Blagor
mu
,
ki
ima
v
časih
groze
in
trepeta
še
moč
,
spominjati
se
zornih
prejšnjih
dni
!
Sedeli
smo
na
najlepšem
ljubljanskem
vrtu
.
V
senci
pod
divjim
kostanjem
.
Gospa
Marica
je
z
belo
roko
prekladala
posode
ter
nalivala
kave
,
da
je
silil
prijeten
duh
pod
zelene
veje
.
Tudi
gospa
Mica
ni
hotela
brez
dela
ostati
:
narezala
je
belega
kruha
ter
ga
simetrično
razstavila
po
mizi
.
Vmes
pa
je
postavljala
gospa
Dinca
male
krožnike
z
rumenim
medom
in
surovim
maslom
.
Pri
človekoljubnem
tem
delu
,
ki
je
veljalo
v
prvi
vrsti
meni
,
me
je
prešinila
misel
—
bog
zna
od
kod
je
prišla
—
ki
ni
bila
ljubezniva
za
ljubko
trojico
,
katere
gost
sem
bil
danes
na
najlepšem
ljubljanskem
vrtu
.
Premišljeval
sem
:
„
Kakor
so
lepe
in
srcu
prikupljive
,
pa
bi
vendar
življenje
zastavil
,
da
ta
trojičica
ni
nikdar
poznala
tiste
vsemogočne
ljubezni
,
katera
ni
dana
vsakemu
,
komur
je
pa
dana
,
tega
pretresa
,
kakor
pretresa
vihar
gozdove
na
gori
!
“
V
svoji
neprevidnosti
dal
sem
besedo
tej
svoji
misli
.
Kakor
trije
čmrljčki
so
se
dvignile
ter
brenčale
okrog
mene
.
„
Kaj
,
da
me
nismo
iz
ljubezni
vzele
svojih
mož
?
“
Prav
ostro
so
me
napadale
,
posebno
gospa
Dinca
:
„
Da
bi
jaz
svojega
moža
ne
bila
iz
ljubezni
vzela
?
“
Polastila
se
me
je
hudobija
:
„
Moje
mnenje
govori
,
da
si
svojega
moža
vzela
,
ker
prideluje
vsako
leto
obilo
dobrega
in
dragega
vina
.
“
Že
sem
upal
,
da
pridem
v
dotiko
z
njeno
sladko
ročico
.
Ali
vmes
je
posegla
gospa
Marica
:
„
In
jaz
sem
svojega
vzela
,
ker
sladkor
in
moko
na
debelo
prodaja
?
“
„
In
jaz
,
“
je
hitela
gospa
Mica
,
„
svojega
,
ker
z
dobičkom
razpečava
sukno
in
platno
?
“
Nobena
ni
hotela
odnehati
od
čebljanja
in
iz
oči
jim
je
plamtel
ogenj
,
da
sem
menil
,
sedaj
in
sedaj
bom
upepeljen
!
Na
Kamniških
planinah
se
je
pričela
megla
kaditi
izza
vrhov
.
„
Vreme
se
spremeni
“
sem
pripomnil
,
da
bi
napeljal
govorico
v
drugo
strugo
.
Uni-sono
:
„
Užaljene
smo
!
“
„
Saj
niste
same
,
ljube
prijateljice
,
saj
imate
obilo
tovarišic
!
Čas
,
recimo
moderni
čas
je
tak
,
da
je
zakonska
ljubezen
prav
važno
blago
,
kise
za
visoko
ceno
prodaja
,
za
visoko
ceno
kupuje
.
Kaj
morete
ve
za
to
?
Žrtev
ste
dneva
,
ki
vas
je
rodil
.
A
same
dobro
veste
,
da
bi
danes
Leander
ne
plaval
čez
Helespont
,
če
bi
pri
dekletu
ne
slutil
nekaj
težkih
hranilničnih
knjižic
!
Tudi
jaz
ne
morem
za
to
,
da
je
tako
!
“
„
Obrekovalec
!
Hudobnež
!
“
Posadil
sem
.
se
na
konja
:
„
Kaj
veste
ve
tri
,
kaj
vedo
vaše
tovarišice
,
kaj
ve
moderna
ženska
o
tisti
ljubezni
,
ki
pretresa
telo
in
dušo
,
ki
veže
dušo
in
telo
,
ki
je
kakor
nevihta
,
ki
pride
,
da
ne
veš
odkod
,
ki
te
podsuje
,
ki
te
stolče
,
da
se
od
nje
nikdar
več
ne
oddahneš
,
ki
jo
pa
vendar
hočeš
imeti
,
in
najsi
radi
nje
življenje
izgubiš
!
Kaj
vi
veste
o
taki
ljubezni
!
“
„
Mi
ljubimo
svoje
može
!
“
„
Dokler
so
v
stanu
mesec
za
mesecem
polagati
stotake
na
mizo
!
Če
bi
ne
bilo
teh
stotakov
,
če
bi
ne
bilo
obleke
in
svile
,
ljubi
Jezus
!
koliko
ženic
bi
svoje
može
še
ljubilo
?
“
„
Ti
dobro
to
veš
,
ker
si
—
oženjen
!
“
Grenko-zasmehljivo
so
se
smejale
.
„
Zasmehujte
me
,
kolikor
vas
je
volja
!
Da
,
prijateljice
,
kar
vam
ni
bilo
dano
,
dano
je
bilo
meni
!
Pretresla
me
je
ljubezen
,
enaka
viharju
,
enaka
nevihti
!
Prišla
je
pozno
,
prav
tako
je
prišla
,
kakor
pride
časih
kako
cvetje
v
pozni
jeseni
.
Sadu
ni
rodila
,
kakor
ga
ne
rodi
jesenski
cvet
.
Če
me
hočete
poslušati
,
vam
razgrnem
vse
.
Pri
tem
tudi
izveste
,
čemu
nisem
hotel
zakonske
družice
,
katera
bi
me
bila
ravnotako
okrog
prsta
obvijala
,
kakor
obvijate
ve
svoje
može
.
Pri
poslušanju
se
bodete
morda
obilo
smejale
!
Vprašanje
je
torej
:
me
li
hočete
poslušati
?
“
Gospa
Marica
,
gospa
Mica
in
gospa
Dinca
so
z
enim
glasom
odgovorile
,
da
hočejo
poslušati
.
Ko
se
je
po
travnikih
otava
kosila
—
katerega
leta
je
to
bilo
,
nima
za
vas
,
častite
gospe
,
nikakega
pomena
—
sem
vzel
v
roko
pratiko
ter
izračunal
,
da
dosežem
točno
po
štirinajstih
dneh
osemintrideseto
leto
svojega
,
brezpomembnega
življenja
.
Teh
osemintrideset
let
mi
je
tičalo
neprijetno
v
kosteh
:
spodaj
se
mi
je
pričenjalo
telo
že
nekako
nesimetrično
zaokrožati
,
zgoraj
ob
sencih
pa
je
že
nekaj
sivelo
,
kakor
po
zimi
,
če
leži
ivje
na
vejevju
.
Sicer
pa
se
mi
je
dobro
godilo
.
Nekaj
let
že
nisem
poznal
nikakih
skrbi
,
kakor
so
me
svoj
čas
davile
na
visoki
šoli
,
in
v
pravdah
sem
koval
če
že
ne
rumenjakov
,
vsaj
srebrnjake
,
tako
da
sta
se
napolnila
dan
za
dnevom
lonec
in
skleda
.
Vzlic
temu
pa
me
je
tistega
dne
,
ko
sem
ob
roki
pratike
določil
svojo
starost
,
zavest
,
da
se
staram
,
prav
potlačila
in
ravnotako
me
je
potlačilo
prepričanje
,
da
mi
na
svetu
ne
ostaja
drugega
,
nego
tisto
,
kar
imenuje
Latinec
:
fructus
consumere
.
Stroj
si
,
—
tako
sem
govoril
sam
sebi
—
ki
bo
tekel
,
dokler
so
posamezni
deli
količkaj
v
redu
.
Potem
pa
tuintam
kaj
odneha
,
oči
ti
pokvari
kratkovidnost
,
lasje
ti
izpadejo
in
po
členkih
se
ti
nabere
apno
,
da
teče
stroj
le
še
s
stokanjem
in
ječanjem
.
Pri
koncu
pa
vse
skupaj
pade
,
in
kakor
staro
šaro
te
odneso
v
stran
!
Če
se
pa
ob
najzadnjem
koncu
vprašaš
,
je-li
tvoje
življenje
imelo
kaj
višjega
pomena
ali
namena
,
ne
moreš
drugega
odgovoriti
,
nego
:
„
Ni
ga
imelo
!
“
Tako
sem
govoril
sam
sebi
,
in
prav
živo
sem
čutil
,
kako
me
je
potrlo
teh
osemintrideset
let
,
katere
skoraj
dopolnim
.
Kje
naj
dobim
sočutno
dušo
,
da
izlijetn
vanjo
svojo
otožnost
?
Gnalo
me
je
iz
sobe
.
Ko
stopim
na
ulico
,
je
bil
prvi
človek
,
ki
sem
ga
ugledal
,
trgovec
Bon
,
tvoj
sedanji
mož
,
gospa
Marica
.
Ali
takrat
ti
še
ni
bil
tako
podložen
,
kot
ti
je
dandanes
,
pač
pa
smo
vedeli
,
da
že
šteje
stopinje
za
teboj
in
da
ne
odide
svoji
zakonski
usodi
.
Ker
se
je
sam
ženil
,
je
bil
tiste
dni
pravi
agent
za
ženitve
,
tako
da
sem
takoj
vedel
,
kake
besede
mi
bo
spregovorila
ta
revna
duša
.
„
Kam
pa
?
Kam
pa
?
“
je
povpraševal
.
Odgovoril
sem
čemerno
:
„
Sam
ne
vem
kam
!
“
„
No
,
vidiš
,
ali
ti
naj
do
sodnjega
dne
trobentam
,
kako
sam
v
si
!
Plevel
si
na
njivi
,
za
katerega
se
nihče
ne
briga
!
Čisto
tako
,
kot
plevel
,
tudi
pogineš
!
