.—
—
Ali
si
bedast
?
Tisoč
goldinarjev
imava
,
to
je
vender
dovolj
!
odgovori
žena
nejevoljno
.
—
Ne
umeješ
me
,
ljuba
Baral
Denar
ni
najin
.
Kdor
je
izgubil
teh
tisoč
goldinarjev
,
nama
pa
mora
po
zakonu
izplačati
sto
goldinarjev
najdenine
.
Tako
imava
sto
goldinarjev
ali
polovico
dolga
.
—
—
Dede
,
ti
si
pa
zaresno
bedak
!
Ali
misliš
,
da
bodem
iskala
človeka
,
ki
ne
zna
varovati
svoje
listnice
?
Ali
on
količkaj
pričakuje
,
da
dobi
nazaj
denar
,
katerega
je
izgubil
na
tej
cesti
in
za
belega
dne
?
Pa
kaj
to
tebe
peče
,
saj
sem
jaz
našla
denar
in
ne
ti
!
—
—
Miruj
,
ljuba
Bara
!
Jaz
nisem
našel
denarja
in
se
ga
ne
dotaknem
.
Stori
ž
njim
,
kar
ti
je
drago
;
samo
to
ti
povem
,
da
ni
prav
in
da
ti
ne
prinese
božjega
blagoslova
,
če
ga
zamolčiš
in
obdržiš
.
—
Nato
spravi
Bara
bankovce
v
nedrije
in
zaluči
prazno
listnico
v
grm
poleg
ceste
,
huda
pa
je
tako
na
moža
,
da
mu
umolkne
jezik
in
tudi
vest
.
Stopila
sta
kakih
sto
korakov
dalje
,
kar
jima
pride
naproti
njiju
gorenjski
upnik
.
Potoži
jima
ves
prepaden
,
da
mu
je
nedavno
uprav
na
tej
cesti
prešla
listnica
iz
žepa
,
v
kateri
je
bilo
natanko
tisoč
goldinarjev
.
Žena
Bara
ga
miluje
s
prav
presrčnimi
besedami
in
potlej
od
njegove
nesreče
preide
na
nesrečno
prodajo
,
katera
preti
jutri
ter
požene
njo
,
moža
in
deco
po
svetu
ob
beraški
palici
.
Gorenjski
mož
pa
se
ne
da
preprositi
in
reče
med
drugim
:
—
Nič
ne
odjenjam
,
in
vse
poterjam
brez
usmiljenja
,
kar
imam
v
tem
kraji
.
Tukaj
ste
hudobni
ljudje
.
Ravnokar
so
mi
pravili
,
da
sta
mojega
prijatelja
Petra
Pavliča
,
s
katerim
sem
barantal
toliko
let
,
otrovala
njega
žena
in
njen
ljubček
na
večer
po
poroki
.
Kaj
takega
se
zgodi
samo
pri
vas
!
Tisto
kleto
nevesto
prav
sedaj
tirajo
uklenjeno
v
zapor
.
Dobro
se
mi
je
zdelo
,
ko
sem
gledal
,
kako
so
jo
devali
na
voz
.
Daleč
je
prišlo
s
poštenjem
v
vašem
kraji
!
Pa
saj
niste
bili
nikoli
nič
prida
,
sami
bahači
ste
in
zapravljivci
!
Kaj
stojita
in
zijata
vame
?
Pomagajta
mi
iskati
izgubljenega
denarja
.
Če
ga
najdemo
,
odpustim
vama
ves
dolg
in
vaju
napojim
,
da
bodeta
sita
ves
teden
.
—
Nato
pravi
Bara
:
Ti
,
dede
,
hiti
domov
in
opravi
živad
,
jaz
pa
grem
s
tem
očetom
iskat
izgubljenih
denarjev
.
—
Mož
se
obrne
po
cesti
naprej
;
toda
trebalo
je
ostrega
pogleda
njegove
ženice
,
da
ni
nekaj
izpregovoril
.
Ko
stopi
nekaj
korakov
dalje
,
zakliče
gorenjski
tovornik
za
njim
:
Hoj
,
prijatelj
!
Ti
tudi
utegneš
nekaj
zaslužiti
,
da
bodeš
lahko
pil
vse
leto
in
popeval
tiste
vaše
zdravljice
.
Vašega
kletega
prešestnika
gotovo
poznaš
.
Pavličevi
sorodniki
so
dali
oklicati
,
da
plačajo
tisoč
goldinarjev
vsakomur
,
ki
gosposki
v
pest
zasači
tistega
gospoda
Vešalina
,
ali
kako
se
mu
že
pravi
.
Če
ga
najdeš
,
primi
ga
!
—
Samorad
je
vse
to
čul
,
in
sreča
zanj
,
da
je
bil
neviden
in
neslišen
.
Bizeljski
kočar
je
šel
svojim
potem
dalje
,
tovornik
in
žena
pa
sta
krenila
na
drugo
stran
.
Skoro
opozori
Bara
tovornika
na
češminjev
grm
pri
cesti
.
Tovornik
ugleda
svojo
listnico
in
seže
ponjo
v
trnje
.
Potlej
se
pa
raztogoti
,
vrže
klobuk
ob
tla
in
prekolne
vse
,
kar
leze
in
gre
po
tej
cesti
in
daleč
okolo
.
Prebrisana
Bara
,
zadovoljna
sama
s
seboj
in
s
svojim
plenom
,
hiti
nazaj
za
možem
,
tovornik
pa
gre
proti
sodišču
.
Samorad
se
veli
prenesti
v
Cvetanin
dvorec
.
Tam
uzre
vratarja
Miška
,
ki
stopa
in
postaja
ves
zamišljen
in
upognjen
po
dvorišči
.
Samorad
se
ustavi
pred
njim
v
navadni
človeški
podobi
.
Miško
se
globoko
prikloni
in
mu
po
stari
navadi
poljubi
roko
.
Samorad
bere
na
njega
obrazu
žalost
in
zbeganost
;
drug
človek
pa
bi
sodil
,
da
je
to
potuha
in
hinavstvo
.
Vender
se
tudi
Samoradu
zdi
nekamo
sumnjivo
,
da
vratar
vpričo
njega
zažvižga
,
česar
se
prej
nikoli
ni
predrznil
,
in
da
vrtnarskemu
dečku
,
ki
je
pritekel
na
zvižeg
,
nekaj
šepne
na
uho
in
ga
pošlje
skozi
velika
vrata
v
vas
.
Vratar
Miško
pove
,
da
se
je
pred
kakimi
tremi
urami
v
gradu
vršil
sodni
navod
,
da
so
vse
po
gradu
in
po
shrambah
preiskali
in
popisali
,
mrliča
Pavliča
raztelesili
in
da
so
naposled
vse
duri
in
zapahe
zapečatili
ter
gospo
Cvetano
pred
kratko
uro
odvedli
k
sodišču
.
Vprašanja
,
ali
sodišče
pozveduje
tudi
po
Samoradu
,
vratar
ne
potrdi
,
pač
pa
povabi
gospoda
,
naj
stopi
v
njega
hišico
,
kjer
bode
popolnoma
varen
.
V
tem
se
bode
v
vasi
zvedelo
,
kaj
je
na
tem
.
Ni
se
še
Samorad
odločil
,
ali
naj
stopi
v
kletko
z
železnimi
durimi
in
zamreženimi
okni
,
ko
priteče
vrtnarski
deček
nazaj
;
za
njim
pa
stopita
dva
orožnika
skozi
dvoriška
vrata
.
V
tem
hipu
prime
vratar
Miško
gospoda
Samorada
na
vso
moč
od
zadi
za
roke
.
Odmah
pa
orožnika
naglo
kreneta
z
dvorišča
nazaj
na
cesto
,
vratarjeve
roke
sežejo
na
drugo
stran
,
Samorad
pa
sede
v
zrakoplovno
ladjico
visoko
nad
dvorcem
.
Preplašenost
,
žalost
in
jeza
so
Samorada
tako
prevzele
,
da
skoro
ni
mogel
glave
držati
pokonci
.
Vender
pa
se
mora
zasmijati
,
ko
mu
Abadon
s
prstom
pokaže
doli
na
dvorišče
.
Ondu
vidi
,
kako
se
na
sredi
dvorišča
sujeta
,
rujeta
in
mečeta
vratar
in
možak
,
ki
je
vratarju
po
velikosti
in
životu
,
po
obrazu
in
glasu
,
po
obleki
in
vedenji
,
sploh
v
vsem
tako
podoben
kakor
kurje
jajce
kokošjemu
.
Kadar
nekoliko
odjenjata
,
trdi
oni
drugi
mož
,
da
je
on
vratar
Miško
in
da
on
potegne
tistih
tisoč
goldinarjev
za
ovadbo
gospoda
Veselina
;
pravi
vratar
Miško
pa
se
iz
nova
razljuti
in
spoprime
s
svojim
takisto
jakim
in
ljutim
tekmecem
.
Ta
tekmec
je
služni
duh
,
ki
je
Samorada
otel
iz
rok
zavratnega
Miška
.
—
Po
kateri
pravici
so
vender
Cvetano
odvedli
v
zapor
?
vpraša
Samorad
Abadona
.
—
Po
človeški
pravici
,
odgovori
le-ta
.
Sumnja
,
da
je
umorila
moža
,
oglasila
se
je
proti
Cvetani
;
to
sumnjo
je
provzročila
ovadba
Pavličeve
rodbine
.
In
kaj
je
vzrok
tej
ovadbi
,
tega
še
ne
veš
.
Ta
vzrok
ni
zločinstvo
nedolžne
Cvetane
nego
ljubeznivost
nje
četrtdnevnega
moža
.
Ženin
Peter
Pavlič
je
v
ženitnem
pismu
svojo
znatno
imovino
zapisal
Cvetani
,
če
umre
pred
njo
.
To
se
je
pripetilo
.
Zatorej
sedaj
njega
sorodniki
napenjajo
vse
žile
in
v
svoji
sebični
domišljiji
zbirajo
in
veličijo
vse
malenkosti
,
da
bi
naredili
iz
nedolžne
Cvetane
zavratno
morilko
in
tako
razveljavili
Pavličevo
naredbo
o
nasledstvu
v
njega
ostaliuo
.
Tukaj
gre
za
veliko
denarja
.
Tisti
sorodniki
,
kakor
veš
,
v
denarnih
rečeh
ne
poznajo
nobenih
ozirov
na
resnico
in
poštenje
,
zatorej
je
vsa
stvar
jako
kočljiva
.
—
Samorad
ne
utegne
odgovoriti
,
ker
zapazi
v
dalji
gost
dim
na
strehi
velike
svoje
žitnice
pri
domači
pristavi
.
