,ko
zaveje
lahen
večerni
veter
...
Novo
življenje
je
zaplulo
takrat
po
Henrikovih
žilah
...
ono
življenje
pariških
ulic
...
življenje
umetnika
,
ki
ne
živi
trenotku
,
ki
vidi
v
ženi
pred
seboj
vso
svojo
moč
,
vso
svojo
srečo
...
Tesno
je
privil
Eleonoro
k
sebi
,
da
je
bolestno
zaječala
,
pogledal
ji
je
v
napol
odprte
oči
...
ki
so
bile
zalite
s
solzami
...
Drhtela
je
po
vsem
telesu
;
Henriku
se
je
zdelo
,
da
so
jo
zapustile
moči
...
dvignil
jo
je
na
svoje
roke
in
nesel
na
divan
.
Potem
pa
je
stopil
korak
nazaj
in
jo
opazoval
...
Nepremično
je
ležala
na
divanu
...
le
prsi
so
ji
burno
valovale
...
njeni
črni
lasje
so
se
izgubljali
v
temni
barvi
rdeče
svile
,
da
je
njen
obraz
blestel
iz
temnega
ozadja
;
ozka
,
bela
obleka
se
je
tesno
oprijemala
njenega
nežnega
telesca
,
da
so
se
mogle
opaziti
vse
fine
in
elegantne
oblike
njenih
udov
.
Molče
jo
je
opazoval
Henrik
;
v
tem
trenotku
je
opazil
in
začutil
šele
moč
žene
.
Kolikokrat
je
že
stal
pred
modelom
,
občudoval
klasične
forme
in
lepo
razvito
telo
,
a
nikdar
ni
občutil
tega
,
kar
danes
...
Nebroj
misli
,
smelih
idej
,
predrznih
načrtov
je
prešinilo
njegovo
glavo
...
Doslej
mu
je
bilo
delo
po
ženskem
modelu
le
mehanično
kopiranje
...
a
sedaj
je
videl
povsod
le
življenje
,
globoke
misli
,
duhovite
inspiracije
...
V
tem
trenotku
mu
je
bilo
tako
neznansko
žal
vseh
onih
izgubljenih
dni
,
izgubljenih
idej
...
Eleonora
je
odprla
svoje
oči
in
njen
pogled
je
bil
tako
proseč
,
tako
vabljiv
...
v
lahnih
drgetljajih
so
se
premaknile
njene
ustnice
in
zašepetale
:
„
Henrik
,
Henrik
!
“
On
pa
je
skočil
k
nji
in
sklonil
se
k
njenemu
telesu
...
Tiho
in
mirno
je
bilo
v
sobi
,
slišalo
se
je
le
razburjeno
dihanje
,
zdajinzdaj
strastni
vzdihi
...
vroči
in
glasni
poljubi
.
Iz
ulice
doli
od
nasprotnih
hiš
se
je
oglasila
tiha
hrepeneča
pesem
...
pesem
o
ljubezni
,
zvestobi
in
vdanosti
,
pesem
o
žrtvah
in
spoštovanju
...
Ljubeče
dekliško
srce
je
dalo
duška
svoji
ljubezni
v
tihi
nežni
pesmi
.
In
v
trenutkih
strasti
se
je
Henrik
spomnil
na
Mary
,
ki
je
pela
včasih
,
ko
je
delal
v
ataljeu
zaljubljeno
provonsalsko
romanco
...
spomnil
se
je
samo
te
pesmi
,
a
spomnil
se
ni
nje
,
ki
jo
je
pela
...
Pesem
je
zopet
utihnila
...
Henrik
pa
je
sedel
zopet
na
fotelju
,
glava
mu
je
klonila
nazaj
,
roke
so
mu
omahnile
...
in
naenkrat
so
se
ga
zopet
polastile
čudne
misli
,
grozne
slutnje
...
najraje
bi
zapustil
vse
in
bežal
,
bežal
daleč
proč
,
kjer
bi
ga
ne
poznal
nikdo
...
Eleonora
je
pa
še
vedno
ležala
na
divanu
...
njene
oči
so
bile
zaprte
,
njeno
telo
je
bilo
kot
mrtvo
...
Zadovoljila
je
svoji
naravi
,
svojim
koprnečim
željam
...
Prvi
je
prekinil
molk
Henrik
,
ki
je
naglo
vstal
,
šel
parkrat
s
hitrimi
koraki
gorindol
po
sobi
,
nato
se
je
pa
vstavil
pred
divanom
prijel
Eleonoro
za
roko
in
rekel
:
„
Pojdi
,
čas
je
!
“
Kakor
da
jo
je
prebudil
iz
globokega
spanja
,
je
odprla
Eleonora
oči
in
plašno
pogledala
naokoli
,
ko
pa
je
opazila
Henrika
,
skočila
je
kviško
,
molče
ogrnila
mantiljo
in
si
ovila
svilnat
plašč
.
Nato
je
poslala
služkinjo
po
izvoščeka
...
Ko
sta
slišala
Henrik
in
Eleonora
na
ulici
voz
,
ki
se
je
ustavil
pred
hišo
,
zapustila
sta
sobo
ter
odšla
po
stopnicah
na
ulico
.
Tu
sta
hitro
skočila
v
voz
;
Eleonora
je
mimogrede
povedala
cilj
...
izvošček
je
pognal
konja
in
voz
je
oddrdral
v
diru
proti
Podrožniku
.
Ali
poznate
one
tihe
,
mirne
pomladanske
noči
,
ki
se
razširjajo
nad
mestom
kot
gost
,
neprozoren
pajčolan
,
ki
oklepajo
in
ovijajo
prirodo
s
svojo
temo
,
ki
skrivajo
v
nji
vse
,
kar
se
plaši
in
boji
belega
dneva
?
Ali
vendar
se
skozi
to
temno
noč
včasi
prikradejo
bledi
lunini
žarki
,
ki
za
trenotek
razsvetle
temo
...
Taka
noč
je
ležala
nad
mestom
,
ko
sta
se
vozila
Eleonora
in
Henrik
proti
mali
vili
pod
Rožnikom
...
Vso
pot
sta
molčala
;
Henrik
se
je
stisnil
v
kot
in
si
prižgal
smodko
,
Eleonora
pa
je
naslonila
glavo
na
njegovi
prsi
;
v
največjem
diru
je
podil
voznik
skozi
temni
tivolski
gozd
,
dokler
ni
zavil
na
malo
planoto
...
Pred
razsvetljeno
vilo
se
je
voz
ustavil
.
Eleonora
je
skočila
po
koncu
,
izstopila
ter
stekla
do
vrat
.
Počasi
in
flegmatično
ji
je
sledil
Henrik
;
takoj
se
je
spomnil
,
da
vstopi
sedaj
v
ono
vilo
,
ki
jo
je
opazoval
prvi
dan
svojega
prihoda
v
Ljubljano
,
da
se
pridruži
oni
družbi
,
ki
jo
je
takrat
zaničeval
...
a
danes
je
bil
povsem
drugih
misli
,
danes
si
je
želel
take
vesele
in
razposajene
družbe
,
hotel
in
moral
si
je
pregnati
one
čudne
,
nerazumljive
slutnje
,
ki
so
se
navadno
vsilile
v
njegovo
dušo
...
Ko
so
se
odprla
vrata
,
sta
Eleonora
in
Henrik
vstopila
...
Večina
družbe
je
bila
že
zbrana
,
vsi
so
pričakovali
Henrikovega
prihoda
,
posebno
dame
so
bile
jako
nestrpne
,
ker
so
si
želele
,
da
se
spoznajo
s
človekom
,
ki
prihaja
iz
velikomestnega
življenja
.
Bile
so
trdno
prepričane
,
da
se
za
njih
družbo
sedaj
pričenja
nov
čas
;
umetnika
imajo
v
svoji
sredi
,
zato
bodo
bodoči
sestanki
gotovo
mnogo
zanimivejši
...
Henrik
se
je
predstavil
mirno
in
ponosno
vsem
,
ki
jih
še
ni
poznal
,
z
damami
je
izpregovoril
semintja
kako
vsakdanjo
besedo
,
nato
pa
je
sedel
na
fotelj
,
a
komaj
je
po
svoji
navadi
komodno
sprožil
svoje
noge
,
stopi
k
njemu
Magda
Kuhnova
ter
ga
vpraša
:
„
Ali
Vaša
gospodična
sestra
nocoj
ne
pride
?
“
Kovač
ji
je
popolnoma
malomarno
odgovoril
,
kot
da
ne
ve
,
da
se
njegova
sestra
udeležuje
teh
sestankov
:
„
Ne
vem
,
ker
nisem
govoril
ž
njo
ničesar
o
ti
stvari
,
sicer
pa
sploh
ne
vem
,
da
li
zahaja
v
to
družbo
!
“
„
Poprej
je
bila
naš
reden
gost
,
“
se
je
vpletel
Winter
v
pogovor
,
ker
je
hotel
izvedeti
,
ako
pride
Rene
,
„
a
odkar
se
je
zaročila
,
ne
prihaja
več
...
Gotovo
ji
je
gospod
Potrato
zabranil
nočne
izlete
.
“
„
Ne
vem
,
“
je
skomignil
Kovač
z
rameni
in
se
obrnil
na
desno
,
kamor
je
prisedla
Eleonora
,
ki
je
bila
danes
skrajno
dobre
volje
;
razposajeno
se
je
smejala
,
sipala
na
vse
strani
opazke
in
opombe
.
Ko
se
je
obrnil
Kovač
k
nji
,
privila
ga
je
k
sebi
,
da
je
napol
ležal
na
divanu
a
ona
se
je
sklonila
preko
njega
...
Zadonele
so
zopet
pesni
,
razkošne
in
divje
,
pari
so
se
zavrteli
v
divjem
plesu
;
Kovač
pa
se
ni
premaknil
raz
svoje
mesto
,
opazoval
je
to
vrvenje
...
a
naenkrat
je
vstal
,
ni
se
mogel
več
premagovati
,
kajti
ta
njegova
mirnost
in
hladnokrvnost
je
bila
le
namišljena
,
in
vzkliknil
je
,
da
je
njegov
glas
prevpil
ves
hrup
:
„
Prijatelji
,
življenja
,
ljubezni
,
umetnosti
!
