.Toda
Jerica
ji
je
položila
roke
okrog
vratu
,
tolažeč
jo
nežno
in
sočutno
:
„
Ne
plakajte
,
lady
;
previdnost
božja
je
hotela
tako
...
Mari
ste
vedeli
,
da
je
moj
ubogi
brat
tako
blizu
?
In
kdo
ve
,
ali
naju
obeh
skupaj
ne
bi
bila
doletela
enaka
usoda
,
kakor
je
zadela
vas
?
...
Narobe
,
dobrotnica
moja
;
hvaležna
vam
bom
do
smrti
,
in
to
jetništvo
,
ki
morda
ne
bo
več
dolgo
trajalo
,
mi
bo
le
prilika
,
vračati
vam
z
ljubeznijo
in
vdanostjo
,
kar
ste
mi
storili
,
ko
ste
se
nastavili
zaradi
mene
tako
strašni
nevarnosti
...
Moj
brat
in
njegovi
drugovi
,
ki
ste
jih
opozorili
,
nama
bodo
sledili
,
in
gotovo
je
,
da
se
jim
enkrat
posreči
najina
rešitev
.
Skrbeti
morava
le
,
da
zaznamujeva
svojo
sled
;
vidite
,
kako
pametno
je
bilo
,
da
sem
se
odločila
takrat
v
Zemunu
za
tisti
poizkus
,
čeprav
se
mi
je
zdel
sami
tako
brezzmiseln
in
brezuspešen
!
“
Ali
Kemal
je
slonel
med
tem
njima
nasproti
in
ni
genil
prekrižanih
rok
;
opajal
se
je
z
mehkim
zvokom
Jeričine
govorice
in
iskal
v
temi
obrisov
njene
ljubke
postave
.
Ves
čas
je
čutila
deklica
nekaj
težkega
in
strašnega
;
in
dasi
je
komaj
razločila
njegovo
divjo
senco
,
se
ji
je
vendar
dozdevalo
,
da
vidi
pred
seboj
žarenje
dveh
risjih
oči
.
Zdajci
pa
se
je
zdrznil
kakor
od
nenadne
misli
;
zamrmral
je
nekaj
v
svojem
jeziku
,
zapalil
cigareto
in
izpregovoril
s
hripavim
glasom
,
v
katerem
je
še
odmevala
vihra
prejšnjih
ljubavnih
sanjarij
:
„
Lady
Helena
!
...
“
Angležinja
je
molčala
prezirno
in
ponosno
.
„
Mylady
!
“
je
ponovil
Arnavt
,
videč
“
da
ne
dočaka
odgovora
.
„
Ni
mi
treba
razodevati
vedno
iznova
,
da
me
sovražite
...
da
me
zaničujete
morebiti
!
Vem
to
in
—
sprijaznil
sem
se
s
tem
.
Saj
tudi
ne
zahtevam
od
vas
ničesar
razen
tega
,
kar
si
vzamem
lahko
brez
vaše
naklonjenosti
:
pravico
,
razpolagati
z
vašo
svobodo
še
nekaj
časa
,
dokler
se
ne
izpolne
izvestne
reči
.
Upam
,
da
ne
bo
trajalo
predolgo
...
Verjemite
mi
torej
,
da
vašega
prijateljstva
,
spoštovanja
in
drugih
lepih
reči
sploh
ne
iščem
;
ako
vas
nagovorim
,
me
vodi
misel
,
da
nisem
jaz
edini
,
ki
ga
mrzite
na
svetu
.
Stavil
bi
na
primer
,
da
sovražite
Halila
beja
še
mnogo
bolj
;
in
sam
moram
priznati
,
da
zasluži
ta
lopov
vaše
preziranje
daleko
bolj
od
mene
...
Allah
pa
mi
je
naklonil
v
svoji
dobroti
in
previdnosti
orožje
—
usodno
,
važno
Halilovo
skrivnost
—
ki
mu
zdrobi
glavo
tisti
trenotek
,
ko
se
mi
zazdi
,
da
je
nepotreben
med
živimi
.
Opazili
ste
me
sami
.
da
se
me
boji
kakor
gjaur
zastave
prerokove
—
oprostite
,
ako
vas
žalim
s
to
primero
!
Slišali
ste
,
kaj
sem
mu
zagrozil
;
in
ker
bi
rad
preizkusil
ostrino
meča
,
ki
ga
držim
nad
njegovo
glavo
,
vas
prašam
,
mylady
:
ali
je
Halil
bej
spoštoval
moje
svarilo
,
ali
ga
ni
?
Ali
vam
je
bil
katerikrat
nadležen
—
le
količkaj
?
...
“
„
Kaj
bi
storili
z
njim
,
ako
vam
potrdim
to
vprašanje
?
“
je
prašala
lady
Helena
z
dozdevno
hladnokrvnostjo
.
„
Jaz
—
ničesar
;
a
padišah
,
ki
ga
ohrani
Allah
.
še
mnogo
let
,
bi
sodil
jutri
v
svoji
visoki
modrosti
,
kaj
zasluži
lopov
,
ki
je
bil
član
zarote
zoper
njegovo
posvečeno
življenje
!
...
“
Angležinjo
je
prešinilo
kakor
blisk
sovraštva
;
z
nečuveno
jasnostjo
se
je
obnovil
nocojšnji
prizor
v
njenem
spominu
.
Mari
bi
storila
krivo
,
ako
bi
ga
kaznovala
s
smrtjo
—
ujega
,
ki
ji
je
hotel
prizadejati
največje
ponižanje
,
ki
more
zadeti
svobodno
,
ponosno
žensko
,
in
jo
osramotiti
vpričo
svojih
slug
?
Gotovo
ne
!
Toda
lady
Helena
je
bila
po
svojih
prednikih-diplomatih
očividno
podedovala
dragoceno
spoznanje
:
ako
hočeš
uničiti
enega
izmed
dveh
neprijateljev
,
ki
se
sovražita
med
seboj
—
prizanesi
drugemu
,
da
bo
tvoj
zaveznik
iz
lastnega
nagiba
!
...
V
tisti
kratki
sekundi
med
vprašanjem
in
odgovorom
ji
je
prišlo
na
um
,
da
je
Halil
bej
,
v
svesti
si
Arnavtove
opasnosti
,
Aliju
Kemalu
morda
še
nevarnejši
kakor
ta
njemu
in
da
utegne
napeti
tudi
on
vse
sile
,
samo
da
se
iznebi
zakletega
sovražnika
.
„
Če
se
izpolni
moja
slutnja
kmalu
,
škodim
sebi
in
Jerici
,
ako
ga
izročim
pogubi
!
“
je
zaključila
sama
pri
sebi
ter
dodala
glasno
:
„
Narobe
;
priznati
moram
,
da
je
bil
vselej
zelo
obziren
in
ljubezniv
...
“
„
Ženska
!
“
je
zamrmral
Arnavt
zaničljivo
.
„
Kakor
da
vam
ne
vidim
v
srce
...
Laž
se
skriva
za
vašimi
besedami
!
“
„
Molčite
!
“
je
vzkipela
Helena
ponosno
.
„
Prav
imate
—
če
hočete
reči
,
da
zaradi
vas
ni
vredno
lagati
!
“
Arnavt
je
zardel
v
temi
ter
zaškripal
z
zobmi
.
„
Še
nekaj
vas
poprašam
,
“
je
izpregovoril
po
daljšem
premolku
.
„
Kdo
so
bili
ljudje
,
ki
so
vlomili
v
Halilovo
hišo
?
“
„
Ne
poznam
jih
...
“
je
izjavila
lady
negotovo
.
„
In
vendar
ste
hoteli
oditi
z
njimi
,
čeprav
vas
niso
silili
?
“
je
zategnil
Ali
Kemal
porogljivo
.
„
Povejte
,
mylady
—
kdo
so
bili
?
“
„
Ne
vem
.
“
„
Vidim
,
da
ni
dobiti
resnice
iz
vas
;
in
lahko
si
mislim
,
kaj
mi
hočete
zamolčati
...
Hvala
,
mylady
;
zdaj
me
lahko
sovražite
dalje
—
zakaj
vidi
se
mi
,
da
vas
spet
dolgo
ne
bom
nadlegoval
.
Toda
,
“
je
kliknil
z
nenadnim
srdom
,
„
ne
vdajajte
se
praznim
nadam
.
Skipetar
drži
,
kar
je
zagrabil
!
Oteli
bi
vas
radi
...
oteli
,
hahaha
!
...
“
Divje
se
je
stresel
njegov
smeh
nad
gladino
.
Zdajci
pa
je
prisluhnil
:
oddaljeno
pljuskanje
vesel
mu
je
bilo
udarilo
na
uho
—
tako
daljno
,
da
ga
Jerica
in
lady
Helena
niti
nista
slišali
.
„
Stoj
!
“
je
velel
krmarju
po
turško
.
„
Kaj
slišiš
?
...
“
„
Veslajo
...
“
„
Obrat
na
desno
—
v
loku
nazaj
,
da
jim
priplovemo
za
hrbet
!
“
Barka
se
je
nagnila
in
zavila
v
širokem
loku
tako
,
da
so
naši
prijatelji
izgubili
njeno
sled
in
prispeli
pred
njo
na
stambulsko
stran
.
Kajti
Ali
Kemal
ni
hotel
spopada
s
sovražnikom
,
dokler
je
bil
v
nevarnosti
,
da
izgubi
svoj
plen
.
Jerica
in
lady
Helena
sta
čakali
z
drevenečim
srcem
,
kdaj
pristanejo
k
bregu
.
„
Ali
bova
mogli
izpustiti
znak
?
“
se
je
glasilo
tesnobno
vprašanje
,
ki
je
trepetalo
v
njiju
mislih
.
Čoln
se
je
bližal
obali
čim
dalje
bolj
;
še
par
udarcev
z
veslom
—
še
mimo
one
jadrnice
,
ki
je
molila
svoje
mrklo
okostje
v
predjutranji
mrak
...
Toda
—
!
Jerica
in
lady
Helena
sta
komaj
zadržali
bolesten
vzdih
.
Barka
je
zavila
k
jadrnici
in
se
pritisnila
z
bokom
k
njej
!
Ali
Kemal
je
zažvižgal
.
