jebil
pošel
Boletu
zopet
ogenj
v
pipi
;
zato
med
užiganjem
ni
pogledal
prijatelja
.
„
Ah
!
“
zinil
je
doktor
čez
nekoliko
časa
.
„
Dopoludne
je
bil
pri
meni
,
saj
veš
,
da
imava
nekaj
skupne
kupčije
,
in
pri
tej
priliki
je
povabil
ženo
mojo
,
guvernanto
in
otroke
k
sebi
,
da
jim
pokaže
svoje
umetno
vrtnarstvo
in
novo
tóplico
,
katero
je
letos
zidal
.
Žena
ni
šla
,
a
poslali
smo
Elzo
z
otroki
tja
.
“
Ko
je
bil
zvedel
doktor
to
novost
,
polastilo
se
ga
je
nekaj
,
kakor
ljubosumnja
;
vsa
dobra
volja
ga
je
minula
in
ko
je
Bole
trdovratno
poprijel
se
zopet
razgovora
o
politiki
,
postal
je
oni
jako
redkobeseden
.
Koncem
je
preskočil
na
naglem
k
pravdni
stvari
,
katero
si
je
bil
opoludne
izvolil
kot
povod
svojega
pohoda
na
Drenovem
ter
se
potem
kmalu
poslovil
pri
prijatelji
.
Le
ta
je
imel
tudi
svoja
opravila
in
ga
ni
zadrževal
.
Na
poti
domov
je
ugledal
Hrast
že
od
daleč
Boletovo
guvernanto
z
otroki
vred
.
Meden
jih
je
pa
spremljeval
.
Ona
dva
sta
hodila
po
časi
,
le
otroka
,
dve
dekletci
,
stari
po
osem
in
devet
let
,
skakali
sta
po
cesti
in
po
snegu
kraj
ceste
ter
se
do
dobrega
kepali
.
Solnce
je
sevalo
z
zadnjimi
žarki
čez
belo
planoto
.
Doktorja
je
v
prvem
trenutji
jezilo
,
da
ga
Elza
tu
sreča
.
„
Smijala
se
bo
Medenu
in
meni
,
“
dejal
je
sam
pri
sebi
.
Ogniti
se
ni
bilo
moči
,
in
naposled
—
čemu
tudi
—
mislil
je
dalje
Hrast
ter
jako
prijaznega
obraza
šel
znancema
naproti
.
„
Ste
li
bili
pri
nas
?
“
vpraša
prva
Elza
.
„
Da
,
da
;
opravilo
sem
imel
pri
Boletu
!
Vi
pa
ste
si
ogledali
vrtnarsko
toplico
pri
gospodu
Medenu
!
“
reče
doktor
ter
pozdravi
uljudno
.
„
Vse
sem
pozvedel
na
Drenovem
!
“
„
Da
,
gospod
Meden
je
bil
tako
ljubezniv
,
da
nam
je
razkazal
svoje
krasne
naprave
.
Milica
,
ne
skači
tako
po
snegu
!
“
Rekši
prime
mlajšo
deklico
za
roko
.
Hrast
je
hotel
študirati
obraze
svojih
dveh
znancev
,
a
videl
je
le
,
da
je
Meden
jako
dobre
volje
,
Nemka
pa
taka
,
kakeršna
je
bila
sinoči
.
Neprilično
je
bilo
tudi
stati
dolgo
v
snegu
,
zato
se
je
naglo
poslovil
.
Tudi
Meden
se
je
vrnil
;
saj
guvernenta
ni
imela
več
daleč
domov
.
Pri
slovesu
sta
si
podala
roki
,
kar
je
Hrasta
zopet
neprijetno
dirnilo
.
Molčé
in
naglo
je
korakal
proti
trgu
,
tako
da
je
oni
komaj
ostajal
poleg
njega
.
„
Fino
dekle
to
!
“
reče
zopet
Meden
,
ter
si
máne
roki
;
„
jaz
ne
poznam
tu
blizu
nobene
take
!
“
„
Vi
se
boste
še
zaljubili
,
“
pravi
doktor
,
„
akoravno
vedno
pridigujete
,
da
vse
ženstvo
ni
počenega
groša
vredno
!
“
„
Zaljubil
?
He
he
,
—
jaz
poznam
guvernante
;
in
ta
je
taka
,
kakor
druge
!
“
smeje
se
oni
.
„
Tepec
domišljavi
!
“
mislil
si
je
Hrast
;
glasno
pa
je
dejal
:
„
Ste
se
li
že
danes
o
tem
prepričali
?
“
„
Vse
so
koketne
in
gledajo
,
kje
bi
koga
ujele
!
“
„
O
Elzi
tega
ne
morete
trditi
,
gospod
Meden
!
“
oporeka
Hrast
skoro
nejevoljno
.
„
Ko
bi
Vas
ne
poznal
tako
dobro
,
dejal
bi
,
da
ste
se
Vi
že
zaljubili
v
njo
,
ker
jo
tako
iskreno
zagovarjate
,
“
kriči
oni
ter
se
na
glas
zagrohota
.
Hrast
bi
se
bil
skoro
zarudel
.
Nasmehnil
se
je
posiljeno
,
a
ker
sta
bila
dospela
na
razpotje
,
od
koder
je
vodila
stranska
pot
na
Medenovo
posestvo
,
prihranjen
mu
je
bil
odgovor
.
Poslovila
sta
se
oba
s
smehom
na
ustnih
.
Doktor
je
bil
storil
komaj
dobrih
sto
korakov
,
ko
je
postal
priča
čudnemu
,
smešnemu
prizoru
.
Pod
malim
klancem
,
čez
katerega
je
držala
tukaj
cesta
,
vil
se
je
potočec
in
preko
istega
je
vodil
lesen
most
z
velikimi
okornimi
držaji
.
Onikraj
mostu
je
stal
,
ali
bolje
,
upiral
se
je
suh
,
koščen
konj
mučnim
poskusom
svojega
jahalca
,
da
bi
ga
spravil
čez
most
.
Bodi
si
,
da
konj
sploh
ni
rad
zaupával
svojih
kostij
lesenim
mostovom
,
bodi
si
,
da
ga
je
kaj
druzega
strašilo
:
dalje
ni
hotel
ne
z
lepo
ne
z
grdo
.
Jezdec
ga
je
udrihal
po
suhih
plečih
in
krčevito
stiskal
mu
pete
ob
život
,
pa
zaman
;
konj
je
jel
po
rakovo
stopati
nazaj
,
in
ker
je
bil
ob
cesti
širok
jarek
,
domislil
se
je
nevajeni
jahač
,
da
je
morda
možno
prekopicniti
se
s
konjem
vred
vznak
vanj
.
Skočil
je
torej
raz
sedla
,
prijel
konja
tesno
za
brzdo
ter
udaril
ga
z
bičem
po
rebrih
in
tako
tiral
ga
peš
čez
most
.
Doktor
je
bil
obstal
vrhu
klanca
in
se
smijal
na
glas
,
spoznavši
pogumnega
jezdeca
in
njegovo
rosinanto
.
Bil
je
davkarski
adjunkt
Megla
.
„
Dobro
,
izvrstno
!
“
klical
je
Hrast
:
„
mislil
sem
,
da
boste
to
suho
kljuse
na
ramo
vzeli
ter
je
nesli
čez
most
.
Pa
kleka
se
je
Vas
usmilila
—
ha
,
ha
!
“
„
Ko
bi
ne
bila
cesta
tako
ledena
,
in
ko
bi
bil
konj
na
ostro
kovan
,
spravil
bi
ga
bil
pač
čez
most
!
“
odreže
se
Megla
resno
;
„
tako
pa
se
je
bati
,
da
si
kako
nogo
zlomi
,
če
ga
zapodim
.
“
„
Vi
se
menda
bolj
za
svoje
noge
bojite
,
nego
za
konjeve
!
“
smeje
se
Hrast
.
Med
tem
je
lezel
Megla
zopet
počasi
v
sedlo
.
„
Kje
ste
si
pa
izposodili
to
šentano
kljuse
?
Kdo
Vam
je
je
zaupal
?
“
„
Izvrsten
konj
je
to
!
“
odgovori
Megla
,
„
ko
bi
le
časi
kaj
ovsa
videl
!
Kurentov
konj
je
!
“
„
Kupite
mu
ga
Vi
za
plačilo
,
da
Vas
tako
lepo
nosi
!
“
šali
se
Hrast
.
„
Kam
pa
hočete
vender
tako
pozno
?
“
„
Prej
nisem
mogel
;
v
pisarni
sem
moral
sedeti
!
Po
plesu
pa
je
treba
malo
čistega
zraka
.
Tu
doli
bom
jahal
proti
Drenovemu
.
“
Rakši
udari
konja
zopet
po
vratu
ter
odjaše
v
počasnem
,
težkem
dirku
.
Svoje
dolge
pete
je
zopet
pritískal
krčevito
ob
konjev
trebuh
.
Doktor
je
s
smehom
zrl
za
njim
.
dokler
ni
izginil
za
bližnjim
ovinkom
ter
potem
obrnil
se
proti
trgu
.
Hipoma
ustavi
svoj
korak
.
„
Proti
Drenovemu
!
Tako
je
dejal
;
kaj
vraga
,
ko
bi
bil
to
tretji
—
nas
norcev
?
“
zamrmral
je
sam
pri
sebi
ter
s
porogljivim
smehom
stopil
zopet
naglo
dalje
.
Tako
poetičen
ni
bil
več
,
nego
prej
na
poti
iz
trga
.
Tisti
teden
je
teklo
doktorjevo
življenje
zopet
po
starem
tiru
.
Mnoga
opravila
mu
niso
dopuščala
sezati
v
mislih
ven
izza
štirih
sten
temne
pisarne
,
in
morda
je
bil
trden
sklep
njegov
ostajati
s
fantazijo
doma
.
Tudi
sprehajat
se
ni
hodil
veliko
,
in
kadar
je
krenil
iz
trga
,
obrnil
se
ni
proti
Drenovemu
.
