prejepletenega
,
tudi
za
pokrivalom
ni
nobeden
drugi
okoli
njega
nosil
vranjega
perja
;
kar
se
tiče
obuvala
,
bile
so
velike
raznoterosti
,
ker
nekateri
so
imeli
podplate
in
malo
ustrojene
kože
,
preluknjene
in
z
vrvicami
privezane
čez
ovoje
,
kakor
je
bilo
,
drugi
so
nosili
cele
čevlje
,
zopet
drugi
lesene
coklje
,
tretji
so
hodili
celó
bosi
in
se
je
njihovim
trdokožnim
,
široko
razhojenim
nogam
poznalo
,
da
čevljev
niso
vajeni
.
Orožje
so
imeli
vsi
.
Nobeden
ni
bil
brez
dolgega
noža
ob
stráni
,
ali
ga
je
imel
v
usnjati
ali
celó
leseni
nožnici
pri
pasu
privezani
,
ali
pa
mu
je
,
ako
je
bil
krajši
,
ob
stegnu
tičal
v
ozkem
dolgem
žepu
,
da
se
je
videl
samó
ročnik
pri
boku
.
Nekateri
so
imeli
celó
kopja
s
seboj
,
kakor
za
vojsko
,
z
opaljenimi
in
črno
svetlimi
lehkimi
ročniki
in
s
svetlobrušeno
ostjó
,
dobro
na
konci
dolgega
ročnika
pribito
;
le-ta
so
bili
na
bližnji
grm
za
starčevim
hrbtom
obslonili
,
ali
pa
v
zasadili
zemljo
.
Tako
so
čakali
Metodovega
prihoda
,
ali
—
da
bolj
po
resnici
povemo
—
najprej
so
tako
čakali
,
kdaj
bode
oven
pečen
.
Dolgo
ne
bode
,
kajti
mali
bosopeti
in
gologlavi
dečko
,
ki
je
vrtil
leseni
raženj
na
dveh
lesenih
,
vsaksebi
na
konci
žrjavice
v
zemljo
zaritih
rogovilah
,
potil
se
je
,
da
je
voda
od
njega
kapala
,
znamenje
,
da
ima
že
precèj
dolgo
svoje
delo
.
Pečenka
je
bila
pa
tudi
že
lepo
zarumenela
in
kaplje
masti
,
ki
so
cvrčaje
padale
v
žrjavico
,
razprostirale
so
prijeten
duh
,
ki
je
čakalcem
dobrodejno
sezal
v
golt
.
„
Kako
ste
že
rekli
,
da
se
imenujejo
ti
Sloveni
,
katerim
je
knez
močni
mož
,
Svetopolk
?
“
vpraša
jeden
iz
družbe
.
„
Moravljani
jih
zovejo
,
zakaj
,
to
ve
morda
Lis
?
“
Prej
omenjeni
starec
,
ki
je
sedel
najbliže
ognja
,
pokima
z
glavo
in
razlaga
:
„
Kako
ne
bi
védel
,
ko
sem
bi
pri
njih
z
Motižirom
tačas
,
ko
smo
bili
pobili
vse
Nemce
,
srake
.
Moravljani
se
imenujejo
zato
,
ker
jim
teče
reka
Morava
skozi
domovino
,
glejte
,
kakor
nam
tù
doli
Drava
.
Zakaj
pa
se
mi
imenujemo
Črnovci
,
če
ne
zato
,
ker
stanujemo
tù
gori
na
Črni
gori
.
Ali
kadar
prideš
dan
hoda
ali
več
od
dóma
,
ne
vedó
ljudje
več
za
našo
Črno
goro
,
temveč
samó
za
Ptuj
ali
za
Dravo
,
zato
nas
zovejo
Podravce
ali
Dravljane
in
morda
še
drugače
,
a
jaz
nisem
drugače
slišal
,
ne
morem
povedati
,
prijatelji
.
Ali
dobri
so
Moravljani
,
hrabri
,
bratje
naši
po
jeziku
in
rodu
in
zdaj
,
Bogu
hvalo
,
tudi
bratje
po
orožji
proti
Nemcu
,
sraki
.
“
Vsi
si
modrost
starčevo
denó
na
pamet
,
in
najmlajši
med
njimi
,
vrtilec
pekočega
se
ovna
,
vpraša
:
„
Dedček
,
zakaj
pa
se
Nemcu
reče
sraka
,
kakor
ti
govoriš
,
dede
?
“
A
tù
je
vnuk
več
vprašal
nego
ded
znal
:
„
Od
nekdaj
smo
jim
tako
rekali
,
kadar
smo
med
seboj
o
njih
govorili
,
ali
jih
na
boj
klicali
,
Vitko
.
Samó
,
da
jih
toliko
nismo
poznali
kot
zdaj
,
kajti
ko
sem
bil
jaz
tvojih
let
,
dečko
,
in
sem
hodil
s
svojim
otcem
v
mesto
,
bilo
jih
je
komaj
deset
v
Ptuji
,
srak
nemških
,
zdaj
so
se
že
tako
razgnézdile
kakor
uši
,
in
pol
mesta
je
že
njih
polno
,
če
ne
več
.
“
„
Morda
se
jim
zato
daje
priimek
srake
,
ker
so
pisano
oblečeni
,
ne
belo
kot
mi
,
“
ugiblje
mlad
mož
.
„
Ali
pa
zato
,
ker
radi
vse
jemljó
,
kar
se
kolikaj
sveti
pri
nas
,
sosebno
denar
,
“
pristavi
drugi
in
glasen
grohòt
kaže
,
da
razložba
poslednjega
občinstvu
bolj
ugaja
.
„
Denès
so
se
nekako
poskrili
,
zdelo
se
mi
je
,
kakor
miši
nad
izbo
,
kadar
maček
po
lestvi
skakóma
stopa
,
“
reče
jeden
starejših
.
„
Meni
se
zdi
,
da
jih
prihod
tega
imenitnega
moravskega
junaka
in
ónega
svetca
močno
kolje
v
dušo
in
v
srce
.
“
„
Poskrili
?
Nekateri
so
lepo
pred
Svetopolkom
na
tla
popadali
,
rečem
ti
,
Ščetin
,
sam
sem
jih
videl
,
“
odgovori
Lis
in
pristavlja
:
„
Nu
,
pak
,
to
bi
znal
,
zakaj
bi
se
pred
Svetopolkom
skrivali
,
ker
on
je
velik
črt
njihovemu
rodu
in
plemenu
.
Ali
zakaj
bi
se
bali
ónega
svetega
moža
,
Metoda
,
ker
vendar
menda
isto
véro
molijo
in
isto
tako
božje
pomaganje
kličejo
,
kakor
on
uči
,
slišal
sem
.
“
„
To
je
res
,
“
odgovori
Ščetin
,
„
óni
se
ne
zbirajo
v
logu
pod
drevesom
,
kakor
naši
stari
in
še
zdaj
nekateri
,
ki
se
Peruna
držé
in
Morane
;
óni
hodijo
v
velik
zidan
hram
,
v
cerkev
in
potezajo
s
pestjo
ali
prsti
križ
po
čelu
in
molijo
samó
jednega
Boga
in
sina
Krista
in
svetega
duha
,
češ
,
da
je
on
oče
naš
,
ki
nam
daj
kruha
vsak
dan
—
vse
menda
prav
tako
,
kakor
je
tudi
ta
sveti
mož
učil
,
ki
se
denes
vrača
,
Metod
,
in
kakor
so
óni
pripovedovali
nam
,
ki
so
se
prej
od
njega
naučili
.
Ali
nekaj
je
vendar
razločka
med
Metodovim
učenjem
in
med
pripovedovanjem
nemškega
svečenika
,
ne
domišljam
se
njega
imena
...
Rihbalda
,
ali
kako
.
Metod
ne
govori
prav
vse
tako
kakor
mi
,
vse
drugače
in
lepše
mu
beseda
poje
,
ali
vendar
ga
morate
le
poslušati
,
ker
vse
vam
gre
do
uma
in
razuma
;
óni
nemški
pripovedovalci
pa
tako
čudno
govoré
,
da
časih
razumeš
polovico
,
če
s
teboj
govore
,
kadar
pa
se
med
seboj
razgovarjajo
ali
Bogá
kličejo
,
ne
razumeš
ničesa
,
čisto
ničesa
.
“
„
Jaz
Metoda
še
nisem
slišal
sam
,
“
reče
Lis
.
„
Zato
sem
mislil
in
rekel
sam
pri
sebi
:
stopi
doli
v
mesto
,
stopi
,
da
čuješ
sam
.
Zlasti
ker
je
tudi
Svetopolk
tukaj
,
ki
je
Nemce
tako
močno
ukrotil
,
da
morda
ne
bodo
več
čez
našo
mejo
glave
vtikali
in
nam
hodili
v
kvar
,
rekel
sem
,
da
me
cela
zádruga
ne
udrži
domá
.
Zato
pojdem
drevi
ali
jutri
poslušat
v
óni
véliki
zidani
hram
,
ki
mu
cerkev
pravite
,
kako
pové
Metod
o
Jezu
Kristu
in
Bógu
.
Posebno
bi
rad
zvédel
,
kako
je
to
,
da
je
samó
jeden
Bog
in
zopet
so
trije
,
vse
vkup
.
Tega
pri
nas
nihče
še
ne
vé
,
in
mislim
da
tudi
drugod
po
hribih
ne
,
sosebno
ker
nekateri
skrivaj
še
zmerom
naše
stare
bogove
kličejo
in
jim
obete
delajo
,
vrhu
tega
,
da
sta
že
pokojna
kneza
Pribina
in
Kocelj
sovražila
Perunovce
in
jih
zmerjala
s
pogani
.
“
„
Ej
,
niso
le
pri
vas
na
gori
taki
,
tudi
po
poljani
jih
je
še
vse
polno
,
“
oglasi
se
jeden
.
„
Kako
bi
jih
ne
bilo
,
ker
nima
kdo
ljudij
poučiti
;
Nemci
,
ki
tù
v
Ptuji
sedé
,
ne
znajo
ali
nehté
,
Metoda
so
bili
pa
polutretje
leto
pri
sebi
zaprli
daleč
tam
nekje
blizu
konca
svetá
iz
sáme
grde
zavisti
,
rekoč
,
če
mi
ne
znamo
,
pa
še
ti
ne
bodeš
.