Dohodke
imaš
;
lahko
bi
preživljal
ženo
in
otroke
.
—
Oženi
se
vendar
!
“
Kar
videl
sem
,
da
živi
v
veri
,
da
je
spregovoril
najmodrejšo
besedo
pod
solncem
in
pod
zvezdami
!
Ta
modrost
pa
me
ni
potolažila
,
ker
je
ženska
le
slaba
tolažba
možu
,
če
je
star
osemintrideset
let
.
Tedaj
se
mi
je
poželelo
po
gospe
Heleni
,
katero
ve
tri
itak
dobro
poznate
.
Tiste
dni
—
morda
je
še
danes
—
je
bila
najkrasnejša
ljubljanska
gospa
,
a
bila
je
—
gospa
Mica
,
ne
nabiraj
svojih
ust
!
—
moja
prijateljica
.
Kadar
me
je
morila
kaka
skrb
ali
otožnost
,
sem
se
zatekel
k
tej
svoji
prijateljici
,
in
vselej
je
njena
materinska
beseda
razvedrila
mojo
dušo
in
čelo
.
V
mojih
očeh
je
bila
gospa
Helena
vzor
ženske
,
katera
se
ni
dotikala
prahu
tega
sveta
.
Z
njo
skupaj
sva
čitala
Prešerna
in
na
marsikatero
krasoto
Prešernovih
umotvorov
me
je
opozorila
ona
.
Bila
je
čez
vse
mere
idealna
ženska
:
vsaj
jaz
sem
bil
prepričan
o
tem
.
Tudi
s
svojim
možem
—
bil
mi
je
součenec
—
je
živela
v
resnično
srečnem
zakonu
.
Zakonska
sicer
nista
imela
velikega
premoženja
,
v
obilju
pa
sta
imela
,
kar
sta
za
življenje
potrebovala
.
Dve
deklici
sta
bili
sad
vzornega
zakona
.
Starejšo
je
bila
gospa
Helena
že
omožila
,
in
nikjer
se
ni
opažalo
,
da
bi
se
pri
tem
kaj
trudila
ali
pa
še
celo
posnemala
sv.
Petra
,
ko
mu
je
Gospod
zaukazal
,
da
naj
še
enkrat
razpne
svoje
mreže
.
Mlajša
je
živela
še
v
hiši
.
Nekoliko
me
je
motilo
,
da
so
jo
klicali
Elviro
.
Ali
že
takrat
je
ta
deklic
nosil
glavo
,
kakor
jo
nosijo
ponosne
in
lepe
ženske
v
španski
Sevilji
.
Samoobsebi
se
ume
,
da
je
bila
vzorno
odgojena
,
in
lepota
na
njej
se
je
že
razvijala
,
tako
da
je
snubač
lahko
živel
v
nadi
,
da
se
mu
s
tako
nevesto
razcvete
bujna
zakonska
sreča
.
Za
svojo
osebo
sem
malo
občeval
z
gospico
Elviro
,
ker
tedaj
niti
osemnajstega
leta
ni
bila
dosegla
.
Ves
dan
je
letala
od
učitelja
do
učitelja
—
učila
se
je
nebroj
modernih
jezikov
—
in
tudi
po
klavirju
je
trkala
,
kadar
je
le
količkaj
utegnila
.
Bila
je
splošna
sodba
,
da
se
bo
,
kakor
sestra
,
lahko
in
dobro
omožila
.
Vsaj
gospa
Helena
,
ki
mi
je
zaupavala
največje
tajnosti
,
mi
ni
nikdar
kaj
potožila
,
da
bi
jo
v
tem
pogledu
morile
kake
skrbi
.
Gospa
Helena
me
je
,
kakor
vsikdar
,
preprijazno
sprejela
.
Brez
ceremonij
sem
prisedel
k
njej
ter
takoj
opazil
,
da
je
danes
v
razgovoru
bolj
počasna
.
Nekaj
je
pletla
,
a
tuintam
je
počivala
z
belima
rokama
ter
se
zagledala
v
drevesa
Lattermannovega
drevoreda
,
na
katerega
se
je
nudil
lep
pogled
iz
okusnega
stanovanja
.
Pazljivo
in
vestno
me
je
poslušala
,
ko
sem
ji
tožil
o
dolgočasnem
svojem
življenju
in
o
osemintridesetth
svojih
letih
.
Ni
mi
odgovorila
takoj
,
pač
pa
je
rahlo
zaklicala
:
„
Elvira
!
“
Hčerka
je
takoj
,
prav
kakor
da
je
čakala
na
klic
,
vstopila
vsa
pokorna
in
udana
,
vzor
prave
in
poštene
odgoje
.
„
Kaj
želiš
,
mama
?
“
To
,
se
ve
,
je
vprašala
po
francosko
.
Kako
okusno
se
je
bila
napravila
ta
zelenjava
!
Vse
je
okroglo
postajalo
na
njej
in
beli
predpasnik
je
lepe
oblike
mladega
telesa
še
bolj
povzdigoval
.
Mama
jej
je
ukazala
,
da
naj
gre
za
pol
ure
na
sprehod
,
a
da
,
se
ima
potem
zanesljivo
in
gotovo
vrniti
domu
.
Elvira
je
brez
odloga
odšla
,
in
prepričan
sem
bil
,
da
pride
točno
in
gotovo
zopet
domu
,
kakor
se
ji
je
zapovedalo
.
„
Kako
to
grmičevje
rase
,
mi
pa
se
staramo
in
življenje
nam
je
v
nadlego
!
“
Po
teh
besedah
nisem
mogel
zadržati
globokega
vzdiha
.
Gospa
Helena
me
je
skoraj
pol
ure
tolažila
ter
mi
dokazovala
,
da
pri
meni
o
starosti
še
ne
more
biti
govora
.
Končno
pa
se
je
zagledala
v
strop
in
je
nekaj
premišljevala
.
„
Koliko
časa
,
gospod
doktor
že
zahajate
v
našo
hišo
?
“
me
je
vprašala
naposled
z
nekako
resnostjo
.
„
Šest
let
,
in
hvaležen
sem
Bogu
za
vsak
trenutek
,
katerega
sem
smel
preživeti
v
vaši
družbi
,
gospa
Helena
!
“
„
To
je
fraza
!
“
je
odgovorila
hladno
.
„
Čemu
fraza
?
“
„
Drugega
biti
ne
more
!
“
me
je
zavrnila
odločno
.
„
Dokler
sem
bila
sama
,
se
je
dalo
to
še
urediti
;
sedaj
pa
,
ko
je
Elvira
dorasla
,
ni
moči
več
krotiti
hudobnih
jezikov
.
Saj
me
umejete
,
gospod
doktor
?
“
„
Čutim
se
vendar
starega
!
“
Zavrnila
me
je
takoj
:
„
Hudobni
jeziki
tega
ne
čutijo
!
“
Skoraj
zaihtel
sem
:
„
Kaj
mi
je
početi
?
Ali
naj
ne
prihajam
več
v
vašo
hišo
?
Kako
naj
živim
?
“
Čutil
sem
se
v
resnici
nesrečnega
.
Gospe
Heleni
pa
se
je
razširil
čaroben
smehljaj
po
licu
in
šepnila
je
:
„
Se
da
tudi
drugače
urediti
.
“
Ko
me
je
nekaj
časa
pomenljivo
gledala
,
je
še
dostavila
:
„
Opraviti
imam
v
mestu
.
Moj
mož
ima
vsak
hip
priti
;
počakajte
ga
in
lahko
z
nami
večerjate
.
“
Izginila
je
in
me
prepustila
občutkom
,
ki
so
se
kar
usuli
name
.
Kaj
mi
je
početi
?
Ali
mi
je
pokazala
vrata
?
Njena
beseda
,
da
se
da
stvar
tudi
drugače
urediti
,
mi
ni
hotela
iz
spomina
.
Ali
kako
?
Klink
!
Klink
!
Kakor
bi
me
zadela
strela
,
tako
me
je
zadel
ta
„
klink
!
klink
!
“
Elvirica
se
je
točno
vrnila
domu
in
sedaj
je
v
belem
predpasniku
,
ki
je
še
bolj
uveljavljal
njene
zaokrožene
črte
,
igrala
na
klavir
.
V
hipu
se
mi
je
odprl
pogled
na
Galilejsko
jezero
—
morda
je
bilo
tudi
kako
drugo
,
ker
nisem
učenjak
sv.
pisma
—
in
videl
sem
sv.
Petra
,
ko
je
s
tovariši
privlekel
prazne
mreže
k
svojemu
Gospodu
.
In
Gospod
je
ukazal
:
„
Vrzite
mreže
še
enkrat
!
“
Klink
!
Klink
!
Pokril
sem
glavo
in
bliskoma
sem
stal
z
znojem
oblit
na
ulici
.
Tam
pa
sem
padel
v
roke
svojemu
zdravniku
,
ki
z
bolniki
ni
bil
nikdar
ljubezniv
.
„
Kaj
se
potikaš
po
tlaku
?
“
je
zakričal
osorno
,
in
to
z
obrazom
,
ki
je
podoben
kozolcu
,
če
ga
prevrne
burja
po
zimi
.
„
Bolan
sem
!
“
„
Vraga
si
bolan
!
Delaš
,
če
se
tisto
pravdno
pisarjenje
sploh
delo
imenovati
more
,
delaš
kot
navit
avtomat
!
Misliš
malo
,
ješ
pa
veliko
,
kot
prešiček
pri
koritu
!
Polenaril
si
telo
,
polenaril
si
dušo
,
in
rediš
se
,
kakor
da
je
mast
glavni
namen
tolstega
tvojega
življenja
!
Poslušaj
moj
svet
:
Sedaj
ko
se
otava
kosi
,
odrini
v
kako
pogorje
!
Lazi
po
skalah
!
Pridruži
se
koscem
!
Hodi
,
hodi
in
delaj
!
Potem
kmalu
sprevidiš
,
da
je
življenje
dar
božji
in
da
se
zgolj
le
tepci
dolgočasijo
v
njem
!
“
Nato
je
odrinil
.
