,da
vam
nekaj
hipov
nisem
vedela
reči
besede
,
—
oče
je
nemara
opazil
in
si
je
zategadelj
obljubil
še
skrbnejšo
pozornost
!
—
vse
tisto
ni
bilo
nikakršno
razočaranje
ali
zavzetost
nad
prepovoljno
ali
nepovoljno
primero
s
sliko
v
moji
domišliji
,
marveč
strmenje
nad
čudežem
,
da
vas
vidim
ravno
takšnega
in
ravno
tistega
,
ki
so
mi
vas
naslikale
moje
slutnje
.
In
bilo
je
več
:
zavest
je
bila
,
da
se
je
polastila
mojega
srca
ljubezen
,
s
prvim
hipom
,
ko
ste
se
mi
pokazali
iz
bodočnosti
,
da
sem
vas
torej
ljubila
,
preden
sem
vas
poznala
.
Kako
bi
vas
mogla
pozneje
ne
ljubiti
?
Danes
se
čudim
in
žalujem
,
da
niste
razumeli
besed
,
ki
sem
jih
tudi
jaz
nasipala
vaši
duši
,
da
se
odzove
;
takrat
sem
bila
napol
nesrečna
,
napol
pa
zadovoljna
,
da
jih
niste
razumeli
ali
da
niste
zatrdno
spoznali
njih
namena
:
kako
,
sem
si
mislila
,
bi
mogla
prenesti
gorje
,
če
bi
me
razumel
,
če
bi
vedel
,
zakaj
govorim
,
in
bi
slutil
odgovor
,
ki
ga
čakam
,
pa
ga
ne
bi
imel
,
da
ga
položi
na
moje
srce
?
Saj
sem
še
kasneje
skoraj
umrla
od
sramu
,
ko
sem
slišala
od
očeta
,
kako
ste
se
poslovili
...
Ah
,
pa
te
historije
vi
ne
veste
!
Poslušajte
jo
torej
...
“
Doktor
Čander
se
je
nejevoljil
,
ker
je
gospa
Blanka
zdaj
tako
nizko
povešala
obraz
,
da
skoraj
že
niti
ustnic
ni
mogel
več
videti
,
kako
so
se
premikale
k
besedam
;
ona
pa
je
vse
venomer
vrtela
svoj
prstan
in
nadaljevala
:
„
Premišljala
sem
,
kako
pojdete
nemara
kmalu
od
nas
in
kako
se
potem
,
lahko
da
,
nikoli
več
ne
vidiva
v
življenju
.
Premišljala
sem
svojo
ljubezen
,
ki
je
bila
tako
sladka
in
lepa
,
gledala
sem
jo
utelešeno
vse
dolge
noči
,
ko
sem
v
svoji
sobici
prekladala
glavo
na
postelji
in
nisem
mogla
zaspati
...
Večkrat
mi
je
bilo
srce
tako
vroče
od
misli
na
vas
,
da
sem
vstala
in
stopila
k
odprtemu
oknu
in
sem
slonela
tam
do
belega
dne
,
zjutraj
pa
so
bile
moje
oči
suhe
in
vnete
od
nespanja
in
od
neme
ljubezni
.
Vi
pač
nikoli
niste
stali
po
noči
pri
oknu
in
gledali
na
vrt
?
Marsikdaj
sem
hodila
tam
:
zrak
je
bil
mlačen
in
zaljubljen
,
vsi
dihi
so
prihajali
kakor
misli
od
vas
...
In
ko
sem
si
v
duhu
predstavljala
vaše
slovo
,
ne
da
bi
si
bila
,
drug
drugemu
,
darovala
to
ljubezen
,
ki
sem
vedela
,
da
mora
večno
živeti
,
mi
je
prihajalo
tako
hudo
,
da
so
včasi
hodile
misli
čudna
pota
.
V
trenotkih
treznejšega
preudarka
sem
se
tistikrat
zgražala
nad
njimi
,
imenovala
sem
jih
grešne
in
nenavadne
,
celo
za
smešne
sem
jih
obsojala
,
kar
je
najhujše
mlademu
srcu
v
ljubezenskih
rečeh
,
toda
nocoj
bi
dejala
:
škoda
in
gorje
,
da
jih
nisem
poslušala
...
Ali
veste
,
kaj
so
hotele
tiste
misli
?
Da
bi
govorila
jaz
,
ko
vi
molčite
!
—
Vi
pa
,
ki
ste
me
sami
ljubili
,
pri
tistih
vaših
čuvstvih
,
ki
so
bila
tolikanj
podobna
mojim
,
seveda
niste
mogli
videti
izpremembe
,
ki
se
je
bila
zgodila
z
menoj
;
in
sploh
,
kako
bi
bili
vedeli
,
da
je
izprememba
,
ko
me
niste
poznali
,
preden
sem
vas
ljubila
!
—
Drugače
moj
oče
:
on
me
je
pričel
dovolj
kmalu
izpraševati
,
zakaj
postajam
tako
čudna
in
malobesedna
,
zakaj
se
ogibljem
gostov
,
ki
prihajajo
v
hišo
,
in
zakaj
obstaja
moj
pogled
,
zasanjan
in
brezčuten
,
na
rečeh
,
ki
sicer
ne
bude
pozornosti
,
in
na
vas
,
ki
ste
takorekoč
tujec
v
naši
hiši
.
Izgovarjala
sem
se
,
kakor
sem
vedela
in
znala
;
ženska
čud
je
od
narave
plašljivejša
in
skriva
resnico
,
v
svesti
si
prevelike
šibkosti
,
ki
je
ne
bi
mogla
braniti
onečaščenja
.
Toda
zadrega
,
s
kakršno
sem
mu
odgovarjala
,
je
vsakikrat
le
še
bolj
netila
njegovo
sumnjo
;
in
že
sem
mislila
,
da
me
povpraša
naravnost
ter
napravi
meni
in
—
kaj
meni
!
—
tudi
vam
strašen
prizor
zaradi
krivde
,
ki
sem
si
dejala
,
da
je
moja
,
vi
pa
da
je
niste
deležni
.
A
glejte
,
takrat
je
umolknil
in
ni
rekel
ničesar
več
!
Silno
sem
se
čudila
;
zakaj
,
poznala
sem
njegovo
ošabnost
in
visokoleteče
načrte
,
po
katerih
je
bil
razdelil
svojo
in
mojo
bodočnost
.
Bil
je
premožen
in
me
ni
namerjal
dati
človeku
z
negotovim
življenjem
.
Jaz
,
mili
Bog
!
sem
bila
tačas
mlada
in
neizkušena
;
in
vendar
sem
vedela
napol
že
z
gotovostjo
,
da
me
poroči
s
človekom
,
ki
bo
tako
neznosno
bogat
in
imeniten
,
da
ne
bo
rabil
niti
srca
niti
razuma
.
No
,
kakor
vidite
,
se
je
zgodilo
drugače
...
“
Ozrl
se
je
za
Jernejem
Cepudrom
,
ki
je
stal
med
rodoljubi
in
krilil
z
rokami
,
govoreč
napitnico
z
glasom
,
ki
je
bil
jokav
in
blagonadejen
kakor
po
navadi
.
Doktor
je
radovedno
pogledal
za
njenimi
očmi
;
a
prehitro
je
zopet
sklonila
glavo
,
da
bi
bil
mogel
ujeti
pogled
,
kakršen
je
bil
,
lep
ali
sovražen
.
„
Vidite
,
prijatelj
,
“
je
nadaljevala
Blanka
,
in
doktorju
Čandru
je
bilo
od
same
gorkote
njenih
besed
tako
prečudno
v
duši
,
da
je
pozabil
hvaliti
Boga
za
njeno
zdaj
potrjeno
ljubezen
,
„
vidite
,
nesrečni
vitez
moj
,
takšne
so
bile
vse
reči
še
v
jutru
tistega
dne
,
ko
ste
se
poslovili
brez
slovesa
.
Po
obedu
—
vi
ste
bili
menda
v
svoji
sobi
—
me
je
poklical
oče
k
sebi
,
v
ravno
tisto
sobo
,
in
me
je
posadil
na
tisti
stol
kakor
vas
par
trenotkov
kasneje
.
Dekle
,
pravi
,
povej
po
pravici
:
ti
imaš
Ambroža
rada
?
—
Čemu
vprašuješ
,
papa
?
sem
odgovorila
jaz
,
tresoča
se
po
vsem
životu
,
zakaj
že
naprej
sem
vedela
,
da
ne
bom
mogla
tajiti
,
ko
ponovi
svoje
vprašanje
.
—
Le
nič
se
ne
boj
priznati
,
Blanka
,
je
nadaljeval
papa
—
Bog
daj
pokoj
njegovi
duši
in
večna
luč
naj
mu
sveti
!
—
le
nič
se
ne
boj
!
Saj
veš
,
da
si
moje
edino
dete
in
da
te
ljubim
kakor
zenico
v
očesu
...
Stvar
je
namreč
ta
,
da
Ambrož
prejkone
kmalu
odide
;
kako
ne
bi
?
Čas
se
krči
,
treba
bo
na
Dunaj
ali
kamorkoli
...
In
ker
vem
,
da
ga
imaš
rada
,
on
pa
si
ne
upa
izpregovoriti
besede
,
zato
,
se
mi
vidi
,
je
prišla
ura
,
da
jaz
,
tvoj
oče
,
sam
pogledam
,
kako
je
s
stvarmi
.
Povej
mi
torej
po
pravici
:
ali
ga
ljubiš
?
—
Da
,
papa
!
—
sem
zaihtela
iz
dna
duše
na
njegovih
prsih
.
—
Ali
bi
ga
rada
za
moža
?
—
O
,
pa
kako
rada
!
Rajša
kakor
življenje
!
—
No
,
vidiš
,
revica
uboga
!
pravi
on
nato
,
čemu
si
se
bala
priznati
?
Zakaj
mi
nisi
povedala
že
davno
?
Ne
bilo
bi
ti
treba
molčati
in
postopati
z
rdečimi
očmi
...
Glej
,
res
sem
mislil
in
sem
že
računal
,
kako
bi
te
omožil
z
odličnejšim
človekom
,
toda
ti
veš
,
da
me
skrbi
predvsem
eno
:
tvoja
sreča
,
otrok
moj
.
