,jako
hudo
.
Na
njen
beli
predpasnik
je
včasih
kanila
vroča
solza
,
a
brž
so
jo
navdale
zopet
lepše
nade
.
„
Če
prej
ne
,
dobovško
nedeljo
pa
gotovo
pride
k
nam
,
in
tedaj
se
mu
že
kako
prikupim
“
,
tako
je
sklepala
in
upala
.
Prišla
je
res
dobovška
nedelja
.
Pri
Tiščinu
so
imeli
celo
godbo
,
ljudij
se
je
kar
trlo
,
a
Lenka
je
vendar
pogrešala
Resnikovega
Štefana
.
Ker
jo
je
tedaj
marsikateri
Dobovčan
precej
zavlekel
,
pihnila
je
pozno
luč
v
svoji
spalnici
.
A
zaspala
ni
,
dasi
je
bila
prav
trudna
po
mnogem
tekanju
.
„
Menda
se
nalašč
ogiblje
naše
hiše
“
,
tarnala
je
,
premišljujoč
o
Štefanu
.
„
Pa
naj
velja
,
kar
hoče
,
moj
bode
.
“
In
jela
je
kovati
načrte
,
kako
bi
se
prikupila
Štefanu
.
Vse
križem
so
se
ji
podile
misli
,
dokler
ni
zaspala
.
Zakaj
vendar
Štefan
,
županov
sin
,
ni
stopil
nič
v
krčmo
?
Zato
,
ker
je
bil
pameten
.
Saj
so
imeli
doma
vina
za
potrebo
,
in
oče
mu
je
dejal
popoldne
:
„
Kar
ga
poželiš
,
pa
ga
pij
,
samo
med
one
razgrajalce
nikar
ne
zahajaj
!
Doma
ni
nič
slabejše
vino
kakor
v
krčmi
,
posebno
danes
ne
:
čemu
bi
torej
kupoval
v
krčmi
vodo
za
vino
?
“
Štefan
je
slušal
očeta
.
Nažgal
si
je
„
dolgo
“
ter
ostal
doma
.
Anka
je
bila
natakarica
,
gostje
pa
Štefan
,
Betežnikova
Metka
in
nekaj
časa
tudi
oče
in
mati
.
Pozneje
pa
so
ostali
prvi
trije
sami
.
Res
,
da
niso
polivali
mize
z
vinom
,
kakor
nekateri
pri
Tiščinu
,
vendar
so
bili
zadovoljni
.
Saj
je
pridnemu
človeku
nedelja
že
sicer
vesel
dan
;
če
pa
zaužije
kaj
boljšega
,
podvoji
se
mu
veselje
.
Naposled
se
je
oživela
družba
pri
Resnikovi
mizi
,
da
so
jeli
—
peti
.
Pa
so
tudi
res
znali
,
no
,
te
hvale
bi
jim
gotovo
nihče
ne
odrekal
.
Anka
jo
je
vrezala
„
naprej
“
,
Metka
„
čez
“
,
Štefan
pa
je
pritiskal
spodaj
,
daje
bilo
kaj
.
Posebno
tisto
:
„
Preljubo
veselje
,
oj
kje
si
doma
?
“
so
zapeli
tako
lepo
,
da
se
jim
je
vnovič
pridružil
Resnik
in
jim
pomagal
.
Na
večer
pa
se
na
deželi
že
pričenja
delo
,
čeprav
slave
praznik
:
preoblečejo
se
v
polpraznično
obleko
in
gredo
opravljat
živino
.
Tudi
pri
Resniku
je
v
mraku
potihnilo
petje
.
Anka
je
šla
v
hlev
,
Štefan
je
prirejal
konjem
zobanje
,
mati
županja
je
kuhala
večerjo
,
Resnik
pa
je
stal
pred
veznimi
vrati
in
ugibal
,
kakšno
vreme
se
bo
naredilo
.
Metka
je
bila
pohitela
domov
k
očetu
.
In
da
bi
tudi
on
vedel
,
da
je
dobovška
nedelja
,
prinesla
mu
je
v
predpasniku
precej
boba
in
nekaj
svinjine
.
Vse
,
kar
ji
je
bila
dala
mati
županja
,
ponudila
je
očetu
.
„
Saj
meni
ni
treba
toliko
,
le
zase
obdrži
“
,
branil
se
je
Betežnik
in
bil
vesel
,
da
ima
tako
dobro
hčer
.
„
Ej
,
oče
,
zame
se
ne
bojte
“
,
zavrnila
ga
je
Metka
;
„
vidite
,
to-le
si
prihranim
za
danes
teden
.
“
Rekši
je
odprla
skrinjo
in
zložila
v
mal
predalček
poleg
masne
knjige
nekaj
boba
.
To
je
bil
dar
Štefanov
,
torej
ga
je
bilo
treba
skrbno
čuvati
.
Kdo
ve
,
kolikokrat
bo
pogledala
med
tednom
te
bobe
,
in
še
prihodnjo
nedeljo
bi
jih
ne
snedla
,
ko
bi
se
dali
dalje
hraniti
.
Torek
po
„
dobovški
“
je
šel
Resnikov
Štefan
s
polnim
vozom
detelje
s
polja
domov
.
Pred
Tiščinom
sta
pa
prav
tedaj
stala
dva
voza
sredi
ceste
,
da
ni
mogel
naprej
,
ker
sta
sedela
voznika
v
krčmi
.
Štefanu
ni
kazalo
drugega
,
kakor
čakati
,
dokler
se
mu
ne
ogneta
vozova
.
Kar
na
cesti
pred
krčmo
pa
vendar
ni
hotel
stati
,
češ
,
brž
bode
kdo
pravil
,
kaka
puščoba
ali
kak
stiskač
sem
,
ali
da
mi
oče
ne
dadó
nobenega
krajcarja
.
Zato
je
zapeljal
voz
k
ograji
,
stisnil
bič
pod
pazduho
in
šel
v
Tiščinovo
krčmo
.
„
Čegava
sta
voza
?
“
zaklical
je
takoj
v
veži
,
potem
pa
stopil
v
sobo
,
ker
se
mu
ni
bil
nihče
oglasil
.
„
Ali
se
mi
bodeta
kmalu
umaknila
,
da
bom
lahko
prišel
domov
?
“
poprašal
je
jedina
pivca
pri
Tiščinu
.
„
Précej
,
précej
“
,
odgovarjal
mu
je
brž
prvi
voznik
ter
hitro
pil
,
kakor
bi
zares
že
mislil
oditi
.
Drugi
pa
je
iztočil
sebi
in
tovarišu
v
kozarca
,
kar
sta
še
imela
v
poliču
,
potem
ga
pa
molil
Lenki
:
„
Urno
se
zasuči
,
saj
se
nama
res
mudi
!
“
Štefan
pa
si
je
tudi
naročil
vrček
piva
ter
Šel
k
mizici
v
vežo
,
da
bi
lahko
na
konja
pazil
,
zakaj
visoko
naložen
voz
se
kmalu
prevrne
,
če
ga
le
malo
zavoziš
na
breg
.
„
Torej
le
kmalu
mi
izpraznita
cesto
!
“
priganjal
je
voznika
,
predno
je
šel
iz
sobe
.
„
Tako
sem
ju
že
sita
“
,
dejala
mu
je
Lenka
potihoma
,
ko
je
pri
zadnjih
Štefanovih
besedah
postavila
peneče
se
pivo
predenj
in
potem
nalahko
zaprla
sobna
vrata
.
„
Vse
popoldne
že
sedita
pri
nas
in
naročata
posodo
za
posodo
,
ne
plačata
pa
nič
sproti
.
Nazadnje
jima
bo
pa
preveč
,
in
najrajši
bi
mi
utajila
pol
pijače
.
Tako
moram
paziti
,
kar
se
dá
.
“
Potem
pa
je
prisedla
Lenka
Štefanu
nasproti
k
mizici
ter
mu
očitaje
rekla
:
„
Kar
nič
te
ni
blizu
,
Štefan
;
kakor
bi
bila
skregana
,
tako
poredkoma
se
vidiva
.
Se
v
nedeljo
nisi
prišel
,
pa
bob
sem
imela
pripravljen
zate
—
.
“
Pri
poslednjih
besedah
je
Lenka
navidezno
sramežljivo
pobesila
oči
in
si
kakor
v
zadregi
popravljala
in
vrtela
prstane
na
roki
ter
čakala
,
kaj
poreče
Štefan
.
No
,
le-ta
ni
bil
v
zadregi
.
„
I
,
saj
je
bilo
vse
polno
ljudij
“
,
odgovoril
je
Lenki
,
„
kam
bi
me
bila
pa
posadila
?
“
„
Za-te
bi
bila
že
dobila
prostor
“
,
oporekalo
mu
je
dekle
,
„
samo
da
bi
bil
prišel
.
“
„
Z
bobom
pa
dobro
jem
da
bi
ne
bilo
nič
“
,
nagajal
ji
je
nalašč
Štefan
.
„
No
,
pa
saj
gotovo
še
nisi
vsega
razdala
,
zato
bi
te
sedaj-le
poprosil
,
da
mi
ga
daš
,
kar
si
mi
ga
namenila
,
toda
bojim
se
—
morda
si
jezna
,
ker
me
v
nedeljo
ni
bilo
,
danes
me
pa
za
kazen
spodiš
brez
boba
.
“
„
Prav
zares
sem
bila
huda
“
,
začne
Lenka
vnovič
,
ker
je
bila
vesela
,
da
je
Štefan
tako
zgovoren
.
„
Kaj
bi
ti
ne
bila
?
Le
misli
,
da
bi
bil
sam
kaj
pripravil
komu
,
potem
ga
pa
zastonj
čakaš
!
Ne
odpustim
ti
kar
tako
,
ne
.
Da
veš
,
še
imam
boba
,
toda
danes
ga
ne
dobiš
nič
.
V
nedeljo
pridi
ponj
.
