Venierin
se
ozre
plaho
okrog
sebe
.
„
Da
te
sliši
kdo
...
Mesto
doževega
venca
si
priklepečeš
rabljevo
vrv
.
“
„
Naj
!
Vem
,
da
ima
slavna
signorija
povsod
svoje
vohune
.
Pa
ne
bojim
se
črnih
krink
inkvizitorjev
.
Vem
...
“
„
Za
Boga
,
Cecilija
!
Imam
otroke
!
“
prosi
Venier
.
„
To
ste
možje
!
“
reče
prežimo
deklica
.
„
Ste
videli
Uskoka
,
kako
je
jadral
mimo
nas
?
Kot
knez
,
vladar
.
To
je
mož
.
To
bi
bil
dož
.
S
takimi
ljudmi
bi
si
osvetlila
ljudovlada
lice
.
“
Pozorno
pogleda
brat
sestro
.
Venier
ščiplje
nervozno
konce
brk
,
prijemlje
krajce
klobuka
,
pravi
,
da
je
tudi
ljudovlada
tako
modra
kot
Cecilija
.
Da
je
vabila
uskoškega
kneza
k
sebi
.
Pa
odbil
je
ponosno
vse
ponudbe
.
Tak
razbojnik
!
Zato
naj
visi
...
„
O
!
“
vzklikne
živo
Cecilija
in
si
pridržuje
z
belimi
prsti
kapuco
,
„
škoda
,
da
bi
visel
tak
junak
!
“
„
Da
,
visel
bo
!
“
ponavlja
jezni
admiral
.
„
Vse
te
gusarje
pobesim
.
Adrija
je
doževa
nevesta
,
naša
last
.
“
„
Samo
poloviti
mora
vse
gusarje
urni
admiral
Venier
...
“
„
To
se
zgodi
.
Huda
preti
Senjanom
,
če
zapremo
morje
za
dalje
časa
.
Cesarja
prestrašimo
z
vojsko
.
Palimo
nadvojvodove
vasi
,
sečemo
kmetom
vinograde
,
jim
odpeljemo
živino
.
Vzamemo
kako
trdnjavo
—
pokličemo
Turka
na
mejo
—
in
cesar
in
nadvojvoda
pozabita
zveste
službe
Uskokov
—
in
nam
pošljeta
Juriševo
in
Frankolovo
glavo
na
krožniku
...
“
„
Vinograde
sečete
,
palite
vasi
?
S
Turkom
se
družite
—
da
dobite
par
uskoških
glav
?
...
Barbari
vi
—
ne
oni
...
“
Venier
plaho
pogleda
svakinjo
.
Iz
ljubkega
obrazka
je
izginila
navadna
lahkoživost
.
Čelce
je
nagubančeno
,
v
očeh
gori
plamen
.
Tak
plamen
,
kot
gori
v
bratovih
očeh
.
Plamen
silnih
duš
,
ki
gredo
neustrašeno
v
pogubo
in
smrt
za
svoje
vzore
.
Od
brata
se
je
navzela
takih
misli
,
od
brata
,
ki
govori
o
pravicah
ljudstva
...
Smešno
...
Signorija
ima
moč
,
ima
pravico
.
Venecija
hoče
vladati
—
tu
ne
pomaga
čuvstvenost
.
Pa
gorje
nepremišljenemu
kritikovalcu
ljudovladinih
namer
...
V
črni
dvorani
velikega
sveta
ne
potrebujejo
političnih
mislecev
.
Za
take
so
ječe
pod
svinčenimi
strehami
,
podzemeljski
,
mokri
prostori
,
‚
most
vzdihov
‘
...
Za
sorodnike
takih
je
progon
vedno
siromaštvo
!
...
„
Ivan
!
“
prosi
Venier
v
pišu
burje
,
„
pazi
vendar
na
sestro
.
Če
nočeš
radi
nje
in
roditeljev
—
usmili
se
mojega
sina
...
“
Ivan
Foscari
molči
,
strmi
v
vihro
.
Kako
bi
karal
sestro
?
Ravno
zato
,
da
misli
pravično
,
ji
razklada
svoje
nazore
.
Jeza
nad
krivičnimi
deli
ljudovlade
kipi
večkrat
kot
ognjenik
v
njem
.
V
takih
hipih
pričakuje
moči
,
da
vstane
in
pokonča
brezsrčno
,
nikdar
sito
signorijo
in
pokliče
v
dvorano
posveta
druge
može
.
Može
,
ki
bodo
delali
za
ljudstvo
—
za
prostaka
,
ki
je
človek
,
kot
je
človek
plemič
,
kateremu
pa
brani
signorija
,
da
diha
,
misli
.
Previdnost
—
naročata
,
prosita
stara
roditelja
.
Radi
njiju
,
ki
sta
osivela
starca
,
molči
.
A
pred
svakom
—
kaj
bi
se
hlinil
?
Foscari
molči
,
gleda
na
mesto
pred
seboj
,
na
veliko
kulo
pred
mestom
.
Tam
je
videl
prej
skozi
daljevid
bledo
,
visokorastlo
deklico
.
Vitka
kot
mlada
jelka
je
stala
v
pišu
viharja
.
Nad
belo
obleko
črna
ruta
,
nad
ruto
dolgi
,
svetli
lasje
.
Burja
jih
je
opletala
okrog
glave
,
morje
je
pršelo
bele
pene
na
njo
.
Deklica
je
stala
na
kuli
,
čakala
.
Je
bil
njen
brat
ali
ženin
tisti
,
ki
je
krmaril
tako
drzno
mimo
njih
?
Njega
je
čakala
,
skočila
k
njemu
.
Kaj
ji
je
rekel
?
Obrnila
se
je
,
vrnila
v
mesto
.
Sama
.
Moški
pa
je
stal
ponosno
na
mostišču
ter
gledal
porogljivo
,
kako
so
lovili
Benečani
vojake
po
morju
.
Čuden
je
ta
kraj
,
čudni
so
običaji
tega
naroda
.
Žena
,
sestra
poljubujeta
gospodarjevo
,
bratovo
roko
.
Sužnje
,
ki
ne
smejo
sedeti
z
gospodarjem
za
mizo
.
Sužnje
,
ki
tkejo
in
pleto
,
delajo
na
polju
in
v
domu
najtežja
dela
,
sužnje
,
ki
nimajo
pravice
do
javnosti
.
Morda
pa
ljubijo
te
ženske
tem
iskreneje
svoje
može
—
morda
res
ni
svoboda
za
žensko
?
Tukaj
poznajo
le
eno
ljubezen
.
A
pri
nas
?
Tu
je
dolga
zaroka
običaj
,
čast
.
Zaročena
deklica
ne
sme
brez
ženina
na
plesišče
.
Umrje
ženin
—
žaluje
nevesta
vse
žive
dni
.
Kaj
je
bolje
—
naša
omikana
razuzdanost
ali
barbarska
čistost
?
Dogaressa
se
strese
,
ustavi
.
Verige
zarožljajo
.
Orjaški
sidri
se
spuščata
v
nemirno
morje
.
V
luki
je
Venier
,
a
ne
pri
mostišču
.
Do
njega
branijo
gorati
valovi
.
Senjski
brodarji
bi
morali
prihiteti
,
potegniti
ladjo
v
kraj
,
jo
privezati
k
stebrom
.
Toda
Mala
vrata
ostanejo
zaprta
,
nihče
se
ne
gane
,
nihče
ne
zmeni
za
Benečane
.
„
Počakajte
,
vragi
!
“
zakolne
Venier
,
„
videli
boste
,
kdaj
ste
pustili
čakati
ljudovladinega
admirala
.
“
Trije
čolni
se
zazibljejo
na
belih
penah
.
V
dva
se
ukrca
po
deset
vojakov
,
v
tretjega
admiral
s
pobočnikom
.
„
Vzemite
še
mene
seboj
!
“
prosi
Cecilija
.
„
Zdaj
ni
časa
za
neumnosti
!
“
se
obregne
Venier
.
„
Ostanite
pri
Jeli
.
Ko
se
vrneva
,
odplujemo
v
Reko
.
Kapitan
—
vedite
donno
Foscari
v
kajuto
.
Vi
pa
,
don
Foscari
,
“
je
rekel
bolj
tiho
svaku
,
„
ne
pozabite
,
da
ste
v
moji
službi
—
ne
zabite
doževega
venca
...
“
„
Dožev
venec
ni
nič
posebnega
v
naši
rodovini
,
“
mu
odvrne
ponosno
Foscari
.
„
A
težko
,
da
bi
se
popel
kdaj
Venier
do
njega
...
“
Par
korakov
le
—
in
vendar
dolga
,
nevarna
vožnja
.
Valovi
se
upirajo
v
čolne
,
kot
bi
hoteli
preprečiti
tujcem
vhod
v
Senj
.
„
Začarale
so
nam
senjske
coprnice
,
“
trdijo
veslarji
,
ko
lete
čolni
kljub
vsem
naporom
vedno
od
brega
.
Na
admiralov
ukaz
plava
par
mornarjev
do
stebrov
,
da
pritegne
in
priveže
čolne
.
Zdaj
stoji
Venier
z
vojaki
pred
zaprtimi
vratmi
.
V
mestu
se
ne
zmeni
nihče
za
njegov
prihod
.
„
Razstrelite
vrata
!
“
ukaže
Venier
,
pa
Foscari
ustavi
neprevidni
ukaz
.
Saj
je
vendar
volja
signorije
,
da
se
ne
izzove
prenaglo
vojska
...
Vojaki
tolčejo
s
puškinim
kopitom
po
trdnih
,
hrastovih
,
z
železom
obitih
vratih
.
„
Kdo
je
?
“
se
oglasi
od
znotraj
zapovedujoč
glas
.
Na
odgovor
,
da
je
benečanski
admiral
s
pobočnikom
in
vojaki
na
poti
k
stotniku
,
se
odpro
vrata
.
Pred
Venierom
stoji
na
pragu
orjak
v
mokri
bundi
,
na
mokrih
razmršenih
laseh
visoko
poveljniško
kapo
.
Vojvoda
...
Oni
...
Benečani
gledajo
občudovaje
krasno
postavo
.
Take
rasto
samo
v
Senju
—
taki
so
samo
bosanski
Uskoki
.
In
za
tem
hrustom
stoje
drugi
.
Kapa
pri
kapi
,
puška
pri
puški
...