Par
dnij
se
je
jezil
vselej
,
kadar
se
je
spomnil
,
kako
mladostno
je
šel
onega
dne
tja
ven
k
Boletovim
,
a
v
četrtek
se
je
že
smijal
sam
sebi
,
v
petek
pa
mu
vsa
stvar
ni
prišla
več
na
misli
.
V
soboto
dopoludne
ga
pa
nenadoma
obišče
Bolè
.
„
Doktor
,
ti
jezični
doktor
,
“
kliče
že
med
vrati
;
„
pusti
akte
in
pravde
in
meč
pravice
vtakni
za
omaro
.
Puško
vzemi
,
„
puško
svojo
risano
“
,
—
„
Allons
,
enfants
de
la
patrie
“
!
“
„
Kaj
pa
je
za
božjo
voljo
?
“
smeje
se
Hrast
,
„
ali
je
Turek
pod
Tvojim
gradom
,
ka-li
?
“
„
Nič
boljšega
,
prijatelj
!
Volka
imamo
v
Drenovskem
gozdu
,
velikanskega
volka
,
in
jutri
udarimo
nanj
!
“
„
Jutri
?
Kje
bo
volk
že
jutri
!
“
„
Ne
daleč
!
Navadil
se
je
naše
okolice
.
Ves
teden
prihajajo
kmetje
k
meni
pravit
,
da
ga
sledé
;
včeraj
je
vzel
gori
nad
Leskovim
Brdom
tri
ovce
iz
Brnotovega
hleva
,
in
danes
je
že
hodil
okrog
naše
pristave
.
Jaz
sam
sem
videl
sled
v
snegu
.
“
„
Torej
jutri
,
“
deje
Hrast
;
„
ali
imaš
dovolj
gonjačev
?
“
„
Na
izbor
!
Govoril
sem
z
okrajnim
glavarjem
,
in
ta
razpošlje
danes
oklic
po
bližnjih
vaseh
.
Ta
gonja
se
napravi
uradno
.
Zvečer
se
ve
da
,
boste
pri
meni
malo
počíli
—
če
volka
dobimo
ali
ne
.
Ti
prideš
gotovo
?
“
„
Sigurno
!
“
odgovori
oni
naglo
,
pa
takoj
mu
je
bilo
skoro
žal
;
izgovoril
bi
se
bil
rad
,
toda
domisli
se
,
da
je
lov
na
volka
glavna
stvar
,
in
ne
večerja
pri
Boletu
;
te
se
še
lehko
ogne
.
Med
tem
je
bil
Bolè
že
odšel
.
A
še
jedenkrat
se
vrne
.
„
Skoro
bi
bil
pozabil
.
Ta
volk
mi
tiči
vedno
v
glavi
.
Pomisli
,
naša
guvernanta
se
hoče
v
istini
slovenskega
jezika
učiti
—
jaz
pa
nimam
—
sram
naj
me
bo
—
nobene
slovnice
v
hiši
.
Imaš
li
kaj
pripravnega
?
“
Advokat
se
je
nasmehnil
.
„
Menda
imam
nekod
kaj
tacega
.
Ali
takoj
potrebuješ
?
“
„
Kaj
še
!
Saj
to
je
le
ženska
afektacija
.
Kadar
jej
bom
prinesel
knjigo
,
vselej
bo
prezgodaj
.
Pa
veš
kaj
,
da
ne
bom
več
vezal
vozlov
v
ruto
—
poišči
,
poišči
tisto
knjigo
ter
prinesi
jo
jutri
s
seboj
!
“
„
Bom
,
če
jo
najdem
!
“
V
tem
se
je
Bolè
poslovil
.
Hrast
je
sedel
zopet
k
svoji
mizi
ter
pisal
dalje
;
pa
ne
več
nego
dve
vrsti
,
kajti
kar
sredi
stavka
se
mu
je
ustavilo
pero
.
Vrgel
je
je
na
mizo
ter
stopil
pred
svojo
malo
,
lepo
urejeno
knjižnico
,
in
jel
po
spodnjih
predalih
prebirati
in
premetavati
knjige
in
zvezke
.
Dolgo
je
iskal
;
naposled
izvleče
vender
zaprašeno
knjigo
tam
iz
zadnjega
kota
:
to
je
bila
iskana
slovenska
slovnica
.
Obriše
jo
lepo
in
položi
na
svojo
mizo
.
Pa
tudi
tu
ni
imela
miru
.
Kajti
doktor
je
večkrat
ponehal
v
svojem
delu
,
vzel
knjižico
v
roke
,
naslonil
se
v
stol
nazaj
,
ter
mehanično
prebiral
liste
.
Gledal
je
,
da
li
nima
slovnica
kaj
nerodnih
obstranskih
opazk
in
proizvodov
gimnazijalčeve
fantazije
;
kajti
knjiga
je
bila
še
iz
one
dobe
.
Adjunkt
Megla
ga
je
zmotil
v
tem
opravilu
.
Tudi
on
je
bil
vabljen
na
volčji
lov
,
toda
puške
ni
imel
.
Doktor
jih
je
imel
več
,
in
jedno
si
je
izprosil
zdaj
Megla
.
V
tem
pa
je
zazvonilo
poludne
.
Druzega
jutra
okoli
devetih
je
bilo
zbranih
mnogo
lovcev
in
še
več
gonjačev
,
kmetov
iz
okolice
,
nad
Leskovim
Brdom
,
to
je
dobro
uro
hoda
iz
Borja
,
v
gorah
,
ki
se
raztezajo
na
levo
od
Boletove
graščine
.
Vsi
so
ravnali
jako
tiho
,
in
ko
so
odhajali
polagoma
na
vse
strani
na
odkazana
jim
mesta
,
molčali
so
vestno
.
Glavni
reditelj
in
vodja
te
vojske
je
bil
Bolè
,
in
poznali
so
ga
vsi
ko
strogega
poveljnika
.
Zastavljali
so
zaporedom
več
dolin
in
jarkov
,
nahajali
tudi
v
snegu
dovelj
sledu
o
volku
,
a
volka
samega
ni
bilo
na
dan
.
Kosmatinec
je
sigurno
čutil
nevarnost
ter
jo
o
pravem
času
popihal
čez
gore
.
Nekateri
lovci
so
bili
iz
početka
silo
plahi
ter
so
ostajali
rajši
bolj
v
nižavi
;
med
temi
sta
se
odlikovala
vzlasti
Meden
in
Megla
.
Doktor
je
bil
bolj
pogumen
in
ognjen
,
akoravno
je
jako
previdno
izbiral
si
svoja
stališča
.
Pa
ko
se
je
popoludne
vedno
bolj
kazalo
,
da
je
vsa
gonja
zaman
in
da
volka
gotovo
ni
več
blizu
tod
,
postajali
so
oni
plašni
lovci
tudi
bolj
pogumni
in
neutrudljivi
.
Meden
je
vpil
,
da
treba
še
v
ta
in
v
oni
kotel
.
Megla
mu
je
pa
pritrjeval
;
in
taka
prememba
se
je
godila
z
mnogimi
.
Pa
solnce
,
katero
je
svetilo
lovcem
ves
dan
,
stalo
je
že
na
obzorji
,
in
pot
do
Boletovega
gradiča
,
kamor
so
bili
namenjeni
vsi
gospodje
,
ni
bila
kratka
.
Obrnili
so
se
torej
proti
domu
.
Korakali
so
čez
mali
greben
,
ki
je
bil
na
obeh
straneh
gosto
porasten
z
nizkim
grmovjem
.
Adjunkt
Megla
je
bil
z
nekaterimi
drugimi
mladimi
gospodi
že
daleč
spredaj
,
ostala
družba
je
šla
počasi
za
njim
.
Večina
gonjačev
pa
je
lezla
globoko
pod
grebenom
po
ozkem
jarku
proti
dolini
.
Hipoma
zaženo
gonjači
silen
krik
,
da
so
lovcem
ob
jednem
noge
zastale
.
„
To
je
volk
!
“
vzkliknil
je
tajnik
Koren
,
ki
je
stal
pred
Meglo
.
Le-ta
je
silno
obledel
.
A
v
jednem
trenutku
so
imeli
vsi
že
puške
napete
razprostrši
se
po
robu
.
Megla
je
tekel
nazaj
,
kakih
dvajset
korakov
ter
obstal
za
široko
skalo
;
gori
malo
nad
njim
se
je
prikazal
Bolè
ter
migal
,
naj
miruje
in
pazi
.
Krik
iz
doline
je
še
vedno
dvojno
odmeval
od
nasprotnih
bregov
in
razločevati
ni
bilo
možno
,
kaj
vpijejo
in
kličejo
kmetje
zdolaj
.
Lovci
so
bili
tudi
preveč
razburjeni
.
Megli
in
morda
drugim
tudi
je
bílo
srce
kakor
kládivo
gori
v
vratu
,
in
brez
sape
je
poslušal
,
da
li
se
ne
bliža
kaj
po
grmovji
.
In
res
!
Gosto
,
s
snegom
obloženo
robidovje
je
rastlo
pod
njim
,
in
iz
istega
so
molele
pol
sežnja
visoke
mlade
smreke
.
In
v
tej
gošči
zaropota
hipoma
nekaj
,
kakor
bi
velika
žival
rila
sem
skozi
.
Dva
,
tri
,
štirje
skoki
—
in
v
tem
trenutji
plane
nekaj
rujavega
tik
pred
Meglo
iz
goščave
,
sneg
se
zapraši
raz
smrečevja
in
ubogi
adjunkt
odskoči
v
groznem
strahu
in
z
glasnim
vzklikom
nazaj
v
nasprotno
robidovje
ter
se
prekopicne
vznak
v
sneg
in
trnje
.
A
tu
poči
tudi
že
Boletova
puška
in
ta
strel
Meglo
še
bolj
prestraši
;
ko
je
bil
zlezel
iz
trnja
,
kar
raz
sebe
divja
po
robu
,
pustivši
klobuk
in
puško
v
snegu
.
Smeh
in
vpitje
Boletovo
in
druzih
ga
naposled
vender
ustavi
.
„
Kaj
pa
je
bilo
?
“
vpraša
Koren
,
ki
je
bil
tudi
malo
brez
sape
prihitel
mu
nasproti
.
„
Volk
,
volk
!
