vinanavdušeni
bobnarji
in
trobentači
so
pava
,
diko
srednjeveških
pojedin
in
ponos
bogatih
gostilnikov
,
pozdravili
s
posebno
hudim
ropotanjem
in
strahovito
fanfaro
.
Vitez
Ahac
ga
je
razrezal
in
poudarjal
:
„
Lepa
umetnost
je
,
odreti
pava
na
pernati
meh
in
zopet
obleči
pečenega
,
da
je
docela
tak
,
kakor
živ
;
ali
še
večji
umetnik
je
oni
,
ki
zna
pava
razdeliti
tako
,
da
dobi
vsak
gost
praviloma
svoj
košček
.
“
„
Vivat
vitez
Ahac
!
“
so
kričali
vsevprek
.
Tedaj
pa
je
priskakljal
v
obednico
čudno
napravljen
možak
bledega
,
nabuhlega
obraza
z
lutno
.
Njegova
suknena
obleka
je
bila
na
levi
rdeča
,
na
desni
pa
zelena
.
Glavo
mu
je
pokrival
rumen
,
lijaku
podoben
klobuk
z
lipovo
vejico
.
Ob
pokrivalu
,
ob
suknji
in
hlačah
so
mu
po
vsaki
kretnji
zvončkljali
kraguljci
.
„
Orfej
!
Orfej
!
“
so
pozdravljali
gostje
znanega
glumača
,
ki
je
zabaval
ljudi
z
igranjem
,
s
petjem
,
z
novicami
in
šalami
na
vsaki
veselici
,
na
vsakem
sejmu
in
vsaki
slavnosti
.
Nihče
ni
poznal
njegovega
pravega
imena
.
Odkril
in
priklonil
se
je
gospodi
,
zaeno
pa
milo
pogledal
na
stransko
mizo
,
koder
je
ležal
pečen
sulec
z
rozinami
v
olju
poleg
čapelj
,
fazanov
in
drugih
slastnih
stvari
.
Zabrenkal
je
in
zapel
pesem
na
čast
grofa
Felicijana
.
Hvalil
je
njegovo
ljudomilost
in
prijaznost
do
gospode
in
kmetov
;
proslavljal
je
njegovo
izredno
hrabrost
v
davnih
bojih
in
ga
primerjal
Rolandu
,
vzoru
krščanskega
viteza
,
junaškemu
Amadisu
iz
Galije
,
plemenitemu
Geronu
in
vsem
veleslavnim
francoskim
in
angleškim
paladinom
ter
mu
želel
,
naj
mu
nakloni
Gospod
še
mnogo
srečnih
let
v
krogu
njegove
ljubeznive
obitelji
.
Nato
se
je
obrnil
h
grofinji
Mili
,
jo
opeval
kot
„
kraljico
lepote
“
,
slavil
njeno
plemenito
srce
in
poudarjal
,
kako
rada
obiskuje
bolne
siromake
in
jim
,
kakor
sveta
Elizabeta
,
prinaša
krepčala
in
tolažbe
.
Vsi
so
ploskali
pevcu
,
tudi
Salda
,
dasi
jo
je
peklo
,
ker
je
koval
njeno
sovražnico
v
zvezde
.
Grof
Felicijan
mu
je
podaril
zlat
prstan
z
velikim
opalom
.
„
Mila
,
zapoj
še
ti
!
“
je
prosil
grof
Majnard
in
poslal
Otokarja
po
harfo
.
Glasno
govorjenje
je
mahoma
oslabelo
v
tiho
šepetanje
,
ko
je
grofinja
poizkusila
uvodne
akorde
.
Uglašaje
strune
,
je
nagnila
glavo
k
Alijani
,
ki
jo
je
gledala
skozi
strune
in
šepetala
:
„
Mamica
,
prosim
,
tisto
o
golobici
!
“
Vse
je
umolknilo
,
pažeti
so
stopali
po
prstih
k
stenam
.
Rahlo
je
prebirala
Mila
strune
in
zapela
tiho
,
toda
iskreno
:
Pridi
,
golobica
zala
!
Dete
mi
boš
varovala
...
Nihče
se
ni
ganil
v
obednici
;
vsi
so
pozorno
gledali
in
poslušali
pevko
.
Lahna
rdečica
ji
je
oblivala
obraz
in
iz
temnosinjih
oči
ji
je
seval
nenavaden
žar
.
In
zaigrala
je
živahneje
,
jače
in
zvonko
je
zadonel
njen
polnočutni
glas
ob
skrivnostno
zamolklih
,
otožnosladkih
akordih
harfe
po
veliki
dvorani
.
In
zdelo
se
je
vsem
,
kakor
bi
jih
bila
neznana
moč
mahoma
prestavila
na
drug
,
nov
svet
,
kjer
kraljujeta
večno
veselje
in
večna
lepota
.
Čudovito
se
je
spajal
jasni
čaralni
glas
pevkin
s
temnimi
,
tajnožalnimi
zvoki
glasbila
.
Vsi
so
občudovali
Milo
,
kakor
premenjeno
v
drugo
,
nadzemeljsko
bitje
.
Mala
komtesa
Alijana
jo
je
gledala
spoštljivo
in
iz
njenih
modrih
oči
je
sijala
čista
milota
detinje
ljubezni
.
Še
nikdar
se
ni
čutila
tako
srečne
v
bližini
materini
...
Kar
objela
bi
jo
in
poljubila
,
da
ni
bilo
naokoli
toliko
tujih
obrazov
.
Niti
Salda
se
ni
mogla
ubraniti
vsemogočnosti
živočutnega
lepega
petja
in
pretreslo
jo
je
neznano
,
temno
čuvstvo
,
ko
je
pela
Mila
tako
tiho
,
tako
rahlo
,
kakor
šumi
jelov
gozd
v
lahni
sapi
polnočni
:
Dete
zlato
,
dete
malo
sanje
rajske
je
sanjalo
.
Pevka
je
umolknila
.
Vedno
tiše
in
tiše
so
trepetali
in
zamirali
tajinstveni
zvoki
harfe
,
kakor
petje
utopljenih
zvonov
iz
tolmunov
globokega
jezera
...
Poslušalci
so
mirovali
nemi
,
ginjeni
do
solza
,
kakor
očarani
.
Naenkrat
je
zaploskal
grof
Žiga
Krupski
in
drugi
za
njim
;
nekateri
vinski
bratci
so
v
svoji
navdušenosti
cepetali
z
nogami
po
tleh
in
podnožnicah
in
tolkli
s
pestmi
po
mizah
.
Mila
se
je
zahvalila
z
lahnim
uklonom
.
„
Škoda
,
škoda
,
da
se
nisem
nikdar
učil
peti
pa
brenkati
,
“
je
obžaloval
vitez
Ahac
in
si
gnal
prste
skozi
brado
.
„
Rad
bi
vedel
,
kaj
čuti
človek
,
kadar
mu
ploska
množica
!
“
„
O
da
bi
bila
že
vendar
enkrat
velika
in
da
bi
znala
tako
peti
kakor
ti
,
mamica
!
“
je
rekla
Alijana
tiho
.
Materina
roka
s
finimi
modrikastimi
žilicami
je
prenežno
pogladila
hčerko
po
temenu
.
Alijana
jo
je
ujela
in
goreče
poljubila
.
In
zaigralo
je
grofinji
srce
v
neizmirni
blaženosti
materini
.
„
Molči
naj
čuk
,
koder
poje
slavec
!
“
se
je
oglasil
glumač
Orfej
in
zopet
poželjivo
pogledal
na
stransko
mizo
.
Grof
Majnard
mu
je
velel
,
naj
kar
sede
in
si
postreže
.
Po
poobedku
so
prinesli
sluge
gostom
darila
grofa
Felicijana
in
Majnarda
:
plemkinjam
zlate
prstane
z
vkovanimi
biseri
in
dragulji
,
zlate
zapestnice
in
uhane
,
dragocene
pahalice
in
pajčolane
,
slonokostene
glavnike
,
svilenino
in
kožuhovino
;
plemenitašem
pa
raznoliko
orožje
in
bojno
opravo
.
Mila
je
šla
od
mize
do
mize
in
oddala
darila
.
Obdarovani
gospodje
so
ji
poljubili
roko
,
dame
so
se
ji
priklanjale
v
zahvalo
.
Nato
se
je
dvignila
vsa
gospoda
,
da
bi
šli
na
dvorišče
k
turnirju
.
„
Panem
et
circenses
!
“
je
dejal
vitez
Ahac
in
naglo
izpraznil
svojo
majoliko
„
ad
fundum
“
.
„
Alijana
,
Mare
pojde
s
tabo
na
vrt
,
“
je
rekla
grofinja
Mila
v
veži
,
kjer
je
čakala
nova
varuhinja
Alijanina
,
mlado
,
zelo
močno
dekle
z
malo
prevelikimi
usti
in
prekratkim
širokim
nosom
.
„
Milostiva
gospa
grofinja
,
ali
ne
bi
smela
iti
z
Alijano
gledat
kola
pred
grad
?
Lepo
prosim
...
“
„
Iz
gradu
nikamor
ne
!
“
je
zapovedala
Mila
.
„
Zakaj
pa
ne
?
“
je
dejal
grof
Majnard
.
„
Saj
vendar
ni
prav
nobene
nevarnosti
!
Naši
kmetje
vendar
ne
store
nikomur
nič
zalega
.
Mare
,
vzemita
psa
Tigra
s
sabo
in
spremlja
naj
vaju
Marko
!
“
Alijana
je
poljubila
očetu
roko
.
„
Pazi
na
otroka
,
Mare
!
“
ji
je
zabičevala
grofinja
in
poljubila
hčerko
.
Najrajša
bi
bila
šla
sama
ž
njo
gledat
kolaše
,
ali
grajska
gospa
je
morala
prisostvovati
turnirju
,
viteški
bojni
igri
na
čast
krasnemu
spolu
.
Prijela
je
malo
komteso
z
obema
rokama
za
obrazek
in
jo
poljubila
še
enkrat
...
Nejasno
,
neprijetno
čuvstvo
ji
je
težilo
in
tesnilo
srce
...
Še
nikdar
se
ni
ločila
tako
težko
od
Alijane
...
„
Mare
,
pazi
na
Alijano
!
Vrnita
se
kmalu
!
Zbogom
,
ljubica
!
“
„
Zbogom
,
mamica
,
zbogom
!
“
„
Ali
vam
je
slabo
,
gospodična
Frauensteinerjeva
?
“
je
vprašal
grof
Leonard
Starograjski
Saldo
na
dvorišču
.
