuje
,
kakor
stara
ženica
,
toda
Lizika
je
ne
izpusti
.
Kmalu
potem
pride
druga
tolovajka
,
da
namestu
Lizike
prevzame
stražo
.
„
Oj
,
Lizika
,
koga
imaš
pa
tukaj
?
“
praša
nova
straža
živahno
.
„
Staro
beračico
,
ki
bo
morala
Amaliji
dati
potrebna
pojasnila
.
“
Rokovnjač
se
hlini
,
kakor
da
ne
bi
vedel
,
da
pred
njim
stojita
deklici
—
v
jednomer
milo
stoka
.
Lizika
ga
krepko
zgrabi
ter
ga
odpelje
sabo
v
dekliški
tabor
.
—
Amalija
in
Uršika
stojita
pred
davkarjem
,
ki
je
privezan
ob
drevo
,
Sabina
pa
sama
zamišljena
sedi
ob
skali
.
Graščinskega
uradnika
je
zadela
grozna
kazen
.
Glava
mu
je
obvezana
,
tolovajke
so
mu
na
rani
položile
zdravilna
zelišča
,
da
mu
preneha
kri
teči
.
Hudobnež
mora
trpeti
velike
bolečine
,
kajti
neznansko
tuli
.
—
Nekaj
tolovajk
se
prisrčno
smeji
,
ker
se
stari
grešnik
tako
grozno
pači
.
Le
Amalija
in
Uršika
sta
resni
.
Tu
se
Jurij
Skopčeva
ljubica
obrne
.
„
Koga
pa
imaš
sabo
,
Lizika
?
“
praša
,
ko
zagleda
čudno
dvojico
.
„
Stara
beračica
je
,
ki
nabira
zelišča
.
“
„
To
vidim.
“
Lizika
pristopi
.
Za
sabo
vleče
ogljarja
,
ki
se
hlini
,
kakor
da
bi
bil
zelo
slaboten
,
ter
še
vedno
neprestano
javka
.
„
O
joj
,
ah
,
moj
ljubi
Bogek
,
mene
staro
revico
hočejo
umoriti
—
oj
,
milost
—
milost
!
“
„
Molči
,
stara
babura
!
“
zapoveduje
Lizika
srdito
.
Pri
tem
dobi
ogljar
Tone
gorak
sunek
od
male
,
toda
krepke
dekliške
pesti
.
„
Tri
sto
vragov
,
“
misli
si
preoblečenec
,
„
s
temi
dekleti
ni
dobro
črešnje
zobati
,
samega
hudiča
imajo
v
sebi
.
Resnično
,
to
so
pravcate
tolovajke
.
“
Amalija
se
obrne
k
Liziki
.
„
Zakaj
si
staro
babo
seboj
pripeljala
?
Take
vlačuge
pridejo
k
večjemu
vsak
mesec
po
jedenkrat
v
vasi
,
ne
more
nam
tedaj
škodovati
.
Izpusti
jo
!
“
Lizika
pristopi
tik
načelnice
ter
jej
nekaj
na
uho
zašepeta
.
—
Amaliji
so
začno
oči
svetiti
.
„
Tako
,
tako
,
o
zakladih
je
babura
govorila
.
No
,
takoj
bom
videla
,
kaj
je
na
tem
.
Jetnik
ostane
na
drevo
privezan
,
jutri
nam
bo
dal
svoj
nos
,
če
se
naše
povelje
v
Kostanjevici
ne
izvrši
.
“
„
Hu
—
hu
,
“
tuli
davkar
,
„
milost
,
na
tak
način
nočem
na
kosce
razrezan
biti
.
Amalija
mu
zapreti
z
malo
pestjo
.
„
Lopov
,
“
zakriči
nad
njim
,
„
marsikatero
dekliško
čast
si
umoril
,
to
je
mnogo
grše
hudodelstvo
!
“
Ranjenec
neznansko
stoka
.
„
Moja
častna
beseda
,
“
oglasi
se
zopet
Amalija
,
„
jutri
boš
brez
nosu
,
če
jetniki
ne
bodo
oproščeni
.
“
„
Pisati
hočem
sodniku
,
“
grgra
davkar
.
„
To
sem
že
sama
preskrbela
.
“
„
Pomagalo
ne
bo
nič
.
“
„
Več
,
nego
če
Ti
pišeš
,
grdoba
,
“
odgovarja
mu
Amalija
zaničljivo
.
Obrne
se
ter
namigne
Liziki
,
ki
vleče
javkajočega
ogljarja
v
utico
od
zelenih
vej
.
Tam
ga
prisili
,
da
se
na
tla
vsede
.
Amalija
s
svojimi
bistrimi
očmi
ogleduje
preoblečenca
,
kateremu
pri
tem
vzlic
vsemu
svojemu
pogumu
nekoliko
vroče
prihaja
.
Jurij
Skopčeva
ljubica
v
resnici
misli
,
da
čepi
pred
njo
stara
beračica
.
„
Ali
veš
,
kdo
sem
jaz
?
“
zakliče
Amalija
.
„
Ne
,
mladi
gospod
,
“
odgovarja
zvita
buča
.
„
Deklica
sem
,
kakor
vse
druge
tovaršice
tukaj
,
“
pravi
Amalija
.
„
Ali
je
to
mogoče
?
“
čudi
se
preoblečeni
ogljar
Tone
prav
mojsterski
.
„
Jurij
Skopčeva
ljubica
sem
,
“
nadaljuje
Amalija
ter
pri
tem
od
strani
opazuje
Sabino
.
Ta
ostane
malomarno
na
svojem
prostoru
.
Sabina
se
dela
,
kakor
da
bi
ničesa
ne
slišala
ter
zamišljena
zre
pred
se
v
mahovje
.
Lizika
dregne
Amalijo
.
„
Ali
starka
res
ne
pozna
glavarja
?
“
„
Že
mogoče
,
ker
premalo
zahaja
med
ljudi
—
take
starice
se
dostikrat
za
ves
ostali
svet
malo
brigajo
.
“
„
Mogoče
se
pa
le
hlini
.
“
„
To
bodemo
takoj
videle
.
“
Lizika
nekaj
besed
z
ogljarjem
Tonetom
govori
ter
tako
vso
njegovo
pozornost
na-se
obrne
.
Amalija
se
pripogne
.
„
Jurij
Skopec
!
“
zakliče
glasno
.
Moti
se
,
če
meni
,
sedaj
se
bo
beračica
prestrašila
—
ogljar
Tone
niti
s
trepalnicami
ne
migne
.
Ugaja
mu
,
da
mu
brada
ne
raste
.
Izvrstno
si
je
po
obrazu
gube
naslikal
.
Z
jedno
besedo
,
preoblečen
je
tako
,
da
bolje
ne
more
biti
.
Sedaj
se
Amalija
spomni
Lizikinega
poročila
.
„
Starka
,
“
zakliče
tolovajka
,
„
Ti
praviš
,
da
je
veliko
zakladov
na
Dolenjskem
?
