ječudil
Damjan
.
—
Zato
,
ker
pravi
ta
psalm
»
Ne
bodite
kakor
konji
in
mule
...
Ves
ordinarijat
je
bil
razžaljen
in
skoro
bi
se
mi
bilo
slabo
godilo
.
—
Zame
je
bila
prava
sreča
,
da
ste
storili
to
neumnost
,
je
sedaj
rekel
Konrad
in
dal
kuratu
roko
.
Obrnivši
se
k
družbi
je
dejal
:
Gospod
kurat
me
je
opozoril
na
veliko
nevarnost
;
če
ji
utečem
,
bo
to
njegova
zasluga
.
Vsi
so
strmeli
in
začeli
izpraševati
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Konrad
je
silil
kurata
,
naj
pove
,
kaj
se
je
zgodilo
in
zgovorni
kurat
se
je
rad
udal
.
—
Torej
,
za
danes
sem
bil
klican
v
Ljubljano
zaradi
onih
svetopisemskih
konj
in
mul
.
Kanonik
Taufferer
me
je
grozno
ošteval
.
Nakrat
so
se
odprla
vrata
in
vstopil
je
general
Merwelt
.
Sam
bog
te
je
poslal
,
sem
si
mislil
.
Meni
so
seveda
koj
rekli
,
naj
stopim
v
sosedno
sobo
in
jaz
sem
hitro
ubogal
.
Kurat
je
nekoliko
umolknil
,
kakor
da
je
prišel
v
malo
zadrego
.
—
E
—
no
—
kaj
bi
skrival
—
jaz
sem
pri
vratih
ostal
in
poslušal
.
Bil
sem
silno
radoveden
,
kaj
da
hoče
general
.
In
prav
je
bilo
,
da
sem
poslušal
.
General
je
prišel
namreč
zaradi
Konrada
—
—
Ni
mogoče
!
Vsi
so
strmeli
,
ker
je
bil
general
Merwelt
šele
dva
dni
v
Ljubljani
.
—
Da
Vam
povem
na
kratko
—
je
nadaljeval
kurat
;
zmenili
so
se
,
da
bodo
še
danes
Konrada
zaprli
.
Cela
družba
je
bila
tako
prestrašena
,
da
ni
mogel
nihče
besedice
ziniti
.
—
Kanonik
Taufferer
je
Konrada
ovadil
,
da
je
odpeljal
iz
uršulinskega
samostana
neko
nuno
,
dalje
da
je
republikanec
in
sovražnik
cesarja
Franca
.
Zaradi
te
ovadbe
je
prišel
general
Merwelt
h
kanoniku
in
zmenili
so
se
,
da
aretirajo
Konrada
,
čim
zapuste
Francozi
mesto
.
V
družbi
je
zavladala
splošna
zbeganost
.
Vseh
se
je
polastil
strah
,
samo
Konrad
je
veselo
vzkliknil
:
—
Naj
me
le
aretirajo
,
če
me
dobe
!
A
jutri
,
ko
zapuste
Francozi
mesto
,
tudi
mene
ne
bo
več
tu
.
Gospod
polkovnik
Piccard
mi
posodi
vojaško
obleko
in
kot
francoski
vojak
pojdem
ž
njim
,
dokler
ne
pridem
na
varen
kraj
.
Naslednjega
jutra
na
vse
zgodaj
je
odkorakal
zadnji
oddelek
francoskega
vojaštva
.
Na
čelu
temu
oddelku
sta
jahala
polkovnik
Piccard
in
Konrad
Podobnik
,
kapitan
Fresia
pa
je
vodil
zadnjo
stražo
,
kakor
si
je
sam
želel
,
češ
,
jaz
sem
bil
prvi
,
ki
je
prišel
v
Ljubljano
,
naj
bom
tudi
zadnji
,
ki
jo
zapusti
.
Bil
je
še
mrak
ko
so
Francozi
prišli
mimo
rotovža
in
nihče
ni
zapazil
,
da
sloni
na
oknu
Damjanove
hiše
črnolaso
dekle
in
in
se
topi
v
bridkih
solzah
.
Trdo
so
korakali
francoski
vojaki
in
nihče
ni
slišal
obupnega
klica
:
Konrad
,
moj
ljubi
Konrad
.
Za
Ljubljano
so
se
s
prihodom
avstrijskih
oblastnikov
začeli
žalostni
časi
.
Stari
policijski
sistem
je
prišel
zopet
do
veljave
,
a
ljudje
so
ga
toliko
težje
prenašali
,
ker
so
te
bili
za
časa
francoske
invazije
navaditi
svobode
.
Avstrijsko
uradništvo
in
vojaštvo
je
postopalo
z
veliko
krutostjo
in
zlasti
je
preganjalo
vsakega
,
kdor
je
bil
le
količkaj
na
sumu
,
da
je
simpatiziral
s
Francozi
.
