vasnazaj
na
bojišče
,
pač
pa
vas
prosim
,
da
ostanete
še
nekoliko
tednov
pri
meni
v
Milanu
kot
vrhovni
poveljnik
vseh
čet
,
dokler
ne
uredim
razmer
s
sovražnikom
.
“
Vitez
je
nekoliko
pomislil
,
potem
privolil
v
namestnikovo
željo
.
Saj
je
imel
tudi
sam
še
opravke
v
Milanu
.
Ko
pride
kastelan
k
svojim
oklepnikom
na
dvorišče
,
bili
so
že
vsi
veseli
in
dobre
volje
.
Stregle
so
jim
dvorne
in
druge
gospe
in
gospice
.
To
lepo
priliko
je
porabila
tudi
Virida
,
da
je
zvedela
več
podrobnostij
o
Ambrosiu
.
Ko
pride
do
nje
vitez
Bernardo
,
pozdravi
ga
kot
starega
znanca
in
mu
hitro
častita
zaradi
izredne
hrabrosti
v
vojski
.
Vitez
je
vrnil
hvalo
z
zahvalo
,
nekoliko
okorno
sicer
,
vendar
se
mu
je
videlo
,
da
mu
je
pohvala
déla
dobro
.
Ko
so
tudi
njemu
ponudili
jedil
in
pijače
,
postavi
svoje
oklepnike
v
red
in
jim
naznani
namestnikov
ukaz
,
da
ostanejo
še
za
sedaj
skupaj
v
službi
pod
njegovim
poveljništvom
.
Vojaki
so
odšli
na
svoje
taborišče
,
vitez
pa
v
palačo
Sforzovo
.
Ce
bi
hoteli
pripovedovati
vse
po
natančnem
časovnem
redu
,
muditi
bi
se
morali
sedaj
pri
ranjenem
Ambrosiu
in
pri
Viridi
,
da
bi
videli
,
kaj
je
storila
zanj
.
Toda
ker
smo
se
zamotali
v
Barnabove
naklepe
in
spletke
,
razmotajmo
najprej
ta
sitni
vozel
.
Mirovna
pogajanja
so
se
vršila
meseca
rožnika
.
V
Avignonu
niso
Barnabu
nič
prav
zaupali
,
in
ker
je
bil
izobčen
,
niso
marali
izprva
ž
njim
občevati
.
A
kmalu
je
zmagala
ljubezen
do
sprave
.
Zaradi
vojske
proti
Turkom
so
želeli
mirú
povsodi
po
Evropi
,
in
papež
je
želel
pogoditi
se
z
Barnabom
.
Naročil
je
kardinal-legatu
,
da
sklene
pravi
mir
z
Viscontijem
.
Obe
stranki
sta
imenovali
pooblaščence
,
in
ti
so
se
dogovarjali
v
Milanu
.
Albornoz
je
tirjal
,
da
odstopi
Visconti
vse
papeževe
dežele
in
plača
zaveznikom
primerno
vojno
odškodnino
.
Barnaba
pa
je
hotel
odstopiti
le
marko
Ancono
in
Pentapolis
,
Romagno
z
Bologno
pa
obdržati
zase
.
Tudi
odškodnine
ni
maral
plačati
,
češ
,
da
boj
še
ni
končan
in
da
uspeh
ni
bil
gotov
.
Po
precéj
dolgem
dogovarjanju
je
kardinal
odpustil
odškodnino
,
a
zahteval
na
vsak
način
Bologno
,
sicer
začne
vojsko
takoj
po
premirju
.
V
silnih
zadregah
je
bil
Barnaba
in
na
vse
strani
je
mislil
,
kje
bi
dobil
pomoči
.
Tu
mu
dá
kancelar
svèt
,
naj
si
pridobi
veronskega
kneza
Cane
della
Scala
in
potem
kardinalove
pooblaščence
,
da
nekoliko
pritisnejo
nanj
in
ga
omečijo
.
Res
se
mu
to
posreči
prav
dobro
.
Pooblaščenci
z
Veroncem
vred
poprosijo
kardinala
,
naj
nekoliko
popusti
v
zahtevah
,
zlasti
,
ker
bi
se
v
novo
vojsko
vtaknil
še
kdo
drugi
in
ker
ima
Barnaba
menda
novega
zaveznika
—
avstrijskega
vojvoda
.
Največ
preglavice
je
delalo
mesto
Bologna
z
okolico
.
Barnaba
je
nikakor
ni
hotel
popustiti
in
se
opiral
na
to
,
da
so
jo
njegovi
predniki
kupili
za
50.000
zlatov
.
Albornoz
je
bil
že
nevoljen
.
Tudi
iz
Avignona
so
ga
priganjali
,
naj
kmalu
sklene
mir
.
Padovanci
so
silili
domov
,
Benečanom
tudi
ni
bila
prav
ta
negotovost
.
Vendar
kardinal
ni
hotel
odjenjati
.
Sporočil
je
v
Milan
,
da
hoče
Bologno
,
bodisi
z
lepa
ali
z
grda
.
V
tej
stiski
se
obrne
Barnaba
zopet
naravnost
v
Avignon
do
papeža
s
predlogom
,
da
odstopi
tudi
Bologno
,
pa
ne
kot
prisvojeno
mesto
,
ampak
za
neko
kupno
ceno
,
kakor
so
jo
tudi
nekdaj
Viscontiji
dobili
za
denar
,
ne
pa
vzeli
s
silo
.
Ta
obravnava
naj
se
torej
loči
od
mirovnega
pogajanja
.
Res
je
bilo
,
da
so
Viscontiji
dali
svoj
Čas
za
Bologno
ono
vsoto
,
pa
ne
papežu
,
ampak
nekemu
domačemu
samosilniku
.
A
da
bi
pospešili
to
stvar
,
naročé
Albornozu
,
naj
se
pogodi
z
Barnabom
za
odškodnino
.
Pričakovati
je
bilo
,
da
bode
Barnaba
tirjal
toliko
,
kolikor
so
Viscontiji
dali
za
mesto
,
toda
zahteval
je
mnogo
več
,
nekaj
zato
,
da
se
je
stvar
zavlekla
,
nekaj
pa
zato
,
ker
je
potreboval
denarja
.
Z
Dunaja
je
dobil
poročilo
,
da
zahteva
Rudolf
100.000
zlatov
dote
s
knežno
Virido
.
Tudi
je
imel
več
poguma
,
ker
vojska
med
patrijarhom
in
Padovancem
na
jedni
strani
,
Avstrijci
in
zavezniki
na
drugi
strani
se
je
že
začenjala
:
imel
je
torej
novo
upanje
,
da
kaj
doseže
.
Albornoz
je
bil
zoper
kakoršnokoli
odškodnino
,
ker
bi
bil
lahko
dobil
mesto
s
silo
,
toda
zmagala
je
volja
papeževa
,
da
naj
odštejejo
Barnabu
Viscontiju
zahtevano
vsoto
,
on
pa
naj
izroči
Bologno
in
vse
druge
pokrajine
v
roke
kardinalu-legatu
.
V
mirovni
pogodbi
je
bilo
tudi
izrečeno
,
da
odveže
papež
Barnaba
Viscontija
od
cenzure
in
vseh
cerkvenih
kaznij
in
njihovih
nasledkov
.
Pogodbo
so
pooblaščenci
podpisali
v
Milanu
,
papež
in
Barnaba
Visconti
sta
jo
potrdila
.
Tako
je
bil
za
sedaj
še
dosti
hitro
končan
prepir
med
papežem
in
Viscontijem
.
Skrajni
čas
je
bil
za
namestnika
,
ker
nemilost
in
jeza
cesarjeva
mu
je
pretila
.
Poklical
je
svojega
namestnika
v
Lombardiji
pred
sodbo
na
državni
zbor
.
To
je
bila
zanj
neprijetna
novica
;
vedel
je
,
da
ima
mnogo
sovražnikov
,
kateri
bodo
vse
poskusili
,
da
ga
poderó
.
Treba
je
bilo
torej
o
pravem
času
priskrbeti
si
močnih
prijateljev
pri
cesarju
.
In
kakorkoli
je
mislil
,
vedno
je
prišel
na
to
,
da
boljšega
zaveznika
ne
more
dobiti
,
kakor
je
avstrijski
vojvoda
Rudolf
.
Ne
le
,
da
je
mogočen
in
srčen
—
zakaj
upal
si
je
ustaviti
se
tudi
cesarju
,
—
on
je
tudi
cesarjev
zet
,
in
to
velja
nekaj
.
Ako
torej
vzame
njegov
brat
Leopold
Virido
,
ni
se
več
bati
,
da
bi
cesar
kaj
žalega
ukrenil
zoper
Rudolfovega
sorodnika
.
To
je
bilo
jasno
,
kakor
beli
dan
,
zato
je
Barnaba
hitel
,
da
bi
to
stvar
uredil
čim
najpreje
.
Najprej
sporoči
na
Dunaj
,
da
privoli
tudi
v
to
vsoto
za
doto
,
da
se
le
sklene
pogodba
.
Drugo
težavno
opravilo
je
bilo
,
da
se
pridobi
Virida
za
namen
očetov
in
privoli
v
zakon
.
A
prav
na
tej
strani
je
bila
nastala
Barnabovemu
namenu
precejšna
zapreka
in
tudi
zadrega
,
kakoršne
bi
se
ne
bil
nadejal
.
Da
jo
spoznamo
,
treba
nam
je
nekoliko
vrniti
se
in
pogledati
,
kaj
delata
naša
znanca
Ambrosio
in
Bernardo
in
kako
je
z
Virido
.
Ambrosio
je
prebival
doma
pri
rodbini
.
Ljubeznivo
so
mu
stregli
vsi
,
in
vitez
Bernardo
mu
je
bil
zvest
tovariš
.
Prihajali
so
često
sorodniki
in
znanci
,
in
pogovor
se
je
navadno
zasukaval
na
vojsko
in
pretekle
boje
.
Ambrosio
se
ni
rad
hvalil
,
vendar
je
živo
risal
svoje
dogodke
z
bojišča
;
kadar
je
pa
mislil
preskočiti
svoje
zasluge
in
hrabre
čine
,
posegel
je
vmes
gospod
kastelan
in
dostavil
izpuščene
stvari
.
To
so
bile
srečne
in
prijetne
ure
za
vse
domače
in
za
Bernarda
posebej
.
Ambrosiu
se
je
urno
boljšalo
,
moči
so
se
mu
vračale
in
prešinjalo
ga
je
novo
veselje
do
življenja
.
