,Vam
dati
vsako
zadoščenje
,
je
še
vedno
smehljaje
odgovoril
general
,
toda
opozoriti
Vas
moram
,
da
določajo
beneške
postave
smrt
na
vešalih
za
tistega
,
ki
zmaga
v
dvoboju
.
Ker
pa
mislim
,
da
si
Vi
tako
malo
želite
vešal
kakor
jaz
,
Vam
predlagam
,
da
odloživa
dvoboj
za
nekaj
tednov
.
Kržan
se
je
pri
teh
besedah
porogljivo
nasmehnil
in
zdaj
je
bilo
konec
generalovi
potrpežljivosti
.
—
Mladi
mož
,
je
zaklical
s
trdim
glasom
,
o
pogumu
generala
della
Croce
ni
še
nihče
dvomil
.
In
tudi
Vam
prepovedujem
vsak
dvom
.
Ali
me
razumete
?
Prepovedujem
Vam
vsak
dvom
.
Kar
sem
storil
Vam
pojasnim
,
kadar
pride
čas
za
to
.
In
tudi
zahtevano
zadoščenje
dobite
o
pravem
času
.
Sprejeti
ste
v
beneško
armado
.
Že
tekom
prihodnjih
dni
se
odpeljete
na
otok
Ciper
in
tudi
jaz
pridem
tja
že
v
najkrajšem
času
.
Od
trenotka
,
ko
stopim
na
ciperska
tla
,
sem
Vam
na
razpolaganje
.
Ali
ste
me
razumeli
,
plemič
Kržan
?
—
Da
,
gospod
general
in
bodite
prepričani
,
da
sem
si
zapomnil
vsako
Vašo
besedo
.
—
Prav
in
sedaj
z
Bogom
in
na
svidenje
na
Cipru
.
Kržan
se
je
molče
priklonil
in
je
odšel
iz
sobe
.
Tomo
bi
se
bil
rad
s
kako
prijazno
besedo
odslovil
od
generala
,
ali
ni
si
upal
ziniti
besede
in
se
je
molče
splazil
za
svojim
gospodarjem
iz
hiše
.
—
Pasja
dlaka
,
kdo
bi
bil
mislil
,
da
zna
ta
konjski
mešetar
tako
hud
biti
.
To
so
bile
prve
besede
,
ki
jih
je
bil
izgovoril
Tomo
,
ko
je
že
skoro
pol
ure
begal
za
svojim
gospodarjem
,
ki
je
brez
cilja
hitel
po
ulicah
,
da
bi
premagal
silno
jezo
,
ki
je
divjala
v
njegovi
notranjosti
.
Kržan
niti
slišal
ni
opomnje
svojega
sluge
,
nego
je
molče
hitel
dalje
,
dokler
ni
naposled
prišel
do
arzenala
na
koncu
otoka
,
ki
varuje
Benetke
pred
morjem
.
Tam
se
je
Kržan
ustavil
in
s
svojimi
bistrimi
očmi
nepremično
zrl
na
sinje
morje
,
kakor
bi
hotel
s
pogledi
dohiteti
ladjo
,
ki
je
odpeljala
kdo
ve
kam
vojvodinjo
Asunto
.
Vsa
njegova
ljubezen
je
udarila
sedaj
na
dan
in
mu
prevzela
srce
in
dušo
s
toliko
bolestjo
,
da
je
komaj
zadrževal
svoje
solze
.
Asunta
,
Asunta
,
moja
ljubezen
te
spremlja
na
konec
sveta
,
so
dihnile
njegove
ustne
,
Asunta
,
ti
moje
življenje
in
moja
smrt
,
jaz
pridem
za
tabo
.
Tomo
je
sedel
poleg
Kržana
na
tleh
in
se
tudi
,
oziral
po
morju
.
Ogledoval
je
ladje
,
ki
so
se
pojavljale
na
obzorju
in
na
obzorju
izgrajevale
in
sledil
je
barčicam
in
jadrenicam
,
ki
so
švigale
okrog
otoka
.
Naenkrat
je
vstal
,
zavaroval
oči
z
roko
pred
solnčnimi
žarki
in
z
napeto
pozornostjo
ogledoval
ladjo
,
ki
je
tekla
po
morju
kakor
bi
ne
imela
cilja
,
zdaj
sem
zdaj
tja
.
—
Kravji
rogovi
naj
mi
zrasejo
in
dihurja
smrad
naj
se
me
prime
če
to
ni
ladja
kapetana
Desantiča
,
ki
šviga
tod
okoli
pa
se
nikjer
ne
ustavi
,
je
zakričal
Tomo
in
začel
mahati
s
svojo
kučmo
in
tuliti
na
vse
grlo
„
alo
alo
—
o
—
o
“
.
Tudi
Kržan
je
planil
po
koncu
.
—
Da
,
to
je
„
Maria
Immaculata
“
je
zaklical
,
ko
je
bil
nekaj
trenotkov
motril
jadrenico
.
To
je
Desantičeva
ladja
.
Aló
Toda
klicanje
ni
imelo
uspeha
.
Sicer
sta
bila
Kržan
in
Tomo
prepričana
,
da
se
je
njuno
klicanje
čulo
na
ladjo
,
toda
jadrenica
se
ni
ustavila
,
nego
obrnila
na
drugo
stran
in
kmalu
izginila
v
daljavi
.
—
Kaj
neki
to
pomeni
,
je
vprašal
Kržan
svojega
slugo
.
Vojvoda
je
zapustil
Benetke
.
Ko
sem
šel
prej
po
obrežju
,
sem
videl
,
da
je
tudi
„
Maria
Immaculata
“
odplula
—
a
zdaj
se
klati
tod
okoli
,
kakor
bi
imela
kak
poseben
namen
in
zbeži
,
čim
se
jo
pokliče
.
To
je
jako
sumljivo
.
—
Da
,
to
je
sumljivo
,
morda
je
Desantič
tihotapec
.
—
Ne
govori
tako
bedasto
.
Desantič
je
v
službi
vojvode
Dall
Ferro
in
ta
se
pri
svojem
ogromnem
bogastvu
ne
bo
bavil
s
tihotapstvom
.
Ne
,
Desantič
mora
imeti
kako
posebno
naročilo
,
a
midva
tega
danes
pač
ne
bodeva
zvedela
.
Kržan
se
je
vrnil
s
Tomom
v
mesto
in
se
oglasil
v
vojašnici
,
kjer
je
moral
takoj
nastopiti
svojo
službo
.
Nihče
ga
ni
vprašal
,
kje
se
je
mudil
,
in
zakaj
se
je
za
ves
dan
zakasnil
.
Iz
tega
je
Kržan
spoznal
,
da
je
bil
general
Della
Croce
res
vse
uredil
in
da
bi
ne
bil
več
videl
Asunte
,
tudi
če
bi
ne
bil
šel
prejšnji
dan
iskat
generala
,
marveč
se
po
dobljenem
ukazu
takoj
oglasil
v
vojašnici
.
Njegove
jeze
na
generala
Della
Croce
pa
to
ni
ohladilo
.
Stokrat
se
je
ta
dan
zaklel
,
da
pokliče
generala
na
dvoboj
še
tisto
uro
,
ko
pride
na
Ciper
in
stokrat
se
je
zaklel
,
da
njegovemu
sovraštvu
ne
bo
konec
,
dokler
ne
usmrti
generala
.
Kada
li
se
mine
užegoše
,
póbijela
grada
oboriše
.
Tu
se
težka
krvca
prolvâše
,
težka
krvca
,
konjska
i
junačka
;
tu
se
brani
malo
i
veliko
:
kaludjeri
i
svi
svečenici
,
udovice
,
žene
i
divojke
,
dica
,
starci
i
mladi
trgovci
tu
brat
brata
poznat
nemogâše
.
Hrv.
narodna
.
V
prostorni
vojašnici
,
kjer
je
beneška
republika
nastanjala
čete
,
namenjene
za
svoje
kolonije
v
Levanti
,
je
vladal
že
nočni
mir
,
ko
je
plemič
Andrej
Kržan
še
vedno
razburjen
hodil
po
svoji
tesni
sobici
ter
delal
načrte
in
naklepe
zoper
generala
della
Croce
.
To
je
bilo
v
noči
13.
septembra
l.
1569.
Polnoč
je
bila
že
minila
,
ko
se
je
naenkrat
stresla
vsa
vojašnica
,
kakor
bi
bil
potres
,
nebo
se
je
zasvetilo
v
rdečem
svitu
,
ki
je
obsijal
tudi
vse
mesto
in
koj
nato
se
je
zaslišala
strahovita
eksplozija
,
tako
močna
,
da
je
naenkrat
popokalo
nebroj
šip
,
da
se
je
zemlja
stresla
in
da
je
pokalo
zidovje
in
se
podiralo
.
Kržan
je
odletel
ob
zid
in
padel
na
tla
.
Krvaveč
na
čelu
je
vstal
,
kar
je
mogel
naglo
in
planil
k
oknu
.
Na
uho
mu
je
udarilo
brezupno
kričanje
,
v
daljavi
za
strehami
pa
je
zagledal
iz
dima
dvigati
se
velikanske
plamene
,
ki
so
rasli
in
rasli
,
kakor
bi
hoteli
doseči
oblake
in
razlivali
svoj
grozovito
veličastni
sij
po
beneškem
mestu
.
Predno
se
je
Kržan
še
prav
zavedel
,
kaj
da
se
je
zgodilo
,
je
bilo
vse
prebivalstvo
pokonci
.
Kakor
hudourniki
z
gora
,
tako
so
se
iz
vseh
hiš
vsipale
trume
obupno
kričečih
množic
,
se
združevale
v
tesnih
ulicah
v
goste
množice
in
drvele
na
prostorni
Markov
trg
,
kjer
je
bila
kmalu
taka
gneča
molečih
in
preklinjajočih
moških
,
žensk
in
otrok
,
da
so
se
ljudje
med
seboj
vojskovali
za
vsak
prostorček
.
Bila
je
noč
strahu
in
groze
.
Kmalu
so
zapeli
zvonovi
,
naznanjajoč
prihod
sovražnikov
,
zadonele
so
trombe
,
prihiteli
so
oblastniki
in
vojaštvo
je
pridrlo
oboroženo
.
Ene
čete
so
prihitele
na
oni
kraj
mesta
,
kjer
so
se
dvigali
plameni
,
druge
čete
so
odšle
na
druge
konoe
mesta
,
kakor
je
bilo
določeno
za
slučaj
,
da
nastane
revolucija
,
ali
da
napadejo
mesto
zunanji
sovražniki
.
