—Tako
grda
se
mu
še
nikdar
ni
zdela
,
kakor
sedaj
,
ko
prihaja
od
sveže
,
razkošne
Lenčike
.
Soproga
ga
togotno
pogleduje
s
svojimi
rudečkastimi
očmi
.
—
„
Kje
si
bil
že
zopet
toliko
časa
?
“
zaupije
hripavim
glasom
nad
njim
ter
udari
s
suho
,
koščeno
roko
tako
ljuto
ob
mizo
,
da
začno
posode
plesati
.
„
Oprosti
,
draga
,
“
odgovarja
strogi
gospod
sodnik
jako
ponižno
in
pohlevno
,
Jrnel
sem
nujno
zaslišanje
,
katerega
nisem
mogel
odložiti
.
“
„
Ah
,
že
vem
,
“
rentači
ljubezniva
ženska
,
„
zopet
si
bil
v
stolpu
,
kjer
sedita
mladi
deklici
.
Ne
taji
mi
,
vse
mi
je
znano
.
Toda
če
me
ogoljufaš
,
sem
poglej
—
ali
vidiš
?
“
In
prestrašencu
pokaže
dvoje
koščenih
rok
,
na
katerih
se
svetijo
rumenkasti
,
ostri
nohtovi
.
„
Ž
njimi
Ti
izpraskam
oči
,
“
kriči
furija
,
„
kajti
poznam
Te
,
poznam
,
Ti
hinavec
,
ki
se
po
lepih
dekletih
oziraš
,
namesto
da
bi
pri
svoji
čednostni
soprogi
ostal
!
“
„
Prosim
Te
vendar
—
“
„
Molči
mi
,
dosti
vem
—
toda
sedaj
si
zajutreka
ne
bom
dala
pokvariti
.
Pri
prihodnjem
zaslišanji
bom
sama
šla
s
Teboj
in
gorje
Ti
,
če
opazim
,
da
katero
ljubeznjivo
pogleduješ
—
gorje
Ti
,
trikrat
gorje
!
“
Sodnika
obliva
kurja
polt
,
vendar
pa
ne
misli
na
to
,
da
bi
se
odrekel
svojim
nakanam
.
Ravno
narobe
,
sedaj
še-le
hrepeni
po
objemu
zalih
jetnic
.
Seveda
to
ni
tako
lahko
.
„
Skrivnostna
tujka
mora
še-le
krotka
postati
,
“
misli
si
sodnik
,
„
ukazal
bom
,
da
bo
dobila
samo
suh
kruh
in
požirek
vode
,
potem
bo
že
bolj
pohlevna
postala
,
mej
tem
časom
se
bom
pa
z
Ivanko
zabaval
.
“
„
Sicer
se
ta
punica
noč
in
dan
kremži
,
toda
kaj
to
mene
briga
?
Postala
bo
že
vesela
—
oj
videli
bodemo
—
da
,
da
—
nisem
neumen
ter
vem
,
kaj
moram
početi
,
da
moja
volja
gotovo
obvelja
.
“
Soproga
ga
ostro
opazuje
.
„
Mož
,
“
zadere
se
hipoma
nad
njim
kakor
razkačen
tiger
,
„
kaj
zreš
tako
pred
se
,
kje
so
Tvoje
misli
?
“
„
Pri
Tebi
,
draga
,
“
odgovori
sodnik
prebrisano
.
„
To
Ti
tudi
svetujom
,
kajti
presneto
malo
šale
razumem
.
Sicer
pa
,
kaj
je
tujka
priznala
?
“
„
Nič
.
“
„
Kaj
,
prav
nič
?
“
„
Ne
,
vedla
se
je
kakor
bi
bila
iz
norišnice
ušla
.
Najprvo
je
vrgla
pisarju
črnilnik
na
glavo
,
potem
je
pa
celo
mizo
prevrnila
.
“
„
ln
to
si
mirno
trpel
?
“
„
Da
,
kaj
naj
pa
storim
?
“
„
Ha
,
sedaj
mi
je
vse
jasno
,
“
kriči
,
jezična
babura
,
„
Ti
prizanašaš
tujki
,
ker
upaš
—
“
„
Ljuba
žena
—
!
“
„
Molči
,
najprvo
govorim
jaz
,
ali
si
me
razumel
?
—
Da
,
dobrikaš
se
jetnici
,
oj
,
predobro
Te
poznam
—
no
,
ali
jo
boš
morebiti
za
kazen
samo
po
mladem
licu
pobožal
?
“
„
Za
božjo
voljo
,
draga
moja
,
kaj
pa
misliš
o
meni
?
“
„
Oj
,
saj
Te
poznam
,
Ti
stari
hinavec
,
“
sopiha
ljubezniva
ženka
,
„
doma
si
tak
,
kakor
bi
ne
znal
do
pet
šteti
,
če
si
pa
kje
drugod
,
laziš
za
mladimi
ženskami
,
ko
Tvoja
poštena
zakonska
žena
doma
dolgčas
prodaja
.
Fej
Te
bodi
,
to
je
hudobno
—
toda
—
“
Nadaljno
besedičenje
pretrga
služabnica
,
ki
prinaša
prvo
skledo
za
zajutrek
.
Sodnikova
obmolkne
,
kajti
dobra
papica
jej
je
nad
vse
,
vrhu
tega
pa
ni
poslom
treba
vedeti
,
kako
se
gospoda
—
zabava
.
Sodnik
se
oddahne
.
Bal
se
je
že
dolge
propovedi
,
sedaj
ga
pa
lično
opravilna
miza
vabi
k
zajutreku
.
Tudi
on
je
velik
prijatelj
izvrstnih
jedij
in
pijač
.
Sodnik
se
zadovoljno
muza
ter
gladi
po
tolstem
trebuščku
.
„
Raki
,
“
pravi
vesel
,
„
krški
raki
so
mi
najljubši
pri
zareku
.
“
Tudi
‚
milostiva
‘
se
nekoliko
pomiri
,
ko
zagleda
rudeče
ščake
.
Sodnik
si
naloži
orjaškega
raka
na
krožnik
.
Molče
se
lotita
prijetnega
dela
,
kajti
ravno
pri
rakih
je
gosto
besedičenje
nekoliko
ovirano
.
Zopet
se
odpro
vrata
.
„
Ali
pride
že
druga
skleda
?
“
kruli
gospod
sodnik
,
„
saj
prvo
nismo
gotovi
,
mej
tem
bo
pa
ona
jed
mrzla
postala
.
“
Tudi
gospa
se
čmerno
ozre
,
kajti
zapovedala
je
jedenkrat
za
vselej
,
da
se
mora
naslednja
jed
prinesti
še-le
tedaj
,
ko
pozvoni
.
Dekla
se
pokaže
na
pragu
.
„
Milostivi
gospod
,
“
oglasi
se
plašno
,
„
zunaj
stoji
kmet
s
pokrito
skledo
.
Pravi
,
da
jo
je
gospodu
sodniku
prinesel
.
Ali
naj
darilo
prevzamem
?
“
„
Seveda
,
neumna
gos
,
“
zagodrnja
gospa
,
„
hitro
vzemi
kmetu
skledo
ter
jo
semkaj
prinesi
!
Če
hoče
kaj
od
gospoda
imeti
,
naj
pride
pozneje
.
“
Dekla
izgine
.
„
Ali
so
posli
bedasti
,
“
mrmra
kostanjeviški
sodnik
.
„
ln
pri
tem
natanko
vedo
,
kolikokrat
kmetje
darila
prinašajo
,
mogoče
je
v
skledi
med
,
kmetje
dobro
poznajo
moj
okus
.
Res
sem
radovedna
.
“
Sodnik
jej
prikima
.
Zopet
pride
dekla
z
veliko
skledo
,
preko
kiitere
je
pregrnjen
bel
prtič
.
„
Kmetski
dečko
je
takoj
odšel
,
“
javlja
dekla
,
„
ter
Vam
poroča
,
da
je
v
skledi
pismo
.
Druzega
mi
ni
naročil
.
“
„
Tako
,
tako
,
menda
je
bil
to
prosilec
sam
,
“
pravi
sodnik
imenitnim
glasom
;
„
semkaj
postavi
skledo
,
neumna
goska
,
in
drugi
pot
taka
darila
takoj
prevzemi
,
ne
da
še-le
na
dolgo
in
široko
izprašuješ
.
Ali
si
me
razumela
?
“
Dekla
se
težko
oddahne
,
ko
zapusti
sobo
.
Sodnik
potipa
skledo
,
ali
ni
morebiti
kaj
gorkega
v
njej
.
—
Skleda
je
mrzla
,
tedaj
se
pomirjen
zopet
s
krškimi
raki
začne
baviti
.
Kmalu
so
same
luščine
še
na
njegovem
krožniku
.
„
Tako
,
draga
soproga
,
“
izpregovori
gospod
sodnik
,
„
sedaj
poglejmo
,
kaj
nam
je
ljubezen
naših
podanikov
naklonila
.
“
Milostiva
mu
prikima
.
Radovedna
zre
na
pokrito
skledo
,
ki
je
varno
zavita
v
snežnobel
prtič
.
Sodnik
odveže
trak
.
Važnega
obraza
odgrne
prtič
ter
pogleda
v
skrivnostno
posodo
.
Na
vrhu
leže
zelene
smrekove
vejice
,
ki
pokrivajo
darilo
ljubezni
.
„
Gotovo
je
med
,
“
pravi
sodnik
,
ki
z
jezikom
zacmoka
.
Varno
jemlje
vejico
za
vejico
iz
sklede
,
milostiva
pa
steguje
svoj
suhi
vrat
.
„
Jezus
!
“
Sodnikova
gospa
tako
zakriči
.
Sodniku
pa
se
lasje
ježe
,
kajti
v
skledi
,
sredi
gozdnih
cvetlic
,
leži
krvavo
človeško
uho
!
To
je
grozno
iznenadenje
.
Gospa
vije
roki
,
s
stola
poskoči
,
pri
tem
pa
se
zadene
ob
mizo
ter
ob
stol
izpodtakne
—
kakor
je
dolga
in
široka
položi
kosti
svojega
rojstva
na
tla
.
Potem
začne
neznansko
na
pomoč
klicati
,
sodnik
pa
odrevenel
zre
na
strašansko
darilo
ter
ne
more
niti
besedice
izpregovoriti
.
Kričanje
sodnikove
gospe
so
po
vsem
stanovanji
razlega
in
od
vseh
strani
hite
služabniki
v
jedilnico
,
meneč
,
da
se
je
kaka
nesreča
pripetila
.
