šenihče
.
Veš
,
ptujstvo
mi
ni
nič
posebno
ljubo
.
“
Viridi
niso
bile
všeč
te
besede
,
ker
je
prav
ona
mnogo
ptujih
,
zlasti
laških
navad
gojila
na
graškem
dvoru
;
tudi
je
imela
nekoliko
laških
dvorjank
okrog
sebe
.
A
požrla
je
nevoljo
in
se
delala
,
kakor
da
ni
razumela
besed
.
Saj
ji
pa
tudi
ni
hotel
Leopold
očitati
ničesar
,
ampak
le
govoril
je
iz
srca
.
Ko
je
Virida
le
molčala
,
nadaljeval
je
Leopold
:
„
Zlasti
morava
skrbeti
,
da
ohranijo
najini
sinovi
pobožno
srce
.
Naša
habsburška
rodbina
je
od
nekdaj
slovela
in
se
odlikovala
v
pobožnosti
,
tako
že
kralj
Rudolf
,
slavni
naš
praded
,
tako
vsi
njegovi
potomci
.
Rečem
ti
,
draga
soproga
,
da
sem
srečen
po
dobljeni
zmagi
,
a
najbolj
srečen
sem
vendar-le
takrat
,
kadar
mirno
,
brez
morečih
skrbij
molim
in
se
mudim
pri
svojem
nebeškem
Očetu
.
Zato
ne
smeva
tega
zanemariti
pri
svojih
čvrstih
dečkih
.
Gospod
Peter
je
mož
na
pravem
mestu
,
le
več
veljave
in
moči
mu
dajva
,
saj
je
je
vreden
.
Moja
misel
je
,
naj
se
ves
učni
načrt
nekoliko
premeni
in
naj
se
gleda
zlasti
na
to
,
da
se
jim
oblaži
srce
.
Taki
sinovi
nama
bodo
v
čast
in
bodo
vredni
habsburškega
imena
.
“
Omeniti
moramo
,
da
je
bil
imenovani
Peter
duhovnik
in
vzgojevalec
Leopoldovih
sinov
.
—
Ko
je
oče
tako
razložil
svoje
misli
o
vzgoji
knežjih
sinov
,
stopita
v
sobo
knežiča
Viljem
in
Ernest
,
vojvodova
starejša
sina
,
oba
lepa
in
krepka
mladeniča
.
Viljem
je
bil
nežnejšega
,
Ernest
pa
krepkejšega
telesa
.
Ko
prijazno
pozdravita
mater
in
očeta
in
povesta
vsak
svoje
dogodke
,
sprejme
mati
Viljema
k
sebi
in
ga
ljubko
poboža
,
oče
pa
namigne
mlajšemu
in
ga
pokliče
k
sebi
.
Videlo
se
je
,
da
je
mati
vsa
zaljubljena
v
svojega
prvorojenca
.
Božala
mu
je
rdeča
lica
in
gladila
rmene
lase
z
visokega
čela
.
Leopold
pa
je
mirno
izpraševal
Ernesta
,
kaj
sta
se
danes
naučila
z
bratom
.
„
Učila
sva
se
o
Rudolfu
Habsburškem
,
našem
dedu
,
kako
je
pridobil
za
svoja
sina
avstrijske
dežele
.
“
„
Tako
bodeta
morala
tudi
vidva
biti
junaka
po
njegovem
vzgledu
.
Utrditi
in
povečati
moc
Avstrije
,
povzdigniti
slavo
naše
hiše
,
to
vama
bodi
namen
.
“
Ko
je
oče
tako
govoril
,
izvil
se
je
Viljem
materi
in
pristopil
k
očetu
.
Z
žarečimi
očmi
sta
gledala
očeta
in
pazno
poslušala
,
ko
jima
je
razkladal
nalogo
pravega
viteza
in
junaka
.
Mladeniča
sta
bila
vsa
prevzeta
.
Ker
sta
videla
,
da
je
oče
tako
vnet
in
dobre
volje
,
poprosita
vnovič
,
naj
jima
dá
konja
,
da
se
naučita
jahanja
.
Res
jima
oče
obljubi
,
da
dobita
vsak
svojega
konja
,
in
jima
naroči
,
naj
bodeta
vredna
te
dobrote
.
Njuno
veselje
je
bilo
nepopisno
.
Takoj
sta
poljubila
roko
očetu
in
potem
hitela
tudi
k
materi
izreč
zahvalo
.
Leopold
pa
porabi
takoj
to
priliko
in
reče
sinovoma
:
„
Da
,
konja
dobodeta
oba
,
a
poleg
tega
še
učenika
za
pravo
,
državno
ustavo
in
druge
jednake
predmete
.
Pričelo
se
bo
resno
učenje
.
Vodstvo
naukov
pa
prevzame
za
naprej
častiti
gospod
dvorni
kapelan
Peter
,
kateremu
bodeta
pokorna
v
vseh
rečeh
,
kakor
meni
ali
materi
.
“
Mladeniča
sta
poslušala
mirno
in
obetala
,
da
bodeta
prav
marljiva
.
Na
to
se
poklonita
in
odideta
,
spoznavša
,
da
jima
oče
nima
nič
več
povedati
.
Virida
je
še
mnogo
govorila
soprogu
,
kako
želi
odgajati
sinove
,
da
bodo
pravi
knezi
.
Hotela
jima
je
podati
vzgojo
,
kakoršno
je
sama
uživala
doma
v
Milanu
.
Nekaka
dvorska
olikanost
,
občudovanje
pesnikov
,
zabavanje
v
ženski
družbi
,
premetenost
v
državnih
stvareh
,
in
pa
drzno
junaštvo
,
to
ji
je
bilo
vzor
.
Ni
ji
pa
bilo
na
tem
,
da
bi
se
omikali
sinovi
temeljito
,
zlasti
ne
,
da
bi
se
mnogo
pečali
z
verskimi
rečmi
ali
ukvarjali
z
verskimi
vajami
.
Zato
ji
ni
bilo
čisto
po
volji
,
da
bi
duhovnik
vodil
višjo
odgojo
knežičev
.
Ni
ji
šlo
v
glavo
,
da
bi
mogel
duhovnik
vzgojiti
vrla
junaka
ali
velika
državnika
.
No
,
uspeh
je
pokazal
tudi
tukaj
,
da
je
bil
oče
ukrenil
jako
pametno
in
da
je
bil
duhovnik
Peter
popolnoma
kos
veliki
nalogi
.
Kmalu
po
tem
sklepu
se
je
po
Leopoldovem
naročilu
uredilo
poučevanje
obeh
starejših
sinov
.
Učitelji
so
bili
izvrstni
in
knežiča
sta
napredovala
vidoma
.
Gospod
Peter
pa
je
imel
zadosti
dela
,
da
je
krotil
mlada
živa
duhova
in
ju
navadil
Boga
se
bati
in
izpolnjevati
z
veseljem
njegove
zapovedi
.
Bilo
mu
je
vselej
načelo
:
„
Gospodu
služiti
je
—
kraljevati
.
“
Ko
je
tako
napredovala
umna
vzgoja
Leopoldovih
sinov
,
skrbela
je
Virida
neprestano
za
to
,
da
bi
se
povzdignila
njena
rodbina
.
Najložji
pripomoček
za
to
bi
bile
po
njenih
mislih
imenitne
in
bogate
neveste
.
Tistega
časa
je
bila
najbogatejša
nevesta
Hedviga
,
kraljičina
poljska
,
dedičinja
poljskega
in
celó
ogerskega
kraljestva
.
Zakon
s
to
knežno
bi
bil
posebno
srečen
za
Leopoldovega
naslednika
.
Imela
je
res
mnogo
snubcev
,
a
Virida
si
je
mislila
,
da
njen
Viljem
ni
preslab
za
njo
.
Začeli
so
se
pogovori
in
slednjič
so
se
dogovorili
,
da
se
zaročita
vojvoda
Viljem
in
kraljičina
Hedviga
.
Res
,
da
se
še
nista
videla
,
pa
zadosti
sta
vedela
drug
o
drugem
,
da
je
bila
zaroka
veljavna
.
Bolj
nego
zaročencema
samima
,
ugajala
je
zaroka
materi
vojvodinji
.
Njene
želje
so
se
hotele
skoro
izpolniti
.
Viljem
,
kralj
poljski
in
ogerski
,
Ernest
,
vojvoda
vseh
avstrijskih
deželá
doli
do
morja
,
njen
soprog
Leopold
mogočen
cesar
,
ona
pa
—
cesarica
in
mati
kraljev
in
vojvodov
,
prva
gospa
na
svetu
!
Kako
se
bo
čudil
Milan
,
ko
pride
s
soprogom
na
rimskem
pohodu
v
ponosno
očetovsko
mesto
!
Viscontijeva
Virida
je
postala
cesarica
!
O
sladke
nade
!
V
takem
zmislu
je
preudarjala
sama
s
seboj
,
tako
se
pogovarjala
z
zvestimi
služabniki
,
taka
so
bila
tudi
pisma
,
katera
je
pošiljala
često
domov
v
Milan
in
sicer
očetu
,
zakaj
materi
ni
rada
pisala
o
takih
rečeh
.
„
Da
,
prav
si
mi
svetovala
,
Izabela
,
ko
si
me
nagovarjala
,
naj
vzamem
vojvodo
in
grem
v
Avstrijo
,
kjer
bom
gospa
in
kraljica
,
dočim
bi
bila
v
Milanu
ostala
ob
strani
Sforzovi
navadna
meščanka
,
brez
slave
,
brez
upanja
lepše
prihodnosti
.
Res
,
da
ni
še
vse
premagano
in
pridobljeno
,
pa
korak
za
korakom
me
vodi
bliže
namenu
,
in
nekega
dné
dospem
do
vrhunca
.
Oh
,
to
bo
zmagoslavje
čez
vse
nasprotnike
in
zavidljivce
na
Dunaju
,
v
Pragi
,
v
Milanu
in
še
drugod
!
Zavist
ne
miruje
nikjer
,
toliko
slajša
pa
bode
zmaga
nad
njo
.
“
Take
misli
so
ji
rojile
po
glavi
čestokrat
in
tako
se
je
bila
že
v
to
zajedla
,
da
si
bodočnosti
niti
ni
mogla
misliti
drugačne
.
Nič
ni
bolj
nestanovitno
,
nego
sreča
na
dvorih
.
O
gospodu
Petru
se
je
smelo
vsekako
reči
,
da
je
srečen
mož
.
Zibelka
mu
je
tekla
na
lepem
kraju
naše
Dolenjske
.
