,zakaj
,
o
zakaj
nam
pošiljaš
te
nesreče
?
S
čim
je
moj
rod
to
zaslužil
?
Mar
hočeš
sinove
kaznovati
zaradi
očetov
in
njihovih
pregreh
?
Hočeš
dati
pokusiti
čašo
suženjstva
tudi
Rimljanu
,
da
bodo
vsaj
otroci
vedeli
,
kako
grenka
je
sužnost
,
katero
je
vsiljeval
praded
tujcem
?
Bog
,
pravičen
si
,
vsak
greh
se
gotovo
kaznuje
.
Bojim
,
bojim
se
,
da
so
to
zadnji
udarci
,
da
pod
njimi
konča
rimski
orel
.
O
,
da
bi
le
posamezni
nedolžni
ne
trpeli
!
Glej
,
o
Bog
,
namesto
da
bi
se
veselila
svojega
Marija
,
moram
vsak
trenutek
zanj
trepetati
.
Oče
,
tvoja
volja
naj
se
zgodi
!
je
klical
tvoj
Sin
v
bridkosti
na
Oljski
gori
.
Enako
kličem
tudi
jaz
.
Ponižno
sklonim
svojo
glavo
tvoji
nerazumljivi
previdnosti
.
«
Zamišljena
in
nekoliko
potolažena
se
sprehaja
dalje
na
morskem
bregu
in
pride
med
gosto
grmovje
,
v
umetno
napravljen
gozdič
.
V
strahu
se
strese
,
kajti
nenadoma
stopi
pred
njo
Helija
.
»
Evdora
,
«
jo
nagovori
,
»
oprosti
mojo
predrznost
.
Nič
,
nič
se
me
ne
boj
,
ne
misli
ničesar
slabega
!
«
»
Helija
,
ob
tej
uri
!
Kaj
želiš
od
mene
?
Nespodobno
je
,
da
dekle
na
samem
v
gozdu
govori
z
moškim
.
Najmanj
pa
pristoji
tak
sestanek
zaročenki
.
Veš
,
kje
je
moj
dom
—
pridi
tja
!
«
odgovori
dekle
in
se
umakne
.
»
Za
Boga
,
stoj
!
Samo
par
besed
bi
rad
spregovoril
,
potem
pojdi
.
«
»
Ni
prav
to
.
Če
hočeš
z
menoj
govoriti
,
veš
,
kje
so
vrata
!
«
»
Ha
,
ošabna
Rimljanka
,
pri
vas
še
vedno
prevladujejo
oni
nečloveški
predsodki
,
ki
smatrajo
trgovino
in
kupčijo
za
nečasten
poklic
.
A
čuj
,
pred
našim
stanom
se
bo
še
klanjal
cel
svet
,
kakor
nekdaj
Izrael
pred
zlatim
teletom
!
«
»
Helija
,
motiš
se
.
Niti
jaz
niti
naša
družina
ne
zaničujemo
nobenega
stanu
.
Poštenega
človeka
vedno
častimo
:
pošten
,
neomadeževan
mož
nam
je
vedno
ljub
pa
naj
bo
slaven
bojni
junak
ali
reven
berač
!
Odkritost
,
plemenito
srce
,
poštenost
,
to
so
čednosti
,
katere
zahtevamo
od
moža
,
preden
prestopi
naš
prag
.
«
»
Dobro
,
dobro
,
odkrit
sem
tudi
jaz
.
Evdora
,
časi
so
hudi
,
morda
ne
boš
več
govorila
z
menoj
.
Preden
odidem
v
silni
boj
,
moram
svoje
srce
olajšati
.
Evdora
,
vedi
,
strastno
sem
te
ljubil
.
Edina
moja
misel
si
bila
ti
,
vedno
si
mi
stala
pred
očmi
,
a
oče
me
je
brezsrčno
zavrnil
.
«
»
Helija
,
čemu
to
?
«
»
O
,
pusti
me
,
zdaj
vem
,
da
je
vse
zastonj
.
Prišel
sem
,
da
se
poslovim
,
srce
mi
ni
dalo
miru
.
Voščim
ti
srečo
.
O
,
zakaj
nisem
imel
prej
poguma
stopiti
pred
očeta
!...
Naj
bo
!...
Samo
to
povej
,
če
že
ne
čutiš
ljubezni
zame
,
mi
boš
prijateljica
?
«
»
Jaz
sem
vsakemu
prijateljica
,
kdor
je
pošten
.
«
»
Dobro
,
me
ohraniš
v
dobrem
spominu
?
«
»
Nič
žalega
mi
nisi
storil
.
«
»
Mi
boš
zaupala
v
stiski
?
V
srečo
si
bom
štel
,
da
ti
priskočim
na
pomoč
.
«
»
Helija
,
prva
pomoč
je
nad
oblaki
.
«
»
Že
dobro
,
že
,
toda
časi
so
nevarni
,
zvest
prijatelj
je
zlata
vreden
.
No
,
daj
mi
roko
za
slovo
in
potem
strmoglavim
z
lahkim
srcem
v
boj
...
Kaj
se
obotavljaš
?...
No
,
torej
z
Bogom
!
«
Naglo
se
obrne
,
udari
jo
čez
breg
,
zasede
čoln
in
enakomerni
pljusk
vèsla
naznanja
,
da
veslà
na
vzhod
v
mesto
.
»
Čuden
,
nerazumljiv
mož
,
«
šepeta
Evdora
in
gleda
za
njim
.
Čudno
ji
je
pri
srcu
in
kot
sočutje
se
ji
budi
do
reveža
.
Helija
pa
premišlja
v
čolnu
in
se
jezi
:
»
Preklicano
,
kako
je
trda
!
Zdaj
občutim
,
da
je
čednost
ščit
,
pred
katerim
se
še
zlodej
klanja
in
se
spoštljivo
umakne
.
To
je
čednost
,
ki
jo
daje
edinole
katoličanstvo
.
A
vtis
o
meni
mora
imeti
dober
,
videlo
se
ji
je
na
obrazu
.
No
,
no
,
pečene
prepelice
še
nobenemu
niso
letele
v
usta
.
Ha
,
Helija
,
z
zvijačo
in
hinavstvom
vtakneš
ves
svet
v
žep
.
Hinavstvo
?
Samoljubje
je
to
!
«
Kaj
šumi
tam
gori
od
severa
?
Dozdeva
se
,
da
se
sliši
daljno
grmenje
in
na
vzhodu
njegov
jek
.
Včasih
se
zdi
,
da
se
zemlja
trese
.
Kaj
je
to
?
Že
dalj
časa
traja
.
Oglejčani
radovedno
in
plašno
gledajo
čez
obzidje
proti
Julijskim
planinam
,
a
od
tod
obračajo
oči
tudi
proti
vzhodu
.
Kako
je
sonce
motno
,
njegova
barva
je
bolj
rdeča
,
pege
se
vidijo
na
njem
.
»
Oj
,
nesreča
je
tu
,
nesrečo
nam
prerokuje
krvavo
sonce
,
«
pravi
meščan
,
in
se
obrne
k
sosedu
:
»
Si
videl
,
da
je
imel
sinoči
mesec
rdeč
kolobar
,
znamenje
,
da
žugajo
mestu
krvavi
potoki
?
«
»
E
,
molči
,
molči
,
to
so
vraže
;
mesec
nima
nobene
zveze
s
človekom
in
njegovo
prosto
voljo
.
Nisi
slišal
Sekunda
,
kako
lepo
je
govoril
o
božji
previdnosti
,
ki
bedi
nad
človekom
,
da
ne
pade
proti
njeni
volji
niti
las
z
glave
?
«
»
Prijatelji
,
popolnoma
nisi
razumel
škoga
.
Sekund
je
rekel
:
previdnost
božja
vlada
vse
,
cel
svet
v
njegovi
celoti
pa
tudi
v
posameznih
delih
,
a
mnogo
,
mnogo
tudi
pripusti
božja
volja
,
da
se
godi
.
Božja
previdnost
in
privolitev
sta
ti
dve
reči
.
Zato
je
tudi
rekel
:
Kar
mi
Bog
pošlje
,
tega
se
ne
bojim
,
a
kar
Bog
pripušča
,
oj
,
pred
tem
se
tresem
!
Kaj
meniš
,
da
Bog
ne
dovoli
dobrim
v
opomin
znamenj
,
ki
jih
opozarjajo
na
bližajočo
se
nezgodo
?
«
»
E
,
pa
take
reči
so
naravne
!
«
»
Kaj
zato
,
prijatelj
,
četudi
so
naravne
,
so
izredne
.
In
izrednih
se
Bog
poslužuje
...
«
»
No
,
pustiva
to
učenjakom
,
naj
oni
sodijo
,
ki
se
s
tem
pečajo
.
«
»
Vidiš
,
s
tem
nisem
hotel
reči
,
da
v
to
tako
verujem
kot
v
evangelij
,
a
hotel
sem
reči
,
da
ni
ravno
neumno
,
če
narod
v
take
reči
veruje
,
da
,
opravičeno
je
,
ker
vzrok
tem
veram
tiči
globoko
.
Vrh
tega
se
spominjaš
Jeruzalema
in
poslednjih
njegovih
dni
,
se
spominjaš
znamenj
,
ki
so
tam
naznanjevala
silni
propad
?
«
»
Glej
,
glej
,
čuj
...
šumenje
se
bliža
,
močnejše
postaja
!
To
je
grozno
.
Kako
se
vzdiguje
megla
tam
gori
!...
Oj
,
to
ni
megla
,
to
mora
biti
prah
...
S
Kapitola
se
menda
vidi
,
kaj
je
vzrok
temu
.
O
,
da
!
Čuj
,
na
Kapitolu
je
zapel
rog
!
Zopet
,
v
tretje
!
O
,
to
je
nevarnost
!...
«
Rogu
na
Kapitolu
odgovarjajo
drugi
po
mestu
.
Vojaki
tekajo
,
še
med
potjo
popravljajo
na
sebi
orožje
;
visoko
letè
,
vsak
na
že
določeno
mesto
,
kjer
mora
stati
njegova
kohorta
.
Kako
naglo
se
urejajo
vrste
!
Prav
tako
se
zbirajo
kolegiji
,
društva
obrtnikov
.
Vsak
hiti
na
svoje
mesto
.
Ko
zadone
zopet
rogovi
,
so
že
vsi
zbrani
.
Zasliši
se
poveljnikov
klic
in
vsi
oddelki
odkorakajo
po
mestnih
ulicah
na
mestno
obzidje
.