“
„
Seveda
jih
je
.
“
„
Kje
pa
?
“
„
Oj
,
na
mnogih
krajih
,
katerih
natanko
ne
poznam
.
Med
narodom
se
masikaj
pripoveduje
.
“
Amalija
je
neljubo
iznenadena
.
„
Ali
je
to
vse
,
kar
veš
,
stara
copernica
?
“
„
O
ne
,
znano
mi
je
—
“
Ogljar
Tone
hipoma
obmolkne
.
„
Tega
ne
smem
izdati
,
“
pristavi
počasi
,
„
kar
v
samostanu
leži
,
je
sveto
blago
.
“
„
Tako
,
tako
,
Ti
si
bedasta
avša
.
Rečem
Ti
,
kar
veš
,
hitro
povej
—
sicer
—
“
Ogljar
Tone
se
navidezno
hudo
prestraši
.
„
Oj
,
ljubi
Bogek
,
“
tuguje
,
„
saj
bom
vse
povedala
,
kar
vem
toda
v
samostanu
se
ne
smejo
zakladi
iskati
,
to
je
smrten
greh
.
“
—
„
Govori
,
babura
!
“
„
Prašajte
me
!
“
odgovarja
preoblečenee
visokim
in
hripavim
glasom
.
„
Kateri
samostan
je
to
?
“
„
Ali
poznate
Zatičino
?
“
„
Da
,
tam
je
velik
samostan
.
“
„
Res
je
tako
.
“
„
In
tam
notri
je
zaklad
zakopan
?
“
„
Ne
jeden
,
celo
več
jih
je
.
Pred
zadnjim
turškim
navalom
so
mnogo
zlata
in
drugih
dragocenosti
tam
zagrebli
,
toda
izvedela
sem
,
da
nikdo
ne
more
več
povedati
,
kje
leži
zaklad
.
Tudi
v
dolgih
podzemeljskih
hodnikih
in
v
rakvi
pri
mrličih
so
baje
skrita
neizmerna
bogastva
.
“
„
Kaj
nam
vse
to
pomaga
?
“
Ogljar
Tone
se
naprej
pripogne
.
„
Oj
,
jedenkrat
sem
nekaj
zapazila
.
“
„
No
?
“
Bila
sem
pred
nekaterimi
leti
v
Zatičini
,
da
bi
prodala
svoja
zelišča
.
Šla
sem
proti
samostanu
ter
sem
tam
pri
razpelu
molila
.
In
ker
mi
je
bil
dolgčas
,
ogledala
sem
si
starodavno
poslopje
natančneje
ter
pri
tem
zapazila
v
zidu
neko
znatno
špranjo
.
“
Amalija
postane
pozorna
.
„
Kaj
si
v
špranji
zagledala
?
“
„
Lobanje
—
človeške
kosti
.
“
„
In
sicer
?
“
„
Staro
,
železno
skrinjo
.
“
„
Ah
!
“
„
Videla
sem
jo
,
to
je
gola
resnica
.
“
„
In
o
tem
si
dosedaj
molčala
?
“
„
Hihihi
,
niti
besedice
nisem
črhnila
.
“
Amalija
je
radovedna
.
„
Starka
,
ali
si
špranjo
natanko
si
zapomnila
?
“
„
Mislim
vsaj
,
čeravno
me
na
starost
spomin
že
nekoliko
zapušča
.
“
Amalija
je
najprvo
mislila
,
da
beračica
mlati
prazno
slamo
,
kakor
je
to
pri
starih
jezikavih
ženskah
navada
,
toda
sama
je
že
slišala
o
zatiškem
samostanu
in
njegovih
obilih
zakladih
govoriti
.
Za
trdno
sklene
,
da
hoče
to
stvar
odločno
zasledovati
.
„
Starka
,
“
zakliče
lopa
tolovajka
,
„
pokazati
nam
moraš
ono
špranjo
,
skozi
katero
si
zagledala
železni
zaboj
.
“
„
Ali
bom
tudi
kaj
tega
denarja
dobila
—
he
?
“
izprašuje
pohlepno
preoblečeni
rokovnjač
visokim
glasom
.
„
Zakaj
ne
?
“
odgovarja
Amalija
smehljaje
se
,
„
nekaj
pesti
polno
zlato
v
Ti
je
gotovih
.
“
„
Joj
,
joj
,
potem
Vas
rada
tje
peljem
,
“
zakliče
ogljar
Tone
ter
ploskne
s
suhima
,
črnima
rokama
,
kakor
da
bi
ga
ta
obljuba
neznansko
veselila
.
„
Za
denar
storim
vse
,
iz
zelišč
skuham
celo
najhujše
strupe
.
“
Amalija
postane
pozorna
,
tudi
Sabina
sedaj
pazljivo
posluša
,
kajti
beseda
‚
strup
‘
nenavadno
vpliva
na
obe
.
Ogljar
Tone
vse
natanko
zapazi
,
toda
zvest
ostane
svoji
vlogi
.
—
Prepričan
je
,
da
je
izgubljen
,
če
se
le
najmanje
izpozabi
.
In
vendar
se
na
tihem
muza
,
ko
pomisli
,
v
kakem
položaju
je
.
On
sam
je
v
ženski
opravi
—
deklice
pred
njim
pa
v
moški
obleki
.
Amalija
se
mej
tem
s
svojo
prijateljico
Uršiko
nekoliko
skrivaj
posvetuje
,
tako
tiho
,
da
niti
ogljar
Tone
ne
more
besedice
razumeti
.
Čudno
tesno
mu
pri
tem
v
prsih
postane
,
kajti
mogoče
je
,
da
so
tolovajke
začele
sumiti
.
„
Ali
bomo
takoj
odšle
?
“
praša
prekanjeni
lisjak
.
„
Peljem
Vas
takoj
tja
,
ker
imam
dosti
časa
.
“
Amalija
z
glavo
odmaje
.
„
Tako
hitro
to
ne
gre
,
starka
,
ker
imamo
važno
opravilo
in
je
mogoče
,
da
še
nekaj
dni
tukaj
ostanemo
.
“
„
No
,
kakor
Vam
drago
,
“
odgovarja
ogljar
Tone
,
„
ali
naj
Vas
blizo
Zatičine
kje
počakam
?
Določite
mi
dan
,
mej
tem
bom
pa
pridno
zelišča
nabirala
.
“
Rokovnjač
te
besede
navidezno
prav
mirno
izgovarja
,
v
resnici
pa
nestrpno
čaka
na
odgovor
.
Če
ga
v
taboru
obdrže
kot
nekakega
jetnika
,
slabo
bi
se
mu
godilo
.
Predolgo
ne
more
igrati
žensko
vlogo
,
tolovajke
bi
kmalu
prišle
resnici
na
sled
.
Amalija
premišljuje
in
rokovnjač
se
že
kesa
,
da
se
je
tako
predrzno
upal
v
dekliško
taborišče
.
