Das
denkwürdige
Jahr
,
in
welchem
die
Huld
und
Gnade
des
allgütigsten
Monarchen
die
größten
Staatsmänner
dieses
Jahrhunderts
und
in
den
wichtigsten
Staatsangelegenheiten
in
Laibach
versammelte
,
steht
in
den
Jahrbüchern
Krains
einzig
und
alles
Wichtige
der
Vergangenheit
überbietend
da
.
Henrik
Costa
:
Tagebuch
,
geführt
während
des
Congresses
1821.
V
noči
od
prvega
do
drugega
julija
1820.
leta
so
imeli
v
Noli
majhno
revolto
,
kakršne
so
bile
v
tistih
dobah
v
kraljestvu
obeh
Sicilij
na
dnevnem
redu
.
Del
polka
„
Bourbon
“
,
ki
je
bil
nastanjen
v
omenjenem
mestecu
,
je
razvil
trobojni
prapor
—
ta
prokleti
znak
karbonarske
sekte
,
ki
je
po
mnenju
uradnih
listov
svete
alianse
okuževala
celo
Italijo
—
ter
zahteval
,
da
se
podeli
kraljestvu
obeh
Sicilij
konstitucija
po
vzorcu
ustave
,
ki
je
tiste
čase
veljala
na
Španskem
.
Stari
in
onemogli
Ferdinand
,
ki
je
lenaril
v
tistih
dneh
na
prestolu
v
Neapolju
ter
iskal
tolažbe
v
objemih
vojvodinje
Floridije
Partananske
,
nekako
tako
,
kakor
je
je
iskal
stari
kralj
David
v
objemih
moabitske
deklice
,
je
odposlal
nekaj
posadke
iz
prestolnega
svojega
mesta
,
da
bi
ukrotila
dezerterje
v
Noli
.
Kakor
pa
je
bila
v
kraljestvu
obeh
Sicilij
starodavna
navada
,
je
pehota
,
ki
je
prišla
krotit
,
prestopila
v
tabor
upornikov
ter
se
pobratila
z
burbonskimi
jezdeci
.
Takoj
,
ko
se
je
to
v
Neapolju
izvedelo
,
je
revoltiralo
—
zopet
po
stari
navadi
—
par
polkov
ter
se
izreklo
za
burbonske
konjike
in
za
konstitucijo
.
Kaj
je
hotel
storiti
Ferdinand
,
kralj
obeh
Sicilij
?
Posebno
,
ker
je
bila
javna
tajnost
,
da
prestolonaslednik
,
vojvoda
kalabreški
,
simpatizuje
z
uporniki
!
Ferdinand
je
torej
dal
svoji
kraljevini
novo
ustavo
ter
je
nanjo
slovesno
prisegel
.
Pri
vsem
tem
pa
se
je
njega
veličanstvo
,
kakor
zatrjuje
Friderik
vitez
Genz
,
popolnoma
zavedalo
,
kako
nespametno
in
predrzno
je
bilo
zahtevanje
,
da
naj
se
temelj
novi
državni
ustavi
ustvari
tekom
osmih
dni
.
Nato
je
prešinil
strah
staro
Evropo
.
Groza
je
prešinila
diplomatom
vse
kosti
,
sveta
aliansa
pa
je
dobila
epileptične
napade
.
Kabineti
so
se
združili
na
kongresu
v
Opavi
.
Ministri
in
ministrčki
so
se
posvetovali
in
napenjali
svoje
glavice
,
kako
bi
preprečili
,
da
bi
solnce
svobode
,
ki
je
na
jugu
skušalo
izmed
oblakov
prodreti
,
še
nadalje
obtičalo
v
temi
,
v
kateri
se
je
potentatom
,
prelatom
in
birokratom
tako
izvrstno
godilo
.
Ta
čas
so
ljubljanski
meščani
v
miru
pili
svoje
pivo
,
pušili
svoj
tobak
,
in
da
niso
včasi
med
sabo
malo
poprešestvovali
,
bi
lojalnega
mesta
ne
bila
razburjala
prav
nobena
reč
.
V
drugem
pa
so
bili
ti
meščanje
zvesto
vdani
svojemu
vladarju
,
svojemu
škofu
in
svojemu
guvernerju
!
Samo
ob
sebi
se
ume
,
da
se
jim
niti
sanjalo
ni
,
da
bode
trobojnica
,
katero
so
burbonski
kavaleristi
v
Noli
nad
sabo
vihteli
,
metala
tako
dolgo
senco
,
da
bode
le-ta
segala
tudi
do
neznatne
tedanje
bele
Ljubljane
!
Kvečjemu
so
zvečer
,
sedeč
pri
okroglih
mizah
bodisi
pri
„
Divjem
možu
“
na
Mestnem
trgu
ali
pri
„
Belem
konjiču
“
v
Glediških
ulicah
,
z
nekakim
svetim
trepetom
poslušali
upokojenega
uradnika
,
ko
jim
je
iz
uradne
„
Ljubljančanke
“
(
ki
se
je
že
tedaj
imenovala
„
Laibacher
Zeitung
“
ter
jo
je
v
potu
svojega
obraza
izdajal
in
urejal
gospod
Ignacij
Alojzij
pl.
Kleinmayr
)
tolmačil
,
kako
ostudno
in
nehvaležno
so
se
vedli
Neapolitanci
nasproti
svojemu
kralju
,
ki
jih
je
vendar
tako
očetovsko
ljubil
in
v
svoje
kraljevsko
srce
zaklepal
.
Da
so
bili
vsi
meščanje
,
kakor
pri
„
Divjem
možu
“
tako
pri
„
Belem
konjiču
“
,
soglasnega
mnenja
,
da
bi
bilo
najpravičnejše
,
če
bi
generala
Pepeta
in
druge
neapolitanske
despote
za
pete
na
drevesa
obesili
,
tega
pač
ni
treba
posebej
naglašati
.
Potem
pa
,
ko
so
prišli
domov
,
so
v
hipu
pozabili
debelega
kralja
Ferdinanda
in
obeh
njegovih
kraljestev
ter
so
mirno
zaspali
,
vprav
kakor
bi
Nola
tičala
kje
v
južni
Ameriki
,
kjer
se
je
vojaštvo
tudi
vsak
dan
puntalo
.
In
ti
lojalni
meščani
so
trdno
spali
,
ker
jih
niso
nadlegovale
hude
sanje
,
da
jim
bode
predpust
v
letu
1821.
provzročil
kaj
več
stroškov
nego
navadni
predpusti
prejšnjih
let
.
In
ženice
so
istotako
mirno
spale
,
a
bi
brez
dvojbe
ne
bile
,
da
so
vnaprej
vedele
,
koliko
novih
,
svilnatih
oblek
se
bode
v
bodočem
predpustu
po
Ljubljani
našivalo
.
Nikomur
ni
prišlo
na
misel
,
da
bode
trobojnica
,
vihrajoča
nad
burbonskimi
konjiki
v
Noli
,
raznemirila
našo
Ljubljano
,
kakor
ni
bila
raznemirjena
poprej
celo
stoletje
!
Naenkrat
je
bilo
neznatno
mesto
prenapolnjeno
in
ni
je
bilo
boljše
rodbine
,
da
bi
ne
imela
tujega
gosta
.
Prišli
so
ti
tuji
gosti
v
tolpah
,
prinesli
so
s
sabo
denarja
,
prinesli
s
sabo
svoje
šege
,
prinesli
s
sabo
bleska
in
razkošja
,
kakor
ga
starodavni
grad
do
tedaj
še
ni
gledal
,
z
eno
besedo
:
prinesli
so
s
sabo
ljubljanski
kongres
.
Kongres
v
Ljubljani
!
Oči
vsega
olikanega
sveta
so
se
obračale
leta
1821.
v
naše
glavno
mesto
,
a
dandanes
pri
nas
ljudstvo
skoraj
ne
ve
,
da
se
je
takrat
v
Ljubljani
odločevala
usoda
Evrope
.
Ali
če
danes
vprašaš
meščana
,
ti
o
kongresu
ničesar
povedati
ne
ve
,
niti
toliko
ne
,
kolikor
o
turških
vojskah
!
Da
ni
Kongresnega
trga
in
male
kongresne
ute
v
Mestnem
logu
,
bi
dandanes
v
Ljubljani
nič
ne
pričevalo
o
tem
,
kar
se
je
leta
1821.
pri
nas
godilo
!
In
kako
se
je
lice
mesta
od
tedaj
izpremenilo
!
Izginile
so
pred
vsem
slamnate
strehe
,
katerih
je
bilo
še
obilo
ob
času
kongresa
;
izginile
so
tudi
bogate
rodbine
,
in
le
pičlo
število
jih
je
,
ki
so
sedaj
še
lastniki
hiš
,
katerih
gospodarji
so
bili
predniki
enakega
imena
leta
1821.
Izginili
so
tedanji
veljaki
in
imena
,
katera
so
bila
takrat
merodajna
v
belem
našem
mestu
,
so
nepoznana
:
odnesel
jih
je
piš
časa
in
največkrat
se
niti
ne
ve
ne
,
kje
da
so
pokopani
ti
ljubljanski
patriciji
.
Vse
je
izginilo
iz
spomina
ljubljanske
sedanjosti
,
in
skoraj
bi
človeka
oblila
rdečica
,
da
se
še
ni
zastavilo
slovensko
pero
,
ki
bi
skušalo
popisati
sijajne
tiste
dni
,
ko
je
bila
Ljubljana
taborišče
vladarjev
sveta
ter
deležna
bleska
,
ki
so
ga
s
sabo
nosili
absolutni
in
vsemogočni
potentatje
tistih
časov
!
Da
bode
naša
pripovest
bolj
umljiva
,
je
treba
obnoviti
nekaj
zgodovinskih
reminiscenc
,
treba
je
pred
vsem
razložiti
,
kako
je
prišlo
do
kongresa
v
Ljubljani
.
Ko
je
bila
bruhnila
vstaja
v
kraljestvu
obeh
Sicilij
,
se
je
sešel
kongres
v
Opavi
.
„
Visoki
zvezani
suvereni
“
so
se
takoj
načeloma
izrekli
,
da
je
po
blazni
sekti
zasnovana
in
po
nezvestih
vojakih
izvedena
revolucija
,
kakor
tudi
iz
nje
izhajajoči
prevrat
postavnih
razmer
,
na
katerih
mesto
je
stopila
gola
anarhija
,
v
nasprotju
z
načeli
,
katera
so
visoki
vladarji
že
tolikokrat
in
glasno
objavili
,
to
je
z
načeli
reda
,
pravice
,
nravnosti
in
sploh
prave
blaginje
narodov
.
