,ki
so
lezli
vedno
bolj
skupaj
,
se
vedno
bolj
krčili
,
grbančili
,
postajali
vedno
bolj
vraskavi
,
gubasti
,
mehki
,
žilavi
in
vodeni
.
Tu
in
tam
se
je
kazal
na
zgrbančenih
,
neproporcionalnih
gubah
tanek
,
skoro
neviden
plesniv
mah
.
—
Zunaj
na
starih
,
razpokanih
,
od
dežja
že
precej
poškodovanih
vratih
pa
je
bilo
na
zabrisani
črnini
z
rumenkastosivo
belino
pisano
:
»
Vsaki
dan
sveže
,
najfinejše
pecivo
.
«
Pod
velikim
,
umazanim
in
vsled
tega
le
poluprozornim
steklenim
klobukom
se
je
bahato
razkazoval
na
belkastem
,
porcelanastem
krožniku
z
modrim
krajem
kosec
surovega
masla
,
in
poleg
njega
je
kolegialno
čepel
kos
že
tudi
vrlo
starega
parmezanskega
sira
,
s
katerim
se
je
družilo
par
sivkastih
,
drobnih
mesenih
klobas
.
Takoj
tik
je
bila
v
veliki
,
glinasti
,
beli
skledi
bogata
zaloga
tankih
frankfurčank
in
debelih
cervelatk
.
Nad
njimi
se
je
pohlevno
razpenjala
ne
bas
posebno
gosta
žičnata
mrežica
.
Le-to
je
pokrival
debel
,
belkastorjav
pajčolan
,
ki
pa
je
bil
žalibože
nekoliko
premajhen
ter
je
tolerantno
prepuščal
eno
plat
prosto
in
odprto
,
v
porabo
lačnim
,
sladkosnedim
muham
,
ki
so
zadovoljno
brenčeč
švigale
za
toplih
dni
skozi
mrežo
noter
in
ven
,
se
hladnokrvno
in
samooblastno
izprehajale
po
klobasah
in
klobasicah
.
Sol
v
velikem
,
pepelnatosivem
loncu
tik
klobas
je
bila
že
dokaj
mokra
ter
se
je
skupljala
v
velike
kepe
.
Krača
,
ki
je
čakala
tik
soli
na
leseni
deščici
kupovalcev
,
se
je
zmanjšala
navadno
le
tedaj
,
kadar
si
je
je
starka
odrezala
kak
košček
.
Na
koncu
mize
je
stala
velika
glinasta
posoda
s
suhimi
gobami
,
po
katere
so
prihajale
v
petek
zjutraj
ubožne
ženice
iz
predmestja
.
Nad
mizo
je
visel
na
tanki
,
povprečni
železni
rajici
dolg
,
ozek
kos
slanine
,
s
poprom
močno
potresene
.
Poleg
je
visela
na
motvozu
debela
,
siva
,
plesniva
salama
.
Po
policah
so
se
vrstile
velike
rumenkaste
škatlje
žveplenk
z
zalogo
smolnatih
treščic
,
skrbno
povezanih
v
majhne
butarice
—
novec
komad
—
velike
ščetke
z
debelim
,
trdim
ščetinjem
—
za
čiščenje
podov
—
so
se
miroljubno
bratile
z
manjšimi
in
mehkejšimi
za
snaženje
obutala
.
Takoj
zraven
je
bilo
nakopičeno
vsakovrstno
korenje
,
vsakojako
cvetje
in
listje
—
za
kuhinjo
in
za
najraznoličnejše
bolezni
:
sladki
koren
in
koren
angelikin
...
lipovo
cvetje
je
bilo
pomešano
z
bez-govim
,
lapuhovo
listje
z
encijanom
...
tavžentrože
so
ležale
pri
babji
dušici
,
kamilice
pri
pelinu
in
suhih
vijolicah
...
Na
tleh
je
bilo
v
stari
,
na
dnu
nekoliko
luknjasti
slamnjači
nekaj
belega
,
mehkega
gosjega
perja
,
v
katerem
je
zadovoljno
in
ne
brigajoč
se
za
staro
in
otožno
okolico
dremal
in
sanjaril
star
,
raznolično
pisan
muc
.
Poleg
perja
je
stal
na
nizkem
podnožju
majhen
sodček
petroleja
in
ne
daleč
od
njega
ravno
tak
sodček
s
slabim
,
vodenastim
kisom
.
Tik
par
starih
,
obrabljenih
vreč
je
ležalo
par
parov
poluraztrganih
šolinov
in
črevljev
.
Dalje
v
ozadju
so
stali
piskri
s
kislim
zeljem
,
z
repo
in
črvivim
grahom
...
Vse
to
je
bilo
križem
razvrščeno
po
polutemni
,
vlažni
proda-jalnici
,
v
katero
so
zahajali
le
ubožnejši
ljudje
iz
predmestja
:
delavci
,
vojaki-prostaki
in
borni
dijaki
,
da
so
si
za
par
novcev
kupili
to
ali
ono
malenkost
.
—
Omenjenega
dne
je
v
majhni
železni
pečici
,
ki
je
stala
v
zadnjem
,
še
dokaj
prostem
kotu
prodajalnice
,
prasketal
medel
ogenj
,
in
neprijeten
duh
slabega
,
cenega
premoga
je
napolnjeval
že
tudi
sicer
zaduhlo
prodajalnico
...
Ker
je
postajalo
čim
dalje
temneje
,
je
starka
snela
raz
ostri
nos
velikanske
rožene
naočnike
,
jih
položila
med
orumenele
liste
stare
,
oglojene
knjige
ter
jo
je
počasi
in
previdno
zaprla
.
S
tankimi
,
kratkimi
prsti
si
je
obrisala
sive
oči
,
ki
so
se
ji
med
branjem
bile
zalile
s
solzami
ter
jo
jele
ščemeti
,
potem
pa
se
je
zagledala
skozi
majhno
okno
,
v
katerem
je
bilo
polno
vsakovrstne
šare
,
na
ulico
.
Po
daljšem
molku
je
na
veliko
zazevala
ter
poluglasno
in
globoko
vzdihnila
:
»
Ah
,
kako
vreme
...!
Moj
Bog
—
ta
jesen
...
ta
jesen
...!
«
Obrnila
je
oči
od
okna
,
jih
zakrila
s
sključenimi
prsti
,
se
naslonila
z
laktmi
ob
prodajalno
mizo
ter
črez
nekoliko
časa
začela
v
neenakih
odmorih
pokimavati
.
—
Ravno
tedaj
pa
se
je
prebudil
stari
muc
,
polagoma
kakor
za
poskušnjo
iztegnil
debele
ude
svojega
dobro
rejenega
telesa
,
zadovoljno
,
potihoma
,
počasi
zapredel
,
udaril
z
gibčno
tačico
po
mehkem
,
toplem
perju
ter
z
živimi
,
radovednimi
očmi
kritično
premotril
vso
okolico
.
—
A
ko
je
zapazil
,
da
gospodarica
dremlje
in
kima
,
se
je
,
počasi
in
zadovoljno
godrnjaje
,
dvignil
,
se
oprezno
,
tiho
priplazil
do
starke
in
jo
s
tačico
na
lahno
potipal
po
stari
,
ponošeni
obleki
.
A
videč
,
da
se
ne
gane
,
in
da
ga
ni
opazila
,
se
je
s
smelim
skokom
popel
na
mizo
,
zlezel
na
vrh
peciva
,
potegnil
dolgi
rep
med
dokaj
tolsti
in
debeli
zadnji
nogi
ter
začel
flegmatično
,
a
z
vidno
slastjo
lokati
mleko
iz
velikega
pločevinastega
piskra
...
Starka
je
v
polusnu
slišala
neko
čudno
tleskanje
in
,
instinktivno
sluteč
kako
nesrečo
,
se
je
stresla
,
se
trudila
prebuditi
,
v
snu
tiho
zastokala
,
spet
vztrepetala
,
da
je
škripnil
veliki
stari
stol
z
žalostnim
glasom
,
udarila
z
roko
po
mizi
—
ter
se
v
istem
trenotku
res
vzbudila
.
Nekako
zmetena
si
je
mela
oči
,
skrbeče
pogledala
po
celi
prodajalnici
,
ali
ni
morda
kakega
tatu
v
njej
.
Zapazila
je
muca
pri
mleku
,
izbulila
oči
,
kakor
ga
ne
bi
bila
še
nikdar
videla
v
tem
položaju
in
pri
tem
smelem
delu
—
potem
pa
je
kakor
besna
planila
pokoncu
,
ga
zgrabila
za
vrat
,
ga
treščila
k
peči
,
skočila
za
njim
z
urnostjo
,
ki
je
bila
v
čudnem
nasprotju
z
njeno
starostjo
in
navidezno
okornostjo
,
ter
je
hreščeče
in
hropeče
kriknila
:
»
Mrcina
kosmata
...
ti
vražja
žival
...
vse
najde
,
vse
požre
...!
Ti
zlodej
požrešni
,
tatinski
...!
«
Počasi
,
drsaje
z
velikimi
papučami
iz
debele
kožuhovine
po
starih
,
vraskavih
tleh
,
se
je
vrnila
za
prodajalno
mizo
ter
,
mrmraje
in
jezeč
se
nad
mačkom
,
spet
posadila
svoje
suho
telo
na
veliki
,
s
črnim
usnjem
prevlečeni
stol
.
Kakor
bi
bila
silno
izmučena
in
potrta
,
se
je
težko
in
s
celim
gornjim
telesom
naslonila
ob
visoko
hrastovo
naslanjalo
ter
zaprla
oči
,
hoteč
se
nekoliko
odpočiti
od
nenavadnega
napora
.
Muc
pa
je
neprenehoma
mijavkal
v
najrazličnejših
»
durih
in
molih
«
,
zateglo
,
vedno
glasneje
in
otožneje
.
In
čim
žalostneje
je
mijavkal
,
tem
bolj
se
je
tajalo
starki
srce
,
tem
bolj
ji
je
ginila
jeza
,
in
naposled
se
je
mrmraje
izkobacala
s
starega
stola
,
ki
je
pod
«
njo
kaj
neubrano
škripal
in
ječal
.
Počasi
in
dostojanstveno
,
kakor
nekaj
velevažnega
premišljujoč
in
ukrepajoč
,
se
je
spet
približala
peči
,
vzela
muca
v
naročje
,
ga
začela
gladiti
,
poljubovati
in
pomilovati
z
najpresrčnejšimi
besedami
in
izrazi
...