Jaz
sam
sem
že
kopje
dobro
metal
,
tako
,
da
ga
ni
vsak
otrok
izpulil
,
kadar
sem
je
v
deblo
zapodil
,
a
sem
še
zmerom
molil
in
mislil
,
da
mi
o
kresi
pride
bóžič
Svarožič
durne
podboje
pozlatit
.
Zdaj
pač
vidimo
,
da
je
kristijanski
Bog
močnejši
,
naših
starih
bogovi
so
menda
opešali
ali
celó
pomrli
,
čemu
bi
torej
mi
pazili
nánje
,
ako
nas
ne
slišijo
več
.
Gluha
molitev
Perunova
molitev
.
Le
premislite
,
da
je
slovensko
orožje
šele
zdaj
v
čisli
prišlo
in
šele
zdaj
poznamo
velike
vojne
pobede
,
odkar
je
ta
Metod
poučil
Moravane
in
naše
ljudi
,
zlasti
poljane
in
meščane
v
kristijanski
véri
.
Sosebno
Svetopolka
je
on
do
dobrega
izpreobrnil
h
križu
,
ko
sta
bila
pri
Nemcih
skupaj
zaprta
nekje
daleč
tam
na
drugem
konci
franške
dežele
in
menda
vsega
svetá
,
kjer
solnce
zahaja
.
In
glej
,
od
koder
ni
še
nobeden
ujeti
Sloven
vrnil
se
,
prišel
je
Svetopolk
domóv
in
s
seboj
zvabil
še
celó
temo
sovražnikov
,
da
so
propali
.
Dokler
so
nam
le
Nemci
po
svojih
in
naših
knezih
novo
véro
silili
,
morali
smo
jim
davek
plačevati
in
vojsko
dajati
,
ako
so
šli
kam
na
boj
;
zdaj
ko
je
Metod
prišel
,
zaobrnilo
se
je
vse
in
se
zaobrne
še
bolj
,
le
verjemite
.
Ko
bi
bili
naši
stari
bogovi
,
ki
smo
jih
od
davnega
čestili
,
še
ob
moči
,
ne
bi
bili
nas
kristijanski
Franki
ali
Nemci
zmerom
tepli
in
trli
,
poprej
pa
Obri
pasjeglavi
tlačili
,
temveč
Perun
bi
se
bil
za
nas
oglasil
in
Morana
ne
bi
bila
davila
naših
dedov
,
temveč
naše
sovražnike
.
Recimo
potem
,
če
moremo
,
da
véra
v
križ
ni
mogočnejša
!
Ne
moremo
reči
.
“
„
Ne
moremo
“
,
pritrdijo
drugi
starejšine
Lisu
,
kajti
niso
imeli
mnogo
modrejših
niti
veljavnejših
mož
med
seboj
.
Le
Ščetin
je
bil
morda
bolj
v
véri
poučen
,
zato
se
je
pa
takoj
oglasil
in
rekel
:
„
Kakó
si
dejal
,
da
ne
razumeš
,
zakaj
je
samó
jeden
Bog
,
a
se
imenujejo
trije
:
oče
,
sin
in
sveti
duh
?
Vidiš
,
to
se
meni
zdi
tako
:
vzemi
v
roke
vile
od
celine
narejene
na
tri
roglje
,
vsi
roglji
samorasli
,
ne
da
bi
bil
kateri
pribit
.
Kaj
imaš
?
Jeden
rogelj
je
les
za
sebe
,
drugi
za
sebe
,
tretji
za
sebe
les
.
In
vendar
so
tudi
vse
vile
vkupe
jeden
les
.
“
„
A-a
!
“
zanoslja
Lis
premišljujoč
in
prikima
.
Njemu
in
vsem
se
je
po
ti
sicer
netemeljiti
,
ali
dobromišljeni
razložbi
vélika
vérska
skrivnost
zdela
prav
jasna
.
Sicer
pa
je
menda
že
bralcu
odkrito
iz
tega
do
tù
navedenega
razgovora
slovenskih
mož
o
resnicah
naše
svete
vére
,
da
so
še
na
pol
pogani
,
da
se
je
v
njihovih
glavah
še
čudno
mešalo
poganstvo
s
kristijanstvom
in
da
nagibi
njihovega
vérstva
niso
bili
povsem
krščansko
čisti
,
temveč
so
močno
nazori
samopridnosti
in
materijalnega
boljška
vpletali
se
vmes
.
—
Oni
so
govorili
,
kakor
so
mislili
,
bolje
niso
znali
;
dà
,
velika
večina
niti
teh
vérskih
znanosti
ni
imela
,
kakor
Lis
in
Ščetin
.
„
Mislim
,
da
je
že
pečeno
,
“
reče
zdaj
Lis
,
potegne
dolgi
nož
,
zahode
ga
polagoma
v
ovna
na
ražnji
in
ga
zopet
izvleče
,
prikimne
z
glavo
in
dečku
reče
:
„
Kje
ga
hočemo
rezati
?
“
Dečko
prinese
ozko
staro
desko
,
ukradeno
prej
iz
plóta
,
in
jo
položi
pred
starca
,
kateri
zvrne
pečenega
ovna
nánjo
in
ga
začne
s
svojim
orožjem
na
kose
razrezavati
in
deliti
najprej
med
svoje
ljudi
,
to
se
vé
,
sebe
ne
pozabivši
,
potlej
kar
mu
ostane
,
ponuja
vsem
okolo
stoječim
,
tako
da
je
ves
pečeni
oven
s
kostmi
vred
skoraj
zginil
z
deske
.
Najedši
se
stari
Lis
vzame
opleteno
bučo
,
ki
jo
je
čuval
pred
seboj
med
koleni
na
tleh
,
odmaši
jo
in
pije
,
a
potem
ponudi
Sčetinu
piti
,
druzemu
pak
nijednemu
,
temveč
skrben
za
sebe
oprta
zanjko
,
na
katero
je
bila
vinska
buča
privezana
.
„
Veselje
je
možu
piti
vinsko
kapljo
po
dobrem
mêsnem
zalôžaji
;
kakor
materino
mleko
detetu
dojencu
prilega
se
duši
.
kakó
bi
dobro
bilo
,
ko
bi
ta
svetec
Metod
hotel
pri
nas
ostati
in
narediti
,
da
bi
zmerom
dobra
létina
bila
za
vino
in
za
žito
.
To
zná
on
vse
,
ako
hoče
.
A
zna
valjda
tudi
dež
in
točo
napraviti
,
živino
zagovoriti
in
še
več
kot
mi
sodimo
.
Tudi
besa
vražjega
v
človeka
spusti
,
če
hoče
.
“
Poslednje
besede
je
mož
skrivnostno
povedal
,
ali
kakor
da
bi
se
sam
pred
besom
hotel
začuvati
,
odmaši
še
jeden
pot
vinsko
bučo
in
pije
.
„
Kako
bi
besa
v
človeka
spuščal
,
ko
pripovedujejo
,
da
je
dober
človek
,
kakor
ga
ni
bilo
in
ga
ne
bode
?
“
vpraša
Ščetin
.
„
Ne
rečem
,
da
ga
spušča
,
nego
le
,
da
ga
more
in
zna
,
če
hoče
,
kakor
tudi
hudo
zimo
,
ali
hudo
sušo
naredi
in
ustavi
,
ako
le
hoče
,
verjemi
ti
!
“
„
Ne
vem
.
Ono
leto
sem
ga
sam
slišal
,
ko
je
rekel
,
da
vse
od
Boga
pride
,
zlò
in
dobro
in
nič
brez
volje
božje
.
“
„
I
nu
!
Od
koga
je
pa
on
prišel
k
nam
če
ne
od
Bogá
?
“
vpraša
Lis
.
„
A
kaj
misliš
,
da
se
nista
prej
z
Bogom
nič
zmenila
,
predno
ga
je
poslal
nas
učit
,
in
da
mu
ni
dal
nič
oblasti
?
Še
jaz
,
kadar
katerega
iz
svoje
zádruge
pošljem
kam
dalje
,
naročam
mu
:
tako
in
takisto
govori
in
stóri
;
ako
pa
izprevidiš
,
da
ne
pojde
tako
,
onda
stóri
,
kakor
se
ti
bode
prav
in
dobro
zdelo
,
saj
si
sam
pameten
in
jaz
ti
ne
morem
stati
povsod
za
petami
.
Če
jaz
dam
tako
oblast
svojemu
,
ti
svojemu
,
naši
knezi
svojim
vojvodam
,
nu
,
kàj
meniš
,
da
Bog
ni
modrejši
od
nas
vseh
?
Je
,
je
!
Sicer
bi
nas
ne
bil
znal
vse
ustvariti
,
nebó
in
zemljo
in
solnce
in
zvezde
in
kar
je
živega
in
mrtvega
.
Le
pomislite
,
da
bi
Svetopolk
ne
bil
nikoli
mogel
Nemcev
prevariti
in
prelestiti
,
da
bi
Metoda
ne
bilo
.
Ta
jih
je
bil
s
slepoto
udaril
in
nihče
drugi
.
Kàj
ne
vemo
iz
pripovedovanj
svojih
starcev
in
iz
tega
,
kar
smo
sami
doživeli
,
kakó
lokavi
in
prebrisani
so
?
In
da
je
Svetopolk
potlej
Nemce
povsod
dobro
nabil
in
potolkel
,
kjer
so
se
njega
Sloveni
ž
njimi
srečali
,
to
ni
kar
tako
,
vrhu
tega
,
da
je
sam
močan
kakor
noben
človek
.
“
„
Je
li
močan
?
“
vpraša
Ščetin
.
„
Davi
so
bili
že
odšli
iz
mesta
,
ko
sem
prišel
jaz
,
nisem
ga
torej
videl
.
“
„
Močan
kot
tur
,
širok
,
velik
,
glavàn
!
“
glasilo
se
je
hitro
poročilo
izmed
okoli
sedečih
in
stoječih
.
„
Takega
silnega
junaka
nisem
še
videl
,
“
reče
še
jeden
.