Ves
v
strahu
zakriči
:
Oh
,
zopet
nesreča
!
To
je
gotovo
osveta
Pavličeve
rodbine
!
Ali
bi
mogli
pogasiti
ta
požar
?
Lepo
vas
prosim
,
gospod
!
—
—
Bodisi
,
odgovori
Abadon
mirno
.
Postojva
tukaj
pol
ure
,
in
ugasnila
bode
sleharna
iskrica
.
—
Precej
se
pod
zrakoplovom
zbirajo
oblaki
,
goste
se
in
vrve
.
Dolina
se
zagrne
z
neprezorno
temnosivo
odejo
,
vihar
pribuči
od
juga
in
severa
.
Pod
zrakoplovom
šumi
in
vrši
,
strele
švigajo
,
in
grom
bobni
.
Za
četrt
ure
se
razpreleti
nevihta
;
iz
žitnice
,
skoraj
nepoškodovane
,
dviga
se
redek
siv
dim
kakor
od
pogašenega
ognja
,
in
jasno
solnce
zopet
obseva
vso
dolino
.
Samorad
izreče
iskreno
zahvalo
,
Abadon
pa
odgovori
resno
:
Poglej
natančneje
in
prihrani
si
hvalo
.
Vlila
se
je
ploha
,
hudourniki
so
udrli
na
njive
,
nanosih
na
travnike
kamenja
in
dračja
ter
podmleli
mnoga
poslopja
.
Vihar
je
razkril
strehe
in
vrgel
na
tla
veliko
sadnega
in
gozdnega
drevja
.
Vsula
se
je
toča
,
potolkla
vsa
živila
na
polji
in
vse
grozdje
v
goricah
ter
poškodovala
vinske
trte
vsaj
za
tri
leta
.
Glej
doli
in
poslušaj
deco
,
žene
in
može
!
Celo
meni
,
ki
črtim
vaš
zarod
,
smilijo
se
ti
siromaki
!
—
In
ona
žitnica
?
Sam
dobro
veš
,
da
so
vsa
tvoja
poslopja
z
vsem
,
kar
je
v
njih
,
dobro
in
pošteno
zavarovana
proti
požaru
.
—
—
Oh
,
kolike
nesreče
sem
zopet
kriv
!
vzdihne
Samorad
.
—
Ali
ti
nisem
danes
drugič
priporočal
opreznosti
?
Zatorej
drugoč
premisli
in
se
pomeni
z
menoj
ali
s
svojo
pametjo
,
predno
zahtevaš
delovanja
mojih
močij
,
katerim
ne
poznaš
zakonov
in
posledkov
.
—
Toda
vrniva
se
k
zadnjemu
pomenku
iz
Monaka
!
Vprašam
te
,
ali
si
še
voljan
,
ostati
tukaj
v
domačem
kraji
in
morda
vratarju
Mišku
ali
svojim
hlapcem
dati
priliko
,
da
si
opomorejo
s
tistimi
tisoč
goldinarji
,
ki
so
razpisani
za
tvojo
glavo
?
—
Ves
potrt
Samorad
ne
more
izpregovoriti
besedice
.
Za
nekaj
minut
sedita
naša
znanca
zopet
v
Monaku
pod
košato
platano
nad
morjem
.
Ondu
gleda
Samorad
molče
na
morsko
planjavo
:
sedaj
na
peneče
valove
,
ki
se
brez
pokoja
in
prestanka
dreve
drug
za
drugim
in
se
žalno
ječe
zaganjajo
ob
nerazdorni
skalni
breg
,
sedaj
na
svetlo
migljanje
solnčnih
žarkov
,
ki
se
utrinjajo
na
temnih
valovljih
razorih
.
Zdi
se
Samoradu
,
kakor
da
se
nad
morjem
,
nad
podobo
večnega
trpljenja
,
igrajo
utrinki
večnovesele
nebeške
luči
in
da
se
širi
tudi
njega
trpljenje
liki
morju
,
nikar
da
bi
mu
posijal
v
srce
žarek
vesele
nebeške
nadeje
.
—
Abadon
po
daljšem
molčanji
zopet
opomni
,
kako
je
ravnati
z
dušnimi
bolečinami
;
ko
pa
vidi
,
da
je
žalost
velika
,
poda
Samoradu
vonjavo
smodko
,
češ
,
da
si
z
njenim
dimom
razkadi
vse
žalne
spomine
.
Samorad
skoro
začuti
čarodejno
moč
te
smodke
in
začne
zopet
svetle
gradove
zidati
v
oblake
sebi
in
Cvetani
,
s
katero
se
domišlja
skoro
združenega
:
—
Nedolžna
je
;
sodišče
je
ne
more
obsoditi
po
krivem
,
tudi
moja
vest
je
čista
;
zakaj
pri
nobenem
činu
me
ni
vodil
zloben
namen
,
odkar
sem
otet
savskih
vrtincev
!
—
Prav
živahno
se
je
razgovarjal
in
toliko
razveselil
,
da
se
je
zdel
Abadonu
opomin
umesten
,
naj
kadi
to
redko
smodko
počasi
,
kolikor
more
.
—
Ko
je
bil
večer
najrazkošnejši
in
je
vonjav
,
hladeč
vetrič
krotko
dunil
od
zagorja
proti
morju
,
vstal
je
Abadon
,
rekši
,
da
gre
uživat
svoje
spanje
.
Prijazno
je
podal
Samoradu
roko
in
ga
opomnil
,
naj
to
noč
ne
odide
iz
Monaka
in
da
bi
ne
bilo
napačno
,
če
nekoliko
pogleda
v
igrališče
.
Rekši
izgine
,
kakor
bi
se
razpuhtel
,
Samorad
pa
ostane
pod
platano
v
mamečem
samozadovoljstvu
,
veseleč
se
krasnega
večera
in
snujoč
si
zlato
bodočnost
.
Kar
stopi
in
sede
brez
povabila
k
njemu
suhi
gospod
oskrbnik
,
tisti
zakladokop
,
ki
je
bil
pred
nekaj
urami
prepuščen
tigrom
in
gadom
v
himalajskih
prepadih
.
Drugoč
bi
bil
Samorad
zbežal
pred
takovim
podlim
značajem
,
sedaj
pa
ni
umeknil
roke
,
ko
je
segel
vanjo
preprijazni
prišlec
in
ga
pozdravil
kakor
tovariša
v
službi
velemožnega
nadzemljana
Abadona
.
—
Kako
ste
dospeli
iz
Indije
?
vpraša
Samorad
začuden
.
—
Ni
še
minila
ura
,
odkar
sem
se
vrnil
.
Ne
zamerite
,
da
se
nisem
javil
prej
,
odgovori
oskrbnik
,
uljudno
se
priklonivši
,
in
nadaljuje
:
Ko
sem
bil
tako
izpostavljen
tigrom
,
ki
bi
me
bili
razmesarili
,
da
le
zavohajo
človeško
meso
,
tedaj
mi
je
dal
brezup
neznano
srčnost
in
krepkost
.
Po
sreči
sem
imel
pri
sebi
nekaj
kapljic
,
pripravljenih
po
navodilu
slovečega
mojega
alkimista
.
Posrebam
jih
,
vid
in
spomin
se
mi
ojačita
,
in
skoro
spoznam
,
da
sem
na
prostoru
,
kjer
je
zakopan
zaklad
.
Odvalim
skalo
,
kakeršne
bi
ne
odvalili
trije
junaki
,
in
pod
tisto
skalo
ležita
v
svinčenem
zavoji
moja
posetnica
in
blagoslovljena
sveta
podobica
,
prav
tako
,
kakor
sem
bil
to
škatljico
položil
pred
mnogimi
leti
.
Toliko
da
škatljico
vtaknem
v
žep
,
že
stoji
Abadon
pred
menoj
in
zakriči
:
Zaklad
je
moj
!
Ti
pa
se
poberi
nazaj
v
Monako
in
tam
mi
služi
dalje
,
kakor
da
mi
dosedaj
nisi
odslužil
ničesar
.
—
Potlej
nakopiči
nad
zaklad
ogromno
gomilo
samih
črnih
skal
—
ne
vem
,
od
kod
jih
je
vzel
—
prime
me
ža
peto
leve
noge
,
tira
me
po
zraku
in
spusti
sredi
tega
gaja
na
tla
.
—
—
Če
je
res
!
pristavi
Samorad
.
Kolikor
vem
,
bil
je
Abadon
vedno
pri
meni
,
odkar
sva
odšla
iz
Indije
.
—
Oskrbnik
,
kakor
bi
bil
užaljen
,
nadaljuje
:
Premalo
še
poznate
Abadona
.
On
je
duh
in
ni
vezan
na
prostor
;
zdajci
je
lahko
v
Evropi
in
Indiji
,
na
planetu
Veneri
ali
sredi
solnčne
oble
in
povsod
v
drugačni
podobi
.
Abadon
je
tudi
sam
dobro
vedel
,
kje
je
zaklad
;
toda
vzdigniti
ga
ni
mogel
in
ni
smel
,
ker
je
bila
nad
njim
blagoslovljena
podoba
.
Ko
pa
sem
podobo
snel
,
stopil
je
takoj
na
zaklad
.
Podobico
sem
moral
potlej
tudi
zavreči
,
sicer
bi
me
ne
bil
prenesel
nazaj
v
Evropo
.
Res
ste
upravičeno
nejevoljni
,
ker
sem
v
svoji
povesti
pusto
resnico
nekoliko
zabelil
z
ocvirki
svoje
domišljije
.
Toda
izvolite
pomisliti
,
da
nam
dandanes
resnica
sploh
ne
ugaja
,
ako
ni
oglajena
in
nališpana
.
Celo
naši
obični
izrazi
vsakdanje
uljudnosti
so
zgolj
laži
,
katere
rabi
brez
pomisleka
tudi
najsvetejši
človek
,
in
oduren
in
surov
nam
je
,
kdor
jih
ne
rabi
.
Abadon
mi
je
pri
našem
razstanku
pač
rekel
nekaj
grenkih
besed
.
Ali
to
je
brez
pomena
.
Zakaj
spoznali
bodete
,
ako
še
niste
,
da
pretirava
,
da
reče
človeku
vse
,
samo
človek
ne
,
in
kadar
je
slabe
volje
,
tačas
so
mu
psi
in
osli
več
vredni
nego
najpopolnejši
človek
.
Torej
,
gospod
,
ne
zamerite
in
vzprejmite
zagotovilo
,
da
se
po
daljšem
občevanji
iznebite
vse
mržnje
proti
meni
.
