krilih;
sladek
smeh
ji
igra
okoli
usten
,
radost
ji
sije
iz
oči
in
nagajivo
giblje
šolniček
na
drobni
nožiči
.
Na
trati
leži
mlada
družba
v
travi
in
se
gosti
pri
jedi
in
pijači
.
Mlad
kavalir
ziblje
gospodično
na
gugalnici
.
Tako
sliko
si
je
želel
imeti
Kristjan
v
svoji
sobi
;
v
mladem
kavalirju
bi
moral
slikar
naslikati
njega
samega
,
gospodična
na
gugalnici
naj
bi
bila
Alenica
...
Ali
Helena
?
O
tem
se
Kristjan
ni
mogel
odločiti
.
Poleg
te
glavne
slike
si
je
želel
manjših
slik
s
podobnimi
motivi
.
Eno
sobo
je
hotel
posvetiti
bogovom
,
onim
svojim
ljubljencem
,
ki
jih
je
občudoval
v
svoji
mladosti
,
ko
je
čital
o
njih
,
in
jih
je
pozneje
tako
rad
srečaval
v
dunajskih
salonih
in
po
vrtovih
bogatih
plemičev
.
V
tej
umetnosti
je
hotel
prenoviti
Kristjan
svojo
hišo
in
doseči
s
tem
,
da
bi
bilo
nekaj
božanskega
v
vseh
njegovih
prostorih
.
Hotel
je
zidati
zunaj
na
kmetih
gradič
v
slogu
Ludovika
XIV.
ter
v
njem
združiti
vse
krasote
tedanje
umetnosti
v
taki
popolnosti
,
da
bi
se
bogovi
radovali
takega
bivališča
.
To
zanimanje
za
umetnost
je
tako
prevzelo
Kristjana
,
da
je
hotel
v
najkrajšem
času
poiskati
slikarja
ter
mu
izročiti
delo
.
Toda
umetnika
ni
mogel
tako
kmalu
dobiti
;
zato
je
delal
samo
načrte
za
svoj
gradič
in
zraven
je
določeval
,
kaka
slika
bo
stala
na
tej
ali
na
oni
steni
.
Poleg
umetnosti
je
zanimala
Kristjana
družba
prostozidarjev
,
ki
je
imela
takrat
lože
po
vsem
kulturnem
svetu
in
je
tudi
v
Ljubljani
začela
zbirati
ljudi
v
svoj
krog
.
Don
Pier
sam
je
bil
član
prostozidarske
lože
in
je
govoril
s
Kristjanom
po
cele
ure
o
namenu
in
pomenu
prostozidarstva
.
Ta
družba
je
zbirala
v
svojih
vrstah
izobražene
in
učene
ljudi
,
ki
so
hoteli
posvetiti
svoje
sile
človeštvu
,
živeti
v
bratstvu
in
ljubezni
,
pomagati
bližnjemu
,
bojevati
se
proti
vsemu
,
kar
človeka
ovira
pri
njegovi
popolnosti
ter
z
besedo
in
dejanjem
pospeševati
človekoljubje
,
bratstvo
in
svobodo
.
V
tej
družbi
so
bili
ljudje
iz
najvišjih
krogov
,
v
vsakem
večjem
mestu
so
imeli
svojo
ložo
,
kjer
so
se
zbirali
in
sprejemali
nove
člane
,
imeli
so
svoje
obrede
in
gesla
in
so
med
seboj
razreševali
velika
vprašanja
življenja
.
Kristjana
je
zanimala
ta
družba
zaradi
tega
,
ker
je
videl
v
njih
učence
tistih
francoskih
filozofov
,
ki
jih
je
čital
v
svoji
mladosti
s
takim
zanimanjem
in
je
hotel
pri
njih
najti
rešitev
vprašanj
,
ki
so
se
mu
stavila
že
takrat
,
ko
je
prvič
posegel
po
onih
knjigah
;
sedaj
so
se
vsa
ta
vprašanja
ponovila
in
so
zahtevala
odgovorov
.
Kristjan
je
hotel
odgovoriti
,
kajti
hotel
je
poznati
svoje
življenje
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
bilo
to
vzrok
vse
njegove
nesreče
in
nezadovoljnosti
,
ker
je
premalo
premislil
življenje
in
ni
odgovoril
na
vprašanja
,
ki
so
se
mu
zdaj
pokazala
kot
najvažnejša
naloga
vsakega
človeka
na
zemlji
.
Vrnil
se
je
zopet
h
knjigam
ter
je
v
njih
iskal
rešitve
problemov
,
da
bi
v
loži
mogel
biti
enak
onim
,
ki
so
bolje
poznali
vsa
ta
vprašanja
in
vedeli
tudi
odgovore
.
Ob
dolgočasnih
dneh
sta
igrala
Kristjan
in
Don
Pier
svojo
najljubšo
igro
,
šah
.
Kristjanu
se
je
ta
igra
priljubila
posebno
,
odkar
je
zvedel
,
da
je
bil
Napoleon
nekdaj
dober
šahist
in
da
je
igra
„
na
šah
“
najboljša
vaja
za
vse
ljudi
,
ki
hočejo
postati
vojskovodje
.
Oba
prijatelja
sta
igrala
pogosto
pozno
v
noč
in
Kristjan
se
je
često
sam
čudil
svojim
nenavadnim
zmagam
in
tudi
Don
Pier
mu
je
pripoznal
,
da
ima
skrite
in
premišljene
poteze
.
Ob
lepih
dneh
sta
zajahala
z
Don
Pierom
vsak
svojega
konja
in
sta
jezdila
na
izprehod
.
Jezdila
sta
po
ljubljanski
okolici
in
sta
pri
tem
imela
priliko
,
ogledovati
vojne
utrdbe
,
ki
so
jih
stavili
vojaki
na
raznih
krajih
okoli
mesta
.
Pogovarjala
sta
se
o
velikih
bojiščih
in
sta
precenjevala
vrednost
Ljubljane
s
strategičnega
stališča
.
Prijazni
pomladni
dnevi
so
ugodno
vplivali
na
Kristjana
.
Čutil
je
nekaj
veličastnega
v
novem
pomladanskem
premlajanju
in
je
premišljal
o
velikosti
in
čudotvornosti
vsemira
.
Tako
so
hitro
tekli
dnovi
.
Izpremenljivo
aprilsko
vreme
je
pripomoglo
,
da
je
drevje
okoli
gradu
kmalu
popolnoma
pozelenelo
,
grmovje
na
bregu
Ljubljanice
se
razcvelo
ter
se
vzpenjalo
visoko
ob
ograji
.
Reka
je
narastla
in
se
je
valila
široka
in
umazana
po
svoji
strugi
.
Na
Tržišču
poleg
Cojzove
palače
je
bilo
vedno
živahno
;
vozniki
so
dan
na
dan
nakladali
in
razkladali
blago
,
ki
so
ga
vozili
na
jug
.
Dasi
se
je
po
mestu
vsak
dan
razširila
kaka
novica
z
bojišča
in
dasi
se
je
v
kavarni
in
drugod
neprestano
govorilo
o
vojni
,
posebno
od
začetka
,
ko
je
avstrijska
vojska
zmagovala
na
jugu
,
se
Kristjan
ni
mnogo
zanimal
za
te
novice
.
Hodil
je
v
kavarno
in
poslušal
pogovor
starih
in
mladih
ljudi
,
ki
so
vsak
po
svoje
ugibali
o
izidu
vojne
.
Skrito
se
je
posmehnil
,
ko
je
slišal
govoriti
o
velikih
zmagah
in
junaških
činih
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
mu
je
vse
to
postalo
popolnoma
tuje
,
in
ni
rad
govoril
,
kadar
so
ga
vprašali
,
kako
misli
o
nadvojvodi
Karlu
ali
o
nadvojvodi
Ivanu
ali
o
Napoleonu
.
Postajal
je
po
ljubljanskih
ulicah
in
gledal
mimoidoče
ljudi
.
Bilo
mu
je
skoraj
vse
eno
,
ali
je
hodil
po
Starem
Trgu
ali
po
Mestnem
Trgu
.
Živel
je
v
svojih
sanjah
o
lepi
umetnosti
,
o
slikah
in
o
parkih
,
ali
pa
je
premišljal
uganke
in
vprašanja
življenja
,
ki
so
se
mu
zdela
bolj
važna
nego
vsa
vojna
na
jugu
in
na
severu
.
Igra
na
šahu
ga
je
zanimala
bolj
nego
vse
vojne
utrdbe
,
ki
jih
je
videl
okoli
mesta
na
Gradu
,
na
Golovcu
in
na
Rožniku
.
Bil
je
srečen
in
zadovoljen
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
zmaguje
nad
silami
,
ki
so
dosle
zmagovale
nad
njim
.
Čutil
je
mir
v
duši
in
se
je
s
pomilovanjem
smejal
ljudem
,
ki
so
se
vznemirjali
ob
novicah
z
bojišča
ter
z
navdušenjem
govorili
o
velikih
činih
avstrijske
ali
francoske
vojske
.
V
začetku
maja
je
prejel
Kristjan
pismo
od
gospoda
Muhiča
.
Pismo
se
je
glasilo
tako
:
Muchicius
Christiano
suo
salutem
.
Kar
se
drugega
tiče
,
ljubi
moj
nečak
,
Ti
ne
morem
nič
veselega
sporočati
.
Sachsenburg
je
tako
gnezdo
,
da
bi
bilo
res
primernejše
za
Sakse
nego
za
nas
.
Trdnjava
je
krepka
in
močna
tako
,
da
bi
si
sovražniki
na
njej
razbili
svoje
glave
,
k
čemur
bi
pripomogle
tudi
naše
puške
in
topovi
.
Ne
vdamo
se
.
Vendar
se
mi
zdi
,
velika
je
nevarnost
,
da
nas
ujamejo
žive
,
ako
pridejo
sovražniki
mahoma
od
dveh
strani
.
Drugače
se
mi
vidi
,
da
je
vojaško
življenje
vedno
enako
,
danes
je
tako
prijetno
,
kakor
pred
dvajsetimi
leti
.
