dvameseca
.
Zaman
.
Nihče
ne
ve
vesti
o
Zori
.
Kam
je
izginil
ubogi
otrok
?
Težka
odgovornost
leži
na
duši
mladega
plemiča
,
vtisnila
je
svoj
pečat
v
njegovo
lice
.
Domov
,
je
pisala
,
da
gre
.
Menil
je
,
da
je
odšla
z
barko
na
Krk
.
Ali
pa
je
našla
pot
v
Trst
,
do
Frankola
?
Foscari
se
je
peljal
po
Zorinem
begu
v
palačo
avstrijskega
poslanika
.
Nicolo
Rossi
je
sprejel
generala
z
napeto
vljudnostjo
.
Vajen
je
bil
slišati
o
takih
obiskih
le
pritožbe
črez
Uskoke
,
same
pritožbe
.
„
Ne
kot
general
,
“
mu
je
podal
Foscari
roko
,
„
ne
kot
poslanec
naše
visoke
in
modre
signorije
,
don
Rossi
,
prihajam
v
privatnih
stvareh
.
“
Napetost
je
izginila
z
Rossijevega
črnikastega
lica
.
Živo
je
stisnil
Benečanovo
roko
,
ga
vedel
v
malo
,
skrito
sobo
.
„
Tukaj
sva
sama
,
don
Foscari
,
in
jaz
sem
vam
na
službo
.
Nihče
naju
ne
sliši
.
“
„
Nihče
naju
ne
sliši
?
“
se
je
nasmehnil
Foscari
.
„
O
vi
naivni
Goričan
!
Vaši
sluge
so
zvesti
?
Mar
ne
veste
,
da
ukazujejo
naši
statuti
senatu
,
da
mora
imeti
štiri
vohune
v
vsaki
poslaniški
palači
?
Ne
veste
,
da
je
general
Foscari
zelo
slabo
zapisan
pri
signoriji
in
da
bo
črez
pol
ure
moj
obisk
in
kar
govorim
z
vami
,
že
vse
znano
v
črni
dvorani
?
“
Rossijev
smehljaj
je
izrazil
,
da
ve
vse
to
,
a
da
ne
pove
diplomat
nikoli
vsega
,
kar
ve
.
Foscari
ga
je
prosil
,
da
piše
senjskemu
stotniku
,
naj
pazi
na
Uskoke
,
da
jih
ne
zavede
želja
po
maščevanju
do
nespametnih
činov
.
Piše
naj
mu
,
da
niso
prelomili
Benečani
gostoljubja
senjski
siroti
.
Sama
da
je
odšla
.
Poštena
in
čista
.
Ni
treba
,
da
bi
jo
sramotili
Senjani
,
niti
ni
treba
,
da
bi
sledili
njenemu
pozivu
na
maščevanje
.
Senjski
stotnik
naj
Rossiju
hitro
odpiše
,
kako
je
prišla
Zora
Senjaninova
domov
,
kako
so
jo
sprejeli
.
Ali
še
čaka
siroto
bratov
dom
,
ali
ne
?
—
Tako
je
prosil
Foscari
Rossija
.
Užaljenost
Benečana
in
nežna
skrb
ljubečega
sta
govorila
iz
teh
besed
.
Rossi
se
je
smehljal
.
Težko
je
čakal
Foscari
poročila
od
Vida
Gušiča
,
senjskega
stotnika
.
A
ko
je
dobil
„
slučajno
“
na
trgu
sv.
Marka
Rossija
in
mu
je
izročil
Rossi
Gušičevo
pismo
,
je
prepadel
Foscari
:
Gušič
je
poročal
,
da
Zora
ni
prišla
v
Senj
!
...
Tolažil
se
je
potem
,
da
je
v
Trstu
...
Ali
barka
,
ki
je
prišla
tisti
dan
na
Krk
,
se
je
vrnila
v
Benetke
.
Njeni
mornarji
in
poveljnik
so
trdili
enoglasno
,
da
niso
sprejeli
v
v
Benetkah
nobene
mlade
potnice
.
Kam
je
odšlo
ubogo
,
nerazsodno
dete
?
Poročal
je
Gušič
tudi
,
kako
razburjeni
so
Senjani
radi
ujetega
Milanšiča
;
da
so
sklenili
z
Brinjani
,
Ledeničani
in
Novljani
zvezo
zoper
Benečane
;
da
tešejo
na
reškem
skveru
zopet
tri
nove
ladje
.
Ali
vse
to
ni
zanimalo
Foscarija
.
Zora
ni
prišla
v
Trst
.
To
ga
je
zanimalo
.
Petero
bark
je
odšlo
tisto
jutro
.
Na
Turško
in
v
Dalmacijo
.
Kaj
,
če
je
odvedel
hudoben
človek
neveščo
deklico
za
drag
denar
v
turški
harem
?
Če
vzdiha
Zora
v
sramoti
?
Toda
ne
!
Senjanka
zna
braniti
svojo
čast
.
V
takem
slučaju
je
našla
smrt
.
Zato
sliši
tolikokrat
v
sanjah
njen
klic
.
Njega
kliče
na
oni
svet
.
Rad
ji
bo
sledil
...
Šest
tednov
je
brodaril
Foscari
po
Turškem
,
iztrošil
mnogo
zlata
.
Zaman
.
Zdaj
je
pustil
vse
vnemar
.
Ne
briga
se
za
javnost
,
ne
za
svojce
.
Ogiblje
se
roditeljev
,
sestre
,
svaka
.
Vseh
onih
,
ki
so
ga
premotili
z
modro
besedo
,
vseh
onih
,
ki
so
pomagali
Zori
v
nesrečo
.
Prosil
je
dopusta
in
se
zaprl
na
Giudecco
.
Samo
pol
ure
je
do
doževega
letovišča
od
Foscarijevega
.
Vendar
ne
obišče
sestre
,
ne
dovoli
,
da
pride
ona
k
njemu
.
Kaj
jočejo
zanj
ti
njegovi
ljudje
!
On
ostane
hladen
pri
njihovih
hinavskih
solzah
.
Tudi
vest
,
da
so
pobili
Senjani
Turke
na
Dalmatinskem
in
plačali
tako
Juriševo
smrt
—
ni
razburila
Foscarija
.
Vest
,
da
je
stopil
don
Rossi
v
cesarjevem
in
nadvojvodovem
imenu
pred
senat
in
zahteval
izpustitev
Milanšiča
in
njegovih
tovarišev
,
je
izvabila
Foscariju
gorak
usmev
.
Vedel
je
,
da
odgovori
senat
na
pritožbo
s
pritožbo
,
da
ne
ustavi
nihče
Primorja
lačnih
senatorjev
.
Pride
do
vojne
.
In
Foscarijeva
tolažba
je
,
da
pade
pod
uskoškim
nožem
,
da
bo
zadostil
tako
svoji
krivici
do
Senjanke
.
Soparno
je
.
Goste
se
oblaki
,
od
daleč
se
sliši
grom
.
Foscari
zapira
oko
—
vidi
v
polsnu
nekaj
belega
,
ki
se
giblje
med
zelenjem
.
Ne
v
smeri
vhoda
,
od
strani
,
ki
vodi
k
doževemu
letovišču
.
Foscari
se
spomni
,
da
leži
zdaj
Cecilija
v
hladni
dvorani
in
vzdihuje
.
Ž
njo
vzdihujejo
dvorjanke
.
Ljubosumni
dož
straži
te
vzdihe
.
—
Čuj
,
nagel
,
tih
korak
...
Ah
,
Cecilija
...
V
beli
halji
,
razpletenih
las
,
krvavečih
rok
.
Odkod
tako
bleda
,
zakaj
tako
prestrašena
,
sestra
moja
?
„
Ah
Ivan
,
“
se
stisne
sestra
k
njemu
.
„
Vendar
me
sprejmeš
z
ljubeznijo
!
Ivan
,
grozne
stvari
ti
povem
.
Pa
ne
zakriči
,
da
ne
čuje
Gianin
,
ogleduh
tajnega
sveta
.
Nihče
ne
sluti
,
da
sem
pri
tebi
.
Dožinja
spi
.
Skočila
sem
preko
ograje
,
si
ranila
roke
.
Grozno
,
Ivan
...
“
Sedel
je
,
privil
tresočo
sestro
k
sebi
.
Govorila
je
naglo
:
Snoči
je
prišel
dož
nenavadno
dobre
volje
v
njen
budoar
.
Odpustil
je
damo
,
ki
je
vezla
ž
njo
oltarni
prt
za
sv.
Marka
,
hodil
po
sobi
in
se
hihital
.
„
Kako
da
ste
tako
dobre
volje
,
moj
soprog
!
“
je
vprašala
Cecilija
,
sluteč
,
da
ji
pripravlja
ljubosumni
soprog
kaj
neugodnega
.
„
Res
sem
dobre
volje
,
ker
bom
ali
sem
v
stanu
,
izpolniti
nežno
željo
moje
drage
soproge
.
Vi
ste
vendar
želeli
enkrat
,
da
bi
vodili
glasovitega
roparja
Juriša
Senjanina
po
Markovem
trgu
?
Na
srebrni
verigi
!
Dož
upa
,
da
vam
more
ustreči
—
in
to
ga
veseli
...
“
Brez
sape
sem
strmela
v
režečega
se
.
—
Kako
vendar
?
sem
dejala
v
strahu
,
saj
je
mrtev
Juriša
?
...
„
Ah
...
ne
!
Zardeli
ste
.
Še
bije
zvesto
srce
,
bije
.
Ne
,
ni
mrtev
vaš
razbojniški
vitez
.
Srečo
ima
pri
ženskah
.
Padel
je
zadet
od
kroglje
.
Rano
mu
je
izlečila
lepa
pašinja
v
Bosni
.
Paša
Jussuf
ben
Izzedin
je
imel
izvrstno
misel
.
Hotel
je
narediti
Bošnjakom
praznik
,
pustiti
umirati
Juriša
v
mukah
.
Pašinja
ga
je
rešila
s
pomočjo
raje
.
Kako
se
je
pomenila
pašinja
s
pašo
in
če
je
bil
Juriša
tako
čednosten
napram
njej
kot
proti
vam
—
ne
vem
.
Resnica
je
,
da
se
je
vrnil
Juriša
v
spremstvu
novih
Uskokov
v
Senj
,
da
so
Senjani
skoraj
ponoreli
od
radosti
.
