Francozi
gredo
!
Ta
klic
je
koncem
meseca
marca
l.
1797.
begal
celo
kranjsko
deželo
,
posebno
pa
še
Ljubljano
.
Ta
je
bila
šele
nekaj
let
poprej
podrla
vse
svoje
stare
utrdbe
in
zdaj
ni
bila
več
v
stanu
,
kljubovati
bližajoči
se
francoski
armadi
,
tudi
če
bi
bila
imela
za
to
poguma
.
Pred
Francozi
je
trepetalo
vse
prebivalstvo
,
zlasti
pa
uradniški
in
duhovniški
krogi
.
Odkar
se
je
zaznalo
,
kako
zmagovito
prodira
Bonaparte
v
Italiji
,
odkar
je
prišlo
v
Ljubljano
nad
petdeset
avstrijskih
generalov
in
druzih
višjih
častnikov
,
ki
so
od
tod
nadaljevali
svoj
beg
proti
Dunaju
,
od
tedaj
je
rasla
vznemirjenost
od
dne
do
dne
neprestana
in
se
končno
izpremenila
dne
31.
marca
pravo
paniko
.
Ta
dan
,
malo
pred
poldnevom
,
je
po
Tržaški
cesti
prijezdilo
v
naglem
diru
trideset
francoskih
chasseurjev
,
katere
sta
vodila
dva
častnika
.
Kmetje
in
meščanje
so
bežali
pred
to
četo
na
vse
strani
,
se
zaklepali
v
svoje
hiše
in
se
poskrili
po
kleteh
.
Kakor
plamen
je
šla
po
vsem
mestu
vest
,
da
so
Francozi
že
prišli
,
in
trepetajo
so
ljudje
pričakovali
,
kaj
da
se
ž
njimi
zgodi
.
Preprosti
ljudje
so
bili
prepričani
,
da
jih
Francozi
oropajo
do
golega
in
da
napravijo
iz
Ljubljane
drugi
Betlehem
.
Francoska
četica
je
jezdila
naravnost
pred
mestno
hišo
in
se
tam
ustavila
.
Kapitan
,
ki
je
četo
vodil
,
je
šel
s
svojim
pobočnikom
na
rotovž
.
Pogledal
je
v
to
in
v
ono
sobo
,
a
vse
so
bile
prazne
.
Končno
je
našel
v
mali
sobici
starega
slugo
,
ki
je
strahu
skoro
omedlel
,
ko
sta
stopila
pred
njega
francoska
častnika
.
Le
iz
težka
je
kapitan
pripravil
starčka
do
tega
,
da
mu
je
odgovarjal
na
njegova
vprašanja
.
Francoski
kapitan
je
lomil
nekoliko
nemščine
in
nkliko
italijanščine
in
se
je
na
ta
način
porazumel
z
mestnim
slugo
.
—
Kje
pa
so
župan
in
mestni
uradniki
,
je
vprašal
kapitan
starega
moža
.
—
Vaša
milost
—
—
Kdo
je
milost
?
ga
je
osorno
prekinil
francoski
častnik
.
Jaz
sem
kapitan
Fresia
—
lahko
mi
tudi
rečete
citoyen
Fresia
—
ali
časi
,
ko
so
eni
ljudje
milosti
delili
,
drugi
pa
jih
prejemali
,
so
minili
.
Vsi
smo
enaki
.
Liberté
—
égalité
—
fraternité
—
svoboda
,
enakost
,
bratstvo
—
to
so
načela
,
ki
jih
hoče
francoski
narod
z
mečem
uveljaviti
v
celi
Evropi
.
Zapomnite
si
to
!
Lice
starega
sluge
se
je
bilo
med
tem
govorom
francoskega
kapitana
nekako
zjasnilo
in
veselo
je
prikimaval
načelom
:
liberté
,
égalité
fraternité
.
—
Slišal
sem
že
o
tem
,
gospod
kapitan
,
je
dejal
premišljevaje
,
ali
verjel
nisem
,
da
je
to
res
.
Naši
gospodje
—
—
Zdaj
mi
povejte
,
kje
so
župan
,
mestni
uradniki
in
mestni
odborniki
.
—
Vsi
so
zbežali
,
je
odgovoril
stari
sluga
.
Vi
še
niste
bili
na
Novem
trgu
(
sedaj
je
to
Turjaški
trg
)
,
ko
so
ljudje
že
kričaje
tekli
mimo
mestne
hiše
in
vpili
:
Francozi
gredo
!
In
tedaj
so
uradniki
popustili
svoje
pisarije
in
nekateri
celo
svoje
klobuke
ter
bežali
ali
pa
se
poskrili
.
—
Zakaj
se
nas
tako
boje
?
Nismo
roparji
!
Ali
mar
Francoze
tako
sovražijo
?
—
Sovražijo
vas
samo
avstrijski
oficirji
,
avstrijski
uradniki
in
duhovniki
,
meščanstvo
se
vas
le
boji
,
ker
se
toliko
pripoveduje
,
kake
grozovitosti
da
uganjate
.
Že
od
novega
leta
nismo
v
cerkvi
slišali
druzega
,
kakor
da
ste
roparji
,
in
brezverci
in
Antekristovi
sinovi
.
Častnika
sta
se
smejala
tej
novici
in
kapitan
je
vprašal
:
—
Kako
pa
sicer
mislijo
ljudje
o
nas
?
—
Pravzaprav
so
želeli
,
da
bi
Francozi
zmagali
.
Rekli
so
,
da
se
potem
tudi
pri
nas
razmere
zboljšajo
.
A
glasno
si
tega
seveda
niso
upali
povedati
,
saj
je
pri
nas
vse
polno
vohunov
in
če
kdo
le
z
besedico
izrazi
kako
nezadovoljstvo
,
ga
takoj
zapro
.
Kapitan
Fresia
je
naredil
konec
temu
pogovoru
.
Naročil
je
slugi
,
naj
poišče
župana
in
mestne
odbornike
in
skliče
kolikor
mogoče
meščanstva
,
sam
pa
se
je
s
svojim
pobočnikom
vrnil
na
mestni
trg
k
svojim
,
vojakom
,
okrog
katerih
se
je
bilo
zbralo
že
nekaj
ljudi
.
Trajalo
je
precej
časa
,
predno
je
mestni
sluga
našel
nekaj
mestnih
odbornikov
in
odličnejših
meščanov
ter
jih
pregovoril
,
da
so
prišli
pred
mestno
hišo
.
Izmed
duhovnikov
je
prišel
samo
eden
,
kanonik
baron
Taufferer
.
Tej
množici
je
kapitan
Fresia
naznanil
,
da
pride
francoska
armada
v
dveh
dneh
v
Ljubljano
.
Mesto
bo
moralo
vojaštvo
nastaniti
in
preživljati
,
vojni
zapovednik
pa
bo
skrbel
,
da
bo
zavarovana
vsakega
prebivalca
osebna
varnost
in
zagotovljeno
njegovo
imetje
.
Tovarnar
Desselbrunner
je
to
francosko
prečitano
naznanilo
raztolmačil
navzočni
množici
v
slovenskem
in
v
nemškem
jeziku
,
na
kar
je
kapitan
Fresia
s
svojim
vojaštvom
zopet
odjezdil
iz
mesta
.
Komaj
so
bili
Francozi
odšli
,
začel
se
je
splošen
beg
.
Prvi
je
pobegnil
škof
Brigido
in
njemu
so
sledili
kanoniki
in
drugi
duhovniki
,
uradniki
in
tudi
nekateri
imovitejši
meščanje
.
V
mestu
je
vladal
velikanski
šum
.
Voz
za
vozom
je
oddrdral
mimo
Sv.
Florijana
,
ker
so
begunci
šli
vsi
na
Hrvatsko
.
Ostali
so
v
mestu
skoro
samo
taki
meščanje
,
ki
so
skrivaj
simpatizirali
s
Francozi
,
in
pa
preprosto
ljudstvo
,
ki
je
bilo
po
cerkvenih
propovedih
in
raznašanih
govoricah
sicer
močno
zbegano
,
a
se
iz
naravnih
vzrokov
ni
moglo
umakniti
iz
Ljubljane
.
To
meščanstvo
,
ki
se
je
bilo
navzelo
idej
velike
revolucije
,
je
sedaj
,
ko
so
se
bili
Avstrijci
umaknili
in
so
se
bližali
Francozi
,
nekoliko
svobodneje
dihalo
.
Sedaj
ni
več
svojih
nazorov
tako
prikrivalo
,
kakor
prej
,
ko
je
za
vsakim
vogalom
tičal
kak
avstrijski
vohun
in
je
bila
vsaka
nepremišljena
beseda
kaznovana
z
ječo
in
z
verigami
.
Medtem
,
ko
je
vsak
čas
kaka
visoko
natovorjena
kočija
odpeljala
iz
mesta
nekaj
pred
Francozi
bežečih
rodovin
,
je
v
gostilnah
zavladalo
živahno
življenje
.
Povsod
se
je
razpravljalo
o
prihodu
Francozov
in
ugibalo
o
posledicah
francoskih
zmag
.
Najglasnejše
razprave
so
bile
v
gostilni
Antona
Božiča
v
Židovskih
ulicah
št.
232
(
kjer
je
dandanes
gostilna
»
Pri
roži
«
.
)
Tu
so
se
takrat
shajali
mestni
očetje
in
odličnejši
meščanje
na
modre
pogovore
in
na
vesele
zabave
in
tudi
mlajši
ljudje
iz
boljših
rodovin
so
bili
tu
redni
gostje
.
Na
večer
onega
dneva
,
ko
je
bil
prišel
kapitan
Fresia
naznanit
prihod
francoske
armade
,
je
hilo
v
Božičevi
gostilni
posebno
mnogo
gostov
.
Zbrani
so
bili
med
drugimi
veletržed
Damjan
,
tovarnar
Dessel-brunner
,
odvetnik
dr.
Repič
,
odvetnik
dr.
Rus
,
trgovec
Galle
,
učitelj
Andrej
Kopitar
,
hišni
posestnik
Anton
Podobnik
in
kanonik
baron
Taufferer
.
Ta
večer
je
bil
tudi
prvič
med
njimi
sin
Antona
Podobnika
,
Konrad
,
ki
je
študiral
na
vseučilišču
v
Padovi
,
a
je
bil
vsled
vojne
v
Italiji
primoran
,
se
vrniti
v
Ljubljano
.
Pogovor
v
Božičevi
gostilni
je
bil
že
jako
buren
,
ker
je
bilo
v
družbi
nekaj
ljudi
,
ki
se
niso
mogli
sprijazniti
z
novo
dobo
.
—
Gospodje
,
se
je
čudil
kanonik
baron
Taufferer
,
jaz
vas
res
več
ne
poznam
.