Meni
se
je
tedaj
prikazalo
pred
pogledom
zamazano
pismo
in
njega
velike
črke
,
ki
so
bile
videti
,
kakor
po
senožeti
razmetan
plot
.
Sestra
moje
matere
je
bila
omožena
na
Jelovem
brdu
,
visoko
v
gričih
,
in
pismo
mi
je
pisal
njen
sin
Boštjan
Presečnik
,
ki
je
bil
vsikdar
ponosen
na
sorodstvo
,
ki
je
naju
vezalo
.
Tiste
polomljene
,
in
razmetane
črke
so
mi
pripovedovale
,
da
je
Boštjan
slabe
volje
,
ker
se
za
sorodstvo
premalo
brigam
:
„
Več
kot
pet
let
te
ni
bilo
pri
nas
.
Svoji
ljudje
morajo
s
sabo
držati
.
Tudi
Barba
že
težko
čaka
.
In
Meta
se
je
razrastla
,
da
jo
komaj
spoznaš
.
“
Barba
,
rojena
Muhova
iz
Jarčjega
sela
,
je
bila
žena
Boštjanova
,
Meta
pa
njegova
hči
.
Ta
se
je
„
razrastla
“
.
No
!
No
!
Jelovo
brdo
!
Ravno
pod
Blegošem
tiči
mala
ta
vasica
sredi
rodovitne
ravnine
,
kjer
prideluje
prebivalstvo
svoje
življenjske
potrebščine
.
Črešnja
je
glavno
drevo
in
spomladi
je
krajina
povita
z
belimi
venci
.
Tudi
oreh
je
tu
domačin
in
sad
njegov
slovi
po
vsem
pogorju
.
V
tem
pogorju
sem
preživel
otroška
svoja
leta
,
kakor
živi
mlada
ptica
v
gnezdu
.
Živeli
smo
,
kakor
kos
narave
,
in
še
obleke
nismo
imeli
.
V
tisti
dobi
je
v
našem
pogorju
še
cvetela
navada
,
da
otročaj
,
dokler
ga
niso
poklicali
v
šolo
,
ni
dobil
svojih
hlačic
.
Nosili
smo
dolge
,
do
peta
segajoče
srajce
,
in
kjer
smo
se
igrali
,
je
bilo
videti
iz
dalje
,
kakor
bi
se
na
kupu
valjale
umazane
vreče
.
Če
je
sneg
zapadel
,
so
se
valjale
te
vreče
bose
po
snegu
in
tuintam
podrgnile
s
krvavo
kožo
po
ledu
.
Ko
je
prišla
rahla
pomlad
,
staknili
smo
vsako
ribo
v
vodi
in
v
gozdu
ga
skoraj
ni
bilo
gnezda
,
da
bi
ga
ne
zasačilo
naše
oko
,
bodisi
na
zemlji
pod
grivo
,
bodisi
visoko
na
veji
ob
deblu
.
Pisani
pinož
,
rumeni
strnad
in
zlata
taščica
—
pri
nas
pravijo
tej
drobni
živalici
„
šmarnica
“
—
nobeden
ni
mogel
skriti
zakonske
svoje
posteljice
pred
nami
.
Bili
smo
del
narave
in
nehote
smo
občutili
,
da
pripadamo
k
zemlji
,
kakor
pripada
k
tej
zemlji
jelka
,
ki
zraste
na
slemenu
Mladega
vrha
.
Z
naravo
smo
skupaj
zrastli
in
eno
smo
se
čutili
ž
njo
!
Zatorej
me
sili
vse
nazaj
v
rojstni
svet
in
tja
me
bo
sililo
,
dokler
me
bodo
noge
nosile
!
Kadar
zopet
pridem
v
rojstno
krajino
,
me
v
hipu
obdajo
otroška
leta
.
Niti
najmanjši
pripetljaj
ni
pozabljen
in
spominjam
se
vsakega
kraja
,
kamor
je
nosila
ptica
svoje
gnezdo
,
kjer
smo
kurili
krese
,
kjer
smo
lovili
rakekoščake
ali
tolkli
kozo
„
pod
novim
cesarjem
gori
in
doli
“
!
Vsi
ti
spomini
ti
mrgole
pred
dušo
,
telesu
pa
je
,
kakor
bi
se
kopalo
v
bistri
in
okrepčevalni
vodi
.
Ravno
tako
je
bilo
tisti
dan
,
ko
sem
hodil
proti
Jelovemu
brdu
.
Mehki
spomini
so
me
objemali
,
in
ko
sem
dospel
do
Tominčevega
hrastja
pod
Lovskim
brdom
,
ni
vrag
,
da
bi
ne
bila
zapela
vuga
?
In
pognala
je
zlati
svoj
glas
v
zeleno
dolino
!
Vuga
?
Malo
pozno
je
že
bilo
zanjo
.
Meni
pa
se
je
vendar
zdelo
,
da
je
le
bil
„
stric
Matije
“
,
ki
prišiva
svoje
gnezdo
na
rogovilico
pri
veji
,
da
mu
giblje
sapa
mladiče
v
tej
zračni
zibelki
.
Ej
,
škoda
,
samo
enkrat
v
življenju
sem
vedel
za
tako
gnezdo
,
a
še
to
je
viselo
na
tako
šibki
veji
,
da
nisem
mogel
do
njega
!
Nad
Lovskim
brdom
je
pričel
kazati
svoj
obraz
stari
naš
Blegoš
,
a
tik
njega
je
čepel
okrogli
Koprivnik
,
izza
katerega
se
tako
radi
privlečejo
črni
oblaki
,
da
namočijo
polje
,
kadar
je
najmanj
treba
.
Takrat
je
v
ozadje
stopila
Ljubljana
in
vstran
so
stopile
vse
skrbi
,
ki
grenijo
življenje
samcem
po
mestih
!
Hotel
sem
sesti
pri
poti
v
šumeče
resje
ter
se
zagledati
v
plešasti
Blegoš
,
če
me
morda
še
pozna
?
A
pri
poti
sta
že
dva
sedela
.
Pred
mano
sta
že
bila
prelezla
klance
do
Lovskega
brda
.
Sedaj
sta
čepela
v
resju
,
podobna
kupu
nesreče
,
in
meni
sta
se
videla
kakor
omlačena
dva
snopa
.
Mož
je
pokazal
z
roko
na
Blegoš
:
„
Lep
je
!
Na
vrhu
je
v
senci
,
po
bregovih
pa
ga
solnce
obseva
!
“
In
res
je
takrat
nad
goro
plaval
velik
oblak
,
ki
je
jemal
vase
solnčne
žarke
,
tako
da
je
bil
vrh
teman
.
„
Lep
je
,
“
—
k
meni
je
obrnil
izmučeni
svoj
obraz
,
—
„
in
če
je
človek
šestnajst
let
bil
notri
,
se
ga
komaj
nagleda
.
“
Zagledal
se
je
v
goro
.
Pričelo
se
mi
je
svitati
,
kdo
bi
bil
ta
človek
.
Dolgi
zapor
mu
je
bil
razoral
lice
in
izpadli
so
mu
bili
tudi
lasje
na
glavi
.
Ni
ga
bilo
lahko
spoznati
.
Nekdaj
je
naše
gorovje
le
o
tem
govorilo
,
kako
sta
se
kočar
Skalar
in
gruntar
Kalar
trgala
zaradi
male
njivice
,
ki
je
bila
last
beračeva
,
po
kateri
pa
je
hotel
bogatin
vlačiti
posekani
les
iz
svojega
gozda
,
ki
je
ležal
ravno
nad
omenjeno
njivico
.
Kalar
,
ki
je
bil
z
vso
vasjo
v
sorodu
,
je
imel
torej
vso
vas
na
svoji
strani
.
Imel
je
pa
na
svoji
strani
še
različne
odvetnike
,
ki
so
mu
denarnico
puščali
,
da
je
pravda
več
stala
,
nego
sta
bila
njivica
in
gozd
skupaj
vredna
.
Skalar
je
vsled
tega
imel
proti
sebi
vso
vas
in
mnogo
odvetnikov
,
ali
vzlic
temu
je
končno
zmagal
v
pravdi
.
Lahko
si
mislite
,
kako
sovraštvo
je
nastalo
med
Kalarjem
in
Skalarjem
.
Bogatin
je
besnel
,
in
bil
je
—
kakor
pravimo
—
vedno
pripravljen
,
revnemu
kočarju
„
s
sekirico
dobro
jutro
voščiti
“
.
Temno
sem
se
spomnil
,
kako
se
je
govorilo
,
da
sta
se
v
nekem
robovju
na
Blegošu
srečala
,
se
spopadla
,
in
da
se
je
pri
tem
Kalar
do
smrti
ponesrečil
.
Potem
je
bila
dolga
razprava
in
—
če
sem
se
prav
spominjal
—
je
bil
Skalar
za
vse
življenje
obsojen
v
Gradiško
.
Pri
teh
spominih
sem
spoznal
Šimna
Skalarja
,
s
katerim
sva
v
otročjih
letih
ovce
skupaj
pasla
,
kateri
je
pa
bil
videti
sedaj
za
najmanj
trideset
let
starejši
od
mene
.
Zopet
je
ječal
:
„
Lemoj
,
šestnajst
let
!
In
noben
dan
nisem
videl
ne
Koprivnika
,
ne
Mladega
vrha
in
ne
Starega
vrha
.
Posušil
sem
se
kot
kopriva
—
ej
,
huda
je
bila
!
“
Ko
je
nekaj
časa
molčal
,
je
iztegnil
koščeno
roko
ter
pokazal
na
kraj
,
kjer
se
je
iz
zelenega
bukovja
kazal
bel
rob
na
bregu
,
katerega
obrača
Blegoš
proti
Jelovemu
brdu
.
„
Vid
’
š
,
tam
za
robom
je
bilo
!
Na
ozki
stezi
me
je
srečal
,
sekiro
je
vzdignil
in
k
meni
je
rinil
.
Ker
pa
je
bilo
deževalo
,
se
mu
je
spodrsnilo
.