Seveda
proti
Turkom
smo
se
drugače
bojevali
.
Bodi
vesel
,
da
si
v
Ljubljani
,
da
nisi
v
Sachsenburgu
.
Tam
imaš
vsaj
pošteno
kavarno
in
ne
dvomim
,
da
pogosto
obiskuješ
prag
svoje
ljubezni
,
kar
je
prav
in
primerno
.
Tukaj
ni
niti
prave
kavarne
niti
onih
nebeških
prikazni
,
ki
tako
razvesele
oči
nas
navadnih
smrtnih
ljudi
.
Kako
se
razvija
naša
bojna
sreča
,
ti
je
znano
morda
bolje
nego
meni
.
Kakor
čujemo
,
se
Tirolci
hrabro
drže
in
s
tem
smo
zavarovani
od
ene
strani
.
Da
bi
se
le
tudi
naši
na
jugu
dobro
držali
,
da
bi
nam
sovražnik
ne
prišel
čez
gore
.
Potem
gorje
tebi
,
Sachsenburg
!
Kakor
se
govori
,
nas
je
gospod
Napoleon
že
naprej
obsodil
na
smrt
.
Ako
se
več
ne
vidiva
,
si
misli
,
da
je
padel
gospod
Muhič
v
hrabrem
boju
za
domovino
.
Gotovo
si
čul
zadnji
poziv
deželnih
glavarjev
na
vse
višje
stanove
,
da
stopijo
v
bran
domovine
.
Upam
,
da
se
je
vsaj
zdaj
prebudila
v
Tebi
muhiška
natura
in
da
boš
branil
našo
lepo
Ljubljano
in
njeno
staro
slavo
.
Ne
bodi
,
kakor
jezni
Achilles
,
in
ne
glej
na
boj
Ahajcev
od
daleč
,
ampak
daj
,
da
te
bom
pozdravil
kmalu
kot
vojak
vojaka
.
Pozdravi
mi
prijatelje
in
znance
,
položi
mi
poklone
pred
noge
svoje
Helene
,
Ti
pa
fave
et
vale
amicissimo
tuo
amico
.
N.
Muhič
.
Kristjan
je
to
pismo
z
velikim
veseljem
nekolikokrat
prečital
in
se
je
vselej
od
srca
nasmejal
svojemu
dobremu
stricu
,
zdelo
se
mu
je
,
da
zelo
pogreša
njegove
družbe
.
Ko
so
se
v
Ljubljani
prikazali
prvi
oddelki
umikajoče
se
avstrijske
vojske
,
je
bilo
celo
mesto
razburjeno
.
Vsakdo
je
vedel
,
kaj
to
pomeni
.
Oni
,
ki
so
še
pred
nekaj
dnevi
prisegali
na
zmago
cesarske
vojske
,
so
neverjetno
zmajevali
z
glavami
.
Ob
istem
času
je
prišla
v
mesto
novica
,
da
se
severna
armada
brzo
umika
proti
Dunaju
,
da
Napoleon
pritiska
nadvojvodo
Karla
in
da
je
Dunaj
v
nevarnosti
.
Od
dne
do
dne
so
prihajale
slabše
novice
,
med
njimi
tudi
izmišljene
in
neresnične
.
Oni
,
ki
so
neomajano
verovali
v
hrabrost
avstrijske
vojske
,
so
izkušali
razlagati
vse
dogodke
tako
,
kakor
so
si
sami
želeli
,
in
so
pripovedovali
,
da
je
to
le
vojna
nakana
,
ker
hočeta
oba
poveljnika
zvabiti
sovražnika
v
državo
,
kjer
stoji
ljudstvo
pod
orožjem
,
in
ga
na
ta
način
uničiti
.
Toda
vojaki
in
častniki
onih
čet
,
ki
so
se
dan
za
dnevom
pomikale
preko
Ljubljane
na
Štajersko
,
niso
nič
vedeli
o
taki
nakani
,
vedeli
so
samo
,
da
je
južna
francoska
vojska
močna
in
se
je
avstrijska
vojska
morala
pomakniti
za
gore
,
da
bi
laže
branila
domačo
zemljo
.
V
začetku
maja
so
se
bežeče
čete
južne
armade
pomnožile
,
nikdo
ni
mogel
več
dvomiti
,
da
je
vojna
na
jugu
doigrana
in
da
le
še
zadnji
del
armade
brani
na
jugu
prehod
.
Kristjan
je
gledal
dan
za
dnem
izmučene
in
oslabljene
čete
,
ki
so
prihajale
v
mesto
,
in
je
dobro
razumel
,
kaj
pomeni
njih
pohod
.
Vojaki
so
mu
napolnili
pogosto
vso
hišo
,
naselili
so
se
po
vseh
sobah
in
po
hlevih
,
ležali
so
po
stopnicah
in
po
hodnikih
,
in
zvečer
je
imel
priliko
,
v
kavarni
govoriti
s
častniki
.
Spomnil
se
je
one
pomladi
,
ko
je
prvič
avstrijska
cesarska
vojska
napolnila
Ljubljano
,
umikajoč
se
z
južnih
bojišč
.
Spomnil
se
je
,
kako
so
bežali
ljudje
iz
Trsta
v
kočijah
in
iskali
zavetja
pri
svojih
znancih
—
kako
je
obstala
kočija
pred
njegovo
hišo
in
kaj
se
je
potem
zgodilo
.
Živo
se
je
spominjal
,
kako
je
gledal
veliko
francosko
armado
,
ko
je
šla
skozi
mesto
,
in
kako
je
bil
krasen
oni
trenutek
,
ko
je
gledal
iz
oči
v
oči
velikemu
zmagovalcu
.
Vsi
ti
spomini
so
oživeli
v
njem
.
Postalo
mu
je
v
srcu
žal
samega
sebe
:
videl
je
svojo
mladost
in
bilo
ga
je
strah
prazne
sedanjosti
,
nič
podobne
oni
kipeči
mladosti
,
ki
je
takrat
zbudila
v
njem
velike
,
nepremagljive
sile
,
s
katerimi
je
hotel
premagati
svet
in
si
ustvariti
življenje
po
svoji
volji
.
Daleč
so
bili
sedaj
oni
časi
.
Praznost
življenja
je
sedaj
režala
pred
njim
z
vso
svojo
grozo
.
Niso
je
mogle
prikriti
niti
vabljive
sanje
o
krasni
umetnosti
,
niti
neskončne
misli
o
velikih
vprašanjih
niti
navidezni
mir
,
ki
ga
je
našel
v
svoji
lastni
zadovoljnosti
,
kadar
je
z
ironičnim
nasmehom
poslušal
slepo
navdušenje
ljudi
na
ulici
.
Slonel
je
zopet
na
svojem
oknu
,
kakor
nekoč
,
in
je
gledal
v
pomladanski
večer
.
„
Kaj
se
godi
z
menoj
?
“
je
vpraševal
samega
sebe
,
„
kam
hočem
,
kaj
delam
,
kam
gre
moja
pot
?
Zakaj
sedim
tu
mirno
,
brez
sil
,
brez
cilja
?
Kje
leži
izgubljena
moja
sila
,
moj
pogum
,
moj
polet
?
Ali
je
to
že
starost
,
izmučena
in
utrujena
?
Ali
nimam
v
sebi
več
cene
,
več
sile
,
več
poguma
,
nego
ga
kaže
moje
sedanje
življenje
?
Ali
nimam
lepšega
poklica
,
večjega
pomena
,
višje
dolžnosti
,
nego
ležati
tu
v
svojih
mislih
ali
pa
popivati
po
gostilnah
in
kavarnah
?
Ali
sem
res
tako
slab
,
izkažen
,
ubit
?
Kje
si
,
mladost
?
...
“
Dvignil
je
glavo
in
se
zagledal
v
ožarjene
zidove
starega
gradu
;
v
svitu
večernega
pomladanskega
solnca
je
stalo
mogočno
staro
zidovje
,
trdno
,
ponosno
.
Ta
pogled
je
danes
prvič
zopet
vplival
nanj
z
nenavadno
silo
;
budila
se
je
v
duši
mogočna
pesem
,
kakor
odsev
mladega
solnca
od
starodavnih
zidov
.
„
Kje
si
,
mladost
,
sila
kipeča
,
leteča
,
kakor
iskri
konji
pred
zlatim
vozom
jutranje
zarje
,
zmagujoča
nad
dvomi
in
skrbmi
,
kakor
solnca
svit
nad
nočnimi
mrakovi
,
objemajoča
širni
svet
s
predrznostjo
,
kakor
beli
dan
,
ki
je
vstal
za
gorami
?
Zakaj
si
odšla
,
tako
krasna
?
V
tebi
sem
hotel
imeti
večnost
,
hotel
sem
te
z
železnimi
okovi
pripeti
na
zemlje
grud
in
iz
tebe
srkati
vedno
svežo
silo
,
v
tebi
in
s
teboj
o
sreči
sanjati
in
živeti
v
brezkončni
radosti
.
Kje
si
sila
moja
,
tako
mogočna
nekdaj
,
zdaj
izgubljena
,
da
sem
kakor
tovor
nepotreben
,
kakor
breme
zemlje
,
da
sem
postal
igrača
drugih
,
da
sem
kakor
čoln
odtrgan
brez
vesla
in
krmila
?
“
Spomnil
se
je
onih
dni
,
ko
je
stal
kot
mladenič
tu
ob
oknu
in
je
skladal
pesmi
na
neznano
dekle
in
pel
himno
Gradu
ter
iskal
junakov
,
vrednih
spomina
v
zgodovini
starih
Ilirov
.
Spomnil
se
je
onih
nemirnih
noči
,
ko
je
pesem
s
čudovito
zmagovitostjo
silila
na
dan
,
ko
je
veroval
v
svojo
silo
in
junaštvo
ter
čutil
v
sebi
človeka
,
ki
se
mu
ni
treba
pokoriti
nikomur
.
