prijelnjeno
roko
,
jo
tesno
stisnil
in
se
pomaknil
prav
do
Alene
ter
bolj
z
očmi
nego
z
besedo
poprosil
:
„
Začni
še
enkrat
!
Zdaj
poslušam
!
“
Alena
je
začela
še
enkrat
,
toda
začela
drugače
...
Uri
sta
naglo
pretekli
.
Viktor
je
šel
k
ovčkam
na
travnik
,
Alena
v
sobo
,
da
se
pripravi
za
obiske
.
Ko
je
Alena
v
poštnem
uradu
potrkala
na
pregrajo
s
slepimi
okni
,
se
ni
nič
oglasilo
.
„
Morda
je
ni
v
uradu
.
—
Toda
ob
enajstih
—
mora
biti
.
“
Potrkala
je
močneje
.
„
To
je
že
od
sile
!
To
ropotanje
!
“
Tako
se
je
oglasilo
za
pregrajo
,
zadirčno
,
nervozno
.
Alena
je
zaničljivo
namrdnila
obraz
.
Tedaj
se
je
odprlo
okence
in
isti
glas
je
zaklical
:
„
Kam
pa
tiščite
?
Kaj
je
?
“
Alena
je
stopila
od
kljuke
do
linice
.
„
Ne
zamerite
,
gotovo
ste
silno
zaposljeni
!
Samo
hipec
dovolite
,
da
se
Vam
predstavim
:
Alena
Trpotec
,
domača
učiteljica
pri
Smrekarjevih
.
“
„
Aah
—
gospica
Alena
—
a
—
kako
me
veseli
!
“
Glas
poštarice
se
je
zvišal
za
kvinto
,
in
bolj
je
zapela
nego
izpregovorila
te
besede
.
Vrata
so
se
hitro
odprla
,
in
še
preden
je
Alena
videla
njen
obraz
,
je
zašepetala
sama
pri
sebi
:
Maskarada
!
Erna
je
Aleni
iskreno
stisnila
roko
in
jo
vedla
na
staro
komodo
za
rdečim
zagrinjalom
,
ki
je
delil
njeno
privatno
stanovanje
od
urada
.
„
Prosim
,
sedite
!
Zares
me
veseli
,
da
vsaj
en
človek
pride
v
mojo
bližino
.
Verujte
,
celi
tedni
minejo
,
da
ne
vidim
človeka
.
“
„
Na
pošti
?
To
ni
mogoče
!
“
Alena
je
motrila
petintridesetletno
Erno
.
Oblečena
je
bila
v
črn
predpasnik
,
ki
jo
je
mahadravo
zagrinjal
od
vratu
do
gležnjev
.
Spredaj
je
bilo
blago
obdrgnjeno
in
se
je
svetilo
,
na
tem
svetlem
dnu
pa
je
bilo
nastlanih
polno
črnih
lis
križemkražem
.
Pero
je
brisala
Erna
ob
predpasnik
.
Lasje
so
bili
v
naglici
zvihrani
in
zviti
,
da
so
ji
na
obeh
sencih
silile
štrene
izpod
zapon
navzdol
.
Lice
,
brezizrazno
,
okroglo
in
neprijetno
rdeče
,
je
še
kazil
rožen
ščipalnik
.
Tip
,
pravi
tip
službe
,
kakor
poštni
pečatnik
.
„
Na
pošti
?
Hi-hi-hi
!
“
se
je
zasmejala
Erna
;
„
to
niso
ljudje
,
ki
prihajajo
sem
?
Sama
ne
vem
,
kaj
so
,
toda
ljudje
niso
,
to
dobro
vem
.
Sicer
pa
tudi
sama
nisem
v
uradu
človek
.
Saj
ste
me
slišali
,
kajne
?
Hi-hi-hi
,
kaj
neki
ste
si
mislili
!
“
„
Vedno
delo
,
monotono
delo
,
dannadan
,
to
ubija
človeka
,
da
mora
biti
nervozen
.
“
„
Ne
samo
nervozen
,
prismojen
—
top
—
stroj
,
navaden
stroj
postane
človek
.
Zato
se
Vas
veselim
,
ker
ste
mladi
,
ker
ste
še
človek
,
povem
kar
po
pravici
,
in
zato
upam
,
da
vzbudite
v
meni
včasih
vsaj
za
nekaj
trenotkov
to
,
kar
je
nekdaj
živelo
v
moji
duši
—
a
—
seveda
!
“
To
zadnjo
besedico
je
Erna
poudarila
in
melanholično
zategnila
ter
izza
ščipalnika
pogledala
v
strop
.
„
Gospodična
,
nikar
ne
pretiravajte
!
Sicer
me
bo
pa
zelo
veselilo
,
če
bom
smela
z
Vami
občevati
,
saj
veste
,
otrok
sem
še
pravzaprav
.
—
Kako
pa
,
oprostite
ali
k
Smrekarjevim
ne
zahajate
?
“
„
Zahajam
,
toda
Smrekar
,
moj
Bog
,
ta
takisto
ni
človek
,
je
tudi
nekaj
drugega
—
ne
vem
kaj
—
utelešeni
denar
!
On
stori
za
denar
vse
in
proda
vse
:
sebe
,
ženo
—
otroke
—
dušo
—
vse
je
naprodaj
.
Ga
že
še
spoznate
!
“
„
Sem
ga
že
nekoliko
.
“
„
Ste
ga
?
Saj
ste
komaj
prišli
!
“
„
Pa
mi
je
že
danes
naprerokoval
toliko
,
kakor
bi
se
dogolega
slekel
.
Original
pravzaprav
!
“
Alena
se
je
zvonko
zasmejala
,
pred
vratmi
je
nekdo
zakašljal
in
nerodno
potrkal
na
ograjo
.
„
Vidite
,
takole
je
pri
meni
!
Nikoli
miru
.
“
Alena
je
vstala
.
„
Da
Vas
ne
motim
,
se
priporočam
—
in
na
svidenje
!
“
„
Kar
pridite
,
kadar
drago
!
“
Erna
je
odgrnila
zaveso
in
sta
stopili
v
urad
.
„
A
—
seveda
,
kako
sem
pozabila
!
Razglednica
za
Vas
!
“
Poštarica
je
segla
na
mizo
in
ji
dala
karto
.
„
Šele
prišli
,
že
prihajajo
pisma
!
Mladost
ima
dosti
čestilcev
!
“
Alena
je
pogledala
podpis
in
rahlo
zardela
.
Erna
ni
obrnila
glave
,
pa
je
vendar
videla
to
rdečico
.
„
Brr
,
te
razglednice
—
sitnice
!
Z
Bogom
!
“
„
Na
svidenje
!
“
Pokašljajoči
kmet
je
stal
potrpežljivo
pred
okencem
,
poštarica
si
je
pa
obrisala
očala
,
šla
k
oknu
in
gledala
za
Erno
,
ki
je
brala
razglednico
,
dokler
ni
izginila
za
lipami
.
„
Frklja
,
kako
hodi
!
Smo
me
druge
tudi
—
a
—
seveda
!
Pri
nas
je
minulo
—
a
—
seveda
!
“
Nato
je
šele
zaškrtala
oknica
v
pregraji
in
je
zahreščal
uradni
glas
.
Alena
je
brala
razglednico
:
„
Moj
duh
—
k
studencu
modrosti
—
moje
srce
je
pa
pri
tebi
—
o
domovina
.
Ivan
Brest
.
“
Ko
je
pogledala
podpis
,
je
takoj
razsodila
:
Vsiljivec
!
Še
vprašal
me
ni
,
če
sme
pisati
.
Ali
brala
je
vnovič
in
jeza
se
je
hladila
.
„
Kako
idealen
fant
mora
biti
!
“
In
živo
se
ga
je
spomnila
,
kako
je
šel
prožno
proti
njej
,
kako
gladko
mu
je
tekla
beseda
,
kako
je
v
par
stavkih
očrtal
razmere
pri
Smrekarju
.
„
Da
,
ni
zastonj
filozof
,
globoko
vidi.
“
Pa
je
zopet
šinil
vanjo
ponos
in
na
čelu
so
se
naredile
gubice
.
„
Ne
bom
ne
neumnica
.
Z
menoj
se
ne
boš
igral
,
metulj
ti
tak
!
Sladkač
,
kakopa
!
Kakor
vsi
!
“
—
Jezna
je
zvila
razglednico
in
jo
zataknila
za
pas
.
Pred
njo
se
je
dvigalo
novo
poslopje
,
najlepše
v
vasi
.
Na
njem
napis
:
Ljudska
šola
.
Postrežnica
ji
je
pokazala
:
Tu
so
gospodična
Mara
,
tu
pa
gospodična
Minka
.
Potrkala
je
na
Marina
vrata
.
Mara
je
slonela
na
gugalniku
,
se
zibala
in
kadila
cigareto
.
„
Servus
,
kolega
,
“
je
pozdravila
Aleno
prav
fantovski
in
ji
segla
v
roko
.
„
Po
obrazu
Vas
že
poznam
.
Na
abiturientski
veselici
sem
Vas
že
videla
.
Sedite
!
“
„
Vaš
pozdrav
me
izredno
veseli
.
Dasi
sem
zasebna
učiteljica
,
pa
upam
,
da
bomo
kljubtemu
koleginje
.
“
„
Gotovo
da
!
Posebno
,
ker
vidim
,
da
je
kaj
ognja
v
Vas
.
Nate
cigarete
!
“
Alena
si
je
prižgala
in
ob
prvem
dimu
zakašljala
,
da
so
ji
stopile
solze
v
oči
.
„
Ne
znate
!
Pa
pustite
!
“
„
Včasih
sem
že
kadila
,
pa
mi
ne
tekne
!
“
„
Zato
ste
pa
šli
v
Bukovje
,
kamor
so
Vam
ponujali
!
Nič
fraz
,
naravnost
se
govori
!
Vse
vem
!