Dovolite
,
da
vas
vprašam
,
s
čim
služite
velikemu
duhu
Abadonu
?
—
—
Jaz
ne
služim
Abadonu
,
nego
on
služi
meni
,
odgovori
Samorad
samozavestno
.
Oskrbnik
se
nasmehne
in
pogleda
Samorada
,
kakor
bi
ga
miloval
in
se
mu
zajedno
rogal
ter
nadaljuje
:
Častitam
vam
,
gospod
,
na
tej
izjemi
!
Poznal
sem
in
še
poznam
stotine
Abadonovih
zaveznikov
,
toda
nihče
ni
izustil
tako
ponosnih
besed
kakor
vi.
Vsi
moramo
v
skrbeh
in
v
strahu
robotati
za
dobrote
,
katere
nam
podeljuje
,
in
te
dobrote
so
sumnjive
vrednosti
.
Jaz
na
primer
bi
bil
skoro
odpuščen
iz
Abadonove
službe
,
in
izplačala
bi
se
mi
bila
vsota
,
katero
sem
zaslužil
.
Toda
bil
sem
proti
vam
neoprezen
in
za
samo
pičico
sem
prekoračil
svoje
področje
;
zato
sem
izgubil
svoj
zaklad
in
služiti
moram
od
kraja
.
—
—
Kako
služite
,
gospod
,
če
smem
vprašati
?
—
—
Moja
služba
je
bolj
nizka
.
Vzpričo
dolge
vaje
,
po
svojih
službah
in
izkušnjah
v
treh
delih
sveta
sem
si
pridobil
izvrstno
mešetarsko
prekanjenost
in
lokavost
.
Ta
moj
talent
rabi
Abadon
v
to
,
da
zavajam
ljudi
v
vrtoglavo
izgubo
njih
imetka
ali
pa
—
s
čimer
si
služim
še
več
—
v
silovito
smrt
,
na
primer
v
dvoboji
,
v
zavratnem
umoru
ali
v
samomoru
.
—
—
Strašen
,
gnusoben
poziv
!
—
—
Da
,
gospod
,
gnusoben
obrt
!
Ložja
bi
bila
božja
služba
negoli
ta
služba
za
pekel
!
Vender
ni
dano
vsakomur
,
da
bi
zatajeval
samega
sebe
in
krotil
svoje
strasti
.
Torej
živim
za
trenutek
,
dam
se
voditi
svoji
slasti
in
strasti
,
in
Abadonova
služba
me
živi
.
Na
zemlji
sem
;
v
boji
za
obstanek
moram
braniti
svoj
prostor
in
se
boriti
za
vsakdanji
kruh
.
Saj
veste
,
da
je
na
tem
svetu
vsakdo
lačen
in
žejen
,
da
pa
ni
za
vsakogar
,
ki
tišči
k
mizi
,
miza
tudi
pogrnjena
.
Torej
se
pri
tej
mizi
pehamo
drug
drugega
,
ta
z
lokavo
besedo
,
drugi
s
komolcem
in
tretji
z
bodalcem
.
Nebeško
solnce
pa
jednako
sije
nad
pravičniki
in
krivičniki
brez
razločka
.
—
—
Vaši
nazori
,
gospod
,
gnusobni
so
tako
kakor
vaš
poziv
.
—
—
Počasi
,
prijatelj
moj
!
Kako
je
z
mano
,
to
sem
povedal
.
Jaz
bijem
boj
za
svoje
vsakdanje
potrebe
;
vam
tega
boja
ni
treba
,
ker
ste
bogati
in
vender
v
Abadonovi
—
naj
rečem
—
zavezi
.
Kar
se
tiče
Abadona
,
mislite
sedaj
,
da
vlečete
—
ne
želim
vam
spoznanja
,
da
ste
vlečeni
.
Jaz
plenim
in
morim
samo
posameznike
.
Bojim
se
pri
vas
kaj
hujšega
.
Vam
je
dana
bistra
glava
,
obsežna
omika
in
želja
po
učenosti
(
morebiti
bolj
nego
meni
po
denarji
)
.
Abadon
še
zavede
vaše
znanje
na
takšen
tir
in
vam
še
vcepi
take
nazore
,
da
bodete
potlej
z
zavednimi
,
blestečimi
nauki
in
oznanjuje
njega
modrost
,
nakopali
človeštvu
več
zlega
in
nesreče
nego
jaz
s
svojimi
sto
umori
vi
bodete
kar
tolpoma
morili
ljudi
in
njih
duše
.
To
je
samo
nekaj
,
povedal
bi
vam
lahko
še
več
.
—
—
Ali
so
morda
tako
kvarne
Abadonove
ideje
?
—
—
Meni
o
tem
ne
gre
odgovor
.
Vi
sami
imate
slobodno
sodbo
;
toda
oprostite
mi
misel
,
da
niste
vajeni
soditi
samostalno
.
Vi
imate
takisto
slobodno
voljo
,
in
želim
vam
,
da
bi
ne
prezrli
,
kdaj
stopi
pred
vas
izkušnjava
,
ki
prevrže
slobodno
voljo
v
voljno
robstvo
...
Vender
,
gospod
,
čas
bode
iti
v
igralnico
.
Najin
gospod
mi
je
naročil
,
naj
vas
spremim
vanjo
in
skrbno
pazim
na
vas
.
Ne
bojte
se
,
da
bi
ondu
tudi
vam
nastavljal
svoje
zanjkel
Abadon
sam
vas
je
otel
samomora
,
česar
baje
še
ni
storil
nikomur
;
torej
ne
mislite
,
da
bi
jaz
,
služabnik
tega
ostrega
gospoda
,
namerjal
kaj
zlega
proti
vam
.
—
Samorad
je
imel
,
dokler
ga
speči
Abadon
ni
motil
,
prav
lepo
priliko
,
nekoliko
premišljati
o
sebi
in
o
čudnih
rečeh
,
ki
jih
je
videl
in
slišal
;
zato
se
je
napotil
v
igrališče
.
Nekaj
ga
je
vabil
oskrbnik
,
nekaj
pa
je
sam
rad
šel
.
Ukusno
se
nakitita
;
stari
oskrbnik
si
celo
počrni
lase
in
prilepi
na
obraz
gosto
,
polno
brado
.
Stopita
v
veliko
dvorano
,
sijajno
opravljeno
in
razsvetljeno
.
V
nji
se
giblje
velika
množica
prihajajočih
in
odhajajočih
,
drug
drugemu
neznanih
Ijudij
,
ki
jih
vse
veže
želja
,
da
bi
si
pri
zelenih
bančnih
mizah
kaj
pridobili
.
Gospoda
se
je
nanesla
od
vseh
vetrov
sveta
.
Bili
so
vmes
igralci
iz
radovednosti
,
ker
je
že
navada
,
da
vsakdo
z
nekaj
zlati
poskusi
svojo
srečo
.
Bilo
je
pa
tudi
mnogo
igralcev
,
katere
je
zavedla
radovednost
v
strast
in
nekamo
priklenila
k
zelenim
mizam
.
Takovi
igralci
prihajajo
največ
iz
evropskega
vzhoda
in
sploh
iz
krajev
,
kjer
je
bahata
potratnost
z
denarji
uglednejša
nego
pametna
varčnost
.
Samorad
je
opazoval
obraze
teh
igračev
,
kako
jim
prisiljena
zunanja
hladnost
prikriva
kopernenje
in
vrvenje
notranje
strasti
in
kako
se
tvezajo
vse
dušne
moči
in
tvezajo
zadnji
novci
za
dobiček
,
čegar
neverjetnost
lahko
preračunja
vsakdo
,
dokler
je
trezen
.
Zoperni
so
se
mu
zdeli
ti
obrazi
mož
in
žen
iz
samih
omikanih
krogov
.
Ko
pa
v
bližnjem
zrcalu
ugleda
tudi
svojo
podobo
,
spomni
se
basni
o
kotlu
in
lonci
,
ki
sta
bila
oba
sajasta
.
Samorad
stopi
k
igralnim
mizam
.
Oskrbnik
mu
razloži
razne
načine
igranja
,
tajnosti
in
zvijače
,
kolikor
jih
je
pri
igri
.
Samoradu
pa
tega
uka
ni
bilo
treba
,
zakaj
služni
duhovi
so
mu
povedali
vedno
naprej
,
ali
dobi
ali
izgubi
pri
stavi
.
Ko
neha
igrati
,
res
odnese
s
seboj
v
zlatu
in
v
vrednostnih
listih
blizu
pol
milijona
frankov
.
Dvorano
pa
je
moral
ostaviti
,
ker
ga
je
oskrbnik
prav
resno
opomnil
,
da
je
zadnji
čas
za
odhod
,
sicer
se
mu
utegne
pripetiti
kaj
zelo
neprijetnega
,
kar
bi
pa
tu
ne
bilo
nenavadno
.
Nevidna
in
neslišna
,
ker
tako
veli
oprezni
oskrbnik
,
stopita
pod
milo
nebo
...
Kako
blagodejen
je
sveži
nočni
vzduh
proti
soparici
v
igrališči
!
Kako
veličajen
sij
ščipov
nad
morjem
proti
svetilkam
in
zrcalom
v
dvorani
!
Ali
niso
mirte
in
lovori
,
resno
strmeči
k
nebu
,
vrednejši
tvoje
pozornosti
nego
medli
kipi
igrohlepnikov
,
na
katerih
nisi
zapazil
sledu
vzvišenosti
?
Toda
kdo
se
meni
za
lepoto
prirodno
,
če
nosi
s
seboj
tolikanj
zlata
,
priigranega
brez
truda
!
Oskrbnik
opozori
Samorada
na
dva
moža
,
ki
sta
tikoma
za
njima
prišla
iz
igralnice
.
Jeden
je
imel
v
roki
nekaj
kožuhu
podobnega
,
drugi
vrv
in
bodalce
.
Nekoga
sta
iskala
ali
pričakovala
.
Oskrbnik
spusti
nekaj
zlatov
na
stezo
,
ki
se
blišči
v
ščipu
.
To
privleče
ona
moža
tako
kakor
med
ose
.
Zlati
novci
padajo
dalje
po
stezi
do
skalne
stene
nad
morjem
.
Moža
pobirata
in
si
polnita
žepe
.
Ko
se
na
robu
pripogneta
,
da
pobereta
zadnji
zlat
,
sune
ju
oskrbnik
na
vso
moč
od
zadi
,
in
moža
telebneta
v
prepad
in
v
grob
na
dnu
morja
.
Samorad
se
uprepade
,
oskrbnik
pa
izpregovori
:
—
Ta
moža
sta
prežala
na
vas
,
da
vas
zadušita
,
oplenita
in
spravita
v
morje
,
da
bi
za
vami
ne
bilo
sledu
.