V
kratkem
je
mesto
obdano
ne
le
z
zidovjem
,
obdaja
ga
tudi
krog
in
krog
jekleno
obzidje
lastnih
vojščakov
.
V
mestu
sprememba
in
tam
na
ravnini
—
kaka
sprememba
!
Cesta
Veruka
,
via
ad
Silanos
,
cesta
Beloja
in
noriška
cesta
so
polne
,
od
vseh
štirih
vetrov
vse
mrgoli
ljudi
.
Nagli
konji
in
njih
ostudne
pošasti
se
bližajo
v
velikem
polkrogu
mestu
.
Tudi
pehota
se
bliža
počasi
,
kot
bi
hotela
Oglej
udušiti
.
Posamezni
oddelki
šinejo
kakor
blisk
;
se
predrzno
ustavijo
za
streljaj
od
mesta
,
spustè
v
pozdrav
puščico
,
obrnejo
konje
in
se
kot
strela
umaknejo
.
Ure
teko
in
bliže
in
bliže
k
mestu
se
pomika
ogromna
množica
,
ki
ji
ni
ne
konca
ne
kraja
.
Izza
Julijskih
planin
se
vsipijejo
še
vedno
nove
čete
,
po
noriški
cesti
je
še
nepretrgana
gneča
.
Strah
pretresa
Oglejčane
:
Kaj
ne
bo
še
konca
?
Bo
to
sodni
dan
?
Po
okolici
se
že
vali
tu
in
tam
dim
in
izpod
njega
šviga
plamen
...
Kolikor
daleč
seže
oko
,
vse
je
že
z
ljudmi
pokrito
.
Tudi
vozovi
so
že
prišli
.
Na
sredi
polja
priklepajo
drugega
k
drugemu
v
četverokotni
tabor
,
sredi
katerega
pripravljajo
kralju
šotor
.
Vse
kaže
,
da
mislijo
mesto
oblegati
po
vseh
pravilih
:
naskoka
nočejo
še
poskusiti
,
mogočno
zidovje
jih
je
ostrašilo
.
V
podobi
polmeseca
obdajajo
mesto
.
Na
skrajnem
jugovzhodu
stoji
Ardarik
s
svojimi
Japidi
,
na
njegovo
četo
se
naslanja
Valamir
z
bratom
Teodomirom
;
ponosno
in
najlepše
,
pravilni
vojski
najpodobnejše
,
stoje
njihovi
Gotje
.
Knezi
so
ponosni
na
svoje
ljudi
.
Na
nje
se
sklepajo
brez
pravega
reda
čez
celo
sredino
neštete
trume
Hunov
;
konje
so
privezali
k
kolom
in
ležijo
ob
njih
.
Desnemu
krilu
poveljuje
Atilov
sin
Dengiš
,
na
levem
gospoduje
hrabri
Elak
,
sredina
pa
je
z
velikanskim
taborom
neposredno
pod
kraljevim
poveljem
.
V
ozadju
je
zopet
mogočna
hunska
četa
,
ki
krije
armadi
hrbet
.
Dalje
proti
zahodu
stoji
Maldalon
,
knez
bojaželjnih
Herulov
in
Rugijev
,
nadalje
vojvoda
Garton
s
svojimi
Švabi
;
nanj
se
naslanjata
kneza
Komanski
in
Albanski
:
Gianfrè
in
Astregor
.
Konec
silnega
kolobarja
pa
branita
tja
do
morskega
brega
Barsanel
,
poveljnik
Sarmatov
,
in
Gontarel
,
načelnik
slovanskih
Skitov
.
Babilonska
zmešnjava
vlada
tod
:
v
razdalji
vsake
četrt
ure
so
druge
šege
,
druga
noša
,
drugi
obrazi
in
jeziki
.
Cela
Evropa
je
zastopana
pred
Akvilejo
.
In
vsej
tej
množici
gospodari
in
ji
daje
življenje
s
svojo
voljo
—
en
sam
,
pred
katerim
se
vse
trese
in
katerega
beseda
premakne
vse
te
tisoče
in
tisoče
:
Atila
,
kralj
vseh
Hunov
,
poveljnik
polovici
sveta
.
Ta
čas
se
Atila
kratkočasi
malomarno
in
brezskrbno
v
svoji
premični
palači
z
nežno
ljubico
Ildiko
,
kakor
da
ne
bi
stal
na
razpotju
sreče
,
pred
ključem
čudovite
Italije
,
pred
bogatim
mestom
,
ki
hrani
v
svojem
mogočnem
obzidju
toliko
zakladov
in
lepih
,
nežnih
deklet
in
čvrstih
žen
,
po
katerih
se
že
davno
cedè
sline
besnim
in
pasjim
Hunom
.
»
Ildiko
,
«
reče
kralj
,
»
pojdi
zdaj
v
svoj
šotor
,
zadosti
je
babjega
igranja
.
Pogledati
moram
vendarle
,
kaj
so
storili
moji
ljubi
Hiongnu
in
kaj
delajo
moji
pogumni
,
hahaha
,
moji
pogumni
zavezniki
!
«
»
Strela
udari
trinoga
!
«
šepeta
Ildiko
,
in
vdano
odide
.
»
Da
moram
služiti
pohotnosti
tega
zmaja
,
temu
razbojniku
vseh
razbojnikov
!...
Ah
in
vendar
ga
ljubim
,
slepi
me
njegova
slava
,
njegov
blesk
.
Ljubim
?
Ha
,
morilca
svojega
očeta
,
ki
me
kdaj
nasičen
pahne
od
sebe
.
A
tačas
,
bogovi
,
bo
prišel
dan
maščevanja
,
krvavi
dan
!
«
»
Kaj
praviš
,
Ildiko
?
«
se
naglo
obrne
Atila
,
»
kako
ti
žare
oči
!
Oj
potrpi
,
potrpi
,
saj
vendar
,
prekrasna
,
ne
morem
čepeti
vedno
pri
tebi
.
Čakaj
,
ljubica
,
čakaj
;
po
kratkem
premoru
bo
tem
slajše
razkošje
.
«
Zapusti
Ildiko
in
odkoraka
med
šotori
po
taboru
.
Kamor
se
obrne
,
počepajo
pred
njim
dvorniki
in
Huni
,
a
Atilaj
ih
še
pogleda
ne
.
Malomarno
gre
dalje
in
stopi
v
spremstvu
raznih
knezov
,
ki
so
se
mu
pridružili
,
na
bližnji
holmec
.
»
Oh
,
Oglej
,
krasno
mesto
!
«
vzklikne
radostno
Atila
,
opazuje
mogočne
stolpe
in
lepe
palače
.
In
se
obrne
h
knezom
:
»
Junaki
,
evo
plačila
za
vašo
hrabrost
in
zvestobo
!
Zavzemite
ga
prej
ko
mogoče
!
Kar
uplenite
,
vse
bodi
vaše
,
meni
pustite
le
najlepšo
Oglejčanko
!
«
»
Udarimo
,
hrabri
kralj
,
takoj
planimo
nad
Oglej
!
«
kriče
knezi
.
»
Čakajte
,
čakajte
,
smo
v
deželi
omikanih
Rimljanov
.
Postopati
morate
milejše
in
odurnejše
.
Valamir
,
pojdi
v
mesto
in
reci
,
da
sem
ukazal
,
naj
odpro
naglo
vrata
,
če
ne
...
Ostalo
dostavi
sam
kot
po
navadi
!
«
»
Dobro
,
dobro
!
«
se
navdušujejo
knezi
.
»
Brata
,
«
pravi
Valamir
,
»
pojdita
z
menoj
še
vidva
.
«
In
osedlajo
konje
in
naglo
kot
lastovice
vzletè
proti
Ogleju
.
Velik
strah
je
objel
Oglejčane
,
ko
so
videli
ogromno
hunsko
vojsko
.
Molče
strme
čez
obzidje
po
planjavi
in
dvomljivo
ogledujejo
mestne
utrdbe
.
Tudi
mestno
zastopništvo
je
prišlo
na
obzidje
.
Potem
ko
si
je
ogledalo
sovražnika
,
se
je
sešlo
na
Kapitolu
k
posvetu
za
blagor
mesta
.
V
sredini
velike
dvorane
sedi
na
vzvišenem
stolu
Menapij
,
oblečen
v
bojno
opravo
,
čez
katero
visi
dolga
,
okusno
ozaljšana
in
obšita
rimska
halja
.
Obraz
mu
je
miren
,
pogled
jasen
.
Pri
njem
na
vsaki
strani
sedi
po
en
konzul
,
zraven
pa
še
dva
edila
,
v
področje
katerih
spada
mestni
red
in
javna
varnost
;
potem
se
vrste
akvestorji
,
katerih
posel
je
sodstvo
,
nakoncu
sta
ljudska
branitelja
—
tribuna
,
ki
zastopata
pravice
plebejcev
nasproti
plemstvu
in
državni
mogočnosti
.
Končno
sedi
krog
in
krog
mestni
svet
,
ki
sestoji
iz
precejšnjega
števila
senatorjev
,
osivelih
že
v
tem
častnem
dostojanstvu
.
Nekdo
je
med
razgovorom
šepnil
,
naj
se
mesto
pogaja
s
sovražnikom
,
kajti
nemogoče
bi
bilo
protiviti
se
taki
sili
.
To
mnenje
ni
padlo
na
nerodovitna
tla
,
več
svetovalcev
ga
je
odobrilo
z
očitno
zadovoljnostjo
.
Kot
bi
ga
pičil
gad
,
poskoči
konzular
in
mestni
poveljnik
s
sedeža
in
prične
z
grmečim
glasom
:
»
Senatus
amplissime
!
—
Prejasni
zbor
!
Kaj
slišijo
moja
ušesa
!
Ponosni
Rimljan
,
ki
je
do
zdaj
narekoval
svetu
postave
,
naj
se
na
prvi
mah
ukloni
divjemu
sovražniku
?!
Ordo
splendissime
!
—
to
bi
bila
lepa
reč
!
Je
mogoče
prenašati
misel
,
da
pustimo
naše
žene
in
device
v
pohotnih
rokah
teh
zmajev
?
Kaj
,
ali
se
ne
zna
Rim1jan
več
bojevati
?
Ali
so
nam
kite
ostarele
?
In
v
naših
žilah
ne
teče
mar
več
vroča
kri
?
Se
je
mar
mestno
obzidje
podrlo
?
So
se
ščiti
potrgali
?
