prvidan
ljubezni
...
Ko
sta
povečerjala
otroka
,
ju
je
poslala
Leonora
k
Luci
,
da
ju
obleče
in
gre
ž
njima
k
večernici
.
—
Obrnila
se
je
k
možu
in
rekla
resno
:
„
Odoardo
,
čemu
mi
begaš
otroka
in
dekleta
?
Usoda
revice
je
dovolj
tragična
in
naša
skrb
mora
biti
,
da
jo
ublažimo
.
—
Kako
ljubko
je
to
dekle
!
Čuden
oče
,
ne
oče
,
zver
je
bil
mož
,
ki
je
pustil
ženo
in
dete
burji
in
viharju
.
—
Pa
kaj
ti
je
?
“
„
Molči
,
Leonora
“
,
je
vzdihnil
Giganti
skozi
zobe
,
obraz
mu
je
bil
smrtnobled
in
spačen
.
Hitel
je
iz
sobe
—
že
je
donel
njegov
urni
korak
po
stopnicah
...
Leonora
je
zastala
—
hotela
je
iti
ž
njim
kakor
navadno
...
A
on
beži
—
Kaj
ga
podi
?
Težek
vzdih
se
ji
je
zvil
—
spomnila
se
je
marsičesa
,
kar
je
kalilo
njeno
zakonsko
srečo
in
je
ona
nosila
vdano
...
Kolikokrat
je
planil
njen
mož
v
spanju
pokoncu
in
mrmral
:
„
Burja
,
sneg
!
“
Poslušal
...
premetaval
se
je
,
in
treba
je
bilo
vse
nežne
ljubezni
,
da
je
odpodila
nočne
pošasti
od
njega
...
Vedela
je
,
da
ga
teži
nekaj
.
Bile
so
včasih
stvari
,
o
katerih
ni
smela
govoriti
.
Petnajst
let
sta
bila
že
poročena
pa
nikoli
v
teh
letih
ni
sledil
njenemu
hrepenenju
—
ni
hotel
ž
njo
v
njeno
rodno
mesto
.
Slutila
je
,
da
je
strašno
,
kar
ji
prikriva
,
in
tudi
želela
ni
vedeti
.
—
Prijela
jo
je
bolest
z
ledeno
roko
,
ko
sta
ji
umrla
prva
dva
ljubljena
otroka
,
ko
je
zavpil
v
obupu
:
„
Bog
me
kaznuje
...
“
Bog
—
Saj
ni
veroval
vanj
—
in
smejal
se
je
ženi
,
ko
je
trdila
,
da
bode
našel
mir
v
izpovednici
—
smejal
se
je
in
grozen
je
bil
ta
smeh
.
Nosila
je
svojo
bol
,
prikrivala
jo
svetu
in
tolažila
se
s
knjigo
,
v
kateri
najde
vsakdo
tolažbe
.
„
Potrpi
in
čakaj
—
jaz
pridem
in
te
ozdravim
...
“
In
trpela
in
čakala
je
.
Zabolelo
jo
je
,
ko
je
pridivjal
neki
dan
iz
Tivolija
s
plašnimi
očmi
,
zmršenimi
lasmi
—
prijel
jo
trdo
za
ramo
in
prašal
:
„
Leonora
,
kdo
je
to
dekle
?
“
Bilo
je
to
,
ko
je
prvič
videl
Luco
.
„
Sirota
“
,
mu
je
rekla
,
„
burja
jo
je
zanesla
v
kraško
vas
in
sedaj
služi
pri
nas
.
“
Zaječal
je
ko
hrast
v
gori
,
prijel
se
za
srce
in
zastokal
:
„
Slučaj
ali
Bog
?
“
Oddivjal
je
iz
sobe
,
vrnil
se
pozno
proti
jutru
,
vzel
svečo
in
šel
v
otročjo
sobo
.
Ogibal
se
je
Luce
in
vender
je
pazil
vedno
na
njo
.
Kaj
pa
,
ko
bi
se
bil
zaljubil
v
deklico
?
Čudno
današnje
vedenje
,
njegovi
pogledi
so
jo
potrjevali
v
tem
sumu
.
Iskala
je
sveta
pri
Žalostni
Mariji
,
kjer
je
klečala
dolgo
z
otroki
.
Ko
se
je
vračal
Giganti
pozno
-
je
sedela
Leonora
pri
mizi
,
Kempčanova
knjiga
je
bila
odprta
.
—
Pokazala
mu
je
besede
:
„
Moj
sin
,
jaz
sem
Gospod
,
ki
krepčam
ob
dnevu
bridkosti
...
“
Ko
najslajša
kupa
nas
napaja
,
sodbo
piše
prst
nam
plameneč
.
Levstik
.
Orjaška
drevesa
drevoreda
so
šepetala
skrivnostno
v
mraku
,
ozke
steze
proti
Rožniku
so
se
belile
med
temnim
grmovjem
.
Po
belem
pesku
drevoredne
poti
—
po
molčečih
samotnih
stezicah
je
hitela
nemirna
noga
—
v
uspavajoči
se
naravi
je
iskala
trudna
duša
izhoda
težkim
dvomom
—
miru
pred
pošastmi
očitanja
...
Tanke
veje
robid
so
vstavljale
Gigantija
zasajaje
mu
drobne
bodice
v
obleko
,
mladi
bori
,
košati
grmi
,
so
mu
zastavljali
pot
—
lomile
so
se
vejice
,
pokale
pod
urno
nogo
—
svareče
so
ga
gledale
temne
smreke
...
Klobuk
v
roki
,
zmršene
lase
vihrajoče
po
visokem
čelu
,
je
hitel
naprej
mimo
dremajoče
samotne
cerkvice
skozi
šepetajoče
,
grozeče
se
lesovje
...
Tri
smreke
,
visoke
in
temne
,
pretilne
kakor
strogi
sodniki
v
črnem
talarju
,
so
mu
zaprle
pot
.
Zgrudil
se
je
v
njih
vznožju
—
zazibale
so
se
močne
veje
in
vprašale
strogo
:
„
Kam
?
“
„
Kam
?
Ne
vem
.
Nad
menoj
vihtijo
maščevalne
erinije
žgoči
bič
očitanja
.
—
Hitel
bi
—
preletel
ves
svet
—
a
trudna
je
moja
duša
,
željna
pokoja
...
“
Stokajoč
je
zaril
vroče
čelo
v
hladni
mah
.
Po
glavi
so
se
podile
misli
,
predstave
,
v
živih
podobah
je
stopalo
življenje
pred
njega
—
njegovo
življenje
.
Videl
se
je
v
brezobzirni
borbi
za
slavo
,
uživanje
,
videl
pa
tudi
neznano
moč
,
ki
ga
je
ovirala
v
uživanju
priborjene
sreče
.
Stalo
je
pred
njim
grozno
in
temno
,
pripogibalo
veje
silnih
dreves
—
opominjalo
ga
je
preteče
:
„
Ali
veš
?
“
O
da
,
on
je
vedel
—
videl
vse
...
Videl
je
očeta
,
sina
kamenite
Bergame
,
hoditi
po
ulicah
večnega
mesta
,
upognjenega
pod
težo
tuje
prtljage
—
tudi
njega
je
čakala
ista
usoda
.
Videl
je
mater
,
krepko
perico
,
katere
visoka
postava
se
je
komaj
obračala
v
gotovo
romantičnem
,
toda
tesnem
,
nezložnem
stanovanju
,
vzidanem
v
podrtine
nekdaj
tako
krasne
palače
na
znožju
kapitolskega
griča
.
Videl
je
sebe
—
zagorelega
nedoraslega
dečka
,
ki
je
pobiral
ostanke
smodk
po
kavarnah
,
potikal
se
krog
radodarnih
tujcev
in
preležaval
vroče
poldanske
ure
pod
slavolokom
Septimija
Severja
na
nekdanjem
rimskem
foru
.
Najslavnejši
del
poganskega
Rima
,
kraj
,
kjer
se
je
zbiral
cvet
ponosnih
Rimljanov
,
je
dobil
od
njih
nevrednih
potomcev
ime
:
„
Campo
vaccino
“
.
Kjer
je
stopala
noga
Romulova
,
kjer
so
se
divili
govorništva
vešči
Rimljani
vznesenim
besedam
Ciceronovim
,
je
stopala
v
Gigantijevi
mladosti
mukajoča
vitoroga
živina
,
je
donel
kreg
pogajajočih
se
kupcev
—
in
ko
se
je
spraznil
trg
živine
in
ljudi
,
so
prihitele
urnonoge
,
belorokave
perice
ter
razvešale
perilo
.
Bil
je
deček
in
ni
umel
tragične
izpremembe
—
ležal
je
na
trebuhu
,
kadil
ostanke
smodk
,
gledal
na
palatinski
grič
in
risal
.
Oglje
iz
materine
kuhinje
mu
je
bilo
risalno
orodje
.
Risal
je
kamenita
tla
podrtine
nekdaj
krasne
palače
.
Izkušal
je
po
svoji
domišljiji
zgradbo
izpopolniti
v
njen
nekdanji
kras
.
Tedaj
se
je
ustavil
pri
njem
mož
v
talarju
,
doteknil
se
njegove
rame
in
ga
zbudil
iz
stavniških
sanj
.
Nemarno
je
odgovarjal
na
njegova
vprašanja
—
in
risal
dalje
—
saj
je
bil
vajen
vprašanj
radovednih
tujcev
in
jim
ni
pripisoval
nikakega
pomena
.
Toda
neki
večer
,
ko
sta
namakala
s
trudnim
očetom
ljubljene
makarone
v
paradiževo
omako
,
se
je
zglasil
pri
njih
služabnik
kardinala
N.
in
pozval
očeta
s
sinom
na
dvor
svojega
gospoda
.
Ljubeznivo
je
prejel
visoki
cerkveni
dostojanstvenik
preprostega
moža
,
povedal
mu
,
da
tiči
v
sinu
stavniški
umetnik
in
da
bode
izobrazba
mladega
talenta
njegova
skrb
.
Plemeniti
mož
je
izpolnil
svojo
obljubo
,
ker
je
bil
sin
cerkve
,
ki
je
v
vseh
časih
negovala
umetnost
in
podpirala
umetnike
.
Srečen
,
presrečen
je
bil
tedaj
Giganti
.