O
,
ta
muc
—
ta
je
bil
brez
dvoma
boljša
polovica
starkine
duše
.
Ta
muc
ji
je
bil
za
življenje
tako
potreben
,
kakor
zrak
,
in
ako
ga
ni
vsaj
enkrat
na
dan
videla
ter
ga
nekoliko
pobožala
in
parkrat
prav
goreče
,
zaljubljeno
poljubila
,
zvečer
gotovo
dolgo
dolgo
ni
mogla
zaspati
,
in
ko
ji
je
naposled
zatisnil
sen
trudne
stare
oči
,
so
jo
neprenehoma
mučile
čudne
,
težke
sanje
,
v
katerih
je
videla
večkrat
svojega
ljubljenca
mrtvega
,
ležečega
na
perju
v
slamnjači
—
in
iz
takih
sanj
je
prestrašena
planila
pokoncu
ter
z
milim
glasom
poklicala
k
sebi
v
posteljo
iskreno
ljubljeno
žival
...
Sploh
je
bilo
vse
njeno
življenje
z
življenjem
tega
muca
tako
tesno
in
neločljivo
spojeno
,
da
njegove
smrti
pač
ne
bi
lahko
preživela
!
Ta
muc
ji
je
bil
po
smrti
moževi
edina
tolažba
,
edina
ljubezen
.
On
ji
je
nadomestoval
otroke
,
sorodnike
,
prijateljice
—
družbo
.
Ta
muc
ji
je
pregnal
z
enim
samim
ljubeznivim
pogledom
iz
svojih
sivkastih
oči
vse
skrbi
,
ki
so
jo
mučile
,
vso
nevoljo
,
ji
ohladil
polagoma
vso
jezo
,
in
naj
je
bila
še
tako
grozna
.
Bil
pa
je
res
tudi
vreden
njene
ljubezni
ta
muc
.
Na
temenu
okroglate
,
belkaste
glave
je
imel
kot
poseben
nakit
peterovoglato
sivkasto
liso
;
krog
vratu
se
mu
je
vil
sivkastočrn
rob
,
hrbet
mu
je
krasila
svetločrna
,
dokaj
široka
proga
;
snežna
belina
strani
se
mu
je
v
finih
niansah
izpreminjala
proti
trebuhu
v
kostanj
evorjavkasto
bojo
,
na
trebuhu
samem
pa
,
v
antipodni
črti
s
črno
progo
na
hrbtu
,
je
prehajala
v
zabrisano
,
karminasto
,
kačje
zvito
,
ozko
potezo
...
Dolg
,
tanek
rep
je
kazal
nešteto
rjavkastih
in
pepelnato-sivih
,
nesimetrično
razporejenih
pičic
,
med
katerimi
je
tu
in
tam
sa-motarila
kaka
večja
ali
manjša
črna
pika
.
In
te
sicer
že
nekoliko
odebelele
,
a
še
vsekakor
dovolj
stasite
in
elegantne
tačice
—
s
kako
eleganco
so
stopicale
po
prodajalnici
s
tihimi
,
neslišnimi
koraki
...
S
kakim
vprav
občudovanja
vrednim
dostojanstvom
se
je
izprehajal
ta
vzor
vseh
mucev
po
tej
raznovrstni
,
pisani
šari
,
črez
vreče
in
stare
škornje
,
črez
sodčeke
s
kisom
in
petrolejem
,
črez
mlince
in
slanike
,
črez
piskre
z
repo
,
zeljem
,
fižolom
in
gobami
,
s
katerimi
je
prišel
njegov
tankočutni
nosek
večkrat
v
najbližjo
,
intimno
dotiko
.
Kako
gracijozno
je
skakal
s
prodajalne
mize
na
staro
peč
v
ta
ali
oni
ravno
odprti
predal
,
na
police
,
na
starkin
veliki
stol
,
na
starko
samo
...
O
,
to
vam
je
bil
unikum
—
res
unikum
v
vsakem
oziru
,
naj-vzornejši
,
najrazumnejši
,
naj
ljubezni
vej
si
,
najlepši
in
najljubkejši
izmed
vseh
mucev
,
vreden
najnežnejše
ljubezni
,
največjega
občudovanja
,
najskrbnejšega
negovanja
.
A
kakor
ima
vse
lepo
in
dobro
na
svetu
primešano
nekaj
manj
lepega
in
včasih
celo
slabega
,
tako
je
bilo
tudi
pri
tem
klasičnem
mačku
.
Imel
je
namreč
včasih
čudne
navade
in
muhe
,
ki
so
bile
z
v
njegovimi
sicer
krotkimi
nravi
v
očitnem
nasprotju
.
Cesto
namreč
,
ko
se
mu
je
stara
gospodarica
najbolj
laskala
,
ga
najstrastneje
poljubovala
,
jo
je
najprej
z
mehko
tačico
nekoliko
pobožal
in
prav
prijateljski
potipal
po
velem
,
hrapavem
licu
,
potem
pa
ji
je
prav
ne-prijateljski
in
kakor
največji
sovražnik
z
ostrimi
kremplji
razpraskal
dolgi
koščeni
nos
.
—
Tak
je
bil
torej
ta
stvor
božji
,
ki
je
sedaj
,
skrivaje
se
za
toplo
pečjo
,
tako
žalobno
in
neutešljivo
mijavkal
in
se
žalostil
zaradi
jeze
svoje
gospodarice
,
dokler
ga
le-ta
ni
naposled
vzela
v
naročje
ter
ga
poskusila
s
sladkimi
,
ljubeznivimi
besedami
potolažiti
.
»
Aj
,
sirotek
...
ali
te
boli
?
...
Eh
,
ubožec
,
saj
te
nisem
hotela
tako
hudol
—
A
zakaj
vedno
laziš
tamkaj
,
kjer
te
je
najmanj
treba
...
ti
porednež
...
ti
ničvrednež
...
ti
ubožec
...
ti
srček
mali
ma-licki
...
«
In
poljubljala
ga
je
s
prekipečim
navdušenjem
,
s
kakršnim
se
poljublja
samo
zaljubljena
mladina
.
Muc
pa
je
predel
in
godel
,
si
lizal
tačice
,
migal
z
dolgimi
,
belimi
brki
,
mahal
z
repom
krog
sebe
,
ga
zvijal
na
vse
mogoče
načine
in
spet
odvijal
in
iztegoval
ter
udaril
z
njim
dvakrat
,
trikrat
starico
prav
nežno
po
suhem
,
v
neštete
gube
nabranem
licu
.
»
Ti
ubožec
,
ti
revček
,
ti
srček
moj
dragi
...
koliko
si
moral
trpeti
...
kako
težko
si
čutil
mojo
trenotno
nevoljo
...!
A
potolaži
se
,
ti
srček
...
ti
...
ti
...
«
In
poljubljala
ga
je
spet
in
spet
,
ga
gladila
in
božala
,
ga
stiskala
na
prsi
,
se
mu
nasmihala
s
širokimi
usti
ter
se
mu
dobrikala
na
vse
le
mogoče
načine
.
—
—
V
rdečkasto
barvani
,
majhni
kletki
na
preglici
nad
njo
pa
je
nemirno
skakljal
majhen
kanarček
,
se
poredno
zibal
in
gugal
na
rumenem
obročku
,
visečem
sredi
kletke
,
porival
debeli
,
kratki
kljun
skozi
žice
,
ki
so
se
tesno
vrstile
druga
poleg
druge
,
kljuval
trdi
,
stari
sladkor
,
se
pomakal
v
mali
,
s
staro
,
že
zelenkasto
vodo
napolnjeni
kopalnici
ter
včasih
melanholsko
začivkal
...
Ko
je
bila
starka
muca
potolažila
,
je
porinila
staro
,
rjavo
vrečo
,
ležečo
tik
sodčekov
za
kis
in
petrolej
,
k
peči
,
položila
mače
na-njo
ter
ga
prav
skrbno
ovila
—
pač
s
tisto
rahločutnostjo
,
kakor
bi
povijala
kako
dete
—
ter
mu
pogladila
še
parkrat
glavo
,
ki
je
molela
iz
vreče
.
Sedaj
se
je
spomnila
tudi
kanarčka
,
ki
ji
je
bil
takisto
ljub
in
drag
,
kakor
maček
.
»
Ej
,
saj
res
—
ti
si
menda
tudi
lačno
...
ti
sirote
,
ti
...
«
je
mrmrala
ter
mu
vrgla
v
kletko
par
drobtinic
,
katere
je
odluščila
od
najbližjega
mlinca
.
Iz
majhne
,
podolgovate
,
lončene
kopalnice
je
izlila
staro
,
že
smrdečo
vodo
,
in
sicer
kar
po
tleh
,
da
je
nekoliko
debelih
kapljic
padlo
po
naključju
tudi
v
mleko
,
nekoliko
po
mlincih
,
po
slanikih
,
na
kračo
—
to
je
ni
niti
najmanj
vznemirilo
—
ter
nalila
iz
velikega
,
modrorožnatega
vrča
,
stoječega
za
vrati
,
sveže
in
čiste
.
Par
minut
je
ogledovala
rumenega
,
finega
ptička
,
kako
se
je
gibčno
,
elastično
in
elegantno
kretal
po
mali
kletki
,
skakljal
od
strani
na
stran
,
kljuval
sladkor
,
pomakal
kljunček
v
svežo
vodo
,
krilil
s
pe-rotmi
krog
sebe
in
po
vodi
,
da
so
drobne
kapljice
odletavale
med
žicami
na
tla
—
kako
jo
je
radovedno
in
tako
razumno
meril
s
svojimi
čistimi
,
rdečkastimi
očmi
,
zdaj
in
zdaj
začivkal
ter
se
vratolomno
zazibal
na
lahnem
obročku
...
Črez
mrzli
,
resni
obraz
se
ji
je
razlilo
nekaj
kakor
tajno
zadržano
veselje
,
tiha
zadovoljnost
,
samoljuben
ponos
.
In
spet
je
sedla
v
veliki
,
težki
,
staromodni
stol
,
ki
je
bil
s
črnim
,
že
precej
obrabljenim
in
oglojenim
usnjem
prešit
in
z
žinjem
napolnjen
;
naslonila
se
je
ob
visoko
,
široko
zadnjo
plat
,
sklenila
roke
na
prsih
ter
se
zagledala
skozi
steklena
vrata
na
ulico
...
