beračem.
Torej
:
ali
ni
jasno
,
da
berači
že
v
starih
časih
niso
bili
na
posebno
dobrem
glasu
?
Dandanes
pa
tudi
niso
drugačni
.
“
„
I
,
kakor
ljudje
sploh
,
tako
so
tudi
berači
pogosteje
bolj
na
slabo
stran
kakor
pa
na
dobro
.
“
Tako
sodbo
so
izrekli
romarji
in
sklenili
,
da
ne
kaže
pomagati
prav
vsakemu
,
pa
tudi
ne
odganjati
vseh
.
Če
se
jim
pa
da
vbogaime
,
naj
se
jim
da
z
dobrim
namenom
zaradi
Boga
.
Kdo
more
neki
presoditi
vsakega
Človeka
!
„
Človek
se
včasih
tako
zmoti
,
da
ne
bi
verjel
za
noben
denar
“
,
učil
je
poslušalce
prileten
možiček
,
kateremu
se
je
na
zunaj
videlo
,
da
je
že
marsikaj
izkusil
.
Prav
modro
je
prestavil
kozarec
z
vinom
poleg
steklenice
ter
oboje
porinil
malo
na
stran
,
da
ne
bi
med
govorom
česa
razlil
,
potem
pa
je
spremljal
izkušene
svoje
besede
z
rokami
in
govoril
:
„
Jeli
,
nas
bi
sedaj-le
prav
lahko
kdo
dolžil
,
da
ne
hodimo
na
božjo
pot
,
marveč
v
gostilno
popivat
,
če
bi
bil
dovolj
hudoben
.
Pa
to
ni
res
.
Še
sedem
ur
imam
do
doma
,
zakaj
bi
se
ne
smel
nekoliko
okrepčati
!
Čisto
tako
je
pri
beračih
:
včasih
ga
izpije
ta
ali
oni
merico
,
pa
ga
že
obsodijo
za
pijanca
.
Križ
božji
!
morda
gaje
potreben
.
Kdo
pa
vé
,
odkod
je
prišel
?
Kje
je
pa
zapisano
,
kje
je
kaj
jedel
tisti
dan
?
Zato
bi
jaz
ne
bil
tako
močno
zoper
berače
.
“
„
Jaz
pa
!
Primaruha
,
zakaj
jih
je
pa
zmerom
več
?
Če
bi
beraška
ne
bila
dobra
,
pol
toliko
bi
jih
ne
bilo
“
,
vpil
je
zopet
oni
od
kamniške
strani
ter
bil
ob
mizo
.
„
I
,
več
,
več
—
zato
ker
je
vedno
slabše
na
svetu
!
“
odgovarjal
mu
je
nekdo
izmed
družbe
,
drugi
pa
so
kimali
.
„
Komur
prodado
posestvo
,
vzame
v
roko
beraško
palico
;
vojaka
poškodujejo
v
vojski
—
i
,
revež
je
potem
berač
vse
žive
dni
,
in
drugi
prav
tako
.
Saj
tožijo
vsi
stanovi
,
da
ne
morejo
več
živeti
,
danes
opeša
ta
,
jutri
obnemore
oni
,
število
beračev
raste
.
„
Še
cesarju
je
namenjena
beraška
palica
“
,
pravijo
,
in
jaz
verjamem
.
Svet
se
tako
čudno
suče
,
da
se
ti
vse
lahko
pripeti
.
Lepo
vas
prosim
,
saj
imam
oči
in
spomin
.
Ej
,
Bog
pomagaj
,
kako
lepo
posestvo
je
bilo
pri
Planinarju
—
a
sedaj
beračijo
otroci
.
“
Tako
so
se
zamaknili
romarji
v
pogovor
o
beračih
,
da
so
na
dom
čisto
pozabili
.
Se-le
neki
voznik
jih
je
predramil
:
„
No
,
če
greste
,
pa
pojdimo
!
Konji
so
že
napreženi
.
“
„
I
,
kako
smo
se
res
zakasnili
!
“
tožil
je
nekdo
.
„
Pa
kar
nakrat
je
minul
čas
“
,
pritrjeval
mu
je
drug
.
„
E
,
kaj
bi
se
!
Danes
tako
nisem
za
nobeno
delo
;
pol
ure
preje
ali
pozneje
—
jutri
bomo
pridnejši
na
ta
namen
,
pa
je
.
“
Tako
je
tolažil
sebe
in
znance
neki
možak
,
a
vendar
poiskal
dežnik
,
nataknil
nanj
culico
,
ter
se
polagoma
odpravljal
na
voz
.
Pa
tudi
oni
,
kateri
so
hodili
peš
,
kakor
Resnikov
Štefan
,
jeli
so
izginjati
drug
za
drugim
.
Na
to
stran
je
odrdral
voz
pojočih
romarjev
,
tje
jo
je
zavila
gruča
pešcev
,
po
oni
stezici
-
bližnjici
pa
jo
je
mahnil
nekdo
brez
družbe
.
Bil
je
Resnikov
Štefan
.
Tako
nekako
lahko
mu
je
bilo
,
prav
trdno
je
upal
,
da
bode
Marija
izprosila
njegovemu
bolnemu
očetu
zdravja
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
je
njegova
prošnja
že
uslišana
,
in
pospešil
je
korake
,
da
bi
se
že
skoro
prepričal
na
lastne
oči
,
kako
je
očetu
.
Pa
Jezus
,
Marija
,
bolni
ste
,
kaj
ne
?
Kar
pravim
,
bo
res
,
narejeno
vam
je
!
Dr.
Tušek
.
Dan
po
tej
božji
poti
sta
imeli
Maruša
Klepetčeva
in
Tiščinova
Lenka
tehtno
posvetovanje
.
„
V
domači
cerkvi
ni
bila
pri
maši
,
to
dobro
Vem
“
,
pravila
je
Lenka
,
ker
je
sumila
,
da
je
šla
Betežnikova
Metka
z
Resnikovim
Štefanom
na
Brezje
.
„
Ali
si
ju
kaj
videla
?
“
„
Betežnikove
že
ne
,
Štefana
pač
“
,
izpovedovala
se
je
beračica
.
„
Toda
pri
cerkvi
sta
se
lahko
ločila
zaradi
ljudij
,
po
poti
sta
pa
hodila
,
kakor
se
jima
je
ljubilo
.
“
„
Če
bi
se
dalo
dognati
za
trdno
!
“
vzdihnila
je
Lenka
tako
,
da
se
ni
vedelo
,
ali
bi
ji
bilo
ljubše
,
da
sta
Štefan
in
Metka
romala
skupaj
,
ali
ne
.
„
Lenka
,
le
nikar
ne
skrbi
,
še
danes
pozvem
.
“
„
In
če
je
bila
ona
ž
njim
,
povej
to
Resnikovi
materi
!
“
Zvečer
tistega
dneva
je
prišla
Maruša
precej
zgodaj
k
županovim
prosit
prenočišča
.
Po
svoji
stari
navadi
je
sedela
v
veži
ter
gledala
na
ognjišče
,
hkrati
pa
je
pripovedovala
materi
županji
novice
.
„
Blagor
vam
,
mati
,
ki
imate
takega
sina
!
“
jela
je
hvaliti
Štefana
.
„
Ali
vam
je
kaj
povedal
o
Urbanu
Krpi
?
“
„
Nič
;
kaj
pa
sta
imela
?
“
vprašala
je
Resnikovka
radovedno
.
„
Saj
pravim
in
pa
še
rečem
,
takega
mladeniča
ni
devet
vasij
na
okolo
.
Vidite
,
na
božjih
potih
ljudje
radi
kaj
podare
beračem
,
zato
se
jih
pa
natepe
vse
polno
,
in
kar
je
najžalostnejše
,
takih
,
ki
niso
prav
nič
potrebni
.
Ta-le
Krpa
je
tudi
prišel
;
obvezal
si
je
roko
.
da
so
ljudje
mislili
,
da
ne
more
delati
.
Vaš
Štefan
pa
ga
je
spoznal
in
spodil
.
Dobro
mu
je
zagodel
,
kaj
nas
bi
tak
slepar
zajedal
?
No
,
saj
se
je
vsem
—
romarjem
in
beračem
—
dobro
zdelo
,
da
ga
je
tako
izplačal
.
“
„
Lej
,
doma
pa
ni
nič
pravil
o
tem
!
“
„
Vidite
,
to
je
sin
,
mati
,
to
!
Ta
vam
dela
veselje
!
—
Betežnikova
je
menda
prav
pritiskala
za
njim
“
,
pripomnila
je
sedaj
Maruša
bolj
potihoma
.
„
Še
na
božji
poti
ga
moti
—
„
Dalje
pa
ni
pripovedovala
,
zakaj
mati
županja
jo
je
tako
čudno
hudo
pogledala
,
da
ji
je
brž
beseda
zastala
.
„
Kdo
pravi
:
Z
našo
Anko
sta
bili
dopoldne
na
Šmarni
gori
,
ob
polu
dveh
pa
že
doma
.
“
„
Saj
jaz
sama
nisem
nič
videla
in
tudi
nič
ne
verjamem
“
,
popravljala
je
Maruša
.
„
Ali
neka
znanka
,
no
,
morda
jo
poznate
,
tista
beračica
,
veste
,
ki
ima
črno
liso
na
vratu
in
glavo
malo
po
strani
—
tista
mi
je
pravila
.
“
„
Le
povej
ji
,
naj
ne
skrbi
preveč
za
našega
Štefana
,
ne
bo
se
izgubil
na
božji
poti
,
ne
,
če
tudi
ne
bode
pazila
nanj
.
Kakšni
so
vendar
ljudje
,
pa
je
vse
od
kraja
zlagano
!
“
Tako
se
je
hudovala
Resnikovka
,
toda
Maruša
jo
je
kmalu
utolažila
,
zasukavši
pogovor
drugam
,
namreč
na
Resnikovo
bolezen
.
