nekolikoženske
lepote
.
Blondina
s
svitlomodrimi
očmi
in
jako
nervozno
rezanimi
nosnicami
;
videlo
se
jej
je
,
da
potrebuje
vsak
trenutek
„
eau
de
cologne
“
za
svoje
nerve
,
kakor
riba
čiste
vode
;
vse
njeno
ravnanje
je
bilo
premerjeno
,
in
celo
način
,
po
katerem
je
slonela
v
stolu
,
bil
je
preračunjen
.
Grofinja
je
bila
prva
,
kije
pričela
očividno
dolgočasujoča
se
,
da
si
je
imela
migrêno
,
zopet
razgovor
.
„
Pričakovala
sem
denes
pisma
od
Henrika
,
a
on
nas
je
menda
čisto
pozabil
.
“
„
Saj
veš
,
mama
,
kako
težavno
je
dobiti
pismo
od
našega
papá
;
on
ne
piše
rad
in
časa
tudi
nema
.
Ko
ne
bode
imel
več
svojih
sej
in
zborovanj
,
potem
pride
gotovo
.
“
„
In
Henrik
je
obljubil
,
da
vam
pripelje
kaj
družbe
,
ker
ve
,
kako
močno
vam
je
včasi
dolg
čas
na
Žerinjah
,
“
povzame
teta
Amelija
.
„
A
,
bratranca
tvojega
,
Veronika
,
hoče
papá
pripeljati
!
Radovedna
sem
o
njem
.
Videla
ga
uže
nijsem
petnajst
ali
več
let
,
“
naglasa
mati
grofinja
.
„
Pa
čuj
,
Vika
,
ali
mi
nijsi
pripovedovala
včeraj
o
baronu
Gernauvu
,
ki
je
neki
tu
blizu
,
in
ki
ti
je
obljubil
nas
obiskati
?
“
„
Da
,
mamá
,
včeraj
sem
ti
pripovedovala
.
Srečala
sem
barona
,
jahajočega
po
spodnjem
gozdu
,
iz
katerega
nij
našel
pravega
pota
domov
.
“
„
Jaz
se
ne
spominjam
nobenega
plemenitaša
tega
imena
v
obližji
,
Vika
.
Kedo
je
ta
baron
Gernau
?
“
povpraša
nekako
radovedno
teta
Amelija
.
—
„
Ali
,
tetka
,
tebi
še
nijsem
povedala
,
kaj
se
mi
je
pripetilo
včeraj
v
jutro
.
Šla
sem
na
sprehod
in
v
spodnjem
gozdu
srečam
jezdeca
,
ki
me
je
imel
za
izgubljeno
gozdno
nimfo
in
me
prosil
razjasnila
,
ker
je
bil
pot
zgrešil
.
Poznala
sem
ga
takoj
,
a
on
mene
še
le
,
ko
sem
se
mu
na
ves
glas
zasmijala
.
Ta
je
namreč
baron
Gernau
,
lejtnant
pri
ulanih
,
in
sedaj
na
odpustu
pri
nekem
prijatelju
,
ki
je
podedoval
grad
Razbor
.
“
„
Razbor
?
“
vsklikne
nehoté
stara
teta
in
upre
srpo
svoj
pogled
v
mlado
grofico
.
„
Da
,
Razbor
.
Pa
kaj
se
čudiš
temu
,
teta
?
Saj
gotovo
veš
,
da
je
oni
stari
gospod
umrl
,
ki
je
neki
tam
toliko
let
sam
za-se
živel
?
In
podedoval
je
grad
za
njim
nekov
sorodnik
njegov
,
sin
sestre
ranjcega
,
kakor
mi
je
pravil
Gernau
.
Slikar
je
.
“
Teta
Amelija
nij
rekla
ničesa
.
Samo
pletilo
v
njenih
rokah
se
je
urno
gibalo
,
in
malo
obledela
je
po
zgubanem
lici.
Pa
nihče
nij
zapazil
tega
.
„
In
meni
se
dozdeva
,
da
baron
Gernau
uže
izpolnuje
svojo
obljubo
,
“
vsklikne
Veronika
.
„
Glejte
doli
črez
vas
se
pelje
voz
;
in
ako
se
ne
motim
,
videti
je
uniforma
ulanska
v
njem
.
“
Družba
je
pozorna
postala
,
in
celo
grofinja
je
navzlic
migrêni
vstala
sè
svojega
sedeža
.
Voz
,
ki
je
bil
v
istini
ravno
šinil
skozi
vas
,
zavil
je
pod
klancem
v
stran
na
grajski
holm
.
„
Za
boga
,
Vika
,
tvoja
toaleta
nij
za
sprejem
tujih
gostov
,
“
reče
grofinja
,
ter
pogleda
po
svojej
skrbnej
opravi
,
in
sede
počasi
zopet
na
stol
.
Guvernanta
pak
se
pogladi
po
temenu
,
in
seže
po
knjigi
,
ki
je
ležala
na
mizi
.
Veronika
se
nasmehne
.
„
Baron
Gernau
me
je
uže
vajen
,
“
pravi
,
uravnavši
svoje
delo
,
„
saj
sem
se
mu
včeraj
predstavila
v
jako
interesantnem
položaji
,
—
slikarjeve
oči
pak
menda
najrajše
vidijo
kaj
nenavadnega
.
“
Teta
Amelija
je
molčé
zrla
v
svoje
pletilo
.
Neko
v
nemir
se
je
izrazoval
na
njenem
lici
,
a
po
sreči
je
družice
njene
preveč
zanimal
nov
prihod
,
zato
je
nihče
nij
opazoval
.
Anica
je
stala
par
korakov
oddaljena
in
zrla
doli
v
klanec
,
kjer
bi
se
moral
vsak
trenotek
zopet
pokazati
voz
,
ki
se
je
bil
ravno
na
ovinku
skril
.
„
Dva
prideta
,
dva
,
“
vsklikne
in
priteče
k
mizi
.
„
Mirni
bodite
vendar
,
tako
vedenje
se
vam
ne
pristuje
,
“
pokara
jo
guvernanta
,
in
pogleda
v
stran
na
grajski
pot
,
kder
se
je
svetila
bliščeča
oficirska
uniforma
.
Gernau
—
ta
je
bil
s
prijateljem
svojim
,
—
bil
je
uže
od
daleč
izpod
klanca
zapazil
grajsko
družbo
pod
visokimi
kostanji
,
in
obadva
sta
na
ovinku
izstopila
ter
peš
naprej
gredoč
,
poslala
kočijaža
v
vas
.
Črez
pet
minut
sta
bila
pri
damah
.
Gernau
predstavi
svojega
prijatelja
.
Akopram
je
oko
nervozne
grofinje
z
dopadajenjem
obviselo
na
lepej
osobi
Rogulinovej
,
—
storila
je
pri
izgovorjenji
njegovega
skromnega
plebejskega
imena
,
kakor
bi
je
popolno
preslišala
.
Po
uvodnih
frazah
ponudi
prišlecema
sedež
pri
mizi
,
in
cela
družba
se
uvrsti
v
krogu
.
„
Napovedali
ste
se
na
jako
zanimiv
način
,
baron
Gernau
!
“
povzame
grofinja
besedo
:
„
obžalovala
sem
vašo
včerajšnjo
nezgodo
,
pa
ako
pomislim
,
da
bi
mi
brez
nje
denes
ne
imeli
svojih
sosedov
tukaj
,
privoščim
vam
jo
vendar-le
prav
iz
srca
.
“
„
Prišla
je
ta
nezgoda
najinoj
neuljudnej
brezskrbnosti
na
pomoč
!
Pa
oprostiti
morate
,
gospa
grofinja
,
mi
dva
sva
v
tem
kraji
še
čisto
tuja
in
ne
poznava
ni
ceste
,
ni
vasice
,
ni
človeka
tod
;
da
sva
pa
jako
spokorljiva
grešnika
,
imate
dokaz
uže
pred
soboj
,
“
odgovarja
Gernau
.
„
Hvalila
sva
oba
to
nesrečno
Ulisesovo
osodo
mojega
prijatelja
“
—
„
A
,
izvrstno
,
gospod
Rogulin
,
“
prestriže
govorečega
mladega
moža
grofica
Veronika
—
„
vi
me
bodete
še
primerjali
z
Circo
!
“
„
Da
,
grofica
,
v
prvem
delu
njenih
dobrih
lastnostij
gotovo
in
brez
ugovora
...
“
„
Ne
ugovarjajte
mu
,
grofica
!
Umetnikove
,
slikarjeve
oči
več
vidijo
,
nego
naše
navadne
,
“
pritrjuje
Gernau
.
„
To
se
pravi
—
hočejo
več
videti
,
in
si
pripisujejo
včasi
pravico
za
to
,
“
dostavi
Rogulin
.
„
A
,
vi
ste
slikar
?
“
povpraša
grofinja
.
„
Tudi
to
menda
le
hočem
biti
.
Vsakemu
človeku
je
nekaj
prirojeno
,
kar
ga
spremlja
po
vseh
njegovih
potih
do
konca
življenja
,
in
čemur
žrtvujemo
velik
del
svojih
močij
.
Ljudje
pravijo
:
to
je
poklic
;
mi
moderni
filozofi
brez
filozofije
pa
menimo
;
to
je
naravni
namen
,
—
nekova
predestinacija
.
Nikdo
si
je
nij
prav
za
prav
svest
.
Domišlja
si
jo
pa
vsak
,
in
meni
,
da
jej
tudi
nij
treba
mnoge
pomoči
v
razvoj
.
Sama
ob
sebi
se
mora
vršiti
.
In
taka
je
,
bojim
se
,
tudi
z
mojim
slikarstvom
!
“
Rogulin
je
govoril
to
na
pol
resno
,
na
pol
sarkastično
.
Teta
Amelija
,
ki
mu
je
sedela
ravno
nasproti
,
poleg
baronice
Ane
,
in
ki
nij
bila
še
besedice
izpregovorila
,
ozrla
se
je
nehoté
vanj
,
in
v
njenih
starih
sivih
očeh
igral
je
nekov
nenavaden
izraz
.
„
Vi
prej
še
nijste
bili
nikdar
v
tem
kraji
,
“
vpraša
grofinja
slikarja
.