Toda
vojvoda
prekriža
roki
in
se
klanja
porogljivo
:
„
Pozdravljam
slavno
gospodo
!
Vstop
je
gospodi
prost
—
tuji
vojaki
pa
naj
ostanejo
zunaj
.
Taka
je
stara
pravica
našega
mesta
.
“
„
Kdo
si
ti
!
“
premeri
orjaka
Venier
.
„
Admiral
govori
le
s
plemičem
—
ne
z
vojakom
najemnikom
.
“
Grozno
zabliska
orjakovo
oko
,
ko
se
upokonči
:
„
Vladarji
,
večji
od
plačanega
benečanskega
dostojanstvenika
,
so
govorili
z
menoj
.
Juriša
sem
Senjanin
.
Knez
rodu
Orlovičev
iz
Bosne
,
senjski
plemič
in
meščan
.
“
Venier
se
vgrizne
v
usta
in
vpraša
zaničljivo
:
„
Ti
je
podarila
ali
potrdila
naša
slavna
signorija
,
naš
prevedri
dož
tvoje
plemstvo
?
“
„
Moje
plemstvo
ne
potrebuje
vaših
daril
in
potrdil
,
“
se
osovi
Juriša
.
„
Knez
sem
po
davnem
pradedu
.
Že
Tvrdko
I.
je
potrdil
naše
rodbinske
pravice
.
Senjsko
plemstvo
in
meščanstvo
pa
si
je
pridobil
moj
ded
Martin
—
s
sabljo
,
ne
z
barantijo
;
ni
si
ga
kupil
z
zlatom
.
Sicer
pa
“
—
prezirno
stisne
Juriša
ustni
,
„
mi
je
bilo
na
ponudbo
vaše
viteštvo
—
a
Senjan
se
ne
prodaja
.
“
„
Gotovo
te
bo
krasila
železna
veriga
bolj
od
zlate
,
“
se
prikloni
porogljivo
Venier
.
„
Čast
mi
je
,
da
smem
govoriti
z
vašo
milostjo
.
Veseli
me
,
da
najdem
tvoje
gospodstvo
doma
.
Ne
samo
stotniku
—
tudi
tebi
velja
moj
pohod
,
prejasni
...
“
„
Posebna
čast
mi
bo
sprejeti
tvoje
gospodstvo
,
“
se
prikloni
Juriša
.
Polna
je
konoba
,
poln
je
hram
.
Lahko
postrežem
tvojemu
gospodstvu
.
Pa
zakaj
je
pustila
tvoja
milost
mlado
signoro
na
ladji
?
Burja
narašča
.
Iz
naših
gostij
se
ne
vrneš
nocoj
na
Reko
,
ne
skriješ
na
Krk
.
Burja
bo
pihala
osem
dni
,
šibko
bitje
na
ladji
bo
umiralo
od
strahu
.
Pošlji
po
deklico
,
da
bo
naše
veselje
popolno
.
“
Tako
govoreč
vrže
Juriša
mokro
bundo
raz
rame
,
vtakne
roki
za
pas
in
stoji
izzivaje
pred
Benečani
.
Admiral
se
premaguje
s
težavo
.
Naskočil
bi
s
svojimi
vojaki
—
pa
neenaka
bi
bila
borba
in
ukaza
signorije
ne
sme
prestopiti
.
Foscariju
pa
dopadejo
silno
brkati
,
odločni
obrazi
Uskokov
,
ponosen
nastop
Jurišev
,
njega
skrb
za
tujo
deklico
.
Saj
bo
Cecilije
res
strah
,
če
se
ne
vrnejo
hitro
.
In
če
ne
morejo
nocoj
na
Reko
—
morajo
na
Krk
.
Cecilija
ne
bo
v
burni
noči
na
Dogaressi
,
njena
hišna
Jela
je
že
tako
bolna
in
prosi
,
da
bi
prenočili
na
Krku
,
kjer
je
ona
doma
.
„
Daj
no
,
“
prigovarja
Foscari
svaku
,
„
pusti
vojake
pred
vratmi
in
odpraviva
se
hitro
—
vihar
narašča
,
zares
...
“
„
Ne
.
Brez
spremstva
in
straže
ne
gre
beneški
admiral
k
avstrijskemu
stotniku
,
“
odgovori
Venier
in
da
vojakom
znamenje
,
da
korakajo
...
Prostor
!
Sicer
začnem
streljati
s
topovi
z
galej
...
“
Vojaki
narede
korak
—
napetih
pušk
cevi
jim
mole
nasproti
.
Juriša
se
ne
umakne
s
praga
;
mirno
pravi
:
„
Imamo
tudi
mi
smodnika
,
milostni
gospod
.
Spremstva
hočeš
?
Dosti
nas
je
tu
.
Straže
ne
potrebuješ
.
Stopi
mirno
v
naše
mesto
.
Ne
boj
se
prevare
.
Trdna
je
uskoška
vera
.
Pod
mojo
streho
bodi
drag
gost
—
a
da
te
dobim
na
morju
—
ogni
se
me
!
“
Dogaressa
se
ziblje
,
trepeče
,
sidro
se
upira
,
zadržuje
naglo
,
da
ne
pohiti
iz
luke
.
Cecilija
Foscari
sloni
na
klopici
v
kabini
.
Stene
in
klopi
so
pokrite
z
rdečim
baržunom
.
V
takem
okviru
,
v
senci
Ijubičastega
baržuna
,
ki
odeva
dekličino
telo
,
se
vidi
njen
obrazek
še
bolj
bled
in
prestrašen
.
Saj
je
tudi
grozno
to
morje
v
senjski
luki
...
Meče
ladjo
navzgor
,
jo
suva
od
strani
.
Kobilica
,
rebra
pokajo
.
Ob
tla
prikovane
mizice
in
stoli
se
tresejo
,
posoda
leti
iz
predalov
.
Hreščanje
,
stok
!
Uh
,
kako
tuli
burja
!
Zdi
se
,
da
narašča
.
Vsak
hip
odtrga
lahko
ladjo
od
sider
,
jo
trešči
ob
neprijazni
breg
...
Raz
puste
hribine
nad
Senjem
se
spušča
mrak
.
Grozna
noč
se
bliža
.
A
brata
,
svaka
ni
.
Sama
si
,
Cecilija
.
Kapitan
in
podkapitan
sta
radi
nevihte
na
krovu
.
Vojaški
častnik
straži
svoje
Arbanase
.
Vsi
čakajo
admiralove
vrnitve
,
vsi
so
premrzli
,
prestrašeni
.
In
deklica
je
sama
med
vojaki
,
v
viharju
...
Le
stok
iz
bližnje
kabine
obveščuje
Cecilijo
o
navzočnosti
ženskega
bitja
.
Tam
leži
njena
hišna
,
muči
jo
morska
bolest
.
Rada
bi
ji
pomagala
mlada
gospodarica
,
a
v
taki
vihri
je
vsaka
pomoč
zaman
.
Pomagalo
bi
le
kopno
.
Daleč
pred
Senjem
se
črne
na
morju
galej
orjaška
telesa
.
Na
njih
so
zagorele
luči
.
Rdeče
,
zelene
,
bele
.
Galeje
si
dajejo
znamenja
,
obveščujejo
admiralovo
ladjo
.
Glej
,
visoko
nad
Senjem
,
v
oblakih
,
je
zatrepetala
zvezda
.
Morda
se
ublaži
vihar
?
Ah
ne
,
Cecilija
...
To
ni
zvezda
.
To
je
zunanja
stražnica
,
o
kateri
ti
je
pravil
brat
.
Ne
,
ni
zvezd
na
senjskem
nebu
.
Neustrašeni
Uskok
,
ki
čuva
prelaze
v
gozde
,
v
Liko
,
si
je
prižgal
ogenj
,
da
si
ogreje
otrple
ude
,
da
prestraši
volkove
...
O
junačina
,
tovariš
volkov
,
prijatelj
medvedov
—
ali
te
ni
strah
viharne
noči
,
ko
rajajo
divje
žene
okrog
tvojega
čartaka
,
ko
se
plazi
tod
volkodlak
,
mamijo
vešče
...
O
junačina
v
gori
!
Ti
stradaš
,
prezebuješ
.
Čuvaš
dom
sovraga
,
ki
prihaja
krvoločen
skozi
šume
.
O
junačina
v
gori
!
V
dol
se
spusti
—
tu
je
vrag
,
tu
je
prevara
,
zavist
...
Mrak
se
spušča
,
siv
,
gost
.
Glej
druge
luči
nad
Senjem
—
glej
velike
luči
v
Senju
!
Svetita
se
nad
morjem
,
svarita
,
kažeta
mornarju
pot
.
Nehajgrad
,
Senj
,
čuvajta
!
Temna
noč
prihaja
...
Po
obmorskih
trdnjavah
prižigajo
velike
svetiljke
na
olje
,
zažigajo
baklje
smolenice
.
Noč
prihaja
.
Grozna
noč
na
viharnem
morju
.
Morje
odpira
svoje
žrelo
—
vstajajo
pošasti
,
sirene
—
vabijo
...
Velike
sipe
,
morski
volk
,
ki
pripluje
včasih
v
te
kraje
,
čakajo
na
plen
...
Tam
daleč
nekje
je
zlata
minulost
—
brezbrižni
dnovi
...
Zakaj
nisi
ostala
,
Cecilija
,
v
Reki
—
na
varnem
,
kopnem
...
Pa
ne
boj
se
,
deklica
.
Nad
Primorjem
sveti
velika
luč
.
Primorje
,
blodeče
mornarje
varuje
trsaška
Mati
.
Cecilija
se
spominja
kot
davnega
dogodka
,
kako
jo
je
mamilo
sedem
stolpov
ob
robu
pečine
nad
Reko
,
kako
jo
je
vabila
slavna
božja
pot
in
ime
—
Frankopan
.
O
njih
je
govoril
brat
v
vznesenih
besedah
,
ko
so
se
vzpenjali
včeraj
na
Trsat
.
Svak
mu
je
pritrjeval
in
oporekal
.
Svak
je
v
prvi
vrsti
Benečan
,
a
Ivan
,
plemeniti
Ivan
—
človek
.
O
nekdanjih
gospodarjih
Krka
in
Senja
sta
govorila
.
Ki
so
storili
toliko
za
Primorje
.
Kjer
je
vladal
Frankopan
,
tam
so
rastle
cerkve
,
samostani
.
S
samostani
šole
.