Toda
sovražnikov
ni
bilo
ne
notranjih
,
ne
zunanjih
.
Gorel
je
arsenal
.
Kržan
,
ki
je
bil
pri
četi
,
katera
je
hitela
k
arsenalu
,
je
kmalu
zaznal
,
da
se
je
vnelo
skladišče
,
ki
je
bilo
do
vrha
napolnjeno
s
smodnikom
in
s
pripravljenimi
bombami
.
To
skladišče
je
stalo
na
koncu
otoka
,
ki
leži
med
velikim
kanalom
in
med
morjem
samim
,
tamkaj
,
kjer
je
Kržan
stal
nekaj
ur
poprej
in
gledal
po
morju
,
da
bi
videl
ladjo
,
ki
je
odpeljala
vojvodinjo
Asunto
,
a
je
ugledal
samo
jadrenico
kapetana
Desantiča
.
Na
tisoče
stotov
smodnika
se
je
bilo
vnelo
,
več
tisoč
bomb
je
eksplodiralo
,
ves
arsenal
je
bil
v
plamenu
in
gorele
so
štiri
izmed
največjih
galer
,
ki
so
bile
pripravljene
,
da
prepeljejo
smodnik
in
bombe
na
otok
Ciper
.
Pozneje
se
je
dognalo
,
da
je
ta
eksplozija
,
ki
se
je
čutila
v
okrožju
30
milj
,
podrla
štiri
cerkve
,
22
stolpov
in
41
hiš
,
brez
števila
poslopij
pa
poškodovala
.
Ubitih
je
bilo
le
26
oseb
,
ranjenih
pa
na
stotine
.
V
tem
,
ko
je
vojaštvo
napenjalo
vse
moči
,
da
ogenj
omeji
in
pogasi
,
se
je
začelo
v
mestu
samem
divje
bojevanje
in
ropanje
,
čim
se
je
polegel
prvi
strah
,
so
se
začele
podili
po
ulicah
divje
čete
brezupnih
ljudi
.
Vdirali
so
v
hiše
in
ropali
in
kar
se
jim
je
ustavilo
,
so
pobili
.
Od
hiše
do
hiše
,
od
ulice
do
ulice
je
šel
ta
boj
.
Krik
je
bil
strahoten
.
Tuintam
so
padali
zabodeni
ljudje
,
tam
in
tod
se
je
začul
plosk
morja
,
če
so
roparji
koga
vrgli
v
kanal
.
Sicer
je
prišlo
kmalu
vojaštvo
,
a
ropanju
in
morenju
je
bilo
šele
konec
,
ko
je
nastal
dan
.
Kržan
je
vrlo
pomagal
pri
gašenju
,
toda
misli
njegove
so
bile
drugje
.
Ko
je
bil
prišel
z
drugimi
vojaki
vred
na
lice
požara
,
se
je
njegov
pogled
nehote
obrnil
na
morje
in
pri
svita
strahotnih
plamen
je
zagledal
ladjo
,
ki
je
imela
razpeta
vsa
jadra
in
bežala
proti
jugu
.
Videl
je
pač
bežati
tudi
druge
ladje
,
saj
je
vsaka
skušala
priti
iz
območja
požara
,
a
uganil
je
koj
prvi
hip
,
da
je
ladja
,
ki
jo
je
zapazil
,
morala
zbežati
že
dosti
prej
od
drugih
,
da
je
morala
odriniti
od
kraja
vsaj
v
tistem
trenotku
,
ko
je
nastala
eksplozija
.
Kar
pa
ga
je
pretreslo
do
srca
,
kar
mu
je
sapo
zaprlo
tako
,
da
se
še
dihati
ni
upal
,
to
je
bil
vtisk
,
ki
ga
je
nanj
napravila
ta
ladja
.
Ko
je
prvič
njegov
pogled
padel
na
to
ladjo
,
ga
je
kar
zazeblo
,
zakaj
zazdelo
se
mu
je
,
da
je
to
jadrenica
kapitana
Desantiča
.
Spomnil
se
je
takoj
,
da
je
ta
jadrenica
nekaj
ur
poprej
tod
krožila
naokolo
brez
cilja
in
namena
in
se
hitro
umaknila
,
ko
jo
je
začel
klicati
.
Polastila
se
ga
je
moreča
slutnja
,
da
je
kapitan
Desantič
v
zvezi
z
nastalo
eksplozijo
,
da
jo
je
morda
provzročil
in
te
slutnje
se
ni
mogel
iznebiti
in
je
ni
mogel
premagati
,
dasi
je
sam
sebi
dopovedoval
,
da
Desantič
kaj
takega
na
svojo
roko
ne
bi
storil
,
a
da
bi
vojvoda
Dall
Ferro
v
tak
strahovit
čin
privolil
,
se
mu
je
zdelo
celo
izključeno
.
A
dasi
ni
Kržan
nikomur
povedal
niti
besedice
o
tej
svoji
slutnji
,
je
vendar
nedaleč
od
njega
stal
mož
,
ki
ni
sicer
ničesar
tega
videl
,
kar
je
videl
Kržan
,
a
je
po
potih
razmišiljevanja
prišel
na
isto
slutnjo
.
Ta
mož
,
ki
je
stal
na
razpalem
stolpiču
in
ogledoval
nesrečo
,
ki
je
zadela
njegovo
domovino
,
je
bil
Jakob
Zeno
,
„
upravitelj
beneške
armade
na
morju
in
na
kopnem
“
.
Stal
je
cele
ure
na
svojem
mestu
,
oko
njegovo
je
gledalo
plamene
in
ruševine
,
a
duh
njegov
je
iskal
storilca
te
katastrofe
in
je
logično
izločujoč
vse
neverjetne
in
vsaj
takrat
nemožne
eventuvalnosti
prišel
do
sklepa
,
ki
se
je
v
bistvu
ujemal
s
slutnjami
plemiča
Kržana
.
—
Desantič
in
nihče
drugi
je
provzročitelj
te
eksplozije
—
tako
je
vedno
in
vedno
pravil
Kržanu
notranji
glas
.
—
To
je
maščevanje
vojvode
Dall
Ferro
,
je
šepetal
Jakob
Zeno
,
ko
je
zapustil
podrti
stolp
.
Proslaviše
dužda
mletačkoga
svitlom
sabljom
i
desnicom
rukom
.
Ljute
rane
zadadoše
Turkom
,
vojujući
i
bojak
bijući
,
Turke
sikuć
,
krvcu
prolijući
.
Junaci
so
bili
od
starine
.
Piratje
16.
stoletja
so
bili
v
zadetku
večinoma
sami
Hrvatje
in
Srbi
.
Imenovali
so
jih
uskoke
,
ker
se
je
piratstvo
razvilo
posebno
od
tedaj
,
kar
so
Turki
zavzeli
Macedonijo
in
Albanijo
,
prodrli
v
Staro
Srbijo
in
v
Bosno
ter
pritiskali
proti
Hrvatski
in
Dalmaciji
.
Ljudstvo
je
bežalo
pred
Turki
proti
morju
in
pomnoževalo
vrste
tistih
,
ki
so
bili
že
odnekdaj
piratje
,
ali
vsaj
v
zvezi
s
pirati
.
Beneška
republika
je
pirate
rada
zalagala
z
orožjem
in
strelivom
ter
jih
sploh
izdatno
podpirala
,
ker
so
vodili
nepretrgano
vojno
proti
Turkom
.
Sčasoma
je
število
piratov
mogočno
naraslo
.
Pridruževali
so
se
jim
vsakovrstni
beguni
iz
Istre
,
s
Kranjskega
,
iz
Hrvatske
in
z
Beneškega
,
posebno
radi
pa
tudi
Grki
z
grških
otokov
,
tako
da
so
bili
piratje
pred
veliko
vojno
med
Turčijo
l.
1670.
in
1671.
res
velikanska
roparska
organizacija
,
ki
je
strahovala
vse
turške
pokrajine
,
plenila
turška
obrežna
mesta
in
zlasti
veliko
škodo
delala
Turkom
z
uničevanjem
turških
trgovskih
ladij
.
Sultana
Soliman
in
Selim
sta
mnogokrat
zahtevala
,
naj
beneška
republika
uniči
pirate
in
končno
so
dali
piratje
zunanji
povod
,
da
je
sultan
Selim
začel
veliko
vojno
,
ki
se
je
končala
s
porazom
beneške
republike
.
Ta
je
bila
primorana
,
odstopiti
Turčiji
veliki
in
bogati
otok
Ciper
.
Poglavar
piratov
je
bil
kralj
Gjačič
.
Že
njegov
oče
je
bil
znamenit
ropar
in
je
v
mladih
letih
povzročil
na
otoku
Krku
l.
1480.
malo
revolucijo
proti
knezu
Frankopanu
.
Ta
revolucija
je
dala
beneški
republiki
povod
,
da
se
je
polastila
otoka
Krka
.
Frankopan
se
je
moral
naseliti
v
Benetkah
,
kjer
je
dobival
na
leto
1000
cekinov
pokojnine
,
Gjačiču
pa
je
republika
darovala
novo
močno
jadrenico
,
s
katero
se
je
pridružil
piratom
.
Stari
Gjačič
je
imel
troje
sinov
.
Dva
so
ujeli
Turki
in
jih
po
groznem
mučenju
obesili
,
tretji
sin
pa
je
postal
vsled
svoje
izredne
hrabrosti
in
neusmiljenosti
poglavar
piratov
.
Imenovali
so
ga
kralja
,
ker
je
bil
kraljevskega
ponosa
,
ker
je
ljubil
sijaj
in
razkošje
,
ker
je
kot
absoluten
vladar
gospodoval
piratom
in
ker
je
bil
v
vsakem
boju
prvi
,
ter
so
sovražniki
trepetali
pred
njim
.
Turške
krone
največji
strahovalec
,
kakor
imenuje
beneški
kronist
tiste
dobe
kralja
Gjačiča
,
je
bil
že
precej
v
letih
,
ko
ga
je
prevzel
napuh
,
da
se
mu
je
zahotelo
imenitnega
stališča
v
človeški
družbi
.
Z
ogromnim
imetjem
,
ki
si
ga
je
bil
pridobil
,
si
je
nakupil
širnih
posestev
na
različnih
grških
otokih
in
od
imenitne
beneške
rodovine
Dandalov
si
je
kupil
otok
Kasos
ter
bil
njega
„
tiran
“
,
njega
pravi
,
četudi
ne
od
tedanjih
držav
priznani
vladar
.