Sedaj
sta
sama
tako
spravljena
.
Otela
bi
se
plavajoč
,
toda
zlato
v
njiju
žepih
je
tolikanj
težko
,
da
ju
potegne
v
blato
na
dnu
morja
.
Zlato
je
najtežja
reč
na
zemlji
;
zato
ni
čudo
,
da
čestokrat
celo
može
visokoletečih
mislij
tako
potlači
k
tlom
,
da
lezejo
podlo
po
blatu
in
prahu
in
da
jim
umre
njih
poštenje
v
živem
telesi
.
—
—
Kako
ti
je
,
starina
?
vpraša
Abadon
,
prikazavši
se
na
stenskem
robu
,
kakor
bi
bil
vzrasel
iz
morja
.
—
Hvala
,
mogočni
gospodar
,
odgovori
oskrbnik
ponižno
.
Dveh
so
se
razveselili
morski
volkovi
.
Tretjemu
pa
pritrdim
konopec
na
tisti
platanini
veji
,
katere
spomladi
nalašč
nisem
dal
odsekati
.
—
—
Menda
si
spustil
doli
po
steni
onadva
,
ki
baš
sedaj
zajemata
vodo
?
Pravi
bedak
si
,
in
vidi
se
,
da
ti
možgani
pešajo
od
starosti
.
Ona
sta
meni
prav
mršava
pridobitev
;
tebi
pa
sta
bila
kokoš
,
ki
nosi
jajca
dan
za
dnevom
.
Težko
se
koplješ
iz
svojega
dolga
.
—
—
Prizanesite
,
gospodar
;
šlo
je
za
življenje
gospoda
Veselina
,
ki
je
prigospodaril
pol
milijona
frankov
.
—
—
No
,
če
je
toliko
prisleparil
,
onda
se
reč
poravna
,
in
smel
si
žrtvovati
tudi
pet
takih
pomagačev
.
Do
jednega
Veselina
mi
je
več
nego
do
deset
robov
tvoje
vrste
.
—
Samorada
je
bilo
do
dna
svoje
duše
sram
te
laskave
ocene
.
Neviden
,
kakor
je
bil
,
splazil
se
je
v
svojo
spalnico
in
ondu
skoro
zaspal
.
Abadon
pride
potlej
v
njegovo
spalnico
,
prešteje
priigrani
denar
in
še
nekaj
doda
.
Ne
sme
se
pa
reči
,
da
je
s
tem
pridavom
pomnožil
vrednost
Samoradovega
dobička
.
Ko
Samoradu
mine
pet
ur
spanja
,
vzdrami
ga
Abadon
,
ali
to
ga
je
stalo
dokaj
napora
.
Samorad
si
mane
oči
in
reče
:
Prosim
vas
,
gospod
,
podarite
mi
,
pustite
mi
še
nekaj
spanja
!
Tako
sem
truden
,
kakor
bi
bil
ravnokar
legel
k
počitku
.
—
Abadon
odgovori
resno
:
Jaz
sem
vesten
trgovec
in
se
držim
svoje
pogodbe
.
Vstati
morate
!
—
—
Saj
se
ne
morem
držati
pokonci
,
gospod
!
Za
uro
spanja
vam
prepustim
teden
svojega
življenja
.
—
—
Pač
marsikdo
izmed
vas
izgubi
za
uro
spanja
teden
življenja
,
ali
med
nama
,
prijatelj
,
to
ne
gre
.
V
take
negotove
špekulacije
se
jaz
ne
spuščam
,
odgovori
Abadon
,
dvigne
Samorada
iz
postelje
in
ga
položi
v
kopeljno
kad
,
napolnjeno
z
vinom
.
Abadon
in
Samorad
se
zopet
šetata
med
magnolijami
,
palmami
in
cipresami
ter
prideta
do
platane
,
pod
katero
sta
sinoči
gledala
na
morje
.
Samorada
izpreletf
groza
,
in
noge
mu
obstanejo
.
Na
krepki
veji
te
platane
visi
na
konopci
mlad
,
lično
oblečen
gospod
.
Kar
priteče
mlada
lepa
ženska
,
vsa
v
glasnem
joku
,
zgrudi
se
na
tla
in
se
okleplje
nog
obešenčevih
,
ki
se
skoraj
dotikajo
tal
.
Abadon
se
obrne
k
Samoradu
in
reče
hladno
:
—
Ni
prav
uljudno
,
da
je
ta
gospodič
porabil
bas
najin
gaj
za
poslednji
pojav
svojega
zemljevanja
;
vender
mu
ne
zamerim
.
Tebi
je
hotel
prikazati
hvalo
,
da
si
mu
nocoj
izigral
ves
imetek
.
—
—
Je
li
možno
,
gospod
?
vpraša
Samorad
ves
preplašen
.
—
Ne
samo
možno
,
gotovo
je
.
Pri
igri
ni
možno
dobiti
,
da
ne
izgubi
drug
.
Tebe
,
in
sinoči
jedino
tebe
,
osrečil
je
velik
dobiček
,
tega
pa
je
zadela
tolika
izguba
.
—
—
Pomagajte
,
Abadon
,
če
je
mogoče
!
—
—
Ne
morem
.
Mrtev
je
in
sojen
tam
,
kjer
čaka
sodba
tudi
tebe
.
—
—
Oh
,
to
je
grozno
!
In
ta
ženska
,
ki
tako
medli
v
žalosti
,
to
je
njega
nesrečna
žena
?
—
—
Nikakor
ne
.
Bil
je
pač
oženjen
.
Ta
ženska
pa
je
plesalka
,
s
katero
je
včeraj
dospel
semkaj
iz
svoje
domovine
:
lepa
predstavljateljica
onega
pesnikovega
»
večno
ženskega
«
,
iz
tiste
vrste
Afroditinih
svetnic
,
ki
so
vsakdanja
prikazen
povsod
,
kjer
razsipljejo
denarje
.
Sedaj
igra
svojo
žalost
tako
prirodno
,
da
se
ti
prav
smili
.
Tvoje
sočutje
,
tvoje
zanimanje
in
če
je
možno
,
tvoja
ljubezen
,
to
je
jedini
namen
nje
joku
.
Predno
mine
ta
dan
,
smijala
se
bode
zopet
tako
prirodno
,
kakor
sedaj
žaluje
.
Potlej
bode
zopet
jokala
,
in
tako
se
bodeta
zaporedoma
vrstila
jok
in
smeh
,
dokler
ne
bode
njena
prenaglo
razprodavana
lepota
in
mladost
položena
med
staro
šaro
ali
v
kot
neizbirčne
bolnice
.
Morda
se
ji
posreči
,
da
doseže
svoj
namen
,
na
katerega
deluje
neprestano
:
da
namreč
v
mrežo
zajame
stanovitega
častilca
,
ki
bode
voljan
z
zagrinjalom
zakonske
zaveze
odeti
nje
strasti
in
nje
vihravo
minulost
.
Onda
bode
vzor
olikane
,
dostojne
in
pobožne
žene
ter
ostra
in
neizprosna
obsojevalka
slabostij
in
spodrsljajev
ženske
mladine
.
Ali
gorje
možu
,
če
ne
bode
imel
dosti
denarstva
za
ženo
in
nje
častilce
!
—
—
Kaj
pa
je
z
ženo
tega
nesrečnika
?
—
—
Ženo
ali
vdovo
tega
moža
poglej
skozi
te
naočnike
,
katere
poznaš
že
od
včeraj
.
Povej
,
kaj
vidiš
?
—
Samorad
natakne
naočnike
in
govori
počasi
:
—
Vid
nese
dalje
in
dalje
.
Ustavlja
se
ob
gričih
karpatskega
prigorja
nad
ravno
poljano
,
ki
je
zadi
obrobljena
z
bukovo
in
smrekovo
šumo
.
V
ozadji
te
poljane
na
prisojni
goričici
se
dviga
bel
grad
v
zlogu
sedemnajstega
stoletja
.
Ondu
vidim
v
sobo
,
katere
okna
so
na
pol
zagrnjena
.
V
sobi
stoji
nežna
zibelka
,
ki
je
pri
vznožji
okrašena
s
plemenitaškim
grbom
.
V
zibelki
leži
dete
,
kateremu
je
nekamo
leto
dnij
.
To
dete
se
cvetočega
obličja
nasmiha
v
zdravem
spanji
.
Pri
zibelki
sedi
lepa
,
vitka
,
črnolasa
gospa
.
Zadovoljno
in
ljubeznivo
gleda
na
zibelko
in
spremlja
detetovo
nasmihanje
s
tisto
zamaknjeno
materinsko
radostjo
,
ki
se
ne
da
popisati
.
Sedaj
je
pristopil
dolg
strežnik
v
snažni
livreji
in
podal
gospe
na
srebrnem
krožniku
zapečaten
telegram
...
—
—
In
ta
telegram
,
pristavi
Abadon
,
pravi
tako
:
»
Tvoj
mož
je
zaigral
svoje
življenje
;
svojo
,
tvojo
in
vajinega
otroka
imovino
«
—
—
Vse
,
kar
sem
priigral
,
prepustim
tej
nesrečni
ženi
!
Posredujte
,
gospod
,
če
je
mogoče
!
—
—
Možno
bi
bilo
;
vender
tega
ne
dopušča
nekovo
višje
pravo
,
ki
vlada
nam
vsem
.
—
Tega
prava
ne
pojmiš
.
Zakaj
si
tolikanj
zabredel
v
igro
,
ko
moraš
vedeti
,
da
prav
toliko
,
kolikor
dobiš
ti
,
izgubi
tvoj
bližnji
k
,
ko
veš
,
da
so
nasledki
velike
izgube
čestokrat
usodni
in
grozni
?
Celo
naprej
si
vedel
,
da
bodeš
dobival
v
igri
.
Zato
,
da
nisi
hotel
nehati
k
sebi
grabiti
tujega
imetka
,
za
to
strast
ti
ne
smem
pridobiti
niti
oproščenja
niti
postavljanja
v
prejšnji
stan
.
To
ni
v
moji
moči
.
Kar
se
pa
tiče
te
mlade
gospe
,
sojeno
ji
je
,
da
se
bode
pokorila
z
nesrečo
in
bedo
vse
žive
dni
.
Zakaj
ona
je
kriva
sramotne
smrti
svojega
moža
in
takisto
je
kriva
,
da
se
je
razrušila
blaginja
nje
obitelji
.
—
—
Varate
se
,
gospod
!
Na
tem
lepem
,
blagem
obrazu
ne
berem
nobene
strasti
ali
razuzdanosti
in
ne
vidim
nobene
krivice
.