Istotako
so
„
zvezani
monarhi
“
soglasno
bili
mnenja
,
da
je
revolucija
v
Neapolju
nevarna
javni
varnosti
v
drugi
Italiji
in
z
vzdrževanjem
miru
po
Evropi
nezdružljiva
.
Sklenili
so
torej
,
da
je
vse
,
kar
se
je
na
Neapoljskem
pripetilo
,
zopet
odstraniti
,
če
ne
izlepa
,
pa
izgrda
.
Da
bi
bilo
vse
čedneje
videti
,
so
visoki
vladarji
po
„
zrelem
“
posvetovanju
v
Neapolju
,
in
sicer
pri
njega
veličanstvu
,
kralju
obeh
Sicilij
,
napravili
korak
,
ki
je
bil
nemalo
sposoben
,
odstraniti
vsak
dvom
o
mišljenju
in
namenih
združenih
dvorov
.
Izkratka
,
zvezani
monarhi
so
hoteli
imeti
na
svoji
strani
kralja
Ferdinanda
,
ki
naj
bi
s
svojim
imenom
zakrival
silo
,
katera
se
je
nameravala
uporabiti
.
Zategadelj
je
pisal
dne
20.
novembra
1820.
leta
cesar
Franc
svojemu
gospodu
bratu
in
jako
čislanemu
tastu
v
Neapolj
posebno
pismo
,
v
katerem
je
poudarjal
,
da
bi
se
združeni
vladarji
čutili
srečne
,
ko
bi
ob
sodelovanju
z
njega
veličanstvom
mogli
izpolniti
dolžnosti
,
naložene
jim
po
sveti
aliansi
.
„
V
ta
namen
predlagamo
Vašemu
veličanstvu
,
z
nami
se
sestati
v
mestu
Ljubljani
.
Vaša
navzočnost
,
sire
,
pospeši
tako
potrebno
sprijaznjenje
.
“
S
tem
je
bil
zasnovan
ljubljanski
kongres
.
Kralju
Ferdinandu
ni
preostajalo
drugega
nego
priti
,
ker
se
mu
je
pismo
pisalo
pod
geslom
:
hočeš
ali
nočeš
,
priti
moraš
!
In
res
je
prišel
!
Poprej
pa
je
svojega
„
gospoda
brata
in
jako
čislanega
zeta
“
prav
iskreno
zahvalil
na
povabilu
,
v
katerem
je
neapolitansko
veličanstvo
opazilo
„
novo
dobroto
božje
previdnosti
,
ki
mu
je
odprla
pot
do
sodelovanja
pri
delu
,
katero
bode
ime
svetlih
zaveznikov
oslavilo
pri
najpoznejših
rodovih
“
.
V
pričetku
leta
1821.
se
je
usulo
vse
,
kar
je
bilo
v
zvezi
s
kongresom
,
v
Ljubljano
.
V
tolpah
so
prihajali
gostje
,
da
je
od
njih
po
mestu
kar
vse
mrgolelo
.
Današnja
generacija
nima
pojma
o
tem
,
kako
je
bilo
ljubljansko
meščanstvo
tedaj
zadovoljno
in
navdušeno
.
In
kako
tudi
ne
?
Celih
pet
mesecev
so
na
to
meščanstvo
različni
dvori
,
različni
ministri
,
različni
poslanci
takorekoč
iz
škafa
zlato
usipali
!
Neki
zanesljiv
svedok
iz
tiste
dobe
opozarja
z
vidnim
ponosom
,
da
so
gospodje
kongresniki
samo
meseca
januarja
le
za
stanovanja
plačali
skoraj
70.000
gld
.!
Vzlic
temu
je
vladal
povsod
najlepši
red
.
Tudi
stanovanj
ni
primanjkovalo
,
in
kar
je
največje
čudo
:
cena
živil
vso
kongresno
dobo
ni
prav
nič
poskočila
.
Kaj
bi
se
pač
danes
v
tem
pogledu
zgodilo
,
če
bi
zašel
kak
kongrešček
v
Ljubljano
?
To
bi
nas
brili
mesarji
,
mokarji
,
peki
in
vsi
drugi
prodajalci
!
Eden
prvih
je
dospel
prvak
tedanjih
diplomatov
:
Klemens
Vencel
Lotar
knez
Metternich
-
Winneburg
.
Stal
je
takrat
na
vrhuncu
svoje
slave
,
pa
tudi
na
vrhuncu
svoje
izredne
domišljije
.
Najbrže
je
ravno
v
tistih
časih
pisal
v
svoj
dnevnik
sam
o
sebi
tako-le
:
„
Jaz
sem
moralna
moč
v
Nemčiji
in
najbrže
tudi
v
Evropi
,
moč
,
po
kateri
nastane
velika
praznota
,
kadar
izgine
!
Čemu
naj
bom
med
toliko
milijoni
ljudi
ravno
jaz
tisti
,
ki
naj
povsod
tam
misli
,
kjer
drugi
ničesar
ne
mislijo
,
ki
naj
dela
,
kjer
drugi
ničesar
ne
delajo
,
ki
naj
piše
,
kjer
drugi
pisati
ne
umejo
!
“
Svojo
ljubo
osebnost
je
torej
takratni
avstrijski
„
državni
in
konferenčni
minister
“
visoko
spoštoval
in
čutil
se
je
kot
solnce
,
okrog
katerega
se
je
imel
sukati
kongres
.
In
kongres
se
je
v
resnici
sukal
okrog
tega
solnca
!
V
Ljubljano
se
je
pripeljal
dne
4.
januarja
ob
petih
zvečer
.
Ž
njim
je
prišlo
osem
voz
,
štirje
vozovi
s
knezovo
prtljago
pa
so
bili
dospeli
že
29.
decembra
.
Stanovanje
je
dobil
v
baron
Zoisovi
hiši
,
št.
174.
Na
bregu
.
O
tem
piše
v
svojih
memoarjih
:
„
S
stanovanjem
sem
še
precej
zadovoljen
.
Imam
dobro
pisalno
sobo
,
dobro
spalnico
in
„
enfilado
sprejemnih
sob
“
.
Da
je
bil
knez
Klemens
Vencel
Lotar
leta
1821.
še
jako
lep
mož
,
da
je
,
kar
se
tiče
ženstva
,
rad
uhajal
črez
plotove
svojega
zakona
,
je
itak
znano
!
Med
vsemi
kongresniki
mu
v
tem
pogledu
ni
bilo
vrstnika
;
car
Aleksander
je
seveda
izvzet
!
Na
dan
svetih
Treh
kraljev
,
6.
januarja
ob
dveh
popoldne
je
došel
cesar
Franc
s
svojo
soprogo
Karolino
—
der
allgeliebten
Landesmutter
.
Cesarska
dvojica
je
došla
kar
najbolj
zdrava
.
Nje
prihoda
so
se
ljubljanski
meščanje
splošno
veselili
.
Avstrijski
dvor
se
je
nastanil
v
deželnem
dvorcu
.
Prihod
ruskega
cara
je
bil
napovedan
na
nedeljo
,
dne
7.
januarja
.
Popoldne
se
je
v
uniformi
avstrijskega
polkovnika
pripeljal
po
cesti
od
Save
sem
.
Sedel
je
v
odprtem
vozu
,
v
katerega
je
bilo
vpreženih
šestero
krasnih
konj
.
Ob
cesti
so
se
gnetle
množice
ljudstva
,
ki
so
imperatorja
širne
Rusije
burno
pozdravljale
.
Izstopil
je
pred
škofijo
,
kjer
so
ga
pričakovali
naš
cesar
,
škof
Avgustin
(
čigar
gost
je
bil
car
)
,
viceguverner
grof
Porcia
in
generali
.
Sprejem
se
je
izvršil
čisto
po
isti
šabloni
,
po
kateri
se
taki
sprejemi
tudi
dandanes
izvršujejo
.
Zatorej
niti
omeniti
ni
treba
,
da
je
stala
pred
škofijo
častna
stotnija
z
zastavo
,
ki
je
navsezadnje
defilirala
.
Car
Aleksander
je
napravljal
na
Ljubljančane
,
posebno
pa
na
Ljubljančanke
,
ki
so
bile
že
od
nekdaj
za
moško
lepoto
vnete
,
že
pri
sprejemu
izreden
vtisk
.
Bil
je
v
istini
nenavadne
moške
lepote
in
ž
njo
je
tudi
v
beli
Ljubljani
zmedel
srce
in
glavico
marsikateri
zakonski
ženici
,
pa
tudi
marsikateri
deklici
.
Drugi
dan
po
Aleksandrovem
dohodu
zjutraj
ob
osmih
se
je
odpeljal
cesar
Franc
proti
Vrhniki
nasproti
kralju
Ferdinandu
—
allerhöchst
Ihrem
Schwiegervater
.
Na
Vrhniki
ga
je
pričakoval
v
hiši
nekega
Klemenčiča
.
Čakal
je
celo
uro
,
predno
se
je
pripeljal
kralj
obeh
Sicilij
.
Došel
je
z
velikim
spremstvom
;
spremljal
ga
je
tudi
ljubljanski
guverner
grof
Spork
,
ki
se
je
bil
Ferdinandu
do
Vipave
nasproti
peljal
.
Po
polurnem
odpočitku
sta
se
odpeljala
vladarja
v
enem
vozu
skupaj
proti
Ljubljani
,
kamor
sta
dospela
ob
eni
uri
.
„
Laibacher
Zeitung
“
poroča
:
„
Častitljivi
kraljevi
starček
je
bil
v
Gosposkih
ulicah
,
kjer
mu
je
bilo
pripravljeno
stanovanje
in
kjer
so
ga
tukajšnji
gospod
guverner
,
zapovedujoči
gospod
general
in
visokočastiti
gospod
škof
ob
stopnicah
sprejeli
,
pri
izstopu
iz
voza
pozdravljen
z
živio
(
mit
einem
Lebehoch
)
.
Stanoval
je
pri
gospe
Mariji
Lepošičevi
,
ki
je
bila
tedaj
lastnica
sedanje
—
če
se
ne
motimo
—
Gerlizyjeve
hiše
.
„
Častitljivi
kraljevi
starček
“
—
star
je
bil
skoraj
sedemdeset
let
—
je
prišel
jako
nerad
na
kongres
.
Imel
je
polno
skrbi
,
bodisi
radi
prestola
,
bodisi
radi
lastne
obiteli
.
Znal
je
,
da
prihaja
v
kroge
,
ki
ga
niso
ljubili
.