V
sneg
me
je
podrl
,
še
streljati
nisem
mogel
!
“
hiti
adjunkt
ter
plaho
gleda
nazaj
.
„
No
,
tu
imate
volka
!
“
smeje
se
Bolè
ter
privleče
rujavo
žival
iz
grmovja
.
„
Kaj
tacega
pa
še
nisem
doživel
,
ha
,
ha
,
ha
,
kako
krasen
salto
mortale
ste
napravili
,
gospod
adjunkt
.
Samo
pete
so
se
pokazale
v
zraku
!
Da
Vas
je
ta
lisjak
tako
prestrašil
!
Ravno
komaj
,
da
sem
ga
še
ujel
s
strelom
!
“
„
Ti
vražji
lisjak
!
“
kolne
Megla
ter
brcne
jezno
na
tleh
ležečo
žival
.
Med
glasnim
smehom
in
veseljem
druzih
poiskal
je
adjunkt
zopet
svojo
puško
in
svoj
klobuk
.
„
Lisica
nerada
naleti
tako
,
kakor
je
ta
storila
!
To
je
bilo
kar
nalašč
namenjeno
našemu
gospodu
adjunktu
!
“
deje
Bolè
ter
vrže
ustreljeno
žival
kmetskemu
fantu
,
da
jo
nese
domov
.
Dovtipov
in
smeha
ni
bilo
konca
,
ko
so
bili
dospeli
lovci
že
na
Drenovo
,
tako
da
se
je
tudi
potrpežljivi
Megla
vender
malo
ujezil
ter
si
vsako
nadaljevanje
teh
opazk
prepovedal
.
Ubraniti
se
ve
da
ni
mogel
,
da
bi
Bolè
ne
bil
pri
obedu
še
jedenkrat
svoji
soprogi
in
vsem
gostom
jako
živo
opisal
prizor
z
lisjakom
.
Jezilo
ga
je
sedaj
samo
to
,
da
je
bila
tudi
guvernanta
navzočna
,
in
da
se
je
brez
konca
in
kraja
smijala
njegovi
nezgodi
.
Mnogobrojna
dražba
je
bila
jako
dobre
volje
.
Na
gornjem
konci
mize
,
kjer
je
sedela
Boletova
soproga
med
okrajnim
glavarjem
in
sodnikom
,
pripovedoval
je
Majaron
zopet
o
svojih
lovskih
dogodkih
,
na
spodnjem
konci
pa
je
tajnik
Koren
zabaval
sosede
s
svojimi
starimi
študentovskimi
dogodbami
.
Guvernanta
je
sedela
poleg
Medena
,
drugi
sosed
jej
je
bil
pa
sodnijski
adjunkt
.
Oba
sta
se
trudila
biti
duhovita
.
Hudo
konkurencijo
jima
je
prouzročeval
na
nasprotni
strani
sedeč
komisar
okrajnega
glavarstva
,
mlad
aristokrat
,
ki
je
bil
prišel
stoprav
pred
par
meseci
iz
glavnega
mesta
sem
ven
na
deželo
.
Poleg
onega
je
imel
Bolè
svoj
prostor
,
in
zraven
tega
je
sedel
doktor
Hrast
.
Le-ta
ni
mogel
prodreti
v
pogovoru
z
Elzo
,
pa
se
tudi
ni
posebno
trudil
;
par
besed
sta
izpregovorila
sicer
,
a
njega
se
je
polastil
čut
,
kakor
bi
se
ž
njo
ne
mogel
sukati
v
onem
lahkem
površnjem
besedovanji
,
kakor
je
to
navada
v
družbah
,
kjer
se
govori
z
jedinim
namenom
,
da
se
govori
.
Odkar
jej
je
sedel
nasproti
,
ni
bil
več
tako
malomaren
,
kakor
par
dnij
prej
pri
spominu
na
njo
.
Parkrat
se
je
sicer
prav
energično
vtopil
v
pogovor
z
okrajnim
glavarjem
in
hišno
gospodinjo
,
pa
kakor
onega
dne
po
čitalnični
besedi
njegove
misli
,
tako
so
mu
silile
zdaj
oči
vsak
trenutek
h
guvernanti
.
Bila
je
pa
tudi
nocoj
v
priprosti
domači
opravi
še
krasnejša
,
nego
onega
večera
pri
besedi
;
in
tudi
nocoj
je
vselej
vedela
Hrastov
pogled
ujeti
,
ne
da
bi
bil
kdo
drug
to
opazil
.
Po
obedu
je
povabil
gospodar
gôste
v
drugo
sobo
na
črno
kavo
.
Nekateri
so
počeli
kartati
,
drugi
so
šli
pušit
v
posebno
kadilno
sobo
.
Tudi
doktor
je
šel
tja
,
a
ker
ni
našel
ugodne
družbe
,
odložil
je
zopet
svojo
smodko
ter
se
vrnil
v
salon
.
Pa
tudi
tu
ni
bilo
nikogar
.
Sodil
je
,
da
najde
tu
gospodinjo
,
kajti
o
guvernanti
je
slutil
,
da
ima
zdaj
posla
pri
otrocih
;
a
gospa
je
igrala
vist
z
okrajnim
glavarjim
,
sodnikom
in
lekarjem
.
Ko
se
obrne
,
da
bi
šel
v
igralno
sobo
,
odpro
se
na
drugi
strani
vrata
,
in
v
salon
stopi
—
Elza
.
Hrast
jej
gre
naglo
naproti
.
„
Oh
,
mislil
sem
,
da
Vas
nocoj
ne
bodemo
videli
kmalu
,
“
dejal
je
,
„
pa
zdaj
sigurno
nimate
več
opraviti
.
“
„
Zdaj
ne
,
ali
pa
tudi
,
“
méni
ona
ter
ponudi
doktorju
stol
poleg
kamina
.
„
Gospa
Boletova
mi
je
dala
pooblastilo
,
zastopati
jo
tukaj
,
dokler
ni
igra
končana
;
torej
imam
tudi
opravilo
!
“
dostavi
smejé
se
.
„
In
jaz
sem
vesel
,
da
sem
prvi
,
s
katerim
imate
opraviti
,
“
odgovori
doktor
dobro
voljno
ter
vzame
album
z
bližnje
mize
.
Guvernanta
je
pletla
čipke
;
vsa
večerna
zabava
je
imela
priprost
,
domač
značaj
;
saj
so
bili
vsi
gospodje
v
svojih
lovskih
opravah
.
„
Da
mi
ne
ostanete
jedini
klijent
!
“
nadaljuje
ona
poredno
,
„
slabo
spričevalo
bi
bilo
to
moji
sposobnosti
—
“
„
O
,
dovoljujte
,
pokličem
Vam
celo
tolpo
!
“
Rekši
hoče
doktor
s
smehom
iz
sobe
.
„
Ne
,
ne
,
gospod
doktor
!
“
ugovarja
ona
z
neko
koketno
zaupljivostjo
.
„
Povejte
mi
rajši
,
kako
ste
danes
volka
lovili
!
“
„
Najzanimljivejše
ste
že
čuli
!
Kako
se
je
naš
adjunkt
lisjaka
ustrašil
.
“
„
To
je
moralo
biti
v
istini
komično
!
Volka
pa
ni
bilo
?
“
„
V
gozdu
je
bil
sigurno
,
toda
pred
nami
;
zajeti
ga
nismo
mogli
.
Pa
tak
dan
v
gozdu
je
krasen
,
tudi
brez
poka
,
brez
zverjadi
!
“
„
Vi
ste
iskren
lovec
?
“
„
Ne
iskren
in
ne
strasten
!
Pa
rad
grem
vender
ven
,
posebno
zdaj
po
zimi
,
v
snegu
!
Pomislite
:
mi
sedimo
cele
tedne
v
tesnih
zaduhlih
pisarnah
,
študiramo
in
mislimo
vedno
,
dokler
stoji
solnce
na
nebu
in
še
delj
;
potem
pa
,
—
zvečer
—
sedimo
zopet
v
dima
polni
krčmi
!
Ali
ni
pač
fizično
živo
potrebno
,
da
gremo
časi
ven
na
prosto
,
na
plan
,
v
goro
,
v
gozd
?
In
tudi
duševna
potreba
je
!
“
„
Jaz
sem
po
zimi
še
malo
po
gozdih
hodila
!
Ves
čas
svojega
življenja
sem
prebila
po
mestih
,
zdaj
sem
prvič
na
deželi
,
in
tudi
do
zdaj
še
nisem
prišla
gori
v
gozd
!
“
„
O
,
to
morate
!
Vi
ne
znate
,
kako
krasno
je
tam
!
Vse
nizko
grmičevje
,
mlada
drevesca
,
robidovje
,
vse
leži
upogneno
k
tlom
,
pokrito
s
snegom
,
in
po
kotih
in
skrivališčih
,
katere
ustvari
tako
priroda
,
skače
in
čvrči
jedini
stržek
—
vse
okrog
je
tiho
,
tako
čudno
tiho
!
Po
golem
bukovji
blešči
se
ivje
kakor
srebro
in
pod
velikimi
jelkami
je
mračno
,
temno
kakor
v
cerkvi
:
zgoraj
temnozeleni
,
s
snegom
gosto
zakriti
oboki
,
spodaj
lahki
beli
sneg
,
iz
katerega
gledajo
mali
šopki
rujavega
resja
,
in
med
snegom
in
obokom
velikanska
,
sloka
debla
dreves
—
kakor
umetni
stebri
!
—
In
tudi
tu
je
tako
skrivnostno
tiho
!
“
Doktor
se
je
skoro
ugrel
.
Elza
je
ponehala
z
delom
ter
zrla
nehoté
začudena
vanj
.
„
To
mora
biti
res
lepo
!
“
reče
ona
poluglasno
in
zamišljeno
.
„
Da
,
kako
poje
pač
Vaš
pesnik
?
Da
steht
im
Wald
geschrieben
Ein
stilles
,
ernstes
Wort
Von
rechtem
Thun
und
Lieben
,
Und
was
des
Menschen
Hort
.
“
deje
skoro
prisrčno
mladi
advokat
.
„
Zakaj
pravite
naš
pesnik
?