„
On
je
že
iz
rodovine
take
,
oče
mu
je
bil
podoben
in
baje
ded
še
bolj
,
“
reče
Lis
.
„
Brat
njega
je
tudi
velik
,
samó
da
je
slok
in
menj
čvrst
,
zato
ni
vojnik
nego
svečenik
,
ali
že
zaradi
tega
ker
je
iz
tega
roda
,
iz
katerega
Svetopolk
,
izbral
ga
je
bil
narod
na
Moravi
reki
vojvodo
,
dokler
samega
Svetopolka
ni
bilo
.
Ko
so
pa
zaslišali
vpitje
Svetopolkovo
v
bitvi
pred
Velegradom
,
slušali
so
vsi
njega
.
A
kako
zna
vpiti
!
Nobeden
rog
tako
glasno
ne
tuli
,
nobeden
medved
ni
bik
nima
tako
močnega
glasú
kot
Svetopolk
,
kadar
továrišem
v
boji
priklicuje
.
Moraš
teči
v
krvavo
vrsto
,
moraš
udarjati
,
ako
on
ukaže
,
tudi
ko
bi
se
prej
bal
,
da
je
vraga
preveč
pred
teboj
,
kajti
kamor
Svetopolk
tovariše
goni
,
tja
hodi
on
ž
njimi
prvi
in
vpije
,
da
je
veselje
in
strah
.
“
„
Veselje
in
strah
?!
“
čudijo
se
okoli
sedeči
.
„
Kadar
je
kopje
zalučil
,
gotovo
zadene
in
v
travo
vrže
za
vselej
ónega
,
na
katerega
je
meril
,
potem
pa
meč
potegne
in
oči
mu
se
poveličajo
in
zakrvavé
,
obraz
gori
,
groza
ga
je
pogledati
.
Zato
ga
ni
dozdaj
še
nikoli
nobeno
orožje
ranilo
,
ni
pušica
,
ni
kopje
,
ni
kij
,
ni
sekira
,
ni
meč
.
In
če
je
dozdaj
tak
bil
,
da
se
ga
ni
nič
prijelo
,
koliko
bode
šele
zdaj
trden
in
brezskrben
,
ko
sta
se
z
ónim
vseveščim
svetcem
Metodom
sprijateljila
in
se
hočeta
tù
doli
denès
ali
jutri
še
bolj
.
Zdaj
mu
Nemci
ne
pridejo
do
živega
,
tudi
ne
,
ko
bi
jim
besi
pomagali
.
“
„
Zdravje
mu
in
slava
!
“
reče
Ščetin
in
isto
tako
se
oglašajo
drugi
.
„
Ko
bi
mu
le
naš
knez
Braslav
podoben
bil
,
“
primetne
jeden
poluglasno
.
„
Podoben
mu
ne
more
biti
.
A
da
bi
mu
le
pokoren
bil
,
njemu
,
a
ne
Nemcem
.
Potlej
bi
mi
zopet
vedeli
,
čegavi
smo
in
kakovo
ime
imamo
.
Dozdaj
nismo
vedeli
,
ali
smo
srake
;
ali
smo
sokoli
.
V
sredi
smo
časih
v
boj
šli
z
Nemci
in
za
Nemce
zoper
ljudi
svojega
rodú
in
svoje
krvi
,
drugič
smo
zopet
s
Sloveni
vred
vzdignili
se
zoper
Nemce
,
ki
so
nas
pa
potlej
za
to
skubli
;
kadar
niso
mesá
imeli
in
ne
kàj
jesti
,
prišli
so
po
naše
voli
in
ovce
in
po
žito
in
nekatera
slovenska
ženska
,
nekatero
mlado
dete
je
ž
njo
vred
privezano
na
nemške
konje
,
nago
kakor
po
rojstvi
,
od
nas
odgnano
bilo
za
vselej
in
jim
služi
ter
dela
na
krvavo
usmiljenje
.
Naše
ljudi
so
Franki
med
seboj
prodajali
in
kupovali
ceneje
,
kakor
mi
kobile
.
Koliko
zádrug
po
dolinah
je
ležalo
brez
strehe
,
kakor
zver
v
gozdu
,
in
na
ravnem
polji
sta
rudeča
žrjavica
in
sivi
dim
vedela
,
kje
je
bila
prej
slovenska
vas
.
V
hribe
k
nam
se
niso
upali
,
ker
nimajo
dosti
vzeti
,
ali
koliko
naših
mladičev
so
ulovili
doli
na
polji
in
z
vrbovo
trto
zvezane
gnali
jih
na
pródaj
,
Nemci
,
srake
.
In
kdo
je
bil
kriv
?
Mi
sami
,
ki
smo
poslušali
take
kneze
,
ki
so
od
straha
pred
Nemci
do
nog
padali
in
jim
dánj
dajali
iz
naših
kašč
in
iz
naših
hlevov
.
Pribina
je
bil
ves
pasji
,
več
Nemcev
je
bilo
v
njegovi
družini
nego
naših
in
da
bi
nas
bil
le
mogel
,
prodál
bi
nas
bil
Frankom
kar
vse
vprek
kosmate
.
Kocelj
je
bil
bolj
naš
,
a
strahú
je
imel
preveč
.
Še
zadnjič
,
ko
so
prišli
Franki
na
potu
proti
Moravanom
,
poslal
je
nas
ž
njimi
in
mi
bi
bili
res
morali
ž
njimi
v
prijateljstvu
bojevati
se
proti
svojega
plemena
ljudem
,
da
bi
Svetopolka
ne
bilo
,
ki
je
rekel
:
tako
mora
biti
—
in
bilo
je
takisto
,
da
smo
skoraj
vso
nemško
vojsko
potolkli
in
le
ostanke
polovili
.
Zato
rečem
:
ko
bi
se
tako
zmenili
,
da
bi
tudi
pri
nas
odslej
zmerom
Svetopolk
imel
ukazovati
,
a
Franki
ničesa
,
potlej
smo
svoji
in
nas
ne
bi
več
sram
bilo
,
kakor
nas
je
dozdaj
lehko
bilo
,
ne
li
?
“
Zdajci
se
oči
vseh
poslušalcev
od
pripovedovalca
Lisa
obrnejo
z
jarka
v
dòl
k
mestu
,
ker
od
tam
se
je
začula
godba
,
glasna
,
da
je
vse
skozi
ušesa
letelo
.
„
Dudlebi
,
Dudlebi
,
“
vskliknejo
sosebno
mlajši
in
vse
skoči
na
noge
.
Tudi
druge
tolpe
zbranih
vstanejo
in
v
divjem
diru
se
vse
spusti
z
jarka
navzdol
na
cesto
h
godcem
.
Dudlebi
so
se
imenovali
možje
precèj
mnogočislenega
rodú
,
prebivajočega
od
Ptuja
po
Dravi
navzgor
proti
zdanji
Koroški
in
še
globlje
v
to
zemljo
.
Sloveli
so
isto
tako
kot
dobri
vojniki
in
borci
s
kopjem
in
mečem
,
kakor
tudi
—
in
skoraj
še
bolj
,
kajti
od
tega
so
dobili
ime
—
kot
godci
in
pevci
.
Pravega
soglasja
,
harmonije
dudlebska
godba
ni
imela
;
vsak
je
pritiskal
na
svoje
dudlje
,
piskal
na
svojo
piščal
,
drgnil
z
lokom
ob
žimnato
struno
,
ali
trobil
v
rog
kakor
se
mu
je
zdelo
,
da
se
priklada
in
ujema
z
drugimi
,
izkušal
je
le
,
da
je
bil
s
svojim
instrumentom
glasán
.
Tako
je
bila
dudlebska
godba
pač
močna
in
burna
,
toda
menj
ubrana
.
Vendar
so
jo
Sloveni
radi
poslušali
,
mladina
in
starina
,
vse
je
klicalo
„
Dudlebi
,
Dudlebi
!
“
in
vrelo
h
godcem
.
Ti
so
se
po
cesti
razstopili
in
godli
stojé
.
Ko
se
je
pa
zaslišal
med
množico
glas
in
šel
od
ust
do
ust
ter
veselo
razburjenje
v
narodu
vzbudil
:
„
Že
gredo
!
pridejo
!
glejte
!
glejte
!
“
vzdignejo
se
Dudlebi
in
na
čelu
naroda
,
ki
se
vali
za
njimi
po
cesti
in
ob
stráneh
ceste
gredó
naproti
veliki
družini
,
ki
spremlja
in
dovaja
od
daleč
Metoda
in
Svetopolka
.
Z
viharnimi
pozdravi
in
srčnimi
priglasi
je
narod
v
Ptuji
vsprejel
Metoda
,
na
stráni
Svetopolkovi
jahajočega
na
dolgogrivem
belci
učenci
svoje
svečenike
in
množino
druzega
spremstva
imajočega
za
seboj
.
Ne
le
,
da
je
narod
svojega
učitelja
že
od
prej
poznal
in
ga
ni
mogel
pozabiti
,
zdelo
se
je
,
kakor
bi
tisti
čudoviti
instinkt
navduševal
slovensko
ljudstvo
za
svetega
svojega
učitelja
in
duhovnega
otca
,
s
katerim
vidimo
,
da
Bog
večkrat
obdaruje
mlade
,
neizkušene
,
po
usodi
tepene
,
zatirane
narode
,
da
prav
znajo
ločiti
,
kdo
mu
želi
blago
in
dobro
,
kdo
ga
prav
uči
,
kdo
ga
hoče
pravim
potem
voditi
do
boljše
bodočnosti
,
če
prav
morda
daljne
,
ne
še
vidne
,
negotove
bodočnosti
.
V
prvih
vrstah
gledalcev
so
vérni
kristijanje
padali
na
kolena
,
da
bi
deležni
bili
blagoslova
,
ki
ga
je
Metod
dajal
s
prijaznim
obrazom
narodu
odzdravljaje
na
desno
in
levo
,
pogani
in
óni
,
ki
so
bili
le
krščeni
ali
malo
poučeni
,
oprijemali
so
se
drevja
,
plotóv
,
lezli
ob
hišah
,
da
bi
tudi
videli
čudotvorca
,
v
katerega
uk
so
tako
rekoč
že
vérovali
,
predno
so
ga
poznali
,
samó
ko
so
učitelja
videli
.