Stala
je
vsa
bleda
ob
zidu
in
trepetala
po
vsem
životu
.
Videla
je
,
da
odhaja
hči
grofa
Blagaja
...
Slutila
je
,
da
se
bliža
usodepolna
ura
in
osvojila
jo
je
silna
razburjenost
.
„
Vročina
,
gospod
grof
,
“
je
odgovorila
tiho
in
gledala
mimo
njega
kakor
v
neizmerno
daljavo
.
„
Nevihta
bo
.
“
„
Nevihta
bo
!
“
je
povzel
hitro
vitez
Ahac
.
„
Ali
nisem
trdil
že
zjutraj
,
da
bo
danes
še
treskalo
in
grmelo
?
Po
nebu
se
pode
grde
oblačine
kakor
izgubljene
duše
.
“
Soparno
je
bilo
na
dvorišču
in
vroče
tudi
v
senci
.
Ali
to
ni
prav
nič
motilo
bojaželjnih
vitezov
.
Dočim
so
plemenitašinje
posedale
na
odru
po
klopeh
,
pogrnjenih
z
rdečim
suknom
,
so
odšli
hudi
junaki
v
veliko
hladno
orožarnico
;
ondi
je
viselo
na
kolih
orožje
in
bojna
oprava
za
vojnike
in
konje
,
izdelana
večinoma
v
Milanu
,
koder
so
bile
najboljše
tvornice
morilnih
priprav
.
Alijana
in
Mare
sta
odšli
iz
gradu
z
Matkovičevim
Markom
in
klapouhim
,
velikim
psom
Tigrom
,
ki
mu
je
varoval
vrat
močan
ogrljak
z
ostrimi
bodljikami
.
Vroč
veter
je
vznašal
pesek
pa
prah
in
ga
gnal
pred
sabo
proti
Kolpi
.
Solnce
se
je
skrilo
za
sivotnimi
kepami
debelih
oblakov
.
Alijani
je
zvenela
venomer
materina
pesem
po
ušesih
...
Že
oddaleč
so
slišali
živahno
vpitje
in
vriskanje
veselih
seljakov
.
Pot
je
vodila
skozi
gozdiček
,
ki
ga
je
ločil
pokošen
travnik
od
velike
goščave
.
Južno
od
tega
travnika
in
gozdička
se
je
širila
ledina
,
polna
naroda
v
slikoviti
noši
.
Na
dolenjem
koncu
trate
so
goreli
veliki
ognji
.
Ondukaj
so
pekli
in
vrteli
na
ražnjih
celega
vola
in
več
janjcev
iz
grajskega
hleva
.
Pod
košatim
hrastom
so
imeli
v
sodih
in
mehovih
vino
,
domače
pivo
in
medico
iz
grajske
kleti
.
Rdečelica
dekleta
v
širokih
snežnobelih
„
rokavih
“
in
rdeče
opasanih
robačah
so
se
smejale
,
šepetale
in
gledale
proti
fantom
,
ki
so
stali
,
navidezno
hladni
,
še
sami
zase
v
dokolenskih
robačah
in
ohlapnih
bregešah
,
prepasani
z
rdečeusnjatimi
čemeri
,
s
črnimi
kriljaki
na
glavah
.
Starci
s
koščenimi
lokavimi
obrazi
so
modrovali
med
sabo
in
se
pogovarjali
z
materami
,
ki
so
pestovale
svoje
male
otroke
.
Nekateri
razposajeni
paglavci
so
letali
in
se
podili
po
trati
,
drugi
pa
so
radovedno
gledali
lepo
oblečeno
hčerko
grofa
Blagaja
.
„
Marko
!
Marko
!
“
je
klicala
Ane
,
Markova
mlajša
sestra
in
mu
tekla
naproti
.
Bila
je
zala
polnoudna
devojka
s
sanjavimi
očmi
in
izredno
dolgimi
oglenočrnimi
kitami
.
Kakor
drugi
dekliči
,
je
nosila
tudi
ona
na
glavi
šapelj
,
venec
,
ki
so
od
njega
vihrali
zeleni
,
rdeči
,
višnjevi
in
rumeni
trakovi
.
Vrat
ji
je
ovijal
trojen
niz
debelih
raznobarvnih
korald
.
Nad
robačo
si
je
bila
prevezala
pisan
predpasnik
,
na
noge
pa
obula
rdečevolnene
čarape
.
Ko
ji
je
segel
brat
Marko
v
roko
,
se
mu
je
razvedril
trdi
,
od
osepnic
razjedeni
obraz
.
Z
velikim
veseljem
je
poslušal
sestrino
naglo
govorico
.
„
Marko
,
pojdi
pit
!
“
so
ga
vabili
radostni
glasovi
.
„
Janjci
so
že
pečeni
.
Hočeš
jesti
?
Boš
igral
tudi
ti
?
“
Marko
,
v
svesti
si
svojega
dostojanstva
,
se
je
držal
ponosno
,
vendar
je
milostivo
počastil
vsakega
vabilca
s
prijaznim
odgovorom
.
Čutil
se
je
med
kmeti
takega
gospoda
,
kakor
grof
med
hlapci
.
Ne
daleč
od
hrasta
se
je
jelo
zbirati
kolo
v
vrsto
.
Mladi
glasovi
so
zapeli
veselo
na
glas
:
Zbiraj
se
,
zbiraj
,
lepi
zbor
úseh
mladih
divojâk
...
Zbiraj
se
,
zbiraj
,
lepi
zbor
,
úseh
mladih
júnakóv
!
Lahkonoga
dekleta
,
mlade
snahe
z
belimi
pečami
in
visoko
vzrasli
fantje
so
se
držali
za
zavozlane
robce
in
jeli
vsi
obenem
stopati
dva
koraka
naprej
in
enega
nazaj
.
Izmed
vseh
se
je
slišal
najbolje
glas
Markove
sestre
,
črnooke
vojarinke
Ane
,
ki
je
vodila
kolo
in
pela
z
drugimi
vred
:
Hajdi
,
hajdi
,
draga
moja
,
hajdi
brzo
,
milena
,
kolo
igrat
,
duša
draga
,
lepa
ti
devojčica
!
Igraj
brzo
in
veselo
,
mlada
moja
rožica
!
Izprva
so
kolali
počasi
,
potem
pa
hitreje
in
vedno
hitreje
.
Naposled
so
jeli
skakati
,
in
umolknila
je
pesem
.
Fantje
so
ukali
,
dekleta
so
vriskala
in
v
vetru
so
vihrala
njih
bela
krila
,
njih
pisani
trakovi
,
kite
in
rokavi
.
Zdajpazdaj
je
vzel
dečak
deklica
iz
kola
in
zaplesal
z
njo
pred
drugimi
kolaši
.
Razčetrtali
so
pečenega
vola
in
sekali
pečenko
na
deskah
.
Vse
se
je
veselilo
,
jedlo
in
pilo
in
hvalilo
obeh
grofov
radodarnost
.
„
Marko
,
treba
se
bo
vrniti
,
“
ga
je
opomnila
Mare
.
„
Bliža
se
huda
ura
.
“
„
Ostani
še
malo
,
Marko
!
“
je
prosila
Ane
.
„
Nevihte
še
ne
bo
tako
kmalu
.
Glej
,
tako
veselo
je
danes
!
Ostani
!
“
„
Ne
smem
.
“
„
Ostani
samo
še
pri
enem
kolu
!
“
Marko
se
je
obotavljal
,
naposled
pa
se
je
vdal
.
„
Mare
,
pa
pojdita
vidve
malo
naprej
,
takoj
pridem
za
vama
.
“
Varuhinja
je
počasi
odšla
z
Alijano
.
Na
ledini
so
že
zopet
kolali
in
peli
:
Stan
se
gore
,
mladi
junak
,
tvojo
rožo
drugi
trga
!
Naj
jo
trga
,
naj
jo
nosi
,
naj
jo
nosi
milē
majkē
!
Alijani
je
še
vedno
zvenela
pesem
o
golobici
po
ušesih
;
zapela
jo
je
poluglasno
.
Tiger
je
skakal
po
tratini
in
tekel
proti
malemu
logu
.
Za
gostim
grmovjem
kraj
pota
sredi
gozdička
sta
prežala
Čirikli
in
njen
mož
Angar
(
Ogel
)
,
črn
,
bradat
cigan
,
vitek
pa
žilav
.
V
ušesih
sta
se
mu
svetila
dva
srebrna
uhana
.
V
desnici
je
držal
širok
nož
,
v
levici
pa
kos
zastrupljenega
mesa
.
Pri
nogah
ciganke
je
ležal
spleten
umazan
robec
,
ki
je
bila
vanj
zavila
debel
kamen
.
Močna
sapa
je
šumela
v
drevju
in
ji
razpletala
lase
.
Tiger
prihaja
vedno
bliže
,
se
ustavi
in
jame
vohati
.
Tedaj
zamahne
rjava
roka
za
grmom
in
na
pot
pade
kos
mesa
.
Pes
ga
hlastno
popade
in
pogoltne
.
„
Tiger
,
Tiger
!
“
kliče
Mare
oddaleč
.
Pes
pomiga
z
repom
,
zalaja
,
se
obrne
zopet
proti
grmu
in
voha
.
Jezno
renče
,
sili
med
šibovje
,
toda
ne
dolgo
.
Skoči
nazaj
na
pot
,
postane
in
mahoma
pade
v
prah
.
Zacvili
tiho
,
poizkuša
vstati
in
se
dvigne
na
sprednje
noge
,
ali
takoj
ga
zažene
zopet
na
tla
.
„
V
kosu
je
strupa
za
deset
psov
,
“
mrmra
cigan
.
„
Upam
,
da
ne
vstaneš
nikdar
več
.
“
Živali
se
trese
vse
truplo
v
naglih
kratkih
sunkih
;
neprestano
se
natezajo
mišice
okoli
gobca
in
odkrivajo
močne
bele
zobe
.
Jače
popadejo
krči
psa
in
ga
vržejo
,
da
obleži
na
strani
.
Počasi
iztegne
trepetajoče
noge
in
se
ne
gane
več
.
Mare
vodi
Alijano
za
roko
in
poje
pesem
,
ki
jo
pojo
spodaj
na
ledini
tudi
kolaši
:
Bog
daj
,
Bog
daj
dobro
večer
,
daj
nam
Bože
dobro
leto
...
Igraj
kolo
,
igraj
kolo
!
Počasi
se
bližata
skritima
ciganoma
.
Mare
zagleda
Tigra
na
tleh
in
osupne
.
„
Ali
ga
je
pičil
gad
?