Nekdo
je
stopil
zgoraj
k
robu
krova
;
kalna
svetilka
je
vrgla
v
čoln
svojo
rdečkasto
luč
.
„
Mustafa
!
“
je
zaklical
Arnavt
poluglasno
.
„
Vse
v
redu
,
“
se
je
odzval
mož
na
ladiji
.
„
Kdaj
dvigneš
mačka
?
“
„
Samo
tebe
sem
čakal
,
gospod
!
“
„
Evo
nas
.
Trije
smo
;
ali
je
moj
brat
gori
?
...
“
„
Je
,
Ali
!
“
se
je
oglasila
temna
postava
,
ki
je
stopila
tisti
hip
h
kapitanu
Mustafi
.
„
Daj
te
lestvico
!
“
Vrvična
lestvica
je
padla
v
čoln
.
„
Mylady
,
“
se
je
obrnil
Ali
Kemal
k
Angležinji
,
„
ako
dovolite
,
vas
ponesem
na
ladijo
.
Prosil
bi
vas
,
da
se
ne
branite
,
zakaj
morje
ni
plitvo
na
tem
kraju
.
“
Lady
Helena
je
obrnila
glavo
strani
in
dovolila
z
zaničljivo
gesto
,
polno
studa
in
preziranja
,
da
jo
je
prijel
in
splezal
z
njo
na
krov
.
Tam
jo
je
sprejel
v
svoje
varstvo
Isa
Kemal
,
krasen
širokopleč
črnolasec
,
ki
je
bil
zamenil
svojo
evropsko
nošo
za
to
potovanje
z
arnavtsko
narodno
.
Ali
se
je
vrnil
po
Jerico
.
„
Zdaj
si
ti
na
vrsti
,
košuta
,
golobičica
moja
,
“
ji
je
zamrmral
spotoma
v
svojem
divjem
narečju
.
„
In
zdaj
si
moja
—
moja
si
,
in
nikdar
več
nikogar
drugega
!
“
...
Jerica
ga
ni
razumela
,
toda
čutila
je
gnevno
strast
njegovih
besed
,
in
zona
ji
je
izpreletela
deviške
ude
v
vročem
prijemu
tega
razbojnika
.
Žalostno
se
je
ozrla
tja
proti
bregu
:
vsaj
za
minuto
da
bi
smela
stopiti
na
suho
!
Morda
bi
našla
priliko
,
da
izgubi
eno
svojih
pisemc
na
tej
obali
,
kjer
bo
iskal
brat
s
svojimi
tovariši
gotovo
že
to
jutro
njenih
sledov
...
In
plašno
,
plašno
je
obrnila
pogled
v
barko
;
tam
je
bila
pustila
svoj
list
,
v
nadi
,
da
pride
kljub
vsemu
v
prijateljske
roke
:
nemara
ga
najde
čolnar
in
se
polakomi
,
pa
ga
odnese
na
angleško
poslaništvo
...
Lady
Helena
ji
je
bila
dejala
,
da
je
potem
brez
skrbi
,
zakaj
on
,
poročnik
Wheeler
,
bi
izvedel
nemudoma
.
Verige
so
zaškripale
na
krmi
...
Jadrnica
se
je
zazibala
;
črne
postave
turških
mornarjev
so
se
razlezle
po
jamborih
.
Veter
je
potegnil
krepkeje
in
zagnal
po
Bosporu
nebrojno
čedo
valov
.
Ali
Kemal
je
stopil
na
kraj
in
vrgel
nekaj
na
barko
;
zapelo
je
,
kakor
mošnja
napolnjena
z
zlatom
in
srebrom
.
„
Allah
te
čuvaj
,
gospodar
!
“
so
viknili
divji
glasovi
vojnikov
.
„
Allah
z
vami
!
...
“
Barka
je
zbežala
k
bregu
—
jadrnica
se
je
premeknila
in
jela
drčati
proti
širini
.
Jesensko
jutro
je
risalo
na
vztoku
ozko
rdečo
progo
,
ki
je
rastla
in
rastla
in
tirala
z
zlatimi
prsti
mrakove
pred
seboj
.
Jerica
in
lady
Helena
sta
videli
polurazločno
,
kako
so
zlezli
Skipetari
na
suho
in
odkorakali
v
mesto
;
na
krovu
barke
je
obsedel
raztrgan
dolgobradec
s
fesom
na
glavi
,
pušil
cigareto
in
gledal
zamišljeno
predse
—
prav
tja
,
kjer
je
ležalo
pisemce
...
Nesrečnici
sta
se
obrnili
nehote
stran
,
ker
nista
hoteli
obuditi
s
tem
strmenjem
pozornosti
razbojniških
bratov
.
Že
je
bila
jadrnica
daleč
,
daleč
od
obale
.
Takrat
pa
se
je
ozrla
Jerica
,
in
njenemu
grlu
se
je
izvil
pritajen
,
pol
radosten
pol
tesnoben
vzklik
.
Lična
motorna
ladja
je
bila
pridrevila
k
bregu
;
iz
nje
so
poskakale
postave
,
ki
jih
iz
dalje
ni
mogla
več
razločiti
.
Toda
skrivnosten
glas
se
je
bil
dvignil
v
njenih
prsih
in
zaklical
:
„
To
so
rešitelji
!
To
je
Ivan
,
tvoj
brat
,
in
Dušan
,
pobratim
njegov
...
“
Angležinja
je
začutila
krčevit
pritisk
njene
roke
,
obrnila
glavo
in
pogledala
;
njene
velike
oči
so
se
zasvetile
.
Takrat
pa
je
pristopil
Isa
Kemal
in
kriknil
kratko
,
z
vso
odurnostjo
,
ki
jo
je
pridobila
njegova
podedovana
arnavtska
sirovost
za
časa
dunajskih
študij
.
„
V
kajuto
!
Tu
ni
kraj
za
otožno
razgledavanje
!
...
“
Možje
na
bregu
so
bili
zares
naši
Prijatelji
.
Žalost
nad
smrtjo
vrlega
Jova
jim
ni
bila
vzela
trdne
volje
,
ukreniti
v
tem
usodnem
trenotku
vse
,
da
ohranijo
svojo
sled
.
„
Tukaj
so
se
morali
izkrcati
in
nikjer
drugod
,
“
je
velel
divji
Marko
,
„
—
ako
so
pristali
ob
stambulski
obali
.
“
Ivanov
pogled
je
sledil
zamišljeno
beli
jadrnici
,
ki
je
plula
nedaleč
od
njih
.
„
Če
so
pristali
ob
stambulski
obali
...
“
je
ponovil
zamolklo
.
„
A
kdo
ve
?
Koliko
je
bark
po
pristanišču
!
Ali
moremo
ugeniti
,
katera
je
njihova
?
...
“
„
Iščimo
!
“
je
dejal
Dušan
odločno
.
„
Če
ostane
gospod
Kazakov
pri
mojem
bratu
—
mi
ostali
hitimo
poizvedovat
po
obrežju
;
ni
vraga
,
da
ne
bi
našli
kakega
znamenja
!
Razdelimo
se
na
dvoje
—
da
bo
pri
vsaki
skupini
eden
,
ki
govori
nekaj
po
turško
...
Gospod
Wheeler
in
ti
,
Mihajlo
,
pojdita
z
mano
;
ti
,
Ivan
,
se
pridružiš
Marku
in
gospodu
Estournellu
;
četa
,
ki
najde
prva
kaj
,
se
vrne
nemudoma
k
našemu
čolnu
,
kjer
je
zbirališče
,
in
pošlje
enega
izmed
svojih
po
ostale
...
Na
pot
,
bratje
,
in
Bog
nam
daj
obilo
sreče
!
...
“
Mahnili
so
drug
drugemu
z
roko
in
se
razšli
v
dve
nasprotni
smeri
na
težavno
delo
.
Bogme
,
njih
naloga
ni
bila
lahka
!
Mislimo
si
le
jutranje
mrgolenje
pristaniškega
nabrežja
,
kjer
hiti
po
svojih
opravkih
na
stotine
surovih
mornarjev
in
težakov
,
po
večini
fanatičnih
muslimanov
—
Turkov
,
ki
ne
zro
ravno
prijazno
na
vsiljive
nevernike
...
Kamorkoli
so
se
obrnili
naši
znanci
,
povsod
jim
je
odgovarjalo
jezno
godrnjanje
—
ako
niso
našla
njih
vprašanja
sploh
gluhih
ušes
.
Mornarji
niso
bili
nikjer
in
nikoli
vljuden
narod
;
prav
redkokateri
izmed
teh
carigrajskih
pomorščakov
je
znal
toliko
spodobnosti
,
da
je
pogledal
tujcem
v
oči
ter
odgovoril
prijazno
:
„
Rad
bi
ti
ustregel
,
effendi
,
a
nisem
jih
videl
,
Allah
ve
,
da
ne
...
“
In
niti
njemu
niso
mogli
pogledati
v
srce
,
ali
laže
,
ali
govori
resnico
.
Vrhu
tega
je
odhajal
čoln
za
čolnom
,
in
drugi
je
pristal
na
njegovem
mestu
;
kaj
lahko
je
bilo
mogoče
,
da
je
barka
,
v
kateri
je
priplul
Ali
Kemal
s
svojim
plenom
in
svojimi
pomagači
,
že
zdavnaj
kdo
ve
kje
...
Upali
so
,
da
najdejo
vsaj
eno
tistih
pisemc
,
ki
jih
je
bila
omenila
lady
Helena
,
da
bodo
zaznamovala
njuno
sled
;
toda
zaman
so
jim
begale
oči
po
pesku
in
kamenju
.
Ali
je
bila
pobrala
listek
tuja
roka
?
Ali
se
jetnicama
niti
ni
posrečilo
,
spustiti
ga
na
tla
?
To
je
bilo
manj
verjetno
;
ženska
,
ki
hoče
varati
svojega
sovražnika
,
ukani
tudi
najprebrisanejšega
Arnavta
...
Solnce
je
lezlo
čim
dalje
više
in
više
;
zdaj
pa
zdaj
je
pogledal
kateri
na
uro
in
opomnil
tovariše
s
tesnobo
,
da
se
bliža
poldanski
čas
...
Ni
torej
čudež
,
da
je
našim
prijateljem
upadalo
upanje
po
tako
dolgem
in
brezuspešnem
iskanju
.
