predposlušalce
,
bi
imel
pred
seboj
to-le
:
On
da
je
res
časih
lisjak
,
kakor
je
bil
omenil
gospod
župnik
;
ali
vsakdo
se
sme
tuintam
malo
pošaliti
,
posebno
če
ne
napravi
pri
tem
nobene
škode
.
Tu
se
je
Štefan
spomnil
tiste
zmage
„
nasprotnega
kandidata
“
z
enim
glasom
in
v
duši
ga
je
rahlo
pošegetalo
,
ali
predno
je
prišlo
do
obraza
je
bilo
že
zatrto
.
Nadaljeval
je
z
vznesenim
glasom
,
da
tam
,
kjer
gre
res
za
pravo
blaginjo
,
sleče
tudi
on
,
Štefan
Zaplotnik
,
svojo
lesičjo
kožo
in
pokaže
svojo
pravo
postavo
.
Hodil
je
veliko
po
svetu
in
v
čim
lepših
krajih
je
bil
,
toliko
bolj
so
se
mu
smilili
njegovi
zanemarjeni
in
nepoučeni
rojaki
,
kakor
pravi
Jenko
(
„
Stritar
!
“
je
šepnil
Jesenko
,
ali
Štefan
se
ni
ozrl
tja
)
.
Ali
le
še
bolj
so
se
mu
smilili
,
ko
se
je
vrnil
med
nje
in
primerjal
,
kako
živijo
ljudje
drugod
in
kako
tu
.
Sam
je
pač
poskusil
,
kako
bi
dal
čim
več
dobrega
vzgleda
,
ali
rojaki
so
se
mu
smejali
.
In
res
:
kaj
bi
kmet
učil
kmeta
,
ko
je
sam
neveden
in
neumen
?
Treba
je
bilo
učenega
moža
,
do
katerega
bi
imelo
ljudstvo
zaupanje
in
pred
katerim
bi
imelo
spoštovanje
.
In
treba
ga
je
bilo
tem
dalje
bolj
,
čim
bolj
je
hitel
svet
naprej
in
je
zaostajal
ta
kraj
za
njim
,
kakor
zaboj
,
ki
pade
vozniku
z
voza
in
obleži
na
cesti
.
„
Treba
ga
je
bilo
in
naše
izpite
,
izsušene
,
razpokane
njive
so
kričale
k
nebu
ponj
kakor
po
hladilni
,
krepilni
rosi
,
“
je
vzklikal
Štefan
z
vedno
večjim
zanosom
.
Že
ko
je
sedel
in
si
sestavljal
v
hitrici
obrise
svojega
govora
,
je
imel
namen
reči
,
da
bi
ne
bil
le
lisjak
,
ako
bi
hotel
iztrgati
gospodnuičitelju
kar
polovico
zaslužene
časti
,
ampak
požrešen
volk
,
ki
pride
“
iz
hoste
po
plen
.
Ali
zdaj
,
prav
ko
je
hotel
izustiti
te
besede
,
mu
je
naenkrat
nekaj
obrnilo
,
ne
v
srcu
nego
v
glavi
,
in
hudomušna
misel
mu
je
hušknila
čez
vso
svečanost
.
In
tako
je
nadaljeval
potem
s
temi
besedami
:
„
Dobro
nebo
je
nas
uslišalo
in
nam
je
poslalo
take
rose
.
Prišel
je
končno
med
nas
težko
pričakovani
mož
,
in
kamor
je
stopila
njegova
blagoslovljena
noga
,
je
pognalo
samo
živo
cvetje
iz
zemlje
.
Kakor
bi
se
dotaknil
čudodelnik
mutastih
ust
,
je
izpregovorilo
,
kar
je
prej
od
vekov
molčalo
in
se
je
odprlo
,
kar
je
bilo
vse
čase
trdo
in
mrko
zaprto
.
“
Tu
je
nalašč
še
malo
postal
in
pogledal
v
kozarec
pred
seboj
.
Ali
potem
je
vrgel
naenkrat
glavo
nazaj
in
je
hitro
vprašal
:
„
In
komu
se
imamo
zahvaliti
za
vse
to
,
predragi
?
Komu
na
čast
naj
dvignemo
svoje
kozarce
.
“
Prijel
je
počasi
svojega
in
zopet
počakal
,
da
so
se
iztegnile
vse
roke
in
čakale
trenutka
,
da
trčijo
z
učiteljevim
kozarcem
.
Ali
Zaplotnik
se
je
bliskoma
obrnil
proti
gospodu
župniku
,
da
je
ta
sam
široko
odprl
oči
.
„
O
dovolite
,
prečastiti
gospod
župnik
!
“
je
kriknil
s
čudovito
ginjenim
glasom
.
„
Dovolite
,
da
vam
danes
izrazim
v
imenu
vse
te
cenjene
družbe
in
lahko
rečem
:
tudi
v
imenu
vse
fare
našo
hvaležnost
,
zahvalo
za
vse
,
kar
ste
storili
v
tej
kratki
dobi
svojega
blagega
bivanja
med
nami
ter
da
vam
iz
dna
svoje
duše
zakličemo
:
Bog
živi
našega
velikodušnega
,
prečastitega
gospoda
župnika
!
“
Veselo
so
zopet
zazvenele
čase
in
vse
je
odobrujoče
prikimovalo
Zaplotniku
,
ne
samo
radi
njegovega
lepega
,
učenega
govora
,
kakor
ga
ni
nihče
od
njega
pričakoval
,
ampak
še
bolj
,
da
je
izkazal
župniku
spodobno
čast
.
Celo
Jesenko
,
ki
je
bil
najbolj
presenečen
,
kam
se
je
bil
Štefan
zapotekel
očividno
šele
zadnji
hip
in
ki
bi
se
bil
najrajši
na
glas
zasmejal
,
je
bil
vesel
,
da
se
je
spomnil
Štefan
najprej
gostitelja
.
„
Vi
ste
res
vražji
lisjak
,
Štefan
!
“
mu
je
rekel
,
ko
so
prišli
na
cesto
in
sta
ostala
sama
zadaj
.
„
Povejte
odkrito
,
ali
niste
mislili
izprva
meni
napiti
?
Meri
in
meri
pol
ure
na
sever
,
potem
ustreli
čez
hrbet
?
“
Ne
kakor
bi
Jesenku
ne
bil
zaupal
,
nego
tako
je
navadno
prišlo
Štefanu
,
da
ni
mogel
drugače
odgovarjati
,
nego
je
odgovoril
sedaj
:
„
Bolj
dolgo
ko
človek
meri
,
bolje
izmeri
,
gospod
učitelj
,
“
je
rekel
in
je
pomežiknil
.
„
Kličeš
in
kličeš
Rdečko
,
da
bi
ji
dal
pest
soli
,
pa
ga
daš
Sori
,
ko
pridete
obe
.
Brez
zamere
,
gospod
učitelj
—
lahko
da
je
Sora
bolj
potrebna
.
“
Jesenko
se
je
zasmejal
.
„
Obo
,
prijatelj
,
primera
je
le
za
silo
.
Recimo
rajši
tako
:
Vi
delate
meni
obleko
,
a
jo
daste
potem
Žalnikovemu
Jerneju
,
ki
ga
je
pol
več
,
ali
pa
staremu
Jurčku
,
ki
ga
je
pol
manj
od
mene
.
“
Štefan
se
je
ustavil
in
je
vzdignil
roko
poševno
proti
Jesenku
.
„
Ne
,
gospod
učitelj
,
obleka
se
ne
da
širiti
,
ne
krčiti
.
Besede
pa
so
kakor
stara
plahta
,
da
zaviješ
lahko
Jerneja
ali
Jurčka
noter
.
Ali
se
vleče
potem
po
tleh
ali
gledajo
spodaj
noge
ven
,
to
je
vseeno
.
Tako
sem
spoznal
,
da
je
z
besedami
.
Samo
na
barvo
gledajo
ljudje
in
nekoliko
še
na
novost
in
na
starost
.
Tudi
učeni
ljudje
in
doktorji
govorijo
tako
na
shodih
in
ko
si
napivajo
.
Slišal
sem
jih
in
se
izprva
čudil
.
“
Jesenko
se
je
nasmehnil
.
„
Tisto
je
res
.
In
reči
moram
še
to
,
da
ne
govori
vsak
tako
lepo
,
kakor
ste
vi
govorili
.
Če
človek
pomisli
,
da
niste
bili
po
nobenih
šolah
...
Če
bi
vi
študirali
,
Štefan
,
bi
bilo
postalo
nekaj
čudovitega
iz
vas
!
“
je
pristavil
hitro
in
vzhičeno
.
Stala
sta
že
pred
gostilno
,
sama
v
temini
,
nekoliko
pordečeni
od
treh
oken
,
izza
katerih
se
je
slišalo
vrvenje
kakor
iz
panja
.
Dobro
jima
je
dela
mrzla
sapa
,
ki
je
vela
čez
cesto
,
zakaj
bila
sta
nekoliko
razgreta
od
starega
župnikovega
vina
in
nehote
sta
se
bala
slabega
zraku
v
gostilniški
sobi
.
„
Kaj
mislite
,
da
bi
bilo
iz
mene
?
“
je
vprašal
Štefan
prežeče
.
„
Bogve
kaj
...
Vsekako
je
velika
škoda
za
narod
,
če
se
mu
izgube
taki
možje
tu
gori
za
gorami
.
“
Zaplotnik
je
ves
strepetal
.
„
Samo
za
narod
menite
?
Meni
,
meni
je
škoda
,
gospod
učitelj
!
Saj
vi
ne
veste
,
kako
trpi
neuk
človek
,
ki
je
začutil
,
koliko
lepih
stvari
je
zadaj
nekje
,
zunaj
njegove
lobanje
.