“
vpraša
plašno
in
se
skloni
.
Ta
trenotek
začuti
močan
udar
na
glavi
in
zdi
se
ji
,
da
pada
v
neizmerno
globoko
temo
.
Zgrudi
se
in
udari
s
čelom
na
tla
.
Prestrašena
,
drgetajoča
Alijana
zavrisne
,
ali
takoj
priskoči
cigan
,
ji
zakrije
usta
z
roko
,
jo
popade
in
ubeži
bliskoma
iz
gozdiča
preko
travnika
v
mračno
goščavo
.
Za
njim
hiti
Čirikli
,
kar
more
.
Veselo
žvižgaje
se
vrača
Marko
od
kola
.
Roki
dene
pred
usta
in
kliče
:
„
Mare
,
oj
Mare
!
Kje
si
?
Počakaj
malo
!
“
Hitreje
stopa
dalje
in
uzre
varuhinjo
in
Tigra
na
tleh
.
Mož
ostrmi
,
se
zgane
in
prekriža
.
Počasi
teče
dekletu
kri
izpod
kite
mimo
ušesa
po
smrtnobledem
licu
in
lije
v
prah
.
Marko
ne
ve
,
kaj
bi
storil
,
in
ne
upa
se
dotakniti
Mare
.
„
Kje
je
Alijana
?
“
mu
šine
v
glavo
.
„
Alijana
!
Alijanica
!
“
kliče
na
vse
strani
.
Toda
vse
ostane
tiho
,
le
divja
sapa
šumi
po
drevju
in
grmovju
.
Grlo
se
stiska
Marku
.
Z
robcem
odžene
gozdne
muhe
in
pokrije
Mari
glavo
.
Zopet
se
prekriža
,
dirja
nazaj
h
kolašem
in
pove
,
kaj
je
videl
.
Vse
hiti
v
gozdiček
.
Rahlo
vzdignejo
Maro
in
jo
polože
v
travo
.
Markova
sestra
ji
izpira
rano
z
vinom
.
Žene
in
dekleta
se
jokajo
,
izprašujejo
,
ugibajo
.
Naposled
odpre
ranjena
mladenka
trudne
oči
in
vzdihne
:
„
Vode
!
“
Ane
ji
da
piti
vina
in
jo
vpraša
:
„
Kdo
te
je
?
“
„
Ne
vem
.
Kje
je
Alijana
?
“
„
Pomagajte
,
prijatelji
!
“
sopiha
zbegani
Marko
.
„
Nesite
Maro
v
grad
in
—
“
„
Ne
v
grad
!
“
se
brani
Mare
s
slabim
glasom
.
„
Ne
pred
grofa
!
Domov
!
Na
Vinico
!
“
„
Pošljite
takoj
koga
v
grad
,
da
javi
grofu
,
kaj
se
je
pripetilo
.
Nemudoma
!
Mi
moški
jo
udarimo
za
tolovaji
.
Saj
drugam
niso
mogli
,
kakor
preko
Kolpe
.
Medpotoma
dobimo
konje
.
Za
mano
,
prijatelji
!
“
Vsi
mlajši
možje
in
odrasli
fantje
hite
za
njim
.
Na
pokrajino
lega
temna
senca
.
Nad
Gorjanci
se
užigajo
svetle
strele
;
v
daljavi
buči
grom
in
odmeva
od
oblakov
in
gora
.
„
Grof
bi
me
ubil
v
svoji
jezi
takoj
,
ako
bi
stopil
zdaj
predenj
,
“
si
ponavlja
Marko
venomer
.
„
Ali
rešim
deklico
iz
rok
roparjev
—
ali
pa
me
ne
bo
nikoli
več
nazaj
!
“
Učeni
vitez
Ahac
Doljanski
je
stal
široko
razkoračen
nasredi
borišča
,
se
odkašljal
in
bral
z
velevažnim
obrazom
pravila
konjiške
igre
po
starem
francoskem
običaju
:
„
Vitezi
prično
turnir
s
sulicami
in
ga
nadaljujejo
z
meči
.
Tope
sulice
in
meči
morajo
biti
enako
dolgi
in
enako
močni
.
Prostor
in
ugodna
svetloba
bodita
razdeljena
nepristransko
.
Nihče
ne
sme
suniti
ali
udariti
nasprotnika
drugam
,
kakor
med
štiri
ude
,
to
je
na
prsi
ali
na
glavo
.
Nihče
ne
sme
zadeti
nasprotnikovega
konja
.
Kdor
zlomi
največ
sulic
in
premaga
največ
vitezov
,
dobi
za
častno
nagrado
konja
in
oklep
najimenitnejšega
izmed
premaganih
nasprotnikov
.
Za
bojne
igre
ne
sme
noben
gledalec
na
borišče
in
nihče
ne
sme
pomagati
nobenemu
borilcu
ne
z
nasvetom
,
ne
z
dejanjem
.
“
Beroč
je
težko
sopel
,
deloma
zaradi
zagatne
soparice
,
deloma
zaradi
tesnega
oklepa
,
največ
pa
zaradi
preobilega
obeda
.
Oddal
je
pergamenov
zvitek
dolgokrakemu
in
dolgočasnemu
oprodi
Joštu
Davoliču
,
se
priklonil
gospodi
in
odšel
v
levi
šator
ob
leseni
ograji
,
okrašeni
s
preprogami
,
cvetnimi
kitami
in
zastavicami
.
Nad
gradom
so
se
krdeloma
kopičili
deževiti
oblaki
;
gnani
od
močne
sape
so
se
spajali
v
gosto
modrikastočrno
zagrinjalo
.
Zdaj
je
zapihal
buren
severnjak
,
zdaj
gorak
zapadnjak
.
Za
turnir
pripravljeni
vitezi
so
se
potili
v
težkih
oklepih
.
Tudi
v
senci
je
bilo
jako
vroče
;
dame
so
si
hladile
obraz
in
vrat
s
pahljačami
.
Zrak
je
bil
dušljiv
in
povsodi
je
dišalo
po
svežem
lesu
odrov
in
ograj
.
V
daljavi
je
bobnelo
zamolklo
.
Nad
dvoriščem
so
se
nemirno
izpreletavali
golobje
.
Pri
desnem
šatoru
so
viseli
na
lesenih
kolih
pisani
trioglati
ščiti
izzivalcev
.
Tudi
Ahac
,
navdušen
od
malvazije
,
je
bil
ukazal
svojemu
oprodi
,
naj
obesi
njegov
ščit
z
zlatokljunim
krokarjem
na
drog
.
Dotaknil
se
ga
je
mladi
baron
Lovro
Lenkovič
s
sulico
in
tako
pozval
viteza
Doljanskega
na
boj
.
Ko
so
bojni
sodniki
pregledali
oklepe
in
orožje
,
sta
zatrobila
dva
trobarja
.
Iz
obeh
nasprotnih
šatorov
je
z
odprtimi
naličniki
prijahalo
po
troje
vitezov
,
oboroženih
s
kopji
in
meči
.
Živahno
so
v
pišu
vihrale
raznobarvne
perjanice
na
svetlih
čeladah
in
preveze
ob
pasih
;
gizdavo
so
stopali
konji
,
z
ostrim
železnim
rogom
na
čelu
,
ogrnjeni
z
dolgimi
usnjatimi
odejami
,
iz
katerih
so
bile
videti
le
oči
,
ušesa
,
nozdrvi
in
rep
.
Za
vsakim
vitezom
je
jezdil
oproda
z
njegovim
ščitom
.
Nasredi
borišča
so
se
bojevniki
ustavili
,
obrnili
konje
in
nagnili
sulice
pred
srednjim
odrom
,
koder
je
visel
Blagajev
rdeči
in
beli
grb
s
kronanim
medvedom
in
kronanim
zlatim
levom
.
Nato
so
se
vrnili
k
šatoroma
,
si
zopet
jahali
naproti
,
se
pozdravili
in
iznova
krenili
na
prvotno
mesto
.
Zatrobil
je
rog
.
Vitezi
so
spustili
naličnike
preko
obraza
,
oprode
so
jim
podali
ščite
.
Hrabri
vitez
Ahac
se
že
dolgo
ni
bil
bojeval
na
nobenem
turnirju
.
V
kratkem
času
pred
navalom
ga
je
mučil
cel
roj
skrajno
neprijetnih
misli
:
„
Ta
vražji
baron
Lenkovič
je
močan
ko
medved
,
uren
ko
veverica
in
siten
ko
muha
.
Ako
me
prekucne
s
konja
,
se
utegnem
ubiti
na
licu
mesta
,
ali
si
pa
zlomim
rebro
,
ali
si
izpahnem
roko
ali
nogo
.
Mari
bi
bil
ubogal
sestro
Milo
in
ostal
lepo
na
odru
in
gledal
,
kdo
bo
bolj
neroden
in
kdo
dobi
več
bunk
.
Zmotil
me
je
sam
nečisti
duh
častilakomnosti
,
da
onegavim
tako
lahkomiselno
v
nevarnost
!
Najrajši
bi
se
umaknil
tja
gori
na
zadnjo
klop
,
pa
bi
se
mi
preveč
smejali
,
zlasti
hinavski
Frauensteiner
bi
se
mi
režal
prav
široko
!
“
Drugič
se
je
oglasil
rog
:
vitezi
so
naperili
sulice
za
napad
.
Hrabremu
vitezu
Ahacu
je
prihajalo
zelo
tesno
okoli
srca
.
„
Sveti
Ahac
,
“
je
molil
pobožno
,
„
preljubi
moj
patron
,
lepo
te
prosim
,
pomagaj
mi
v
nevarnem
boju
,
če
me
imaš
kaj
rad
,
in
oslabi
sovražnika
s
hromoto
in
slepoto
!
Vrag
vzemi
francoskega
viteza
in
barona
Godefroya
de
Preuilly
,
ki
si
je
izmislil
te
neumne
turnirje
!
Vroče
je
kakor
o
pasjih
dneh
.
O
da
bi
sedel
že
pri
večerji
...
“
Tretjič
je
zatrobil
rog
;
vitezi
so
izpodbodli
konje
in
v
divjem
diru
dirjali
proti
nasprotnikom
.
Le
hrabri
vitez
Ahac
ni
prav
nič
podražil
svojega
konja
z
ostrogami
.
Toda
njegov
Žoltko
,
baje
pravi
potomec
najboljše
izmed
petero
slavnih
kobil
kralja
Salomona
,
je
bil
jako
častihlepen
in
ni
hotel
zaostati
za
drugimi
;
kar
najhitreje
je
nesel
svojega
gospoda
naravnost
proti
baronu
Lenkoviču
.