S
tiho
zadovoljnostjo
je
gledala
mati
ta
dobri
napredek
in
hvalila
Boga
za
to
;
sestri
pa
sta
se
glasno
veselili
in
pravili
vitezu
Bernardu
,
kako
sta
ga
zdravili
danes
,
kako
včeraj
,
in
koliko
je
že
bolje
bratu
.
Kakor
drugod
,
tako
so
se
tudi
na
dvoru
živo
zanimali
za
Ambrosievo
zdravje
.
Barnaba
je
še
mnogo
pričakoval
od
Ambrosia
za
svojo
hišo
in
domovino
;
hči
Virida
pa
je
poslušala
tudi
svoje
srce
,
in
to
ji
je
govorilo
o
Ambrosiu
prav
mnogokrat
.
Da
bi
mu
bila
šla
streč
,
tega
niti
ni
mogla
,
niti
ni
bilo
potrebno
;
pogostoma
pa
mu
je
poslala
po
sestrah
pozdrave
in
izražala
veselje
,
da
se
hitro
zdravi
.
Delala
je
načrt
,
kako
bi
napravila
njemu
,
kadar
ozdravi
,
in
njegovemu
tovarišu
spodobno
in
zasluženo
proslavo
.
Izprva
je
mislila
,
da
bi
se
slovesnost
napravila
na
dvoru
,
kakor
pred
odhodom
na
vojsko
.
Toda
videla
je
,
da
se
oče
ne
zanima
za
to
stvar
.
Dasi
ni
mogel
nikomur
očitati
,
da
ni
storil
na
bojišču
svoje
dolžnosti
,
vendar
uspehi
niso
bili
taki
,
kakoršnih
si
je
želel
,
zato
mu
je
bil
nekako
zopern
spomin
na
vojsko
.
Torej
se
poprime
knežna
z
drugimi
gospicami
misli
,
da
bi
se
slovesnost
najlože
priredila
pri
Sforzovih
,
in
sicer
na
velikem
,
lepem
vrtu
Sforzove
palače
.
Po
navadi
in
vkusu
tedanjega
časa
je
bilo
,
da
so
slavili
imenitne
može
,
bodisi
junake
,
bodisi
učenjake
in
pesnike
s
tem
,
da
so
jih
venčali
.
Tako
slovesnost
sklenejo
prirediti
tudi
milanske
plemičke
,
njim
na
čelu
Virida
.
Venec
naj
bi
dobila
dva
junaka
,
Ambrosio
in
Bernardo
.
Pesnik
Loschi
je
dobil
nalogo
,
da
proslavi
v
lepih
spevih
oba
junaka
.
Ni
mu
bilo
težko
dobiti
tvarine
:
sestri
Ambrosievi
sta
mu
dali
raznih
podobnih
poročil
,
mnogo
pa
je
že
vedel
iz
službenih
naznanil
,
ki
so
dohajala
dvoru
med
vojsko
.
Bilo
mu
je
to
delo
jako
po
godu
,
saj
je
imel
najlepšo
priliko
pokazati
svojo
pesniško
moč
in
nadarjenost
.
Kadar
bi
Ambrosio
ozdravel
,
naj
bi
se
slovesnost
priredila
kar
nepričakovano
,
da
bi
tembolj
oveselila
oba
junaka
.
Tri
tedne
potem
,
ko
se
je
bil
Ambrosio
vrnil
domov
,
bilo
je
za
slovesnost
že
vse
prirejeno
,
pa
tudi
Ambrosio
je
bil
—
lahko
se
je
reklo
—
zdrav
popolnoma
.
Milanci
so
ga
gledali
,
kako
je
ob
strani
viteza
Bernarda
počasi
jahal
po
trgu
milanskem
in
kazali
nanj
,
češ
,
ta
je
junak
,
ki
se
je
boril
za
domovino
s
čudovito
hrabrostjo
in
je
dal
zanjo
skoro
svoje
življenje
.
Došel
je
torej
čas
za
slavnostni
dan
.
Bilo
je
v
prvi
polovici
meseca
malega
srpana
.
Huda
popoldanska
vročina
je
pojemala
,
prijetni
hlad
je
vabil
Milance
izpod
strehe
pod
milo
nebo
,
ki
je
bilo
prav
tako
vabljivo
za
meščane
nekdaj
,
kakor
je
dandanes
.
Ambrosio
je
sicer
vedel
,
da
se
na
tihem
nekaj
pripravlja
in
da
je
namenjeno
njemu
,
vendar
ni
bil
odveč
radoveden
.
A
ko
se
je
nekaj
dnij
delalo
na
domačem
vrtu
,
ko
so
nastale
lope
in
so
se
razpeli
nekaki
pol
zakriti
šotori
,
lotila
se
ga
je
nestrpnost
,
in
sestra
Ana
je
bila
nekaterikrat
prav
v
škripcih
.
A
znala
si
je
pomagati
in
bratu
ni
povedala
jasno
,
kaj
se
pripravlja
.
Določeni
dan
pa
ga
je
prijela
sama
,
češ
,
doslej
si
me
ti
napadal
in
sem
se
jaz
branila
,
a
sedaj
je
vrsta
na
meni
,
da
te
napadem
.
In
sukala
ga
je
tako
,
da
se
ji
je
naposled
čisto
udal
,
oblekel
vojaško
obleko
,
pripel
si
na
prsi
znamenja
svoje
odlike
in
tak
—
sprejel
Bernarda
,
ki
je
bil
tudi
menda
v
jednakem
položaju
in
se
rad
ali
nerad
udal
,
da
je
storil
isto
,
kar
Ambrosio
.
Ko
sta
se
oba
mudila
v
Ambrosievi
sobi
in
šalila
,
pride
k
njima
v
slovesnem
sprevodu
vrsta
krasno
oblečenih
dečkov
,
in
jeden
ju
povabi
,
naj
gresta
ž
njimi
.
Dečki
,
večinoma
mladi
plemiči
,
vodijo
oba
junaka
na
okrašeni
vrt
,
kjer
je
bilo
zbranih
mnogo
milanskih
odličnjakov
in
velika
vrsta
bogato
oblečenih
milanskih
gospej
in
gospic
.
Med
vsemi
se
je
odlikovala
Virida
:
bila
je
v
lahni
,
toda
dolgi
svilnati
obleki
;
na
glavi
je
imela
blesteč
dijadem
,
pod
katerim
je
z
zlatom
vezeno
ogrinjalo
ovijalo
glavo
in
se
prostiralo
po
ramah
.
Ko
prideta
na
vrt
oba
junaka
,
ni
bilo
pozdravljanja
ne
konca
ne
kraja
.
Postavijo
ju
pod
visok
,
na
pol
odprt
šotor
,
nad
katerim
je
bil
pritrjen
domači
milanski
grb
.
Tu
sta
bila
napravljena
sedeža
za
oba
,
drug
poleg
drugega
.
Ko
se
poleže
prva
navdušenost
,
stopi
pesnik
Loschi
na
vzvišeni
oder
in
začne
s
pesniškimi
besedami
slaviti
junaštvo
Ambrosievo
pred
Argento
.
Ko
pa
pové
,
kako
je
branil
zastavo
svojega
polka
,
dvigne
se
pred
poslušalci
zastava
in
zaplapola
v
zraku
.
Navdušenost
je
prikipela
do
vrhunca
.
V
žalnih
besedah
je
nadalje
opeval
njegove
rane
za
domovino
,
naposled
pa
zopet
v
veselju
voščil
njemu
in
njegovemu
rodu
slavo
in
srečo
.
—
Jednako
je
opeval
tudi
viteza
Bernarda
,
le
da
je
govoril
krajše
.
Primerjal
je
gospoda
kastelana
z
močnim
Ajantom
,
ki
se
je
boril
pod
Trojo
.
„
Kakor
pa
je
rimsko
ljudstvo
nekdaj
odlikovalo
svoje
hrabre
junake
z
lovorovim
vencem
,
tako
bomo
tudi
mi
tukaj
položili
lovorova
venca
na
glavi
dveh
naših
junakov
.
Če
tudi
ni
zmagala
naša
vojna
,
a
zmagovala
je
,
zmagovala
bode
vselej
hrabrost
naših
junakov
.
“
Tako
nekako
je
sklenil
Antonio
Loschi
in
si
pridobil
burno
pohvalo
.
Sedaj
vstane
Virida
s
svojega
sedeža
in
takoj
se
vse
pomiri
.
Rdečica
ji
je
oblivala
lice
;
razgrne
neko
zavito
stvar
—
in
prikaže
se
lovorov
venec
.
Lahno
ga
prime
,
stopi
proti
Ambrosiu
,
ki
se
ves
iznenajen
skloni
,
da
mu
knežna
na
glavo
položi
to
dično
odliko
.
Pozdravljanje
in
čestitanje
jima
je
donelo
od
vseh
stranij
.
Vse
je
bilo
radovedno
,
kdo
podá
venec
Bernardu
,
kar
stopi
Margarita
iz
vrste
gospic
,
nese
drugi
lovorov
venec
in
ga
dene
na
glavo
vitezu
Bernardu
.
Tudi
sedaj
ni
bilo
pozdravljanju
konca
.
Povabljeni
gosti
so
radovedno
pričakovali
,
kaj
bodeta
storila
oba
slavljenca
in
kako
se
bode
dalje
obnesla
slovesnost
.
Res
ni
bila
za
slavljenca
majhna
zadrega
.
Toda
—
na
kar
niso
mislili
drugi
,
mislila
je
bistra
Ana
Sforzova
.
Imela
je
pripravljen
še
tretji
venec
.
Ko
se
približa
pesnik
Loschi
,
da
bi
častital
vitezoma
,
seveda
tudi
,
da
bi
prejel
od
njiju
zahvalo
za
svoj
spev
,
pristopi
urno
gospica
Ana
,
držeč
v
roki
lovorov
venec
,
in
zakliče
pogumno
:
„
Čast
tudi
našemu
pesniku
,
Antoniu
Loschiju
!
“
in
predno
se
je
ta
prav
zavedel
,
kaj
se
godi
,
imel
je
že
lovorov
venec
na
glavi
.
Ta
nepričakovana
odlika
,
ki
se
je
rodila
jedino
le
v
glavici
umne
in
srčne
Ane
,
bila
je
vsem
neizrekljivo
po
godu
,
najbolj
pa
še
mlademu
Antoniu
.
Prevzela
ga
je
hipoma
navdušenost
in
z
vzvišenimi
besedami
je
izrazil
veselje
s
tem
,
da
je
slavo
in
hvalo
izrekel
vsej
Sforzovi
družini
in
ji
prerokoval
slavne
dnove
v
slavnem
Milanu
.