Tu
se
lepa
ljubica
tolovajskega
glavarja
obrne
k
preoblečenemu
.
„
Le
pojdi
,
“
pravi
mirno
,
„
prepričana
sem
,
da
so
gotovo
povrneš
,
če
Ti
obljubimo
premiren
delež
bogatega
plena
.
“
„
Zanašati
se
smete
name
,
“
zatrjuje
ogljar
Tone
živahno
.
„
Kdaj
naj
bom
pri
zatiškem
samostanu
?
Blizo
tam
je
tako
zvani
‚
rudeči
križ
‘
,
katerega
se
ljudje
radi
izogibljejo
.
Pri
njem
Vas
bom
počakala
.
“
„
Dobro
,
s
tem
sem
zadovoljna
.
“
Ogljar
Tone
se
oddahne
.
Bal
se
je
,
da
ga
bodo
deklice
zadržale
,
sedaj
pa
vidi
,
da
mu
popolnoma
zaupajo
.
„
Raca
na
vodi
,
“
misli
sam
pri
sebi
,
„
bolje
je
šlo
,
kakor
sem
se
nadejal
.
Da
,
da
,
deklice
se
bodo
krasno
vjele
v
nastavljeno
past
.
“
„
Le
pojdi
svoja
zelišča
nabirat
,
“
nadaljuje
Amalija
,
„
danes
v
štirinajstih
dneh
Te
pri
‚
rudečem
križu
‘
pričakujem
.
In
če
vgrabimo
pričakovani
plen
,
dobila
boš
svoj
delež
.
Sedaj
se
izgubi
ter
nas
same
pusti
,
ker
imamo
važno
opravilo
,
ki
nas
zadržuje
še
nekaj
dni
v
Gorjancih
.
“
Od
preganjalcev
obkoljen
.
—
Skrivnostni
prehod
.
—
Izdajalca
.
—
Jurij
Skopec
v
Levijevi
hiši
.
Jurij
Skopec
zgrabi
Leo
za
roko
ter
hiti
ž
njo
po
stopnjicah
navzdol
,
da
bi
prišel
v
spodnje
prostore
.
Zopet
začujeta
šum
.
Hišna
vrata
so
odprta
,
skozi
katera
se
drenjajo
mnogoštevilni
vojaki
—
vsi
izhodi
so
zastavljeni
!
„
Izdajalstvo
,
nesramno
izdajalstvo
,
“
škriplje
Jurij
Skopec
.
„
O
,
prokleta
Hebrejca
—
da
,
Lea
,
ko
bi
mi
ne
bila
povedala
,
da
si
turškega
rodu
,
spoznati
bi
morala
sedaj
,
da
ne
pripadaš
k
tem
židovskim
Iškarijotom
.
Kam
sedaj
,
cela
hiša
je
obkoljena
—
celo
na
strehah
so
preganjalci
—
ne
preostaja
mi
drugo
,
nego
da
v
boji
poiščem
junaško
smrt
.
“
„
Ne
,
ne
,
“
stoka
lepa
deklica
,
„
umreti
ne
smeš
,
ljubček
moj
,
živeti
moraš
za-me
.
“
„
Rešitve
ni
za-me
,
“
zakliče
predrznež
,
ki
skozi
okna
pogleduje
,
„
povsod
stoje
vojaki
,
vsi
izhodi
so
zastavljeni
—
tukaj
mora
govoriti
orožje
.
“
„
Še
ne
,
“
zdihne
Lea
,
„
hitro
pojdi
z
mano
,
v
najskrajnejši
sili
mi
prihaja
rešilna
misel
.
Pojdi
,
ljubček
,
prosim
Te
,
zaupaj
svoji
Lei
!
“
„
Angelj
moj
,
kaj
bi
Ti
ne
zaupal
?
“
odgovarja
pogumni
glavar
,
ki
hiti
za
krasno
deklico
.
Lepa
Turkinja
drvi
po
dolgem
hodniku
.
Že
se
slišijo
v
bližini
jednakomerne
vojaške
stopinje
,
orožje
zveni
—
ni
dvojbe
,
vojaki
ga
iščejo
po
hiši
.
Vsak
trenotek
morejo
izza
ovinka
stopiti
,
v
tem
hipu
ga
potegne
Lea
za
sabo
v
sobo
ter
urno
vrata
zapre
.
Temno
je
tu
notri
.
„
Kje
sva
?
“
praša
jo
Jurij
Skopec
,
ki
tiplje
z
rokama
krog
sebe
.
„
V
sobi
mojega
vzgojitelja
,
“
odgovarja
Lea
vsa
zasopena
.
„
Sedaj
me
poslušaj
,
kako
je
rešitev
še
mogoča
.
Glasovi
,
katere
sem
včeraj
v
sobi
očeta
Abrahama
slišala
,
so
me
prepričali
,
da
mora
iz
njegove
spalnice
voditi
kak
tajen
izhod
v
sosedno
hišo
.
In
če
se
ne
motim
,
prišel
bodeš
po
tej
poti
v
—
Levijevo
hišo
.
“
„
To
bi
mi
bilo
ravno
prav
.
“
Jurij
Skopec
z
rokama
grabi
,
da
bi
spoznal
,
kje
stoji
.
„
Luč
morava
imeti
,
Lea
,
“
pravi
,
„
tukaj
je
tako
temno
,
da
ne
razločujem
niti
najmanjše
stvari
.
“
„
Počakaj
en
trenotek
.
“
Glavar
čuje
,
kako
se
druga
vrata
odpro
.
„
Tukaj
je
Abrahamova
spalnica
,
“
šepeta
pogumna
deklica
,
„
okna
so
zaprta
,
tukaj
smem
svetilnico
prižgati
.
“
Koj
potem
se
v
sobi
zasveti
.
Jurij
Skopec
opazi
pred
vsem
veliko
omaro
,
ki
stoji
globoko
v
zidu
.
Takoj
je
prepričan
,
da
mora
tukaj
biti
oni
izhod
.
„
Ah
,
če
je
kje
rešitev
mogoča
,
potem
jo
moram
v
tej
omari
iskati
.
Glej
,
Lea
,
kako
je
les
pri
vratih
odrgnen
.
Tak
je
mogel
postati
le
tedaj
,
če
so
možje
s
težkimi
črdvlji
stopali
nanj
.
“
—
„
Odpri
jo
!
“
Lea
komaj
te
besede
izpregovori
,
ko
Jurij
Skopec
že
zasuče
ključ
.
Tu
notri
visi
nekaj
oblek
,
ki
ne
diše
ravno
kakor
vijolice
,
toda
stara
šara
je
le
na
jedni
strani
omare
,
druga
je
pa
prosta
.
Jurij
Skopec
posluša
.
Zunaj
na
prehodu
so
vojaki
,
čujejo
se
njihovi
koraki
.
