Adrijansko
morje
se
je
nekega
popoldne
o
prvi
jeseni
leta
,
katero
je
skončevalo
prejšnje
stoletje
,
burno
gibalo
kakor
vselej
pred
viharjem
.
Otve
so
letale
nad
valčki
in
valovi
,
ki
so
se
vedno
nemirneje
zibali
,
dasi
je
bilo
vetra
še
prav
malo
čuti
.
Ovčji
pastir
Stoklas
,
ki
je
šepal
na
eno
nogo
,
a
vendar
visoko
nad
morjem
na
redki
in
pičli
travi
med
skalovjem
pasel
po
skromnih
kraških
tleh
svojo
brav
,
opazoval
je
z
veščim
očesom
nebo
,
ogrnil
svoj
dežni
plašč
iz
lipovega
lubja
čez
ramo
,
tako
da
je
bil
videti
kakor
kak
pokonci
hodeč
oven
,
stopil
na
visoko
skalo
in
zagnal
preko
doline
glasan
"
hoj-hoj
!
"
Na
onem
hribu
,
daleč
proč
,
odzval
se
mu
je
tovariš
in
zategnjeno
vpijoča
sta
se
črednika
zmenila
,
da
danes
je
treba
prej
domov
gnati
,
ker
bode
vihar
.
Oni
prekogorski
pastir
kmalu
izgine
s
svojo
čredo
za
skalami
v
notranjost
suhe
zemlje
od
morja
proč
,
ker
je
bil
s
posestva
Basnigojevega
,
katero
je
ležalo
v
rodovitni
,
z
drevjem
lepo
obrasteni
oazi
kraške
zemlje
.
Ovčar
Stoklas
pa
je
bil
služabnik
Samorodov
,
gospodarja
,
čigar
posestvo
je
ležalo
prav
na
morski
obali
komaj
za
dober
streljaj
od
morja
vzreber
,
tudi
na
samoti
.
Da
bi
ga
vihar
predaleč
od
doma
ne
prehitel
,
požene
Stoklas
čredo
proti
jugu
.
Žvižgaje
pada
njegov
dolgi
bič
po
kosmatinskih
hrbteh
ovnom
in
ovcam
,
da
se
gnetoč
in
rijoč
spuste
v
hiter
dir
proti
potu
,
bosopeti
pastir
kakor
strela
šepa
jim
vedno
za
petami
z
divjim
kričem
in
neusmiljenim
bičem
.
Tam
na
potu
pa
sta
stala
dva
jezdeca
in
opazovala
neusmiljenega
pastirja
dalje
časa
,
a
tako
,
da
ju
on
ni
ugledal
.
"
Čakaj
,
jaz
mu
pokazem
,
žival
tako
pretepavati
,
"
reče
eden
jezdecev
,
skoči
z
malega
konja
,
s
katerega
so
dolge
noge
velikanske
njegove
postave
tako
že
skoro
do
tal
mahale
,
vrže
vajeti
svojemu
drugu
in
zavihti
mali
konjski
bič
ter
z
gromovitim
glasom
zavpije
Stoklasu
ovčarju
:
"
Kaj
je
to
,
ti
pes
!
Semkaj
k
meni
!
"
Kakor
okamenel
obstane
pastir
:
njegova
prej
preplašena
čreda
dirja
še
nekaj
korakov
dalje
,
potem
se
pa
zopet
začne
pasti
.
Mož
je
bil
njegov
gospodar
Anton
Samorod
in
oni
,
na
konju
obsedeli
,
Samorodov
brat
,
duhovnik
,
župnik
pri
cerkvi
dve
uri
proč
.
"
Pusti
ga
zdaj
,
razkačen
si
,
kaznuj
ga
drug
pot
,
"
reče
duhovnik
,
mož
okoli
petdeset
let
star
in
mnogo
manjši
od
brata
Antona
.
Ali
Anton
Samorod
je
že
svojega
ovčarja
imel
v
železni
pesti
;
z
eno
roko
ga
je
za
obleko
pod
hrbtom
čez
sredo
ubral
in
privzdignil
suhega
Stoklasa
kakor
snop
ovsen
,
z
drugo
pa
z
bičem
neusmiljeno
udrihal
po
zadnji
pastirjevi
oplati
,
tako
da
je
prej
tolikanj
pogumni
ovčar
zdaj
na
vse
čeljusti
kričal
:
"
Jazes
!
Jazes
!
Jazes
!
"
Njegovo
vpitje
se
je
razlegalo
tjakaj
do
morja
,
da
so
celo
pomorske
otve
strmele
ter
sta
tudi
konja
na
potu
ušesa
nastavila
in
gledala
,
kaj
tu
gospodar
Samorod
z
ovčarjevim
častitim
sedalom
vrši
in
dela
,
da
vrli
Stoklasek
kriče
pači
sveto
ime
zveličarjevo
.
"
Dovolj
,
dovolj
,
pusti
ga
!
"
prosi
duhovnik
,
ali
Samorod
tepe
prilično
dolgo
,
nazadnje
pa
izpusti
pastirja
ne
ravno
na
mehko
ob
tla
.
"
Obležal
je
!
Bog
pomagaj
,
ubil
si
ga
!
"
vpije
prestrašen
dobrodušni
duhovnik
dolgemu
bratu
,
ki
je
počasi
korakal
proti
njemu
in
konju
nazaj
.
Zdaj
se
Samorod
obrne
,
postoji
in
vidi
,
da
se
pastir
res
ne
gane
z
mesta
.
"
Za
Boga
,
kam
te
spravlja
tvoja
nagla
jeza
!
"
toži
duhovnik
in
hoče
že
tudi
s
konja
splezati
,
da
bi
šel
ubogi
potepeni
človeški
podobi
pomagat
.
"
Ubil
sem
ga
?
"
zagrohoče
se
Anton
,
naglo
stopi
k
ležečemu
Stoklasu
ter
govori
:
"
Pritajil
se
je
,
žaba
,
pritajil
;
stoj
,
da
vidiš
!
"
Rekši
,
dvakrat
ležečo
kepo
po
bosih
nogah
z
bičem
švrkne
.
Kakor
blisk
je
bil
pastir
na
nogah
in
se
je
brzonog
spustil
v
beg
in
točil
čez
kamen
in
brin
,
tako
da
se
je
sam
duhovnik
ta
hipec
malo
nasmehnil
.
"
Prekleta
mačka
!
"
jezi
se
Anton
,
ko
zopet
konja
zaseda
,
ves
bled
.
"
To
je
prav
,
da
kaznuješ
takega
človeka
;
ali
prav
ni
,
da
se
sam
tako
raztogotuješ
,
da
ne
moreš
svoje
nagle
narave
prevladovati
,
"
kara
starejši
brat
,
morda
že
po
svojem
poklicu
karanja
vajen
.
"
Pusti
,
spremenil
me
ne
bodeš
.
—
Kaj
sva
govorila
prej
?
Obtičalo
mi
je
nekaj
v
možganih
,
a
ne
domišljam
se
kaj
.
Pomagaj
mi.
Da
,
že
vem
!
Tebi
ni
po
volji
moj
prijatelj
in
gost
Alberto
Paoli
.
Zakaj
ne
?
Zopet
samo
zaradi
tega
ne
,
ker
je
Italijan
?
Ti
imaš
rajši
Nemce
,
Španjole
in
vse
druge
,
to
vem
.
Ali
kaj
pomaga
?
Mi
tu
ob
morju
imamo
največ
z
Italijani
posla
,
oni
s
trgovino
vladajo
in
jaz
sem
trgovec
.
"
"
To
mi
še
na
mislih
ni
bilo
.
Res
,
da
sem
dostikrat
obžaloval
,
da
naš
rod
do
zdaj
ni
pokazal
še
toliko
moči
,
da
bi
bil
mogel
tuj
element
odrivati
,
ali
zdaj
o
tem
nisem
mislil
.
Temu
tvojemu
prijatelju
Paoliju
jaz
iz
drugih
razlogov
ne
bi
zaupal
in
ga
ne
bi
vabil
na
tako
dolga
gostovanja
kakor
ti
.
Benečana
se
je
treba
paziti
,
posebno
pa
tega
.
"
"
A
zakaj
govoriš
tako
?
"
vpraša
Anton
z
nekim
nevoljnim
glasom
.
"
Vidiš
,
že
zopet
si
na
pol
vzkipel
:
kako
bi
ti
mogel
kaj
mirno
povedati
?
Kako
dolgo
je
bil
zdaj
zopet
pri
tebi
?
"
"
Paoli
?
Včeraj
v
jutro
je
odplul
domov
v
Benetke
,
ni
ga
več
pri
meni
;
ne
boj
se
,
ne
bodeš
ga
videl
,
če
ti
je
tako
zoprn
,
čemur
se
moram
čuditi
,
ker
nima
nič
strašnega
na
sebi
.
Sicer
pa
je
bil
samo
štirinajst
dni
moj
gost
.
"
"
Bilo
bi
morda
bolje
,
ko
bi
imel
kaj
strašnega
na
sebi
,
kakor
praviš
ti
,
"
reče
svečenik
z
naglasom
,
"
in
bolje
,
da
ne
bi
po
štirinajst
dni
ostajal
.
"
"
A
zakaj
?
Kakov
razlog
mi
vendar
moraš
povedati
!
Ali
si
pozabil
,
da
je
že
najin
oče
s
Paolijevim
dedom
po
trgovini
in
prijateljstvu
znan
bil
in
vezan
in
da
sem
jaz
morda
za
polovico
zdajnega
premoženja
in
vsa
svoja
potovanja
samo
temu
znanju
hvale
dolžan
?
"
"
Vse
res
!
Ali
zaradi
tega
ni
potreba
,
da
zdaj
mladi
Paoli
brez
trgovanja
,
brez
posla
,
brez
dela
kar
po
tri
dni
ali
celo
po
štirinajst
dni
pri
tebi
na
domu
gostuje
.