Neoviran
od
kruhobornih
skrbi
se
je
razvijal
njegov
um
,
se
mu
je
odpiral
pogled
v
nov
divni
svet
vede
,
umetnosti
.
A
rad
se
je
vračal
v
urah
odmora
na
prostor
starega
foruma
in
se
utapljal
v
spomine
njemu
sedaj
očite
nekdanjosti
.
Rim
cezarjev
,
mogočni
,
božanstveni
Rim
,
se
je
dvigal
pred
njim
—
zlatile
so
se
strehe
prelestnih
stavb
na
sedmerih
gričih
—
veselo
je
šumelo
ljudstvo
po
mozaiških
tlakih
,
donele
so
trobente
,
skozi
odprta
mestna
vrata
so
stopali
povešenih
glav
vsužnjeni
kralji
daljnih
dežel
,
za
njimi
se
je
vozil
slavoovenčani
zmagovavec
na
zlatem
vozu
,
bučala
je
godba
,
svetile
so
se
čelade
,
biseri
in
dragi
kameni
so
bleščali
po
vrateh
in
tunikah
krasnih
Rimljank
...
„
Ave
!
salve
!
“
je
grmelo
iz
tisočerih
grl
,
in
spremljali
so
zmagovavca
do
zvišenega
templja
grmečega
Jupitra
.
Pristopili
so
svečeniki
in
svečenice
v
belih
oblekah
,
dehtelo
je
kadilo
—
oblaki
so
zakrivali
Jupitrovo
ponosno
čelo
—
poljubljalo
je
solnce
cvetoče
krajine
—
Tibera
je
šumela
,
svet
se
je
klanjal
božanstveni
Romi
...
A
daleč
tam
na
vzhodu
so
umirali
tisočeri
...
Po
mestu
se
je
vlačil
bezpravnih
sužnjev
nezadovoljni
trop
—
sramota
žená
,
otrok
je
vpila
k
nebu
...
In
prišel
je
mož
neznaten
in
boren
—
veselo
poročilo
je
prinesel
bezpravnim
,
goreče
besede
je
govoril
ošabnim
...
Tedaj
je
vzdignil
zaničevani
suženj
povešeno
glavo
a
sklonil
je
plemič
ponosno
—
in
bila
sta
si
brata
...
Tedaj
so
se
zazibali
mogočni
stebri
ponosnih
stavb
,
ki
niso
bile
zidane
na
temelju
človekoljubja
—
pravice
...
Iz
njih
podrtin
je
vzklila
nova
kultura
,
novo
življenje
—
poprej
zaničevano
znamenje
križa
je
bleščalo
po
strehah
nekdanjih
templjev
in
v
tem
znamenju
se
je
klanjal
in
se
klanja
vedno
svet
večnemu
Rimu
,
zatočišču
vseh
narodov
,
viru
življenja
.
Divil
se
je
Giganti
moči
krščanske
misli
,
ki
je
stvarjala
junake
iz
otrok
in
devic
,
ki
je
premenila
svet
,
ko
ga
je
podvrgla
postavi
ljubezni
.
Ali
dolgo
ni
klečal
pred
križem
—
krščanstvo
,
katerega
glavna
poteza
je
zatajevanje
,
ni
prijalo
vročekrvnemu
mladeniču
—
s
slastjo
se
je
oklenil
evangelija
novega
paganizma
,
čigar
geslo
je
uživanje
...
„
Nič
ni
resnično
,
a
dovoljeno
vse
“
.
Ravnal
se
je
po
tem
.
Dobival
je
podporo
od
cerkve
—
a
sovražil
je
cerkev
—
papeštvo
.
Svobodna
zedinjena
Italija
je
bil
novi
bog
,
kateremu
se
je
klanjal
z
drugo
mladino
in
pošteno
mu
je
bilo
vsako
sredstvo
v
dosego
zedinjenja
in
svobode
.
Sovražno
je
zrl
nekoč
na
stolp
pri
cerkvi
„
Ara
coeli
“
kar
se
mu
je
ustavilo
oko
na
belorokavni
perici
,
ki
je
hitela
lahkih
nog
mimo
ondotnih
umetnin
in
privezovala
mirnodušno
svojo
vrv
krog
vitkih
stebrov
nekdanjih
templjev
.
Bela
,
lepo
zavita
ruta
je
odskakovala
,
kodri
,
črni
in
gosti
,
so
se
vsipali
po
rjavem
nežnem
vratu
,
noga
je
bila
tanka
in
drobna
,
njene
kretnje
polne
prirojene
gracioznosti
.
Povabil
jo
je
,
da
sede
k
njemu
,
storila
je
to
in
povedala
mu
z
ljubko
odkritosrčnostjo
vse
dogodke
in
skrbi
svojega
sedemnajstletnega
življenja
.
Bila
je
hči
ubogega
delavca
iz
Kampanje
,
prihajala
je
vsak
dan
rano
v
mesto
,
odhajala
trudna
zvečer
.
Nedolžnost
,
preprostost
,
ki
je
vela
z
ljubkega
bitja
je
očarala
Gigantija
,
saj
je
poznal
le
koketna
dekleta
,
izprijeno
ženstvo
...
Lucietta
je
bila
tako
čista
in
nedotaknjena
,
senca
grešne
misli
ni
pokrila
še
nikoli
njenega
vedrega
čela
—
njemu
pa
se
je
zahotelo
,
da
utrga
to
svežo
cvetlico
in
se
veseli
njene
krasote
.
Ljubila
ga
je
—
verjela
mu
...
A
kratek
,
silno
kratek
je
bil
ubožici
sreče
omamni
soj
—
utrgana
je
bila
cvetka
,
izginil
je
njen
očarljivi
duh
.
Giganti
se
je
naveličal
Luciette
.
Ni
prihajal
več
pod
visoke
stebre
,
ni
je
čakal
več
pod
dehtečo
pinijo
—
zaman
so
ga
iskale
zajokane
oči
—
za
drugo
mu
je
stopala
urna
noga
...
Leto
še
—
in
dovršil
bode
svoje
študije
,
in
odprla
se
mu
bode
pot
do
slave
.
Tedaj
ga
je
pozval
kardinal
k
sebi
.
Očitanje
mu
je
gorelo
v
očeh
,
na
ustih
mu
je
bilo
:
„
Lucietta
!
“
V
sramoti
tavajoča
ubožica
je
našla
pot
do
njega
,
ki
je
takoj
zahteval
od
svojega
varovanca
,
naj
vrne
deklici
poštenje
,
sicer
mu
odtegne
on
svojo
podporo
.
Giganti
je
obstal
kot
okamenel
.
Poročiti
se
z
ubogo
neizobraženo
Lucietto
,
ko
je
nameraval
pridobiti
si
z
ženo
imetek
in
slavo
—
strašno
...
Toda
kaj
storiti
?
Lehko
je
bilo
živeti
pri
vedno
odprti
blagajni
potrpežljivega
dobrotnika
,
ali
delati
za
živež
,
delati
v
prostih
urah
mesto
zabave
—
stradati
...
Saj
je
bila
tudi
mati
navezana
na
kardinalovo
podporo
:
oče
je
umrl
in
bolezen
je
storila
mater
nesposobno
za
delo
.
In
slednjič
:
kaj
je
zakon
?
Neumnost
,
treba
se
je
prilagoditi
razmeram
,
in
potem
...
Kardinalu
je
hinavsko
zatrjeval
,
da
je
imel
poštene
namene
.
V
skriti
oddaljeni
ulici
je
najel
malo
stanovanje
,
z
denarjem
,
darovanim
ji
od
kardinala
je
nakupila
Lucietta
preprosto
toda
čedno
pohištvo
,
in
naselili
so
se
po
poroki
v
novem
stanovanju
.
Poroka
je
bila
v
tihi
jutranji
uri
brez
šuma
in
bleska
,
venec
ni
dičil
tožni
nevesti
glave
,
ženin
je
klel
natiho
,
mati
je
jokala
...
Priča
je
bil
tujec
—
revež
,
ki
je
pristopil
in
se
podpisal
za
par
lir
.
Giganti
je
vse
uredil
tako
,
da
niso
izvedeli
znanci
in
prijatelji
,
da
se
je
poročil
.
Uboga
Lucietta
ni
imela
solnčnih
dni
.
Mož
se
je
je
ogibal
po
možnosti
,
mati
njegova
se
je
je
pa
oklenila
z
ljubeznijo
in
jo
tolažila
s
prihodnostjo
.
Prišel
je
od
blede
,
mlade
žene
in
od
vele
matere
težko
pričakovani
gost
—
prvi
glas
drobnega
listja
je
polnil
materino
srce
z
dotlej
neznano
radostjo
...
On
pa
je
dvoril
v
tistih
urah
,
ko
se
mu
je
borila
žena
s
smrtjo
lepi
Eliri
—
in
ko
je
prišel
domov
in
mu
je
podala
Lucietta
dete
,
si
je
mislil
:
„
Glej
tu
dete
—
neumna
postava
me
obvezuje
skrbeti
zanj
.
“
Vender
je
obviselo
oko
umetnikovo
dostikrat
na
ljubkem
prizoru
mlade
matere
negujoče
drobno
prekrasno
dete
.
Že
se
mu
je
nasmihala
mala
Lucietta
in
stegovala
drobne
ročice
proti
njemu
.
Vzel
jo
je
v
naročje
in
občudoval
mični
,
snežnobeli
,
z
drobnimi
kodrci
obdani
obrazek
.
Dovršil
je
svoje
študije
in
dobil
kmalu
priliko
proslaviti
si
ime
.
Tisto
leto
so
opazili
prve
razpoke
v
krasni
palači
dožev
v
Benetkah
.
Velika
dvorana
občinskega
svéta
,
kjer
se
je
nahajala
biblioteka
sv.
Marka
,
okoli
šestdeset
tisoč
vezanih
knjig
in
pet
tisoč
rokopisov
—
se
je
začela
podirati
.
Iskali
so
mojstra
,
ki
bi
zabranil
preteči
žalostni
pogin
.
—
Kardinal
,
znan
veščak
na
polju
umetnosti
,
je
priporočil
mladega
Gigantija
.
Radosten
se
je
odpravil
Giganti
v
Benetke
,
kjer
se
je
zbral
roj
starih
in
mladih
umetnikov
iz
vseh
delov
sveta
.