„
I
,
kako
pa
,
ali
je
očetu
kaj
bolje
po
tistih
koreninah
,
katere
sem
vam
prinesla
oni
dan
?
“
Gospodinji
se
je
brž
premenilo
lice
iz
jeznih
v
skrbne
gube
,
in
globoko
vzdihnivši
je
odgovorila
:
„
Sam
Bog
vé
,
kako
mu
bo
po
njih
.
Doslej
se
ne
pozna
še
nič
.
Oj
,
to
je
hudo
,
ko
je
bolnik
pri
hiši
!
Saj
bi
mu
tako
rada
postregla
,
samo
da
bi
se
mu
kaj
zboljšalo
!
“
In
res
je
Resnikovka
jako
skrbela
za
moža
.
Kar
ji
je
kdo
nasvetoval
,
vsega
mu
je
nanesla
in
skuhala
.
„
Onému
je
pomagala
gorka
kopel
“
,
prigovarjal
je
neko
nedeljo
popoldne
Resniku
znanec
,
ki
je
prišel
z
drugimi
možmi
malo
pogledat
,
kako
mu
je
.
„
Poskusi
še
ti
,
škodovati
,
ti
ne
more
,
ne
stane
pa
tudi
nič
.
No
,
saj
prav
za
prav
še
dobro
povedal
nisem
,
ne
gorka
kopel
,
ampak
samo
tisti
sopar
je
neki
močno
zdrav
.
Pisker
kropa
se
vlije
v
škaf
,
kamor
se
dene
poprej
tisti
seneni
drob
,
potem
se
pa
dobro
segrej
,
pa
boš
zdrav
.
“
Zvečer
je
županja
že
prisilila
bolnika
,
naj
poskusi
novo
zdravilo
.
In
ker
jedenkraten
poskus
še
ni
pregnal
bolezni
,
moral
se
je
Resnik
še
večkrat
potiti
.
Poleg
tega
je
pil
zdravnikova
zdravila
in
še
mnogo
domačih
.
„
Oni
je
pa
tako-le
ozdravel
“
,
pripovedoval
je
ob
drugi
priliki
kdo
.
—
„
Nič
boljšega
ni
za-te
,
kakor
to-le
“
,
pa
je
menil
drugi
,
in
dobovški
župan
je
kmalu
poskušal
dvojno
zdravilo
,
saj
žena
ni
prej
mirovala
.
Tako
je
minul
teden
za
tednom
,
zima
se
je
že
bližala
,
in
za
Resnika
je
bilo
čimdalje
manj
upanja
.
„
Ko
bi
bila
spomlad
,
shodil
bi
že
,
ali
zima
,
ta
me
skrbi
“
,
obupaval
je
bolnik
sam
.
Drugi
so
mu
pa
že
prerokovali
,
da
bo
kmalu
tam
,
kjer
muh
ni
.
„
Če
bo
Resnik
pribolehal
do
kresa
,
pa
tudi
nič
nečem
“
,
sodil
je
neki
občinski
mož
,
vračajoč
se
od
župana
domov
.
„
Kar
se
mu
zazdi
,
pa
mu
prineso
,
zdravnik
hodi
k
njemu
—
pa
vse
tako
dolgo
brez
uspeha
;
hm
,
mož
bo
šel
.
Škoda
ga
bo
,
toda
kaj
hočemo
?
Ko
pride
tista
žena
s
koso
,
ne
pomaga
ne
kadilo
,
ne
kropilo
.
“
„
I
,
tako
je
,
tako
“
,
pritrjeval
mu
je
tovariš
;
„
kaj
bi
se
!
Moramo
,
kakor
moremo
.
Kaj
meniš
,
da
bo
rad
umrl
?
I
,
pa
ni
drugače
.
Saj
bova
midva
tudi
jedenkrat
.
“
Sredi
adventa
je
bilo
.
Resnik
je
bolehal
še
vedno
,
sam
ni
vedel
,
ali
se
mu
slabša
ali
boljša
;
kar
za
nič
ni
bil
.
Štefan
je
nekaj
pisal
za
očeta
,
menda
je
bil
ubožni
list
ali
kali
;
gospodinja
,
Anka
in
Betežnikova
Metka
so
predle
,
pri
peči
pa
se
je
grela
beračica
Maruša
.
Ker
se
je
od
kolovratov
precej
kadilo
,
posilil
je
Resnika
večkrat
zaporedoma
kašelj
.
„
Drugam
bom
moral
iti
ležat
,
tukaj
je
toliko
prahu
,
samo
pusto
mi
bo
samemu
“
,
potožil
je
bolnik
.
„
Ne
vem
,
kako
da
danes
tako
pokašljuješ
?
“
dejala
je
Resnikovka
,
popustila
nit
in
se
skrbno
ozrla
proti
postelji
.
„
Jaz
že
tudi
dolgo
premišljujem
“
,
vtaknila
se
je
vedno
zgovorna
Maruša
v
pomenek
,
„
kako
je
vendar
to
,
da
očetu
nobena
božja
stvar
ne
prežene
bolezni
.
Če
bi
to
ne
bilo
pravo
zdravilo
,
pomagalo
bi
drugo
,
saj
ste
jih
vendar
poskusili
že
toliko
!
In
veste
,
kake
so
moje
misli
?
Meni
verjemite
,
da
je
očetu
—
narejeno
!
“
„
Narejeno
?
“
ponovili
so
vsi
hkrati
in
plašno
pogledali
drug
drugega
.
Kar
strah
je
vse
izpreletel
ob
sami
grozni
besedi
„
narejeno
“
.
„
Beži
,
beži
,
—
narejeno
“
,
ugovarjal
ji
je
Resnik
ter
neverjetno
odkimoval
.
„
Potemtakem
bi
bila
narejena
vsaka
bolezen
,
katera
muči
človeka
dalje
časa
.
“
Njegova
žena
pa
se
je
brž
poprijela
te
misli
,
češ
,
nemara
pa
le
.
„
I
,
glej
ga
“
,
dopovedovala
je
možu
,
ustavivša
kolovrat
,
„
ali
si
že
pozabil
,
da
je
predlanskim
Brinarju
poginilo
pol
hleva
živine
,
dokler
niso
izkopali
izpod
žlebov
mrtvaških
kostij
?
Tam
je
bilo
brez
dvoma
narejeno
;
zakaj
je
bila
pa
potlej
vsa
živina
zdrava
?
“
„
Seveda
,
tako
so
ljudje
hrup
zagnali
,
v
resnici
je
pa
menda
živino
krmil
s
pokvarjeno
klajo
.
Prav
slab
strop
je
imel
nad
hlevom
,
zato
mu
je
teklo
skozi
streho
,
in
že
več
let
stara
mrva
je
bila
;
saj
ni
nič
čudnega
,
če
je
živina
po
nji
bolehala
.
“
Tako
je
Štefan
pobijal
materino
lahkovernost
,
in
pridružila
se
mu
je
tudi
Metka
z
Anko
,
ki
sta
pripovedovali
,
da
pri
Brinarjevih
sploh
premalo
pazijo
,
kaj
je
za
živino
dobro
in
kaj
škodljivo
.
„
Mleček
je
nevaren
goveji
živini
,
to
ve
vsak
Otrok
“
,
trdila
je
Metka
,
„
pa
ga
niso
prav
nič
odbrali
,
ko
so
kosili
„
za
deli
“
,
kjer
ga
je
več
kakor
trave
.
“
„
Saj
sem
jim
še
jaz
rekla
,
da
ne
smejo
vsega
pograbiti
,
ko
sva
šli
mimo
s
teboj
,
pa
so
dejali
,
da
potrebujejo
veliko
klaje
in
da
živina
lahko
sama
izbere
,
kar
ji
je
bolj
všeč
“
,
tako
je
razlagala
Anka
vzrok
živinske
bolezni
.
„
Zakaj
je
pa
poginilo
samo
nekaj
repov
,
in
sicer
vseh
pri
jednem
žlebu
,
pa
kar
po
vrsti
?
“
poprašala
je
Resnikovka
hčer
še
vedno
verujoč
,
da
je
bilo
živini
narejeno
.
„
In
kaj
pa
kosti
?
Kako
,
da
je
brž
bolezen
prešla
,
ko
so
izgrebli
kosti
?
“
pogledala
je
tudi
Maruša
zmagovito
po
družbi
,
češ
,
starejši
pa
tudi
nekaj
vemo
.
„
E
,
kosti
—
kolikokrat
jih
kje
dobe
!
Da
je
pa
takrat
živina
cepala
,
to
pa
sam
Bog
ve
!
Nesreča
nikoli
ne
počiva
,
ljudje
pa
sodijo
in
ugibljejo
,
kakor
vedo
in
znajo
“
,
razjasnjeval
je
Štefan
zamotani
dogodek
.
Toda
Maruša
mu
je
brž
vse
pobila
:
„
I
,
ti
tako
misliš
in
praviš
,
toda
to
ni
ne
vpičeno
,
ne
vbodeno
.
Zakaj
je
pa
Urban
Krpa
kar
naprej
povedal
,
da
so
pod
žlebom
kosti
in
da
bo
bolezen
pregnal
.
“
„
No
,
ne
vem
“
,
udal
se
je
naposled
Štefan
,
videč
,
da
Maruši
ne
more
dokazati
svoje
trditve
.
Le-ta
in
Resnikovka
pa
sta
bili
čimdalje
bolj
prepričani
,
da
je
Resniku
narejeno
,
in
na
vse
zadnje
je
jel
bolnik
tudi
sam
dvomiti
,
ali
ne
bi
kazalo
poklicati
Krpo
,
da
bi
mu
odnaredil
,
če
res
zna
.
Udal
se
je
prigovarjanja
ženskih
in
vednemu
zatrjevanju
:
„
Škodovati
ti
ne
more
“
,
odnehal
je
braniti
se
ter
dovolil
,
naj
Maruša
poišče
Krpo
,
mislec
tudi
sam
,
da
mu
ne
bo
škodovalo
.