Tudi
„
gospod
brat
in
visokočislani
zet
“
mu
ni
bil
posebno
mil.
Bili
so
časi
,
ko
cesar
Franc
ni
hotel
sprejeti
niti
pisem
,
katera
mu
je
pisalo
neapolitansko
veličanstvo
!
Najbrž
zategadelj
ne
,
ker
se
je
bil
kraljevi
starček
,
dasi
samo
na
„
levo
roko
“
—
zopet
poročil
z
žensko
,
ki
ji
je
pridel
priimek
vojvodinje
po
majhnem
sicilijanskem
mestecu
v
sirakuškem
okraju
.
Žalosten
je
odhajal
od
doma
,
ker
je
vse
kazalo
,
da
niti
ljubljene
soproge
ne
bo
smel
vzeti
s
sabo
.
Brez
nje
je
prišel
v
Ljubljano
,
a
brez
nje
zdržati
ni
mogel
!
Dne
29.
januarja
je
prišla
gospa
Floridija
za
njim
ter
ostala
pri
njem
do
27.
februarja
.
Stanovanje
so
ji
odkazali
v
sosednji
,
sedaj
Pongračevi
hiši
,
ter
so
na
Lepošičevem
hodniku
izbili
posebna
vrata
,
da
je
stari
Ferdinand
,
kadar
je
hotel
k
svoji
soprogi
,
prišel
k
njej
,
ne
da
bi
mu
bilo
laziti
po
kakih
stopnicah
.
Slutnje
,
ki
so
morile
kralja
iz
Neapolja
,
so
bile
utemeljene
.
Knez
Metternich
,
dasi
skozinskoz
absolutist
in
monarhist
,
ga
je
—
skoraj
bi
rekli
—
vprav
zaničeval
.
Čujmo
,
kako
piše
o
ubogem
Ferdinandu
v
svojem
dnevniku
:
„
Že
vdrugič
me
je
doletela
naloga
,
da
ga
zopet
spravim
pokoncu
,
ker
ima
žalostno
navado
,
zmeraj
zopet
pasti
.
Je
pač
obilo
kraljev
,
ki
so
vere
,
da
je
prestol
samo
fotelj
,
na
katerem
se
prijetno
zaspi
.
V
letu
1821.
pa
je
tak
spalni
stol
prav
nepripraven
in
le
slabo
z
žimo
natrpan
.
“
Za
državnega
in
konferenčnega
ministra
tedanje
Avstrije
je
taka
pisava
gotovo
nekaj
posebnega
!
Vzlic
vsemu
temu
je
Ferdinand
v
ljubljanskem
spominu
dalje
časa
živel
nego
Metternich
ali
pa
ruski
Aleksander
.
Takratna
Ljubljana
se
je
štela
za
zelo
pobožno
.
Vsaj
na
zunaj
.
Ženstvo
je
bilo
v
tem
pogledu
še
dosti
bolj
prismojeno
,
nego
je
dandanes
.
Skoraj
vsako
nedeljo
,
če
je
bilo
količkaj
vremena
,
se
je
hodilo
na
božja
pota
.
To
nedeljo
na
Dobrovo
,
prihodnjo
k
sv.
Roku
v
Dravlje
in
potem
zopet
na
Rožnik
.
Veliko
je
bilo
navidezne
molitve
in
obilo
rožljanja
rožnih
vencev
.
Če
je
škof
v
škofijski
cerkvi
sam
pridigal
,
je
bil
to
pripetljaj
,
o
katerem
se
je
mesec
dni
govorilo
.
Nad
vse
imeniten
je
bil
frančiškanski
pridigar
pater
Felicijan
in
vse
ljubljanske
mamke
so
ga
nosile
na
svojih
jezikih
.
Na
tihem
se
je
pa
tudi
dosti
grešilo
,
a
kaj
takega
se
ni
zamerilo
,
samo
da
se
je
spretno
prikrivalo
,
tako
da
tajne
pregrehe
ni
vsak
opazil
.
Na
tem
polju
je
bilo
tedanje
meščanstvo
jako
tolerantno
.
Zahtevalo
se
je
le
,
da
se
očitno
ne
počenja
kaj
pregrešnega
.
Vsled
tega
je
zašel
kralj
Ferdinand
s
svojo
vojvodinjo
v
pravo
sršenovo
gnezdo
.
Ko
so
Miklavžu
Čeljustniku
iz
Trnovega
pravili
,
da
je
kralj
poročen
na
levo
roko
,
se
je
oblastno
odrezal
:
„
Kaj
,
na
levo
roko
?
Recite
raje
na
levo
nogo
!
Jaz
že
vem
,
kako
je
.
Tako
jo
ima
!
Boste
meni
peli
!
“
—
In
vsa
Ljubljana
se
je
postavila
na
stališče
Miklavža
Čeljustnika
.
Nihče
ni
hotel
verjeti
,
da
je
kralj
res
oženjen
.
Pred
vsem
se
je
togotilo
ženstvo
:
tako
očitno
živeti
s
svojo
—
,
to
vendar
ne
gre
!
Še
dolgo
časa
po
kongresu
,
ko
je
bilo
drugo
že
vse
pozabljeno
,
so
pobožne
Ljubljančanke
govorile
o
grdem
laškem
kralju
,
ki
je
bil
tako
debel
,
da
ni
mogel
po
stopnicah
hoditi
,
da
so
ga
morali
strežaji
po
njih
nositi
,
in
ki
je
pustil
na
Lepošičevem
„
ganku
“
zid
prebiti
,
samo
da
je
mogel
zahajati
k
svoji
b
—
.
Dne
10.
januarja
popoldne
je
dospela
nadvojvodinja
Klementina
,
princesinja
salernska
,
hči
našega
cesarja
in
soproga
princa
salernskega
,
drugega
sina
kralja
Ferdinanda
.
Postala
je
pri
kralju
obeh
Sicilij
—
der
jedoch
die
geliebte
Schwiegertochter
sogleich
zu
ihrem
erhabenen
Vater
,
dem
Kaiser
von
Oesterreich
,
in
die
Burg
begleitete
.
(
Laib
.
Zeit
.
)
Tri
dni
pozneje
se
je
pripeljal
Franc
,
vojvoda
iz
Modene
,
ter
se
nastanil
v
hiši
grofa
Vajkarta
Turjaškega
,
štev.
202.
na
Nemškem
trgu
.
S
tem
smo
našteli
vse
člane
vladajočih
rodbin
,
ki
so
se
zbrali
do
30.
januarja
v
našem
stolnem
mestu
.
Samo
ob
sebi
se
ume
,
da
so
imeli
s
sabo
obilo
spremstva
.
Istotako
je
umevno
,
da
so
države
,
katerih
suvereni
niso
prišli
,
odposlale
svoje
posebne
zastopnike
,
ki
so
tudi
mnogo
spremstva
imeli
s
sabo
.
Zastopane
so
bile
:
Velika
Britanija
,
Francija
,
Prusija
,
Sardinija
,
Toskana
,
Portugalska
,
Hanoveranska
,
Hesen-Kaselska
in
Danska
.
Ker
je
rimski
papež
tudi
takrat
že
lovil
po
vsaki
juhi
svoj
majaronček
,
je
odposlal
na
ljubljanski
kongres
svojega
posebnega
zastopnika
.
Bil
je
to
legat
iz
Bolonje
,
markeze
Spina
;
stanoval
je
v
hiši
štev.
269.
v
Špitalskih
ulicah
.
Razgrnili
smo
tako
zgodovinsko
ozadje
,
pričnimo
torej
z
božjo
pomočjo
svojo
pripovest
,
ki
se
bode
vršila
pred
tem
ozadjem
.
V
torek
,
dne
30.
januarja
je
bilo
krasno
jutro
v
Ljubljani
.
Dasi
po
zimi
,
ni
bilo
snega
,
in
solnce
je
sijalo
tako
,
da
je
proti
poldne
kazal
termometer
osem
stopinj
nad
ničlo
.
Bilo
je
pravo
kongresno
vreme
,
kakor
so
se
izražali
Ljubljančanje
,
ki
so
Bogu
hvalo
dajali
za
kongres
in
za
lepo
vreme
.
Okrog
enajstih
je
bila
vsa
Ljubljana
pokoncu
in
množice
,
ki
so
bile
deloma
iz
okolice
privrele
,
so
obrobljale
tisti
široki
prostor
,
kateremu
pravimo
danes
„
Zvezda
“
.
Te
„
Zvezde
“
pa
Ljubljančanje
takrat
še
niso
imeli
,
imeli
pa
so
obširen
Kapucinski
trg
,
ki
so
ga
,
kakor
znano
,
šele
par
let
pozneje
„
v
podobi
zvezde
“
obsadili
z
drevjem
.
Ker
je
bil
Kapucinski
trg
jako
obširen
,
je
bil
zato
pripraven
za
vojaške
predstave
.
Na
ta
dan
je
bila
napovedana
vojaška
parada
in
ta
je
spravila
pokoncu
mesto
in
okolico
.
Vse
je
privrelo
,
da
bi
gledalo
cesarje
,
kralje
,
vojvode
in
druge
veljake
.
Nasavski
polk
,
ki
je
bival
tedaj
v
ljubljanski
posadki
,
je
dobil
povelje
,
da
mu
je
odriniti
v
Italijo
pod
Frimonta
,
ki
je
zapovedoval
znanemu
vojaškemu
izprehodu
v
kraljestvo
obeh
Sicilij
.
Namesto
njega
se
je
odredil
v
Ljubljano
del
c.
kr.
polka
Beaulieu
in
pa
bataljon
slujinskih
graničarjev
.
Vse
to
vojaštvo
,
ono
,
ki
je
odhajalo
,
in
ono
,
ki
je
bilo
na
novo
došlo
,
se
je
zbiralo
počasi
na
Kapucinskem
trgu
.
Za
naše
čase
bi
bila
to
neznatna
pehota
,
štela
je
komaj
3000
mož
.
Ali
tedaj
,
ko
Avstrija
ni
imela
niti
60
pehotnih
polkov
,
je
bilo
to
že
nekaj
;
vsaj
občinstvu
je
zbrana
vojaška
moč
prav
zelo
imponirala
.
Da
bi
ta
vojaška
sila
danes
v
naši
„
Zvezdi
“
nastopila
,
bi
se
ji
najbrže
vse
smijalo
.
In
prav
malo
bi
jih
bilo
,
ki
bi
se
zavedeli
,
da
so
to
nekdanji
c.
kr.
vojščaki
.
Koliko
pa
jih
je
,
ki
dandanes
vedo
,
kako
uniformo
je
nosila
cesarska
linija
v
letu
1821.