Matere
so
vzdigovale
deteta
in
jim
kazale
možá
božjega
,
osorni
in
trdi
možje
so
čutili
v
sebi
neko
nenavadno
ponižnost
in
mehkost
,
ko
so
ga
gledali
v
lice
,
a
razposajena
in
tresopéta
sicer
mladina
je
morala
nehoté
imeti
resno
lice
in
umolkniti
z
veselo
ali
obádno
šalo
.
Poleg
Metodove
in
Svetopolkove
slave
pak
je
bil
na
okoli
daleč
raznesen
tudi
kneza
Bratislava
izrecen
ukaz
po
zádrugah
,
ki
je
pozival
zlasti
vojne
može
,
naj
pridejo
te
dni
v
Ptuj
klanjat
se
imenitnima
gostoma
in
ja
čestit
.
In
od
sêla
do
sêla
je
tekel
glas
:
pojdimo
gledat
in
čestit
svetega
moža
in
tistega
vojvodo
silnega
.
Metod
reče
Svetopolku
:
„
Vidiš
li
,
knez
moj
,
kakó
je
ta
naš
narod
hvaležen
za
to
,
kar
se
mu
dobrega
stori
,
hvaležen
nam
za
besedo
božjo
,
ki
smo
mu
jo
prinesli
in
za
tvoje
trude
v
krepkih
bojih
za
svobodo
in
neodvisnost
njegovo
.
Glej
ta
lica
,
z
njih
se
čita
ljubezen
in
spoštovanje
,
in
večjega
darú
človek
od
človeka
ne
more
iskati
.
Sicer
možu
ne
pristaja
samó
hvaležnosti
in
nagrade
iskati
od
ljudij
,
kadar
ide
na
delo
za
blagost
svojega
bližnjega
;
dobro
in
blago
delati
treba
zarad
dobrega
in
blazega
—
ali
,
zato
,
ker
je
to
volja
in
zapoved
Najvišjega
.
A
dobro
dé
človeku
,
delo
je
lože
,
trud
manjši
,
prebite
težavnosti
imajo
lepši
spomin
,
če
človek
vidi
priznanje
za
svoje
trujenje
med
ónimi
,
katerim
na
korist
je
namenjeno
.
Vrl
narod
je
naš
in
duša
mu
je
še
nepokvarjena
.
“
„
Vrl
narod
,
“
odgovori
Svetopolk
in
nekako
zaničljivo
zasukne
velike
ustnice
ter
z
glavo
in
visocim
vranjim
perjem
na
čeladi
ponosno
nazaj
omahne
,
„
vrl
narod
,
ali
jaz
ga
imam
najrajši
,
kadar
je
pokoren
,
da
stori
,
kar
se
mu
ukazuje
,
sosebno
pak
,
da
ne
beži
,
kadar
se
je
treba
biti
in
boriti
.
“
„
Pokorščina
je
lepa
in
krščanska
čednost
,
kjer
je
na
mestu
;
tudi
hrabrost
in
vojevitost
je
narodu
na
čast
in
korist
v
pravičnih
vojnah
za
brambo
svojega
in
zaščit
resnice
.
Ali
namen
človekov
hrabrost
in
vojevitost
ni
,
ker
kadar
bode
Kriščev
sveti
nauk
prešinil
vse
narode
,
vojevitosti
treba
ne
bode
,
kajti
živel
bocle
sosed
s
sosedom
po
nauku
:
ljubite
se
med
seboj
,
in
vojske
ne
bode
.
Kdaj
pride
ta
čas
in
ali
ga
je
Bog
namenil
človeškemu
rodu
na
tem
svetu
,
to
seveda
ve
le
on
sam
.
“
Svetopolk
pogladi
svojo
veliko
črao
brado
,
nasmehne
se
in
zopet
upre
roko
ob
močno
svoje
na
konji
viseče
stegno
rekoč
:
„
Vém
,
da
tako
učite
in
verjamem
,
da
je
res
,
ali
zdi
se
mi
,
da
bode
potlej
grozno
dolg
čas
na
svetu
.
Nič
boja
,
nič
orožja
,
to
bi
ne
bilo
záme
.
“
Zemižizen
,
Svetopolkov
pobratim
,
jahal
je
za
njim
poleg
Braslava
.
Ko
je
slišal
,
kako
nekrščanski
njegov
pobrat
govori
z
Metodom
,
bal
se
je
škode
,
ker
poznal
je
Svetopolka
,
da
je
svojeglav
in
da
bi
še
dalje
v
protivji
zaplel
pogovor
o
stvari
,
ki
ni
bila
za
njegov
razum
.
Hitro
torej
Zemižizen
v
poseže
razgovor
,
da
bi
misli
Svetopolkove
in
Metodove
obrnil
drugam
:
„
Poglej
;
Svetopolk
,
tù
stojé
Braslavlji
voji
.
“
Zemižizen
je
s
temi
besedami
kazal
na
oborožene
može
in
bojne
junake
,
ki
so
po
mestu
stali
v
gostih
tolpah
,
proti
ulicam
nagneteni
,
koder
so
imeli
slavni
gostje
z
družino
priti
do
cerkve
.
Ta
vojska
ni
bila
ni
jednako
oblečena
,
niti
jednako
oborožena
,
niti
ne
sestavljena
od
same
dorasle
mladine
.
Poleg
črnega
kopja
z
dvobrušno
jekleno
iglo
na
konci
,
molela
je
drugod
pisano
pobarvana
,
drugi
so
imeli
le
kije
in
nože
,
tretji
nemške
meče
.
Poleg
kosmatoobraznih
otcev
so
stali
golobradi
sinovje
,
ki
so
pa
v
sebi
čutili
že
zmožnosti
za
velika
hrabrodejstva
in
junaštva
,
kakor
se
jim
je
videlo
z
lica
.
Največ
so
bili
močni
,
veliki
ljudje
,
slovenski
tipi
z
obrazi
širokimi
in
širokopleči
,
krepke
rasti
,
trdne
stavbe
kostij
in
vendar
imajoči
neko
mehkost
v
očeh
in
licih
.
Vsi
so
gledali
velikana
Svetopolka
,
čudovali
se
njegovemu
z
zlatom
okovanemu
orožju
,
strmeli
,
kako
more
človek
biti
tako
močan
,
in
drug
druzemu
kazali
to
in
óno
na
njem
.
Svetopolk
je
ta
del
gledalcev
z
večjim
zanimanjem
opazoval
nego
drugi
mešani
narod
prej
in
z
velicih
rudečkastih
očij
in
izpod
do
ušes
dolgih
brk
mu
je
izginil
prejšnji
izraz
prezirnosti
.
Mnogi
obrazi
so
se
mu
zdeli
znani
,
ker
se
jih
je
spominjal
,
da
so
bili
ž
njim
vred
v
spremstvu
Vilhelmove
in
Engiskalkove
vojske
,
katero
so
mu
potlej
pomagali
uničiti
pri
Velegradu
.
Katere
je
poznal
,
tistim
je
prikimoval
prijazno
in
navdušeno
so
mu
zdravje
priklicavali
.
Katerih
pa
se
ni
imen
domislil
,
povpraševal
je
Bratislava
,
ali
ker
ta
svojih
ljudij
ni
mnogo
poznal
,
priskočil
je
njega
in
prej
že
Kocljev
vojevod
Motižir
na
pomoč
,
on
pak
je
poznal
skoro
vse
ljudi
.
„
Ta
je
Lis
tù
z
bližnje
Črne
gore
,
i
on
je
bil
z
nami
,
star
je
,
ali
udarjati
zna
za
dva
mlada
.
Ranjen
je
bil
pri
Velegradu
.
“
Svetopolk
pogleda
starega
našega
dolgina
,
pripovedovalca
pri
ognji
,
kateri
je
v
prvi
vrsti
stal
zdaj
tikoma
poleg
Svetopolkovega
konja
,
pred
seboj
držeč
ónega
malega
dečka
,
ki
je
pri
peki
ovnovi
vrtil
leseni
raženj
,
in
vpraša
starca
:
„
Lis
,
Lis
,
kako
si
,
junačina
vrli
?
Je
li
ta
dečko
tvoj
sin
?
“
„
Vnuk
,
vnuk
!
“
odgovori
Lis
s
sijajočim
obrazom
in
slavni
knez
je
bil
odjahal
mimo
njega
.
„
Lisa
je
ogovoril
,
Lisa
s
Črne
gore
je
ogovoril
!
“
tako
so
govorih
možje
okoli
in
okoli
in
ta
glas
je
šel
od
moža
do
moža
,
od
tolpe
do
tolpe
po
vsem
trgu
.
Staremu
Lisu
pak
je
rosa
pala
na
oči
,
da
so
se
mu
svetile
mokre
od
samega
veselja
;
to
je
bil
njegov
najlepši
trenutek
,
tako
srečen
še
ni
bil
nikoli
.
„
Dede
,
oj
,
dede
,
po
meni
je
vprašal
,
ne
li
?
“
Tako
reče
dečko
Vidko
,
ražnjavrtitelj
,
in
upre
črne
oči
v
deda
Lisa
.
Stari
se
ozrè
na
dečka
,
gleda
ga
nekaj
časa
,
kakor
bi
ga
ne
poznal
,
potem
ga
brzo
obide
čudna
misel
,
katero
hipoma
zvrši
.
Z
obema
rokama
stari
Lis
popade
svojega
vnuka
Vidka
za
ušesa
in
ga
potrese
na
vso
moč
,
jedenkrat
,
dvakrat
,
trikrat
.
Dečka
zaboli
,
da
se
mu
zdi
devet
solnec
pred
očmi
in
kakor
psiček
,
ki
je
poleno
dobil
zalučeno
v
stegno
,
malček
z
obema
rokama
oprime
starega
deda
zli
roki
in
v
bolesti
kriči
:
„
Aj-aj
!
aj-aj
!
“
Starec
izpusti
vnuka
.
