gorelaživordeča
nizka
čepica
;
od
nje
je
v
prepihu
lahno
plapolala
pripeta
belosvilena
koprena
.
Velike
črne
oči
so
gledale
otožno
,
z
izrazom
samotnega
premišljevanja
in
tajnega
žalovanja
.
Obla
lica
so
bila
nežnobleda
,
kakor
mrtve
rože
,
ki
jih
je
zamorila
rana
slana
.
„
Draga
Fatima
,
Allah
nama
je
poslal
sina
!
“
je
izpregovoril
Osman
paša
,
ko
so
prišli
skozi
ozka
vrata
v
precej
veliko
sobo
.
In
povedal
ji
je
,
kako
je
dobil
Omarja
.
Zaradi
gostih
rešetk
na
oknih
dečko
izprva
ni
mogel
razločevati
vseh
stvarij
v
mračni
sobi
.
Ko
so
se
prilagodile
oči
polutemi
,
je
videl
na
stenah
rdečkaste
opone
z
vezenimi
srebrnimi
listi
,
na
tleh
pa
debele
pisane
preproge
.
Med
majhno
pečjo
in
zidno
omaro
je
stala
nizka
mizica
.
Ob
stenah
je
videl
široke
klopi
s
krasnimi
blazinami
.
Prijetno
je
dišalo
po
rožni
vodi
.
Zadovoljen
je
opazil
paša
,
da
motri
hanuma
dečka
z
radostnim
zanimanjem
.
„
Omar
,
to
je
tvoja
mati
!
“
je
velel
.
„
Ubogaj
jo
!
—
Fatima
,
skrbi
mi
za
otroka
,
dokler
ne
dorase
za
vaje
vojaka-junaka
!
“
„
Pojdi
k
meni
,
ljubi
deček
!
“
ga
je
pozdravila
hanuma
in
ga
poljubila
.
„
Ljubila
te
bom
kakor
svojega
pravega
sina
.
Ali
boš
imel
tudi
ti
mene
rad
?
“
Omar
je
pogledal
mlado
prijazno
gospo
ves
srečen
—
kakor
v
blaženih
sanjah
.
Po
ciganski
navadi
je
naglo
pokleknil
in
poljubil
rob
njenih
širokih
dolgih
dimij
nad
safianovima
šolničkoma
.
Fatima
ga
je
dvignila
in
ga
rahlo
potegnila
k
sebi
na
minder
.
„
Ah
,
kako
lepo
je
pri
vas
!
“
je
kliknil
Omar
.
„
In
ti
si
vsa
drugačna
kakor
huda
Čirikli
.
Tako
si
dobra
,
kakor
moja
prava
mamica
!
Imel
te
bom
jako
,
jako
rad
.
Včasi
vidim
v
sanjah
angela
.
Taka
si
ti
!
“
Prvikrat
je
videl
Osman
paša
,
da
se
je
Fatima
zasmejala
veselo
,
prisrčno
.
Čutil
je
,
da
se
mu
budi
in
oglaša
v
srcu
nekaj
nežnega
,
nekaj
milega
.
Ker
se
pa
turškemu
paši
,
poveljniku
grozovitih
janičarjev
in
drugih
neusmiljenih
divjakov
,
ne
spodobi
kazati
ginjenost
,
je
gromko
pokašljal
in
odšel
iz
harema
.
„
Kje
so
te
ugrabili
cigani
?
“
je
vprašala
Fatima
.
„
Ne
vem
.
Sonakaj
mi
je
povedal
,
da
sem
doma
daleč
daleč
tam
v
večerni
deželi
.
“
Hanuma
je
šla
k
vratom
gledat
,
če
ni
nikogar
v
predsobi
.
„
Ali
si
Hrvat
?
“
je
šepetala
,
ko
se
je
vrnila
k
dečku
.
„
Nemara
sem
Hrvat
...
kako
bi
vedel
kaj
takega
?
“
„
Omar
,
pazi
!
“
je
velela
tiho
.
„
Midva
sva
oba
tujca
v
tej
trdnjavi
.
Hrvatica
sem
.
Osman
paša
je
prihrumel
s
svojimi
divjimi
četami
v
našo
deželo
,
uplenil
mnogo
kristjanov
,
tudi
mene
.
Kadar
boš
večji
,
ti
povem
več
;
zdaj
me
še
ne
bi
razumel
.
“
Njene
oči
so
zastrmele
,
kakor
bi
gledale
v
daljavi
strašne
dogodke
.
„
Ali
je
paša
tako
hud
?
“
se
je
zbal
Omar
.
„
Ubogaj
ga
!
Strašen
je
,
kadar
se
ljuti
;
sicer
je
dober
človek
.
Nič
se
ne
boj
!
“
Omar
je
težko
dihal
in
včasi
vprašujoče
pogledal
hanumo
.
Vzdihnil
je
globoko
in
nagnil
glavo
.
„
Ljubi
Omar
,
kajneda
bi
mi
rad
še
nekaj
povedal
?
Govori
!
“
Gladila
ga
je
po
licu
in
mu
ljubo
gledala
v
plahe
oči
.
Prvikrat
po
dolgem
času
ga
je
gladila
zopet
mehka
ženska
roka
;
prvikrat
po
dolgih
letih
je
gledal
v
sočutne
nežne
oči
,
poslušal
mile
glase
;
prvikrat
po
dolgi
dobi
mučnega
siromaštva
je
zopet
dihal
prijetno
ozračje
razkošja
in
bogastva
.
Mlada
duša
je
čutila
,
da
je
našla
plemenito
zavetnico
.
Topilo
se
mu
je
srce
in
zaihtel
je
od
blaženosti
.
„
Govori
,
Omarček
!
Zaupaj
mi
,
ne
boj
se
,
da
bi
te
izdala
!
“
Omar
je
zardel
in
povesil
oči
.
Pokleknil
je
na
minderju
,
se
lahno
oprl
na
njene
rame
in
zašepetal
Fatimi
na
uho
:
„
Deklica
sem
...
“
„
Ubogi
otrok
!
“
se
je
začudila
in
prestrašila
hanuma
.
Poljubila
ga
je
,
ga
objela
in
vzela
v
naročje
.
„
Ostati
moraš
Omar
!
Izgubljen
si
,
ako
spozna
paša
,
da
si
dekle
.
Poslušaj
me
!
...
“
Skozi
rešetke
se
je
rumenilo
in
zlatilo
zapadno
nebo
.
Fatima
hanuma
je
dajala
Omarju
nasvete
,
kakršne
bi
mogla
dajati
le
rodna
mati
svoji
pravi
hčerki
.
In
Omarju
so
rdela
in
gorela
deviška
lica
ko
večerni
oblaki
...
Na
malem
vrtu
vranduškega
gradu
sta
sedela
junijskega
dopoldne
leta
1471.
Fatima
hanuma
in
sedemnajstletni
Omar
na
pisani
preprogi
pod
dehtečim
košatim
orehom
.
Blaga
sapa
,
rojena
na
srednjebosenskih
planinah
,
je
pihljala
preko
ogretega
grajskega
ozidja
,
zibala
mlade
rožne
grme
,
orehe
,
slive
in
obzidno
vinsko
trto
in
se
igrala
z
zeleno
turško
zastavo
,
ki
je
osmo
leto
vihrala
nad
debelo
okroglo
kulo
ter
z
belim
polumesecem
in
belo
zvezdo
oznanjala
zmago
sultana
Mehmeda
Drugega
nad
zadnjim
bosenskim
kraljem
Štefanom
Tomaševićem
.
Fatima
si
je
bila
odmotala
fini
belolilasti
pajčolan
;
v
pišu
ji
je
trepetal
po
črnih
laseh
,
po
shujšanih
ramah
.
Uveli
,
orumeneli
obraz
je
uklanjala
nad
vezenje
.
Zalazna
bolezen
ji
je
bila
naslikala
temnomodre
kolute
pod
trudne
upale
oči
.
Poleg
nje
je
sedel
zdravo
ogoreli
Omar
s
podvitima
nogama
in
marljivo
izrezoval
puščice
.
Malone
štiri
leta
je
domoval
v
svečanotihem
zagorju
pri
Osman
paši
.
Snaga
,
red
,
blagovonjavi
gorski
zrak
in
tečna
hrana
,
vse
to
mu
je
okrepilo
vitko
telo
.
Naporna
ježa
,
lov
in
težavne
orožne
vaje
so
mu
domalega
zatrle
dekliško
gracijo
;
široka
temnosinja
janičarska
suknja
,
segajoča
dopod
kolen
in
ohlapne
rdeče
hlače
so
uspešno
zakrivale
izdajalsko
kipeče
oblike
cvetoče
devojke
.
„
Kako
dolgo
je
že
,
odkar
so
odšli
naši
?
“
je
vprašal
Omar
.
„
Skoraj
bo
mesec
.
Vrniti
se
morajo
vsak
čas
.
“
Ko
je
Ghazi
Isa
paša
,
prvi
bosenski
beglerbeg
ali
sultanov
namestnik
,
izvedel
po
svojih
ogleduhih
,
da
mlatijo
počasni
cesar
Friderik
Tretji
in
modri
nemški
knezi
na
državnem
zboru
v
Ratisboni
prazno
slamo
,
je
udaril
—
letos
že
tretjikrat
—
s
petnajstimi
tisoči
jezdecev
skozi
Hrvaško
pri
Vinici
na
Kranjsko
.
Med
njimi
je
bil
tudi
vranduški
Osman
paša
s
svojimi
divjaki
.
„
Da
niso
naših
pobili
ali
polovili
?
“
je
povzel
Omar
in
odložil
puščico
pa
nož
.
Jel
si
je
previjati
belordeči
turban
,
da
so
se
videli
kratki
zlatorumeni
lasje
.
„
Ah
,
nihče
se
jim
ne
ustavlja
,
“
je
dejala
mlada
gospa
žalostno
.
„
Kmet
je
revež
.
Gospoda
v
svojih
varnih
gradovih
se
ne
briga
zanj
.
On
sam
pa
nima
in
ne
zna
sukati
orožja
.
Naši
divjajo
,
kakor
se
jim
ljubi
.
Saj
poznaš
Mohamedov
nauk
:
Greh
je
,
ubiti
psa
ali
konja
;
toda
kristjanu
vzeti
vse
,
tudi
življenje
,
to
je
koristno
in
zaslužno
.
“
Omar
je
vstal
in
šel
po
stopnicah
na
obzidni
hodnik
.