?
C.
kr.
pehota
iz
kongresnega
leta
je
bila
okorna
,
neokretna
,
bila
je
masa
,
ki
se
je
s
težavo
in
le
polagoma
pomikala
.
Moštvo
v
belih
frakih
,
obvito
z
jermeni
,
obloženo
z
velikimi
tornistri
,
na
glavi
pa
s
čakami
,
podobnimi
loncem
,
ki
so
v
sredi
ožji
nego
spodaj
in
zgoraj
,
in
ki
so
imele
lepo
težo
!
Tudi
oficirji
niso
bili
mnogo
gracioznejši
,
tudi
ti
so
nosili
težke
,
neprestano
glavobolje
provzročujoče
čake
,
na
katerih
je
čepela
vojaška
„
roža
“
.
Sabelj
tedaj
še
niso
imeli
,
pač
pa
tako
imenovane
„
degne
“
.
Graničarji
se
od
navadne
infanterije
niso
dosti
razlikovali
;
njih
fraki
so
bili
rjavkasti
,
a
moštvo
je
prav
rado
po
hrvaški
klelo
.
Kakor
smo
rekli
,
če
bi
tako
vojaštvo
sedanje
dni
napolnilo
naš
Kongresni
trg
,
bi
ne
imelo
mnogo
občudovalcev
,
niti
za
najmlajšega
častnika
bi
ne
hoteli
prevzeti
poroštva
,
da
bi
si
pridobil
svojo
ljubico
med
ljubljanskimi
dekleti
.
Dne
30.
januarja
1821.
leta
pa
je
omenjeno
vojaštvo
Ljubljančankam
zelo
ugajalo
in
marsikatero
srce
je
od
žalosti
trepetalo
in
marsikatero
oko
od
solz
se
močilo
,
ker
je
svojega
ljubčka
,
bodisi
da
je
nosil
ob
strani
degen
ali
pa
kot
izvrsten
„
koprol
“
močno
leskovo
palico
,
morda
zadnjič
gledalo
!
Po
svoji
večini
pa
je
bilo
občinstvo
zadovoljno
in
veselo
.
Največ
radi
takoimenovanih
turških
band
,
ki
so
spremljale
vojaštvo
.
Posebno
pozornost
je
vzbujala
godba
polka
Beaulieu
.
Takrat
je
imela
vsaka
vojaška
godba
svojega
kraguljčkarja
,
ki
je
bil
bolj
komedijant
nego
muzikant
.
Ti
kraguljčkarji
so
nosili
nekako
lato
,
na
kateri
je
od
kraguljčkov
vse
bingljalo
.
V
taktu
so
rožljali
s
kraguljčki
,
pri
tem
pa
uganjali
vsakovrstne
burke
;
bolj
ko
se
je
občinstvo
smijalo
,
bolje
so
ti
„
šelenpavmarji
“
izpolnjevali
svojo
nalogo
.
Beaulieu
pa
je
imel
pri
svoji
bandi
kar
dva
kraguljčkarja
,
pri
vsem
tem
pa
sta
bila
še
zamorca
,
torej
v
tedanji
komisni
uniformi
—
ob
ramah
z
obširnimi
„
lastovičnimi
gnezdi
“
—
že
sama
ob
sebi
smešni
prikazni
.
Da
je
bila
smešnost
še
večja
,
sta
počenjala
različne
šemarije
in
burke
.
Slavno
občinstvo
se
je
izborno
zabavalo
!
Le
počasi
se
je
vojaštvo
formiralo
.
Kričanja
je
bilo
črez
mero
,
kolopiranja
poveljnikov
istotako
črez
mero
.
Ravno
tako
kakor
v
naših
dneh
,
če
je
kje
vojaška
revija
!
Kakor
vse
na
vojaštvu
,
so
bile
tudi
tedanje
komande
okorne
.
Včasi
so
obsegale
kar
cele
stavke
.
Na
primer
:
Männer
des
ersten
Gliedes
auf
36
,
Männer
des
Kettengliedes
auf
6
Schritt
,
öffnet
euch
!
marsch
!
marsch
!
—
Ko
je
bilo
opoldne
vojaštvo
postavljeno
v
dve
in
dve
stotniji
skupaj
—
tako
so
takrat
imenovali
divizije
,
—
se
je
naznanilo
to
cesarju
Francu
.
V
Gosposkih
ulicah
je
sedel
na
konja
,
ravno
tako
tudi
vojvoda
modenski
.
Car
Aleksander
pa
je
v
istem
hipu
s
svojim
spremstvom
prijezdil
iz
Gledaliških
ulic
.
Nato
se
je
z
znanim
šumom
pričela
revija
.
Udeležila
se
je
je
tudi
cesarica
Karolina
.
Vozila
se
je
v
karosi
v
družbi
kralja
Ferdinanda
med
vojaškimi
vrstami
.
Da
se
je
vojaške
parade
udeležila
ženska
,
je
bilo
Ljubljančanom
nekaj
novega
.
A
dopadalo
jim
je
in
ravno
cesarici
so
veljali
najživahnejši
vivat-klici
tistega
dne
.
Po
paradi
je
bil
majhen
obed
v
dvorcu
pri
avstrijskem
cesarju
—
im
vertraulichen
Kreise
,
kakor
je
pisala
„
Laibacher
Zeitung
“
.
Udeležili
so
se
ga
vsi
suvereni
,
od
diplomatov
pa
samo
knez
Metternich
in
ruski
zastopnik
grof
Kapodistrias
.
Valovi
življenja
so
metali
grofa
Janeza
Antona
tjainsem
.
Odkar
se
je
bil
zavedel
svojih
duševnih
moči
,
je
gojil
plamtečo
željo
,
osvoboditi
Grecijo
,
svojo
domovino
.
To
željo
je
gojil
,
ko
je
bil
še
modroslovec
v
Padovi
,
in
gojil
jo
je
tudi
,
ko
je
bil
vnanji
minister
mogočne
Rusije
.
Ko
se
mu
je
izpolnila
in
ko
je
stopil
na
čelo
novi
grški
državi
,
sta
ga
leta
1831.
v
cerkvi
sv.
Spiridiona
v
Navpliji
ubila
lastna
rojaka
,
Konstantin
in
Juri
Mavromihalis
!
Tako
hvalo
je
žel
pri
svojih
rojakih
Janez
Anton
grof
Kapodistrias
!
Valovje
življenja
ga
je
vrglo
tudi
na
ljubljanski
kongres
.
Stanoval
je
pri
sodnem
svetniku
Lavrinu
na
Glavnem
trgu
,
štev.
239.
—
Po
obedu
—
obednica
je
bila
v
drugem
nadstropju
deželnega
dvorca
,
na
strani
proti
Gosposkim
ulicam
—
so
hoteli
biti
vladarji
sami
,
da
bi
se
s
tem
na
zunaj
kazalo
,
da
imajo
visoki
gospodje
med
sabo
veliko
važnega
govoriti
.
Vojvoda
iz
Modene
je
odšel
s
povabljenima
diplomatoma
,
ker
se
ni
prav
dobro
počutil
.
Cesar
,
car
in
kralj
pa
so
stopili
v
sosednjo
sobo
ter
sedli
v
pripravljene
fotelje
pri
majhni
,
okrogli
mizi
.
Pred
vsakega
je
sluga
nalil
visoko
čašico
s
penečim
francoskim
vinom
,
potem
pa
se
je
na
migljaj
cesarja
Franca
z
globokim
poklonom
odstranil
.
In
sedaj
imamo
priliko
,
poslušati
„
važen
“
razgovor
kongresnih
potentatov
!
Prvi
se
je
oglasil
kralj
obeh
Sicilij
.
Kakor
vselej
je
bil
tudi
danes
jako
slabe
volje
.
Dne
12.
januarja
je
bil
dopolnil
sedemdeseto
leto
svojega
nemirnega
,
a
lenega
življenja
.
Če
je
količkaj
pil
,
mu
je
stopalo
vino
v
možgane
.
Pri
obedu
ga
je
bil
nekoliko
preveč
srkal
,
bil
je
radi
tega
razburjen
in
ravno
toliko
v
jezi
,
da
se
ni
prav
nič
bal
svojega
„
gospoda
brata
in
zeta
“
.
Pri
takih
prilikah
je
stari
mož
prišel
do
občutka
,
da
je
senca
in
da
na
kongresu
predstavlja
nekako
kulisno
dekoracijo
.
„
Ej
,
veličanstvi
!
“
je
vzkliknil
,
„
z
mano
in
z
mojo
hišo
ne
ravnate
prav
!
Tako
se
ne
počenja
s
suverenom
,
čigar
oče
je
sedel
na
španskem
prestolu
in
čigar
soproga
je
bila
hči
velike
Marije
Terezije
!
“
Aleksander
in
Franc
sta
bila
takih
izbruhov
že
vajena
,
zategadelj
mu
nista
ničesar
odgovorila
.
Aleksander
je
kazal
nekako
zaspanost
,
kakor
bi
ga
vse
to
dolgočasilo
.
Cesar
Franc
se
je
pa
delal
,
kakor
bi
ne
bil
ničesar
čul
;
kot
želva
tako
je
polovico
tankega
obraza
skril
za
visokim
,
zlatim
ovratnikom
svoje
maršalske
oprave
,
ki
jo
je
nosil
tisti
dan
.
Ker
ni
bilo
odgovora
,
se
je
Ferdinand
še
bolj
razljutil
:
„
Posebno
tebi
,
avstrijsko
veličanstvo
,
štejem
v
zlo
,
da
si
tak
!
Ej
,
vendar
pomisli
,
da
si
imel
mojo
hčer
,
blaženo
Marijo
Terezijo
,
ki
ti
je
rodila
trinajstero
otrok
!
Hej
,
trinajstero
otrok
!
“
Aleksander
je
gledal
proti
stropu
,
Franc
pa
je
počasi
srebal
šampanjca
iz
kupice
ter
izpregovoril
ošabno
:
„
Ali
se
nam
je
pod
starimi
razmerami
slabo
godilo
?
Novega
nočemo
nič
!
Te
novotarije
bomo
razbili
!
Vi
,
neapoljski
brat
,
tega
itak
ne
umete
!
“
Debela
solza
se
je
utrnila
Ferdinandu
po
tolstem
licu
:
„
To
mi
zmeraj
pripovedujete
!
Da
sem
star
,
da
sveta
več
ne
umem
!
In
moj
ubogi
sin
Francesco
!
Il
povero
Francesco
!
Čemu
ga
silite
,
da
naj
pozoblje
svojo
prisego
?