Ti
hodiš
po
kupčevalstvu
in
po
poslih
naokoli
in
okoli
,
ni
te
po
več
ur
na
dan
,
časi
ves
dan
doma
,
a
doma
–
ne
zameri
,
da
ti
naravnost
govorim
–
doma
puščaš
mladega
gosta
z
mlado
in
lepo
svojo
ženo
,
ti
,
ki
sam
nisi
več
tako
mlad
.
"
"
Mlado
in
lepo
svojo
ženo
!
"
zakliče
Anton
,
ustavi
konja
,
prestrašeno
pogleda
brata
,
kri
mu
šine
v
zarjavelo
,
že
malo
nagubančeno
suho
lice
in
oko
mu
divje
iskri
.
"
Kaj
si
rekel
?
"
"
Nič
!
"
odgovori
brat
duhovnik
naglo
;
ustrašil
se
je
bil
vtisa
,
ki
so
ga
naredile
njegove
besede
na
Samoroda
.
"
Jaz
nisem
nič
rekel
,
da
kaj
vem
.
Samo
tako
malo
opominjati
sem
te
mislil
.
"
"
Ti
si
kaj
slišal
!
"
grmi
brat
.
"
Nič
,
verjemi
,
da
nič
.
Ali
jaz
sem
duhovnik
,
iz
spovednice
poznam
slabosti
človeškega
bitja
in
imam
v
vednem
vidu
in
spominu
,
da
molimo
vsak
dan
Boga
:
,
Ne
vodi
nas
v
skušnjavo
!
'
No
,
vidiš
,
kar
prosimo
Boga
,
da
naj
nam
stori
,
to
storimo
sami
prvi
,
kjer
moremo
,
to
je
:
kjer
je
kakova
skušnjava
,
ogibljimo
se
je
,
če
se
da
.
Tako
sem
jaz
mislil
,
nič
drugače
,
brate
.
"
"
Pojdi
drugam
s
takimi
nauki
in
pridigami
,
a
meni
prizanesi
–
vsaj
v
delavnik
,
"
reče
Anton
in
požene
svojega
konja
,
tako
da
tudi
duhovnikov
konj
poskoči
in
dolgi
otepki
duhovnikove
črne
suknje
čudno
v
vetru
zafrfotajo
.
"
Menim
,
da
ravno
jaz
imam
pravico
reči
ti
,
kar
spoznam
,
da
je
potrebno
.
"
"
Da
,
da
,
in
vedi
še
,
da
,
ko
bi
ti
ne
bil
tisti
,
ki
je
moje
žene
s
tako
mislijo
omenjal
,
zgovoril
bi
se
bil
Anton
Samorod
drugače
z
njim
,
brate
moj
.
"
Rekoč
,
naredi
v
zraku
naglo
s
pestjo
razumno
znamenje
.
"
Petinštirideset
let
si
star
,
mnogo
morja
si
že
prevozil
,
vdrugič
si
že
oženjen
,
a
še
vedno
si
tako
nagel
in
hitro
jezen
,
kakor
si
bil
pred
tridesetimi
leti
.
"
Anton
ne
reče
na
to
novo
pripovedovanje
nekaj
časa
ničesar
.
"
Zdaj
bode
pa
treba
brže
pognati
,
če
ne
,
bodeva
mokra
domov
prišla
,
"
spregovori
potem
mirno
in
oba
izpodbodeta
konja
,
da
sta
zaporedoma
v
diru
bežala
,
kolikor
hitro
se
je
pač
dalo
po
vrlo
slabem
,
kamnitem
potu
.
Res
je
bila
že
sila
.
Preoblačilo
se
je
bilo
po
vsem
nebesu
in
morje
pod
njima
je
že
velikanske
valove
metalo
.
"
Smo
že
tukaj
,
hvala
Bogu
!
"
reče
duhovnik
,
ko
se
jima
naglo
z
vrha
v
dolinico
razgled
odpre
,
kjer
je
stal
komaj
streljaj
nad
morjem
dom
Samorodov
.
"
Rojstna
hiša
!
Glej
,
komaj
pol
leta
je
,
kar
sem
bil
tu
pri
vas
,
a
zdaj
,
ko
zopet
vidim
svoj
dom
,
zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
bilo
že
dolgo
in
dolgo
.
"
Anton
zopet
nič
ne
odgovori
,
molče
jezdi
pred
bratom
proti
svojim
dvorom
,
od
koder
ga
je
z
glasnim
lajanjem
tropa
velikih
psov
,
čuvajev
samotne
hiše
,
pozdravljala
.
Domovje
Samorodovo
je
imelo
več
poslopij
.
Najviše
je
stala
njegova
stanovalna
hiša
,
sicer
samo
pritlična
,
ali
iz
belega
kamna
zidana
,
na
širjavo
prostrana
in
lepo
s
korci
krita
zaradi
znane
silovite
kraške
burje
.
Na
severovzhodu
se
je
raztezal
precej
daleč
rodoviten
kraj
,
porasten
z
oljko
in
hrastjem
.
Proti
jugu
pa
se
je
kmalu
zopet
začel
bolj
kraški
kamniti
in
spiljasti
zemeljski
značaj
.
Razen
Samorodove
–
tako
bi
smeli
reči
–
gosposke
hiše
bilo
je
pa
še
več
poslopij
za
njegovo
gospodarstvo
ter
shrambe
in
za
stanovanja
mnogim
služabnikom
,
katerih
je
kot
pomorski
trgovec
kakor
tudi
kot
kmetovalec
in
prekupec
na
suhem
potreboval
.
Narava
pa
je
bila
pod
Samorodovim
domom
že
sama
naredila
majhno
luko
,
prostorno
za
zavetje
nekoliko
čolnom
in
neveliki
Samorodovi
trgovski
ladji
na
jadra
.
Velikanska
in
visoka
skalna
pečina
je
namreč
kakor
objemajoča
roka
tako
v
vodo
molela
,
da
je
bilo
Samorodovim
prednikom
le
z
nekolikim
delom
mogoče
luko
napraviti
,
in
najbrz
je
bila
ravno
ta
naravna
naredba
prvi
in
morebiti
edini
razlog
,
da
se
je
tukaj
kdaj
naselbina
začela
,
ker
sicer
zaradi
samote
in
burje
kraj
sam
na
sebi
ni
bil
posebno
vabljiv
.
Hlapcem
izročita
konje
in
vstopita
v
dom
.
"
Kje
je
moja
žena
?
"
vpraša
Anton
Samorod
deklo
na
hodniku
.
"
Pri
Tončku
.
Gospa
pridejo
,
videli
so
vas
,
"
odgovori
dekla
.
Z
mračnim
čelom
vstopi
Anton
v
veliko
izbo
,
duhovnik
za
njim
.
Tam
ukaže
gospodar
prinesti
vina
in
prigrižljaja
ter
poklicati
ženo
.
Krasna
mlada
žena
pride
in
pozdravi
najprej
svaka
,
hladno
rekoč
:
"
Bog
vas
sprejmi
,
duhovni
gospod
!
"
"
Zakaj
me
za
svaka
ne
pozdravljaš
?
"
reče
duhovnik
prijazno
in
ji
seže
v
mehko
roko
.
"
Jaz
sem
vas
najprej
kot
duhovnika
poznala
in
odvaditi
se
ne
morem
.
"
"
A
klicati
te
je
treba
,
če
mož
domov
pride
in
gosta
privede
s
seboj
?
"
"
Nisem
vedela
,
da
si
prišel
–
da
prideš
že
nocoj
.
"
"
Že
nocoj
?
"
zategne
on
in
jo
ostro
pogleda
.
Ona
oči
ne
povesi
;
še
ponosneje
,
nego
je
bila
sicer
vsa
njena
krasna
mlada
prikazen
,
dvigne
lasato
glavo
in
njen
bistri
pogled
premaga
moževe
oči
.
Niso
zastonj
obvisele
celo
oči
pobožnega
in
vendar
ne
več
mladega
duhovnika
občudujoč
nad
krasno
postavo
in
dovršeno
lepoto
života
in
obraza
te
svakinje
njegove
,
žene
Samorodove
.
Bila
je
šele
enaindvajset
let
stara
,
bolj
močnega
nego
šibkega
telesa
,
obraz
najblažji
oval
,
krasni
svilnati
lasje
,
oči
v
srce
človeku
segajoče
,
sicer
pa
nekako
zarjavelo
gladko
lice
,
kakor
se
je
zdelo
,
da
pristoji
temu
obrazu
.
"
Pojdi
,
Vida
,
"
reče
zdaj
gospodar
z
nekako
mečjim
in
prijaznejšim
glasom
svoji
ženi
,
"
ukaži
in
priskrbi
nama
dobre
večerje
,
da
moj
brat
tu
ne
poreče
,
da
pri
nas
,
na
svojem
rojstnem
domu
,
slabše
živi
nego
na
svoji
župniji
poleg
dolgočasnega
kaplana
in
sitne
stare
svoje
kuharice
.
"
Ko
mlada
žena
odide
,
reče
župnik
:
"
Ne
pravijo
ljudje
po
okolici
zastonj
tvoji
ženi
še
zmerom
lepa
Vida
,
kakor
so
jo
zvali
,
ko
je
bila
še
deklica
gori
pri
sosedovih
na
Basnigojevini
.
Res
je
vedno
lepša
in
lepša
.
"
"
Ali
jaz
bi
nekaj
njene
lepote
rad
oddal
za
nekoliko
več
–
srca
,
ljubi
moj
;
tebi
menda
že
smem
to
povedati
,
"
reče
Anton
Samorod
pol
tiho
,
vstane
ter
stopa
potem
gor
in
dol
po
obširni
izbi
,
v
kateri
so
bili
videti
lepi
stoli
,
stolci
,
omare
-
vse
drago
in
tuje
,
a
raznovrstno
in
brez
okusa
.
Brat
si
natoči
črnega
vina
,
kraškega
terana
,
pazno
ogleda
lepe
rdeče
pene
v
časi
,
pokuša
prej
,
kakor
da
bi
grizel
,
a
potem
vince
hrabro
popije
in
odgovori
:
"
Več
srca
?