V
obližju
trdnjave
so
med
sadnim
drevjem
dremale
pod
visokimi
očrnelimi
strehami
rumene
ilovnate
koče
,
drzno
postavljene
ob
robu
strmin
in
prepadov
.
Na
ogalih
plotov
so
na
visokih
drogih
visele
konjske
lobanje
za
varstvo
pred
strelo
in
točo
.
Včasi
je
smuknila
belo
omotana
žena
med
bornimi
hišicami
,
včasi
je
zakričal
otrok
;
sicer
je
bilo
vse
dolgočasno
in
zaspano
.
Spodaj
je
šumela
Bosna
v
naglem
ovinku
mimo
sela
in
trdnjave
.
Sijajnobeli
oblaki
so
pluli
proti
junakorodnemu
Zahlumju
(
Hercegovini
)
in
Črnigori
in
Jadranskemu
morju
.
„
O
da
bi
smel
s
pašo
!
“
je
vzdihnil
Omar
,
ko
se
je
vrnil
k
Fatimi
.
„
Da
bi
videl
domovino
!
Vedno
mi
obeta
,
da
me
vzame
s
sabo
in
me
tolaži
:
Čakaj
,
da
boš
večji
!
“
„
Paša
misli
,
da
ti
je
komaj
štirinajst
let
.
“
„
Kadar
me
vzame
s
sabo
,
mu
uidem
in
potem
rešim
tudi
tebe
!
“
je
hitel
domišljivi
mladi
janičar
.
„
Pokazal
sem
ti
materin
križek
in
verižico
.
Z
njima
najdem
svoje
starše
.
Rekla
si
mi
,
da
so
gotovo
plemenitaši
,
ker
je
na
križku
pod
črkama
U
in
B
vrezana
krona
.
Romal
bom
od
gradu
do
gradu
,
dokler
jih
ne
najdem
.
Ali
se
ti
ne
zdi
to
mogoče
?
No
,
vidiš
,
potem
se
vrnem
z
očetom
in
vojniki
sem
,
da
te
osvobodimo
.
Ah
—
kakšno
veselje
...
“
Zaploskal
je
od
radosti
,
hanuma
pa
se
mu
je
nasmehnila
otožno
,
bolestno
:
„
Lepe
sanje
,
Omar
,
ali
—
prazne
sanje
.
“
Zardel
je
in
malce
užaljen
pogledal
v
stran
.
„
Dragi
moj
,
zame
bi
bilo
vse
prepozno
...
“
je
rekla
tiho
in
sklenila
roke
nad
vezenjem
.
„
Tako
sem
bolna
—
.
“
„
Saj
ti
je
odleglo
,
“
je
dejal
sočutno
in
sedel
zopet
poleg
nje
.
„
Toliko
,
da
morem
na
vrt
,
“
je
šepetala
.
„
Čutim
,
da
ne
bom
več
dolgo
.
“
„
Ah
,
ne
govori
tako
!
“
je
prosil
Omar
in
jo
prijel
nežno
za
roko
;
čudil
se
je
,
kako
je
hladna
.
Venomer
je
bledo
hanumo
motril
s
svojimi
sanjavimi
modrimi
očmi
.
„
Včasi
—
ponoči
—
mi
tako
ljuto
zgrabi
srce
!
Miglja
mi
pred
očmi
.
Zadušiti
me
hoče
.
Strah
me
je
,
da
mi
zastane
srce
.
Da
,
da
—
Omar
,
nikoli
več
ne
pridem
iz
tega
zidovja
—
nikoli
,
nikoli
več
ne
bom
videla
rojstnega
kraja
.
Ali
se
me
boš
kdaj
spominjal
,
ko
me
več
ne
bo
?
“
Orosilo
mu
je
oči
,
stiskalo
mu
je
grlo
,
da
ni
mogel
izpregovoriti
.
Poljubljal
je
drobno
belo
roko
in
njegove
vroče
solze
so
kapale
Fatimi
na
mrzle
prste
.
„
Omar
,
ti
ne
pozabiš
mene
,
svoje
druge
mamice
,
kajne
?
“
je
dejala
komaj
slišno
,
kakor
sama
zase
.
„
Kako
moreš
tako
vpraševati
?
“
je
izgovarjal
počasi
,
mučno
.
„
Zaupaj
!
Ozdraveti
moraš
kmalu
.
Vse
bo
dobro
.
Pomagati
nama
mora
Bog
—
ne
Allah
,
ampak
naš
Bog
,
ki
si
mi
toliko
pripovedovala
o
njem
.
Kako
nama
ne
bi
hotel
pomagati
Kristus
,
ki
ljubi
vse
?
“
Umolknila
sta
.
Kar
je
zaslišal
Omar
lajanje
psov
in
šel
gledat
na
dvorišče
.
Železna
vrata
so
bila
na
stežaj
odprta
.
Visoko
vzrasel
bistrook
kmet
je
prignal
konje
z
desetino
;
težko
otvorjenim
živalim
so
gledale
samo
glave
in
kopita
iz
senenih
kupov
.
Med
leseno
mošejo
in
vodnjakom
je
stal
debeluhasti
dizdar
Tahir
,
ki
je
hranil
ključe
trdnjavske
in
nadzoroval
topničarje
,
smodnik
in
svinec
,
poleg
njega
pa
topdjibaša
,
topničarski
stotnik
Ferhad
,
suhljat
možak
z
velikim
nosom
.
Nanovo
so
zalajali
psi
.
„
Ilmihal
!
“
je
zaklical
stražnik
iz
kule
.
„
Paša
se
vrača
!
“
je
zazehal
Tahir
.
„
Treba
bo
streljati
.
“
„
Nazaj
,
mrcine
neumne
!
“
je
kričal
Umihal
nad
psi
in
zapodil
svojega
konja
sredi
mednje
.
„
Komaj
je
človek
par
tednov
z
doma
,
pa
ga
pozabijo
.
“
Po
tem
prijaznem
pozdravu
so
ga
lajavi
čuvaji
takoj
spoznali
in
mu
ponižno
migali
z
repi
.
Od
vseh
strani
so
prihajali
radovedneži
gledat
in
poslušat
.
„
Kje
je
paša
?
“
je
vprašal
Omar
.
„
V
mestu
,
kjer
hranijo
tri
kocine
brade
Mohamedove
,
“
je
odgovoril
Ilmihal
modro
in
razjahal
konja
.
„
V
Travniku
počivata
on
in
beglerbeg
Isa
paša
.
“
„
Plena
dovolj
?
“
se
je
zanimal
rejeni
Tahir
.
„
Hoho
,
komaj
smo
tovorili
,
“
se
je
bahal
bivši
janičar
in
udaril
po
napetih
bisagah
ob
sedlu
.
„
Bili
smo
v
Slavoniji
,
na
Kranjskem
in
Štajerskem
,
na
Ogrskem
in
Sedmograškem
.
Jahali
smo
po
cele
noči
.
Pobijali
,
robili
,
palili
in
jemali
smo
vse
,
kar
smo
le
dosegli
,
vse
do
opankov
!
Samo
na
Kranjskem
in
Štajerskem
smo
razrušili
ali
poškodovali
nad
šestdeset
cerkva
,
požgali
več
samostanov
,
pet
trgov
in
do
dvesto
vasi
in
odgnali
okoli
petnajsttisoč
nevernikov
.
Allah
je
velik
!
“
„
Ilmihal
,
rad
bi
jahal
paši
naproti
,
“
je
dejal
Omar
.
„
Spremi
me
!
“
„
Takoj
,
gospodine
mladi
,
ko
postrežem
konju
in
osedlam
drugega
.
“
Omar
je
hitel
obveščat
Fatimo
,
ki
je
vstala
in
si
zopet
omotala
obraz
.
„
Pazi
,
Omar
!
“
ga
je
svarila
.
„
Videl
boš
naše
ujete
rojake
.
Ali
se
ne
bojiš
,
da
te
premaga
usmiljenje
?
Kazati
boš
moral
veselje
,
srce
pa
ti
bo
razkrajala
silna
žalost
.
Ali
se
ne
bojiš
?
Ostani
rajši
pri
meni
!
“
„
Zatajeval
se
bom
.
Bodi
mirna
.
Moram
jih
videti
,
ah
!
“
„
Pokliči
mi
dvorkinjo
Jeleno
.
Rada
bi
v
sobo
.
Še
enkrat
:
bodi
previden
!
Zbogom
!
“
Mahnil
ji
je
z
roko
v
slovo
.
Ko
se
je
napravil
za
pot
in
se
vrnil
iz
svoje
sobe
,
je
Ilmihalov
tovariš
že
sedlal
izpočitega
konja
,
dočim
je
Ilmihal
pritezal
jermene
Omarjevemu
belcu
Sarifu
.
Iskri
mladi
konj
je
rezgetal
veselo
in
kar
ni
mogel
mirovati
;
venomer
je
stresal
fino
glavo
z
nežno
dolgo
grivo
,
da
so
zanihavali
čopki
in
rese
rdeče
opreme
.
Prožno
je
skočil
Omar
v
sedlo
in
kmalu
sta
bila
z
Ilmihalom
v
ozki
mračni
dolini
hitre
Bosne
.
Strugo
so
senčile
prastare
bukve
,
hrasti
,
velikanske
skale
.
Ponekod
so
molela
porušena
debla
iz
reke
.
Pod
bujnimi
ovijalkami
in
plezalkami
so
todintam
skakale
in
lile
prečiste
gorske
vodice
v
hladne
globeli
.
Mestoma
so
usadi
prsti
in
prodovine
ovirali
ježo
po
ozki
cesti
.
V
tesnobnem
miru
samotne
divje
soteske
so
od
pečin
glasno
odmevali
udari
pločatih
turških
podkva
.
Včasi
je
vzletel
velik
jastreb
,
preplašen
z
gnezda
na
okrajku
strmega
skalovja
,
tuintam
se
je
pokazala
veverica
,
vsa
črna
,
ali
pa
je
navpične
stene
obletaval
prekrasni
planinski
plezalček
,
živ
rubin
.
Naposled
ju
je
privedla
cesta
iz
temotne
in
vlažne
soteske
na
širno
solnčno
ravan
zeniškega
polja
,
kjer
so
bili
pasli
svojo
živino
že
stari
Ilirci
,
roparski
pastirji
.
Reven
dečko
je
nadzoroval
veliko
čedo
belorunih
ovac
in
piskal
na
dvojnico
ali
dvogrlico
prastare
,
čudovito
mile
in
otožne
napeve
...
