jejje
zrl
molčé
v
lepo
plavo
okó
.
Potém
jo
je
vprašal
:
„
Lavra
,
ali
me
res
ljubiš
tako
,
kakor
nevesta
svojega
ženina
,
ki
mu
sledi
,
če
je
treba
,
na
konec
sveta
in
deli
z
njim
gorje
in
srečo
?
“
Tiho
je
bilo
zdaj
nekaj
časa
,
da
se
je
čulo
težko
dihanje
grajske
hčere
,
ki
je
nagnola
lice
na
ljubčekove
prsi
in
dejala
boječe
:
„
Zakaj
govoriš
tako
,
dragi
moj
?
“
„
Zato
ker
te
ljubim
tako
nepopisljivo
,
kakor
solnce
zemljo
,
ktere
se
nikdar
nagledati
ne
more
,
ki
jej
pošilja
bledo
luno
,
ko
pada
v
morje
,
in
zlato
zoro
,
ki
naznanja
prihodki
njegovo
ljubezni
.
“
„
In
zemlja
je
tudi
hvaležna
za
tako
milobo
.
Lepo
cvete
,
zeleni
in
zori
o
solnčnih
žarkih
in
umre
ter
zledeni
,
ko
pojemlje
luč
njenega
tovariša
,
“
odgovori
urno
deklica
.
„
Kaj
si
rekla
?
O
reci
še
enkrat
,
draga
moja
:
Zemlja
zeleni
v
ljubezni
in
umira
brez
nje
!
Kaj
pa
človek
,
povej
Laura
,
kaj
je
on
brez
ljubezni
?
“
povzame
Knafelj
in
strastno
poljubi
svojo
tovaršico
.
„
Ti
si
danes
tako
čudno
razvnet
,
dragi
moj
;
takov
še
nisi
bil
nikdar
,
kaj
ti
je
?
“
vpraša
nekako
boječe
Lana
potém
.
„
Nič
mi
ni
,
samo
bojim
se
kako
bode
živelo
moje
srce
ko
mu
izgine
za
vselej
luč
tvoje
ljubezni
;
saj
pravis
,
da
zledeni
celo
zemlja
brez
milodejne
gorkote
.
“
„
Ti
dvomiš
o
mojej
ljubezni
?
Sramuj
se
take
misli
brez
vzroka
!
“
„
Lavra
moja
,
srce
človeško
je
uganjka
,
ktere
najvišji
modrec
razvozlati
ne
more
.
Izpreminja
se
kakor
luna
na
nebu
,
ki
sveti
le
nekaj
ur
,
ki
vzhaja
vsako
noč
pozneje
in
pozneje
,
a
naposled
izostane
.
“
„
Kaj
sem
ti
storila
,
da
trpinčiš
s
takimi
mislimi
nocój
mojo
srce
,
in
vendar
si
obetal
da
mi
imaš
poročati
važnih
stvarij
,
kterih
naj
se
ne
strašim
.
“
„
Pač
zlata
Lavra
,
čemu
ti
zakrivam
oblak
,
ki
se
je
privlekel
nad
najino
ljubezen
,
ki
vsuje
,
prej
ko
se
morda
zaveda
,
ledeno
točo
,
ki
uniči
zadnjo
bitko
upa
o
lepej
najinej
bodočnosti
;
zakaj
povém
ti
,
dete
moje
,
prej
nego
solnce
trikrat
vzhaja
,
odpelje
me
pot
za
one
daljne
gore
ondi
za
v
nebo
kipečim
Triglavom
.
“
Stresla
se
je
grajska
hči
po
vsem
životu
pri
teh
besedah
in
desnica
,
s
ktero
je
gladila
otožno
tovariševo
čelo
,
zdrsnola
jej
je
ob
životu
,
in
deklina
vpraša
:
„
Ti
greš
,
zakaj
groš
,
kam
groš
in
brez
mene
,
in
za
vselej
?
“
Toliko
stavljenih
vprašanj
v
enem
stavku
,
kdo
bi
jih
odgovoril
tako
urno
in
z
lahkim
srcem
?
„
Jaz
odhajam
,
ker
te
ljubim
,
kakor
še
nisem
in
ne
bodem
nobenega
človeka
več
na
svetu
,
bolj
kakor
samega
sebe
,
kot
domovino
in
bolj
,
sramujem
se
skoro
te
besede
,
bolj
kakor
sveto
stvar
,
kterej
sem
izročil
svoje
nesrečno
življenje
.
Lana
moja
,
jaz
grem
,
ker
ti
vošim
srečo
,
ker
ti
ne
želim
takove
osode
,
kakoršna
je
moja
;
kajti
mene
bodo
,
če
me
še
niso
,
izdali
prijatelji
moji
,
ker
sem
jim
mlačen
,
nedelaven
tovariš
.
Kam
grem
?
To
vprašanje
je
lahko
,
a
težek
odgovor
.
Tja
,
golobica
moja
,
kjer
ni
potreba
človeka
zatajevati
svojega
prepričanja
,
kjer
vlada
mir
in
bratoljubje
,
in
kamer
me
vabi
moj
prijatelj
Primuž
Truber
,
kterega
preklinjajo
njegovi
rojaki
za
njegovo
ljubezen
.
“
Tako
je
govoril
Knafelj
svojej
tovaršici
ter
pristavil
brišoč
njene
v
curkih
tekoče
solze
po
bledem
lici
:
„
Odpusti
,
draga
moja
,
tem
besedam
!
Ti
,
le
ti
bi
mi
bila
lahko
še
rešilni
angelj
,
ki
bi
me
priprljal
s
pota
moje
pogube
,
kakor
učé
vaši
duhovniki
,
v
naročje
crkvi
,
v
kterej
me
je
rajnka
mati
moja
izredila
.
Zdaj
je
prepozno
.
Prisegel
in
zaklel
sem
se
tovarišem
,
da
ostanem
zvest
strojim
načelom
.
Povrh
si
zapomni
,
skrivna
prijateljica
moja
,
kdor
izpremeni
svoje
dejanje
brez
prepričanja
iz
osebnih
uzrokov
,
je
renegat
.
In
tako
najbolj
gnusno
,
vse
veke
od
vseh
narodov
prokleto
ime
,
bila
bi
moja
smrt
.
Prosim
te
torej
še
enkrat
,
odpusti
mi
,
nepozabljiv
angelj
moj
!
Jaz
ne
morem
tu
zaradi
tebe
več
ostati
,
ti
pa
z
menój
,
s
prokletim
luterancem
,
bežati
ne
smeš
,
in
ti
ne
velim
,
—
ker
te
ljubim
.
“
Tiho
je
bilo
po
teh
besedah
pod
grajskim
kostanjem
.
A
med
tem
se
je
grajska
hči
izvila
iz
Knafljevega
objetja
in
dejala
resno
:
„
Pojdi
dragi
moj
,
če
je
tako
,
kakor
praviš
!
Zaradi
mene
ni
vredno
prelamljati
danih
priseg
.
A
ničen
je
izgovor
,
da
odhajaš
zaradi
tega
,
ker
me
ljubiš
!
Povej
mi
za
slovo
,
kje
je
zapisano
v
sv.
pismu
,
da
vpraša
prava
ljubezen
po
veri
in
stanu
.
Knafelj
,
ti
si
velik
učenec
svojega
mojstra
,
a
poslednjega
stavka
nisi
razumel
.
Zaradi
tega
pojdi
sam
,
kamer
te
je
volja
,
kdo
vpraša
—
.
“
Poslednjega
stavka
ni
izgovorila
grajska
hči
,
le
z
obema
rokama
si
je
zakrila
obraz
ter
omahnula
na
peščeno
stezo
.
A
Knafelj
jo
planot
kvišku
in
dvignol
v
solzah
utopljeno
deklico
in
klical
:
„
Lavra
,
dete
moje
,
sreča
moja
,
ali
greš
ti
v
resnici
z
menoj
?
Ali
to
ne
plaši
preganjanje
,
revščina
in
trpljenje
luteranskega
duhovnika
?
“
Odgovarjala
ni
grajska
hči
takovim
vprašanjem
,
le
oči
polni
solz
so
se
čistiti
in
svetliti
,
in
težko
dihanje
se
je
pomirjevalo
,
in
mrzle
rake
so
dobivale
prejšnjo
toploto
.
„
Hvala
ti
nepopisljiva
,
Lavra
moja
,
za
tvojo
preveliko
ljubezen
,
ktere
jaz
ne
zaslužim
in
ki
je
vreden
nisem
,
“
odvrne
Knafelj
potém
in
pritisne
strastno
Lavrino
roko
na
svoje
prsi
in
poljubi
deklico
v
vroče
lice
,
a
nate
pa
reče
:
„
Uredi
torej
svoje
reči
in
bodi
pripravljena
!
Tretjo
noč
te
bodem
čakal
pod
ravno
tem
kostanjem
,
ali
varujva
se
med
tem
,
da
se
ne
izdava
;
izgubljena
sva
lahko
oba
.
“
Vzklikola
bi
bila
samega
veselja
mlada
Lavra
pri
teh
besedah
,
da
bi
bil
jek
po
gorah
odmeval
;
saj
jej
je
zrlo
naproti
lepo
življenje
na
strani
ljubljenega
moža
!
Srečna
deklica
ni
poznala
življenja
niti
njegove
goljufije
ne
bridkosti
.
Bivanje
na
samotnem
gradu
poleg
bolehnega
,
čmerikavega
očeta
bilo
je
njenemu
zgodaj
vzbujenemu
srcu
največje
gorje
.
Potém
sta
zaljubljenca
v
sladkem
objetji
pod
kostanjem
še
dolgo
sanjala
o
svojej
bodočej
sreči
na
Nemškim
.
Kako
si
hočeta
urediti
prijetno
življenje
,
pa
kako
se
ljubiti
in
zvesta
si
ostati
!
In
ko
se
pomiri
viharnost
v
preljubem
domovji
,
hočeta
se
vrnoti
na
Slovensko
.
Saj
jima
bodi
oče
odpustil
,
ko
ju
nihče
več
ločiti
ne
more
,
in
z
ljubeznijo
mu
hočeta
potem
stotero
povračati
sedanjo
žalost
njegovo
.
Rudeti
je
jelo
nebó
ondi
za
Viženskim
vrhom
,
ko
se
ločita
Lavra
in
Knafelj
,
zatrjujoča
si
še
en
pot
,
da
črez
tri
dolge
dni
ni
več
za
nju
ločitve
,
temveč
samo
ljubezen
,
nič
kot
ljubezen
!