Morda
si
pa
ti
sam
kriv
,
če
ga
ne
vidiš
,
več
srca
.
Glej
,
jaz
sem
pred
oltarjem
sveto
obljubo
storil
in
sem
jo
držal
,
da
ti
povem
,
a
ne
spodobi
se
mi
o
tem
mnogo
govoriti
.
Vendar
sodim
,
da
bi
jaz
na
tvojem
mestu
drugače
ravnal
s
svojo
ženo
,
ko
bi
jo
imel
,
bolj
mehko
,
bolj
nežno
.
"
"
Tega
ne
znam
,
to
ni
v
moji
naravi
,
"
odgovori
Anton
nekako
otožno
.
"
Če
poskušam
ljubeznivejši
biti
,
smešim
se
sam
,
to
vem
že
.
Pustite
me
takega
,
kakor
sem
,
jaz
ne
morem
drugačen
biti
.
Da
nisem
človek
zlega
srca
,
to
si
vsaj
sam
mislim
in
morda
mi
bodeš
tudi
ti
,
moj
vedni
koritelj
,
priznal
in
priznala
mi
bode
moja
žena
.
Njo
sem
prosil
z
vsem
srcem
,
naj
ima
časi
potrpljenje
z
mojimi
slabostmi
,
in
rekel
sem
,
da
ji
bodem
hvaležen
,
ako
potrpi
z
menoj
.
"
"
Pritoževati
se
menda
ravno
nimaš
,
kakor
vidim.
"
"
Ne
pritožujem
se
.
Ali
vendar
je
tako
trda
!
Nisi
li
opazoval
?
Vidiš
,
ti
ne
veš
,
kako
človeka
v
srce
peče
,
ako
je
dva
dni
zdoma
,
vedno
o
domu
misli
,
potem
pa
je
tako
sprejet
,
kakor
sem
jaz
sprejeman
skoraj
vedno
.
Čisto
enako
ji
je
,
zdi
se
mi
,
ali
sem
doma
ali
ne
.
To
ti
je
bila
moja
pokojna
Tereza
čisto
drugačna
:
sicer
v
vsem
nagla
,
časi
sitna
,
vedno
bolehna
,
ali
imela
je
nekaj
,
za
kar
bi
jaz
pol
premoženja
dal
ali
vse
,
da
bi
Vida
imela
,
nekaj
prave
ženske
vdanosti
.
"
"
Ha-ha
!
Da
se
tudi
pri
tebi
vdovec
pokazuje
,
tega
pa
nisem
še
vedel
,
"
smeje
se
brat
duhovnik
.
"
To
je
stara
vdovska
slabost
,
da
se
tako
kmalu
enkrat
po
drugi
poroki
začne
hvaliti
prva
žena
ali
prvi
mož
.
"
"
Jaz
sem
svoje
prve
žene
po
poroki
zdaj
prvič
omenil
,
in
samo
tebi
.
"
"
Nič
ne
de
,
pusti
jo
še
zdaj
,
naj
počiva
.
Premisli
pa
tudi
,
da
si
bil
nekdaj
dvajset
let
star
,
zdaj
si
jih
pa
nad
štirideset
!
"
"
Sem
li
Vidi
leta
skrival
,
ko
sem
jo
snubil
ali
ko
mi
je
,
to
veš
,
tako
rekoč
ona
sama
naproti
pritekla
?
"
"
Da
,
in
ko
si
ti
srečen
bil
kakor
sedemnajstleten
deček
.
Da
,
da
,
in
ti
se
domisliš
,
kako
sem
zopet
jaz
bil
tisti
,
ki
ti
je
odgovarjal
in
ki
je
odgovarjal
Vido
in
odgovarjal
očeta
Basnigoja
,
da
opustite
to
neravno
ženitovanje
.
Če
se
kesaš
,
sam
sebi
pripiši
,
jaz
ti
ne
morem
pomagati
,
bratec
.
"
"
Kesam
?
O
,
nikdar
ne
!
Tega
nisem
rekel
,
to
mi
ne
more
na
misel
!
Očitaj
mi
ti
starost
,
kolikor
hočeš
,
vendar
je
moje
srce
tako
mlado
kakor
v
sedemnajstem
letu
,
če
se
prav
ne
pokazuje
;
sicer
pa
starosti
še
sam
nikakor
ne
čutim
.
In
kaj
je
to
,
petinštirideset
let
?
Ti
veš
,
da
so
nama
oče
bili
osemdeset
let
stari
.
"
"
Da
,
ali
najini
starejši
bratje
pa
so
vsi
pred
njimi
šli
na
oni
svet
.
"
"
Nič
ne
de
.
V
tej
stvari
me
ne
smeš
napačno
razumevati
.
Jaz
ljubim
Vido
,
če
je
prav
taka
,
bolj
jo
ljubim
nego
vse
na
tem
svetu
,
bolj
nego
sem
pokojno
Terezo
in
vse
bi
rajši
izgubil
nego
njo
,
ker
ne
zabi
mi
,
ona
je
tudi
mati
mojega
sinka
.
"
"
A
da
,
kje
je
mali
?
"
vpraša
duhovnik
vesel
.
Opomin
o
Samorodovem
detetu
je
obema
brzo
misli
zaobrnil
.
"
Sedaj
že
spi
.
Potrpi
do
jutri
zjutraj
.
Videl
bodeš
,
kak
čvrst
in
lep
dečko
je
postal
.
"
Zdaj
vstane
Samorod
in
zakliče
.
Dekla
pride
.
On
ji
reče
zapovedno
:
"
Kje
je
moja
žena
?
Poišči
jo
in
reci
,
naj
pride
sem
.
Pokliči
mi
tudi
Bernarda
.
"
"
Prej
si
ji
ukazal
za
večerjo
skrbeti
,
čakaj
,
"
tolaži
duhovnik
.
"
Ljudi
imam
dovolj
v
hiši
,
da
ona
lahko
samo
ukazuje
in
naroča
,
ni
ji
treba
sami
povsod
poleg
biti
,
"
odgovori
brat
.
Mlada
hišna
gospodinja
pride
.
Sede
k
njima
,
vpraša
duhovenskega
svaka
,
kako
dolgo
ostane
tukaj
,
kje
sta
se
z
možem
dobila
,
ali
je
bil
kaj
na
njenem
domu
,
na
Basnigojevini
,
kako
so
ji
starši
.
Duhovnik
je
obširno
odgovarjal
;
in
glas
njegove
besede
je
bil
vesel
in
dobrovoljen
;
vidno
je
bilo
,
da
bi
bil
rad
svoje
sorodne
ljudi
razvedril
in
smejoče
videl
pred
seboj
.
A
ni
se
mu
posrečilo
.
Vida
,
katero
je
nekdaj
,
pred
tremi
,
štirimi
leti
,
kot
najveselejšo
deklico
poznal
,
bila
je
danes
nenavadno
resna
.
Nobena
šala
ji
ni
obraza
razvedrila
,
noben
dovtip
se
je
ni
prijel
.
Kakor
neobčutna
in
nepazljiva
je
govorila
,
kar
je
govorila
kratko
in
tako
,
da
se
je
videlo
,
da
je
posiljeno
,
neiskreno
.
"
Zakaj
to
?
"
vprašal
se
je
župnik
,
oster
opazovalec
.
Tudi
njen
mož
je
videl
,
da
je
žena
bolj
bleda
nego
druge
krati
,
in
vprašal
jo
je
,
ali
je
morda
kaj
bolna
;
ona
mu
je
odločno
in
skoraj
nevoljno
dejala
,
da
ne
.
Zdajci
stopi
Bernard
,
prvi
med
Samorodovimi
služabniki
in
krmilec
njegove
ladje
,
v
izbo
.
Anton
mu
da
piti
iz
svoje
čaše
črnega
vina
terana
ter
pravi
:
"
Davi
sem
bil
v
Trstu
in
tam
sem
nekaj
zvedel
,
česar
ne
bodeš
vesel
.
Zato
sem
te
dal
poklicati
.
"
Preko
obraza
mlade
gospodinje
,
katera
se
je
pri
tej
priliki
močno
zganila
,
premaknil
se
je
majhen
oblak
zardenja
,
vendar
oči
obeh
prič
so
bile
v
Antona
obrnjene
.
"
Kaj
takega
,
gospodar
?
"
vpraša
Bernard
.
"
Pomorski
razbojniki
od
Afrike
so
se
zopet
na
naših
obalah
prikazali
.
Trebalo
bode
,
da
smo
mi
obrežniki
pripravljeni
in
da
se
pazno
stražimo
.
"
"
Kdo
ti
je
to
povedal
?
"
vpraša
Vida
in
se
pripogne
nekaj
pobirat
.
"
Govorilo
se
je
glasno
v
gostilni
,
kjer
smo
bili
,
"
odgovori
mož
.
"
Ali
nisi
človeka
poznal
?
"
"
Ne
.
A
zakaj
vprašaš
ti
to
?
"
"
Zato
,
ker
sem
danes
popoldne
sama
videla
majhno
ladjo
,
manjšo
,
nego
je
tvoja
,
ob
obali
navzdol
pluti
in
ljudje
na
njej
so
se
mi
sumni
zdeli
,
"
reče
gospodinja
možu
;
a
ne
pogleda
mu
v
lice
,
nego
igra
se
z
oglom
miznega
prta
.
"
Kje
si
jih
videla
?
"
vpraša
Samorod
.
"
Onkraj
Pečin
.
"
"
Od
blizu
?
Kako
so
bili
?
"
"
Od
daleč
samo
.
"
"
In
to
mi
šele
zdaj
praviš
in
tako
,
kakor
da
bi
bilo
kaj
navadnega
!
Bernard
,
glej
,
da
imajo
te
dni
vsi
moji
ljudje
orožje
pri
roki
.
Vso
noč
mora
eden
od
vas
stražiti
.
Vrata
morate
povsod
zapirati
.
V
luki
veliko
verigo
potegnite
.