Spomnil
se
je
,
kako
je
prihajal
junak
Napoleon
takrat
s
svojo
vojsko
,
kako
ga
je
navdušila
njegova
sila
,
kako
si
je
želel
boja
,
zmage
,
slave
!
Vsa
mladost
onih
krasnih
dni
,
vsa
mlada
sreča
in
velika
ljubezen
do
Helene
mu
je
stala
živo
pred
očmi
...
„
In
nato
se
je
zmračilo
,
“
si
je
šepetal
,
„
zmračilo
in
znočilo
.
Prišli
so
težki
časi
...
Dokler
se
ni
na
pozno
jesen
ponovila
ljubezen
,
kakor
bajka
,
ponovila
zato
,
da
je
zopet
izginila
in
zadala
srcu
hujšo
nesrečo
,
večjo
bol
.
In
kdo
je
bil
kriv
...?
Ona
,
...
“
Pojavila
se
je
pred
njim
podoba
Helene
,
kakor
jo
je
objemal
jeseni
na
klopici
na
vrtu
.
Zagledal
jo
je
pred
seboj
tako
,
kakor
je
o
njej
ob
slovesu
pravil
gospod
Muhič
.
Spomnil
se
je
obljube
,
ki
jo
je
dal
gospodu
Muhiču
,
da
poseti
Heleno
.
Sedaj
je
bilo
že
mesec
dni
od
onega
časa
in
še
ni
izpolnil
svoje
obljube
.
Očital
si
je
,
da
ni
storil
prav
,
ker
je
ni
obiskal
,
in
zasanjal
se
je
ta
trenotek
tako
živo
v
njeno
podobo
,
da
se
mu
je
zdelo
,
da
drži
zopet
v
objemu
nje
bele
roke
in
da
sliši
njen
vabeči
glas
:
„
Zakaj
nisi
prišel
?
“
Ta
sen
se
mu
je
zdel
krasen
in
želel
si
je
,
da
bi
dolgo
ne
izginil
izpred
njegovih
oči
.
Na
enkrat
se
je
nekaj
črnega
zganilo
ob
njem
.
„
Zdi
se
mi
,
da
sanjate
,
gospod
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
ki
je
bil
prišel
med
tem
v
sobo
.
„
Da
,
hotelo
se
mi
je
,
“
je
odgovoril
Kristjan
,
kakor
prebujen
iz
svojih
sanj
,
včasih
je
krasen
sen
lepši
nego
živa
resnica
.
“
„
Ne
samo
včasih
,
ampak
vedno
:
to
je
iluzija
,
ki
nima
vrednosti
.
Edino
resnica
je
užitna
in
ima
vrednost
v
življenju
.
Kdor
si
jo
osvoji
,
jo
ima
in
mu
pokorno
služi
,
kdor
sanja
,
propade
,
ker
je
sen
različen
od
tega
,
kar
je
v
resnici
.
“
„
Toda
,
ako
hočem
sanjati
in
narediti
,
da
bo
sen
resnica
?
“
„
Nevarno
je
,
da
stopite
na
pot
slavnega
viteza
Don
Kišota
,
ki
se
je
bojeval
z
lastnimi
sanjami
.
“
„
Zdi
se
mi
,
da
je
večja
nevarnost
za
one
,
ki
se
bojujejo
proti
sanjam
.
“
„
Dobro
ste
odgovorili
.
“
„
Ker
sem
dobro
mislil
.
“
„
Nisem
vas
hotel
motiti
pri
vašem
poslu
,
“
je
rekel
Don
Pier
z
veselim
glasom
,
da
bi
prikril
svojo
nezadovoljnost
.
„
Ali
nočete
partije
šaha
?
“
Kristjanu
je
hipoma
prišla
čudna
misel
v
glavo
.
„
Da
,
ali
ne
,
“
je
pomislil
sam
pri
sebi
in
se
je
zadovoljno
posmejal
.
Pristavil
je
mizico
k
oknu
,
prižgal
luč
,
postavil
poleg
mizice
na
stol
buteljko
z
vinom
in
dve
visoki
čaši
.
„
Kako
ste
prišli
na
misel
,
da
bi
ravno
sedaj
igrala
šah
?
“
je
vprašal
Kristjan
.
„
Zdi
se
mi
,
da
je
to
najboljši
lek
zoper
prazno
premišljanje
;
obvaruje
človeka
iluzij
in
mu
vrne
dobro
voljo
.
“
„
Vi
mislite
torej
,
da
živim
v
iluzijah
.
“
„
Dà
,
zdi
se
mi
v
zadnjem
času
,
da
hočete
postati
pesnik
.
“
„
Menda
niti
vam
ni
znano
,
da
sem
včasih
v
sebi
čutil
ta
poklic
.
“
„
To
ni
nemogoče
.
Tudi
Napoleon
je
v
svojih
mladih
letih
hotel
postati
pesnik
in
pisatelj
in
je
pokazal
za
oboje
mnogo
talenta
;
toda
njegovo
polje
slave
je
bilo
daleč
proč
od
literature
.
“
„
To
mi
je
drago
,
da
imam
z
Napoleonom
zopet
nekaj
skupnega
,
“
je
rekel
Kristjan
,
v
resnici
vesel
,
da
je
tudi
Napoleon
v
svojih
mladih
letih
pisal
pesmi
in
romane
.
Postavila
sta
figure
in
začela
igrati
.
„
Ta
igra
je
zame
zelo
važna
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
rekel
bi
,
skoraj
odločilna
.
“
„
Res
?
“
se
je
začudil
Don
Pier
,
„
ali
smem
vedeti
,
zakaj
?
“
„
Povem
vam
potem
,
“
je
rekel
Kristjan
in
je
pomaknil
kmeta
naprej
.
„
Vi
torej
prepuščate
šahu
,
da
odloči
važne
korake
v
vašem
življenju
?
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
Dà
,
odločil
sem
se
popolnoma
.
Prišli
ste
mi
,
kakor
nalašč
.
“
Don
Pier
je
pogledal
Kristjana
,
ki
se
mu
je
zdel
danes
zelo
čuden
.
Videl
je
,
kako
so
se
mu
v
mraku
svetile
oči
.
„
To
je
nekaj
posebnega
,
“
je
mrmral
Don
Pier
in
je
premišljal
,
kako
naj
potegne
.
„
Zdelo
se
mi
je
,
da
imate
nekaj
posebnega
;
saj
vas
menda
ni
navdušila
francoska
zmaga
.
“
„
Nikakor
ne
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
a
letošnja
pomlad
je
čudovito
lepa
.
“
„
Zato
ste
jo
hoteli
opevati
.
“
„
Celo
več
:
hotel
sem
jo
živeti
.
“
„
To
je
res
nekaj
posebnega
,
“
je
počasi
govoril
Don
Pier
in
je
naenkrat
obmolknil
,
kajti
na
deski
je
stal
šahmat
.
„
Dobili
ste
,
“
je
rekel
mirno
.
Kristjan
se
je
ves
vznemiril
in
je
s
tresočo
roko
nalil
vina
v
čaše
.
Trčila
sta
in
pila
.
„
Veste
,
da
je
bil
Napoleon
dober
šahist
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
ko
je
zopet
postavljal
podobe
.
Hotel
se
je
šaliti
.
„
Da
,
vem
,
“
je
odgovoril
Kristjan
veselo
.
Njegova
usoda
se
je
namreč
s
to
igro
odločila
.
„
Kakor
vidite
,
imava
z
Napoleonom
res
mnogo
podobnega
.
“
„
Ta
igra
je
bila
genijalna
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
ko
je
zopet
prestavil
konja
.
„
Presenetili
ste
me
,
kakor
Napoleon
Nemce
pri
Jeni
.
“
„
To
je
lastnost
vsakega
dobrega
poveljnika
.
“
„
Dà
,
Napoleon
je
s
presenečenjem
premagal
skoraj
vso
Evropo
.
Presenečenje
je
prvi
znak
nepripravljenosti
.
“
„
In
nepripravljenost
je
prva
priprava
k
porazu
.
“
„
Dà
,
na
primer
:
tako-le
!
“
Don
Pier
je
pokazal
na
desko
,
kjer
je
stal
Kristjanu
šah-mat
.
„
Vi
ste
igrali
s
kavalerijo
.
“
„
Dà
,
konjenica
dela
čudeže
o
pravem
času
.
“
Kristjanu
se
je
tresla
roka
,
sam
ni
vedel
zakaj
.
Bil
je
zelo
nevoljen
,
da
je
izgubil
igro
,
kajti
to
je
kazalo
proti
temu
,
kar
mu
je
odločila
prva
igra
.
Igrala
sta
zopet
dalje
in
Kristjan
je
zopet
izgubil
.
„
Še
eno
,
prosim
,
“
je
rekel
in
nastavila
sta
zopet
vrste
.
„
Vidite
,
igra
ni
zanesljiva
,
odloči
enkrat
tako
,
drugikrat
drugače
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
Igri
je
nevarno
izročiti
svojo
usodo
.
“
„
In
vendar
je
morda
v
njej
mnogo
resničnega
.
“
„
Mogoče
,
da
mnogo
resničnega
,
toda
več
slučajnega
.
“
„
In
to
je
za
nas
navadno
odločilnejše
nego
to
,
kar
imenujemo
resnično
.
Vrednost
je
to
,
kar
se
odloči
na
levo
ali
na
pravo
.
Kajti
najslabša
je
neodločnost
.
“
„
Toda
bolje
je
,
da
odločimo
sami
po
svoji
volji
.
“
„
Včasih
smo
nezmožni
,
da
bi
se
odločili
,
in
to
tem
bolj
,
čim
bolj
preudarjamo
.
„
Danes
imate
čudno
filozofijo
:
veste
,
kako
se
maščuje
v
šahu
nepremišljena
poteza
.
“
„
To
je
resnica
,
a
odločilna
je
,
in
v
tem
je
njen
pomen
.
“
„
Vaša
kraljica
stoji
imenitno
.
“
„
Kakor
vidite
,
bo
ona
odločila
.
“
Kristjan
je
vzel
kmeta
in
napovedal
šah-mat
.
„
Sedaj
pijva
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Alea
iacta
!
