duši,
prišedši
nazaj
iz
vic
,
da
se
na
svetu
kesá
in
pokorí
za
grehe
,
nego
živemu
človeku
.
Z
Lazarjem
sva
se
mu
čudila
,
ker
so
bile
črte
njegovega
lica
tako
zeló
podobne
zajčjim
in
ker
je
pri
jedi
baš
tako
vrtel
in
migal
z
ustnicami
,
kakor
zajec
.
Vsa
njegova
gibanja
so
bila
takó
neokretna
in
trda
,
da
sva
se
mu
morala
smejati
.
Po
jedi
je
stopil
k
vodnjaku
,
potegnil
za
kembelj
,
in
ko
je
pritekla
voda
,
je
skočil
k
cevi
in
naostril
ustnice
,
da
bi
ujel
pijače
.
Dasi
je
bil
zadosti
hiter
,
priložil
je
le
prepozno
k
cevi
,
namreč
ko
je
bila
voda
že
odtekla
na
tla
.
Zato
je
ponovil
ist
napor
in
ga
ponavljal
:
tagal
je
za
kembelj
in
čedalje
hitreje
je
skakal
k
cevi
,
a
vse
zastonj
:
voda
mu
je
vselej
ušla
skoraj
do
poslednje
kaplje
.
„
Glej
,
“
dejal
sem
Lazarju
,
„
podoben
temu
kmetu
se
ubija
človek
za
vsakdanji
kruh
,
vedno
nastavlja
usta
,
da
bi
kaj
prida
ujel
vánje
in
večina
blagodati
,
ki
izvira
iz
njegovih
žuljev
in
naporov
,
odteče
v
tuje
grape
in
pojí
one
,
ki
so
umeli
človeško
moč
zapreči
v
voz
,
na
katerem
sami
mehko
in
prijetno
sede
ukajoč
in
se
veseleč
.
“
„
Da
,
“
pritrdil
je
Lazar
,
„
res
je
tako
;
take
pozlačene
fraze
so
dandanes
vsakemu
na
jeziku
in
po
godi
,
—
a
dobro
je
,
če
je
človek
vsaj
uprežen
,
da
more
vleči
in
živeti
.
Tu
imaš
priliko
,
da
vse
modrovanje
človeku
nič
ne
pomaga
;
beseda
ne
zaleže
nič
,
z
usmiljeno
radodarno
roko
treba
poseči
v
delo
in
navleči
narodu
siromaku
vodé
življenja
.
Hajdi
in
skazi
človeku
dejanjsko
pomoč
!
To
lahko
opraviš
sam
.
Ne
sramuj
se
!
“
Nove
misli
so
mi
šinile
v
glavo
in
me
osvojile
.
Da
,
dejal
sem
sam
v
sebi
,
nama
bi
bilo
bolje
pristovalo
,
da
skočiva
nemudoma
na
dvor
in
pomagava
žejnemu
dedu
,
nego
marno
modrovanje
.
Zdelo
se
mi
je
za
malo
,
da
nisem
bil
sam
roditelj
take
misli
.
Zardel
sem
segel
po
klobuk
.
Obrnivši
se
sem
zapazil
,
da
se
nova
pohabljena
oseba
plete
pod
temnim
hišnim
obočjem
na
dvor
—
Trovrag
sam
Lazar
je
skočil
na
noge
,
kakor
bi
bilo
poleg
njega
treščilo
„
Alo
,
nad
mišjega
lovca
!
“
je
kliknil
.
Stekla
sva
prek
mostovža
in
udrla
jo
po
stopnicah
k
hišnim
vratom
.
Tam
sva
se
postavila
vsak
ob
eden
steber
.
Lazar
je
skril
golo
sabljo
za
hrbet
in
stal
je
strog
in
mrk
,
kakor
se
poje
v
baladi
o
vojaku
na
poslednji
straži
.
Prvo
delo
Trovraga
prišedšega
na
dvor
je
bilo
to
,
da
je
navlekel
vode
žejnemu
dedu
.
V
tem
ko
se
je
on
mudil
pri
delu
usmiljenja
,
bližal
sem
se
vodnjaku
.
„
Stric
,
“
ogovoril
sem
Trovraga
spokojno
,
kakor
bi
mu
nudil
pipo
tobaka
,
„
kaj
pa
grejete
ondukaj
pod
svojo
pazduho
?
“
„
Pisanje
nesem
,
pisanje
nekomu
,
ki
morda
ni
pričakoval
takega
pismonoše
.
Jaz
tiram
grešne
duše
k
časnemu
sodniku
,
ki
prisodi
po
zaslugah
,
največkrat
pa
post
osoljen
z
jokom
in
škripanjem
z
zobmi
.
Vse
kote
pretaknem
in
po
dnevi
in
po
noči
vidim
in
lovim
.
“
Trovrag
je
bil
Ižanec
in
zavijal
je
po
ižansko
.
Te
besede
so
morale
pogreti
človeka
.
Lazar
je
stopil
predenj
.
„
Vi
nobene
duše
ne
boste
tirali
pred
sodnika
,
“
dejal
je
drzno
,
„
a
slobodno
Vam
,
ako
hočete
tirati
tja
svojo
hčer
Vahuljo
.
“
„
Kakó
ste
rekli
,
kaj
ste
dejali
?
“
„
Razumeli
ste
,
če
ste
me
poslušali
.
“
„
Vi
ste
Frančišek
Lazar
in
do
Vas
vêde
moja
pot
.
Govorite
takó
,
da
bo
moč
izhajati
z
Vami
.
Vi
kar
nimate
povoda
moštvovati
;
saj
znam
in
vse
vem
,
kako
je
in
kako
še
bo
.
Vi
se
ženite
,
a
?
“
„
To
Vam
nič
mari
?
“
„
Vi
znate
prepevati
mične
pesmi
po
noči
pod
tujimi
okni
.
In
neke
liste
ste
prodajali
po
Ljubljani
.
Hm
!
hm
!
“
„
Vi
ste
se
napili
in
ne
veste
kaj
govorite
,
a
pazite
—
“
„
Človek
božji
,
“
vmešal
sem
se
jaz
,
„
pustite
za
danes
te
stvari
na
strani
in
pojdite
mirno
domóv
.
Pridite
drugikrat
,
da
se
pogovorimo
do
kraja
.
“
„
Kaj
Vi
boste
domov
gonili
mene
,
ki
sem
službeno
leskaj
?
To
je
že
na
las
podobno
rebeliji
!
“
Opotekaje
se
je
obrnil
.
„
Hej
,
ti
kmet
,
ali
kaj
si
,
pojdi
sem
,
da
mi
pomoreš
krotiti
uporne
ljudi
,
ki
so
se
naveličali
dobrot
!
(
Obotavljaje
in
nemirno
gledaje
se
je
bližal
kmet
.
)
Vidva
sta
ptička
,
ki
zaslužita
,
da
se
naveličata
tudi
hudega
.
Marš
z
menoj
na
policijo
!
“
Trovrag
je
hotel
prijeti
Lazarja
za
ramo
ali
zdajci
je
zagledal
njegovo
sabljo
in
vskliknil
:
„
Kakega
psička
peljete
pa
Vi
za
sebój
?
Bojte
se
Boga
in
redarja
,
pravim
Vam
!
Dajte
sabljo
meni
,
to
ni
za
Vas
!
Ne
bodite
,
ne
bodite
!
Jaz
sem
cesarski
mož
!
“
„
Vi
ste
poleg
tega
stari
bedak
,
ki
ne
poznate
svoje
službe
in
javno
in
nepremišljeno
trabozljate
o
sodnih
stvareh
ljudem
,
katerim
do
tega
nič
mari
!
“
zagrmel
je
Lazar
.
„
Odlazite
!
“
Trovrag
je
za
hip
obstal
,
kakor
okamenel
.
Ko
je
pa
pristalneje
pogledal
v
lice
mojega
prijatelja
,
zazdelo
se
mu
je
menda
,
da
ima
blaznega
človeka
pred
seboj
.
„
Rebeljon
,
sukurz
,
sukurz
,
sukurz
!
“
zakričal
je
na
vse
grlo
in
razmahom
je
bežal
prek
dvorišča
.
Še
hujše
je
tekel
na
nasprotno
stran
proti
suhemu
mlinu
kmet
,
dasi
morda
ni
vedel
,
kaj
mu
pričinja
tak
strah
.
Kar
prašilo
se
je
za
njim
,
takó
je
tekel
,
in
le
žeblji
njegovih
podkovanih
čevljev
so
se
svetili
iz
prahu
.
„
Hajdiva
v
vežo
in
čakajva
za
zaprtimi
vrati
,
naj
se
vrne
s
svojim
sukurzom
!
“
velel
je
Lazar
in
brž
sva
se
umeknila
.
Zaprla
sva
vrata
z
železno
zaporico
,
poleg
tega
sva
jih
zapehnila
z
debelim
hrastovim
brunom
.
Poleg
vrat
je
bilo
precej
visoko
od
tal
dvoje
omreženih
oken
,
na
vsaki
strani
edno
.
Po
kratkem
vojnem
posvetovanji
sva
sklenila
utobariti
se
pri
tistih
oknih
in
braniti
vhod
v
hišo
.
Pomislil
sem
,
kako
bi
si
priskrbel
primernega
orožja
.
V
kotu
veže
je
slonel
dolg
drog
,
ki
se
mi
je
zdel
kakor
navlašč
ustvarjen
za
dreganje
v
napadajoče
sovražnike
.
Prinesel
sem
ga
k
oknu
.
Lazar
je
odobril
mojo
nakano
in
mi
velel
prinesti
izpred
Gregorkine
kuhinje
škaf
vodé
in
korec
.
Storil
sem
,
kakor
je
bilo
ukazano
,
in
čutil
sem
radost
v
sebi
misleč
,
kakó
lepó
se
bo
dalo
z
oken
dol
hladiti
Trovraga
in
njegov
sukurz
,
če
bo
naval
na
vrata
prevroč
.
Skozi
edno
okno
se
je
dalo
operirati
s
stopnic
,
pod
drugo
je
prinesel
Lazar
klop
iz
najinega
stanovanja
.
Vse
je
bilo
za
brambo
urejeno
kar
najboljše
.