Za
nocoj
se
ni
bati
ničesar
,
dokler
je
vihar
.
Vendar
kadar
potihne
,
potem
ne
smemo
biti
brez
pažnje
,
zlasti
nekoliko
dni
.
Lopovi
si
dolgo
ne
bodo
upali
tod
strašiti
,
odšli
bodo
,
ako
jih
prej
ne
ulove
.
Pojdi
in
precej
stori
,
kar
sem
ti
rekel
,
"
ukazuje
Samorod
.
"
Vso
noč
morate
pokonci
biti
!
"
kliče
prestrašeni
duhovnik
za
njim
.
"
Tako
se
bojite
?
"
vpraša
Vida
z
ne
posebno
spoštljivim
nasmehom
.
"
Previdnost
je
povsod
potrebna
,
"
reče
njen
mož
karajoč
.
"
Nisi
li
slišala
,
kako
so
bili
nekdaj
–
naju
dveh
ni
bilo
še
na
svetu
,
še
manj
pa
tebe
,
ali
pokojni
najin
oče
je
rad
to
pripovedoval
–
kako
so
bili
taki
pomorski
razbojniki
enkrat
napali
našo
hišo
,
dva
človeka
nam
ubili
in
mnogo
škode
storili
?
"
Duhovnik
začne
obširno
pripovedovati
,
kako
je
tačas
bilo
grozovito
,
da
nikdar
tega
,
kako
je
še
dandanes
treba
čuvati
se
in
kako
je
res
človek
dalje
od
morja
proč
,
globočje
v
deželi
stanujoč
,
vendar
še
bolj
gotov
svojega
življenja
,
katero
pa
je
sicer
v
božjih
rokah
povsod
in
povsod
.
"
A
kam
si
hodila
,
ko
si
videla
ono
ladjo
?
"
vpraša
Samorod
.
"
Domov
,
k
staršem
.
"
"
Sama
?
"
"
Z
Volkom
,
"
odgovori
ona
.
Volk
je
bil
velik
pes
,
ki
je
rad
spremljal
svojo
gospodinjo
.
"
Sama
mi
nimaš
več
hoditi
ob
morju
in
sploh
nikamor
z
doma
,
"
reče
mož
.
"
Nimaš
?
"
zategne
ona
.
"
Ne
spotikaj
se
ob
malo
besedo
,
ko
vendar
vidiš
,
da
zate
skrbim
,
"
odgovori
on
.
Odslej
pa
sta
govorila
samo
brata
med
seboj
.
Mlada
žena
je
molčala
;
ako
jo
je
duhovni
svak
kaj
vprašal
,
odgovarjala
je
pač
,
ali
tako
kratko
,
da
se
je
videlo
,
da
sedi
še
samo
iz
vljudnosti
pri
njima
.
Zatorej
se
je
župnik
pobrigal
,
da
je
v
prilično
kratkem
času
toliko
pojedel
,
kolikor
mu
je
trebalo
,
in
popil
oni
del
terana
,
katerega
je
bil
vsak
večer
vajen
,
da
je
dobro
spaval
;
potem
je
pa
vzdignil
ude
svojega
telesa
in
rekel
,
da
želi
v
božjem
imenu
spat
iti
.
Oba
,
gospodar
in
gospodinja
,
sta
ga
po
stari
hišni
šegi
spremila
v
veliko
izbo
,
ki
je
bila
nalašč
za
spalnico
tujim
gostom
odločena
.
Tam
je
Vida
nažgala
gostu
luč
v
svečniku
,
drug
svečnik
pripravila
možu
in
hotela
oditi
.
"
Zadnji
je
bil
mladi
Paoli
,
ki
je
tu
spal
,
ne
li
?
"
vpraša
duhovnik
in
pogleda
odhajajočo
gospodinjo
,
ki
se
pa
še
ozrla
ni
.
"
Lahko
noč
!
"
reče
ona
in
odide
iz
izbe
.
"
Ne
pojdeš
z
menoj
?
"
vpraša
Anton
,
za
njo
gledajoč
po
hodniku
.
"
Ne
,
nocoj
hočem
pri
dečku
spati
,
bolan
je
,
"
odgovori
ona
osorno
in
si
sveti
do
zadnjih
vrat
po
dolgem
hodniku
ter
tam
vrata
za
seboj
zaloputne
.
Idimo
v
sobico
za
njo
.
Tam
ukaže
dekli
,
ki
je
čakala
gospodinje
pri
posteljici
malega
spečega
dečka
,
kateremu
se
je
sama
črnolasa
glavica
izpod
odeje
videla
,
naj
ide
danes
v
kuhinjsko
izbo
spat
,
ker
ostane
sama
tu
.
Dekla
odide
.
Mlada
gospa
postavi
svečo
na
malo
mizico
,
povesi
obraz
in
se
zamisli
.
"
Tu
spati
tri
noči
sem
mu
morala
obljubiti
,
"
šepeta
.
"
Nocoj
je
druga
noč
.
In
kar
je
obetal
,
to
je
storil
.
V
Trstu
je
raztrosil
novost
o
pomorskih
tolovajih
,
da
jo
je
zvedel
moj
mož
.
Moj
mož
?
"
Pri
tej
besedi
se
Vida
stresne
,
vrže
od
sebe
nekaj
vrhovne
obleke
,
kakor
v
nevolji
zapahne
duri
.
Sede
potem
na
stolec
pri
mizi
,
odpne
si
naprsje
in
iz
belih
nederij
izvleče
majhno
jajčje
okroglo
podobico
,
obrobljeno
z
rdečo
svilo
,
ter
jo
začne
gledati
;
gleda
jo
dolgo
,
nepremično
.
Slika
je
kazala
mladega
,
lepega
moža
z
italijanskim
tipom
,
črnimi
lasmi
in
črnimi
obrvmi
,
živimi
,
simpatičnimi
očmi
,
grškim
nosom
in
mladeniško
smelim
,
krasnim
obličjem
.
Strastno
začne
Vida
čez
nekaj
časa
to
sliko
poljubljati
,
solze
ji
prilezejo
po
gladkem
licu
in
polglasno
jame
govoriti
:
"
O
ti
,
mož
ljubljeni
,
zakaj
nisi
prišel
prej
,
prej
že
pred
moje
oči
,
ko
je
bil
še
čas
za
mojo
srečo
,
ko
nisem
bila
še
na
večno
vezana
,
vezana
na
tega
človeka
...
"
Stresne
z
lepo
glavo
,
postane
,
potem
se
pa
zopet
na
podobico
pripogne
in
nadaljuje
:
"
Večno
nanj
navezana
,
do
smrti
nesrečna
!
In
vendar
si
ti
na
svetu
,
ki
bi
bil
moja
sreča
,
ki
te
je
Bog
ustvaril
zame
,
a
peklenska
volja
te
mi
je
prekasno
pokazala
,
privedla
pred
oči
,
prej
slepe
,
preden
se
niso
odprle
,
tebe
videč
,
moj
sladki
,
moj
ljubljeni
Alberto
,
Alberto
,
o
–
o
!
"
Zunaj
buči
vihar
,
dežne
kaplje
udarjajo
na
okno
,
ona
pa
nasloni
komolce
na
kolena
in
skrije
mlado
razjarjeno
obličje
v
beli
roki
ter
sloni
,
kakor
da
bi
dremala
.
Psi
zalajajo
.
Mlada
žena
skoči
pokonci
prestrašena
,
mahoma
vtakne
sliko
v
nedrje
in
stori
dva
koraka
proti
oknu
,
a
obstane
takoj
in
posluša
z
naprej
pripognjeno
glavo
.
Psi
ne
lajajo
več
.
Vse
je
tiho
.
Le
posamezne
kaplje
se
bijejo
ob
okno
in
doli
spodaj
se
čuje
pljuskanje
morsko
.
"
Ni
ne
,
"
odgovori
si
sama
na
svoje
misli
in
se
obrne
.
"
Ko
bi
pa
zares
prišel
,
kakor
je
obetal
!
Ko
bi
prišel
,
dasi
sem
ga
prosila
,
naj
ne
hodi
!
Prosila
?
Oh
,
ne
vselej
!
Že
sem
bila
na
pol
odločila
se
,
vse
vezi
pretrgati
,
vse
ojnice
podreti
,
svoje
spone
poteptati
in
se
vreči
svoji
sreči
v
naročje
.
In
ko
bi
zdaj
le
prišel
?
Da
,
pridi
,
pridi
.
Alberto
moj
,
brez
tebe
jaz
umrjem
.
"
"
Mama
!
"
začuje
se
zaspano
zategnjen
otroški
glasek
iz
posteljice
in
mlada
žena
skoči
tja
,
odene
razgaljenega
dečka
,
sede
na
posteljo
k
njemu
in
,
oprimši
z
obema
rokama
vročo
njegovo
glavico
,
poljubi
ga
na
čelo
.
"
Kako
morem
zabiti
tebe
,
sladko
dete
moje
?
Samo
moje
,
njegovo
nič
,
ne
!
Oh
,
zakaj
ni
Alberto
tvoj
oče
?
Potem
bi
tebe
vzel
s
seboj
in
jaz
bi
lahko
šla
z
njim
daleč
proč
,
kjer
je
lepši
svet
in
kjer
biva
sreča
.
A
zdaj
on
pravi
,
da
si
Samorodov
,
tega
odurnega
človeka
kri
,
in
nima
te
rad
,
kakor
ima
mene
.
A
jaz
te
ne
pustim
,
tebe
ne
,
ne
,
zlato
dete
moje
!
"
Sinek
pa
ni
poslušal
mlade
matere
,
kajti
spal
je
že
zopet
z
vso
trdnostjo
otroškega
spanca
,
vendar
so
bili
njegovi
prstki
instinktivno
ovili
se
kazalca
Vidine
roke
,
kakor
bi
hotelo
dete
pridržavati
mater
:
"
Pri
meni
bodi
,
matka
rodna
,
zlata
matka
!