Urbana
ni
bilo
treba
dolgo
iskati
,
saj
je
pogosto
prenočeval
pri
Tiščinu
.
Toda
nekaj
drugega
je
prekrižalo
Resnikove
nade
:
Urban
Krpa
je
bil
hud
na
Resnika
in
še
bolj
je
sovražil
Štefana
.
„
Le
povej
jim
,
da
me
ne
bodo
nikoli
več
podili
od
oglov
“
,
sporočila
je
Maruša
v
njegovem
imenu
županovim
.
Precej
nato
pa
je
nasvetovala
—
a
to
menda
v
svojem
imenu
—
,
naj
mu
obljubijo
dobro
plačilo
,
če
pomore
.
„
Kakor
ga
poznam
,
denar
ga
omeči
,
posebno
sedaj
po
zimi
,
ko
je
prijetneje
pri
Tiščinu
v
gorki
sobi
,
kakor
mraziti
se
po
svetu
.
Če
želite
,
povem
mu
,
da
ga
čaka
pri
vas
kaj
boljšega
in
še
kaj
denarja
,
kmalu
pride
,
pa
še
rad
.
“
Tako
je
govorila
ter
pomenljivo
pogladila
palec
ob
kazalec
.
Resnikovka
jo
je
razumela
in
ji
stisnila
nekaj
drobiža
za
Urbana
,
češ
,
če
jo
bo
slušal
,
ne
bo
to
njen
zadnji
dar
.
Drugi
dan
je
pa
že
obljubil
Krpa
,
da
morda
pride
,
toda
denarja
ni
sprejel
,
trdeč
,
da
ga
mora
prej
zaslužiti
.
Za
malo
se
je
zdelo
materi
županji
,
ko
ji
je
vračala
Maruša
denar
,
saj
kaj
takega
se
ji
že
davno
ni
pripetilo
.
Vendar
požrla
je
jezico
,
odrinila
mogočno
proti
beračici
tisti
drobiž
ter
velela
:
„
Pa
ti
spravi
—
za
trud
!
Še
mu
reci
,
naj
le
pride
,
kaj
bi
bil
tak
:
snedli
ga
ne
bomo
.
Če
nas
je
večkrat
prosil
on
,
menda
tudi
mi
smemo
kdaj
njega
.
Le
pride
naj
.
“
Nekako
težko
so
šle
te
besede
ženi
z
jezika
,
zakaj
kdor
ni
vajen
,
težko
prosi
.
Nekaj
dnij
pred
božičem
so
pri
Resnikovih
uprav
odzajutrkovali
,
ko
pride
Urban
Krpa
.
Gospodinja
,
ki
je
brisala
z
jedno
roko
po
mizi
,
v
drugi
pa
je
držala
skledo
in
v
njej
nekaj
ostale
kaše
,
ponudila
je
beraču
takoj
ostanke
,
dasi
še
ni
bil
poprosil
zanje
.
Toda
Krpa
je
zamahnil
z
roko
,
češ
,
naj
le
še
potrpi
.
„
Moram
biti
tešč
“
,
povedal
je
skrivnostno
in
pogledal
bolnika
.
Resnikovka
je
dala
skledo
Anki
,
naj
jo
postavi
k
žerjavici
,
družini
pa
je
velela
,
da
odide
za
nekaj
časa
iz
sobe
.
„
Maruša
je
rekla
,
da
je
našemu
narejeno
in
da
ti
lahko
pomagaš
“
,
začela
je
potem
,
ko
je
ostal
sam
Krpa
pri
bolnikovi
postelji
.
„
Kaj
pa
ti
meniš
?
“
„
Précej
bom
videl
“
,
odgovarjal
je
Urban
v
svesti
si
ta
trenutek
svoje
veljave
;
„
samo
nekatere
stvari
moram
še
poprej
pozvedeti
.
“
In
nato
je
izpraševal
Resnika
nekatere
stvari
,
kakor
zastran
spanja
,
če
ga
kdaj
zjutraj
okrog
sedme
ure
spanec
posili
in
je
ob
štirih
zjutraj
večkrat
vzbujen
,
ko
zvoni
dan
.
Bolnik
mu
je
potožil
,
da
često
sliši
bitje
ure
po
vso
noč
vsako
četrt
posebej
,
da
torej
tudi
ob
zvonjenju
zjutraj
ne
spi
.
Proti
sedmem
pa
bi
res
pogosto
rad
malo
zatisnil
oči
,
ali
kaj
,
ko
začno
ropotati
po
veži
in
okrog
oglov
.
„
E-hè
,
e-hè
“
,
pokimal
je
Urban
,
kakor
bi
se
mu
že
svetilo
v
glavi
;
vendar
je
še
poprašal
,
ne
čuti-li
včasih
,
kakor
bi
na
kosteh
ležal
.
„
Nikoli
še
nisem
toliko
pretrpel
v
postelji
,
če
bi
bil
legel
na
gola
polena
,
kakor
v
tej
bolezni
.
Kakor
se
premaknem
,
vse
kosti
me
bole
“
,
razlagal
je
Resnik
.
„
Sedaj
pa
že
vem
zadosti
“
,
oglasi
se
nato
berač
;
„
sovražnika
imate
,
ali
vi
,
ali
kdo
drug
iz
vaše
hiše
.
Pod
veznim
ali
hišnim
pragom
so
brez
dvoma
zakopane
mrtvaške
kosti
,
in
vi
ste
prvi
prestopili
prag
,
zato
vas
je
pa
to
zadelo
.
No
,
pa
to
že
odpravim
.
Rovnico
in
kako
sekirico
mi
prinesite
,
da
malo
pregledam
.
To
vam
pa
povem
,
da
je
že
prav
skrajni
čas
;
če
bi
bili
čakali
do
Treh
kraljev
,
pred
pustom
bi
vam
bili
prav
gotovo
držali
svečo
.
“
Resnikovka
je
poslušala
Urbana
Krpo
zvesto
kakor
preroka
.
„
Kje
imaš
rovnico
,
Štefan
?
“
klicala
je
v
veži
,
„
hitro
jo
pripravi
.
—
Vidiš
,
pa
je
bilo
vendar-le
narejeno
!
Bog
pomagaj
in
nas
varuj
vsega
hudega
!
“
In
celo
Resnik
,
dasi
ni
bil
nikoli
vraževeren
,
čudil
se
je
beračevi
vednosti
ter
je
ugibal
potihoma
,
kdo
bi
bil
to
naredil
.
Rovnica
in
sekira
sta
bili
kmalu
pripravljeni
.
Krpa
ji
vzame
molče
in
gre
pred
hišni
prag
.
Resnikovka
in
vsi
domači
razven
bolnika
se
vstopijo
za
Krpo
in
strme
čakajo
,
kaj
bo
.
Berač
privzdigne
spretno
in
naglo
desko
s
predpraga
in
jame
kopati
pod
pragom
.
Precej
prsti
že
nameče
,
a
o
kakih
kosteh
ni
ne
duha
ne
sluha
.
„
Saj
ne
bo
nič
!
Kdaj
bi
pa
utegnil
kdo
zagrebsti
kaj
pod
hišni
prag
?
Po
dnevu
ne
,
ker
bi
ga
kdo
videl
;
po
noči
pa
tudi
ne
spimo
tako
trdo
!
“
Tako
je
govoril
Štefan
ter
bil
skoro
nevoljen
,
ker
toliko
verjamejo
beračevim
besedam
.
Le-ta
pa
se
ni
zmenil
za
opazko
,
marveč
delal
dalje
.
Ko
pa
le
ni
nič
dobil
,
vstal
je
ter
šel
z
orodjem
pred
vezni
prag
.
Mimo
Štefana
grede
,
pa
je
dejal
:
„
Videli
bomo
,
kaj
bo
tukaj
“
,
ter
ga
pogledal
zlobno
in
pomembno
.
Tu
pa
je
imel
več
sreče
.
Kake
štirikrat
je
dobro
zastavil
rovnico
,
pa
je
naletel
na
kupček
kostij
.
„
Ali
vidite
?
“
izpregovoril
je
zmagalno
ter
pogledal
po
družbi
.
S
Štefanovimi
očmi
se
je
ujel
njegov
pogled
,
a
le
za
trenutek
,
zakaj
oba
sta
jih
hitro
pobesila
.
„
Bog
nas
varuj
!
“
vzkliknila
je
Resnikovka
,
uzrša
kosti
.
„
Torej
to
je
bil
vzrok
bolezni
!
“
Zategnjen
„
jej
,
jej-mi-ne
!
“
se
je
cul
med
zbranimi
domačini
,
in
skoro
prestopiti
,
kaj
prestopiti
,
skoro
dihati
si
niso
upali
.
Samo
Štefan
je
bil
pogumnejši
:
„
Kam
boš
pa
sedaj
dejal
tiste
.
Kosti
?
“
„
Kam
?
Tje
,
kjer
so
bile
prej
—
na
pokopališče
!
“
odrezal
se
je
Krpa
ter
pobiral
koščice
po
prsti
in
jih
zavijal
v
robec
.
„
Kaj
,
da
so
blagoslovljene
?
“
Čudila
se
je
Resnikovka
še
bolj
.
„
Jej
,
jej-minasta
!
“
„
Na
,
Štefan
,
pa
ti
zasuj
pri
obeh
pragih
!
Tako
zlomkovo
me
je
pričelo
zebsti
v
prste
,
da
mi
bo
še
za
nohte
zašlo
“
,
poprosil
je
Krpa
ukazovalno
Štefana
ter
zavezal
kosti
v
robec
.
„
Jaz
sem
že
opravil
svojo
stvar
,
zakaj
bi
se
ne
smel
malo
pogreti
“
,
dejal
je
še
potem
,
in
šel
moško
v
sobo
k
bolniku
.
Resnikovka
mu
je
bila
brž
za
petami
,
drugi
pa
so
ostali
v
veži
.
„
Poglejte
,
tu
imam
sedaj
ujeto
vašo
bolezen
“
,
bahal
se
je
Krpa
ter
pokazal
Resniku
robec
s
kostmi
.