“
Vsi
so
obstali
in
ga
začeli
vpraševati
,
kaj
misli
s
temi
svojimi
besedami
.
On
pa
jim
je
razlagal
svoje
načrte
...
Ko
so
bili
ravno
vsi
najbolj
zaverovani
v
njegove
besede
,
se
odpro
vrata
in
v
sobo
vstopi
—
Rene
.
Vsi
so
osupli
utihnili
,
kajti
njenega
prihoda
ni
pričakoval
nikdo
.
A
še
nikdar
ni
stopila
Rene
tako
ponosno
in
samozavestno
med
družbo
,
kot
ravno
danes
.
Kakor
boginja
je
stala
med
drugimi
damami
.
V
dragocenem
svilnatem
kostumu
je
stala
sredi
sobe
,
svesta
si
svoje
lepote
;
vse
navzoče
je
prešinilo
veliko
veselje
,
ker
so
vedeli
,
da
bo
današnji
večer
polen
užitkov
...
V
tem
času
,
ko
se
je
družba
najbolj
zabavala
,
ko
je
odmeval
smeh
,
petje
po
okolici
,
ustavil
se
je
na
razpotju
pod
Rožnikom
voz
,
ki
sta
iz
njega
stopila
dva
moža
;
voznik
se
je
obrnil
takoj
in
se
je
odpeljal
v
mesto
,
došleca
pa
sta
stopala
pazno
in
počasi
proti
razsvetljeni
vili.
Ko
sta
dospela
tja
,
sta
stopila
v
grmičevje
na
nasprotni
strani
in
pazno
poslušala
;
prvi
je
tiho
zašepetal
drugemu
:
„
Ali
mislite
sami
stopiti
tako
nepričakovano
v
to
lepo
družbo
?
“
„
Ne
,
ne
,
gospod
Dimic
,
moji
ljudje
so
avizirani
in
vsak
trenotek
morajo
biti
tu
.
“
Tiho
sta
govorila
naprej
.
Dimic
je
torej
izvedel
svoj
maščevalni
načrt
!
Nalašč
je
počakal
nekaj
časa
,
da
bi
Winter
in
njegovi
drugi
pozabili
na
oni
rekonter
v
kavarni
,
a
potem
je
šel
takoj
na
delo
;
privatno
je
pojasnil
vso
stvar
nekemu
mestnemu
detektivu
kar
tako
mimogrede
,
a
ta
se
je
začel
zanimati
za
stvar
in
se
prepričal
,
da
so
Dimičeve
besede
resnične
.
Prijavil
je
vso
stvar
in
dobil
nalog
,
da
naj
preseneti
društvo
pri
nočnem
sestanku
.
Pri
poizvedovanju
mu
je
radevolje
pomagal
Dimic
,
ki
je
tudi
izvohal
nocojšnji
sestanek
.
V
tem
so
prihajali
od
vseh
strani
policisti
,
ki
so
obkolili
hišo
.
Detektiv
je
stopil
z
Dimicem
na
cesto
,
bližnjim
stražnikom
podal
še
inštrukcije
,
nato
pa
je
stopil
do
vrat
vile
in
močno
potrkal
...
Dimic
pa
jo
je
hitro
oddrsal
nazaj
v
grmičevje
ter
nestrpno
pričakoval
uresničenja
svojega
načrta
...
V
salonu
pa
je
medtem
prikipelo
življenje
do
vrhunca
,
boj
med
človekom
in
pohotnežem
se
je
bil
v
najpestrejših
niansah
strasti
in
razuzdanosti
,
spol
ne
razlikuje
več
spola
;
vse
je
pomešano
v
divjem
vrvenju
,
ki
se
iz
njega
sliši
samo
razburjeno
dihanje
,
nemirni
vzdihi
...
Kovač
je
v
novi
družbi
takoj
pokazal
,
da
vendar
ni
tako
dolgočasen
,
kot
je
mislil
on
sam
in
tudi
drugi
—
res
ga
je
takoj
v
začetku
nekoliko
frapiral
prihod
Rene
,
ki
se
mu
je
pomenljivo
nasmehnila
,
stopila
je
k
njemu
,
stisnila
mu
roko
in
ga
ironično
vprašala
:
„
Kako
je
Tvoji
soprogi
?
Ali
ji
je
že
tako
dobro
,
da
si
jo
mogel
pustiti
samo
?
“
Kovač
je
razumel
njene
satirične
besede
,
a
takoj
ga
je
minula
frapiranost
,
še
bolj
sarkastično
in
zbadljivo
je
rekel
:
„
Pustil
sem
jo
tako
lahko
,
kot
si
ti
pustila
svojega
ljubeznivega
ženina
.
“
Rene
se
je
na
glas
zasmejala
,
da
so
jo
vsi
navzoči
začudeno
pogledali
,
na
to
se
je
pa
obrnila
k
družbi
in
zapela
veselo
pesen
.
Kovač
se
potem
ves
večer
ni
več
menil
za
njo
;
zanimale
so
ga
začetku
te
orgije
,
a
delj
ko
jih
je
opazoval
,
tem
bolj
so
se
mu
zdele
banalne
in
proste
.
Nič
duhovitega
ni
našel
v
njih
,
vse
je
bilo
tako
vsakdanje
in
skoro
naivno
.
Nehote
si
je
moral
priznati
,
da
je
njegova
sestra
med
vsemi
še
najbolj
duhovita
,
ona
je
znala
vzbuditi
med
njimi
ono
nervoznost
in
rafiniranost
,
ki
daje
impulza
ter
sugerira
vsem
nove
misli
ter
nove
nestrpne
želje
...
A
Kovač
še
vseeno
ni
našel
tega
,
kar
je
hotel
doseči
;
hotel
je
nekaj
umetniškega
...
Zato
je
predlagal
umetniške
grupe
,
kar
so
vsi
z
veseljem
sprejeli
.
Kovač
je
takoj
začel
angažirati
grupe
.
Izbral
si
je
dame
in
gospode
,
ki
jim
je
razdelil
uloge
in
jih
informiral
o
stvari
...
Najprej
je
aranžiral
grupo
iz
turškega
harema
,
ki
so
predstavljale
Magda
,
Eleonora
,
soprogo
profesorja
Freierja
in
njeni
dve
sestri
,
te
so
predstavljale
huriske
,
ki
so
polegle
po
divanih
,
na
preproge
pa
so
sedli
gospodje
,
Winter
kot
paša
in
drugi
,
Rene
pa
je
prevzela
ulogo
odaliske
.
Zadonele
so
mandoline
;
zopet
so
zaprhutali
po
zraku
rdeči
nagelji
in
sveže
vijolice
...
Rene
pa
je
začela
plesati
zopet
svoj
divji
ples
...
Vsi
so
jo
gledali
tako
,
kot
da
jo
vidijo
prvič
,
vedno
je
znala
prinesti
v
svoje
kretnje
nekaj
novega
,
pikantnega
,
razburljivega
.
V
dvorani
se
je
pričelo
res
pravo
haremsko
življenje
,
med
opojne
parfeme
,
med
vonje
po
svežih
cvetlicah
se
je
mešal
tobakov
dim
,
ki
je
polnil
vse
ozračje
z
belo
prozorno
kopreno
,
ki
so
se
skozi
njo
kot
v
lahni
jutranji
megli
videla
in
razločevala
elastična
telesa
hurisk
in
lepe
odaliske
...
Eleonora
se
ni
hotela
premakniti
od
Kovača
,
privila
ga
je
k
sebi
in
mu
šepetala
:
„
Ti
ostaneš
vedno
moj
,
vedno
moj
...
poglej
,
kako
lepo
je
v
moji
družbi
...
“
Kovača
so
popolnoma
prevzele
iste
misli
,
ničesar
več
ni
mislil
,
vedno
mu
je
bilo
pred
očmi
samo
to
,
kar
je
videl
...
In
nehote
se
je
razveselil
svoje
vrnitve
nazaj
v
Pariz
,
ko
bo
sam
,
prost
ter
svoboden
,
ko
bo
mogel
s
polnimi
prsi
udihavati
oni
zrak
,
ki
mu
je
bil
poprej
tuj
in
skoro
neznosen
!
Uživel
se
je
sedaj
popolnoma
v
te
orgije
,
nič
več
se
mu
niso
zdele
banalne
...
Opazoval
je
Rene
,
ki
pa
v
nji
ni
videl
več
svoje
sestre
,
nego
čisto
tujo
ženo
,
ki
bi
mogla
prebuditi
v
njem
ista
poželjenja
kot
v
vseh
drugih
...
Ni
se
menil
za
druge
,
ki
so
sloneli
v
živahnih
pogovorih
,
smehu
in
petju
po
divanih
,
zabaval
se
je
le
z
Eleonoro
,
ki
mu
je
nudila
z
največjo
strastjo
vse
,
kar
je
le
hotel
...
slednjo
željo
mu
je
čitala
iz
oči
.
—
Znala
ga
je
tako
privabiti
k
sebi
,
da
se
ji
ni
mogel
v
nikaki
stvari
upirati
,
njeni
poljubi
so
bili
tako
vroči
,
njeni
objemi
tako
strastni
,
da
se
je
Kovač
popolnoma
prepustil
njeni
volji
...
njena
koketna
rafiniranost
ga
je
omamila
popolnoma
,
kot
otrok
je
bil
v
njenih
rokah
...
Rene
je
zdajinzdaj
pogledala
svojega
brata
—
a
njeni
pogledi
so
bili
ponosni
in
samozavestni
...
sedaj
je
ona
sama
spoznala
,
da
je
njena
strastna
narava
v
njeni
krvi
...
Ko
je
nehala
plesati
,
se
je
za
hip
ogledala
naokoli
,
komu
naj
bi
se
pridružila
;
zagledala
je
Wintra
,
ki
je
gledal
naravnost
v
njo
ter
ji
namignil
...
a
zanalašč
ni
hotela
k
njemu
,
baronček
Minetti
se
je
nervozno
premikal
semintja
,
ker
mu
ni
bilo
nič
kaj
ugodna
pozicija
,
ko
je
moral
sedeti
s
podvitimi
nogami
,
Vera
Čehova
je
večkrat
stegnila
roko
ter
ga
potisnila
,
da
se
je
zvalil
kot
je
bil
dolg
in
širok
po
preprogi
.