Za
prosveto
naroda
,
za
njegovo
nravno
življenje
je
skrbel
vedno
ta
plemeniti
rod
.
Umni
zakonodajalci
,
so
odmerili
Frankopani
svojim
podložnim
dolžnosti
in
pravice
.
Še
danes
—
leta
1608.
—
se
ravnajo
v
Senju
po
štatutu
,
katerega
sta
napisala
Stjepan
in
Ivan
Frankopan
za
Senj
leta
1388.
Bogati
,
ljubljeni
od
podložnih
in
prijateljev
zaradi
svojih
vrlin
,
so
bili
in
so
Frankopani
avstrijski
vladi
neljube
osebe
.
Nekdaj
tako
bogata
,
samostojna
Hrvaška
,
je
raztrgana
,
oslabljena
od
vednih
bojev
z
zunanjim
in
notranjim
sovražnikom
.
Da
vstane
Frankopan
,
da
hoče
obnoviti
staro
Hrvaško
,
stare
pravice
—
z
veseljem
bi
ga
pozdravilo
plemstvo
in
narod
—
morda
tudi
sosednih
dežela
.
Takih
nakan
sta
zmožna
brata
Nikolaj
in
Volk
.
Mlada
moža
sta
to
,
toda
izvedena
na
polju
vede
kot
na
Martovem
.
Sorodnika
mogočnih
Turjaških
,
Lenkovičev
,
Zrinjskih
,
imata
prijateljev
na
Kranjskem
in
Mažarskem
.
Vzgajala
sta
se
v
Ljubljani
na
Kranjskem
pod
nadzorstvom
Krištofa
Turjaškega
,
v
Padovi
sta
dovršila
visoke
nauke
,
prepotovala
sta
Italijo
.
Oba
,
posebno
Volk
,
sta
dobra
govornika
.
Teh
bratov
tedaj
se
boje
na
dvoru
v
Pragi
in
Gradcu
—
kot
so
se
bali
Rudolfovi
predniki
njunih
očetov
.
Pri
vsaki
priliki
jim
odščipne
vlada
nekaj
posestva
,
nekaj
moči
—
zasleduje
njihove
korake
.
Nespametna
je
ta
politika
Avstrijcev
.
S
svojim
ravnanjem
s
hrvaškimi
plemiči
,
s
hrvaško
zemljo
,
silijo
domorodne
sinove
hrvaške
naravnost
k
uporu
.
„
Nespametna
je
ta
politika
,
toda
dobra
za
nas
...
Čim
prej
izgube
Frankopani
Primorje
—
tem
prej
bo
naše
—
“
je
rekel
Foscariju
na
to
Venier
.
„
Nikolaj
je
znan
sovražnik
naše
slavne
ljudovlade
—
sploh
vse
pleme
Frankopanov
.
“
„
Ni
čuda
,
“
se
je
nasmehnil
Foscari
,
„
spominjam
se
,
kako
so
napadle
naše
galeje
Nikolajev
Novi
ter
zažgale
mestece
.
Porušile
bi
bile
tudi
grad
,
da
ga
niso
ubranili
Uskoki
.
Napadle
so
že
brezuspešno
tudi
Trsat
...
Zgodovina
teh
bregov
sploh
govori
o
benečanskih
napadih
...
“
„
Kar
se
ni
posrečilo
takrat
,
se
posreči
drugič
.
Že
je
bil
vzet
Frankopanom
Trsat
,
vzet
jim
je
Senj
,
Krk
ni
več
njihov
.
Počasi
se
odmaknejo
od
morja
.
Prokleto
—
kaj
poje
slepi
bedak
?
“
Berač
je
sedel
na
stopnicah
,
pel
slavo
Frankopanov
.
„
Nikdar
ne
izgine
njih
ime
...
“
„
Molči
,
bedak
,
“
mu
je
rekel
Venier
in
mu
vrgel
srebrn
tolar
v
klobuk
.
Berač
se
je
zahvalil
in
zapel
za
njimi
pesem
o
Jurišu
Senjaninu
.
„
Razbojnik
opeva
razbojnike
,
“
je
vzkliknil
jezno
Venier
.
Zamišljeno
je
poslušal
Ivan
.
V
cerkvi
je
hotela
Cecilija
moliti
z
veliko
vnemo
.
Pa
v
vse
njene
molitve
se
je
mešala
podoba
Frankopanov
,
Juriša
.
Oh
,
tako
rada
bi
bila
videla
grofa
in
razbojniškega
vojvoda
!
Raztreseno
je
motrila
voščenico
pri
velikem
oltarju
,
katero
je
bil
daroval
Mile
Pariševič
l.
1527.
,
ker
je
premagal
z
Marijino
pomočjo
v
dvoboju
turškega
velikana
.
Zlati
konj
sv.
Martina
,
ki
je
baje
zakopan
pred
velikim
oltarjem
,
darovane
verige
turških
ujetnikov
,
slike
z
brodolomi
in
turškimi
požigi
je
niso
zanimale
toliko
kot
tista
dva
hrvaška
junaka
...
Že
v
Reki
je
bila
slišala
,
da
je
grof
Nikolaj
na
Trsatu
.
Prosila
je
svaka
,
da
jo
pusti
v
grad
.
Izpriča
se
pred
grofom
kot
radovedna
romarica
in
on
ji
pokaže
grad
.
Saj
ne
bi
povedala
svojega
imena
.
Pa
svak
se
je
zgražal
,
razjezil
.
Umerjen
mora
biti
vsak
korak
bodoče
doževe
neveste
,
zanjo
ni
pustolovja
.
Še
to
je
pravzaprav
neumestno
,
da
upoznava
pod
bratovim
vodstvom
domače
in
tuje
razmere
.
Koliko
časa
bo
trpela
ta
inkvizicija
,
ki
ima
povsod
nastavljene
svoje
vohune
?
O
Cecilija
,
ne
ime
,
ne
spol
te
ne
rešijo
jeze
zakrinkanih
sodnikov
...
Ta
dož
!
Kaj
bo
zaprta
vsa
njena
žarna
mladost
zaradi
marionete
,
ki
podpisuje
sklepe
velikega
sveta
,
ki
se
kaže
svetu
vladarja
,
a
je
le
žalostna
senca
?
Mlada
Benečanka
ni
videla
trsaškega
grofa
,
a
na
poti
v
Senj
je
videla
njegovo
mesto
Novi
.
„
To
je
ključ
in
vrata
v
bogati
Vinodol
,
“
ji
je
razlagal
z
lakomnim
pogledom
svak
.
Gledala
je
glave
stolpov
po
Primorju
,
videla
Krk
,
Senj
in
dobila
pojem
o
bogastvu
in
mogočnosti
hrvaških
grofov
.
Videla
je
senjske
skale
,
videla
drznega
Uskoka
in
zasanjala
o
pogumu
hrvaških
vojnikov
.
Takih
ljudi
ne
bo
premagala
ljudovlada
.
Uh
,
kako
tuli
burjal
Dogaressa
se
trese
,
škriplje
,
Jela
stoče
kot
bi
umirala
.
Mlade
snovateljice
drznih
činov
se
lotuje
vedno
večji
nemir
,
strah
.
Ne
,
to
ni
strah
—
to
je
le
neugodno
čuvstvo
...
Kaj
se
godi
v
Senju
,
da
se
ne
vrne
admiral
na
ladjo
?
Lovi
li
Juriša
,
ali
je
pozabil
pri
vinu
na
Dogaresso
in
svojo
dolžnost
?
Noč
...
Strah
...
Kaj
,
če
umrje
Jela
?
Cecilija
vstane
,
se
oprijemlje
za
stene
in
pride
s
težavo
v
sosednjo
kabino
.
Tu
se
oprijemlje
klopi
Jela
,
mlada
,
bleda
Bodulka
,
stoče
in
se
vije
v
smrtnih
težavah
.
„
Na
kopno
,
“
prosi
,
„
na
kopno
!
Na
Krk
—
da
umrjem
doma
...
“
„
Kam
hočeš
,
ubožica
,
saj
ne
moreva
nikamor
.
Čolni
so
v
Senju
,
naših
ni
nazaj
.
Potrpi
,
ubožica
—
skoro
se
umiri
vihar
.
“
„
Ne
umiri
se
ne
...
Poznam
domačo
burjo
...
Bolje
je
zdaj
na
prostem
morju
kot
tu
.
O
zlata
gospodarica
—
umrjeva
tu
.
“
„
Ne
,
“
jo
tolaži
Cecilija
,
se
sklanja
nad
hišno
,
ji
briše
pot
raz
bledi
obraz
,
„
ne
umrjeva
,
vzemi
še
enkrat
kapljice
...
“
Iz
drobne
stekleničice
padajo
kaplje
na
žličico
.
Kar
zaškriplje
,
zažvenkeče
...
Stekleničica
zleti
iz
tresoče
roke
,
deklica
omahne
,
se
zaleti
v
vrata
.
Groza
!
Ladja
stoji
skoraj
pokoncu
.
„
Pomagaj
,
Mati
trsaška
!
“
vikne
Jela
,
si
zakrije
oči
in
moli
:
„
O
kronana
Mati
in
Devica
...
Ki
si
hotela
stanovati
med
nami
.
“
„
Da
nam
deliš
milosti
,
“
pristavi
s
trepečim
glasom
Benečanka
k
molitvi
Primorke
.
Zadnja
ura
se
bliža
—
raz
krov
se
sliši
krik
,
ropot
.
Gotovo
se
je
podrl
jambor
,
gotovo
je
odnesel
val
mornarja
...
Smrt
je
tu
,
Jela
,
smrt
...
Že
pritiska
voda
na
kajutina
vrata
...
Ah
!
...
Vrata
se
odpro
,
ves
premočen
vstopi
Foscari
.
„
Ivan
!
“
zavrisne
sestra
in
se
obesi
nanj
.
„
Ivan
,
oh
,
dobro
da
si
tu
,
da
umreva
skupno
.
“
Hišna
stoče
:
„
Uboga
gospica
—
ubogi
gospod
—
mamica
...
“
„
Kakšna
otroka
sta
vendar
,
“
se
nasmehne
mirno
mladi
mož
.
„
Ni
še
sile
,
da
bi
umirali
.
Le
urno
!
Zavij
se
,
Jela
.
Vzemi
seboj
,
česar
je
gospici
treba
.
Prenočimo
v
Senju
,
ker
bo
noč
zelo
viharna
.
