,nego
smo
bili
pozimi
v
mestu
in
le
poleti
večidel
na
Pražanku
.
Tačas
jaz
nikdar
nisem
nič
slišala
o
kakem
doktorju
Zobru
,
noben
človek
tu
ni
o
njem
govoril
in
ni
ga
bilo
.
Kar
naenkrat
se
pokaže
neko
jesen
tu
.
Mene
tačas
ni
bilo
tu
doma
,
poslali
so
me
bili
v
mesto
,
ne
vem
po
kaj
že
,
ko
je
bil
prvič
v
grad
prišel
.
Ali
nikdar
ne
morem
pozabiti
,
kako
je
bilo
,
ko
sem
se
vrnila
;
kar
ni
mogel
nobeden
govoriti
,
ni
gospod
ni
gospa
;
vsak
zase
sta
bila
potem
zaprta
,
gospa
je
jokala
,
gospod
Langman
pa
«
—
tu
se
starka
pripogne
in
tiho
govori
—
»
jaz
nisem
bila
zraven
,
ali
hišna
mi
je
pravila
,
hotel
se
je
celo
enkrat
ustreliti
.
Vse
to
potem
,
ko
je
bil
namreč
ta
doktor
Zober
pri
njih
.
Kaj
so
imeli
,
tega
nobena
živa
duša
ne
ve
.
To
je
gotovo
,
da
je
potlej
večkrat
šel
gospod
k
njemu
dol
v
vas
,
v
isto
izbo
,
kjer
ste
vi
bili
,
in
da
je
bil
zmerom
njemu
naproti
tako
krotak
kakor
ovca
,
dasi
je
prej
vse
druge
ljudi
na
svetu
osorno
imel
,
tudi
svojo
ženo
.
Kadar
je
kasneje
Zober
v
grad
prihajal
,
bilo
je
,
kakor
da
bi
oblak
čez
sonce
potegnil
,
ako
smo
bili
majhno
dobre
volje
.
Vendar
od
tistega
časa
,
kar
se
je
prikazal
,
pravzaprav
nismo
bili
nikdar
več
veseli
.
Posebno
gospod
in
gospa
ne
.
Prišel
je
pa
skoro
vsako
leto
dvakrat
,
čeravno
navadno
le
za
malo
časa
.
Jaz
se
ga
vselej
bojim
.
Kar
on
hoče
,
to
mora
pri
nas
biti
.
Tako
je
,
odkar
se
je
prikazal
.
Gospa
je
pa
tudi
tako
svojeglavna
kakor
otrok
.
Gorje
nam
vsem
,
če
se
ne
zgodi
,
kar
enkrat
hoče
.
Zato
sem
vas
prosila
,
da
ostanete
pri
nas
,
ker
je
ona
hotela
.
«
»
Ali
ničesar
ne
slutite
,
kaj
je
tej
prikazni
vzrok
?
«
»
Prav
nič
gotovega
.
Kar
imajo
skupnega
,
mora
biti
še
iz
prejšnjega
časa
,
ko
mene
ni
bilo
v
familiji
.
Ugibati
nečem
,
dasi
bi
nekoliko
morda
uganila
.
Govorila
nisem
o
tej
reči
nikdar
ž
njo
;
tudi
bi
se
ne
drznila
.
Posebno
odkar
je
gospod
Langman
umrl
in
je
gospa
prišla
v
tako
duševno
bolezen
,
je
prihod
tega
nesrečnega
človeka
za
mene
vselej
strašen
.
Tačas
se
je
gospé
vselej
bolezen
bolj
polastila
.
Zato
pravim
,
se
mi
čudno
zdi
,
da
zdaj
,
ko
je
tudi
tukaj
,
nič
ne
prihaja
k
njej
,
da
je
tudi
ona
bolj
mirna
kot
prej
in
da
on
sedaj
vas
išče
.
Kaj
vam
pač
hoče
?
«
»
Tega
jaz
tudi
ne
vem
,
«
odgovori
Lisec
in
nekaj
pikro
pristavi
:
»
Tedaj
s
tem
je
razlagati
,
da
je
mene
povabila
sedaj
in
celo
hčer
poslala
vabit
me
,
a
prej
me
je
najbrž
iz
bojazni
za
hčer
iz
dvora
podila
.
Vse
mi
govori
,
da
bi
jaz
vendar
tega
vabila
ne
bil
imel
sprejeti
.
«
»
Pustite
to
misel
.
Ustregli
ste
meni
in
Lini
,
da
ste
prišli
.
Naša
gospa
hoče
svojo
voljo
imeti
in
medve
bi
bili
trpeli
,
ko
bi
vas
ne
bilo
.
Saj
ni
za
dolgo
.
Tudi
upam
,
da
bode
naš
strah
,
ta
doktor
Zober
,
zopet
kmalu
izginil
,
«
reče
Senčarjeva
.
»
Sedaj
pa
mi
povedite
bolj
natanko
,
kako
sta
vidva
skupaj
trčila
in
kako
,
da
se
je
za
vas
tako
zavzel
.
«
Lisec
pripoveduje
svojo
zgodovino
od
onega
jutra
in
dostavlja
:
»
Sam
ne
vem
,
kako
je
to
:
za
mene
ima
ta
stari
mož
nekaj
zanimivega
,
ne
zdi
se
mi
hudoben
kakor
vam
,
nego
celo
na
sebe
me
vleče
in
nekov
vpliv
bi
mogel
name
imeti
.
«
»
Nič
,
nič
!
Varujte
se
ga
.
Me
ženske
imamo
v
tem
dober
instinkt
,
pravijo
,
in
to
je
stara
resnica
.
«
Stara
teta
vzame
svojo
luč
in
odhaja
.
»
Jeli
vas
smem
skozi
hodnik
spremiti
,
da
vas
ne
bode
strah
?
«
vpraša
še
Lisec
.
»
I
,
tako
brez
poguma
nisem
,
ostanite
,
utegnili
bi
se
po
naših
labirintih
še
izgubiti
in
do
sem
nazaj
ne
najti
;
res
je
mogoče
;
lahko
noč
.
«
Po
teh
besedah
zapre
ona
duri
za
seboj
in
Lisec
korači
proti
svoji
mizi
nazaj
.
V
tem
hipu
začuje
pred
durmi
zunaj
močen
hiter
zavrisk
:
»
Jezus
Marija
!
«
in
žvenk
na
kamniti
tlak
palega
svečnika
.
Kaj
je
to
?
Njegova
lastna
zadnja
beseda
,
ki
jo
je
govoril
prej
,
nudeč
ji
svoje
spremstvo
,
»
da
je
ne
bode
strah
«
,
mu
je
še
brenčala
po
ušesu
—
in
tu
je
bil
strah
!
Naglo
prime
luč
,
popade
svoj
nož
na
mizi
in
skoči
ven
.
Na
tleh
jedva
štiri
korake
od
vrat
proč
je
ležala
stara
gospodična
omedlela
in
pri
steni
se
je
gibala
človeška
postava
,
od
Liščeve
sveče
na
pol
obsevana
.
»
Kdo
je
?
«
zagrmi
Lisec
.
Krčevito
,
kakor
za
boj
pripravljen
,
stisne
nož
v
roki
in
dvigne
luč
više
in
više
,
da
bi
videl
,
kakov
strah
je
tu
in
kako
se
bode
trebalo
boriti
.
»
Posvetite
rajši
sem
bliže
,
da
vidiva
,
ali
se
je
stara
,
suha
goska
babja
od
strahu
preselila
k
Abrahamu
.
To
se
ve
,
če
Izakov
oče
tudi
stare
,
grde
device
v
svoje
naročje
jemlje
,
ali
pa
bode
še
dalje
ljudi
obrekovala
.
Posvetite
sem
.
«
To
je
bil
glas
—
doktorja
Zobra
.
Lisec
pristopi
.
Starka
je
bila
od
strahu
omedlela
,
ko
je
pred
seboj
zunaj
zagledala
v
temi
človeško
postavo
na
hodniku
.
»
Pobila
se
ni
.
Imate
vode
v
sobi
?
Prinesite
in
precej
je
dobro
,
«
govori
doktor
.
Lisec
prinese
iz
sobe
vode
.
Medtem
je
bil
doktor
gospodičnino
svečo
pobral
,
zopet
v
svečnik
vtaknil
in
prižgal
.
Moči
jo
z
vodo
in
ona
se
kmalu
zave
.
»
Spremite
jo
v
posteljo
,
tu
imate
še
to
luč
,
kaj
boste
po
temi
nazaj
hodili
,
vraga
!
«
reče
doktor
in
se
kar
v
Liščevo
sobo
obrne
.
Lisec
spremi
starko
,
ki
ni
govoriti
ni
mogla
od
prestrašenja
,
do
konca
hodnika
,
tam
se
vrne
.
V
svoji
sobi
najde
starega
doktorja
.
Ob
tej
uri
in
s
takim
uvedenjem
!
Zadnji
prizor
ga
je
bil
ujezil
,
da
bi
bil
zdaj
ponočnega
gosta
najrajši
skozi
duri
ven
vrgel
.
A
časa
ne
bi
bil
imel
.
Jedva
je
bil
namreč
v
sobo
stopil
,
zagrohoče
se
starec
močno
in
Lisec
opazi
,
da
ima
tudi
svojo
puško
s
seboj
,
katera
je
slonela
ob
njegovi
mizi
.
»
Čudno
se
vam
zdi
,
da
tako
nanagloma
padam
k
vam
,
ali
zjutraj
ali
ponoči
,
kadar
je
,
«
reče
starec
.
»
Pač
je
nekako
kasno
,
«
pravi
Lisec
nevoljen
.
Zober
se
zasmeje
zopet
na
ves
glas
in
reče
:
»
I
,
prijatelj
moj
mladi
,
ako
niste
hoteli
,
da
vam
vaš
zanimivi
rendez-vous
motim
in
na
vratih
poslušati
moram
,
kako
me
stare
babe
obirajo
in
črnega
malajo
,
kakršen
je
baje
hudič
sam
,
e
,
potem
bi
bili
i
vi
mene
morali
na
miru
pustiti
.