Ogledala
si
je
vse
kavalirje
,
a
nikogar
ni
hotela
počastiti
tako
zelo
,
da
bi
se
mu
približala
sama
...
Zato
je
odšla
v
kot
sobe
,
kjer
je
legla
na
preprogo
,
prižgala
cigareto
in
mirno
kadila
.
Tedaj
pa
se
Minetti
ni
mogel
več
premagovati
,
splazil
se
je
k
nji
,
ona
pa
ga
začudeno
pogleda
:
„
Kaj
iščete
tukaj
?
“
„
He-he
,
oprostite
Rene
,
“
je
nosljal
,
„
kako
je
mogoče
,
da
bi
morali
ravno
Vi
ostati
sami
?
Kaj
naj
si
misli
Vaš
brat
,
ako
zapazi
,
da
samotarite
v
naši
družbi
?
“
Ležerno
je
odgovorila
Rene
:
„
Kaj
Vas
to
briga
!
Jaz
delam
,
kar
hočem
sama
!
“
Ves
poparjen
je
bil
Minetti
po
teh
besedah
,
nekaj
časa
se
je
še
sukal
okoli
Rene
,
a
ker
mu
ta
ni
niti
odgovarjala
,
je
spoznal
,
da
tukaj
njegovo
cvetje
ne
bo
šlo
v
klas
,
jo
je
pobral
nazaj
,
kjer
je
sedel
poprej
,
naslonil
je
glavo
na
divan
in
začel
govoriti
s
Čehovo
,
ki
se
mu
je
smejala
in
mu
čestitala
na
uspehih
,
ki
jih
je
dosegel
pri
Rene
.
A
on
je
bil
na
take
„
uspehe
“
navajen
...
Tako
se
je
spominjal
nekega
dogodka
,
ki
se
je
zgodil
nedavno
v
„
Zvezdi
“
,
ko
je
šel
proti
večeru
z
Wintrom
in
še
par
svojimi
tovariši
.
Srečali
so
neko
mlado
gospodično
,
ki
so
jo
takoj
obsuli
s
svojimi
ne
baš
posebno
delikatnimi
pokloni
...
A
korenito
so
se
urezali
,
gospodična
jim
je
odgovorila
,
a
to
tako
,
da
je
vsem
odgovor
zazvenel
v
ušesih
.
—
No
,
pa
vse
te
besede
so
mirno
vtaknili
v
žep
in
šli
mirno
naprej
,
kot
da
se
ni
zgodilo
prav
nič
,
da
jih
ni
gospodična
počastila
s
prav
nič
častnimi
priimki
in
pokloni
...
No
,
pa
—
na
take
stvari
se
človek
prav
lahko
navadi
,
posebno
pa
se
še
preneso
take
stvari
,
ako
jih
nikdo
ne
vidi
...
Dasi
je
bilo
razpoloženje
nocoj
pri
vseh
navzočih
najboljše
,
vendar
se
življenje
in
zabava
ni
mogla
razviti
tako
kot
drugič
...
Neka
čudna
atmosfera
je
ležala
nad
vsemi
in
zdelo
se
jim
je
,
kot
bi
bilo
vse
ozračje
prepojeno
z
neko
mučno
negotovostjo
,
nekimi
kritičnimi
slutnjami
...
Kovač
je
skušal
storiti
vse
,
da
bi
vzbudil
v
družbi
živahnost
,
aranžiral
je
grupe
iz
mitologije
,
ki
so
bile
res
umetniške
in
zanimive
...
Rene
je
pela
in
plesala
...
a
ono
mrtvilo
se
ni
hotelo
razgubiti
.
Ko
je
ravno
Kovač
aranžiral
neko
grupo
...
začuje
se
na
glavnih
vratih
precej
močno
trkanje
...
a
to
jih
ni
motilo
,
ker
so
vedeli
,
da
ne
pride
nobena
nepoklicana
oseba
v
vilo
;
slišali
so
,
da
so
se
odprla
hišna
vrata
,
a
to
jih
je
še
bolj
potrdilo
v
misli
,
da
pride
kak
zakasneli
član
družbe
...
Kovač
je
aranžiral
mirno
naprej
,
Rene
se
je
vlegla
ravno
kot
speča
Venera
na
divan
...
kar
se
odpro
vrata
nastežaj
—
vsi
se
ozro
in
preplašeno
odskočijo
...
Med
vrati
je
stal
znani
mestni
detektiv
...
za
njegovim
hrbtom
pa
so
stali
policisti
,
ki
so
radovedno
stegovali
vratove
in
opazovali
družbo
,
ki
je
bila
popolnoma
izven
sebe
...
Vsa
družba
je
utihnila
...
mučna
in
grozna
tišina
je
zavladala
po
sobi
,
gospodje
so
planili
pokoncu
in
prestrašeni
obstali
,
dame
pa
so
zakričale
in
se
stisnile
po
kotih
v
sobi
.
Nikdo
se
ni
zavedel
natančno
kritičnega
položaja
,
ki
je
zašel
vanj
,
kakor
brezumni
so
gledali
proti
vratom
...
kjer
je
stal
mirno
detektiv
...
Prvi
se
je
slednjič
orientiral
profesor
Freier
,
ki
se
je
naglo
približal
detektivu
in
stegnil
roko
,
a
ta
je
spoznal
njegov
namen
,
da
bi
hotel
priviti
električno
luč
,
pa
ga
je
še
pravočasno
zagrabil
za
roko
in
potisnil
v
stran
.
V
tem
je
stopil
v
sobo
policijski
komisar
,
ki
se
je
vsi
družbi
nonšalantno
,
a
vender
precej
prezirljivo
naklonil
ter
rekel
:
„
Prosim
,
gospoda
,
da
ostanete
popolna
mirni
in
vsi
na
svojih
mestih
!
V
imenu
zakona
zahtevam
,
da
mi
pove
vsakdo
svoje
ime
!
“
Kakor
curek
mrzle
vode
so
delovale
te
popolnoma
uradne
besede
na
navzoče
...
Sedaj
so
se
šele
popolnoma
zavedli
položaja
in
katastrofe
,
ki
so
stali
pred
njo
!
Vsi
so
vedeli
,
da
je
njih
obstanek
v
Ljubljani
nemogoč
,
da
se
jim
bo
smejalo
vse
mesto
!
A
vrhu
tega
so
bili
večinoma
vsi
višji
uradniki
in
členi
najuglednejših
ljubljanskih
rodbin
,
kjer
so
igrali
vedno
največjo
ulogo
...
a
zdaj
naenkrat
ta
škandal
,
ta
grozni
škandal
.
Winter
se
je
pa
takoj
spomnil
onega
,
ki
je
bil
edini
tako
podel
,
da
je
izvedel
ta
satanski
načrt
...
stisnile
so
se
njegove
ustnice
in
v
divji
jezi
je
zasiknil
:
„
Prokleti
Dimic
!
“
Kakor
kačji
žvižg
so
zabrnele
te
njegove
besede
po
sobi
,
in
vsi
so
jih
razumeli
...
vsi
so
se
spomnili
onega
dogodka
med
Wintrom
in
Dimicem
v
kavarni
in
vsem
je
bilo
v
trenotku
jasno
,
da
je
le
Dimic
mogel
biti
tak
lopov
,
da
jih
je
izdal
...
Kakor
težka
mora
je
ležalo
to
spoznanje
nad
vsemi
...
samo
Rene
ni
izgubila
mirne
krvi
...
Ko
je
vstopil
komisar
,
je
dvignila
glavo
in
se
skoro
na
glas
zasmejala
,
potem
pa
je
vstala
in
sedla
na
divan
,
k
nji
je
enako
mirno
prisedel
Kovač
...
saj
ta
dva
sta
bila
edina
,
ki
ta
izdaja
ni
mogla
imeti
posledic
zanje
.
Smejala
sta
se
,
ko
sta
gledala
in
poslušala
s
kako
drhtečim
in
obupanim
glasom
so
pripovedovali
gospodje
in
dame
komisarju
svoja
imena
.
Ko
so
bili
že
vsi
gotovi
,
je
komisar
kavalirsko
stopil
k
Rene
in
jo
prosil
,
da
naj
mu
pove
svoje
ime
,
kar
je
storila
popolnoma
flegmatično
.
Tudi
Henrik
se
ni
prav
nič
razburjal
.
Komisar
je
končal
,
svetoval
je
še
družbi
,
da
bi
bilo
najbolje
,
ako
se
sedaj
takoj
razide
in
sicer
ne
skupno
;
bil
je
še
toliko
kavalirja
,
da
se
je
ponudil
damam
,
da
jim
pošlje
iz
mesta
vozove
...
nato
se
je
molče
naklonil
ter
odšel
iz
sobe
,
za
njim
pa
detektiv
in
vsi
stražniki
...
Družba
je
ostala
zopet
sama
...
a
niti
besede
ni
mogel
spregovoriti
kdo
...
Minetti
je
kar
napolblazen
divjal
po
sobi
,
ceptal
z
nogo
...
Bil
je
tako
razburjen
,
da
se
je
zaletel
v
malo
mizico
,
ki
so
stale
na
nji
steklenice
in
krožniki
,
ki
so
se
z
največjim
žvenketom
razbili
...
Polagoma
so
se
začeli
razhajati
...
Med
zadnjimi
sta
odšla
Rene
in
Henrik
.
Molče
sta
stopala
skozi
jasno
mesečno
noč
...
in
ako
bi
povedala
drug
drugemu
svoje
misli
,
bi
se
gotovo
strinjala
v
norčevanju
in
zasmehovanju
družbe
,
ki
se
je
tako
grozno
blamirala
in
se
prestrašila
dejstva
,
da
je
njih
početje
razkrinkano
...
tako
malenkostno
se
jim
je
zdelo
njih
početje
...
poprej
pogumni
,
a
ko
pride
udarec
,
vsi
preplašeni
,
bojazljivci
...