Dogaressa
in
galeje
odplujejo
iz
te
ožine
,
si
poiščejo
zavetja
v
krških
lukah
.
“
Sive
skale
mole
ostre
robove
v
gluho
noč
.
Nad
njimi
ni
zvezde
.
Nebo
,
temno
kot
duša
brez
Boga
,
se
spenja
nad
Primorjem
.
Vihar
razgraja
.
Po
skalnati
poti
ob
morju
,
od
sv.
Jurja
proti
Senju
,
se
majejo
v
burjinem
pišu
čudne
postave
.
Senca
za
senco
...
Morda
duhovi
Pavlinov
iz
samostana
pri
sv.
Jurju
...
Ali
duše
Uskokov
,
ki
jih
je
prebudil
vihar
v
kamenitem
grobu
,
v
dnu
morja
,
da
gredo
pogledat
na
dom
v
Senj
—
če
živi
tam
še
staro
junaštvo
,
če
stoji
še
sred
Senja
Ružica
,
bela
cerkev
...
Da
,
uskoške
sence
so
to
,
sence
brez
glav
...
A
čuj
...
Puškino
kopito
se
zadene
ob
skale
,
burja
opleta
ogrinjalo
senc
ob
pritlikave
smokve
,
veliko
brinje
in
divje
oljke
,
ki
rasto
posamič
med
skalovjem
;
drač
,
bodeča
neža
,
vražji
stric
se
prijemlje
obleke
,
se
jim
zabada
v
opanke
.
Juriševa
četa
je
,
ki
se
vrača
po
suhem
v
Senj
,
ker
ji
je
zaprl
Venier
morje
.
Vodi
jo
Vulatko
Vulatkovič
.
Sencam
brez
glav
so
podobni
,
ker
so
si
naložili
težke
kamene
na
pleča
,
da
jih
ne
odnese
burja
raz
pot
po
strmem
bregu
v
peneče
morske
valove
.
Sklonjeni
hodijo
molče
junaki
.
Burja
jim
jemlje
sapo
—
jih
ustavlja
zdaj
—
zdaj
jim
puha
v
hrbet
,
jih
skuša
dvigniti
od
tal
.
In
na
desno
buči
razljučeno
morje
,
morski
div
dviguje
penasto
glavo
,
izteguje
zelene
kremplje
—
na
levo
ječi
gozd
v
višini
,
gozdni
škrat
skače
po
hreščečih
vejah
,
prikazuje
se
vešča
,
vedomec
tuli
.
Toda
nič
ne
morejo
junakom
zle
moči
.
Če
se
plazi
tudi
med
skalami
zelena
ogromna
moljava
—
ne
škodi
junakom
njen
žareči
pogled
:
svete
moči
,
blagoslovljene
v
samostanu
sv.
Frančiška
,
nosi
vsakateri
pri
sebi
.
Naj
oponaša
vedomec
človeške
glasove
,
da
izvabi
junake
v
gozd
,
naj
tožijo
po
votlinah
čuki
—
Juriševa
četa
hodi
svojo
težko
pot
,
misli
težke
misli
.
Ali
najdejo
vojvoda
Juriša
že
doma
?
Doma
?
Bržkone
bo
skalnata
votlina
na
Veljunu
letošnjo
zimo
dom
Juriševe
čete
.
Dobro
da
je
burja
.
Prepodi
beneške
galeje
,
ustavi
graško
komisijo
,
ki
pride
gotovo
zopet
enkrat
v
Senj
.
In
tačas
se
reši
,
komur
bo
treba
rešitve
.
Kako
čudno
tuli
burja
...
Kot
bi
plakalo
v
gozdu
dete
,
klicalo
,
iskalo
matere
...
Ah
,
to
so
spomini
!
V
burni
noči
se
razleti
marsikateri
brod
ob
čereh
,
marsikatera
duša
se
poslovi
od
sveta
...
Pa
zopet
...
Tako
glasno
,
jasno
...
Vulatko
se
ustavi
,
posluša
.
Ž
njim
se
ustavi
,
posluša
trideset
mož
.
Ne
,
to
ni
burja
—
ni
spomin
...
Razločno
kliče
iz
gozda
:
„
Tata
,
mama
,
Martaloz
...
“
Ha
,
kako
vrže
Vulatko
kamen
raz
široka
pleča
,
kako
skoči
po
tmini
preko
skal
za
otročjim
glasom
.
„
Za
menoj
!
“
zakliče
,
in
trideset
težkih
kamnov
zaropoče
na
tla
,
trideset
junakov
hiti
za
Vulatkom
.
Grozno
je
v
viharni
noči
na
obrežni
poti
.
Še
grozneje
v
hosti
,
ko
vrešči
in
stoče
drevje
,
ko
padajo
hreščeč
veje
,
se
prigibljejo
orjaški
hrasti
do
tal
...
Suho
listje
,
zemlja
,
grmovje
,
korenine
dreves
,
vse
se
vrti
,
pleše
,
divja
.
Plaha
ptica
sfrli
iz
toplega
gnezda
.
Skovika
sova
,
čuk
,
beži
lisica
,
jazbec
,
a
volk
,
ris
,
medved
se
držijo
v
toplem
brlogu
.
Po
gozdu
blodijo
Uskoki
.
Otrokov
klic
se
oglasi
tu
—
tam
...
Morajo
dobiti
roparja
Martaloza
,
izvržek
človeštva
,
ki
lazi
,
vohuni
od
Turka
do
kristjana
,
krade
,
prodaja
vsak
dan
svojo
dušo
.
In
drago
jim
plača
vohun
otroški
rop
!
Ni
redek
slučaj
,
da
se
prikrade
kljub
stražam
tak
gad
skozi
Liko
,
ukrade
otroka
in
beži
preko
meje
,
da
proda
kristjanskega
otroka
Turkom
.
In
če
ulove
Primorci
takega
roparja
,
jim
je
slast
gledati
,
kako
umira
na
kolu
,
kako
oblizuje
plamen
rane
umirajočega
.
V
burni
,
temni
noči
se
čuti
Martaloz
varnega
.
Z
ostrim
čutom
človeka
,
ki
je
vedno
na
prostem
,
najde
pot
skozi
šumo
,
se
ogiblje
gošč
,
kotanj
,
padajočih
dreves
.
Otroka
je
zavezal
v
vrečo
,
si
ga
naprtil
na
hrbet
.
Za
otrokovo
vpitje
se
ne
zmeni
.
Ni
mu
nevarno
.
Se
že
potolaži
,
ko
ga
nabije
.
In
ko
pride
v
turške
roke
,
pozabi
kmalu
na
dom
.
Čez
nekaj
let
se
bo
bojeval
fant
poturčenec
proti
rodnemu
bratu
,
čez
nekaj
let
postane
dekle
poturčenka
mati
kristjanovih
krvosesov
.
Martaloz
šteje
v
duhu
izkupiček
.
Dobro
je
bil
zadel
nocoj
.
Senjani
,
Senjanke
so
prodajali
zijala
pri
Malih
vratih
,
kjer
je
prihajal
neki
brodič
,
najbrže
tisti
Juriša
—
vsaj
je
govorilo
vse
o
njem
.
Precej
razvit
deček
,
prava
uskoška
kri
,
se
je
igral
z
leseno
puško
,
streljal
vrabce
.
Vrabci
so
leteli
preko
obzidja
,
deček
je
smuknil
skozi
frčado
—
Martalozu
v
roke
.
Vrl
vojak
bo
deček
...
Ah
...
Kaj
stiska
Martaloza
za
vrat
,
kaj
iskri
skozi
tmino
?
Je
planil
vendarle
volk
iz
dupla
,
se
je
zagnal
ris
vanj
?
Po
nožu
seže
roka
...
Pa
to
je
grmeč
človeški
glas
...
Še
več
—
vse
polno
jih
je
...
Že
so
zvezane
roke
,
že
je
odvzet
otrok
,
že
leži
Martaloz
na
tleh
.
„
Ubij
psa
!
“
kliče
nekdo
.
„
Ne
!
“
brani
drugi
,
„
na
kolu
naj
umrje
po
naših
postavah
,
da
se
pozabavajo
Senjanke
ob
njegovih
mukah
.
A
rebra
,
rebra
mu
popravi
,
brat
...
“
Martaloz
stoče
,
se
zvija
pod
sunki
uskoških
nog
in
pušk
,
kliče
turške
in
kristjanske
svetnike
na
pomoč
.
„
Ni
potreba
,
opravimo
že
sami
,
“
se
mu
reže
in
rogajo
Uskoki
in
si
maščevalno
hladijo
dušo
na
njem
.
A
otrok
?
Vulatko
ga
stiska
k
sebi
,
da
segreje
zmrzlega
revčka
.
Vprašuje
,
čigav
da
je
.
Otrok
se
stiska
k
Vulatku
kot
k
staremu
znancu
,
jeca
,
ne
spravi
besede
iz
sebe
.
„
Ukreši
,
Mile
,
ukreši
,
da
vidimo
...
“
„
Da
zgori
gozd
,
Vulatko
?
Listje
je
suho
—
mahoma
smo
v
plamenu
.
“
„
Požurimo
se
tedaj
iz
šume
.
Nazaj
na
pot
!
Ali
jo
čutite
?
“
„
Da
.
Sliši
se
bučanje
.
Naprej
,
mrcina
martaloška
,
vražja
duša
...
“
Na
prostem
,
v
zatišju
skal
,
ukreše
Mile
ogenj
.
Rado
gori
suho
listje
,
prinešeno
od
burje
v
nižino
,
rade
gore
brinjeve
veje
,
razširjajo
močni
duh
.
Trideset
mož
čaka
težko
,
da
osvetli
plamen
otroka
.
Morda
je
njihove
rodovine
—
njihova
last
?
Bogve
kako
ga
išče
,
kako
joče
zanj
mati
...
Se
nocoj
,
če
tudi
bi
bil
od
daleč
,
še
nocoj
ga
poneso
domov
,
da
se
umiri
materina
duša
.
—
Plamen
osvetli
krepkega
dečka
v
rdeči
halji
.
„
Čigav
si
?
“
ponavlja
Vulatko
vprašanje
.
„
Jurišev
kumče
,
stric
,
“
odgovori
fantek
in
gleda
veselo
v
znane
obraze
.
„
Kaj
me
je
oslepila
sveta
Lucija
?
“
—
se
nasmeja
Vulatko
in
poljubuje
otroka
.
„
To
je
mali
Juriša
,
Orlovičevega
kmeta
sin
.