Igra
je
odločila
.
Vstopim
v
grajsko
posadko
.
“
„
Vi
?
“
se
je
začudil
.
„
Ne
čudite
se
;
igra
je
odločila
.
“
„
Igrajva
še
enkrat
!
“
Igrala
sta
zopet
.
Kristjan
je
z
lahkoto
zmagal
in
je
tako
navdušeno
trčil
s
svojim
prijateljem
,
da
se
je
razbila
čaša
.
„
To
ima
biti
slabo
znamenje
,
“
je
opomnil
Don
Pier
in
tudi
Kristjanu
se
je
za
trenutek
zresnil
obraz
.
„
To
je
znamenje
,
da
je
moja
usoda
odločena
.
“
„
In
sedaj
stopite
v
bojne
vrste
,
ko
beži
vsa
avstrijska
vojska
?
“
„
Da
,
ravno
sedaj
.
“
„
Sedaj
,
ko
je
vse
prepozno
?
“
„
Dà
.
Zame
ni
še
prepozno
.
“
„
Sedaj
,
ko
je
na
brambovce
že
razglašena
smrtna
obsodba
.
“
„
Da
;
zame
še
ni
razglašena
.
“
„
To
je
čudno
,
“
je
rekel
Don
Pier
in
je
pomislil
.
„
Potem
mi
ne
kaže
drugače
,
nego
da
vas
priporočim
gospodu
Moitellu
in
gospodu
Flebevru
ter
jima
čestitam
...
“
„
Kakor
je
vam
ljubo
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Ali
pojdemo
v
kavarno
?
“
„
Danes
gotovo
,
za
slovo
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
Odšla
sta
v
jasno
pomladansko
noč
in
Kristjanu
se
je
zdela
tako
lepa
in
visoka
,
kakor
takrat
,
ko
je
prvi
večer
sedel
skupaj
s
Heleno
.
Vse
je
bilo
kakor
takrat
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
mlad
kakor
v
onih
časih
.
Zopet
je
čutil
,
da
je
enak
tej
pomladi
,
ki
z
mogočno
silo
vlada
nad
zemljo
,
in
videl
je
v
tem
svojo
srečo
;
obhajala
so
ga
vesela
čuvstva
.
V
tem
večeru
se
mu
je
zdela
Ljubljana
lepa
kakor
še
nikoli
;
Grad
nad
njo
je
bil
visok
in
veličasten
;
večer
nad
mestom
je
bil
kakor
živ
smeh
,
poln
tihe
radosti
,
sladkih
slutenj
in
globokih
skrivnosti
.
Drugi
dan
je
Kristjan
pospravil
svoje
stvari
ter
jih
izročil
staremu
hišniku
.
Starček
je
s
tresočimi
rokami
sprejel
,
kar
mu
je
izročil
gospodar
,
potem
je
rekel
:
„
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
gospod
,
da
bi
pobegnili
?
Povsod
govore
,
da
se
bližajo
hudi
časi
.
“
Kristjan
je
mahnil
z
roko
.
„
Nikomur
ni
treba
pobegniti
.
Ako
bo
najhuje
,
zaprite
hišo
in
pojdite
na
Vinice
!
“
Izročil
mu
je
ključe
od
svojega
stanovanja
in
je
odšel
naravnost
k
Heleni
.
Našel
je
gospodično
doma
;
sprejela
ga
je
z
resnim
obrazom
,
vendar
zelo
prijazno
.
Gospodična
Klara
ju
je
pustila
sama
v
sobi
.
„
Dolgo
vas
ni
bilo
k
nam
,
“
je
rekla
Helena
in
ga
je
gledala
naravnost
v
obraz
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
slab
.
Bil
je
bled
in
nekako
izmučen
.
Toda
ravno
pri
tem
ji
je
tako
ugajal
,
da
se
je
nehote
zagledala
v
njegove
temne
oči
in
je
hotela
tam
čitati
njegove
misli
.
Ujele
so
se
njiju
roke
in
držala
sta
se
nekaj
časa
,
kakor
da
ne
vesta
,
da
se
držita
.
Kristjan
je
bil
miren
in
je
govoril
o
brambovcih
in
o
gospodu
Muhiču
in
njegovem
pismu
.
To
je
Heleno
najbolj
zanimalo
.
Vendar
se
ni
hotel
pogovor
razviti
tako
,
kakor
sta
si
oba
želela
.
„
Vi
nečete
bežati
iz
Ljubljane
?
“
je
vprašal
čez
nekaj
časa
Kristjan
.
„
Gospodična
misli
,
da
ni
potreba
,
“
je
rekla
mirno
Helena
.
Med
tem
se
je
vrnila
gospodična
Vranek
in
je
pojasnila
Kristjanu
,
da
ostaneta
v
mestu
,
ker
sta
se
že
tako
privadili
vojski
,
da
bi
jima
bilo
dolgočasno
na
kmetih
.
„
To
je
nekaj
nenavadnega
,
“
se
je
začudil
Kristjan
,
„
poslé
se
bomo
morali
vojskovati
,
da
bomo
delali
damam
kratek
čas
.
“
„
Pravi
kavalirji
se
tudi
takih
iger
niso
bali
,
kadar
so
videli
,
da
s
tem
zabavajo
svoje
dame
,
“
je
rekla
gospodična
Klara
.
„
To
je
bilo
v
starodavnih
časih
,
“
je
pripomnil
Kristjan
.
„
Takrat
so
si
mogli
kavalirji
privoščiti
to
igro
in
jo
igrati
damam
v
zabavo
.
Dandanes
je
drugače
.
Pomislite
vendar
,
da
se
vojska
umika
,
da
bomo
imeli
morda
kmalu
sovražnika
pred
mestom
.
“
„
Ne
pozabite
,
gospod
Kristjan
,
da
je
ta
sovražnik
—
Francoz
.
Francoz
ostane
tudi
v
najhujšem
vojnem
času
kavalir
.
“
„
Meni
se
zdi
,
da
je
vojak
vojaku
enak
,
naj
je
že
Francoz
ali
barbar
.
“
„
O
vojakih
ne
govorim
,
ampak
o
častnikih
,
“
je
rekla
gospodična
,
„
ne
bojiva
se
nič
in
ostaneva
tu
.
“
Kristjan
je
videl
,
da
stara
gospodična
še
ni
izgubila
svojih
simpatij
do
Francozov
.
„
In
kaj
mislite
vi
,
gospodična
Helena
?
“
je
vprašal
po
kratkem
molku
.
„
Jaz
mislim
tako
,
kakor
gospodična
.
Zdi
se
mi
,
da
sploh
ne
bo
boja
;
naši
se
bodo
umaknili
in
prišli
bodo
Francozi
.
“
Kristjan
se
je
zasmejal
.
„
Ne
smejte
se
,
“
je
rekla
Helena
,
„
povsod
je
bilo
tako
,
in
kaj
bi
bilo
to
čudnega
?
Ali
vidite
,
kaka
je
naša
vojska
?
“
Kristjan
se
je
še
vedno
smejal
.
„
Nekoliko
se
bomo
vendar
branili
,
“
je
rekel
.
„
Čemu
,
prosim
vas
,
“
je
rekla
gospodična
Klara
.
„
Igra
je
doigrana
,
zmaga
je
že
odločena
.
“
„
Mislite
?
Meni
se
zdi
,
da
še
ni
gotovo
.
“
„
Zakaj
?
“
sta
vprašali
obe
gospodični
naenkrat
.
„
Zato
,
ker
stoji
še
Ljubljana
.
“
Gospodična
Klara
je
pomenljivo
mahnila
z
roko
in
odšla
v
drugo
sobo
.
„
Veste
,
zakaj
sem
prišel
k
vam
,
“
je
začel
govoriti
Kristjan
,
ko
sta
sedela
s
Heleno
zopet
sama
.
„
Hotel
sem
se
od
vas
posloviti
.
Vstopil
sem
v
grajsko
posadko
.
“
„
Vi
?
In
zakaj
?
“
se
je
čudila
gospodična
.
„
Zakaj
?
“
je
ponovil
Kristjan
in
radosten
nasmeh
mu
je
zaigral
okrog
ust
.
„
Spomnil
sem
se
one
pomladi
,
ko
se
je
prvič
godilo
to
,
kar
se
godi
sedaj
.
Ali
se
je
še
spominjate
?
“
Helena
je
v
zadregi
zardela
in
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
so
ji
solze
zatrepetale
na
očeh
.
„
Takrat
sem
se
zelo
navdušil
za
vojno
in
bilo
je
morda
škoda
,
da
že
takrat
nisem
stopil
v
vojsko
.
Toda
tačas
je
bilo
to
nemogoče
...
“
Kristjan
je
nekoliko
prestal
,
kakor
da
bi
mislil
na
to
,
zakaj
je
bilo
nemogoče
.
„
Izprevidel
sem
,
da
mora
človek
imeti
cilj
,
in
ta
cilj
ne
sme
biti
beg
.
Včeraj
sem
se
spomnil
,
da
sem
izgrešil
svoj
poklic
.
Moji
neuspehi
so
mi
dokaz
,
da
nisem
hodil
po
pravi
poti
.
Ne
verujete
v
moje
vojaške
zmožnosti
!
“
Helena
se
je
zasmejala
.
„
Verujem
,
a
sedaj
,
ko
je
vojne
konec
...
“
„
Da
,
sedaj
,
ko
je
odločilni
trenotek
.
“
Kristjan
ji
je
hotel
pripovedovati
,
kako
je
prišel
do
tega
sklepa
,
kako
je
edino
na
ta
način
našel
rešitev
iz
tistega
mirnega
življenja
,
ki
ga
je
delalo
nesrečnega
in
nezadovoljnega
.
Toda
pustil
je
to
,
kakor
da
je
nepotrebno
to
pripovedovati
.
„
Odločila
je
to
partija
šaha
,
“
je
pridejal
kratko
.
„
Ako
pojdete
na
Vinice
,
pozdravite
Gusičeve
!