„
Ne
bilo
bi
napačno
,
ako
bi
šel
poprašat
k
našemu
poslaništvu
“
,
je
rekel
Dušanu
poročnik
Wheeler
.
„
Ako
sta
iztresli
takšno
pismo
in
je
našlo
pot
,
ki
mu
je
bila
namenjena
izprva
,
potem
utegne
biti
že
tam
;
in
če
ne
,
najdem
morda
kako
drugo
obvestilo
,
tičoče
se
lady
Helene
,
katere
usoda
je
zdaj
itak
tudi
Jeričina
...
“
To
je
govoril
v
trenotku
,
ko
so
se
bližali
kapitanovi
ladjici
že
tretjikrat
,
da
poprašajo
,
ali
so
imeli
tudi
ostali
tako
malo
sreče
.
V
svojo
veliko
žalost
so
zagledali
od
daleč
tudi
Estournella
,
Ivana
in
Marka
,
ki
so
se
vračali
z
nasprotne
strani
,
kažoči
z
mahanjem
rok
svoj
neuspeh
in
malodušje
.
Zdajci
pa
je
obudilo
nekaj
njihovo
pozornost
.
Ivan
se
je
bil
mahoma
ustavil
in
pokazal
tovarišema
z
odločno
gesto
velik
čoln
na
jadra
,
ki
se
je
zibal
v
bližini
.
Mahljaj
njegove
roke
je
pomenil
:
„
Ta
je
in
nobeden
drugi
!
...
“
Dušana
in
njegova
spremljevalca
je
popadla
ena
tistih
slutenj
,
ki
so
tako
močne
in
pravilne
,
da
že
v
prvem
trenotku
ne
dovoljujejo
nikakega
dvoma
.
„
Našli
so
nekaj
!
“
je
vzkliknil
Wheeler
.
„
Gospodje
,
požurimo
se
!
“
In
vsa
trojica
je
hitela
k
tovarišem
.
Niso
se
motili
!
...
Ivanovo
oko
je
bilo
obviselo
na
črnikasti
barki
,
kakor
že
parkrat
to
jutro
;
nato
pa
je
dejal
Marku
z
veliko
gotovostjo
:
„
Vrag
me
vzemi
,
ako
jih
ni
vozil
ta
falot
!
...
Svoj
čoln
ima
natanko
tam
,
kjer
je
najverjetnejše
,
da
so
pristali
Arnavti
...
Ko
smo
dospeli
,
smo
ga
še
videli
,
kako
je
pospravljal
jadro
in
zadrgaval
vrvi
;
a
zdaj
—
poglejta
!
—
zdaj
dremlje
in
kima
že
vse
dopoldne
...
To
pomeni
,
da
je
imel
delo
ponoči
!
...
“
Svoje
mnenje
je
ponovil
tudi
Dušanu
,
ki
ga
je
raztolmačil
Wheelerju
in
Estournellu
.
Mihajlo
Janković
je
zmajal
z
glavo
:
„
Saj
ste
ga
prašali
—
ali
ne
?
...
“
„
Trikrat
!
“
je
zagodrnjal
divji
Marko
.
„
Prvikrat
ni
rekel
ničesar
,
drugikrat
je
bil
sirov
,
a
tretjič
,
ko
sem
ga
nahrulil
pošteno
,
je
razložil
sila
ponižno
,
da
ni
vozil
že
tri
dni
žive
duše
...
Toda
,
Bog
in
bogme
,
lopov
laže
—
Ivan
ima
prav
!
...
“
Videča
vznemirjenje
svojih
tovarišev
,
sta
bila
prihitela
tudi
Miloš
in
Kazakov
s
svojima
za
silo
obvezanima
glavama
.
„
Ali
spi
,
ali
ne
spi
?
“
je
nadaljeval
Ivan
svoje
ugibanje
.
„
Morda
se
je
samo
potuhnil
in
nas
opazuje
skrivaj
...
“
Stopil
je
bliže
in
napel
pogled
...
Zdajci
pa
se
je
izpremenil
ves
njegov
obraz
;
oči
so
mu
zažarele
.
„
V
barko
,
fantje
!
...
Ali
vidite
list
...
tam
poleg
njega
?
...
Dušan
,
z
menoj
!
“
Turek
je
kimal
na
svoji
klopi
;
poleg
njega
se
je
belilo
v
resnici
nekaj
drobnega
...
štiriogelno
zložen
papir
,
za
las
podoben
onemu
,
ki
so
ga
bili
pobrali
na
skutarski
obali
blizu
hiše
Halil
beja
!
Kakor
dva
risa
sta
skočila
Ivan
in
Dušan
v
barko
,
ki
se
je
silno
zamajala
pod
njunimi
nogami
;
in
preden
se
je
iztreznil
speči
Turek
in
planil
kvišku
,
je
držal
Ivan
papir
v
svoji
roki
,
dočim
ga
je
kril
Dušan
pred
čolnarjevim
napadom
.
„
Zmaga
!
“
je
vzkliknil
naš
rojak
.
„
Bratje
—
sled
imamo
!
V
tej
barki
so
se
pripeljali
!
...
Molči
,
dušmamin
!
Marko
,
povej
mu
,
da
ga
raztrgam
na
drobne
kosce
,
ako
pisne
le
besedico
—
no
,
saj
veš
sam
,
kaj
mu
pristoja
reči
...
“
Turek
se
je
hotel
res
razsrditi
v
prvem
trenotku
,
in
veliko
vprašanje
je
,
ali
se
ne
bi
bil
Ivan
kopal
v
valovih
Bospora
,
da
je
bil
sam
s
presenečenim
čolnarjem
.
Toda
pogled
na
nepričakovane
in
odločne
goste
,
ki
so
mahoma
napolnili
njegovo
barko
,
je
pomiril
bradača
popolnoma
.
On
,
ki
v
prvem
hipu
ni
vedel
,
ali
naj
izdere
skriti
nož
,
ali
naj
prikliče
tovariše
in
policijo
—
ki
pa
se
nerada
meša
v
pristaniške
pretepe
—
je
zastokal
z
glasom
jagnjeta
,
ki
si
ga
sunil
z
nogo
:
„
Ali
...
effendije
!
...
Kaj
pomeni
to
?
Menda
vendar
nočete
zalega
meni
revežu
—
kaj
?
Kam
vas
naj
popeljem
,
visoki
effendije
?
In
zakaj
ste
mi
vzeli
ta
papir
?
Dajte
ga
nazaj
—
pri
Allahu
:
to
je
pismo
mojega
bolnega
očeta
,
in
nisem
ga
še
prečital
...
“
„
To
ni
pismo
tvojega
bolnega
očeta
,
vrli
mož
,
“
se
je
zasmejal
Marko
s
pretečo
dobrodušnostjo
in
ga
potapljal
po
rami
.
„
Ta
list
je
izgubil
moj
dobri
prijatelj
—
padišahov
oficir
,
ki
si
ga
vozil
nocoj
...
Veš
,
bratec
,
iščemo
ga
v
važni
zadevi
;
nekaj
nujnega
,
koristnega
mu
imamo
povedati
...
„
Padišahov
oficir
?
O
,
milost
Allahova
!
...
Kje
bom
vozil
padišahove
oficirje
,
jaz
nevrednež
v
svoji
lupini
?
...
“
„
Da
,
da
,
tisti
,
ki
si
ga
vozil
!
...
“
je
potrdil
Dušan
,
kakor
da
je
rekel
čolnar
nekaj
povsem
nasprotnega
.
„
Ali
Kemal
—
saj
ga
poznaš
.
Več
mož
je
bilo
z
njim
in
dve
ženski
.
Kaj
ne
da
?
Vidiš
,
da
smo
njegovi
prijatelji
!
...
“
V
teh
besedah
je
bilo
toliko
prepričevalne
sile
,
pogledi
Marka
in
Dušana
so
prodirali
Turka
tako
strogo
,
da
ni
mogel
tajiti
dalje
;
prekrižal
je
roke
in
umolknil
v
nemi
resignaciji
.
„
Čuj
,
prijatelj
!
“
je
povzel
Dušan
prav
prijazno
.
„
Sila
važno
vest
imamo
za
tvojega
pasažirja
;
plačamo
te
,
ako
nam
poveš
,
kje
ga
najdemo
...
in
tudi
on
sam
te
nagradi
bogato
!
Ali
hočeš
denarja
...
mnogo
denarja
?
...
Čolnarjeve
oči
so
se
zasvetile
izpod
sršečih
obrvi
.
„
Kaj
bi
ne
hotel
,
effendija
!
Ali
misliš
resno
?
...
“
„
Če
ti
pravim
,
da
je
Ali
Kemal
moj
prijatelj
...
“
„
Pa
koliko
mi
daš
?
...
“
„
Pet
funtov
,
brate
;
pet
funtov
v
suhem
zlatu
.
“
Turek
je
zazijal
,
in
se
ozrl
nehote
po
svoji
barki
.
Allah
,
kako
bi
jo
popravil
s
polovico
tega
denarja
!
Bila
bi
najlepša
v
celi
luki
—
sami
paše
in
ministri
bi
se
vozili
na
njej
...
Toda
v
svoji
premetenosti
je
napravil
žalosten
obraz
in
dejal
s
potrtim
glasom
:
„
Eh
,
dobri
effendija
,
zdaj
vidim
,
da
nisi
prijatelj
visokega
gospoda
,
ki
je
počastil
moj
revni
čolniček
;
ako
bi
ti
bil
njegov
blagor
res
pri
srcu
,
bi
mi
ponudil
najmanj
petnajst
funtov
!
...
“
„
Deset
funtov
—
ne
več
,
ne
manj
;
ako
nisi
zadovoljen
,
povem
Aliju
Kemalu
,
da
si
se
branil
povedati
njegovim
prijateljem
,
kje
naj
ga
iščejo
s
svojo
pomočjo
...
povem
pa
tudi
nekomu
drugemu
—
že
veš
,
kaj
si
storil
nedavno
!
“
Turek
je
prebledel
pod
svojo
rjavo
poltjo
:
revež
je
imel
težko
vest
kakor
toliko
in
toliko
carigrajskih
pomorščakov
...