„
Glaub
’
mir
’
s
“
—
setzte
hinzn
der
Freund
,
Und
lachte
und
seufzte
und
lachte
wieder
.
Heine
.
Na
južnej
strani
Cerkelj
ob
cesti
stoji
dandanes
velika
zidana
hiša
v
eno
nadstropje
,
in
ondi
se
toči
vino
,
prava
kislica
in
žganje
in
kakova
mesena
klobasa
se
tudi
dobi
za
prigrizek
.
Na
ravno
tem
mestu
je
stala
za
naše
povesti
pol
zidana
,
pol
lesena
koča
,
pricestna
krčma
.
Nič
ni
ostalo
od
nje
v
današnje
čase
kot
hišni
priimek
:
„
Pri
Jajcu
“
in
pa
pravica
točiti
vino
in
žganje
.
V
tej
krčmi
„
Pri
Jajcu
“
sedel
je
tretji
večer
po
dogodbi
v
prejšnjem
poglavji
tuj
človek
in
žganje
je
pil
po
malem
,
a
precej
pogostoma
je
pogledaval
skozi
malo
okno
na
cesto
,
ki
v
Kamnik
in
Mengeš
vodi
.
Mračiti
se
je
že
jelo
med
tem
in
iz
zvonika
je
naznanjal
zvon
„
Ave
Marijo
“
.
V
tem
trenotku
je
stopil
v
krčmo
visokorasten
,
debeluhast
krčmar
,
snel
je
pokrivalo
ter
jel
moliti
na
glas
angeljsko
češčenje
.
Že
prej
je
namreč
skrivaje
opazoval
svojega
gosta
,
a
ta
mu
ni
bil
nič
kaj
povšeči
.
„
Kdo
vé
,
ali
ni
ta
griva
ščetinasta
povrh
še
luterš
,
in
mene
zapró
napósled
,
ker
mu
kupo
žganja
prodajam
,
“
sodi
pri
tem
opazovanji
mož
.
Znano
je
namreč
,
da
je
bilo
z
ostro
kaznijo
prepovedano
občevati
z
luteranci
in
še
toliko
bolj
sprejemati
jih
pod
streho
.
Zaradi
tega
je
krčmar
,
zvita
glava
,
že
težko
čakal
priložnosti
,
da
jame
moliti
na
glas
angeljsko
češčenje
,
tako
sklepajóč
:
„
Če
moli
z
menój
in
mi
odgovarja
ta
griva
,
kakor
se
spodobi
,
potóm
je
pošten
in
pije
naj
,
da
pod
mizo
pade
;
ako
ne
,
skusiti
moram
,
da
ga
spravim
na
cesto
.
“
In
pivec
ni
odgovarjal
krčmarjevej
molitvi
.
Pokrivalo
je
globoko
na
oči
potisnol
,
po
mizi
bobnal
s
prsti
in
v
pijačo
je
zrl
,
kakor
da
bi
se
moglo
kdo
zna
kaj
videti
v
njej
.
Jezila
je
krčmarja
ta
luterška
svojeglavnost
,
da
mu
je
kar
po
hrbtu
mrgolelo
,
vzlasti
ker
je
bil
pivec
slaboten
,
majhen
možiček
,
kterega
bi
si
bil
upal
on
sam
kakor
mačko
črez
streho
zalučati
,
ko
bi
bilo
potreba
.
Zaradi
tega
je
prisedel
za
omizje
h
gostu
rekóč
:
„
Kam
si
namenjen
prijatelj
?
Nocój
bode
temno
kakor
v
rogu
.
Za
ped
daleč
ne
bodeš
pred
se
videl
,
če
skozi
vas
kolovratiš
;
povrh
je
v
zgornjem
konci
še
zadnja
povodenj
most
odnesla
.
“
Dobro
je
razumel
pivec
te
besede
;
kajti
hudo
je
pogledal
izpod
čela
svojega
tovariša
,
potém
kupo
polno
žganja
izpil
ter
rekel
:
„
Piščeta
se
bojé
teme
;
zaradi
tega
ob
solnčnem
zahodu
na
gredi
zlete
in
potaknejo
glave
pod
perutí
,
nam
je
pa
noč
ljubša
kot
dan
,
ker
lisjaki
,
ki
nas
ob
solnici
oblazujejo
,
tedaj
vso
moč
in
pogum
izgube
!
“
V
ustnico
se
je
grizel
krčmar
;
kajti
tudi
on
je
opazil
,
kam
merijo
te
nagajive
besede
,
in
jezno
je
pristavil
:
„
Kaj
pa
,
ko
bi
lisjaki
po
dnevu
v
brlogu
spali
in
stoprav
v
noč
na
lov
hodili
,
in
napósled
bi
ujeli
dihurja
v
past
,
da
bi
se
zvijal
kakor
kača
,
če
jej
na
rep
stopiš
?
“
Ta
pogovor
,
ki
bi
se
bil
nedvomno
izpremenil
v
prepir
,
končal
je
v
istem
trenotku
tujec
,
ki
je
v
krčmo
stopil
in
molčé
k
prejšnjemu
pivca
prisedel
.
Kakor
da
bi
se
bil
krčmar
prestrašil
suhega
,
širokoplečega
in
rudečelasega
prišleca
,
ker
je
baš
prej
o
lisjaku
govoril
,
vstal
je
in
odšel
po
pijače
.
„
Kako
si
opravil
,
pokaži
srebernjake
!
“
rekel
je
prvi
pivec
sosedu
,
ko
sta
bila
sama
,
in
pokazal
je
z
desnico
,
kako
se
šteje
denar
.
Raztegni
je
tovariš
v
smeh
svoja
zijava
usta
,
da
se
je
nekaj
umazanih
zob
pokazalo
,
in
tiho
rekel
prst
položivši
na
usta
:
„
Molči
Goriček
,
stene
imajo
ušesa
,
in
še
muham
,
ki
nam
med
pogovorom
na
nos
sedajo
,
ni
vselej
zaupati
!
“
Med
tem
pa
je
segel
v
žep
svojih
usnjatih
blag
in
položil
pest
svetlih
srebernjakov
na
mizo
,
rokóč
:
„
Glej
jih
kebre
sreberne
!
Komur
takovi
pod
srajco
lazijo
,
isti
je
pravi
mož
,
in
njega
ni
o
svečnici
ni
o
kresu
več
v
roke
ne
zebe
!
“
„
In
popraskajo
ga
povsod
,
naj
ga
v
peto
ali
v
grlo
srbi
,
“
pristavi
naš
znanec
Goriček
in
seže
lakomno
po
denarji
,
kakor
češ
:
„
Daj
,
pusti
,
kaj
umeš
tí
o
denarji
!
“
„
Ne
glej
jih
tako
,
kakor
Eva
jabelko
spoznanja
!
Veš
,
ti
te
ne
zapeljejo
,
kakor
so
našo
prvo
mater
;
kajti
ti
so
moji
,
a
pošteno
zasluženi
,
“
odgovori
smeje
se
tovariš
Urban
Kos
,
na
pol
postopač
,
na
pol
mešetar
,
iz
Kamnika
na
Šutni
domá
.
in
Goričkov
stari
prijatelj
,
ko
svetle
srebernjake
zopet
v
žep
spravlja
.
„
Dihur
te
vzemi
,
griva
lisičja
!
Kako
sva
se
zmenila
o
tej
stvari
?
Kaži
,
štej
,
polovica
je
moja
;
obljubil
si
mi
jo
,
če
ne
,
zadavim
te
kakor
polha
,
“
jezi
se
Goriček
in
se
siloma
v
tovarišev
žep
zaletuje
in
praska
po
njem
kakor
petelin
,
če
v
gnoji
črva
diši
.
„
Ne
hodi
siten
!
Ti
bi
še
svojemu
patronu
,
svetemu
Matiju
kaplje
Žganja
ne
ponudil
,
griva
lakomna
,
ko
bi
k
tebi
prisedel
,
za
en
groš
bi
ga
pa
še
s
palico
udaril
,
“
pristavi
tovariš
šaléč
se
in
meni
nič
tebi
nič
po
kupi
seže
tor
jo
v
enem
dušku
izprazni
.
„
Smoli
na
stran
in
norčijo
!
Povej
,
kako
si
opravil
?
“
vpraša
zopet
Goriček
in
gole
radovednosti
z
očmi
namežikuje
.
„
Ti
si
kakor
smola
in
tisti
naglavni
greh
,
ki
mu
pravijo
lakomnost
.
Čakaj
in
potrpi
in
ne
bodí
kakor
ogenj
!
Veš
,
jaz
sem
bil
pri
Kramarji
in
sem
mu
naznanil
kakor
pri
spovedi
vse
,
kar
si
mi
naročil
.
In
kaj
je
rekel
pasjedlakec
sivi
?
Jaz
ti
ne
verjamem
vsega
,
pravi
on
:
kdo
zna
,
če
nisi
sam
luterš
,
pravi
,
in
me
le
za
nos
vodiš
.
Če
je
tako
,
kakor
poročaš
,
pravi
,
prepričam
se
sam
in
pošljem
biriče
v
Strmol
.
Potém
pa
se
oglasi
,
ko
ga
zvežete
in
priženete
k
meni
,
in
izplačana
ti
,
kar
je
obljubljenega
.
“
„
Torej
ti
ni
nič
odštel
na
roko
?
Odkod
imaš
pa
srebernjake
?
“
„
Tega
ne
rečem
,
da
bi
ne
bil
dal
ničesa
.
A
z
veliko
silo
sem
mu
izmolzel
te
beliče
,
a
ne
na
račun
,
le
za
moj
trud
mi
jih
je
izplačal
,
da
véš
,
in
moji
so
kakor
je
ono
žganje
tvoje
,
akoravno
ga
še
plačal
nisi
in
ga
baje
tudi
ne
boš
,
ker
nimaš
drugega
okroglega
kakor
grlo
žejno
v
svojem
premoženji
.
“
Jezilo
je
to
nepreveselo
poročilo
Goričica
,
da
se
je
za
ušesom
praskal
,
vprašajoč
:
„
Torej
pridejo
nocój
?
Noč
je
primerna
,
lune
ni
in
grajščak
je
z
doma
.
Kakor
navlašč
je
takov
čas
za
lov
.
“
„
Meni
nič
stari
,
če
jíh
tudi
ni
.
Kdo
vé
,
ali
ni
že
kdo
ovohal
naš
sled
,
in
dobiš
napósled
ti
sam
s
polenom
po
buči
,
da
se
ti
ubije
kakor
pisker
.