Bil
je
sin
kmečkih
starišev
,
toda
nenavadno
nadarjen
.
To
mu
je
odprlo
pot
do
učenja
.
V
onih
časih
je
bila
ta
pot
za
nižje
stanove
neizrekljivo
težavna
.
Saj
ni
mogel
—
ni
smel
kmet
dati
v
šolo
sina
,
če
ni
dovolil
gospodar
grajščak
.
Gospod
Peter
je
prišel
v
šolo
,
v
Zatičini
je
preživel
v
samostanu
mladeniško
dôbo
.
A
v
samostanu
ni
ostal
.
Gnalo
ga
je
med
svet
.
Šel
je
proti
severu
in
ostal
v
Gradcu
.
Tu
je
stopil
v
duhovski
stan
.
Tedanji
sekovski
škof
Janez
Neuberški
ga
je
jako
čislal
,
in
tako
je
prišel
Peter
na
dvor
za
kapelana
.
Slišali
smo
že
,
da
ga
je
Leopold
izprva
rabil
pri
odgoji
svojih
sinov
,
naposled
pa
mu
je
izročil
to
vzgojo
popolnoma
.
Zaradi
tega
je
imel
gospod
Peter
veliko
moči
in
veljave
.
V
mnogih
stvaréh
je
odločeval
le
on
.
To
so
dobro
vedeli
dvorjani
,
zato
so
se
mu
sladkali
in
klanjali
,
zlasti
oni
,
kateri
so
želeli
biti
v
milosti
tudi
pri
sinovih
.
Zakaj
vsi
sinovi
so
jako
spoštovali
„
gospoda
Petra
“
,
kakor
so
mu
rekali
po
navadi
.
A
poleg
cvetoče
sreče
se
plazi
vedno
mèdla
,
zelenkasta
kača
zavisti
.
Tudi
na
dvoru
so
bili
možje
,
ki
niso
mogli
trpeti
duhovnika
Petra
in
so
skrivaje
zabavljali
nad
duhovsko
vlado
,
kakor
so
poprej
zabavljali
ženski
vladi
Viridini
.
Toda
—
v
istini
se
ni
gospod
Peter
nikdar
vtikal
v
vladarske
posle
;
ves
čas
se
je
bavil
samo
z
vzgojo
knežičev
,
katere
je
ljubil
iz
dna
srca
.
No
,
zavistneži
bi
ne
bili
mogli
odriniti
moža
z
njegovega
mesta
;
bil
je
dovolj
spreten
in
tudi
pogumen
,
da
se
je
ustavljal
njihovim
spletkam
:
toda
nasprotnica
mu
je
postala
polagoma
tudi
mati
sama
,
Virida
.
Da
so
jo
zavistniki
lahko
spravili
na
svojo
stran
,
ni
nam
treba
šele
praviti
.
Najprej
jo
je
peklo
to
,
da
je
bil
starejši
sin
čim
dalje
resnobnejši
in
se
ni
več
maral
dobrikati
materi
ali
jo
pogostoma
poljubljati
.
Umela
bi
bila
lahko
,
da
se
je
ta
resnoba
vselila
v
sina
sama
po
sebi
zaradi
njegove
starosti
,
toda
razlagala
si
je
rajša
,
da
ga
uči
tako
gospod
Peter
in
ji
tako
krade
ljubezen
njenih
sinov
.
Ni
ji
bilo
prav
,
da
je
vojvoda
Leopold
tako
točno
ravnal
po
nasvetih
duhovnega
vzgojevalca
in
celó
preziral
njeno
mnenje
ali
njene
želje
.
Opažala
je
,
da
je
tudi
Leopold
sam
nekam
resnobnejši
ali
celó
pobožnejši
,
da
nenavadno
dolgo
moli
,
ostaja
v
cerkvi
in
prejema
svete
zakramente
.
Njenemu
srcu
ni
ugajalo
to
,
in
čim
dalje
bolj
je
mrzela
gospoda
Petra
.
Naposled
mu
je
postala
ostra
nasprotnica
in
sklenila
,
da
ga
odpravi
z
dvora
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
Ne
,
da
bi
mu
mogla
očitati
kako
napako
ali
kak
pogrešek
,
narobe
,
cenila
je
njegovo
delavnost
in
mnoge
vrline
,
a
ni
ji
bil
po
godu
,
in
zato
se
ga
je
hotela
iznebiti
.
Večkrat
že
ga
je
bila
nalašč
razžalila
ali
mu
pokazala
zaničevanje
;
če
jo
je
pozdravil
,
ni
mu
odzdravila
,
pri
slovesnih
obedih
in
sprejemih
ga
je
prezirala
,
nekaterikrat
kar
hipoma
poklicala
sinova
k
sebi
,
četudi
sta
bila
pri
nauku
.
Gospod
Peter
je
to
čutil
,
toda
potrpel
je
,
dobro
vedoč
,
da
brez
nasprotnikov
ni
noben
človek
in
da
se
težave
ustavljajo
vsakemu
dobremu
še
dandanes
delu
.
A
najhuje
je
še
prišlo
.
Nekega
dné
gospoda
Petra
dva
domačina
z
Dolenjskega
.
Bila
sta
v
preprosti
narodni
obleki
.
Ker
je
bival
gospod
Peter
prav
v
dvornem
gradu
,
prišla
sta
vanj
naša
Dolenjca
.
Ko
je
zvedela
o
tem
Virida
,
zdelo
se
ji
je
to
jako
za
malo
.
Dvorjani
so
si
šepetali
:
„
Plebejec
,
kmetavs
,
pritepenec
,
njene
sinove
.
Ni
si
mislila
,
da
pride
stvar
zares
plezavec
—
—
“
,
tako
so
govorili
o
gospodu
Petru
in
njegovem
nizkem
rojstvu
.
Virida
je
pa
drugi
dan
pri
skupnem
obedu
v
nekaki
nevolji
izbruhnila
—
gospod
Peter
je
bil
navzoč
in
je
uprav
nekaj
razlagal
knežičem
—
:
„
Žalostno
je
dovolj
,
da
se
kmečka
suknja
šopiri
že
po
dvoru
.
“
Gospoda
Petra
je
zadelo
to
bridko
;
vsi
so
se
spogledali
,
—
a
molčal
je
.
Naslednjo
nedeljo
je
imel
pri
božji
službi
pridigo
,
pri
kateri
je
bil
navzoč
ves
dvor
.
Gospod
Peter
je
govoril
preprosto
in
prepričevalno
v
evangelijskem
duhu
.
Virida
ni
nikakor
marala
za
take
govore
,
želela
je
laskanja
in
lepotičja
v
cerkvenih
govorih
,
kakoršnih
je
slišala
dovolj
v
Milanu
.
Razkladal
je
,
zakaj
pravi
Izveličar
,
da
ne
moremo
služiti
dvema
gospodoma
.
Lepo
je
pojsanil
,
da
moramo
najprej
služiti
Bogu
,
da
,
tudi
tedaj
,
če
bi
se
zamerili
ljudem
.
V
govoru
ni
bilo
nič
zbadljivega
,
vendar
ni
bil
Viridi
všeč
.
Pritožila
se
je
Leopoldu
in
zapretila
,
da
ne
gre
več
v
cerkev
k
pridigi
,
ako
ne
odpravi
z
dvora
tega
človeka
.
Leopold
je
sicer
videl
,
da
ni
kriv
pridigar
prav
nič
,
a
ni
imel
srčnosti
,
da
bi
bil
zavrnil
ženo
.
Ta
se
je
hudovala
nad
gospodom
Petrom
tudi
proti
dvorjanom
,
da
je
prišlo
vse
to
na
uho
njemu
samemu
.
Izprevidel
je
,
da
tako
ne
more
biti
dolgo
,
in
da
se
treba
umakniti
,
če
hoče
sam
živeti
v
miru
in
potolažiti
vojvodinjo
.
Gospod
Peter
je
tako
izkusil
,
kaj
je
milost
in
nemilost
velikašev
.
Presedalo
mu
je
tako
življenje
in
sklenil
je
odslej
služiti
samo
Bogu
v
samostanski
tihoti
.
Ker
je
bil
vzgojen
v
zatiškem
samostanu
,
vleklo
ga
je
tje
,
vleklo
v
ljubeznivi
kraj
dolenjski
,
kjer
priča
potniku
še
dandanes
velikansko
poslopje
o
nekdanjem
obilnem
številu
zatiških
cistercijencev
.
Ganljivo
je
bilo
slovo
duhovnikovo
od
tako
dragih
mu
gojencev
.
Jokali
so
se
vsi
,
jokal
se
je
tudi
Leopold
,
in
solze
je
brisala
Virida
,
ko
je
zrla
to
tako
ganljivo
ločitev
.
Vest
ji
je
rekla
,
da
je
krivico
delala
možu
,
ki
ji
ni
storil
nič
žalega
,
pač
pa
se
je
žrtvoval
z
vso
ljubeznijo
za
njene
sinove
.
Ni
si
mislila
,
da
pride
stvar
zares
tako
daleč
;
njena
ženska
lahkomišljenost
je
želela
samo
v
stran
potisniti
ga
,
ne
pa
odpraviti
do
cela
z
dvora
.
Odšel
je
gospod
Peter
proti
jugu
in
kmalu
so
dobili
drugega
vzgojevalca
.
A
mir
in
zadovoljnost
nista
bila
večja
,
ko
ni
bilo
več
„
kmečke
suknje
“
na
dvoru
.
Poletje
in
jesen
sta
minula
za
Virido
dokaj
počasno
,
sama
ni
vedela
,
zakaj
jo
nekaj
teži
in
ne
more
biti
vesela
lepih
nád
o
bodočnosti
.
Kadar
je
človek
nezadovoljen
sam
s
seboj
,
tedaj
je
nadležen
vsem
;
zlasti
čutijo
to
podložniki
,
kateri
morajo
radi
ali
neradi
tiho
prenašati
njegove
sitnosti
.
Prav
to
se
je
godilo
sedaj
z
Virido
.
Dosegla
je
bila
z
gospodom
Petrom
svoj
namen
še
bolj
,
nego
je
želela
:
jedna
dozdevna
ovira
njenih
namér
je
bila
odpravljena
,
a
zadovoljna
vendar-le
ni
bila
.
Opazila
je
na
soprogu
neko
potrtost
in
vedela
je
,
odkod
prihaja
;
tudi
sinovi
so
jo
vedno
spominjali
dobrega
gospoda
Petra
.
Zato
je
občevala
najrajša
s
svojimi
laškimi
dvorjankami
in
nekaterimi
priliznjenimi
plemiči
,
kateri
so
ji
vse
pritrjevali
in
jo
hvalili
.