Vidko
pokrije
rudeča
in
pekoča
svoja
ušesa
z
rokami
,
plaka
na
ves
glas
in
prestrašen
gleda
deda
Lisa
,
kakor
bi
se
mu
zdelo
,
da
je
prišel
z
uma
.
Ded
je
Vidka
imel
tako
rad
,
da
ga
je
jemal
povsod
s
seboj
,
nikdar
mu
ni
rekel
žal-besede
,
nikar
da
bi
ga
bil
tepel
ali
lasal
ali
uhljal
.
„
Bolelo
,
bolelo
li
?
“
vpraša
ded
Lis
vnuka
,
a
ko
ga
ta
le
strahoma
gleda
in
joka
,
reče
stari
mož
:
„
Prav
je
,
da
te
boli
,
da
čutiš
,
Vidko
;
ali
nič
ne
plakaj
,
jaz
te
imam
rad
;
samó
,
da
nikdar
ne
pozabiš
,
da
za
večno
pomniš
,
kdaj
je
slavni
Svetopolk
po
tebi
vprašal
“
,
moral
sem
te
potresti
za
ušesa
.
Zdaj
bodeš
védel
,
kdaj
je
junak
Svetopolk
vprašal
,
čegav
si
,
za
nobenega
,
samó
za
tebe
.
“
Dečko
neha
plakati
,
ko
čuje
,
da
ni
bilo
zlo
namišljeno
od
deda
,
vendar
bi
bil
v
tem
hipu
najbrž
rajši
bežal
,
nego
da
bi
bil
Svetopolk
še
v
drugič
prišel
deda
Lisa
ogovarjat
zarad
njega
.
A
ni
se
bilo
bati
.
Svetopolk
in
njegovo
spremstvo
je
bilo
že
odšlo
,
narod
je
napolnil
vse
ulice
,
po
katerih
je
bil
prej
prostor
po
sredi
za
sprevod
,
in
vsa
množica
se
je
izkušala
valiti
dalje
proti
cerkvi
,
kamor
so
šli
velikaši
in
za
njimi
s
svojim
piskom
in
goslarjénjem
zlasti
od
mladine
občudpvani
umetni
godci
Dudlebi
.
V
cerkvi
in
pred
cerkvijo
so
se
bili
zbrali
v
Ptuji
naseljeni
Nemci
pod
vodstvom
grofa
Gozvina
in
nadsvečenika
Kihbalda
.
Tukaj
v
velikem
zidanem
svetišči
so
Nemci
najbolj
brez
opasnosti
čutili
se
pred
veliko
množico
slovenskega
naroda
,
ki
se
je
bil
v
mesto
natekel
,
zlasti
pa
se
jim
je
najvredneje
zdelo
,
da
tukaj
,
v
velikanskem
svojem
zidanji
vsprejmó
z
navidezno
prijaznostjo
in
modro
previdnostjo
vélika
dva
slovenska
mogotca
,
katera
bi
bili
vsekako
najrajši
v
temnice
svoje
oddaljene
domóvine
poslali
ali
kar
naravnost
iz
tega
sveta
.
Cerkev
je
bila
namreč
delo
njih
truda
.
Frankovski
zidarji
so
jo
postavili
in
solnograški
škof
Teotmar
jo
je
sam
bil
prišel
posvetit
jedva
dva
meseca
poprej
.
Zarad
tega
je
grof
Gozvin
z
dozidanjem
svetega
hrama
še
posebno
hitel
,
da
je
mogel
načelnik
bavarske
cerkve
,
Teotmar
,
blagosloviti
ga
,
predno
so
bili
Nemci
od
papeža
in
Svetopolkovih
prisiljeni
izpustiti
Metoda
,
metropolita
Panonije
,
tako
da
je
ta
našel
pred
novo
cerkvijo
že
od
druzega
,
kateri
si
je
metropolske
pravice
prisvajal
,
nastavljenega
župnika
,
tožitelja
svojega
pred
zborom
nemških
duhovnikov
.
Število
nemških
naseljencev
pred
cerkvenimi
vrati
in
v
cerkvi
zbranih
je
bilo
majheno
v
primeri
z
veliko
množico
Slovencev
,
ki
so
bili
okoli
in
okoli
njih
na
nogah
.
Nemci
,
na
čelu
jim
grof
Gozvin
,
bili
so
od
nog
do
glave
v
orožji
in
resno
so
molčali
.
Ni
jim
bilo
neznano
razmerje
;
znali
so
,
da
so
bile
njih
vojske
od
Slovenov
zaporedoma
tepene
,
da
se
je
naredil
v
Forehheimu
mir
,
ki
je
Slovenom
zagotavljal
popolno
svobodo
,
tudi
ónim
Slovenom
,
katere
so
óni
dozdaj
radi
smatrali
za
svoje
podložnike
,
katerim
so
postavljali
ali
potrjevali
kneze
in
tem
knezom
nosili
ukaze
,
narodu
véro
narekovali
in
merili
danj
.
In
zdaj
so
bili
kakor
mala
tolpa
mož
,
vojni
hlapci
Gozvinovi
,
trgovci
,
obrtniki
,
cerkveni
sluge
,
ali
vsi
vojniki
.
Mnogo
njih
tovarišev
je
bilo
zapustilo
ta
zdaj
opasni
kraj
.
Mala
hrabra
četa
ostalih
v
sredi
sovražnikov
bila
je
odrezana
od
svojcev
,
čakajoča
usode
negotove
.
Kajti
znali
so
Nemci
,
da
je
treba
v
razburjeno
množico
,
ki
jih
obkolja
,
vreči
le
iskro
in
srd
naroda
proti
dozdaj
gospodoželjnim
tujcem
,
bi
se
bil
brzo
vnel
,
a
rešenja
potem
ni
bilo
ni
v
največji
hrabrosti
.
Naturni
razum
jih
je
učil
,
da
je
zdaj
ž
njimi
in
njih
vladajočim
vplivom
takó
,
kakor
je
vsem
veliteljem
,
ki
se
ne
opirajo
na
narod
sam
,
ampak
imajo
zaslombo
samó
od
zunaj
“
:
kadar
ta
zaslomba
nima
veljave
več
,
izgine
tudi
ves
njih
vpliv
na
narod
,
in
óni
sami
radi
padejo
.
A
Nemci
so
pa
tudi
znali
,
da
je
Sloven
mehak
mož
,
dobrodušina
,
rad
pozabljajoč
tudi
krivico
;
zato
so
sklenili
svojo
nrav
izpremeniti
,
v
ovčji
koži
kazati
se
,
dokler
je
sila
,
ponižno
se
ukloniti
in
kazati
se
pokorne
in
ničesa
zahtevajoče
.
Med
Nemci
naj
pogumnejši
je
bil
njih
duhovnik
Rihbald
.
On
je
tudi
znal
zadržavati
in
vvstrajnosti
bodriti
svoje
rojake
,
kar
jih
je
še
v
Ptuji
okoli
njega
ostalo
bilo
in
ne
hotelo
bežati
pred
novimi
izpremembami
zarad
slovenskih
zmag
.
On
je
prerokoval
,
da
to
ne
more
dolgo
biti
,
da
bi
Sloven
ohranil
svobodo
,
zložen
bil
in
brez
vrhovnega
gospodstva
nemškega
živel
.
Počakati
je
treba
,
menil
je
,
ne
bati
se
,
trdovratno
obdržati
svoje
mesto
v
sredi
med
Sloveni
in
ob
pravem
času
domačinom
zopet
vzeti
vajeti
iz
rok
.
Rihbald
je
stal
tedaj
v
cerkvenem
svojem
ornatu
s
svojim
podsvečenikom
,
z
grofom
Gozvinom
,
in
z
drugimi
nemškimi
naseljenci
na
cerkvenem
pragu
,
da
bi
pozdravil
Metoda
in
Svetopolka
;
bled
je
bil
v
obraz
,
ali
strast
je
živo
gorela
v
nemškem
duhovniku
,
strast
za
širjenje
vpliva
in
mogotstva
svojega
roda
in
jezika
med
drugorodce
,
in
taka
strast
je
moč
.
S
svojim
sokoljim
očesom
je
Svetopolk
že
od
daleč
spoznal
Rihbalda
.
Metod
je
baš
lezel
s
konja
pred
obširnim
praznim
predcerkvenim
prostorom
,
da
bi
šel
peš
v
novi
hram
božji
;
ta
vzgled
so
posnemali
i
drugi
in
razjahali
:
Braslav
in
vojvoda
njegov
Motižir
,
Metodova
učenca
Gorázd
in
Vihing
,
ki
ja
je
s
seboj
privel
iz
nemškega
zapora
,
oba
svečenika
,
Naum
in
Klemen
,
ki
sta
bila
s
Svetopolkom
prišla
učitelju
naproti
,
Vitoglav
,
ljubljanski
knez
,
ki
je
Metoda
spremljal
do
Ptuja
,
in
več
druzih
slovenskih
boljarjev
,
kateri
so
ali
iz
svobodne
volje
ali
vabljeni
na
konjih
prijezdili
ta
dan
v
mesto
.
Svetopolk
reče
Metodu
:
„
Slišiš
,
li
,
oče
,
glej
!
Ni
li
človek
pred
cerkvenim
pragom
,
óni
v
oltarnem
oblačilu
,
suhokostni
dolgin
,
óni
in
isti
mož
,
ki
je
tebe
v
Solnogradu
na
grmado
deval
s
strupenim
jezikom
?
Besi
po
meni
in
nezdravja
mi
,
če
ni
tisti
!
“
„
Je
,
Rihbald
,
poslan
od
solnograških
škofov
v
ta
kraj
.
In
óni
poleg
njega
je
Gozvin
,
nemški
grof
in
veljaven
mož
med
svojimi
rojaki
,
“
odgovori
Metod
mirno
.
„
To
hočemo
mi
grmado
narediti
za
tega
dolgonosca
;
gotovo
mu
bode
ugajalo
tako
peči
se
,
kakor
je
želel
,
da
bi
bili
tebe
pekli
Nemci
.
Ne
bi
bilo
razumno
,
ako
mu
ne
damo
tega
,
kar
je
on
tebi
prosil
,
pota
v
nebesa
;
če
pa
z
grmade
zavije
v
pekel
,
ne
boli
mene
ni
tebe
,
Nemec
je
in
smrti
ti
je
želel
.
kakó
ga
sodimo
?