Na
srečo
se
ni
dalo
dosti
izvedeti
o
tem
,
kar
se
je
godilo
v
Ljubljani
za
časa
francoske
invazije
.
A
že
denuncijacije
kanonika
barona
Tauffererja
so
zadostovale
,
da
so
bili
razni
meščani
obsojeni
na
velike
globe
.
Tovarnar
Desseibrunner
je
bil
osem
dni
v
zaporu
,
ker
je
pozdravil
Napoleona
Bonaparta
,
in
je
bil
obsojen
na
500
goldinarjev
globe
in
tudi
Damjan
je
moral
plačati
500
goldinarjev
,
ker
je
Francoze
vabil
v
svojo
hišo
.
Kaznovan
je
bil
skoro
vsak
,
kdor
je
prišel
s
Francozi
v
dotiko
,
med
njimi
tudi
gostilničar
Božič
.
Edini
,
ki
je
srečno
ušel
,
je
bil
učitelj
Andrej
Kopitar
,
o
katerem
je
bila
policija
prepričana
,
da
je
bil
ves
čas
francoske
invazije
pijan
.
Duhovščina
je
dobila
ukaz
,
da
pripelje
narod
zopet
na
»
pravo
pot
«
.
Ta
ukaz
je
bil
izdan
na
posebno
povelje
cesarja
Franca
,
ki
je
sploh
odredil
najstrožje
postopanje
proti
vsem
prijateljem
Francozov
na
Kranjskem
.
Škof
Brigido
je
bil
poklican
na
Dunaj
in
cesar
mu
je
naročil
,
da
mora
duhovščina
porabiti
ves
svoj
upliv
,
da
prežene
duha
upornosti
in
brezbožnosti
,
ki
je
prevzel
skoro
vse
izobraženo
kranjsko
prebivalstvo
in
zlasti
Ljubljančane
.
In
duhovščina
,
kateri
je
bilo
za
to
delo
obljubljenih
mnogo
dobrot
,
je
šla
z
vnemu
v
boj
.
Mnogo
mesecev
,
da
,
več
let
ni
bilo
s
prižnic
slišati
druzega
,
kakor
sramotenja
novih
idej
,
katere
je
rodila
francoska
revolucija
.
Na
vse
načine
se
je
zabičevalo
ljudem
,
da
je
prva
dolžnost
vsakega
človeka
,
biti
predvsem
zvest
in
brezpogojno
udan
vladarski
hiši
in
državnim
organom
.
Koder
niso
zalegle
besede
,
tam
je
pomagala
policijska
palica
.
Da
bi
ta
trud
imel
večji
vspeh
,
je
začela
duhovščina
ljudstvo
tudiversko
fanatizirati
,
dobro
vedoč
,
da
je
tako
najlaglje
naščuje
proti
novi
struji
in
je
pridobi
za
reakcijo
.
Kdor
je
bil
količkaj
na
sumu
,
da
se
vnema
za
demokratične
ideje
,
je
bil
framazon
in
brezverec
.
Duhovščina
je
opravljala
tudi
posel
vohuna
in
ker
je
po
deklah
in
hlapcih
marsikaj
izvedela
,
je
to
vohunstvo
opravljala
z
vspehom
.
Tiho
in
žalostno
je
bilo
sedaj
v
Ljubljani
.
Ljudje
se
nekaj
časa
niti
v
gostilne
niso
več
upali
,
kaj
še
,
da
bi
se
bili
upali
javno
govoriti
o
političnih
rečeh
.
Sosed
se
je
bal
soseda
,
prijatelj
se
je
izogibal
prijatelja
,
policija
pa
je
vzlie
temu
imela
obilo
posla
in
pridno
delila
globe
in
—
batine
.
Vzlic
tej
strahovladi
pa
je
bilo
v
Ljubljani
se
nekaj
ljudi
,
ki
se
niso
izneverili
svojemu
prepričanju
,
niti
so
postali
indiferentni
.
Na
delu
tej
družbi
je
stal
veletržec
Fran
Damjan
in
v
njegovi
hiši
so
se
shajali
vsi
tisti
,
ki
so
ostali
zvesti
samim
sebi
.
Vsak
teden
so
bili
taki
sestanki
,
in
dasi
se
je
policija
zelo
zanimala
zanje
,
vendar
ni
mogla
ničesar
izvedeti
in
vsled
tega
tudi
ničesar
storiti
.
Upanje
,
da
Francozi
odtrgajo
Kranjsko
od
Avstrije
,
je
bilo
popolnoma
izginilo
.
Sicer
se
je
marsikdo
spominjal
,
kar
je
Bonaparte
29.
aprila
1797.
zaklical
odposlanstvu
mestnega
zastopa
,
ali
nihče
ni
več
verjel
,
da
se
to
uresniči
,
nihče
razen
Andreja
Kopitarja
.