Čemu
silite
mene
,
da
naj
prelomim
slovesno
svojo
prisego
?
Povejta
mi
to
,
veličanstvi
!
Sploh
,
čemu
se
vtikate
v
neapoljske
zadeve
,
ko
vas
tja
nihče
klical
ni
?
Diavolo
!
Diavolo
!
“
Še
je
nekaj
godrnjal
,
se
nekaj
togotil
,
izpil
do
dna
svojo
kupico
,
nato
pa
se
naslonil
v
svoj
stol
—
in
zaspal
.
Ker
se
je
to
že
prej
včasi
zgodilo
,
se
drugi
dve
veličanstvi
temu
nista
dalje
čudili
.
Potisnila
sta
svoja
fotelja
bolj
proti
oknu
.
Nekaj
časa
sta
molčala
.
„
Ti
,
veličanstvo
,
“
je
izpregovoril
naposled
cesar
Franc
,
„
sorodništvo
mi
dela
skrbi
,
kakor
vidiš
,
in
narodi
tudi
!
Populi
mei
!
In
sedaj
bodemo
v
dolgem
času
preživeli
nekaj
dolgočasnih
kongresnih
tednov
!
“
Aleksander
je
pristavil
otožno
:
„
In
tvoj
Metternich
ti
bode
ležal
v
ušesih
in
tvoj
Genz
ti
bo
pilil
proklamacije
,
ki
bodo
vsaka
voljnejša
od
laškega
olja
!
“
„
Da
,
tako
bode
!
“
pritrjuje
Franc
ter
globoko
zdihne
.
„
Čemu
zdihuješ
?
“
je
odgovoril
car
lahkodušno
.
„
Raje
poglej
,
kako
ju
jaz
gladim
,
tega
pajka
,
tega
Nesselrodeja
,
in
tega
fantasta
,
grofa
Kapodistrija
!
Če
bi
ju
hotel
poslušati
,
bi
ne
spal
niti
eno
noč
!
“
„
Pa
se
bomo
vendar
dolgočasili
,
Aleksander
Pavlovič
!
“
„
Pa
se
ne
bomo
,
ljubi
moj
avstrijski
brat
!
“
„
Pa
kako
ne
?
“
„
Vsak
kraj
ima
svoje
razkošje
,
samo
poiskati
ga
je
treba
!
“
„
Kar
se
tiče
Ljubljane
,
sem
pa
res
radoveden
!
Razjasni
mi
to
,
veličanstvo
!
“
Kadar
sta
bila
visoka
gospoda
bolj
židanega
duha
,
sta
se
pogovarjala
po
ruskem
načinu
.
„
Iskati
je
treba
,
Franc
Leopoldovič
!
In
zanesljivega
adjutanta
moraš
imeti
!
Moj
Manzurov
na
primer
ni
napačen
fante
!
“
Ko
ni
avstrijski
cesar
ničesar
odgovoril
,
nadaljuje
Aleksander
:
„
Izprehaja
se
po
mestu
!
V
navadni
meščanski
obleki
!
Ogleda
se
kraj
,
ogledajo
se
ljudje
.
Včasi
se
naleti
na
mlado
deklico
,
kar
človeku
nikdar
ne
škoduje
!
“
„
Pst
!
pst
!
“
je
zahitel
Franc
.
„
Kaj
takega
bi
ne
hotel
udomačiti
na
avstrijskem
dvoru
!
“
„
Kakor
ti
drago
,
veličanstvo
!
“
In
car
Aleksander
Pavlovič
je
obmolknil
.
Cesar
Franc
pa
je
po
daljšem
odmoru
pričel
na
novo
razgovor
:
„
Če
ima
človek
svojo
gospo
soprogo
,
Aleksander
Pavlovič
,
he
,
kaj
pa
to
?
“
„
Veličanstvo
,
“
je
odgovoril
oni
,
„
pusti
me
v
miru
z
gospo
soprogo
!
Ta
mi
itak
provzroča
obilo
bridkosti
!
Pa
da
ti
povem
,
kar
sem
ti
hotel
povedati
!
V
spodnjem
mestu
,
tam
doli
blizu
dvostolpne
cerkve
je
gostilna
.
V
njej
je
dekletce
,
ki
ti
postreže
z
belim
kruhom
in
z
domačim
kislim
vinom
.
Pravim
ti
,
veličanstvo
,
to
vino
,
dasi
se
zarije
kakor
pijavka
v
želodec
,
je
nekaj
posebnega
!
Pravo
zdravilo
!
“
„
No
!
No
!
“
„
Če
naj
ti
dobro
svetujem
,
naroči
si
še
nekaj
drugega
!
Ko
sem
se
danes
pri
tvojih
francoskih
jedilih
tukaj-le
mučil
,
mi
je
prihajalo
tisto
na
misel
.
Neprestano
!
“
„
In
kaj
je
to
bilo
,
veličanstvo
?
“
„
Nikari
omedleti
,
ljubi
brat
!
Pri
tvojem
obedu
so
mi
venomer
na
misel
prihajale
Židanove
kisle
ledice
in
ves
čas
sem
si
želel
,
da
naj
vrag
vzame
tvojega
francoskega
kuharja
,
meni
pa
prinese
skledico
Židanovih
kislih
ledic
.
To
ti
je
jed
!
“
„
Kisle
ledice
!
“
je
zastokal
cesar
Franc
.
„
Da
,
kisle
ledice
s
čebulo
,
belim
kruhom
,
s
kislim
vinom
in
z
—
Židanovim
dekletom
!
To
se
ti
ujema
vse
skupaj
!
Sicer
pa
ne
pravim
drugega
nego
:
pojdite
,
sire
,
in
oglejte
si
vse
to
sami
!
“
Takrat
se
je
prebudil
kralj
Ferdinand
in
„
važni
“
pogovor
je
bil
pri
kraju
.
Poslovivši
se
od
suverenov
,
je
odšel
cesar
Franc
v
svoje
notranje
izbe
.
Ko
je
vstopil
v
odprto
sobo
,
je
tičal
pri
oknu
pobočnik
,
ki
je
bil
tisti
dan
v
službi
.
Mladi
mož
je
gledal
na
Kapucinski
trg
,
si
vihal
črne
svoje
brčice
ter
se
očividno
dolgočasil
.
Že
tedaj
ni
bilo
na
svetu
bolj
dolgočasne
službe
,
nego
je
pobočniška
!
„
Grof
Wallenstein
!
“
je
zaklical
cesar
ostro
.
Mladi
ulan
se
je
stresel
,
se
bliskoma
obrnil
ter
stal
kakor
sveča
.
Nato
pa
je
viknil
:
„
Befehl
,
Majestät
!
“
„
N-e-k-je
v
mestu
,
“
je
pričel
cesar
počasi
,
prav
kakor
bi
mu
beseda
iz
ust
ne
hotela
,
„
nekje
v
mestu
je
gostilna
,
kamor
zahaja
rusko
veličanstvo
!
He
!
“
Adjutant
je
še
vedno
stal
kot
sveča
.
„
Grof
Wallenstein
!
Vitez
Manzurov
vam
bo
povedal
,
kje
je
ta
gostilna
!
He
!
“
„„
Ni
treba
,
veličanstvo
!
Sem
sam
že
bil
doli
!
““
Cesar
Franc
je
pristopil
k
svojemu
pobočniku
,
ga
prijel
za
gumbo
pri
uniformi
,
mu
gledal
v
oči
ter
dejal
:
„
Sie
,
sie
Windhund
!
“
Nato
je
odšel
s
smehljajočim
obrazom
.
Pobočnik
grof
Wallenstein-Wartemberg
pa
je
bil
črez
mero
srečen
,
ker
ga
je
njega
veličanstvo
milostivo
blagovolilo
imenovati
„
Windhund
“
.
Parizar
se
šteje
prvak
izmed
voz
,
Štongrajtar
si
misli
,
on
prvi
je
mož
!
—
Z
navadnim
voznikom
on
skupaj
ne
je
,
Logatčan
in
on
,
to
že
skupaj
ne
gre
.
Tud
birtnja
mu
streže
,
kar
more
in
zna
,
In
kakor
gospodu
kosilce
ravna
.
Domačih
jedil
pa
štongrajtar
ne
je
,
Saj
on
kot
grofiček
jih
jesti
ne
sme
.
Lenček
:
Štongrajtar
-
Falot
.
Hoj
,
štonglajtar
!
Hoj
,
Urban
!
Počakaj
no
!
Štonglajtar
,
lej
ga
no
!
“
Tako
je
klical
možak
,
ki
je
drugi
dan
po
dogodkih
prvega
poglavja
gazil
blato
črez
Dunajsko
cesto
tik
špitalske
cerkve
.
Belopikasta
obleka
in
nekaj
orodja
,
katero
je
nosil
v
rokah
,
je
pričalo
o
njegovem
zidarskem
stanu
.
Tisti
,
kateremu
so
veljali
zgorajšnji
klici
,
je
hodil
onostran
ceste
.
Bil
je
to
mož
visoke
postave
,
mož
obširnega
trebuha
in
na
obrazu
mu
je
silila
mast
takorekoč
izpod
vsake
kosti
.
Širok
mu
je
bil
obraz
kakor
rešeto
.
Dasi
je
precej
zeblo
,
je
bil
poštenjak
le
lahno
opravljen
.
Na
glavi
je
nosil
majhen
kastorček
,
da
je
bil
videti
kot
kronan
kralj
v
pratiki
.
Ošaben
pa
je
bil
bolj
nego
vsi
kralji
v
tedanji
Evropi
.
In
ta
ošabnost
mu
je
zevala
izmed
vsake
gube
obširnega
obraza
in
kazala
se
je
v
vsakem
koraku
težkega
telesa
.
Ko
oni
ni
ponehal
klicati
,
je
ta
obstal
,
se
postavil
široko
na
obe
nogi
ter
potisnil
tolste
roke
v
globoke
svoje
žepe
.
Pri
tem
je
ravnal
tako
,
da
je
na
vsaki
strani
iz
irhastih
hlač
gledal
samo
en
prst
.
To
je
tisti
,
na
katerem
je
nosil
težke
,
obroču
podobne
srebrne
prstane
.
V
vsej
svoji
samozavesti
je
tako
stal
ter
se
oziral
po
slamnatih
strehah
in
po
nizkih
hišicah
okrog
sebe
.
„
Hoj
,
štonglajtar
!
Urban
!
Vraga
,
saj
nisi
gluh
!
“
je
kričal
Martin
Topolščak
,
zidar
iz
Kravje
doline
,
ko
je
pregazil
ulico
ter
obstal
pred
debeluharjem
.
