smehljajočimise
očmi
in
žarečimi
lici.
Nuša
sedi
pri
mizi
,
na
robu
stola
,
z
važnim
obrazom
in
radovednimi
pogledi
.
Mira
plane
k
Tomu
:
„
Nikar
mi
ne
zameri
,
Tomo
!
Saj
mi
ne
zameriš
,
kaj
?
“
Primakne
si
stoliček
,
sede
in
prime
Toma
za
roko
:
„
Toliko
časa
te
že
nisem
videla
!
Naj
te
no
pogledam
!
Ali
si
se
močno
izpremenil
?
—
Srčkan
si
!
Še
zmirom
srčkan
!
Ali
ni
srčkan
,
Dreja
?
—
Mara
,
poglej
njegove
oči
!
—
Te
tvoje
srčkane
oči
!
“
—
Strese
mu
roko
in
mu
približa
svoje
sijajne
modre
oči
in
mu
pokaže
svoje
bele
stisnjene
zobe
—
kot
bi
se
hotela
vgrizti
vanj
.
Mara
se
nestrpno
zgane
in
seže
po
svoj
solnčnik
,
ki
sloni
pri
oknu
:
„
Ali
še
ne
gremo
?
“
„
Mara
,
—
njegove
srčkane
oči
!
Kolikorat
sva
govorili
!
“
„
Jaz
nisem
prav
nič
govorila
.
Lepo
te
prosim
,
Mira
!
“
—
ugovarja
Mara
jezno
in
se
obrne
k
Prazniku
:
—
„
Ali
je
prismojena
?
“
Mira
pa
je
kot
zamaknjena
:
„
Dolgo
je
že
od
tega
,
Tomo
...
O
!
...
Ali
ni
bilo
lepo
.
Tomo
?
—
Kako
si
se
imel
na
Dunaju
?
In
zakaj
si
že
prišel
?
—
No
,
kaj
...
samo
,
da
si
že
tu
!
Zdaj
prideš
večkrat
,
Tomo
,
kaj
?
—
Saj
vidiš
:
čisto
domači
smo
!
—
Zakaj
pa
sediš
tako
okorno
?
Kako
pa
ti
sediš
,
mama
?
“
—
Obrne
se
po
vseh
:
—
„
Ali
imamo
kak
neumen
obisk
?
Kako
pa
se
držite
?
Dreja
?
—
Ah
,
taki
pusteži
—
vsi
skupaj
!
Tomo
,
—
h
klavirju
pojdi
z
mano
!
“
—
Prime
ga
pod
pazduho
in
ga
šiloma
odvede
.
—
„
Veš
,
kako
sva
časi
tamle
—
kljunčkala
?
“
—
Razposajeno
se
zasmeje
iu
se
ozre
:
—
„
Kaj
gledaš
,
mama
?
“
„
Ali
ne
gremo
rajši
na
izprehod
,
Mira
?
“
—
vpraša
Blejčevka
.
„
I
seveda
!
“
—
vstane
Mara
,
udari
s
peto
ob
tla
in
zavrti
solnčnik
v
kolobarju
.
Mira
pa
sede
brezobzirno
k
klavirju
,
ga
odpre
in
zaigra
par
taktov
.
Tomo
stoji
v
zadregi
poleg
nje
:
„
Ali
boš
res
igrala
,
Mira
?
Ne
pojdemo
na
izprehod
?
“
—
Malo
potuhnjeno
pogleda
Praznika
,
kot
bi
imel
slabo
vest
.
Mira
udari
ploskoma
po
tipkah
,
pritisne
za
trenotek
čelo
na
klavir
in
se
sunkoma
vzdigne
.
Ko
zapira
pokrov
,
skomizne
malomarno
s
pleči
in
se
zasmeje
:
„
Dobro
,
Tomo
,
pa
pojdimo
na
izprehod
!
Kakor
ti
je
drago
!
Tvoja
želja
,
tvoj
ukaz
!
“
Pa
se
zasmeje
še
glasneje
,
vrže
razigrano
glavo
vznak
,
ga
pogleda
prav
koketno
izpod
mehkih
vejic
in
zapoje
:
„
Tomo
,
Tomo
,
Tomo
,
al
’
te
bomo
,
bomo
,
rompompom
...
“
In
zadaj
se
zasmeje
Nuša
,
ploskne
z
rokama
in
se
zavrti
po
sobi
v
otroški
razposajenosti
:
„
Tomo
,
Tomo
,
Tomo
,
al
’
te
bomo
,
bomo
,
rompompom
...
“
Tomo
zardi
v
zadregi
ob
spominu
na
nekdanje
čase
,
ko
je
bil
norel
z
dekletoma
,
plane
za
Nušo
in
jo
hoče
vjeti
:
„
No
,
čakaj
,
ti
otrok
ti
!
“
Mara
se
zavrti
na
peti
in
zlekne
roki
proti
stropu
,
zgražajoč
se
nad
vnebovpijočo
otročarijo
...
„
Ampak
Mira
!
“
—
se
zgrozi
nazadnje
tudi
Blejčevka
,
„
ali
si
prismojena
?
“
Dreja
stresa
s
pleči
od
notranjega
smeha
,
ki
je
morda
malce
prisiljen
.
Mira
pa
se
zvija
v
pasu
in
se
smeje
skoraj
krčevito
:
„
Rompompom
,
rompompom
...
“
Nenadoma
plane
k
Prazniku
in
mu
objame
obraz
z
rokama
:
„
Kakšna
so
tvoja
lica
,
Dreja
?
Vroča
kakor
oglje
!
Četi
zardiš
,
ne
zardiš
samo
za
kratek
hip
...
Kot
otroku
ti
zagorijo
lica
in
ti
gore
—
naprej
—
do
mlade
lune
...
Ti
moj
ljubi
Drejče
!
“
Tomo
je
Nušo
ulovil
za
roke
in
jej
grozi
s
prijaznimi
pogledi
.
Mara
zacepta
z
nogama
:
„
Ali
bo
že
konec
teh
neumnosti
?
Kdaj
pridemo
na
promenado
?
“
In
tudi
mati
se
zjezi
:
„
Alo
,
Mira
in
Nuša
,
—
kar
napravita
se
!
“
„
Kaj
se
boš
jezila
,
mama
?
“
—
se
smeje
Mira
neovirano
.
„
Saj
vidiš
,
da
smo
sami
otroci
!
“
„
Oh
,
saj
ste
res
!
“
—
odloči
Blejčevka
in
stopi
v
sosednjo
sobo
po
klobuk
...
Med
potjo
se
jim
pridruži
Magda
Kolarjeva
,
ki
je
že
ves
čas
oprezala
na
oknu
in
očividno
nanje
čakala
.
Mara
se
malo
zaničljivo
namrdne
in
pogleda
v
stran
;
Mira
pa
se
je
zveseli
in
se
obesi
z
nekoliko
afektirano
razigranostjo
obema
za
lahti
.
Magda
je
manjša
od
onih
dveh
,
par
let
starejša
,
z
malo
prevelikim
podolgovatim
obrazom
in
rjavimi
lasmi
.
Oči
so
ji
temne
s
svetlimi
trepalnicami
,
da
ji
je
pogled
nekako
umazan
,
izraz
prezrel
,
starikav
.
Koža
na
licih
in
na
nosu
je
posuta
s
pegami
;
a
toliko
bolj
bela
in
bolj
gladka
je
na
bujnem
vratu
in
na
plečih
,
ki
so
ji
v
ohlapni
bluzi
skoraj
preveč
razgaljena
.
V
bokih
se
pretirano
pozibava
,
ozirajoč
se
sunkoma
na
vse
strani
.
V
drevoredu
mrgoli
šetalcev
in
šetalk
.
Pestra
eleganca
in
še
pestrejša
vsakdanjost
.
Polnokrvnost
in
bledičnost
,
živahnost
in
sanjavost
.
Sramežljivost
in
očitno
spogledavanje
,
mirno
opazovanje
in
porogljivo
pretehtavanje
.
Prijeten
hlad
je
pod
košatimi
kostanji
.
Pogled
počiva
na
valujočih
travnikih
ob
obeh
straneh
,
na
lepih
črtah
sosednjih
drevoredov
,
na
kipeči
zelenini
gozdov
v
ozadju
.
Bela
pot
se
vzpenja
z
lahnim
hrepenenjem
profi
parku
,
kakor
bi
vabila
iz
mesta
v
tihi
gozdni
mir
...
Glušeči
trušč
od
zabavišča
sem
,
križajoči
se
glasovi
lajn
,
kričavi
in
surovi
...
Rezek
zvonec
tuintam
,
žvižg
železniškega
stroja
...
In
sinji
blesk
neba
nad
vsem
...
Dekleta
hodijo
spredaj
,
tako
da
se
večkrat
vrinejo
ljudje
med
nje
in
oba
mladeniča
,
ki
stopata
zadaj
z
Blejčevko
in
Nušo
.
Tomovi
pogledi
se
love
za
Miro
.
V
spominu
jo
primerja
s
svojo
osmošolsko
Miro
in
se
divi
njenemu
telesu
,
ki
se
je
razvilo
od
dekliško-prožne
ljubkosti
do
najpopolnejše
lepote
vzcvetele
ženske
.
Njena
čudovita
pleča
,
izbočeno
oprsje
,
vitki
život
in
mehki
boki
,
polna
meča
in
tenki
gležnji
...
Tomo
srka
vase
slast
lepote
,
ko
da
jo
je
prvikrat
zagledal
na
tem
božjem
svetu
...
Njeni
težki
kiti
,
svetlo
plavi
,
skoraj
predivasto-rumeni
,
tuintam
pobliskujoc
na
solncu
v
ščemečem
zlatu
,
opletajoč
po
tilniku
in
ramah
ob
naglih
sunkih
z
glavo
,
ga
vabita
za
sabo
kakor
vojni
prapor
oduševljenega
vojščaka
.
Njen
obrazek
,
nežno
in
pravilno
črtan
,
žilici
kakor
rožna
breskev
,
z
noskom
kakor
angelj
,
z
ustmi
kot
poljub
...
In
njeno
oko
pod
smelim
lokom
gostih
obrvi
,
s
sinje-modro
šarenico
,
pojoče-modro
,
gladko
brušeno
,
s
siroma
razkrečenimi
veki
venomerer
zavzeto
,
malikovalsko
obožujoče
ves
ta
lepi
božji
svet
...