Tako
je
,
kakor
bi
padel
v
hribih
popotnik
v
prepad
in
bi
štrlelo
na
vseh
straneh
golo
skalovje
proti
nebu
.
Z
vrha
gori
nad
teboj
pa
se
vidi
daleč
okrog
...
Tudi
vi
ne
veste
vsega
,
kakor
ne
ve
nihče
vsega
.
Vem
to
,
gospod
učitelj
;
ali
vam
so
že
pomagali
više
proti
zadnjim
čerem
in
imate
pikon
in
vrvi
v
rokah
in
železje
na
čevljih
,
in
če
hočete
,
splezate
lahko
gor
.
Jaz
pa
vzamem
knjigo
o
fiziki
v
roke
,
pa
naenkrat
ne
razumem
več
.
Računam
,
pa
se
mi
zmede
.
Čitam
zgodovino
in
se
trudim
,
da
bi
videl
stopati
može
drugega
za
drugim
pred
seboj
,
pa
se
mi
naenkrat
pomešajo
kakor
ljudje
na
semnju
.
In
potem
so
še
druge
težje
stvari
...
Poslušam
besede
,
pa
pogledam
po
življenju
.
Tako
in
tako
nas
učijo
,
pa
vidim
,
da
je
drugače
;
zakaj
če
denem
štiri
in
štiri
jabolka
skupaj
,
jih
je
osem
ne
deset
.
Ali
je
beseda
narobe
ali
je
stvar
narobe
,
ker
beseda
ni
taka
,
kakor
vidiš
stvar
sam
na
svoje
oči
.
Tako
se
človeku
vrti
v
glavi
in
nima
,
kamor
bi
se
prijel
...
Če
bi
bil
študiral
,
bi
bil
gori
vrh
slemena
in
bi
videl
.
Ne
videl
bi
vsega
,
a
videl
bi
vsaj
toliko
,
ali
je
kaj
ali
ni
.
“
Jesenko
je
bil
zelo
presenečen
in
ni
vedel
,
kaj
bi
rekel
.
Ali
potem
se
je
nasmehnil
.
„
Kaj
mislite
,
da
se
izobraženci
res
trudijo
s
takimi
stvarmi
,
ljubi
moj
Štefan
?
“
„
Vem
,
da
ne
,
vem
,
da
ne
!
O
,
ali
mislite
,
da
ne
vem
?
Grem
v
trg
,
v
mesto
,
pa
jih
gledam
.
Človek
bi
vzel
palico
!
Ima
pa
noče
!
Po
mazilih
diši
in
gleda
kakor
tele
...
“
„
Toda
kaj
me
brigajo
drugi
!
“
je
naenkrat
vzkipel
.
„
Dobro
njim
,
če
ne
čutijo
potrebe
.
A
jaz
jo
čutim
!
Zato
pridite
,
gospod
učitelj
,
pridite
včasih
dol
k
meni
in
pomagajte
oslu
iz
jame
.
Dobro
delo
storite
,
ki
je
bilo
pri
Izraelcih
še
ob
sobotah
dovoljeno
!
“
Zasmejal
se
je
in
je
odprl
vrata
.
Ali
na
pragu
se
je
ustavil
še
enkrat
in
se
obrnil
k
Jesenku
.
„
Toda
ne
mislite
,
da
ga
spravite
naenkrat
.
Samo
tako
gre
,
kakor
je
napravil
Ribničan
,
ki
je
metal
toliko
časa
škopnike
dol
,
dokler
se
ni
uhač
sam
skobacal
na
njih
iz
jame
.
Že
res
,
da
bo
veliko
truda
,
a
potem
bo
vam
osel
tudi
vse
žive
dni
hvaležen
.
“
Tako
se
tekli
Štefanu
Zaplotniku
ure
in
dnevi
in
leta
.
Časih
,
ko
je
bil
gori
na
svoji
njivi
nad
bregom
,
odkoder
se
je
videlo
natanko
na
zvonik
,
je
opazoval
velika
črna
kazalca
,
kako
sta
šla
svojo
pot
vedno
dalje
in
dalje
.
Pri
tem
se
mu
je
zdelo
,
da
je
tudi
za
njegovim
življenjem
,
kakor
tam
za
jeklenimi
urnimi
kolesi
pritrjenega
nekaj
trdega
,
kar
se
vedno
obrača
in
vendar
nikdar
ne
izpremeni
.
Ali
kakor
udari
kladivo
ob
zvon
in
se
napolni
vsa
dolina
z
ubranimi
glasovi
,
ki
se
razlijejo
in
poizgube
med
hribovjem
na
vse
strani
,
pa
se
poležejo
naposled
po
srcih
prebivalcev
,
tako
so
napolnili
Štefanovo
srce
zvoki
veselega
petja
v
ljubi
družbi
gori
v
vasi
,
ki
se
je
zbirala
že
vsako
nedeljo
popoldne
pri
časi
vina
.
Ves
teden
je
bilo
potem
laže
živeti
;
pol
,
ker
se
je
človek
še
vedno
spominjal
,
kaj
je
povedal
ta
pametnega
ali
norčavega
,
pol
zato
,
ker
si
se
že
naprej
veselil
prihodnje
nedelje
,
petja
in
šal
in
resnih
besed
.
Jesenkova
setev
je
že
poganjala
in
vedno
več
je
bilo
fantov
in
mož
,
ki
so
se
zbirali
okrog
njega
.
Če
je
pomislil
Štefan
,
kako
je
bilo
nekoč
,
ako
je
stopil
v
gostilno
,
ali
pa
danes
med
istimi
ljudmi
!
Že
na
zunaj
se
je
videla
vsa
lepa
izprememba
.
Govorjenje
je
bilo
tise
,
brez
kletvic
in
surovosti
.
Nevede
kdaj
so
se
bili
pevci
popolnoma
odtujili
fantom
iz
tujih
vasi
.
Nič
več
ni
prijalo
tem
v
družbi
onih
in
ne
več
onim
v
družbi
teh
.
In
ker
so
zbudili
s
tem
veliko
zavisti
in
mržnje
proti
sebi
,
so
se
čutili
vedno
bolj
eno
družino
.
Oče
tej
družinici
pa
je
bil
,
in
tudi
klicali
so
ga
tako
,
Štefan
Zaplotnik
.
In
Štefan
je
bil
ponosen
na
to
ime
in
zadovoljen
,
da
so
mu
ga
dali
,
ker
je
tako
marsikoga
lahko
poučil
in
opomnil
,
kadar
se
mu
kaj
ni
zdelo
prav
,
češ
:
očetu
otroci
ne
smejo
zameriti
,
če
jih
pokara
in
posvari
.
„
Če
bi
me
le
tudi
lastni
otroci
poslušali
tako
kakor
tile
tu
!
“
je
opomnil
enkrat
Jesenku
,
ko
sta
se
vračala
od
petja
in
poskusil
je
,
da
bi
se
nasmehnil
.
Jesenko
ni
vedel
,
kaj
bi
odgovoril
.
„
Tako
bi
rad
,
da
bi
imel
vsaj
katerega
domačega
okrog
sebe
,
da
bi
se
kaj
menil
,
če
pridem
truden
odkod
,
“
se
je
oglasil
Štefan
zopet
čez
nekaj
časa
.
„
Ampak
nič
ne
bo
,
kakor
vidim.
Okrog
vogla
pogleda
,
pa
me
vpraša
,
če
sem
že
položil
Rdečki
in
potem
zopet
gre
...
Tako
dela
Tine
že
tri
leta
,
tako
je
pričel
zdaj
tudi
že
Janez
.
Okrog
vogla
bomo
govorili
in
še
to
le
o
Rdečki
;
—
zdaj
mi
pa
povejte
,
kako
naj
vem
potem
po
srcu
,
da
je
to
moj
otrok
.
Samo
Zorka
bo
drugačna
,
mislim
.
Zorka
bo
moja
,
ko
neha
biti
otrok
...
Jesenko
je
molče
prikimal
.
Kaj
je
hotel
reči
?
Čutil
je
sam
,
da
je
tako
.
„
No
,
vidite
!
“
se
je
grenko
nasmehnil
Štefan
,
ko
je
videl
,
da
oni
molči
.
„
Kaj
pomaga
,
da
bi
se
človek
sleparil
.
Taki
so
,
kakor
je
njihova
mati
.
Oprostite
,
da
rečem
tako
.
Njihova
mati
ni
samo
mrzla
,
ampak
v
svoji
nevednosti
tudi
ošabna
ženska
.
Njej
se
zdi
neumno
vse
,
česar
ne
ume
ona
,
in
še
na
misel
ji
ne
pride
,
da
bi
skušala
razumeti
še
kaj
drugega
.
“
Bilo
je
prvikrat
,
da
je
omenil
Štefan
sam
tudi
svojo
ženo
.
Jesenko
je
ni
videl
skoraj
nikdar
.
Časih
sta
presedela
po
dve
,
tri
ure
pred
hišo
,
a
slišati
jo
je
bilo
samo
iz
kuhinje
.
Spočetka
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
se
vendar
spodobilo
pozdraviti
tudi
gospodinjo
,
a
ko
je
spoznal
,
da
ona
sama
ne
mara
in
da
se
mu
rajša
izogne
,
se
ni
hotel
več
siliti
.
In
čutil
je
,
da
je
tudi
Štefan
nima
za
nič
drugega
,
nego
za
to
,
kar
je
:
ženska
,
ki
opravlja
gospodinjske
posle
v
njegovi
hiši
,
in
s
katero
niti
enkrat
na
leto
ni
prisiljen
govoriti
,
ker
je
njegova
žena
in
je
ni
treba
ne
plačati
,
ne
delati
obračunov
ž
njo
.
Stroj
,
kateri
vrši
zvesto
svojo
dolžnost
po
kuhinji
,
po
polju
,
v
hlevu
.