"
Ko
je
nekaj
časa
pri
detetu
sedela
,
vstane
in
korači
proti
mizi
,
da
bi
se
pripravila
spat
iti
.
Tam
pa
zopet
obstoji
,
zopet
ono
sliko
iz
nedrja
izvleče
,
zopet
jo
dolgo
gleda
,
nazadnje
pa
možato
,
odločno
s
peto
ob
tla
udari
in
govori
strastno
,
s
plamenečimi
očmi
ter
v
pest
stisnjeno
desnico
.
"
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
kaj
bode
iz
mene
!
Moram
li
zblazneti
,
živeti
ali
poginiti
?
Dva
dni
šele
je
,
kar
je
od
mene
šel
,
a
zdi
se
mi
,
da
tretjega
in
četrtega
dneva
že
ne
prestanem
,
če
ga
ne
vidim.
Če
se
silim
misliti
na
kaj
drugega
,
mislim
le
nanj
;
če
si
ga
hočem
iz
glave
izbiti
,
prikaže
se
mi
še
lepši
,
zmerom
in
povsod
on
!
In
kako
bi
mogla
vse
življenje
brez
njega
biti
?
Zdaj
,
ko
sem
ga
videla
!
Bog
,
zakaj
si
mi
ga
pokazal
,
če
mi
ga
ne
daš
,
zakaj
!
"
Sede
,
nasloni
se
in
zopet
zatopljena
v
svoje
misli
dolgo
tako
čepi
.
Nekdo
na
okno
potrka
.
Silno
prestrašena
Vida
pokonci
skoči
in
strmi
na
okno
.
Pri
luči
stoje
v
temo
gledajoč
ni
mogla
razločiti
,
vendar
je
opazila
pri
oknu
nekaj
črnega
kakor
človeška
glava
,
a
samo
premakniti
se
prvi
hip
z
mesta
ni
mogla
.
"
Vida
!
"
zakliče
nekdo
zamolklo
in
zopet
potrka
na
okno
.
Ona
skoči
tja
in
hlastno
odpre
ter
reče
:
"
Ti
tukaj
?
Za
Boga
svetega
,
beži
,
beži
,
da
te
ne
izdado
psi
,
da
te
hlapci
ne
zapazijo
!
Beži
!
On
,
on
...
"
"
Odpri
mi
!
"
reče
oni
zunaj
.
"
Jezus
...
"
hoče
ona
ugovarjati
.
"
Odpret
pojdi
brzo
,
če
ne
,
izgubljen
sem
,
pse
že
težko
krotim
in
na
onem
koncu
sem
videl
,
da
nekdo
hodi
,
da
ne
spe
vsi
.
Odpri
!
"
Vida
se
obrne
od
okna
,
hlastno
poseže
po
sveči
,
ali
ker
je
preveč
razburjena
,
preobrne
tresoča
se
njena
roka
svečnik
z
mize
na
tla
,
da
luč
ugasne
,
svečnik
glasno
zaropota
,
dečko
v
posteljici
se
zbudi
in
začne
jokati
,
psi
zunaj
pod
oknom
zalajajo
...
"
Ženska
,
ne
pogubi
me
,
ali
mi
nisi
obljubila
?
Odpri
!
"
sili
oni
skozi
okno
.
"
Bog
mi
pomagaj
!
"
zaječi
ona
,
tipajoč
po
steni
za
ključem
in
ne
misleč
,
zakaj
Boga
potrebuje
,
in
kliče
Boga
,
ostrega
in
pravičnega
.
"
Mama
,
"
vpije
dete
in
joka
na
vse
pretege
,
kajti
prepih
hladne
nočne
sape
vleče
skozi
odprto
okno
in
skozi
odprta
puščena
vrata
in
poleg
nezdravega
hlada
prinaša
v
temno
izbo
tudi
tuleče
glasove
lajajočih
psov
.
Sonce
je
ravno
pogledovalo
izza
skalnatega
hribovja
in
sijalo
na
dolgo
kamnito
klop
pred
veliko
hišo
očeta
Basnigoja
,
katerega
smo
že
v
prvem
poglavju
omenjali
.
Basnigoj
je
bil
siv
starček
drobne
postave
,
ali
,
dasi
že
nad
sedemdeset
let
star
,
še
vedno
čil
in
krepak
;
in
dasi
so
mu
bili
razen
lepe
Vide
,
Samorodove
žene
,
vsi
drugi
otroci
pomrli
ali
onesrečili
se
,
bil
je
zdaj
na
stara
leta
vendar
dobre
volje
in
ni
nadlegoval
sveta
in
Boga
z
neugodnimi
izdihljaji
ter
sitnimi
tožbami
.
Na
prag
pride
sedaj
postarna
žena
,
Basnigojeva
žena
,
kakih
deset
let
mlajša
od
njega
,
nekoliko
rdečelična
in
okrogla
,
ter
zakliče
:
"
Oj
mene
,
stari
,
ne
sedi
tu
v
hladu
tako
golorok
,
kašelj
boš
dobil
.
"
"
Ne
vidiš
sonca
?
"
odgovori
Basnigoj
,
žena
pa
gre
k
njemu
in
poleg
njega
sede
rožljaje
s
ključi
,
katere
je
imela
na
rdečem
jermenčku
privezane
za
pasom
poleg
nožička
,
ki
je
na
srebrni
benečanski
veričici
dol
do
tal
visel
.
"
Vino
iz
srednje
velikega
soda
mora
pretočeno
biti
,
ali
Jernej
ne
utegne
,
da
bi
mi
pomagal
,
"
reče
stari
.
"
Tedaj
pretakaj
jutri
ali
pojutrišnjem
,
"
tolaži
ga
starka
.
"
Ni
tako
,
glej
jo
!
"
odgovori
moški
starina
in
strese
svoje
dolge
,
na
ramo
viseče
,
čisto
bele
lase
.
"
Vsako
delo
ima
svoj
dan
,
to
sama
veš
.
Ne
bode
drugače
,
da
pojdem
pretakat
sam
,
ker
tudi
Jernej
ima
drugo
delo
.
"
Zdaj
pa
mati
gospodinja
nevoljna
še
bolj
s
ključi
zarožlja
in
pravi
:
"
Ne
boš
sam
pretakal
,
ne
,
jaz
ne
pustim
.
Bolje
je
,
da
se
vino
nikoli
ne
učisti
ali
da
se
zavrelica
iz
vsega
vina
naredi
,
nikar
le
iz
srednjega
velikega
soda
,
nego
da
bi
se
ti
pri
pretakanju
prevzdignil
ali
kako
drugače
pohabil
.
Ni
ti
treba
,
ne
!
Hvala
Bogu
in
svetemu
Florijanu
,
toliko
že
imava
,
da
,
kadar
naju
Zveličar
k
sebi
pokliče
na
oni
svet
,
ne
bode
mogel
Samorod
govoriti
,
da
bi
bil
kje
drugje
tod
blizu
več
priženil
,
nego
je
pri
Basnigojevih
;
toliko
ostane
,
če
vse
delo
pustiva
.
Zakaj
bi
potlej
na
stare
dni
toliko
trpel
,
kakor
ti
trpiš
z
delom
.
"
Ženi
oko
zarosi
,
on
pa
se
nasmehlja
in
reče
:
"
Glej
jo
,
glej
!
Ti
sama
začni
,
sama
.
Nisi
li
vedno
na
nogah
in
pri
delu
,
tako
da
še
umreti
ne
boš
utegnila
,
kadar
pride
pote
božja
dekla
,
bela
smrt
?
"
In
se
ona
se
nasmehne
ter
pravi
:
"
Beži
mi
,
ne
veš
,
da
volka
ni
smeti
klicati
?
Sicer
pa
vem
,
da
brez
dela
bi
ti
bilo
dolgčas
,
vajena
sva
ga
oba
.
Le
preveč
ne
dej
.
"
"
Kdo
je
pa
tam
?
"
vpraša
starec
in
kaže
v
dolinico
,
kjer
je
nekdo
,
oddaljen
za
tri
streljaje
,
jezdil
proti
Basnigojevemu
domovanju
.
"
Anton
je
,
tako
se
mi
zdi
,
"
pravi
starka
in
z
roko
nad
čelom
,
braneč
se
sonca
,
ogleduje
jezdeca
,
ki
je
v
diru
podil
konja
po
slabem
,
od
dežja
razjedenem
in
skalnatem
potu
.
"
Kaj
bi
rad
?
Včeraj
je
bila
Vida
tukaj
,
a
ni
ničesar
povedala
,
da
hoče
on
danes
priti
ali
da
bi
imel
po
kaj
hoditi
,
posebno
v
delavnik
,
"
reče
stari
Basnigoj
.
"
Ali
si
kaj
opazil
,
kako
je
Vida
čudna
zdaj
?
Bog
moj
in
sveta
mati
,
prav
bojim
se
zanjo
.
Vsa
se
je
spremenila
.
Poprej
je
bila
vesela
,
poskočna
,
še
bolj
,
nego
mi
je
bilo
ljubo
,
a
zdaj
!
Bog
sam
vedi
,
kaj
ima
,
"
toži
mati
v
srčni
svoji
skrbi
.
"
Joje
,
kaj
bi
moglo
biti
hudega
?
Ne
veš
li
več
,
kako
si
mi
ono
leto
,
ko
se
je
možila
,
odsvetovala
in
govorila
,
da
ni
prav
;
in
zdaj
vidiš
,
da
jima
gre
dobro
in
da
je
vse
po
volji
božji
,
"
teši
zopet
oče
.
"
Bog
ga
vedi
in
mati
njegova
,
je
li
vse
prav
ali
ni
morda
,
"
žalostno
govori
mati
.
"
Ne
da
bi
Antonu
rekla
žal
besede
.
On
je
dober
človek
,
če
je
tudi
časi
nagle
jeze
.
Pa
saj
so
skoro
vsi
ljudje
,
ki
so
nagle
jeze
,
tudi
dobrega
srca
ljudje
;
glej
,
ni
li
bila
naša
Vida
,
dokler
je
bila
še
tu
doma
,
nagla
kakor
vihra
,
svojeglava
in
trmasta
?