On
pa
od
jeze
,
ko
je
našel
hišo
prazno
in
izvedel
,
kam
je
izletela
golobica
sestrica
,
kje
je
njen
ženin
Milanšič
.
Zdaj
prisega
osveto
.
Mi
se
ne
veselimo
novega
razdejanja
naših
mest
,
preprečiti
ga
moramo
;
zato
bomo
povabili
slavnega
vojvoda
v
Benetke
—
seveda
brez
njegovih
rdečebradcev
.
“
„
Pa
ne
bo
prišel
,
“
se
je
oddahnila
Cecilija
,
ki
je
trpela
silno
pod
navalom
različnih
čuvstev
.
„
Morda
vendar
,
“
se
je
rogal
dož
.
„
Nekaj
privleče
Juriša
sem
—
čeravno
ne
čednosti
moje
soproge
.
Reci
,
Cecilija
,
“
se
je
ustavil
pred
njo
—
„
Juriša
ljubi
svojo
sestro
zelo
?
“
„
Zelo
,
“
je
šepetala
Cecilija
prestrašena
,
pripravljena
na
nov
udarec
.
„
Dobro
.
Radi
sestre
pride
.
“
„
Zora
?!
...
“
„
Je
v
ječi
,
moja
draga
soproga
.
Obsojena
je
čarodejstva
.
Ko
dobi
Juriša
poročilo
od
tebe
—
pride
,
da
reši
sestro
.
“
„
Nikoli
mu
ne
pošljem
takega
poročila
,
“
se
je
ojunačila
Cecilija
.
„
Hijene
ste
,
ki
preganjate
po
nedolžnem
ubogo
dekle
.
Kaznoval
vas
bo
Bog
!
“
„
Le
utolaži
se
,
soproga
moja
.
Juriša
dobi
povabilo
v
tvojem
imenu
.
Tako
se
maščujem
obema
.
“
„
Pekel
in
smrt
!
“
je
hotel
zakričati
Foscari
,
ko
je
končala
sestra
.
Prestrašena
mu
je
dela
roko
na
usta
.
Foscari
se
je
stresel
,
prekrižal
roke
,
pogledal
v
nebo
.
„
Sveta
Devica
!
“
je
vzdihnil
.
„
Zora
,
ta
nedolžni
otrok
,
v
ječi
!
V
kateri
,
moj
Bog
,
v
kateri
?
O
Zora
,
ne
boj
se
!
Bodi
pod
svinčeno
palečo
streho
,
bodi
v
blatu
Pozzov
—
jaz
te
najdem
,
te
rešim
.
Še
nocoj
,
moj
angel
...
Bog
bo
z
menoj
.
“
Skoz
majhno
odprtino
pada
senca
dnevnega
svita
v
Pozze
,
v
grozne
podzemeljske
ječe
.
Po
vlažnem
hodniku
vejejo
težki
vzdihi
,
drsajo
neslišne
stopinje
,
rožljajo
verige
.
Plazijo
se
polži
,
strgulje
,
golazen
noči
po
zeleni
steni
,
miši
in
dolgorepe
podgane
hitijo
po
tleh
.
Zrak
je
težak
kot
smrtno
sporočilo
,
celice
ozke
kot
dom
smrti
.
Tu
se
ponižuje
ponos
,
kroti
upor
.
Genialne
misli
velikodušnih
borilcev
ljudstva
se
razblinjajo
tu
v
privid
blaznosti
.
Enakomerno
padajo
,
tikajo
kaplje
raz
strop
...
Ob
zid
udarja
šum
kanala
Orfano
.
Smrtna
pot
in
zibel
onih
,
ki
ječe
za
tem
zidom
.
Senca
dnevnega
svita
pada
v
Pozze
.
Pada
na
skrčeno
,
v
cunje
zavito
bitje
,
ki
leži
navidezno
v
nezavesti
na
mokri
slami
,
pa
se
strese
krčevito
,
ko
se
ga
dotakne
golazen
.
Tedaj
zarožlja
veriga
.
Enakomerno
padajo
kaplje
raz
strop
.
Šumi
Orfano
.
Zunaj
je
solnce
,
ladje
na
Adriji
se
odpravljajo
na
pot
—
v
mokri
ječi
gnije
,
umira
Zora
Senjaninova
.
Gnije
,
umira
.
Samo
kost
in
kožo
pokrivajo
mokre
cunje
,
v
kepah
krijejo
skuštrani
lasje
rumeni
obraz
,
odprto
oko
,
ki
zre
brezizrazno
v
temino
.
Zora
gnije
,
umira
.
Ne
zaveda
se
več
prav
svojega
groznega
stanja
.
Nejasne
se
pode
slike
prošlega
življenja
pred
njeno
zavestjo
.
Včasih
se
zgibljejo
ožgana
usta
,
slaboten
vzdih
:
„
Juriša
!
“
zamre
v
temini
.
Veli
roki
krilita
po
zraku
—
glava
se
hoče
dvigniti
...
„
Mati
!
“
zamre
drug
vzdih
v
temini
.
Tam
je
,
tam
—
mati
...
Usmev
radosti
bi
zaokrožil
ustni
—
a
na
bolečih
,
suhih
zatrepeče
le
trpki
usmev
jetnika
.
Zaškripljejo
vrata
.
Luč
svetilnice
osvetli
strašno
ječo
.
Beže
štrigalice
,
miši
,
pajki
...
Cele
trume
se
pode
po
mokri
steni
.
Ječar
vstopi
,
pogleda
jetnico
.
Zgenila
se
je
—
zaklicala
s
slabotnim
glasom
:
„
Juriša
!
“
...
„
Juriša
!
“
ponavlja
ječar
in
posveti
v
vrč
.
„
Da
,
Juriša
!
Skoraj
se
snideta
tamkaj
ž
njim
,
kjer
plešejo
hudiči
in
čarodejke
.
Niti
pokusila
ni
vode
.
Kruh
so
snedle
miši
.
Skoro
ne
boš
več
klicala
,
dekle
.
Zdaj
ne
kliče
več
Foscarija
,
ne
dožinje
.
Ne
prosi
več
usmiljenja
,
ne
grozi
z
maščevanjem
.
Da
,
hitro
se
ukrote
jetniki
Pozzov
.
Vendar
gnijo
možje
po
cela
leta
.
A
ta
čarodejka
,
na
videz
tako
močna
—
ugonobila
sta
jo
dva
meseca
.
Da
ni
obsodila
serenissima
naša
gospoda
dekle
kot
čarodejko
—
smilila
bi
se
mi
skoro
.
Tako
mlada
,
lepa
—
a
zdaj
...
Pa
kaj
ti
je
stari
cepec
...
Cmeriš
se
?
Varuj
se
!
To
so
čari
.
Videl
si
umirati
jetnike
,
vajen
si
tega
...
Ukaz
signorije
,
ki
kaznuje
in
varuje
.
Naznanim
,
da
umira
čarovnica
.
A
čuj
—
ona
moli
...
“
Jetnica
poizkuša
skleniti
z
verigo
obteženo
levico
z
desnico
,
šepeče
:
„
O
presveta
,
čista
Devica
...
“
Ječarjev
kamniti
obraz
se
zgane
.
Sršeči
sivi
brki
migajo
,
jastrebje
hude
oči
so
vlažne
.
V
srcu
se
mu
budi
neki
davni
spomin
...
Sklone
se
,
pomoči
roko
v
vrču
,
pokropi
jetnico
.
Z
besedami
:
„
Bog
te
reši
muk
,
ubožica
!
“
odide
naglo
iz
ječe
.
Ne
vidi
,
da
se
je
pridvignila
Zora
,
ne
sliši
njenega
klica
.
Kaplje
,
ki
so
padle
na
lice
,
so
jo
osvestile
...
Za
hip
se
vidi
zapuščena
,
umirajoča
v
ječi
,
daleč
od
rodnega
doma
.
Grenkost
ji
skrči
srce
,
srečna
nezavest
jo
zagrne
,
slike
minulosti
se
vračajo
—
jo
vodijo
do
dne
,
ki
jo
je
vrgel
v
skrito
ječo
.
Zopet
vidi
,
kako
vlečejo
Milanšiča
v
ječo
,
sliši
njegovo
kletev
,
ki
se
uresničuje
tako
grozno
.
Zopet
čuti
v
srcu
nož
,
ki
so
ji
ga
zasadile
tisti
nesrečni
dan
Cecilijine
in
Venierove
besede
.
Divjala
bi
,
razbijala
.
Kaj
ni
ona
Zora
,
Senjaninova
sestra
?
Divjala
bi
—
razbila
vse
...
Pa
so
tako
težke
roke
,
noge
...
Ah
—
to
so
verige
...
Tako
mrzlo
plazi
po
nogah
,
rokah
...
Ah
—
to
je
golazen
...
Vse
noči
je
stala
—
zato
so
tako
trudne
njene
noge
.
Vse
noči
in
dni
je
krilila
z
rokami
,
da
odpodi
gnusobo
.
In
verige
so
tako
rožljale
...
Zato
so
zdaj
trudne
roke
in
glava
...
Ah
,
in
ni
matere
,
modre
stare
Orlovičke
,
da
skuha
hčerki
zdravil
,
ni
brata
,
da
jo
tolaži
,
ni
Stane
,
ne
Milke
,
ni
dobrih
kum
in
sosed
...
Kaplja
za
kapljo
pada
raz
strop
.
—
Zora
čuti
zopet
grozne
slutnje
tiste
zadnje
noči
v
dogani
.
Juriševa
sestra
,
v
Benetkah
si
,
v
uskoški
ječi
!
Svareč
glas
ji
je
šepetal
te
besede
.
Tolažila
se
je
,
da
je
ta
njena
zadnja
noč
v
Benetkah
.
Da
odide
z
barko
,
ki
gre
rano
na
Krk
.
Proč
mora
,
preden
pride
on
s
prelepimi
očmi
,
proč
,
da
ne
vidi
hinavske
Cecilije
.
Kaj
ko
bi
počakala
zunaj
dne
?
A
zunaj
so
biriči
,
Zora
—
tu
v
dogani
si
varna
.
Tisto
noč
je
bilo
,
ravno
tisto
.
Trkalo
je
boječe
.
Tako
trka
ljubimec
,
ki
je
razžalil
dekle
...
On
!
Foscari
!
Kaj
ukreneš
,
Zora
?
Molči
,
naj
odide
.