In
ker
vidim
,
da
se
sama
še
nista
zmenila
,
—
kaj
ne
,
da
ne
?
—
izpregovorim
sam
z
Ambrožem
,
da
nam
poteče
ta
zadnji
čas
njegovega
gostovanja
lepše
in
brezskrbneje
.
Rad
bi
videl
,
da
se
moja
Blanka
zopet
nasmeje
:
že
toliko
časa
se
ni
smejala
!
—
Razume
se
,
da
je
že
v
tistem
trenotku
plaval
na
mojih
ustnicah
najblaženejši
smehljaj
mojega
življenja
.
Oče
ga
je
videl
,
a
se
ni
odsmehnil
:
kakor
po
naključju
je
pogledal
vstran
,
in
danes
vem
,
zakaj
se
ni
odsmehnil
...
Nato
sem
stekla
na
vrt
in
sem
čakala
v
hladnici
med
srečo
in
trepetom
,
kdaj
me
pokliče
oče
ter
mi
pove
odgovor
.
Jaz
menim
,
vse
ženske
bi
jokale
v
takšnem
hipu
,
in
tudi
jaz
se
ne
sramujem
priznati
,
da
sem
jokala
;
toda
moje
solze
niso
bile
zgolj
solze
blaženosti
,
temveč
skaljene
s
tako
bridko
in
tako
gotovo
slutnjo
zla
,
da
sem
si
obenem
s
tistim
veselim
pričakovanjem
,
kolikor
ga
je
bilo
v
meni
,
želela
umreti
.
“
„
Zdaj
razumem
vse
!
“
je
vzkliknil
doktor
potihoma
.
„
Kako
kruta
in
zločinska
je
pravzaprav
ljubezen
roditeljev
do
otrok
,
koliko
greha
je
storila
nad
človeštvom
!
Zdi
se
mi
,
tukaj
tiči
in
se
skriva
tisti
satan
,
ki
se
izza
njenih
sadov
že
v
prvi
kali
roga
ljubezni
!
“
Gospa
Blanka
je
nadaljevala
:
„
Čez
dobro
uro
tiste
muke
me
je
poklical
oče
nazaj
.
Njegov
obraz
je
bil
pokrit
s
takšno
skrbjo
,
da
sem
odrevenela
v
prvem
trenotku
in
si
nisem
upala
dvojiti
o
njeni
odkritosrčnosti
.
—
Blanka
!
je
vzkliknil
in
me
je
pritisnil
na
srce
.
Blanka
,
revica
moja
!
Varala
sva
se
,
dete
,
obadva
sva
računala
napak
.
Skusi
ga
pozabiti
:
Ambrož
te
ne
ljubi
...
“
Doktor
Čander
je
nehote
škrtnil
z
zobmi
.
„
Ko
je
on
govoril
te
besede
,
sem
ležala
že
na
tleh
,
na
sredi
preproge
,
ter
sem
se
vila
in
ihtela
s
čudnim
,
prečudnim
ihtenjem
:
iz
prsi
ni
bilo
glasu
,
v
očeh
ni
bilo
solz
...
Oče
me
je
pobral
in
odnesel
na
posteljo
;
nato
me
je
pričel
tolažiti
in
mi
vmes
pripovedoval
podrobnejše
reči
o
vašem
odhodu
,
ki
sem
vam
jih
že
omenila
.
Vso
noč
se
ni
ganil
od
moje
postelje
;
ubogi
človek
,
zločinec
v
svoji
ljubezni
!
on
pač
ni
mislil
,
da
me
utegne
njegovo
delo
tako
potreti
.
Moja
prva
misel
je
bila
,
da
si
vzamem
življenje
,
kakor
hitro
začutim
,
da
nihče
ne
pazi
name
;
toda
po
noči
nisem
mogla
,
drugo
jutro
pa
so
mi
že
klicali
zdravnika
.
Bila
je
vročica
,
ki
me
je
zagrabila
s
toliko
silo
,
da
jo
je
le
po
čudežu
premagala
moja
narava
,
dasi
mladostna
in
krepka
.
Dva
meseca
sem
ležala
v
postelji
,
in
ko
sem
vstala
,
me
ljudje
izprva
niso
spoznali
:
bila
sem
le
še
senca
tiste
Blanke
,
ki
ste
jo
videli
vi.
Počasi
,
z
neznosno
polagnostjo
je
napredovalo
moje
okrevanje
;
in
jedva
sem
bila
zopet
vsa
zdrava
,
že
me
je
zadela
druga
,
za
moje
tedanje
misli
in
čuvstva
ne
mnoga
manjša
nesreča
.
V
našem
kraju
,
to
veste
,
ima
ljudstvo
najpoglavitnejši
dobiček
od
hmeljarstva
.
Vsi
se
okoriščajo
ž
njim
:
kmet
,
ki
prideluje
,
in
trgovec
,
ki
nakupava
.
Čas
,
ko
ste
nas
vi
zapustili
,
je
bil
ravno
tisti
,
ko
se
začenja
kupčija
.
Takrat
se
razgiblje
vsa
dolina
v
vročičnem
nemiru
:
cene
se
dvigajo
in
padajo
,
in
kdor
bi
zamudil
ugodni
hip
,
izgubi
majhno
ali
veliko
premoženje
,
kakršne
,
so
pač
njegove
kupčije
.
Tudi
moj
oče
je
vsako
leto
trgoval
s
hmeljem
,
in
kakor
je
bil
sicer
oprezen
in
previden
,
kakor
je
drugače
stiskal
denar
,
tu
ga
je
bila
zgolj
strast
in
vratolomna
predrznost
.
Ljudje
so
govorili
,
—
to
vem
le
od
njih
,
zakaj
jaz
sem
bila
takrat
še
majhna
,
—
da
je
nakopičil
ves
svoj
nenadoma
narasli
imetek
in
vse
svoje
naglo
blagostanje
samo
s
hmeljevo
kupčijo
.
Toda
ravno
prejšnji
dve
leti
je
bil
ogromno
izgubil
...
Včasi
,
kadar
je
mislil
na
to
in
se
jezil
,
sem
ga
tolažila
in
prosila
,
da
naj
pusti
tako
nevarno
reč
.
No
,
on
je
postajal
ob
takšnih
prilikah
veselejši
;
kar
mahoma
se
mu
je
zasvetila
zgolj
brezskrbnost
v
očeh
.
—
Ej
,
Blanka
,
mi
je
govoril
,
prepusti
to
meni
,
ti
ne
razumeš
...
Pokaj
bi
si
drugi
polnili
žepe
namesto
mene
?
Kar
sem
enkrat
izgubil
,
to
lahko
drugič
dvakrat
popravim
;
takšna
je
politika
in
filozofija
!
—
Zdaj
pa
ga
je
presenetila
moja
bolezen
ravno
tisti
čas
,
ko
bi
bil
moral
obračati
vso
svojo
skrb
in
pozornost
na
kupčijo
.
Jaz
sem
se
borila
med
življenjem
in
smrtjo
,
on
pa
se
ni
ganil
od
moje
postelje
:
v
bolniško
sobo
so
mu
prinašali
poročila
.
No
,
seveda
:
kako
bo
,
revež
,
kupčeval
s
tisto
svojo
zmešano
glavo
in
z
grehom
na
duši
,
ki
ga
pravzaprav
šele
zdaj
z
gotovostjo
vidim
in
poznam
!
Moj
krepki
in
žilavi
oče
je
bil
postal
kakor
otrok
;
večkrat
,
kadar
sem
odprla
oči
in
so
bile
s
pogledom
vred
tudi
misli
še
slabotne
,
sem
ga
videla
hoditi
po
sobi
,
roke
pred
obrazom
,
in
tiho
plakati
skozi
prste
,
od
jeze
in
obupa
nad
svojo
onemoglostjo
.
Naposled
,
bilo
je
že
zelo
pozno
proti
zimi
,
ko
se
je
pričelo
po
vsej
naši
hiši
tako
nekako
čudno
življenje
kakor
nikoli
prej
,
sem
ga
nekoč
pregovorila
,
da
mi
je
povedal
:
tistikrat
že
ni
več
mogel
govoriti
o
svojem
premoženju
,
zakaj
ves
hmelj
—
in
tisto
leto
ga
je
bil
nakupil
več
nego
kadarkoli
prej
!
—
mu
je
bil
ostal
in
konkurz
je
bil
pred
vrati
.
Slišala
sem
tudi
pogovore
služinčadi
med
seboj
;
pravili
so
,
da
je
v
dopolnitev
nesreče
propadla
tudi
tvrdka
,
s
katero
je
oče
izgubil
menda
kar
petdeset
tisočakov
...
Vprašala
nisem
;
oče
mi
ne
bi
bil
povedal
,
in
smilil
se
mi
je
,
da
bi
ga
silila
razkladati
tako
bridke
reči
,
s
služabniki
,
s
pomočniki
ali
s
knjigovodjo
pa
nisem
mogla
govoriti
:
tudi
jaz
sem
bila
očetove
krvi
.
No
,
poznejše
čase
,
ko
je
bilo
vse
že
nepopravljivo
,
takrat
so
možje
dejali
,
da
bi
si
bil
navsezadnje
še
lahko
opomogel
,
zakaj
prijateljev
je
imel
obilo
,
in
takšnih
ljudi
,
ki
so
ga
poznali
kot
poštenjaka
;
toda
njegov
ponos
ni
prebolel
udarca
.
Vi
niste
slišali
,
kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Ne
,
“
je
dejal
Ambrož
Čander
zamolklo
,
„
tisto
leto
sem
študiral
v
Švici
...
“
„
Moj
Bog
,
tudi
to
morate
vedeti
!
V
jutro
pred
Božičem
stopim
v
njegovo
sobo
,
da
ga
pozdravim
:
poljub
in
pozdrav
,
to
je
bila
moja
vsakdanja
navada
...
In
kaj
vidim
:
svetiljka
gori
na
mizi
,
dasi
je
sijalo
že
solnce
skozi
okno
,
tisto
žalostno
zimsko
solnce
...