Štefan
prejme
denar
za
pridelek
,
plača
delavce
,
kupi
,
česar
je
treba
v
hiši
,
poravna
davke
,
poskrbi
,
da
je
vse
lepo
v
redu
in
sede
potem
na
klopico
pred
hišo
.
Zadaj
nekje
za
njegovim
hrbtom
pa
se
vrši
vse
drugo
tiho
in
samo
po
sebi
.
Ti
nasuješ
žita
in
poženeš
kolo
,
potem
se
samo
vrti
in
melje
.
Tako
si
je
mislil
Jesenko
.
Časih
,
ko
sta
sedela
s
Štefanom
pred
hišo
,
jo
je
videl
spodaj
na
vrtu
ali
kje
zadaj
za
hišo
,
precej
nemarno
oblečeno
in
z
jeznim
,
polprezgodaj
starim
obrazom
.
Če
je
pogledal
potem
Štefana
od
strani
,
si
je
pač
rekel
,
kako
lepo
bi
bilo
,
če
bi
imel
vedri
mož
tudi
tako
ženo
,
ki
bi
prišla
zdajle
gor
k
njima
,
prijazno
pozdravila
in
se
malo
pošalila
in
nasmejala
;
ženska
,
ki
bi
znala
ceniti
,
kaj
je
njen
mož
,
kak
gospodar
in
kak
človek
;
toda
ker
je
Štefan
sam
niti
omenil
ni
,
se
je
privadil
tudi
on
,
da
si
še
misliti
ni
mogel
,
kako
naj
bi
pomenila
le
najmanje
v
življenju
tega
moža
,
tako
daleč
proč
od
njenega
življenja
.
„
In
če
bi
ne
bilo
dovolj
poeta
,
bilo
bi
dovolj
kmeta
v
Štefanu
,
da
ni
mogel
videti
v
njej
drugega
nego
gospodinjo
,
“
si
je
rekel
Jesenko
.
Na
te
Štefanove
besede
se
je
odprlo
Jesenku
zdaj
nekaj
čisto
drugega
,
novega
pred
očmi
.
Hodila
je
morda
pač
pet
,
šest
,
deset
let
po
Štefanovi
hiši
in
po
Štefanovih
poljih
,
godrnaje
in
temno
se
ozirajoč
nanj
;
ali
Štefan
je
hodil
prav
tako
svojo
pot
,
kakor
da
je
ni
.
Ko
je
bila
namreč
še
sama
...
Toda
nekega
dne
je
človek
naenkrat
opazil
,
da
ni
več
sama
...
In
tu
se
je
prestrašen
ozrl
okrog
sebe
in
obstal
:
obkoljen
je
bil
naenkrat
od
vseh
strani
od
skoro
samih
takih
temnih
in
sovražnih
obrazov
.
Kakor
sen
vscvete
iz
zemlje
šopek
prijaznih
,
drobnih
cvetov
,
ki
te
gledajo
s
svojimi
dobrimi
očkami
.
Že
si
hotel
iti
in
položiti
glavo
zaupljivo
tja
,
—
naenkrat
se
nekaj
premakne
,
izza
peres
se
izvijejo
obrazi
tvojih
lastnih
otrok
,
a
trdi
in
ostri
in
sovražni
,
in
pomikati
se
začne
vse
to
proti
tebi
...
Bodi
junak
,
kolikor
hočeš
in
tak
,
da
bi
se
ne
stresel
pred
železnimi
oklepi
,
pred
temi
sovražniki
si
se
zapotekel
nazaj
in
se
umikaš
nekam
,
kjer
je
groza
in
mraz
;
in
bo
vedno
bolj
groza
,
čim
bliže
prihajaš
severu
,
kjer
stanuje
smrt
...
Jesenko
je
gledal
še
dolgo
nepremično
pred
se
in
Štefan
je
čakal
,
kaj
poreče
.
„
Že
vidim
,
da
me
razumete
,
“
je
rekel
,
ko
je
videl
,
da
ne
bo
ničesar
.
„
Saj
mi
ni
za
zdaj
;
ali
ko
se
človeku
pregne
pot
navzdol
.
se
spomni
vendar
večkrat
,
kako
bo
na
stare
dni
.
“
„
Vam
nič
hudega
,
Štefan
“
se
je
nasmehnil
Jesenko
.
„
Vi
gotovo
ne
boste
tako
neumni
,
da
bi
dali
svoj
hleb
drugemu
,
naj
vam
ga
reže
.
Tako
boste
imeli
vse
lepo
na
vrvici
.
Kar
se
pa
drugega
tiče
,
se
bo
našel
vedno
prijatelj
,
ki
pojde
rad
pogledat
,
kako
se
kaj
godi
staremu
Štefanu
v
mlinu
.
“
Jesenko
mu
je
ponudil
roko
.
A
Štefanu
je
moralo
priti
na
um
nekaj
zelo
veselega
,
ker
je
dvakrat
pomežiknil
s
svojim
prekanjenim
nasmehom
na
ustnicah
,
ko
je
prijel
Jesenkovo
roko
in
jo
gorko
za
hip
pridržal
,
kakor
da
ga
hoče
še
ustaviti
.
„
Čakajte
,
gospod
učitelj
,
še
eno
vam
moram
povedati
,
ko
že
o
tem
govoriva
:
kako
sem
profesorju
Žaklju
s
svojim
Tinetom
in
Janezom
njegovo
teorijo
razbil
!
“
je
rekel
in
se
je
zasmejal
.
„
No
?
“
Imel
sem
namreč
oba
svoja
fanta
po
nekaj
mesecev
v
Gorici
na
gimnaziji
.
“
„
Tako
?
“
se
je
začudil
Jesenko
.
„
Ne
bi
bil
mislil
.
“
„
Kaj
ne
,
da
se
jima
prav
nič
ne
pozna
?
“
seje
zopet
zasmejal
Zaplotnik
.
„
Pa
sta
bila
oba
študenta
.
Prej
sta
bila
celo
oba
vsak
po
dve
leti
na
trški
šoli
,
ko
ni
bilo
prave
šole
pri
nas
.
In
pa
radi
tujih
jezikov
seveda
.
Potem
sta
res
napravila
oba
sprejemni
izpit
za
gimnazijo
in
poslal
sem
ju
v
mesto
.
Prvo
leto
Tineta
.
Poskusim
najprej
s
tem
,
sem
si
rekel
.
“
„
Veste
,
da
sem
se
že
sam
enkrat
v
mislih
začudil
,
zakaj
niste
pustili
enega
svojih
sinov
izštudirati
,
ko
morete
,
“
ga
je
prekinil
Jesenko
.
„
Dovolite
,
gospod
učitelj
!
Ravno
vam
hočem
povedati
,
kako
sem
poskusil
;
pa
se
je
vse
skupaj
ponesrečilo
,
—
ob
profesorjevi
teoriji
!
“
„
Prej
ste
pa
rekli
,
da
se
je
profesorjeva
teorija
ponesrečila
,
“
se
je
zasmejal
Jesenko
.
„
Drugo
na
drugem
!
Dovolite
torej
,
gospod
učitelj
:
Najprej
pošljem
Tineta
in
čakam
.
Fant
piše
večkrat
domov
in
pripoveduje
razne
stvari
o
šoli
.
Razrednik
Zakelj
poučuje
latinščino
in
nemščino
in
je
strahovito
strog
.
Vse
trepeta
pred
njim
.
Nič
dobrega
si
ne
mislim
,
a
počakam
še
malo
.
Pred
koncem
semestra
stopim
sam
v
mesto
in
grem
na
hodnik
pred
razredom
.
Pozvoni
in
pride
najprej
fant
ven
;
ker
je
bila
o
Božičih
huda
zima
,
ni
mogel
domov
teh
deset
ur
daleč
in
tako
ga
od
jeseni
nisem
videl
.
Vstrašil
sem
se
ga
.
„
Ali
si
bolan
,
Tine
?
“
ga
vprašam
.
Fant
pravi
,
da
ne
,
a
shujšani
in
bledi
obraz
pravi
drugače
.
Iz
razreda
prihajajo
otroci
in
strašni
kriči
kakor
govedar
na
paši
,
si
mislim
.
„
Ali
je
to
profesor
Žakelj
?
“
vprašam
.
Fant
potrdi
.
Zdaj
pride
gospod
sam
ven
in
me
grdo
pomeri
skozi
velika
očala
.
Stopim
tja
in
povem
,
kdo
in
kako
.
In
ali
bo
kaj
s
fantom
?
Profesor
odmaja
,
požene
fanta
proč
in
pravi
:
„
Nič
ne
bo
!
“
„
Ali
je
tako
trde
glave
?
“
—
„
Ni
ravno
trde
glave
,
toda
...
“
Prijel
me
je
pod
roko
in
me
je
začel
voditi
gor
in
dol
po
hodniku
in
je
počasi
govoril
:
„
Vidi
se
vam
takoj
,
Zaplotnik
,
da
ste
razumen
mož
in
zato
boste
razumeli
,
kar
bom
vam
zdaj
povedal
.
Vidite
,
jaz
imam
teorijo
,
ki
se
imenitno
obnaša
in
ki
jo
bom
sploh
enkrat
opisal
.
Po
ti
teoriji
ločimo
gosposke
in
kmečke
otroke
,
ki
hočejo
študirati
.
Prvi
takorekoč
morajo
študirati
,
ker
se
sicer
pogube
,
a
ti
vas
tako
ne
zanimajo
in
jih
zato
lahko
črtava
.
Kar
se
tiče
pa
kmečkih
,
jih
razlikujem
zopet
:
telesno
pridne
in
duševno
pridne
na
eni
strani
,
telesno
pridne
in
duševno
lene
na
drugi
strani
,
telesno
lene
in
duševno
pridne
na
tretji
strani
ter
telesno
lene
in
duševne
lene
na
četrti
strani
.