Dospela
sta
v
mesto
,
Henrik
je
spremil
svojo
sestro
do
njenega
stanovanja
;
predno
sta
se
ločila
,
je
Henrik
rekel
:
„
Pridi
tekom
današnjega
popoldneva
k
meni
,
govoriti
moram
s
teboj
o
raznih
stvareh
!
“
Rene
mu
je
obljubila
in
odšla
.
Henrik
pa
je
stopal
po
dolgočasnih
in
praznih
ljubljanskih
ulicah
proti
domu
.
Na
to
,
kar
se
je
ravnokar
zgodilo
ni
niti
mislil
več
,
premišljeval
je
samo
,
kako
naj
bi
uredil
končno
stvari
s
svojo
ženo
;
ravno
zato
je
povabil
Rene
k
sebi
,
da
naj
bi
ona
posredovala
med
njima
,
ker
Kovač
ni
hotel
in
ni
mogel
več
govoriti
s
svojo
soprogo
...
Henrik
je
odšel
naravnost
v
svojo
sobo
,
prižgal
je
svetilko
in
se
hotel
sleči
,
toda
naenkrat
so
ga
premagale
grozne
misli
kot
še
nikdar
doslej
...
spomnil
se
je
vseh
današnjih
dogodkov
,
prizora
z
Mary
,
sestanka
z
Eleonoro
,
presenečenja
pod
Rožnikom
...
vse
te
slike
in
prizori
so
se
vrstili
pred
njegovimi
očmi
...
Spomnil
se
je
svoje
žene
;
hotel
je
vprašati
usmiljenko
,
zato
je
šel
počasi
proti
spalnici
,
a
začudil
se
je
,
ko
je
videl
,
da
so
vrata
zaklenjena
;
potrkal
je
,
a
nikdo
se
mu
hi
oglasil
,
to
se
mu
je
zdelo
jako
čudno
;
ako
je
že
Mary
zaspala
,
usmiljenka
mora
vendar
bdeti
;
zato
je
šel
poklicat
služkinjo
,
ta
mu
je
povedala
,
da
je
gospa
že
zvečer
vstala
in
sporazumno
z
zdravnikom
odposlala
usmiljenko
;
potem
se
je
pa
zaklenila
v
svojo
sobo
in
nič
več
je
ni
videla
.
Neugodno
so
vplivale
te
besede
na
Henrika
,
prestrašil
se
je
,
ker
je
bil
prepričan
,
da
bi
mogla
Mary
napraviti
največjo
neumnost
.
Šel
je
zopet
k
spalnici
in
trkal
...
a
oglasil
se
ni
nikdo
...
to
se
mu
je
zdelo
še
bolj
sumljivo
;
ker
se
na
njegovo
trkanje
Mary
ni
odzvala
,
je
sklenil
,
da
s
silo
udre
vrata
.
Mučil
se
je
precej
dolgo
časa
,
vrata
so
bila
močna
in
ključavnica
trdna
...
ali
nazadnje
je
vendar
odjenjala
...
močan
pritisk
...
pok
in
vrata
so
se
na
stežaj
odprla
...
V
tem
trenotku
pa
je
Henrik
divje
zakričal
in
odskočil
nazaj
...
iz
odprte
sobe
se
je
valil
plin
,
ki
ga
je
hotel
zadušiti
...
Henrik
je
hitro
planil
v
predsobi
k
oknu
in
ga
odprl
,
nato
je
zagrabil
brisačo
,
pomočil
jo
v
vodo
,
ovil
si
jo
okoli
ust
in
nosu
,
planil
v
spalnico
in
bliskovito
hitro
odprl
vsa
okna
...
Ko
se
je
plin
že
razširil
na
vse
strani
,
je
odvil
brisačo
in
pogledal
naokoli
,
a
v
temi
ni
zapazil
ničesar
.
Ko
je
prižgal
svetilko
,
je
videl
,
da
so
bile
vse
cevi
odprte
.
In
ko
se
je
ozrl
zopet
naokoli
zapazil
je
na
divanu
Mary
...
Skočil
je
k
nji
in
jo
prijel
za
roko
...
bila
je
mrzla
...
trda
...
potipal
je
žilo
,
srce
,
a
mirno
je
bilo
,
ni
več
utripalo
...
Mary
je
bila
mrtva
!
Mirno
je
stal
Kovač
ob
divanu
in
gledal
je
na
njeno
truplo
...
Napol
zaprte
oči
so
se
ozirale
vanj
...
roke
so
bile
krčevito
stisnjene
,
ustnice
posinele
...
In
Henrik
se
je
vprašal
:
„
Zakaj
je
storila
to
?
“
Ali
je
on
kriv
njene
smrti
?
Ali
jo
je
on
privedel
do
tega
koraka
!
Ne
,
on
ne
!
Njena
slabost
,
njena
ponižnost
ni
imela
moči
,
da
bi
prenesla
najmanjši
udarec
usode
...
prva
nesreča
,
prvo
spoznanje
je
zlomilo
njeno
duševno
moč
in
tiralo
jo
je
v
obup
!
In
ali
ima
tako
slabotno
bitje
pravico
do
življenja
?
Ali
sme
živeti
tako
slabotno
bitje
danes
,
ko
se
bojuje
na
vse
strani
nečloveški
boj
za
obstanek
...
Ali
naj
slabotnejši
ovirajo
korak
junaku
...
ne
in
ne
!
Kdor
nima
moči
,
kdor
nima
poguma
,
da
bi
živel
,
da
bi
se
bojeval
,
ta
naj
se
umakne
iz
poti
življenja
sam
,
ako
se
ne
umakne
,
dohite
ga
ti
drugi
,
močnejši
,
ki
ga
podero
na
tla
,
ki
stopajo
preko
trupel
omahljivcev
in
slabotnežev
naprej
do
svojega
cilja
...
Henrik
je
gledal
na
mrtvo
Mary
...
a
niti
na
misel
mu
ni
prišlo
,
da
bi
v
nji
gledal
žrtev
svojega
početja
.
Umakniti
se
je
morala
po
čisto
naravnih
zakonih
...
ako
je
umrla
...
ali
pa
,
ako
bi
odšla
zavedno
od
njega
—
to
je
že
nazadnje
vseeno
...
umaknila
se
mu
je
...
in
njegov
korak
gre
lahko
ponosno
in
neovirano
naprej
...
In
ako
je
ta
zakon
zahteval
žrtve
,
ki
je
sedaj
ležala
pred
njim
mirno
in
nepremakljivo
...
kdo
je
temu
kriv
...
Svoji
bodočnosti
,
svoji
sreči
,
svoji
umetnosti
mora
žrtvovati
vse
...
in
ako
stopa
njegov
korak
tudi
po
grobovih
...
nič
za
to
!
Henrik
se
je
sklonil
k
nji
,
zatisnil
ji
je
oči
,
poljubil
njene
osinele
ustne
,
nato
pa
je
odšel
iz
sobe
in
uredil
vse
potrebno
,
poslal
je
po
komisijo
...
Ko
je
prišel
komisar
z
zdravnikom
,
jima
je
Henrik
povedal
vse
popolnoma
mirno
,
kar
se
je
zgodilo
...
Komisija
je
takoj
odredila
,
da
naj
se
truplo
prenese
v
mrtvašnico
...
Kot
da
bi
se
ne
zgodilo
ničesar
,
je
stal
Henrik
,
ko
so
položili
truplo
v
krsto
,
stopil
je
še
enkrat
bliže
...
pogledal
...
a
njegov
pogled
je
bil
miren
,
niti
ena
mišica
ni
strepetala
na
njegovem
obrazu
...
Krsto
so
odnesli
...
Stopil
je
k
oknu
in
videl
,
kako
so
jo
spodaj
položili
v
voz
,
ki
se
je
odpeljal
počasi
naprej
...
In
Henriku
se
je
zdelo
,
da
se
je
za
vedno
poslovilo
od
njega
ono
malenkostno
,
idilično
življenje
...
nova
pota
se
odpirajo
pred
njim
,
novi
cilji
se
blešče
v
daljini
...
Med
tem
se
je
zdanilo
...
lepo
jutro
se
je
porodilo
...
Zlato
solnce
je
pošiljalo
izza
gora
svoje
prve
žarke
...
jutranji
zrak
svež
in
opojen
,
se
je
širil
naokoli
.
Henrik
pa
je
udihaval
ta
zrak
s
polnimi
prsi
in
oči
so
se
mu
odprle
in
gledal
je
tja
v
širni
svet
!
V
najkrajšem
času
se
je
zvedelo
po
Ljubljani
o
sestankih
podrožniške
družbe
,
o
presenečenju
,
ki
ga
je
priredila
policija
najboljšim
ljubljanskim
krogom
.
Dolgo
časa
si
ni
upal
nikdo
na
ulico
,
ker
je
lahko
pričakoval
,
da
ga
nikdo
ne
pozdravi
preveč
prijazno
;
vsa
Ljubljana
se
je
smejala
prav
od
srca
visokim
gospodom
in
damam
,
ki
jih
je
doletela
ta
kritična
nesreča
;
vse
je
bilo
radovedno
na
obravnavo
,
ki
bi
se
morala
vršiti
;
kajti
preiskava
je
bila
v
polnem
teku
...
ali
na
enkrat
se
je
zgodilo
nekaj
,
kar
je
vse
jako
presenetilo
...
Nekega
lepega
dne
je
bila
namreč
preiskava
zistirana
in
sodno
postopanje
proti
udeležencem
podrožniških
večerov
ustavljeno
!
Seveda
,
da
je
vse
ugibalo
,
kako
je
to
mogoče
...
ali
ljudje
so
govorili
,
da
so
se
vršili
pritiski
in
tuširanja
od
vseh
strani
in
tako
je
izginila
ta
čedna
afera
...
no
,
za
udeležence
pa
je
imela
vendar
svoje
posledice
,
ker
so
morali
oni
,
ki
so
bili
v
državnih
službah
lepo
drug
za
drugim
izginjati
iz
Ljubljane
.
Winter
je
bil
premeščen
v
neko
dolgočasno
gnezdo
na
Štajerskem
,
kjer
je
začel
pravo
eremitsko
življenje
.