Vse
Gjačičevo
stremljenje
je
merilo
na
to
,
da
bi
mu
beneška
republika
,
kot
vladarica
vseh
grških
otokov
priznala
vojvodski
naslov
,
a
ker
sam
tega
nikakor
ni
mogel
doseči
,
zato
se
je
polastil
sinov
vojvode
Dall
Ferro
in
za
njih
svobodo
terjal
,
da
se
mora
vojvodinja
Asunta
poročiti
z
njegovim
sinom
in
da
mu
mora
vojvoda
izposlovati
najvišje
plemstvo
.
To
je
bilo
zdaj
upanje
in
stremljenje
njegovega
življenja
,
še
bolj
pa
upanje
in
stremljenje
njegovega
sina
Ladislava
,
komaj
dvajset
let
starega
mladeniča
,
ki
je
bil
vzgojen
v
samostanu
beneških
menihov
v
Aleksandriji
in
ki
ga
piratstvo
ni
kar
nič
veselilo
,
dasi
je
bil
osebno
hraber
in
podjeten
,
da
celo
drznejši
,
nego
njegov
oče
.
Ladislav
je
bil
vzgojen
kot
sin
velikega
bogataša
in
ta
vzgoja
je
napravila
med
njim
in
med
pirati
globok
prepad
.
Stari
Gjačič
,
ki
je
bil
zaverovan
v
svojega
sina
,
se
je
dal
iz
lahka
pregovoriti
,
da
si
mora
ustvariti
svojemu
premoženju
primerno
pozicijo
.
Sijaj
in
ugled
v
velikem
svetu
,
vojvodsko
dostojanstvo
,
sorodstvo
z
najimenitnejšimi
rodovinami
,
to
so
bile
stvari
,
ki
so
starega
Gjačiča
kmalu
tako
mikale
,
da
je
vse
moči
osredotočil
,
da
jih
doseže
.
Ko
je
stari
Gjačič
v
Benetkah
prejel
naznanilo
,
da
se
vojvoda
Dall
Ferro
in
Asunta
udasta
njegovim
pogojem
,
je
takoj
odposlal
ladjo
,
ki
je
nesla
to
vest
njegovemu
sinu
,
čakajočemu
na
bližnjem
dalmatinskem
otoku
obvestila
,
in
se
ob
istem
času
odpeljal
iz
Benetk
.
Po
večdnevni
vožnji
po
morju
sta
se
vojvoda
Dall
Ferro
in
Asunta
pripeljala
na
otok
Antikytira
,
ki
so
ga
Benečani
imenovali
Cerigotto
.
Ta
otok
je
bil
že
izza
križarskih
vojn
last
vojvodov
Dall
Ferro
,
ki
so
tukaj
kraljevali
v
velikem
krasnem
gradu
,
Čisto
neodvisno
,
kakor
pravi
vladarji
.
Le
enkrat
je
bil
sovražnik
zavzel
ta
otok
in
prestopil
prag
mogočnega
gradu
,
to
je
bilo
tedaj
,
ko
so
se
piratje
ponoči
izkrcali
na
otoku
,
ko
je
kralj
Gjačič
z
mečem
v
roki
prisilil
vojvodo
Dall
Ferro
in
Asunto
,
da
sta
prisegla
na
Najsvetejše
,
izpolniti
v
gotovem
roku
Gjačičeve
pogoje
,
sicer
zapadeta
vojvodova
sina
osveti
piratov
.
—
Doma
sva
,
Asunta
,
doma
,
je
z
veliko
bolestjo
zavzdihnil
vojvoda
,
ko
je
z
ladje
stopil
na
breg
svojega
otoka
.
Še
nikdar
se
ni
tako
težko
vrnil
na
svoj
dom
kakor
sedaj
,
ko
je
vedel
,
da
izgubi
hčer
za
vedno
,
da
mora
darovati
svojo
hčer
,
če
hoče
osvoboditi
svoja
sina
.
Asunta
ni
odgovorila
na
očetov
vzdih
.
Od
trenotka
,
ko
je
bila
odločena
njena
nsoda
,
je
bila
vsa
izpremenjena
.
Bila
je
hladna
in
malobesedna
in
je
zatajevala
svoje
misli
in
svoja
čuvstva
tako
,
da
jo
je
vojvoda
smatral
za
popolnoma
apatično
,
dočim
je
pod
to
navidezno
mirnostjo
tlel
ogenj
strasti
.
Molče
je
poslušala
Asunta
dolgi
pozdrav
grajskega
oskrbnika
in
molče
je
šla
ob
očetovi
strani
v
grad
.
Zapazila
je
,
da
je
bilo
med
ljudstvom
,
zbranim
na
obrežju
,
izredno
mnogo
tujcev
,
ki
gotovo
niso
prišli
v
kupčijskih
zadevah
na
otok
,
in
slutila
je
,
da
so
to
Gjačičevi
ljudje
,
ki
pazijo
,
da
vojvoda
ne
priredi
njihovemu
kralju
in
njega
sinu
kakega
presenečenja
.
A
tudi
to
je
ni
vznemirilo
.
Vedela
je
,
da
so
ti
ljudje
pravi
junaki
,
četudi
piratje
,
a
ni
je
bilo
strah
.
Njeni
sklepi
so
bili
storjeni
.
Oj
vstajaj
,
vstajaj
Jelvica
,
ti
hči
bogat
’
ga
Ceharja
!
Po
morju
plava
pisan
čoln
je
samih
žlahtnih
rožic
poln
.
Oj
vstajaj
,
vstajaj
,
Jelvica
,
že
kmalu
bode
beli
dan
in
mladi
pride
kavalir
po
te
.
Oj
vstajaj
,
vstajaj
,
Jelvica
,
da
iz
teh
lepih
,
žlahtnih
rož
,
svoj
krancelj
spletala
si
boš
.
Narodna
.
Mehka
južna
noč
je
objemala
morje
in
zemljo
,
ko
je
hitra
jadrenica
priplula
do
otoka
Antikytira
.
Nobena
luč
ni
gorela
na
ladji
in
brez
šuma
so
mornarji
opravljali
svoje
posle
,
tako
da
ni
jadrenice
zapazila
nobena
ladja
,
ki
jo
je
srečala
.
Zdaj
je
ležala
jadrenica
pred
otokom
.
Vzlic
dosti
veliki
razdalji
se
je
z
ladje
dobro
razločevalo
posamezne
hiše
na
obrežju
in
jasno
je
bilo
videti
beli
grad
,
ki
je
stal
na
griču
vrh
pristana
.
Na
ta
grad
je
upiral
svoje
poglede
mladi
mož
,
ki
je
stal
na
sprednjem
koncu
ladje
.
Gledal
je
na
belo
zidovje
obširnega
poslopja
srepo
in
nepremično
,
kakor
bi
hotel
skoz
noč
in
zidove
videti
grajske
prebivalce
.
—
Čoln
odrine
zdaj
na
kopno
,
je
poluglasno
rekel
postaren
mož
,
ki
je
prišel
z
drugega
konca
ladje
,
če
imas
kaj
posebnega
naročiti
,
je
še
čas
.
Za
jutranji
pozdrav
tvoji
nevesti
namenjeno
darilo
,
sem
oddal
že
jaz
.
—
Oče
,
lepo
te
prosim
,
pusti
ta
darila
,
je
dejal
mladi
mož
.
Vojvodinjo
bodo
le
užalila
.
Mar
je
Asunta
za
darila
kralja
Gjačiča
in
njegovega
sina
!
—
Tako
mi
ne
govori
,
je
vzkliknil
kralj
Gjačič
.
Vojvoda
in
njegova
hči
naj
vidita
,
da
sva
jima
vsaj
glede
bogastva
ravna
.
Že
vem
,
kaj
boš
zopet
ugovarjal
.
Da
je
moje
bogastvo
pridobljeno
z
razbojništvom
.
A
s
čim
so
vojvode
Dall
Ferro
pridobili
svoje
bogastvo
?
Tudi
z
razbojništvom
.
Ves
razloček
je
ta
,
da
sem
jaz
sam
pridobil
svoje
bogastvo
,
vojvoda
pa
je
je
podedoval
od
svojih
prednikov
,
razloček
je
v
starosti
,
ne
v
načinu
pridobljenja
.
Ladislav
Gjačič
je
vedel
,
da
svojemu
očetu
v
tej
stvari
ne
sme
ugovarjati
,
zlasti
ne
sedaj
,
ko
mu
je
bilo
na
tem
,
da
oče
ne
odpošlje
vojvodinji
Asunti
namenjenih
daril
.
Prepričeval
je
očeta
na
najrazličnejše
načine
,
da
Asunta
teh
daril
ne
bo
hotela
sprejeti
,
da
jih
bo
odklonila
z
zaničevanjem
,
a
čimbolj
se
je
Ladislav
trudil
,
toliko
trdovratneje
je
ostajal
kralj
Gjačič
pri
svojem
sklepu
.
—
Moja
darila
so
tako
dragocena
,
da
bi
se
jih
razveselila
vsaka
kraljica
,
se
je
hudoval
kralj
Gjačič
.
Vojvoda
naj
vidi
,
da
njegova
hči
ne
pojde
v
siromaštvo
,
če
postane
tvoja
žena
,
in
vidi
naj
,
da
hočem
ž
njim
živeti
v
prijaznosti
kot
sorodnik
s
sorodnikom
,
ne
v
sovraštvu
.
Ladislav
se
je
moral
očetovim
nazorom
na
glas
zasmejati
.
—
Ah
,
oče
,
kako
si
kratkoviden
,
če
misliš
,
da
te
bo
vojvoda
kdaj
pripoznal
za
svojega
sorodnika
.
Nikdar
,
oče
!
V
njegovih
očeh
ostaneva
vedno
razbojnika
,
ki
sva
ga
na
razbojniški
način
prisilila
,
da
je
dal
svojo
hčer
meni
za
ženo
.
A
to
mi
je
vseeno
.
Jaz
ljubim
Asunto
in
moja
mora
biti
za
vsako
ceno
,
mora
in
mora
.
Kralj
Gjačič
je
z
zadovoljstvom
zapazil
izbruh
nebrzdane
volje
svojega
sina
.
Dasi
sta
si
bila
v
mišljenju
in
v
nazorih
skoro
tuja
in
vedno
nasprotna
,
v
enem
oziru
sta
si
bila
enaka
:
oba
sta
imela
silno
eneržijo
in
nezlomljivo
voljo
.
—
Asunta
bo
tvoja
,
moj
sin
,
je
vzkliknil
kralj
Gjačič
in
pripeljem
ti
jo
,
če
bi
jo
moral
izkopati
iz
dna
zemlje
.