Nedvojno
se
preganjalci
vesele
,
da
bo
zdaj
in
zdaj
tolovaj
v
njihovih
rokah
,
kajti
izdajalski
Levi
jim
je
povedal
,
kdo
se
mudi
v
Abrahamovi
hiši
.
„
Kmalu
bodo
semkaj
prišli
,
“
šepeta
predrznež
.
„
Ne
tako
hitro
,
ker
Te
bodo
vojaki
najprvo
v
Tvojih
pobah
iskali
.
Še-le
pozneje
bodo
prišli
v
druge
hišne
prostore
.
Pred
vsem
bodo
na
podstrešji
in
v
kletih
iskali
.
“
Jurij
Skopec
tipa
z
roko
ob
zadnji
steni
omare
,
ne
potrka
pa
ne
,
ker
je
preveč
previden
.
„
Ali
naj
posvetim
?
“
praša
ga
Lea
.
„
Ne
,
ne
,
“
svari
jo
Jurij
Skopec
,
„
že
najmanjši
žar
skozi
kako
špranjo
bi
naju
lahko
izdal
.
Moj
čut
s
prsti
mi
mora
luč
nadomestiti
.
“
Z
nova
tiplje
po
omari
,
toda
stari
Abraham
je
zvit
lisjak
,
tajni
mehanizem
je
tako
dobro
skrit
,
da
ga
more
le
oni
najti
,
ki
zanj
ve
.
Tolovajski
glavar
išče
gumb
ali
ročaj
,
ki
bi
mu
odprl
vhod
v
sosedno
hišo
.
O
tem
ne
dvoji
,
da
morajo
taka
vrata
tukaj
biti
.
Natanko
čuti
ojster
in
mrzel
prepih
,
kadar
se
z
obrazom
približa
zadnji
leseni
steni
.
„
Lea
,
“
šepeta
pogumni
mož
,
„
nisi
se
motila
,
tukaj
je
oni
skrivni
prehod
.
Toda
vrat
ne
morem
odpreti
.
“
„
Vzemi
vendar
svetilnico
!
“
„
Ne
,
“
odgovarja
Skopec
tihim
glasom
,
da
ga
more
razumeti
le
krasna
deklica
.
„
Prepričan
sem
,
da
sta
oba
izdajalca
tu
za
steno
.
Čul
sem
tudi
nekak
šum
,
ki
me
utrjuje
v
mojem
mnenju
.
“
Predrzni
tolovajski
glavar
stoji
v
omari
,
tik
za
njim
pa
njegova
ljubljena
Lea
,
ki
je
po
njegovem
ukazu
ugasnila
luč
.
Oba
sta
v
temi
.
Jurij
Skopec
oprezno
posluša
na
ropot
,
ki
prihaja
od
vojakov
na
hodniku
,
potem
pa
zopet
nastavi
uho
na
leseno
zadnjo
steno
velike
omare
.
Veliko
ljudi
mora
biti
v
hiši
,
kajti
šum
postaja
vedno
silnejši
.
Jurij
Skopec
prime
Leo
za
okroglo
roko
ter
jo
potegne
k
sebi
.
„
Kaj
delaš
?
“
šepeta
deklica
pol
prestrašena
,
pol
zavzeta
.
—
„
Tiho
bodi
,
če
nočeš
,
da
me
zgrabijo
preganjalci
—
molči
kakor
črni
grob
.
“
Divna
Turkinja
čuti
,
kako
jo
Jurij
Skopec
porine
mej
obleke
,
ki
vise
na
levi
strani
omare
.
Tolovajski
glavar
vrata
od
znotraj
zapre
,
kajti
takoj
je
videl
in
čutil
,
da
se
da
to
z
zapahom
storiti
,
ki
je
v
zvezi
s
kjučavnico
.
To
je
nov
dokaz
,
da
mora
tukaj
biti
skrivni
izhod
,
kajti
človek
,
ki
pride
iz
sosedne
hiše
,
more
na
tak
način
zaprta
vrata
odpreti
.
Lea
stoji
v
kotu
orjaške
omare
mej
starimi
oblekami
.
Jurij
Skopec
je
poleg
nje
.
Deklica
se
k
svojemu
ljubčku
stiska
,
svojo
krasno
glavico
naslanja
na
njegove
široke
prsi
in
trepetajoča
čuti
,
kako
močno
utriplje
njegovo
junaško
srce
.
Zakaj
se
je
predrznež
z
lepo
židovo
gojenko
tu
notri
zaprl
?
Ali
meni
,
da
ga
ne
bodo
našli
?
To
upanje
bi
bilo
nespametno
,
kajti
če
preganjalci
pridejo
v
spalnico
,
preiskali
bodo
gotovo
tudi
veliko
omaro
.
Lea
to
dobro
ve
,
toda
pogumnemu
možu
popolnoma
zaupa
,
kor
jej
je
znano
,
kako
premišljen
in
nadarjen
je
njen
ljubček
.
Zopet
se
začuje
nekak
šum
.
„
Tiho
,
tiho
,
“
šepeta
Jurij
Skopec
,
„
sedaj
se
ne
gani
—
ne
oglasi
se
—
sicer
je
vse
izgubljeno
!
“
Mlademu
dekletu
zastane
kri
po
žilah
.
Zadnja
stena
omare
se
odpira
,
to
prav
dobro
čuje
—
da
,
ni
dvojbe
,
sedaj
grozno
prestrašena
zapazi
svetlobo
.
Notranje
velike
omare
je
razsvetljeno
.
Jurij
Skopec
in
Lea
stojita
za
starimi
oblekami
,
toda
mej
temi
moreta
skozi
male
luknjice
oba
videti
,
da
stopajo
možje
v
omaro
.
Dohajajo
,
toda
ne
iz
spalnice
starega
Abrahama
,
temveč
iz
sosedne
hiše
—
ti
možje
so
odprli
zadnjo
steno
.
In
sedaj
vidi
Lea
,
da
so
to
oboroženci
—
preganjalci
,
Jurija
Skopca
.
Da
,
vojaki
so
,
ki
drže
v
rokah
gole
sablje
in
nabite
puške
,
pripravljeni
,
da
hipoma
premagajo
vsak
upor
.
Sedaj
iščejo
ključavnico
.
„
Hej
,
stari
židov
,
“
zakliče
jeden
vojakov
zamolklim
glasom
,
„
to
je
vražja
ključavnica
—
kako
se
pa
odpre
?
“
„
Najprvo
se
mora
na
levo
,
potem
pa
navzgor
zasukati
,
“
začuje
se
hripavi
glas
izdajalskega
Abrahama
,
ki
stoji
menda
za
zadnjo
steno
.
Lea
čuti
,
kako
se
Jurij
Skopec
po
vsem
telesu
stresa
,
kako
vse
njegove
mišice
krčevito
trepetajo
.
Ali
hoče
sedaj
na
sovražnika
planiti
,
da
ga
pobije
—
ali
hoče
izdajico
zadaviti
?