Tomo
čuti
,
da
bi
zopet
skoprnel
za
njo
;
a
nekaj
ga
tišči
pri
srcu
,
kakor
hladen
oklep
,
ki
brani
čustvom
,
da
bi
prekipela
v
zaljubljeno
navdušenost
.
Tudi
ona
se
ozira
in
ga
pozdravlja
z
ljubkimi
nasmeški
.
Z
lahtmi
se
obeša
na
obe
tovarišici
in
se
obrača
z
vsem
životom
.
Njene
kretnje
so
nenadne
,
nepričakovane
,
previharne
.
Z
Magdo
se
smejeta
in
šepečeta
,
merita
šetalce
,
ocenjujeta
šetalke
,
delata
opazke
,
dovtipne
in
porogljive
,
vesele
in
razposajene
.
Mara
se
drži
ponosno
,
se
nikamor
ne
ozira
,
odzdravlja
s
komaj
vidnimi
nakloni
glave
,
pogled
upira
naravnost
predse
,
zdaj
brezbrižen
,
zdaj
skoraj
zaničljiv
.
Tomo
ima
zmirom
slabšo
vest
.
Vročino
čuti
v
licih
,
nestrpnost
v
udih
;
ne
upa
si
pogledati
na
Drejo
,
ki
se
pogovarja
z
Blejčevko
preprosto
in
brezskrbno
in
izbruhne
časi
v
svoj
prisrčni
in
naivni
smeh
.
Mirino
ponašanje
je
Tomu
zagonetka
,
vzbuja
mu
tesnobo
v
prsih
...
Kaj
je
to
?
Ali
bi
ga
zopet
rada
imela
?
Ali
samo
koketira
z
njim
,
površno
in
brez
misli
?
Ali
pričakuje
kaj
od
njega
,
kaj
posebnega
?
—
Ono
pismo
?
—
Pismo
je
premalo
,
še
nekaj
drugega
mora
imeti
.
—
Nenadoma
se
zdrzne
:
Mira
se
je
bila
ozrla
in
se
mu
nasmehnila
,
a
se
je
zdajci
zresnila
,
iztegnila
vrat
in
pogledala
po
drevoredu
doli
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
je
postala
mahoma
vsa
resna
,
globoko
resna
,
obenem
srečna
in
—
nesrečna
...
prav
gotovo
:
—
srečna
in
nesrečna
,
vse
obenem
.
Tomo
se
skloni
k
Nuši
,
ki
stopa
sramežljivo
poleg
njega
,
oklepajoč
se
materinega
komolca
:
„
Gospodična
Nuša
,
kdo
še
prihaja
na
promenadi
v
vašo
družbo
?
“
Ona
se
mu
previdno
ozre
v
oči
:
—
ali
jo
vprašuje
resno
,
ali
bi
jo
rad
s
kom
podražil
?
—
Njegov
izraz
je
miren
,
le
nekoliko
zamišljen
.
„
Naš
Bogdan
je
po
navadi
tu
...
in
Egon
Zrimšek
,
njegov
sošolec
,
tudi
jurist
.
Mi
smo
mu
zrekli
Zgonček
.
“
„
Zrimšku
?
Vi
ste
mu
zrekli
?
“
„
Mi
—
ne
jaz
!
“
—
se
zahuduje
ona
vsa
zardela
in
hiti
razlagati
,
kako
so
zvarili
zvoneči
priimek
.
Tomo
posluša
le
napol
in
opazuje
Miro
,
ki
se
mu
še
bolj
pogosto
nasmihava
,
a
se
vsakikrat
zagleda
preko
njega
navzdol
po
drevoredu
.
Zagonetka
mu
postaja
zmirom
mučnejša
.
Zdi
se
,
da
ga
vabi
za
seboj
,
da
se
za
Drejo
—
svojega
zaročenca
—
nič
ne
briga
;
a
obenem
...
Ali
ima
tam
zadaj
še
nekoga
tretjega
?
Ali
ima
vendar
kaj
posebnega
?
Kake
dekliške
spletke
?
...
Nuša
se
po
kratkem
molku
zopet
oglasi
:
„
Večkrat
je
z
nami
nadporočnik
Javornik
.
“
Tomo
jo
pogleda
kakor
bi
mu
bilo
prišlo
to
ime
docela
nepričakovano
,
pa
se
obrne
v
smeri
Mirinih
pogledov
.
„
Saj
je
vaš
prijatelj
!
“
—
pravi
Nuša
.
„
Menda
je
tam
zadaj
z
doktorja
Breznika
gospo
.
“
V
tem
hipu
jo
potegne
Blejčevka
na
stran
:
„
Nuša
,
medve
sedeva
.
Tu
sta
dva
prostorčka
.
Gospoda
pa
—
“
z
galantno
hudomušnostjo
se
prikloni
:
„
Gospoda
sta
za
enkrat
oproščena
dvorne
službe
!
To
so
dekleta
,
ecco
!
“
Magda
sili
nazaj
po
šetališču
.
Mira
postoji
za
hip
,
pa
izbruhne
v
razposajenost
,
udari
Drejo
ploskoma
po
plečih
in
se
nasmeje
Tomu
z
vso
prisrčnostjo
:
„
Nič
.
Kaj
bi
se
prerivali
!
Tu
noter
pojdimo
,
na
desno
,
do
gozdiča
!
Tam
prihaja
Bogdan
z
Zgončkom
.
Mance
se
pojdimo
!
Tomo
,
Tomo
,
Tomo
,
al
’
te
bomo
,
bomo
,
rompompom
...
Tomo
,
ti
loviš
.
Mene
lovi
!
“
Naglo
tleskne
Žitnika
po
roki
,
se
prime
Mare
in
Magde
,
in
odhiti
z
njima
skozi
park
.
Blejčev
Bogdan
je
pristen
,
mesten
gizdalin
,
pretirano
eleganten
,
visok
in
slok
,
s
koščenim
,
skoraj
oglatim
obrazom
in
drobnimi
očmi
,
ki
so
že
vse
poskusile
in
vse
vedo
,
ki
jim
je
vse
življenje
s
svojimi
skrivnostmi
jasno
kot
na
dlani
.
Strašno
mlad
je
,
golobrad
,
a
nosi
se
umerjeno
in
na
licih
mu
počiva
prebrisano-naiven
,
omalovažujoč
smehljaj
.
Glas
mu
je
neprijetno
nosljajoč
,
brez
vsega
zvoka
,
smeh
prskajoč
.
Egon
Zrimšek
,
po
domače
Zgonček
,
je
po
zunanjosti
še
mlajši
,
s
podolgovatim
pegastim
obrazom
,
s
temnim
mahom
na
gornji
ustnici
in
vodeno
modrimi
očmi
.
Kreta
se
nerodno
,
zelo
počasi
,
in
venomer
zmiguje
s
pleči
.
Tudi
on
govori
nosljaje
,
najbrže
od
samega
prijateljstva
do
Bogdana
.
Drugače
pa
je
dobrodušen
fant
,
s
simpatičnim
izrazom
in
naivno-vprašujočimi
pogledi
.
Zgonček
je
zaljubljen
v
Magdo
,
že
od
mature
koprni
za
njo
.
Z
leno
sanjavostjo
jo
zasleduje
,
a
zmirom
le
iz
daljave
.
Skrivoma
jo
išče
,
postopa
neopaženo
za
njo
,
postaja
v
temni
veži
nasproti
njenemu
oknu
;
izpregovoril
pa
je
z
njo
do
danes
vsega
skupaj
par
besed
.
V
družbi
ima
oči
samo
za
njo
;
z
odprtimi
ustmi
se
zagleda
vanjo
in
jo
gleda
,
dokler
ga
ne
dregne
kdo
pod
rebra
ali
mu
ne
porine
hudomušno
svinčnika
med
ustnice
.
Tedaj
zardi
in
povesi
oči
ves
osramočen
;
družba
prasne
v
smeh
,
edina
Nuša
ga
objame
z
ljubezni-polnim
,
usmiljenim
pogledom
.
Magda
se
ne
briga
zanj
;
če
je
obrnjena
v
njegovo
stran
,
se
zdi
,
da
gleda
v
zrak
.
Ona
koketira
z
Bogdanom
,
zelo
podvzetno
,
brez
vsake
sramežljivosti
.
On
sprejema
njene
ljubeznivosti
in
njeno
udanost
malo
zviška
,
dostojanstveno
;
a
je
očividno
sam
s
seboj
in
z
njo
docela
zadovoljen
.
Vkljub
temu
vlači
Zrimška
za
seboj
,
mu
vzbuja
upanje
in
ga
tolaži
malo
zasmehljivo
,
da
pride
že
še
vrsta
tudi
nanj
.
Zgonček
pa
mu
je
hvaležen
in
kroži
kot
trabant
okrog
njega
.
Konec
parka
je
precej
samoten
,
tudi
gozd
v
ozadju
je
skoraj
brez
šetalcev
.
Dekleta
so
počakala
fantov
.
Mira
jim
kriči
nasproti
:
„
Rompompom
,
le
hitro
,
vi
junaki
silni
!
Vsi
lovite
!
Vsak
svojo
!
Tomo
,
mene
lovi
!
“
Zapodi
se
proti
njemu
,
grozeč
mu
prav
po
otročje
s
kremplji
in
zobmi
.
„
Lovi
,
Tomo
!
Lovi
,
lovi
!
Rompompom
...
“
Pa
mu
uteče
in
beži
pred
njim
,
ki
se
je
bil
zagnal
za
njo
ves
razigran
.
Magda
jo
posnema
,
ploskajoč
z
rokama
:
„
Vsi
lovite
,
rompompom
!
Bogdan
,
mene
lovi
!
Bogdan
rompompom
...
“
Samo
Mari
se
ne
ljubi
.
Zaničljivo
skomizne
z
rameni
,
zakolobari
s
solnčnikom
in
sede
na
bližnjo
klop
.
Poročnik
Praznik
se
smehlja
in
si
popravlja
nanosnik
,
gleda
za
bežečimi
in
sede
k
Mari
.
Egon
Zrimšek
stoji
precej
nerodno
in
zija
za
Magdo
.