„
Ne
,
nikdar
,
in
ako
smem
v
svojo
sramoto
obstati
,
niti
si
domišljal
nijsem
,
da
je
ta
del
našega
sveta
tako
krasen
.
Moj
pokojni
strijec
nij
imel
slabega
okusa
poleg
vse
svoje
originalnosti
.
“
„
Vidiš
,
Veronika
,
saj
sodim
jaz
vendar
prav
,
in
nijsem
jedina
občudovalka
vaše
domačije
,
“
reče
smehljaje
se
mlada
baronica
Ana
,
ki
je
do
sedaj
tiho
sedela
tik
tete
Amelije
.
„
Jaz
ne
verujem
,
da
bi
bila
komtesa
druzih
mislij
,
“
—
ugovarja
Vinko
in
se
ozre
proti
mladej
deklici
.
„
O
da
,
vi
je
ne
poznate
;
ona
in
gospica
Rika
se
vedno
smejeti
in
imenujeti
me
otročjo
,
ako
povem
,
kako
vesela
sem
teh
lepih
goric
in
te
krasne
doline
.
Kaj
tacega
v
penzijonatu
nijsem
imela
.
“
„
Le
čakajte
,
baronica
,
“
odgovarja
Rogulin
,
„
ko
se
jih
bolj
navadite
,
izgubile
bodo
te
gorice
in
ta
dol
tudi
ono
idealno
barvo
,
katero
nosijo
še
v
vaših
očeh
.
Navada
pokončuje
idealizem
.
“
„
Vi
bi
kaj
tacega
ne
smeli
govoriti
,
“
pravi
Veronika
.
„
Vi
menite
,
da
škoduje
to
mojim
nazorom
o
idealu
,
kateri
mora
slikar
vedno
kot
svoj
privilegij
nositi
soboj
.
O
grofica
,
nihče
morda
ne
izgublja
več
idealizma
,
nego
oni
,
ki
se
peča
z
umetnostjo
.
Čem
preje
,
tem
bolje
,
akoravno
je
težko
iznebiti
se
tega
.
“
„
In
vam
se
je
morda
uže
posrečilo
?
“
vpraša
Veronika
.
„
Jaz
bi
dvomila
.
“
„
Jaz
sam
ne
vem
tega
!
“
Gernau
je
mej
tem
pričel
z
materjo
grofinjo
in
s
teto
Amelijo
pogovor
o
mestu
in
njegovih
zabavah
,
in
sedaj
so
se
tudi
mlajše
družabnice
lotile
teh
razprav
.
Rogulin
je
le
sem
ter
tja
omenil
kaj
,
mej
tem
pa
opazoval
svoje
nove
znance
.
Z
Amelijo
še
nij
bil
neposredno
izpregovoril
nobene
besedice
,
nego
le
v
občnem
pomenku
.
Opazoval
je
pa
staro
komteso
,
in
njen
simpatičen
obraz
.
Zanimal
ga
je
nekako
posebno
.
Zakaj
baš
ta
?
Naposled
se
obrne
do
nje
z
vprašanjem
:
„
Vi
poznate
to
okolico
uže
dalje
časa
,
grofica
!
In
poznali
ste
sigurno
umrlega
mojega
strijca
.
“
Prijazen
obraz
tete
Amelije
zatemnel
se
je
na
trenotek
tako
,
da
je
zapazil
to
Rogulin
.
Pa
nij
imel
časa
premišljevati
,
kajti
zgodilo
se
je
le
na
trenotek
in
teta
je
takoj
prijazno
odgovorila
:
„
Umrlega
barona
Selškega
nij
bilo
mnogo
tod
videti
.
—
Mene
pa
tudi
tukaj
nij
bilo
.
Tudi
vedeli
nijsmo
,
da
je
bolan
.
To
,
da
je
umrl
,
smo
še
le
slišali
,
ko
je
bil
uže
pokopan
.
“
Rogulin
je
vendar
čutil
,
da
je
odmeval
iz
teh
besed
nekov
glas
,
ki
je
oznanjal
,
da
to
nij
posebno
prijeten
pogovor
starej
dami
in
opustil
ga
je
.
Pomenek
se
je
sukal
naposled
o
navadnih
,
vsakdanjili
rečeh
,
in
prijatelja
sta
kmalu
končavsi
svoj
prvi
pohod
,
poslovila
se
in
prejela
prijazno
povabilo
,
še
mnogokrat
priti
na
Žerinje
.
Po
njijnem
odhodu
je
tudi
grofinja
vstala
in
odšla
v
grad
,
omenivši
še
:
„
Henrik
bode
vesel
,
ko
čuje
,
da
vendar
nijsmo
tako
zapuščeni
na
Zerinjah
.
Škoda
le
,
da
ta
slikar
nosi
tako
navadno
ime
.
A
vidi
se
mu
vendar
,
da
ima
máterino
kri
v
sebi
.
—
Gospica
Rika
,
ali
mi
nečete
malo
čitati
,
jaz
moram
nekoliko
počiti
!
“
—
Veronika
je
tudi
izrazila
svojo
zadovoljnost
.
Teta
Amelija
in
Anica
pak
ste
molčali
.
Minolo
je
nekoliko
tednov
.
Prvi
pohod
dveh
prijateljev
na
Žerinjah
nij
ostal
zadnji
.
Zahajala
sta
pogosto
tja
,
bodisi
vkup
,
bodi
si
Gernau
sam
,
kadar
je
prijatelj
njegov
doma
imel
z
Andrejem
kaj
opravil
,
katera
so
se
v
novem
gospodarstvu
jako
kopičila
.
In
zraven
tega
priredil
si
je
Vinko
v
starej
biblijoteki
na
Razboru
svoj
atelier
,
in
tamo
si
je
mnogokrat
čas
preganjal
se
svojimi
študijami
.
Našel
je
na
svojem
novem
posestvu
mnogo
zanimivih
rečij
,
starin
in
druzih
stvarij
,
katere
je
bil
prinesel
umrli
stric
soboj
s
svojega
potovanja
,
in
ki
so
pozabljene
tičale
v
shrambah
,
ali
pa
po
naključji
in
po
samovoljnej
uredbi
kacega
estetičnega
služabnika
kinčale
razne
kôte
.
Gospodarstvo
je
vodil
Andrej
,
na
videz
sicer
po
ukazih
in
naredbali
mladega
gospodarja
,
v
istini
pa
po
svojej
lastnej
izkušnji
in
volji
.
Gernau
je
jahal
in
hodil
okolo
,
in
po
vseh
bližnjih
vaseh
so
kmalu
poznali
Razborškega
oficirja
ulana
.
V
nedeljah
sta
bila
sigurno
oba
na
Žerinjah
,
in
tam
so
se
kratkočasili
ali
doma
,
ali
pa
napravili
skupni
izlet
v
okolico
.
Bilo
je
necega
deževnega
dne
početkom
julija
,
ko
je
ležal
Gernau
v
atelier-u
svojega
prijatelja
na
starinskem
kanapeji
,
zevajoč
in
pušeč
.
Vreme
ga
je
sililo
ostati
doma
,
in
gledati
prijatelja
,
ki
je
na
visokem
stolu
sedel
s
čopičem
in
paleto
v
roki
pred
razpetim
platnom
,
na
katerem
je
bilo
videti
pričeto
sliko
,
katero
je
bil
Vinko
našel
mej
razno
šaro
,
a
poškodovano
;
to
je
sedaj
popravljal
.
„
Kaj
za
boga
vendar
,
ljubi
moj
Vinko
,
imaš
ti
pri
tej
starej
reči
;
kakor
bi
bila
prekrasna
devojka
,
katere
obraz
hočeš
iz
svojega
srca
spraviti
na
platno
;
“
—
tako
govoreč
preloži
Gernau
svoje
ostrožene
pete
in
pogleda
po
strani
na
sliko
.
Vinko
se
nasméhne
in
na
lahko
odgovarja
:
„
Ko
bi
ne
vedel
,
da
imaš
vendar-le
nekoliko
pojma
o
mojem
delu
,
in
da
govoriš
svoje
besede
le
tako
brezmiselno
,
da
sploh
kaj
govoriš
,
zaprl
bi
ti
svoj
atelier
pred
nosom
.
Slikarjev
prijatelj
,
pa
tako
vprašanje
?
“
„
Ha
,
ha
,
Vinko
,
imaš
prav
.
Pa
kakor
se
spominjam
,
si
ti
celo
sam
enkrat
na
Žerinjah
dejal
,
da
vi
slikarji
hočete
vedno
več
videti
,
nego
drugi
navadni
ljudje
—
kaj
se
boš
torej
hudoval
nad
menoj
!
“
Gernau
pri
teh
besedah
zopet
preokrene
nogi
in
navidezno
malomarno
nadaljuje
:
„
Jaz
bi
pa
vendar
vedel
hvaležnejšo
nalogo
za
te
,
nego
to
,
katero
sedaj
izpeljuješ
.
Kaj
meniš
?
“
Vinko
,
malo
čuteč
,
kam
meri
Gernau
,
potegne
s
čopičem
po
paleti
in
vpraša
,
na
smešno
stran
zavijaje
pogovor
:
„
Morda
zopet
kako
novo
konjsko
glavo
,
katero
si
staknil
mej
oguljenimi
živinčeti
v
kakem
kmetskem
hlevu
?
“
„
O
slabo
ugiblješ
!
Kaj
meniš
,
ali
bi
ne
mogel
na
priliko
grofice
Veronike
obleči
na
platnu
v
mitologično
opravo
.
Pomisli
,
kaka
Juno
bi
bila
to
.
“
Gernau
je
govoril
to
močno
pušivši
svojo
cigareto
,
in
gledajoč
k
višku
v
strop
.
Vinko
je
obrnil
na
trenotek
svoj
pogled
v
govorečega
,
potem
pa
vrnil
pozornost
zopet
na
svojo
sliko
in
svoje
barve
.
„
Juno
?
—
Pojdi
,
pojdi
—
nema
pravega
nosa
za
Juno
!
“
odgovori
malo
posiljeno
smejoč
se
.
Kratek
molk
nastane
.