Vitez
Ahac
se
je
vdal
v
svojo
usodo
,
stisnil
kolena
na
vso
moč
ob
sedlo
in
meril
s
svojim
kopjem
med
štiri
žeblje
baronovega
ščita
.
Gledalci
so
radovedno
iztezali
vratove
.
Grofinjo
Milo
je
hudo
skrbelo
za
brata
.
Na
sredi
bojevališča
sta
trčili
bojeviti
trojici
z
veliko
silo
druga
ob
drugo
.
Močno
so
zabobneli
ščiti
,
sulice
so
se
ob
njih
lomile
in
cepile
v
trske
.
Dva
jezdeca
sta
padla
v
pesek
.
Hlapci
so
naglo
ujeli
ubegla
konja
in
oprode
so
pomagali
nekoliko
pobitima
gospodoma
v
šator
.
Žoltko
je
pocenil
vsled
silnega
sunka
na
zadnje
noge
.
Toda
vitez
Ahac
se
je
srečno
obdržal
na
njem
in
spravil
konja
zopet
pokoncu
.
Ostali
so
le
še
štirje
borilci
.
Oddali
so
zlomljena
kopja
oprodam
in
izdrli
meče
.
Hrabri
vitez
Ahac
se
je
jako
začudil
,
ko
je
opazil
,
da
se
mu
trese
junaška
desnica
.
Baron
Lovro
Lenkovič
pa
je
jel
nemudoma
obdelavati
njegovo
čelado
s
čudovito
marljivostjo
in
gorečnostjo
.
Debeli
Doljanski
se
je
umikal
previdno
,
vendar
je
zamahnil
včasi
tudi
on
proti
sovražniku
.
Vedno
huje
ga
je
napadal
mlajši
junak
in
mu
kmalu
odsekal
vse
tri
ponosne
perjanice
.
„
Ne
zna
slabo
bobnati
po
mojem
šlemu
!
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
.
„
Ali
se
mu
mudi
!
Oh
,
da
se
mu
le
ljubi
!
Imenitna
je
moja
čelada
,
in
hvala
Bogu
,
da
meči
niso
nabrušeni
,
sicer
bi
bil
jutri
moj
pogreb
.
O
kako
je
siten
!
Zdi
se
mi
,
da
mi
že
pešajo
moje
moči
.
Moj
patron
mi
menda
ni
verjel
,
kar
sem
mu
obetal
.
Vkratkem
bo
polom
in
finis
finalis
!
“
Napol
omamljen
od
močnih
udarov
je
čutil
,
da
mu
šumi
po
glavi
in
da
mu
omaguje
desnica
.
Že
je
hotel
odpreti
vizir
in
se
vdati
z
običajnim
vprašanjem
:
„
Kdo
me
je
premagal
?
“
Nenadoma
pa
so
zapele
vse
trobente
in
vsi
rogovi
ter
oznanili
konec
turnirja
.
Vitez
Ahac
sa
je
oddahnil
prav
globoko
in
se
hitro
zahvalil
svojemu
ljubemu
patronu
.
Naglo
je
odprl
svoj
naličnik
in
osuplo
pogledal
,
kaj
je
.
Paže
Otokar
je
bil
preplezal
ograjo
in
zašepetal
nekaj
grofu
Majnardu
.
„
Ni
mogoče
!
“
je
kriknil
mladi
Blagaj
in
skočil
pokonci
.
„
Majnard
,
kaj
pa
je
?
“
je
vprašala
grofinja
Mila
preplašena
in
vstala
.
„
Nisi
ga
razumel
,
Otokar
!
“
je
velel
grof
Majnard
.
„
Naj
pride
Miko
sam
!
“
„
Kaj
pa
je
za
Boga
milega
,
Majnard
?
“
je
hitela
Mila
vsa
razburjena
in
prijela
soproga
za
roko
.
„
Pomiri
se
,
ljuba
moja
,
počakaj
!
“
Prisopihal
je
Miko
,
seljak
z
Vinice
,
in
povedal
grofu
,
kaj
se
je
zgodilo
v
gozdiču
blizu
gradu
.
„
Ali
se
ti
blede
?
“
mu
je
viknil
grof
Majnard
.
Miko
je
nagnil
glavo
in
lovil
sapo
.
„
Alijana
!
“
je
obupno
kriknila
grofinja
in
omahnila
na
sedež
.
„
Miko
,
kdo
se
je
predrznil
...?
“
„
Ne
vem
.
Nihče
ni
videl
nobene
žive
duše
.
“
„
Cigani
!
“
se
je
oglasil
vitez
Ahac
,
ki
se
je
bil
požuril
pod
oder
.
„
Majnard
,
nihče
drugi
,
nego
cigani
!
“
„
Saj
so
šli
dopoldne
čez
Kolpo
.
“
„
Menda
ne
vsi
.
Nekateri
so
ostali
,
da
se
maščujejo
za
kazen
na
dvorišču
.
“
Grofu
se
je
pretvarjal
obraz
od
silovite
jeze
.
Jako
vzboklo
čelo
se
mu
je
nagubalo
,
grozljivo
so
se
mu
svetile
široma
otvorjene
oči
in
podrhtavale
so
mu
ustne
.
„
Da
sem
dovolil
Alijani
iz
gradu
!
“
je
kliknil
ves
razkačen
in
se
udaril
z
obema
pestema
po
čelu
.
„
Mila
...
“
Poleg
njega
je
slonela
na
sedežu
grofinja
,
vsa
bleda
,
kakor
umirajoča
.
Čutila
je
v
prsih
strahovito
bol
,
kakor
bi
se
ji
bila
zasadila
ledenomrzla
ostrina
globoko
,
globoko
v
srce
.
Vse
se
ji
je
sukalo
pred
očmi
,
gledalci
,
ograja
,
borišče
,
grajska
poslopja
.
Z
obema
rokama
se
je
držala
klopi
,
da
ne
bi
omahnila
.
Po
ušesih
ji
je
šumelo
kakor
neizmerno
veliko
valovje
.
Grof
se
je
nagnil
k
njej
in
jo
tolažil
.
„
Taka
vaju
gledam
rada
!
“
si
je
mislila
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
in
demonske
oči
so
ji
žarele
ko
dva
živa
ogla
.
„
Osveta
!
Osveta
,
kako
božanstveno
si
sladka
...
“
Stisnila
je
ustnice
:
bala
se
je
,
da
ji
ne
uide
izdajalski
vzklik
strastnega
,
blaznega
veselja
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
ji
gori
plamen
v
prsih
in
ji
razliva
živ
ogenj
po
vseh
žilah
.
Grof
Majnard
se
je
vzravnal
in
zaklicali
„
Gospoda
,
takoj
moram
za
roparji
!
“
„
Vsi
pojdemo
z
vami
!
“
so
vpili
mlajši
vitezi
.
„
He
—
hlapci
!
Bakljenoše
!
Konje
!
Pse
!
Baklje
!
“
je
kričal
grof
in
hitel
v
orožarnico
.
„
Haha
,
kako
spretno
sem
zavrtela
kolo
maščevanja
!
“
se
je
veselila
Salda
natihoma
.
„
Čirikli
hoče
maščevati
sina
,
grof
Blagaj
pa
hčerko
.
Haha
—
maščevala
se
bom
pa
najbolj
jaz
!
“
Takoj
je
bilo
vse
živo
po
stopnicah
,
po
konjušnici
,
v
pesjaku
in
orožarnici
.
„
Da
,
dobro
je
uganil
moj
svak
Ahac
!
“
se
je
gneval
grof
Majnard
,
dočim
mu
je
oproda
pomagal
zapenjati
luskinasti
oklep
.
„
Nobeden
drug
ni
ugrabil
Alijane
,
kakor
ona
umazana
pritepenka
,
ona
odurna
ciganka
!
Osvetiti
se
hoče
ta
gnusna
svojat
meni
,
meni
!
Bani
,
knezi
,
vojvode
in
kralji
so
se
bali
grofov
Blagajev
in
se
poganjali
za
njih
zavezništvo
in
prijateljstvo
!
Meni
pa
drznejo
zoprvati
taki
ušivi
berači
!
Kaznoval
jih
bom
strašno
!
Strašno
!
Sredi
Vinice
ukažem
postaviti
ostre
kole
in
nanje
dam
nabosti
cigane
,
vse
,
do
zadnjega
!
Stotero
jim
povrnem
bojazen
in
bolečine
matere
in
hčerke
.
Niti
dotakniti
se
,
niti
pogledati
ne
bi
smeli
mojega
otroka
!
Ali
so
blazni
?
Saj
jih
moram
ujeti
!
“
Strašen
je
bil
v
svoji
brezmejni
togoti
.
Čutil
se
je
ponižanega
,
sila
ponižanega
—
pričo
gostov
,
da
so
se
mu
predrznih
kljubovati
siromaški
cigani
.
Nihče
se
ni
upal
črhniti
nobene
tolažilne
besedice
.
Vsi
so
si
nemo
in
naglo
odevali
železno
in
jekleno
bojno
odelo
,
oblačili
dolge
plašče
s
kapucami
in
izbirali
loke
,
samostrele
,
buzdovane
in
dolge
trorezne
sulice
.
Z
drhtajočimi
prsti
si
je
zapenjal
grof
Majnard
jekleni
podbradnik
debelogrebenaste
čelade
in
hitel
k
soprogi
.
Ob
vsakem
koraku
so
nihala
lepa
čapljina
peresa
in
ob
vsaki
kretnji
je
škripal
njegov
svetli
krasni
oklep
.
Bleda
,
objokana
mu
je
prišla
grofinja
naproti
;
Genovefa
in
Salda
sta
jo
vodili
pod
pazduho
.
„
Pomiri
se
,
Mila
,
“
jo
je
tolažil
.
„
Dobim
jih
.
Kaznim
jih
.
V
kratkem
ti
prinesem
Alijano
v
naročje
.
“
„
Majnard
!
“
je
ihtela
grofinja
ob
njegovih
prsih
.
„
Bodi
previden
!
Cigani
imajo
zastrupljene
puščice
.
Ponudi
jim
odkupnine
!
Bojim
se
,
da
se
prenagliš
v
jezi
.
Pomisli
,
da
je
Alijana
—
“
„
Nič
se
ne
boj
,
draga
moja
!
“
je
odvrnil
grof
in
jo
poljubil
.
„
Bog
te
obvari
!
“
„
Bog
obvari
tudi
—
“
je
zajecala
Mila
;
jok
ji
je
ustavil
besedo
.