“
Helena
je
sedela
molče
in
zdelo
se
ji
je
,
da
je
dobro
razumela
vse
besede
,
ki
jih
je
govoril
;
zdelo
se
ji
je
,
da
razume
tudi
to
,
česar
ji
ni
z
besedami
povedal
.
Kristjan
ji
je
poljubil
roko
in
vstal
.
Priklonil
se
je
gospodični
Klari
,
ki
je
zopet
prišla
v
sobo
,
in
je
odšel
.
Helena
je
gledala
za
njim
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
mu
ima
nekaj
posebnega
povedati
,
nekaj
,
česar
mu
ni
rekla
še
nikdar
.
Toda
on
je
bil
že
na
ulici
.
Odprla
je
okno
in
mu
pomigala
v
slovo
.
Ozrl
se
je
še
enkrat
in
je
izginil
za
hišami
.
Kristjan
je
bil
sam
s
seboj
in
s
svojim
slovesom
pri
Heleni
tako
zadovoljen
,
da
se
mu
ni
zdelo
potrebno
,
se
poslavljati
še
kje
drugod
.
Z
veselimi
koraki
je
stopal
po
Rebri
navzgor
proti
Gradu
.
Poveljnik
ljubljanskega
Gradu
je
bil
Moitelle
,
ki
je
služil
že
od
svoje
mladosti
v
avstrijski
službi
.
Proslavil
je
svoje
ime
v
bojih
leta
1792.
,
ko
je
branil
svojo
trdnjavo
z
nenavadno
hrabrostjo
;
po
prvi
koalicijski
vojni
je
ostal
v
avstrijski
armadi
in
se
je
udeležil
vseh
vojn
proti
Napoleonu
.
Ko
se
je
pripravljala
nova
vojna
,
je
bil
poslan
v
Ljubljano
in
bila
mu
je
izročena
obramba
ljubljanskega
Gradu
,
ki
so
ga
vsi
smatrali
za
zelo
važno
točko
pri
prehodu
z
juga
na
sever
.
Stari
junak
je
sprejel
svojo
nalogo
z
vojaško
odločnostjo
,
lastno
ljudem
,
ki
so
preživeli
celo
svoje
življenje
v
vojni
.
Veroval
je
še
v
svojo
mlado
hrabrost
in
je
računal
na
svojo
bogato
izkušenost
.
V
njegovih
sivih
očeh
se
je
kazal
nenavaden
pogum
,
v
obrazu
se
je
izražala
strogost
,
a
v
vsem
se
mu
je
videla
ravnodušnost
,
ki
je
ne
motijo
niti
najvažnejši
dogodki
.
Moitelle
je
bil
sedaj
že
starček
sivih
las
,
toda
to
ni
motilo
njegove
samozavesti
in
rad
si
je
prideval
ime
starega
junaka
.
Grajski
posadki
je
poveljeval
Flebevre
,
ki
je
bil
nekaj
let
mlajši
nego
Moitelle
;
v
njem
je
bilo
mnogo
manj
vojaškega
,
zato
pa
se
je
povsod
kazal
kot
pravi
kavalir
svoje
dobe
.
Kristjan
je
bil
z
obema
poveljnikoma
dobro
znan
,
ker
so
pogosto
skupaj
sedeli
v
kavarni
še
v
predpustu
,
ko
je
bil
gospod
Muhič
v
Ljubljani
;
Don
Pier
je
bil
Flebevrov
ožji
prijatelj
;
oba
sta
rada
kvartala
za
visoke
svote
.
Ko
je
prišel
Kristjan
na
Grad
,
se
je
dal
predstaviti
Flebevru
in
mu
je
naznanil
,
da
vstopi
kot
častnik
v
grajsko
posadko
.
Poveljnik
grajske
posadke
je
zmignil
z
rameni
in
ni
izrazil
nad
tem
nikakega
posebnega
veselja
.
To
je
Kristjana
zabolelo
.
„
K
cesarski
vojski
je
nemogoče
;
postati
morete
le
častnik
brambovcev
.
“
Flebevre
je
izgovoril
te
besede
s
takim
obrazom
,
da
se
je
Kristjanu
zdelo
,
da
je
poveljniku
grajske
posadke
vse
eno
,
kake
ljudi
ima
v
svoji
vrsti
.
Bil
je
nezadovoljen
s
tem
,
da
ga
ne
sprejmejo
v
cesarsko
vojsko
,
toda
premislil
si
je
in
rekel
:
„
Da
,
med
brambovce
pojdem
.
“
Flebevre
mu
je
podal
roko
in
je
poklical
vojaka
,
ki
je
stal
pred
sobo
.
„
Pojdite
si
izbrat
obleko
in
potem
se
pojdite
predstavit
poveljniku
Moitellu
.
Tam
prisežete
na
zastavo
.
“
Podal
mu
je
roko
v
slovo
in
je
rekel
:
„
Upam
,
da
bodete
vrl
vojak
.
“
Uro
pozneje
je
stal
Kristjan
v
brambovski
obleki
pred
poveljnikom
Moitellom
.
Stari
junak
je
že
prej
visoko
cenil
Kristjana
zaradi
njegove
odločnosti
,
pa
tudi
,
ker
je
bil
nečak
gospoda
Muhiča
;
zato
je
bil
zelo
vesel
,
ko
ga
je
zagledal
v
brambovski
obleki
pred
seboj
.
„
To
me
zelo
veseli
,
“
je
rekel
z
vidnim
veseljem
in
si
je
pogladil
sive
lase
.
„
Potrebujemo
sedaj
mladih
junakov
,
ki
izvršujejo
to
,
kar
ukazujejo
stari
,
izkušeni
poveljniki
.
“
Zadnji
stavek
je
govoril
s
poudarkom
.
Nato
je
prižgal
dve
sveči
pred
križem
in
Kristjan
je
svečano
prisegel
zvestobo
cesarju
in
domovini
,
svoji
zastavi
in
poveljnikom
.
Mogočno
so
donele
besede
,
ki
jih
je
čital
stari
Moitelle
,
in
Kristjan
jih
je
neustrašeno
ponavljal
.
Spomnil
se
je
Vodnikove
pesmi
:
„
Persega
brambovska
,
“
ki
se
mu
je
zdela
vedno
veličastna
in
slavnostna
,
dasi
se
sam
ni
navdušil
za
brambovce
,
ko
so
javno
prisegali
na
svojo
zastavo
.
Zdaj
je
prisegal
sam
pri
Bogu
,
kakor
so
prisegali
oni
,
prisegal
je
na
stvari
,
ki
so
se
mu
zdele
takrat
nepotrebne
in
brez
pomena
.
„
Od
kod
je
prišla
naenkrat
ta
izprememba
?
“
se
je
izpraševal
nehote
.
Začutil
je
v
sebi
svečanost
in
resnost
tega
trenotka
.
Roka
mu
je
nehote
zatrepetala
,
ko
je
prisegel
pokorščino
svojim
višjim
.
„
Dokler
bodo
branili
domovino
,
“
je
mislil
sam
pri
sebi
.
Ko
je
poveljnik
govoril
odstavek
o
zastavi
,
veleč
,
da
naj
je
nikdar
ne
zapusti
,
da
naj
se
ne
umakne
sovražniku
,
ampak
da
naj
jo
brani
do
smrti
,
si
je
zopet
nehote
mislil
:
Zakaj
torej
beže
z
zastavami
,
zakaj
ne
stoje
in
jih
ne
branijo
do
smrti
?
Po
prisegi
je
stal
nekaj
časa
zamišljen
na
mestu
.
Moitelle
mu
je
del
roko
na
ramo
in
rekel
:
„
Sedaj
ste
vojak
;
prepričan
sem
,
da
bodete
mož
na
svojem
mestu
.
Izurjeni
ste
v
orožju
in
mislim
,
da
bodete
kmalu
imeli
priliko
,
pokazati
to
izurjenost
.
“
V
tem
trenotku
je
videl
Kristjan
v
starem
junaku
nekako
vzvišeno
bitje
,
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
ne
slišal
v
grmenju
topov
ničesar
drugega
nego
njegova
povelja
in
da
bi
šel
slepo
v
boj
,
ko
bi
tako
veleval
glas
starega
poveljnika
.
Naenkrat
se
je
začutil
tako
prostega
onih
težkih
misli
in
mučnih
čuvstev
,
ki
so
tolikrat
uničevala
njegov
mir
ter
onemogočila
vsako
pravo
srečo
.
Čutil
je
v
sebi
svobodnega
vojaka
,
ki
ima
le
eno
dolžnost
:
biti
se
proti
sovražnikom
.
Hvaležno
je
stisnil
staremu
poveljniku
roko
in
je
odšel
na
grajske
utrdbe
.
Stal
je
dolgo
na
koncu
nasipa
,
kjer
so
vojaki
kopali
nov
jarek
;
ogledoval
je
svojo
preprosto
brambovsko
obleko
,
potem
pa
je
začel
meriti
svet
okoli
sebe
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
obvladuje
v
tem
trenotku
misli
v
sebi
in
svet
pod
seboj
.
Bil
je
svoboden
morečih
skrbi
in
težkih
misli
,
proč
od
ljudi
,
ki
bi
ga
mogli
ovirati
v
njegovih
namenih
.
„
Tako
bi
se
bil
moral
osvoboditi
že
izdavna
,
“
je
govoril
sam
pri
sebi
,
„
sedaj
čutim
,
kako
lahka
je
postala
duša
.
Jaz
nisem
bil
rojen
,
da
se
pokorim
navadnim
ljudem
ali
da
se
z
njimi
ukvarjam
.
To
je
sreča
vojaka
,
da
se
bije
in
zmaguje
nad
vsemi
ali
—
pade
.
“
V
takih
mislih
je
stal
dolgo
na
nasipu
in
meril
z
bistrimi
očmi
daljavo
južne
strani
,
od
koder
je
prihajal
sovražnik
.
18.
maja
se
je
raznesla
po
Ljubljani
novica
,
da
so
Francozi
vzeli
utrdbe
in
okope
na
Notranjskem
in
da
so
premagali
že
tudi
zadnjo
slabotno
obrambo
avstrijske
vojske
,
ki
je
imela
braniti
prehod
čez
Logatec
.