A
zdaj
se
odloči
,
ker
vsak
trenotek
je
dragocen
.
—
Dovoli
mi
oče
,
da
izročim
jaz
vojvodinji
Asunti
svoja
darila
šele
po
poroki
.
Vsaj
to
prošnjo
mi
izpolni
.
V
mojem
imenu
naj
ponese
Groga
vojvodinji
samo
cvetlice
,
ki
sem
jih
zanjo
pripeljal
seboj
.
Temu
kralj
Gjačič
ni
ugovarjal
in
Groga
je
prevzel
cvetlice
,
ki
jih
je
bil
Ladislav
kupil
ta
dan
v
Retimu
na
Kreti
.
Kmalu
je
čoln
odrinil
od
jadrenice
in
na
ladji
je
zopet
zavladala
tihota
.
Prišedši
na
kopno
,
je
Groga
,
ki
je
bil
nekak
pobočnik
kralja
Gjačiča
,
najprej
preskrbel
za
varnost
svojega
gospodarja
.
Ukazal
je
,
da
ostane
en
mož
s
čolnom
v
bližini
brega
,
drugi
,
da
pregleda
pristan
in
obvesti
zaveznike
piratov
o
prihodu
kralja
Gjačiča
,
sam
pa
je
odšel
v
hišo
,
ki
je
stala
tik
pod
gradom
vojvode
Dall
Ferro
.
Ta
hiša
je
bila
imenoma
last
v
njej
prebivajočega
vinskega
trgovca
,
v
resnici
pa
je
bil
lastnik
te
hiše
kralj
Gjačič
,
vinski
trgovec
pa
vohun
in
zaveznik
piratov
.
Tu
je
shranil
Groga
darila
in
cvetke
za
vojvodinjo
Asunto
in
tu
je
tudi
ostal
čez
noč
,
ko
je
bil
od
svojih
dveh
mož
dobil
obvestilo
,
da
je
za
drugi
dan
vse
pripravljeno
za
slučaj
,
da
bi
hotel
vojvoda
napasti
kralja
Gjačiča
in
njegovega
sina
,
čim
bi
stopila
v
njegov
grad
.
Vojvoda
Dall
Ferro
pa
na
to
niti
mislil
ni
.
Smatral
je
poroko
svoje
hčere
s
sinom
kralja
Gjačiča
za
neizogibno
stvar
.
Vse
te
dni
,
kar
je
že
čakal
na
prihod
piratskega
kralja
in
njegovega
sina
,
je
delal
le
naklepe
,
kako
potem
,
ko
mu
vrne
kralj
Gjačič
njegova
sinka
,
začne
delati
,
da
osvobodi
svojo
hčer
.
Asunta
sama
pa
niti
na
to
ni
več
računala
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
nista
niti
njen
oče
,
niti
kapetan
Desantič
v
stanu
,
da
bi
sama
izvedla
tak
načrt
.
—
Da
,
ko
bi
bil
Kržan
pri
meni
...
si
je
večkrat
rekla
,
če
je
sloneč
na
oknu
gledala
na
sinje
morja
in
razmišljala
o
svoji
usodi
.
Tako
pa
se
moram
vdati
ali
pa
si
po
poroki
končati
življenje
.
Kržana
se
je
spomnila
vojvodinja
Asunta
tudi
naslednje
jutro
,
ko
je
njen
oče
prihitel
k
njej
in
ji
ves
prepaden
napovedal
prihod
kralja
Gjačiča
in
njegovega
sina
.
—
Gjačičev
odposlanec
je
prinesel
vsakovrstnih
daril
,
je
dejal
vojvoda
.
Ali
jih
hočeš
videti
?
—
Mar
misliš
,
oče
,
da
se
bodem
res
kdaj
dotaknila
kakega
darila
razbojniškega
kralja
in
njegovega
sina
?
je
z
izrazom
največje
prezirljivosti
vprašala
Asunta
.
Ne
,
oče
.
Pripravljena
sem
postati
razbojnikova
žena
,
da
osvobodim
svoja
brata
—
a
več
ne
sme
nihče
od
mene
zahtevati
.
—
Gjačič
in
njegov
sin
prideta
opoldne
v
Grad
,
je
nadaljeval
vojvoda
.
Stori
mi
to
ljubav
,
Asunta
in
bodi
prisotna
,
ko
ju
sprejmem
.
Dokler
nista
moja
otroka
osvobojena
,
morava
storiti
,
kar
je
mogoče
,
da
razbojnikov
ne
ozlovoljiva
.
Posebno
še
radi
tega
,
ker
enega
Gjačičevega
pogoja
ne
morem
izpolniti
,
ker
mu
nisem
mogel
dobiti
vojvodskega
naslova
.
Asunta
je
takoj
privolila
,
da
izpolni
to
željo
očetovo
,
in
se
pripravila
na
sprejem
kralja
Gjačiča
in
njegovega
sina
—
svojega
ženina
.
Trudila
se
je
,
da
bi
bila
kar
mogoče
mirna
,
a
vendar
ji
je
začelo
srce
trepetati
,
ko
je
,
gledaje
pri
oknu
,
zapazila
kralja
Gjačiča
v
spremstvu
mladega
elegantnega
gospoda
.
Uganila
je
takoj
,
da
je
ta
mladenič
njen
ženin
in
srepo
so
ga
motrili
njeni
pogledi
,
dokler
ni
izginil
v
hiši
.
Asunta
je
čakala
,
da
jo
oče
pokliče
,
a
minila
je
ura
in
nihče
je
ni
prišel
klicat
.
Že
jo
je
začel
prevzemati
strah
,
da
je
kralj
Gjačič
odstopil
od
dogovora
,
ker
mu
njen
oče
ni
mogel
preskrbeti
,
vojvodskega
naslova
in
da
sta
njena
brata
izgubljena
,
ko
so
se
odprla
vrata
in
je
v
sobo
stopil
vojvoda
Dall
Ferro
,
vodeč
dva
fantička
za
roki
.
—
Asunta
—
tu
imaš
svoja
brata
,
ki
si
jih
rešila
a
svojo
žrtvijo
,
je
zaklical
vojvoda
veselega
obraza
in
pripeljal
fantička
pred
vojvodinjo
.
Asunta
se
za
trenutek
ni
ganila
.
Očetovo
veselje
,
da
sta
rešena
njegova
sinčka
,
jo
je
zabolelo
tako
,
da
ni
mogla
v
prvem
hipu
zakrivati
svoje
bolesti
.
Že
je
hotela
vprašati
,
kako
more
oče
tako
hitro
pozabiti
njeno
nesrečo
,
toda
premagala
se
je
.
Hladno
je
poljubila
svoja
bratca
in
hladno
s
trdim
glasom
vprašala
:
—
In
kaj
bo
zdaj
,
oče
;
je-li
vse
dogovorjeno
?
—
Vse
je
v
redu
,
Asunta
,
je
rekel
vojvoda
,
ki
je
bil
svojih
sinčkov
tako
vesel
,
da
ni
zapazil
,
kako
se
njegova
hči
bori
sama
s
seboj
in
kako
velike
bolesti
jo
mučijo
.
Kralj
Gjačič
je
bil
sicer
nekoliko
nevoljen
,
da
mu
nisem
mogel
izposlovati
vojvodskega
naslova
,
ali
njegov
sin
ga
je
pomiril
.
Dogovorili
smo
se
,
da
pridobim
svojemu
zetu
vojvodski
naslov
.
—
In
kdaj
bo
poroka
,
je
vprašala
Asunta
.
—
Danes
še
,
hčerka
moja
,
tu
v
grajski
kapeli
.
—
Dobro
,
oče
,
jaz
sem
pripravljena
.
In
zdaj
,
prosim
te
,
pusti
me
samo
.
Zdaj
šele
je
stari
vojvoda
začel
slutiti
,
kake
bolesti
trgajo
Asunti
srce
.
Poskusil
je
svojo
hčer
tolažiti
,
toda
Asunta
ga
je
poslušala
,
ne
da
bi
ga
slišala
.
Tudi
očetovih
priseg
,
da
stori
vse
za
njeno
osvoboditev
,
ni
čula
.
Njene
misli
so
bile
drugje
,
kakor
tudi
njena
čuvstva
.
—
Oče
,
prosim
te
vnovič
,
pusti
me
zdaj
samo
.
Bodi
vesel
,
da
si
dobil
svoja
sina
nazaj
in
prepusti
me
moji
usodi
.
—
Nikdar
,
Asunta
,
je
vzkliknil
vojvoda
.
Res
,
da
me
je
prevzelo
veselje
,
da
sta
moja
sinka
rešena
,
a
nikdar
ne
pozabim
prisege
,
da
rešim
tudi
tebe
,
moja
Asunta
.
Slovesnost
,
s
katero
je
govoril
vojvoda
,
je
Asunti
dobro
dela
.
Dobila
je
zopet
nekaj
upanja
,
da
morda
le
še
ni
izgubljena
za
vse
življenje
.
—
Verujem
ti
,
oče
,
je
rekla
tiho
,
in
zdaj
pojdi
in
pošlji
mi
kapetana
Desantiča
.
Stoji
tam
gradič
bel
,
stoji
,
mož
i
se
lepa
grajska
hči
.
Sred
grada
je
kapelica
,
oj
,
krasna
božja
celica
.
Stoji
v
kapeli
zlat
oltar
.
Pred
njim
pa
zaročencev
par
.
Aškerc
.
Grajski
mašnik
je
stal
pred
altarjem
in
je
čakal
na
ženina
in
na
nevesto
.
V
prostorni
,
s
cvetlicami
bogato
okrašeni
kapeli
je
vladala
globoka
tišina
.
Kralj
Gjačič
je
stal
s
svojim
sinom
na
eni
strani
altarja
,
na
drugi
strani
pa
so
stali
kot
priča
poklicani
uslužbenci
vojvode
Dall
Ferro
.
Nekaj
ljudi
iz
grada
se
je
bilo
splazilo
na
kor
,
da
vidijo
poroko
vojvodinje
Asunte
s
sinom
piratskega
poglavarja
.
Zdaj
so
se
odprla
vrata
in
čez
prag
je
ob
roki
svojega
očeta
stopila
vojvodinja
Asunta
ter
se
počasi
bližala
altarju
.
Vsi
pogledi
so
bili
obrnjeni
nanjo
,
kakor
bi
hotel
vsakdo
čitati
v
njeni
duši
in
spoznati
čuvstva
,
ki
so
jo
morala
navdajati
v
tem
trenotku
.