Trka
in
prosi
?
Prav
!
Naj
izve
Zorin
sklep
.
Izvedel
je
...
A
ko
je
padla
zavesa
za
najlepšim
Benečanom
,
ko
je
ugasnilo
solnčno
oko
,
je
trepetalo
Zorino
srce
bolesti
.
O
težko
!
Odslovila
si
ga
z
mrzlo
besedo
.
Nikoli
več
mu
ne
zreš
v
blagi
obraz
.
Žal
ti
je
?
Ženska
si
,
Zora
,
ženska
,
nevredna
bratovega
imena
.
Ojunači
se
,
bodi
kamen
.
Kaj
je
rekel
?
Grozi
?
Kdo
ubrani
Juriševi
sestri
pot
?
Prisveti
,
zora
nebeška
,
da
ne
vidim
več
doma
uskoške
sramote
,
da
stopi
Senjanka
čistega
čela
pred
Senjane
.
Sabljo
v
roki
poleti
sestra
,
ki
bo
živela
odslej
le
bratovemu
spominu
,
na
kraj
njegove
smrti
.
Sabljo
v
roki
umrje
na
čelu
junakov
.
Za
uskoški
rod
,
za
naše
morje
.
Tako
umiri
tvojo
srdito
senco
,
Juriša
.
Kaj
je
izbruhnila
tista
noč
vse
svoje
pošasti
?
Prihajale
so
iz
dvoran
,
tapale
so
po
hodnikih
.
Sence
brez
glav
.
Krvave
glave
so
plavale
po
zraku
.
Uskoške
glave
.
Marka
Posedarskega
,
Vulatkoviča
in
drugih
.
Mize
,
s
steklenimi
očmi
.
Nekaj
hočejo
povedati
.
Glej
,
v
kotu
je
zrastla
visoka
,
koščena
postava
.
Riše
se
obraz
—
odpro
oči
...
Mati
!
...
Kaj
namiguje
,
svari
s
prstom
?
...
Glej
klečalnik
.
Na
njem
Ivo
v
vroči
molitvi
.
Kaj
pomeni
vse
to
?
—
Na
kolena
se
je
vrgla
deklica
,
zakrila
glavo
.
Tako
,
v
molitvi
,
je
hotela
počakati
dne
.
Po
polnoči
je
trkalo
.
Dožinja
,
ali
privid
?
„
Zora
—
saj
vem
,
da
ne
spiš
,
“
je
šepetalo
s
Cecilijinim
glasom
.
„
Kaj
si
naredila
Foscariju
?
Zdaj
hodi
po
Piazzetti
,
se
ozira
navzgor
.
O
Zora
!
Kako
malodušna
je
tvoja
ljubezen
.
Nobene
žrtve
ne
preneseš
.
Ko
bi
bil
nekdo
mene
ljubil
tako
,
kot
ljubi
tebe
revež
Ivan
...
Ne
vprašala
bi
po
svoji
časti
.
Trdi
Senjani
!
Tvoj
brat
mi
je
zagrenil
življenje
,
a
ti
umoriš
moje
...
Daj
—
pokaži
se
mu
za
hip
na
arkadah
...
“
„
Izgini
,
duh
izkušnjave
!
“
se
brani
Zora
,
si
maši
ušesa
.
Vendar
—
težko
je
!
Priplulo
je
vroče
v
oko
in
lice
.
Zaklicala
bi
bila
za
njim
—
šla
k
njemu
.
Ne
žaluj
,
bi
mu
rekla
,
Ivan
,
saj
te
ljubim
.
Več
kot
čast
in
poštenje
.
Ne
—
ne
!
Senjanka
ne
sme
govoriti
tako
.
Domov
!
A
tam
te
čaka
prezir
,
tu
toži
ljubljeni
po
tebi
...
Da
je
šla
s
Foscarijem
...
Gondola
bi
plavala
.
Zora
bi
sedela
pod
baldahinom
.
Nad
njo
zvezde
.
Goste
svetle
zvezde
juga
.
Za
njo
sen
pesnikov
,
Venecija
.
Pred
njo
tihi
pas
obokov
.
Gondola
bi
plavala
kot
v
tihih
sanjah
.
Gondolir
bi
zapel
pesem
o
raju
.
Zasnujte
,
vse
želje
.
Utešeno
je
hrepenenje
.
Kraljica
sem
—
ljubezen
je
moj
venec
.
Gondola
bi
plavala
.
Bližala
bi
se
Giudecca
,
Foscarijeva
palača
bi
žarela
v
luči
.
Prihiteli
bi
posli
,
pozdravljali
gospodarico
.
In
Foscari
bi
ji
izročil
dom
marmornih
sten
,
krasne
vrtove
juga
:
Tu
kraljuj
,
tu
bodi
srečna
,
moja
kraljica
!
Druge
,
slajše
besede
bi
ji
pravilo
,
ponavljalo
solnčno
oko
.
Vedno
ene
in
iste
,
katerih
se
ne
naveliča
poslušati
ženska
duša
...
O
težko
je
,
Foscari
,
težko
!
Žari
rubin
,
pomenja
ljubezen
;
ločitev
,
solze
je
naznanil
opal
.
Klari
daj
rubin
,
srečo
—
meni
solze
,
meni
Milanšiča
...
Težko
deklici
,
Majka
Trsaška
!
Pomagaj
Ti
za
dekliško
poštenje
,
uskoško
vero
...
Kaj
da
ni
konca
grozne
noči
...
Prisij
vendar
že
,
dan
,
zazori
,
zora
nebeška
...
Težje
in
težje
stiska
strah
srce
.
Grem
k
Jeli
,
Ceciliji
—
grem
k
ljudem
,
ljudem
...
Ah
kaj
?
Grozno
!
Stene
se
gibljejo
—
stena
živi
!
Kaj
hočeta
zakrinkana
moža
?
Gorje
!
Na
pomoč
!
Krepko
se
je
branila
hči
senjskih
skal
—
toda
izgubila
je
od
groze
zavest
—
in
ko
je
prišla
k
sebi
,
se
je
videla
v
mokri
ječi
za
politične
zločince
.
V
ječi
,
iz
katere
vodi
le
smrt
.
Kako
,
zakaj
?
Kdo
je
pahnil
mlado
deklico
v
tako
grozno
smrt
?
Dož
?
Ne
—
on
ne
.
Cecilija
tudi
ne
.
Samo
inkvizicija
,
tista
strašna
tajna
moč
...
Samo
ona
.
Ker
je
Zora
Senjaninova
sestra
.
Pa
jo
poišče
vendar
Foscari
,
dožinja
!
Strašno
!
Nihče
te
ne
poišče
,
Zora
—
ker
si
naznanila
svoj
odhod
.
Ob
Klarini
roki
se
bo
izprehajal
Ivan
po
dogani
,
smejala
se
bo
veselo
Cecilija
.
Nihče
ne
bo
slutil
,
da
ti
umiraš
pod
njimi
...
Bežite
,
sence
blaznosti
!
...
Pa
kako
bi
bežale
...
Bliže
prihajajo
,
se
ji
reže
v
obraz
kostenjaki
:
Ha
,
ti
benečanska
nevesta
—
hočeš
,
da
ti
zaplešemo
svatbeno
kolo
?
Oh
,
priklenjena
v
tesnem
brlogu
,
priklenjena
kot
divja
zver
!
Razpraskala
bi
stene
,
razrila
zemljo
—
pa
težka
je
veriga
na
roki
in
nogi
.
Ne
spati
,
ne
sedeti
...
Gnila
,
mokra
je
slama
.
Mrčes
grize
...
Rožljaj
z
verigami
,
Zora
,
—
dan
in
noč
,
dokler
ne
padeš
trudna
in
ne
čutiš
več
studa
,
ne
bolečin
.
Pa
bo
prišel
morda
vendar
človek
do
nje
...
Brez
sodbe
in
hrane
je
ne
puste
?
Da
.
Bliža
se
težak
korak
.
Vrata
zaškripljejo
.
Ali
prihaja
prostost
?
Star
mož
,
svetilnico
v
roki
,
se
ustavi
na
pragu
,
dvigne
luč
.
Luč
obsveti
grdobo
ječe
.
Zora
zamiži
.
V
trumah
beži
golazen
po
zeleni
steni
,
hite
miši
v
luknje
.
Luč
obsveti
možev
kameniti
obraz
—
in
prošnja
umolkne
na
Zorinih
ustnih
.
To
je
ječar
.
Ne
gane
ga
mladost
,
ne
prošnja
.
Pa
je
človek
—
ljubi
zlato
kot
vsak
Benečan
.
—
Za
draga
darila
,
čisto
zlato
,
je
pošiljala
Zora
ječarja
k
Foscariju
,
k
dožinji
.
Takoj
naj
gre
,
takoj
...
„
Takoj
!
“
se
je
nasmehnil
kruto
ječar
.
„
Tako
govori
vsak
jetnik
Pozzov
prvi
dan
.
“
Postavil
je
vrč
vode
,
kos
črnega
kruha
na
umazana
tla
in
zaloputnil
vrata
,
zaklenil
.
Zori
se
je
zameglilo
.
Vzbudila
jo
je
plazeča
golazen
...
Slišala
je
,
kako
se
goste
miši
ob
njenem
kruhu
,
z
groznim
vriskom
je
planila
pokoncu
.
Njenemu
kriku
je
odgovarjalo
votlo
stokanje
in
rožljanje
...
Kot
bi
prihajali
duhovi
jetnikov
.
Zašibile
so
se
Zori
noge
,
a
gnusna
,
pregnusna
je
slama
.
Zopet
vzdihi
!
Tožni
,
strašni
!
Ah
,
to
so
sojetniki
...
Čuj
šum
,
udarjanje
valov
...
O
,
to
je
Adrija
!
Uskoška
zibel
,
pot
do
svobode
—
utesnjena
tu
v
grozni
kanal
Orfano
.
In
po
Adriji
hite
barke
v
Senj
,
hite
gondole
na
Giudecco
.
Kako
pojo
gondolirji
...
Bila
bi
mu
sledila
,
Zora
—
lepemu
,
plemenitemu
,
in
ne
bi
sedela
zdaj
tu
v
ječi
.
Pomagaj
,
Majka
Trsaška
!
Reši
uskoško
siroto
napadov
malodušnosti
,
reši
jo
iz
temin
ječe
...
Je
dan
?
ali
noč
?