Minettija
so
poslali
doli
pod
Gorjance
prodajat
dolgčas
...
pa
tudi
drugi
so
zapustili
Ljubljano
in
svoj
podrožniški
Pariz
...
Ljudje
so
nekaj
časa
še
vedno
govorili
o
teh
sestankih
...
a
nato
se
je
pozabilo
počasi
,
kot
se
pozabi
tako
mnogo
v
življenju
.
Minilo
je
nekaj
tednov
po
teh
dogodkih
.
Rene
se
je
pripravljala
na
svojo
poroko
;
Potrato
je
bil
v
njo
še
vedno
zaljubljen
;
dasi
je
čul
med
udeleženci
pariških
večerov
večkrat
ime
svoje
zaročenke
,
vendar
ni
mogel
verjeti
,
da
bi
se
Rene
tako
spozabila
.
Vprašal
jo
je
sicer
,
a
ona
mu
je
užaljeno
odgovorila
,
kako
sploh
more
misliti
o
nji
kaj
takega
,
a
on
ji
je
popolnoma
zaupal
.
Vedno
ji
je
prigovarjal
,
da
naj
se
odloči
kar
najhitreje
za
poroko
,
ki
bi
se
tudi
že
vršila
,
da
se
ni
ravno
v
tem
času
zgodila
ona
nesreča
v
Henrikovem
domu
.
Henrik
je
hotel
sicer
ostati
v
domovini
še
tudi
po
teh
dogodkih
,
ki
pa
jih
ljudje
niso
razumeli
,
povsod
in
vedno
so
ga
gledali
postrani
,
po
kavarnah
,
promenadah
in
raznih
budoarjih
so
govorili
o
morilcu
svoje
žene
...
Tako
mu
nazadnje
res
ni
preostajalo
drugega
,
nego
da
je
sklenil
pustiti
vse
skupaj
in
pokazati
vsem
skupaj
hrbet
.
Hotel
je
takoj
odpotovati
,
a
zadržala
sta
Potrato
in
Rene
,
da
naj
ostane
še
toliko
časa
,
dokler
se
ne
poročita
,
potem
pa
odpotujejo
vsi
trije
skupaj
.
Henrik
se
je
pustil
res
pregovoriti
.
Bližal
se
je
dan
poroke
;
sklenili
so
,
da
popolnoma
tiho
in
mirno
brez
vsakega
hrupa
in
šuma
prirede
vse
...
Na
večer
pred
poroko
je
sedela
Rene
v
svoji
sobi
in
hotela
pripraviti
še
zadnje
stvari
...
a
bila
je
nekako
razburjena
,
ničesar
ni
mogla
delati
,
vse
skupaj
se
ji
je
zdelo
smešno
in
otročje
!
Na
glas
se
je
morala
zasmejati
,
ako
je
le
pomislila
:
jutri
sem
soproga
Potrato
,
stari
zaljubljeni
tepec
bo
moj
mož
.
Ni
si
mogla
niti
predstavljati
svoje
bodočnosti
,
zakona
.
Pustila
je
vse
delo
in
stopila
h
glasovirju
,
udarila
par
taktov
in
začela
peti
:
Tendres
aveux
,
baisers
brulants
,
serments
d
’
un
jour
,
folles
caresses
,
c
’
est
qu
’
echangent
les
amants
et
les
epoux
dans
leurs
ivresses
.
C
’
est
la
coupe
de
volupte
,
le
plus
doux
reve
de
la
vie
,
le
coeur
boudit
,
I
’
ame
est
ravie
I
’
amour
,
c
’
est
la
felicite
.
Zasmejal
se
je
Henrik
,
ko
je
stopil
v
sobo
in
jo
slišal
peti
,
stopil
je
k
nji
in
ji
rekel
:
„
Dobre
volje
si
Rene
,
no
pa
seveda
zakaj
bi
ne
bila
,
saj
danes
je
zadnji
dan
,
jutri
pa
že
skloniš
svojo
glavo
pod
jarem
zakonskega
življenja
!
“
Tudi
Rene
se
je
smejala
,
Henriku
ni
prikrivala
sedaj
ničesar
več
,
on
je
popolnoma
razumel
njeno
postopanje
...
ako
ga
je
pa
spomnila
na
njegove
nekdanje
pomisleke
,
jezil
se
je
na
takratno
svojo
malenkostnost
in
filistroznost
!
„
Nekaj
bi
te
hotela
vprašati
,
Henrik
,
“
je
rekla
,
„
reci
mi
odkritosrčno
,
ali
in
kako
si
ti
predstavljaš
mene
kot
zakonsko
ženo
!
“
Henrik
je
nabral
svoj
obraz
v
čisto
resne
poteze
,
naslonil
se
na
fotelj
in
začel
govoriti
:
„
No
,
to
verjamem
,
da
bo
šlo
v
začetku
precej
hudo
...
no
pa
se
že
privadiš
...
To
bodo
krasni
prizori
,
ko
se
bodeš
sukala
s
kuhalnico
okoli
ognjišča
,
ko
boš
čitala
po
kosilu
časopise
svojemu
ljubemu
možku
,
ki
bo
dremal
z
dolgo
pipo
v
ustih
v
zeleni
domači
obleki
,
s
kapo
z
velikim
cofom
na
glavi
na
usnjatem
naslonjaču
...
Jaz
si
vse
to
tako
živo
predstavljam
!
Čestitam
,
draga
Rene
,
čestitam
!
“
Jezno
mu
je
odgovorila
Rene
.
„
Nikar
mi
ne
nagajaj
...
“
„
Jaz
se
sedaj
samo
smejem
!
“
je
rekel
Henrik
,
„
mogoče
bi
mi
to
kdo
zameril
,
češ
komaj
mesec
dni
je
njegova
soproga
v
grobu
...
a
on
se
smeje
...
veseli
,
ali
jaz
nisem
kriv
njene
smrti
,
zakaj
je
bila
tako
slaba
,
saj
bi
lahko
živela
srečno
in
veselo
,
kot
živim
jaz
.
“
„
In
Eleonora
?
“
„
A
kaj
me
briga
...
Take
ženske
kot
je
ona
sreča
človek
mimogrede
v
življenju
;
s
takimi
ženskami
je
tako
kot
z
lepo
rožo
,
ki
si
jo
zatakneš
za
gumbnico
,
nosiš
jo
nekaj
časa
,
a
nato
jo
vržeš
proč
.
Vem
,
da
se
jezi
,
ker
se
ne
zmenim
več
zanjo
...
ali
kaj
hočem
...
ali
naj
me
začne
zopet
dolgočasiti
?
Ah
!
“
Zamahnil
je
z
roko
,
nato
pa
sedel
h
klavirju
in
začel
peti
znano
pariško
šantansko
pesen
:
La
jamais
de
soucis
,
jamais
de
coeurs
moroses
Les
femmes
pour
charmer
ont
pris
I
’
ame
des
fleurs
;
elles
n
’
ont
qui
un
chagrin
,
voir
mourir
les
roses
;
jamais
leur
chair
regard
ne
se
voile
de
pleurs
;
et
I
’
on
cliante
I
’
amour
,
les
baisers
,
les
caresses
.
Pogovarjala
sta
se
še
nekaj
časa
,
in
Henrik
je
spoznal
popolnoma
natanko
,
da
se
Rene
poroči
samo
zato
,
da
bo
mogla
živeti
mirno
in
zadovoljno
.
Potrato
s
svojim
premoženjem
pa
je
bil
le
nekaka
starostna
zavarovalnica
...
Nekega
lepega
dne
sta
se
navsezgodaj
poročila
Potrato
in
Rene
.
Takoj
po
poroki
sta
se
odpeljala
na
kolodvor
,
kjer
ju
je
že
pričakoval
Henrik
.
Tiho
in
molče
so
sedeli
v
restavraciji
,
nikdo
ni
spregovoril
niti
besede
.
Ko
je
pribučal
vlak
,
sedli
so
v
kupe
prvega
razreda
...
Henrik
je
stopil
k
oknu
in
še
enkrat
pogledal
na
Ljubljano
,
ki
je
ležala
pred
njim
v
lahni
jutranji
megli
...
Bil
je
prepričan
,
da
jo
zapušča
za
vedno
,
da
se
ne
vrne
nikdar
več
,
in
njega
pogled
je
splaval
proti
pokopališču
,
kjer
je
stal
samoten
in
zapuščen
grob
...
Spomnil
se
je
svoje
soproge
,
ki
jo
zapušča
samo
v
neznanih
krajih
...
Kako
si
je
nekdaj
želelo
njeno
srce
,
da
vidi
domovino
onega
,
ki
ga
je
tako
zelo
ljubila
...
videla
je
njegovo
domovino
...
a
to
svojo
željo
je
plačala
z
največjo
žrtvijo
,
s
svojim
življenjem
.
In
zdaj
ostane
popolnoma
sama
...
neznan
bo
njen
grob
,
nikogar
ne
bo
,
ki
bi
ga
obiskal
,
ki
bi
sklonil
ob
njem
svojo
glavo
,
nikogar
,
ki
bi
potočil
solzo
žalosti
...
Ali
Henrika
se
niso
polastile
kake
sentimentalne
misli
,
ko
je
premišljeval
vse
to
...
Tudi
on
se
poslavlja
od
svoje
domovine
...
nikdar
več
se
ne
vrne
...
on
je
zanjo
izgubljen
...
njegova
pot
gre
naprej
...
sijajna
bodočnost
se
odpira
pred
njegovimi
očmi
...
Rene
je
sedela
mirno
v
kotu
v
kupeju
,
a
rekla
ni
ničesar
,
dasi
bi
se
rada
kar
na
ves
glas
smejala
,
ko
je
postrani
pogledala
Potrato
,
ki
je
sedel
poleg
nje
ponižno
in
zaljubljeno
kot
kak
sluga
...
Ni
mu
sicer
hotela
takoj
pokazati
,
kako
ga
sovraži
,
ker
se
je
bala
,
da
ji
ne
bi
naredil
kake
neumnosti
,
hotela
ga
je
najprej
privezati
popolnoma
nase
,
da
izgubi
vsako
samostojnost
,
da
bo
popolnoma
odvisen
od
njene
volje
in
njenih
kapric
;
potem
se
mu
šele
pokaže
v
svoji
pravi
luči
...