Širok
pramen
je
padal
očetu
ravno
na
glavo
in
na
prsi
:
sedel
je
v
naslanjaču
pred
svojo
mizo
,
težko
je
dihal
in
se
ni
ganil
,
ko
sem
pozdravila
...
—
Papa
!
zakličem
še
pri
vratih
,
papa
,
kaj
je
s
teboj
?
—
Oče
molči
in
ne
da
odgovora
,
niti
se
ne
premakne
.
Jaz
,
v
srcu
že
vsa
preplašena
,
pristopim
bliže
...
Bog
nebeški
,
kaj
zagledam
:
takole
doli
,
veste
,
čez
srajco
,
čez
belo
,
do
pasu
,
je
šla
široka
proga
krvi
;
in
tudi
na
tleh
je
bilo
krvavo
...
Na
desni
pa
,
poleg
stola
,
samokres
!
...
Revež
je
sedel
tako
vsaj
tri
ure
;
ob
sedmih
,
malo
prej
še
nemara
,
se
mi
je
v
polsnu
zazdelo
,
da
je
nekaj
padlo
,
kakor
bi
s
kladivom
udaril
po
deski
:
to
je
bil
tisti
strel
...
Ne
vem
:
ali
mi
je
bila
bolezen
utrdila
dušo
,
ko
je
ni
mogla
ubiti
,
ali
pa
me
zato
ni
zopet
potrla
,
ker
po
tistem
vašem
odhodu
nisem
mogla
doživeti
bridkejšega
na
svetu
—
z
eno
besedo
,
mirno
sem
poklicala
ljudi
,
da
smo
ga
položili
v
postelj
in
poslali
po
zdravnika
.
Prišel
je
,
tisti
stari
,
ki
je
bil
prijatelj
mojega
očeta
—
vi
ste
ga
poznali
,
večkrat
je
bil
pri
nas
—
pa
je
zmajal
z
glavo
:
—
Kmalu
bo
odrešen
!
Popoldne
je
umrl
.
In
zdaj
pride
tisto
čudno
:
kratko
pred
smrtjo
je
odprl
oči
,
pogledal
je
okoli
sebe
,
s
takšnim
ubogim
,
osuplim
pogledom
,
nato
je
ustavil
oko
na
meni
,
in
vsi
smo
videli
težke
,
velike
solze
na
trepalnicah
.
Pomignil
je
z
oslabelo
roko
;
sklonila
sem
se
k
njemu
.
—
Blanka
,
je
šepnil
s
hripavim
šepetom
,
grgrajočim
od
krvi
,
ki
je
bila
udarila
v
dihala
,
Blanka
,
otrok
,
odpusti
!
—
Pogledala
sem
ga
,
nič
nisem
vprašala
,
in
vendar
je
razumel
.
Tudi
zaradi
—
denarja
...
Sirota
si
—
nimam
ti
česa
zapustiti
...
Ali
...
to
ni
tisto
:
odpusti
zaradi
onega
—
drugega
!
...
—
Nato
mu
je
udarila
kri
iz
ust
kakor
temen
val
;
umolknil
je
,
in
pet
minut
nato
ga
ni
bilo
več
med
živimi
.
Mnogo
dni
sem
premišljala
,
kaj
utegne
biti
ono
„
drugo
“
,
kar
naj
mu
odpustim
;
nato
sem
pričela
sumiti
,
da
je
bolj
ali
manj
kriv
mrtve
moje
sreče
in
da
me
je
hotel
na
smrtni
postelji
prositi
odpuščanja
...
“
Blanka
je
premolknila
kakor
od
bolečine
.
Čez
nekaj
hipov
je
pogledala
kvišku
,
med
kostanje
,
kjer
so
dogorevali
lampijončki
;
eden
se
je
bil
vnel
in
je
visel
v
širokem
plamenu
.
Naglo
,
bliskoma
se
je
ozrla
po
Čandru
,
ki
je
naslanjal
brado
v
dlan
;
s
kratkim
sunkom
glave
je
vrgla
lase
s
čela
ter
je
izpregovorila
dalje
:
„
Vroče
je
...
Mili
Bog
,
da
sem
takrat
vedela
vso
resnico
,
iskala
bi
vas
bila
in
vas
našla
,
makar
na
drugem
koncu
sveta
;
in
vse
bi
se
bilo
popravilo
,
vse
bi
bila
pozabila
;
tudi
očeta
!
“
je
dodala
s
strastjo
.
„
Toda
v
tem
,
kar
sem
si
mislila
,
ni
bilo
gotovosti
:
sama
domnevanja
in
ugibanja
.
In
še
to
:
mislila
sem
si
vse
druge
mogoče
in
nemogoče
reči
,
samo
tega
ne
,
da
je
resnica
ravno
nasprotna
nekdanjim
očetovim
besedam
in
da
ste
vi
nesrečni
zaradi
mene
in
zaradi
njegove
laži
.
Ali
veste
,
da
sem
poizvedovala
po
vas
?
Vse
sem
slišala
,
kako
ste
odhajali
v
Švico
;
zato
sem
vas
nocoj
vprašala
...
Morda
bi
vam
bila
pisala
:
zadovoljila
bi
se
bila
s
prijateljstvom
namesto
ljubezni
,
ako
je
to
sploh
mogoče
na
svetu
.
Toda
ker
sem
čula
—
kako
živite
,
sem
si
dejala
:
varala
si
se
!
in
sem
jokala
sama
nad
seboj
.
Potem
šele
,
ko
sem
bila
že
davno
obupala
nad
življenjem
in
nad
lepoto
in
nad
vsem
,
kar
je
božjega
v
zemeljski
grudi
,
ko
je
prišel
stud
in
vse
tisto
drugo
—
takrat
sem
neko
uro
pričela
sestavljati
in
vrstiti
možnost
za
možnostjo
in
takrat
,
ko
je
bilo
že
stokrat
prepozno
,
je
stala
vsa
rešitev
zagonetke
v
popolni
,
jasni
,
nedvojljivi
gotovosti
pred
mojo
dušo
.
Vedi
Bog
,
kakšen
Čar
je
bil
nad
tisto
uro
:
morda
ste
ravno
takrat
vi
premišljali
o
usodah
Grudove
Blanke
...
In
vidite
,
zato
ker
sem
vedela
napol
že
vse
naprej
,
sem
se
tako
malo
čudila
vsemu
,
kar
ste
mi
povedali
nocoj
o
svojem
poslednjem
razgovoru
z
očetom
.
Takrat
pa
,
ko
sem
se
domislila
tiste
rešitve
vseh
vprašanj
,
sem
v
duhu
blagoslovila
njegov
grob
;
zakaj
,
dasi
je
bil
umoril
mojo
srečo
,
vendar
so
dale
njegove
zadnje
besede
kasnejšim
dnevom
mojega
bednega
življenja
vsaj
eno
luč
,
vsaj
eno
,
tisto
blaženo
misel
,
da
ste
me
ljubili
,
čeprav
ste
me
pozabili
...
“
Glas
gospe
Blanke
,
ki
je
drhtel
že
prej
,
se
je
s
temi
besedami
v
mahoma
utrgal
;
dolgo
minuto
sta
molčala
obadva
,
ona
in
Čander
.
Sto
ognjev
in
sto
dvomov
se
je
prelivalo
v
prsih
doktorja
Čandra
.
„
Ali
me
še
ljubi
?
Ta
hip
so
morda
solze
v
nje
očeh
:
ali
niso
le
solze
nad
ljubeznijo
,
davno
mrtvo
in
pokopano
brez
upa
v
dan
vstajenja
?
“
Nehote
je
segel
pod
mizo
do
njene
roke
,
ki
je
zdaj
počivala
na
krilu
;
prijel
jo
je
v
svojo
,
in
držeč
jo
v
obeh
dlaneh
,
je
vprašal
s
toplim
,
tihotihim
glasom
:
„
Blanka
,
duša
!
Še
je
večer
,
še
niso
dogoreli
lampijoni
;
še
se
raduje
Jernej
Cepuder
,
tvoj
mož
;
a
kdo
ve
,
kaj
prinese
jutrišnji
dan
!
Blanka
:
ali
hočeš
,
da
nocoj
ustvariva
lepoto
?
Hoti
:
zakaj
težko
je
umirati
z
neizpolnjenimi
sanjami
v
srcu
...
“
Slišno
se
mu
je
dvigalo
dihanje
,
ko
je
čakal
odgovora
.
Gospa
Blanka
pa
se
je
bila
pomirila
ter
je
odgovorila
s
svojo
rahlo
govorico
:
„
Ura
še
ni
prišla
:
prej
moram
dokončati
svojo
izpoved
,
zakaj
tudi
jaz
sem
grešila
...
In
če
je
odpuščanje
,
ustvariva
lepoto
:
z
lažjo
je
ni
!
Poiščite
me
čez
čas
;
zdaj
se
vrnite
k
družbi
,
da
se
ne
začudijo
...
“
Njuni
pogledi
so
si
segli
v
roke
;
in
videla
sta
drug
drugega
,
da
imata
vse
svetlo
in
vse
rosno
v
očeh
.
Komaj
je
bil
doktor
na
nogah
,
že
je
začutil
nekaj
čudnega
v
sebi
:
navdalo
ga
je
kakor
vino
,
kakor
mladost
je
razognjilo
žile
.
„
Korak
je
mladeniški
,
svež
in
nov
;
kdor
me
je
videl
včeraj
,
me
danes
ne
bi
spoznal
po
hoji
:
doktor
Ambrož
Čander
stopa
s
prožnostjo
maziljenega
efeba
,
“
je
govoril
sam
s
seboj
.
Prišel
je
mimo
kmeta
,
ki
je
vinjen
pobiral
rdečo
culo
.
Sklonil
se
je
.
„
Nate
očka
,
“
je
dejal
,
„
da
se
ne
boste
mučili
!
In
če
vas
bo
jutri
bolela
glava
,
—
dopoldne
spati
z
mrzlimi
obkladki
,
popoldne
piti
,
—
to
je
prava
reč
!
“
Nesolidna
družba
,
pomnožena
za
tistega
gospoda
,
ki
se
je
malo
prej
prepiral
z
Brglezom
o
tendenci
,
je
sedela
pred
praznim
Štefanom
in
zlagala
desetice
na
kup
;
malo
jih
je
bilo
videti
.