Ta
je
bil
trdno
prepričan
,
da
zasine
dan
,
ko
izpolni
Bonaparte
svojo
obljubo
.
Kakor
je
kurat
Janez
Svetlin
dolgo
let
vedno
pridigoval
samo
o
naglavnih
grehih
,
tako
je
tudi
Andrej
Kopitar
,
kjer
je
bil
in
koder
je
hodil
,
vnemal
ljudi
,
naj
pripravijo
narod
za
obljubljeno
mu
slavno
prihodnost
s
tem
,
da
goje
slovensko
narodno
zavednost
.
Kopitarja
so
počasi
začeli
posnemati
tudi
drugi
.
Posebno
je
bil
vnet
Konradov
oče
,
stari
Anton
Podobnik
.
Razvnel
se
je
bil
posebno
tedaj
,
ko
je
cesar
Franc
odbil
njegovo
prošnjo
,
naj
Konrada
pomilosti
in
mu
dovoli
,
da
se
vrne
na
Kranjsko
.
To
ga
je
za
nekaj
časa
silno
potrlo
,
a
Konradova
pisma
so
ga
spravila
pokonci
.
Zdaj
je
bil
eden
najvnetejših
rodoljubov
in
je
,
četudi
tiho
in
jako
previdno
,
vendar
vztrajno
in
odločno
delal
za
slovensko
stvar
.
Tako
se
je
vzlic
vladajoči
reakciji
in
vzlic
silnemu
policijskemu
pritisku
vendarle
širilo
razumevanje
za
narodnostno
misel
in
je
rasla
narodna
zavednost
.
Ves
policijski
sistem
ni
mogel
preprečiti
,
da
bi
ljudje
ne
bili
začeli
spoznavati
,
kako
je
francoska
revolucija
naredila
konec
duhu
srednjega
veka
,
ki
je
vse
življenje
narodov
postavil
pod
varučtvo
vere
in
avtoritete
.
Bolj
ko
je
policijska
palica
čuvala
vero
in
avtoriteto
,
bolj
je
raslo
nasprotje
.
Četudi
se
javno
nihče
ni
mogel
ganiti
,
vendar
so
bile
tudi
v
reakcionarni
Avstriji
vsaj
v
teoriji
že
podrte
meje
,
ki
so
ločile
posamezne
stanove
,
v
teoriji
so
bili
podkopani
stari
privilegiji
in
čedalje
bolj
se
je
razširjalo
spoznanje
,
da
narodi
ne
eksistirajo
zaradi
vladarjev
,
nego
da
so
vladarji
samo
prvi
služabniki
narodov
,
da
gre
torej
narodom
vsa
suvereniteta
.
To
je
razgrevalo
posebno
v
Ljubljani
mnogo
glav
in
vnemalo
mnogo
src
,
in
mogočno
pospeševalo
razvoj
narodnostne
misli
.
Od
teorije
o
narodni
suvereniteti
je
namreč
do
načela
narodnosti
samo
en
korak
.
Vsak
,
kdor
je
o
stvari
razmišljal
,
si
je
rekel
:
če
ima
vsak
narod
pravico
,
da
sam
s
seboj
razpolaga
,
kakor
ga
je
volja
,
da
po
svoji
volji
in
po
svojih
potrebah
uredi
način
vladanja
in
vse
svoje
javno
življenje
,
če
ima
popolno
suvereniteto
in
je
neomejeni
gospodar
na
svoji
zemlji
;
potem
je
samo
ob
sebi
umljivo
,
da
mora
imeti
svojo
državo
in
da
mora
ta
njegova
država
biti
nacionalna
.
Ko
bi
ne
bila
nacionalna
,
bi
ta
država
sploh
ne
bila
resnično
svobodna
,
kajti
noben
narod
ni
svoboden
,
če
ni
vsa
oblast
v
rokah
njegovih
lastnih
sinov
,
če
v
vseh
ozirih
ne
veljajo
njegovi
nazori
,
njegovi
običaji
in
njegov
jezik
.
Noben
narod
ne
sme
biti
odvisen
ali
zatiran
,
a
tudi
ne
sme
nikogar
zatirati
;
kakor
naj
imajo
vsi
ljudje
,
ne
glede
na
stan
,
enake
pravice
in
enake
dolžnosti
,
tako
naj
bo
tudi
med
narodi
.
In
iz
tega
se
je
rodilo
geslo
:
slovenske
zemlje
—
Slovencem
.
In
pod
solncem
tega
gesla
je
kopnel
avstrijski
patriotizem
.
Kar
se
je
v
oni
dobi
moglo
storiti
za
razširjenje
teh
nazorov
,
se
je
storilo
.
Zlasti
so
se
rodoljubi
začeli
zanimati
za
slovenski
jezik
in
mu
posvečati
večjo
pozornost
kakor
poprej
.
