katerobi
človek
najraje
prejkoprej
zasadil
svoje
zobe
.
Z
eno
besedo
,
Topolščakova
Marička
se
je
štela
za
nekako
lepotico
v
slavnoznani
Kravji
dolini
in
imela
jih
je
nekaj
,
ki
so
gledali
za
njo
.
Ko
sta
dospela
Urban
in
Martin
,
je
pri
Svetem
Petru
ravno
poldne
odzvonilo
.
Zategadelj
je
bilo
kosilo
že
pripravljeno
.
Sedli
so
takoj
k
mizi
in
mati
Maruša
je
posadila
nanjo
veliko
skledo
češpljeve
kaše
,
ki
so
jo
tedaj
že
imeli
za
dobro
dijaško
pašo
.
Obeda
se
je
udeležil
tudi
devetletni
edini
domači
sin
Janezek
,
slabotno
otroče
,
bledega
obraza
in
velikih
,
plašnih
oči
,
ki
so
nekako
naprej
oznanjevale
žalostno
usodo
tega
revnega
Topolščakovega
potomca
!
Predno
se
je
usedel
k
jedi
,
je
moral
gospodu
stricu
Urbanu
dati
„
srečo
“
,
nato
pa
moliti
,
kakor
je
bila
tedaj
lepa
krščanska
navada
po
kravjedolinskih
hišah
.
Na
mizi
je
bil
samo
en
krožnik
,
in
sicer
za
„
gospoda
“
dijaka
.
Ker
je
študiral
fiziko
,
to
je
sedanjo
osmo
šolo
,
je
bil
precej
veljaven
v
hiši
,
vsaj
toliko
,
da
si
ga
v
obiteli
nihče
ni
upal
tikati
.
Za
tega
dijaka
je
bil
krožnik
pripravljen
,
vsi
drugi
so
zajemali
kar
naravnost
iz
sklede
.
Martin
je
povabil
tudi
svojega
rojaka
,
da
naj
prisede
.
A
štonglajtar
se
je
oblastno
odrezal
:
„
Saj
veš
,
da
kaj
takega
ne
jem
!
“
Pri
tem
pa
ni
spustil
dekleta
iz
pogleda
.
Dekle
v
belem
predpasniku
mu
je
zavzelo
vso
dušo
.
Pa
še
nekdo
mu
je
bodel
v
oči
.
To
je
bil
zgoraj
omenjeni
fizikar
,
Topolščakov
gospod
študent
.
Ta
je
molče
sedel
pri
mizi
.
Pojedel
je
najprej
precej
češpljeve
kaše
,
nato
pa
se
je
spravil
na
mali
košček
mesa
,
katero
je
bila
Marička
,
obloženo
z
mogočnim
kupom
praženega
krompirja
,
postavila
pred
njega
.
Drugi
domači
so
imeli
pražen
krompir
brez
mesa
.
Ta
mladenič
ni
Pintarju
prav
nič
ugajal
.
Že
pri
prvem
pogledu
mu
ni
bilo
nič
na
tej
dijaški
strigalici
všeč
!
Bil
je
precej
visoke
postave
in
cela
kodelja
kodrastih
las
—
radi
te
kodelje
je
imel
že
dokaj
sitnosti
s
šolsko
gosposko
—
mu
je
visela
okrog
rjavega
lica
.
Karakteristična
so
bila
široka
usta
in
zelo
rtasti
nos
!
„
Čemu
si
ne
striže
las
?
“
si
je
mislil
Urban
.
„
Vsak
krščanski
človek
si
da
lase
striči
!
“
In
oči
tega
mladega
človeka
gospodu
Pintarju
že
celo
niso
ugajale
.
Bile
so
dobre
,
globoke
oči
,
kakršne
so
ljubile
ženske
že
tedaj
in
kakršne
ljubijo
tudi
dandanes
.
Zategadelj
jih
pa
Urban
Pintar
ni
mogel
trpeti
!
„
Kako
to
gleda
!
“
si
je
mislil
,
„
in
samo
dekleta
gleda
!
Če
bi
že
saj
kaj
izpregovoril
!
“
A
dijak
ni
izpregovoril
niti
besedice
.
Z
dolgimi
,
koščenimi
prsti
si
je
razrezal
ponižni
košček
mesa
,
si
odrezal
nekaj
kruha
ter
brzo
vse
pojedel
.
Nato
je
ravno
tako
brzo
vstal
,
si
otresel
grivo
svojih
las
,
otožno
pogledal
na
dekleta
ter
odšel
v
svojo
čumnato
.
„
A
ta
človek
nič
ne
moli
,
kadar
se
naje
?
“
se
je
zadrl
Urban
.
Najbolj
ga
je
jezilo
,
da
je
dijak
ves
čas
molčal
ter
tako
Urbanu
Pintarju
ni
dal
prilike
,
da
bi
ga
bil
tikal
.
„
Kdo
je
ta
mula
,
ki
sedi
pri
vaši
mizi
in
ust
ne
odpre
?
“
vpraša
.
„
To
je
naš
študent
,
“
odgovori
Topolščak
.
„
Dvakrat
na
teden
ima
meso
,
drugače
pa
je
,
kar
mi
jemo
.
“
„
Pravim
ti
,
Martin
,
jaz
bi
ga
pri
mizi
ne
gledal
tega
dolgočasneža
!
“
„
Vsak
dan
ni
tako
pust
!
A
včeraj
je
bila
mati
tu
,
pripeljala
je
nekaj
fižola
.
Pa
sta
se
sporekla
,
ker
noče
v
lemenat
!
“
„
Kaj
,
v
lemenat
noče
!
No
,
pa
pusti
me
z
lemenatom
pri
miru
!
So
tudi
stradači
ti
božji
hlapci
!
V
današnjih
časih
so
tisti
,
ki
parizarje
vozijo
,
ptiči
.
To
mi
veruj
,
Martin
!
“
Topolščak
je
radovoljno
pritrdil
.
Debeli
Urban
Pintar
je
pogledal
nekoliko
proti
stropu
ter
dejal
:
„
Sedaj
pa
grem
!
Bom
že
kaj
prišel
.
Fanteta
vzamem
!
Na
jesen
!
Do
tedaj
naj
izdela
šolo
!
“
Starši
so
se
gostobesedno
zahvalili
.
Urban
Pintar
je
sprejel
zahvalo
kakor
kak
suveren
.
Martin
ga
je
spremil
do
vežnih
vrat
.
Tam
se
je
štonglajtar
ozrl
proti
nebu
ter
vprašal
važno
:
„
Ti
li
pušča
v
miru
Maričko
ta
tvoj
študent
?
Kako
pa
se
piše
?
“
„
Jezus
Marija
!
Kaj
tako
vprašuješ
?
Iz
Vrbe
na
Gorenjskem
je
doma
.
In
za
Prešerna
se
piše
.
Ker
se
brani
v
lemenat
,
mi
je
vsak
dan
manj
všeč
.
Premalo
vere
ima
,
tako
ti
pravim
!
“
„
Čemu
je
ne
omožiš
?
“
In
Urban
je
zopet
gledal
proti
nebu
.
„
Kaj
takega
ni
varno
imeti
pri
hiši
.
“
„
Kdo
naj
jo
vzame
,
ker
ji
nimam
ničesar
dati
?
“
„
Morda
jo
vzamem
jaz
!
No
o
tem
bova
še
govorila
!
Adijo
!
“
Topolščak
pa
je
ves
srečen
hitel
pravit
svoji
Maruši
,
da
bogati
štonglajtar
morda
vzame
Maričko
!
—
Od
nekdaj
lepé
so
Ljubljanke
slovele
,
Al
lepše
od
Urške
biló
ni
nobene
,
Nobene
očem
bilo
bolj
zaželjene
Ob
času
nje
cvetja
dekleta
ne
žene
.
—
Ko
najbolj
iz
zvezd
je
danica
svetlà
,
Najlepši
iz
deklic
je
Urška
bila
.
Prešeren
.
Popoldne
tistega
dne
,
katerega
so
se
vršili
v
prejšnjem
poglavju
popisani
dogodki
,
je
nudila
gospa
Eliza
Češkova
svojo
tedensko
kavo
.
France
Češka
,
spoštovan
in
velečislan
meščanski
steklar
,
je
že
tedaj
imel
svojo
hišo
na
Glavnem
trgu
št.
185.
,
kupljeno
v
letu
1810.
,
z
znamenito
prodajalnico
steklenega
blaga
.
Možu
,
v
katerem
se
je
pretakala
češka
kri
,
se
je
dobro
godilo
in
njegova
obitel
je
že
tedaj
v
Ljubljani
zavzemala
precej
odlično
mesto
.
France
Češka
sicer
še
ni
bil
bogat
kakor
Bernbacher
,
Kanduč
in
drugi
,
a
vsled
dobre
kupčije
je
takorekoč
že
lezel
v
bogastvo
.
Naš
meščanski
steklar
se
je
že
bližal
tisti
meji
,
kjer
ponehajo
navadni
meščanje
ter
se
pričenjajo
patriciji
.
Ta
meja
je
bila
v
tisti
dobi
ostro
začrtana
in
ni
se
dala
tako
lahko
prekoračiti
,
kakor
bi
mi
dandanes
mislili
.
A
njegova
gospa
je
s
svojimi
željami
že
davno
prekoračila
omenjeno
mejo
.
Iskala
in
dobivala
je
znanja
v
najboljših
ljubljanskih
krogih
ter
tako
skušala
priti
do
površja
,
kjer
so
plavali
Kanduč
,
Gale
,
Lavrin
in
drugi
.
V
gospe
Matildi
Janeževi
,
soprogi
znamenitega
barvarja
in
krznarja
na
Sv.
Petra
cesti
,
je
imela
nekako
družico
,
ki
je
težila
za
enakimi
nameni
.
Gospa
Eliza
Češkova
je
bila
torej
tisto
popoldne
nekaj
svojih
prijateljic
povabila
na
kavo
.
Bili
sta
navzočni
soprogi
sodnih
svetnikov
Lavrina
in
Gogala
,
potem
gospa
trgovca
Galeta
,
Žaneta
Galetova
;
povabljena
je
bila
tudi
gospa
Kandučeva
,
ki
pa
ni
prišla
.
Navzočna
je
bila
seveda
tudi
gospa
Janeževa
.
Sedele
so
okrog
velike
mize
,
in
sicer
v
dvoriščni
sobi
.
Spredaj
je
bilo
vse
oddano
:
tam
je
stanoval
knez
Neri-Corsini
,
toskanski
minister
.