On
je
dober
,
nič
ne
rečem
.
Ali
ko
sem
jo
videla
včeraj
,
da
je
tako
čudna
,
in
sem
jo
vprašala
:
Vidka
,
kaj
ti
pa
je
?
in
ni
nič
hotela
povedati
mi
,
veš
,
prišlo
mi
je
na
misel
:
morda
pa
vendar
ni
bilo
prav
,
da
si
jo
dal
temu
Antonu
tako
brž
.
"
"
Dal
?
Ali
ga
ni
sama
vzela
?
"
zagovarja
se
stari
.
"
Pst
!
Glej
,
že
je
tu
.
"
Res
je
bil
jezdec
Anton
Samorod
,
zet
naših
dveh
starih
,
že
v
dvorišče
prijezdil
in
s
konja
skočil
;
prihajal
je
po
trati
k
starima
.
"
Kje
je
Vida
?
"
vpraša
Samorod
.
"
Vida
?
"
zavzameta
se
obadva
roditelja
in
vstaneta
prestrašena
s
klopi
.
"
Ni
je
pri
vas
?
Ni
prišla
danes
na
vse
rano
jutro
?
"
vpraša
Samorod
hlastno
.
"
Ne
!
"
klikne
mati
.
"
Kaj
je
to
?
"
vpraša
stari
.
Anton
Samorod
obledi
kakor
zid
.
"
Morda
sem
se
zmotil
,
"
pravi
,
obrne
se
,
zasede
konja
in
brez
druge
besede
v
najhitrejšem
diru
odjaha
.
"
Jezus
,
kaj
je
to
?
"
jadikuje
starka
.
"
Kaj
se
je
prigodilo
?
Precej
pojdi
za
njim
gledat
ali
pa
idem
jaz
;
ne
,
pojdi
ti
ali
pa
Janeza
pošlji
;
Janez
!
Janez
!
"
"
Tiho
,
tiho
!
Nič
ne
bode
hudega
.
Čakaj
!
Jaz
stopim
sam
dol
in
pogledam
,
"
pravi
starec
in
z
drobnimi
,
negotovimi
,
starimi
stopinjami
koraka
v
hišo
po
palico
in
pokrivalo
.
Štiri
leta
poprej
bile
so
tu
na
kraškem
posestvu
,
na
Basnigojevini
,
čisto
druge
skrbi
za
lepo
Vido
nego
danes
,
ko
jo
je
prišel
njen
mož
iskat
,
a
je
prestrašen
ni
našel
.
Tačas
je
bila
ona
še
deklica
sedemnajstletna
,
ravno
vrha
dorasla
in
razcvela
,
razposajena
,
nemirna
,
vesela
,
tresonoga
,
vriščeča
–
hoj
!
–
dekletce
,
kakor
mlado
žrebe
ognjevita
,
nagla
kakor
strela
in
lahkih
misli
tako
,
kakor
iskrih
oči
in
nestanovitna
pri
delu
.
Delala
je
namreč
vse
in
nič
,
bila
je
povsod
in
nikjer
.
V
vinogradu
,
ko
so
kopali
,
vzela
je
mlada
Vidka
prvi
delavki
motiko
iz
rok
in
kopala
je
s
tako
naglostjo
in
pridnostjo
,
da
je
drugi
s
potom
v
obrazu
niso
mogli
dohajati
.
Ali
že
čez
kake
pol
ure
je
Vida
vrgla
motiko
ob
tla
,
poskočila
navzdol
in
,
vse
popustivši
,
pevajoč
koračila
na
travnik
,
kjer
so
se
konji
pasli
,
ter
jim
je
nagajala
ali
kruhovih
drobtin
dajala
-
nekoliko
časa
namreč
,
dokler
ji
ni
na
misel
prišlo
,
da
danes
ni
mladim
mačicam
,
ki
so
visoko
gori
na
senu
na
svet
prišle
,
še
nič
mleka
nesla
;
tedaj
je
treba
,
da
brzo
sopiha
zopet
proti
domu
.
In
hajdi
po
sokolovje
urno
navzgor
!
Oče
in
mati
sta
jo
pri
takih
prilikah
rada
karala
in
grajala
.
Ali
ker
jima
je
bila
Vida
edinica
,
imela
sta
jo
prerada
,
vzgojila
sta
jo
bila
le
z
mehkobo
in
ljubezensko
prizanesljivostjo
;
zatorej
ni
vselej
mnogo
pazila
na
to
,
kaj
mamika
karajo
ali
zakaj
oče
s
staro
glavo
majo
.
Na
taka
karanja
je
imela
različne
odgovore
.
Časi
se
jima
je
nasmejala
izpod
las
,
ljubo
izza
ušes
po
licu
zmršenih
,
zasuknila
se
na
peti
in
pij
!
–
že
je
bila
izginila
za
oglom
.
Druge
krati
je
obadva
stara
pošteno
sama
okarala
in
je
zmagala
,
večkrat
pa
je
skočila
mamici
na
vrat
ter
ji
s
poljubi
usta
zamašila
ali
pa
hudega
očko
prijela
za
obe
rami
in
ga
,
glasno
smeje
se
,
zasuknila
,
kakor
da
bi
hotela
plesati
z
njim
,
tako
da
je
stari
le
še
na
pol
jezen
,
a
že
na
pol
zadovoljen
dejal
:
"
Ali
mi
pojdeš
stran
,
seme
ti
semensko
!
"
Časi
pa
,
kadar
je
karana
Vida
videla
,
da
je
stvar
resna
,
umolknila
je
tudi
in
umaknila
se
,
a
potem
se
je
na
njenem
vedenju
dva
dni
poznalo
,
da
ni
pozabila
.
Poleg
vsega
tega
pa
je
deklica
svoje
roditelje
jako
rada
imela
in
,
kar
nekaj
pomenja
,
berači
so
jo
daleč
okoli
po
Krasu
hvalili
,
da
je
deklica
"
dobrih
rok
"
;
a
tudi
Basnigojeva
velika
družina
hlapcev
in
dekel
ni
bila
zlogolčna
o
njej
,
dasi
so
nekateri
,
zlasti
mlajši
,
mogli
pritoževati
se
,
da
je
njihovo
uho
že
čulo
in
čutilo
drobno
,
pa
dovolj
težko
njeno
ročico
.
Taka
je
bila
Vida
tedaj
štiri
leta
prej
.
In
tačas
je
bila
Vida
neki
dan
hudo
pokarana
;
najprej
jo
je
mati
,
potem
pa
še
bolj
oče
,
in
sicer
tako
,
da
enkrat
zopet
ni
bila
šala
.
Ona
pa
je
bila
preverjena
,
da
se
ji
krivica
godi
,
zato
se
je
skrila
za
poslednji
hišni
ogel
in
tam
sedela
na
soncu
ter
na
ležeči
kladi
celo
jokati
začela
–
od
jeze
in
samousmiljenja
.
Poslednji
čut
je
,
slišali
smo
,
posebno
pri
prenežno
in
ljubeznivo
vzgojenih
otrocih
udomačen
.
"
Kaj
ti
pa
je
,
Vida
?
"
vpraša
nekdo
.
Ona
glavico
dvigne
in
vidi
Antona
Samoroda
pred
seboj
.
Vsa
zardi
,
ker
ni
ji
bilo
prav
,
da
jo
je
ta
mož
videl
jokajočo
.
"
Kaj
te
briga
!
"
odgovori
mu
dekle
,
podpre
glavico
z
eno
roko
in
spodnjo
ustnico
malo
naprej
pomoli
,
kar
ji
je
pa
kaj
lepo
pristalo
.
"
No
,
meni
,
staremu
svojemu
prijatelju
,
bi
pa
vendar
smela
tožiti
,
kaj
ti
je
,
"
reče
on
nič
užaljen
,
nategne
svoj
vedno
resni
obraz
na
lahek
smeh
in
brez
okolišev
prisede
k
nji
na
klado
.
"
Pusti
me
in
pojdi
,
kamor
si
mislil
,
"
reče
ona
vedno
bolj
jezna
,
kar
pa
je
Antona
vedno
bolj
veselilo
.
"
Povej
mi
,
zakaj
si
jokala
,
potlej
pojdem
;
drugače
ostanem
tu
,
"
reče
on
smeje
se
.
Bil
je
sosed
in
najboljši
znanec
tu
v
hiši
,
smel
je
tako
siten
biti
iz
dobre
volje
.
"
Pojdi
!
"
reče
ona
srdito
in
zamahne
po
strani
z
roko
.
"
Hoj
,
deklica
,
tepla
me
pa
menda
vendar
ne
bodeš
?
"
smeje
se
on
.
"
Precej
,
če
ne
greš
!
"
On
se
zasmeje
,
a
v
tistem
trenutku
mu
močno
lopne
njena
dlan
po
obrazu
,
po
ustih
in
po
nosu
.
Ne
vem
,
kako
je
to
,
ali
je
bil
udarec
res
težji
,
nego
se
more
od
nežne
,
drobne
dekliške
ročice
pričakovati
,
ali
pa
je
bilo
oblično
predgorje
velikana
Samoroda
ta
dan
nekako
mecje
-
nekoliko
kapelj
krvi
udari
Antonu
iz
nosa
.
Ko
deklica
to
vidi
,
obledi
in
strepeta
,
oklene
se
velikega
svojega
soseda
z
eno
roko
okoli
vratu
in
reče
z
nepopisno
nežnim
in
skrbljivim
glasom
:
"
Ne
,
ne
,
ne
,
ne
!
"
"
Dobro
znaš
,
"
reče
on
brisoč
se
.
"
Jaz
te
nisem
...
"
dahne
ona
boječe
in
njena
usta
pridejo
tako
blizu
njegovemu
zagorelemu
licu
,
da
so
ga
mehki
njeni
laski
gladili
po
obrazu
.
