vstopitiv
vojaško
službo
pri
velikem
knezu
toskanskem
,
kraljevem
namestniku
v
Neapolju
—
morda
celo
pri
sami
benečanski
ljudovladi
.
Večkrat
prihaja
med
Uskoke
kak
emisar
,
da
jih
miti
in
vabi
.
Dva
taka
je
dal
Frankol
že
pretepsti
,
jih
prepoditi
iz
Primorja
.
Tudi
Jurišu
,
tudi
njemu
,
Frankolu
,
so
ponujali
Benečani
lepe
vsote
,
ugledna
mesta
.
Presvetlega
nadvojvoda
prosijo
Senjani
,
da
izpregovori
avstrijski
poslanik
resno
besedo
pri
benečanski
vladi
,
da
odpokliče
svoje
brodovje
,
ki
ni
prišlo
v
dobrem
namenu
pred
Senj
in
Reko
.
Pomlad
je
.
Rečani
in
Senjani
imajo
po
otokih
vinograde
,
njive
.
Čas
je
popravljati
grmače
,
rahljati
gruh
,
kopati
rove
,
sejati
.
Pa
ne
smejo
geniti
po
morju
.
Dve
barki
z
žitom
in
soljo
so
zaplenili
Benečani
.
Vzeli
so
čredo
ovac
na
bregu
sv.
Jurja
,
odvedli
pastirja
.
Delajo
,
kot
da
je
Adrija
res
njihova
last
.
Dolgo
je
pisal
,
se
potil
senjski
stotnik
.
Podstotnik
de
Leo
,
ki
je
prišel
med
tem
časom
v
sobo
,
je
čakal
potrpežljivo
,
čital
neke
listine
,
pripravil
pečat
,
motril
stotnikove
ostroge
.
„
Hvala
Bogu
!
“
vzdihne
Frankol
,
prečita
glasno
,
se
podpiše
s
čudno
kavko
.
„
Zdaj
še
generalu
.
Je-li
kaj
novega
,
podkapitan
?
“
„
Ribič
se
je
spustil
s
svojim
trabaklom
v
bližino
galej
.
Benečani
so
vzeli
ribiča
in
trabakel
!
“
...
„
Da
bi
jih
vrag
!
Kako
gospodarijo
po
Adriji
!
Pa
se
jim
že
izcede
sline
!
Ste
odpravili
vse
,
gospod
podkapitan
?
“
„
Vse
je
v
redu
,
gospod
stotnik
.
Kastva
pokliče
in
pošlje
vsak
hip
lahko
petsto
mož
.
Če
se
zgrnejo
vse
galeje
pred
Senj
,
prihite
posadke
in
moštvo
vseh
mest
na
obrežju
,
s
kranjske
meje
v
Senj
.
Če
napadejo
Benečani
Reko
in
Senj
,
bo
bolj
sitno
,
ker
bo
treba
deliti
moči
.
Pa
nam
pošlje
ban
,
pošlje
general
Kisel
pomoč
.
“
„
Obrežje
je
zastraženo
ponoči
?
“
„
Po
vsem
nadvojvodovem
Primorju
.
Ne
bo
nas
prevaril
ponoči
admiral
Ivan
Zan
.
To
je
tisti
,
kateremu
je
ušel
enkrat
Juriša
s
svojo
četo
.
V
Rovinjski
luki
,
saj
veste
,
gospod
stotnik
.
“
„
Dobro
je
naredil
takrat
Juriša
,
vražji
svat
!
“
udari
Frankol
po
mizi
.
„
Hej
,
Vujo
!
Vina
gor
!
“
Mlad
Uskok
,
dolg
,
tenak
,
pogleda
skozi
vrata
,
odhiti
in
prinese
veliko
steklenico
,
vzame
kupice
iz
omare
v
steni
,
položi
h
kupicam
kos
suhe
pinke
.
„
Kruha
nimamo
več
,
gospod
stotnik
,
“
javlja
skromno
Uskok
,
ko
postavi
vse
pred
gospoda
.
„
Morda
ga
prinesejo
danes
ali
jutri
po
kopnem
iz
Reke
,
morda
dobimo
žita
.
“
„
Kaj
nima
nihče
več
žita
,
ne
kruha
v
Senju
?
Slabo
skrbiš
za
mesto
,
Vujo
.
Če
ni
stotnika
,
propade
mesto
,
če
sestrada
stotnik
,
je
konec
Senja
,
Vujo
,
bedak
.
Če
ni
na
prodaj
kruha
,
pojdi
v
hiše
.
Vsak
Senjan
bo
delil
rad
poslednji
kos
kruha
s
stotnikom
.
Pa
pri
Bari
nimajo
že
dolgo
kruha
—
kaj
ne
?
Nesi
,
Vujo
,
ta
kruh
,
nesi
,
vina
sirotam
!
Pij
še
,
ti
pasja
duša
—
in
hodi
k
vragu
!
“
Vujo
ve
,
da
mu
natoči
dobri
kapitan
,
zato
ima
že
kozarec
v
roki
;
odpre
usta
do
ušes
,
zlije
vino
sunkoma
v
grlo
,
se
prikloni
nizko
in
stopi
pred
vrata
,
da
počaka
novega
povelja
.
De
Leo
,
mlad
mož
finega
kretanja
,
inteligentnega
obraza
,
se
nasmehne
.
Vajen
je
takih
prizorov
in
Frankolovih
besed
.
Samo
na
tak
način
si
je
pridobil
Frankol
ljubezen
neukrotljivih
mož
.
Ko
so
se
bali
nemški
plemiči
prevzeti
po
Rabatovem
umoru
stotniško
mesto
v
Senju
—
sicer
zelo
ugledno
,
toda
nevarno
mesto
—
je
smel
stopiti
Frankol
brez
skrbi
med
uporne
bojnike
.
In
danes
bi
jokal
Uskok
,
da
gre
dobri
Frankol
od
njega
.
„
No
,
“
je
rekel
Frankol
,
prečital
in
podpisal
.
„
Še
pismo
za
Vida
Kisla
.
To
je
bilo
težko
delo
.
“
Okrepča
se
s
kupico
vina
.
Težavni
posel
zavijanja
,
pečatenja
mu
prevzame
de
Leo
.
„
Tako
,
prijatelj
,
“
se
je
smehljal
Frankol
,
ko
sta
ležali
pismi
zapečateni
s
pečatom
senjske
stotnije
pred
njim
.
„
Še
danes
gre
sel
črez
Grižane
peš
v
Reko
.
Odtam
jež
v
Ljubljano
—
v
Gradec
.
Tako
pride
v
desetih
dneh
v
Gradec
.
Deset
dni
hodi
odgovor
nazaj
.
Nadvojvoda
je
točen
.
Vendar
ne
smemo
pričakovati
odgovora
,
preden
minejo
dobri
trije
tedni
.
To
vedo
te
senjske
duše
prav
dobro
.
Vendar
bodo
vpraševali
vsak
dan
,
če
ni
poročila
od
nadvojvoda
,
hodili
bodo
stat
pred
Kastel
,
pred
stolnico
,
povpraševali
bodo
redovnike
,
pope
,
coprnice
.
“
„
Saj
so
morali
čakati
prej
še
dlje
na
odgovor
iz
Gradca
.
Prej
je
hodila
pošta
štirinajst
dni
tja
,
štirinajst
nazaj
.
Lenkovič
je
uredil
te
razmere
nekoliko
.
Zdaj
sta
vendar
tu
dva
pešlistonoša
,
dva
v
Senju
,
dva
v
Brinju
.
“
„
Za
silo
,
za
silo
.
Poročila
s
Turškega
dobivamo
še
vedno
le
po
haramijah
,
po
nezanesljivih
Vlahih
.
Še
marsikaj
bi
se
uredilo
,
je
potreba
urediti
,
kaj
ko
ni
denarja
.
“
Pisma
so
odšla
.
Senjani
so
hodili
,
kot
je
dejal
Frankol
,
vsak
dan
pred
Kastel
,
izpraševali
stražo
,
čakat
stotnika
.
Vedeli
so
prav
dobro
,
da
ni
prinesel
sel
poročila
iz
Gradca
,
da
ni
še
moglo
priti
,
vendar
so
povpraševali
po
njem
,
z
vsak
dan
rastočim
nezadovoljstvom
.
Seveda
.
Solnce
je
prigrevalo
vedno
ljubezniveje
,
vinogradi
in
njive
na
otokih
so
čakali
.
bačve
in
kašče
so
prazne
.
A
na
morje
ne
smeš
.
Letiš
vragu
kar
v
žrelo
.
Prikuje
te
,
ubije
.
Trpi
,
kume
,
potrpi
.
Trpi
.
Senjani
so
vajeni
trpeti
.
Posebno
uskoške
rodbine
.
Zdaj
je
vsega
dosti
,
če
je
dobila
rodbina
svoj
del
plena
—
zdaj
je
lakota
.
Ni
ribe
,
ni
kaše
,
ni
sira
,
ni
papeščaka
.
Da
ni
Zore
Orlovičeve
...
V
Orlovičevi
hiši
stoji
Zora
povešenih
trepalnic
pred
plečatim
uskoškim
vojvodom
,
risjegledim
Milanšičem
.
V
kuhinji
sta
.
Stara
Mara
naliva
lonce
,
na
veliki
mizi
je
vino
,
košček
sira
.
„
Tako
gospodariš
,
Zora
,
“
jo
zmerja
priletni
ženin
,
in
se
zatajuje
vidno
,
da
ne
pokaže
svoje
jeze
y
presirovi
obliki
.
„
V
najbogatejši
hiši
v
Senju
ni
žita
,
ne
moke
,
ni
denarja
,
ne
hrane
,
ne
blaga
.
Vsega
je
bilo
,
dokler
je
živela
mati
.
Ti
zapravljaš
.
Daješ
prilizovalcem
.
Zapravljaš
imetje
svojega
brata
—
si
zapravila
morda
že
tudi
svoj
nakit
?
Turška
sablja
!
“
Zora
gleda
v
tla
.
Ne
da
bi
se
bala
ženinovih
očitanj
o
svojem
razdajanju
.
Zato
gleda
v
tla
,
da
ne
bi
videl
Milanšič
,
kako
ji
je
zopern
.
Pri
njegovih
zadnjih
besedah
pa
ga
pogleda
bistro
,
z
nasmehom
,
ki
pove
Milanšiču
,
da
ve
Zora
,
da
ni
njemu
za
bratovo
imetje
—
ampak
...