Gernau
povzame
zopet
prvi
besedo
:
„
Pa
naslikaj
kaj
druzega
iz
nje
;
ti
najbolje
presodiš
,
kaj
jej
pristaja
!
Čemu
pa
se
ukvarjaš
z
barvami
?
“
„
Jaz
še
nijsem
nikdar
premišljeval
te
reči
,
—
čemu
tudi
?
In
,
ljubi
moj
,
saj
veš
:
žensk
ne
znam
dobro
slikati
,
“
—
odgovarja
Vinko
na
kratko
.
„
Hèm
,
ne
vem
.
“
Nekoliko
časa
nij
bilo
čuti
druzega
,
nego
puhanje
Gernauva
,
ki
je
pošiljal
okrogle
oblačke
k
višku
.
„
Pa
čuj
,
Vinko
,
“
prične
zopet
,
„
katero
mitologično
osobo
bi
jej
primeril
ti
,
ako
bi
se
podvrgel
omenjenej
nalogi
?
“
„
Ti
si
pa
denes
jako
čuden
,
Gernau
;
ali
te
je
deževno
vreme
tako
poetičnega
naredilo
,
da
kramljaš
v
duhu
po
starih
klasikih
,
ali
pa
ti
je
dolg
čas
po
Žerinjah
—
da
se
poslužujem
občnega
imena
,
“
reče
Vinko
,
ter
se
obrne
proti
prijatelju
.
„
Dostavek
je
bil
nepotreben
,
Vinko
,
zato
,
ker
mu
manjka
prave
podloge
.
“
„
Ne
,
ne
,
jaz
bi
mislil
,
da
je
bil
še
premalo
jasen
,
“
odgovarja
Vinko
,
položivši
svoje
orodje
iz
rok
.
Gernau
sede
na
svojem
ležišči
.
„
Jaz
te
ne
umem
,
“
pravi
,
ter
vtakne
roki
v
žepa
.
„
Čudno
,
da
si
denes
tako
slaboumen
!
“
zavrne
Vinko
,
ter
roma
počasi
po
sobi
gori
in
doli
.
„
Ne
,
ne
,
ti
si
se
izpremenil
,
ter
si
kakor
skrivnostna
sfinks
,
“
odgovarja
Gernau
.
Oba
molčita
nekoliko
časa
,
in
slikar
meri
pot
po
sobi
gori
in
doli
.
Naenkrat
obstane
pred
baronom
.
„
Gernau
,
ti
si
močno
zaljubljen
!
“
izusti
počasi
in
z
glasom
,
v
katerem
sta
se
strinjala
humor
in
resnoba
.
„
Zaljubljen
?
ha
,
ha
!
“
vsklikne
mladi
oficir
,
preobrnivši
se
na
kanapeji
na
drugo
stran
;
„
zdelo
se
mi
je
uže
,
da
kaj
taoega
misliš
o
meni
!
Prijatelj
,
morebiti
misliš
prav
;
kdo
ve
,
jaz
sam
morda
ne
vem
,
da
me
je
uže
ranil
tisti
tvoj
bog
Amor
,
ki
tam-le
tako
neumno
gleda
izza
onega
zastora
.
Beži
,
beži
,
zaljubljen
,
ha
,
ha
,
ha
!
Kako
za
vraga
ti
prihaja
ta
nespametna
misel
?
“
Tako
besedovaje
se
je
zviral
Gernau
po
svojem
ležišči
,
kakor
da
mu
ne
bi
bilo
možno
primerno
stegniti
se
k
počitku
.
Vinko
je
stal
z
zaključenima
rokama
pred
njim
in
gledal
nanj
;
polu
resni
in
polu
humoristični
izraz
njegovih
čutil
,
ki
se
mu
je
kazal
na
obrazu
nij
se
izpremenil
pri
besedah
prijateljevih
.
„
Opazujem
te
uže
dolgo
časa
,
odkar
sva
bila
prvikrat
na
Žerinjah
,
“
pravi
počasi
;
„
in
slep
bi
moral
biti
oni
človek
,
ki
bi
menil
,
da
je
čestitovanje
,
katero
izkazuješ
grofici
Veroniki
,
—
gola
galanterija
.
Prijatelj
,
tudi
vojaška
galantnost
ima
svoje
meje
!
“
„
Siten
ne
bodi
,
Vinko
!
Jaz
ne
urnem
,
s
kakim
očesom
gledaš
ti
moje
ravnanje
.
Jaz
sem
zmirom
jednak
nasproti
dekletom
,
kar
me
poznaš
.
“
„
Da
,
jednak
v
jednakih
slučajih
!
Le
molči
,
Gernau
,
uže
tvoji
odgovori
so
mi
dovolj
.
Zaljubljen
si
,
kakor
kak
top
gimnazijalec
,
ki
popisuje
svojega
Virgilija
tisočkrat
z
imenom
svojega
ideala
.
Oprosti
,
da
upotrebljujem
tako
primero
,
ki
morda
tebi
nij
znana
,
pa
ljubi
moj
,
reci
—
nij
li
res
?
“
„
Sam
vrag
vedi
,
Vinko
,
kaj
ti
je
naenkrat
prišlo
na
misel
?
Morda
si
celo
ti
sam
nalezel
se
budalosti
,
katero
meni
pripisuješ
?
Čudež
bi
ne
bil
,
in
zadnjič
si
pod
kostanjem
v
Žerinjskem
vrtu
tako
iskreno
zrl
v
oči
grofici
Veroniki
,
da
je
bilo
misliti
,
da
jo
hočeš
po
vsej
sili
portretirati
doma
.
Morebiti
si
jo
pa
le
naslikal
si
v
srce
.
“
Vinko
je
pri
teh
Gernauvovih
besedah
prehodil
zopet
dvakrat
pot
po
sobi
.
Za
trenotek
je
stisnil
ustni
skupaj
,
kakor
bi
ga
bilo
nekaj
neprijetno
zadelo
,
potem
pak
k
oficirju
obrnivši
se
,
rekel
:
„
Ljubosumen
si
tudi
uže
!
Glej
,
glej
,
vedno
bolje
se
odkriva
tvoja
srčna
bolečina
!
“
Gernau
vstane
in
koraka
na
tihem
žvižgaje
proti
oknu
.
Vinko
se
ozre
za
njim
in
sedaj
zopet
prevleče
temen
izraz
njegovo
lice
.
Pa
le
za
trenotek
.
Potem
gre
počasi
za
prijateljem
,
ki
je
na
videz
zamišljen
bobnal
po
oknu
,
in
smehljajoč
položi
roko
na
njegovo
ramo
,
rekoč
mu
:
„
Ti
se
morda
jeziš
zaradi
mojega
opazovanja
?
Ko
bi
to
čul
naš
prijatelj
Josip
,
pogledal
bi
z
lista
,
na
kateri
morda
ravno
sedaj
seje
jutrajšnji
svoj
duševni
plod
v
svoj
monitér
,
—
pogledal
po
strani
in
z
velikim
prijateljskim
zaničevanjem
bi
ti
dejal
:
butelj
!
—
Pojdi
,
pojdi
,
Gernau
—
če
hočeš
,
naslikam
te
ko
Toggenburga
na
platno
,
ali
pa
ti
stisnem
Amaranth
v
roke
,
ker
si
v
svojej
ljubeznji
še
tako
sramežljiv
,
kakor
petnajstletna
gojenka
v
kakem
nemškem
penzijonatu
.
A
pustiva
stvar
—
s
toboj
nij
nič
pečati
se
.
Počakam
rajši
,
da
mi
pošlješ
prihodnjo
zimo
z
zlatom
rezano
karto
,
na
katerej
se
bo
svetilo
tvoje
in
njeno
ime
!
“
„
Le
čakaj
!
“
pravi
na
kratko
Gernau
in
bobna
v
eno
mer
po
oknu
.
Vinko
vzame
zopet
paleto
v
roke
in
se
vrne
k
svojemu
delu
.
Nekdo
potrka
in
v
sobo
stopi
sluga
z
dvema
lističema
.
„
Od
kod
?
“
vpraša
Vinko
,
vzemši
sebi
napisano
in
izročivši
prijatelju
drugo
.
„
Posel
z
Žerinj
je
prinesel
pisma
.
“
„
Ah
—
Gernau
,
glej
!
Povabilo
za
jutri
k
izletu
na
Ravne
,
“
pravi
Vinko
in
slugo
odpustivši
,
meni
dalje
:
„
Kaj
praviš
,
prijatelj
,
bode
li
vreme
ugodno
?
“
„
Dež
je
uže
ponehal
,
mislim
,
da
se
popolno
zvedri
.
“
„
Prav
bi
bilo
!
“
„
Ostaneš
ti
denes
doma
,
Vinko
?
“
vpraša
črez
nekoliko
časa
Gernau
.
„
Da
,
delati
še
hočem
,
in
potem
imam
Andreju
še
nekoliko
naročiti
,
zvečer
igrava
šah
—
ne
li
?
“
„
Prav
,
—
pa
ne
kraljici
,
“
dostavi
smejoč
se
Gernan
.
„
Sedaj
pa
izjaham
še
pol
ure
!
“
In
to
izpregovorivši
pobere
svoj
bič
in
odide
.
„
Ne
kraljici
!
“
dejal
je
zamišljeno
Vinko
,
ko
je
zaprl
baron
vrata
za
soboj
;
počasi
stopi
zopet
k
oknu
,
kder
se
je
prej
z
onim
mudil
,
in
tam
postoji
nekoliko
,
gledajoč
v
smreke
,
ki
so
nasproti
rastle
in
segale
s
svojimi
vejami
proti
gradu
.
„
Zaljubljen
si
—
zaljubljen
—
prijatelj
,
“
je
dejal
poluglasno
za-se
—
„
in
jaz
morda
—
tudi
.
“
„
Kaj
pa
delaš
uže
sedaj
na
vrtu
,
Anica
?
“
povpraša
druzega
dne
,
ki
je
bil
prinesel
zopet
solnce
in
jasno
nebo
,
teta
Amelija
preko
ograje
,
za
katero
je
bila
stopila
,
prišed
iz
grada
.
„
Si
li
ti
,
tétka
?
Čakaj
,
precej
ti
povem
!
Šopek
delam
,
ugani
,
komu
ga
bom
dala
?