“
„
In
ko
bi
me
tudi
v
nedeljo
ne
bilo
?
“
„
Ko
bi
te
ne
bilo
?
Potem
pa
že
sam
veš
,
kaj
bi
se
zgodilo
.
Toda
tak
ne
boš
,
da
bi
mi
nalašč
nagajal
.
“
„
Kdo
ve
,
kako
sem
navihan
“
,
pomaga
Štefan
svoji
tovarišici
in
izpije
,
kar
je
še
imel
.
„
Ali
ti
prinesem
še
jeden
vrček
?
“
vpraša
Lenka
,
držeč
izpraznjeno
posodo
.
„
Za
potrebo
sem
se
že
podprl
;
sedaj
je
treba
domov
,
gotovo
že
pogledujejo
.
“
Štefan
je
vstal
,
plačal
in
šel
naganjat
voznika
,
ki
sta
že
pozabila
njegov
opomin
,
naj
mu
vendar
odpreta
pot
.
Počasi
sta
poravnala
račun
in
pognala
,
da
je
Štefan
mogel
z
deteljo
domov
.
„
V
nedeljo
ne
pozabi
!
“
klicala
je
Lenka
na
pragu
stoječ
za
njim
.
„
Morda
,
ali
pa
ne
!
“
posmejal
se
je
Štefan
,
popravil
si
klobuk
,
počil
z
bičem
in
kmalu
izginil
Lenki
izpred
očij
.
V
nedeljo
ga
pa
vendar
ni
bilo
k
Tiščinu
,
Po
krščanskem
nauku
se
je
pač
domislil
naročila
Lenkinega
in
že
je
bil
namenjen
tjekaj
,
pa
se
je
premislil
.
Kdor
le
bolj
na
redke
čase
zahaja
v
krčmo
,
ne
gré
tako
lahko
vanjo
,
kakor
vsakdanji
gostje
.
Tudi
Štefanu
se
je
zdelo
,
da
ga
bo
pogledal
ta
ali
oni
,
češ
,
kaj
pa
ti
tukaj
?
E
—
tisti
bob
,
naj
ga
ima
,
saj
ji
nisem
za
gotovo
obljubil
,
da
pridem
.
Ne
grem
,
tako
je
sklenil
in
ostal
doma
.
Lenka
pa
je
hodila
od
okna
do
praga
pazit
na
cesto
,
odkod
pride
Štefan
,
pa
ga
ni
ugledala
.
„
Zakaj
ga
neki
ni
?
“
vprašala
je
samo
sebe
.
„
Zadnjič
je
bil
tako
prijazen
—
ne
vem
,
kaj
mu
je
.
“
„
Ne
veš
,
kaj
mu
je
?
“
podražil
jo
je
notranji
glas
;
„
Betežnikova
je
doma
;
če
bi
bila
tukaj
,
ne
bi
ga
trebalo
vabiti
.
“
Zadnje
misli
se
je
oklenila
Lenka
in
jela
premišljevati
,
kako
bi
spravila
Metko
od
županovih
na
svoj
dom
.
In
brž
ji
je
bilo
vse
jasno
,
v
katerem
redu
bi
se
potem
razvijale
stvari
.
„
Štefan
bo
prihajal
k
nam
zaradi
Betežnikove
,
toda
videl
je
ne
bo
velikokrat
.
Tisto
že
sama
poskrbim
,
da
bo
tak
čas
kje
drugje
.
In
če
se
kdaj
snide
ž
njo
,
čutil
bo
,
da
je
ona
najeta
dekla
,
ki
nima
nič
,
jaz
pa
gospodinja
.
Sčasoma
mi
bo
že
dober
,
posebno
,
če
jo
pozneje
spravim
od
hiše
.
“
Lenki
se
je
hitro
ponudila
ugodna
prilika
.
Dan
pozneje
je
bila
sama
doma
,
kar
pride
mimo
hiše
Betežnik
.
Ni
bil
namenjen
k
Tiščinu
,
ker
je
tu
le
redkokdaj
dobil
kaj
vbogaime
,
pit
pa
tudi
ni
hodil
,
zato
jo
je
mahnil
naprej
po
beraškem
geslu
:
„
Slab
berač
,
ki
se
ne
more
ogniti
jedne
hiše
.
“
A
Lenka
ga
je
opazila
in
poklicala
noter
:
„
Kako
ste
moški
,
oče
;
še
pogledate
ne
k
nam
“
,
nagovorila
ga
je
prijazno
.
„
Nerad
vedno
nadlegujem
“
,
opravičeval
se
je
Betežnik
,
snel
klobuk
in
jel
moliti
,
kakor
vselej
,
predno
je
poprosil
daru
božjega
.
Danes
je
bil
zanj
presrečen
dan
.
Kar
se
še
ni
nikoli
zgodilo
,
primerilo
se
je
danes
.
Lenka
mu
je
prinesla
pošteno
malico
belega
kruha
in
pristavila
ne
majhen
kozarec
vina
.
„
Saj
vem
,
da
se
vam
prileze
včasih
kaj
boljšega
“
,
ogovorila
je
Betežnika
,
ki
je
odmolil
in
sedel
za
mizo
.
„
Hvala
Bogu
,
ne
bom
se
branil
,
ne
“
,
pritrjeval
ji
je
berač
in
se
čudil
,
od
kod
ta
prememba
pri
drugače
osorni
Lenki
.
„
Ne
bom
se
branil
,
ne
,
saj
me
malokdaj
doleti
kaj
takega
.
“
„
Pa
za
vas
je
potrebno
,
da
si
privoščite
včasih
malo
vina
“
,
pravila
je
krčmarjeva
hči
.
„
Zato
sem
pa
jaz
sklenila
,
da
vam
pomorem
.
Vidite
,
vaša
Metka
je
tako
pridna
,
jaz
bi
jo
prav
rada
namesto
sedanje
dekle
;
in
če
bi
služila
pri
nas
,
dala
bi
ji
jaz
večkrat
kaj
vina
za
vas
:
kaj
se
pa
to
pozna
!
“
Betežniku
je
šel
kruh
z
vinom
v
slast
,
dokler
ni
zvedel
,
kaj
prav
za
prav
želi
Lenka
.
Ko
je
pa
zaslišal
njene
naklepe
,
ni
bil
tako
zadovoljen
,
kakor
si
je
mislila
Lenka
,
in
skoro
bal
se
je
vina
,
češ
,
da
ga
ne
premoti
.
„
Svojo
hčer
v
kremo
—
tega
pa
že
ne
,
če
tudi
do
zadnje
ure
ne
pokusim
nobene
kaplje
vina
več
.
“
„
Moja
Metka
ni
za
vašo
hišo
,
saj
se
ne
zna
sukati
okrog
ljudij
.
Pa
če
bi
tudi
bila
,
Resnikovi
bi
je
ne
dali
od
hiše
.
“
Tako
se
je
ustavljal
Lenki
.
„
Saj
jih
ni
treba
vprašati
“
,
trdila
je
le-ta
svojo
,
„
kdo
ji
pa
more
braniti
?
Veste
,
jaz
ji
rada
dam
nekaj
več
plačila
,
kakor
ga
ima
pri
Resnikovih
,
samo
da
dobim
zanesljivo
deklo
.
Le
pomislite
,
oče
:
pri
nas
mora
biti
zmerom
jeden
doma
.
Komu
naj
pa
zaupam
ključe
od
kleti
in
shramb
,
kadar
grem
na
polje
?
Sedaj
ga
nimam
človeka
pri
hiši
,
da
bi
lahko
rekla
:
ta-le
je
pošten
.
Vaši
Metki
pa
bi
brez
strahu
izročila
vse
,
vidite
,
zato
bi
jo
dobila
tako
rada
.
Povejte
ji
no
!
Zanjo
se
ni
treba
prav
nič
bati
,
saj
bodete
sami
lahko
semkaj
prišli
.
Jeli
,
da
ji
porečete
?
“
Betežnik
je
verjel
Lenki
in
rad
bi
ji
bil
ustregel
,
zlasti
ker
mu
je
Lenka
hvalila
hčer
;
to
ga
je
nekoliko
omamilo
.
Toda
beseda
„
krčma
“
in
pa
hvaležnost
do
Resnikove
hiše
sta
ga
ovirali
,
da
ni
za
gotovo
obljubil
.
„
Še
nocoj
ji
razložim
,
kako
si
rekla
,
a
silil
je
ne
bom
.
Če
rada
zamenja
službo
,
naj
jo
;
branil
ji
tudi
ne
bom
.
“
Tako
je
dejal
nazadnje
Betežnik
in
vstal
.
„
Le
povejte
ji
,
videli
bodete
,
da
bo
za
vse
Dobro
“
,
naročila
mu
je
še
jedenkrat
Lenka
ter
ga
prosila
,
naj
ji
kmalu
pride
povedat
,
kako
je
opravil
.
Ko
je
Metka
zvedela
,
kaj
bi
Lenka
rada
,
uprla
se
je
takoj
,
da
kratko
malo
ne
gre
k
Tiščinu
.
„
Zakaj
bi
si
prebirala
“
,
dejala
je
očetu
,
ko
mi
ni
sile
?
Pri
županovih
je
vedno
vse
v
redu
,
pri
Tiščinovih
je
pa
vse
drugače
.
Pomislite
zlasti
to
,
da
prihajajo
v
hišo
tisti
nerodneži
,
—
—
ne
,
tje
že
ne
grem
,
rajša
ne
vem
kam
.
Pri
taki
hiši
ne
opravi
nič
noben
posel
,
če
je
še
tako
pošten
.
In
kaj
bi
rekli
pri
Resnikovih
,
ki
so
mi
storili
že
toliko
dobrega
!
Le
odgovorite
Lenki
,
da
ne
morem
.
“
„
Grdo
se
bo
držala
“
,
izpregovoril
je
Betežnik
,
„
tega
sem
prepričan
,
in
za
malo
se
ji
bo
zdelo
.