Znaš
,
jaz
ga
ne
greni
lovit
,
ti
stori
,
kar
hočeš
!
“
„
Veš
,
ker
si
tako
gostobeseden
in
učen
kakor
šembilske
bukve
,
prašil
te
bodem
nekaj
,
potém
pa
govori
ti
suša
študirana
!
Povej
,
od
kdaj
so
rudeči
lasje
na
svetu
!
“
„
Odkar
jih
je
Bog
stvaril
,
“
odreže
se
modro
Kos
.
„
Poglej
,
dat
nič
ne
veš
!
“
odgovori
nagajivo
Goriček
in
pristavi
:
„
Od
tedaj
so
,
kar
je
Peter
svojega
mojstra
judovskej
dekli
iz
strahu
zatajil
,
in
ko
se
je
potém
na
dvorišči
pri
ognji
grel
,
jeli
so
hipoma
kazati
vsi
črnolasi
biriči
na-nj
,
rekóč
:
Tudi
ta
rudečelasec
je
izmed
njegovih
prijateljev
!
In
on
se
je
ustrašil
potém
in
se
razjokal
skrivaje
,
in
kamer
so
padale
njegove
solze
,
zrastle
so
gobe
,
takozvani
„
urbančki
“
,
in
iz
takih
urbančkov
rodil
si
se
baje
ti
,
stari
grešni
Urban
,
ker
si
izdal
svojega
gospoda
za
tiste
kobre
;
zdaj
ga
pa
tajiš
in
se
umikaš
!
“
Zijal
je
od
strmenja
mešetar
Urban
Kos
,
ko
mu
je
zastavil
Goriček
tako
uganjko
,
in
molčal
je
kakor
stena
.
Iz
takove
zadrege
ga
je
rešil
krčmar
,
ki
je
veliko
mero
pijače
postavil
na
mizo
;
kajti
videl
je
skozi
razpočeno
steno
,
da
ima
prhli
pivec
denar
in
da
bode
dal
kaj
zaslužka
.
Stoprav
precejšnja
použita
kapljica
pobratila
je
zopet
naša
pivca
.
Kos
je
še
en
pot
pripovedoval
vso
dogodbo
pri
sodniku
Kramarji
in
tudi
naznanil
,
da
bodo
pošteno
izplačani
obljubljeni
srebernjaki
,
če
se
posreči
napad
.
Goriček
pa
je
vso
to
tovariševo
odkritosrčnost
pripisoval
le
svojej
modrosti
,
kí
je
Kosa
tako
v
klešče
spravila
,
da
ga
na
noben
naliv
za
„
talijo
“
ogoljufati
ne
more
.
Ko
še
potém
pivca
razpravljata
,
kako
bi
se
najbolje
porabili
novci
,
da
bi
tudí
kaj
prida
zalegli
,
trdi
Kos
zopet
svojeglavno
,
da
bi
bilo
najbolje
z
njimi
kupčijo
z
žganjem
pričeti
.
Tedaj
bi
človek
saj
vedno
najboljša
zdravila
v
hiši
imel
.
A
ko
nató
Goriček
nasprotuje
in
méni
,
da
bi
se
še
lahko
ženil
potem
in
bi
Marjeto
Šelebrinovo
,
ki
je
učena
kakor
sam
Luter
,
k
sebi
vzel
,
čujejo
se
koraki
zvunaj
in
nekdo
potrka
na
okno
.
„
So
že
tukaj
biriči
!
“
vzklikne
Kos
,
ko
spozna
Kramarjevega
sodnijskega
hlapca
s
helebardo
pod
oknom
.
Ta
klic
sede
krčmarju
tako
globoko
v
pete
,
da
kakor
pes
,
ki
jo
pleče
ukradel
,
skrivaje
za
skrivaje
izgine
in
v
veži
prižgano
tresko
pohodi
.
Beseda
birič
bila
je
namreč
v
istem
času
najhujša
za
krvnikom
.
Kjer
je
ta
v
svojem
poslu
prestopil
prag
,
ondi
je
šlo
navadno
za
glavo
.
Iz
tega
uzroka
je
morda
biriško
ime
še
dandanes
našemu
kmetu
nekaj
,
kar
kobre
kakor
samega
škrata
in
kar
bi
najrajši
strl
in
pohodil
kakor
gada
na
cesti
,
—
saj
bil
je
trt
in
hojen
sam
od
veka
do
veka
!
Pojdi
z
menoj
!
Črnoobrobljena
noč
se
bliža
.
Ossian
V
Gogalovej
kovačnici
na
Klanci
v
Kranji
bilo
je
isto
popoldne
živahno
življenje
.
Že
isto
jutro
na
vse
zgodaj
je
namreč
tja
naš
znanec
Kamniški
črevljar
Juri
Kriškar
pritekel
in
je
Gogalo
,
ki
je
v
svojej
kolibi
na
rženem
otepu
smrčal
,
vzdramil
ter
dejal
:
„
Juri
,
če
si
prijatelj
moj
in
mož-beseda
,
kakor
si
vedno
bil
,
kar
te
poznam
,
sezi
mi
v
roko
in
obljubi
,
da
me
spremiš
nocojšnji
večer
!
“
„
Ti
kopito
,
ti
šilo
ti
kamniško
,
kaj
so
ti
podgano
snedle
vse
možgane
in
se
mrčes
notri
ugnezdil
,
da
me
dramiš
,
ko
bi
bilo
najlepše
spanje
in
najboljše
,
“
jezi
se
sajasti
kovač
nad
črevljarčkom
,
potém
na
nasprotno
stran
leže
in
pristavi
:
„
Pa
bar
zdaj
te
sova
prinese
,
smolec
,
ko
se
mi
je
sanjalo
nekaj
tako
lepega
,
kakor
da
bi
komu
kdo
vlekel
med
skozi
usta
in
izraelsko
mano
!
Veš
,
kaj
se
mi
je
sanjalo
,
Kriškar
,
ti
ki
umeš
dreto
vleči
,
kakor
bi
na
bas
godel
?
“
vpraša
potém
tovariša
,
ko
se
mu
zapored
več
potov
zazdeha
.
„
Kaj
bom
vedel
,
ko
sem
vso
noč
skozi
gozde
sem
hodil
,
da
me
dan
ne
prehiti
in
ne
izda
,
“
odgovori
nevoljen
črevljarček
in
sede
na
nakovalo
,
vidéč
,
da
je
danes
Gogala
zopet
hudomušen
in
siten
kakor
kravji
brencelj
,
ki
najrajši
tja
seda
,
kamer
se
mu
najmanj
spodobi
.
„
Hodil
si
torej
in
črevljev
si
strgal
od
Kamnika
do
Kranja
za
poldrugi
groš
.
Veš
,
jaz
sem
bil
pa
bolj
imeniten
nocój
in
še
zdaj
bi
to
imenitnost
užival
,
ko
bi
me
ne
bil
ti
po
nepotrebnem
iz
nebes
na
zemljo
vrgel
,
kar
ti
vse
žive
dni
ne
odpustim
.
Znaš
,
v
nebesih
sem
bil
,
tako
se
mi
je
sanjalo
,
in
na
stolci
poke
Boga
očeta
sem
sedel
,
ko
je
sodil
,
pravoverce
in
luterance
.
Zapored
stopali
pred
večnega
sodnika
najprej
luteranci
.
Znano
mi
je
zaradi
tega
tudi
,
Kriškar
,
kdo
je
moj
prijatelj
,
kdo
ne
,
in
koliko
je
upati
najboljšemu
prijatelju
!
“
Vroče
je
prihajalo
črevljarčku
pri
teh
besedah
;
kajti
verjel
je
vse
kovačevim
sanjam
,
povrh
ga
je
pa
tekila
vest
,
da
je
tudi
on
smo
ter
tja
kaj
malega
o
Gogali
rekel
in
ga
vlekel
črez
zobe
,
zdaj
pa
on
vse
to
vé
in
vidi.
Gogala
je
dobro
opazil
to
zadrego
;
a
delal
se
je
neumnega
in
nadaljeval
je
:
„
Najprvo
je
bil
poklican
k
Bogu
Martin
Luter
in
dobro
sta
se
omela
s
stvarnikom
v
začetku
.
A
ko
je
nanesla
govorica
na
nuno
Katrico
,
razjezil
se
je
sodnik
in
je
zakričal
:
Sram
vas
bodi
,
največji
možje
se
zapeljujeta
po
slabih
ženskih
kakor
otroci
po
belem
kruhu
.
Dolgo
sta
se
prepirala
potem
zaradi
ženskih
,
in
če
sem
prav
razumel
,
v
tretja
nebesa
ni
bil
Luter
sprejet
,
a
v
peklo
tudi
ne
,
ker
ondi
bi
bil
zopet
v
družbi
zapeljive
Katrice
!
“
Kriškar
si
upa
komaj
dihati
;
tako
resnične
in
verjetne
so
se
mu
dozdevale
kovačeve
sanje
.
Boji
se
,
da
bi
bil
sanjal
tovariš
trudi
o
njem
,
da
vidi
pridigarico
Stobejko
nekoliko
rajši
kot
druge
ljudi
;
ker
pa
bo
ona
brez
dvoma
izveličana
,
moral
hi
pa
tedaj
sam
v
peklo
,
da
bi
je
več
ne
mogel
gledati
.
„
In
naš
Knafelj
je
prišel
potem
na
vrsto
,
“
nadaljeval
je
kovač
svoje
sanje
.
„
Veš
,
pa
hudo
sta
ropotala
s
sodnikom
božjim
.
“
„
Tista
penica
grajska
,
Strmolska
,
me
je
zapeljala
,
“
izgovarja
se
Knafelj
in
prosi
milosti
.
„
Da
bi
vas
dihur
pokadil
!
“
jezi
se
stvarnik
.
„
Moški
ste
dandanes
kakor
tisti
kamniški
črevljarček
,
Kriškar
mu
pravijo
,
ki
se
,
akoravno
precejšnji
križ
na
hrbtišči
nosi
,
na
stara
leta
v
kljukasto
babnico
zaljubi
,
in
iz
hvaležnosti
zato
pomaga
njenemu
prejšnjemu
ljubčeku
k
novej
ljubezni
.
“
Smejal
se
je
pri
tem
pripovedovanji
šaljivi
Gogala
,
Kriškar
pa
je
jeze
obledel
,
ker
je
kovač
v
sanjah
vse
tako
čul
in
videl
,
kakor
je
res
.