»
Jesen
...
c
je
zamrmrala
ter
globoko
vzdihnila
,
da
se
je
muc
,
katerega
je
ravnokar
objel
sladek
sen
,
prebudil
,
široko
odprl
sive
oči
ter
strmeč
in
s
tihim
očitanjem
pogledal
svojo
starinsko
gospodarico
.
»
Kako
vreme
!
c
je
vzdihnila
še
enkrat
,
zazevala
na
veliko
in
široko
ter
sklonila
glavo
za
trenotek
na
suhe
prsi
.
Polagoma
jo
je
spet
dvignila
ter
se
zopet
zagledala
na
ulico
...
Droben
,
gost
dež
je
naleta
val
zunaj
,
dež
,
kakršen
je
navaden
prve
dni
jeseni
,
ko
že
cele
tedne
visi
nebo
nizko
nad
zemljo
,
ono
sivkasto
,
umazano
,
nepredirno
nebo
,
ki
je
vedno
enako
mirno
,
neizpremenljivo
in
pusto
,
ko
se
že
cele
tedne
vlačijo
po
ulicah
one
neprijetne
,
mokre
,
mrzle
jesenske
megle
,
ki
delajo
celi
vzduh
tako
neprijetno
vlažen
,
težek
,
neznosen
.
Ulice
postajejo
od
teh
megel
mokre
,
polzke
,
nečiste
,
stene
vlažne
,
okna
se
preprežejo
s
tanko
,
rosnato
zaveso
,
ki
dela
steklo
skoro
popolnoma
neprozorno
,
ki
se
polagoma
zbira
v
drobne
,
podolgovate
kapljice
,
ki
polže
leno
po
steklu
navzdol
,
črtaje
za
seboj
ravne
,
širše
in
ožje
stezice
.
Raz
strehe
padajo
enakomerno
,
težko
in
počasi
debele
kaplje
ter
se
razpršujejo
na
vlažnem
kamenju
na
vse
strani
v
atomsko
majhne
dele
.
In
za
takimi
dnevi
,
za
katerih
prši
megla
kakor
drobna
,
skoro
nevidna
rosa
,
začne
padati
gost
dež
,
katerega
od
začetka
le
bolj
čutimo
nego
vidimo
...
Nestrpno
pričakuje
vse
konca
te
goste
,
drobne
rose
.
A
dan
za
dnevom
je
zavlečeno
in
zastrto
nebo
z
istim
svinčeno-sivim
,
nepredirnim
,
nizko
nad
zemljo
se
plazečim
ovojem
.
In
dež
,
v
začetku
fin
in
droben
kakor
pepel
,
postaje
redkejši
,
a
tem
debelejši
,
pada
s
šumom
na
opeko
streh
,
udarja
ob
stene
in
zidove
,
ki
postajejo
od
vlage
temotni
in
mrzli
—
škrebeta
ob
stekla
oken
in
velikih
vrat
na
prodajalnicah
.
—
Ulice
,
na
pol
prevlečene
z
neprijetno
,
sklizko
vlago
,
postajejo
blatne
;
po
žlebovih
grgra
voda
;
med
starim
kamenjem
ozkih
,
predmestnih
ulic
curijo
majhni
,
kalni
,
od
vsakovrstne
nesnage
nasičeni
,
gosti
tokovi
,
ki
se
zbirajo
ob
trotoarju
ter
se
zlivajo
v
vodotoke
...
Ulice
so
puste
,
žalostne
,
prodajalnice
zapuščene
,
prazne
,
sobe
temne
,
mrzle
.
—
Za
teh
dolgočasnih
,
leno
se
plazečih
,
meglenih
in
deževnih
jesenskih
dni
se
človeka
polasti
nehote
temna
,
težka
,
nepremagljiva
melanholija
,
ki
mu
zagreni
vsako
delo
,
ga
napolni
s
srdom
in
gnevom
nad
dežjem
in
blatom
...
Tudi
stare
Želakovke
se
je
polastila
polagoma
neka
težka
otož-nost
...
in
spanec
jo
je
začel
premagovati
.
»
Ta
jesen
...
to
pusto
vreme
...
ta
večni
dež
,
«
je
vzdihujoč
mrmrala
ter
počasi
zevala
.
Stara
glava
,
zavita
z
veliko
,
črno
ruto
,
izpod
katere
so
se
ji
videli
nekoliko
redki
,
tanki
,
osiveli
lasje
,
ji
je
lezla
globlje
in
globlje
na
prsi
.
Zadremala
je
...
A
dobrodejen
spanec
je
ni
dolgo
ovijal
s
svojim
težkim
,
a
sladkim
ovojem
.
Nad
težkimi
vrati
,
ki
so
bila
od
polovice
navzgor
steklena
,
je
zazvonil
majhen
zvonček
s
slabim
,
tankim
glasom
...
starka
se
je
prestrašila
,
stresla
,
vzravnala
težko
glavo
,
si
potegnila
z
velo
,
trepetajočo
desnico
črez
zaspano
,
radi
nepričakovanega
obiska
vidno
presenečeno
lice
,
si
je
obrisala
vodene
,
udrte
oči
,
je
zamižala
še
dvakrat
,
trikrat
,
kakor
bi
ji
jemala
polumračna
svetloba
,
ki
je
lila
v
debelem
pramenu
skozi
odprta
vrata
,
vid
—
je
vzdihnila
,
vstala
,
se
nerodno
priklonila
ter
ravno
hotela
vprašati
dami
,
ki
sta
bili
vstopili
,
s
čim
da
jima
more
postreči
,
ko
začne
prva
izmed
došlic
s
hitrim
,
visokim
glasom
,
ki
je
hreščal
kakor
skrhana
žaga
:
»
Dober
dan
,
gospa
Želakovka
,
dober
dan
...
oprostite
,
da
vas
motiva
.
Sli
sva
ravno
tod
mimo
ter
sva
se
malo
oglasili
,
gospa
Želakovka
...
če
ne
motiva
...
«
»
O
,
prosim
...
prosim
...
veseli
me
...
«
je
s
tihim
,
skoro
plahim
glasom
odgovarjala
trgovka
.
»
Uh
,
kako
slabo
vreme
...
gospa
Želakovka
...
«
»
Joj
,
kako
blato
«
je
sekundirala
družica
nekoliko
niže
in
tise
.
»
Voda
teče
sirom
po
ulicah
...
«
»
In
kaka
kaluža
je
to
...!
«
»
In
ta
dež
—
dan
za
dnevom
...
Moj
Bog
...
Brez
konca
in
kraja
...
moj
Bog
.
«
»
In
kako
mrzlo
...
uh
!
«
»
In
v
sobah
moramo
že
kuriti
...!
V
začetku
oktobra
...
pa
kuriti
...
pomislite
...
«
»
Res
,
hudo
...
v
začetku
oktobra
...
«
Starka
je
pogledala
v
kotu
malo
železno
peč
,
v
kateri
je
že
pojemal
ogenj
,
ter
žalobno
vzdahnila
.
—
»
Kar
trese
človeka
...
Bolje
se
zavij
,
Mirni
.
«
»
Ah
,
človek
komaj
stopi
na
ulico
in
že
ima
naduho
...
kaj
v
ne
,
gospa
Želakovka
?
«
»
Gotovo
...
gotovo
...
gospodična
Weinerlova
...
res
,
prav
res
jo
ima
...
«
je
mrmrala
starka
,
vsa
omamljena
in
presenečena
od
plohe
besed
,
ki
so
se
tako
nenavadno
hitro
in
gosto
usipale
nanjo
,
in
ugibaje
na
tihem
sama
pri
sebi
,
kak
namen
in
smoter
ima
pač
poset
in
čudna
prijaznost
sester
Weinerlovih
,
kateri
je
sicer
poznala
dalje
časa
,
ker
sta
stanovali
v
bližini
,
a
prišla
je
redkokdaj
in
le
mimogrede
z
njima
v
dotiko
.
A
dolgo
se
ni
mogla
baviti
s
temi
mislimi
in
slutnjami
,
ker
sta
sestri
klepetali
dalje
svoje
banalne
opazke
,
hitro
in
brez
nehanja
,
kakor
ropoče
in
drdra
kaka
mašina
,
ko
je
v
najhitrejšem
teku
...
»
Aj
,
raz
moje
krilo
se
kar
cedi
...
«
»
Res
...
jaz
sem
ravno
taka
...!
Oj
,
kaka
škoda
obleke
...
«
je
javkala
sestra
vdova
.
»
Saj
pravim
in
trdim
:
najbolje
doma
pri
gorki
peči
...
A
veste
,
gospa
Želakovka
,
ti
poseti
...
Moj
Bog
,
kako
si
more
človek
pomagati
...!
Vsakdo
je
manj
ali
bolj
navezan
na
društvo
—
suženj
društva
,
navade
,
etikete
,
skratka
bontona
...
Niti
v
takem
vremenu
nima
človek
miru
,
ampak
se
mora
klatiti
okrog
,
da
zadosti
družabnim
zahtevam
...
«
»
Res
...
res
...
nikdar
ni
miru
,
«
je
z
elegičnim
glasom
za-tarnala
vdova
...
»
Eh
...
a
propos
,
gospa
Želakovka
...
skoro
bi
bila
pozabila
,
kar
sem
vas
hotela
vprašati
...
Slišala
sem
,
da
je
vaša
nečakinja
pri
gospej
doktorici
Zoričevi
v
službi
.
«
»
Da
...
da
...
gospodična
...
Kuharica
je
.
—
Pridno
dekle
,
izborno
dekle
,
«
je
hvalila
starka
,
ki
je
v
hipu
nekoliko
oživela
ter
kakor
nihalnik
stare
,
zaprašene
ure
prikimavala
z
veliko
glavo
.
»
Aj
...
veste
—
toliko
se
govori
po
mestu
o
tem
...
no
,
saj
veste
.
—
Gotovo
vam
ne
povem
nič
novega
,
nikakršne
tajnosti
...
no
,
znate
...
o
gospej
Zoričevi
namreč
in
o
onem
—
najbrž
ga
poznate
—
o
ritmojstru
Stanskem
...
«
Napeto
in
s
prežečo
pozornostjo
je
opazovala
,
kak
vtisk
napravijo
te
besede
na
starko
.
A
ta
je
ostala
povsem
mirna
in
hladna
,
v
eno
mer
kakor
po
taktu
kimala
z
glavo
,
se
oprijemala
s
suhimi
,
sključenimi
prsti
prodajalne
mize
ter
zrla
z
malimi
,
sivimi
,
mežikajočimi
očmi
vprašaje
v
staro
,
suho
gospodično
.