Ob
enem
je
zadnji
del
bežeče
avstrijske
vojske
napolnil
Ljubljano
.
Ta
del
vojske
,
ki
so
ji
zapovedovali
generali
Splenyi
,
Zach
in
Gyulay
,
je
imel
povelje
,
se
umakniti
na
Dolenjsko
ter
od
tam
napadati
Francoze
,
ali
pa
jim
vsaj
braniti
na
tej
strani
prehod
na
Štajersko
.
V
mestu
je
bilo
zaradi
zadnjih
novic
mnogo
razburjenja
in
strahu
.
Kdor
je
mogel
,
je
pospravil
in
skril
svoje
stvari
in
je
odšel
iz
mesta
.
Po
ljubljanskih
ulicah
je
bilo
ta
večer
zelo
živahno
;
v
krčmah
in
gostilnah
je
bilo
polno
vojakov
in
meščanov
,
ki
so
pretresali
dogodke
zadnjih
dni
ter
so
s
strahom
mislili
na
bližajočega
se
sovražnika
.
V
kavarni
na
Glavnem
Trgu
so
se
zbrali
ta
večer
častniki
ter
pripovedovali
o
bojih
,
ki
jih
je
prestala
južna
armada
.
Veliko
zanimanje
je
bilo
za
Predil
in
Malbourget
.
Dasi
je
bilo
malo
upanja
,
vendar
so
se
našli
mnogi
,
ki
so
trdili
,
da
se
bo
francoska
vojska
razbila
na
skalah
gorskih
trdnjav
.
Med
gosti
sta
sedela
tudi
Kristjan
in
Don
Pier
.
Pila
sta
v
slovo
,
kajti
nihče
ni
mogel
vedeti
,
ali
ne
vzamejo
jutri
morda
že
Francozi
mesta
,
in
pri
tem
se
lahko
zgode
velike
izpremembe
.
Častniki
grajske
posadke
so
smeli
danes
zadnjič
v
mesto
,
ker
je
bilo
sklenjeno
,
da
bodo
drugi
dan
zaprli
vse
vhode
na
Grad
;
trdnjava
se
je
namreč
morala
braniti
do
zadnjega
,
tudi
če
bi
Francozi
vzeli
mesto
.
Kristjan
je
poslušal
pogovore
veselih
častnikov
,
ki
se
jim
ni
poznalo
v
ničemer
,
da
spadajo
k
premagani
avstrijski
vojski
.
Zabavali
so
se
veselo
,
smejali
so
se
dobrim
dovtipom
in
pripovedovali
za
kratek
čas
dogodke
,
ki
so
bili
popolnoma
nemogoči
in
neresnični
.
Nobeden
izmed
njih
se
ni
vznemirjal
nad
tem
,
da
so
se
umikali
skoraj
brez
boja
,
in
tudi
tega
jim
ni
bilo
mnogo
mar
,
da
je
stal
sovražnik
že
blizu
Ljubljane
.
Nekateri
izmed
teh
častnikov
so
imeli
še
popolnoma
novo
obleko
in
nikjer
jim
ni
bilo
videti
,
da
so
prihajali
z
južnega
bojišča
,
o
katerem
se
je
pripovedovalo
,
da
stoji
tam
vedno
vsa
armada
v
ognju
.
Med
njimi
so
bili
tudi
ljudje
zagorelih
obrazov
,
z
obvezanimi
rokami
v
zamazani
obleki
.
Poznalo
se
jim
je
,
da
so
se
udeležili
bitek
,
in
Kristjan
je
s
spoštovanjem
gledal
na
nje
.
V
kotu
kavarne
so
sedeli
oni
častniki
,
ki
so
se
vdali
v
okopih
pri
Razdrtem
;
Kristjan
je
s
preziranjem
gledal
te
vojake
;
videl
je
med
njimi
nekaj
resnih
,
zamišljenih
obrazov
,
drugi
pa
so
se
veselo
zabavali
in
so
bili
že
nekoliko
pijani
.
„
Njim
je
morda
žal
,
da
so
se
vdali
,
“
je
pomislil
Kristjan
in
se
ni
mogel
iznebiti
neprijetnega
čuvstva
,
ki
ga
je
čutil
napram
tem
ljudem
.
„
Sede
med
nami
,
kakor
da
se
ni
nič
posebnega
zgodilo
;
niti
sramote
ne
čutijo
,
niti
ne
mislijo
na
prisego
.
Ne
mogel
bi
niti
govoriti
ž
njimi
.
“
Kristjan
je
našel
med
častniki
mnogo
znanih
obrazov
,
ki
jih
je
videl
že
v
onih
prvih
pomladanskih
mesecih
v
Ljubljani
,
ko
so
šli
na
jug
.
Mnogi
izmed
njih
so
se
zelo
izpremenili
.
Don
Pier
je
zagledal
v
kotu
med
častniki
svojega
znanca
in
je
odšel
tja
.
Podala
sta
si
veselo
roke
in
trčila
s
kozarci
.
Kristjana
je
obšlo
zopet
ono
neprijetno
čuvstvo
,
ki
se
ga
ni
mogel
iznebiti
,
kadar
je
pomislil
na
te
ljudi
.
„
Morda
bodo
nekoč
drugi
tako
gledali
name
,
“
si
je
mislil
,
„
kaj
je
človek
proti
celi
vojski
?
“
V
tem
mu
je
nekdo
položil
težko
roko
na
ramo
.
Kristjan
se
je
ozrl
in
je
zagledal
pred
seboj
Simiča
.
Zardel
je
v
obraz
in
je
ves
zatrepetal
.
Toda
lice
Jurija
Simiča
se
mu
je
kazalo
tako
prijateljsko
prijazno
,
da
je
mahoma
prešlo
ono
neprijetno
čuvstvo
,
ki
se
je
v
njem
zbudilo
v
prvem
trenotku
,
ko
ga
je
zagledal
pred
seboj
.
Obleka
Jurija
Simiča
je
kazala
na
sebi
sledove
zadnjih
vročih
dni
;
na
obrazu
mu
je
bilo
videti
zaspanost
in
utrujenost
.
Simič
je
podal
Kristjanu
roko
in
je
rekel
:
„
To
me
veseli
,
da
vas
najdem
tu
,
vrli
nečak
svojega
dobrega
strica
.
Slišal
sem
,
da
ste
vstopili
v
grajsko
posadko
;
to
ste
storili
zelo
prav
.
“
Kristjan
je
gledal
v
silnega
človeka
pred
seboj
in
ni
vedel
,
kaj
naj
reče
.
Kaj
so
temu
človeku
mar
njegove
vrline
in
njegovi
koraki
?
Čemu
govori
o
tem
,
kaj
je
prav
?
Srečala
sta
se
nekoč
,
obračunala
sta
in
se
razšla
.
Čemu
potem
prijateljsko
stiskati
roke
?
Toda
v
Simičevih
besedah
ni
bilo
nikake
hinavščine
.
Govoril
je
jasno
in
odkrito
.
„
Gospod
Muhič
bo
imel
brez
dvoma
nad
tem
veliko
veselje
.
To
je
zlata
duša
,
“
je
nadaljeval
Simič
,
ko
je
videl
,
da
ga
gleda
Kristjan
z
nezaupnimi
očmi
.
„
Ali
vam
ni
nič
znano
o
njem
?
“
„
Nič
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
„
Pisal
je
samo
enkrat
.
“
„
V
taki
vojski
se
ljudje
popolnoma
izgube
.
No
,
upajmo
,
da
se
zopet
vidimo
.
Dosedaj
je
še
neznano
,
kaj
se
je
zgodilo
v
Saksenburgu
.
“
„
Kako
sodite
vi
o
Ljubljani
?
“
Simič
je
mahnil
z
roko
.
Izpil
je
kozarec
močne
pijače
in
je
vstal
.
„
Nimam
niti
časa
si
oddahniti
,
danes
bo
še
težka
noč
...
Pravim
vam
eno
,
“
je
pridejal
potem
tiho
,
„
ni
vse
,
kakor
bi
moralo
biti
,
premalo
je
poguma
in
odločnosti
.
Bojim
se
,
da
tudi
na
Gradu
ne
bo
bolje
.
Imel
sem
čast
,
v
vas
poznati
odločnega
človeka
,
izkažite
se
tudi
sedaj
!
Ne
zaupajte
vsem
;
zdi
se
mi
,
da
med
nami
ni
vse
...
“
Kristjanu
se
je
zganila
roka
.
„
Bodite
mirni
;
morda
prej
ali
slej
spoznate
,
da
sem
imel
prav
.
Sicer
vam
želim
mnogo
sreče
.
Grajska
posadka
je
močna
,
založeni
ste
z
vsem
potrebnim
.
Imel
sem
priliko
,
si
ogledati
vaše
utrdbe
.
Tudi
gospoda
Moitellu
ne
bo
nedostajalo
vztrajnosti
.
Po
vojni
se
morda
zopet
vidimo
.
“
Kristjan
ves
čas
ni
vedel
,
kaj
naj
govori
.
Zdel
se
je
mlad
in
neizkušen
napram
temu
silnemu
junaku
,
ki
je
preživel
toliko
bitek
in
je
govoril
sedaj
z
njim
tako
prijateljsko
zaupno
,
kakor
da
se
ni
med
njima
nikdar
dogodilo
nič
posebnega
,
kakor
da
ni
bilo
nikdar
onega
dvoboja
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
mu
je
hotel
Juri
Simič
izkazati
svoje
spoštovanje
s
tem
,
da
ga
je
tako
prijateljsko
nagovoril
in
da
mu
hoče
izkazati
svoje
zaupanje
,
ako
mu
govori
o
nezanesljivosti
drugih
ljudi
.
To
je
Kristjanu
ugajalo
in
čutil
je
,
kako
se
je
iz
spomina
na
oni
dvoboj
zbudila
v
njem
čisto
nova
misel
.