Saj
je
tudi
Vaš
,
“
vpraša
guvernanta
.
„
Mi
nismo
Nemci
,
in
Vaših
poetov
si
vender
ne
moremo
svojiti
.
“
„
Ah
,
pardon
!
Vi
se
štejete
k
Slovenom
;
to
sem
čisto
pozabila
,
“
smeje
se
Elza
.
Advokatu
sta
bila
ta
opazka
in
ta
smeh
neprijetna
.
„
Jaz
se
ne
štejem
k
Slovenom
,
gospica
,
kakor
Vi
pravite
,
jaz
sem
Sloven
,
“
reče
resno
.
„
Čudno
!
“
„
Kaj
se
Vam
dozdeva
čudno
?
“
„
Čula
sem
,
da
je
tu
na
Kranjskem
vsa
intelegencija
nemška
,
in
da
se
sama
šteje
za
Nemce
;
in
potem
ima
tu
na
Kranjskem
vsak
pravico
po
svoji
volji
biti
Nemec
ali
Sloven
.
Ker
pa
tako
izvrstno
citirate
naše
nemške
pesnike
,
mislila
sem
—
“
„
Da
se
tudi
jaz
poslužujem
te
državljanske
pravice
na
laž
staviti
rodno
mater
in
svojega
očeta
,
“
pristavi
Hrast
s
pikrim
posmehom
.
„
Res
je
,
da
vsi
,
kar
nas
je
izobraženih
Slovenov
,
z
malimi
izjemami
menda
,
poznamo
tuja
slovstva
bolj
,
nego
svoje
slovensko
.
“
„
Kaj
ima
slovenski
jezik
tudi
svoje
slovstvo
?
“
ustavi
ga
Nemka
začudenim
obrazom
;
„
gospod
Meden
mi
o
tem
ni
vedel
ničesa
povedati
.
“
„
A
,
on
je
torej
Vaš
učitelj
!
Žal
mi
je
,
a
čestitati
Vam
ne
morem
k
tej
akviziciji
“
,
posmehuje
se
doktor
še
vedno
.
Guvernanta
se
je
zarudela
;
a
po
kratkem
molku
reče
naglo
:
„
Jaz
sem
Vas
morda
nehoté
razžalila
?
Pomisliti
pa
morete
,
da
jaz
prej
,
nego
li
sem
prišla
sem
iz
daljne
domačije
,
o
eksistenciji
Vašega
naroda
nisem
mnogo
znala
.
Pri
nas
smatramo
te
pokrajine
za
nemške
.
“
„
O
vem
da
!
“
„
Gospod
Bolè
in
gospa
me
tudi
še
nista
dovolj
poučila
:
jedini
gospod
Meden
se
je
lotil
tega
predmeta
.
“
„
In
kako
Vam
je
opisal
našo
čitalnico
,
kjer
ste
vender
sami
videli
slovensko
predstavo
,
čuli
slovensko
petje
?
“
vpraša
Hrast
radovedno
.
„
To
je
vse
izvirno
nemško
,
dejal
je
,
in
le
slabo
na
slovensko
prestavljeno
.
“
„
O
to
Vam
je
izvrsten
mož
!
Pa
kaj
Vam
je
povedal
o
občinstvu
,
katero
ste
videli
v
čitalnici
?
“
Guvernanta
se
je
ozrla
nemirno
vanj
;
porogljivi
,
pikri
naglas
v
njegovih
besedah
jo
je
osupnil
.
„
O
le
govorite
,
gospica
Elza
!
“
nadaljuje
doktor
:
„
pa
če
tudi
ne
,
morda
Vam
jaz
lahko
vse
narekujem
,
kar
Vam
je
oni
gospod
razodel
.
Dejal
je
,
da
v
čitalnico
zahajajo
le
čevljarji
in
krojači
,
z
gosposko
suknjo
opravljeni
kmetje
,
in
kako
bi
rekel
—
vsake
vrste
sodrga
.
Kdor
stoji
par
klinov
više
na
socijalni
lestvi
,
to
se
pravi
,
vsaj
tako
visoko
,
kakor
ta
gospod
Meden
,
oni
prihaja
le
,
da
se
mu
čestita
,
ali
pa
morda
iz
sebičnih
političnih
ozirov
.
Ali
ni
tako
govoril
Vaš
učitelj
?
“
„
Tako
blizu
pač
“
;
odgovori
Elza
;
„
pa
pustiva
ta
predmet
!
“
„
O
ne
;
zakaj
pač
?
Jaz
Vam
morem
vender
te
stvari
razjasniti
,
“
ugovarja
Hrast
.
„
Drugikrat
,
gospod
doktor
!
Denes
Vas
to
malo
razburja
.
“
In
bil
je
res
razburjen
,
ta
mrzli
,
mirni
advokat
.
„
Pa
nekaj
vender
še
!
“
reče
zopet
naglo
guvernanta
ter
upre
svoje
modre
oči
v
mladega
moža
,
ki
je
nemirno
premetaval
liste
po
albumu
.
„
Ali
tudi
Vi
sovražite
Nemce
?
“
Gledala
ga
je
koketno
,
ljubeznivo
in
ustna
so
bila
malo
raztegnena
na
smeh
,
da
je
bila
videti
dvojna
vrsta
njenih
svetlobelih
zob
.
A
ta
trenutek
temu
vprašanju
ni
bil
ugoden
.
„
Tudi
!
“
reče
Hrast
naglo
in
odločno
ter
vstane
s
stola
.
Ko
blisk
se
je
posvetilo
nekaj
v
Elzinih
očeh
,
pa
ostala
je
mirno
ko
prej
na
sedeži
in
zrla
ko
prej
v
svojega
nasprotnika
;
z
nedolžnim
,
naivnim
obrazom
je
vprašala
:
„
In
zakaj
?
“
Doktor
je
bil
že
zopet
po
polnem
miren
;
kesal
se
je
,
da
mu
je
bila
tako
naglo
ušla
ona
beseda
,
in
zapeljivi
smehljaj
krasne
deklice
mu
je
sezal
do
srca
.
„
Tudi
o
tem
govoriva
drugikrat
,
gospica
;
ona
beseda
pa
Vam
ni
veljala
;
tega
mi
ni
treba
omenjati
.
“
Bil
je
malo
v
zadregi
ter
ne
ozrši
se
v
Elzo
,
položil
je
album
na
mizo
.
Zato
tudi
lahke
zasmehljive
poteze
na
guvernantinem
lici
ni
videl
.
„
Oprostite
me
za
jeden
trenutek
,
“
dejal
je
zopet
naglo
,
„
v
garderobi
imam
nekaj
za
Vas
!
“
Rekši
odide
ven
.
Ona
ga
je
radovedno
pogledala
,
a
potem
vstala
in
šla
pred
veliko
zrcalo
ob
nasprotni
steni
ter
popravila
si
na
lahko
lase
.
Nasmehnila
se
je
svoji
podobi
v
zrcalu
ter
šepnila
pred
se
:
„
To
sovraštvo
me
miče
.
Bodemo
videli
,
doklej
bo
trajalo
.
“
Hrast
,
vrnivši
se
,
podal
jej
je
knjižico
,
katero
je
nosil
ves
dan
v
lovski
torbi
.
„
To
je
slovnica
,
katero
sem
Vam
obljubil
po
Boletu
.
“
„
Ah
,
kako
ste
prijazni
!
Lepa
hvala
Vam
.
Kadar
se
v
prihodnje
snideva
,
čudili
se
boste
mojemu
znanju
.
“
„
Izpraševati
Vas
hočem
vestno
.
“
V
tem
trenutji
je
prišel
v
sobano
komisar
,
kateri
se
je
bil
že
naveličal
pušiti
,
in
za
njim
še
nekaj
druzih
gospodov
;
med
njimi
tudi
Megla
.
Le-ta
in
komisar
sta
se
polastila
pogovora
z
guvernanto
in
doktor
je
odšel
čez
nekoliko
časa
k
igralcem
.
V
sprednji
sobi
je
srečal
Medena
,
a
bil
je
tako
nejevoljen
nanj
,
da
je
šel
molčé
mimo
njega
.
Oni
se
za
to
še
zmenil
ni
;
iskal
je
z
očmi
Elzo
ter
hitel
v
salon
.
V
Hrastu
pa
so
se
budila
in
bojevala
razna
čutila
,
ko
je
stal
za
Boletom
ter
nem
gledal
,
kako
kartajo
gospodje
pred
njim
.
Igralci
so
bili
vtopljeni
v
igro
,
doktor
pa
v
svojo
ljubosumnjo
;
kajti
tajiti
ni
mogel
,
da
vsa
jeza
,
katero
mu
je
bila
prouzročila
guvernantina
izpoved
,
ima
izvir
v
ljubosumnji
do
Medena
.
Ta
mož
sigurno
večkrat
občuje
z
Elzo
!
Pa
kaj
je
tebi
do
tega
?
—
vprašal
se
je
zopet
.
Da
je
zaljubljen
,
kar
tako
vulgarno
zaljubljen
,
tega
sam
sebi
ni
hotel
priznati
,
—
bil
je
malo
ponosen
na
dosedanjo
nezmagljivost
;
da
jo
pa
ljubi
resno
,
da
se
rodi
v
njem
ona
globoka
,
goreča
ljubezen
,
katera
le
jedenkrat
objame
človeka
,
—
tega
pa
si
ni
mogel
priznati
,
kajti
življenje
in
družba
sta
mu
bila
vcepila
preveč
frivolnih
nazorov
.
Samo
jeden
trenutek
mu
je
prišla
bliskoma
ta
misel
,
zaničljivo
je
raztegnil
ustni
.
Misel
je
bila
s
tem
zavržena
,
absolvirana
;
v
prsih
pa
mu
je
vender
nekaj
ostalo
,
nekaj
težkega
,
kakor
kamen
,
neka
neznana
,
neumljiva
skrb
,
—
ali
skoro
—
hrepenenje
.
Ta
večer
se
je
potem
ogibal
guvernante
,
akoravno
je
večkrat
nehoté
pogledal
proti
salonu
,
kadar
mu
je
udaril
njé
zvonki
glas
na
uho
.