„
Ali
vas
še
žeja
,
fantje
?
“
se
je
zasmejal
Ambrož
Čander
na
široko
in
pristopil
.
„
Štefan
in
vrčki
,
to
se
pravi
veselje
!
Kaj
porečete
,
če
bi
morali
izpiti
še
to
in
ono
na
moje
zdravje
?
—
Tako
?!
—
No
,
pa
mi
povejte
,
koliko
je
bogov
!
“
„
Vi
ste
edini
,
ako
plačate
pet
litrov
,
“
je
zarezal
fant
z
vihrajočo
kravato
.
„
Če
pa
daste
za
pet
Štefanov
,
zatajim
tudi
vas
!
“
„
Bravo
!
“
je
dejal
doktor
z
veselim
smehom
ter
skrivoma
porinil
zlat
na
mizo
.
„
In
če
pograbi
katerega
Venus
Exterminatrix
,
—
pridite
k
meni
:
jaz
sem
doktor
Čander
!
“
Ponosno
je
odkorakal
dalje
,
dokler
ni
prišel
do
notarja
.
„
Na
moje
srce
,
pobratim
in
zvezda
med
rodoljubi
,
pismouk
v
deželi
filistejcev
.
“
Objel
ga
je
in
poljubil
,
dasi
se
mu
je
studila
njegova
sapa
,
smrdeča
po
vinu
in
kubah
.
„
Lepo
ženo
imaš
,
Mekinda
!
“
„
Da
te
vrag
pojaše
!
“
je
zbesnel
notar
ur
je
lopil
s
pestjo
po
mizi
.
„
Mar
misliš
,
da
se
smeš
norčevati
,
če
si
ti
brez
takšnega
vraga
?
“
„
I
,
no
!
“
se
je
splašil
doktor
.
„
Naj
me
le
,
tisti
tvoj
vrag
;
nikoli
me
še
ni
,
radovednost
me
mika
.
Ampak
,
jaz
sem
mislil
čisto
za
resnico
...
“
„
Potem
si
navsezadnje
večji
osel
nego
jaz
!
“
se
je
začudil
notar
s
pijanim
glasom
.
„
In
prosim
te
za
pet
ran
Kristovih
:
če
je
že
res
tako
,
pa
mi
jo
vsaj
zapelji
in
odpelji
,
kamor
hočeš
in
znaš
!
Večno
zveličanje
ti
prodam
za
to
uslugo
...
“
je
zaklical
za
njim
,
videč
,
da
stopa
dalje
.
„
Težava
ne
bi
bila
!
“
si
je
mislil
doktor
z
usmevom
,
spominjaje
se
notarkinega
razgovora
z
inženirjem
.
Nato
se
je
spomnil
in
naglo
stekel
k
Brglezu
,
ki
je
sedel
še
vedno
sam
in
osamljen
,
z
dolgo
,
krivo
viržinko
pod
brki
,
in
je
bil
videti
sila
žalosten
in
otožen
.
„
Pozdravljeni
,
Brglez
naš
slavni
!
Z
zanimanjem
sem
prejle
poslušal
vaš
razgovor
o
umetnosti
...
In
veste
,
kar
se
tiče
tendence
in
tistega
,
sem
čisto
vašega
mnenja
.
Ne
le
nebo
in
zemlja
,
tudi
vsa
četrta
dimenzija
mora
postati
tendenčna
.
“
Brglez
ga
je
pogledal
s
sijajem
otroškega
veselja
v
očeh
in
je
že
hotel
obširno
utemeljiti
svoje
nazore
.
Doktor
pa
se
je
zbal
prijateljstva
s
tem
človekom
,
zbal
se
njegove
nezdrave
polti
,
njegovega
vročičnega
pogleda
in
vsega
,
kar
je
na
tem
človeku
spominjalo
življenja
,
zavrženega
v
darilo
karikaturni
himeri
bodočega
človeštva
,
—
poznal
ga
je
po
delih
,
—
in
je
odšel
naprej
,
da
odšteje
slehernemu
prijazno
besedo
in
odda
vsakomur
žarek
tiste
velike
ljubezni
,
ki
je
stala
ta
hip
sredi
njegove
duše
kakor
ognjena
ptica
z
razprostrtimi
krili
in
čakala
trenotka
,
ko
dvigne
glas
in
zapoje
svojo
visoko
pesem
o
stvaritvi
lepote
.
Prikupil
se
je
notarki
,
potolažil
davkarico
,
pohvalil
politične
zasluge
županove
,
ki
jih
živ
krst
ni
poznal
,
ter
izpregovoril
z
Jernejem
Cepudrom
,
ki
ga
je
prestregel
na
poti
,
o
tiščanju
v
želodcu
.
Naposled
se
je
ustavil
na
starem
prostoru
poleg
inženirja
in
učiteljice
Karle
.
Skozi
naraščajoči
hrup
veselice
,
ki
se
mu
je
tuintam
pridruževala
godba
pijanega
kvarteta
,
je
padlo
dvanajstero
udarcev
z
zvonika
.
Bilo
je
polnoči
,
in
vendar
se
še
ni
obetal
konec
,
dasi
se
je
mnogo
gostov
že
poslavljalo
.
„
S
poslavljanjem
se
šele
začenja
pijača
!
“
je
menil
inženir
,
ki
je
bil
ves
zidane
volje
.
„
Pijte
še
vi
,
gospod
doktor
,
bolj
pijte
nego
doslej
,
sicer
vam
bo
dolgčas
gledati
,
vam
,
ki
niste
vajeni
teh
manifestacij
navdušenja
in
žeje
!
“
„
Zakaj
ne
pijete
vi
?
“
je
vprašal
doktor
Čander
.
„
Ah
!
Jaz
bi
,
ali
...
“
„
Res
,
pardon
!
v
družbi
ste
!
“
Doktor
se
je
ugriznil
v
jezik
,
ko
je
inženir
s
pogledom
pokazal
na
učiteljico
Karlo
.
„
Tudi
jaz
postajam
damam
dolgočasen
,
kadar
sem
pijan
.
“
Kar
je
bilo
pravcate
veljačine
,
vse
je
vstajalo
in
trkalo
s
kozarci
.
Doktorja
niso
silili
,
da
pije
ž
njimi
,
ko
so
videli
,
da
se
drži
bolj
sam
s
seboj
in
da
ne
mara
;
tako
je
imel
prijetno
priliko
,
opazovati
do
nasičenja
vso
pisano
sliko
pred
seboj
,
obračaje
se
pri
tem
v
razgovoru
od
davkarice
do
inženirja
,
od
inženirja
do
davkarice
.
Ali
davkar
se
je
kmalu
spomnil
odhoda
.
Žena
je
milo
pogledala
,
on
pa
je
rekel
z
odločnim
,
orožniškim
glasom
:
„
Čas
je
,
draga
moja
!
—
Oprostite
,
gospod
doktor
,
veselilo
me
je
—
in
do
bližnjega
svidenja
...
Jutri
je
delavnik
,
pisarna
pa
zahteva
vedrih
glav
!
“
Ostali
pa
so
poleg
drugih
notar
z
notarko
,
literat
Brglez
,
debel
trgovec
iz
drugega
kraja
,
ki
je
strahovito
plačeval
za
vino
,
in
župan
,
pijan
kakor
muha
.
Karla
se
je
vsa
razsipala
v
veselem
smehu
.
„
Poglejte
jih
!
“
je
šepnila
doktorju
,
„
poglejte
vendar
!
Žolna
in
Cepuder
,
—
kam
bi
zapisali
?
Moj
Bog
!
Žolna
objemlje
Cepudra
,
Cepuder
poljublja
Žolno
...
Cepuder
se
smeje
!
“
Zares
,
in
prav
zares
se
je
smejal
Jernej
Cepuder
.
Roke
za
škrici
,
breztrebušni
život
napet
,
da
se
je
glava
obešala
čisto
nazaj
,
tako
je
stal
in
se
trgal
v
neprestanem
,
kakor
prisiljenem
grohotu
,
ki
je
bil
napol
podoben
krakanju
,
napol
rezgetanju
.
Od
lampijona
,
ki
je
visel
ravno
nad
njegovo
glavo
,
mu
je
sijala
luč
na
polomljene
zobe
,
ki
so
se
svetili
izpod
mokrih
ustnic
.
Župan
pa
,
ki
je
bil
povzročil
Cepudrov
smeh
,
se
je
tudi
muzal
svojemu
po
vsej
priliki
robatemu
dovtipu
.
Zdaj
ni
imel
več
cilindra
na
glavi
;
ležal
mu
je
kdovekje
.
Obadva
palca
debelih
,
zalitih
in
tako
kosmatih
rok
,
da
se
je
videlo
nadaleč
,
je
držal
v
žepih
telovnika
;
ogromna
zlata
verižica
mu
je
mahala
odpeta
po
trebuhu
.
Tudi
ovratnik
je
bil
odpet
in
kravata
se
je
bila
premeknila
skoraj
na
ramo
.
Obraz
je
povešal
čisto
na
prsi
,
tako
da
se
je
videla
le
prostrana
pleša
in
drhteče
mišice
lic
;
ob
tem
se
je
zibala
vsa
postava
semtertja
,
naprej
in
nazaj
,
na
desno
in
na
levo
,
borila
se
s
stolom
in
trkala
ob
mizo
,
brez
prestanka
lovila
ravnotežje
in
ga
vendar
pri
najboljših
zmožnostih
ni
mogla
izgubiti
.
Na
drugem
koncu
mize
je
sedelo
mnogo
učiteljev
,
z
resnobnimi
,
dasi
preveselimi
obrazi
;
nekaj
časa
so
peli
,
nato
so
se
razgovarjali
,
dokler
se
niso
sprli
.
Tam
,
kjer
je
prej
počivala
„
vitka
“
davkarica
,
sta
sedeli
dve
gospodični
:
poštarica
v
rožnati
obleki
,
dekle
z
zelo
hrvaškimi
potezami
obraza
,
gostih
,
skoraj
strnjenih
obrvi
in
z
ustnicami
,
ki
so
bile
željne
in
napete
,
in
učiteljica
iz
Podgore
,
majhna
,
nekoliko
starikava
in
vsaj
po
črtah
lica
sila
skromna
osebica
.