“
tako
zakliče
iz
vrta
veseli
glas
mlade
baronice
in
takoj
potem
stopi
skozi
vrata
ven
k
teti
,
ovijaje
lep
šopek
z
nitko
.
„
Tukaj
sem
,
in
glej
kaj
sem
naredila
,
“
pravi
ter
kaže
rože
grofici
—
„
ah
,
ko
bi
Tine
vedel
,
kako
sem
mu
oropala
vrtič
!
Ne
povej
mu
,
tétika
!
—
Sedaj
pa
ugani
,
čegavo
bode
to
cvetje
?
“
Tako
besedovaje
prime
teto
za
roko
in
obedve
ideti
proti
gradu
.
Grofica
Amelija
posluša
potrpežljivo
v
eno
mer
tekoči
drobni
govor
mlade
deklice
,
in
pogladivši
jo
po
zarudelem
lici
pravi
:
„
Kako
bi
vedela
?
morda
velja
Veroniki
,
morda
pa
našim
denašnjim
gostom
,
s
katerimi
pojdete
na
Ravne
!
“
„
Da
,
da
,
na
pol
si
uganila
—
gospodu
Rogulinu
ga
bodem
dala
!
Veš
,
tetka
,
obljubila
sem
mu
ga
zadnjič
,
ko
je
narisal
tam
v
vrtu
Veroniko
in
pa
mene
—
saj
si
videla
,
kako
lepo
—
in
denes
mu
ga
bom
izročila
.
Dejal
je
,
da
ga
bode
veselilo
,
“
pristavi
počasi
.
Teta
je
nasmehnila
se
deklici
;
pazila
pa
nij
posebno
na
njeno
govorjenje
;
zamišljena
je
bila
nekoliko
.
„
Ali
ti
ne
pojdeš
z
nami
,
tétka
?
“
vpraša
Anica
.
„
Ne
,
jaz
ne
,
jaz
moram
biti
doma
,
“
reče
tiho
.
Dospeli
ste
pred
grad
.
„
Glej
,
glej
,
naša
soseda
uže
prihajata
;
jaz
ju
vidim
tam
doli
pred
vasjo
,
“
zakliče
Anica
.
Teta
pogleda
na
ono
stran
in
reče
:
„
Tedaj
idi
urno
in
opravi
se
,
gostov
ne
smem
pustiti
čakati
.
Kaj
pa
ti
Veronika
?
Ti
si
pa
uže
opravljena
.
“
Tako
govoreč
se
obrne
do
grofice
,
ki
je
prihajala
po
veži
.
„
Tebe
iščem
,
teta
,
ti
moraš
iti
z
nami
;
—
mamá
se
boji
,
da
dobi
zopet
migrêno
,
in
te
prosi
,
da
greš
ti
!
Gospica
Rika
je
pri
njej
in
jej
čita
.
“
Teti
Ameliji
to
nij
bilo
posebno
po
volji
,
pa
pomagati
nij
bilo
.
Odide
za
Anico
v
grad
.
Veronika
počaka
sama
pred
gradom
.
Denašnja
njena
jako
okusno
napravljena
toaleta
storila
je
vitko
njeno
rast
še
mikavnejšo
,
in
samosvestno
dopadajenje
se
jej
je
bralo
z
lica
.
Se
solnčnikom
igraje
se
,
zrla
je
na
belo
cesto
,
ki
se
je
vila
skozi
vas
,
in
po
katerej
je
prihajal
voz
Razborskih
sosedov
.
„
Oba
prideta
,
“
—
reče
tiho
sama
za
se
—
„
oba
“
.
Malo
hudobno
se
nasmehlja
ter
si
popravi
kito
las
,
katera
se
menda
nij
čisto
pravilno
prilegala
temenu
.
Veronika
bi
ne
bila
zaslužila
biti
ženska
,
ko
bi
ne
bila
čutila
,
zakaj
tako
pogosto
prihajata
oba
prijatelja
na
Žerinje
.
Da
nij
bila
to
samo
sosedovska
uljudnost
,
videla
je
dobro
.
Rogulinov
voz
,
ki
je
v
istini
pripeljal
oba
prijatelja
,
postal
je
nekoliko
trenotkov
pozneje
pod
kostanjem
pred
gradom
in
grofica
je
sprejela
z
vso
možno
ljubeznjivostjo
oba
gosta
.
„
Prav
trdno
nijsmo
bili
prepričani
,
da
prideta
gospoda
,
“
reče
Veronika
,
ter
ustreže
baronu
,
ki
jej
je
bil
ponudil
svojo
roko
,
ter
peljal
jo
h
klopi
pred
gradom
.
Rogulin
je
šel
za
njima
.
„
Imate
li
tako
malo
samosvestnega
zaupanja
v
svojo
lastno
moč
?
“
vpraša
smehljaje
se
Gernau
.
„
Samosvestno
zaupanje
!
Recite
raji
:
ali
naju
tako
dobro
poznate
,
da
nijsva
prav
nič
različna
od
druzih
svojih
moških
bratov
?
To
bi
bilo
boljše
,
li
ne
,
gospod
Rogulin
?
“
„
Zakaj
vprašate
mene
o
tem
,
grofica
?
“
„
Ker
vem
,
da
je
za
gospoda
Rogulina
vselej
žrtev
,
popustiti
doma
svojo
umetnost
in
pridružiti
se
nam
drugim
navadnim
Zemljanom
,
ki
vzdihujemo
tukaj
pozabljeni
in
osamljeni
.
“
Tako
govorivši
sede
grofica
in
se
koketno
smejoč
pogleda
Rogulina
.
Ta
je
prej
stopal
nem
za
parom
,
in
upiral
svoje
oči
v
krasno
postavo
grofice
in
tudi
na
prve
besede
razmišljeno
odgovoril
.
Še
le
zadnje
vprašanje
ga
je
zdramilo
,
in
ozrši
se
v
njo
je
dejal
:
„
In
ko
bi
bilo
ravno
nasprotno
žrtev
,
grofica
?
“
Veronika
je
povesila
oko
na
lahko
.
Čutila
je
,
da
je
bilo
v
Vinkovih
besedah
nekaj
več
,
nego
samo
kompliment
.
„
Ah
,
vi
ste
galantni
,
gospod
Rogulin
,
“
reče
in
zavije
pogovor
na
drugo
stran
.
Gernau
je
uprl
srpo
svoj
pogled
v
prijatelja
.
Kmalu
ste
prišli
tudi
teta
Amelija
in
baronica
.
Zadnja
je
prinesla
soboj
šopek
,
pa
vendar
ga
nij
oddala
takoj
po
svojem
jutranjem
namenu
,
nego
hranila
ga
menda
za
boljšo
priliko
.
V
kratkem
času
je
bil
tudi
grajski
voz
gotov
in
potem
se
je
delila
družba
v
obe
kočiji
.
Gernau
je
vzel
voz
,
v
katerem
se
je
bil
s
prijateljem
pripeljal
in
grofica
Veronika
je
prisedla
k
njemu
.
Vozil
je
Gernau
sam
.
Grofica
Amelija
in
baronica
ste
povabili
Rogulina
k
sebi
in
tako
urejena
se
je
odpeljala
družba
.
Ravne
,
kamor
so
se
bili
namenili
,
imenovala
se
je
stara
razvalina
mej
vinskimi
goricami
,
katere
omejujejo
v
vzhodu
Radoveljsko
dolino
,
in
je
oddaljena
od
Zerinj
dobro
uro
.
Lep
,
uglajen
pot
,
ki
vodi
z
Radovelj
tja
,
ovije
se
okolo
holma
,
ki
nosi
stari
razval
;
od
tod
je
treba
peš
korakati
k
višku
.
Gernau
je
vozil
z
iskrenimi
Rogulinovimi
konji
in
je
kmalu
dobro
prešel
teške
grajske
konje
.
Dež
,
ki
je
lil
prejšnji
dan
,
poplavil
je
bil
cestni
prah
,
in
jutro
je
bilo
prijetno
hladno
.
Po
belej
ravnej
cesti
je
dirjal
voz
naprej
in
na
desnej
in
levej
se
je
lesketalo
jutranje
solnce
v
rosnih
kapljah
,
ki
so
še
visele
po
travi
.
Pastirčki
,
ki
so
igrali
na
koncu
Radoveljske
vasi
na
cesti
,
skočili
so
na
obe
strani
,
in
glasen
nagajiv
krik
je
zadonel
za
vozom
.
Gernau
je
bil
srečen
.
Pustil
je
dirjati
konja
,
kolikor
sta
mogla
,
in
kratkočasil
je
grofico
z
vso
vajeno
galantnostjo
,
in
ono
površno
duhovitostjo
,
ki
je
v
njegovih
krogih
doma
in
v
tacih
slučajih
najbolj
vspešna
.
Drugače
se
je
godilo
njegovemu
prijatelju
.
Grofica
Amelija
je
bila
nekako
resna
,
kakor
bi
jo
nekaj
močno
težilo
,
in
baronica
se
je
igrala
se
svojim
šopkom
,
kakor
bi
premišljevala
,
kako
bi
ga
mogla
pač
oddati
.
Pričakovala
je
opombe
Rogulinove
.
A
le-ta
je
bil
denes
tudi
jako
redkobeseden
;
misli
so
se
mu
sukale
okolo
prvega
voza
,
in
prav
težko
mu
je
bilo
,
z
navideznim
zanimanjem
udeleževati
se
navadnega
pogovora
,
ki
se
je
bil
vnel
o
lepem
dnevi
in
prijetnej
vožnji
.
Dospeli
so
do
griča
,
na
katerem
je
stala
stara
razvalina
Ravne
.
Gernau
je
bil
uže
voz
zavil
k
bližnjej
gostilni
,
kjer
je
izročil
konja
hlapcu
v
varstvo
.
Ko
pridejo
drugi
,
napravi
se
cela
družba
na
pot
v
hrib
.
Rogulin
se
pridruži
Veroniki
,
in
stopala
sta
vkup
nekoliko
korakov
pred
drugimi
.
„
Glejte
,
gospod
Rogulin
,
kako
krasen
dan
.