—
Poglej
,
kako
je
bleda
,
je
dihnil
grajski
oskrbnik
svoji
ženi
.
Tako
je
bleda
,
kakor
bi
jo
peljali
k
obglavljenju
in
ne
k
poroki
.
Uboga
vojvodinja
.
—
Lej
ta
ponos
,
ki
ji
žari
iz
oči
,
je
istotako
tiho
rekla
oskrbnikova
žena
.
Nobena
kraljica
se
ne
more
vesti
tako
ponosno
.
Kakor
bi
šla
h
kronanju
tako
se
drži
,
ne
kakor
bi
šla
žrtvovat
svoje
mlado
življenje
pomorskemu
razbojniku
.
Zdaj
sta
vojvoda
in
Asunta
dospela
do
altarja
.
Stari
vojvoda
je
bil
ves
potrt
.
Komaj
se
je
držal
pokonci
in
težki
so
bili
njegovi
koraki
.
Kralj
Gjačič
in
Ladislav
sta
se
vojvodu
in
Asunti
globoko
priklonila
.
Vojvoda
je
dostojanstveno
odzdravil
,
Asunta
pa
je
komaj
vidno
nagnila
glavo
in
je
še
to
tako
hladno
in
prezirljivo
,
da
je
Ladislavu
šinila
rdečica
v
obraz
in
da
je
stari
Gjačič
komaj
premagal
svojo
jezo
.
—
Hčerka
moja
,
je
solznimi
očmi
dejal
vojvoda
Dali
Ferro
,
dovoli
,
da
te
še
enkrat
objamem
in
pritisnem
na
srce
,
predno
te
izročim
tvojemu
ženinu
.
Še
enkrat
mi
dovoli
,
da
te
poljubim
,
moja
Asunta
,
ki
si
žrtvovala
samo
sebe
,
da
rešiš
svoja
brata
in
rod
vojvodov
Dall
Ferro
.
Če
je
Bog
v
nebesih
pravičen
,
kronati
in
poveličati
mora
tvoje
mučenistvo
.
Dalje
vojvoda
Dall
Ferro
ni
mogel
govoriti
.
Solze
so
mu
zadušile
glas
.
Obupno
jokaje
je
pritiskal
Asunto
k
sebi
,
kakor
bi
se
ne
mogel
ločiti
od
nje
.
Globokih
temnih
oči
vojvodinje
Asunte
ni
porosila
nobena
solza
.
Tudi
ko
je
očeta
premagala
žalost
,
da
je
pozabil
vse
okrog
sebe
,
in
vrgel
od
sebe
celo
svoj
ponos
,
ki
mu
je
sicer
omogočal
,
prikrivati
svoja
čuvstva
,
tudi
tedaj
je
ostala
Asunta
hladna
in
mirna
in
nobena
poteza
njenega
obraza
ni
razodevala
silnega
viharja
,
ki
je
divjal
v
njeni
notranjosti
.
—
Storjeno
prisego
je
treba
izpolniti
,
oče
,
je
končno
rekla
Asunta
in
se
izvila
očetu
iz
rok
.
Čim
prej
se
to
zgodi
,
toliko
bolje
.
In
ko
se
vojvoda
le
ni
mogel
premagati
,
je
z
drhtečimi
ustnicami
se
rekla
:
—
Oče
—
ne
otežuj
mi
te
strašne
ure
.
Starec
se
je
vzdravnal
in
otrl
solze
,
ki
so
mu
tekle
po
uvelem
licu
.
Potem
je
stopil
med
Asunto
in
Ladislava
Gjačiča
.
—
Hčerka
moja
,
je
rekel
in
komaj
zadrževal
nove
solze
,
ki
so
mu
silile
v
oči
,
hčerka
moja
,
tu
ti
predstavljam
tvojega
ženina
.
Prvič
sta
si
stala
Asunta
dall
Ferro
in
Ladislav
Gjačič
nasproti
,
Asunta
ponosna
in
nepristopna
,
Ladislav
spoštljivo
in
vdano
.
—
Svetla
vojvodinja
,
je
rekel
Ladislav
Gjačič
in
stopil
pred
Asunto
,
dovolite
mi
,
da
Vam
v
trenotku
,
predno
stopite
z
menoj
pred
altar
,
razodenem
svoja
čuvstva
.
Jaz
Vas
ljubim
iz
vse
duše
in
iz
vsega
srca
odkar
sem
Vas
prvič
videl
.
Samo
obup
,
da
si
Vas
ne
morem
nikdar
pridobiti
,
da
me
ne
bodete
nikdar
uslišali
,
me
je
napotil
do
koraka
,
vsled
katerega
ste
privolili
postati
moja
.
In
tu
,
pred
najsvetejšim
Vam
prisegam
,
da
bom
vse
svoje
življenje
skušal
,
izkazati
se
vrednega
Vaše
ljubezni
.
—
Tega
ni
treba
,
je
z
nedosežnim
ponosom
odgovorila
Asunta
,
ki
je
poslušala
svojega
ženina
tako
mirno
in
hladno
,
kakor
bi
bila
izklesana
iz
mramorja
.
S
prisego
sem
obljubila
da
postanem
Vaša
žena
in
pripravljena
sem
to
prisego
izpolniti
.
Visoko
vzravnana
je
stopila
Asunta
pred
altar
.
Kralj
Gjačič
je
srdito
gledal
nevesto
svojega
sina
in
samo
Ladislavovi
ostri
pogledi
so
ga
pripravili
do
tega
,
da
je
tudi
zdaj
molčal
.
Nekaj
trenotkov
je
stala
Asunta
sama
pred
altarjem
.
Ni
se
ozrla
,
če
je
Ladislav
stopil
poleg
nje
nego
zapovedaj
oče
rekla
mašniku
;
—
Prosim
,
začnite
že
vender
.
Zdaj
je
tudi
Ladislav
pristopil
k
altarju
.
Nekaj
trenotkov
se
je
bil
boril
sam
s
seboj
,
a
nad
boljšimi
čuvstvi
,
ki
so
se
za
hip
vzbudili
v
njegovem
srcu
,
je
zmagala
njegova
trdovratnost
.
Stisnil
je
ustne
in
se
s
hitrimi
koraki
postavil
poleg
Asunte
,
prav
kakor
bi
mislil
:
Moja
moraš
postati
za
vsako
ceno
.
S
plahimi
pogledi
je
stari
mašnik
motril
pred
njim
stoječi
par
in
ves
zbegan
izvršil
cerkveno
opravilo
.
Krepko
in
odločno
je
rekel
Ladislav
svoj
„
da
“
,
tiho
,
komaj
slišno
,
kakor
zadnji
vzdih
umirajočega
se
je
glasil
„
da
“
vojvodinje
Asunte
.
Poroka
je
bila
izvršena
.
Grajski
uslužbenci
so
pristopili
,
kakor
bi
hoteli
vojvodinji
čestitati
,
a
zadostovalo
je
,
da
jih
je
Asunta
le
pogledala
in
umaknili
so
se
molče
.
Pristopila
sta
tudi
kralj
Gjačič
in
njegov
pobočnik
Groga
ali
tudi
ta
si
nista
upala
ust
odpreti
,
kaj
še
,
se
približati
vojvodinji
.
Asunta
je
objela
in
poljubila
očeta
.
Ko
se
je
obrnila
,
ji
je
Ladislav
ponudil
roko
,
dajo
popelje
iz
cerkve
.
Nekaj
trenotkov
je
omahovala
,
potem
je
položila
svoje
drobne
prste
na
roko
svojega
moža
in
šla
ž
njim
iz
cerkve
,
tako
visokostno
in
ponosno
,
kakor
je
prišla
.
Kakor
daljne
silne
luči
moji
cilji
si
jejo
,
divjo
moč
in
nerazrušno
v
dušo
lijejo
.
Vto
ni
trepetanja
v
prsih
v
srcu
straha
ni
...
Hej
,
razpel
bom
barkam
jadra
.
sred
noči
...
In
naprej
v
svetove
nove
,
čez
vihar
,
temó
,
čez
valove
,
čez
strahove
,
čez
življenje
to
...
Roman
Romanov
.
Zopet
je
bila
Asunta
sama
v
svoji
sobi
.
Zaukazala
je
poslom
,
da
ne
puste
nikogar
k
nji
,
niti
vojvode
Dall
Ferro
,
da
,
niti
njenega
moža
.
Opetovano
se
je
oče
oglasil
pri
svoji
hčeri
,
opetovano
ji
je
sporočil
,
da
ji
ima
povedati
važne
odločbe
Ladislava
Gjačiča
,
Asunta
ni
odprla
vrat
.
—
Danes
ne
,
oče
,
je
vselej
odgovorila
,
jutri
pa
sem
pripravljena
govoriti
s
tabo
in
s
komurkoli
drugim
.
Pri
tem
je
ostalo
,
vzlic
surovim
izbruhom
silne
jeze
kralja
Grjačiča
in
vzlic
globoki
užaljenosti
njegovega
sina
Ladislava
.
Stari
vojvoda
je
moral
ta
dan
mnogo
pretrpeti
,
a
prenašal
je
vse
vdano
,
saj
je
bilo
vse
malenkostno
v
primeri
z
žrtvijo
,
ki
jo
je
doprinesla
Asunta
.
In
ta
žrtev
se
mu
je
zdela
vedno
večja
,
čimbolj
se
je
kralj
Gjačič
rotil
,
da
že
prežene
svoji
snahi
njeno
vojvodsko
ošabnost
in
čim
dlje
je
vojvoda
opazoval
izraz
srditosti
na
obrazu
svojega
zeta
.
Vojvoda
je
bil
dal
pripraviti
imenitno
pojedino
.
Hotel
je
s
tem
pokazati
,
da
je
pripravljen
do
pičice
izpolniti
storjeno
prisego
.
Dokler
sta
bila
kralj
Gjačič
in
njegov
sin
v
grada
in
na
otoku
,
toliko
časa
sta
bila
njegova
gosta
.
Tako
je
bilo
dogovorjeno
in
kakor
Asunta
,
tako
se
je
tudi
vojvoda
tega
držal
.
Ker
pa
se
Asunta
ni
hotela
udeležiti
pojedine
,
sta
tudi
kralj
Gjačič
in
njegov
sin
odklonila
udeležbo
in
se
odpeljala
na
svojo
ladjo
.
—
Svetli
vojvoda
,
je
dejal
Ladislav
pri
slovesu
,
izvolite
moji
ženi
sporočiti
,
da
pridem
jutri
dopoldne
ponjo
.