Videl
je
tudi
pri
taki
priliki
,
da
je
prinesel
Meden
hipoma
dva
velika
šopa
krasnih
cvetic
v
sobo
ter
podaril
jednega
Elzi
;
drugi
je
bil
menda
namenjen
hišni
gospodinji
.
„
Okoren
in
neroden
človek
to
!
“
mislil
si
je
Hrast
;
„
zdaj
nosi
šopke
;
neprilično
je
to
in
nedostojno
.
“
Tega
pa
ni
hotel
v
poštev
jemati
,
da
ima
Meden
kot
bližnji
sosed
in
star
znanec
posebne
svoboščine
.
Čas
je
potekal
in
lovci
so
se
po
čaji
,
kateri
jih
je
ogrel
do
dobrega
,
odpravljali
domov
.
Zdolaj
je
bilo
upreženih
več
vozov
,
in
na
te
so
sedali
gospodje
.
Doktor
je
bil
jeden
zadnjih
,
ki
so
pristopali
po
stopnicah
.
Pri
gospodinji
se
je
bil
sicer
že
poslovil
,
in
Bolè
je
bil
okrajnega
glavarja
spremil
do
voza
,
—
a
doktor
se
je
še
obotavljal
v
garderobi
.
Naposled
ide
vender
,
a
v
koridoru
sreča
,
kogar
je
iskal
,
—
Elzo
.
Bilo
pa
je
,
kakor
da
bi
mu
bila
ona
prišla
nalašč
naproti
.
Iz
velikega
šopa
cvetic
,
katerega
je
še
nosila
v
rokah
,
vzela
je
dve
vijolici
ter
podavši
ji
doktorju
,
dejala
šaljivo
in
s
koketno
ljubeznivostjo
:
„
To
bodete
od
Nemke
vender
vzeli
?
“
„
Oh
,
gospica
,
rekel
sem
že
,
da
Vam
ona
beseda
ni
veljala
!
Ali
mi
jo
odpuščate
?
“
„
Bog
varuj
!
Zarad
nje
bodeva
še
računjala
!
“
deje
ona
na
pol
resno
,
na
pol
šaljivo
.
Pa
doktor
ni
čutil
ni
jednega
ni
druzega
glasu
;
vse
,
kar
je
govorila
ona
,
dozdevalo
se
mu
je
le
ljubeznivo
.
Podala
sta
si
roki
,
in
ona
je
njegovo
tudi
na
lahko
stisnila
.
Zdolaj
so
ga
že
klicali
.
Skočil
je
na
bližnji
lojterski
voz
in
potem
se
je
odpeljala
vsa
družba
;
vsa
najboljše
volje
.
Tudi
doktor
je
bil
zdaj
vesel
in
srečen
!
Glasan
ni
bil
,
nego
tiho
je
sedel
na
svoji
deski
,
v
rokah
pa
je
varno
držal
svoji
dve
vijolici
.
K
sreči
je
bila
noč
jako
temna
.
Zakaj
nas
pač
mučijo
časih
spomini
s
tako
elementarno
silo
?
Kadar
jih
najmenj
potrebujemo
,
najmenj
pričakujemo
,
stopijo
nam
pred
oko
,
in
na
uho
nam
zvené
nekdanji
znani
,
in
kakor
smo
sami
mislili
,
pozabljeni
glasovi
.
Ne
treba
,
da
bi
človek
štel
petdeset
let
in
da
bi
imel
za
seboj
burne
ali
vsaj
nemirne
dni
;
tudi
mladega
,
čigar
pot
je
vodila
do
zdaj
vedno
po
varnem
ravnem
svetu
,
tudi
njega
posilijo
take
bridke
ure
:
saj
je
ni
žive
duše
na
svetu
,
katera
bi
mogla
mirno
reči
o
sebi
,
da
se
jej
ni
ničesa
kesati
,
ničesa
sramovati
.
Taka
se
je
godila
zadnje
dni
doktorju
.
Odkar
je
prinesel
oni
dve
vijolici
domov
ter
ji
hranil
na
oknu
postavljeni
v
kozarec
vode
,
in
kadarkoli
mu
je
bil
v
spominu
lahki
,
mehki
stisk
Elzine
roke
,
vselej
so
mu
vstajale
v
spominu
podobe
iz
minulih
let
in
kakor
kragulj
Prometeja
,
tako
so
doktorja
ujedali
ti
spomini
že
par
večerov
;
vračal
se
je
zgodaj
iz
gostilne
domov
,
in
potem
je
sedel
blizu
do
polunoči
zamišljen
pri
mizi
in
sem
ter
tja
brskal
in
iskal
in
prebiral
po
starih
pismih
...
Bilo
je
morda
pet
ali
šest
let
prej
.
Hrast
je
bil
tedaj
koncipijent
pri
znanem
advokatu
na
Dunaji
in
kakor
je
ta
čislal
Hrasta
dobrega
,
umnega
delavca
,
tako
priljubljen
je
bil
mladi
doktor
v
družini
svojega
šefa
.
Zato
je
bilo
tudi
redno
,
da
je
spremljal
vsako
leto
,
odkar
je
bil
v
tej
prisarni
,
—
in
bil
je
tam
do
zdaj
vsa
leta
po
dovršenih
študijah
,
—
odvetnikovo
družino
v
poletnih
mesecih
ven
na
deželo
ter
ostajal
kake
tri
do
štiri
tedne
tam
na
počitnicah
.
Bila
je
tu
navadno
póstarna
soproga
odvetnikova
,
sin
njegov
,
takrat
še
vseučiliški
studiosus
,
in
dve
že
omoženi
hčeri
,
kateri
sta
se
se
ve
da
bolj
brigali
za
svoje
otroke
nego
za
drugo
družbo
.
Hrast
je
torej
občeval
največ
z
mladim
študentom
,
s
katerim
sta
obhodila
in
oblazila
vso
okolico
in
vse
gore
in
doline
v
obližji
.
Onih
prostih
par
tednov
je
naglo
minulo
,
in
potem
se
je
pričel
zanj
zopet
stari
vsakdanji
posel
.
Pred
petimi
ali
šestimi
leti
torej
,
—
natančnega
časa
ne
vemo
več
,
—
stanovala
je
vsa
ta
družina
zopet
za
par
poletnih
mesecev
v
prijazni
vili
blizu
Badna
pri
Dunaji
.
Bila
je
letos
mnogobrojnejša
nego
sicer
,
kajti
pridružil
se
jim
je
bil
nekov
sorodnik
z
Moravskega
s
svojo
hčerko
.
Mlada
je
bila
ona
,
menda
komaj
osemnajstletna
,
lepa
,
izobražena
in
—
recimo
—
duhovita
.
Pa
čemu
bi
tu
po
okoliših
pripovedovali
?
Zaljubila
sta
se
drug
v
druzega
,
Hrast
in
mlada
Katinka
,
in
nekega
krasnega
večera
,
—
mesec
je
sijal
jasno
na
nebu
,
in
mlačna
sapa
je
nosila
rožno
vonjavo
čez
sečo
,
—
hodila
sta
po
samotnem
potu
v
zadnjem
konci
vrta
,
in
tu
sta
se
v
prvič
poljubila
.
Pa
—
je
li
bila
to
prava
,
vroča
ljubezen
,
katero
je
nosil
on
v
srci
?
Sam
si
ni
bil
tega
v
svesti
in
se
tudi
vprašal
ni
o
tem
.
V
Hrastu
je
tičalo
preveč
onega
,
kar
imenujemo
površno
vulgarno
:
materijalizem
,
kar
pa
v
istini
ni
nič
druzega
,
nego
—
sebičnost
,
samoljubje
.
Samoljubni
,
sebični
ljudje
pa
požrtvovalne
globoke
ljubezni
niso
zmožni
,
premaga
jih
in
stori
jih
sužnje
jedina
pohotnost
.
Hrast
je
bil
tedaj
še
jako
mlad
,
in
ko
je
znal
,
da
ga
dekle
ljubi
,
in
ko
jima
je
bilo
moči
parkrat
srečati
se
na
skrivnem
in
objeti
in
poljubiti
,
bil
je
srečen
in
vesel
tudi
on
.
Čeravno
poln
lehkih
nazorov
,
katerih
največ
mu
je
vcepila
,
kakor
smo
že
omenili
,
lehka
družba
,
rekel
si
je
,
da
ljubi
deklico
—
saj
je
bilo
to
v
prvič
,
da
je
bil
v
taki
razmeri
z
žensko
.
O
resnici
,
o
vztrajnosti
te
svoje
ljubezni
premišljevati
pa
ni
imel
povoda
.
Čisto
drugačna
je
bila
Katinka
.
Oklenila
se
je
mladega
moža
z
vso
iskrenostjo
in
zaupljivostjo
prve
nedolžne
ljubezni
.
Dvojiti
o
resnici
njegovih
besed
jej
ni
prišlo
na
um
,
in
kakor
ga
je
ljubila
sama
,
tako
je
sodila
o
njegovi
ljubezni
.
Njijina
razmera
je
ostala
po
dogovoru
obeh
tajna
;
o
prihodnjosti
pa
nista
govorila
.
Tako
so
minuli
oni
štirje
tedni
,
kateri
so
bili
odmerjeni
Hrastu
za
odpust
;
potem
je
moral
zopet
v
mesto
.
Odslej
sta
si
vedno
dopisovala
,
zlasti
ko
se
je
bila
Katinka
vrnila
z
očetom
na
Moravsko
.
Videla
sta
se
zadnjikrat
v
odvetnikovi
hiši
,
kjer
se
je
deklica
jeden
dan
mudila
,
pa
govoriti
nista
mogla
na
samem
.
Med
dopisovanjem
je
potekalo
leto
,
in
bližali
so
se
zopet
gorki
poletni
dnevi
.
Odvetnikovi
so
se
odpravljali
na
odhod
,
—
letos
so
hoteli
na
Solnograško
in
tudi
Katinko
so
pričakovali
,
da
jih
spremi
tja
,
—
doktor
Hrast
pa
letos
ni
hotel
ž
njimi
.