Da
so
tujci
Kemalovi
prijatelji
,
sicer
ni
verjel
;
ker
pa
tudi
o
nasprotnem
ni
bil
prepričan
,
se
je
vdal
v
svojo
usodo
in
zamomljal
:
„
Bodi
po
tvojem
,
effendija
!
Vidim
,
da
nočeš
moje
sreče
—
toda
naj
se
zgodi
volja
Allahova
...
“
„
Kje
je
torej
Ali
Kemal
?
...
“
„
Ali
...
mari
mi
ne
bi
dal
prej
denarja
,
effendija
?
...
“
Prijatelji
so
se
zasmejali
;
poročnik
Wheeler
je
prašal
,
kaj
pomeni
to
,
in
ko
je
slišal
,
da
govore
o
denarju
,
je
izvlekel
nemudoma
rejeno
listnico
:
„
To
pot
trosim
jaz
,
gospoda
...
prosim
,
priznati
morate
,
da
nimam
manjše
pravice
kakor
vi.
“
Ni
se
dal
zavrniti
;
Dušan
je
moral
naposled
priznati
,
da
ima
prav
:
„
Nočem
vas
užaliti
;
a
bolje
bo
,
če
mu
plačam
tukaj
jaz
—
midva
lahko
poračunava
pozneje
.
Ako
bi
si
kujon
mislil
,
da
nimam
denarja
in
da
mi
ga
vi
ponujate
,
je
zmožen
zahtevati
dvakrat
toliko
.
“
To
rekši
se
je
obrnil
k
čolnarju
:
„
Tu
imaš
pet
funtov
;
pet
jih
dobiš
,
ako
izvemo
,
kar
hočemo
vedeti
.
In
zdaj
govori
!
“
„
Vse
je
tako
,
kakor
si
rekel
,
effendija
.
Oficirja
in
več
drugih
sem
vozil
snoči
v
Skutari
:
ko
smo
se
vrnili
,
so
imeli
dve
ženski
s
seboj
.
Izkrcal
sem
jih
tukaj
zarana
,
ko
se
je
delal
dan
.
“
„
Kje
tukaj
?
Povej
jasneje
;
ali
so
šli
v
mesto
?
“
„
Niso
šli
;
odpeljali
so
se
dalje
.
“
„
Kako
se
bodo
peljali
—
če
si
jih
izkrcal
!
“
„
Odpeljali
so
se
na
‚
Hanumi
‘
...
“
je
dejal
čolnar
.
„
Presedli
so
.
“
„
Kaj
je
‚
Hanuma
‘
?
...
Kam
vozi
?
“
„
Jadrnica
je
;
v
Solun
vozi
.
“
„
V
Solun
!
“
je
zaškripal
Dušan
.
Torej
se
bomo
zopet
lovili
!
“
je
zamrmral
polglasno
.
„
Koliko
časa
potrebuje
do
Soluna
takšna
Hanuma
?
“
„
Allah
znaj
to
,
effendi
;
jaz
na
svoji
barki
si
nisem
upal
še
nikoli
tako
daleč
.
Iri
tudi
ladije
so
različne
...
vetrovi
niso
vedno
enako
naklonjeni
mornarju
...
Vse
je
v
roki
božji
,
effendi
.
“
Naši
prijatelji
so
uvideli
,
da
je
povedal
Turek
vse
,
kar
more
in
kar
hoče
:
orientalci
imajo
svojo
trmoglavo
stran
,
ki
je
neomajnejša
od
granitne
stene
.
Je
pa
tudi
odveč
,
siliti
v
človeka
,
ki
ne
mara
ali
ne
ve
več
govoriti
;
saj
je
jasno
,
da
te
nalaže
,
ako
mu
ne
daš
miru
.
Dušan
je
torej
izročil
čolnarju
še
ostalih
pet
funtov
,
ki
jih
je
spravil
vrli
vernik
preroka
s
cvetočimi
besedami
zahvale
in
neštetimi
pokloni
.
Nato
so
sedli
v
svoj
motorni
čolnič
in
dospeli
kmalu
na
krov
gostoljubne
„
Victory
“
,
kjer
so
se
šele
zavedeli
,
da
niti
najpožrtvovalnejša
skrb
in
vdanost
do
bližnjega
ne
more
zaglušiti
osnovne
melodije
v
človeški
na
turi
:
gladu
...
„
Ako
so
jo
popihali
lopovi
z
jadrnico
,
imate
itak
dovolj
časa
,
da
jih
prehitite
z
brzoparnikom
,
“
je
menil
pri
obedu
kapitan
,
ko
je
zadostno
pohvalil
hrabrost
zavezniške
čete
v
pretekli
noči
ter
se
nasmejal
neprostovoljni
kopeli
poročnika
Wheelerja
in
Jankovića
.
„
Mislili
smo
na
to
,
“
je
odgovoril
Dušan
.
„
Zato
tudi
nismo
iskali
mesta
na
navadni
ladiji
,
kakršne
odhajajo
skoraj
uro
za
uro
.
Takoj
zdaj
pa
bi
pogledal
za
ugodno
priliko
—
ako
se
hoče
gospod
poročnik
potruditi
z
menoj
.
Ostali
,
“
se
je
obrnil
k
tovarišem
,
„
naj
bi
med
tem
rajši
odpočili
.
“
„
All
right
!
“
je
dejal
kapitan
.
„
Z
brzoparnikom
jih
prehitite
vsekakor
.
Toda
če
se
izkrcajo
pred
Solunom
?
“
Vsi
so
se
turobno
spogledali
.
Nihče
še
ni
bil
mislil
na
to
možnost
.
Zdajci
pa
je
planil
poročnik
kvišku
in
se
udaril
s
pestjo
po
čelu
...
Ne
,
Halila
beja
ni
bilo
tako
lahko
poraziti
!
Poznal
je
svojo
vrednost
in
se
spoštoval
,
kakor
se
spoštuje
zver
,
ki
ve
,
da
je
redka
v
svoji
popolnosti
.
On
ni
hotel
,
da
bi
triumfiral
nad
njim
Ali
Kemal
,
ta
sirovi
,
neokretni
Arnavt
;
zavedaje
se
,
da
izgubiti
zdaj
itak
nima
več
mnogo
,
pridobiti
pa
vse
,
je
sklenil
sprejeti
borbo
na
življenje
in
smrt
,
pa
če
bi
ga
stala
še
toliko
žrtev
in
truda
.
„
Hahaha
!
Počakajmo
malo
...
samo
toliko
časa
,
da
pride
nekdo
in
me
osvobodi
!
“
si
je
dejal
,
ko
se
je
prebudil
iz
nezavesti
sredi
svojih
mrtvih
in
ranjenih
služabnikov
.
„
Samo
če
me
ni
zatožila
Angležinja
...
in
ako
me
je
,
če
ni
Ali
Kemal
izvršil
svoje
grožnje
!
...
Če
jo
je
izvršil
,
sem
izgubljen
,
seveda
—
ali
pa
tudi
ne
!
...
Če
pa
je
ni
,
pogineš
ti
,
Arnavt
,
ne
Halil
bej
!
Glavo
stavim
,
da
pismo
,
ki
me
izdaja
v
očeh
tvojega
bedastega
padišaha
...
naj
ga
snedo
črvi
živega
!
...
ni
shranjeno
v
drugih
rokah
.
Kdo
bi
dal
od
sebe
tako
dragocenost
—
orodje
maščevanja
za
Zorko
Popovičevo
?
Ej
,
Ali
Kemal
,
kadar
se
sklone
moj
odposlanec
,
orodje
mojega
srda
,
nad
tvojim
krvavim
truplom
,
takrat
izdere
iz
tvojih
nedrij
natanko
tisti
list
,
ki
me
hočeš
enkrat
uničiti
z
njim
!
...
In
če
me
vse
ne
vara
,
mi
bosta
pomagala
pri
tem
delu
ravno
ona
lopova
,
ki
sem
ju
dal
zapreti
...
Ej
,
vraga
,
fino
sem
napravil
to
!
Zakaj
ne
bi
prišel
jaz
ravno
tako
ceno
do
lepe
tujke
,
kakor
ona
dva
?
...
Ah
,
sile
peklenske
—
tudi
njo
ti
vzamem
,
prekleti
Skipetar
;
brez
nje
mi
ni
živeti
...
Kakor
ogenj
mi
je
v
krvi
ta
sladka
živalica
...
kakor
žerjavica
me
skeli
v
glavi
njen
obraz
...
Lopova
pa
—
kako
jima
je
že
ime
?
—
von
Schratten
in
Birbantini
,
bosta
rada
pripravljena
,
ako
le
slišita
,
da
se
jima
obeta
mnogo
višja
nagrada
,
nego
je
bila
prva
,
ki
sem
ju
hotel
ogoljufati
zanjo
...
Za
dobiček
pozabi
človek
marsikaj
;
celo
Ali
Kemal
bi
prodal
svojo
osveto
za
kako
ogromno
,
neizmerno
korist
...
Samo
to
je
zlo
,
ker
ves
svet
ne
premore
dovolj
zlata
,
da
bi
odtehtalo
sovraštvo
Arnavta
!
“
Ostal
je
zvest
svojemu
sklepu
.
Že
okrog
devete
ure
zjutraj
je
stopil
v
ječo
,
kjer
sta
čakala
rešitve
von
Schratten
in
Birbantini
.
Ker
je
bila
celica
temna
,
mu
je
sledil
grdook
čuvaj
s
svetiljko
;
postavil
jo
je
v
kot
,
poklonil
se
visokemu
gospodu
in
izginil
kakor
senca
.
Lopovoma
so
se
zasvetile
oči
v
divjem
gnevu
;
Halil
bej
je
začutil
:
„
Zdaj
...
zdaj
planeta
name
!
...
“
Toda
bil
je
star
lisjak
;
prehitel
ju
je
z
ljubeznivim
,
naravnost
očetovskim
smehljajem
:
„
Kako
se
počutita
,
gospoda
?
Ali
sta
spala
dobro
?
Upam
,
da
vaju
ni
preveč
užalostilo
to
malo
presenečenje
,
ki
sem
vama
ga
moral
pripraviti
...
“
„
Lepo
presenečenje
je
bilo
to
,
ekscelenca
!
“
je
siknil
von
Schratten
srdito
.
„
Vsaka
reč
ima
svoje
meje
—
tudi
vaša
presenečenja
...