Toda
povsod
ne
moreš
služiti
!
Le
pri
županovih
ostani
,
jaz
menim
tudi
tako
.
“
Razven
teh
pomislekov
,
katere
je
navedla
Metka
očetu
,
imela
je
pa
še
druge
.
Dobro
je
namreč
vedela
,
da
gleda
Tiščinova
za
Štefanom
in
da
zato
njo
sovraži
.
Ko
bi
prišla
k
nji
v
službo
,
poniževala
bi
jo
,
kar
bi
se
le
dalo
.
Tudi
se
ji
je
dozdevalo
,
dasi
gotovo
ni
vedela
,
da
bi
jo
prav
nalašč
zaradi
Štefana
rada
spravila
od
Resnikove
hiše
.
A
naj
bi
bila
služba
pri
Tiščinu
še
tako
lahka
in
ugodna
in
Lenka
še
tako
dobra
prijateljica
Metkina
,
težko
bi
se
bila
ločila
od
županovih
že
zaradi
Štefana
.
Betežnik
je
drugi
dan
povedal
Tiščinovi
,
da
je
Metka
odrekla
.
„
Še
jedenkrat
ji
recite
,
morda
drugič
ne
odpové
“
,
govorila
je
Lenka
beraču
,
a
videlo
se
ji
je
,
da
je
razžaljena
.
Potem
pa
si
je
hipoma
premislila
in
dejala
:
„
Nič
ji
ni
treba
praviti
,
v
nedeljo
bom
sama
govorila
ž
njo
.
“
Po
teh
besedah
je
nekam
izginila
,
Betežnik
pa
ta
dan
ni
dobil
niti
koščka
kruha
.
Z
Metko
pa
Lenka
ni
govorila
,
ne
v
nedeljo
in
ne
pozneje
,
pač
pa
se
je
pomenkovala
še
tisti
dan
z
Marušo
Klepetčevo
.
Natanko
ni
znano
,
kaj
sta
si
povedali
,
skoro
gotovo
pa
sta
bili
obe
zoper
Betežnikovo
Metko
.
Zakaj
kmalu
potem
je
nekega
sobotnega
večera
prijemala
Resnikovka
Metko
,
češ
,
kaj
ji
ni
všeč
,
da
se
koplje
od
hiše
.
„
Ne
branim
ti
sicer
ne
,
toda
težko
bi
mi
le
bilo
“
,
rekla
je
naposled
,
„
če
greš
od
naše
hiše
,
kjer
smo
te
imeli
toliko
let
.
Pa
še
v
krčmo
!
“
Metka
je
izprva
osupla
poslušala
dobrohotno
očitanje
svoje
gospodinje
,
ker
ni
vedela
,
kam
meri
.
Šele
ob
besedi
„
krčma
“
se
ji
je
posvetilo
in
oddahnila
si
je
,
zakaj
njena
vest
je
bila
v
tej
stvari
popolnoma
čista
.
„
Za
božji
čas
vendar
!
“
posmeje
se
pol
veselo
,
pol
žalostno
,
ker
ljudje
tako
presučejo
resnico
,
„
mati
,
vam
je
nekdo
prav
nasprotno
povedal
,
kakor
se
je
res
zgodilo
.
Vidite
,
oni
večer
so
mi
povedali
oče
,
da
bi
me
Tiščinova
rada
za
deklo
.
Jaz
nisem
hotela
tje
,
čeprav
bo
odslej
huda
name
;
sedaj
je
pa
nekdo
to
novico
pobral
in
predrugačil
.
Moj
oče
lahko
pričajo
,
da
je
res
,
kakor
pravim
.
Sami
mi
še
nikoli
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
šla
od
vas
.
“
„
No
,
saj
skoro
nisem
mogla
verjeti
“
,
opravičevala
se
je
županja
že
potolažena
,
„
toda
tako
sem
zvedela
in
te
zato
samo
vprašala
.
No
,
saj
ni
nič
hudega
.
“
In
vse
je
bilo
lepo
poravnano
,
Resnikovka
pa
ni
zapodila
Metke
od
hiše
,
kakor
je
želela
Lenka
.
Bilo
je
videti
,
da
se
je
vse
zarotilo
zoper
Lenko
.
Zakaj
celo
njen
oče
je
jel
rovati
proti
Resniku
in
je
tako
prekrižaval
hčerine
načrte
.
Tiščin
namreč
ni
mogel
pozabiti
,
da
mu
je
župan
zmešal
račun
zastran
onega
travnika
.
„
Nič
drugega
ni
,
kakor
sleparija
“
,
tako
je
hujskal
občinske
može
posamič
in
na
skrivnem
,
da
bi
se
ne
zvedelo
med
ljudmi
.
„
Ali
meniš
,
da
bo
potem
konec
plačevanja
,
kadar
postavimo
šolo
?
Kaj
še
?
Takrat
se
bo
šele
pričelo
.
Nekaj
časa
bo
jeden
učitelj
,
pa
si
bo
kar
na
lepem
izmislil
,
da
je
preveč
otrok
za
njega
samega
,
in
dobili
bomo
drugega
.
In
kdo
ga
bo
plačeval
?
“
„
Tako
hitro
se
pa
menda
to
še
ne
zgodi
“
,
ugovarjal
je
Tiščinu
ta
ali
oni
,
toda
nič
ni
pomagalo
.
„
Kaj
meniš
,
da
bo
kdaj
opravljeno
in
zadosti
?
Nikoli
!
Šolo
bo
treba
beliti
in
popravljati
,
morda
—
i
kajpada
,
sedaj
sem
se
šele
domislil
—
šolske
priprave
bodo
šle
tudi
iz
naše
mošnje
.
“
In
njegovi
poslušalci
so
že
postajali
nezaupljivejši
do
nove
šole
:
„
To
so
sicer
malenkosti
,
toda
če
le
ne
bo
miru
,
če
ne
bo
nikoli
konca
v
plačevanju
,
bilo
bi
pa
vsejedno
bolje
,
da
se
nismo
nikdar
lotili
šole
.
“
„
Pa
še
nekaj
“
,
strašil
je
Tiščin
nadalje
;
„
ali
veš
,
kaj
?
Še
kazen
boš
plačeval
,
če
bo
tvoj
otrok
kdaj
zamudil
šolo
.
Saj
vem
,
kako
je
drugod
,
kjer
imajo
že
take
šole
.
Naj
bi
bil
jaz
župan
,
z
vsemi
štirimi
bi
se
upiral
taki
novotariji
.
Ali
pa
meniš
,
da
bodo
naši
otroci
kaj
modrejši
,
kakor
smo
mi
?
“
„
Saj
pravim
,
no
,
in
pa
še
rečem
“
,
kesal
se
je
marsikateri
občinski
svetovalec
,
„
kar
kam
se
zaženo
vsi
,
mi
pa
tavamo
za
njimi
brez
premisleka
.
Toda
sedaj
smo
ujeti
:
jaz
sem
že
obljubil
,
da
navozim
nekaj
smrek
,
mož
beseda
ostanem
,
čeprav
mi
hodi
naopak
.
“
Dasi
je
bilo
Tiščinu
j
edino
za
lepe
denarce
,
katere
bi
bil
lahko
skupil
za
travnik
,
vendar
se
je
delal
,
kakor
da
skrbi
za
srečo
občine
.
Gospod
župnik
in
župan
,
ki
sta
v
resnici
delala
za
srečo
ljudij
,
bila
sta
pa
kmalu
razvpita
kot
sebičneža
.
„
Župnik
bi
rad
prav
zložno
živel
;
ne
ljubi
se
mu
več
učiti
otrok
.
Seveda
v
sobi
sedeti
ali
pohajati
je
pač
prijetneje
,
kakor
ubijati
se
z
otroki
.
Toda
če
je
bilo
tako
doslej
,
zakaj
je
treba
to
sedaj
predrugačevati
?
“
Tako
je
Tiščin
sumničil
župnika
ter
se
togotil
,
čemu
sedi
v
občinskem
odboru
,
ko
bi
čisto
lahko
opravili
brez
njega
.
„
Resnik
je
pa
dal
tisti
svet
za
šolo
samo
zato
,
da
bi
ga
spomladi
zopet
volili
za
župana
.
Pa
ga
ne
bomo
!
Jaz
že
ne
,
one
mi
je
tudi
že
dejal
,
da
je
Resnik
odžupanil
.
“
In
Tiščin
je
lagal
tako
na
debelo
,
da
so
možje
zares
mislili
,
da
Resnik
propade
pri
novi
volitvi
.
Toda
strast
ga
je
drvila
še
naprej
.
Kadar
je
šel
mimo
županovega
vrta
,
vselej
ga
je
zbodla
v
oči
hitro
rastoča
stavba
.
Zato
je
sklenil
ovirati
delo
,
katero
bi
bil
najrajši
zaprečil
popolnoma
.
Nekega
večera
,
ko
so
že
vsi
gostje
odšli
iz
njegove
krčme
izvzemši
tri
berače
:
Urbana
Krpo
,
Martina
Zaplato
in
Florijana
Stopco
,
prisedel
je
Tiščin
k
njim
ter
jim
dejal
:
„
Vam
lahko
vse
zaupam
,
ali
ni
res
.
“
Molčé
so
mu
prikimali
,
on
pa
je
nadaljeval
:
„
Vsi
veste
,
da
me
nova
šola
jezi
,
ker
mi
bo
le
v
škodo
,
zato
bi
rad
malo
ponagajal
.
Vi
ste
močni
,
pojdite
in
poderite
nekaj
zidu
!
Samo
odrov
mi
ne
razmetajte
,
da
se
bo
zdelo
,
kakor
da
se
je
zid
sam
podrl
,
ker
zidajo
preslabo
.
Jutri
večer
pa
bodete
pili
pri
meni
zastonj
,
če
bodete
dobro
zvršili
to
nalogo
.