Zatrobil
je
rog
.
Po
tihem
dvorišču
so
odmevali
ukazi
grofa
Majnarda
.
Tretjino
vojnikov
je
pustil
doma
.
Drugo
tretjino
je
namenil
proti
Gorjancem
.
S
tretjo
tretjino
pa
jo
je
nameraval
udariti
preko
Kolpe
.
Grmelo
je
že
v
bližini
;
na
zidovju
so
zatrepetavali
bledordeči
odsevi
bliskov
.
Vetrovi
so
zamrli
,
v
vzduhu
je
vladal
mir
,
tišina
pred
izbruhom
hude
ure
.
Zajahali
so
konje
in
hitro
odjezdili
iz
gradu
.
Nenadoma
se
je
izpremenila
,
omračila
vsa
pokrajina
.
Naglo
jadrajoči
temni
oblaki
so
zakrili
nebo
tudi
tam
,
kjer
je
bilo
pred
kratkim
še
sinje
.
Izginila
sta
svit
in
senca
.
Na
severu
,
nad
gozdovi
je
visela
ogromna
modročrna
zavesa
;
iz
nje
je
švignila
strela
za
strelo
.
„
Ob
znožju
Gorjancev
je
mnogo
podzemeljskih
votlin
,
“
je
dejal
grof
Majnard
baronu
Vidu
Gradnikarju
,
ki
je
vodil
oddelek
proti
severu
.
„
Vem
,
“
je
pokimal
pegavi
baron
.
„
Vse
pregledamo
.
“
„
Ne
pozabi
podzemne
jame
Jelenice
v
Valtovaškem
gozdu
!
Pomagaj
vam
Bog
!
“
„
Pomagaj
vam
Bog
!
“
Ločili
so
se
in
molče
jahali
dalje
.
Iznenada
je
potegnil
silen
veter
.
Jarkoognjen
blisk
na
severozapadu
je
osvetlil
pošastnočrno
oblačino
in
treščilo
je
strahovito
.
Konji
so
se
plašili
,
da
so
jih
iztežka
brzdali
jezdeci
.
Nevihta
je
zbesnela
mahoma
povsodi
naokoli
.
Z
neba
se
je
usula
voda
,
da
v
gosti
deževni
megli
ni
bilo
videti
pet
korakov
daleč
.
Od
burne
sape
gnani
dež
je
lil
tokoma
.
Neprenehoma
so
se
užigali
bliski
s
slepilno
svetlobo
in
ozarjali
pošastne
oblačne
gigante
in
pokrajino
,
kakor
bi
gorela
zemlja
in
nebo
.
Divji
veter
je
tulil
ob
pečinah
,
lomil
veje
in
debla
in
gnal
ploho
valovoma
.
Na
poplavljenem
travniku
je
plavalo
pokošeno
seno
kakor
po
jezeru
;
po
poti
je
drevil
hudournik
.
Grozno
je
divjal
orkan
v
gozdiču
.
Pot
je
bila
posuta
z
odlomljenimi
vejami
in
listjem
.
Strahotno
je
šumelo
,
pokalo
,
tulilo
in
in
ječalo
po
razburjenem
zraku
,
da
skoro
ni
bilo
slišati
grmenja
.
Preko
pota
so
ležala
izruvana
drevesa
.
Dospeli
so
do
kraja
,
koder
je
ležal
otrovani
Tiger
.
Izpustili
so
pse
,
priučene
zasledovati
človeški
sled
.
Psi
so
vohali
mrtvega
tovariša
,
stikali
po
grmovju
in
se
vedno
zopet
vračali
k
Tigru
.
„
Viharni
dež
je
razpral
sled
,
“
je
dejal
baron
Lenkovič
.
„
Kar
proti
Kolpi
!
“
je
velel
grof
Majnard
.
Pot
je
bila
večinoma
preplavljena
.
Konji
so
brodili
vodo
in
se
ponekod
ugrezali
do
sedla
.
Ob
svitu
bliskov
so
zagledali
jezdeci
premikajočo
se
ravan
reke
,
ki
je
kakor
kipela
od
deževnih
kapelj
.
Nekateri
so
se
prekrižali
,
ko
so
stopili
konji
v
vodo
.
Čimdalje
tem
huje
je
lilo
od
črnega
oboka
;
že
je
bil
zrak
hladan
.
„
Le
naprej
!
“
je
zaklical
grof
Majnard
,
ki
je
jahal
prvi
.
Na
slabi
poti
med
hrvaškimi
gozdi
se
mu
je
zazdelo
,
da
se
nekaj
premika
pred
njim
.
Ustavil
je
konja
.
Vihar
je
nekoliko
odnehal
.
„
Stojte
!
“
je
zapovedal
tiho
.
„
Poslušajte
!
“
Vsi
so
zadrževali
sapo
in
vlekli
na
ušesa
;
slišali
so
,
da
nekaj
lomi
veje
in
dračje
ter
udarja
presledkoma
zamolklo
ob
tla
.
„
Cigani
!
“
je
rekel
grof
Majnard
tiho
.
„
Tukaj
so
,
pred
nami
!
Slišite
topot
konjskih
kopit
?
Pse
naprej
!
Za
mano
!
“
Kar
najhitreje
so
jezdili
dalje
.
Zopet
se
je
strahovito
zabliskalo
;
strela
je
osvetila
okolico
z
ognjenim
svitom
.
„
Jelen
je
!
“
je
zavpil
grof
Majnard
daleč
spredaj
.
„
Pse
nazaj
!
He
,
Bajuk
!
He
—
“
Druge
besede
je
pogoltnil
orkan
,
ki
je
jel
iznova
divjati
na
vso
moč
.
V
Popovcih
so
ustavili
upehane
mokre
konje
,
ki
se
je
kadila
od
njih
gosta
para
.
Grof
je
potrkal
na
priprta
vrata
koče
,
kjer
so
že
svetili
.
Pri
durih
se
je
pokazal
močan
možak
.
„
Si
videl
cigane
?
“
„
Videl
,
gospod
milostivi
,
toda
že
opoldne
.
“
„
Ali
so
šli
tukaj
mimo
proti
Ogulinu
?
“
„
Proti
Ogulinu
,
da
,
proti
Umolu
.
“
Hitro
so
krenili
dalje
v
nevihto
.
„
Bog
nas
vari
!
“
je
vzdihnil
vitez
Ahac
,
ki
je
jezdil
zadnji
in
težko
dohajal
druge
.
„
Ali
ubogi
svak
Majnard
blazni
ali
kaj
?
Mari
naj
bi
počakal
,
da
se
malo
razvedri
.
V
takem
nalivu
ne
najdemo
ničesar
,
nocoj
že
ne
.
Oblak
se
je
utrgal
ali
pa
še
dva
in
žuga
nam
vesoljni
potop
.
Pse
in
baklje
,
vse
smo
vzeli
zastonj
s
sabo
.
Noč
je
temna
kakor
camera
obscura
;
naposled
se
izgubim
še
jaz
in
to
bi
bil
prehud
finis
finalis
!
“
„
Naprej
,
prijatelji
!
“
jih
je
izpodbujal
grof
Blagaj
.
„
Huda
ura
zadržuje
cigane
.
Moramo
jih
dohiteti
!
Le
za
mano
!
“
In
hitreje
so
jahali
v
divjo
grozoto
viharne
noči
.
Grofinja
Mila
je
klečala
v
svoji
sobi
pri
okusno
izrezljanem
molitvenjaku
;
obraz
so
ji
zakrivale
sklenjene
bele
roke
.
Zraven
nje
je
molil
stari
grajski
duhovnik
,
Juraj
pop
Draganović
.
Na
velikem
stolu
z
visokim
naslanjalom
je
sedel
sivolasi
grof
Felicijan
.
Genovefa
in
Virida
sta
ždeli
na
široki
klopi
,
pokriti
s
svilnatimi
blazinami
;
bolj
nego
sočutna
žalost
ji
je
obhajal
tesnobni
strah
pred
nevihto
.
V
senci
obzidne
opone
pa
je
stala
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
in
gledala
svojo
dragoceno
belo
pahljačo
.
Mračno
je
bilo
v
zatohli
izbi
,
dasi
je
bil
še
daleč
večer
.
Jelo
se
je
bliskati
in
grmeti
bliže
in
bliže
;
gost
dež
je
pral
okna
.
Genovefa
je
šla
po
prstih
gledat
,
če
so
dobro
zaprta
.
Prižgala
je
troje
parfimiranih
sveč
na
zlatem
svečniku
in
ga
postavila
pred
duhovnika
.
Trepetava
svetloba
je
osevala
razkošno
opremo
,
pisane
podobe
rojenic
,
vil
in
vitezov
na
oponah
,
težka
zagrinjala
,
lično
omarico
za
okrasnine
na
nizki
mizi
,
slonokosteno
razpelo
na
klečalniku
,
beneško
ogledalo
in
otemnelo
sliko
z
napisom
:
Radoslaus
comes
de
Blagay
.
Z
mirnim
,
še
vedno
krepkim
glasom
je
bral
grajski
duhovnik
psalm
Davidov
:
„
Jehova
,
skala
moja
in
grad
moj
in
moj
rešitelj
,
moj
Bog
,
tebi
zaupam
;
moj
ščit
in
rog
moje
blaginje
,
zavetje
moje
!
Opregale
so
me
mrtvaške
vrvi
in
strašili
valovi
pogube
;
ovijali
so
me
konopi
smrtnega
kraljestva
;
padle
so
name
smrti
zanke
.
V
svojem
strahu
sem
prosil
Jehovo
in
molil
Boga
svojega
;
in
slišal
je
vpitje
moje
...
Tedaj
se
je
potresla
in
trepetala
zemlja
;
in
drgetali
so
temelji
gora
:
trepetali
so
,
ko
se
je
ljutil
.
In
uničeval
je
plamen
iz
njega
ust
,
ognjeni
ogli
so
goreli
iz
njih
.
Upognil
je
nebo
;
in
noč
oblakov
mu
je
bila
pod
nogami
.
Odplul
je
na
kerubu
in
plul
in
prišumel
na
perotih
sape
.
Oblekel
se
je
v
temo
...
vodno
temino
,
goste
oblake
.
Grmel
je
na
nebu
Jehova
,
prožil
je
strele
in
razkropil
sovražnike
.
In
odgrnile
so
se
globine
morja
;
odkrilo
se
je
dno
sveta
,
ob
tvoji
jezi
,
Jehova
!
Segel
je
iz
višave
...
Otel
meje
...
“
Čimdalje
tem
svetleje
so
sevali
bliski
,
tem
močneje
je
bučal
grom
.