Lea
se
tega
skoraj
boji
,
kajti
prestrašena
se
oklepa
glavarjeve
roke
—
tu
pa
zopet
predrznež
kakor
iz
skale
izsekan
mirno
stoji
.
„
Sami
odprite
,
stari
židov
,
“
oglasi
se
zopet
vojak
,
ki
so
pri
ključavnici
zastonj
trudi
,
„
vrag
sam
naj
zna
,
ali
ste
resnico
govorili
;
menim
,
da
ste
ta
tihotapski
vhod
prav
sami
dali
napraviti
.
“
„
Ne
,
ne
,
“
javka
starec
,
„
slučajno
sem
ga
našel
,
iz
starodavnih
časov
mora
biti
,
saj
tudi
hiša
že
toliko
in
toliko
let
stoji
.
“
„
E
kaj
,
žurite
se
ter
odprite
,
noter
moramo
,
da
pomagamo
svojim
tovarišem
in
morda
iznenadimo
Jurija
Skopca
.
Saj
sami
trdite
,
da
je
Vaša
spalnica
v
zvezi
s
sobo
tolovajskega
glavarja
.
“
„
To
je
tudi
res
,
kajti
z
grožnjami
me
je
primoral
,
da
sem
mu
v
svoji
hiši
odkazal
skrivališče
,
“
čivka
stari
prepeličar
,
ki
se
konečno
odloči
,
da
odpre
vrata
v
svojo
hišo
.
Vojaki
odidejo
takoj
v
Abrahamovo
stanovanje
ter
za
sabo
veliko
omaro
zapro
v
nadi
,
da
bodo
vjeli
silovitega
tolovajskega
glavarja
.
Sedaj
se
Jurij
Skopec
zgane
.
„
Lea
,
“
šepeta
,
„
vse
zdaj
vem
.
Tvoj
vzgojitelj
me
je
izdal
,
gotovo
tudi
lopovski
Levi
,
toda
to
bodeta
zlodja
morala
drago
poplačati
.
Sedaj
vem
,
kako
se
zadnja
stena
odpre
—
oj
—
čakajte
—
čakajte
sedaj
bodete
še-le
Jurija
Skopca
spoznali
!
“
Grozovitež
čaka
še
nekaj
minut
,
dokler
ne
sliši
,
da
so
vojaki
zapustili
stanovanje
hišnega
gospodarja
.
Potem
prime
Leo
za
roko
ter
ž
njo
stopi
h
ključavnici
na
zadnji
steni
orjaške
omare
.
Jurij
Skopec
zasuče
kljuko
na
levo
in
potem
navzgor
—
vrata
se
odpro
,
toda
ne
izpusti
jih
iz
rok
,
tako
da
nastane
le
mala
špranja
pri
njih
.
Na-njo
svoje
uho
položi
.
Ne
moti
se
,
v
sosedni
sobi
sta
oba
žida
—
v
hiši
Levijevi
,
katere
jedna
izba
se
dotika
Abrahamove
velike
omare
.
Prepeličarja
živahno
kramljata
.
„
V
zagati
tiči
,
“
sliši
Jurij
Skopec
starega
Abrahama
govoriti
,
„
balmahoni
(
vojaki
)
ga
bodo
zgrabili
ter
v
verige
in
spone
okovali
.
Hejdi
,
kako
se
bodo
v
naši
ulici
,
po
vseh
zagrebških
javnih
prostorih
zbirali
ljudje
,
ko
ga
bodo
peljali
v
ječo
—
neusmiljenega
tolovajskega
glavarja
.
“
„
Da
,
da
,
do
stropa
bom
veselo
poskakoval
,
“
odgovarja
Levi
zmagovalno
,
„
uiti
ne
more
,
ker
so
tudi
vse
strehe
zasedli
.
Samo
jednega
se
bojim
,
oče
Abraham
!
“
„
Česa
pa
,
moj
sin
?
“
„
Menim
,
da
bo
Jurij
Skopec
slabo
zoper
Vas
izpovedal
,
ko
ga
bodo
zaprtega
imeli
.
Znal
bode
,
da
sva
ga
midva
izdala
,
ter
nama
ne
bo
prizanašal
.
“
„
Nič
ne
de
,
“
roga
se
starec
hudobno
,
„
prav
nič
ne
škoduje
.
Saj
je
tolovajski
plen
že
davno
skrit
.
Naj
le
iščejo
,
ničesa
ne
bodo
našli
.
Prepričan
sem
,
da
gospodje
sodniki
Juriju
Skopcu
ne
bodo
verjeli
niti
jedne
besedice
,
in
da
nas
ne
bodo
preveč
nadlegovali
,
to
skrb
le
meni
prepusti
.
Hahaha
—
denar
ima
svojo
posebno
moč
,
potem
pa
bodeva
imela
mir
.
“
„
Da
,
da
,
prav
imate
,
oče
Abraham
,
v
ta
namen
bodem
tudi
jaz
prispeval
,
“
muza
se
sleparski
Levi
.
Jurij
Skopec
krepko
oklepa
ključavnico
skrivnih
vrat
.
Hipoma
vrata
široko
odpre
—
z
jednim
skokom
stoji
preko
visokega
praga
sredi
sobe
,
v
kateri
oba
izdajalska
žida
sedita
.
—
Milica
spoznana
.
—
Sila
prevlada
.
—
Razkritje
.
—
Maščevalni
naklepi
glumačev
.
—
Norec
na
preži
.
Glasno
kričanje
so
razlega
po
glumaškem
taboru
.
„
Hahaha
,
“
smeji
se
Smukač
,
ki
trdno
drži
trepetajočo
Milico
,
„
saj
sem
si
takoj
mislil
,
da
se
pod
rujavo
barvo
vse
kaj
druzega
skriva
.
Lepa
indijska
plesalka
to
—
hahaha
,
punica
barvo
preminja
.
“
Glumači
se
zbirajo
na
jedni
,
tolovaji
na
drugi
strani
.
„
Pustite
me
,
gospod
!
“
stoka
nesrečna
Milica
.
„
Zakaj
pa
?
“
odgovarja
Smukač
,
„
to
se
mi
prav
nepotrebno
zdi
.
Res
je
,
da
so
Te
,
uboge
dete
,
namazali
z
izvrstno
barvo
,
vendar
pa
ni
dosti
pristna
,
da
bi
se
mogla
mojej
esenci
ustavljati
.
Le
pojdi
,
otroče
,
in
se
ne
brani
,
nadaljevala
bodeva
pranje
hahaha
,
to
mora
nekaj
krasnega
biti
,
ko
se
bodete
te
nežni
,
okrogli
ročici
v
beloti
mramorja
divno
svetili
!
“
Milica
so
bori
s
krepkim
tolovajem
,
ki
jo
z
jedno
roko
lahko
kroti
.
—
Herkul
si
srdito
više
rokave
in
tudi
ostali
glumači
hočejo
planiti
na
Smukača
.
V
tem
trenotku
Pante
zgrabi
samokrese
.