«
»
Vi
ste
na
vratih
poslušali
?
«
»
Imel
sem
čast
,
gospodine
;
sicer
pa
prosim
,
da
že
preveč
obrabljenega
in
zato
neduhovitega
pregovora
o
poslušalcu
na
steni
,
ki
vam
je
na
jeziku
,
ne
vlečete
na
svetlo
.
Pretrivialen
je
že
.
Posebno
na
mene
ne
ide
danes
.
Glejte
,
jaz
sem
prišel
k
vam
kot
vljuden
človek
.
Vi
ste
izkazali
tako
skrbljivost
za
mojo
kožo
in
moj
denar
,
ki
morda
še
celo
iskanja
ni
vreden
,
da
ste
mi
pisali
,
kar
vam
je
povedal
slepi
Lovš
—
ali
kako
se
zove
lopov
.
To
je
vendar
zahvale
vredno
in
zato
sem
tukaj
.
Torej
najprej
se
vam
zahvaljujem
,
posebno
še
zato
,
ker
ste
mi
naredili
prav
vesel
večer
,
kakor
sem
ga
baš
sedaj
imel
.
—
Ali
sédite
,
spat
se
vam
vendar
ne
mudi
,
da
vam
povem
!
«
Lisec
sede
.
»
Veste
,
kje
se
pravi
v
Rogovili
?
Sedaj
:
pri
Mici
na
Rogovili
?
«
vpraša
potem
z
velikim
zanimanjem
dr.
Zober
.
»
Čul
sem
,
da
je
to
koča
neke
stare
babe
,
ki
žganje
prodaja
,
in
ta
kraj
sem
vam
menda
imenoval
,
ko
sem
vam
poročil
,
kar
mi
je
oni
človek
pripovedoval
,
ki
ste
ga
že
prej
v
mislih
imeli
.
Sam
nisem
bil
še
tam
.
«
»
Ne
?
Škoda
,
da
vas
nisem
prej
popoldne
doma
dobil
,
ko
sem
vas
iskal
tod
mimo
gredoč
.
Povabil
bi
vas
s
seboj
.
Videli
bi
bili
,
kako
znam
jaz
lopove
učiti
strah
poznavati
.
Ha
,
ha
,
ha
!
Nobeden
ne
pride
streljaj
blizu
moje
strehe
.
Znate
,
mi
smo
po
takih
krajih
hodili
,
kjer
je
treba
,
da
je
človek
sam
svoj
prvi
žandar
.
In
danes
sem
jaz
svoj
bil
.
«
»
V
Rogovili
?
«
čudeč
vpraša
Lisec
.
»
V
Rogovili
,
kamor
so
od
nekdaj
tatovje
hodili
,
«
odgovori
stari
doktor
.
»
Sedaj
vprav
prihajam
od
tam
.
Mislil
sem
tod
mimo
domov
iti
.
Ko
vidim
,
da
pri
vas
še
luč
gori
,
stopil
sem
k
vam
,
da
bi
vam
povedal
,
kako
se
mora
z
neumnimi
lopovi
delati
,
da
se
nas
ogibajo
.
Od
nocoj
dalje
bodo
še
bolj
preverjeni
,
da
z
Zobrovim
doktorjem
se
ne
more
vsak
plaščar
poskušati
.
Že
od
otročjih
let
pomnim
to
vedno
enako
,
pol
podrto
,
grdo
kolibo
v
Rogovili
in
že
mlademu
človeku
mi
je
čudne
misli
vzbujala
,
tako
da
ponoči
bi
me
tačas
samega
ne
bi
bil
spravil
mimo
,
ker
od
nekdaj
so
bili
tam
ljudje
,
ki
so
bili
na
sumu
poljske
tatvine
itd.
Ko
sem
vaše
pismo
dobil
,
domislil
sem
se
vsega
tega
;
prav
veselilo
me
je
,
ker
danes
sem
drug
,
nego
sem
bil
kot
dvanajstletni
študentek
.
Da
vidim
,
kako
bode
!
Pozvem
,
da
tam
zdaj
stara
baba
žganje
toči
in
kakovi
ljudje
zahajajo
tja
.
Baba
je
bila
ravno
olje
prižgala
,
ko
sem
jaz
pod
okno
prišel
;
in
videl
sem
okoli
mize
šest
capinov
in
zanikrnih
kmetov
pri
žganju
.
Ta
vaš
slepi
Lovš
je
bil
tudi
med
njimi
.
Danes
imam
prav
posebno
srečo
,
ne
le
tu
pri
vas
,
nego
tudi
tam
je
bilo
enako
:
kamor
pridem
,
govore
o
meni
.
Lovš
je
ravno
pripovedoval
to
,
kar
ste
mi
vi
pisali
,
a
vrag
me
vzemi
,
če
nisem
bil
takoj
na
pol
prepričan
,
da
se
on
pripravlja
na
kako
tatvino
in
da
je
basen
o
onih
beračih
izmišljena
.
Čakaj
!
Na
oknu
uderem
papirnato
šipo
,
pomolim
puško
noter
in
ustrelim
—
v
eni
cevi
sem
imel
kroglo
—
v
kočo
;
zelena
steklenica
se
razdrobi
,
žganje
se
razlije
po
mizi
,
bratci
so
pa
od
groma
moje
puške
kar
otrpnili
.
Jaz
sem
bil
v
hipu
med
njimi
:
tri
pote
prekolnem
vse
vkup
po
stari
šegi
,
Lovšu
pestnico
okoli
ušes
založim
in
povem
,
da
dobi
on
in
njegov
berač
v
glavo
tako
kroglo
,
kakor
je
ta
v
leseni
steni
,
če
le
še
enkrat
pomisli
na
tatvino
pri
meni
,
plačam
potem
prestrašeni
babi
steklenico
in
razlito
žganje
in
grem
.
Ha
,
ha
,
ha
!
«
»
Ali
malo
nevarna
igra
je
bila
,
«
reče
Lisec
.
»
Človek
mora
včasi
mlad
in
neumen
biti
in
jaz
sem
danes
enkrat
zopet
bil
.
To
se
imam
vašemu
pismu
zahvaliti
,
sicer
bi
mi
tak
gaudium
niti
na
misel
ne
bil
prišel
in
bi
ne
bil
vedel
,
kako
tam
o
meni
govore
kakor
tudi
tu
pri
vas
.
—
A
propos
,
zdaj
imava
midva
obračunavanje
.
Stara
babja
čeljust
je
s
svojim
strahom
že
kaznovana
.
Kakor
kmetje
,
tako
je
tudi
ona
prepričana
,
da
me
je
sam
vrag
prinesel
pred
vaše
duri
.
Ali
ni
to
zares
ljubeznivo
,
kako
se
slučaj
in
naključje
veže
meni
na
uslugo
,
da
svoje
nasprotnike
kaznujem
.
Naj
kdo
drug
poskusi
.
Ha
,
ha
,
ha
!
«
Toda
v
sredi
smeha
doktor
premolkne
,
obraz
se
mu
zresni
in
tih
koraka
dva
pota
po
sobi
gor
in
dol
.
Lisec
spočetka
ne
odgovori
ničesar
preveselemu
starcu
.
»
S
čim
vam
morem
sicer
postreči
,
gospod
doktor
?
«
vpraša
pak
vendar
,
ko
je
stari
tri
pote
roke
mencaje
si
sobo
premeril
.
»
Nu
,
«
ogleduje
doktor
stene
,
»
ali
ne
stanujete
tu
mnogo
ugodneje
nego
v
moji
stari
koči
?
Pa
k
stvari
.
Veseli
me
,
da
niste
stari
goski
,
ki
je
pri
vas
bila
,
kar
precej
verjeli
,
da
v
meni
stanuje
sedem
hudičev
,
če
več
ne
.
Znate
,
sicer
mi
je
vseeno
,
čisto
in
popolnoma
vseeno
,
kaj
kdo
o
meni
misli
,
vendar
me
je
malo
razveselilo
,
da
ste
se
majhno
na
mojo
stran
postavili
,
ko
me
je
vam
tako
ljubo
risala
;
postavil
sem
se
ji
nalašč
na
pot
potem
,
vedoč
,
da
se
bode
po
babje
ustrašila
.
Malo
je
bilo
morda
preveč
,
ali
nič
ne
škoduje
.
Maščeval
sem
se
,
in
sicer
precej
.
Vi
pak
,
mladi
moj
prijatelj
,
niti
ne
veste
,
kaj
ste
sedaj
tu
v
gradu
!
Kaj
sem
jaz
moral
storiti
,
da
se
—
gospa
ni
več
branila
,
vzeti
vas
pod
svojo
streho
.
«
»
Ker
ste
moj
razgovor
z
gospodično
prej
poslušali
,
kakor
pravite
,
potem
veste
,
da
mi
je
povedala
,
kako
je
.
Svoj
vpliv
ste
upotrebili
,
katerega
vsi
ne
umejemo
.
Jaz
vam
morem
samo
pristaviti
,
kar
sem
vam
že
prej
rekel
,
da
mi
je
cela
stvar
sicer
nekako
neprijetna
,
vendar
,
kakor
so
reči
zdaj
,
moram
vam
hvaležen
biti
,
«
reče
Lisec
.
»
Na
hvaležnost
nisem
računal
,
prijatelj
.
Te
besede
že
dolgo
in
dolgo
ni
bilo
v
mojem
leksikonu
.
Da
sem
za
vas
založil
svoj
vpliv
,
kakor
pravite
,
ni
se
zgodilo
tolikanj
zaradi
vas
,
nego
zaradi
kmetov
,
kajti
to
ljudstvo
moram
vendar
še
rad
imeti
,
ko
bi
ga
tudi
ne
hotel
in
čeprav
ne
zasluži
.
Ali
vi
ste
nekov
posebno
težaven
človek
.