Preiskovali
so
škodo
,
delali
načrte
in
popravo
in
shajali
se
na
trgu
svetega
Marka
.
Komisija
je
odobrila
načrt
najmlajšega
stavnika
Gigantija
.
Z
vnemo
se
je
lotil
dela
.
Neutrudno
je
stal
pri
delavcih
,
učil
in
bodril
mudne
;
ko
je
počivalo
delo
,
se
je
pa
prevažal
po
kanalih
in
občudoval
lepoto
kraljice
Adrije
.
Krasne
palače
Dandola
,
Močeniga
in
drugih
bleščeče
se
v
belem
marmorju
,
a
bližajoče
se
razpadu
,
veličastne
cerkve
,
slikane
od
neumrljivih
rok
Tiziana
,
Tintoretta
in
Palme
,
zidane
od
velikih
mojstrov
kakor
Sansovin
,
Palladia
i.
dr.
,
so
ga
napajale
s
svojo
krasoto
.
Morale
bi
ga
bile
spomniti
,
kako
velik
je
bil
človeški
duh
v
krilu
trdne
vere
;
a
on
,
ki
ni
umel
več
te
vere
,
si
je
mislil
pomneč
ničevih
stavb
sedanjosti
:
„
Nazadujemo
in
se
vračamo
polagoma
k
svojemu
opičjemu
začetku
.
Vsako
razvijanje
v
naravi
gre
do
gotove
meje
;
razvitek
človeških
možgan
je
dosegel
svoj
vrhunec
—
sedaj
se
vračamo
mi
nadljudje
k
prvotnemu
stanju
,
kar
nam
dokazujejo
naši
novi
filozofi
.
Ali
naj
žalujem
po
minoli
krasoti
?
Neumnost
—
narava
je
vedno
ista
,
vedno
lepa
—
bodisi
v
prvotni
ali
civilizirani
opici
,
smoter
življenja
pa
je
uživanje
.
“
Lucietto
je
bil
pustil
v
Rimu
in
se
čutil
popolnoma
prostega
.
Zibal
se
je
v
lahki
gondoli
po
lagunah
,
poslušal
tožno
petje
gondolierjev
in
dvoril
črnookim
Benečankam
.
Ženi
je
prepovedal
pisati
mu
...
Plašno
so
begale
misli
Gigantijeve
od
žene
in
otroka
strani
ter
se
ustavile
pri
svetlem
hipu
,
ko
je
je
prvič
zagledal
—
Leonoro
.
Prebujalo
se
je
morje
,
prebujalo
mesto
,
solnce
je
poljubljalo
blesteče
strehe
vilinskih
palač
,
zeleneli
so
otoki
,
hiteli
so
lahki
brodi
,
vstajala
je
kraljica
Adrije
...
Sprehajal
se
je
in
vzdignil
pogled
na
s
cvetjem
odičeni
balkon
stare
prokuracije
.
—
Prikazala
se
mu
je
slika
Tizianove
zlatolase
Benečanke
.
Visoka
in
krasna
,
v
jutranji
beli
halji
,
žareča
mladosti
,
lepote
,
se
je
pojavila
na
balkonu
...
Kako
je
šumelo
morje
—
kako
lahko
je
dvigala
jata
golobov
bela
krila
in
se
spustila
na
glavo
,
rame
in
roke
krasotice
...
Kako
krasen
pogled
,
poln
čara
in
poezije
!
Imela
je
posodo
zrnja
v
roki
in
ga
sipala
ga
po
trgu
...
Ljubljenke
Benečanov
,
golobice
sv.
Marka
,
so
priletavale
v
vedno
večjem
številu
—
rožne
nožice
so
utripale
po
tleh
,
nežni
kljunčki
so
pobirali
zlato
zrnje
...
Solnce
je
sijalo
,
morje
šumelo
,
nageljni
z
balkona
so
dehteli
,
dvoje
modrih
oči
je
pogledalo
Gigantija
...
Nekaj
velekrasnega
se
je
zlilo
po
krajini
—
zatrepetalo
mu
je
srce
—
poprej
neznano
sladko-gorko
čuvstvo
se
je
zbudilo
v
njem
—
od
tistega
hipa
je
dobilo
njegovo
življenje
drugačen
tir
...
Leonora
!
Vedel
je
kmalu
,
da
je
hči
veletržca
z
Reke
,
da
se
mudi
le
začasno
s
teto
v
Benetkah
.
Stopal
je
za
njo
kakor
zvesta
senca
,
klečal
radi
nje
dolge
ure
v
cerkvi
—
ker
je
ona
klečala
—
molila
...
Plašno
mu
je
utripalo
srce
,
kedar
je
srečal
njen
mirni
pogled
,
zdela
se
mu
je
boginja
,
vzvišena
nad
zemeljske
reve
,
ki
se
ji
ne
sme
bližati
smrt
.
Del
zida
v
biblioteki
,
kjer
je
bil
naslikan
dož
Marino
Grimani
,
je
zahteval
izredne
pozornosti
.
V
oblaku
prahu
je
pomagal
Giganti
sam
pri
podstavah
.
Obrnil
se
je
nekoč
po
srečno
dovršeni
podstavi
—
in
stemnilo
se
mu
je
pred
očmi
...
Mnogo
tujcev
in
domačinov
je
prihajalo
vsak
dan
v
dvorano
—
a
sedaj
—
niso
ga
varale
oči
—
skozi
gosti
prah
je
zagledal
podobo
svojih
sanj
.
Beloodeta
kakor
vedno
,
je
stala
Leonora
pred
njim
—
namesto
klobuka
ji
je
pokrival
zlatolaso
glavo
črni
beneški
pajčolan
.
Spremljala
jo
je
teta
,
priletna
dama
obilnega
života
in
živahnega
kretanja
.
Z
neprisiljeno
grandeco
imovite
Rečanke
se
mu
je
približala
stara
dama
in
ga
vprašala
,
kako
napreduje
delo
,
ki
zanima
Italijo
in
ves
omikani
svet
.
Molče
je
stala
Leonora
in
poslušala
odgovore
mladega
umetnika
...
znanje
je
bilo
pričeto
...
O
,
dnevi
polni
čarobne
sreče
,
ko
je
hitela
hrepeneča
noga
nji
naproti
,
ko
je
srečaval
med
nešteto
množico
ljudstva
na
trgu
njen
pogled
,
ko
je
poslušal
njen
glas
,
poln
harmonije
—
ko
jo
je
imel
spremljati
in
ji
razkazavati
krasoto
cerkvâ
in
palač
kras
...
O
dnevi
,
ko
se
mu
je
odpiral
pogled
v
kristalno-čist
,
tako
redek
značaj
Leonorin
—
v
dušo
,
ki
je
gorela
za
vse
lepo
,
a
iskala
v
vsem
le
sledu
Večne
lepote
...
„
Minljivo
je
vse
posvetno
—
upokojimo
učvrstimo
dušo
v
večnem
,
stalnem
“
,
tako
je
govorila
Leonora
,
ko
mu
je
povedala
,
da
potuje
s
svojo
teto
zadnje
potovanje
,
ker
se
zapró
za
njo
kmalu
vrata
samostanska
.
Njena
teta
pa
mu
je
pravila
,
kako
nezadovoljen
je
oče
,
da
mu
gre
edina
hčerka
v
samostan
.
Dosti
rajši
bi
videl
,
da
se
Leonora
omoži
.
—
V
samostan
...
Planil
je
kakor
ranjen
lev
—
narasla
reka
občutkov
je
prestopila
šumno
bregove
—
razodel
ji
je
v
vročih
besedah
svojo
ljubezen
...
Poslušala
ga
je
—
in
kakor
razburi
pribesneli
vihar
morja
gladko
površino
,
tako
se
je
vznemirila
njena
sicer
mirna
duša
...
Ljubil
jo
je
in
prisegal
,
da
mu
ni
živeti
brez
nje
...
Bila
mu
je
naklonjena
,
in
oče
je
želel
,
da
se
omoži
...
Preklečala
je
dolge
ure
in
iskala
svéta
—
Gigantijev
bledi
,
moško
lepi
obraz
jo
je
spremljal
in
motil
...
Zapustila
je
Benetke
,
a
pustila
Gigantiju
upanje
.
Pisal
ji
je
pisma
,
polna
strastne
ljubezni
—
odgovarjala
mu
je
mirno
ljubeznivo
:
Po
končanem
delu
naj
pride
—
možu
neznanega
imena
ne
bi
zaupal
stari
Hrvat
svoje
hčere
.
V
tistem
času
,
polnem
tako
sladkih
nad
je
privelo
hrepenenje
Lucietto
v
Benetke
.
Hladno
jo
je
sprejel
in
peljal
v
skrito
gostilno
.
Ni
se
zanimal
za
ljubko
hčerko
,
ki
ga
je
klicala
„
Papa
“
;
odpravil
jo
je
kar
se
da
urno
.
—
Srečujočim
znancem
je
namigaval
,
da
je
to
nekakšno
znanje
...
Uboga
Lucietta
!
Ni
pisal
in
ni
prišel
—
zgovarjal
se
je
z
delom
—
bil
tako
mrzel
,
tako
tuj
...
Odpravil
jo
je
kakor
se
odpravi
nadležna
beračica
in
zabičil
ji
,
naj
ne
lazi
za
njim
—
sam
pride
...
Minilo
je
poldrugo
leto
—
končano
je
bilo
delo
v
doževi
palači
.
Giganti
je
ogledoval
slavni
stolp
sv.
Marka
,
našel
je
znamenja
bližajočega
se
razpada
,
delal
je
načrte
za
popravo
,
kar
pride
poziv
od
Leonorine
tete
,
naj
pride
urno
,
ker
je
zadela
kap
starega
Vičiča
in
želi
videti
hčerko
udomljeno
.
To
je
bila
smrtna
obsodba
Luciettina
—
moral
se
je
bode
rešiti
...
Pohitel
je
v
Reko
.
Leonora
ga
je
sprejela
v
stari
palači
ob
morju
,
kjer
je
govorilo
vse
o
bogastvu
—
ugledu
...
Vedla
ga
je
k
očetu
.
Ležal
je
ko
hrast
—
vržen
od
nevihte
—
košat
,
močan
,
ali
podrt
—
štete
so
bile
njegove
ure
.
Domenili
so
se
,
da
se
bode
vršila
poroka
kar
mogoče
kmalu
.