Kdo
ve
to
tukaj
.
Dolgo
,
že
dolgo
se
zdi
Zori
.
Opominja
želodec
,
suha
so
usta
.
Pa
gabi
se
ji
voda
na
tleh
,
kruh
so
snedle
miši
.
Ah
,
zdaj
prihaja
nekdo
.
Luč
,
človek
.
Kaj
ni
bil
že
enkrat
tu
?
Danes
?
včeraj
?
Kaj
vem
!
„
Pozno
prideš
,
prijatelj
—
pozno
.
O
daj
—
odpni
mi
verige
.
Trudne
so
roke
in
noge
.
Daj
—
pelji
me
v
svetlobo
—
omaguje
mi
duša
v
temini
.
Daj
,
povej
:
Je
jutro
,
ali
noč
,
prijatelj
?
“
Suho
,
brez
zlobe
in
sočutja
,
se
je
nasmehnil
ječar
:
„
Oj
,
mlada
moja
!
Tu
ni
več
poti
na
dnevno
luč
.
Kaj
vprašaš
po
času
?
Jetniku
Pozzov
sta
dan
in
noč
enake
veljave
.
Ječar
sem
—
ne
tvoj
prijatelj
.
Kaj
prijatelj
!
Ječar
sem
—
zapiram
in
odpiram
duri
,
prinašam
hrano
,
naznanjam
smrt
.
A
ti
si
čarodejka
.
Pomagaš
si
sama
.
“
„
Tako
mi
duše
in
Boga
!
Pošteno
dekle
sem
imenitnega
rodu
.
Da
stopiš
k
dožinji
,
do
generala
Foscarija
,
pokrijeta
ti
vsako
stopinjo
z
zlatom
.
“
„
Oj
dekle
!
Visoka
imena
imenuješ
.
A
jaz
imam
samo
eno
glavo
.
Dožinja
,
general
!
Kako
naj
pride
ječar
Pozzov
do
njiju
?
Kot
nebo
in
zemlja
so
si
oddaljene
dvorane
dogane
in
te
ječe
.
“
„
A
jaz
hočem
sodbe
!
“
razbesni
Juriševa
sestra
.
„
Kdo
me
zapira
,
toži
?
Gorje
njemu
!
“
„
Aha
!
“
opomni
suho
ječar
.
„
Tako
delajo
vsi
prve
dni
.
Kličejo
nebo
in
pekel
—
sodbo
in
prijatelje
.
Pa
to
mine
,
dragica
,
črez
par
dni
boš
krotka
in
tiha
kot
drugi
.
Kruha
nisi
jedla
?
Še
v
slast
ti
pojde
.
V
Pozzih
se
privadiš
vsega
.
“
Zaprl
je
vrata
,
odprl
druga
.
Zora
je
slišala
zamolkla
vprašanja
hripavih
glasov
,
ki
so
se
odvadili
govorjenja
—
osorne
odgovore
ječarja
.
Potem
grobna
tišina
.
Ah
ne
...
Ko
umolkne
človeški
glas
,
izgine
luč
,
tedaj
se
oživi
stena
.
Miši
švigajo
,
škrtajo
...
Groza
!
In
zunaj
šumi
Adrija
!
O
Bog
!
Reši
obupano
siroto
blaznosti
!
Zopet
ječar
...
Kaj
pravi
?
Verige
odpenja
?
Gor
naj
mu
sledi
Zora
,
pred
mogočnega
gospoda
.
„
Foscari
!
“
zavrisne
Zora
,
„
našel
me
je
—
prišel
pome
.
Slava
Bogu
!
“
Razočarana
je
obstala
na
pragu
stražnice
.
Ni
bil
Foscari
,
ki
se
ji
je
bližal
z
izrazom
sočutja
.
Dož
!
Neznan
ječarju
je
stal
pred
Zoro
.
Mignil
je
,
zaprl
vrata
.
Senjanka
je
bila
sama
z
gospodarjem
Venecije
.
„
Vaša
svetlost
!
“
je
sklenila
proseče
roke
,
„
rešite
me
!
...
Pa
saj
sem
že
rešena
,
ker
vidim
vaš
obraz
.
Vedno
ste
bili
dobrohotni
siroti
.
“
„
Zora
,
ubožica
,
ne
varaš
se
.
Vse
,
vse
storim
zate
.
Glej
,
tu
večerja
zate
—
posluži
se
,
revica
—
potem
govoriva
.
“
Hlastno
je
jedla
,
pila
.
Vrnila
se
je
moč
,
pogum
.
Vrnila
sramežljivost
,
ker
je
tako
nemarno
opravljena
.
Naglo
si
popravlja
lase
,
obleko
.
„
Oj
ti
ničemurnica
!
“
se
nasmehne
dož
.
„
Čakaj
!
Svilena
,
zlatotkana
oblačila
dobiš
,
vozila
se
boš
v
zlatem
bucentavru
,
če
poslušaš
mene
.
“
„
Kaj
meniš
,
svetli
knez
?
“
se
čudi
Zora
,
drhti
.
Čuden
je
dožev
pogled
,
žgoč
.
Nikdar
je
ni
pogledal
Foscari
tako
.
„
Kaj
me
gledaš
vprašaje
,
krasotica
moja
,
“
se
nasmehne
dož
zoprno
,
poželjivo
in
se
pomakne
bliže
drhteči
.
„
Zora
,
lepotica
moja
—
poglej
,
kdo
je
tvoj
edini
pravi
prijatelj
:
Veš
,
da
te
je
vrgel
sam
Foscari
v
ječo
?
Da
se
te
reši
—
da
se
poroči
s
Klaro
.
Obtožil
te
je
čarovnije
.
Jaz
samo
,
Zora
,
imam
moč
,
da
te
rešim
grozne
kazni
.
Kaj
,
ali
je
strašna
tvoja
ječa
,
Zora
?
Poznaš
konec
takih
jetnikov
?
Zgnijejo
.
Ob
živem
telesu
jih
grizejo
podgane
.
Strašno
,
kaj
ne
!
Že
vidim
sledove
strahot
na
nežnem
licu
lepe
Zorice
.
Kaj
ne
,
da
se
ne
vrneš
v
kraj
strahot
,
Zora
?
V
tvoji
roki
je
tvoja
rešitev
.
“
„
Kaj
naj
storim
?
“
„
Ne
tako
plašno
,
golobica
.
Izkažeš
mi
hvaležnost
.
Najprvo
me
poljubi
!
“
Burno
je
zavrela
kri
Senjanki
.
Nečisti
dožev
dih
je
umazal
belo
lice
.
Otemnil
jo
je
bolj
kot
mrak
ječe
.
Naglo
se
dvigne
dekličina
roka
—
glasna
pljuska
prileti
na
doževo
lice
.
„
Kaj
!
Taka
je
tvoja
hvaležnost
?
Ne
veš
,
da
te
usmrtijo
na
moj
mig
?
“
„
Naj
me
!
Umrjem
poštena
.
In
čuj
,
brezvestni
,
neverni
mož
blage
Cecilije
:
Bog
te
bo
kaznoval
za
tvoje
podlosti
.
Ni
res
,
da
me
je
obtožil
plemeniti
Foscari
.
Ti
in
Venier
sta
skuhala
to
kašo
.
Venier
,
da
se
maščuje
nad
mojim
bratom
—
ti
,
ker
si
pes
,
benečanski
pes
...
“
Kaplja
za
kapljo
tika
raz
strop
.
Mučne
slike
se
ponavljajo
Zori
.
V
črni
dvorani
stoji
pred
inkvizicijo
.
Črno
zakriti
,
zahaljeni
sede
sodniki
za
črno
mizo
.
Nad
njimi
vise
zlati
venci
oblasti
,
za
njimi
visi
na
črni
steni
meč
pravice
,
pred
njimi
je
križ
,
urna
s
krogljami
.
Tiho
je
v
dvorani
.
Sodniki
motre
mlado
žrtev
...
„
Kdo
me
obtožuje
in
česa
?
“
vpraša
nestrpno
Zora
.
„
Predrzno
dekle
!
“
vzklikne
inkvizitor
.
—
„
Pozna
se
,
da
je
Senjaninova
sestra
,
“
pristavi
drugi
.
„
Obdolžena
si
čarovnije
,
“
pove
s
strašnim
glasom
predsednik
.
Čarovnije
!
Usmiljenje
!
Čarovnice
zažigajo
v
Primorju
!
„
Kdo
me
dolži
?
Kdo
kaj
dokaže
?
“
vpraša
trepetajoča
Zora
.
Predsednik
zvoni
.
Vstopita
soproga
Foscari
,
vstopi
Klara
Mocenigova
.
Strast
grdi
obraz
Bernarde
,
lepe
Ivanove
matere
,
ljubosumnost
pači
ozko
lice
Ivanove
neveste
.
V
srditih
besedah
tožijo
Senjanko
.
Prinesla
je
nemir
v
Foscarijevo
družino
—
odtujila
sina
roditeljem
,
ženina
nevesti
.
Zapeljevala
je
doža
,
začarala
Ivanu
,
Ceciliji
.
Zaman
se
brani
sirota
.
Tedaj
vzkipi
uskoška
kri
.
„
Podleži
ste
,
Benečani
!
“
vzklikne
,
„
in
ni
vam
sveta
deviška
čistost
,
ne
zakonska
zvestoba
.
Zapeljevala
sta
mene
vaš
dož
in
general
—
a
vaša
dožinja
se
je
ponujala
mojemu
bratu
.
“
Kot
razdraženi
sršeni
planejo
Foscarijevi
v
njo
.
Predsednik
jih
ustavi
.
„
Zora
Senjaninova
,
priznavaš
svojo
krivdo
?
“
Mrzlo
zveni
vprašanje
po
dvorani
.
Mrzlo
.
Že
davno
so
bili
obsodili
siroto
.
Čemu
tedaj
vprašanje
?
„
Igrate
se
s
siroto
,
“
govori
Zora
.
„
Veste
,
da
sem
nedolžna
.
Sodil
vas
bo
Bog
,
krvopije
Uskokov
.
Donna
Foscari
—
naj
vam
oprosti
Bog
!
A
vi
,
Klara
—
vi
...
Nikdar
vas
ne
objame
Ivan
Foscarijev
...
“
„
Molči
,
dekle
!
Odgovarjaj
na
vprašanja
!
Nedolžna
si
?