„
Ne
,
vojvoda
,
častiti
gospod
,
“
odgovori
Zora
,
„
vse
kar
je
zapisano
kot
moja
dota
,
je
še
v
skrinji
,
in
da
umrjem
,
prosto
ti
je
vzeti
moj
nakit
.
Zapravljala
pa
nisem
,
če
delim
revežem
,
sirotam
.
Tudi
Juriša
pravi
:
Podpiraj
reveža
...
“
„
Juriša
že
ve
,
kje
so
meje
dobrote
.
Ti
pa
si
mlada
,
prepuščena
sama
sebi
.
Kot
konj
brez
vajeti
.
Treba
bo
pospešiti
poroko
,
če
se
ne
vrne
kmalu
Juriša
,
o
čemer
dvomim
.
Treba
bo
pospešiti
poroko
,
sicer
ne
ostane
kamen
na
kamenu
od
hiše
.
Še
ovce
si
razdala
.
Vražja
punčara
!
Ne
smem
misliti
...
“
Prestrašena
od
naglega
izbruha
,
skoči
Zora
k
Mari
,
gleda
bela
kot
prt
v
ljubeznivega
ženina
.
Kaj
ni
dvignil
pesti
?
In
še
govori
o
pospešitvi
poroke
!
O
Foscari
,
kako
prav
si
imel
...
„
Čuj
,
vojvoda
,
“
se
osovi
nakrat
Zora
.
„
Nikdar
ne
bom
tvoja
žena
—
rajši
skočim
v
morje
,
rajši
zgorim
,
zbežim
v
šumo
...
Že
zdaj
me
zmerjaš
—
tepel
bi
me
—
pa
me
ne
boš
.
O
,
že
povem
Jurišu
.
“
Zaihtela
je
strastno
,
se
vrgla
na
mizo
.
Zapanjen
gleda
Milanšič
,
gleda
Mara
predrzno
deklico
.
Ni
navada
v
Senju
,
pri
Uskokih
,
da
ugovarja
nevesta
ženinu
,
da
...
„
Kaj
?!
“
zaplameni
Milanšič
in
brke
se
mu
tresejo
od
silnega
razburjenja
.
„
Tako
spoštuješ
ti
,
nezrela
punica
,
zrelega
,
zaslužnega
moža
?
O
,
le
počakaj
!
Razvadil
te
je
Juriša
,
a
zdaj
prideš
v
druge
roke
.
Ti
že
prepodim
muhe
,
ne
boj
se
!
Pokoril
sem
še
nemirne
,
brezvestne
Vlahe
—
pa
da
bi
ne
mogel
ukrotiti
ženske
.
Po
kolenih
se
boš
plazila
za
menoj
.
V
goro
,
na
morje
ti
ubrani
bič
in
zapah
...
“
Zora
strmi
v
Milanšičev
od
strasti
popačeni
obraz
,
pogleda
Maro
,
išče
pomoči
pri
njej
.
A
Mara
jo
sune
:
„
Prosi
,
prosi
gospoda
ženina
odpuščanja
.
“
Odpuščanja
!
Zakaj
?
Zato
,
ker
jo
je
sunil
!
Vun
,
vun
!
Bog
ve
,
kaj
je
obljubil
Milanšič
Mari
,
da
drži
ž
njim
.
Ah
,
in
vsi
bi
držali
ž
njim
...
Ona
samo
prezira
stare
šege
,
staro
poštenje
,
ona
misli
,
da
mora
ljubiti
ženina
,
ne
poročiti
se
kot
stvar
brez
svoje
volje
—
na
bratovo
povelje
.
Pa
živeti
bi
ji
ne
pustil
brat
?
O
,
tega
ne
!
K
njemu
uide
,
v
jamo
pod
Velebitom
...
Takoj
...
Milanšič
zastopi
deklici
pot
.
„
Ha
!
“
vpije
besni
,
„
nisva
še
obračunila
.
Vem
,
da
ti
je
neki
gladek
obraz
bolj
všeč
od
mojega
razoranega
.
Vem
,
da
ti
je
ljubša
sramota
kakor
čast
.
Pa
moja
nevesta
si
—
mene
ne
boš
vlekla
za
nos
...
“
„
Pustite
me
!
“
Zora
dviga
roke
proti
Milanšiču
in
Mari
,
„
pustite
me
,
da
grem
...
k
Jurišu
pod
Velebit
...
“
„
Ni
treba
,
Zorica
,
“
se
oglasi
pred
vrati
veselo
Frankol
.
„
Dobil
sem
od
generala
Kisla
,
da
se
smejo
Uskoki
po
nadvojvodovi
milosti
vrniti
v
Senj
.
Juriša
pride
,
Zora
,
srčece
!
In
če
hočeš
sporočiti
pozdrav
v
Benetke
—
se
požuri
...
Naš
poslanec
v
Benetkah
je
dal
dožu
popra
.
Ivan
Zan
gre
z
dolgim
nosom
...
“
Milanšič
stopi
naglo
na
balaturo
,
gleda
kako
odhaja
galeja
za
galejo
,
sliši
kako
vriskajo
Senjani
za
njimi
.
„
Ah
,
ti
vojvoda
,
dobro
si
stražiš
nevesto
,
“
se
pošali
Frankol
,
pa
mrki
Milanšičev
pogled
,
ta
preplašeni
pogled
Zorin
,
ki
je
smuknila
k
njemu
,
kot
da
išče
zavetja
,
poučita
Frankola
,
da
tu
ni
mesta
za
šalo
.
Brez
besede
se
poslovi
in
odide
Milanšič
.
Odplule
so
galeje
...
Odvalila
se
je
težka
mora
s
Senja
—
pot
po
Adriji
je
prosta
.
Brezskrbno
hite
zdaj
ostrokljune
bregantine
,
narodni
trabaklji
,
okroglate
karavele
,
predpotopni
feluki
po
sinji
gladini
.
Brezkrbno
razprega
ribič
svoje
mreže
,
žene
ovčar
drobnico
,
v
gore
gre
kmet
na
kamenito
njivo
,
v
obzidani
vinograd
.
Živahno
je
na
mostišču
,
pri
Malih
vratih
,
po
tesnih
ulicah
,
na
trgu
pred
občinsko
hišo
.
Mestni
sodnik
hodi
po
Senju
,
pogleda
pri
Velikih
in
Malih
vratih
,
posluša
halabuko
po
konobah
,
kjer
pokušajo
Senjani
ravno
došlo
vino
,
kjer
nazdravljajo
vračajočim
se
venturinom
—
kjer
govore
o
vrnitvi
prognancev
—
in
si
manejo
roke
:
Dovolj
posla
ima
danes
carinar
,
merivec
,
mesar
.
Davek
od
soli
,
od
vina
in
žita
,
od
tujih
bark
,
od
blaga
senjskih
neplemičev
,
od
prevozne
živine
,
tujih
kmetov
,
od
lesa
,
kar
ga
gre
obdelanega
ali
neobdelanega
skozi
Senj
,
bo
že
nanesel
za
sodnikovo
plačo
,
za
občinske
potrebe
,
za
olje
,
za
svečavo
Kastela
in
Nehaja
.
V
pivnicah
bodo
igrali
prepovedane
igre
,
točili
v
prepovedanem
času
nesenjsko
vino
,
se
razgreli
,
se
pravdali
.
A
na
vse
to
je
v
senjskem
statutu
globa
.
Male
libre
,
velike
libre
,
solde
in
dinare
,
vse
spravi
občinska
blagajna
,
od
vsega
dobiva
sodnik
svoj
delež
.
A
da
se
ne
izgubi
globa
,
da
se
vrši
vse
strogo
po
starem
redu
in
pravici
,
na
to
mora
paziti
tržni
nadzornik
.
On
pazi
na
prodajo
vina
,
na
mere
in
tehtnice
.
Pazi
,
da
ne
odnašajo
mesarji
kož
iz
mesnice
brez
njegovega
dovoljenja
,
da
prodajajo
vsakomu
meso
,
dokler
ga
imajo
,
da
plača
vsak
pivec
,
ko
gre
iz
pivnice
,
svoj
zapitek
,
da
dobi
sodnik
vsak
četrtek
dve
libri
mesa
,
da
plačuje
navadno
pri
libri
sold
manj
od
drugih
Senjanov
,
ker
je
oblast
in
dolžnost
sodnika
velika
.
Zato
pripada
ves
davek
od
dalmatinskega
vina
,
od
zamazka
,
kar
ga
pride
v
senjsko
luko
,
senjskemu
sodniku
.
Zato
je
dolžan
vsak
mesar
ali
ribič
,
ki
prodaja
v
Senju
,
ponuditi
svoje
blago
najprej
mestnemu
kapitanu
,
potem
sodnikom
,
občinskim
svetnikom
.
Imajo
pa
tudi
velike
težave
sodniki
in
svetniki
.
Na
glas
zvona
se
morajo
zbrati
vsak
torek
,
četrtek
in
soboto
v
loži
Kampuzia
ali
pred
skladiščem
za
sol
,
da
poslušajo
pritožbe
in
razsojajo
manjše
pravde
.
Večje
pridejo
pred
sodnika
in
dva
od
mesta
vsakoletno
izbrana
prisednika
.
A
tam
poslušaj
kreg
bab
,
opravljanje
,
sumnje
.
Poslušaj
pravdo
trgovcev
s
plemiči
,
mesarja
,
kateremu
ni
plačal
Senjan
pristojbine
od
blaga
za
mesnico
,
od
živih
prašičev
.
Poslušaj
carinarja
,
ki
trdi
,
da
je
pripeljal
ta
ali
oni
vesla
in
drevesna
debla
daljša
od
dovoljene
mere
.
Sodi
,
kdaj
je
plemiško
blago
dacu
podvrženo
.
Obsodi
plemiča
,
ki
je
potegnil
meč
,
obsodi
tujca
,
ki
se
je
prikradel
v
družbi
Senjana
s
svojo
robo
v
mesto
,
zapleni
mu
blago
,
ker
je
hotel
zaničevati
pravice
senjskega
mesta
.
Sodi
,
razsodi
.
Velika
je
oblast
sodnikova
.
Pa
vanjo
so
se
jeli
vtikati
Nemci
;
dostikrat
udarijo
generalove
,
stotnikove
naredbe
,
ob
mestne
pravice
.
Težko
je
biti
sodnik
v
takih
slučajih
.
Senjan
ne
popusti
za
las
od
svojih
pravic
.
Mesto
ima
pravico
smrtne
obsodbe
,
progona
,
pravico
nad
imetjem
svojih
meščanov
.