Tako
se
je
končal
bistveni
del
te
slavnosti
.
A
že
je
legel
mrak
na
zemljo
.
Na
vrtu
prižgó
brez
števila
lučic
,
povabljenci
se
začnó
deloma
izprehajati
,
deloma
ostanejo
v
malih
gručah
,
deloma
posedejo
po
stolih
in
klopeh
,
katerih
je
bilo
vse
polno
po
vrtu
.
Krasno
oblečeni
služabniki
so
nosili
razne
sladčice
na
okrog
in
ponujali
gostom
,
drugi
pa
so
točili
drage
pijače
iz
raznih
dežêl
:
iz
napoljske
okolice
,
iz
Španije
in
z
jutrovskih
otokov
.
Ambrosio
je
bil
nocoj
ves
srečen
.
V
bleščečem
paviljonu
je
sedel
na
strani
knežne
Viride
,
ponavljal
zahvalo
za
toliko
odliko
in
govoril
o
težavah
pa
tudi
prijetnostih
v
vojski
.
Virida
pa
je
bila
zaverovana
v
njegovo
pripovedovanje
tako
,
da
ji
je
gospa
mati
Sforzova
večkrat
ponovila
prošnjo
,
naj
bi
se
pač
nekoliko
pokrepčala
in
okusila
domače
izdelke
.
Tudi
Izabela
,
ki
je
sedela
poleg
knežne
,
ni
si
mogla
kaj
,
da
ne
bi
je
včasih
vzdramila
in
opomnila
gostoljubnosti
Sforzove
hiše
.
Bil
je
res
prijeten
večer
in
zabava
tem
živahnejša
,
čim
prostejša
je
bila
.
Treba
je
poznati
laško
živahnost
,
in
bralec
si
mora
predočiti
ponosnega
duha
Milancev
,
da
si
vsaj
nekoliko
po
resnici
lahko
misli
zadovoljnost
zaradi
proslave
,
ki
je
veljala
vsemu
Milanu
in
vsaj
za
to
priliko
izgnala
iz
spomina
nesrečo
v
pretekli
vojski
.
Slovesnost
je
trajala
še
dolgo
;
petje
,
godba
,
govori
,
improvizovane
igre
so
se
vrstile
z
napitnicami
in
z
uživanjem
raznih
in
dragocenih
jedil
;
slišati
so
bili
tudi
glasovi
,
da
bi
Ambrosio
in
Virida
bila
lepa
in
častna
dvojica
,
čast
in
veselje
vsemu
Milanu
.
Med
najživahnejšo
zabavo
pa
dojde
dvorno
spremstvo
po
Virido
in
dvorne
gospe
,
in
knežna
vstane
,
da
se
poslovi
.
Slovo
je
bilo
prisrčno
.
Ambrosio
,
ovenčan
z
lovorom
,
spremi
knežno
do
dvornega
voza
,
gostje
pa
so
klicali
slavo
Ambrosiu
in
Viridi
.
Slavnost
na
Sforzovem
vrtu
se
je
zdela
gostom
jako
važna
.
Sklepali
so
o
raznih
posledicah
.
Da
bi
se
vzela
vitez
Ambrosio
Sforza
in
knežna
Virida
—
to
bi
po
njih
mislih
ne
bilo
nemogoča
in
nezaslišana
stvar
.
Po
rodu
sta
bila
oba
iz
starodavne
milanske
meščanske
rodbine
,
po
bogastvu
pa
tudi
nista
bila
mnogo
narazen
.
Saj
ni
še
dolgo
,
kar
so
si
bili
Viscontiji
in
Sforzovi
jednaki
,
pred
50
leti
namreč
,
ko
je
rodbina
della
Torre
gospodovala
Milanu
.
Le
sreča
je
nanesla
,
da
so
splavali
Viscontiji
na
površje
,
in
milost
cesarjeva
jih
vzdržuje
.
A
vse
to
je
le
od
danes
do
jutri
:
zato
nima
Barnaba
nič
vzroka
,
in
to
ne
daje
Viscontiju
pravice
,
povzdigovati
se
čez
svoje
milanske
rojake
.
Take
zaroke
so
bile
tudi
običajne
v
Milanu
in
drugih
italijanskih
mestih
,
kjer
so
dajali
glavarji
radi
svoje
hčere
imenitnejšim
meščanom
v
zakon
.
Taka
govorica
je
šla
urno
po
meščanskih
hišah
in
prav
to
se
je
začelo
obravnavati
tudi
v
Sforzovi
družini
.
Ko
ni
bilo
drugega
dné
Ambrosia
doma
,
pride
kastelan
v
posèt
.
Razgovor
se
zasuče
takoj
na
prejšnji
večer
.
„
Hvaležna
sem
Bogu
,
“
pravi
mati
,
„
da
je
imel
Ambrosio
zopet
vesel
in
zadovoljen
dan
;
bolezen
ga
je
tlačila
le
hudo
.
“
„
Vsi
smo
jako
hvaležni
vaši
hiši
in
zlasti
vam
,
plemenita
gospa
,
za
ta
lepi
večer
.
Videl
sem
,
da
so
ga
bili
vsi
gosti
veseli
.
To
je
nov
uspeh
,
ki
si
ga
je
pridobila
slavna
Sforzova
hiša
,
“
pravi
gospod
kastelan
.
„
Bili
smo
res
vsi
veseli
,
a
meni
se
zdi
in
neprijetna
slutnja
me
muči
,
da
utegnejo
dozoreti
iz
tega
veselja
tudi
grenki
sadovi
,
“
pristavi
gospica
Margarita
.
„
Poslednji
čas
so
res
razmere
naše
do
namestnika
in
njegove
družine
izredno
prijazne
.
Kaj
,
če
se
to
izpreobrne
?
Potem
nam
ostanejo
le
še
spomini
nekdanjih
dnij
.
“
„
Ne
toži
,
sestra
,
dokler
ti
ni
potreba
!
Kaj
bo
v
prihodnjosti
,
to
je
v
božjih
rokah
.
Čemu
bi
se
plašili
s
tem
,
česar
ni
?
“
„
Draga
Anica
,
to
je
res
,
pa
mnogokrat
smo
sami
krivi
,
če
nam
gre
narobe
,
ker
ravnamo
nespametno
.
“
„
Ne
razumem
,
kakšna
misel
ti
hodi
po
glavi
,
Margarita
,
saj
smo
bili
včeraj
in
poprej
vsi
tako
zadovoljni
,
Ambrosio
je
zdrav
in
vesel
,
namestnikovi
so
nam
dobri
,
česa
bi
si
še
želeli
?
“
„
Vendar
,
vendar
—
—
ali
nisi
videla
,
da
Ambrosieva
nagnjenost
do
Viride
pomenja
več
,
kakor
samo
vljudnost
in
viteško
udanost
.
“
„
Ej
,
če
bi
tudi
bilo
kaj
več
!
“
odvrne
kastelan
,
„
vitez
Ambrosio
se
že
sme
ozreti
tudi
tako
visoko
.
“
„
Oh
—
ali
ne
veste
,
v
kakih
razmerah
je
gospod
namestnik
do
Avstrije
?
Ali
ne
veste
,
da
se
dogovarjajo
o
zaroki
knežne
z
vojvodom
Leopoldom
?
“
„
Meni
se
ne
vidi
tukaj
nič
nenavadnega
,
“
reče
Bernardo
.
„
Vsako
boljše
dekle
ima
več
snubcev
in
izmed
njih
si
izbere
tistega
,
ki
ji
je
najbolj
po
srcu
.
Ako
snubi
vojvoda
Leopold
,
dobro
,
zato
še
ni
treba
odstopiti
Ambrosiu
.
Naj
knežna
prosto
voli
:
kateri
ji
je
bolj
všeč
,
temu
naj
podá
roko
.
“
„
Ko
bi
se
tu
sodilo
le
po
prednostih
,
da
,
upala
bi
za
brata
.
Toda
na
dvorih
se
pletejo
vse
drugačne
stvari
.
Težko
,
da
bo
tu
sreča
za
ljubega
brata
.
“
„
Priznavam
,
gospica
,
da
mislite
previdno
.
Res
je
na
dvorih
večkrat
čudno
.
Vojvoda
Rudolf
je
razdrl
zaroko
,
katera
je
bila
med
njegovim
bratom
Leopoldom
in
grofico
Katarino
,
ko
mu
je
drugod
obetalo
več
koristi
.
A
,
mislim
,
naš
gospod
namestnik
tudi
vé
,
kaj
mu
je
Ambrosio
Sforza
.
Avstrija
je
daleč
tam
,
Ambrosio
pa
je
tukaj
in
je
junak
,
ki
velja
za
pol
vojne
.
“
Mati
je
viteza
pazno
poslušala
in
resno
odgovorila
:
„
Kar
se
tiče
mojega
sina
,
zdi
se
mi
stvar
res
težka
.
Sicer
pa
se
ne
bom
nagibala
na
nobeno
stran
.
Zgodi
se
volja
božja
!
“
Kastelan
je
razkladal
še
nadalje
,
da
se
lahko
vse
izide
prav
ugodno
za
Ambrosia
,
ker
v
resnici
ni
z
avstrijskim
dvorom
nikake
zaveze
,
Virida
niti
videla
ni
onega
ženina
,
a
z
Ambrosiem
je
bila
jako
prijazna
in
sicer
očitno
.
To
je
bilo
resnično
,
in
tudi
mati
ni
ugovarjala
več
.
Sklenila
je
za
sina
storiti
,
kar
se
le
da
,
pokazati
bogastvo
Sforzove
hiše
,
nastopati
povsod
sijajno
in
tako
pokazati
,
da
se
ne
straši
avstrijskih
snubcev
.
Naposled
so
se
vsi
udali
v
to
misel
,
in
kastelan
je
obljubil
,
da
bode
delal
z
vsemi
močmi
za
prijatelja
.
Tudi
na
namestnikovem
dvoru
je
ostal
ta
večer
v
glavi
in
srcu
vsem
povabljencem
.
Knežna
je
bila
srečna
zaradi
veselja
,
ki
ga
je
užila
;
o
nasledkih
ni
premišljevala
.
Loschi
je
bil
še
drugi
dan
ves
iz
sebe
zaradi
tolike
časti
,
ki
ga
je
bila
doletela
.
Dvorske
gospe
so
imele
obilno
razgovarjanja
o
vseh
posameznostih
.
Jedina
Izabela
ni
bila
več
srečna
po
tem
večeru
.