“
„
V
Bukovje
sem
se
branila
,
ker
je
celo
preveč
odtrgano
od
sveta
.
“
„
Tako
?
Odtrgano
od
sveta
—
!
Saj
to
je
naš
poklic
!
Kot
učiteljica
na
kmetih
sem
odtrgana
od
vsega
,
kar
se
imenuje
svet
.
Družbe
nič
,
kruha
malo
več
kot
nič
,
to
je
svet
?
To
je
Sahara
,
ljuba
duša
,
Sahara
,
pusta
in
prazna
kakor
zemlja
pred
stvarjenjem
.
“
„
Jaz
pa
kadim
kot
Turek
!
Kaj
hočem
!
Tu
pod
milim
nebom
nimam
nič
;
če
bi
še
cigaret
in
romanov
ne
bilo
na
svetu
,
potem
obupam
in
se
menda
obesim
na
prvo
vejo
.
“
„
Kaj
v
šoli
ne
dobite
razvedrila
?
“
„
V
šoli
,
kaj
še
!
Vprašam
Vas
,
kdo
se
pa
zarije
v
ta
posel
iz
poklica
,
namreč
iz
tistega
poklica
,
o
katerem
so
nam
deklamirali
po
šolah
.
Ali
ste
se
Vi
posvetili
—
to
besedo
je
izgovorila
z
grozno
ironijo
—
iz
samega
veselja
,
notranjega
veselja
,
vzgoji
nadebudne
mladine
,
kaj
?
“
„
Ne
vem
,
ampak
veselje
pa
vendar
čutim
v
srcu
.
“
„
Popolnoma
brez
zabave
pač
niste
in
brez
družbe
tudi
ne
.
Imate
koleginjo
,
knjige
,
krasne
izprehode
—
“
„
Koleginjo
—
imam
—
,
pa
ta
ima
poklic
,
zato
ni
ljubezni
med
nama
.
In
izprehodi
!
Ali
naj
na
stara
debla
trkam
in
se
s
smrekami
pogovarjam
,
pa
s
tičicami
,
kakor
princezinje
v
bajkah
.
Za
take
sanjarije
mora
biti
človek
nekoliko
trčen
,
jaz
pa
nisem
.
To
ni
svet
in
to
ni
življenje
!
Vsaj
zame
ne
!
“
„
Gospodična
koleginja
,
ste
rekli
,
ima
poklic
.
“
„
Da
,
ima
ga
,
kakor
ga
sto
drugih
nima
.
To
je
naš
socialist
!
Vsaj
jaz
jo
tako
nazivam
.
Ste
bili
že
pri
njej
?
“
„
Še
ne
!
“
„
Pojdiva
,
Vas
spremim
.
Čudili
se
boste
!
“
Mara
in
Alena
sta
stopili
v
Minkino
stanovanje
.
„
Najina
koleginja
—
Alena
—
,
naš
socialist
—
Minka
!
“
„
Mara
,
Mara
,
vedno
nepoboljšljiva
porednica
!
—
“
Minka
je
odložila
škarje
in
meter
in
prisrčno
pozdravila
Aleno
.
„
Poglejte
,
njeno
stanovanje
je
modni
salon
!
“
Mara
je
dvignila
na
mizi
za
kroj
prirejene
otroške
predpasnike
in
jih
kazala
Aleni
.
„
Za
Miklavža
pripravljam
,
za
revne
šolarice
.
“
„
To
je
zares
lepo
,
gospodična
!
Boste
še
mene
učili
.
Nič
ne
razumem
.
“
„
Drage
volje
!
Kar
pridite
!
“
„
Ti
socialist
,
ne
boš
mi
izkvaril
dekleta
!
Pomislite
,
Alena
,
kaj
neki
ima
Minka
od
tega
?
Prosjači
,
sama
daje
od
te
revščine
,
kar
ima
,
urezuje
,
šiva
—
če
to
ni
smešno
—
!
Če
nočejo
ljudje
sami
oblačiti
otrok
,
naj
bodo
nagi
,
kaj
me
briga
!
“
„
Gospodična
Alena
,
ne
verujte
vsega
!
Mara
je
navihanka
!
Kolikokrat
mi
pomaga
do
polnoči
,
še
dalje
!
“
„
Kajpada
pomagam
,
da
ne
zblaznim
od
dolgega
časa
.
“
Mara
je
stopila
k
stojalu
za
knjige
.
„
Poglejte
,
kaj
ima
tu
!
Perutninarstvo
,
Vrtnarstvo
,
Homeopat
—
Kmetijstvo
—
“
„
To
je
moj
svet
,
to
je
moje
veselje
!
Mara
,
ne
veš
,
kako
je
Brtancu
pomagal
akonit
!
Izboren
uspeh
!
“
„
Nikar
ne
pripoveduj
,
Minka
!
Kadar
se
lotiš
bomb
,
tedaj
me
pokliči
,
da
razbijeva
ta
pusti
svet
!
“
„
Ali
pa
tedaj
,
ko
se
naučim
ženine
delati
—
“
„
Potem
pa
bomb
ni
treba
!
“
—
Vse
tri
so
se
zasmejale
.
„
Kaj
pa
to
?
Ženin
?
Ljubček
?
“
Mara
je
pokazala
na
Alenino
razglednico
,
ki
je
gledala
izza
pasa
.
„
Ba
,
vsiljivec
!
“
Mara
se
je
sklonila
,
da
je
videla
pisavo
.
„
Oho
,
ga
poznate
?
“
„
Koga
?
“
„
Bresta
!
Saj
je
njegova
pisava
!
“
Alena
je
bila
vidno
v
zadregi
,
kar
je
Maro
silno
veselilo
.
„
Kaj
ga
poznam
?
Enkrat
sem
govorila
z
njim
,
pa
že
pošilja
razglednice
!
“
„
Dekle
,
le
pazi
!
“
ji
je
namežiknila
Mara
.
„
Mar
mi
je
!
“
„
Ste
pa
Vi
njemu
,
kakor
se
vidi
!
Vam
ga
privoščim
,
jaz
ga
nočem
,
za
ves
svet
ne
.
Tega
že
ne
!
Takle
idealen
fantast
,
takale
mehkoba
.
Mož
mora
biti
mož
,
skala
,
da
se
ima
žena
kam
opreti
,
kakor
vinska
trta
ob
kolje
.
“
„
Mara
,
ne
zarekaj
se
!
“
Minka
je
izpregovorila
to
s
čudovito
resnobo
,
z
dvignjenimi
obrvmi
in
žugajočim
prstom
.
V
tej
besedi
,
v
tem
pogledu
in
v
tej
kretnji
je
bilo
nekaj
,
kar
je
pretreslo
.
To
sta
občutili
obe
,
Alena
in
Mara
.
Umaknili
sta
se
očem
Minke
,
pa
ob
istem
hipu
se
sami
srečali
s
pogledi
.
In
obe
sta
brali
v
očeh
druga
drugi
skrivnostno
tajno
,
kakor
veliko
,
v
bodočnost
zapisano
vprašanje
...
Tedaj
je
zazvonilo
poldne
.
„
Viktor
,
kako
je
bilo
?
“
Tako
je
vprašal
sina
oče
,
ko
si
je
po
večerji
nalival
v
kozarec
terana
.
„
Dobro
,
Kajne
,
Alena
,
da
sem
bil
priden
?
“
„
Je
šele
prvi
dan
,
Viktorček
!
Pohvalo
boš
moral
pošteno
zaslužiti
.
Zato
danes
še
nič
ne
rečem
.
“
„
Jo
bom
,
jo
bom
,
jo
bom
!
“
Deček
je
poskakoval
na
stolu
in
gledal
v
lice
Aleni
,
ki
se
mu
je
smehljala
in
mu
z
roko
gladila
razkuštrane
lase
.
„
Lej
,
Štefan
,
kako
se
imata
rada
!
Res
me
veseli
,
gospodična
!
Kakor
nalašč
ste
zanj
!
“
Mati
je
nalivala
čaj
v
skodelice
.
„
Je
prav
tako
,
“
je
prikimaval
Štefan
ženi
ter
si
točil
vnovič
.
„
Meni
tudi
čaja
!
“
je
prosil
Viktor
,
ko
je
opazil
,
da
zanj
ni
posodice
na
mizi
.
„
Zate
ni
čaj
!
Ti
dobiš
piškot
in
jabolko
!
To
je
za
otroke
!
“
Viktor
je
pogledal
očeta
,
ki
mu
je
odrekel
čaj
,
se
namrdnil
,
izbuhnil
veliko
sobico
in
začel
cefrati
franže
namiznega
prta
.
„
Pusti
!
“
je
zagrmel
oče
.
„
Če
ne
—
“
Ozrl
se
je
po
leskovki
,
ki
je
tičala
za
podobo
na
steni
.
Pajčevine
so
visele
od
nje
.
Tudi
Alena
se
je
ozrla
tja
,
zagledala
pajčevine
na
šibi
in
skoro
bi
bila
na
glas
izpregovorila
:
„
Za
parado
.
“
Viktor
se
ni
zmenil
za
očetov
grozeči
pogled
na
šibo
.
Vstal
je
in
se
šel
v
kot
kujat
.
Alena
je
stopila
k
njemu
.
„
Ne
jokaj
!
Vzemi
piškot
in
jabolko
!
Jaz
tudi
ne
bom
pila
čaja
,
ker
te
imam
rada
!
Vidiš
,
zaradi
tebe
ne
!
“
Viktor
se
je
obrnil
,
oči
vse
zasolzene
.
„
Res
ne
boš
?
“
„
Kaj
pa
tičeš
gospodično
,
smrkolin
!
“
„
Gospod
Smrekar
,
nikar
,
saj
sem
mu
dovolila
,
da
me
tiče
.
Bova
še
bolj
prijatelja
.
“
„
Uh
,
ti
si
tudi
pregrob
s
fantom
,
kadar
se
nastaviš
,
“
je
zamrmrala
žena
in
mu
ponudila
čaj
.