„
Hitro
vam
bo
odleglo
,
no
,
bodete
že
videli
.
—
Mati
,
sedaj-le
bi
pa
že
rad
pokusil
tisto
kašo
“
—
predrugačil
je
kar
na
celem
svoj
govor
.
„
Kako
sem
vendar
pozabila
!
“
pokarala
se
je
županja
in
takoj
pohitela
po
ostalo
jed
.
Potem
je
pa
še
poprašala
Urbana
Krpo
,
če
hoče
kozarec
vina
.
Toda
berač
se
ga
je
branil
,
češ
,
da
je
za
vino
še
prezgodaj
,
pač
pa
bi
ga
pokrepčal
,
bolj
ko
ne
vem
kaj
,
požirek
brinovca
.
„
Sam
ne
vem
,
kaj
mi
je
nekaj
dnij
,
vsako
jutro
sem
tako
slab
.
Če
mi
ne
mine
kmalu
,
pa
me
bo
vrglo
na
posteljo
.
“
Kakor
bi
bil
mignil
,
stal
je
pred
Urbanom
tisti
znani
,
na
sredi
preščipnjeni
kozarček
,
poln
dišečega
brinovca
.
Berač
ga
je
urno
prijel
in
s
tresočo
se
roko
prinesel
pred
usta
,
tedaj
pa
malo
počakal
,
poduhal
pijačico
,
zadovoljno
prikimal
,
potem
pa
ga
je
„
sunil
“
,
in
položil
izpraznjeno
posodico
precej
trdo
pred-se
.
„
Tega
ste
pa
gotovo
doma
skuhali
“
,
hvalil
je
brinovec
,
upajoč
,
da
se
kozarček
napolni
še
jedenkrat
,
„
takega
nikjer
ne
prodajajo
.
Tak
je
za
zdravje
,
tak
.
“
In
res
ni
bila
Resnikovka
smolnatih
rok
,
zakaj
še
jedenkrat
so
zaškripala
vratca
stenske
omarice
,
in
novo
merico
je
postavila
gospodinja
pred
Urbana
.
Ta
pa
se
je
delal
,
kakor
da
ne
vidi
,
kaj
se
godi
pred
njim
,
ter
je
zato
jel
govoriti
z
Resnikom
:
„
Ljudje
so
pa
res
zlobni
;
pomislite
,
koliko
časa
že
ne
morete
s
postelje
,
pa
samo
zaradi
hudobije
jednega
človeka
!
Pa
to
naredi
vam
,
ki
bi
vendar
ne
skrivili
nikomur
lasu
po
krivici
.
“
„
Kdo
bi
bil
neki
,
saj
nismo
z
nobenim
človekom
v
prepiru
?
“
ugibala
je
Resnikovka
.
„
Jaz
ga
ne
vem
nobenega
takega
“
,
zmajeval
je
tudi
Resnik
z
glavo
.
„
Pa
če
bi
bil
tudi
kdo
jezen
name
,
tukaj
vendar
ne
poznam
nikogar
,
ki
bi
znal
narediti
.
Kar
pomnim
,
prav
nikoli
še
niso
nobenega
dolžili
te
hudobije
.
“
„
Tisto
je
res
,
tu
so
ljudje
pošteni
“
,
razlagal
je
Krpa
,
„
toda
po
svetu
grede
se
pa
človek
tudi
kaj
slabega
nauči
,
če
je
sam
slab
.
No
,
pa
ne
bom
govoril
,
nečem
,
da
bi
se
mi
kdaj
dejalo
,
ti
si
mu
škodoval
,
ali
to
vam
pa
rečem
,
da
bi
vam
ga
lahko
s
prstom
pokazal
,
kakor
sem
tudi
te
kosti
dobil
.
Toda
,
kakor
sem
rekel
,
nečem
se
dati
ljudem
v
zobe
.
“
„
Kaj
,
da
ga
veš
?
“
vprašala
ga
je
Resnikovka
z
glasom
,
kateri
je
razodeval
neznansko
radovednost
in
pa
prošnjo
,
naj
pove
,
kar
ve
.
Tudi
bolnik
se
je
sklonil
na
pol
in
nestrpno
čakal
,
kaj
odkrije
berač
.
Toda
ta
je
obmolknil
in
se
igral
s
praznim
kozarčkom
.
„
Prav
brez
skrbi
nama
to
poveš
“
,
pričela
je
ona
vnovič
prav
zaupljivo
.
„
Saj
tisto
mi
ni
toliko
,
da
bi
ga
zvedela
,
ker
prenarediti
se
sedaj
ne
da
več
,
toda
dobro
je
,
če
ve
človek
,
koga
naj
se
varuje
.
“
„
Veste
,
mati
“
,
branil
se
je
vnovič
Krpa
,
„
to
je
zame
sitna
stvar
.
Hitro
se
bo
razneslo
,
da
sem
jaz
to
odnaredil
pri
vas
in
povedal
,
kdo
je
naredil
,
ljudje
mi
pa
ne
bodo
hoteli
več
dajati
vbogaime
,
češ
,
če
si
dalje
od
hiše
,
boljše
je
—
po
tebi
se
vse
zve
.
“
„
Tega
pa
res
nikar
ne
misli
“
,
pogovarjala
ga
je
Resnikovka
,
skrajno
radovedna
,
ter
mu
še
jedenkrat
natočila
brinovca
;
„
še
rajši
ti
bodo
kaj
navrgli
,
češ
,
Urban
je
pošten
,
ker
nas
varuje
skrivnih
sovražnikov
.
Pa
če
bi
ti
bilo
tudi
kdaj
kaj
sile
,
kar
pri
nas
potrkaj
,
jaz
te
bom
že
pomnila
in
ti
pomagala
.
No
,
kar
povej
,
saj
smo
sami
.
“
„
Nerad
govorim
“
,
udal
se
je
naposled
Urban
Krpa
,
„
in
vam
še
jedenkrat
zatrdim
,
da
ne
želim
nikomur
nič
hudega
.
Veste
,
ta-le
Betežnik
je
bil
na
Ogerskem
pri
vojakih
.
Tam
se
je
seznanil
z
nekim
malopridnim
Ogrom
,
ki
ga
je
naučil
„
narediti
“
in
še
drugih
takih
rečij
.
Ta
vam
je
naredil
.
“
„
Betežnik
?!
E
,
ta
pa
že
ne
!
Tega
pa
ne
verjamem
nikoli
!
“
upre
se
bolnik
na
postelji
.
„
Kako
si
pa
zvedel
?
“
zavzame
se
tudi
gospodinja
ter
dvomeč
gleda
berača
.
„
Saj
se
mi
je
zdelo
,
da
bo
tako
!
Dobro
mi
je
žal
,
ker
nisem
molčal
!
“
srdi
se
Urban
Krpa
.
„
Kar
sem
vam
povedal
,
to
verjemite
,
ali
pa
nič
,
ne
zinem
pa
o
tem
ne
besedice
več
.
Samo
tega
vas
še
opomnim
,
da
berač
več
ve
,
kakor
navadni
ljudje
.
Ptiči
pod
nebom
in
berači
na
zemlji
—
mi
poznamo
svet
,
ne
hodimo
zastonj
s
kraja
v
kraj
.
“
Po
teh
odločnih
besedah
pa
je
Krpa
vstal
,
trdeč
,
da
je
že
predolgo
sedel
,
da
bi
bil
lahko
že
pol
malhe
naberačil
,
toda
kar
je
treba
storiti
,
mora
biti
tudi
narejeno
.
Toliko
se
je
pa
vendar
še
pomudil
,
da
mu
je
Resnikovka
poiskala
nekaj
slanine
v
dimniku
ter
poplačala
tudi
v
denarju
njegov
trud
.
Krpa
se
je
nekaj
branil
,
da
je
preveč
,
toda
kmalu
je
odjenjal
,
saj
berač
ne
sme
nikoli
povedati
,
da
ne
potrebuje
,
drugače
se
pa
drugič
ljudje
sklicujejo
na
take
besede
.
Po
njegovem
odhodu
pa
sta
se
Resnikova
dva
še
dolgo
pogovarjala
o
važnih
stvareh
.
„
Glej
ga
“
,
izpregovori
najprej
ona
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
on
.
„
Meni
se
nekaj
zdi
.
“
„
No
,
kaj
pa
?
“
„
Ali
veš
,
zakaj
ti
je
Betežnik
naredil
bolezen
?
“
„
Zakaj
?
“
„
Zato
,
da
bi
po
tvoji
smrti
Štefan
vzel
njegovo
dekle
.
“
„
Kako
ti
pa
to
na
misel
pride
?
Tak
pa
Betežnik
ni
!
Ne
sodi
prehitro
,
Bog
vé
,
kako
se
še
vse
pojasni
.
“
„
Jaz
pa
vem
,
da
je
tako
,
kakor
sem
ti
rekla
.
Že
večkrat
mi
je
bilo
namreč
od
strani
naročeno
,
naj
pazim
na
Štefana
zaradi
Betežnikove
.
Do
danes
se
mi
je
zdelo
to
opazovanje
prazno
,
toda
sedaj
bo
vse
drugače
.
Ona
mora
od
hiše
.
“
„
Morda
se
pa
motiš
.
Le
počasi
in
previdno
!
Za
take
reči
je
treba
trdnih
dokazov
,
tvoj
pa
doslej
še
strani
.
Kako
bi
nama
bilo
pozneje
žal
,
če
bi
komu
delala
krivico
!
“
„
Ti
si
že
tak
,
da
vedno
odlašaš
.
Pa
čakaj
,
da
bo
prepozno
!
“
„
Za
sedaj
kar
tiho
bodi
in
se
delaj
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
Če
se
stvari
kako
drugače
zasučejo
in
če
zapaziva
kaj
sumljivega
,
tedaj
pa
že
storiva
svojo
dolžnost
.
“
„
No
,
pa
nekoliko
potrpim
.