“
„
Maledetto
!
“
je
zagodrnjal
Birbantini
.
„
Radoveden
sem
,
kdaj
naju
mislite
izpustiti
iz
te
luknje
!
“
„
Kako
kdaj
,
prijatelja
?
To
se
razume
,
da
nemudoma
!
“
se
je
zasmejal
bej
z
glasom
,
ki
ni
puščal
niti
majhnega
dvoma
o
iskrenosti
njegovih
namenov
.
„
Še
enkrat
—
oprostita
mi.
Osebna
varnost
mi
je
bila
povod
,
ravnati
tako
proti
vama
.
Dobil
sem
namreč
anonimno
pismo
,
da
me
namerjata
dva
zločinca
zvijačno
umoriti
...
isti
dan
in
ob
isti
uri
,
kakor
,
je
bila
določena
za
naš
sestanek
...
Če
pomislite
,
kako
žalostne
razmere
ima
Carigrad
v
izvestnih
pogledih
,
mi
ne
moreta
zameriti
,
akb
je
padel
moj
sum
,
za
katerega
vaju
prosim
zdaj
odpuščanja
,
tudi
na
vaju
.
No
,
moj
prijatelj
,
njegova
ekscelenca
policijski
minister
,
se
je
vneto
pozanimal
za
to
skrivnostno
zadevo
,
in
—
Allah
bodi
zahvaljen
!
—
pravi
krivci
so
to
uro
že
v
rokah
pravice
!
“
S
pretečim
glasom
je
izgovoril
te
besede
,
pokimal
z
glavo
radostno
presenečenima
pustolovcema
in
dodal
:
„
Preostane
torej
pred
vsem
ureditev
naših
računov
—
kaj
ne
,
draga
moja
?
“
Von
Schratten
in
Birbantini
sta
se
namuznila
:
denar
...
svetli
,
rumeni
zlatniki
...
in
,
hudirja
—
„
draga
moja
“
iz
ust
visokega
dostojanstvenika
,
to
se
ne
sliši
vsak
dan
!
„
Sramotite
naju
s
svojimi
opravičbami
,
ekscelenca
“
,
je
odgovoril
krepostni
Nemec
z
gladko
priliznjenostjo
.
„
Verjemite
,
da
sva
celo
srečna
,
ako
vas
je
moglo
najino
kratko
jetnistvo
pomiriti
nad
strašno
nevarnostjo
,
ki
vam
je
pretila
...
“
„
Namenil
sem
se
tudi
,
da
vaju
odškodujem
za
to
“
,
je
rekel
Halil
bej
dobrohotno
,
izročaje
jima
zavitek
bankovcev
.
„
Rad
bi
popravil
,
kar
je
v
moji
moči
;
zato
sprejmita
tukaj
vsak
po
petindvajset
funtov
preko
dogovorjene
svote
.
“
To
rekši
jima
je
podal
dva
valjca
v
papirju
,
katerih
teža
je
pričala
,
da
sta
polna
rumenjakov
.
„
To
je
kneževsko
,
ekscelenca
!
“
je
vzkliknil
Birbantini
,
dočim
je
izginil
valjec
v
njegovem
nikdar
sitem
žepu
.
„
Kako
naj
se
vam
zahvaliva
!
a
„
Narobe
!
Jaz
se
bom
moral
zahvaliti
vama
,
ako
mi
obljubita
svoje
zavezništvo
v
neki
diskretni
in
—
zelo
,
zelo
važni
stvari
...
Kar
se
tiče
odškodovanja
za
vajin
trud
,
vama
povem
samo
to
,
da
bosta
brez
skrbi
za
vse
življenje
,
ako
se
nam
posreči
namen
...
Ali
—
tu
se
vendar
ne
moremo
razgovarjati
dovolj
udobno
;
ukazal
sem
pripraviti
obed
...
samo
za
nas
tri
...
in
če
smem
povabiti
gospoda
—
“
To
se
razume
,
da
nista
odklonila
njegovega
vabila
!
Srce
lopova
je
precej
različno
od
srca
poštenih
ljudi
—
želodec
pa
je
želodec
,
in
kdor
je
presedel
skoro
štiriindvajset
ur
v
hotelu
pri
„
Turški
pravici
“
,
ta
se
ne
vrne
v
zlato
svobodo
brez
apetita
!
Ponosno
sta
odkorakala
s
Halilom
po
mrklih
hodnikih
in
sedla
na
ulici
v
njegovo
kočijo
.
Halil
bej
je
imel
v
Štambulu
sijajno
hišo
,
kamor
je
peljal
svoja
dična
in
vredna
tovariša
.
Von
Schratten
in
Birbantini
sta
izbuljila
oči
,
ko
sta
zagledala
mizo
,
obloženo
z
vsemi
dobrotami
,
kar
jih
le
more
zasanjati
domišljija
rafiniranega
dobrojedca
.
Manjkalo
tudi
ni
šampanjca
in
drugih
finih
vin
,
ki
niso
izgrešila
svojega
učinka
.
Halil
bej
se
je
pokazal
trdnega
pivca
—
zakaj
prepoved
Mohamedova
ga
je
brigala
prav
tako
malo
kakor
večino
premožnih
Turkov
današnjega
časa
.
In
tako
se
je
razvil
po
bogatem
obedu
živahen
,
poluglasen
razgovor
ob
polnih
kozarcih
;
razgaljene
Tunežanke
,
ki
so
stregle
vrli
trojici
,
je
bil
poslal
gospodar
iz
sobe
—
ostali
so
popolnoma
sami
.
In
porajala
se
je
točka
za
točko
Halilovega
načrta
,
kako
uničiti
Alija
Kemala
in
mu
ugrabiti
Jerico
,
ki
jo
je
bil
odvedel
zvijačno
iz
njegove
ljubavne
ječe
v
Skutariju
...
Nemec
in
Italijan
sta
pokazala
svojo
bistroumnost
z
mnogimi
dobrimi
nasveti
,
izmed
katerih
so
bili
mnogi
tako
sijajni
,
da
je
bej
radovoljno
povišal
ponudeno
nagrado
.
Njiju
oči
so
gorele
ob
vabljivih
slikah
,
ki
so
jima
igrale
v
domišljiji
spričo
Halilovih
obetov
:
bogastvo
...
kupi
zlata
...
in
častne
službe
v
upravi
otomanskega
cesarstva
...
službe
,
v
katerih
je
tako
lahko
krasti
in
kopičiti
zlato
!
...
Kaj
so
se
pogodili
,
izvemo
pozneje
,
med
burnimi
usodami
,
ki
čakajo
junakov
naše
povesti
na
drugem
pozorišču
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Halil
bej
je
odslovil
pajdaša
s
sladko
prijaznostjo
.
Nekoliko
meglenih
oči
sta
se
odpravila
svojo
pot
—
kam
drugam
,
kakor
proti
Galati
,
gostoljubni
vsem
sličnim
izvržkom
človeštva
!
...
Spotoma
pa
se
je
zdajci
ustavil
Birbantini
in
pomežiknil
tovarišu
,
rekoč
:
„
Ali
verjameš
beju
,
Tedesco
?
“
„
Kaj
?
“
„
To
,
da
naju
je
dal
le
pomotoma
zapreti
.
“
„
Oh
,
verflucht
!
Ali
me
imaš
za
takšnega
norca
?
Ako
ne
bi
bil
prišel
tisti
duhoviti
razbojnik
,
ki
mu
pravijo
Ali
Kemal
,
bi
gnila
v
svoji
temnici
nemara
do
smrtne
ure
...
Morda
bi
naju
mazilih
zdajle
z
bastonado
—
ako
nama
ne
bi
celo
zavdali
!
...
“
„
Benissimo
!
Vidim
,
da
nisi
tako
bedast
,
kakor
navadno
tvoji
compatrioti
...
In
kaj
praviš
:
ali
ne
bi
v
izpremembo
tudi
midva
ogoljufala
Halila
beja
?
...
“
„
Versteht
sich
—
to
se
razume
!
A
biti
morava
poštena
,
dokler
nama
ne
odšteje
tisočakov
,
ki
nama
jih
je
obljubil
:
To
pot
se
ne
dava
plačati
tako
po
ceni
—
s
prenočiščem
v
smradljivi
luknji
...
“
„
Diavolo
!
In
med
tem
hočeva
premišljati
neprestano
,
kako
ga
ukaniva
...
Izkoristiva
ga
,
in
potem
pogubiva
midva
njega
.
Saj
nisva
tako
neumna
!
Ako
ga
pustiva
živega
,
kadar
naju
ne
bo
več
potreboval
,
sva
obsojena
v
smrt
;
preveč
njegovih
skrivnosti
poznava
zdaj
...
“
„
Prav
imaš
,
kreuzdonnerwetter
!
Tiste
službe
,
ki
nama
jih
je
obljubljal
,
si
kar
izbijva
iz
glave
...
Saj
imava
itak
dovolj
masla
na
glavi
,
da
bi
naju
celo
v
Turčiji
našla
pravica
...
“
„
Pravica
sem
,
pravica
tja
!
Ona
naju
ne
najde
—
tega
se
ne
bojim
...
Da
naju
le
ne
bi
našel
tisti
maledetto
...
Slovenec
,
ki
si
mu
prodal
sestro
,
in
njegovi
tovariši
!
To
morajo
biti
vražji
ljudje
,
von
Schratten
...
Po
notah
naju
bo
zlodej
jemal
,
če
ostaneta
Srb
in
Slovenec
drug
drugemu
zvesta
!
“
Med
takimi
razgovori
sta
dospela
pred
hišo
,
kjer
je
stanoval
von
Schratten
in
kjer
je
Olimpia
Montebello
stražila
Pygurisa
,
meneča
,
da
sedita
sovražnika
še
pod
ključem
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Halil
bej
je
čakal
med
tem
v
upu
in
strahu
.
Proti
večeru
sta
se
mu
vrnila
dva
poizvednika
.
Prvi
je
prinesel
novico
,
da
si
je
izprosil
Ali
Kemal
dopust
za
nedoločen
čas
in
da
je
odpotoval
najbrže
v
svoj
domači
kraj
...
v
domovino
Zorke
Popovičeve
.