„
Spat
naj
gre
!
“
„
Pa
pojdiva
,
Viktor
!
Spremim
te
!
“
Sinček
je
ubogal
Aleno
.
Pri
mizi
se
je
pa
domislil
obljubljenega
jabolka
in
piškota
.
Izmuznil
je
roko
iz
Alenine
dlani
,
pobral
klobuk
,
ki
je
ležal
pod
stolom
,
in
sam
naložil
piškotov
in
jabolk
polno
štulo
.
„
To
je
preveč
,
“
je
svarila
učiteljica
.
„
Nikar
toliko
.
“
„
Sem
lačen
!
“
Iz
oči
mu
je
gledala
kljubovalnost
.
„
Ná
,
pa
še
te
!
“
Oče
je
pograbil
še
tri
jabolka
in
mu
jih
vrgel
v
klobuk
.
Sin
je
pa
odmaknil
,
da
so
se
zakotalila
po
sobi
,
in
zbežal
skoz
vrata
.
Alena
se
je
kmalu
vrnila
iz
Viktorjeve
spalnice
,
kjer
ji
je
odkritosrčno
povedal
,
da
se
šibe
nič
ne
boji
in
da
ni
nič
lačen
,
da
je
jokal
kar
tako
,
nalašč
.
Smrekar
se
je
smejal
sinu
in
omenil
Aleni
:
„
Ta
bo
tič
,
kaj
?
“
Alena
ni
nič
odgovorila
.
Štefan
je
izpil
zadnjo
kupo
terana
in
si
primaknil
čaj
.
„
Alena
,
par
pisem
bi
mi
pisali
,
kaj
?
“
„
Prosim
!
“
„
Meni
se
po
večerji
ne
ljubi
,
pa
je
nujno
.
“
In
narekoval
ji
je
par
kupčijskih
pisem
v
jeziku
,
ki
je
bila
mešanica
laških
,
nemških
in
slovenskih
besedi
.
Kadar
je
Alena
prekinila
in
skromno
vprašala
,
če
bi
se
to
ne
zapisalo
slovenski
,
je
Smrekar
vselej
zamahnil
z
roko
.
„
Kaj
tisto
!
Tako
pišemo
mi
,
ki
imamo
kaj
pametnega
pisati
.
Ko
boste
pisali
fantu
zaljubljene
budalosti
,
pišite
po
svoje
!
Sedaj
—
po
moje
!
“
Ko
je
pisala
naslove
,
so
se
vrata
v
obednico
naglo
in
bučno
odprla
.
Vstopil
je
človek
,
da
se
ga
je
Alena
prestrašila
.
Mozoljast
obraz
,
porastel
s
ščetinasto
,
redko
brado
,
višnjev
nos
z
bradavico
,
oči
čudno
majčkene
,
zelenkaste
,
obleka
oguljena
in
osmoljena
.
Vegastega
klobuka
ni
snel
.
Da
je
bila
Alena
sama
v
sobi
,
bi
bila
strahu
zakričala
,
prepričana
,
da
je
prišel
nadnjo
bandit
.
Zato
se
je
tembolj
začudila
,
ko
sta
Smrekarja
oba
hkrati
veselo
pozdravila
prišleca
.
„
No
,
Jok
,
te
je
vendar
prineslo
!
Kar
nataknjen
sem
že
bil
!
Kakor
na
trnju
!
Sedi
!
“
Prišlec
si
je
primaknil
ropotaje
stol
,
se
ozrl
,
kakor
bi
nečesa
iskal
,
potem
pa
pljunil
kar
za
vrata
in
sedel
.
„
Pasje
sem
delal
,
Štefan
!
Žejen
sem
!
“
„
Tina
,
stopi
po
pijačo
!
“
Žena
je
vzela
liter
in
odšla
.
Jok
pa
je
segel
po
steklenici
ruma
in
si
natočil
v
vinski
kozarec
.
„
Najprej
bom
kapljo
tegale
,
da
se
mi
duša
otaja
.
“
Nagnil
je
,
zamižal
in
zvrnil
.
„
Aha-ha
!
Ta
je
,
ker
pošteno
vreže
po
grlu
!
“
Z
rokavom
si
je
obrisal
kocine
krog
ust
.
Žena
se
je
vrnila
z
vinom
.
„
Gospa
,
jaz
grem
,
da
ne
motim
,
jeli
?
“
Alena
je
vprašala
kakor
strahoma
.
„
Le
ostanite
,
Vi
ste
naša
.
Morda
piševa
še
eno
pismo
!
“
Smrekar
je
izgovoril
to
zapovedujoče
in
s
poudarkom
,
ki
je
narekaval
:
Kar
se
bo
sedaj
govorilo
,
je
naše
in
ostane
med
nami
.
Alena
se
je
primaknila
h
gospe
,
od
katere
je
šepetaje
zvedela
,
da
je
prišlec
gozdni
mešetar
Jok
Maslè
.
„
Grdun
,
kajne
,
ampak
desna
roka
mojega
moža
pri
takih
kupčijah
.
“
Mešetar
si
je
nalil
parkrat
v
kozarec
,
preden
je
začel
s
pripovedovanjem
.
„
Šest
tisoč
je
vreden
Brnotov
les
,
vreden
med
brati
!
“
„
Si
preštel
pravilno
?
Premeril
debla
?
“
„
Za
prmoj
—
—
—
“
Jok
se
je
veril
in
dušal
,
da
je
bilo
več
kletvin
nego
besedi
.
„
Vse
premeril
,
vse
preštel
.
In
če
sem
se
zmotil
za
pet
kubikov
,
naj
me
vrag
cvre
še
dvajset
klafter
bolj
globoko
,
kot
me
bo
itak
.
“
„
In
Brnot
?
“
„
Drži
za
štiritisoč
in
ne
jenja
,
dasi
sem
ga
pestil
in
opijanil
.
Ne
jenja
.
“
„
Torej
dva
tisočaka
bi
se
le
iztesalo
iz
gozda
!
“
„
Dva
najmanj
.
Pa
raje
več
nego
manj
.
“
„
Ko
bi
ga
še
enkrat
poprijel
?
“
„
Ne
bom
ga
!
Je
hudir
tako
previt
,
da
mi
je
zagrozil
:
sam
preštejem
in
premerim
.
Morda
je
še
več
vreden
gozd
,
še
več
!
“
„
Torej
ne
kaže
,
da
bi
čakal
!
“
„
Udari
,
Štefan
,
koj
udari
,
še
jutri
!
Dva
tisočaka
sta
tudi
vredna
,
da
se
pripogneš
.
Mar
ne
?
Zakaj
povem
ti
:
kmet
se
je
začel
brihtati
.
Ne
prodaja
rad
gozdov
načez
.
Na
kubike
,
na
kubike
!
“
Mešetar
je
zopet
nagnil
kozarec
in
ga
izpraznil
v
dušku
.
„
E
,
Štefan
,
smetano
smo
pobrali
.
“
„
Kako
pa
z
vdovo
Strniška
?
Ta
Brnotov
drobiž
me
ne
briga
toliko
.
Pri
njej
bo
pa
masla
na
cente
.
“
„
Tudi
njene
gozdove
sem
prehodil
,
dvakrat
,
trikrat
.
Tu
pa
rečem
:
Vsaka
ura
je
zlata
vredna
—
za
izgubo
ali
za
dobiček
!
Nikomur
se
še
ne
sanja
ne
,
kaj
je
denarja
po
teh
njenih
tokavah
.
Njej
sami
pa
najmanj
.
Kaj
pa
baba
ve
.
Nič
.
“
„
Jaz
pa
vem
,
dobro
vem
.
“
„
Nič
ne
veš
,
Štefan
,
ti
tudi
ne
.
Samo
jaz
vem
—
in
pa
še
eden
!
“
Mešetar
je
potrepetal
z
levim
očesom
,
Štefan
se
je
nagnil
razburjen
do
njega
.
„
Kdo
zlodja
?
Lažeš
!
“
„
Veš
,
kaj
mi
je
rekla
danes
?
“
„
Si
bil
tam
?
“
„
Bil
.
Je
rekla
:
S
Smrekarjem
se
še
ne
menim
ne
,
ker
je
tako
trd
,
vsaj
dva
dni
ne
.
So
bili
iz
Trsta
pri
meni
...
“
„
Peklenska
reč
,
kdo
?
“
„
Počakaj
.
So
bili
iz
Trsta
pri
meni
,
je
rekla
,
pa
mi
jutri
ali
pojutrišnjem
pišejo
,
ali
celo
kar
udarijo
na
telegraf
.
Če
pa
ne
bo
pisanja
,
potem
pridita
s
Smrekarjem
.
“
„
Iz
Trsta
?
Le
kdo
jih
je
zvodil
na
ta
sled
?
—
Jok
,
to
ti
povem
,
če
si
ti
...
“
Smrekar
je
zardel
jeze
in
divje
bulil
v
mešetarja
.
Ta
se
je
pa
široko
zarežal
in
pokazal
škrbine
rumenih
zob
.
„
Jaz
ne
,
ker
nisem
taka
prismoda
,
da
bi
si
žagal
vejo
,
kjer
stojim
.
Slutim
pa
.
“
„
Kôga
?
“
„
Minka
!
“
„
Učiteljica
?
“
„
Prav
ta
utegne
biti
.
“
„
Ne
verjamem
,
“
se
je
oglasila
Smrekarica
.
„
Tiho
,
ženske
!
“
je
zaškripal
Smrekar
,
razgret
in
razdražen
.
„
Jok
,
govori
!
“
„
Ko
sva
midva
odšla
zadnjič
,
in
ti
nisi
hotel
primakniti
tistih
par
tisočakov
—
prebito
si
bil
neumen
—
je
prišla
Minka
prosit
za
revne
šolarje
.
In
Strniška
,
vem
,
da
je
jadikovala
in
se
grozila
nad
tvojo
skopostjo
pred
učiteljico
.