Samo
s
svojim
vplivom
ne
bi
bil
skoro
ničesar
dosegel
ali
vsaj
bi
bil
moral
zadnje
strune
napeti
,
katerih
pa
iz
raznih
vzrokov
nečem
več
rabiti
.
Tako
sem
se
čez
dolgo
enkrat
moral
in
hotel
za
silo
—
zlagati
.
Rekel
sem
gospe
,
da
ste
moj
nečak
in
da
ste
zaročeni
.
To
je
moralo
biti
,
ker
—
ona
(
videlo
se
mu
je
,
da
gospe
neče
imenovati
)
se
je
vas
bala
zaradi
svoje
hčerke
.
Neumno
babje
ljudstvo
!
Ko
sem
bil
zadnjič
tu
,
bilo
je
to
dete
še
majhno
,
sedaj
vidim
,
da
je
precej
lepo
zraslo
in
je
celo
res
sposobno
,
zopet
poštenega
človeka
ob
razum
spraviti
.
Jaz
mislim
namreč
vas
.
Zato
ste
morali
moj
nečak
biti
in
celo
zaročen
in
povrhu
tega
še
z
bogato
in
lepo
nevesto
.
To
je
vam
bilo
potrebno
povedati
,
da
boste
znali
molčati
,
ako
pogovor
na
to
pride
.
Če
hočete
imeti
mir
.
Sicer
mi
je
vseeno
.
In
to
je
bil
tudi
mali
vzrok
,
da
sem
,
luč
pri
vas
videč
—
menim
,
da
še
ob
pravem
času
—
povedat
vam
prišel
.
Če
se
vam
hoče
sanjati
,
da
je
bil
hudič
pri
vas
,
i
to
vam
je
svobodno
.
Sedaj
mi
pa
po
stopnicah
posvetite
,
da
najdem
vrata
.
Nekdaj
sem
videl
tudi
ponoči
kakor
mačka
,
sedaj
smo
pak
stari
.
«
Obrne
se
in
Lisec
ni
mogel
drugega
nego
odgovarjaje
za
njim
svetiti
.
Sedaj
mu
je
bilo
jasno
,
zakaj
mu
je
gospa
pri
prvem
sprejemu
očitala
,
kako
da
ni
precej
povedal
,
kdo
je
,
in
zakaj
ga
je
vprašala
,
ali
je
njegova
nevesta
bogata
.
Isto
tako
mu
je
bilo
bolj
jasno
,
kako
da
je
gospa
ondan
Lino
poslala
v
vas
ponj
,
dasi
je
že
iz
tetinega
razgovora
bil
razloge
druge
strani
nekoliko
povzel
.
Ko
prideta
po
starih
stopnicah
do
vrat
,
zalaja
zunaj
grajski
Sultan
tako
ljuto
in
srdito
in
buta
ob
vrata
,
da
sta
nehote
oba
obstala
.
Lisec
je
iz
izkustva
poznal
energijo
tega
domačega
stražarja
.
»
Aj
,
hudiča
,
na
to
zver
sem
pa
popolnoma
pozabil
,
«
pravi
tudi
Zober
.
»
Pes
je
star
in
nikakor
ni
moj
prijatelj
že
od
nekdaj
,
posebno
ponoči
ne
,
poznam
ga
.
E
,
pa
naj
nocoj
dosluži
,
boljše
zanj
,
če
nagle
smrti
crkne
,
nego
da
ga
naposled
konjederec
dobi
.
«
Rekši
,
sname
starec
dvocevno
puško
z
ramena
,
napne
jo
in
dene
roko
na
kljuko
,
da
bi
odprl
.
»
Ne
!
«
prosi
Lisec
prestrašen
in
se
postavi
predenj
,
»
streljali
ne
boste
,
dokler
vam
jaz
braniti
morem
.
Ves
grad
bi
bil
pokonci
.
Ostanite
tu
.
«
»
Menite
li
,
da
sem
jaz
mož
,
ki
si
braniti
da
,
kadar
hoče
?
«
vpraša
suho
smehljaje
se
Zober
.
»
Tedaj
vas
lepo
prosim
,
že
zaradi
ropota
,
ki
bi
ga
strel
naredil
,
ne
ubijajte
psa
,
ako
se
vam
že
ne
smili
žival
,
ki
glede
zvestobe
prekosi
najboljšega
prijatelja
.
Rajši
ne
hodite
proč
!
«
»
To
je
bila
prva
moževa
beseda
!
Prav
govorite
.
Pes
je
zvest
.
Človek
ni
.
Zato
pes
kazni
ne
zasluži
.
«
In
starec
se
zopet
zagrohoče
,
spne
petelina
in
oprta
puško
.
»
Knjigo
o
tem
napišite
:
pes
je
zvest
,
človek
pa
človeka
izdaje
,
le
človek
je
nehvaležen
.
«
In
zopet
se
starec
glasno
zasmeje
,
a
z
nekovo
resnobo
,
da
je
Lisca
skoro
pretreslo
.
»
Idimo
torej
nazaj
v
vaš
brlog
,
dragi
moj
nečak
,
sin
moje
sestre
,
katere
niti
nisem
nikoli
imel
.
Ne
ostaje
mi
torej
drugega
,
nego
pri
vas
prenočiti
.
Nič
se
ne
ustrašite
,
jaz
sem
z
malim
zadovoljen
.
«
Vrneta
se
v
sobo
;
tam
sede
stari
na
zofo
,
vrže
svoj
rdeči
fes
z
glave
po
mizi
in
pravi
:
»
Nemezis
,
nemezis
!
Ondan
sem
vas
spodil
iz
postelje
in
iz
stanovanja
in
evo
,
jaz
moram
zdaj
vas
prositi
prenočišča
.
Jaz
sem
vaš
in
pasji
ujetnik
.
Sedaj
storite
,
kar
hočete
.
«
»
Moja
postelja
je
vam
z
veseljem
na
službo
dana
,
gospod
doktor
,
«
reče
Lisec
.
»
Sedaj
sem
že
na
zofi
in
sem
morda
celo
vesel
,
da
mi
žareče
oglje
na
grešno
glavo
zbirate
.
«
Ton
,
s
katerim
je
starec
govoril
,
je
bil
vedno
sarkastičen
,
sicer
dobrovoljen
in
vendar
na
pol
žaljiv
.
Ali
govornik
je
imel
sive
lase
in
je
vobče
kazal
nekaj
,
kar
je
Liscu
imponiralo
.
»
Na
oknu
imate
nekaj
,
kar
bi
utegnilo
vino
biti
.
Ako
je
sploh
kaj
alkoholičnega
v
steklenicah
,
primaknite
mizo
in
dajte
sem
.
To
se
razume
,
da
prisedete
tudi
sami
.
Ker
sva
že
enkrat
v
tako
bližnje
sorodstvo
stopila
,
morava
se
vsaj
natančneje
seznaniti
.
In
to
gre
najbolje
pri
vinu
,
po
stari
šegi
.
Ker
moram
sam
prevzeti
zagovor
svoje
osebe
,
naj
vas
takoj
potolažim
,
da
sem
morda
vendar
še
malo
boljši
,
nego
je
moj
glas
,
posebno
morda
nimam
toliko
hudičev
v
sebi
,
kakor
vam
jih
je
vaša
stara
prijateljica
poprej
malala
.
«
Lisec
je
bil
medtem
mizo
primaknil
in
steklenico
vina
na
mizo
postavil
.
Brižljivost
gospodične
Senčarjeve
ga
je
namreč
vedno
oskrbovala
z
dobro
pijačo
.
Ko
vkupe
sedita
,
začne
stari
doktor
Lisca
izpraševati
o
njegovih
razmerah
,
kakor
ga
je
nekdaj
grajska
teta
izpraševala
.
Počasi
se
tako
med
njima
začne
pogovor
,
ki
je
bil
od
prejšnjega
osornega
in
zbadljivega
starčevega
vedenja
povsem
različen
in
je
dobil
celo
prijateljsko
lice
.
Doktor
je
bil
zgovoren
in
beseden
,
ni
mu
zmanjkalo
ni
vprašanj
ni
opomb
;
samo
o
sebi
ni
govoril
.
Pil
je
pogosto
,
izpraznila
sta
bila
drugo
steklenico
in
večina
izpitega
je
prišla
na
račun
starčev
.
Vino
je
bilo
močno
,
vendar
ni
Lisec
čisto
nič
opazil
,
da
bi
se
bila
pijača
starega
pivca
prijemala
,
kvečjemu
da
je
morda
neizčrpljivost
njegovega
besedovanja
tudi
v
pijači
zajemala
vedno
novih
predmetov
.
»
Kaj
berete
tu
?
«
vpraša
Zober
,
ko
je
Lisec
,
zastonj
njegovega
ugovora
pričakovaje
,
tretjo
steklenico
odpiral
,
in
vzame
z
druge
mize
odprto
knjižico
,
katero
je
Lisec
prej
ob
mraku
v
rokah
imel
.
Bila
je
zbirka
slovenskih
pesmi
.
Zober
nekaj
časa
prebira
in
nazadnje
vpraša
:
»
Imate
več
takih
knjig
?
«
»
Vzel
sem
le
malo
s
seboj
,
da
imam
včasih
za
zabavo
,
kadar
ne
delam
.
«
»
Mnogo
itak
niste
mogli
s
seboj
vzeti
takega
.
«
»
Ker
je
naša
literatura
majhna
,
«
odgovori
Lisec
nekako
veselo
zavzet
zaradi
starčevega
zanimanja
.
Zober
pregleda
vse
in
potem
pravi
:
»
A
vendar
nove
reči
,
nova
pisava
.
Stvar
je
napredovala
.
Ko
sem
jaz
študiral
,
zanimal
sem
se
tudi
nekoliko
za
to
.
Kasneje
v
Afriki
mi
je
bil
še
Vodnik
ljub
tovariš
,
ki
me
je
spominjal
dóma
in
lepe
mladosti
.
Ali
potem
sem
vse
zgrešil
.
Življenje
in
njegovo
prekletstvo
zatre
vse
,
posebno
meni
je
.