Vedno
sem
mislil
,
da
ste
dobri
avstrijski
patrijotje
,
udani
cesarju
Francu
in
domovini
,
danes
pa
vidim
na
svojo
žalost
,
da
ste
pravzaprav
sami
prikriti
republikanci
in
jakobinci
.
—
Pri
črevah
kralja
Davida
,
se
je
oglasil
vinski
bratec
Andrej
Kopitar
,
to
je
sveta
resnica
!
In
ko
bi
nas
slišal
kak
vohun
,
bi
bili
še
danes
vsi
skupaj
na
gorkem
.
Prava
sreča
,
da
so
Francozi
pred
vratmi
.
—
V
zmoti
ste
,
gospod
kanonik
,
je
ugovarjal
dr.
Rus
.
Ne
gre
tu
za
avstrijski
patrijotizem
,
nego
zato
,
da
že
neha
popolna
brezpravnost
narodov
v
habsburški
državi
,
ta
nečloveški
,
vse
ubijajoči
absolutizem
.
Naše
upanje
je
,
da
se
sedanje
neznosne
razmere
ne
bodo
mogle
vzdržati
,
če
zmagajo
Francozi
in
zato
simpatiziramo
ž
njimi
v
svesti
,
da
sedanji
boj
med
Avstrijo
in
med
Francijo
ni
samo
vojna
med
dvema
državama
,
nego
da
je
to
dvoboj
med
Habsburžani
,
kot
prvoboritelji
reakcije
,
in
med
francoskim
narodom
,
kot
nositeljem
demokratične
ideje
.
—
Vse
prav
,
je
čmerno
menil
kanonik
baron
Taufferer
,
ali
meni
se
vendar
zdi
,
da
pri
Vas
ni
več
tiste
zvestobe
,
kakor
bi
jo
morali
gojiti
.
Republikanci
ste
!
In
obrnivši
se
do
Podobnikovega
sina
je
stari
duhovnik
dostavil
:
Posebno
vi
,
gospod
Konrad
,
ste
se
v
Padovi
navzeli
kaj
čudnih
nazorov
.
Konrad
Podobnik
je
bil
nenavadno
zal
,
visokorasel
mladenič
.
Ko
ga
je
stari
kanonik
na
pol
šaljivo
na
polžalostno
apostrofiral
,
se
je
obrnil
k
njemu
in
mu
odkritosrčno
pogledal
v
oči
.
—
Svojih
nazorov
ne
prikrivam
,
gospod
kanonik
,
je
rekel
Konrad
Podobnik
.
Narodi
v
Avstriji
smo
le
sredstvo
za
dosego
nam
popolnoma
tujih
namenov
.
Za
te
namene
moramo
živeti
in
krvaveti
.
In
kako
žalostno
in
nevredno
je
življenje
teh
narodov
.
Naše
oblasti
bi
rade
vse
življenje
napravile
kar
mogoče
podobno
življenju
v
kaznilnicah
.
Narodi
so
brez
moči
in
brez
veljave
v
državi
.
Ali
se
je
vzpričo
temu
čuditi
,
da
se
je
ohladila
njih
ljubezen
do
države
in
da
upirajo
svoje
poglede
drugam
?
—
Jaz
vam
ne
morem
pritrditi
,
je
menil
kanonik
.
Oblasti
so
postavljene
od
Boga
,
njim
moramo
biti
pokorni
in
zvesti
v
vsakem
slučaju
in
brezpogojno
,
tudi
tedaj
,
če
nam
store
krivico
.
—
Ti
nazori
so
prišli
ob
veljavo
tisti
dan
,
ko
je
padla
bastila
,
je
odgovoril
Konrad
Podobnik
.
Vsa
moč
in
vsa
oblast
izhaja
edino
iz
naroda
;
narod
jo
podeli
,
narod
jo
tudi
lahko
vzame
in
če
treba
tudi
s
silo
.
—
Na
ta
način
vi
torej
odobravate
,
da
so
Angleži
svoj
čas
kralja
Karola
I.
obsodili
na
smrt
in
da
so
Francozi
kralja
Ludovika
XVI.
obglavili
?
Zavladala
je
tišina
,
kakor
bi
bilo
vse
strah
,
da
se
Konrad
Podobnik
osmeli
na
to
vprašanje
določno
odgovoriti
.
—
Bila
je
pravična
in
zaslužena
kazen
,
ki
je
zadela
ta
kralja
,
je
zdaj
rekel
Konrad
.
Oba
ta
kralja
sta
zlorabila
svojo
oblast
...
—
Tako
govorjenje
je
brezbožno
,
se
je
razjezil
kanonik
baron
Taufferer
,
Vi
ste
pravi
sin
revolucije
,
pravi
jakobinec
.
Puntarski
duh
vas
je
prevzel
,
a
pazite
,
da
vas
ne
zadene
kazen
božja
.
—
Prepričan
sem
,
da
je
moje
mnenje
pravo
,
in
prepričan
tudi
,
da
zmagajo
velike
ideje
,
katerih
nositeljica
je
francoska
armada
,
je
Konrad
mirno
zavrnil
razburjenega
kanonika
;
molče
,
nekako
prestrašeno
so
mu
pritrjevali
drugi
,
stari
Anton
Podobnik
pa
je
skrivaj
stisnil
roko
svojega
sina
in
mu
zašepetal
na
uho
:
Dobro
si
se
držal
!
—
Katera
načela
bodo
končno
zmagala
,
to
je
v
božjih
rokah
,
je
čez
nekaj
časa
zopet
povzel
kanonik
baron
Taufferer
.
Moje
prepričanje
je
,
da
bi
morali
mi
zvesti
ostati
državi
in
dinastiji
,
četudi
smo
nezadovoljni
z
vladajočimi
razmerami
.
—
Tako
je
,
se
je
rogal
Andrej
Kopitar
.
Jaz
tudi
zahtevam
,
da
vsak
paglavec
poljubi
šibo
,
s
katero
sem
ga
naklestil
.
—
Tudi
jaz
umejem
—
je
dejal
Konrad
—
da
se
kak
narod
ne
izneveri
,
dasi
ni
zadovoljen
.
A
to
so
redke
izjeme
.
Angleška
kraljica
Elizabeta
je
Puritance
neusmiljeno
preganjala
,
a
še
oni
,
ki
jih
je
vrgla
v
ječo
,
so
ji
ostali
zvesti
.
Zgodilo
se
je
,
da
je
bila
nekemu
Puritancu
na
povelje
kraljice
odsekana
desna
roka
.
Ko
je
krvnik
opravil
svoje
delo
,
je
mož
z
levo
roko
zamahnil
s
svojim
klobukom
in
zaklical
:
Bog
živi
kraljico
!
Ali
pa
vesta
,
kaj
je
bil
izvor
tej
zvestobi
?
Prepričanje
,
da
dela
kraljica
edinole
za
čast
,
za
srečo
in
za
blagor
naroda
.
To
pa
odkrito
povem
,
ko
bi
meni
danes
odsekali
desno
roko
—
V
tem
trenotku
je
pritekla
v
sobo
gostilničarjeva
hči
in
zaklicala
:
Francozi
so
spet
tu
!
Ravnokar
so
prišli
;
deset
mož
jih
je
!
Hipoma
je
bila
vsa
družba
po
konci
in
je
hitela
iz
gostilne
ter
čez
čevljarski
most
na
Mestni
trg
.
Francoski
vojaki
so
bili
res
prišli
,
da
preskrbe
stanovališča
za
armado
.
Za
prenočišče
so
se
oglasili
na
rotovžu
in
se
ravno
dogovarjali
z
mestnimi
stražarji
,
ko
jih
je
dohitela
družba
iz
Božičeve
gostilne
.
—
Kdaj
pride
armada
?
—
Pojutrišnjem
!
Tedaj
pa
se
je
Andrej
Kopitar
postavil
na
rotovške
stopnice
in
z
mogočnim
glasom
je
zapel
v
jasno
pomladansko
noč
:
Alions
enfants
de
la
Fatrie
Le
jour
de
gloire
est
arrivé
...
In
tedaj
so
še
vsi
navzočniki
odkrili
in
gromovito
je
orila
marzeljeza
čez
mirno
mesto
.
To
je
bilo
prvikrat
,
da
se
je
v
Ljubljani
očitno
pela
himna
revolucije
.
Komaj
se
je
dne
2.
aprila
1797.
zdanilo
,
že
je
bila
vsa
Ljubljana
pokonci
.
Z
vseh
strani
so
drli
ljudje
na
Mestni
trg
in
na
Novi
trg
ter
nestrpno
pričakovali
prihoda
Francozov
;
drugi
so
šli
še
dalje
na
Tržaško
cesto
in
do
Viča
zmagovalcem
nasproti
.
Nakrat
so
zapele
trombe
in
čulo
se
je
peketanje
konj
.
Prijezdile
so
predstraže
.
Kmalu
so
jim
sledili
večji
oddelki
vojaštva
,
ki
so
se
razpostavili
po
glavnih
ulicah
in
trgih
.
In
potem
se
je
začul
iz
daljave
zamolkel
šum
in
bobnanje
in
slišalo
piskanje
piskačev
.
Zopet
so
zadonele
trombe
,
zabliskalo
je
orožje
,
pokazale
so
se
plapolajoče
zastave
in
armada
francoske
republike
z
generalom
Bernadottom
na
čelu
je
primarširala
v
Ljubljano
.
Krdelo
je
sledilo
krdelu
:
zdaj
pešaki
,
zdaj
konjeniki
,
zdaj
topničarji
,
in
v
kratkem
času
je
bila
Ljubljana
podobna
vojaškemu
taboru
.
Molče
je
prebivalstvo
sprejeto
zmagovalce
in
splošen
je
bil
strah
,
da
je
od
teh
silnih
množic
pričakovati
najhujšega
.
Skoro
sami
divje
izgledajoči
možje
,
v
zamazanih
in
podrapanih
oblekah
,
od
dolgega
vojskovanja
in
njegovih
naporov
utrujeni
,
od
solnca
ožgani
,
vidno
gladni
in
žejni
,
so
bili
sedaj
gospodarji
mesta
,
ki
že
od
turških
zajezdov
ni
videlo
v
svojem
obzidju
tuje
armade
.
Vzpričo
te
armade
je
utripalo
srce
tudi
tistim
,
ki
so
bili
Francoze
z
veseljem
pričakovali
.
General
Bernadotte
je
s
svojim
štabom
jahal
pred
rotovž
,
kjer
so
ga
pričakovali
mestni
odborniki
in
se
mu
poklonili
.
V
njih
imenu
je
spregovoril
nekaj
besedi
tovarnar
Desselbrunner
,
edini
mestni
oče
,
ki
je
bil
vsaj
deloma
zmožen
francoskega
jezika
.
