“„
Uganil
si
prijatelj
,
Gorenec
sem
in
sicer
iz
Radoliške
fare
.
Stariši
so
mi
že
pomerli
,
in
od
otročjih
let
sem
služil
za
pastirja
pri
sosedu
.
Letos
sem
bil
tako
nesrečen
,
da
so
me
vzeli
v
vojake
,
in
perva
krogla
menda
je
bila
namenjena
meni
;
pa
kaj
še
to
,
sedaj
naju
bodo
gnali
Bog
vedi
kam
,
zná
biti
ne
bom
nikoli
več
videl
Gorenske
straní
.
Bog
pomagaj
!
tako-le
se
nam
godi
.
“
„
Nič
ne
obupaj
,
“
tolaži
Aleš
svojega
prijatelja
,
ki
je
sedel
na
stopnicah
pri
oltarji
ter
podpiral
glavo
z
levo
rokó
,
kajti
bolečina
na
desnej
roki
in
dolga
pot
vzeli
ste
mu
vse
moči
.
„
Bog
bode
že
tako
storil
,
da
bo
prav
,
Njemu
pripustiva
vse
ravnanje
.
On
že
vé
kaj
dela
.
Eden
druzega
bova
tolažila
v
nadlogah
in
veliko
lože
bova
prenašala
terpljenje
.
Kakor
po
naključbi
sešla
sva
se
dva
zapuščenca
,
ti
nimaš
starišev
,
kakor
praviš
,
in
jaz
tudi
ne
,
vsaj
ne
poznam
jih
ne
.
“
„
Ali
so
ti
tudi
pomerli
,
kot
meni
?
revež
,
“
miluje
ga
tovarš
.
„
To
samo
Bog
vé
,
nikdar
jih
nisem
poznal
,
ali
so
še
živi
in
zdravi
,
tega
nisem
nikdar
zvedel
.
Neki
dobri
,
pošteni
mož
odrejal
me
je
v
svoji
hiši
doli
za
Savo
od
mojega
pervega
leta
.
Vedno
osem
menil
,
da
je
on
moj
pravi
oče
,
ali
zadnje
dni
,
preden
sem
odšel
k
vojakom
,
razodel
mi
je
,
da
je
on
le
moj
rednik
,
da
me
je
našel
v
gozdu
in
potem
zastonj
popraševal
po
mojih
stariših
.
—
Ves
svet
bi
rad
prebrodil
,
ko
bi
vedel
,
da
jih
še
kedaj
vidim.
“
„
To
je
žalostno
,
“
odverne
tovariš
,
„
ako
človek
starišev
še
ne
pozná
ne
.
Roditelji
so
le
roditelji
,
in
človek
se
čuti
povsod
veliko
bolj
domačega
,
ako
ima
stariše
blizo
.
“
Aleš
je
nekaj
časa
molčal
in
videti
je
bilo
,
kako
ga
peče
ta
nezgoda
,
potem
pa
se
oberne
k
tovarišu
ter
pravi
:
„
Ne
vem
še
,
kako
ti
je
imé
,
povej
mi
,
da
te
bom
vsaj
vedel
imenovati
za
naprej
.
“
„
Polde
mi
je
imé
,
pišem
se
pa
za
Liparja
;
—
in
ti
?
“
„
Moje
imé
je
Aleš
Germar
,
ali
to
imé
so
mi
pridali
,
ko
so
me
našli
,
svojega
pravega
imena
ne
vem
.
“
Dolgo
sta
se
pogovarjala
ter
pripovedovala
eden
drugemu
dogodbe
iz
svojega
življenja
in
prijetnosti
domačega
kraja
.
V
bližnjem
zvoniku
je
odbila
že
zdavnej
deset
in
zunaj
je
postalo
vse
mirno
,
samo
straže
so
koračile
pred
durmi
sem
ter
tje
.
Aleš
se
ozré
po
druzih
vjetnikih
,
ali
ti
so
že
vsi
terdno
spali
na
golih
tleh
.
Nekaj
časa
premišljuje
,
potem
pa
reče
Poldetu
:
„
Prijatelj
jaz
sem
si
nekaj
izmislil
.
Kakor
poznam
po
hoji
zunanjih
straž
,
nismo
ravno
preveč
zavarovani
,
kaj
ko
bi
jo
pobegnila
na
nagloma
in
dospela
zopet
nazaj
do
naše
armade
,
do
dne
sva
lehko
tam
.
“
Polde
je
zmajal
dvomljivo
z
glavo
rekoč
:
„
Veš
Aleš
,
to
je
skoraj
nemogoče
,
straža
naji
bo
gotovo
videla
,
ali
vsaj
čula
,
razun
tega
pa
je
tudi
polno
vojakov
todi
krog
,
in
ako
hočeva
do
naše
armade
,
moreva
skozi
sovražni
tabor
.
—
Kje
pa
hočeva
tudi
uiti
,
duri
so
zaklenjene
,
okna
pa
visoko
,
skoraj
pod
stropom
,
in
če
se
ne
motim
,
zadelana
z
mrežami
.
In
potem
,
ali
bi
pustila
tu-le
najine
tovariše
v
nemar
,
ki
delijo
enako
osodo
z
nama
,
ter
sama
pobegnila
;
vsi
pa
ne
moremo
,
ker
potem
nas
imajo
koj
v
pesteh
.
“
„
Vsi
že
spé
in
to
je
ravno
prav
;
ako
pobegneva
,
morava
sama
.
Pogrešali
naju
ne
bodo
nič
,
ko
se
zbudé
,
saj
še
vedó
ne
,
da
sva
med
njimi
,
kdo
porajta
na
enega
ali
dva
človeka
v
takovej
stiski
.
“
Polde
nekaj
časa
premišljuje
,
potem
pa
pravi
žalostno
:
„
Ali
ljubi
moj
Aleš
,
ako
hočeš
ubežati
,
pobegniti
moraš
sam
,
jaz
si
ne
vem
dosti
pomagati
s
svojo
bolno
roko
,
posebno
iz
te
kapelice
ne
bi
mogel
nikakor
priti
.
“
„
To
bo
moja
skerb
“
,
odverne
Aleš
,
„
šel
boš
že
še
do
jutri
,
ne
?
potlej
sva
pa
gotovo
rešena
.
Poiskati
moram
sedaj
kacega
pripomočka
,
da
pridem
do
okna
,
potem
bo
pa
že
šlo
.
“
—
Tiho
se
splazi
za
oltar
,
in
kdo
popiše
njegovo
radost
!
V
kotu
je
stala
precej
visoka
lestva
,
ki
je
popolnoma
zadostovala
njegovej
potrebi
.
Urno
spleza
do
majhene
okrogle
line
,
ki
je
služila
mesto
okna
ter
jo
poskuša
odpreti
.
Bila
je
sicer
res
zadelana
z
gosto
železno
mrežo
,
ali
po
mnogem
trudu
jo
je
Aleš
odstranil
ter
jo
dal
spodaj
stoječemu
tovaršu
,
da
ne
bi
napravila
ropota
,
ko
bi
jo
spustil
na
tla
.
Potem
se
pomakne
do
pol
života
skozi
lino
in
opazuje
varno
,
če
ne
bi
bilo
kake
nevarnosti
.
Dve
straži
ste
sicer
koračili
pred
vratmi
,
ali
pod
okno
ni
prišla
nobena
,
razun
tega
ste
stali
tudi
ob
zidu
dve
precej
košati
drevesi
,
ki
ste
še
bolj
ovirali
pozornost
čuvajevo
.
Aleš
bi
bil
skoraj
samega
veselja
glasno
vskliknil
,
ko
je
opazil
te
prednosti
.
Tudi
temna
viharna
noč
je
bila
jima
zeló
v
prid
.
Urno
stopi
nekoliko
po
lestvi
doli
,
pomigne
tovaršu
,
naj
mu
sledi
,
in
ker
si
ta
ni
mogel
dosti
pomagati
,
prime
ga
za
podpazduho
ter
mu
pomaga
kvišku
.
Prišed
v
lino
potegneta
lestvo
za
seboj
,
spustita
jo
počasi
zunaj
ob
zidu
na
tla
,
potem
pa
se
splazita
tiho
,
da
še
skoraj
njunega
sopenja
ni
bilo
slišati
,
na
tla
ter
položita
lestvo
tesno
k
zidu
,
da
bi
je
straža
tako
berž
ne
zapazila
.
Iz
ječe
sta
bila
rešena
,
ali
sedaj
kam
bežati
,
da
ne
bi
prišla
zopet
v
roke
sovražniku
?
Pokrižala
sta
se
ter
priporočila
Bogu
in
Materi
božji
,
potem
pa
se
plazita
,
kot
senici
,
ob
zidu
za
drevesi
proti
nekej
goščavi
,
ki
se
je
razprostirala
unkraj
vasí
daleč
tje
po
planjavi
do
nizkega
hribovja
,
kolikor
je
moglo
spoznati
Aleševo
bistro
oko
.
Aleš
si
je
pridobil
že
v
mladosti
to
neprecenljivo
moč
,
da
je
videl
v
najtemneji
noči
in
razločil
tudi
najmanjša
drevesa
,
poslopja
itd.
v
daljavi
.
To
pa
je
izviralo
iz
tega
,
ker
je
vedno
lazil
tudi
po
noči
krog
po
germovji
in
hosti
,
ali
pa
ob
Savi
,
oponašaje
sove
in
druge
nočne
ptice
.
—
Tudi
necoj
se
ni
motil
.
Kmalo
sta
prišla
v
temno
hosto
,
kjer
se
je
vila
med
germičevjem
ozka
stezica
,
poraščena
s
travo
.
Hodila
sta
že
kaki
dve
uri
,
ko
Aleš
zapazi
,
da
njegov
tovariš
že
nekoliko
peša
.
Na
majheni
višini
se
vsedeta
na
deblo
posekanega
drevesa
,
ki
je
menda
že
dolgo
tu
ležalo
neporabljeno
,
kajti
skorja
se
mu
je
že
čisto
olušila
.
„
Prijatelj
!
“
prične
Polde
,
„
jaz
ne
bom
mogel
dolgo
hoditi
,
tako
sem
slab
,
da
nič
ne
morem
,
vedi
,
da
od
preočerajšnem
zjutraj
še
nisem
imel
nič
v
ustih
.