Juriša
mu
je
krstni
kum
.
Bogu
in
sveti
Bogorodici
hvala
,
zločincu
kol
—
pa
je
vse
v
redu
.
Kaj
,
Jurček
,
ali
te
je
bilo
strah
,
ubožec
?
“
„
Junaka
ni
strah
,
“
odgovori
deček
.
Glasno
se
zakrohotajo
možje
,
da
umolkne
za
hip
burja
,
posluša
.
To
so
besede
njihovega
vojvoda
,
Juriša
.
V
ustih
otroka
,
čigar
zdravi
obrazek
je
ves
umazan
od
joka
,
čigar
glas
je
hripav
od
klicanja
,
so
smešne
.
Začudeno
odpre
mali
Juriša
od
solz
zatekle
oči
.
Zakaj
se
smejejo
?
Tako
pravi
kum
:
Junaka
ni
strah
.
A
—
lačen
je
junak
lahko
...
„
Lačen
,
stric
Vulatko
,
lačen
!
“
toži
Jurček
.
Trideset
mož
seže
hlastno
v
torbo
,
trideset
rok
moli
dečku
kos
suhorja
,
kruha
,
suho
smokvo
,
trdega
kolača
—
kar
se
je
našlo
.
Deček
grize
z
drobnimi
zobki
,
trdokorni
možje
zro
ginjeni
nanj
.
Od
obraza
do
obraza
romajo
maleževe
oči
.
Slabo
jih
osvetljuje
pojemajoči
plamen
.
Domači
obrazi
,
prijateljski
.
Pa
izza
skale
gleda
temno
lice
.
Mož
,
ki
ga
je
bil
vzel
Jurče
se
ga
ne
boji
več
—
a
želja
po
maščevanju
se
vzbudi
v
otroški
duši
.
Deček
iztegne
roko
po
Vulatkovi
puški
in
pravi
:
„
Stric
,
daj
,
da
ustreli
Jurček
grdega
moža
.
“
„
Oj
ti
uskoška
kri
!
“
stisne
Vulatko
dečka
k
sebi
.
—
Težka
je
bila
poprej
pot
po
viharni
noči
.
Z
otročjim
bremenom
,
z
jetnikom
,
menil
bi
,
da
bo
še
težja
.
Pa
junakom
je
veselje
pri
duši
...
Jurček
jim
je
povedal
,
da
je
tekel
tata
k
morju
,
da
je
tekel
tja
stražar
Velikih
vrat
,
ker
je
prišel
kum
Juriša
,
ko
je
lovil
Jurček
ptice
.
Juriša
je
torej
doma
...
Lahko
se
hodi
s
tako
vestjo
,
lahko
z
zavestjo
dobrega
dela
.
Vulatko
nosi
malega
Jurčka
.
Na
široki
moški
rami
je
zaspal
trudni
deček
.
In
Vulatku
je
tako
mehko
,
tako
blago
pri
duši
.
Kako
veselje
napravi
prijatelju
,
ko
prinese
ukradenega
otroka
nazaj
!
Za
Vulatkom
gre
Mile
in
vleče
Martaloza
.
„
Oj
žuri
se
!
“
mu
prigovarja
.
„
Žuri
se
,
ti
pasji
sin
,
da
prideš
prej
na
kol
.
“
„
Da
te
sprejme
prej
vrag
,
“
reče
drugi
.
Vulatko
nosi
spečega
otroka
in
mehko
,
blago
mu
je
pri
duši
.
Oprosti
si
desnico
,
pogleda
na
njo
.
Prstan
,
zaročni
prstan
,
se
leskeče
v
tmini
...
Podarila
mu
ga
je
Milka
,
Zorina
posestrima
,
pokristjanjena
Turkinja
.
V
viharni
noči
se
spominja
Vulatko
prvih
dni
ljubezni
.
Tri
leta
je
od
tega
...
1608
je
zabeležil
stotnik
Frankol
,
ko
je
sporočal
nadvojvodu
o
Juriševem
junaštvu
.
S
petsto
Uskoki
je
bil
udaril
takrat
Juriša
na
Skradin
,
ga
osvojil
,
poplenil
in
zažgal
.
Domov
je
pripeljal
bogat
plen
in
tristo
ujetih
.
Prodali
so
se
dober
kup
na
senjskem
glavnem
trgu
.
Juriša
je
odbral
mladi
sestri
v
službo
in
družbo
štiri
deklice
.
Med
njimi
Milko
,
hčer
skradinskega
bega
.
Nekateri
ujetnikov
so
se
odkupili
ali
zamenjali
.
Tudi
Milka
je
upala
,
čakala
.
Jussuf
beg
,
njen
zaročenec
,
je
menila
,
da
jo
odkupi
.
Poslala
mu
je
sporočilo
po
odkupljenem
Turku
,
ki
se
je
vračal
domov
.
Pa
Jussufa
ni
bilo
...
Velika
je
bila
Milkina
žalost
.
Vela
,
Dana
in
Cveta
so
se
že
privadile
novim
šegam
,
se
pokrstile
,
se
ozirale
za
možmi
.
Milka
je
čakala
.
Spominja
se
Vulatko
v
viharni
noči
,
kako
je
videl
prvič
Milko
.
Belega
obraza
,
napravljena
po
turško
,
je
sedela
na
tleh
,
vezla
in
jokala
.
Ko
je
zagledala
Vulatka
,
je
skočila
,
se
skrila
za
vrata
.
Pa
Jurišev
pobratim
je
prihajal
večkrat
v
Zorine
sobe
.
Hodil
je
za
Zoro
...
Čudno
.
Saj
menda
ni
prepeljala
Milka
pepeljuhi
niti
skozi
glavo
,
ni
mu
všila
potajno
treh
šivov
v
dolamo
...
In
vendar
se
je
ustavil
pri
Milki
on
,
ki
je
hodil
za
Zoro
.
Še
nikoli
ni
videl
tako
belega
obraza
,
drobne
bradice
in
tako
smrtno
žalostnih
oči
.
Samo
smilila
se
mu
je
,
Bog
ve
da
!
Prinašal
ji
je
novice
s
Turškega
—
pa
tiste
,
katere
je
želela
,
ni
prinesel
.
Zora
se
je
smejala
,
skakala
okrog
nje
,
a
Milka
je
ostala
žalostna
.
Vulatko
je
preklinjal
Jussufa
in
motril
večkrat
v
Juriševem
ogledalu
svoj
obraz
.
Kako
bi
dopadel
deklicam
?
Razpraskan
je
od
sabelj
,
razjeden
od
koz
.
Dekle
pa
ne
vpraša
po
junaški
duši
.
Saj
ga
vzame
tudi
Zora
,
če
ji
zapove
brat
.
Ali
Vulatko
si
želi
žene
,
ki
mu
sledi
iz
nagnjenja
,
ki
bo
plakala
po
njem
,
kadar
umrje
od
sablje
ali
kroglje
.
Zora
je
prezirala
njegovo
ljubezen
,
Zora
gleda
le
po
lepoti
.
A
Milka
,
to
je
dobro
,
predobro
dekle
.
Dolgo
se
ni
nasmehnila
Milka
Vulatku
.
A
ko
se
je
,
ko
so
se
razveselile
njene
črne
oči
in
se
naredile
male
jamice
v
njenih
licih
,
tedaj
je
bil
Vulatko
prepričan
,
da
ni
lepšega
in
boljšega
dekleta
pod
solncem
.
Da
jo
razveseli
,
ji
je
prinesel
niz
korald
,
zlato
blago
.
Deklica
se
je
okrasila
z
njegovim
darom
,
se
razcvela
kot
roža
v
novem
domu
.
In
ko
ji
je
nekoč
ponudil
jabelko
—
ga
je
sprejela
in
mu
podala
vršiček
dišečega
rožmarina
,
znak
ljubezni
.
Menjala
sta
prstane
.
Dal
Bog
,
da
preživita
srečno
častni
zaročni
stan
.
Dve
leti
morata
čakati
—
to
je
običaj
,
čast
.
Potem
pride
Milka
in
bo
pomagala
Vulatkovi
materi
pri
gospodinjstvu
,
tkala
in
vezla
...
Pa
Bog
ve
,
če
doživi
Vulatko
ta
dan
...
Dober
kup
je
uskoško
življenje
...
Danes
se
ženiš
,
jutri
te
ubije
Turek
,
Benečan
,
ali
te
dene
vojaška
sodba
ob
glavo
.
Oj
čudno
uskoško
življenje
!
Je
pa
tudi
grobov
v
senjskih
cerkvah
!
Šestnajst
cerkva
na
malem
prostoru
,
a
vse
polne
grobov
.
Vsak
junak
želi
,
da
je
zakopano
njegovo
truplo
v
cerkvi
.
Polne
so
cerkve
grobov
.
A
ne
mož
,
ki
so
umrli
v
postelji
od
starosti
—
sramota
junaku
umreti
doma
!
—
to
so
grobovi
žrtev
,
ki
so
padle
v
boju
za
križ
,
katerih
ostanke
je
pripeljal
tovariš
domov
...
In
žene
,
deklice
v
črnih
rutah
kleče
na
nagrobnih
ploščah
,
jih
pokrivajo
s
cvetjem
.
Sram
je
rodbino
,
ki
nima
groba
,
katere
ženska
nima
,
kjer
bi
klečala
pri
svetem
opravilu
.
Ej
Vulatko
—
zaročen
si
.
Da
padeš
zdaj
,
klečala
,
kropila
bo
zvesta
duša
tvoj
grob
...
Ah
Senj
!
Vulatko
postoji
,
za
njim
postoje
vsi
.
Obhodili
so
rt
pred
Senjem
,
Luč
v
Nehaju
,
luč
v
kastelu
jim
zasveti
.
Srce
junakov
poskoči
od
silne
radosti
,
Oj
težko
je
tudi
Uskoku
bloditi
po
viharni
noči
...
„
Kdo
je
božji
?
“
vpraša
straža
.
„
Juriševa
četa
!
“
—
Vulatko
z
otrokom
malo
zaostane
.
Straža
pozdravlja
došlece
v
imenu
Boga
in
svetega
Nikolaja
,
vprašuje
,
če
niso
videli
Martaloza
.
Oh
,
čudne
stvari
se
gode
...
Juriševemu
kmetu
je
izginil
otrok
,
pri
Jurišu
se
goste
Benečani
...
„
Kaj
?