Tortura
ti
razveže
jezik
in
vzame
veselje
žaliti
benečanske
plemkinje
.
V
Dvore
resnice
z
obtoženko
!
“
Španski
škorenj
,
šibe
,
tezalnica
,
vrvi
,
klešče
,
biči
z
železnimi
kroglami
,
ki
trgajo
meso
z
života
,
uteži
,
baklje
,
kolo
—
oj
,
vsega
ima
benečanski
rabelj
na
izbiro
.
In
Dvori
resnice
se
imenujejo
prostori
mučenja
,
kjer
prisili
muka
obtoženca
,
da
izpove
.
In
divji
,
polnag
je
rabelj
—
hlapci
se
vesele
žrtve
,
poželjivo
motre
mladenko
.
„
Ali
jo
bičamo
?
Ali
naj
ji
zdrobim
nogo
v
škornju
,
jo
raztegnem
na
tezalnici
,
ji
opečem
rame
z
bakljami
,
ali
razbelim
klešče
?
“
Rabelj
vprašuje
,
veselja
žari
obraz
njegovih
sirovih
hlapcev
.
Poželjive
roke
se
iztegnejo
,
hočejo
strgati
Zori
obleko
z
života
.
„
Ne
,
ne
!
“
zakriči
Zora
obupno
.
„
Vse
priznavam
,
vse
!
Vodite
me
na
grmado
—
samo
ne
mučite
me
!
“
„
Kdaj
zažgete
čarovnico
?
“
vpraša
sladko
donna
Klara
inkvizitorja
.
O
kako
bi
uživala
ona
ob
Zorinih
mukah
!
„
Ne
zažgemo
je
,
plemenita
donna
,
“
jo
razočara
odgovor
.
„
Foscari
,
vaš
ženin
,
bi
vam
ne
vedel
hvale
za
to
.
Imamo
tudi
druge
ozire
radi
javne
smrti
.
Pa
ne
bojte
se
,
Senjanka
konča
v
ječi
...
“
Umrje
v
ječi
.
Taka
je
Zorina
sodba
.
Vročica
pospeši
smrt
.
Vročica
poraja
blodne
slike
.
Temne
in
svetle
:
Bele
se
jadra
,
drče
vetrnjače
.
Kot
lastovica
,
kot
strela
z
nebes
.
Visok
,
kot
hrast
Vratnika
,
stoji
ob
jamboru
.
Zatrese
se
mostišče
klica
:
Slava
vojvodu
junaku
!
Slava
Jurišu
Senjaninu
!
Hočeš
ti
,
solnčece
naše
,
hočeš
,
da
poletimo
in
popalimo
Benetke
?
...
Žareča
od
sreče
,
od
lepotičja
,
hiti
sestra
bratu
naproti
.
Sliši
se
pesem
o
Zori
,
mladi
,
krasni
.
Blagoslavlja
srečna
mati
otroke
.
Juriša
,
Ivo
,
Zora
...
Vsi
so
ji
dragi
,
mili.
Čuj
,
strel
!
...
Benečanske
barke
...
Smrt
njim
!
Čuj
šumenje
burje
!
Zaprt
je
Senj
—
izstradajo
ga
.
In
vojvoda
junaka
ni
.
Kje
si
,
Juriša
Senjanin
?
Kaj
poje
burja
?
O
solzah
žalosti
...
Benečanski
gosti
—
visoki
gosti
...
„
Sprejmite
,
“
pravi
Frankol
,
„
sprejmite
Benečane
s
senjskim
gostoljubljem
...
“
Oči
črne
,
bel
obraz
.
Cecilija
,
Ivan
.
Juriša
,
Zora
.
Bilo
bi
,
brata
dva
,
sestri
dve
.
Bilo
bi
—
pa
odločil
je
Bog
.
Vrv
pletejo
Benečani
.
Za
senjskega
plemiča
.
Beži
,
Juriša
,
v
gore
,
na
morje
—
ne
ubežiš
črnim
očem
...
Hite
ladje
.
Čuj
,
zamolklo
zveni
sekira
,
čudno
poje
zvon
...
Tesar
teše
črno
rakev
—
zvoni
najboljši
materi
—
benečanska
mesta
gore
ob
njenem
pogrebu
.
Kako
vpijejo
žalovalke
!
Ah
ne
—
to
je
drug
glas
...
To
je
pesem
o
mladi
,
krasni
Zori
.
Poje
jo
stražnik
mlad
v
kuli
svetega
Save
,
jo
poje
,
da
si
ohladi
srce
.
„
Kje
si
,
Zora
,
mlada
,
krasna
?
Dani
se
preko
Adrije
.
O
solnčen
,
svetel
je
dan
,
in
ladje
plavajo
v
daljini
...
“
„
Kje
si
,
Zora
?
Preko
gora
in
morja
poletim
,
da
te
vidim
,
da
te
rešim
Zora
,
mlada
,
krasna
.
Ker
te
ljubim
,
te
ne
zabim
,
Zora
,
mlada
,
krasna
.
Bodi
v
ječi
...
“
V
ječi
...
Ah
—
to
ni
stražnik
,
on
ni
pel
o
ječi
.
To
je
drug
drag
glas
.
To
je
—
to
je
—
Ivan
!
Blodeče
sanje
zapuste
v
hipu
bolno
jetnico
.
Razločno
,
glasno
sliši
ob
odprtini
zgoraj
svoje
ime
.
In
Zora
,
polmrtva
,
vzklikne
:
„
Ivan
!
“
Dva
dni
za
tem
je
rezala
žena
ječarja
Pozzov
kruh
za
zajtrk
jetnikom
in
razlagala
možu
,
ki
je
nalival
v
vrče
vodo
:
„
Slabe
sanje
sem
sanjala
,
Anselmo
.
Ugriznil
me
je
konj
.
Nekaj
neugodnega
se
zgodi
.
Da
te
ne
udari
kdo
jetnikov
.
“
„
Hahaha
!
“
se
izrine
hripav
,
sirov
smeh
iz
ječarjevih
gostih
brk
.
„
Da
me
udari
kateri
jetnik
Pozzov
!
Prikovan
jetnik
!
Še
zganejo
se
ne
,
če
jih
brcnem
.
Sanje
so
težke
glave
spanje
.
Preveč
istrana
ti
gre
v
grlo
in
preveč
tobaka
v
nos
,
Carlotta
.
“
„
Le
za
svoj
nos
se
primi
,
stari
bedak
!
Sam
si
pijanec
.
Boš
že
videl
.
Še
nikdar
me
niso
varale
sanje
.
Konj
je
sovražnik
.
Kača
pomeni
:
piči
te
prijatelj
.
Če
sanjam
od
zob
,
umrje
sorodnik
.
Če
od
perila
,
je
bolezen
.
Jajca
,
lasje
so
besede
,
uši
denarji
.
“
„
In
nisi
sanjala
od
uši
,
stara
šema
?
Saj
dobim
zlat
,
ko
zakopljem
čarodejko
Senjanko
.
“
„
Saj
še
ne
veš
,
če
je
umrla
.
Si
naznanil
,
ali
nisi
,
da
umira
?
Več
se
brigaš
za
vino
kot
za
svojo
službo
.
Varuj
se
,
Anselmo
...
“
„
Par
dni
prej
ali
poznej
—
to
je
pri
nas
vseeno
.
Haha
!
Spomin
!
Klical
je
tudi
pod
svinčeno
streho
,
je
pravil
tamošnji
ječar
.
Klical
je
razločno
:
Zora
!
Pri
vsakih
vratih
.
Slišali
so
ga
tudi
Uskoki
.
Tisti
bogataš
Milanšič
je
skočil
na
noge
in
zatulil
strastno
od
jeze
,
ko
je
slišal
to
ime
.
Gotovo
je
klical
duh
rajnega
brata
ali
matere
čarovničine
,
ki
ne
ve
prav
kam
po
hčerino
dušo
.
Oj
,
to
so
neumni
duhovi
!
“
„
Ne
norčuj
se
iz
duhov
,
brezbožnik
.
Polna
jih
je
dogana
.
“
„
Vem
,
vem
.
Moji
jetniki
so
mi
pravili
,
da
se
je
ustavil
duh
pred
vsako
lino
in
zaklical
:
Zora
.
Da
se
je
slišal
udar
vesla
.
Duhovi
se
ne
vozijo
v
gondolah
.
“
„
Kaj
pa
,
večni
mornar
?
Sam
si
ga
videl
,
praviš
.
“
„
Pa
to
je
bilo
na
oceanu
.
V
kanalu
Orfanu
se
ne
vozijo
.
Živemu
je
prepovedana
vožnja
pod
smrtno
kaznijo
.
A
biriči
,
ki
so
se
vračali
predsnočnem
v
stražnico
po
Orfanu
,
so
videli
gondolo
v
kanalu
.
Lovili
so
gondolo
—
toda
gondolir
,
nenavadno
velik
in
spreten
,
jim
je
ušel
.
Zato
mislim
,
da
ni
vsak
strah
strah
,
in
vsak
spomin
spomin
.
Človek
je
bil
,
ki
išče
Zoro
.
Morda
res
tisti
general
,
morda
.
Pa
naj
jo
išče
...
Ona
umira
,
je
gotovo
že
mrtva
.
Vročica
jo
je
končala
in
glad
.
Želeli
so
tako
tam
gori
.
Namignili
so
mi
,
da
nič
ne
de
,
če
pozabi
star
mož
ječar
na
porcije
kruha
.
“
„
Molči
,
Anselmo
,
molči
...
Laže
se
gre
praznih
rok
po
stopnicah
—
A
naša
gospoda
ima
pasje
srce
.
Kar
je
res
—
je
res
.
“
„
Molči
—
naznaniti
moram
tujca
,
ki
je
brodil
po
Orfanu
.
“
„
Beži
,
bedak
!
Kdo
bo
naznanjal
duhove
!
Beppo
jih
srečava
dostikrat
ponoči
.
Prihajajo
strtih
udov
iz
kamre
muk
,
prihajajo
iz
Pozzov
,
iz
rabljeve
sobe
.
Bil
je
mož
,
ki
je
hotel
prijeti
duha
—
segel
je
v
prazno
in
se
zgrudil
mrtev
.
“
„
Kdo
pa
je
potlej
povedal
,
kar
je
mož
videl
,
če
je
sam
naenkrat
umrl
?
“
„
Beži
,
nevernik
,
za
svojim
poslom
.
Spomniš
se
mojih
sanj
.