Genij
Napoleonov
ne
bi
bil
vedel
dodati
ničesar
.
Odpiral
sem
prašna
okna
in
ves
razjarjen
sem
šepetal
Lazarju
:
„
Zvedel
bode
Trovrag
in
njegov
sukurz
:
—
Kako
Metulum
se
Avgustu
brani
!
“
Pol
ure
pozneje
se
je
povrnil
Trovrag
okrepljen
pod
naša
vrata
.
Poklical
je
sukurz
,
ki
je
štel
v
vsem
dve
osebi
:
velikega
slokega
moža
z
dolgimi
brki
,
ki
se
je
pisal
za
Barberinija
n
je
bil
vsemu
mestu
znan
z
imenom
Baraba
,
koje
so
mu
nadeli
berači
,
ker
jih
je
silno
pestil
in
preganjal
,
in
majhnega
,
pa
čokatega
in
hudogledega
možica
z
majhnimi
očmi
in
protivnim
,
skrivljenim
obrazom
,
znanega
s
priimkom
Kofernica
—
oba
s
sabljo
ob
bedrih
.
Oprezno
je
stopila
trojica
na
dvor
in
se
zavzela
,
ker
na
prvi
mig
ni
zagledala
nasprotnika
.
Vem
da
se
je
malce
preplašila
,
ker
neprijetna
je
zavest
,
da
imaš
blizu
skritega
sovražnika
in
ne
veš
ali
te
buhne
iz
zraka
,
ali
puhne
pred
teboj
iz
tal
,
ali
plane
náte
od
straní
.
Po
kratkem
odmoru
naju
je
zapazil
Trovrag
v
oknih
in
namignil
Barabi
.
Troglava
četa
je
korakala
prek
dvorišča
tiho
in
pazno
,
kakor
sv.
Trije
kralji
proti
betlehemskemu
hlevu
,
ker
takó
je
zahteval
resni
trenotek
.
Baraba
je
četi
načeloval
,
dasi
je
bil
po
službi
nižji
od
Trovraga
.
Zakaj
je
on
načeloval
in
ne
Trovrag
,
ne
vem
povedati
:
ne
more
vsak
piškav
duh
prodreti
v
spletke
sočasne
politike
in
diplomacije
.
O
takih
stvareh
le
ugibamo
.
Najnižji
po
činu
je
bil
Kofernica
,
ker
vselej
se
je
stresel
in
zravnal
na
„
abtak
“
,
kadar
je
pogledal
vanj
Baraba
ali
Trovrag
.
Baraba
je
bil
strog
,
resen
in
trezen
.
Mogoče
,
da
mu
je
Trovrag
drage
volje
odstopil
vodstvo
ekspedicije
,
uvaževaje
po
skušnji
njega
mirnost
in
previdno
in
modro
ravnanje
ob
ednakih
slučajih
;
najbrž
pa
je
spoznal
,
da
se
je
sam
že
preveč
zagovoričil
in
sedaj
že
ne
more
drugih
tanjih
strun
napeti
,
prikladnih
poostrenemu
položaju
,
takó
napeti
,
da
bi
ne
bilo
na
kvar
ugledu
in
službi
.
Baraba
je
trikrat
pomikastil
žvipelj
.
Oglasil
se
je
Lazar
rekoč
:
„
Brezuspešno
se
trudite
!
Le
mika
stite
vrata
,
pa
bolje
bo
za
Vas
,
če
se
ne
odpró
,
ker
tužne
Vam
žene
in
otroci
,
ako
prestopite
prag
najine
trdnjave
!
“
Bog
ve
,
v
kateri
jugoslovanski
povesti
je
pobral
take
grozne
izraze
.
„
Gospoda
,
“
dejal
je
Baraba
resnega
in
imenitnega
obraza
,
„
Gospoda
,
odprita
nam
izlepa
in
udajta
se
!
Vidva
nista
premislila
,
na
kako
nevarno
pot
sta
krenila
.
To
pomislita
,
kaj
sta
storila
,
kaj
delata
!
Še
se
lahko
reši
vse
izlepa
,
vse
se
lahko
popravi
.
Vajina
mladost
opraviči
marsikaj
in
ako
odjenjata
drage
volje
,
postavim
to
v
svoj
protokol
in
lože
se
vama
bo
zagovarjati
.
Vajino
postopanje
imenuje
oblast
upor
,
punt
in
rebelijcn
—
to
pomislita
!
Ko
bi
pa
moje
vama
dobro
hoteče
besede
ničesar
ne
izdale
,
bil
bi
prisiljen
uporabiti
hujše
,
ostrejše
mere
in
sredstva
in
primerno
tem
bi
zadela
tudi
vaju
hujša
kazen
—
to
pomislita
!
“
Baraba
je
govoril
rezko
in
zložno
,
v
redarskem
pismenem
jeziku
.
Za
odgovor
je
pomolil
Lazar
konec
drogu
skozi
okno
,
kar
je
tako
ujezilo
Kofernico
,
da
je
nervozno
priskočil
,
stiskaje
ročaj
svoje
sablje
.
„
Hm
,
hm
,
“
vikal
je
nemški
,
skakljaje
pred
vrati
„
dos
is
schon
der
höchste
Spenat
!
Vojaško
silo
treba
poklicati
,
da
jih
postreli
!
Postreliti
jih
!
“
Za
ta
nasvet
ga
je
osato
pogledal
Baraba
.
Mene
pa
je
silno
zgrabilo
in
speklo
v
prsih
.
„
Pojdite
bliže
,
Vi
mož
z
nemško
špinačo
,
da
Vam
jo
zalijem
!
“
viknil
sem
in
—
šop
—
zagnal
sem
mu
curek
iz
korca
za
vrat
.
V
tem
,
ko
je
srditi
možic
klel
in
mi
žugal
,
pojavil
se
je
na
dvorišči
stotnik
Pipan
.
Korakal
je
naravnost
proti
našim
vratom
.
Z
Lazarjem
sva
prebledela
in
se
spogledala
.
Siromak
Orest
se
ni
zgrozil
hujše
,
ko
je
zagledal
Erinije
v
„
veži
Dijane
mile
“
.
Da
pride
vsa
armada
na
naju
,
ne
strmela
bi
takó
,
ne
prašala
bi
se
z
očmi
,
kaj
početi
zdaj
in
kakó
,
ali
odporovati
dalje
,
ali
odpreti
vrata
in
se
udati
.
Pipan
je
hotel
kar
k
vratom
,
ali
Baraba
je
stopil
predenj
in
mu
vojaški
objavil
,
da
je
ta
hiša
v
obležnem
stanji
in
da
branita
vhod
vanjo
dva
uporna
človeka
,
ki
sta
se
utaborila
tu-le
v
teh
oknih
in
se
že
trikrat
hudo
pregrešila
zoper
postave
:
prvič
ker
sta
nevarno
žugala
,
drugič
ker
sta
se
nasilno
protivila
redarski
oblasti
in
tretjič
ker
sta
jo
ozmerjala
.
Kofernica
in
Trovrag
sta
stala
Barabi
ob
strani
in
potrjevala
njega
tožbo
,
pritrkujé
z
glavama
.
Pipan
je
bistro
pogledal
v
okna
,
spoznal
Lazarja
in
menda
tudi
mene
.
Zmajal
je
z
glavo
in
zvesto
je
poslušal
raportnika
s
stranjo
obrnjen
k
njemu
.
„
In
zakaj
sta
se
uprla
redarjem
?
nadaljeval
je
Baraba
.
„
Ednega
teh
dveh
mladeničev
kliče
sodna
oblast
predse
—
Frančiška
Lazarja
namreč
,
tu
je
pozivnica
—
zove
ga
sodna
oblast
predse
,
da
ga
pobara
zarad
nekih
poneverjenih
obročnih
listov
,
ker
poneverjenja
ga
dolži
tukajšnji
bankir
,
a
on
noče
in
noče
vzprejeti
pozivnice
in
se
je
rajši
uprl
in
je
rajši
zgrabil
za
orožje
in
se
s
svojim
tovaršem
že
štirikrat
hudo
pregrešil
zoper
postave
,
oviraje
redarstvo
ob
izpolnitvi
predpisanih
dolžnosti
.
“
Strmel
sem
ob
tem
prevratu
stvari
in
zopet
sva
se
spogledala
z
Lazarjem
.
Ali
je
res
,
da
je
prinesel
Trovrag
le
pozivnico
zarad
nesrečnih
obročnih
listov
!
Zakaj
ni
pijanec
povedal
tega
precej
,
čemu
se
je
ustil
po
mestu
?
Ta
vprašanja
so
se
mi
valila
po
glavi
.
“
Postala
sva
raalodušna
in
korec
mi
je
padel
z
rok
na
tla
.
Že
me
je
začela
težiti
zavest
,
da
sva
nemara
res
preživo
odporovala
in
poleg
tega
še
druga
zavest
,
da
je
bil
odpor
po
nedoumenji
odveč
in
nepotreben
.
In
vzbudila
se
mi
je
sumnja
v
glavi
,
če
ni
Vahulja
morda
nalašč
takó
napeljala
svojega
natolcevanja
,
da
je
naju
speljala
na
pot
odporstva
.
„
Tega
človeka
poznam
in
nikdar
nisem
mislil
,
da
bi
bil
zmožen
kake
malopridnosti
!
“
dejal
je
Pipan
Barabi
in
se
obrnil
k
Lazarju
rekoč
:
„
Hej
,
Lazar
,
kakó
je
to
,
da
ste
se
tako
prevrgli
,
odkar
ste
doma
?
Pri
meni
ste
bili
tako
pameten
in
zanesliv
?
“
„
Gospod
stotnik
,
“
odgovoril
je
moj
prijatelj
,
„
tisto
ob
obročnih
listih
nič
res
ni
,
ker
listi
takó
trohne
pri
meni
na
predalniku
,
kakor
sem
jih
prejel
od
bankirja
,
in
lahko
se
mi
bo
zagovarjati
pred
sodnikom
.
“
„
Ne
bo
takó
lahko
,
ker
uprli
ste
se
redarjem
in
.
teptali
ste
postave
,
“
kliknil
je
stotnik
nekako
oživljeno
,
kakor
bi
šlo
o
stvari
,
kjer
si
lahko
zasluži
cesarski
red
.