—
»
No
,
kakor
vam
je
morda
znano
,
sem
bila
jaz
jako
intimna
z
rajno
Riegersbergovko
,
z
materjo
Zoričevke
...
Kakor
veste
,
je
spomladi
pri
hčerki
Emiliji
na
hitrem
umrla
...
žalibog
—
Bog
ji
daj
dobro
...
Zlata
dušica
je
bila
,
zvesta
,
nesebična
prijateljica
...
Naravno
je
torej
,
da
se
zanimam
za
hčerko
...
O
,
jaz
sama
ne
verujem
in
nisem
nikdar
verovala
onemu
natolcevanju
in
obrekovanju
...
a
svet
—
svet
je
hudoben
...
in
največje
veselje
mu
je
,
če
more
komu
ukrasti
dobro
ime
,
omadeževati
komu
čast
...
«
Umolknila
je
,
žalostno
povesila
glavo
ter
si
potegnila
z
majhnim
,
po
kolonjski
vodi
duhtečim
robcem
črez
oči
,
hoteč
si
pridobiti
vanje
par
solzic
.
»
Mhm
«
—
je
zakašljala
starka
ter
nemirno
,
ne
vedoč
,
ali
naj
pove
resnico
,
ali
ne
,
zrla
na
prodajalno
mizo
,
po
kateri
so
ji
hitro
in
nervozno
igrali
in
tipali
rumeni
prsti
...
»
In
veste
,
ko
bi
bilo
tako
...
jaz
,
zaupna
prijateljica
Evelinine
matere
,
bi
jo
lahko
na
skrivnem
in
tihem
posvarila
,
bi
ji
lahko
rekla
:
‚
Glej
,
dete
,
to
in
to
govore
zlobni
jeziki
o
tebi
...
Moj
Bog
,
vem
,
da
ni
res
,
vem
...
kako
bi
vendar
mogla
kaj
takega
verjeti
,
ko
te
vendar
poznam
že
od
mladih
nog
—
vedno
si
bila
tako
dobra
,
tako
nedolžna
,
tako
poštena
...
A
veš
,
svet
je
svet
—
svet
je
zloben
.
Ne
dajaj
mu
niti
najmanjšega
povoda
za
kak
sum
,
kako
natolcevanje
...
In
pred
vsem
se
varuj
družbe
onega
...
pretrgaj
z
njim
vsako
občevanje
...
Moj
Bog
,
ko
bi
zvedel
tvoj
mož
kaj
o
teh
govoricah
—
da
so
neresnične
,
vem
...
o
vem
—
a
mož
je
mož
—
nagel
,
hude
jeze
...
Kdo
ve
,
kaj
bi
se
izcimilo
iz
tega
.
‘
—
Tako
bi
ji
govorila
,
in
prepričana
sem
,
da
bi
me
slušala
kakor
lastno
mater
...
«
»
Res
...
res
...
gotovo
...
«
je
prikimavala
starka
z
resnim
obrazom
.
Vse
prejšnje
sume
in
pomisleke
ji
je
premagala
in
razgnala
neprekosna
retorika
nekdanje
guvernante
.
—
»
In
vi
,
gospa
Želakovka
,
boste
gotovo
najbolj
znali
,
koliko
resnice
je
v
celi
stvari
...
Vam
gotovo
pove
vse
vaša
nečakinja
...
prosim
,
ne
ugovarjajte
in
ne
opravičujte
je
,
saj
to
vendar
ni
nič
hudega
...
to
je
pač
povsem
naravno
...
«
»
Gotovo
...
o
,
da
...!
Ančka
ne
stori
nikdar
nikomur
nič
zalega
in
hudega
.
«
»
Verujem
,
verujem
...
o
!
—
Torej
bi
vas
prosila
v
imenu
dobre
stvari
,
da
nama
položaj
nekoliko
razjasnite
,
kar
bode
le
Evelini
sami
v
prid
...
Umejete
—
ne
iz
radovednosti
,
ampak
edino
le
v
imenu
dobre
stvari
vas
prosim
za
to
...
O
,
kot
prijateljici
pokojne
Riegersbergovke
mi
je
čast
,
sreča
,
dobro
ime
njene
hčerke
pač
pri
srcu
...
in
boli
me
,
žali
me
,
ko
slišim
vsa
ta
obrekovanja
...
Umete
—
kali
?
«
»
Urnem
,
umem
...
in
žalibog
sem
slišala
že
tudi
jaz
o
Ančki
marsikaj
,
kar
...
kar
...
ni
celo
v
redu
...
«
»
Moj
Bog
,
torej
vendar
...!
«
Guvernanti
‚
v
pokoju
‘
so
se
zabliskale
vodene
oči
.
»
Oh
,
—
torej
res
...!
«
»
O
,
jaz
sem
trdila
že
po
zimi
,
ko
je
ritmojster
začel
zahajati
k
Zoričevim
,
da
se
iz
tega
ne
izcimi
nikdar
nič
dobrega
...
O
,
jaz
poznam
Stanskega
...
«
In
z
roko
je
zamahnila
po
zaduhlem
,
toplem
zraku
,
kakor
bi
hotela
pahniti
nekaj
daleč
,
daleč
od
sebe
.
Starka
pa
je
v
eno
mer
pokimovala
ter
nadaljevala
z
monotonskim
,
šepetajočim
,
skoraj
boječim
glasom
:
»
In
jaz
sem
poiskala
Ančki
že
drugo
službo
...
Dekle
je
mlado
,
nepokvarjeno
...
slab
vzgled
bi
jo
lahko
popačil
.
«
»
Torej
tako
daleč
je
prišlo
...!
«
»
In
žalibog
ni
dovolj
,
da
zahaja
ritmojster
k
njej
,
tudi
ona
ga
skrivaj
obiskuje
...
O
,
ko
bi
to
znala
rajna
mati
—
tudi
jaz
sem
jo
poznala
...
blaga
,
dobra
gospa
...
«
»
Moj
Bog
...
«
»
Pripovedujte
dalje
...
pripovedujte
...
«
»
Razložite
natančno
...
«
»
Da
—
ko
gre
zvečer
na
videz
k
blagoslovu
,
ne
ostane
v
cerkvi
,
ampak
jo
zapusti
pri
stranskih
vratih
—
ter
zahaja
baje
k
Stanskemu
.
«
»
Je-li
mogoče
!
«
—
»
Tako
globoko
je
padla
...!
«
»
Kak
škandal
...
«
»
Moj
Bog
...
«
Guvernanti
se
je
veli
,
življenja
siti
obraz
žalil
s
krvjo
,
in
hlineč
presenečenje
in
globoko
,
odkritosrčno
žalost
,
bi
bila
skoro
od
veselja
vzkliknila
in
poljubila
starko
,
ki
ji
je
v
svoji
naivnosti
in
ženski
zgovornosti
podala
tako
važnih
novic
.
A
premagala
se
je
,
povesila
,
kakor
od
velike
žalosti
celo
potrta
,
glavo
ter
črez
nekoliko
časa
s
tišjem
,
turobnim
,
a
odločnim
glasom
nadaljevala
:
»
Temu
moramo
storiti
konec
.
—
Resno
hočem
z
Evelino
govoriti
,
jo
posvariti
,
ji
pokazati
nevarnost
,
v
kateri
se
tako
lahkomiselno
predaje
...
Morda
je
še
mogoče
,
da
se
prepreči
,
kar
bi
bilo
najhujše
—
javen
škandal
.
«
»
Škoda
gospe
...
drugače
je
baje
zelo
dobra
...
vsaj
proti
Ančki
.
«
»
Gotovo
dobra
...
gotovo
...
In
ravno
radi
tega
—
kaka
škoda
!
«
»
Kdo
bi
bil
to
mislil
...
«
»
Ona
je
najbrž
nedolžna
...
Stanski
jo
je
zapeljal
...
O
,
on
je
lokav
človek
...!
«
»
In
njen
mož
!
—
On
ni
zanjo
—
na
pol
kmet
...
Mislim
,
da
v
drugih
razmerah
ne
bi
bilo
prišlo
do
tega
.
«
»
Zanemarja
jo
baje
...
Ne
briga
se
zanjo
,
živi
le
za
svojo
stroko
...
Mogoče
,
da
se
peča
tudi
z
drugimi
...
«
»
Ančka
pravi
,
da
je
dober
človek
...
«
Sestri
sta
se
spogledali
.
Na
tankih
,
velih
ustnicah
Miminih
je
zatrepetal
za
trenotek
zaničljiv
,
skoro
neviden
nasmeh
.
—
»
Aj
,
ne
bomo
se
pričkali
...
A
Evelino
je
treba
vsekakor
posvariti
...
«
»
Vsekakor
...
«
»
Gotovo
,
gospodična
,
storite
to
...
Najbolje
bo
...
«
»
Verujte
mi
,
gospa
Želakovka
,
da
ste
mi
storili
veliko
uslugo
...
Koristili
ste
gotovo
tudi
Evelini
—
nje
čast
,
nje
dobro
ime
je
v
nevarnosti
...
Mati
je
mrtva
...
sestra
daleč
...
mož
ne
utegne
ali
noče
...
kdo
naj
torej
skrbi
za-njo
,
če
ne
jaz
,
najbližja
prijateljica
obitelji
Riegersbergove
...!
«
»
Da
,
da
...
storite
to
,
gospodična
...
Škoda
gospe
,
res
škoda
...
A
mene
ne
omenjajte
,
prosim
...
«
»
Gotovo
ne
.
—
A
hvaležna
sem
vam
,
iz
srca
hvaležna
...
No
,
ne
bodeva
vas
več
mudili
,
že
predolgo
stojiva
tukaj
...
Oprostite
...
Z
Bogom
,
gospa
,
z
Bogom
...
Hvala
vam
...!
Z
Bogom
...
«
»
Klanjam
se
...
«
»
Z
Bogom
...
«
—
In
guvernanta
je
hitela
žarečega
,
v
zadovoljstvu
se
kopajo-čega
obraza
iz
prodajalnice
.
Za
njo
pa
je
stopala
kakor
senca
sestra
Dora
,
takisto
srečna
in
blažena
—
in
sicer
edino
le
radi
tega
,
ker
je
videla
sestro
srečno
in
blaženo
.