Otrok
iz
druge
in
četrte
kategorije
kmečki
starši
navadno
ne
pošiljajo
v
šolo
in
jih
lahko
tudi
črtava
.
“
Hvala
Bogu
sem
si
mislil
,
da
bo
kmalu
vse
prečrtano
;
zakaj
kar
vrtelo
se
mi
je
v
glavi
.
„
Ostane
nam
torej
samo
še
prva
in
tretja
kategorija
,
“
je
nadaljeval
profesor
.
V
tretjo
kategorijo
vaš
fant
ne
spada
,
zato
ga
tudi
črtamo
.
Ostane
še
prva
:
telesno
in
duševno
pridnih
.
Ti
bi
bili
po
svojem
razumu
za
šolo
,
a
jih
telo
umori
;
njih
telo
zahteva
namreč
pregibanja
,
dela
,
porabe
energije
,
a
to
večno
sedenje
ga
ubija
:
fant
začne
najprej
telesno
hirati
in
to
vpliva
tudi
na
duh
.
Pa
tudi
,
ako
bi
ne
:
duša
ne
more
živeti
brez
telesa
in
če
umre
telo
,
je
prizadeta
tudi
duša
.
Skratka
:
ako
hočete
fanta
rešiti
,
vzemite
ga
domov
!
“
Kaj
sem
hotel
!
Teorija
me
je
podrla
.
In
proti
teoriji
,
ki
ji
je
oče
razrednik
mojega
fanta
,
se
že
celo
ne
da
boriti
.
A
težko
mi
je
bilo
vseeno
in
prijelo
me
je
,
da
bi
se
vsaj
malo
maščeval
.
In
zato
sem
kar
povedal
,
kako
je
pisal
fant
domov
o
njegovi
strogosti
in
sem
še
več
sam
dodal
.
Ali
pri
moji
veri
še
nikdar
se
nisem
bil
nikomer
bolj
prikupil
,
ves
obraz
mu
je
zažarel
in
kar
zavriskal
bi
bil
.
Tako
da
je
pisal
fant
?
Da
sem
strog
?
O
,
to
pa
je
,
to
pa
že
!
Bati
se
ga
pa
morajo
.
Take
discipline
nima
nobeden
drugi
!
In
tako
dalje
;
in
pri
tem
je
fanta
,
ki
je
stal
tam
na
koncu
koridorja
,
preljubeznivo
gledal
in
kakor
bi
mu
bilo
že
skoraj
žal
,
da
je
sam
:
odgnal
takega
občudovalca
.
Videč
pa
,
da
sem
se
nepričakovano
in
nenadoma
tako
hudo
prikupil
,
in
ko
mi
je
bilo
vendar
težko
,
da
bi
ravno
moji
otroci
spadali
v
to
najbolj
nesrečno
kategorijo
,
sem
se
naenkrat
spomnil
tretje
,
že
prečrtane
in
sem
napravil
še
en
poskus
:
„
Kaj
pa
,
gospod
profesor
,
če
bi
z
drugim
mojim
sinom
poskusili
?
Imam
namreč
še
enega
,
Janeza
;
ta
je
pa
tako
len
...
“
„
Kako
len
?
“
je
zarenčal
in
me
je
sumljivo
pogledal
.
Popravil
sem
obraz
in
sem
nedolžno
rekel
:
„
Seveda
samo
telesno
len
.
Duševno
pa
je
tako
čil
,
da
je
kaj
!
Tudi
njega
imam
v
zadnjem
razredu
v
Tolminu
in
bi
bil
letos
zrel
za
sprejemni
izpit
.
Ta
bi
spadal
,
mislim
,
v
tretjo
kategorijo
.
Ko
sta
prihajala
fanta
iz
Tolmina
domov
,
je
starejši
tekel
vedno
precej
na
polje
in
k
živini
,
ta
pa
je
rajši
polegal
po
sencah
.
Zdaj
me
je
profesor
pa
naravnost
zarotil
,
naj
mu
Janeza
za
gotovo
pošljem
,
jako
da
ga
zanima
.
Čim
več
ima
gradiva
,
več
ima
tudi
možnosti
,
da
preizkusi
moč
svoje
teorije
.
Ko
vidi
,
da
sem
tako
razumen
mož
,
niti
ne
dvomi
,
da
sem
prav
presodil
in
fanta
po
pravici
postavil
v
pravo
kategorijo
.
Vprašal
sem
ga
še
,
če
bo
imel
prvi
razred
tudi
drugo
leto
on
,
in
je
živahno
potrdil
.
On
da
najrajši
prevzame
vedno
prvi
razred
,
da
razvrsti
in
potem
malo
izbere
in
izčisti
;
zato
da
se
ne
vlačijo
potem
po
šolah
ljudje
,
ki
niso
zanjo
,
sebi
in
drugim
v
nadlogo
.
„
Ali
greš
rad
domov
,
Tine
?
“
sem
vprašal
potem
fanta
.
„
Rad
,
oče
.
“
„
Boš
rajši
kmet
?
“
„
Rajši
,
oče
!
“
V
jeseni
sem
peljal
profesorju
Janeza
in
sem
ga
prosil
,
naj
mi
sporoči
čim
prej
,
kako
bo
.
Že
čez
mesec
sem
prejel
dopisnico
:
„
Fant
spada
res
v
tretjo
kategorijo
.
Naravnost
vzorec
!
“
O
Božiču
dečka
ni
bilo
domov
in
kakor
lani
sem
šel
o
pustu
sam
dol
.
Profesor
je
bil
nekam
v
zadregi
.
Da
ga
študira
in
študira
fanta
,
a
samo
le
še
ne
ve
,
kam
bi
ž
njim
.
Brezdvomno
da
spada
bolj
v
tretjo
kategorijo
,
kakor
mi
je
bil
pisal
,
a
nagiba
se
vendar
že
tudi
proti
četrti
...
„
Torej
je
len
in
se
ne
mara
učiti
?
“
sem
udaril
med
to
učenost
.
„
Potem
pa
ga
denimo
kar
celega
v
četrto
votlo
kocko
in
jaz
ga
vzamem
še
danes
ž
njo
vred
domov
!
“
Profesor
je
še
nekaj
mencal
,
da
je
fant
le
precej
nadarjen
,
toda
jaz
sem
stopil
še
k
drugemu
profesorju
,
ki
so
mi
rekli
o
njem
,
da
je
domač
človek
;
in
ta
mi
je
po
pameti
povedal
,
da
otrok
res
ni
za
šolo
,
ker
je
čisto
navaden
lenuh
in
nemarnež
.
„
Pa
zakaj
se
nisi
hotel
učiti
?
“
sem
vprašal
Janeza
,
ko
je
prav
tako
zadovoljen
sedel
poleg
mene
na
vozu
kakor
lani
Tine
.
„
Ko
pa
ni
nič
pomagalo
!
Saj
skraja
sem
.
Ali
razredniku
ni
bilo
nikoli
po
mislih
.
“
Razumel
sem
ga
in
ga
nisem
več
kregal
.
Sicer
pa
sem
danes
,
če
pogledam
ta
dva
,
profesorju
Žaklju
naravnost
hvaležen
:
kaj
bi
bila
danes
,
tudi
da
sta
doštudirala
?
Dva
vsakdanja
opirača
,
meni
nič
manj
tuja
nego
tako
,
drugim
ljudem
pa
še
naravnost
v
škodo
.
Jesenko
je
samo
skomizgnil
.
Potem
je
rekel
počasi
in
previdno
:
„
Pa
malo
je
le
čudno
,
da
niti
k
petju
ne
prihajata
.
Tudi
drugim
se
čudno
zdi
“
...
Štefan
se
je
nasmehnil
.
„
Hm
,
enkrat
sem
jima
rekel
,
a
Tine
je
izrazil
,
kdo
da
bo
potem
delal
,
če
vsi
pohajamo
;
Janez
pa
je
rekel
,
da
bo
že
pod
zimo
.
Sicer
pa
ju
nič
preveč
ne
silim
,
“
je
pristavil
živahno
in
se
zasmejal
.
„
Vsaj
v
vasi
sem
brez
policije
...
In
saj
je
drugih
dovolj
.
“
„
Ali
Zorka
bi
pa
le
lahko
,
tak
krasen
alt
ima
.
“
„
Zorka
je
bila
doslej
še
preveč
otrok
.
Ali
zdaj
pod
zimo
jo
pripeljem
.
—
Nje
se
ne
bojim
!
“
se
je
zasmejal
in
se
je
naglo
spustil
po
stezi
proti
domu
navzdol
.
Če
je
Štefana
časih
zabolelo
zaradi
njegovih
otrok
,
se
takrat
ni
bal
zanje
,
češ
,
kaj
bo
z
njimi
,
ampak
le
radi
sebe
,
kaj
bo
z
njim
ob
njih
...
Zakaj
,
kar
se
njih
samih
tiče
,
za
bodočnost
so
bili
že
danes
lepo
preskrbljeni
.
Tine
je
delal
pridno
noč
in
dan
,
in
nihče
ni
dvomil
,
da
bo
on
gospodar
.
Janez
se
je
bil
izučil
v
trgu
za
mizarja
in
je
bilo
le
čudno
,
da
se
ni
hotel
tudi
nastaniti
tam
,
čeprav
je
moral
vedeti
,
da
se
mu
ni
treba
bati
nobenega
tekmeca
,
tak
mojster
je
bil
.
Ali
on
je
rekel
tako
,
ko
je
bil
prišel
domov
:
„
Čemu
naj
plačujem
drugje
drago
stanarino
,
ko
je
tu
dovolj
prostora
za
vse
?
Če
sem
res
kaj
vreden
,
me
že
pridejo
iskat
.
Saj
nosijo
v
naš
mlin
iz
petih
fara
.
“
Oče
je
molčal
,
Tine
je
nekaj
zamrmral
,
a
Janez
je
ostal
.