General
Bernadotte
je
na
kratko
odgovoril
in
potem
odjahal
v
škofijo
,
kjer
je
bilo
pripravljeno
stanovališče
za
francoske
generale
.
V
trenutku
,
ko
je
general
Bernadotte
pognal
konja
,
se
je
z
okna
Damjanove
hiše
(
kjer
je
sedaj
mestna
hranilnica
)
zaslišal
klic
:
Vive
la
ré
publique
!
Kakor
bi
trenil
je
iz
tisočev
grl
francoskih
vojakov
zadonel
navdušeni
odzdrav
:
Vive
la
république
!
General
Bernadotte
pa
se
je
obrnil
proti
oknu
,
odkoder
je
prišel
prvi
klic
,
in
vojaško
pozdravil
tam
stoječi
osebi
,
Konrada
Podobnika
in
črnolaso
Maro
,
šele
kakih
13
let
staro
hčerko
veletržca
Damjana
.
Mara
in
Konrad
sta
zažarela
veselja
,
stari
Damjan
pa
se
je
obrnil
h
Kopitarju
in
rekel
:
—
Tu
se
vidi
,
da
ta
armada
ve
,
zakaj
gre
v
boj
,
medtem
ko
store
avstrijski
vojaki
svojo
dolžnost
le
ker
morajo
.
—
Zato
pa
Francozi
tudi
zmagujejo
,
je
menil
Andrej
Kopitar
zamišljeno
in
po
kratkem
presledku
dostavil
:
Vse
pravo
junaštvo
na
svetu
korenini
v
znamenitih
idejah
in
velike
armade
so
zmožne
heroičnih
dejanj
,
samo
če
jih
prešinjajo
take
ideje
.
A
v
Avstriji
?
Živo
je
bilo
sedaj
v
Ljubljani
,
kakor
še
nikdar
poprej
.
Vse
mesto
je
bilo
takorekoč
preplavljeno
z
vojaštvom
.
V
vsaki
hiši
jih
je
bilo
polno
in
prenapolnjeni
so
bili
hlevi
in
druga
gospodarska
poslopja
in
celo
pri
kapucinih
v
»
Zvezdi
«
so
bili
nastanjeni
vojaki
.
Naslednjega
dne
je
dal
general
Bernadotte
po
mestu
nabiti
manifest
generala
Bonaparta
.
Ta
manifest
,
ki
je
bil
tiskan
tudi
v
slovenskem
jeziku
,
je
zagotavljal
prebivalstvo
,
da
se
nikomur
ne
zgodi
niti
najmanjša
škoda
,
in
poživljal
vse
meščane
in
duhovnike
,
ki
so
pobegnili
,
naj
se
brez
skrbi
vrnejo
.
Ker
je
bilo
v
manifestu
povedano
,
da
je
dopuščeno
svobodno
izvrševanje
vseh
cerkvenih
opravil
,
so
bili
tudi
duhovniški
krogi
pomirjeni
.
Opoldne
je
prišel
general
Bernadotte
z
mnogoštevilnim
spremstvom
na
magistrat
in
zbranim
mestnim
odbornikom
in
uradnikom
v
slovesnem
ogovoru
ponovil
isto
,
kar
je
obljubil
Bonapartov
manifest
.
Ob
enem
je
imenoval
poseben
centralni
gubernij
,
v
kateri
je
poklical
tovarnarja
Desselbrunnerja
,
kanonika
Ivana
Golmajerja
,
Antona
Podobnika
,
Friderika
Kastelica
,
barona
Bernarda
Rosettija
,
pomožnega
škofa
Reigersfelda
,
odvetnika
Josipa
Luckmanna
,
barona
Karola
Hallersteina
in
Antona
pl.
Nikolettija
.
Na
opomnjo
,
da
so
nekateri
izmed
teh
pobegnili
,
je
general
Bernadotte
odgovoril
:
—
Nič
za
to
!
Izbral
sem
te
može
,
da
bodo
v
guberniju
zastopani
vsi
stanovi
in
merodajni
krogi
obeh
narodnosti
.
Tisti
,
ki
so
pobegnili
,
spoznajo
iz
tega
imenovanja
,
da
je
bil
njihov
strah
prazen
.
Popoldne
istega
dne
so
nakrat
začeli
po
mestu
hoditi
bobnarji
in
neprestano
bobnali
.
Ljudje
so
drveli
skupaj
in
kmalu
je
bil
Mestni
trg
prenapolnjen
.
Po
tretji
uri
sta
prijezdili
dve
eskadroni
chasseurjev
,
za
katerimi
sta
prikorakali
dve
stotniji
vojaštva
.
Sredi
med
vojaštvom
se
je
na
malem
vozičku
peljal
visok
,
črnogled
francoski
grenadir
.
V
ustih
je
imel
pipo
,
iz
žepa
pa
mu
je
štrlela
steklenica
žganja
.
Vojaštvo
se
je
vstavilo
pred
rotovžem
in
granadir
je
stopil
z
voza
.
Vrh
rotovških
stopnic
je
stalo
nekaj
francoskih
častnikov
,
med
njimi
zapovednikom
ljubljanskega
mesta
imenovani
polkovnik
Piccard
.
Ta
je
stopil
nekaj
korakov
naprej
in
glasno
prečital
granadirju
in
zbranemu
vojaštvu
sodbo
vojnega
sodišča
.
Grenadir
je
bil
na
predvečer
v
Gradišču
napadel
neko
delavko
in
ji
šiloma
vzel
zlat
uhan
.
Za
to
je
bil
obsojen
na
smrt
.
Mirno
,
ne
da
bi
trenil
z
očesom
,
je
grenadir
poslušal
sodbo
,
samo
ko
je
polkovnik
Piccard
končal
,
je
mož
vzel
iz
žepa
steklenico
žganja
in
jo
vrgel
ob
tla
,
kličoč
:
Zdaj
te
ne
rabim
več
.
Posadili
so
ga
zopet
na
voziček
in
ga
v
spremstvu
vojaštva
in
mnogoštevilnega
občinstva
peljali
proti
škofiji
.
Prav
pri
škofiji
je
bila
gnječa
največja
.
V
trenotku
,
ko
je
neka
ženska
vsled
navala
ljudi
padla
in
začela
obupno
kričati
,
je
obsojeni
grenadir
skočil
z
voza
in
poskusil
pobegniti
.
Vojaki
mu
niso
branili
,
neki
častnik
pa
ga
je
zgrabil
in
preprečil
beg
.
Grenadirja
so
peljali
do
stolne
cerkve
,
in
ga
postavili
ob
cerkveni
zid
.
Sedem
vojakov
z
nabitimi
puškami
se
je
postavilo
pred
njega
.
Puške
so
počile
,
navzočni
ljudje
so
strahoma
zavrisnili
,
grenadir
pa
se
je
zgrudil
mrtev
na
tla
.
Streli
so
se
čuli
skoro
po
vsem
mestu
.
Ko
so
počile
puške
,
se
je
Mara
Damjanova
tako
prestrašila
,
da
je
vsa
prebledela
.
Obrnivši
se
h
Konradu
Podobniku
je
dihnila
:
—
Konrad
—
ti
Francozi
so
vendar
strašni
ljudje
.
Zaradi
navadnega
uhana
človeka
ustreliti
—
to
je
grozno
!
—
Grozno
,
da
,
ali
tudi
pravično
.
Korist
domovine
in
čast
armade
zahtevata
,
da
se
vzdrži
najstrožja
disciplina
.
Francoska
armada
je
šla
v
vojno
,
da
naredi
konec
krivicam
,
ki
se
gode
narodom
—
v
taki
armadi
pa
ne
sme
biti
roparjev
.
Po
tem
izgledu
spozna
cela
kranjska
dežela
,
da
Francozi
niso
tolovaji
,
kakor
se
jih
je
popisovalo
.
Konrad
Podobnik
je
prav
sodil
.
Vsa
Ljubljana
je
bila
sedaj
prepričana
,
da
se
Francozov
ni
treba
bati
,
da
niso
prišli
plenit
,
nego
da
so
prišli
res
kot
osvoboditelji
.
In
to
prepričanje
se
je
še
utrdilo
,
ko
se
je
zaznalo
,
kaj
se
je
ta
večer
zgodilo
v
Božičevi
gostilni
.
Pozno
zvečer
je
prišel
v
gostilno
kurat
na
Šmarni
gori
,
Janez
Svetlin
.
Gostilna
je
bila
natlačeno
polna
francoskih
častnikov
.
Kurata
Svetlina
pa
to
ni
vstrašilo
.
Vsedel
se
je
med
častnike
in
ž
njimi
popival
in
kvartal
do
pozne
ure
.
Ker
je
pa
prevečkrat
pogledal
v
kozarec
in
pri
igri
izgubil
,
se
je
začel
s
častniki
prepirati
in
jih
zmerjati
.
Nastala
je
velikanska
rabuka
,
tem
nevarnejša
,
ker
je
krik
in
vik
pribavil
mnogo
civilistov
v
krčmo
.
Bati
se
je
bilo
,
da
bo
tekla
kri
.
Gostilničar
Božič
je
tarnal
in
miril
,
a
opravil
ni
ničesar
.
Njegova
18
letna
hči
Franica
pa
je
razoglava
,
kakor
je
stregla
gostom
,
o
polnoči
tekla
v
škofijo
,
in
naravnost
planila
v
sobo
,
kjer
so
biti
zbrani
francoski
generali
.
S
hitrimi
besedami
je
nemški
povedala
,
kaj
se
godi
doma
.
Tedaj
pa
je
general
Bernadotte
opasal
svojo
sabljo
,
ponudil
Franici
roko
in
vodeč
jo
pod
pazduho
,
kakor
kako
imenitno
gospodično
,
šel
ž
njo
v
Božičevo
gostilno
ter
tam
napravil
red
.
Od
tega
dneva
je
vsa
Ljubljana
svobodno
dihala
in
vse
simpatije
so
bile
na
strani
Francozov
.
Ker
je
Bernadotte
oprostil
kmete
vseh
plačil
pri
mitnicah
,
so
tudi
na
deželi
dobili
ugodnejo
sodbo
o
Francozih
.
Pozabljeni
so
bili
vcepljeni
predsodki
in
vzlic
težkim
kontribucijam
je
vse
prebivalstvo
želelo
,
naj
bi
Francozi
nikdar
ne
zapustili
Ljubljane
.
Celo
pobegli
meščanje
so
se
začeli
vračati
,
v
Božičevi
gostilni
pa
Franica
še
vina
ni
dala
,
če
se
gost
ni
vpeljal
s
klicem
:
Vive
la
république
!
Koncem
18.
stoletja
ni
bila
Ljubljana
ne
velika
,
ne
lepa
,
a
bila
je
bogata
.