“
Anselmo
vzame
koš
z
vrči
in
kruhom
.
Žena
sede
k
vretenu
,
prede
in
tlači
tobak
v
veliki
nos
.
„
No
?
“
vpraša
moža
,
ko
se
vrne
in
postavi
poln
vrč
in
krajec
kruha
na
mizo
,
„
je
vzel
vrag
svojo
prijateljico
?
“
„
Morda
res
,
“
se
oddahne
ječar
.
„
Jetniki
pravijo
,
da
je
hodilo
nocoj
čisto
razločno
po
hodniku
—
da
so
se
odprla
in
zaprla
vrata
—
da
je
bilo
slišati
,
kot
da
nese
nekdo
težko
stvar
—
in
da
sveti
drugi
.
“
„
Težka
stvar
.
To
je
duša
polna
greha
.
Čuvaj
nas
Bog
!
...
Je
mrtva
?
“
„
Gotovo
.
Klical
sem
pri
vratih
,
poslušal
.
Miši
rajajo
veselo
—
verige
ne
rožljajo
.
Haha
!
Koliko
posla
je
imela
prve
dni
z
mišmi
.
Haha
!
Gosposka
stvar
,
razvajena
stvar
...
“
„
Pojdi
naznanit
smrt
,
“
opomni
žena
.
„
Kaj
se
mudi
?
Če
dobe
orfanske
ribe
eno
noč
prej
ali
poznej
prazne
kosti
...
Pred
nočjo
je
ne
morem
vreči
v
vodo
.
Seja
bo
ponoči
.
Sporočim
,
zakopljem
in
dobim
zlat
.
“
Zlat
,
je
menil
,
da
dobi
ječar
.
Kako
se
je
začudil
,
ko
je
stopil
v
noči
v
črno
dvorano
in
je
skočil
predsednik
inkvizicije
na
vest
Zorine
smrti
jezno
na
noge
:
„
Že
mrtva
?
Kaj
si
delal
ž
njo
,
ječar
?
Tako
hitro
ne
umrje
mlad
človek
.
Pozabljal
si
na
hrano
,
pasji
sin
!?
“
„
Bila
je
bolna
—
jetniški
kruh
ji
ni
dišal
—
in
...
“
„
Bolna
...
Pa
bi
bil
naznanil
...
Dobila
bi
drugo
ječo
in
zdravila
.
Kruh
ji
ni
dišal
—
dali
bi
ji
drugega
.
“
„
Vaše
gospostvo
mi
je
vendar
namignilo
...
“
„
Kaj
?
Mi
!
Čuvaj
,
suženj
,
svoj
jezik
!
“
Osupel
je
zijal
ječar
v
predsednika
,
ki
se
je
kregal
nakrat
radi
stvari
,
katero
je
želel
sam
,
in
pravil
strastno
prisednikom
:
„
Mrtva
,
ko
jo
potrebujemo
,
da
privabimo
kletega
Juriša
.
To
se
pravi
umreti
o
nepravem
času
—
nagajati
še
v
smrti
ljudovladi
.
“
„
Kaj
zato
,
če
je
umrla
,
“
je
opomnil
prisednik
.
„
To
ne
škodi
.
Samo
da
ne
izve
dožinja
,
da
ne
izve
nihče
o
tem
.
“
„
Nihče
ne
ve
o
tem
,
gospoda
slavna
,
“
je
ječal
prestrašeni
Anselmo
—
„
samo
jaz
in
moja
žena
...
“
„
Dobro
.
Idi
in
opravljaj
vestneje
svoj
posel
.
“
Ječar
se
je
priklonil
s
krčevito
naglostjo
.
„
O
Carlotta
,
“
je
vzdihnil
v
mislih
,
„
konj
že
grize
...
“
Hitel
je
po
hodniku
,
da
pride
iz
nesrečonosne
bližine
inkvizicije
.
A
še
bolj
sta
hitela
dva
sbirra
za
njim
.
„
He
,
Anselmo
!
“
sta
klicala
—
„
kam
bežiš
?
Čakaj
,
poveva
ti
besedico
.
“
Ječar
je
kriknil
in
se
branil
.
—
Drugi
dan
je
nastopil
nov
ječar
službo
v
Pozzih
.
Med
jetniki
,
katerim
je
nosil
kruh
,
pa
sta
bila
tudi
Anselmo
in
njegova
žena
.
Nihče
ne
sme
izvedeti
,
da
je
umrla
Zora
.
Iz
Pozzov
ne
prihaja
poročilo
v
svet
...
Zdaj
tuli
in
bij
,
Anselmo
—
rožljaj
z
verigami
,
da
odganjaš
silno
golazen
—
kolni
in
moli
...
Delaj
,
kar
so
delali
tvoji
jetniki
...
Ugibaj
,
kam
je
prešlo
Zorino
telo
.
Novi
ječar
ni
vedel
za
Zoro
.
Našel
je
prazno
celico
in
vrgel
Anselma
vanjo
.
Jetnik
v
bližini
celice
je
vprašal
novega
ječarja
,
kdaj
je
umrla
mlada
soseda
.
Anselmo
ga
je
prosil
,
naj
naznani
,
da
je
izginilo
mrtvo
truplo
.
Pa
novi
ječar
ni
maral
,
kot
ni
maral
stari
,
za
besede
jetnikov
.
Zapiral
je
,
odpiral
,
prinašal
kruh
in
molčal
.
Tako
ni
izvedel
nihče
,
da
sta
poprejšnjo
noč
Ivan
Foscari
in
dožinja
rešila
Zoro
—
da
je
bil
res
človek
,
predrzen
,
ljubeč
plemič
,
ki
je
iskal
zaprto
čarodejko
pod
streho
po
Orfanu
.
Nihče
ni
vedel
,
da
sta
nesla
polmrtvo
po
skritem
hodniku
v
dogano
.
Menili
so
vsi
,
da
je
dožinja
na
Giudecchi
,
da
ne
občuje
z
užaljenim
bratom
.
Vročini
poletja
je
ubegnila
benečanska
gospoda
na
otoke
,
na
lepa
posestva
Terre
ferme
.
Tam
jim
krajšajo
čas
vrtne
veselice
,
regate
,
serenade
,
deklamacije
in
predstave
.
Preprosto
ljudstvo
pa
se
stiska
po
nizkih
kočah
,
se
peče
na
razbeljenem
tlaku
,
dela
po
arsenalih
,
na
molih
.
Gospoda
na
vedni
zabavi
—
galeje
vedno
na
poti
.
Toliko
uklenjenih
jetnikov
,
toliko
tujih
vojakov
.
Z
vojno
grozi
,
vojno
hoče
senat
.
Vojno
z
Avstrijo
,
ko
pošilja
že
čete
na
Špansko
.
Kako
se
trudi
gospodar
hrvaškega
Primorja
,
da
vzdrži
dobre
odnošaje
z
Benetkami
.
Signorija
pa
najde
vedno
kamen
izpotike
nad
Senjani
.
Tako
je
nakupil
v
začetku
poletja
Benečan
Michele
de
Selva
v
Bakru
vesel
,
jih
nakrcal
in
razpel
jadra
proti
Benetkam
.
Moral
bi
se
oglasiti
v
luki
Sv.
Vida
na
Reki
in
plačati
predpisano
lukarino
.
Jadral
je
mimo
...
Zato
so
mu
sledili
carinski
uradniki
deželnih
stanov
kranjskih
,
ki
imajo
reško
lukarino
v
zakupu
.
Zaprli
so
Michela
de
Selva
,
zaplenili
mu
ladjo
in
blago
.
Nato
je
razglasila
benečanska
signorija
v
Zadru
,
da
je
Adrija
prepovedana
nadvojvodovim
podložnikom
.
Listi
po
ložah
,
bobni
so
naznanili
,
da
sme
ubiti
Benečan
Rečana
,
kjerkoli
ga
dobi
.
Ubiti
ga
sme
ali
pa
ukleniti
za
dvanajst
let
na
galejo
...
Nadvojvoda
želi
miru
.
Velel
je
preiskati
Selvovo
zadevo
.
Spoznal
je
,
da
so
ravnale
carinske
oblasti
na
Reki
prav
—
da
je
kriv
de
Selva
prestopka
reških
meščanskih
pravic
.
Po
zakonu
in
pravici
je
zapadla
Selvova
ladja
in
blago
Rečanom
.
Vendar
je
nadvojvoda
de
Selvu
odpustil
kazen
.
Prost
in
zdrav
se
je
vrnil
predrzni
Benečan
v
Benetke
.
Avstrijci
in
tudi
treznejši
Benečani
so
pričakovali
,
da
bo
izpustila
tudi
signorija
Uskoke
,
preklicala
dovoljenje
pobijati
Rečane
.
Signorija
pa
dela
ravno
narobe
.
Pretekli
sejem
v
Labinju
so
hoteli
,
kot
vsako
leto
,
obiskati
reški
trgovci
s
svojim
blagom
.
Zaradi
večje
varnosti
so
prosili
labinjskega
podesta
za
dovoljenje
.
Dobili
so
ga
.
A
komaj
razpno
svoje
šatore
,
se
vržejo
biriči
nanje
,
jih
pomečejo
v
ječe
.
Blago
je
zaplenil
podesta
.
Tako
seveda
ne
more
biti
miru
.
Avstrijski
poslanik
,
don
Rossi
,
hodi
v
vladarjevem
imenu
pred
senat
.
Pa
dobiva
le
licemerne
odgovore
:
Ljudovlada
,
mu
pravijo
,
da
je
vselej
pripravljena
živeti
v
miru
s
svojimi
sosedi
.
Nadvojvoda
da
je
slabo
poučen
.
Vojna
bo
.
Kuga
,
draginja
,
lakota
jo
spremijo
kot
navadno
.
Padale
bodo
benečanske
glave
pod
uskoškim
nožem
.
Gospoda
—
ona
se
spravi
na
varno
,
ne
ve
,
ne
čuti
,
kar
boli
reveža
.
Kdo
vpraša
reveža
za
njegovo
mnenje
in
želje
?
Pustili
bi
Uskoke
v
miru
—
pustili
venturine
,
ki
beže
pred
zlobnimi
ovadbami
plačanih
ogleduhov
na
Hrvaško
.
Uskoki
so
sicer
krotki
kot
jagnje
.
Pri
kupčiji
ga
opehariš
po
svoji
volji
.