In
res
je
imel
kmalu
toliko
dela
,
da
ga
je
komaj
zmagoval
.
Toda
naj
so
ga
ljudje
še
tako
priganjali
,
kadar
se
je
razlilo
solnce
čez
polja
,
je
pustil
vse
skupaj
in
hitel
ven
ter
delal
in
kopal
,
dokler
ga
ni
prišel
kdo
klicat
.
Tudi
Zorka
je
hodila
dve
leti
v
trške
šole
in
potem
je
bila
še
tri
leta
pri
prvi
šivilji
.
Nato
pa
je
morala
domov
.
—
„
Zdaj
pridejo
najnevarnejša
leta
“
,
si
je
mislil
oče
.
„
Zaljubi
se
mi
kam
...
in
v
bogve
...
tu
v
tem
otroku
je
moja
kri
!
“
...
In
Štefan
je
poznal
svojo
kri
.
Rezika
je
bila
edina
,
ki
ni
hotela
nikdar
niti
za
teden
dni
z
doma
.
In
je
dorasla
tako
.
V
zadnjem
času
je
imela
vedno
več
vprašanj
.
Zakaj
bila
je
močnih
udov
,
pa
rdeča
in
bela
v
lice
.
Pridnih
in
zalih
fantov
se
je
obilo
oglasilo
,
toda
vsak
ji
je
bil
premalo
.
Nekoč
pa
je
stopila
kar
pred
očeta
in
je
zahtevala
,
naj
ji
pove
vendar
vsaj
približno
,
koliko
bo
imela
dote
,
da
bo
vedala
kaj
in
kako
.
Štefan
se
je
nasmehnil
in
je
rekel
.
Prikimala
je
zadovoljno
in
odšla
.
Ni
pa
preteklo
še
mesec
dni
od
takrat
,
ko
je
prišel
nekega
dne
visok
,
bradat
kmet
,
že
bolj
v
letih
,
v
velikih
škornjih
in
v
debeli
domači
obleki
k
Štefanu
v
izbo
ter
je
glasno
pozdravil
.
Štefanu
se
je
zdelo
,
da
ga
takole
na
pol
pozna
.
Na
sejmu
v
Podselcih
so
mu
ga
enkrat
pokazali
,
ko
se
je
pretepal
z
mešetarji
zaradi
kupčije
.
„
Bog
daj
,
Bog
daj
!
“
je
pozdravil
Štefan
.
„
Kaj
ste
pa
lepega
prinesli
?
“
Kmet
se
je
zasmejal
.
„
Prinesel
,
da
,
prinesel
!
Še
vzel
bi
,
če
mi
boste
dali
.
Slišim
praviti
,
da
imate
tri
gospodinje
v
hiši
,
eno
staro
in
dve
mladi
.
To
ni
pravica
,
sem
rekel
in
sem
prišel
pogledat
,
ko
nimam
jaz
še
ene
ne
.
“
Štefan
ga
je
debelo
pogledal
.
Kaj
ima
nazadnje
snubača
v
hiši
?
Kar
tako
skozi
velika
vrata
in
naenkrat
?
„
Vi
ste
Gantar
z
Gabrovega
brda
,
če
ne
zamerite
?
“
„
Gantar
,
Gantar
!
Saj
me
poznate
.
V
trgu
sem
bil
,
pa
sem
si
v
mislil
,
da
bi
se
obrnil
malo
pri
vas
.
Ce
je
,
je
,
če
ne
,
ostanemo
vseeno
prijatelji
.
“
Štefan
gleda
,
gleda
.
Oni
je
nekoliko
v
zadregi
.
„
Saj
sem
ji
rekel
,
naj
vam
pove
,
da
pridem
danes
ali
jutri
.
“
Štefan
gleda
.
„
Meni
ni
nobeden
nič
rekel
.
Kaj
Rezika
?
“
„
Pa
res
ne
vem
prav
,
kako
ji
je
ime
.
Tista
je
,
ki
je
bila
v
nedeljo
v
Gabrijah
.
Bo
že
Rezika
...
Pri
Matičku
sem
jo
videl
.
“
„
Rezika
je
bila
v
Gabrijah
,
seveda
Rezika
,
pa
da
sta
se
že
domenila
,
pravita
?
“
„
I
,
moj
Bog
,
saj
sem
ji
sam
povedal
,
kako
je
.
Vdovec
sem
;
pa
zaradi
tistega
ni
nič
hudega
.
Fant
ima
tako
že
pet
let
in
bo
kmalu
za
kako
korist
.
Sile
jej
ne
bo
pri
meni
,
ko
je
premoženje
veliko
in
ni
dolga
.
“
Star
pa
tudi
še
nisem
preveč
.
“
Štefan
še
zmerom
ne
more
priti
k
sebi
.
Kar
takole
sta
se
domenila
,
na
semnju
.
Pa
potem
pride
domov
ženska
in
še
ne
omeni
...
Ali
Gantar
si
razlaga
molk
drugače
in
za
malo
se
mu
zdi
.
„
Se
ni
treba
bati
!
Če
ravno
hočete
,
jo
pa
intabuliram
.
Že
sama
hiša
je
vredna
dvakrat
več
,
nego
dajate
vi.
Saj
se
mi
je
zdelo
tako
premalo
;
pa
sem
si
rekel
:
ko
je
deklica
pridna
in
vajena
dela
,
kaj
boš
gledal
na
vsak
krajcar
.
“
Zdaj
se
je
zazdela
Štefanu
kar
naenkrat
stvar
zelo
zabavna
in
v
očeh
se
mu
je
zabliskalo
.
„
Kdo
vam
je
pa
povedal
,
koliko
da
mislim
dati
?
Ona
sama
?
“
„
I
,
sama
je
nekaj
rekla
.
Pa
saj
pravim
,
da
je
premalo
.
Petsto
če
da
več
,
sem
rekel
,
pa
naj
bo
vseeno
.
“
Štefan
je
gledal
svečano
skozi
okno
in
je
potem
zmajal
z
glavo
.
„
Tudi
enega
vinarja
ne
več
.
Pa
pustimo
!
Hudo
je
,
ko
se
imata
dva
tako
rada
;
ali
če
vi
ne
morete
,
jaz
tudi
ne
morem
.
Kar
sem
rekel
,
sem
rekel
!
“
„
Pa
nič
ne
zamerite
!
“
je
rekel
Gantar
in
je
hotel
skozi
vrata
.
Toda
Štefan
ga
je
ustavil
.
„
Še
sto
dam
vseeno
.
Naj
bo
,
no
,
če
ni
drugače
!
Več
pa
res
ne
morem
.
“
Gantar
je
držal
že
za
kljuko
,
počasi
se
je
obrnil
.
„
Dvesto
!
“
„
Ne
.
Naj
bo
sto
petdeset
,
če
plačate
notarja
vi.
“
„
Pa
naj
bo
,
no
!
“
je
rekel
Gantar
počasi
in
se
je
vrnil
spet
k
mizi
.
Še
eno
junico
daste
na
vrh
,
pa
naj
bo
.
“
Štefan
ni
rekel
,
da
ne
in
tako
je
bilo
opravljeno
.
„
Zdaj
se
spodobi
,
da
pokličemo
še
mater
in
nevesto
noter
in
da
vas
malo
pogostimo
!
“
je
rekel
Štefan
in
je
poklical
skozi
okno
na
vrt
.
„
Saj
ni
treba
,
saj
ni
treba
,
nisem
potreben
,
“
se
je
branil
Gantar
,
kakor
človek
,
ki
ve
,
kaj
se
spodobi
.
Ali
Štefan
je
že
hitel
v
shrambo
in
je
narezal
.
Tudi
steklenico
pijače
je
prinesel
,
tisto
,
ki
je
bila
pol
iz
sadjevca
,
pol
iz
vina
.
V
tem
so
prišle
ženske
.
Lepo
so
se
pozdravili
in
potem
so
trčili
vsi
skupaj
.
Gantar
je
jedel
in
pil
z
veliko
slastjo
;
in
vedno
bolj
mogočno
je
pripovedoval
.
Po
dvajset
do
petindvajset
goved
redi
,
po
tri
pare
konj
,
po
šest
prašičev
,
trideset
ovac
.
Hlapca
in
pastirja
ima
in
dve
dekli
.
Pa
tuji
ljudje
so
le
tuji
.
Tako
da
bi
bilo
najbolje
,
če
bi
s
poroko
ne
odlašali
preveč
.
Pozneje
sta
prišla
še
Tine
in
Janez
od
nekod
.
Pozdravila
sta
tudi
onadva
bodočega
svaka
ter
sta
ga
poslušala
z
velikim
spoštovanjem
.
Zakaj
časti
vredna
stvar
je
toliko
travnikov
,
njiv
in
senožeti
in
poln
hlev
živine
.
Potem
pride
končno
še
Zorka
.
Toda
komaj
ji
povedo
,
kaj
dela
bradač
tam
v
kotu
,
ko
se
spusti
otrok
v
tak
smeh
,
da
mora
zbežati
iz
sobe
.
Reziki
vzplamtijo
v
srdu
oči
in
krikne
nekaj
za
njo
;
mati
pa
jo
opravičuje
,
češ
,
da
jej
ni
zameriti
,
ko
je
še
cel
teliček
.
Tako
potem
celo
Gantar
sam
pripomni
nekaj
besed
,
ki
kažejo
,
da
je
tudi
v
tem
razumen
mož
;
ali
nekoliko
ga
je
moral
Zorkin
smeh
vseeno
oplašiti
,
ker
je
veliko
bolj
tih
kot
prej
.
Končno
pogleda
na
stensko
uro
in
se
prestraši
.
Še
dobre
tri
ure
hoda
in
je
že
skoraj
trda
tema
.
Pogovorili
so
se
zdaj
itak
,
kar
je
bilo
treba
.