“
Metod
ga
prestrašen
pogleda
in
reče
jako
odločno
:
„
Ti
si
v
sveti
véri
poučen
in
krščen
na
ime
Jezu
Krista
,
kateri
je
na
križi
umirajoč
nebeškega
očeta
prosil
za
sovražnike
svoje
,
bil
tudi
njim
odrešitelj
,
ne
soditelj
.
Zakaj
torej
govoriš
nevérski
,
poganski
,
nekrščanski
!
Sodba
je
božja
.
Zarad
tega
,
kar
je
storil
proti
meni
,
ne
dovoljujem
,
da
ga
sodiš
ti
,
niti
ne
kdo
drug
.
Meni
,
oznanjevalcu
Kriščevega
nauka
,
ne
pristaja
maščevanje
.
Ljubi
svojega
bližnjega
,
ne
samó
prijatelja
nego
i
sovražnika
,
to
je
nauk
Kristov
.
“
Svetopolk
se
glasnó
zasmeje
.
„
Nemca
ljubiti
,
ki
te
hoče
ubiti
,
ako
mu
ne
služiš
!
“
In
še
se
zasmeje
velikan
Svetopolk
,
da
se
mu
tresejo
silne
prsi
.
„
Res
;
težka
zapoved
,
ali
zato
lepa
in
vzvišena
.
Samó
Bog
jo
je
mogel
terjati
,
od
človeka
,
po
sliki
svoji
ustvarjenega
,
ki
mora
truditi
se
na
tem
svetu
,
da
postane
njemu
v
dobrem
podoben
.
“
A
še
se
zasmeje
Svetopolk
na
debelo
s
svojim
turškim
glasom
in
reče
:
„
Ne
vém
,
ti
,
sveti
oče
in
učitelj
,
ali
se
mi
je
sanjalo
,
ali
je
res
,
da
tačas
ti
sam
nisi
tega
ostronosega
Nemca
nič
kaj
ljubil
,
nisi
mu
lica
poljubljal
niti
ga
bratom
klical
,
ko
te
je
pred
vsemi
obritimi
in
neobritimi
nemškimi
duhovniki
tožil
,
da
si
vrag
Bogu
in
ljudem
in
da
te
je
treba
vreči
na
gorečo
grmado
,
ker
Slovene
slovenski
učiš
?
Ni
li
bilo
tedaj
,
da
si
od
jeze
zagorel
,
kakor
bi
stal
pri
razbeljeni
peči
?
Tačas
bi
ti
bil
jaz
prav
rad
svoj
nož
posodil
,
ker
nisi
imel
orožja
.
“
Metodovo
lice
pri
tem
govorjenji
Svetopolkovem
za
jeden
hipec
otemni
.
Res
,
tačas
je
bila
Metoda
samega
prijela
človeška
jeza
,
ko
je
slišal
,
kako
nesramno
ga
dolžé
;
tačas
je
bila
premagala
v
Metodu
vroča
kri
nad
hladnim
duhom
.
Ze
tačas
si
je
Metod
štel
v
greh
,
da
ni
mogel
ohraniti
mirú
,
da
je
v
nejevolji
vzburil
in
vskipel
in
se
ne
premagal
.
Zato
zdaj
odgovori
Svetopolku
:
„
Pravično
govoriš
,
ako
me
zasluženo
ponižuješ
z
opominom
,
da
sem
se
tačas
tudi
jaz
nedostojno
vedel
.
Jaz
bi
se
ne
bil
smel
dati
strasti
in
trenutku
prevladati
,
nego
mirno
odgovarjati
in
ugovarjati
.
A
ker
sem
se
bil
izpozabil
,
grešil
sem
sam
,
in
pokoriti
se
mi
je
za
to
.
Nikakor
pa
iz
tega
nimam
pravice
drugič
še
pozabiti
hladnega
premisleka
in
tudi
zdaj
zavreti
zoper
osebnega
ali
stvarnega
sovražnika
svojega
.
Jedenkrat
storjeni
in
potem
spoznani
napaki
ima
se
kristijan
drugič
izogniti
,
a
ne
ponavljati
je
.
Sicer
pa
je
tudi
velik
razloček
med
tem
,
kako
smo
zdaj
,
in
kako
je
bilo
,
ko
sem
bil
jaz
v
nemški
oblasti
.
Tačas
so
mogli
z
menoj
storiti
,
kar
bi
bili
hoteli
;
zdaj
sem
med
svojimi
,
tù
vlada
Sloven
spet
,
hvala
Bogu
,
in
Nemci
nimajo
moči
nad
menoj
,
temveč
glejte
jih
,
klanjati
se
nam
hoté
.
Lepše
je
za
nas
in
vredneje
,
da
pozabimo
,
kar
je
bilo
in
jih
pustimo
na
miru
med
seboj
,
dokler
so
mirni
.
Dovolj
ima
slovenska
zemlja
prostora
za
nas
in
za
nje
,
in
gostoljubnost
so
spoštovali
že
naši
slovenski
predniki
,
ki
niso
poznali
še
Krista
in
njega
vzvišenega
nauka
.
“
„
Tudi
jaz
sem
bil
gost
pri
Nemcih
,
in
ti
...
“
„
Znam
,
kaj
misliš
in
nameravaš
reči
,
“
prestriže
Metod
Svetopolku
besedo
.
„
Pomni
pa
to
,
knez
:
treba
je
zlasti
tebi
ta
nauk
čestokrat
imeti
pred
očmi
,
ker
tebi
je
od
Boga
dana
oblast
nad
mnogimi
—
pomni
,
da
človek
ne
sme
vselej
poslušati
srca
v
jezi
,
nego
razum
in
glavo
mora
jemati
na
posvetovanje
.
Mnogo
je
že
prelite
krvi
,
mnogo
beda
in
nesreče
v
rodovinah
tvoje
zemlje
zarad
dolge
vojske
z
Nemci
.
Je
li
torej
treba
,
da
bi
čuli
zopet
o
nas
,
da
smo
slabo
ravnali
z
ónimi
njihovimi
rojaki
,
ki
so
tù
ostali
,
morda
le
pokorni
drugim
ali
na
našo
dobrosrčnost
zaupajoči
?
Naj
se
ne
motijo
v
ti
véri
.
Verjemi
,
da
s
tem
se
hočemo
najlepše
maščevati
,
če
jim
pokažemo
,
da
mi
ne
vračamo
zlo
s
hudim
.
“
„
Tudi
jaz
tako
mislim
,
“
reče
ptujski
knez
Braslav
in
se
rudeč
v
lice
boječe
ozrè
po
Svetopolku
.
On
se
je
namreč
še
vedno
bal
Nemcev
.
Mislil
je
:
lehko
se
maščujejo
,
Velegrad
in
pomoč
je
daleč
,
mi
smo
sosedje
,
previdnost
je
vselej
dobra
.
Svetopolk
zgane
z
ramo
:
„
Tukaj
si
ti
gospodar
in
če
s
teboj
vleče
še
nas
sveti
oče
Metod
,
moram
jaz
molčati
.
Ljubite
vi
tiste
,
ki
sovražniku
delajo
pot
,
jaz
ljubim
letacega
Nemca
,
kot
je
ta
naš
Vihing
,
on
je
naš
in
ne
več
nemški
.
Ni
li
?
“
Močno
obradovan
se
prikloni
ogovorjeni
Metodov
kaplan
Vihing
,
vendar
ne
reče
ničesa
,
ker
ni
se
mu
zdelo
primerno
s
kako
besedo
izreči
,
da
ni
ónih
mislij
,
kakor
njegov
učitelj
in
episkop
.
V
tem
so
se
bili
cerkvenim
vratom
približali
.
Nadsvečenik
Rihbald
stopi
korak
naprej
pred
Metoda
in
ga
v
latinskem
jeziku
pozdravlja
pred
vstopom
v
hram
božji
,
katerega
so
dali
zidati
njegovi
cerkveni
glavarji
v
Solnogradu
s
pomočjo
tù
navzočnega
grofa
Gozvina
,
in
njemu
,
Rihbaldu
,
izročili
ključe
njegove
.
„
Pax
vobiscum
,
mir
z
vami
!
“
odzdravi
Metod
kratko
in
korači
na
čelu
svojega
spremstva
v
cerkev
.
V
tem
hipu
se
zasliši
izmed
nagnéčenega
na
nizkem
cerkvenem
obzidji
ljudstva
glasen
vriskajoč
klic
:
„
Strahomer
,
Strahomer
!
“
Metodovega
mladega
duhovnika
Gorázda
,
ki
je
hodil
precej
v
drugi
vrsti
za
svojim
učiteljem
z
Vibingom
,
pretrese
ta
klic
kakor
strela
;
hipoma
se
obrne
Gorázd
na
levo
,
vidi
blizu
sebe
med
ljudstvom
mlado
lepo
žensko
,
ki
zarudela
in
s
strlečimi
svetlimi
očmi
zrè
vánj
in
s
prstom
kaže
,
obledi
,
obrne
se
brzo
stráni
in
stopa
za
Metodom
v
cerkev
.
„
Lepa
ženska
,
glej
,
Zemižizen
,
to
je
najlepša
ženska
!
Kdo
je
,
čegava
?
“
reče
pak
Svetopolk
in
zamaknen
obstane
.
„
Grimislava
,
“
čuje
se
med
ljudmi
mrmrati
in
vse
se
je
bilo
ozrlo
v
krasno
močno
belo
deklico
s
svetlim
zlatim
iglinim
gombóm
v
laseh
,
ki
je
vpila
:
„
Strahomer
!
“
A
že
je
bil
izmed
vrste
velikašev
k
nji
priskočil
vojnik
Motižir
,
potisnil
jo
med
ljudi
nazaj
in
jo
karal
.
„
Čegava
je
,
njegova
?
“
vpraša
z
bulečim
očmi
Svetopolk
.
„
Hôdi
,
môlči
,
vidiš
li
,
da
vse
gleda
na
nas
,
mi
moramo
v
cerkev
!
“
priganja
pobratim
Zemižizen
in
potegne
Svetopolka
s
seboj
.