Drugi
poizvednik
je
bil
obhodil
vse
kraje
,
koder
se
je
oglašal
gospodar
po
navadi
;
bil
je
tudi
v
Skutariju
,
kjer
so
zanesljivi
služabniki
,
poslani
v
naglici
iz
Stambula
,
odstranjevali
sledove
sinočnjih
dogodkov
.
„
Kaj
je
novega
,
Mustafa
?
“
je
zaklical
Halil
bej
na
pragu
,
ko
se
je
pojavil
zvesti
sluga
.
„
Ali
me
je
kdo
iskal
?
Govori
!
“
„
Nihče
vas
ni
iskal
,
velemožni
gospodar
...
Nihče
ni
popraševal
za
vami
—
vse
je
,
kakor
po
navadi
.
“
Moral
je
biti
vajen
takih
potov
,
kakor
vsi
sluge
turških
mogotcev
pod
režimom
Abdula
Hamida
;
zakaj
žarek
tajnega
umevanja
se
je
zasvetil
ob
tem
odgovoru
izpod
njegovih
košatih
obrvi
.
„
Tako
?
“
je
zategnil
Halil
z
radostno
drhtečim
glasom
.
„
In
...
ali
ni
bilo
videti
nobenih
sumljivih
lic
?
Ljudi
,
ki
bi
postopali
okrog
in
opazovali
—
saj
me
razumeš
!
...
“
„
Nikogar
,
gospodar
!
Verjemite
staremu
Mustafi
—
varni
ste
kakor
v.
materinem
naročju
...
“
Halilov
obraz
se
je
zjasnil
popolnoma
.
„
Vrlo
,
Mustafa
,
vrlo
!
Zadovoljen
sem
s
teboj
...
Evo
ti
za
tvojo
zvesto
službo
—
in
od
jutri
dalje
si
oskrbnik
moje
hiše
v
Skutariju
...
Idi
zdaj
!
“
Jedva
sam
,
je
skočil
bej
pokoncu
in
se
vzravnal
tako
čilo
in
prožno
,
kakor
da
se
je
pomladil
zdajci
za
dvajset
let
.
„
Hej
,
nismo
še
izgubljeni
!
“
je
vzkliknil
poluglasno
.
„
Hvala
ti
,
Ali
Kemal
,
za
tvoje
velikodušje
:
pozabil
si
me
izdati
...
izročiti
me
pravici
padišahovi
...
Ne
!
Daroval
si
mi
velikodušno
še
par
tednov
,
par
mesecev
—
par
let
morebiti
—
da
trpim
med
tem
toliko
bolj
in
umrem
tisočkrat
od
strahu
in
trepeta
,
preden
me
zadrgnejo
sultanovi
krvniki
.
Toda
pazi
,
Skipetar
,
da
ne
obrnem
tega
odloga
v
tvojo
lastno
pogubo
!
...
Hahaha
!
Če
pomislim
,
kako
boš
ležal
zdrobljen
,
uničen
in
poražen
v
svoji
razbojniški
krvi
—
na
tvojem
maščevalnem
srcu
pa
bo
stal
Halil
bej
—
zmagovalec
!
...
In
tudi
vidva
,
kreaturi
...
von
Schratten
in
Birbantini
...
tudi
na
vaju
pride
vrsta
!
Eh
,
spoznal
sem
vaju
po
lopovskih
očeh
,
da
me
mislita
ukaniti
in
prevzeti
ulogo
Alija
Kemala
,
kakor
hitro
vama
odštejem
plačilo
...
Ne
,
ne
—
vidva
ne
bosta
osleparila
tako
izkušenega
lisjaka
:
ura
,
ko
pade
Ali
Kemal
,
je
tudi
ura
vajinega
pogina
.
Izrabim
vaju
in
vaju
uničim
,
kakor
stare
človek
nevarnega
gada
;
moje
skrivnosti
so
preveč
opasne
,
da
bi
vaju
pustil
živeti
!
...
“
Stopil
je
parkrat
sem
in
tja
po
mehkih
preprogah
,
ki
so
požirale
glas
korakov
.
„
Da
,
da
;
sam
pojdem
za
Skipetarom
.
Potrebno
je
to
,
da
vodim
vse
,
kar
se
ukrene
proti
njemu
...
potrebno
,
da
zdrobim
Nemca
in
Italijana
v
pravem
trenotku
.
Toda
paziti
bo
treba
,
da
se
ne
pojavijo
mahoma
tudi
satanski
tujci
,
ki
so
me
napadli
sinoči
...
Kdo
ve
,
kaj
so
hoteli
?
Razbojniki
niso
:
nihče
se
ni
doteknil
mojega
imetja
.
Ali
so
prišli
po
lady
Heleno
?
Ali
iščejo
tujko
,
s
katero
sem
hotel
nasladiti
svoje
srce
?
...
Če
je
to
,
potem
se
lahko
srečamo
na
lovu
,
ako
najdejo
tudi
oni
Kemalovo
sled
.
Čuvaj
se
,
Halil
bej
!
...
“
Premeteno
se
smehljaje
je
pozvonil
služinčadi
in
ukazal
pripraviti
vse
potrebno
za
daljšo
pot
.
Sluge
so
se
čudili
,
ker
je
izločil
vse
udobnosti
,
ki
jih
je
zahtevala
drugače
njegova
razvajenost
,
in
velel
pripraviti
skromno
prtljago
—
prilično
takšno
,
kakršno
si
nabavi
oficir
,
preden
odrine
na
vojni
pohod
...
Halil
bej
pa
se
je
čutil
vsega
prerojenega
in
mislil
na
stare
čase
,
ko
so
se
lesketala
skalna
brda
okrog
Kosovega
polja
v
bliskih
pušk
in
je
veter
raznašal
ostri
vonj
.
smodnikovega
dima
...
„
Borba
je
življenje
!
“
je
mrmral
sam
pri
sebi
:
„
Od
časa
do
časa
se
mora
človek
pomeriti
z
nasprotnikom
,
drugače
mu
segnije
duša
v
prsih
.
Vse
druge
radosti
pridejo
šele
za
to
sladkostjo
...
“
„
No
,
kakšno
idejo
ima
naš
bistroumni
Wheeler
?
“
je
prašal
kapitan
Johnson
in
se
naslonil
nazaj
,
radovedno
zroč
na
poročnika
,
kakor
vsi
ostali
.
„
Že
prej
bi
bil
moral
misliti
na
to
,
“
je
zamrmral
mladi
Anglež
in
vrgel
svojo
kratko
pipico
na
mizo
.
„
Na
kaj
?
“
je
dejal
kapitan
.
„
Na
Browna
...
“
Brown
je
bilo
ime
mladega
ameriškega
milijonarja
,
ki
se
je
bil
med
udobnostmi
velikanskega
očetovega
bogastva
že
zdavnaj
naveličal
življenja
;
vozil
se
je
na
lastni
razkošni
jahti
iz
kraja
v
kraj
in
se
oziral
zehaje
za
novimi
vtiski
,
da
bi
vzdramil
z
njimi
svojo
otožno
naveličanost
vseh
posvetnih
reči
.
Bil
je
Wheelerjev
znanec
že
nekaj
let
,
izza
časa
svojega
bivanja
na
Angleškem
,
in
šele
nedavno
je
pogostil
ves
trojni
sporazum
na
svoji
jahti
,
ki
se
je
zibala
baš
takrat
v
carigrajskem
pristanu
.
„
Na
Browna
!
“
je
ponovil
Estournelle
.
„
In
na
njegovo
jahto
?
...
Nom
de
Dieu
,
to
ni
slaba
misel
!
Samo
če
bo
hotel
...
“
„
Čort
vozmi
!
“
je
zagodel
Kazakov
.
„
Brown
hoče
vse
,
makar
če
mu
predlagaš
,
naj
se
postavi
na
glavo
—
samo
,
da
je
nekaj
novega
in
nezaslišanega
...
“
„
To
bi
bilo
izborno
,
“
se
je
oglasil
Dušan
.
„
Ako
hoče
mister
Brown
,
bi
lahko
sledili
Arnavtu
na
njegovi
jahti
.
Mislim
pa
,
da
bi
bilo
vseeno
dobro
,
ako
se
razdelimo
.
Polovica
z
jahto
—
polovica
z
brzoparnikom
;
zakaj
gotovo
je
,
da
bo
izkušal
razbojnik
izbrisati
svojo
sled
prav
rafinirano
.
Ako
ga
preganjamo
v
dveh
skupinah
,
nam
je
uspeh
dvakrat
gotovejši
.
“
Po
kratkem
preudarku
so
pritrdili
vsi
;
Wheeler
in
Estournelle
sta
se
odpravila
nemudoma
k
Brownu
.
Ivanu
in
Dušanu
je
ostalo
med
tem
še
eno
opravilo
:
poiskati
Olimpijo
Montebello
in
jo
obvestiti
,
da
je
konec
njene
straže
.
Vzela
sta
divjega
Marka
s
seboj
hitela
brez
odloga
še
enkrat
—
poslednjikrat
!
—
v
globino
Galate
in
poiskala
hišo
,
na
pragu
katere
bi
se
bila
srečala
z
Jerico
že
prvi
dan
,
da
ju
je
vodila
nakloni
enejša
usoda
.
Čudna
slutnja
ju
je
popadla
takoj
,
ko
so
se
odprla
črnikasta
vrata
.
Vratarjev
pogled
ni
bil
nikoli
tako
oster
in
zlokoben
kakor
nocoj
.
„
Lepa
Olimpija
je
odpotovala
,
“
je
odgovoril
bradač
na
njuno
vprašanje
.
„
Ni
je
več
v
tej
hiši
...
“
„
Kam
je
odpotovala
?
To
ni
mogoče
“
...
Turek
je
skomizgnil
z
rameni
.
„
Allah
edini
ve
,
kam
jo
je
napotila
njegova
volja
.
“
„
Ali
ni
naročila
ničesar
.
“
„
Ničesar
ni
naročila
,
efendim
.
“
„
Pa
je
že
dolgo
,
odkar
je
šla
.
“
„
Dobro
uro
utegne
biti
...
“
V
Dušanovih
očeh
se
je
zasvetil
dvom
.
„
Pelji
naju
v
njeno
sobo
,
“
je
ukazal
.
„
Ne
morem
effendija
,
“
je
zamrmral
vratar
.