In
tu
so
Uskoki
.
Mesto
in
cesar
si
lastita
sodbo
nad
njimi
.
Vsaka
sodba
,
katero
sklene
cesarska
komisija
nad
senjskimi
Uskoki
,
je
udarec
za
mestne
pravice
,
Senju
,
samo
Senju
gre
oblast
soditi
svoje
sinove
.
Tuje
vojake
naj
sodi
kapetan
.
Sedanji
res
vpošteva
,
kolikor
more
,
senjske
pravice
.
A
takega
moža
ne
puste
Nemci
dolgo
v
Senju
.
Začasno
,
le
še
začasno
je
Frankol
tu
,
dokler
ne
pride
Vid
Gušič
,
Poganiški
in
Rakovski
gospod
.
Take
misli
grenijo
sodnikovo
veselje
nad
obilnim
dohodkom
,
ki
bo
napolnil
od
dolge
zaprtije
prazno
občinsko
blagajno
.
Razvedri
ga
pogled
na
branjevke
pred
občinsko
hišo
,
na
Senjanke
,
ki
kramljajo
tako
živo
ž
njimi
;
kot
bi
bil
že
semenj
sv.
Jurija
,
toliko
je
vsega
na
trgu
.
Volne
in
prediva
,
kruha
in
sira
,
sočivja
,
slanega
mesa
,
čebule
,
česna
,
brez
katerega
ne
izhaja
senjska
kuharica
;
različnih
gob
,
koreninic
in
dišav
so
prinesle
Maloščanke
,
Prokičanke
.
Sodnik
gre
,
živahno
pozdravljen
,
skozi
gruče
žensk
,
med
koši
in
košarami
.
Prisluškuje
.
Oh
,
to
so
se
razkokodakale
babe
...
Pravijo
od
Benečanov
stvari
,
da
ti
vstajajo
lasje
...
Majka
mila
!
Par
mož
so
vjeli
Benečani
,
odrli
na
meh
—
vlovili
so
rdečelaso
Zanino
Sepičevo
pri
Reki
,
jo
odpeljali
v
Benetke
,
tam
jo
obesi
lekar
za
noge
,
da
ji
visi
glava
nizdol
in
se
ji
delajo
pene
od
muke
.
Od
tistih
pen
delajo
Benečani
hud
strup
.
Da
dobijo
čim
več
pen
,
zbadajo
nesrečno
žrtev
z
bučkami
...
Samo
rdečelas
človek
ima
tak
strup
v
sebi
.
Zato
se
varuje
in
skriva
vsak
rdečelasec
pred
Benečani
,
sploh
pred
lekarji
.
Sodnik
se
ustavi
,
poprašuje
.
Ženske
trde
za
gotovo
,
da
so
odvedli
Benečani
Zanino
Sepičevo
.
Jokala
je
in
vpila
,
a
nobeden
ji
ni
mogel
pomagati
.
„
Take
stvari
je
treba
naznaniti
stotniku
,
da
se
pritoži
,
zahteva
deklico
nazaj
,
“
pravi
sodnik
.
Tudi
njemu
je
znana
vest
o
takem
pridobivanju
strupa
od
rdečelascev
.
Strup
je
čist
kot
voda
,
nima
okusa
.
Ž
njim
spravljajo
Benečani
njim
neljube
osebe
v
kraj
.
S
takim
strupom
otrujejo
Turki
odkupljene
jetnike
,
da
umro
kmalu
,
ko
se
vrnejo
iz
sužnosti
.
Za
tak
strup
ni
leka
...
Ko
pomiluje
ves
trg
Zanino
,
se
zgraža
nad
benečansko
grozovitostjo
,
vpraša
malo
gluha
kuharica
iz
Voloske
,
o
kateri
Zanini
govore
?
O
Sepičevi
.
Njo
je
ona
videla
in
govorila
je
ž
njo
danes
,
ko
je
šla
v
Senj
...
Ženske
prepadejo
,
se
razjezijo
.
Trdijo
,
da
je
imela
stara
Olga
privid
.
Ali
pa
se
je
oprostila
Sepičeva
Zanina
s
pomočjo
nečistega
duha
.
Niso
kar
tako
,
ti
rdečelasci
...
„
Hodite
k
vragu
,
babe
!
“
se
razjezi
sodnik
.
„
Prva
si
izmisli
,
druga
potrdi
,
tretja
priseže
.
Bedak
,
kdor
posluša
!
“
Vendar
je
še
slišal
,
počasi
in
oblastno
po
trgu
grede
,
kako
da
so
praznovali
Kastavci
vkljub
vsem
neprilikam
pust
po
starem
običaju
z
norenjem
zvonarjev
,
s
kraljevim
pirom
.
Naštete
so
ženske
do
pike
,
koliko
porok
je
bilo
na
Katarinino
v
Kastvi
,
Novem
in
Voloskem
.
Potem
so
prišle
na
vrsto
senjske
novice
.
Stražar
Andrič
je
videl
,
kako
je
privezala
Kukuljevička
,
znana
strija
,
vrv
na
zid
in
molzla
ob
njej
Orlovičeve
krave
.
A
Zora
toži
,
da
ni
mleka
...
Pa
kdo
ve
,
kaj
še
pride
nad
Zoro
.
Izgnala
je
iz
hiše
staro
Maro
,
ki
razume
na
čare
...
Ker
hoče
gospodariti
ošabnica
Zora
sama
...
Pravijo
,
da
hodi
Orlovička
nazaj
...
Nima
mira
v
grobu
,
ker
ji
dela
hčerka
nečast
!
Ženina
Milanšiča
,
bogataša
,
možaka
,
je
razžalila
objestna
Zora
.
Ne
mara
ga
,
ker
je
star
—
ker
so
se
je
prijele
nemirne
oči
Benečana
.
Oh
,
ni
taka
mladina
kot
je
bila
včasih
—
ni
in
ni
...
Poglejte
,
kaka
gospodinja
je
Zora
.
Samo
na
ples
in
šetnjo
bi
hodila
.
Njena
služinčad
je
ravno
taka
.
Gledal
bo
siromak
Juriša
,
ko
se
vrne
,
hiša
bo
prazna
.
Krava
se
je
ponesrečila
,
lepa
vola
,
krasna
Juriševa
konja
sta
bolna
.
Prešiči
mršavi
—
ovac
ni
.
Žita
ni
.
Ni
volne
,
ni
prediva
.
Zora
ne
šiva
,
ne
tke
...
Da
se
ne
oženi
brat
,
mu
raznese
nemarnica
še
hišni
zid
...
„
Proklete
klepetulje
!
“
mrmra
sodnik
.
„
Da
bi
bilo
res
tako
,
bi
se
morala
odgovarjati
Zora
mestni
sodniji
,
da
dobi
ukor
zaradi
nepravega
obnašanja
.
Milanšiča
ne
mara
.
Pravo
čudo
!
Triindvajset
let
je
starejši
od
nje
.
Modri
Juriša
je
naletel
.
Njegova
stvar
.
Naj
uredi
zdaj
vetroglavki
razum
.
Če
ne
—
bo
stvar
občinska
!
“
Sodnik
gre
proti
luki
.
V
široki
ulici
sreča
voz
žita
,
voz
soli
.
Z
Orlovičevimi
voli
vozita
dva
Uskoka
.
Pozdravita
ponižno
oblastnega
sodnika
,
se
narežita
:
„
Naše
,
gospod
sodnik
!
Od
gospodina
proveditorja
iz
Reke
.
Peljemo
v
žitnico
,
v
magazin
,
da
nam
razdeli
gospod
stotnik
.
“
„
Nažrete
se
zopet
kruha
in
kaše
,
mrcine
!
“
se
smeji
sodnik
.
Voznika
se
radujeta
znaku
dobre
volje
mogočnega
gospoda
,
hitita
:
„
Nismo
stradali
,
gospod
sodnik
,
dokler
je
bilo
žita
v
Orlovičevi
kašči
.
Poživi
Bog
Zoro
,
našo
dobrotnico
!
Mlada
deklica
,
a
velik
um
...
“
„
Zdaj
pa
poslušaj
svet
,
“
se
smehlja
sodnik
in
gre
skoz
ozko
ulico
k
Malim
vratom
,
da
si
ogleda
vrvenje
na
mostišču
,
da
vidi
,
če
se
vse
vrši
po
starem
redu
in
običaju
.
Gre
mimo
Orlovičeve
hiše
,
pogleda
v
odprti
hlev
,
se
nasmehne
,
postoji
:
V
kamnitem
nizkem
hlevu
vlada
vzoren
red
.
Tla
so
čista
,
slama
pod
krasnim
belcem
in
vrancem
sveža
,
jasli
polne
.
Zavidno
se
ozira
lisasta
mula
iz
kota
na
svilenogriva
konja
.
Med
njimi
stoji
Zora
.
Izpod
črnega
krila
ji
gledajo
tanke
nožice
v
rumenih
opankih
,
izpod
črne
rute
visita
dolgi
kiti
svetlih
mehkih
las
.
Deklica
ne
vidi
sodnika
.
Obrnjena
k
jaslom
nudi
konjema
na
dlani
pšenice
,
jima
prigovarja
:
Zobljita
,
belec
,
vranček
!
Zobljita
zlate
pšenice
!
Radujta
se
,
ker
pride
skoro
gospodar
.
Ne
bota
ga
poznala
,
konjiča
...
Dolga
brada
sega
prognancu
do
pasu
,
dolgi
lasje
preko
ramen
,
brke
mu
silijo
v
usta
...
Tri
mesece
se
ni
dotaknila
britev
,
tri
mesece
se
niso
bližale
škarje
Juriševim
lasem
,
brkom
.
Tri
mesece
žaluje
sin
po
materi
.
Ne
obleče
Juriša
hastje
,
ne
vzame
zavrdne
puške
,
ne
noža
.
V
raševini
hodi
junak
,
se
bojuje
s
prostim
orožjem
.
A
da
pride
moje
matere
prvi
sin
,
vama
nadenem
,
konjiča
,
zlati
sedli
,
vaju
obvežem
s
svileno
uzdo
,
zlate
kolute
vama
navesim
,
srebrna
stremena
prevesim
,
vaju
napojim
s
senjskim
vinom
,
nahranim
z
zlato
pšenico
,
da
bodeta
letela
kot
ptica
preko
gora
,
nosila
brata
,
nosila
mene
v
kraje
kjer
ni
žalosti
,
smrti
...
„
Kaj
bogariš
,
roža
devojka
!
“
zakliče
sodnik
.