Najrajša
se
je
zibala
v
kolobaru
svojih
priljubljenih
načrtov
,
pregledovala
,
kaj
je
že
zvršila
,
in
preštevala
,
česa
je
še
treba
.
Kakor
vsak
človek
,
zlasti
še
če
je
delaven
in
trden
,
tako
je
imela
tudi
Virida
nasprotnike
.
Nasprotniki
Viridini
so
bili
dvojne
vrste
:
prvi
so
bili
hudobni
,
kateri
so
delali
naravnost
v
njeno
škodo
in
celó
pogubo
;
drugi
nasprotniki
so
ji
hoteli
prav
in
dobro
,
toda
njeno
delovanje
so
imeli
za
škodljivo
.
Med
temi-le
je
bila
stranka
dvorjanov
in
plemenitašev
,
katerim
ni
ugajala
politika
Leopoldova
.
Ker
so
slutili
,
da
ima
preveliko
moč
in
veljavo
vojvodinja
,
bili
so
nevoljni
na
njo
.
To
se
je
kazalo
zlasti
v
prepiru
švicarskega
grofa
Kyburškega
z
mesti
.
Če
tudi
so
bili
sklenili
stanovi
,
da
naj
se
vojuje
grof
sam
,
vendar
je
šel
glas
,
da
hoče
vojvodinja
vsekako
,
naj
mu
pomore
Avstrija
,
in
da
je
za
to
pridobila
Leopolda
.
Nevolja
je
rastla
tem
bolj
,
čim
več
stroškov
so
prizadevale
vojne
.
Največkrat
ni
bilo
pričakovati
od
njih
nikake
koristi
.
Poslednji
čas
pa
je
prišlo
poleg
tega
še
nevarno
vrenje
ob
Renu
.
Nezadovoljneži
so
prerokovali
hude
stvari
za
Avstrijo
.
Vendar
se
nasprotovanje
še
ni
moglo
pokazati
,
ker
so
Leopolda
osebno
spoštovali
več
ali
manj
vsi
in
se
klanjali
njegovemu
junaškemu
značaju
.
Nekoliko
shujšale
so
se
razmere
,
ko
je
Leopold
izgubil
državno
oskrbništvo
nad
Švabi
.
Tukaj
mu
niso
zaupali
niti
knezi
niti
mesta
.
Razne
zveze
mest
in
malega
plemstva
so
bile
naperjene
zlasti
proti
njemu
kot
najmočnejšemu
.
Največji
nasprotniki
vojvodovi
so
bili
pa
Švicarji
,
ki
so
bili
napravili
med
seboj
močne
zveze
v
obrambo
svoje
slobode
.
Videlo
se
je
,
da
pride
med
tema
dvema
nasprotnikoma
do
boja
,
zakaj
Leopold
tudi
ni
mogel
mirno
gledati
,
kako
se
mu
ustavljajo
nasprotniki
;
s
tem
bi
bil
pripoznal
svojo
slabost
in
strah
pred
njimi
.
„
Ali
more
,
ali
sme
trpeti
kaj
takega
naš
vojvoda
?
„
rotil
je
mladi
tajnik
Burghart
vsakoga
,
s
komur
se
je
sešel
.
Bil
je
poseben
ljubljenec
Viridin
in
govoril
vse
po
njeni
volji
.
Virida
pa
je
klicala
soprogu
in
vsakemu
plemiču
,
ki
jo
je
obiskal
:
„
Sramota
je
za
Avstrijo
,
sramota
za
naše
plemstvo
,
če
je
smejo
tako
izzivati
ti
lačni
švicarski
meščani
.
“
A
miroljubni
in
previdni
svetovalci
so
se
ustavljali
.
„
Pustimo
jih
v
miru
,
“
rekel
je
umni
vitez
Volbenk
iz
Ljubna
.
„
Bil
sem
po
Švicarskem
in
videl
te
ljudi
.
Slobodo
ljubijo
,
a
žalega
nečejo
nikomur
.
In
če
pridobimo
vse
švicarske
gore
,
čemu
nam
bodo
?
“
Grof
Hartberški
pa
je
pristavil
:
„
Sosedje
nas
sovražijo
skoro
vsi
.
Naš
vojvoda
se
jim
zdi
premočan
.
Če
bodo
le
mogli
,
spravili
nas
bodo
v
zadrege
in
nevarnosti
,
da
bi
nas
pokončali
.
Čakajmo
!
Vojvoda
je
še
mlad
;
lahko
si
pridobimo
po
mirni
poti
še
veliko
,
za
kar
bi
bilo
treba
sedaj
prelivati
kri
.
“
Ni
se
dalo
lahko
reči
,
na
katero
stran
potegne
tehtnica
.
Da
bi
torej
gotoveje
odločila
dvor
in
stanove
za
vojno
,
obrnila
se
je
Virida
do
očeta
Barnaba
v
Milanu
.
Prosila
ga
je
,
naj
vname
Leopolda
za
vojno
in
mu
pomaga
,
kakor
je
nekdaj
tudi
Rudolf
pomagal
njemu
.
Toda
po
tej
poti
ji
ni
šlo
gladko
,
kakor
je
upala
.
V
Milanu
se
je
bilo
mnogo
premenilo
.
Barnaba
Visconti
se
je
bil
postaral
in
ni
bil
več
tako
delaven
;
tiščal
je
,
kar
si
je
bil
pridobil
in
bal
se
je
,
da
ne
izgubi
vlade
.
Izkušnje
so
ga
bile
izmodrile
.
Nezaupljiv
je
postal
do
vseh
in
povsod
je
videl
nevarnosti
in
zarote
.
Stare
,
ukoreninjene
strasti
pa
so
še
tlele
v
njem
.
Največ
časa
je
preživel
v
Monzi
v
svojem
gradu
,
kjer
se
je
mislil
varnega
med
debelimi
zidovi
in
stražami
,
nekaj
pa
tudi
zato
,
ker
je
imel
tam
zaprte
žrtve
svoje
jeze
.
Njegova
dva
sinova
sta
bila
ž
njim
jednaka
v
strasti
,
pa
manj
krepka
in
delavna
.
Zato
je
pa
padala
veljava
Barnabova
,
moč
njegovega
brata
Galeazza
in
njegovih
sinov
,
ki
sta
vladala
v
Paviji
,
rastla
je
od
dné
do
dné
.
Milanci
so
bili
siti
Barnaba
in
radi
bi
se
ga
bili
iznebili
.
Galeazzova
sinova
sta
bila
prijazna
in
tako
sta
se
prikupila
ponosnemu
mestu
.
To
je
Barnaba
čutil
in
zato
je
sovražil
brata
in
njegova
sinova
,
dasi
tega
ni
kazal
očitno
.
Ogibal
se
je
prav
skrbno
vsega
,
kar
bi
napravilo
kako
gibanje
po
mestu
in
deželi
,
ker
je
v
nemirnih
časih
težko
krotiti
ljudi
.
Najmanj
po
godu
mu
je
bila
sedaj
vojska
in
pa
še
v
ptujini
;
zato
se
ni
zmenil
za
Viridino
prošnjo
.
A
Virida
se
ni
dala
hitro
odgnati
.
Obrnila
se
je
do
bratrancev
,
katera
sta
ji
tudi
obljubila
pomoč
.
A
stvar
je
bila
težka
in
zapletena
.
Ko
bi
bila
Virida
želela
samo
denarno
podporo
,
ne
bi
bilo
pomisleka
;
a
ker
je
hotela
imeti
tudi
vojno
,
pomišljala
sta
se
bratranca
.
Postavni
vrhovni
poveljnik
milanske
vojske
je
bil
namreč
Barnaba
,
Pavija
sama
je
imela
le
neznatno
vojno
silo
.
Kako
bi
se
torej
pridobil
Barnaba
za
vojsko
?
Oglašala
se
je
zima
,
sneg
je
pobelil
z
deskami
krite
strehe
v
prijaznem
Gradcu
,
ob
hitri
Muri
se
je
vlačila
megla
.
Vse
življenje
se
je
bilo
nekam
skrilo
.
Najbolj
pa
je
mračna
tihota
legla
na
vojvodov
dvor
pod
„
Gradom
“
.
Sinoči
je
bil
prišel
brzi
sel
naravnost
iz
Milana
in
prinesel
Viridi
strašno
poročilo
,
da
so
našli
njenega
očeta
mrtvega
v
Monzi
,
pa
tudi
oba
njena
brata
mrtva
.
Vsi
trije
da
so
skoro
gotovo
zastrupljeni
.
Tako
se
je
glasilo
grozno
naznanilo
.
Četudi
so
povedali
Viridi
to
novico
jako
previdno
,
vendar
je
bila
dolgo
kakor
omedlela
.
Samo
dihala
je
še
in
roke
stegovala
krčevito
in
včasih
zaklicala
:
„
Oh
,
moj
oče
,
moj
oče
!
“
Leopolda
ni
bilo
doma
,
da
bi
jo
bil
tolažil
,
tembolj
potrti
so
bili
z
materjo
vred
sinovi
.
Le
polagoma
se
je
nekoliko
pomirila
.
Njena
dušna
moč
se
je
vračala
,
prirojeni
ponos
se
je
vzbujal
,
in
ustavila
je
solze
.
Takega
udarca
Virida
še
ni
bila
občutila
v
življenju
.
Ko
bi
le
bil
poslednji
!
Žalosten
je
bil
ta
dan
za
dvor
,
žalostni
so
bili
naslednji
dnevi
.
Nihče
si
ni
upal
svetovati
vojvodinji
,
kaj
naj
stori
.
Tudi
Leopold
je
bil
potrt
,
ko
se
je
vrnil
domov
.
Ko
je
preteklo
nekoliko
dnij
,
poslali
so
sela
domov
in
mu
prideli
drugega
,
da
bi
prinesel
natančnejših
poročil
.
Vojvodinja
ga
je
poučila
skrbno
,
kam
naj
se
obrne
,
da
zvé
resnico
.
Sel
se
je
vrnil
v
Gradec
,
potoval
je
pa
dobre
tri
tedne
.
Prijateljica
Izabela
,
žena
pesnika
Loschija
,
poslala
ji
je
najbolj
zanesljivih
poročil
.
Med
Barnabom
in
obema
stričnikoma
so
bile
že
dalje
razprtije
.
Očitno
je
bilo
,
da
se
hočeta
polastiti
vlade
v
Milanu
.
Zlasti
Giovanni
je
bil
drzen
.
Skoro
gotovo
je
on
zvršil
ali
vsaj
ukrenil
ta
zločin
,
da
bi
spravil
s
poti
vse
ovire
.