V
Ljubljani
je
bilo
središče
vse
južnoavstrijske
trgovine
,
na
Gorenjskem
pa
je
cvetelo
železarstvo
.
Ljubljana
je
glede
trgovine
in
glede
bogastva
daleč
prekašala
Trst
in
Gradec
.
Ljubljanski
patriciji
pa
niso
znali
samo
denar
služiti
,
nego
ga
tudi
porabljati
.
Živeli
so
razkošno
in
ženski
krogi
so
v
vsem
posnemali
luksurijozne
dunajske
in
beneške
dame
.
Čim
so
se
Francozi
nekoliko
udomačili
v
Ljubljani
,
se
je
razvilo
prav
živahno
družabno
življenje
.
Imoviti
meščanje
so
pogostoma
vabili
francoske
častnike
v
svoje
hiše
in
Francozi
so
se
takim
vabilom
radi
odzivljali
.
Zlasti
so
radi
hodili
v
hišo
veletržca
Damjana
,
kjer
so
se
shajali
najodličnejši
ljubljanski
meščanski
krogi
in
kamor
je
redno
zahajal
tudi
general
Bernadotte
.
Povabljeni
so
bili
na
to
zabavo
seveda
vsi
boljši
znanci
gospodarjevi
.
Med
njimi
sta
bila
tudi
Konrad
Podobnik
in
mestni
učitelj
Andrej
Kopitar
,
o
katerem
je
polkovnik
Piccard
rekel
,
da
je
najduhovitejši
Kranjec
.
Bilo
je
na
taki
soiréji
v
Damjanovi
hiši
,
ko
je
general
Bernadotte
sprožil
narodnostno
idejo
in
s
tem
razpihal
v
plamen
,
kar
je
poprej
le
nekako
pod
žrjavico
tlelo
,
kar
je
marsikdo
slutil
,
a
ni
jasno
in
določno
videl
in
čutil
.
Pri
večerji
je
namreč
general
Bernadotte
začel
praviti
zbranim
gospem
in
gospodom
o
velikem
gibanju
,
ki
se
je
bilo
prav
takrat
začelo
v
Dalmaciji
.
—
Posrečilo
se
nam
je
—
je
pripovedoval
general
Bernadotte
—
vjeti
celo
vrsto
poročil
,
ki
jih
je
guverner
v
Dalmaciji
,
grof
Rajko
Thurn
,
poslal
avstrijskemu
ministru
Thugutu
.
Iz
teh
poročil
sem
izvedel
jako
zanimive
stvari
.
Izšel
je
brezimen
oklic
,
ki
se
je
v
neštevilnih
izvodih
razširil
po
celi
Dalmaciji
in
v
katerem
se
vnema
narod
za
premagano
beneško
republiko
.
A
ta
oklic
je
dosegel
ravno
nasprotje
tega
,
kar
je
nameraval
.
Dalmatinci
so
se
začeli
nakrat
zavedati
svoje
slovanske
narodnosti
,
o
kateri
se
jim
še
sanjalo
ni
,
dokler
so
bili
pod
beneško
oblastjo
.
Neki
frančiškan
,
pater
Dorotić
,
je
v
Spletu
sklical
ugledne
meščane
in
jih
navzlic
odsvetovanju
duhovščine
pregovoril
,
da
so
sklenili
poslati
posebno
deputacijo
do
generala
Bonaparta
,
prosit
ga
,
naj
zagotovi
Dalmaciji
samostalnost
.
Iz
pisem
grofa
Thurna
je
posneti
,
da
je
ta
misel
padla
na
rodovitna
tla
in
našla
mnogo
pristašev
.
Gelo
avstrijski
general
Rukavina
se
je
zanjo
razvnel
,
in
istotako
grof
Micislav
Zanojič
,
grof
Jurij
Vojnović
in
dosti
drugih
dalmatinskih
rodoljubom
.
Ti
zahtevajo
združenja
s
Hrvatsko
z
namenom
,
da
si
Dalmatinci
zagotove
narodno
življenje
.
To
pripovedovanje
generala
Bernadotta
je
na
vse
navzočnike
napravilo
največji
utis
in
dalo
povod
živahnim
in
zanimivim
razgovorom
o
pravici
vsakega
naroda
do
popolne
narodne
samostalnosti
.
V
tem
,
ko
domačinom
stvar
še
ni
bila
popolnoma
jasna
,
so
Francozi
bili
jako
natančno
podučeni
.
Rade
volje
so
svojim
poslušalcem
razlagali
pomen
znamenitega
sklepa
francoske
zakonodajne
skupščine
z
dne
29.
decembra
1791.
,
kateri
sklep
je
bil
storjen
na
predlog
Gondorcetov
povodom
prve
vojne
z
evropsko
koalicijo
in
pomen
sklepa
francoskega
konventa
z
dne
10.
novembra
1792.
—
Vsak
narod
je
sam
svoj
gospodar
,
vsak
narod
ima
pravico
,
do
svobodnega
življenja
in
napredovanja
v
svojem
lastnem
jezika
,
to
je
smisel
omenjenih
sklepov
zakonodajnega
zastopa
in
konventa
,
je
dejal
general
fiernadotte
.
In
dokazoval
je
potem
da
je
narodnostna
ideja
naravna
posledica
demokratizma
.
Demokratizem
pripoznava
popolno
suvereniteto
vsake
narodne
individualnosti
in
ji
torej
daje
tudi
pravico
,
da
živi
po
svoji
volji
,
po
svojih
navadah
in
da
si
to
zagotovi
potom
politične
in
državnopravne
samostalnosti
.
Pogojev
za
tako
življenje
pa
si
noben
narod
ne
utrdi
drugače
,
kakor
če
goji
svoj
lastni
jezik
.
V
Ljubljani
tedaj
še
niso
bili
prišli
do
tega
spoznanja
.
Sicer
so
posamičniki
gojili
slovenski
jezik
,
a
ne
da
bi
imeli
pri
tem
kak
poseben
smoter
,
ne
da
bi
si
bili
s
ve
ti
pomena
tega
dela
.
Bil
je
to
bolj
izraz
lokalnega
patrijotizma
,
nego
žive
nacionalne
zavednosti
.
Tega
si
je
bil
svest
tudi
Andrej
Kopitar
in
zato
je
nekako
turobno
rekel
poleg
sebe
sedeči
gospé
pl.
Garzarollijevi
,
sestri
Antona
Linharta
:
—
To
je
vse
prav
lepo
,
ali
kaj
naj
s
tem
opravimo
na
Kranjskem
?
V
celi
Ljubljani
je
samo
pet
mož
,
ki
se
zavedajo
svoje
slovenske
narodnosti
.
Gospa
pl.
Garzarolli
,
ki
je
svoj
čas
nastopila
v
gledališču
pri
prvi
slovenski
predstavi
»
Županove
Micke
«
pa
je
imela
boljša
upanja
in
je
pogumno
vzkliknila
:
—
Pet
zavednih
mož
in
ena
zavedna
žena
—
to
je
dovolj
,
da
spreobrnemo
celo
Ljubljano
!
Narodnostno
vprašanje
,
ki
je
bilo
sproženo
na
tem
večeru
v
Damjanovi
hiši
,
je
bilo
od
tedaj
v
vseh
ljubljanskih
družbah
na
dnevnem
redu
,
dalo
je
povod
dolgim
in
dostikrat
burnim
razpravam
in
dalo
povod
,
da
so
se
začeli
duhovi
ločiti
.
Čimbolj
so
se
eni
oprijemali
te
misli
,
toliko
bolj
so
ji
drugi
nasprotovali
in
zagovarjali
nazor
,
da
bi
bila
prava
sreča
,
če
bi
se
Slovenci
kar
najhitreje
mogoče
ponemčili
.
Ljudje
,
ki
so
bili
prej
edini
v
nasprotovanju
avstrijskemu
absolutizmu
in
reakcijonarstvu
,
so
se
zdaj
razšli
in
se
razcepili
na
dva
tabora
.
Seveda
se
to
takrat
ni
dosti
poznalo
,
ker
je
bilo
v
Ljubljani
toliko
Francozov
,
da
so
domačini
med
njimi
kar
izginili
.
Odkar
je
Napoleon
v
Ljubnu
sklenil
s
cesarjem
Francem
premirje
,
s
katerim
je
Avstrija
odstopila
Franciji
Lombardijo
in
dobila
za
to
ozemlje
bivše
beneške
republike
,
so
prihajali
malone
vsak
dan
manjši
francoski
oddelki
v
Ljubljano
in
končno
je
prišel
tudi
general
Massena
s
svojo
armado
.
V
mestu
je
zmanjkalo
prostorov
in
zato
so
vojaštvo
nastanili
tudi
po
cerkvah
,
in
sicer
pri
frančiškanih
,
pri
kapucinih
in
pri
uršulinkah
.
Vojaki
so
se
v
cerkvah
obnašali
jako
nespodobno
.
Pri
uršulinkah
so
na
kip
Matere
božje
obesili
boben
,
pri
frančiškanih
pa
so
lesenega
angelja
položili
na
slamo
,
ga
pokrili
s
plaščem
in
se
rogali
:
Spi
,
citoyen
!
General
Viktor
,
eden
podzapovednikov
,
se
je
s
tremi
svojimi
oficirji
nastanil
v
uršulinskem
samostanu
.
Ker
ni
bil
zmožen
ne
nemškega
,
ne
slovenskega
jezika
,
si
je
izprosil
,
da
so
mu
dodelili
posebnega
tolmača
.
Ta
posel
je
prevzel
Konrad
Podobnik
in
se
generalu
Viktorju
na
ljubav
preselil
v
uršulinski
samostan
.
Oficirji
v
samostanu
so
prav
veselo
živeli
in
vsako
noč
dolgo
banketirali
,
ker
so
našli
v
samostanski
kleti
pravi
zaklad
najizbornejšega
vina
.
Uršulinke
se
niso
prikazale
,
nego
so
se
bile
umaknile
v
vrtno
hišico
.
Nekega
večera
,
ko
so
bili
oficirji
nenadoma
poklicani
k
generalu
Masseni
,
je
ostal
Konrad
skoro
sam
v
samostanu
.
Bil
je
topel
pomladanski
večer
in
da
bi
se
navžil
nekoliko
svežega
zraka
,
se
je
šel
Konrad
sprehajat
na
širni
samostanski
vrt
.
Hodil
je
pod
košatimi
drevesi
semintja
in
ni
zapazil
,
da
se
mu
je
previdno
bližala
temna
ženska
postava
.
Šele
ko
je
ženska
stopila
iz
sence
,
jo
je
zagledal
.