Čim
prej
naj
prideta
stara
dva
z
nevesto
na
ogled
,
potem
pa
stopijo
k
notarju
in
takoj
po
košnji
bo
lahko
poroka
.
Drugi
se
poslovijo
v
sobi
,
le
nevesta
ga
spremi
pred
hišo
.
Ali
že
čez
hip
je
Rezika
zopet
tu
in
žene
Zorko
pred
seboj
kakor
žandar
zločinca
.
Zaloputne
vrata
,
da
zašklepetajo
stekla
v
oknih
in
potem
se
ustavi
trdo
pred
sestro
.
„
Kaj
misliš
,
da
boš
dobila
ti
,
bledica
gosposka
?
Kakega
lačnega
financarja
!
Za
drugega
tako
nisi
!
Le
čakaj
,
boš
še
prišla
pred
moj
prag
!
Pa
te
zapodim
kakor
psa
!
“
In
tako
gre
dalje
.
Ali
ne
samo
Rezika
,
tudi
vsi
drugi
vpijejo
nanjo
in
jo
zbadajo
in
zaničujejo
.
Zorka
stoji
preplašena
sredi
njih
in
bolj
in
bolj
ji
gre
na
jok
.
Kaj
je
storila
?
Spomnila
se
je
bila
tistih
naslikanih
mož
v
komedijah
v
mestu
,
ki
jim
merijo
s
kroglami
v
usta
,
ko
je
videla
prej
onega
človeka
tam
v
kotu
,
kako
je
zijal
vsakokrat
,
predno
je
kaj
povžil
ali
povedal
,
pa
ji
je
ušel
smeh
.
Ali
žaliti
ni
hotela
nikogar
.
Toda
tu
je
bilo
,
kakor
da
je
treščilo
med
nje
.
Štefan
je
bil
zamahnil
z
vso
silo
po
mizi
,
da
je
počilo
.
In
stal
je
visoko
vzravnan
in
s
srdito
bliskajočimi
se
očmi
sredi
sobe
.
„
Tiho
!
“
je
prekinil
že
tretjikrat
s
svojim
mogočnim
,
v
srdu
se
lomečim
glasom
.
„
Kaj
jo
boste
morda
vi
učili
manir
,
vi
rovtarji
?
Ti
deklina
morda
tam
,
ki
si
šla
se
prodajat
na
javen
semenj
kakor
živina
,
in
to
človeku
,
ki
ga
prej
še
videla
nisi
nikdar
?
Sama
si
mu
povedala
celo
,
kakšen
kup
si
,
sedaj
je
prišel
,
da
sklene
kupčijo
še
z
menoj
.
In
vas
vseh
,
kar
je
vas
tu
,
ni
sram
,
da
se
priklati
tuj
človek
v
našo
hišo
in
da
se
je
smel
bahati
dve
uri
pred
vami
samo
s
tem
,
koliko
krav
in
konj
ima
?
In
vi
se
boste
postavljali
za
sodnike
nad
ubogim
dekletom
,
ki
se
ji
je
zazdela
smešna
ta
vaša
kupčija
,
ker
še
ne
razume
,
kako
je
tudi
gnusna
.
“
Vsak
je
ostal
nem
na
svojem
prostoru
in
nihče
se
ni
upal
izpregovoriti
.
Samo
težko
Štefanovo
dihanje
se
je
slišalo
in
Zorkino
ihtenje
.
Šele
čez
nekaj
časa
se
je
oglasila
žena
,
a
skoraj
plaho
,
in
kakor
da
je
je
same
sram
:
„
Zakaj
nisi
pa
sam
govoril
?
Zakaj
nisi
rekel
ti
,
da
ga
ne
maraš
?
“
—
„
Jaz
?
Jaz
za
vas
?
Nobene
besede
!
Stal
sem
vse
svoje
življenje
tuj
med
vami
kakor
samotno
drevo
sredi
kamenja
;
in
če
bi
Bog
ne
bil
dal
v
oporo
,
v
tolažbo
na
moje
stare
dni
tega
otroka
,
bi
me
bili
nesli
nekoč
tja
gor
po
klancu
,
kakor
če
bi
bili
prišli
po
hlod
.
Vse
moje
delo
je
bilo
za
nič
in
vsaka
moja
beseda
neumna
,
—
in
zdaj
naj
bom
še
tak
norec
,
da
bi
vam
,
vam
pridigal
,
kaj
se
spodobi
in
kaj
ne
?
Ne
,
dragi
moji
,
vi
hodite
svoja
pota
in
jaz
bom
hodil
svoja
...
In
če
bi
bila
tudi
ta
tu
taka
,
kakor
ste
vi
drugi
,
vaš
oče
je
že
toliko
moža
,
da
bi
ne
bil
potožil
niti
enkrat
.
Samo
zato
sem
rekel
te
besede
,
da
boste
vedeli
,
kaj
ste
mi.
Pojdi
otrok
!
Prijel
je
Zorko
mehko
za
rame
ter
odšel
ž
njo
v
drugo
sobo
in
zaprl
rezko
za
seboj
.
Tam
pa
ga
je
premagalo
.
In
vzel
je
to
ljubo
,
zlato
glavico
in
si
jo
naslonil
na
prsi
.
„
Samo
to
mi
je
hudo
,
da
izgubim
tudi
tebe
,
otrok
,
in
bom
potem
čisto
sam
,
“
je
rekel
s
trepetajočim
glasom
.
Dekle
se
je
streslo
.
„
Jaz
ne
pojdem
nikoli
od
vas
,
oče
!
“
„
Pojdeš
,
Zorka
.
In
prav
je
,
da
pojdeš
,
ker
tu
ti
ne
bo
prostora
,
kadar
mene
več
ne
bo
.
Ali
tudi
če
pojdeš
in
ne
bova
skupaj
,
bom
vedel
,
da
si
vsaj
ti
moj
otrok
.
“
Ali
zdaj
je
bilo
že
dovolj
te
mehkobe
,
in
Štefan
je
stopil
ven
na
hodnik
nad
vrtom
.
„
Treba
bo
skrbeti
za
Rezikino
perilo
,
“
je
rekel
.
„
Kaj
če
bi
si
vzela
kako
pomagalko
,
Zorka
?
Sama
ne
boš
mogla
.
“
„
O
bom
,
oče
bom
.
Saj
je
dovolj
časa
.
Tako
lepo
bom
napravila
,
da
še
Rezika
ne
bo
več
huda
name
,
“
je
hitelo
dekle
in
si
je
brisalo
oči
.
Rezika
je
bila
že
na
svojem
novem
domu
,
velikem
in
bogatem
domu
.
—
Štefan
je
moral
sam
priznati
,
da
se
Gantar
ni
le
hvalil
.
„
No
,
nazadnje
...
dva
vpirača
,
dva
stiskača
:
tekmovala
bosta
,
kdo
več
podela
in
manj
poje
,
pa
najdeta
tudi
srečo
...
Sicer
pa
...
“
Tako
si
je
rekel
Štefan
in
skomizgnil
,
češ
:
nazadnje
to
ni
več
moja
stvar
.
Vsekako
je
spravljena
in
en
neprijazen
obraz
manj
v
hiši
.
Ali
kmalu
nato
je
zapazil
nekaj
,
kar
mu
je
napolnilo
srce
s
čudnim
nemirom
.
Jesenko
je
prihajal
nekaj
časa
sem
še
bolj
pogostoma
dol
nego
prej
.
Ali
ko
ga
je
doslej
iskal
povsod
,
če
ga
ni
našel
že
pred
hišo
,
je
odšel
zdaj
vselej
naravnost
v
sobo
in
ga
je
čakal
pri
Zorki
.
Pa
tudi
to
bi
ne
bilo
še
nič
čudnega
;
Zorka
je
bilo
dekle
,
ki
se
je
res
lahko
pomenil
tudi
izobražen
človek
ž
njo
.
Šele
to
mu
je
odprlo
oči
,
da
je
bil
tako
odveč
,
če
je
prišel
k
onima
dvema
v
sobo
...
„
Tako
,
tako
!
“
je
mrmral
,
ko
je
bil
prvikrat
to
popolnoma
jasno
občutil
ter
je
potem
naglo
odšel
ven
pod
svoja
drevesa
in
hodil
tam
zunaj
s
povešeno
glavo
in
počasi
gor
in
dol
.
V
prvem
hipu
je
bil
celo
malo
užaljen
;
užaljen
in
žalosten
,
da
mora
tako
naenkrat
stopiti
nekaj
med
človeka
in
človeka
in
celo
med
srce
in
srce
...
Toda
že
je
ta
občutek
sam
izginil
in
Štefanu
se
je
tiho
dvignila
v
prsih
mehka
toplota
,
skoro
ginjenost
...
Zgoditi
se
mora
nekoč
,
a
komu
bi
to
svoje
ljubo
dete
rajši
izročil
?
...
Mlado
je
še
in
nežno
kakor
rožni
popek
,
a
zato
ga
bodo
sprejele
dobre
in
ljubeče
roke
...
„
Bog
čuvaj
nad
vama
!
“
mu
je
strepetalo
srce
in
se
je
vdalo
...
Vdalo
se
je
in
se
je
takorekoč
za
spoznanje
umaknilo
,
čuteče
,
da
mora
za
toliko
nazaj
,
ker
je
tako
zakon
teh
stvari
na
svetu
...
In
potem
je
čakal
,
kdaj
mu
poreče
Jesenko
besedo
.
A
čakati
je
moral
še
čudno
dolgo
.
Bilo
je
,
kakor
da
se
Jesenku
prav
nikamor
ne
mudi
.
Prišli
so
celo
trenutki
,
ko
sta
se
Štefanu
njegovo
vedenje
in
ta
njegov
molk
čudna
zdela
.