—
—
Prav
v
tem
lepem
obrazu
tiči
krivica
!
Telesna
lepota
se
je
pri
tej
ženski
razvijala
prirodno
in
je
vzrasla
do
divne
krasote
.
Vzgoja
,
katera
bi
bila
morala
ustvariti
takisto
dušno
lepoto
,
pa
je
zaostajala
,
in
duh
se
ni
dvignil
nad
vsakdanjo
podlost
.
Telesna
lepota
je
omamila
ženina
in
ga
zvabila
v
zakon
.
Potlej
je
mož
zapazil
velikansko
nasprotje
med
telesno
zunanjostjo
in
dušno
notranjostjo
neločljive
svoje
žene
.
Kakor
ga
je
prej
telesna
lepota
vabila
,
tako
ga
je
sedaj
dušna
nelepota
odganjala
in
naposled
odgnala
.
Bil
ni
toliko
modrijan
,
da
bi
nosil
voljno
,
kar
se
ne
da
predrugačiti
;
ampak
šel
je
po
svetu
in
skočil
v
grob
,
katerega
si
je
izkopal
sam
.
To
je
navadna
vsakdanja
tragedija
,
katera
pa
nima
tolike
moči
,
da
bi
spametovala
modre
gospodarje
zemeljskih
stvarij
.
—
—
Ta
ženska
vender
ni
kriva
nedostatne
svoje
vzgoje
?
—
—
Ona
sama
mora
trpeti
ta
nedostatek
,
kakor
bi
tudi
morala
trpeti
sama
,
da
je
na
primer
po
nepaznosti
svoje
pestunje
ohromela
ali
oslepela
.
Trdo
je
to
,
pa
tako
je
,
odkar
vaš
rod
zemljo
tepta
,
in
od
Adama
sem
vam
je
sojeno
,
da
se
otroci
pokore
za
grehe
svojih
roditeljev
.
Če
hočeš
menj
nositi
te
pokore
,
ravnaj
se
po
pametnem
načelu
,
ki
je
povedano
v
smešnotrmastem
reku
:
»
Če
hočeš
srečno
živeti
,
dobro
vzgoji
svojega
—
deda
.
«
—
Na
vzgojo
svojega
deda
nisi
vplival
,
zato
si
nesrečen
.
Res
čudna
je
vaša
vzgoja
!
Toliko
se
trudite
za
razvitek
razuma
ali
sploh
umstva
,
da
bi
si
pa
izobražali
voljo
,
blažili
srce
,
tisto
vaše
gonilo
,
ki
vam
neti
življenje
in
nikdar
mirujoč
vedno
hlepi
po
nasladi
,
imetku
in
moči
ter
se
nikoli
ne
nasiti
—
za
to
srce
,
čegar
strast
je
močnejša
nego
sodba
razuma
,
pa
se
največ
brigate
jako
malo
.
Kaj
čuda
,
da
med
vami
velika
omika
izobraženega
uma
služi
neomejeni
samopašnosti
neukročenega
srca
!
To
vam
je
velika
nesreča
!
Načelo
za
življenje
vam
je
brezozirni
boj
za
obstanek
.
In
za
ta
obstanek
si
želi
človek
toliko
imetka
in
užitka
,
da
omaga
njegova
želja
samo
tedaj
in
toliko
,
kadar
in
kolikor
jo
premaga
takisto
nenasitna
želja
močnejšega
in
še
menj
ozirnega
bližnjika
.
Zatorej
,
kadar
se
vrši
velika
krivica
,
onda
je
ne
obsojate
,
nego
odobrujete
jo
z
jednakim
načelom
:
»
Sila
stopa
pred
pravico
«
.
Kaj
čuda
,
da
je
po
vsi
zemlji
in
v
vseh
stanovih
toliko
robov
,
ki
so
na
videz
prosti
,
dejanski
pa
z
verigo
vsakdanjega
gladu
priklenjeni
k
stebru
svojega
gospodarja
.
—
Oči
imate
za
bedo
svojega
bližnjika
,
a
samo
oči
;
srce
se
vam
ne
ogreje
.
Modro
govorite
in
učeno
pišete
,
kako
bi
se
zmanjšalo
siromaštvo
ogromne
večine
Zemljanov
;
toda
vsa
vaša
modrost
se
da
povedati
s
stavkom
:
Kdor
bi
lahko
pomagal
,
preudarja
,
kako
naj
v
življenja
reki
tisti
,
kdor
iz
težka
plava
nad
siromaštvom
,
pomore
onemu
,
ki
se
je
pogreznil
vanje
!
Tako
se
vaša
doba
odlikuje
s
humanizmom
blestečega
uma
in
z
brezkrščanstvom
samopašnega
srca
!
—
Pač
so
še
med
vami
značaji
,
katerim
je
srce
omikano
in
oblaženo
,
možje
,
ki
nimajo
samo
lepih
besed
,
temveč
tudi
dobrotne
roke
za
bednega
bližnjika
.
Toda
samo
izjeme
so
tisti
tihi
blagosrčniki
,
ki
se
trudijo
dejanski
izvrševati
nepozabljeno
božjo
zapoved
,
katera
bi
,
da
se
uresniči
,
rešila
vsa
socijalna
vprašanja
,
preprosto
zapoved
:
»
Ljubi
svojega
bližnjika
kakor
samega
sebe
!
«
—
—
Kdaj
bode
rešeno
socijalno
vprašanje
,
gospod
?
—
—
Kaj
ti
koristi
to
vedeti
?
Ti
,
kakeršen
si
sedaj
in
kakeršen
bržkone
ostaneš
,
ne
bodeš
sodeloval
pri
tej
rešitvi
.
Videl
pa
bodeš
nekakovo
rešitev
,
kadar
predrugačiva
svojo
pogodbo
,
kakor
je
dogovorjeno
.
Sodil
bodeš
potlej
sam
,
ali
bode
ta
rešitev
prava
.
—
—
Ne
zamerite
,
gospod
,
da
se
ne
morem
iznebiti
mislij
na
Cvetano
in
da
vas
torej
vprašam
,
ali
bode
ubožica
,
ki
sedaj
po
nedolžnem
vzdihuje
v
ječi
,
skoro
prosta
in
srečna
?
—
—
Verjamem
,
prijatelj
,
da
te
Cvetanina
sreča
bolj
zanimlje
nego
usoda
vsega
človeštva
;
tem
bolj
,
ker
tiči
v
tvojem
vprašanji
samopašna
želja
,
da
bi
zvedel
,
ali
se
združi
sreča
Cvetanina
s
tvojo
srečo
.
Uprav
zaradi
tega
moram
odgovor
na
tvoje
vprašanje
odreči
;
razodeti
ti
smem
samo
to
,
da
bi
bila
Cvetana
srečna
v
zakonu
s
Petrom
Pavličem
.
—
—
Tega
ne
morem
verjeti
,
gospod
.
—
—
Kaj
ne
,
kri
ti
vre
v
glavo
,
ker
si
moral
čuti
to
resnico
?
V
ljubezni
,
ki
je
z
rastočo
strastjo
vzkipela
do
blodnje
,
bil
si
uverjen
,
da
je
Cvetana
danica
tvoje
bodočnosti
in
da
bi
bil
brezkončno
nesrečen
,
ako
se
ne
poročiš
ž
njo
.
Zajedno
te
je
mamila
sebična
in
samoljubna
domišljava
,
ki
trapi
vsakega
zaljubljenca
,
da
mora
ljubljena
devica
takisto
verovati
v
tebe
in
da
bi
bila
nesrečna
z
vsakim
drugim
možem
.
Na
to
še
pomislil
nisi
,
da
je
Cvetana
drugače
vzgojena
nego
ti
in
da
je
drugače
vzgojeno
tudi
nje
srce
.
Tvoje
srce
je
vodila
strast
,
nje
srce
je
poslušalo
glas
hladne
razsodne
pameti
.
Prijala
ji
je
laskava
tvoja
ljubeznivost
,
in
ni
si
mašila
ušes
za
tvojimi
gorečimi
obeti
;
toda
kdo
ti
je
porok
,
da
je
sanjarila
o
vajini
zvezi
prav
tako
kakor
ti
?
Na
izbiro
sta
ji
bila
slobodno
ti
in
Peter
Pavlič
;
odločila
se
je
za
priletnega
,
nestrastnega
,
praktičnega
Petra
Pavliča
.
Tako
je
za
prihodnje
ugodnosti
svoje
osebe
poskrbela
bolj
,
nego
bi
bilo
preskrbeno
,
da
je
vzela
v
zakon
mladeniča
tvoje
nravi
.
Za
koga
se
odloči
potlej
,
ako
bode
rešena
ječe
in
obsodbe
,
tega
človek
ne
ve
in
tega
ti
ne
smem
povedati
.
—
—
Gospod
,
morda
vender
smete
.
—
—
Ne
zahtevaj
od
mene
,
da
bi
ti
razgrinjal
omrak
,
ki
odeva
tvojo
in
Cvetenino
bodočnost
!
Ze
sedanjost
ti
je
Tantalovo
trpljenje
,
in
nakladati
si
hočeš
na
slaba
ramena
še
bodočnost
.
Brezpametni
človek
!
Sicer
sem
ti
pa
že
povedal
,
da
je
bodočnost
posledica
sedanjosti
,
in
le
malokdaj
se
pripeti
,
da
poseže
vmes
takšen
nepričakovan
slučaj
,
ki
trnje
na
stezi
vašega
življenja
izpremeni
v
cvetice
.
Zato
razsoden
opazovalec
lahko
prerokuje
bodočnost
poznanega
bližnjika
in
pove
zlasti
tedaj
,
kadar
se
zvežeta
ženin
in
nevesta
pred
oltarjem
,
lahko
dokaj
gotovo
,
ali
bode
»
srečna
dvojica
«
svoje
zakonsko
igo
nosila
srečno
ali
nesrečno
.
Jaz
pa
iz
svojega
nepristranskega
opazovališča
,
od
koder
motrim
razmerje
ogromne
večine
,
ne
oziraje
se
na
izjeme
neznatne
manjšine
,
pomiluje
in
srdito
obsojam
največ
vaše
zakonske
združbe
,
ki
so
tolikokrat
ječa
polna
trpljenja
,
kazen
za
grehoto
sedanjikov
in
nekdanjikov
in
vir
nesreče
za
tiste
,
ki
pridejo
za
vami
.
Zakon
je
sveta
združba
,
podstava
rodbine
,
steber
človeške
zadruge
.