Kopja
polomila
in
meči
skrhali
?
Kaj
,
ali
Rimljan
ne
zna
več
umreti
za
pravico
in
domovino
?
Ah
,
tedaj
je
res
,
kar
pravi
barbar
,
da
je
jug
opešal
,
da
se
ostarelemu
in
onemoglemu
Rimljanu
poje
mrtvaška
pesem
.
Da
bi
Oglej
ne
vzdržal
?
Ste
pozabili
,
kolikokrat
je
bil
okoli
našega
zidovja
bojni
ples
,
a
Oglej
še
stoji
in
je
lepši
kot
nekdaj
!
Ste
li
pozabili
leto
172
po
Kristusu
,
ko
so
ga
divji
Markomani
oblegali
,
a
zaman
;
umakniti
so
se
morali
hrabri
pesti
naših
pradedov
.
Cesar
Maksimin
,
bivši
tracijski
pastir
,
tudi
ni
okoli
leta
237
nič
opravil
,
le
predmestja
je
razdejal
,
mesta
ni
dobil
.
Konstantin
mlajši
,
zahodni
cesar
,
je
napadal
mesto
v
boju
z
bratom
Konstantinom
,
a
naši
meščani
so
uničili
armado
in
ubili
bežečega
Konstantina
leta
340.
Celo
cesar
Julijan
,
znani
verski
odpadnik
,
jih
je
leta
361
oblegal
,
a
ni
zmogel
nič
.
Kaki
zgledi
naših
pradedov
!
Res
razdene
pogumni
in
razumni
Alarih
,
okoli
leta
400
Akvilejo
,
a
le
po
slavnem
boju
—
Oglej
pa
še
lepše
vzcvete
.
Res
je
šest
let
pozneje
priletel
divji
Radagajs
z
200.000
oboroženimi
barbari
in
ga
zopet
razdejal
,
a
Oglej
je
vstal
iz
razvalin
.
Res
so
prihruli
leta
408
divji
narodi
Alani
in
Vandali
,
a
tudi
ti
so
le
po
hudem
boju
posuli
in
oropali
naše
mesto
,
ki
pa
danes
še
stoji
.
Obračam
se
na
vas
,
senatorji
,
ki
ste
bili
priča
tem
navalom
,
do
vas
osivelih
se
obračam
,
vzdignite
se
,
povejte
mladim
navzočim
možem
,
ali
se
je
pogajal
kdaj
Oglej
na
lastnem
zemljišču
s
sovražnikom
?
Ne
,
ne
,
bojeval
se
je
,
bil
se
je
za
pravico
in
svobodo
,
bil
se
je
,
a
če
je
onemogel
,
znal
je
tudi
umreti
.
Starčki
,
odgovorite
,
ni
bilo
tako
?...
«
Grobna
tišina
.
V
očeh
sivolasih
senatorjev
se
zaiskrè
solze
,
z
glavo
prikimujejo
in
pritrjujejo
besedam
navdušenega
govornika
.
»
No
torej
,
«
nadaljuje
govornik
,
»
hočemo
mi
,
mi
sinovi
starih
Rimljanov
,
osramotiti
naše
mesto
,
da
pobesimo
na
prvi
mah
malodušno
pred
sovražnikom
orla
?
Ne
!
Kot
pradedje
se
bomo
bojevali
,
dokler
bo
še
kaka
kaplja
krvi
v
naših
žilah
,
in
če
obnemoremo
,
na
razvalinah
našega
mesta
končamo
slavno
!
«
»
Da
,
da
,
«
kličejo
meščani
,
»
da
,
bojevati
se
hočemo
,
rešiti
naš
Oglej
in
če
ne
,
z
njim
hočemo
končati
tek
svojega
življenja
!
«
»
Še
nekaj
,
«
nadaljuje
zadovoljen
Menapij
.
»
V
boju
nam
bodo
naši
otroci
in
naše
žene
napoti
.
Menim
,
da
bo
dobro
,
če
jih
pošljemo
na
bližnje
otoke
,
na
lagune
,
kamor
sovražnik
ne
more
priti
.
Mož
se
bojuje
z
lažjim
srcem
,
če
ve
,
da
je
žena
in
deca
na
varnem
.
Toda
siliti
ne
moremo
nobene
.
Če
hoče
katera
vztrajati
pri
možu
,
no
,
naj
ostane
.
S
svojim
pogumom
bo
lahko
še
navduševala
koga
.
«
»
Dobro
,
dobro
,
«
kliče
senat
.
V
tem
vstopi
neki
višji
legijski
poveljnik
in
naznani
,
da
čakajo
pred
mestnimi
vrati
trije
Huni
,
ki
terjajo
na
dano
besedo
svoboden
vhod
,
želeč
govoriti
pred
preslavnim
zborom
.
»
Naj
pridejo
!
«
reče
Menapij
.
»
Skrbite
,
da
se
jim
nič
žalega
ne
zgodi
:
popolna
svoboda
jim
je
že
na
vsak
način
zagotovljena
po
mednarodnem
pravu
.
Poslanci
so
svete
osebe
.
«
Nestrpno
čaka
senat
prihoda
poslancev
,
kajti
vsi
so
prepričani
,
da
pridejo
kraljevi
pooblaščenci
,
ki
bodo
stavili
pogoje
.
Gotje
,
ponosni
in
krepke
postave
,
vstopijo
.
Starejši
stopi
par
korakov
naprej
in
začne
s
krepkim
glasom
:
»
Jaz
,
Valamir
,
knez
vseh
Gotov
,
z
bratoma
Videmirom
in
Teodomirom
,
sem
prišel
,
da
vam
naznanim
ukaz
slavnega
poveljnika
združene
vojske
pred
Oglejem
Atila
,
sina
Mondžuka
,
kralja
vseh
Hunov
in
drugih
neštevilnih
mu
zaveznih
narodov
,
gospodar
celega
vzhoda
,
ukazuje
rekoč
:
Mesto
Oglej
naj
nemudoma
,
brezpogojno
odpre
vrata
ter
pusti
kralja
med
zidovje
.
Po
izredni
milosti
lahko
odidejo
možje
,
ko
so
odložili
orožje
.
Če
se
to
ne
zgodi
,
ne
bo
ostal
kamen
na
kamnu
,
moški
bodo
okusili
grenkost
hunskega
meča
,
žene
bodo
služile
po
prestanem
boju
vojakom
v
razveseljevanje
in
vaši
zakladi
postanejo
plen
zmagovalca
!
«
Strme
posluša
senat
te
besede
,
grobna
tišina
zavlada
.
Menapij
se
dvigne
ter
odvrne
s
krepkim
moškim
glasom
:
»
Govorim
v
imenu
cele
slavne
skupščine
.
Svetli
knezi
,
pojdite
svobodno
nazaj
ter
recite
kralju
,
da
Oglejčan
ne
odpre
nikdar
prostovoljno
vsiljencu
vrat
.
Pojdite
in
recite
:
Atila
naj
pride
sam
in
naj
poskusi
odpreti
vrata
!
Sprejeli
ga
bomo
spodobno
,
Rimljan
se
zna
bojevati
in
zna
tudi
umreti
za
osebno
svobodo
!
«
»
Dobro
!
«
kličejo
senatorji
.
»
Dobro
!
«
reče
tudi
Valamir
.
»
Drugega
odgovora
od
potomcev
slavnih
Rimljanov
tudi
nisem
pričakoval
.
«
Knezi
se
priklonijo
in
odidejo
.
Spotoma
občudujejo
lepe
palače
,
velikanske
stavbe
in
močne
bojne
priprave
.
Ko
pride
domov
,
naznani
Menapij
domačim
sklep
starešinstva
,
da
se
hoče
mesto
do
zadnjega
braniti
,
in
še
drugi
,
naj
se
odpravijo
ženske
na
varno
.
Marij
je
ves
vesel
odločnega
prvega
sklepa
,
ker
se
je
bal
,
da
zmaga
nasprotna
stran
in
se
prične
pogajanje
s
sovražnikom
brez
vere
in
zvestobe
.
Drugi
sklep
pa
je
vznemiril
ženske
.
»
Nikakor
ne
,
nikdar
!
«
kliče
Evdora
.
»
Dan
ločitve
je
dan
moje
smrti
.
Nikdar
bi
se
ne
mogla
ločiti
od
tebe
,
oče
!
In
od
tebe
,
ljubi
Marij
,
naj
bi
šla
?
V
varnosti
bi
mislila
slednji
trenutek
:
zdaj
,
ah
zdaj
prifrči
puščica
in
zabode
srce
,
ki
me
ljubi
...
Oče
,
Marij
,
prostovoljno
ne
pojdem
nikdar
od
vaju
!
«
»
Oj
Menapij
,
«
ugovarja
Honorija
,
»
oj
Menapij
,
da
jaz
tebe
zapustim
?
Ne
,
ne
!
Čez
dvajset
let
sva
preživela
v
neskaljeni
zvestobi
,
a
zdaj
,
v
najnevarnejšem
trenutku
življenja
naj
te
zapustim
?
Nečloveška
je
ta
zahteva
!
Menapij
,
bojuj
se
!
Vedi
,
četudi
padeš
,
bi
me
ločila
od
tvojega
groba
le
sila
!
«
»
Sin
,
Marij
!
Edina
moja
tolažba
,
«
govori
obenem
Digna
,
»
za
Boga
,
kaj
mislite
!
Ne
,
ne
,
niti
za
trenutek
vas
ne
zapustim
!
«
»
A
vaša
varnost
zahteva
to
,
«
ugovarja
Menapij
.
»
Naša
varnost
so
vaše
krepke
roke
!
«
odgovori
Honorija
.
»
Evdora
,
sem
pojdi
,
Digna
,
na
mojo
desno
!
Pred
živim
Bogom
sem
ti
prisegla
zvestobo
.
Menapij
,
ne
bova
se
ločila
!
Evdora
je
najina
—
ostane
!
Digno
veže
z
Marijem
ista
vez
!
Sklep
:
vsi
za
enega
,
vsak
za
vse
—
stojmo
na
svetem
mestu
drage
domovine
.
Domovina
nas
je
vzredila
,
a
domovina
,
če
je
tak
božji
sklep
,
naj
nas
združene
tudi
ohrani
!
«
»
Čudovite
ženske
!
«
vzklikne
Menapij
.
»
Za
vas
bom
vihtel
meč
,
treskal
z
njim
ob
glave
sovražnikov
,
dokler
bo
le
še
kaplja
krvi
v
mojih
žilah
!