A
v
boju
je
Uskok
vrag
.
Odere
te
na
meh
,
kri
ti
izpije
.
Zlasti
še
zdaj
,
ko
se
je
vrnil
njihov
vodja
,
Juriša
Senjanin
.
Kaj
,
če
pride
,
popali
Benetke
?
Bil
je
že
s
krvavo
svojo
družbo
pred
letom
v
bližini
...
Zdaj
ne
bo
odlašal
,
ker
ga
kliče
maščevanje
radi
sestre
.
Prišla
je
k
dogaressi
—
izginila
v
dogani
.
Kakor
jih
izgine
mnogo
.
A
ne
vprašaj
,
prijatelj
,
po
mladi
,
krasni
Zori
—
sicer
se
seznaniš
z
ribami
Orfana
.
Vroče
je
in
vročina
raja
burne
misli
.
Golonog
fakin
in
ribič
stiskata
pest
,
kolne
branjevec
.
Vedno
večje
doklade
—
ljudstvo
ne
zmore
,
vedno
manj
pravice
—
ljudstvo
ne
strpi
.
Vstane
...
Pobije
doža
,
tajni
svet
.
Postavi
si
doža
po
svojem
srcu
.
Foscarija
!
On
naj
vlada
.
Tudi
njega
preganja
signorija
.
Dolgo
se
je
skrival
očem
sorodnikov
in
njihovih
oboževalcev
.
Zdaj
je
stopil
zopet
v
službo
,
hodi
v
arsenale
,
pregleduje
,
vežba
vojake
,
hodi
k
sejam
v
dogano
.
A
v
njegovem
plemenitem
licu
je
zarisana
mučna
skrb
.
Neka
skrb
žene
tudi
prelepo
,
ljubljeno
dožinjo
te
vroče
dni
iz
Giudecche
v
dogano
—
iz
dogane
na
otok
.
In
starka
Vara
,
vešča
zdravljenja
in
čaranja
,
hodi
pogostoma
v
dogano
.
Kdo
je
bolan
na
telesu
ali
duši
v
krasni
knežji
palači
?
Kaj
teži
dožinjo
?
Foscarija
?
Migneta
naj
samo
—
ljudstvo
vstane
in
jima
vrže
njune
protivnike
pred
noge
...
Tako
in
podobno
misli
,
govori
,
mrmra
množica
preziranih
hlapcev
visokega
plemstva
po
trgih
,
po
cerkvenih
portalih
,
ob
morju
.
Zbirajo
se
ribiči
na
otokih
.
Mreže
popravljajo
,
opominjajo
drug
drugega
,
da
so
bili
ustanovitelji
Benetk
,
a
nimajo
zdaj
človeških
pravic
pri
oholem
plemstvu
.
Govori
,
roti
se
prostak
,
sega
v
roke
plemiču
,
užaljenemu
od
signorije
.
Poslušajo
ogleduhi
,
nosijo
poročila
v
levje
žrelo
.
Danes
izgine
ta
,
jutri
oni
besednež
.
Vzela
ga
je
noč
.
Kam
je
prišel
,
ne
ve
nihče
.
Črno
poslopje
za
krasno
dogano
molči
...
Nezadovoljnost
ljudstva
raste
.
Vse
govorice
trga
,
rive
,
gostilen
,
vsako
skrito
mnenje
,
izgovorjeno
med
varnim
zidom
domače
hiše
—
nesejo
ogleduhi
tajnega
sveta
v
črno
dvorano
.
Nihče
pa
ne
pove
zakrinkanim
sodnikom
Venecije
,
da
straši
po
dogani
nov
strah
.
O
starih
,
kdo
bi
govoril
!
Cesto
hodijo
po
dvoranah
,
po
hodnikih
,
se
prikazujejo
pod
arkadami
,
sence
brez
glav
,
kostenjaki
v
beli
rjuhi
,
črno
odete
žene
...
Ta
nosi
glavo
v
roki
,
ta
kaže
zevajočo
rano
,
drugi
zdrobljene
ude
...
Včasih
zaplešejo
—
kegljajo
z
glavami
,
se
reže
brezglasno
.
Hodi
mimo
njih
,
kot
da
jih
ne
vidiš
,
prijatelj
!
Sicer
ti
steró
kosti
,
te
zmeljejo
v
solnčni
prah
.
Hodi
mimo
in
molči
!
Ne
pravi
,
da
nosijo
sence
znane
obraze
—
obraze
žrtev
,
ki
so
izginile
nakrat
iz
srede
rodbin
.
Molči
—
strog
je
ukaz
—
sicer
izgineš
tudi
ti
...
Molk
o
strahovih
v
dogani
je
zapovedala
inkvizicija
.
Zato
ne
izvedo
v
črni
dvorani
,
da
se
prikazuje
duh
mlade
Senjanke
,
krasne
deklice
,
ki
je
kratkočasila
benečanski
dvor
,
potegnila
oči
generala
Foscarija
nase
in
izginila
v
pomladi
...
Rekli
so
,
da
je
ušla
iz
dogane
,
odšla
preko
morja
,
v
skalnati
dom
.
Kako
je
iskal
,
izpraševal
don
Foscari
!
Kdo
je
še
ušel
iz
zaprte
dogane
,
Foscari
?
Bliže
bi
bil
iskal
—
bliže
—
vprašal
bi
bil
sbirra
Mateja
in
Tonina
...
Če
se
prikazuje
Senjankin
duh
,
to
je
priča
,
da
je
izginila
v
podzemski
ali
podstrešni
ječi
—
priča
je
,
da
so
končane
njene
muke
.
O
mlada
Zora
,
zakaj
si
gledala
dožinjinega
brata
?
Plaho
se
umikajo
straže
,
ko
prihaja
,
visoka
,
vitka
senca
.
Neslišno
.
Zagrnjena
v
belo
rjuho
,
kot
hodijo
duhovi
,
drago
kamenje
za
vratom
,
zlato
na
čelu
.
Česa
išče
v
gluhi
noči
?
Hodi
pod
arkade
,
gleda
na
morje
.
Ustavlja
se
ob
oknu
,
kjer
sta
sedevala
z
generalom
Foscarijem
.
O
mlada
Zora
,
krasna
Zora
,
ali
te
kliče
želja
življenja
nazaj
?
Kaj
se
ne
pozabi
ljubezen
onkraj
groba
?
Ne
,
ne
pozabi
se
.
Prve
čiste
ljubezni
zlati
žar
sije
v
tmine
smrti
.
Sence
blaznosti
sta
podila
v
Pozzih
spomin
in
up
...
V
mrtvilu
je
ležala
na
trhli
slami
.
Votlogleda
je
čepela
ob
njej
smrt
.
„
Zora
!
“
je
kliknilo
skoz
temino
.
„
Foscari
!
“
se
ji
je
izvilo
iz
hropečih
prs
.
Klic
ljubljenega
jo
je
predramil
—
odpodil
belo
ženo
...
Ugenila
,
vedela
je
!
On
pride
po
njo
,
on
je
ni
zabil
,
on
se
ni
poročil
z
drugo
,
njen
ženin
je
...
Odločil
je
Bog
.
V
smrti
njen
ženin
.
Jasno
je
bilo
to
v
Zorini
duši
—
po
njo
pride
—
ne
za
življenje
—
zato
,
da
umrjeta
skupno
.
Noč
—
tema
...
Je
čakala
dolgo
?
Sence
,
pregnane
od
glasu
plemenitega
moža
,
so
se
vračale
—
v
besnem
plesu
so
se
drvile
pošasti
okrog
nje
.
Kazale
so
ji
krvavečo
glavo
.
Čigavo
,
za
Boga
,
čigavo
?
O
Križani
!
To
je
on
—
Ivan
!
Dobil
ga
je
Venier
na
drzni
poti
—
dobil
ga
rabelj
...
O
dajte
mi
pošasti
to
krvavečo
glavo
—
dajte
mi
jo
,
da
jo
pritisnem
na
srce
.
Dajte
,
da
izbrišem
s
poljubi
krvave
srage
—
moj
ženin
je
bil
pred
Bogom
in
nikdar
se
ni
dotaknil
mojih
ust
...
Sprejmite
zdaj
sence
rajnih
trudno
Zoro
—
ah
,
sita
je
sirota
teže
verig
...
Smehljajoče
,
mile
prikazni
raja
so
pregnale
pošasti
.
Nežne
roke
so
odpele
verige
—
dehteča
rosa
je
padala
na
pekoče
lice
.
Na
angelskih
krilih
hiti
Zora
v
raj
,
v
svetli
kraj
blaženih
,
kjer
jo
čakajo
čete
uskoških
junakov
...
Angelska
krila
—
bile
so
Foscarijeve
roke
.
Dehteča
rosa
,
njegove
solze
.
Na
svojih
rokah
jo
je
nesel
,
njegove
solze
so
izmivale
srage
trpljenja
,
jo
klicale
k
življenju
.
O
čudna
je
moč
ljubezni
!
„
Prekasno
!
“
je
ihtela
dožinja
,
ko
se
ni
moglo
privaditi
Zorino
od
tmine
oslabljeno
oko
svitu
,
ko
je
romal
nestalni
pogled
od
lica
do
lica
.
„
Prekasno
,
Vara
,
prekasno
!
Umorili
so
ubožico
—
ah
kaj
—
kaj
poreče
Juriša
!
Te
uboge
koščice
se
ne
pokrijejo
nikdar
več
z
mesom
—
pokončani
duh
...
“
Juriša
?
Kot
v
sanjah
se
je
spomnila
Zora
.
Kaj
naj
reče
?
Sence
onkraj
groba
se
vračajo
k
nam
,
a
ne
govore
.
„
Miruj
,
draga
,
“
je
hotela
izpregovoriti
,
pa
zapiralo
se
je
oko
,
težak
,
neokreten
je
jezik
.
Le
kot
iz
daljne
dalje
je
slišala
Jelin
glas
,
glas
druge
neznane
ženske
.
„
Ne
boj
se
,
svetla
kneginja
,
“
je
dejala
Istranka
Vara
.
„
Ljubezen
obudi
deklico
.
Ljubezen
krepi
žive
—
kliče
mrtve
...
“
Modra
je
stara
Vara
.
Ona
pozna
skrivno
moč
rastlin
in
korenin
,
pozna
tajnosti
srca
.
O
,
ne
umrje
,
kdor
ljubi
—
ne
pozabi
se
ljubezen
.