„
Ali
norite
,
“
zadere
se
na
glumače
preteč
,
„
ali
bodete
odstopili
hitro
od
mojega
tovariša
?
Hej
,
morda
ste
že
pozabili
,
da
imate
z
Jurij
Skopčevimi
ljudmi
opraviti
.
Če
mi
hitro
ne
mirujete
,
pokazali
Vam
bomo
svoje
zobe
.
“
Ta
opomin
ni
brez
vspeha
,
kajti
celo
Herkul
odstopi
,
ko
se
samokresa
zasvetita
pred
njegovim
obrazom
.
Samo
glumaška
načelnica
so
ne
ustraši
.
Same
togote
besni
,
ker
nehote
sluti
,
da
je
zvezda
njene
družbe
zopet
v
nevarnosti
.
Svoji
roki
kakor
železno
kremplje
dviguje
ter
divje
plane
proti
Smukaču
,
toda
staro
baburo
zadene
taka
brca
,
da
najmanj
deset
črevljev
daleč
odleti
.
Vražji
ženski
pa
to
čisto
nič
ne
škodi
,
hipoma
zopet
kvišku
poskoči
,
kakor
bi
jo
bilo
kako
pero
od
tal
vrglo
.
„
To
je
moja
gojenka
,
“
kriči
peklenska
lažnjivka
.
Smukač
kričeče
babure
niti
ne
pogleda
,
katero
sedaj
Pante
s
samokresom
brzda
.
Tolovaj
opazuje
Miličin
ljubki
obraz
.
„
Cekinar
!
“
kliče
glasno
.
„
Kaj
pa
je
,
tovariš
?
“
„
No
,
kdo
je
prav
imel
?
Ali
ni
to
ona
deklica
,
katero
sem
na
Sokolskem
videl
?
Hej
—
sedaj
se
tudi
spominjam
,
da
so
jo
v
ječo
odgnali
.
Hm
,
to
so
prav
čudne
dogodbice
.
“
Milica
glavo
poveša
.
Sicer
ne
misli
,
da
jo
bodo
tolovaji
na
Sokolsko
ali
pa
celo
v
grozno
ljubljansko
ječo
pod
Trančo
izročili
—
Milica
se
boji
samo
za
svojo
dekliško
čast
.
Razbojniki
so
divji
ljudje
,
lahko
bi
se
pripetilo
,
da
bi
jo
žrtvovali
svojim
divjim
strastem
.
Želi
si
smrt
,
da
bi
se
le
obvarovala
sramote
.
„
Cekinar
,
“
pravi
Smukač
,
„
Jurij
Skopec
nam
bo
zelo
hvaležen
.
Saj
je
bil
takrat
na
Sokolskem
;
kakor
Ti
je
znano
—
da
,
celo
s
to
deklico
je
govoril
.
Zanimal
se
je
za
njeno
usodo
,
sedaj
jo
je
menda
že
pozabil
.
“
Kaj
Milica
pri
teh
besedah
občuti
,
ni
mogoče
opisati
.
Dolgo
,
dolgo
časa
je
od
tega
,
da
prvipot
sliši
ime
ljubljenega
moža
.
„
Jurij
!
“
jeclja
ubogo
dete
,
„
Jurij
Skopec
—
lovec
—
“
„
Hahaha
,
“
smeji
se
Smukač
,
„
lovec
je
bil
,
krasna
moja
deklica
,
toda
to
lepo
službo
je
že
davno
zapustil
,
čeravno
ne
iz
lastnega
nagiba
.
Zato
je
pa
sedaj
vse
kaj
drugega
postal
,
kajti
lepemu
številu
takih
junakov
zapoveduje
,
kokoršnih
jeden
stoji
tu
pred
Tabo
.
Da
,
le
poglej
me
dobro
s
svojimi
velikimi
očmi
,
Jurij
Skopec
je
naš
poveljnik
,
postal
je
—
tolovajski
glavar
!
“
Bolesten
krik
mu
odgovori
—
kot
mrlič
bleda
se
Milica
nezavestna
zgrudi
na
tla
.
Kar
nikdar
ni
mogla
verjeti
,
kar
si
je
vedno
in
vedno
na
tihem
pravila
,
da
ne
more
res
biti
,
slišala
je
sedaj
kot
britko
resnico
—
Jurij
Skopec
je
načelnik
groznih
razbojnikov
.
Smukač
se
krohota
kakor
norec
.
„
Hahaha
,
to
jej
menda
ni
bilo
posebno
všeč
,
“
kriči
,
„
dekline
so
včasih
res
čudne
.
Sicer
sem
si
vedno
že
mislil
,
da
je
bila
mej
njimi
nekaka
ljubezen
,
toda
tako
si
nisem
predstavljal
.
Stvar
jo
prav
romantična
,
no
,
punico
bodemo
sabo
vzeli
,
ter
jo
obdržali
,
dokler
se
z
Jurijem
Skopcem
ne
snidemo
.
Ta
sam
naj
odloči
,
kako
stvar
stoji
in
kaj
naj
se
z
dekličem
zgodi
.
“
Glumaška
načelnica
besno
zatuli
.
„
Kako
—
kaj
?
“
razlega
se
njen
hripavi
glas
po
gozdu
,
„
moje
Cenobije
me
hočejo
oropati
?
“
„
Tedaj
prekrščena
jo
revica
tudi
že
,
“
meni
Smukač
,
„
prekrščena
in
barvana
!
Hoteli
so
jo
tedaj
na
vsak
način
svetu
prikriti
.
No
,
kakor
sem
rekel
,
glavar
bo
določil
,
kaj
—
“
Smukač
obmolkne
,
kajti
Milica
ravnokar
odpira
svoje
krasne
,
modre
oči
.
Prvi
pogled
njen
je
tako
žalosten
,
da
bi
se
vsakemu
drugemu
človeku
srce
trgalo
.
Toda
Smukač
se
samo
zadovoljno
muza
.
„
Preljubka
je
,
“
pravi
Cekinarju
,
„
toda
ne
dotaknem
se
je
,
kakor
tega
tudi
nikdo
drugi
ne
sme
storiti
,
ker
sem
prepričan
,
da
ima
glavar
starejše
pravice
do
nje
.
“
„
Da
,
da
,
tako
je
,
“
pritrjujejo
tolovaji
,
„
tudi
mi
smo
večkrat
slišali
,
da
je
Jurij
Skopec
o
njej
govoril
.
„
Joj
,
to
bo
veselo
svidenje
!
“
„
Nikdar
,
“
stoka
Milica
ter
si
obupano
roki
vije
,
„
raje
stokrat
umrem
.
“
„
E
kaj
,
“
zakliče
Smukač
,
„
ne
bodi
tako
neumna
,
punica
,
Jurij
Skopec
je
zal
mož
,
za
katerim
se
vse
ženske
rade
ozirajo
.
“
„
Raje
umrem
,
“
zdihuje
Milica
.