In
tako
francoska
invazija
le
ni
ostala
brez
posledic
;
seme
,
ki
ga
je
zanesla
v
Ljubljano
,
je
začelo
vzlic
neugodni
politični
atmosferi
vendarle
kaliti
.
Zgodilo
se
je
večkrat
,
da
so
pri
Damjanovih
ali
pri
gospe
Garzarollijevi
zazvenele
čaše
in
so
zbrani
prijatelji
napivali
lepil
prihodnjosti
slovenskega
naroda
in
popolni
neodvisnosti
slovenskih
deželá
.
Minulo
je
dvanajst
let
,
odkar
so
bili
Francozi
prvič
v
Ljubljani
.
V
teh
dvanajstih
letih
so
se
zgodile
v
Evropi
velikanske
premembe
svetovnega
pomena
.
Napoleon
Bonaparte
se
je
bil
povzpel
na
vrhunec
moči
in
slave
.
Po
zmagoviti
vojni
v
Egiptu
je
strmoglavil
direktorij
,
ki
je
vladal
francosko
republiko
,
in
bil
izvoljen
za
prvega
konzula
.
Vzlic
temu
,
da
je
bil
l.
1797
,
sklenjen
v
Gampo
Formio
»
za
večne
čase
«
mir
med
francosko
republiko
in
med
avstrijskim
cesarjem
,
je
prišlo
že
tri
leta
potem
do
nove
vojne
.
Avstrija
je
bila
pri
Marengu
popolnoma
poražena
in
Napoleon
je
znova
poklical
v
življenje
cisalpinsko
republiko
—
italijansko
narodno
državo
.
Po
kratkem
miru
,
ki
ga
je
Napoleon
porabil
za
važne
reforme
na
Francoskem
,
se
je
pod
vodstvom
Angleške
začela
nova
koalicijska
vojna
proti
Franciji
,
a
predno
se
je
še
prav
razvila
,
je
bil
Napoleon
izvoljen
za
francoskega
cesarja
in
2.
decembra
,
1804
slovesno
kronan
.
Tudi
italijanska
republika
se
je
prelevila
v
kraljestvo
in
26.
maja
1805
se
je
Napoleon
v
Milanu
kronal
z
železno
krono
.
Nova
koalicija
evropskih
držav
je
imela
namen
,
vzeti
Franciji
vse
,
kar
je
pridobila
od
l.
1792.
Angleška
,
Rusija
,
Avstrija
in
Pruska
so
bile
združene
proti
Napoleonu
.
Meseca
septembra
1805
je
šel
Napoleon
s
svojo
armado
čez
Reno
.
Pri
Ulmu
se
mu
je
velika
avstrijska
armada
pod
vodstvom
generala
Macka
prav
nečastno
udala
.
Dne
13.
novembra
je
Napoleon
zavzel
Dunaj
.
Tu
je
izvedel
,
da
so
Angleži
pri
Trafalgarju
uničili
francosko
armado
.
Nekaj
dni
je
bila
njegova
krona
v
največji
nevarnosti
,
a
zmagal
je
v
znameniti
bitki
pri
Austerlilzu
2.
decembra
in
koalirane
države
so
se
morale
udati
.
Avstrija
je
izgubila
zadnje
dele
svoje
posesti
v
Italiji
,
izgubila
je
celo
Tirolsko
,
večji
del
današnje
Bavarske
in
Dalmacijo
,
kjer
je
postal
dubrovniški
velikaš
Dandolo
preveditor
ali
generalni
guverner
.
Napoleon
je
ustvaril
celo
vrsto
novih
kraljestev
in
razpustil
staro
nemško
cesarstvo
.
Mirovna
pogajanja
z
Rusijo
in
z
Angleško
niso
imela
uspeha
,
pač
pa
se
je
Pruska
dvignila
proti
Napoleonu
.
Napoleon
jo
je
ponižal
.
Zavzel
je
po
uničujočih
zmagah
pri
Jeni
in
Auerstädtu
Berolin
,
in
ko
so
prihiteli
Rusi
na
pomoč
Pruski
;
je
združeni
armadi
pri
Friedlandu
porazil
.
Posledica
tega
je
bil
mir
v
Tilsitu
.
Pruska
je
izgubila
polovico
svojih
posestev
,
iz
poljskih
dežela
pa
je
ustanovil
Napoleon
vojvodstvo
varšavsko
—
poljsko
narodno
državo
pod
nemškim
kraljem
.
Zdaj
se
je
obrnil
Napoleon
na
,
drugo
stran
ter
se
polastil
Španske
in
Portugalske
.
Med
tem
se
je
Avstrija
zopet
ojačila
in
se
je
začela
pripravljati
na
vojno
proti
Franciji
.