Pa
plane
Mara
in
ga
dregne
s
solnčnikom
v
hrbet
:
„
Lovi
,
Zgonček
,
lovi
!
Le
brž
za
Bogdanom
!
Rompompom
...
“
In
tudi
Zgonček
zdirja
.
Dreja
rezgeta
za
njim
,
mežikajoč
z
očmi
in
cepetajoč
z
nogama
:
„
Rompompom
,
rompompom
...
“
Mara
prekriža
noge
in
se
nasloni
s
komolcem
na
naslonjalo
,
proč
obrnjena
od
Dreje
.
S
solnčnikom
se
udarja
po
kolenu
in
vpraša
malo
porogljivo
:
„
Vsaki
svojo
?
Zakaj
pa
ne
lovite
,
gospod
poročnik
?
“
„
Rompompom
,
sem
jo
že
ujel
!
“
—
skoči
Dreja
in
jo
zgrabi
za
roko
.
Ona
pa
ga
pomeri
prav
ponosno
od
strani
in
mu
izmakne
roko
:
„
Vsaki
svojo
,
—
gospod
poročnik
!
“
—
in
se
ozre
za
Miro
,
ki
je
z
Žitnikom
izginila
v
smrekovem
nasadu
.
„
Nočete
pogledati
za
njima
?
“
„
Čemu
?
“
„
Stara
ljubezen
ne
zarjavi
.
“
—
Pa
se
vgrizne
v
jezik
in
zamahne
jezno
:
„
Saj
je
tako
vseeno
!
Ničesar
nisem
rekla
.
“
Dreja
jo
pogleda
presenečen
in
si
molče
poišče
cigareto
.
—
Tomo
in
Mira
sedita
roko
v
roki
na
samotni
klopi
v
okroglici
,
obrasli
z
dvema
vrstama
gostih
smrek
.
Vsa
zasopla
in
razsmejana
ne
prideta
do
besede
.
„
Rompompom
,
“
—
pravi
Mira
.
„
Rompompom
,
“
—
odgovori
Tomo
.
Zdajci
zdrkne
njena
glava
na
njegovo
ramo
,
klobuk
zleti
na
tla
.
On
se
zdrzne
,
srce
mu
zbezlja
...
in
predno
se
zave
,
kaj
dela
,
jo
drži
objeto
in
poljublja
na
lase
,
na
lica
...
Kam
se
je
razpočil
hladni
oklep
,
ki
mu
je
bil
brzdal
čustva
?
...
Ona
se
vzpne
ob
njem
,
ga
prime
za
ušesa
in
ga
pogleda
prav
od
blizu
:
„
O
ti
nezvesti
!
“
—
pa
ga
poljubi
parkrat
zaporedoma
,
kljunčkajoče
—
pik
,
pik
,
pik
—
kakor
nekdaj
,
ko
se
je
bil
jezil
,
da
to
ni
poljubovanje
,
zakaj
on
da
ni
ptič
...
A
danes
je
zadovoljen
;
ne
bi
se
nagledal
zlepa
njenih
čudežnih
oči
,
ki
imajo
tako
neznansko
ostro
risane
robove
šarenic
in
zenic
,
da
se
pogled
ne
more
ločiti
od
njih
...
Mira
se
mu
končno
izmuzne
,
pobere
klobuk
in
se
zavrti
,
na
peti
:
„
Rompompom
!
“
—
krikne
na
ves
glas
.
„
Pojdiva
,
Tomo
!
Da
si
ne
bodo
nesnage
zunaj
mislile
kakih
lumparij
!
“
Dreja
se
jima
bliža
z
Maro
.
Zadaj
je
že
videti
tudi
Bogdana
in
Zgončka
z
Magdo
.
Mira
se
za
trenotek
ustavi
,
pripenjajoč
si
klobuk
na
glavo
:
„
Tomo
!
“
—
pravi
kakor
mimogrede
.
„
Reci
Javorniku
,
naj
mi
posodi
tvoje
pismo
!
Boš
?
Da
ne
pozabiš
!
“
Pa
ga
pusti
in
steče
k
Mari
:
„
Rompompom
!
Ti
si
strašno
pusta
,
Mara
.
In
še
Drejo
si
mi
ulovila
!
“
„
Jaz
?
“
—
se
hoče
Mara
ogorčeno
braniti
.
A
Mira
jo
vleče
za
seboj
do
Magde
in
začne
klepetati
,
da
ji
kar
besedo
odreže
.
—
Tomo
je
v
zadregi
,
žareč
in
ves
razpaljen
si
briše
z
robcem
čelo
in
se
umika
Drejevim
pogledom
.
Tudi
temu
je
neugodno
;
a
v
njegovih
očeh
ni
ne
očitanja
ne
žalosti
,
le
trohica
obžalovanja
,
da
ima
prijatelj
slabo
vest
pred
njim
;
kot
bi
bil
prepričan
,
da
mu
ne
more
ničesar
očitati
,
ker
je
popolnoma
nedolžen
pred
njim
in
vsemi
...
Žitnik
se
jezi
sam
nad
seboj
:
—
Kakšna
strela
ga
je
zmotila
?
Ali
bi
bil
resnično
spet
pripravljen
za
norčije
—
s
to
lahkomiselnico
,
površno
,
nerazsodno
?
—
Pa
se
ozre
za
njo
,
ki
stopa
med
tovarišicama
,
živahna
in
razigrana
,
brigajoč
se
za
vsako
stvarco
...
Ampak
krasna
je
,
moj
ljubi
Tomo
!
Božanstveno
telo
ima
.
Kot
boginja
Diana
!
...
V
tem
trenotku
se
obrne
Mira
z
naglo
kretnjo
:
„
Pozor
,
Tomo
!
Rompompom
...
“
Vsi
se
ozro
na
levo
.
—
In
Žitniku
zapolje
v
prsih
,
neznana
groza
ga
objame
,
da
ves
prebledi
;
a
obenem
mu
je
sladko
,
kakor
da
se
bliža
najvišji
sreči
,
uresničenju
vseh
hrepenenj
...
Vera
prihaja
mimo
,
njegova
lanska
izvoljenka
,
s
svojima
gojenkama
Dano
in
Nado
ob
vsaki
roki
;
in
z
njimi
Stanislav
Drnovšek
,
—
ženin
ali
kaj
...
Mira
jo
spremlja
z
občudujočimi
očmi
:
„
Kako
je
srčkana
!
“
—
in
pomežikne
Tomu
radostno
in
vzpodbujajoče
.
v
Žitnika
je
naenkrat
silno
sram
in
rdečica
mu
buhne
v
lica
.
Razdraženost
se
ga
poloti
;
sam
nase
se
jezi
in
na
svoj
nemir
,
na
svojo
negotovost
in
neodločnost
,
na
svojo
otročjo
igravost
...
Kakšna
mešanica
je
človek
!
Kakor
Kant-Laplaceov
kaos
je
mladi
človek
;
kakor
ona
začetna
stvarniška
meglica
,
iz
katere
je
nastalo
vse
vesoljstvo
.
Sreča
in
nesreča
,
želja
in
bojazen
,
strah
in
radost
,
stud
in
hrepenenje
,
čednost
in
grehota
,
zdržnost
in
razkošje
—
vse
obenem
mu
vrvi
po
duši
...
Mira
in
Vera
,
Micka
in
Johanca
,
Julija
iu
Brigita
...
Poštenost
ali
nepoštenost
,
lepota
in
dobrota
ali
ostudnost
in
zlodejstvo
...
kaj
se
izobliči
iz
tega
kaosa
?
—
In
kdo
ima
to
moč
,
da
da
pogon
in
nakaže
smer
razvoju
?
—
In
se
imaš
dovolj
v
oblasti
,
črviček
nebogljeni
,
da
samsvoj
kretaš
svojo
pot
?
V
posebni
sobi
„
pri
koštrunu
“
je
zbrana
družba
.
Dr.
Breznik
in
nadporočnik
Javornik
na
divanu
,
Praznik
pri
klavirju
,
drugi
po
stolih
okoli
mize
.
Zrak
je
gost
od
dima
in
sopare
,
gostje
so
že
malo
v
rožicah
,
razgovor
je
precej
glasan
.
„
Dreja
,
nehaj
že
razbijati
!
“
—
pozove
Praznika
sodnik
Košan
.
„
Saj
ni
slišati
grmečega
Boga
!
“
„
Kdo
je
najbolj
zaljubljen
vanjo
?
“
—
draži
doktor
Breznik
.
„
Praznik
?
Žitnik
?
—
Javornik
?
“
„
Tudi
Javornik
?
—
se
ozre
Košan
kakor
presenečen
in
nagajivo
pomežikne
.
Javornik
?
—
plane
Tomo
sam
pri
sebi
.
Neprijetna
slutnja
ga
obide
;
sovražno
pogleda
nadporočnika
,
ki
se
je
hipoma
potajil
,
kakor
bi
se
hotel
skriti
za
svojim
malo
porogljivim
nasmehljajem
.
Dreja
je
ves
zamišljen
,
prsti
mu
leže
na
klavirjevih
tipkah
.
„
Trije
Nikci
!
“
—
zarezgeče
Blejčev
Bogdan
skozi
nos
.
„
Jaz
poznam
četrtega
,
“
—
se
zasmeje
Košan
.
Breznik
ga
pogleda
vprašujoče
.
In
sodnik
zloguje
:
„
Breznik
!
Hahaha
...
“
Zdravnik
zamahne
z
roko
:
„
I
kajpada
!
Jaz
sem
zaljubljen
v
vsako
lepo
žensko
.
Kaj
pa
imaš
na
svetu
razun
lepote
?
Vrček
piva
?
Kozarec
vina
?
“
„
Pijanost
torej
?
“
„
Ne
za
pijanost
,
za
užitek
gre
.
Dokler
imaš
užitek
od
pijače
,
je
lepota
v
njej
.
“
„
Gotovo
:
ko
jo
izbljuješ
,
ni
več
lepa
!
“
—
se
zasmeje
Javornik
.
„
Zato
vam
zmirom
pridigujem
zmernost
,
prijateljčki
.
“
—
Zdravnik
izprazni
svoj
kozarec
.
„
In
zreš
na
žive
in
mrtve
,
“
—
ga
zbada
Košan
.