Poznala
je
sicer
že
prej
viteza
Sforza
,
a
tako
od
blizu
še
ni
občevala
ž
njim
,
kakor
ob
tej
priliki
.
Nič
posebnega
ni
mogla
povzemati
zase
iz
njegovega
vedenja
,
a
jasno
ji
je
bilo
,
da
je
najlepši
milanski
vitez
,
in
zavidala
ga
je
oni
,
katera
ga
bode
dobila
.
Ker
je
bila
bistroumna
za
take
srčne
zveze
,
razvidela
je
hitro
srčno
razmerje
Ambrosievo
in
Viridino
,
in
to
jo
je
grizlo
prav
močno
.
Prvi
hip
je
bila
Izabela
z
veseljem
sprejela
novico
o
zaroki
knežne
z
vojvodom
Leopoldom
,
kakor
vse
,
kar
je
bilo
novega
,
ker
ni
imela
navade
premišljevati
o
nasledkih
.
Sedaj
pa
je
sodila
stvar
še
z
drugega
stališča
.
Če
bi
ji
bila
sreča
mila
in
ji
hotela
nakloniti
Ambrosia
,
tedaj
ji
je
na
poti
njegova
prijaznost
do
Viride
:
torej
zahteva
njena
sreča
,
da
gre
Virida
v
Avstrijo
.
Take
misli
so
jo
vznemirjale
,
in
njena
mlada
glava
je
snovala
načrte
brez
konca
in
kraja
;
njeno
srce
pa
je
bilo
čim
dalje
bolj
v
oblasti
živahnega
nagnjenja
do
Ambrosia
.
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
se
bo
dal
bojeviti
gospod
kastelan
vneti
še
za
kaj
drugega
,
kakor
za
junaška
dela
v
vojski
!
Zanimal
se
je
za
Ambrosievo
srčno
stran
tako
živo
,
kakor
bi
bilo
treba
Argento
osloboditi
sovražne
posadke
.
Trden
je
bil
njegov
sklep
,
da
stori
,
kar
bo
mogel
,
za
srečo
svojega
najmilejšega
prijatelja
.
Saj
je
slišal
iz
njegovih
ust
samih
,
da
mu
je
res
knežna
vzor
ženskega
bitja
,
da
bi
jedino
le
ona
mogla
osrečiti
njegovo
življenje
,
da
pa
ne
prezira
hudih
zaprek
,
ki
se
bodo
ustavljale
tej
nameri
.
Kastelan
je
prihajal
kot
poveljnik
vojske
često
na
dvor
.
Ni
bilo
težko
najti
prilike
,
da
dela
za
prijatelja
.
Treba
je
bilo
najti
pravih
sredstev
in
sposobnih
posredovalcev
.
Najbolj
se
je
zanašal
na
pesnika
Loschija
in
na
kneginjo
.
Don
Loschi
je
videl
takoj
po
slavnostnem
večeru
,
da
se
Izabela
nekam
čudno
vede
proti
njemu
,
da
ga
celo
prezira
.
Drugi
dan
po
večerji
se
ji
je
hotel
bližati
in
zvedeti
vzrok
njene
mrzlote
.
„
Gospica
častita
,
moji
duši
tako
mila
,
kaj
vam
je
,
da
mi
kažete
svojo
nemilost
?
Ali
sem
vas
žalil
?
Ali
sem
kaj
opustil
,
kar
bi
bil
moral
storiti
?
“
tako
jo
je
nagovoril
,
ko
se
mu
je
posrečilo
na
verandi
dobiti
jo
samo
.
Izabela
je
bila
vsa
zamišljena
.
Nevoljno
je
pogledala
Loschija
in
mu
odvrnila
kratko
:
„
Mislila
sem
,
da
vam
zadostuje
venec
,
ki
ste
ga
prejeli
sinoči
.
Česa
si
še
želite
?
Ali
vam
ni
dovolj
prijazna
Ana
Sforzova
!
“
„
Za
Boga
,
kaj
mislite
!
Ana
Sforzova
?
“
„
No
,
katera
pa
?
Ana
Sforzova
?
Ali
niste
vi
njen
junak
?
“
Ubogi
Loschi
je
bil
ves
zmeden
.
Vedel
je
,
da
ni
imela
Ana
nikakega
namena
,
kakor
pohvaliti
njegovo
pesniško
zaslugo
.
Da
ga
je
prijela
Izabela
s
te
strani
,
spravilo
ga
je
v
veliko
zadrego
.
Zares
,
Izabela
je
bila
presukana
v
takih
stvareh
.
„
Gospica
,
ali
tako
mislite
?
“
reče
počasi
.
„
Kar
mislim
,
mislim
,
“
odgovori
urno
Izabela
in
odhiti
h
knežni
,
pustivši
Loschija
potrtega
in
žalostnega
,
ker
si
ni
mogel
očitati
nobene
krivde
.
Kako
po
volji
je
bilo
pesniku
,
da
je
dobil
drugi
dan
viteza
Bernarda
!
Ni
si
mogel
kaj
,
da
ne
bi
mu
potožil
svojih
težav
.
„
Ej
,
ni
čuda
,
da
je
vse
zmešano
pri
vas
,
“
seže
mu
Bernardo
v
pripovedovanje
,
„
ta
zveza
z
Avstrijo
,
ki
se
snuje
na
vašem
dvoru
,
odnesla
vam
bo
še
marsikak
sad
,
ki
vam
sedaj
zori
,
in
pokvarila
marsikako
veselje
.
Glejte
,
Izabela
pojde
gotovo
tudi
v
Avstrijo
s
knežno
.
“
Ta
misel
se
je
zdela
Loschiju
jako
verjetna
,
dasi
prav
bridka
.
„
Kaj
,
če
je
zaradi
tega
taka
in
ne
mara
več
za
prejšnjega
prijatelja
?
Ne
,
v
Avstrijo
ne
sme
,
tudi
knežna
ne
sme
!
“
zatrdi
odločno
Loschi
,
ne
pomislivši
,
da
bodo
njega
vprašali
pač
pičlo
malo
.
Odslej
je
bil
Loschi
hud
nasprotnik
Avstrije
in
Rudolfa
,
pa
odločen
zaveznik
Bernardov
.
Še
več
upanja
je
opiral
Bernardo
na
kneginjo
mater
.
Saj
ona
hoče
hčerino
srečo
in
jo
bo
rada
dovolila
Ambrosiu
,
ako
se
hči
sama
odloči
zanj
.
Mater
kneginjo
je
bilo
teže
dobiti
ob
taki
priliki
,
da
bi
se
mogel
ž
njo
razgovarjati
o
taki
stvari
.
Bernardo
je
mnogo
mislil
,
naposled
pa
moral
le
Loschija
prositi
,
naj
posreduje
.
Zares
je
pesnik
imel
toliko
srčnosti
in
razodel
kneginji
željo
Sforzovih
,
toda
ta
je
iz
več
vzrokov
odklonila
posredovanje
.
Poznala
je
predobro
svojega
soproga
in
tudi
hčer
.
Ko
je
kastelan
izprevidel
,
da
na
ta
način
ne
pride
do
namena
,
sklene
to
stvar
sprožiti
naravnost
pri
namestniku
in
ustaviti
se
avstrijskim
nameram
,
kar
bi
se
le
dalo
.
Sreča
mu
je
bila
ugodna
,
da
je
došel
v
palačo
hkrati
z
veronskim
gospodom
della
Scala
.
Ker
je
Barnaba
sprejemal
svojega
soseda
jako
slovesno
,
bil
je
pri
sprejemu
tudi
Bernardo
.
Barnaba
predstavi
med
drugimi
Veroncu
tudi
Bernarda
in
omeni
njegove
zasluge
.
Potem
ga
vpraša
:
„
Kako
vam
ugaja
v
Milanu
,
vitez
Bernardo
?
“
„
Dobro
,
gospod
namestnik
,
le
da
mi
je
skoro
nekoliko
dolgčas
.
Saj
veste
,
vojak
misli
rad
o
vojski
.
“
„
Vrlo
,
gospod
kastelan
!
No
,
morda
bo
v
kratkem
kaj
dela
za
vas
.
Kakor
že
veste
,
vnela
se
je
zopet
vojna
med
patrijarhom
in
Rudolfom
.
Utegnejo
se
stvari
zasukati
tako
,
da
dobite
kmalu
posla
.
“
„
To
je
že
stara
,
pa
za
vojvoda
ne
posebno
častna
stvar
,
“
odvrne
Bernardo
.
„
Mislim
,
da
patrijarh
ni
začel
boja
.
“
„
Furlanski
klativitezi
so
napadli
patrijarhove
posadke
,
in
to
je
bil
povod
.
Kdo
je
podpiral
viteze
,
tega
ne
vem
,
“
dostavi
gospod
della
Scala
.
„
Očitno
sicer
ni
,
toda
če
se
vpraša
,
komu
v
korist
so
to
storili
,
ni
težko
najti
začetnika
tega
boja
,
“
krepko
poudari
kastelan
.
„
Sicer
pa
jim
je
žal
,
da
so
začeli
,
ker
Padovanci
...
“
„
Da
,
da
Padovanci
in
patrijarh
!
“
zakliče
Barnaba
.
„
Saj
vemo
,
zakaj
se
družijo
!
Zakaj
neki
,
kakor
da
bi
ponižali
Milan
?
“
„
Deloma
je
to
res
,
gospod
namestnik
,
a
meni
se
zdi
,
da
je
manjše
zlo
v
zvezi
z
rojaki
bojevati
se
za
domovino
,
kakor
pomagati
ptujcu
zoper
domačina
.
Krivice
,
katere
so
Nemci
že
stoletja
sem
napravili
v
Italiji
,
te
so
neprimerno
večje
,
kakor
le
medsebojne
viteške
razprtije
.
Kolikokrat
so
Nemci
že
ponižali
naše
mesto
in
tlačili
Italijo
!
A
Padovanci
so
vendar-le
rojaki
naši
.
Sicer
pa
smo
dovolj
močni
,
da
se
nam
ni
bati
Padovancev
in
patrijarha
.
“
„
Dragi
moj
vitez
Bernardo
,
to
so
res
lepe
misli
,
nabrali
ste
jih
iz
pesnikov
,
toda
v
istini
je
stvar
drugačna
,
in
potrebe
naše
zahtevajo
,
da
se
ravnamo
po
okoliščinah
.
Mi
potrebujemo
zveze
z
Avstrijo
,
prav
sedaj
je
potrebujemo
.