«
»
Torej
ostanemo
tu
?
«
vprašajo
enoglasno
.
»
Ostanite
!
«
reče
Menapij
.
»
Oj
hvala
!
«
se
radujejo
Oglejčanke
in
objemajo
krepkega
vojščaka
.
Zopet
preteče
nekoliko
dni
,
ne
da
bi
se
spremenil
položaj
mesta
.
Tu
pa
tam
se
vname
ob
obzidju
in
prekopih
boj
,
a
hrabri
Oglejčani
odbijejo
vsak
naval
.
Na
odprtem
polju
si
ne
upajo
prijeti
sovražnika
,
ogromna
sila
bi
kar
zmečkala
rimske
čete
in
škoda
bi
bilo
krvi
,
ki
bi
tekla
.
Hunom
pomanjkuje
že
v
taboru
živeža
.
Tu
pa
tam
se
loči
večji
oddelek
ter
jo
ubere
na
zahod
ali
na
jugovzhod
.
Njegovo
pot
kaže
strašen
požar
in
dim
požganih
vasi
in
trgov
.
Na
rop
hodijo
divjaki
,
vedno
dalje
segajo
,
plenijo
in
požigajo
.
Zgodaj
zjutraj
pred
sončnim
svitom
odidejo
,
a
zvečer
prijašejo
z
neznanskim
hrupom
,
gonè
pred
seboj
klavno
živino
,
obloženo
z
blagom
,
a
dostikrat
še
v
naročjih
dragocen
plen
:
ženske
in
dekleta
,
katere
pozdravljajo
divjaki
s
krohotom
in
pohotnimi
pogledi
.
Oglejčani
gledajo
to
kruto
početje
in
strah
jih
pretrese
.
»
Če
mesto
pade
...
Toda
ne
,
ne
,
pod
njegovimi
razvalinami
končamo
rajši
vsi
,
kakor
da
bi
prišli
v
roke
po
silnim
zverinam
!
«
To
je
geslo
sedaj
v
Ogleju
.
Skoro
nestrpno
čakajo
prvega
večjega
napada
.
Vedno
enolične
straže
,
vedno
mali
neodločilni
boji
so
jih
že
utrudili
,
skupnega
splošnega
krvavega
plesa
želijo
...
Ni
jim
treba
čakati
dolgo
.
Na
vzhodnem
krilu
se
začne
nenavadno
gibanje
.
Valamirovi
vojaki
se
približujejo
mestu
:
za
seboj
vlačijo
strašne
stenolome
in
še
z
butarami
,
tramovjem
in
lestvicami
so
otovorjeni
.
Tudi
Oglejčani
ne
drže
križem
rok
,
ker
vedo
,
da
obstoji
vse
na
tem
,
da
Gotov
ne
pustè
do
obzidja
,
da
jih
udarijo
ob
prekopu
.
»
Poveljnik
,
«
se
postavi
bled
višji
vojak
pred
Marija
,
kajti
na
to
stran
ga
je
odposlal
Menapij
,
»
poveljnik
,
dovoli
,
da
jaz
s
svojimi
soverniki
pričnem
krvavi
boj
.
Moja
legija
se
hoče
danes
izkazati
,
da
še
teče
po
naših
žilah
kri
starih
Kviritov
,
ki
so
se
vedno
z
zmago
borili
,
dokler
so
verovali
v
staro
vero
.
«
»
Duhovnik
,
Belinov
služabnik
,
če
te
žeja
krvi
,
spolni
svojo
dolžnost
,
«
mu
odgovori
Marij
.
»
Da
,
spolnil
jo
bom
.
Zadnji
oglejski
duhovnik
stare
vere
se
bo
izkazal
junaka
.
Padel
je
Belin
—
tudi
meni
ni
živeti
.
«
V
mestu
se
vse
giblje
.
Napravljeno
je
kamenje
,
kamnometi
in
drugi
mogočni
stroji
so
urejeni
.
Pripravljene
so
za
največjo
silo
posode
z
raztopljeno
gorečo
smolo
.
Za
vrati
stoji
mogočna
legija
suličarjev
.
Rog
zapoje
.
Huni
in
Gotje
udarijo
na
konjih
čez
planjavo
in
dospejo
skoro
do
mesta
.
Puščice
se
križajo
,
frče
iz
mesta
in
v
mesto
.
Marsikateri
gotski
junak
pade
raz
konja
in
ne
vstane
več
.
»
Naprej
,
«
kliče
Valamir
in
vojska
se
vzpne
do
prekopa
.
In
zopet
se
usuje
raz
obzidje
veliko
število
puščic
,
nad
sovraga
švigajo
kopja
in
razna
bodala
,
kamnometi
zahrešče
in
nad
sovražne
glave
se
usuje
kot
toča
debelo
kamenje
.
Gotje
se
umaknejo
iz
strelne
daljave
,
a
knez
kliče
:
»
Naprej
!
«
in
znova
prodira
množica
,
strelja
s
puščicami
in
dospe
do
mestnega
prekopa
,
vrže
vanj
snopje
in
se
zopet
oddalji
.
To
ponavljajo
kljub
strašni
izgubi
,
dokler
se
voda
ne
zajezi
.
Pehota
je
že
blizu
prekopa
.
Z
veliko
silo
se
zaženo
čezenj
,
nad
nje
pa
zahrešči
z
novo
silo
kamenje
,
a
kaj
,
četudi
prvi
strmoglavijo
v
prekop
,
čez
nje
planejo
drugi
.
Že
so
jezdeci
in
pešci
tostran
prekopa
,
do
obzidja
čez
nasip
že
plezajo
predrzneži
,
lestvice
nastavljajo
na
zidovje
,
varovaje
glave
s
ščiti
.
Oglejčane
obide
strah
.
Naglo
se
odpro
mestna
vrata
.
Iz
mesta
se
usuje
četa
oboroženih
vojakov
.
»
Belin
!
Belin
!
«
je
njihovo
geslo
,
ki
doni
daleč
tja
po
planjavi
.
Kot
blisk
napadejo
sovražnika
,
prične
se
mesarsko
klanje
.
»
Naprej
!
«
kliče
Valamir
,
a
Gotje
ne
morejo
,
umikajo
se
že
.
Na
pritisk
od
zadaj
navaljujočih
čet
pa
morajo
le
obstati
in
napredovati
.
»
Belin
!
Belin
!
«
kliče
bledi
junaški
poveljnik
,
mahaje
na
levo
in
desno
.
»
Bratje
,
pokažimo
,
da
smo
pravi
sinovi
Kvirina
!
«
navdušuje
neprestano
sobojevnike
.
Hrabro
,
da
,
divje
se
tolče
legija
,
medtem
ko
še
vedno
hrešči
iz
mesta
na
vražje
glave
kamenje
,
pod
katerim
strmoglavi
marsikateri
hrabri
Got
in
Hun
v
prekop
.
A
četa
se
zmanjšuje
,
že
peša
.
»
Belin
!
«
doni
še
klic
,
a
vedno
šibkejši
je
;
sovražna
sila
je
premočna
.
»
Belin
!
«
se
še
glasi
,
a
legija
je
strašansko
raztrgana
.
Vrste
niso
več
sklenjene
,
mož
se
bojuje
z
možem
posamezno
.
»
Kristjani
,
«
grmi
Marijev
glas
za
obzidjem
,
»
na
pomoč
našim
someščanom
,
na
pomoč
junaški
poganski
legiji
!
«
In
na
čelu
novi
legiji
se
zažene
v
boj
,
ki
se
plete
okrog
prekopov
.
Pomnoženi
moči
se
hunsko-gotska
sila
ne
more
ustaviti
.
»
Nazaj
!
«
veli
z
zobmi
škripaje
raztogoteni
Valamir
in
v
pomnoženem
napadu
sprožijo
Goti
še
enkrat
puščice
.
»
Belin
!
«
kriči
še
vedno
bledi
junak
in
drvi
v
prve
vrste
,
a
puščica
prifrči
in
smrtno
zadene
,
zdihne
še
enkrat
:
»
Belin
,
s
teboj
vred
je
padel
zadnji
tvoj
duhovnik
!
«
Zgrudi
se
,
strese
se
in
umre
.
»
Naprej
,
naprej
!
«
kliče
Marij
,
»
Akvileja
!
Belin
!
«
odgovarjajo
Rimljani
.
Tudi
mestni
stroji
pomnožijo
svojo
uničevalno
silo
.
Gotje
obrnejo
konje
,
planejo
čez
prekop
,
pehota
udere
za
njimi
,
mnogo
jih
strmoglavi
v
brezno
,
mnogo
jih
pobijejo
rimski
suličarji
,
za
ostalimi
udere
oddelek
jezdecev
in
cela
Valamirova
četa
se
spusti
neredno
v
beg
.
»
Nazaj
!
«
zadoni
zopet
povelje
,
ker
bežečim
prihaja
na
pomoč
velik
bojni
oddelek
,
ki
se
pa
vendar
ne
upa
blizu
mesta
.
»
Popravite
prekop
,
poberite
ranjence
!
«
ukaže
Marij
.
»
Glej
,
poveljnik
,
hrabrega
junaka
,
«
se
oglasi
vojak
.
Marij
pristopi
ter
obriše
mrtvecu
prah
z
obraza
.
»
Oj
,
ubogi
zadnji
poganski
duhovnik
!
Malikovalec
je
bil
,
a
veren
pogan
in
plemenito
srce
je
imel
.
Hraber
je
bil
,
domovino
je
srčno
ljubil
.
Želel
in
nameraval
je
pasti
,
zato
je
prosil
za
prvo
mesto
pri
prodoru
.
Vojaki
,
nesite
ga
v
mesto
!
Ljudstvo
naj
spodobno
slavi
smrt
zadnjega
poganskega
duhovna
.
«
»
Belin
,
Belin
,
bog
zdravja
in
življenja
,
vso
moč
si
izgubil
!
«
tožijo
ostali
pogani
ter
jokajo
po
duhovnem
in
bojnem
načelniku
.
»
Posnemajmo
našega
duhovnika
,
umrimo
za
maščevanje
domovine
!
«
Zopet
nastane
tišina
po
dolgo
trajajočem
boju
.
Na
zahodu
je
odbil
Menapij
enako
hrabro
velik
napad
združenih
Sarmatov
,
Skitov
in
Hunov
.
Več
dni
preteče
.
Novi
,
manjši
navali
se
ponavljajo
,
vedno
jih
hrabro
odbijejo
,
dasi
se
izgube
živo
čutijo
.