“
se
začudi
vseh
trideset
mož
naenkrat
,
Vulatko
skoči
naprej
,
„
Blagoslovi
te
Bog
,
Vulatko
!
“
kliče
straža
veselo
in
mu
otimlje
otroka
.
Pripoveduje
straža
vse
,
kar
ve
:
Kako
je
zasmehoval
Juriša
Benečane
,
kako
sta
bila
Benečana
dolgo
pri
stotniku
in
se
podala
potem
ž
njim
k
Jurišu
.
Kako
je
šel
potem
eden
Benečanov
po
mlade
ženske
,
jih
peljal
k
Jurišu
,
kjer
se
goste
sedaj
.
A
beneške
ladje
so
se
skrile
radi
viharja
...
Začudena
posluša
četa
take
novice
.
Ali
je
izvabil
Juriša
Benečane
v
zasedo
?
Ne
.
Prepošten
je
za
to
.
Gostoljublja
ne
bo
kršil
.
Ali
jih
hoče
prodati
.
Ne
—
nikoli
!
Juriša
ne
!
Prej
mrkne
solnce
.
„
Čari
so
,
“
trdi
straža
.
„
Rekel
sem
koj
,
ko
sem
slišal
,
da
je
mlada
ženska
na
krovu
,
da
je
prišla
po
Juriša
...
In
lep
je
ta
vrag
—
seveda
coprnica
...
Naši
mladeniči
so
kar
neumni
...
“
„
Čari
ali
ne
čari
—
takoj
izvem
,
kaj
je
.
Daj
sem
Jurčka
,
da
ga
oddam
materi
.
Vi
pa
vrzite
Martaloza
v
kulo
in
se
razidite
.
“
„
Čakaj
,
Vulatko
,
“
ga
ustavljajo
prepadeni
tovariši
.
„
Kaj
ne
bi
napadli
Orlovičeve
hiše
,
ubili
kletih
Benečanov
?
“
„
Kaj
pa
mislite
,
surovine
,
pasje
duše
?
“
jih
zmerja
Vulatko
.
„
Benečani
so
tu
na
pošteno
vero
.
A
te
ne
prelomi
Juriša
.
Rajši
vas
postrelja
sam
,
kot
da
bi
pustil
,
da
se
skrivi
njegovim
gostom
le
las
.
Vodite
Martaloza
v
kulo
in
potem
pojdite
vsak
svojo
pot
.
A
jutri
da
ste
točno
pri
meni
.
Poizvem
pri
Jurišu
,
kak
veter
vleče
.
“
—
Skozi
tmino
stopa
Vulatko
sigurno
po
hrapavem
tlaku
proti
Juriševi
hiši
.
Kljub
pozni
uri
,
črez
polnoč
je
,
so
hišna
okna
razsvetljena
.
Pred
hišo
straži
nekaj
Uskokov
.
„
Kakšnega
vraga
pa
stražite
?
“
vpraša
Vulatko
.
„
Oj
brate
,
ti
si
to
?
Bolje
,
da
si
ostal
tam
zunaj
...
Zmrzoval
bi
,
a
tu
...
Osem
dni
si
varen
—
dokler
se
ne
poleže
burja
.
Oj
,
ne
kuha
se
vam
dobra
kaša
...
A
Milka
te
čaka
,
sirota
...
“
Tako
pozdravljajo
tovariši
Uskoka
—
on
pa
je
slišal
najbolj
zadnje
besede
.
„
Daj
—
dvigni
me
,
“
veli
tovarišu
,
„
da
vidim
,
če
je
Milka
v
kuhinji
.
“
Tovariš
močan
,
plečat
kot
on
,
dvigne
Vulatka
,
da
pogleda
skozi
zamreženo
okno
v
veliko
kuhinjo
.
Tam
plamti
velik
ogenj
,
okrog
njega
se
sučejo
deklice
in
stara
Mara
.
Zore
in
Orlovičke
ni
.
Gibčna
Milka
se
kreče
,
gospodari
po
kuhinji
.
Kako
ji
pristoji
to
.
O
ti
moja
dušica
!
Vulatko
potrka
na
okno
.
Milka
zasuka
hitro
glavico
z
rdečo
kapo
,
prebledi
,
se
zažari
.
In
že
gladi
z
belo
roko
raskavo
ženinovo
lice
,
se
joče
in
smeji
,
izprašuje
,
kako
je
hodil
,
če
ni
dobil
novih
ran
.
Skuhala
mu
je
stramontane
.
„
Hvala
ti
,
dušica
!
“
pravi
ginjeni
četnik
.
„
Saj
sem
mislil
vedno
nate
.
Kar
bolelo
me
je
srce
.
O
Milica
,
če
se
ne
bi
vrnil
,
bi
šla
ti
za
Jussufom
?
“
„
Ne
govori
,
Vulatko
!
Žalovala
bi
po
tebi
po
senjski
šegi
.
O
Vulatko
!
Za
mene
ni
takega
na
svetu
,
kot
si
ti
...
“
„
Dušica
moja
!
Pa
povej
:
kaj
se
godi
pri
vas
?
“
„
Kaj
vem
?
Benečani
so
streljali
za
Jurišem
,
naši
nanje
.
Admiral
se
je
pripeljal
,
da
zahteva
zadoščenja
.
Ker
je
burja
tako
močna
,
ni
maral
admiral
na
ladjo
,
prevzetni
Juriša
ga
je
povabil
na
večerjo
.
Frankol
pa
je
privedel
mlado
Benečanko
,
da
ostane
pri
Zori
,
ker
je
težko
za
žensko
v
kastelu
.
Oh
,
to
smo
napekle
in
nacvrle
!
Vsega
je
na
mizi
.
Juriša
hoče
pokazati
Benečanom
,
da
živi
tudi
Senjan
gosposko
.
Bile
so
ribe
na
brodetu
,
na
gradeli
,
v
olju
,
v
marinadi
.
Gosposke
ribe
.
Bila
je
cima
bocolov
,
radiča
,
cvet
zelja
.
Presnice
,
pogače
,
paškoti
,
škrnatice
,
hrustanci
,
pince
,
vsega
je
na
mizi
.
Mesovja
tudi
ni
pogrešala
gospoda
.
Najlepša
posoda
je
na
mizi
,
najlepši
prt
.
Zora
,
mati
strežeta
.
V
zlati
posodi
so
si
umili
gostje
roke
,
z
zlatom
vezeno
brisačo
jim
je
dala
Zora
.
Juriša
nataka
koludarja
in
bakarske
vodice
v
srebrne
kupe
.
A
čula
sem
,
kako
je
rekel
mali
,
suhi
Benečan
debelejšemu
natiho
:
„
Vse
to
je
naropano
...
“
Benečanka
se
smehlja
okrog
Juriša
,
pustila
bo
skoro
oči
v
njem
...
Zora
se
veseli
,
ker
upa
,
je
uverjena
,
da
se
ne
zgodi
Jurišu
nič
žalega
.
“
„
Slabo
pozna
ona
Benečane
.
Je
že
zvijača
za
tem
.
K
Jurišu
hočem
.
Morda
mi
da
kak
ukaz
...
“
„
Ne
,
Vulatko
,
za
Boga
ne
zdaj
!
Povem
,
ko
odidejo
Benečani
v
kastel
,
on
pride
k
tebi
.
A
zdaj
...
Tvoja
mati
čaka
v
strahu
...
“
Pred
Juriševo
hišo
zakličeta
naučerja
drugo
uro
popolnoči
.
Hripav
glas
se
izgubi
v
tuljenju
burje
.
V
gunje
zavita
moža
se
ozreta
na
razsvetljeno
okno
prvega
nadstropja
,
posvetita
v
ozko
ulico
,
ki
vodi
h
kastelu
,
posvetita
okoli
Juriševe
ovčarne
in
konjarne
,
ki
se
naslanjati
na
mestni
zid
.
Vse
mirno
,
varno
.
Slava
sv.
Juriju
,
patronu
senjskega
mesta
!
Slava
sv.
Nikolaju
,
varihu
mornarjev
!
Pri
vratih
sv.
Save
drhti
v
strgan
gunj
zavit
Uskok
.
Puška
mu
sloni
ob
zidu
,
njegov
tovariš
leži
,
smrči
na
mrzlih
tleh
.
V
taki
noči
,
ko
ostaja
pošten
človek
doma
,
velja
straža
samo
morskim
pošastim
,
zlim
duhovom
kopne
zemlje
.
A
proti
njim
ne
pomaga
puška
.
„
Kaj
,
kume
Andrič
,
“
pozdravita
naučerja
stražo
,
„
nocoj
imajo
čarovniki
in
čarovnice
sestanek
z
nečistim
?
“
„
Da
.
Videl
sem
,
“
odgovori
stari
Andrič
šepetaje
,
in
menca
z
rokami
.
„
To
so
leteli
preko
zidu
...
Bukovička
,
Miličeva
...
pomagaj
nam
Bog
!
Reši
nas
sv.
Jurij
nečistih
moči
!
Verujta
mi
:
to
je
benečanski
posel
.
Oni
v
mesto
—
burja
raz
Vratnika
...
Z
burjo
hočejo
ustaviti
Uskoke
,
da
jim
ne
ubeže
...
Ali
slišita
škripanje
od
morja
?
Zdaj
se
vozijo
Salemsonarji
v
sodih
po
morju
,
čakajo
,
iščejo
utopljencev
—
novih
tovarišev
.
Oni
bdijo
,
se
vozijo
v
viharni
noči
,
ko
spi
zelenolasi
povodni
mož
,
se
skrije
morska
deklica
.
Slišita
grmenje
z
gor
?
Vidita
iskre
?
To
so
Vesle
.
Brano
vlačijo
po
skalah
—
gorje
,
kdor
jim
pride
na
pot
...
Slišite
,
kako
trka
na
vrata
?
Vešče
so
,
pošasti
...
Ni
krščene
duše
pred
mestom
.
Umrl
bi
strahu
,
da
ne
bdi
še
Juriša
...
Da
ne
bdi
Zora
...
Da
ni
naš
stotnik
še
pri
Jurišu
...
“
Naučerja
se
ozreta
v
visoko
hišo
,
v
razsvetljeno
okno
Juriševe
spalnice
,
na
belo
zavito
glavico
,
ki
gleda
iz
drugega
nadstropja
.
„
Oj
prijatelja
,
“
toži
Andrič
„
slabo
za
Orlovičeve
,
za
nas
.