Pognala
sta
konja
.
Došla
sta
kmeta
,
ki
je
vodil
štiri
pare
volov
pred
cvilečo
težko
arabo
,
popolnoma
lesenim
nerodnim
vozom
,
visoko
natovorjenim
z
dehtečim
senom
.
Spredaj
je
stopala
kmetica
s
preslico
in
predivom
pod
levo
pazduho
in
z
vretenom
v
desnici
;
predla
je
grede
.
Pod
visoko
jetrenico
sta
zagledala
dolg
oblak
prahu
.
„
Naši
!
“
je
dejal
Ilmihal
.
Omarju
je
težilo
dušo
nekaj
kalnega
,
žalostnega
.
Srce
mu
je
utripalo
od
razburjenosti
,
od
otroške
radovednosti
,
od
nejasne
bojazni
...
Iz
prašne
megle
se
je
bliskalo
jeklo
in
turbani
so
rdeli
ko
kri
.
Že
je
slišal
divje
priganjajoče
glasove
,
topot
konjskih
kopit
,
žvenket
orožja
.
Spredaj
je
jezdil
Osman
paša
svojega
ponosnega
arabskega
Dorata
.
Od
živopisanega
turbana
so
mu
nihali
dolgi
čopki
na
rame
.
Okoli
vratu
mu
je
visela
jeklena
verižica
s
srebrnim
okrovom
za
koran
.
Na
usnjatem
prsnem
oklepu
so
se
mu
svetile
toke
,
debeli
srebrni
glaviči
.
Močna
jeklena
zapona
mu
je
sklepala
široki
usnjati
pas
;
nanj
je
bila
pripeta
kriva
damaščanka
z
mnogotero
zazankanimi
zlatimi
motvozi
.
Za
sedlom
je
bila
zvita
ozka
molitvena
preproga
.
V
levi
je
držal
uzdo
z
zlatimi
resami
,
v
desnici
pa
leskovo
vejo
in
odganjal
konju
nadležne
muhe
;
obtem
pa
je
skrbno
pazil
,
da
ni
poškodoval
nobene
živalce
.
Osman
paša
je
bil
jako
dobre
volje
.
Poslati
je
nameraval
najlepše
mlade
jetnike
preko
Sarajeva
in
Višegrada
skozi
„
staro
“
Srbijo
v
Carigrad
sultanu
,
ki
mu
je
bil
odtegnil
milost
.
Upal
je
,
da
se
iznova
prikupi
Mehmedu
in
da
dobi
častni
naslov
„
ghazi
“
,
premagovalec
nevernikov
.
Omar
je
pridirjal
dopred
pašo
,
ustavil
konja
in
v
pozdrav
dejal
desnico
na
srce
,
usta
in
čelo
.
Osman
se
je
oveselil
,
ko
je
videl
mladeniča
tako
čilega
in
zdravega
.
„
Kako
ste
se
imeli
doma
,
Omar
?
“
„
Hvala
Bogu
,
dobro
.
“
„
Vse
v
redu
?
“
„
Hvala
Bogu
,
vse
.
“
„
Tudi
nam
je
pomagal
Allah
.
Da
vidiš
,
ljubi
sinko
!
“
Krenila
sta
s
ceste
na
travnik
.
Mimo
njiju
so
jahali
srepogledi
bosenski
roparji
,
bivši
janičarji
,
martolosi
ali
neredni
vojaki
,
Albanci
,
Rumelci
,
Anatolci
in
divji
Arnavti
,
vsi
na
majhnih
lahnih
,
pa
vendar
močnih
konjih
.
Nekateri
so
se
postavljali
z
uplenjeno
zlatnino
in
srebrnino
na
visokih
turbanih
,
na
prsih
,
na
rokah
,
na
sedlu
in
v
grivi
svojih
konj
;
nekateri
so
bili
navzlic
vročini
odeti
z
mašnimi
plašči
.
Sulice
,
okovane
z
železom
,
so
žvenketale
ob
kratkih
sabljah
,
bojnih
sekirah
,
ob
lokih
in
tulih
s
puščicami
,
ob
okroglih
malih
tarčah
.
Na
jeklenem
orožju
je
videl
Omar
rjave
brizge
in
proge
,
ostanke
človeške
krvi
.
Za
njim
je
prihajala
dolga
vrsta
tovornih
konj
.
Skopčani
z
močnimi
jermeni
,
so
stopali
posamez
drug
za
drugim
in
nosili
ob
obeh
straneh
lesenega
sedla
bisage
in
košare
,
polne
naropanega
blaga
.
Iz
nekaterih
zavezanih
vreč
so
žalostno
gledale
glavice
ujetih
štiriletnih
do
petletnih
otrok
.
Za
njimi
so
gnali
ugrabljene
konje
,
govedino
,
koze
,
ovce
.
Omar
se
je
zganil
—
prihajala
je
dolga
vrsta
jetnikov
in
jetnic
.
Spredaj
so
stopicali
dečki
in
deklice
,
zvezani
po
dva
in
dva
kakor
živina
.
Za
njimi
so
se
vrstili
mladeniči
in
možje
,
dekleta
in
žene
,
vsi
z
verigami
prikljenjeni
drug
k
drugemu
kakor
živina
.
Med
oddelki
so
jahali
Turki
,
hripavo
naganjali
pešajoče
,
jih
suvali
z
nožnicami
sabelj
,
s
sulicami
,
z
ostrogami
in
širokimi
stremeni
,
jih
bičali
z
dolgimi
trojermenskimi
biči
kakor
živino
.
Jetniki
so
korakali
topodušno
,
kakor
izmučena
tepena
živina
,
ki
se
temno
zaveda
le
,
da
ne
more
uiti
neusmiljenim
udarom
.
Iz
teh
osehlih
ust
ni
bilo
nobene
tožbe
,
nobenega
vzdiha
več
,
v
teh
srcih
ni
bilo
nobene
nade
,
iz
teh
izžetih
mrtvih
oči
ni
kanila
nobena
solza
.
Skozi
razcapane
umazane
halje
so
rjavele
in
rdele
napol
zaceljene
,
oprašene
rane
.
Nekateri
so
morali
nositi
uropano
blago
;
nekateri
so
se
bili
izkušali
upreti
ali
bežati
—
zadela
jih
je
strašna
kazen
:
namestu
nosov
in
ušes
so
bile
samo
kepe
strjene
krvi
in
šopi
prilepljenih
las
.
Za
konjske
repe
privezane
so
tirali
duhovnike
,
menihe
in
nune
:
bele
dominikanke
iz
Velesala
,
iz
Mekin
sive
redovnice
sv.
Klare
,
bele
kartuzijane
iz
samostana
v
Pleterjah
in
bele
cistercijane
iz
Zatičine
.
Oddaleč
je
slišal
Omar
grozen
smeh
...
Izredno
močan
mlad
mož
,
vklenjen
v
dvojne
verige
,
se
je
venomer
pošastno
grohotal
in
pačil
obraz
.
„
Zverina
,
haha
,
zverina
,
haha
!
“
je
kričal
,
ko
je
ugledal
Osman
pašo
;
hropel
je
in
strahovito
škripal
z
zobmi
.
Bil
je
blazen
.
Med
vsemi
jetniki
se
je
Omarju
najbolj
smilila
mlada
mati
,
ki
je
komaj
še
dvigala
noge
in
se
opirala
na
dva
mladeniča
,
očitno
sinova
.
Bolezen
in
žalost
ji
je
izpila
moči
.
Iz
ožoltelega
,
izglodanega
obraza
so
strahotno
svetile
velike
trpeče
oči
.
Klopotala
je
z
zobmi
,
sopla
je
naglo
in
slabo
.
Tresla
jo
je
mrzlica
.
„
In
to
so
moji
rojaki
!
“
si
je
mislil
Omar
.
Peklo
ga
je
v
dno
duše
,
srce
se
mu
je
krčilo
ob
tožnem
pogledu
.
Popadalo
ga
je
v
vratu
,
v
grlu
—
ščemelo
ga
je
v
očeh
—
stisnil
je
ustna
—
bal
se
je
,
da
ne
zajoka
na
glas
.
Z
jasne
ravni
so
zavili
v
mrakotno
hladno
sotesko
.
„
Vode
,
vode
!
“
so
prosili
sužnji
,
ko
so
dospeli
do
gorskega
vira
.
Na
paševo
povelje
so
poskakali
nekateri
jezdeci
raz
konje
,
nastregli
bistre
studenčnice
v
usnjate
vrče
in
dali
robom
piti
.
Bolna
mati
je
omahnila
,
sinova
sta
jo
izpustila
,
da
je
sedla
na
skalo
.
Obraz
ji
je
bil
rdeč
in
zabuhel
,
pokrit
s
potnimi
sragami
.
Kuhala
jo
je
huda
vročica
.
Ko
se
je
odžejala
,
ji
je
prihajalo
še
slabeje
.
„
Ne
morem
dalje
,
“
je
zajecala
,
ko
sta
jahala
paša
in
Omar
mimo
nje
.
„
Ta
sitnica
nas
zadržuje
ves
pot
,
“
je
godrnjal
Osman
.
„
Naprej
!
Ali
—
“
.
„
Tako
sem
slaba
.
Umreti
mi
je
.
“
„
Zgodi
se
po
tvojem
!
“
se
je
ljuto
nasmehnil
Osman
paša
in
belo
so
blisnili
zobje
med
črnimi
brki
in
brado
.
„
He
!
Ismail
!
Ejub
!
“
Ismail
in
Ejub
,
dva
visoko
vzrasla
žilava
moža
z
odurnimi
potezami
sta
šiloma
ločila
sinova
od
matere
.
Omar
bi
bil
rad
prosil
pašo
,
toda
vedel
je
dobro
,
da
ne
bi
izdalo
prav
nič
.
Silna
toga
mu
je
preobladala
srce
.
Čutil
se
je
neizrečeno
nesrečnega
v
svoji
nemoči
,
čutil
je
vso
grenkobo
prisiljene
neiskrenosti
in
zoprne
pretvare
.
„
Pustite
nama
mater
!
“
sta
prosila
mladeniča
,
ki
ju
je
držal
Ejub
.
„
Ubili
ste
nama
očeta
in
brate
,
ne
morite
najine
uboge
matere
!
“
Ismail
je
potegnil
handžar
in
vprašujoče
pogledal
Osman
pašo
.
„
Kaj
zijaš
?
“
je
zarohnel
trinog
.
„
Usmilite
se
!