In
vendar
me
skoro
veseli
videti
,
da
ste
tudi
vi
patriot
,
kar
mi
priča
vaše
berilo
.
To
sem
si
že
precej
od
kraja
mislil
,
ko
niste
hoteli
nemški
z
menoj
govoriti
.
«
»
Ker
sem
videl
,
da
ste
prej
s
kmeti
lepo
slovenski
govorili
.
Jaz
samo
z
Nemcem
nemški
govorim
,
z
domačimi
domače
.
«
»
Že
prav
.
To
imajo
vsi
narodi
,
da
svoj
jezik
spoštujejo
.
Zahvalite
usodi
,
da
vam
je
ta
čut
v
srce
vcepila
.
Vendar
je
še
ljubezen
do
domovine
najlepši
in
najstalnejši
med
tako
imenovanimi
blagimi
čuti
v
človeku
.
Prijateljstvo
se
razbije
nad
prekleto
samopridnostjo
in
nad
črnim
egoizmom
,
ženska
ljubezen
je
mladosti
lepa
zvezda
—
ha
!
—
ali
tudi
tu
prihaja
umazana
sebičnost
,
zaduši
,
kar
je
dobrega
na
njej
,
in
ogreni
dušo
,
da
imaš
do
konca
dni
strup
v
sebi
iz
onega
,
od
česar
si
mlad
bedak
pričakoval
sreče
;
in
iz
ljubezni
se
rodi
iskra
sovraštva
,
ki
ti
požge
,
kar
je
dobrega
v
tebi
bilo
,
le
ljubezni
do
domovine
ne
,
ako
si
jo
res
kdaj
v
srce
dobil
,
kajti
če
je
tudi
zamorjena
z
vso
drugo
ljubeznijo
vred
,
povrača
se
ti
vedno
zopet
in
zopet
in
ti
je
še
nekakov
dušni
užitek
in
tolažba
.
«
Obradovan
,
starca
od
te
strani
spoznati
,
vzdigne
Lisec
čašo
in
vesel
Zobru
napije
.
To
ne
more
biti
človek
zlega
srca
!
»
Iz
vaših
besedi
posnemljem
,
«
pravi
Lisec
,
»
da
niste
bili
srečni
v
izboru
prijateljev
in
ljubezni
,
in
vas
obžalujem
...
«
»
Ne
trebam
vašega
obžalovanja
in
nobenega
,
mladi
znanec
.
Jaz
sem
trdih
kosti
in
nikdar
se
nisem
dal
milovati
.
To
je
babje
...
Obžalujem
,
če
hočete
,
mojega
‚
prijatelja
’
in
mojo
—
ljubo
(
težko
mi
je
šlo
to
skozi
zobe
)
,
kajti
,
verjemite
mi
,
maščeval
sem
se
nad
onimi
,
ki
so
mi
pomogli
do
teh
nazorov
,
katere
ste
slišali
,
maščeval
tako
kakor
z
bodalom
v
srce
,
če
ne
bolje
!
«
In
pri
teh
besedah
zopet
zaiskri
v
starčevem
očesu
oni
neprijetni
žar
srditosti
.
Izpije
svojo
čašo
in
jo
naglo
med
prsti
vrti
.
Molk
nastane
precej
dolg
.
Lisec
hoče
počasi
in
po
malo
na
drug
predmet
govor
navesti
in
dé
:
»
Če
tako
hočete
,
da
je
le
egoizem
vodilo
blagim
čutom
,
potem
je
tudi
ljubezen
do
domovine
zrasla
iz
egoizma
,
čeprav
bolj
ali
manj
poblaženega
:
človek
ljubi
rojstno
zemljo
iz
hvaležnosti
,
ker
ga
je
rodila
,
vzgojila
in
mu
dobrote
izkazala
;
on
ljubi
narod
,
ker
je
ud
njegov
,
in
torej
tako
sam
sebe
ljubi
.
«
»
Poslednje
ni
istina
,
«
odgovori
starec
,
»
za
mene
nikdar
ne
.
Jaz
nimam
svoji
domovini
in
svojemu
rodu
nikdar
za
nič
hvaležen
biti
,
za
nič
!
Da
me
je
domovina
rodila
,
za
to
ji
nisem
dolžan
biti
hvaležen
,
ker
sem
bil
tolikrat
že
misliti
prisiljen
,
da
bi
bilo
bolje
,
ko
bi
me
ne
bila
;
koliko
muk
bi
mi
ne
bilo
treba
pretrpeti
,
ki
niso
v
nobeni
razmeri
z
veseljem
,
ki
sem
ga
morda
tudi
užil
.
Vzgojila
me
je
!
Kako
?
Z
mojimi
solzami
in
s
trpljenjem
.
Moj
oče
je
bil
bogat
kmet
,
bogat
po
tukajšnjih
razmerah
,
a
jaz
sem
medicino
študiral
z
lakoto
.
Ko
sem
imel
največ
apetita
,
tačas
nisem
imel
kruha
!
Ha
,
ha
,
ha
!
Sedaj
je
kruh
,
a
apetit
je
šel
z
vragom
.
Vidiš
,
to
je
življenje
!
In
narod
,
pravite
?
Da
,
med
njim
si
po
zvršenih
študijah
nisem
mogel
niti
toliko
zaslužiti
,
da
bi
bil
pošteno
živel
,
dasi
sem
ga
ljubil
in
bi
mu
bil
rad
hvaležen
ud
;
na
tuj
svet
sem
bil
vržen
,
med
tuje
narode
in
,
kar
sem
doma
med
svojimi
rojaki
pustil
,
ki
mi
je
ondaj
ljubo
bilo
,
izneverilo
se
mi
je
vse
,
vse
,
ali
je
pa
poginilo
!
Kje
imam
vzrok
hvaležen
biti
?
Preklinjati
bi
smel
in
povem
vam
,
da
sem
že
mnogo
.
Tako
je
.
In
vendar
,
prijatelj
,
vi
ne
veste
,
kako
me
ipak
vleče
še
vedno
iz
tujine
v
domovje
,
med
ljudi
,
iz
katerih
sem
se
rodil
,
kako
sem
imel
danes
popoldne
,
ko
sem
po
hribu
med
leščami
in
kamenjem
hodil
,
poseben
občutek
in
kako
je
čudno
,
ko
se
starih
prostorčkov
iz
samovida
domišljam
,
kjer
sem
nekdaj
kot
otročaj
igral
.
Otožnost
me
obide
,
kadar
stopim
v
isto
senco
,
kjer
sem
kot
študent
na
vakancah
ležal
in
ne
poznal
lepšega
užitka
,
nego
zatopiti
se
v
lepo
knjigo
ali
gradove
zidati
v
oblake
.
Jaz
ničesar
ne
ljubim
na
tem
svetu
,
ničesar
in
nikogar
,
edino
rojstni
kraj
mi
je
včasi
še
ljub
,
in
še
ta
le
včasi
in
le
zaradi
spominov
.
«
»
Zakaj
ne
ostanete
tu
?
«
vpraša
Lisec
,
»
s
svojo
znanostjo
...
«
»
S
svojo
znanostjo
bi
lahko
živel
,
mislite
?
No
,
tega
bi
baš
ne
trebalo
.
Toliko
imam
,
da
lahko
ležem
poleti
v
senco
,
pozimi
v
zakurjeno
izbo
brez
dela
.
Ali
vsaka
stvar
ima
več
strani
.
Navada
,
sama
navada
me
vleče
drugam
.
Naveličam
se
te
svoje
ljubezni
hitro
.
Dokler
morem
,
ostanem
še
na
tujem
.
Mogoče
je
,
da
umrjem
tu
,
a
sedaj
je
še
več
reči
,
ki
so
mi
tudi
neprijetne
.
Med
tujimi
barbari
laže
pozabljam
domače
hudičeve
ljudi
,
katere
moram
sovražiti
,
dokler
bodem
lazil
po
zemlji
.
In
vendar
me
že
tudi
ta
moč
zapušča
,
moč
sovraštva
in
maščevanja
.
To
sem
te
dni
čutil
,
in
ako
vas
starka
še
kdaj
obišče
in
se
čudi
,
zakaj
Zober
letos
ne
prihaja
redno
svoje
seje
imevat
z
njeno
gospo
kakor
prej
z
onim
drugim
lupežnikom
,
recite
ji
:
sovražiti
pozablja
,
sovražiti
in
maščevanja
veseliti
se
.
Vsega
se
človek
opijani
,
vsega
naveliča
.
Kako
sem
nekdaj
vsaj
rad
videl
,
da
se
je
krivil
pred
menoj
in
ona
da
me
je
s
solzami
prosila
za
čisto
ime
svojega
otroka
,
zdaj
se
mi
ne
ljubi
več
.
In
tudi
ni
treba
več
.
Kragulj
kesanja
in
nesreče
je
storil
v
njej
več
,
nego
sem
želel
,
v
glavo
je
zašel
.
Svobodno
,
bodi
neusmiljen
.
Komu
si
se
ti
smilil
,
njej
?
In
vendar
je
ne
morem
več
mučiti
.
Ozdraviti
jo
?
Paa
!
Tu
je
vse
medicinstvo
pusto
šarlatanstvo
kakor
vse
drugo
,
vse
življenje
.
Pij
,
pij
,
brate
!
«
Vino
se
je
bilo
starca
prijelo
.
Jecljaje
je
govoril
nerazumljive
stavke
dalje
in
nazadnje
,
naslonivši
se
na
zofo
nazaj
,
začel
dremati
ter
zaspal
trdno
kakor
mladič
.
Lisec
mu
naredi
zglavje
ter
ga
položi
po
zofi
,
odene
ga
skrbno
,
primakne
nekaj
stolov
,
da
ne
bi
opadel
,
in
se
sam
odpravlja
spat
.
Sedaj
je
imel
tega
doktorja
Zobra
rad
.
Mož
je
moral
mnogo
nesreče
prestati
.
Da
je
bil
v
nekakovi
zvezi
z
gospo
Langmanovo
,
to
je
bilo
vidno
iz
njegovega
govora
.