Ne
za
drugo
,
nego
nerodno
je
bilo
to
njuno
občevanje
,
ko
ni
bilo
prave
odkritosti
v
njem
.
Reci
,
če
misliš
,
—
brez
vzdihovanja
in
drugega
se
opravi
;
ali
kak
smisel
je
pogovarjanje
o
vseh
oddaljenih
stvareh
,
če
leži
to
vmes
?
...
No
,
ko
je
prišla
ura
in
je
bila
izrečena
beseda
,
se
je
Štefanu
vendar
čudno
milo
storilo
.
„
Samo
enega
otroka
sem
imel
in
zdaj
izgubim
še
tega
!
“
je
vzdihnil
in
je
pogledal
v
tla
.
Jesenko
se
je
v
zadregi
ozrl
nanj
.
A
da
bi
ne
bilo
mučno
,
se
je
posilil
in
se
je
zasmejal
:
„
Kaj
bi
govoril
o
izgubljenju
!
“
je
vzkliknil
.
„
Jaz
bi
rekel
,
da
celo
še
enega
dobite
zraven
...
če
vam
je
prav
...
Doslej
prijatelj
,
zdaj
takorekoč
otrok
...
“
Tu
je
Štefan
naglo
oživel
in
je
rekel
:
„
Nič
!
Za
otroka
vas
ne
maram
.
Ostaniva
le
lepo
prijatelja
še
nadalje
.
Večkrat
je
prijatelj
več
od
otroka
.
“
In
pomenila
sta
se
še
druge
stvari
,
ki
so
potrebne
ob
takih
prilikah
.
Potem
je
rekel
Jesenko
:
„
Ali
zdaj
vam
moram
povedati
še
to
,
zakaj
sem
toliko
časa
odlašal
.
Ni
bilo
namreč
lepo
,
da
sem
jaz
sedel
v
izbi
,
ko
ste
morali
vi
po
vrtu
hruške
in
breskve
šteti
.
Pa
sem
si
rekel
:
Kaj
bi
prezgodaj
o
tem
govoril
,
ko
je
nimaš
kam
peljati
.
Zdaj
pa
se
mi
je
le
posrečilo
izberačiti
.
Spomladi
se
sezida
v
Strnišču
nova
šola
in
prihodnjo
jesen
se
prične
pouk
že
v
njej
.
Politiko
sem
delal
in
nisem
maral
govoriti
o
tem
,
ko
bi
bilo
lahko
izpodletelo
.
Zdaj
je
zagotovljeno
in
se
v
kratkem
razglasi
.
Seveda
ima
besedo
še
ta
in
oni
;
a
mislim
,
da
ga
ne
bo
,
ki
bi
trdil
,
da
je
Drenjarjeva
lopa
primeren
kraj
za
šolo
.
“
In
res
so
se
začeli
že
drugi
teden
pogovori
za
šolsko
poslopje
.
Edino
stari
Drenjar
je
bil
proti
;
od
drugih
občinarjev
se
ni
hotel
nobeden
zameriti
,
že
ker
je
bil
tudi
župnik
zelo
vnet
za
stvar
.
Večina
pa
je
bila
že
sama
od
sebe
vsaj
zaslutila
velike
koristi
šole
.
A
mora
se
še
reči
,
da
so
vsi
brez
izjeme
že
Jesenku
samemu
na
sebi
privoščili
dostojen
dom
.
„
Župnik
ima
cel
farovž
,
učitelj
še
ene
sobe
ne
.
Tak
razloček
pa
vseeno
ni
med
njima
.
“
—
„
Sami
bi
mu
morali
postaviti
malo
stanja
,
če
bi
mu
ga
že
drugi
ne
!
“
Toda
ko
se
je
razneslo
,
da
se
Jesenko
zdaj
poroči
,
so
pa
vseeno
ostrmeli
.
Tako
jim
je
postal
z
leti
,
da
niso
več
mislili
na
to
.
Seveda
so
vedeli
,
da
se
lahko
,
če
se
hoče
.
Izpočetka
so
celo
čakali
,
kdaj
se
bo
.
Ampak
polagoma
so
se
bili
popolnoma
privadili
,
da
živi
učitelj
prav
tako
kakor
duhovnik
...
In
skoro
,
skoro
bi
bil
rekel
kdo
,
da
se
niti
ne
spodobi
,
če
bo
živel
zdaj
kakor
kateri
izmed
njih
in
imel
nazadnje
celo
otroke
...
Ni
greh
,
kdo
pravi
,
ampak
posvetne
stvari
so
to
...
In
učitelj
je
skoro
ravno
tako
postavljen
za
dober
izgled
in
vspodbudo
...
In
še
celo
eno
tako
...
Je
že
,
kar
je
,
ampak
nazadnje
je
le
Zaplotnikova
.
Če
ne
bo
nosila
klobuka
,
ni
gospa
;
če
ga
bo
,
je
pa
prevzetnost
.
In
potem
,
—
tako
mlada
stvar
!
Če
prideta
dva
skupaj
,
ki
sta
oba
mlada
,
sta
vsaj
tudi
oba
nedolžna
;
ampak
s
takim
človekom
,
ki
je
že
malo
v
letih
,
je
vse
drugače
...
Skratka
:
ni
jim
šlo
precej
v
glavo
in
treba
je
bilo
,
da
se
misli
šele
privadijo
.
Take
reči
,
kjer
je
kdo
,
da
plača
,
gredo
same
od
rok
.
In
tako
je
stala
šola
kar
naenkrat
spodaj
pod
cesto
na
Drenarjevem
svetu
,
kakor
bi
se
bila
prej
skrivala
na
njivi
in
zdaj
naenkrat
vstala
.
Potem
se
je
še
malo
posušilo
.
Nato
je
bila
poroka
.
Samo
petje
,
—
le
skupaj
se
je
držalo
,
v
cerkvi
,
v
krčmi
in
potem
do
jutra
v
novi
šoli
.
In
Štefan
je
kajpak
vstrajal
do
konca
.
Svetel
dan
je
že
bil
,
ko
je
stopal
počasi
proti
domu
.
Prišel
je
vrh
brega
in
se
je
prestrašil
,
ko
je
zagledal
hišo
;
—
tako
pusto
se
mu
je
zazdelo
zdaj
tam
spodaj
...
Takrat
je
tudi
začutil
naenkrat
in
prvikrat
,
da
prihaja
že
star
.
Ustnice
so
mu
strepetale
,
noge
so
se
mu
ušibile
in
sklonil
se
je
globoko
proti
zemlji
,
ki
jej
je
bil
ta
grenki
hip
zapadel
v
zadnji
obrok
...
Moral
se
je
skriti
za
veje
starega
jesena
,
da
bi
ga
kdo
ne
videl
.
In
tam
se
je
zjokal
kakor
otrok
,
—
o
,
kakor
star
človek
,
ki
je
spet
otrok
,
a
otrok
brez
sreče
in
ljubezni
vse
okrog
sebe
...
Ozrl
se
je
še
enkrat
tja
gor
,
kjer
je
kipela
ponosna
bela
šolska
stavba
v
zrak
,
in
potem
se
je
spustil
nizdol
in
je
sedel
na
klop
pred
hišo
.
Iz
kuhinje
je
prihajalo
zamolklo
ropotanje
.
„
Mati
kuha
zajutrk
“
,
si
je
rekel
.
In
čudno
,
kakor
že
od
davnih
,
davnih
časov
ne
več
,
se
je
zganilo
zdaj
nekaj
v
njegovih
prsih
celo
do
nje
.
Nazadnje
sta
preživela
vendar
dolgo
,
dolgo
vrsto
let
skupaj
in
pred
njunimi
očmi
so
vzrastli
vsi
ti
otroci
,
ki
se
trgajo
zdaj
drug
za
drugim
od
domače
hiše
...
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
bi
si
podala
vsaj
zdaj
in
prav
to
jutro
roko
v
spravo
in
poskusila
živeti
še
zadnje
dni
v
miru
in
prijaznosti
?
Premišljeval
je
še
nekaj
časa
tako
,
a
potem
vstal
in
šel
noter
.
Stala
je
pri
ognjišču
in
je
podtikala
.
Ali
ko
ga
je
ugledala
,
se
je
obrnila
proč
.
Vsakdanji
in
navaden
je
bil
njen
obraz
in
ni
ga
vprašala
po
otroku
,
po
Zorki
.
Samo
to
je
rekla
:
„
Zdaj
napravi
pa
kar
hočeš
.
Jaz
se
ne
bom
več
tako
ubijala
,
to
ti
povem
!
“
Vsakdanji
in
navaden
je
bil
njen
glas
.
„
Kako
misliš
?
“
je
rekel
in
je
sedel
truden
na
klop
ob
ognjišču
.
V
tem
hipu
je
prišel
Tine
iz
hleva
sem
in
je
stopil
z
golido
mleka
v
kuhinjo
.
Štefanu
je
bilo
neprijetno
,
da
ju
moti
v
tem
pogovoru
;
a
upal
je
,
da
pojde
zopet
ven
.
„
Kako
mislim
?
Ali
ne
vidiš
že
sam
,
da
ne
morem
več
sama
vsega
.
Dokler
je
bila
še
Rezika
doma
,
je
opravila
ona
za
dve
.
In
celo
Zorka
je
nekaj
pomagala
,
vsaj
v
kuhinji
.
Zdaj
pride
vse
na
moja
ramena
.
Pa
tebi
je
seveda
vseeno
;
samo
da
si
ti
sit
in
spočit
.
“
Štefan
je
vzdihnil
bolestno
in
ob
enem
nevoljno
.
„
Pa
kdo
pravi
to
?
Kaj
ti
nisem
rekel
že
stokrat
,
da
si
vzemi
deklo
?
Za
božjo
voljo
,
ženska
ne
bodi
taka
!
Še
tak
dan
ni
mogoče
govoriti
mirne
besede
s
tabo
.