Potrato
pa
je
bil
ves
srečen
,
dosegel
je
cilj
svojih
koprnenj
,
svojih
želja
,
ki
jih
je
toliko
časa
prikrival
v
sebi
.
Spolnila
se
mu
je
edina
in
največja
želja
,
ki
jo
je
kdaj
gojil
v
svojem
življenju
.
Rene
je
njegova
...
Ni
razumel
,
da
je
izročil
usodo
svojega
življenja
demonskim
rokam
,
ki
so
se
ga
oprijele
trdno
,
ki
ga
ne
spuste
več
...
Tam
,
kjer
je
on
iskal
sreče
,
ljubezni
,
našel
bo
sovraštvo
,
prepir
!
Počasi
se
je
začel
vlak
pomikati
,
zaropotala
so
kolesa
,
stroj
je
zabrlizgal
...
Še
en
pogled
in
Kovač
se
je
zavedno
,
poslovil
od
svoje
domovine
,
ki
mu
je
naenkrat
postala
zopet
popolnoma
tuja
.
—
Kar
se
je
zgodilo
tukaj
je
popolnoma
pozabljeno
,
ni
več
stvari
na
svetu
,
ki
bi
ga
mogla
še
spominjati
one
dolgočasne
in
filistrske
preteklosti
.
Brzovlak
je
hropel
naprej
,
kraji
so
izginjali
in
Henriku
se
je
odvalil
kamen
od
srca
,
kakor
prenovljen
je
vzdihnil
:
Prost
!
Svoboden
!
Na
to
se
je
vrnil
v
kupe
k
Reni
in
Potrati
,
prisedel
k
njima
in
jih
začel
zabavati
.
Pokrajine
so
izginjale
in
prikazovale
so
se
nove
,
a
Henrik
se
ni
več
zanimal
zanje
;
kako
je
tedaj
želel
,
ko
se
je
vračal
iz
tujine
,
da
zagleda
znane
kraje
,
kako
mu
je
zatrepetalo
v
prsih
srce
,
ko
je
videl
pred
seboj
polja
in
vrtove
,
zdelo
se
mu
je
,
da
ga
pozdravlja
rosno
cvetje
,
da
mu
veje
v
pozdrav
lahen
vetrič
,
ki
je
iztrepetaval
na
drevju
nežne
,
komaj
razvite
liste
,
takrat
se
mu
je
zdelo
,
da
gleda
pred
seboj
ljubeče
roke
,
ki
ga
pričakujejo
,
da
ga
pritisnejo
k
sebi
in
objamejo
,
da
ga
ne
spuste
nikdar
več
...
In
ponosen
je
bil
takrat
Henrik
na
te
svoje
vizije
;
svoji
domovini
,
ki
je
skoro
pozabil
nanjo
v
dolgih
letih
dela
in
boja
,
hoče
darovati
svojo
umetnost
,
ki
se
je
ž
njo
ponašala
tujina
,
dušo
svoje
umetnosti
je
hotel
posvetiti
narodu
in
domovini
...
A
danes
?
Bil
je
vesel
,
ko
je
največjem
paru
naprej
...
Ko
ga
je
odvedel
iz
krajev
,
ki
jih
bržkotne
,
ne
vidi
nikdar
več
,
kjer
ni
našel
tega
,
kar
je
navdajalo
njegove
sanje
,
kar
so
gledale
njegove
oči
...
dvoje
zadnje
pozdrave
je
pošiljal
domovini
...
Odhajal
je
kot
junak
na
iskrem
belcu
v
svet
...
zmagal
je
vse
ovire
in
zapreke
,
njegova
pot
gre
naprej
do
visokih
ciljev
umetnosti
...
Hrupno
je
vlak
bučal
naprej
,
težki
oblaki
dima
so
se
valili
iz
dimnika
in
zagrinjali
prirodo
z
umazano
meglo
...
Henrik
se
je
še
enkrat
spomnil
vseh
dogodkov
,
ki
jih
je
preživel
v
Ljubljani
...
gledal
je
pred
sabo
svojo
mrtvo
soprogo
Mary
,
še
vedno
tiho
in
udano
,
smejal
se
je
rafiniranosti
in
zapeljivosti
črnooke
Eleonore
,
zabaval
se
s
spomini
na
pariški
večer
,
ki
je
končal
tako
neprijetno
...
še
enkrat
se
je
spomnil
na
vse
to
—
stresel
je
z
glavo
...
in
pozabil
na
vse
...
Vse
stare
spomine
je
pustil
v
domovini
—
novo
življenje
se
začenja
,
kot
prerojen
stopa
v
nov
svet
,
svetel
in
neizmeren
.
—
Vstal
je
v
kupeju
,
pretegnil
se
in
rekel
svoji
sestri
:
„
Rene
,
nov
človek
stoji
pred
teboj
,
prerojen
v
boju
malomestnega
življenja
,
nov
človek
napravi
danes
svoj
prvi
korak
v
neskončno
solnčno
pokrajino
življenja
,
ljubezni
in
umetnosti
!
Žena
je
bila
oni
veliki
impulz
,
ki
me
je
dvignil
,
žena
ona
velika
sila
,
ki
mi
je
odprla
oči
in
naravnala
moj
pogled
na
misterije
življenja
...
ženi
hočem
postaviti
spomenik
velik
in
dostojen
!
“
Vlak
je
vozil
enakomerno
naprej
,
kolesa
so
ropotala
,
dim
je
obkroževal
vagone
...
Tuji
neznani
kraji
so
bežali
mimo
oken
...
Tako
se
je
umetnik
Henrik
poslavljal
od
domovine
—
tako
je
nastopil
pot
,
ki
ga
je
vodila
vedno
višje
in
višje
,
ki
je
na
nji
videl
povsod
,
kamorkoli
se
je
ozrl
,
samo
uspehe
svojega
dela
svoje
umetnosti
...
pozabil
je
na
vse
,
kar
se
je
zgodilo
...
samo
nesrečna
Mary
se
je
pojavila
včasi
njegovimi
očmi
...
Bilo
mu
je
v
resnici
žal
,
da
je
storila
tako
neprevidnost
ki
je
gotovo
ne
bi
zagrešila
,
ako
bi
le
najmanje
pomislila
,
da
s
takim
korakom
ne
doseže
ničesar
kdor
obupa
nad
življenjem
in
nima
moči
prenašati
udarcev
,
ta
je
nekoristen
član
človeške
družbe
,
ki
potrebuje
delavcev
,
junakov
...
In
ako
postanejo
ti
delavci-junaki
za
hip
tudi
mučeniki
,
obupati
ne
smejo
nikdar
...
Mirno
in
zadovoljno
bi
se
lahko
Mary
ločila
od
njega
,
šla
bi
svojo
pot
—
ako
si
je
pa
izbrala
to
pot
,
bila
je
to
le
njena
krivda
!
Življenje
je
boj
,
in
ako
se
vname
ta
boj
na
celi
črti
,
ko
stoji
stan
proti
stanu
,
spol
proti
spolu
,
tedaj
morajo
pasti
vsi
oziri
,
kdor
je
slab
ta
pade
,
kdor
je
ponižen
je
izdajalec
,
kdor
je
udan
,
ta
naj
nosi
verige
,
ta
naj
se
ne
dvigne
do
ponosa
in
dostojanstva
človeka
!
Mož
in
žena
se
bojujeta
v
isti
vrsti
,
življenje
ne
pozna
niti
močnejšega
,
niti
slabejšega
spola
...
vsi
so
borilci
...
slabejši
je
samo
oni
,
ki
pade
,
junak
,
ni
zmagovalec
pa
samo
oni
,
ki
stopa
preko
uklenjenih
sužnjev
in
prosečih
naprej
do
zmage
,
ako
so
njegove
oči
uprte
v
svetlo
solnce
,
ako
njegovo
dušo
napojajo
opojni
in
topli
solnčni
žarki
...
Mož
se
bojuje
kot
junak
,
a
žena
naj
mu
podaje
moči
kot
sobojevnica
,
spremlja
naj
vsak
njegov
korak
,
ki
vodi
do
zmage
...
V
teku
časa
svojega
zakonskega
življenja
je
Rene
spoznala
,
da
je
prikovala
svoje
mlado
telo
k
telesu
napolmrtvega
človeka
,
ki
ga
ni
rabil
drugače
nego
takrat
,
ko
so
se
v
njem
prebudili
spolni
nagoni
,
ko
se
je
njegovo
izžeto
in
premrto
telo
streslo
v
divji
strasti
...
In
takrat
je
Rene
občutila
,
kako
smrtno
sovraži
tega
človeka
,
izogibala
se
ga
je
,
bežala
pred
njim
,
z
vso
silo
se
je
branila
njegovih
ljubeznjivosti
.
Dnevi
so
ji
minevali
v
vednem
strahu
pred
nočjo
...
bala
se
je
noči
,
bala
onih
samotnih
ur
,
ko
se
ji
približa
Potrato
,
ko
se
je
oklenejo
njegove
mrzle
drgetajoče
roke
,
ko
zagleda
pred
sabo
njegove
mokre
oči
...
ah
pfuj
...
kako
mrzlo
in
trdo
je
njegovo
telo
...
Ah
,
kolikokrat
bi
ga
najraje
zagrabila
za
vrat
in
ga
dušila
,
dušila
toliko
časa
,
da
bi
ostal
mrtev
v
njenih
rokah
.
Ali
vendar
se
je
bala
,
ni
še
bila
izpolnjena
njena
zadnja
in
največja
želja
...
ona
je
hotela
njegovega
denarja
,
njegovega
premoženja
,
potem
pa
stori
nekaj
,
kar
jo
mora
oprostiti
teh
neznosnih
vezi
.