V
kakovi
?
To
je
njegova
skrivnost
.
Pod
osorno
trdo
vnanjostjo
je
bilo
v
njem
človeško
srce
,
raztrgano
sicer
,
ki
je
sedaj
menilo
,
da
mora
sovražiti
,
ker
je
morda
nekdaj
preveč
ljubilo
,
ali
pravo
človeško
srce
.
Površni
svet
tega
ni
videl
in
kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
je
to
oni
doktor
Zober
,
o
katerem
so
bile
v
Volčjaku
tako
razne
sodbe
,
ki
je
sicer
tako
čudno
živel
,
prihajal
in
zgineval
,
včeraj
ljudi
podpiral
,
a
danes
kar
s
kakim
takim
smelim
činom
,
kakor
v
žganjarnici
na
Rogovili
,
neumnemu
ljudstvu
neumno
vražo
potrdil
,
da
vse
vé
in
je
lahko
tu
na
mestu
,
kakor
da
bi
iz
tal
zrastel
ali
z
neba
padel
.
Čez
navadno
mero
užito
vino
in
dolgo
bedenje
je
mladega
našega
prijatelja
tako
uspanjilo
,
da
se
je
stoprv
prebudil
,
ko
je
bil
že
velik
dan
.
Zofa
je
bila
prazna
.
Doktor
Zober
je
bil
menda
tiho
vstal
in
odšel
.
Lisec
se
odpravi
na
svoje
delo
v
gozd
.
Drugi
dan
gre
v
vas
in
išče
Zobra
,
a
rekó
mu
,
da
je
starec
v
jutro
svojo
puško
in
torbo
vzel
in
na
lov
šel
ter
da
ga
ob
takem
navadno
ni
pred
nočjo
domov
.
Zvečer
je
čakal
,
da
se
mu
morda
zopet
oglasi
,
a
ni
ga
bilo
.
Isto
tako
več
večerov
ne
.
Ker
je
mladi
inženir
poznal
posebno
skrb
svoje
hišne
gospodarice
za
njeno
hčer
,
da
ne
bi
v
društvo
prišla
,
namenjen
je
bil
ogibati
se
nje
in
vseh
v
gradu
,
čeprav
bode
to
težko
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
so
mu
stanovanje
nalašč
zaradi
tega
tako
odkazali
na
severni
strani
,
kjer
je
imel
celo
poseben
izhod
.
Ali
vabile
so
ga
ženske
same
na
skupno
večerjo
.
Čudil
se
je
temu
,
a
ker
je
poznal
Senčaričin
argument
,
da
se
v
Pražanku
mora
vse
brez
ugovora
storiti
,
kar
gospa
hoče
,
šel
je
v
družino
.
Pri
večerji
je
gospa
graščakinja
po
svoji
navadi
molčala
.
Govorila
je
pa
tem
več
»
teta
«
.
Kadar
je
bil
Lisec
nekoliko
bolj
udomačen
,
videl
je
,
da
je
tudi
gospica
Lina
premagala
dekliško
bojazljivost
in
bila
jako
veselega
temperamenta
,
to
seve
,
kadar
so
bili
sami
,
t.
j.
kadar
je
stara
gospa
prej
vstala
in
spat
odšla
.
Ali
je
mogoče
,
da
bi
mlad
človek
sedel
nasproti
lepega
,
čistega
,
nedolžno
deviškega
obrazka
in
ga
ne
pogledoval
,
občudujoč
krasne
linije
in
forme
,
katere
je
risala
sama
božja
roka
,
največja
umetelnica
.
Lisec
je
tako
sedeval
.
Od
početka
iz
gori
omenjenih
vzrokov
on
niti
ni
rad
začel
hoditi
k
tej
skupni
večerji
in
se
izgovarjal
ali
ostajal
v
vasi
,
kadar
je
mogel
.
Videlo
se
mu
je
,
da
je
to
gospenje
vabilo
nasledek
Zobrove
neistine
:
da
je
njegov
nečak
in
zaročen
!
Zoprna
mu
je
bila
laž
.
Da
se
ji
tu
ni
upiral
,
bil
mu
je
samozagovor
:
bolezensko
stanje
gospé
in
smešnost
njene
fiksne
ideje
in
—
Lina
.
In
ko
bi
mati
tudi
ne
bila
blazna
,
nego
trezno
sodeča
žena
,
ki
vé
,
zakaj
ne
pusti
v
moško
druščino
hčere
—
nanj
to
vendar
ne
bi
šlo
!
Saj
je
on
pošten
človek
!
Mož
,
ki
dolžnost
in
čast
pozna
!
Ona
pak
,
deklica
,
da
,
ona
je
bila
tako
čista
,
da
si
je
noben
človek
ne
bi
upal
ni
poljubiti
,
boječ
se
,
da
otrese
cvetni
prah
poezije
teh
ustnic
.
In
tako
je
kmalu
prišlo
,
da
se
je
Lisec
ves
dan
že
veselil
na
večer
in
po
jedi
je
obsedal
rad
dalje
,
nego
je
bilo
treba
,
tako
da
je
sicer
zgovorna
Senčarica
večkrat
naveličala
se
čakati
,
kdaj
bode
gospod
gost
vzdignil
se
,
in
je
ona
prva
vstala
.
Ob
četrtkih
se
je
vozila
gospa
v
farno
cerkev
k
maši
kakor
v
nedeljo
.
Dve
uri
je
ni
bilo
tačas
nazaj
.
Baš
ob
tem
času
je
zalivala
mlada
gospica
svoje
cvetlice
v
gredi
na
južni
strani
gradu
.
Dasi
tam
ni
bil
bližnji
pot
,
hodil
je
ipak
Lisec
tam
mimo
,
menda
slučajno
,
in
govoril
preko
nizkega
plota
z
njo
.
Ob
tistih
dnevih
so
se
tudi
cvetlice
zalivale
vselej
vsaj
dobro
četrt
ure
dalje
nego
ob
navadnih
dnevih
,
včasi
pa
še
več
.
In
jutranje
sonce
je
posebno
ljubko
osvetljevalo
lice
pod
belim
slamnikom
gospice
Line
.
Nekdaj
je
imel
on
velik
račun
delati
.
Zmotil
se
je
in
iskal
napake
,
a
bil
je
tako
razmišljen
,
da
je
ni
mogel
najti
.
Igraje
se
začne
risati
glavo
in
,
ko
je
bila
gotova
,
imel
je
portret
,
prav
dobro
s
svinčnikom
dovršen
—
Lino
.
Zakaj
baš
njo
?
Ustrašil
se
je
zdajci
sam
pred
seboj
in
papir
je
raztrgal
.
Zakaj
se
mu
njena
podoba
v
misel
sili
?
Kri
mu
od
srca
v
glavo
udari
.
To
ne
sme
biti
!
Kako
je
bil
v
tej
hiši
?
Vstane
in
hodi
gor
in
dol
po
sobi
.
Razmišlja
,
a
nazadnje
strese
z
glavo
in
se
zopet
usede
,
češ
ne
bodimo
smešni
.
Volja
,
volja
!
Drugi
dan
je
bil
slučajno
zopet
četrtek
;
on
gre
mimo
grede
,
pozdravi
gospico
in
,
misleč
na
včerajšnji
sklep
:
volja
!
—
hoče
dalje
iti
.
Ona
ga
pokliče
in
zopet
je
slonel
na
plotu
in
govoril
je
ž
njo
prijetne
,
dasi
neznatne
reči
,
dolgo
.
Ni
bilo
prav
,
da
ga
je
klicala
.
Ko
je
šel
proč
,
bilo
mu
je
tesno
pri
srcu
,
kakor
da
bi
bil
nekaj
storil
,
kar
ni
prav
,
tesno
,
a
tudi
nekako
veselje
je
bilo
v
tej
tesnobi
:
neugoden
čut
,
katerega
se
pa
znebiti
ni
želel
.
Lisec
je
sedaj
,
to
se
razume
,
tudi
natanko
poznal
razmere
v
gradu
.
Mlada
hči
Karlina
je
bila
na
Pražanku
zrasla
.
Njena
učiteljica
je
bila
po
očetovi
smrti
—
kakor
spredaj
že
enkrat
omenjeno
—
samo
gospodična
Senčarjeva
.
Prej
je
bila
v
otroški
šoli
v
mestu
.
Kar
je
dorasla
nekoliko
,
bila
je
v
mestu
samo
dvakrat
za
en
dan
po
opravkih
—
kakor
že
drugje
povedano
.
Vso
drugo
vzrejo
je
imela
le
Senčarici
zahvaliti
.
V
najbližnji
soseščini
ni
bilo
dosti
omikanih
ljudi
,
in
odkar
je
bila
pražanska
gospa
na
glasu
,
da
je
mnogokrat
duševno
bolna
,
ni
prišel
čisto
nihče
v
vizite
.
Kakor
da
bi
se
bili
ljudje
bali
.
Tudi
Langman
prej
v
okolici
ni
bil
nikdar
priljubljen
.
Tako
je
bila
Lina
sama
zrasla
in
zaradi
tega
je
bila
v
mnogem
oziru
naravnejša
in
drugačna
nego
druge
deklice
.
Tuja
ji
je
bila
vsa
umetelnost
,
skrivati
svoje
misli
in
svoje
srce
.
Zato
v
svoji
naivnosti
niti
ni
znala
skrivati
,
da
jo
občenje
z
mladim
inženirjem
zanima
.
Lisec
je
moral
tudi
zapaziti
njeno
nagnjenje
do
njega
,
ker
kmalu
mu
je
zaupala
svoje
male
skrivnosti
in
govorila
z
njim
kakor
otrok
z
otrokom
,
kakor
da
bi
bila
od
mladega
skupaj
.
On
pak
,
ne
da
bi
bil
pomislil
resnih
nasledkov
takega
čuta
,
menil
je
,
da
je
to
sestrsko
sočutje
,
prijateljstvo
,
in
veselilo
ga
je
srčno
,
saj
je
zavest
,
da
nas
kdo
rad
ima
,
tako
prijeten
čut
in
dober
človek
je
hvaležen
za
vsako
ljubezen
.