Smukaču
se
vendar
srce
nekoliko
otaja
,
ko
vidi
preplašeni
in
solzni
njen
obrazek
.
„
Dete
,
“
pravi
sočutno
,
„
stavim
,
da
nisi
prostovoljno
prišla
h
glumačem
.
Le
ne
taji
mi
,
kajti
poprej
sem
natanko
opazil
,
v
kakem
smrtnem
strahu
si
se
proti
oni
grdi
baburi
ozrla
.
In
če
me
oči
ne
varajo
,
vidim
na
Tvojem
hrbtu
nekaj
višnjevih
lis
.
Vraga
,
Smukač
naj
se
ne
imenujem
več
,
če
niso
to
sledovi
bičanja
!
“
„
Seveda
,
tako
je
!
“
pritrjuje
Pante
,
„
oho
,
taka
znamenja
so
mi
predobro
znana
,
imel
sem
jih
dostikrat
na
svojem
životu
ter
sem
to
sramoto
še-le
pred
kratkim
z
obrestmi
vred
poplačal
.
“
Pri
teh
besedah
se
z
divjim
krohotom
obrne
,
kajti
zadovoljen
je
,
da
se
je
mogel
tako
občutljivo
osvetiti
.
Smukač
zre
na
Milico
.
„
Deklica
,
“
pravi
,
„
Ti
nisi
prostovoljno
pri
glumačih
!?
“
„
Oj
,
sem
,
“
odgovarja
Milica
ter
se
po
vsem
životu
trese
,
„
da
,
da
,
pri
njih
hočem
ostati
.
“
Glumačica
zopet
pristopi
.
„
Sedaj
slišite
!
“
kriči
togotno
.
„
Jezik
za
zobmi
,
stara
baba
!
“
zarentači
Smukač
nad
njo
.
„
Kar
vem
,
to
vem
!
Deklina
tako
govori
zaradi
tega
,
ker
se
boji
biča
.
“
Smukač
Milico
vzdigne
.
„
Ne
boj
se
,
“
tolaži
jo
tako
prijazno
,
kakor
to
sploh
njegov
medvedji
glas
pripušča
,
„
zaupaj
mi
—
ne
bo
se
Ti
nič
žalega
storilo
.
Jurij
Skopec
je
tvoj
prijatelj
,
k
njemu
Te
bom
peljal
.
“
„
Ne
,
ne
,
“
jeclja
Milica
v
smrtnem
strahu
.
„
Deklica
,
bodi
vendar
pametna
.
Glavar
Te
ne
bo
požrl
,
povem
Ti
,
da
je
tak
,
kakoršen
je
bil
poprej
.
Da
je
človeštvu
napovedoval
boj
,
tega
mu
živa
duša
ne
sme
zameriti
.
Ob
truplu
svoje
umorjene
matere
je
prisegel
,
da
se
bo
nad
hudobnim
svetom
maščeval
.
“
„
Moj
Bog
—
moj
Bog
,
“
stoka
Milica
,
„
zakaj
ne
morem
umreti
?
“
„
To
ne
gre
tako
hitro
,
“
pomiruje
jo
Smukač
dobrohotno
,
posebno
v
Tvoji
mladosti
ima
človek
preveč
življenja
v
sebi
.
Potolaži
se
,
ubogo
dete
,
tukaj
Te
pretepavajo
,
pri
nas
pa
je
vojaški
red
.
Z
nami
boš
šla
v
oni
skrivnostni
,
samotni
kraj
,
kjer
bomo
našli
glavarja
.
“
„
Ne
grem
z
Vami
,
“
tuguje
Milica
.
„
Hoho
,
to
je
trmoglavost
,
dete
moje
,
z
nami
boš
šla
,
brez
usmiljeuja
.
No
,
glavar
bi
nas
lepo
pogledal
,
ko
bi
Te
tukaj
pri
glumačih
pustili
.
Odslej
si
pod
našim
varstvom
.
“
Milica
se
pol
nezavestna
zgrudi
,
glumaška
načelnica
pa
se
vede
kakor
besna
norica
.
„
Ne
smete
mi
je
vzeti
,
“
kriči
v
jednomer
,
„
ne
,
tega
ne
smete
storiti
,
naša
je
,
sama
je
rekla
,
da
nas
noče
nikdar
zapustiti
!
“
Smukač
se
raztogoti
.
„
Baba
,
“
zareži
nad
hudobno
žensko
,
„
jezik
za
zobmi
,
ali
pa
izpregovorim
s
Tabo
tako
besedico
,
da
boš
slišala
vse
nebeške
angeljce
peti
.
Ubozega
dekliča
ste
pretepavali
,
to
je
gotovo
,
kajti
mi
vidimo
več
,
kakor
pa
navadni
ljudje
.
“
Glumačica
divja
.
„
Cenobija
,
“
kriči
satansko
grda
furija
,
„
ali
sem
Te
kdaj
tepla
?
“
Milica
molči
.
Svoje
mučiteljice
ne
mara
obdolževati
,
še
manj
pa
se
lagati
.
„
No
,
to
mi
popolnoma
zadostuje
,
“
pravi
Smukač
,
„
molčanje
je
tudi
jasen
odgovor
.
Od
danes
naprej
sem
jaz
z
vsemi
svojimi
tovariši
Tvoj
zaščitnik
.
Pante
,
daj
dekliču
culo
,
saj
veš
,
da
imamo
še
nekaj
ženskih
oblek
.
“
Pri
tem
mu
zvito
namežikuje
,
kajti
dotična
oprava
je
iz
graščine
poleg
Medvedjega
gradu
.
Pante
drugemu
tovarišu
naroči
,
ki
se
kmalu
s
culo
povrne
.
„
Tako
je
prav
,
“
zakliče
Smukač
,
„
sedaj
revica
lahko
‚
toaleto
‘
,
kakor
se
Francozje
izražajo
.
Dosti
utic
od
zelenih
vej
imamo
,
v
jedno
teh
naj
gre
ubogo
dete
.
Nadlegovali
je
ne
bodemo
.
Niti
las
se
jej
ne
sme
zakriviti
,
dokler
je
ne
izročimo
našemu
ponosnemu
in
drznemu
glavarju
.
Kaj
ne
da
,
tovariši
?
“
„
Tako
je
!
“
pritrjujejo
tolovaji
.
Na
Smukačevo
povelje
primeta
dva
tolovaja
žalostno
,
opotekajočo
se
Milico
pod
pazduho
ter
jo
prijazno
peljeta
v
veliko
uto
,
v
kateri
se
ima
deklica
preobleči
in
kamor
položita
tudi
povez
z
oblekami
.
Potem
zapreta
priprosta
vrata
ter
poleg
ute
kot
straži
ostaneta
—
prekrasna
Milica
je
s
svojimi
strašnimi
mislimi
sama
.
Glumaška
četa
je
neznansko
razburjena
.
Herkul
zopet
rokave
više
in
jeden
glumačev
draži
svojega
medveda
,
ki
začne
togotno
renčati
.