„
Daj
ti
Bog
zdravje
in
sveti
Nikola
!
Odvalil
se
je
benečanski
zmaj
izpred
Senja
,
priveze
se
tvoj
krasni
sokol
,
naš
dični
Juriša
.
Zdaj
ni
časa
za
žalovanje
,
rožica
!
“
„
Daj
ti
Bog
zdravje
,
gospod
sodnik
!
“
skoči
Zora
k
sodniku
,
se
pokloni
globoko
,
pogleda
z
modrosivim
okom
zaupljivo
v
debelušastega
moža
.
„
Kako
zdravje
tvoje
plemenite
gospe
Katje
,
male
Srebrnice
,
Zlatice
,
gospoda
Severina
?
“
„
Dobro
,
dobro
,
Zorica
!
“
se
nasmiha
sodnik
,
gladi
dekličevo
lice
.
„
Pri
nas
smo
zdravi
—
ne
budi
nam
ča
’
—
in
vidim
,
da
se
vrača
tudi
tebi
zdravje
.
Veselje
,
haha
!
K
moji
gospe
pa
bi
sama
pogledala
.
Saj
smo
še
v
botrinji
.
Že
od
starine
,
Zorica
.
Srebrnica
in
Zlatica
ti
pokažeta
novo
igračko
:
leseno
punčko
,
ki
se
suče
na
vse
strani
.
Severin
ti
prečita
latinsko
pesem
,
Zorica
—
zložil
jo
je
sam
moj
Severin
.
O
,
to
je
umnež
!
“
Čemu
mi
bo
lesena
punčka
,
latinska
pesem
,
katere
ne
razumen
?
se
čudi
Zori
pri
sebi
.
Sodniku
pa
se
prikloni
:
„
V
čast
mi
je
tvoje
povabilo
,
gospod
.
Prečno
delo
,
žalost
,
mi
branijo
,
da
ne
grem
iz
hiše
.
Toliko
je
posla
,
da
komaj
zmagujem
,
pa
urediti
moram
vse
,
preden
pride
gospodar
.
“
„
Dobro
,
Zorica
,
dobro
.
A
kaj
je
s
teto
Maro
?
Kaj
ti
ne
pomaga
po
dolžnosti
in
zmožnosti
?
“
Vroča
kri
zalije
Zorino
lice
,
jezno
ji
zabliskne
oko
:
„
Ah
,
ta
stara
volkulja
!
Snesti
sta
me
hotela
z
brinjskim
stotnikom
,
ker
sem
razpolagala
,
gospodarila
na
svojem
po
svoje
.
Gospod
sodnik
,
oče
ti
naš
,
prosim
te
,
govori
za
mene
pri
Jurišu
,
ko
pride
—
jaz
nočem
biti
Milanšičeva
...
“
„
Ah
,
otrok
moj
!
“
zmajuje
sodnik
,
„
kako
kašo
kuhaš
?
Kak
veter
te
vleče
?
Čital
sem
pogodbo
,
narejena
je
in
optima
forma
.
Milanšič
ima
pravico
nadzorovati
tvoje
delo
.
Ko
bi
umrl
brat
ali
se
ne
vrnil
iz
prognanstva
,
je
Milanšič
gospodar
v
tvoji
hiši
.
Lahko
tedaj
zahteva
pojasnil
od
tebe
—
no
no
—
kaj
pa
je
to
?
“
...
Začuden
gleda
sodnik
za
Zoro
.
Zaihtela
je
glasno
,
zakrila
lice
v
črn
pripas
in
stekla
v
hišo
.
Sodnik
zamiži
z
malimi
očmi
,
stisne
rami
,
pogleda
lakomno
krasna
konja
in
gre
svojo
pot
.
Ob
Milkini
rami
ihti
Zora
,
vije
roki
:
„
Reci
,
Milka
,
sestrica
,
prijateljica
moja
,
reci
:
Kam
naj
se
obrnem
,
če
me
ne
usliši
Juriša
?
O
Milka
,
rajši
mrtva
kot
Milanšičeva
!
“
„
Zora
,
Zora
...
Kako
,
kaj
naj
ti
svetujem
?
Reci
bratu
,
da
si
se
zaobljubila
v
samostan
.
Pa
kaj
ga
bi
jezila
,
ko
se
vrne
že
tako
žalosten
domov
.
Poroka
bo
šele
čez
tri
leta
in
pol
.
Tačas
se
že
kaj
preukrene
.
“
„
A
glej
!
Če
se
zgodi
Jurišu
nesreča
?
“
„
Zbežiš
v
Benetke
.
“
Zora
zardi
,
povesi
glavo
.
„
O
Milka
!
Sramota
za
dekle
,
ki
beži
od
hiše
,
kljubuje
materini
,
bratovi
volji
...
—
“
Vse
je
urejeno
v
hiši
in
na
vrtu
Orlovičevem
.
Obdelan
je
vinograd
pod
Novim
,
obdelane
njive
na
otoku
Prviču
.
Ovčice
bele
,
čiste
blejejo
v
ovčnjaku
,
žvenkljajo
prijazno
,
ko
gredo
na
pašo
.
Pečena
je
pogača
,
pitan
teliček
,
nastavljeno
vino
.
Juriša
ni
.
Vsak
dan
hodi
Zora
na
kulo
sv.
Save
,
se
ozira
po
morski
ožini
.
Prihajajo
,
odhajajo
ladje
vseh
vrst
in
velikosti
.
Vozijo
vesla
,
butarice
,
vozijo
hraste
,
deske
,
sadež
zemlje
,
dreves
.
Juriša
ni
...
Kaj
praviš
,
stotnik
ti
moj
zlati
?
vprašuje
Zora
Frankola
,
ki
prihaja
pogostoma
v
Orlovičevo
hišo
.
Preteklo
je
štirinajst
dni
,
kar
si
poslal
haramijo
Marka
pod
Velebit
,
da
javi
prognancem
veselo
vest
,
da
se
smejo
vrniti
na
dom
.
Napisala
sem
pismo
,
ga
izročila
Marku
.
Da
izve
brat
od
mene
same
...
Da
se
premisli
po
poti
:
Ali
naj
me
pusti
pri
sebi
,
da
mu
strežen
,
edinemu
,
ljubljenemu
,
do
smrti
—
ali
pa
naj
me
pusti
v
samostan
.
Na
nikak
način
pa
nočem
biti
Milanšičeva
...
Zdaj
pa
ni
Juriša
—
ni
Marka
.
Prihajajo
in
odhajajo
ladje
.
Zastave
vseh
mest
in
dežel
se
bližajo
luki
.
Le
na
Juriševi
vetrnjači
ne
zaplapola
sv.
Juri
...
Frankol
seda
k
bosiljaku
na
balaturi
,
pokuša
in
hvali
Zorino
pogačo
,
pije
ruževino
,
pravi
,
da
je
odšel
Juriša
gotovo
na
Turško
—
neučakani
Marko
,
da
je
odšel
gotovo
za
njim
.
Ne
morejo
mirovati
ti
vragi
...
Pa
je
tudi
prav
tako
.
Cesar
Rudolf
,
ki
je
sklenil
le
prisiljen
od
okoliščin
žitvarodoški
mir
,
je
ustavil
sedaj
ratifikacijo
tega
miru
.
Zato
je
svobodno
Uskokom
napadati
Turke
,
iskati
pri
njih
,
česar
ne
zmorejo
avstrijske
blagajne
...
Pričakovati
pa
je
tudi
večjih
turških
napadov
.
In
če
čaka
sestra
težko
brata
gospodarja
,
čaka
senjski
stotnik
še
težje
junaškega
vojvodo
Uskokov
.
Nemirni
,
nezadovoljni
so
Uskoki
.
Nadvojvoda
je
pisal
Frankolu
,
da
ne
sme
pustiti
Uskokov
iz
Senja
,
ker
bi
Senj
—
brez
uskoške
močne
straže
—
lahko
padel
v
turške
ali
benečanske
roke
.
Ravno
zato
,
ker
je
prenehal
žitvarodoški
mir
,
ker
se
obnašajo
Benečani
tako
sovražno
,
je
pisal
nadvojvoda
,
zato
naj
se
vrne
Juriša
s
tovariši
iz
prognanstva
.
In
težko
čaka
stotnik
smelega
,
zanesljivega
junaka
,
da
pohite
Uskoki
pod
njegovim
vodstvom
na
plen
in
zabavo
.
Petnajst
dni
po
prejemu
nadvojvodovega
pisma
iz
Gradca
prinese
Frankolu
zaprašen
jezdec
vest
od
generala
Kisla
.
Dolgo
čita
stotnik
vrstice
težke
vojaške
roke
,
se
ustavi
na
letnici
pri
podpisu
1609
,
se
zamisli
:
Deveto
leto
njegovega
stotnikovanja
,
deveto
in
zadnje
.
Kisel
mu
piše
,
da
pride
kmalu
novi
stotnik
.
Naj
se
pripravi
,
da
mu
preda
ključe
.
Prognanim
Uskokom
je
dovoljeno
vrniti
se
—
;
da
ne
bo
večnih
prepirov
z
Benečani
,
bo
pazil
novi
stotnik
strogo
nanje
.
Treba
je
to
v
teh
nemirnih
časih
.
Matija
,
kralj
Hrvaške
in
Ogrske
,
ni
za
vojsko
z
Benečani
,
ker
ni
zanjo
kardinal
Melhijor
Klesol
,
katerega
posluša
Matija
verno
v
vsem
.
In
Matija
,
to
se
ve
,
postane
kmalu
cesar
,
vrhovni
vladar
vseh
dežel
,
katere
upravljajo
nadvojvode
.
Rudolf
je
bolehen
,
potrt
od
borb
z
lastnim
,
vlade
željnim
bratom
,
od
večnih
skrbi
...
Treba
je
vpoštevati
bližajočo
se
izpremembo
v
vladi
,
krotiti
bojaželjnost
nekaterih
vročih
glav
.
Dovolj
je
borb
s
Turkom
—
dovolj
sitnosti
z
domačimi
plemenitaši
,
ki
se
branijo
na
vse
kriplje
naseljevanju
Vlahov
—
ko
hoče
general
Kisel
utrditi
z
Vlahi
hrvaško
mejo
do
Kranjske
.
Kisel
je
že
jako
utrujen
vednih
tožba
in
dopisovanj
.
Tako
!
se
razjezi
Frankol
.
To
je
plača
za
moje
verno
službovanje
devetih
let
.