Rimski
vojaki
že
polnijo
mestne
prekope
,
po
bratovsko
spè
pri
ubitih
Hunih
,
Gotih
in
Japidih
.
Živeža
je
tudi
že
malo
:
ljudstvo
sme
porabiti
le
odmerjene
deleže
.
Sreča
,
da
ni
nihče
vodotoka
iztaknil
in
ima
prebivalstvo
vsaj
še
obilo
zdrave
vode
.
»
Prekleto
!
«
kolne
arijanec
Rufin
,
ko
se
zopet
sreča
z
Vigilijem
in
Helijo
,
»
koliko
časa
se
to
gnezdo
vzdržuje
in
še
ni
videti
,
da
bi
ga
bilo
konec
!
Atila
ga
namerava
sicer
izstradati
,
a
ne
bo
šlo
,
prej
bo
moral
sam
pobegniti
od
gladu
,
kajti
njegove
čete
so
že
daleč
na
okoli
vse
izmolzle
.
Helija
,
da
se
prej
ohladi
naše
sovraštvo
do
zahoda
,
imam
nalogo
zate
:
Zapusti
mesto
,
pojdi
v
hunski
tabor
ter
naznani
Atilu
,
da
ima
tu
številne
prijatelje
,
ki
mu
hočejo
naznaniti
način
,
kako
lahko
zavzame
mesto
.
«
»
Rufin
!
Za
Boga
,
kaj
meniš
?
Meniš
,
da
se
pri
tolikih
nevarnostih
zopet
kdaj
zdrav
povrnem
?
«
»
Preljubi
,
brez
žrtve
ni
uspeha
!
Glej
Vigilija
,
koliko
je
že
žrtvoval
in
še
vedno
je
njegova
radodarna
roka
pripravljena
deliti
dobrote
.
Že
mnogo
trdo
prisluženih
zakladov
je
žrtvoval
za
rast
arijanstva
.
Ti
pa
kljub
vsemu
bogastvu
nisi
storil
še
ničesar
.
Glej
njegovo
roko
blagoslavlja
uboga
naša
srenja
,
ko
ji
delim
darove
,
in
naša
duhovščina
,
ki
se
trudi
pri
barbarih
,
se
ga
spominja
,
sprejemaje
dobrote
,
ki
jih
velikodušno
daruje
.
Tedaj
boš
tudi
ti
storil
,
kar
ti
velevam
.
«
»
Kdo
pa
meni
veleva
?
«
poskoči
Helija
ves
vzburjen
.
»
Oj
,
ti
vest
kosmata
,
saj
te
imam
v
k1eščah
,
«
se
krohota
Rufin
.
»
Oj
,
ti
vzor
poštenosti
in
čednosti
,
spomni
se
boja
,
v
katerem
je
padel
Sever
.
Hahaha
!...
Kdo
bo
verjel
,
da
bi
ga
rimska
puščica
le
slučajno
zadela
?
No
,
Helija
,
beži
!
Kako
se
treseš
,
kako
blediš
!
Ne
tresi
se
,
ne
boj
se
,
prijatelji
ostanemo
.
Kaj
ne
,
Vigilij
,
naši
veliki
nameni
opravičujejo
vsako
sredstvo
,
blagodejen
uspeh
pokrije
potem
tudi
ono
,
kar
se
je
morda
le
na
videz
napačnega
zgodilo
?
Toda
,
Helija
,
storiš
za
molk
ono
uslugo
?
«
»
No
,
govori
torej
!
«
odvrne
Helija
in
škripa
z
zobmi
.
»
Vedi
,
kakor
gorim
za
arijanstvo
,
tako
sovražim
vse
,
kar
je
rimskega
,
ki
je
pometalo
naše
pradede
v
prah
.
Enako
čuti
tudi
Vigilij
.
Rimsko
pleme
moramo
uničiti
.
Ti
,
Helija
,
imaš
še
večji
vzrok
sovražiti
zahod
in
njegov
zarod
.
Spomni
se
Evdore
,
drug
se
je
bo
veselil
!
«
»
Nikdar
!
«
se
razvname
Helija
.
»
Pojdi
torej
!
Nevarnosti
ni
nobene
.
Tvoje
imetje
bom
jaz
oskrboval
,
dokler
se
ne
povrneš
.
Barbari
niso
taki
,
kot
jih
opisujejo
Rimljani
.
Ceniti
znajo
take
osebe
,
ki
jim
prinašajo
koristi
.
Pojdi
,
oglej
si
obzidje
,
na
skrajnem
zahodu
je
jako
slabo
.
S
količkaj
močnim
stenolomom
bi
ga
prodrli
.
Tak
prelom
je
Oglejčanom
poguben
.
Glede
osebne
varnosti
naših
sovernikov
in
našega
imetja
pa
stavi
pogoje
!
Gotski
knezi
ti
bodo
gotovo
mogočni
pokrovitelj
.
«
»
No
,
torej
poskusimo
!
«
pritrdi
Helija
glasno
,
sam
zase
pa
nadaljuje
:
»
Da
bi
te
strela
!
Je
že
tako
,
pridi
kdaj
hudiču
v
kremplje
,
gnal
te
bo
toliko
časa
po
poti
do
propada
,
dokler
ti
ne
požre
duše
in
telesa
.
Ustaviti
se
ne
morem
,
toda
Rufin
,
tudi
zate
pride
dan
plačila
!
«
Še
dolgo
se
pogovarja
trojica
o
naklepih
proti
mestu
in
se
posvetuje
glede
izdajalskih
načrtov
.
Ponoči
šine
Helija
v
čolnu
ob
obali
morja
.
V
mesečini
gleda
pazljivo
okoli
sebe
,
dobro
se
skriva
ob
obrežju
,
da
bi
ga
ne
zasačile
straže
.
Čez
nekoliko
časa
zapluje
na
visoko
morje
,
a
potem
vesla
v
velikem
polkrogu
nazaj
h
kraju
,
kjer
dobro
skrije
čoln
in
se
zgubi
v
gosto
grmičevje
.
»
Vrag
,
«
šepeta
,
»
kako
čuden
je
človek
v
svoji
strasti
!
Zakaj
nisem
odveslal
na
otok
?
A
kaj
,
ni
moč
izviti
se
Rufinu
iz
rok
.
Dobro
sem
ga
videl
,
kako
se
je
plazil
ob
morju
in
opazoval
moje
početje
.
Naj
bo
!
Bog
daj
,
da
pridem
zopet
v
mesto
;
menda
me
ne
pogreše
par
dni
.
In
če
me
?
Izgovorov
je
mnogo
.
«
Pogumno
gre
naprej
!
Naglo
mu
zaskoči
pot
skitska
straža
ter
mu
nastavi
bodalo
.
»
Atila
!
«
kliče
Helija
.
»
Pelji
me
h
kralju
!
«
Skit
ga
ne
razume
.
Zbere
se
še
mnogo
drugih
vojakov
in
le
z
veliko
silo
,
s
pomočjo
znamenj
se
sporazumejo
ter
ga
končno
odpeljejo
k
poveljniku
.
S
pomočjo
tolmača
se
dogovorè
,
da
ga
odvedejo
v
kraljevi
stan
.
Konje
zasedejo
in
jo
udarijo
proti
kraljevemu
šotoru
.
Dohod
jim
je
naglo
dovoljen
,
ker
je
sam
knez
Gontarel
vodil
četo
.
»
Haha
,
torej
na
skrajnem
zahoduje
rana
!
«
govori
kralj
.
»
Če
s
silo
udarimo
tja
,
skočimo
v
mesto
.
Oh
,
blagi
mož
,
«
nadaljuje
porogljivo
,
»
preskrben
si
za
blagor
preljubeznivega
mesta
,
ki
mi
zapira
vrata
na
jug
,
da
osladim
po
maščevanju
željno
srce
.
Gontarel
,
si
videl
,
brez
obljub
se
spravi
imenitna
vest
iz
moža
!
A
sedaj
,
ljubi
moj
zvesti
Oglejčan
,
s
čim
pa
te
nagradim
?
«
»
O
svetli
kralj
,
«
dè
trepetaje
Helija
,
»
strašen
je
tvoj
obraz
,
le
svobodo
mi
pusti
,
da
se
vrnem
domov
.
Nobene
nagrade
nočem
,
kajti
—
pristavi
sam
zase
—
strašno
je
gledati
tigru
v
zobe
.
«
»
O
,
to
se
zgodi
.
Odšel
boš
takoj
,
še
tako
dober
sem
,
da
ti
bom
pot
pospešil
,
da
,
letel
boš
čez
ravan
,
kot
bi
bila
za
teboj
peklenska
drhal
.
Gontarel
,
pokliči
par
krepkih
Hunov
,
naj
vzamejo
biče
in
konje
in
naj
ga
podijo
pri
belem
dnevu
skozi
celi
tabor
proti
mestu
,
da
vidijo
Huni
in
Oglejčani
,
kako
tudi
kruti
barbar
Atila
kaznuje
izdajalca
!
«
»
O
kralj
,
svetli
kralj
,
milost
!
«
jeclja
v
smrtnem
strahu
Helija
,
valja
se
po
tleh
v
prahu
in
na
čelo
mu
stopi
smrtni
pot
.
»
Molči
,
suženj
,
izdajalec
nesramni
,
pes
nezvesti
,
«
grmi
kralj
nad
njim
in
ga
brcne
od
sebe
.
»
Svetli
kralj
,
«
spregovori
Gontarel
,
»
sme
li
najponižnejši
sluga
izjaviti
svoje
osebno
mnenje
?
«
»
Zvesti
Gontarel
,
razumni
poveljnik
hrabrih
Skitov
,
sobratov
in
zaveznikov
,
sme
prav
popolnoma
svobodno
brez
strahu
govoriti
.
Poslušam
ga
.
«
»
Kralj
,
obdrži
izdajalca
!
Vkleni
ga
!
Obljubili
mu
res
nismo
ničesar
,
a
pomisli
,
že
dva
meseca
skoro
se
klatirno
tod
,
vse
je
snedeno
,
izmozgali
smo
do
cela
vso
deželo
.
Glej
,
zavezniki
se
že
pritožujejo
,
še
celo
tvoji
Huni
godrnjajo
.
«
»
Gontarel
!
«
zdivja
Atila
.
»
Milostljivi
kralj
!
«
»
No
,
torej
govori
!
Svobodno
besedo
sem
ti
dovolil
!
«
»
Godrnjajo
,
da
nimajo
kaj
jesti
.