Spremenila
se
je
bila
—
glejte
čuda
!
—
pak
stara
gospodična
Senčarjeva
Liscu
nasproti
.
Ona
ni
več
toliko
in
ne
več
tako
zaupno
govorila
ž
njim
kakor
nekdaj
.
Lisec
je
to
pripisoval
slučaju
,
da
je
nekoliko
občeval
z
doktorjem
Zobrom
,
kar
starki
ni
bilo
po
volji
.
»
Kako
dolgo
ostanete
še
pri
nas
?
«
vprašala
ga
je
ob
neki
priliki
jako
mrzlo
.
In
ko
ji
Lisec
pravi
,
da
bode
vse
njegovo
delo
prav
kmalu
dovršeno
,
molči
ona
,
niti
ene
besede
obžalovanja
zaradi
njegovega
bližnjega
odhoda
ni
imela
.
Lepega
jutra
pride
v
grad
do
kolena
bosonogi
desetletni
sinko
Solarjev
,
in
ker
ni
bilo
nikogar
pred
gradom
,
na
pragu
pak
je
silni
Sultan
dremaje
leno
namežikoval
,
obstane
na
oglu
,
potiplje
se
z
eno
roko
za
lase
,
drugo
v
hlačni
žep
dene
in
strah
ga
je
,
ker
»
naprej
ne
ve
,
nazaj
ne
sme
«
.
Že
je
na
tem
,
da
bi
ihteti
začel
,
kajti
solze
se
že
nabirajo
v
velikih
očeh
na
debelem
licu
pod
lasatim
čelom
,
ko
priskače
iz
veže
gospica
Lina
in
,
spoznavši
dečka
,
veselo
vpraša
:
»
Kaj
bi
rad
,
Janezek
?
Pojdi
no
sem
,
ne
boj
se
!
«
Janezek
sname
na
pol
raztrgani
klobuček
z
glave
,
kakor
ga
je
bila
doma
mati
naučila
,
in
na
vsem
životu
tresoč
se
ob
zidu
koraca
široko
kakor
raca
h
gospici
,
svoj
pogled
vedno
v
psa
uprt
.
Gospica
mu
pride
naproti
,
pogladi
mu
s
svojo
ročico
mršave
lase
s
čela
in
ponavlja
:
»
Kaj
bi
pa
rad
,
Janezek
?
«
»
Gospod
so
rekli
,
da
bi
radi
,
ko
bi
prišli
k
njim
,
«
počasi
in
polglasno
boječe
pove
,
kakor
so
ga
bili
naučili
.
»
Kateri
gospod
?
«
»
Naš
.
«
»
Ali
ne
jaz
,
ni
rekel
,
da
naj
jaz
pridem
.
Kdo
drug
gotovo
;
ne
veš
kdo
?
«
vprašuje
gospica
.
Janezkove
informacije
pak
so
bile
proč
;
ali
ga
je
zapustil
spomin
ali
si
ni
upal
več
govoriti
,
molčal
je
.
Tako
je
morala
gospica
sama
ugibati
in
iz
vsega
,
kar
je
Janezek
nekoliko
s
kimanjem
še
najbolj
potrjeval
,
sklepala
je
,
da
doktor
Zober
pošilja
po
Lisca
.
Ona
prime
dečka
za
roko
in
ga
vodi
ob
gradu
na
zgorenji
konec
.
Tam
sta
bili
dve
okni
odprti
;
gospica
poišče
droben
kamenček
in
od
veselja
smehljaje
se
,
kakor
da
bi
kaj
prijetnega
opravljala
,
nalahko
zaluča
kamenček
na
nevisoko
okno
.
Takoj
se
prikaže
Liščev
obraz
med
cvetlicami
,
katere
mu
je
bila
že
od
početka
njegovega
prihoda
Senčarica
tja
postavila
,
in
,
videč
veselo
deklico
,
zardi
in
zjasni
se
tudi
njegov
obraz
.
»
Pojdite
dol
,
tale
moj
Janezek
vam
ima
nekaj
važnega
povedati
od
doktorja
Zobra
,
«
kliče
ga
ona
in
v
hipu
je
bil
Lisec
pri
njej
na
vrtu
,
kjer
sta
potem
,
ko
je
odšel
mali
sel
,
še
dolgo
govorila
.
Rada
bi
bila
zvedela
,
kaj
mu
Zober
hoče
,
ali
pravzaprav
najrajši
bi
bila
ž
njim
šla
,
ko
bi
bila
smela
,
ker
sedaj
je
bila
ona
vselej
na
Liščevi
strani
,
ako
je
proti
Senčarici
zagovarjal
starega
čudneža
,
če
si
prav
ni
znala
razlogov
iskati
.
Nazadnje
pa
je
prišla
Senčarica
k
njima
,
katera
je
tako
kisel
obraz
naredila
,
da
je
obema
vesele
besede
zmanjkalo
in
sta
se
ločila
,
ona
v
grad
nazaj
,
on
v
vas
,
doktorja
Zobra
iskat
.
Med
tremi
slivami
je
imel
doktor
Zober
privezano
svilnato
visečo
vrvno
posteljo
in
je
ležal
v
njej
ter
pušil
tobak
iz
dolge
pipe
.
Bil
je
sicer
čisto
brez
dela
,
niti
čitanja
ni
imel
nobenega
.
Nad
njegovo
glavo
so
bile
lepo
plavo
zrele
češplje
,
vabljivo
so
visele
na
polnih
vejah
,
treba
bi
se
mu
bilo
samo
stegniti
in
pripognil
bi
si
jih
bil
.
A
pipa
je
starcu
bolje
dišala
,
kajti
ko
je
izpušil
,
vzdiguje
se
,
da
bi
drugo
natlačil
.
Zdaj
pride
Lisec
.
»
Baš
prav
,
da
pridete
.
Tamle
na
oknu
je
tobak
,
natlačite
mi
pipo
,
«
reče
prišlecu
,
»
vi
ste
mlad
,
moji
udje
so
pa
danes
nekaj
trdi
.
«
Ta
stori
po
njegovi
želji
in
ležečemu
še
prižge
tobak
.
»
Sedaj
mi
pa
prinesite
moje
naočnike
iz
izbe
.
Na
mizi
jih
najbrž
kje
najdete
na
knjigi
.
Jaz
vas
moram
enkrat
natanko
pogledati
,
«
nadaljuje
doktor
in
Lisec
mu
tudi
to
stori
,
dasi
je
bilo
čudno
motivirano
.
Starec
natakne
očala
in
gleda
Lisca
v
obraz
nekaj
časa
.
Potem
sname
zopet
umetelne
steklene
oči
in
jih
v
travo
vrže
,
tja
,
kjer
je
ležala
že
njegova
kapa
.
»
Meni
se
zdi
,
da
ni
nobene
podobnosti
,
sicer
pa
menda
ne
vem
več
ali
pa
nikoli
nisem
vedel
,
kakove
oči
sem
imel
.
Saj
izreka
že
sveto
pismo
veliko
modrost
—
če
se
ne
motim
,
sv.
Pavel
—
da
človek
gleda
v
zrcalu
obraz
svojega
rojstva
,
pak
se
obrne
proč
in
takoj
pozabi
,
kakov
je
.
«
Lisec
ga
s
čudom
gleda
.
»
Ne
zamerite
,
da
vam
ne
postrezam
nič
,
dasi
ste
povabljen
gost
.
Izvolite
si
vzeti
stol
in
sedite
,
da
se
nekaj
pogovoriva
,
«
reče
Zober
.
Lisec
stori
tako
.
»
Včeraj
sem
nekaj
slišal
,
kar
me
zopet
jezi
,
«
začne
starec
.
»
Zaradi
tega
hočem
danes
drugače
z
vami
govoriti
,
nego
bi
bil
,
ko
ne
bi
bil
slišal
,
kar
sem
.
Vendar
prej
moram
še
vedeti
,
ali
je
res
ali
ne
.
Včeraj
sem
bil
namreč
v
krčmi
s
kmeti
.
Včasi
me
še
nekoliko
veseli
med
te
ljudi
zaiti
,
dasi
mi
tudi
zoprni
postanejo
,
posebno
kadar
so
pijani
in
postanejo
krava
iz
človeka
.
Govor
je
bil
o
vas
;
in
župan
mi
je
natanko
pripovedoval
,
kako
je
bilo
tačas
,
ko
sta
prvič
v
gradu
bila
.
Povejte
mi
sedaj
vi
,
je
li
res
,
da
vas
—
ona
ni
zaradi
tega
hotela
vzeti
,
ker
imate
nekoga
oči
.
Koga
je
imenovala
?
Povejte
mi
celo
stvar
,
kako
je
bilo
?
«
Lisec
mu
razloži
,
kolikor
se
onega
prizora
in
besedi
domisli
.
»
Blaznost
sem
ali
tja
,
nekaj
je
resnice
v
vsem
,
«
govori
starec
kakor
sam
zase
.
»
To
je
dokaz
,
da
se
moja
oseba
še
vedno
opleta
v
njeni
glavi
,
pa
da
nisem
posebno
prijetno
sprejet
.
Ha
,
ha
,
ha
!
Potem
bi
bil
jaz
prizanašljiv
?
Čemu
jaz
boljši
kot
drugi
,
ki
so
krivi
?
In
tako
,
ljubi
moj
prijatelj
,
vam
bodem
danes
drugačen
svet
dal
,
nego
bi
ga
bil
včeraj
,
to
se
razume
,
če
hočete
moj
svet
poslušati
.
«
»
V
kateri
stvari
menite
?
«
vpraša
Lisec
.