“
Berači
so
bili
takoj
pripravljeni
,
samo
bali
so
se
,
da
bi
jih
Resnik
ne
zalotil
.
A
Tiščin
je
vedel
sveta
tudi
v
tej
zapreki
.
„
Le
počakajte
“
,
govoril
jim
je
veselo
,
ker
mu
je
šlo
vse
po
godu
,
„
le
počakajte
!
Kakor
nalašč
—
še
nocoj
in
sicer
precej
lahko
poskusite
,
kako
močna
je
nova
šola
.
Jaz
,
grem
k
Resniku
,
da
mi
posodi
konja
in
mi
da
Štefana
,
da
gre
z
menoj
po
vino
na
Dolenjsko
.
Mi
se
bomo
v
sobi
glasno
menili
,
tisto
bode
že
moja
skrb
,
da
se
malo
dalje
zamudimo
;
vi
pa
tačas
storite
,
kar
sem
vam
naročil
.
Živa
duša
vas
ne
bo
videla
ali
slišala
.
“
„
Hajdi
,
pa
pojdimo
!
“
ojunačil
se
je
Urban
Krpa
,
za
njim
sta
vstala
tudi
Zaplata
in
Stopca
;
hitro
so
se
izgubili
v
noč
.
Tiščin
pa
jo
je
mahnil
k
Resniku
,
zakaj
očitno
se
mu
ni
nikoli
upiral
in
občeval
je
ž
njim
po
zunanje
popolnoma
prijazno
.
„
Dober
večer
“
,
voščil
je
,
vstopivši
;
„
bal
sem
se
,
da
jo
bodete
pomaknili
že
spat
.
No
,
saj
bi
ne
bil
prišel
motit
tako
pozno
,
pa
ni
drugače
.
Za
jutri
sem
bil
namreč
namenjen
po
vino
,
pa
sem
prej-le
ogledoval
voz
,
konjsko
opravo
in
konje
,
na
,
pa
sem
zapazil
,
da
se
mi
je
vranec
zbosil
.
Vidiš
,
če
čakam
tako
dolgo
,
da
ga
dam
zopet
kovat
,
izgubim
dan
.
Kaj
ne
,
da
mi
posodiš
jednega
konjar
In
ker
ga
nisem
tako
vajen
,
kakor
svojega
,
naj
gre
še
Štefan
z
menoj
,
da
vsaj
vidi
kaj
sveta
!
“
„
Konja
že
lahko
vzameš
“
,
bil
je
Resnik
takoj
pripravljen
postreči
,
„
katerega
imaš
rajši
.
Da
bi
šel
pa
Štefan
s
teboj
—
hm
,
težko
se
odtrga
sedaj
od
doma
.
Ajdo
bomo
sejali
jutri
:
kdo
bo
pa
oral
namestu
njega
!
“
„
No
,
pomislimo
,
kako
bi
pametneje
naredili
“
,
zavlekal
je
Tiščin
nalašč
pogovor
,
da
bi
berači
brezskrbneje
podirali
šolski
zid
.
„
I
,
kaj
bi
?
Tako-le
naj
bo
:
Moj
hlapec
naj
namestuje
Štefana
,
pa
je
.
Ali
si
zadovoljen
?
“
„
Zakaj
ne
?
“
odgovoril
mu
je
župan
in
pogledal
Štefana
,
češ
,
saj
bo
prav
tako
.
Ta
je
pa
molčal
in
nekaj
premišljeval
.
Da
pa
ni
zaostala
govorica
,
jel
je
Tiščin
praviti
,
da
bo
letos
kupil
prav
dobro
kapljico
,
ker
ga
bo
vzel
nekaj
v
Semiču
.
„
Ali
imaš
veliko
posode
s
seboj
?
“
vprašal
ga
je
Resnik
.
„
Kaj
,
če
bi
ga
še
meni
pripeljal
nekaj
veder
?
“
„
Prav
lahko
!
“
odvrne
krčmar
,
dasi
mu
ni
bilo
všeč
,
da
ima
kdo
v
vasi
doma
svoje
vino
,
„
prav
lahko
,
če
imaš
le
prazno
posodo
.
Na
jednem
vozu
imam
še
dovolj
prostora
.
“
„
Prazno
,
samo
pomiti
jo
je
treba
.
Štefan
,
kar
précej
pojdiva
v
klet
“
,
velel
je
oče
sinu
,
in
vsi
trije
možaki
so
šli
na
delo
.
„
No
,
če
pa
sedaj
nič
ne
opravijo
“
,
mislil
je
Tiščin
o
beračih
,
„
potem
ne
bodo
nikoli
.
“
Predno
so
pomili
sod
in
ga
spravili
iz
kleti
v
vežo
,
preteklo
je
četrt
ure
,
in
podkupljeni
podiralci
so
že
odšli
v
Tiščinove
svisli
.
„
Ali
vzamem
konja
kar
nocoj
?
“
popraša
naposled
krčmar
.
„
Ni
treba
,
saj
mora
Štefan
tako
čuti
—
glej
no
,
kako
sva
pozabljiva
s
Štefanom
“
,
karal
je
Resnik
samega
sebe
,
„
obkorej
pa
misliš
odriniti
od
doma
?
“
„
Zadnji
čas
ob
treh
“
,
odgovarjal
je
Tiščin
;
„
no
,
Štefanu
se
pa
ne
mudi
tako
.
V
Ljubljani
me
lahko
dojde
,
ker
se
bom
precej
časa
mudil
pri
„
Figovcu
“
,
do
tje
pa
znaš
pot
,
ali
ne
?
“
„
Saj
je
ni
moči
izgrešiti
“
,
pritrdil
mu
je
Štefan
.
„
Pa
menim
,
da
bom
že
toliko
zgoden
,
da
pojdeva
skupaj
.
“
„
Na
tem
ni
nič
“
,
dejal
je
Tiščin
.
„
Torej
,
kakor
smo
se
dogovorili
.
Jaz
odidem
ob
treh
,
ti
pa
,
kakor
že
bo
.
Sod
pa
jutri
privali
in
na
voz
deni
.
Lahko
noč
!
“
„
Lahko
noč
!
“
odzdravila
sta
Resnik
in
Štefan
ter
zaprla
vezna
vrata
za
krčmarjem
.
„
Meni
ni
kar
nič
všeč
,
da
moram
jutri
od
doma
.
Saj
Tiščinov
hlapec
ne
zna
orati
.
Tako
nemarno
bo
razril
,
da
ne
bo
nikomur
podobno
in
da
me
bo
vselej
sram
,
kadar
pojdem
mimo
.
Posebno
na
„
dolgi
njivi
“
ne
bo
nič
opravil
,
preveč
trave
je
na
nji
.
Tam
še
dober
orač
težko
čedno
zorje
,
nikar
da
bi
on
“
,
pritoževal
se
je
Štefan
,
ko
sta
bila
z
očetom
sama
.
„
Pa
res
ne
bo
nič
prida
ž
njim
“
,
pomišljeval
je
tudi
Resnik
.
„
I
,
kaj
,
če
bi
šel
jaz
po
vino
?
“
„
Pa
pojdite
“
,
prigovarjal
je
Štefan
očetu
,
ker
mu
je
že
sama
misel
težko
dela
,
da
bo
njiva
grdo
razorana
.
„
Jaz
bom
na
uro
pazil
in
pa
konja
krmil
;
kadar
bo
pravi
čas
,
pokličem
vas
gotovo
.
“
„
Bodi
pa
tako
!
“
določil
je
popolnoma
Resnik
.
„
Toda
sedaj
si
moram
pa
obleko
pripraviti
,
pa
denarja
ne
smem
pozabiti
.
Veš
kaj
,
Štefan
,
komat
in
vajete
malo
osnaži
še
nocoj
,
da
ne
pojdem
z
vso
zamazano
oprego
posvetu
.
“
In
odšla
sta
vsak
po
svojih
opravkih
.
Tačas
pa
so
se
smejali
pri
Tiščinu
berači
s
krčmarjem
vred
,
ker
se
jim
je
tako
srečno
ponesla
hudobna
nakana
.
„
Dvakrat
smo
zastavili
s
kolom
v
luknje
in
se
malo
uprli
,
pa
se
je
takoj
sesedel
zid
pri
oknu
.
Preveč
menda
nismo
,
pa
saj
boš
videl
.
“
„
To
vem
,
da
ste
dobro
opravili
“
,
hvalil
jih
je
Tiščin
,
„
zato
sem
vas
pa
naprosil
.
Torej
kakor
sem
rekel
,
jutri
bodete
—
.
“
„
Če
greš
pa
po
vino
?
“
ustavil
ga
je
Zaplata
.
„
Ali
boš
Lenki
naročil
,
ali
kako
?
“
pozvedoval
je
tudi
Stopca
.
„
Kar
sedaj-le
nam
ga
postavi
semkaj
pošteno
merico
,
kaj
bi
odlašal
!
Veš
,
najboljše
je
za
nas
,
da
še
nocoj
izginemo
od
tod
.
Jaz
sem
pri
očetu
županu
slabo
zapisan
,
varneje
je
,
da
me
nihče
ne
vidi
“
,
nasvetoval
je
Urban
Krpa
,
in
njegova
je
tudi
obveljala
.
„
Prinesem
vam
ga
že
“
,
udal
se
je
Tiščin
,
„
samo
dolgo
mi
nocoj
ne
bodete
sloneli
;
treba
mi
bo
zgodaj
vstati
.
“
„
Saj
ti
ne
bomo
kratili
spanja
“
,
potolažil
ga
je
Urban
Krpa
in
nagnil
kozarec
,
da
dejansko
pokaže
,
kako
hitro
bodo
popili
.
„
I
,
glej
no
,
vprašati
sem
te
pozabil
,
kaj
si
jim
pravil
pri
Resniku
,
da
si
jih
tako
dolgo
motil
.