Naj
se
zgodi
božja
volja
,
ako
opešam
,
reši
se
vsaj
ti
,
mene
ni
treba
čakati
,
kajti
ti
še
lehko
mnogo
koristiš
v
vojski
,
z
menoj
pa
je
že
preč
.
Ako
okrevam
,
prišel
bom
morda
za
teboj
,
če
me
dobodo
,
naj
pa
bo
.
Iz
serca
hvaležen
pa
ti
bom
zmiraj
za
tvoj
blagi
namen
in
tvojo
skerb
.
“
„
Le
pogum
,
Polde
,
“
spodbuja
ga
Aleš
,
„
tu
te
ne
pustim
po
nobenej
ceni
ne
,
ali
ubeživa
,
ali
pa
ostaneva
obadva
v
sovražnikovih
rokah
.
Prigovor
pravi
:
„
Bog
Kranjca
nikdar
ne
zapusti
,
“
toraj
upajva
,
da
bo
tudi
nama
pomagal
,
saj
nisva
ušlá
kot
hudodelnika
iz
ječe
,
temuč
,
da
bi
koristila
in
pomagala
svojim
rojakom
boriti
se
za
pravico
.
“
—
Sedaj
izvleče
iz
mavhe
leseno
čutaro
,
ktere
mu
niso
laški
vojaki
vzeli
ter
jo
ponudi
Poldetu
,
da
bi
se
pokrepčal
z
močno
pijačo
.
Tudi
nekaj
kruha
je
še
imel
,
ki
je
bil
v
tem
trenutku
neprecenljiv
dar
božji
,
čeravno
že
ves
suh
in
terd
.
Polde
je
hotel
večerjo
deliti
z
Alešem
,
ali
ta
mu
reče
,
naj
se
le
sam
pokrepčá
,
ker
je
potreben
,
on
ima
še
dovelj
moči
za
dolgo
pot
.
Tiho
sta
sedela
ondi
in
Aleš
je
z
veseljem
gledal
,
kako
dobro
diši
borna
večerja
lačnemu
tovaršu
,
ki
je
neprenehoma
Boga
hvalil
,
za
takovo
dobroto
.
Prišle
so
necoj
na
mar
vse
pripovedke
,
ki
jih
je
nekdaj
čul
od
starega
Petra
.
„
Morda
se
je
tudi
moj
rednik
bojeval
v
tem
kraji
?
“
djal
je
sam
pri
sebi
,
„
morda
je
bil
celó
tukaj
—
kjer
sem
jaz
necoj
.
Oh
,
kaj
si
neki
misli
sedaj
—
le
doma
o
meni
blagi
mož
!
Ko
bi
vedel
,
v
kakej
stiski
sem
v
sovražnikovej
deželi
,
sam
brez
orožja
sredi
gozda
.
“
Tudi
zvezd
se
je
domislil
,
ktere
mu
je
včasih
kazal
starec
ter
razodeval
njihove
lastnosti
,
posebno
poljarska
zvezda
mu
je
prišla
na
mar
;
necoj
bi
mu
bila
zeló
koristna
,
ker
ni
nič
prav
vedel
kam
se
ima
oberniti
,
da
pride
naravnost
k
svojej
armadi
,
posebno
pa
se
je
še
zmotil
v
goščavi
,
kjer
ni
drugam
videl
,
kot
ravno
pred
se
.
Ali
temni
oblaki
so
mu
zakrivali
važno
voditeljico
,
le
ene
zvezde
ni
bilo
videti
,
in
vse
Aleševo
zvezdoznanstvo
bilo
je
zastonj
.
Ko
si
je
Polde
nekoliko
odpočil
,
šla
sta
zopet
dalje
vedno
po
hosti
,
prav
nič
ne
vedé
,
mahata
li
jo
proti
pravi
strani
,
ali
ne
.
Pospešila
sta
še
bolj
korake
,
ker
se
je
čutil
sedaj
Polde
popolnoma
krepkega
ter
obljubil
,
da
bo
do
jutra
prav
lehko
hodil
.
Upala
sta
vsaj
pred
dnem
priti
do
kacih
cesarskih
prednih
straž
,
ki
bi
ju
potem
spremile
do
tabora
.
Jelo
se
je
že
nekoliko
svetiti
,
pa
nebó
je
bilo
še
vedno
oblačno
.
Aleš
je
sodil
po
lastnej
skušnji
,
da
mora
biti
blizo
štirih
zjutraj
in
želel
je
,
da
bi
se
skoraj
pokazalo
solnce
,
da
bi
se
vedel
potem
ravnati
kam
in
kod
.
Nekdaj
je
bral
v
knjigi
,
ki
so
mu
jo
posodili
domači
gospod
fajmošter
,
o
nekaki
magnetni
igli
,
ki
kaže
vedno
proti
severji
in
se
je
lahko
po
njej
ravnati
.
„
Oh
ko
bi
jo
sedaj-le
imel
,
kako
bi
mi
koristila
,
“
mislil
si
je
,
ter
sklenil
perve
denarje
,
ki
si
jih
prihrani
,
oberniti
za
to
imenitno
reč
.
Dan
je
napočil
,
ali
Aleš
se
ni
mogel
prav
nič
zavedati
,
proti
kterej
strani
gré
.
Goščava
se
je
potezala
dalje
in
dalje
,
in
kmalo
sta
prišla
naša
dva
vjetnika
na
nizko
hribovje
,
kterega
rob
se
je
potezal
tje
v
daljavo
.
Po
tem
robu
sta
sklenila
potovati
dalje
,
kajti
v
dolino
si
nista
upala
,
ker
sta
se
vedno
bala
priti
sovražnikom
v
pest
.
Tudi
je
Aleš
nekoliko
sklepal
,
da
bode
to
pogorje
berž
ko
ne
tisto
,
kjer
je
stala
poprejšni
dan
njegova
baterija
.
Stopala
sta
urno
dalje
po
germovji
,
kolikor
je
dopuščala
neugodna
pot
,
ter
vedno
vlekla
na
ušesa
,
če
ne
bi
slišala
od
kod
streljanja
;
pa
vse
zastonj
.
Aleš
je
že
jel
dvomiti
,
da
bi
hodila
po
pravi
poti
in
večkrat
je
rekel
svojemu
tovaršu
,
da
bi
bilo
najbolje
,
ako
bi
se
vernila
,
ta
pa
je
silil
le
dalje
rekoč
:
„
Med
ljudi
ne
smeva
,
jesti
nimava
kaj
,
ako
ne
prideva
do
avstrijanske
armade
,
sva
zgubljena
.
“
Vreme
,
ki
je
bilo
celo
noč
neugodno
,
se
je
sedaj
še
bolj
popačilo
;
jelo
je
deževati
in
z
gostimi
oblaki
prepreženo
nebó
je
obetalo
,
da
se
ne
bo
tako
berž
zvedrilo
.
To
je
napravilo
še
veče
težave
našima
begunoma
,
ne
le
,
da
sta
bila
premočena
do
kože
,
ampak
tudi
pot
je
bila
vsa
polzka
,
da
sta
le
z
veliko
težavo
rila
dalje
.
Noč
se
je
zopet
jela
približevati
,
deževalo
pa
je
še
neprenehoma
,
kot
bi
se
bili
vsi
studenci
na
nebu
odperli
.
Lakota
je
obadva
hudo
terla
in
le
up
po
rešitvi
je
jima
dajal
moči
,
da
nista
omagala
na
poti
.
„
Polde
!
“
spravi
Aleš
,
ko
prideta
do
neke
globeli
,
podobnej
kotlu
,
„
noč
je
že
,
ne
vem
,
če
bova
mogla
dalje
v
temi
po
takovej
slabi
poti
.
Tukaj-le
je
pripraven
.
kraj
.
Zakuriva
si
ogenj
,
da
naju
ne
bo
zeblo
,
in
ko
dež
pojenja
ter
se
nebó
nekoliko
zjasni
,
pomahava
jo
zopet
dalje
.
Ako
pa
do
jutri
opoldne
ne
prideva
do
našega
tabora
,
morava
se
verniti
,
kajti
meni
se
čudno
zdí
,
da
bi
bila
tako
daleč
naša
vojska
.
“
Polde
je
bil
popolnoma
zadovoljen
s
to
tovarševo
pogodbo
,
ker
mraz
mu
je
pretresal
že
vse
ude
in
njegova
rana
jela
ga
je
vedno
bolj
skeleti
.
—
Pod
robato
skalo
,
kjer
je
delalo
gosto
germovje
nekoliko
zavetja
pred
dežjem
,
izvolita
si
ležišče
.
Aleš
nalomi
nekaj
suhega
berstja
in
po
dolgem
prizadevanji
se
mu
je
sponeslo
,
da
je
vpihal
ogenj
,
ki
je
dajal
blago
gorkoto
uterjenim
udom
.
Aleš
je
dobro
sprevidil
,
kako
tare
njegovega
tovarša
lakota
in
tudi
sam
je
čutil
vedno
bolje
to
nadlogo
.
Ali
kako
si
pomagati
?
Nikjer
v
obližji
nobenega
človeškega
stanovanja
,
samo
gozdna
drevesa
,
ki
ne
rodé
užitnih
sadov
.
Ko
bi
bila
imela
orožje
pri
sebi
,
ubila
bi
bila
med
potjo
kako
divjo
žival
,
pa
sovražniki
so
jima
vse
odvzeli
,
samo
majhen
žepni
nož
imel
je
Aleš
pri
sebi
.
Tiho
sta
sedela
na
mokrih
tleh
in
stermela
v
eno
mer
v
plapajoči
ogenj
.
Nobeden
si
ni
upal
razodeti
drugemu
svoje
britke
težave
,
kot
bi
se
bala
drug
drugemu
s
tem
odvzeti
pogum
.
To
tihoto
kmalo
predramijo
terdi
koraki
in
—
„
hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
“
začuje
se
moški
doneči
glas
v
obližji
.
Aleš
in
Polde
planeta
obadva
h
kratu
kviško
,
začudena
gledata
krog
sebe
,
od
kod
bi
prišel
ta
nenadni
človeški
glas
.