V
tistem
trenotku
pa
se
mu
je
ženska
že
vrgla
pred
noge
in
s
sklenjenima
rokama
prosila
:
—
Gospod
oficir
,
—
lepo
Vas
prosim
—
usmilite
se
me
!
Konrad
je
bil
tako
presenečen
,
da
v
prvem
hipu
ni
mogel
izpregovoriti
nobene
besede
.
Strme
je
zapazil
,
da
je
pred
njim
klečeča
ženska
nuna
.
—
Kaj
želite
?
je
končno
vprašal
.
Kaj
morem
za
Vas
storiti
?
—
Pomagajte
mi
iz
samostana
!
Če
se
me
Vi
ne
usmilite
,
si
moram
končati
življenje
!
Konrad
je
bil
v
veliki
zadregi
in
ni
vedel
,
kaj
bi
storil
.
—
Oprostite
mi
,
je
rekel
,
jaz
bi
Vam
rad
pomagal
,
ali
jaz
nimam
tu
ničesar
ukazovati
.
Jaz
sem
samo
tolmač
generala
Viktorja
.
Mlada
uršulinka
se
je
bridko
zjokala
.
Konrad
ji
je
pomagal
,
da
je
vstala
in
ji
potem
rekel
:
—
Če
hočete
,
Vas
peljem
pred
generala
Viktorja
.
Kar
mi
bo
mogoče
,
storim
vse
,
da
Vas
pusti
iz
samostana
.
Uršulinka
je
bila
takoj
zadovoljna
.
Boječe
se
je
oklenila
Konrada
.
—
Prosim
Vas
,
pojdiva
hitro
,
je
dejala
.
Ko
bi
me
kaka
nuna
zasačila
pri
Vas
,
bi
me
zadela
strašna
kazen
.
Konrad
je
pospešil
svoje
korake
in
je
srečno
pripeljal
nuno
v
samostansko
poslopje
.
Peljal
jo
je
v
obednico
,
da
počaka
generala
Viktorja
.
Dolgo
ni
bilo
čakati
,
kajti
general
in
njegovi
spremljevalci
so
se
kmalu
vrnili
.
—
Bonaparte
pride
v
Ljubljano
,
je
zaklical
general
Viktor
,
vstopivši
v
sobo
.
V
prvem
hipu
niti
zapazil
ni
,
da
sedi
v
kotu
nuna
.
Ko
pa
jo
je
zagledal
,
se
je
zasmejal
na
glas
in
rekel
Konradu
:
Kakor
vidim
,
Vam
v
moji
odsotnosti
ni
bil
dolgčas
.
—
Gospod
general
,
je
rekel
Konrad
resno
,
ta
redovnioa
apelira
na
Vaše
srce
in
prosi
,
da
ji
dovolite
zapustiti
samostan
.
—
Kaj
Vas
proti
Vaši
volji
zadržujejo
v
samostanu
?
—
Da
,
je
dihnila
redovnica
in
se
vrgla
pred
generalom
na
kolena
.
Prosim
Vas
,
gospod
general
,
rešite
me
strašne
usode
.
—
Prav
rad
,
ljuba
deklica
,
je
vzkliknil
general
.
Ako
je
Vaša
volja
,
zapustiti
samostan
,
storite
to
lahko
koj
sedaj
!
Za
Vaše
varstvo
pa
bo
skrbel
gospod
Konrad
Podobnik
,
kateremu
dam
na
razpolaganje
dva
vojaka
.
Jaz
sem
sin
revolucije
in
si
štejem
v
dolžnost
,
varovati
svobodo
vsakega
človeka
.
Redovnica
se
je
sklonila
k
generalu
in
mu
je
poljubila
roko
,
potem
pa
s
Konradom
in
dvema
vojakoma
zapustila
samostan
.
Konrad
Podobnik
je
bil
v
veliki
zadregi
,
kam
bi
spravil
iz
samostana
odvedeno
redovnico
.
Domov
je
ni
mogel
peljati
,
ker
je
stanovalo
v
očetovi
hiši
vse
polno
francoskih
oficirjev
.
Ravno
tako
so
bile
prenapolnjene
tudi
biše
njegovih
znancev
.
Končno
se
je
odločil
,
da
popelje
redovnico
k
stari
gospodični
,
ki
je
stanovala
na
Starem
trgu
(
v
hiši
,
kjer
je
zdaj
Zalaznik
)
.
Ta
gospodična
je
bila
Suzana
pl.
Sohmutzenbaus
,
rodom
nekje
iz
Nemčije
,
ki
je
bila
v
mladih
letih
prišla
kot
vzgojiteljica
v
hišo
grofa
Blagava
,
tačas
pa
je
živela
v
Ljubljani
.
Konrad
jo
je
poznal
,
ker
se
je
bil
pri
nji
učil
tujih
jezikov
.
Gospodična
Suzana
se
je
sicer
močno
prestrašila
,
ko
sta
jo
Konrad
in
redovnica
vzbudila
iz
spanja
,
a
čim
je
izvedela
,
za
kaj
da
se
gre
,
je
bila
takoj
pripravljena
pomoči
.
—
Vi
revica
,
vi
ubožica
!
Tako
mlada
ste
še
in
že
ste
tako
strašne
reči
doživela
,
je
tarnala
gospodična
Suzana
in
polna
sočutja
objemala
redovnico
,
dasi
o
vzrokih
njenega
bega
z
samostana
še
ni
prav
ničesar
vedela
.
Redovnica
je
bila
tako
razburjena
,
da
sploh
ni
mogla
govoriti
,
a
naslonila
je
svojo
glavico
na
prsi
gospodične
Suzane
in
s
svojimi
rosnimi
očmi
tako
zaupno
in
udano
gledala
svojo
zaščitnico
,
da
se
je
ta
sama
zjokala
.
Konrad
je
naredil
konec
temu
prizoru
.
Uvidel
je
,
da
ta
veder
ubegla
redovnica
pač
ni
v
stanu
,
dati
kakih
pojasnil
,
nego
da
je
potrebna
počitka
in
tolažbe
.
Zato
je
vstal
in
se
poslovil
.
—
Jutri
se
že
oglasim
,
je
rekel
redovnici
,
in
tedaj
se
dogovoriva
,
kaj
da
je
storiti
.
Danes
ste
potrebni
miru
.
Gospodična
Suzana
bo
že
skrbela
za
Vas
,
njej
lahko
popolnoma
zaupate
.
Še
predno
se
je
mogla
redovnica
zahvaliti
,
je
Konrad
že
vzel
svoj
klobuk
in
je
odšel
.
Ženski
sta
ostali
sami
.
V
tem
,
ko
je
Suzana
zaklenila
vrata
,
je
redovnica
strgala
s
svoje
glave
nunske
prte
in
jih
tako
srdito
vrgla
v
kot
,
da
se
je
Suzana
kar
začudila
.
Suzana
bi
bila
silno
rada
izvedela
,
kdo
da
je
njen
gost
in
kaj
da
se
je
zgodilo
v
samostanu
,
ali
vprašati
se
ni
upala
,
ker
ni
hotela
biti
nediskretna
.
Redovnica
pa
je
nemo
slonela
na
svojem
stolu
in
tako
zamišljeno
zrla
predse
,
kakor
da
je
sama
v
sobi
.
—
Malo
čaja
vam
bo
dobro
storilo
,
je
po
daljšem
molku
rekla
Suzana
in
bitro
začela
priprave
,
da
svojemu
gostu
postreže
.
—
Kako
dobri
,
plemeniti
ljudje
ste
tu
,
je
naposled
izpregovorila
redovnica
.
Eden
me
reši
,
ne
da
bi
vprašal
kdo
da
sem
;
Vi
ste
me
ponoči
sprejeli
v
svojo
hišo
,
ne
da
bi
me
poznali
.
Kdaj
Vam
to
povrnem
?
Kako
naj
Vam
dokažem
svojo
hvaležnost
?
—
Nikari
ne
govorite
tako
!
Konrad
je
ravnal
kot
kavalir
in
jaz
sem
njegovi
prošnji
rada
ustregla
in
Vas
vzela
v
svoje
varstvo
.
Starka
se
je
vsedla
poleg
redovnice
in
zaupno
rekla
:
—
A
,
ne
zamerite
mi
,
—
radovedna
sem
pa
zelo
,
kaj
Vas
je
napotilo
,
da
ste
pobegnili
iz
samostana
.
O
,
nikar
ne
mislite
,
da
želim
od
Vas
izvedeti
kake
tajnosti
.
Nečem
biti
nediskretna
.
Toda
,
sami
bodete
uvideli
—
—
Tajnosti
nimam
nikakih
,
je
rekla
redovnica
in
rada
Vam
povem
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Gospodična
Suzana
se
je
kar
topila
blaženstva
,
ko
je
to
slišala
,
kajti
njena
radovednost
je
bila
še
večja
kakor
njena
dobrosrčnost
.
Stisnila
se
je
prav
blizu
redovnice
in
jo
poslušala
z
napeto
pozornostjo
.
—
Jaz
sem
prišla
še
kot
otrok
v
samostan
.
Ime
mi
je
Ljudmila
Venutti
.
Moja
mati
je
živela
v
Trstu
,
očeta
nisem
nikdar
poznala
.
Že
doma
mi
je
mati
dopovedovala
,
da
postanem
redovnica
.
Samostansko
življenje
mi
je
ugajalo
in
zato
sem
rada
vstopila
v
red
.
—
Največ
pač
zato
,
ker
niste
poznali
življenja
,
je
menila
Suzana
.
—
Prva
leta
sem
bila
v
samostanu
res
srečna
.
Sicer
sem
sčasoma
spoznala
,
da
je
v
samostanu
mnogo
hlimbe
in
zavisti
in
videla
tudi
marsikaj
sumljivega
.
—
—
Oh
,
sumljive
stvari
ste
zapazili
,
je
v
silni
radovednosti
šepetala
gospodična
Suzana
.
O
,
povejte
...
—
Iskala
sem
tolažbe
in
moči
v
molitvi
.
A
kmalu
so
se
začele
izkušnjave
...
Gospodična
Suzana
je
začela
trepetati
.
Njena
radovednost
je
kar
vidno
rasla
.
—
Kaj
?
Celo
iskušnjave
!
V
samostanu
!
Oh
,
lepo
Vas
prosim
,
povejte
mi
,
kaj
je
bilo
.
Jaz
sem
kar
iz
sebe
!
In
starka
je
na
požirek
izpraznila
veliko
skodelico
čaja
.
—
O
,
gospodična
,
je
rekla
Ljudmila
,
to
so
grde
reči
,
katerih
Vam
ne
morem
pripovedovati
.
Saj
tudi
nič
določnega
ne
vem
.
V
zadnjem
času
so
se
mi
začele
nekatere
starejše
redovnice
približevati
tako
,
da
sem
postala
nezaupna
.