Ob
okna
je
trkal
hudourni
dež
in
butala
viharna
sapa
,
da
so
zamolklo
brnela
.
Otožno
je
vzdihovalo
in
ječalo
po
dimnikih
in
hodnikih
,
kakor
zapuščen
otrok
v
temi
.
Razburjena
grofinja
se
je
zganila
in
obrnila
glavo
.
Dozdevalo
se
ji
je
,
da
sliši
zunaj
tihe
stopinje
in
trepetajoči
glas
Alijanin
;
dozdevalo
se
ji
je
,
da
se
hčerka
naslanja
na
vrata
in
tipa
po
njih
za
kljuko
.
In
odprle
so
se
duri
...
plašno
je
vstopil
paže
Otokar
.
Mrzla
sapa
je
potegnila
skozi
vhod
in
skoraj
ugasila
sveče
.
Komaj
je
deček
zaprl
.
Burja
je
zabesnela
in
metala
skodle
in
opeko
raz
strehe
in
luščila
omet
zidovja
.
Tuleč
in
hrumeč
kakor
vojska
demonov
,
so
se
podili
vetrovi
ob
pomolih
in
kotih
,
stolpih
in
nadzidkih
.
Okna
in
vrata
so
se
tresla
od
divjega
navala
.
Nenadoma
je
Mila
zaihtela
;
zatrepetaval
ji
je
zatilnjak
in
oplečje
,
dušile
so
jo
solze
in
iz
prsi
so
se
dvigali
globoki
vzdihi
.
„
Ne
morem
...
“
je
šepetala
.
„
Ne
morem
moliti
.
Ah
,
izgubljeno
je
vse
,
vse
.
Nikoli
več
ne
bom
srečna
.
Uboga
,
zlata
moja
Alijana
!
Ali
te
bom
videla
še
kdaj
na
tem
svetu
?
“
Zunaj
je
zahruščalo
,
se
valilo
po
strehi
in
udarilo
težko
na
tla
.
„
Menda
dimnik
,
“
je
mislila
Salda
.
„
Podira
se
grofu
Blagaju
grad
,
haha
,
podira
se
sreča
!
“
Visoko
vzravnana
,
je
porogljivo
motrila
sovraženo
grofinjo
.
Poteze
njenega
belega
obraza
so
bile
trde
,
kakor
okamenele
.
Izza
gostih
dolgih
trepalnic
so
sevale
črne
demonske
oči
kakor
begotna
luč
bliskov
.
Navdajala
jo
je
opojna
radost
in
zadovoljnost
,
ko
je
gledala
trpečo
sovražnico
.
„
Žaluj
!
Zdvajaj
!
Umiraj
!
“
se
je
veselila
zmagoslavno
natihoma
.
„
Še
mi
nisi
dovolj
nesrečna
,
še
imaš
—
upanje
,
da
rešijo
hčerko
!
Odslej
pridem
večkrat
sem
,
da
vedno
iznova
obudim
tvojo
žalost
.
O
priliki
ti
povem
,
kaj
delajo
cigani
z
ukradenimi
otroki
,
da
uspešneje
beračijo
pri
usmiljenih
ljudeh
.
Kako
si
upadla
že
zdaj
!
Žalost
ti
kmalu
razorje
lepoto
in
kmalu
se
te
naveliča
tvoj
ljubi
Majnard
!
O
—
najrajša
bi
se
smejala
,
plesala
,
skakala
kakor
petnajstletna
punčara
!
Toda
—
pozabiti
ne
smem
noben
trenutek
,
kakšno
vlogo
moram
igrati
.
Treba
bo
pretakati
bridke
solzice
,
kakor
jih
toči
tamle
vse
časti
vredna
gospodična
Genovefa
plemenita
Mačerolova
,
zdrava
,
močna
in
debela
kakor
ajdovska
deklica
,
in
pa
zagrizena
devica
Virida
baronesa
Oberburgova
,
ki
menda
prav
vkratkem
izgubi
vso
svojo
pisano
lepoto
z
objokanega
obraza
v
svoj
čipkasti
robec
.
“
Grofinja
je
vstala
in
počasi
stopila
na
leseno
stopnico
k
visokemu
gotskemu
oknu
,
ki
ga
je
delil
črnomarmornat
stebriček
v
dva
dela
.
Skozi
okenski
okvir
je
čutila
hladen
prepih
.
Naslonila
se
je
na
podoknjak
in
gledala
v
mrklo
okrajino
.
Hrvaško
stran
je
zastiralo
ogromno
nočnočrno
zagrinjalo
,
tuintam
zamazano
z
modrosivimi
meglenimi
marogami
.
Iz
njega
so
skoraj
neprenehoma
švigale
svetle
strele
,
da
je
plamtelo
vse
obnebje
.
Na
vrtu
je
vršelo
in
se
klanjalo
drevje
v
nalivu
in
burni
sapi
.
Med
gredicami
so
se
prelivali
kalni
potoki
v
velike
luže
;
na
njih
je
plavalo
odtrgano
cvetje
,
odlomljene
veje
,
grmiči
,
nedozorelo
sadje
.
Zdajci
je
slepilen
blisk
ožaril
sobo
z
ognjenim
žarom
,
kakor
bi
bilo
treščilo
vanjo
.
Vsi
so
se
prekrižali
in
nehotoma
zamižali
.
Skoraj
nato
je
udaril
nad
gradom
oglušljiv
tresk
kakor
silen
pok
iz
ogromnega
topa
in
po
kratkem
presledku
je
zagrmelo
po
višavah
,
kakor
bi
razmikalo
gorovja
.
Strela
je
bila
udarila
v
najvišji
jagned
pred
gradom
.
Mahoma
je
zaplamtel
od
vrha
do
tal
in
kakor
velikanska
baklja
osvetljeval
okolico
v
velikem
kolobarju
,
ki
se
je
zdaj
širil
,
zdaj
ožil
.
Divji
veter
je
netil
ogenj
,
razganjal
plamen
,
iskre
in
dim.
Ali
usula
se
je
zopet
jačja
ploha
in
pogasila
ogenj
.
Lilo
je
tako
,
da
Mila
ni
videla
vrtnega
zidu
skozi
gosto
deževno
mrežo
.
Kakor
ladjica
je
stala
sredi
vode
hladnica
.
„
Kako
divja
nevihta
!
“
je
vzdihnila
grofinja
in
vila
roke
.
„
Ah
,
kje
si
,
Alijana
,
ubožica
moja
...
“
Iznova
so
ji
zalile
solze
oči
.
Šla
je
v
sosednjo
,
Alijanino
sobico
.
Nemo
je
gledala
njene
igrače
:
v
zibelki
punčko
,
skrbno
odeto
,
pisane
lesene
ptiče
,
kovinaste
jelene
in
ture
,
lončene
posodice
,
kroglice
in
vrtalke
.
Na
mizici
je
videla
Alijanino
zlato
pisalo
z
dekliško
glavico
na
gorenjem
koncu
in
slonokosteno
,
povoščeno
tablico
;
na
njej
je
bilo
zapisano
z
velikimi
otroškimi
potezami
:
Dobrega
otroka
varuje
angel
varuh
.
Gledala
je
te
drobne
stvari
s
temnim
občutkom
,
kakor
bi
bilo
ostalo
nekaj
Alijaninega
bitja
na
njih
...
Zgrudila
se
je
na
njeno
posteljico
in
goreči
poljubljala
blazino
,
koder
je
bila
počivala
in
sanjala
hčerkina
glavica
...
Zdajci
je
čutila
roko
na
svoji
rami
.
Pred
njo
je
stal
grof
Felicijan
.
„
Ljuba
Mila
,
umiri
se
!
“
„
Ah
,
Alijana
je
bila
tako
dobra
,
mehkočutna
,
tako
hvaležna
za
vsako
malenkost
,
za
vsak
prijazni
pogled
!
Kako
hudo
ji
bo
med
sirovimi
sovražniki
!
Tako
nežna
deklica
,
brez
očeta
,
brez
matere
,
sirota
,
tujka
med
tujci
—
zakaj
ta
kazen
?
“
„
Potolaži
se
,
draga
moja
!
Govoriva
o
čem
drugem
.
“
„
Ne
morem
,
častiti
tast
!
O
da
bi
jo
mogla
vsaj
še
enkrat
videti
,
objeti
—
blagosloviti
!
Ah
,
morda
jo
že
nosijo
valovi
Kolpe
!
Kje
je
bil
njen
angel
—
“
Zaihtela
je
iznova
.
„
Le
potrpi
,
Mila
!
Naši
imajo
dolgo
in
slabo
pot
.
Počakajmo
!
Nekaj
mi
pravi
,
da
bo
še
vse
dobro
,
vse
dobro
.
“
„
Bog
daj
!
“
je
vzkliknila
Mila
in
se
vrnila
v
svojo
sobo
.
V
gorenji
polovici
ure
je
pošel
pesek
.
Dolgovrata
baronesa
Virida
je
obrnila
urnik
in
si
popravila
zlati
šapelj
v
pobarvanih
laseh
.
„
Šele
dve
uri
!
“
je
vzdihnila
grofinja
,
sedla
na
klop
in
čakala
...
Vse
se
ji
je
zdelo
kakor
mučne
strašne
sanje
;
vsaka
minuta
se
ji
je
zdela
dolga
noč
.
Kadar
je
kaj
zaropotalo
na
dvorišču
,
je
vselej
mislila
:
„
Zdaj
so
tu
!
“
in
hitela
k
oknu
in
se
vračala
vsa
potrta
.
Ščemelo
jo
je
v
trudnih
,
od
joka
ordelih
očeh
.
„
Ali
želiš
hladnih
obkladkov
?
“
je
sočutno
vprašal
grof
Felicijan
svojo
sneho
.
„
Lica
ti
gore
.
“
Mila
,
vglobljena
v
svoje
misli
,
ga
ni
slišala
in
je
vzdihnila
bolestno
:
„
Na
vsem
svetu
je
ni
matere
,
ki
bi
bila
tako
zelo
nesrečna
,
kakor
sem
jaz
.
“
„
Prenašajmo
nesrečo
,
zaupajoč
božji
milosti
,
in
klanjajmo
se
njegovi
sveti
volji
!
“
je
dejal
drobnoudni
duhovnik
Draganović
blagoverno
.
„
Bog
je
neskončno
moder
,
neskončno
pravičen
in
neskončno
dobrotljiv
.
“
„
Zakaj
ne
sedete
,
častita
gospodična
?
“
se
je
obrnila
Mila
zdajci
k
Saldi
.