In
ta
—
saj
se
v
vsako
reč
vtakne
—
je
pač
rekla
:
Mati
,
poskusite
,
ponudite
drugam
.
Tako-le
!
“
„
Če
je
to
naredila
,
potem
naj
se
pripravi
!
“
Alena
se
ni
mogla
zmagati
in
je
rahlo
poizkusila
zagovarjati
koleginjo
.
„
Gospod
Smrekar
,
saj
ni
mislila
...
“
„
Ženske
tiho
!
sem
rekel
.
Ne
vtikajte
se
vmes
!
To
pa
rečem
:
Alena
,
Vi
zvedite
to
stvar
od
Minke
.
Morate
!
Če
je
res
,
potem
ji
je
tu
odklenkalo
.
Sem
že
druge
in
drugačne
pregnal
,
pa
bi
te
ne
.
—
“
Smrekarica
je
ovila
roko
Aleni
krog
pasu
in
jo
stisnila
k
sebi
.
Čutila
je
,
kako
drgeta
razburjenja
.
„
Saj
ni
tako
!
Nekoliko
ga
ima
,
pa
govori
!
“
Aleni
so
se
zarezale
ostre
črte
,
čelo
je
zatemnelo
v
gubah
.
„
Torej
,
Jok
,
kako
?
“
„
Kako
?
Nič
,
dokler
ne
pride
pismo
.
In
če
pride
,
zopet
nič
.
“
Štefan
je
naglo
vstal
in
hodil
togotno
po
sobi
,
da
so
šklepetale
šipe
po
oknih
.
Dami
sta
se
stiskali
druga
k
drugi
,
mešetar
je
pa
pil
in
pomežikoval
v
polne
kupice
,
katere
si
je
nalijal
v
strahu
,
da
ne
bi
ostala
kaplja
v
steklenici
.
„
Na
!
Jutri
pridi
navsezgodaj
!
Lezi
,
če
hočeš
,
kar
v
naš
hlev
!
Nocoj
nisem
za
pametne
misli
!
“
Štefan
mu
je
stisnil
pest
drobiža
.
Jok
je
stoje
izpil
zadnji
kanec
—
in
šel
.
Tedaj
je
tiho
pa
naglo
odšla
tudi
Alena
.
Niti
lahko
noč
ni
rekla
.
V
svoji
sobi
je
segla
po
peresu
,
da
piše
staršem
,
„
Moram
,
moram
!
Ne
,
tu
ne
vzdržim
!
Samo
ta
dan
!
To
je
groza
!
“
Začela
je
.
Iz
sobe
so
doneli
še
vedno
težki
koraki
Smrekarjevi
.
Pero
se
je
ustavljalo
—
zatikalo
—
podobe
so
vršele
po
glavi
—
roka
je
omagovala
—
dokler
ni
omagala
—
—
—
Glava
ji
je
klonila
na
mizo
...
Ko
se
je
prebudila
iz
težke
dremotnosti
,
ni
bilo
več
čuti
trdih
korakov
.
Pomela
si
je
oči
,
pogledala
pričeto
pismo
,
zgrabila
ga
in
raztrgala
na
kosce
in
za
njim
raztrgala
tudi
Brestovo
razglednico
.
Nad
vas
se
je
obesilo
pusto
in
megleno
jutro
.
Od
drevja
so
polzele
kaplje
—
in
zadnje
georgine
in
krizanteme
na
vrtu
so
kakor
objokane
povešale
cvetove
.
Pri
Smrekarjevih
je
bilo
čuda
tiho
.
Gospodinja
je
hodila
po
prstih
in
se
ogibala
sobe
,
kjer
je
žedel
on
.
Celo
krog
gospodarskega
poslopja
ni
to
leno
jutro
vzbudilo
življenja
kakor
sicer
.
Deklam
in
hlapcem
se
ni
ljubilo
govoriti
.
Zdehajoč
so
opravljali
jutranje
posle
in
drsali
s
šklebedri
po
preddverju
,
kot
bi
se
še
ne
bile
zdramile
noge
,
da
bi
dvignile
obutal
,
kakor
se
spodobi
.
Edino
konjski
hlapec
se
je
enkrat
začudil
z
zategnjenim
„
aha-a
“
,
ko
je
zagrabil
naročje
stelje
pa
z
njo
vred
prijel
mešetarjevo
nogo
.
Jok
je
zahrustal
z
zobmi
,
zacmakal
z
žejnimi
ustmi
—
in
smrčal
mirno
dalje
.
Smrekar
to
noč
ni
zatisnil
očesa
.
Novica
,
kakor
mu
jo
je
bil
razodel
mešetar
,
ga
je
grizla
in
razburjala
,
da
ga
je
kuhala
vročica
.
Ko
je
odbilo
tri
po
polnoči
,
je
tiho
vstal
,
se
napol
oblekel
in
šel
v
drugo
sobo
,
kjer
je
prižgal
luč
in
sedel
k
pisalni
mizi
.
Da
bi
se
premamil
in
premotil
,
je
odprl
zamazano
računsko
knjigo
in
pretehtaval
dolžnike
in
obresti
,
sešteval
in
računal
.
Toda
komaj
dve
strani
je
presodil
,
ko
mu
je
roka
sama
od
sebe
izpustila
svinčnik
;
glavo
je
vprl
na
komolec
,
številke
v
knjigi
so
se
zmedle
,
oči
so
zastrmele
v
plamen
sveče
,
ki
se
je
širil
in
širil
ter
se
izpremenil
v
moten
kolobar
.
In
sredi
tega
nejasnega
kolobarja
je
stala
stara
vdova
Strniška
in
se
mu
rogala
.
Tujo
,
laško
govorico
je
slišal
,
celo
cvenk
cekinov
in
srebrnikov
,
ki
so
jih
tujci
nasipali
v
svoje
žepe
.
Osramočen
se
je
vračal
domov
,
klobuk
na
oči
.
In
po
cesti
so
škripali
parizarji
,
obloženi
s
hlodi
,
in
vozniki
so
pokali
z
biči
tako
samopašno
,
da
ga
je
vselej
zabolelo
,
kakor
bi
udarjali
po
njem
.
Sram
ga
je
bilo
te
tovorne
procesije
in
še
ozreti
se
ni
upal
v
okna
,
ko
je
stopal
mimo
hiš
.
Pa
dasi
se
ni
ozrl
,
je
čutil
,
da
izza
prislonjenih
vetrnic
mežikajo
oči
njegovih
dolžnikov
in
se
mu
njih
usta
porogljivo
reže
.
„
O
kanalje
beraške
,
posvetim
vam
!
Biriča
vam
pošljem
pred
vrata
,
biriča
z
bobnom
,
da
izterja
vse
te
širom
doline
razupane
stotake
!
Bomo
videli
,
kdo
se
bo
tedaj
režal
in
se
čeljustil
ter
mežikal
skoz
okna
.
Bomo
videli
!
Naj
vam
preloži
Talijan
,
naj
le
,
Smrekar
vam
ne
bo
več
prekladal
,
beračem
!
“
Polagoma
je
ugašal
motni
kolobar
krog
sveče
in
ginil
,
komolec
je
izpodpolznil
po
mizi
,
glava
je
Smrekarju
omahnila
na
laket
.
V
sanjah
so
begale
mimo
njega
sence
.
In
vse
so
se
mu
režale
v
obraz
.
Tudi
Minko
je
videl
med
njimi
,
celo
Joka
,
ki
se
mu
je
ognil
s
pota
za
grm
,
pljunil
skoz
rumene
zobe
tobakovo
vodo
in
potresel
z
denarjem
v
žepu
.
Smrekar
je
pa
grgral
in
se
stresal
v
spanju
...
Sveča
je
dogorela
,
stenj
je
omahnil
,
visoko
je
zaplapolal
zadnji
zubelj
,
skoz
okna
je
gledalo
sivo
,
pusto
jutro
.
Smrekar
se
ni
prebudil
.
Dvakrat
je
prišla
ona
tiho
v
sobo
in
se
še
tiše
vrnila
iz
nje
.
Ko
je
prišla
tretjič
,
mu
je
prinesla
kave
in
kozarček
konjaka
.
Rahlo
mu
je
položila
roko
na
vročo
glavo
.
„
Štefan
,
ko
bi
malo
kave
,
ves
truden
boš
,
ko
spiš
takole
.
“
Smrekar
je
naglo
dvignil
glavo
,
zbegan
pogledal
svečnik
,
se
ozrl
skoz
okno
in
si
pomel
oči
.
„
Tina
,
kje
je
Jok
?
“
„
Bržkone
še
spi
!
“
„
Takoj
ponj
!
Sem
naj
pride
!
“
„
Precej
!
—
Oh
,
samo
obleci
se
,
Štefan
!
Hladno
je
!
“
„
Po
Joka
,
in
ne
jezi
me
!
“
Smrekar
je
zvrnil
kozarček
konjaka
,
žena
je
zaprla
tiho
vrata
.
Štefan
je
vstal
in
se
izprehodil
po
sobi
.
Stopil
je
k
oknu
in
,
kakor
je
bil
razrahan
in
odpet
,
ga
je
odprl
in
se
še
zmenil
ni
za
prehlajenje
,
pred
katerim
ga
je
svarila
žena
.
Ko
mu
je
dahnilo
hladno
jutro
v
trudno
glavo
,
je
iztegnil
mišičaste
roke
,
da
so
mu
pokali
sklepi
.
„
Ha-ha-ha
,
“
se
je
zasmejal
,
ko
je
brodil
z
žličico
po
kavi
.
„
Pošastne
sanje
!
Smrekarju
se
boste
režali
,
kajpak
,
in
ga
opeharili
za
dobiček
!
Kako
je
človek
neumen
,
kadar
spi
!
“
In
spet
se
je
gromko
zasmejal
.
Prav
takrat
je
stopila
v
njegovo
sobo
Alena
,
namenjena
do
Viktorja
.