Izprosil
si
je
bil
odpusta
,
da
gre
za
nekoliko
tednov
v
domovino
,
na
Kranjsko
,
katere
že
več
let
ni
videl
.
Katinki
dolgo
časa
ni
pisal
,
akoravno
je
redno
prejemal
liste
od
nje
.
Mislil
je
preveč
o
svoji
advokaturski
preskušnji
,
o
mestu
,
kjer
bi
se
naselil
,
in
—
da
govorimo
odkrito
,
—
hladan
in
mrzel
je
bil
postal
v
svoji
ljubezni
.
Deklica
je
bila
predaleč
,
in
pisma
njena
,
akoravno
tako
ljubezniva
in
gorka
,
vender
niso
mogla
netiti
ognja
v
njegovih
prsih
.
To
je
naravno
pri
tacih
ljudeh
,
kakor
on
.
Ko
je
bil
povedal
deklici
v
prvič
,
da
jo
ljubi
,
in
pozneje
še
,
—
nikdar
si
ni
bil
prav
tega
čuta
v
svesti
,
morda
je
ne
vedé
sebi
in
njej
lagal
;
zdaj
pa
,
ko
se
je
jel
ogibati
nje
,
tudi
ni
premišljeval
o
nagibih
.
Šel
je
torej
domov
na
Kranjsko
.
Lesem
ni
bilo
nobenega
pisma
;
saj
ubogo
dekle
,
ki
si
je
ubijalo
glavo
,
zakaj
in
kako
je
vse
to
,
ni
vedelo
,
kam
bi
pisalo
.
Hrast
pa
si
je
podaljšal
odpust
,
rekši
—
da
je
bolan
.
Ko
je
slutil
,
da
mu
ne
bo
več
prilike
,
sniti
se
s
Katinko
,
vrnil
se
je
na
Dunaj
,
a
tam
je
takoj
svojo
službo
odpovedal
.
Pridobil
si
je
bil
mesto
v
domovini
.
Predno
pa
je
odšel
,
prejel
je
od
ljubice
še
jedno
pismo
,
in
to
je
bilo
zadnje
.
Žal
besede
ni
bilo
v
njem
niti
očitanja
;
vprašala
je
le
,
zakaj
je
ne
ljubi
več
?
In
on
?
Odgovoril
jej
je
ter
napisal
šest
dolgih
stranij
;
trdil
je
in
se
rotil
,
da
jo
ljubi
,
—
pa
da
je
vse
njijino
počenjanje
,
vsa
razmera
—
brez
nade
,
brez
upanja
;
da
nimata
premoženja
,
da
on
niti
ne
ve
,
kdaj
bode
samostalen
,
in
kdaj
si
bode
pridobil
toliko
,
da
bode
dovolj
dvema
.
Govoril
je
,
kakor
bi
bil
on
žrtev
,
jedina
žrtev
svojega
—
poštenja
.
In
koncem
je
dejal
,
da
je
nikdar
ne
bode
pozabil
!
—
Odgovora
na
vse
to
ni
bilo
,
in
ko
je
poldrugo
leto
pozneje
iz
pisma
starega
odvetnika
z
Dunaja
pozvedel
,
da
se
je
Katinka
omožila
,
—
dozdevalo
se
mu
je
,
kakor
bi
ga
bil
kdo
opomnil
starih
,
z
davna
pozabljenih
sanj
.
Katinka
pa
je
bila
vzela
bogatega
posestnika
,
toda
—
starega
,
bolnega
moža
.
„
Brez
premoženja
je
bila
ona
,
“
pisal
je
odvetnik
.
„
Brez
premoženja
!
“
ponavljal
je
tudi
Hrast
,
prebravši
to
pismo
ter
vrgel
je
v
predal
.
Potem
pa
ni
čul
več
njenega
imena
,
in
tudi
sam
se
je
je
le
redkokrat
spomnil
;
da
je
pa
kaj
zakrivil
,
da
je
grešil
proti
njej
s
svojo
nezvestobo
,
tega
si
tudi
nikdar
očital
ni
,
kajti
sodil
je
njo
po
sebi
,
in
možitev
njena
mu
je
še
bolj
potrdila
to
sodbo
.
Srce
se
mu
pa
do
zdaj
tudi
ni
bilo
zopet
vnelo
.
In
zdaj
?
...
Dva
večera
že
se
je
bil
zgodaj
vrnil
iz
gostilne
domov
ter
dal
tako
znancem
povod
ugibati
in
govoričiti
o
njegovi
zamišljenosti
in
melanholiji
,
kakor
je
rekel
Megla
afektirano
.
„
Jaz
pa
vem
,
kaj
je
doktorju
!
“
reče
drugega
večera
sodnik
Majaron
skrivnostno
ter
iztrka
svojo
pipo
na
tla
.
„
Zaljubljen
je
,
prav
v
istini
zaljubljen
!
Včeraj
mi
je
cel
akt
iz
pisarne
odnesel
,
in
ko
sem
danes
slugo
k
njemu
poslal
ter
ga
za
akt
terjal
,
poslal
mi
je
drug
akt
,
katerega
je
bil
baje
predvčeranjim
pri
adjunktu
pobasal
.
“
Družba
se
je
smijala
.
„
Pa
kam
,
v
koga
se
je
zaljubil
?
“
vpraša
davkarski
nadzornik
.
„
Tega
ne
vem
!
Jaz
sem
le
preverjen
,
da
je
zaljubljen
;
drugo
je
vse
brez
pomena
.
Pa
čakajte
—
kaj
pa
,
ko
bi
ta
Boletova
guvernanta
...?
“
„
Ni
mogoče
!
“
oporeka
lekar
,
„
to
guvernanto
bo
vzel
Meden
!
Ves
trg
je
poln
tega
.
“
„
Zato
se
pa
doktor
Hrast
vender
tudi
lahko
zaljubi
v
njó
,
“
—
ponavlja
Majaron
.
„
Jaz
ne
verjamem
niti
tega
,
niti
onega
,
“
pristavi
s
pomenljivim
glasom
Megla
ter
vleče
na
vso
moč
dim
iz
pipe
.
„
Se
ve
da
!
Ha
,
ha
!
“
oglasi
se
davkarski
nadzornik
:
„
o
Vas
,
gospod
adjunkt
,
se
pa
trdi
,
da
ste
že
dvakrat
pali
pod
Boletovim
gradom
raz
Kurentovega
konja
,
odkar
je
ona
guvernanta
tamo
.
“
„
To
je
grda
laž
!
“
huduje
se
Megla
.
„
Jaz
ne
vem
;
priča
nisem
bil
,
toda
sigurno
je
,
da
ste
vsacega
popoludne
v
sedlu
,
in
na
poti
proti
Drenovemu
!
Haha
!
“
smeje
se
nadzornik
.
V
tem
,
ko
je
ona
družba
rešetala
to
za
trg
jako
važno
stvar
,
sedel
je
Hrast
doma
ter
bral
pisma
—
nekdanje
svoje
ljubice
Katinke
.
Do
zdaj
tega
ni
bil
še
nikoli
storil
,
v
vseh
minulih
letih
ne
.
Ona
mehka
,
gorka
ženska
roka
,
katero
je
držal
pred
nekoliko
dnevi
v
svoji
,
spomin
na
Elzin
smehljaj
,
na
nje
pogled
,
in
pa
ta
močni
omamljivi
duh
vijolic
na
oknu
,
—
vse
to
je
zakrivilo
,
da
so
mu
vstajali
tako
živi
spomini
na
oni
minuli
kratki
čas
,
ko
je
tudi
on
objemal
in
pritiskal
k
sebi
vitko
deklico
.
Nje
ni
imel
,
pa
pisma
njena
so
ležala
v
spodnjem
predalu
njegove
mize
,
v
zadnjem
kotu
,
zaprašena
in
pozabljena
;
poiskal
jih
je
in
bral
.
Smeh
mu
je
legel
časih
okrog
usten
,
a
proti
polunoči
je
odrinil
te
prašne
liste
od
sebe
,
naslonil
glavo
v
roko
ter
tako
dolgo
,
dolgo
srpo
gledal
pred
se
.
Pa
to
ni
bila
vest
,
to
ni
bil
več
spomin
na
nekdanjo
ljubo
:
na
oknu
sta
duhteli
v
kozarci
vode
oni
vijolici
,
in
na
uho
mu
je
zvenel
vedno
glas
:
„
To
bodete
od
Nemke
vender
vzeli
!
“
Veliki
teden
je
bil
tu
.
Južen
veter
je
odpravil
že
prej
s
polja
,
brdov
in
goric
vso
belo
odejo
,
le
tam
više
v
podnožji
planin
in
po
njih
se
je
bliščal
še
sneg
v
jasnem
pomladanskem
solnci
.
Tu
doli
pa
je
bilo
krasno
.
Vse
ceste
in
steze
so
bile
suhe
in
gladke
,
za
vsako
mejo
so
moleli
šopi
rumenih
trobentic
iz
mahovja
,
tam
pod
skalo
se
je
širil
beli
teloh
in
z
leskovja
in
vrbovja
se
je
vsipal
cvetni
prah
.
V
borjanski
farni
cerkvi
so
se
vršile
velikotedenske
duhovne
molitve
,
in
tam
se
je
med
pevci
odlikoval
zlasti
Megla
.
Veliki
Palestrinijev
„
Miserere
“
je
bil
njegov
ponos
:
vsako
leto
se
je
pripravljal
na
to
.
Kar
je
bilo
študentov
gimnazijalcev
doma
na
počitnicah
v
Borji
in
v
okolici
,
ali
bogoslovcev
in
celo
nekaj
vseučiliških
dijakov
:
vsi
so
peli
tam
poleg
dekana
in
kaplanov
v
dveh
stranskih
klopeh
pri
velikem
oltarji
velikotedenske
lamentacije
.
Po
cerkvenem
opravilu
okoli
štirih
popoludne
pa
so
šli
sleherni
dan
pevci
na
dekanovo
povabilo
v
farovž
;
in
tam
je
bilo
za
par
ur
vina
dovelj
in
poleg
tega
sira
,
kruha
in
presnega
masla
;
druzega
ne
,
—
kajti
od
srede
do
nedelje
je
bil
v
farovži
strog
post
.