Umiril
sem
pri
svojem
dohodu
razburjene
Uskoke
,
jih
krotil
in
tolažil
vseh
devet
let
—
zdaj
sem
premalo
strog
...
Ker
ne
opravljam
,
ne
dopisujem
generalu
o
knezu
Francu
Posedarskem
,
ki
sovraži
kot
sin
nesrečne
Rabatove
žrtve
,
nemško
strahovlado
,
se
druži
z
Mikulaničem
v
borbi
za
senjske
pravice
.
Kisla
jezi
,
ker
je
izpustila
karlovška
vojaška
sodnija
Mikulaniča
,
ker
ga
ni
obsodila
na
smrt
,
po
vojaških
postavah
,
ker
se
je
pritožil
pri
cesarju
in
nadvojvodu
,
da
preganja
Vid
Kisel
njega
in
njegove
sorodnike
,
da
je
pustil
zažgati
hrvaški
general
Žirovnico
,
Mikulaničevo
posestvo
.
Odpustil
,
pravi
Kisel
,
da
je
Mikulaniču
—
sodnija
da
mu
je
izpregledala
smrtno
kazen
iz
usmiljenja
.
Pač
!
Dokazati
ni
mogel
Mikulanič
resnice
—
ker
ni
dobil
prič
.
Kdo
se
bo
upal
pričati
zoper
mogočnega
generala
?
Dokazal
pa
tudi
ni
nihče
,
da
ni
res
,
kar
trdi
Mikulanič
.
Žirovnica
je
pokončana
od
Kislovih
ljudi
...
Zato
je
udaril
sodnik
Mikulaniča
le
trikrat
po
ustih
v
kazen
za
obrekovanje
.
Ni
mu
vžgal
sramotilnega
znamenja
v
obraz
—
ker
je
preklical
Mikulanič
samo
pod
pogoji
svoje
trditve
...
Zdaj
se
vrne
Mikulanič
v
Otočac
—
pride
v
Senj
...
Zdaj
je
treba
strogega
nadzorstva
v
Senju
—
a
ti
,
Frankol
,
pojdi
,
išči
si
mesta
,
star
vojak
,
ker
si
tu
na
potu
Benečanu
in
Kislu
.
Vražji
Benečani
!
Izpodnesli
so
me
...
A
ne
bojte
se
!
Še
bom
čuval
z
Uskoki
Adrijo
,
nemirno
pot
do
svobode
in
bogastva
.
Pride
vkljub
Matijevim
željam
dan
,
ko
se
razvije
iz
malih
prask
očitna
vojska
.
Tudi
cesarji
,
tudi
kardinali
ne
morejo
ustaviti
tek
dogodkov
.
Takrat
vam
poplačam
,
Benečani
,
svoj
dolg
.
Plačam
ti
,
Venier
,
če
ne
najdeš
že
prej
smrti
od
Juriševe
roke
.
In
če
umrjem
v
boju
proti
Benečanom
—
ne
bo
mi
žal
življenja
.
Frankol
stopi
k
oknu
,
gleda
na
morje
—
pogleda
konce
svojih
brk
in
vzdihne
.
Belijo
se
brke
,
belijo
se
lasje
.
A
kaže
se
mu
zopet
pot
...
Star
vojak
!
Brez
doma
in
službe
.
Lahkoživi
starejši
brat
je
bil
zapravil
rodno
hišo
Frankolov
v
Trstu
.
Vendar
pojde
v
Trst
,
si
poišče
mesta
v
Kastelu
.
Pojde
...
Včasih
je
sanjal
,
da
sedi
siv
starček
na
Orlovičevi
balaturi
,
pestuje
Zorine
otroke
,
posluša
junaške
pesmi
,
pravi
deci
čudovite
dogodke
nemirnega
vojaškega
življenja
...
Zdaj
pa
mora
zapustiti
srca
,
ki
ljubijo
starega
vojaka
.
Da
se
vrnejo
s
plapolajočo
zastavo
,
jadro
za
jadrom
,
burno
pozdravljeni
od
Senja
—
je
menila
Zora
in
se
ozirala
vsako
mlado
jutro
raz
stolp
.
Ko
je
vstajal
Krk
zamišljen
iz
modre
mirne
Adrije
,
ko
se
je
zazibal
prvi
brod
na
modri
gladini
.
Ko
je
zažarelo
kipeče
skalovje
,
zelene
drage
,
rdeče
brinje
po
obrežju
,
mlade
bukve
,
mogočni
hrasti
v
višini
.
Ko
so
zažarele
alge
in
školjke
v
prozornem
morskem
dnu
.
Ko
se
je
odpiralo
samotnemu
ribiču
skrivnostno
življenje
brezmejne
globine
,
ko
je
pozdravljal
stenski
kos
s
premilim
spevom
mlado
solnce
.
Nebo
,
otoki
,
morje
.
Vse
modro
,
prozorno
.
Vse
leskeče
v
zlatu
.
Krasno
kot
stvor
domišljije
.
Jadro
za
jadrom
,
s
plapolajočo
zastavo
,
burno
pozdravljeni
,
je
menila
Zora
,
da
se
vrnejo
prognanci
.
Pa
so
se
vračali
posamič
,
v
tihi
nočni
uri
,
se
skrili
mrki
v
svoja
stanovanja
.
In
nihče
Senjanov
ni
imel
poguma
,
da
bi
povedal
Zori
,
da
se
vračajo
prognanci
posamič
...
Brez
vojvode
...
Da
ne
odgovarjajo
na
plaha
vprašanja
mož
in
deklet
:
Kje
je
Juriša
,
slava
Senja
,
up
Uskokov
,
Zorino
življenje
?
Žalost
,
tiha
,
zamišljena
,
ki
spremlja
vsak
korak
Uskoka
,
žalost
se
je
ustavila
pred
Orlovičevo
hišo
.
Oj
,
zakukaj
črna
ptica
,
sedi
na
Orlovičevo
streho
...
Ni
brata
junaka
,
ni
tovariša
Vulatka
.
Žalujta
,
Zora
,
Milka
...
Pa
kje
sta
propadla
junaka
?
Da
poiščemo
njih
trupla
,
da
kropi
Zora
bratov
grob
z
blagoslovljeno
vodo
,
s
solzo
svojih
oči
?
Kdo
je
ugonobil
Juriša
,
da
mu
prisežemo
osveto
,
da
ga
preganjamo
do
peklenskih
vrat
?
Kje
?
Nihče
ne
ve
prav
,
kje
,
čigava
roka
.
Juriša
je
zavedla
njegova
brezmejna
predrznost
.
Morda
se
še
vrne
.
Izpod
vislic
,
pred
kolom
se
je
že
rešil
,
se
prikazal
nakrat
,
kot
bi
ga
vrglo
iz
oblakov
.
Tako
se
tolažijo
Senjani
.
Mrki
se
zbirajo
Uskoki
pred
Kastelom
,
mrki
pozdravljajo
novega
stotnika
,
se
zgovarjajo
s
knezom
Mikulaničem
,
s
Posedarskim
:
Kdo
je
kriv
,
da
je
preminil
junak
junakov
med
turškimi
razbojniki
?
Mar
ne
brezvestni
Benečani
—
mar
ne
ta
nemška
gospoda
,
kateri
smo
dobri
samo
za
stražo
—
ki
nam
jemlje
naše
pravice
—
ki
pošilja
naše
može
v
prognanstvo
,
da
umirajo
v
samoti
in
bedi
?
In
zdaj
branijo
Uskoku
na
morje
?
Mu
branijo
živeti
.
Novi
stotnik
hoče
uvesti
strog
red
.
Novi
stotnik
naj
drži
z
nami
,
ako
hoče
živeti
med
nami
!
Naj
misli
na
Rabata
!
...
Vražja
nemška
gospoda
!
Zakaj
so
nam
vzeli
Frankola
,
ki
je
bil
človek
po
naši
duši
.
Zapodili
,
izpustili
so
zaslužnega
moža
kot
psa
—
na
ovadbo
Benečanov
.
Frankol
naj
pride
nazaj
...
To
želi
tudi
naš
podstotnik
Jakob
de
Leo
...
Govorita
Posedarski
in
Mikulanič
.
Pravita
,
kako
je
obljubila
nemška
gospoda
Posedarcu
,
knezu
,
plemiču
,
ko
se
je
potegoval
pri
cesarski
sodniji
za
svoje
pravice
—
obljubila
vrv
.
Vsa
vojska
se
mora
vzdigniti
zoper
tako
krivično
ravnanje
z
zasluženimi
plemiči
.
Kaj
bo
s
prostaki
,
če
ne
bodo
varovali
plemiči
njihovih
pravic
?
...
Govorita
Mikulanič
in
Posedarec
,
netita
ogenj
upora
.
Pa
noče
zaplameneti
.
Juriša
ni
...
Vojvode
,
ki
je
velel
pravo
,
ki
je
bil
vedno
protiven
praznim
besedam
.
Posedarec
,
Mikulanič
govorita
zase
,
za
svojo
korist
,
maščevanje
.
Vendar
čuti
novi
stotnik
Vid
Gušič
,
da
je
nekaj
težkega
v
tem
čistem
senjskem
zraku
,
da
se
zbira
v
pomladni
lepoti
potajen
vihar
.
Stotnik
piše
generalu
,
toži
Mikulaniča
,
da
podpihuje
vojsko
.
Podstotnik
miri
Uskoke
,
svari
stotnika
.
Neprijetno
,
težko
visi
v
pomladnem
krasu
,
ko
se
oživlja
skala
in
trn
,
nad
Senjem
.
Ne
more
izbruhniti
,
se
ne
da
odpraviti
,
ker
ni
tistega
,
ki
bi
vplival
s
silno
besedo
na
razburjene
duhove
,
ki
bi
jih
povedel
v
nove
boje
.
Težko
visi
nad
Senjem
.
Občutljiva
Zorina
duša
sluti
,
da
prikriva
svet
,
brat
Ivo
nekaj
pred
njo
.
A
ker
ne
hodi
iz
hiše
,
ker
se
je
ogibljejo
povrnjeni
prognanci
,
čaka
,
poprašuje
iz
Dalmacije
prihajajoče
za
brata
,
se
čudi
,
da
ne
ve
nihče
nič
o
njem
in
o
haramiji
Marku
.
Krasen
pomladni
dan
ogleduje
Zora
bosiljak
na
balaturi
,
ki
cvete
z
drobnim
belim
cvetom
,
ki
diši
sladko
,
naznanja
po
Senju
,
da
je
v
Orlovičevi
hiši
deklica
,
lepotica
.