Živahen
govor
se
je
pletel
med
njima
.
„
Kakšno
obleko
si
napravite
za
prihodnji
koncert
‚
Razborskega
Zmaja
‘
?
“
je
vprašala
učiteljica
.
„
Tale
današnja
je
divna
;
vi
,
Tini
,
imate
sploh
tak
nedosežen
okus
!
“
„
Pa
je
tudi
draga
!
“
je
menila
poštarica
s
samozavestjo
.
„
Ugenite
!
“
„
Kaj
bi
rekla
?
“
je
zdvojila
učiteljica
,
prepeljavaje
pogled
po
krilu
goriindoli
.
„
Povem
vam
sama
:
petdeset
kron
!
“
je
razodela
poštarica
s
poudarkom
in
z
gesto
človeka
,
ki
je
smehljaje
potrošil
premoženje
.
„
O
jejmene
!
“
„
Zakaj
se
nisve
spomnili
prej
,
po
dnevi
;
pokazala
bi
vam
bila
svoj
‚
modežurnal
‘
...
Imenitne
reči
,
vam
pravim
;
tudi
za
vas
bi
se
našlo
kaj
...
A
vi
si
menda
ne
nabavljate
radi
nove
obleke
?
“
je
dodala
zlobno
,
z
obširnim
pogledom
po
obnošeni
jopici
in
krilu
,
v
kakršnih
je
bila
prišla
učiteljica
iz
svoje
oddaljene
doline
med
gorami
.
„
O
,
že
!
“
je
dejala
sirota
osuplo
,
z
žalobnim
glasom
otroka
,
ki
so
ga
udarili
po
krivici
.
„
Moj
Bog
!
Kolikor
pač
morem
...
Saj
veste
...
In
brata
imam
v
gimnaziji
!
Saj
vem
,
da
nisem
za
med
takšno
elegantnost
...
Moj
Bog
,
ko
veste
,
da
ne
morem
,
da
nimam
s
čim
,
zakaj
me
potem
...
in
sploh
...
to
ni
...
mene
boli
!
“
je
vzkliknila
naposled
ter
je
ob
krčevitem
joku
stisnila
lice
v
žepno
ruto
.
„
Gospodična
,
tisoč
oproščenj
,
“
se
je
obrnil
doktor
z
zlobnim
glasom
k
poštarici
,
„
z
eno
besedo
,
nepopisno
žal
mi
je
,
kako
bi
rekel
?
...
Stvar
je
namreč
ta
:
tudi
jaz
že
ves
čas
občudujem
vašo
toaleto
,
—
in
ostalo
,
se
razume
!
—
sem
pravkar
zapazil
,
da
razodeva
po
napačnem
že
najmanj
pol
kraljestva
...
“
„
Ah
!
Hvala
!
“
je
šepnila
poštarica
s
pogledom
srdite
hvaležnosti
in
hitela
zapenjati
gumbe
ob
desni
strani
krila
,
ki
so
bili
vsi
odpeti
in
so
nad
običajno
mero
izpodbujali
bistre
oči
.
Zardela
je
kakor
rak
;
doktor
si
je
rekel
,
da
se
je
nemara
česa
spomnila
.
Razžaljena
učiteljica
pa
je
bila
mahoma
zgolj
sijaj
in
je
poplačala
Ambroža
Čandra
z
usmevom
tolikega
odobravanja
,
da
se
mu
je
skorajskoraj
prevzelo
srce
.
„
Toda
recite
,
“
se
je
obrnil
k
inženirju
,
„
ali
je
ta
gospoda
vsa
,
ki
jo
premore
vaš
kraj
,
oziroma
naš
,
da
govorim
,
kakor
mi
pristoji
zaradi
bodočih
dni
?
“
„
O
ne
!
“
se
je
nasmehnil
inženir
,
„
to
je
čisto
drugače
,
in
—
zakaj
vprašujete
,
si
tudi
mislim
.
Vi
veste
pač
,
da
šteje
ta
slavni
trg
tudi
še
druge
dostojanstvenike
in
ne
le
teh
,
ki
so
navzoči
.
Zakaj
da
ne
vidite
dekana
in
drugega
duhovništva
,
mi
skoraj
ni
treba
poudarjati
;
pa
tudi
mnogo
drugih
ni
zaradi
istega
vzroka
.
Potem
so
nekateri
,
sodnik
in
Še
več
drugih
,
ki
se
deloma
iz
obzirnosti
do
koristi
svoje
službe
,
deloma
pa
tudi
iz
odkritega
prepričanja
ne
prištevajo
k
narodu
;
in
ostali
—
če
izvzamemo
one
,
kar
jih
je
na
izletih
,
na
popotovanju
ali
brez
denarja
,
—
so
tisti
redki
in
dragoceni
,
ki
se
na
takšnih
veselicah
dolgočasijo
...
“
„
V
bodoče
se
bom
prišteval
mednje
tudi
jaz
,
“
je
dejal
doktor
Čander
s
pogledom
nenadnega
zaničevanja
vsenaokoli
.
„
Potem
imava
skupno
taborišče
,
“
se
je
naklonil
inženir
.
„
In
gospodična
,
kaj
ne
da
,
je
z
nama
!
“
je
dodal
ter
se
je
ozrl
na
Karlo
.
„
Z
vami
?
“
Karla
ga
je
svetlo
pogledala
;
doktor
se
je
navsemlepem
začudil
njenim
krepkim
,
izrazovitim
ustnicam
.
„
Z
vami
vedno
...
To
se
pravi
,
kar
se
tiče
zanemarjanja
naših
veselic
,
“
je
popravila
naglo
,
s
tihim
usmevom
.
„
Vi
,
gospod
doktor
,
se
pač
čudite
,
kako
je
mogoče
s
štirimi
godci
in
s
par
tucati
lampijonov
,
pa
morda
še
z
venci
in
slavolokom
—
kajti
včasi
niti
tega
ni
!
—
napraviti
veselico
.
Ne
čudite
se
;
sicer
bi
se
morali
čuditi
,
dokler
boste
v
našem
kraju
,
in
to
bi
vas
naposled
gotovo
dolgočasilo
.
Slišali
ste
,
da
praznujemo
nocoj
spomin
‚
našega
slavnega
pesnika
Valentina
Vodnika
,
ki
je
takorekoč
in
tako
dalje
‘
...
Začelo
se
je
ob
štirih
popoldne
;
kmetov
,
ki
so
se
navadili
dovtipa
,
je
bilo
na
trume
.
Najpoprej
je
imel
župan
svoj
strankarsko
politični
govor
,
v
katerem
se
je
velikodušno
odrekel
vsebini
,
potem
notar
,
ki
je
zbil
desetorico
šal
in
omenil
Vodnika
,
nato
naš
dični
in
velezaslužni
Jernej
Cepuder
,
ki
je
napovedal
‚
slavni
gospodi
‘
predavanje
o
‚
Vodniku
in
o
vzgoji
slovenske
mladine
‘
ter
je
pravzaprav
,
ako
se
smem
zanašati
na
svoj
spomin
,
predaval
o
zvišanju
plač
in
o
starostnih
dokladah
...
Potem
in
do
tega
trenotka
so
govorili
samo
še
noži
z
vilicami
in
liter
z
kozarci
,
ako
ne
štejemo
zasebne
zabave
.
To
je
vedno
tako
;
govori
in
slavoloki
morajo
biti
,
ker
sicer
ne
bi
bilo
govora
o
veselici
,
oziroma
o
slavnosti
;
končno
pa
imajo
—
ako
pogledamo
v
psihologijo
stvari
—
edini
namen
,
da
privlečejo
ljudstvo
,
ne
morda
z
naivno
mero
v
naivnost
tega
ljudstva
,
marveč
z
naivnim
preziranjem
dejstva
,
da
se
prosti
narod
norčuje
na
stroške
naših
dičnih
in
zaslužnih
.
Pravi
program
,
resnični
spored
je
le
eden
,
kakršnakoli
bodi
firma
prireditve
:
pijanost
!
Tudi
govori
so
pijanost
:
pijanost
geste
in
poze
.
Kaj
ne
,
človeku
je
naposled
prijetno
,
gledati
samega
sebe
v
pozi
velikolepnosti
in
poslušati
se
ob
patosu
nevsakdanjega
dne
.
Kako
mu
ne
bi
bilo
?
Položiva
roke
na
srce
,
vi
,
gospod
doktor
,
in
jaz
:
ali
ne
čutiva
sama
v
sebi
tistih
prokletih
živcev
,
ki
se
omamljajo
z
gesto
in
pozo
?
Nekaj
komedijantskega
tiči
v
poslednjem
kretinu
,
in
življenje
je
vselej
maskerada
,
v
čemerkoli
.
Gesta
in
poza
sta
v
svojem
bistvu
smetana
življenja
,
in
umetnik
umetnikov
je
pravzaprav
tisti
,
ki
jo
zna
okušati
neprestano
,
srebati
jo
z
največjo
harmonijo
in
estetiko
.
To
je
ravno
tisto
!
Vi
in
jaz
imava
bržčas
nekaj
okusa
,
nekaj
ponosa
in
nekaj
sramežljivosti
,
priznajva
!
Izraz
ni
neumesten
,
zakaj
na
tem
kraju
so
takšne
tri
besede
izpoved
očitno
zavrženih
grehov
.
Ti
gospoda
nimajo
niti
tega
,
niti
onega
.
Notar
sam
je
prejle
dejal
,
da
se
rajši
napije
coram
publico
nego
za
zaprtimi
vrati
.
To
je
vse
;
in
kar
voditelji
,
to
kaže
čeda
...
Poglejte
to
mizo
:
šest
manjših
,
združenih
v
eno
veliko
,
—
da
smo
prej
pri
stvari
.
Pa
naj
ljudje
ne
pišejo
satir
!
“
Inženir
je
bil
še
mlad
;
razvnel
se
je
bil
in
na
koncu
,
ko
je
morda
začutil
,
da
seje
seme
brez
pameti
,
je
srdito
vrgel
ogorek
smotke
za
stol
.