„
Potok
se
hahlja
,
ker
ne
more
drugač
,
“
—
skomizne
Breznik
.
„
Še
en
vrček
,
Francka
!
“
Natakarica
je
preprosto
kmetiško
dekle
s
sivkasto-rumenimi
lasmi
z
ovalnim
,
nežnim
obrazkom
in
s
sivo-plavimi
očmi
.
Pogled
ji
je
še
neizkušen
,
nedolžno-radoveden
,
telesce
čvrsto
,
malo
nerodno
oblečeno
.
Breznik
gleda
za
njo
z
malo
stisnjenimi
očmi
.
Lep
in
močan
človek
je
,
z
mogočno
brado
in
košatimi
lasmi
.
„
Padar
uživa
,
“
—
se
zasmehlja
sodnik
.
„
Sveža
roba
,
pristna
roba
!
“
—
odgovori
Breznik
.
„
Jaz
uživam
!
“
„
Kar
od
daleč
?
“
—
se
nasmeje
oni
.
„
Meni
zadostuje
.
“
Bogdan
se
zaheheče
:
„
Paragraf
je
že
poskusil
—
uživati
od
bliže
.
“
„
Tudi
Bogdan
bi
se
bil
že
rad
prislinil
,
“
—
se
brani
Košan
nekoliko
v
zadregi
.
Zieknjen
sedi
na
stolu
in
zverižen
kot
resnični
paragraf
.
Mlad
gospod
je
,
precej
nemarnih
kretenj
,
z
elegantno
majhno
bradico
,
z
navihanimi
brki
in
s
skodranimi
lasmi
.
Pogled
mu
je
malo
neiskren
,
skrivajoč
se
za
bleščečimi
naočniki
.
„
Jaz
bi
skoraj
stavil
,
“
—
pravi
Breznik
,
„
da
še
ni
—
oskrunjena
po
naših
paragrafih
.
Košan
jo
gleda
in
opazuje
s
temeljitostjo
preiskovalnega
sodnika
;
pogledi
so
mu
kakor
moje
sonde
.
In
Bogdan
ji
strmi
pod
krilo
kakor
bi
iztezal
tipalnice
...
Ampak
—
dekle
še
nima
prave
šole
!
Njeni
čeveljci
so
pošvedrani
,
nogavice
si
je
bržčas
sama
spletla
...
Vidva
je
ne
dobita
v
šolo
!
“
„
Kdo
pa
jo
dobi
?
“
—
prskne
Bogdan
.
„
Morda
Zgonček
?
“
„
Morda
Zgonček
!
“
Zrimšek
zardi
in
zmiglje
s
pleči
,
pogleda
zbegano
okoli
sebe
in
pozabi
zapreti
usta
.
Bogdan
mu
vtakne
prst
med
zobe
:
„
Slišiš
,
Zgonček
?
Pri
Francki
moraš
pozvoniti
!
“
Zrimšek
pa
se
čisto
nepričakovano
razjezi
.
S
komolcem
odrine
prijatelja
in
izpljune
s
studom
,
kakor
bi
bil
dobil
gosenico
na
jezik
.
„
Baraba
!
“
—
ga
pogleda
ves
srdit
.
Oni
pa
se
prskajoče
smeje
in
sili
s
prstom
vanj
:
„
Da
ne
počiš
,
Zgonček
!
Glas
izgubiš
!
“
Zrimšek
poskoči
in
ga
bunkne
nenadoma
s
pestjo
v
obraz
.
Tovariši
ju
šiloma
ukrote
.
Zrimšek
se
naglo
pomiri
;
Bogdan
pa
še
dolgo
piha
v
srdu
:
„
Otrok
je
!
Ljubosumen
otrok
je
!
Ker
se
je
šla
Magda
manee
z
mano
namestu
z
njim
...
Ali
se
naj
z
otrokom
mance
igra
?
“
„
Mladenič
,
mir
!
“
—
dvigne
Breznik
poveljujoče
svojo
roko
.
„
Stvar
je
jasna
:
—
Igrati
se
z
dekletom
,
—
to
zna
Bogdan
bolje
;
ljubiti
,
—
to
zna
Zgonček
.
“
Bogdan
prasne
v
razposajen
krohot
.
Solze
mu
zalijejo
oči
,
z
dlanmi
se
tolče
po
kolenih
—
tako
dovtipna
se
mu
zdi
zdravnikova
pripomba
.
„
Oboževanje
ideala
,
hrepenenje
k
njemu
—
je
že
ljubezen
.
Tipanje
in
mečkanje
—
pa
še
kaj
več
,
magari
tudi
najskrajnejše
,
gospod
Bogdan
Blejec
!
—
to
ni
ljubezen
.
“
„
Kaj
pa
je
?
“
—
To
pot
ima
Bogdan
usta
odprta
.
„
Vlačuganje
!
“
„
In
hrepenenje
samo
—
čeprav
se
ideal
ne
briga
zanje
—
to
je
ljubezen
?
“
—
se
poroga
sodnik
Košan
.
„
To
je
ljubezen
!
“
—
potrdi
Breznik
.
„
Lakota
po
ženski
—
ob
prazni
mizi
...
“
„
—
ob
prazni
postelji
...
“
—
popravi
Javornik
.
„
Vidiš
vraga
!
Jaz
sem
zmirom
mislil
,
da
je
za
ljubezen
treba
—
dveh
.
“
„
Ali
nista
dva
?
“
„
Ona
ga
ne
mara
!
“
„
On
jo
ljubi
.
On
občuti
ljubezen
zanjo
in
ima
užitek
od
tega
čustva
.
Tudi
neuslišana
ljubezen
je
ljubezen
.
“
„
Padar
zopet
šolmoštruje
.
Oprosti
:
—
o
nesrečni
ljubezni
smo
že
slišali
zvoniti
.
Ampak
Zgonček
...
“
—
Košan
namigne
,
da
je
Zrimšek
še
napol
otrok
.
Nadporočnik
Javornik
zazeha
:
„
Nazadnje
je
ljubezen
tudi
oni
lepi
greh
prezrelih
dečkov
.
“
„
V
isti
meri
kakor
greh
—
prezrelih
Bogdanov
,
“
—
parira
Breznik
.
„
No
—
kaj
je
zopet
to
?
“
—
se
zdrzne
Blejec
ves
razžaljen
.
A
Breznik
se
ne
briga
zanj
:
„
Lepo
vas
prosim
:
—
obojestranska
ljubezen
je
pač
redka
stvar
.
Če
te
je
ženska
vzela
,
te
je
bržčas
vzela
,
ker
si
bil
silil
vanjo
in
ker
si
je
bila
mislila
:
—
bolje
:
drži
ga
,
nego
lovi
ga
!
Morda
vaju
je
kakšna
teta
zvodila
.
Morda
sta
si
tudi
res
domišljevala
,
da
vaju
je
združila
ljubezen
.
A
po
navadi
pride
dan
,
ko
se
spomniš
ti
ali
se
spomni
ona
,
da
le
nista
drugi
za
drugega
.
Kje
je
zdaj
ljubezen
?
In
kje
je
bila
prej
ljubezen
?
—
Ha
—
obojestranska
ljubezen
je
velika
reč
.
To
je
visoka
pesem
našega
življenja
.
Mi
smo
najbrže
vsi
skupaj
še
premajhni
zanjo
.
“
„
Ali
pa
že
prestari
.
“
—
uide
nadporočniku
.
Zdravnik
utihne
in
se
zagleda
srepo
mimo
luči
.
S
cigareto
v
ustih
izpušča
polagoma
oblačke
dima
.
Trpka
odločnost
mu
trepeta
na
licih
.
Javornik
je
zdajci
ves
nervozen
.
Z
drhtečimi
rokami
si
poišče
novo
cigareto
,
pogled
mu
skoraj
utriplje
.
—
Krasen
mož
je
,
dolg
in
vitek
,
fin
in
eleganten
.
Obraz
mu
je
malo
bled
,
a
klasično
pravilen
.
Lasje
so
mu
temni
,
na
kratko
pristriženi
,
nazaj
česani
;
brki
in
zalizci
kot
iz
črne
svile
.
Tudi
oči
so
črne
,
ne
prevelike
,
jako
lepe
;
bile
bi
sanjave
,
ko
bi
ne
bil
izraz
v
celoti
nekam
neusmiljen
,
brezobzirno
odločen
.
Vsa
družba
je
za
trenotek
tiho
.
Vsem
je
znano
,
da
Javornik
že
dolgo
zasleduje
Breznikovo
lepo
ženo
;
nekateri
pravijo
:
z
uspehom
,
drugi
mislijo
,
da
brez
uspeha
.
Na
vsak
način
so
vsi
prepričani
,
da
mora
biti
pod
površjem
vljudnosti
razmerje
med
zdravnikom
in
nadporočnikom
precej
napeto
.
Sodnik
Košan
trdi
celo
,
da
išče
doktor
Breznik
njih
mlado
družbo
samo
zato
,
ker
hoče
imeti
Javornika
kolikor
mogoče
pod
nadzorstvom
.
„
Zdaj
sem
prestar
,
resnično
;
“
—
odgovori
Breznik
nadporočniku
.
„
Prej
sem
bil
prelahkomiseln
;
a
tudi
napakam
mora
ostati
človek
zvest
...
Mogoče
pa
še
malo
zrastemo
—
na
obeh
tečajih
—
in
vendar
še
zapojemo
visoko
pesem
.
“
Izraz
mu
je
zagoneten
;
skrivnostno
zmagoslavje
mu
igra
v
očeh
.
Javornik
se
ozre
razdraženo
po
družbi
:
„
Ali
mora
biti
res
ljubezen
večna
?
—
Ba
!
Čim
krajša
je
,
tem
lepša
je
.
“
„
Saj
ni
ljubezni
,
“
—
reče
Tomo
Žitnik
nepričakovano
,
z
glasom
,
da
ga
vsi
pogledajo
.
Ves
večer
je
največ
molčal
.
Zdravnik
se
mu
začudi
:
„
Vi
,
Tomo
?
Saj
sami
sebi
ne
verjamete
.
To
je
Bogdanova
vera
.
“
„
Zakaj
pa
moja
?
Kdo
to
pravi
?
“
—
se
razvname
Bogdan
in
se
umazano
zasmeje
;
kot
bi
hotel
reči
:
—
jaz
,
ki
sem
že
toliko
preljubil
!