“
je
vzdihnila
bolnica
v
smrtnem
strahu
,
se
zgrudila
na
kolena
in
proseče
povzdignila
drgetave
roke
proti
paši
.
„
Bog
varuj
moja
sinova
!
“
Brata
sta
kriknila
z
obupnim
,
preletečim
glasom
.
Z
izbuljenimi
očmi
,
z
ostudnim
krvoločnim
nasmehom
je
zavihtel
Ismail
handžar
globoko
za
svojo
ramo
,
jeklo
je
zablisnilo
;
toda
ostrina
je
zadela
previsoko
,
na
spletene
lase
.
Kri
se
je
ulila
žrtvi
po
tilniku
.
Omarjev
Sarif
je
prihajal
nemiren
.
„
Jezus
,
Marija
—
“
je
dihnila
ranjena
žena
.
Bolečine
so
ji
zavile
oči
.
Zagnalo
jo
je
,
uprla
se
je
na
roke
.
Iznova
je
zamahnil
Ismail
.
Odsekana
glava
je
padla
v
pesek
,
se
pokotalila
in
odletela
od
skale
.
Odprte
ustne
so
trepetale
in
tožeče
oči
so
z
groznim
izrazom
strmele
v
Osman
pašo
.
Truplo
je
padlo
na
prsi
;
iz
odprtih
žil
je
bruhnila
kadeča
se
kri
,
obrizgala
skalo
in
grmovje
in
lila
,
rdeč
studenec
,
preko
ceste
proti
Bosni
.
Prvikrat
je
videl
Omar
,
kako
so
umorili
človeka
.
Obledel
je
;
preletaval
ga
je
leden
mraz
.
Uzda
se
mu
je
tresla
v
roki
.
Vrtelo
se
mu
je
v
glavi
,
bal
se
je
,
da
omedli
in
pade
s
Sarifa
.
„
Mati
!
Mati
!
“
sta
kričala
sinova
.
Nesli
so
mrliča
k
bregu
in
ga
vrgli
v
Bosno
;
za
truplom
so
zagnali
tudi
glavo
.
Ta
trenotek
se
je
izvil
mlajši
sin
Ejubu
iz
pesti
.
Ko
bi
trenil
,
je
planil
na
obrežno
skalo
,
zavrisnil
in
skočil
v
globočino
za
materjo
.
Turki
so
se
začudeni
spogledovali
;
jetniki
so
stali
kakor
okameneli
.
Zdajci
je
kriknil
Ejub
.
Starejši
mladenič
ga
je
besno
ugriznil
v
roko
,
ubežal
in
skočil
za
materjo
in
bratom
.
Razbito
telo
se
je
zataknilo
med
vrbovo
vejevje
,
vendar
ga
je
kmalu
rešil
val
in
plavalo
je
za
prvima
dvema
proti
severu
.
„
Haha
,
zverina
!
Haha
,
zverina
!
“
se
je
grohotal
blaznik
.
Omar
je
venomer
strmel
na
reko
,
na
tri
rdeče
proge
.
Osman
paša
se
mu
je
zdel
tako
tuj
,
tako
zloben
;
čutil
je
jezo
,
sovraštvo
do
njega
in
skoraj
zaničevanje
do
samega
sebe
,
ker
je
moral
biti
takemu
človeku
hvaležen
in
ker
se
mu
ni
upal
reči
:
„
Glej
,
tudi
jaz
sem
eden
teh
—
ubij
še
mene
!
“
„
Škoda
ju
,
“
je
rekel
paša
slabovoljno
.
„
Bila
bi
najboljša
janičarja
.
Ejub
,
zakaj
nisi
pazil
?
Doma
dva
dni
v
lisičino
!
“
Ejuba
je
pretreslo
;
lisičina
je
bila
strašna
ječa
vranduške
trdnjave
,
ozka
jama
v
živi
skali
,
kamor
še
ni
prisijalo
solnce
in
kjer
je
mogel
jetnik
le
sključen
čepeti
ali
klečati
.
„
Naprej
!
“
je
ukazal
Osman
paša
in
se
obrnil
k
Omarju
,
ki
je
bil
še
ves
bled
in
razburjen
.
„
No
,
Omar
,
kaj
?
Tvoja
duša
je
še
mehka
.
Privaditi
se
boš
moral
takim
prizorom
.
Drugo
leto
pojdeš
z
nami
na
Štajersko
in
Kranjsko
;
v
janičarsko
orto
moreš
še
vedno
pozneje
.
“
Omar
je
slišal
te
besede
kakor
iz
meglene
daljave
.
Iztežka
se
je
zdramil
;
čutil
je
pašev
pogled
in
se
nasmehnil
.
„
Kje
je
beglerbeg
Isa
paša
?
“
je
vprašal
,
samo
da
bi
kaj
rekel
.
„
Na
poti
proti
Sarajevu
,
“
je
odvrnil
paša
.
„
Prejkone
je
že
blizu
Busovače
.
“
Pozno
popoldne
so
dospeli
dopod
Vranduk
.
Na
trdnjavi
so
zagrmeli
hitro
zaporedoma
trije
topovi
;
v
samotni
tihoti
so
odmevali
streli
glasno
od
gore
do
gore
.
Vrandučani
so
hiteli
gledat
prihajalce
.
Oturbanjeni
možje
,
omotane
žene
z
otroki
v
naročju
,
živahni
bosi
dečki
,
mlada
,
še
ne
zagrnjena
dekleta
z
amuleti
,
biseri
in
tolarji
v
rjavordeče
obarvanih
kitah
,
vsi
so
radovedno
motrili
jetnike
.
Na
grajskem
dvorišču
so
prinesli
robom
kaše
,
ovčjega
sira
in
vode
.
Segnali
in
zaklenili
so
jih
v
umazane
hleve
in
nizke
kleti
,
mlajše
pa
v
prazne
žitnice
in
postavili
straže
.
Medtem
sta
Osman
paša
in
Omar
nadzorovala
hlapce
,
ki
so
spravljali
plen
:
blago
oropanih
trgovcev
,
kmečko
obleko
in
orodje
,
kelihe
,
križe
,
bukve
,
oltarne
prte
,
sveče
,
svečnike
,
mašna
oblačila
,
zvonce
,
bandera
,
kadilnice
,
monštrance
.
Omar
je
dletil
z
nožem
pike
in
črte
na
rovaš
in
tako
znamoval
število
posameznih
stvari
.
Med
vsemi
mu
je
najbolj
ugajalo
jako
lično
slonokosteno
razpelce
;
skrivoma
ga
je
spravil
za
pas
.
Komaj
je
čakal
,
da
je
mogel
k
hanumi
.
Pripovedoval
ji
je
,
kaj
je
bil
videl
,
pripovedoval
zlasti
o
nesrečni
materi
in
njenih
dveh
sinovih
.
Tiho
,
žalostno
je
poslušala
Fatima
.
„
Tako
so
umorili
Turki
tudi
mojega
očeta
,
sestre
in
ženina
,
“
je
dejala
drgetaje
in
vzdihnila
globoko
.
„
In
Osman
je
ubil
mojo
mladost
,
mojo
srečo
,
moje
življenje
,
vse
,
vse
.
“
Nenadoma
se
je
sključila
na
minderju
,
si
pritisnila
obe
roke
na
leve
prsi
in
zaječala
bolestno
.
Bodlo
in
rezalo
jo
je
v
srcu
,
ki
je
jelo
burno
utripati
.
Gledala
je
plašno
in
lovila
sapo
.
„
Za
Boga
milega
—
kaj
ti
je
?
“
se
je
prestrašil
Omar
.
„
Ali
naj
pokličem
—
“
„
Ostani
!
“
je
zastokala
v
silnih
mukah
.
S
trepetajočimi
prsti
si
je
odpela
tesnečo
ječermo
in
pasno
zapono
.
Bolečine
so
ji
prisilile
solze
v
oči
.
Nemo
je
stal
pri
njej
in
ni
vedel
,
kaj
bi
.
Uprla
je
roke
ob
minder
;
delale
so
ji
vse
prsne
mišice
.
Dihala
je
počasi
,
sikajoč
,
naporno
,
neredno
.
Včasi
je
globoko
zajela
sape
vase
.
Videla
je
iskre
;
po
glavi
,
po
ušesih
ji
je
tolklo
in
šumelo
.
Po
levi
rami
in
roki
je
čutila
gomezenje
in
mrgolenje
.
Davilo
jo
je
čimdalje
tem
huje
;
bala
se
je
,
da
jo
zaduši
.
Pred
očmi
se
ji
je
delala
meglena
tema
.
Napad
je
minil
pravtako
naglo
,
kakor
se
je
pojavil
.
„
Vidiš
,
ljubi
Omar
!
“
je
sopihala
in
si
otirala
oznojeni
,
lahno
ordeli
obraz
.
„
Oglaša
se
bela
žena
...
Bodi
miren
!
Ah
,
čuješ
?
“
Od
hodnika
sta
slišala
krepke
korake
.
„
On
prihaja
.
Gotovo
mi
prinaša
daril
;
ugrabil
jih
je
ujetim
ali
zaklanim
žrtvam
.
“
Omar
je
odšel
na
vrt
.
Po
ahšamu
,
molitvi
po
solnčnem
zahodu
,
sta
večerjala
s
pašo
.
Govorila
sta
malo
.
Ko
sta
odklanjala
tudi
jacijo
,
drugo
in
poslednjo
večerno
molitev
,
je
šel
Omar
v
svojo
sobico
počivat
.
Skozi
ozka
vrata
je
stopil
v
nizko
stanico
.
Tla
,
poteptano
ilovico
,
so
večidel
pokrivale
živopisane
preproge
.
Nad
minderjem
so
visele
med
orožjem
levhe
,
tablice
z
napisi
iz
korana
.
Železne
oknice
so
bile
odprte
;
skozi
malo
okno
je
videl
kos
divnega
zvezdovitega
neba
.
Iz
dolafa
,
zidne
omare
,
je
vzel
valjasto
blazino
in
odejo
ter
legel
na
minder
.
Dolgo
ni
mogel
zaspati
.
Vedno
iznova
se
je
spominjal
obglavljene
matere
in
njenih
sinov
:
po
ušesih
mu
je
zvenel
njen
poslednji
vzdih
„
Jezus
,
Marija
!
“
in
obupni
krik
mladeničev
;
videl
je
njene
oči
,
široma
otvorjene
od
smrtne
groze
in
obtožujoč
uprte
v
pašo
,
videl
je
troje
mrličev
plavati
po
Bosni
.