Cerkev
in
država
ščitita
zakon
s
svojo
oblastjo
in
delata
s
svetom
in
postavnimi
naredbami
na
to
,
da
so
zakoni
kolikor
možno
srečni
in
da
se
zabranjujejo
zveze
,
ki
bi
ne
mogle
biti
koristne
človeški
zadrugi
.
Kdor
stopa
v
zakon
,
ima
voljo
slobodno
in
toliko
pameti
,
da
utegne
premisliti
,
kako
je
uprav
vstop
v
sveti
zakon
najvažnejši
,
najusodnejši
korak
v
življenji
.
In
vender
,
koliko
brezpametna
,
kako
lah
komiselna
je
večina
človeškega
rodu
pri
tem
koraku
,
kjer
gre
za
gorje
in
blagost
tistih
,
ki
so
,
in
tistih
,
ki
bodo
!
Ne
ozirajoč
se
na
blagost
svoje
osebe
,
klanjajo
se
občemu
nagibu
mogočne
prirode
,
ki
pod
krinko
divne
ljubezni
deluje
na
to
,
da
človeški
zarod
ne
izmre
.
Ker
vam
je
sojena
smrt
,
mora
biti
tudi
rojstvo
,
da
oni
,
kogar
je
rešila
smrt
zemeljskega
trpljenja
,
dobi
namestnika
,
ki
nadaljuje
in
potlej
svojim
otrokom
takisto
oporoči
zemeljsko
bedo
.
—
Pač
so
nekateri
ljudje
,
smem
celo
reči
,
nekateri
stanovi
,
ki
so
oženjeni
primeroma
še
dokaj
srečno
.
To
so
prav
tisti
ljudje
,
katere
imenujete
vi
orni
kanci
filistejce
,
nizkoceno
grmado
,
hodnične
izdelke
iz
človečanske
predilnice
;
prav
tisti
ljudje
,
ki
nimajo
razuma
in
volje
,
da
bi
se
vzpeli
do
teoretiškega
premišljevanja
,
kako
velik
je
razloček
med
nagibi
prirode
,
ki
gleda
samo
na
zaploditev
prihodnjikov
,
in
med
zahtevki
človeške
zadruge
,
ki
gleda
na
blagost
sedanjikov
.
Njih
obzorje
je
omejeno
,
ker
jim
nedostaje
omike
ali
ker
imajo
stanovske
predsodke
,
toda
dobri
ljudje
so
in
najboljši
državljani
:
bojazljivi
v
javljanji
svojih
želja
,
ali
srčni
v
pokorščini
ter
ne
vprašujejo
,
zakaj
se
jim
ukazuje
,
nego
zadošča
jim
vedeti
,
kaj
se
ukazuje
.
Izbirajoč
neveste
,
gledajo
na
pridne
roke
,
na
doto
,
na
obiteljsko
in
stanovsko
razmerje
,
sploh
na
blagost
sedanjikov
,
vse
tako
,
kakor
se
je
vedel
Peter
Pavlič
.
Ženijo
se
po
preudarku
pameti
in
ne
kakor
večina
po
strasti
prirodne
ljubezni
.
—
Često
pa
me
obhaja
togota
,
kadar
gledam
,
kako
se
v
zakon
vprezajo
ljudje
tvoje
vrste
,
ljudje
,
ki
modrujejo
o
pozivu
in
važnosti
zakona
,
seveda
,
zgolj
po
teorijah
in
blestečih
mislih
nerazumljenih
modrijanov
;
ljudje
,
ki
so
se
v
svoji
učenosti
navadili
gledati
s
tujimi
očmi
,
poslušati
s
tujimi
ušesi
in
misliti
z
izposojenimi
mislimi
.
Kadar
se
takšen
razumnik
loti
premišljevanja
,
»
da
ni
dobro
,
če
je
človek
sam
,
«
onda
pa
je
treba
gledati
na
svoje
oči
in
soditi
po
svojih
možganih
.
Mož
res
plašno
izpregleda
kakor
jetnik
,
ki
po
dolgih
letih
stopi
iz
temnice
pod
blestečo
solnčno
svetlobo
;
in
sedaj
započneta
važno
odločilno
nalogo
goli
slučaj
in
slepa
prirodna
ljubezen
.
Mož
se
zagleda
in
vtopi
v
ljubezen
do
vrhu
glave
:
žveplo
mu
je
zlato
,
steklena
pena
dijamant
,
in
osat
mu
je
»
roža
mogota
«
,
tista
čarobna
cvetka
na
Triglavu
,
s
katero
se
ti
odpro
vsi
zakladi
na
snežnikovem
sosedu
Bogatinu
—
snubač
je
brezkončno
srečen
!
Po
poroki
stopi
iz
medenih
nebes
na
tla
zakonske
vsakdanjosti
,
in
onda
se
tista
roža
,
ki
je
obetala
toliko
blaženih
zakladov
,
pokaže
v
popolni
svoji
trnjavosti
.
Potlej
je
»
življenje
ječa
«
,
in
»
v
nji
rsbelj
hudi
«
ni
»
čas
«
nego
hišni
pozoj
,
ki
je
k
možu
priklenjen
za
vse
žive
dni
z
jeklenimi
verigami
.
Koliko
je
dalje
takšnih
zakonov
,
ki
so
možni
le
zato
,
ker
je
žena
takisto
lahkomiselna
kakor
mož
!
Dokaj
je
tudi
prisiljenih
zakonov
in
zakonov
iz
brezupa
ali
takšnih
,
kjer
si
človek
za
kratko
nepremišljenost
prostovoljno
naloži
večno
pokoro
,
kakor
pravi
pesem
:
»
Za
jedan
Časak
radosti
hiljado
dana
žalosti
...
«
Iz
takih
,
največ
nesrečnih
zakonov
,
katerih
ni
spojil
razsoden
um
,
ampak
golotni
Amor
,
ki
ima
od
nekdaj
zavezane
oči
,
ali
brezup
ali
bedasta
pokorščina
,
narodi
se
obično
mnogo
otrok
.
Kako
naj
potlej
roditelji
vzgajajo
svojo
deco
,
ako
sami
nimajo
vzgoje
,
in
kdaj
naj
jo
vzgajajo
,
ko
jim
ne
preostaje
nič
časa
zaradi
večne
vojske
med
seboj
in
proti
bedi
,
ki
se
grmadi
nanje
od
vseh
stranij
?
Taksni
roditelji
vale
Sisifovo
skalo
»
od
zore
do
mraka
,
od
mraka
do
dne
«
in
kadar
se
zgrudijo
v
grob
,
prevzamejo
tisto
skalo
njih
otroci
.
Takisto
se
bode
to
vršilo
dalje
in
dalje
...
Taki
zakoni
,
taka
vzgoja
so
temelj
vašim
družinam
,
občinam
in
državam
.
In
nad
vami
naj
še
delj
solnce
sije
?
—
—
Oprostite
,
gospod
,
vaši
nazori
so
nekamo
podobni
Schopenhauerjevi
filozofiji
.
—
Ali
si
tudi
ti
pokukal
v
tega
modrijana
nenavadno
modrost
?
Mož
je
nakopičil
veliko
vznesenih
mislij
in
v
te
se
je
tolikanj
zaljubil
,
da
je
trdil
,
ka
človeška
mati
dosedaj
ni
porodila
modrijana
,
ki
bi
bil
dorasel
njega
.
Jako
mi
ugaja
ta
drzni
sebehvalec
z
novo
svojo
modrostjo
,
ne
toliko
zato
,
ker
v
nji
ne
najdeš
večne
ljubezni
in
krščanstva
,
takisto
ne
tolikanj
zaradi
lahkoumevne
,
prikupne
pisave
,
kakeršna
modrijanom
ni
navadna
,
nego
zato
,
ker
je
zmešal
glavo
mnogim
omikancem
tvoje
vrste
:
takim
,
ki
so
preleni
alipreslaboumni
,
da
bi
mislili
s
svojimi
možgani
,
dalje
takim
učenim
ženskam
,
o
katerih
pravijo
Nemci
,
da
nosijo
modre
nogovice
,
in
takim
modrijančkom
,
katerim
je
podlaga
njih
modroslovja
podobna
učenosti
,
po
kateri
vaš
kmet
vreme
prerokuje
...
Ta
modrijan
trdi
,
da
mora
človeštvo
večno
trpeti
,
ker
mu
je
to
sojeno
.
Jaz
kaj
takega
ne
trdim
.
Ni
vam
sojeno
večno
trpljenje
!
Toda
vi
sami
,
ki
nečete
opustiti
svoje
zlobe
in
bedastoče
,
vi
sami
delate
na
to
,
da
se
trpljenja
nikoli
ne
iznebite
!
...
Moja
modrost
proti
vam
je
samo
ta
,
da
črtim
in
zaničujem
to
človeško
zalego
,
in
da
v
tem
zmislu
—
delujem
.
Temu
imam
dosti
povoda
.
Tiste
usodne
besede
,
ki
jih
je
rekla
»
moja
teta
,
imenitna
kača
«
tvoji
pramateri
Evi
:
»
Eritis
sicut
Deus
,
scientes
bonum
et
malum
«
,
omamile
so
moj
in
tvoj
rod
.
Kaj
more
biti
vzvišenejšega
,
nego
ne
imeti
mej
svojemu
razumu
in
svoji
moči
;
kaj
prijetnejšega
,
nego
doseči
izpolnitev
vsake
svoje
želje
?
Ako
pa
pogledamo
stvar
od
druge
strani
:
kaj
more
biti
predrznejšega
nego
poskus
nepopolne
stvari
,
da
bi
se
izjednačila
večnemu
,
popolnemu
Stvarniku
?
Segli
smo
po
prepovedanem
sadu
spoznanja
in
zatorej
smo
pahnjeni
v
prekletstvo
in
pregnanstvo
.
Meni
,
ker
sem
popoln
duh
,
ni
nobene
rešitve
:
moje
prekletstvo
in
pregnanstvo
je
večno
.
Ti
,
ker
si
nepopoln
duh
,
dosegel
si
milost
in
rešitev
in
če
zopet
padeš
,
zopet
lahko
zaceliš
svoj
padec
.
Zatorej
črtim
tvoj
rod
,
ki
je
v
popolnosti
tolikanj
pod
menoj
in
v
milosti
tolikanj
nad
menoj
!
Ako
bi
se
jaz
mogel
včlovečiti
,
pokleknil
bi
in
zahvalil
razžaljenega
Očeta
za
toliko
milost
.
Kakšni
pa
ste
vi
,
človeški
zarod
?
Vaš
odrešenik
se
je
razjokal
nad
jeruzalemskim
mestom
,
rekoč
:
»
Da
bi
bilo
spoznalo
tudi
ti
,
in
zlasti
ta
svoj
dan
,
kar
je
v
tvoj
mir
«
!