Truplo
in
sekira
sta
pela
po
skalovju
navzdol
,
in
kakor
je
Bog
v
nebesih
:
jaz
se
ga
z
roko
nisem
dotaknil
!
Vid
’
š
,
tako
je
Kalar
umrl
!
“
Vprašam
:
„
Kako
,
da
so
te
obsodili
?
“
„
Njegov
brat
je
pričal
.
Skrit
za
grmovjem
,
je
hotel
videti
,
kako
sem
Kalarja
pograbil
in
ga
potisnil
čez
rob
.
Krivico
mi
je
delal
in
šestnajst
let
mi
je
ukradel
!
“
Dosedaj
Simnova
žena
,
Luca
,
ni
bila
spregovorila
.
Prejkone
je
bila
v
dvomih
,
ali
me
naj
tika
ali
vika
.
—
Pri
nas
so
tiste
dni
imeli
samo
ožehjeni
pravico
,
da
so
jih
vikali
;
če
si
vikal
neoženjenega
,
štel
ti
je
to
v
zlo
.
Žalibog
je
tudi
ta
lepa
navada
v
pogorju
ponehala
,
in
kmalu
doživimo
,
da
se
bodo
dekleta
iz
različnih
far
med
seboj
vikala
!
Pa
Luca
se
predolgo
časa
vendarle
ni
mogla
krotiti
.
Imela
je
jokajoč
,
stepen
glas
,
kakor
ga
ima
zajec
,
če
si
ga
slabo
zadel
.
Povzdignila
je
ta
glas
.
„
Toliko
sem
vekala
,
“
je
zastokala
,
in
njene
oči
so
v
resnici
bile
podobne
studencu
,
kadar
zgubi
vodo
v
poletju
,
„
toliko
sem
vekala
,
ko
so
mi
moža
odpeljali
.
Sosedje
me
niso
pogledali
,
in
če
bi
Presečnika
ne
bilo
,
vzela
bi
bila
konec
od
lakote
.
Drugi
me
tako
ni
vzel
na
delo
!
Dobro
leto
potem
je
umrla
Špelica
—
od
stradanja
!
Toliko
sem
vekala
!
“
Pri
nas
ljudje
ne
jokajo
,
pri
nas
vse
„
veka
“
,
tako
otrok
v
zibeli
,
kakor
žalujoči
pri
pogrebu
.
Zatorej
je
tudi
Luca
„
vekala
“
,
ko
so
ji
moža
vzeli
in
ko
je
umrlo
otroče
.
Pa
tudi
brez
vekanja
bi
bil
človek
tej
ženski
verjel
,
da
je
veliko
trpela
pod
božjim
solncem
.
V
teku
tega
trpljenja
se
je
je
oprijela
bolezen
,
da
je
s
suhim
svojim
obrazom
migala
neprestano
semintja
,
kakor
petelin
na
vrhu
cerkvene
strehe
,
kadar
je
dvojna
sapa
v
zraku
.
Ta
uboga
glava
je
brez
odloga
kakor
nihalo
premikala
se
od
leve
na
desno
in
od
desne
na
levo
,
prav
kakor
da
bi
hotela
sproti
zanikavati
,
kar
je
govorila
z
jokajočim
in
stepenim
svojim
glasom
.
Vse
to
je
napravljalo
vtis
smešnosti
,
ali
ravno
ta
smešnost
je
nehote
povišavala
—
če
si
nosil
kaj
človeškega
srca
v
sebi
—
vtis
žalosti
,
katera
je
bila
materi
Luči
v
toliki
meri
prisojena
.
„
Tako
je
tudi
Špelica
umrla
!
Pa
še
tružice
mi
niso
hoteli
napraviti
v
vasi
!
Morilci
in
ubijalci
nismo
imeli
nobene
pravice
!
“
Radoveden
sem
postal
.
„
Lemojte
“
—
pa
se
je
takoj
popravila
—
Jemoj
,
zdaj
sem
te
spoznala
!
Brada
ti
rase
,
pa
si
vendar
Kosmov
!
—
Zjutraj
je
umrla
,
in
povem
ti
,
od
stradanja
!
Na
svetu
je
komaj
tri
leta
bila
.
Pa
nikjer
nisem
mogla
dobiti
desk
,
da
bi
jo
bila
spravila
,
kot
se
spodobi
človeku
.
Zvečer
,
ko
se
je
luna
prikazala
za
Goro
,
sem
jo
naložila
v
košek
,
s
katerim
smo
travo
vozili
,
če
smo
imeli
kravo
pri
hiši
.
Takrat
je
sadje
cvetelo
.
Naložila
in
odpeljala
sem
jo
po
noči
.
Nekaj
jablanovih
vejic
sem
položila
k
nji
,
da
je
šla
v
cvetju
od
doma
.
“
Sedaj
si
predstavljajte
to
revo
,
ko
je
svojega
mrtvega
otroka
v
pozni
noči
vozila
po
slabih
gorskih
potih
!
Vam
,
mestne
gospe
,
kdo
naj
verjame
,
da
sploh
veste
,
kaj
je
trpljenje
na
svetu
?
—
„
Povedati
ne
morem
,
kako
mi
je
bilo
tisto
noč
.
Tak
pogreb
,
in
nedolžen
otrok
,
ki
nikomur
nič
hudega
storil
ni
!
O
Jezus
!
O
Jezus
!
“
Nekaj
časa
je
vzdihovala
,
nakar
je
še
dostavila
:
„
Ali
brez
pogrebcev
moja
Špelica
ni
ostala
.
Ko
jo
pod
Malenskim
vrhom
pripeljem
do
prvega
ovinka
v
gozdu
,
pogledam
na
tratino
pod
seboj
,
pa
ti
jo
primaha
tam
doli
rujav
in
kosmat
zajček
.
Kak
streljaj
od
mene
skoči
na
pot
.
Prav
nič
se
ni
bal
mojega
mrtvega
otroka
.
Sredi
pota
se
vsede
,
prav
čudno
maha
z
ušesi
in
si
mane
z
nožico
kuštravo
glavo
.
Oči
si
briše
,
sem
si
mislila
.
Na
vse
to
izgine
v
bukovje
,
a
povem
ti
,
še
trikrat
je
žival
prekrižala
pot
;
vselej
je
obsedela
in
si
brisala
gobček
.
In
vidiš
,
Bog
je
poslal
tega
pogrebca
,
ker
ni
bilo
ljudi
!
O
Jezus
,
jaz
sem
kaj
prestala
tisto
noč
!
“
Še
mnogo
sta
mi
potožila
,
ali
Luca
je
potem
vodila
prvo
besedo
.
„
Otroka
sem
pokopala
,
moža
so
imeli
v
Gradiški
,
fantiček
pa
je
moral
v
službo
,
ker
ga
doma
preživiti
nisem
mogla
.
Bila
sem
zapuščena
,
kot
zapuščena
ptica
po
zimi
.
Leta
so
tekla
,
nato
pa
sem
šla
k
cesarju
.
“
Vprašam
:
„
Na
Dunaj
?
“
„
Tje
,
kjer
je
cesar
.
Dohtar
“
—
tu
je
v
moje
veliko
zadoščenje
imenovala
našega
prijatelja
Karte
—
„
mi
je
vse
lepo
napisal
in
v
posebnem
listu
je
prosil
vse
kristjane
,
naj
mi
gredo
na
roko
,
ker
ne
govorim
nemškega
jezika
.
Nič
mi
ni
računal
in
še
nekaj
za
pot
mi
je
dal
.
Hvala
Bogu
,
da
so
še
dobri
ljudje
na
svetu
!
“
Na
dolgo
in
široko
mi
je
pripovedovala
,
kako
se
je
vozila
na
Dunaj
,
kako
je
ondi
cesarja
iskala
,
kako
so
ji
vzeli
prošnjo
,
da
cesarja
ni
videla
,
da
pa
ji
je
ta
vendar
le
pomilostil
moža
.
„
Zdaj
,
zdaj
imam
moža
,
“
je
končala
.
„
Obleko
sem
mu
kupila
,
da
se
je
napravil
,
kakor
vidiš
.
“
Ponosno
je
migala
z
glavo
:
„
Ali
ni
čeden
?
“
Čeden
sicer
ni
bil
,
ker
je
nova
obleka
visela
na
njem
,
kakor
na
plotu
,
a
pritrdil
sem
,
da
je
čeden
.
Tiho
je
dodala
:
„
Doma
pa
mu
nimam
kaj
skuhati
.
Ni
pšena
,
ni
moke
in
drugega
nič
.
Prvo
noč
bo
moral
v
posteljo
brez
večerje
.
“
Obmolknila
je
ter
me
kimaje
gledala
od
nog
do
glave
.
Nato
je
vprašala
:
„
Ali
kaj
prida
zaslužiš
?
“
Videl
sem
,
da
je
s
strahom
pričakovala
mojega
odgovora
.
„
Nekaj
že
.
“
„
Toliko
,
da
lahko
živiš
?
“
„
Prav
lahko
!
“
Sedaj
je
trepetala
vsaka
črta
na
upadlem
obrazu
,
dokler
ni
polagoma
iztisnila
iz
sebe
,
da
bi
jima
kaj
posodil
in
,
pri
ljubem
Bogu
!
ne
podaril
.
Kmalu
smo
bili
edini
,
da
jima
posodim
,
da
si
bosta
imela
s
čim
kupiti
živeža
na
Malenskem
vrhu
in
da
si
potem
tudi
kravo
kupita
,
brez
katere
jima
ni
bilo
izhajati
.
Res
smo
nato
pri
Posevčniku
na
Malenskem
vrhu
nakupili
moke
in
drugih
potrebščin
.
Trgovec
pa
nam
je
pridal
vrečico
,
katero
smo
napolnili
in
katero
je
potem
ves
srečen
nosil
Skalarjev
Šimen
.
Pri
odhodu
je
Posevčnik
omenjal
,
da
je
vsa
vas
v
ognju
in
da
bi
morda
ne
kazalo
,
da
bi
se
danes
domov
vračala
.
Pa
smo
jo
le
odrinili
proti
Jelovemu
brdu
,
kjer
je
bilo
splošno
mnenje
,
da
„
morilec
“
ne
sme
v
vas
.