Toda
kmalu
se
prepričaš
,
da
sem
ti
danes
pravo
nasvetovala
.
“
Od
tega
trenutka
sta
bila
oba
nenavadno
resna
in
redkobesedna
.
Nad
Resnikovo
hišo
so
se
pridrvili
temni
oblaki
,
in
ni
se
vedelo
,
bo-li
grmelo
,
ali
se
prevedri
.
Vse
je
bilo
zavisno
od
ugodnega
vetra
.
Al
’
to
kazen
od
Boga
,
Al
’
je
kaj
druz
’
ga
tacega
?
Narodna
.
Kakor
je
bil
napovedal
Urban
Krpa
,
tako
se
je
zgodilo
:
Resnik
je
ozdravel
.
Novega
leta
dan
je
že
oblekel
kožuh
in
šel
v
cerkev
,
dasi
ga
je
še
nekaj
mrazilo
.
A
sčasoma
mu
je
tudi
to
prešlo
,
kmalu
je
bil
zopet
popolnoma
trden
.
To
se
ve
,
da
je
dalo
to
nenavadno
ozdravljenje
ljudem
mnogo
govorice
.
„
Pa
se
je
le
še
skolehal
Resnik
,
glejte
si
no
“
,
dejal
je
nekdo
,
ko
ga
je
prvič
videl
v
cerkvi
.
„
Nisem
mislil
,
da
ta
berač
—
Krpa
—
res
kaj
vé
“
,
pripomnil
je
drugi
.
„
Beži
,
beži
,
to
so
same
vraže
“
,
zavrne
ga
tretji
.
„
Jaz
vama
pravim
,
da
so
tisto
same
babje
čenče
,
ko
govoré
o
nekih
kostéh
.
Saj
so
ga
zdravili
z
vsem
zlomkom
,
ni
hudik
,
če
mu
je
nekaj
vendar
pomagalo
!
“
„
No
,
ne
bom
trdil
svoje
,
ker
nisem
bil
zraven
“
,
odnehaval
je
prejšnji
,
„
toda
bodisi
že
tako
ali
drugače
,
Betežniku
se
je
pa
vendar
pokazilo
.
Dober
mož
je
,
in
tudi
njegovemu
dekletu
ni
nič
reči
;
sedaj
pa
ne
vem
,
kako
bo
.
Davi
sem
videl
Metko
,
ko
sta
šli
z
Resnikovo
Anko
od
maše
,
pa
so
ženske
tako
stikale
glave
in
si
migale
,
da
gotovo
ne
bo
nič
prida
.
“
„
Jaz
sem
že
tudi
nekaterikrat
čul
,
„
Štefan
pa
Metka
“
,
„
Betežnikova
pa
Štefa
“
,
i
—
tam-le
so
,
pa
naj
se
,
kakor
vedo
in
znajo
,
mi
bomo
bolj
od
daleč
.
“
Tako
so
se
menili
tudi
drugod
.
Krpa
je
bil
namreč
po
drugih
hišah
zastonj
bolj
gibčnega
jezika
,
kakor
pri
Resnikovih
za
plačilo
.
No
,
saj
je
bilo
to
na
korist
mnogim
,
zato
je
bilo
treba
na
vse
strani
razglasiti
.
Najprej
se
je
s
tem
maščeval
Krpa
nad
Štefanom
,
ker
je
vedel
,
kako
mu
bo
težko
,
če
bodeta
oče
in
mati
odpodila
Metko
od
hiše
.
To
in
pa
že
naprej
preračunjeni
precejšni
zaslužek
je
bil
glavni
povod
Urbanovemu
činu
.
Pa
še
dve
drugi
osebi
sta
želeli
,
da
se
ločita
Metka
in
Štefan
:
Tiščinova
Lenka
in
mladi
berač
Florijan
Stopca
.
Zakaj
,
tega
ni
bilo
treba
praviti
Krpi
,
saj
je
dobro
poznal
svoje
ljudi
;
poleg
tega
mu
je
pa
tudi
koristilo
,
če
si
nabere
zanesljivih
prijateljev
.
Povsod
so
že
pogrevali
novico
o
Betežniku
in
Resniku
,
Betežnik
sam
pa
še
ni
ničesar
vedel
o
svoji
pregrehi
.
Tudi
Metka
še
ni
slutila
,
kaj
jima
grozi
z
očetom
.
Resnikovka
je
namreč
po
moževem
naročilu
molčala
ter
čakala
,
kako
se
zasučejo
stvari
.
Toda
kdor
misli
,
da
mora
kaj
v
resnici
tako
biti
,
kakor
si
domišljuje
,
razlaga
si
rad
vsako
slučajnost
tako
,
da
ga
potrjuje
v
njegovem
mnenju
.
Resnikovki
se
je
godilo
prav
tako
.
Ker
je
po
zimi
Metka
vedno
v
sobi
,
v
veži
ali
okrog
hiše
kaj
delala
,
ogibal
se
je
njen
oče
Resnikovine
,
da
ne
bi
hčeri
težko
delo
,
kadar
bi
ga
videla
z
beraško
malho
čez
rame
.
A
Resnikovka
je
brž
sklepala
:
„
Res
je
,
res
je
,
Betežnik
je
naredil
našemu
,
zato
si
pa
ne
upa
blizu
.
“
In
ko
je
nekoč
Metka
pred
skednjem
pometala
,
kjer
je
Štefan
rezal
rezanico
,
opazovalo
jo
je
brž
sumljivo
gospodinjino
oko
skoz
kuhinjsko
okno
.
Nekaj
malega
sta
se
pomenila
ona
dva
zunaj
,
pa
je
bilo
Resnikovki
dovolj
.
„
Maruša
mi
je
govorila
golo
resnico
,
to
dekle
ni
za
našo
hišo
.
“
Tako
se
je
potrjevala
v
svojih
sumnjah
ter
šla
k
možu
v
sobo
.
„
Sedaj
si
pa
menda
že
uverjen
,
da
se
nam
je
Betežnikovih
dveh
bati
.
Dekle
bom
dala
strani
“
,
prosila
je
Resnika
dovoljenja
.
„
Precej
suma
nanju
bije
,
vendar
—
„
premišljal
je
le-ta
.
„
Kaj
—
vendar
?
Ali
se
še
nisi
spametoval
?
Saj
sedaj
na
zimo
je
ne
potrebujemo
tako
silno
,
pozneje
se
pa
že
katera
dobode
“
,
silila
je
ona
.
„
No
,
stori
,
kar
hočeš
,
samo
z
lepa
jo
odpravi
,
meni
se
ne
zdi
hudobna
“
,
odnehal
je
on
.
Po
večerji
je
odhajala
Metka
kakor
običajno
domov
k
očetu
.
Ta
večer
pa
je
stopila
brž
za
njo
gospodinja
,
snela
v
kuhinji
leščerbo
ter
velela
osupli
Metki
,
naj
gre
za
njo
v
čumnato
.
Duri
pa
je
skrbno
zaprla
.
„
Nekaj
ti
imam
povedati
“
,
pričela
je
Resnikovka
tiho
,
ker
je
prišla
v
kuhinjo
Anka
pomivat
črepinje
,
„
veš
,
Metka
,
jutri
in
sploh
sedaj
te
bomo
lahko
pogrešali
,
pa
nikar
več
ne
hodi
k
nam
.
Tu
imaš
,
kar
sem
ti
še
dolžna
za
zadnji
čas
.
Saj
bi
te
še
rada
pridržala
,
toda
,
kakor
sama
izprevidiš
,
sedaj
,
ko
se
je
to
zgodilo
,
ne
moreš
biti
več
pod
našo
streho
.
“
Kakor
bi
bilo
treščilo
v
Metko
,
tako
je
poslušala
in
gledala
svojo
sicer
vedno
prijazno
gospodinjo
.
Sama
svojemu
posluhu
ni
verjela
.
„
Mati
,
jaz
vas
ne
razumem
“
,
dejala
je
šiloma
se
premagujoč
„
kaj
pa
mislite
?
“
„
I
,
no
,
saj
veš
,
ker
so
tvoj
oče
kosti
pod
prag
—
.
“
„
Za
pet
krvavih
ran
!
Kdo
se
vam
je
pa
to
zlagal
?
“
„
Videl
jih
ni
nobeden
,
toda
bolezen
in
pa
ljudje
—
.
“
„
In
vi
to
verjamete
?
“
„
Ne
,
da
bi
dejala
,
da
verjamem
,
Bog
ne
prizadeni
!
Samo
ljudje
so
tako
nadležni
.
Potem
je
pa
še
nekaj
drugega
:
veš
,
ljudje
so
strašno
sitni
,
nikomur
ne
prizaneso
s
svojim
pikanjem
.
Za
dobro
ime
je
pa
vsakdo
dolžan
skrbeti
.
Vidiš
,
nekateri
pa
stegujejo
jezike
,
kakor
da
bi
ti
Štefana
—
saj
sama
veš
,
kaj
mi
je
v
mislih
.
Jeli
,
zato
je
pa
najboljše
,
da
si
drugje
poiščeš
službe
.
“
Metka
je
glasno
zaihtela
.
Udarec
je
bil
zanjo
prevelik
,
nič
ni
mogla
odgovoriti
.
„
Nič
si
zaradi
tega
ne
teži
srca
,
saj
ti
ne
bo
nikjer
nič
hudega
,
ker
si
pridna
in
poštena
.
Le
misli
si
,
da
to
ni
nič
hudega
;
oj
,
koliko
bridkejših
ur
boš
še
doživela
;
ti
si
še
mlada
in
neizkušena
.
“
Tako
je
tolažila
jokajočo
deklico
in
skoro
sami
se
je
jelo
srce
mečiti
.
Toda
v
svesti
si
svoje
dolžnosti
se
je
premagovala
,
češ
,
saj
brž
pozabi
in
za
vse
bo
dobro
.