Doktor
Čander
ga
je
malo
poslušal
;
kakor
izza
gore
je
prihajal
glas
.
Po
vseh
teh
vznemirjenjih
današnjega
večera
ga
je
nenadoma
zažejalo
ko
nikoli
.
Jezik
mu
je
otrpnil
v
ustih
,
in
kakorkoli
ga
je
premaknil
,
je
bil
vroč
in
suh
.
Čudna
,
blazna
nervoznost
ga
je
navdajala
ob
pogledu
na
družbo
,
ki
je
praznila
kozarce
:
oči
so
begale
od
obraza
do
obraza
,
in
dasi
je
imel
doktor
svojo
steklenico
pred
seboj
,
vendar
so
bile
nevoščljive
za
sleherno
kapljico
,
ki
je
je
zmanjkalo
v
tuji
posodi
.
„
Premalo
sem
pil
,
“
je
zamrmral
sam
pri
sebi
ter
zmajal
z
glavo
.
„
Vse
mora
iti
po
pravem
razmerju
;
pijača
je
blagoslov
za
nenavadne
dni
,
in
čim
bolj
se
čudimo
,
tem
več
se
nam
spodobi
piti
.
“
Začel
se
je
nalivati
,
brez
mere
in
brez
olajšanja
.
Polagoma
mu
je
stopala
megla
v
pogled
;
roka
je
izgubljala
gotovost
;
kadar
je
napolnil
kozarec
,
se
je
razlivalo
vino
čezinčez
,
in
misli
,
malo
poprej
še
tako
vesele
in
brezskrbne
,
so
se
zopet
pričenjale
cepiti
in
razdvajati
.
„
Zdaj
nič
več
ne
vidim
samega
sebe
,
“
je
modroval
natihoma
.
„
Vrag
je
vzel
pogled
od
strani
;
naj
vzame
še
ostalo
,
zdaj
me
ne
briga
!
O
gospod
,
odpusti
svojega
hlapca
v
miru
,
zakaj
,
—
in
tako
dalje
...
Le
tuintam
,
kadar
se
zelo
premagam
,
gledam
doktorja
Čandra
:
zelo
je
pomlajen
,
ves
prerojen
je
videti
za
moje
oči
,
tako
spodoben
se
mi
zdi
,
kakor
je
bil
takrat
,
ko
je
ušel
iz
lemenata
.
Blagor
tebi
,
Ambrož
moj
dragi
;
vsakomur
ni
sojeno
,
da
bi
se
tako
pomladil
in
preporodih
S
čim
si
zaslužil
nenadno
srečo
?
Ali
je
bila
res
v
tebi
tista
skrita
,
mogočna
ljubezen
,
ki
je
brzdala
dogodke
in
jih
je
privedla
skupaj
v
to
naključje
,
—
ali
je
samo
gol
slučaj
,
ti
pa
si
nocoj
nenavadnega
razpoloženja
in
daješ
v
pesniškem
nadahnjenju
svoje
duše
uram
naslove
,
ki
jih
ne
zaslužijo
?
Kaj
?
—
Ne
,
gotovo
si
jo
ljubil
vse
te
čase
,
in
‚
nocoj
‘
velja
tvojemu
srcu
za
isto
kakor
‚
tistikrat
‘
;
prisluhni
k
utripanju
svoje
krvi
,
poslušaj
ogenj
v
svojih
prsih
,
primerjaj
‚
včeraj
‘
svojih
misli
z
današnjim
dnem
...
Ali
se
ni
pretvoril
dolgočasni
vojaški
korak
dogodkov
v
prijazen
,
fin
,
z
ljubkimi
figurami
ozaljšan
ples
,
tako
da
vidiš
v
trebuharjih
zanimive
favne
,
v
vitkih
davkaricah
iu
v
modernih
notarkah
nimfe
,
ki
plešejo
na
piščal
?
—
Raduj
se
vendar
,
duša
,
v
Gospodu
;
vrzi
od
sebe
malovernost
,
razprostri
roke
,
da
pade
žarek
milosti
na
tvojo
dlan
in
jo
zaznamuje
:
še
preden
sine
dan
,
ti
je
ustvariti
lepoto
...
“
Pri
tej
misli
se
je
ustavil
.
Kaj
pomeni
,
mu
ni
bilo
jasneje
od
drugih
reči
,
ki
jih
ni
poznal
;
toda
videla
se
mu
je
lepa
in
zanosna
,
obdana
s
posebno
,
skrivnostno
gloriolo
,
in
kar
naenkrat
je
bila
tako
sveta
in
posvečena
,
da
se
je
prestrašil
ter
jo
potopil
z
novim
kozarcem
.
Od
zaužite
pijače
mu
je
prihajalo
čimdalje
mehkeje
in
gorkeje
;
z
nežnostjo
je
mislil
o
Blanki
,
z
ganjeno
zahvalo
je
v
duhu
blagoslavljal
njeno
zvestobo
in
odkritosrčnost
,
poleg
tega
pa
se
je
naslajal
ob
sami
zavesti
te
svoje
ganjenosti
in
mehkobe
.
„
Da
je
grešila
,
pravi
,
“
se
je
spomnil
v
enem
izmed
teh
trenotkov
.
„
In
da
tudi
njej
še
preostaja
izpoved
...
Ali
je
potreba
?
Kdo
vpraša
po
grehih
,
ako
je
duša
čista
?
In
ako
ljubezen
živi
...
Uboga
Blanka
Cepudrova
!
Ljubi
me
,
o
tem
ni
dvoma
...
Kako
je
ljubila
,
da
ji
ljubezen
ni
umrla
do
današnjege
dne
!
Ali
si
je
vreden
,
Ambrož
Čander
?
Ali
še
nosiš
božjo
iskro
v
srcu
?
Ali
si
dovolj
skesan
in
očiščen
?
“
Začutil
je
,
da
so
se
mu
posolzile
oči
.
In
takrat
se
je
burno
razveselil
:
rosa
,
ki
mu
je
zakrila
pogled
,
in
sentimentalni
vzdihljaj
,
ki
ga
je
bil
zaslišal
iz
lastnih
prsi
,
sta
mu
pričala
nedvojljivo
pričevanje
,
da
je
vsa
njegova
duševna
in
telesna
natura
zopet
in
popolnoma
vklenjena
v
tisto
čuvstvo
,
ki
ga
je
tako
zamamilo
ob
prvem
srečanju
z
gospo
Blanko
,
da
skoraj
ni
mogel
verjeti
vanj
:
v
ljubezen
.
„
To
kupico
njej
!
“
je
ponovil
,
in
ne
šele
prvikrat
nocoj
,
ko
je
zopet
zvrnil
svojega
jeruzalemca
.
Čar
vina
je
nadaljeval
svoje
plodonosno
delo
pri
vsej
družbi
naokoli
.
Zdaj
se
je
razvijal
tisti
čudni
in
za
treznega
opazovalca
neredkoma
zabavni
položaj
,
ko
napleto
pijani
gostje
od
zgolj
pijanosti
razgovor
o
najresnejših
stvareh
in
se
razgovarjajo
o
častitljivih
rečeh
z
veliko
,
dasi
vinjeno
resnobo
.
Z
isto
in
še
večjo
odločnostjo
nego
ob
čisti
vodi
,
celo
s
strastjo
pretresavajo
za
in
proti
,
to
pa
ob
čudoviščnem
,
nenaravno
hiperbolskem
letu
misli
,
tako
da
se
zdi
ves
tisti
svet
v
svoji
bakhantski
važnosti
kakor
ozarjen
z
žarki
tuje
,
posebne
luči
,
ki
izpreminja
trezno
dejstvenost
v
življenje
mrgolečih
karikatur
.
Najlepše
pri
vsem
je
bilo
to
,
da
sta
se
tudi
inženir
in
doktor
popolnoma
resno
zaglobila
v
to
misel
in
nista
zdvojila
niti
za
pol
hipa
,
če
ne
plešejo
nemara
tudi
njiju
lastni
razgovori
in
preudarki
po
hudomušnih
ritmih
pijače
.
Razcepila
sta
vso
psihologijo
položaja
v
dolgo
vrsto
podrobnih
značilnosti
,
in
ko
sta
bila
pri
kraju
,
sta
se
srečala
z
usmevom
,
pričujočim
o
popolni
zavesti
,
da
vsa
znanstvena
razprava
niti
najmanj
ne
velja
o
njiju
dveh
.
„
In
sploh
!
“
je
zamahnil
doktor
Čander
s
priljubljeno
mu
besedo
,
„
samo
ozrite
se
:
župan
,
in
kar
je
drugih
aristokratov
,
—
volitve
in
kritika
strank
;
učitelji
,
—
konferenca
in
hospitacije
,
nadzornik
,
šolski
vrt
,
nova
metoda
risanja
in
dolžnosti
stanu
...
In
čudaška
družba
pri
stranski
mizi
:
o
‚
sti-sti-sti-stilu
‘
v
umetnosti
.
Pa
kdo
je
tistile
gospod
?
“
K
nesolidni
družbi
se
je
bil
približal
človek
v
viseči
sivi
obleki
,
skoraj
enako
dolg
kakor
Jernej
Cepuder
,
z
debelo
glavo
,
slok
,
lice
suho
,
vse
kretnje
blagonadejne
in
sposobne
,
služiti
za
dokaze
dobrega
državljanskega
prepričanja
.
Doktor
se
izprva
ni
mogel
odločiti
,
kaj
se
mu
vidi
bolj
znamenito
:
ali
njegov
belo
in
olivasto
pisani
slamnik
z
rjavim
trakom
in
z
ravnimi
kraji
,
ki
je
venčal
mučeniško
glavo
kakor
neutešeno
iskanje
popolnosti
—
ali
tista
njegova
kratka
in
obilna
ženica
,
čokata
,
trebuh
prevezan
na
dvoje
,
v
obleki
iz
črne
volne
,
ki
je
predstavljala
zasmehovanje
vseh
bivših
in
bodočih
mod
,
z
nepopisnim
črnim
slamnikom
in
z
obrazom
—
o
,
mili
Jezus
,
kakšen
je
bil
tisti
obraz
!