To
žalostno
poročilo
je
ni
nič
potolažilo
;
skrb
je
legla
na
njeno
lepo
obličje
,
njeno
visoko
čelo
se
je
krčilo
v
gube
.
Več
tednov
potem
—
bilo
je
že
v
novem
letu
—
dobi
Virida
od
bratranca
Giovannija
Galeazza
pismo
,
v
katerem
ji
je
trdno
obetal
podporo
,
ker
so
odpravljene
sedaj
vse
ovire
.
Pristavil
je
,
da
se
je
obrnil
tudi
do
vojvodovega
kancelarja
,
da
se
napravijo
potrebne
pogodbe
.
Kar
nič
je
ni
razveselilo
to
pismo
,
temveč
z
grozo
je
je
brala
in
potem
zaprla
v
svoje
skrivne
predale
.
O
čem
se
hoče
bratranec
dogovoriti
z
vojvodom
,
tega
ni
marala
več
vedeti
.
Barnaba
Visconti
je
bil
cesarski
namestnik
za
Lombardijo
,
torej
državni
dostojanstvenik
.
Zato
je
kralj
Vencelj
zaukazal
,
naj
se
preiskujejo
vzroki
njegove
nenadne
smrti
,
in
ako
se
pokaže
zločin
,
naj
se
krivci
ostro
kaznujejo
.
Ta
ukaz
se
pa
ni
hitro
izpolnil
,
zima
in
vojne
priprave
so
prejskavo
zavlekle
mesece
in
mesece
.
V
zeleno
Štajersko
je
zopet
pricvetla
lepa
pomlad
l.
1386.
Tudi
na
dvoru
so
se
je
veselili
,
saj
je
bila
zima
žalostna
,
ker
je
gospa
vojvodinja
žalovala
neprestano
.
Veselic
ni
bilo
,
slavnostni
sprejemi
so
se
godili
brez
radosti
in
tiho
;
vse
je
bilo
tako
tužno-mirno
in
mračno
,
kakor
je
mirno
pred
hudo
uro
.
S
strahom
so
se
ozirali
na
dvoru
tje
,
kjer
se
je
pokazalo
kako
nevarno
znamenje
,
kjer
se
je
zabliskalo
na
političnem
nebu
.
In
takih
znamenj
se
je
kazalo
čim
dalje
več
.
Ob
Renu
se
je
napravljalo
vse
za
vojsko
,
Švicarji
pa
so
vzeli
dve
dotlej
avstrijski
mesti
v
svojo
zvezo
proti
cesarskim
odlokom
.
Leopold
je
zahteval
,
naj
mu
izročé
Švicarji
obe
njegovi
mesti
z
lepa
,
a
oni
so
se
tej
zahtevi
ustavili
odločno
.
Tako
je
prikipelo
nasprotje
do
vrhunca
,
vojski
se
ni
dalo
več
ogniti
.
Hipoma
se
je
vsa
Nemčija
razdelila
v
dva
tabora
.
Z
Leopoldom
je
potegnilo
vse
,
kar
je
imelo
strah
pred
mesti
,
ali
je
vsaj
zavidno
gledalo
njihovo
moč
in
bogastvo
.
Mesta
pa
,
hoteč
braniti
slobodo
,
potegnila
so
na
drugo
stran
.
Živahno
gibanje
je
vzbujala
pomlad
po
gorah
in
dolinah
avstrijskih
in
švicarskih
;
na
dvorih
,
po
mestih
,
po
gradovih
pa
je
vrelo
,
zakaj
vojska
se
je
bližala
urno
,
kakor
huda
ura
.
Tu
ni
bilo
več
pomislekov
zastran
boja
,
vsakdo
je
videl
,
da
jedino
le
boj
more
odločiti
med
njimi
.
Šlo
se
je
Leopoldu
za
čast
in
državne
pravice
,
Švicarjem
pa
za
zlato
slobodo
in
meščanski
ponos
.
Sploh
so
pričakovali
,
da
Leopold
zmore
;
po
gradovih
so
pretili
Švicarjem
,
češ
,
„
Leopold
vam
pokaže
,
da
imate
še
gospoda
nad
seboj
“
.
Švicarji
pa
so
se
vnemah
:
„
Ne
udajmo
se
!
“
in
meščani
so
jim
pritrjevali
.
Pač
še
nikdar
ni
bilo
v
Gradcu
tako
živahnega
gibanja
,
kakor
meseca
velikega
travna
in
začetkom
rožnika
istega
leta
.
Virida
je
premagala
žalost
in
bila
zopet
pogumna
,
pa
tudi
drugim
je
vlivala
poguma
v
srce
.
Na
dvoru
se
je
vse
trlo
poslancev
,
selov
,
plemenitašev
;
po
mestu
pa
so
se
gibali
vitezi
in
vojniki
,
veseleč
se
,
da
je
došel
čas
pravega
in
resničnega
boja
.
Tu
si
slišal
razne
jezike
,
videl
različne
noše
,
opazoval
razne
šege
.
V
mesto
je
prihajalo
ljudstvo
ogledovat
velike
vojne
priprave
,
štajerski
Slovenec
,
ki
je
bival
takrat
malone
okrog
Gradca
,
je
občudoval
moč
in
veljavo
svojega
hrabrega
vojvoda
Leopolda
.
„
Bog
pomozi
našemu
Leopoldu
!
“
klical
je
preprosti
kmetič
.
„
Varuj
ga
Mati
nebeška
,
velmožna
!
“
klicala
je
pobožna
ženica
,
proseč
zmage
svojemu
vladarju
.
Štajerska
je
dala
veliko
hrabrih
in
lepih
vitezov
,
da
so
Gradčani
kar
gledali
mlade
junake
,
pravi
cvet
plemstva
.
Za
njimi
se
je
vrstilo
slavno
kranjsko
plemstvo
,
resnobno
in
mogočno
sedeč
na
velikih
konjih
,
pod
katerih
kopiti
se
je
kar
potresala
zemlja
.
Bili
so
junaki
,
kakoršne
že
poznamo
,
in
katere
bi
bili
imenovali
skoro
nepremagljive
.
Tudi
s
Koroškega
in
Tirolskega
,
od
juga
in
severa
so
prihajali
vojniki
,
katerim
je
bilo
vsem
geslo
:
„
Pokážimo
meščanom
,
da
prva
moč
je
v
plemstvu
!
“
Na
gradovih
pa
so
žene
,
hčere
in
neveste
točile
bridke
solze
,
zakaj
skoro
povsod
so
pogrešale
kako
drago
srce
,
ki
se
je
ločilo
od
njih
,
vnemajoč
se
za
ljubezen
do
domovine
in
bojne
slave
.
In
naposled
—
po
binkoštnih
praznikih
—
je
zaplakala
še
Virida
,
zakaj
ločitev
je
bila
prišla
tudi
zanjo
.
Kdo
si
more
razložiti
skrivnostno
moč
slutnje
!
Kakor
je
prej
Virida
silila
na
vojsko
,
tako
se
je
je
sedaj
bala
.
Jokaje
je
opasovala
soprogu
meč
in
ga
prosila
:
„
Ljubljeni
Leopold
,
pazi
na-se
in
na
svoje
življenje
zaradi
otrok
in
zaradi
mene
!
Kaj
bomo
počeli
brez
tebe
?
“
„
Bodi
mirna
,
draga
moja
;
kakor
je
volja
božja
,
tako
se
zgôdi
.
Brez
krivde
smo
se
zapletli
v
boj
,
zato
upajmo
,
da
zmoremo
sovražnika
.
Ako
pa
je
Bog
drugače
določil
,
da
padem
v
boju
,
skrbi
modro
za
otroke
,
poslušaj
stare
svetovalce
in
izkušaj
biti
vsem
za
mater
in
očeta
ob
jednem
.
Bog
bodi
s
teboj
!
“
Neizrekljivo
prisrčno
je
poljubil
Leopold
soprogo
in
sinove
,
kakor
bi
hotel
vso
ljubezen
svojega
junaškega
srca
izliti
v
te
poljube
.
Naročil
je
sinovom
,
naj
ljubijo
mater
in
jo
podpirajo
v
vseh
težavah
,
naj
bodo
vsi
jedini
in
se
ljubijo
med
seboj
,
naj
ne
zabijo
vrlin
in
lepih
čednostij
Habsburžanov
,
naj
delajo
vedno
za
moč
in
slavo
Avstrije
in
naj
goreče
molijo
,
če
pade
v
boju
,
za
njegovo
dušo
,
katero
udano
izroča
Bogu
.
Glasno
je
zaihtela
Virida
ob
teh
besedah
,
sinovi
so
se
oklenili
ljubega
očeta
,
Leopoldu
je
zablestela
solza
v
očeh
.
Lepa
je
solza
na
junaškem
licu
,
lepa
kakor
svetel
biser
.
Težko
je
bilo
iztrgati
se
rokam
mile
družine
,
toda
rogovi
so
doneli
na
odhod
,
konji
so
bíli
s
kopiti
—
kmalu
stopi
med
četo
lepa
postava
vojvodova
.
Bil
je
ves
v
železju
in
na
glavi
je
imel
čelado
odičeno
s
prelepo
,
svetlo
bliščečo
krono
.
Ni
bila
brez
vzroka
Virida
,
pa
tudi
vsa
Avstrija
,
ponosna
na
takega
vladarja
.
Gromoviti
„
Hurá
!
“
se
razlega
iz
vseh
grl
v
pozdrav
vojvodu
—
kot
klic
v
krvavi
boj
.
Dolgo
so
gledali
Gradčani
z
Gradú
na
krasno
četo
,
ki
je
hitela
z
doma
ob
urni
Muri
,
da
bi
se
v
južni
Nemčiji
čim
najhitreje
združila
s
tamošnjim
viteštvom
.
Polagoma
je
postalo
mirno
po
naših
krajih
.
Večina
vitezov
in
hlapcev
je
bila
odšla
proti
Švicarskim
goram
.
Njihovi
domačini
so
se
skrbno
zapirali
po
trdnih
gradovih
,
zakaj
med
vojsko
ni
lahko
zaupati
komu
.
V
domovini
so
ostali
le
nekateri
stari
grajščaki
in
pa
nespravljivi
nasprotniki
vojvodovih
bojev
,
kakor
celjski
grof
in
njegovi
somišljeniki
.
Z
naglimi
dnevnimi
hodi
je
dospel
vojvoda
Leopold
s
svojo
četo
kmalu
v
južno
Nemčijo
.