Srečnejšega
si
nijsmo
mogli
izvoliti
za
svoj
izlet
,
“
reče
grofica
,
opiraje
se
na
tla
po
lahko
ob
svoj
solnčnik
.
„
In
vendar
se
vas
včasi
polasti
želja
,
da
bi
vsi
ti
krasni
dnevi
uže
skoraj
minoli
,
da
pridete
zopet
v
mesto
,
ali
ne
grofica
?
“
vpraša
Rogulin
.
„
Ne
,
ne
,
nikakor
ne
,
čisto
napačno
me
sodite
!
Pa
po
čem
sklepate
,
da
je
mestno
življenje
moj
ideal
?
Umetniki
ste
res
čudni
ljudje
,
ker
menite
,
da
je
naravni
kras
v
naturi
le
za
vas
ustvarjen
,
in
da
ga
morete
samo
vi
občudovati
.
Ako
se
ne
motim
,
ste
pač
to
hoteli
se
svojo
opazko
poudarjati
.
“
„
O
,
tega
vam
ne
oporekujem
,
grofica
;
saj
sem
ravno
—
o
nasprotnem
pri
vas
prepričan
.
A
dozdeva
se
mi
,
da
se
tudi
vi
...
“
Rogulin
poneha
nekoliko
.
„
Ne
morete
iznebiti
stare
ukoreninjene
,
prirojene
,
grozovite
ženske
nature
,
kaj
ne
gospod
Rogulin
,
tako
ste
hoteli
končati
?
Izvrstno
zares
,
pa
nekoliko
resnično
,
“
smeje
se
Veronika
;
potem
pa
na
pol
k
izpremljevalcu
obrnivši
se
,
reče
:
„
Ali
se
še
spominjajte
,
kako
ste
me
enkrat
poredno
primerjali
Circi
—
jaz
imam
dober
spomin
za
take
komplimente
—
in
varujte
se
,
kadar
napoči
dan
plačila
!
“
Rogulin
jej
pogleda
trdno
v
temne
njene
oči
in
reče
v
veselem
tonu
,
kateremu
se
je
pridruževalo
vendar
nekoliko
resne
barve
:
„
Pričakujem
ga
grofica
,
željno
ga
pričakujem
,
izpokorjenemu
grešniku
je
kazen
tolažilo
;
in
vpraša
se
vrh
tega
,
kedo
to
kazen
naklada
—
ona
ista
kazen
iz
teh
rok
je
druga
,
kakor
je
iz
onih
.
“
Veronika
je
umela
prikriti
pomen
teh
besedij
;
koketni
pogled
,
kateri
je
zadel
govornika
,
pričal
je
to
.
Odgovorila
nij
ničesa
.
Po
nekoliko
korakih
se
obrne
in
pogleda
po
drugej
tropici
,
katera
je
bila
navzlic
Gernau-vovemu
prizadevanju
,
da
bi
prvi
par
dohitela
,
precej
daleč
zaostala
.
Teta
je
namreč
korakala
polagoma
,
in
tudi
Ana
nij
imela
posebnega
veselja
urno
hoditi
,
nego
je
počasi
in
zamišljeno
stopala
.
„
Kako
počasi
gredo
,
“
pravi
Veronika
.
„
Kmalu
naji
dohite
,
“
reče
Vinko
.
„
Počakajva
jih
,
“
sklene
grofica
in
sede
na
skalo
,
ki
je
ležala
tik
steze
.
Govorila
sta
o
navadnih
rečeh
.
„
Vse
nas
prekosite
,
grofica
,
tako
urni
ste
!
“
kliče
uže
na
dvajset
stopinj
Gernau
,
ki
je
bil
se
svojo
družbo
došel
bliže
.
Teta
Amelija
se
je
bila
uže
malo
utrudila
,
ker
pot
,
kateri
so
bili
ravno
premerili
,
bil
je
precej
strm
.
„
Nikar
tako
hitro
,
Veronika
,
pomisli
,
kako
težko
te
morem
dohajati
.
Obsodili
te
bodemo
,
da
moraš
zadnja
korakati
.
Anica
naj
ide
naprej
.
“
Veronika
se
je
veselim
smehljanjem
udala
povelja
in
spremljevalca
sta
menjala
svoji
nalogi
ter
Rogulin
se
je
pridružil
malej
baronici
.
„
Kedo
bi
mislil
,
da
ste
Vi
,
kot
najmlajša
,
najmirnejša
?
“
reče
jej
na
lahko
,
kakor
se
govori
z
dekleti
,
o
katerih
človek
ne
ve
,
bi
li
jih
prišteval
otrokom
,
ali
pak
odraslim
.
„
Zaradi
tete
,
ona
ne
more
urneje
stopati
,
oh
,
jaz
bi
lehko
tekla
,
ne
verujete
?
“
Vinko
se
nasmehlja
.
Kar
ugleda
šopek
v
njenih
rokah
,
kateri
je
nosila
uže
od
jutra
soboj
,
in
domisli
se
prilike
,
ko
mu
ga
je
obljubila
.
Takoj
pravi
:
„
Baronica
,
ali
se
ne
spominjate
uže
obljube
,
meni
dane
?
Pomislite
zadnjič
na
vrtu
na
Žerinjah
!
“
Anica
na
tla
gledaje
odgovarja
na
pol
resno
,
na
pol
veselo
:
„
O
,
gospod
Rogulin
,
morda
imam
jaz
boljši
spomin
za
to
kar
obljubim
,
nego
vi.
Dejali
ste
,
da
pridete
denes
po
šopek
,
a
nij
vas
bilo
do
sedaj
!
“
Rogulin
je
bil
malo
v
zabregi
.
Poznal
je
dovolj
ženske
značaje
,
tako
,
da
so
ga
dekličine
besede
nekoliko
osupnile
.
„
Torej
je
ta
šopek
zame
,
baronica
?
Dajte
mi
ga
,
prosim
.
“
„
Prav
za
prav
ga
ne
zaslužite
,
pa
ker
je
obljubljen
,
naj
bo
,
tu
ga
imate
,
“
reče
deklica
in
mu
ponudi
zarudélega
lica
mali
šopek
rožic
.
Rogulin
ga
pripne
na
slamnik
.
Govorila
sta
dalje
o
vsem
,
o
čemer
se
govori
s
šestnajstletnim
naivnim
dekletom
:
o
povestih
,
o
penzijonatu
,
o
njenih
prijateljicah
,
o
plesu
,
kateri
Anici
,
kakor
je
dejala
,
nij
bil
nič
po
všeči
,
o
njenej
nekdanjej
učiteljici
,
katero
je
še
vedno
tako
ljubila
in
o
drugih
rečeh
—
in
Vinko
nij
pazil
,
da
mej
urnim
brbranjem
jako
hitro
mineva
pot
,
kateri
jih
je
naenkrat
privel
do
stare
razvaline
,
kamor
so
bili
namenjeni
.
Mej
kamenjem
,
ki
se
je
bilo
v
teku
let
odrušilo
se
sivega
zidovja
je
bil
vzrastel
košat
hrast
,
in
okolo
njega
je
tla
pokrival
debel
mah
.
Krasen
razgled
sé
je
odpiral
s
tega
mesta
na
širno
Radoveljsko
dolino
,
in
na
severne
goré
,
za
katerimi
so
v
jasnej
daljavi
k
višku
kipeli
beli
vrhunci
snežnikov
.
Bilo
je
uže
pozno
do
polu
dne
in
navzlic
prejšnjemu
deževnemu
vremenu
precej
gorko
.
Cela
družba
je
zato
posedla
v
gosto
senco
starega
hrasta
,
in
od
tu
radovala
se
krasnega
razgleda
,
ki
se
je
odpiral
očem
.
Dva
slugi
sta
prinesla
za
potnike
česar
je
bilo
treba
za
okrepčanje
,
in
v
veselem
razgovoru
ter
mej
različnimi
igrami
,
katere
je
uvel
Gernau
po
tem
,
ko
so
se
vsi
uže
naveličali
občudovati
krasno
okolico
,
minola
je
hitro
ura
za
uro
.
Baronica
je
odšla
naposled
kakor
je
dejala
,
po
hribu
rože
nabirat
,
in
tudi
grofica
Veronika
je
hotela
malo
na
sprehod
.
Rogulin
jo
izpremi
.
Gernau
si
je
rezal
umetno
palico
in
ostal
pri
teti
Ameliji
.
Za
razvalino
se
je
pričelo
gosto
borovje
,
ki
se
je
raztezalo
po
griči
naprej
v
malo
dolinico
,
katera
je
rezala
holm
od
druzega
hribovja
onkraj
razvala
.
Po
stezi
,
ki
je
menda
služila
samo
pastirjem
in
pa
včasi
kakemu
lesarju
,
ki
je
tu
morda
tihotapil
,
sta
Vinko
in
grofica
šla
drug
za
drugim
,
saj
steza
je
bila
za
hojo
vštric
preozka
.
„
Ali
ne
čutite
,
da
nareja
pogled
na
takov
gost
borov
les
nekov
čuden
,
skoro
otožen
vtis
,
“
povpraša
Veronika
mej
pogovorom
,
v
katerem
sta
se
menila
vzlasti
o
tacih
stvareh
,
ki
jih
je
kazala
okolica
.
„
Da
,
grofica
,
res
je
,
pa
to
se
godi
povsod
,
kder
gleda
oko
enobarvenost
.
Borov
les
nij
kriv
tega
,
da
ne
vidimo
ničesa
,
nego
velik
sivozelen
prostor
,
in
nad
njim
dvigajoče
se
nebo
.
Ko
bi
rasle
mej
tem
borovjem
smreke
in
rastlo
hrastje
,
ter
z
razno
barvo
svojih
košatih
vej
dajalo
nekoliko
razlike
celej
naturnej
sliki
,
obviselo
bi
naše
oko
na
njih
,
in
vtis
cele
podobe
bi
bil
čisto
drug
.
Puščava
,
ukrajinska
stepa
,
mirno
morje
nas
dela
otožne
;
ako
pa
pogledamo
z
gore
v
daljno
nižavo
,
kder
se
vrsti
vasica
za
vasjo
,
grič
za
gričem
,
gozd
za
njivo
,
nij
mogoče
,
da
bi
celota
enotno
in
enakomerno
na
nas
uplivala
,
in
vtis
posameznih
stvarij
bode
vedno
drugač
.