Lasje
počesani
v
čelo
,
oči
tope
,
napol
plašne
,
napol
razposajene
in
ubrane
v
praznični
koketnosti
,
pogled
moker
od
vina
,
usta
tenka
in
nemajhna
,
skrivljena
v
smehljaju
,
ki
je
imel
po
mislih
njene
preprostosti
nalogo
,
da
bodi
gosposki
in
mikaven
...
Poleg
vsega
tega
pa
je
bila
nje
celokupna
prikazen
živ
izraz
strahu
za
moževo
početje
;
kajti
soprog
in
gospodar
,
dasi
je
bil
videti
blagonadejen
in
dober
državljan
,
je
kazal
vendarle
v
koraku
in
v
gestah
,
ki
so
spremljale
njegove
besede
,
že
toliko
mero
vinske
vzhičenosti
,
da
ga
ni
bilo
dobro
prepuščati
samemu
sebi
,
kakor
mu
bržčas
ni
bilo
zdravo
nasprotovati
.
Komaj
je
doktor
Čander
začul
,
da
je
ta
čudni
vitez
s
še
nenavadnejšo
polovico
občinski
tajnik
iz
Jelenice
,
že
se
je
bil
pričel
škandal
.
„
Kakšni
ljudje
ste
pravzaprav
,
gospodje
mladi
?
“
je
nagovoril
dobri
državljan
tisto
žejno
družbo
,
ki
se
je
razvijala
v
čimdalje
popolnejši
nesolidnosti
.
„
Pravijo
,
da
ste
literatje
in
umetniki
...
Videl
sem
vas
piti
iz
vrčkov
in
Štefana
,
s
krvavečim
srcem
sem
vprašal
po
vašem
stanu
,
s
strahom
in
trepetom
sem
zaslišal
,
da
ste
to
,
kar
ste
...
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
gospodje
mladi
,
čemu
morate
biti
baš
umetniki
in
literatje
?
Ali
ne
bi
bilo
bolje
,
da
si
obesite
mlinski
kamen
za
vrat
in
se
potopite
v
globočino
morja
?
Ali
nimate
srca
za
naš
ubogi
in
zatirani
narod
,
ki
zdihuje
v
sponah
tujčevih
,
dočim
živite
vi
v
nezmernosti
,
in
slikate
nečistost
,
in
pišete
svinjarije
?
O
Sodoma
in
o
Gomora
,
o
umetnost
in
o
literatura
!
“
Obstal
je
s
sklonjenimi
rokami
,
pogled
zamaknjen
v
predjutranje
nebo
,
kjer
je
ravno
nad
hišo
sijala
velika
zvezda
tako
prijazno
in
milo
,
kakor
da
je
prižgana
v
prorokovanje
boljšega
in
blagonadejnejšega
človeštva
.
„
Tako
je
!
—
Istina
!
—
Tako
je
!
—
Prav
ima
:
pereat
umetnost
!
Ven
z
literaturo
!
“
je
zaorilo
po
vrtu
.
„
Živela
morala
!
“
je
zasviral
poštaričin
glas
.
Dobremu
državljanu
pa
je
moral
tačas
nekdo
iz
nesolidne
družbe
popraviti
nogo
,
kajti
nenadoma
je
omahnil
,
zagrabil
z
obema
rokama
v
zrak
in
telebil
z
vso
svojo
dolžino
na
zemljo
.
„
Milan
!
Ali
si
se
udaril
?
Ali
te
hudo
boli
,
Milanček
,
Milan
?
“
je
vzklikala
med
občim
smehom
njegova
na
dvoje
prevezana
ženica
,
pobiraje
ga
z
mokrih
tal
,
kar
ni
bilo
ravno
lahko
delo
.
Takrat
se
je
notar
domislil
,
da
v
enakih
položajih
ni
pravično
,
ako
dostojen
človek
ohrani
brezbrižno
srce
.
„
Ven
z
njimi
!
“
je
zagrmel
z
mogočnim
glasom
.
„
Ven
!
Ven
!
Ven
!
“
„
S
kom
?
“
je
zabasil
župan
,
vihaje
rokave
.
„
Z
nečisto
umetnostjo
in
z
nesramno
literaturo
!
“
je
odgovoril
s
patosom
krepostni
glas
Jerneja
Cepudra
.
„
Gospoda
,
pomirite
se
!
“
je
planil
v
tem
hipu
Brglez
na
bojišče
,
lase
v
zraku
,
roke
razprostrte
v
govorniški
gesti
.
„
To
vendar
ni
svoboda
!
Kaj
so
vam
storili
?
“
Ali
hrabra
četa
ga
ni
poslušala
.
Kakor
en
mož
je
udarila
nad
sovražnike
,
in
preden
bi
trenil
,
so
bili
premagani
in
pometani
z
vrta
.
„
To
ni
svoboda
,
gospoda
moja
!
“
je
kričal
Brglez
v
junaškem
gnevu
.
„
To
ni
svoboda
,
to
je
nasilstvo
!
Tudi
jaz
odhajam
!
“
S
tribunskimi
koraki
se
je
izgubil
v
temi
.
„
Pišite
se
vi
s
tisto
svobodo
!
“
se
je
zasmejal
notar
za
njim
.
„
Pereat
svoboda
!
“
je
zahreščal
župan
.
„
Pereat
!
“
je
pritrdil
verni
Cepuder
.
Nato
se
je
razvilo
obširno
razpravljanje
o
nemoralnosti
slovenske
literature
;
doktor
Čander
,
ki
se
ni
ravno
izogibal
samote
s
knjigo
v
roki
ter
je
bil
prečital
vse
starejše
in
novejše
plodove
skromnih
vrtov
domačega
slovstva
,
se
ni
mogel
nehati
čuditi
,
s
koliko
bistroumnostjo
in
bistrovidnostjo
so
dični
možje
in
mične
dame
—
te
še
posebej
—
opazile
in
zapomnile
vsako
najrahlejšo
dvoumnost
,
ki
je
kdaj
na
Slovenskem
gnojila
Pegazovo
sled
.
Notar
,
ki
je
bil
svoji
gospe
Mini
v
modernosti
vseskozi
kos
,
se
je
kosal
z
njo
in
s
poštarico
v
takih
dokazih
spomina
,
dokler
se
pogovor
ni
izprevrgel
v
pripovedovanje
raznoterih
lepih
in
nelepih
anekdot
.
Doktor
je
bil
zdaj
takšne
volje
,
da
ga
je
bridko
bolela
odurna
barva
splošne
zabave
,
kakršna
se
je
bila
razvila
med
gosti
.
Njegova
duša
,
ki
se
je
mahoma
začutila
lepo
in
deviško
,
je
trpela
v
tej
osamljenosti
.
„
Da
ni
Blanke
tu
,
odšel
bi
,
skril
bi
se
...
Ali
pa
bi
se
napravil
na
izprehod
,
“
je
rekel
sam
pri
sebi
.
„
Morda
teče
tod
,
daleč
kje
ali
nedaleč
,
globoka
voda
,
mirna
in
kakor
iz
baržuna
in
mesečine
razgrnjena
,
z
jelšami
ob
tihem
bregu
.
Tam
bi
se
izprehajal
in
sladko
razmišljal
o
neustvarjeni
lepoti
,
o
življenju
in
smrti
...
“
Nato
se
mu
je
zahotelo
govoriti
o
ljubezni
;
prepolno
je
bilo
srce
,
potrebovalo
je
odmeva
svojih
čuvstev
v
živem
glasu
,
želelo
je
odmeva
temu
odmevu
v
besedah
živega
človeka
.
„
Malo
sem
doživel
takšnih
večerov
,
kakršen
je
nocojšnji
,
“
se
je
obrnil
k
inženirju
.
„
Pusto
je
,
in
vendar
je
človeku
sentimentalno
,
ali
morda
—
prav
zaradi
tega
:
duša
se
čuti
osamljeno
in
se
opaja
z
nasprotjem
.
Iz
študentovskih
let
se
spominjam
,
da
smo
se
včasi
ob
takšnih
večerih
—
no
,
zdaj
se
že
bliža
jutro
!
—
zaljubili
...
“
„
Mogoče
je
!
“
Inženir
se
je
skrivaj
ozrl
na
učiteljico
Karlo
,
ki
se
je
nasmehnila
.
„
V
hipih
osamljenosti
,
ko
se
notranjost
zgraža
ob
puščobi
zunanjega
sveta
,
se
zaljubi
človek
brez
velikega
napora
.
Jaz
moram
priznati
,
da
sem
ravno
nocoj
zelo
zaljubljene
volje
...
“
„
Kaj
,
če
bi
se
vam
gospodična
zahvalila
za
poklon
?
“
se
je
zasmejal
doktor
Čander
.
„
O
,
to
bi
bilo
naglo
!
“
se
je
uprla
Karla
z
drobnim
usmevom
.
„
In
po
zaslugi
!
“
je
dejal
inženir
.
„
Ali
vi
sami
ste
priča
,
gospod
doktor
,
da
govoriva
že
ves
čas
modro
in
solidno
...
“
„
Če
je
Kalifornija
solidna
reč
,
potem
gotovo
!
“
je
pritrdil
doktor
.
„
Na
vsak
način
ste
vi
,
gospodična
,
in
vaš
sosed
dva
izmed
tistih
redkih
,
ki
nocoj
niso
govorili
o
ljubezni
.
Jaz
se
več
zanimam
,
več
opazujem
kot
novodošlec
in
slišim
več
,
nego
mi
je
namenjeno
,
ne
da
bi
ravno
prisluškoval
.
Toda
reči
moram
,
da
ni
najlepše
na
svetu
,
ako
govore
ti
ljudje
o
ljubezni
.
“
„
Kaj
ne
,
da
je
bogokletno
!
“
je
šepnila
Karla
s
tiho
toploto
.
„
Toda
kaj
!
Vi
se
morda
smejete
;
vi
ste
pač
po
vsej
priliki
hud
materij
alist
?
“
„
V
teh
rečeh
ne
bi
trdil
,
“
je
odkimal
doktor
z
resnobo
in
s
popolnim
prepričanjem
,
da
ne
laže
.