„
Sla
je
in
nagon
,
nič
druzega
,
“
—
nadaljuje
Tomo
.
„
Potreba
!
In
če
dobim
priložnost
,
ji
zadostim
.
“
„
Če
je
ne
dobim
,
pa
—
“
Košan
požre
besedo
in
samo
pomežikne
s
pogledom
na
Zrimška
,
ki
je
najmlajši
v
družbi
.
Žitnik
sklene
:
„
Samec
in
samica
si
poiščeta
priložnosti
in
se
je
okleneta
.
Ljubezen
je
—
organizirana
priložnost
.
“
„
Hahaha
...
“
—
se
razkrohoče
Košan
.
„
Ta
je
imenitna
!
In
kaj
sledi
naprej
?
—
Uzakonjena
priložnost
—
to
je
zakon
.
—
Pametno
jo
je
izpeljal
.
“
Bogdan
izprska
v
krčevitem
smehu
:
„
In
štacuna
za
priložnost
—
to
je
...
“
Edini
doktor
Breznik
se
ne
smeje
.
Mirno
in
počasi
izpregovori
:
„
Mladi
ste
,
gospodje
,
mladi
!
In
mlada
je
vaša
ljubezen
,
strašno
mlada
!
“
Javornik
pa
ga
zavrne
:
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
,
če
smo
mladi
!
Ne
delaj
nam
poklonov
v
tonu
očitanja
!
“
„
Mlada
ljubezen
—
kot
zeleno
drevce
.
Šibko
in
negodno
,
polno
solnca
in
viharjev
.
Polno
sedanjosti
,
morda
tudi
upanja
.
Bodočnost
je
zakopana
v
njem
,
—
časih
pokopana
.
“
„
Kakšna
elegičnost
!
“
—
vzklikne
sodnik
Košan
.
„
In
bogve
,
če
se
drevce
razkosati
kdaj
v
drevo
?!
...
Če
mu
cvetja
slana
ne
popari
...
Če
mu
črv
korenin
ne
izpodje
...
Če
mu
rak
ne
zgrize
stebelca
...
Če
ga
smrt
ne
zlomi
v
ranem
jutru
...
“
„
O
jerum
,
jerum
...
Jeremija
na
jeruzalemskih
razvalinah
!
“
„
Mi-i-iserere
...
“
—
zapoje
Bogdan
.
Nenadoma
je
vsa
družba
v
petju
.
Tudi
Andrej
Praznik
poje
,
ki
se
sploh
ni
bil
udeleževal
pogovora
.
—
Tomo
je
bil
za
trenotek
zunaj
.
Na
povratku
zaide
v
stransko
sobo
.
Skozi
druga
vrata
pogleda
natakarica
Francka
.
Ljubeznivo
se
nasmehlja
in
stopi
k
njemu
:
„
Kaj
pa
tukaj
iščete
?
“
V
sobi
ni
nikogar
drugega
.
Iz
točilnice
je
slišati
bučno
govorjenje
pivcev
in
kartačev
.
Tomo
iztegne
roko
:
„
Daj
mi
poljubček
,
Francka
!
“
Ona
se
mu
sramežljivo
brani
,
a
ne
odtegne
ustnic
,
ko
jih
Tomo
ujame
s
svojimi
...
Nenadoma
zapolje
njemu
strast
po
žilah
.
Poljublja
jo
in
grize
,
prižema
k
sebi
,
tiplje
,
grabi
...
Za
njo
je
vse
le
šala
.
S
prisrčnim
smehom
se
oteplje
in
se
mu
umika
...
On
pa
jo
zdajci
zopet
izpusti
,
sunkoma
,
da
skoraj
pade
.
Zasopljen
je
in
poten
...
Stud
ga
obide
...
Francka
zbeži
od
njega
.
Pri
vratih
se
mu
nasmehne
preko
rame
,
v
zadregi
,
skoraj
obžalujoče
...
Tomo
stopi
na
dvorišče
v
temno
senco
poleg
zida
.
Z
gostilniškega
vrta
je
slišati
glasove
gostov
,
par
žarkov
luči
sveti
skozi
grmovje
.
Nebo
miglja
od
neštevilnih
zvezd
,
v
zraku
veje
hladna
sapica
.
Žitniku
je
neprijetno
.
Gnus
ga
ima
do
lastnega
mesa
,
do
lastne
razdejanosti
...
Kot
žival
je
človek
!
Ali
nima
duše
v
sebi
?
—
vodnice
in
gospodarice
?
—
Ali
je
samo
sebi
prepuščeno
to
lahkotno
meso
?
—
da
vstaja
in
smrdi
v
pohoti
?
—
da
razsiplje
svojo
mlado
moč
?
—
in
da
razpada
v
gnoju
in
v
gnilobi
?
...
Ali
nimaš
duše
v
sebi
?
—
svojih
višjih
ciljev
?
—
svojega
boga
?
...
Ogaben
prizor
se
mu
vzbudi
v
spominu
...
V
schonbrunnskem
parku
.
Na
vrtu
za
živali
.
Kletka
z
opicami
.
—
Krmežljavi
,
oguljen
nestvori
.
Smrad
okoli
njih
.
Hlastanje
za
bonboni
,
za
koščki
kruha
.
Tik
za
mrežo
si
matoro
zverče
obira
bolhe
.
Na
suhi
rogovili
sedi
priskuten
samec
in
streže
s
prekljastimi
prsti
svoji
goloti
.
Nedolžen
je
pri
tem
njegov
pogled
,
brezbrižen
in
vsakdanji
...
Tomu
se
zagnusijo
lepa
noč
in
svetle
zvezde
—
in
vse
na
svetu
...
Bljuval
bi
,
da
bi
samega
sebe
izbljuval
...
Kakor
opica
je
človek
,
če
ga
duša
zapusti
,
—
če
zakolovrati
brez
vodnice
in
gospodarice
po
blodni
zemlji
v
greh
in
blato
...
—
Ko
se
Žitnik
vrne
v
družbo
,
mu
pride
nov
gost
naproti
:
„
Bog
te
živi
,
Tomo
!
Tebe
sem
prišel
iskat
.
Slučajno
sem
izvedel
,
da
si
tu
.
Albin
je
slišal
od
svojih
sester
,
ki
sta
te
z
Vero
srečali
.
Saperment
,
je
to
slučaj
!
Veš
,
da
sem
ti
bil
že
pisal
na
univerzo
?
Ti
seveda
pisma
nisi
dobil
,
če
si
že
štirinajst
dni
v
Ljubljani
.
Termin
imam
za
izpit
,
razumeš
!
V
Gradec
moram
.
Pa
si
iščem
substituta
.
S
Cedilnikom
sem
se
dogovarjal
;
ampak
tebe
bo
tudi
notar
veliko
bolj
vesel
.
Ti
si
že
bil
pri
njem
,
poznaš
pisarno
in
tako
naprej
...
“
Tomo
je
kot
po
glavi
udarjen
...
V
tem
hipu
samoobtožb
in
samozaničevanja
—
ponudba
,
naj
se
zopet
vrne
v
bližino
Vere
!
Po
vseh
teh
blodnjah
in
oskrumbah
,
po
vseh
velikomestnih
grehih
—
nazaj
k
otoku
blaženih
?
—
Od
natakarice
Francke
—
zopet
k
Veri
!
—
—
Pa
kaj
ga
briga
Vera
in
otok
blaženih
,
ki
je
itak
že
zaseden
?
—
Po
oni
brezobzirni
surovosti
,
s
katero
je
bil
takrat
končal
...
Ali
ima
le
trohico
pravičice
,
misliti
na
Vero
kot
na
staro
znanko
,
mogoče
celo
na
obnovitev
odnošajev
?
—
Tomo
,
Tomo
,
—
misliš
,
da
so
ženske
brez
ponosa
?
—
Trezno
preudari
stvar
:
—
ponudba
za
substitucijo
je
jako
lepa
!
Ti
prideš
v
tujo
hišo
,
—
vsaj
v
kolikor
se
tiče
Vere
.
Nič
si
ne
domišljuj
,
da
bi
ji
mogla
biti
tvoja
navzočnost
morda
kaj
nadležna
!
Ženska
,
ki
si
jo
tako
zavrgel
,
—
te
niti
ne
sovraži
več
!
...
Martin
Jazbinšek
ga
obsipa
s
ploho
besedi
.
Srednje
velik
fant
je
,
rdečelas
in
pegast
,
s
kratkovidnimi
očmi
in
nerodnimi
rokami
.
Jezik
se
mu
nekoliko
zapleta
,
da
mu
sline
brizgajo
iz
ust
.
—
Poleg
njega
stoji
Albin
Zorko
,
notarjev
sin
.
Bled
mladenič
,
v
Zrimškovih
letih
,
svetlolas
in
s
plavimi
očmi
.
Tih
in
nežen
,
zelo
simpatičen
.
Pravijo
,
da
ni
posebno
zdrav
,
da
ga
vrže
tupatam
božjast
.
Tomo
gleda
skoraj
ves
čas
Albinu
v
oči
.
In
ravno
njegov
prijazni
in
topli
nasmehljaj
ga
vzpodbudi
,
da
se
z
Jazbinškom
kar
pogodi
.
—
Omizje
je
že
pri
vinu
.
Zlasti
Javornik
je
postal
živahnejši
.
Ko
Žitnik
spet
prisede
,
se
nagne
k
njemu
:
„
Pismo
sem
že
izročil
,
Tomo
!
“
Ta
se
začudi
:
„
Kje
?
Kedaj
?
Saj
smo
se
bili
komaj
ločili
...
Ali
je
prišla
sama
ponj
?
“
Kri
mu
buši
v
lica
.
Skrajno
mučno
čustvo
ga
obide
ob
premisleku
,
da
je
bila
morda
Mira
pri
Javorniku
v
sobi
.
Ali
je
sploh
že
v
ožjem
stiku
z
njim
?
...
Nadporočnik
zmiglje
zagonetno
s
pleči
,
a
vzdrži
pogled
.
Nato
se
mu
prijateljsko
nasmehne
,
zamahne
z
roko
in
se
obrne
k
družbi
.
Pogovor
je
zopet
splošnejši
.
Debata
se
je
razvila
iznova
.