Po
sklenjenem
dogovoru
je
njena
dolžnost
,
da
mi
sledi
na
mojo
ladjo
.
V
tistem
trenotku
,
ko
stopi
na
krov
moje
ladje
,
niste
več
vezani
varovati
,
tajnost
našega
dogovora
.
In
ošabno
je
dostavil
Ladislav
:
Ker
se
vojvodinja
ni
sprijaznila
s
svojo
usodo
,
lahko
zopet
poskusite
,
da
mi
jo
iztrgate
iz
rok
.
Da
me
ne
ljubi
,
sem
videl
.
A
moja
je
vendar
.
In
če
mi
ne
postane
dobra
žena
in
če
mi
vi
ne
pridobite
vojvodskega
stanu
,
potem
postane
Asunta
vsaj
mati
pomorskih
razbojnikov
.
Zdaj
pa
storite
,
kar
se
vam
zdi
.
Kralj
Gjačič
je
svojemu
sinu
živahno
pritrdil
,
dočim
je
vojvodo
Dall
Ferro
pri
teh
grožnjah
obšel
nov
obup
.
Asunta
je
hodila
neprenehoma
po
svoji
sobi
gori
in
doli
in
se
vsak
čas
ustavila
pri
oknu
,
odkoder
je
z
ostrimi
pogledi
motrila
morje
.
Njena
vznemirjenost
je
rasla
,
čimbolj
so
bežale
ure
.
Neštevilnokrat
je
premotrila
vsako
posamično
ladjo
,
ki
se
je
prikazala
na
morju
,
a
tiste
,
ki
jo
je
pričakovala
,
ni
bilo
.
Že
se
je
približeval
večer
,
ko
se
je
na
obzorju
pojavila
nova
ladja
in
se
bližala
otoku
.
Še
je
bila
v
silni
daljavi
,
a
že
je
Asunta
spoznala
to
ladjo
.
Bila
je
to
jadrenica
kapetana
Desantiča
.
Asunta
se
ni
več
maknila
od
okna
.
Jadrenica
se
je
vse
bolj
bližala
.
Asunta
je
z
veseljem
zapazila
,
da
je
prej
bela
jadrenica
črno
pobarvana
.
Kmalu
je
mogla
razločiti
zastavico
vru
jambora
—
bila
je
to
zastavica
malteških
vitezov
.
Zdaj
je
prišla
jadrenica
v
obližje
otoka
,
a
ni
zavila
proti
pristanu
,
nogo
krenila
na
drugo
stran
otoka
.
—
Vse
je
izpolnil
,
moj
dobri
zvesti
Desantič
,
je
dihnila
Asunta
.
Ah
,
zakaj
me
je
zapustil
Kržan
.
Ta
dva
bi
me
bila
morda
vendar
rešila
strašne
usode
,
ki
me
čaka
.
Toda
bodi
kakorkoli
.
Moji
cilji
leže
jasno
pred
menoj
.
Doseči
jih
moram
ali
pa
umreti
.
Moji
sklepi
so
storjeni
in
izvedla
jih
bom
.
Ali
premagam
vse
te
viharje
in
divje
valove
življenja
,
ali
pa
ležem
v
zgodnji
grob
.
Asunta
je
ostala
pri
oknu
,
dokler
se
ni
popolnoma
stemnilo
.
Navzočnost
kapetana
Desantiča
,
zavest
,
da
je
storil
,
kar
je
bilo
v
njegovih
močeh
,
in
da
je
ne
zapusti
,
ji
je
dala
novih
moči
in
novega
poguma
.
Poklicala
je
luč
in
tisto
mirno
začela
delati
priprave
za
svoj
odhod
z
možem
v
neznan
kraj
.
Te
priprave
so
bile
kaj
preproste
.
Asunta
si
je
v
svoja
krila
všila
več
drobnih
tenkih
stekleničic
strupa
,
ki
si
jih
je
bila
nabavila
v
Benetkah
,
in
si
na
oblekah
napravila
skrivališča
za
več
tankih
zastrupljenih
bodal
.
—
Mene
se
ne
boš
dotaknil
,
Ladislav
Gjačič
,
je
rekla
Asunta
,
ko
je
bila
s
svojim
delom
pri
kraju
,
in
je
slovesno
pristavila
:
vsak
poskus
bo
veljal
tebe
in
če
treba
mene
življenje
.
Še
enkrat
je
pogledala
Asunta
skozi
okno
na
ono
stran
,
kjer
je
stala
jadrenica
kapetana
Desantiča
.
Jadrenice
sicer
ni
mogla
razločiti
,
a
videla
je
brleti
lučce
na
ladji
in
to
jo
je
zopet
pomirilo
.
—
Ali
v
srečo
in
v
življenje
ali
v
grob
,
si
je
rekla
in
je
zaspala
.
Otok
Antikytira
je
bil
v
16.
stoletju
slabo
obljuden
.
Vojvoda
Dall
Ferro
ni
bil
samo
lastnik
vse
zemlje
,
ki
so
jo
prebivalci
obdelavali
kot
tlačani
,
nego
tudi
neodvisni
vladar
.
Samo
v
revnem
mestecu
,
ki
je
ležalo
pod
vojvodskim
gradom
,
je
stanovalo
nekaj
sto
priseljencev
,
ki
so
se
bavili
s
trgovino
in
z
obrtnostjo
in
ki
so
,
kakor
tedaj
malone
vsi
prebivalci
obmorskih
krajev
,
imeli
tajne
zveze
s
pirati
.
Naravno
je
,
da
so
bili
ti
ljudje
zelo
veseli
poroke
vojvodinje
Asunte
s
sinom
piratskega
poglavarja
,
zakaj
pričakovali
so
,
da
postane
zdaj
Antikytira
znamenito
zavetišče
piratov
in
da
bodo
sami
imeli
priliko
,
s
kupovanjem
in
prodajanjem
piratskega
plena
obogateti
tako
,
kakor
so
v
istem
stoletju
obogateli
beneški
trgovci
v
Famagusti
na
Cipru
.
Kaj
čuda
,
da
so
ti
ljudje
z
največjim
hrupom
praznovali
poroko
hčere
svojega
vladarja
s
sinom
piratskega
kralja
.
Iz
tega
veselja
jih
je
pozno
ponoči
vzbudil
nenavaden
šum
.
Čuli
so
rožljanje
,
zapovedujoče
klice
in
čuli
trombe
.
Vse
mestece
je
bilo
v
hipu
zbrano
na
obrežju
in
pri
svitu
mnogoštevilnih
plamenic
so
ljudje
zagledali
nenavaden
prizor
.
Videli
so
dve
beneški
galeri
,
ki
sta
bili
pripluli
v
noči
do
pristana
in
iz
katerih
se
je
vkrcavalo
v
čolniče
vojaštvo
.
Nekaj
čet
je
že
bilo
na
kopnem
,
druge
so
bile
na
pota
.
Na
čelu
teh
čet
je
stal
v
dolgem
belem
plašču
s
srebrnim
oklopom
prileten
velik
mož
,
ki
je
imel
na
glavi
z
belim
peresom
okrašen
srebrn
šljem
.
Poleg
njega
je
stal
njegov
pobočnik
,
držeč
v
roki
veliko
zastavo
republike
beneške
.
Strahoma
se
je
prebivalstvo
vpraševalo
,
kaj
da
to
pomeni
,
a
izvedeti
ni
utegnilo
ničesar
,
zakaj
vojaštvo
je
brezobzirno
odganjalo
gledalce
.
Ko
je
bilo
izkrcanje
končano
,
se
je
vojaštvo
razdelilo
na
več
čet
in
se
razšlo
na
razne
strani
otoka
,
dočim
se
je
glavna
četa
utaborila
tik
mesteca
in
razpostavila
okrog
in
okrog
vojvodskega
gradu
svoje
čete
.
Ljudje
so
seveda
hitro
poslali
v
grad
vest
,
da
se
je
pripeljal
na
otok
znaten
oddelek
beneške
armade
in
kmalu
je
prisopihal
iz
gradu
vojvodov
sodnik
in
oskrbnik
,
da
izve
,
kaj
naj
pomeni
ta
obisk
.
Straže
so
ga
takoj
prijele
in
pripeljale
pred
zapovednika
.
—
Dovolite
mi
,
gospod
spovednik
je
jecljal
oskrbnik
,
da
se
Vam
predstavim
.
Sodnik
sem
vojvode
Dall
Ferro
lastnika
in
vladarja
tega
otoka
in
v
njegovem
imenu
vprašam
,
kaj
naj
pomeni
,
da
je
serenissima
republica
,
mogočna
pokroviteljica
in
zaščitnica
vojvode-vladarja
,
poslala
semkaj
svoje
vojaštvo
.
Odgovor
na
to
vprašanje
je
bil
kratek
in
lakoničen
.
—
Jaz
sem
general
Della
Croce
in
sem
prišel
semkaj
po
ukazu
prevzvišenega
kneza
in
doža
beneškega
.
—
Vem
,
ekscelenca
,
da
ima
serenissima
republika
kot
sucerenka
pravico
,
da
pošlje
na
ta
otok
svojo
posadko
,
a
v
vseh
treh
stoletjih
,
kar
obstoji
ta
pogodba
,
se
te
pravice
še
ni
poslužila
.
Iz
tega
sklepam
v
vsi
ponižnosti
,
da
je
moral
imeti
prevzvišeni
knez
in
dož
posebne
namene
,
ko
je
to
vojaštvo
semkaj
poslal
.
—
Čudim
se
Vaši
bistroumnosti
,
se
je
sodniku
rogal
general
Della
Croce
.
Uganili
ste
,
da
so
posebni
nagibi
provzročili
to
ekspedicijo
in
da
ima
poseben
namen
.
Ker
uživate
popolno
zaupanje
vojvode
Dall
Ferro
,
Vam
ne
bo
težko
uganiti
,
kakšni
nagibi
so
bili
merodajni
,
a
čim
veste
za
vzrok
ekspediciji
,
Vam
mora
biti
jasen
tudi
njen
namen
.
Sodnika-oskrbnika
je
obšel
strah
.
Besed
generala
Della
Croce
si
ni
mogel
tolmačiti
.
Niti
pojma
ni
imel
,
kaj
naj
pomenijo
.
Tudi
povpraševati
si
ni
upal
dalje
in
le
še
premišljeval
,
kako
bi
prišel
v
grad
,
da
bi
vojvodo
obvestil
o
tem
presenečenju
.
A
tudi
ta
trud
je
bil
zaman
,
kajti
general
Della
Croce
mu
je
ukazal
,
ostati
čez
noč
v
taboru
.