Stari
Hrvat
je
želel
,
da
se
vrši
šumno
,
sijajno
,
po
starem
običaju
,
da
vé
svet
,
da
se
ženi
njegova
edinica
.
Oklici
so
bili
spisani
,
draga
svila
je
šumela
pod
prsti
šivilj
—
šivala
se
je
poročna
obleka
bogati
dedinji
—
a
hči
bede
,
žena
ženinova
,
je
še
živela
...
Polotil
se
je
grozen
nemir
Gigantija
.
Vozil
se
je
z
Reke
v
Benetke
in
zopet
nazaj
—
hotel
je
v
Rim
,
hotel
je
končati
nekako
,
a
se
ni
mogel
odločiti
...
Sama
je
hitela
v
pogubo
—
prišla
mu
je
sama
na
pot
...
Bilo
je
okrog
Božiča
.
Divje
je
tulila
burja
...
Čakal
je
v
Opatiji
...
stal
je
ob
bregu
—
besneli
so
valovi
—
silno
je
bila
uzburkana
Adrija
...
Žvižg
parnika
je
klical
na
pomoč
,
neustrašeni
pomorščaki
so
hiteli
v
lahke
čolne
,
pričvrstili
debele
vrvi
,
truden
,
upehan
,
se
je
prizibal
jadrnik
,
tožno
so
visela
jadra
ob
jamboru
,
premočeni
,
smrtno-bledi
mornarji
so
se
držali
krčevito
jamborja
,
vrvi
,
krova
...
Pa
vsidrali
so
se
po
silnem
naporu
v
varnem
pristanu
,
vrgli
so
most
,
prišli
šo
tresoči
se
potniki
na
suho
zemljo
,
od
katere
so
se
že
poslavljali
...
Glej
—
mornar
vede
bledo
lahno
oblečeno
ženo
in
malo
dete
...
Zakaj
mu
je
zastalo
srce
,
zakaj
otrpnila
noga
?
Žena
se
je
ustavila
,
mala
deklica
se
je
prijemala
njenega
krila
.
Žena
je
obrnila
glavo
,
črna
mreža
ji
je
zdrknila
z
las
,
prikazal
se
je
Luciettin
bledi
obraz
.
Videla
ga
je
,
stopila
k
njemu
,
lahka
roka
,
a
njemu
težka
ko
svinec
,
se
je
doteknila
njegove
:
„
Odoardo
,
iskala
sem
te
v
Benetkah
—
rekli
so
mi
,
da
se
ženiš
—
Odoardo
,
mar
nisem
jaz
tvoja
žena
?
“
Slaboten
je
bil
njen
glas
,
ali
prodrl
je
gromovito
tuljenje
burje
...
Ni
je
iskal
—
sama
je
prišla
—
sama
je
hotela
tako
...
Plašne
so
begale
Gigantijeve
misli
in
se
ustavile
pri
jasnem
dnevu
,
ko
je
šumela
svila
po
preprogah
reške
stolnice
,
ko
je
dičil
venec
nevesti
nedolžno
čelo
,
ko
se
je
obhajala
svatba
,
šumna
in
sijajna
,
po
starem
hrvaškem
običaju
...
Dnevi
sreče
!
Ali
kalilo
jih
je
nekaj
groznega
—
nerazumnega
—
klicalo
ga
je
v
tihi
noči
,
približalo
se
—
planil
je
pokoncu
in
gledal
prestrašene
Leo-nore
bledi
obraz
...
Oče
Leonorin
je
umrl
.
Giganti
pa
ni
mogel
strpeti
v
kraju
,
kjer
ga
je
spominjalo
vse
tistega
,
kar
bi
najrajši
pozabil
za
vedno
...
Zidal
je
krasno
vilo
pri
Florenci
,
izročila
sta
hišo
teti
in
preselila
se
tja
.
Ali
tisto
strašno
je
hodilo
za
njim
—
motilo
ga
je
v
uživanju
zakonske
sreče
,
dobljene
slave
,
bogastva
.
Leonorina
blagost
je
vplivala
blažilno
na
njegovo
dušo
,
in
vendar
ga
je
mučila
.
Dostikrat
bi
bil
rad
pokleknil
pred
tem
bitjem
,
tako
čistem
,
in
se
spovedal
grehov
skritih
in
tajnih
,
ali
ona
bi
se
odvrnila
od
njega
—
ne
ljubila
bi
ga
več
...
In
čudno
—
mož
,
ki
si
je
želel
bogastva
za
razkošno
življenje
,
ki
se
je
smejal
zakonski
zvestobi
,
bil
je
zgleden
,
zvest
...
Ljubil
je
Leonoro
še
bolj
kakor
prve
dneve
zakona
—
ljubil
jo
je
nad
vse
...
Leonora
mu
je
povila
hčerko
.
Plavolasa
modroglavka
je
bila
radost
materina
...
In
ko
jo
je
jemal
v
naročje
,
se
je
spominjal
drugega
nežnega
bitja
,
izpostavljenega
pišu
viharja
...
Kaj
je
z
malo
Lucietto
?
so
jo
li
sprejeli
dobri
ljudje
?
Glej
,
tu
hčerka
,
zavita
v
drage
čipke
—
a
tam
:
morda
hodi
od
hiše
do
hiše
ona
,
ki
je
tudi
njegova
...
Vprašal
bi
—
pomagal
,
pa
skrite
so
v
minulosti
strašne
tajnosti
in
dobro
ni
predramiti
jih
...
Ljubljenka
Leonorina
je
umrla
,
zaprlo
je
dete
globoke
modre
oči
.
Obupna
bol
se
je
lotila
očeta
...
Žena
je
nosila
vdano
težki
udarec
.
„
Vidimo
se
onkraj
groba
“
,
je
rekla
tolažeče
,
ko
se
je
poslavljala
od
mrtvega
angela
.
Nasmejal
se
je
divje
:
„
Nikoli
Leonora
,
nikoli
,
mrtvo
je
mrtvo
.
“
Vznikla
sta
dva
druga
cveta
—
Riko
in
Marko
.
Kako
se
je
tresel
za
njiju
življenje
!
Saj
je
pisano
:
„
Nerodovitna
bode
njegova
hiša
...
“
Da
,
hodilo
je
za
njim
tiho
in
grozno
—
pripeljalo
mu
v
naročje
hčer
umorjene
,
njene
oči
so
mu
govorile
:
„
Vrni
mi
očeta
,
mater
,
mladost
brez
radosti
...
“
Je
li
to
usoda
—
Bog
?
...
Tako
so
se
podile
misli
v
divjem
kolobarju
po
glavi
Gigantija
.
Dvignil
se
je
,
tišina
in
tema
—
tam
doli
žarijo
luči
mesta
...
Pa
zgenile
so
se
smreke
in
vprašale
strogo
:
„
Ali
slišiš
?
“
Zatulilo
je
divje
tam
doli
,
zapiskalo
,
pridivjalo
...
Zastokala
,
zašumela
je
burja
—
snežinke
so
letele
,
goste
,
mrzle
,
ledene
—
lomila
so
se
drevesa
—
težko
so
stopali
konji
...
Tulilo
,
vreščalo
,
jokalo
,
smejalo
se
je
krog
njega
...
Sikal
je
roj
peklenskih
duhov
:
„
Daj
,
daj
...
vun
,
vun
...
“
Dihal
je
težko
...
Grozno
mu
je
utripalo
srce
.
O
zdaj
—
čuj
—
peklenski
vrišč
je
prevpil
rezek
krik
:
„
Odoardo
!
“
Zatem
je
klical
slaboten
glasek
:
„
Mama
!
“
Giganti
je
planil
in
letel
ko
besen
skozi
grmovje
in
les
...
Šumeli
so
kostanji
v
drevoredu
—
obupne
duše
narava
ni
umirila
...
Čuj
,
srebrno
zvonček
poje
—
hiti
,
duša
,
dan
na
dan
,
da
uničiš
dvome
svoje
,
čez
polje
tja
v
božji
hram
!
Prah
in
dim
je
legal
kot
môra
nad
Ljubljano
.
Vročina
je
pritiskala
in
razgrevala
zidovje
;
kdor
je
le
mogel
,
je
hitel
v
Toplice
,
na
kmete
,
na
zrak
;
polnile
so
se
gorske
vasi
bledoličnih
gospodičen
,
krepkih
mater
,
živahnih
otrok
.
Ulica
se
je
zdela
pusta
in
prazna
.
Sanjala
je
o
nežnih
poljubih
svilenih
vlečk
lepih
dam
—
sanjala
o
urnih
korakih
po
njej
hitečih
lahkonogih
dijakov
...
Zdela
se
je
suha
in
žejna
:
koprnela
je
po
oživljajočem
curku
vode
;
zgenila
se
je
veselo
,
ko
je
prihajala
s
cevjo
ovita
dvokolnica
,
ko
se
je
odprl
hidrant
,
vzdignila
cev
in
se
vlila
blagodejna
moča
na
njeno
suho
lice
.
Kako
dobro
je
del
razbeljeni
,
prašni
,
ta
poliv
,
kako
se
je
radovala
malih
mlačic
,
ki
so
se
stekale
v
neznatnih
jamicah
—
kako
jih
je
požirala
počasi
—
slastno
...
Pa
jih
ni
in
ni
ljubljencev
ulice
,
razposajenih
malih
otrok
,
ki
tako
radi
nagajajo
polivaču
,
izpostavljaje
se
curku
,
ki
stopicajo
tako
radi
z
golimi
nožicami
po
lepih
,
penečih
se
mlačicah
.
Le
možje
,
brez
katerih
bi
propadel
red
mesta
,
dežele
in
sveta
stopajo
čmernega
lica
po
ulici
;
njihovi
svetli
čevlji
se
ogibljejo
skrbno
mlačic
in
prahu
.
Gotovo
mislijo
na
svojo
družino
,
hladečo
se
tam
nekje
na
kmetih
,
dočim
ubija
nje
službe
vedno
enolični
tek
.
Prazna
je
ulica
;
ne
hiti
po
njej
kras
cvetočih
deklet
,
ne
blešče
se
oči
,
ne
rdé
lica
,
ne
šume
svilena
krila
.
Le
zidarjev
in
drugih
delavcev
okorna
noga
stopa
težkih
korakov
po
prahu
,
po
mlačicah
,
po
blatu
...