Po
svojih
pokrajinah
na
Švabskem
je
zbiral
okrog
sebe
viteze
in
vojščake
,
ki
so
ga
že
čakali
in
bili
pripravljeni
za
vojsko
.
Kar
je
bilo
odličnega
viteštva
,
vse
je
hitelo
pod
njegovo
zastavo
,
zlasti
še
mlajši
vitezi
,
ki
so
si
hoteli
pred
očmi
tako
slavnega
vojvoda
pridobiti
viteško
čast
za
celo
življenje
.
Vojvodu
je
bilo
vse
na
tem
,
da
udari
naglo
na
nasprotnika
in
mu
ne
dá
časa
za
uspešen
upor
.
Zato
je
tudi
hitro
sestavil
s
svetovalci
bojni
načrt
.
Iz
dolgih
obravnav
in
raznih
pogodeb
mu
je
bilo
jasno
,
da
izvira
vse
sovražno
nasprotstvo
proti
njemu
od
združenih
Švicarjev
,
in
da
je
središče
in
ognjišče
tega
gibanja
mesto
Lucern
.
To
mesto
torej
treba
zgrabiti
in
nemirneže
ostro
kaznovati
,
pa
je
dosežen
namen
vojske
.
Vojna
Leopoldova
je
bila
zbrana
.
Malokdaj
je
bilo
skupaj
toliko
plemstva
,
malokdaj
so
se
tako
trdno
nadejali
zmage
kakor
tukaj
.
„
Kmalu
pokažemo
tem
rovarskim
Švicarjem
,
da
imajo
še
gospodarje
nad
seboj
,
“
in
„
Idimo
,
dajmo
Švicarjem
gospodarja
!
“
klicali
so
vitezi
in
zamahovali
z
meči
,
hoteč
pokazati
,
kako
jih
mislijo
natepsti
.
Začetkom
meseca
mal
.
srpana
se
je
pomaknila
vojna
Leopoldova
v
Švico
,
njen
namen
je
bil
—
zasesti
mesto
Lucern
.
Toda
Švicarji
niso
med
tem
držali
rok
križem
;
vsi
zavezni
kantoni
so
postavili
pogumne
,
slobodoljubne
može
v
vojsko
in
tako
imeli
moč
,
ki
se
ni
namerjala
ukloniti
vsaki
sili
.
Imeli
so
jako
ugodno
stališče
na
gorah
in
v
gozdovih
,
in
naposled
so
dobivali
skoro
gotovo
podporo
od
višjega
plemstva
,
ki
je
zavidalo
Leopoldu
njegovo
slavo
in
rastočo
veljavo
.
Zato
ni
bilo
nikakor
odveč
,
da
je
vojvoda
Leopold
postopal
previdno
in
z
vsestranskim
preudarkom
sestavljal
svoj
bojni
načrt
.
V
vojnem
posvetovalnem
zboru
so
sedeli
tudi
mejni
grof
Badenski
in
slavni
vojnik
grof
Eberhard
Virtemberški
.
Oba
sta
bila
pritrdila
temu
načrtu
in
le
kaj
malega
še
dostavila
gledé
na
prodiranje
.
Leopold
,
plemenitega
značaja
od
nog
do
glave
,
je
zaupal
vsem
in
se
ni
nadejal
,
da
bi
utegnili
biti
tudi
v
njegovem
,
taboru
skriti
nasprotniki
.
Kako
ga
je
pa
žalilo
,
ko
je
opazil
tu
in
tam
sumljiva
znamenja
!
Prepričal
se
je
tudi
večkrat
,
da
imajo
Švicarji
na
vseh
straneh
ogleduhe
,
ki
pazijo
na
vsak
njegov
korak
.
Najhuje
pa
je
bilo
,
da
so
zvedeli
Švicarji
za
bojni
načrt
Leopoldov
.
Jeden
izmed
grofov
—
skoro
gotovo
Eberhard
sam
—
je
ali
naravnost
ali
po
ovinkih
stvar
spravil
med
ljudi
in
Švicarjem
v
roke
.
Leopold
je
razdelil
svoje
čete
na
dva
dela
:
manjši
del
je
bil
namenjen
proti
Curihu
,
da
bi
zadrževal
pomožne
čete
in
jim
branil
združiti
se
z
Lucernci
.
Vodil
ga
je
grof
Kyburški
,
kateri
je
poznal
vse
kraje
in
kote
po
težavnem
gorovju
.
„
Nikar
ne
hodite
v
boj
,
ampak
le
opazujte
in
dražite
sovražnika
,
to
vam
bodi
navodilo
,
“
tako
je
naročal
vojvoda
.
Glavna
moč
pa
je
bila
odločena
,
da
ide
na
desnem
bregu
reke
Are
proti
Sursee-ju
in
ob
sempaškem
jezeru
dalje
gori
do
Sempaha
.
Vodil
jo
je
Leopold
sam
.
Radostno
se
je
oziral
z
vso
vojno
vred
na
rodni
grad
Habsburg
,
ki
se
je
ponosno
dvigal
nad
Aro
,
in
si
mislil
,
da
bo
stal
še
trdneje
in
ponosneje
,
če
on
,
potomec
Rudolfov
,
ukroti
nemirne
Švicarje
.
Toda
—
kakor
veli
pregovor
—
človek
obrača
,
Bog
pa
obrne
.
Grof
Kyburški
je
upal
,
da
bo
prekanil
Švicarje
in
prišel
v
njihovo
sredo
brez
ovire
.
Kako
se
je
čudil
,
ko
je
našel
povsod
na
sovražni
zemlji
najprevidnejše
bojne
priprave
.
Tu
je
zadel
na
prekope
,
tam
v
soteski
so
ga
ustavili
nasipi
in
dobro
oboroženi
sovražniki
;
povsod
se
je
moral
boriti
z
največjimi
zaprekami
.
Lože
se
je
pomikala
glavna
vojska
,
kateri
je
zapovedoval
vojvoda
sam
.
Na
večer
dné
8.
mal
.
srpana
se
je
ustavila
za
dobro
uro
od
Sursee-ja
,
ki
je
na
severnem
bregu
sempaškega
jezera
.
Taborila
je
pod
milim
nebom
in
se
pripravljala
,
da
napade
drugo
jutro
mesto
Sursee
.
Leopold
je
vedel
,
da
pride
tukaj
do
boja
,
ker
so
imeli
todi
Švicarji
precejšno
vojno
moč
.
Toliko
so
mu
sporočili
ogleduhi
,
ki
so
le
z
največjo
nevarnostjo
opazovali
od
daleč
gibanje
sovražnikovo
.
Ko
je
potihnil
nemir
v
taboru
in
so
straže
sprejele
svoj
posel
,
pisal
je
Leopold
Viridi
kratko
pa
prisrčno
pismo
.
Naznanil
ji
je
stanje
vojne
in
pa
sporočil
,
da
upa
prihodnji
dan
ali
vsaj
v
najbližjem
času
odločilne
zmage
.
Poročilu
je
pridal
srčne
pozdrave
zanjo
in
za
drage
sinove
,
zastran
katerih
le
obžaluje
,
da
jih
nima
pri
sebi
.
Po
mirni
noči
je
zasvetilo
iznad
švicarskih
gorá
najlepše
jutro
.
Vročina
je
bila
že
prejšnje
dni
dokaj
močna
,
a
ta
dan
se
je
obetala
še
hujša
.
Zato
odrinejo
zjutraj
za
rana
proti
jezeru
.
V
jedni
uri
pridejo
pred
Sursee
.
Nikdo
se
ni
branil
ali
ustavljal
,
vse
mesto
je
bilo
mirno
;
vojvodu
so
se
poklonili
,
izročili
mu
ključe
in
ga
prosili
njegove
milosti
.
To
je
zadostovalo
za
sedaj
;
kar
je
drugega
računa
,
sporazumeli
se
bodo
pozneje
,
tako
je
velel
vojvoda
,
ki
je
bil
nevoljen
,
da
ni
bilo
nič
boja
.
Zabavljal
je
Švicarjem
,
da
so
strahopetni
širokoustneži
,
kateri
se
postavljajo
in
mogočno
nosijo
,
dokler
jim
nihče
ne
zapreti
.
Ko
pa
pride
sovražnik
,
utihne
vse
in
se
skrije
po
kotéh
.
Meščani
so
molčali
ob
teh
zabavljicah
in
mislili
svoje
.
V
vojnem
svetu
so
se
čudili
,
zakaj
ni
sovražnik
branil
tega
dokaj
velikega
in
trdnega
mesta
.
Večina
je
razlagala
to
ravnanje
za
strah
,
nekateri
pa
so
slutili
zvijačo
.
Vojvoda
se
je
pa
posvetoval
s
svojimi
načelniki
,
kaj
bi
bilo
sedaj
storiti
.
Med
tem
vojnim
posvetovanjem
pride
sel
grofa
Kyburškega
s
sporočili
prejšnjega
dné
o
njegovem
prodiranju
proti
jezeru
in
pristavi
,
da
je
obstal
in
se
utaboril
blizu
jezera
,
od
koder
more
pregledati
in
tudi
preprečiti
sovražno
gibanje
.
Večjih
sovražnih
čet
še
ni
našel
,
vendar
so
se
mu
ustavljala
povsodi
oborožena
krdelca
.
Vojvoda
in
njegovi
svetovalci
so
čudeč
se
brali
to
poročilo
in
se
popraševali
,
od
kod
so
mogli
Švicarji
zvedeti
,
da
misli
vojvoda
oddelek
vojakov
poslati
po
oni
stezi
,
koder
je
šel
grof
Kyburški
.
A
grof
Eberhard
jih
je
znal
potolažiti
,
rekoč
:
„
Ni
tako
čudovito
,
če
je
sovražnik
nekoliko
zavaroval
le-ono
dolino
.
Saj
veste
,
da
v
Lucern
drži
bližnja
pot
od
Habsburga
ravno
tam
skozi
dolino
reke
Reusse
.
Za
nas
pa
je
dobro
,
da
so
razcepljeni
naši
nasprotniki
;
čim
več
jih
je
tam
,
tem
manj
jih
bo
tukaj
in
tem
ložja
bo
naša
zmaga
.
“
Nekatere
so
grofove
besede
prepričale
,
drugih
ne
,
in
začel
se
je
o
tem
živahen
razgovor
,
kateri
je
pretrgalo
drugo
poročilo
patrolj
,
da
stoji
sovražnik
više
gori
ob
jezeru
poleg
mesta
Sempaha
.
O
številu
in
kakovosti
čet
niso
mogle
povedati
nič
zanesljivega
,
ker
so
Švicarji
taborili
v
gozdu
.