—
Vojvoda
Dall
Ferro
je
prileten
in
bolehen
gospod
,
je
rekel
general
,
in
zato
ga
nečem
ponoči
motiti
.
Meni
se
itak
ne
mudi
,
ker
mislim
,
da
ostanem
precej
časa
tu
.
Ostanite
torej
do
jutra
moj
gost
,
gospod
sodnik
.
In
če
mi
hočete
krajšati
čas
,
povejte
mi
,
kako
živita
in
se
imata
vojvoda
Dall
Ferro
in
njegova
lepa
Asunta
.
Pri
teh
besedah
je
general
peljal
sodnika
v
šotor
,
ki
so
ga
bili
vojaki
v
naglici
postavili
,
in
tu
je
med
drugim
pri
bokalu
vina
izvedel
,
da
se
je
prav
ta
dan
vojvodinja
Asunta
poročila
s
sinom
kralja
pomorskih
razbojnikov
.
Ko
v
steno
valovje
,
usode
vihar
ob
mé
se
zaganja
;
a
duh
se
ponosni
ne
vklanja
;
ti
streti
me
moreš
,
potreti
nikdar
,
usode
sovražne
besneči
vihar
.
Gregorčič
.
V
vojvodovem
grada
sta
zavladala
strah
in
trepet
,
ko
so
že
na
vse
zgodaj
zapele
trombe
in
se
je
beneško
vojaštvo
začelo
približevati
od
taborišča
le
nekaj
streljajev
oddaljenemu
gradu
.
Spredaj
je
korakal
general
della
Croce
,
poleg
njega
je
korakal
njegov
praporščak
z
razvito
zastavo
beneške
republike
in
burno
je
donel
v
mlado
jutro
bojni
klic
beneške
armade
:
Viva
San
Marko
.
V
tem
,
ko
je
vojaštvo
obkolilo
grad
,
snelo
vojvodsko
zastavo
,
ki
je
vihrala
vrh
stolpa
ter
na
njenem
mestu
razobesila
beneško
zastavo
,
je
general
della
Croce
v
spremstvu
vojvodovega
sodnika
stopil
v
grad
in
ukazal
obvestiti
vojvodo
dall
Ferro
o
svojem
prihodu
.
Vojvoda
in
Asunta
sta
bila
že
vstala
.
Prebudili
so
ju
glasovi
tromb
in
čim
sta
ugledala
beneško
vojaštvo
,
sta
tudi
že
vedela
,
kaj
da
to
pomeni
.
Asunta
je
pohitela
k
svojemu
očetu
in
ga
našla
,
ko
je
svoja
sinka
izročal
grajskemu
duhovniku
z
naročilom
,
naj
jih
po
skrivnem
podzemeljskem
izhodu
popelje
iz
gradu
.
—
Oče
,
beneško
vojaštvo
je
zasedlo
otok
,
je
zaklicala
Asunta
vstopivši
v
sobo
.
Reši
se
,
oče
,
dokler
je
še
čas
.
—
Zame
ni
rešitve
,
je
dosti
mirno
odgovoril
vojvoda
.
Benečani
ne
bodo
odšli
,
dokler
me
ne
dobe
,
a
z
otoka
ne
morem
.
Če
bi
se
jim
skril
,
bi
to
le
potrdilo
mojo
krivdo
.
Asunta
je
pogledala
skozi
okno
na
ono
stran
otoka
,
kjer
se
je
bila
prejšnji
večer
ustavila
ladja
kapetana
Desantiča
.
Jadrenice
ni
bilo
več
tam
.
—
Desantič
je
še
pravočasno
utekel
,
je
vzkliknila
Asunta
a
predno
je
mogel
še
vojvoda
kaj
reči
,
je
že
prišel
sodnik
v
spremstvu
nekaterih
vojakov
in
naznanil
vojvodi
,
da
želi
beneški
zapovednik
ž
njim
govoriti
.
—
Pridem
takoj
,
je
rekel
vojvoda
in
tako
mimogrede
,
med
tem
ko
se
je
odpravljal
,
še
vprašal
:
Kdo
pa
je
ta
zapovednik
?
—
General
della
Croce
,
je
odgovoril
sodnik
in
je
v
tistem
hipu
moral
že
priskočiti
na
pomoč
vojvodi
,
ki
je
,
čuvši
to
ime
,
prebledel
in
omahnil
.
—
General
della
Croce
,
je
jecljal
vojvoda
.
Sem-li
prav
razumel
,
general
della
Croce
?
—
Da
svetli
vojvoda
,
general
della
Croce
,
je
odgovoril
sodnik
in
peljal
vojvodo
k
stolu
.
A
kaj
Vam
je
?
—
Oče
,
kaj
ti
je
,
je
vpraševala
tudi
Asunta
.
Vojvoda
pa
je
le
molče
zrl
v
tla
in
zmajeval
z
glavo
.
—
General
della
Croce
,
je
čez
dolgo
časa
zamrmral
,
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
in
obrnivši
se
k
svoji
hčeri
je
zavzdihnil
:
Asunta
,
prišel
je
nad
me
najstrašnejši
maščevalec
.
Asunta
,
ki
ni
bila
še
nikdar
čula
tega
imena
in
si
očetove
prepadenosti
ni
mogla
tolmačiti
,
je
odpravila
sodnika
in
vojake
iz
sobe
in
se
potem
stisnila
k
očetu
.
—
Oče
,
povej
mi
,
kaj
je
z
generalom
della
Croce
.
—
To
je
dolga
povest
,
hčerka
moja
,
dolga
in
krvava
.
Zdaj
ne
utegnem
,
da
bi
ti
vse
na
tanko
razožil
.
A
vsaj
glavne
stvari
moraš
izvedeti
,
da
se
boš
mogla
ravnata
.
Slušaj
me
!
—
Poslušam
,
oče
,
govori
!
—
Pred
dvajsetimi
leti
sem
se
mudil
na
svojih
posestvih
na
otoku
Cipru
.
Prišel
sem
pogostoma
v
Nikozijo
,
kjer
je
vladal
kot
beneški
proveditor
Marko
Dandalo
.
—
Moj
stari
oče
,
je
pritrdila
Asunta
.
—
Da
,
tvoj
stari
oče
.
Čim
sem
prvič
zagledal
njegovo
hčer
,
sem
se
vanjo
zaljubil
.
Tvoja
mati
,
Asunta
,
je
bila
lepa
,
kakor
si
ti
in
jaz
sem
jo
ljubil
tako
strastno
,
da
sem
sklenil
,
priboriti
si
jo
za
vsako
ceno
.
Toda
tvoja
mati
je
ljubila
drugega
.
V
beneški
armadi
sta
služila
dva
mlada
plemiča
,
brata
della
Croce
.
Eden
teh
bratov
je
ljubil
tvojo
mater
in
tvoja
mati
je
ljubila
njega
.
Jaz
pa
svoje
ljubezni
nisem
mogel
udušiti
in
pregovoril
sem
Marka
Dandola
,
da
je
svojo
hčer
zaprl
v
samostan
.
—
In
kaj
je
bilo
potem
,
oče
?
je
vprašala
Asunta
nestrpno
,
ko
je
oče
utihnil
.
—
Potem
...
potem
...
je
della
Croce
napadel
samostan
in
je
odpeljal
tvojo
mater
a
jaz
sem
bil
obveščen
in
sem
mu
sledil
ter
mu
iztrgal
njegovo
žrtev
iz
rok
...
—
Ne
,
tako
ni
bilo
,
vojvoda
Dall
Ferro
,
je
v
tem
trenotku
zadonel
od
vrat
mogočen
glas
in
v
sobo
je
vstopil
general
della
Croce
.
Vi
ste
zasledili
mojega
brata
in
njegovo
nevesto
in
ju
ujeli
.
Tedaj
je
Asunta
Dandalo
pokleknila
pred
Vas
in
vas
prosila
milosti
za
mojega
brata
.
Obljubili
ste
ji
to
,
če
se
na
mestu
z
Vami
poroči
.
Asunta
Dandolo
se
je
vdala
,
a
ko
ste
bili
ž
njo
poročeni
,
ste
dali
mojega
brata
ustreliti
.
Ali
ni
tako
,
vojvoda
Dall
Ferro
?
Počasi
je
vstal
vojvoda
dall
Ferro
s
svojega
sedeža
in
motni
so
bili
njegovi
pogledi
,
ko
se
je
ozrl
okrog
sebe
.
—
Ali
vstajajo
mrliči
iz
grobov
,
so
šepetale
njegove
ustne
.
Fran
Della
Croce
,
ste-li
prišli
maščevat
svojega
brata
?
—
To
dolžnost
ima
nekdo
drugi
,
vojvoda
Dall
Ferro
.
Moj
brat
je
zapustil
svojo
domovino
in
sledil
meni
v
Levanto
,
ko
mu
je
na
porodu
umrla
žena
.
V
vojni
je
iskal
tolažbe
in
čez
leta
se
mu
je
zacelila
srčna
rana
.
Iz
oči
Asunte
Dandolo
se
mu
je
smehljala
nova
sreča
in
nova
ljubezen
,
ki
je
pa
ni
dosegel
,
po
vaši
krivdi
,
vojvoda
Dall
Ferro
.
Dolžnost
maščevati
Vaše
dejanje
pa
ima
sin
umorjenega
mojega
brata
in
če
Bog
da
,
bo
tudi
izpolnil
svojo
dolžnost
.
—
Kdo
je
ta
maščevalec
,
je
tiho
vprašala
vojvodinja
Asunta
.
Temni
pogledi
generala
Della
Croce
so
se
uprli
v
Asunto
,
potem
je
rekel
z
nekim
slovesnim
poudarkom
.
—
Rešil
Vas
je
na
istrski
obali
...
—
Andrej
Kržan
...
kakor
klic
groze
in
obupa
se
je
izvil
ta
vzklik
Asunti
iz
prs
.
—
Da
,
Andrej
Kržan
je
sin
in
maščevalec
mojega
brata
.
Zapustivši
domovino
sva
jaz
in
moj
brat
odložila
svoje
slovensko
ime
in
je
nadomestila
s
italijanskim
imenovanjem
,
ki
pomeni
precej
isto
,
kakor
slovenska
beseda
.
—
Andrej
Kržan
...
Andrej
Kržan
...
je
vzdihovala
Asunta
in
se
jokaje
zgrudila
na
stol
.
Ljuti
boji
za
življenje
,
krvave
vojne
s
krvoločnimi
sovražniki
in
bridke
izkušnje
so
generalu
della
Croce
zamorile
rahločutnost
,
ali
spričo
globoke
in
obupne
bolesti
vojvodinje
Asunte
se
je
le
nekaj
ganilo
v
njegovem
srcu
.