„
To
zdaj
ni
več
njena
soba
.
“
„
Tu
imaš
zlatnik
in
vodi
naju
.
Drugače
se
vrneva
s
policijo
.
Razumeš
?
...
“
Turek
se
je
zdrznil
ob
besedi
policija
:
kakor
so
nezanesljivi
turški
zaptije
,
vendar
se
jim
primeri
včasi
,
da
primejo
prave
ptičke
.
Obotavljaje
je
torej
sprejel
zlatnik
,
spremil
tujce
navzgor
in
odklenil
Olimpijino
sobo
.
Bila
je
prazna
in
—
kar
se
je
zazdelo
Dušanu
najbolj
sumljivo
—
v
najlepšem
redu
.
Sicer
razmetana
postelja
je
bila
očividno
pravkar
postlana
,
opečnata
tla
—
pomita
;
vlaga
je
še
puhtela
od
njih
.
Vse
,
kar
je
imela
Italijanka
obleke
in
predmetov
za
vsakdanjo
rabo
,
je
bilo
izginilo
.
Vratar
je
stal
pri
oknu
,
obrnjen
s
hrbtom
proti
steni
.
„
Vidiš
,
effendija
,
da
je
ni
več
!
“
je
dejal
ravnodušno
in
zaspano
.
Ivan
in
Dušan
sta
se
spogledala
.
Nejasna
,
toda
ogromna
sumnja
je
bila
v
pogledu
obeh
;
ozrla
sta
se
na
divjega
Marka
—
tudi
on
je
zrl
nekam
zamišljeno
in
.
zagonetno
.
„
Pojdimo
!
“
je
rekel
Dušan
nazadnje
.
„
Vrag
vedi
,
kaj
tiči
za
tem
izginjenjem
...
a
mi
nimamo
časa
,
da
bi
jo
iskali
.
“
„
Prav
imaš
,
Dušane
,
“
je
zamrmral
Marko
po
srbsko
.
„
Pozneje
ti
povem
,
kaj
mislim
jaz
...
“
Turek
jih
je
spremil
spoštljivo
kakor
prej
in
zaklenil
hišna
vrata
za
njimi
.
Molče
so
korakali
nazaj
proti
pristanišču
.
„
Čuj
,
Dušane
,
“
se
je
oglasil
divji
Marko
skrivnostno
,
ko
so
drčali
ob
godbi
motorja
proti
ponosni
„
Victory
“
.
„
Jaz
vem
,
kaj
se
je
zgodilo
z
Italijanko
.
“
„
Ti
veš
?
Jaz
slutim
samo
...
“
„
Jaz
pa
vem
za
gotovo
.
Ali
si
videl
vratarja
,
kako
se
je
tiščal
k
tisti
steni
,
na
levo
od
okna
?
...
“
„
Videl
...
Pa
kaj
pomeni
to
?
“
„
Nisem
ti
hotel
povedati
,
da
ne
bi
gubili
časa
.
Zdaj
ji
itak
ne
moremo
več
pomagati
,
ali
ne
?
In
prvo
je
,
da
rešimo
,
kar
smo
prišli
reševat
;
mudi
se
nam
dalje
...
“
„
Za
Boga
—
govori
vendar
!
“
je
vzkliknil
Dušan
razburjeno
.
„
Ali
mi
obljubiš
...
“
„
Obljubim
;
saj
vidiš
sam
,
da
ni
časa
.
In
če
se
ji
je
zgodilo
kaj
,
je
že
prepozno
.
Brez
skrbi
bodr
—
samo
povej
!
...
“
„
Na
tisti
steni
je
bil
brizg
krvi
,
ki
ga
v
naglici
nismo
opazili
;
vratar
je
stopil
tja
,
da
ga
je
zakril
s
svojim
hrbtom
.
Saj
si
videl
,
kako
je
prebledel
pod
svojo
rjavo
kožo
.
“
„
Torej
meniš
tudi
ti
,
da
so
jo
umorili
?
“
„
Umorili
so
jo
;
zaklali
kakor
ovco
...
Krvi
je
bilo
vse
polno
;
zato
so
postlali
sobo
in
potnih
tla
.
V
zraku
je
bil
še
duh
po
krvi
;
poznam
ta
duh
...
“
Prijatelja
sta
se
zdrznila
;
groza
ju
je
prešinila
do
mozga
,
ko
sta
poslušala
to
mirno
razlaganje
.
„
Nesrečnica
!
...
“
je
vzdihnil
Ivan
z
globokim
sočutjem
.
„
Takšen
konec
ni
redek
v
življenju
teh
ubogih
žensk
,
“
je
zamrmral
Ivan
turobno
.
„
Bog
ve
,
da
se
mi
smili
;
v
dnu
svojega
srca
je
bila
vendar
dobro
bitje
...
„
Da
ni
krenila
na
to
temno
pot
—
kake
lahko
bi
bila
osrečila
sebe
in
moža
,
ki
bi
ji
bil
tovariš
v
življenju
!
Ah
,
brate
,
strašna
je
usoda
...
“
Čolnič
se
je
stisnil
k
mogočni
ladiji
kakor
mladič
k
dorasli
materi
.
„
Telegrami
so
tu
—
telegrami
!
“
jih
je
pozdravil
kapitan
na
krovu
.
„
Za
gospoda
Javornika
...
Za
gospoda
Jurišiča
...
Z
drhtečimi
rokami
sta
sprejela
prijatelja
sleherni
svojo
brzojavko
.
„
Od
doma
!
...
“
je
šepnil
Ivan
,
raztrgal
omot
in
čital
...
Takoj
po
burni
galatski
noči
mu
je
bilo
prišlo
na
um
,
koliko
več
nevarnosti
si
predstavlja
okrog
njega
oče
,
ki
leži
doma
,
in
kako
težko
mu
je
čakati
prve
novice
o
sinu
in
o
uspehu
njegovega
iskanja
...
o
usodi
ljubljene
,
nesrečne
hčere
!
Zato
mu
je
brzojavil
nemudoma
:
„
Zdrav
—
z
dobrimi
prijatelji
—
sled
najdena
—
uspeh
gotov
...
“
Kaj
mu
je
hotel
sporočiti
drugega
?
Ali
je
smel
prevzeti
odgovornost
za
to
,
da
postane
tudi
ubogi
,
težko
bolni
,
pod
težo
svoje
sokrivde
zrušeni
oče
deležen
strašne
negotovosti
,
ki
je
trla
takrat
še
njega
samega
?
Morda
bi
ga
bil
umoril
,
ako
bi
mu
bil
sporočil
resnico
,
kakršna
se
mu
je
videla
še
tisti
dan
...
In
danes
je
imel
odgovor
:
„
Bog
daj
uspeha
kmalu
...
Meni
bolje
—
Kadar
prideta
,
bom
zdrav
...
Poročaj
vse
...
“
Očividno
je
bilo
,
da
je
stari
Javornik
odgovoril
,
preden
se
je
sinova
brzojavka
ogrela
v
njegovih
rokah
.
Mehkoba
je
napolnila
Ivanovo
srce
,
ko
je
pomislil
na
starčevo
radost
nad
dobro
novico
in
na
hrepenenje
,
ki
mu
ga
je
morala
biti
duša
polna
,
da
je
—
on
,
ki
piše
tako
nerad
in
tako
rad
prikriva
svoja
čustva
s
tisto
strogo
kmetsko
sramežljivostjo
—
brzojavil
tako
naglo
in
odkrito
:
„
Kadar
prideta
,
bom
zdrav
...
“
Z
vlažnimi
očmi
je
podal
brzojavko
Dušanu
,
ki
mu
je
pomolil
svojo
.
Ta
je
bila
daljša
:
„
Pozdravljava
vas
iskreno
...
vedno
z
vami
...
poročajte
prav
pogosto
...
z
majko
moliva
neprestano
za
vaš
uspeh
in
vašo
srečo
...
Poljubi
Miloša
...
stisni
v
mojem
imenu
roko
Ivanu
in
Jerici
...
kadar
jo
osvobodite
...
Ljubica
.
“
Nekaj
nežnega
,
neizmerno
sladkega
je
zaigralo
v
Ivanovem
srcu
,
ko
je
čital
to
ime
...
„
Stisni
v
mojem
imenu
roko
Ivanu
...
“
Ali
nimajo
te
besede
svojega
posebnega
pomena
?
Ženska
,
pa
bodi
še
tako
mlada
,
je
premišljena
,
kadar
piše
...
ona
tehta
besede
...
in
kar
pove
,
to
hoče
povedati
...
„
O
Bog
!
“
je
vzkliknil
Ivan
sam
pri
sebi
.
„
Ali
bi
bilo
mogoče
?
Ali
je
resnica
?
Ah
,
potem
daj
,
o
Bog
,
da
se
izvrši
vse
po
sreči
in
da
vidim
kmalu
te
mile
,
temne
oči
!
...
“
Toda
tovariši
so
čakali
novic
;
hoteli
so
vedeti
,
kako
sta
opravila
.
Naša
prijatelja
sta
morala
zakleniti
svoja
čuvstva
v
skrito
srčno
čumnato
in
poročati
o
krvavi
tragediji
,
ki
je
bila
nedvojbena
gotovost
po
vsem
,
kar
so
videli
in
pogrešali
z
divjim
Markom
v
stanovanju
Olimpije
Montebello
.
Vsi
so
spremljali
povest
z
očividnimi
znaki
groze
in
ogorčenja
.
„
Ali
veš
,
Dušane
,
kdo
je
storil
to
?
“
je
vzkliknil
Miloš
nazadnje
.
„
Kdo
drugi
kakor
Grk
,
ki
se
je
osvobodil
na
kak
čudežen
način
!
...
“
„
Ne
verujem
,
brate
;
ali
misliš
da
je
Italijanka
spala
poleg
njega
?
Ne
,
ne
;
toda
Schratten
in
Birbantini
sta
zopet
prosta
...
“
„
Da
,
“
je
pritrdil
Ivan
,
„
tudi
jaz
menim
tako
:
Halil
bej
noče
opustiti
niti
plena
,
niti
maščevanja
,
in
ker
čuti
,
da
je
sam
preslab
,
je
osvobodil
svoji
prevarjeni
žrtvi
ter
se
zavezal
z
njima
...
Proti
nam
ali
proti
Arnavtu
?