Juri
Simič
je
menda
uganil
,
kaj
se
godi
v
srcu
mladega
vojaka
,
zato
mu
je
še
bolj
prijateljsko
stisnil
roko
in
je
rekel
:
„
Ako
vam
bodo
že
Francozi
lezli
čez
zid
,
ne
dvomim
,
da
bodete
porabili
svojo
bojno
umetnost
in
da
bodete
branili
svoje
mesto
.
“
„
Kam
ste
namenjeni
?
“
je
vprašal
Kristjan
,
ko
je
držal
še
Simičevo
roko
v
svoji
.
Hotel
je
,
da
bi
še
dolgo
sedela
skupaj
in
govorila
.
„
Od
polnoči
dalje
imam
stražo
,
“
je
rekel
Simič
,
„
ako
pade
Ljubljana
,
pojdemo
dalje
na
sever
in
bomo
govorili
o
tem
,
kako
ste
se
branili
na
Gradu
.
“
„
Mi
se
bomo
branili
do
zadnjega
,
“
je
vzkliknil
Kristjan
.
„
O
tem
sem
prepričan
,
“
je
rekel
Juri
Simič
,
„
želim
vam
mnogo
sreče
.
“
Nato
je
odšel
.
Kristjan
je
gledal
za
njim
,
ko
je
že
izginila
njegova
velika
postava
pri
vratih
.
Občutil
je
v
srcu
ono
tiho
srečo
,
ki
napolni
srce
,
kadar
nam
dobra
beseda
prijateljeva
odžene
težko
misel
,
ki
je
dolgo
časa
ležala
na
njem
.
Ozrl
se
je
zopet
po
kavarni
,
ki
se
je
bolj
in
bolj
polnila
,
kajti
mnogi
častniki
niso
dobili
primernega
prenočišča
in
mnogi
niso
hoteli
iti
spat
,
ko
so
bili
po
dolgem
času
zopet
v
mestu
.
Kristjanu
je
postalo
tesno
in
neprijetno
.
Don
Pier
je
prišel
k
njemu
ter
ga
je
povabil
k
družbi
častnikov
,
ki
so
sedeli
pri
mizi
v
kotu
.
Kristjan
se
je
opravičil
,
da
je
utrujen
.
Don
Pier
se
je
zasmejal
.
„
Vojak
ne
sme
biti
utrujen
.
Danes
je
zadnja
noč
.
Menda
se
vendar
ne
bojite
.
“
Kristjanu
je
bilo
žal
,
da
se
je
izgovarjal
z
utrujenostjo
,
zato
je
rekel
odkrito
:
„
Torej
nisem
niti
utrujen
niti
se
ne
bojim
,
a
ni
se
mi
ljubilo
biti
v
družbi
.
“
„
To
vam
je
moral
Juri
Simič
kaj
zelo
važnega
povedati
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
V
resnici
je
govoril
zelo
važne
reči
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
Vzel
je
svoj
kozarec
in
je
odšel
z
Don
Pierom
k
družbi
v
kotu
,
naj
bi
ne
mislili
,
da
je
utrujen
ali
da
se
boji
.
Sprejeli
so
ga
z
veselim
krikom
.
Pili
so
dolgo
v
noč
,
kakor
da
niso
del
premagane
vojske
,
kakor
da
jim
ni
mar
,
da
se
bliža
sovražnik
glavnemu
mestu
dežele
.
Peli
so
vesele
vojaške
pesmi
in
se
zadovoljno
zabavali
.
Bilo
je
že
po
polnoči
,
ko
je
stopal
Kristjan
po
Rebri
na
Grad
.
Na
vrhu
se
je
še
ogledal
po
nebu
in
po
svetu
naokoli
in
je
odšel
spat
.
Drugi
dan
so
zadnje
avstrijske
čete
zapustile
mesto
ter
se
umaknile
za
drugimi
oddelki
,
ki
so
bili
odšli
na
Dolenjsko
.
Ostale
so
le
posadke
na
Gradu
,
na
Rožniku
in
na
Golovcu
;
te
so
imele
povelje
,
odbijati
sovražnika
ter
mu
braniti
vhod
v
mesto
.
Njihove
utrdbe
so
bile
dobro
pripravljene
.
Poročila
,
ki
so
jih
prinesli
zadnji
oddelki
avstrijske
vojske
,
so
poročala
,
da
se
pomika
proti
Ljubljani
velik
del
južne
francoske
armade
in
da
bo
težko
ubraniti
mesto
.
Vkljub
temu
so
sklenili
poveljniki
,
da
bodo
izkušali
z
zadnjimi
silami
zadržati
sovražnika
pred
mestom
,
ker
so
se
mogli
zanašati
na
zadnje
čete
avstrijske
vojske
in
na
črno
vojsko
,
ki
se
je
zbirala
na
Dolenjskem
ter
je
imela
priti
na
pomoč
glavnemu
mestu
.
Zgodaj
zjutraj
je
stal
Kristjan
na
okopu
ljubljanskega
Gradu
in
je
gledal
proti
jugu
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
od
tam
prihaja
temno
,
nerazločno
grmenje
,
kakor
odmevanje
pušk
in
topov
.
Megle
,
ki
so
vstajale
nad
notranjskimi
gozdovi
,
so
se
mu
zdele
kakor
dim
,
ki
se
dviga
nad
bojiščem
.
Stal
je
mirno
,
opiral
se
je
ob
sablo
in
meril
svet
pred
seboj
.
Jasno
jutro
je
vstajalo
na
vzhodu
;
pod
žarečim
nebom
so
se
kazali
zeleni
dolenjski
griči
in
Kristjan
se
je
dolgo
oziral
po
njih
;
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
cesto
,
ki
se
vije
med
njimi
,
da
vidi
tihe
doline
z
vasmi
in
kočami
,
in
ostal
je
nazadnje
pri
onih
vrhovih
,
kjer
leže
Vinice
.
Od
te
strani
je
imela
priti
dolenjska
črna
vojska
.
Toda
cesta
je
bila
prazna
in
nikjer
ni
bilo
znamenja
,
da
se
od
tam
bližajo
kake
čete
.
Vojaki
so
se
že
zbrali
na
okopih
.
Po
mestu
in
po
Gradu
so
se
oglašale
trombe
.
Okoli
Gradu
,
po
mestu
,
po
barju
in
po
okolici
je
ležala
gosta
megla
,
ki
je
z
nekako
svinčeno
težo
krila
vso
pokrajino
.
Kristjan
se
je
spomnil
na
prejšnji
večer
in
na
pijano
družbo
v
kavarni
.
Mislil
je
,
da
mora
biti
tako
vojaško
življenje
:
brezskrbno
,
polpijano
,
ravnodušno
med
življenjem
in
smrtjo
,
brez
čuvstev
in
misli
,
veselo
in
brezbrižno
,
leno
in
nejasno
:
„
Tako
je
življenje
tam
doli
,
kakor
ta
megla
,
“
si
je
govoril
,
„
motno
,
nejasno
in
težko
.
Tu
pa
je
lahko
,
čisto
in
jasno
.
Človeku
se
zdi
,
da
se
morajo
prebivalci
mesta
zadušiti
v
tej
gosti
megli
.
Ni
čuda
,
da
človek
ne
ve
,
kaj
bi
in
kam
bi
.
Tukaj
leži
svet
pred
teboj
,
kakor
šahovska
deska
,
vodil
bi
lahko
celo
vojsko
.
Razgled
je
jasen
in
človek
ve
,
kako
in
kam
.
“
Ozrl
se
je
na
okoli
in
se
zagledal
na
ostre
vrhove
Kamniških
Planin
.
Sneg
je
še
pokrival
visoke
vrhove
,
ki
so
se
bleščali
v
jutranji
zarji
.
V
ozadju
so
se
grmadile
gorenjske
gore
.
Premeril
je
njih
mogočnost
in
vprašal
skoraj
na
glas
:
„
Ali
jih
prebijejo
?
Ali
preidejo
te
visoke
vrhove
s
svojo
vojsko
?
Ali
bodo
zadržale
prehod
gore
,
ko
ga
ni
mogla
zadržati
vojska
?
“
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
odmeva
po
onih
veličastnih
vrhovih
grom
pušek
in
topov
.
„
Kako
se
bojujejo
?
Kakšen
bo
konec
?
Ali
vzdržite
?
“
Pri
tem
je
pogledal
na
utrjeni
greben
.
„
In
tu
smo
mi
sami
;
ta
greben
mora
zadržati
,
česar
niso
mogle
zadržati
ne
gore
ne
utrdbe
ne
čete
.
“
Začutil
je
,
kakor
da
stoji
tu
sam
osamljen
na
grajskem
okopu
in
da
so
vsi
ti
ljudje
,
ki
leže
na
grajskem
dvorišču
,
posedajo
po
utrdbah
ali
delajo
na
nasipih
,
le
nekaka
napolnjena
živa
sila
,
ki
čaka
na
povelje
in
bo
rušila
v
prah
vse
,
kar
bi
se
ji
približalo
.
„
Preostaja
vam
le
ena
pot
,
“
je
govoril
,
obrnjen
proti
jugu
,
„
da
se
nam
izognete
na
daleč
,
kajti
daleč
bodo
naši
topovi
nesli
krogle
.
”
Gledal
je
zopet
v
ono
smer
in
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
čete
,
ki
se
pomikajo
v
megli
naprej
,
da
sliši
korake
vojakov
,
da
se
čujejo
udarci
konj
in
ropotanje
vozov
.
Ne
daleč
od
njega
je
stal
poveljnik
Flebevre
z
nekaterimi
častniki
.
Gledali
so
istotako
proti
jugu
ter
si
kazali
z
rokami
.
Kristjan
je
šel
dalje
po
nasipu
in
je
z
zadovoljnostjo
gledal
hladnokrvne
vojake
,
ki
so
jedli
svoj
zajutrk
,
kakor
da
sede
v
miru
pred
domačo
hiše
.
Ob
topovih
so
topničarji
pripravljali
krogle
,
drugi
so
točili
pijačo
in
so
jo
s
smehom
ponujali
svojim
tovarišem
,
češ
,
da
je
dobra
za
zadnjo
popotnico
.