In
v
teh
dnevih
sem
našla
v
svoji
celici
brezimno
pismo
,
ki
mi
je
odprlo
oči
.
Luč
v
sobi
je
bila
skoro
dogorela
,
a
gospodična
Suzana
tega
niti
zapazila
ni
.
Njena
radovednost
je
bila
tolika
,
da
se
je
tresla
,
kakor
bi
imela
mrzlico
.
Komaj
slišno
je
dihnila
:
—
Kaj
pa
je
bilo
v
tem
pismu
rečeno
?
Kdo
Vam
je
pisal
?
—
Pisala
mi
je
brez
dvoma
kaka
redovnica
.
Jaz
tudi
slutim
,
katera
je
to
bila
.
Uganila
sem
jo
po
njenih
pogledih
.
V
pismu
me
je
svarila
,
naj
se
varujem
tistih
redovnic
,
ki
se
mi
približujejo
,
ker
imajo
slabe
namene
z
menoj
.
Dolžila
jih
je
,
da
me
hočejo
zapeljati
v
neke
nemarnosti
.
Ne
zamerite
mi
,
da
teh
rečeh
ne
morem
govoriti
.
Gospodična
Suzana
je
že
težko
dihala
.
Rada
bi
bila
sličala
kaj
natančnejšega
,
dasi
je
slutila
,
za
kaj
se
gre
,
a
ni
se
upala
vprašati
.
—
Po
tem
svarilu
sem
se
še
bolj
ko
prej
začela
izogibati
svojim
tovarišicam
.
A
sedaj
sem
zapazila
tudi
marsikaj
,
o
čemer
se
mi
prej
niti
sanjalo
ni
.
Začela
sem
razumevati
,
zakaj
v
samostanu
ni
dovoljeno
,
da
redovnice
intimnejše
občujejo
med
seboj
,
začela
sem
tudi
spoznavati
,
zakaj
so
včasih
kako
redovnico
peljali
v
klet
in
jo
bičali
...
—
Jezus
!
je
dihnila
gospodična
Suzana
in
se
krčevito
oprijela
Ljudmile
.
—
Trpela
sem
vsled
tega
težke
duševne
muke
.
Začela
sem
obžalovati
,
da
sem
postala
redovnica
in
začela
zaničevati
svoje
tovarišice
.
Te
dni
pa
je
prišlo
najhujše
.
Z
zadrževano
sapo
in
tresoč
se
po
vsem
životu
je
poslušala
gospodična
Suzana
.
—
Red
ima
svojega
posebnega
spovednika
,
a
časih
je
prišel
v
samostan
tudi
kak
kapucin
.
Pri
teh
so
se
spovedovale
samo
starejše
redovnice
.
Odkar
sem
dobila
omenjeno
brezimno
pismo
,
ki
me
je
svarilo
tudi
pred
kapucini
,
sem
postala
jako
nezaupna
in
pazljiva
.
Zapazila
sem
,
da
kapucini
—
hodili
so
različni
kapucini
—
ne
prihajajo
v
samostan
pri
vratih
.
Iz
tega
sem
sklepala
,
da
mora
biti
kak
skriven
vhod
v
samostan
in
res
sem
zasledila
,
da
prihajajo
kapucini
iz
kleti
v
samostan
,
in
da
po
isti
poti
tudi
odhajajo
.
—
To
je
strašno
,
to
je
grozno
,
je
ihtela
gospodična
Suzana
.
Kaj
imajo
podzemski
vhod
?
—
Najbrže
.
Saj
loči
samo
cesta
uršulinski
samostan
od
kapucinskega
.
(
Op.
Kapucinski
samostan
je
bil
v
sedanji
»
Zvezdi
.
«
)
One
dni
sem
bila
nenadoma
poklicana
v
celico
matere
predstojnice
in
tam
našla
nekega
kapucina
.
Ne
morem
Vam
popisati
,
kako
sem
se
ga
ustrašila
.
Najbolj
še
njegovih
poželjivih
pogledov
.
Povedalo
se
mi
je
,
da
se
bom
morala
odslej
izpovedovati
patru
kapucinu
.
Ta
je
bil
sicer
jako
sladak
z
menoj
,
ali
izpraševal
me
je
tako
strašne
reči
,
da
sem
se
žalosti
in
srama
zjokala
.
Bolj
ko
sem
zatrjevala
,
da
nisem
ničesar
tega
storila
,
kar
me
je
vpraševal
,
bolj
je
silil
v
mene
.
Končno
je
postal
nejevoljen
,
češ
,
da
sem
nepokorna
,
da
me
je
obsedel
duh
upornosti
in
da
zaslužim
ostro
kazen
.
Jaz
sem
v
svoji
razburjenosti
ostro
ugovarjala
,
na
kar
je
rekel
,
da
me
bo
za
kazen
bičal
.
Toda
jaz
sem
se
branila
in
začela
vpiti
.
Zdaj
so
prihitele
druge
redovnice
in
me
na
ukaz
matere
predstojnice
peljale
v
klet
ter
me
tja
zaprle
.
Tri
dni
in
tri
noči
sem
bila
zaprta
.
Ležati
sem
morala
na
zemlji
in
nisem
dobila
niti
kruha
,
niti
vode
.
Ko
so
me
izpustili
,
so
mi
povedali
,
da
me
zadene
še
ostrejša
kazen
,
če
ne
bom
brezpogojno
pokorna
.
Ljudmila
in
gospodična
Suzana
sta
se
jokaje
objeli
.
—
Na
srečo
so
se
francoski
oficirji
nastanili
v
samostanu
,
še
predno
je
mogel
kapucin
priti
.
Jaz
sem
sklenila
,
da
na
vsak
način
zbežim
iz
samostana
,
a
če
se
mi
to
ne
posreči
,
da
si
končam
življenje
.
Rajši
smrt
,
kakor
sramoto
.
Sreča
mi
je
bila
mila
,
da
sem
naletela
koj
pri
prvem
poskusu
na
plemenitega
moža
...
Še
dolgo
sta
sedeli
Suzana
in
Ljudmila
skupaj
.
Kakor
hči
svoje
matere
,
tako
se
je
Ljudmila
oklenila
stare
gospodične
in
našla
v
nji
tolažnico
.
Šele
ko
je
zvonilo
dan
,
sta
se
vlegli
k
počitku
.
Vzlic
reformam
cesarja
Jožefa
II.
,
vzlic
svobodomiselnemu
delovanju
cesarjevega
prijatelja
,
ljubljanskega
škofa
Herbersteina
,
in
vzlic
francoski
revoluciji
je
bilo
ljubljansko
prebivalstvo
za
časa
prve
francoske
invazije
še
močno
prepojeno
s
klerikalnim
duhom
.
Zlasti
nižji
stanovi
so
bili
popolnoma
v
duhovniških
rokah
in
le
sreča
je
bila
,
da
so
duhovniki
z
malimi
izjemami
bili
precej
liberalnega
mišljenja
in
zlasti
nasprotni
redovnikom
in
redovnicam
.
Ko
se
je
raznesla
po
Ljubljani
vest
,
da
je
iz
uršulinskega
samostana
pobegnila
neka
redovnica
,
je
završelo
po
celem
mestu
.
Od
ust
do
ust
je
šla
ta
vest
,
vsak
je
nekaj
dodal
,
in
naposled
so
se
raznašale
s
takimi
strahovitimi
posamičnostmi
okičene
govorice
,
da
je
za
uršulinski
samostan
zavladala
resna
nevarnost
.
Česar
niso
dosegle
ne
cerkvenopolitične
reforme
cesarja
Jožefa
II.
,
ne
sloveči
proti
papežu
in
redovništvu
naperjeni
pastirski
list
škofa
Herbersteina
,
to
je
prouzročil
ubeg
preproste
uršulinke
.
V
Ljubljani
je
zavela
ostra
protiklerikalna
sapa
.
Ljudje
so
se
začeli
zbirati
pred
uršulinskim
in
pred
kapucinskim
samostanom
in
nastopali
tako
grozeče
,
da
je
moral
general
Viktor
oba
samostana
zastražiti
z
vojaštvom
.
Simpatije
vsega
mesta
so
bile
na
strani
redovnice
Ljudmile
Venutti
in
najodličnejše
ljubljanske
dame
so
prišle
na
stanovanje
gospodične
Suzane
plem
.
Schmutzenhaus
,
da
se
seznanijo
z
Ljudmilo
in
čujejo
iz
njenih
ust
,
kaj
se
ji
je
primerilo
v
samostanu
.
Konrad
se
je
s
toliko
večjo
vnemo
zavzel
za
Ljudmilo
,
ker
je
lepo
dekle
napravilo
nanj
največji
utis
.
Bila
je
vitke
,
elegantne
postave
.
Obraz
je
bil
majhen
,
oči
pa
velike
,
žareče
in
nekako
tajinstvene
.
Kadar
je
svoje
poglede
uprla
v
Konrada
,
je
bilo
v
njih
čitati
nekaj
skrivnostnega
,
prav
kakor
bi
ta
drobna
bledolična
oseba
skrivala
na
dnu
svoje
duše
nekaj
posebnega
.
Tudi
Damjanova
Mara
je
s
svojo
materjo
prišla
obiskat
Ljudmilo
,
a
na
Maro
ni
ubegla
redovnica
napravila
dobrega
utisa
.
—
Njen
pogled
mi
ne
ugaja
,
je
rekla
deklica
svoji
materi
.
Nekaj
nestalnega
ima
v
svojih
očeh
.
Če
govori
,
se
mi
nehote
vsili
mnenje
,
da
ne
govori
tako
,
kakor
misli
.
Toda
gospa
Damjanova
ni
bila
tega
mnenja
in
gospodična
Suzana
plem
.
Schmutzenhaus
je
bila
globoko
užaljena
,
ko
je
izvedela
,
kako
sodbo
je
izrekla
Mara
.
In
s
podvojeno
zgovornostjo
je
povzdigovala
in
slavila
svojo
varovanko
,
zlasti
napram
Konradu
.
Duhovščina
se
je
močno
trudila
,
da
pomiri
razburjeno
prebivalstvo
.
Po
cerkvah
se
je
oznanjalo
,
da
je
vse
neresnično
,
kar
se
govori
po
mestu
in
da
iz
samostana
sploh
ni
pobegnila
nobena
redovnica
.
Obenem
pa
so
se
duhovniki
tudi
trudili
,
da
bi
dobili
Ljudmilo
v
svojo
oblast
in
lazili
okoli
francoskih
generalov
,
naj
jim
Ljudmilo
izroče
.
Toda
trudili
so
se
zaman
,
kajti
prehitel
jih
je
bil
Konrad
,
katerega
je
podpiral
general
Viktor
.