“
„
Takrat
smo
že
mislili
steči
“
,
vmešal
se
je
še
Zaplata
v
pogovor
,
“
ko
je
v
hiši
luč
izginila
.
Dejali
smo
,
da
ti
bodo
v
vežo
posvetili
,
pa
v
veži
se
menda
nisi
toliko
časa
obotavljal
?
“
„
Kajpada
ne
“
,
razlagal
je
Tiščin
svojim
zaveznikom
;
„
v
klet
smo
šli
po
sod
,
ker
bode
pripeljal
tudi
Resnikov
Štefan
nekaj
vina
za
dom
.
Potem
smo
ga
pomivali
—
no
saj
mudilo
se
ni
prav
za
prav
nič
,
ker
pojde
Resnikov
jedno
uro
pozneje
kakor
jaz
—
pa
sem
si
mislil
,
za
one
tri
je
kakor
nalašč
,
le
malo
postojmo
.
“
„
A
—
tako
?
“
zavzeli
so
se
berači
in
hvalili
Tiščinovo
premetenost
.
„
Sedaj
smo
končali
“
,
izpregovoril
je
naposled
Urban
Krpa
,
ter
segel
po
svoji
malhi
.
„
Jutri
bodo
pa
zidarji
hudi
,
zato
grem
rajši
odtod
.
Ali
bodeta
vidva
prenočevala
tu
?
“
popraševal
je
še
tovariša
.
„
Kaj
bi
kolovratil
po
noči
okrog
“
,
zazdehal
je
Zaplata
zaspano
,
„
jaz
se
nikogar
ne
bojim
.
“
„
Jaz
grem
pa
s
teboj
,
Urban
“
,
odločil
se
je
Stopca
in
odšel
s
Krpo
.
Ob
dveh
zjutraj
je
Resnikov
Štefan
nakrmil
konja
in
poklical
očeta
,
potem
pa
legel
,
dokler
ne
bi
bilo
treba
pomagati
očetu
napregati
.
Toda
ker
je
doslej
skoro
vso
noč
prebdel
in
se
sedaj
iznebil
zadnje
skrbi
,
zaspal
je
prav
trdno
.
Resniku
se
je
pa
tudi
ob
dveh
še
prezgodaj
zdelo
vstajati
,
češ
,
celo
uro
se
res
ne
bom
oblačil
,
ter
je
tudi
pošteno
zadremal
.
Nekako
četrt
na
štiri
sta
se
vzbudila
oba
nakrat
in
se
čudila
,
kako
da
sta
zaležala
.
Vendar
kmalu
po
pol
štirih
je
pognal
Resnik
izpred
Tiščina
,
kjer
mu
je
hlapec
povedal
,
da
gospodarja
še
lahko
dohiti
,
ker
je
odšel
šele
pred
četrtjo
ure
in
ker
ima
mnogo
težji
voz
.
Resnik
je
bil
kmalu
na
veliki
cesti
že
ne
daleč
od
Medvod
.
Nekaj
pooblačilo
se
je
bilo
po
noči
,
zato
je
bilo
še
precej
temno
,
zlasti
ker
je
delal
senco
tudi
gozd
na
obeh
straneh
ceste
.
Nekako
tesno
je
bilo
Resniku
v
tej
samoti
;
potipal
je
,
če
ima
še
denar
pri
sebi
,
in
prepričavši
se
,
da
ga
še
hrani
,
pognal
je
konja
,
da
bi
prej
prišel
do
hiš
.
Ta
kraj
je
bil
namreč
tisti
čas
razvpit
;
govorili
so
,
da
so
že
cesto
koga
oropali
.
Jako
je
bilo
Resniku
žal
,
da
ni
šel
s
Tiščinom
,
češ
,
v
druščini
je
varnejše
,
in
človek
je
tudi
pogumnejši
.
Ko
se
je
plaho
oziral
na
desno
in
levo
,
zazdelo
se
mu
je
,
da
prihajata
komaj
štirideset
korakov
pred
njim
iz
gozda
dve
temni
senci
,
vsaka
od
jedne
strani
.
Konj
je
dirjal
in
kmalu
se
je
mož
preveril
,
da
sta
dva
človeka
in
da
ne
namer
jata
nič
dobrega
.
Krepko
je
nategnil
vajete
,
švrknil
konja
z
bičem
in
prijel
kol
,
katerega
je
peljal
s
seboj
,
da
bi
nazaj
grede
povezal
ž
njim
sode
.
Bil
je
že
skoro
vštric
onima
sencama
.
„
Dobro
jutro
,
kam
jo
mahata
?
“
nagovoril
ju
je
.
Nič
odgovora
.
Pot
je
oblil
Resnika
,
zakaj
sedaj
je
vedel
,
da
sta
zla
človeka
.
Kar
se
domisli
nečesa
.
Obrne
se
in
zakliče
:
„
Štefan
,
Štefan
!
“
Jeden
onih
dveh
neznancev
poskuša
prijeti
konja
za
uzdo
,
a
se
mu
ne
posreči
,
drugi
pa
nameri
s
kolom
na
Resnika
.
Toda
le-ta
ga
prehiti
in
zamahne
po
njegovi
glavi
.
V
naglici
spusti
vajete
iz
rok
,
konj
pa
se
splaši
in
oddirja
skokoma
.
Lopova
stečeta
tudi
za
vozom
,
a
kmalu
zaostaneta
.
Komaj
se
je
Resnik
rešil
jedne
nevarnosti
,
roparjev
,
sedaj
pa
mu
preti
druga
,
zdivjani
konj
.
Nič
ni
pomagalo
ustavljanje
in
klicanje
,
vajetov
ni
mogel
dobiti
več
,
zavreti
tudi
ni
bilo
moči
.
Prizadeval
si
je
,
da
bi
kako
prišel
z
voza
,
zakaj
če
zavozi
konj
na
kup
kamenja
,
ali
preveč
kraj
ceste
,
bo
vse
drobno
,
tako
se
je
bal
opravičeno
.
„
Bog
in
sveti
križ
božji
“
,
dejal
je
naposled
ter
skočil
z
voza
.
Pa
padel
je
tako
nesrečno
,
da
si
je
zvil
desno
nogo
in
tudi
sicer
precej
pobil
.
„
Da
bi
le
pred
klancem
kdo
konja
ustavil
,
če
ne
,
bo
še
večja
nesreča
“
,
zdihoval
je
ubogi
Resnik
na
tleh
in
jel
goreče
moliti
.
In
ni
iskal
zastonj
pomoči
pri
Bogu
.
Dva
voznika
sta
prišla
njegovemu
konju
naproti
in
ga
ujela
.
Napadovalca
sta
pa
tudi
začutila
,
da
so
ljudje
blizu
,
in
nista
šla
nad
Resnika
.
Poprej
sta
namreč
že
obupala
,
da
bi
ga
dohitela
,
dokler
je
bil
na
vozu
.
Ko
sta
pa
opazila
,
da
je
obležal
na
cesti
,
pohitela
sta
vnovič
za
njim
.
A
prihod
voznikov
ju
je
oplašil
in
odpodil
.
Mož
z
ženo
,
brat
s
sestro
Na
božjo
pot
gredo
Narodna
.
Voznika
sta
précej
slutila
,
da
se
je
pripetila
kaka
nesreča
in
da
je
lastnik
konjev
potreben
pomoči
.
Zato
je
jeden
hitel
naprej
,
da
bi
prej
pomagal
ponesrečencu
,
tovariš
pa
je
privezal
Resnikovega
konja
k
svojemu
vozu
in
vozil
počasi
za
njim
.
Prvi
je
kmalu
našel
Resnika
,
ki
je
poskušal
vstati
,
pa
se
mu
ni
posrečilo
.
„
Hvala
Bogu
,
da
se
bliža
pošten
človek
“
,
oddahnil
se
je
dobovški
župan
,
ko
je
prihajal
voznik
.
„
Dobro
jutro
,
prijatelj
,
kdor
si
že
“
,
pozdravil
ga
je
prišlec
,
„
kaj
se
je
pripetilo
?
“
„
Napadla
sta
me
—
dva
lopova
—
in
mi
splašila
konja
“
,
jel
je
pripovedovati
Resnik
.
„
Ne
vem
,
ali
sem
si
nogo
zlomil
ali
izpahnil
;
kar
nič
ne
morem
stopiti
nanjo
“
,
stokal
je
nadalje
in
polagoma
opisal
dogodek
.
„
Kaj
pa
bo
sedaj
?
“
poprašal
ga
je
voznik
.
„
Kam
ste
bili
pa
namenjeni
?
“
„
I
,
v
Ljubljano
sem
šel
,
sedaj
pa
ne
morem
;
oh
vendar
no
,
da
se
mi
taka
pripeti
!
—
Ali
si
kaj
videl
mojega
konja
?
Vse
se
bo
razbilo
,
voz
in
posoda
,
če
ga
kdo
ne
ustavi
.
“
In
Resnik
je
ves
v
strahu
tarnal
in
se
bal
.
No
,
voznik
ga
je
potolažil
,
da
sta
konj
in
voz
že
rešena
,
ter
mu
nasvetoval
,
naj
gre
v
Medvode
in
tam
ukrene
,
kar
bo
najmodrejše
.
Tačas
je
privozil
za
njim
tovariš
.
Resnika
sta
naložila
na
njegov
voz
in
prvi
voznik
ga
je
peljal
v
Medvode
.
Drugi
je
pa
šel
z
obema
vozovoma
svojim
potem
v
Kranj
,
ne
meneč
se
za
lopove
,
češ
,
kmalu
se
zdani
in
ne
bo
se
bati
ničesar
.
V
Medvodah
so
Resnika
pri
Tosniku
obvezali
,
potem
si
je
najel
poseben
voz
,
da
so
ga
spravili
domov
.
Tosnikov
hlapec
pa
je
šel
za
Tiščinom
v
Ljubljano
.