Zdi
se
ulici
,
da
poje
delavski
čevelj
že
nedoločen
,
rjavo-žolte
barve
:
Bil
sem
čevelj
svetel
nov
,
dičila
me
boja
,
a
zdaj
,
kot
moj
lastnik
izžit
sem
,
težka
mi
je
hoja
...
Pa
pritiska
vročina
—
suši
se
cesta
—
mala
penca
je
še
ostala
od
mlačic
—
sprijeti
delci
zemlje
se
sprostijo
—
prah
se
dvigne
...
Trudnih
korakov
se
vlečejo
redki
meščani
po
razbeljenem
tlaku
.
Slabo
vpliva
vročina
na
čmerne
,
zamišljene
ljudi
.
Morda
je
vplivala
tako
tudi
na
Gigantijevo
družino
;
bili
so
vsi
malobesedni
,
zamišljeni
.
Giganti
,
v
čigar
srcu
je
obujal
pogled
na
Luco
vedno
nova
očitanja
,
je
premišljeval
,
kako
zadostiti
otroku
,
da
ne
bi
sumila
njegova
žena
o
odnošaju
dekletovem
do
njega
.
Prav
mu
je
hodilo
,
da
se
je
pripravljala
Leonora
,
da
odide
z
otroki
v
Reko
k
svoji
teti
:
imel
bode
časa
,
prilike
,
najti
si
svéta
.
Leonora
je
pripravljala
potrebno
za
pot
.
Pregledala
je
lične
otroške
obleke
,
kupila
jim
nove
slamnike
,
svetle
čevljičke
—
saj
ju
bode
prvikrat
predstavila
svojim
vrstnicam
,
saj
se
bode
dičila
ž
njima
pred
svetom
.
Njena
toaleta
ji
ni
prizadela
toliko
skrbi
,
nosila
se
je
vedno
le
belo
,
kakor
nekdajne
vile
hrvaškega
Primorja
.
Omožena
z
Italijanom
,
stanujoča
v
Italiji
,
se
ni
sramovala
imena
Hrvatice
in
se
je
nosila
po
hrvaškem
običaju
.
Veselila
se
je
snidenja
s
teto
.
Modra
žena
bode
vedela
gotovo
tudi
leka
srčnim
bolečinam
,
ki
jih
je
Leonora
tiho
skrivala
pred
svetom
...
Pri
teti
bode
vroče
letne
dneve
,
igrali
se
bodo
otroci
z
Luco
in
Vinkom
v
hladni
senci
tetine
vile
tam
pri
reškem
„
confinu
“
—
in
Odoardo
pozabi
Luce
,
se
umiri
;
tačas
konča
stavbe
,
ki
jih
je
prevzel
in
se
povrne
ž
njo
.
Luca
pa
ostane
v
Ljubljani
—
tamkaj
ji
dobi
ona
dobro
službo
,
čaka
naj
Vinka
in
ko
se
omoži
,
ji
bode
storila
Leonora
vse
—
vsaj
čuti
neko
dolžnost
do
sirote
...
Odoardo
pa
se
pozdravi
v
njeni
krasni
vili
pri
divni
Florenci
;
nakopičeno
je
tamkaj
umetnosti
bogastvo
;
shajajo
se
umetniki
sveta
,
v
njih
družbi
pozabi
Odoardo
drobne
Luce
,
sedel
bode
zopet
pri
njej
pod
senco
visokih
pinij
,
dehtečih
mandeljnov
in
temnih
cipres
...
Tako
zamišljena
v
svoje
osnove
se
je
pripravljala
lepa
žena
na
pot
;
otroci
so
se
veselili
šumečega
morja
,
drobnih
školjk
v
obrežnem
pesku
,
srebrokrilih
galebov
,
gugajočih
se
na
lahkem
morskem
valu
...
Govorili
so
Luci
o
vožnji
po
morju
,
o
kopeli
,
o
Vinku
...
Ali
Luca
jih
ni
poslušala
.
Mislila
je
le
na
sladke
trenutke
,
na
lepega
Italijana
žarne
oči
,
ki
so
ji
omamile
dušo
—
težko
,
silno
težko
jej
je
bilo
oditi
...
Žvižgaje
je
odpeljal
vlak
Gigantiju
oboženo
ženo
,
ljubljene
otroke
.
Negotov
kam
se
mu
je
obrniti
,
je
šel
s
kolodvora
.
Bila
je
rana
ura
,
rosno
jutro
,
lipe
so
šumele
po
Resljevi
cesti
,
mlekarice
so
hitele
z
vozički
,
pobožne
ženice
so
šle
skromno
v
cerkev
.
Sprehajal
se
je
po
cesti
,
zašel
do
tedaj
začetega
novega
mosta
in
ogledoval
zanimivo
delo
.
Srebrno
je
zadonel
nekje
zvonček
,
menil
je
,
da
ga
kliče
in
sledil
je
prijetnemu
glasu
.
In
prišel
je
do
samotnega
poslopja
,
rdeče
se
je
žarelo
v
žarku
jutranjega
solnca
med
polji
.
Samo
je
stalo
to
poslopje
na
širnem
prostoru
,
visoka
lesena
ograja
ga
je
ločila
od
ostalega
sveta
—
z
višine
je
pozdravljal
prijazno
stari
grad
—
podrtine
nikomur
poznanega
roda
in
časa
so
se
skrivale
med
resnimi
smrekami
Golovca
.
In
prihajali
so
in
stopali
skozi
železna
vrata
...
Čudni
možje
,
dolge
,
sive
brade
in
lase
,
tožnega
obraza
,
trudnih
korakov
...
Mladeniči
v
cvetu
svoje
dôbe
—
iskri
in
sokoli
—
so
stopali
skozi
železna
vrata
—
Giganti
je
šel
za
njimi
.
Ljubka
in
tiha
ga
je
sprejela
kapelica
v
svoje
naročje
—
mir
je
vladal
v
njej
in
njenih
prebivavcih
.
Tu
so
klečali
glava
pri
glavi
,
možje
,
katerih
obrazi
so
pričali
o
dušnih
bojih
,
pričali
,
da
so
mislili
—
dvomili
in
—
prišli
zopet
do
tega
,
da
so
verovali
,
klečali
so
mladeniči
,
ki
jih
je
mamil
svet
v
svoje
mreže
s
sladkim
obetanjem
—
tu
so
klečali
dan
za
dnevom
in
se
krepili
s
kruhom
večnega
življenja
...
Mimo
vrat
je
šel
šum
sveta
—
prihajali
so
z
vihrajočimi
zastavami
—
glasnimi
trobentami
—
bučečo
godbo
—
zažarele
so
dekliške
oči
skozi
barvana
stekla
,
zadonel
je
s
ceste
deklet
srebrni
razposajeni
smeh
...
Klečali
so
možje
,
mladeniči
,
ni
motil
starcev
bojni
hrum
,
ne
mladeničev
čar
oči
in
smeha
glas
—
klanjali
so
globoko
glave
,
ker
obhajal
je
svečenik
nekrvavo
daritev
v
spomin
krvave
in
ž
njo
dajal
poroštvo
za
odpuščanje
grehov
...
Klanjale
so
se
globoko
sive
glave
,
vele
roke
so
trkale
na
hropeče
prsi
:
„
Gospod
,
prišli
smo
k
Tebi
—
nevredni
trudni
—
Gospod
,
usmili
se
nas
...
“
„
Žeja
našo
dušo
po
pravem
živem
Bogu
,
kdaj
pridemo
in
se
prikažemo
pred
Tvoje
obličje
?
“
Klonili
so
glave
cvetoči
mladeniči
:
„
Gospod
,
Troedini
,
Večni
,
Ti
si
naš
up
,
močni
steber
proti
vrstam
sovražnikov
...
“
Žvenkljalo
je
—
praznile
so
se
klopi
,
pristopali
so
sivi
starčki
k
mizi
življenja
.
„
Gospod
,
jaz
nisem
vreden
...
“
Glasni
vzdihi
,
srčni
zdihi
so
to
bili
,
prišli
so
iz
src
,
po
katerih
je
pač
že
šumel
vihar
strasti
.
Spoznal
je
Giganti
,
da
so
to
delavci
,
ki
so
se
vračali
okoli
dvanajste
ure
...
Bližala
se
bode
skoraj
tudi
njemu
ta
ura
—
zakaj
noče
on
nazaj
?
Ah
težko
je
vrniti
se
tistemu
,
ki
zabrede
v
labirint
nevere
,
trnje
in
dračje
mu
zastavlja
pot
,
sikajo
strupeni
gadi
,
tuleče
odpirajo
žrela
lačni
volkovi
v
gorah
—
in
duša
mu
je
pusta
ko
zimska
krajina
v
pišu
viharja
brez
steze
,
brez
luči
...
Poživljenega
obraza
so
se
vračali
starčki
v
klopi
,
spet
so
klečali
,
glava
pri
glavi
—
tiho
je
bilo
v
kapelici
—
le
tuintam
se
je
izvil
globok
vzdih
iz
prsi
moža
—
udarila
je
molka
lesena
jagoda
po
klopi
...
Šepetale
so
spovednice
o
grehih
,
velicih
,
krvavih
,
vnebovpijočih
,
o
solzah
vse
izbrisajočega
kesanja
,
o
večni
,
vse
odpuščajoči
ljubezni
...
Nespametni
so
se
zdeli
Gigantiju
ti
starčki
,
spali
bi
rane
ure
,
spali
—
kaj
poklekujejo
,
molijo
,
klečijo
—
pred
kom
?
In
vendar
se
je
vračal
vsako
jutro
v
kapelico
.
Bila
je
tako
ljuba
,
tako
tiha
.
Poznala
je
svoje
obiskovavce
,
žalovala
je
za
njimi
,
ko
so
odšli
—
kadar
so
se
vračali
,
so
vprašali
resni
kipi
:
„
Kod
si
blodil
,
čakali
smo
te
?
“
„
Čakamo
te
“
,
so
šepetale
spovednice
,
„
čakamo
te
“
,
je
rekel
spodbudno
spovednikov
pogled
,
a
Giganti
je
omahoval
—
dvomil
—
čakal
...
Medlo
je
prisijala
svetloba
skozi
barvana
stekla
,
sence
so
legale
krog
vznožja
kipov
,
brlela
je
večna
luč
,
po
hodniku
so
odmevali
bratov
urni
koraki
...