Pa
ker
se
dandanes
niti
skrivaje
misliti
niti
želeti
ne
more
več
,
zakaj
ga
pa
že
obirajo
,
da
hodi
za
Stobejko
,
a
on
je
skušal
sem
ter
tja
le
vštric
nje
na
cesti
ali
ulicah
hoditi
,
drugega
pa
si
upal
ni
!
„
Ti
lažeš
Gogala
in
ljudi
po
nepotrebnem
črez
zobe
vlečeš
!
“
jezi
se
videzno
zdajci
črevljar
in
pristavi
:
„
Ne
mlati
praznih
sanj
zdaj
,
sezi
v
roko
,
ali
greš
ali
ne
greš
z
menoj
nocoj
?
“
Gogala
,
ki
je
imel
največjo
zabavo
s
svojmi
draženjem
,
ni
hotel
meni
nič
tebi
nič
opustiti
šal
,
zaradi
tega
je
vprašal
:
„
Kriškar
,
če
ugoniš
,
kaj
laz
zdaj
mislim
,
potém
grem
s
teboj
na
Šmarno
goro
ali
v
peklo
k
Lutrovej
Katici
,
če
ni
drugače
.
“
Kriškar
,
ki
je
poznal
nagajivega
in
precej
lenega
tovariša
,
dejal
je
urno
:
„
Ti
ne
misliš
iti
z
menój
,
akoravuo
si
mi
že
na
pol
v
roko
segel
.
A
baš
s
svojim
zadnjim
vprašanjem
si
se
ujel
,
da
moraš
iti
,
če
imaš
kaj
moške
časti
v
sebi
.
Veš
,
če
sem
ugonil
,
da
ne
misliš
iti
,
moraš
z
menój
,
akoravno
nisi
hotel
iti
,
baš
ker
sem
ugonil
;
če
pa
nisem
ugonil
,
da
ne
misliš
iti
,
potem
si
pa
že
sam
mislil
iti
z
menoj
.
“
Zijal
je
Gogala
nad
tovariševo
modrostjo
,
ki
ga
jo
v
resnici
ujela
v
zanjko
,
akoravno
ni
on
mislil
iti
z
njim
.
Zaradi
tega
je
,
sam
premetena
glava
,
prevrnol
črevljarčkove
besede
in
dejal
:
„
Ti
govoiš
kakor
Stobejka
,
ki
celo
svetega
Pavla
v
malho
spravi
,
mene
pa
ti
ne
boš
in
tudi
s
tebój
ne
grem
,
akoravno
si
uganjko
razvozlal
.
Poslušaj
!
Če
si
ugonil
,
da
ne
grom
s
tebój
,
ni
mi
treba
,
iti
,
saj
si
sam
ugonil
,
da
ne
grem
;
če
pa
nisi
ugonil
,
da
ne
grem
,
pa
mi
ni
potreba
iti
,
ker
nisi
razvozlal
uganjke
.
“
Pri
teh
besedah
je
zopet
Kriškar
zijal
in
klel
,
da
je
zabredel
sam
v
takov
kozji
rog
,
da
ni
priti
tovarišu
do
živega
.
„
Ker
je
bilo
prvo
tvoje
ugibanje
boso
,
Kriškar
,
povoj
mi
še
,
ker
si
črevljar
,
koliko
časa
potrebuješ
,
da
mi
zabiješ
petnajst
žrebljev
v
moj
raztrgani
črevelj
,
če
imaš
le
toliko
priložnosti
,
da
vsak
dan
tri
zabiješ
,
do
dragega
dne
pa
jaz
že
zopet
dva
žreblja
izgubim
,
ker
v
starej
kvedrini
žreblji
ne
ostajajo
radi
?
“
Kriškar
študira
in
premišlja
,
da
potrebuje
za
vsak
žrebelj
en
dan
,
ker
Gogala
vedno
po
dva
izgublja
,
in
reče
napósled
:
„
To
je
pač
otročja
uganjka
!
Petnajst
dnij
bo
treba
,
da
so
nakovani
tvoji
raztrgani
črevlji
,
če
železo
tako
slabo
drže
.
“
Gogala
pa
se
zasmeje
na
vse
grlo
,
skoči
z
otepa
in
pravi
:
„
Kriškar
,
ti
ne
veš
nič
,
čeravno
imaš
imenitno
znanje
,
niti
črevljarije
ne
razumeš
kopitarske
svoje
.
Jaz
kovač
ti
bom
povedal
,
da
potrebuješ
samo
trinajst
dnij
za
petnajst
žrebljev
,
akoravno
le
po
eden
vsak
dan
v
črevlji
ostane
;
saj
v
dvanajstih
dneh
jih
je
zabitih
dvanajst
,
trinajsti
dan
zabiješ
zopet
tri
in
to
je
skupaj
petnajst
,
jeli
?
“
Kolikor
jih
pa
izgubim
potem
jaz
,
tebi
nič
mar
!
“
Zopet
se
je
čudil
Kriškar
kovačevej
modrosti
in
spoznal
je
,
da
ne
bode
nič
z
ugibanjem
.
„
Vse
dobre
reči
so
tri
,
“
ogovori
zopet
kovač
žalostnega
tuvariša
,
ker
mu
je
izpodletelo
vse
ugibanje
,
in
pravi
:
„
Jaz
poznam
človeka
,
ki
to
spremi
nocoj
,
kamer
koli
želiš
,
če
ugoniš
,
kdo
je
.
“
„
Ti
si
hudobec
,
kako
bom
ugonil
,
če
ga
še
morda
v
življenji
nikdar
videl
nisem
,
“
odreže
se
črevljarček
.
„
Pomagam
ti
torej
pri
uganjki
,
če
ti
povem
,
da
isti
človek
ni
brat
,
no
moja
sestra
,
a
vendar
mojih
starišev
otrok
.
“
Zopet
premišlja
,
in
študira
črevljarček
in
pravi
slednjič
:
„
To
je
petkrat
nič
,
to
še
mogoče
ni
da
bi
bil
kdo
tvojih
starišev
otrok
,
pa
ne
tvoj
brat
in
ne
tvoja
sestra
.
“
„
Ti
si
modrijan
,
da
bi
pet
krav
za
en
groš
kupil
,
“
krohota
se
Gogala
,
„
da
niti
tega
ne
veš
,
“
in
pristavi
:
„
Če
ni
prijatelj
moj
,
brat
in
sestra
,
a
vendar
otrok
otrok
mojih
starišev
,
vsak
ve
,
da
sem
to
jaz
sam
,
ti
suša
študirana
!
“
Sramoval
se
je
zdajci
Kríškar
pred
svojim
tovarišem
,
ker
je
sicer
hotel
biti
učen
in
moder
in
je
kot
črevljarček
na
šivanji
vedno
z
uganjkami
vasovalce
zabaval
.
„
Z
ugibanjem
si
ne
prislužiš
,
prijatelj
,
neslanega
kropa
,
to
že
vidim.
Povej
torej
,
kje
te
črevelj
žuli
,
morda
imam
tikovo
kopito
,
da
ti
obuvalo
zravna
!
“
povzame
črez
nekoliko
zopet
Gogala
,
vidéč
v
kakovo
zadrego
je
spravil
svojega
tovariša
.
In
zaupljivo
mu
je
nato
poslednji
razodel
,
kako
se
je
sešel
v
Stranjah
z
Goričkom
in
kako
živita
odslej
v
sovraštvu
,
pa
čut
je
,
da
ga
je
tožil
že
zaradi
odrezanega
ušesa
in
povrh
izdal
za
pet
sto
srebernjakov
Knaflja
.
„
Zaprt
je
zdaj
na
Strmolu
naš
prijatelj
,
“
pristavil
je
skrbno
potem
črevljarček
.
„
Brez
dvoma
ga
obesijo
danes
ali
jutre
,
in
sramota
bi
bila
za
nas
vse
,
ko
bi
jedli
krokarji
pod
robom
njegovo
mesó
.
Zaradi
tega
,
Gogala
,
prosim
te
jaz
in
vsa
naša
občina
te
prosi
,
pomagaj
nam
;
le
ti
moreš
rešiti
nesrečnega
Knaflja
.
“
Prestrašil
se
je
tega
poročila
Gogala
,
da
ga
je
hipoma
vsa
nagajivost
minola
;
kajti
neznano
mu
je
bilo
,
da
je
v
resnici
gosposka
Knaflju
za
petami
,
akoravno
je
vedel
od
Cerkljanskega
zbora
sém
,
da
sta
si
hudo
navzkriž
z
Goričkom
in
Stobejko
,
in
da
sta
ga
poslednja
dva
že
tedaj
dobro
lasala
in
praskala
.
„
Kaj
hočete
od
mene
in
kaj
naj
torej
storim
?
“
vpraša
Gogala
potem
in
hodi
zamišljen
po
kovačnici
sem
ter
tja
.
„
Nič
,
samo
nocój
zvečer
,
predno
mesec
izza
Grintovca
prileze
,
zgrabi
svoje
najtežje
kladivo
in
orodje
,
s
kterim
se
po
sili
odpirajo
duri
,
in
hodi
z
menój
.
Med
tem
,
ko
mi
stražimo
in
grad
dobro
obstopimo
,
ulomiš
ti
Knaflju
duri
in
spustiš
ptička
na
prosto
.
Veš
,
to
pomoč
smo
dolžni
našemu
prijatelju
,
če
je
tudi
nekoliko
zadnji
čas
omrznol
in
mu
je
res
tista
grajska
punica
možgane
sesvedrala
.
“
„
Proklete
ženske
!
“
dodal
je
jezen
Gogala
.
„
Samo
Knaflja
nam
v
miru
pestite
!
Zakaj
nam
mamite
ravno
tega
in
našo
stvar
uničujete
?
To
ti
povém
,
Kriškar
,
ko
bi
jaz
v
grad
do
tiste
plavolaske
prišel
,
zaletel
bi
jej
štreno
na
kodrastej
glavi
,
da
bi
se
vrabci
lahko
vá-njo
lovili
.
Že
tedaj
sem
dejal
,
ko
se
je
on
z
Brda
na
Strmol
skrivaje
vozil
z
njo
:
Gogala
,
le
verjemi
,
ta
dva
nam
še
vsem
tako
zagodeta
,
da
bomo
po
biriških
goslih
plesali
,
ko
am
bodo
hrbtišča
strojili
.
In
tako
se
je
res
zgodilo
!
S
kom
si
še
govoril
o
tej
zadevi
,
Kriškar
?