„
Povej
mu
,
kaj
se
mi
je
zgodilo
“
,
naročil
mu
je
Resnik
;
„
kakor
vé
in
zna
,
tako
naj
si
pa
uravna
.
Sedaj
,
ko
je
že
na
potu
,
bilo
bi
mu
zelo
sitno
,
ko
bi
tega
voza
ne
bilo
za
njim
.
V
Ljubljani
bi
čakal
in
čakal
ter
ne
vedel
kaj
početi
,
tako
bo
pa
že
dobil
koga
,
saj
ima
doli
znance
.
Jaz
ne
morem
ž
njim
,
to
vidi
vsakdo
.
“
Drug
Tosnikov
hlapec
pa
je
peljal
Resnika
domov
.
Med
potjo
je
slonel
župan
na
vozu
;
proti
Dobovcu
se
je
sklonil
,
kolikor
se
je
dalo
,
da
bi
se
doma
preveč
ne
prestrašili
.
Samo
gospodinja
je
še
bila
doma
,
druga
družina
je
že
bila
odšla
na
polje
.
„
Za
pet
krvavih
ran
božjih
,
kaj
se
mu
je
pa
naredilo
?
“
vskliknila
je
Resnikovka
,
ugledavša
skozi
vezno
okno
ptuji
voz
in
svojega
moža
obvezanega
na
njem
.
Toliko
da
ji
ni
padel
iz
rok
lonec
;
katerega
je
pomivala
.
Še
večji
pa
je
bil
njen
strah
,
ko
mož
ni
mogel
sam
iz
voza
.
„
Kaj
pa
je
?
I
kaj
pa
je
,
za
božji
čas
,
povej
no
!
“
„
Saj
ni
take
sile
;
nikar
ne
vpij
tako
,
da
te
čuje
vsa
vas
“
,
tolažil
jo
je
Resnik
.
„
Nekaj
sem
se
potolkel
,
kmalu
mi
odleže
.
“
A
ni
se
tako
kratko
odkrižal
žene
,
ki
ga
je
v
jedno
mer
izpraševala
,
kje
,
kako
,
kdaj
...
„
Človek
nikoli
ne
vé
,
kje
ga
čaka
nesreča
“
,
zinil
je
modro
Tosnikov
hlapec
in
prenesel
Resnika
v
hišo
.
„
No
,
sedaj
pa
pojdem
,
svojo
stvar
sem
opravil
.
“
In
hotel
je
takoj
oditi
.
Seveda
ga
Resnik
ni
pustil
,
marveč
je
velel
ženi
,
naj
mu
malo
postreže
in
plača
voznino
.
Toda
čakati
je
moral
precej
časa
.
Resnikovka
je
bila
kakor
iz
uma
,
sama
ni
vedela
,
kje
ima
glavo
.
„
Kje
je
vendar
kak
otrok
,
da
bi
stekel
po
Štefana
na
polje
?
“
hitela
je
po
veži
in
pred
hišo
prijela
v
roke
to
in
ono
stvar
pa
jo
zopet
odvrgla
.
„
No
,
tukaj
je
tudi
vse
narobe
“
,
prirentačil
je
tacaš
k
hiši
zidar
Peter
,
kateri
je
zidal
z
dvema
tovarišema
novo
šolo
.
„
Neki
vrag
nam
je
po
noči
podrl
toliko
zidu
,
da
ga
celi
dan
ne
bomo
postavili
!
Kje
so
pa
oče
?
“
Rekši
je
stopil
v
hišo
in
zvedel
o
nesreči
Resnikovi
ter
mu
potožil
tudi
svojo
.
„
Kdo
bi
nalašč
zid
podiral
,
beži
,
beži
“
,
zavrnil
ga
je
župan
;
„
preslabo
ste
zidali
,
morda
se
je
samo
sesulo
;
saj
sem
ti
rekel
,
da
le
močno
delajte
,
ker
ni
nobena
stvar
nikoli
preveč
trdno
narejena
.
“
„
Glavo
si
dam
odrezati
,
če
se
je
samo
podrlo
“
,
Stogotil
se
je
Peter
.
„
Trideset
let
že
zidam
,
pa
mi
pravite
,
da
slabo
delam
!
Kar
sem
sezidal
,
še
danes
stoji
vse
.
Saj
je
še
kol
v
zidu
,
saj
se
dobro
pozna
,
da
je
nekdo
—
zlomek
ga
snej
!
—
človek
mu
ne
more
reci
dobro
—
—
.
Pa
kaj
vam
govorim
,
sami
poglejte
!
Kdor
ni
slep
,
lahko
izprevidi
,
da
nam
nagaja
hudobna
roka
.
“
„
Kako
pojdem
gledat
,
ali
ne
vidiš
,
da
ne
morem
stopiti
na
nogo
?
Potrpi
,
da
pride
Štefan
!
“
Sedaj
se
je
zopet
spomnil
Peter
,
da
ima
župan
bolno
nogo
;
bil
je
še
bolj
jezen
,
češ
,
če
sam
ne
vidi
,
saj
še
verjel
ne
bo
.
Pa
Štefan
,
kateri
se
je
kmalu
potem
vrnil
s
polja
,
potrdil
je
tudi
,
da
se
zid
ni
podrl
sam
od
sebe
,
in
nekoliko
umiril
zidarja
.
„
Po
zdravnika
grem
,
oče
“
,
govoril
je
Štefan
ves
v
skrbeh
,
„
ali
ne
?
“
„
Ne
bo
drugače
,
res
da
ne
“
,
prikimal
mu
je
oče
,
„
pa
naprezi
.
“
„
Ali
ju
niste
nič
poznali
,
potepuhov
,
“
pozvedoval
je
Štefan
.
„
Kako
?
“
odgovarjal
je
Resnik
.
„
Kako
bi
ju
poznal
?
Tema
je
še
bila
,
potem
pa
sta
bila
še
našemljena
!
“
„
Če
bi
vedel
,
kdo
se
potika
po
teh
gozdih
!
“
zapretil
je
sin
,
potem
se
pa
odpeljal
po
zdravnika
.
Vrnil
se
je
ž
njim
še
pred
poldnem
.
„
Noga
ni
zlomljena
“
,
dejal
je
zdravnik
,
„
samo
zelo
nerodno
ste
si
jo
zvili
.
No
,
v
nekaj
dneh
že
vstanete
,
da
bodete
hodili
oprimši
ali
pa
s
palico
.
Rane
niso
nevarne
.
“
Zdravnikova
izjava
je
Resnikove
utolažila
in
razveselila
.
„
Da
le
hujšega
ni
“
,
mislili
so
si
domači
in
upali
,
da
hišni
oče
kmalu
ozdravi
.
Nada
jih
ni
varala
.
Ko
se
je
vrnil
Tiščin
z
vinom
,
bil
je
Resnik
že
skoro
dober
,
samo
malo
šepal
je
še
.
„
Bog
ti
povrni
,
ker
si
mi
konja
posodil
“
,
prišel
se
je
Tiščin
zahvaljevat
.
„
Presneto
sem
se
prestrašil
,
ko
mi
je
Tosnikov
pravil
,
kako
in
kaj
.
Najtežje
mi
je
pa
delo
,
da
si
zaradi
moje
nadležnosti
tako
naletel
.
I
,
kako
pa
da
ni
šel
Štefan
?
“
„
Nič
prav
rad
ni
hodil
od
doma
,
ker
je
bila
ravno
ajdova
setev
“
,
odvrnil
mu
je
Resnik
,
ker
ni
hotel
povedati
pravega
vzroka
.
„
Jaz
sem
se
pa
lože
odtrgal
.
Potem
me
je
pa
to
zadelo
!
To
je
bila
še
sreča
za-me
,
da
sta
prišla
takrat
ona
voznika
.
Bog
ve
,
kaj
bi
bilo
drugače
—
“
.
„
Meni
je
prav
žal
,
toda
pomagati
ne
morem
prav
nič
.
—
Pa
še
to-le
sem
ti
mislil
povedati
:
Tebi
nisem
pripeljal
vina
;
veš
,
za
drugega
je
težko
kupovati
.
Morda
bi
ti
vino
ne
bilo
všeč
,
ali
bi
ti
bilo
predrago
,
zato
sem
ti
pripeljal
prazno
posodo
.
Ako
boš
z
mojim
zadovoljen
,
nekaj
ti
ga
prepustim
.
“
Tako
je
govoril
Tiščin
,
ker
je
upal
,
da
je
boljše
,
če
ima
on
dobiček
kakor
njegov
sosed
.
„
Kadar
ga
bom
potreboval
,
pa
se
zmeniva
,
sedaj
imam
še
precej
starega
“
,
odgovoril
je
Resnik
in
še
vprašal
:
„
To
si
tudi
že
čul
,
da
je
nekdo
pri
šoli
nekaj
nagajal
?
“
„
Tudi
,
tudi
“
,
pritrdil
mu
je
Tiščin
,
ter
se
obrnil
proti
vratom
.
„
Saj
svet
je
dandanes
tak
,
da
nikoli
tega
.
“
Potem
pa
je
odšel
,
češ
da
ima
mnogo
posla
doma
.
„
Škoda
,
da
se
je
prav
ta
čas
Resnik
pobil
“
,
mrmral
je
Tiščin
proti
svoji
hiši
grede
.
Menil
sem
,
da
ga
bo
kaj
jezilo
zaradi
šole
,
pa
se
vse
razdere
.
Na
pomlad
bomo
pa
še
govorili
pri
novih
volitvah
—
menda
mu
izpodnesem
županov
stol
in
sedem
sam
nanj
.
Zakaj
ne
?
Vse
se
lahko
naključi
,
vse
,
tudi
kaj
takega
.
“
Resniku
se
je
noga
hitro
pozdravila
,
tudi
druge
rane
so
se
mu
zacelile
,
pa
lotila
se
ga
je
neka
notranja
bolezen
,
ki
ga
je
vrgla
vnovič
na
posteljo
.