Nekateri
so
ležali
utrujeni
na
tleh
,
poznalo
se
jim
je
,
da
niso
spali
vso
noč
.
Dasi
je
bilo
vse
vojaštvo
na
nogah
,
je
bilo
po
nasipih
mirno
,
brez
krika
.
Le
od
Gradu
je
prihajal
v
rezkem
jutranjem
zraku
glas
nekega
nezadovoljnega
poveljnika
,
ki
se
je
jezil
nad
vojaki
,
ker
so
premalo
utrdili
nasip
.
Vojaki
v
grajski
posadki
so
bili
večinoma
graničarji
,
ki
so
govorili
hrvatski
,
in
brambovci
od
vseh
strani
kranjske
dežele
.
Razumeli
so
se
zelo
dobro
in
nikdar
jim
ni
manjkalo
dobre
volje
in
zabave
.
Poznali
so
se
med
seboj
po
imenih
in
se
šalili
pri
vsaki
priliki
na
račun
Francozov
.
Mnogi
med
njimi
so
peli
domače
pesmi
o
Napoleonu
in
njegovih
poveljnikih
.
Kristjanu
so
bili
ti
vojaki
zelo
všeč
in
pogosto
se
je
smejal
njihovim
pogovorom
.
Mnogi
izmed
njih
so
se
odlikovali
po
nenavadni
moči
in
velikosti
.
Pri
graničarjih
je
opazil
še
mnogo
one
divje
bojevitosti
,
ki
je
bila
znana
iz
časov
barona
Trenka
in
njegovih
pandurjev
.
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
bi
bilo
s
temi
ljudmi
mogoče
braniti
trdnjavo
tako
dolgo
,
da
bi
si
sovražniki
ob
njej
razbili
svoje
sile
.
V
tem
so
ga
posebno
prepričale
besede
Jurija
Simiča
,
ki
si
jih
je
dobro
zapomnil
.
Naenkrat
je
počil
strel
na
Rožniku
in
njemu
je
odgovoril
drug
strel
na
Golovcu
.
To
je
bilo
znamenje
,
da
se
bliža
sovražnik
.
Megla
na
jugu
se
je
začela
umikati
,
izpod
nje
se
je
pokazala
najprej
zelena
pokrajina
,
nato
so
se
pokazale
vasi
ob
cesti
in
na
cesti
goste
francoske
čete
.
„
Sedaj
se
začne
,
“
je
pomislil
Kristjan
.
Stal
je
poleg
velikega
topa
,
ob
katerem
je
slonel
star
topničar
,
ki
je
neprestano
gledal
na
črne
trume
,
ki
so
se
pomikale
po
cesti
naprej
,
kakor
da
niso
slišali
strela
.
Vojaki
so
ležali
in
sedeli
na
okopih
,
poveljniki
so
stali
na
ozidju
in
gledali
neprestano
proti
oni
strani
,
od
koder
je
prihajala
francoska
vojska
.
Izdano
je
bilo
povelje
,
streljati
takoj
na
sovražnika
,
kakor
hitro
pride
v
razdaljo
,
v
kateri
zadenejo
krogle
.
Kristjan
je
prvič
občutil
ono
nenavadno
čuvstvo
,
ki
obhaja
ljudi
,
kadar
prvič
zagledajo
sovražnika
pred
seboj
.
Bil
je
miren
in
čutil
je
v
sebi
neko
skrito
radost
.
„
Sedaj
se
začne
,
sedaj
je
prišel
veliki
trenotek
!
“
Megla
je
vstajala
bolj
in
bolj
;
solnce
,
ki
je
bilo
prej
tako
jasno
,
se
je
zamračilo
.
Okolica
se
je
potemnila
in
je
v
hipu
bila
polna
francoskih
čet
.
Na
Rožniku
se
je
razvnel
boj
.
Grom
topov
se
je
združil
s
pokanjem
pušk
.
Toda
francoske
čete
so
se
pomikale
dalje
proti
mestu
,
kakor
da
se
ne
menijo
za
streljanje
.
„
Oni
se
bližajo
mestu
,
“
si
je
mislil
Kristjan
in
je
občudoval
njih
predrznost
.
Topničar
je
stopil
k
topu
in
je
sprožil
.
Stresla
se
je
zemlja
,
zagrmelo
je
v
zraku
in
videlo
se
je
,
kako
je
padla
krogla
pred
francosko
četo
,
ki
se
je
bližala
proti
Trnovemu
.
„
Streljaj
,
“
je
vzkliknil
Kristjan
.
Sam
po
sebi
se
mu
je
iztrgal
ta
vzklik
iz
prsi
.
Čutil
je
,
da
stoji
tu
sam
brez
sil
proti
oni
veliki
sovražni
moči
,
ki
se
bliža
mestu
.
Topničar
se
je
ozrl
.
Mirno
je
z
dvema
svojima
tovarišema
zopet
nabasal
top
in
zopet
sprožil
.
Topovi
so
se
oglašali
na
Golovcu
in
na
Rožniku
.
To
je
prisililo
francosko
vojsko
,
da
se
je
ustavila
.
Čete
so
stale
v
zatišju
dreves
in
med
njimi
so
švigali
jezdeci
,
ki
so
raznašali
povelja
.
Avstrijske
krogle
jih
niso
motile
,
ker
niso
zadele
v
tako
daljavo
.
Čez
nekaj
časa
je
zapela
tromba
na
Gradu
.
Prišel
je
francoski
oficir
k
poveljniku
zaradi
pogajanja
.
Streljanje
je
prestalo
za
nekaj
časa
.
Kristjan
je
odšel
k
častnikom
,
ki
so
se
zbrali
in
so
precenjevali
francosko
vojsko
.
Nekateri
so
odšli
proti
gradu
,
ker
so
hoteli
videti
francoskega
oficirja
.
Kmalu
je
odšel
francoski
oficir
v
družbi
avstrijskega
zopet
z
Gradu
v
mesto
.
Poveljnik
Moitelle
se
ni
hotel
pogajati
ob
nikakih
pogojih
,
ampak
je
sporočil
francoskemu
oficirju
,
da
se
bo
Grad
branil
.
Častniki
so
se
zopet
razšli
po
obzidju
.
Kristjan
je
stopil
iznova
k
velikemu
topu
in
je
poslušal
starega
topničarja
,
ki
je
modroval
na
glas
:
„
Vselej
se
pogajajo
,
kadar
jim
dobro
kaže
.
Tu
ne
pojde
tako
kakor
drugod
.
“
Kristjanu
je
ugajal
stari
vojak
.
„
Ali
že
dolgo
služite
?
“
ga
je
vprašal
.
„
Ej
,
dolgo
,
poznamo
vojsko
,
“
je
odgovoril
topničar
in
je
meril
...
Na
Rožniku
je
zopet
zagrmel
top
.
Francoske
čete
so
se
začele
pomikati
proti
mestu
.
Po
vseh
zidovih
Gradu
se
je
začelo
streljanje
,
ki
je
odmevalo
po
pomladanskem
jutru
in
napolnilo
s
svojim
grmenjem
visoko
ozračje
.
Videlo
se
je
,
kako
zadene
krogla
zdaj
tu
zdaj
tam
v
četo
,
kako
se
zavale
ljudje
,
kako
pade
krogla
na
cesto
in
se
razbije
pred
četo
.
Toda
čete
se
vrste
neprestano
druga
za
drugo
in
gredo
naprej
.
Nič
ni
moglo
zadržati
sovražnika
.
Predno
je
solnce
prodrlo
jutranje
megle
,
ki
so
se
,
pomešane
z
dimom
,
valile
nad
Gradom
,
so
bile
prve
francoske
čete
že
v
mestu
in
za
njimi
so
šle
druge
...
Streljanje
na
Rožniku
in
na
Golovcu
je
ponehalo
,
ker
ni
kazalo
streljati
v
mesto
.
Le
z
Gradu
so
še
grmeli
topovi
.
Kristjan
je
slonel
naslonjen
na
svojo
puško
.
Bila
je
vroča
kakor
ogenj
.
Po
ušesih
mu
je
še
vedno
donelo
grmenje
,
ki
je
pred
nekaj
trenotki
polnilo
ozračje
.
Komaj
je
sam
sebi
verjel
,
da
je
streljanje
prestalo
,
da
so
pustili
francoske
čete
v
mesto
.
V
mislih
mu
je
ostal
iz
vsega
le
en
stavek
,
ki
ga
je
slišal
,
ko
ga
je
nekdo
izgovoril
v
odločilnem
trenutku
:
Ljubljana
je
padla
!
Zdelo
se
mu
je
,
da
odmeva
ta
stavek
po
stokrat
in
tisočkrat
v
tem
grmenju
,
ki
se
izgublja
v
daljave
od
gor
do
gor
,
in
da
pripoveduje
vsemu
svetu
to
veliko
novico
:
Kar
se
mu
je
zdelo
še
pred
nekaj
urami
nemogoče
,
to
je
bilo
sedaj
že
gotovo
,
izvršeno
.
Pred
njegovimi
očmi
so
se
še
vedno
pomikale
francoske
čete
,
kakor
da
jih
ni
konca
;
ne
ustavijo
jih
niti
puške
niti
topovi
;
gredo
naprej
v
mesto
kakor
nepremagljiva
,
vse
zmagujoča
sila
;
stopajo
ponosno
in
zmagoslavno
.
Tako
gredo
povsod
čez
gore
,
čez
reke
,
preko
mest
in
trdnjav
,
mimo
nasipov
in
okopov
.
Stal
je
dolgo
na
svojem
mestu
in
je
gledal
vojake
,
ki
so
mirno
ležali
na
nasipih
in
počivali
.
Naenkrat
mu
je
nekdo
položil
roko
na
ramo
,
Kristjan
se
je
ozrl
in
je
zagledal
pred
seboj
mladega
častnika
visoke
postave
,
temnega
obraza
.
To
je
bil
Godović
,
poveljnik
hrvatskih
graničarjev
.
„
No
,
kaj
pravite
k
temu
?