Približali
smo
se
Drvim
hišam
.
Čuli
smo
vpitje
in
opazili
smo
,
da
so
ljudje
vihteli
kole
in
vile
.
Razlegal
se
je
krik
:
Živ
ne
bo
prišel
v
vas
!
Če
je
oni
pod
zemljo
,
naj
gre
ta
za
njim
!
“
V
prvi
vrsti
je
divjal
Kalar
,
ki
je
v
rokah
nosil
zakrivljene
gnojne
vile
.
Tudi
nekaj
žensk
je
kričalo
vmes
,
in
še
celo
otročaji
so
tiščali
količe
v
slabotnih
rokah
.
Ta
dva
sta
obstala
in
od
groze
sta
skoraj
okamenela
.
„
Moli
,
v
Luca
!
“
je
zaječal
Šimen
.
Krčevito
je
tiščal
vrečico
k
sebi
,
snel
črni
svoj
slamniček
z
glave
,
z
desnico
pa
pričel
delati
velike
križe
čez
potno
svoje
čelo
.
Zadonela
je
veličastna
molitev
o
Kristovem
trpljenju
,
in
stepeni
in
jokajoči
glas
kimajoče
Luce
je
presegal
vpitje
množice
.
—
Kakor
veste
nisem
bil
nikdar
posebno
vnet
za
molitev
,
ali
ta
prilika
me
je
preobvladala
in
razoglav
sem
korakal
za
onima
,
ki
sta
v
silnih
stiskah
iskala
pomoči
pri
Njem
,
ki
je
nekdaj
trpel
za
solzni
naš
svet
.
Že
smo
dospeli
do
sovražne
tolpe
.
Za
Blegošem
je
solnce
zatonilo
in
senca
je
legala
po
krajini
.
Kakor
jok
je
bilo
čuti
Luce
skrhani
glas
:
„
ki
je
za
nas
krvavo
bičan
bil
,
ki
je
za
nas
s
trnjem
kronan
bil
,
ki
je
za
nas
križan
bil
.
“
Preplašena
ženska
ni
ostala
pri
enem
;
vse
skupaj
je
mešala
,
tako
da
je
sedaj
molila
k
Onemu
,
ki
je
za
nas
križan
bil
,
potem
pa
zopet
k
Onemu
,
ki
je
za
nas
s
trnjem
kronan
bil
.
Presunilo
me
je
tako
,
da
sem
skoraj
videl
,
kakor
bi
stopal
s
trnjem
ovenčani
in
krvavo
prebičani
Odrešenik
s
svojim
križem
pred
nami
.
In
ta
dva
sta
nosila
križ
z
Njim
!
Ljudstvo
je
obmolknilo
.
Že
je
nekaj
količev
odletelo
v
stran
.
Matere
so
pograbile
po
otrocih
in
tudi
možje
so
izginjali
.
Zadnji
je
odstopil
še
Kalar
in
vile
je
treščil
na
tlak
pred
hlevom
.
V
hipu
ni
bilo
videti
žive
duše
več
.
Ostal
sem
sam
sredi
vasi
.
Onadva
pa
sta
odkorakala
proti
svoji
podrti
koči
,
in
še
iz
dalje
se
je
čul
stepeni
in
jokajoči
glas
Luce
:
„
ki
je
za
nas
križan
bil
“
.
—
Tako
sem
prišel
tisti
večer
na
Jelovo
brdo
.
Kmet
je
kralj
.
Če
ima
dobro
in
čedno
napravo
,
če
ima
primerno
zemljo
,
da
jemlje
iz
nje
življenje
in
davek
,
če
nima
dolgov
,
pač
pa
polne
hleve
,
in
če
ima
še
kopico
zdravih
in
pokornih
otrok
,
je
kmet
kralj
,
neodvisen
od
vsega
sveta
.
Tak
kralj
in
gospodar
je
bil
Presečnikov
Boštjan
na
Jelovem
brdu
.
Njegova
hiša
je
stala
prav
pri
koncu
vasi
.
Zidana
je
bila
in
imela
je
takoimenovano
„
gorenjo
hišo
“
,
okrog
katere
je
tekel
lesen
hodnik
.
Okna
so
tičala
v
okvirju
zelenih
,
kamenitih
stebričev
,
a
z
železom
so
bila
tesno
zapažena
.
Nad
okni
je
kraljeval
sv.
Ferjen
ter
s
svojo
golido
zabranjeval
požare
.
Tik
hleva
na
dvorišču
je
ležal
velik
kup
gnoja
,
a
vzlic
temu
sta
se
povsod
kazala
snaga
in
red
.
Na
steni
je
viselo
raznovrstno
orodje
,
da
je
bilo
takoj
pri
roki
.
Tnalo
je
bilo
pometeno
in
glavna
pot
proti
hiši
je
bila
še
celo
s
peskom
posuta
.
Tik
vhoda
pri
veži
je
tekla
voda
iz
umetnega
vodnjaka
,
ker
so
Presečnikovi
že
v
tistih
časih
imeli
svoj
vodovod
.
Pri
tej
hiši
si
se
takoj
čutil
domačega
,
ker
ni
bilo
v
vsi
naselbini
ničesar
,
kar
bi
bilo
ustvarjalo
kaj
nesoglasja
.
Vse
se
je
strinjalo
in
vjemalo
.
Bila
je
že
noč
,
ko
sem
stopil
v
vežo
.
Dolga
ta
veža
se
je
končala
v
mogočno
kuhinjo
,
visoko
obokano
.
Kadar
je
visoki
ta
obok
bil
poln
mesa
,
ki
se
je
ondi
sušilo
,
je
človeku
posebno
dobro
del
pogled
na
njegovo
blagoslovljeno
višino
.
Obok
kuhinje
in
tudi
veža
sta
bila
zavita
v
saje
,
od
katerih
je
pri
južnem
vremenu
kapalo
ter
se
svitlo
nabiralo
na
tlaku
.
Nad
tem
se
tiste
dni
še
nikdo
ni
spodtikal
;
bila
je
to
nekdanja
navada
,
tako
da
je
kapalo
že
pri
starem
očetu
in
brez
dvojbe
tudi
že
pri
,
tega
očetu
.
V
veži
je
vladala
tema
,
samo
od
ognjišča
sem
se
je
svetilo
.
Tam
se
je
togotila
ženska
,
da
niso
burkle
popravljene
,
da
ni
mogoče
loncev
pristavljati
in
da
so
moški
vsako
leto
bolj
zanič
.
Glas
te
ženske
mi
ni
bil
neznan
in
vedel
sem
tudi
,
komu
velja
ta
njena
jeza
in
srd
.
Bila
je
dekla
Liza
,
ki
je
pred
petimi
leti
že
tudi
služila
pri
Presečnikovih
.
A
njena
beseda
je
veljala
hlapcu
Danijelu
,
—
pomislite
,
to
cokljarsko
ime
v
tem
olikanem
pogorju
!
—
ki
je
istotako
že
dolgo
vrst
let
služil
pri
Boštjanu
.
Že
večkrat
sem
omenjal
,
da
je
tedanji
čas
imel
svoje
posebne
navade
.
Med
take
navade
je
spadalo
tudi
,
da
sta
hlapec
in
dekla
,
če
sta
daljšo
dobo
pri
dobrem
gospodarju
služila
,
štela
se
,
da
sta
nekako
zaročena
in
da
se
vzameta
,
kadar
si
dosti
prislužita
.
Taka
zaroka
je
vezala
tudi
Lizo
in
Danijela
,
ker
sta
že
več
nego
deset
let
skupaj
služila
.
In
res
je
ona
varčevala
,
kar
se
je
le
dalo
,
a
Danijel
—
že
ime
kaže
,
da
je
bil
svoj
čas
prinesen
iz
Trsta
,
—
je
bil
falot
,
ki
je
zaslužek
najrajši
v
svojem
lastnem
grlu
nalagal
.
Ta
ljubezen
torej
ni
bila
brez
viharjev
:
prav
rado
se
je
bliskalo
in
časih
je
še
celo
treskalo
.
Danes
je
pri
ognjišču
treskalo
:
„
Pri
ljubem
Bogu
nisi
za
nič
!
Še
podkuriti
nimam
s
čim
,
ti
grdoba
lena
!
“
Mimo
mene
je
prikrevljal
Danijel
s
kozavim
svojim
licem
.
Imel
je
desno
nogo
krajšo
od
leve
,
ker
se
je
sploh
pri
vsakem
Tržačanu
—
pri
nas
smo
jim
rekli
Tržani
—
kazala
kaka
telesna
hiba
.
Kmalu
se
je
prigugal
nazaj
in
nosil
je
polno
naročje
ravnokar
naklanih
trsk
.
Vrže
jih
pred
ognjišče
rekoč
:
„
Že
zjutraj
sem
ti
jih
nasekal
.
Saj
zmirom
mislim
nate
,
Lizka
!
“
Zadnjo
besedo
je
nekako
sumljivo
izgovoril
,
tako
da
se
je
lahko
čulo
za
„
Liziko
“
ali
pa
tudi
za
„
Lisko
“
,
kravo
v
hlevu
.
Liza
jo
je
umela
za
kravo
.
„
Ti
vrag
črni
!
“
Pograbila
je
za
oklešček
ter
udarila
za
Danijelom
,
ki
jo
je
urnih
peta
odkuril
iz
veže
.
—
Vstopivši
v
hišo
,
opazim
Boštjana
za
mizo
.
Kar
čutil
sem
,
kako
se
je
v
njem
vse
vnelo
od
veselja
,
da
ga
obišče
sorodnik
.
Takrat
je
pri
nas
sorodništvo
še
nekaj
cene
imelo
,
in
če
si
sorodnika
obiskal
,
si
vedel
,
da
si
prišel
k
svojim
ljudem
.
Vzlic
temu
pa
Boštjan
pri
mojem
vstopu
niti
izza
mize
ni
vstal
.
In
da
bi
si
bila
v
roko
segla
,
o
tej
gosposki
šegi
tista
leta
v
Jelovem
brdu
še
govorice
ni
bilo
!