Na
to
poročilo
so
sklenili
po
kratkem
razgovoru
z
znatno
večino
:
takoj
odriniti
,
in
ako
bodo
le
mogli
,
še
ta
dan
zgrabiti
sovražnika
in
ga
prisiliti
za
boj
.
Nekatere
je
sicer
strašila
velika
vročina
na
pekočem
solncu
,
a
drugi
so
menili
,
da
pač
ne
pride
do
boja
,
ker
se
bodo
sovražniki
umaknili
resnemu
napadu
.
Vojvoda
dá
torej
povelje
za
odhod
in
cela
vojska
se
začne
pomikati
na
jugovshodno
stran
ob
jezeru
proti
Sempahu
.
Vitezi
so
bili
veseli
in
so
vriskali
od
veselja
v
trdni
nadi
,
da
bodo
sijajno
zmagali
.
V
solncu
se
je
lesketalo
orožje
in
veselo
so
vihrale
zastave
raznih
oddelkov
;
čez
vse
pa
je
vihrala
velika
avstrijska
zastava
,
poleg
katere
je
jahal
v
krasni
opravi
lepi
sedemintridesetletni
vojvoda
Leopold
.
Švicarji
so
stali
na
podolgastem
griču
ob
strani
mestu
Sempahu
,
za
hrbtom
so
imeli
gozd
v
zavetje
.
Mirno
so
gledali
bližajočo
se
vojsko
vojvodovo
.
Zemlja
se
je
tresla
pod
kopiti
težkih
konjikov
in
votlo
je
donelo
,
kakor
glas
daljnjega
groma
.
Že
je
prinesel
veter
posamezne
glasove
na
višino
do
ušes
temnih
Švicarjev
,
razločili
so
pretenje
.
Vojvoda
je
razvrstil
svoje
čete
za
napad
,
zabičal
poveljnikom
oster
red
in
pazljivost
,
določil
,
kaj
se
ima
zgoditi
v
slučaju
zmage
ali
izgube
.
Na
to
je
dal
povelje
,
da
naskočijo
sovražne
vrste
,
in
on
sam
je
stopil
na
čelo
cele
vojne
,
da
jo
vodi
proti
sovražniku
.
Prijatelji
so
ga
svarili
in
tudi
prosili
,
naj
se
varuje
in
ostane
zadaj
v
zavetju
,
od
koder
bi
mogel
ravno
toliko
koristiti
,
kolikor
spredaj
;
toda
vojvoda
je
odgovoril
junaško
:
„
Ali
naj
Leopold
od
daleč
gleda
,
kako
se
njegovi
vitezi
zanj
vojskujejo
?
Ne
,
tukaj
v
svoji
deželi
za
svoje
drago
ljudstvo
hočem
ali
zmagati
ali
pa
umreti
.
“
Rogovi
zatrobijo
,
trombe
zadoné
in
viteški
roji
naskočijo
sovražno
postajo
na
griču
,
a
sovražnik
ni
čakal
udarca
,
ampak
v
zadnjem
trenutku
se
je
umaknil
in
skril
v
gozdu
.
Vitezi
počasi
prebrodijo
goščavo
in
se
zberejo
na
nasprotnem
robu
gozda
.
Pred
seboj
so
imeli
ozko
dolino
,
ali
nekako
sotesko
,
na
nasprotni
strani
rob
,
na
robu
visoko
,
trdno
ograjo
,
za
ograjo
pa
vse
črno
oboroženih
Švicarjev
.
Položaj
se
je
torej
premenil
in
sicer
jako
neugodno
za
težko
oborožene
viteške
čete
.
Stališče
,
tla
,
okolica
,
vse
je
bilo
ugodno
Švicarjem
,
neugodno
pa
vojvodovi
vojni
.
Na
prvi
hip
niso
vitezi
vedeli
,
kaj
bi
začeli
,
a
nekaj
se
je
moralo
zgoditi
.
Hitro
stopijo
poveljniki
v
svet
,
in
vojvoda
jih
vpraša
,
kaj
menijo
o
tem
nepričakovanem
prizoru
.
Hasenburg
se
oglasi
in
pravi
:
„
Ne
vemo
,
koliko
jih
je
in
kje
stojé
;
torej
počakajmo
,
da
pride
še
pehota
za
nami
,
potem
jih
oklenemo
in
zdrobimo
.
“
Ochsenstein
pa
se
ni
strinjal
s
to
mislijo
:
„
Kar
je
sedaj
pred
nami
,
to
se
nam
ne
more
ustavljati
.
Predno
dobé
pomoči
oni
,
dobimo
je
tudi
mi.
Strahú
ne
smemo
kazati
;
kar
primimo
jih
!
“
Večina
je
potegnila
ž
njim
,
in
tudi
Leopold
je
pritrdil
temu
odločilnemu
nasvetu
.
Takoj
je
ukazal
naskočiti
sovražne
utrdbe
.
Cel
roj
mladih
plemičev
,
kateri
so
bili
danes
prvič
zares
v
boju
,
pade
pred
vojvoda
in
ga
poprosi
za
viteški
udarec
.
Vojvoda
zamahne
z
mečem
in
pravi
:
„
Bodite
pravi
vitezi
!
“
Roj
mladih
vitezov
se
je
spustil
doli
po
bregu
in
na
drugi
strani
gori
po
rebru
proti
švicarskemu
stališču
.
Mnogo
jih
je
bilo
iz
raznih
krajev
in
rodbin
,
ki
so
v
veseli
nadi
drvili
proti
sovražniku
.
Tu
so
bili
Švabi
,
rmenolasi
mladeniči
,
prvikrat
v
boju
,
pred
resnim
nasprotnikom
.
Utripalo
jim
je
srce
,
a
vendar
so
se
hoteli
izkazati
,
nobeden
ni
maral
zaostati
.
Kaj
jih
še
čaka
,
niso
pač
vedeli
.
Tam
so
bili
Tirolci
,
vajeni
hribov
in
prepadov
,
rojeni
strelci
in
lovci
.
Z
lahka
so
splezali
po
bregu
čez
skale
in
kot
koze
so
se
vspenjali
navkreber
.
Na
levi
je
bilo
malo
krdelo
Korošcev
in
Štajercev
,
katere
je
prignala
ljubezen
do
vojvoda
pred
te
nevarne
sovražnike
.
Bili
so
tam
vitezi
krški
,
ognjeviti
Ungnad
,
Jurij
Holeck
in
mnogi
tovariši
iz
vseh
korotanskih
dolin
:
vsi
so
se
skupaj
zagnali
proti
ograji
.
Andrej
Ungnad
jim
je
bil
načelnik
.
Vrgel
je
proč
ščit
in
z
golim
mečem
v
desnici
je
planil
proti
dobro
zagrajenemu
in
zavarovanemu
stališču
Švicarjev
.
Da
bi
se
hitro
pokazali
junake
,
planejo
čez
ograjo
med
Švicarje
.
Hipoma
je
bilo
pred
njimi
vse
pohojeno
in
pregnano
.
A
sedaj
so
prišli
na
dan
tudi
oni
sovražniki
,
ki
so
bili
skriti
v
gozdu
.
Hud
boj
se
je
razvnel
in
širil
na
vse
strani
;
čim
dalje
več
je
obležalo
mrtvih
in
ranjenih
na
bojišču
.
„
Udri
,
bíj
,
tovariš
!
“
klical
je
Andrej
Ungnad
,
in
Avstrijci
so
se
iznova
zagnali
med
Švicarje
in
jih
mnogo
podrli
na
tla
.
Vojvoda
je
spretno
vodil
svoje
roje
in
le
malo
jih
je
izgubil
,
nasprotno
pa
so
sovražniki
trpeli
veliko
izgubo
.
Vodja
Švicarjev
Gundoldingen
je
padel
in
več
nego
sto
tovarišev
poleg
njega
.
Vendar
prav
do
splošnega
boja
na
celi
vrsti
ni
hotelo
priti
,
ker
so
Švicarji
stali
na
robu
,
kamor
Leopold
ni
mogel
spraviti
konjikov
,
nasproti
pa
tudi
Švicarji
niso
hoteli
na
plano
in
tam
prijeti
vitezov
;
le
vmes
med
obema
vrstama
so
se
borili
večji
ali
manjši
oddelki
,
zlasti
mlajših
junakov
,
katerim
je
bilo
lahko
brez
konja
preskočiti
jarek
ali
plot
in
udariti
na
sovražnika
skritega
za
ograjo
.
Vojvodu
je
začelo
potrpljenje
uhajati
;
spoznal
je
,
da
tako
ne
pride
kmalu
do
zmage
.
A
tudi
ni
maral
,
da
bi
sovražniki
po
noči
razbegnili
ali
dobili
pomoči
.
Zato
je
sklenil
prijeti
Švicarje
gori
na
robu
samem
.
V
ta
namen
pa
so
morali
vitezi
razsesti
in
oddati
konje
svojim
hlapcem
.
Postavili
so
se
v
ozke
vrste
,
napravili
čveterokot
,
in
kopja
držeč
pred
seboj
so
počasi
plezali
v
hrib
proti
sovražniku
.
To
je
bila
težavna
pot
;
vsi
v
železju
in
težkih
opravah
so
se
pekli
na
solncu
kakor
v
razbeljeni
peči
in
težko
sopihaje
rinili
navzgor
.
Bilo
jih
je
videti
,
kakor
bi
se
bližala
železna
nepremagljiva
stena
.
Švicarji
so
spoznali
,
da
je
sedaj
prišel
odločilni
trenutek
,
da
morajo
ali
zmagati
ali
—
umreti
.
Bile
so
res
strašne
za
sovražnika
te
železne
vrste
z
močnimi
sulicami
;
pretile
so
pogin
onemu
,
ki
bi
jih
napadel
:
a
močnejša
nego
strah
pred
gotovo
smrtjo
je
ljubezen
do
domovine
in
slobode
.
Ko
so
prihropeli
vitezi
nekako
na
sredo
rebri
,
tedaj
se
spusté
Švicarji
z
višine
in
z
vso
močjo
se
zapodé
na
vojvodove
vrste
:
železne
stene
niso
mogli
predreti
;
prva
vrsta
je
padla
zdrobljena
na
tla
,
drugi
pa
so
se
urno
umaknili
nazaj
.
Ker
so
se
taki
napadi
večkrat
ponavljali
in
vselej
neugodno
za
Švicarje
,
izgubili
so
veliko
mož
,
a
vojvodovi
so
bili
skoro
brez
škode
.
Švicarske
vrste
so
se
redčile
in
krčile
vidoma
.