Zapovedujoč
je
bil
njegov
glas
,
njegove
obrvi
žugajoče
razježene
.
Potrepal
je
po
smodki
,
da
je
odletel
pepel
in
skrbno
je
pogledal
po
dvoru
,
ga
li
ne
vidi
kak
znan
človek
.
Lazar
je
molčal
.
Domislil
sem
se
,
kako
težko
mu
mora
biti
izpregovoriti
pred
temi
ljudmi
o
Ivanki
in
o
svojih
zadevah
,
odkrito
pravo
pričino
odpora
,
in
poleg
zakriti
svojo
ljubezen
in
pred
vsem
ime
drage
deklice
in
vse
ono
,
kar
se
je
prigodilo
poslednje
dni
.
In
da
bi
mu
pomogel
,
izkopal
sebe
in
njega
,
oglasil
sem
se
:
„
Gospod
Barberini
,
poslušajte
me
!
Midva
se
sama
javiva
jutri
zjutraj
ali
kadar
ukažete
na
policiji
in
gospod
Lazar
prinese
obročne
liste
in
oba
se
bova
zagovarjala
zarad
denašnjega
postopka
in
tožila
bodeva
tiste
,
ki
so
zakrivili
to
nedoumnost
.
“
Zopet
je
vspihnil
Kofernica
in
se
obrnil
k
Trovragu
:
„
Glejte
,
še
tožila
nas
bosta
,
tožila
!
Tako
žuganje
si
treba
zapomniti
.
To
je
zopet
nov
prestopek
!
“
„
Ustavljala
sva
se
.
“
nadaljeval
sem
in
jako
imenitno
se
mi
je
zdelo
,
da
so
me
poslušali
,
„
ustavljala
sva
se
,
ker
sva
mislila
,
da
se
hoče
storiti
velika
krivica
nedolžnosti
preganjani
po
hudobni
ženski
v
naši
hiši
.
Hotela
sva
biti
orodje
v
rokah
božje
pravice
!
Sedaj
pa
,
ko
je
stvar
jasna
in
veva
,
zakaj
je
prišlo
redarstvo
sem
,
sva
pripravljena
udati
se
in
odpreti
vrata
,
če
ne
zahtevate
,
da
bi
šla
v
vašem
spremstvu
na
policijo
!
“
„
Eh
,
glejte
jih
,
zdaj
pa
še
pogoje
delata
.
To
je
že
prevelika
drznost
,
to
presega
vse
meje
naše
prizaneslivosti
!
To
je
nov
prestopek
,
ki
si
ga
treba
zapomniti
!
Tu
treba
eksempelj
pokazati
!
V
ječo
ž
njima
,
brez
pardona
naravnost
v
ječo
!
“
Takó
mi
je
odrezal
besedo
Kofernica
.
Zaškrtalo
je
okno
nad
nama
v
prvem
nadstropji
in
razdal
se
je
razrivni
glas
Gregorke
.
In
takó
se
je
vznesla
gospodinja
:
„
Kaj
Vi
hočete
gnati
v
ječo
moja
fanta
,
moja
gospoda
,
ki
sta
oba
tako
nedolžna
,
kakor
to-le
moje
jagnjiče
?
(
No
,
sem
si
mislil
—
puhnil
je
veter
in
sprožil
je
klepetec
!
)
Veste
kaj
,
ko
bi
smela
in
bi
bila
hudobna
,
vseh
priimkov
,
kar
se
jih
govori
pod
solncem
,
nametala
bi
Vam
lahkó
brez
greha
na
hrbet
,
ker
hočete
takó
brez
uvidnosti
onesrečiti
ljudi
,
ki
imajo
toliko
blagorodnosti
v
sebi
,
da
se
zavzamejo
zatirane
,
od
vsega
sveta
zapuščene
sirote
.
Nič
ne
jokaj
,
jagnjiče
moje
!
Pravica
je
na
svetu
in
pride
na
dan
,
ta
pravica
,
ki
osramoti
vse
tiste
ki
so
hoteli
tebi
nakopati
sramoto
.
Jaz
bom
govorila
in
brez
ovinkov
še
vse
povem
,
kakó
so
te
nesramni
ljudje
sovražili
in
zavidali
,
obrekovali
in
na
časti
žalili
in
kako
drugače
že
delati
nista
mogla
moja
vse
časti
vredna
gospoda
,
nego
postaviti
se
v
bran
,
ko
sta
mislila
,
zapeljana
po
hudobnih
ljudeh
,
da
te
hočejo
še
očito
sramotiti
.
Bog
ti
meni
grehe
odpusti
—
vsega
je
kriva
nevošlivost
in
nesramno
poželenje
!
“
Pipan
je
srdito
pogledal
v
okno
.
„
Lazar
,
“
kliknil
je
,
ko
se
je
hipoma
ustavil
tok
Gregorkinih
besed
,
„
vojak
ste
in
vedeti
bi
morali
,
kaj
je
prav
,
kaj
ne
.
Ne
čakajte
,
da
bi
vse
mesto
zijalo
na
Vas
.
Če
ste
se
pregrešili
,
spokorite
se
,
odprite
vrata
in
pustite
tem
možem
,
da
se
pravica
izpelje
po
svoji
odmerjeni
poti
.
Kako
,
da
se
obotavljate
!
Vse
vem
,
v
kakšnem
položaji
ste
,
in
skoraj
da
sem
že
ugenil
,
kako
ste
prišli
v
to
zagato
.
Pomorem
Vam
,
če
je
še
mogoče
,
in
le
zato
prihajam
v
to
hišo
,
da
bi
Vam
pomogel
.
“
Prijel
je
Barabo
za
rokav
in
ga
peljal
nekaj
korakov
na
stran
.
Iz
tega
kakó
se
je
vêdel
z
redarjem
,
kakó
je
odmahaval
z
roko
,
primigaval
z
glavo
,
kakó
je
polagal
roko
na
prsi
,
kazal
na
odprto
dlan
,
kakor
bi
imel
tam
zapisano
resnico
,
kako
se
je
nagibal
z
životom
proti
Barabi
,
kakor
bi
mu
hotel
vnušiti
svoje
dobroželje
in
človekoljubje
—
iz
vsega
tega
se
je
videlo
,
da
mu
govori
na
srce
moledujoč
za
naju
.
Odstranila
sva
zapah
,
odklenila
vrata
in
odprla
.
Kofernica
je
stopil
pred
naju
,
da
bi
nama
zastavil
pot
,
ko
bi
hotela
uiti
.
Obstala
sva
pred
vrati
in
čakala
,
da
se
do
kraja
zmeni
Pipan
z
Barabo
.
Napósled
je
bil
pomenek
končan
in
stotnik
seje
obrnil
k
nama
:
„
Vidva
se
oglasita
jutri
dopoldne
ob
devetih
v
redarskem
uradu
in
tam
se
vama
objavi
,
kaj
se
je
izvolilo
ukreniti
zarad
vajinega
prestopka
.
Glava
se
vama
ne
odtrga
.
Bodita
pa
vsaj
odslej
pametna
in
zapomnita
si
to
:
razbije
si
čepinjo
,
kdor
buta
ž
njo
ob
zid
!
“
In
potrkal
si
je
pomembno
ob
čelo
rekoč
„
Pamet
rabi
,
takó
so
vas
učili
starši
,
predno
ste
šli
z
doma
!
Pamet
,
pamet
,
pamet
!
“
„
Oh
mladost
norost
!
Saj
taki
ljudje
ne
pomislijo
,
kaj
delajo
,
“
dejal
je
Baraba
,
vročivši
Lazarju
pozivnico
.
„
A
Vi
,
gospod
,
kdo
ste
Vi
in
kaj
je
Vaš
posel
?
“
prašal
je
mene
,
visoko
dvignivši
obrvi
in
stisnivši
ustnice
.
Nazval
sem
svoje
ime
in
posel
.
Skrčil
je
obrvi
in
važno
je
pisal
v
svoj
zapisnik
.
„
Ahám
!
Takó
!
Dobro
!
Vi
ste
se
posebno
junačili
!
“
dejal
je
in
se
obrnil
k
Pipanu
.
„
Veste
,
gospod
stotnik
—
vse
dobre
besede
so
časih
bob
ob
steno
.
Pa
kaj
se
hoče
:
naši
zakoni
so
strogi
in
to
rabuko
moram
objaviti
,
da
ne
bi
se
reklo
,
da
smo
čuvaji
zakona
sami
teptali
njega
ugled
.
Da
,
da
,
od
nas
ubogih
redarjev
se
zahteva
po
zakonu
,
od
drugih
pa
le
po
dragi
volji
.
Priporočam
se
Vam
,
gospod
stotnik
!
“
Odzdravili
smo
se
hladno
in
površno
.
Trovrag
,
ki
je
ves
čas
topo
gledal
in
zaspano
mežikal
,
kakor
človek
,
kojega
po
prečuti
noči
še
mučijo
vinski
duhovi
,
ostal
bi
bil
kmalu
na
mestu
pozabivši
,
da
je
že
končano
opravilo
.
Baraba
ga
je
moral
opomniti
,
potegnivši
ga
za
seboj
.
Kofernica
je
nestrpno
mencal
z
nogama
menda
nedoumevaje
,
kako
da
se
more
tako
uporstvo
končati
brez
končnega
javnega
toržestva
redarske
oblasti
.
Pipan
se
je
zopet
ozrl
po
dvorišči
,
da
bi
se
prepričal
,
kdo
ga
je
opazoval
,
ko
se
je
pečal
s
tako
malo
imenitnimi
ljudmi
.
Potem
je
skočil
razmahom
v
našo
vežo
,
da
bi
se
prikril
radovednim
očem
,
ki
so
z
nekterih
oken
,
odprtih
onstran
dvorišča
,
gledale
na
našo
halabuko
.
Šla
sva
po
stopnicah
za
njim
nema
,
zbegana
in
poparjena
.
Pipan
je
urno
stopal
po
stopnicah
,
da
čim
prej
pride
proč
od
ljudi
,
ki
so
rušili
njegovo
pokojnost
.
Tiščal
je
sabljo
pod
pazduho
in
niti
ozrl
se
ni
na
naju
:
javno
je
hotel
pokazati
srd
,
da
se
je
sešel
z
bitji
,
ki
so
po
častniških
nazorih
pravi
nebodigatreba
na
svetu
.