„
Prosim
.
“
„
Nasedela
sem
se
za
danes
,
gospa
grofinja
!
“
je
odvrnila
Frauensteinerjeva
mirnoprijazno
.
„
Ali
mislite
,
da
se
bo
našim
treba
bojevati
z
roparji
?
“
„
Upam
,
da
ne
,
“
je
odgovorila
Salda
in
pogledala
Milo
prav
krotko
in
ljubo
.
„
Kaj
pa
morejo
opraviti
slabo
oboroženi
cigani
proti
oklopnikom
?
Preverjena
sem
trdno
,
da
bo
mala
komtesa
kmalu
zopet
v
naročju
svoje
dobre
mamice
.
“
„
Ah
,
iskreno
vas
zahvaljujem
za
te
besede
!
“
se
je
oveselila
Mila
.
„
Ah
—
kadar
jo
zagledam
spet
!
Nikdar
več
ne
bo
smela
Alijana
od
mene
.
“
„
Kako
je
bedasta
!
“
si
je
mislila
Salda
.
„
Igraje
sem
si
pridobila
njeno
zaupanje
.
Izrabiti
ga
hočem
temeljito
.
Le
čakaj
,
s
sladkimi
besedami
navidezne
tolažbe
ti
bom
vlivala
v
dušo
najgrenkejši
strup
!
“
Lahen
nasmeh
je
igral
grofinji
na
upalem
obrazu
.
Domišljija
ji
je
slikala
neizmerno
veselje
srečnega
svidenja
in
njene
ustne
so
se
jele
premikati
kakor
v
tihi
molitvi
...
Zunaj
je
ponehaval
dež
in
jelo
se
je
vedriti
.
Oblaki
so
izginili
prav
tako
hitro
,
kakor
so
se
bili
nagrmadili
.
Okrogla
gospodična
Genovefa
plemenita
Mačerolova
je
upihnila
sveče
in
sedla
po
tem
napornem
delu
z
odprtimi
usti
zopet
na
svoj
sedež
.
Mila
je
otvorila
okno
.
Svežilni
dih
vonjave
sapice
ji
je
oveval
obraz
in
roke
.
Globoko
je
dihala
vase
oživljajoči
zrak
,
dehteč
po
vrtnem
bezgu
in
jazminu
in
po
smrekovju
bližnjega
gozda
.
Na
jugu
se
je
včasi
zasvetlikala
bleda
svetloba
in
grom
je
zamolklo
bobnel
v
daljavi
.
Izredčena
oblačna
zavesa
na
zapadu
se
je
jela
svetiti
;
prodrli
so
jo
plahi
prvi
žarki
,
kmalu
pa
je
veličastno
zasijalo
solnce
skozi
raztrgane
oblake
.
Od
blestečezelenega
drevja
so
kapale
svetle
kaplje
;
vse
se
je
svetilo
in
lesketalo
v
prazničnem
sijaju
.
Mimo
okna
so
švigale
drobne
lastovice
in
na
vrtni
hladnici
se
je
oglasil
razposajen
ščinkavec
,
otresal
kaplje
s
pisane
obleke
in
se
kar
ni
mogel
naradovati
konca
nevihte
.
Proti
jugoizhodu
je
belel
rob
velikega
hudournega
oblaka
kakor
prečist
sneg
,
pod
njim
pa
je
pestrela
bajnokrasna
dvojna
mavrica
...
Nenadoma
je
zatrobil
rog
in
z
dvorišča
so
slišali
klopot
konjskih
podkva
.
„
On
je
!
Majnard
je
!
“
je
kriknila
grofinja
.
Zastajala
ji
je
sapa
.
Kri
ji
je
šinila
v
glavo
,
srce
ji
je
utripalo
,
kakor
bi
hotelo
razgnati
prsi
.
Obrnila
se
je
,
da
bi
skočila
proti
vratom
,
ali
kolena
so
se
ji
tresla
in
šibila
,
da
se
je
jela
opotekati
.
Salda
jo
je
prestregla
in
jo
rahlo
spustila
na
klop
.
„
Pomagajte
mi
na
dvorišče
!
“
je
prosila
Mila
.
V
opojnem
veselju
se
je
smejala
in
jokala
.
„
Hitro
na
dvorišče
,
da
jo
vidim
...
“
Po
hodniku
so
se
bližali
težki
koraki
.
Vsi
so
presenečeni
in
radovedni
obrnili
glave
proti
durim
,
ko
so
slišali
rožljanje
meča
in
žvenketanje
ostrog
.
In
prisopihal
je
vitez
Ahac
.
Kakor
bi
ga
potegnil
iz
vode
,
tako
je
bil
moker
in
žalostno
so
mu
viseli
dolgi
brki
na
prsni
oklep
.
Na
levo
nogo
je
nekoliko
šepal
.
„
Kje
je
...
Alijana
?
“
je
izpregovorila
grofinja
z
velikim
naporom
in
si
tiščala
obe
roke
na
burno
utripajoče
srce
.
„
Pomiri
se
,
ljuba
sestra
!
Alijane
še
nismo
našli
.
Nismo
mogli
.
“
„
Niste
?
“
je
kriknila
obupno
in
spustila
roke
kakor
mrtve
.
Čutila
je
,
kakor
da
jo
je
ošinilo
nekaj
ledenomrzlega
po
laseh
,
po
tilniku
in
mozgu
.
Smrtnobleda
je
slonela
na
klopi
in
nepremično
gledala
svojega
brata
z
blaznim
praznim
izrazom
najhujšega
strahu
.
Vitez
Ahac
jo
je
motril
ves
zbegan
;
izprva
je
sumil
,
da
je
zblaznela
.
„
Kje
je
Majnard
?
“
je
prekinila
Mila
mučni
molk
.
„
Ali
se
mu
je
kaj
pripetilo
?
Mi
hočeš
kaj
prikrivati
?
Govori
,
govori
!
“
„
Hvala
Bogu
,
zbolela
ni
,
že
vidim
,
samo
malo
razburjena
je
,
seveda
,
“
si
je
mislil
brat
in
rekel
na
glas
:
„
Ničesar
ti
ne
bom
prikrival
,
draga
Mila
!
Mojemu
ljubemu
svaku
Majnardu
se
ni
zgodilo
nič
žalega
,
pač
pa
je
padel
moj
konj
Žoltko
v
največjo
lužo
,
ki
si
jo
moreš
misliti
,
in
ž
njim
vred
sem
se
prekucnil
tudi
jaz
v
mlako
,
kajpada
.
To
je
nagnilo
svaka
,
da
naju
je
odpustil
domov
,
akotudi
šantava
le
prav
malo
.
Naročil
mi
je
,
naj
te
lepo
pozdravim
in
te
umirim
.
Vse
hoče
storiti
,
da
reši
Alijano
.
Preverjen
je
,
da
je
našel
pravi
sled
.
Bodi
zatorej
brez
skrbi
!
Pa
še
nekaj
mi
je
naročil
,
da
ne
bi
jaz
tako
zastonj
jezdaril
domov
,
namreč
:
barona
Vida
Gradnikarja
naj
pozovem
po
najhitrejšem
jezdecu
takoj
nazaj
z
njegovim
oddelkom
,
in
kadar
se
prikaže
Marko
,
ga
moramo
neutegoma
pahniti
v
ječo
,
ker
ni
bolje
varoval
Alijane
.
Jutri
pohitim
na
drugem
konju
za
Majnardom
.
Tako
,
Mila
!
Zdaj
pa
moram
v
svojo
sobo
,
da
se
preoblečem
.
Prosim
,
gospoda
,
oprostite
!
“
„
Gospod
vitez
,
vzemite
jutri
tudi
mene
s
sabo
,
kadar
pojdete
iskat
Alijano
,
“
je
prosil
paže
Otokar
na
hodniku
.
„
Nihče
nima
tako
bistrih
oči
kakor
jaz
.
“
„
A
beži
,
beži
!
Kaj
boš
ti
!
“
„
Nemara
jo
najdem
pa
ravno
jaz
!
“
„
O
kaj
pa
!
“
se
mu
je
nasmehnil
vitez
Ahac
,
odropotal
v
svojo
sobo
in
se
jel
naglo
preoblačiti
.
„
Ojej
—
kar
slabo
mi
prihaja
še
zdaj
,
ako
se
spomnim
,
koliko
vode
sem
videl
danes
,
koliko
vode
!
Kdo
bi
bil
pričakoval
kaj
takega
?
Jaz
že
ne
!
In
naposled
bi
bil
kmalu
utonil
v
povodnji
.
To
bi
bila
pa
vendar
pregrenka
in
tudi
jako
nespodobna
smrt
za
viteza
,
ki
je
vajen
samega
žlahtnega
vina
.
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
se
utegne
tako
žalostno
končati
veselo
godovanje
!
Aha
!
Tamle
je
pa
moja
kronika
!
Preden
grem
med
goste
doli
,
moram
zabeležiti
današnjo
nezgodo
.
Ako
ne
storim
tega
takoj
,
sploh
nikoli
ne
bo
nič
!
Muza
,
ti
pa
pomagaj
!
“
In
odprl
je
svojo
kroniko
in
zapraskal
z
gosjim
peresom
:
S
solzami
v
očeh
pišem
jaz
,
Ahac
vitez
Doljanski
,
in
beležim
tole
:
Danes
,
na
svetega
Felicijana
dan
,
leta
Gospodnjega
1462.
so
ugrabili
cigani
Alijano
,
osemletno
hčerko
Majnarda
grofa
Blagaja
.
Obljubil
je
tisoč
ogrskih
cekinov
onemu
,
ki
bi
prvi
našel
pravi
sled
pogrešane
komtese
.
Bog
daj
,
da
bi
zaslužil
to
nagrado
jaz
,
pravi
ujec
Alijanin
.
To
si
želim
iskreno
,
ne
samo
zato
,
ker
siromak
nujno
potrebujem
denarja
,
ampak
tudi
zato
,
ker
bi
sila
rad
otel
svojo
preljubo
nečakinjo
!
„
Ah
,
da
bi
vedeli
,
kako
zelo
boli
vaša
nesreča
tudi
mene
!
“
se
je
hlinila
Salda
,
ko
se
je
poslavljala
od
Blagajevih
.
„
Kako
bi
me
veselilo
,
ako
bi
k
rešitvi
komtesice
Alijane
kaj
pripomogel
moj
brat
Erazem
,
ki
je
tudi
odjahal
za
roparji
!
“
„
Lepo
vas
zahvaljujem
za
tolažbo
in
izraze
iskrenega
sočutja
,
“
je
odvrnila
grofinja
Mila
in
ji
podala
roko
.