Enakomernost
pa
je
—
otožna
ali
pa
dolgočasna
.
“
Rogulin
je
pri
teli
besedah
v
živem
govoru
prišel
nehote
na
stran
grofice
,
in
korakal
poleg
nje
,
dasiravno
so
mu
skrajne
veje
tik
pota
rastočih
dreves
potegovale
preko
lica
,
ko
je
stopal
počasi
se
svojo
spremljevalko
naprej
.
Veronika
je
pazno
poslušala
.
„
Da
,
prav
ste
rekli
,
isto
sem
uže
čutila
,
“
reče
in
postane
nekoliko
.
„
Pa
glejte
,
od
tukaj
se
vidi
cela
enobarvena
dolina
,
in
kamor
oko
seza
,
sivozeleno
borovje
.
Le
tam
doli
,
v
zakotji
se
vzdiguje
proti
nebu
star
hrast
,
jedin
daleč
okrog
,
kakor
bil
bil
tujec
na
lastnej
zemlji
.
Glejte
kako
lepo
ga
obsvetljuje
popóludansko
solnce
—
ali
nij
to
krasna
slika
?
“
„
Krasna
—
pa
lepša
in
hvaležnejša
poetu
nego
slikarju
!
Pesen
bo
dala
sama
sliko
in
komentar
k
njej
,
ki
vzbuja
fantazijo
bralčevo
—
barve
pa
bodo
to
učinile
mnogo
težje
.
In
koliko
pove
lahko
poet
z
malimi
besedami
:
hrast
sam
mej
borovjem
!
In
takoj
vam
pripelje
fantazija
analogijo
:
Človek
sam
mej
tujci
!
Sam
!
Ali
nij
to
del
one
nesreče
,
onega
zla
,
ki
plava
nad
človeškim
srcem
—
in
katero
marsikdo
čutiti
mora
,
da
si
ga
ne
izkuša
,
blagor
temu
,
saj
njemu
nosi
to
gorje
le
svojo
idealno
stran
.
In
to
ste
tudi
morda
uže
čutili
,
grofica
?
A
realne
istinosti
njegove
še
nijste
izkusili
.
“
„
In
vi
?
“
„
Jaz
sem
jo
,
ko
sem
prišel
sam
mej
svet
,
in
ostal
leta
in
leta
sam
.
“
„
Povejte
mi
to
,
kako
,
“
reče
ona
s
takim
glasom
,
da
je
bilo
teško
odbiti
.
In
on
je
morda
moral
govoriti
.
„
Manjkalo
mi
najpotrebnejšega
nij
;
ko
nijsem
imel
,
zaslužil
sem
;
pa
nihče
mi
nij
umel
,
da
vse
to
,
kar
je
človeku
za
vsakdan
treba
,
meni
vendar
še
njj
vse
.
Iskal
sem
prijateljev
,
iskal
—
ljubezni
,
—
saj
prej
jih
nijsem
mogel
imeti
,
in
ljubezen
je
bila
z
materjo
pokopana
—
pa
našel
nijsem
nikdar
zaželenega
.
Tako
se
je
prevjekel
cel
moj
mladostni
idealizem
po
britkih
izkušnjah
,
ki
sem
jih
užil
,
z
nekovo
trdo
realistično
skorjo
—
in
dejal
sem
,
dobro
je
tako
;
sedaj
boš
imel
mir
—
računal
boš
—
a
ne
sanjal
.
Pa
zastonj
!
In
naposled
—
čemu
vam
pripovedujem
to
?
“
Prišla
sta
bila
na
mali
prostor
v
dolinici
,
kder
je
raslo
višje
in
starejše
drevje
,
in
kder
je
utišil
debel
mah
vsako
stopinjo
.
Tako
tiho
je
bilo
okrog
.
Pri
zadnjih
besedah
Vinkovih
postala
je
grofica
—
in
ko
je
obrnila
oko
v
govornika
,
izrazil
se
je
v
njem
nekov
mehak
čut
,
ki
mu
je
podajal
čarovni
kras
.
„
In
zakaj
nečete
meni
pripovedovati
tega
?
“
vpraša
se
svojim
globokim
melodijoznim
glasom
.
Vinko
je
bil
po
svojem
govoru
nekako
vzburjen
in
vprašanje
,
katerega
skrivnostno
donenje
mu
je
globoko
odmevalo
v
prsih
,
pretreslo
ga
je
čudno
.
„
Ne
,
—
vam
ne
,
“
vsklikne
strastno
.
„
In
zakaj
ne
,
Vinko
?
“
pravi
ona
,
ter
stopi
za
korak
bliže
.
Tako
z
imenom
ga
je
v
prvič
imenovala
.
Vinko
se
obrne
k
njej
in
jo
prime
za
roki
,
ki
mu
ju
je
radovoljno
pustila
.
Le
besedica
:
„
Veronika
“
se
mu
iz
vije
iz
,
kipečih
prs
,
in
držal
je
ponosno
deklico
v
svojih
rokah
,
in
jo
strastno
pritisnil
na
srce
.
V
bregu
nad
njima
je
nekaj
zašumelo
in
grofica
se
mu
izvije
.
„
Nekdo
gre
—
ali
ne
?
“
vpraša
,
oziraje
se
okolo
.
„
Ne
,
ne
,
ptiček
je
izletel
iz
listja
!
“
pravi
on
,
držeč
jo
še
za
eno
ročico
.
„
Pojdiva
nazaj
,
—
teta
bode
uže
vprašala
pomeni
,
“
reče
Veronika
.
In
šla
sta
—
počasi
,
molče
,
eden
tik
druzega
.
Teta
Amelija
je
bila
v
istini
uže
pripravljena
za
odhod
,
in
Gernau
se
je
bil
namenil
,
sklicati
celo
družbo
.
„
Kako
ti
je
vroče
,
Veronika
,
“
reče
teta
,
„
saj
ti
vedno
pravim
,
da
nikari
ne
hodi
tako
hitro
.
Sedaj
bode
čas
odhajati
.
Pa
kde
je
Ana
?
“
„
Uže
gre
—
tam
,
glej
teta
,
“
pravi
Veronika
.
Kmalu
se
je
bila
baronica
Ana
pridružila
,
in
Rogulin
jej
ponudi
zavijalo
,
katero
je
držal
za
njo
v
rokah
.
„
Kde
imate
pa
rože
,
ki
ste
jih
nabrali
,
baronica
?
“
reče
jej
.
Anica
se
mu
umakne
z
očmi
,
ter
reče
:
„
Vrgla
sem
jih
proč
,
čemu
mi
bodo
.
“
In
ona
stopi
k
teti
,
ter
se
je
oklene
.
Bleda
je
bila
nekoliko
,
pa
nihče
nij
zapazil
tega
.
—
Na
potu
domov
je
bila
družba
nekako
tiha
.
Gernau
,
ki
je
vozil
zopet
grofico
,
nij
bil
tako
dobre
volje
,
kakor
v
jutru
;
a
v
drugem
vozu
so
tudi
mnogo
molčali
.
Ko
so
izstopili
na
Žerinjah
,
poslovila
sta
se
prijatelja
,
in
Vinko
je
grofici
na
tihem
šepetnil
:
„
Ako
ne
pridem
,
pišem
—
jutri
!
“
In
pisal
jej
je
,
pisal
tako
,
kakor
vsak
drug
človek
v
njegovem
položaji
,
pismo
polno
ljubezni
in
polno
strasti
.
Kakor
je
bila
hitro
kali
pognala
v
njegovem
srcu
ta
ljubezen
,
tako
hitro
se
je
razvila
sedaj
pod
uplivom
sporazumljenja
.
Kolikrat
in
v
koliko
srcih
se
probudi
na
krat
ta
čarobni
čut
,
ki
ima
moč
v
sebi
,
naraščati
in
ukoreniniti
se
,
ako
mu
pride
na
pomoč
zopet
ljubezen
,
in
kolikokrat
pogine
tak
zdravi
kal
,
počasi
,
polagoma
,
brez
sledu
,
ako
ne
nahaja
zaslombe
,
nij
uslišanja
:
kakor
jabolkovi
cveti
,
ki
vzrasto
pomladi
po
širokih
stegnenih
vejah
in
v
zatišji
krog
debla
;
oni
cvetó
in
cvetó
vedno
lepše
in
lepše
,
in
prinašajo
žlahten
sad
,
—
ti
pa
pod
vejo
,
brez
solnca
,
brez
gorkote
venejo
,
in
njihov
kras
odletava
počasi
,
polagoma
,
brez
sledu
.
Še
tist
večer
,
ko
se
je
vršil
za
Vinka
tako
znameniti
dogodjaj
v
gozdu
pri
Ravnah
,
šel
je
,
s
prijateljem
domov
prišedši
,
v
svoj
atelier
,
v
staro
biblijoteko
,
in
jo
je
meril
dolgo
,
dolgo
gori
in
doli
stopaje
.
In
pri
oknu
,
kder
sta
prejšnji
dan
s
prijateljem
bosedovala
,
zrl
je
zopet
v
temen
smrekov
gozd
,
ki
se
je
pred
njim
razširjal
.
Srce
mu
je
bilo
tako
polno
.
Potem
je
sédel
in
pisal
njej
.
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
jej
z
besedo
ne
more
vsega
povedati
;
in
povedati
jej
je
imel
tako
mnogo
.
O
ljubezni
,
o
sedanjesti
je
govoril
;
kdo
misli
v
tacem
slučaji
tudi
na
prihodnjest
?
In
drugo
jutro
je
šlo
pismo
v
varnih
rokah
na
Žerinje
.
Korespondenca
se
je
pričela
in
mej
tem
je
hodil
Rogulin
,
kakor
prej
na
pohod
k
sosedom
s
prijateljem
svojim
.
Nihče
nij
opazil
razmere
mej
ljubimcema
,
in
tudi
Veronika
nij
z
nobenim
migljajem
izdala
svoje
skrivnosti
.
Samo
Anica
se
je
ogibala
mladega
slikarja
,
tako
,
da
je
to
sam
zapazil
,
in
premišljevaje
to
ravnanje
,
del
hitro
izpremembo
na
svoj
račun
.