Vojni
zapovednik
francoske
armade
je
končno
izrekel
,
da
se
sploh
neče
vtikati
v
to
zadevo
,
ker
je
bilo
v
Ljubnu
sklenjeno
med
Franoijo
in
med
Avstrijo
premirje
in
ker
prevzetno
v
kratkem
zopet
avstrijski
organi
javno
oblast
na
Kranjskem
.
Vsi
,
katerim
se
je
Ljudmila
smilila
,
so
prišli
sedaj
do
spoznanja
,
da
mora
ubegla
redovnica
zapustiti
Ljubljano
,
še
predno
se
vrnejo
Avstrijci
,
ker
ti
bi
Ljudmilo
gotovo
prisilili
,
da
se
vrne
v
samostan
.
Tega
se
je
Ljudmila
silno
bala
,
vedoč
,
da
bi
jo
v
samostanu
zadela
strašna
kazen
.
Sicer
je
hotel
Konrad
še
enkrat
poskusiti
svojo
srečo
pri
generalu
Bonapartu
samem
,
ali
Ljudmila
ni
hotela
tako
dolgo
čakati
,
zlasti
ker
ni
bilo
skoro
nič
upanja
na
uspeh
.
Konrad
je
vsled
tega
zbral
pri
znanih
rodovinah
večjo
svoto
denarja
,
da
omogoči
Ljudmili
odhod
iz
Ljubljane
.
Ljudmila
se
je
odločila
,
da
pojde
v
Milan
.
Ta
je
bil
sedaj
francoski
in
se
ji
tam
ni
bilo
ničesar
bati
.
Tudi
Konrad
je
bil
s
tem
zadovoljen
,
kajti
nameraval
je
svoje
študije
nadaljevati
v
Padovi
in
je
upal
,
da
bo
od
tam
lahko
večkrat
skočil
v
Milan
,
vsaj
toliko
,
da
bo
Ljudmilo
zdaj
in
zdaj
videl
in
mogel
preživeti
ž
njo
nekaj
ur.
Njegovo
srce
je
hrepenelo
po
tem
,
ker
je
ljubil
Ljudmilo
z
vso
strastjo
in
z
vsem
ognjem
dvajsetletnega
mladeniča
.
In
da
je
tudi
Ljudmila
ljubila
Konrada
,
to
so
mu
razodevali
njeni
pogledi
.
Tisti
dan
,
ko
se
je
Napoleon
Bonaparte
pripeljal
v
Ljubljano
,
je
zapustila
to
mesto
Ljudmila
.
Konrad
,
ki
je
Ljudmilo
spremil
do
Vrhnike
,
bi
se
bil
ž
njo
rad
peljal
naprej
,
kar
do
Milana
,
a
okolščine
so
mu
to
branile
.
Konrad
in
Ljudmila
sta
bila
sama
v
poštnem
vozu
in
ko
sta
se
na
Vrhniki
ločila
,
sta
z
vročimi
poljubi
potrdila
spotoma
sklenjeno
ljubavno
razmerje
in
si
prisegla
zvestobo
.
Ko
se
je
Konrad
vrnil
v
Ljubljano
,
je
bilo
vse
mesto
pokonci
.
Vse
je
tiščalo
na
Mestni
trg
in
pred
škofijo
,
ker
je
vsakdo
hotel
videti
slavnega
zmagovalca
v
tolikih
bitkah
,
generala
Bonaparta
.
Ta
je
bil
skoro
skrivaj
prišel
v
Ljubljano
in
se
nastanil
v
škofiji
.
Vojni
zapovednik
je
Bonapartu
na
čast
priredil
velik
obed
,
na
kateri
so
bili
poleg
generalov
in
višjih
častnikov
povabljeni
tudi
po
dva
nižja
častnika
vsake
vrste
,
dva
podčastnika
in
dva
navadna
vojaka
,
da
se
tako
pokaže
demokratični
značaj
francoske
armade
.
To
je
Ljubljančanom
silno
imponiralo
.
Med
obedom
v
škofiji
je
stalo
pred
hišo
vse
črno
domačega
prebivalstva
in
francoskih
vojakov
nestrpno
pričakuje
,
če
se
Bonaparte
prikaže
.
A
minole
so
ure
in
nihče
se
ni
prikazal
.
Zdaj
so
se
pripeljale
pred
škofijo
tri
ekvipaže
,
v
katerih
se
je
pripeljalo
odposlanstvo
mestnega
zastopa
,
da
se
pokloni
Bonapartu
.
Zbrana
množica
je
pozdravila
odposlanstvo
s
hrupnimi
»
Vivat
«
klici
.
V
istem
trenotku
ko
je
odposlanstvo
vstopilo
v
škofijo
,
se
je
v
prvem
nadstropju
odprlo
okno
in
se
je
na
njem
prikazal
bled
voščen
obraz
.
In
iz
tisoč
grl
francoskih
vojakov
je
zagrmel
klic
:
Vive
la
république
!
Vive
le
général
Bonaparte
!
V
spremstvu
svojih
generalov
je
stopil
Napoleon
Bonaparte
v
sobo
,
kjer
ga
je
pričakovala
deputacija
ljubljanskega
mesta
.
To
deputacijo
je
vodil
tovarnar
Desselbrunner
,
ki
je
pozdravil
Bonaparta
v
francoskem
jeziku
.
V
svojem
ogovoru
je
povdarjal
Desselbrunner
samo
to
,
da
je
Ljubljana
živela
s
francoskim
vojaštvom
v
najboljši
harmoniji
in
da
ohrani
francoski
armadi
prijazen
spomin
.
Vzdržal
se
je
pa
vsake
besede
,
ki
bi
mogla
imeti
političen
pomen
—
saj
je
bilo
že
odločeno
,
da
ostane
Kranjska
pri
Avstriji
.
Bonaparte
se
je
zahvalil
z
nekaterimi
kratkimi
besedami
,
a
povedal
je
ž
njimi
mnogo
.
Dejal
je
,
da
francoska
armada
še
ni
v
nobeni
deželi
vživala
toliko
prijaznosti
,
kakor
na
Kranjskem
,
in
da
on
tega
Kranjski
nikdar
ne
pozabi
.
In
obrnivši
se
k
Desselbrunnerju
mu
je
podal
roko
in
držeč
ga
za
roko
je
rekel
:
—
Eno
Vam
lahko
povem
—
v
načrtih
francoske
republike
je
Vašim
deželam
odmenjena
velika
in
važna
naloga
in
če
se
ti
načrti
posrečijo
,
je
Vašemu
narodu
zagotovljena
znamenita
in
slavna
bodočnost
.
Pripravite
se
na
to
in
pripravite
zlasti
svoj
narod
,
da
bo
sposoben
za
to
nalogo
.
Pri
teh
besedah
je
iz
Bonapartovih
oči
udaril
neki
poseben
plamen
,
ki
je
pa
hipoma
ugasnil
.
Bonaparte
se
je
nalahko
priklonil
in
odšel
.
Pri
vratih
je
obstal
,
se
obrnil
za
trenutek
in
zaklical
deputaciji
;
—
Au
revoir
!
Bonapartove
besede
so
napravile
na
deputacijo
nepopisen
utis
,
zlasti
še
tako
pomembno
izrečeni
besedi
»
na
svidenje
«
.
Pa
tudi
francoski
oficirji
so
bili
presenečeni
,
dasi
niso
prav
vedeli
,
kako
je
Bonapartove
besede
pravzaprav
tolmačiti
.
Ko
se
je
po
mestu
zaznalo
,
kako
je
Bonaparte
sprejel
deputacijo
in
kaj
ji
je
rekel
,
je
med
meščanstvom
zavladala
prava
radost
in
bržčas
bi
bili
prijatelji
Francozov
uprizorili
Bonapartu
na
čast
kako
posebno
manifestacijo
,
da
se
niso
bali
posledic
.
V
mestu
je
bilo
namreč
že
zopet
mnogo
avstrijskih
vohunov
,
čim
je
bilo
v
Ljubnem
sklenjeno
premirje
,
so
se
začeli
vračati
v
Ljubljano
.
Vohunili
so
po
gostilnah
in
po
zasebnih
hišah
,
in
skrbno
pazili
na
vsako
nepremišljeno
besedo
.
Prebivalstvo
je
poznalo
to
policijsko
tiranstvo
izza
prejšnjih
časov
.
Vedelo
je
,
da
zadene
vsacega
kruta
kazen
,
čim
zapuste
Francozi
Ljubljano
in
zato
je
bilo
previdno
.
Dne
28.
aprila
1797.
je
bil
prišel
Bonaparte
v
Ljubljano
in
že
30.
aprila
na
vse
zgodaj
se
je
s
svojim
spremstvom
odpeljal
.
Ljubljana
je
še
spala
,
ko
je
iz
škofije
oddrdralo
sedem
voz
čez
Novi
trg
na
Tržaško
cesto
.
Na
ulicah
ni
bilo
žive
duše
,
le
tam
nekje
,
kjer
so
danes
Glince
,
je
vzlic
meglenemu
,
neprijaznemu
vremenu
stala
gruča
mladih
ljudi
.
Ko
se
je
bližal
pred
kočijami
jahajoči
oddelek
vojaštva
,
so
sneli
klobuke
in
zapeli
marzeljezo
.
In
na
oknu
prve
kočije
se
je
prikazal
bled
,
voščen
obraz
s
temnimi
očmi
in
potem
so
kočije
izginile
.
—
Zdaj
pa
krinke
na
obraz
,
je
zaklical
v
širok
plašč
zaviti
Andrej
Kopitar
,
sicer
nas
zadene
huda
pokora
.
General
Merwelt
z
oddelkom
avstrijskega
vojaštva
je
že
na
potu
v
Ljubljano
.
—
—
Denuncijantje
bodo
zdaj
imeli
lepe
čase
,
se
je
smejal
Konrad
Podobnik
,
in
tovariši
so
mu
pritrjevali
,
dobro
vedoč
,
da
bo
avstrijska
policija
trdo
poplačala
vsakemu
tudi
najmanjšo
republikansko
izjavo
,
katero
je
zagrešil
za
časa
francoske
invazije
.
—
Prava
sreča
je
,
da
so
skoro
vsi
avstrijski
ovaduhi
zbežali
pred
Francozi
,
je
menil
Andrej
Kopitar
.
A
previdnosti
je
treba
,
velike
previdnosti
.
Jaz
za
svojo
osebo
bom
igral
vlogo
,
ki
je
najbolj
primerna
moji
natori
.
—
Ulogo
pijančka
,
kaj
ne
,
se
je
oglasil
eden
tovarišev
.
—
Pri
črevah
kralja
Davida
—
uganil
si
,
se
je
smejal
Kopitar
.