Seveda
se
vsi
čudijo
,
kajti
milostiva
gospa
leži
mej
dvema
stoloma
na
tleh
,
kjer
nečloveško
rujove
,
njen
soprog
pa
še
vedno
nem
in
bled
gleda
v
skledo
.
Tu
zapazi
malo
pisemce
.
Na
zavitku
zapazi
lično
nacrtan
napis
,
in
ko
se
bliže
pripogne
,
čita
besede
:
„
Učenemu
gospodu
sodniku
na
graščini
Kostanjevica
.
“
Nehote
stegne
sodnik
svojo
desnico
.
Previdno
,
kakor
bi
se
bal
,
da
se
bo
ob
človeškem
ušesu
opekel
,
prime
uradnik
z
dvema
prstoma
njemu
namenjeno
pismo
.
Ni
zapečateno
,
in
ko
je
razgrne
,
čita
njegovo
vsebino
.
Kaj
je
tu
notri
pisano
?
„
Vaši
učenosti
pošiljam
levo
davkarjevo
uho
,
ker
sto
se
predrznih
,
mojo
tovaršico
zapreti
.
Tudi
ste
nesrečnega
logarja
in
njegovo
hčerko
z
nova
v
ječo
dali
vreči
.
To
ni
samo
nepravično
—
to
je
krvoločno
.
Če
ti
trije
jetniki
ne
bodo
dobili
takoj
svoje
prostosti
,
in
posebno
,
če
zadnja
dva
imenovana
reveža
ne
bodeta
pred
Vami
imela
miru
,
poslala
Vam
bom
nadaljne
dele
Vašega
prijatelja
v
dokaz
,
da
nobene
šale
ne
pozna
Amalija
,
nevesta
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
.
“
Sodnik
pismo
prečita
.
„
Vsemogočni
Bog
,
“
zastoka
grozno
prestrašen
.
Pismo
mu
pade
iz
roke
.
Srpo
zopet
gleda
v
skledo
.
Kaj
naj
stori
?
Ali
naj
jetnike
izpusti
—
?
Nikdar
!
In
tako
stoji
sodnik
v
grozoviti
zadregi
,
ne
vedoč
,
kaj
mu
je
storiti
.
Služabniki
pa
bledih
obrazov
pri
odprtih
vratih
šepetajo
neznansko
ime
—
Jurija
Skopca
.
Tolovaji
zapuste
skrivališče
.
—
Pante
in
Smukač
odvedeta
plemenitašici
na
graščino
.
—
Zlata
streha
.
—
V
gozdu
.
—
Kaj
Smukač
opazi
.
—
Nove
skrivnosti
.
Tolovaji
na
Medvedjem
gradu
se
pripravljajo
na
odhod
.
Živež
že
pohaja
in
ker
je
cela
okolica
po
konci
,
niti
misliti
ne
morejo
na
to
,
da
bi
si
preskrbeli
novo
zalogo
.
Predrzni
roparski
napad
in
pa
okoliščina
,
da
sta
tolovaja
odpeljala
plemenitašici
,
sta
vse
kroge
silno
razburila
in
straže
poročajo
,
da
oboroženci
noč
in
dan
iščejo
razbojnike
.
Celo
na
Medvedji
grad
zahajajo
preganjalci
.
Čeravno
ne
poznajo
niti
skrivnega
podzemeljskega
hrama
,
niti
tajnega
prostora
za
kapelico
,
postaja
vendar
položaj
vedno
neprijetnejši
.
Kdo
ve
,
ali
ne
bo
slučaj
razkril
skrivališča
?
Pred
vsem
pa
tolovaji
nočejo
lakoto
trpeti
.
Zaradi
tega
mislijo
na
odhod
.
Že
nocoj
hočejo
razbojniki
zapustiti
razvaline
Medvedjega
gradu
ter
odriniti
proti
jugu
.
Tolovaji
svojo
prtljago
pridno
v
cule
povezujejo
.
Smukač
molči
o
svojem
prepiru
z
Jerinim
možem
,
čeravno
ga
z
mnogimi
vprašanji
nadlegujejo
.
Tem
pogosteje
pa
govori
s
Pantetom
,
ki
je
postal
njegov
najzaupnejši
prijatelj
.
Tudi
danes
stoji
poleg
njega
.
„
No
,
to
je
bila
vražja
dogodba
,
“
pravi
Pantetiho
,
„
ne
bil
bi
si
mislil
,
da
je
Jera
taka
peklenska
babura
.
Svaril
sem
Te
,
tovariš
,
toda
poslušati
me
nisi
hotel
.
“
Smukač
si
drgne
vrat
,
pozabiti
ne
more
one
zanjke
,
ki
bi
ga
bila
kmalu
spravila
v
grob
.
Tu
Pante
stopi
tik
njega
.
„
Presneto
moraš
biti
previden
,
tovariš
,
“
pravi
,
„
Jera
ima
samega
hudiča
v
sebi
.
Povem
Ti
,
da
ne
bo
poprej
mirovala
,
predno
se
nad
Teboj
krvavo
ne
maščuje
.
“
„
To
mi
je
znano
.
“
„
Tedaj
bodi
previden
.
Očito
ne
smeta
Hrvat
in
Jera
ničesa
zoper
Tebe
pričeti
,
toda
on
je
divji
kakor
zver
,
gotovo
ga
je
Jera
grozovito
nahujskala
.
Zaradi
tega
se
čuvaj
,
drugače
ne
dam
za
Tvoje
življenje
niti
počenega
groša
.
“
„
Nič
se
ne
boj
,
saj
imam
zdrave
oči
.
Sedaj
Te
prašam
,
kaj
bodeva
s
plemenitašicama
počela
?
Najbolje
napraviva
,
če
ju
usmrtiva
—
ali
—
“
Pante
zre
temno
pred
se
.
„
Ne
,
umoriti
jih
ne
maram
,
“
pravi
,
„
prejeli
sta
svojo
kazen
,
ker
sta
morali
postati
najini
ljubici
.
Te
sramote
ne
pozabite
vse
svoje
žive
dni
,
da
sta
morali
trpeti
tolovajske
poljube
in
objeme
.
O
polunoči
bodemo
odrinili
,
poprej
pa
ju
bodeva
izpustila
,
naj
se
povrneta
v
graščino
.
“
„
To
je
vendar
nevarna
stvar
,
“
odgovarja
Smukač
,
„
glej
,
tovariš
,
takoj
bodeta
vso
graščino
naščuvali
za
nama
.
In
ko
bi
nas
takoj
pričeli
preganjati
,
slabo
bi
se
nam
godilo
na
ravnem
,
ker
gozdi
niso
tako
blizo
.
“
„
V
tem
oziru
imaš
prav
,
vendar
pa
prepusti
zadevo
meni
.
Le
pridi
proti
polunoči
v
hram
za
kapelico
,
Cekinarju
sem
najino
skrivnost
razodel
,
to
jo
pameten
človek
,
s
katerim
se
da
govoriti
.
Tudi
on
sedaj
strogo
pazi
na
Hrvata
in
njegovo
zvilo
ženo
.
“
—
S
tem
je
razgovor
končan
.
Tolovajske
straže
se
na
vso
strani
bistro
ozirajo
,
od
daleč
vidijo
mnogoštevilne
konjike
.
Sicer
na
razvaline
nobeden
sovražnik
ne
pride
,
toda
zaradi
tega
ne
postanejo
malomarni
,
ker
bi
jih
najmanjša
neprevidnost
,
lahko
spravila
v
veliko
novarnost
.
Tako
se
približa
noč
.
Tolovaji
so
pripravljeni
na
odhod
.
Cekinar
,
ki
zapoveduje
prvi
za
Jurijem
Skopcem
,
je
vse
odredil
.
Sam
hoče
stopati
na
čelu
čete
,
za
njim
neposredno
bodeta
korakala
Hrvat
in
Jera
,
potem
ostali
tolovaji
,
kot
zadnja
dva
pa
Smukač
in
Pante
.
Tako
sta
se
ta
dva
s
Cekinarjem
dogovorila
.
Seveda
je
Hrvat
radi
tega
grozno
razkačen
,
kajti
dobro
opazi
,
da
mu
Cekinar
gloda
na
prste
—
da
mu
hoče
zabraniti
maščevanje
nad
Smukačem
.
Tem
mirnejša
je
lepa
Jera
.
In
ko
njen
soprog
v
togoti
zarentači
,
pravi
mu
zamolklim
glasom
:
„
Le
pusti
,
Janko
,
osnovala
sem
si
že
načrt
,
ki
bo
za
vedno
zamašil
usta
nesramnemu
človeku
.
Ta
pot
si
delo
lahko
prihraniš
,
jaz
sama
so
bom
osvetila
,
če
ne
prej
,
pa
slej
.
“
„
Kako
boš
to
storila
,
Jera
?
“
praša
jo
Hrvat
radoveden
.
„
No
,
saj
bodeš
to
z
lastnimi
očmi
videl
,
“
smehlja
se
zala
hudobica
.
„
Le
mirno
čakaj
,
kmalu
se
bodemo
sešli
s
tolovajkami
—
potem
bo
moj
pravi
čas
prišel
.
Zanašaj
se
na-me
,
besedo
Ti
zastavljam
,
da
bo
moja
osveta
grozovita
!
“
O
teh
naklepih
seveda
nikdo
niti
črhico
ne
izve
,
vsi
tolovaji
imajo
s
pripravami
za
odhod
dosti
opraviti
.
Pasove
preko
života
bolje
zadrgnejo
,
kajti
zadnje
dni
so
morali
stradati
.
Treba
bo
poiskati
gostoljubnejše
kraje
,
kjer
bo
mogoče
potolažiti
lačne
želodce
.
O
polunoči
zapusti
četa
stare
razvaline
.
V
odkazani
razvrstitvi
odidejo
,
le
Pante
in
Smukač
zaostaneta
,
ker
hočeta
prej
svoji
neprostovoljni
ljubici
spraviti
na
graščino
.
Komaj
izgine
zaduji
tolovaj
,
liitita
tovariša
v
svoje
skrivališče
.
Tam
povezanima
deklicama
vzlic
vsemu
ustavljanju
hitro
zamašita
usta
ter
ju
zavijeta
v
plašča
.
Deklici
mislita
,
da
ju
bodeta
sedaj
tolovaja
hladnokrvno
pomorila
.