Kaj
hočejo
Benečani
pri
Jurišu
!
Stražijo
ga
.
Gostila
sta
se
benečanska
pojedeža
do
popolnoči
.
Ženska
je
ostala
tu
,
moška
sta
šla
v
kastel
.
Verujte
mi
,
da
ima
ženska
kak
zapis
,
kako
travo
pri
sebi
,
da
začara
Jurišu
,
da
ne
najde
več
poti
v
gore
.
Dobro
,
da
pozna
Orlovička
vsa
bajila
,
da
zna
odčarati
...
“
„
Res
je
vse
to
čudno
,
“
kimata
naučerja
,
srbi
ju
koža
,
lasje
jima
vstajajo
.
„
Da
,
da
.
Kaj
hočejo
Benečani
pri
Jurišu
?
Da
,
da
.
Narejena
je
ta
burja
.
Zato
se
shajajo
čarovnice
...
“
„
Veliki
Zmaj
se
je
obesil
in
puha
okrog
sebe
,
“
razlaga
Andrič
ter
se
trese
.
„
Da
,
da
.
Samo
čuvaj
se
,
kume
Andrič
,
čarovnic
...
“
„
Imam
,
kume
,
v
pasu
všito
odoljan
-
travo
.
V
žepu
kruh
,
ščepec
soli
,
stroček
češnja
,
glavico
luka
.
Ej
luk
—
ta
smrdi
nečistemu
...
Na
vrata
tu
sem
napisal
Salomono
slovo
,
nabil
podkev
.
Imam
zapis
.
“
„
Dobro
,
dobro
,
kume
.
Pazi
na
senco
svojih
podplatov
—
straži
z
Bogom
.
“
Naučerja
potisneta
kosmati
kapi
črez
ušesa
,
se
zavijeta
tesneje
v
rjave
gunje
.
Skozi
ozko
ulico
gresta
proti
kastelu
,
kličeta
uro
,
svarita
meščane
,
da
pazijo
na
ogenj
.
S
tem
klicanjem
bodrita
moža
sama
sebe
.
Kajti
grozno
je
hoditi
v
taki
noči
po
prazni
ulici
.
Na
obeh
straneh
so
se
postavile
hiše
kot
velike
pošasti
.
Mogoče
,
da
se
odpro
vrata
,
okno
...
Da
prifrči
vun
žena
,
katero
si
imel
za
pošteno
Senjanko
—
da
poleti
na
metli
v
zrak
...
Varujta
sveti
Jurij
in
sveta
Marjeta
,
ki
sta
premagala
nečistega
zmaja
—
varuj
sveti
Ivan
Krstnik
naučerja
...
Groza
...
Zares
se
odpre
okno
v
tesni
ulici
.
Nekaj
sfrfota
po
zraku
—
pade
pred
naučerja
na
tla
;
neprijeten
duh
se
razširi
po
ulici
.
„
Prokleta
baba
!
“
zakriči
naučer
in
pozabi
,
da
kliče
s
kletvino
ponoči
nečiste
duhove
.
„
Plačala
boš
,
vražja
hči
!
Petindvajseti
stopec
naših
statutov
veli
:
Kdor
vrže
na
ulico
smrad
,
plača
šest
malih
liber
...
Huj
—
kaj
je
to
?!
Pomagaj
Bog
!
“
„
Jaz
sem
,
jaz
,
kume
Andrič
,
“
miri
prestrašena
naučerja
stražar
vrat
sv.
Save
,
ki
je
pritekel
v
opankah
neslišno
za
njima
.
„
Prosim
vaju
lepo
:
Ne
povejta
nikomur
,
da
sem
videl
oni
dve
.
Lahko
mi
narede
uši
,
sušico
,
bogvekaj
...
“
„
Hodi
k
vragu
,
kume
Andrič
,
hodi
!
Imaš
odoljan-travo
,
imaš
češenj
,
luk
,
kruh
,
sol
...
“
Andrič
se
vrne
pred
vrata
sv.
Save
,
se
trese
,
sune
spečega
tovariša
,
gleda
v
Juriševo
okno
.
Tam
bdita
v
resnem
pogovoru
dva
moža
,
dva
junaka
,
draga
vsakemu
Senjanu
.
Na
beli
hrastovi
mizi
dogoreva
voščenica
.
Plamen
obseva
steklenico
s
perečo
bakarsko
vodico
,
srebrne
kupe
,
mrka
obraza
Juriša
in
Frankola
,
senjskega
stotnika
.
Plamen
obseva
posteljnjak
od
belega
lesa
,
pokrit
z
medvedjo
kožo
,
kip
trsaške
Matere
,
omarico
,
ki
je
klečalnik
in
pisalnik
.
Na
omarici
je
razpelo
iz
slonovine
,
„
Vazetje
Sigetgrada
“
,
od
Bernarda
Karnutiča
in
Gunduličev
„
Osman
“
.
Pri
postelji
dolga
puška
.
Nad
posteljo
sablja
in
sulica
.
Od
postelje
do
klečalnika
cela
vrsta
škornjev
,
čevljev
,
opank
.
Ob
edinem
oknu
leseno
kreslo
.
Zraven
vrat
na
hodnik
dolga
skrinja
,
zraven
skrinje
lesena
ura
na
utež
.
Po
belih
stenah
vise
prosto
risani
zemljevidi
Bosne
in
sosednih
dežela
.
Na
tleh
pisana
preproga
,
bosansko
delo
,
na
vratih
s
kredo
zarisano
Salomonovo
slovo
,
črke
:
G.
M.
B.
Burja
tuli
pred
oknom
.
Kot
bi
prosila
,
da
ji
odpro
okrogle
barvane
šipe
.
Morje
buči
.
Kot
bi
hotelo
podreti
mestni
zid
,
kulo
svetega
Save
.
„
Pij
,
pobratim
!
“
udari
Juriša
ob
mizo
.
„
Osem
dni
burja
,
osem
dni
časa
,
da
rešiva
svoje
sokole
.
Ha
—
to
je
vreme
!
“
Frankol
izlije
kupico
,
si
otare
z
dlanjo
dolge
črne
brke
.
„
To
je
burja
!
In
nobena
Senjanka
ji
ne
potrese
pšenice
,
da
jo
potolaži
.
Prav
je
,
da
zadržuje
komisijo
,
ki
je
mogoče
že
v
Reki
,
prav
ni
,
da
zadržuje
tukaj
vražje
Benečane
.
“
„
Kaj
hočeš
?
“
zmigne
Juriša
z
ramami
.
„
Pij
,
brate
!
Na
zdravje
Venierovo
!
Pil
je
s
Senjaninom
—
na
zdravje
mu
bilo
!
Z
menoj
je
lomil
kruh
,
okusil
sol
—
a
jutri
me
obesi
z
največjim
veseljem
.
“
Stotnik
izprazne
kupico
,
se
nasmehne
:
„
A
ti
bi
ga
morda
snel
z
vrvi
,
da
ga
vidiš
viseti
?
“
„
Ne
,
tako
mi
Boga
!
“
se
zakolne
Juriša
,
udari
po
mizi
,
pomakne
kapo
v
tilnik
.
Razgret
je
od
vina
,
jeze
,
žalosti
.
Rdečica
mu
je
zalila
obraz
,
obronek
od
čela
do
lica
je
potemnel
,
izpod
čela
švigata
dva
modra
plamena
,
lasje
na
čelu
se
ježe
.
Da
ima
vraga
pred
seboj
v
odkritem
boju
—
to
bi
sekal
,
meril
svojo
moč
.
A
vrag
je
prišel
k
njemu
v
podobi
gosta
,
v
ženski
podobi
.
In
oholi
,
neustrašeni
Juriša
se
je
klanjal
.
Srajco
iz
tenkega
platna
,
ječermo
in
hlače
iz
modrega
baržuna
,
dolgo
dolamo
iz
zlatotkane
hastje
je
oblekel
.
Roso
glavo
je
pokril
z
sobolovko
.
Na
njej
leskeče
dragi
kamen
,
se
ziblje
čapljino
pero
.
Obul
je
visoke
safijanaste
čevlje
z
zlato
ostrogo
,
opasal
se
z
leskečo
sabljo
,
ogrnil
škrlatasto
bundo
.
Tako
napravljen
je
sprejel
benečanske
goste
.
Benečani
so
se
čudili
krasnemu
vitezu
,
čudili
njegovemu
bogastvu
,
lepoti
njegove
sestre
,
senjskim
šegam
.
Foscari
je
rekel
odkrito
,
da
ni
na
Benečanskem
Jurišu
enakega
viteza
,
Venier
je
obžaloval
,
da
ni
tekla
Juriševa
zibel
v
Benetkah
.
In
mlada
Benečanka
?
Nič
niso
rekla
njena
kipeča
usta
—
dosti
pa
je
govorilo
njeno
sijajno
oko
.
Da
je
razumel
Juriša
?
Ne
,
preneroden
je
.
On
ne
čuti
,
ne
sluti
.
Tako
razmišlja
Frankol
.
Spominja
se
nocojšnjega
pogovora
.
Govorili
so
italijansko
in
hrvaško
.
Benečani
,
ki
imajo
hrvaške
podanike
,
vojake
,
znajo
za
silo
barbarski
jezik
—
a
Hrvat
,
Primorec
,
česa
ne
zna
?
Na
Venierove
besede
,
ki
se
čudi
,
da
najde
v
Senju
tako
naobraženega
plemiča
,
se
je
nasmejal
Juriša
:
„
Šole
,
te
se
drže
pač
vedno
cerkve
.
Ste
videli
gospoda
,
naših
šestnajst
cerkva
!
Dva
samostana
!
Vsako
senjsko
dete
zna
čitati
,
pisati
za
silo
.
Seveda
glagolico
,
cirilico
.
Saj
veste
,
da
se
obhaja
pri
nas
služba
božja
od
starine
v
narodnem
jeziku
.
Hrvatje
smo
,
barbari
.
Pa
rada
se
nas
prime
latinska
,
turška
,
celo
nemška
beseda
.
Kar
je
plemiških
sinov
,
gredo
v
Dubrovnik
,
Padovo
,
Beč
ali
Gradec
,
tudi
v
Rim
.
Tako
moj
brat
Ivo
,
frančiškan
na
Trsatu
.
Tako
naš
kanonik
Miho
.
Treba
pa
ni
našim
klerikom
latinščine
,
izhajajo
tudi
brez
nje
.
“
„
Krasno
!