Giganti
je
čakal
.
Vzdignilo
se
je
v
njem
z
orjaško
silo
.
Čemu
podobe
iz
lesa
,
brona
,
mramorja
,
čemu
podobe
,
ki
ne
morejo
nikoli
storiti
nevidnega
vidno
?
Čemu
poslopja
iz
lesa
,
opeke
,
kamenja
,
poslopja
,
ki
ne
morejo
obsegati
tistega
,
o
katerem
govorite
,
da
je
brezkončen
—
čemu
molitev
,
spoved
,
kes
,
pokora
—
nespamet
vse
...
Umno
oko
je
opazovalo
boj
Gigantijeve
duše
—
rožljaje
so
jagode
molka
,
šumeli
listi
brevirja
—
jagoda
je
sledila
jagodi
—
list
listu
—
Giganti
je
čakal
—
patra
visoka
postava
je
izginila
skozi
nizka
vrata
zakristije
—
urni
koraki
so
odmevali
po
hodniku
—
slišala
se
je
patrov
zborna
molitev
...
Večkrat
je
prihajal
Giganti
zvečer
v
kapelo
—
ždel
tam
in
čakal
,
dokler
niso
zahreščala
vrata
,
dokler
ni
prišel
brat
cerkovnik
s
ključem
...
Potem
je
šel
—
nemirna
noč
ga
je
podila
s
postelje
,
rano
jutro
dobilo
na
poti
...
Poznal
je
patra
,
neutrudnega
spovednika
še
od
pridig
,
h
katerim
je
spremljal
Leonoro
.
On
ni
menil
poslušati
pridige
—
opazoval
je
krasne
ali
pobledele
slike
stolnice
,
bogate
,
zlate
ornamente
fingiranih
stebrov
—
stavbo
.
—
Kar
zbudi
beseda
„
morivec
“
njegovo
pozornost
...
„
Nemirne
so
tvoje
noči
,
morivec
,
in
tvoje
zglavje
je
polno
solza
,
zakaj
se
ne
rešiš
pošasti
,
ki
te
mučijo
,
zakaj
ne
upogneš
kolena
in
ne
prosiš
odpuščanja
Tistega
,
ki
je
pripravljen
odpustiti
vse
!
In
če
so
tvoji
grehi
rdeči
ko
škrlat
,
opral
jih
bodeš
s
solzami
kesanja
—
naselil
se
bo
mir
v
tvoji
duši
,
med
živečemi
boš
živel
...
“
Takrat
se
je
ustavilo
govornika
izkušeno
oko
na
zmočenem
obrazu
Gigantijevem
—
takrat
in
še
večkrat
—
in
reklo
mu
je
:
„
Nemirna
je
tvoja
duša
,
išči
pokoja
v
hiši
Gospodovi
—
odprta
je
veža
Gospodova
skesanim
otrokom
,
razprostrte
so
Njegove
roke
...
“
Ali
kuhalo
se
je
sovraštvo
do
cerkve
v
srcu
Gigantijevem
—
ni
bilo
Leonore
—
in
silno
so
zdignile
strasti
zmajeve
glave
.
Vender
je
hodil
redno
k
pridigam
,
hodil
h
konferencam
le
zato
,
da
spozna
še
bolj
praznost
vsega
,
o
čimur
govore
svečeniki
.
Mnogo
je
čital
Giganti
,
mnogo
je
videl
—
malo
verjel
,
vender
so
ga
pobile
gorečega
govornika
vnete
besede
...
Grmelo
in
treskalo
je
po
obnebju
,
lili
so
dežja
debeli
curki
.
Giganti
je
klečal
v
izpovednici
,
dolgo
,
dolgo
...
In
ko
je
šel
iz
kapelice
,
so
izginili
oblaki
,
solnce
se
je
skrilo
,
trepetajoča
se
je
pokazala
večernica
.
Šel
je
čez
deteljino
bujno
polje
,
glej
,
priklonila
se
mu
je
deteljica
štiriperesna
—
sklonil
se
je
,
vtrgal
jo
in
spravil
,
bila
mu
je
poroštvo
nove
sreče
.
Sivi
starčki
so
spoznali
,
da
so
dobili
tovariša
—
solze
so
kapale
po
licu
Gigantijevem
,
ko
je
pristopil
z
drugimi
k
mizi
Gospodovi
;
blagemu
patru
so
se
orosile
oči
.
In
govorili
so
potem
skupno
o
prevarah
sveta
,
o
dušnih
bojih
,
o
napuhu
mesa
in
življenja
,
govorili
o
luči
,
ki
naj
gori
vedno
v
srcu
vsakega
kristjana
,
čutili
so
srečo
,
ki
jih
ne
more
dati
svet
.
Giganti
je
pisal
Leonori
:
„
Srečen
sem
,
našel
sem
štiriperesno
deteljico
,
našel
sem
mir
srca
.
Pridi
k
meni
,
Leonora
,
ti
duša
jasnočista
!
“
...
In
prišla
je
polna
radosti
—
bližal
se
je
konec
počitnic
.
Solze
radosti
je
točila
Leonora
,
ko
jo
je
peljal
v
kapelico
in
ji
govoril
o
bojih
nevere
z
vero
—
vse
drugo
je
ostalo
v
izpovednici
—
nikoli
naj
ne
izve
žena
,
kar
bi
jo
gotovo
umorilo
...
Novo
srečo
je
čutila
blaga
žena
—
pa
menila
je
,
da
je
pripeljal
Gigantija
do
spreobrnitve
le
čut
do
Luciette
,
pregrešna
ljubezen
,
kesanje
in
zavzela
se
je
še
bolj
,
da
pusti
Luco
v
Ljubljani
.
Z
veseljem
se
je
vrnila
deklica
v
Ljubljano
.
Lepo
je
bilo
res
,
v
senčni
vili.
Vinko
je
bil
tam
,
igrali
so
se
otroci
,
ona
je
šivala
in
plela
z
gospo
,
razgovarjali
so
se
z
Vinkom
.
Ali
vedela
sta
Leonora
in
Vinko
,
da
so
Lucine
misli
daleč
od
njih
.
Zardela
,
zatrepetala
je
,
če
je
slišala
besedo
Tivoli
,
Zvezda
i.
dr.
Leonora
si
je
tolmačila
tako
,
da
misli
Luca
na
njenega
moža
,
raditega
ni
izpraševala
deklice
o
vzroku
njene
raztresenosti
.
Čutila
je
pač
,
da
obstoji
neka
vez
med
Luco
in
Odoardom
—
govorila
je
le
splošno
o
čednosti
in
dajala
dekletu
lepe
nauke
.
Ali
kaj
so
pomagali
vsi
lepi
in
dobri
nauki
od
žarečih
pogledov
omamljeni
deklici
.
Njena
duša
je
trepetala
Pavlu
nasproti
—
imela
je
pač
zaupajočo
nrav
svoje
matere
,
hrepenela
je
po
ljubezni
,
ki
je
ni
poznala
kot
dete
...
Pavlo
ji
je
rekel
,
da
jo
ljubi
...
Kakor
obleta
vračajoča
se
ptica
kraje
,
kjer
je
gnezdila
,
tako
je
hitela
Luca
z
otroki
na
prostore
,
kjer
je
srečavala
Pavla
...
Veselila
se
je
ulica
zopet
dijakov
urnih
nog
—
vrnilo
se
je
življenje
v
mesto
—
mladina
ga
je
prinesla
—
mladina
,
naše
veselje
in
up
—
mladina
,
ki
ji
je
posvečen
naš
trud
.
Radostno
so
opazovali
starejši
vesele
mlade
obraze
,
krepke
živote
,
ne
,
ne
bode
še
izumrl
naš
rod
—
čuj
iz
tisočero
mladih
grl
zveni
miloglasna
naša
govorica
—
v
tisočerih
mladih
srcih
živijo
sijajni
vzori
—
tisočero
mladih
rok
dviga
zastavo
domovine
...
Tudi
Vinko
je
prišel
spremljan
od
materinih
gorkih
želja
in
solza
.
„
Zadnje
leto
,
zlati
moj
sin
“
,
mu
je
rekla
pri
odhodu
in
gledala
na
stolp
male
vaške
cerkvice
,
kjer
bode
,
tako
je
upala
,
kmalu
daroval
njen
sin
daritev
Bogu
.
Vinko
pa
je
pošepetal
Luci
,
ko
se
je
pozdravil
z
Leonoro
in
otroki
:
„
Zadnje
leto
,
Lucika
...
“
Zdihnila
je
deklica
.
Kje
je
čas
,
ko
si
je
mislila
:
kdaj
bode
to
,
ko
si
je
želela
v
svet
,
v
Italijo
?
Sedaj
pa
,
ko
se
ji
bliža
,
kar
si
je
želela
,
se
boji
enega
in
drugega
,
ker
—
povesila
je
tožno
glavo
.
Stal
je
ob
oglu
hiše
—
čakal
.
Mimogredoči
je
stisnil
listek
v
roko
.
To
je
bilo
prvi
dan
po
dohodu
iz
Reke
.
Pismo
—
komaj
je
čakala
,
da
bode
sama
...
Šla
je
za
hip
na
hodnik
in
zgenila
listek
.
Lice
ji
je
gorelo
,
srce
je
bilo
burno
—
besede
ljubezni
prve
njegove
črke
!
Ah
,
kako
so
gorele
te
besede
v
njeni
duši
,
bile
so
tako
gorke
in
sladke
...
Dejal
ji
je
Vinko
,
da
jo
ima
rad
,
pa
kako
medlo
je
bilo
to
,
nikoli
ji
ni
razburilo
srca
—
a
Pavlo
—
on
jo
res
ljubi
!
Pisal
je
,
da
živi
le
ob
pogledu
njenih
krasnih
oči
—
da
ima
in
mora
govoriti
ž
njo
,
ob
devetih
zvečer
jo
počaka
pred
hišo
.
Kaj
ji
je
bilo
storiti
?
Nemirna
,
v
svesti
si
,
da
ni
prav
ako
gre
,
je
naredila
vse
narobe
—
ali
srečna
Leonora
ni
zapazila
njene
zmede
.
Pred
deveto
je
spravljala
navadno
otroka
v
kraj
,
okoli
desete
sta
se
vračala
gospod
in
gospa
.