“
vpraša
še
enkrat
Gogala
.
„
Ne
boj
se
,
dvajset
mož
ti
priženem
,
če
hočeš
,
ko
vedo
,
da
si
ti
na
čelu
našemu
podjetju
.
Zdaj
tečem
k
Leskovicu
in
k
Avniču
v
Velesovo
,
in
ta
dva
poznata
vso
okolico
.
Vsi
kmetje
se
dvignejo
na
tvoje
povelje
in
vpepelijo
grad
in
poderó
,
če
zvedó
,
da
je
Knafelj
zaprt
v
njem
.
A
bolje
bi
bilo
,
ako
se
zgodi
to
skrivaje
.
Zaradi
tega
še
enkrat
lepo
prosit
,
prijatelj
,
ti
lahko
odpreš
brez
hrupa
ječo
,
in
za
silo
pokličem
le
nekaj
mož
,
da
te
zvunaj
stražimo
proti
nepričakovanej
sili
.
“
„
Hodi
,
pa
drži
jezik
za
zobmi
!
Ob
ednajstih
me
čakajte
pod
gradom
ob
starej
lipi
!
Skusiti
hočem
,
kaj
se
dá
storiti
.
“
To
ni
bil
več
šaljivi
kovač
,
ki
je
govoril
te
besede
,
temveč
resni
orjaški
Gogala
,
pred
kterim
se
je
tresel
vsak
,
kdor
ga
je
videl
v
jezi
.
Vedel
je
ceniti
te
besede
Kriškar
;
zaradi
tega
se
tovarišu
globoko
pokloni
in
odide
molčé
po
klanci
proti
strani
,
od
ktere
je
bil
pred
eno
uro
pritekel
.
On
je
k
ljubi
trkat
tekel
V
lepo
belo
kamrico
.
Narodna
.
Ednajst
je
že
moralo
biti
isto
noč
.
Tako
je
vsaj
preračunil
moški
,
ki
je
v
plašč
zavit
stal
pod
široko
lipo
na
vrtu
Strmolskega
gradú
;
kajti
na
nebo
je
zrl
in
po
oblakih
je
preštudiral
,
kako
visoko
mora
stati
luna
,
akoravno
je
ni
videti
.
Nekoliko
pozneje
,
ko
se
je
prepričal
,
da
je
vse
mirno
okrog
in
da
je
po
gradu
vse
pospalo
,
odšel
je
na
severno
stran
poslopja
.
Ondi
je
na
peščenej
stezi
pobral
okrogel
kamenček
in
ga
zalučal
v
okno
v
prvem
nadstropji
.
Precej
potém
se
je
prikazal
nekdo
za
šipo
,
ki
je
lahno
in
polagoma
okno
odrsnol
.
„
Ali
si
ti
?
“
čul
se
je
nežen
ženski
glas
iz
višave
.
„
Proti
polnoči
mora
že
kazati
mesec
;
hiti
torej
Lavra
!
Predno
se
jame
daniti
,
morava
biti
na
koroškej
meji
,
“
odgovarja
moški
pod
zidovi
,
ozirajóč
se
pazno
okoli
.
„
Oh
mene
tako
srce
boli
nocój
,
dragi
moj
!
Bojim
se
,
da
sva
izdana
.
Tudi
se
mi
dozdeva
,
da
sem
čula
pred
pol
ure
šum
na
dvorišči
,
ko
sem
se
hotela
prepričati
,
ali
res
spi
čuvaj
pred
vrati
v
ječo
.
“
„
Ne
boj
se
,
on
smrči
kakor
polh
v
gabrovem
duplu
;
predno
se
vzdrami
,
bode
solnce
visoko
na
nebu
,
kajti
žganje
ga
zeló
omamilo
.
“
„
Ali
misliš
,
da
me
ni
videl
nihče
,
ko
sem
upijanila
stražnika
,
in
ni
čul
ključa
v
vratih
?
“
vpraša
zopet
ženski
glas
.
„
Nihče
.
Oče
spijo
;
dolg
in
uren
pot
iz
Nemškega
Gradca
jih
je
utrudil
.
“
Precej
potém
se
je
razsvetlila
soba
v
prvem
nadstropji
,
in
mlada
grajska
hči
Lavra
pospravljala
je
v
silnej
naglici
nekaj
obleke
in
dragocenosti
v
culo
ter
je
jedva
brisala
sproti
solze
,
ki
so
se
jej
vlivale
kakor
biseri
po
mehkih
licih
.
Med
tem
ko
je
govoril
otoški
,
ki
je
bil
Jarnej
Knafelj
,
s
svojo
izvoljeno
,
ležal
je
nekdo
v
obližji
za
rožnatim
grmom
na
trebuhu
in
sapo
je
ná-se
vlekel
ter
utepal
posluške
.
Ko
je
čul
besede
:
„
Pridi
,
hiti
;
ko
se
jame
daniti
,
morava
biti
na
koroškej
meji
,
“
prestrašil
se
jih
je
ter
zadel
s
kvadrastim
črevljem
nehoté
ob
rožnato
vejo
,
da
se
je
zmajala
in
da
so
se
otresle
deževne
kaplje
popoldanske
plohe
raz
nje
in
je
zašumelo
ob
belem
pesku
na
stezi
.
Privzdignol
,
je
zaradi
tega
Knafelj
glavo
,
ozrl
se
in
rekel
polglasno
:
„
Netopirji
in
miši
hodijo
na
sprehod
in
se
veselé
življenja
.
“
In
kakor
da
hi
jim
ne
privoščil
tega
veselja
,
povzdignol
je
svojo
težko
z
železom
okovano
palico
in
jo
zalučal
v
rožnati
grm
.
V
istem
trenotku
pa
se
je
čul
strašen
krik
,
kakor
da
bi
bil
nekdo
smrtno
zadet
,
in
možak
,
ki
je
prej
za
grmom
na
trebuha
ležal
,
planol
je
kakor
obstreljena
zver
kvišku
in
kričal
:
„
Pomagajte
,
primíte
ga
!
“
A
predno
je
storil
deset
korakov
,
držale
so
ga
že
jeklene
Knafljeve
roke
za
vrat
,
da
je
hipoma
zamrl
krik
in
se
je
čulo
le
bolestno
ječanje
.
Boj
,
ki
se
je
vnel
med
moškima
,
privabil
je
kakor
strel
ljudij
od
dveh
nasprotnih
stranij
.
A
prej
ko
se
je
zavedel
Knafelj
,
bil
je
že
sam
pobit
na
zemljo
,
in
čutil
je
,
kako
ga
vežejo
in
na
zemljo
tiščé
napadalcev
roke
.
Nekaj
časa
je
bil
on
izgubil
zavest
.
Le
kakor
v
strašnih
sanjah
čul
je
krik
in
boj
napadalcev
med
seboj
,
in
dozdevalo
se
mu
je
,
da
je
spoznal
globoki
Gogalov
glas
.
In
kakor
v
megli
je
videl
,
da
pobija
on
s
kovaškim
kladivom
moža
,
ki
kleči
njemu
na
prsih
,
in
da
meče
ostale
z
levíco
kakor
gladne
mačke
od
sebe
,
in
pesek
prši
kar
v
zrak
,
in
tla
se
tresejo
pod
njim
.
Krik
in
šum
udari
tudi
Lavri
na
uho
.
Naglo
,
kolikor
jo
morejo
nesti
nogé
,
dirja
iz
svoje
sobe
po
kamenitih
stopnjicah
na
grajsko
dvorišče
.
Na
vežnem
pragu
pa
omaga
samega
strahu
,
da
se
zgrudi
nezavestna
na
tla
.
Ta
nenavadni
hrup
vzdrami
kmalu
grajske
hlapce
.
Z
baklami
,
sekirami
,
vilami
in
vsakovrstnim
orožjem
hité
na
dvorišče
,
od
koder
prihaja
vpitje
in
jek
.
Prišedši
tja
najdejo
tri
možake
v
krvi
na
tleh
in
med
njimi
enega
brez
zavesti
.
Začudijo
se
in
strahu
snamejo
pokrivala
,
ko
spoznajo
na
bojišči
med
biriči
in
kmeti
Kamniškega
mestnega
sodca
,
ki
divja
in
kolne
,
da
mu
je
ušel
prokleti
luteranec
Knafelj
in
mu
povrh
še
pobil
vodnika
in
dva
spremljevalca
.
Med
tem
se
vzdrami
tudi
grajščak
,
in
strašna
misel
mu
pride
v
glava
,
ko
čuje
krik
na
dvorišči
.
Sinoči
se
je
vrnol
poklican
po
sodniji
iz
Nemškega
Gradca
in
važno
povelje
je
dobil
,
naj
takoj
zapre
svojega
kočijaša
,
dokler
ga
skrivaje
ne
odvede
sodnija
.
In
utaknol
je
vestno
kočijaša
Jarneja
v
najglobjo
ječo
in
postavil
stražnika
pred
vrata
.
A
zdaj
ko
je
hitel
na
razsvetljeno
dvorišče
,
izpotaknol
se
je
na
pragu
in
padel
na
hčer
ondi
v
nezavesti
ležečo
.
Ta
padec
mu
je
razvozljal
strašno
uganjko
,
in
misel
mu
je
šinola
v
glavo
,
da
je
v
zvezi
s
prokletim
luterancem
njegov
edini
otrok
.
Mesec
je
prilezel
med
tem
izza
oblakov
,
in
ko
je
posvetil
med
kopico
mož
na
dvorišči
Strmolskega
gradu
,
spoznali
so
okoli
stoječi
v
krvi
ležečega
Kamniškega
mestjana
Gorička
,
poleg
njega
rudečelasega
Urbana
Kosa
in
enega
izmed
sodnijskih
biričev
.
Ostali
možakarji
,
sodnikovi
spremljevalci
pa
so
vezali
ondi
ob
grajskem
zidu
nekega
izmed
ujetih
rešiteljev
ubeglega
Knaflja
.
Pripeljali
so
ga
potém
vsega
krvavega
in
raztepenega
mestnemu
sodniku
,
menéč
naj
ga
sodi
sam
.
„
Predikant
Luka
Avnič
je
,
“
čuje
se
potém
mrmranje
zbranih
mož
.
Izpraševal
je
ujetega
takoj
na
mestu
po
njegovih
tovariših
sodnik
Kramar
.
A
ujetnik
ni
odgovarjal
,
le
sem
ter
tja
se
je
ozrl
s
strupenim
pogledom
po
na
tleh
ležečem
Goričku
,
kakor
da
bi
bil
hotel
reči
:
„
Onega
vprašajte
!