In
hišni
gospodinji
je
posebno
dobro
delo
,
da
so
ji
pridelili
gosta
,
ki
je
bil
knez
,
četudi
samo
laški
knez
.
Razgovor
pri
kavi
se
je
pričel
z
običajnim
prepirom
med
gospo
Lavrinovo
in
gospo
Gogalovo
.
Bili
sta
sicer
prijateljici
,
pa
se
niti
videti
nista
mogli
,
kar
je
tudi
še
dandanes
med
ženskami
opaziti
.
To
nasprotstvo
je
izviralo
še
iz
francoske
dobe
,
v
kateri
je
bil
gospod
Lavrin
nekoliko
više
splezal
nego
gospod
Gogala
.
Posledica
temu
je
bila
,
da
je
gospa
Lavrinova
še
vedno
bila
zaljubljena
v
francoske
čase
,
dočim
je
gospa
Gogalova
,
ki
je
bila
izredno
pobožna
,
kolikor
mogoče
v
nič
devala
omenjene
čase
.
Naravno
je
bilo
,
da
so
zbrane
dame
govorile
o
kongresu
.
„
Vidi
se
marsikaj
,
“
vzklikne
Lavrinka
,
„
a
še
več
se
je
videlo
,
ko
smo
imeli
Francoze
v
Ljubljani
.
Poznala
sem
vse
:
Marmonta
,
Junota
,
Dauthouarda
in
tudi
lepega
vicekralja
!
Krasni
možje
so
bili
in
vesti
so
se
znali
in
govoriti
so
umeli
!
Moj
Bog
,
kako
so
govorili
!
Bili
so
galantni
in
ljubeznivi
.
Da
,
da
,
Francoz
je
le
Francoz
!
“
Gospe
Gogalovi
je
bilo
,
kakor
da
jo
je
kdo
s
trnom
zbodel
.
Takoj
se
je
oglasila
:
„
Ljuba
Klara
,
kaj
boš
hvalila
Francoze
!
Saj
vemo
,
kako
je
bilo
.
Če
se
jim
je
kdo
sladkal
,
ta
je
že
izhajal
!
Ne
pravim
!
“
To
je
cikalo
na
gospoda
Lavrina
in
njegova
soproga
je
že
zardevala
.
„
In
res
,
“
se
je
odrezala
strupeno
,
„
maršal
Marmont
je
vedel
ločiti
dobre
glave
od
slabih
.
“
To
je
zopet
merilo
na
gospoda
Gogala
,
in
njegova
soproga
je
bila
sedaj
na
vrsti
,
da
je
zardela
.
„
Kaj
maršal
!
ljuba
Klara
,
ali
res
misliš
,
da
nas
je
Marmont
vladal
takrat
?
Moj
mož
pravi
,
in
jaz
mu
čisto
pritrjujem
,
da
so
nas
prostozidarji
vladali
tiste
dni
.
Saj
vsak
ve
,
da
so
se
zbirali
v
reduti
ter
pri
zazidanih
oknih
počenjali
svoje
hudobije
.
Koliko
praznikov
so
nam
snedli
ti
hudobneži
!
“
„
Pojdi
,
pojdi
,
ljuba
Milka
!
Moj
mož
pa
pravi
,
da
je
vse
to
otročja
govorica
.
Pa
nič
drugega
!
“
„
Otročja
govorica
,
Klara
?
Vendar
ne
boš
tajila
,
da
so
dr.
Repiča
,
ki
je
nanje
zabavljal
,
v
Ljubljanico
vrgli
,
da
so
ga
potem
pri
Zalogu
mrtvega
izvlekli
iz
vode
!
A
ni
bilo
tako
,
ljuba
Klara
?
“
„
E
kaj
,
“
odgovori
‚
ljuba
‘
Klara
,
„
pri
‚
Hajduku
‘
se
je
vina
nalil
in
v
pijanosti
je
zagazil
v
vodo
,
da
je
utonil
.
To
je
resnica
!
“
Vnel
bi
se
bil
prav
živahen
prepir
,
da
se
ni
o
pravem
času
vmes
vteknila
domača
gospa
,
ki
je
čutila
,
da
se
hoče
pogovor
preveč
razgreti
.
Spretno
je
zasukala
pomenek
na
drugo
polje
,
kjer
je
vedela
,
da
bodo
vse
enih
misli
.
Ponudila
je
navzočnim
prijateljicam
priliko
,
da
so
se
lahko
znosile
nad
prijateljico
,
ki
je
ni
bilo
.
„
Kandučeve
ne
bo
!
“
je
izpregovorila
lahno
.
Takoj
se
je
oglasila
Žaneta
Galetova
:
„
Seve
,
sedaj
ima
druge
skrbi
!
Ste
že
čule
,
ljube
prijateljice
,
da
si
je
za
letošnje
plese
svoje
obleke
z
Dunaja
naročila
!
Z
Dunaja
,
vam
pravim
!
“
„
Z
Dunaja
!
“
so
se
začudile
vse
.
„
Da
je
mlada
,
“
dostavi
gospa
Janeževa
,
„
bi
nič
ne
rekla
.
A
v
njenih
letih
,
pa
obleke
z
Dunaja
!
Med
nami
povedano
,
to
je
smešno
!
“
„
Smešno
!
smešno
!
“
so
začebljale
vse
soglasno
.
„
Denar
ima
!
To
je
res
!
“
izpregovori
Lavrinova
.
„
Tudi
ne
toliko
,
“
pravi
Žaneta
Galetova
,
„
da
bi
ga
jim
ostajalo
.
Saj
so
drugi
trgovci
,
ki
tudi
kaj
zaslužijo
!
“
„
Ti
ljudje
predobro
žive
,
“
dostavi
Gogalova
,
„
vse
bodo
zajedli
.
Vsak
dan
se
pri
njih
več
kuha
nego
v
škofovi
kuhinji
.
“
„
In
škof
Gruber
,
“
se
vtakne
domača
gospa
vmes
,
„
ima
vendar
več
dohodka
,
nego
ga
imajo
Kandučevi
!
“
„
Res
je
!
res
je
!
“
pritrjujejo
vse
.
Ravno
tedaj
potrka
nekdo
na
vrata
,
in
ko
se
odpro
,
vstopi
gospa
Zofija
Kandučeva
.
Od
veselja
so
vse
vzkliknile
,
vstale
in
ji
hitele
nasproti
.
„
Kako
nas
veseli
,
draga
Zofka
,
“
je
gostolela
gospa
Češkova
,
„
kako
nas
veseli
,
da
si
prišla
!
“
Žaneta
Galetova
:
„
Smo
že
mislile
,
da
si
zbolela
.
In
prav
pomilovale
smo
te
.
“
Gospa
Lavrinova
:
„
In
za
zgled
smo
te
postavljale
!
Kako
si
dobra
gospodinja
in
izvrstna
mati
!
“
Gospa
Gogalova
pa
ji
je
nalila
kave
ter
ji
odrezala
kos
rumenega
šarklja
.
Nato
pa
je
izpregovorila
važno
:
„
Da
bi
jih
le
imeli
obilo
takih
prijateljic
,
kot
je
naša
Zofija
!
“
Ali
že
veste
najnovejše
?
“
vpraša
Kandučeva
.
„
Kaj
če
biti
?
“
izpregovori
Lavrinova
.
„
Morda
misliš
na
starikasto
gospo
,
ki
se
je
zadnjič
z
mladim
komisarjem
na
Gradu
izprehajala
?
“
„
In
to
proti
večeru
!
“
poseže
Gogolova
vmes
.
„
To
že
vemo
!
“
se
oglasi
Janeževa
,
„
sicer
sta
se
pa
že
lansko
leto
na
plesih
v
reduti
precej
sumljivo
vedla
.
“
Žaneta
Galetova
pa
začvrči
:
„
Greh
se
dela
!
Naš
magistrat
pa
spi
in
ne
zapira
takih
ljudi
!
“
Vse
so
bile
edine
,
da
je
to
res
sramota
.
„
To
,
“
se
odreže
Kandučeva
,
„
ni
najnovejše
,
drage
prijateljice
.
Najnovejše
—
župan
Hradecki
je
ravnokar
govoril
o
tem
z
mojim
možem
—
najnovejše
je
,
da
bode
pri
našem
cesarju
velik
obed
.
“
„
Velik
obed
!
“
so
vse
zaklicale
.
A
obmolknile
so
takoj
,
ker
je
v
tistem
hipu
vsaka
zase
premišljevala
:
„
Bog
ve
,
bode
li
moj
povabljen
ali
ne
.
“
Kandučeva
je
nadaljevala
:
„
Povabljenih
bo
nekaj
mestnih
očetov
,
nekaj
uradnikov
,
nekaj
trgovcev
,
nekaj
grajščakov
.
Sploh
vse
,
kar
je
v
Ljubljani
najimenitnejšega
!
“
Nobena
se
ni
oglasila
.
Kandučeva
pa
je
govorila
tako
,
da
se
ji
je
kar
poznalo
,
da
misli
:
„
Moj
mož
bo
povabljen
,
ker
mora
povabljen
biti
;
za
vaše
pa
ne
vem
;
mogoče
,
a
gotovo
ni
.
“
„
Da
bi
le
moj
bil
povabljen
!
“
si
je
mislila
Lavrinova
,
„
in
da
bi
le
Gogala
ne
bil
povabljen
!
Pa
takoj
plačam
mašo
na
Dobrovi
!
“
Na
drugi
strani
si
je
zopet
Gogalova
mislila
:
„
Da
bi
le
Lavrina
ne
vabili
,
pa
plačam
debelo
svečo
sv.
Roku
v
Dravljah
!
Potem
je
prav
vse
,
in
najsi
mojega
tudi
ne
povabijo
!
“
In
druge
so
bržkone
ravno
tako
mislile
.
Ko
so
dajale
izraza
tem
prijateljskim
čutom
,
je
prihitela
v
sobo
stara
hišna
Lenčka
.
Razburjena
in
zasopla
je
bila
,
da
je
še
celo
na
vrata
pozabila
potrkati
.
Sredi
sobe
je
obstala
in
priletna
devica
skoraj
izpregovoriti
ni
mogla
,
tako
je
bila
razdražena
.
Že
jo
je
hotela
domača
gospa
ostro
pokarati
,
kar
se
ji
odpro
usta
:
„
Gospod
prošt
,
gospa
!
Gospod
prošt
!
“
Vse
so
se
dvignile
in
z
enim
glasom
vzkliknile
:
„
Gospod
prošt
!
“
Vse
so
bile
v
plamenu
!