Avstrija
ni
isto
kar
Nemčija
,
“
razloži
Barnaba
.
„
Dovolite
,
gospod
namestnik
,
da
naravnost
povem
svoje
prepričanje
!
Za
zvezo
z
nemško
Avstrijo
se
ne
morem
ogrevati
,
ker
vojvoda
išče
le
svojega
dobička
.
Dokler
mu
je
šlo
po
sreči
,
bil
je
zoper
nas
;
saj
se
tega
še
lahko
spominjate
.
Sedaj
,
ko
ne
more
zmoči
patrijarha
,
hoče
biti
z
nami
in
želi
,
da
mu
pomagamo
;
drugo
pot
bode
pa
zopet
proti
nam
.
“
„
Vidite
,
gospod
kastelan
,
to
je
lahko
umeti
.
Saj
se
preminja
vsako
prijateljstvo
.
Glejmo
torej
,
da
utrdimo
prijateljstvo
z
Avstrijo
,
kar
se
bo
zgodilo
najbolje
z
medsebojno
družinsko
zvezo
.
In
upam
,
da
veste
,
kaj
se
snuje
med
Milanom
in
avstrijskim
dvorom
.
“
„
O
vem
,
“
odgovori
Bernardo
.
„
Bog
daj
,
da
bi
bilo
v
srečo
tudi
mladi
knežni
!
“
S
tem
se
je
končal
razgovor
,
ker
se
je
Barnaba
obrnil
do
dveh
plemičev
,
ki
sta
bila
prišla
tudi
iz
Verone
.
Gospod
kastelan
je
videl
vedno
bolje
,
da
bo
težko
šlo
z
njegovim
načrtom
,
in
da
treba
Ambrosiu
samemu
nastopiti
,
ako
naj
ima
prizadevanje
kaj
uspeha
.
Lepega
jutra
sta
zopet
jahala
prijatelja
v
milansko
okolico
,
kakor
pred
vojsko
.
Takrat
sta
bila
polna
upov
,
danes
so
bili
ti
upi
večinoma
že
strti
,
bodočnost
jima
je
bila
negotova
.
Bernardo
ni
doslej
hotel
govoriti
z
Ambrosiem
o
njegovi
razmeri
z
Virido
,
danes
je
pa
želel
zvedeti
za
trdno
,
kaj
misli
o
tem
njegov
prijatelj
.
„
Ambrosio
,
“
začne
po
nekolikem
molku
in
zadrži
konja
,
„
Ambrosio
,
ali
smem
vprašati
o
neki
stvari
,
v
katero
se
prav
za
prav
ne
vtikam
po
nobeni
pravici
,
toda
prijateljstvo
me
žene
;
ne
zameri
!
“
Ambrosio
tudi
pridrži
konja
,
in
oba
jahata
prav
počasi
.
„
O
Bernardo
,
ali
ne
veš
,
da
ima
prijatelj
prijatelju
srce
odkrito
?
Kar
le
želiš
,
vprašaj
,
in
rad
odgovorim
.
“
„
Torej
bodi
!
Vem
,
Ambrosio
,
da
ti
je
knežna
Virida
več
,
kakor
hči
tvojega
vladarja
;
vendar
pa
še
ne
vem
,
ali
misliš
resnobno
o
zakonski
zvezi
,
ali
pa
namerjaš
ravnati
le
nekako
viteško
in
biti
povsod
zmagovalec
?
“
Ambrosiu
je
zaigral
lahek
smehljaj
na
obrazu
ob
tem
vprašanju
,
a
vedel
je
,
da
ga
vpraša
prijatelj
resnobno
.
„
Kaj
bi
tajil
,
Bernardo
,
da
Virido
spoštujem
,
da
,
ljubim
.
Vendar
si
ne
prikrivam
,
da
je
teže
pridobiti
si
tako
družico
za
življenje
,
kakor
pa
zmagati
v
hudem
boju
.
“
„
Prav
misliš
,
Ambrosio
,
zakaj
Virida
ima
premetenega
očeta
,
ki
ne
gleda
na
želje
hčerine
,
ampak
na
svoj
dobiček
.
Barnaba
jo
bo
žrtvoval
—
ali
vsaj
hotel
žrtvovati
svojim
sebičnim
nameram
.
“
„
No
,
kar
se
tega
tiče
,
Bernardo
,
mislim
,
da
brez
dobička
bi
ne
bilo
,
ko
bi
jo
dal
meni
“
„
Ne
zameri
,
prijatelj
,
nisem
mislil
tako
.
Pa
,
da
povem
naravnost
,
glej
,
Virida
ima
snubca
in
sicer
veljavnega
vojvoda
iz
avstrijske
hiše
—
ne
vem
,
kako
pravijo
—
.
“
„
—
Habsburške
—
“
seže
vmes
Ambrosio
.
„
Da
,
tako
je
,
ti
si
učen
,
Ambrosio
,
jaz
pa
si
ne
morem
zapomniti
čudnih
nemških
imen
;
torej
takega
snubača
ima
,
in
mogočni
Rudolf
se
poteguje
zanj
.
“
„
Znano
mi
je
tudi
to
,
ni
davno
,
kar
sem
zvedel
.
Toda
mislim
,
da
brez
Viridinega
privoljenja
se
ne
bo
sklepala
nikaka
zveza
.
In
Virida
—
—
—
.
“
„
Virida
je
mlado
dekle
;
volja
njena
je
slaba
.
“
„
Volja
njena
je
trdna
.
Upam
,
da
bo
v
tem
slučaju
še
bolj
kakor
za
kaj
drugega
.
“
„
Ali
ti
je
morda
že
kaj
omenila
o
tem
?
Bila
sta
oni-le
večer
jako
zaupna
.
“
„
Tako
daleč
nisva
prišla
.
Zdela
bi
se
mi
bila
zloraba
slovesnosti
,
če
bi
bil
iskal
sreče
zase
.
“
„
No
,
nekoliko
vendar
.
Vsaj
tako
smo
sodili
.
“
„
Res
je
,
dejal
bi
,
da
si
smem
biti
svest
njene
prijaznosti
.
Upam
,
da
misli
name
in
da
bi
se
me
ne
branila
,
ko
bi
jo
prosil
njene
roke
in
bi
se
ji
ne
ustavljal
nihče
.
“
„
Prav
to
je
.
Povem
ti
odkrito
,
da
se
bo
na
vse
kriplje
ustavljal
oče
.
Meni
samemu
je
rekel
,
da
hoče
utrditi
zvezo
z
Avstrijo
in
sicer
z
zakonom
,
s
svojo
hčerjo
.
“
Ambrosio
se
je
grizel
v
ustnici
;
videlo
se
mu
je
,
da
ne
vé
,
kaj
bi
odgovoril
.
Zato
je
nadaljeval
Bernardo
:
„
Jaz
sem
se
trudil
že
zato
,
ker
sem
poznal
tvoje
želje
.
Dosegel
pa
nisem
še
nič
.
Ako
hočemo
,
da
se
nam
pojasni
vsa
stvar
,
treba
,
da
sam
stopiš
pred
namestnika
in
ga
prosiš
za
hčer
.
“
Ambrosio
se
je
stresel
in
nekoliko
obledel
.
Težak
korak
,
in
vendar
potreben
.
A
hipoma
mu
pride
na
misel
druga
pot
.
„
Pač
bi
bilo
najbolje
,
da
bi
šel
očeta
prosit
sam
.
Toda
navadna
pot
je
ta
,
da
gre
kdo
drug
vprašat
,
ali
sme
priti
snubec
.
Knezi
pošiljajo
poslanstva
,
zame
pa
bi
bil
—
mislim
—
namestu
najodličnejšega
poslanstva
,
—
ti
dragi
Bernardo
.
“
Kastelan
nekoliko
pomolči
potem
odgovori
:
„
Da
,
res
je
,
vsaj
zate
ložje
.
Bodi
torej
,
sprejmem
poslanstvo
in
naročilo
tvoje
;
da
bi
bilo
le
v
srečo
!
“
Tako
sta
se
razgovarjala
prijatelja
,
ko
sta
se
porazumela
popolnoma
,
in
Bernardo
je
imel
težavno
nalogo
,
vprašati
očeta
Viridinega
,
ali
jo
sme
priti
snubit
prvi
vitez
milanski
,
prvi
plemič
cele
Lombarške
—
Ambrosio
Sforza
.
Drugi
dan
je
bii
Bernardo
najkrasneje
opravljen
v
prednji
sobi
namestnikove
sprejemalnice
.
Ko
stopi
pred
Barnaba
,
bil
je
v
zadregi
kakor
še
nikdar
.
Kar
šla
mu
ni
beseda
iz
ust
.
Smehljaje
mu
podá
namestnik
roko
in
ga
po
navadnih
vojaških
izrazih
vpraša
,
kaj
je
posebnega
,
da
mu
že
skoro
obraz
naznanja
važno
stvar
.
„
Zares
važna
je
,
gospod
namestnik
,
važna
za
jednega
izmed
vaših
najzvestejših
služabnikov
in
za
prvega
junaka
v
naši
vojni
.
“
Barnaba
se
bridko
zasmeja
.
„
Radoveden
sem
,
kaj
je
,
“
vpraša
urno
namestnik
.
„
Visoki
vojvoda
,
ne
zamerite
zvestemu
podaniku
drznosti
,
katere
se
lepo
oklepa
ljubezen
do
vas
.
Vitez
Ambrosio
vam
želi
postati
sin
v
pravem
pomenu
,
želi
dobiti
v
zakon
vašo
hčer
.
“
Barnaba
je
gledal
viteza
s
široko
odprtimi
očmi
in
tudi
usta
je
malone
odprl
,
kakor
človek
,
ki
je
iznenajen
.
Izprva
ga
je
obletela
nevolja
in
jeza
,
pa
kmalu
se
je
umaknila
drugi
misli
.
Ambrosio
bi
vendar
ne
bil
najslabši
zet
,
in
bolje
je
,
da
ima
hči
več
snubačev
,
kakor
nobenega
.
A
bila
mu
je
vsa
stvar
tako
nova
,
da
ni
mogel
takoj
izpregovoriti
niti
besedice
.
„
Gospod
namestnik
,
tega
ni
storila
častihlepnost
,
ampak
čista
ljubezen
.
Virida
bi
dobila
moža
,
ki
bi
jo
ljubil
in
vse
rad
storil
za
njenega
očeta
.
“
„
No
,
to
mora
tudi
tako
,
če
ostane
,
kar
je
,
“
odvrne
Barnaba
trdo
in
nekoliko
zaničljivo
.