Zaspal
je
šele
proti
zori
.
Osman
paša
je
privoščil
svojim
jetnikom
,
zlasti
mlajšim
,
tečno
hrano
,
da
bi
jih
spečal
tem
bolje
.
Nekaterim
je
tudi
dovolil
,
da
so
delali
na
dvorišču
ali
na
vrtu
.
Soparnega
večera
konec
tedna
je
stal
Omar
na
obzidnem
hodniku
grajskega
vrta
in
gledal
proti
zelenemu
kraljestvu
jelenjadi
,
srnjadi
,
merjascev
in
divjih
petelinov
,
proti
goram
,
kjer
od
stvarjenja
sveta
še
ni
bila
motila
smrtne
tihote
nobena
sekira
.
Okrenil
se
je
.
Nad
travo
so
svetile
kresnice
.
Kar
se
je
zganil
.
Na
vrtu
je
zalivalo
ujeto
dekle
cvetice
in
pelo
tiho
,
otožno
:
Pridi
,
golobica
zala
!
Dete
mi
boš
varovala
...
„
Materina
pesem
!
“
je
bliskoma
prešinilo
Omarja
.
Ni
se
ganil
,
da
ne
bi
preslišal
nobenega
glasu
.
Izpreletala
ga
je
zdaj
vročina
,
zdaj
mraz
.
Da
,
to
so
bile
one
besede
,
ki
jih
je
slišal
včasi
v
sanjah
—
to
je
bil
oni
napev
—
sladak
pozdrav
iz
zlate
dobe
detinje
.
Ko
je
deklica
umolknila
,
je
stopil
k
njej
.
Bila
je
malo
manjša
od
Omarja
;
lepa
ni
bila
,
pač
pa
je
imela
krasne
dolge
kite
.
Ko
je
ugledala
mladega
Turka
,
je
plašno
povesila
oči
in
se
obrnila
v
stran
.
„
Ne
boj
se
me
,
deklica
!
“
je
dejal
Omar
prijazno
.
„
Povej
mi
—
kje
pojo
pesem
,
ki
si
jo
pela
tukaj
!
“
„
Pri
nas
doma
,
“
je
odgovarjala
boječe
,
obotavljaje
se
.
„
Blizu
Metlike
.
“
„
Kje
je
to
?
“
je
vprašal
nestrpno
.
„
Ob
reki
Kolpi
.
Na
Kranjskem
.
“
Srce
mu
je
močno
plalo
,
obledel
je
od
vesele
razburjenosti
.
Hitel
je
k
Fatimi
.
Toda
moral
je
precej
dolgo
čakati
,
da
je
odšla
dvorkinja
,
ki
je
česala
hanumo
.
Ko
sta
bila
sama
,
je
objel
Fatimo
;
izprva
ni
mogel
izpregovoriti
nobene
besedice
.
Osuplo
in
radovedno
ga
je
gledala
hanuma
.
„
Zdaj
vem
,
kod
bom
moral
iskati
starše
,
“
je
šepetal
naposled
ves
blažen
.
„
Zvedel
sem
,
kje
je
moja
domovina
...
“
Minilo
je
leto
.
Bolna
Fatima
je
počivala
napol
sede
,
napol
leže
na
mehkih
blazinah
.
Dolgi
črni
lasje
so
ji
okvirjali
bledorumeni
obraz
,
ki
je
izginila
z
njega
vsa
mladostna
svežost
.
V
kotu
je
na
minderju
dremala
in
kimala
njena
najljubša
dvorkinja
,
mlada
zala
Srbkinja
Jelena
.
Skozi
rešetke
srčasto
obokanih
oken
je
svetil
in
vabil
krasen
majnikov
dan
;
slabotna
bolnica
pa
se
ni
mogla
geniti
iz
harema
.
Ostala
je
bila
v
sobi
,
odkar
so
se
lani
selile
ptice
po
stari
poti
ob
reki
Bosni
proti
jugu
.
Ni
mogla
ne
hoditi
,
ne
stati
;
po
vsakem
gibu
ji
je
močneje
utripalo
bolno
srce
.
Otekale
so
ji
noge
,
izprva
ob
gležnjih
,
polagoma
pa
se
je
širila
vodenica
proti
životu
.
Ponavljali
so
se
mučni
napadi
,
zlasti
ponoči
;
bolela
jo
je
glava
,
nadlegoval
jo
je
kašelj
.
Spala
je
slabo
in
dišala
ji
ni
nobena
jed
.
Onemoglo
ji
je
vse
telo
;
živele
so
le
še
oči
,
njene
lepe
žalostne
oči
.
Osman
paša
ji
je
nakupil
od
potujočih
trgovcev
dubrovniških
vsakojake
bleskovite
robe
,
pisane
svile
italijanske
,
krasne
tkanine
flandrske
in
angleške
in
češke
.
Oradovalo
je
ni
nobeno
darilo
.
Zdravili
sta
jo
dve
stari
biljarici
,
ki
sta
sloveli
daleč
okoli
Vranduka
,
da
znata
bolnim
otrokom
in
ženam
izborno
variti
lekovite
trave
in
zeli
.
Prva
je
bila
velezgovorna
Ailima
hanuma
,
ki
podnevi
ni
mogla
molčati
pet
minut
zaporedoma
.
Druga
slovita
zdravnica
pa
je
bila
Gülbahar
(
pomladanja
roža
)
.
Ta
slavna
roža
je
učakala
že
devetinpetdeseto
pomlad
in
je
ponavadi
hvalila
in
priporočala
vse
drugačne
rastlinice
in
koreninice
nego
njena
tekmica
Ailima
.
Obtemtakem
sta
se
gledali
večidel
dokaj
pisano
.
Vendar
sta
nasvetovali
Fatimi
enoglasno
:
naj
nosi
okolo
vratu
amulet
,
verižico
s
podkevcami
,
srčeci
in
drugimi
drobnimi
obeski
;
naj
pije
maglajsko
slatino
;
naj
užije
par
listkov
z
napisi
iz
korana
.
Ali
naposled
je
nečisti
in
hudobni
duh
prepirljivosti
zasejal
strupeno
seme
razpora
mednji
.
Gülbahar
je
strastno
priporočala
čaj
rakitovega
lubja
,
Ailima
pa
zavrelico
semlete
hrastove
skorje
.
Glasoviti
zdravnici
sta
se
grdo
pričkali
in
prekarjali
,
očitali
drug
drugi
strašno
nevednost
in
neozdravno
neumnost
,
si
pometali
skorjo
in
lub
v
obraz
in
odšli
razjarjeni
iz
trdnjave
.
Skozi
rešetke
so
prodirale
oglate
zlate
lise
na
odejo
.
Fatima
je
pogledala
na
vrt
,
poln
bujnega
zelenja
in
cvetja
.
Nad
bližnjim
gorskim
slemenom
je
prežal
sajast
oblak
kakor
velikanski
vampir
.
„
Ali
mi
ne
more
nihče
pomagati
?
“
je
vzdihnila
sama
zase
.
„
Ali
res
moram
že
umreti
?
Zunaj
je
pomlad
—
vse
se
raduje
novega
življenja
.
Ali
je
zame
res
vse
pri
kraju
?
Kolikokrat
sem
si
želela
smrti
—
ali
zdaj
—
—
ah
,
kako
težko
je
umirati
mlademu
srcu
...
“
Prišel
je
Omar
in
ji
prinesel
šopek
cvetja
bezgovega
,
kalinovega
in
česminovega
,
zlatobojnih
potočnic
,
mičnih
vijol
in
blagovonjavega
volčina
.
Pogledal
je
spečo
Jeleno
in
se
čudil
,
da
zna
tako
zalo
dekle
tako
grdo
smrčati
.
Fatima
se
je
nasmehnila
veselo
,
ko
ga
je
ugledala
.
Zamilovala
ga
je
tako
,
da
je
bila
mirna
in
srečna
,
kadar
ga
je
videla
.
Položil
ji
je
cvetlice
na
odejo
.
Dvorkinja
se
je
predramila
,
zazehala
z
naivno
malomarnostjo
preproste
nepokvarjene
device
precej
obširno
lestvico
od
najtanjših
do
debelih
glasov
,
stresnila
glavo
,
pogoltala
,
pocmakala
in
si
jela
meti
oči
.
„
Jelena
,
pojdi
spavat
!
“
je
velela
bolna
Hrvatica
.
„
Revica
,
spala
nisi
že
troje
noči
.
Toliko
se
mučite
zaradi
me
.
Le
pojdi
!
Kadar
bo
treba
,
te
že
pozove
Omar
.
“
„
Ni
mi
do
spanja
,
res
ne
!
“
je
zagotavljala
Jelena
.
Vendar
je
vstala
,
se
priklonila
in
odšla
.
„
Zdaj
pridejo
krasni
dnevi
,
“
je
izpregovoril
Omar
.
„
Lahko
te
bodo
odnašali
na
vrt
,
pod
oreh
.
“
„
Pod
oreh
,
da
,
pod
oreh
,
“
je
ponavljala
tiho
.
Prijela
ga
je
za
roko
in
ga
gledala
dolgo
,
dolgo
.
Njene
oči
so
izražale
veliko
mirno
žalost
.
„
Tjakaj
v
cvetnjak
me
poneso
prav
kmalu
—
za
zmeraj
,
“
je
nadaljevala
.
„
Dehteče
veje
bodo
šumele
nad
mano
—
drobni
ptiči
,
gorske
sape
in
valovi
šumeče
Bosne
mi
bodo
peli
nagrobnice
.
“
„
Kaj
govoriš
!
“
je
rekel
plašno
.
„
Kadar
me
zavijejo
v
mrtvaški
prt
,
mi
deni
skrivoma
lesen
križek
na
prsi
.
Boš
,
Omar
?
“
„
Bom
...
ah
,
ali
...
zakaj
govoriš
tako
?
Ne
razburjaj
se
,
draga
moja
!
To
ti
škoduje
.
“
„
O
—
zdaj
je
vseeno
.
Pa
saj
se
ne
razburjam
.
Vidiš
,
kako
sem
mirna
?
“
Umolknila
sta
.
Fatima
je
počasi
gladila
gube
na
odeji
.
„
Sirotica
,
zapustim
te
samega
,
“
je
rekla
tožno
in
rahlo
ji
je
trepetal
glas
.
Ko
je
slišal
Omar
te
besede
in
videl
njene
drgetajoče
ustne
in
solzne
oči
,
sta
ga
obhajala
tak
strah
in
taka
žalost
,
kakor
še
nikdar
.