Proti
nam
in
njemu
?
Kdo
ve
?
...
“
„
Najvažnejše
bo
pač
to
,
“
je
dejal
Dušan
,
majaje
z
glavo
,
„
da
so
nam
lopovi
to
uro
morda
že
za
petami
...
Oh
,
zakaj
nismo
prišli
sinoči
malo
prej
!
Rešilno
delo
bi
bilo
opravljeno
,
in
mirno
bi
si
lahko
privoščili
Schrattena
,
Birbantinija
,
Pygurisa
,
Halila
in
še
Alija
Kemala
po
vrhu
...
“
„
Ej
,
vraga
,
ne
delaj
mi
skomin
,
brate
!
“
je
zamrmral
divji
Marko
.
„
Saj
me
vidiš
,
kako
že
komaj
čakam
,
da
mi
pridejo
v
pest
.
Za
zdaj
nam
ne
preostaja
drugega
,
kakor
odriniti
prej
ko
mogoče
;
drugače
nas
pokoljejo
v
tem
neumnem
Carigradu
izza
hrbta
kakor
piščance
.
Kdo
se
bo
gnetel
po
tem
vražjem
mestu
,
kjer
ne
moreš
streljati
s
puško
!
In
kdo
naj
jih
lovi
,
ako
iztrebijo
nas
?
Glejmo
,
da
jih
dohitimo
kmalu
—
bolj
na
prostem
:
vsak
prst
jima
odstrelim
posebej
,
Arnavtu
in
vajinemu
Švabi
,
preden
se
ju
usmilim
in
ju
končam
.
“
„
Tako
je
,
čort
vozmi
!
“
je
potrdil
Kazakov
s
prepričevalnim
basom
,
čeprav
ga
ni
razumel
popolnoma
.
„
Čas
bi
bil
,
da
se
vrneta
poročnik
in
Francoz
,
“
je
menil
Janković
.
„
Drugače
zapravimo
še
današnji
dan
...
“
Dušan
se
je
obrnil
h
kapitanu
,
ki
je
pušil
svojo
pipico
in
hodil
tam
okoli
:
„
Kje
se
neki
mudi
Wheeler
?
Ali
se
ga
še
ne
nadejate
kmalu
,
gospod
kapitan
?
“
..
Kapitan
se
je
zarezal
prav
široko
,
zakaj
tisti
hip
sta
stopila
pred
naše
junake
poročnik
in
Estournelle
.
„
Kdaj
sva
že
tu
!
“
je
dejal
poročnik
.
„
Opravila
sva
vse
,
da
ni
mogoče
bolje
,
in
sva
pripravila
ravnokar
vse
potrebno
za
naš
bojni
pohod
.
Saj
veste
,
gospodje
,
da
mi
še
nismo
bili
uredili
prtljage
,
dočim
imate
Vi
svojo
že
od
včeraj
na
krovu
.
“
„
Mi
imamo
kaj
malo
s
seboj
,
“
se
je
nasmehnil
Dušan
.
„
Malo
,
“
je
dejal
Estournelle
,
“
pa
tisto
dobro
;
kakor
vojak
na
pohodu
...
Nom
d
’
un
Chien
,
z
vašimi
pištolami
ne
bi
dal
rad
streljati
nase
;
te
so
preklicano
fina
roba
...
Samo
,
“
je
prašal
zdajci
,
„
—
kaj
mislite
ukreniti
,
ako
nas
zanese
podjetje
dalje
gor
v
Albanijo
ali
Makedonijo
?
Ali
Kemal
nas
pač
ne
bo
čakal
z
jerbaščkom
cvetlic
,
in
bojim
se
,
da
vaše
pištole
tam
ne
bodo
več
zadoščale
.
Tudi
mi
smo
že
mislili
na
to
;
v
Carigradu
je
vendar
laglje
kaj
dobiti
...
Dobro
bo
,
da
se
oskrbimo
s
puškami
—
ako
ne
bo
spotoma
kakih
težav
zaradi
njih
.
“
Dušan
se
je
nasmehnil
še
skrivnostneje
:
„
Gospodje
,
zaradi
tega
bodite
brez
skrbi
—
to
je
Markova
briga
.
On
pojde
v
gozd
in
požvižga
,
pa
bodo
rastle
puške
iz
tal
;
k
drevesu
stopi
in
ga
potrese
:
patrone
nam
bodo
padale
v
prgišča
kakor
zrele
slive
.
In
—
bogme
!
—
če
se
sklone
k
tikvi
,
utrga
dražestno
majhno
bombo
.
“
Njegove
besede
so
govorile
resnico
;
kje
je
kraj
na
Balkanu
,
kjer
komita
ne
bi
našel
puške
,
ako
jo
potrebuje
?
„
Rajši
prašajva
midva
slavni
trojni
sporazum
,
kaj
pravi
Mr.
Brown
o
svoji
jahti
,
“
se
je
oglasil
Ivan
,
ki
se
mu
je
zdelo
,
da
raztrga
Jericine
ječarje
z
golimi
rokami
,
samo
če
jih
dohiti
o
pravem
času
.
„
Mr.
Brown
je
ukazal
zakuriti
,
“
je
dejal
poročnik
,
„
ter
sporoča
slavni
jugoslovanski
zvezi
,
da
odplovemo
tisti
hip
,
ko
dospemo
na
njegovo
jahto
.
Njegovo
mnenje
je
poleg
tega
,
da
ni
vredno
niti
pametno
,
deliti
bojno
silo
;
peljemo
se
vsi
z
njim
,
kajti
njegova
jahta
vozi
hitreje
od
vseh
brzoparnikov
,
kar
jih
plove
tačas
po
Sredozemskem
morju
.
“
„
To
je
izborno
!
“
je
vzkliknil
Ivan
.
„
Toda
kaj
nam
pomaga
vsa
hitrost
Brownove
jahte
,
ako
se
izkrca
Arnavt
pred
Solunom
?
“
„
To
ni
verjetno
,
“
je
dejal
kapitan
Johnson
z
gotovostjo
.
„
Kjerkoli
se
izkrca
prej
,
od
nikoder
nima
v
Albanijo
tako
ugodne
zveze
kakor
iz
Soluna
.
Njegov
prvi
cilj
je
vendar
zdaj
,
da
spravi
svoj
plen
—
vasi
dami
—
na
varno
,
kakor
hitro
le
more
.
Vrhu
tega
pa
vam
dopušča
brzina
jahte
z
lahkoto
,
dohiteti
jadrnico
,
na
kateri
se
vozi
,
in
jo
zasledovati
do
kraja
,
kjer
stopijo
lopovi
na
kopno
.
Ali
ne
?
“
„
In
mi
se
lahko
izkrcamo
natanko
tam
,
“
je
menil
poročnik
.
„
Ako
treba
,
lahko
napademo
jadrnico
na
odprtem
morju
,
kajti
čas
ni
gospodar
mistra
Browna
—
nasprotno
pa
je
njegova
jahta
kaj
pripravna
za
tak
namen
.
Baš
prej
naju
je
peljal
v
dve
skriti
kajuti
,
kjer
stojita
dva
prelestna
,
fina
brzostrelna
kanončka
in
gledata
vsak
na
svojo
stran
—
eden
naprej
,
drugi
nazaj
.
Ko
sem
prašal
romantičnega
čudaka
,
čemu
si
je
nabavil
ta
nenavadni
komfort
,
je
odgovoril
suho
,
da
mora
biti
za
vse
slučaje
...
Potem
pa
bi
opozoril
gospodo
še
na
nekaj
.
Vsak
premislek
nam
mora
reči
,
da
je
nevarnost
za
dami
spotoma
na
morju
prav
neverjetna
;
in
če
bi
jima
pretila
,
potem
na
morju
ni
manjša
kakor
na
kopni
poti
.
“
Marko
,
ki
se
je
zanimal
zdaj
—
tik
pred
odhodom
na
svoja
stara
,
omiljena
bojišča
—
za
vso
zadevo
še
živeje
nego
v
početku
,
je
prašal
Ivana
,
kaj
pripoveduje
„
mokri
Anglež
“
,
kadar
je
imenoval
Whelerja
od
sinoči
.
„
Eh
,
“
je
vzkliknil
skoraj
z
obžalovanjem
,
ko
je
izvedel
vsebino
razgovora
.
„
Tako
pojde
vse
eno
prehitro
:
prestrežemo
jih
v
Solunu
,
in
konec
bo
vse
lepe
stvari
.
Ako
mislite
opraviti
tako
naglo
,
ljudje
božji
,
storite
mi
vsaj
ljubav
in
pustite
jih
malo
dalje
gor
,
da
se
poigramo
z
njimi
na
solneu
in
vetru
!
“
Vsi
so
se
zasmejali
potrtosti
starega
junaka
;
toda
Ivan
in
Dušan
sta
umolknila
takoj
,
videča
skrito
roso
v
Markovih
očeh
.
In
spomnila
sta
se
,
da
ga
ne
vodi
zgolj
prijateljstvo
do
njiju
,
marveč
dolžnost
,
ki
je
prva
med
vsemi
,
koder
utriplje
srbska
kri
:
dolžnost
,
osvetiti
pobratimovo
smrt
.
Tudi
Miloš
je
pogledal
žalostno
in
dejal
:
„
Ako
je
v
Solunu
konec
—
jaz
pojdern
z
Markom
!
“
„
Tak
ne
žaluj
preveč
,
ti
norce
,
“
se
je
nasmehnil
Dušan
resnobno
,
„
saj
smo
vendar
vsi
obljubili
!
...
Odpravimo
se
torej
,
prijatelji
,
in
glejmo
čimprej
,
kaj
se
da
storiti
.
“
Običajna
angleška
resnoba
je
čisto
izginila
iz
kapitanovih
oči
,
ko
je
videl
,
da
se
mala
armada
poslavlja
od
njega
in
njegove
ladije
.
Prisilil
je
tovariše
,
da
so
stopili
z
njim
v
kajuto
na
kozarec
ruma
,
„
privezat
si
dušo
za
bodoče
dogodke
“
.
Obljubiti
so
mu
morali
sveto
in
svečano
,
da
mu
pišejo
,
karkoli
se
jim
pripeti
važnejšega
.
„
Povabil
bi
vas
,
da
me
obiščite