Posebno
je
vzplamtela
domača
gospa
.
Ob
sapo
in
besedo
je
prišla
kakor
nje
hišna
.
„
Gospod
prošt
!
Kaka
izredna
čast
!
“
je
zagostolela
ter
odhitela
v
predsobo
,
da
bi
ondi
sprejela
nepričakovanega
,
a
vendar
tako
milega
gosta
.
Tedaj
je
bil
ljubljanski
prošt
vse
kaj
drugega
,
nego
je
dandanes
.
Dandanes
tiči
prošt
stolice
sv.
Nikolaja
v
ozki
svoji
hišici
,
ima
nekaj
gospodov
,
ki
prihajajo
k
njemu
na
hrano
,
zahaja
redno
v
pisarno
,
a
sicer
se
ne
meni
za
ves
svet
,
tako
da
ima
včasi
toliko
pomena
,
kakor
ga
ima
prošt
v
Novem
mestu
,
ali
pa
kvečjemu
nekoliko
več
pomena
,
nego
ga
imajo
prošti
na
Koroškem
,
kjer
je
prošt
skoraj
vsak
drugi
boljši
župnik
!
V
kongresnih
časih
pa
je
bil
ljubljanski
prošt
vse
časti
vreden
duhovnik
,
a
bil
je
tudi
nekak
kavalir
,
kateremu
so
se
z
radostjo
odpirala
vrata
najboljših
hiš
.
V
škofovih
hlevih
je
imel
svojega
konjiča
,
in
kadar
mu
je
srce
poželelo
,
ga
je
zasedel
ter
jahal
ž
njim
črez
Ljubljansko
polje
vzlic
temu
,
da
je
nosil
zlato
verižico
črez
prsi
in
vijoleten
kolar
pod
vratom
.
Pa
naj
bi
v
današnjih
dneh
ljubljanski
prošt
poskusil
kaj
takega
!
Kaj
bi
rekel
ves
svet
in
pred
vsem
,
kaj
bi
rekel
antistes
?
Kar
mrzlica
nas
pretresa
pri
goli
,
sami
misli
na
kaj
takega
!
Takrat
pa
se
je
nahajal
pri
stebru
v
lopi
naše
„
škofije
“
okrogel
kamen
,
na
katerega
so
stopali
ljubljanski
kanoniki
,
kadar
so
sedali
v
sedlo
,
da
bi
podili
čilega
vranca
črez
zeleno
polje
.
Tedaj
so
umeli
ljubljanski
škofje
in
njih
korarji
svet
bolje
,
nego
ga
umejo
njih
nasledniki
.
Zahajali
so
v
posvetne
družbe
in
tudi
po
salonih
so
se
kazali
kot
celi
možje
,
kar
bi
se
dandanes
štelo
v
smrten
greh
!
In
če
bi
sedaj
kak
korar
kakor
nekdaj
Peter
vitez
Grizoni
dal
zasedlati
konjička
ter
bi
pred
svojo
korarsko
hišo
splezal
na
tega
konjička
,
nato
pa
spretno
odjahal
po
Mestnem
trgu
,
nastala
bi
revolucija
v
vrstah
pobožnih
ljubljanskih
ženic
.
In
korar
Petrček
bi
se
moral
kaj
hitro
iznebiti
svojega
vranca
,
ker
bi
ga
sicer
tožili
v
Rimu
ter
ga
skušali
pripraviti
ob
prijetno
življenje
ljubljanskega
korarja
!
Pa
vzlic
vsemu
temu
trdijo
nekateri
,
da
je
bilo
ljudstvo
tedaj
dosti
bolj
verno
,
nego
je
danes
,
in
da
je
imel
duhovnik
tedaj
dosti
več
pravega
vpliva
,
nego
ga
ima
dandanes
!
Mimogrede
bodi
povedano
,
da
je
takrat
že
vzhajala
zvezda
Antona
Alojzija
.
Če
se
ne
motimo
,
je
bil
že
gubernijalni
svetnik
v
Trstu
,
a
če
je
prišel
včasi
na
obisk
h
grofici
Stubenbergovi
,
je
vzkoprnela
vsa
Ljubljana
in
vse
je
hotelo
videti
moža
,
ki
je
bil
vzoren
duhovnik
in
kavalir
obenem
.
Če
bi
mož
živel
v
sedanji
dobi
,
bi
stavil
svojo
glavo
,
da
bi
niti
Čemažarjevega
kanonikata
ne
dosegel
,
ki
je
najrevneje
plačan
!
Tako
se
časi
izpreminjajo
!
A
Bogu
bodi
potoženo
,
da
se
izpreminjajo
!
Domača
gospa
,
kakor
smo
bili
povedali
,
je
hitela
vsa
srečna
iz
sobe
,
da
bi
že
zunaj
pozdravila
ljubega
in
dragega
gosta
,
kot
je
bil
tedanji
ljubljanski
prošt
Juri
Golmajar
.
Čulo
se
je
v
predsobi
nekaj
sladkih
besed
in
nekaj
sladkega
smeha
.
Ko
so
se
vrata
odprla
,
je
vstopil
prošt
Juri
s
svojo
visoko
,
a
vsled
starosti
že
nekoliko
sklonjeno
postavo
.
Po
tedanji
šegi
je
nosil
dolgo
,
črno
suknjo
,
modre
nogavice
in
šolne
.
Bil
je
častitljiva
prikazen
,
pred
oltarjem
se
je
sukal
pobožno
,
a
v
družbi
dam
se
je
vedel
ljubeznivo
kretati
.
Za
roko
je
vodil
gospo
Češkovo
,
ko
je
vstopil
.
Galantno
jo
je
peljal
do
njenega
sedeža
.
Potem
pa
je
pozdravil
tudi
druge
gospe
,
ki
so
ga
obdale
kakor
čebelice
med
.
Sedaj
se
nam
je
pečati
z
osebo
,
ki
je
bila
z
milim
gospodom
proštom
obenem
vstopila
,
a
med
tem
,
ko
je
ta
družbo
pozdravljal
,
ostala
v
ozadju
.
Težko
je
popisati
to
osebo
,
ker
si
nočemo
nakopati
očitanja
,
da
smo
,
ker
morda
duhovščine
ne
ljubimo
,
pristranski
in
da
zategadelj
napravljamo
iz
resnega
moža
ostudno
karikaturo
.
Nas
pa
je
resna
volja
ostati
na
zgodovinskem
polju
in
občinstvu
hočemo
predstaviti
podobo
človeka
,
kakor
je
zgodovinsko
resnična
.
A
če
se
vzlic
temu
končno
izvije
izpod
naših
rok
nekaka
karikatura
,
ni
to
naša
krivda
!
S
proštom
Golmajarjem
je
vstopil
človek
strahovito
suhe
in
koščene
postave
.
Imel
je
od
solnca
ogorel
obraz
,
ki
je
bil
tudi
zgolj
kost
in
koža
;
sredi
tega
obraza
je
tičal
kljukast
nos
,
pod
nosom
pa
ozka
,
tesno
skupaj
stisnjena
usta
.
Nekaj
zoprnega
je
bilo
v
tem
obrazu
.
To
je
njega
lastnik
bržkone
sam
čutil
.
Zategadelj
ga
je
skušal
omiliti
z
ljubkim
smehljajem
.
Mnogokrat
je
zategnil
pogled
proti
nebu
,
da
se
mu
je
videlo
samo
belo
v
očeh
.
Ves
vtisk
tega
človeka
je
bil
nekako
eksotičen
.
Pod
obrazom
sta
mu
bingljala
dva
bela
repka
,
ker
je
nosil
francoski
kolar
;
pokrival
pa
se
je
s
širokim
klobukom
,
kakor
je
navada
pri
jezuitih
.
Kazal
je
zunanjost
francoskega
abeja
,
in
sicer
ponižnega
francoskega
abeja
.
Tudi
pri
tej
priliki
,
ko
se
mi
seznanjamo
ž
njim
,
ni
silil
v
ospredje
.
Ponižno
je
obtičal
pri
vratih
,
pri
katerih
je
bil
vstopil
.
Odložil
je
široko
svojo
reto
na
bližnji
stol
,
sklenil
rumene
roke
kakor
v
molitev
in
čakal
s
povešenimi
očmi
,
da
ga
kdo
nagovori
.
Kdor
se
je
pečal
z
zgodovino
ljubljanskega
kongresa
,
ve
takoj
,
da
ta
prikazen
,
katero
smo
ravnokar
opisali
,
ne
more
nihče
drugi
biti
nego
abé
Angelo
Inglesie
.
Kdo
je
bil
ta
abé
?
Tepec
gotovo
ni
bil
,
ker
je
takorekoč
za
nos
vodil
gospode
ljubljanske
kongresnike
;
za
nos
je
vodil
še
celo
našega
cesarja
in
ruskega
carja
,
katerima
je
izvabil
veliko
vsoto
denarja
.
Nasprotno
,
mož
je
bil
gotovo
zelo
spreten
,
ker
je
še
celo
za
nos
vodil
najbistrejšo
glavo
ljubljanskega
kongresa
,
renegata
Friderika
Genza
!
Kakor
vsak
renegat
—
posebno
če
je
postal
dvorni
svetnik
,
je
bil
Genz
eden
največjih
prosjakov
,
kar
jih
pozna
zgodovina
.
Ves
čas
,
kar
je
trajal
kongres
,
ga
je
trla
neprestano
samo
ena
skrb
,
da
bi
iztisnil
posameznim
državam
kolikor
mogoče
najvišje
„
gratifikacije
“
.
Vodil
je
protokol
pri
kongresnih
konferencah
ter
sestavljal
vse
najvažnejše
listine
in
razglase
,
ki
so
tiste
dni
sloveli
radi
mojstrskega
sloga
in
reakcijonarne
vsebine
.
Dasi
je
bil
bogato
plačan
avstrijski
dvorni
svetnik
,
je
moledoval
za
gratifikacije
pri
vsaki
državi
in
državici
.
Če
so
gratifikacije
prepočasi
dohajale
,
je
v
svojih
„
dnevnikih
“
prav
srdito
vzrastel
!
Še
celo
cesarju
Francu
je
pisal
v
tem
oziru
obširno
beraško
pismo
,
na
kar
mu
je
le-ta
nakazal
1000
cekinov
.
Isto
vsoto
sta
mu
nakazala
car
Aleksander
in
pruski
kralj
.
Tudi
Angleška
,
katero
je
Genz
radi
njenega
nastopa
na
ljubljanskem
kongresu
toliko
črnil
po
vseh
evropskih
nazadnjaških
časopisih
,
mu
je
morala
izplačati
300
funtov
.