V
visoki
,
zelenkasti
,
lični
peči
malega
salona
v
stanovanju
sester
Weinerlovih
je
veselo
,
živo
prasketal
oživljajoči
ogenj
,
in
rdeči
,
nemirni
,
sikajoči
plamen
je
skozi
prodrta
železna
vrata
črtal
dolge
,
ozke
,
z
daljavo
od
peči
se
razširjajoče
pramene
po
belih
,
gladkih
tleh
ter
fantastično
prerezaval
in
z
rdečkastim
svitom
razsvetljeval
polutmino
,
ki
se
je
prostirala
po
salonu
.
Mimi
se
je
bila
ravnokar
preoblekla
,
potegnila
velik
,
s
karmi-nastordečim
usnjem
prevlečen
fotelj
k
topli
peči
ter
je
svoje
dolgo
,
suho
telo
zavalila
z
globokim
,
radostnim
vzdihom
vanj
.
Noge
,
ki
so
ji
tičale
v
ohlapnih
,
suknenih
domačih
cipelicah
,
je
položila
na
nizko
podnožnico
,
ki
je
stala
ravno
pred
pečjo
,
tako
da
je
eno
polovico
obseval
žar
ognja
iz
peči
,
druga
polovica
pa
je
bila
skrita
v
senci
podpečka
.
Roke
je
položila
na
ozka
,
tanka
bedra
.
Nemirne
,
od
radosti
sevajoče
oči
je
upirala
v
prasketajoči
in
trepetajoči
plamen
,
ki
je
polagoma
uničeval
drobna
bukova
drva
...
zdaj
malce
pojemal
ter
spet
v
ostrih
,
visokih
zubljih
mogočno
plapolal
,
izpreminjaje
s
prasketom
drva
v
žareče
oglje
,
ki
se
je
drobilo
na
kosce
...
manjše
in
manjše
...
in
razpadajoče
naposled
v
črnkastosivkast
,
droben
pepel
...
»
Hahaha
...
vrniti
ti
hočem
s
polno
,
obilno
mero
,
kar
si
na-hudil
meni
,
«
je
mrmrala
sama
za-se
,
in
krog
širokih
,
ozko
stisnjenih
ust
se
ji
je
zazibal
zadovoljen
in
ob
enem
diabolsko-zlovoljen
posmeh
.
—
In
spet
se
je
zagledala
v
rumenkasti
plamen
—
nemo
,
mirno
,
pazljivo
in
prežeče
kakor
kaka
čarovnica
,
hoteča
v
plamenu
zazreti
in
spoznati
mračne
dogodke
temne
prihodnjosti
...
—
In
zamislila
se
je
v
ono
jasno
,
toplo
pomladnjo
noč
,
ko
je
pred
kakimi
osmimi
leti
bila
pri
vdovi
Riegersbergovi
na
domači
za
bavi
,
prirejeni
o
priliki
,
ko
se
je
bila
vrnila
Evelina
iz
Prage
...
V
glavi
so
ji
spet
mogočno
zazveneli
in
zašumeli
mehki
,
tožeči
,
elegični
zvoki
Chopinovega
noturna
—
oni
čarobni
zvoki
,
ki
nam
z
neko
nepremagljivo
močjo
zazibljejo
dušo
v
nekako
opojnost
,
v
nekak
ekstatičen
polusen
,
ki
nam
vzbujajo
v
srcu
do
sedaj
neznane
,
sladko-bridke
čute
ali
nam
pa
take
,
ki
so
do
sedaj
le
dremali
v
naši
duši
,
in
katerih
smo
se
le
včasih
,
v
popolnoma
posebnih
trenotkih
temno
,
nejasno
in
nedoločno
zavedali
,
zdajci
kakor
na
više
povelje
privabijo
na
periferijo
našega
mišljenja
in
hotenja
...
In
v
tem
polusnu
,
v
tej
opojni
ekstazi
pozabi
človek
vsakdanje
življenje
,
pozabi
njegove
težave
,
nadloge
in
boje
,
upe
in
prevare
...
Dozdeva
se
mu
,
da
se
je
duša
ločila
od
telesa
,
da
je
zdrobila
okove
,
ki
nas
vežejo
na
zemljo
,
prah
in
blato
,
da
se
dviga
visoko
nad
zemske
nižave
,
da
lahko
,
polagoma
,
zibajoča
se
v
sladkih
sanjah
,
plava
više
in
više
—
v
nedogledne
;
eterske
svetove
...
v
dom
srečnih
,
blaženih
duhov
...
In
v
takih
blaženih
trenotkih
nam
je
soba
preozka
,
pretesna
—
njen
vroči
,
nasičeni
vzduh
pretežek
,
premoreč
...
in
človek
nehote
mehanski
poišče
kak
miren
prostorček
,
kjer
je
sam
s
svojim
prepolnim
srcem
,
sam
s
svojim
drhtečim
hrepenenjem
,
sam
s
svojo
vzneseno
dušo
—
poišče
si
kako
okno
,
kjer
z
radostjo
srka
vase
lahni
balzamski
nočni
zrak
,
ki
mu
hladi
vroče
čelo
,
mu
umirja
od
mehkih
akordov
razgrete
živce
...
In
bilo
ji
je
,
kakor
da
med
onimi
tožečimi
,
po
sreči
in
miru
hrepenečimi
akordi
,
ob
onih
vzdihih
ranjene
,
trpeče
duše
stopa
za
gardine
visokega
salonskega
okna
...
in
v
istem
trenotku
se
oklene
gladka
moška
roka
njenih
dolgih
prstov
,
na
katerih
koncu
začuti
vroče
ustnice
...
električen
tok
ji
—
kakor
nekdaj
,
ko
je
petnajstletno
dekle
prvič
slonela
ob
prsih
svojega
mladostnega
oboževatelja
—
strese
celo
telo
...
krepko
stisne
roko
neznanega
kavalirja
...
potem
pa
jo
kakor
strela
z
jasnega
neba
prestraši
rezek
,
mrzel
,
ironski
glas
:
»
Pardon
,
gospodična
...
ni
bilo
vam
namenjeno
...!
«
—
Stara
devica
.
,
je
vztrepetala
pri
teh
grenkih
spominih
,
da
je
karminasti
fotelj
ječe
zaškripal
...
Z
desno
nogo
je
divje
in
jezno
tresnila
ob
nizko
podnožnico
,
da
jo
je
porinila
za
par
pedi
v
stran
.
Mačje
oči
so
ji
od
jeze
in
hrepenenja
po
maščevanju
bliskale
in
se
ji
fosforsko
svetile
in
zarile
,
kakor
ogenj
v
peči
...
»
Ha-ha
...
sedaj
pa
je
prišel
čas
osvete
.
—
In
hočem
se
tudi
maščevati
...
hočem
se
...
V
dušo
—
naravnost
v
dušo
te
hočem
in
moram
zadeti
...
Da
...
da
...
Ha-ha-ha
...
«
Suhi
,
kratki
smeh
je
neprijetno
zvenel
po
tihem
,
temotnem
salonu
.
Mehanski
,
zaglobljena
v
načrte
in
misli
o
osveti
,
je
polagoma
odprla
mala
,
železna
pečna
vrata
ter
s
tankimi
železnimi
kleščami
popravila
pojemajoči
ogenj
,
da
so
majhne
blesteče
iskrice
švignile
iz
napol
zgorelega
lesa
in
debelega
žarečega
oglja
...
In
v
glavi
guvernantini
,
pod
kupljenimi
lasmi
in
za
nagubanim
,
s
praškom
posutim
čelom
je
dozoreval
bolj
in
bolj
načrt
okrutne
osvete
,
po
kateri
je
hrepenela
tako
dolgo
,
s
tako
nenasitno
,
pekočo
strastjo
...
In
sedaj
se
je
bližal
trenotek
—
sedaj
je
prišel
!
Zavriskala
bil
—
Neznana
slast
jo
je
premagovala
ter
ji
vabila
na
blede
,
vele
ustnice
režeč
nasmeh
...
Zatisnila
je
oči
ter
se
prepustila
temu
sladkemu
občutku
.
Du
Schmerzensreiche
—
Das
Schwert
im
Herzen
,
Mit
tausend
Schmerzen
Blickst
auf
zu
deines
Sohnes
Tod
.
Was
mein
armes
Herz
hier
banget
,
Was
es
zittert
,
was
verlanget
,
Weisst
nur
du
,
nur
du
allein
!
Goethe
Droben
,
gost
dež
je
naletaval
,
in
debela
vlažna
megla
se
je
kuhala
,
kopičila
in
vlačila
po
mokrih
,
blatnih
mestnih
ulicah
,
katere
je
ovijal
že
prvi
mrak
z
lahnim
,
dremotnim
ovojem
,
ko
je
drugega
dne
hitela
gospa
Zoričeva
k
blagoslovu
v
frančiškansko
cerkev
.
Dolga
,
pepelnatosiva
mantilja
jo
je
delala
še
impozantnejšo
,
veličastnejšo
,
ne
da
bi
skrivala
in
kazila
polni
a
še
vendar
vitki
stas
njenega
junonskega
života
.
Pelerino
,
ki
ji
je
koketno
visela
ob
širokih
ramah
,
je
na
desni
strani
pripognila
nekoliko
nazaj
,
ker
je
z
desnico
držala
majhen
svilnat
dežnik
.
—
Na
širokem
cerkvenem
pragu
,
odpiraje
polovico
visokih
,
zgoraj
steklenih
znotranjih
vrat
—
zunanja
še
večja
,
s
svetlim
železom
okovana
,
so
bila
odprta
—
je
zaprla
dežnik
,
potegnila
pelerino
črez
prsi
,
nagloma
otresla
raz
fine
male
šolinčke
iz
tanke
jelenove
kože
roso
in
malce
peska
in
blata
,
ki
se
jih
je
oprijelo
,
še
skrbneje
ovila
mantiljo
ob
stasito
telo
ter
si
nekoliko
poravnala
gosti
pajčolan
,
ki
ji
je
zastiral
žametasto
lice
,
razgreto
od
hitre
hoje
,
od
mrzlega
,
ledenega
vetra
in
od
znotranje
,
duševne
razburjenosti
.
Vstopila
je
.
—
V
hiši
božji
je
bilo
skoro
do
cela
temno
...
Le
tu
in
tam
je
na
pozlačenem
lestencu
ob
debeli
,
rjavkasto
barvani
steni
nemirno
plapolala
kaka
tenka
voščena
sveča
.
Pred
glavnim
oltarjem
je
medlo
,
z
rdečkastim
svitom
brlela
večna
luč
v
zlati
,
srčasti
svetilki
,
ki
je
visela
na
dolgi
,
tanki
verižici
in
lahno
,
enakomerno
se
gugala
iz
strani
v
stran
.