Spravila
je
fantka
zgodaj
v
posteljo
—
ljuba
nedolžnost
je
zatisnila
po
končani
molitvi
hitro
oči
—
Luca
pa
je
lezla
plaho
po
stopnicah
—
bala
se
je
kuharice
—
a
ravno
kuharica
se
je
izprehajala
mirnodušno
pod
roko
vojaka
pred
hišo
,
in
se
smejala
veselo
.
Saj
se
je
vrnil
tudi
njen
Jože
z
ljubečim
srcem
...
Čakal
je
Pavlo
in
Luca
ga
je
ugledala
.
Tresla
se
je
sramu
in
zašepetala
:
„
Hitro
,
gospod
,
kaj
mi
hočete
povedati
?
“
Nežno
jo
je
držal
za
roko
,
govoril
ji
o
svojem
hrepenenju
in
žalosti
—
težko
mu
je
,
ker
ne
more
hoditi
ona
ž
njim
...
„
V
drugo
službo
moraš
“
,
je
rekel
,
„
da
bodeš
bolj
prosta
.
“
„
To
ne
bode
mogoče
“
,
je
rekla
plašna
,
„
gospôda
odide
kmalu
in
jaz
grem
ž
njimi
.
“
„
Nikar
,
neumnica
“
,
je
rekel
mladi
mož
,
„
ostani
tu
,
ko
se
prepričam
,
da
me
ljubiš
,
te
poročim
—
ali
ne
govori
nikomur
o
tem
,
srček
moj
.
“
Obljubila
mu
je
,
zrila
se
plašno
iz
njegove
roke
in
hitela
domov
.
Kuharica
je
prišla
ravno
pred
dohodom
gospôde
v
kuhinjo
—
sedela
nedolžno
pri
mizi
in
pletla
.
Luca
je
klečala
pri
otročji
postelji
—
tako
ni
vedela
Leonora
,
kaj
se
godi
...
V
temi
prežijo
grozne
vlasti
,
kdor
jim
zapade
,
se
pogubi
...
Siva
megla
je
zagrnila
krasne
kamniške
planine
.
Izginila
je
ljubka
Šmarna
gora
in
skrila
se
Sveta
planina
,
iz
megle
neprijaznih
objemov
se
je
zvijal
nevoljno
stari
orjak
,
ljubljanski
grad
,
a
objemala
ga
je
vedno
tesneje
,
ovijaje
mu
v
fantastičnih
oblikah
ponosno
glavo
—
spuščala
se
je
na
mlado
smrečje
jagod
in
gob
bogatega
,
mladini
priljubljenega
Golovca
in
naznanjala
dolgo
vrsto
neprijaznih
jesenskih
juter
.
Jesenska
jutra
,
ko
poveša
drevje
tožno
polgole
veje
,
ko
toži
grmovje
,
ko
visijo
rosne
kaplje
na
trepetajočem
velem
listju
,
pripravljenem
,
da
odleti
v
prvem
pišu
,
se
spusti
v
znožje
drevesa
,
na
katerem
je
živelo
kratko
,
ali
krasno
življenje
...
Pršela
je
megla
,
nevidljiva
,
gosta
—
razpredli
so
se
dekletom
umetno
skodrani
lasje
in
legali
vlažni
po
čelu
,
napojila
se
je
obleka
vlage
in
visela
težka
ob
truplu
,
noge
so
stopale
nerade
po
zmehčani
zemlji
.
Ljudje
so
kihali
,
kašljali
,
mislili
težke
misli
...
Od
Posavja
,
dolenjske
strani
in
izpod
Golovca
so
vlekli
zamišljeni
konji
voz
za
vozom
poljskih
pridelkov
.
Dala
je
zemlja
svoje
moči
—
izpita
,
trudna
se
je
pripravljala
k
počitku
.
Po
opustošenih
njivah
so
stopale
čmerne
vrane
,
so
skakutali
čirikajoči
vrabci
,
lazile
žuželke
in
hitele
poljske
miške
z
najdenim
zrnjem
...
Ptice
so
se
zbirale
v
jate
,
krožile
žalostno
krog
svojih
bivališč
in
odletale
...
Lastavice
so
se
selile
,
ž
njimi
Taljani
.
V
tropah
so
zapuščali
gostoljubno
mesto
in
odnašali
lepe
vsote
denarja
domov
.
Tudi
Gigantijevi
so
se
odpravljali
.
Ogromna
kovčega
sta
stala
pripravljena
sredi
sobe
,
oropane
gole
stene
so
gledale
čmerno
na
plakajočo
Luco
,
tla
so
bila
pokrita
z
odpadki
papirja
,
slame
in
vrvic
.
Riko
in
Marko
sta
slonela
ob
Luci
in
jo
vprašala
že
stotič
:
Zakaj
ne
gre
ž
njima
!
Leonora
,
v
sivem
potnem
plašču
,
je
stala
pri
oknu
,
rdečkasto
-
zlati
,
bujni
lasje
so
se
svetili
skozi
pajčolan
,
gledala
je
na
lepo
gručo
otrok
,
njen
obraz
je
bil
miren
,
saj
je
storila
vse
,
kar
jej
je
bilo
storiti
.
Na
cesti
je
čakal
izvožček
—
vsi
so
pa
čakali
Gigantija
,
ki
se
je
bržkone
mudil
v
pisarni
stavbinskega
društva
.
Prišel
je
ž
njim
kočijaž
,
postrežček
in
—
Vinko
.
Prijazno
je
segla
Leonora
bledemu
fantu
v
roko
,
naročevala
mu
je
,
naj
se
uči
pridno
,
da
skoro
dovrši
šole
—
in
potem
naj
se
zanese
na
njo
,
da
preskrbi
Talijanki
balo
.
Pri
gospe
Faghinetti
bode
Luciji
dobro
,
lehko
ostane
pri
njej
,
dokler
se
udomači
.
Tako
govoreč
se
je
spustila
Leonora
po
stopnicah
,
Vinko
je
sledil
z
otroki
,
kuharica
je
priletela
z
nekimi
škatljami
...
Otroka
sta
objemala
Vinka
in
ga
vabila
v
Florenco
,
Leonora
se
je
vsedla
,
potegnila
pajčolan
čez
obraz
in
pogledala
na
dragoceno
uro
.
Drobni
kazalci
so
hiteli
,
niso
marali
,
ne
vedeli
,
kako
težko
jemlje
duša
slovo
od
duše
.
Giganti
je
ostal
gori
—
rahločutna
Leonora
je
umela
,
da
hoče
izpregovoriti
na
samem
z
deklico
,
do
katere
je
vleklo
tudi
njo
nekaj
tajnega
.
Naj
!
—
Ko
pride
v
krasno
vilo
pri
Florenci
—
ko
ga
objame
lavorja
in
pinij
tihi
gaj
,
kraj
,
kjer
se
spajata
umetnost
in
lepota
—
pozabi
v
naročju
sreče
kmalu
male
deklice
...
Ona
,
Luca
,
pa
bode
tudi
srečnejša
,
ker
je
ne
bo
več
vznemirjalo
čudno
obnašanje
Gigantijevo
,
ki
je
obsipaval
dekleta
zadnji
čas
z
dokazi
pretirane
naklonjenosti
,
dočim
se
je
je
poprej
ogibal
.
Hotel
je
,
da
naj
gre
ž
njimi
—
zahteval
—
ali
ona
mu
je
rekla
odločno
,
da
ostane
Luca
v
Ljubljani
,
ker
je
bolje
za
njo
tako
.
Čemu
voditi
dekleta
v
kraje
in
okoliščine
,
ki
niso
zanjo
?
Bolje
je
,
da
služi
v
Ljubljani
,
dokler
se
ne
omoži
.
Hrvatinovi
tudi
niso
zadovoljni
,
da
gre
tako
daleč
,
in
Luca
ostane
rada
.
Kako
je
bledel
in
plamtel
—
ali
uklonil
se
je
njeni
volji
—
v
Florenci
pozabi
vse
.
Prerojen
v
duhu
se
bode
radoval
rodbinske
sreče
—
spremljal
jo
bode
njega
lepi
glas
bajne
letne
večere
pri
petju
divne
laške
romance
ali
tožne
slovanske
pesmi
—
kakor
jo
je
spremljal
tiste
redke
čase
,
ko
je
zabil
svojega
nemira
v
njeni
bližini
,
vtopil
se
z
dušo
v
dušo
in
stiskal
k
sebi
drobno
,
zgodaj
umrlo
hčerko
...
In
donela
bode
preko
Arna
ljubka
pesem
Kastavcev
:
„
Marica
dušo
,
Marica
dušo
,
gospodskoga
roda
;
“
slišal
se
bode
srbrni
glas
otrok
,
reke
šumenje
,
dreves
šepetanje
...
Kočijaž
je
stal
pri
še
odprti
kočiji
,
konji
so
prestavljali
nemirno
noge
.
Leonora
je
stiskala
Vinkotu
roko
—
Giganti
pa
je
stal
pred
Luco
...
Nikoli
še
ni
vzdignila
grozota
njegove
pregrehe
tako
pošastno
pred
njim
svoje
glave
;
vedel
je
,
da
pušča
svoje
dete
v
rokah
brezvestnega
človeka
,
in
vendar
...
Prihajal
je
iz
tihe
kapelice
,
kjer
je
dobilo
njegovo
življenje
nov
vir
,
kjer
je
oživela
mrtva
duša
,
verovala
,
upala
,
ljubila
...
Prihajal
je
od
moža
,
kateremu
je
obljubil
zadostiti
za
pregreho
,
ne
kratiti
svojemu
detetu
ljubezni
,
dati
ji
tudi
v
svetu
stališče
svoje
hčere
.
Poslovil
se
je
in
povedal
—
potožil
—
da
mu
ni
možno
izpolniti
dane
obljube
—
Leonora
...
Povedal
je
,
da
je
otrovano
Lucino
srce
z
ljubeznijo
do
oženjenega
Talijana
,
znanega
zapeljivca
in
...
Prijazno
obličje
patrovo
se
je
stemnilo
,
resnost
,
strogost
,
je
polnila
vsako
črto
.
„
Čas
je
,
da
nastopite
kot
mož
,
razjasnite
blagi
soprogi
vse
,
rešite
dete
...