S
svitlim
očesom
me
je
pogledal
in
dejal
:
„
No
!
“
In
jaz
sem
odgovoril
:
„
No
,
da
ste
le
zdravi
!
“
Nato
je
Boštjan
zaklical
svoji
ženi
,
da
naj
prinese
„
štober
“
in
luč
.
Tedaj
v
našem
pogorju
še
ni
vladal
„
smrdljivec
“
,
pač
pa
je
v
leščerbah
gorelo
laneno
olje
.
Leščerbe
so
stale
na
štobrih
,
malih
,
lesenih
stebričkih
,
odkoder
je
izhajalo
prejkone
tudi
ime
.
Če
se
je
v
kaki
gostilni
nabirala
nevihta
,
je
gospodar
najprej
ukazal
gospodinji
ali
dekli
,
da
je
štobrčke
v
kraj
spravila
,
ker
so
bili
za
tepež
pripravno
orodje
.
Danes
ne
staknemo
štobra
več
v
kmečkih
hišah
,
od
Škofje
loke
pa
do
Cerknega
ne
!
Laneno
olje
je
podleglo
in
smrdljivi
bratec
gospodari
na
mizah
.
Mlajši
zarod
pa
nima
več
pojma
o
prej
tako
potrebni
premičnini
.
Kultura
je
štobre
vzela
!
Barba
je
nekaj
odlašala
.
Ko
je
prinesla
štober
in
plamtečo
leščerbo
,
sem
opazil
,
da
je
morala
že
vedeti
o
mojem
prihodu
.
V
kratkem
času
si
je
bila
preoblekla
srajčnik
—
tudi
to
,
za
naše
ženstvo
tako
karakteristično
oblačilo
je
zagazilo
v
pozabo
—
kateremu
se
je
videlo
,
da
prihaja
iz
perila
.
Tudi
nov
predpasnik
si
je
bila
pripasala
.
Barba
je
bila
še
vedno
postavna
žena
.
To
sem
ji
tudi
v
obraz
povedal
,
tako
da
se
je
zadovoljno
zasmejala
.
V
tem
pogledu
ste
ženske
vse
enake
,
in
najsi
nosite
svilene
,
s
čipkami
obrobljene
dolge
srajce
ali
pa
kratke
,
na
rokavih
v
gube
nabrane
srajčnike
!
Menili
smo
se
o
letini
,
o
živini
in
o
visokih
davkih
.
Ko
sem
povedal
,
da
ostanem
pri
Presečnikovih
nekaj
tednov
,
razžarilo
se
je
obema
lice
.
Prepričan
sem
bil
,
da
sta
se
tega
v
resnici
veselila
.
Pri
tem
se
ni
predla
nikaka
pretirana
govorica
,
kaj
naj
se
mi
daje
jesti
,
kako
naj
se
z
mano
počenja
in
o
drugih
takih
sitnostih
.
Umelo
se
je
na
obeh
straneh
,
da
bom
živel
,
kakor
živi
človek
,
če
pride
med
svoje
.
Stemnilo
se
je
.
Posli
so
pričeli
cepati
v
hišo
in
naenkrat
je
bila
miza
zasedena
.
Gospodinja
je
hitela
po
večerjo
.
Najprej
se
je
pred
nas
postavila
velika
skleda
celega
krompirja
,
iz
katere
se
je
mogočno
kadilo
.
Mati
Barba
je
na
mizo
za
družino
natrosila
velik
kup
soli
,
za
naju
z
gospodarjem
pa
manjšega
.
Sad
zemlje
smo
jemali
iz
sklede
,
ga
solili
in
jedli
.
Ko
sta
bila
v
posodi
zadnja
dva
kosa
,
ju
je
pograbil
hlapec
Danijel
,
rekoč
:
„
Ostati
nič
ne
sme
!
“
Nato
je
prišel
na
vrsto
sok
,
v
katerega
je
vrgla
gospodinja
veliko
kepo
rumenega
masla
.
Vsak
je
dobil
leseno
žlico
—
ki
bi
jo
ti
,
Marica
,
komaj
bila
spravila
v
svoja
usteca
—
skupno
smo
zajemali
,
pridno
in
z
vnemo
.
Tuintam
je
Liza
zavpila
nad
Danijelom
:
„
Ne
lovi
samo
štrukljev
!
“
Pa
hlapce
se
ni
dosti
brigalo
za
to
karanje
.
Ko
je
bilo
le
še
malo
v
skledi
,
je
to
k
sebi
potegnil
,
režeč
se
:
„
Da
ne
bo
mati
mislila
,
da
slabo
kuha
!
“
Pri
večerji
je
nosil
prvo
besedo
stari
Jakopin
.
Tisti
dan
je
delal
pri
Presečnikovih
.
Je-li
imej
ta
starec
kako
krstno
ali
kako
drugo
ime
,
ne
vem
.
Kar
sem
ga
poznal
,
so
ga
klicali
za
Jakopina
.
Bil
je
Radeckega
vojščak
,
ponosen
na
svoje
trpljenje
v
vojski
,
ponosen
tudi
na
svojo
nemščino
,
kakor
si
jo
je
bil
prilomil
v
vojaški
službi
.
Ko
se
je
sok
na
mizo
postavil
,
je
pričel
:
„
Kaj
veste
vi
,
ki
na
svetu
niste
nič
skusili
in
ki
tudi
nič
ne
veste
!
“
„
Povej
nam
kaj
!
“
je
prosila
Liza
,
ki
se
očividno
z
Danijelom
še
ni
bila
sprijaznila
.
„
Veliko
ti
lahko
povem
,
“
se
je
odrezal
Jakopin
.
„
Najlepše
,
kar
je
bilo
,
je
bilo
v
Brešiji
.
Tam
so
nas
puntarji
nekaj
komandirali
,
in
grof
Radeci
“
—
Jakopin
maršalovega
imena
ni
mogel
drugače
izgovoriti
—
„
je
dejal
:
„
Fantje
,
pojdimo
iz
mesta
!
“
Tisti
dan
me
je
imel
profos
v
rokah
,
ker
sem
bil
svojemu
koprolu
nekaj
nepokorščine
izkazal
.
Po
ulicah
smo
se
gnetli
in
ti
vragi
so
s
streh
in
iz
oken
na
nas
streljali
.
Da
,
tako
je
bilo
!
“
„
Pa
ste
vendar
nazaj
streljali
?
“
se
je
vmešal
Danijel
.
Jakopin
ga
je
zavrnil
:
„
Molči
,
ki
nič
ne
veš
!
Gori
za
dimnikom
je
tičal
Lahonček
in
na
nas
je
streljal
,
da
se
je
vse
kadilo
okrog
njega
.
Za
božjo
voljo
sem
prosil
profosa
,
da
naj
mi
da
puško
v
roke
.
Da
mi
jo
!
Tresk
!
in
še
danes
ga
vidim
,
kako
je
omahnil
,
zdrsnil
po
strehi
in
nato
tlesknil
na
kamen
,
da
je
vse
okrog
škropilo
.
Lepo
je
bilo
!
In
potlej
smo
šli
v
Mantovo
.
“
„
Kaj
je
Mantova
?
“
vpraša
Liza
.
Takrat
se
je
Jakopin
repenčil
,
kakor
se
repenči
petelin
na
gnoju
.
„
Mantova
je
mesto
;
ajne
greze
festunk
,
ajne
greze
boser
.
“
Ta
„
greze
boser
“
se
mi
je
zagrizel
v
uho
tako
,
da
nisem
mogel
zadržati
smeha
.
„
Le
smijaj
se
,
“
se
je
zatogotil
Jakopin
,
„
dobro
pa
je
le
,
če
človek
nemško
govori
!
“
Ker
je
bilo
mleko
pozajeto
,
je
družina
vstala
in
odšla
.
„
Kje
pa
je
Meta
?
“
vprašam
gospodinjo
.
„
Pri
ognjišču
je
jedla
,
“
odgovori
mati
,
„
in
sodim
,
da
jo
je
malo
sram
pred
tabo
.
“
„
Sitna
je
danes
,
“
pristavi
Boštjan
,
„
in
kadar
jo
prime
tak
dan
,
ni
izhajati
ž
njo
.
“
Gospodinja
ga
je
zavrnila
:
„
Ne
bodi
prehud
ž
njo
!
Ni
posebnega
zdravja
in
hitre
jeze
je
tudi
.
“
„
Kar
ima
od
tebe
,
“
je
dodal
gospodar
zadovoljno
.
Hišna
vrata
so
se
lahno
odprla
;
gospodar
in
gospodinja
pa
sta
utihnila
.
Nekaj
časa
je
obstala
,
na
to
se
je
približala
peči
,
da
je
stopila
vsa
njena
postava
na
svetlo
.
Takoj
sem
videl
,
da
je
še
pol
otroka
,
pol
device
,
torej
najlepša
stvaritev
,
s
katero
je
osrečil
Bog
zemljo
in
moške
na
nji
!
Visoka
je
bila
kot
klas
na
njivi
.
Obraza
še
nisem
mogel
opaziti
,
ker
je
imela
ruto
tako
zavezano
,
da
ga
je
z
njo
skrivala
.
„
Sem
pojdi
,
Meta
!
“
sem
jo
pozval
nekoliko
osorno
.
„
Saj
grem
!
“
je
odgovorila
tiho
.
Nato
je
pristopila
k
mizi
,
sedla
na
stol
in
odvezala
ruto
pod
obrazom
,
da
ji
je
padla
na
rame
.
Na
obraz
ji
je
padala
polna
svetloba
.
Kako
naj
vam
,
ljube
prijateljice
,
popišem
ta
obraz
?
To
je
ravno
:
ne
da
se
popisati
!
Pogledal
sem
jo
,
ali
takoj
je
odmaknila
oči
ter
jih
dvignila
proti
stropu
.
Prešinila
me
je
misel
:
ta
obraz
,
nebeški
Rafael
,
se
je
moral
nekdaj
že
zibati
pred
tvojim
duhom
!
In
res
,
v
Bologni
je
bilo
,
ko
sem
koprnel
pred
Rafaelovo
podobo
svete
Cecilije
!