„
Dobro
jutro
,
gospod
Smrekar
.
“
Ni
je
pogledal
in
nič
ni
odgovoril
.
„
Kmet
,
“
je
pomislila
Alena
in
šla
hitro
mimo
njega
.
Viktor
je
še
spal
.
Sedla
je
k
postelji
in
ga
prijela
za
roko
,
ki
je
ležala
vrh
odeje
in
stiskala
nagrizeno
jabolko
.
Rahlo
mu
je
izvila
sad
iz
roke
,
Viktor
je
namrdnil
trmasto
obraz
in
se
obrnil
k
steni
ter
se
ni
prebudil
.
„
Očetov
sin
,
“
je
preudarila
in
obsedela
in
ga
ni
budila
.
Pusto
jutro
je
vplivalo
tudi
nanjo
.
Prazno
puščobo
je
začutila
v
sebi
in
krog
sebe
.
Namesto
pomladi
in
rož
,
katere
se
je
napotila
trgat
v
življenje
,
jo
je
pozdravljala
siva
,
vlažna
megla
,
ki
se
je
vlekla
in
pasla
po
njenih
mislih
,
da
so
bile
vse
otožne
in
boječe
.
Pomislila
je
na
dom
.
Pri
peči
oče
z
omotanimi
nogami
,
mati
mu
je
prinesla
zajtrk
.
In
sedaj
se
menita
o
njej
.
Mati
govori
in
ponavlja
,
kar
je
že
tolikokrat
ponovila
.
Oče
prikimava
,
sreblje
iz
skodelice
in
pogleduje
dvomov
poln
na
ženo
.
„
Zakaj
ni
še
pisma
,
“
povpraša
.
„
E
,
pisma
!
Ker
se
ji
godi
,
veruj
mi
,
godi
,
kar
se
da
.
Otrok
pozabi
pisati
,
kadar
mu
je
predobro
.
Toda
danes
pride
pismo
,
gotovo
vem
,
da
pride
.
Ob
devetih
,
ko
bom
na
trgu
,
ga
dobiš
.
“
In
oče
se
nagne
nazaj
v
naslanjaču
—
in
čaka
—
in
gleda
na
staro
uro
...
Alena
je
vztrepetala
ob
teh
mislih
.
Jezilo
jo
je
,
da
ni
snoči
dokončala
pisma
in
da
je
skoraj
dokončano
raztrgala
.
Vsaj
razglednico
bi
bila
morala
pisati
—
v
jutro
bi
bila
odšla
s
pošto
—
in
popoldne
bi
bilo
veselje
doma
.
„
Zakaj
nisem
?
“
si
je
očitala
.
„
Ko
bi
sedajle
mogla
poklekniti
pred
očeta
,
da
mu
popravim
plahto
krog
nog
!
Ko
bi
mogla
!
“
Zdelo
se
ji
je
,
da
bi
ta
pusta
megla
,
ki
se
vlači
po
njenih
mislih
,
hipoma
izginila
in
bi
posijalo
solnce
,
da
bi
se
zasmejala
kakor
struna
.
Gorko
bi
ji
bilo
—
tu
pa
je
tako
hladno
...
Alena
se
je
pogreznila
v
misli
,
da
je
sklonila
glavo
in
zatisnila
oči
,
kakor
trudna
in
dremotna
.
Takrat
je
v
sosednji
sobi
s
hripavim
glasom
nekdo
zahteval
žganjice
.
Spoznala
je
mešetarja
in
se
je
vsa
stresla
kakor
od
studa
.
Soba
je
odmevala
od
trdih
Smrekarjevih
korakov
,
da
so
drgetala
vrata
,
da
je
zazvenela
počena
šipa
v
oknu
.
Štefan
je
šel
sam
v
obednico
po
pijačo
mešetarju
in
je
jezen
loputal
z
durmi
.
„
Povej
še
enkrat
,
kako
je
s
Strniško
!
In
če
se
zlažeš
,
to
ti
povem
!
“
Čuti
je
bilo
udarec
po
mizi
s
težko
,
žugajočo
roko
.
Alena
je
planila
s
stola
,
se
nagnila
nad
otroka
in
ga
začela
glasno
buditi
,
da
bi
ne
slišala
vnovič
tega
pogovora
.
Viktor
se
je
obračal
in
branil
—
dokler
ni
vendarle
odprl
oči
in
sedel
na
posteljico
.
„
Alena
,
nocoj
sem
prodajal
ovčke
,
drago
sem
jih
prodal
!
Tisto
,
ki
ima
črno
liso
na
ušesu
,
tisto
najdraže
.
Saj
sem
ti
jo
pokazal
včeraj
!
“
„
Ljubček
,
pozabi
sanje
!
Pokrižaj
se
in
vstani
!
“
Viktor
je
potegnil
vijugasto
črto
preko
obraza
:
„
V
imenu
Očeta
—
ino
Duha
—
Amen
.
“
Tlesknil
je
z
rokami
,
se
zasmejal
in
skočil
s
postelje
.
„
Sem
te
tako
učila
?
To
ni
križ
!
Še
enkrat
!
“
Viktor
se
je
smejal
in
iskal
razmetane
obleke
po
sobi
.
Alena
mu
je
pomagala
,
ko
se
je
oblačil
.
Všeč
ji
je
bilo
,
ker
je
mali
razposajenec
neprestano
brbljal
in
nagajal
,
da
je
njegov
glas
dušil
besede
,
ki
so
prihajale
iz
sosednje
sobe
.
Alena
je
nalašč
govorila
kaj
glasno
,
ker
se
ji
je
gabil
mešetar
in
gabilo
delo
,
kakor
ga
je
slutila
med
Štefanom
in
Jokom
.
Kljubtemu
je
posili
razločila
posamezne
besede
:
Lahi
,
Strniška
,
profit
,
Minka
...
„
Kaj
me
briga
ta
umazanost
,
“
si
je
kričala
v
dušo
,
zaeno
se
je
pa
budilo
silno
zanimanje
za
to
spletko
.
Ko
je
deček
stopil
k
umivalniku
in
obmolknil
,
je
razločila
Alena
čisto
jasno
Smrekarjeve
trde
besede
:
„
Jok
,
tvoja
skrb
je
,
da
ne
dobi
Strniška
dva
dni
tistega
pisma
!
Razumeš
!
Da
ga
ne
dobi
!
“
Jok
je
strahoma
nekaj
zagrčal
,
česar
Alena
ni
razumela
.
Smrekar
je
pa
ponovil
odločno
:
„
Da
ga
ne
dobi
!
Sicer
se
poberi
k
vragu
!
“
Aleni
je
zaplula
rdečica
v
obraz
,
prestavila
je
stole
,
pretegnila
v
kot
od
mize
Viktorjevega
konja
,
da
je
z
ropotom
glušila
te
besede
,
ki
so
odmevale
od
stene
.
Videla
je
,
kako
so
se
režale
te
besede
z
mešetarjevega
ostudnega
lica
in
jo
grabile
za
srce
,
da
se
je
domislila
poštarice
Erne
,
ki
je
trdila
,
da
ima
Štefan
vse
naprodaj
—
sebe
—
ženo
—
dušo
—
—
—
V
trenotku
je
v
njej
vzkipela
urojena
ljubezen
do
pravice
in
snovale
so
se
ji
misli
,
kako
bi
segla
v
to
spletko
in
prestrigla
niti
.
Nemirna
in
razburjena
je
sedla
z
dečkom
k
mizi
.
Z
vso
silo
se
je
krotila
,
zbirala
duha
,
da
bi
se
vglobila
v
pouk
z
istim
veseljem
kakor
prejšnji
dan
.
Toda
kljub
dobri
volji
niso
izginile
gube
z
njenega
čela
.
Kakor
je
bil
prvo
uro
pogled
v
oko
otrokovo
zanjo
sladkost
,
tako
jo
je
danes
to
otroško
oko
jezilo
in
se
ji
je
zdelo
,
da
Viktor
gleda
silno
zlobno
,
da
ji
nalašč
nagaja
.
Vsakih
deset
minut
je
gledala
na
uro
,
kazalci
so
stali
kakor
pribiti
.
Učenec
je
instinktivno
slutil
,
da
je
učiteljica
danes
huda
,
pa
ni
vedel
,
zakaj
.
Alenini
rezki
opomini
so
ga
begali
,
vprašanj
ni
razumel
,
kar
je
odgovoril
,
je
bilo
napak
,
dokler
niso
zaplavale
oči
v
solzah
in
ni
glasno
zajokal
.
Aleno
je
Viktorjev
jok
razburil
še
bolj
.
Raztogotila
se
je
,
da
je
stisnila
ustnice
in
nasršila
obrvi
—
ali
vendar
je
premagala
srd
,
se
pomaknila
k
dečku
in
mu
pobožala
lase
.
Viktor
je
iztegnil
roki
k
njenemu
vratu
in
s
široko
odprtimi
očmi
gledal
vanjo
—
potem
pa
pokolcevaje
vsled
joka
vprašal
:
„
Zakaj
si
huda
?
“
Aleno
je
bilo
sram
teh
objokanih
oči
in
namesto
odgovora
mu
je
otrla
solze
z
lic
in
ga
poljubila
na
čelo
.
„
Ni
kakor
oče
,
ni
ne
!
Sicer
bi
mi
bil
sedajle
ubežal
—
in
mi
zagrozil
z
roko
.
Ne
,
ni
tak
!
“
Ko
je
Smrekar
odposlal
mešetarja
na
delo
,
se
je
oblekel
,
stopil
k
omarici
,
popil
nekaj
čašic
in
odšel
na
žago
.
Na
dvorišču
se
je
zadirčno
obregnil
ob
hlapca
,
sunil
koš
,
ki
ni
visel
na
kljuki
,
da
se
je
zakotalil
prav
do
gnojišča
.
„
Aha-a
,
“
je
rekel
hlapec
,
pobral
koš
in
se
ni
nič
začudil
.