Sedaj
se
približa
iz
goščave
mož
sredne
starosti
v
meniški
kuti
ter
obstane
nekoliko
korakov
pred
našima
begunoma
.
Ognjen
žar
mu
je
obseval
resni
obraz
,
čegar
čelo
je
bilo
nabrano
v
gube
;
njegove
ponosne
,
pa
vendar
nekako
ljubezen
oznanujoče
očí
so
bile
vperte
na
naša
dva
popotnika
,
kot
bi
hotele
na
mah
pregledati
vso
njuno
notranjost
.
Krog
ledij
segal
mu
je
bel
prevoz
,
na
kterem
je
visel
paternošter
s
križicem
.
To
je
vdihnilo
beguncoma
novi
pogum
,
zraven
pa
tudi
sveto
spoštljivost
do
tega
moža
.
Kdo
sta
in
kam
sta
namenjena
prijatelja
?
“
praša
ju
prijazno
,
ko
sta
še
vedno
stermela
va-nj
,
nevedé
prav
,
bi
li
verjela
lastnim
očem
,
ali
ne
,
da
ju
obišče
tukaj
še
kaka
človeška
duša
in
v
takovem
vremenu
.
Aleš
se
je
ta
čas
,
odkar
je
bil
na
Laškem
,
že
precej
privadil
tega
jezika
,
zatoraj
nemudoma
odgovorí
:
„
Nesrečna
beguna
sva
,
avstrijanska
vojaka
,
doma
iz
Slovenskega
blizo
Ljubljane
.
Ušla
sva
iz
vjetja
in
sedaj
hodiva
že
dva
dni
po
tem
hribovji
,
pa
nikakor
ne
moreva
priti
do
naših
čet
.
Tudi
je
nama
kraj
popolnoma
neznan
,
toraj
ne
veva
,
hodiva
li
pravo
pot
,
ali
ne
?
“
„
O
,
siromaka
,
kam
sta
vi
dva
zašlá
!
“
odverne
menih
,
„
vi
dva
sta
se
obernila
ravno
v
nasprotno
stran
;
kje
je
avstrijanska
,
meja
že
za
vama
,
še
nekaj
milj
in
pri
morji
bosta
.
“
„
Pri
morji
!
“
začudi
se
Aleš
,
—
„
da
,
da
,
lahko
je
mogoče
,
saj
že
hodiva
dva
dni
po
dnevi
in
po
noči
.
Meni
se
je
vedno
zdelo
,
da
ne
greva
prav
,
pa
gotovo
vendar
nisem
vedel
.
Kaj
nama
je
sedaj
začeti
?
“
„
Počakajte
do
jutri
,
“
pravi
menih
ter
sede
k
ognju
,
dabi
si
posušil
nekoliko
premočeno
obleko
,
„
jutri
vaju
jaz
spremim
do
kacega
morskega
mesta
,
kjer
se
morda
dobi
kaka
barka
,
na
kterej
se
potem
lahko
verneta
zopet
domú
.
Po
suhem
vama
je
nemogoče
,
ne
mogla
bi
se
vedno
ogibati
ljudí
.
“
„
Ali
,
častiti
gospod
,
“
pravi
Aleš
,
„
po
morji
nama
je
še
veliko
bolj
nemogoče
,
nego
po
suhem
.
Spoznali
bi
naju
koj
,
da
nisva
Laha
,
razum
tega
pa
tudi
nimava
denarja
,
da
bi
plačala
voznino
.
“
„
Le
v
Bogá
imejta
zaupanje
,
on
nikdar
ne
zapusti
revežev
;
kar
se
tiče
vajinega
zavetja
,
pomagal
vama
bodem
jaz
,
kolikor
bo
mogoče
,
čeravno
sem
sam
tudi
revež
,
izgnanec
.
“
„
Vi
,
častitljivi
oče
,
pregnanec
?
To
je
neslišano
!
“
vsklikne
Aleš
pri
teh
besedah
.
„
Da
pregnanec
.
“
„
Pa
vendar
zakaj
?
“
„
Zavoljo
resnice
.
“
„
To
je
hudó
.
—
Ali
vendar
česa
so
vas
obdolžili
?
Kaj
niste
imeli
nobenega
prijatelja
,
da
bi
vas
bil
zagovarjal
in
vašo
nedolžnost
dokazal
?
Ne
zamerite
,
da
se
prederznem
izpraševati
vas
o
rečeh
,
ki
mi
niso
mar
;
v
nesreči
se
človek
nekako
bolj
vdomači
z
onimi
,
ki
so
v
enakih
okoliščinah
.
“
„
O
prijatelji
,
prijatelji
!
“
pravi
menih
in
nekov
pomenljiv
smeh
se
mu
je
zibal
krog
ustenj
,
„
svet
vé
tolikanj
pripovedovati
o
prijateljih
,
a
vendar
jih
je
tako
malo
,
ki
zaslužijo
to
imé
.
Dokler
človeku
sije
sreča
,
prijazen
mu
je
ves
svet
,
vse
bi
ga
nosilo
na
rokah
,
kedar
pa
ta
zbeži
,
zginejo
tudi
prijatelji
,
enako
senci
,
ki
se
na
tihoma
umakne
mogočnemu
solncu
ter
pripustí
pisane
cvetke
pekočim
žarkom
,
da
slednjič
popolnoma
ovené
.
Davni
rimljanski
pesnik
je
pel
:
„
Dokler
bodeš
srečen
,
imel
bodeš
dokaj
prijatlov
,
„
Kedar
napoči
pa
čas
britki
ostal
bodeš
sam
.
“
Le
nesreča
učí
spoznavati
prijatelje
,
kakor
ogenj
zlató
.
—
Imel
sem
prijatelje
,
prijatelje
v
samostanu
,
ki
smo
se
ljubili
med
seboj
,
ali
ti
mi
niso
mogli
nič
pomagati
,
sicer
bi
jih
doletela
enaka
osoda
z
menoj
vred
.
Svetni
ljudje
pa
,
oh
!
ti
večidel
zaničujejo
naš
stan
in
največe
veselje
imajo
,
ako
nas
gerdijo
po
raznih
časnikih
in
knjigah
.
“
—
Pri
teh
besedah
je
omolknil
oče
Alfonzo
—
tako
hočemo
imenovati
meniha
.
—
Čez
nekaj
časa
pa
je
zopet
začel
:
„
Ker
nas
je
osoda
necoj
tako
čudovito
združila
,
tri
pregnance
,
hočem
vama
povedati
vzrok
svojega
pregnanstva
.
—
Pred
nekimi
leti
sem
bil
nekaj
časa
v
Ljubljani
v
samostanu
—
“
„
Oh
,
v
Ljubljani
ste
bili
!
“
seže
mu
Aleš
v
besedo
,
ki
se
ni
mogel
zderžati
veselega
vzklika
pri
menihovem
omenu
o
ljubljanskem
mestu
.
—
„
Da
v
Ljubljani
,
v
vašej
deželi
,
kakor
ste
mi
prej
pravili
,
in
še
sedaj
me
prešine
radost
,
kedar
se
spomnim
onih
časov
.
Ne
le
,
da
je
dežela
krasna
,
polna
naravnih
čudežev
,
temuč
tudi
ljudje
so
ondi
blagi
,
pobožni
,
kolikor
sem
se
prepričal
.
—
Pozneje
pa
sem
moral
zapustiti
prijazni
ljubljanski
samostan
,
ker
sem
bil
,
poklican
nazaj
v
svojo
deželo
Sardinsko
,
kjer
sem
živel
v
blagi
zadovoljnosti
in
edinosti
med
svojimi
sobrati
v
tihej
celici
.
Ko
se
je
potem
vnela
vojska
med
Sardinijo
in
Avstrijo
,
iskali
so
nekteri
sovražniki
duhovščine
povsod
prilike
,
obdolžiti
nas
kakih
pregreškov
,
najbolj
pa
so
prežali
na
samostane
,
ker
ti
so
jim
vedno
tern
v
peti
.
Ker
smo
prijazno
sprejeli
nektere
avstrijanske
poveljnike
v
svoj
samostan
,
—
kar
je
dolžnost
vsacega
kristijana
—
obdolžili
so
nas
skrivne
zveze
s
sovražniki
.
Posebno
mene
,
ki
sem
živel
delj
časa
v
Avstriji
,
dolžili
so
izdajstva
,
podpihovanja
ljudstva
itd.
Zastonj
sem
opravičeval
sebe
in
svoje
sobrate
,
izgnali
so
nas
iz
samostana
,
onim
je
bilo
dovoljeno
ostati
v
deželi
ter
iskati
prilbežališča
v
kakem
drugem
samostanu
,
meni
pa
je
bilo
zaukazano
zapustiti
deželo
v
treh
dneh
.
Nikomur
ni
vest
nič
hudega
očitala
,
bili
smo
si
popolnoma
svesti
svoje
nedolžnosti
,
zatoraj
nas
tudi
ta
britka
osoda
ni
tolikanj
oplašila
.
Vdali
smo
se
v
voljo
božjo
,
poslovili
se
s
solzami
v
očeh
ter
razšli
na
razne
kraje
.
—
Danes
od
rana
hodim
že
neprenehoma
in
necoj
sem
mislil
priti
do
kacega
pastirskega
stanišča
v
teh
hribih
,
ali
v
temi
sem
zgrešil
pravo
pot
ter
dolgo
šaril
po
hosti
;
slednjič
zagledam
nekako
svitlobo
izmed
drevja
in
sreča
je
nanesla
,
da
sem
prišel
ravno
k
vama
.
“
Alešu
so
menihove
besede
globoko
v
serce
segale
,
nikdar
ne
bi
si
bil
mislil
,
da
morejo
ljudje
tako
hudobni
biti
in
preganjati
po
nedolžnem
takove
svete
možé
.
Če
mu
je
že
prej
vdihnil
duhovnikov
častitljivi
obraz
in
resno
pa
vendar
ljubeznjivo
obnašanje
mnogo
spoštovanja
do
njega
,
zgodilo
se
je
to
sedaj
še
tem
bolj
,
ko
je
videl
,
kako
voljno
prenaša
božji
služabnik
vse
te
nezgode
.
„
Kam
pa
je
sedaj
namenjeno
vaše
potovanje
?