In
res
,
kaj
je
takemu
gospodu
mar
človek
,
ki
ni
ne
vojak
,
ne
uradnik
,
ne
duhovnik
,
človek
,
ki
sploh
še
nič
ni
ne
in
se
tudi
ne
pričakuje
kaj
prida
od
njega
.
Vrh
stopnic
sta
nas
čakali
Gregorka
in
Ivanka
.
Deklici
je
že
pojemal
jok
,
solze
niso
tekle
več
s
prejšnjo
obilostjo
in
že
so
se
lomili
tisti
vse
telo
potresujoči
porivi
,
ki
v
veliki
žalosti
nastanejo
v
prsih
in
nov
tok
solzá
pripeljejo
na
lice
.
Edna
roka
,
vzravnana
ob
životu
,
je
brezsilno
držala
za
beli
predprt
na
krajih
zmét
in
poškropljen
s
solzami
,
druga
do
komolca
obnažena
je
pritiskala
ruto
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
stran
lica
,
od
solza
nekoliko
nabuhlega
in
orudelega
.
Ko
smo
prišli
na
mostovž
,
ni
si
mogla
deklica
kaj
:
stopila
je
podobna
Kvasovi
Manici
pred
Lazarja
in
mu
molčé
podala
roko
.
Ali
se
je
hotela
zahvaliti
,
da
se
je
potegnil
za
njo
,
da
ne
dvomi
,
da
ji
zaupa
,
ali
mu
je
hotela
odmeniti
za
neprijetnosti
,
katere
si
je
nakopal
na
glavo
,
ali
samo
dokazati
,
da
mu
tudi
ona
zaupa
?
Tudi
Pipana
je
zadelo
njeno
vlažno
oko
s
takim
izrazom
hvaležnosti
,
da
se
je
precej
storil
prevrat
v
njegovi
duši
.
Šegavo
poredno
so
pogledale
njegove
še
bistre
oči
na
deklico
—
levo
oko
je
malce
priprl
,
pridurnil
—
in
ugibala
je
morda
njegova
grešna
duša
.
ali
je
pač
vredna
ta
plebejska
cvetica
upora
in
rebelije
,
ali
ni
.
Rekel
bi
,
da
se
je
odločil
za
prvo
,
ker
se
je
pojavil
nasmeh
na
njegovem
lici
,
tist
dobrohotni
,
prijetni
,
nazdravljajoči
nasmeh
,
ki
osvetli
široka
lica
rimskih
velikašev
,
kedar
jim
po
slastnem
obedu
nalijejo
prvo
čašo
rujnega
orvijetanskega
vina
.
Vse
to
se
je
vršilo
po
tihem
;
globoke
,
resnične
žalosti
nihče
ni
hotel
kaliti
z
besedami
.
Šele
ko
se
je
skrhal
prvi
vtisek
,
ki
ga
je
napravila
na
nas
žalujoča
deklica
,
oglasila
se
je
Gregorka
.
Dvignila
je
kvišku
roke
,
kakor
mlin
na
veter
svoje
veternice
,
kedar
ni
vetra
in
ne
more
mleti
,
in
takole
se
je
zlila
njena
jezica
:
„
Oh
,
vidite
,
gospod
Pipan
,
v
kakih
razmerah
ste
nas
našli
;
še
s
policijo
bomo
imeli
opravka
,
s
policijo
!
Bog
pomagaj
in
sveta
Devica
!
Kolikokrat
sem
že
rekla
:
iz
te
hiše
pojdem
proč
,
kamor
me
veter
zanese
,
in
preselim
se
na
drugi
konec
Ljubljane
,
da
bom
imela
že
vsaj
mir
,
mir
,
mir
!
(
Resnici
na
ljubo
moram
povedati
,
da
še
nisem
nikdar
poprej
slišal
,
da
bi
bila
razodela
komu
željo
po
preselitvi
.
)
Tudi
to
povem
:
Ko
bi
ne
bila
toliko
let
živela
tukaj
pod
to
streho
z
rajnico
materjo
—
Bog
jim
daj
sveti
raj
!
—
saj
Vi
se
jih
gotovo
še
spominjate
in
ko
bi
ne
bilo
le-té
deklice
,
takó
poštene
,
kakor
čisto
zlato
(
Gregorka
je
s
prstom
pokazala
na
jagnjiče
)
,
že
zdavnaj
bi
bila
rekla
hišnemu
gospodarju
,
da
še
zastonj
ne
maram
imeti
takih
sosedov
,
nikar
za
drage
denarje
.
(
Gregorka
je
togotno
plunila
v
stran
ob
zidu
stoječemu
Lazarju
na
čevelj
)
Le
pomislite
:
sto
in
petdeset
goldinarjev
plačam
na
leto
za
take-le
beznice
.
Križ
božji
!
—
za
toliko
denarja
si
najmem
lahkó
sredi
mesta
stanovanje
,
ali
pa
v
Zvezdi
in
pa
kakšno
stanovanje
—
še
gospodje
častniki
bi
radi
stanovali
pri
meni
!
Sto
jn
petdeset
goldinarjev
,
to
je
nekaj
denarja
—
uh
—
treba
jih
spravljati
,
predno
so
skupaj
,
pa
za
take
beznice
,
v
Kravji
dolini
in
pa
v
takšni
soseščini
—
to
,
to
!
“
(
Gregorka
se
je
na
videz
zagovorila
,
ker
sicer
ni
devala
v
nič
svojih
sob
,
ampak
hvalila
jih
je
na
moč
,
kedar
je
nanesla
priložnost
.
)
Pogledal
sem
prek
dvorišča
in
zapazil
,
da
je
stal
hišni
gospodar
pri
odprtem
oknu
in
je
mogočno
pušeč
iz
dolge
pipe
menda
ugibal
,
kakšen
vrag
je
to
,
da
je
redarstvo
navalilo
kar
tolpoma
in
da
se
danes
nočejo
in
nočejo
pomiriti
razburjeni
duhovi
njegove
države
.
(
Gregorka
ga
je
že
poprej
opazila
,
zatorej
—
beznice
.
)
„
Kakó
sem
jaz
mirila
,
pridigovala
in
prigovarjala
:
ne
moli
steklemu
psu
stegna
—
Bog
mi
grehe
odpusti
!
—
Kaj
vama
nisem
tako
svetovala
,
ali
ni
res
gospoda
?
(
Z
Lazarjem
sva
se
pomela
ob
zidu
in
prikimala
.
)
Oh
,
gospod
Pipan
,
Vi
ne
veste
,
Vi
ne
veste
—
“
Pipan
je
mignil
z
glavo
in
povèl
z
roko
,
ko
da
hoče
reči
:
že
dobro
,
vse
vem
!
Stopil
je
proti
durim
najine
sobe
,
katere
mu
je
priskočivši
odprla
gospodinja
,
vedno
žuboreč
,
kakor
lonec
,
v
kojem
kipi
krop
.
Z
Lazarjem
sva
nedoločno
in
boječe
tihotapila
za
njima
Na
pragu
sva
se
oba
še
ozrla
na
Ivanko
.
Šla
je
v
Gregorkino
sobo
.
Zmestila
sva
se
v
kot
,
kakor
statisti
na
odru
,
ki
niso
za
druzega
,
nego
da
polnijo
prostor
in
zakrivajo
stene
.
Gregorka
si
je
dala
opravka
z
urejevanjem
stolov
;
s
predprtom
je
pobrisala
po
mizi
,
po
stolih
in
po
usnjenem
kanapeji
,
dasi
tam
ni
bilo
praha
.
Pipan
je
,
ne
meneč
se
za
gospodinjo
,
stopil
dvakrat
gor
in
dol
,
iskaje
menda
strategiške
točke
,
s
katere
bi
najlože
navalil
na
naju
mlada
zločinca
.
Ustavil
se
je
pred
nama
,
namršil
obrvi
in
z
odločnim
,
strogim
glasom
jel
naju
je
žmikati
,
lupiti
in
stružiti
.
Naši
pogledi
so
se
srečavali
in
ogibali
,
njih
lesk
je
temnel
.
Oh
,
kako
pridigo
nama
je
napravil
!
Škoda
,
da
si
nisem
za
,
pomnil
vse
.
„
Lepo
sta
jo
zagodla
,
“
takó
je
rekel
med
drugim
„
in
oba
zaslužita
,
naj
vama
zagodejo
,
da
vama
bo
zvenelo
vse
življenje
po
ušesih
.
Ali
sedaj
takó
vzgajajo
mladino
,
ali
na
takem
polji
rasejo
naši
prihodnji
državljani
?
A
kaj
bosta
počela
,
Če
vaju
zapró
in
pričine
je
več
,
ko
dosti
,
kaj
potem
,
če
dobita
madež
,
ki
vaju
bo
zajedal
vse
življenje
?
Govorita
,
govorita
sedaj
,
ko
sta
stvar
že
lahko
premislila
,
ko
sta
lahkó
že
prišla
do
spoznanja
,
kakó
neumen
je
bil
vajin
odpor
!
“
Z
Lazarjem
sva
molčala
,
stiskaje
se
v
kot
;
meni
seje
delala
tema
pred
očmi
.
In
kaj
bi
ne
!
Človek
misli
,
da
se
bije
za
pravico
in
resnico
,
da
ima
vzvišene
nazore
in
tudi
nekaj
tiste
tvarine
,
ki
pretvarja
svet
,
ga
čisti
in
boljša
,
pa
vam
pride
drug
človek
,
ki
kruto
razbije
vaše
sladko
samoljubje
.
Kaj
bi
vam
ne
upadlo
srcé
,
ko
se
več
ne
morete
smatrati
vrednega
,
da
bi
smeli
s
ponosom
na
čelu
stati
na
strani
neukročenemu
Hanibalu
,
smehljaje
potrepati
po
rami
značajnemu
Kleomeneju
,
poigrati
v
taroke
s
poštenjakom
!
Katonom
.
Tudi
Lazar
je
stal
okamenel
in
ukopan
,
kakor
bi
bil
slišal
gromovit
ukaz
svojega
poveljnika
,
in
nekaj
živalskega
je
bilo
brati
na
njegovem
lici.