"
Ne
ti
:
sam
sem
se
,
"
reče
on
pol
šaljivo
,
pol
očitajoč
.
"
Jaz
nisem
mislila
tako
,
"
govori
ona
s
prosečim
glasom
.
Kri
se
mu
je
bila
tako
že
precej
ustavila
.
"
Ne
bodi
hud
,
"
prosi
deklica
dalje
,
še
vedno
nedolžno
sestrsko
roko
okoli
njegovega
mogočnega
vratu
držeč
.
"
Če
me
enkrat
poljubiš
,
"
reče
on
zopet
smehljaje
se
.
"
Hočem
,
če
ne
...
če
nikomur
ne
poveš
.
"
"
Da
si
me
poljubila
?
"
"
Da
sem
te
udarila
,
ne
materi
ne
očetu
,
ne
...
"
"
Nikomur
,
no
...
"
Dekle
vstane
na
pol
,
prepogne
se
čez
njegovo
koleno
in
ga
poljubi
;
v
tem
hipu
jo
on
objame
in
stisne
k
sebi
za
trenutje
,
da
ji
vrne
poljub
,
a
potem
,
izpustivši
jo
poleg
sebe
,
obdrži
njeno
ročico
v
svoji
velikanski
roki
,
česar
mu
ona
ne
brani
,
ter
reče
nekako
v
zadregi
,
zardel
in
na
pol
tiho
:
"
No
,
zdaj
mi
pa
morda
poveš
,
zakaj
si
prej
jokala
?
"
"
Zato
,
ker
me
vedno
zmerjajo
.
"
"
Kdo
?
"
"
Vsi
,
mati
,
oče
...
vsak
,
kdor
nima
drugega
dela
,
pa
se
ob
mene
huduje
,
"
reče
ona
zopet
zlovoljna
in
glasna
.
"
Tedaj
meniš
,
da
se
jim
posebno
prijetno
delo
zdi
tebe
karati
,
ti
ubožica
?
"
"
No
!
Zdaj
misliš
še
ti
začeti
!
"
reče
ona
in
ga
ljuto
pogleda
s
svojimi
velikimi
očmi
.
"
Nočem
ne
,
"
odgovori
on
,
"
a
zakaj
bi
mi
ne
povedala
,
kaj
ti
je
bilo
?
Glej
,
zdaj
ti
precej
lahko
svetujem
,
kako
naredi
,
da
te
ne
bodo
več
karali
.
—
Omoži
se
!
"
"
Kam
?
"
vpraša
ona
brezmiselno
.
"
K
nam
,
"
reče
Anton
pol
šaljivo
,
pol
resno
,
a
vendar
mu
obraz
zopet
malo
od
rdečice
zatemni
.
"
K
vam
?
Dol
na
Samorodovino
?
"
"
Da
!
Ali
ni
prijetneje
nego
tu
pri
vas
.
"
"
Povsod
je
prijetneje
nego
pri
nas
.
"
"
No
,
bodi
moja
žena
in
potem
je
vse
tvoje
,
kar
je
moje
,
in
domov
sem
lahko
prideš
,
kadar
te
bo
volja
,
"
reče
Anton
in
želja
,
hipoma
v
njem
vstala
,
da
bi
on
,
že
štiridesetletnik
,
dobil
to
krasno
deklico
za
ženo
,
razvnela
mu
je
govor
in
odvzela
mu
ono
neumno
moževsko
sramežljivost
,
ki
junake
pred
slabotno
žensko
spreminja
v
strahopetce
.
Čudno
,
deklici
je
stvar
bila
po
volji
!
Doma
tu
ji
ni
bilo
več
po
volji
.
Želela
je
proč
,
drugam
,
kamor
bodi
.
In
kar
je
bilo
spočetka
na
pol
šala
,
postala
je
prava
,
pravcata
resnica
.
Samorod
je
že
čez
nekoliko
dni
stopil
k
očetu
Basnigoju
in
prosil
lepo
Vido
za
ženo
,
rekoč
iznenadenemu
starcu
,
da
ima
od
deklice
že
besedo
zagotovljeno
.
Oče
Basnigoj
je
Antona
Samoroda
močno
spoštoval
zaradi
njegovega
moštva
.
Premoženja
je
imel
tudi
dosti
,
bil
je
iz
častitega
doma
in
roda
in
celo
župnik
,
ki
je
tudi
Basnigojevino
obiskaval
in
ki
ni
nikdar
zastonj
dajal
dobrega
sveta
,
bil
je
Antonu
brat
.
Kdo
bi
bil
mogel
vrtavostnemu
dekletcu
biti
boljši
varuh
nego
Anton
?
Če
je
bil
že
bolj
prileten
in
vdovec
,
no
,
ona
ga
hoče
in
čudno
je
,
da
je
še
tolikanj
pametna
,
da
ne
sanjari
tako
kakor
navadno
neumna
mladost
.
To
so
bili
razlogi
starega
Basnigoja
.
Njegova
žena
se
je
sicer
s
čudom
čudila
,
ko
je
zvedela
za
to
snubitev
,
celo
odgovarjala
je
nekoliko
,
ali
uvaževala
je
vendar
tudi
moževe
razloge
.
"
Naj
bi
bilo
v
božjem
imenu
,
ali
vendar
premisli
,
če
ti
je
prav
,
"
rekla
je
Vidi.
Vida
je
najnaprvo
zbežala
in
ni
hotela
o
tem
govoriti
.
Drugič
je
pa
rekla
:
"
Ne
,
kar
nalašč
ga
bodem
vzela
,
samo
da
me
ne
boste
vsak
dan
karali
,
veste
,
mati
?
"
Tako
je
dejala
Vida
in
se
poredno
smejala
.
"
I
,
dete
,
še
gledalo
bodeš
enkrat
,
kadar
me
ne
bode
že
več
,
in
prosilo
bodeš
Boga
,
da
bi
me
imelo
,
ko
bi
te
tudi
karala
,
"
reče
stara
mati
s
pol
jokajočim
glasom
in
užaljena
se
obrne
v
stran
.
"
No
,
no
,
no
!
"
vzklikne
Vida
.
"
Le
neumni
ne
bodite
.
"
Rekši
to
nevljudnost
z
ljubim
smehom
,
zgrabi
mamico
in
se
zasukne
,
po
svoje
plesoč
,
trikrat
okoli
braneče
se
roditeljice
,
potem
pa
iz
veže
skoči
na
polje
.
Štiri
tedne
potem
je
bilo
svatovanje
.
Pekli
so
pod
milim
nebom
celega
vola
,
popili
so
mnogo
sodov
vina
,
skladanice
pogač
pojeli
in
Stoklasek
,
Samorodov
ovčji
pastir
,
bil
je
tačas
tako
pijan
,
da
je
bil
zgrešil
ljubega
Boga
in
da
je
mački
botra
rekel
.
Ko
je
stari
Basnigoj
prišel
na
Samorodino
,
bilo
je
vse
v
strahu
in
vse
pokonci
.
Vide
ni
bilo
nikjer
.
Pomorski
razbojniki
so
jo
davi
ugrabili
,
ko
je
menda
mislila
iti
gor
na
Basnigojevino
,
na
rojstni
svoj
dom
k
roditeljem
.
Tako
je
Samorodova
družina
pravila
starcu
na
prva
usta
in
ubogi
oče
je
moral
brzo
sesti
,
da
se
ni
zgrudil
na
tla
,
ko
je
čul
to
strahovito
novico
.
In
takoj
,
ko
so
mu
povedali
to
groznost
,
ni
se
nihče
več
menil
za
šibkostnega
starca
.
Tekali
so
sem
ter
tja
,
drug
drugemu
ukazovali
,
povpraševali
se
,
mešali
se
in
ne
vedeli
,
kaj
bi
,
ter
so
bili
drug
drugemu
napoti
.
"
Kje
je
Anton
,
za
Boga
svetega
,
Anton
,
Anton
?
"
vprašuje
oče
Basnigoj
in
po
dobršnem
času
zve
,
da
je
Anton
tekel
ali
jezdil
na
jug
ob
obali
,
njegov
brat
na
sever
iskat
,
povpraševat
,
da
je
ribičem
ukaze
dajal
,
naj
pozvedujejo
in
bogve
kaj
,
vse
za
Vido
,
ki
je
od
davi
ni
in
ki
so
jo
gotovo
odnesli
razbojniki
,
o
katerih
se
je
že
včeraj
govorilo
.
"
Razbojniki
?
Ni
mogoče
,
ni
mogoče
,
"
jadikuje
stari
,
a
ne
ve
si
pomoči
,
ne
ve
odločiti
,
kaj
bi
storil
.
Nazadnje
mu
na
misel
pride
,
da
je
morda
ona
,
ki
je
iščejo
,
kje
v
hiši
,
a
drugi
je
iščejo
zunaj
;
ali
pa
je
morda
na
sprehodu
,
kje
nedaleč
od
tod
.
"
Razbojniki
,
razbojniki
,
to
ni
mogoče
!
Dostikrat
se
je
že
prigodilo
,
da
smo
iskali
česa
daleč
proč
,
a
bilo
je
nam
blizu
in
ni
bilo
izgubljeno
,
ni
ne
,
ne
bode
ne
daleč
.
"
A
neusmiljeni
ljudje
so
povedali
dedu
,
da
je
že
od
zore
iščejo
,
da
je
vse
preiskano
,
daleč
okoli
že
,
povsod
se
je
klicalo
ime
gospodinjino
,
a
ni
bilo
ni
glasu
ni
sledu
.
Glasu
ne
,
ker
ni
klicev
slišala
,
sledu
ne
,
ker
ga
je
dež
lahko
izpral
,
ki
je
šel
pred
dnem
in
se
potem
po
malem
zopet
padal
.
In
starec
se
je
tresel
kakor
mrzličen
,
kakor
pribit
na
svojem
sedežu
ter
je
klical
v
polglasnih
stokih
Boga
na
pomaganje
in
svetce
njegove
.
V
svojem
strahu
se
še
takoj
domislil
ni
,
da
ima
svoji
ženi
takoj
poročiti
,
kaj
se
je
zgodilo
.