Ker
se
ji
je
Metkino
molčanje
mučno
zdelo
,
vzela
je
leščerbo
ter
se
pomaknila
proti
vratom
,
kakor
bi
bila
rekla
,
sedaj
sva
opravili
.
Metka
ji
je
nemo
sledila
in
zakrivala
solze
.
„
Kaj
že
greš
?
Lahko
noč
,
Metka
!
“
klicala
je
Anka
za
Metko
,
čudeč
se
,
kako
da
se
niti
ne
poslovi
pri
odhodu
.
„
Kaj
pa
ji
je
nocoj
,
da
mi
še
ne
odzdravi
ne
?
“
pogledala
je
vprašajoč
mater
.
A
ta
je
nalašč
prezrla
ta
pogled
ter
odšla
v
hišo
.
Pred
konjskim
hlevom
pa
je
bilo
tacaš
hudo
dvema
osebama
.
Štefanu
in
Metki
.
Štefan
je
uprav
konje
opravil
ter
bil
že
namenjen
spat
,
kar
se
mu
zazdi
,
da
nekdo
vzdihuje
po
dvorišču
gredé
.
Radoveden
pogleda
in
dobi
Metko
,
o
kateri
je
menil
,
da
je
že
doma
,
ker
ni
vedel
,
kaj
sta
imeli
z
materjo
.
„
Kaj
,
ali
jokaš
,
ali
kali
?
“
vpraša
jo
.
Nič
odgovora
.
Metka
je
šla
molče
svojo
pot
.
„
Take
pa
še
ne
!
Kaj
ti
je
vendar
?
“
nadleguje
jo
Štefan
z
novim
vprašanjem
.
„
Ah
,
Štefan
,
ko
bi
ti
vedel
!
“
zazdihne
Metka
obupno
.
„
Da
bi
le
vedel
,
potem
bi
te
že
potolažil
,
pa
ni
spraviti
besedice
iz
tebe
“
,
očita
ji
le-ta
,
nestrpno
čakajoč
pojasnila
.
„
Pravijo
,
da
so
moj
oče
—
—
moj
oče
—
—
kosti
zakopali
—
zato
pa
moram
jaz
—
od
vas
—
in
pa
za
naju
ljudje
tako
skrbe
—
.
“
Sedaj
je
zvedel
Štefan
dovolj
,
toliko
,
da
ga
je
zbegalo
.
„
Kdo
je
to
govoril
,
kdo
je
to
dokazal
?
“
hitel
je
burno
.
„
Mati
so
mi
pravili
.
“
„
In
če
vsi
dolžé
tvojega
očeta
,
jaz
vem
,
da
so
nedolžni
;
teh
kosti
j
pa
ni
nihče
drug
podtaknil
,
kakor
oni
slepar
—
Krpa
.
Le
potrpi
,
vse
pride
sčasoma
na
dan
.
“
Te
besede
so
nekoliko
umirile
Metko
.
Saj
je
bila
sama
uverjena
,
da
njen
oče
ni
zlobnež
;
kako
ji
je
dobro
délo
,
da
tako
misli
še
kdo
drug
in
sicer
v
trenutku
,
ko
bodo
kmalu
vsi
vaščani
s
prstom
kazali
za
njo
in
njenim
očetom
,
češ
,
glejte
jo
,
ta
je
hči
onega
,
ki
je
z
vragom
v
zvezi
,
in
kdo
ve
,
kaj
še
vse
.
Štefan
ji
je
še
obljubil
,
da
bo
mater
pregovoril
,
naj
torej
le
brez
skrbi
domov
gre
in
očetu
ničesar
ne
pripoveduje
,
da
ne
bodo
žalostni
po
nepotrebnem
.
Metka
je
odšla
domov
,
a
ni
se
znala
toliko
zatajevati
,
da
ne
bi
bil
oče
opazil
njene
žalosti
.
Dolgo
mu
je
zatrjevala
,
da
ji
ni
nič
,
potem
pa
mu
je
potožila
hudo
krivico
,
katero
so
ljudje
zvrnili
nanj
.
Saj
naslednji
dan
bi
mu
ne
mogla
več
prikrivati
,
ker
bo
ostala
doma
.
„
Bog
v
nebesih
ve
,
da
sem
nedolžen
!
“
vzkliknil
je
Betežnik
slovesno
.
„
Ubožec
sem
pač
,
a
pošten
.
Poštenost
vselej
zmaga
,
tudi
moja
nedolžnost
še
pride
na
dan
!
“
In
po
kratkem
molku
je
ljubeznivo
nadaljeval
:
„
Le
nikar
ne
žaluj
,
Metka
,
ker
si
izgubila
zaradi
mene
službo
!
Hujši
časi
so
bili
,
in
Bog
je
skrbel
za
naju
:
tudi
sedaj
nama
bo
naklonil
vsakdanji
kruh
.
Kar
umiri
se
,
delavnih
ljudij
se
nikjer
ne
branijo
.
Se
jutri
ti
poiščem
novo
gospodinjo
,
toda
daleč
od
tod
,
da
te
ne
bodo
zbadali
hudi
jeziki
.
“
Potem
pa
je
snel
s
stene
velikanski
molek
ter
jel
moliti
večerno
molitev
.
Hči
mu
je
odgovarjala
,
in
ko
sta
končala
,
zdelo
se
je
obema
,
da
sta
dovelj
močna
,
če
bi
jima
nasprotoval
ves
svet
.
Saj
sta
se
priporočila
oni
,
katere
še
nikdar
nihče
ni
brezuspešno
klical
na
pomoč
.
Tiho
sta
šla
k
počitku
,
kakor
druge
večere
,
nič
več
nista
govorila
o
dnevnem
dogodku
.
Vendar
je
radovedni
mesec
videl
skozi
pol
zamrzla
okna
,
da
se
je
Betežnik
večkrat
obrnil
z
desne
na
levo
in
nazaj
,
in
da
je
imela
Metka
nemirne
sanje
,
zakaj
v
spanju
se
je
prijemala
za
vroče
čelo
in
si
otirala
solze
.
Drugo
jutro
so
pri
Resnikovih
že
odkosili
,
Metke
pa
seveda
še
ni
bilo
.
Anki
,
ki
še
ni
vedela
,
da
je
mati
Metko
odslovila
,
zdelo
se
je
to
čudno
,
zato
je
dejala
:
„
Kaj
je
neki
Metki
,
da
je
ni
k
jedi
?
“
„
Odslej
je
ne
bo
več
“
,
odgovori
ji
mati
kratko
.
„
Zakaj
ne
?
Pa
posebno
danes
bi
je
bilo
treba
,
ko
imamo
pranje
!
Toliko
perila
sem
namočila
,
kdaj
bom
vse
oprala
.
Kako
to
,
da
ne
pride
več
?
“
ponovi
vprašanje
še
jedenkrat
.
Resnikovka
je
morala
zopet
dokazovati
,
da
je
stari
Betežnik
„
naredil
“
bolezen
.
„
Nikar
vendar
ne
verjemite
vsega
,
kar
vam
nakvasi
kak
slepar
“
,
oglasil
se
je
sedaj
Štefan
,
ki
je
doslej
le
poslušal
,
kakor
bi
bil
šele
pri
kosilu
zvedel
to
novico
.
„
Ali
vam
je
Betežnik
že
kdaj
le
količkaj
slabega
storil
?
Ali
ga
je
kdo
videl
?
In
če
bi
bil
tudi
on
„
naredil
“
,
kar
pa
tako
gotovo
ni
,
kakor
jaz
ne
,
zakaj
pa
potem
podite
njegovo
hčer
od
hiše
?
“
„
I
,
saj
res
,
Metka
je
čisto
nedolžna
“
,
potegnila
je
tudi
Anka
z
bratom
.
„
Kar
ponjo
pojdem
,
pa
je
zopet
vse
poravnano
.
“
„
Nikamor
mi
ne
hôdi
“
,
prepove
ji
mati
,
„
jaz
že
vem
,
zakaj
tako
ravnam
.
“
Pri
teh
besedah
je
pomembno
pogledala
Štefana
,
ki
je
brž
uganil
,
kaj
misli
mati
.
„
E
,
brez
nje
bomo
pa
tudi
prebili
,
saj
zaradi
jednega
človeka
se
ne
podere
ves
svet
“
,
izpregovoril
je
še
Resnik
,
ker
ni
hotel
ugovarjati
ženi
,
dasi
je
bil
danes
bolj
na
strani
Štefanovi
in
Ankini
.
Slednja
dva
sta
pa
tudi
umolknila
,
ker
sta
bila
vajena
slušati
ukaze
starišev
.
Metka
je
bila
torej
po
velikem
trudu
Resnikovkinim
izključena
iz
županove
hiše
.
Tačas
,
ko
so
se
Resnikovi
ménili
o
Metki
,
napotil
se
je
Betežnik
po
znanih
vaseh
,
da
poišče
hčeri
službo
.
Še
dopoldne
se
je
domenil
na
Lužah
s
trdnim
kmetom
,
zvečer
pa
je
že
pravil
Metki
,
naj
gre
,
kadar
hoče
,
k
novemu
gospodarju
.
„
Prej
ko
me
ni
tukaj
,
bolje
mi
bo
,
saj
po
zimi
doma
res
nimam
kaj
početi
“
,
dejala
je
Metka
ter
sklenila
,
da
zapusti
dom
prihodnjo
nedeljo
.
Rada
bi
se
bila
namreč
še
poslovila
s
Štefanom
,
ker
je
bila
prejšnji
večer
v
svoji
žalosti
to
pozabila
.
Štefan
je
pa
sam
tudi
komaj
čakal
prilike
,
da
bi
govoril
z
Metko
ter
ji
povedal
,
da
ni
mogel
pregovoriti
matere
.
Ko
je
torej
v
soboto
dopoldne
videl
Betežnika
,
ko
je
odhajal
od
doma
,
izgubil
se
je
tiho
od
doma
ter
hitel
v
Betežnikovo
kočo
.
Metka
je
uprav
pripravljala
stvari
,
katere
je
namerjala
vzeti
v
novo
službo
.