Taka
lesena
,
mrtva
obličja
se
vidijo
vsak
dan
na
vojaških
vežbališčih
,
takó
se
zbegane
ovce
rijejo
v
kot
,
kedar
lačni
volk
zatuli
pred
ograjo
.
Kje
je
bila
sedaj
Gregorka
,
da
bi
nama
pomagala
,
da
bi
izpregovorila
tehtno
besedico
za
naju
?
Jedva
je
slišala
prve
stroge
stotnikove
besede
,
pa
se
je
izmuznila
iz
sobe
.
Ko
naju
je
Pipan
do
dobrega
oskubel
,
napél
je
rahle
strune
.
Skoraj
kakor
bi
bil
odsekal
,
nasmehnil
se
je
Lazarju
,
češ
,
sedaj
je
končano
ono
,
kar
se
tiče
službenega
dela
moje
osebnosti
in
navzočnosti
.
Takšna
je
namreč
,
to
sem
opazil
pozneje
,
vojaška
vzgoja
ini
tudi
že
priroda
,
da
v
službi
srcá
ne
sme
biti
:
vpričo
mene
se
je
pohvalil
nekoč
vojaški
dostojanstvenik
rekoč
:
V
službi
sem
živina
,
v
privatnem
občevanji
in
zunaj
službe
pa
zgolj
angelj
.
Jel
je
izpraševati
Lazarja
,
ima
li
doma
kaj
premoženja
,
imovitih
sorodnikov
,
kam
se
misli
sedaj
obrniti
,
če
gladko
izteče
praska
z
redarstvom
,
sedaj
ko
je
že
na
več
mestih
poskušal
brezuspešno
.
Lazar
je
prvi
del
prašanja
zanikal
,
na
drugi
del
ni
vedel
odgovoriti
nič
gotovega
.
Stotnik
mu
je
delal
lahne
upreke
,
ker
je
zapustil
vojaško
službo
,
kjer
se
mu
ni
godilo
slabo
;
rekel
je
,
da
se
tudi
tam
lahko
skrbi
o
svoji
bodočnosti
,
le
samozatajevanja
je
treba
,
potrpeža
in
uvidnosti
.
Omenil
je
,
da
je
tudi
njega
misel
na
domovino
izpeljala
svoje
dni
nazaj
v
domače
kraje
,
da
je
pa
kmalu
spoznal
zmoto
in
jo
kolikor
mogoče
popravil
;
pristavil
je
,
da
tudi
na
tujem
človek
ljubi
domovino
,
še
srčneje
nego
domá
,
in
da
ga
ta
tajna
in
sladka
muka
spremlja
po
vseh
krajih
zemlje
,
naj
bo
na
jugu
ali
na
severji
.
Poprej
sem
bil
že
zameril
Pipanu
,
ker
naju
je
takó
ožmikal
in
oskubel
—
pa
res
,
v
goste
pride
,
pa
zmerja
—
zdaj
pa
,
ko
sem
videl
,
da
kaže
dobro
,
usmiljeno
dušo
,
sprijaznil
sem
se
zopet
ž
njim
.
On
je
moral
zmerjati
,
on
po
stari
navadi
ugodni
priliki
odoleti
ni
mogel
,
dejal
sem
sam
v
sebi
in
zopet
mi
je
postal
zanimiv
človek
.
Gregorka
je
vstopila
in
postavila
liter
vina
,
krožnik
plečeta
in
vogel
belega
kruha
na
lepem
,
rožastem
podstavci
na
mizo
.
„
Če
se
Vam
ne
zamerim
,
pokusite
,
gospod
Pipan
,
kranjskega
vina
.
Najboljše
vino
je
zdaj
to
v
Ljubljani
;
iz
gostilne
pri
„
Beli
vrani
“
je
ravnokar
prineseno
.
Dobro
je
in
zdravo
“
.
Nalivši
kozarec
se
je
spomnila
,
da
brni
še
vedno
struna
zlosti
v
nji
.
dasi
dosti
rahločutneje
,
nego
prej
.
Takó
se
o
potresu
pojavijo
izprva
silno
zadirni
sunki
;
sčasoma
pa
se
skrha
podzemeljska
moč
in
po
malem
pojemlje
,
dokler
se
sama
ne
izbrca
—
če
je
prav
,
da
se
slabotna
in
brezumna
dejanja
človeška
primerjajo
ogromnim
pojavom
mogočne
prirode
.
„
Vi
ne
veste
,
gospod
Pipan
,
“
dejala
je
in
porinila
bliže
predenj
dobrote
na
mizi
,
„
Vi
ne
veste
,
koliko
sem
se
jaz
ubijala
s
to
žensko
,
predno
sem
ji
pokazala
,
kako
se
gospodinji
.
Ko
je
prišla
k
Vahu
,
saj
ni
znala
za
nobeno
delo
prijeti
.
Da
bi
bila
žganjce
sama
skuhala
—
še
zdaj
jih
ne
zna
!
Nekaj
tednov
sem
ji
kar
sama
gospodinjila
.
Vse
sem
ji
naredila
,
dekla
in
gospodinja
sem
ji
bila
.
Zdaj
pa
tolika
nehvaležnost
in
take
marnje
!
“
In
zopet
je
zaohnila
.
Pipan
je
odpil
,
Gregorka
je
prilila
.
—
Razdalo
se
je
lahno
trkanje
na
vrata
.
Precej
za
tem
se
je
prikazala
med
durmi
črnolasa
glava
,
ki
me
je
na
moč
presenetila
,
ker
sem
spoznal
po
nji
pesnika
Ščinkovca
.
Njegovo
oko
je
pazno
šinilo
po
sobi
.
kakor
bi
hotelora
zbrati
,
ima
li
prave
ljudi
pred
seboj
,
ali
ne
;
njegovo
lice
je
zalila
živa
rdečica
in
neko
šegavo
začudenje
,
češ
,
koliko
vas
je
doma
in
kakega
gosta
imate
pri
sebi
.
Bil
je
delavno
,
toda
lično
oblečen
.
Prek
lica
je
imel
vidno
praskotino
notri
do
ušesa
.
Vstopil
je
ves
spehan
in
zasopel
,
kakor
maratonski
junak
,
ko
je
prinesel
poročilo
,
da
je
strt
in
pobit
sovražnik
.
Edna
roka
je
podržala
kljuko
od
zaporice
,
kakor
bi
dvojil
,
bode
li
njegova
navzočnost
v
tej
sobi
prijetna
ali
ne
,
z
drugo
je
vrtel
ponosen
,
sivkast
klobuček
.
Kazalo
se
je
,
da
od
razburjenosti
vse
gori
v
njem
in
na
njem
,
in
lep
mladenič
je
bil
videti
v
tej
gorečnosti
.
„
I
,
s
kom
si
se
pa
ravsal
,
da
si
tako
opraskani
S
policijo
,
a
?
“
prašal
ga
je
Pipan
,
kije
z
zanimanjem
;
gledal
na
prišleca
,
misleč
morda
:
lep
materijal
bi
bil
ta
za
vojaštvo
.
„
O
,
ne
s
policijo
!
“
odgovoril
je
Ščinkovec
in
našobil
ustnice
.
„
Maček
me
je
tako
razravsal
in
razkavsal
.
“
„
Kaj
si
mu
v
škodo
zahajal
?
“
„
Ne
,
ampak
on
hodi
drugim
v
škodo
,
on
preži
na
tuje
luknje
,
pa
sem
ga
zavrnil
.
Pa
ne
mislite
,
da
takšen
maček
,
ki
hodi
po
noči
s
pridvignjenim
repom
po
strehah
,
ampak
čevljarski
pomočnik
Maček
me
je
razpraskal
.
Saj
,
Lazar
,
ti
ga
poznaš
in
pa
ti
,
Gorec
.
Stavec
se
je
splazil
ob
steni
k
nama
,
ker
pred
stotnikom
ni
hotel
obstati
;
za
malo
se
mu
je
zdelo
,
da
ga
ta
tiče
.
„
Kaj
pa
je
zopet
s
tistim
Mačkom
?
“
prašal
je
zamolklo
Lazar
.
„
I
kaj
...
nabuhali
smo
ga
danes
takó
,
da
bo
pomnil
nekaj
časa
.
Le
poglej
ta
,
kak
neumen
bik
je
to
!
“
Z
Lazarjem
sva
s
podvojeno
radoznalostjo
pogledala
na
Ščinkovca
.
„
Kegljal
je
danes
že
od
ednajste
pri
„
Beli
vrani
“
,
izgubljal
,
pijančeval
in
plačeval
.
Še
dva
druga
taka
pomagača
sta
bila
ž
njim
,
ki
ne
delata
ob
ponedeljkih
.
Jaz
pridem
tja
ob
dveh
,
pa
vidim
,
kako
udeluje
Maček
.
To
spet
ne
bo
prida
za
Tinico
,
si
mislim
.
Pokličem
torej
tisto
Tinico
iz
Kranja
,
ki
je
za
točajko
in
mene
rada
vidi
,
pa
jo
opomnim
,
naj
bo
oprezna
,
ker
Maček
je
brez
službe
in
zopet
ne
bo
plačal
.
Ali
ona
mi
je
odvrnila
,
da
Maček
naprej
plačuje
in
da
je
pred
nekaj
dnevi
pri
nji
zmenil
desetak
“
.
„
Desetak
?
Kje
je
dobil
človek
desetak
?
“
vskliknil
je
Lazar
in
meni
je
bilo
isto
prašanje
na
jeziku
.
Gregorka
se
je
z
obema
rokama
oprla
ob
mizo
in
zvesto
poslušala
;
kar
oči
je
zasadila
v
stavca
.
„
Tudi
jaz
sem
bil
precej
teh
misli
,
da
je
Maček
ta
denar
pofulil
,
ker
sem
se
spomnil
,
da
mi
je
Trovrag
pravil
,
da
je
bil
njegovi
hčeri
ukraden
desetak
.
Da
sta
Maček
in
Vahulja
rada
skupaj
,
to
sem
tudi
vedel
.
Imel
sem
dva
stavca
pri
sebi
,
pa
bi
se
sam
Mačka
tudi
ne
bal
.
Grem
torej
bliže
in
potuhnjeno
gledam
na
kegljišče
.