„
Zgodi
se
sveta
volja
Gospodnja
!
Omar
—
kdo
ve
,
kdaj
bova
zopet
sama
...
Morava
se
posloviti
.
“
Ihteč
je
pokleknil
na
medvedjo
kožo
in
zakril
obraz
ob
Fatiminem
zglavju
.
„
Preljubi
Omar
,
zahvaljujem
te
za
vso
tvojo
iskreno
,
vdano
ljubezen
,
za
tvojo
skrb
in
nego
...
Ne
žaluj
za
menoj
;
tvoje
solze
bi
me
skelele
v
grobu
.
Tudi
po
moji
smrti
ostane
moj
duh
pri
tebi
...
In
goreče
bom
prosila
Boga
,
da
te
povede
v
naročje
tvojih
dragih
.
—
Omar
!
Kadar
dospeta
z
Osman
pašo
na
Hrvaško
,
takrat
mi
tisočkrat
pozdravi
mojo
domovino
...
In
ko
najdeš
ljube
starše
,
pozdravi
mi
jih
,
Omar
—
zlasti
lepo
mi
pozdravi
svojo
slovensko
mamico
...
Ako
sem
te
kdaj
žalila
,
odpusti
mi
,
moj
ljubljenec
—
“
„
Mene
žalila
?
Ah
,
vedno
si
mi
bila
tako
dobra
,
tako
dobra
—
ne
vem
,
kako
bi
se
zahvalil
.
“
Silna
,
globoka
toga
mu
je
preobladala
dušo
.
Solnce
nad
gozdnim
robom
je
sijalo
s
krotko
,
nebleščečo
svetlobo
.
Zrak
je
bil
soparen
,
dušeč
.
Zdelo
se
je
Omarju
,
da
s
pojemajočo
dnevno
lučjo
ginejo
moči
tudi
Fatimi
.
Stokaje
se
je
uprla
na
levi
komolec
in
se
sklonila
nad
klečečim
Omarjem
,
ga
prisrčno
poljubila
na
čelo
,
ga
pokrižala
in
blagoslovila
,
kakor
blagoslavlja
umirajoča
mati
svoje
dete
.
Ganjen
je
razkrilil
roke
,
jo
nežno
objel
in
jo
poljubljal
na
obledela
lica
.
Čutil
je
,
da
je
njena
polt
prav
tako
mrzla
kakor
zlata
ovratnica
in
zapestnica
.
Ni
se
je
upal
pogledati
v
obraz
;
bal
se
je
zreti
v
njene
trpeče
oči
.
Trudno
ji
je
klonila
glava
.
Popravil
je
zglavje
,
ki
se
mu
je
zdelo
prenizko
.
Nekaj
časa
je
bilo
vse
tiho
...
„
Omar
!
“
je
kliknila
nenadoma
bolnica
.
Široma
odprte
oči
so
ji
strmele
v
daljavo
,
kakor
v
nadzemeljske
kraje
.
„
Kaj
ti
je
,
draga
moja
?
“
je
vprašal
osupel
.
„
Kakšna
množica
!
“
Omar
jo
je
gledal
ves
začuden
.
„
Ah
,
našel
si
jih
!
Kolika
radost
!
Divno
.
Glej
,
tvoja
mati
se
joka
od
veselja
!
“
V
očeh
so
se
ji
užigale
luči
kakor
iskre
.
Nikdar
še
ni
videl
Omar
pri
njej
takih
pogledov
.
„
Ah
—
gorska
vila
!
Kako
je
lepa
!
Gorska
vila
,
rojena
na
neznani
gori
,
v
neznani
hosti
,
od
rose
na
neznanem
drevesu
.
Okoli
prebelih
udov
ji
vihrajo
nepleteni
zlati
lasje
,
na
glavi
se
ji
bliska
biserni
venec
.
Za
njo
so
priplule
sestre
,
vse
enako
lepe
in
lahne
.
Čuj
!
—
Kako
milo
pojo
!
Kolo
igrajo
,
vilinsko
kolo
...
Ne
moti
jih
,
da
ti
ne
omrače
uma
...
Ah
,
glej
—
pregnala
jih
je
vila
Otrovnica
.
Strašna
je
.
Po
dvoje
zenic
ima
v
očeh
in
njeni
lasje
se
vijejo
kakor
kače
.
Njen
pogled
privaja
smrt
.
Vidiš
,
odstrigla
si
je
šop
las
in
ga
skrila
pod
prag
.
Vzemi
ga
,
zapali
ga
,
hitro
,
da
ne
stopi
kdo
čezenj
in
da
ne
bo
nesreče
!
“
Šepetala
je
tako
tiho
,
da
jo
je
komaj
razumel
.
Iznenada
se
je
dvignila
in
sedla
.
Izmed
gostih
črnih
las
je
seval
beli
vrat
in
bela
rama
.
„
Omar
!
“
je
kliknila
boječe
.
„
Ne
vidiš
?
Ne
vidiš
?
“
„
Kaj
je
?
“
je
vprašal
plašno
in
se
oziral
po
sobi
.
„
Črna
kača
!
“
je
šepetala
Fatima
in
dvignila
roko
kakor
v
bran
.
Ustni
sta
se
ji
povesili
od
gnusa
in
bojazni
.
„
Kakšna
kača
?
“
„
Črna
kača
,
tam
,
pri
vratih
!
“
Omar
je
skočil
pokoncu
.
Strah
mu
je
gomezel
po
mozgu
.
Ob
vratih
,
okičenih
z
ozlačenimi
rezbami
,
se
je
v
mlačni
sapi
majala
gubata
svilena
zavesa
.
„
Omar
,
varuj
se
črnega
gada
!
Beži
,
beži
!
Gad
se
vije
proti
tebi
—
Bog
ti
pomagaj
!
“
„
Pomiri
se
,
ljuba
moja
!
Zavesna
vrv
se
premika
v
prepihu
.
“
Mrmrala
je
nerazločne
besede
,
ki
jih
je
prekinil
mučen
kašelj
.
Omar
ji
je
otrl
potno
čelo
.
Potegnila
je
z
roko
preko
čela
in
vprašala
:
„
Kje
sem
?
“
„
Pri
svojem
Omarju
.
“
„
Ti
si
tukaj
,
Omar
;
le
ostani
pri
meni
!
Trudna
sem
,
tako
trudna
.
Spala
bom
.
“
Težka
veka
so
ji
zakrila
kalne
oči
;
dihala
je
zopet
mirno
.
Omar
je
sedel
na
minder
in
tožno
gledal
spavajočo
bolnico
.
Kmalu
pa
so
se
tiho
odprla
vrata
.
Prišli
sta
Esma
hanuma
,
prva
žena
Osman
paše
,
in
njena
večja
hčerka
Arifa
.
Osman
paša
je
lani
prodal
večino
svojih
robov
in
robinj
trgovcem
s
sužnji
,
najlepše
deklice
in
dečke
pa
je
poklonil
sultanu
in
se
iznova
prikupil
mogotcu
v
Stambulu
.
Od
veselja
se
je
zopet
sprijaznil
z
Esmo
in
vzel
njo
in
obe
hčerki
s
sabo
v
Vranduk
.
Stanovale
so
v
sobah
zraven
Fatiminih
.
Vobče
Osmanu
ni
bilo
kdovekaj
do
harema
;
kakor
sultan
Mehmed
el
Fatih
,
oča
osvajanja
,
tako
tudi
vranduški
paša
ni
bil
presiten
obožavatelj
krasnega
spola
.
Omar
je
dejal
kazalec
na
ustna
in
pokazal
na
spečo
Fatimo
.
Prihajali
sta
po
prstih
bliže
.
„
Kako
je
revici
?
“
je
vprašala
Esma
tiho
.
„
Ah
,
slabo
...
“
Esma
hanuma
je
počenila
na
minder
in
sočutno
motrila
bolnico
.
Akotudi
ji
ni
bila
neprijetna
misel
,
da
bo
v
kratkem
—
vsaj
za
nekaj
časa
—
kraljevala
sama
v
paševem
srcu
,
se
ji
je
vendar
v
dno
duše
smilila
rani
smrti
zapisana
mlada
Fatima
.
Belopoltni
Esmi
je
bilo
nekaj
nad
trideset
let
,
videla
se
je
pa
starejša
.
Njena
srednjevelika
postava
je
bila
malo
prebujna
.
Iz
zanimivega
obraza
so
živo
žarele
nagloglede
strastne
oči
med
sanjarskimi
trepalnicami
.
Pod
elegantno
upognjenim
orljim
nosom
so
ponižno
poganjale
male
brčice
,
ki
ji
pa
menda
niso
nikdar
delale
posebnega
veselja
.
V
ne
preskrbno
počesanih
krasnih
laseh
so
goreli
pisani
dragulji
zlatega
diadema
.
Ohlapna
žoltobaršunasta
obleka
,
je
sicer
preveč
zakrivala
njene
ude
,
vendar
pa
je
bilo
spoznati
lepo
somerje
Esminih
oblik
,
kadar
se
je
gibala
.
Fini
nohti
so
ji
bili
rdeče
obarvani
s
heno
.
Gole
male
noge
so
ji
tičale
v
rdeče-usnjatih
papučah
.
Štirinajstletna
Arifa
je
sedla
tesno
k
Omarju
in
naslonila
ljubko
glavico
ob
njegovo
ramo
.
Njen
simpatični
obrazek
je
bil
malce
ogorel
,
ker
je
tekala
še
brez
jašmaka
po
pestrem
svetu
Allahovem
.
Pod
jako
gostimi
črnimi
obrvmi
so
sanjale
milotne
otroške
oči
v
poluzavedni
ljubezni
do
„
polubrata
“
Omarja
.
Okoli
drobnega
vratu
so
ji
ob
vsakem
gibu
cvenketali
veliki
cekini
,
nabrani
v
tri
nize
.
Oblečena
in
obuta
je
bila
kakor
Esma
;
in
navzlic
nežni
mladosti
je
bila
že
preotovorjena
z
zlatnino
,
z
dragulji
in
biseri
v
načelku
in
uhanih
,
v
zapestnicah
in
veliki
mandelasti
pašni
zaponi
.
„
Kje
je
tvoja
sestrica
Hanifa
?
“
je
šepetaje
vprašal
Omar
Arifo
.
„
Bila
je
poredna
.
Pa
ni
smela
z
nama
.