Potrato
seveda
v
svoji
naivni
zaljubljenosti
ni
opazil
ničesar
,
bil
je
še
vedno
kot
prvi
dan
prepričan
,
da
ga
Rene
ljubi
,
da
mu
je
sledila
edino
le
iz
ljubezni
...
zato
pa
ni
opazil
njenega
sovraštva
,
zato
ni
čutil
kako
kačje
mrzle
so
bile
njene
ustne
,
kako
mrtvaško
ledene
njene
roke
,
kako
so
se
zajedali
njeni
prsti
v
njegovo
telo
—
a
on
je
povsod
videl
le
ljubezen
,
povsod
le
plemenite
čute
...
A
Rene
je
sovražila
in
zaničevala
starca
,
ki
je
izrabljal
njeno
mlado
telo
...
In
večkrat
se
je
vprašala
:
Ali
je
žena
res
samo
zato
na
svetu
,
da
mora
vedno
in
vselej
ugoditi
in
zadovoljiti
moško
pohotnost
?
In
bolj
ko
je
Rene
premišljevala
to
,
tembolj
je
sovražila
svojega
soproga
...
Trden
in
odločen
je
bil
njen
sklep
,
da
se
mora
znebiti
njega
,
ki
ga
je
smatrala
kot
neko
potrebno
zlo
.
A
predno
stori
odločilen
korak
,
mora
biti
popolnoma
varna
in
zagotovljena
,
da
pripade
vse
njegovo
premoženje
nji
sami
...
pregovarjala
in
pregovarjala
ga
je
na
vse
načine
,
dokler
se
slednjič
res
ni
dal
pregovoriti
in
napravil
je
oporoko
,
ter
imenoval
svojo
ženo
kot
popolnega
in
edinega
dediča
svojega
premoženja
.
—
Sedaj
je
bila
Rene
na
cilju
,
ničesar
drugega
ni
več
premišljevala
nego
to
,
kako
bi
se
na
najlepši
način
rešila
.
Ali
naj
se
posluži
sile
,
zločina
,
ali
naj
ga
vara
,
ali
naj
ga
z
nezvestobo
privede
v
obup
?
Ne
,
starec
je
zvit
in
bi
se
lahko
v
zadnjem
trenotku
maščeval
...
In
njena
rafiniranost
je
slednjič
našla
način
,
ki
si
ji
je
zdel
najboljši
...
Ubiti
ga
mora
ravno
s
tem
,
kar
je
njemu
največji
užitek
največja
slast
...
ubiti
ga
mora
s
strastjo
,
divjo
pohotnostjo
...
Poznala
je
njegovo
spolno
nebrzdanost
,
zato
je
bila
prepričana
,
da
ga
na
ta
način
najlažje
ubije
...
Dati
in
nuditi
mu
vse
,
kar
more
dati
možu
žena
,
razburjati
ga
do
skrajnih
mej
,
mučiti
in
trpinčiti
ga
,
dokler
ne
omaga
,
dokler
se
ne
zgrudi
pred
njo
uničen
in
ubit
!
Rene
je
vedela
,
da
je
to
edina
in
najboljša
pot
,
ki
jo
pripelje
do
cilja
...
do
popolne
svobode
...
In
takoj
je
začela
izvrševati
svoj
načrt
;
kar
naenkrat
je
spremenila
svoje
obnašanje
napram
soprogu
,
obsipala
ga
je
z
vsemi
mogočimi
ljubeznivostmi
;
njena
rafiniranost
ni
poznala
mej
,
vsaka
njena
kretnja
je
bila
tako
zapeljiva
,
vsaka
njena
beseda
tako
vabljiva
,
njeni
poljubi
tako
opojno-strastni
,
njeni
objemi
tako
koprneči
,
da
je
bil
starec
ves
srečen
in
zadovoljen
.
Z
vsemi
močmi
svojega
izžetega
telesa
,
z
vso
silo
svoje
premrte
duše
je
užival
,
kar
mu
je
nudila
Rene
...
Noči
so
se
spreminjale
v
divje
orgije
...
zmagonosne
orgije
žene
nad
slabotnim
možem
...
in
starec
ni
mislil
ničesar
,
ni
čutil
,
kako
mu
pešajo
moči
,
kako
se
tresejo
njegove
roke
,
kako
se
solze
njegove
oči
...
Bil
je
srečen
!
Rene
pa
je
z
veseljem
opazovala
propadanje
in
slabljenje
zaljubljenega
starca
.
Njene
demonske
oči
so
se
svetile
satanskega
veselja
,
ko
je
videla
,
da
je
starec
onemogel
,
ko
ga
je
gledala
,
kadar
se
je
s
počasnim
utrujenim
korakom
pomikal
po
sobi
,
srce
ji
je
utripalo
veselja
,
ko
je
slišala
njegov
hripavi
in
zadrt
glas
,
ko
je
videla
njegove
udrte
oči
...
A
prenehala
ni
...
do
konca
mora
izvesti
,
kar
je
sklenila
...
usmiljenja
ni
poznala
nikdar
,
posebno
pa
ne
usmiljenja
do
človeka
,
ki
je
kupil
njeno
mlado
telo
v
svojo
zabavo
...
In
s
smrtjo
mora
plačati
to
svojo
kupčijo
!
In
dan
za
dnem
je
bila
bližje
svojemu
paklenskemu
cilju
.
Od
dne
do
dne
je
bolj
hiral
Potrato
,
in
kmalu
je
prišel
dan
,
ko
ni
mogel
več
zapustiti
postelje
,
legel
je
in
ni
več
vstal
...
Rene
pa
ni
prenehala
...
Ker
Potrato
ni
mogel
več
sprejeti
tega
,
kar
mu
je
nudila
,
preslab
je
bil
,
nadaljevala
je
na
drug
način
,
skušala
je
prebuditi
v
njem
ljubosumnost
,
ki
naj
bi
ga
mučila
in
tirala
v
obup
...
Nikdar
več
se
ni
prikazala
v
njegovo
sobo
,
pustila
ga
je
samega
v
obupu
,
pustila
ga
je
umirati
zapuščenega
...
V
svojem
salonu
pa
je
sprejemala
moške
obiske
,
pela
,
smejala
se
je
tako
glasno
,
da
je
njeno
veselje
,
da
so
njeni
glasovi
prodirali
v
njegovo
sobo
,
ki
je
koprnel
po
nji
...
Potrato
je
ležal
na
postelji
v
svoji
sobi
,
zastori
so
bili
napol
zastrti
,
da
je
vladal
lahen
polumrak
;
naokoli
se
je
širil
neprijeten
duh
po
raznih
zdravilih
...
Spoznal
je
slednjič
starec
,
da
je
vse
končano
,
njegove
moči
so
tako
oslabele
,
da
se
je
komaj
premikal
,
njegov
bledi
obraz
se
je
komaj
opazil
iz
belih
blazin
...
A
vendar
je
še
vedno
ljubil
Rene
,
dasi
je
vedel
,
da
je
samo
ona
kriva
njegove
bolezni
in
bližnje
smrti
;
kako
si
je
želel
po
nji
,
ko
je
čul
v
sosednji
sobi
njeno
veselo
petje
,
njen
smeh
...
a
on
je
bil
sam
zapuščen
...
Kako
so
včasi
drhtele
njegove
suhe
ustne
in
klicale
v
divji
,
nepopisni
bolesti
:
„
Rene
,
Rene
!
“
A
ona
ni
čula
njegovih
vsklikov
,
zabavala
se
je
naprej
s
kavalirji
,
ki
so
polnili
vedno
njen
salon
.
Ah
,
ko
bi
imel
moči
,
da
bi
vstal
,
da
bi
mogel
k
nji
,
da
bi
jo
samo
videl
...
bil
bi
srečen
...
Iz
sosednje
sobe
je
čul
živahen
razgovor
,
napenjal
je
ušesa
,
da
bi
ujel
kako
besedo
...
a
ničesar
ni
mogel
razumeti
,
hotel
je
vstati
,
da
bi
se
približal
vratom
,
a
ni
imel
moči
,
omahnil
je
nazaj
na
posteljo
...
Klical
je
,
a
njegov
slabotni
glas
se
je
izgubljal
v
sobi
...
Rene
pa
se
je
smejala
,
kakor
oster
nož
je
rezal
njen
smeh
starca
v
srce
,
njeno
veselo
petje
mu
je
bilo
grozno
,
neznosno
...
o
da
bi
le
vedel
,
kdo
je
pri
nji
...
Najrazličnejše
misli
so
spreletele
njegovo
glavo
...
mogoče
se
sedajle
norčuje
iz
njega
...
mogoče
pripoveduje
mlademu
,
lepemu
kavalirju
,
da
se
bliža
konec
,
da
so
odšteti
dnevi
njenega
soproga
...
potem
pa
pride
zlata
prostost
,
neodvisnost
,
brezskrbnost
...
Premišljeval
je
vse
to
in
vedno
bolj
grozno
mu
je
bilo
...
Zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
prihajati
strahove
,
ki
se
plazijo
kot
temne
sence
po
stenah
,
ki
se
mu
približujejo
...
gledal
je
neznane
obraze
,
neusmiljene
in
grozne
...
Strah
ga
je
bilo
te
grozne
zapuščenosti
,
ne
,
obupne
samote
!
In
zdelo
se
mu
je
,
da
se
mu
tam
iz
kota
reži
grozen
obraz
...
svoje
mrtve
,
izbuljene
oči
upira
vanj
,
in
kamorkoli
je
pogledal
,
povsod
mu
je
sledil
ta
neznosen
pogled
...
in
zdelo
se
mu
je
,
da
vstaja
tam
v
kotu
tajinstvena
postava
,
da
raste
in
raste
,
da
se
mu
približuje
,
videl
je
,
kako
steguje
svoje
koščene
roke
...
kako
se
krčijo
prsti
...
Zakričal
je
in
zaprl
oči
...
Tiho
je
bilo
v
sobi
...
le
petje
in
smeh
,
ki
je
prihajalo
iz
salona
,
je
motilo
to
mrtvaško
tišino
.
Potrato
je
odprl
oči
in
pogledal
naokoli
...
skoraj
pogledati
se
ni
upal
v
kot
,
ker
se
je
bal
,
da
zapazi
zopet
ono
grozno
postavo
...
a
vendar
se
je
ozrl
tja
...
a
opazil
ni
ničesar
več
...