Enako
se
sliši
drugod
,
posebno
se
kaže
splošna
nezadovoljnost
pri
mnogih
Gotih
.
Tja
dol
do
dalmatinskih
obal
dirjajo
njihove
čete
.
Ni
živeža
,
ni
živine
.
Vedi
,
Koper
,
Poreč
,
Pulj
,
Novi
Senj
,
Zadar
,
Škradin
,
Šibenik
,
Solin
,
Split
,
skratka
celo
Istro
in
gornjo
Dalmacijo
so
že
ožulile
naše
čete
.
Daleč
naokrog
ni
drugega
nego
razvaline
.
Norik
in
Karnija
sta
slabša
kot
panonske
pustinje
.
Milostljivi
kralj
,
le
silen
udarec
na
mesto
nas
reši
glada
.
Ojačeni
zdrvimo
po
padcu
Ogleja
proti
jugu
do
samega
Rima
,
kjer
te
čaka
cesarjeva
sestra
Honorija
in
prestol
,
s
katerega
zagospoduješ
celemu
svetu
.
Izdajalec
nam
zna
mnogo
koristiti
,
a
če
ga
izpustiš
,
mnogo
škodovati
.
«
»
Čeravno
predrzno
govoriš
,
vendarle
pametno
.
Dobro
!
Še
danes
se
sam
prepričam
,
kako
stojè
stvari
!
«
reče
Atila
in
da
znamenje
z
roko
.
I
Gontarel
odide
in
pelje
s
sabo
trepetajočega
Helijo
,
ki
preklinja
Rufina
,
Oglej
in
Evdoro
,
zaradi
katere
si
je
navalil
na
dušo
zločinstvo
.
»
Zlodej
me
ima
v
rokah
,
«
se
zgrozi
,
»
in
ne
bo
odnehal
,
dokler
mi
ne
sne
kože
in
kosti
.
«
Skiti
ga
spet
sprejmejo
v
varstvo
ter
dobro
privežejo
na
bojni
voz
.
Komaj
se
prikaže
svetlo
sonce
izza
gorà
,
zasede
Atila
svojega
naglega
vranca
.
Skozi
tabor
ga
spremljajo
razni
višji
dostojanstveniki
in
močan
oddelek
.
Molče
sprejmejo
hunski
vojaki
svojega
kralja
,
molče
vzdigujejo
hunske
žene
sestradane
svoje
otroke
proti
njemu
.
Kralj
temno
gleda
nemo
pritožbo
in
molčè
jezdi
dalje
.
»
Hrabri
kralj
,
milostljivi
oče
,
«
pristopi
Elak
,
»
glej
zveste
Hune
,
lakoto
že
trpijo
!
«
»
Molči
!
«
zagrmi
kralj
.
Prestrašen
se
Elak
umakne
.
Dospejo
v
tabor
Herulov
in
Rugijev
.
Načelnik
hiti
naproti
,
prikloni
se
mogotcu
do
tal
in
se
pridruži
spremstvu
.
Molčè
sprejmejo
tudi
Heruli
kralja
;
tu
pa
tam
se
čuje
zamolkli
,
nevoljni
klic
.
Čim
dalje
jahajo
,
večja
je
nevolja
med
ljudstvom
in
tu
in
tam
se
čuje
v
znamenje
nezadovoljnosti
tiho
žvenketanje
orožja
...
»
Maldalon
,
kaj
je
to
!
«
vpraša
z
ognjenim
pogledom
kralj
.
»
Kralj
,
Rugiji
stradajo
in
...
«
»
Zadosti
!
«
zakriči
Atila
.
Maldalon
prestrašen
obmolkne
.
Kralj
se
umakne
iz
tabora
in
jo
udari
s
spremstvom
preko
polja
proti
mestu
.
Čim
bolj
se
približujejo
,
tem
bolj
razločujejo
bojne
oddelke
na
obzidju
.
»
Ha
,
kaj
jih
sam
pekel
iz
zemlje
peha
te
Oglejčane
!
«
grmi
kralj
,
tresoč
se
od
jeze
.
»
Toliko
,
toliko
je
že
pobitih
,
in
vendar
je
vse
obzidje
polno
vojščakov
.
Glej
,
glej
,
čelada
pri
čeladi
se
sveti
.
Oj
to
je
zelo
slabo
...
Hahahaha
!...
«
se
zakrohota
naglo
kralj
;
dostojanstveniki
ga
osuplo
gledajo
.
»
Glejte
,
glejte
,
«
nadaljuje
vedno
s
krohotom
kralj
,
»
moji
hrabri
zavezniki
,
s
kom
se
bojujete
,
pred
kom
se
tresete
!
Maldalon
,
Gontarel
,
Astregor
,
Garton
,
hahahaha
,
glejte
!
Ne
vidite
ptičev
,
ki
se
usedajo
na
glave
hrabrim
vojščakorn
?
Vi
ste
pač
zviti
!
Kako
vas
Oglejčani
peharijo
!
Kamnite
kipe
so
postavili
na
obzidju
,
ker
jim
vojakov
primanjkuje
,
na
glave
so
jim
dali
čelade
,
da
vas
sleparijo
.
In
vi
menite
,
da
je
vse
z
vojaki
obdano
.
Da
,
zviti
ste
res
!
«
Osramočeni
pogledajo
knezi
bolje
na
zidovje
,
in
kdor
le
more
,
se
pomika
kolikor
mogoče
daleč
od
kralja
.
Dalje
in
dalje
čez
polje
jezdi
oddelek
.
Kakor
preži
jastreb
z
višine
na
ubogo
,
nedolžno
pišče
,
preži
kralj
z
bistrim
,
maščevanja
polnim
,
plamenečim
pogledom
na
obzidje
,
iskaje
slabšo
stran
zidu
.
A
tudi
iz
Ogleja
ga
spremlja
drugo
bistro
oko
.
Menapij
in
Marij
sta
zapazila
mestu
se
bližajočo
bojno
četo
.
Po
njenem
vnanjem
lesku
sodita
,
da
je
nekaj
nenavadnega
.
Nekaj
snujeta
.
Mesto
je
blizu
,
a
tabor
sovražnikov
je
daleč
...
Naglo
se
odpro
mestna
vrata
in
krdelo
hrabrih
konjenikov
zrožlja
čez
prekop
.
Kot
burja
in
blisk
naglo
trešči
na
sovraga
.
Spopad
je
strašen
.
Huni
padajo
kot
muhe
pod
udarci
rimskih
dvoreznih
mečev
.
Knezi
in
spremstvo
se
umakne
.
»
Naprej
,
naprej
!
Atila
se
ne
umakne
!
«
kriči
kralj
.
»
Naprej
,
pogum
,
pogum
!
«
kriči
tudi
Menapij
.
»
Kralj
je
pred
nami
,
Atila
,
Atila
!
«
Čudovito
moč
dajo
te
besede
Rimljanom
.
Nanovo
se
spopadejo
,
naval
od
rimske
strani
je
strahovit
.
Že
se
sovražnik
umika
,
vse
se
pripravlja
na
splošen
beg
.
Kralj
obupno
gleda
,
pomoči
išče
okoli
sebe
.
»
Plahe
mevže
!
«
grmi
nad
svojci
.
»
Kaj
,
jaz
poveljnik
milijonov
,
da
bi
bežal
pred
tem
malim
tropom
?
Kaj
bi
dejali
ostali
?
«
Z
novo
silo
se
vzpne
na
konju
,
z
novo
silo
se
zakadi
v
Rimljane
,
a
Rimljani
so
jekleni
.
Toda
čuj
,
od
zahoda
prihrumijo
na
lahkonogih
konjičih
divjaški
Skiti
.
Kot
lastovice
šinejo
čez
polje
.
Bojni
krik
so
slišali
in
kot
hijene
,
katerim
že
od
daleč
diši
kri
,
lete
v
najnevarnejšem
in
odločilnem
trenutku
kralju
na
pomoč
.
»
Nazaj
!
«
grmi
Menapij
,
in
rimski
vojščaki
,
videč
od
strani
preteče
nevarnost
,
obrnejo
konje
in
preskočijo
prekop
,
kjer
jih
sprejme
mestno
zidovje
v
varno
zavetje
.
Hunijim
sicer
slede
,
toda
z
zidovja
se
usuje
nanje
veliko
število
puščic
,
kamnometi
zahrešče
,
na
njihove
glave
leti
kamenje
kot
toča
.
Prestrašeni
se
umaknejo
iz
kroga
nevarnosti
.
»
Ha
,
«
dè
kralj
,
ko
obriše
svoj
meč
ob
vrančevo
grivo
,
»
drago
bi
me
lahko
stala
moja
radovednost
.
Ali
pride
dan
,
«
žugaje
vzdigne
roko
proti
mestu
,
»
in
,
o
mesto
prekleto
,
sesulo
se
boš
v
razvaline
,
kri
poteče
v
potokih
,
tvojo
grobljo
posujem
s
pepelom
,
tvoje
ženstvo
dam
v
last
izvržku
armade
,
in
nikdar
,
nikdar
več
se
ne
vzdigneš
iz
svojih
razvalin
!
«
Dan
za
dnevom
mine
.
Ni
ga
več
varnega
trenutka
.
Vsak
čas
se
oglasi
zdaj
tu
zdaj
tam
bojni
krik
Hunov
,
navaljujočih
na
mestno
obzidje
.
Več
ko
jih
Oglejčani
polomastijo
,
več
jih
je
.
V
mestu
vlada
že
velika
obupanost
,
moči
so
opešale
,
ne
meščanstvo
ne
posadka
nima
nikdar
miru
.
Večne
straže
,
večni
boji
.
Mrličev
skoro
ni
več
moč
pokopavati
.
Nekropolis
je
polna
.
Tu
spe
možaki
—
junaki
globoko
v
zemlji
zakopani
,
drug
na
drugem
.
Tu
počiva
nada
starega
očeta
,
podpora
osiveli
materi
,
tam
leži
oče
,
čigar
čile
roke
so
vzdrževale
veliko
število
nedolžnih
otrok
,
ki
zdaj
stokajo
in
jočejo
doma
,
bledi
,
bolehavi
,
sestradani
prosijo
matere
kruha
,
a
revica
sama
nima
skorjice
,
da
bi
utešila
onemogli
želodec
.
Tam
,
trohni
zaročenec
,
nada
in
ljubezen
nedolžne
neveste
;
srce
,
ki
je
tako
goreče
ljubilo
,
gnije
zdaj
v
jed
in
živež
ostudnim
črvičem
.