“
praša
Aleš
.
„
Idite
zopet
v
Ljubljano
,
ondi
vas
ne
bodo
preganjali
,
gotovo
ne
.
“
Oče
Alfonzo
se
je
nasmehnil
tem
priprostim
mislim
avstrijanskega
vojaka
ter
djal
:
„
Namenil
sem
se
v
Rim
,
v
središče
katoličanstva
;
v
obližji
svetega
očeta
bom
preživel
svoje
dni
.
Ne
bodem
zapustil
Laške
,
svoje
mile
dežele
,
čeravno
mi
je
nehvaležna
,
ljubim
jo
za
Bogom
najbolj
,
kar
je
dolžnost
vsacega
poštenega
človeka
.
“
„
V
Rim
?
—
oh
to
mora
biti
krasno
mesto
,
tolikanj
lepega
sem
že
slišal
in
bral
o
njem
,
ali
jaz
vém
,
da
ne
bom
nikdar
tako
srečen
videti
ga
.
“
„
Kdo
vé
?
“
pravi
menih
,
„
moje
misli
so
ravno
te
,
da
potujete
z
menoj
,
kajti
od
ondot
vam
bo
najlože
priti
zopet
domú
.
“
Pri
teh
besedah
je
Aleš
popolnoma
pozabil
svoje
britke
usode
in
samega
veselja
je
poljubil
častitemu
očetu
rokó
.
—
Rim
,
to
slavno
mesto
,
imel
je
sedaj
videti
.
Nikdar
ne
bi
si
bil
tega
mislil
.
Oče
Alfonzo
mu
je
pripovedoval
razne
znamenitosti
tega
kraja
in
Aleš
si
je
že
v
duhu
naslikal
velíke
cerkve
z
visocimi
zvoniki
,
dolge
verste
visocih
hiš
,
kakoršne
je
že
videl
po
nekterih
mestih
v
Italiji
in
druzega
več
.
Med
temi
pogovori
je
dež
pojenjal
,
nebó
se
je
jelo
jasniti
in
zvezda
za
zvezdo
se
je
prikazala
na
nebu
;
nastala
je
ona
krasna
noč
,
kakoršne
so
sploh
navadne
v
gorkej
Italiji
.
Oče
Alfonzo
je
opomnil
,
da
bi
bilo
sedaj
dobro
odriniti
dalje
,
da
bi
prej
prišli
čez
mejo
,
ali
Aleš
se
je
spomnil
svojega
tovarša
Poldeta
,
ki
je
bil
nekoliko
zadremal
pri
ognji
ne
razumevši
njunega
pogovora
,
ter
se
ravno
sedaj
prebudil
.
Na
bledem
obrazu
bilo
je
znati
,
kako
slaboten
je
in
Aleš
je
zeló
dvomil
,
da
bi
mogel
dalje
potovati
,
ako
se
ne
okrepča
z
jedilom
.
„
Častiti
oče
,
“
djal
je
,
„
moj
tovarš
je
grozno
slab
,
od
včerajšnjega
večera
ni
imel
ničesar
v
ustih
,
razun
tega
je
pa
tudi
hudo
ranjen
na
roki
.
Bojim
se
,
da
ne
bi
obležal
.
“
„
Ranjen
je
?
pa
mi
niste
prej
nič
povedali
,
“
pravi
menih
ter
stopi
bliže
.
Polde
odvije
obvezo
,
in
rana
,
ki
jo
je
naredila
krogla
,
bila
je
še
nekoliko
zatekla
,
ker
vedna
mokrota
je
napravila
prisad
.
Alfonzo
ogleda
rano
,
vzame
nekovo
mazilo
iz
majhene
škatlice
,
ki
jo
je
imel
pri
sebi
,
ter
namaže
roko
,
potem
pa
zopet
obveže
.
„
To
bo
roko
varovalo
mokrote
,
“
pravi
,
„
splehnilo
bo
oteklino
in
urno
zacelilo
rano
.
Mnogim
je
že
pomagalo
.
“
Ko
je
dokončal
svoje
delo
,
odprè
popotno
torbo
,
vzame
iz
nje
kos
sira
in
steklenico
vina
ter
ponudi
polovico
Poldetu
,
polovico
pa
Alešu
.
„
To-le
,
“
pravi
„
razdelim
vama
,
kar
imam
,
vzemita
blagovoljno
in
okrepčajte
se
,
kajti
pot
je
še
dolga
.
“
Aleš
si
ni
upal
koj
vzeti
ponujene
hrane
,
prosil
je
meniha
,
naj
le
da
polovico
Poldetu
,
polovico
naj
obderži
za-se
,
ker
on
se
čuti
še
dovelj
terdnega
poterpeti
do
jutri
.
Ali
duhoven
je
vedel
Aleševe
blage
misli
in
spoznal
je
njegovo
pošteno
serce
,
zatorej
ga
je
silil
,
naj
le
vzame
,
ker
sam
za-se
ima
še
košček
kruha
,
kar
je
popolnoma
dovelj
za-nj
.
Počitek
in
krepčavno
vino
sta
dala
zopet
novih
moči
Poldetu
.
Neutegoma
so
se
napotili
dalje
,
in
kmalo
potem
so
prišli
iz
goščave
na
kolovozno
pot
,
ki
se
je
vila
polagoma
navzdol
.
Med
potoma
je
ponovil
Aleš
Poldetu
vse
Alfonzove
besede
,
ker
ta
ni
razumel
laščine
,
ter
mu
povedal
,
da
pojdeta
sedaj
v
Rim
ž
njim
.
Kdo
je
imel
veče
veselje
,
nego
Polde
,
upal
je
morda
zopet
kmalo
in
srečno
priti
domú
,
ali
vsaj
k
domačej
vojski
.
Ravno
se
je
nekoliko
storil
dan
in
začele
se
zvezde
zaporedoma
vgašati
,
ko
pridejo
naši
popotniki
iz
gozda
na
goli
,
s
travo
obraščeni
hribec
.
Pred
njimi
se
je
razprostiralo
široko
morje
,
človeških
stanovališč
pa
ni
bilo
videti
nikjer
v
obližji
.
Alfonzo
se
ozira
nekaj
časa
na
vse
strani
,
kakor
ne
bi
prav
vedel
,
v
kterem
kraji
bi
sedaj
bili
.
„
Nisem
mislil
,
da
smo
že
tako
blizo
morja
,
“
pravi
potem
,
„
najbolje
bo
sedaj
,
da
potujemo
ob
bregovji
,
dokler
ne
pridemo
do
kake
poti
;
berž
ko
ne
smo
že
čez
mejo
.
“
Stermo
je
ogledoval
Aleš
morsko
širjavo
.
Sicer
je
že
videl
morje
na
svojem
potovanji
skozi
Terst
in
Benetke
,
ali
tukaj
se
mu
je
zdelo
čisto
drugačno
.
Ondi
je
bilo
polno
ladij
,
majhenih
in
velicih
in
na
obrežji
je
mergolelo
vse
polno
ljudi
,
tukaj
pa
je
bilo
kakor
mertvo
.
Nobenega
čolniča
ni
bilo
videti
nikjer
,
na
bregu
je
rastla
visoka
trava
in
na
zahodu
so
se
dvigale
visoke
skale
navpik
,
sem
ter
tje
obraščene
z
germičevjem
.
Kmalo
so
prišli
v
majheno
dolinico
k
morji
,
kjer
je
rastlo
nekoliko
kostanjevih
dreves
.
Posedejo
v
mehko
travo
,
kjer
so
razvijale
pisane
pomladanske
cvetice
svojo
krasno
obleko
in
razširjale
prijeten
duh
.
Solnce
je
priplavalo
na
vzhodu
in
se
prikazalo
iz
za
gor
čarobno
obsevaje
v
raznih
barvah
majhine
valčke
na
morji
,
ki
so
se
podili
sem
ter
tje
in
prijetno
šumljali
;
tu
pa
tam
se
je
vzdignila
kaka
morska
ptica
iz
svojega
gnjezdišča
visoko
pod
oblake
in
mirno
plavala
sem
ter
tje
nad
morjem
.
Sicer
pa
je
bilo
vse
tiho
,
še
veter
ni
majal
drevesnih
listov
,
na
kterih
so
visele
rosne
kaplje
lesketaje
se
v
solncu
,
kot
dragoceni
biserji
.
Popotniki
opravijo
jutranjo
molitev
zahvalivši
se
Bogu
,
da
jih
je
obvaroval
mnozih
nevarnosti
na
poti
,
potem
pa
pravi
Aleš
:
„
Stopil
bom
nekoliko
ob
kraji
,
morda
nalovim
kaj
rib
,
da
si
jih
spečemo
za
kosilo
,
človeških
stanovališč
ni
tukaj
,
da
bi
se
kje
oglasili
.
“
Alfonzo
je
poterdil
Alešev
sklep
in
ta
se
nemudoma
spusti
k
morji
.
Že
je
nalovil
nekaj
rib
ter
jih
zmetal
na
breg
,
ktere
je
potem
odnesel
Polde
h
kostanjem
,
ondi
zakuril
ogenj
ter
jih
jel
peči
.
Alešu
se
je
zdelo
morje
precaj
mlačno
,
hotel
se
je
nekoliko
kopati
in
zopet
poskusiti
svojo
nekdanjo
umetnost
pri
plavanji
.
Plaval
je
proti
zahodu
,
kjer
so
molele
sive
skale
na
kviško
,
in
kmalo
izginil
tovaršema
spred
očí
.
Čem
delj
je
plaval
,
tem
bolj
ga
je
mikalo
,
posebno
ker
je
spoznal
,
da
se
v
morji
veliko
lože
plava
,
nego
v
rekah
.
Sklenil
je
toraj
prav
daleč
plavati
.
Komaj
pa
pride
za
omenjene
skale
,
kar
se
odprè
pred
njim
majhen
zaliv
,
krog
in
krog
obdan
s
pečovjem
in
obraščen
z
germovjem
,
da
ga
iz
daljave
ni
bilo
lehko
opaziti
.
Aleš
zavije
v
to
zatišje
in
sede
na
robato
skalo
,
ki
je
šterlela
nekoliko
iz
vodé
.