Obšlo
ga
je
usmiljenje
s
tem
dekletom
,
ki
je
takorekoč
ob
isti
uri
učakala
največje
bridkosti
:
postala
poročena
žena
pomorskega
razbojnika
,
izgubila
očeta
in
domovino
in
izvedela
tragedijo
svoje
matere
.
Obenem
si
je
rekel
general
della
Croce
,
da
bi
njegovo
razkritje
glede
Kržana
gotovo
ne
bilo
napravilo
tako
silnega
vtiska
na
Asunto
,
če
je
hotela
Kržana
samo
izkoristiti
za
svoje
namene
.
General
je
spoznal
,
da
morajo
Asunto
vezati
na
Kržana
posebne
vezi
in
da
to
ne
more
biti
nič
drugega
kakor
ljubezen
.
—
Ah
,
kako
čudovita
so
pota
usode
,
je
zavzdihnil
general
Della
Crooe
,
ko
je
razmišljeval
,
da
ljubi
sedaj
hči
Asunte
Dandolo
sina
tistega
moža
,
ki
je
ljubil
njeno
mater
in
moral
svojo
ljubezen
plačati
z
življenjem
.
In
sedaj
se
je
general
Della
Croce
prvič
kesal
,
da
je
sprejel
ponudbo
beneške
vlade
,
polastiti
se
otoka
Antikytiri
,
odstaviti
vojvodo
Dall
Ferro
in
ga
kot
jetnika
poslati
v
Benetke
.
Kot
vojak
pa
se
je
zavedal
,
da
mora
svojo
dolžnost
do
pičice
izpolniti
in
bil
je
tudi
odločen
,
da
to
stori
.
Toda
izpolnil
je
to
dolžnost
ne
da
bi
se
tega
sam
zavedal
,
dosti
obzirneje
in
mileje
,
nego
je
to
nameraval
.
Usmiljenje
z
vojvodinjo
Asunto
je
ublažilo
celo
njegovo
staro
in
srdito
sovraštvo
do
vojvode
Dall
Ferro
.
—
Svetli
vojvoda
,
je
rekel
general
in
je
pristopil
k
starcu
,
ki
se
je
držal
svoje
hčere
in
jo
tolažil
s
tihimi
besedami
brez
prave
zveze
,
republika
beneška
me
je
poslala
semkaj
z
neprijetno
misijo
,
ki
jo
moram
kot
vojak
seveda
natančno
izpolniti
.
—
Kaj
mi
hoče
republika
beneška
?
je
vprašal
vojvoda
.
Jaz
izpolnujem
svoje
obveznosti
—
a
kakor
vidim
,
jih
republika
več
ne
izpolnuje
.
—
O
tem
,
svetli
vojvoda
,
se
bodete
domenili
z
beneško
vlado
.
Moj
ukaz
se
glasi
,
da
moram
zasesti
vaš
otok
in
vas
,
vojvoda
Dall
Ferro
,
spraviti
v
Benetke
,
izlepa
ali
izgrda
,
kakor
bi
zahtevale
okolnosti
.
—
A
zakaj
vse
to
?
česa
me
dolži
republika
?
—
Državna
inkvizicija
Vas
je
obdolžila
,
da
ste
provzročili
eksplozijo
v
arzenalu
beneškem
,
ki
je
napravila
strahovito
škodo
,
je
z
resnim
poudarkom
izjavil
general
.
To
je
čin
sovražnosti
,
ki
ga
bo
republika
seveda
strahovito
kaznovala
,
če
se
potrdi
vaša
krivda
.
Vojvoda
je
slutil
,
da
je
to
vzrok
beneški
ekspediciji
.
Pripravljen
je
bil
na
to
obdolžitev
in
to
mu
je
dalo
moč
,
da
je
mogel
ravnodušno
vzeti
na
znanje
generalovo
izjavo
in
nanjo
mirno
odgovoriti
.
—
Ne
vem
,
kako
eksplozijo
imate
v
mislih
,
gospod
general
,
je
rekel
vojvoda
dostojanstveno
,
vem
pa
,
da
nisem
pri
nobeni
udeležen
.
Toda
—
čemu
bi
se
prerekala
.
Poznam
načela
,
po
katerih
vodi
beneška
republika
svojo
politiko
in
poznam
sredstva
,
katerih
se
poslužuje
.
Znano
mi
je
,
da
želi
republika
že
dolgo
časa
polastiti
se
mojega
otoka
.
Kakor
zdaj
z
menoj
,
zgodilo
se
je
že
z
različnimi
vladarji
različnih
grških
otokov
.
Seveda
ne
pove
beneška
republika
nikdar
pravega
vzroka
svojemu
postopanju
,
nego
skriva
svojo
lakomnost
po
tuji
zemlji
pod
različnimi
plašči
:
danes
je
poklicana
varovati
koristi
svete
cerkve
,
jutri
blagostanje
in
življenje
svojih
podanikov
.
In
ker
pri
meni
ne
more
najti
ničesar
takega
,
me
dolži
udeležbe
pri
eksploziji
,
o
kateri
sploh
ničesar
ne
vem
.
Toda
,
čemu
govorim
o
tem
.
Vi
,
gospod
general
,
imate
svoje
ukaze
in
jih
morate
seveda
izpolniti
.
Povejte
mi
torej
,
kaj
hočete
storili
?
—
Moji
ukazi
so
točni
,
je
odgovoril
general
.
Vas
,
svetli
vojvoda
,
pošljem
z
ladjo
,
ki
leži
v
pristanu
v
Benetke
,
sam
pa
ostanem
ta
kot
začasni
proveditor
.
Naročilo
imam
,
da
Vaše
imetje
skrbno
in
vestno
opravljam
,
dokler
ne
bo
končan
Vaš
proces
.
—
In
kaj
bo
z
mojo
rodovino
,
kaj
z
mojo
hčerjo
in
z
mojima
sinovoma
?
—
Ako
Vi
ničesar
ne
določite
,
imam
ukaz
,
da
jih
pošljem
v
Retimo
v
samostan
.
Zdaj
je
Asunta
,
ki
je
ves
čas
ihte
ležala
na
svojem
sedežu
,
dvignila
glavo
.
—
Moja
usoda
je
že
odločena
,
gospod
general
.
Poročila
sem
se
včeraj
in
dolžna
sem
,
da
sledim
danes
svojemu
možu
.
—
Da
,
tako
je
,
je
potrdil
vojvoda
,
kar
pa
se
tiče
mojih
sinov
,
sem
bil
že
prej
odredil
,
kar
treba
za
njiju
vzgojo
.
—
Potem
je
vse
v
redu
,
svetli
vojvoda
,
je
počasi
rekel
general
in
po
kratkem
premisleku
dostavil
:
zdaj
Vas
zapustim
,
da
se
pripravite
za
odhod
.
General
je
sicer
imel
naročilo
,
da
se
vojvode
takoj
polasti
.
A
srce
mu
je
reklo
,
da
mu
mora
vendar
pustiti
nekoliko
časa
,
da
se
poslovi
od
svojih
otrok
in
zato
je
s
svojimi
spremljevalci
zapustil
sobo
.
Ko
so
se
vrata
zaprla
za
njim
,
so
vojvodo
zapustile
moči
.
Stari
mož
se
ni
mogel
več
premagovati
in
se
je
razjokal
kakor
otrok
.
—
Oče
,
zdaj
ni
časa
za
jok
in
tožbe
,
je
dejala
Asunta
.
Zdaj
je
treba
skrbeti
za
prihodnjost
.
—
Ah
,
hčerka
moja
,
vse
je
izgubljeno
.
—
Ničesar
,
oče
,
še
ni
izgubljeno
.
Desantič
je
pravočasno
odšel
s
svojo
ladjo
.
Njegovi
ljudje
so
edini
,
ki
bi
mogli
pričati
proti
tebi
in
dokler
beneška
vlada
teh
ne
dobi
,
ne
more
ničesar
storiti
.
Spravi
sedaj
svoje
dragocenosti
na
varen
kraj
.
—
Grajskemu
kaplanu
jih
izročim
.
Ta
je
zanesljiv
in
bo
skrbel
za
moja
sina
.
A
ti
,
Asunta
?
—
Zame
,
oče
,
ti
ni
treba
skrbeti
.
Poglej
skozi
okno
.
Gjačičeva
ladja
se
ziblje
še
vedno
v
pristanu
.
Pomorski
razbojnik
me
torej
čaka
in
me
hoče
vzeti
s
seboj
vzlic
nepričakovanemu
prihodu
beneške
ekspedicije
.
Svojo
prisego
moram
izpolniti
ter
oditi
ž
njim
—
a
jaz
se
osvodim
in
pridem
potem
tebi
na
pomoč
,
moj
oče
.
Stari
vojvoda
je
dobro
vedel
,
kako
malo
je
vredna
ta
obljuba
njegove
hčere
,
vendar
pa
je
Asuntino
zaupanje
dobro
vplivalo
na
njega
in
mu
vlilo
novih
nad
v
srce
.
Predvsem
je
hitel
,
da
spravi
v
varnost
svoje
res
ogromno
premoženje
in
svoje
dragocenosti
.
Samo
Asunta
in
stari
kaplan
sta
vedela
za
skrivališče
v
podzemskem
rovu
,
ki
je
vodil
iz
gradu
do
morja
in
njima
je
naročil
,
naj
ne
štedita
z
denarjem
,
da
rešita
njega
in
Asunto
.
Potem
je
prišla
ura
slovesa
.
Težka
je
bila
ta
ura
in
stari
vojvoda
bi
bil
skoro
umrl
žalosti
in
obupa
,
da
ga
ni
tolažila
in
bodrila
k
vztrajnosti
Asunta
.
—
Ti
moja
hrabra
,
lepa
Asunta
!
Če
ti
nisi
vredna
vse
sreče
tega
sveta
,
potem
je
ni
nihče
vreden
.
To
so
bile
zadnje
besede
vojvoda
Dall
Ferro
.
Še
enkrat
je
poljubil
svojo
hčer
,
še
enkrat
ji
pogledal
v
globoke
oči
—
potem
so
ga
obstopili
beneški
vojaki
in
odpeljali
na
ladjo
.
Asunta
je
gledala
z
okna
,
dokler
ni
ladja
zapustila
pristana
in
izginila
na
obzorju
.
Krvavelo
ji
je
srce
,
a
njenega
ponosa
in
njenega
poguma