“
Skozi
rešetke
je
včasi
priplula
hladna
sapica
.
V
sobi
je
bilo
tako
tiho
,
da
so
slišali
dihanje
spavajoče
Fatime
hanume
.
Počasi
so
se
pomikale
zlate
solnčne
lise
na
odeji
proti
znožju
,
počasi
proti
vratom
—
in
ugasnile
mahoma
.
Medtem
so
sedeli
debeluh
Tahir
,
Osman
paša
in
njegov
gost
Uzeir
aga
iz
Travnika
v
podolgasti
sobi
pritličnega
selamlika
.
Kakor
potratno
in
razkošno
je
bil
opremljen
haremlik
,
„
prepovedani
prostor
“
,
tako
preprost
,
malone
prazen
je
bil
samo
moškim
odmenjeni
selamlik
,
„
prostor
miru
“
.
Krasile
so
ga
le
preproge
,
orožje
in
nizka
mizica
s
šahom
.
„
Naš
beglerbeg
Isa
paša
četuje
zopet
v
deželah
nevernikov
,
“
je
rekel
gost
z
debelim
gromkim
glasom
in
si
gladil
neznansko
dolge
brke
zdaj
na
levi
,
zdaj
na
desni
.
Uzeir
aga
je
bil
visok
in
krepak
štiridesetletnik
.
Pod
velikanskim
turbanom
in
nizkim
čelom
so
se
mu
kresile
fanatične
oči
v
koščenem
divjem
obrazu
.
Dolgo
polno
brado
si
je
bil
obarval
z
ognjenordečo
barvo
,
da
bi
se
bolj
prikupil
preroku
Mohamedu
,
ki
ga
je
odlikovala
baje
tudi
rdeča
brada
.
Govoril
je
resnico
.
Leta
1472.
so
se
dvignili
turški
roparji
in
požigalci
že
meseca
marca
iz
Sarajeva
in
dirjali
preko
Travnika
,
Jajca
,
Banjaluke
,
Priedora
,
Kostajnice
,
Siska
in
Samobora
,
prebrodili
pri
Krškem
Savo
,
si
zavarovali
povratek
z
močnim
oddelkom
ter
krenili
ob
Krki
in
Temenici
po
Dolenjskem
na
Notranjsko
.
„
Čudim
se
,
da
se
njih
švabski
car
briga
tako
malo
zanje
,
“
je
nadaljeval
Uzeir
aga
.
„
Pred
tremi
leti
nismo
mogli
nazaj
čez
Kolpo
,
ker
je
bila
silno
narasla
od
dežja
.
Čakati
smo
morali
celih
osem
dni
!
Posekati
smo
morali
nad
tisoč
jetnikov
.
Gjauri
bi
jih
bili
lahko
oteli
,
ako
ne
bi
bili
tako
počasni
in
zmedeni
.
“
„
Preden
morejo
naznaniti
svojemu
cesarju
naš
obisk
in
preden
nabero
po
njegovem
ukazu
vojnikov
,
mineta
več
nego
dva
tedna
,
“
je
dejal
Osman
paša
.
„
Tako
je
poročal
beglerbegu
naš
najboljši
vohun
,
oni
švabski
vitez
,
ki
nas
je
vodil
lani
od
Kolpe
proti
Ljubljani
.
Saj
se
ga
spominjaš
,
dragi
aga
?
“
„
Spominjam
se
ga
prav
dobro
.
Rdeče
lase
ima
in
grd
obraz
.
Venomer
se
sladko
smehlja
.
Hinavec
je
.
Kako
mu
je
že
ime
?
“
„
Erazem
.
Grad
ima
ob
Kolpi
.
“
„
Erazem
,
da
,
Erazem
,
“
je
povzel
Uzeir
aga
.
„
Kaj
je
še
poročal
paši
?
“
„
Še
marsikaj
.
Cesar
je
zaukazal
svojim
gjaurom
,
naj
pridno
molijo
in
romajo
in
hodijo
za
procesijami
,
da
jim
odvrne
njih
Bog
nesrečo
.
“
„
To
jim
bo
pomagalo
toliko
!
“
se
je
oglasil
debeli
Tahir
in
si
pihnil
po
dlani
.
„
Sicer
pa
gjaurski
vladar
ne
dela
drugega
za
svoje
ljudi
,
nego
da
jim
naklada
nove
davke
.
Zdaj
jih
mora
plačevati
vsak
,
ne
samo
bogatin
in
siromak
,
ne
samo
gospoda
in
kmet
,
ampak
tudi
vsak
berač
in
vsaka
beračica
,
da
,
celo
dojenčki
!
Ne
da
bi
zbral
vojsko
in
udaril
na
nas
,
razpisuje
državne
zbore
,
da
bi
dobil
še
več
denarja
.
Po
cele
mesece
se
zbirajo
njegovi
švabski
knezi
.
Kadar
so
srečno
vsi
skupaj
,
se
pa
prepirajo
,
kdo
bo
sedel
na
prvih
sedežih
!
Osli
!
“
Vsi
trije
so
se
zasmejali
porogljivo
.
„
Ako
se
oni
vitez
le
ni
lagal
našemu
beglerbegu
!
“
je
opozarjal
Tahir
.
„
Koliko
je
verjeti
kristjanskemu
psu
?
“
„
Mislim
,
da
se
ni
lagal
,
“
je
odvrnil
Osman
paša
.
„
Predobro
mu
plačuje
naš
Isa
paša
.
Vitez
Erazem
ga
je
obvestil
tudi
,
da
so
jeli
lani
neverniki
zidati
po
vaseh
ali
blizu
njih
tabore
,
male
trdnjave
z
močnim
stolpom
in
debelim
zidovjem
.
Ponekod
so
utrdili
vaške
cerkve
in
jih
zavarovali
z
jarki
,
bastijami
,
ogradami
,
okopi
,
kulami
,
jakim
obzidjem
in
močnimi
vrati
.
Na
vrhovih
visokih
gora
so
pripravili
grmade
;
zložili
so
velike
kupe
drv
in
postavili
stražo
in
po
več
velikih
nabitih
topičev
.
Kakor
hitro
bi
zagledala
straža
našo
prvo
četo
,
bi
sprožila
možnar
in
zapalila
grmado
.
Goreči
ognji
in
streli
bi
oznanjali
v
gotovi
smeri
od
gore
do
gore
naš
prihod
in
v
nekoliko
urah
bi
vedela
vsa
dežela
,
da
prihajamo
in
od
katere
strani
prihajamo
.
“
„
Tudi
tako
ne
uidejo
našim
handžarom
in
verigam
!
“
je
pripomnil
Uzeir
aga
.
„
Poslušaj
me
,
Osman
paša
!
Mnogo
naših
begov
in
ag
pozivlje
in
zbira
konjike
pod
sveto
zastavo
prerokovo
.
V
kratkem
pohitimo
za
beglerbegom
.
Razvij
tudi
ti
zeleni
barjak
in
udeleži
se
junaškega
četovanja
zoper
nečiste
kristjanske
malikovalce
,
ki
časte
pobarvan
les
po
božje
in
molijo
pisano
platno
!
“
Zamišljeni
Osman
paša
je
molčal
in
podpiral
komolca
na
kolenih
.
„
Kaj
se
obotavlja
?
“
je
ugibal
Uzeir
aga
sam
pri
sebi
in
dodal
:
„
In
tako
veleva
koran
:
Onim
,
ki
vojujejo
za
vero
božjo
,
Bog
nikdar
ne
pozabi
njih
del
,
marveč
jim
bo
vodnik
in
jim
pospeši
vsako
namero
;
odvede
jih
v
obljubljeni
raj
.
“
Paša
se
ni
ganil
.
Nasilna
narav
azijatska
in
plamteči
verski
fanatizem
sta
ga
vabila
na
roparski
pohod
;
toda
obljubil
je
bil
goreče
prosečemu
Omarju
,
da
ostane
v
Vranduku
,
dokler
Allah
ne
odloči
usode
čimdalje
bolj
hirajoče
Fatime
.
„
Handžar
in
konj
—
kaj
je
lepšega
na
svetu
?
“
ga
je
bodril
aga
.
„
Treba
bo
opasati
sabljo
!
“
Osman
paša
je
počasi
obrnil
obraz
proti
njemu
.
„
Jaz
bi
prvi
vzel
barjak
v
roko
,
“
je
poudarjal
.
„
Živo
želim
četovati
.
Prav
rad
bi
se
bil
pridružil
beglerbegovim
konjikom
.
Ali
,
dragi
moj
,
pogubna
bolezen
se
je
vtihotapila
v
našo
obitelj
.
“
Tako
se
je
izrazil
,
zakaj
mohamedanec
ne
rabi
pričo
tujca
nikdar
izraza
hanuma
,
nikar
pa
da
bi
je
celo
imenoval
.
Uzeir
agi
je
bilo
žal
,
da
je
prišel
zastonj
v
Vranduk
.
„
Kaj
dela
tvoj
Omar
?
“
je
zasuknil
pogovor
.
„
Videl
ga
nisem
že
dolgo
.
“
„
Dečko
se
krasno
razvija
,
“
je
odgovoril
Osman
paša
in
razjasnil
se
mu
je
temni
čemerni
obraz
.
„
Lepo
ga
je
gledati
,
kadar
dirja
na
svojem
belem
Sarifu
;
jahati
zna
kakor
malokdo
,
tudi
brez
uzde
in
sedla
.
S
puščico
ti
zadene
letečega
kragulja
.
Uren
je
in
pogumen
,
bistra
glava
,
in
vendar
vedno
ponižen
in
prijazen
.
“
„
Nadkriliti
ga
ne
more
noben
vrstnik
,
“
je
pridal
tolsti
Tahir
.
„
Kadar
tekmujejo
v
skoku
—
prvi
je
Omar
!
Kadar
se
poizkušajo
v
teku
—
prvi
je
Omar
!
Kadar
se
kosajo
s
kamenom
ali
z
žogo
—
vselej
je
Omar
prvi
!
Vsi
Vranduški
dečaki
radi
poslušajo
njegov
glas
in
se
pokoravajo
njegovim
navodilom
.
“
„
Pisati
in
brati
zna
kakor
softa
,
dočim
znajo
drugi
komaj
bukve
prav
držati
,
“
je
zadovoljen
dejal
Osman
paša
,
ponosen
na
svojega
posinovljenca
.
„
Pa
ga
daj
v
medreso
,
da
se
izuči
za
duhovnika
!
“
je
svetoval
Uzeir
aga
.