Maček
je
potegnil
„
žnoro
“
,
segel
v
žep
,
potegnil
mošnjiček
„
ven
.
Gledam
tist
mošnjiček
in
znan
se
mi
vidi.
Že
nekterekrati
sem
ga
videl
pri
Vahulji
,
ko
sem
plačeval
za
obutala
.
Trde
,
svetle
,
kovinske
platnice
ima
in
podobnejši
je
tobačnici
,
nego
mošnjičku
.
Tu
le
imaš
Lazar
mošnjiček
,
poglej
vanj
in
prepričaš
se
,
da
je
Vahuljin
.
Daj
ji
ga
nazaj
in
pošteno
ji
povej
svojo
misel
.
“
Lazar
je
nervozno
pograbil
denarnico
rekoč
:
„
Le
not
poglejmo
,
ukradeno
blago
se
sme
pregledati
do
dna
.
—
Glejte
zastavni
listki
od
tukajšnje
zastavarne
na
njeno
ime
!
Eden
na
uhane
,
drugi
na
uro
.
“
„
Oj
,
ti
zapravljivka
!
“
viknila
je
Gregorka
in
skoraj
preplašena
je
tlesknila
v
roke
.
„
In
denarja
je
:
eden
,
dva
,
tri
—
štiri
goldinarje
in
nekaj
drobiža
!
“
štel
je
Lazar
.
„
Živel
Ščinkovec
,
Bog
ti
plati
!
Z
Gorcem
poneseva
denarnico
tjá
,
kjer
jo
pogrešajo
.
“
Videlo
se
je
Frančišku
na
lici
,
da
se
mu
je
odvalil
kamen
od
duše
.
„
Kakó
si
pa
ugrabil
te
stvari
?
“
prašal
je
stotnik
,
ki
je
od
straní
gledal
na
naše
raziskavanje
.
„
Kakó
?
Kogar
jaz
primem
,
temu
pomagaj
Bog
in
vsi
svetniki
,
ta
se
ne
gane
več
,
dokler
ga
ne
izpustim
!
Takó-le
sem
naredil
.
Pravim
Tinici
:
Veš
kaj
,
Tinica
,
ti
si
pošteno
dekle
in
za
pol
leta
boš
prej
moja
žena
,
če
mi
pomagaš
danes
.
Ta-le
Maček
je
tist
desetak
ukradel
in
tatvine
se
po
krivičnem
dolži
mlado
pošteno
dekle
.
Pokliči
Mačka
na
stran
,
da
ga
dobim
samega
v
pest
;
on
mora
priznati
!
Le
reci
mu
,
da
ga
Vahulja
čaka
zadaj
na
vrtu
v
kotu
.
Slišiš
:
Vahulja
Vas
čaka
,
rada
bi
Vam
nekaj
povedala
,
reci
!
—
on
bo
precej
šel
.
Res
,
Tinica
je
izvabila
Mačka
,
jaz
s
svojima
prijateljema
za
njim
.
V
kotu
vrta
smo
ga
dobili
.
Kar
od
spredaj
in
od
zad
sem
ga
zgrabil
ob
ednem
.
Mošnjiček
sem
,
ti
imaš
po
krivem
denar
,
Vahuljin
denar
,
sem
ž
njim
!
—
takó
sem
mu
tulil
na
uho
in
ga
mikastil
.
Pa
precej
ni
hotel
dati
,
otepaval
je
krog
sebe
za
žive
in
mrtve
.
Šele
ko
smo
ga
na
tla
spravili
in
ga
onemoglega
držali
,
segel
je
v
žep
.
Povéj
,
kajón
,
ali
si
ukradel
denar
,
ali
si
ga
dobil
za
dar
!
—
takó
sem
rohnel
nad
njim
.
To
nobenemu
mar
!
—
je
odgovoril
.
Dobro
,
sem
dejal
,
mošnjiček
bom
pa
jaz
dal
nazaj
tjà
,
kjer
so
ga
pogrešili
.
Ti
pa
zabrusi
pete
,
kamor
hočeš
!
“
—
Izpustili
smo
ga
in
kar
plot
je
zahreščal
pod
njim
,
takó
urno
je
zbežal
na
sosedni
vrt
.
Torej
delajta
,
kakor
vesta
,
daje
prav
,
meni
se
mudi
v
tiskarno
.
Z
Bogom
,
zdravstvujte
gospod
stotnik
,
z
Bogom
!
“
Ščinkovec
je
prišel
,
kakor
pravijo
,
v
svoj
element
;
obvela
ga
je
igralska
prisotnost
duha
in
po
igralski
se
je
sukal
,
klanjaje
se
na
vse
strani
.
Kakor
bi
mignil
,
nam
je
izginil
za
durmi
.
Malo
pozneje
je
bila
najina
soba
podobna
prizorišču
,
na
katerem
se
nahajajo
po
mišljenji
in
po
starosti
različni
ljudje
v
prijaznih
odnošajih
in
prijetni
harmoniji
,
primerni
njih
starosti
.
Precej
po
stavčevem
odhodu
je
šla
Gregorka
v
svojo
sobo
obvestit
Ivanko
o
najdenem
denarji
.
Ko
se
je
vrnila
,
je
izrazil
Pipan
željo
,
da
bi
pozvala
deklico
,
naj
se
v
njih
družbi
potolaži
in
razveseli
,
ker
je
konči
,
kakor
v
starih
poštenih
povestih
,
prišla
resnica
na
dan
.
Gregorka
se
ni
obotavljala
izpolniti
te
želje
in
kmalu
je
stala
Ivanka
na
pragu
,
na
katerega
še
nikdar
stopila
ni
,
odkar
je
odrasla
.
Z
njo
je
zavejala
nekaka
sveža
struja
radosti
v
sobo
.
Mrak
skrbi
je
izginil
z
lica
naše
gospodinje
,
sama
milina
se
je
naselila
tja
in
milina
jo
je
bilo
gledati
,
ko
se
je
ustrežlivo
vrtela
okoli
starega
prijatelja
.
Ivanko
je
izprva
trla
zavest
,
da
je
rušila
pokoj
dobrim
ljudem
,
kmalu
pa
je
mladost
vzela
svoje
in
premagala
tesnobo
.
Marsikak
prikrit
pogled
in
svitel
smehljaj
je
letel
od
okna
,
kjer
sva
stala
z
Lazarjem
,
k
deklici
in
obratno
.
Pipanu
ni
ušlo
tako
pritajeno
ljubkovanje
.
Večkrat
je
dvignil
glavo
in
zasačil
je
mlada
človeka
,
koja
so
zgodbe
tistega
dne
docela
zbližale
.
Ali
ni
se
zgruzil
ob
mladi
sreči
,
ni
je
zavidal
,
kakor
je
to
navada
nekaterih
starih
,
nestrpnih
ljudi
,
ki
ne
privoščijo
drugim
tega
,
kar
je
zanje
že
izgubljeno
na
veke
—
češ
:
ljubezen
je
strup
.
Časih
se
jima
je
posmejal
zdržano
,
na
kóčnikih
,
in
tist
smeh
je
bil
prej
odobritelen
,
nego
karajoč
.
Jaz
sem
bil
v
tej
družbi
tako
rekoč
brez
druge
polovice
,
ali
veselje
me
je
prešinjalo
,
ker
sem
videl
srečne
obraze
.
„
I
,
koliko
je
že
tega
,
kar
Vas
ni
bilo
pri
meni
?
Po
mojem
bi
imelo
biti
tjà
o
sv.
Miheli
deset
let
?
“
povzela
je
Gregorka
sédši
nasproti
stotniku
.
„
Saj
bo
nemara
toliko
.
“
„
In
kakó
dobro
izgledate
sedaj
,
bolje
nego
ste
takrat
.
—
Oh
,
in
pa
káko
glorijo
imate
sedaj
na
ovratniku
,
še
opazila
nisem
precej
—
jej
,
jej
!
Vi
imate
gotovo
že
dosti
ljudstva
pod
seboj
!
“
Posmejal
sem
se
po
tihem
taki
čudni
govorici
in
šestero
mladih
oči
je
švignilo
in
se
srečalo
.
Gregorka
ni
govorila
povsem
takó
,
kakor
Vam
jaz
sedaj
pripovedujem
,
ampak
rabila
je
znano
purgarsko
slovenščino
(
mesto
ljudstva
je
rekla
„
fólka
“
)
,
stotnik
pa
je
govoril
ono
starodavno
pošteno
materinščino
,
ki
je
doma
na
deželi
,
a
videlo
se
je
,
da
je
vešč
tudi
književnemu
jeziku
,
pa
ga
ne
mara
govoriti
,
da
ne
bi
se
kazal
previsokega
in
afektiranega
.
Odrezal
je
košček
plečeta
in
kruha
,
da
ne
bi
bilo
zamere
.
„
Ljudstva
nimam
dosti
,
skrbi
pa
in
trpljenja
,
“
mrmljal
je
jezik
valeč
vzprejete
dobrote
.
„
Verjamem
,
verjamem
,
da
Vi
,
ki
ste
tako
vestni
,
dobro
skrbite
za
svoje
ljudi
.
—
Oh
,
gospod
Pipan
nekaj
novega
in
lepega
Vam
moram
pokazati
,
“
dejala
je
bliščečega
obraza
ter
vstala
,
„
—
mojih
stenskih
slik
še
niste
videli
.
Poglejte
jih
!
“
Pipan
je
dvignil
glavo
takó
,
da
so
mu
izstopile
debele
gube
na
tilniku
in
z
izrazom
nedoumnosti
na
lici
je
gledal
po
stenah
,
podoben
tujcu
,
koji
pride
v
hram
božji
,
čegar
znamenitosti
mu
slavi
njegova
popotna
knjiga
,
a
njegovo
neizurjeno
oko
ne
najde
nič
znamenitega
v
njem
,
naj
še
takó
naporno
išče
in
išče
.
„
Ali
se
nič
več
ne
spominjate
.
kakó
ste
nama
z
rajnico
materjo
,
ko
ste
bili
še
dijak
,
zimskih
večerov
pripovedovali
povesti
?
Na
tem
kanapeji
ste
sedeli
,
ogrodje
je
še
vedno
tisto
,
le
prevlečen
je
že
dvakrat
od
takrat
.