Takov
lopov
izdaje
prijatelja
za
Judeževe
srebernjake
;
mene
pa
v
miru
pustite
in
storite
z
menój
,
kar
vas
je
volja
.
“
Med
tem
ko
se
je
godilo
to
na
Strmolskem
dvorišči
,
hitelo
je
po
stranskem
potu
proti
Brdskemu
gradu
nekaj
mož
.
Dva
izmed
njih
,
orjaški
Gogala
in
Kamniški
črevljar
Kriškar
,
nosila
sta
na
smrekovih
vejah
ležečega
in
ranjenega
—
Jarneja
Knaflja
.
Ko
dospejo
do
Kokre
,
speri
mu
v
valovih
rano
na
glavi
,
in
prvi
nosilec
ga
vpraša
potém
:
„
Mojster
naš
,
kje
hočeš
,
da
te
skrijemo
,
dokler
ne
ozdraviš
?
“
„
Ne
skrbite
zá-me
,
prijatelji
;
sebe
varujte
:
kajti
žalostni
časi
so
prišli
vam
in
nepričakovani
;
mene
niso
našli
nepripravljenega
.
“
„
Avniča
ni
med
nami
,
“
odgovori
žalostno
Gogala
.
„
Ugrabili
so
nam
ga
,
ko
smo
prihiteli
tebi
na
pomoč
,
ki
si
se
bojeval
z
Goričkom
,
in
rešiti
ga
ni
bilo
časa
več
,
če
ne
bil
bi
ostal
ti
mrtev
na
mestu
.
“
„
Goriček
je
bil
torej
Judež
Iškarijot
izmed
mojih
prijateljev
?
“
ponavlja
polglasno
Knafelj
.
„
Polakomnil
se
je
obljubljenih
srebernjakov
.
Jaz
sem
ga
zaznamoval
dobro
za
izdajalske
namere
;
odrezal
sem
mu
desno
uho
in
je
pribil
na
hišna
vrata
Kamniškega
sodnika
,
“
pripoveduje
ganen
Juri
Kriškar
,
in
nekakov
divji
maščevalen
ogenj
mu
v
žalostnem
pogledu
.
„
Plačan
je
za
svoje
izdajalstvo
.
Ubil
sem
mu
s
kladivom
glavo
,
da
mora
biti
mehka
kakor
medenica
,
“
povzame
zopet
Gogala
.
„
Za
Avniča
mi
je
žal
in
to
nepopisljivo
žal
,
prijatelji
,
“
reče
potém
s
slabim
glasom
Knafelj
.
„
Predno
bode
solnce
trikrat
vzhajalo
,
viselo
bode
njegovo
truplo
med
zemljo
in
nebom
,
in
črni
krokarji
bodo
obletavali
njegovo
nevtrudljivo
glavo
.
Vaša
dolžnost
je
,
bratje
,
da
prikrajšate
mrtvemu
zaničevanje
in
ga
skrivaje
odstranite
raz
vislic
,
če
je
mogoče
;
kajti
ondi
se
ne
smeši
samo
on
,
temveč
tudi
naša
stvar
,
za
ktero
živimo
in
umrjemo
,
če
je
potreba
.
“
In
ko
so
podali
možakarji
desnice
govorniku
,
da
storé
vse
,
kar
je
v
njih
moči
,
da
osvobodijo
Avniča
ali
mu
vsaj
prikrajšajo
sramoto
v
smrti
,
dejal
je
Knafelj
Gogali
:
„
Prijatelj
,
ti
si
mi
bil
ves
čas
zvest
in
nepremakljiv
kakor
skala
,
zá-te
imam
še
posebno
naročilo
.
“
Naročal
je
skrivaje
potém
Knafelj
svojemu
tovarišu
,
naj
izroči
nesrečnej
grajskej
hčeri
,
če
je
mogoče
,
njegovo
zadnje
poročilo
in
jo
naj
prosi
v
njegovem
imenu
odpuščenja
,
ker
jej
je
zagrenil
najlepše
mladostne
dni
.
Prosi
jo
naj
,
da
ga
pozabi
in
da
ostane
zvesta
veri
svoje
matere
;
kajti
le
ona
tolaži
,
le
ona
deli
mir
in
srečo
!
“
Daniti
se
je
jelo
med
tem
,
in
na
nebu
je
že
ugaševala
juternica
,
ko
so
položili
možje
v
samotno
kočo
Nakelske
fare
ranjenega
Knaflja
in
se
molčé
razšli
.
Bilo
dolgo
bojevano
kruto
,
Da
je
konec
boju
noč
storila
.
Kraljedvorski
rokopis
.
Milo
so
peli
dva
dni
pozneje
Cerkljanski
zvonovi
;
kajti
nesli
so
iz
Strmolskega
gradu
ubitega
Gorička
k
pogrebu
.
Velika
množica
ljudij
ga
je
spremljevala
na
zadnjem
potu
.
Trditi
nočemo
,
da
jo
je
vabila
pobožnost
in
žalost
po
rajncem
,
temveč
radovednost
,
ker
nosili
so
mrliča
grajski
hlapci
in
grajščak
sam
ga
je
spremljal
.
Videzno
žalosten
je
bil
le
eden
pogrebec
.
Zadnji
za
množico
stopal
je
možak
rudečih
las
in
z
zavezano
glavo
Urban
Kos
,
Goričkov
prijatelj
.
Povedali
smo
že
,
da
je
bil
ranjen
pri
Knafljevem
begu
.
Dva
dni
se
je
zdravil
potém
v
gradu
in
čakal
Goričkovega
pogreba
.
In
ko
je
stopal
potém
na
videz
žalujóč
po
umrlem
in
je
odgovarjal
glasneje
molitvi
pogrebcev
,
mislil
bi
bil
lahko
kdo
,
kako
mu
sega
v
srce
prijateljeva
smrt
.
Vendar
temu
ni
bilo
tako
.
Vso
pot
je
premišljal
Kos
,
kaka
neizmerna
škoda
je
,
da
je
utekel
Knafelj
,
že
zaradi
tega
,
ker
ne
bode
zdaj
sodnik
Kramar
hotel
njemu
izplačati
obljubljene
talije
.
Poslednje
bi
bilo
sicer
vzlasti
zdaj
prijetno
,
ko
je
umrl
Goriček
in
bi
njemu
istega
denarja
niti
delíti
ne
bilo
potreba
.
Ker
je
bil
ta
dan
ravno
nedelja
in
ker
se
je
dogodba
o
boji
z
luteranci
na
Stmolskem
dvorišči
raznesla
urno
po
vaséh
na
daleč
okrog
,
je
naravno
,
da
je
pogreb
Gorička
,
o
kterem
so
trdili
vsi
kmetje
,
da
ima
tudi
luterš-dušo
,
napravil
velik
hrup
,
in
več
kot
tisoč
ljudij
je
privabil
v
Cerklje
.
Najbolj
čudno
in
nerazumljivo
pa
se
je
dozdevalo
ljudem
,
kako
se
more
taka
griva
brezverska
pokopavati
s
tako
slovesnostjo
,
kakor
da
bi
bil
dober
katoličan
,
in
povrh
še
na
njih
blagoslovljeno
in
katoliško
pokopališče
.
Dobro
so
namreč
vedeli
kmetje
,
da
prepoveduje
postava
pokopavati
luterance
na
svetem
kraji
.
Čule
so
se
torej
že
dan
prod
pogrebom
grozitve
in
govori
posameznih
kmetov
,
da
ne
trpé
,
da
se
jim
skruni
pokopališče
,
in
isti
Goriček
ne
bode
počival
ondi
,
ker
je
bil
luterš
od
nog
do
glave
,
če
ravno
gosposka
in
pa
Strmolski
grajščak
tega
ne
ve
,
ali
pa
verjeti
noče
.
Vnel
se
je
bil
tudi
že
prvi
dan
mali
boj
zaradi
Gorička
v
Cerkljah
.
Ko
je
namreč
crkovnik
jel
mrliču
zvoniti
,
pritekli
so
sosedje
in
zavezali
s
silo
zvonove
.
Opoldne
in
zvečer
pa
je
zvonilo
zopet
,
a
ne
spodaj
pred
crkvijo
,
temveč
v
zvonik
se
je
bajé
nekdo
zaklenol
in
zvonil
je
v
linah
iz
strahu
pred
kmeti
mrliču
.
Vse
to
se
je
razneslo
urno
kakor
blisk
po
fari
in
vzbujalo
neizmerno
radovednost
,
kako
bodo
pokopavali
ubitega
Gorička
.
Take
so
bile
okoliščine
,
ko
so
se
isto
popoldne
bližali
pogrebci
Cerkljam
.
Že
pri
prvih
hišah
v
vasi
pričakovale
so
jih
posamezne
vrste
možakov
in
ženstva
.
Čule
so
se
že
dva
dni
poprej
kletve
in
grožnje
proti
luterancem
,
in
današnji
pogreb
je
bil
kakor
navlašč
primeren
za
demonstracije
proti
krivoverstvu
.
Povrh
je
bil
Strmolski
grajščak
Koronini
tako
kratkoviden
,
da
je
razglasil
po
svojih
hlapcih
največje
kazni
onemu
,
ki
zabranjuje
zvonjenje
Goričku
,
ali
ki
pouzroči
najmanjši
nered
pri
pogrebu
.
Kmetje
,
ki
že
niso
prej
imeli
mnogo
zaupanja
v
gospodo
po
gradeh
,
saj
je
bila
tudi
ona
skoro
vsa
luterš
,
posneli
so
iz
tega
,
da
je
tudi
Strmolčan
javno
pristopil
k
novej
veri
in
da
jo
hoče
polagoma
vsiliti
tudi
njim
.
V
resnici
pa
je
bilo
ravno
nasprotno
.
Grajščak
je
hotel
le
častiti
s
slovesnim
pogrebom
Knafljevega
izdajalca
,
saj
ni
vedel
,
da
je
storila
poslednje
le
lakomnost
po
denarji
in
razžaljena
osebna
čast
.
Komaj
so
dospeli
pogrebci
do
prvih
hiš
v
vasi
,
razlegal
se
je
posmeh
na
desno
in
levo
ter
posamezne
zabavljice
na
luterance
.
In
ko
se
je
spozabil
celó
nekdo
izmed
kmetov
,
da
je
skrivaje
izza
hrbta
vrgel
kamen
na
mrtvaško
trugo
in
ranil
po
nesreči
enega
izmed
nosačev
,
bil
je
po
sili
povzročen
nemir
in
boj
.