Dehti
bosiljak
,
cvetje
ljubezni
pri
Primorcih
.
Sveže
je
nežno
lice
,
ki
se
klanja
nad
njim
.
Sveže
,
saj
upa
,
čaka
Zora
.
V
delu
in
skrbi
teko
dnovi
žalujoči
hčeri
,
sestri
.
Kot
sen
se
ji
zdi
vse
...
Meni
včasih
,
da
sedi
mati
pri
ognjišču
,
da
jo
opominja
,
meni
,
da
prihaja
po
stopnicah
,
meni
,
da
jo
spodbuja
.
Zdi
se
,
da
ni
bila
smrt
ločitev
.
Zdi
se
,
da
bdi
materina
duša
še
vedno
...
Delo
,
delo
!
Blagoslovljeno
delo
!
Ono
podi
od
nas
vse
muke
.
Življenja
neizprosne
potrebe
nam
ne
puste
,
da
se
potapljamo
v
boli
.
V
delu
je
pozabljala
,
upala
Zora
.
Skrbela
je
,
da
dela
družina
po
materini
navadi
in
naročilih
.
Tako
so
pozabljali
dostikrat
vsi
,
da
ni
več
te
matere
—
da
ne
motri
več
slabovidno
modro
oko
gospe
Orlovičke
njihovega
kretanja
,
ne
obsoja
ostri
razum
stare
žene
njihovega
praznega
besedičenja
.
Pozabljale
so
tudi
sosede
,
bolniki
,
potrebni
.
Kot
jim
je
tudi
svetovala
rajna
mati
,
tako
jim
svetuje
,
jim
deli
zdaj
hčerka
.
Berač
ne
gre
od
hiše
brez
treh
darov
,
žalosten
ne
gre
brez
tolažbe
.
Posebno
če
najde
pri
Zori
skromnega
,
pobožnega
redovnika
,
ki
uči
sestro
,
Senjane
,
spoštovati
in
klanjati
se
Previdnosti
božji
,
ki
vodi
,
ohranjuje
vse
.
Dobri
,
blagi
Ivo
!
Kaka
pomoč
,
podpora
je
za
Zoro
!
Kako
je
hvaležna
Jurišu
,
da
je
skrbel
tako
zanjo
...
V
vsem
popušča
,
jo
tolaži
,
pritrjuje
Zori
brat
Ivo
—
le
v
neki
stvari
ne
.
Radi
Milanšiča
...
On
trdi
,
da
ne
sme
odstopiti
Zora
,
da
je
vezana
po
starem
pravu
,
starem
poštenju
.
Blagoslov
je
izrekel
nad
njo
—
in
ona
je
vezana
.
Greh
je
,
kar
jo
moti
...
Vsi
trde
tako
.
Milanšičeva
pravica
je
neporušljiva
,
pravi
sodnik
.
A
Juriša
—
on
more
porušiti
neporušljive
stvari
...
Kadar
se
vrne
...
In
če
ne
?
Solnčno
,
črno
oko
—
ali
te
more
pozabiti
Zora
?
Kaj
je
res
dolžnost
vse
in
želja
srca
nič
.
Kaj
delam
hudega
,
za
Boga
,
če
mislim
nanj
?
Dehti
,
cvete
bosiljak
.
Znak
ljubezni
.
Široke
prsi
,
admiralski
klobuk
,
bi
ti
nakitila
ž
njim
,
Foscari
...
Tebi
edinemu
...
V
moji
žalosti
so
mi
velika
uteha
pozdravi
,
ki
letajo
kakor
plahe
ptice
na
belih
jadrih
iz
marmornega
mesta
.
Pozdravi
,
ki
mi
vele
,
da
je
pripravljena
viteška
desnica
na
mojo
obrambo
.
Hite
jadra
...
Moja
duša
seda
nanje
...
Da
ti
vrača
stotero
tvoje
pozdrave
,
tvoje
dobre
misli
,
gospod
,
prijatelj
ti
moj
...
Bilo
je
nekaj
dni
,
preden
je
odšel
dobri
Frankol
.
„
Ugani
,
Zorica
,
“
ji
je
dejal
smehljaje
,
„
odkod
ti
prinašam
pozdrav
?
Ah
—
je
že
zardela
...
O
ti
ptičica
...
Da
,
da
...
Cecilija
in
njen
brat
,
te
pozdravljata
.
“
Resno
je
dostavil
:
„
Prijateljstvo
Foscarijev
je
koristno
za
Senj
.
Naš
poslanec
v
Benetkah
mi
piše
,
da
je
imel
dosti
potov
,
ko
mu
je
naročil
pred
dvema
mesecema
jasni
nadvojvoda
,
da
zahteva
pri
signoriji
,
da
pokliče
nemudoma
domov
brodovje
,
ki
je
zapiralo
Senj
.
Signorija
ni
bila
nikakor
volje
to
storiti
.
Brodovje
naj
čaka
,
da
se
vrnejo
prognanci
—
so
odgovorili
poslancu
.
Tedaj
se
je
spomnil
romana
,
ki
so
ga
pravili
v
Benetkah
...
Javil
se
je
doževi
nevesti
v
Foscarijevi
palači
.
Cecilija
Foscarijeva
se
je
silno
zanimala
za
vse
,
kar
se
godi
v
Senju
in
je
poklicala
brata
Ivana
...
Da
so
bile
odpoklicane
galeje
,
je
Cecilijina
zasluga
.
Uboga
,
krasna
Cecilija
!
Zora
—
ona
ne
pozabi
nikdar
Senja
...
Ah
,
Zora
!
Mlada
si
.
Vkljub
vsem
udarcem
se
ziblješ
v
nadi
...
To
je
mladost
...
A
ko
prideš
,
deklica
,
v
moja
leta
,
tedaj
spoznaš
,
da
je
življenje
večna
ločitev
.
Tu
se
ti
priljubi
ta
duša
—
tam
ona
.
Ti
bi
se
hotel
ustaviti
,
ostati
pri
nji
.
Pa
življenje
je
večna
ločitev
.
Ne
navezuj
si
srca
na
črne
,
ne
na
modre
oči
,
deklica
,
ker
mine
,
hiti
naprej
vse
...
“
Ginjena
je
poslušala
deklica
vojaka
,
moža
,
ki
ni
imel
navade
govoriti
toliko
,
tako
mehko
.
Pa
že
se
pripravlja
ladja
,
da
ga
odvede
...
Brez
denarja
in
blaga
,
a
z
blagoslovom
Senjanov
,
spremljan
od
vsega
mesta
,
se
je
ukrcal
Danijel
Frankol
.
V
Trst
...
„
Še
se
vidiva
z
Jurišo
,
“
je
stisnil
Zori
roko
,
ji
poljubil
prijateljski
čelo
—
in
vlažne
so
postale
drobne
oči
drznega
bojevnika
.
O
,
življenje
je
vedna
ločitev
!
„
Kaj
se
pogovarjaš
zopet
z
bosiljakom
?
“
kara
Zoro
mehak
,
prijeten
glas
.
Tiho
je
stopil
redovnik
v
rjavi
halji
na
balaturo
,
stal
,
opazoval
.
„
Ivo
!
“
poskoči
veselo
Zora
:
„
Kakšne
novice
mi
donašaš
?
“
Plaho
popraša
ko
vidi
senco
na
bratovem
blagem
obličju
.
„
Da
,
novic
je
poln
Senj
,
“
počenja
mladi
redovnik
previdno
.
Nežna
skrb
za
sestrico
zveni
iz
vsake
besede
in
kretnje
,
ko
ji
priobčuje
,
da
so
se
vrnili
prognanci
,
posamič
,
brez
vojvode
...
Zora
obstane
.
Mrzle
,
trde
,
leže
roke
v
naročju
.
Usta
trepečejo
,
oko
strmi
v
brata
.
Ali
je
res
rekel
,
da
se
je
pogubil
Juriša
?
Da
so
se
vrnili
prognanci
?
Četa
brez
vojvode
,
truplo
brez
glave
.
Tudi
Vulatka
ni
?
Tudi
njega
ni
.
Prišel
je
do
prognancev
...
Mahoma
oživi
nežna
rdečica
Zorin
prebledeli
obrazek
.
Živo
spregovori
:
„
Če
je
zviti
Marko
zraven
,
pogumni
Vulatko
,
predrzni
Juriša
—
potem
se
že
rešijo
.
Pridejo
,
morda
čez
leto
dni
,
toda
pridejo
.
Le
potolaži
se
,
Ivo
.
Le
molči
,
ne
govori
Milanšiču
o
mogoči
smrti
Juriševi
,
da
se
mi
ne
useli
vsiljivi
ženin
v
hišo
...
“
Mirno
,
kot
je
želel
Ivo
,
je
sprejela
sestra
neugodno
poročilo
.
Poslala
je
po
prognance
,
jim
natočila
vina
,
izpraševala
vse
na
drobno
in
široko
.
Mirno
je
rekla
,
da
se
vrne
Juriša
.
In
če
se
ne
vrne
skoro
,
dolžnost
je
sestre
,
brata
,
tovarišev
,
da
ga
poiščejo
,
in
če
je
treba
,
v
samem
Carigradu
...
Ob
takih
besedah
so
se
navdušili
Uskoki
:
„
To
je
Juriševa
sestra
!
Če
greš
ti
z
nami
,
kneginjica
,
stopimo
pred
samega
sultana
,
zahtevamo
Juriša
od
njega
.
“
„
Grem
—
tako
mi
Boga
!
“
je
rekla
Zora
,
se
dvignila
ponosno
.
Drznost
je
zalila
njene
nežne
poteze
.
Očarani
so
jo
gledali
Uskoki
.
To
ni
upadla
,
žalujoča
Zora
.
To
je
tista
Zora
,
ki
je
hodila
gizdava
,
visoka
bratu
naproti
.
Ivo
je
zmajal
z
glavo
in
odšel
.
Slišal
je
klice
:
„
To
je
Orlovičeva
kri
!
Živela
naša
pogumna
kneginja
!
Živela
Zora
!
To
je
pravi
Uskok
!
Ni
da
bi
vzdihal
in
čakal
Uskok
.
S
sabljo
v
roki
si
išče
sreče
...
“
Mladi
redovnik
upre
modro
oko
v
nebo
.
Kdaj
se
ublaži
ta
rod
?
Mučno
mu
je
v
srcu
,
težko
v
glavi
.
Dobro
razume
,
da
ne
bodri
Zore
samo
ljubezen
do
Juriša
.
Ona
se
dvigne
in
pojde
na
negotova
pota
...