Pa
kako
se
začudi
,
ko
zagleda
precaj
daleč
tam
v
kotu
veliko
barko
in
zraven
nekoliko
manjših
čolničev
.
Strah
in
veselje
sta
ga
h
kratu
obšla
.
„
Ako
je
to
sardinska
ladija
,
“
mislil
si
je
,
„
prišel
bom
zopet
sovražnikom
v
roke
,
ako
pa
je
kaka
kupčijska
,
popeljemo
se
lehko
ž
njo
,
morda
pojde
proti
Benetkam
ali
Terstu
.
“
Nehoté
obsedi
nekaj
časa
ondi
,
strah
in
upanje
sta
ga
tako
prešinila
,
da
mu
je
jelo
serce
glasno
utripati
.
—
Sedaj
priveslá
ob
kraji
sem
majhen
čolnič
,
v
kterem
je
sedelo
kacih
šest
mož
.
Bili
so
čudno
opravljeni
z
rudečimi
kapami
na
glavi
in
vsi
poraščeni
.
Aleš
jih
ni
prej
zapazil
,
ker
je
bila
njegova
pozornost
le
na
veliko
ladijo
obernjena
,
da
so
se
približali
že
skoraj
za
streljaj
proti
njemu
.
—
Večkrat
je
čital
o
morskih
roparjih
,
ki
jemljejo
ljudi
seboj
in
jih
potem
prodajajo
v
sužnost
.
Ti
so
se
mu
zdeli
popolnoma
podobni
in
sapa
mu
je
skorej
zastala
pri
takovih
mislih
.
Zapazili
ga
še
niso
bili
,
toliko
se
mu
je
zdelo
,
ker
se
je
pomaknil
nekoliko
za
skalo
,
a
vendar
je
zapazil
,
da
so
jeli
urneje
obračati
vesla
in
čoln
je
derčal
po
bliskovo
po
vodi
vedno
ob
kraji
.
Aleš
si
je
globoko
oddehnil
,
ko
so
zderčali
memo
njega
in
sklenil
je
berž
,
berž
plavati
zopet
nazaj
,
ko
se
nekoliko
oddalijo
.
Zbog
samega
veselja
se
je
splazil
zopet
više
na
skalo
,
da
bi
videl
,
ali
so
že
kaj
daleč
,
ali
kdo
popiše
njegov
strah
?
Možaki
so
čoln
zasukali
in
ravno
navprek
vesljali
,
naravnost
proti
skali
,
kjer
je
čepel
Aleš
.
Sedaj
je
bil
zadnji
čas
.
Urno
plane
v
vodo
in
plava
pod
vodo
,
dokler
je
mogel
sapo
zderževati
.
Bo
se
zopet
pokaže
kviško
,
in
se
ozrè
krog
,
zapazi
čoln
precej
daleč
za
seboj
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
so
brodniki
zmedeni
,
da
ne
vejo
kam
bi
se
obernili
,
kajti
čoln
plaval
je
v
eno
mer
sem
ter
tje
pri
oni
skali
.
Zdajci
pa
zavernejo
čoln
,
šest
veslov
je
krepko
rezalo
morsko
plan
,
in
kot
ptica
v
zraku
je
švignil
čolnič
po
poveršini
,
da
se
je
kar
voda
penila
,
—
in
sicer
naravnost
za
njim
.
Aleš
je
sprevidel
,
da
jim
ne
odide
,
bil
je
še
daleč
od
svojih
tovaršev
,
k
bregu
pa
ni
mogel
plavati
,
ker
je
bil
ravno
pri
skalah
.
Napenjal
je
vse
močí
in
se
večkrat
skril
pod
vodo
,
da
bi
jim
zmešal
sled
,
ali
strah
ga
je
prevzel
,
da
ni
mogel
več
dolgo
zderževati
sape
,
čoln
pa
je
bil
vedno
bliže
.
Še
enkrat
je
poskusil
svojo
moč
in
skusil
priti
do
brega
,
kjer
so
ravno
nehale
skale
,
ali
v
tem
trenutku
zagleda
zraven
sebe
v
vodi
dve
glavi
,
gerdi
,
kot
same
pošasti
.
Aleš
zavpije
na
pomoč
,
ker
ni
bil
več
daleč
od
svojih
,
ali
v
tem
hipu
čuti
se
na
nogah
in
rokah
oklenjenega
;
dva
možaka
sta
ga
deržala
kot
v
kleščah
.
Aleš
se
je
boril
na
vse
človeške
moči
ter
skušal
sebe
in
ona
dva
potopiti
,
kajti
grozovite
muke
,
ki
jih
terpé
včasih
sužnji
,
stopilo
so
mu
živo
pred
očí
.
Pa
bilo
je
vse
zastonj
.
Čoln
se
je
približal
,
potegnili
so
Aleša
va-nj
ter
mu
zvezali
roke
in
noge
,
potem
pa
so
zopet
vesljali
proti
zalivu
.
Aleš
je
ležal
v
čolnu
zvezan
,
da
se
ni
mogel
nikamor
ganiti
.
Možaki
so
urno
vesljali
in
le
zdaj
pa
zdaj
so
ga
ogledovali
radovedno
z
nekakim
dopadajem
,
gotovo
veselé
se
takovega
ropa
;
spregovoril
pa
nobeden
ni
nič
.
Aleš
je
bil
že
v
kervaih
bitvah
,
krogle
so
mu
švligale
krog
ušes
,
ali
on
še
porajtal
ni
na
to
,
danes
pa
mu
je
upadlo
sercé
in
ves
nekdanji
pogum
in
zavednost
sta
izginila
.
Ko
pridejo
v
zaliv
,
spravijo
ga
v
barko
,
razvežejo
mu
nogé
in
roke
ter
ga
ženó
v
spodnji
del
,
kjer
je
bila
poveljnikova
kajita
.
(
Kajite
se
imenujejo
sobe
na
ladijah
.
)
Velik
možak
,
zagorelega
lica
,
dolzih
las
in
ves
poraščen
je
sedel
pri
mizi
in
prebiral
nekova
pisma
,
še
ozerl
se
ni
na
pervi
mah
,
ko
pripeljeta
dva
mornarja
Aleša
noter
.
Sedaj
stopi
eden
izmed
njih
bliže
ter
mu
pové
nekaj
besedí
Alešu
nerazumljivih
.
Poveljnik
odloží
popisane
pole
,
oberne
se
na
pol
proti
durim
,
kjer
je
stal
Aleš
,
ter
pokima
z
glavo
nazočima
,
kot
bi
ju
hotel
pohvaliti
,
da
sta
tako
dobro
izveršila
svoj
posel
.
Aleša
je
oblival
sicer
merzel
pot
,
ali
sklenil
je
prikrivati
kolikor
je
mogoče
svojo
bojaznost
.
Poveljnik
ga
meri
nekaj
časa
od
nog
do
glave
,
potem
ga
praša
v
laščini
z
nekovim
glasom
,
ki
je
navaden
pri
ljudeh
,
ki
so
vajeni
le
zapovedovati
in
se
jim
mora
njihova
volja
neutegoma
izpolniti
:
—
„
Kdo
si
in
od
kod
prideš
?
“
„
Avstrijanski
vojak
,
“
odverne
Aleš
kratko
.
„
Avstrijanski
vojak
?
—
Kako
pa
prideš
tu
sem
?
“
„
Po
naključbi
.
“
„
Hm
—
veš
li
v
čegavih
rokah
se
sedaj
nahajaš
?
“
pravi
dalje
poveljnik
nekako
posmehljivo
.
„
Ne
—
ni
me
še
došla
ta
čast
,
da
bi
bil
izvedel
imé
svojega
novega
gospodarja
.
Le
toliko
vém
,
da
so
vaši
hlapci
precaj
sirovi
in
nečloveški
,
kolikor
sem
spoznal
iz
njihovega
obnašanja
.
“
„
Ali
si
kedaj
že
kaj
slišal
o
Korzarjih
?
“
„
Nič
.
“
„
O
morskih
roparjih
pa
?
“
„
Da
,
o
teh
sem
že
mnogo
slišal
,
in
če
se
ne
motim
,
imam
ravno
sedaj
enega
pred
seboj
.
—
Ali
najprej
bi
rad
zvedel
,
po
kakej
pravici
smete
uloviti
človeka
,
ki
prihaja
iz
dežele
,
ki
vam
ni
nikdar
storil
nič
žalega
?
“
„
Vse
bodeš
zvedel
,
“
pravi
poveljnik
merzlo
,
„
sedaj
samo
toliko
vedi
,
da
si
suženj
na
ladiji
znamenitega
morskega
roparja
Abdale
.
“
„
Čudno
imé
,
“
mermral
je
Aleš
,
„
takovega
svetnika
še
nisem
našel
v
nobeni
pratiki
.
“
„
Kaj
praviš
?
“
zarenči
nad
njim
poveljnik
.
„
Da
se
mi
krivica
godí
,
da
sem
prišel
v
sužnost
,
še
sam
ne
vém
zakaj
.
“
„
Če
ti
je
prostost
tako
draga
,
lehko
se
odkupiš
,
ako
nam
preskerbiš
ob
mesecu
štirideset
tisoč
cekinov
.
“
„
Štirideset
tisoč
cekinov
!
“
ponavlja
Aleš
glasno
se
smejaje
,
„
ko
bi
jaz
toliko
denarja
imel
,
vas
še
ne
pogledam
ne
;
toliko
vsa
ta
vaša
barka
z
vami
vred
ni
vredna
.
Po
takoj
pogodbi
se
že
ne
zmeniva
.
“
„
Nič
drugače
,
kot
s
to
pogodbo
,
“
pravi
Abdala
malomarno
.
„
Ali
nimaš
blizo
prijateljev
,
ki
bi
te
rešili
in
odšteli
ta
delež
za
te
?
“
„
Imam
prijatelja
dva
,
čakata
me
na
obrežji
in
sta
gotovo
v
velikih
skerbeh
zastran
mene
.
“
„
Na
obrežji
?
“
seže
mu
Abdala
hlastno
v
besedo
in
pri
tej
priči
pomigne
enemu
svojih
služabnikov
,
ki
sta
prignala
Aleša
.