Vse
je
vzburjeno
,
vse
nemirno
,
nobenega
se
ne
loti
trden
spanec
.
Vsak
trenutek
je
negotov
.
Komaj
je
ljudstvo
leglo
,
da
se
odpočije
od
krvavega
boja
,
halo
,
zadoni
zopet
tromba
,
vzdigne
se
divji
krik
.
Hunski
stenolomi
butajo
zopet
ob
obzidje
,
ki
ječaje
hrešči
pod
njihovimi
udarci
.
Kako
se
že
maja
tu
pa
tam
;
da
,
tu
pa
tam
je
že
mala
votlina
,
ki
jo
brani
le
nasip
in
razni
tramovi
,
s
katerimi
so
jo
zadelali
.
In
ni
še
konca
.
Lakota
,
strašna
nadloga
kaže
izpod
velih
lic
svoje
ostre
zobe
:
živeža
primanjkuje
.
Bogate
žitne
zaloge
so
ob
povečani
množici
prebivalstva
kar
izginile
.
In
še
bolezen
davi
brez
razločka
stanu
,
ker
neštevilni
mrliči
okužujejo
zrak
.
Mesto
je
podobno
človeku
,
ki
trpi
na
sušici
in
se
počasi
,
polagoma
,
a
gotovo
bliža
smrti
.
Edino
upanje
tolaži
mesto
,
da
divja
še
hujša
lakota
med
sovražniki
.
Drugega
upanja
nimajo
.
Rimski
cesar
Valentinijan
III.
sam
boleha
na
svojem
gnilem
prestolu
,
trese
se
pred
divjostjo
vandalskega
kralja
Genserika
,
ki
vedno
nadleguje
zahodno
rimsko
cesarstvo
in
ga
straši
od
afriških
bregov
.
Marcija
,
vzhodni
rimski
cesar
,
je
sicer
pameten
in
hraber
vladar
,
a
sebičen
in
previden
.
Na
vso
moč
je
delal
,
daje
odvrnil
hunsko
povodenj
od
svojih
dežel
in
obrnil
njen
razliv
na
zahod
,
pa
da
bi
pritekel
na
pomoč
bolnemu
zahodnemu
cesarstvu
!
Rajši
ostane
doma
,
prihrani
si
kri
svojih
narodov
,
veseleč
se
v
miru
nakopičenih
zakladov
.
Kamorkoli
se
ozre
ubogo
mesto
,
od
nikoder
ni
znamenja
nade
.
Oglej
se
mora
pokoriti
za
grehe
starega
Rima
,
ki
je
pestil
toliko
stoletij
svobodne
narode
v
železnih
okovih
suženjstva
.
Cerkev
svetega
Hilarija
je
polna
.
Na
dvoru
in
pod
lopo
ni
več
pokorečih
se
grešnikov
.
Skof
Sekund
je
podelil
vsem
odpustke
,
odpustil
jim
je
glede
na
pretečo
nevarnost
vse
cerkveni
kazni
,
pokazal
jim
je
majajoče
se
zidovje
,
rekoč
,
naj
vržejo
od
sebe
spokorno
haljo
in
spokorni
pepel
,
naj
vzamejo
v
roke
ščit
in
meč
,
okoli
prs
jekleno
oklepje
,
naj
se
borè
za
vero
in
narod
,
za
ženo
in
deco
in
če
v
boju
padejo
,
naj
imajo
svojo
žrtev
za
mučeništvo
.
Okoli
cerkve
in
po
bližnjih
ulicah
vse
mrgoli
otrok
in
žensk
,
vsaka
ima
svojo
sulico
.
Po
ulicah
so
razpostavljene
vojaške
enote
v
polni
bojni
opravi
.
Temni
so
pogledi
junakov
,
bledo
jim
je
obličje
,
oči
objokane
:
tožen
,
grenek
je
dan
ločitve
.
Vse
žene
jokajo
,
pogled
nanje
trga
srce
.
Pred
Najsvetejšim
kleči
katoliška
duhovščina
,
proseč
dviguje
roke
proti
nebu
.
»
Kyrie
eleison
!
Gospod
,
usmili
se
nas
!
«
doni
iz
njihovih
src
,
a
nebo
ne
sliši
,
božja
pravica
govori
,
zaradi
katere
pride
tudi
nad
otroke
šiba
božja
za
pregrehe
pradedov
.
Narod
,
ki
tlačiš
drugega
,
zapomni
si
,
da
pride
nad
tvoje
otroke
sovražnik
,
ki
bo
še
hujše
tlačil
in
drl
tvoje
otroke
,
kajti
Bog
je
pravičen
.
Zamolklo
ihtenje
odmeva
po
cerkvi
,
sivolasi
Sekund
pripravlja
daritev
nove
zaveze
.
Kako
bledo
je
njegovo
obličje
,
kako
se
mu
treseta
roki
,
oči
so
mu
solzne
.
Ravno
se
pripravlja
za
sveto
obhajilo
.
Z
glasnim
ginjenim
glasom
odmoli
Gospodovo
molitev
.
»
Jagnje
božje
,
ki
odjemlješ
grehe
sveta
,
usmili
se
nas
!
«
prosi
njegovo
srce
in
diakon
,
ki
škofu
streže
,
stopi
pred
oltar
ter
zakliče
zbranemu
ljudstvu
:
»
Objemite
in
poljubite
se
!
«
O
,
kakšen
prizor
!
V
bratovski
ljubezni
objame
možak
možaka
,
mladenič
mladeniča
,
nežna
deklica
tovarišico
,
otrok
otroka
.
Sladke
solze
veselja
se
prikažejo
vsem
v
očeh
.
Veselja
?
Ne
,
solze
grenkosti
,
solze
velike
bolesti
jim
zalivajo
oči
,
kajti
pri
zadnji
skupni
službi
božji
v
Hilarijevi
cerkvi
so
,
zadnjikrat
je
danes
navzoče
oglejsko
ženstvo
,
oglejska
nedolžna
mladež
.
Mestni
poveljnik
je
izvršil
nasvet
mestnega
starešinstva
,
naj
vsi
za
boj
nesposobni
,
ženstvo
in
otroci
zapuste
pod
vodstvom
duhovnikov
mesto
,
naj
odrinejo
na
ladjah
daleč
tja
čez
morje
na
varno
na
beneške
otoke
,
lagune
imenovane
,
ali
vsaj
na
gradeški
otok
»
ad
acquas
gradatas
«
.
Možje
hočejo
ostati
in
se
bojevati
in
biti
do
zadnjega
trenutka
za
dom
ter
se
le
iz
že
padlega
mesta
umakniti
.
Tudi
Menapij
je
navzoč
.
Nikdar
se
ni
še
tresel
ne
v
žalosti
ne
v
strahu
,
kaj
so
solze
,
ni
vedel
,
a
danes
jih
čuti
prvikrat
v
svojih
očeh
.
Evdore
,
Honorije
in
Digne
ni
mogel
za
nobeno
ceno
pregovoriti
,
da
bi
se
ločile
od
njega
in
Marija
.
In
to
ga
zdaj
skrbi
,
žalosti
in
veseli
.
Ubogi
škof
se
je
močno
spremenil
.
Žalost
zaradi
mestne
nesreče
,
skrb
za
izročeno
čredo
,
neprestano
delovanje
pri
bolnikih
in
ranjencih
in
večno
bedenje
mu
je
v
kratkih
mesecih
uklonilo
hrbet
pod
težko
škofovsko
butaro
.
Ves
narod
je
prepričan
—
Sekund
ne
preživi
dolgo
ločitve
od
svojega
stolnega
mesta
.
Obhajilo
je
končano
in
opravljeno
.
Zmoli
se
hvalna
molitev
.
Diakon
se
obrne
proti
ljudstvu
:
»
Pojdite
,
maša
je
minila
!
«
O
diakon
,
kaj
kličeš
,
kam
naj
gre
narod
?
Domov
?
Poslovil
se
je
že
od
domačega
pohištva
,
v
kratkem
ne
bo
imel
več
doma
.
Ljudstvo
se
ne
razkropi
,
marveč
se
vrže
ihtè
na
kolena
,
duhovniki
obstopijo
škofa
.
Diakoni
vzamejo
izpod
oltarja
male
skrinjice
ter
jih
spoštljivo
razpostavijo
po
oltarju
.
Pri
tem
pogledu
začne
narod
zopet
jokati
.
V
skrinjicah
je
zaklenjen
drag
oglejski
zaklad
,
shranjeni
so
v
njih
sveti
ostanki
svetnikov
in
mučenikov
iz
prvih
časov
oglejske
Cerkve
,
kosti
sv.
Mohorja
,
Hilarija
,
Fortunata
,
svetih
devic
Evfemije
,
Dore
,
Tekle
in
mnogo
,
mnogo
drugih
.
Te
svetinje
ne
smejo
priti
v
roke
divjim
Hunom
,
s
seboj
tja
do
lagune
jih
ponese
duhovščina
.
S
tresočim
se
glasom
prične
škof
molitve
.
»
Pomagaj
svojim
služabnikom
!
«
kliče
Sekund
.
»
Ki
vate
,
o
Gospod
,
zaupajo
,
«
odgovori
ljudstvo
.
»
Bodi
nam
,
Gospod
,
mogočna
obramba
,
«
prosi
višji
pastir
.
»
Pred
sovražniki
,
«
odmeva
po
cerkvi
.
»
Pošlji
nam
,
o
Gospod
,
pomoč
iz
svetišča
,
«
zdihuje
škof
.
»
In
varuj
nas
s
Siona
!
«
iskreno
joče
verni
narod
.
Po
končani
molitvi
se
obrne
diakon
proti
ljudstvu
ter
s
krepkim
glasom
zapoje
:
»
Pojdimo
v
miru
!
«
»
In
v
imenu
Gospodovem
.
Amen
!
«
odgovori
še
ljudstvo
.
Vsi
se
vzdignejo
.
Naprej
stopajo
otroci
,
dekleta
,
mladeniči
;
na
pol
obnemogel
se
vzdigne
Sekund
,
diakoni
podpirajo
tresočega
se
starčka
,
pred
katerim
neso
duhovniki
skrinjice
.
Težko
hodi
škof
,
opiraje
se
na
pastirsko
palico
svetega
Mohorja
,
žalosten
je
njegov
pogled
,
njegove
oči
se
ne
morejo
ločiti
od
tam
,
kjer
je
tolikokrat
opravljal
sveta
opravila
.