Napoleon
je
vsled
tega
zapustil
Špansko
in
se
vrnil
v
Pariz
.
V
treh
mesecih
je
imel
zbrano
veliko
armado
in
je
napadel
Avstrijo
od
nemške
In
italijanske
strani
.
Avstrija
se
je
za
to
vojno
že
celo
leto
pripravljala
,
tako
na
severu
,
kakor
na
jugu
.
Že
meseca
julija
leta
1808
je
prišel
nadvojvoda
Ivan
v
Ljubljano
,
da
organizira
črno
vojsko
.
Poslal
je
zopet
duhovščino
v
boj
.
Z
vseh
prižnic
se
je
agitiralo
za
vojno
proti
Francozom
in
raznetilo
se
je
zlasti
med
kmetskim
ljudstvom
tako
sovraštvo
proti
»
brezbožnim
francoskim
tolovajem
«
,
da
so
rudarji
v
Idriji
in
v
Železnikih
pometali
naborne
pozive
proč
in
prostovoljno
vstopili
v
armado
.
Valentin
Vodnik
,
ki
je
bil
korni
kaplan
ljubljanskih
meščanskih
grenadirjev
,
pa
je
zložil
»
Pesmi
za
hrambovce
«
.
Aprila
meseca
l.
1809
se
je
začela
vojna
in
zatrepetala
je
vsa
kranjska
dežela
.
Vsakdo
je
slutil
,
da
postane
ta
vojna
največjega
pomena
.
Prebivalstvo
je
bilo
razdeljeno
na
tri
tabore
;
Velika
večina
sploh
ni
imela
pojma
pa
kaj
se
gre
,
marveč
je
slepo
sledila
avstrijski
zastavi
;
druga
skupina
je
želela
,
da
bi
zmagali
Francozi
,
ker
je
od
tega
pričakovala
,
da
se
izvedejo
tudi
v
Avstriji
je
davno
in
težko
pričakovane
reforme
;
najmanjša
je
bila
tista
skupina
,
ki
je
pričakovala
od
zmage
Francozov
narodnega
prerojenja
Slovencev
.
V
dobi
od
prve
invazije
Francozov
do
leta
1809
se
je
bilo
v
Ljubljani
marsikaj
spremenilo
in
zlasti
je
bil
precejšnji
del
prebivalstva
prepojen
narodnega
duha
.
Dne
9.
aprila
je
bil
v
Ljubljani
uradoma
nabit
poziv
nadvojvode
Karola
»
na
nemški
narod
«
,
naj
gre
v
boj
proti
Francozom
.
Še
tisto
noč
so
bili
vsi
ti
lepaki
zamazani
,
poleg
njih
pa
so
bili
nabiti
listki
,
na
katerih
je
bilo
zapisano
,
naj
gre
nadvojvoda
iskat
pomoči
na
Nemško
,
ker
Kranjci
niso
Nemci
.
Tudi
vsakovrstni
pamfleti
so
bili
zdaj
in
zdaj
skrivaj
nabiti
in
kakor
se
je
policija
trudila
,
da
bi
storilce
zasledila
,
se
ji
to
vendar
ni
posrečilo
.
Policija
je
bila
v
velikem
strahu
pred
prebivalstvom
,
ker
je
dobro
vedela
,
koliko
jih
je
,
ki
se
vnemajo
za
Francoze
.
Zaradi
tega
je
pustopala
z
neusmiljeno
krutostjo
.
Neko
deklo
je
obsodila
na
25
udarcev
s
palico
,
ker
je
v
prepiru
z
nekim
policajem
zaklicala
:
Le
čakaj
,
kadar
pridejo
Francozi
,
ti
bodo
že
dali
.
Bilo
je
dne
17.
aprila
,
tisti
dan
,
ko
je
Napoleon
začel
pri
Donauwöthu
poditi
Avstrijce
tako
,
da
so
v
petih
dneh
pritekli
na
Češko
.
Ta
dan
je
došlo
kranjskim
stanovom
pismo
nadvojvode
Ivana
,
v
katerem
pismu
je
bilo
sporočeno
,
da
Avstrijci
v
Italiji
sijajno
zmagujejo
.
Kranjski
stanovi
so
dali
to
pismo
tiskati
in
so
je
nabili
po
vseh
vogalih
,
policija
pa
je
najela
in
nagnala
ljudi
,
da
so
kričali
:
Vivat
cesar
Franc
!
Vivat
nadvojvoda
Ivan
!
Smrt
Francozom
!
Bilo
je
opoldne
,
ko
je
Andrej
Kopitar
šel
iz
šole
domov
in
pred
rotovžem
naletel
na
mnogoštevilno
množico
,
ki
je
na
vse
grlo
kričala
.
Prerinil
se
je
skozi
to
množico
in
čital
lepak
s
pismom
nadvojvode
Ivana
.