Na
vsaki
strani
oltarja
je
gorela
po
ena
debela
,
rumenkasta
sveča
;
njiju
spodaj
široka
,
proti
koncu
ostra
,
nemirno
plapolajoča
in
se
tresoča
plamena
sta
na
pol
razsvetljevala
visoki
,
krasni
,
iz
belega
mramorja
umetno
izdelani
oltar
,
vitke
sohice
ob
tabernaklju
,
fino
,
nežno
izklesano
podobico
na
svetlem
križu
visečega
Zveličarja
na
sredini
izbočenih
vrat
tabernakljevih
.
Tresoči
se
rumenkasti
prameni
so
se
razlivali
črez
ljubke
klečeče
angelje
z
dolgimi
,
v
tem
lahnem
,
v
tmini
skoro
zamirajočem
svitu
se
čudno
lesketajočimi
perotnicami
,
nežnih
,
ženskih
obrazov
,
dolgih
,
valovitih
,
kostanjevih
las
,
vitkih
,
k
molitvi
sklenjenih
rok
in
majhnih
,
finih
nog
,
ki
so
nekoliko
nad
gležnji
moleli
izpod
bele
,
gubaste
obleke
.
—
Odsev
sveč
je
bliskal
in
trepetal
črez
visoke
svetce
,
ki
so
,
zaviti
v
valovite
,
pozlačene
plašče
,
tiho
stali
ob
stenah
tik
oltarja
ter
resno
,
nekamo
otožno
zrli
pred-se
,
kakor
bi
sanjali
o
davno
minolih
časih
,
o
krutih
bojih
s
svetom
in
z
lastnim
srcem
...
Rumenkasti
,
proti
vrhu
rdečkastočrni
,
ostri
plameni
so
se
manjšali
in
večali
,
nemirno
,
neredno
vztrepetavali
,
se
nagibali
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
stran
,
naprej
in
nazaj
.
Debele
,
podolgovate
kaplje
raz-taljenega
rumenkastobelega
voska
pa
so
polagoma
polzele
po
debelih
,
težkih
svečah
ter
padale
na
široke
,
pozlačene
skledice
visokih
,
masivnih
,
krasno
izdelanih
svečnikov
.
Svit
večne
luči
in
sveč
je
obseval
tudi
nizko
mramornato
ograjo
,
krito
s
finim
,
belim
prtom
,
katerega
kraje
so
robile
ozke
,
dragocene
čipke
—
ter
je
na
pol
razsvetljeval
še
zgornji
del
presbiterija
in
konce
črnkastih
hrastovih
klopi
,
stoječih
v
dveh
vrstah
ob
rjavkastem
zidu
.
Ostali
del
presbiterija
pa
je
ovijala
mračna
,
mistična
polutmina
...
Cerkev
je
bila
še
skoro
prazna
.
Le
tu
in
tam
je
.
sedela
ali
klečala
v
širokrh
,
gladkih
klopeh
kaka
stara
ženica
,
zavita
v
velik
,
črn
pled
ali
pa
ogrnjena
z
debelim
,
staroverski
prikrojenim
plaščem
.
Nekatere
so
imele
na
klopi
pred
seboj
tanko
,
zvito
svečico
,
ki
je
razsvetljevala
le
najbližjo
okolico
in
še
to
le
za
silo
.
Skozi
velike
naočnike
,
ki
so
jim
kakor
jarmi
viseli
na
ostrih
,
ozkih
,
dolgih
nosovih
,
so
pobožno
in
Bogu
vdano
strmele
v
stare
,
v
črno
,
oglojeno
usnje
vezane
knjige
z
orumenelimi
listi
in
velikimi
,
že
umazanimi
,
osinjelimi
in
zabrisanimi
črkami
...
Tiho
je
bilo
v
cerkvi
...
To
mistično
,
skoro
nadnaravno
in
tesno
tišino
je
le
zdaj
in
zdaj
predramilo
in
zmotilo
škripanje
odpirajočih
se
vrat
...
Težki
,
počasni
,
drsajoči
koraki
—
—
le
redkokdaj
so
se
slišali
lahni
,
hitri
,
elastični
in
tihi
,
razodevajoči
čvrsto
,
mlado
novodošlico
,
ki
je
hitro
in
tiho
hitela
na
svoje
mesto
,
da
se
je
dozdevalo
,
da
se
niti
ne
dotika
gladkih
kamenenih
tal
...
Zdaj
in
zdaj
je
zašumela
pri
vratih
dolga
,
težka
obleka
kake
dame
iz
boljših
krogov
...
Kje
iz
kakega
kota
je
zazvenel
kratek
,
suh
,
otel
kašelj
...
In
z
vsem
tem
so
se
mešali
,
tvorec
čudne
,
nemuzikalne
akorde
,
globoki
,
glasni
vzdihi
,
tiho
,
včasih
nekoliko
naraščajoče
mrmranje
molečih
staric
,
ki
se
je
pa
takoj
spet
izpreminjalo
v
nerazločno
šepetanje
,
iz
katerega
so
se
razločevali
le
šumevci
...
škrebetanje
molkov
ob
široke
klopi
...
in
tu
in
tam
tiho
smrčanje
kake
starke
,
katero
je
v
goreči
molitvi
premagal
sladki
spanec
.
—
—
Gospa
Zoričeva
je
šla
po
stranskem
delu
cerkve
v
kapelico
Marije
sedmih
žalosti
.
Mala
,
lahno
se
gugajoča
zlata
svetilka
pred
oltarjem
je
s
svojo
brlečo
rdečkasto
lučjo
le
slabo
,
nedoločno
,
čarobno
obsevala
dragoceno
,
umetno
podobo
na
nizkem
oltarju
,
ki
je
bil
ves
zagrnjen
in
pokrit
s
svežimi
in
umetnimi
cveticami
in
raznovrstnim
zelenjem
...
Zoričevka
je
nekoliko
postala
pri
vhodu
ter
napeto
upirala
oči
v
polutemno
kapelico
.
Ko
se
je
privadila
tej
tmini
in
je
videla
,
da
je
kapelica
prazna
,
je
vstopila
.
Sedla
je
v
majhno
,
kratko
klop
ob
levi
strani
,
se
prekrižala
ter
hotela
moliti
.
A
ni
mogla
!
Bila
je
čudno
razburjena
,
ne
da
bi
sama
vedela
,
zakaj
...
O
,
kolikokrat
je
že
hodila
to
pot
,
kolikokrat
je
že
klečala
ravno
na
tem
mestu
ter
molila
k
‚
Materi
dolorosi
‘
za-se
in
—
zanj
,
h
kateremu
jo
je
silila
njena
grešna
strast
!
—
A
nikdar
še
ni
čutila
te
čudne
tesnobe
,
kakor
sedaj
...
A
danes
—
!
Neki
znotranji
glas
jo
svari
in
ji
pravi
,
naj
ne
hodi
k
njemu
,
naj
se
vrne
,
naj
zapusti
pot
,
katera
jo
mora
privesti
v
pogubo
...
Bilo
ji
je
,
kakor
da
jo
zadene
v
kratkem
velika
nesreča
!
Neizrečeno
tesno
ji
je
bilo
pri
srcu
.
—
Spet
se
je
pokrižala
ter
pričela
tiho
,
šepetaje
moliti
.
A
molitev
ji
je
zamrla
na
trepetajočih
ustnicah
...
Mislila
je
spet
nanj
ter
kakor
v
sladkem
snu
zaprla
modre
oči
.
—
Tedaj
pa
ji
je
bilo
,
kakor
bi
slišala
blizu
sebe
tihe
,
oprezne
korake
.
Stresnila
se
je
,
na
široko
odprla
velike
,
jasne
oči
ter
jih
uprla
proti
vhodu
,
misleč
,
da
je
kdo
vstopil
.
A
nikogar
ni
videla
.
»
Motila
sem
se
...
zaman
se
vznemirjam
,
«
si
je
mislila
ter
zrla
v
lahno
se
gugajočo
,
srčasto
zlato
svetilko
pred
oltarjem
,
katere
mala
luč
je
le
nejasno
prodirala
rdečkasto
,
stekleno
,
do
polovice
z
oljem
napolnjeno
čašico
.
—
Odtod
pa
se
ji
je
pogled
nehote
uprl
v
podobo
na
oltarju
.
In
ko
je
zrla
te
bolestne
,
neizmerno
nežne
in
neizrečeno
ljubeznive
poteze
na
izmučenem
obrazu
deviške
matere
,
ki
se
v
nadčloveški
,
nemi
boli
nagiblje
k
edinemu
,
z
neodoljivo
ljubeznijo
ljubljenemu
sinu
,
ki
ji
leži
mrzel
,
mrtev
,
z
bledim
obrazom
,
oblit
s
krvjo
,
v
naročju
...
ko
je
motrila
podolgovati
,
resni
,
krasni
obraz
Spasiteljev
,
po
katerem
se
je
razprostirala
božanstvena
milina
,
neki
čudno
tajen
mir
brez
trpkosti
in
jeze
,
iz
katerega
pa
ji
je
vendar
velo
naproti
neko
tiho
,
molčeče
očitanje
—
je
nehote
povesila
oči
...
Pretreslo
jo
je
z
elementarno
močjo
,
in
v
srcu
se
ji
je
začelo
vzbujati
kesanje
—
kesanje
zaradi
njenega
omadeževanega
,
izgubljenega
življenja
.
—
Razburjeno
,
s
temno
rdečico
zalito
lice
je
skrila
v
male
,
z
dolgimi
pepelnatimi
rokavicami
oblečene
roke
...
In
spet
so
se
ji
začele
ustnice
polagoma
premikati
.
Molila
je
.
Obstala
je
nekoliko
.
—
Mehanski
,
v
daljših
odmorih
je
ponavljala
isto
molitev
—
prvikrat
bolj
v
srcu
nego
z
besedami
,
drugikrat
jo
je
tiho
,
neslišno
šepetala
,
tretjikrat
jo
je
mrmrala
s
poluzadušenim
,
trepetajočim
glasom
...
»
Milosti
si
polna
...!
«
Še
enkrat
so
se
ji
izvile
te
besede
liki
globok
,
težek
vzdih
iz
burno
se
dvigajočih
prsi
.
Pred
duševno
oko
pa
ji
je
stopalo
kakor
grozeča
prikazen
njeno
sedanje
grešno
življenje
v
vsej
svoji
mrzkosti
,
v
vsej
nagnusnosti
.