Celo
poročnik
Praznik
je
posegel
vmes
.
Lica
so
mu
rdeča
,
oči
razpaljene
.
Kakor
je
sicer
naiven
in
nedolžen
,
uslužen
in
ljubezniv
,
tako
je
ob
resni
stvari
mahoma
čez
mero
resen
,
ves
vznemirjen
in
ognjevit
.
„
Spolnost
sploh
vsi
skupaj
precenjujete
.
-
To
ni
res
,
da
je
kakor
hudournik
,
ki
mora
kjersibodi
in
na
vsak
način
v
dolino
...
“
„
A
če
je
reka
,
potem
je
velereka
,
“
—
pravi
Javornik
.
„
Ah
...
primera
vsaka
šepa
.
Glavno
je
,
da
ni
nagon
moj
gospodar
.
Moj
hlapec
je
in
moj
pokorni
sluga
.
Če
si
ga
nisem
znal
zasužnjiti
,
je
moja
vzgoja
slaba
...
in
zlasti
moja
samovzgoja
—
od
muh
.
“
„
Moj
hlapec
je
,
seveda
,
“
—
se
heheče
Bogdan
.
„
In
ti
njegov
,
“
—
dostavi
sodnik
Košan
.
„
On
služi
meni
.
“
„
Ti
pa
njemu
.
“
„
Hehehe
...
“
„
Brez
samozatajevanja
ne
gre
nikjer
,
najmanj
pa
v
teh
rečeh
.
Brzdanje
je
potrebno
,
vzdržnost
je
potrebna
—
vsaj
do
takrat
,
ko
srečaš
žensko
,
ki
ti
je
že
od
vekomaj
zapisana
.
“
Bogdan
zaprska
skozi
nos
in
dregne
Javornika
v
bok
:
„
Koliko
jih
imaš
zapisanih
?
“
Praznik
pa
se
razsrdi
:
„
Otroci
naj
molčijo
,
kadar
govore
možje
!
“
„
Na
,
na
,
na
...
“
—
napravi
nadporočnik
malo
porogljivo
.
Doktor
Breznik
pripoveduje
:
„
Prišla
je
k
meni
mlada
ženska
.
Lepa
,
bujna
,
v
polnem
cvetu
dozorelosti
.
Ves
njen
ženski
čar
,
vse
njene
kretnje
napol
vabljive
,
napol
sramežljive
,
—
vse
je
izpovedovalo
:
Čemu
bi
naj
tajila
?
Vem
,
da
sem
lepa
in
poželjenja
vredna
;
in
tudi
sama
zaželim
in
poželim
ljubezni
,
dopolnitve
hrepenenju
.
Kod
se
obotavljaš
,
ki
me
popadeš
in
potegneš
k
sebi
,
da
me
napotiš
,
kakor
je
zapisano
?
“
„
Od
vekomaj
!
“
—
pravi
Košan
.
„
Od
vekomaj
!
“
—
ponovi
Breznik
.
„
Taka
ženska
je
kakor
cvet
.
Samo
zato
je
na
svetu
,
da
ga
poduhaš
,
da
ga
poljubiš
...
“
„
—
da
ga
utrgaš
.
“
„
Ne
utrgaš
!
Cvet
naj
bo
oplojen
,
da
zarodi
,
kakor
je
zapisano
.
“
„
Od
vekomaj
!
“
„
Od
vekomaj
!
“
„
Torej
si
jo
oplodil
?
“
—
ga
pogleda
Javornik
precej
nesramno
.
„
Užival
jo
je
samo
estetično
!
“
—
se
zasmeje
sodnik
Košan
.
„
Cvet
uvene
,
“
—
pravi
Jazbinšek
.
„
Ženska
je
večkraten
cvet
.
Vzcvete
in
zarodi
,
in
zopet
vzcvete
,
da
zarodi
...
Končno
uvene
,
kakor
vse
na
svetu
.
Sicer
pa
je
dognal
gospod
poročnik
,
da
primere
šepajo
.
“
„
Ti
govoriš
za
nas
,
“
—
poudari
Javornik
.
„
Taka
ženska
je
poosebljenost
nagona
.
Sama
čista
spolnost
.
“
„
Spolnost
ji
je
pot
,
moj
ljubi
;
njen
cilj
je
materinstvo
.
Kakor
sem
jo
imel
pred
sabo
,
sem
slutil
in
sem
vedel
,
da
bi
je
ne
mogel
ugrabiti
ne
ti
ne
Bogdan
—
niti
jaz
,
če
si
že
ravno
take
volje
—
;
temveč
samo
oni
,
ki
ji
je
zapisan
...
“
„
—
od
vekomaj
!
“
„
Od
vekomaj
!
...
in
ki
ji
ustvari
gnezdo
—
zanjo
in
zase
in
za
njen
zarod
.
“
„
Tako
je
!
“
pravi
Dreja
.
„
To
sem
tudi
jaz
trdil
.
“
Sodnik
pa
ugovarja
:
„
O
—
zlati
vek
,
to
bi
bilo
preimenitno
urejeno
!
Ko
bi
bilo
vse
od
vekomaj
zapisano
,
—
čemu
uprava
in
oblasti
in
zagovorništvo
in
sodstvo
?
“
„
Sama
nepotrebna
šara
!
Oblasti
delajo
nered
,
“
—
pravi
doktor
Breznik
.
„
Proč
s
paragrafom
!
“
—
zavpije
Bogdan
.
„
Tudi
paragrafi
so
zapisani
!
“
—
meni
Jazbinšek
modro
.
„
Pa
ne
od
vekomaj
?
“
—
se
nasmeje
Javornik
.
„
Od
vekomaj
!
“
—
poudari
Dreja
.
Potem
smo
tudi
mi
prešuštniki
zapisani
od
vekomaj
!
“
„
Od
vekomaj
!
In
progresivna
paraliza
vam
je
zapisana
.
“
„
To
si
prepovedujem
!
“
—
plane
nadporočnik
nepričakovano
.
Lica
so
mu
rdeča
,
oči
mu
bliskajo
,
roka
bi
rada
udarila
;
komaj
premaguje
svojo
jezo
.
„
Kaj
pa
je
s
tabo
,
Javor
?
“
—
se
začudi
doktor
Breznik
.
„
Oprosti
,
prosim
!
“
—
pravi
Dreja
.
„
Jaz
te
nisem
hotel
žaliti
.
Brez
premisleka
sem
rekel
,
kakor
mi
je
na
jezik
prišlo
.
Saj
vendar
...
Oprosti
!
“
Poročnik
vstane
in
ponudi
nadporočniku
roko
.
Ta
se
malo
obotavlja
,
pa
se
nasmehne
prisiljeno
in
mu
seže
v
desnico
.
Po
kratkem
,
skoraj
mučnem
molku
se
obrne
Košan
k
zdravniku
:
„
Ampak
tvoja
ženska
je
izjema
,
dragi
doktor
?
“
„
Ona
je
pravilo
,
druge
so
izjeme
.
“
„
Potem
so
pač
izjeme
že
v
večini
.
“
„
Izjema
bo
pravilo
in
pravilo
bo
izjema
—
stoji
zapisano
,
“
—
modruje
Jazbinšek
.
„
Ženske
nam
kvari
naša
vzgoja
.
“
„
Svetohlinstvo
,
katoliška
morala
,
“
—
pritrjuje
sodnik
Košan
.
„
Prisiljena
sramežljivost
,
zatiranje
naravnih
čutov
,
laž
in
hinavščina
,
—
vsa
današnja
družba
je
na
to
udarjena
,
“
—
pravi
Breznik
.
„
Sadovi
so
seveda
:
—
histerija
in
perverznost
in
drugi
surogati
zdrave
spolnosti
.
Naša
ženska
je
komaj
zrela
za
ljubimkanje
,
za
koketiranje
;
sposobnost
za
ljubezen
je
strašno
redka
.
“
„
Večina
žensk
je
mrzlih
,
“
—
meni
Jazbinšek
resno
.
Košan
se
zakrohoče
:
„
Odkod
pa
ti
naenkrat
s
takimi
izkušnjami
?
“
„
Vidiš
,
Bogdan
,
“
—
pravi
nadporočnik
,
„
zato
je
danes
zapeljevanje
zmirom
težje
.
Ženske
niso
več
za
to
.
“
Oni
pa
zaprska
:
„
Don-Juanstvo
je
umetnost
!
“
„
Zmirom
težja
umetnost
.
“
„
Poskusita
še
vidva
z
estetičnim
uživanjem
!
“
—
se
namuzne
sodnik
.
Javornik
se
zasmeje
:
„
To
je
Breznikov
evangelij
.
“
„
Hodi
za
menoj
,
prijatelj
!
“
—
pravi
Breznik
.
„
On
hodi
rajši
za
njegovo
ženo
,
“
—
prišepeta
Jazbinšek
Žitniku
v
uho
.
„
Če
hočeš
,
do
najvišjega
užitka
,
pridi
za
menoj
!
“
„
Ali
si
ga
ti
dosegel
?
“
—
se
obrne
Javornik
k
zdravniku
.
„
Zdelo
se
mi
je
bilo
...
“
„
Bilo
!
“
poprime
hitro
nadporočnik
.
„
O
tem
ne
bom
govoril
.
“
„
Pojdi
k
vragu
!
“
—
se
razvname
oni
.
„
Estetično
uživanje
—
to
ni
nikako
uživanje
,
to
je
—
molitev
!
In
za
molitev
—
zdi
se
mi
—
sem
še
premlad
.
Dokler
še
lahko
zavriskam
in
zaukam
,
hočem
prav
brezbožno
vasovati
pri
lepih
deklicah
.
“
„
In
pri
lepih
ženkah
,
“
—
dostavi
sodnik
Košan
.
„
In
pri
lepih
ženkah
;
—
zlasti
,
če
imajo
moraliste
za
može
,
zakaj
potem
je
delo
lažje
.
“
Zdravnik
se
zgane
,
v
očeh
se
mu
zabliska
.
Poročnik
Praznik
povzame
naglo
:
„
Tu
ne
gre
za
moraliziranje
;
za
higijeno
gre
,
za
etično
higijeno
.
“
„
Za
duševno
in
telesno
zdravje
,
“
—
kima
Jazbinšek
.
„
Pojdi
k
vragu
z
zdravjem
!