„
Res
je
sicer
,
da
kot
človek
znanosti
ne
gledam
ljubezni
zgolj
s
pesniškega
vidika
,
vendar
pa
bržčas
ne
mislim
o
njej
manj
visoko
nego
vi
ali
kdorkoli
na
svetu
.
“
„
Kaj
je
torej
po
vašem
mnenju
ljubezen
?
“
je
vprašala
učiteljica
polagoma
,
z
bleskom
v
očeh
.
„
Tako
naravnost
je
težko
odgovarjati
!
“
je
vzkliknil
doktor
.
„
Laglje
bi
vam
povedal
,
kaj
ni
ljubezen
,
ker
imam
za
to
poglavje
več
izkušenj
.
Na
vsak
način
je
razlika
med
pravo
in
med
nepravo
ljubeznijo
:
bistvena
razlika
namreč
...
“
Prekinila
ga
je
učiteljica
iz
Podgore
,
ki
je
prišla
klicat
Karlo
,
da
se
razslovi
z
dvema
odhajajočima
tovarišicama
.
Doktor
jo
je
pogledal
z
neizrazno
hvaležnostjo
:
kakor
hitro
je
bil
izpregovoril
o
ljubezni
,
se
je
zavedel
,
da
ne
ve
niti
za
dve
besedi
naprej
,
kako
nadaljevati
.
„
Misterij
,
kaj
hočemo
!
“
se
je
potolažil
sam
pri
sebi
.
„
Kaj
tarna
krčmar
že
ves
čas
?
“
je
vprašal
inženir
z
veselim
glasom
,
videč
gospodarja
,
ki
je
hodil
v
črni
praznični
obleki
okrog
zapuščene
stranske
mize
,
odkoder
so
bili
pregnali
umetnike
in
literate
.
„
Plačali
niso
,
sodrga
!
“
je
zakričal
notar
,
ki
je
slišal
vprašanje
,
ves
rdeč
že
v
obraz
.
„
Do
dvajset
kron
so
zapili
in
zajedli
,
plačali
pa
niso
borega
vinarja
!
“
je
razložil
krčmar
;
izraz
globoke
potrtosti
mu
je
krivil
poštenjaško
lice
.
„
Prenaglo
so
jih
spravili
gospoda
na
prosto
!
Jaz
tudi
ne
bi
plačal
,
ako
bi
me
vrgli
s
silo
pred
vrata
,
“
se
je
oglasil
mlad
,
skoraj
golobrad
učitelj
.
„
Ali
bi
vi
plačali
,
gospod
notar
?
“
„
Kuš
,
fante
!
“
se
je
zadri
notar
.
„
In
ti
,
oštir
,
če
bi
se
imel
obesiti
zaradi
tega
—
pa
zložimo
mi.
Kdo
da
kaj
?
“
Pijani
župan
je
molče
izvlekel
listnico
in
je
pomolil
krčmarju
petdesetak
s
tako
širokim
gibom
desnice
,
da
ga
je
morala
videti
vsa
družba
.
Doktor
je
tačas
nadaljeval
z
inženirjem
pomenek
o
ljubezenskih
rečeh
.
Ravnokar
mu
je
bil
izumil
in
razložil
nekakšno
mistično
teorijo
ljubezni
,
ki
ga
je
v
gorečnosti
zapeljala
,
da
je
pogojno
zanikal
snov
;
naposled
se
je
razjezil
:
„
A
nikar
!
To
prijatelj
,
so
reči
,
ki
bude
človeku
lepe
spomine
,
in
škoda
jih
je
za
ta
kraj
.
Fej
!
Poglejte
!
“
V
plavni
kretnji
je
zamahnil
z
dlanjo
.
Inženir
se
je
ozrl
in
tudi
Karla
,
ki
se
je
bila
med
tem
vrnila
.
Ne
da
bi
bil
namen
doktorja
Čandra
,
temveč
čisto
slučajno
pa
so
v
tistem
trenotku
vsi
trije
zagledali
notarja
v
zelo
genljivem
položaju
.
Tiščal
se
je
poštaričine
rame
,
ona
pa
mu
je
slonela
napol
v
naročju
,
roke
okrog
kozarca
;
notar
je
imel
svoje
na
kolenih
,
kajti
na
mizi
jih
ni
bilo
videti
.
Karla
je
zardela
.
Inženir
se
je
z
usmevom
obrnil
k
doktorju
:
„
Radost
je
za
krščanskega
človeka
,
da
najde
idealista
,
kakršen
ste
vi
!
“
„
Zdi
se
mi
,
da
sem
vam
že
povedal
,
“
je
zmajal
doktor
z
glavo
,
„
jaz
nisem
idealist
...
Bržčas
nimam
niti
iskrice
idealizma
v
sebi
.
No
,
ne
bodimo
tako
strogi
:
morda
jo
imam
,
nemara
da
sem
zagrizen
idealist
;
nocoj
je
vse
tako
prismojeno
,
da
človek
sam
ne
ve
...
Ali
poglavitno
je
to
,
da
ima
vsakteri
človek
svoj
kapitel
duše
,
ki
ga
ne
primerja
rad
s
čimerkoli
.
“
„
Ali
menite
,
da
tudi
ti
ljudje
?
“
je
vprašal
inženir
.
„
Če
so
ljudje
,
ga
nimajo
...
Včasi
smo
se
učili
—
seveda
,
katekizem
je
svoja
reč
!
—
da
sestoji
človek
iz
duše
in
telesa
.
Kje
je
duša
v
teh
ljudeh
?
O
,
nedostatnost
jezika
!
In
naravoslovje
bi
celo
reklo
:
homo
sapiens
...
Škoda
je
v
tem
zraku
besede
ljubezen
!
“
„
In
vendar
vsi
govore
o
njej
,
v
bližnji
zvezi
ali
v
daljni
:
poslušajte
!
„
Da
,
po
njihovem
je
baje
tudi
to
ljubezen
,
“
je
pokimal
doktor
z
otožnim
obrazom
.
„
In
vendar
,
če
jih
poslušam
,
se
mi
vidi
—
tako
daleč
je
tem
ljudem
do
ljubezni
kakor
...
“
„
Govnobrbcu
do
rože
!
“
ga
je
prekinil
inženir
s
krepkim
,
kratkim
smehom
.
„
To
je
usoda
lepote
,
“
se
je
razjezil
doktor
.
„
In
čim
dalje
časa
se
suče
svet
,
tem
huje
se
ji
godi
.
Poglejte
,
kaj
ima
čuteč
človek
od
te
proklete
enakosti
?
Prej
je
bilo
več
sužnjev
in
manj
gospodarjev
;
sužnji
so
bili
obsojeni
v
svoj
jarem
in
niso
imeli
časa
in
prostora
,
da
bi
z
neukimi
rokami
skrunili
ideje
;
danes
pa
,
ko
je
več
gospode
,
ni
dejstvo
več
brutalno
dejstvo
,
temveč
vsaka
uš
ima
svojo
majhno
vzvišenost
in
vsi
ljudje
svojo
veliko
nizkost
.
Nič
več
ni
globokih
globin
in
visoke
višine
,
temveč
samo
gričevje
in
same
majhne
dolinice
med
njim
,
prikladne
tudi
za
izprehode
trebušnega
banavza
.
Se
nekaj
stoletij
,
in
isto
bo
zlato
in
blato
,
solnce
pa
se
bo
zdolgočasilo
in
bo
zaspalo
na
nebu
...
“
Karla
je
bila
med
tem
presedla
h
gospe
Cepudrovi
,
ki
je
govorila
podalje
z
večjo
družbo
učiteljev
in
učiteljic
.
„
Potemtakem
ne
strpite
dolgo
v
našem
kraju
?
“
je
menil
inženir
.
„
Ne
upam
!
“
Doktor
je
skomizgnil
z
ramami
.
„
Škoda
bo
,
če
zopet
odidete
.
Zdi
se
,
z
vami
bi
se
človek
marsikdaj
prijetno
razgovoril
...
“
„
Saj
morda
ostanem
.
Lenoba
,
dragi
moj
,
ima
svoje
korenine
v
slehernem
človeku
in
je
vsakomur
mogočna
podlaga
vsaktere
nizkosti
.
Danes
še
pravim
:
pojdem
,
ne
ostanem
več
dolgo
časa
;
danes
pravim
to
,
ko
sem
prišel
,
meneč
,
da
prihajam
v
kraj
idilske
preprostosti
in
pastirskih
šeg
.
Jaz
že
dolgo
nisem
vajen
dežele
;
in
takrat
,
prejšnje
dni
,
sem
gledal
vse
to
z
drugimi
pogledi
...
Mi
mestni
ljudje
smo
v
teh
rečeh
vedno
preveč
romantiki
!
—
Pojdem
,
pravim
,
in
vendar
vem
,
da
se
bom
polenil
in
privadil
,
naposled
bom
ostal
iz
zgolj
lenobe
,
kakor
ostanete
vi
in
še
mnogo
drugih
.
Zame
ni
škoda
,
staram
se
;
no
,
pa
saj
ne
vemo
,
kaj
prinese
jutrišnji
dan
,
“
se
je
spomnil
in
prijetno
čuvstvo
ga
je
navdalo
.
„
Toda
vas
je
škoda
:
vi
ste
mladi
,
čilega
duha
in
čilega
telesa
;
drevo
,
ki
bi
rodilo
,
če
ne
bi
stalo
v
tej
puščavi
...
Zdi
se
mi
,
da
je
škoda
tudi
dekleta
,
ki
je
bilo
z
vami
;
a
to
me
ne
briga
,
oprostite
!
“
„
Ženska
z
dušo
,
“
je
dejal
sobesednik
zamišljeno
.
„
Prva
kategorija
!
“
je
zamrmral
doktor
v
svojo
skrbno
ostriženo
brado
.
„
Kaj
izvolite
?
“
„
Ah
,
ničesar
...
Pritrdil
sem
vam
:
gospodična
Karla
—
kaj
ne
da
?
—
je
vredna
poštenega
fanta
.
Vi
ste
zardeli
?
Kako
mladostno
!
Saj
ni
nič
zato
...
In
pravzaprav
ne