Bil
je
presenečen
,
kajti
iz
zasebnih
poročil
,
ki
jih
je
dobival
Damjan
od
svojih
trgovskih
znancev
,
je
vedel
,
da
niso
zmagovali
Avstrijci
,
nego
Francozi
.
Ravno
,
ko
je
hotel
oditi
,
ga
je
ogovoril
oficijal
Siegl
.
—
O
,
gospod
Kopitar
!
Kaj
ne
,
danes
je
vesel
dan
?
O
,
kako
veselje
je
napravil
nadvojvoda
s
tem
pismom
vsem
pravim
Avstrijcem
!
—
Če
je
le
res
,
kar
nadvojvoda
piše
,
je
menil
Kopitar
.
Tedaj
pa
je
oficijal
Siegl
kakor
jastreb
planil
na
Kopitarja
,
ga
zgrabil
z
obema
rokama
in
kakor
besen
začel
kričati
:
—
Izdajalec
!
Jakobinec
!
Primite
ga
!
Ta
človek
je
rekel
,
da
nadvojvoda
ni
pisal
resnice
.
V
ječo
ž
njim
!
Na
vešala
ž
njim
!
In
zaganjal
se
je
v
Kopitarja
kar
divje
,
tako
da
se
napadenec
še
braniti
ni
mogel
.
Ljudje
so
bili
tako
presenečeni
,
da
se
ni
nihče
ganil
.
Siegl
pa
je
venomer
kričal
:
—
Ali
te
imam
,
Jakobinec
?
Ali
sem
te
vjel
?
Policaji
,
semkaj
!
Že
dolgo
sem
vedel
,
da
si
ti
tisti
izdajalec
,
ki
punta
ljudi
.
Policaji
,
primita
ga
!
Policaji
so
bili
res
prihiteli
in
zgrabili
Kopitarja
.
Dasi
so
različni
očividci
potrdili
,
da
ni
Kopitar
prav
nič
slabega
rekel
,
dasi
je
Kopitar
odločno
ugovarjal
,
da
se
ga
aretira
,
ni
vendar
nič
pomagalo
.
Policaji
so
Kopitarja
šiloma
odgnali
v
zapor
,
Siegl
pa
je
triumfiral
.
—
Verjemite
,
ljudje
,
je
vpil
na
zbrano
množico
,
ta
človek
je
najnevarnejši
revolucijonar
,
ta
človek
je
podkupljen
od
Francozov
.
Vedno
se
dela
,
kakor
da
bi
bil
pijanec
,
pa
ni
nikdar
pijan
;
dela
se
tako
,
da
bi
veljal
za
nič
nevarnega
.
O
,
jaz
sem
ga
dobro
opazoval
!
On
je
sestavljal
tiste
pamflete
,
ki
so
bili
nabiti
po
vseh
hišah
,
on
je
ponesnažil
oklic
nadvojvode
Karola
.
In
tudi
danes
ponoči
je
on
nabil
listke
,
na
katerih
je
rečeno
:
»
Ljubi
Kranjci
!
Čez
nekaj
dni
izidejo
komilice
za
brambovce
,
ponočne
vaje
avstrijskega
lakaja
na
neodsedlanem
pogazu
.
«
Tako
se
je
ta
ničvredni
človek
norčeval
iz
patrijotičnih
pesmi
prof.
Vodnika
.
Še
dolgo
je
tako
kričal
oficijal
Siegl
raz
rotovške
stopnice
,
tako
dolgo
,
da
je
bil
ves
upehan
.
Aretovanje
Kopitarja
je
bil
zadnji
vspeh
njegovega
vohunstva
.
Za
nagrado
,
ki
jo
je
prejelo
,
se
je
je
tisti
večer
v
Trnovem
napil
,
a
ko
je
hotel
iti
domov
,
so
ga
fantje
napadli
,
ga
kruto
pretepli
in
vrgli
v
Gradaščico
.
Sicer
so
ga
redarji
še
ponoči
spravili
domov
,
a
zavedel
se
ni
več
in
je
čez
nekaj
dni
umrl
.
Aretovanje
Kopitarja
je
vse
prijatelje
Francozov
silno
potrlo
.
Vse
mesto
se
je
treslo
pred
policijo
,
ki
je
izvršila
pri
najuglednejših
meščanih
hišne
preiskave
in
dobila
dokaze
,
da
je
bil
res
Andrej
Kopitar
zložil
različne
po
mestu
nabite
protiavstrijske
pamflete
.
Francozi
so
medtem
neprestano
zmagovali
.
Dne
13.
maja
je
prišel
Napoleon
na
Dunaj
,
dne
15.
maja
je
pribežal
nadvojvoda
Ivan
v
Ljubljano
.
Odšel
je
dne
18.
maja
,
ker
so
bili
Francozi
prekoračili
kranjsko
mejo
.