Samo
ubožni
Neapolitanski
,
ki
mu
je
bila
tudi
1000
dukatov
obljubila
,
ni
mogel
iztisniti
tega
denarja
.
Pa
spretni
mož
si
je
vedel
pomagati
.
Rothschildi
,
ki
so
bili
že
tedaj
ščuka
v
tolmunu
evropskih
suverenov
,
so
odposlali
na
kongres
svojega
zastopnika
.
Bil
je
to
Karel
Rothschild
,
načelnik
neapoljske
filijalke
Rothschildove
.
Tega
je
Genz
prisilil
,
da
mu
je
moral
izplačati
predujem
na
neapolitansko
gratifikacijo
.
Če
ga
je
Karel
pozneje
pri
vladi
v
Neapolju
izterjal
,
ne
vemo
.
Genz
pa
je
imel
svoj
predujem
,
in
to
je
bila
za
tega
poštenjaka
glavna
stvar
.
Več
nego
80.000
kron
je
iztisnil
ta
famozni
dvorni
svetnik
iz
ljubljanskega
kongresa
!
Za
nekaj
mesecev
lep
postranski
zaslužek
!
A
še
večji
mojster
na
tem
polju
je
bil
pater
Angelus
Inglesie
!
Kdo
je
bil
ta
pater
,
ta
tako
imenovani
„
svetnik
“
ljubljanskega
kongresa
?
Da
je
nastopil
pod
napačnim
imenom
,
je
gotovo
.
Pravega
imena
nismo
mogli
izvedeti
.
Morda
se
sploh
izvedeti
ne
da
.
Kdo
je
bil
,
ne
vemo
,
kaj
pa
je
bil
,
to
dandanes
dobro
vemo
.
Kadar
nastopi
povodenj
po
ljubljanskem
barju
,
tedaj
pokonča
na
legije
bramorjev
in
drugega
podzemeljskega
mrčesa
.
Vse
to
plava
in
mrgoli
v
nebrojnih
množicah
na
površju
vodovja
.
Nad
vodovjem
pa
se
prikaže
obilo
eksotičnih
roparskih
ptic
,
posebno
dolgočasne
,
a
vedno
lačne
mahovke
,
ki
počasi
mahajo
z
dolgimi
svojimi
perutnicami
po
zraku
ter
si
polnijo
nenasitljivi
svoj
želodec
z
mrčesom
,
plavajočim
po
vodi
.
Taka
nenasitna
mahovka
je
bil
abé
Angelo
Inglesie
.
Prikazal
se
je
nad
vodovjem
ljubljanskega
kongresa
.
Prišel
je
bogve
od
kod
.
Ko
pa
se
je
bil
nasitil
,
je
zopet
izginil
bogve
kam
.
Najboljši
vir
o
njem
je
Friderik
Genz
,
ki
je
pri
vsej
svoji
bistroumnosti
sedel
na
limanice
temu
duhovniškemu
sleparju
.
V
svojih
„
dnevnikih
“
ga
omenja
najprej
dne
22.
marca
,
kjer
piše
:
Besuch
von
einem
würdigen
Missionair
in
Louisiana
,
Abbé
Inglesie
.
Mit
ihm
bei
Fürst
Metternich
gegessen
.
Istotako
ga
omenja
dne
25.
marca
:
Bei
Caraman
gegessen
.
Dann
Gespräche
mit
dem
Abbé
Inglesie
,
und
dass
Interesse
,
welches
ich
an
seinen
edlen
Projekten
nahm
,
bilden
wenigstens
eine
glückliche
Diversion
für
so
manche
finstere
Gegenstände
,
die
uns
umgeben
.
Dne
7.
aprila
piše
:
Besuch
von
Caraman
,
Gordon
,
Graf
Esterhazy
,
Jouffroy
,
Abbé
Inglesie
.
Dne
9.
aprila
čitamo
v
„
dnevnikih
“
:
Abbé
Inglesie
kömmt
,
um
für
den
glücklichen
Erfolg
seines
Geschäfts
zu
danken
.
Jeder
der
beiden
Kaiser
hat
ihm
20.000
Fr.
und
einen
brillantenen
Ring
geschenkt
.
Končno
pa
pride
maček
,
ki
je
dne
17.
aprila
tako-le
opisan
Abschiedsbesuch
vom
Abbé
Inglesie
,
der
sein
hiesiges
Geschäft
mit
grossem
Success
geendigt
hat
.
Er
hat
von
den
Souverains
und
durch
die
Privatsubscription
an
4000
Louis
d
’
or
erhalten
.
Aber
,
leider
,
sehr
schlecht
verwendet
,
und
,
nach
allem
menschlichem
Anschein
,
uns
einen
schändlichen
Betrug
gespielt
.
Ta
abé
Inglesie
se
je
bil
torej
kot
„
würdiger
Missionair
in
Louisiana
“
priklatil
na
ljubljanski
kongres
.
S
sabo
je
nosil
priporočila
od
pariškega
kardinala
in
še
celo
od
rimskega
papeža
.
Prejkone
vse
sami
falzifikati
!
Posrečilo
se
mu
je
pa
le
,
da
je
z
ljubljanskega
kongresa
posnel
več
smetane
nego
lisjak
Friderik
Genz
!
Ko
se
mi
spoznavamo
s
tem
čudnim
poštenjakom
,
tedaj
je
šele
raztezal
svoje
mreže
in
mrežice
po
beli
Ljubljani
.
Govoril
je
dosti
spretno
nemško
—
in
—
dobri
škof
Avguštin
se
mu
je
tudi
ujel
v
zanko
—
z
nemško
pridigo
v
stolnici
se
je
dokaj
srečno
predstavil
ljubljanskemu
občinstvu
.
Stanoval
je
pri
očetih
frančiškanih
in
komaj
je
bil
dober
teden
v
Ljubljani
,
že
so
vedele
pobožne
ženice
,
da
je
prišel
k
frančiškanom
„
svetnik
“
,
ki
spi
na
golih
deskah
,
ki
ne
pije
vina
in
ki
bode
prejkotne
tudi
čudeže
delal
.
Miklavž
Čeljustnik
iz
Trnovega
pa
se
je
,
ko
so
mu
govorili
o
tem
,
odrezal
:
„
Če
je
svetnik
,
ne
vem
!
Če
pa
že
res
ne
pije
ne
vina
ne
žganja
,
kar
je
oboje
tako
dobro
,
je
pa
že
to
velik
čudež
!
“
Po
nasvetu
škofa
Avguština
je
vodil
prošt
Juri
abeja
iz
Luizijane
od
hiše
do
hiše
.
Naš
svetnik
se
je
hotel
najprej
predstaviti
,
nato
pa
je
nameraval
napraviti
velikansko
subskripcijo
po
vseh
kočah
ljubljanskih
.
Če
smemo
Genzu
verjeti
,
se
mu
je
to
tudi
docela
posrečilo
.
Tako
je
prišel
tisti
dan
v
hišo
Franca
Češke
,
čigar
soproga
se
je
prištevala
prvim
tedanjim
cerkvenim
stebrom
ženskega
spola
.
Ko
je
bil
prošt
Juri
pozdravil
vse
navzočne
dame
,
se
je
obrnil
zopet
k
domači
gospodinji
,
rekoč
:
„
Dovolite
,
gospa
,
da
vam
po
naročilu
milostivega
škofa
v
hišo
vpeljem
pobožnega
moža
,
ki
je
za
našo
sveto
vero
trpel
že
velike
muke
ter
ima
mogočne
zasluge
za
našo
katoliško
cerkev
!
“
Abé
pri
vratih
je
zavlekel
svoj
pogled
proti
stropu
,
da
se
mu
je
videlo
samo
belo
v
očeh
.
Ni
čakal
daljše
vpeljave
,
kar
roke
je
razprostrl
ter
pričel
z
mogočnim
glasom
presti
dolg
latinski
blagoslov
,
katerega
je
potem
od
besede
do
besede
preložil
na
nemščino
.
Ko
je
končal
,
ni
ostala
niti
ena
opeka
na
Češkovi
hiši
brez
blagoslova
!
„
Saj
počakal
naj
bi
,
da
ga
vpeljem
!
“
je
šepnil
prošt
gospe
Češkovi
.
„
Nekako
čuden
se
mi
vidi
ta
človek
!
“
Gospe
Elizi
pa
je
blagoslov
vendar
jako
dobro
del
in
z
veliko
hvaležnostjo
je
prisilila
misijonarja
,
da
je
sedel
k
mizi
.
„
Kupico
vina
,
gospod
prošt
?
“
je
izpregovorila
prijazno
.
„
Drugega
,
žali
Bog
,
nimam
!
“
Že
je
hotela
poklicati
svojo
hišno
,
a
živahno
je
ugovarjal
abé
Angelus
.
„
Gospa
Češkova
,
“
je
izpregovoril
,
„
midva
z
milim
gospodom
proštom
nimava
ne
časa
ne
želje
,
piti
pregrešno
pijačo
.
Eno
željo
pa
imava
,
da
bi
kaj
nabrala
za
moje
zapuščene
župljane
v
Luizijani
,
da
bi
si
mogli
vsaj
cerkev
zgraditi
!
“
„
Kaj
,
še
cerkve
nimajo
!
“
je
vzkliknila
gospa
Gogalova
s
sočutjem
.
„
Majhno
leseno
kolibico
imamo
“
—
in
abé
Inglesie
je
zopet
kazal
belo
svojega
očesa
,
„
nekdaj
so
gonili
konje
črez
noč
v
njo
,
a
sedaj
se
daruje
v
njej
sveta
maša
!
Streha
na
njej
pa
je
že
tudi
raztrgana
!
“
„
Moj
Bog
!
“
zahiti
gospa
Janeževa
,
„
ali
ljudje
nič
ne
dajo
za
pobožne
namene
?
“
„
Ljudje
,
ljuba
in
lepa
moja
gospa
“
—
ta
„
lepa
gospa
“
je
Janeževki
segla
globoko
v
srce
—
„
so
tako
revni
,
da
mešajo
včasi
ilovico
med
moko
,
samo
da
imajo
kaj
kruha
.
Kaj
pomaga
,
če
zemljo
obdelajo
!
Kadar
dozori
žetev
,
pa
se
priklatijo
divji
Indijanci
in
vse
požgo
.
Sam
Bog
ve
,
kaki
reveži
smo
v
Luizijani
!
“
Ženice
so
se
kar
topile
.