Je
bil
že
deset
let
pri
hiši
.
Na
žago
je
prišel
Smrekar
brez
cilja
in
namena
.
Voda
je
štropotala
na
kolesa
,
žaga
je
šumela
,
žagar
je
kadil
tobak
in
se
peljal
na
žaginem
vozu
ter
zabijal
zagvozde
v
hlodove
špranje
.
Smrekar
je
stopil
predenj
,
nekaj
zamrmral
,
nakar
žagar
niti
pipe
ni
potegnil
iz
ust
.
Potem
je
šel
krog
skladovnic
desk
in
krog
kupov
navaljenih
hlodov
ter
se
počasi
vrnil
po
mokrem
kolovozu
proti
domu
.
Korak
mu
je
čezdalje
bolj
zastajal
,
dokler
ni
obstal
pod
smreko
,
kjer
je
Štefan
sedel
na
parobek
.
Z
vej
je
kapalo
,
voda
je
šumela
,
žaga
je
enakomerno
šakala
svojo
monotono
pesem
.
Smrekar
se
je
zamislil
.
Kaj
je
tega
—
petnajst
let
—
ko
je
prišel
v
ta
kraj
.
Vse
premoženje
je
prinesel
takorekoč
v
ruti
zavezano
s
seboj
.
In
danes
je
možak
,
kakor
ga
ni
v
dolini
.
Pa
prav
sedaj
,
ko
bi
ne
bilo
treba
več
loviti
vinarjev
dobička
,
ko
zmore
,
da
zagrabi
tisočake
,
če
le
enkrat
krepko
poseže
,
prav
sedaj
pride
mešetar
in
trdi
,
da
so
se
kmetje
zbrihtali
,
da
se
celo
učiteljica
,
takole
revše
,
vtika
vmes
in
se
briga
za
stvari
,
ki
ji
niso
nič
mar
—
in
zvodi
na
sled
Talijane
.
Tujcu
privošči
,
meni
pa
ne
!
Nak
,
naj
bo
tako
ali
tako
—
prav
ali
ne
—
ta
dobiček
bo
moj
—
moj
—
in
še
bom
veljak
,
ne
bodo
me
izpodlezli
—
ne
bodo
—
Tedaj
je
zatrobil
postiljon
.
Smrekarja
je
vrglo
s
parobka
,
po
vsem
životu
se
je
stresel
—
in
se
boječe
ozrl
naokoli
.
„
Morda
se
pelje
pismo
!
“
Strah
je
plul
iz
te
misli
in
roke
so
se
mu
mehanično
gibale
,
kakor
bi
segal
in
iskal
tisto
drobno
stvar
,
ki
bi
mu
utegnila
uničiti
najlepši
dobiček
.
Prestopil
se
je
za
korak
,
pa
se
vrnil
takoj
in
sedel
spet
na
štor
.
Tudi
Aleno
je
zdramila
postiljonova
trobenta
.
Nehala
je
s
poukom
in
se
namenila
na
pošto
.
V
kuhinji
se
je
oglasila
pri
Smrekarici
in
ji
rekla
,
da
gre
gledat
,
če
je
kaj
pisma
od
staršev
.
,
Ko
je
pa
izgovorila
,
je
čutila
,
da
ji
je
laž
napisana
na
čelu
,
in
je
zato
hitro
odšla
.
„
A
—
seveda
—
kako
ste
pridni
,
gospodična
,
“
jo
je
pozdravila
Erna
,
ki
je
razdeljevala
pošto
in
pobirala
pisma
izpod
rok
pismonošu
,
ki
je
udarjal
pečate
nanje
.
—
„
Kako
ste
pridni
,
da
me
obiščete
!
“
„
Nikar
se
ne
motite
,
gospodična
Erna
!
Morda
bo
kaj
zame
!
“
Erna
je
glasno
brala
naslove
in
devala
posamezne
vasi
na
kupčke
.
„
Gospa
—
Strniška
—
v
Marevževcu
—
Gospa
?
A
—
seveda
!
—
Že
take
stare
vdove
niso
več
brez
pisem
.
—
Anton
,
v
Marevževec
boste
šli
danes
!
Popoldne
—
seveda
!
—
Treba
ji
je
pisem
,
starki
!
“
Postaren
pismonoša
,
ki
je
podedoval
ta
posel
kot
poštni
sel
,
je
udaril
parkrat
huje
s
pečatnikom
po
znamkah
.
Aleno
je
vso
prešinilo
,
ko
je
izvedela
za
to
pismo
.
Tako
jo
je
zbegalo
,
da
bi
tega
ne
bila
prikrila
,
ko
bi
ji
v
tem
hipu
Erna
ne
ponudila
lista
.
„
Iz
Ljubljane
,
gospodična
,
zopet
,
a
,
seveda
,
mladina
.
“
Alena
je
oddaleč
spoznala
očetovo
pisavo
.
„
Ah
,
papa
!
“
se
je
razveselila
naglas
.
„
To
za
Maro
—
z
Dunaja
—
od
Bresta
—
seveda
—
sama
ljubezen
!
“
Erna
je
položila
razglednico
na
kupček
in
pogledala
izza
ščipalnika
na
Aleno
,
ki
je
zardela
,
dasi
ni
vedela
,
zakaj
.
Erna
je
pa
dobro
vedela
,
zakaj
jo
je
pogledala
in
zakaj
da
je
zardela
,
ter
se
je
zavistno
razveselila
te
rdečice
in
nalašč
podržala
v
rokah
razglednico
,
na
kateri
je
bila
vihrajoča
kvadriga
z
državne
zbornice
.
„
Zbogom
,
gospodična
!
“
je
hitela
k
vratom
Alena
in
odhajala
z
očetovim
pismom
.
„
No
—
no
—
bi
počakali
—
seveda
!
“
„
Ne
utegnem
,
res
ne
utegnem
,
na
svidenje
!
“
Za
ograjo
je
Alena
med
par
drugimi
ljudmi
,
ki
so
prišli
na
pošto
,
zagledala
vegasti
klobuk
mešetarjev
.
Izpod
privihanih
krajcev
je
mežalo
vanjo
levo
Jokovo
oko
.
Alena
se
ga
je
prestrašila
,
da
se
ji
je
tresla
roka
,
ko
je
prijela
za
kljuko
.
Od
pošte
se
je
namenila
naravnost
v
šolo
,
da
izda
vse
Minki
ter
jo
še
nahujska
,
kako
bi
prekrižala
ta
načrt
Smrekarju
in
Joku
.
Ko
jo
je
pa
srečal
pred
hišo
Smrekar
,
vračajoč
se
počasi
od
žage
,
oči
vprte
proti
pošti
,
kakor
tat
,
je
vsa
strepetala
,
ko
mu
je
pogledala
v
oči
.
„
V
šolo
,
kajne
?
Kakor
sem
Vam
rekel
!
“
Tako
jo
je
ogovoril
,
velik
in
močan
,
kakor
tak
,
ki
ima
pravico
velevati
ter
ji
z
očmi
grozil
in
pretil
,
da
se
domisli
,
kaj
se
to
pravi
:
Vi
ste
naša
!
Alena
je
hitela
proti
vasi
.
Potoma
je
odpirala
pismo
.
Roke
so
se
ji
tresle
,
da
ji
je
padlo
dvakrat
pismo
na
tla
.
Kolikokrat
je
doma
kljubovala
očetu
,
materi
,
celo
profesorji
—
tako
so
trdile
sošolke
in
tudi
sama
—
naivka
—
je
bila
prepričana
o
tem
—
:
celo
ti
so
imeli
respekt
pred
njeno
odločnostjo
.
Pred
tujcem
—
pred
Smrekarjem
ji
je
upal
ves
pogum
in
njen
načrt
,
da
bi
izdala
Minki
to
tajno
snovanje
,
je
šel
pred
enim
samim
grozečim
pogledom
po
vodi
.
Pismo
je
komaj
začela
brati
,
toliko
,
da
je
videla
,
kdo
ji
piše
,
oče
ali
mati
.
Preprosta
pisava
ji
je
razodela
takoj
materino
roko
—
in
Alena
je
zganila
list
na
pragu
,
ga
vtaknila
v
žep
in
s
sklepom
:
Kaj
me
briga
vse
to
?
vstopila
k
Minki
.
Našla
jo
je
,
kakor
prejšnji
dan
—
pri
delu
za
Miklavža
.
„
Gospodična
Minka
,
Vi
ste
neumorno
pridni
!
“
„
To
je
zabava
zame
—
torej
ne
zaslužim
te
pohvale
!
“
„
Zabava
?
“
Alena
je
skomizgnila
z
rameni
.
„
Sedite
,
pa
kaj
povejte
!
—
Tako
,
semle
;
je
vse
navlečeno
.
“
Minka
ji
je
napravila
prostor
na
divanu
.
„
Kaj
bi
Vam
pravila
.
Govorite
Vi
,
da
Vas
razumem
.
Povejte
mi
:
Zakaj
pravite
,
da
je
to
delo
zabava
.
“
„
Sem
rekla
:
zame
.
Razumete
!
Jaz
sodim
,
da
je
delo
—
namreč
tisto
težko
delo
,
ki
nam
je
jarem
,
samo
delo
strogega
poklica
.
Zakaj
to
delo
nikdar
ne
vpraša
:
si
razpoložen
,
se
ti
ljubi
—
te
veseli
ta
predmet
—
recimo
—
ta
šola
—
nič
,
ampak
govori
in
veleva
samo
:
Delaj
,
delaj
!
Priložno
ali
nepriložno
!
Ugodno
ali
neugodno
!
Ura
udari
—
na
delo
!
“
„
Torej
se
ujemate
pravzaprav
z
gospodično
Maro
,
ki
trdi
,
da
nima
skoro
nobena
izmed
nas
poklica
—
za
šolo
.
“
„
Tega
ne
trdim
.
Edino
to
pravim
:
celo
tisti
,
ki
ima
najiskrenejši
poklic
,
celo
tisti
občuti
breme
.