Bal
se
je
,
da
se
morda
vendar
nevede
premalo
briga
za
mlado
baronico
in
kazal
se
jej
je
zategadelj
naposled
najljubeznjivejšega
.
Grofinja
Waiden
je
bila
tudi
na
deželi
vedno
nervozna
mestna
dama
;
bilo
jej
je
sicer
jako
po
volji
,
če
sta
jej
dvoranila
mlada
dva
soseda
,
pa
z
leti
vedno
večji
prihajajoč
dolg
čas
in
doraišljevane
slabosti
prevladovale
so
jo
bolj
,
tako
da
je
rajša
sedela
v
svojej
sobi
in
mučila
gospico
Riko
,
ki
jo
je
morala
kratkočasiti
s
čitanjem
francoskih
romanov
.
Grofica
Amelija
pak
je
skrbela
za
vse
;
vodila
notranjo
gospodarstvo
,
naročila
gospodu
Mejaču
,
ki
je
bil
sam
jako
okoren
,
sedaj
to
,
sedaj
ono
,
kar
se
jej
je
potrebno
zdelo
.
In
vesela
je
bila
dveh
mladili
sosedov
,
kadar
sta
se
pokazala
na
Žerinjah
.
Slutila
je
sicer
—
katera
ženska
tega
ne
bi
bila
—
zakaj
prihajata
oba
tako
pogosto
,
pa
menila
je
le
,
da
se
Gernau
bolj
trudi
za
grofico
.
Na
Rogulina
nij
mnogo
mislila
,
kajti
akoravno
ga
je
rada
imela
in
mu
včasi
celo
kazala
nekako
,
tako
rekoč
,
materinsko
nagnenje
,
menila
je
vendar
,
da
Veroniko
dovolj
pozna
,
da
ona
ne
bode
pričela
nobene
razmere
z
možem
,
ki
nosi
navadno
,
nearistokratsko
ime
.
A
poleg
vse
prijaznosti
grofice
Amelije
Rogulinu
nasproti
,
bilo
je
vendar
nekaj
mej
njima
,
nekaj
nerazumljivega
za
slikarja
;
in
mnogokrat
je
ugibal
,
zakaj
premeni
ona
nakrat
obraz
in
zakaj
ga
pogleda
tako
srpo
.
In
Gernau
?
Ta
je
bil
vedno
stari
.
Dobre
volje
,
duhovit
,
kakor
more
biti
ulansk
oficir
,
zabavljiv
,
kadar
se
mu
je
ljubilo
,
in
lahkomiseln
vedno
in
povsod
,
kakor
ga
je
uže
primorala
njegova
natura
.
Ljubil
je
Veroniko
,
kakor
si
je
dejal
samr
kadar
je
odhajal
z
Žerinjskega
grada
,
ter
premišljeval
,
kako
lepa
in
prijazna
je
bila
vendar
grofica
,
kako
ga
je
nežno
od
strani
pogledovala
,
in
kako
mehko
ga
je
pri
odhodu
povprašala
,
ali
skoraj
zopet
pride
.
„
Za
vraga
,
Gernau
,
ti
si
zaljubljen
,
ti
moraš
biti
zaljubljen
,
saj
te
tako
pomenljivo
gleda
;
in
končno
,
zakaj
bi
ne
bil
zaljubljen
?
Za
to
,
ker
je
Vinko
?
—
Imam
pa
jaz
vendar
le
več
sreče
pri
ženskih
;
ko
bode
on
videl
,
da
jo
imam
jaz
,
bode
tudi
pozabil
.
Kaj
pa
nasprotno
?
Ko
bi
njega
izbrala
?
Ali
bi
bil
jaz
nesrečen
?
Ha
,
ha
,
skoraj
!
A
jezilo
bi
me
.
Naj
bode
kakor
hoče
,
sedaj
še
nij
tako
,
in
proti
meni
je
vendar
bolj
prijazna
,
kakor
proti
njemu
,
to
je
enkrat
gotovo
;
kadar
kaj
igramo
,
vedno
meni
pomaga
.
E
,
Vinko
ti
sanjariš
,
zaljubljen
pa
tudi
nijsi
tako
,
kakor
jaz
,
da
,
jaz
!
“
Tako
je
govoril
sam
soboj
,
ko
je
jahal
par
tednov
po
zadnjih
dogodjajih
skozi
Radovlje
,
namenjen
zopet
v
grad
.
Ko
je
bil
baron
vstal
in
poiskal
Vinka
,
pozvedel
je
,
da
je
odšel
uže
zgodaj
od
doma
,
in
kakor
je
menil
stari
Andrej
,
ki
je
oficirju
to
povedal
,
brzo
kara
v
bližnje
hribe
ogledovat
okolico
;
kajti
odšel
je
bil
peš
.
In
Gernau
na
to
nij
vedel
boljšega
,
nego
osedlati
konja
in
odjahati
na
Žerinje
,
kder
ga
uže
dva
dni
nij
bilo
.
Misel
o
svojej
zaljubljenosti
se
mu
je
v
glavi
prela
cel
pot
,
in
ko
je
skozi
Radovlje
proti
zadnjej
Zabrdnikovej
hiši
dirjal
na
konji
,
bil
je
tako
zamišljen
,
da
nij
zapazil
treh
oficirjev
,
ki
so
sedeli
na
znanem
mestu
pred
gostilno
.
Nekoliko
družili
vojakov
,
pešcev
,
je
stalo
pri
hlevu
.
Bili
so
vojaki
na
kordonu
zarad
živinske
kuge
,
o
katerih
so
Radoveljski
kmetje
uže
pred
mnogimi
tedni
modrovali
.
Glasni
,
nakratni
„
hoj
,
kola
,
Gernau
!
“
iz
ust
vseh
treh
tukaj
nenavadnih
pivcev
nagnilo
je
jezdeca
obrnoti
svoj
pogled
tja
in
takoj
je
zbrzdal
konja
,
in
zasukal
ga
tja
.
Veselo
pozdravljanje
je
zdaj
bilo
,
in
na
svoje
začudeno
vprašanje
,
od
kodi
in
kako
pride
družba
semkaj
,
pozvedel
je
baron
,
zakaj
in
s
kakšnim
namenom
so
tovariši
njegovi
komandirani
v
ta
kraj
.
Gernau
je
posedel
pri
njih
,
in
razložil
jim
uzroke
svojega
tukajšnjega
bivanja
.
„
In
jeden
ali
pa
dva
od
vas
prideta
vendar
v
grad
v
stanovanje
,
“
—
vpraša
naposled
.
„
Menda
,
“
—
odgovarja
stotnik
,
debel
,
okoren
mož
;
„
pa
ta
prokleti
župan
uže
tri
ure
slika
tiste
vražje
nakaznice
in
še
nij
gotov
.
Čakali
bodemo
menda
do
noči
,
da
pridemo
pod
streho
.
“
„
Če
pridete
v
grad
,
dolgčas
vam
ne
bode
,
prijatelji
,
“
dejal
je
Gernau
in
prijel
potem
kozarec
,
ter
trčil
na
dobro
voljo
v
novej
začasnej
garniziji
.
Poslovil
se
je
kmalu
pri
družbi
,
in
obljubil
urno
vrniti
se
z
grada
.
Konja
je
pustil
doli
in
napotil
se
peš
naprej
.
Prišed
do
klanca
nij
hotel
korakati
v
vročem
dopoludanskem
solncu
naravnost
po
brezsenčnej
cesti
,
nego
jo
je
ukrenil
v
stran
,
kder
se
je
pričenjal
gozd
,
raztezajoč
se
ob
podnožji
holma
daleč
za
grad
na
ono
stran
,
kder
je
bil
on
prvikrat
srečal
grofico
.
Urezal
si
je
s
prvega
drenovega
grma
vitko
šibico
in
v
temi
košatih
smrek
je
korakal
po
stezi
naprej
.
Na
svojo
zaljubljenost
je
malo
pozabil
in
pečal
se
v
mislih
bolj
z
znanci
,
na
katere
je
bil
tako
nepričakovano
zadel
;
in
kaj
bi
tudi
druzega
mislil
:
za
naravo
in
njen
kras
nij
bil
posebno
vnet
,
in
kdo
bode
vročega
poletnega
dne
občudoval
rast
in
cvet
gozdnih
rožic
,
—
ob
času
,
ko
še
ptički
več
ne
pojo
,
in
k
večjemu
kaka
nikdar
sita
seničica
skače
in
cvrli
po
smrekovih
vejah
.
Bacnil
je
sè
svojo
šibico
črnega
gozdnega
polža
s
pota
,
švignil
sedaj
po
tej
,
sedaj
po
onej
veji
in
odbil
par
peresc
,
ter
žvižgal
mej
potom
na
pol
pozabljeno
operetno
arijo
.
Naenkrat
zagleda
pred
soboj
na
tleh
nekaj
belega
.
Bližje
prišedši
vidi
,
da
je
lepa
ruta
in
pobravši
jo
,
zapazi
všito
grofovsko
krono
in
črko
V.
„
Ah
,
grofica
je
bila
tu
,
vraga
,
ko
bi
bil
prej
prišel
,
srečal
bi
jo
bil
.
Morda
jo
še
dohitiš
!
Ti
si
vendar
srečen
človek
,
ali
imaš
pa
dober
nos
!
“
tako
premišljevaje
je
hotel
ravno
hitro
naprej
stopiti
,
kar
začuje
izza
ovinka
,
v
katerega
se
je
zavila
par
korakov
naprej
steza
,
glasno
govorjenje
,
in
čudeč
se
obstane
.
„
Dolgo
sem
vas
uže
pričakovala
,
Vinko
,
“
dejal
je
ženski
glas
,
„
in
skoro
sem
obupala
,
da
pridete
!
“
„
Šel
sem
peš
—
in
pot
se
jako
vleče
;
pa
saj
mi
odpuščaš
,
Vika
?
Li
ne
?
“
Gernauva
je
spreletelo
pri
prvih
besedah
kakor
bi
ga
bil
sršen
pičil
:
pa
to
in
naravni
trenotni
instinkt
,
ki
mu
je
velel
:
—
tu
te
ne
smeta
videti
,
—
navel
ga
je
ob
enem
,
da
je
skočil
ko
blisk
v
stran
,
kder
je
pocenil
za
široko
drevo
.