„
Sicer
pa
,
gospod
kastelan
,
Virida
že
ima
ženina
,
saj
veste
.
Torej
...
“
„
Vzvišeni
gospod
,
ali
ni
škoda
žrtvovati
lepe
ljubezni
takim
namenom
,
ki
se
bodo
uresničili
le
težko
?
“
Namestnik
je
bil
mož
,
ki
ni
rad
trpel
,
da
bi
mu
ugovarjali
podložniki
.
„
Gospod
kastelan
,
“
reče
mu
,
„
želim
,
da
bi
se
v
te
reči
ne
vtikali
.
Vitez
Ambrosio
pa
naj
gleda
nekoliko
niže
okrog
sebe
,
milanskih
deklet
je
dosti
.
“
Bernardo
je
čutil
poniževalne
besede
,
a
bil
je
pripravljen
na
vse
.
„
Gospod
namestnik
,
prosim
odpustite
,
“
reče
pohlevno
,
„
ljubim
prijatelja
in
cenim
nad
vse
vrline
tega
junaka
.
Zato
sem
šel
na
to
težko
pot
.
Če
je
pa
sklenjeno
drugače
,
zgodi
se
volja
božja
in
dopolni
se
sreča
vaše
hiše
!
“
Glas
kastelanov
se
je
tresel
;
to
je
omečilo
namestnika
in
nagnilo
,
da
je
odslovil
Bernarda
prijazneje
,
kakor
bi
bil
storil
morda
drugič
v
jednakih
okoliščinah
.
„
Torej
nič
,
“
reče
Bernardo
sam
sebi
,
jahajoč
mogočno
z
namestnikovega
dvora
.
Barnaba
pa
si
je
med
tem
ponavljal
:
„
Kaj
mu
je
prišlo
na
um
!
Ne
bi
bilo
slabo
zanj
,
ne
,
“
in
je
hodil
gori
in
doli
po
sobani
.
—
„
Oh
,
mati
,
naj
ostanem
v
Milanu
,
“
ihtela
je
istega
dné
proti
večeru
Virida
in
se
oklepala
matere
kneginje
.
„
Tako
daleč
ne
grem
,
ne
da
bi
vedela
,
kako
je
v
onih
krajih
!
In
pa
—
da
bi
jaz
bila
že
druga
nevesta
,
katero
je
imel
Leopold
?
Oh
mati
,
ne
,
ne
!
“
Virida
je
bila
vsa
objokana
,
mati
pa
prestrašena
.
Polagoma
je
zvedela
,
kaj
je
vzrok
takega
vedenja
.
Virida
je
bila
zvedela
malo
poprej
iz
razgovora
dvorskih
gospej
,
da
je
imel
Leopold
že
drugo
nevesto
,
grofico
Katarino
,
a
da
jo
je
popustil
,
ker
upa
v
Milanu
več
dobička
.
Ni
bilo
materi
lahko
utolažiti
jo
.
Razlagala
ji
je
,
da
je
storil
samo
zato
,
ker
ga
je
privabil
glas
o
njej
,
o
Viridi
in
veljavi
očetovi
,
da
si
naj
zato
šteje
tudi
to
v
srečo
in
razlaga
ugodno
.
Isti
večer
sta
imela
kneginja
in
Barnaba
precej
dolg
razgovor
.
Barnaba
ji
je
povedal
o
snubitvi
Ambrosievi
in
ji
naročil
,
naj
za
vselej
izbije
hčeri
iz
glave
vsako
misel
,
ki
bi
se
vjemala
z
Ambrosievo
željo
.
Dasi
je
bila
tudi
mati
nekoliko
iznenajena
zaradi
Ambrosieve
srčnosti
,
vendar
si
ni
tajila
,
da
bi
za
hčer
taka
zveza
ne
bila
nesreča
.
A
kaj
si
hoče
!
Virida
je
zardela
,
ko
je
kneginja
drugi
dan
po
ovinkih
prišla
na
to
stvar
in
jo
vprašala
,
kaj
misli
o
Ambrosiu
.
A
ni
se
posrečilo
materi
,
da
bi
ji
povedala
povelje
očetovo
kar
naravnost
,
tako
,
da
ne
bi
ji
skalila
mirú
nedolžnega
srca
.
Treba
je
bilo
ta
posel
izročiti
Izabeli
,
ki
ga
je
sprejela
z
veseljem
zato
,
ker
se
je
vjemal
ž
njenimi
nameni
.
Ko
sta
bili
zvečer
sami
,
zagleda
Izabela
solze
v
očeh
Viridinih
.
Ljubeznivo
jo
pogleda
in
vpraša
sočutno
,
kaj
jo
teži
.
„
Oh
,
ta
nesrečna
možitev
!
Že
začetek
je
tako
težak
:
kaj
šele
,
če
bi
bila
omožena
!
“
„
Ni
rože
brez
trnja
,
ni
ljubezni
brez
grenkostij
.
A
nikar
se
jih
ne
ustraši
!
Saj
sva
brali
,
koliko
so
pretrpele
viteške
neveste
za
svoje
ženine
.
“
„
Srčnost
bi
že
bila
,
a
da
pripovedujejo
o
tej
zvezi
to
in
ono
,
to
me
boli
.
Slišala
sem
,
kako
so
govorile
gospe
,
in
to
me
je
zbodlo
.
In
še
kneginja-mati
me
ni
prav
potolažila
.
“
„
Ne
brigaj
se
za
to
.
Vsakega
ženina
grajajo
,
tako
tudi
Leopolda
,
tudi
,
če
je
najboljši
junak
.
“
„
Pa
tudi
to
je
bridko
,
da
se
pogajajo
zame
,
kakor
za
blago
;
to
je
poniževalno
.
“
„
Ne
,
ne
,
to
ni
pogajanje
.
Ako
ti
stvar
ne
ugaja
,
lahko
jo
podereš
.
Kdo
te
more
siliti
?
“
„
Siliti
me
ne
more
nihče
;
a
očetu
se
vendar
ne
smem
ustavljati
.
Potem
pomisli
:
Pome
pride
menda
star
mož
z
majhnim
ženinom
,
v
spremstvu
nekaj
starih
vitezov
.
Pomisli
,
kaj
je
to
poleg
viteza
Bernarda
,
Orsinija
ali
—
,
“
malo
se
je
obotavljala
izgovoriti
.
„
Ali
viteza
Ambrosia
,
ki
te
snubi
,
“
dostavi
Izabela
.
„
Vso
čast
našim
vitezom
,
vendar
ne
boj
se
,
da
bi
avstrijski
prišli
pote
s
slabotnimi
ljudmi
!
Saj
vedó
,
da
je
šega
in
navada
,
v
tekmah
poskusiti
se
,
in
da
ima
le
oni
pravico
do
neveste
,
kdor
ima
čast
zmage
.
“
„
Ko
bi
vsaj
vedela
,
kakšni
so
;
doma
vem
,
kaj
imam
,
za
tam
pa
ne
vem
ničesar
.
“
„
Doma
veš
,
da
imaš
pred
seboj
brhke
,
hrabre
viteze
,
to
je
res
.
Ali
so
pa
ti
vitezi
tudi
prav
tako
plemeniti
,
kakor
ti
misliš
o
njih
,
to
je
pa
druga
stvar
.
Da
se
gospod
kastelan
ne
poteza
zastonj
za
viteza
Sforza
,
veruješ
mi
lahko
.
Saj
veš
,
da
bode
Margarita
njegova
žena
,
in
ž
njo
vred
dobi
lepo
doto
;
vitez
Ambrosio
bi
pa
lože
odštel
deset
ali
še
več
tisoč
zlatov
,
ako
bi
mu
jih
knežna
Virida
prinesla
v
hišo
.
Tega
seveda
ti
ne
vidiš
.
“
Knežna
je
zmajala
z
lepo
glavico
,
čutila
je
,
da
govori
strast
iz
Izabele
.
Zato
je
mirno
pristavila
,
da
Ambrosiu
ne
bode
treba
iskati
drugod
denarja
za
doto
svoji
sestri
.
Nemški
kralj
Rudolf
Habsburški
je
pridobil
Avstrijo
za
svojo
rodovino
.
Leta
1282.
je
poveril
svojima
sinovoma
Albrehtu
in
Rudolfu
dežele
Avstrijo
,
Štajersko
in
Kranjsko
,
katere
so
ostale
od
tistihmal
vedno
v
oblasti
Habsburžanov
.
Albrehta
so
volili
za
kralja
,
a
že
l.
1308.
ga
je
zavratno
umoril
njegov
stričnik
Ivan
.
Zapustil
je
šest
sinov
.
Prvi
sin
Rudolf
je
bil
kralj
češki
,
pa
je
umrl
brez
dedičev
.
Bolj
znano
pa
je
iz
zgodovine
ime
Friderika
Lepega
.
Prevzel
je
po
očetovi
smrti
vlado
v
Avstriji
,
Leopold
II.
,
njegov
brat
,
pa
ob
Renu
.
Friderik
se
je
mnogo
prizadeval
za
kraljevsko
krono
,
pa
mu
ni
šlo
po
sreči
;
voljen
je
bil
mesto
njega
Henrik
Luksemburžan
,
kateri
je
potrdil
vojvodom
njihova
posestva
.
Ko
je
cesar
Henrik
umrl
l.
1313.
,
izkušal
je
Friderik
zopet
zasesti
kraljevski
prestol
,
pa
na
poti
mu
je
bil
Ludovik
Bavarec
,
kateri
je
dobil
od
volilnih
knezov
jeden
glas
več
,
kakor
on
.
Mnogo
je
bilo
bojev
,
pa
za
Friderika
večinoma
nesrečnih
;
vendar
je
toliko
dosegel
,
da
ga
je
sprejel
Ludovik
l.
1325.
za
sovladarja
.
Imel
je
le
čast
brez
oblasti
do
svoje
smrti
l.
1330.
Sin
je
bil
umrl
že
pred
njim
,
tako
tudi
brata
Leopold
in
Henrik
.
Ostala
sta
torej
le
še
brata
Albreht
in
Oton
.
Ta
dva
sta
se
zavezala
s
češkim
kraljem
v
obrambo
zoper
cesarja
,
da
ju
je
pustil
v
miru
.
Polagoma
pa
so
se
celo
zbližali
in
zvezali
zoper
mogočnega
češkega
kralja
Ivana
,
ki
je
hotel
Tirolsko
in
Koroško
spraviti
v
svojo
oblast
.
Leta
1335.
je
umrl
vojvoda
Henrik
Koroški
ter
je
poveril
Koroško
vojvodoma
.