Ali
ste
pozabili
tistih
časov
?
Oh
,
človeku
,
ki
toliko
komari
po
svetu
,
izgubi
se
v
spominu
marsikaj
.
“
„
Pozabil
tistih
časov
nisem
,
Gregorka
:
kakor
senca
gre
spomin
na
preteklost
za
človekom
:
izgine
za
kratke
ure
,
pa
se
zopet
pojavi
.
“
„
Pa
to
ni
senca
,
gospod
Pipan
.
Záme
je
to
luč
,
ki
mi
sveti
iz
preteklosti
,
kakor
mi
sveti
v
prihodnjosti
druga
luč
še
lepša
:
nebeško
kraljestvo
,
če
ga
bom
deležna
.
“
In
ljubo
se
je
nasmejala
dragemu
gostu
,
da
ne
bi
slutil
v
njenih
besedah
kakega
upreka
„
Kdo
si
ga
je
pa
zaslužil
,
če
Vi
ne
?
“
„
Tudi
Vi
morate
poskrbeti
zanj
,
če
še
niste
.
To
je
naš
up
onstran
groba
.
“
Rekši
je
snela
sliko
s
stene
in
prožeč
mu
jo
pred
obličje
je
prašala
radovedno
zroč
nanj
:
„
Uganite
,
kaj
predstavlja
ta
obraz
.
“
„
Saj
je
zdolaj
napisano
.
“
Tudi
on
se
je
posmejal
.
„
Tu
imam
v
slikah
vso
povest
Pavla
in
Viržinije
,
katero
ste
nama
morali
tolikrat
ponoviti
.
Lahko
bi
Vam
še
vso
povedala
,
takó
sem
si
jo
ohranila
v
spominu
.
“
Prinesla
je
za
vrstjo
vse
slike
.
Pipan
je
vzel
vsako
v
desnico
,
držal
jo
pred
seboj
,
kakor
ogledalo
,
in
bistro
je
gledal
nánjo
,
vihaje
si
z
levico
dolgi
brk
v
ostro
ošpiljeno
pušico
in
navzdol
gibaje
z
glavo
vselej
,
kedar
je
roka
gladeč
šla
po
brku
.
Pri
sliki
:
Pavel
nese
Viržinijo
štuporamo
čez
potok
—
pomudil
,
se
je
dlje
.
Gregorka
je
z
javnim
zadovoljstvom
brisala
in
poda
vala
tablice
in
jih
nosila
nazaj
na
njih
mesto
,
nič
manj
ponosna
na
svojo
galerijo
,
nego
Italija
na
Pitijevo
.
Pri
sliki
,
ki
je
kazala
rdečelična
otroka
,
gredoča
ob
deževnem
vremenu
pod
dekličino
suknjico
od
zadaj
zavihano
čez
glavi
,
sklonila
se
je
k
Pipanu
naslonivši
se
na
mizo
in
oba
sta
družno
gledala
in
dolgo
se
nista
mogla
ločiti
od
ljubkih
obrazov
nasmihavajočih
se
in
zorko
gledajočih
izpod
suknjice
.
Ko
sta
do
kraja
pregledala
„
galerijo
“
,
rekel
je
Pipan
:
„
Da
...
Vaše
slike
tudi
meni
bude
prijetne
spomine
.
Kar
je
spojeno
lepega
z
našo
mladostjo
,
ima
za
nas
veljavo
do
smrti
.
“
Naslonil
se
je
na
stol
,
oko
se
mu
je
zmračilo
in
površno
je
pogledal
na
Lazarja
.
Sabljo
je
predjal
med
koleni
.
„
Lepa
je
mladost
.
“
nadaljeval
je
,
„
le
škoda
je
,
da
so
naši
mladini
pota
preprežena
s
trnjem
in
da
se
ne
zna
in
ne
more
dokopati
do
trdnega
stališča
,
s
katerega
bi
vsaj
v
poznejših
letih
zadovoljno
lahkó
zrla
na
življenje
.
Javljajo
se
mlademu
človeku
dostikrat
take
zapreke
,
o
katerih
misli
,
da
jih
ni
mogoče
prestopiti
,
da
so
cele
gore
,
ki
se
mu
valjajo
pred
noge
;
če
pa
krene
na
drugo
pot
,
sčaka
in
potrpi
,
izginejo
te
zapreke
same
ob
sebi
.
Res
življenje
za
človeka
,
ki
ni
rojen
v
gosposki
postelji
,
ni
lahkó
;
vedru
v
vodnjaku
je
podobno
:
težko
in
počasno
,
zdi
se
,
da
gre
na
verigi
k
vrhu
,
a
ko
je
izpraznjeno
in
iztrkano
,
urno
rožlja
na
dno
,
kjer
se
potopi
v
vodi
.
In
vedno
je
priklenjeno
k
verigi
.
“
„
Da
,
res
k
verigi
—
to
so
naše
skrbi
!
“
vzdihnila
je
Gregorka
.
„
Ali
zaradi
tega
ni
obupati
!
Ne
izpolni
se
vsaka
nada
,
ali
za
vsakega
se
odkrhne
kaj
od
blagodatij
tega
sveta
,
če
je
vztrajen
.
“
Umolknil
je
,
nekaj
pomislil
,
vstal
in
stopil
pred
Lazarja
.
„
Da
,
da
...
le
nikar
ne
obupate
,
Lazar
!
Jaz
bi
Vam
svetoval
nekaj
pametnega
.
Poskusili
ste
sedaj
,
da
domovina
za
Vas
nima
mesta
.
Iščite
si
ga
drugod
,
svet
je
velik
.
Idite
nazaj
k
vojakom
,
pri
moji
stotniji
je
mesto
za
Vas
prazno
in
lahko
pridete
k
meni
,
če
le
hočete
.
Ne
rečem
,
da
bi
se
zavezali
za
večno
;
če
se
kaj
boljega
odpre
za
Vas
,
lahko
se
zopet
odpoveste
.
Tudi
vojaku
se
poda
žena
in
ne
bodo
se
Vam
delale
zapreke
,
če
hočete
osrečiti
deklico
,
za
katero
ste
uporstvovali
.
“
Obrnil
se
je
,
šetal
po
sobi
in
pogledal
na
Ivanko
.
Njena
glava
se
je
sklonila
na
prsi
in
vsa
se
je
potopila
v
čuvstvo
sramožljivosti
.
Pipan
je
ni
motil
.
Ségel
je
po
kapi
in
še
edenkrat
se
je
obrnil
k
Lazarju
.
„
Premišljujte
o
tem
,
kar
sem
Vam
rekel
,
in
če
Vam
ugaja
moj
svet
,
sporočite
mi
to
v
treh
dneh
.
—
Ne
pozabita
,
kam
morata
iti
jutri
.
Zarad
vajinega
uporstva
,
bom
skušal
,
da
stvar
uravnam
,
kolikor
je
mogoče
.
“
Poslovil
se
je
.
Gregorki
je
podal
roko
;
stisnila
jo
je
oberôč
in
neizrečno
usmiljeno
ga
je
gledala
,
z
vsem
obrazom
proseč
,
naj
kmalu
zopet
pride
.
Ali
ste
kedaj
videli
Mihelandželovo
sliko
„
Tri
Parke
“
?
—
Ne
?
—
Edna
Parka
,
tista
,
ki
prosi
tovaršico
,
naj
še
ne
odreže
niti
življenja
,
ima
take
moledujoče
izraze
v
obličji
.
Spremila
ga
je
do
stopnic
.
Ivanka
je
obstala
med
durmi
,
kakor
uvezana
;
Lazar
je
gledal
na
njo
,
kakor
bi
prašal
,
kaj
zdaj
v
očigled
obzorja
,
koje
je
odprl
stotnik
.
In
čudno
je
to
tajno
utripanje
dveh
ljubečih
src
!
V
njem
mora
biti
skrita
sposobnost
,
ki
pričini
,
da
ljubeče
srce
ugane
nade
in
dvome
,
trepet
in
srečo
,
strah
in
veselje
sorodnega
srcá
.
Deklica
je
hipom
uganila
misli
prijatelja
in
zdaj
...
zdaj
.
Ko
Gregorke
ni
bilo
blizu
,
zdela
se
ji
je
ugodna
prilika
,
da
ljubimcu
razodene
svoje
mnenje
gledé
stotnikovega
nasveta
.
Pogledala
je
name
z
najjasnejšim
pogledom
,
češ
,
ti
vse
veš
,
ti
si
se
bil
zame
,
ti
si
dober
in
mlad
,
ti
vse
odpustiš
!
—
in
hitrih
korakov
je
stopila
pred
Lazarja
:
„
Lazar
,
prijatelj
moj
dragi
,
stori
kar
hočeš
!
Če
je
tvoja
volja
,
...
ne
bom
se
bala
tvojega
stanu
,
in
če
greš
na
konec
svetá
!
“
Rekši
je
zbežala
v
Gregorkino
sobo
.
Trenotek
pozneje
sva
gledala
z
Lazarjem
skozi
okno
za
Pipanom
,
ki
je
odhajal
prek
dvorišča
.
Od
severja
je
pihljal
čuten
veter
in
perje
orehovo
na
našem
vrtu
je
neprestano
trepetalo
v
njega
valih
in
eden
list
odtrgan
od
orehove
mladike
in
viseč
na
rastlinski
nitki
je
lepetal
v
zraku
,
vrteč
se
,
oddeljen
od
svojih
tovarišev
.
„
Glej
prijatelj
“
,
dejal
sem
,
ko
nama
je
izginil
stotnik
,
ali
ni
to
perje
,
trepetajoče
v
vetru
,
podoba
Slovencev
?
Tako
trepetamo
mi
v
valovih
tujega
navala
,
kar
je
pričina
,
da
smo
se
ojačili
in
postajamo
vedno
čvrsteji
.
“
Lazar
ni
odgovoril
.
„
In
oni
oddeljeni
list
,
odtrgan
že
na
pol
od
skupnega
roditelja
—
ali
ni
podoba
tega
stotnika
Pipana
.
“
„
Da
!
—
Tudi
moja
usoda
bo
taka
!
“
odgovoril
je
Lazar
.