In
vender
vam
je
odklenil
vrata
do
večne
blagostij
Vi
pak
ste
še
vedno
tedanji
Jeruzalema
;
tudi
vi
nečete
spoznati
svojega
dne
in
kar
vam
je
v
mir
.
Na
nebo
gledate
,
pa
ne
vidite
Stvarnika
;
po
tej
lepi
zemlji
hodite
,
pa
brat
ne
seže
bratu
v
roko
!
Brat
vam
je
napotje
,
da
ga
izpodrinete
raz
pot
,
ali
orodje
,
da
ga
izrabite
in
potlej
zavržete
,
in
vender
ima
ta
zemlja
vsem
prostora
!
Ali
niste
bolj
zverski
od
divjih
zverij
?
—
Ko
se
tako
oklepate
svojih
strastij
,
sebičnosti
in
slepote
svoje
,
tožite
zajedno
po
izgubljenem
raji
,
o
katerem
berete
Sveto
pismo
,
in
po
srečni
zlati
dobi
,
o
kateri
pripovedujejo
pesmi
in
pravljice
.
Toda
vi
samo
stokate
,
in
nikogar
ni
,
da
bi
hotel
rabiti
lek
,
ki
ozdravi
vaše
prostovoljno
trpljenje
,
nikogar
,
ki
bi
dejanski
izvrševal
besede
slovečega
vašega
pesnika
:
»
Nespametno
ljudstvo
,
čemu
li
tvoj
stok
?
Na
delo
,
ne
nosi
mi
križema
rok
!
Povrni
se
samo
v
prvotnost
nazaj
,
In
našlo
povsddi
prvotni
boš
raj
!
«
Zato
vas
po
pravici
zaničujem
iz
vsega
svojega
bitja
.
—
Abadon
si
oddahne
od
naglega
glasnega
govora
.
Oči
se
mu
iskre
,
in
na
grozovitem
obličji
je
globoko
izražena
prav
pošastna
strast
.
Ni
dolgo
tako
zrl
v
plašnega
Samorada
,
kar
izpregovori
:
Bežati
nama
je
od
tod
.
Nad
teboj
se
zbirajo
oblaki
,
strašncjši
nego
včeraj
.
Torej
hajdi
proti
severu
!
—
V
Samoradu
se
oživi
človeško
dostojanstvo
in
sloboda
premaga
strah
.
Odločno
izusti
:
—
Hvala
,
gospodi
Z
vami
ne
pojdem
,
pridi
name
,
karsibodi
.
Ukrep
je
storjen
:
vrnem
se
domov
,
tam
služit
Boga
in
ljubit
brata
.
—
—
Tudi
prav
,
odgovori
Abadon
mirno
.
Torej
se
ločiva
,
zlasti
ker
si
tukaj
varen
vseh
zasledovalcev
in
stojiš
na
prav
trdnem
stališči
—
to
je
na
temeni
ledenika
Mont-Blanca
.
—
Abadon
izgine
.
Samorad
stopi
v
tem
hipu
na
trdo
skorjo
ledu
in
stena
vrhu
silne
gore
.
Okolo
in
okolo
pod
njim
so
navpične
stene
in
nepregledni
prepadi
,
daleč
okrog
sama
mrtvotiha
,
ledena
goličava
.
Sam
samcat
je
in
ko
obupno
zakriči
,
ne
oglasi
se
niti
jek
.
Zgrudi
se
na
led
,
moč
in
zavest
ga
mineta
.
Mraz
objema
nesrečnika
z
ledenimi
rokami
.
Za
nekaj
časa
se
vzbudi
zavest
ali
blodnja
.
Zazdi
se
mu
,
da
ga
trese
silni
mraz
,
da
se
potem
vrača
toplota
v
život
,
da
je
gorko
odet
in
da
leži
na
svoji
postelji
v
domačem
gradiči
.
Ljuba
mati
sedi
pri
vzglavji
ob
postelji
in
mu
deva
hladne
obkladke
na
čelo
.
Gospod
Peter
Pavlič
stoji
pri
vznožji
in
gleda
resno
predse
.
Sedaj
se
vrata
odpro
,
k
postelji
stopi
tiho
in
počasi
Cvetana
.
Bleda
je
in
žalostna
,
solza
se
ji
utrinja
v
očesi
.
Milo
ga
pogleda
in
vpraša
polglasno
:
Samorad
,
ali
me
še
poznaš
?.
—
Samorad
se
krčevito
vzpenja
in
zaječi
v
bolestni
muki
:
—
Gorje
strašnih
sanj
!
Abadon
,
Abadon
,
otmi
me
!
—
Prestopimo
v
lepo
Francijo
,
naravnost
v
Pariz
,
v
svetovnoslavno
mesto
omike
in
zabave
!
Ondu
v
drugem
nadstropji
gostilne
prve
vrste
odgrnimo
goste
svilene
zastore
pred
visokimi
okni
,
da
vidimo
v
prostorni
spalni
sobi
.
Solnce
posije
na
posteljo
,
v
kateri
spi
in
jedva
diha
lep
mladenič
bolestnovnetih
lic.
Pri
postelji
sedi
negibno
kakor
kip
postaren
gospod
,
ki
na
videz
tudi
spi
;
solnčna
svetloba
ga
predrami
.
Naglo
vstane
,
položi
spečemu
bolniku
roko
na
čelo
,
in
zdajci
se
tudi
ta
predrami
čil
,
čvrst
in
boder
.
Postarni
gospod
,
Abadon
,
reče
vzbujencu
,
Samoradu
:
—
Prebili
ste
,
hvala
meni
,
opasno
vročinsko
bolezen
.
Sedaj
ste
,
hvala
meni
,
zdravejši
in
trdnejši
negoli
kdaj
.
—
—
Srčna
hvala
,
gospod
in
rešitelj
!
Zdi
se
mi
,
da
ste
me
ravnokar
rešili
težkih
sanj
.
Menil
sem
,
da
ležim
na
svojem
domu
hudo
bolan
,
da
mi
mati
strežejo
in
da
me
je
posetila
ljuba
Cvetana
;
jaz
pa
da
se
nisem
mogel
ni
geniti
ni
izpregovoriti
.
Toda
kje
sem
sedaj
?
Te
krasne
dvorane
še
nisem
videl
.
—
—
Kar
se
ti
je
zazdevalo
in
živo
slikalo
v
domišljiji
,
ko
si
zmrzaval
na
snežnikovem
temeni
,
to
so
bile
tiste
prijetne
sanje
,
s
katerimi
nastopajoča
smrt
mami
zmrzujočega
človeka
.
Sedaj
bivava
v
Parizu
.
V
Monaku
sem
ti
rekel
,
da
nama
je
takoj
pobegniti
proti
severu
.
Ko
si
izrekel
željo
,
da
bi
ostal
ondu
,
kjer
si
bil
,
plavala
sva
že
nad
Snežnikom
Mont-Blancom
;
zakaj
pri
meni
,
kakor
bi
že
lahko
vedel
,
gre
vse
premišljeno
in
urno
.
Tvoji
želji
sem
ustregel
,
in
sicer
ljubezniveje
,
nego
si
zahteval
.
Smel
bi
te
bil
spustiti
iz
zračnih
višav
,
da
padeš
na
zemljo
kakor
razpaljen
in
raztopljen
meteor
;
toda
pazno
sem
te
postavil
na
bližnji
zemeljski
prostor
,
ki
je
bil
pod
nama
.
Tam
si
potlej
prezebal
,
in
skrajni
čas
je
bil
,
da
si
me
zopet
poklical
na
pomoč
.
—
—
Če
se
prav
spominjam
,
bilo
je
še
v
Monaku
,
ko
sem
se
drznil
prositi
,
da
me
pustite
ondu
.
—
—
Kaj
pak
,
to
je
tvoja
dozdeva
!
Bolje
bi
ti
bilo
,
vender
kdaj
spoznati
,
da
si
nepopraven
,
nepokoren
človek
in
da
sem
ti
dosedaj
vedno
zabadava
govoril
:
vprašaj
mene
ali
svojo
pamet
,
premer
zahtevaš
mojega
delovanja
!
Za
svojo
zopetno
nepremišljenost
si
se
moral
pokoriti
nekamo
osem
dnij
ali
osem
tednov
.
Zate
je
to
veliko
časa
,
mene
seveda
ne
brigajo
take
malotne
časovne
mere
.
—
—
Čudno
,
da
se
iz
vse
dobe
svoje
bolezni
ne
zavedam
ničesar
.
—
—
Zavest
morebiti
še
pride
,
toda
kaj
bi
koristili
vzbujeni
žalostni
spomini
?
Sicer
pa
v
tvoji
blodnji
ni
bilo
prave
snovi
,
niti
takovih
duševnih
pojavov
,
da
bi
si
jih
bilo
vredno
zapomniti
,
dasi
se
cesto
pripeti
,
da
človek
v
blodnji
ali
v
sanji
misli
pametneje
nego
tedaj
,
kadar
delujejo
možgani
ob
popolni
zavesti
.
—
—
Čudno
se
mi
tudi
zdi
,
da
ste
bolezen
tako
odpravili
,
kakor
se
na
primer
sleče
stara
in
obleče
oprana
srajca
.
Ne
zamerite
mi
te
primere
.
—
—
Kaj
naj
zamerim
človeški
stvari
,
kateri
je
um
tolikanj
nedostaten
kakor
jezik
prenagel
!
Tvoje
sedanje
zdravje
je
uspeh
lečenja
po
mojem
načinu
.
Tebi
že
znana
»
moja
teta
,
imenitna
kača
«
je
človeka
zavedla
v
smrt
;
potlej
je
pa
to
svojo
krivdo
nekoliko
popravila
,
da
je
v
izboljšanje
in
podaljšanje
človeškega
življenja
tvojemu
praočaku
Eskulapu
razodela
vračilne
moči
raznih
zelišč
.
Eskulapovi
učenci
so
nekaj
stoletij
lečili
svoje
rojake
s
tistimi
zelišči
,
in
ljudje
so
bili
tedaj
junaki
in
so
se
veselili
starosti
zgovornega
Nestorja
.
Potlej
so
ljudje
napredovali
v
vedi
in
modrosti
,
in
kakor
je
vselej
»
boljše
«
sovražnik
»
dobremu
«
,
tako
so
tudi
nadomeščali
preproste
stare
leke
Eskulapovih
učencev
z
boljšimi
zdravili
,
in
od
modrega
Eskulapa
je
ostala
samo
tista
palica
s
kačami
ovita
.