Brata
grem
iskat
,
poreče
—
in
pojde
v
nesrečo
,
nečast
...
Samo
da
se
izogne
usodi
,
Milanšiču
.
Kdaj
je
še
hodilo
dekle
po
svetu
,
da
išče
brata
?
To
se
sliši
samo
v
pravljici
,
samo
v
romantični
pesmi
...
Dan
zatem
hodi
Zora
stisnjenih
obrvi
,
skrbnega
obraza
po
hiši
.
Srce
ji
veli
,
da
živi
Juriša
,
da
se
vrne
.
Ali
če
ne
pride
,
preden
poteče
rok
žalovanja
,
ima
Milanšič
pravico
prikrajšati
čas
zaroke
.
V
takem
slučaju
...
„
Pojdi
k
proveditorju
na
Krk
,
“
ji
je
bil
rekel
Foscari
.
„
Pravico
imaš
do
sreče
.
“
Pravico
ima
do
sreče
—
in
njena
sreča
je
v
globini
bistrih
,
krasnih
oči
...
Ah
,
Ivo
—
le
govori
...
Ne
ti
,
ne
Juriša
ne
poznata
želje
po
ljubezni
.
Ti
in
Juriša
poznata
samo
dolžnost
,
odpoved
.
Da
grem
v
samostan
,
blagoslovila
bi
me
oba
.
Ker
mi
je
zoprna
zveza
z
neljubljenim
človekom
,
me
obsojata
.
Pa
če
se
pokažem
junakinjo
,
če
poiščem
,
rešim
brata
,
mi
dovoli
gotovo
,
da
ostanem
pri
njem
...
Milanšič
ne
bo
več
maral
divjakinje
...
„
Ne
jokaj
,
Milka
,
“
pravi
Zora
deklici
,
ki
se
topi
na
svojem
ležišču
v
solzah
.
„
Vzemi
sabljo
—
stopi
meni
nasproti
—
tako
.
Dajva
,
poizkusiva
se
biti
.
Vse
svoje
orožje
mi
je
zapustil
Juriša
—
zapustil
mi
tvoj
pogum
.
Vidiš
,
Milka
,
jadra
na
morju
?
Tako
pohitiva
midve
z
Uskoki
v
moški
obleki
,
sabljo
za
pasom
.
Zbogom
,
nevredno
,
nizko
žensko
življenje
!
Druge
naj
stoje
okrog
ognjišč
—
junaška
kri
hrepeni
po
junaštvu
...
Hej
!
Na
boj
!
Na
maščevanje
!
“
Vihrajo
dolge
kite
,
sablja
se
sveti
.
Milka
sloni
ob
zidu
,
se
brani
nespretno
.
Krepak
udarec
ji
izbije
sabljo
iz
nežne
roke
,
preplašena
gleda
Zoro
,
ki
stoji
žareča
,
velika
pred
njo
.
Strašna
se
ji
zdi
.
„
Prosi
za
življenje
!
“
kliče
Zora
in
drži
ostro
sabljo
na
Milkinih
prsih
.
Ob
Milkinem
neumno
prestrašenem
obrazu
se
zasmeji
bojevita
,
vrže
sabljo
od
sebe
,
objemlje
in
tolaži
Milko
:
„
O
,
nisi
ti
turškega
bega
hči
za
boj
...
Doma
ostaneš
—
ostanete
vse
.
Dana
,
Cveta
,
Stana
.
Varujete
lonce
.
Jaz
pa
z
viharjem
in
burjo
...
hči
Uskoka
—
sestra
Juriša
Senjanina
...
In
pesem
bo
pela
o
meni
...
“
„
Zora
!
Gospodarica
!
“
kliče
konjar
iz
balature
navzgor
.
„
Sel
gospodarja
...
Haramija
...
“
Tenko
zaškripljejo
vezeni
opančiči
,
zafrlijo
kite
.
Z
vriskom
hite
deklice
od
štatev
za
Zoro
,
stoje
za
njo
,
ko
odpre
vrata
,
stopi
z
naglo
kretnjo
pred
Marka
,
ga
hoče
obsuti
z
vprašanji
—
pa
se
ustavi
,
stoji
v
črni
obleki
visoka
,
dostojanstvena
pred
tujcem
,
ki
spremlja
haramijo
.
Dolgobrad
,
plavolas
je
tujec
,
mladega
,
od
vetra
in
solnca
ožganega
,
od
prask
in
bunk
razdejanega
obraza
,
upalega
života
.
Nemška
plemiška
obleka
,
rdeča
suknjica
,
črne
plundre
vise
v
capah
na
njem
.
O
rokavih
ni
več
sledu
.
Gole
roke
so
pokrite
z
obronki
.
Gologlav
,
brez
orožja
,
v
čevljih
,
ki
gotovo
niso
njegove
noge
,
podoba
,
vredna
usmiljenja
,
stoji
tujec
pred
deklicami
.
Okovi
za
vratom
,
rdeč
križ
na
prsih
pravi
deklicam
povest
trpljenja
.
Vitez
gre
iz
turške
sužnosti
,
da
si
pridobi
denarja
v
odkup
.
Težavna
pot
...
Težavna
za
revnega
plemiča
,
ki
hodi
od
gradu
do
gradu
,
da
si
nabere
odkupnine
...
Radi
dajo
,
radi
zlagajo
graščaki
,
plemiči
,
kmetje
.
Ali
daj
,
ko
nimaš
...
Ko
je
redek
denar
tako
pri
cesarju
kot
pri
plemiču
,
pri
kmetu
.
Lahko
velikašem
.
Pošljejo
rodbini
vest
.
Pride
sel
z
denarjem
.
Revež
pa
mora
dobiti
poroka
.
Se
mora
vrniti
z
ali
brez
odkupnine
ob
dogovorjenem
roku
.
Mora
—
če
mu
ne
podari
blaga
roka
konja
,
če
ga
ne
prevesla
usmiljen
brodnik
—
mora
sam
,
peš
preko
gora
do
domovja
.
Nihče
se
ne
veseli
odkupnika
.
Boril
bi
se
,
pravijo
.
Kaj
bi
se
zanašal
na
odkup
.
Reši
se
sam
iz
sužnosti
,
ali
počakaj
,
da
se
zameni
odlični
turški
jetnik
zate
.
Kako
korist
ima
,
pravijo
,
dežela
od
odkupljenega
sužnja
.
Turek
si
opomore
s
krščanskim
denarjem
pa
zastrupi
odkupljenega
pred
odhodom
.
Da
se
ne
bo
mogel
več
bojevati
zoper
Turka
,
ne
koristiti
sovražniku
z
znanjem
o
Turčiji
.
Odkupljeni
pride
domov
—
hira
—
umrje
.
Marsikateri
usužnjeni
vitez
bi
rajši
ostal
,
čakal
,
trpel
.
Pa
Turek
,
njegov
gospodar
,
ga
tepe
toliko
časa
,
dokler
mu
ne
obljubi
nesrečni
suženj
odkupnine
.
Na
tujcu
,
ki
je
prišel
s
haramijo
,
se
vidi
,
da
se
je
ravnal
njegov
gospodar
po
tej
uspešni
metodi
.
Krute
šege
krutega
časa
.
Pa
kristjani
niso
nič
boljši
,
tudi
oni
tepo
turškega
jetnika
,
dokler
jim
ne
obljubi
,
da
dobe
odkupnino
,
toliko
,
kot
jo
želi
jetnikov
gospodar
.
„
Zdrava
,
Zora
kneginjica
!
“
se
klanja
Marko
.
„
Pozdrav
od
gospodarja
Juriša
.
Pošilja
ti
gosta
.
Viteza
tukaj
.
Naroča
ti
,
da
strežeš
Matiju
Podstenskemu
.
Glej
—
dolga
,
mučna
pot
je
za
nama
.
Drač
in
trnje
sta
nama
raztrgala
obleko
,
opanki
so
preluknjani
...
“
„
Sprejmi
te
Bog
,
vitez
!
“
se
pokloni
Zora
tujcu
.
„
Srečen
naj
bo
tvoj
dohod
v
našo
hišo
.
A
ve
,
deklice
,
zasukajte
se
.
Pokrijte
mizo
,
pripravite
dehtečo
kopel
za
ranjenega
viteza
,
prinesite
mu
Juriševe
obleke
,
perila
.
“
Podstenski
odide
v
Juriševe
sobe
.
V
prizemnici
sedi
Marko
pri
vinu
in
pogači
.
Je
zadušno
,
meče
vino
vase
,
pravi
Zori
in
Milki
,
kako
je
bil
prišel
do
Velebita
,
do
prognancev
.
Pri
njih
je
bil
Podstenski
.
Spravljali
so
se
ravno
v
Bosno
—
hoteli
v
Sarajevo
.
Ko
je
naznanil
Marko
prognancem
pomiloščenje
,
so
se
razveselili
burno
.
Podstenski
jim
je
čestital
in
rekel
:
„
Ker
se
vračate
zdaj
na
dom
,
dovolite
,
da
grem
z
vami
—
in
od
tam
naprej
proti
svojemu
domu
.
“
Juriša
je
čital
Zorino
pismo
,
se
zamislil
.
Na
besede
Podstenskega
je
planil
pokonci
:
„
Kaj
misliš
,
vitez
,
o
uskoškem
vojvodu
?
Trda
je
naša
vera
!
Kot
sem
rekel
:
Mi
gremo
,
zaplešemo
kolo
po
Bosni
—
do
Sarajeva
.
Privedemo
ti
tvojo
Medo
,
Kjamilbegovo
zlato
in
tvojega
poroka
.
Od
tistega
zlata
odštejem
Kjamilu
tvojo
odkupnino
,
da
ne
bo
rekel
pogan
,
da
ga
je
prevaril
kristjan
.
“
Podstenski
je
prosil
Juriša
,
da
naj
se
ne
izpostavlja
radi
njega
nevarnosti
,
da
naj
se
vrne
domov
,
kjer
ga
čaka
težko
sestrica
,
čakajo
prijatelji
.
A
Juriša
je
ostal
trden
in
vsi
tovariši
,
vražja
uskoška
kri
,
so
šli
rajši
plenit
v
Bosno
,
kot
počivat
v
Senj
...
Marku
je
velel
Juriša
,
odvesti
Podstenskega
v
Senj
,
na
njegov
dom
.
Tam
naj
se
zdravi
,
počiva
,
da
sprejme
čil
,
oživljen
nevesto
in
prostost
.
Za
Zoro
je
naročil
Juriša
,
da
uredi
že
on
vse
,
ko
pride
,
naj
se
le
potolaži
.