Le-temu
pa
je
prešinilo
obraz
nepopisno
zaničevanje
in
kar
zarohnel
je
:
„
Ne
rjovi
tako
!
Ali
mora
vsak
človek
vedeti
,
da
se
tikava
!
Hudimana
!
“
„
O
Urban
,
ne
bodi
no
tak
!
“
je
odgovoril
Topolščak
ponižno
.
„
Saj
sva
vendar
krave
skupaj
pasla
doma
na
Gorenjih
brdih
,
na
Žlebedrovi
gmajni
!
“
In
zidarček
je
pri
tem
prijazno
in
zaupljivo
gledal
proti
rojaku
,
prav
kakor
da
mu
je
storil
največje
veselje
,
če
ga
je
spomnil
,
da
sta
skupaj
krave
pasla
na
Gorenjih
brdih
v
Poljanski
dolini
.
A
Urban
Pintar
,
dasi
rojen
v
leseni
Mrakovi
koči
na
Gorenjih
brdih
,
si
je
vedel
na
svetu
pomagati
in
—
po
njegovem
zanj
edino
merodajnem
mnenju
—
je
splezal
na
lestvici
človeške
družbe
tako
visoko
,
kakor
iz
Mrakove
koče
nihče
ne
,
niti
pred
njim
niti
za
njim
.
Bil
je
tedaj
sloveč
„
štonglajter
“
v
Andreja
Smoleta
sloveči
spedicijski
trgovini
ljubljanski
.
Da
tak
mož
ni
bil
posebno
vesel
znanja
z
navadnim
zidarčkom
iz
Kravje
doline
,
je
seveda
naravno
.
Vsaj
po
Urbanovem
mnenju
je
bilo
tako
,
in
to
mnenje
je
bilo
za
Smoletovega
štonglajtarja
edino
merodajno
.
Srepo
je
gledal
in
osorno
odgovoril
:
„
Ne
vidim
rad
,
če
se
vpije
nad
mano
po
cestah
!
“
„
Oj
,
kaj
boš
visok
,
Urban
“
,
je
tarnal
oni
,
„
kaj
boš
visok
!
Navsezadnje
umrjemo
vsi
in
oče
nebeški
nas
bo
sodil
!
“
„
Ne
lajaj
no
!
Boga
zahvali
,
da
te
sploh
poznati
hočem
!
Če
pa
češ
kaj
govoriti
z
mano
,
pojdiva
k
Piškotu
!
“
Pivnice
so
za
vsakega
pripovedovalca
največjega
pomena
.
Že
Valter
Scott
,
velikan
med
pripovedniki
,
je
izpregovoril
o
tem
pametno
in
resnično
besedo
.
Nikomur
se
torej
ne
bode
videlo
čudno
,
ako
trdimo
,
da
bi
tudi
naša
pripovest
brez
pivnic
ne
mogla
izhajati
.
V
kongresni
dobi
so
bile
ljubljanske
pivnice
nekako
zrcalo
življenja
in
razmer
v
mestu
.
Istotako
kakor
so
še
dandanes
.
Kongresna
Ljubljana
je
imela
precejšnje
število
imenitnih
gostilen
.
Različni
sloji
tedanje
ljubljanske
družbe
so
se
shajali
v
svojih
posebnih
gostilnah
:
mesarji
in
ribiči
večinoma
pri
„
Židanu
“
na
Poljanah
,
„
boljša
“
družba
pa
je
imela
svoj
stan
pri
„
Deteli
“
za
frančiškansko
cerkvijo
.
Obrtniki
,
pred
vsem
vozniki
,
so
taborili
v
gostilni
„
mamke
Jerebovke
“
na
Dunajski
cesti
.
Po
domače
se
je
reklo
tej
pivnici
pri
Piškotu
.
Ali
radi
tega
,
ker
je
mamka
gostilničarica
vedela
pripravljati
izborne
piškote
,
ne
vemo
;
o
tem
nismo
mogli
iz
virov
ničesar
zanesljivega
izvedeti
.
V
gotovih
krogih
je
bila
Piškotova
gostilna
zelo
sloveča
.
Nahajala
se
je
na
mestu
,
kjer
stoji
dandanes
nekdaj
Tavčarjeva
hiša
.
Tičala
je
v
pritličnem
,
s
slamo
kritem
poslopju
,
katerega
so
se
prijemali
dolgi
hlevi
,
segajoči
do
sedanje
Medijatove
hiše
.
Da
zadnja
ni
imela
današnje
podobe
,
si
lahko
mislimo
.
V
Piškotovo
gostilno
je
torej
krenil
Urban
Pintar
,
ker
se
je
sramoval
govoriti
sredi
ulice
z
navadnim
zidarjem
.
Na
levo
iz
veže
so
bili
prostori
za
bolj
preproste
pivce
,
na
desno
pa
je
bila
manjša
soba
za
bolj
odlične
goste
.
Niti
trenotek
se
„
štonglajtar
“
ni
premišljal
,
kam
mu
je
vstopiti
.
Vstopil
je
seveda
v
sobo
za
bolj
odlične
goste
.
Na
levo
so
popivali
vozniki
nižje
vrste
,
konjski
hlapci
in
drugi
taki
ljudje
,
na
katere
je
Urban
nekako
tako
navzdol
gledal
,
kakor
bi
lahko
,
ako
bi
hotel
,
Oče
nebeški
gledal
na
nas
umrjoče
,
ki
gomazimo
po
zemlji
globoko
pod
njegovimi
nogami
.
„
Tu
pri
vratih
sedi
!
Ti
že
ukažem
kaj
prinesti
!
“
je
izpregovoril
Urban
,
stopivši
v
sobo
.
Martin
Topolščak
se
je
usedel
prav
tik
vrat
k
mizi
,
ki
ni
bila
niti
pogrnjena
.
Oni
pa
se
je
pomaknil
prav
zgoraj
k
veliki
,
s
črnim
,
svetlim
platnom
prepreženi
mizi
pri
oknu
in
težko
svoje
telo
je
posadil
v
pleten
koš
,
da
je
kar
zaječal
pod
njim
.
—
Komaj
je
sedel
,
je
že
zarjul
:
„
No
,
ali
še
vse
spi
danes
?
Že
vidim
,
da
bo
treba
kam
drugam
se
preseliti
.
Pri
Piškotu
niso
ljudje
za
nič
,
prav
čisto
za
nič
!
He
,
a
bo
kaj
?
“
Pri
tem
je
usekal
z
roko
po
črni
mizi
,
da
se
je
kar
čumnata
pretresla
.
Odprla
so
se
vrata
pri
kuhinji
in
skoraj
brez
sape
se
je
privalila
v
sobo
mati
Piškotinja
s
potnim
obrazom
,
da
so
ji
kar
kaplje
lezle
po
svetlem
licu
.
„
Ne
zamerite
,
gospod
Urban
!
“
je
hitela
,
„
ne
zamerite
!
Mast
sem
imela
pri
ognju
,
pa
je
nisem
mogla
takoj
odstaviti
!
Kaj
pa
ukažete
,
gospod
Urban
?
So
klobasice
,
krvave
in
riževe
!
Je
rajželjček
!
Ali
pa
morda
telečji
hlebček
,
rumenkasto
zapečen
,
gospod
Urban
?
Pred
kosilom
je
dobro
kaj
založiti
,
čemu
nam
je
pa
Bog
želodec
ustvaril
?
Ali
klobasice
?
ali
rajželjček
?
ali
hlebček
?
Pa
poliček
bržanke
,
kaj
ne
?
“
Že
je
brskala
po
omarici
,
kjer
so
stale
steklenice
in
kozarci
.
„
Poliček
bržanke
,
kaj
ne
,
gospod
Urban
?
“
„
Prinesi
je
!
“
—
gospod
Urban
je
namreč
vsako
oštirko
tikal
,
če
je
pri
njej
jedel
in
pil
za
svoj
denar
—
„
prinesi
je
!
Rečem
ti
pa
,
da
mi
Piškotova
bržanka
tako
preseda
kakor
konju
gnojnica
,
v
kateri
leži
.
Po
meni
od
same
žeje
vse
gori
!
Pa
ni
čuda
,
če
se
za
človeka
nihče
ne
zmeni
!
Prav
kakor
bi
človek
nič
denarja
ne
imel
,
hudiča
in
hudiča
!
“
Posegel
je
v
globoki
žep
,
prinesel
iz
njega
celo
perišče
svetlih
srebrnjakov
ter
jih
usul
po
mizi
,
da
je
zažvenketalo
in
zableščalo
.
Eden
je
zdrknil
črez
mizo
ter
se
kotalical
po
deskah
v
kot
.
„
Jehta
!
jehta
!
“
je
zagnala
mamka
in
prihitela
,
da
bi
ga
pobrala
.
„
Pusti
!
“
je
zarohnel
,
„
naj
ga
ima
dekla
,
kadar
pometa
!
Saj
tako
vem
,
da
strada
pri
tebi
.
Prinesi
bržanke
in
telečji
hlebček
!
Vas
že
navadim
,
da
ne
boste
spale
,
Piškotove
babnice
!
“
Oštirka
je
nekaj
stokala
,
nekaj
jecljala
.
Nato
je
odhitela
v
kuhinjo
,
pogoltnila
svojo
jezo
,
ker
jo
je
ravno
pogoltniti
morala
.
Marjeti
Jerebici
,
Piškotovi
materi
,
niso
bile
všeč
Urbanove
ošabne
besede
,
a
všeč
so
ji
bili
njegovi
srebrnjaki
in
prenesla
bi
bila
še
kaj
občutnejših
,
nego
bi
bila
dopustila
,
da
bi
jih
bil
štonglajtar
zanašal
k
sosedu
,
čigar
malo
hišico
je
imel
ravno
pred
nosom
,
če
je
pogledal
skozi
okno
pri
Piškotovi
gostilni
.
Med
tem
je
Martin
Topolščak
ponižno
tičal
za
vrati
.
„
Ali
češ
kaj
piti
?
“
vpraša
Urban
.
„
Zjutraj
ne
!
“
„
Pa
ne
!
A
češ
kaj
jesti
?
“
„
Nisem
lačen
!
Bi
potem
opoldne
jesti
ne
mogel
!
“
„
Pa
ne
!
Kaj
pa
češ
pravzaprav
od
mene
?
Saj
vidiš
,
da
od
dela
ne
vem
,
kam
in
kaj
!
Kaj
vendar
češ
od
mene
?