Boste
že
izkušali
!
Pridejo
trenotki
,
ko
se
Vam
bo
ura
vlekla
kakor
dolgočasni
tedni
.
“
Alena
bi
bila
najrajša
priznala
,
da
je
že
danes
okusila
nekaj
tega
bremena
,
ko
še
ni
bilo
„
dobro
jutro
“
njenega
poklica
.
Pa
se
je
potajila
.
„
Tembolj
sodim
,
da
je
po
tako
napornem
delu
treba
oddiha
—
ne
pa
novega
dela
.
“
„
Oddiha
,
da
,
to
je
resnica
.
Ali
oddih
je
za
vsakega
drugačne
mode
.
Postavim
koleginja
Mara
se
oddiha
,
ko
se
guglje
na
stolu
in
kadi
cigarete
.
Angleški
državnik
se
oddahne
,
ko
gre
kopat
na
svojo
pristavo
in
tamkaj
krtačit
govedo
.
Jaz
se
oddiham
,
ko
delam
tole
,
kakor
vidite
,
kar
mi
je
največja
uteha
za
srce
.
“
„
Za
srce
,
“
je
povzela
Alena
s
skoro
sentimentalnim
glasom
.
Minka
je
odložila
na
stol
urezano
in
pripahnjeno
krilce
,
stopila
za
trenutek
pred
Aleno
,
potem
jo
prijela
z
obema
rokama
za
glavo
,
ji
pogledala
v
oči
in
rekla
:
„
O
ti
punčka
moja
ti
,
kak
otrok
si
še
!
“
Sedla
je
tesno
k
njej
in
ji
ovila
roko
okrog
pasu
.
„
Za
srce
,
za
naše
žensko
srce
bi
bila
drugačna
uteha
,
kajne
?
V
romanih
se
ne
bere
tako
?
“
„
Kako
ste
poredni
!
Takole
mislim
:
Ali
ne
čutite
,
kljubtemu
da
imate
poklic
in
da
ste
socialist
,
kakor
trdi
Mara
,
ali
ne
čutite
,
da
je
učiteljica
sredi
vseh
otrok
,
sredi
vasi
in
sredi
celega
sveta
vendar
tako
grozno
sama
,
tako
dolgočasno
sama
?
“
„
O
tem
tole
—
za
danes
:
Kadar
stopim
pred
kmetiško
ognjišče
,
kjer
se
drži
po
troje
otrok
za
krilo
materi
in
vsi
gledajo
vanjo
kakor
v
boginjo
,
in
ko
tak
večer
stopi
oče
na
prag
,
vrnivši
se
s
polja
,
iz
gozda
—
in
se
vse
oči
obrnejo
vanj
—
in
vse
steče
k
njemu
do
praga
—
:
takrat
in
edino
takrat
občutim
neko
nesoglasje
v
svoji
duši
—
nekaj
grozno
ledenega
okrog
srca
.
Pa
samo
takrat
.
To
za
danes
.
Zakaj
resnično
bi
mi
bilo
žal
,
če
bi
se
zapletli
v
to
zanimivo
debato
,
pa
bi
v
sredi
obtičali
—
glejte
,
gre
že
na
poldne
.
“
„
Resnično
zanimivo
,
in
prosim
Vas
,
kajne
,
da
mi
boste
prijateljica
.
V
meni
je
namreč
nekaj
,
česar
sama
ne
poznam
.
Tako
sem
hrepenela
vun
—
pa
sem
komaj
prišla
—
in
ves
paradiž
je
v
megli
.
“
„
Bodite
pripravljeni
.
Razočaranje
rodi
bogate
sadove
!
Pri
Smrekarjevih
ga
gotovo
doživite
.
“
Aleni
je
bilo
,
da
bi
planila
na
dan
s
svojim
načrtom
,
pa
se
je
domislila
onih
zapovedujočih
oči
in
se
jih
je
zbala
.
„
Za
Smrekarja
se
ne
bom
brigala
.
Kaj
mi
mar
!
Ampak
snoči
sem
Vas
morala
zagovarjati
.
Mešetar
,
tisti
ostudni
Jok
,
je
trdil
,
da
ste
se
Vi
vmešali
v
neko
kupčijo
.
“
Minka
je
pomolčala
in
pomislila
.
„
V
kupčijo
?
—
Strniška
?
Kaj
?
“
„
Da
.
Da
ste
pisali
pismo
v
Trst
!
“
„
Pisala
,
res
,
in
še
bom
in
vselej
,
kadar
me
kdo
poprosi
!
“
„
Grozil
Vam
je
!
“
„
Grozil
!
“
„
Da
Vas
prežene
.
“
Minka
je
rahlo
pobledela
.
„
Tako
!
“
Ko
je
izginila
bledost
in
ji
zaplula
živa
rdečica
v
lice
,
je
stisnila
belo
pest
,
oči
so
se
ji
zasvetile
kakor
ogenj
—
in
dvignila
je
roko
:
„
Naj
me
le
preganja
!
Toda
...
“
Takrat
so
se
nenadoma
odprle
duri
in
je
vstopila
Mara
.
Minka
je
z
očmi
namignila
Aleni
,
naj
molči
.
Mara
je
nesla
dvignjeno
razglednico
.
Ko
je
zagledala
Aleno
,
ji
je
roka
omahnila
—
pa
se
spet
hitro
dvignila
.
„
Poglejta
,
kvadriga
z
državne
zbornice
.
Ha
,
s
takimile
konjci
bi
človek
sfrčal
v
svet
!
“
„
Torej
Ivan
bo
mož-beseda
,
da
ti
pošlje
zbirko
dunajskih
monumentov
?
“
„
Mm
,
“
je
pomrdnila
Mara
.
„
Mož-beseda
,
kdo
ve
.
Brest
je
bolj
beseda
kakor
pa
mož
.
Meni
je
vseeno
.
“
Ob
tem
je
merila
z
očmi
Aleno
,
ki
je
bila
navidez
hladna
in
je
mirno
gledala
sliko
.
V
srcu
pa
jo
je
vendar
nekaj
jezilo
in
greblo
,
da
bi
bila
z
veseljem
raztrgala
to
razglednico
,
kakor
je
prešnji
večer
svojo
,
po
kateri
ji
je
bilo
sedaj
pravzaprav
žal
.
„
Mara
,
poldne
zazvoni
takoj
.
Spremiva
Aleno
!
“
„
Pojdimo
!
“
Vse
tri
so
se
prijele
za
roke
in
šle
skozi
vas
proti
Smrekarju
.
Tistega
dne
Smrekarja
ni
bilo
pri
obedu
.
Alena
ni
nalašč
vprašala
,
kje
je
,
pa
ji
je
žena
sama
od
sebe
razlagala
,
da
se
je
odpeljal
s
kolesljem
zaradi
kupčije
v
Mirni
dol
,
da
ga
pred
nočjo
ne
bo
in
bržkone
še
zvečer
ne
.
„
Noč
ga
bo
dala
,
vem
,
dobro
vem
.
Ne
veste
,
Alena
,
kako
je
takole
kupčijsko
življenje
nemirno
.
Res
se
zasluži
nekaj
!
Toda
to
trpljenje
in
te
večne
skrbi
in
strah
zanj
.
Brez
denarja
seveda
ne
hodi
po
svetu
—
in
kadar
gre
,
ne
zatisnem
očesa
,
dokler
se
ne
vrne
.
Vedno
me
skrbi
,
da
ne
bi
nekoč
zvedela
:
Smrekarja
so
ubili
,
oropali
.
Trpljenje
,
gospodična
,
je
ta
kruh
—
in
ljudje
nam
ga
zavidajo
.
“
Ob
tem
pripovedovanju
se
je
Aleni
vzbujal
sum
,
da
je
tudi
ona
zapletena
v
goljufivo
stvar
,
ki
jo
snujeta
Štefan
in
Jok
,
in
je
zato
dvomila
o
iskrenosti
takega
govorjenja
.
Sodila
je
,
da
cika
nevoščljivost
na
Minko
zaradi
pisma
.
Zato
se
ni
mogla
ogreti
ob
tem
pogovoru
in
se
je
bavila
kar
največ
z
Viktorjem
.
Po
pouku
jo
je
gospa
povabila
na
polje
.
Megla
se
je
razkadila
in
žolto
jesensko
solnce
je
obsijalo
poljane
.
Viktor
je
gnal
ovčke
in
pripovedoval
,
kako
jih
je
v
sanjah
prodajal
,
mati
se
mu
je
smejala
,
vmes
pa
razlagala
Aleni
,
kam
so
sejali
ozimino
,
koliko
so
pridelali
krompirja
in
koruze
.
Ko
so
prišli
do
obdelane
njive
,
kjer
so
orali
praho
,
so
krenili
na
gozdno
pot
—
in
se
vrnili
domov
šele
o
mraku
.
Smrekarica
je
prav
vedela
.
Štefana
ni
bilo
domov
do
mraka
in
ga
ni
bilo
do
večerje
.
Alena
se
je
oprostila
,
da
mora
pisati
staršem
,
in
šla
v
svojo
sobo
.
Tu
je
razgrnila
še
enkrat
predse
pismo
,
ki
ga
je
nosila
ves
dan
v
žepu
in
ga
med
dnem
prebrala
le
v
naglici
.
Nič
posebnega
,
je
mislila
.
Ko
je
pa
v
tihi
noči
ležalo
pismo
pred
njo
in
so
gledale
vanjo
te
okorne
poteze
materine
roke
,
iz
katerih
je
dihala
ljubezen
,
tista
pristna
in
neponarejena
ljubezen
staršev
,
je
občutila
,
da
je
materino
pismo
na
otroka
,
ki
biva
v
tujini
,
vendar
—
nekaj
posebnega
.
Stavek
za
stavkom
je
brala
,
počasi
,
kakor
bi
bile
svete
te
besede
.