„
Petnajst
let
se
trudim
,
“
je
nadaljeval
pater
Inglesie
z
jokajočim
glasom
,
„
petnajst
let
se
trudim
v
krvavem
potu
svojega
obraza
,
živeč
od
korenin
in
koruze
,
da
bi
zgradil
cerkev
in
župnišče
,
prvo
katoliško
cerkev
v
Luizijani
!
“
Zopet
belo
v
očeh
!
„
Župnišča
tudi
nimate
!
“
zastoka
Žaneta
Galetova
.
„
Imam
ga
že
,
a
je
luizijansko
!
Nekaj
let
sem
prebival
v
otli
cipresi
;
pozneje
pa
smo
ulovili
na
reki
velik
sod.
Ne
vemo
,
kje
se
je
iztrgal
,
a
sedaj
imam
v
njem
svoje
bivališče
in
ležišče
.
In
Bogu
dajem
hvalo
,
da
imam
vsaj
tako
župnišče
!
“
„
V
sodu
prebivate
!
“
so
vse
zajokale
.
„
Da
,
ljube
gospe
,
v
sodu
.
In
kadar
lazijo
Indijanci
po
vojni
stezi
,
tedaj
se
,
in
naj
smo
v
sodu
skriti
,
tresemo
za
svoje
življenje
.
Dvakrat
sem
jim
že
padel
v
roko
.
Tu
na
glavi
nosim
znamenje
skalpskega
noža
!
In
skalpirali
bi
me
bili
,
da
me
ne
rešijo
španski
jezdeci
,
ki
so
prijahali
tam
mimo
!
“
„
Jezus
Marija
!
“
in
zopet
so
koprnele
gospe
.
S
ponosom
je
kazal
na
veliko
brazgotino
na
kratko
ostriženi
svoji
glavi
,
katero
je
bil
po
njegovi
trditvi
provzročil
indijanski
nož
.
A
brez
ozira
na
to
brazgotino
so
bile
dame
docela
prepričane
,
da
imajo
pred
sabo
pravega
mučenika
,
vsaj
napol
svetnika
in
prezaslužnega
borilca
za
sveto
katoliško
stvar
.
„
Sedaj
sem
na
poti
,
da
zbiram
za
svoje
ovčice
.
Leta
in
leta
sem
poskušal
,
a
sami
ne
opravimo
nič
.
Sveti
duh
pa
me
je
razsvetlil
ter
mi
pokazal
pot
v
staro
Evropo
.
V
Londonu
sem
že
bil
in
,
hvala
bodi
Odrešeniku
,
tudi
angleški
katoliki
niso
dopustili
,
da
bi
bil
odrinil
praznih
rok
!
“
To
je
bilo
nekaj
za
gospo
Lavrinovo
,
ki
se
je
v
svoji
posvetnosti
že
naveličala
teh
cerkvenih
razgovorov
.
Živahno
se
je
oglasila
:
„
V
Londonu
ste
bili
,
gospod
abé
?
In
kaj
so
najnovejše
novice
o
kraljici
Karolini
?
“
Mož
iz
Luizijane
v
prvem
hipu
ni
vedel
,
kako
se
mu
je
vesti
.
Angleški
kralj
Juri
IV.
je
imel
tedaj
velike
težave
s
svojo
ženo
Karolino
Amalijo
Brunšviško
.
Ko
je
bil
še
princ
valeški
,
se
je
ločil
od
nje
,
na
kar
se
je
klatila
po
Evropi
v
družbi
z
nekim
Lahom
Bergamijem
.
Ko
pa
je
njen
soprog
v
letu
1820.
stopil
na
prestol
angleški
,
je
prihitela
v
London
ter
po
vsej
sili
hotela
biti
kraljica
angleška
.
Bila
je
stara
že
nad
petdeset
let
,
a
imela
je
še
nekaj
ostankov
svoje
nekdanje
lepote
.
Velik
del
angleškega
javnega
mišljenja
je
privlekla
v
svoj
tabor
in
mogočna
stranka
pod
vodstvom
lorda
Holanda
,
ki
ga
je
naš
Metternich
iz
dna
svoje
duše
črtil
,
je
še
celo
v
angleškem
parlamentu
prav
pridno
se
pehala
za
njene
koristi
.
Bila
je
to
nekaka
taka
afera
,
kakršno
smo
v
najnovejših
časih
doživeli
na
draždanskem
dvoru
.
Kakor
ta
je
tudi
ona
razburjala
vso
Evropo
.
Kakor
vsekdar
je
bilo
tudi
pri
tej
priliki
mnenje
sveta
različno
.
Eni
so
držali
ž
„
njo
“
,
drugi
ž
„
njim
“
,
kakor
vedno
,
kadar
nastane
vojska
med
dvema
,
ki
si
svojita
eno
in
isto
zakonsko
posteljo
.
„
Da
!
da
!
kaj
ste
izvedeli
o
ubogi
Karolini
Amaliji
?
Jo
li
parlament
postavi
v
njene
pravice
?
Naš
Metternich
ni
ž
njo
,
to
vemo
.
A
mi
smo
ž
njo
!
Ni
li
tako
,
drage
prijateljice
?
“
Drage
prijateljice
so
pritrdile
.
Častitljivi
abé
je
sedaj
vedel
,
pri
čem
je
.
In
takoj
je
svoja
jadra
zasukal
po
sapi
,
ki
je
pihala
v
tej
družbi
.
„
Nič
dobrega
,
ljube
gospe
,
“
je
odgovoril
,
„
prav
nič
dobrega
.
V
spodnji
zbornici
je
propadla
s
svojimi
zahtevami
in
tudi
lord
Brougham
ji
več
pomagati
ne
more
!
Da
,
da
,
na
angleškem
prestolu
sedi
človek
,
ki
ni
prav
nikakršne
časti
vreden
!
“
„
Prava
grdoba
je
!
“
se
zajezi
gospa
Gogalova
.
„
In
druge
ženske
ima
tudi
!
“
pristavi
gospa
Galetova
.
Abé
Inglesie
pa
je
takoj
zopet
napeljal
vodo
na
svoj
kolešček
:
„
In
veste
,
ljube
gospe
,
kje
tiči
pravi
vzrok
?
Hudobni
jeziki
vpletajo
vmes
markeza
Bergamija
.
Pa
vse
to
nič
ni
!
Iz
najgotovejšega
vira
vem
,
da
se
je
Karolina
Amalija
Brunšviška
v
Rimu
vrnila
v
naročje
naše
edine
zveličalne
cerkve
.
Zategadelj
je
kralj
Juri
ne
mara
.
In
tu
tiči
resnica
!
“
Zopet
so
koprnele
gospe
!
Abé
pa
vzklikne
:
„
Pač
res
,
katoliško
cerkev
povsod
preganjajo
!
Zatorej
je
naša
dolžnost
,
ljube
in
mlade
gospe
—
tu
se
je
zopet
kazalo
belo
v
očeh
!
—
da
se
je
tem
bolj
oklepamo
!
Odprta
naj
ji
bodo
naša
srca
,
pa
tudi
naše
—
roke
!
“
To
zadnje
je
bilo
patru
Angelu
najvažnejše
.
Odprtih
rok
je
iskal
po
Ljubljani
in
drugega
nič
!
Žali
Bog
,
da
jih
je
tudi
dobil
!
Spretno
je
končal
abé
Inglesie
svoj
govor
s
tem
,
da
je
pozival
navzočne
dame
,
naj
pritiskajo
na
svoje
može
,
da
se
z
obilnimi
prispevki
udeleže
subskripcije
za
luizijansko
cerkev
in
župnišče
.
Ženske
so
obetale
storiti
,
kar
bode
največ
mogoče
.
To
je
svetega
moža
,
ki
je
bil
namazan
z
vsemi
mazili
pravega
in
lačnega
duhovniškega
hinavca
,
spravilo
v
tako
ekstazo
,
da
je
lazil
od
gospe
do
gospe
ter
je
vsaki
poljubil
—
ne
roke
,
nego
krilo
.
S
tem
je
hotel
izraziti
veliko
svojo
ponižnost
!
Od
tako
izraženega
ponižanja
so
bile
ženske
vidno
ginjene
in
gospa
Gogalova
si
je
še
celo
z
robcem
brisala
oči
.
Mož
iz
Luizijane
je
nato
zopet
deklamoval
dolg
blagostov
in
zopet
ni
ostala
niti
ena
opeka
na
Češkovi
hiši
brez
božjega
blagoslova
.
Po
končani
molitvi
je
izpregovoril
prošt
,
ki
do
tedaj
ob
izredni
gostobesednosti
svojega
spremljevalca
niti
k
besedi
priti
ni
mogel
.
Nekoliko
užaljen
je
dejal
:
„
Sedaj
bodi
dosti
govorice
!
Torej
sva
dobro
opravila
!
A
odriniti
nama
je
,
ker
imava
še
več
obiskov
.
Hvala
vam
,
častite
dame
,
na
potrpežljivosti
,
s
katero
ste
naju
poslušale
,
in
pa
na
prijaznosti
,
s
katero
ste
naju
sprejele
!
“
Hotel
se
je
posloviti
.
A
domača
gospodinja
še
ni
dopustila
.
Hitela
je
k
vratom
bližnje
sobe
,
jih
odprla
ter
rahlo
zaklicala
:
„
Fina
!
“
Poklicala
je
svojo
hčerko
,
gospico
Josipino
Češkovo
.
Le-ta
je
tiste
dni
slovela
po
Ljubljani
za
vrhovno
kraljico
ženske
lepote
.
Bila
je
kraljica
lepote
v
meščanskih
krogih
.
Plemenitaški
krogi
so
imeli
svoje
lepotice
,
s
katerimi
se
tudi
še
seznanimo
.
Kar
nas
je
starejših
mož
,
smo
Josipino
Češkovo
še
poznali
.
S
svojim
možem
Fidelom
Trpincem
je
vsaj
nekoliko
prihajala
v
dotiko
tudi
z
narodnimi
krogi
.
Kolikor
se
je
spominjamo
,
je
bila
tudi
v
starosti
visoke
in
nekako
impozantne
postave
.
Da
je
bila
dobrega
srca
,
se
ume
samo
ob
sebi
,
ker
je
,
hodeč
po
precej
trnjevi
poti
ne
presrečnega
zakona
,
morala
marsikaj
odpustiti
.
Ko
bi
se
bila
njena
zveza
z
Andrejem
Smoletom
posrečila
,
bi
bila
Josipina
Češkova
tudi
na
našem
narodnem
polju
pustila
prejkone
druge
sledove
za
sabo
,
nego
jih
je
v
resnici
!