»
Ko
bi
bili
včeraj
dopoldne
prišli
,
bil
bi
vam
—
ker
sva
že
enkrat
toliko
besedi
govorila
,
da
vas
moram
nekoliko
rad
imeti
—
jaz
menda
takole
govoril
:
Veš
kaj
,
moj
mladi
znanec
in
psevdonečak
,
jaz
se
sicer
nič
ne
brigam
za
ves
svet
,
vendar
na
nekaj
še
vedno
vse
držim
,
in
to
je
:
na
svojo
besedo
.
Jaz
je
nisem
še
nikdar
prelomil
,
kadar
sem
jo
držati
mogel
.
In
tako
rad
vidim
,
da
tudi
oni
,
s
katerimi
sem
jaz
že
toliko
govoril
kakor
z
vami
,
drže
besedo
in
moštvo
,
kolikor
se
baš
z
moževskimi
močmi
da
.
Posebno
lahko
je
to
,
ker
število
takih
,
ki
so
moji
ljudje
,
je
majhno
.
V
celi
deželi
je
razen
vas
,
s
katerim
sem
se
prav
slučajno
seznanil
in
s
katerim
sem
prav
tudi
slučajno
morda
več
govoril
,
nego
je
moja
navada
,
samo
še
eden
,
s
katerim
sem
sedaj
na
stara
leta
o
sebi
toliko
govoril
kakor
z
vami
,
in
ta
je
pošten
duhoven
,
moj
součenec
,
tri
ure
od
tod
proč
nastanjen
.
Torej
,
prijatelj
,
ker
ste
v
tako
majhnem
številu
,
storite
tako
,
kakor
vas
jaz
prosim
,
bodite
možati
in
pošteni
,
če
ne
,
imate
z
menoj
opraviti
in
vi
boste
videli
,
da
brez
obzirnejšega
človeka
ne
dobite
kmalu
,
nego
sem
jaz
,
kadar
hočem
biti
.
Jaz
sem
Rimljan
za
vas
,
mir
ali
vojno
imam
v
togi
.
«
»
Kaj
mislite
o
meni
,
kaj
govorite
?
«
vzplamti
Lisec
rdeč
od
jeze
.
»
Prav
nič
zlega
,
mirni
bodite
,
«
govori
Zober
,
kakor
da
ne
bi
bil
prej
nič
rekel
.
»
Ali
,
gospod
doktor
,
vi
govorite
tako
,
kakor
da
bi
bil
jaz
nekaj
nepoštenega
storil
,
in
tega
...
«
»
Niste
še
,
«
pade
mu
Zober
v
besedo
.
»
Vendar
me
poslušajte
,
če
hočete
,
če
ne
,
pa
amen
in
razidiva
se
.
Aut
—
aut
!
...
Torej
,
kaj
sem
že
rekel
?
Da
,
ko
bi
bili
vi
včeraj
zjutraj
k
meni
prišli
,
govoril
bi
tako-le
:
Prijatelj
,
vi
vidite
,
da
stara
ženska
v
gradu
gori
ni
pri
vsej
pameti
.
Jaz
za
svojo
osebo
jo
sedaj
obžalujem
,
dasi
bi
jo
včasi
ne
bi
bil
;
ne
vem
,
zakaj
je
sedaj
tako
,
mislim
,
da
sem
oslabel
.
To
so
pa
moje
stvari
.
Vendar
naj
bode
tako
ali
inako
,
vi
,
gospod
inženir
,
ste
moj
gost
tam
in
veste
,
zakaj
ste
moj
nečak
postali
.
Starka
neče
,
da
bi
njena
hči
v
prvi
mladosti
znanje
storila
,
zato
se
je
vas
od
kraja
bala
.
‚
Clara
pacta
,
boni
amici
’
velja
za
vas
.
Vi
ste
se
v
dekleta
zagledali
,
dekle
se
je
najbrž
v
vas
,
torej
se
je
bati
kakove
mladostne
budalosti
,
kakor
smo
jo
doživeli
tudi
mi.
Treba
je
vas
svariti
,
vi
niste
na
pravem
potu
,
vi
ne
dosežete
zlahka
nič
,
imejte
mir
,
pustite
dekletce
.
«
»
Jaz
?
«
vpraša
s
čudom
Lisec
ves
v
ognju
.
Zober
se
zasmeje
nesramno
veselo
in
reče
mirno
:
»
Ko
bi
se
vi
v
zrcalu
videli
,
gospod
Lisec
,
pričala
bi
vam
vaša
rdečica
,
ki
je
prav
posebne
vrste
—
jaz
nekoliko
poznam
človeške
obraze
—
da
ste
skoro
popolnoma
zaljubljeni
v
ono
dete
v
gradu
.
O
tem
že
tudi
vsi
ljudje
govoré
in
vsi
vedo
.
Mogoče
,
da
vi
še
ne
,
zato
vam
pa
jaz
povem
.
«
Lisec
hoče
ugovarjati
,
a
starec
jezen
pipo
po
travi
vrže
in
reče
:
»
Poslušajte
najprej
,
potem
storite
in
govorite
,
kar
hočete
.
Jaz
vam
ne
zamerim
,
če
ste
še
tako
zaljubljeni
.
To
je
v
mladosti
ležeče
.
Meni
je
tudi
vseeno
.
Vendar
vas
bi
bil
včeraj
opominjal
in
bi
vam
bil
rekel
:
Dečko
,
pusti
to
v
gradu
.
Nimaš
nobenega
pravega
upanja
.
Škoda
za
tvoj
mir
.
Delaj
rajši
in
pameten
bodi
.
Mati
je
neumna
,
hči
sama
o
sebi
nima
ničesar
odločevati
,
njen
varuh
pred
njeno
polnoletnostjo
brez
stare
ne
bode
ničesar
dovolil
.
Torej
praktičnega
uspeha
nimaš
.
Dolgo
čakati
in
upati
na
take
reči
je
pa
še
bolj
neumno
.
To
bi
vam
bil
jaz
iz
lastne
in
iz
druge
izkušnje
najbolje
dokazati
mogel
.
Da
bi
pa
malopridneža
igrali
,
lahkomiselnosti
uganjali
,
celo
mene
na
laž
postavili
,
za
to
ste
pa
vendar
menda
prepošten
človek
,
kar
moram
iz
površja
soditi
,
zato
glejte
,
da
kmalu
iz
grada
proč
odidete
,
tam
je
za
vas
in
za
ono
dekletce
opasno
.
Če
se
hočete
oženiti
,
glejte
,
da
doboste
sebi
primerno
žensko
stvarco
,
ki
bode
za
vami
rada
šla
,
kateri
boste
obleko
kupili
,
preden
k
oltarju
gresta
,
in
katere
nihče
ne
bode
vlekel
nazaj
;
ki
vam
srajce
opere
,
hlače
zašije
,
juho
skuha
,
in
kadar
ste
otročji
,
da
se
igrate
ž
njo
.
To
je
za
poštenega
moža
,
ki
denarja
v
zibeli
ne
najde
,
popolnoma
dovolj
.
Da
bi
se
pulil
,
bojeval
,
trpel
,
nazadnje
pa
še
od
nje
same
za
nos
vojen
bil
—
to
je
nepotrebnost
in
bedarija
!
Verjemite
mi
,
to
ni
moža
vredno
.
«
»
Gospod
doktor
!
«
kliče
Lisec
—
ali
starec
mu
prereže
jako
osorno
i
ta
ugovor
ter
nadaljuje
:
»
Tiho
,
dokler
vam
jaz
ne
izgovorim
,
jaši
ti
vrag
dušo
!
Jaz
sem
vam
vendar
dovolj
glasno
že
po
dvakrat
rekel
,
da
bi
bil
z
vami
tako
govoril
,
ko
bi
bili
včeraj
prišli
.
Danes
je
drugače
.
Kar
sem
včeraj
zvedel
in
kar
ste
mi
vi
danes
ponovili
,
kaže
mi
,
da
je
bedasto
,
z
ženskami
pošten
biti
.
One
niso
nikoli
.
Torej
glavo
za
glavo
,
zob
za
zob
.
Hudiča
!
Jaz
bi
vam
lahko
dokazal
,
da
sme
sedanja
lastnica
meni
hvaležna
biti
,
da
sem
tako
postopal
,
kakor
sem
.
Sedaj
pa
,
ko
čujem
,
da
vas
je
v
mojem
imenu
izgnala
,
vidim
,
da
se
me
v
drugem
smislu
domišlja
.
Zato
vam
danes
drugačen
svet
dajem
,
nego
bi
ga
bil
včeraj
.
Ženske
niso
za
drugo
,
nego
da
varajo
,
zato
pa
si
neumen
,
če
enako
z
enakim
ne
povračuješ
.
Ob
kratkem
:
danes
vam
dajem
drug
svet
,
nego
bi
ga
bil
včeraj
dal
:
porabite
priliko
,
dekletce
je
precej
bogato
,
če
jo
hočete
imeti
,
evo
,
pomagam
vam
jaz
.
Ako
ne
pojde
zlepa
,
pojde
z
mojo
silo
.
«
Lisec
vstane
razburjen
in
pravi
:
»
Jaz
ne
rabim
odslej
ničesar
od
vas
,
gospod
doktor
;
vašo
ponudbo
,
ki
je
v
dejanskih
stvareh
tudi
popolnoma
neosnovana
,
moram
z
vso
odločnostjo
odbiti
.
Vaše
prejšnje
besede
in
vaša
sedanja
ponudba
so
za
mene
poniževalne
in
razžaljive
.
Da
boste
pa
videli
,
da
takih
svetov
ne
potrebujem
,
imam
čast
,
posloviti
se
od
vas
:
v
šestih
dnevih
odidem
od
tod
in
iz
tega
boste
videli
,
da
ste
praznim
govoricam
verovali
,
če
res
imate
za
istino
,
kar
ste
govorili
.
Vsakemu
drugemu
bi
bil
dal
drug
odgovor
.
Zbogom
.
«
Lisec
odide
,
Zober
gleda
smehljaje
se
za
njim
in
mrmra
:
»
Pošten
dečko
,
ali
mlad
.
«
Z
brzim
korakom
meri
Lisec
pot
proti
gradu
in
razne
misli
se
mu
pode
po
glavi
o
tem
,
kar
mu
je
Zober
po
svoji
šegi
govoril
.