Doli
pri
Dravi
je
v
Ptuji
stala
hiša
,
skoro
zadnja
v
mestu
,
dasi
ne
najslabša
.
Kajti
ni
bila
okoli
štirih
kolov
spletena
in
potem
z
ilovico
ometana
ter
s
slamo
pokrita
,
temveč
zidana
,
in
zid
je
bil
star
,
debel
in
močan
,
tako
da
ga
je
morda
nekdaj
delal
kak
rimski
naseljenec
.
Ali
ta
zid
je
bil
nad
okni
in
pod
slabo
pol
leseno
pol
slamnato
streho
črno
opaljen
,
in
videlo
se
je
;
da
ni
dimove
črnine
nihče
odpravljal
ali
pobeliti
skušal
kot
dež
,
kadar
je
šel
po
stráni
.
Vrata
in
duri
v
prvo
izbo
,
vse
je
odprto
;
ustopimo
.
Na
postelji
,
malo
od
tal
vzvišeni
,
sedi
silno
stara
ženska
.
Noge
je
pod
dolgo
obleko
na
kvišku
potegnila
in
péstuje
koleni
objemši
ji
s
sklenenimi
rokami
.
Z
glavo
cinca
v
jednomer
semtertja
,
kakor
da
bi
hotela
kaj
potrjevati
;
oči
se
iz
podolgastega
rumenega
in
odurno
gubastega
obraza
svetijo
kakor
mačje
;
kratki
sivi
lasje
izp
od
tenkega
,
a
starega
črnega
ovoja
padajo
tu
.
in
tam
po
čelu
in
sencih
,
kar
prijaznosti
nje
prikazni
ne
povišuje
.
Obleka
njena
je
tu
in
tam
zašita
,
tudi
že
preotlena
,
a
narejena
je
bila
nekdaj
iz
blaga
,
kakoršnega
domač
Sloven
tukaj
ne
prideluje
,
nego
se
more
dobivati
le
od
kupcev
od
daljne
južno-vzhodne
tujine
.
Okoli
suhega
vratu
pak
je
starka
nosila
širok
obroč
od
čistega
zlatá
;
v
svetlem
obroči
so
se
ob
natančnejšem
pogledu
videle
lepo
udelane
glave
in
grozna
žrela
raznih
neznanih
živalij
,
okoli
njih
pa
so
bili
urezani
cveticam
podobni
risi
in
piši
.
Tudi
kaj
tacega
ne
vemo
,
da
bi
bil
kateri
tedanji
slovenski
umetni
obrtnik
zdelaval
,
temveč
gotovo
je
bila
zlata
ovratnica
vojni
plen
iz
tujine
zanesen
v
to
zemljo
.
Starki
nasproti
pri
drugi
steni
je
na
nizkem
panji
sedela
in
se
močno
na
pošev
naslanjala
na
veliko
staro
,
leseno
,
rudeče
prebarvano
skrinjo
mlada
močna
deklica
in
je
jokala
.
Te
okrogle
polne
ude
,
ta
močni
,
toda
krasni
beli
mladi
ženski
obraz
,
to
kodro
glavo
smo
že
videli
—
dà
,
na
Ljubiji
in
v
Ljubljanah
smo
jo
videli
—
Grimislava
je
.
In
starka
na
postelji
nje
nasproti
je
njena
bábica
,
mati
nje
matere
,
na
„
Verdu
ob
Ljubiji
Obrovka
zvana
.
„
Grimica
!
Grimica
,
e
joj
,
ti
ubožica
mala
,
zakaj
plakaš
,
mala
?
“
vpraša
starka
otročje
sladko
in
maje
z
glavo
nazaj
in
naprej
.
„
Vidim
,
da
brišeš
oči
,
ali
jokaš
glasno
?
Slišati
te
ne
morem
,
Grimica
,
ubožica
,
kaj
pa
ti
je
?
“
In
Grimislava
,
„
ubožica
mala
“
,
dvigne
močno
svoje
desno
rame
s
skrinje
,
na
katero
se
je
opirala
,
zlekne
,
upre
komolce
v
nadkolenje
,
belo
prteno
,
in
nekoliko
ostro
in
glasno
odgovori
s
proti
vprašanjem
:
„
Nisem
li
Vam
že
dvakrat
povedala
,
da
sem
Strabomera
videla
,
klicala
ga
,
a
on
me
niti
pogledal
ni
.
“
„
Si
li
mi
povedala
?
Dà
,
zdi
se
mi
,
si
,
si
.
Brat
Motižir
te
ni
hotel
pustiti
,
da
bi
bila
gledala
pred
visocim
hramom
belim
,
kjer
imajo
kristijanje
svojega
Bogá
,
kaj
ne
?
A
domóv
sem
k
meni
te
je
spremil
in
jezno
je
s
teboj
govoril
.
Je
li
,
Grimica
?
Hud
je
bil
náte
,
ker
s
klicala
Strabomera
na
glas
pred
óno
vežo
,
ki
pravijo
,
da
je
sveta
.
Dà
,
dete
moje
,
vnuk
moj
Motižir
se
je
dal
tudi
s
čarobno
vodo
krstiti
,
Peruna
zaničuje
in
vleče
z
ónimi
obritimi
dolgovezniki
,
ki
govoré
,
da
ima
človek
pokoro
delati
,
drugače
ne
pride
v
raj
po
smrti
.
Dà
,
Motižir
,
brat
tvoj
,
pravi
,
da
se
je
pokristijanil
zato
da
je
dobil
po
krstu
v
dar
nov
meč
,
ki
ima
ročaj
s
srebrno
nitjo
ovit
,
ali
to
ni
res
.
Vem
jaz
,
Grimica
,
da
ni
res
.
Ne
bi
li
bil
mogel
mene
poiskati
in
tebe
,
predno
te
je
na
poti
našel
in
hotel
odvesti
,
kakor
bi
ne
bila
sestra
mu
po
rodu
,
a
jaz
bi
mu
bila
dala
zlatá
po
očetu
za
lepši
mečev
ročnik
nego
je
óni
franških
britoglavcev
.
—
Kaj
sem
te
že
vprašala
?
Grimica
?
Zakaj
te
ni
pustil
bratec
Motižir
klicati
Strabomera
?
Ne
vé
li
,
da
sva
bili
po
otčevi
smrti
pri
Strahomerovih
,
dokler
ni
Motižir
tebe
našel
in
pome
prišel
?
Ne
vé
!
A
ti
mu
nisi
povedala
,
da
bi
te
bil
za
ženo
vzel
Strahomer
,
da
ti
ga
ni
odvel
óni
božji
mož
,
kako
ga
zovejo
?
Ne
vé
li
več
,
da
je
Strahomer
tebi
in
njemu
bratranec
,
ker
ste
vsak
iz
jednega
brata
?
“
„
Sam
je
šel
ž
njim
,
z
ónim
božjem
možem
,
sam
,
in
mene
je
pustil
.
Zakaj
je
denès
précej
v
stran
pogledal
,
ko
me
je
spoznal
?
Sram
ga
je
bilo
,
da
sem
ga
klicala
.
“
„
Sram
?
Béži
,
dete
!
Ti
imaš
lepo
telo
,
po
materi
in
otci
,
in
močno
telo
po
dedu
,
moževi
mojem
.
In
videla
sem
in
slišala
zmerom
,
da
mladi
možje
kàj
radi
oči
obračajo
po
ženski
,
ki
je
lepe
podobe
.
Nehče
li
Strahomer
gledati
te
in
iti
za
teboj
,
pústi
,
pústi
,
druzih
je
dovolj
i
večjih
i
lepših
.
Zakaj
zlatega
obročja
ne
natakneš
na
lakti
,
ki
sem
ti
ga
dala
,
in
knežji
dečki
potekó
za
teboj
in
te
poprosijo
za
sebe
.
“
„
A
zakaj
Strahomer
ne
?
Nisem
li
tolikokrat
prosila
vse
prekupce
in
popotne
ljudi
,
ki
po
svetu
daleč
prihajajo
in
tudi
do
onih
zleh
ljudij
na
Verdu
,
pri
katerih
sva
midve
bili
prej
,
naj
povprašajo
in
pozvedó
,
da
li
se
je
Strahomer
vrnil
in
kje
biva
.
In
plakala
sem
,
ko
niso
ničesa
znali
.
Zdaj
pa
,
ko
ga
nenadno
ugledam
v
družini
ónega
vélicega
junaka
,
od
preveselja
ga
kličem
,
ne
odzove
se
mi
on
,
nego
ide
dalje
,
kakor
da
me
ne
bi
poznal
.
A
brat
moj
Motižir
me
ne
pusti
za
njim
,
sili
me
domóv
od
ljudij
stráni
,
in
se
boji
,
kaj
porekó
ljudjé
.
Ali
jaz
že
vem
,
kaj
misli
:
zopet
siliti
me
,
naj
se
udam
Braslavu
,
ti
gubi
in
spaki
,
ki
niti
loka
ne
zna
nategniti
.
Rajši
grem
še
jaz
sama
po
sveti
in
služit
na
tuje
,
kakor
Strahomer
,
ali
pa
za
njim
,
hoče
li
me
ali
me
neče
.
“
„
Glej
,
glej
,
“
govori
starka
,
Jaz
sem
mislila
,
da
Strahomera
niti
ne
jemlješ
dosti
več
v
misel
,
ker
nisi
ničesa
povedala
,
ničesa
govorila
o
njem
.
A
pojdi
za
katerim
hočeš
,
ni
mene
ni
brata
ne
vprašaj
.
Ali
pri
knezu
bi
delale
druge
ženske
za
tebe
,
druge
bi
te
stregle
in
delati
ti
ne
bi
trebalo
.
Strahomer
pak
je
izobčenec
iz
zádruge
na
Verdu
,
ker
je
šel
v
novo
véro
in
zdaj
služi
ónemu
svetemu
moževi
in
po
svetu
hodi
,
ali
svoje
zemlje
nima
,
kam
hoče
ženo
deti
?