In
morda
bi
bila
uživala
tudi
drugo
srečo
,
nego
jo
je
tako
.
Pa
kaj
hočemo
,
usoda
je
gospodar
nad
nami
,
tako
nad
tistimi
,
ki
še
živimo
,
kakor
nad
onimi
,
ki
so
nekdaj
živeli
.
Za
časa
ljubljanskega
kongresa
je
bila
Češkova
Fina
stara
kakih
sedemnajst
let
.
Če
se
ne
motimo
,
se
je
porodila
leta
1804.
V
l.
1821.
je
živela
torej
v
zorni
deviški
mladosti
.
Pred
sabo
imamo
sliko
,
ki
jo
predstavlja
v
tej
zorni
mladosti
in
v
žarni
krasoti
.
Slikar
sicer
ni
podpisal
svojega
imena
,
kdor
pa
pozna
Langusovo
sladkovodeno
slikarjenje
,
izprevidi
takoj
,
da
je
Josipino
Češkovo
naslikala
roka
omenjenega
mojstra
.
Podobo
nam
je
dala
na
razpolago
ljubezniva
gospa-sorodnica
,
kateri
bodi
izrečena
zahvala
na
tej
izredni
prijaznosti
!
A
pogled
na
podobo
miče
tudi
priletnega
človeka
!
Gospica
Josipina
je
naslikana
v
plesni
obleki
,
kar
je
naravno
,
ker
je
ravno
na
plesih
kot
„
steklena
princezinja
“
žela
svojo
slavo
.
Na
okroglem
,
cvetočem
obrazu
ti
pred
vsem
vzbujajo
pozornost
mala
,
skoraj
triogelna
usteca
,
ki
jih
moraš
nehote
rdeči
črešnji
primerjati
.
Občudovati
moraš
dvoje
velikih
,
sivih
oči
:
prav
kakor
srna
je
zrla
v
svet
.
Rožnati
obrazek
pa
se
je
takorekoč
upogibal
pod
težkimi
kitami
kostanjevih
las
,
ki
so
ji
kakor
krona
venčali
glavo
.
Čelo
,
lica
in
vrat
so
ji
obdajali
umetno
nasvedrani
kodri
,
kakor
jih
je
pri
mladih
dekletih
zahtevala
tedanja
moda
.
Njene
potomke-sorodnice
so
bile
lepe
,
a
Josipine
Češkove
niso
dosegale
.
Nekaj
podobna
ji
je
bila
svoj
čas
gospica
Anica
Češkova
,
ki
je
z
nemško
svojo
lepoto
razburjala
mladim
nam
dijakom
slovenska
naša
srca
.
Ali
ljubi
moj
Bog
,
kje
so
že
tudi
tisti
časi
!
—
Tudi
pri
diplomatih
je
vzbujala
Josipina
Češkova
splošno
pozornost
.
Galantni
Francoz
grof
Blacas
je
dejal
o
njej
:
„
Ta
deklica
je
kakor
poem
mlade
spomladi
“
.
In
marki
Caraman
,
njegov
istotako
galantni
tovariš
,
je
dostavil
:
„
Ali
pa
kakor
roža
,
ki
se
koplje
v
jutranji
rosi
“
.
Knez
Metternich
,
ki
je
bil
grd
prozaist
v
takih
rečeh
,
pa
je
izpregovoril
površno
:
„
Lepa
je
,
a
ker
ni
moja
žena
,
kaj
sem
boljši
ž
njo
!
“
Obenem
je
stari
hinavec
zapisal
v
svoj
dnevnik
:
Es
scheint
,
dass
schöne
Länder
nicht
immer
schöne
Bewohner
haben
.
Ich
sah
nur
ein
hübsches
Frauengesicht
,
und
hinter
diesem
soll
eine
russische
Köchin
stecken
,
die
unter
den
Feldjägern
viel
Unheil
anstiftet
.
—
V
prozaičnosti
je
kneza
prekosil
lord
Stewart
,
ki
se
je
o
Josipini
izrazil
:
„
Kakor
nov
bankovec
angleške
banke
je
,
bankovec
za
20.000
funtov
!
“
Lord
Stewart
je
bil
mnenja
,
da
je
dal
s
tem
svojemu
občudovanju
najvišji
izraz
.
—
Grof
Capodistrias
pa
je
,
ko
jo
je
prvič
ugledal
,
žalostno
vzdihnil
:
„
Taka
je
kakor
Grška
,
kadar
bode
zopet
osvobojena
!
“
Da
na
starše
vse
to
občudovanje
ni
ostalo
brez
vtiska
,
je
gotovo
.
Morda
so
globoko
v
duši
gojili
ž
njo
posebne
namene
.
Z
različnimi
poslanci
in
ministri
je
prišlo
na
kongres
obilo
mladih
aristokratov
.
Ljubljančani
so
jih
imenovali
„
atašeje
“
in
pri
„
Belem
konjiču
“
—
v
stari
nekdanji
Aurovi
hiši
—
je
imela
ta
lahkoživna
družba
svoje
včasi
zelo
hrupno
taborišče
.
Na
plesih
so
se
ti
gospodiči
zelo
odlikovali
,
umeli
so
zapeljivo
govoriti
,
imeli
so
denar
,
imeli
so
tudi
največkrat
imenitna
,
zelo
stara
imena
.
Če
so
kje
izvohali
lepo
dekle
,
niso
prej
mirovali
,
da
ji
niso
zmedli
srca
.
Najhujše
naskoke
so
mladi
„
atašeji
“
obračali
proti
gospici
Češkovi
.
Morda
so
starši
vsled
tega
kovali
kake
posebne
naklepe
;
morda
je
sama
mislila
,
da
je
za
kaj
višjega
odmenjena
,
posebno
od
tedaj
,
ko
jo
je
bil
na
plesu
ogovoril
prestolonaslednik
Ferdinand
.
Ali
kdo
more
dandanes
kaj
gotovega
vedeti
o
vsem
tem
!
Če
je
pa
kaj
bilo
,
je
pač
gotovo
,
da
je
račune
za
vse
to
moral
plačevati
mladi
Andrej
Smole
z
Dunajske
ceste
.
Zagledal
se
je
bil
v
dekle
,
a
pri
svojih
,
da
ne
rabimo
hujšega
izraza
,
precej
resolutnih
navadah
—
radi
teh
ga
je
ljubljanski
ljudski
glas
imenoval
„
trdega
Andreja
“
—
ni
mogel
tekmovati
z
mladimi
atašeji
.
In
če
bi
imeli
dandanes
kongres
v
Ljubljani
,
bi
mladi
atašeji
pri
ljubljanskih
gospicah
brez
dvojbe
tudi
imeli
višji
kurz
nego
solidni
meščanski
sinovi
,
katerim
se
je
pa
Andrej
Smole
leta
1821.
komaj
prištevati
mogel
!
„
Fina
!
“
Na
materin
klic
je
prihitela
kakor
srna
iz
loze
.
Kodri
so
ji
zvonili
okrog
čela
,
okrog
malih
ušes
,
okrog
cvetočega
obrazka
.
Bila
je
vitka
kakor
jelka
in
deviška
kakor
prva
zora
ranega
jutra
!
Nastopala
je
z
veliko
sigurnostjo
,
ko
je
pozdravila
zbrano
družbo
.
„
Pri
gospodu
proštu
se
poslovi
!
“
je
izpregovorila
mati
.
Nekako
ceremonijozno
se
je
priklonila
pred
prelatom
in
njegovim
spremljevalcem
,
nato
pa
je
obema
poljubila
roko
,
kakor
je
bila
tedaj
navada
napram
duhovnikom
.
Mili
gospod
ji
je
izpregovoril
nekoliko
ljubeznivih
besed
:
da
naj
preveč
ne
pleše
,
da
ne
bode
preveč
izkušnjav
in
da
ji
ne
bode
pretežavno
opraviti
velikonočne
izpovedi
.
Te
ljubeznive
,
a
malo
obsegajoče
besede
so
spremljale
dame
s
prav
živahnim
smehom
.
Potem
sta
prošt
in
abé
Angelo
Inglesie
odšla
,
v
žalost
gospem
,
ki
bi
bile
še
prav
rade
klepetale
o
katoliški
cerkvi
v
Luizijani
in
o
župnišču
patra
Angela
.
Tudi
domača
hči
,
ki
ni
smela
poslušati
razgovorov
starejših
dam
,
se
je
vrnila
v
svojo
sobo
.
Poslovila
se
je
zopet
s
pokloni
,
ki
so
bili
precej
ceremonijozni
.
Ko
je
bila
gospodična
odšla
v
svojo
sobo
,
se
oglasi
Kandučeva
:
„
Ti
si
pač
srečna
,
ljuba
Eliza
,
da
ti
je
Bog
dal
tako
lepega
otroka
!
“
„
Če
je
lepa
,
“
odklanja
gospa
Eliza
,
dasi
je
bila
o
tej
lepoti
bolj
prepričana
nego
si
bodi
kdorkoli
pod
božjim
solncem
,
„
ne
vem
,
da
je
pa
pridna
in
zelo
ubogljiva
,
to
bi
si
pa
skoraj
upala
trditi
!
“
„
Lepa
in
pridna
!
“
pritrdi
gospa
Janeževa
.
„
Še
veliko
sreče
boš
užila
radi
nje
.
No
,
pa
saj
se
že
nekaj
govori
!
“
„
O
Smoletu
se
nekaj
govori
!
“
zahiti
gospa
Lavrinka
.
„
Moj
Bog
,
kaj
se
vse
po
mestu
ne
govori
!
“
jo
zavrne
gospa
Eliza
.
„
Kar
se
govori
,
je
največkrat
neresnično
;
če
bi
pa
pri
tej
stvari
v
govoricah
kaj
resnice
tičalo
,
bi
se
mi
vendar
ne
hoteli
prenagliti
.
Pri
takih
rečeh
je
treba
premišljati
!
“
„
Premišljati
!
premišljati
!
“
pritrdijo
vse
,
v
prvi
vrsti
zategadelj
,
ker
so
vse
imele
hčere
,
ki
so
tudi
bile
za
možitev
,
a
se
zanje
do
sedaj
še
niso
bili
oglasili
snubači
.
Gospa
Gogalova
pa
je
še
bolj
jasno
govorila
:
„
Jaz
bi
‚
trdega
Andreja
‘
že
ne
hotela
v
vreči
kupiti
!
Zadnjič
je
na
strelišču
imel
povabljeno
družbo
in
samo
za
ekstra-vina
je
plačal
skoraj
100
gld
.!