“
—
pravi
Javornik
.
„
Kaj
pa
je
življenje
?
Danes
je
še
tvoje
,
jutri
že
bogve
čegavo
.
Življenje
je
samo
sebi
namen
.
To
je
edina
resnica
,
ki
sem
jo
spoznal
.
In
dvoje
je
mogoče
:
altruizem
,
egoizem
.
Kdor
se
za
bližnjega
žrtvuje
,
je
bedak
.
Ostane
eno
:
—
izkoriščanje
življenja
in
vsega
živega
.
Brezobzirno
uživanje
—
to
je
evangelij
!
Vsak
pomislek
je
veriga
na
nogah
;
strah
pred
ljudmi
,
pred
kaznijo
—
slepota
.
Če
je
užitek
velik
,
mi
ne
more
biti
žal
ničesar
:
ne
pogaženih
zakonov
,
ne
uničenih
življenj
,
ne
strtih
duš
.
Preko
trupel
—
to
je
evangelij
!
“
„
Kaj
pa
vest
?
“
—
vpraša
Praznik
malo
žalostno
.
„
Res
je
:
čista
vest
je
užitek
;
pa
tudi
težka
vest
je
užitek
.
Dobrota
je
užitek
;
pa
tudi
greh
je
užitek
.
Hvaležnost
in
sovraštvo
,
kes
,
zločin
in
kazen
—
vse
je
užitek
!
“
„
Tudi
vislice
so
užitek
,
“
—
meni
doktor
Breznik
z
mirno
ironijo
.
„
Tudi
vislice
so
užitek
!
“
—
poudari
Javornik
in
ga
grdo
pogleda
.
„
Živele
vislice
!
“
—
vzklikne
sodnik
Košan
in
pije
.
„
Živio
,
oj
živio
...
“
—
zapoje
Bogdan
.
„
Tudi
bolezen
je
užitek
,
“
—
pravi
Breznik
.
„
Samo
eno
ni
užitek
,
“
—
odgovori
nadporočnik
s
sovražnim
glasom
.
„
Nesposobnost
ni
užitek
!
“
„
Kakšna
nesposobnost
?
“
—
zarezgeče
Bogdan
.
Doktor
Breznik
vstane
:
„
A
največji
užitek
je
menda
srboritost
;
zlasti
‚
pri
koštrunu
‘
okoli
polnoči
,
ko
je
natakarica
že
zaspana
in
pivo
plehko
.
Lahko
noč
,
gospoda
!
“
„
Kdor
gre
za
padarjem
,
je
strahopetec
,
“
—
zarjove
nadporočnik
.
„
Ali
se
hočeš
spreti
z
njim
?
“
—
se
prestraši
sodnik
Košan
.
Zdravnik
plačuje
Francki
in
se
obrne
mirno
:
„
In
jaz
,
prijatelj
?
“
„
Tudi
ti
si
strahopetec
!
“
„
To
je
tvoja
diagnoza
.
A
moja
se
glasi
:
—
prijatelj
Javornik
je
srborit
,
ker
je
zapisal
danes
dvakrat
v
svoj
don-juanski
dnevnik
:
diem
perdidi
!
“
„
Briga
mene
dan
;
samo
da
noči
ne
izgubim
!
“
—
zavpije
oni
.
„
Glej
,
da
je
v
štacuni
ne
zapraviš
!
“
Večja
polovica
družbe
odide
z
Breznikom
.
Pri
nadporočniku
ostaneta
samo
Košan
in
Bogdan
.
Zadnji
zaprska
:
„
Živela
štacuna
!
“
Jazbinšek
se
zakrohoče
:
„
Živeli
štacunarji
!
“
In
Bogdan
zapoje
zopet
:
„
Živio
,
oj
živio
...
“
—
—
Nad
Krimom
sveti
krajec
lune
,
zvezde
so
malo
obledele
.
Zrak
je
vlažen
,
skoraj
hladen
.
Izprehajališča
so
osamela
.
Sapica
šumlja
v
vrhovih
drevja
.
Iz
globine
drevoreda
zeva
skrivnosten
mrak
.
Tomo
in
Dreja
hodita
počasi
,
oba
zamišljena
.
Brez
dogovora
sta
ostala
skupaj
,
kakor
bi
ju
gnala
želja
,
da
se
približa
duša
duši
,
da
se
razgali
srce
srcu
...
„
Preko
trupel
!
—
Dobro
!
“
—
pravi
Dreja
.
„
Ampak
Javor
je
pozabil
,
da
uniči
ta
evangelij
tudi
njega
samega
.
“
„
Prej
ali
slej
,
brez
dvoma
!
“
„
Preko
lastnega
kadavra
—
to
je
tisto
!
“
„
Njemu
je
tudi
bolezen
užitek
.
“
„
Bolezen
je
nesposobnost
in
nesposobnost
ni
užitek
—
je
trdil
.
“
„
Nazadnje
:
—
to
bi
še
razumel
,
vse
je
lahko
užitek
.
Bolezen
in
sramota
,
trpljenje
,
tudi
smrt
!
Pri
vsakem
užitku
je
nekaj
bolečine
.
In
kje
je
meja
zanjo
?
Kar
ti
razburka
čustva
,
kar
ti
pretrese
dušo
—
je
doživetje
,
je
užitek
.
Čim
globlje
doživetje
,
tem
večji
užitek
.
Najgloblje
doživetje
je
menda
smrt
...
Torej
?
“
„
Potem
je
smrt
največji
užitek
.
Morda
.
Mogoče
je
res
tako
.
“
„
In
pomisli
—
smrt
na
vislicah
!
„
Trenotek
je
prekratek
.
“
„
Dovolj
je
dolg
,
da
občutiš
to
brezmejno
zaničevanje
do
vsega
,
kar
ostane
za
teboj
.
To
zaničevanje
mora
biti
nekaj
neskončno
sladkega
.
“
„
Če
si
bil
v
pravici
!
“
„
Če
si
bil
v
krivici
,
je
še
lepše
.
Tu
imaš
še
roganje
poleg
zaničevanja
.
Roganje
,
satansko
roganje
—
—
božji
užitek
!
“
Tomu
se
bliskajo
oči
,
zobje
mu
tiho
škrtajo
.
„
Hudič
se
roga
,
kadar
drugi
umirajo
,
ne
kadar
sam
crkava
,
“
—
pravi
Dreja
.
„
Haha
...
“
—
se
zasmeje
Tomo
.
„
Kaj
pa
je
smrt
?
Ali
verjameš
vanjo
?
—
In
neumrjočnost
duše
?
Duša
je
,
ki
uživa
!
—
In
satan
je
vendar
večen
!
Vsaj
on
je
večen
!
“
Dreja
nagubanči
čelo
,
stisne
ustnice
in
molči
...
Čez
nekaj
časa
začne
iznova
:
„
Ali
si
videl
,
kako
je
Javor
,
vzrojil
,
ko
sem
bil
omenil
progresivno
paralizo
?
“
Tomo
pridrži
korak
:
„
Zakaj
je
vzrojil
,
Dreja
?
“
Ta
skomizne
s
pleči
:
„
Ne
vem
.
Jaz
se
še
vedno
čudim
.
—
To
pa
je
gotovo
:
—
bolezen
ni
užitek
zanj
.
“
Prijatelja
obmolkneta
in
zavijeta
skozi
park
na
desno
.
Od
gradu
odseva
motna
luč
,
izmed
drevja
v
drevoredih
žare
posamezne
svetilke
...
„
Duša
je
,
ki
uživa
,
—
to
je
tisto
!
Filister
ne
uživa
z
dušo
.
Njegova
duša
je
pregnana
v
zadnjo
zaprašeno
kamrico
.
Zgolj
telesno
uživanje
je
znak
filistrstva
.
“
„
Bogdan
je
filister
,
“
—
se
nasmehne
Tomo
.
„
Vzgoje
nam
je
treba
.
Duša
potrebuje
šole
,
da
postane
zmožna
za
uživanje
.
Lepoto
vidiš
in
jo
občutiš
;
a
če
ti
ne
odmeva
v
duši
in
če
te
ne
zgrabi
za
srce
,
je
užitek
nepopoln
.
“
„
Nečist
.
“
„
Nečist
je
,
vidiš
!
Saj
je
tudi
greh
užitek
,
—
a
pokora
mu
je
za
petami
.
“
„
Ali
ni
pokora
užitek
?
“
„
Kazen
je
užitek
,
dokler
se
ne
zavedaš
krivde
.
Ko
se
sam
obsodiš
in
kaznuješ
,
ko
se
ti
duša
zvije
v
bolečinah
in
skoprni
kesa
in
pokore
,
—
takrat
se
ti
odkrije
kazen
.
“
„
Bog
v
človeku
.
“
„
Zunanje
kazni
ni
,
kazen
je
samo
notranja
.
V
tebi
samem
,
v
tvoji
duši
—
vstane
kazen
.
“
„
Vstane
bog
!
“
„
Sediva
tu
na
klop
!
“
—
pravi
Dreja
.
„
V
tem
smrečju
je
tema
kakor
v
rogu
.
“
„
Kako
je
s
kraljem
na
Betajnovi
?
“
—
vpraša
Tomo
.
„
Korakal
je
preko
trupel
—
in
je
zmagal
.
“
„
V
komediji
je
zmagal
.
Zadnji
akt
pa
se
je
moral
izvršiti
v
njegovi
duši
,
—
bil
je
tragičen
.
“
„
In
satan
se
je
rogal
.
“
„
Nečist
užitek
dušo
obremeni
,
da
postane
nesposobna
za
uživanje
.
Nečistost
ubije
dušo
.
Samo
če
si
brez
greha
,
moreš
do
najvišjega
užitka
.
“
„
Kateri
je
najvišji
?
“
„
Velika
ljubezen
!
Spojitev
duš
!
“
Ljubezen
za
življenje
.
Veruješ
vanjo
?
“
„
Verujem
!
“
—
Dreja
vzdihne
in
skrije
obraz
v
dlani
.
„
Ti
skrivnostni
moj
cvet
,
ti
roža
mogota
!
“
—
zašepeče
Tomo
komaj
slišno
.
Nenadoma
pa
se
vzdigne
in
se
ozre
okoli
;
zdaj
šele
je
spoznal
okroglico
,
kjer
je
bil
popoldne
z
Miro
.