Toda
niti
Pante
niti
Smukač
kaj
takega
ne
nameravata
,
posebno
ker
je
Jurij
Skopec
strogo
prepovedal
nepotrebno
prelivanje
krvi
.
Vsak
zgrabi
svoje
lepo
breme
ter
ž
njim
odhiti
proti
graščini
.
Pri
grajskem
vrtu
,
blizo
velikih
vrat
,
odložita
pod
krito
lopo
graščakovi
nečakinji
.
Smukač
meni
,
da
bo
sedaj
Pante
nemudoma
odšel
ž
njim
za
ostalimi
tolovaji
,
toda
njegov
tovariš
mora
plemenitima
razuzdankama
vendar
še
nekaj
v
slovo
povedati
.
Divji
tolovaj
se
pripogne
,
plašč
nokoliko
odkrije
,
da
more
povezana
deklica
čuti
njegove
besedo
.
„
Zdravstvuj
,
lepa
ljubica
,
“
norčuje
se
Pante
,
„
zaničevani
hlapec
,
katerega
je
Tvoj
bič
nekdaj
tako
neusmiljeno
mučil
,
se
je
pošteno
maščeval
.
Da
,
lepo
dete
,
tako
se
je
borni
služabnik
osvetil
,
ker
je
postal
tolovaj
,
prost
človek
,
kateremu
je
sedaj
ves
svet
odprt
.
To
povej
tudi
svoji
predragi
sestrici
,
ki
je
morala
ljubiti
mojega
tovariša
Smukača
.
In
če
bodeta
obdržali
živ
spomin
na
naš
sestanek
,
tedaj
—
hahaha
—
“
Tih
krohot
konča
ta
govor
,
graščakova
nečakinja
pa
zamolklo
javka
.
„
Zdrava
mi
ostani
,
upam
,
da
me
nikdar
ne
pozabiš
,
“
zakliče
Pante
ter
deklino
zopet
v
plašč
zavije
.
„
Pojdi
,
tovariš
,
jutri
zjutraj
bodo
že
najini
ljubici
našli
.
Hejsa
,
to
bo
veselo
svidenje
,
posebno
če
bodeta
morali
na
neprijetna
prašanja
odgovarjati
.
Toda
ženskam
tako
nikdar
ne
manjka
izgovorov
.
“
S
tem
vleče
svojega
prijatelja
za
sabo
.
Urnih
korakov
odhitita
po
bližnici
za
svojo
četo
.
„
Tako
bodeva
svoje
tovariše
kmalu
došla
,
“
pripomni
tolovaj
.
—
In
ne
moti
se
,
kajti
po
preteku
pičle
pol
ure
zapazi
pred
sabo
temne
postavo
,
ki
se
tiho
pomikajo
v
nočni
senci
naprej
.
Pante
se
pridruži
ostalim
tovarišem
,
Smukač
pa
gre
k
Cekinarju
.
„
Kam
gremo
prav
za
prav
?
“
praša
,
„
glavar
nam
je
vendar
rekel
,
da
se
snidemo
na
Notranjskem
pod
Hrušico
.
“
„
Seveda
,
pri
‚
ajdovskem
grobu
‘
,
“
odgovarja
Cekinar
,
„
to
je
sklenjeno
in
pri
tem
ostane
.
Toda
pot
preko
Ljubljane
bi
bila
nevarna
,
zaradi
tega
hočemo
skozi
Istro
priti
na
dogovorjeno
mesto
.
Vrhu
tega
pa
gremo
na
Reko
,
za
to
imam
posebne
vzroke
.
“
„
Katere
pa
?
“
„
Prvič
se
moremo
tam
pri
nekem
znanem
židu
,
ki
ima
lastno
hišo
,
izborno
poskriti
.
Tudi
nas
bo
proti
gotovi
plači
z
živežem
zadostno
preskrbol
,
kar
bi
nam
na
pustem
Krasu
in
pri
tamošnjih
revnih
ljudeh
ne
bilo
tako
lahko
mogoče
.
Potem
imam
pa
še
neko
izborno
misel
.
“
„
In
ta
je
?
“
Cekinar
prične
tiho
šepetati
.
„
Saj
veš
,
tovariš
,
da
je
naš
glavar
predrzen
mož
,
ki
izvršuje
najtežje
stvari
.
To
mi
ne
da
miru
,
tudi
jaz
bi
rad
kaj
posebnega
učinil
,
kaj
velikanskega
.
Povej
mi
,
ali
si
bil
že
kdaj
na
Reki
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
Smukač
radoveden
.
„
Jaz
pa
tamošnje
mesto
in
okolico
natanko
poznam
.
Tam
je
slovita
romarska
cerkev
na
Trsatu
.
Na
cerkvi
je
mal
stolp
,
čegar
opeka
je
od
čistega
zlata
.
“
„
Ali
je
to
res
?
“
„
No
,
saj
me
poznaš
,
da
se
ne
šalim
rad
,
kadar
se
gre
za
take
stvari
.
Ne
vem
več
,
kateri
bogati
knez
je
storil
obljubo
,
da
bo
z
zlatom
pokril
mali
stolp
—
z
jedno
besedo
,
visoki
in
neznansko
premožni
knez
se
je
srečno
vrnil
iz
turške
vojne
z
velikim
in
dragocenim
plenom
—
in
v
zahvalo
je
izpolnil
svojo
,
obljubo
.
“
„
Dobro
,
toda
—
“
„
Prisvojiti
si
hočem
one
zlate
plošče
,
“
sika
Cekinar
,
„
seveda
s
pomočjo
najpredrznejših
tovarišev
.
Naš
pogumni
glavar
naj
se
čudi
,
ko
bo
zagledal
bogati
plen
.
Kaj
praviš
Ti
k
temu
,
Smukač
?
“
„
To
je
nevarno
podjetje
.
“
„
Naj
bo
,
toda
naš
trud
se
nam
bo
obilo
poplačal
,
kajti
plošče
so
velikanske
vrednosti
,
tudi
že
vem
,
kdo
nam
jih
bo
odkupil
.
“
„
Morda
celo
Tvoj
znani
žid
na
Reki
.
Temu
bi
bila
stvar
vendar
preveč
nevarna
.
“
„
Ne
,
ne
,
poznam
ga
,
kakov
človek
je
to
.
Zvezo
ima
z
laškimi
in
grškimi
soverniki
,
po
ladijah
se
njegovo
blago
razpečava
v
tuje
kraje
.
Le
potrpi
,
da
pridemo
na
Reko
!
Juriju
Skopcu
hočem
pokazati
,
kaj
njegovi
ljudje
tudi
brez
njegovega
vodstva
premorejo
,
ponosen
mora
biti
na
nas
—
to
je
od
nekdaj
že
moja
želja
.
“
„
Za
moj
del
,
saj
veš
,
da
se
smeš
na-me
zanašati
,
“
pravi
Smukač
.
Tovariša
se
še
nekaj
časa
razgovarjata
,
ko
se
naenkrat
začuje
poluglasen
žvižg
.
„
Kdo
je
to
?
“
praša
Smukač
.
„
Naša
predstraža
,
“
odgovarja
Cekinar
popolnoma
mirno
,
„
poslal
sem
tovariša
naprej
,
naj
nam
naznani
,
kdaj
pridemo
do
gozda
.
“
„
Seveda
,
tam
bi
bilo
dobro
zavetišče
,
toda
ničesa
jesti
.
Povem
Ti
,
moj
želodec
postaja
vedno
bolj
nadležen
,
kruli
mi
tako
,
kakor
star
,
čmeren
pes
.
“
„
Tu
moramo
potrpeti
,
če
se
nam
nič
drugega
ne
posreči
,
vjeli
bodemo
v
zanjke
nekaj
zajcev
.
“
„
Saj
nam
druzega
tudi
ne
preostaja
.
“
Tolovajska
četa
stopi
v
gosto
zaraščen
gozd
,
v
katerem
je
kolikor
toliko
varna
pred
preganjalci
.
Tu
noter
si
zasledovalci
ne
bodo
upali
,
ker
bi
se
tolovaji
,
skriti
za
orjaškim
drevjem
,
lahko
branili
zoper
desetkratno
silo
.
—
Cekinar
natanko
pozna
ta
gozd
,
kajti
v
tmini
vodi
varno
svoje
tovariše
vedno
bolj
v
goščavo
.
„
Hej
,
“
zakliče
naenkrat
Smukač
,
ki
stopa
poleg
;
Cekinarja
,
„
kaj
pa
je
tam-le
,
ne
daleč
pred
nami
,
žari
se
,
kakor
bi
gorelo
?
“
„
Resnično
,
prav
imaš
,
“
odgovarja
mu
tovariš
,
„
to
je
goreča
gromada
sredi
gozda
.
“
„
Obrnimo
se
tedaj
,
ali
pa
vsaj
na
stran
krenimo
,
“
svetuje
Smukač
.
Cekinar
se
smeji
.
„
Kaj
Ti
na
misel
ne
pride
?
Ljudje
,
katere
tu
v
gozdu
srečamo
,
nas
ne
bodo
izdali
.
“
„
Mogoče
so
pa
to
naši
preganjalci
.
“
„
Nikakor
ne
,
k
večjemu
lovski
tatovi
ali
pa
mogoče
cigani
.
Pri
njih
bodemo
dobili
živeža
,
zaradi
tega
se
bodemo
tudi
bližali
ognju
.
“
Smukač
se
uda
.
Svojega
tovariša
pozna
,
da
je
nenavadno
prebrisan
,
tedaj
mu
tudi
ne
ugovarja
,
ko
Cekinar
neustrašeno
koraka
proti
goreči
gromadi
.
Ko
pridejo
tolovaji
v
bližino
,
zagledajo
nenavadne
postave
.
—
„
Tri
sto
vragov
,
“
šepeta
Smukač
,
„
kakošna
je
ta
neznanska
žival
?
“
„
Ali
je
ne
poznaš
?
“
„
Ne
.
“
„
To
je
velblod
,
“
smeji
se
tolovaj
,
„
in
votlo
godrnjanje
,
katero
sedaj
čujem
,
prihaja
od
medveda
.
Tukaj
tabori
glumaška
družba
.
“
Smukač
prime
svojega
tovariša
za
roko
.
„
To
so
tedaj
ljudje
,
ki
po
vaseh
in
mestih
kažejo
svoje
umetnosti
?
“
„
Da
,
to
so
.
“
„
Potem
se
jim
raje
ne
pokažimo
,
izdali
nas
bodo
,
“
šepeta
tolovaj
.