„
Prosim
,
obiščite
nas
kmalu
zopet
.
Saj
smo
si
najbližji
sosedje
.
Gospodična
Mačerolova
,
prosim
,
spremite
gospodično
plemenito
Frauensteinerjevo
.
Otokar
,
naroči
,
da
osedlajo
!
“
Naglo
se
je
poslovila
Salda
tudi
od
gostov
.
Na
dvorišču
so
čedili
hlapci
in
dekle
po
omehčanem
pesku
za
viharjem
.
Burja
je
bila
potrgala
in
razmetala
vence
,
cvetne
kite
in
zastavice
križema
naokoli
.
Mlad
sluga
je
nesel
razpokani
in
polomljeni
Blagajev
grb
na
rami
.
Salda
bi
bila
najrajša
vriskala
od
veselja
.
Smejala
se
je
tiho
,
ko
je
prijezdila
z
lenim
debeloglavim
hlapcem
Ivom
iz
gradu
.
Veselilo
jo
je
celo
vneto
regljanje
žab
,
ki
jim
je
po
dolgi
morilni
suši
zasijala
lepša
bodočnost
v
polnem
grajskem
jarku
.
V
gozdu
je
kukala
kukavica
in
nad
poljanami
so
neutrudno
žvrgoleli
preveseli
škrjančki
v
jasnih
višavah
.
„
Danes
je
najlepši
dan
mojega
življenja
!
“
se
je
radovala
natihoma
.
„
Odslej
bom
jela
zopet
živeti
!
Porazila
sem
ju
obadva
—
in
še
marsikoga
drugega
.
Toda
...
“
Mahoma
jo
je
minilo
prekipevajoče
veselje
.
Sopla
je
težko
,
dasi
je
jahala
le
počasi
po
slabi
ugrezni
poti
.
Razburjala
jo
je
nestrpna
radovednost
—
če
so
cigani
s
plenom
v
podzemni
jami
,
ali
ne
.
„
Upam
,
da
je
našla
Čirikli
pokazani
kraj
.
Zakaj
me
muči
strah
,
da
je
v
mojem
načrtu
—
napaka
,
ki
me
utegne
izdati
in
pogubiti
?
Doslej
ne
sluti
nihče
Blagajevih
ničesar
.
Dosedaj
je
vse
v
redu
...
“
Na
pustem
Frauensteinerjevem
gradu
je
bilo
tiho
in
mrtvo
kakor
v
grobu
.
Že
so
plahutali
urni
netopirji
okoli
stolpov
in
zidin
.
Dvorišče
so
mračile
večerne
sence
.
Iz
mokrega
vrta
je
prijetno
dišala
cvetna
vonjava
.
Salda
je
naglo
drknila
s
konja
in
hitela
v
svojo
sobo
.
Za
njo
je
pritekla
plahooka
dekla
Kate
s
prižgano
svečo
in
hotela
gospodični
pomagati
pri
toaleti
.
Salda
pa
jo
je
takoj
poslala
nazaj
doli
v
kuhinjo
.
Odklenila
je
omaro
,
vzela
iz
nje
košarico
in
pregledala
,
kar
si
je
bila
spravila
vanjo
:
obleko
slavonskega
dečka
,
lonček
z
rjavo
mastjo
,
škarje
,
ključe
,
steklenico
vina
,
kose
narezanega
kruha
in
mesa
.
Preoblekla
se
je
v
dolgo
temnomodro
obleko
in
si
zakrila
obraz
s
črnobaršunasto
krinko
.
Dolila
je
olja
v
bronasto
svetilnico
,
jo
prižgala
in
odšla
ž
njo
in
s
košaro
po
ozkih
zavojnatih
stopnicah
doli
.
Konec
hodnika
med
ječami
je
s
kolenom
pritisnila
na
skrit
gumb
.
Zasukal
se
je
širok
kamen
in
Salda
je
stopila
v
podzemeljsko
jamo
.
Od
belih
kapnikov
so
čarobno
odsvitali
trepetavi
podolgasti
odsevi
in
od
goloti
na
stenah
in
stropu
so
se
bliskali
in
lesketali
stoteri
žarki
,
tukaj
kakor
živožarne
pisane
zvezde
,
tam
kakor
nežnobarven
led
.
Vsa
razburjena
je
stopala
Salda
po
vlažnih
,
s
kristali
osutih
tleh
.
Čim
dalje
je
prihajala
,
tem
bolj
ji
je
ginilo
upanje
,
da
najde
cigane
in
hčerko
grofa
Blagaja
...
Visoko
je
držala
svetiljko
in
posvetila
v
vsak
kot
.
Že
je
slišala
šumenje
narasle
Kolpe
—
tedaj
je
zagledala
v
stranski
jami
ciganko
Čirikli
in
črnega
bradatega
cigana
.
Prav
nič
pisanega
ni
bilo
na
njiju
obleki
;
iz
previdnosti
nista
bila
vzela
nobene
preživo
barvane
oprave
s
sabo
.
Oba
sta
pomežikovala
,
ko
so
ju
slepili
nenadni
jarki
žarki
Saldine
svetiljke
.
Čirikli
je
nekaj
šepetala
svojemu
možu
.
Angar
je
sedel
na
nizkem
stalagmitu
in
s
ponosno
dvignjeno
glavo
motril
prihajalko
jako
samozavestno
in
zaeno
nezaupljivo
.
Njegova
hudo
objedena
suknja
je
bila
na
več
krajih
raztrgana
in
kazala
golo
kožo
,
napeto
od
polnih
jakih
mišic
;
navzlic
tej
žalostni
revščini
se
je
držal
jamadar
Angar
kakor
rojen
kralj
.
Vendar
se
je
včasi
s
čudno
navdušenostjo
popraskal
med
gostimi
kodri
.
„
Bog
ti
daj
srečo
!
“
je
izpregovorila
Čirikli
s
svojim
debelim
,
skoraj
moškim
glasom
in
poljubila
Saldi
rob
obleke
.
„
Vendar
si
prišla
,
čakali
smo
te
že
kaj
težko
,
lepa
gospodična
!
To
je
moj
mož
Angar
!
“
Cigan
se
ni
ganil
.
Salda
se
je
čudila
ponosnemu
,
dostojanstvenemu
capinu
,
ki
jo
je
gledal
malone
zaničljivo
.
„
Kje
imate
deklico
?
“
se
je
obrnila
k
ciganki
.
Čirikli
je
pokazala
v
kot
.
Ondi
je
čepel
z
obezanim
hrbtom
mladi
Sonakaj
na
kupu
cap
.
Zraven
njega
je
klečala
Alijana
za
kazen
,
ker
je
bila
vpila
in
se
jokala
.
Obrazek
ji
je
bil
bled
,
nabuhel
,
otopel
.
Tiho
je
ihtela
,
glava
ji
je
trzala
;
bolela
so
jo
kolena
in
hrbet
.
Ko
je
skozi
solze
ugledala
visoko
postavo
Saldino
,
se
ji
je
videlo
,
da
je
prišla
sama
njena
mati
...
„
Mama
!
Mamica
!
“
je
kriknila
in
razprostrla
roke
.
„
Vendar
si
prišla
pome
!
Vzdigni
me
!
Boli
me
.
Ne
morem
vstati
sama
,
“
„
Počakaj
,
kmalu
boš
videla
svojo
mater
,
“
ji
je
velela
Salda
mrzlo
,
se
okrenila
k
ciganom
in
pokazala
na
košaro
,
rekoč
:
„
Jejte
najprej
!
“
Ko
je
slišal
jamadar
Angar
te
prijetne
in
izpodbudne
besede
,
ga
je
naenkrat
minil
kraljevi
ponos
in
prvi
je
zagrabil
po
mesu
.
Zaplenil
je
posebno
masten
kos
in
nemudoma
zakopal
pol
svojega
kosmatega
črnega
obraza
vanj
;
kosti
je
metal
po
častitljivi
stari
šegi
svojih
pradedov
kar
preko
svojega
hrbta
.
Čirikli
je
nesla
sinu
Sonakaju
jesti
in
piti
.
Alijani
ni
dala
nobene
mrvice
.
„
Naj
malo
strada
in
shujša
otrok
,
da
ga
ne
spoznajo
tako
lahko
,
“
je
dejala
ciganka
in
počenila
h
košari
.
Sonakaj
je
skrivoma
ponudil
Alijani
mesa
,
toda
ona
ga
ni
marala
vzeti
.
Po
njenih
ušesih
so
zvenele
Saldine
besede
in
težko
je
pričakovala
,
da
bi
zopet
videla
svojo
mater
.
Domišljala
si
je
,
da
jo
je
ukradel
eden
onih
hudobnih
čarovnikov
,
o
katerih
ji
je
bil
že
toliko
povedal
ujec
Ahac
.
Plašno
je
gledala
živobarvne
lučke
in
strahotne
sence
po
jami
.
Dasi
je
bil
tudi
cigankin
kos
lep
,
velik
in
okusen
,
ji
vendar
ni
dovolila
ženska
zgovornost
,
da
bi
ga
uživala
kar
tako
čisto
tiho
,
brez
zabavnega
pogovora
.
Zadovoljno
cmakaje
je
pripovedovala
Saldi
,
kako
se
ji
je
posrečila
nakana
.
„
Sinu
sem
dejala
zmečkanih
pripotčevih
listov
na
rane
in
črnavke
.
Pustila
sem
ga
v
senci
pod
hrastom
in
hitela
k
našim
in
povedala
,
kaj
se
je
dogodilo
.
Takoj
so
bežali
preko
Kolpe
.
Midva
z
možem
pa
sva
skrila
sina
v
tvojem
čolnu
in
šla
prežat
v
zasedo
.
In
posrečilo
se
nama
je
.
O
!
Tekla
sva
,
kakor
še
nikdar
svoje
žive
dni
ne
!
Prav
kmalu
smo
bili
vsi
štirje
v
čolnu
in
v
jami
.
Čoln
sem
spustila
po
reki
.
Usula
se
je
ploha
,
da
je
bilo
kaj
.
Kdo
bi
našel
zdaj
naš
sled
?
—
Ali
dolgo
te
ni
bilo
,
dolgo
.
Čakali
smo
te
prav
težko
.
“
„
Mislim
,
da
je
najbolje
,
ako
deklico
preoblečemo
takoj
v
dečka
,
“
je
velela
Salda
,
ko
so
se
najedli
.
„
Pojdi
sem
!
“
„
K
mamici
bi
rada
,
“
je
jecala