Smukač
se
glasno
zakrohota
.
„
Hahaha
,
burkeži
,
ali
res
mislite
,
da
se
Jurij
Skopčevi
ljudje
boje
takih
bedarij
.
Proč
z
medvedom
,
če
ne
bomo
streljali
!
Škoda
bi
bila
rujavega
kosmatinca
,
ki
zna
tako
lepo
plesati
.
Kaj
naj
glumači
počno
?
Ničesa
ne
morejo
nasproti
tolovajski
četi
opraviti
,
ki
je
mnogoštevilna
in
od
nog
do
glave
oborožena
.
Potovalni
ljudje
se
morajo
udati
,
toda
svojo
jezo
komaj
zatajujejo
,
kajti
Cenobija
je
bila
zvezda
cele
družbe
in
brez
nje
ni
upati
velikih
dohodkov
.
Načelnico
kar
krč
vije
,
ravno
tako
razljučena
sta
Herkul
in
burkež
,
katera
dvojica
že
davno
zalezuje
Milico
.
Ti
trije
se
kmalu
snidejo
pri
zelenem
vozu
.
Kakor
so
bili
do
sedaj
jeden
na
druzega
sovražni
,
izguba
krasne
Cenobije
jih
zopet
druži
v
prijateljski
zvezi
.
Tolovajem
hočejo
lepi
plen
zopet
iztrgati
.
Da
,
to
se
na
njihovih
obrazih
čita
,
predno
je
še
prva
beseda
izpregovorjena
.
Podajo
si
jeden
drugemu
roke
,
kakor
da
sabili
svoje
žive
dni
najboljši
prijatelji
.
Kaj
ta
trojica
govori
,
ne
more
nikdo
slišati
,
toda
vsi
trije
gledajo
grdo
proti
tolovajskemu
taborišču
.
In
tam
iz
gostega
grmovja
žari
dvoje
oči
,
tako
plašnih
in
plamtečih
,
kakor
bi
se
v
goščavi
skrivala
kruta
zver
.
Tu
preži
ubogi
norec
s
Sokolskega
gradu
—
nemi
zraščenec
je
vse
videl
,
kaj
se
je
v
taboru
pripetilo
.
Pričakovanje
.
—
Vohunja
se
povrne
.
—
Jetniki
prihajajo
.
Nedaleč
od
tabora
dekliških
tolovajev
stoji
logarjeva
hišica
.
Malo
poslopje
je
še
vedno
zapuščeno
,
kdor
bi
pa
šel
med
pečevje
,
našel
bi
kmalu
človeška
bitja
.
Tam
sedita
Amalija
in
Uršika
mej
skalami
na
kraji
,
od
koder
vidita
v
razprostrto
nižavo
.
Zjutraj
zgodaj
je
še
.
„
Kostanjeviški
sodnik
ima
trdo
butieo
,
“
meni
Jurij
Skopčeva
ljubica
,
„
mislim
,
da
ga
bo
še-le
davkarjev
nos
nekoliko
omehčal
.
“
„
Že
mogoče
,
“
pripomni
Uršika
,
ki
se
pretrese
,
„
toda
grozovito
in
grdo
je
vendar
,
če
se
s
človekom
tako
neusmiljeno
postopa
.
“
Amalija
stisne
svojo
malo
pest
.
„
Ali
je
grdoba
človeški
čutil
,
ko
je
časti
ropal
svoje
uboge
žrtve
?
“
jezi
se
Amalija
.
„
Oj
,
Uršika
,
pozneje
boš
ravno
tako
mislila
,
kakor
jaz
,
ko
boš
bolje
spoznala
hudobni
svet
.
Jaz
vsaj
imam
britke
izkušnje
.
“
Mej
vejevjem
začne
sumljivo
šumeti
—
suhe
trske
se
lomijo
.
„
Oj
,
to
je
menda
naša
vohunja
,
“
zakliče
Uršika
,
„
Ana
,
katero
smo
poslale
poizvedovat
,
kje
je
Jurij
Skopec
s
svojimi
ljudmi
.
“
„
Že
mogoče
.
“
„
Tu
prihaja
,
resnično
,
tovaršica
Ana
je
!
“
vzklikne
Uršika
veselo
.
Amalija
globoko
zarudi
,
ker
upa
,
da
bo
kaj
novega
izvedela
o
svojem
ljubljenem
Juriju
.
Ana
v
lični
lovski
opravi
se
bliža
urnih
korakov
.
Zunanjost
njena
kaže
,
da
ima
dolgo
pot
za
sabo
.
Dogovorile
so
se
morebiti
poprej
,
da
se
bodo
tukaj
snidle
,
ali
pa
je
Ana
v
dekliškem
taboru
slišala
,
kje
bo
našla
načelnici
.
Sedaj
stoji
pred
njima
zasopena
,
rudečih
lic
—
pravcata
slika
mladostne
svežosti
.
Amalija
jo
radovedna
gleda
.
„
Tukaj
si
že
,
Ana
—
jedno
prašanje
—
ali
si
roparje
videla
?
“
„
Da
,
našla
sem
jih
.
“
„
Ah
—
kako
izgleda
—
moj
ljubček
—
ali
si
ga
večkrat
zapazila
?
“
„
Niti
jedenkrat
.
“
„
Kaj
praviš
?
“
„
Tako
je
,
Amalija
,
kajti
glavar
se
je
za
nekaj
časa
od
svojih
ljudij
ločil
.
Iz
razgovorov
mož
,
katere
sem
mogla
v
svojem
skrivališči
slišati
,
sem
posnela
,
da
se
Jurij
Skopec
sedaj
v
Zagrebu
mudi
.
“
„
Kaj
pa
dela
tam
?
“
„
Tega
nisem
mogla
poizvedeti
,
mislim
pa
,
da
hoče
tam
svoj
bogati
plen
prodati
,
saj
je
tolovajem
gotovina
mnogo
ljubša
,
nego
dragocenosti
,
katerih
ne
morejo
tako
lahko
v
denar
spraviti
.
“
Amalija
z
glavo
odmajeva
.
„
Jaz
mislim
vse
kaj
druzega
.
“
Uršika
se
smehlja
.
„
Ali
že
zopet
ljubosumiš
,
Amalija
?
“
„
Da
,
da
,
to
moram
,
“
pravi
tolovajska
načelnica
skoro
divje
.
„
Zagreb
je
znano
mesto
,
v
njem
je
mnogo
zabave
in
veliko
lepih
ter
—
lahkomišljenih
žensk
.
Gotovo
si
tam
novo
ljubico
išče
.
“
Uršika
svojo
roko
na
njeno
polno
ramo
položi
.
„
Ali
naj
to
ponavljam
,
kar
sem
Ti
že
zadnjič
rekla
?
“
praša
jo
tihim
glasom
.
„
Glej
,
Amalija
,
Tvoj
Jurij
je
zal
,
mlad
mož
to
je
vsakemu