„
Ne
misli
tega
,
kajti
glumači
imajo
navadno
sami
dosti
na
rovašu
.
Večkrat
sem
se
že
s
takimi
potovalnimi
ljudmi
sešel
in
nikdar
me
še
niso
izdali
.
Tedaj
le
pogumno
naprej
!
“
V
glumaškem
taborišču
zapazijo
počasi
bližajoče
se
tolovaje
.
Medved
renči
,
velblod
meketa
in
opice
razburjeno
vrišče
ter
kakor
zblaznele
skačejo
ob
svojih
verižicah
.
„
Kdo
je
tukaj
?
“
zakliče
visok
,
hripav
in
neprijeten
ženski
glas
.
„
Dobri
prijatelji
,
ki
sa
jednako
Vam
v
gozdu
skrivajo
,
“
odgovarja
Cekinar
,
čegar
krepka
postava
se
v
svitu
gromade
pokaže
izza
drevja
.
Zopet
se
začuje
oni
ženski
glas
:
„
Kdo
ste
,
zakaj
nosite
orožje
?
“
„
Ker
nam
je
potrebno
,
žena
.
Ne
bojte
se
,
Vam
se
ne
bo
nič
žalega
storilo
.
Pristopite
,
tovariši
,
tukaj
bodemo
nocoj
počivali
!
“
Tolovajska
četa
se
približa
—
glumači
se
,
zagledavši
toliko
oborožencev
,
zelo
prestrašijo
.
Preverjeni
so
,
da
imajo
z
razbojniki
opraviti
—
na
obrazih
se
jim
izraža
groza
.
Cekinar
jim
še
jedenkrat
svečano
zatrjuje
,
da
zoper
nje
ne
namerava
nič
sovražnega
.
Konečno
so
nekoliko
pomirijo
.
Stari
čitateljevi
znanci
so
to
,
na
katere
je
naletela
tolovajska
četa
.
Tam
pri
ognji
stoji
prekanjena
načelnica
glumaške
družbe
,
Herkul
,
burkež
,
dekline
in
ostali
člani
.
Lepe
Milice
ni
nikjer
videti
,
kajti
ubogo
deklico
so
zaprli
v
voz
.
—
Cekinar
takoj
na
to
misli
,
kar
je
tovarišem
najbolj
potrebno
.
„
Ali
imate
kaj
živeža
odveč
?
“
praša
zvito
žensko
,
ki
se
plašno
ozira
proti
tolovajem
.
Babura
molči
.
Tedaj
seže
tolovaj
v
žep
ter
pokaže
celo
pest
svetlih
zlatov
.
„
Plačali
bodemo
,
kar
nam
prodaste
,
“
nadaljuje
podnačelnik
.
„
Slučajno
nam
je
hrana
pošla
—
zaradi
tega
bi
se
radi
ž
njo
preskrbeli
.
“
Glumačica
poželjivo
zre
na
zlate
.
„
Herkul
je
jelena
porušil
,
“
pravi
po
daljšem
premisleku
,
„
izvrstno
zna
z
lokom
in
pušicami
streljati
.
Tudi
kruha
imamo
slučajno
dosti
,
vrhu
tega
Vam
moremo
odstopiti
tudi
sodček
žganja
.
“
Cekinar
se
smeji
.
„
No
,
to
vse
moremo
rabiti
.
Le
dajte
nam
,
kar
morete
pogrešati
,
lačni
ljudje
niso
izbirčni
.
Denarja
nam
ne
manjka
,
tudi
ne
poznamo
,
kaj
je
skopost
.
Žena
,
tu
vzemite
,
zadovoljna
bodete
z
nami
.
“
Nekaj
zlatov
izgine
v
glumačičini
roki
.
Sedaj
se
zjasni
načelnici
obraz
.
Hitro
svojim
ljudem
potrebno
zapove
in
kmalu
prineso
trije
možje
močnega
jelena
,
ostali
več
hlebov
kruha
in
sodček
žganja
.
Tolovaji
se
ne
dajo
dosti
siliti
.
Nemudoma
nalože
drva
na
ogenj
,
napravijo
si
primeren
raženj
ter
začno
pred
malo
časa
ubitega
jelena
pravilno
razkosavati
.
Že
pol
ure
pozneje
se
suče
okusna
pečenka
ob
ognji
—
utrujeni
tolovaji
nestrpno
čakajo
,
kdaj
si
bodo
mogli
potolažiti
glad
.
—
Smukač
stika
po
taborišču
.
Ogleduje
si
velbloda
,
medveda
,
opice
,
potem
se
ozre
proti
deklicama
,
katerih
zala
,
toda
prežita
obraza
ga
ne
moreta
posebno
zanimati
.
Herkul
in
burkež
sta
z
ostalimi
člani
glumaške
družbe
šla
počivat
ter
spita
prepričana
,
da
se
od
novih
došlecev
ni
treba
ničesa
bati
.
Cekinar
se
razgovarja
z
načelnico
,
Pante
Sedi
pri
ognji
in
pod
utico
od
zelenih
vej
se
lepa
Jera
s
svojim
ljubosumnim
možem
živahno
posvetuje
.
Žareče
njene
oči
se
srdito
obračajo
proti
Smukaču
,
ki
ravnokar
stopi
k
zeleno
pobarvanemu
vozu
.
Tolovaj
osupne
.
Opazil
je
divno
krasen
obrazek
mlade
deklice
,
ki
je
za
trenotek
pogledala
iz
malega
okenca
.
Sicer
je
bilo
to
le
za
jeden
hip
,
vendar
pa
je
Smukač
natanko
mogel
razločiti
dekliški
obraz
.
„
Prokleto
,
“
mrmra
tolovaj
,
„
to
je
bila
zala
punica
—
krasno
dete
!
Res
je
menda
iz
tujih
dežel
,
kajti
bila
je
rujava
,
kakor
ciganka
.
In
vendar
bi
prisegel
,
da
sem
že
nekje
videl
tega
dekliča
.
Takega
obraza
ni
mogoče
pozabiti
.
Tri
sto
vragov
,
kje
pa
je
to
bilo
?
“
Tolovaj
ugiba
.
Njegovo
življenje
je
bilo
dosedaj
tako
razburjeno
,
da
se
res
ne
more
spomniti
,
kje
je
srečal
deklico
s
tem
ljubkim
obrazom
.
„
Čudno
,
“
misli
si
razbojnik
,
„
no
,
prašati
moranj
svojega
tovariša
Cekinarja
,
če
me
vse
ne
moti
,
bil
je
tudi
on
zraven
,
ko
sem
videl
to
punico
—
hm
,
hm
—
ko
bi
se
le
še
jedenkrat
hotela
pri
oknu
pokazati
.
“
Zamišljeni
tolovaj
zastonj
čaka
,
okno
pri
vozu
ostane
prazno
.
Naenkrat
v
grmovju
zašumi
.
Smukač
se
preplašen
obrne
ter
zapazi
grozno
skremžen
obraz
.
—
To
je
menda
možak
,
ki
srpo
zre
na
tolovaja
.
In
sedaj
Smukač
tudi
vidi
,
da
mu
tujec
preti
s
krepko
pestjo
.
„
Grom
in
peklo
,
“
godrnja
tolovaj
,
„
ali
je
ta
zlodej
tudi
član
glumaške
družbe
?
Izginil
je
sedaj
spak
s
svojim
peklenskim
obrazom
.
Oj
—
tu
prihaja
stara
in
grda
babnica
—
tudi
ona
me
grdo
gleda
—
primaruha
,
v
resnici
pravcata
copernica
je
to
.
“
—
Glumačica
se
urno
bliža
.
„
Kaj
iščete
tukaj
?
“
zakriči
s
svojim
hripavim
glasom
.
„
Zatrjevali
,
ste
nam
,
da
nam
ne
bodete
storili
nič
žalega
,
sedaj
pa
že
krog
voz
vohunite
.
“
Smukač
se
zatajuje
.
„
Hotel
sem
si
samo
Vaše
živali
ogledati
.
“
„
Tukaj
nimate
ničesa
opraviti
,
“
kriči
babura
,
„
pri
vozovih
Vas
kratko
malo
ne
trpim
.
To
si
prepovedujem
,
pojdite
k
svojim
tovarišem
,
tukaj
pa
je
moje
bivališče
.
“
Pri
teh
besedah
se
jej
kakor
tigru
oči
svetijo
:
Smukač
se
noče
prepirati
z
načelnico
,
razven
tega
je
pa
lačen
.
—
Mirno
odide
proti
ognju
.
Skrivaj
pa
se
ozira
proti
zelenemu
vozu
,
v
katerem
glumačica
ravnokar
izgine
.
„
Vrag
naj
me
vzame
,
“
mrmra
tolovaj
,
„
za
to
celo
zadevo
se
nekaj
posebnega
skriva
.
Grotovo
glumačica
pri
vsem
tem
nima
mirne
vesti
.
In
pa
peklenski
obraz
v
grmovji
—
ta
tudi
nekaj
pomeni
.
Čemu
mi
je
s
pestjo
pretil
?
No
,
Cekinarju
bom
vse
povedal
in
pa
paziti
moramo
dobro
.
Predno
zapustimo
taborišče
,
priti
moram
tej
tajnosti
na
sled
!
“
V
židovi
hiši
.
—
Izdajalec
ne
spi
.
—
Jurij
Skopec
in
njegova
Lea
.
—
V
ljubezenski
strasti
.
Jurij
Skopec
je
sam
ostal
v
Abrahamovi
hiši
.
Predrznost
je
to
velika
,
tembolj
,
ker
tolovajski
glavar
ve
,
kako
zvita
sta
Hebrejca
,
ki
se
po
njegovem
mnenji
skrivata
v
sosedni
hiši
.
Iznenaditi
hoče
prepeličarja
in
zaradi
tega
se
hlini
popolnoma
mirnega
;
v
resnici
pa
je
oprezen
,
pri
najmanjšem
šumu
zgrabi
njegova
desnica
orožje
.
Lea
se
mu
črez
dan
ne
pokaže
.
Polde
in
Černič
sta
v
židovem
potovalnem
vozu
srečno
zapustila
mesto
.
Denar
je
v
varnosti
in
Jurij
Skopec
je
prepričan
,
da
ga
bodeta
njegova
tovariša
spravila
v
dogovorjeno
,
prav
varno
skrivališče
.
Pod
Nanosom
pri
starodavnem
‚
ajdovskem
‘
grobu
hočejo
novo
skrivališče
ustanoviti
,
tam
hočejo
počakali
ostale
svoje
tovariše
.