“
„
Vidiš
,
Urban
,
“
je
pričel
oni
strahopetno
,
„
težavno
mi
je
živeti
.
Ženo
in
otroke
imam
in
vsi
radi
jedo
!
Tudi
fantička
imam
!
Star
je
kakih
devet
let
,
a
prazne
glave
ni
!
Dalo
bi
se
iz
njega
kaj
napraviti
in
z
Marušo
premišljujeva
,
kaj
bi
se
dalo
iz
njega
napraviti
.
Imel
sem
ga
že
pri
krojaču
,
a
ni
obstal
.
Bilo
mu
je
preveč
sedenja
!
Fante
zdihuje
po
svežem
zraku
.
Je
res
,
tak
mlad
čuk
se
ne
da
prikleniti
na
stanico
,
kjer
je
prezadehlo
.
Pa
sem
dejal
svoji
ženi
:
„
Maruša
,
mojemu
prijatelju
Urbanu
se
dobro
godi
,
prav
dobro
,
dasi
je
prišel
na
svet
v
koči
,
ki
ni
bila
boljša
od
koče
,
v
kateri
sem
prišel
jaz
na
svet
“
.
Pa
sem
dejal
,
morda
ga
Urban
vzame
,
da
ga
izuči
,
da
postane
voznik
,
da
postane
štonglajtar
,
če
mu
da
Bog
srečo
in
zdravje
!
“
Urban
je
pri
tem
bobnal
z
debelimi
prsti
po
mizi
,
gledal
v
stran
ter
včasi
pljunil
po
deskah
predse
.
Tista
koča
,
o
kateri
je
Martin
govoril
,
mu
je
najmanj
ugajala
,
mu
je
takorekoč
sapo
zapirala
.
Ravno
tedaj
je
vstopila
gostilničarka
ter
postavila
pred
odurnega
svojega
gosta
poliček
rumene
bržanke
.
Urban
,
ki
nasproti
svojemu
rojaku
ni
hotel
kazati
svoje
jeze
,
se
je
znosil
zopet
nad
mamko
.
„
Kje
je
Jurče
?
“
je
vprašal
osorno
.
„
Nekam
v
mesto
je
zletel
“
,
je
odgovorila
mati
Marjeta
sladko
,
„
pa
se
mora
takoj
vrniti
!
Takoj
bo
tukaj
,
gospod
Urban
!
“
„
Rečem
ti
,
Marjeta
,
“
se
je
zadrl
Urban
,
„
da
naj
takoj
pride
.
Vendar
se
spodobi
,
da
mi
on
streže
!
“
„
Bo
!
bo
!
“
In
zopet
je
odhitela
.
Oni
pri
vratih
je
iznova
pričel
:
„
Kaj
praviš
k
temu
,
Urban
?
Pomagano
bi
mi
bilo
,
če
fanta
vzameš
.
Saj
sva
vendar
krave
skupaj
pasla
.
Hej
,
Urban
,
kaj
praviš
ti
k
temu
?
“
„
Počakaj
,
zdaj
bom
jedel
!
“
In
res
so
se
odprla
vrata
pri
kuhinji
in
na
velikem
lesenem
krožniku
je
prinesel
Juri
,
domači
sin
,
naročeni
telečji
hlebček
,
od
katerega
se
je
dim
vzdigoval
in
ki
je
po
sobani
razširjal
prijeten
duh
.
Dasi
je
bil
Juri
Jereb
tedaj
že
jurist
ter
je
bil
celi
Ljubljani
znan
kot
Piškotov
študent
,
je
moral
doma
v
gostilni
gostom
še
vedno
streči
,
posebno
onim
,
katere
je
hotela
mati
na
svojo
gostilno
privezati
.
Današnji
čas
,
kolikor
ga
je
v
starejših
letih
,
se
Jurja
Jereba
,
Piškotovega
Jurčeta
,
še
vedno
spominja
.
Ko
smo
normalko
obiskovali
,
je
bivši
prijatelj
Andreja
Smoleta
,
kateremu
je
pošteno
pomagal
denar
zapravljati
,
še
živel
.
V
dolgi
suknji
in
z
visokim
cilindrom
na
glavi
je
strašil
po
Ljubljani
ter
se
borno
živil
s
poukom
v
francoščini
.
Prišteval
se
je
takoimenovanim
starim
Kranjcem
,
ki
„
nove
“
slovenščine
niso
ljubili
.
Bil
je
hud
in
strasten
nemškutar
—
ta
nekdanji
znanec
Franceta
Prešerna
!
Postavil
je
krožnik
pred
Urbana
.
Ta
je
začel
takoj
jesti
.
V
zahvalo
pa
je
moral
tudi
Jurju
eno
priložiti
.
Vprašal
je
porogljivo
:
„
No
,
Jurče
,
si
še
vedno
večni
študent
!
Kdaj
te
vendar
pamet
sreča
,
da
na
kol
obesiš
šolo
?
“
Ne
da
bi
kaj
odgovoril
,
je
zapustil
mladenič
pivsko
sobo
.
Vstopili
so
še
trije
novi
gostje
.
Brez
težave
si
uganil
,
odkod
in
kaj
so
.
Nosili
so
livreje
različnega
kroja
in
različnih
boj
.
Eden
je
tičal
v
belem
fraku
,
drugi
v
rumenem
in
tretji
v
zelenem
.
Na
njih
je
bilo
obilo
nepravega
srebra
in
zlata
,
istotako
so
bili
trivogelni
klobuki
obšiti
s
srebrom
,
oziroma
z
zlatom
.
Bili
so
to
ptiči
,
in
sicer
dobro
izpitani
ptiči
,
ki
jih
je
kongres
v
Ljubljano
zanesel
.
Bili
so
dvorski
kočijaži
:
eden
našega
cesarja
,
drugi
kralja
iz
Neapolja
in
tretji
vojvode
modenskega
.
Vsak
v
barvah
visokega
svojega
gospodarja
!
Možakarji
so
si
bili
v
svesti
visoke
svoje
važnosti
;
pri
vsem
so
kazali
znano
lakajsko
ošabnost
,
nastopali
so
,
kadar
so
bili
med
sabo
,
z
večjo
samozavestjo
nego
pravi
cesarji
in
pravi
kralji
.
Ne
bomo
se
torej
čudili
,
če
so
si
med
sabo
dajali
naslove
svojih
prevzvišenih
gospodarjev
.
Nastopali
so
s
hrupom
in
šumom
.
Govorili
so
deloma
nemško
,
deloma
laško
.
Dva
izmed
poštenjakov
sta
bila
rojena
Laha
,
pa
sta
za
silo
lomila
tudi
nemščino
.
Njih
prihoda
se
je
razveselila
Piškotova
mamka
:
„
Ježeš
,
cesarski
gospodje
so
tu
!
Danes
so
že
drugič
pri
nas
!
“
„
Pa
tudi
plačajo
,
kar
snedo
?
“
se
oglasi
Urban
s
svojega
sedeža
,
mašeč
v
se
velike
kose
telečjega
hlebčka
.
Njemu
prišleci
niso
čisto
nič
imponirali
.
„
Poznam
jih
take
snedeže
!
Zlatih
vrvic
je
vse
polno
na
njih
,
če
jim
pogledaš
v
žep
,
je
pa
tako
,
kakor
bi
gledal
v
izsušen
vodnjak
!
Tako
je
,
primaruha
!
“
Oni
,
katerim
so
veljale
odurne
te
besede
,
so
ga
čisto
prezirali
.
Pometali
so
svoje
trivogelnike
na
črno
mizo
,
pri
kateri
je
sedel
gospod
Urban
.
Eden
teh
klobukov
je
priletel
toli
blizu
,
da
je
zadel
ob
kupo
bržanke
,
ki
bi
se
bila
skoraj
zvrnila
.
Kot
rak
je
postal
rdeč
naš
Urban
:
„
Alo
,
kaj
pa
misliš
,
laška
griža
?
“
In
klobuk
je
potisnil
od
sebe
.
Oni
pa
se
za
to
niso
zmenili
ter
so
pričeli
lahkodušno
naročati
.
„
Kaj
čemo
piti
,
Modena
?
“
je
vprašal
kočijaž
avstrijskega
cesarja
.
„
Kaj
hoče
piti
vaše
avstrijsko
veličanstvo
?
“
je
izpregovoril
oni
,
ki
je
nosil
barve
neapoljskega
kralja
.
„
Dobro
!
dobro
!
“
je
klical
Modena
.
„
Jaz
vse
rad
pijem
in
vsak
hip
sem
pripravljen
piti
na
zdravje
kralja
Ferdinanda
in
njega
visokosti
,
vojvode
v
Kalabriji
!
“
„
Torej
bržanko
bomo
pili
,
“
je
odločil
avstrijski
cesar
.
„
In
kaj
bomo
jedli
?
“
„
Kaj
pa
vi
jeste
,
vse
hvale
vredni
paesano
?
“
je
vprašal
vojvoda
iz
Modene
.
„
Pokažite
no
!
“
Meni
nič
tebi
nič
je
iztegnil
vojvoda
roko
ter
potegnil
k
sebi
leseni
krožnik
,
na
katerem
je
imel
Urban
ostanke
svojega
hlebčka
.
Dolgi
svoj
nos
je
skoraj
vtaknil
v
okusno
jed
ter
izpregovoril
zadovoljno
:
„
Dobro
diši
...
per
dio
!
“
Štonglajtar
je
kar
okamenel
.
Oči
so
mu
stopile
izpod
čela
in
kri
mu
je
zalila
obširni
obraz
.
Njemu
kaj
takega
!
To
je
kričalo
v
nebo
!
Zmanjkalo
mu
je
skoraj
sape
.
Nato
pa
je
planil
kvišku
ter
zatulil
:
„
Gúlja
!
A
veš
,
kaj
se
pravi
po
štajersko
gúlja
?
To
je
svinja
!
Porka
!
porka
!
“
Zadnja
beseda
,
dasi
slabo
laško
izgovorjena
,
je
bila
vendar
umljiva
tudi
visokim
konjarjem
.
Videti
je
bilo
,
da
je
trojica
,
ki
je
rada
razgrajala
po
ljubljanskih
gostilnah
,
pripravljena
za
take
slučaje
.
Kakor
na
povelje
so
vstali
vsi
trije
in
slekli
dolge
,
s
srebrom
in
zlatom
obrobljene
svoje
frake
,
da
bi
jih
pri
pretepu
kaj
ne
poškodovali
.