Tisto
popoldne
je
praznoval
Vah
svoje
ponedeljske
počitnice
;
šel
je
zgodaj
od
doma
in
nisva
mu
mogla
oddati
denarnice
.
Vahulja
se
nama
je
zdela
že
pregabna
,
da
bi
se
ž
njo
menila
;
poleg
tega
se
nama
je
kazalo
prilično
in
potrebno
,
da
izročiva
tak
plen
možu
ki
je
glava
vse
rodbine
.
Zvečer
sva
šla
k
„
Beli
vrani
“
,
da
bi
se
primerno
zahvalila
Ščinkovcu
na
njegovem
junaštvu
in
tudi
njegovi
Tinici
.
Tu
v
razveselilnih
prostorih
smo
se
jako
dobro
počutili
.
Udarili
smo
v
živ
pogovor
in
pomenek
.
Seveda
smo
naj
prvo
pošteno
obrali
Vahuljo
in
Mačka
in
jima
želeli
in
prerokovali
vsakovrstnih
neprijetnosti
za
ta
in
za
on
svet
.
Tudi
zaničevani
cviček
ima
resnico
v
sebi
:
Ščinkovec
je
odprl
dušo
na
široko
in
ker
je
v
nji
sedela
ljubezen
na
zlatem
stolu
,
govorila
je
sama
ljubezen
iz
njega
.
Lazar
se
več
ni
sramoval
razodeti
vseh
skrivnosti
svojega
srcá
.
Njegov
trden
namen
je
bil
,
vrniti
se
nazaj
na
Ogrsko
v
Pipanov
oddelek
in
čakati
tam
boljših
časov
.
Spominjam
se
,
da
je
Ščinkovec
,
dospevši
na
vrhunec
zidane
volje
,
vstal
in
jel
deklamovati
Uvod
Krsta
pri
Savici
,
da
je
pri
tem
stal
korenito
igralski
razkoračen
poleg
mene
s
polnim
kozarcem
v
roki
in
da
je
v
verzu
„
Ko
se
neurnik
o
povodnji
vlije
“
pri
gromko
proizneseni
besedi
„
neurnik
“
živeje
dvignil
kozarec
in
po
nerodnosti
izpraznil
polovico
tekočine
za
moj
vrat
,
kar
me
je
nemalo
pogrelo
.
Pogoltnil
sem
jezico
,
ali
spomnila
me
je
ta
neprilika
tistega
korca
,
kojega
sem
izpraznil
redarju
na
glavo
,
da
se
mi
bo
treba
zagovarjati
drugi
dan
.
Ugriznila
me
je
nekoliko
vest
,
pa
moje
zidane
volje
še
ni
bilo
konca
,
ker
precej
me
je
pomirila
zavest
,
da
sem
se
poganjal
za
preganjano
nedolžnost
in
da
sem
bil
„
orodje
v
rokah
božje
pravice
.
“
Ta
zavest
je
pričinila
z
moje
strani
predlog
,
da
ga
stisnemo
še
eden
polič
in
potem
še
eden
in
da
sem
pozabil
tistega
korca
.
In
prigodilo
se
je
,
da
sva
prišla
z
Lazarjem
domov
,
ko
je
vladala
že
po
vseh
sobah
gluha
tema
in
je
že
vse
spalo
v
hiši
,
tako
da
se
zopet
nisva
iznebila
denarnice
.
Uranivši
drugo
jutro
sva
šla
k
Vahovim
.
Bila
sva
v
položaji
človeka
,
ki
se
je
dobro
naspal
in
nabral
one
duševne
in
telesne
sile
,
kojo
potrebuje
za
predstoječa
težavna
dela
.
In
bolj
nego
druge
dni
so
gnali
živci
neko
bodro
,
moško
veselost
v
glavo
,
morda
je
bil
to
učinek
cvička
,
izpitega
prejšnji
večer
,
ali
pa
zavesti
,
da
so
naše
stvari
v
dobrem
tiru
in
da
se
drugače
ne
morejo
končati
,
nego
dobro
Vahova
nista
pričakovala
takih
gostov
.
On
je
pometal
okolo
svojega
stola
,
ona
je
pripravljala
zajutrek
.
Opazil
sem
,
da
se
je
sramovala
,
ker
sva
jo
zalezla
nekoliko
razmršeno
,
in
njene
okrogle
bele
roke
so
hitele
popravljat
glavnik
in
pripet
močno
kito
,
ki
je
zlezla
na
zardelo
uho
.
Morda
ji
je
pa
tudi
kaj
druzega
gnalo
sram
v
lice
.
Nisva
se
ni
klanjala
,
ni
pozdravljala
.
Kedar
začne
odločen
človek
uporstvovati
,
nasprotuje
že
do
skrajnosti
in
če
treba
vsemu
svetu
.
Čevljar
naju
je
prašal
,
kaj
bi
rada
takega
,
kaj
sva
prinesla
novega
.
Na
to
nisva
imela
nič
odgovora
.
Lazar
je
potegnil
takoj
denarnico
iz
žepa
in
trdo
je
izpregovoril
te
besede
:
„
Prinašava
Vam
zaklad
,
katerega
ste
pogrešili
in
zarad
kojega
ste
hoteli
tožiti
!
“
Vah
je
strmo
pogledal
ni
zalepetal
:
„
Kaj
?
Tožiti
?
...
Jaz
ne
...
jaz
ne
vem
ničesar
!
“
—
„
To
je
vse
edno
,
kdo
!
“
poudaril
je
Lazar
in
položil
denarnico
na
čevljarski
stol
.
„
Vi
ste
glava
tukaj
in
z
Vami
govorim
!
“
Kopitar
se
je
vojaški
vzravnal
,
držé
metlo
ob
bedri
.
„
Tu
je
denarnica
,
z
vsebino
vred
...
kolikor
se
je
našlo
!
Našla
pak
se
je
pri
Mačku
,
Vašem
pomočniku
!
“
Zadnji
besedi
je
pridal
Lazar
poseben
naglas
.
„
Ali
jo
je
Maček
ukradel
,
ali
dobil
za
dar
,
ne
veva
!
Tožila
pa
midva
ne
bodeva
!
Z
Bogom
!
“
Odhajaje
nisem
mogel
kaj
,
da
ne
bi
se
prepričal
,
kak
vtisek
so
pričinile
Vahulji
Lazarjeve
besede
.
Prihuljeno
sklonjena
je
bezala
z
železnim
kavljem
v
peč
,
takó
da
ji
nisem
mogel
videti
v
obličje
.
—
Vselej
in
na
kakršen
način
si
bodi
človek
tudi
ne
more
in
ne
sme
biti
„
orodje
v
rokah
božje
pravice
.
“
To
so
mi
v
šolah
le
površno
in
po
okoliših
povedali
,
pri
sodišči
pa
so
me
tiste
dni
poučili
do
korena
.
Proti
devetim
sva
šla
v
redarski
urad
.
Radost
je
bila
razlita
po
mojem
obrazu
,
ker
bil
sem
prepričan
,
da
bi
v
podobnem
položaji
noben
poštenjak
ne
bil
ravnal
drugače
in
da
se
mi
hudega
nič
pripetiti
ne
more
.
Stopal
sem
po
mestnem
tlaku
trdo
oživljeno
,
samosvestno
,
kakor
zmagonosni
mladeniči
,
ki
so
se
vračali
od
olimpijskih
iger
.
Prišla
sva
pred
sodnika
.
Ne
bom
Vam
razkladal
tistih
sitnih
,
podrobnih
,
minucijoznih
raziskavanj
in
prašanj
,
tičočih
se
najine
praske
z
redarji
.
Izpraševanje
je
trajalo
več
dni
in
precej
se
je
pokazalo
,
da
se
záme
ne
konča
ugodno
.
Tudi
Gregorka
je
bila
poklicana
na
pričo
.
Dobra
starka
se
je
javila
v
svoji
najlepši
obleki
in
toliko
je
napovedala
sodniku
,
da
jo
je
ta
nekaterekrati
opomnil
,
naj
ostane
pri
stvari
in
naj
govori
o
tem
,
kar
se
tiče
najinega
uporštva
,
da
vse
drugo
,
kar
se
je
godilo
poprej
v
naši
hiši
.
ne
spada
v
okvir
obravnave
.
Pipanu
se
imam
zahvaliti
,
da
nisva
bila
že
med
preiskavo
v
zaporu
.
Lazar
se
je
opral
zarad
obročnih
listov
,
katere
je
razgrnil
na
sodno
mizo
,
in
tudi
gledé
uporštva
je
odšel
kazni
,
dasi
se
je
velikodušno
sam
izdal
za
podpihovalca
,
hujskača
in
začetnika
vse
rebelije
.
Pipan
ga
je
potreboval
na
Ogrskem
,
zato
je
vložil
zanj
tehtno
besedo
.
Meni
se
je
godilo
hujše
.
Pestili
so
me
zarad
javnega
nasilstva
,
ker
sem
preveč
govoril
,
in
glavno
,
ker
sem
Kofernici
,
delujočemu
v
službi
,
žalil
jezo
.
Tistega
korca
vode
mi
niso
mogli
odpustiti
.
Dobil
sem
štirinajst
dni
zapora
.
S
tem
so
se
začeli
záme
kruti
časi
.
Prišel
sem
ob
komaj
pričeto
službo
in
pretekla
so
štiri
leta
,
predno
sem
se
vrinil
drugam
.
Ali
najbolj
skeleče
gorjé
to
še
ni
bilo
,
ker
sem
imel
doma
toliko
imovine
,
da
sem
za
silo
čakal
.
Najhujše
me
je
zadelo
poročilo
—
bil
sem
takrat
v
zaporu
—
da
so
mi
umrli
mati
.
Koliko
bi
bil
dal
,
da
prejmem
od
njih
poslednji
blagoslov
,
slišim
še
edenkrat
njih
opomin
ali
pouk
in
poslednjo
besedo
,
da
njih
angeljsko
okó
vlije
poslednjikrat
krepila
váme
za
dolgo
trnjevo
pot
življenja
.
Preselili
so
se
v
boljši
svet
v
moji
odsotnosti
in
ni
poslednjih
tolažilnih
besed
jim
nisem
mogel
govoriti
.
Koliko
več
lepih
spominov
bi
se
nahajalo
v