Pobožnih
se
je
zbiralo
vsak
dan
več
k
popoludanskemu
opravilu
;
petje
,
ki
ni
bilo
slabo
,
zanimalo
je
posebno
ženski
spol
.
Med
drugimi
je
prihajala
tudi
guvernanta
z
Drenovega
s
svojima
gojenkama
.
Megla
jo
je
ugledal
že
v
sredo
v
cerkvi
in
dan
na
dan
je
bolj
povzdigoval
svoj
glas
.
Po
opravilu
je
postajal
med
cerkvijo
in
farovžem
,
kakor
Herkul
na
razpotji
:
ali
Elza
,
—
ali
dekanovo
vino
,
—
na
desno
ali
na
levo
;
tako
je
ugibal
.
Pa
levica
,
rekše
:
farovško
vino
je
zmagovalo
.
Zarad
tega
pa
Elza
tudi
ni
bila
brez
spremljevalca
.
Bodi
si
naključje
,
bodi
si
namen
,
a
sigurno
je
bilo
vender
,
da
je
doktor
Hrast
redno
ob
istem
času
vsak
dan
zapustil
svojo
pisarno
ter
se
šetal
po
ulici
proti
cerkvi
.
Srečaval
je
več
znanih
gospij
in
gospodičin
,
pozdravljaje
jih
,
a
ogovoril
ni
nobene
.
Pred
guvernanto
pa
,
ki
je
prihajala
z
Boletovima
dekletoma
malo
pozneje
,
postal
je
in
,
govoreč
par
vsakdanjih
fraz
,
obrnil
se
ter
krenil
z
malo
družbo
po
lepi
,
suhi
cesti
proti
Drenovemu
.
Dekletci
sta
skakali
po
trati
,
nabirali
cvetice
,
pobrali
tu
in
tam
ob
mejah
kakega
zalizanega
polža
ter
stopali
zopet
križem
čez
ozki
jarek
poleg
ceste
.
Doktor
in
guvernanta
sta
bila
pa
vtopljena
v
svoje
pogovore
.
„
Zakaj
ne
prihajate
v
cerkev
k
molitvam
?
Petje
je
res
dobro
,
in
glasovi
—
kakor
bi
bili
izbrani
!
“
reče
Elza
,
ko
sta
bila
prišla
na
veliki
petek
popoludne
iz
trga
ven
na
solnčno
plan
.
„
Glavni
uzrok
je
,
da
nimam
časa
;
tudi
jaz
ljubim
petje
,
a
vender
—
ko
bi
imel
tudi
časa
dovelj
,
teh
lamentacij
bi
ne
poslušal
rad
.
“
„
Kako
je
to
?
“
„
Nekaj
čudnega
je
v
teh
napevih
;
rekel
bi
,
da
počasi
,
polagoma
omamljajo
človeka
,
tako
rekoč
v
prsi
,
v
dušo
sezajo
,
—
a
ničesa
ni
v
njih
,
kar
bi
budilo
in
užigalo
fantazijo
!
“
„
A
,
Vi
me
spominate
Hauffovega
Satana
“
;
reče
živo
ona
,
„
pa
odkrito
povedano
,
do
mene
te
pesni
nimajo
takega
vpliva
,
kakor
ga
opisujete
!
V
meni
ravno
fantazijo
najbolj
budé
.
Pomislite
le
oni
krasni
himnus
,
s
katerim
končuje
sleherni
dan
to
petje
:
Vam
li
ne
vstajajo
pred
dušo
morje
in
gore
,
narodje
vseh
stoletij
,
živali
in
drevesa
in
skale
in
vse
,
vse
poje
...
“
Pogledala
je
Hrasta
.
„
Ah
,
Vi
se
mi
posmehujete
,
ker
mislite
,
da
izvirajo
te
moje
besede
iz
prenapete
pobožnosti
!
Zagotavljam
Vas
...
“
„
Ni
treba
,
gospodična
!
“
reče
on
še
vedno
v
smehu
,
„
osupnilo
me
je
le
to
Vaše
navdušenje
.
“
„
Glejte
,
oni
psalm
ima
takov
vpliv
!
In
če
stopim
po
opravilu
ven
iz
temne
cerkve
,
—
tu
zunaj
pa
je
nebo
tako
čisto
,
tako
jasno
,
in
pomladansko
solnce
kliče
na
dan
vso
spečo
prirodo
:
potem
dvojno
čutim
in
morda
tudi
malo
umem
poetično
silo
teh
pesnij
.
“
Čudno
;
guvernanta
je
govorila
vse
to
naravno
,
mirno
,
pa
vender
gorko
;
in
tudi
brez
vse
umetne
koketnosti
.
Doktor
jo
je
pogledoval
od
strani
,
pa
zdaj
sam
ni
znal
več
,
zakaj
je
osupnen
.
Bil
je
to
morda
,
ker
jednacega
navdušenja
ni
bil
zmožen
.
—
„
Ali
Boletovi
pričakujejo
gostov
v
praznike
?
“
vpraša
,
da
bi
presuknil
govor
.
„
Menda
ne
;
pa
gotovega
ne
vem
;
Vi
boste
prišli
jedenkrat
popoludne
?
“
„
Bom
;
ne
pogrešate
me
itak
ne
gori
na
Drenovem
.
“
„
Saj
še
vsak
teden
ne
prihajate
.
“
„
In
še
to
je
dovolj
jezikom
,
“
omeni
Hrast
na
videz
nejevoljno
.
„
Katerim
jezikom
?
“
vpraša
Elza
ter
postane
.
„
Hudobnim
!
“
reče
doktor
in
gleda
v
tla
,
korakajoč
počasi
dalje
.
Elza
se
je
nasmehnila
za
njim
,
a
potem
pospešivši
svoj
korak
,
vprašala
naivno
:
„
Jaz
Vas
ne
umem
:
kako
mislite
to
?
“
Njemu
je
bilo
že
žal
,
da
je
izprožil
ta
pogovor
;
tu
sredi
ceste
vpričo
malih
Boletovih
dekletic
jej
vender
ni
mogel
povedati
,
da
ljudje
stikajo
njeno
in
njegovo
ime
.
Kaj
,
ko
bi
ga
potem
ona
vprašala
:
kako
on
sodi
o
tem
,
ali
sploh
kaj
jednacega
;
povedati
bi
jej
moral
prikrito
ali
odkrito
,
da
jo
—
ljubi
!
Ljubi
?
Je
li
res
?
Mignil
je
z
ramama
tem
svojim
mislim
,
in
vender
je
čutil
,
da
mu
bije
srce
kar
gori
pod
vratom
.
„
Ali
mi
nečete
odgovoriti
?
“
deje
ona
ko
prej
,
toda
bolj
laskavo
.
Hrast
si
je
pomagal
.
„
Vi
še
ne
poznate
hudobnega
sveta
,
“
dejal
je
skoro
patetično
,
„
izkusili
ga
bodete
,
toda
zdaj
ga
pustiva
v
miru
!
“
Pri
teh
besedah
se
niti
ni
ozrl
v
njo
,
in
zato
tudi
porogljivega
smehljaja
na
njenih
ustnih
ni
videl
.
A
ona
je
bila
hudobna
.
„
Vi
niste
prijazni
,
gospod
doktor
,
“
dejala
je
z
očitajočim
naglasom
;
„
tu
govorite
o
zlobnih
ljudeh
,
in
sicer
tako
,
kakor
bi
meni
pretila
nevarnost
,
a
potem
mi
zopet
vse
prikrivate
!
“
„
Tu
ni
govora
o
nevarnosti
,
“
oporeka
on
naglo
;
„
nikari
se
ne
vznemirujte
zaradi
tega
;
o
priliki
Vam
bom
pač
vse
razložil
.
“
Bližala
sta
se
že
razpotju
,
od
koder
vodi
stranski
kolovoz
na
Drenovo
.
Na
jedenkrat
postane
zopet
guvernanta
.
„
Ali
verujete
Vi
v
predestinacijo
?
“
„
Kaj
Vam
je
denes
,
gospodična
?
Ali
prebirate
knjige
svetega
Avguština
,
ali
Vas
je
veliki
petek
tako
razburil
—
jaz
Vas
ne
umem
.
“
„
Ne
,
ne
,
doktor
,
brez
šale
!
Pa
vprašala
nisem
tako
,
kakor
sem
v
mislila
.
Čakajte
,
takoj
popravim
.
Ali
verujete
Vi
,
da
so
nam
glavne
premembe
,
poglavitni
,
ali
recimo
,
merodavni
dogodki
v
našem
življenji
—
namenjeni
?
“
„
Nikari
si
ne
ubijajva
glave
o
tem
!
To
so
mislili
in
govorili
in
pisali
že
...
“
„
Drugi
bolj
duhoviti
in
učeni
—
možje
—
se
ve
da
,
hočete
reči
,
“
oporeka
Elza
;
„
a
iz
tega
ne
sledí
,
da
bi
se
vsak
moral
tem
avtoritetam
,
tem
filozofom
toliko
klanjati
,
da
bi
mu
ne
pristovala
svoja
sodba
.
Vsak
človek
ima
svoje
misli
!
Odgovorite
mi
torej
!
“
„
Kaj
Vam
pomaga
moja
objektivna
sodba
?
“
„
Pomaga
?
Tega
ne
!
Pa
radovedna
sem
,
kako
Vi
sodite
.
Jaz
imam
tu
,
v
tej
stvari
gotove
,
stalne
nazore
.
“
Hrastu
to
modrovanje
ni
bilo
po
volji
.
On
sam
se
z
jednakimi
premišljevanji
ni
bavil
nikdar
,
in
zdaj
se
ga
je
ostro
polastil
čut
,
da
mu
guvernanta
rase
čez
glavo
,
ne
s
svojim
izobraženjem
,
nego
s
samostalno
sodbo
.
Pa
otresel
se
je
naglo
te
misli
ter
dejal
po
kratkem
molku
:
„
Jaz
nisem
gotov
o
tem
v
svoji
veri
.
“
Dalje
ni
mogel
,
akoravno
bi
bil
ravno
tu
rad
kaj
duhovitega
zinil
.