Kleriki
zapojo
:
»
Bog
je
naše
pribežališče
in
moč
,
pomočnik
v
stiskah
,
ki
so
nas
hudo
zadele
...
«
Kako
se
solzè
oči
žensk
,
ko
stopajo
v
sprevodu
po
ulici
med
vrstami
vojakov
,
ki
se
komaj
vzdržujejo
,
da
ne
planejo
iz
vrste
ter
ne
poljubijo
še
enkrat
svojih
žen
in
sinov
,
bratov
in
prijateljev
.
Premagajo
se
:
zadosti
žalostna
je
bila
ločitev
od
domačega
ognjišča
.
Nemo
in
s
temnim
pogledom
gledajo
vojaki
v
tla
,
ne
upajo
si
povzdigniti
oči
,
da
jih
žalost
ne
premaga
.
Dalje
,
dalje
se
pomika
žalostni
sprevod
,
dalje
preko
Amfore
do
pristana
,
kjer
čakajo
čolni
in
oglejske
troveslače
,
da
odpeljejo
ženstvo
,
otroke
in
duhovnike
na
otoke
.
Mornarji
potegnejo
sidra
,
ladje
se
vzpno
ter
šinejo
čez
morje
.
Zadnji
»
z
Bogom
!
«
doni
še
kot
pozdrav
na
obrežje
.
»
Možaki
,
junaki
,
«
kliče
Menapij
,
»
tega
je
bilo
treba
.
Na
varnem
bodo
oni
,
katere
najbolj
ljubite
.
Bolj
brez
skrbi
se
vržemo
v
boj
,
na
boj
do
smrti
.
«
»
Da
,
da
,
na
boj
do
smrti
!
«
je
enoglasni
odgovor
.
Trombe
zadone
in
legije
se
razprše
na
vse
kraje
,
meščani
pa
se
vrnejo
v
zapuščene
tihe
hiše
.
»
O
moja
Honorija
,
zakaj
sem
bil
premehak
!
Ne
smel
bi
vam
dovoliti
,
da
ostanete
tukaj
.
Kakšna
skrb
je
to
zame
!
«
prične
na
večer
Menapij
,
sedè
v
priljubljenem
hišnem
vrtu
na
obali
morja
.
»
O
kaj
,
ne
skrbi
toliko
za
nas
.
Saj
je
vse
v
redu
!
«
»
Da
bi
bilo
!
Digna
,
prijateljica
moja
,
Evdora
,
dete
moje
,
Honorija
,
oj
pojdite
,
še
je
čas
!
Tam
doli
na
morju
je
krasen
otok
,
»
castrum
Gradense
«
je
močna
trdnjavica
.
Naše
prijazno
stanovanje
vas
sprejme
,
enako
lep
vrt
kot
tu
poljubljajo
morski
valovi
.
O
pojdite
,
morje
je
mirno
,
še
je
čas
!
«
»
Gaj
Menapij
,
ne
,
ne
,
nikdar
te
ne
zapustim
,
«
dè
Honorija
.
»
Zvestobo
sem
ti
prisegla
,
zvestobo
do
smrti
.
«
»
O
moj
Bog
,
če
uderò
Huni
,
kaj
bo
z
vami
?
«
»
Dokler
boš
živ
,
bom
pri
tebi
.
«
»
Ah
,
oče
!
Evdora
se
ne
loči
od
očeta
,
vez
ljubezni
je
neuničljiva
,
zvesta
hočem
biti
svojemu
Mariju
.
Njegovo
srce
je
dosti
močan
ščit
,
s
katerim
me
bo
branil
...
ali
,
oče
,
kako
si
bled
!...
«
»
Nič
,
nič
ne
skrbite
!
Le
mala
mimogredoča
telesna
slabost
se
me
je
lotila
.
Honorija
,
odpni
mi
oklep
...
ah
,
tako
!
Zdaj
je
boljše
.
«
»
Menapij
,
«
joče
Honorija
in
mu
briše
pot
z
bledega
čela
,
»
saj
sem
rekla
,
da
te
skrb
za
mesto
uniči
.
Prepusti
nekoliko
teže
tudi
drugim
.
Silna
butara
te
ugonobi
.
«
»
Le
dolžnost
spolnjujem
,
«
zavrne
poveljnik
.
»
Toda
nekaj
mi
danes
teži
srce
,
neka
nejasna
žalostna
slutnja
me
obdaja
...
Kako
tiho
je
morje
,
kako
krasno
se
svetijo
pojemajoči
sončni
žarki
na
njegovem
površju
!
O
Bog
,
kolikokrat
bom
še
občudoval
tako
čudoviti
prizor
?
«
»
Menapij
,
ljubljeni
soprog
,
pojdi
k
počitku
,
bolan
si
.
Velikansko
delo
,
neprestani
trud
sta
tvoje
telo
omajala
,
saj
se
še
hrast
omaja
v
večni
burji
.
«
»
O
ne
,
ne
,
nisem
bolan
ne
,
bolj
je
duša
bolna
.
Toliko
truda
,
toliko
krvi
,
toliko
reve
in
nadloge
moram
vedno
gledati
.
Kaj
čuda
,
če
postanem
otožen
?...
Evdora
,
sem
pridi
,
«
nadaljuje
po
kratkem
prestanku
,
»
usedi
se
zraven
mene
.
Tako
!
Glej
,
tako
si
čestokrat
počivala
kot
dete
v
mojem
naročju
.
Otrok
moj
,
neki
notranji
čut
mi
dè
,
da
ne
bom
živel
več
dolgo
.
«
»
Oh
,
oče
!
«
»
Moj
Menapij
!
«
vzklikne
Honorija
z
Digno
vred
in
vse
tri
zalijejo
solze
.
»
Skrita
je
prihodnost
pred
nami
,
a
dostikrat
opominja
človeka
neki
notranji
glas
na
prihodnje
dogodke
.
Evdora
,
nekaj
me
tolaži
,
ti
boš
še
srečna
.
Gotov
sem
,
Evdora
.
Ohrani
večno
zvestobo
svojemu
Mariju
,
naj
bo
kar
hoče
,
nikdar
,
nikdar
ne
dvomi
nad
njim
.
Ponavljam
—
srečna
boš
le
z
njim
.
Toda
božja
previdnost
le
vlada
in
ohranjuje
vse
:
zato
ljubi
Boga
,
najboljšega
Očeta
,
spoštuj
vedno
zapovedi
svete
vere
,
ne
zabi
nikdar
,
da
si
katoliška
kristjanka
!
Evdora
,
naš
ubogi
narod
je
sicer
zdaj
potlačen
,
od
vseh
strani
letè
nanj
strele
nesreče
,
kljub
vsemu
temu
pa
ga
nikdar
ne
zataji
,
bodi
vedno
ponosna
Rimljanka
!
To
geslo
:
vse
za
Boga
,
narod
in
domovino
,
je
geslo
vseh
poštenih
ljudi
;
če
eno
ali
drugo
manjka
,
že
ni
več
popolno
.
Pa
vedi
,
pride
čas
in
naš
narod
se
zopet
vzdigne
,
a
namesto
z
mečem
bo
zavladal
svet
s
svitom
resnice
in
pravice
!
«
»
Oče
,
kako
se
ti
svetijo
oči
.
Resnico
si
povedal
.
Preroški
duh
govori
iz
tebe
.
«
»
Honorija
,
«
dè
junak
po
kratkem
oddihu
,
»
rad
bi
tu
počival
nekoliko
časa
.
A
ne
oddaljite
se
preveč
!
«
Nagne
se
na
stolu
in
ženske
se
nekoliko
odmaknejo
.
Lahen
vetrič
pihlja
,
njegov
pih
šumlja
med
listjem
grmov
in
dreves
,
valovi
krožijo
na
površju
morja
,
drug
drugega
lovè
,
dokler
se
ne
izgube
v
nič
.
Tu
pa
tam
se
oglasi
v
zelenem
gaju
drobni
ptiček
,
skuša
zapeti
,
a
mu
ne
gre
:
boji
se
kaliti
veliko
tišino
.
Sonce
se
je
potopilo
v
morje
,
mrak
je
pregrnil
celo
deželo
,
mir
je
povsod
.
In
na
stolu
spava
mirno
silni
vojnik
Gaj
Menapij
,
na
strani
visi
krvavi
meč
...
In
še
pihlja
mirno
vetrič
,
a
namesto
mraka
je
nastopila
po
mestu
grobna
tišina
;
komaj
za
korak
vidi
človek
pred
seboj
.
Popoln
mir
bi
vladal
,
ko
bi
od
časa
do
časa
ne
zadonel
klic
mestnih
straž
,
ki
tavajo
s
svetilnicami
po
ulicah
in
površno
pazijo
na
bližnjo
okolico
.
Posebne
pozornosti
jim
tako
ni
treba
,
ko
počivajo
tu
pa
tam
na
javnih
prostorih
razni
vojaški
oddelki
,
ki
živijo
zaradi
toplote
rajši
pod
milim
nebom
,
nego
v
zadušnih
soparnih
prostorih
.
»
Hudič
,
«
šepeta
mož
,
sloneč
za
nekim
stebrom
,
kajti
od
tam
dalje
je
stalo
po
eni
strani
ulice
dolgo
stebrišče
,
»
že
je
polnoč
proč
in
še
ga
ni
ven
!
Že
dolgo
uro
čepim
tukaj
!
In
pa
še
luna
je
začela
vzhajati
!
Da
bi
jo
strela
!
Pa
čemu
kolnem
?
Škoda
besedi
.
Ha
,
dolg
posvet
imata
tu
notri
.
Bog
ve
,
kaj
tuhtata
!
Hahahaha
...
,
da
bi
le
kaj
za
mesto
dobrega
sklenila
!
Ali
zmaga
Oglej
ali
Hun
—
meni
je
vseeno
;
moji
zakladi
so
na
varnem
,
varuje
jih
morje
.
A
to
moram
izvršiti
!
Ohladiti
moram
svojo
jezo
v
njegovi
krvi
,
potem
mi
odleže
!...
Oj
Rufin
,
menil
sem
spočetka
,
da
sva
največja
prijatelja
,
a
mi
nisi
bil
drugega
nego
krut
sovrag
,
gospodar
,
ki
si
me
tlačil
kot
najslabšega
sužnja
.
Skoraj
bi
mislil
,
da
drugje
ne
more
biti
prave
čednosti
,
nego
pri
katoliških
kristjanih
.
A
kaj
meni
to
mar
!
Vseeno
mi