A
ste
že
čule
kaj
takega
,
ljube
prijateljice
?
“
Žaneta
Galetova
:
„
Tudi
jaz
sem
čula
o
tem
.
Gospod
guverner
je
poklical
načelnika
strelske
družbe
k
sebi
,
ga
prav
grdo
ozmerjal
ter
mu
zagrozil
,
da
bode
,
če
se
še
enkrat
kaj
takega
pripeti
,
strelsko
družbo
brez
pardona
razgnal
.
Die
Bürgerlichen
haben
keine
französischen
Weine
zu
trinken
!
To
je
bila
zadnja
beseda
gospoda
grofa
guvernerja
!
“
„
Prav
je
imel
!
prav
je
imel
!
“
V
tem
pogledu
so
bile
zopet
vse
edine
.
„
Mladina
kaj
takega
premalo
premisli
!
“
povzame
besedo
zgovorna
gospa
Lavrinova
.
„
Tudi
meni
se
vidi
Andrej
lahkomiseln
!
Saj
se
je
lansko
leto
o
neki
laški
pevki
nekaj
govorilo
!
To
so
čudne
reči
!
Z
eno
besedo
,
jaz
bi
mu
svoje
hčere
ne
dala
!
“
Ravno
tedaj
pa
je
vstopil
hišni
gospodar
,
gospod
France
Češka
.
Obraz
se
mu
je
svetil
kakor
razbeljeno
železo
in
od
samega
veselja
ni
mogel
izpregovoriti
.
Omahnil
je
na
bližnji
stol
,
izvlekel
iz
žepa
velik
,
moder
robec
ter
si
ž
njim
brisal
lice
in
lase
,
kjer
mu
je
od
znoja
kar
kapljalo
.
„
Častite
dame
!
Eliza
!
Odpustite
,
da
vas
nisem
pozdravil
,
kakor
bi
se
spodobilo
!
Eliza
—
povabljen
sem
!
“
Beseda
je
bila
izgovorjena
!
Da
je
bil
France
Češka
tedaj
v
popolni
oblasti
svojih
duševnih
moči
,
kar
pa
ni
bil
,
bi
bil
takoj
opazil
,
kako
so
se
raznim
častitim
damam
,
njegova
Eliza
je
bila
seveda
izvzeta
,
prav
izdatno
podaljšali
obrazi
.
Svoje
pletenje
so
v
hipu
pospravile
in
vsem
se
je
kar
videlo
,
kako
zelo
se
jim
domov
mudi
.
Oni
pa
je
nadaljeval
v
svoji
radosti
:
„
Da
!
da
!
France
Češka
je
povabljen
!
Na
tem
se
ne
da
nič
več
izpremeniti
!
Ravnokar
je
bil
dvorni
lakaj
v
prodajalnici
ter
mi
je
izročil
vabilo
.
Gotovo
ste
radovedne
,
častite
dame
,
kakšno
je
tako
vabilo
.
Za
Ljubljano
redka
prikazen
!
ha
!
“
Potegnil
je
iz
žepa
beli
listek
,
na
katerem
se
je
nahajalo
tiskano
vabilo
.
France
Češka
še
v
svojem
življenju
ni
videl
lepših
črk
.
Z
zaljubljenim
glasom
je
pričel
čitati
:
„
Vabilo
k
najvišjemu
dvornemu
obedu
na
ponedeljek
,
5.
februarja
1821
,
ob
šestih
v
Ljubljani
za
gospoda
trgovca
Franceta
Češka
.
Adjustiranje
:
Gospodom
generalom
je
priti
v
službeni
opravi
,
drugim
vojaškim
gospodom
en
parade
,
civilnim
gospodom
v
fraku
.
Dovoz
:
v
Gosposkih
ulicah
.
Zbiranje
:
v
cerkle-sobi
.
Kdor
bi
bil
zadržan
,
se
mu
je
pri
najvišjem
dvornem
uradu
(
deželni
dvorec
)
prejkoprej
opravičiti
.
“
Niti
z
eno
besedico
tega
vabila
gospod
France
ni
prizanesel
navzočnim
gospem
.
Od
prve
do
zadnje
je
vsako
prečital
.
Ko
je
bilo
to
čitanje
pri
kraju
,
se
oglasi
gospa
Češkova
vsa
srečna
:
„
Torej
dvorni
lakaj
ti
je
ravnokar
prinesel
to
vabilo
!
A
si
mu
kaj
dal
?
“
„
Dal
!
dal
!
Da
je
bil
lahko
zadovoljen
!
ha
!
“
Gospe
so
čestitale
ter
se
poslovile
.
Po
stopnicah
navzdol
so
molče
stopale
in
na
tlaku
pred
Češkovo
hišo
so
nekako
potrto
vzele
med
sabo
slovo
.
Druge
so
odšle
,
a
gospa
Kandučeva
in
gospa
Lavrinova
sta
še
nekaj
postali
.
Nekoliko
časa
sta
molče
stali
pred
hišo
,
kjer
sta
še
ravnokar
uživali
gostoljubje
.
Prva
se
oglasi
Lavrinka
:
„
A
ni
tako
,
ljuba
Zofka
,
da
Češkovi
malo
preveč
uganjajo
s
tem
otrokom
?
Moj
Bog
,
saj
imamo
druge
tudi
hčere
!
“
„
Prav
imaš
,
ljuba
Klara
,
“
odgovori
Kandučeva
,
„
kar
je
preveč
,
je
preveč
!
Lepota
je
pa
tudi
taka
,
da
se
je
brez
stolička
lahko
nagledaš
!
Sedaj
so
ji
naročili
učitelja
,
ki
ji
kaže
,
kako
ji
je
stopati
,
kako
se
ji
je
priklanjati
,
posebno
pred
visoko
gospodo
.
Naročili
so
ji
—
ljuba
Klara
,
a
si
že
doživela
kaj
enakega
?
—
naročili
so
ji
z
Dunaja
posebnega
etiketnega
učitelja
!
Posebnega
etiketnega
učitelja
!
Kaj
ti
k
temu
praviš
,
te
vprašam
,
Klara
?
“
„
Etiketnega
učitelja
!
“
se
začudi
gospa
Klara
.
In
pletenje
,
s
katerim
je
bila
prišla
na
kavo
,
ji
odpade
iz
rok
.
Pobere
je
,
pogleda
kvišku
,
pogleda
na
prijateljico
,
a
pogleda
obeh
se
ujameta
v
najlepšem
soglasju
.
Nato
pravi
Klara
sarkastno
in
ta
sarkazem
se
ne
da
popisati
:
„
Aber
zum
Lachen
!
“
S
tem
je
dokazano
,
da
je
imenitni
ta
„
aber
“
že
tedaj
cvetel
v
slabi
nemščini
ljubljanskih
dam
,
katere
,
kakor
znano
,
tudi
dandanes
brez
njega
ne
morejo
izhajati
!
Kandučeva
dostavi
:
„
Aber
ja
,
zum
Lachen
!
“
Potem
sta
odkorakali
po
Mestnem
trgu
ter
izpregovorili
še
marsikatero
grenko
in
pikro
na
račun
„
ljube
in
drage
prijateljice
“
,
gospe
Elize
Češkove
.
—
Capodistria
windet
sich
wie
der
Teufel
im
Weihwasser
,
er
ist
aber
im
Weihwasser
und
kann
nichts
thun
.
Metternich
:
Nachgelassene
Papiere
.
Um
9
Uhr
Conferenz
;
grosse
und
peinliche
Diskussion
.
Man
bleibt
bis
1
Uhr
versammelt
.
Friderik
pl.
Genz
:
Tagebücher
.
Ker
pišemo
o
ljubljanskem
kongresu
,
bi
bilo
čudno
,
ako
bi
svojih
častitih
čitateljev
ne
spravili
k
seji
tega
kongresa
!
Zborovalo
se
je
mnogo
,
tudi
govorilo
se
je
obilo
,
včasi
,
kar
pri
diplomatih
sicer
ni
v
navadi
,
celo
pikro
in
žaljivo
!
Kongresne
seje
so
se
imenovale
konference
;
te
pa
so
bile
splošne
in
male
konference
.
Male
so
se
vršile
pri
posameznih
ministrih
,
sedaj
pri
Nesselrodeju
,
sedaj
pri
Hardenbergu
,
sedaj
zopet
pri
kakem
drugem
diplomatu
svete
alijanse
.
Splošnim
konferencam
,
ki
so
bile
pravzaprav
glavne
seje
kongresa
,
je
predsedoval
vsekdar
avstrijski
državni
in
konferenčni
minister
knez
Metternich
.
Ta
je
bil
v
svoji
vsemogočnosti
človek
,
ki
ni
nikomur
prikrival
svojih
simpatij
ali
antipatij
.
Tudi
kadar
je
predsedoval
,
ni
bil
drugačen
,
in
diplomati
,
katere
je
imel
na
piki
,
so
dosti
trpeli
od
njegove
ošabnosti
in
brezmejne
oholosti
.
Na
piki
je
imel
lorda
Stewarta
,
zastopnika
Angleške
,
in
pa
„
sanjača
“
grofa
Capodistrijo
.
Tega
pa
pred
vsemi
!
Lord
Stewart
je
oholost
vračal
z
oholostjo
;
Capodistrija
pa
je
moral
marsikaj
pogoltniti
,
ker
se
ni
mogel
zanašati
na
svojega
vladarja
,
pri
katerem
mu
je
bil
knez
Metternich
ravno
ob
ljubljanskem
kongresu
korenito
izpodjedel
vsako
stališče
.
Kakor
smo
že
povedali
,
je
stanoval
knez
Metternich
v
drugem
nadstropju
barona
Zoisa
hiše
na
Bregu
.
Odkazali
so
mu
celo
drugo
nadstropje
;
sam
je
moral
pripoznati
,
da
je
bilo
stanovanje
pripravno
in
da
je
moral
ž
njim
biti
zadovoljen
.
Hišna
gospodinja
,
baronica
Zoisova
,
se
je
na
vse
pretege
trudila
,
da
bi
dala
,
kar
se
je
od
nje
zahtevalo
.
In
lahko
si
mislimo
,
koliko
truda
,
koliko
skrbi
je
revica
prebila
,
predno
je
bilo
vse
v
redu
,
da
je
mogla
z
mirno
vestjo
imenitnega
svojega
gosta
sprejeti
pod
svojo
streho
.