Obenem
z
nadvojvodo
so
zbežali
tudi
vsi
višji
državni
uradniki
in
mnogo
meščanov
,
dne
20.
maji
pa
je
general
Macdonald
s
francoske
armado
primarširal
v
Ljubljano
.
Ko
se
je
general
Macdonald
s
francosko
armado
bližal
Ljubljani
,
je
bila
v
mestu
še
precej
močna
avstrijska
posadka
.
Poveljnik
te
posadke
je
bil
osemdesetletni
podmaršal
Moitelle
,
strahopeten
mož
,
ki
se
ni
ničesar
tako
bal
,
kakor
pokanja
pušk
.
Francozov
se
je
tako
prestrašil
,
da
se
jim
vzlic
vsemu
nagovarjanju
višjih
in
nižjih
častnikov
ni
upal
zoperstaviti
.
Vsa
Ljubljana
ga
je
zasmehovala
,
ko
se
je
dal
pri
belem
dnevu
nesti
na
Grad
in
ukazal
,
da
se
vsa
posadka
tja
umakne
.
Francozi
so
prišli
v
mesto
,
ne
da
bi
bila
počila
le
ena
puška
.
Takoj
naslednjega
jutra
,
21.
maja
,
je
začel
general
Macdonald
bombardirati
Grad
.
Taisti
dan
se
je
daleč
od
Ljubljane
,
pri
Aspernu
in
Esslingu
,
začela
strašna
bitka
med
Napoleonom
in
med
nadvojvodo
Karolom
.
Napoleon
je
poskusil
prekoračiti
Donavo
,
a
je
bil
popolnoma
poražen
.
V
tem
,
ko
je
bil
Napoleon
v
največjih
skrbeh
in
se
je
tresel
za
svojo
prihodnjost
,
se
je
njegova
armada
v
Ljubljani
kar
igrala
z
Avstrijci
.
General
Macdonald
je
imel
manj
vojaštva
na
razpolaganje
,
kakor
podmaršal
Moitelle
,
a
vzlic
temu
Avstrijci
bojne
sreče
še
poskusili
niso
.
Po
dvadnevnem
bombardiranju
je
bilo
zidovje
na
Gradu
že
močno
poškodovano
.
Avstrijska
posadka
bi
se
bila
sicer
lahko
še
dober
teden
držala
,
a
podmaršal
Moitelle
je
bil
po
streljanju
tako
zbegan
,
da
se
je
brezpogojno
udal
.
Z
belo
zastavo
v
rokah
je
šel
do
lesene
ograje
,
ki
je
bila
napeljana
gori
nad
cerkvijo
sv.
Florijana
.
Ondotni
francoski
oddelek
je
komandiral
major
Lefèbvre
.
S
tem
se
je
podmaršal
Moitelle
domenil
.
Zahteval
je
zase
le
,
da
se
ga
pusti
v
miru
odpotovati
iz
Ljubljane
,
in
niti
vprašal
ni
,
kaj
se
zgodi
s
posadko
.
Major
Lefèbvre
mu
je
dovolil
,
da
lahko
takoj
odide
in
podmaršal
je
to
z
veseljem
storil
.
Vojaki
se
sicer
niso
hoteli
udati
,
a
Francozi
so
kakor
vihar
planili
nanje
in
jih
premagali
.
Čez
nekaj
dni
,
2.
junija
,
je
prišel
maršal
Marmont
z
malo
armado
iz
Dalmacije
v
Ljubljano
,
a
je
na
povelje
Napoleonovo
z
večino
vojaštva
že
13.
junija
odrinil
proti
Dunaju
.
Organiziranega
avstrijskega
vojaštva
sedaj
ni
bilo
več
na
Kranjskem
,
pač
pa
vse
polno
avstrijskih
vojakov-dezerterjev
.
A
tudi
francoska
posadka
se
je
bila
silno
skrčila
,
ker
je
maršal
Marmont
skoro
vse
vojaštvo
odpeljal
na
pomoč
Napoleonu
,
ki
se
je
pripravljal
na
odločilno
bitko
.
V
Ljubljani
je
ostal
samo
general
Guetard
z
800
vojaki
.
To
priliko
so
porabili
avstrijski
pristaši
in
poskusili
uničiti
francosko
posadko
ter
vprizoriti
ljudsko
vstajo
proti
Francozom
.
Predvsem
jim
je
bilo
na
tem
,
da
dobe
v
roko
Ljubljano
,
odkoder
so
hoteli
prodreti
na
Štajersko
in
od
tiste
strani
priskočiti
nadvojvodu
Karolu
na
pomoč
.
Bivši
avstrijski
major
baron
Dumontet
je
na
Dolenjskem
zbral
več
sto
dezerterjev
,
duhovščina
pa
je
rotila
in
zaklinjala
kmetsko
ljudstvo
,
naj
se
tem
četam
pridruži
.