Naj
se
le
potolaži
!
Oh
ta
brat
,
katerega
ne
spravijo
njene
solze
iz
njegove
ravnodušnosti
,
ki
ne
ve
,
ne
razume
,
kaj
je
žensko
srce
...
Naj
se
le
potolaži
!
To
je
odgovor
na
njene
prošnje
...
On
pa
se
podaja
lahkomiselno
v
smrtne
nevarnosti
.
Zakaj
?
Kako
?
To
ji
razloži
natančneje
Podstenski
,
ko
se
odpočije
,
okrepča
.
Vitez
in
Marko
bi
bila
prišla
že
pred
dvema
tednoma
.
Pa
doletela
ju
je
nezgoda
:
Plula
sta
mimo
rtov
in
grebenov
Velebita
.
Utrujena
sta
se
odzvala
rada
klicu
uskoške
straže
,
ki
čuva
v
samoti
puste
drage
Sedlenice
,
v
bližini
visoke
stene
Skoč-Kobile
.
Podstenski
je
bil
izmučen
od
turške
sužnosti
,
hude
poti
.
Prenočila
sta
v
stražnici
.
Vsa
straža
so
bili
tu
štiri
možje
.
Dva
sta
čula
pred
stražnico
,
dva
ležala
na
golih
tleh
,
ker
sta
prepustila
umazani
gunj
gostoljubno
vitezu
.
Ponoči
prebudi
speče
strel
.
Vsi
skočijo
vun
in
vidijo
v
svitu
prvega
luninega
krajca
stražo
v
boju
z
desetimi
Martalosi
,
ki
so
se
prikradli
,
Bog
ve
po
kakih
skritih
kozjih
potih
Velebita
do
stražnice
.
Dobro
oboroženi
Martalosi
so
bili
hrabrejši
,
kot
je
navada
teh
potepuhov
.
Vendar
so
jih
premagali
,
pometali
njih
trupla
v
morje
.
Toda
v
boju
je
dobil
Marko
rano
v
stegno
,
vitezu
se
je
odprla
stara
rana
v
plečih
.
Obležala
sta
v
stražnici
.
Straža
ju
je
zdravila
.
Ravnotisto
noč
so
napadli
Turki
stražo
pod
Belim
bregom
.
Poginil
je
Dujmo
Dujmovič
iz
Krmpota
nad
Senjem
,
poginil
je
Pero
Lasinovič
iz
Sv.
Jurja
.
Pokopali
so
ju
v
Kamnju
.
Od
belobreške
straže
se
je
rešil
le
Uskok
,
ki
je
plaval
na
otok
Pag
.
Nobene
novice
ni
mogel
poslati
Marko
raz
svoje
ležišče
v
Senj
.
Menil
je
,
da
najde
morda
že
Juriša
doma
.
A
ko
pride
v
Senj
,
najde
drugega
stotnika
—
izve
—
da
so
prišli
prognanci
posamič
domov
.
Govoril
je
ž
njimi
.
Pravijo
,
kako
so
napadali
pod
Juriševim
vodstvom
turške
vasi
,
gnali
veliko
čredo
proti
meji
.
Pa
nakrat
udari
iz
zasede
turška
četa
nanje
.
V
hudem
boju
razkrope
Turki
Uskoke
in
čredo
.
Posamič
so
se
vračali
preko
gozdov
,
se
skrivali
črez
dan
pod
skalami
.
Razen
Juriša
,
Vulatka
,
Rosiča
so
se
vrnili
vsi
.
Kje
so
ti
?
Bog
vedi
.
Videli
so
jih
z
žvižgajočo
sabljo
v
roki
.
So
padli
v
sužnost
,
so
mrtvi
?
Ni
rodila
turška
mati
junaka
,
ki
bi
premagal
Uskoka
.
Ne
boj
se
.
Zora
!
On
izpolni
zadano
vero
,
privede
Kjamilovo
hčer
vitezu
odkupniku
.
Tako
pravi
Marko
in
Zorina
lica
žare
.
O
Juriša
,
ti
junak
!
Predrzen
,
nepremišljen
greš
v
boj
za
gorje
drugih
.
O
Juriša
Senjanin
!
Drugi
kraljevič
Marko
!
Kot
bi
vstajali
duhovi
iz
modrih
morskih
globin
...
Tako
tiho
je
po
Adriji
.
Modra
gladina
se
svetlika
v
žaru
poldanskega
solnca
,
se
ne
gane
,
ne
zašumi
.
Stoji
ladja
.
Povesilo
se
je
jadro
,
utrudilo
veslo
.
Bonaca
!
Bolj
kot
viharja
se
te
boji
mornar
...
Ure
,
dneve
ga
ustaviš
v
morečem
brezdelju
na
dremajočem
morju
.
Bonaca
.
Ne
gane
se
pisana
alga
ob
obrežju
,
ustavil
se
je
večni
boj
v
skrivnostni
morski
globini
.
Žarijo
skale
.
Grmovje
se
poveša
,
bršljan
zavija
listje
cvetje
zapira
čašo
.
Zelene
šume
nad
Serijem
metlice
kovilja
na
visokih
stenah
,
se
ne
ganejo
,
ne
zazibljejo
.
Vse
stoji
negibno
.
Kot
bi
vstajali
duhovi
iz
modrih
globin
...
Ko
dremlje
Adrija
,
dremlje
obrežje
,
ko
molči
ptica
,
ko
gleda
rdeča
krpa
v
solnce
,
razteza
črnec
svoje
svetlo
telo
.
Zaspanec
objemlje
mornarja
,
ribiče
,
stražo
senjsko
.
Umolknila
je
pesem
o
Jurišu
Senjaninu
,
o
mladi
,
krasni
Zori
.
Utrudili
so
se
pogledi
,
ki
iščejo
po
morju
...
Uskoki
,
plemiči
in
neplemiči
v
Senju
,
sede
v
hladu
balatur
,
polegajo
na
tlaku
ulic
,
dremljejo
,
zevajo
,
se
križajo
.
Dremlje
Nehajgrad
na
strmem
bregu
,
dremljejo
bele
ovčice
pod
njim
.
Vse
počiva
,
dremlje
.
Poldan
je
,
poletje
.
Vse
dremlje
.
Dremlješ
tudi
ti
,
ponosni
duh
odpora
v
srcu
nežne
deklice
?
Si
se
utrudila
Zora
,
kot
se
utrudi
veslar
ob
bonaci
—
si
sklonila
glavo
,
se
vdajaš
?
Čakaš
,
da
se
izpolni
tvoja
usoda
,
ne
bežiš
pred
njo
na
širno
morje
,
ne
greš
za
bratom
junakom
?
Šest
mesecev
je
,
kar
je
bil
odšel
ponosni
vojvoda
s
svojo
četo
v
prognanstvo
.
Šest
mesecev
.
V
zimski
burji
je
odšel
,
v
letni
vročini
se
ne
vrača
...
O
reci
,
Zora
,
zakaj
zahajaš
še
v
jutro
in
opoldne
na
visoko
kulo
?
Mar
upaš
še
,
čakaš
?
Reci
,
Zora
,
zakaj
ti
bledi
zopet
nežno
lice
,
zakaj
trepečeš
,
ko
pluje
benečanska
zastava
mimo
Senja
—
ko
peketa
urni
Milanšičev
konjič
do
tvoje
hiše
?
O
,
ni
se
še
poleglo
valovanje
srca
od
praznih
upov
.
Mlada
si
še
,
Zora
,
mlada
...
Pripovedovanje
tujega
viteza
,
ki
gostuje
in
čaka
v
tvoji
hiši
,
pripovedovanje
o
njegovi
ljubezni
do
Kjamil-begove
Mede
,
o
njeni
naklonjenosti
do
sužnja
ti
je
razgrelo
glavico
.
Če
sme
ljubiti
kristjan
Turkinjo
,
če
sme
zapustiti
Meda
svojega
očeta
,
če
podpira
Juriša
z
nevarnostjo
življenja
nežno
vez
mladih
duš
—
zakaj-se
ne
bi
smela
vezati
Zora
z
Benečanom
,
zakaj
ne
bi
dopustil
tega
brat
gospodar
?
O
Zora
!
Druga
je
ta
pesem
,
druga
!
Tam
se
reši
nekrščena
duša
,
tam
pomaga
Juriša
viteški
ljubezni
,
Ne
pomore
pa
nikoli
ponosni
brat
,
ne
dovoli
Orlovič
,
da
prelomi
sestra
njegovo
besedo
,
da
zamaže
njegovo
ime
.
Zaman
so
,
Zora
,
gorki
utripi
tvojega
srca
,
ko
ti
slika
Podstenski
sliko
svoje
prihodnje
sreče
,
ko
pravi
na
balaturi
tebi
in
deklicam
že
stotičkratov
eno
in
isto
povest
.
Eno
in
isto
povest
!
A
tebi
,
Zora
,
še
upadajo
roke
z
vezilom
,
Milka
strmi
s
praznim
pogledom
predse
,
smehlja
se
Dana
,
solzi
Cveta
.
O
čudne
zgodbe
,
ljubezenske
zgodbe
plavolasega
mladeniča
!
Popravil
se
je
Podstenski
.
Kopeli
in
mazila
so
pregnala
bunke
,
zacelila
brazgotine
,
rane
.
Skoraj
novo
plemiško
obleko
mu
je
daroval
senjski
stotnik
.
Črno
suknjico
,
modre
rokave
,
nabran
ovratnik
.
Opasal
se
je
z
Juriševim
mečem
.
Postrižena
je
brada
,
lasje
.
Zdaj
se
vidi
izrazit
obraz
sina
reške
doline
.
Pod
skalnato
steno
,
pravi
vitez
,
da
rnu
stoji
očetov
dom
.
Gradič
.
Pod
steno
.
Pod
gradičem
smrečje
,
po
rebrih
in
višinah
okolice
smrečje
.
Med
smrečjem
očetova
vasica
Smreče
.
Petdeset
duš
.
Za
vasjo
nekaj
njiv
.
Ponosna
graščina
Prem
gleda
ošabno
raz
lepi
grič
na
očetov
gradič
.
Pod
njo
je
bogata
pristava
,
polja
.
Pod
njo
šumi
Reka
.
Po
gričih
in
rebrih
vodi
cesta
,
mimo
gradov
in
grmad
.
Tam
je
Bistrica
,
Trnovo
,
Straža
.
Ni
daleč
do
Reke
pri
sv.
Vidu
,
ni