Kaj
mu
je
prav
za
prav
bilo
,
pa
še
sam
ni
vedel
.
Včasih
ga
je
trgalo
po
udih
včasih
so
mu
roke
in
noge
nekako
ohromele
,
da
se
skoro
ganiti
ni
mogel
,
drugikrat
ga
je
pa
bodlo
po
životu
.
„
Pa
ne
,
da
bi
se
bil
prehladil
pri
onem
napadu
“
,
ugibal
je
sam
.
„
Najpoprej
mi
je
bilo
vroče
,
da
je
kar
lilo
od
mene
,
potem
sem
se
pa
premrazil
,
ker
je
bilo
mrzlo
jutro
,
ali
ka-li
.
“
„
Meni
se
zdi
,
da
si
se
kaj
pretresel
“
,
menila
je
žena
.
„
Dobro
bi
bilo
,
če
bi
še
jedenkrat
prišel
zdravnik
.
“
„
Strah
vam
je
ostal
v
kosteh
,
strah
,
oče
,
le
mene
poslušajte
“
,
trdil
je
Štefan
in
se
močno
bal
za
očeta
.
„
Strah
,
ta
je
nevaren
“
,
dejal
je
sam
.
sebi
in
premišljal
,
kaj
bi
bilo
početi
.
In
prišla
mu
je
v
glavo
dobra
misel
.
„
Na
Brezje
se
obljubim
,
o
Malem
Šmarnu
grem
lahko
na
to
božjo
pot
“
,
tako
je
sklenil
in
razodel
očetu
svoj
ukrep
.
„
Pa
pojdi
;
Marija
je
že
marsikomu
izprosila
zdravje
,
morda
se
usmili
tudi
mene
“
,
pohvalil
je
Resnik
Štefanovo
misel
in
se
tudi
sam
jel
zatekati
v
molitvi
k
Materi
Božji
na
Brezjah
.
Približal
se
je
Mali
Šmaren
.
Od
vseh
stranij
so
hiteli
božjepotniki
na
Brezje
prosit
pomoči
v
dušnih
in
telesnih
stiskah
.
Štefanu
je
mati
naročala
,
naj
dobro
opravi
božjo
pot
.
Dasi
je
šlo
mnogo
romarjev
skozi
Dobovec
z
vozom
in
bi
bil
Štefan
lahko
prisedel
k
temu
ali
onemu
,
mahnil
jo
je
vendar
rajši
peš
,
da
bi
bilo
njegovo
romanje
popolnejše
.
Pa
tudi
zato
si
ni
iskal
družbe
,
ker
je
bil
namenjen
k
izpovedi
in
se
je
sam
hodeč
pripravljal
lože
.
Še
pri
dnevu
je
priromal
na
Brezje
.
Cerkev
je
bila
natlačena
;
človek
bi
bil
menil
,
nihče
več
ne
more
vanjo
,
pa
so
vendar
ljudje
še
vedno
silili
noter
.
Tudi
Štefan
se
je
priril
v
kapelico
,
kjer
stoji
sloveči
Marijin
oltar
.
Pokleknil
je
in
goreče
molil
za
bolnega
očeta
,
potem
pa
tudi
zase
in
svoje
drage
.
Kdor
ni
sam
videl
,
ne
verjame
,
kako
lepo
je
videti
mladega
,
krepkega
človeka
pobožno
v
molitev
zatopljenega
!
Zdi
se
,
da
ima
najpopolnejše
nagibe
,
katerih
je
treba
za
dobro
molitev
.
Zdrav
je
,
v
najlepših
letih
je
,
vse
kaže
,
da
ne
potrebuje
leka
v
težavah
:
Če
vendar
tako
pobožno
moli
,
moli
iz
ljubezni
.
Tak
prizor
dviga
človekovega
duha
,
zlasti
ker
je
—
žal
—
le
preredek
.
Proti
deseti
uri
še-le
se
je
posrečilo
Štefanu
,
da
se
je
priril
k
izpovednici
.
Ko
je
opravil
izpoved
,
pomolil
je
še
malo
v
cerkvi
in
se
potem
namenil
k
počitku
.
A
ni
se
lahko
ločil
od
svetega
kraja
.
Mnogoglasno
,
a
vendar
lepo
ubrano
petje
stotin
romarjev
v
polmračni
romarski
cerkvi
tako
nekako
prevzame
in
očara
človeka
,
da
bi
kar
stal
in
poslušal
.
Srce
se
taja
in
čuti
,
da
je
blizu
Boga
.
Vmes
se
čuje
vroče
vzdihovanje
molilcev
,
jagode
na
molkih
padajo
v
malih
presledkih
in
na
lahko
,
da
komaj
razločuješ
ta
šum
izmed
drugega
,
okrog
oltarja
se
pomika
nepretrgana
vrsta
,
včasih
zaropočejo
berglje
;
kdor
ima
le
še
iskrico
žive
vere
,
gotovo
ga
gane
tak
prizor
.
Ko
se
za
hip
nekoliko
poleže
po
cerkvi
hrup
,
oglasi
se
krepko
:
„
Za
Bogom
častimo
Marijo
najprej
“
in
kakor
jeden
mož
poprime
vsa
cerkev
,
kakor
bi
bilo
vse
ljudstvo
prešinjeno
po
višji
,
nadzemeljski
sili
.
Zunaj
cerkve
pa
je
bilo
tudi
še
vse
živo
.
Ti
so
kupovali
spominke
:
podobice
ali
molke
,
ona
gruča
sedeč
v
polkrogu
si
je
preganjala
zaspanec
s
petjem
,
drugi
so
poslušali
,
tretji
so
se
pomenkovali
,
kdaj
zjutraj
odrinejo
,
nekateri
pa
so
,
ne
meneč
se
za
nič
,
dremali
ob
praznem
vozu
ali
cerkvenem
zidu
.
Štefan
,
kateri
je
bil
že
prej
srečno
dobil
prenočišče
v
gostilni
,
namenil
se
je
sedaj
k
počitku
.
Toda
zaspi
,
če
moreš
,
zaspi
!
Pivci
v
sobi
pod
njim
so
bili
več
kakor
glasni
,
okrog
hiše
pa
tudi
neprestan
vrišč
!
Ko
je
pozvonilo
zjutraj
k
prvi
maši
,
bil
je
že
pred
cerkvijo
.
Dve
uri
pozneje
pa
se
je
vračal
zajutrkovat
v
isto
gostilno
,
zakaj
bil
je
še
tešč
zaradi
sv.
obhajila
.
Od
obeh
stranij
so
stegovali
berači
roke
,
proseč
kaj
vbogaime
.
Štefan
,
ki
si
je
bil
doma
nalašč
zmenjal
nekaj
desetič
,
da
bi
imel
dovolj
drobiža
,
razdal
je
že
vse
krajcarje
in
četrtake
.
Ker
je
pa
še
neki
prosjak
jako
moledoval
s
suho
roko
,
poiskal
je
Štefan
desetico
ter
jo
vrgel
v
njegov
nastavljeni
klobuk
.
A
sklonivši
se
je
spoznal
—
Urbana
Krpo
.
„
Tako
varaš
ljudi
!
“
nagovoril
je
sleparja
ter
ga
prijel
za
navidezno
mrtvo
roko
.
A
Krpa
ni
čakal
,
da
bi
se
ljudje
prepričali
,
kaka
je
njegova
roka
.
Kakor
bi
trenil
,
izpraznil
je
klobuk
pobral
malho
s
„
suho
“
levico
,
palico
pa
z
desnico
in
se
urno
izgubil
v
gnečo
,
kakor
bi
ga
podili
sršeni
.
„
Že
zopet
ta
Resnikov
!
Da
bi
ga
—
!
“
sikal
je
med
zobmi
ter
šel
drugam
,
kjer
bo
najbrž
vnovič
imel
kako
neozdravno
bolezen
.
Štefan
jo
je
po
tem
dogodku
naglo
mahnil
v
gostilno
,
da
bi
se
ognil
radovednežem
,
zakaj
vseh
oč
so
bile
uprte
vanj
.
Komaj
si
je
naročil
zajutrek
,
pritisnilo
je
vse
črno
ljudij
za
njim
,
ker
se
je
tudi
tem
mudilo
domov
.
Nekateri
so
se
ozirali
,
kje
bi
dobili
še
kaj
prostora
,
drugi
pa
so
si
kar
brž
jemali
stole
češ
,
silen
mora
biti
človek
,
silen
,
drugače
bo
hipoma
vse
zasedeno
!
Od
vseh
vetrov
so
se
nabrali
k
skupni
mizi
,
večinoma
taki
,
ki
se
še
nikoli
niso
videli
,
zato
so
začetkoma
tudi
molčali
in
gledali
,
odkod
pride
gostilničar
,
zakaj
naročili
so
si
že
v
veži
.
Nekaj
jih
je
stalo
sredi
sobe
tiho
se
pomenkovaje
;
tam
je
stal
plah
mladenič
,
skoro
gotovo
še
ni
bil
nikoli
z
doma
ali
pa
je
brez
denarja
,
oni
star
možiček
pa
je
prišel
samo
zaradi
druščine
v
sobo
,
potrošil
ne
bode
prav
nič
,
prinesel
je
namreč
od
doma
kruha
in
ravnokar
si
ga
je
bil
zmočil
pri
vodnjaku
.
„
Kdo
želi
juhe
?
Kam
kavo
?
“
klical
je
gostilničar
in
delil
zajutrek
.
„
Semkaj
,
jaz
sem
prej
prišel
!
“
—
„
Slišite
,
meni
pa
merico
vina
!
“
—
„
Meni
tudi
,
—
s
kruhom
!
“
vpili
so
vse
križem
.
Polagoma
so
se
nekoliko
umirili
in
se
spoznali
,
to
se
pravi
,
sicer
ptuji
obrazi
so
se
jim
jeli
dozdevati
nekako
znani
,
in
kmalu
jih
je
zanesla
govorica
na
berače
,
posebno
še
na
Urbana
Krpo
.