Tako
je
Jurij
Skopec
odredil
.
Vedo
se
sedaj
,
kakor
bi
bil
on
hišni
gospodar
.
Kmalu
zapoveduje
to
,
koj
potem
naroča
kaj
drugega
,
in
če
ravno
služabniki
starega
Abrahama
neradi
ubogajo
,
kroti
jih
vendar
pogumni
tolovajski
glavar
z
jednim
samim
osornim
pogledom
.
Večer
se
bliža
,
ko
se
iz
Vlaške
ulice
bliža
hitrih
korakov
v
plašč
zavit
mož
mestni
straži
.
To
je
žid
,
ki
je
iz
Levijeve
hiše
skozi
mala
vratica
stopil
na
temno
ulico
.
Kdor
bi
ga
natančneje
pogledal
,
spoznal
bi
ga
takoj
kot
hišnega
gospodarja
samega
.
Jurij
Skopec
je
tedaj
prav
slutil
,
da
je
žid
v
svoji
hiši
skrit
,
odkar
se
mu
je
ponesrečila
črna
nakana
,
da
bi
v
posteljah
zadušil
tolovajskega
glavarja
in
njegova
tovariša
.
Kam
gre
Levi
?
Kmalu
izgino
v
starem
poslopji
,
v
katerem
je
nastanjena
mestna
straža
.
Nekaj
časa
pozneje
stopi
zopet
na
ulico
in
neznansko
hiti
,
da
bi
prišel
prej
domov
.
Oprezno
se
ozre
na
vse
strani
,
prodno
skozi
mala
vratica
zopet
smukne
v
svojo
hišo
.
Po
malih
,
ozkih
stopnjicah
hiti
v
gornje
nadstropje
.
Pred
njim
se
pokaže
gladka
stena
.
Žid
pritisne
na
komaj
viden
gumb
—
vrata
so
odpro
.
Levi
vstopi
.
Pred
njim
stoji
stari
Abraham
,
ki
je
po
izpovedbi
služabnikov
odpotoval
.
„
Bog
pravični
,
“
prične
Abraham
,
ko
je
Levi
komaj
vrata
zaprl
za
sabo
.
„
Vesel
sem
,
da
si
se
zopet
povrnil
,
moj
sin
—
tako
Te
imenujem
,
ker
boš
konečno
vendar
postal
soprog
moje
Lee
.
“
—
Levi
zadovoljno
prikima
.
„
Grozno
sem
bil
v
strahu
,
“
nadaljuje
stari
Hebrejec
,
kajti
tukaj-le
je
stena
,
ki
meji
ob
mojo
hišo
.
Bal
sem
se
,
da
bo
vlomil
strašni
Jurij
Skopec
,
katerega
stopinje
sem
večkrat
slišal
—
trap
,
trap
—
sem
ga
slišal
korakati
.
“
Levi
odmahne
z
desnico
.
„
Jurij
Skopec
ne
bo
prišel
sem
,
“
pravi
tiho
.
„
Tolovajski
glavar
nič
ne
ve
o
tajnem
hodniku
.
Le
pomirite
se
,
oče
Abraham
,
ravnokar
sem
nastavil
past
tolovaju
,
ki
ga
bo
pogubila
.
Saj
veste
,
kako
sva
se
dogovorila
.
Hudobnež
naj
se
le
zelo
veseli
.
“
Abraham
še
vedno
ni
popolnoma
pomirjen
.
„
Ali
bodo
prišli
?
“
praša
.
„
Gotovo
bodo
prišli
,
z
železnimi
sulicami
in
drogovi
,
s
puškami
in
vrvmi
bodo
vjeli
tolovajskega
glavarja
.
“
Abraham
zdihuje
.
„
Ko
bi
ga
le
že
imeli
!
Vesel
bi
bil
,
ko
bi
vedel
,
da
sedi
v
varni
ječi
.
Do
tedaj
ne
morem
biti
svojega
življenja
vesel
.
“
„
Saj
se
bo
že
nocoj
zgodilo
.
“
Abraham
z
glavo
zmajeva
.
„
Denar
so
tolovaji
sabo
vzeli
,
“
pravi
tihim
glasom
,
„
zato
pa
imamo
tolovajski
plen
,
napravila
bodeva
dobro
kupčijo
.
Vendar
pa
imam
še
druge
pomisleke
.
“
„
No
,
kaj
naj
rečem
,
ko
bo
ujeti
Jurij
Skopec
pripovedoval
o
skrivnostnih
posteljah
v
moji
hiši
.
Prišla
bo
oblastnija
vse
pregledat
.
“
Levi
se
smehlja
.
„
Le
pustite
jih
preiskovati
,
oče
Abraham
,
“
tolaži
ga
,
„
ničesa
ne
bodo
našli
,
kajti
nikdo
raz
ven
naju
dveh
ne
pozna
najinega
skrivališča
.
Vrhu
tega
živa
duša
tolovaju
ne
verjame
,
rekli
mu
bodo
,
da
je
lažnjivec
.
Tudi
nisem
rekel
,
da
je
Jurij
Skopec
v
Vaši
hiši
,
temveč
sem
samo
o
tujem
tolovaju
govoril
.
Sodnija
ga
bo
dobro
zgrabila
,
da
bo
moral
vse
priznati
,
saj
nimajo
zastonj
mučilnega
orodja
.
“
Abraham
si
mane
suhi
roki
.
„
Seveda
imajo
mučilnico
,
joj
,
kako
bo
javkal
grozoviti
tolovajski
glavar
.
O
joj
,
posebno
,
ko
ga
bodo
ščipali
z
žarečimi
kleščami
.
Samo
,
da
se
iznebimo
tega
nevarnega
človeka
!
“
Levi
se
skrbno
ozira
proti
tajnemu
hodniku
.
„
Če
le
ne
bo
Lei
kaj
žalega
storil
?
“
pripomni
konečno
.
„
Nič
se
ne
boj
,
“
odgovarja
Abraham
,
„
drugače
bi
ne
bil
svoje
rejenke
doma
pustil
.
Jurij
Skopec
mora
biti
iz
dobre
hiše
,
kajti
ves
drugačen
je
,
kakor
pa
razbojniki
,
s
katerimi
sem
do
sedaj
imel
opraviti
.
Jurij
Skopec
samo
na
naji
Saka
,
da
bi
se
zaradi
železnih
plošč
nad
posteljami
maščeval
,
na
Leo
pa
niti
ne
misli
.
“
Levi
ni
popolnoma
pomirjen
,
toda
raje
molči
.
„
Pritlično
bodo
vojaki
splezali
v
hišo
,
“
pravi
po
daljšem
premolku
.
„
Tako
sem
odredil
.
Potem
bodo
celo
hišo
obkolili
ter
Jurija
Skopca
vjeli
kakor
miško
v
mišnici
.
“
„
In
če
sodniku
o
posteljah
pripoveduje
?
“
„
Nihče
mu
ne
bo
verjel
,
“
odgovarja
Levi
,
„
k
večjemu
bodo
prišli
površno
preiskavat
.
Nekaj
cekinov
bo
pri
sodnikih
izdalo
.
Saj
so
se
pri
naji
dveh
že
dostikrat
vršile
hišne
preiskave
.
“
S
tem
se
židovska
lepa
dvojica
pomiri
.
—
Jurij
Skopec
ne
sluti
,
kaki
črni
oblaki
se
zbirajo
nad
njim
.
—
Mirno
preživi
celi
dan
v
hiši
Abrahamovi
,
dokler
se
njegova
tovariša
na
židovem
vozu
ne
odpeljeta
,
potem
pa
odide
v
svojo
sobo
.
Najmanjši
nemir
v
hiši
mu
ne
more
uiti
,
toda
nič
sumnega
ne
zapazi
.
Konečno
se
začne
večerno
mračiti
.
Sedaj
tolovajski
glavar
začasno
pozabi
na
maščevanje
.
K
Lei
hoče
iti
—
k
lepi
Turkinji
,
obljubila
mu
je
,
da
mu
bo
odprla
vrata
.
Stanovanje
lepe
deklice
ima
okna
na
dvorišče
,
ne
preveč
visoko
od
tlaka
.
Kakor
je
hiša
zunaj
umazana
,
tako
lepo
opravljene
so
dekličine
sobe
.
Mehki
divani
,
perzijske
preproge
in
drugo
krasno
pohištvo
razveseljuje
oko
.
Juriju
Skopcu
je
vse
to
znano
.
Čaka
,
da
odbije
jednajsta
ura
.
Ob
tem
času
ga
pričakuje
divna
Lea
.
Pogumni
tolovajski
glavar
dobro
pozna
lepo
deklico
,
prepričan
je
,
da
se
za
njenim
beločistim
celom
ne
skrivajo
izdajalske
misli
.
In
sedaj
je
prišla
zaželjena
ura
.
Zopet
Jurij
Skopec
previdno
stopa
po
temnem
hodniku
,
v
roki
samokres
držeč
in
pripravljen
,
vsakega
napadnika
hipoma
ubiti
.
Toda
nikdo
ga
ne
moti
,
nobenega
sumnega
glasu
ne
sliši
,
vse
je
tiho
kakor
v
grobu
.
In
ko
pride
predrznež
do
Leine
sobe
,
zapazi
v
svoje
veselje
,
da
so
vrata
le
priprta
.
Šumenje
ženske
obleke
mu
dalje
naznanja
,
da
ga
Lea
pričakuje
,
in
ko
hitro
ter
previdno
vstopi
,
diha
v
sé
vse
vonjave
jutranjih
dežel
,
kakor
da
bi
bil
naenkrat
prišel
v
čaroben
vrt
iz
„
tisoč
in
jedna
noč
“
.
Počasi
in
oprezno
deklica
vrata
zapre
.
„
Nisem
prav
storila
,
da
sem
Vas
sprejela
,
“
šepetajo
njena
mala
usta
,
„
toda
obljubila
sem
Vam
.
“
„
Tega
ne
vem
,
toda
tako
čudno
mi
jo
pri
srcu
.
Vendar
pa
čutim
,
kako
hvaležna
Vam
moram
biti
.
“
„
Lea
,
ljubica
,
“
odgovarja
jej
Jurij
Skopec
,
„
pred
vsem
zahtevam
,
da
me
ne
vikaš
več
.
Imenuj
me
s
krstnim
imenom
.
Jurij
se
zovem
—
“
Ona
molči
.
„
Ali
Ti
to
ime
ni
povšeči
,
srček
moj
?
“
„
Oj
,
da
!