In
ko
mu
je
to
na
um
prišlo
,
obvzel
ga
je
znova
strah
,
kaj
bode
iz
matere
,
ko
bode
čula
,
da
je
njen
edini
otrok
pomorskim
razbojnikom
,
divjim
,
neusmiljenim
ljudem
v
roke
prišel
.
Pošiljati
sicer
na
Basnigojevino
poročila
ni
bilo
treba
,
ker
tudi
gori
je
družina
brzo
zvedela
,
da
iščejo
Vide
in
kaj
sumijo
,
da
se
je
zgodilo
z
njo
.
Došlo
je
tudi
starki
na
ušesa
in
jo
podrlo
na
tla
v
nesvest
.
Prvi
,
ki
je
jenjal
iskati
,
bil
je
starejši
Samorod
,
župnik
.
"
Tu
je
vse
zastonj
,
treba
je
samo
v
božjo
previdnost
zaupati
,
ki
bode
še
vse
prav
izvela
,
"
rekel
je
in
ustregel
vsem
upehanim
.
Ko
je
prišel
tudi
Anton
domov
,
ves
zamolklo
tih
,
s
strašnim
obrazom
,
truden
in
obupan
,
spustil
se
na
stol
ter
obraz
pokril
z
obema
rokama
,
bližal
se
mu
je
brat
ter
je
rekel
z
lahko
modrostjo
in
tolažljivostjo
onega
,
kogar
nesreča
v
prvi
vrsti
ne
zadeva
:
"
Anton
,
v
Boga
zaupaj
,
še
ni
izgubljena
.
"
"
Izgubljena
!
"
reče
veliki
mož
,
roka
mu
opade
kakor
otrpla
ob
životu
.
"
Če
so
jo
razbojniki
ugrabili
in
s
seboj
vzeli
,
poslali
ti
bodo
gotovo
poročilo
,
kam
pridi
z
odkupnino
ponjo
.
Za
odkupnino
jim
je
,
denar
,
to
je
vse
.
"
"
Misliš
?
"
reče
Anton
in
naglo
vstane
.
"
Gotovo
in
nekaj
še
imamo
.
"
"
Potem
niso
šli
daleč
,
lopovi
.
Dohitel
bi
jih
,
"
reče
Anton
in
premišlja
.
"
Jaz
idem
na
morje
,
"
reče
potem
naglo
.
"
Poroči
ti
mojim
prijateljem
v
Trst
,
naj
skrbe
tudi
oni
od
svoje
strani
.
Bodi
še
nekaj
dni
tu
,
če
mene
ne
bode
.
Skrbi
za
dete
.
Če
ti
treba
kaj
denarja
,
dala
ti
bosta
oče
in
mati
.
"
"
Dala
,
dala
bova
,
"
prikima
stari
tast
Basnigoj
z
ginjenim
,
na
pol
otročjim
glasom
.
Anton
korači
iz
sobe
ven
in
ukazuje
pripraviti
ladjo
.
Povsod
mu
je
brat
na
pomoč
s
svojo
večjo
hladnostjo
in
stari
tast
bi
rad
pomogel
,
rad
svetoval
,
ali
strašna
iznenadna
novica
ga
je
bila
tako
potrla
,
da
ni
mogel
še
govoriti
,
le
zdaj
pa
zdaj
je
klical
tiho
Boga
.
"
Ali
,
brate
,
tako
prav
gotovo
pa
tudi
ni
,
da
bi
jo
bili
razbojniki
vzeli
,
morda
jo
je
kaka
druga
nesreča
zadela
,
morda
...
"
"
Ne
,
glej
!
"
In
Anton
pokaže
košček
njene
obleke
,
ki
jo
je
bil
našel
na
malem
obsteznem
kolcu
.
"
Tam
doli
je
hodila
.
In
pozna
se
,
da
se
je
tam
nocoj
čoln
izkrcal
.
Ribič
je
v
jutro
čul
veslanje
.
"
Tedaj
je
bilo
dokazano
.
Anton
je
odplul
rote
se
,
da
brez
nje
ne
pride
domov
,
in
ko
bi
jo
imel
vzeti
iz
globočine
morja
ali
z
onega
konca
sveta
.
Vest
pa
,
da
je
tako
čudovito
izginila
lepa
Vida
,
razširila
se
je
med
ljudmi
daleč
po
deželi
,
nastale
so
pripovedke
,
v
katerih
se
je
natanko
povedovalo
,
kako
je
prišel
"
črn
zamorec
preko
sivega
morja
,
ladjo
ustavil
,
ko
je
lepa
Vida
plenice
prala
"
,
pa
jo
je
zvabil
in
odpeljal
v
daljno
deželo
ter
da
jo
mož
išče
ali
,
kakor
se
se
dandanes
v
pesmi
,
katero
je
slovenski
narod
o
nasi
lepi
Vidi
zložil
,
poje
:
...
tvoj
mož
je
šel
od
hiše
,
se
po
morju
vozi
,
tebe
iše
,
tebe
iše
in
se
grozno
joka
,
od
bridkosti
njemu
srce
poka
.
Župnik
,
ki
je
bil
tako
ob
nesrečnem
dnevu
prišel
brata
na
domu
obiskat
,
moral
je
zdaj
nekaj
dni
tu
ostati
,
ker
ni
bilo
po
odhodu
Antonovem
nobenega
domačega
.
Prvo
,
kar
je
storil
,
bilo
je
to
,
da
je
premestil
dete
na
Basnigojevino
k
babici
Basnigojki
,
ki
se
je
strastno
oklenila
malega
vnučica
,
ko
hčere
ni
več
imela
.
Drugo
delo
pa
je
bilo
župniku
,
da
je
od
kraja
začel
preiskavati
in
povpraševati
zaradi
Vide
.
Zvedel
in
videl
je
mnogokatero
znamenje
,
ki
ga
v
burnosti
prej
ne
Anton
ne
on
ni
bil
zapazil
.
In
po
vsem
tem
je
mož
z
glavo
majal
in
sumnjivo
molčal
.
Na
pesku
namreč
doli
,
kjer
je
moral
tuj
čoln
čakati
,
ni
bilo
mnogo
sledu
poznati
.
Čoln
je
bil
majhen
.
Imajo
li
pomorski
razbojniki
majhne
čolne
?
Dalje
tudi
psa
Volka
ni
bilo
nikjer
,
pač
pa
se
je
poznala
ena
stopinja
njegova
skoro
do
tja
,
kjer
je
bila
Vida
v
čoln
nesena
-
če
je
bila
.
Čudno
,
da
bi
bil
pes
miren
.
A
vsi
sledovi
so
bili
jako
slabi
,
negotovi
,
zato
se
ni
dalo
trdno
sklepati
o
ničemer
.
Bolj
čudno
pa
se
mu
je
zdelo
-
da
,
celo
ostrmel
je
sam
pri
sebi
-
ko
je
od
dekel
čul
,
da
so
one
na
vse
rano
jutro
našle
glavna
dvorska
vrata
odprta
in
da
so
slišale
malega
Tončka
samega
jokati
.
Kako
je
to
,
da
je
danes
tako
zgodaj
odšla
kakor
nikoli
?
Kako
,
da
ni
prej
kake
dekle
poklicala
ter
ji
svoje
dete
izročila
,
preden
se
je
k
roditeljem
napotila
?
Strašna
misel
mu
je
urezala
preko
glave
,
zlasti
ker
se
je
domislil
sinočnjega
pogovora
in
Antonove
pritožbe
o
svoji
ženi
.
A
dobri
mož
ni
hotel
sumničiti
,
obrisal
si
je
hladen
pot
z
obraza
in
se
skušal
razmisliti
,
hodeč
od
tod
do
tam
,
med
družino
,
ki
se
je
zopet
dela
polotila
.
V
mraku
je
sedel
župnik
zamišljen
na
južnem
oglu
hiše
in
gledal
po
enakomernem
morju
.
Ovčar
Stoklasek
je
bil
prignal
ovce
v
hlev
,
pa
se
je
bil
postavil
nedaleč
,
kakih
deset
korakov
,
od
duhovnega
gospoda
in
ga
gledal
nekako
posebno
.
Nekaj
je
držal
v
roki
in
noga
se
mu
je
kakor
krčevito
večkrat
premaknila
,
da
bi
stopila
naprej
do
gospoda
,
a
strah
ga
je
bilo
blagoslovljenega
moža
,
dasi
ga
je
Stoklasek
rad
imel
,
ker
je
včeraj
dobro
slišal
,
kako
ga
je
župnik
branil
gori
med
skalami
,
ko
ga
je
Anton
Samorod
z
bičem
tepel
.
"
Kaj
bi
rad
?
"
vpraša
ga
župnik
,
ko
zagleda
blizu
stoječega
in
proti
sebi
obrnjenega
ovčarja
.
"
Tole
,
"
reče
Stoklasek
in
predse
moli
nekaj
okroglega
v
roki
,
pa
samo
z
eno
,
šepavo
nogo
naprej
stopi
.
"
Kaži
sem
,
kaj
je
?
"
Pastir
priskaklja
in
izroči
gospodu
majhen
,
rdeče
obrobljen
portret
.
Slika
je
kazala
mladega
lepega
moža
.
Župnik
jo
je
samo
enkrat
pogledal
,
barvo
na
licu
spremenil
,
oči
v
starega
pastirčka
uprl
in
naglo
vprašal
:
"
Kje
si
to
dobil
,
povej
!
"
"
Našel
,
"
reče
šepec
.
"
Kje
?
Kdaj
?
"
"
Davi
,
tam
doli
.
"
Rekoč
,
kaže
s
prstom
ob
morju
.
"
Pojdi
z
menoj
,
da
pokažeš
,
"
reče
župnik
hlastno
in
,
dasi
je
bil
že
mrak
,
stopal
je
postarni
duhovnik
tako
hitro
,
da
ga
je
Stoklasek
s
težavo
dohajal
.
"