“
„
Moral
bi
torej
reči
Leonori
:
Ona
pojde
z
nami
,
ona
je
moja
hči
.
—
Moral
bi
reči
Luci
:
Tvoj
oče
sem
,
zahtevam
,
da
greš
z
menoj
.
—
Moral
bi
,
častiti
oče
,
moral
—
ali
—
nemogoče
—
Leonora
...
“
„
Vaša
dolžnost
pred
Bogom
...
“
Svečane
so
bile
te
besede
—
ali
lahko
jih
govoriti
njemu
...
Stanujoč
v
tihem
zavetju
samostana
,
kaj
ve
on
o
ljubezni
in
o
strasti
?
Njega
ne
objemlje
otroška
nežna
roka
,
njemu
se
ne
smehlja
žene
milo
oko
,
mimo
njega
gre
tisoč
naših
svetnih
skrbi
...
Šel
je
iz
tihe
kapele
...
Tožno
so
gledali
kipi
svetnikov
,
in
prazne
so
bile
klopi
za
njim
...
Po
stopnicah
je
donel
odmev
koraka
—
solnčni
trak
je
padal
skozi
pisana
okna
—
zelena
zavesa
izpovednice
se
je
dvignila
—
pater
je
šel
počasnih
korakov
,
povešene
glave
,
globok
vzdihljaj
se
mu
je
izvil
—
spogledali
so
se
svetniki
po
oltarju
...
Vedeli
so
menda
,
da
so
ljudje
slabi
—
junaški
v
grehu
,
boječi
v
pokori
.
In
ko
je
stal
Giganti
pred
Luco
,
so
mu
zvenele
še
v
ušesih
besede
patrove
...
Sramežljiva
,
objokana
je
stala
Luca
pred
njim
—
kako
se
ga
je
ogibala
,
odkar
jo
je
dobil
na
sestanku
s
Pavlom
!
Takrat
je
zapretil
Pavlu
s
policijo
—
svaril
dekle
in
jej
povedal
,
da
je
zapeljivec
oženjen
—
ali
—
je
li
to
pomagalo
?
Težko
.
Hitela
bo
v
pogubo
,
kakor
je
hitela
mati
,
in
on
je
ne
more
—
noče
—
ustaviti
—
njemu
so
zvezane
roke
...
Spoznal
je
Giganti
,
da
rodi
greh
vedno
le
nov
greh
.
Prijel
je
Luco
za
roke
in
jo
prosil
,
naj
mu
obljubi
,
da
ne
bode
govorila
nikoli
več
s
Pavlom
.
Obljubila
je
.
„
Luca
moje
dete
,
obljubi
mi
tudi
,
da
se
obrneš
v
vsaki
sili
do
mene
,
piši
mi
dosti
in
pogosto
—
mislil
bodem
nate
.
Tu
je
moj
naslov
in
nekaj
za
male
potrebe
—
bodi
poštena
,
ne
zaničuj
Vinka
,
ker
je
dober
fant
,
in
moli
za
mene
...
“
Stisnil
jo
je
k
sebi
,
za
hip
samo
je
slonela
glava
hčerkina
na
srcu
očetovem
,
rahlo
,
morda
prvič
v
življenju
,
je
poljubil
oče
njeno
čelo
in
odhitel
.
„
Moj
oče
!
“
je
vzkliknila
glasno
deklica
in
pala
na
kolena
.
Zasvetilo
se
je
pred
njenim
očesom
,
razširilo
se
je
,
in
poglobilo
v
temno
brezno
.
Našla
in
izgubila
je
očeta
.
Doli
so
zatopotali
konji
.
„
Addio
,
Luca
“
,
so
klicali
otroci
,
Leonora
je
pozdravljala
s
tanko
roko
,
Giganti
si
je
otrl
solzo
in
se
ozrl
,
a
Luce
ni
bilo
...
Klečala
je
sredi
sobe
izumljena
,
zaplašena
.
Gora
gorjá
se
je
zvalila
na
njeno
mlado
srce
,
trepetalo
je
pod
njo
.
Zavest
krivice
,
storjene
materi
,
storjene
njej
,
jo
je
zasenčila
s
krvavo
senco
.
Peljala
sta
se
Riko
in
Marko
na
strani
srečne
matere
na
mehkih
blazinah
—
a
ona
njihova
sestra
—
mora
služiti
.
In
njena
mati
?
Ali
ni
morala
dati
življenje
radi
lepe
Leonore
?
Strašne
slike
so
se
zgrinjale
pred
njo
.
Pa
razumela
je
,
da
mora
molčati
o
vsem
.
—
Bil
je
njen
oče
...
Vinko
je
priletel
in
obstal
začuden
:
Ihteča
Luca
na
kolenih
,
pred
njo
novi
mošnjiček
,
kaj
pomeni
to
?
Zbrala
se
je
,
vstala
,
obrisala
si
solze
,
spravila
mošnjiček
—
ali
njen
ljubki
obrazek
je
bil
čudno
izpremenjen
,
oči
so
bile
kakor
tistih
,
ki
vidijo
nočne
pošasti
...
Prestrašen
je
vzkliknil
Vinko
:
„
Kaj
te
je
napadlo
Luca
,
ali
si
bolna
?
“
„
Nič
—
nič
—
hudo
mi
je
...
“
je
jecala
in
se
naslonila
ob
steno
.
Prisopihala
je
Katra
:
„
Za
božjo
voljo
,
kaj
so
že
šli
?
Saj
pravim
—
ješ
,
Luca
,
kaka
pa
si
?
Ježeš
,
saj
stoji
komaj
na
nogah
!
“
Modra
žena
je
zmajala
z
glavo
:
„
Veš
kaj
,
Vinko
,
stopi
mimogrede
k
Faghinettiju
in
povej
,
da
je
Luca
bolna
,
jaz
jo
peljem
k
nam
.
“
Ležala
je
Luca
pri
Katri
v
tihi
sobici
,
bolela
jo
je
glava
,
močno
bolela
.
—
Koliko
bridkosti
se
je
rodilo
v
njeni
mladi
duši
tiste
dni
!
Mislila
je
na
svojo
mladost
brez
radosti
,
mislila
na
otročja
leta
v
zakotni
vasi
,
ko
je
hodila
bosa
za
ovcami
,
jedla
kruh
milosti
,
ko
je
čakala
očeta
...
On
pa
se
je
vozil
takrat
z
lepo
ženo
,
živel
v
sreči
,
ni
se
spominjal
zapuščene
hčere
.
Služiti
je
morala
v
hiši
svojega
očeta
,
in
vender
je
tudi
ona
njegovo
dete
,
ima
enake
pravice
—
ah
—
zaupila
bi
glasno
,
da
bi
izvedel
ves
svet
o
očetu
,
ki
se
je
odkupil
svojih
dolžnosti
z
mošnjičkom
denarja
,
zaupila
bi
,
da
bi
se
zvalila
gora
gorja
z
njene
duše
;
ali
ne
sme
,
ne
,
sramota
bi
padla
na
očeta
,
na
Rika
in
Marka
,
ki
sta
jo
ljubila
...
Leonorino
podobo
pa
je
zagrnila
krvava
megla
.
Luca
je
bila
ženska
in
čutila
je
instinktivno
,
da
je
bila
lepa
žena
vzrok
materine
smrti
in
njenega
tožnega
življenja
.
Rada
bi
bila
umrla
Luca
tiste
dni
,
ker
je
videla
le
laž
,
pregreho
,
nesrečo
pred
seboj
.
A
bilo
je
nekaj
,
kar
jo
je
tolažilo
za
prihodnjost
—
ljubezen
Pavlova
,
na
katerega
je
upala
,
četudi
ji
je
rekel
Giganti
,
je
prosil
,
naj
se
ga
ogne
.
Na
tmino
njene
minulosti
pa
je
svetil
spomin
na
blage
duše
živeče
v
preprosti
daljni
vasi
,
na
tiste
,
ki
so
nekoč
sprejeli
tujo
siroto
pod
svojo
streho
,
siroto
,
zapuščeno
od
lastnega
očeta
.
Poslala
je
Hrvatinovim
denar
,
ki
ga
ji
je
bil
pustil
Giganti
.
Bilo
ga
je
tristo
goldinarjev
.
Pisala
je
,
da
je
imela
srečo
v
loteriji
,
ter
vzdihnila
zadovoljno
,
ko
je
niso
več
žgali
na
srcu
tisti
trije
stotaki
.
...
Odšla
je
v
novo
službo
.
Ali
to
ni
bila
več
tista
Luca
,
sveža
,
vesela
kot
nekoč
;
preveč
gorja
se
je
razlilo
na
ljubko
glavico
,
prehud
je
bil
vihar
,
ki
ga
je
prebila
.
Mehanično
je
opravljala
svoja
dela
,
mrtvo
in
tiho
je
spremljala
gospo
na
popoldanskih
izprehodih
,
le
takrat
ji
je
zažarelo
oko
in
lice
,
ko
je
zagledala
Pavla
.
Pogosto
se
je
shajala
ž
njim
.
Kajti
gospa
Faghinetti
,
še
mlada
,
žive
narave
,
dobrega
srca
,
nagla
,
vzkipljiva
in
domišljava
,
poklonov
željna
,
ni
držala
obljube
dane
Leonori
,
da
ne
bo
puščala
deklice
iz
oči
.
Luca
je
bila
prepuščena
sebi
,
otrok
ni
bilo
,
posebnega
dela
tudi
ne
.
Gospa
je
dovolila
Luci
,
da
sme
hoditi
h
Katri
vselej
,
kadar
ima
čas
,
vprašala
pa
ni
,
kje
je
zares
bila
.
Redko
in
le
za
hipe
je
zahajala
Luca
h
Katri
,
sicer
je
hodila
druga
pota
—
poslušala
je
prevarljive
besede
mladega
Talijana
in
sanjala
o
prihodnji
sreči
.
Očetovim
besedam
,
da
je
oženjen
,
ni
več
verjela
,
saj
Pavlo
ne
laže
,
gotovo
ne
,
on
jo
poroči
v
kratkem
,
in
dnevi
sreče
napočijo
tudi
za
njo
...
Tedaj
bode
pisala
Gigantiju
,
da
se
je
varal
o
Pavlu
.
A
sedaj
mora
molčati
.
Pavlo
ji
je
to
naročil
,
in
dekle
,
ki