“
je
vzklikala
Benečanka
in
požigala
s
pogledom
Juriša
.
„
Vi
niste
tedaj
junak
samo
z
mečem
,
tudi
s
peresom
si
poiščete
slave
.
“
„
Pišem
le
za
silo
,
donna
Foscari
,
“
je
odgovoril
Juriša
hladno
,
„
moja
najrazločnejša
pisava
je
s
sabljo
po
sovražnikovi
glavi
.
“
„
Da
.
Razločna
in
znana
je
ta
vaša
pisava
,
“
se
je
nasmehnil
ostro
Venier
.
Večkrat
je
silila
ta
večer
Frankolu
,
Venieru
,
ostra
beseda
na
jezik
.
Roka
je
segala
po
meču
.
Gospodarjev
pogled
je
opominjal
,
Cecilijina
ljubka
beseda
je
poravnavala
,
Zorino
proseče
oko
je
mirilo
nasprotni
stranki
.
Frankol
se
je
oddahnil
,
ko
je
spremil
Benečana
v
kastel
in
ju
izročil
svojemu
hišniku
.
„
Res
je
zaslužil
Venier
vislice
,
“
pravi
Frankol
.
„
On
preganja
in
sovraži
Uskoke
.
Pa
samo
zato
,
da
se
prikupi
signoriji
.
Ko
sem
mu
pojasnil
,
da
ne
more
zdaj
radi
burje
nikamor
,
je
hotel
imeti
svojega
sobarja
iz
ladje
.
Ustavil
sem
se
tej
zahtevi
.
Sobar
—
to
bi
bil
njegov
tajnik
,
ki
bi
izvohal
te
dni
vse
venturine
v
Senju
.
In
admiral
bi
jih
zahteval
od
mene
.
Saj
se
poznamo
.
“
„
Ne
jezi
se
,
Frankol
—
pij
!
“
pravi
Juriša
,
naliva
in
gleda
prijatelja
.
Daniel
Frankol
je
vojnik
,
ki
se
ne
odlikuje
ne
po
postavi
,
ne
po
lepoti
.
Brazgotine
na
obrazu
,
presekana
gornja
ustnica
—
so
priča
,
da
ne
varuje
Frankol
svoje
kože
v
bojnem
metežu
.
Vzbočeno
čelo
,
sršeče
obrvi
,
pogled
Tržačana
,
so
znak
predrzne
pogumnosti
,
ki
ne
pomišlja
,
se
ne
ustavi
pri
nevarnosti
.
Frankol
je
črnih
,
drobnih
oči
in
las
,
velikih
brk
.
Nosi
nemško
plemiško
obleko
.
Črno
suknjico
,
rokave
zelene
,
plundre
,
visoke
škornje
,
dolg
meč
,
širok
klobuk
z
dolgim
peresom
.
„
Ne
jezi
se
,
Daniel
.
Saj
si
se
postavljal
in
klanjal
nocoj
.
Škoda
,
da
se
ti
sveti
na
temenu
že
siv
las
...
Drugače
,
Bog
ve
...
Lepa
Benečanka
bi
pustila
lahko
svoje
srce
v
Senju
—
ali
potegnila
našega
Frankola
s
seboj
.
Da
je
lepa
,
pravijo
,
ta
ženska
stvar
.
Sem
preneroden
,
da
bi
sam
sodil
...
Kaj
molčiš
,
Daniel
,
“
podreza
Juriša
zamišljenega
.
„
Povej
,
kako
sta
se
zmenila
z
Venierom
.
Čas
hiti
,
Vulatko
me
čaka
.
“
Stotnik
pije
,
si
viha
brke
,
odpre
drobno
oko
,
udari
z
žilavo
pestjo
po
mizi
:
„
Reši
naj
se
Vulatko
,
rešijo
se
venturini
,
vsi
se
rešite
—
jaz
ostanem
in
se
odgovorim
.
Prokleti
Benečani
!
‚
Vi
ste
samo
eden
tistih
‘
—
mi
je
rekel
Venier
,
ko
nisem
hotel
poslati
vojakov
po
tebe
.
—
‚
Vi
držite
z
Uskoki
,
vi
sprejemate
darove
,
deleže
,
vi
ste
prijatelj
Jurišev
.
‘
Hotel
je
,
da
naj
izročim
koj
tebe
,
Vulatka
,
Bogdinoviča
in
druge
.
Rekel
sem
,
da
to
odredi
nadvojvodova
komisija
.
Nato
je
trdil
,
da
so
vse
te
komisije
le
navidezne
—
da
ljudovlada
zdaj
ne
odneha
,
da
morajo
Uskoki
iz
Senja
.
Jaz
da
sem
razžalil
ljudovlado
,
ker
sem
streljal
na
vojake
,
ki
so
merili
nate
.
Oni
da
so
imeli
pravico
streljati
na
gusarja
,
ki
je
pretrgal
njihov
kordon
.
Da
,
Juriša
.
Obljubil
mi
je
,
da
bom
sedel
zraven
tebe
na
zatožni
klopi
.
Jaz
—
star
vojak
...
radi
nameravane
izdaje
...
“
Jezen
udari
Frankol
zopet
po
mizi
.
„
Ti
,
Frankol
?
“
se
čudi
Juriša
.
„
Ti
,
ki
si
se
izkazal
pri
Petrinji
,
Kaniži
,
Karlovcu
in
toliko
drugih
krajih
!
Tebe
je
pohvalil
sam
nadvojvoda
Ferdinand
v
pismu
do
cesarja
.
—
Frankol
,
ki
se
obnaša
že
dvajset
let
kot
hraber
vojak
,
je
pravil
o
tebi
Ferdinand
in
te
priporočal
za
petrinjskega
stotnika
.
Bil
si
že
karlovški
podstotnik
,
zagrebški
stotnik
—
kaj
ti
more
očitati
kleveta
?
“
„
Le
čudi
se
.
A
čas
je
tak
,
da
mora
biti
vojak
vesel
,
če
umrje
s
poštenim
imenom
.
Ne
ve
pa
,
če
mu
ga
ne
oblati
brezvesten
pisač
še
po
smrti
.
Glej
Juriša
:
Predaja
trdnjave
je
izdajalstvo
.
A
je
dostikrat
bolj
junaško
delo
,
kot
da
se
pokonča
brez
vsake
koristi
vsa
posadka
,
žene
,
otroci
.
Predajo
se
plača
z
glavo
.
Z
glavo
je
plačal
Senjan
Jurij
Posedarski
predajo
Kaniže
,
stotnik
Urmiiller
predajo
Baboče
,
grof
Harclek
predajo
Raba
.
In
nesrečni
Kacijanar
.
Junaštvo
življenja
te
ne
obvaruje
sramotne
smrti
.
“
„
Pa
ti
vendar
nisi
predal
nikakove
trdnjave
,
Daniel
?!
“
„
Čakaj
,
razložim
ti
...
“
Frankol
pripoveduje
,
pije
,
kolne
,
udarja
po
mizi
.
Vestno
posluša
Juriša
njemu
,
razen
ene
,
že
znane
stvari
.
Znano
mu
je
,
kako
si
je
osvojila
pod
Eggenbergovim
poveljem
združena
vojska
leta
1596.
Petrinjo
,
važno
trdnjavo
.
Juriša
je
bil
tam
,
bil
prvi
Senjan
,
ki
je
naskočil
visoki
Hasanov
stolp
,
kateri
je
branil
Petrinjo
.
Nadvojvoda
ga
je
pohvalil
pred
vso
vojsko
.
Frankol
je
prvi
naskočil
Petrinjo
na
čelu
petdesetih
huzarjev
in
oklopnikov
.
Ko
so
pridobili
trdnjavo
,
je
nesel
Frankol
Eggenbergovo
pismo
nadvojvodu
.
Nastala
je
pravda
,
čigava
je
Petrinja
.
Cesarjeva
,
nadvojvodova
,
ali
hrvaška
?
Do
razsodbe
v
tem
vprašanju
so
izročili
Petrinjo
Frankolu
,
da
popravi
in
utrdi
to
važno
trdnjavo
.
Z
vnemo
se
je
lotil
Tržačan
dela
.
Toda
proklete
razmere
!
Štajerska
,
Kranjska
,
Koroška
so
obljubile
Petrinji
hrano
proti
odmerjeni
ceni
.
A
denar
...
V
sili
obljubuje
vsakdo
in
vse
.
Pride
čas
izpolnitve
—
pa
se
izgovarja
drug
na
drugega
.
Hrvaški
stanovi
prosijo
podpore
pri
nadvojvodih
.
Ti
pri
cesarju
.
Cesar
,
ki
ima
toliko
stroškov
za
splošno
vojsko
,
pa
ne
more
trositi
od
državnih
dohodkov
za
hrvaško
Krajino
.
Zato
nalaga
cesar
stroške
nadvojvodom
—
ti
pa
zopet
stanovom
.
Tako
trpe
posadke
in
vojska
na
Krajini
pomanjkanje
.
Nasledek
je
,
da
beže
vojaki
iz
trdnjav
in
taborov
.
Tudi
Petrinjo
in
Frankola
je
zapustilo
radi
pomanjkanja
večji
del
haramij
.
Ostalo
je
štirideset
konjikov
v
trdnjavi
.
Eggenberg
se
je
bal
po
pravici
turškega
napada
.
Poročal
je
v
Gradec
,
zahteval
,
da
pride
v
Petrinjo
bojni
svetnik
Vilim
Windischgratz
,
ki
je
imel
v
Zagrebu
bojni
svet
za
obrambo
Krajine
.
Na
srečo
niso
udarili
Turki
tisto
leto
na
Petrinjo
.
Drugo
leto
še
ni
mogel
voditi
bolni
Lenkovič
vojske
.
Žiga
Herberstein
se
je
hotel
osvetiti
za
Lenkovičev
poraz
pri
Klisu
.
Jurišu
je
bilo
znano
,
kako
je
dobil
Žiga
Kostajnico
in
kako
se
je
podrl
lepi
načrt
prodiranja
v
Turčijo
ob
nezvestobi
licemernih
Vlahov
,
ki
so
prehajali
h
kristjanom
in
—
se
vračali
k
Turku
.
Turki
so
porabili
ugodno
priliko
,
da
se
polaste
zopet
Kostajnice
in
Petrinje
.
Serdar
Ahmed
Afis
obleže
Petrinjo
s
50.000
možmi
.
Frankol
je
imel
samo
350