Naša
Meta
je
imela
obraz
te
svete
Cecilije
.
Čarobni
utis
pa
so
še
povečavali
svitli
,
na
rdeče
spominjajoči
lasje
,
ki
so
v
debelih
kitah
težili
sveto
Cecilijo
z
Jelovega
brda
.
V
meni
je
vse
zakipelo
,
česar
pa
nisem
smel
otroku
pokazati
.
Moja
osornost
jo
je
bila
prvi
hip
preplašila
,
pa
se
je
hitro
ojačila
.
Meni
nič
,
tebi
nič
je
spregovorila
:
„
Brado
pa
proč
deni
!
Samo
živina
ima
lase
po
celi
glavi
!
“
Moja
brada
,
na
katero
sem
toliko
ponosen
,
ni
bila
všeč
temu
osatu
!
To
so
bile
edine
besede
,
katere
je
Meta
tisti
večer
v
moji
družbi
spregovorila
.
Spravili
so
me
spat
v
gorenjo
hišo
.
Lojena
sveča
se
je
prižgala
,
da
nam
je
svetila
po
temnih
stopnicah
,
in
vzeli
smo
tudi
„
hlapca
“
s
seboj
,
da
sem
mogel
ugasiti
luč
,
kar
pri
lojeni
sveči
ni
bila
malenkost
.
V
gorenji
hiši
je
vse
clišalo
po
žitu
.
Ondi
so
stale
pregrade
,
katere
niso
bile
pri
Presečnikovih
nikdar
prazne
.
Bila
je
tudi
„
malana
“
.
Na
vsaki
steni
se
je
videla
zlata
moštranca
z
belo
hostijo
,
a
obdajalo
jo
je
grozdje
v
isti
velikosti
,
kakor
so
ga
nekdaj
prinesli
iz
dežele
Kanaana
.
Tu
je
stala
tudi
postelja
,
široka
,
da
bi
bila
na
njej
brez
težave
vežbala
se
cela
stotnija
.
Sivo-rdeče-belo
je
bila
v
umetnih
štirikotih
prevlečena
;
na
sprednji
končnici
,
ravno
nad
zglavjem
,
pa
je
zrlo
resno
in
skrbno
veliko
božje
oko
,
da
si
brez
strahu
mogel
zaspati
pod
njegovim
mogočnim
varstvom
.
Legel
sem
v
posteljo
na
ptevnico
,
ki
je
bila
za
moje
kosti
precej
trda
.
S
hlapcem
pa
sern
stri
luč
,
da
je
po
vsi
gorenji
hiši
neprijetno
zadišalo
.
Ali
vendar
,
kako
je
bilo
prijetno
ležati
tu
!
Že
ta
zrak
—
spal
sem
pri
odprtem
oknu
—
mi
je
napolnil
pljuča
,
kakor
voljno
in
rahlo
laško
olje
.
Zatisnil
sem
oči
:
okrog
mene
so
se
sukale
zlate
monštrance
z
belo
hostijo
in
spremljali
so
jih
orjaški
grozdi
,
in
to
v
tako
živih
bojab
,
kakor
jih
je
vedel
zidu
vdihniti
le
samouk
,
katerega
je
poljanski
dolini
rodil
neznatni
Divjakov
mlin
ob
bistri
Hotoveljšici
!
Janez
in
Štefan
,
kdo
vaju
danes
še
pozna
?
Imeni
slavnih
sinov
zadnjega
se
bleščita
s
karnenite
plošče
v
poljanski
cerkvi
.
Janez
in
Štefan
Šubic
pa
sta
legla
v
zemljo
,
tiho
in
ponižno
,
kakor
sta
svoj
čas
živela
,
samouka
slikarja
in
kiparja
.
Bila
sta
plemenita
slovenska
sadova
naše
zapuščene
matere
zemlje
!
Velika
bi
bila
umetnika
,
da
sta
se
tako
izšolala
,
kakor
sta
izšolala
v
potu
in
trudu
svoje
sinove
!
Na
ta
dva
moža
sem
mislil
prvo
noč
na
Jelovem
brdu
,
in
spomin
nanje
je
pomnožil
harmonijo
,
katera
je
objemala
Presečnikovo
selišče
.
Drugo
jutro
me
je
zbudil
rahel
klic
:
„
Vstati
je
čas
!
“
Dan
se
je
komaj
delal
,
ko
sem
že
tičal
v
obleki
.
Moje
telo
je
bilo
okrepčano
,
ker
sem
spal
,
da
cesar
bolje
ne
more
.
Spodaj
v
hiši
je
že
stala
skleda
na
mizi
in
kmalu
je
bila
zbrana
okrog
nje
družba
prejšnjega
večera
.
Da
so
bili
žganci
ranega
jutra
gospodarji
,
o
tem
vam
ni
treba
posebej
praviti
.
Mati
jih
je
bila
polila
z
„
volóvim
masovnikom
,
“
mi
pa
smo
komaj
čakali
,
da
sežemo
po
žlicah
.
Volóvi
maslovnik
—
nemogoča
beseda
!
Pa
se
je
vendar
dostikrat
spominjam
,
kadar
si
kvarim
svoj
želodec
po
ljubljanskih
gostilnah
.
Zalibože
,
tudi
ta
jed
—
v
pinjeno
mleko
zakuhana
moka
—
je
izginila
,
in
prav
milo
se
mi
je
storilo
,
ko
sem
zadnjič
izpraševal
poljanska
otročeta
,
pa
niti
eno
ni
vedelo
govoriti
o
volóvem
maslovniku
.
Drugače
smo
jedli
v
prejšnjih
časih
,
pa
smo
tudi
drugače
rasli
in
dorasli
,
kot
zeleni
današnji
drobiž
!
Pred
hlevom
sva
si
z
Boštjanom
,
oba
goloroka
,
opasala
oselnike
ter
si
snela
kose
z
zida
.
Liza
je
prinesla
iz
hleva
posodo
penastega
,
ravnokar
namolzenega
mleka
.
Porogljivo
se
je
zasmejala
:
„
Hek
!
“
Ali
njena
porogljivost
ni
segala
do
mene
:
ko
sem
že
pohajal
visoke
šole
,
nisem
smel
nikdar
lenariti
o
počitnicah
in
koso
sem
bolje
poznal
,
nego
Justinijanov
kodeks
!
Kosil
sem
,
vozil
sem
samotež
,
in
kadar
so
izostali
gnojarji
,
sem
si
moral
še
celo
koš
gnoja
oprtati
ter
z
njim
stokati
do
strmega
laza
.
To
je
bilo
najtežje
delo
,
s
katerim
smo
si
gorjanci
svoj
kruh
pridobivali
.
Konjiči
in
voliči
,
ki
so
se
od
tedaj
močno
zaredili
in
pomnožili
,
so
tudi
gnojarje
odpravili
.
Danes
smo
hoteli
kositi
otavo
na
Mlinšah
.
Hodeč
proti
temu
travniku
z
gospodarjem
nisva
mnogo
govorila
.
Ker
mi
ni
drugega
na
misel
prišlo
,
sem
vprašal
mimogrede
:
„
Kaj
pa
Meta
?
Ali
se
snubači
že
oglašajo
?
“
„
Saj
je
še
otročja
,
“
odgovori
oče
suhotno
.
„
Posavčev
iz
Martinovega
sela
prihaja
tja
in
tja
v
hišo
.
No
,
ne
vem
!
“
„
In
dekle
?
“
„
Kje
naj
ve
,
čemu
smo
moški
na
svetu
!
“
Prav
odleglo
mi
je
pri
teh
besedah
,
kakor
da
bi
me
ta
reč
kaj
brigala
!
Ko
sva
dospela
do
Mlinš
,
naju
je
objelo
mlado
jutro
z
nepopisno
svojo
milobo
.
Širno
se
je
razprostiral
travnik
pred
nama
.
Otava
je
lepo
kazala
in
rožice
so
cvetele
po
zeleni
tratim
,
ki
se
je
vlekla
skoraj
tja
do
bukovih
gozdov
zelenega
Blegoša
.
Pajki
so
bili
napredli
po
travi
svoje
mreže
,
na
njih
pa
je
ležala
rosa
v
srebrnih
kapljah
.
Oglašale
so
se
ptice
,
predvsem
strnad
,
ki
je
neprestano
gnal
svoj
„
čer-čer-čer-čeriii
“
.
Vse
to
je
pila
duša
in
kmalu
je
odmevala
od
drobnih
ptic
drobnih
glasov
.
Postavili
smo
se
v
vrsto
.
Kakih
deset
korakov
od
mene
se
je
oglasil
Danijel
odločno
zaničljivo
:
„
Ali
se
poskusiva
?
“
„
Se
pa
!
“
odgovorim
brez
odloga
.
Domači
hlapec
mora
kositi
naprej
,
in
njegova
čast
zahteva
,
da
ga
sokosci
ne
prekose
,
ker
velja
za
veliko
sramoto
,
če
bi
ga
kdo
v
košnji
za
seboj
pustil
.
Danijel
je
mislil
,
da
bo
imel
z
mano
lahko
opravilo
,
in
zategadelj
me
je
poklical
na
dvoboj
s
koso
.
Tiste
čase
,
drage
prijateljice
,
še
nisem
bil
ta
žalostna
podrtija
,
kakor
sem
danes
;
žilava
moč
se
je
pretakala
po
mojih
udih
iti
nisem
se
kmalu
zbal
nasprotnika
.
Kosa
pa
mi
v
prvih
trenotkih
ni
hotela
prav
peti
in
ne
dajati
pokorščine
;
brisal
sem
jo
s
travo
in
z
oslo
sem
zvonil
po
nji
.
Že
se
je
zaveselil
Danijel
:
„
Pa
počivaj
!
Že
vidim
,
da
nisi
od
fare
!
“
Prezgodaj
se
je
veselil
poštenjak
.
Kmalo
sem
bil
v
stari
vaji
;
v
mogočnih
plasteh
mi
je
padala
trava
in
duh
sveže
zemlje
je
puhtel
od
nje
.