Ob
enem
pa
so
se
ji
porajale
v
vzburkani
duši
jasne
,
dražestne
slike
izza
rosne
mladosti
,
ko
je
s
čistim
,
deviškim
,
od
pogubnih
viharjev
življenja
še
nedotaknjenim
srcem
klečala
cesto
in
cesto
ravno
pred
to
podobo
ter
iz
globine
otroško-nedolžnega
srca
pošiljala
zaupne
,
goreče
molitve
in
prošnje
k
sveti
Bogorodici
...
In
tedaj
je
bila
tako
zadovoljna
,
tako
srečna
,
tako
blažena
!
A
sedaj
...
sedaj
...
moj
Bog
...!
In
kesanje
—
resnično
,
trpko
,
mogočno
kesanje
ji
je
napolnjevalo
nemirno
srce
...
»
...
Milosti
si
polna
...
«
Jasno
je
spoznavala
,
da
ji
je
sedaj
res
potrebna
,
prepotrebna
milost
iz
neba
,
da
bi
se
mogla
otresti
bridkih
in
vendar
sladkih
verig
tega
nasladnega
,
razbrzdanega
,
skrivnega
življenja
,
katerega
kalni
valovi
so
jo
kakor
mrtvo
,
lahko
igračico
drevili
s
seboj
v
vedno
mogočnejše
,
hujše
,
nevarnejše
vrtince
...
Velike
sanjave
oči
,
kopajoče
se
v
solzah
,
ki
so
v
rdečkastem
svitu
večne
luči
bleščale
čarobno
kakor
dragoceni
biseri
,
je
proseče
,
zaupno
obrnila
v
‚
Mater
doloroso
‘
.
Drgetajoče
ustnice
pa
so
ji
še
vedno
šepetale
polagoma
,
v
odmorih
,
nekamo
boječe
:
»
...
Milosti
si
polna
...
«
In
ko
je
s
solznimi
očmi
zrla
krasni
umotvor
,
se
ji
je
polagoma
dozdevalo
,
da
se
ta-le
oživlja
,
da
se
nagiblje
mati
globlje
k
sinu
,
da
ji
po
prepadlem
,
krasno
bledem
,
prozornem
licu
polže
debele
,
svetle
solze
,
počasi
padajoče
na
prsi
Spasiteljeve
...
Trepetaje
je
zrla
ta
prizor
.
—
In
spet
ji
je
bilo
,
kakor
bi
se
dolge
,
ogleno-črne
trepalnice
božje
device
polagoma
dvignile
,
in
kakor
bi
se
njen
očitajoči
,
neznano
bolestni
pogled
uprl
v
molčečo
grešnico
...
Vroč
tok
krvi
ji
je
zavrel
po
žilah
,
da
je
drgetala
,
in
kakor
nezavestna
se
je
z
glavo
in
prsmi
naslonila
na
klop
,
ki
je
bila
od
njene
obleke
nekoliko
vlažna
.
—
In
kakor
v
vročici
je
začela
zopet
šepetaje
in
hitro
moliti
,
sama
ne
vedoč
prav
,
kaj
da
dela
,
kaj
govori
,
česa
naj
prosi
.
Zavedala
se
je
le
svojega
greha
,
ki
ji
je
sedaj
z
vso
grozno
težo
legal
na
dušo
,
grozeč
jo
uničiti
in
zdrobiti
.
In
prestrašena
od
tega
mogočnega
pojava
svoje
boljše
narave
,
se
je
trudila
nekako
spet
uspavati
in
dušiti
glasni
klic
vzbujene
vesti
.
Kako
da
se
ji
je
ravno
danes
vzbudila
,
sama
ni
vedela
.
Da-li
je
to
zadnji
k
pokori
vabeči
in
ob
enem
pred
pretečo
nesrečo
svareči
glas
Onega
,
ki
vabi
z
neizrecno
,
neumljivo
ljubeznijo
vse
—
tudi
največje
grešnike
—
k
sebi
,
ki
z
neskončno
potrpežljivostjo
trka
na
vsako
,
še
tako
zakrknjeno
srce
...
Umiriti
je
hotela
ta
očitajoči
-
glas
,
in
zato
je
spet
mehanski
,
hitro
,
brez
pravega
premisleka
ponavljala
isto
molitev
.
Plakala
je
...
Le
s
težka
je
izgovarjala
posamezne
besede
.
—
Vmes
pa
so
ji
misli
hitele
k
—
njemu
.
In
neka
neznana
,
demonska
moč
jo
je
vabila
,
jo
silila
,
naj
zapusti
cerkev
,
ji
kaotično
mešala
neredne
,
nelogiški
se
vrsteče
misli
v
vroči
glavi
...
Polagoma
je
spet
povzdignila
temnordeči
,
od
obilih
solza
mokri
obraz
ter
se
z
nekim
tajnim
,
svetim
strahom
ozrla
na
oltar
.
Nejasno
,
čarobno
,
mistično
je
obsevala
luč
žalostno
skupino
.
In
v
trepetajočem
,
rdečkastem
svitu
svetilke
se
je
dozdevalo
Evelini
,
kakor
bi
vrela
iz
ran
Spasiteljevih
polagoma
vroča
,
rdečečrna
kri
...
kaplja
za
kapljico
...
ter
se
cedila
po
finih
,
nežnih
rokah
,
na
katerih
so
jasno
prosevale
modrikaste
žile
...
po
širokih
,
lahno
izbočenih
prsih
...
po
ozkih
,
dolgih
,
belih
nogah
...
Evelina
je
skoro
glasno
zajecala
ter
spet
zakrila
obraz
s
trepetajočimi
rokami
.
—
Dolgo
,
skoro
četrt
ure
,
je
sedela
tako
...
obraz
zakrivajoč
z
rokami
in
naslanjajoč
se
na
črnikavo
klop
.
V
srcu
pa
so
se
ji
mogočno
borile
nasprotne
,
sovražne
sile
.
—
Boljši
del
njene
osebnosti
jo
je
svaril
,
ji
prigovarjal
,
naj
odstopi
od
sedanjega
nevarnega
pota
,
naj
da
slovo
sedanjemu
nenravnemu
in
nenaravnemu
življenju
,
naj
zatre
hudobno
,
grešno
nagnjenje
svojega
srca
.
A
strasti
v
njej
so
ji
kazale
veselje
,
radost
in
razkošnost
sedanjega
življenja
—
ki
je
bilo
tem
bolj
zanimivo
,
čim
bolj
je
je
morala
skrivati
pred
možem
in
svetom
.
In
ti
strastni
glasovi
,
da
bi
jo
prestrašili
in
pahnili
v
obup
ter
ji
tako
potrli
duševne
sile
in
zatrli
vso
samostalnost
,
so
ji
kazali
in
dokazovali
z
grozno
resnobo
in
škodoželjno
neusmiljenostjo
,
da
je
sedaj
za
vrnitev
prepozno
,
da
bi
bila
to
le
njena
sramota
in
njena
poguba
...
In
ti
glasovi
so
bili
tako
močni
in
mogočni
,
tako
prepričevalni
,
a
ob
enem
tako
preteči
,
tako
mameči
in
sladko
vabeči
,
da
se
jim
je
polagoma
skoro
proti
lastni
volji
vdajala
in
naklanjala
.
In
tedaj
je
po
naključju
pogledala
med
tankimi
prsti
na
nasprotni
zid
,
kjer
je
bila
z
umetnim
kistom
naslikana
druga
Marija
—
Marija
Magdalena
—
v
vsej
svoji
lepoti
in
krasoti
,
s
svojim
idealno
dovršenim
telesom
,
s
klasično
ovalnim
,
čudovitim
,
zamišljenim
obrazom
,
s
sanjavimi
,
mamečimi
orientalskimi
očmi
,
na
pol
strastnimi
,
na
pol
navdušenimi
za
visoki
nauk
velikega
,
občudovanega
in
obožavanega
učenika
...
Krasno
klečeče
telo
so
ji
ovijali
zlati
,
težki
,
valoviti
lasje
do
koncev
nog
.
In
ti
lasje
nam
tudi
iz
slike
tako
rekoč
duhte
naproti
z
nekim
očarujočim
ognjem
,
kakor
so
duhteli
tedaj
,
ko
je
spokorna
grešnica
brisala
noge
Odrešeniku
...
Taka
slika
,
ki
dviga
čistega
,
vernega
človeka
k
nebesom
,
vzbuja
poželjivcu
le
neko
naravno
strast
,
ki
se
poltno
naslaja
z
vročo
poezijo
tega
nadnaravnega
,
čudovitega
umotvora
,
v
katerem
je
spojena
idealna
ženska
lepota
z
nadzemeljsko
,
božanstveno
krasoto
...
Z
neznanim
,
neukrotnim
ognjem
je
zdajci
razpalil
ta
pogled
Evelino
.
Obraz
ji
je
gorel
,
težko
,
hitro
in
burno
je
sopla
,
in
med
drobnimi
rokami
je
nervozno
stiskala
in
mečkala
fin
batisten
robček
,
ki
je
bil
moker
od
solz
...
Videlo
se
ji
je
,
da
prav
sedaj
bije
sama
s
seboj
najhujši
,
odločilni
boj
.
In
zla
strast
je
bolj
in
bolj
obladovala
,
jo
bolj
in
bolj
vpregala
v
svoje
zanke
...
Pri
tem
pa
ji
je
boječi
,
nesamozavestni
,
izbegani
pogled
nehote
ušel
spet
na
‚
Mater
doloroso
‘
.
A
takoj
je
povesila
nemirne
,
plameneče
oči
.
Vstala
je
.
In
ne
da
bi
se
pokropila
in
pokrižala
,
je
zbežala
,
kakor
gnana
od
zlih
duhov
,
iz
kapelice
in
se
izmuznila
pri
stranskih
vratih
iz
cerkve
.
Z
desnico
si
držeč
mali
dežnik
in
privzdigujoč
si
z
levico
dolgo
obleko
,
je
hitela
po
stranskih
,
samotnih
ulicah
v
stanovanje
Stanskega
.
V
kotu
kapelice
,
za
široko
,
visoko
izpovednico
blizu
vhoda
,
pa
se
je
skrivala
druga
ženska
oseba
,
visoka
,
suha
,
zavita
v
dolgo
,
črno
,
nekoliko
ponošeno
mantiljo
in
pokrita
s
širokim
,
rjavim
,
globoko
v
koščeni
obraz
potisnjenim
klobukom
.