Nevoljen
je
jako
.
In
!
Stari
je
morda
nekoliko
resnice
govoril
in
glas
,
ki
je
do
njega
prišel
,
ni
bil
brez
vsake
istine
.
Lisec
sam
sebi
ne
more
tajiti
,
da
ga
je
zanimala
podoba
grajske
hčere
več
nego
vsaka
druga
deklica
,
katero
je
do
sedaj
poznal
.
Poštenje
je
od
njega
zahtevalo
in
previdnost
mu
je
velevala
zvršiti
svoj
sklep
:
v
najkrajšem
času
zapustiti
ta
kraj
.
Tedaj
v
šestih
dnevih
.
Tri
dni
se
ni
oglasil
pri
grajskih
.
Podnevi
ga
niti
doma
ni
bilo
.
Ogibal
se
je
zlasti
prilike
,
da
bi
z
Lino
sešel
se
.
In
ravno
v
teh
treh
dneh
,
posebno
pa
v
nočeh
,
je
z
nekim
strahom
izprevidel
,
da
je
resnica
,
kar
mu
je
stari
Zober
povedal
.
V
navidezno
mirnem
in
nedolžnem
občenju
z
grajsko
hčerjo
ukrala
se
je
bila
v
njegovo
srce
tiho
in
počasi
ljubezen
,
ki
je
sedaj
razplamenela
v
pekočo
silno
strast
.
Hitro
se
je
bil
sicer
odločil
iti
proč
,
pozabiti
,
kvečjemu
nesti
s
seboj
lep
spomin
na
prijetne
ure
.
Tedaj
pak
mu
je
bila
strašna
muka
,
ko
se
je
bližal
čas
ločitve
,
in
težavno
mu
je
bilo
ogibanje
.
Vleklo
ga
je
kakor
sto
vezi
v
njeno
društvo
.
Očital
si
je
sam
nespametnost
,
razlagal
si
,
da
sam
pretira
,
a
vendar
trdna
volja
je
bila
močnejša
nego
srce
,
premagoval
se
je
in
ostal
samoten
.
O
svojem
namenu
ni
pripovedoval
v
gradu
nikomur
.
Hotel
se
je
stoprv
poslednji
hip
hitro
posloviti
;
tako
pojde
brž
in
laže
bode
zakrivati
,
kar
mu
je
naenkrat
vso
dušo
razžarevalo
.
Od
poslednjega
pogovora
z
doktorjem
Zobrom
tudi
njega
ni
več
iskal
.
On
mu
je
naglo
zopet
oduren
bil
,
zadnje
njegove
besede
so
se
mu
zdele
cinične
.
Bilo
je
petega
dne
.
Drugi
dan
je
bil
za
odhod
odločen
.
Lisec
je
delal
popoldne
doma
v
svoji
sobi
.
Krasen
jesenski
dan
je
bil
.
Skozi
odprto
okno
pade
,
kakor
prej
že
dvakrat
,
v
njegovo
sobo
majhen
kamenček
,
pobran
v
pesku
zdolaj
in
zalučan
.
Lisec
se
strese
.
Kdo
je
vrgel
ta
pesek
,
ni
vedel
,
ali
slutnja
mu
je
gotovost
povedala
v
prvi
hip
.
Živa
gospica
Lina
!
Gre
k
oknu
in
ona
se
mu
smeje
tako
srčno
in
ljubo
od
zdolaj
z
vrta
do
okna
gor
!
»
Kje
pa
tičite
?
Zakaj
vas
ni
več
videti
?
Pridite
dol
,
jaz
grem
v
vinograd
po
breskve
,
vi
me
morate
spremiti
.
«
Lisec
je
imel
na
jeziku
izgovor
,
čutil
je
,
da
mu
lice
žari
,
a
nobene
besede
ni
mogel
izustiti
,
od
okna
se
je
odmaknil
,
vzel
klobuk
in
šel
ven
na
vrt
k
njej
,
kakor
mu
je
ukazala
,
saj
ni
mogel
drugače
.
»
Vinograd
«
je
bilo
ime
dobre
četrt
ure
od
grada
oddaljenemu
brdu
,
ali
samo
ime
,
kajti
vinske
trte
ni
bilo
nobene
videti
,
le
posamezne
stare
breskve
,
a
že
iz
korenin
svojih
mater
vzrasle
,
stale
so
še
in
dajale
ugibati
,
da
je
pač
morda
nekdaj
kak
posestnik
pražanski
poskušal
tu
vinsko
trto
saditi
,
a
sta
premrzla
klima
tega
kraja
in
neracionalna
izbira
trsne
sorte
uničila
kmalu
njegov
trud
in
je
le
še
kraj
imel
svoje
ime
ter
so
od
vinogradine
ostale
samo
še
podrasle
breskve
.
Mimo
starih
orehov
po
malo
razhojeni
stezi
je
držal
pot
do
vinograda
.
Prav
prijeten
sprehod
po
mehkem
!
In
prijeten
v
druščini
lepe
,
vesele
devojke
,
ki
je
brbljala
kakor
veselo
dete
,
najnevažnejšim
rečem
veliko
imenitnost
pokladaje
:
kako
breskve
niso
še
zrele
,
ali
več
nego
pol
jih
je
že
pokradenih
;
pa
da
naj
bi
zli
ljudje
vsaj
čakali
,
da
dozori
sadje
,
in
potem
stoprv
krali
;
pa
da
ona
in
teta
med
vsem
sadjem
najrajša
ima
breskve
,
in
če
jih
sedaj
nekoliko
ne
dobi
,
ne
bodo
več
dobiti
;
pa
Matija
je
hotel
s
puško
sinoči
čakat
iti
tatov
,
ali
ona
ni
pustila
,
ker
bi
se
mu
puška
sprožila
in
bi
tatove
zadela
,
a
je
vendar
bolje
,
da
se
vse
breskve
pokradejo
,
kakor
da
bi
bil
en
človek
ranjen
;
in
kdo
so
tatovi
,
to
je
znano
,
to
so
trije
kajžarski
sinovi
gori
nad
rebrijo
,
postopači
,
ki
bodo
pa
vsi
trije
soldatje
,
tako
je
pravil
hlapec
Matija
;
in
tile
orehi
so
bili
lani
tako
polni
,
da
je
skoro
za
vsakim
peresom
sad
bil
,
a
letos
ni
nobenega
,
spomladi
so
lepo
cveli
in
drevo
se
je
razzelenilo
,
pa
neko
jasno
noč
je
slana
pala
na
zelenje
in
orehova
drevesa
so
bila
ožgana
,
da
je
bilo
vse
črno
;
to
je
tako
žalostno
spomladi
,
kakor
je
lepo
cvetje
;
posebno
češnjevo
,
to
je
najlepše
cvetje
.
Duhovit
ta
razgovor
menda
ni
bil
,
in
vendar
ga
je
Lisec
z
največjim
pozorom
poslušal
ter
malo
jih
je
imel
,
ki
bi
ga
bili
bolj
zanimali
.
V
ustih
gospice
Line
se
je
glasilo
vse
tako
izredno
lepo
in
zanimivo
,
da
je
bil
srečen
,
ne
vprašaje
in
ne
premišljevaje
,
ali
sme
biti
ali
ne
.
In
sreča
je
besedí
skopa
,
tako
je
tudi
Lisec
mnogo
molčal
in
poslušal
ter
le
toliko
vmes
posegal
,
da
se
nitka
ljube
zgovornosti
njegove
spremljanke
ni
pretrgala
.
Breskve
so
bile
nabrane
.
Mnogo
jih
itak
ni
šlo
v
malo
košarnico
,
katero
je
ona
s
seboj
prinesla
in
katere
ni
ne
prej
ne
zdaj
Liscu
dala
na
odnašanje
.
»
Tu
sédite
,
kako
lep
razgled
!
«
In
začela
mu
je
imenovati
cerkvice
,
vasi
,
naselišča
po
vrsti
,
kakor
so
se
po
dolini
videla
,
vsa
je
poznala
.
Tam
,
kjer
se
vidi
oni
hrib
,
je
Kobiljak
,
tam
je
doma
ta
in
ta
;
a
ondukaj
,
kjer
se
vidi
ono
belo
med
drevjem
,
je
kapelica
sv.
Neže
,
kamor
ljudje
na
božjo
pot
hodijo
itd.
»
In
streha
od
našega
doma
se
tudi
vidi.
Glejte
,
naša
Marta
je
zakurila
,
dim
se
vzdiguje
.
Kako
lepo
!
Kajne
,
da
je
lepo
pri
nas
?
Lepše
kot
v
mestu
,
ne
?
«
»
Gotovo
,
«
odgovori
Lisec
.
In
ker
je
že
moralo
danes
ali
jutri
povedano
biti
,
dostavi
:
»
In
prav
težko
mi
bode
zapustiti
jutri
ta
kraj
.
«
»
Zakaj
zapustiti
?
«
»
Jutri
odhajam
.
«
»
Kam
?
«
»
V
mesto
nazaj
,
tu
nimam
nič
dela
več
.
«
Lina
ga
resno-prestrašeno
pogleda
.
»
Jutri
?
In
kdaj
pridete
nazaj
?
«
»
Najbrž
odidem
za
vselej
,
gospica
,
«
odgovori
Lisec
in
glas
se
mu
malko
trese
.
Nastane
premolk
.
»
In
vi
morete
lahko
iti
od
nas
?
«
vpraša
ona
s
tihim
,
oprezujočim
glasom
.
Lisec
ji
pogleda
v
lice
.
Njene
velike
oči
so
bile
vprašujoče
vanj
uprte
in
...
zdajci
sta
zalesketali
v
njih
dve
solzi
,
ki
sta
se
spustili
po
beli
koži
navzdol
.
Proč
je
bilo
njegovo
premagovanje
!
Ljubezen
ima
svojo
brezobzirno
moč
!
»
Ne
morem
,
ljubljena
deklica
,
«
vzklikne
on