Vneli
so
se
novi
boji
,
vendar
je
naposled
ostalo
Koroško
vojvodoma
,
Tirolsko
pa
Margareti
,
imenovani
Maultaš
.
L.
1339.
je
umrl
vojvoda
Oton
in
kmalu
za
njim
njegova
dva
sina
;
tako
je
ostal
Albreht
sam
gospodar
vseh
avstrijskih
dežel
.
Mnogo
je
pridobil
in
marsikaj
uredil
,
ko
ga
je
dohitela
smrt
l.
1358.
Zapustil
je
štiri
sinove
.
Prvorojeni
je
bil
Rudolf
IV.
,
drugi
Friderik
II.
,
(
u.
1362.
)
,
tretji
Albreht
III.
s
kito
in
četrti
ženin
Viridin
—
Leopold
III.
Rudolf
,
rojen
dné
1.
listopada
leta
1339.
,
je
vladal
vse
avstrijske
dežele
zase
in
v
imenu
svojih
bratov
.
Nadarjen
je
bil
jako
,
tudi
izobražen
za
oni
čas
.
Kazal
je
mnogo
spretnosti
pri
gospodarstvu
in
vladi
.
Poročen
je
bil
(
leta
1353.
)
s
Katarino
,
hčerjo
cesarja
Karola
IV.
,
kar
je
bilo
zanj
velika
prednost
pred
drugimi
knezi
.
Pridél
si
je
naslov
„
nadvojvoda
“
,
kar
mu
je
napravilo
sitnosti
pri
cesarju
.
Na
dunajskem
dvoru
je
bilo
opravljeno
vse
po
kraljevo
,
za
dobre
namene
je
podarjal
mnogo
.
Friderik
Kreuzpek
,
hraber
junak
,
je
bil
njegov
prvi
lovec
,
Jurij
Hauser
njegov
stavbar
,
ko
so
gradili
cerkev
sv.
Štefana
,
Henrik
Kumpf
iz
Hessena
in
Krištof
Horn
pa
sta
izdelovala
podobe
in
sohe
.
Jako
se
je
trudil
,
da
bi
si
pridobil
Tirolsko
.
To
se
mu
sicer
ni
posrečilo
,
dokler
je
živel
,
pač
pa
se
je
srečno
zvršilo
po
njegovi
smrti
,
ker
je
bil
zaročil
svojo
sestro
z
Majnhardom
Tirolskim
.
Povišati
avstrijsko
moč
,
to
je
bil
glavni
namen
njegovega
življenja
.
Rudolf
se
je
mnogo
vojskoval
na
vse
strani
;
dasi
mu
ni
šlo
vselej
po
sreči
,
vendar
ni
izgubil
poguma
in
tako
res
dosegel
lepih
uspehov
.
Posebno
je
želel
razširiti
svoje
posestvo
proti
jugu
do
morja
,
pa
to
je
bilo
še
pretežavno
.
Bili
sta
mu
na
poti
dve
mali
državi
,
če
smemo
tako
reči
:
beneška
in
oglejska
.
Benečani
so
bili
takrat
močni
,
pa
tudi
jako
vladeželjni
.
V
Ogleju
pa
je
vladal
patrijarh
,
ki
je
bil
pravi
državni
knez
,
podložen
samo
cesarju
,
nadvojvodu
pa
skoro
jednak
v
veljavi
in
oblasti
.
Imel
je
razsežne
pokrajine
v
svoji
oblasti
,
ne
le
po
Furlanski
in
Goriški
,
ampak
tudi
po
Kranjski
in
Štajerski
tje
do
reke
Drave
.
Slovenska
in
istrska
marka
sta
bili
v
njegovi
oblasti
in
navadno
dani
v
fevd
mejnim
grofom
.
Svoja
posestva
je
patrijarh
razdelil
med
plemiče
,
da
so
mu
ob
vojnem
času
služili
zoper
sovražnika
.
Mnogo
gradov
so
bili
patrijarhi
dobili
v
dar
od
cesarjev
in
drugih
knezov
,
mnogo
so
jih
pozidali
sami
in
vse
te
razdelili
med
sebi
zveste
viteze
.
Ti
so
bili
lastniki
gradú
in
okolice
in
imeli
so
tlako
in
desetino
.
Vse
,
kar
bi
imel
dobivati
patrijarh
,
uživali
so
oni
.
Svojemu
gospodu
so
bili
udani
in
so
večinoma
izkušali
delati
po
njegovih
dobrih
namenih
.
V
bojih
z
Rudolfom
,
kateri
je
bil
vojvoda
Kranjski
,
to
je
gorenjski
,
in
sosed
patrijarhov
,
imeli
so
ti
vitezi
in
grajščaki
prestati
marsikaj
hudega
;
mnogi
so
izgubili
celó
svoje
posestvo
.
Boj
med
Rudolfom
in
patrijarhom
je
trajal
več
let
.
Najbližji
povod
je
bil
kak
mal
prepir
dveh
sosednih
vitezov
ali
kak
roparski
napad
na
ptuje
trgovce
.
Rudolf
pa
si
je
prizadeval
utrditi
svoje
stališče
ob
Adriji
.
Imel
je
že
grad
in
mesto
Pordenone
sredi
patrijarhovih
dežel
;
Trst
je
bil
kakor
nalašč
zanj
in
po
Furlaniji
je
bilo
več
lepih
krajev
,
ki
so
ga
mikali
.
Rudolf
je
napadel
patrijarha
z
obilno
močjo
skoro
nepripravljenega
,
in
ker
so
mu
pomagali
nekateri
domači
furlanski
plemiči
,
zmagoval
je
zapored
v
vseh
bitkah
in
naposled
pripravil
patrijarha
,
da
se
mu
je
udal
na
milost
in
nemilost
.
Premirje
so
sklenili
15.
kimovca
l.
1361.
,
mirovne
obravnave
pa
bi
se
imele
po
Rudolfovi
želji
vršiti
na
Dunaju
,
kamor
je
moral
patrijarh
potovati
in
ž
njim
vred
prvi
furlanski
vitezi
kot
poroki
.
Na
Dunaju
se
patrijarhu
ni
godilo
dobro
.
Dasi
ne
zvračamo
vse
krivde
na
Rudolfa
,
kateri
je
bil
med
bivanjem
patrijarhovim
na
Dunaju
večkrat
po
cele
mesece
odsoten
,
vendar
se
ne
dá
ugovarjati
,
da
je
vojvoda
vedel
za
patrijarhovo
stanje
in
mu
ni
pomogel
.
Šele
splošna
nevolja
sosednih
knezov
je
pripravila
Rudolfa
,
da
je
slednjič
sklenil
mir
dné
2.
velikega
travna
l.
1363.
Da
določbe
te
mirovne
pogodbe
niso
bile
ugodne
za
patrijarha
,
mislimo
si
lahko
.
Privoliti
je
moral
vojvodu
,
kar
je
hotel
imeti
,
ker
se
mu
ni
mogel
ustavljati
.
Patrijarh
je
odstopil
vse
svoje
fevde
po
Štajerskem
in
po
Kranjskem
in
plačal
še
po
vrhu
Rudolfu
vojno
odškodnino
.
Rudolf
si
je
poleg
tega
izgovoril
prosto
pot
skozi
patrijarhove
pokrajine
do
Pordenona
in
pravico
,
da
ima
svoje
posadke
po
oglejskih
mestih
.
Furlanski
vitezi-poroki
so
razjarjeni
šli
domov
in
pripovedovali
,
kaj
se
godi
na
Dunaju
.
Patrijarh
pa
je
rad
ali
nerad
podpisal
to
mirovno
pogodbo
in
se
vrnil
potrt
in
bolan
na
svoje
bivališče
v
Videm
.
To
mirovno
pogodbo
je
bilo
treba
predložiti
nekakemu
deželnemu
zboru
furlanskemu
,
kateri
pa
je
seveda
ni
maral
sprejeti
.
Poniževalna
in
kruta
se
jim
je
zdela
,
zato
so
sklenili
,
rajši
se
braniti
,
nego
privoliti
vanjo
.
Patrijarhu
je
bilo
to
prav
;
smatral
je
pogodbo
za
neveljavno
,
ker
je
bila
prisiljena
.
Tudi
grof
goriški
je
bil
istega
mnenja
,
zato
so
Furlani
silili
v
patrijarha
,
naj
to
pogodbo
odpové
Rudolfu
.
Nadvojvoda
se
je
srdil
,
toda
kaj
je
hotel
sedaj
storiti
!
Imel
je
skrbi
na
Tirolskem
,
vojsko
z
Bavarci
,
razpor
s
cesarjem
,
vse
ob
jednem
.
Zato
ni
mogel
hitro
planiti
na
Furlansko
in
zgrabiti
nasprotnika
.
Podal
se
je
na
pogajanja
.
A
to
je
šlo
silno
počasi
.
Kralj
ogrski
je
bil
posrednik
med
bojevalcema
in
je
poslal
svojega
zaupnika
do
patrijarha
.
Patrijarh
je
bil
oprezen
in
zaupnika
poslal
dalje
do
gospoda
Carrare
,
svojega
zaveznika
;
ta
ga
je
lepo
sprejel
in
počastil
,
a
naposled
mu
povedal
,
da
le
patrijarh
more
kaj
ukreniti
.
Ker
je
jednako
odgovoril
tudi
goriški
grof
,
razbilo
se
je
vse
dolgotrajno
pogajanje
;
zaupnik
se
je
vrnil
domov
.
Kralj
ogrski
je
obljubil
,
da
pride
prihodnjo
spomlad
sam
v
Furlanijo
in
poskusi
poravnati
ta
razpor
s
patrijarhom
.
Med
tem
pa
so
se
oboroževali
na
obeh
straneh
in
pripravljali
na
boj
.
Rudolf
je
ukazal
svojemu
glavarju
na
Koroškem
,
naj
zbere
vojsko
in
udari
na
Furlansko
.
Ta
vojska
je
bila
hrabra
in
imela
dobrega
vodnika
,
vendar
to
pot
niso
imeli
sreče
,
Rudolf
jim
je
dal
malo
denarja
,
ker
je
moral
vzeti
na
posodo
od
grofa
Celjskega
5000
zlato
v
,
za
katere
mu
je
zastavil
mesto
Kamnik
z
mitnico
.
Nabrali
so
torej
vojakov
le
za
silo
,
in
to
jim
je
hodilo
na
pot
.
Sovražniki
tudi
niso
leno
gledali
,
ampak
so
skrbno
pripravljeni
čakali
boja
.