Jezílo
ga
je
to
,
in
nekako
hudobno
je
vprašal
:
„
Ali
tudi
z
gospodom
Medenom
rešetate
take
stvari
?
“
Ona
je
čutila
posmeh
ter
mu
ravno
tako
porogljivo
odgovorila
:
„
Ne
!
ž
njim
govorim
o
cveticah
,
o
žitu
in
poljedelstvu
in
če
hočete
tudi
o
vremenu
.
Pa
on
ume
vse
to
!
“
„
Ne
dvomim
!
“
Šla
sta
nekoliko
časa
molčé
dalje
.
„
Pa
—
zakaj
Vas
zanima
ono
vprašanje
?
“
povzame
zopet
Hrast
besedo
.
Ni
mogel
najti
druzega
predmeta
.
„
Čakajte
,
gospod
doktor
!
“
méni
zopet
ona
;
„
odgovorite
mi
na
drugo
.
Pa
ne
smejte
se
!
Ali
imate
Vi
kaj
verskega
prepričanja
?
“
Hrast
bi
se
bil
v
istini
skoro
na
glas
zasmijal
:
tako
šegavo
se
mu
je
zdelo
to
nepričakovano
vprašanje
;
samo
resni
guvernantin
obraz
ga
je
zadrževal
.
Odgovoriti
pa
tudi
ni
mogel
takoj
.
Nameraval
je
obrniti
vse
na
smešno
stran
in
rešiti
se
z
dovtipom
,
a
njeno
lice
se
mu
je
kazalo
tako
odločno
in
resno
,
da
si
ni
upal
.
Storil
je
par
korakov
in
potem
dejal
mirno
:
„
Vi
hočete
resen
odgovor
?
Nekoliko
vere
imam
,
kar
mi
je
je
še
ostalo
iz
mladih
let
,
in
vender
,
če
prav
premislim
,
—
—
malo
je
te
vere
,
ali
pa
nič
!
“
„
In
s
čim
ste
jo
nadomestili
?
Nekoliko
filozofije
ima
vsak
človek
!
“
„
Nadomestil
?
Jaz
nikdar
nisem
čutil
te
potrebe
!
“
reče
on
lakonično
.
„
Torej
ste
popolen
indiferentist
.
“
„
Da
,
da
!
“
hiti
Hrast
,
kajti
pogovor
mu
je
postijal
neprijeten
.
„
Oh
,
le
čakajte
,
gospod
doktor
,
“
zavrne
Elza
v
novič
;
„
tu
imava
še
par
sto
korakov
do
razpotja
in
med
tem
se
lahko
po
polnem
dogovoriva
o
tej
stvari
.
“
On
je
pogledal
po
cesti
.
„
Vi
ste
prav
velikotedensko
razpoloženi
,
gospodična
!
“
reče
potem
naglo
.
Začutil
je
instinktivno
,
da
se
guvernanta
namerava
vzpeti
čez
njega
in
da
ga
je
prijela
ob
njegovi
najslabejši
strani
.
Bil
je
res
verski
indiferentist
—
ta
doktor
Hrast
,
in
kakor
je
bil
vešč
v
svoji
stroki
in
doma
v
lepi
književnosti
,
—
vera
in
sploh
vsa
filozofija
mu
je
bila
deveta
skrb
.
Samoljubje
pa
mu
ni
dopuščalo
,
da
bi
se
dal
premagati
.
Vedel
ni
,
kaj
hoče
guvernanta
,
a
čutil
je
,
da
ga
namerava
nadzirati
.
Pa
tudi
ona
je
zdaj
ponehala
.
Ugledala
je
bila
nekakov
neprijeten
izraz
na
doktorjevem
lici
in
zato
je
dejala
zdaj
s
smehom
:
„
Prav
imate
!
Veliki
petek
me
je
prevzel
.
“
„
Jaz
Vas
bom
kaznoval
za
vse
to
,
—
v
prihodnjič
,
ko
se
snideva
gori
na
Drenovem
,
“
reče
Hrast
dobrovoljno
ter
pokaže
s
prstom
gradič
,
ki
se
je
svetil
pred
njima
na
griči
v
zahajajočem
solnci
.
„
Ni
treba
prorokovati
!
Že
vem
—
kako
!
S
slovnico
,
—
ka-li
?
“
„
Še
ozrli
se
niste
v
njo
!
“
„
Bodemo
videli
!
“
Tu
sta
bila
na
razpotji
.
Dekletci
sta
tekli
že
daleč
pred
njima
proti
domu
.
„
Lahko
noč
,
gospod
doktor
!
“
dejala
je
guvernanta
gladko
slovenski
ter
se
nasmijala
.
Bilo
je
prvič
,
da
je
slovenski
govorila
.
Podala
sta
si
roki
,
kakor
navadno
vselej
,
kadar
sta
se
ločila
.
Hrast
njene
ni
mogel
izpustiti
.
„
Gospodična
!
“
izustil
je
po
tihem
,
naglo
in
skoro
hripavo
.
Stala
sta
na
prostem
polji
,
niti
drevesa
ni
bilo
blizu
;
gori
v
oknih
belega
gradiča
se
je
žarilo
solnce
,
tam
v
ozadji
je
šumela
voda
ob
tovarni
,
in
nad
njima
po
nebu
je
podil
gorki
jug
par
lahkih
oblačkov
.
Elza
je
povesnila
oči
,
a
potem
se
naglo
ozrla
gori
proti
gradu
ter
skušala
odtegniti
roko
doktorju
.
Slutila
je
,
kaj
on
namerava
,
a
to
jej
zdaj
ni
bilo
ugodno
,
ali
pa
se
je
zbala
,
da
ne
bi
bil
kdo
neprilična
priča
temu
prizoru
.
„
Z
Bogom
!
“
dejala
je
naglo
nemški
;
z
lica
jej
je
odsevala
lahka
v
rudečica
;
„
v
gradu
me
bodo
že
pogrešali
.
Milica
!
Anica
!
Čakajta
!
kam
sta
hiteli
?
“
Odšla
je
urno
proti
gradu
.
Velikonočni
ponedeljek
zvečer
je
bila
zopet
beseda
v
borjanski
čitalnici
;
po
besedi
pa
ples
.
Ta
veselica
je
bila
zadnja
v
zimski
dobi
in
do
adventa
je
potem
počivalo
društveno
življenje
.
Torej
se
ni
čuditi
,
da
je
bila
ravno
velikonočna
beseda
vsako
leto
jako
mnogobrojno
obiskovana
.
Vnanje
lice
te
besede
je
bilo
tako
,
kakor
one
,
katera
se
je
vršila
pustno
nedeljo
zvečer
.
Tudi
nocoj
si
je
bil
tajnik
Koren
izposodil
črne
hlače
od
Megle
,
in
tudi
nocoj
je
bil
le-ta
izpil
nekoliko
surovih
jajc
.
Toda
zdaj
se
je
zgodilo
zadnje
samo
iz
preservativnih
ozirov
,
kajti
Megla
ni
bil
hripav
.
Neizogibni
prolog
je
govorila
nocoj
gospodična
Filipina
Vrtačnikova
,
katera
se
izjemno
ni
bila
skregala
z
odborom
.
Sodnikova
Marica
je
imela
posla
dovelj
v
gledališki
igri
.
Tu
je
nastopilo
tudi
nekaj
novih
močij
:
gimnazijalci
in
vseučilišniki
,
—
študentje
,
ki
so
zdaj
bivali
doma
,
in
katere
je
adjunkt
Megla
vedno
grdo
gledal
;
kajti
kadar
so
se
ti
prikazali
,
izginila
je
njegova
veljava
,
kakor
breznov
sneg
.
Toda
odstraniti
jih
ni
mogel
.
Hrast
ni
dovolil
tega
,
nego
še
vabil
jih
je
.
Sodnika
Majarona
je
v
domišljiji
zopet
glava
bolela
,
kakor
na
pustno
nedeljo
,
in
tudi
nocoj
je
meril
zadnjo
gostilniško
sobo
borjanske
čitalnice
pušeč
iz
svoje
dolge
pipe
.
Prišel
je
bil
malo
prej
z
lova
,
in
zato
je
umljivo
,
da
je
še
vedno
tičal
v
visokih
škornjih
in
kratki
lovski
suknji
.
Čeravno
je
koledar
oznanil
že
z
davna
lovcem
:
palmarum-tralarum
,
—
vender
je
Majaron
ves
dan
iskal
po
gozdih
in
travnikih
kljunjačev
;
toda
brezvspešno
.
Zato
je
bil
tudi
slabe
volje
.
In
še
nekaj
druzega
ga
je
jezilo
.
V
prvih
dveh
sobah
so
sedeli
navadni
gostje
:
učitelji
,
finančni
nadzornik
,
zemljiški
knjigovodja
in
drugi
;
a
v
zadnjo
sobo
ni
bilo
nikogar
onih
,
kateri
so
bili
poklicani
na
to
mesto
;
vsi
so
bili
v
dvorani
.
Zato
je
ostal
sodnik
sam
s
svojim
pivom
,
se
ve
da
le
,
dokler
je
trajala
beseda
.
Pa
tudi
pozneje
se
sobica
ni
napolnila
;
kajti
dame
so
nocoj
plesale
.
Boletova
gospa
in
guvernanta
sta
bili
tako
rekoč
središče
,
okoli
katerega
se
je
vse
sukalo
.
Gospa
je
imela
nocoj
najlepšo
in
najukusnejšo
toaleto
,
Elza
je
bila
pa
navzlic
jako
priprosti
opravi
najlepša
plesalka
.
Bolè
je
gledal
ples
do
prve
kadrilje
,
potem
je
šel
poslušat
sodnika
in
povesti
o
njegovih
denašnjih
lovskih
dogodkih
.
Doktor
je
pa
plesal
z
vsemi
plesalkami
se
ve
da
,
katere
so
štele
v
družine
dostojanstvenikov
,
največ
pa
z
ženo
svojega
prijatelja
Boleta
in
z
Elzo
.
Pa
pri
zadnji
je
imel
dva
huda
konkurenta
.
Meden
,
kateri
je
nocoj
izjemno
že
pol
ure