„
A
,
kaj
še
!
“
ga
je
zavrnil
paša
.
„
Poznam
medrese
;
moj
brat
Ibrahim
je
hodža
.
Sedem
,
osem
let
si
je
belil
glavo
s
staro
arabsko
sintakso
,
prežvekoval
posamezne
besede
in
redke
izraze
.
Omar
je
ustvarjen
za
kaj
boljšega
nego
za
„
nahv
“
in
njegove
brezkončno
dolgovezne
razlage
.
Lovila
sva
divje
koze
na
Ranagoli
in
sokole
v
skalovju
pri
Globarici
.
Kako
ti
zna
plezati
!
Ko
divja
koza
sama
!
Zoren
junak
bo
.
Rojen
je
za
vojnika
.
“
„
Vrandučani
ga
imenujejo
že
zdaj
le
krasnega
janičarja
,
“
se
je
polaskal
Tahir
zadovoljnemu
posinovniku
.
„
Mlad
je
še
in
včasi
je
otročji
,
“
je
rekel
paša
.
„
Pa
kaj
hočemo
?
Ni
še
premenil
glasu
in
o
brkih
tudi
ni
še
nobenega
sledu
.
Jeseni
ga
pošljem
v
stambulsko
janičarsko
šolo
.
“
Zaploskal
je
trikrat
z
rokama
.
Prišel
je
Ilmihal
.
„
Jelena
naj
pokliče
Omarja
!
“
je
velel
Osman
.
„
Sedi
poleg
mene
!
“
je
povabil
Uzeir
aga
Omarja
,
ko
je
prihitel
iz
prvega
nadstropja
in
pozdravil
gosta
.
Jako
nerad
je
bil
zapustil
Fatimo
in
pozval
k
njej
zopet
Jeleno
.
„
Jeseni
pojdeš
tedaj
med
janičarske
učence
,
“
mu
je
rekel
Uzeir
aga
s
svojim
gromkim
glasom
in
ga
prijazno
potrepal
po
rami
.
„
Lani
sem
bil
v
Stambulu
in
si
ogledal
janičarsko
šolo
.
Zatorej
ti
lahko
povem
,
kako
in
kaj
je
ondi
.
Saj
to
te
vendar
zanima
?
“
„
Jako
me
zanima
,
“
je
odvrnil
Omar
naglo
.
Zardel
je
,
ker
se
je
zlagal
tako
debelo
.
V
hudi
zagregi
ni
vedel
,
kam
bi
pogledal
.
Povesil
je
oči
.
„
Mladostna
skromnost
,
“
so
mislili
oni
trije
.
„
Tudi
mene
zelo
zanima
,
akotudi
vem
,
da
me
ne
vzamejo
nikdar
v
nobeno
janičarsko
orto
,
“
se
je
smehljal
Tahir
in
kazal
na
svoj
obširni
život
.
„
Govori
tedaj
,
ljubi
prijatelj
!
“
„
Janičarska
učilnica
v
stambulskem
seraju
ima
pet
oddelkov
,
“
je
začel
Uzeir
aga
in
z
dlanjo
gladil
svojo
vnebovpijoče
pobarvano
brado
.
„
V
prvem
oddelku
se
uče
adžem
oglan
(
neizkušeni
otroci
)
pisati
pa
brati
turški
,
arabski
,
perzijanski
in
nekoliko
iz
korana
.
Oblečeni
in
obuti
so
vsi
enako
.
Uče
jih
tudi
streljati
z
vedno
večjim
in
močnejšim
lokom
.
V
drugem
oddelku
so
petnajstletni
in
starejši
mladeniči
;
vežbajo
se
natančneje
v
predmetih
prvega
razreda
.
“
„
Omar
pojde
takoj
v
drugi
razred
,
“
je
prestrigel
Osman
paša
dolgo
nit
Uzeir
agove
zgovornosti
.
„
Saj
zna
že
dovolj
.
Kaj
bi
med
otroki
!
“
„
V
drugem
oddelku
spoznajo
in
določijo
učitelji
,
za
kaj
je
učenec
najbolj
nadarjen
:
ali
za
dvorno
službo
,
ali
za
državno
,
ali
za
vojaško
.
Za
dvorjane
izbrani
mladeniči
so
v
tretjem
razredu
;
teh
je
navadno
okoli
tristo
.
Mnogo
teže
je
priti
v
četrti
razred
,
v
šolo
za
državne
uradnike
;
teh
učencev
je
le
po
šestdeset
.
Najteže
pa
se
kdo
pririje
v
peto
šolo
,
kjer
je
komaj
trideset
sultanovih
ljubljencev
.
Njim
so
namenjene
najvišje
službe
na
velesijajnem
dvoru
in
v
državi
.
Vidiš
,
Omar
,
ako
boš
marljiv
in
pameten
,
utegneš
biti
kdaj
nazir
,
prvi
zaupnik
sultanov
,
mogočen
in
bogat
efendi
!
—
Kaj
si
se
tako
zamislil
?
“
Omar
je
slišal
in
razumel
komaj
polovico
agove
dobrohotne
razlage
;
mislil
je
na
Fatimo
.
„
Kaj
pa
dečki
,
odbrani
za
vojaško
službo
?
“
je
vprašal
Tahir
.
„
Ti
mladeniči
morajo
pomagati
na
sultanovih
vrteh
.
Donašati
morajo
zidarjem
kamenja
,
apna
in
lesa
.
Opravljati
morajo
jako
težka
dela
in
prenašati
lakoto
in
žejo
,
vročino
in
mraz
.
Kuhajo
si
sami
.
Do
petindvajsetega
leta
je
vsak
dodobra
utrjen
in
izurjen
in
šele
zdaj
more
vstopiti
med
prave
janičarje
,
one
nepremagane
junake
,
pred
katerimi
trepetajo
vsi
trije
deli
sveta
!
“
Z
minareta
trdnjavske
mošeje
je
vabil
mujezin
pravovernike
k
molitvi
po
solnčnem
zahodu
.
Osman
paša
in
vsi
drugi
so
vstali
,
šli
na
dvorišče
in
vzeli
pri
vodnjaku
abdest
:
umili
so
si
obraz
,
roke
in
noge
ter
mrmrali
ob
vsakem
gibu
:
„
Allah
ekber
—
Bog
je
vsegamogočen
!
“
Pred
vrati
so
odložili
vse
orožje
in
stopili
v
malo
,
skoraj
prazno
molilnico
.
V
steni
je
bila
dolbina
,
ki
je
kazala
smer
proti
Meki
;
druge
stene
so
krasili
napisi
in
arabeske
.
Razen
pridižnice
,
železnega
lestenca
in
preprog
ni
bilo
videti
ničesar
.
Okno
je
bilo
prašno
in
umazano
.
Omar
je
klanjal
,
kakor
so
klanjali
drugi
.
Ali
misli
so
mu
uhajale
vedno
iznova
k
Fatimi
.
Mehanično
je
spuščal
roke
,
se
priklanjal
in
poklekal
.
Takoj
po
tej
prvi
večerni
molitvi
so
šli
večerjat
.
Ilmihal
je
na
srebrnih
pločah
donašal
jajčjih
kolačev
in
kaše
,
pečenega
janjca
s
čebulo
in
sladkarij
.
Pili
so
šerbet
,
sadjevec
z
vodo
.
Omar
ni
maral
jesti
ničesar
.
Kakor
hitro
je
mogel
,
je
odšel
iz
selamlika
.
Naglo
je
stopal
mimo
straže
po
škripavih
strmih
stopnicah
in
po
hodniku
.
Povsodi
so
bila
tla
pregrnjena
z
debelimi
preprogami
,
da
koraki
ne
bi
vznemirjali
bolnice
.
Tiho
in
oprezno
odpre
ozka
vrata
Fatimine
spalnice
in
se
po
prstih
bliža
njenemu
ležišču
.
Jelene
ni
v
sobi
.
Na
mali
mizici
,
okrašeni
z
vdelano
biserno
matico
,
gori
sveča
in
medlo
razsvetljuje
ozek
krog
okoli
sebe
.
Omar
obstane
pred
bolnico
in
jo
gleda
.
Zdi
se
mu
,
da
Fatima
mirno
spi
.
Glava
ji
je
malo
nagnjena
na
levo
ramo
.
Bleda
polt
ji
je
skoraj
prozorna
kakor
vosek
in
belo
čelo
se
sijajno
odraža
od
črnih
las
.
Sinji
polukrogi
obrobljajo
globoko
upale
oči
.
Ozke
ustnice
so
trdno
zatvorjene
;
desni
ustni
kot
je
nekoliko
zategnjen
...
Nedoumna
moč
ga
žene
bliže
...
pripogne
se
k
hanumi
.
Izraz
njenega
obličja
je
strog
in
hladan
.
Z
obraza
ji
seva
lep
,
nedostopen
mir
,
nadzemski
veličastni
mir
.
Dotakne
se
njene
prebele
roke
,
ki
ga
je
božala
tolikokrat
in
ki
jo
je
poljubljal
tolikokrat
.
Mrzla
je
ko
marmor
.
Obenem
opazi
,
da
Fatima
ne
sope
več
...
Zdi
se
mu
,
da
mu
v
tilnik
in
mozg
diha
ledena
sapa
...
Ves
bled
in
prestrašen
krikne
in
stopi
nazaj
.
„
Fatima
,
mila
moja
Fatima
!
“
Trepetaje
se
zgrudi
na
kolena
,
zakrije
obraz
v
odejo
...
Zunaj
,
v
grmičju
okoli
trdnjave
pojo
slavci
.
Ropot
na
dvorišču
je
zdramil
klečečega
.
Omar
je
dvignil
glavo
in
motril
rajnico
.
Plahi
svit
cvrketajoče
,
medlo
brleče
sveče
je
obigraval
bele
mrtvaške
rože
na
zagonetnem
obrazu
tihe
Fatime
in
lil
po
njem
velevznosito
,
nekaljeno
blaženost
drugih
svetov
...
Zopet
je
bilo
Omarju
,
da
spava
pred
njim
tuje
bitje
...
„
Sam
!
“
Osvajala
so
ga
neizrečeno
bridka
čustva
.
Za
vedno
,
za
vedno
je
izgubil
svojo
edino
zavetnico
,
svetovalko
,
sestro
,
svojo
prijateljico
,
svojo
drugo
mater
,
ki
ga
je
ljubila
tako
nesebično
in
iskreno
kakor
rodnega
otroka
.
Še
nikdar
,
niti