Ko
stoji
Zora
v
mesečnem
svitu
ob
oknu
in
gleda
na
Adrijo
,
čuti
bolečine
prihodnje
ločitve
.
Adrija
se
giblje
,
svetlika
.
Po
njej
pride
visok
,
ponosen
,
njen
brat
.
Pride
,
odvede
sestro
v
zapuščeni
dom
.
Brez
srda
,
brez
ukora
pride
dragi
brat
po
pribeglico
.
Juriša
živi
!
Juriša
pride
!
Kipelo
bi
radosti
srce
Senjaninove
Zore
—
da
ne
ugasne
s
prihodom
bratovim
za
njo
solnčno
oko
!
...
O
,
težko
je
!
„
S
teboj
pojdem
,
“
pravi
Cecilija
—
pogleda
rubin
na
prstu
,
obmolkne
.
„
S
teboj
bi
šel
,
“
pravi
Foscari
,
pogleda
opal
na
Zorinem
prstu
...
Žari
rubin
,
pomenja
ljubezen
—
dožu
si
jo
prisegla
,
dožinja
...
Bledi
opal
—
izpirajo
ga
solze
—
Juriša
reši
Milanšiča
iz
ječe
—
in
trdna
je
vera
Juriša
Senjanina
...
O
,
težko
je
!
Živa
med
mrtvimi
je
mislila
Senjanka
na
Benečana
,
mrtva
med
živimi
,
ko
se
sme
pokazati
samo
nočne
ure
na
zrak
,
ko
čaka
prilike
,
da
jo
reši
brat
tega
polživljenja
—
mrtva
med
živimi
trepeče
pred
uro
svobode
...
Na
niti
visi
njeno
življenje
.
Neoprezna
stopinja
,
mig
—
neoprezna
beseda
Ivana
,
dožinje
,
jo
izda
.
Smrt
,
Pozzi
,
muke
—
vse
je
pred
njo
—
in
vendar
trepeče
Zora
pred
uro
ločitve
...
V
rdečih
plaščih
,
resnega
lica
,
sede
senatorji
v
klopeh
zbornice
.
Možje
imen
,
ki
so
zapisana
že
stoletja
v
zlati
knjigi
Venecije
,
imen
,
znanih
iz
avstrobenečanakih
bojev
:
Giustiniani
,
Memmo
,
Priuli
,
Barberigo
,
Contarini
,
Foscarini
,
Manzoni
,
Puppi
,
Medici
,
Venier
,
Erizzo
.
—
Vsa
ošabnost
velevlasti
,
ki
hoče
kraljevati
morju
in
kopni
zemlji
,
se
zrcali
iz
obrazov
in
besed
„
svèta
deseterih
“
.
Za
ošabnostjo
se
kaže
lakomnost
.
Trgovci
so
to
.
Neomejen
je
njih
pohlep
po
zlatu
.
Z
zlatom
vladajo
svet
.
Niti
mrež
,
ki
so
razpete
od
države
do
države
,
so
pozlačene
.
Na
vseh
dvorih
delajo
poslaniki
,
ministri
,
svetni
in
cerkveni
učenjaki
,
krasotice
—
v
korist
Venecije
.
Saj
je
na
svetu
vse
naprodaj
.
Verižica
,
plemstvo
—
ukloni
ljudovladine
protivnike
.
A
ne
vseh
,
oholi
senatorji
!
Barbar
je
bil
,
junak
znanega
imena
,
ki
je
odklonil
vaše
plemstvo
.
Zato
gore
od
jeze
oči
senatorjev
,
ko
se
spomni
med
razpravo
njegovo
ime
.
Zato
spači
strast
doževo
lice
.
Neznosen
je
danes
Erizzo
.
Seja
je
važna
.
Premotriti
je
senatu
,
kako
naj
se
vlada
proti
Ferdinandu
.
Morda
dobe
od
novega
cesarja
Matija
po
zvijači
,
česar
niso
dosegli
pri
Rudolfu
,
prijatelju
Uskokov
.
Morda
se
ognejo
vojske
—
ali
pa
dosežejo
s
samo
grožnjo
od
miroljubnega
Matija
premestitev
Uskokov
.
Važna
je
seja
.
A
dož
vzplameni
pri
besedi
Uskok
tako
,
da
še
drugi
ne
morejo
mirno
razmotrivati
položaja
;
ko
tehtajo
,
kake
posledice
bi
imela
vojska
,
postane
dož
raztresen
,
menca
nervozno
z
rokami
,
preklada
noge
,
gleda
Veniera
.
Vidno
je
,
da
težko
čaka
konca
seje
,
katero
je
sklical
sam
in
poudarjal
njeno
važnost
.
In
kakšen
je
!
Kot
bi
môre
vasovale
pri
njem
!
Včasih
pogleda
tako
prazno
predse
...
Morda
je
srečal
sence
,
ki
hodijo
po
dogani
...
Tajnik
ob
doževi
strani
grize
pero
,
večkrat
premerijo
senatorji
svojega
predsednika
.
Ferdinand
je
sporočil
,
da
pošlje
svojega
komisarja
v
Benetke
,
da
opozori
senat
na
vse
nedostatke
.
Senat
hoče
sprejeti
nadvojvodovega
komisarja
.
Dož
ugovarja
.
Ni
treba
sprejeti
komisarja
,
ali
pa
naj
se
mu
da
strog
odgovor
,
poplavi
Primorje
z
vojaki
,
pobijejo
naj
se
Uskoki
,
ki
so
sicer
vstanu
priti
oboroženi
v
Benetke
.
Senj
naj
se
požge
,
šuma
nad
njim
poseka
.
Kaj
je
treba
razprav
,
komisij
.
Sramota
za
Benetke
,
da
parlamentira
z
gusarji
!
Koliko
let
se
že
poganjajo
Benečani
za
krasne
senjske
šume
.
Vedno
primanjkuje
lesa
za
veliko
brodovje
ljudovlade
,
dočim
je
barbarom
na
pomoč
pri
njih
roparskem
delu
.
Toda
oprezni
Ferdinand
je
stavil
pogoje
kupca
,
ki
noče
prodati
.
Zahteval
je
300.000
tolarjev
za
senjske
šume
.
Sekati
bi
smeli
le
domači
delavci
.
Tako
si
ne
bi
mogli
Benečani
prilastiti
s
šumo
tudi
tal
...
Les
pa
se
dobi
za
tak
denar
tudi
od
drugod
.
Da
bi
bil
ustregel
Ferdinand
ljudovladini
želji
in
premestil
Uskoke
od
morja
,
bi
se
morda
še
udejstvila
kupčija
za
šume
.
Pa
cesarska
vlada
je
hotela
baš
z
obdelovanjem
in
prevažanjem
lesa
odvaditi
Uskoke
dosedanjega
nemirnega
življenja
ter
jih
priučiti
na
pošteno
delo
in
zaslužek
.
Zaman
so
bile
tedaj
poti
generala
Kisla
in
posredovanje
senjskega
škofa
Marcela
.
Skoraj
bi
bilo
iz
pogovorov
nekaj
uspeha
,
ko
se
je
zavzel
za
stvar
sam
papež
.
Njegov
svet
so
poslušali
radi
v
Gradcu
in
v
Pragi
.
Tem
rajši
,
ker
ni
bilo
—
kot
navadno
—
denarja
za
plačo
Uskokom
in
so
se
ti
bali
,
da
jih
ne
spravijo
v
prihodnjo
vojsko
s
Turkom
.
Takrat
so
upali
Benečani
,
da
dosežejo
premestitev
Uskokov
iz
Senja
.
Pogoj
kupčije
je
bila
ta
zahteva
:
za
izkupiček
od
šum
naj
bi
vzdržaval
nadvojvoda
v
Senju
redno
posadko
.
—
Na
tako
zahtevo
pa
so
poskočili
cesarjevi
poslaniki
za
sto
tisoč
tolarjev
.
Rekli
so
,
da
se
ne
izplača
prevzeti
in
vzdržavati
posadke
za
manjšo
vsoto
,
tem
težje
,
ker
bi
morala
taka
posadka
opustiti
vsako
gusarstvo
.
Benečani
so
hoteli
nato
,
da
jim
da
nadvojvoda
Senj
ali
kak
drug
kraj
v
zalog
—
toda
previdni
Ferdinand
ni
pristal
.
Zato
pa
tudi
Ferdinand
ni
dobil
denarne
pomoči
,
katero
je
iskal
l.
1605.
,
ko
se
je
uprl
Štefan
Bočkaj
in
pretil
v
zvezi
s
Turki
Štajerski
.
Trikrat
je
govoril
oholega
Habsburžana
oholi
poslanik
,
grof
Sforza
od
Porzie
,
v
senatu
za
podporo
v
denarju
.
Pa
je
ni
dobil
.
Ne
samo
,
da
so
se
hoteli
osvetiti
Ferdinandu
:
denar
se
posoja
na
varno
,
kjer
nosi
velike
obresti
,
česar
niso
pričakovali
od
Ferdinanda
.
Kupčija
je
kupčija
.
Zdaj
pa
naj
govori
neizprosni
meč
.
Svojat
,
ki
sramoti
benečansko
zastavo
,
naj
pogine
.
—
Tako
govori
dož
.
Odkimujejo
Giustiniani
,
Barberigo
,
Contarini
.
Ne
boje
se
oni
vojske
.
Večkrat
so
že
vodili
voje
.
Ni
Benečanom
sile
za
generale
.
Pa
tudi
v
nasprotnem
taboru
bodo
znana
imena
.
Tam
je
Trautmansdorf
,
mladi
Valenštein
,
Madaras
,
tam
so
Frankopani
,
Frankoli
.
Veliko
vojsko
zberemo
—
sredstva
imamo
.
Dobro
.
Pa
plačana
vojska
,
nagnana
skupaj
iz
vseh
krajev
,
je
slaba
vojska
.
Uhajala
bo
,
če
bo
protivnik
zmagovit
,
k
njemu
.
Avstrijci
pa
se
bodo
borili
za
svojo
posest
in
mejo
.
Bolje
je
delati
zdaj
z
zvijačo
,
porabiti
v
benečansko
korist
cesarjev
mehki
značaj
in
vpliv
dunajskega
škofa
Klessla
nanj
.
Napadati
hrvaške
bregove
,
pritoževati
se
pri
cesarju
na
Uskoke
in
nadvojvoda
,
sipati