Ta
pa
,
kakor
bi
že
na
obrazu
bral
vse
gospodarjeve
misli
,
urno
odide
po
stopnicah
verh
ladije
.
Pri
tej
priči
obide
Aleša
groza
,
rad
bi
bil
uničil
zadnje
besede
,
ali
bilo
je
že
prepozno
,
skoraj
gotovo
je
derčala
v
tem
trenutku
ravno
tista
ladija
po
njegova
tovarša
na
obrežje
,
v
kterej
se
je
prej
on
pripeljal
tu
sem
.
Le
nekaj
ga
je
tolažilo
,
da
bosta
morda
ubežala
,
ako
zagledata
morske
roparje
,
in
se
rešila
.
„
Koliko
jezikov
govoriš
?
“
nadaljuje
poveljnik
po
kratkem
molčanji
.
„
Nekoliko
laški
,
nemški
,
moj
materni
jezik
pa
je
slovenski
.
“
„
To
je
malo
,
“
mermral
je
poveljnik
ter
si
gladil
černo
,
kuštravo
brado
.
„
Ali
tvoj
obraz
mi
razodeva
,
da
si
bistre
glave
;
menim
,
da
bi
se
kmalo
navadil
tudi
arabskega
jezika
.
“
Aleš
ga
nepremekljivo
gleda
ter
molčí
.
„
Potem
mi
zadeneš
o
kupčiji
koj
sto
pijastrov
(
pijaster
—
turiški
denar
,
ki
velja
naših
8.9
kr.
)
več
pri
poglavarji
v
Maroki
(
Maroko
je
deržava
v
severo-zahodnej
Afriki
.
)
.
Ko
ne
bi
mi
bila
tvoja
postava
in
tvoje
odkritoserčno
vedenje
tako
všeč
,
prodal
bi
te
pervemu
gospodarji
,
ki
bi
ga
srečal
,
za
majhen
denar
,
ker
pa
se
mi
zdiš
prebrisan
človek
,
ostal
boš
na
mojej
barki
kaka
dva
meseca
ter
se
neprenehoma
učil
arabščine
.
Tudi
se
ti
ne
bo
sila
godila
pri
meni
,
kajti
jaz
vém
čislati
ljudi
,
ki
so
meni
všeč
,
in
če
boš
priden
in
te
potem
drago
prodam
,
priporočil
te
bodem
še
posebej
maroškemu
poglavarju
,
da
ti
bo
nekoliko
bolj
prizanašal
,
nego
drugim
sužnim
.
Sedaj
je
dovelj
za
danes
,
jutri
boš
koj
pričel
svoj
uk
;
moj
stari
mornar
Kašet
te
bo
učil
.
“
Poglavar
je
mahnil
z
roko
in
služabnik
je
odpeljal
Aleša
v
najspodnejši
del
ladije
,
ondi
mu
pokazal
majhno
beznico
,
potem
pa
zaklenil
ter
odšel
.
Aleš
so
vsede
na
stari
zaboj
,
v
kterem
so
berž
ko
ne
hranili
nekdaj
roparji
ugrabljene
zaklade
,
sedaj
pa
so
ga
odstranili
,
kot
nepotrebno
reč
,
ker
je
bil
že
polomljen
.
Razne
misli
so
se
križale
v
njegovej
glavi
,
vse
te
dogodbe
so
se
mu
zdele
kot
v
sanjah
.
„
Lepo
tolažilo
,
“
misli
si
,
„
dva
mesca
se
bom
moral
ubijati
s
ptujim
jezikom
,
da
me
bo
potem
černobradi
ropar
draže
prodal
,
in
s
tem
,
meni
,
da
mi
skaže
še
veliko
dobroto
.
“
Sobica
njegova
je
bila
še
precaj
čedna
,
kolikor
se
more
zahtevati
v
takih
okoliščinah
.
Oken
sicer
ni
imela
,
ker
je
bila
v
spodnjem
delu
ladje
,
ali
bleda
luč
v
leščerbi
je
razsvitljevala
majhen
prostor
.
Pri
steni
je
bila
napravljena
klop
,
na
drugi
strani
pa
viseča
postelj
,
kakoršne
imajo
na
ladijah
.
—
Aleš
opravi
večerno
molitev
,
moli
potem
še
angeljsko
češčenje
,
kakor
ga
je
nekdaj
učil
stari
Peter
,
in
v
molitvi
je
našel
tolažbo
.
Zopet
se
je
vernil
v
njegovo
sercé
oni
pogum
,
ki
ga
je
navdajal
nekdaj
.
Djal
je
sam
pri
sebi
:
„
Ako
sem
v
božjem
varstvu
,
kaj
mi
morejo
potem
ljudje
.
Bog
že
vé
,
kaj
namerja
z
menoj
.
“
—
Hudo
si
je
očital
prejšnjo
maloupnost
,
ko
se
je
hotel
potopiti
s
svojima
sovražnikoma
vred
,
sklenil
je
za
naprej
vedno
možato
prenašati
vse
težave
,
kakor
se
spodobi
pravemu
junaku
.
Le
to
ga
je
vznemirjalo
ter
mu
napravljalo
mnogo
skerbí
,
ker
je
tako
nepremišljeno
izdal
svoja
tovarša
v
naglici
.
Vlegel
se
je
na
postelj
in
pazno
poslušal
na
vsak
gibljej
na
ladji
.
Zdaj
pa
zdaj
menil
je
zaslišati
Poldetov
ali
pa
Alfonzov
glas
,
pa
nič
ni
bilo
.
Nad
seboj
je
čul
terde
korake
prihajajočih
in
odhajočih
ljudí
,
kar
mu
je
naznanjevalo
,
da
mora
ravno
nad
njim
biti
poveljnikovo
stanovanje
.
—
Čez
dobre
pol
ure
se
odpró
duri
,
v
sobo
stopi
molčé
oni
sluga
,
ki
ga
je
prej
pripeljal
tu
sem
,
postavi
na
mizico
nekaj
jedil
,
steklenico
vina
in
dolgo
turško
pipo
(
čibuk
)
,
potem
pa
zopet
zaklene
duri
in
odide
meni
nič
tebi
nič
,
še
ozre
se
ne
na
Aleša
.
Aleš
se
je
popolnoma
upokojil
videvši
,
da
niso
dobili
njegovih
tovaršev
—
sicer
bi
gotovo
bil
kaj
opazil
.
—
Dobro
mu
je
dišala
večerja
,
ker
lakota
ga
je
že
hudo
terla
,
in
tudi
iz
čibuka
je
poskusil
pušiti
,
kar
pa
se
mu
je
tako
nekako
narobe
zdelo
,
da
se
je
jel
sam
sebi
smejati
.
—
Vse
domišljije
iz
otročjih
let
,
ko
je
prebiral
razne
knjige
o
ptujih
krajih
in
ljudstvih
,
so
se
sedaj
vresničile
.
Bil
je
na
veliki
ladiji
,
na
morji
,
kjer
se
dvigajo
valovi
,
celó
med
morskimi
roparji
;
vse
,
vse
,
kakor
si
je
včasih
želel
v
priprostih
otroških
mislih
,
ko
je
vesljal
v
majhnem
čolniču
domá
po
Savi
.
Sedaj
se
vé
da
je
bilo
vse
drugače
,
ali
takovi
prijetni
spomini
zlajšujejo
tudi
v
težavah
nekoliko
britkosti
,
da
človek
pozabi
za
trenutek
sedajnosti
ter
se
zatopí
v
preteklost
.
V
začetku
je
sicer
sklenil
,
da
se
ne
bo
učil
po
nobenej
ceni
ne
arabskega
jezika
,
ali
ko
je
to
reč
bolj
natanko
preudaril
,
zavergel
je
svoje
misli
.
„
Vjetnik
sem
na
vsak
način
,
če
me
ne
kupi
ta
,
me
bo
pa
kdo
drugi
.
Ako
bom
zmožen
jezika
in
se
prikupim
poglavarju
,
dovoli
mi
morda
kaj
več
prostosti
,
in
potem
mi
bo
morda
mogoče
ubegniti
.
Česar
se
človek
naučí
,
je
dobro
,
tedaj
tudi
to
ne
bo
škodovalo
.
“
Zeló
utrujen
je
Aleš
kmalo
sladko
zaspal
v
svojej
viseči
,
pa
čedno
opravljeni
postelji
.
Videlo
se
je
koj
,
da
ga
roparski
poglavar
nekoliko
bolj
čisla
.
Po
noči
je
sanjal
prijetne
sanje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
hodi
domá
ob
Savi
.
Stari
Peter
je
sedel
na
klopici
s
pipico
v
ustih
,
kakor
navadno
,
ter
se
mu
prijazno
smehljal
.
Kmalo
pa
se
je
spremenila
domača
koča
v
krasno
palačo
,
krog
ktere
se
je
raztezal
velik
vert
,
nasajen
z
raznim
sadnim
drevjem
in
pisanimi
cvetkami
.
V
hladnej
senci
sta
sedela
oče
in
mati
v
prazničnej
obleki
ter
ga
prijazno
pozdravljala
,
po
vertu
sem
pa
sta
se
približala
Polde
in
oče
Alfonzo
ter
mu
segala
v
roke
.
Aleš
je
veselja
vskliknil
in
v
tem
trenutku
se
prebudí
.
Žal
mu
je
bilo
,
da
se
mu
ni
še
delj
sanjalo
in
dolgo
je
preudarjal
,
kaj
neki
pomeni
vse
to
.
Svojih
starišev
ni
nikdar
poznal
,
a
vendar
mu
je
dajal
Peter
upanje
,
da
morda
še
živé
.
„
Morda
ravno
te
sanje
kaj
dobrega
pomenijo
,
“
misli
si
,
„
nikdar
se
mi
ni
še
sanjalo
o
stariših
,
kot
necoj
,
in
tako
prijetno
.
O
Bog
!
ko
bi
bil
res
kedaj
tako
srečen
,
da
bi
jih
zopet
našel
,
pol
sveta
bi
rad
prehodil
.
“
Ker
v
Aleševo
stanico
od
nobenega
kraja
ni
prišla
svetloba
,
vedel
ni
prav
nič
,
je-li
že
dan
zunaj
ali
ne
,
vendar
se
mu
je
zdelo
,
da
mora
že
precej
pozno
biti
,
ker
je
dolgo
spal
.