Ko
je
namreč
grajščak
videl
,
kako
se
javno
smešijo
njegova
povelja
in
se
kamnajo
pri
belem
dnevu
njegovi
stražniki
,
ukazal
je
razjarjen
svojim
spremljevalcem
,
naj
primejo
onega
,
ki
je
vrgel
kamen
,
in
s
silo
razpodé
zbrano
množico
ob
cesti
,
koder
se
vije
pogreb
.
In
ko
so
v
resnici
potém
,
akoravno
videzno
neradi
,
povzdignoli
grajski
hlapci
sulice
in
helebarde
nad
gnečo
ljudstva
in
ranili
neko
ženo
,
ki
je
branila
zasačenega
početnika
,
bil
je
hipoma
razvnet
upor
,
kakor
da
bi
bil
kdo
olja
vlil
med
skrivaj
tleči
ogenj
.
Krik
in
prepir
se
je
širil
enako
povodnji
po
celej
vasi
proti
crkvi
,
kjer
je
bilo
največ
zbranega
in
čakajočega
ljudstva
,
in
le
s
silo
so
delali
grajski
hlapci
pogrebu
pot
.
Kmalu
potém
je
prihitel
župnik
Švab
iz
svojega
stanovanja
,
in
pomirjeval
je
razjarjene
kmete
in
jih
prosil
,
naj
se
vrnejo
domú
ter
naj
ne
zavirajo
pogreba
nesrečnemu
možu
.
Vsaka
beseda
pa
je
stoprav
pomnoževala
upor
in
dražila
duhove
.
„
Tudi
on
je
luteranec
,
primite
ga
!
“
čuli
so
se
nenadoma
sovražni
glasovi
.
„
Krivoverce
sprejema
in
pogostuje
,
“
kriči
zopet
drugi
glas
.
„
Goriček
sam
in
tista
Kamniška
Stobejka
,
hudiču
zapisana
baba
,
zborovala
sta
ono
noč
pri
njem
.
“
Dalje
si
ni
upal
ugovarjati
prestrašeni
župnik
,
pogrebu
je
tekel
nasproti
in
ondi
je
prosil
grajščaka
pomoči
proti
razdivjanemu
ljudstvu
.
In
zdaj
se
je
pričel
prav
za
prav
še
le
boj
katoliških
gorenjskih
kmetov
proti
krivoverstvu
.
Kmalu
potém
je
jela
teči
kri
;
kajti
zaklenoli
so
kmetje
crkev
in
zabranili
pogrebcem
vhod
,
zopet
drugi
pa
so
obstopili
pokopališče
oboroženi
z
vilami
,
sekirami
in
kosami
.
Celó
najstarejše
ženske
in
otroci
so
zgrabili
po
kamenji
in
orožji
vsake
vrste
,
najbolj
so
pa
s
krikom
,
zasmehovanjem
in
zmerjanjem
pomagali
svojemu
pogumnemu
moštvu
.
Kake
pol
ure
trajal
je
hud
boj
,
predno
si
priborijo
grajski
hlapci
z
orožjem
vhod
na
pokopališče
;
v
crkev
pa
jim
nikakor
ni
bilo
mogoče
.
Trije
izmed
grajskih
so
bili
ranjeni
med
tem
,
in
župnika
samega
je
zadel
skrivaje
zalučen
kamen
na
glavo
,
da
so
nezavestnega
odnesli
z
bojišča
.
Ko
niso
hlapci
,
po
tem
zločinstvu
silno
razjarjeni
,
dajali
nikomur
milosti
,
delajóč
si
s
sulicami
pot
,
in
so
smrtno
ranili
več
mož
,
ženskih
in
celó
otrok
,
razgnetlo
se
je
stoprav
nekoliko
ljudstvo
in
zrlo
od
daleč
,
kako
se
oskrunja
njih
pokopališče
.
Ta
boječnost
pa
je
bila
le
videzna
.
Komaj
je
bil
namreč
stopil
zadnji
pogrebec
na
pokopališče
,
zaprl
je
neki
kmet
za
njim
železna
vrata
,
množica
pa
se
je
razvrstila
za
pokopališčnim
ozidjem
.
A
ondi
je
bila
cela
groblja
nanošenega
kamenja
in
kakor
navlašč
za
boj
pripravljena
.
Kajti
ko
je
oni
možak
,
ki
je
bil
vrata
zaprl
,
potém
zažvižgal
na
prste
,
vsula
se
je
cela
toča
kamenja
izza
ozidja
na
pogrebce
.
Nepopisljiva
zmešnjava
je
nastala
zdaj
ondi
.
Krik
,
stok
in
jok
se
je
mešal
med
strašno
kletev
in
grozitev
.
Tek
,
dirjanje
in
letanje
od
zida
v
zid
razlegalo
se
je
kakor
iz
zverinjaka
,
kjer
si
išče
zaprta
zverina
med
divjanjem
izhoda
.
Ko
je
bila
že
ranjena
skoro
četrtina
pogrebcev
,
med
temi
tudi
nekaj
kmetskega
ženstva
in
otrok
,
ki
so
se
bili
od
same
radovednosti
pomešali
med
grajske
hlapce
,
objel
je
strah
tudi
najbolj
pogumne
.
Mrtvaško
trugo
so
vrgli
na
tla
in
zagnali
se
v
jezi
in
obupu
proti
zidu
,
kjer
je
bil
najnižji
,
ter
poskakali
in
zlezli
čez-nj
.
Marsikak
kamen
je
še
priletel
na
pleča
počasnemu
skakalcu
,
in
stoprav
ko
je
bilo
pokopališče
popolnoma
izpraznjeno
,
ponehala
je
kamnena
toča
.
A
ko
so
bili
pogrebci
na
vse
strani
raztepeni
in
razpodjeni
,
hiteli
so
kmetje
na
pokopališče
,
zgrabili
ondi
mrtvaško
trugo
in
jo
vrgli
črez
zid
na
grobljo
kamenja
.
Še
le
ko
je
prihajal
mesec
izza
Tunjiških
gozdov
,
prišla
je
skrivaje
kopica
mož
.
Dva
najmočnejša
izmed
njih
sta
zadela
za
pokopališčem
ležečo
mrtvaško
trugo
na
rame
,
in
vsa
družba
se
je
vračala
precej
potém
po
prejšnjem
potu
skozi
gozde
proti
Kamniku
.
A
ko
se
je
jelo
drugo
jutro
daniti
,
bil
je
na
pokopališči
v
Podgorji
pokop
,
in
izdajico
Gorička
pokopali
so
ondi
brez
blagoslova
in
zvonjenja
crkvenega
.
Tjekaj
so
ga
pripeljali
Sred
Ljubljanskega
polja
.
Narodna
.
Upor
Cerkljanskih
kmetov
proti
grajščaku
Strmolskemu
zaradi
Goričkovega
pogreba
pouzročil
je
zopet
nov
punt
katoličanov
proti
krivoverstvu
na
Gorenjskem
.
V
skrbéh
je
bila
gosposka
,
da
se
razširi
vstaja
po
mestih
,
in
zaradi
tega
je
urno
poslala
komisijo
v
Strmol
,
ki
naj
preiskuje
krivdo
posameznih
in
postopa
ostro
po
postavi
proti
zločincem
.
Ker
je
bila
preiskovalna
zadeva
verska
,
sestavljena
je
bila
komisija
polovično
tudi
iz
katoliških
duhovnikov
,
in
predsedoval
jej
je
ljubljanskega
škofa
koran
in
skrivni
tajnik
ter
„
reformationis
commissarius
“
Hren
(
Chronn
)
.
Ogromna
je
bila
tvarina
zatožbe
,
ker
ni
obsegala
samo
krivde
kaljenja
verskih
obredov
in
krivoverstva
,
temveč
tudi
težkega
telesnega
poškodovanja
in
uboja
Kamniškega
mestjana
Gorička
.
Mnogo
obdolženih
kmetov
bilo
je
polovljenih
,
ker
so
se
udeležili
pogrebne
demonstracije
,
a
ker
je
skušal
vsak
oprostiti
samega
sebe
,
izdajal
je
eden
drugega
,
in
tako
ni
bilo
opravičevanju
in
sumničenju
ni
konca
ni
kraja
.
Glavni
zatoženec
bil
je
pač
mladi
predikant
Avnič
;
kajti
zasačen
je
bil
tako
rekóč
„
in
flagranti
“
v
boji
na
Strmolskem
dvorišči
.
Ker
so
se
izgovarjali
posamezni
kmetje
,
da
so
le
zaradi
tega
napadli
pogrebec
,
ker
dobro
vedo
,
da
je
bil
rajnki
Goriček
najbolj
luterš
človek
na
svetu
,
in
da
ni
Cerkljanski
župnik
sam
ni
za
las
boljši
,
povabljen
je
bil
tudi
poslednji
pred
sodbo
;
in
Strmolski
grajščak
sam
se
je
prepričal
,
da
se
je
prenaglil
s
katoliškim
pogrebom
,
ker
je
bil
od
Kamniškega
sodnika
napačno
podučen
o
Goričku
.
Da
bi
se
pokazala
toliko
jasneje
moč
katoličanstva
nad
luteranstvom
,
napovedana
je
bila
sodba
pod
milim
nebom
na
travniku
pod
Strmolskim
gradom
vpričo
na
tisoče
zbranega
ljudstva
.
Ondi
sta
se
postavila
dva
visoka
odra
eden
za
sodnike
,
drugi
za
obtožence
,
spodaj
pa
so
se
zbrali
poslušalci
in
radovedneži
,
kako
se
bode
opravičeval
župnik
Švab
,
kako
isti
mladi
Avnič
in
oni
pogumni
možje
,
ki
so
po
pravici
kamnali
grajske
biriče
in
vrgli
Goričkovo
truplo
črez
zid
v
cestni
rov
.
Nemir
se
je
čul
kmalu
potém
med
množico
,
ko
so
pripeljali
iz
grajske
ječe
zvezanega
predikanta
Avniča
in
ga
odvedli
na
vzvišeni
prostor
sodnikom
nasproti
.
Lep
je
bil
mladi
lutrovski
pridigar
,
ko
je
stal
neustrašen
in
neupogljiv
pred
sodbo
ter
zagovarjal
odločno
in
pogumno
svoje
delovanje
,
poskušajóč
dokazati
,
da
ni
storil
ničesar
zoper
postavo
,
s
ktero
mu
žugajo
kakor
obcestnemu
roparju
.