Na
debelem
mahu
njegove
stopinje
nij
bilo
slišati
.
Misliti
za
trenotek
nij
mogel
ničesa
.
Govoreča
,
Vinko
in
grofica
Veronika
,
—
ta
dva
sta
bila
,
—
prišla
sta
bliže
,
tako
da
ju
je
imel
skriti
oficir
ravno
pred
soboj
.
Grofica
se
je
oklepala
z
eno
roko
mladega
slikarja
in
šepetala
sta
mej
soboj
.
„
Sediva
tukaj
,
“
reče
prišed
na
prostor
,
kder
je
le
trenotek
poprej
stal
baron
,
—
„
bila
sem
uže
prej
tu
.
“
„
Prav
,
srce
moje
,
“
—
dejal
je
Vinko
in
prisedel
na
mah
h
grofici
.
Od
drevesa
,
kder
je
stal
baron
,
bila
sta
v
stran
obrnena
.
Gernau
je
stoprv
v
tem
trenotku
prišel
do
premišljevanja
svojega
čudnega
položaja
.
Čepel
je
za
drevesom
in
niti
dihati
se
nij
upal
.
Zaklel
je
mej
zobmi
,
ne
jezno
,
bog
varuj
,
nego
instiktivno
,
ne
vedé
zakaj
,
ni
kako
,
ni
kaj
.
Potem
mu
je
šinila
v
glavo
misel
,
da
je
vendar
grdo
,
poslušati
za
grmom
,
kajti
kaka
situvacija
,
če
ga
ona
dva
ugledata
?
Pa
sedaj
ven
stopiti
—
to
bi
bilo
še
le
čudno
—
kaj
bi
htel
reči
?
Proč
umakniti
se
,
to
je
bilo
pač
nemogoče
,
ker
najmanjši
pok
kake
suhe
veje
,
na
katero
bi
se
bil
morda
naslonil
,
bil
bi
opozoril
ljubimca
.
Torej
ostati
!
Pa
ta
strah
,
da
ga
ne
bi
istaknila
!
Tako
je
meditiral
Gernau
v
prvem
trenotku
.
Potem
pa
nij
mislil
več
—
čepel
je
tiho
za
debelim
hrastom
in
tudi
poslušal
nij
,
nego
gledal
v
z
mahom
obrasteno
deblo
pred
soboj
.
Vinko
in
Veronika
sta
brez
vsake
slutnje
da
imata
kakega
opazovalca
za
soboj
,
ravnala
tako
,
kakor
ravnajo
zaljubljeni
ljudje
v
tacih
slučajih
.
Govorila
sta
,
poljubovala
se
in
molče
si
gledala
v
oči
;
—
mej
tem
pa
je
potekala
minuta
za
minuto
,
četrtinka
za
četrtinko
,
in
pri
skritem
poslušalcu
so
začele
prevladati
uže
fizične
bolesti
,
kajti
svojih
kolen
uže
davnaj
čutil
nrj
,
in
križ
ga
je
nezaslišano
bolel
.
Klel
je
zopet
po
tihem
,
in
sedaj
ne
brez
uzroka
.
Naenkrat
se
začujejo
trdi
koraki
po
stezi
,
in
prej
ko
sta
se
zavedela
še
ona
dva
zatopljenca
,
se
je
prikazal
póstaren
kmetsk
mož
z
mavho
na
rami
.
Gernau
ga
je
izpoznal
,
vsaj
sta
se
uže
parkrat
menila
v
Zabrdnikovej
gostilni
,
ko
je
mimogrede
polučal
kozarec
cvička
.
Bil
je
to
Omahnežev
Jurica
,
ki
je
črevlje
krpal
po
treh
vaseh
na
okolo
in
ravno
sedaj
je
bil
na
potu
v
gozd
po
smolo
.
Debelo
je
pogledal
,
ko
je
zapazil
nenavadna
dva
počivalca
,
pa
ker
je
bil
izkušen
mož
,
vedel
je
tudi
precej
—
zakaj
tu
gré
.
V
zadregi
je
bil
pa
vendar
in
mimo
grede
mahnil
je
na
drugo
stran
pota
,
potegnil
počasi
klobuk
,
zakasljal
malo
ter
v
stran
gledaje
dejal
:
„
Vroče
je
,
vroče
!
“
In
potem
je
zopet
zakašljal
.
Nazaj
se
nij
nič
ozerl
,
nego
ko
je
bil
uže
dovolj
oddaljen
,
da
ga
nij
nihče
več
videl
,
postal
je
ter
potegnil
pipo
in
tobak
iz
žepa
,
in
dejal
zase
:
„
Jurica
—
tema
dvema
pa
nijsi
ustregel
!
“
In
tako
je
menda
tudi
bilo
,
kajti
grofica
je
kmalu
po
nepričakovanem
srečanji
,
spomnila
se
,
da
mora
uže
pozno
biti
,
in
vstala
sta
počasi
.
Gernau
je
globoko
vzdihnil
in
potisnil
se
še
bolj
za
deblo
.
„
Ali
si
kaj
izgubila
,
“
vpraša
Vinko
,
zapazivši
da
grofica
išče
nekaj
po
tleh
.
„
Ne
vem
,
kde
sem
svoj
robec
pustila
;
morda
gori
višje
ob
stezi
,
kder
sem
tudi
nekoliko
sedela
.
Idiva
!
“
„
In
kedaj
se
vidiva
zopet
,
“
povprašuje
Rogulin
.
„
Oh
,
skoro
bi
ti
bila
pozabila
povedati
,
da
pride
denes
papá
in
ž
njim
morda
še
kedo
!
Ne
vem
,
kedaj
mi
bo
moč
zopet
tako
govoriti
s
toboj
ker
potem
mi
bo
težko
odstraniti
se
za
urico
od
družili
,
“
reče
Veronika
.
„
Papá
pride
?
“
se
zavzame
Vinko
in
k
njej
obrnivši
se
pravi
resnim
glasom
:
„
In
kaj
bi
menil
grof
Waiden
,
ako
bi
poizvedel
,
da
mož
z
navadnim
imenom
,
Vinko
Rogulin
,
ljubi
njegovo
hčerko
?
„
Pojdi
,
pojdi
,
Vinko
,
vsaj
ljubi
tudi
ta
hčerka
tega
moža
in
—
ti
ne
poznaš
papá
.
Pa
ne
govoriva
o
tem
,
saj
je
sedanjost
tako
lepa
;
kedo
bo
mislil
na
hudo
uro
,
dokler
solnce
sije
,
“
—
rekla
je
Veronika
,
pa
iz
glasa
in
obraza
se
jej
je
bralo
,
da
jej
vprašanje
nij
bilo
čisto
po
volji
.
Odšla
sta
mej
tem
počasi
po
stezi
,
tako
,
da
Gernau
zadnjih
besedij
več
čul
nij
.
Črez
nekoliko
časa
se
je
spel
baron
k
višku
in
vravnal
svoje
otrpnele
ude
.
Stopil
je
počasi
na
stezo
,
v
enej
roki
je
še
držal
najdeno
ruto
,
v
drugej
urezano
šibico
.
Prvo
v
žep
devaje
se
je
nasmehnil
tiho
.
„
Hoho
,
sedaj
pride
še
ta
bore
Jurica
na
sum
,
da
je
ruto
ukral
!
“
Potem
pa
pogleda
srpo
v
tla
in
beseduje
zopet
poluglasno
:
„
Dober
nos
imaš
,
Gernau
,
boga
zahvali
,
da
se
nijsi
še
blamiral
!
O
ti
vražji
Vinko
!
“
In
tako
govoreč
je
upledel
sè
svojo
šibo
po
bližnjem
grmu
.
Premišljeval
je
še
nekoliko
,
bi
li
šel
sedaj
na
Žerinje
ali
ne
;
pa
črez
nekoliko
minut
se
je
zaobrnil
in
korakal
nazaj
,
odkoder
je
bil
prišel
.
Žvižgal
nij
.
Pri
Zabrdniku
nij
našel
več
svojih
pajdašev
—
pošli
so
bili
po
opravkih
.
Zato
je
vzel
urno
konja
in
odjahal
nazaj
na
Razbor
,
čisto
družili
misli
,
nego
jih
je
imel
dve
uri
prej
na
istem
potu
.
Po
polu
dne
je
bilo
na
Žerinjah
vse
živo
.
Grof
Waiden
je
bil
prišel
iz
glavnega
mesta
od
svojih
opravil
in
privel
soboj
daljnega
sorodnika
,
grofa
Sorija
.
Bil
je
to
velikoposestnik
iz
Moravskega
,
ki
se
je
baje
za
vse
bolj
brigal
,
nego
za
svoje
posestvo
.
Čislal
je
tam
najbolj
jesenski
lov
;
po
leti
je
potoval
okolo
,
po
zimi
pak
se
je
kratkočasil
v
rezidenci
,
kolikor
so
mu
baš
denarne
moči
dopuščale
.
Bil
je
mož
suhe
postave
,
z
obrazom
,
kateremu
se
je
poznalo
,
da
je
užil
uže
marsikaj
dobrega
na
svetu
,
in
preko
katerega
se
je
vedno
širila
aristokratična
ošabnost
.
Veliko
rumeno
brado
je
nosil
na
dvoje
razčesano
s
skrbno
obritim
podbradkom
.
Aristokrat
,
ki
nema
druzega
nego
svoje
ime
,
in
ono
malo
površno
izobraženje
,
ki
ga
vcepljejo
v
kadetnili
institutih
—
to
je
bil
grof
Sori
.
Strijc
njegov
,
kakor
ga
je
imenoval
po
krivici
,
kajti
sorodstvo
je
izviralo
iz
mnogo
daljšega
kolena
,
strijc
grof
Waiden
bil
je
čisto
drug
mož
.
Majhen
,
uže
siv
,
s
prijaznim
veselim
obrazom
,
brez
vsake
očividne
plemenitniške
marote
in
prevzetnosti
,
narejal
je
vsacemu
,
kdor
je
ž
njim
občeval
,
najboljši
vtis
,
in
znan
je