Dreja
se
mu
nasmehne
:
„
Tu
te
je
danes
Mira
poljubila
.
“
„
Kaj
?
—
Oprosti
,
Dreja
!
Jaz
sem
jo
bil
poljubil
...
Kaj
naj
storim
?
—
Človek
je
kakor
pes
...
“
„
Nikar
se
ne
vznemirjaj
,
Tomo
!
Pred
menoj
si
čist
.
Ona
je
tebe
poljubila
.
Ona
te
je
iskala
...
Meni
je
jako
ljubo
,
da
se
zopet
briga
zate
.
Upam
,
da
se
vse
lepo
in
pametno
razvije
...
Njena
duša
je
v
velikih
stiskah
.
Kriza
mora
biti
skoro
na
vrhuncu
.
“
„
Kriza
?
“
„
Čim
več
nas
je
ob
njeni
strani
,
tem
laže
jo
prestane
.
Ali
ti
je
pravila
o
svoji
—
ideji
?
“
„
O
kakšni
ideji
?
“
„
Saj
ne
vem
,
če
je
resnično
njena
ideja
...
Ona
se
ti
že
še
razodene
.
Jaz
nočem
mešati
.
Naj
se
stvar
razvija
,
kakor
je
določeno
!
Jaz
sem
prepričan
,
da
se
prav
razvije
.
Naj
gre
magari
tik
ob
brezdnu
,
samo
da
pride
mimo
...
“
„
To
so
mi
same
zagonetke
.
Človek
se
nazadnje
tudi
iz
brezdna
še
izkoplje
.
“
„
Tudi
iz
brezdna
se
lahko
izkoplje
;
—
ampak
...
“
Tomo
je
prestrašen
;
nagne
se
k
prijatelju
in
se
dotakne
njegove
roke
:
„
Povej
mi
,
Dreja
!
“
„
Nič
ni
posebnega
,
moj
dragi
.
Pravzaprav
si
niti
sam
še
nisem
popolnoma
na
jasnem
.
Danes
se
mi
je
začelo
nekaj
svitati
...
“
Po
kratkem
molku
nadaljuje
:
„
Mira
je
še
mlada
in
nezrela
.
Le
potrpimo
malo
!
Ona
je
še
šolarica
.
“
„
Šolarica
?
“
„
Mlada
ljubezen
—
je
rekel
Breznik
.
Vse
to
naše
mlado
iskanje
in
hlastanje
,
poželjenje
in
hrepenenje
,
ljubimkanje
,
—
vse
to
je
šele
šola
za
pravo
,
veliko
ljubezen
.
In
mi
vsi
smo
šolarji
.
“
„
Slabi
šolarji
,
“
—
pravi
Tomo
.
„
Slabi
in
dobri
,
“
—
se
nasmehne
Dreja
.
„
So
ljudje
,
ki
so
smo
za
šolo
;
vse
življenje
šolarji
.
So
pa
tudi
,
ki
ne
morejo
dočakati
,
da
dovršijo
nauke
;
ti
bi
zaživeli
brez
vsake
šole
.
“
„
Ti
si
pri
zadnjih
,
Dreja
.
“
„
Najsolidnejša
je
srednja
vrsta
:
najprej
šola
,
kakor
se
spodobi
,
potem
življenje
!
“
„
Javor
mi
je
bil
razlagal
nekdaj
ljubezen
kot
—
turistiko
.
“
„
Javor
je
turist
.
“
„
Užitek
sam
na
sebi
!
Triglav
ali
Mangart
,
Veliki
zvonar
ali
Bela
gora
,
Bled
ali
Opatija
,
Rožnik
ali
Golovec
,
—
to
je
precej
vseeno
;
vsako
ob
svojem
času
.
Ljubezen
je
sama
ob
sebi
namen
;
čim
raznovrstnejša
,
tem
bujnejša
in
zabavnejša
.
“
„
Brez
duše
.
“
„
Ne
vem
...
“
„
No
—
morda
tudi
z
dušo
;
a
potem
—
z
umazano
dušo
.
“
„
Z
nečisto
dušo
.
“
„
Javor
se
ugonobi
...
“
Dreja
hoče
še
nekaj
reči
,
pa
se
prekine
,
vzdihne
in
se
ozre
v
nebo
...
Tomo
se
mu
čudi
sam
pri
sebi
:
—
Ta
naivni
,
dobrodušni
fantek
,
ki
je
bil
popoludne
še
ves
otročji
,
mu
je
nenadoma
odkril
pogled
v
globine
svoje
resne
moške
duše
,
razumne
,
čustvene
,
trpeče
...
Po
poti
zunaj
zaškriplje
pesek
.
Bližajo
se
koraki
,
slišati
je
glasove
.
Dreja
iztegne
roko
in
posluhne
...
„
To
so
oni
!
“
Tomo
posluša
in
se
začudi
:
„
Štacunarji
?
“
„
Pustiva
jih
mimo
!
Tiho
!
Jaz
bi
zdaj
ne
mogel
...
“
Bogdan
govori
.
Čuti
je
besede
:
„
Breznik
je
filister
.
“
In
Javornikov
glas
:
„
Kadar
ženska
ostari
,
se
potercijali
;
mož
se
pomorali
!
“
Košanov
smeh
...
Glasovi
se
oddaljujejo
in
utihnejo
...
Tomo
se
zasmeje
:
„
Ali
si
ga
slišal
?
Kdo
je
zdaj
filister
?
“
Dreja
je
ves
zamišljen
:
„
Verjameš
na
slučaj
ali
na
usodo
?
“
„
Na
usodo
!
“
„
Žive
duše
nisva
bila
srečala
...
In
zdaj
—
te
tri
!
“
Čez
nekaj
časa
pravi
Tomo
:
„
Poslušaj
tole
idejo
:
—
Človeška
pota
so
v
naprej
določena
—
kakor
pota
zvezd
,
planetov
in
kometov
.
Z
matematično
natančnostjo
je
dognano
,
kje
srečaš
prvega
,
kako
pozdraviš
druzega
,
kdaj
trčiš
v
tretjega
.
In
kakor
so
ozvezdja
in
planetarični
sistemi
,
so
tudi
skupine
v
človeštvu
,
ki
so
v
medsebojni
zvezi
in
tvorijo
zase
svoj
ustroj
.
In
nihče
ne
uide
svoji
sredi
.
Pa
naj
se
izgubi
po
svetu
,
kakor
komet
v
vesoljstvu
,
povsod
ostane
član
družine
,
priklenjen
na
središče
,
ki
mu
iz
neskončnosti
določa
pot
;
prej
ali
slej
se
mora
povrniti
,
odkoder
je
bil
izšel
;
in
če
se
pogubi
,
se
pogubi
kot
član
družine
,
njegovi
ostanki
niso
izgubljeni
zanjo
.
“
Dreja
kima
z
glavo
:
„
Vse
je
izračunajno
.
Povsod
so
isti
zakoni
.
Snov
in
duh
,
obadva
hodita
vsporedno
.
V
kraljestvu
duše
veljajo
ista
fizikalična
pravila
vztrajnosti
in
stalnosti
in
večnosti
in
tako
naprej
...
Kje
je
naša
prosta
volja
,
če
smo
samo
kot
pripete
žoge
v
vzorcu
za
planetaričen
sistem
?
...
“
Po
dolgem
molku
se
vzdigneta
prijatelja
in
se
odpravita
vsak
na
svojo
stran
...
Tomo
je
bil
pomirjen
.
Če
je
človek
samo
žoga
v
rokah
usode
,
če
je
od
začetka
v
njem
pogon
,
ki
ga
popelje
neizprosno
do
neznanih
,
a
začrtanih
mu
ciljev
,
—
čemu
bi
se
potem
poniževal
sam
pred
seboj
,
čemu
bi
se
obtoževal
in
zaničeval
?
—
Kdo
je
odgovoren
za
njegovo
pot
?
—
Ali
je
bil
sam
iskal
tega
dne
,
ki
ga
je
mahoma
privedel
zopet
v
bližino
Mire
,
v
bližino
—
Vere
,
kakor
da
je
tu
nekje
njegova
prava
smer
,
njegovo
sredobežno
—
sredotežno
?
—
izhodišče
—
zatočišče
?
—
—
Ko
bi
nenadoma
zaslutil
dopolnitev
svojih
hrepenenj
,
—
ali
sme
verjeti
svojim
slutnjam
?
—
—
—
Dragi
Javor
!
—
Ti
se
niti
ne
pritožuješ
nad
suhoparnostjo
in
praznoto
mojih
pisem
,
ki
so
pravzaprav
samo
odsevi
tvojih
ljubezenskih
dogodivščin
,
oziroma
ocene
tvojih
novelic
in
romančkov
.
Saj
sem
se
že
tuintam
zagnal
,
da
bi
poveličal
kak
svoj
dogodljajček
in
si
še
zraven
kaj
izmislil
,
da
bi
bil
imenitnejši
,
—
ko
sem
menda
res
obsojen
,
da
ne
doživim
ničesar
pametnega
;
a
komedija
se
mi
ne
posreči
.
Časi
sem
od
same
nevoščljivosti
zamoraliziral
nad
teboj
.
Da
se
ti
malo
odškodujem
in
ti
dokažem
svojo
dobro
voljo
,
naj
ti
opišem
danes
zgodbo
svoje
osmošolske
ljubezni
.
Ti
se
boš
smejal
nad
njo
.
Ljubezen
!
—
porečeš
.
Ali
je
to
ljubezen
,
ko
ji
manjka
poglavitnega
,
to
je
—
uspeha
?
—
Jaz
pa
te
vprašam
:
—
Ali
se
začne
ljubezen
šele
takrat
,
ko
se
ti
ženska
uda
?
—
To
ljubezen
si
lahko
na
cesti
kupim
,
brate
moj
!
—
Prvikrat
sem
bil
videl
Miro
na
promenadi
okoli
mesta
.
Sama
me
je
bila
opozorila
nase
s
svojimi
izzivajočimi
pogledi
.
Imela
je
kakih
šestnajst
let
in
je
hodila
k
uršulinkam
v
šolo
.
Bila
je
še
premalo
ženska
,
zato
bi
se
bil
sam
od
sebe
najbrže
ne
bil
zagnal
za