To
je
Leopold
porabil
,
da
je
izkušal
priti
jim
za
hrbet
in
tako
jim
preprečiti
umikanje
in
beg
.
Švicarski
voditelji
so
to
opazili
in
izprevideli
veliko
nevarnost
.
Bežati
niso
hoteli
,
a
zmagati
se
jim
je
zdelo
jako
težko
.
Le
jedna
pot
bi
bila
do
zmage
:
predreti
vrste
vitezov
,
tako
napraviti
med
njimi
zmešnjavo
in
jih
pobiti
.
A
kako
bi
predrli
strašne
vrste
?
Na
to
vprašanje
niso
vedeli
odgovoriti
švicarski
načelniki
,
ki
so
bili
v
kratkem
posvetovanju
.
Kar
stopi
pred
druge
poveljnik
Erni
Winkelried
in
pravi
svojim
tovarišem
:
„
Bratje
,
jaz
vam
napravim
pot
skozi
viteške
vrste
.
Skrbite
le
za
mojo
ženo
in
otroke
!
“
Osupli
so
ga
gledali
poveljniki
;
nihče
ga
ni
vprašal
,
kako
in
kaj
misli
storiti
.
Molčé
primejo
zopet
za
orožje
in
udarijo
na
viteze
,
toda
previdneje
,
nego
so
ravnali
poprej
.
Ko
so
Švicarji
že
blizu
groznih
vrst
in
jim
vitezi
pomolé
ostre
sulice
nasproti
—
smrt
napadovalcem
,
tedaj
pograbi
Winkelried
hipoma
nekaj
teh
nasproti
štrlečih
sulic
s
svojima
orjaškima
rokama
in
jih
potegne
náse
;
sulice
se
zasadé
v
njegove
prsi
,
mož
omahne
,
krčevito
objemajoč
sulice
,
pade
,
s
tem
potegne
za
seboj
tudi
viteze
in
jih
potisne
na
tla
.
Tako
je
bila
narejena
vrzel
v
avstrijski
vojski
—
pot
med
viteze
je
bila
odprta
.
Bliskoma
skočijo
bližnji
Švicarji
skozi
to
odprtino
in
udarijo
nad
težko
obložene
viteze
.
Težki
oklepi
,
železo
na
rokah
in
nogah
jih
je
silno
oviralo
,
da
so
se
komaj
obračali
na
strmem
bregu
.
Ko
je
bilo
sovražnikov
sredi
vrst
vedno
več
,
ko
so
napadali
viteze
od
spredaj
,
ob
strani
in
za
hrbtom
,
bilo
je
hitro
kretanje
skoro
nemogoče
.
Drug
za
drugim
so
omagali
in
se
zvrnili
,
ali
od
sovražnih
udarcev
,
ali
od
pehanja
krdel
,
ali
zaradi
lastne
neokretnosti
.
Neredna
gneča
je
nastala
in
bojevanje
se
je
do
cela
premenilo
.
Središče
vojvodovih
vrst
je
bilo
pretrgano
.
Gruče
borečih
so
se
vrstile
in
valile
proti
dolini
po
strmi
rebri
doli
.
Kdor
je
padel
,
bil
je
izgubljen
;
pobili
so
ga
razljučeni
Švicarji
ali
pa
poteptali
v
gneči
.
Švicarji
so
prodirali
vedno
naprej
.
Na
desno
in
na
levo
je
divjal
boj
in
prišel
do
vojvodove
zastave
.
Krepko
so
jo
branili
avstrijski
vitezi
,
pa
ni
je
bilo
môči
rešiti
.
Ureh
iz
Arburga
jo
vzdigne
,
pa
že
isti
trenutek
ga
zadene
sovražni
kij
,
da
se
zgrudi
in
še
padajoč
zakliče
:
„
Reši
,
reši
Avstrijo
!
“
Ko
vojvoda
to
zasliši
,
hitro
pristopi
,
vzame
zastavo
vso
krvavo
iz
rok
umirajočega
viteza
in
jo
drži
visoko
nad
glavami
bojevalcev
.
S
tem
je
prišel
vojvoda
sam
med
najhujšo
gnečo
na
najnevarnejši
kraj
.
Mladi
Korošci
in
Štajerci
so
bili
okrog
njega
in
so
ga
krepko
zaslanjali
.
Za
nekaj
minut
so
ustavili
sovražno
prodiranje
,
celó
nazaj
so
potisnili
Švicarje
pred
seboj
,
a
preganjati
jih
niso
smeli
,
da
bi
ne
zapustili
tovarišev
.
Ta
čas
so
porabili
vojvodovi
častniki
,
da
so
mu
svetovali
,
naj
se
umakne
in
reši
,
zakaj
zmaga
se
nikakor
ne
dá
več
dobiti
.
A
vojvoda
se
ni
maral
umakniti
.
Ponosno
zavrne
one
,
ki
so
mu
tako
svetovali
:
„
Bolje
je
umreti
častno
,
nego
živeti
sramotno
in
brez
časti
pred
plemenitimi
gospemi
.
“
Tovariši
so
zmignili
z
ramami
in
se
obrnili
proč
,
češ
,
kar
hočeš
,
to
stôri
;
mi
nismo
odgovorni
več
.
Vojvoda
pa
se
obrne
do
svojih
zvestih
koroških
,
štajerskih
in
kranjskih
vitezov
in
jih
vpraša
:
„
Ali
hočete
bežati
in
si
rešiti
življenje
?
“
Vsi
na
glas
:
„
Nečemo
.
“
„
Ali
me
hočete
zapustiti
?
“
„
Ne
:
ali
zmagati
ali
umreti
s
teboj
.
“
Nato
vrže
Leopold
krasno
,
s
krono
olepšano
čelado
proč
,
in
udari
iznova
na
sovražnike
.
Kjer
so
bile
najgostejše
vrste
in
najbolj
vroči
boj
,
tam
je
bil
vojvoda
:
iskal
je
smrti
in
jo
našel
na
bojišču
.
„
Kakor
cvetka
je
padel
med
cvetje
ta
krasni
cvet
tedanjega
viteštva
,
vojvoda
Leopold
avstrijski
,
“
piše
neki
pisatelj
.
Ves
boj
se
je
zagnal
tu
sem
,
kjer
se
je
boril
vojvoda
kakor
ranjen
lev
.
Zato
je
bilo
silno
težko
rešiti
njegovo
truplo
.
Več
vitezov
je
skočilo
zaslanjat
truplo
smrtno
ranjenega
vojvoda
,
pa
bili
so
vsi
na
njem
ubiti
.
Poslednji
je
ostal
Andrej
Ungnad
in
branil
sovragu
naprej
,
pa
bil
je
že
osamljen
in
truden
,
da
je
komaj
še
vihtel
svoj
težki
meč
.
Ko
je
videl
,
da
omaguje
,
je
vzdihnil
:
„
Ko
nima
Avstrija
vojvoda
več
,
ni
treba
ji
tudi
vitezov
več
.
“
Krepko
je
zamahnil
poslednjič
in
od
treh
stranij
zadet
padel
na
prsi
umrlega
vojvoda
.
Zastava
avstrijska
pa
je
bila
smrtno
ogrinjalo
junaškega
vojvoda
in
njegovih
tovarišev
.
Ko
drugi
poveljniki
in
vitezi
niso
več
videli
vojvoda
in
njegove
zastave
,
upadlo
jim
je
srce
in
začeli
so
misliti
na
beg
.
Hiteli
so
v
dolino
in
klicali
svoje
hlapce
,
da
jim
pridejo
s
konji
naproti
.
A
bilo
je
že
prepozno
.
Krdelo
Švicarjev
je
zapodilo
hlapce
s
konji
vred
v
beg
,
in
gospodje
niso
mogli
več
uiti
,
le
od
daleč
so
videli
še
prah
,
ki
se
je
dvigal
izpod
konjskih
kopit
.
Ni
jim
bilo
na
izbiro
nič
drugega
,
kakor
drago
prodati
svoje
življenje
.
Usmiljenja
niso
prosili
.
Ko
je
solnce
zahajalo
,
bil
je
boj
končan
,
in
mir
je
zavladal
nad
sotesko
.
Hlad
je
potegnil
od
jezera
sem
čez
junake
,
ki
so
mirno
ležali
v
tem
orjaškem
grobu
.
Nad
šest
sto
grofov
,
baronov
in
drugih
gospodov
je
bilo
ubitih
in
blizu
2000
drugih
vojakov
.
Velika
zmaga
za
Švicarje
,
strašen
poraz
za
nesrečno
Avstrijo
.
Grof
Kyburški
je
stal
s
četo
blizu
curiškega
jezera
in
čakal
povelja
vojvodovega
.
Pridružil
se
mu
je
bil
tudi
njegov
prijatelj
Hardeg
Ptujski
in
nekoliko
štajerskih
vitezov
.
Ko
mu
pové
poslanec
,
da
je
vojvoda
šel
proti
Sempahu
in
da
tam
stoji
sovražna
vojna
,
vzdignil
se
je
takoj
s
svojimi
ljudmi
po
cesti
proti
Lucernu
,
ker
je
upal
,
da
vojvoda
zmore
,
potisne
sovražnike
nazaj
proti
Lucernu
,
in
da
tam
pride
do
odločilne
bitve
.
Mrak
se
je
naredil
,
postavili
so
šotore
in
se
utaborili
.
Zavarovali
so
se
na
vse
strani
in
postavili
močne
straže
ob
potih
.
Ponoči
pa
na
hip
ustavijo
straže
več
jezdecev
,
kateri
so
v
silnem
diru
podili
svoje
konje
naprej
.
Iz
početka
niso
mogli
nič
zvedeti
od
njih
,
šele
potem
,
ko
so
videli
,
da
so
pri
svojih
in
za
jedenkrat
brez
nevarnosti
,
izpovedali
so
,
kaj
se
je
dogodilo
pri
Sempahu
.
Ta
novica
je
spravila
ves
tabor
na
noge
.
Šum
in
hrup
je
vzbudil
tudi
grofa
.
Hitro
plane
na
noge
,
obleče
bojno
opravo
in
hiti
med
straže
.
Pri
glavni
straži
je
bilo
mnogo
begunov
zbranih
in
okrog
njih
cela
gruča
vojakov
in
voditeljev
.
Ko
pride
grof
Kyburški
do
straže
,
pride
mu
gospod
Hardeg
nasproti
ihteč
:
„
Oh
,
grozna
nesreča
!
Bitva
je
izgubljena
,
vojvoda
mrtev
.
“
Grof
prebledi
in
se
strese
,
potem
pa
reče
:
„
Poglejmo
najpreje
,
ali
je
res
.