„
Te-te
šentej
“
,
pogledal
je
star
možiček
po
strani
Štefana
,
primiznega
soseda
,
ter
ni
vedel
,
ali
bi
ga
vikal
ali
tikal
,
„
kako
se
že
pravi
temu
beraču
,
ki
je
moral
ravnokar
pobrati
svoja
kopita
?
Pri
nas
—
jaz
sem
tam
od
Kamnika
—
je
že
večkrat
beračil
,
pa
človek
pozabi
ime
,
ker
je
berač
vsak
,
kdor
hodi
z
malho
po
svetu
.
“
„
Za
Urbana
Krpo
ga
kličejo
pri
nas
“
,
odgovori
mu
Štefan
,
ter
še
pripomni
:
„
To
vam
je
rojen
slepar
,
zvit
ptič
,
da
malo
takih
.
“
„
Urban
Krpa
?
Krpa
—
je
že
res
!
“
zavpil
je
pozvedovalec
veselo
,
kakor
bi
bil
začul
kdo
vé
kako
važno
novico
ter
udaril
ob
mizo
,
da
so
se
vsi
gostje
ozrli
na
njegov
prostor
.
„
Ta
—
pa
suho
roko
!
Če
ga
bo
Bog
kaznoval
,
ker
neče
delati
ž
njo
,
potem
bo
že
suha
;
drugače
je
pa
trdnejši
kakor
izmed
nas
kateri
.
E
,
če
bi
človek
natanko
premislil
,
kakšni
so
nekateri
berači
,
vse
od
kraja
bi
odslovil
z
besedami
:
„
Pojdite
v
božjem
imenu
!
“
A
nekaj
sem
jim
dolžan
dati
,
in
navadimo
se
vsega
.
No
,
povem
vam
,
da
bi
se
mi
zdela
božja
pot
nepopolna
,
če
ne
bi
vrgel
kaj
v
pušico
ali
prosjakom
.
“
„
Oče
,
jaz
sem
čisto
vaših
mislij
,
kakor
bi
se
bila
zmenila
“
,
zakliče
govorniku
neki
mož
od
nasprotne
mize
,
kateri
pa
še
svoj
živi
dan
ni
videl
prvega
.
„
To
vam
povem
,
beračev
se
bojte
!
Le
poslušajte
,
kaj
so
naredili
v
poslednjem
času
!
Veste
,
ta-le
kranjski
Pajk
je
pobral
beračem
nekaj
moke
in
jo
poslal
svojemu
bratu
za
prašiče
.
Vidite
,
pa
so
mu
štirje
poginili
,
ker
so
berači
nalašč
zastrupili
moko
.
To
so
res
več
kakor
—
„
„
Štirje
prašiči
,
praviš
?
“
izprašuje
ga
znanec
strme
.
„
To
je
pa
škode
!
“
pomiluje
zopet
drug
Pajkovega
brata
.
„
Pomislite
,
ljudje
božji
,
vse
meso
pojde
v
nič
,
samo
kožo
bo
rešil
“
,
pojasnjuje
prejšnji
.
„
Precèj
trdo
jim
stopa
na
prste
,
zato
se
pa
znašajo
nad
njim
,
kakor
vedo
in
znajo
“
,
pripoveduje
Štefan
svojemu
sosedu
od
kamniške
strani
,
toda
nov
govornik
ga
prevpije
.
„
Naj
pa
še
jaz
jedno
zinem
“
,
začne
namreč
suh
možiček
počasi
in
vsako
besedo
poudarjajoč
,
„
dolgo
časa
sem
že
imel
naproženo
,
pa
nisem
mogel
na
dan
,
ko
vas
je
toliko
.
Že
sam
ne
vem
dobro
,
ali
je
bilo
predlanskim
ali
še
predpredlanskim
,
ko
sem
prav
ta
čas
kravo
kupil
—
aha
,
liska
je
bila
,
no
,
no
sedaj
sem
se
pa
sponami
—
predpredlanskim
,
tisti
večer
po
Malem
Šmarnu
je
bilo
.
I
,
pa
je
krava
težko
hodila
,
ker
že
od
prejšnjega
večera
ni
bila
pomolzena
,
zato
sem
stopil
k
onegavemu
Janezu
doli-le
pod
bregom
,
da
je
ona
namolzla
dve
latovici
mleka
.
Mleka
pa
nisem
mogel
domov
jemati
,
ampak
zamenjal
sem
ga
za
merico
vina
.
Sedim
v
veži
pri
mizi
,
sedim
,
v
sobi
je
bil
pa
velikanski
vriše
in
smejanje
.
Kakšni
ljudje
so
ti
neki
danes
pri
Janezu
,
mislim
si
in
malo
poslušam
,
če
bi
se
morda
po
glasu
dalo
kaj
soditi
.
In
kaj
sem
čul
?
“
„
Martin
,
tvoja
je
bila
dobra
tam
pri
ovinku
ali
mar
ne
?
“
„
Ej
,
dobra
,
beži
,
beži
!
Vse
popoldne
in
že
prej
od
devetih
dopoldne
sem
se
paril
na
solncu
,
pa
pribernjam
bore
tri
goldinarje
.
“
Tako
so
se
berači
pomenkovali
,
koliko
so
priberačili
o
velikem
shodu
na
Brezjah
,
potem
pa
popivali
,
in
beračice
so
bile
tudi
tam
.
Kje
zasluži
kdo
tri
goldinarje
na
dan
?
Vidite
,
berač
jih
dobi
,
pa
ni
hvaležen
.
Od
takrat
dajem
vbogaime
le
znanim
beračem
,
pa
še
pri
teh
sem
se
že
opekel
.
Bežite
,
bežite
,
vsi
so
jednaki
,
vsi
so
osli
z
jedne
trate
,
kakor
pravijo
.
“
Sedaj
se
oglasi
še
neki
romar
,
ki
je
bil
doslej
jako
dragih
besedij
,
ter
nekoliko
pobija
predgovornike
.
„
Vsi
,
pravite
,
vsi
—
hm
,
to
je
malo
preveč
rečeno
.
Po
naši
vasi
je
beračil
pred
nekaj
leti
star
berač
,
ki
bode
morda
kdaj
še
svetnikom
prištet
.
Vsako
nedeljo
si
ga
videl
v
cerkvi
,
pa
ne
jedenkrat
,
ampak
kolikorkrat
je
bila
služba
božja
.
Pa
tudi
ob
delavnikih
je
rad
skočil
malo
pomolit
,
če
se
je
le
dalo
.
To
vam
je
bil
prosjak
po
volji
božji
!
Nekoč
je
dobil
pri
nas
v
dar
hlebček
.
Potem
pa
ga
je
položil
na
travo
in
učil
drugega
mlajšega
berača
:
„
Le
zapomni
si
!
Toliko
očenašev
moraš
zmoliti
za
dobrotnika
,
kolikor
trav
hlebček
pokrije
.
“
In
ko
je
pri
nas
umrl
,
bil
je
tako
lep
,
kakor
sneg
:
Če
ta
ni
v
nebesih
,
pa
tudi
ni
nobeden
.
“
„
Jaz
sem
poznal
tudi
jednega
,
ki
je
bil
zares
pošten
“
,
pritrjuje
zopet
nov
pripovedovalec
;
„
pri
nas
so
mu
dejali
„
sladki
“
,
zato
,
ker
je
govoril
tako
mehko
.
Kadar
je
nabral
toliko
,
da
se
mu
ni
bilo
bati
lakote
za
tisti
dan
,
pa
je
šel
na
pokopališče
molit
za
duše
v
vicah
.
Ni
bil
tak
,
kakor
nekateri
,
ki
obetajo
,
češ
,
Bog
povrni
tisočkrat
,
bom
pa
molil
za
duše
v
vicah
,
potem
pa
vse
po
grlu
poženo
:
ampak
res
ni
pozabil
duš
v
vicah
.
“
„
Taki
,
kakor
pripovedujeta
vidva
,
so
redkejši
kakor
bele
vrane
“
,
oporeka
sedaj
tisti
,
ki
je
povedal
novico
o
zastrupljenju
prašičev
.
„
Trdim
in
ne
odjenjam
toliko
,
kolikor
je
za
nohtom
črnega
,
da
so
berači
malovredneži
.
Oni
dan
sem
pustil
svoje
dekletce
—
no
v
osmem
letu
je
,
lahko
varuje
—
samo
doma
.
Pa
pridrobm
do
ogla
neki
malhar
in
prosi
daru
.
A
poslušajte
,
kako
je
prosil
!
Dekletce
ni
imelo
ključa
od
omare
za
kruh
in
mu
ni
moglo
ničesar
dati
.
Berač
pa
kar
ni
hotel
naprej
,
ampak
,
kakor
da
je
gospodar
v
hiši
,
začne
stikati
po
kotih
in
rentačiti
nad
dekletcem
.
Dobro
,
da
sem
po
naklučju
prav
takrat
sam
prišel
domov
;
Bog
znaj
kaj
bi
bil
naredil
.
“
„
Zagovarjaj
kdo
berače
,
kolikor
mu
drago
,
nekaj
se
pa
ne
dá
utajiti
“
,
pripomni
sedaj
oni
možiček
od
Kamnika
.
„
Večkrat
sem
že
cul
,
da
so
bili
naši
očetje
v
mnogih
stvareh
modrejši
,
kakor
smo
njih
otroci
.
Ali
tega
pa
niso
trdili
še
nikoli
,
naj
so
govorili
možje
ali
žene
,
da
bi
se
bil
svet
in
ljudje
na
njem
kaj
poboljšali
.
Naši
stari
so
pa
narejali
na
vratih
malo
okence
,
„
beraško
“
okence
,
da
so
gledali
skoznje
v
vežo
ter
brzo
stopili
za
morebitnim
tatinskim