Tudi
je
čutil
nad
seboj
korake
posameznega
človeka
,
ki
je
bil
po
njegovem
mnenji
najberž
poveljnik
.
—
Ker
ni
mogel
več
zaspati
,
oblekel
se
je
zopet
,
napravil
luč
ter
jel
preiskovati
vse
kote
majhene
stanice
,
da
bi
si
kratil
nekoliko
čas
.
Ko
prizdigne
stari
zaboj
,
na
kterem
je
sedel
prejšnji
večer
,
zagleda
spodej
majheno
knjižico
vezano
v
usnje
s
svitlim
križicem
okovano
.
Berž
jo
odpre
in
kako
ostermí
,
ko
vidi
,
da
so
molitvene
bukve
,
pisane
v
slovenskem
jeziku
.
Na
zadnej
strani
je
bilo
zapisano
ime
:
T.
Senčar
.
—
Aleš
je
premišljeval
na
vse
kraje
,
od
kod
bi
bila
prišla
ta
knjiga
v
tolovajsko
ladijo
.
„
Najberž
,
“
mislil
si
je
,
„
bil
je
že
tu
kak
vjetnik
iz
Slovenskega
,
in
da
bi
mu
roparji
knjige
ne
vzeli
skril
jo
je
pod
ta
zaboj
,
potem
pa
so
ga
berž
ko
ne
neutegoma
prodali
,
da
ni
imel
časa
vzeti
molitvenih
bukev
seboj
,
zatoraj
so
ostale
tukaj
.
“
—
Aleš
tedaj
ni
bil
pervi
vjetnik
morskih
tolovajev
,
neizrečeno
rad
bi
bil
poznal
človeka
,
kterega
je
že
pred
njim
zadela
nemila
osoda
pasti
tem
hudodelnikom
v
roke
.
Neizrekljivo
veselje
imel
je
nad
knjigo
,
saj
druge
tolažbe
ni
imel
;
skerbno
jo
je
spravil
v
najspodnejši
žep
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
mu
jo
nemara
tolovaji
vzeli
,
ko
bi
jo
zapazili
pri
njem
,
posebno
zarad
zlatega
križeca
,
ki
je
bil
umetno
delo
.
Med
tem
časom
nastane
na
ladiji
nekak
ropot
,
kot
bi
jarbole
škripale
in
voda
pljuskala
ob
stene
.
Aleš
je
spoznal
,
da
se
ladija
premiče
in
radoveden
je
bil
,
kam
jo
bodo
neki
zavili
roparji
.
Kmalo
potem
se
čujejo
po
stopnicah
doli
koraki
,
duri
se
odpró
in
v
sobo
pride
majhen
,
starikov
možiček
svitlih
oči
in
gerbastega
obraza
.
Rujavo
lice
je
kazalo
da
ga
je
že
dobro
opeklo
južno
solnce
in
da
je
že
marsikako
nevihto
preživel
na
morji
.
Postavil
je
na
mizo
steklenico
vina
in
kos
kruha
,
Alešev
zajuterk
,
potem
pa
stal
nekaj
časa
nepremakljivo
nekako
radovedno
ogledovaje
svojega
tovarša
,
kot
bi
pričakoval
kacega
vprašanja
.
„
Bo-li
to
moja
vsakdanja
hrana
?
“
praša
Aleš
s
krepkim
glasom
,
da
bi
napeljal
govorico
.
„
Da
,
—
na
našej
ladiji
je
že
odmenjeno
za
vsacega
posebej
vino
in
jedilo
,
razun
tega
dobí
še
vsakteri
opoldne
kos
mesá
in
dateljev
.
Se
vé
da
to
veljá
le
nam
mornarjem
,
sužni
morajo
zadovoljni
biti
z
vodo
in
suhim
kruhom
,
tebi
pa
je
poglavar
nekako
nenavadno
dober
,
zatoraj
ti
je
odločil
enako
hrano
z
nami
.
“
„
Že
dobro
.
—
In
ti
si
prišel
,
kakor
se
mi
zdi
.....
“
„
Učit
te
arabskega
jezika
,
kakor
mi
je
zapovedal
poglavar
,
“
seže
mu
starec
v
besedo
.
„
A
,
dobro
došli
,
moj
prihodnji
učitelj
!
“
pravi
Aleš
šaljivo
,
ki
se
ni
mogel
zderžati
smeha
,
videvši
pritlikavega
mornarja
s
plošato
glavo
,
kot
svojega
prihodnjega
učitelja
.
„
Ker
bom
zanaprej
vaš
učenec
,
toraj
se
ne
spodobi
,
da
bi
vas
tikal
,
kot
prej
.
“
Mornar
ga
je
nekako
začudeno
gledal
pri
teh
besedah
,
kot
ne
bi
razumel
,
kaj
hoče
s
tem
reči
.
„
Ti
si
gotovo
vajen
meščanskega
življenja
,
“
pravi
potem
,
„
ali
vedi
,
da
pri
nas
to
ni
v
navadi
,
eden
drugemu
pravimo
ti
,
naj
je
poveljnik
,
ali
kdor
hoče
.
“
„
Kakor
ti
je
bolj
všeč
,
pa
ostaniva
eden
proti
drugemu
ti
,
če
ni
nikakoršne
razžalbe
pri
tej
reči
.
—
Tvoje
imé
je
Rašet
,
ali
ne
?
Če
sem
prav
slišal
včeraj
.
“
Starec
pokima
ter
sede
na
klopico
in
tudi
Alešu
dá
znamenje
z
roko
,
naj
sede
.
Potem
jame
valjati
gručo
tobaka
(
Mornarji
vedno
žvečijo
tobak
,
ker
pravijo
,
da
jih
to
varuje
znane
morske
bolezni
,
razun
tega
pa
tudi
kroti
hudo
žejo
.
)
po
ustih
z
ene
strani
v
drugo
,
slednjič
pa
se
oberne
proti
durim
,
in
zažene
vse
te
prežvečene
ostanke
v
kot
,
nažge
si
čibuk
in
učenje
se
je
pričelo
.
Ta
poduk
je
bil
kaj
priprost
.
Rašet
je
povedal
najprej
kratek
stavek
laški
,
potem
pa
arabski
in
Aleš
ga
je
moral
toliko
časa
ponavljati
,
da
ga
je
popolnoma
znal
.
Alešu
je
napravila
takova
šola
mnogo
zabave
.
Ne
le
,
da
se
je
Rašet
pri
podučevanji
deržal
resno
in
modro
,
kot
Salomon
,
da
je
Aleša
večkrat
smeh
posilil
,
tudi
uk
se
je
pričel
tako
zanimivo
,
da
je
novi
učenec
koj
vedel
med
kakovimi
ljudmi
se
nahaja
,
če
tega
tudi
prej
še
ne
bi
bil
spoznal
.
Koj
pervi
stavki
so
segali
v
rokodeljstvo
te
morske
družine
.
—
Morjé
,
ladija
,
zlató
,
srebro
,
denar
,
rop
,
tolovaj
,
sužnost
in
enake
tolaživne
besede
bile
so
perve
,
kterih
se
je
Aleš
privadil
.
Ker
se
je
Rašet
pri
svojem
poslu
tako
modro
obnašal
,
imenoval
ga
je
odsléj
Aleš
vedno
„
mojstra
Rašeta
.
“
Poduk
je
terpel
vsaki
dan
skoraj
od
jutra
do
noči
,
in
se
vé
da
vse
to
le
na
pamet
,
ker
ni
bilo
nobene
pripravne
knjige
.
Aleš
je
moral
celi
božji
dan
neprenehoma
klepetati
in
izrekati
terde
arabske
besede
,
da
ga
je
že
gerlo
bolelo
,
in
Rašet
je
tako
natanko
spolnoval
povelje
svojega
gospoda
,
da
le
minute
ni
po
nepotrebnem
porabil
,
zatoraj
je
Aleš
že
v
nekterih
dneh
znal
celo
kopo
arabskih
besedi
in
stavkov
.
—
Nekega
dné
mu
naznani
Rašet
,
da
mu
je
dovolil
poveljnik
zarad
njegove
pridnosti
vsako
opoldne
po
kosilu
iti
nekoliko
na
ladijo
,
da
si
počije
,
kar
je
Aleša
jako
veselilo
.
Kajti
odkar
je
bil
med
morskimi
roparji
,
še
ni
videl
belega
dné
,
toraj
si
vsakdo
lahko
misli
,
kako
težko
je
pričakoval
zaželene
ure
.
—
Veselja
mu
je
serce
utripalo
,
ko
je
zopet
dihal
čversti
zrak
.
Ker
mu
ni
bilo
mogoče
nikamor
bežati
tudi
niso
dosti
pazili
na-nj
,
le
Rešet
je
bil
pri
njem
ter
ga
spremljal
povsod
.
—
Aleš
se
je
oziral
na
vse
kraje
,
ali
krog
in
krog
ni
videl
druzega
,
nego
morje
.
Po
solncu
je
nekoliko
poznal
,
od
kod
so
prišli
,
ali
Bog
védi
,
kje
je
že
bila
sedaj
zemlja
za
njimi
in
Laško
obrežje
,
kjer
je
zapustil
svoje
prijatelje
.
—
Roparji
niso
imeli
nič
pravega
namena
,
kam
jadrati
,
kajti
kedar
so
prišli
že
daleč
in
se
je
prikazala
kaka
siva
pika
,
naznanujoča
suho
zemljo
,
obernili
so
zopet
ladijo
in
jadrali
v
drugo
stran
.
Takova
vožnja
semtertje
po
morji
je
terpela
več
dni
.
Če
se
je
od
daleč
prikazala
kaka
ladija
,
opazovali
so
jo
vselej
skerbno
in
razposlali
čolne
na
ogled
,
in
če
se
jim
je
zdela
premočna
,
vedeli
so
se
jej
ogniti
in
zaviti
v
stran
.
Le
kedar
se
je
približala
kaka
nevihta
,
poiskali
so
zavetja
v
kakem
varnem
zalivu
posameznih
skalnatih
otokov
,
kamor
ni
prišla
nobena
človeška
duša
.