“
Nato
stopi
pred
begune
in
jih
začne
izpraševati
,
kaj
se
zgodilo
.
Pripovedovali
so
razne
,
celo
nasprotujoče
si
stvari
,
a
v
tem
so
bili
vsi
jedini
,
da
je
bitva
izgubljena
in
vojvoda
mrtev
.
Kyburg
zbere
takoj
svoje
podnačelnike
v
posvetovanje
,
kaj
bi
bilo
storiti
.
Naprej
prodirati
ni
varno
,
ker
bi
se
utegnilo
pripetiti
i
njim
,
kar
se
je
vojvodu
in
njegovi
vojski
.
Kar
tako
bežati
ni
lepo
,
dasi
je
večini
vojakov
najbolj
ugajalo
oditi
čim
najpreje
.
Sklenili
so
torej
,
da
ostane
vojska
na
tem
mestu
,
da
pa
takoj
odrine
močna
patrolja
gledat
,
kaj
se
je
zgodilo
,
seveda
varno
in
previdno
,
da
ne
spravi
vojske
v
nepotrebno
zadrego
in
nevarnost
.
Ker
je
bila
ta
pot
močno
nevarna
,
dovolil
je
,
da
se
oglasi
radovoljno
,
kdor
hoče
iti
gledat
,
kaj
se
je
dogodilo
na
bojišču
.
Oglasil
se
je
tukaj
Hardeg
Ptujski
in
še
več
srčnih
junakov
,
kateri
so
odrinili
z
jutranjo
zoro
proti
Sempahu
.
Srečavali
so
še
vedno
novih
begunov
in
ti
so
bili
sami
hlapci
.
Ker
so
od
begunov
zvedeli
,
da
se
je
švicarska
vojska
obrnila
proti
Lucernu
,
in
da
ni
bilo
za
njimi
nikogar
po
tej
poti
,
korakali
so
brezskrbneje
in
dospeli
proti
poldnevu
na
hribe
ob
sempaškem
jezeru
.
Tu
in
tam
so
naleteli
na
ljudi
,
ki
so
se
potikali
po
gozdih
;
ali
so
bili
domačini
,
ki
so
iskali
plena
,
ali
razkropljeni
vojaki
,
tega
ni
bilo
môči
preiskovati
.
Dva
beguna
,
katera
je
Hardeg
vzel
s
seboj
za
kažipota
,
privedla
sta
slednjič
njegovo
četico
na
bojišče
.
O
,
kakšen
je
bil
ta
prizor
!
Doli
po
soteski
se
je
premikalo
kakih
sto
ljudij
,
ki
so
pregledovali
mrliče
.
Navadne
vojake
so
kar
pokopavali
na
mestu
,
bogatejše
viteze
pa
so
odnašali
na
voz
in
jih
vozili
v
Sempah
.
Predno
so
koga
pokopali
,
preiskali
so
,
ali
ima
kaj
kovanega
denarja
pri
sebi
.
Tam
pri
koncu
soteske
ob
potoku
je
stala
straža
deseterih
mož
,
kateri
so
menda
nadzirali
pokopavanje
.
Večina
je
ležala
v
senci
na
travi
,
dva
pa
sta
sedela
na
skali
ob
cesti
in
gledala
,
kako
vozijo
mrliče
.
Ko
je
gospod
Hardeg
vse
to
pregledal
,
prijela
ga
je
žalost
,
potem
pa
jeza
in
sklenil
je
zmaščevati
se
nad
temi-le
ljudmi
.
Razdelil
je
svojih
sto
mož
ob
robu
gozda
in
jim
naročil
,
da
naj
vsi
zatrobijo
in
zakričé
,
kadar
bodo
zaslišali
njegov
rog
in
glas
,
in
potem
naj
planejo
v
nižavo
in
pobijejo
,
kar
ne
uide
.
Ko
je
Hardeg
to
ukazoval
,
začutili
so
čuvaji
,
kaj
se
bliža
.
Urno
so
vstali
,
staknili
glave
skupaj
in
kazali
,
tje
gori
proti
gozdu
.
Zadnji
Čas
je
bil
.
Hardeg
zatrobi
in
za
njim
vsi
na
okrog
,
potem
pa
uderó
v
nižavo
.
Pogrebci
pobegnejo
in
potegnejo
še
straže
s
seboj
.
Hardeg
jih
je
podil
nekaj
časa
,
potem
pa
se
je
hitro
vrnil
,
da
bi
kaj
zvedel
o
vojvodu
.
A
ni
bilo
več
ne
zastave
ne
vojvoda
,
pač
pa
je
še
našel
nekaj
znanih
vitezov
,
katere
je
dal
odnesti
s
seboj
,
in
krasno
vojvodovo
čelado
med
grmovjem
.
Dosti
so
videli
in
zvedeli
;
zato
so
odšli
nazaj
proti
svojemu
taboru
z
žalostnim
bremenom
.
Grof
Kyburški
je
sedaj
videl
,
da
je
vojska
končana
;
umaknil
se
je
s
svojim
oddelkom
nazaj
čez
mejo
na
avstrijsko
zemljo
in
od
ondod
začel
obravnavati
s
Švicarji
zaradi
vojvoda
in
drugih
padlih
vitezov
,
da
jih
dobé
domači
nazaj
in
lepo
pokopljejo
.
Poslal
je
tudi
poročilo
vdovi
Viridi
v
Gradec
,
v
Prago
in
na
Dunaj
o
nesrečni
bitvi
.
Gospodu
Hardegu
je
bilo
tesno
pri
srcu
ob
teh
razmerah
.
Spomnil
se
je
,
da
je
prigovarjal
vojvodinji
za
pomoč
grofu
Kyburškemu
in
da
je
tako
bil
povod
tej
vojski
in
vzrok
tej
nesreči
.
Bal
se
je
stopiti
vdovi
pred
oči
,
zato
se
je
mudil
v
Švici
.
Virida
ni
mogla
biti
več
vesela
,
odkar
je
odšel
Leopold
na
vojsko
.
Skrbi
so
jo
mučile
po
dnevu
in
hude
sanje
ji
niso
dale
pokoja
po
noči
.
Silno
se
je
bala
za
njegovo
življenje
,
kakor
še
nikoli
doslej
,
dasi
je
bil
že
večkrat
v
velikih
nevarnostih
.
Po
smrti
očetovi
je
često
mislila
,
da
se
kaj
podobnega
lahko
pripeti
tudi
drugod
.
Hotela
se
je
razvedriti
in
se
pečala
s
sinovi
bolj
kakor
doslej
.
Najbolj
ji
je
bil
pri
srcu
Viljem
,
katerega
je
najrajša
zadrževala
v
ženski
družbi
.
Pri
drugih
sinovih
je
sicer
ostal
učni
red
nepremenjen
,
vendar
se
ga
niso
več
držali
tako
točno
,
kakor
prej
.
Vse
se
je
zanimalo
skoro
samo
za
vojsko
,
in
oni
dnevi
so
bili
najznamenitejši
,
ob
katerih
je
došlo
od
vojvoda
kako
poročilo
.
Prvo
pismo
je
bilo
veselo
,
popisovalo
je
vojvodovo
pot
iz
Gradca
;
poznejša
so
kazala
upanje
,
da
se
bo
vojna
končala
srečno
.
Skrbno
je
pozvedoval
vojvoda
,
kako
se
godi
doma
,
kako
je
s
sinovi
.
Tako
je
minulo
že
več
tednov
od
Leopoldovega
odhoda
,
pa
še
vedno
ni
bilo
poročila
o
boju
.
Iz
tega
je
Virida
modro
sklepala
,
da
je
stvar
težavna
in
nasprotnik
močen
in
nevaren
.
Strah
jo
je
preletel
,
ko
je
slišala
,
da
so
okrog
vojvoda
grof
Eberhard
in
njegovi
pristaši
.
Nič
mu
ni
zaupala
,
pa
Leopold
jo
je
miril
s
tem
,
da
gré
vsem
za
skupne
koristi
,
torej
Virtemberžan
ne
bo
delal
nikakih
zaprek
.
Vojvoda
je
naročil
svojemu
kancelarju
,
grofu
Sponheimu
,
kako
naj
sploh
ravna
ob
času
njegove
odsotnosti
.
Posebnih
naročil
pa
so
zahtevale
poznejše
dogodbe
,
in
te
so
mu
donašali
seli
s
pismi
na
vojvodinjo
vred
.
Včasih
pa
je
naročal
tudi
soprogi
,
naj
se
v
kaki
reči
dogovori
s
kancelarjem
in
naj
mu
potem
sporoči
,
kaj
je
ukrenila
.
Tako
nahajamo
v
drugi
polovici
mal
.
srpana
vojvodinjo
v
njeni
sobi
z
gospico
Barbovo
pri
delu
in
grofa
Sponheima
pri
njiju
.
„
Tako
bi
bila
torej
stvar
v
redu
,
dragi
kancelar
,
“
izpregovori
vojvodinja
;
„
iz
vašega
poročila
razvidim
,
da
je
denar
že
na
potu
in
ga
vojvoda
dobi
o
pravem
času
.
“
„
Kakor
ukazujete
,
presvetla
vojvodinja
,
tako
se
je
zgodilo
.
Naročil
sem
deželnemu
glavarju
kranjskemu
,
naj
nabrani
denar
urno
pošlje
v
Gradec
.
Kranjski
glavar
,
Hugo
Devinski
,
pa
je
previden
in
odločen
mož
;
on
je
gotovo
uravnal
vse
tako
,
da
se
izteče
dobro
.
“
„
Potovanje
iz
Ljubljane
do
Gradca
je
pač
zamudno
;
kaj
menite
torej
,
kdaj
pridejo
gotovo
z
denarjem
v
Švico
do
vojvoda
?
Rada
bi
mu
sporočila
v
pismu
,
kakor
me
je
prosil
.
“
„
Presvetla
vojvodinja
,
po
mojem
računu
pride
vaše
pismo
skoro
za
teden
dnij
prej
,
nego
pride
denar
,
ako
namreč
odpošljete
pismo
danes
.
Saj
umevate
,
da
so
z
denarjem
na
potu
posebne
težave
in
da
je
treba
močnega
spremstva
.
“
„
Potemtakem
pa
hitiva
,
gospod
kancelar
,
s
pismom
in
denarjem
,
kar
se
le
dá
!
Kako
bi
mi
bilo
žal
,
ko
bi
kaj
zamudila
s
počasnostjo
!
“
Vojvodinja
Virida
je
imela
sto
tisoč
florentinskih
zlatov
dote
,
in
ta
dota
je