In
prosim
Vas
,
povejte
vsakemu
Avstrijancu
,
da
sem
bil
od
prihoda
Francozov
eno
samo
uro
trezen
in
še
takrat
sem
deklamiral
Vodnikovo
patrijotardsko
pesem
»
Trka
nam
Francoz
na
vrata
...
«
.
Vi
pa
si
razdelite
vloge
,
kakor
veste
in
znate
.
Meni
jih
ni
treba
vedeti
,
saj
sem
bil
od
prihoda
Franoozov
neprenehoma
pijan
.
Kopitar
se
je
tesneje
zavil
v
svoj
plašč
in
je
odkorakal
v
mesto
.
Tudi
ostali
prijatelji
so
se
poslovili
in
po
različnih
potih
krenili
domov
.
Na
potu
pa
so
srečavali
večje
in
manjše
oddelke
francoske
armade
,
ki
so
zapuščali
Ljubljano
.
Na
večer
tega
dneva
je
bila
v
Božičevi
gostilni
zopet
zbrana
večja
družba
.
A
poleg
starih
znancev
je
sedelo
tudi
nekaj
avstrijskih
uradnikov
,
ki
so
se
bili
zadnje
dni
vrnili
v
Ljubljano
,
vsled
česar
so
prijatelji
Francozov
skrbno
pazili
na
vsako
besedo
.
Po
deveti
uri
je
prišel
tudi
Kopitar
,
ali
bolje
rečeno
,
privalil
se
je
v
sobo
,
kajti
delal
se
je
pijanega
.
Franica
mu
je
bila
namreč
že
v
veži
povedala
,
da
je
med
gosti
tudi
oficijal
Strigl
,
ki
je
bil
znan
vohun
in
ovaduh
.
—
Oj
,
gospod
Strigl
,
ga
je
pozdravil
Kopitar
,
tako
sem
vesel
,
da
vas
vidim
,
kakor
svoje
plače
,
kadar
jo
dobim
.
Kje
pa
ste
bili
toliko
časa
—
hm
?
Oficijal
je
bil
nevoljen
,
da
ga
je
Kopitar
spomnil
na
njegov
beg
,
zato
je
čemerno
odgovoril
:
—
V
varen
kraj
sem
šel
,
da
bi
me
francoski
tolovaji
ne
oropali
.
—
Lejte
,
gospod
oficial
,
je
menil
Kopitar
,
jaz
sem
ravno
tako
storil
!
V
svojo
podstrešno
sobico
sem
se
zaprl
in
nisem
šel
z
doma
,
če
me
nista
primorala
žeja
in
lakota
.
—
Kaj
ste
pa
delali
doma
?
se
je
čudil
oficijal
Strigl
.
—
Slikal
sem
!
Krasno
kravo
sem
naslikal
.
Zdaj
iščem
osla
,
da
bi
jo
kupil
in
zato
sem
prišel
sem
.
Ali
morda
veste
za
kakega
kupca
?
Oficijalov
obraz
se
je
raztegnil
in
iz
moževih
oči
je
šinil
hudoben
pogled
na
Kopitarja
.
Ta
pa
se
ni
zmenil
za
to
,
nego
je
ravnodušno
prisedel
k
mizi
in
toliko
časa
dražil
oficijala
Strigla
in
njegove
prijatelje
,
da
so
zapustili
gostilno
.
Zdaj
,
ko
je
bil
zrak
čist
,
je
tudi
Kopitar
nehal
predstavljati
pijanca
.
Prisedel
je
k
stranski
mizici
,
kjer
je
šivala
Božičeva
Franica
in
ji
zopet
kakor
vsak
dan
pel
pesem
o
svoji
ljubezni
.
Franica
pa
se
je
hudovala
in
je
nejevoljno
rekla
:
—
Kako
me
imate
radi
,
vidim
iz
tega
,
da
ste
prišli
ob
devetih
,
obljubili
ste
pa
,
da
pridete
ob
šestih
.
—
In
ker
ste
tri
ure
name
čakali
,
zaradi
tega
se
jezite
?
Penelopa
je
celih
20
let
potrpežljivo
čakala
na
svojega
moža
,
pa
—
—
Vi
pa
niste
moj
mož
,
je
vzkliknila
Franica
in
zarude
zbežala
iz
sobe
.
Kopitar
pa
se
je
vesel
vrnil
k
družbi
,
saj
je
vedel
,
da
ga
ima
Franica
rada
»
čez
vse
na
svetu
«
.
Dne
8.
maja
1797.
je
zadnji
oddelek
francoske
armade
zapustil
Ljubljano
.
S
tem
oddelkom
sta
odšla
tudi
polkovnik
Piccard
in
kapitan
Fresia
.
Izmed
vseh
oficirjev
sta
se
najtežje
ločila
,
ker
sta
imela
največ
osebnih
prijateljev
.
V
predvečer
odhoda
sta
prišla
še
k
Damjanovim
,
kamor
so
bili
povabljeni
tudi
drugi
gospodarjevi
znanci
.
Bil
je
tih
večer
;
vsem
je
bilo
nekoliko
tesno
pri
srcu
.
Kapitan
Fresia
,
ki
je
sedel
poleg
Mare
,
se
je
sicer
trudil
,
da
bi
pregnal
to
melanholijo
,
a
ni
se
mu
posrečilo
.
Nakrat
so
se
čuli
na
hodniku
trdi
koraki
in
koj
na
to
je
prihitela
v
sobo
služkinja
.
—
Neki
gospod
je
zunaj
,
ki
bi
rad
govoril
z
gospodom
Konradom
.
Vsi
so
bili
začudeni
in
Damjan
je
radovedno
vprašal
.
—
Kak
gospod
?
—
Duhovnik
!
Konrad
je
bil
že
odšel
iz
sobe
.
Čez
nekaj
trenotkov
se
je
vrnil
,
precej
prepaden
in
vidno
razburjen
.
Z
njim
je
stopil
v
sobo
rdečeličen
duhovnik
,
kurat
na
Šmarni
gori
,
Janez
Svetlin
.
—
Kaj
je
pa
Vas
pripeljalo
k
nam
ob
ti
pozni
uri
,
se
je
čudil
Damjan
in
ponudil
duhovniku
stol
.
Kurat
se
je
smehljaje
priklanjal
na
vse
strani
.
Bil
je
očividno
v
zadregi
.
—
E
,
gospod
Damjan
,
je
jecljal
,
čudna
stvar
,
prav
čudna
stvar
.
Saj
gospodje
—
se
je
obrnil
k
družbi
—
me
tako
poznajo
,
samo
ona
dva
oficirja
—
Konrad
je
bil
med
tem
poklical
polkovnika
Piccarda
in
kapitana
Fresio
na
stran
in
se
ž
njima
zapletel
v
živahen
pogovor
.
Kuratu
je
bilo
menda
všeč
,
da
ni
bilo
treba
seznaniti
se
s
francoskima
častnikoma
,
kajti
nadaljeval
je
s
stereotipnim
sladkim
usmevom
na
ustih
svoje
pripovedovanje
.
—
Poklican
sem
bil
za
danes
h
kanoniku
baronu
Tauifererju
.
Siten
Vam
je
ta
človek
in
maščevalen
—
da
je
joj
.
Posebno
jezo
ima
name
.
—
S
čim
ste
se
mu
pa
zamerili
?
Ali
ste
se
morda
tudi
za
Francoze
vnemali
?
—
Kaj
še
!
Kako
morete
kaj
takega
misliti
?
Ali
nekaj
drugega
se
je
zgodilo
.
Enkrat
je
prišel
kanonik
na
Šmarno
goro
.
Ni
še
klobuka
odložil
,
pa
je
že
začel
govoriti
,
kaj
da
bo
za
obed
.
Jaz
revež
otepam
žgance
,
ta
kanonik
pa
je
govoril
samo
o
zajcih
in
o
jerebicah
.
Bolje
se
razume
na
kuho
,
kakor
moja
kuharica
—
—
Torej
,
kaj
se
je
zgodilo
,
je
silil
Damjan
,
ki
je
vedel
,
da
ima
kurat
navado
,
vsako
stvar
na
dolgo
in
na
široko
razpresti
.
—
Mene
je
ta
snedenost
jezila
in
sem
si
rekel
,
čakaj
,
tebe
že
izplačam
.
Peljal
sem
kanonika
pred
hišo
in
mu
pokazal
svoje
tri
kokoši
,
češ
,
naj
si
izbere
,
katero
mu
spečem
.
In
res
si
je
izbral
najlepšo
.
Jaz
pa
sem
vzel
malo
drobtinic
v
roko
,
jih
vrgel
kokoši
in
rekel
prav
nedolžno
:
Na
,
na
,
pèt-pèt
,
na
,
le
jej
,
—
saj
te
bo
še
danes
hudič
požrl
.
Vsi
so
se
smejali
,
kurat
pa
je
veselo
vzkliknil
:
—
Kaj
ne
,
da
sem
ga
izplačal
!
Kanonika
bi
bila
skoraj
kap
zadela
,
tako
se
je
jezil
.
Rekel
ni
ničesar
—
a
kokoš
je
celo
sam
snedel
,
meni
pa
pustil
fižol
.
—
In
to
ste
nam
prišli
zdaj
povedat
?
je
vprašal
Damjan
.
Vi
ste
res
ljubeznivi
.
—
Kaj
pa
mislite
!
Prišel
sem
povedat
nekaj
drugega
.
—
Povejte
vendar
!
—
Le
poslušajte
.
Kurat
je
zopet
izpraznil
veliko
čašo
vina
in
potem
nadaljeval
.
—
Zadnjič
sem
bil
nekaj
prav
neumnega
napravil
.
Škofijski
ordinarijat
mi
je
poslal
ukor
,
češ
da
že
sedem
let
vsako
nedeljo
eno
in
isto
pridigujem
,
o
naglavnih
grehih
.
—
Ali
je
to
res
?
Seveda
je
res
,
ali
kaj
bi
se
pripravijal
na
nove
pridige
,
ko
ljudem
še
tega
ne
vtepem
v
glavo
,
kar
jim
že
sedem
let
pridigujem
.
Zato
sem
pa
pisal
v
Ljubljano
:
»
Vprašajte
mojega
mežnarja
,
če
ve
,
kaj
sem
zadnjo
nedeljo
pridigoval
.
Če
ve
,
lahko
storite
z
menoj
,
kar
hočete
,
če
pa
ne
ve
,
potem
je
to
dokaz
,
da
je
moja
pridiga
o
naglavnih
grehih
še
vedno
potrebna
,
četudi
jo
že
sedem
let
oznanjujem
.
Za
ta
slučaj
pa
—
psalm
32
verz
.
9
«
—
Da
sem
to
pisal
,
je
bila
velika
neumnost
.
—
Zakaj
?
se