Tudi
če
bi
Boga
odnesli
,
ti
bi
se
pet
minut
pozneje
že
spet
kregala
.
“
„
O
potem
pa
ne
,
če
bi
tebe
nesli
,
potem
bi
se
pa
že
ne
kregala
!
“
In
kakor
,
da
je
nekoliko
pomirjena
,
ker
se
ji
je
posrečila
ta
šala
,
ji
je
zadobil
obraz
veliko
bolj
prijazen
izraz
.
„
Morda
se
ti
zgodi
želja
,
predno
si
misliš
.
Ampak
zdaj
mi
povej
,
kaj
hočeš
pravzaprav
?
“
„
Kaj
hočem
?
Ali
ga
ne
vidiš
tam
?
Ali
misliš
,
da
ti
bo
vse
življenje
zastonj
robotal
in
da
boš
ti
le
pohajal
in
ljudi
za
norca
imel
?
Saj
ima
kmalu
trideset
let
!
Ali
ni
sramota
?
“
Z
roko
je
pokazala
Tineta
,
njega
pa
je
srdito
gledala
.
„
Kaj
je
s
Tinetom
?
“
„
O
,
ti
štor
ti
,
kaj
je
s
Tinetom
,
vpraša
?
Povej
mu
ti
sam
,
Tine
,
jaz
mu
vržem
drugače
še
lonec
kropa
na
glavo
,
če
se
preveč
razjezim
.
“
Štefan
je
gledal
zdaj
enega
zdaj
drugega
.
„
No
,
kaj
je
,
Tine
?
Povej
pa
ti
,
kaj
je
vaju
prijelo
.
“
Tine
se
je
počasi
okrenil
;
obraz
mu
je
bil
zelo
hladen
.
„
Kako
mislite
zdaj
,
oče
?
Ali
boste
dali
premoženje
meni
ali
ne
?
“
„
Komu
pa
?
Kaj
te
moti
?
Saj
ni
drugega
;
komu
bom
dajal
?
Po
moji
smrti
bo
vse
tvoje
.
“
„
Slišite
,
oče
;
nikar
ne
mislite
,
da
sem
tako
neumen
,
kakor
se
vam
zdijo
vsi
ljudje
razen
vas
.
Če
vi
umrjete
tako
,
se
jaz
lahko
obrišem
za
vse
skupaj
.
“
„
Ne
,
Tine
,
ta
pa
ni
taka
,
“
je
mirno
odgovoril
Štefan
.
„
Moj
testament
je
lepo
spisan
in
lepo
shranjen
.
Kar
se
tiče
tega
,
se
ti
ni
treba
bati
.
In
če
misliš
,
da
bi
ne
bilo
kaj
prav
,
greva
lahko
v
trg
,
da
boš
sam
slišal
.
“
Tine
se
je
porogljivo
zasmejal
.
„
V
trgu
sem
bil
že
jaz
sam
in
so
mi
vse
lepo
razložili
in
me
poučili
.
Testament
,
so
rekli
,
testament
lahko
prekliče
oče
vsak
dan
in
še
na
smrtni
postelji
ga
lahko
kdo
premoti
,
pa
se
lahko
prekrižaš
.
Pripelji
ga
dol
,
so
rekli
,
da
naredi
pogodbo
;
pogodba
drži
in
se
ni
treba
bati
potem
ničesar
več
.
“
„
Tisti
,
kdor
ti
je
rekel
tako
,
že
ve
,
zakaj
je
tako
govoril
!
“
se
je
razjezil
Štefan
.
„
Jaz
ti
pa
toliko
povem
,
da
do
smrti
ne
dam
premoženja
iz
rok
.
“
Tinetu
se
je
videlo
,
da
želi
ostati
miren
,
dokler
je
mogoče
.
„
Ni
treba
,
oče
,
da
bi
dali
iz
rok
.
Tako
mi
je
rekel
tisti
kancelijski
gospod
,
ki
sem
ga
bil
vprašal
za
svet
:
Oče
da
še
le
po
smrti
in
ostane
,
dokler
je
živ
,
sam
gospodar
.
Ti
boš
živel
pri
njem
,
ne
on
pri
tebi
,
in
on
bo
ukazoval
pri
hiši
.
Samo
tisto
je
,
da
ne
more
dati
potem
več
komu
drugemu
,
če
nisi
tudi
ti
zraven
.
In
to
hočem
,
da
bom
vedel
,
ali
se
mi
izplača
ubijati
tu
pri
vas
ali
ne
.
Zakaj
drugače
grem
rajši
danes
v
svet
nego
jutri
!
“
„
Aha
!
In
ti
bi
se
potem
oženil
,
če
ti
dam
tako
?
“
je
rekel
Štefan
počasi
in
oprezno
.
A
tu
je
posegla
mati
vmes
.
In
zdaj
je
videl
Štefan
,
kaj
hoče
:
da
ona
ne
bo
dekle
redila
in
še
plačevala
.
Če
pride
nevesta
,
prinese
nekaj
v
hišo
in
še
dela
zastonj
.
„
In
kaj
pa
jaz
,
če
.
bi
ti
zdaj
naenkrat
umrl
s
tistim
tvojim
testamentom
!
“
je
vsklikala
vedno
bolj
besna
.
„
Recimo
,
da
se
nisi
zlagal
in
res
dobi
vse
Tine
po
tebi
,
—
kam
pojdem
potem
pa
jaz
?
Tista
moja
dota
še
zavarovana
ni
na
premoženju
.
O
,
takrat
nisi
hotel
,
ali
zdaj
se
ne
dam
več
imeti
za
norca
.
V
pismo
mora
priti
vse
,
kako
in
kaj
.
Ali
boš
naredil
tako
,
kakor
se
spodobi
,
ali
pa
mi
odštej
že
prej
,
kar
mi
gre
.
“
Tako
se
je
bila
zagnala
,
da
ni
mogla
več
naprej
.
Štefan
pa
je
ostal
miren
in
mirno
se
.
je
obrnil
proti
njej
in
potem
ji
je
razložil
:
Toliko
in
toliko
je
imela
dote
.
Toliko
in
toliko
bi
znašalo
obresti
.
Toliko
in
toliko
ji
je
določil
še
na
vrh
,
ali
je
zadovoljna
?
Vidi
se
ji
,
da
je
nad
vse
presenečena
.
Saj
je
celo
bogastvo
!
In
pozna
ga
,
da
ne
laže
.
Štefan
opazi
to
in
se
zadovoljno
nasmehne
.
„
Glej
,
mati
,
saj
želim
vsaj
odslej
živeti
v
miru
s
teboj
.
Kar
se
tiče
tebe
,
vem
tudi
,
da
je
moja
prva
dolžnost
,
preskrbeti
za
vsak
slučaj
zate
še
prav
posebno
.
In
če
hočeš
,
greva
v
trg
,
da
narediva
tudi
pismo
midva
.
Premoženja
pa
ne
dam
iz
rok
—
radi
sebe
in
tudi
radi
tebe
ne
!
Zunaj
pred
kuhinjo
je
poslušal
Janez
ves
ta
čas
in
Štefan
je
videl
,
kako
je
šel
zdaj
njegov
klobuk
mimo
okna
.
Poklical
ga
je
,
a
oni
se
je
potuhnil
in
ga
ni
bilo
noter
.
Ko
je
videl
,
da
ga
ne
bo
,
je
rekel
Tinetu
še
to
:
„
Tako
je
ljubi
,
moj
Tine
!
Delaj
,
kakor
si
delal
doslej
,
saj
delaš
le
zase
;
od
mene
pa
ne
zahtevaj
,
da
bi
dal
krono
z
glave
,
dokler
jo
lahko
nosim
sam
.
Sicer
si
pa
še
pol
otrok
in
se
ti
nikamor
ne
mudi
.
Jaz
sem
se
moral
zgodaj
oženiti
,
ker
sem
bil
sam
;
ti
pa
še
lepo
počakaj
kak
čas
!
“
„
In
mati
se
bo
upirala
do
osemdesetih
ali
pa
do
sto
let
sama
?
“
je
oni
temno
odgovoril
in
je
mater
od
strani
pogledal
,
kakor
bi
hotel
,
naj
zdaj
zopet
ona
izpregovori
.
Toda
ona
je
zdaj
že
tam
v
kotu
nekaj
ropotala
s
posodo
in
ni
bilo
videti
,
da
se
še
misli
za
onega
potegovati
.
In
to
je
sin
brzo
spoznal
in
jo
je
s
sovražnim
pogledom
premeril
rekoč
:
„
Ali
je
zataknil
usta
tudi
vam
,
mati
,
s
tistimi
groši
,
a
?
O
,
sta
že
oba
enaka
,
že
!
Le
lepo
skupaj
držita
,
vsaj
proti
otrokom
,
in
vi
le
garbajte
,
mati
,
da
boste
še
bolj
skrvenčeni
!
“
Obrnil
se
je
počasi
in
je
s
hudo
kletvico
odšel
ven
.
„
Tisto
glej
,
da
bom
imela
kmalu
deklo
v
hiši
,
drugače
ti
vse
skupaj
pustim
!
“
je
zagodrnjala
zdaj
ona
s
tako
osornim
glasom
,
kakor
da
hoče
takoj
pokazati
,
češ
:
s
tistim
„
skupaj
držanjem
“
že
ne
bo
nič
!
„
Če
Bog
da
,
še
ta
mesec
jo
boš
imela
!
Takoj
zdaj
stopim
gor
k
Ravnarici
.
Ona
gotovo
ve
za
katero
,
ko
hodijo
ljudje
mimo
!
“
je
odgovoril
Štefan
,
ne
meneč
se
več
za
njeno
neprijaznost
.
Zakaj
tako
se
mu
je
zdelo
,
da
si
jo
je
zdaj
pridobil
vsaj
proti
temu
,
da