“
„
Tedaj
me
ž
njim
nazivljaj
,
“
prosi
jo
tolovajski
glavar
mehkim
glasom
,
„
dolgo
je
že
,
da
me
je
nekdo
tako
klical
.
“
„
In
kdo
je
bil
ta
nekdo
?
“
praša
Lea
počasi
.
Jurij
Skopec
more
na
to
prašanje
z
mirno
vestjo
odgovoriti
,
kajti
Amalija
ni
nikdar
njegovega
krstnega
imena
izpregovorila
,
ker
jej
ni
bilo
po
godu
.
„
Moja
mati
,
moja
draga
mati
,
“
odgovarja
grozovitaž
.
„
Ah
—
,
“
zdihne
Lea
.
„
Mrtva
je
—
mrtva
,
“
nadaljuje
tolovajski
glsvar
žalostnim
glasom
,
„
sam
sem
jo
potegnil
iz
savskih
valov
ter
sredi
gozda
pokopal
.
Beriči
so
mi
jo
usmrtili
,
zaradi
tega
sem
postal
tolovajski
glavar
.
Vzeli
so
mi
vse
,
kar
sem
imel
—
čast
,
službo
,
spoštovanje
!
Samo
poguma
,
moškega
poguma
mi
niso
mogli
vzeti
—
moč
imam
še
vedno
,
da
bom
pogubil
svoje
sovražnike
.
“
—
Po
Leinih
baržunastih
licih
se
pretakajo
svetle
solzice
.
Sočutja
ganjena
položi
nehote
svojo
mehko
ročico
na
njegovo
krepko
roko
.
To
nanj
čudovito
vpliva
.
Kri
se
mu
vroče
pretaka
po
žilah
—
hipoma
objame
dekleta
ter
pritisne
na
svoje
srce
.
„
Oj
,
pusti
me
,
“
prosi
,
„
pusti
me
,
Jurij
!
“
„
Ne
,
“
smeji
se
zaljubljeni
mož
,
„
kdor
ima
biser
v
roki
,
norec
bi
bil
,
ko
bi
ga
ne
obdržal
.
Ljuba
Lea
,
kako
iskreno
Te
ljubim
!
“
Ljubko
deklico
pelje
s
sabo
k
divanu
,
kojega
mehke
blazine
vabijo
k
počitku
.
Jurij
Skopec
ognjevito
objame
Leo
,
njujine
ustnice
se
družijo
v
plamtečih
poljubih
.
„
Oj
,
kaj
delam
?
“
jeclja
Lea
,
„
toda
ne
smem
Te
od
sebe
pahniti
,
saj
sem
Tvoja
,
ker
si
me
rešil
,
oprostil
iz
rok
ljutega
tolovaja
,
iz
krempljev
grdih
potepuhov
.
Da
,
brez
Tvoje
pomoči
bi
bila
moja
čast
ugonobljena
,
postala
bi
bila
na
veke
nesrečna
.
“
„
Lea
,
kako
lepa
si
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
,
„
kako
gori
moje
srce
za
Te
,
Ti
rožica
vseh
rožic
!
“
Lea
ga
pogleda
.
„
Ali
je
to
res
?
“
praša
ga
hlastno
,
„
oj
,
ne
,
ne
morem
verjeti
,
ker
si
Ti
tako
zal
,
tako
lep
mož
.
Gotovo
si
jih
že
več
ljubil
,
saj
Te
mora
vsaka
ženska
oboževati
.
“
„
Ali
res
to
verjameš
,
Lea
?
“
„
Da
,
čutim
,
da
imam
prav
.
“
Jurij
se
smehlja
.
„
Dete
moje
,
govoril
bom
resnico
,
ker
laži
itak
ne
poznam
.
Da
,
ženske
me
imajo
rade
,
tega
ne
tajim
.
Lepa
dekleta
so
mi
bila
dostikrat
naklonjena
,
vendar
pa
si
Ti
lepša
,
kakor
vse
,
kar
sem
jih
dosedaj
videl
—
razven
—
“
Ona
ga
posluša
.
„
Kaj
si
hotel
reči
?
“
„
Nič
,
Lea
,
“
izgovarja
se
Skopec
.
In
vendar
je
hotel
reči
,
da
sta
dve
deklici
še
lepši
,
kakor
divna
Turkinja
;
prva
je
Sabina
,
ona
skrivnostna
,
zapeljiva
tujka
,
in
druga
je
Milica
,
ona
ljubka
cvetka
,
katere
se
le
redkokdaj
še
spominja
.
Mlada
deklica
je
s
tem
izgovorom
zadovoljna
.
Poprej
se
je
udala
v
usodo
,
da
bo
morala
postati
Levijeva
žena
.
Toda
ljubezen
je
sedaj
še-le
spoznala
.
Jurij
Skopec
pritiska
k
sebi
njeno
razkošno
postavo
.
„
Zakaj
se
jočeš
,
duša
moja
?
“
praša
jo
Jurij
Skopec
za
nekoliko
časa
.
„
Na
svojo
prihodnost
mislim
,
Jurij
.
“
„
Da
,
razumem
Te
,
srce
Ti
krvavi
,
da
bi
morala
postati
žena
nesramnega
žida
Levija
—
ali
ni
res
tako
?
“
„
Ne
morem
tajiti
.
“
„
Potem
se
pomiri
,
drago
dete
,
“
tolaži
tolovajski
glavar
krasnega
dekleta
.
„
Levijeva
mi
ne
postaneš
,
tega
ne
trpim
,
da
bi
Te
ta
grdoba
kdaj
objemal
.
“
Prestrašena
ga
pogleda
.
„
Ali
ga
boš
usmrtil
?
“
„
Tega
še
ne
vem
,
niti
vreden
ni
,
da
dvignem
roke
zanj
.
“
—
Lea
se
mu
nasloni
na
prsi
.
„
Ali
me
boš
iz
Abrahamove
hiše
v
gozde
odpeljal
?
“
praša
ga
tihim
glasom
.
Jurij
Skopec
z
glavo
odkima
.
„
Ne
,
to
bi
bila
pregreha
,
to
bi
bilo
toliko
,
kakor
skrbno
negovano
cvetlico
presaditi
iz
vrta
v
divjo
pokrajino
.
Vihar
bi
bi
jo
v
kratkem
času
pokončal
.
“
Lea
se
mej
solzami
smehlja
.
„
Ivako
lepo
znaš
govoriti
,
“
šepeta
deklica
,
„
to
tako
rada
poslušam
.
Kakor
knjiga
govoriš
.
“
„
Veliko
sem
čital
.
“
„
Kaj
boš
storil
?
“
„
Lea
,
“
odgovarja
mladi
mož
,
„
opravičeno
sumim
,
da
se
Abraham
in
Levi
skrivata
tukaj
v
svojih
hišah
.
“
„
Ali
res
to
misliš
?
“
„
Prepričan
sem
o
tem
.
“
„
Nekaj
hudobnega
sta
Ti
storila
,
kaj
ne
da
?
“
„
O
tem
raje
molčim
,
“
odgovarja
predrznež
,
„
zakaj
naj
si
s
takimi
črnimi
mislimi
kalim
veselje
,
katere
imam
v
Tvoji
druščini
?
Ne
,
zaradi
kaj
tacega
nisem
prišel
k
Tebi
.
Ljubiti
Te
hočem
ter
Ti
dati
skrivnostno
sredstvo
,
ki
Te
bo
obvarovalo
neljubega
zakona
.
“
Lea
se
vzdrami
.
„
Skrivnostno
sredstvo
?
“
„
No
,
pismo
je
to
,
“
odgovarja
glavar
,
„
tukaj
je
imaš
,
Lea
dobro
je
spravi
.
Le
nekaj
besed
stoji
v
njem
,
toda
zadostovale
bodo
,
da
preplaše
vsakega
,
ki
bi
Te
hotel
proti
Tvoji
volji
imeti
za
ženo
.
“
Lea
skrije
pismo
v
nedrijih
.
„
Kaj
stoji
v
listu
?
“
dobrika
se
mu
,
„
oj
,
povej
mi
,
dragi
Jurij
,
povej
mi
to
!
“
„
Ne
morem
Ti
odreči
prošnje
,
“
odgovarja
jej
prisrčno
,
„
Ti
si
tako
ljubeznjiva
—
tako
mila
,
da
celo
Jurij
Skopec
v
Tvoji
bližini
pozabi
na
svoj
ponos
.
V
pismu
stoji
,
da
bo
vsakdo
,
ki
bi
Leo
zoper
njeno
voljo
zahteval
za
ženo
,
takoj
zapadel
smrti
.
“
„
In
kdo
je
podpisan
?
“
„
Jaz
sem
s
polnim
imenom
,
“
pravi
Jurij
Skopec
zamolklim
glasom
,
„
vrhu
tega
pa
je
nanj
pritisnen
moj
pečat
,
mrtvaška
glava
,
iz
katere
jednega
očesa
gleda
bodalo
.
To
je
znamenje
,
katero
je
že
na
celem
jugu
znano
.
“
Leo
pretresa
mraz
.
„
Mrtvaška
glava
?
“
„
Da
,
jaz
sem
tolovajski
glavar
.
“
„
In
to
pismo
me
bo
varovalo
?
“
„
Prav
gotovo
.
“
„
Verujem
Ti
,
“
zakliče
ona
,
„
oj
,
zahvaljujem
se
Ti
,
sedaj
se
ne
bom
nikdar
poročila
.
“
„
Ah
—
“
„
Ne
,
saj
ljubim
samo
jednega
,
in
to
si
Ti
,
“
pristavi
šepetaje
.
„
Oj
,
moja
Lea
!
“
„
Da
,
ljubim
Te
,
“
nadaljuje
lepa
Turkinja
strastno
.
„
Ti
si
mi
rešil
čast
,
tedaj
moram
biti
Tvoja
.
Oj
,
Tebe
ljubiti
je
radost
,
nebeško
veselje
!
“
Zopet
se
objema
lepa
dvojica
.
Jurij
Skopec
jo
poljubuje
na
cvetoče
ustnice
,
tesneje
jo
pritiska
k
sebi
,
plamen
razvnete
strasti
šviga
iz
njujinih
očij
.
—
Dva
mlada
,
kiasna
človeka
uživata
tukaj
srečo
strastne
ljubezni
.
Jurij
Skopec
se
zgane
,
ko
naenkrat
zapazi
,
da
Lea
plašna
poskoči
.
„
Kaj
Ti
je
,
srček
moj
?