Takole
je
pisala
mati
:
Preljuba
moja
Alenčica
!
Ne
morem
si
kaj
,
da
bi
Te
koj
prvi
dan
ne
obiskala
s
par
vrsticami
svojega
pisanja
in
te
povprašala
,
kako
se
Ti
kaj
godi
,
ali
si
živa
in
zdrava
,
ali
Ti
je
kaj
dolgčas
in
če
kaj
hudo
jokaš
.
Midva
z
očetom
sva
tako
žalostna
,
ker
Te
ne
vidiva
in
ne
slišiva
.
Kamorkoli
pogledava
,
Alenčke
le
ni
.
Kličeva
in
iščeva
,
nikjer
Te
ni
.
Opoldne
sem
skuhala
jabolčni
štrukelj
,
kakor
si
ga
Ti
rada
jedla
;
sem
mislila
,
zdajle
bo
pritekla
—
oh
,
pa
Te
ni
bilo
,
ker
Te
ni
več
.
Vse
sva
morala
sama
snesti
,
in
šele
zvečer
sva
jedla
in
se
potlej
z
žalostnim
srcem
in
objokanimi
očmi
spat
odpravila
.
Tudi
Tvoj
kanarček
je
močno
žalosten
,
ker
Te
več
ne
vidi.
Na
vrata
kljuje
in
pravi
:
Kje
je
pa
moja
gospodična
?
Pa
sem
mu
povedala
,
da
si
šla
daleč
proč
,
čez
hribe
in
doline
in
vinske
gore
,
čez
bistre
potoke
in
ravno
polje
.
Preljuba
Alenčica
,
piši
nama
,
brž
piši
;
saj
vem
,
da
si
že
pisala
,
kakor
si
obljubila
.
Midva
vsako
uro
skrbno
na
Te
misliva
,
tudi
Ti
noben
dan
ne
pozabi
na
naju
in
na
Boga
in
na
Marijo
.
Tako
!
Z
Bogom
!
Tvoja
mati
in
Tvoj
oče
do
groba
in
še
onkraj
groba
.
Aleni
je
bilo
temno
pri
srcu
in
vest
ji
je
očitala
greh
,
ker
ni
pisala
.
Naglo
je
segla
po
belem
listu
—
pero
je
začelo
drseti
po
beli
poli
—
tuji
svet
je
ginil
izpred
nje
—
duša
je
vasovala
pri
očetu
in
materi
...
Ko
je
pihnila
luč
,
so
se
oglasile
stopinje
iz
obednice
—
nekdo
je
plosknil
z
roko
in
se
zasmejal
—
potem
pa
je
bilo
grčanje
,
kakor
Jokov
smeh
.
Alena
je
potegnila
odejo
čez
glavo
.
Tisto
dopoldne
,
ko
je
stal
na
preži
za
pregrajo
na
pošti
mešetar
Jok
,
je
njegovo
prisluškujoče
uho
natančno
ujelo
besede
poštarice
Erne
:
„
Gospa
Strniška
v
Marevževcu
.
“
Občutil
je
,
da
je
nekaj
šinilo
ob
teh
besedah
skoz
njegovo
telo
,
skoz
srce
in
mozg
.
Toda
ni
se
ganil
;
samo
njegovo
levo
,
pomežikujoče
oko
je
obstalo
in
ni
trenilo
.
Kakor
bi
prisluškal
z
očmi
.
Potrpežljivo
je
čakal
in
se
ni
gnetel
med
ljudi
,
ki
so
vsi
obenem
tiščali
k
okencu
,
ko
se
je
odprlo
.
Zadnji
je
prišel
na
vrsto
,
kupil
dopisnico
in
malomarno
odšel
.
Pred
vrati
je
izvlekel
zamazan
zvezek
iz
žepa
,
vtaknil
med
popisane
liste
dopisnico
,
spravil
vse
spet
v
žep
in
se
napotil
.
Roke
je
potisnil
v
žepe
,
tulasti
klobuk
se
mu
je
kar
sam
od
sebe
obesil
na
oči
,
rameni
je
dvignil
,
da
je
bilo
videti
odzadaj
,
ker
mu
je
glava
zlezla
med
pleča
,
kakor
bi
hodil
jetičnik
.
Jok
pa
ni
ubral
navadne
poti
.
Smrekarjevega
dvorišča
se
je
ognil
in
se
spustil
po
brežiču
za
pošto
proti
svoji
samotni
koči
in
kmalu
utonil
v
gosti
megli
.
Doma
je
odveznil
pokrov
pri
peči
in
poiskal
pisker
zajtrka
,
kakor
mu
ga
je
spravljala
žena
ob
žerjavici
.
Izpil
je
takoj
v
veži
iz
lonca
,
ga
postavil
nazaj
na
ognjišče
,
peč
zaveznil
in
šel
v
hišo
.
Tamkaj
je
odprl
omarico
,
v
steno
vzidano
,
prijel
za
zelenko
in
miže
pil
iz
nje
v
dolgih
požirkih
.
Potem
je
zvil
nekaj
stare
obleke
za
vzglavje
in
legel
vznak
na
klop
ob
peči
.
Ni
mu
bilo
do
spanca
,
ker
se
je
dodobra
naspal
v
listju
.
Bulil
je
v
črni
strop
in
tuintam
trepetaje
z
vejicami
lovil
misli
,
kakor
so
se
mu
snovale
in
tekle
pred
njim
.
Dobro
uro
je
tako
ležal
,
roke
pod
glavo
.
Včasih
je
zaklopil
oči
,
ki
so
se
vselej
kmalu
odprle
in
zopet
nervozno
pomežikovale
proti
stropu
.
Ko
jih
je
zadnjič
zaklopil
,
je
obžedel
dokaj
dolgo
,
kakor
bi
zaspal
.
Pa
ni
.
Zakaj
sunkoma
je
skočil
kvišku
in
se
zasmejal
navesglas
.
Spet
je
šel
k
omarici
,
prijel
zelenko
in
pil
,
da
se
je
dvakrat
oddahnil
,
preden
je
posrebnil
zadnjo
kapljo
.
„
Kakor
bi
bila
voda
,
“
je
zamrmral
,
ko
je
zapiral
vratca
.
„
Nič
več
ne
speče
in
ne
ureze
po
grlu
.
Da
se
človek
tako
navadi
te
spekočine
.
—
Ali
so
pa
oštirji
sami
sleparji
,
da
točijo
vodo
.
Vrag
vedi
!
“
Mešetar
je
nato
vtaknil
prazno
ploščato
čutaro
v
žep
,
zaklenil
vežna
vrata
in
skril
ključ
v
kradi
med
polena
.
Potem
je
ubral
pot
za
vasjo
in
prav
na
koncu
vasi
zavil
v
leseno
krčmo
pri
Plankarju
.
Žive
duše
ni
bilo
v
krčmi
.
Le
krčmar
Martinek
je
dremal
pri
peči
in
se
ni
prebudil
,
dokler
ga
ni
Jok
potresel
za
rame
.
„
Napolni
mi
čutaro
,
“
mu
je
pomolil
steklenico
v
roke
.
Krčmar
je
zazdehal
in
si
pomel
oči
,
preden
je
segel
po
posodi
.
Jok
si
je
primaknil
stol
k
mali
mizici
ob
peči
in
sedel
.
„
Kam
si
se
namenil
,
“
je
vprašal
Martinek
in
ogledoval
čutaro
proti
oknu
.
„
Kupčija
,
kaj
?
“
„
Ne
bo
,
danes
že
ne
.
Za
kravami
pogledam
k
Sv.
Antonu
.
Tale
Vrbek
z
Grabna
me
sili
.
“
„
Vrbek
?
No
,
no
!
“
Plankar
je
odšel
iz
hiše
,
da
natoči
.
Stara
,
lesena
ura
je
hreščeče
odbila
eno
.
Mimo
okna
se
je
zazibala
pismonoševa
oguljena
čepica
.
Jok
je
vstal
.
Srce
se
mu
je
vznemirilo
.
Toda
hitro
je
sedel
,
ker
so
se
odprla
vrata
in
je
vstopil
pismonoša
.
„
Saj
sem
vedel
,
“
je
pohvalil
samega
sebe
mešetar
in
se
potuhnil
,
kakor
bi
mu
bilo
malo
mar
pismonoše
.
„
Kaj
ni
Plankarja
,
Jok
?
Ali
si
ti
za
krčmarja
,
ko
sediš
brez
pijače
v
krčmi
?
“
„
Bolje
bi
bilo
,
da
bi
bil
Martinek
nego
Jok
.
“
„
Kaj
bi
godrnjal
!
Nič
ti
ni
sile
,
Jok
,
prav
nič
.
“
„
Več
že
kot
tebi
!
Tisto
pošto
raznošiš
—
ob
mesecu
je
pa
gotov
denar
.
Jaz
pa
le
lovim
—
lovim
!
Razumeš
.
Če
je
,
je
,
če
ni
,
pa
ni
.
“
„
Je
denar
,
ne
rečem
,
ampak
zaslužen
!
Poglej
,
danes
moram
zaradi
enega
samega
pisma
kretiti
v
Marevževec
.
In
sem
mislil
,
da
speljem
popoldne
tiste
butarice
k
hiši
.
Pa
jih
,
če
jih
moreš
!
“
Plankar
je
prinesel
čutaro
.
„
Nu
,
“
mu
je
pomignil
pismonoša
.
Martinek
ga
je
razumel
in
koj
postavil
na
vogel
mize
frakelj
.
„
Martinek
,
“
se
je
oglasil
Jok
,
„
ali
vidiš
,
da
sem
pozabil
na
tobak
.
Stopi
no
v
opalto
ponj
,
ko
imaš
tako
spočite
noge
.
Na
!
“
Zakotalil
je
krono
po
mizi
.
„
Grem
,
zakaj
ne
bi
šel
!
“
Martinek
je
pobral
krono
,
pokril
kučmo
in
odšel
v
opalto
.