Rudolfu
je
škodilo
pa
še
največ
to
,
da
so
odpadli
od
njega
poprej
udani
mu
vitezi
in
plemiči
in
prestopili
k
patrijarhu
.
Silovito
so
napadli
Avstrijci
trdnjavo
sv.
Danijela
,
a
bili
so
odbiti
.
Udarijo
sem
,
udarijo
tje
,
pa
skoro
vselej
se
morajo
umakniti
.
Rudolf
torej
ukaže
,
naj
hiti
pomočna
četa
iz
Ljubljane
čez
Goriško
in
pride
patrijarhu
za
hrbet
.
Pa
tudi
to
se
mu
ni
posrečilo
.
Četa
je
bila
iz
navadnih
mezdnikov
,
za
denar
nabranih
;
le
malo
je
bilo
vitezov
.
Slednjič
je
Rudolf
zedinil
s
furlansko
vojno
svojo
četo
in
prijel
patrijarhovo
vojsko
.
Sreča
mu
ni
bila
mila
.
Padovanci
so
se
krepko
borili
in
pognali
avstrijsko
krdelce
nazaj
čez
mejo
.
Zasedli
so
več
nadvojvodovih
krajev
;
grofija
Pordenone
,
kakor
tudi
Feltre
in
Beluno
so
bili
na
tem
,
da
jih
vzame
sovražnik
.
Hrabri
Rubiera
je
prodiral
zmagovito
,
in
Rudolf
ni
imel
na
bojišču
junakov
,
da
bi
mu
bili
kos
.
Bistri
um
Rudolfov
je
videl
daleč
v
prihodnjost
;
spoznal
je
,
da
izgubi
ves
vpliv
na
jugu
,
če
propade
;
v
nevarnost
prideta
Trst
in
Gorica
in
morda
še
drugi
kraji
.
Hotel
je
dobiti
denarja
za
vojsko
,
bodisi
kakor
in
kjerkoli
.
Tu
mu
pride
na
misel
Visconti
,
ki
je
imel
neki
veliko
moč
in
mnogo
denarja
.
Takoj
sklene
,
da
stopi
v
dogovor
zastran
zakonske
zveze
med
Leopoldom
in
Viscontijevo
hčerjo
Virido
.
Kako
se
mu
je
obnesel
ta
načrt
,
o
tem
smo
že
slišali
.
Ko
je
bila
zaroka
že
dogovorjena
,
prikipela
je
tudi
sila
na
bojišču
do
vrha
.
Zato
ustavi
Rudolf
bojevanje
,
skliče
urno
v
St.
Vidu
na
Koroškem
svoje
junake
in
jim
razodene
,
da
pojdejo
na
Laško
v
Milan
snubit
nevesto
za
brata
vojvodo
Leopolda
.
Imenitna
,
pa
ne
lahka
pot
!
V
Milanu
bode
treba
pokazati
,
da
so
Avstrijci
junaki
,
ki
si
znajo
priboriti
nevesto
.
Napovedane
so
bile
velike
tekme
ali
viteške
igre
.
Rudolf
urno
razpošlje
vabilo
najslavnejšim
junakom
po
avstrijskih
deželah
,
in
kmalu
se
je
zbralo
lepo
število
kakih
50
vitezov
na
svatovski
pohod
.
V
starem
St.
Vidu
so
se
shajali
,
razgovarjali
in
čakali
dneva
za
odhod
.
Stari
Kreuzpek
jim
je
bil
starosta
;
prehodil
je
že
pol
sveta
,
boril
in
vojskoval
se
je
že
z
móslimi
,
Rusi
in
pogani
,
vse
skrivnosti
viteških
bojev
in
vse
zvijače
je
poznal
,
dasi
osebno
ni
več
mogel
nastopati
na
tekmovališču
.
Zraven
njega
so
bili
hrabri
junaki
iz
vseh
pokrajin
avstrijskih
:
Grof
Herman
Celjski
,
Volk
Turjaški
,
Ureh
Ravbar
,
Lambergar
,
Ostrovrhar
in
mnogo
drugih
junakov
,
pravi
cvet
viteštva
avstrijskega
.
Rudolf
jih
je
bil
jako
vesel
.
Z
lepimi
nadami
so
nastopili
daljno
pot
čez
Tirolsko
in
Veronsko
proti
Milanu
.
Nadvojvoda
je
sporočil
Viscontiju
,
da
pride
.
Zato
je
Barnaba
takoj
preskrbel
vse
,
kar
bi
bilo
vitezom
v
čast
in
postrežbo
.
Izbral
je
izmed
svojih
zvestih
vitezov
najboljše
junake
ter
jih
poslal
Rudolfu
in
njegovemu
spremstvu
nasproti
.
V
Veroni
so
jih
počakali
pri
gospodu
Canu
della
Scala
;
gospod
iz
Modene
,
Feltrino
,
Barnabov
nezakonski
sin
,
vojak
in
pravi
divjak
,
je
bil
načelnik
tega
spremstva
.
Z
velikim
šumom
in
hramom
so
šli
po
Lombardiji
in
prišli
v
Milan
,
to
začarano
mesto
,
smoter
svojega
zelenja
in
pričakovanja
.
Vse
mesto
je
bilo
na
nogah
,
ko
so
prihajali
snubci
,
mnogotera
beseda
se
je
slišala
iz
ust
lepih
milanskih
gospâ
o
teh
nemških
vitezih
.
Iskale
so
ženina
,
pa
ni
ga
bilo
lahko
dobiti
.
Oprava
njegova
se
ni
mnogo
ločila
od
oprave
drugih
vitezov
,
postava
njegova
pa
je
bila
za
petnajstletnega
mladeniča
že
dokaj
visoka
.
Barnaba
z
dvorniki
jim
je
jahal
nasproti
do
mestnih
vrat
;
kneginja
,
knežna
in
druge
dvorne
gospe
so
jih
pričakovale
v
namestnikovi
palači
.
V
spremstvu
Barnabovem
so
bili
pravi
junaki
,
med
njimi
tudi
vitez
Bernardo
.
Veselo
so
se
pozdravljali
z
obeh
stranij
in
se
opazovali
.
Ko
zagledajo
avstrijski
vitezi
močnega
Bernarda
,
ugajal
jim
je
jako
,
in
Herman
Celjski
šepne
svojemu
tovarišu
Ravbarju
:
„
Ti
,
tale
nam
bode
delal
preglavice
.
“
Na
dvoru
so
jih
jako
gostoljubno
sprejeli
,
odločili
jim
stanovanje
in
postrežbo
,
ter
jih
za
ta
dan
pustili
v
miru
,
da
se
odpočijejo
.
Barnaba
je
takoj
stopil
k
svoji
rodbini
ter
ji
naznanil
,
da
želita
nadvojvoda
Rudolf
in
njegov
brat
pokloniti
se
gospem
.
Kneginja
z
vsem
spremstvom
odide
v
sprejemno
dvorano
in
sede
na
vzvišen
sedež
;
knežna
je
sedla
poleg
matere
na
desno
,
na
obe
strani
so
se
razvrstile
dvorne
gospe
.
Virida
je
bila
v
prosti
,
pa
dragi
obleki
.
Rdečica
jo
je
oblivala
,
srce
ji
je
bílo
urno
,
ker
sedaj-le
bo
zagledala
onega
,
kateremu
je
namenjena
za
tovarišico
,
za
sovladarico
.
Mati
opazi
hčerino
vzburjenost
ter
reče
:
„
Umiri
se
,
draga
moja
,
da
vsprejmeš
dostojno
tako
visoke
goste
!
“
„
Da
,
hočem
,
mati
,
a
bojim
se
,
da
on
ne
bi
bil
tak
,
kakor
sem
si
ga
mislila
.
“
„
Ne
boj
se
tega
;
več
,
kakor
pričakuješ
,
bodeš
videla
,
zatrjujem
.
“
Kamorniki
napovedó
prihod
visokih
bratov
:
Barnaba
ju
pripelje
v
dvorano
in
predstavi
najprej
nadvojvoda
Rudolfa
in
potem
njegovega
brata
kneginji
in
knežni
.
Kakor
blisek
je
šinil
urno
Viridin
pogled
po
vstopajočih
vojvodih
,
in
njeno
srce
je
bilo
potolaženo
.
Postava
in
oprava
je
bila
lepa
in
junaška
.
Rudolf
je
bil
krasen
mož
in
pravi
vitez
,
brat
njegov
pa
ljubezniv
mladenič
,
rmenkastih
las
,
pa
krepkih
potez
in
odločnih
očij
.
Z
viteško
spretnostjo
in
ljubeznivostjo
je
pozdravil
nadvojvoda
mater
in
hčer
in
jima
razodel
svoje
veselje
,
da
je
mogel
v
takem
poslu
priti
na
slavni
milanski
dvor
.
Vojvoda
Leopolda
je
sprejela
kneginja
z
materinsko
ljubeznivostjo
in
ga
nagovarjala
,
naj
bode
kakor
doma
.
Nato
pa
sta
ga
oče
in
mati
peljala
pred
knežno
,
kateri
se
pokloni
globoko
.
Molčé
,
z
mirno
pa
nepopisno
milobo
mu
Virida
poda
roko
,
katero
Leopold
nekoliko
boječ
,
pa
vendar
vesel
stisne
in
poljubi
.
Po
kratkem
in
prijaznem
razgovoru
je
kneginja
pustila
vojvoda
k
potrebnemu
počitku
,
obetajoč
za
prihodnje
dni
,
da
jima
bo
bivanje
v
Milanu
prijetno
in
srečno
.
Da
se
zaroči
Viscontijeva
hči
z
avstrijskim
vojvodom
,
to
je
zašumelo
po
vsej
Lombardiji
,
in
to
res
ni
bila
vsakdanja
stvar
.
Torej
je
bilo
treba
ta
dogodek
tudi
primerno
proslavljati
,
in
zato
so
se
delale
velike
priprave
.
Vedno
bolj
praznično
je
bilo
mestno
lice
,
in
namestnikova
palača
se
je
izpremenila
v
mal
raj
.
Prihajali
so
od
vseh
stranij
povabljeni
slavni
pevci
,
govorniki
in
umetniki
,
in
z
Viscontijevih
dežel
so
se
najlepši
,
najhrabrejši
vitezi
zgrinjali
v
Milanu
.
Avstrijski
gostje
so
dobivali
znancev
dan
za
dnevom
vedno
več
;
živeli
so
skoro
v
nepretrganem
praznovanju
.
Mesto
Milan
je
tekmovalo
z
italijanskim