“
„
Oj
—
oj
!
“
„
Ali
se
me
bojiš
?
“
„
Ne
,
Jurij
,
ljubim
Te
preveč
,
—
ali
ničesa
ne
slišiš
?
“
„
Ničesa
.
“
„
Zdelo
se
mi
je
ravnokar
,
kakor
bi
nekaj
rožljalo
.
“
„
Motila
si
se
.
“
„
Ne
—
ne
!
“
„
Kje
je
bilo
to
?
“
„
Pri
oknu
.
“
Jurij
Skopec
vstane
.
Bliskoma
stoji
poleg
okna
ter
gleda
v
temno
noč
.
„
Ničesa
ne
opazim
,
Lea
.
“
„
Kaj
,
da
sem
se
res
motila
?
“
„
Da
,
veruj
mi
!
“
Zopet
se
jej
približa
ter
jo
iskreno
objame
.
Lea
se
vnovič
zgane
.
„
Čuj
—
kaj
je
to
?
“
Tudi
tolovajski
glavar
sedaj
osupne
,
natančno
se
razločuje
rožljanje
in
šum
,
ravno
tako
,
kakor
bi
se
bližali
oboroženi
možje
.
—
Jurij
Skopec
je
hipoma
v
drugič
pri
oknu
.
Njegove
bistre
oči
zapazijo
temne
postave
,
ki
stoje
na
dvorišči
v
ravni
vrsti
—
nedvojno
,
to
so
vojaki
!
Lea
si
mej
tem
gladi
lase
,
ki
so
se
jej
v
strastnem
objemu
razsuli
.
V
najslajšem
objemu
—
tako
strašansko
iznenadenje
!
Lea
je
pred
vsem
zadovoljna
,
da
ni
še
izgubila
nedolžnosti
.
—
Težko
sope
,
polne
prsi
se
visoko
dvigujejo
,
v
njenih
čarobnih
očeh
se
sveti
bojazen
za
ljubljenega
moža
,
kojega
prostost
in
življenje
je
v
toliki
nevarnosti
.
„
Bežati
moraš
,
“
šepeta
lepa
deklica
,
ki
pristopi
k
pogumnemu
tolovajskemu
glavarju
.
„
Oj
,
moj
Bog
,
celo
dvorišče
je
polno
vojakov
!
“
„
Vidim
jih
,
“
mrmra
predrznež
,
„
cela
hiša
je
menda
obkrožena
.
Ha
,
izdajalstvo
sem
slutil
—
to
sta
stari
Abraham
in
sleparski
Levi
učinila
.
“
„
Beži
,
beži
!
“
šepeta
lepa
Turkinja
ter
sili
Jurija
Skopca
proti
vratom
.
„
Kam
?
“
praša
jo
glavar
.
„
Morebiti
se
Ti
posreči
,
da
splezaš
na
strehe
,
“
odgovarja
ona
hlastno
.
„
Oj
,
vzemi
me
sabo
,
v
tej
hiši
nočem
več
ostati
.
“
Jurij
Skopec
pritisne
vroč
poljub
na
njene
ljubezni
goreče
ustnice
.
„
Tebe
naj
sabo
vzamem
,
drago
dete
?
Oj
,
kako
rad
!
Toda
nemogoče
.
“
Lea
ga
molče
pogleduje
.
„
Da
,
v
Tvoji
družbi
bi
gotovo
prišel
vojakom
v
pest
.
Ne
,
Lea
ostani
tukaj
,
povrnil
se
bom
,
potem
naju
nikdo
ne
bo
motil
.
“
Neprestrašenec
jo
še
jedenkrat
strastno
pritisne
na
srce
,
ker
ga
pa
Lea
proti
vratom
sili
—
odide
,
da
bi
po
stopnicah
prišel
na
podstrešje
.
Lea
gre
tik
za
njim
.
Pokazati
mu
hoče
pot
,
pelje
ga
v
prvo
nadstropje
.
Podstrešje
je
odprto
,
oba
stopita
v
temni
prostor
,
v
katerem
je
jedna
sama
soba
.
Z
nekaterimi
skoki
je
tolovajski
glavar
gori
.
Previdno
se
bliža
oknu
,
ki
vodi
na
streho
.
Zamolkla
kletvica
se
začuje
iz
njegovih
ust
.
„
Oj
,
“
šepeta
prestrašena
deklica
,
„
ali
si
kaj
sumnega
zapazil
?
“
„
Da
,
“
škriplje
Jurij
Skopec
,
„
vojaki
so
bolj
zviti
,
kakor
sem
si
to
mislil
.
Povsod
po
sosednih
strehah
vidim
temne
postave
.
Zaprta
mi
je
zadaja
rešilna
pot
!
“
Sodnik
v
strahu
in
trepetu
.
—
Motena
večerja
.
—
Neznanska
zmešnjava
.
Kostanjevica
je
miren
trg
,
toda
kdor
bi
tja
prišel
ono
jutro
,
ko
je
sodnik
prejel
tako
grozno
darilo
,
mislil
bi
si
,
da
je
prišel
v
veliko
mesto
.
Povsod
stoje
razburjeno
gruče
ljudi
,
pred
graščino
pa
se
množica
kar
drenja
.
Kaj
se
je
prav
za
prav
zgodilo
,
nikdo
dobro
ne
ve
,
novica
se
je
le
raznesla
,
da
se
je
sodnikovim
nekaj
strašnega
pripetilo
.
Sodnik
ima
beriče
krog
sebe
zbrane
.
Po
prvem
strahu
se
konečno
nekoliko
strezne
.
Sodnik
povprašuje
o
onem
kmetu
,
ki
je
prinesel
osodepolno
skledo
.
Nikdo
ne
ve
,
kam
je
prešel
kmet
,
slednjič
so
vsi
prepričani
,
da
je
bil
to
kak
zaveznik
skrivnostnih
tujk
,
ki
imajo
nekje
v
gorovji
davkarja
vjetega
.
To
pa
jim
malo
pomaga
—
sodnik
že
desetipot
čita
ono
pismo
.
Izpusti
naj
tedaj
jetnike
?
Strogega
gospoda
to
jako
malo
mika
,
preveč
rad
bi
krasni
deklici
za-se
v
ječi
obdržal
.
Na
drugi
strani
zopet
premišlja
,
da
ne
more
davkarja
strašni
usodi
prepustiti
.
Prepričan
je
,
da
je
njegov
prijatelj
v
oblasti
razdivjanih
rokovnjačev
.
Niti
na
misel
mu
ne
pride
,
da
so
dotični
razbojniki
le
preoblečene
deklice
.
Lenčika
ni
razodela
svoje
skrivnosti
.
V
tem
brezvspešnem
razmotrivanji
in
preudarjanji
preidejo
cele
ure
.
Poludne
je
že
,
toda
sodniku
je
ves
tek
pošel
.
Včasih
se
plašno
ozre
na
‚
corpus
delicti
‘
,
velikansko
uho
svojega
prijatelja
.
Gospa
sodnikova
pa
kriči
in
rentači
,
kakor
pravcata
čarovnica
,
katero
najbolj
veseli
,
če
more
svojej
okolici
kolikor
mogoče
življenje
greniti
.
Svojega
soproga
sumi
,
da
je
z
lepimi
jetnicami
preveč
ljubeznjiv
.
Razgrajanje
njeno
traja
do
večerje
,
in
tu
se
sodnikov
želodec
prične
odločno
oglašati
.
„
Človek
mora
biti
sit
,
če
hoče
kaj
pravega
ukreniti
,
“
misli
si
resnim
obrazom
ter
zapovo
,
naj
se
prinese
večerja
takoj
na
mizo
.
Tudi
‚
milostna
‘
je
s
tem
popolnoma
zadovoljna
.
Oba
se
vsedeta
k
mizi
ter
nestrpno
čakata
na
dobro
večerjico
.
Sedaj
vendar
vstopi
služabnik
s
skledo
,
iz
katere
se
razširja
izboren
vonj
po
sobi
.
Sodnik
se
muza
,
celo
njegova
soproga
postane
nekoliko
mirnejša
.
Naenkrat
prifrči
nekaj
v
sobo
.
Skozi
okno
prileti
zavoj
ravno
sodnikovi
na
nos
.
Ta
strašansko
zarujove
,
kajti
nos
njen
začne
po
vseh
pravilih
krvaveti
.
Javkajoč
hiti
iz
jedilnice
,
kričoč
,
naj
jej
prineso
vode
in
jesiha
,
sodnik
pa
priskoči
k
oknu
,
da
bi
zločinca
zgrabil
ali
vsaj
videl
,
kdo
da
je
.
Dvorišče
je
prazno
.
Žive
duše
ni
videti
,
pač
pa
se
vidi
,
da
se
vrata
,
ki
na
cesto
vodijo
,
ropotaje
zapro
.
Sodnik
je
ves
iz
sebe
.
Hitro
odide
v
prednjo
sobo
,
v
kateri
sede
beriči
ter
si
s
steklenico
žganja
preganjajo
dolgi
čas
.
„
Hej
,
beriči
,
“
kriči
sodnik
,
v
obrazu
same
jeze
kakor
kuhan
rak
rudeč
.
„
Nekdo
je
skozi
okno
težko
stvar
mojej
soprogi
na
glavo
vrgel
,
da
revica
iz
nosa
krvavi
.
Tecite
—
tecite
—
predrzneža
so
morali
ljudje
pred
gradom
videti
.
“
Beriči
beže
na
cesto
,
toda
marsikateremu
se
opotekate
nogi
—
žganje
je
bilo
vendar
nekoliko
premočno
.
Razgrajaje
divjajo
po
stopnicah
,
dva
zastopnika
pravice
se
,
menda
tudi
iz
dolgega
časa
,
z
velikim
ropotom
kar
navzdol
zavalita
.
Da
ta
vožnja
menda
ni
posebno
prijetna
,
dokazuje
rujovenje
in
javkanje
dotične
dvojice
,
toda
ostali
tovariši
se
za-nju
ne
zmenijo
,
marveč
hite
pred
graščino
,
kjer
kostanjeviško
prebivalstvo
še
vedno
v
gručah
stoječ
modruje
.
„
Kdo
je
ravnokar
grad
zapustil
?
“
kriče
beriči
.
„
Neka
grdoba
je
našo
milostivo
gospo
skozi
okno
tako
udaril
,
da
je
že
na
pol
mrtva
.
—
Kdo
je
videl
zločinca
?
“
Kostanjeviški
možje
z
ženskami
vred
široko
odpirajo
usta
.