Tako
ste
prišli
do
umetnih
lekarnic
,
do
učenih
zdravnikov
in
zajedno
do
grmadnega
števila
boleznij
.
Sedaj
se
lečite
z
zelišči
in
rudninami
,
z
vodo
in
vodko
,
z
ognjem
in
ledom
,
po
homeopatiji
in
alopatiji
,
sploh
kakor
je
količkaj
možno
in
nemožno
.
Jaz
sem
tebe
lečil
hkrati
po
starih
in
novih
načinih
,
kajpak
brez
vode
,
ker
voda
ti
je
prepovedana
.
Jedel
si
zeli
kakor
nekdaj
kralj
Nabuhodonasar
,
ko
je
zašel
med
vegetarijance
,
pil
si
mleko
in
vinsko
žganje
,
ležal
na
blazinah
in
na
trdih
deskah
.
Zavijal
sem
te
v
volno
in
platno
;
zračil
te
v
žveplenem
soparu
in
na
kraški
burji
.
Kadar
ti
je
bilo
prevroče
,
posadil
sem
te
na
severni
tečaj
,
in
kadar
si
potreboval
tople
kopelji
,
položil
sem
te
v
pesek
saharske
puščave
,
časih
pa
ravno
narobe
.
—
Tako
sem
te
ozdravil
po
vseh
metodah
,
in
to
prav
temeljito
,
kar
moraš
priznati
.
—
—
Res
je
tako
,
gospod
.
Samo
nekaj
me
peče
:
kako
vpliva
moja
bolezen
na
najino
pogodbo
?
—
—
O
tem
miruj
.
Jaz
sem
užival
svoje
spanje
,
ti
si
ga
tudi
imel
dosti
,
saj
to
sam
čutiš
.
Za
bodočnost
ti
pač
nekaj
svetujem
,
kar
ti
bode
na
korist
.
Pogodba
nama
gre
h
koncu
,
dosedaj
ti
pa
ni
prinesla
nobene
koristi
,
ampak
zgolj
neprilike
in
nadloge
,
katerih
celo
še
ne
veš
vseh
.
Skrajni
čas
je
,
da
popraviš
,
kar
moreš
,
in
da
naposled
,
če
bode
možno
,
vender
ujameš
še
kaj
koristi
.
Saj
veš
,
gradi
se
počasno
,
podira
pa
naglo
.
Tvoja
prenaglica
,
ki
ti
je
vedno
v
nesrečo
,
pa
tako
rada
podira
,
ko
bi
moral
graditi
razsoden
um
.
Torej
namerjam
svojim
duhovom
zapovedati
,
da
ti
strežejo
samo
toliko
,
kolikor
bodem
jaz
posebe
dovolil
.
Tudi
bode
koristno
,
da
vselej
,
premer
zahtevaš
moje
pomoči
,
med
seboj
hladno
preudariva
,
kakšne
bi
bile
posledice
mojemu
delovanju
.
Mislim
,
da
ti
bode
to
prav
;
sicer
pa
povem
,
da
bodem
vsekdar
ravnal
po
tvojih
zahtevkih
,
dasi
sem
prej
izrekel
svoje
pomiselke
.
—
—
Od
srca
rad
pritrdim
tej
izpremembi
najine
pogodbe
.
Koliko
bridkostij
bi
si
bil
prihranil
,
da
sva
se
tako
zmenila
v
prvo
uro
!
—
—
Ne
glej
nazaj
,
ko
stopaš
naprej
!
Ne
obupuj
,
ampak
verjemi
!
Upanje
je
sicer
samo
prazno
dno
tiste
Pandorine
pušice
,
katero
je
oče
Zen
ljudem
podteknil
v
osveto
,
ker
je
Prometej
bogovom
ukradel
ogenj
.
Toda
kaj
bi
počel
človek
brez
te
obmane
?
Tudi
jaz
se
veselim
človeških
upov
.
To
na
sapo
zidano
ničevo
upanje
in
potlej
dejansko
obupavanje
mi
takisto
nosi
gotove
dohodke
kakor
državam
loterija
...
Vender
pustiva
to
.
Sedaj
pristopi
tvoj
zakladokop
,
ki
je
slišal
,
kako
trava
rase
,
in
se
je
nekoč
napotil
v
Indijo
,
da
bi
z
izdelki
od
lipovega
oglja
razdrobil
angleško
moč
.
Ta
te
lepo
opravi
in
ti
bode
potlej
razkazoval
veseli
,
prijetni
Pariz
.
—
—
Dovolite
mi
,
gospod
,
prošnjo
,
da
bi
me
spremljali
vi
sami
po
Parizu
.
Ta
oskrbnik
mi
je
najzopernejši
človek
,
in
prav
presčda
mi
njega
debelo
laganje
.
—
—
To
ti
je
ravno
koristno
:
učiti
se
občevati
z
neprijetnim
človekom
in
vedno
paziti
,
je
li
resnica
,
kar
čuješ
.
In
kaj
je
to
,
laž
ali
resnica
?
Laž
je
navadno
blago
,
kije
vedno
na
trgu
;
resnica
pa
redko
zlato
.
Zatorej
oprezno
ravnaj
s
pravico
in
ne
nosi
je
vedno
na
konci
jezika
!
Laž
in
resnica
sta
sestri
;
jednako
opravljeni
vedno
hodita
druga
tik
druge
in
z
jednakimi
očmi
gledata
v
svet
.
Kako
pa
moreš
z
medlimi
človeškimi
očmi
razločiti
devico
resnico
od
razuzdanke
laži
?
Koliko
lažij
verjameš
za
resnico
in
koliko
resnic
,
zlasti
takšnih
,
ki
»
oči
koljejo
«
,
nečeš
verjeti
?
Zatorej
sem
ti
odbral
oskrbnika
za
spremljevalca
,
da
z
njega
pomočjo
,
kakor
skozi
temo
do
luči
,
prideš
skozi
laž
do
resnice
.
On
ti
bode
Pariz
lepo
opisal
:
nekaj
resnično
,
nekaj
resnici
podobno
,
in
nekaj
bode
dodal
iz
svoje
domišljije
,
ne
z
namenom
lagati
,
ampak
ugeniti
resnico
.
Slikal
ti
bode
to
lepo
mesto
človeški
;
jaz
bi
je
nemara
kazal
takšno
,
kakor
sem
ti
ondan
predočeval
rimsko
mesto
.
To
bi
ti
bilo
menj
prijetno
.
Mene
Pariz
itak
ne
zanimlje
,
saj
poznam
to
selišče
,
odkar
se
je
prelevilo
iz
»
blatne
vasi
.
«
Gledal
sem
na
vašem
planetu
že
mnogo
mest
,
ki
so
nekdaj
imela
slavo
in
lepoto
sedanjega
Pariza
,
mest
,
o
katerih
sedaj
niti
sledii
ni
.
Taka
mesta
se
v
časovnem
teku
preminjajo
in
ponavljajo
;
meni
so
pa
do
pristude
jednolična
in
dolgočasna
,
ker
so
ljudje
povsod
tisti
ubožci
in
bedaki
.
Sploh
mi
je
prijetnejši
pogled
na
veliko
mravljišče
v
smrekovi
šumi
nego
katerokoli
človeško
bivališče
.
—
Abadon
izgine
.
Vstopi
oskrbnik
in
privede
s
seboj
človeka
,
ki
obleče
Samorada
po
najnovejši
francoski
šegi
;
priredi
mu
laso
in
brado
ter
ga
sploh
tako
olika
v
pol
ure
,
da
bi
tega
ne
mogla
opraviti
najboljša
knjiga
v
sto
dneh
.
Samorad
se
nikoli
ni
imel
tako
rad
kakor
tisto
uro
,
saj
ni
bil
nikoli
še
tako
lep
in
tako
zdravega
obraza
.
Sedel
je
z
oskrbnikom
v
eleganten
voz
,
in
vozila
sta
se
po
mestu
in
okolici
blizu
pet
ur.
V
petih
urah
se
človek
naveliča
tudi
najlepših
zabav
in
prizorov
.
Iz
početka
je
bil
Samoradu
Pariz
prekrasno
mesto
,
proti
kateremu
bi
bil
Dunaj
samo
velika
vas
.
Tudi
ljudje
so
se
mu
zdeli
bolj
velikomestni
in
olikani
,
veselejši
in
lepši
nego
na
Dunaji
.
Naposled
pa
so
mu
bile
krasne
stavbe
samo
potratno
nakopičeno
kamenje
;
umetni
nasadi
,
perivoji
in
čista
jezerca
zgolj
spačeno
oponašanje
nedosežne
prirode
,
in
ljudje
v
Parizu
sluge
gladu
in
strastij
kakor
drugje
po
širi
zemlji
.
Vse
mu
je
bilo
toliko
priskutno
,
da
bi
bil
teh
pet
ur
rajši
prespal
.
—
Po
obedu
,
pri
katerem
se
je
zopet
odlikovala
umetnost
francoskega
sokača
,
naznani
Abadon
,
da
so
danes
on
,
Samorad
in
oskrbnik
povabljeni
na
večerno
zabavo
k
podjetnemu
bankirju
Padelesu
.
Samorad
bode
tam
baron
Veseljenko
,
bogat
veleposestnik
iz
ilirskih
pokrajin
nekdanje
carjevine
Napoleona
!
Abadon
je
tam
že
star
znanec
kakor
vitez
Gonoba
,
grški
kapitalist
,
ki
svoje
grmadne
dohodke
trosi
za
nakupovanje
umetnin
in
za
kratkočasno
potovanje
križem
sveta
ter
hkrati
izkuša
sebi
vedno
prijazno
srečo
na
borzi
.
Oskrbnik
,
tudi
star
znanec
pri
bankirjevih
,
pa
je
pl.
Plahtalič
,
vsemogočni
poslovodja
viteza
Gonobe
in
zajedno
lastnik
obširnih
kamenišč
na
ilirskem
Krasu
.
Kako
se
bode
sploh
vesti
med
zbrano
bankirsko
gospodo
,
naj
pa
Samorad
o
priliki
opazuje
na
pl.
Plahtaliči
,
ki
je
pri
tej
gospodi
popolnoma
kos
svoji
nalogi
.
Ko
se
dostojno
pripravijo
in
pride
določena
ura
,
sedejo
vsak
v
svojo
kočijo
in
oddrdrajo
k
bankirjevi
palači
.
Ondu
najdejo
zbrano
mnogobrojno
gospodo
moških
in
ženskih
,
vse
v
lišpu
in
svitu
.
Bankir
Padeles
pozdravi
barona
Veseljenka
prav
uljudno
in
izrazi
z
izbornimi
besedami
svojo
radost
,
da
more
vzprejeti