In
tudi
potem
,
ko
ga
je
že
imela
pod
svojo
streho
,
skrb
in
trud
nista
ponehala
,
ker
je
naravno
,
da
imajo
tako
visoki
gospodje
,
kakor
je
bil
„
bog
“
ljubljanskega
kongresa
,
vsekdar
svoje
posebne
muhe
.
V
svojih
„
zapuščenih
papirjih
“
pa
ji
je
ta
kavalir
postavil
tale
trivijalni
spomenik
:
„
Meine
Hausfrau
ist
garstig
wie
die
sieben
Todsünden
und
besitzt
sieben
Kinder
,
die
jenen
Sünden
nicht
unähnlich
sind
—
moja
hišna
gospodinja
je
grda
kakor
sedem
smrtnih
grehov
ter
ima
sedmero
otrok
,
ki
so
omenjenim
grehom
podobni
.
“
Ta
zgled
nam
kaže
,
da
je
med
različnimi
elementi
v
značaju
tedaj
tako
imenitnega
državnika
bila
prostaščina
v
mišljenju
prav
močno
zastopana
!
Knez
Metternich
ni
poznal
takta
in
tudi
pri
kongresnih
sejah
je
bil
včasi
robat
kakor
kak
hribovec
!
Včasi
pa
je
znal
biti
tudi
prisrčno
ljubezniv
ter
je
dostikrat
prizanašal
,
ko
je
ves
kongres
menil
,
da
bo
vzkipel
.
Veselilo
ga
je
baš
,
če
je
mogel
gledati
,
kako
so
se
srdili
nasprotniki
.
Zategadelj
piše
v
svojem
dnevniku
:
„
Ugaja
mi
namreč
zabavljanje
tistih
ljudi
,
katerim
nalašč
stopam
na
noge
.
“
Med
tistimi
,
katerim
je
knez
pri
vsaki
priliki
nalašč
stopal
na
noge
,
je
bil
,
kar
smo
že
večkrat
omenjali
,
Capodistrija
.
Tega
ruskega
državnika
knez
ni
mogel
ne
videti
,
ne
gledati
.
To
nasprotje
ni
bilo
nikomur
tajno
in
se
tudi
ni
nikomur
prikrivalo
.
Metternich
in
Capodistrija
sta
se
vsekdar
in
povsod
prepirala
.
Pri
vsaki
najmanjši
konferenci
sta
se
spopadla
in
tudi
pri
splošnih
konferencah
sta
si
segala
v
lase
.
—
Kakor
smo
že
prej
omenili
,
so
bile
glavne
konference
tiste
,
katerih
so
se
udeleževali
poslanci
vseh
na
kongresu
zastopanih
držav
.
Pri
njih
se
je
„
sklenilo
“
,
kar
so
bili
poprej
pri
malih
konferencah
zastopniki
svete
alijanse
do
pičice
določili
,
največkrat
brez
vsakega
razgovora
in
brez
vsakega
glasovanja
.
Predsednik
Metternich
je
slovesno
proglasil
,
da
je
to
in
to
soglasno
sprejeto
,
in
dobro
je
bilo
.
Včasi
se
je
pa
vendar
vnela
debata
,
in
celo
v
prav
ostri
obliki
,
posebno
če
sta
bila
kneza
razsrdila
Stewart
in
Capodistrija
.
K
splošnim
konferencam
so
prihajali
diplomati
v
največji
gali
.
V
Zoisovi
hiši
,
v
drugem
nadstropju
proti
vodi
,
se
je
nahajala
velika
konferenčna
soba
,
tik
nje
pa
so
bili
Metternichovi
sprejemni
saloni
.
Stari
Ljubljančani
so
vedeli
mnogo
pripovedovati
o
teh
konferencah
,
ki
so
se
navadno
pričenjale
proti
večeru
.
Pripovedovali
so
,
da
so
se
pričenjale
z
vojaškim
hrupom
,
nakar
je
vse
Trnovo
in
vse
Sv.
Jakoba
predmestje
skupaj
drlo
.
V
razsvetljeni
veži
Zoisove
hiše
je
bilo
nastavljeno
pol
stotnije
vojakov
,
ki
so
morali
vselej
za
orožje
prijeti
,
kadar
so
dohajali
zastopniki
posameznih
držav
.
Ti
so
se
v
dvornih
vozovih
pripeljavali
za
pet
in
pet
minut
ter
vselej
so
jih
sprejeli
z
vojaškim
rožljanjem
.
Naravno
,
da
je
preteklo
precej
časa
,
dokler
se
je
zbral
visoki
kongres
!
Stroga
etiketa
je
veljala
glede
vrste
,
v
kateri
so
prihajali
posamezniki
.
Prva
sta
se
pripeljala
ruska
državna
tajnika
,
potem
zastopnik
Pruske
,
nato
zastopnik
Francoske
,
zastopnik
Angleške
in
tako
dalje
.
Pri
koncu
je
dospel
kongresni
drobiž
,
ki
ničesar
ni
imel
govoriti
ter
je
služil
le
za
štafažo
.
A
sprejemali
so
ga
istotako
z
vojaško
častjo
,
tako
da
na
Bregu
ni
hotelo
ponehati
neprestano
vojaško
ropotanje
.
Došle
diplomate
je
sprejemal
v
pri
sobi
dvorni
svetnik
Genz
,
v
velikem
salonu
,
neposredno
pred
konferenčno
sobo
pa
knez
Metternich
.
Vsakemu
posebej
je
stisnil
roko
ter
mu
izpregovoril
nekaj
ljubeznivih
besed
.
Vsakega
posebej
je
vodil
k
stolu
,
ki
mu
je
bil
odkazan
.
Precej
časa
je
preteklo
,
predno
so
vsi
došli
.
Samo
ob
sebi
je
umevno
,
da
oni
,
ki
so
morali
čakati
,
niso
molčali
.
Čas
,
ki
so
ga
diplomati
presedili
v
salonu
,
so
imenovali
„
predkonferenco
“
.
Vsekdar
je
bil
pri
teh
predkonferencah
prav
živahen
razgovor
;
švigali
so
hudobni
dovtipi
tjainsem
,
tu
so
nasprotniki
drug
drugega
obsipavali
s
strupom
,
ali
če
že
ne
s
strupom
,
pa
vsaj
z
velikimi
neljubeznivostmi
.
Vse
to
se
je
potem
po
mestu
indiskretno
raznašalo
kot
„
najnovejše
“
.
Tudi
knez
Metternich
je
moral
marsikako
grenko
požreti
,
a
prvi
,
ki
je
pričel
zbadati
,
je
bil
vedno
on
sam
.
Zbadalo
se
je
vedno
pod
krinko
ljubeznivosti
,
ki
jo
imajo
državniki
v
svoji
oblasti
.
Na
videz
se
je
precejalo
sladko
mleko
,
a
z
mlekom
se
je
precejal
tudi
strup
,
in
dostikrat
je
bilo
več
grenkega
strupa
nego
sladkega
mleka
.
Ravno
zategadelj
so
predkonference
posebno
slovele
!
Konec
meseca
januarja
je
bila
splošna
konferenca
.
Napovedana
je
bila
na
šesto
uro
zvečer
.
Ljubljansko
občinstvo
je
že
slutilo
,
da
se
na
njej
odločijo
koraki
,
katere
hočejo
združene
države
nastopiti
proti
Neapoljski
.
Takoj
ob
šestih
so
pričele
karose
drdrati
in
na
Bregu
je
pel
boben
,
da
se
je
vse
treslo
.
Zgoraj
je
sprejemal
in
pozdravljal
Metternich
vse
,
ki
so
bili
poprej
v
razsvetljeni
lopi
vojaško
sprejeti
.
Ker
se
bodemo
v
tej
pripovesti
še
tuintam
srečavali
z
zastopniki
posameznih
držav
,
ne
bode
brez
koristi
,
da
vsaj
važnejše
teh
zastopnikov
takoj
na
tem
mestu
imenoma
naštejemo
in
ž
njimi
seznanimo
častite
čitatelje
;
tako
ne
bode
pozneje
treba
navajati
,
kdo
so
bili
in
kaj
so
na
kongresu
zastopali
.
Avstrijo
sta
zastopala
knez
Metternich
in
general
konjice
,
baron
Vincent
,
avstrijski
minister
na
francoskem
dvoru
;
Rusijo
:
državna
tajnika
grof
Nesselrode
in
grof
Capodistrija
,
potem
general
Pozzo
di
Borgo
,
ruski
minister
v
Parizu
;
Prusijo
:
državni
kancelar
knez
Hardenberg
,
grof
Bernstorff
,
minister
vnanjih
zadev
,
in
general
Krusemark
,
minister
pri
cesarskem
avstrijskem
dvoru
;
Francijo
:
grof
Blacas
,
kraljevi
francoski
poslanik
pri
papeževem
dvoru
,
marki
Caramen
,
francoski
poslanik
na
Dunaju
,
in
grof
La
Feronays
,
francoski
minister
v
Peterburgu
;
Anglijo
:
lord
Stewart
,
poslanik
na
Dunaju
,
in
Gordon
,
pooblaščen
minister
pri
avstrijskem
dvoru
;
papeževe
države
:
kardinal
Spina
,
legat
v
Bologni
;
Sardinijo
:
marki
Saint-Marsan
,
sardinski
minister
,
in
grof
d
’
Aglie
;
Toskano
:
knez
Neri-Corsini
;
Modeno
:
marski
Molža
.
S
tem
so
navedena
imena
skoraj
vseh
važnejših
sodelavcev
na
ljubljanskem
kongresu
.
Ti
odlični
možje
so
se
zbirali
zgoraj
omenjeni
večer
v
Metternichovem
salonu
.
Knez
jih
je
,
kakor
smo
povedali
,
živahno
sprejemal
ter
posadil
vsakega
na
fotelj
,
ki
mu
je
bil
za
vsako
tako
zbiranje
odkazan
.
Bog
ne
daj
,
da
bi
bil
posadil
koga
na
napačni
fotelj
!
Tisti
,
ki
so
prvi
prišli
ter
morali
čakati
zadnjih
,
so
med
seboj
živahno
kramljali
.
„
Kake
so
vaše
najnovejše
depeše
iz
Londona
,
milord
?
“
se
obrne
Metternich
do
zastopnika
Angleške
.
„
Nič
posebnega
,
svetlost
!
“
odgovori
le-ta
suhoparno
.
„
In
parlament
?
Gotovo
še
vedno
zabavlja
na
naš
kongres
.
“
„
O
jes
!
“
„
In
kaj
je
z
mocijo
lorda
Holanda
?
Pri
vsakdanjih
“
—
tako
je
knezi
menoval
člane
spodnje
zbornice
—
„
je