Če
ti
srce
za
njim
veli
,
idi
,
brata
ne
vprašaj
niti
bábice
;
ne
silim
te
ostati
pri
nas
dasi
te
nerada
pustim
in
me
prej
vzame
Morana
,
če
tebe
ne
bode
,
Ker
glej
,
tudi
jaz
,
ko
sem
bila
mlada
kot
si
ti
,
nisem
vprašala
ni
prosila
rodnih
si
ljudij
,
ki
so
me
ljubili
,
nego
šla
sem
skrivaj
od
njih
stráni
za
možem
,
ki
sem
ga
še
bolj
ljubila
nego
otca
svojega
;
za
možem
sem
šla
,
ki
niti
krvi
naše
ni
bil
,
temveč
Ober
.
Obri
so
bili
silen
narod
,
na
konji
in
v
orožji
domá
,
prišli
so
od
daleč
tam
,
kjer
solnce
vzhaja
,
in
vladali
so
nad
vsem
našim
svetom
,
preko
in
preko
jim
je
bilo
vse
pokorno
in
vsi
narodje
so
jim
dajali
žita
in
zlata
,
kož
in
vojske
,
óni
pak
so
bili
vsi
sami
knezi
in
so
gospodarili
nad
drugimi
.
Še
dandenašnji
ne
bi
bilo
druzih
knezov
,
ali
svojih
bogov
niso
imeli
,
ni
zlih
ni
dobrih
.
Niso
čestili
ni
solnca
ni
križa
.
Zato
sta
slovenska
Perun
in
križ
,
ki
prihaja
od
Frankov
in
ga
cesti
óni
Motižirov
sveti
mož
Metod
,
oba
sta
šla
zoper
Obre
v
boj
z
ljudmi
in
jih
premagala
v
grozi
in
krvi
.
Le
malo
jih
je
ostalo
,
bili
so
skoraj
vsi
pobiti
.
Ti
,
ki
so
ušli
,
razkropili
so
se
po
vsi
zemlji
.
Morali
so
služiti
Frankom
in
našim
,
ali
pa
so
rajši
umrli
sami
.
Nekateri
Obri
pak
so
se
zatekli
v
gozde
in
močvirja
in
tam
v
malih
krdelih
bivali
,
v
zatišji
divji
lov
lovili
in
v
plen
hodili
kot
vojnici
,
ne
sami
delali
na
zemlji
.
K
tacim
Obrom
so
bežali
tudi
vsi
slovenski
hudi
,
iz
zádrug
izvrženi
in
vsi
bojeviti
.
Tam
je
bil
i
moj
Obo
,
ded
tvoj
,
Grimica
.
On
je
bil
rodovine
jednega
iz
boja
in
poboja
rešenih
Obrov
.
Oče
njega
je
že
bil
glava
vsem
družim
in
vsi
so
se
ga
bali
,
ker
poznali
so
moč
njegovo
.
Obo
pak
je
bil
še
močnejši
nego
otec
mu
.
Ko
je
hodil
k
nam
v
vas
,
skrivaj
in
sam
ter
mene
iskal
,
bila
sem
tvojih
let
.
Tudi
jaz
sem
se
ga
bala
in
bežala
sem
dolgo
pred
njim
in
mu
nič
odgovarjala
,
kajti
imel
je
svetle
oči
kot
v
temi
oglje
,
veliko
črno
krožljato
brado
,
in
lasje
kakor
svetlo
vran
vo
perje
so
mu
dolgi
viseli
izpod
okovane
čelade
po
hrbtu
.
Velik
je
bil
kot
Perun
,
močan
kakor
devet
druzih
,
in
prsi
je
imel
odete
z
železnim
pletenjem
,
katerega
ni
predrla
nobena
pušica
.
Tacega
ni
bilo
nobenega
...
“
„
Svetopolk
je
tak
,
bábica
,
o
,
pojte
ga
gledat
,
velik
,
močno
velik
,
“
vsklikne
Grimislava
.
„
Je
li
?
Ni
ne
,
ni
ne
,
tacega
ni
več
in
ne
bode
ga
več
kot
je
bil
Obo
moj
.
Bil
je
tako
težak
,
da
ga
je
velik
konj
težko
nosil
;
jermenje
je
stokalo
pod
njegovim
sedlom
.
A
meč
,
ki
ga
je
on
z
jedno
roko
vihtil
,
kakor
šibico
lehko
,
mogla
sem
jaz
z
obema
rokama
komaj
odvzdigniti
.
Kadar
je
bil
jezen
,
ni
mu
mogel
nihče
v
obraz
gledati
,
ni
jaz
ne
,
ki
sem
ga
kesneje
poznala
,
da
je
bil
dober
mi
,
krotak
in
ljub
kakor
privajena
živalca
.
Ali
nikdar
bi
ga
ne
bila
spoznala
,
ko
bi
me
ne
bil
s
silo
na
konja
posadil
k
sebi
in
z
menoj
odjahal
v
svoj
stan
v
gozd
,
kjer
je
bil
dom
njegov
.
Spazil
me
je
bil
,
kam
sem
pred
mrakom
sáma
hodila
,
počakal
me
je
in
prijel
.
Tresla
sem
se
od
straha
,
vidiš
,
tako-le
(
pri
teh
besedah
starka
posnemlje
tres
človeškega
strahú
)
in
še
vse
bolj
,
ko
me
je
pred
seboj
na
sedlu
držal
in
je
konj
pod
nama
dirjal
,
da
mu
je
dolga
griva
po
meni
opletala
;
kajti
v
grivi
je
imel
konj
z
zlatimi
nitimi
všite
dolge
pisane
trakove
in
rumeno
tenko
jermenje
,
rezano
od
ustrojene
človeške
kože
Obovega
največjega
sovražnika
,
ki
ga
je
moj
mož
sam
ubil
in
odri
v
grozni
svoji
jezi
.
Na
tacem
konji
me
je
nesel
v
svoj
dom
—
v
gozd
.
Dom
mu
je
bil
okoli
in
okoli
objet
s
kamenenim
zidom
,
visocim
,
da
noben
mož
ni
s
prstom
vrha
dosegel
,
težko
Obo
sam
,
ki
je
bil
največji
v
moški
svoji
družini
.
Tam
sem
imela
vsega
dosti
,
jesti
in
piti
,
obleke
in
svetle
lepote
,
spala
sem
na
mehkih
kožah
,
delati
me
ni
nihče
silil
,
kajti
vse
so
drugi
storili
,
ki
so
morali
biti
Obu
pokorni
,
ker
nikoli
;
ni
manjkalo
deklam
žita
za
mlenje
na
žrnovu
,
ni
mesú
v
lonec
,
ni
alatna
in
sukna
za
odelo
,
vsega
je
imel
Obo
polno
naloženo
.
Ali
jaz
sem
jokala
,
ker
sem
se
ga
bala
,
in
ko
bi
bila
mogla
,
utekla
bi
bila
domóv
na
Verd
k
materi
in
bratu
,
toda
nisem
mogla
,
kajti
noč
in
dan
so
stražili
Obovi
ljudje
ozidje
,
kadar
je
on
bil
domú
,
ali
kadar
je
jezdil
stráni
in
se
dolgo
ni
vračal
.
Ko
pak
sem
čutila
,
kako
me
on
ljubi
,
nisem
se
ga
bala
več
.
Kadar
sem
videla
,
da
ni
samó
silen
in
jak
kakor
junak
obrski
,
nego
da
je
tudi
dober
in
mehak
kot
mlado
dete
,
ne
bi
bila
več
bežala
iz
njegovega
doma
,
naj
bi
bila
tudi
lehko
prišla
skozi
vrzel
pri
obzidji
.
Še
sem
plakala
,
kadar
sem
se
domislila
svoje
matere
,
ali
sáma
si
nisem
želela
domóv
,
brez
Oba
ne
.
Ako
pa
bi
me
bil
pustil
domóv
,
vrnila
bi
se
bila
k
njemu
.
On
me
ni
pustil
,
rekši
,
da
ko
bi
ljudje
vedeli
,
da
me
je
vzel
s
seboj
v
plen
,
iskali
bi
ga
povsod
,
našli
in
ne
nehali
,
da
bi
ga
ubili
,
ker
mnogo
jih
je
.
Ljudje
so
ga
vsi
sovražili
,
ker
je
bil
iz
rodú
obrskega
,
ki
je
nekdaj
vladal
nad
Sloveni
,
nad
Nemci
in
nad
vsemi
rodovi
od
vzhoda
do
zahoda
.
Ljudje
mu
niso
ničesa
dali
iz
dobrih
rok
,
ker
jim
ni
hotel
služiti
.
Zato
si
je
vse
s
silo
jemal
in
z
junaštvom
,
po
noči
ali
po
dnevi
,
kadar
je
mogel
,
on
z
družino
svojo
obrsko
in
hudsko
.
Kadar
ga
vso
noč
ni
bilo
domóv
,
bala
sem
se
zanj
in
plakala
sem
in
poljubljala
dete
moje
ter
njegovo
,
a
kadar
je
prišel
domóv
,
časih
umazan
in
krvav
od
boja
,
bala
sem
se
spet
njega
,
dokler
se
ni
preoblekel
in
odložil
groznega
kija
in
bridkega
meča
,
šel
k
meni
in
poljubovati
začel
dete
in
mene
.
Potem
sem
vse
pozabila
pokraj
njega
,
ker
on
,
junak
močni
,
ki
je
bil
strah
vsem
drugim
ljudem
,
naslonil
se
je
k
meni
kakor
dete
moje
,
krotak
in
dober
.
Zatorej
sem
se
še
bolj
strašila
,
kadar
ga
po
več
dnij
za
vrstjo
ni
bilo
domóv
.
Jedenkrat
ga
kar
ne
bode
več
nazaj
k
meni
,
mislila
sem
.
Ali
prinesel
ga
je
konj
tudi
zadnjič
,
čeravno
ne
jahajočega
,
temveč
ležečega
preko
sedla
in
nezavestnega
.
Krvav
je
bil
,
ali
tačas
ne
od
ljudske
krvi
nego
ol
svoje
.
V
boji
mu
je
bil
nek
Ljubljan
s
sekiro
glavo
prebil
in
jedva
so
ranjenca
oteli
tovariši
,
da
so
ga
priveli
domóv
.
Kako
sem
ga
klicala