Modena
pa
je
pristopil
k
Urbanu
,
ki
v
svoji
vsemogočnosti
niti
slutil
ni
,
da
bi
se
njega
kdo
lotiti
upal
,
ter
mu
z
veliko
močjo
priložil
gorko
zaušnico
,
tako
da
se
mu
je
na
tolstem
licu
napravila
bela
lisa
in
da
mu
je
prišlo
orjaško
telo
iz
ravnotežja
.
Kot
vsak
bahač
je
bil
kričeči
Urban
pravzaprav
bojazljivec
.
Rad
se
je
pretepaval
z
jezikom
,
kadar
pa
je
bilo
udariti
s
pestjo
,
je
zlezel
navadno
pod
mizo
.
Tudi
tisti
dan
so
ga
imeli
nasprotniki
takoj
na
tleh
,
ga
vlekli
za
lase
,
ga
praskali
po
obrazu
,
mu
trgali
obleko
,
ga
tepli
in
suvali
.
Urban
se
ni
branil
,
samo
drl
se
je
,
kakor
se
dere
prasič
,
ki
ga
koljejo
na
plohu
.
Mati
Piškotka
je
prihitela
pred
hišo
na
ulico
ter
pričela
klicati
na
vse
pretege
:
„
Tepo
se
!
Pomagajte
!
Vse
mi
pobijejo
!
“
Prihitel
je
Tomaž
Raznožnik
,
c.
kr.
policaj
in
čuvar
javnega
reda
na
Dunajski
cesti
.
Skočil
je
v
pivsko
sobo
,
prijel
z
roko
za
široko
sabljo
,
ki
mu
je
na
širokem
jermenu
visela
črez
pleča
,
ter
obstal
s
celo
avtoriteto
užaljenega
zakona
sredi
sobe
.
„
V
imenu
postave
“
,
je
zahrulil
,
„
v
imenu
postave
,
ljudje
božji
!
Če
ne
,
pojde
sablja
iz
nožnic
!
“
Kočijaži
so
takoj
odnehali
ter
zlezli
v
svoje
frake
.
Organ
zakona
jih
je
spoznal
in
v
hipu
zlezel
vkup
ter
dejal
sladko
:
„
Dobro
jutro
,
gospodje
!
Ne
vznemirjajte
se
in
le
mirno
pijte
!
“
V
tem
se
je
vzdignil
tepeni
Urban
.
Opraskan
po
obrazu
in
razmršen
v
laseh
.
Tudi
nekaj
obleke
je
bilo
raztrgane
na
njem
.
Poiskal
je
svoj
kastorček
,
ki
so
mu
ga
bili
pri
pretepu
zbili
z
glave
,
ter
ga
takoj
zopet
potlačil
na
glavo
.
Tudi
ob
obupnem
položaju
,
v
katerem
se
je
Urban
nahajal
,
je
imel
zavest
,
da
mora
biti
pokrit
.
Kakor
lev
je
planil
Raznožnik
k
njemu
:
„
Odkrij
se
,
zverina
!
A
ne
vidiš
,
da
imaš
pred
sabo
—
gosposko
?
“
In
čuda
!
Urban
Pintar
je
ponižno
snel
klobuček
z
boleče
glave
.
„
Kako
se
pišeš
?
“
vpraša
Raznožnik
osorno
.
Urban
je
povedal
svoje
ime
in
svoj
stan
.
Policaj
je
vse
to
zapisal
v
umazano
,
debelo
knjigo
,
katero
je
nekje
izvlekel
izpod
svoje
uniforme
.
„
Te
že
navadimo
lepega
vedenja
,
“
je
govoril
Raznožnik
oblastno
.
„
Na
odgovor
boš
klican
,
zver
!
Sploh
pa
ne
vem
,
kako
prideš
tu
sem
,
saj
vendar
vidiš
,
da
je
tu
za
gospode
,
a
ne
za
konjske
muhe
!
“
„
Dražili
so
me
!
“
je
zastokal
Pintar
.
„
Kaj
dražili
!
Sedaj
še
lažeš
,
zver
!
Boš
že
izpokoril
se
,
kadar
boš
tičal
v
tranči
!
Odrini
!
“
Urban
je
med
krohotom
ostalih
plačal
in
odšel
.
Za
njim
je
odkrevsal
tudi
Martin
Topolščak
.
Tako
se
je
končala
Urbana
Pintarja
slava
tistega
dne
!
Raznožnik
je
prisedel
k
„
cesarskim
“
gospodom
in
izpregovoril
prijazno
:
„
Za
priče
vas
ne
vpišem
,
gospodje
!
Saj
sem
sam
vse
videl
!
“
Gospodje
so
bili
s
tem
izredno
zadovoljni
.
Dali
so
mu
piti
in
ukazali
mu
prinesti
jedi
,
katere
je
„
gosposka
“
z
veliko
radostjo
in
točnostjo
použila
.
„
Jehta
!
jehta
!
“
je
zakoprnela
Jerebovka
,
ki
je
bila
pri
tem
pristopila
k
mizi
.
„
Da
bi
ga
le
preveč
ne
zaprli
,
ker
se
je
lotil
cesarskih
gospodov
!
Kaj
pravite
vi
,
gospod
Raznožnik
,
ker
poznate
postave
?
“
„
Ej
jo
bo
izkupil
!
“
je
odgovoril
važno
policaj
Tomaž
.
„
Povem
vam
,
mamka
,
pošteno
jo
bo
izkupil
!
Čakajte
no
,
kateri
paragraf
bo
že
!
Hudirja
,
saj
jih
skoraj
vse
poznam
!
Pa
to
vam
pravim
,
mamka
,
visok
paragraf
bo
,
visok
!
“
Po
tem
temeljitem
pravnem
pouku
si
je
Tomaž
Raznožnik
okrepčal
svoje
grlo
s
kupico
rumene
bržanke
.
Zunaj
pred
pivnico
pa
se
je
Urban
Pintar
docela
zavedel
svoje
zapuščenosti
in
velike
krivice
,
katero
je
moral
ravnokar
pretrpeti
.
Duša
mu
je
bila
užaljena
do
smrti
,
a
v
svoji
onemoglosti
si
ni
vedel
drugače
pomagati
,
nego
da
je
škripal
z
zobmi
ter
tolkel
s
pestjo
po
zidu
.
Končno
pa
se
mu
je
storilo
milo
,
naslonil
se
je
ob
steno
ter
zaihtel
:
„
Martin
,
a
si
videl
,
kako
so
delali
z
mano
?
Z
mano
,
takim
možem
?
“
Solze
so
mu
zalile
obraz
:
„
A
sem
jim
kaj
dolžan
,
hudiča
?
“
Pričel
je
z
veliko
vnemo
jokati
,
da
je
prihitel
Juri
Jereb
iz
veže
ter
ga
skušal
potolažiti
.
To
pa
je
Urbana
Pintarja
silno
razdražilo
:
„
Kaj
boš
ti
,
ki
nisi
nič
prida
!
A
tudi
oštarija
ni
veliko
prida
,
če
se
v
njej
pretepavajo
pošteni
in
mirni
možje
!
“
Na
ves
glas
je
klical
:
„
Piškotulja
,
kje
si
?
Povej
no
,
a
sem
ti
kdaj
kaj
dolžan
ostal
?
Ti
preklicana
stara
malha
!
“
Pa
se
mu
je
zopet
storilo
milo
in
zopet
se
je
zjokal
.
V
tistem
hipu
sta
prišla
mimo
dva
meščana
,
bolje
opravljena
in
zavita
v
plašča
z
visokima
ovratnikoma
,
ki
sta
obraza
skoraj
docela
zakrivala
.
Obstala
sta
tik
Piškotove
veže
.
Starejši
je
vprašal
z
nekako
ošabnim
glasom
:
„
Čemu
joka
ta
človek
?
“
„
Nekaj
so
ga
pretepli
,
“
je
odgovoril
Piškotov
Jurče
,
ki
je
še
vedno
stal
blizu
.
„
Dvorski
strežaji
so
ga
opraskali
in
pretepli
!
“
„
Dvorski
strežaji
!
“
Wallenstein
!
“
Mlajši
je
z
največjo
spoštljivostjo
pristopil
,
poslušal
ukaz
starejšega
ter
odhitel
v
Piškotovo
gostilno
.
Pa
se
je
kmalu
vrnil
ter
šepnil
:
„
Modenski
Kristoforo
je
že
vmes
!
“
„
Dobro
!
“
In
gospoda
sta
počasi
odkorakala
po
Dunajski
cesti
.
Tudi
Urban
se
je
bil
pomiril
.
Z
roko
si
je
snažil
obleko
ter
zdihoval
:
„
Moj
Bog
!
Kam
čem
zdaj
?
Sram
me
je
,
da
si
kar
okrog
sebe
pogledati
ne
upam
!
“
„
Veš
kaj
,
“
pravi
Topolščak
,
„
če
nimaš
drugega
,
pa
pridi
k
nam
v
vas
!
Radi
te
bomo
sprejeli
,
in
če
ne
boš
hotel
z
nami
jesti
—
mi
ne
jemo
tako
dobro
kot
ti
—
te
nihče
silil
ne
bo
!
Tudi
fantiča
lahko
pogledaš
pri
tej
priliki
!
“
Urban
Pintar
se
je
vdal
.
Martin
Topolščak
je
stanoval
v
Kravji
dolini
,
kakor
smo
že
prej
povedali
.
V
čedni
,
sicer
s
slamo
kriti
hišici
si
je
bil
najel
tri
sobice
s
kuhinjo
.
Dve
je
rabil
zase
,
v
tretji
pa
je
stanoval
gospod
študent
.
Vse
v
stanovanju
je
pričevalo
o
tem
,
da
so
bili
Topolščakovi
varčni
in
pridni
ljudje
.
Zidarstvo
je
po
zimi
slabo
donašalo
.
Včasi
se
je
popravilo
kako
ognjišče
ali
kaj
malega
v
tem
ali
onem
stanovanju
.
Oče
je
torej
slabo
služil
in
zategadelj
sta
morali
priskočiti
mati
in
hči
.
Mati
Maruša
je
stregla
po
hišah
,
Marička
pa
je
bila
jako
spretna
perica
.
Ko
je
naš
Urban
Pintar
vstopil
v
hišo
in
ko
se
je
napravilo
prvo
znanje
,
mu
je
pričela
hči
takoj
v
oči
bosti
.
Bila
je
stara
komaj
osemnajst
let
.
Imela
je
cvetoča
lica
,
a
nekaj
posebnega
je
bila
njena
rast
.
Bila
je
vitke
rasti
,
a
bilo
je
na
njej
,
posebno
ob
prsih
,
vse
lepo
polno
.
Bila
je
podobna
breskvi
,
v