In
ko
vpraša
predsednik
sodbe
,
kaj
mu
je
znanega
o
Knaflji
in
v
kakovej
zvezi
je
z
njim
,
in
da
je
kriv
brezdvonmo
tudi
on
Goričkóve
smrti
,
zaiskrilo
je
predikantu
okó
,
zbledel
mu
je
inteligentni
obraz
,
roko
je
povzdignol
proti
nebu
ter
rekel
:
„
On
,
ki
je
nad
nami
vsemi
,
on
pravičen
sodnik
bode
sodil
vsa
naša
dobra
in
zla
tlela
.
Njemu
bodem
odgovarjal
nekdaj
tudi
jaz
,
nikdar
pa
svetnej
sodbi
.
Moj
tukajšnji
sodnik
je
le
ljudstvo
samo
in
sicer
na
tisoče
in
tisoče
,
ki
ve
,
kdo
mu
podaje
resnico
,
kdo
laž
,
in
ono
je
pripravljeno
zastaviti
življenje
za
svoje
prepričanje
.
“
Tiho
je
bilo
,
ko
je
govoril
Avnič
s
povzdignenim
glasom
te
besede
,
konec
govora
pa
je
nastalo
mrmranje
kakor
lahno
gromenje
.
ki
je
znamenje
silnega
viharja
.
Precej
potém
so
se
čuli
posamezni
glasovi
:
„
Primite
krivoverca
,
vrzite
ga
raz
odra
,
obesite
ga
na
bližnje
drevo
!
“
A
med
tem
krikom
so
se
tudi
razlegali
posamezni
klici
:
„
Živel
Avnič
,
slava
našemu
pogumnemu
pridigarju
!
“
V
zadregi
je
bila
zaradi
tega
sodna
komisija
;
kajti
prepričala
se
je
,
da
ima
luteranstvo
tudi
v
priprostem
kmetstvu
že
krepke
korenine
.
Sklenola
je
torej
ustaviti
daljše
sodnijsko
preiskavanje
proti
Avniču
in
obsodila
ga
je
po
kratkem
posvetovanji
k
smrti
na
vešalih
zaradi
razširjanja
po
postavi
prepovedanega
luteranstva
med
Slovenci
.
Zopet
je
nastal
nepopisljiv
nemir
med
poslušalci
,
in
nebrojni
klici
so
slavili
in
pozdravljali
obsojenca
,
ko
je
stopal
neupognen
nazaj
v
grajsko
ječo
.
Za
Avničem
je
stopil
na
oder
zatožencev
Cerkljanski
župnik
Švab
.
Poznalo
se
je
na
prvi
pogled
sivolasemu
možu
,
da
ga
je
prestrašila
osoda
mladega
znanca
;
kajti
s
tresočim
in
komaj
umljivim
glasom
se
je
trudil
dokazati
,
da
ga
je
le
zavist
in
osebno
sovraštvo
pripeljalo
na
ta
sramotni
oder
,
pa
da
on
ni
nikdar
občeval
s
temi
novoverci
,
ki
so
mu
gnus
in
pomilovanja
vredni
,
zapeljani
ljudje
!
Dalje
ni
govoril
;
kajti
takov
hrup
je
nastal
pri
zadnjih
besedah
,
da
bi
bil
največji
trud
,
nadaljevati
opravičevanje
,
brez
uspeha
.
In
med
tem
hrupom
in
šumom
storila
je
zločinska
roka
nenadoma
konec
sodbe
župniku
Švabu
.
Izmed
množice
je
priletel
težek
kamen
,
ki
je
zadel
nesrečnega
moža
tako
na
čelo
,
da
se
je
hipoma
zgrudil
na
tla
in
ondi
črez
nekaj
trenotkov
dušo
izdahnol
.
Poslednja
dogodka
bi
bila
nedvomno
krvav
boj
in
pretep
pouzročila
med
poslušalci
,
ker
je
mnogo
izmed
njih
zagovarjalo
med
sebój
Švaba
,
ko
bi
ne
bila
komisija
hipoma
končala
sodbe
in
se
urno
vrnola
v
grad
k
tajnemu
posvetovanju
,
kaj
je
učiniti
,
da
se
pomiri
razvneto
ljudstvo
.
Med
tem
ko
se
je
vršila
javna
sodba
na
planjavi
pod
Strmolskim
gradom
in
je
vse
tja
hitelo
,
kar
je
moglo
hoditi
,
pritihotapil
je
na
grajsko
dvorišče
možak
v
obleki
navadnih
grajskih
hlapcev
in
od
tod
v
stanovanje
baronice
Lavre
.
Ondi
jej
je
skrivaje
naznanil
Knafljev
pozdrav
in
pa
pristavil
njegovo
prošnjo
,
naj
reši
,
če
je
mogoče
nesrečnega
Avniča
,
kakor
je
oprostila
njega
,
pa
da
naj
čaka
in
potrpi
,
dokler
ne
pride
on
sam
tudi
po
njo
,
ker
mu
ni
več
živeti
brez
nje
.
Vesela
je
bila
grajska
hči
teh
poročil
,
da
se
jej
je
povrnola
za
nekaj
časa
njena
prejšnja
rudečica
v
obraz
.
In
ko
je
čula
,
da
upa
Knafelj
kmalu
ozdraveti
ter
jo
odvesti
sebój
,
bila
bi
najrajši
v
zahvalo
objela
njegovega
poslanca
in
rešitelja
,
Kamniškega
črevljarja
Kriškarja
,
ki
jej
je
v
smrtnej
nevarnosti
prinesel
to
radostno
novico
.
Stoprav
vračajoča
se
komisija
ločila
je
Lavro
od
njenega
tajnega
poročitelja
.
Dolga
in
viharna
bila
je
še
potém
sodna
seja
v
Strmolskem
gradu
.
Razpravljalo
se
je
tu
natančno
,
kako
postopati
dalje
proti
razširjevanju
luteranstva
in
v
prvej
vrsti
proti
njegovemu
glavnemu
oznanjevalcu
Knaflju
,
kteri
se
vselej
po
čudovitem
potu
umakne
pravici
.
In
pri
tej
priložnosti
je
tudi
korar
Hren
javno
izrekel
grajščaku
,
da
ima
povelje
preiskovati
,
ali
je
resnica
,
da
je
imela
njegova
,
edina
hči
pregrešno
znanje
z
onim
človekom
ter
mu
pomogla
k
begu
,
ko
je
gosposka
v
noči
napravila
lov
ná-nj
.
Prestrašil
se
je
sivolasi
starce
te
strašne
tožbe
;
kajti
sam
je
sumil
o
tej
nesrečnej
ljubezni
,
kterej
je
prišel
še
le
v
onej
noči
na
sled
,
ko
je
našel
svojo
hčer
proti
jutru
nezavestno
na
pragu
in
na
straži
upijanega
stražnika
.
Da
bi
dokazal
nedolžnost
svojega
otroka
,
ki
bi
zapadel
sicer
enakej
kazni
kot
baš
obsojeni
Avnič
,
dejal
je
slovesno
:
„
Kdor
mi
dokaže
le
najmanjšo
krivdo
moje
hčere
pri
Knafljevem
begu
,
istemu
prepuščam
popolno
pravico
,
tla
postopa
z
njo
kot
z
javno
krivoverko
in
prešestnico
,
ki
zasluži
,
da
se
takoj
usmrti
.
“
Nihče
ni
ugovarjal
prapričevalnim
grajščakovim
besedam
,
le
sklenolo
se
je
,
da
se
izvrši
drugo
jutro
ob
solnčnem
vzhodu
smrtna
sodba
nad
Avničem
in
da
je
grajščak
sam
odgovoren
,
ako
ubegne
obsojenec
enako
njegovemu
mojstru
.
Odbije
ura
polnoči
,
Po
starem
gradu
vse
že
spi
;
Hči
knezova
le
še
ne
spi
,
Pri
nji
še
svetla
luč
gori
.
Narodna
.
Stoprav
pozna
noč
je
umirila
živahno
življenje
v
Strmolu
.
Le
ob
gozdu
na
višini
proti
vzhodu
čula
se
je
hoja
potém
in
šum
ter
trkanje
s
kladivi
in
tesanje
;
kajti
ondi
so
postavljali
grajski
hlapci
vislice
za
obsojenega
Avniča
.
In
ko
so
se
vrnoli
smeje
in
razgovarjajoč
tudi
poslednji
,
bila
je
na
grajskem
dvorišči
edina
živa
stvar
stražnik
,
ki
je
ob
oknu
podzemeljske
ječe
gori
in
doli
hodil
.
Težko
okovano
helebardo
pokladal
je
z
rame
na
ramo
,
po
mesečnej
senci
na
zidu
pa
zaznamoval
in
računil
,
koliko
časa
mu
je
še
stražiti
,
da
ga
odreši
drug
tovariš
.
Nocójšnja
straža
v
gradu
ni
bila
takova
kot
sicer
,
ko
je
stražnik
lahko
sedel
na
kamen
ob
zidu
,
orožje
k
steni
prislonil
,
malo
zakimal
in
zadremal
ter
tudi
prijetno
posanjal
,
če
se
mu
je
zljubilo
;
kajti
grajščak
sam
je
nocój
stražo
zamenjaval
,
pregledal
ječo
in
zaklep
ter
zažugal
vsakemu
s
smrtjo
,
če
pide
jetnik
.
Povrh
pa
je
še
bil
grajščak
sinoči
slabe
volje
.
Čuli
so
ga
,
kako
je
grozil
edinej
hčeri
,
in
voz
je
bil
že
na
dvorišči
pripravljen
,
ki
jo
odpelje
jutre
na
vse
zgodaj
nekam
daleč
,
in
nihče
ne
vé
kako
dolgo
preč
.
Ob
enej
po
polnoči
zamenjavala
se
je
v
tretje
straža
.
Mladega
in
kolikor
se
je
moglo
v
mesečini
soditi
,
lepo
rastenega
hlapca
pripeljal
je
sam
grajščak
tja
.
Zabičeval
mu
je
enako
njegovim
prednikom
čuvajeve
dolžnosti
,
menéč
,
da
je
proti
jutru
najbolj
nevaren
čas
,
ker
tedaj
rad
zaspanec
posili
človeka
in
slabost
mu
jemlje
bedenje
.
Govoril
ni
novi
stražnik
,
a
stal
je
kakor
stena
pred
grajščakom
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
„
Postava
kaže
dovolj
,
da
sem
zanesljiv
in