Aleš
je
večkrat
mislil
na
beg
ali
nikdar
niso
prišli
v
obliže
kacega
mesta
,
ali
večega
selišča
,
do
kterega
bi
bil
potem
lahko
plavaje
dospel
.
Celó
kedar
so
se
bližali
ob
hudi
uri
kakemu
otoku
,
moral
je
Aleš
v
svojo
tesno
sobico
,
in
prej
ni
smel
zopet
na
dan
,
da
so
prišli
na
sinje
morje
.
Aleš
bi
se
bil
gotovo
zeló
dolgočasil
na
ladiji
,
ko
ne
bi
ga
bil
mojster
Rašet
vedno
nadlegoval
z
arabščino
,
ktere
se
je
že
toliko
privadil
,
da
se
je
lahko
pomenkoval
v
tem
jeziku
s
svojim
učiteljem
.
Poveljnika
Abdalo
je
to
tako
veselilo
,
da
mu
je
dovolil
zanaprej
popolnoma
prosto
gibati
se
na
ladiji
ter
se
na
krovu
učiti
z
Rašetom
.
Aleš
pa
je
vedel
še
drugače
porabiti
proste
ure
.
Tolovajska
ladija
je
bila
precej
obširna
s
tremi
jarboli
.
Alešu
se
je
mornarsko
življenje
prikupilo
in
sklenil
je
kolikor
mogoče
seznati
se
s
tem
poslom
.
Plezal
je
po
verveh
in
drogih
tako
urno
,
kot
bi
bil
že
več
let
služil
pri
mornarstvu
.
Učil
se
je
poznavati
razna
dela
na
ladiji
in
jih
imenovati
.
Seznanil
se
je
popolnoma
z
magnetno
iglo
ali
kompasom
in
njeno
porabo
,
znal
je
ročno
vladati
kermilo
in
zadergovati
jadra
ob
nevihti
,
ali
pa
kedar
so
se
bližali
skalnatim
otokom
.
Tudi
še
mnogo
druzih
znanstev
si
je
pridobil
,
ki
so
potrebne
mornarju
,
in
ob
kratkem
času
je
bil
pri
vsakem
delu
na
ladiji
že
tako
priročen
,
da
se
je
Abdala
kar
čudil
njegovi
bistroumnosti
.
Drugi
mesec
se
je
že
koncu
bližal
in
Aleš
je
govoril
že
skoraj
brez
spodtike
arabski
,
laški
in
tudi
nekoliko
angleščine
se
je
privadil
,
ktere
ga
je
učil
včasih
zvečer
Rašet
.
Da
se
z
našo
osebo
,
mojstrom
Rašetom
,
nekoliko
bolj
seznanimo
,
treba
je
nekoliko
bolj
natanko
zaslikati
značaje
tega
možá
.
Alešu
,
ki
ni
imel
v
začetku
nič
dosti
zaupanja
va-nj
ter
ga
ni
nič
bolj
čislal
,
kot
druge
roparje
,
prikupil
se
je
od
dne
do
dne
bolje
.
Videl
je
,
da
se
je
prevaril
o
tem
možu
,
da
ga
ni
sodil
prav
.
—
Starec
je
bil
razun
med
učenjem
vedno
tih
,
tudi
je
zapazil
Aleš
,
da
se
ni
dosti
pečal
s
svojimi
tovarši
,
ki
tudi
niso
dosti
porajtali
na-nj
.
Ako
ni
imel
opravila
pri
Alešu
,
ali
kje
na
ladiji
,
sedel
je
v
kakov
kotiček
,
vzel
v
roko
pero
ter
neprenehoma
pisaril
.
Aleš
bi
bil
večkrat
rad
videl
,
s
čem
se
peča
,
ali
mož
je
skerbno
skrival
popisane
pole
,
da
jih
Aleš
nikoli
ni
mogel
dobiti
v
roke
.
Čudno
se
mu
je
zdelo
takovo
ravnanje
starega
roparja
,
kajti
njegovi
tovarši
so
vedno
lenavo
ležali
,
ako
ni
bilo
posebnih
opravil
,
ter
žvečili
tobak
,
ali
pa
pušili
iz
dolzih
pip
,
Abdala
pa
kot
poglavar
,
privoščil
si
je
še
kaj
več
.
Zaporedoma
je
vlekel
iz
podolgastih
steklenic
žganjico
,
kterih
je
imel
vedno
polno
zataknjenih
med
svojo
blazino
,
da
ne
bi
se
zvernile
in
potolkle
pri
gibanji
Iadjinem
.
—
Navadno
se
je
tako
opil
,
da
je
nezaveden
ležal
na
svojej
postelji
.
Bog
obvaruj
pa
,
ko
bi
se
bil
kdo
drugi
doteknil
njegovih
steklenic
,
gotovo
bi
ga
bila
doletela
ostra
kazen
.
To
je
bilo
ugodno
samo
njegovemu
želodcu
,
za
druge
mornarje
bila
je
takova
pijača
predraga
in
tudi
škodljiva
.
Poveljnik
se
je
bal
,
da
ne
bi
jih
razvadil
.
—
Nekega
prijetnega
večera
je
bil
zopet
mojster
Rašet
v
svojem
navadnem
kotiču
v
zadnjem
ladjinem
delu
.
Jadra
so
bila
zadergnjena
,
sidra
spuščena
v
morje
in
ladija
je
stala
nepremakljivo
blizo
nekih
skalin
.
Ker
je
bilo
že
mračno
,
ni
se
mogel
več
pečati
s
pisanjem
,
toraj
se
je
naslonil
na
okrožje
in
sanjavo
zerl
po
morji
.
Aleš
ga
je
dolgo
skrivaj
opazoval
,
ni
si
ga
upal
motiti
iz
te
zamišljenosti
.
Starčeve
oči
so
se
bliskale
,
in
če
je
Aleš
prav
videl
,
igrale
so
v
njih
solzne
kaplje
.
—
Aleš
je
bil
prepričan
,
da
starcu
nekaj
teží
sercé
,
jako
čudno
se
mu
je
zdelo
njegovo
obnašanje
,
in
čem
bolj
ga
je
opazoval
,
tem
veče
sočutje
vleklo
ga
je
k
njemu
.
Večkrat
bi
bil
že
rad
kaj
več
pozvedel
iz
njegovega
življenja
,
ali
nikdar
si
ga
ni
upal
vprašati
in
pričeti
govorice
,
ker
je
videl
,
da
mož
le
vedno
molčí
,
kedar
se
nista
učila
.
Ako
človeka
samega
tarejo
nadloge
,
ima
tudi
nekak
poseben
nagib
do
svojih
sobratov
,
ako
vidi
,
da
tudi
oni
terpé
nadloge
,
česar
v
srečnih
urah
ne
čuti
tako
živo
.
Tudi
Alešu
se
je
necoj
taka
godila
,
ko
je
zapazil
pri
Rašetu
nekako
serčno
bolečino
.
Približa
se
mu
polagoma
,
prime
ga
za
roko
in
šepne
polglasno
:
„
Mojster
Rašet
!
ne
zameri
,
da
te
motim
v
tvojej
zamišljenosti
;
kakor
vidim
,
leži
ti
nekaj
težkega
na
sercu
,
tvoje
oči
so
solzne
.
“
Starec
se
oberne
urno
proti
svojemu
nepričakovanemu
tovaršu
,
pomežkne
s
trepalnicami
,
kot
da
bi
hotel
zakriti
,
česar
ga
je
ravnokar
Aleš
opomnil
,
nekak
prisiljen
smehljej
zazibal
se
mu
je
krog
ust
,
in
resnega
obraza
,
kakor
sploh
,
pravi
svojemu
tovaršu
z
zamolklim
glasom
:
„
Kakor
vidim
,
opazoval
si
me
natihoma
.
“
„
Ne
zameri
,
po
naključbi
se
je
pripetilo
.
“
Starec
nekaj
časa
molčí
in
skuša
popolnoma
skriti
svoje
bolestne
čute
,
potem
pa
mirno
pravi
:
„
Ti
si
ptujec
,
jeli
?
“
„
Čemu
to
vprašanje
?
saj
veš
,
da
sem
še-le
nekaj
tednov
v
vašej
družbi
.
“
„
Iz
dalnega
kraja
?
“
„
Avstrijanec
,
iz
Slovenskega
.
“
„
Avstrijanec
?
—
o
to
je
precej
daleč
.
“
„
Kako
daleč
je
,
ne
vem
,
ker
mi
ni
znano
,
v
kterem
kraji
smo
sedaj
,
“
odverne
Aleš
,
kteremu
so
se
ta
vprašanja
nekako
čudna
zdela
.
„
Imaš
še
stariše
?
“
praša
dalje
Rašet
,
kot
ne
bi
bil
čul
zadnjih
Aleševih
besedí
.
„
To
toliko
vem
kot
ti
.
Nikdar
jih
nisem
poznal
.
“
„
Toraj
so
ti
umeril
,
ko
si
bil
še
otrok
?
To
je
pač
žalostno
.
“
„
Ne
vem
,
so
li
mertvi
ali
še
živé
;
—
ko
sem
bil
še
otrok
,
komaj
eno
leto
star
,
zginili
so
,
mene
pa
je
nek
dobrotnik
otel
grozovite
smerti
v
gozdu
,
in
me
potem
skerbno
izredil
,
čeravno
je
bil
sam
ubožen
.
Oh
oni
blagi
Peter
,
kterega
sem
vedno
imel
za
očeta
,
kako
je
bil
žalosten
,
ko
sem
odšel
.
Bog
vedi
kaj
sedaj
misli
o
meni
?
“
Alešu
se
je
pri
teh
besedah
inako
storilo
in
več
ni
mogel
govoriti
.
Rašet
je
nekaj
mermral
,
česar
Aleš
ni
razumel
,
le
toliko
se
mu
je
zdelo
,
da
se
tudi
v
starčevih
persih
enaka
godí
,
kot
v
njegovih
.
Po
kratkem
molčanji
prične
zopet
Rašet
:
„
Kako
pa
si
prišel
med
našo
druščino
?
“
„
Ti
mi
staviš
čudna
vprašanja
.
Saj
sam
bolj
veš
,
kako
se
pride
med
tako
druhal
.
Ugrabijo
ga
meni
nič
tebi
nič
,