Polagoma
se
je
pomiril
...
Tedaj
pa
je
zopet
začul
petje
in
smeh
...
ni
se
mogel
več
premagovati
...
mora
videti
Rene
,
mora
videti
kaj
dela
,
mora
jo
vprašati
zakaj
pušča
tako
samega
...
Čutil
je
naenkrat
v
sebi
dovolj
moči
,
vstal
je
in
se
počasi
priplazil
do
vrat
;
kot
otrok
se
je
oprijemal
stene
,
noge
so
bile
tako
slabe
,
da
so
komaj
nosile
šibko
truplo
...
Dolgo
je
trajalo
,
predno
je
prišel
do
vrat
,
a
ko
je
je
hotel
odpreti
...
zapustile
so
ga
moči
in
zgrudil
se
je
na
stol
,
ki
je
stal
poleg
vrat
.
Srce
mu
je
urno
utripalo
,
telo
mu
je
drhtelo
,
in
mrzel
pot
je
oblil
bledo
,
nagubano
čelo
...
Poslušal
je
in
mogel
je
razločevati
posamezne
besede
,
šepet
,
smeh
...
čul
je
poljube
...
Streslo
ga
je
po
vsem
telesu
,
zbral
je
svoje
zadnje
moči
,
vstal
je
in
položil
roko
na
kljuko
...
Videti
mora
,
kaj
se
godi
tam
,
prepričati
se
mora
,
kaj
dela
Rene
...
vse
,
vse
mora
vedeti
in
naj
se
zgodi
karkoli
...
Bal
se
je
trenotka
,
ki
ga
naj
prepriča
,
da
je
bila
vsa
ta
ljubezen
laž
,
da
ga
Rene
ni
ljubila
nikdar
,
da
ga
je
s
svojo
navidezno
ljubeznijo
ubijala
...
Par
trenotkov
je
premišljeval
še
,
ali
naj
se
vrne
...
a
potem
mu
je
roka
kar
nehote
pritisnila
na
kljuko
...
in
vrata
so
se
odprla
na
stežaj
.
In
Potrato
je
stal
sredi
vrat
nepremično
,
kot
strah
,
kot
prikazen
iz
neznanih
svetov
.
V
naročju
mladega
gospoda
je
slonela
Rene
,
njene
bele
,
do
ramen
gole
roke
so
se
oklepale
njegovega
vratu
...
Ko
se
je
nenadno
prikazal
med
vrati
Potrato
,
je
bila
Rene
za
trenotek
presenečena
,
a
takoj
se
je
zavedla
...
zasmejala
se
je
,
ko
je
pogledala
v
mrtvaško
bledi
obraz
svojega
soproga
...
Potrato
pa
je
hotel
naprej
,
planiti
je
hotel
med
nje
,
a
ni
mogel
raz
mesto
,
kot
da
so
prikovane
v
tla
njegove
noge
,
hotel
je
zavpiti
...
a
vsak
glas
je
zamrl
v
njegovem
izsušenem
grlu
...
mučil
se
je
in
slednjič
se
je
izvil
njegovim
prsim
obupen
klic
.
„
Rene
,
Rene
!
“
Začutil
je
grozne
bolečine
v
prsih
in
v
glavi
...
stemnilo
se
mu
je
pred
očmi
,
dvignil
je
svoje
roke
...
nato
pa
omahnil
in
padel
po
tleh
...
Rene
je
priskočila
k
njemu
,
njene
oči
so
zablestele
v
divjem
ognju
,
njene
ustne
pa
so
mehanično
zašepnile
:
„
Mrtev
,
mrtev
!
“
Novo
življenje
se
je
začelo
za
Rene
,
sedaj
ni
poznala
več
nobenih
ovir
,
nikakih
zaprek
;
mirna
in
zadovoljna
bodočnost
je
bila
pred
njo
,
nikakih
skrbi
...
Bila
je
samostojna
,
samosvoja
...
S
polnimi
požirki
je
požirala
življenje
.
Njena
svobodna
narava
ni
poznala
več
nobenih
mej
...
naprej
,
vedno
večji
užitki
,
vedno
večje
strasti
...
V
Ljubljani
je
živela
samo
malo
časa
,
vozila
se
je
vedno
naokoli
,
zavstavljala
se
po
večjih
mestih
in
se
zabavala
...
Nekega
dne
pa
je
naenkrat
spoznala
grozno
resnico
,
ki
doslej
ni
mogla
in
hotela
verovati
vanjo
...
čutila
je
,
da
pod
svojim
srcem
nosi
plod
svojega
življenja
...
Pretreslo
jo
je
to
spoznanje
,
šla
je
k
zdravniku
,
ki
je
smeje
potrdil
...
In
od
tega
dne
je
bila
vsa
spremenjena
...
proklinjala
je
svojo
usodo
,
svoje
dosedanje
življenje
;
kolikokrat
se
je
postavila
pred
zrcalo
in
se
opazovala
...
in
videla
je
na
svojem
obrazu
spremembe
,
ki
so
jo
grozno
jezile
...
Ustnice
so
se
ji
požile
in
osušile
,
prej
jasne
in
vedre
oči
,
ki
so
blestele
v
svetli
dan
,
so
postale
motne
in
mrtve
;
prej
gladka
bleda
koža
se
je
nagubala
in
zadobila
tuintam
rdeče
lise
...
Premišljevala
je
,
kaj
naj
stori
,
a
ni
si
vedela
izhoda
...
ali
naj
se
uda
v
svojo
usodo
,
ali
pa
naj
naredi
hipno
konec
svojemu
življenju
in
življenju
,
ki
ga
ima
še
le
započeti
...
Zakaj
?
Zakaj
naj
konča
?
—
Zaupala
je
v
slučaje
,
ki
so
ji
doslej
že
tolikokrat
pomogli
iz
raznih
neprilik
...
Mraz
jo
je
pretresel
pri
misli
:
mati
sem
,
mati
sem
otroku
,
ki
mu
je
oče
on
,
ki
ga
nisem
ljubila
nikdar
,
ki
sem
ga
sovražila
do
zadnjega
njegovega
vzdiha
,
mati
sem
otroku
onega
,
ki
je
kupil
s
tem
razkošjem
in
sijajem
moje
telo
v
svoje
pohotne
namene
...
Ali
naj
ljubi
tega
otroka
,
ali
naj
pričakuje
njegovega
poroda
z
veseljem
...
ali
s
sovraštvom
.
Iz
dna
svoje
duše
je
zasovražila
bitje
,
ki
je
komaj
začelo
živeti
pod
njenim
srcem
...
groza
jo
je
prevzela
pri
misli
,
ko
zagleda
njegov
obraz
...
Rene
se
ni
zavedala
najvišje
in
najpopolnejše
uloge
žene
,
ki
naj
jo
prevzame
v
človeški
družbi
...
ona
ni
mogla
poznati
čuta
,
ki
naj
preveva
misel
vsake
žene
...
ona
ni
poznala
pomena
one
visoke
vzvišene
naloge
žene
v
življenju
...
ona
ni
razumevala
naloge
matere
,
ona
je
v
sebi
zaničevala
ta
čut
...
A
sedaj
naenkrat
stoji
pred
dejstvom
,
ki
ga
je
najbolj
sovražila
...
Mati
je
!
Mati
otroku
,
ki
ga
mora
že
vnaprej
sovražiti
,
mati
bitju
,
ki
naj
jo
vedno
spominja
na
njega
,
ki
ga
je
tako
sovražila
!
Bolj
ko
se
je
približeval
odločilni
trenotek
,
bolj
se
ga
je
bala
...
Nikamor
iz
sobe
ni
šla
,
ostajala
je
vedno
doma
,
zaklepala
se
je
v
svojo
spalnico
in
ni
sprejemala
nikogar
...
Bala
pa
se
je
onih
groznih
noči
,
ki
so
prihajale
tako
hitro
,
ko
se
je
v
obupu
,
bolečinah
in
divji
jezi
premetavala
po
postelji
,
ko
je
proklinjala
svoje
življenje
,
Potrato
in
ves
,
ves
svet
.
Neznosni
so
bili
taki
trenotki
,
vstajala
je
iz
postelje
,
kot
blazna
letala
gorindol
po
sobi
,
hladila
si
vroče
čelo
ob
mrzlih
šipah
...
a
vedno
hujše
in
hujše
so
bile
bolečine
...
vedno
zajedljivejši
obup
...
groza
se
je
je
polaščala
ob
takih
trenotkih
neizbežljive
gotovosti
...
Smeh
je
za
vedno
izginil
iz
njenega
obraza
...
solze
so
polnile
njene
oči
;
bolečine
,
ki
jih
je
čutila
,
so
bile
vedno
hujše
...
velikokrat
se
je
nenadno
onesvestila
in
v
nezavesti
ležala
po
cele
ure
...
Ko
pa
se
je
zavedla
,
bilo
ji
je
navadno
še
huje
...
bolečine
so
sicer
ponehale
...
a
duševne
bolesti
so
jo
vedno
bolj
mučile
...
Nazadnje
je
postala
že
čisto
apatična
,
s
silo
si
je
skušala
pregnati
vse
misli
in
domnevanja
,
ki
bi
jo
mogla
in
hotela
spominjati
bližnje
bodočnosti
.
Kot
mrtva
,
neobčutna
stvar
se
je
premikala
po
sobah
...
posedala
in
polegala
...
nikogar
ni
sprejemala
,
ker
se
je
bala
govoriti
,
ker
ni
hotela
,
da
bi
kdo
videl
tako
nakaženo
...
S
hitrimi
koraki
se
je
približeval
osodepolni
trenotek
,
a
Rene
je
bila
vedno
bolj
mirna
...
Zgodilo
se
je
,
česar
se
je
Rene
tako
grozno
bala
,
kar
jo
je
moralo
po
njenih
mislih
ubiti
in
uničiti
...
Poleg
nje
je
ležalo
v
zibelki
dete
,
ki
se
je
zadovoljno
smehljalo
belemu
dnevu
,
zlatemu
solncu
,
ki
je
sijalo
skozi
okno
.
Rene
pa
je
ležala
na
postelji
in
premišljevala