Prvi
sem
prekosil
svojo
rajdo
.
Danijel
pa
je
vrgel
z
jezo
koso
v
travo
,
da
je
kar
odskočila
.
„
Boš
kosišče
zlomil
!
“
ga
je
miril
Boštjan
.
Bilo
je
dosti
smeha
,
kar
je
Danijela
še
bolj
razkačilo
:
„
Nočem
več
plače
!
Dobi
si
novega
hlapca
,
Presečnik
!
K
Domačejkarjevim
grem
koze
past
,
ker
res
nisem
za
nič
,
če
me
že
vsaka
žaba
užene
!
“
Proti
devetem
sta
prišli
Meta
in
Liza
.
Izpraznili
smo
čerfo
kislega
mleka
.
Pod
streho
sem
spravil
tak
kos
črnega
kruha
,
kakor
bi
ga
sedaj
s
svojim
gosposkim
želodcem
ne
mogel
pokončati
in
naj
bi
šlo
za
življenje
!
Po
končanem
tem
opravilu
je
spregovorila
Meta
:
„
Mati
je
dejala
,
da
naj
pride
Janez
domu
.
“
Ta
Janez
sem
bil
jaz
.
„
Čemu
?
“
„
Mati
pravi
.
“
„
Ne
grem
!
“
K
meni
se
je
nagnila
in
šepnila
:
„
Pa
z
mano
pojdi
!
Ti
nekaj
pokažem
.
“
„
Ker
je
delavcev
dosti
,
grem
!
“
Vstala
sva
,
da
bi
odšla
.
To
je
opazil
hlapec
Danijel
in
je
pričel
nagajati
,
kakor
smo
si
svoj
čas
med
seboj
nagajali
,
če
sta
fantič
in
deklic
,
ko
sta
še
v
dolgih
srajčicah
okrog
letala
,
kazala
si
prijateljstvo
.
Danijel
je
tolkel
po
svojem
šepastem
stegnu
ter
kričal
:
„
Mož
in
žena
,
žlica
masla
,
skupaj
krave
pasla
.
“
Kaj
to
maslo
in
ta
krava
pomenita
,
mi
še
danes
ni
jasno
.
Meta
se
je
ponosno
ozrla
proti
hlapčetu
ter
siknila
„
Švedra
!
“
Ta
pa
se
je
še
vedno
krohotal
ter
gonil
svojo
pesem
o
maslu
in
kravi
.
„
Torej
kam
?
“
sem
vprašal
.
„
Pojdiva
do
Karlovšice
,
“
mi
je
odgovorila
.
„
Jera
še
živi
.
“
V
vasi
na
Kalarjevem
dvorišču
je
stal
osemletni
Kalarjev
Lovrica
.
Nalito
polne
hlačice
ga
je
bilo
in
meso
je
kar
viselo
od
njega
.
Prvi
navihanec
je
bil
med
vaškimi
otročaji
.
Komaj
je
ugledal
Meto
,
se
je
glasno
zasmejal
in
še
bolj
glasno
zakričal
:
„
Lisica
!
hoha
!
lisica
!
“
Sedaj
pa
sem
nekaj
doživel
.
Dekle
se
je
pretreslo
in
sapa
je
kar
zapiskala
iz
nje
.
Bliskoma
je
bila
z
roko
pri
zemlji
ter
dvignila
kamen
,
kakor
ji
je
ravno
pod
prste
prišel
.
Lovrica
je
poskušal
hitro
odkuriti
,
ali
bilo
je
že
prepozno
.
Meta
je
z
veliko
spretnostjo
zavihtela
svoj
kamen
ter
zadela
Lovrico
zadaj
v
tarčico
,
da
je
lomil
roke
ter
z
največjim
tuljenjem
zbežal
k
materi
v
vežo
.
Položaj
mi
je
bil
jasen
.
V
vsem
našem
pogorju
ga
ni
bilo
človeka
,
da
bi
se
mu
ne
bilo
pridelo
kako
smešilno
ime
.
Radi
lepih
svetlih
las
je
bila
Presečnikova
Meta
„
lisica
“
.
In
te
„
lisice
“
se
ni
mogla
otresti
,
ker
je
javnost
opažala
,
da
jo
spravlja
v
največjo
jezo
.
Hotel
sem
ji
dati
nekaj
očetovskega
pouka
:
„
Kaj
pa
vendar
počenjaš
?
Ali
je
kaj
takega
spodobno
za
žensko
?
“
Šlo
ji
je
na
jok
:
„
Morem
kaj
,
če
imam
te
grde
lase
?
“
Še
vedno
sem
ji
hotel
biti
oče
:
„
Povej
mi
,
Meta
,
kedaj
je
naš
Blegoš
najlepši
?
Ali
ne
tedaj
,
kadar
ga
objema
jutranja
zarja
?
In
kedaj
se
ti
Stari
vrh
najbolj
dopade
?
Ali
ne
tedaj
,
če
okrog
in
okrog
njega
žari
večerna
zora
?
Ti
pa
se
huduješ
,
da
si
prinesla
s
seboj
na
svet
zarjo
,
ki
ti
noč
in
dan
obseva
obraz
!
Ali
sedaj
vidiš
,
kako
si
nespametna
?
“
Takrat
sva
se
spustila
s
pota
nizdol
na
senožeti
,
katere
se
po
bregovih
spuščajo
do
Karlovške
doline
.
Po
teh
senožetih
sva
hodila
že
pred
petimi
leti
in
že
tedaj
sta
se
jih
oklenili
najini
srci
.
Takoj
pod
Jelovim
brdom
izvira
Karlovšica
v
precej
mogočnem
tolmunu
.
V
nji
se
zrcalijo
jeseni
in
nekaj
drobnih
mecesnov
,
ker
je
čista
,
kakor
kristal
.
Nato
pa
šumi
po
bregu
,
napravlja
male
,
šumeče
slapove
,
ki
se
zopet
nabero
v
tolmune
,
dokler
ni
med
šumom
in
penami
dosežen
globoki
dol
.
Po
vseh
tolmunih
pa
živi
množica
črno-zelenih
postrvi
,
da
voda
kar
zatemni
,
kadar
pred
tabo
švignejo
pod
skalnati
rob
.
Dolgo
je
molčala
;
končno
pa
je
le
ponižno
spregovorila
:
„
Ne
bom
se
več
jezila
!
“
Prišla
sva
do
največjega
tolmuna
,
ki
je
tičal
nekako
v
sredi
bregovja
.
Obdajalo
ga
je
gosto
jelšje
in
to
grmovje
je
ustvarjalo
nekako
lopo
.
V
to
lopo
sva
se
podala
ter
sedla
na
mehko
travo
.
Sedela
sva
v
senci
,
a
tolmun
sam
so
obsevali
solnčni
žarki
.
Na
suhi
veji
nad
vodo
je
čepel
debeloglavec
,
sivi
kačji
pastir
.
Gorkota
je
prebudila
iz
spanja
belega
večernega
metuljčka
—
mi
gorjanci
bi
rekli
„
motoviljčka
“
,
—
ki
je
tičal
pod
zelenim
listom
.
Hotel
je
poskusiti
svoje
zaspane
moči
in
vzdignil
se
je
v
topli
zrak
.
Ali
debeloglavec
je
prežal
in
takoj
ga
je
pograbil
,
da
so
se
bele
peroti
v
koscih
usule
od
drobnega
mučenika
.
Nato
je
ropar
z
oskubenim
trupelcem
suhotno
odfrčal
,
da
si
je
drugod
v
miru
napravil
obed
.
„
Jê
ga
!
“
je
vzkliknila
Meta
.
Bele
peroti
so
padale
v
vodo
,
kjer
se
je
takoj
začulo
posebno
pljuskanje
.
„
Jera
se
oglaša
“
.
Pristopila
je
k
vodi
ter
lahno
dvignila
roko
.
Jaz
pa
sem
moral
ostati
na
svojem
mestu
.
Od
tam
sem
videl
,
kako
je
izpod
skale
,
okrog
katere
so
se
nabirale
pene
,
priplavala
velika
postrv
,
katera
je
pljuskala
po
belih
koscih
na
vodi
.
Bila
je
„
Jera
“
,
ki
sva
jo
že
pred
petimi
leti
spoznala
!
Prišel
je
ukaz
:
„
Kobilice
lovi
!
“
Človekoljubno
je
še
dostavila
:
„
Pa
steri
glavice
,
da
ne
trpe
preveč
!
“
In
ljubljanski
kavalir
se
je
plazil
po
bregu
,
ter
pokorno
lovil
brzoskoke
kobilice
.
Tri
sem
jim
glavice
,
tako
da
sem
imel
v
hipu
rumene
prste
na
roki
.
Čestite
dame
,
z
otrokom
sem
postal
otrok
,
naravi
sem
slonel
v
naročju
,
z
njo
sem
dihal
in
živel
!
In
prav
nič
se
ne
sramujem
,
povedati
vam
,
da
se
mi
še
danes
sanja
v
dolgi
noči
,
kako
lovim
kobilice
po
travah
ob
slapih
šumeče
Karlovšice
!
Prinašal
sem
jih
dekletu
,
ki
je
vsako
posebej
spustilo
v
vodo
.
Ondi
se
je
Jera
gostila
.
Postavila
se
je
bila
ob
strani
tik
curka
;
kadar
je
prineslo
kobilico
mimo
,
je
že
izginila
v
nenasitnem
želodcu
.
Šestnajst
po
vrsti
jih
je
Jera
pozobala
tisto
jutro
;
šele
za
sedemnajsto
se
ni
več
zmenila
,
tako
da
jo
je
curek
odnesel
.
Nato
je
hotela
prebavljati
.
Splavala
je
h
koncu
tolmuna
,
kjer
je
obstala
.
Držala
se
je
prav
pri
vršini
,
da
ji
je
gledala
plavut
iz
vode
in
da
so
se
jasno
razločevale
črne
in
rdeče
pike
.
Pri
tem
je
Jera
bila
mirna
,
kakor
kos
lesa
,
ki
je
obstal
v
mirni
vodi
,
samo
včasih
je
z
repkom
pomahala
in
bistri