V
malo
besedah
je
povedala
Metka
,
kaj
jo
čaka
odslej
;
s
kratkim
:
„
Mati
se
ne
dado
pregovoriti
“
,
naznanil
je
tudi
Štefan
svoje
poročilo
.
Nista
pa
tarnala
zaradi
tega
,
ampak
zaupno
sta
zrla
v
boljše
čase
.
In
če
je
menila
Resnikovka
,
da
bo
Štefan
pozabil
Metke
,
ko
je
več
v
hiši
ne
bode
,
prevarala
se
je
.
Saj
nesreča
dostikrat
zbližuje
ljudi
bolj
,
kakor
najsrečnejše
življenje
.
Štefan
in
Metka
sta
si
obljubila
zvestobo
in
potrpljenje
ter
si
podala
v
potrdilo
tega
roke
,
potem
se
pa
hitro
ločila
.
Zakaj
Štefanu
se
je
bilo
že
bati
,
da
ga
bodo
doma
pogrešali
.
„
O
veliki
noči
pa
moraš
priti
po
piruhe
,
če
ne
vem
kaj
!
Pa
s
seboj
jih
tudi
kaj
prinesi
,
da
bom
videl
,
kakšne
imajo
v
Lužah
“
,
naročil
je
Štefan
,
že
odhajajoč
.
Metka
mu
je
obljubila
ter
gledala
skozi
okno
za
Štefanom
.
Ta
trenutek
pa
pride
mimo
Maruša
Klepetčeva
ter
se
tako
strupeno
ozre
v
okno
,
da
je
Metka
nehote
odskočila
.
„
Kaj
,
če
je
videla
Štefana
?
“
zbala
se
je
.
„
Pa
tako
hudobna
vendar
ni
,
da
bi
šla
materi
pravit
.
“
Ta
skrb
jo
je
sedaj
bolj
mučila
,
kakor
misel
na
odhod
iz
rojstvene
vasi
,
katere
še
ni
nikoli
zapustila
.
Toda
njena
bojazen
je
bila
neopravičena
,
zakaj
Maruša
je
že
davno
spoznala
,
da
materi
županji
še
o
onih
,
kateri
so
s
Štefanom
v
zvezi
,
ni
varno
poročati
slabostij
,
nikar
že
o
njem
samem
.
V
nedeljo
popoldne
pa
Štefanu
kar
ni
bilo
doma
obstati
.
Česar
že
davno
in
davno
ni
storil
,
prišlo
mu
je
na
misel
ta
dan
:
k
Tiščinu
v
gostilno
jo
je
mahnil
.
Toda
dolgo
ni
visel
ondi
,
kakor
nekateri
drugi
,
ampak
hitro
je
popil
,
kolikor
je
menil
,
da
potrebuje
,
potem
pa
odšel
.
Kamorkoli
je
namreč
zašel
to
nedeljo
,
bilo
mu
je
neznansko
dolgčas
.
Podobno
se
mu
je
godilo
tudi
prihodnje
praznične
dni
,
ob
delavnikih
ga
je
že
še
delo
zmotilo
in
prevedrilo
.
To
večkratno
prihajanje
v
gostilno
pa
si
je
brž
razlagala
Tiščinova
Lenka
po
željah
svojega
srca
.
„
Da
le
one
ni
,
pa
se
bo
vse
doseglo
“
,
mislila
si
je
ter
Štefanu
pazljiveje
in
urneje
stregla
,
kakor
drugim
gostom
.
Tudi
z
Resnikovo
materjo
se
je
že
nekoliko
spoprijateljila
.
Nekoč
je
namreč
Resnikovki
pošel
skoro
ves
kruh
zadnje
peke
,
samo
pol
starega
,
že
suhega
in
trdega
hleba
je
še
imela
.
No
,
pa
za
same
domače
bi
že
še
bilo
do
drugega
opoldne
,
dotlej
bi
pa
že
lahko
napekla
novih
hlebov
.
Kar
pride
popolnoma
nepričakovano
njena
sestra
,
ki
je
bila
omožena
v
bližnji
soseski
,
s
svojimi
otroki
k
županovim
.
„
Kaj
bode
rekla
sestra
,
če
jim
dam
tako
star
kruh
na
mizo
?
“
ubijala
si
je
Resnikovka
glavo
.
„
Pa
še
tega
je
tako
malo
!
Pri
sosedu
bi
ga
že
dobila
na
posodo
,
pa
ta
je
prečrn
.
To
je
že
križ
,
no
,
da
ravno
takrat
človek
nima
kaj
v
roke
vzeti
,
ko
bi
najbolj
potreboval
!
“
Tu
se
spomni
,
da
so
imeli
pri
Tiščinu
včasih
boljši
kruh
,
kakor
drugod
po
vasi
.
Urno
pošlje
torej
Anko
,
naj
ga
izposodi
hlebec
.
In
res
ga
je
le-ta
dobila
,
Resnikovka
pa
je
bila
rešena
zadrege
,
zakaj
Tiščinov
kruh
se
skoro
ni
ločil
od
njenega
.
Precej
po
peki
pa
je
vrnila
mati
županja
sama
Tiščinovi
Lenki
izposojeni
hlebec
.
„
Bog
ti
povrni
,
ker
si
bila
tako
dobra
,
da
si
mi
posodila
zadnjič
kruha
“
,
zahvaljevala
jo
je
.
„
Veš
,
moja
sestra
je
malo
bolj
gosposka
,
pa
si
ji
nisem
upala
dati
zadnjega
kruha
.
Po
navadi
tako
preračunim
,
da
porabimo
do
peke
prejšnji
kruh
,
potem
ga
skoro
nikdo
neče
več
jesti
.
Sedaj
sem
bila
v-takih
skrbeh
,
no
,
pa
si
mi
vendar
pomagala
.
“
„
Eh
,
mati
,
to
je
majhna
dobrota
,
to
še
spomina
ni
vredno
“
,
branila
se
je
Lenka
in
tehtajoč
v
rokah
vrnjeni
hleb
je
še
pristavila
:
„
Pa
toliko
večji
hlebec
ste
mi
vrnili
!
Moj
je
bil
komaj
polovico
tolikšen
.
“
„
No
,
vidiš
,
jaz
sem
se
pa
še
bala
,
da
bi
ne
bil
premajhen
.
Zadnjič
se
mi
je
tako
mudilo
,
da
res
nisem
utegnila
pogledati
natanko
,
kakšen
je
bil
.
Dvakrat
sem
vprašala
Anko
,
če
je
tak
,
kakoršen
je
prinesla
od
vas
.
Da
si
le
zadovoljna
ž
njim
,
pa
je
dobro
“
,
govorila
je
Resnikovka
,
in
dobro
se
ji
je
zdelo
,
ker
priznava
Lenka
,
da
je
hlebec
večji
,
zakaj
nalašč
je
izbrala
največjega
.
„
Pa
tudi
bolj
bel
je
,
kakor
je
bil
moj
,
mati
“
,
sladkala
se
je
krčmarjeva
hči
županji
,
dasi
ni
bila
prepričana
o
svoji
trditvi
.
„
Jaz
ne
vem
,
ali
je
kaj
razločka
,
ali
nič
,
sedaj
mi
je
strašno
slabo
zmlel
“
,
odgovarjala
ji
je
prejšnja
,
pa
zelo
všeč
so
ji
bile
Lenkine
besede
.
Od
sedaj
sta
se
večkrat
videli
ter
se
pomenili
kaj
o
gospodinjskih
stvareh
,
včasih
pa
tudi
o
drugih
.
Resnikovki
se
je
Lenka
sčasoma
prav
pribljubila
,
pa
saj
ji
je
znala
tudi
govoriti
;
vsako
ji
je
potrdila
,
in
vse
je
znala
Resnikovka
najbolj
,
in
vse
je
bilo
pri
Resnikovih
najlepše
.
Tiščinova
je
namreč
kmalu
spoznala
,
kaj
ima
njena
najnovejša
prijateljica
rada
,
zato
pa
ni
bila
varčna
s
hvalo
in
slavljenjem
.
I
,
tako
je
:
kjer
so
vrata
,
tam
se
prihaja
v
hišo
!
Lenka
je
prav
za
trdno
upala
,
da
pride
Štefan
ponjo
,
kadar
mu
izroči
stari
Resnik
gospodarstvo
.
Čakati
je
morala
sicer
,
toda
kadar
si
človek
drugače
ne
more
pomagati
,
oklene
se
z
obema
rokama
rad
tudi
čakanja
.
Toda
njen
oče
je
jel
nevede
podirati
vse
njene
nade
.
Tiščin
namreč
nikoli
ni
zaupal
hčeri
svojih
skrivnih
bolečin
in
skrbij
,
Lenka
pa
tudi
njemu
ne
.
Zato
se
je
lahko
zgodilo
,
da
je
Tiščin
ob
novih
volitvah
izkušal
izpodriniti
Resnika
,
česar
bi
menda
ne
bil
storil
,
ko
bi
bil
poznal
hčerine
namere
.
Besedica
„
menda
“
je
označevalna
za
Tiščina
,
zakaj
hčer
je
ljubil
le
toliko
,
kolikor
se
je
ta
ljubezen
zlagala
z
njegovimi
nakanami
.
Štefana
bi
ji
pač
privoščil
,
ko
bi
prinesel
k
hiši
par
tisočakov
ter
ju
izročil
njemu
,
potem
pa
delal
za
hlapca
in
molčal
.
Da
bi
pa
kdo
drug
ukazoval
pri
hiši
,
tega
si
ni
želel
nikakor
.
Še
manj
pa
bi
bila
po
njegovem
vkusu
taka
Lenkina
možitev
,
v
kateri
bi
ji
moral
odšteti
sam
kaj
dote
,
zato
pa
na
to
še
mislil
ni
.
Tiščin
je
bil
namreč
pogostoma
v
silnih
denarnih
zadregah
že
pri
manjših
stvareh
—
a
to
je
bilo
znano
samo
njemu
—
,
kako
bi
bil
neki
dal
Lenki
doto
?