Ko
je
Zoričevka
zapustila
kapelico
,
se
je
izmuznila
tudi
ta
ženska
za
njo
ter
ji
kakor
mačka
sledila
po
samotnih
,
ozkih
stranskih
ulicah
do
ritmojstrovega
stanovanja
.
Doch
hab
ick
immer
sagen
hören
,
dass
Geberdenspaher
und
Geschichtentrager
Des
Uebels
mehr
auf
dieser
Welt
gethan
,
Als
Gift
und
Dolch
in
Morders
Hand
nieht
konnten
.
Schiller
.
Bilo
je
približno
teden
dni
pozneje
.
—
Mrzel
,
oster
sever
je
žvižgal
zunaj
po
ulicah
,
se
kakor
razposajeno
in
razvajeno
dete
igral
z
malimi
,
suhimi
snežinkami
,
ki
so
se
neprenehoma
in
gosto
usipale
s
sivkastega
neba
.
Vrtel
jih
je
v
divjem
plesu
krog
oglov
,
jih
zgrinjal
na
poševnih
strehah
in
jih
zmetaval
zopet
raz-nje
,
jih
kopičil
po
zapahih
in
kotovih
,
kjer
so
se
dotikale
hiše
druga
druge
ter
se
naslanjale
druga
ob
drugo
;
polnil
z
njimi
rdečkaste
in
belkaste
žlebove
pod
visokimi
kapi
...
a
v
prihodnjem
tre-notku
jih
je
s
kapricijozno
svojeglavostjo
spet
pograbil
,
jih
drevil
po
mrzlem
zraku
,
jih
pihal
v
obraz
redkim
pasantom
,
ki
so
s
sklonjenimi
telesi
,
skrbno
se
zavijaje
v
debelo
obleko
,
hiteli
po
ulicah
,
tesno
se
stiskajoč
k
zidovom
...
V
visoki
,
zelenkasti
peči
sprejemne
sobe
dr.
Zoriča
je
veselo
plapolal
ogenj
ter
s
svojim
prasketanjem
motil
tišino
,
ki
je
vladala
po
sobi
.
Sredi
sobe
pa
je
stal
nem
,
raven
in
miren
kakor
kip
,
bledega
,
brezkrvnega
obraza
Zorič
ter
temno
zrl
v
pisano
preprogo
,
ki
je
bila
sprostrta
od
vrat
skozi
sobo
do
drugih
vrat
na
nasprotni
strani
.
—
Potem
pa
je
začel
hitro
begati
po
prostrani
sobi
od
vrat
do
peči
,
od
peči
k
oknu
,
od
okna
do
drugih
vrat
.
In
včasih
je
tiho
,
melanholski
,
kakor
brezmiselno
zamrmral
skozi
tesno
stisnjene
zobe
:
»
Ni
mogoče
...
ni
mogoče
...!
«
In
vedno
nemirno
begajoč
po
sobi
,
je
izvlekel
iz
notranjega
žepa
lahke
domače
suknjiče
zmečkano
pismo
ter
še
enkrat
—
gotovo
že
desetikrat
—
bral
drobna
,
strupena
,
strašna
slova
,
katerih
slednje
ga
je
zadelo
,
kakor
bi
ga
udaril
kdo
s
težkim
,
trdim
kijem
po
glavi
.
Bral
je
še
enkrat
in
še
enkrat
,
polagoma
,
pazno
motreč
slednjo
besedico
.
Zopet
je
zmečkal
pismo
,
korakal
in
begal
po
sobi
z
glasnimi
koraki
—
hitro
,
nemirno
,
z
razpaljenim
,
vročim
obrazom
...
»
In
vendar
...
ko
bi
bila
resnica
...!
«
Kakor
premagan
,
strt
in
uničen
od
temnih
,
strašnih
misli
se
je
naslonil
ob
visoko
okno
,
prekrižal
roke
črez
široke
prsi
,
v
katerih
mu
je
besnel
še
hujši
vihar
nego
zunaj
na
ulici
.
—
»
Da
,
ko
bi
bilo
res
!
—
Ko
bi
se
bila
res
tako
grozno
izpozabila
...
tako
globoko
padla
...
me
tako
podlo
,
rafinirano
,
diabolsko
,
hinavsko
goljufala
...!
Moj
Bog
...
je-li
to
sploh
mogoče
?!
«
—
In
veliko
oko
mu
je
vzplamtelo
v
divjem
žaru
,
obraz
mu
je
zalila
od
čela
globoko
za
vrat
temna
rdečica
,
izbočene
,
močne
prsi
so
se
mu
dvigale
burno
in
visoko
kakor
kovaški
meh
,
in
sopel
je
težko
,
hropeče
...
Grozeče
je
dvignil
stisnjeno
pest
ter
zasikal
:
»
In
ako
je
tako
...
ako
je
le
črtica
tega
res
,
kar
čitam
tu
,
potem
—
gorje
!
«
In
spet
je
stopal
z
velikimi
,
trdimi
,
zvenečimi
koraki
po
sobi
.
—
Obraz
pa
mu
je
postajal
čedalje
bolj
trd
,
strog
in
mrzel
,
da
je
nalikoval
medenemu
kipu
.
Videlo
se
je
,
da
v
srcu
zdravnikovem
dozoreva
nekak
sklep
,
resen
,
trd
in
neomajen
.
—
—
Tedaj
pa
so
zazveneli
na
hodniku
počasni
koraki
,
in
nekdo
je
glasno
potrkal
.
Nič
neprijetnejšega
ne
bi
bilo
moglo
zadeti
zdravnika
v
tem
trenotku
nego
ta
poset
.
Stresnil
se
je
,
skoro
preplašil
.
Z
naporom
vseh
psihičnih
moči
se
je
delal
kolikor
možno
mirnega
ter
se
odzval
s
svojim
prijetnim
,
nekoliko
gromkim
glasom
,
ki
je
še
vendar
nekoliko
vibriral
—
zadnji
,
daljnji
odmev
ravnokar
prebitega
duševnega
boja
.
V
sobo
je
stopil
koncipijent
doktor
Pečnik
ter
kratko
pozdravil
.
Z
radovednim
,
nemirnim
pogledom
je
motril
sobo
,
stene
,
okna
,
strop
,
peč
,
stole
,
mizo
,
omaro
—
da
mu
le
ni
bilo
treba
zreti
zdravniku
v
oči
.
»
Ali
te
ne
motim
?
«
je
vprašal
po
pozdravu
z
negotovim
glasom
in
v
vidni
zadregi
.
»
Motiš
?
—
Nikakor
!
...
Saj
veš
,
da
si
pri
meni
vedno
dobro
došel
.
«
Zdravnik
,
čigar
dušno
ravnotežje
je
anonimno
pismo
o
zvezi
njegove
žene
s
Stanskim
do
cela
prevrglo
in
zrušilo
,
je
čutil
navzlic
zunanji
mirnosti
neko
negotovo
,
nejasno
bojazen
in
slutil
kako
novo
zlo
.
—
»
Verjamem
,
verjamem
,
«
je
mrmral
koncipijent
v
odgovor
na
prijateljske
besede
zdravnikove
ter
sedel
na
ponujeni
mu
nizki
,
lahki
pleteni
stol
.
Nastal
je
kratek
molk
.
—
»
Kaj
misliš
ukreniti
?
«
—
povzame
Zorič
,
da
bi
pretrgal
mučno
tišino
,
igrajoč
nervozno
z
dolgimi
belimi
prsti
po
velikih
šipah
na
oknu
in
zamišljeno
zroč
na
ulico
,
kjer
je
z
veliko
vrečo
ogrnjen
hlapec
peljal
samotežnik
premoga
,
krepko
se
opiraje
z
velikimi
,
trdimi
škornji
ob
mokro
kamenje
—
»
Ali
misliš
odpreti
skoro
svojo
pisarnico
?
—
Kazalo
bi
—
samostojen
bi
bil
...
«
»
Vem
—
vem
...
Gotovo
bi
bilo
najboljše
...
Treba
je
čakati
le
ugodne
prilike
.
«
»
Eh
,
prilika
se
že
ponudi
...
Le
pogum
...
«
Po
teh
vsakdanjih
frazah
je
nastal
spet
molk
.
Videlo
se
je
,
da
je
bil
vsaki
zaglobljen
v
svoje
misli
—
misli
resne
,
težke
in
temne
,
morda
usodne
za
prihodnjost
.
»
Ivan
«
—
je
hipoma
pretrgal
pravnik
tišino
ter
,
hoteč
stvar
brez
vseh
ovinkov
razložiti
,
skočil
pokoncu
.
»
No
...
«
Zdravnik
je
napeto
zrl
v
Pečnika
,
pričakujoč
nekaj
izrednega
.
»
Ivan
...
sem
ti
li
bil
doslej
prijatelj
—
zvest
,
nesebičen
prijatelj
?
«
»
Gotovo
...
In
—
?
«
»
Dobro
...
In
misliš
,
da
sem
še
sedaj
tvoj
stari
,
neizpremenjeni
Pečnik
?
...?
«
»
Mislim
!
«
»
Misliš
?
—
Ah
,
misliš
samo
!
...
A
prepričan
nisi
?
...
Da
,
ali
ne
?
...
«
»
Gotovo
sem
,
gotovo
...
da
.
—
A
čemo
ta
resni
,
pedantovski
predgovor
...?
—
Vznemirjaš
me
!
«
In
res
je
zdravnik
še
z
večjo
napetostjo
in
pozornostjo
zrl
v
resni
,
mračni
obraz
doktorjev
.
Nekako
instinktivno
je
čutil
,
da
se
tiče
to
,
o
čemer
ga
hoče
prijatelj
obvestiti
,
najbrž
njegove
žene
ter
da
mu
Pečnik
le
potrdi
strašno
novico
,
katero
je
čital
ravnokar
v
anonimnem
pismu
,
pisanem
od
neznane
ženske
roke
.
—
In
že
sama
misel
na
to
,
kar
bode
moral
slišati
prihodnji
trenotek
,
vročinsko
koprnenje
in
težka
bojazen
pred
to
novico
mu
je
stiskala
prsi
,
da
mu
je
zastajala
sapa
,
ter
ga
trla
in
tlačila
z
neznano
močjo
.
Moral
se
je
prijeti
ob
bližnji
stol
,
da
se
pod
težo
tega
trenotka
ni
zgrudil
na
svetla
tla
...
»
Torej
veruješ
«
—
je
nadaljeval
koncipijent
s
tihim
,
mehkim