—
Nikdo
ni
videl
hudodelnika
.
Seveda
so
še
druga
vrata
,
ki
vodijo
z
graščinskega
dvorišča
na
vrt
.
Od
tam
je
tuji
napadnik
lahko
ušel
.
Slabe
volje
se
beriči
v
graščino
vračajo
,
komaj
pa
pridejo
na
stopnjice
,
kjer
si
še
ona
dva
ponesrečena
tovariša
kislih
obrazov
drgneta
ude
,
začujejo
silovito
kričanje
iz
sodnikove
jedilnice
.
Sodnijski
hlapci
menijo
,
da
se
je
oni
skrivnostni
tujec
povrnil
ter
da
hoče
gospoda
sodnika
zadaviti
.
Z
golimi
sabljami
in
srditostjo
v
srcu
hite
tja
,
od
koder
prihaja
vrišč
,
in
resnično
—
tu
v
jedilnici
stoji
sodnik
bled
ko
zid
,
po
celem
životu
trepetajoč
.
„
Ali
se
je
strogemu
gospodu
sodniku
kaj
žalega
pripetilo
?
“
povprašujejo
sodnijski
hlapci
.
S
tresočo
se
desnico
pokaže
graščinski
uradnik
na
stol
,
na
katerem
leži
zavoj
,
ki
jo
z
nosom
milostive
gospe
sodnikove
sklenil
tako
silovito
prijateljstvo
.
Povitek
je
odprt
,
menda
je
to
sodnik
sam
preskrbel
,
in
začudeni
beriči
vidijo
,
da
sredi
svežega
mahovja
leži
—
krvavo
človeško
uho
.
„
Strašno
,
strašno
!
“
rujove
sodnik
,
„
peklenske
grdobe
so
mojemu
ubogemu
prijatelju
odrezale
drugo
uho
.
“
Beriči
so
silno
prestrašeni
.
Še
bolj
pa
se
njihova
groza
povekša
,
ko
zagledajo
na
tleh
košček
papirja
,
na
katerem
stoje
besede
neprijetne
vsebine
:
„
Jetniki
še
vedno
niso
prosti
.
Za
večerjo
Vam
pošiljam
drugo
davkarjevo
uho
.
In
če
do
danes
zvečer
moja
zahteva
ostane
neizpolnjena
,
dobite
za
juteršnji
zajutrek
nos
svojega
Vas
vrednega
prijatelja
.
Amalija
.
“
„
Za
božjo
voljo
!
“
zakliče
jeden
beričev
,
„
strogi
gospod
sodnik
mora
odnehati
,
drugače
dobimo
davkarja
v
malih
koscih
nazaj
v
Kostanjevico
.
„
Da
,
v
prav
malih
koscih
,
“
stoka
debeluhar
.
„
Oj
,
kolika
sramota
za
nas
uradnike
,
sam
Bog
nebeški
mora
tako
hudobijo
kaznovati
.
“
Grobna
tišina
nastane
.
Beričem
je
dobro
znano
,
kako
je
davkar
neopravičeno
izrabljal
svojo
uradno
oblast
.
Kolikokrat
je
nesramnež
v
svoji
službi
mlade
in
cvetoče
hčerke
onih
kmetov
časti
oropal
,
ki
niso
mogli
desetino
plačati
!
Da
,
v
svoji
oholosti
se
je
nesramni
razuzdanec
celo
s
tem
ponašal
,
da
morajo
lepe
deklice
poravnati
dolgove
svojih
starišev
.
Vzlic
vsej
surovosti
misli
si
marsikateri
sodnijski
hlapec
,
da
je
nesramnež
popolnoma
zaslužil
grozovito
kazen
,
in
s
trepetom
se
spominja
neznane
čete
,
ki
tako
brezozirno
zahteva
,
da
se
izpolni
njena
zahteva
.
„
Kaj
naj
storim
?
“
stoka
sodnik
,
obrnivši
se
do
najstarejšega
beriča
,
ki
je
načelnik
svojih
tovarišev
.
Starec
se
praska
za
ušesi
.
„
Hvala
Bogu
,
še
jih
imam
na
glavi
,
“
misli
si
na
tihem
,
„
tudi
bi
jih
ne
pogrešal
rad
.
“
Glasno
pa
odgovarja
:
„
Oprostite
,
gospod
sodnik
,
toda
moje
nemerodajno
mnenje
je
,
da
samo
popustljivost
sodnije
more
rešiti
davkarja
.
Bog
ve
,
kje
se
razbojniki
skrivajo
,
in
predno
jih
najdemo
,
imamo
že
celega
davkarja
v
Kostanjevici
razkosanega
.
To
bi
bilo
vendar
pregrozno
!
“
„
Da
,
strašno
je
to
!
“
zdihuje
uradnik
,
„
toda
odnehati
vendar
ne
morem
,
moja
služba
,
moje
dostojanstvo
,
moj
ugled
mi
tega
ne
pripušča
.
“
Starec
z
ramama
zmaje
.
„
Potem
pa
sem
prepričan
,
da
bo
jutri
zjutraj
davkarjev
nos
skozi
okno
tu
noter
prifrčal
.
“
„
Hu
—
u
,
“
javka
sodnik
,
„
to
bi
bilo
strašno
!
“
„
Zgodilo
se
bo
pa
vendar
,
če
jetniki
v
stolpu
ostanejo
.
Moj
svet
je
,
da
se
ti
trije
izpuste
,
predno
se
hujša
nesreča
ne
pripeti
.
Sedaj
je
davkar
še-le
ušesi
izgubil
,
to
ni
še
tako
hudo
,
po
zimi
in
po
leti
si
lahko
čepico
preko
ran
priveže
.
Toda
z
nosom
je
kočljivejša
stvar
,
potem
gospod
davkar
sploh
ne
bo
več
človeku
podoben
.
“
„
Da
,
da
,
to
je
res
,
toda
—
“
„
Svetujem
Vam
to
,
toda
gospod
sodnik
naj
le
po
lastni
previdnosti
ravna
.
Toliko
je
sedaj
gotovo
,
da
tolovaji
ne
poznajo
nobene
šale
.
“
Sodnik
stiska
pesti
.
Besnosti
hoče
kričati
,
da
nikakor
ne
odjenja
,
toda
potem
zopet
pogleda
na
krvavo
uho
ter
ga
oblije
kurja
polt
.
Stari
berič
pristopi
bliže
.
„
Strogi
gospod
,
“
nadaljuje
tiho
,
„
ti
nenavadni
rokovnjači
so
obupano
predrzni
.
Recimo
,
da
Vas
samega
vjamejo
in
potem
pri
Vas
prično
ušesa
rezati
?
“
„
Nehajte
mi
vendar
,
“
stoče
plašljivec
,
„
ali
me
res
hočete
ob
pamet
spraviti
?
Kako
naj
združim
tukaj
potrebo
z
dolžnostjo
?
Ali
mi
nikdo
ne
ve
svetovati
,
kako
naj
vragom
iztrgam
ubogo
žrtvo
?
“
Vsi
molče
,
kajti
nikdo
ne
ve
svetovati
,
vsi
zro
na
sodnika
,
kateremu
prepuščajo
odgovornost
za
ta
neprijetni
položaj
.
Pri
glumačih
in
tolovajih
.
—
Smukačeva
zahteva
.
—
Izvanredna
predstava
.
—
Spoznana
!
„
Hej
,
Cekinar
!
“
„
Kaj
pa
je
,
Smukač
?
“
„
Nekaj
novega
,
tovariš
,
da
,
celo
dve
novosti
!
Pojdi
sem
,
vsediva
se
tu
na
skalo
,
da
naji
nikdo
ne
sliši
!
“
Tolovaja
sta
se
snidla
blizo
glumaškega
tabora
ter
počivata
sedaj
na
pečini
,
od
koder
imata
krasen
razgled
.
Tu
doli
ob
ognji
sede
glumači
nič
kaj
dobre
volje
,
kajti
tolovajskih
sosedov
niso
posebno
veseli
,
ker
se
jih
boje
.
Smukač
stegne
svoji
krepki
roki
.
„
Najprvo
Ti
poročam
,
da
sem
s
Hrvatom
obračunil
.
Pozabiti
nisem
mogel
,
da
me
je
na
Medvedjem
gradu
skoraj
zadavil
.
In
ko
sem
malo
poprej
zapazii
,
da
se
za
mano
plazi
,
zgrabil
sem
ga
,
ko
se
je
najmanj
nadejal
.
No
,
in
potem
je
dobil
svoj
del
.
Sedaj
leži
stokajoč
pri
svoji
ženi
,
ki
mu
na
višnjevo
našeškano
hrbtišče
polaga
mrzle
obkladke
.
Upam
,
da
me
bo
zlodej
v
bodoče
pri
miru
pustil
.
“
„
Morebiti
,
“
odgovarja
mu
Cekinar
zamišljeno
.
„
Jaz
za
svoj
del
se
bojim
,
da
Te
bo
Hrvat
odslej
še
bolj
zasledoval
.
Poznam
ga
,
kako
hudoben
je
.
Sicer
pa
Jurij
Skopec
ni
prijatelj
takih
pretepov
,
ker
hoče
imeti
mir
v
svojej
četi
.
Le
pazi
se
,
cela
ta
zadeva
bo
imela
neprijetne
posledice
,
ker
se
bo
Hrvat
pri
glavarju
zoper
Tebe
pritožil
.
“
Smukač
se
smeji
.
„
Kaj
pa
še
,
Jurij
Skopec
mi
je
zelo
naklonjen
!
“
„
Naj
Ti
bo
,
ob
jednem
je
pa
tudi
popolnoma
nepristranski
.
Bolje
bi
bilo
,
da
se
s
Hrvatom
z
lepo
pobotaš
,
drugače
Te
še
huda
ura
čaka
.
“
Smukač
z
glavo
odkima
.
„
Niti
na
misel
mi
ne
pride
,
tovariš
.
Vragu
,
ki
me
je
hotel
zavratno
umoriti
,
vendar
ne
bom
dobre
besede
privoščil
!
O
ne
,
tega
ne
storim
,
kajti
bil
sem
tolovaj
,
predno
je
Jurij
Skopec
k
nam
prišel
;
midva
sva
ga
še-le
za
glavarja
naredila
,
tedaj
mora
tudi
posebne
ozire
imeti
nasproti
nama
.
Sploh
Tebe
,
Cekinar
,
več
ne
poznam
;
poprej
si
bil
tak
divjak
,
kakor