Premišljal
je
in
si
ubijal
glavo
,
kje
bi
se
kaj
pridobilo
,
da
bi
ga
upniki
ne
pestili
.
Sode
je
pridno
zalival
z
vodo
,
pijancu
je
rajši
zaračunil
polič
več
kakor
manj
,
vendar
denarja
je
potreboval
še
vedno
.
Nič
čudnega
ni
bilo
,
če
ni
imel
denarja
.
Sam
je
najrajši
sedel
pri
gostih
,
da
so
mu
napijali
in
da
je
zvedel
kaj
novega
;
kadar
so
bile
pa
mize
prazne
,
hodil
je
v
klet
pretakat
vino
.
Dobrega
vina
kar
ni
.
mogel
gledati
;
brž
ga
je
zmešal
s
slabšim
in
potem
še
z
„
belim
“
,
z
„
nedolžnim
“
.
Lenka
je
pomivala
,
snažila
,
kuhala
,
včasih
se
malo
dolgočasila
;
dnevi
so
minevali
,
Tiščinova
dva
pa
nista
storila
na
polju
ničesar
.
Zato
je
Tiščin
imel
vedno
hlapca
in
deklo
;
kadar
je
bilo
pa
več
opravkov
,
najel
je
še
ptuje
delavce
.
No
,
pa
to
bi
bil
že
zmagoval
,
saj
drugi
kmetje
tudi
niso
mnogo
na
boljšem
,
če
imajo
mnogo
posestva
,
doma
pa
kopo
malih
otrok
.
Toda
Tiščina
so
skelele
še
druge
,
skrivne
rane
,
za
katere
še
Lenka
ni
vedela
:
na
Dolenjskem
nekje
je
imel
petsto
na
vinu
,
po
očetu
je
bil
prevzel
star
dolg
,
osemnajst
sto
—
:
to
ni
kar
si
bodi
.
Sedaj
pa
računaj
človek
božji
:
družina
,
davki
,
obresti
,
poprava
,
obleka
...
Kadar
gre
vse
po
sreči
,
kadar
je
dobra
letina
na
polju
in
veliko
ljudij
v
gostilni
,
tedaj
je
še
nekaj
,
a
nesreče
pripravijo
človeka
na
nič
.
To
je
dobro
čutil
Tiščin
in
na
tihem
ga
je
skrbelo
.
To
pomlad
pa
se
mu
je
ponujala
ob
volitvah
prilika
,
da
si
nekoliko
opomore
.
Marsikak
belič
bi
mu
došel
tu
ali
ondi
,
če
bi
županil
v
Dobovcu
,
to
je
preračunil
že
davno
in
lovil
može
,
da
bi
glasovali
zanj
.
Kadar
je
nosil
brezplačno
krščeno
vino
na
mizo
,
dobili
so
res
možje
precej
napak
na
Resniku
:
prestar
je
,
preveč
se
boji
župnika
in
Pajka
,
včasih
ukrene
kako
presamovoljno
.
„
Prebrali
si
bomo
,
prebrali
“
,
govorili
so
možje
,
„
Tiščin
je
dober
človek
,
ta
bo
naš
župan
.
“
Toda
nasprotna
stranka
se
je
tudi
gibala
.
Sam
Pajek
je
želel
,
naj
ostane
župan
Resnik
.
Tiščin
mu
ni
bil
kar
nič
po
godu
;
zvedel
je
namreč
—
kdo
ve
,
kje
!
—
da
berači
zahajajo
v
njegovo
gostilno
in
da
kupuje
Tiščin
od
njih
,
kar
mu
prineso
.
Zato
se
ni
mogel
ogrevati
za
moža
,
ki
je
ravnal
njemu
popolnoma
nasprotno
:
on
si
je
prizadeval
iztrebiti
malopridne
berače
,
ta
pa
jim
je
dajal
potuho
.
Odkar
so
mu
namreč
berači
zastrupili
moko
,
preganjal
jih
je
še
bolj
:
zločincev
sicer
ni
dobil
,
ker
so
njegovi
ljudje
mešali
beraško
moko
in
ker
se
je
nabirala
dolgo
časa
,
vendar
jako
so
se
motili
berači
,
misleč
,
da
ga
bodo
ugnali
.
Če
v
občini
slutijo
,
kakšna
sapa
veje
od
zgoraj
,
potem
ni
treba
več
mnogo
prigovarjanja
:
tako
se
je
godilo
tudi
v
Dobovcu
.
Celo
taki
,
katere
je
Tiščin
napajal
,
izneverili
so
se
mu
sčasoma
.
Pajkova
ali
Resnikova
stranka
je
namreč
jela
popraševati
,
kako
je
neki
to
,
da
po
Dobovcu
tolikrat
neznani
tatje
pokradejo
danes
pri
tej
hiši
,
drugič
pri
drugi
,
samo
Tiščin
se
nikoli
ne
pritožuje
.
Ljudje
so
jeli
sklepati
,
da
bi
utegnili
biti
berači
in
Tiščin
dobri
prijatelji
,
nekateri
so
pripovedovali
še
hujše
reči
,
in
izid
volitev
v
Dobovcu
je
bil
tak
,
kakor
že
dolgo
vrsto
let
zaporedoma
:
Resnik
je
bil
župan
.
Tiščin
je
bil
jezen
,
sram
ga
je
bilo
in
žal
mu
je
bilo
za
vino
,
katero
je
po
nepotrebnem
iztočil
.
Da
bi
se
utolažil
,
pil
je
tisto
popoldne
po
volitvah
jako
veliko
.
In
kakor
pijan
človek
nikoli
ne
učini
kaj
posebno
modrega
,
tako
se
je
primerilo
tudi
njemu
.
Ko
se
je
namreč
gugal
po
merico
vina
za
zadnjega
pivca
,
vedel
je
le
malo
,
kaj
dela
.
Pipo
je
še
odprl
in
natočil
v
steklenico
vina
,
—
če
ga
je
ušlo
nekaj
na
stran
,
kaj
za
to
!
—
potem
pa
se
je
opotekal
zopet
v
sobo
,
ne
da
bi
bil
zaprl
pipo
.
Vino
pa
je
teklo
in
teklo
na
tla
.
Drugo
jutro
je
prišel
Tiščin
nekoliko
bolan
po
opravkih
v
klet
.
Na
mah
se
mu
je
zasvetilo
v
glavi
,
kakor
že
davno
ne
.
Cel
sod
,
največji
sod
vina
,
šele
pred
dobrim
tednom
nastavljen
,
pa
mu
izteče
v
jedni
noči
!
Kdor
je
vajen
za
četrtinko
bokala
spravljati
v
žep
po
desetici
,
ta
ve
,
kaj
pomenja
sod
vina
—
razlit
.
„
Oh
,
pijača
in
pijanost
pa
moja
glava
!
“
zastokal
je
Tiščin
tako
bolestno
,
da
bi
bil
kmalu
omečil
mrtve
sode
.
„
In
sedaj
še
sramota
in
škodeželjnost
,
če
ljudje
zvedo
.
Toda
izdam
se
pa
tudi
ne
.
Saj
se
lahko
tako
napravi
,
da
bo
slišati
lepše
.
“
Rekši
,
vzame
s
police
sekirico
,
katero
je
imel
vedno
pripravljeno
v
kleti
,
da
je
ž
njo
nastavljal
sode
,
prekolje
sodu
obroče
,
zasadi
jo
med
dve
dogi
,
da
se
je
pokazala
precej
vidna
špranja
,
vrže
sekiro
nazaj
na
polico
,
potem
pa
začne
na
vse
grlo
kričati
:
„
Lenka
,
Lenka
,
glej
jo
,
ali
čuješ
!
Večji
sod
mi
je
nocoj
razgnalo
,
vse
vino
je
izteklo
!
“
Na
vpitje
prihiti
Lenka
v
klet
in
res
verjame
,
da
je
sod
počil
.
„
Bog
pomagaj
!
Ali
se
ne
da
nič
rešiti
:
To
je
škode
!
“
In
tarnala
je
z
očetom
vred
.
„
Jaz
tudi
mislim
,
da
je
je
,
toda
kar
je
,
pa
je
.
Predrugačiti
ne
moreva
.
“
Potem
pa
je
tišje
nadaljeval
:
„
Kar
molčati
bo
treba
in
trpeti
.
Saj
razven
naju
nihče
ne
ve
,
kaj
me
je
zadelo
—
veš
,
ljudje
bi
mi
še
privoščili
.
Tega
pa
nečem
,
zato
nikomur
ne
črhni
besedice
o
tem
.
Veš
?
“
„
Jaz
bom
tiho
,
kakor
zid
“
,
obljubila
mu
je
hči
,
„
samo
,
če
vas
ni
slišal
Urban
Krpa
in
stari
Kokošar
,
ki
je
sedaj-le
prišel
na
kozarček
žganja
.
“
„
Da
bi
ju
zlomek
!
Kadar
ni
treba
,
sedi
vedno
kdo
tu
,
kadar
bi
pa
rad
kaj
pijače
pregnal
,
pa
ni
nikogar
blizu
“
,
hudo
val
se
je
Tiščin
ter
žalostno
gledal
po
tleh
,
napojenih
z
vinom
.
„
E
,
naj
se
pes
obesi
“
,
obrnil
se
je
nevoljno
proti
kletnim
vratom
,
„
vina
ne
bo
nazaj
v
sod
,
naj
reče
kdo
kaj
,
ali
nič
.
“
Gori
pa
sta
ga
že
nestrpno
čakala
Krpa
in
Kokošar
.
„
Kaj
,
vino
ti
je
izteklo
?
Ali
sem
dobro
Slišal
?
“
izpraševal
ga
je
Krpa
.
„
Te-te
,
šentej
,
to
pa
niso
mačkine
solze
!
Ali
veliko
?
“
pozvedoval
je
tudi
Kokošar
.
„