Tudi
avstrijski
uradniki
,
ki
so
ostali
na
svojih
mestih
,
in
nemški
graščaki
so
razvili
strahovito
agitacijo
.
Ščuvalo
in
hujskalo
se
je
tako
,
da
je
bilo
vse
kmetsko
ljudstvo
pokonci
.
Francoza
zavratno
ubiti
,
je
vejalo
kot
bogoljubno
delo
.
Dne
27.
junija
je
baron
Dumontet
naskočil
Ljubljano
.
Pripeljal
je
,
ko
je
bila
že
tema
,
svojo
četo
po
Dolenjski
cesti
,
potem
pa
od
vseh
strani
napadel
mesto
.
Francoska
posadka
je
bila
nastanjena
na
Gradu
,
samo
general
Guetard
je
stanoval
pri
Damjanovih
.
Šele
ko
so
v
mestu
začele
pokati
puške
,
je
zvedel
,
da
se
bliža
sovražnik
.
A
ni
mu
bilo
mar
za
lastno
nevarnost
.
Na
dvorišču
Damjanove
hiše
je
postavil
lestvo
na
zid
in
šel
k
svojim
vojakom
na
Grad
.
Kakor
dež
tako
gosto
so
letele
mimo
njega
krogle
Dumontetovih
,
okrog
celega
Grada
razpostavljenih
čet
,
a
zadela
ga
ni
nobena
.
Dumontetove
čete
so
se
,
videvši
,
de
Grada
ne
zavzamejo
,
vrgle
na
mesto
.
Po
Mestnem
trgu
,
na
Starem
trgu
,
pri
Sv.
Fiorijanu
in
na
cesarja
Jožefa
trgu
so
napravile
te
čete
barikade
,
potem
pa
obiskovale
bližnje
hiše
,
iskaje
plena
.
Dne
28.
junija
zvečer
je
Dumontet
s
svojo
četo
zopet
odšel
in
se
mudil
na
raznih
krajih
na
Dolenjskem
.
Počenjanje
teh
čet
je
bilo
tako
strahovito
,
da
so
premožnejši
ljudje
kar
trumoma
bežali
iz
dežele
.
Napoleona
je
ta
guerila-vojna
avstrijske
stranke
skrajno
razkadila
in
naložil
je
vsled
tega
dne
7.
julija
kranjski
deželi
vojne
kontribucije
15,260000
frankov
.
Toda
avstrijska
stranka
se
je
temu
ukazu
smejala
in
agitirala
,
naj
ljudje
ničesar
ne
plačajo
,
češ
,
Napoleon
je
bil
pri
Aspernu
in
Esslingu
popolnoma
poražen
in
v
nekaj
tednih
bo
zadnji
Francoz
pregnan
iz
Avstrije
.
Napoleon
je
obenem
poslal
na
Kranjsko
nekaj
vojaštva
in
zapovednik
general
Baraguav
d
’
Hilliers
je
dobil
ukaz
,
da
mora
braniti
ljubljanski
grad
,
dokler
je
živ
le
še
en
francoski
vojak
.
Dne
11.
julija
je
prišel
baron
Dumontet
zopet
v
Ljubljano
.
Njegova
četa
je
štela
blizu
2500
mož
.
Celih
16
dni
je
dan
na
dan
naskakoval
grad
,
a
Francozi
so
vsak
napad
brabro
odbili
.
Ker
ljudje
niso
plačali
vojne
kontribucije
,
je
Baraguav
d
’
Hilliers
dal
aretovati
najuglednejše
može
v
deželi
.
Aretovani
so
bili
generalni
vikarij
Golmajer
,
kanonik
baron
Taufferer
,
škof
Brigido
,
grof
Brandis
,
grof
Lichtenberg
,
grof
Barbo
,
baron
Lanthieri
,
grof
Thurn
,
baron
Lazzarini
,
trgovec
Nikolaj
Recher
in
tudi
eden
najvnetejših
prijateljev
Francozov
,
veletržec
Fran
Ksaver
Damjan
.
Novi
francoski
zapovednik
pač
še
ni
poznal
razmer
in
ljudi
v
Ljubljani
in
je
verjel
kanoniku
Tauffererju
,
ki
mu
je
rekel
,
da
sta
proti
plačevanju
vojne
kontribucije
najbolj
agitirala
Damjan
in
učitelj
Andrej
Kopitar
.
Damjana
so
Francozi
hitro
dobili
,
Kopitarja
pa
ne
,
ker
je
bil
v
policijskem
zaporu
.
Dne
27.
julija
,
tri
tedne
po
bitki
pri
Wagramu
,
v
kateri
bitki
je
Napoleon
presijajno
premagal
Avstrijce
,
in
15
dni
potem
,
ko
je
bilo
v
Znojmu
sklenjeno
premirje
,
je
Dumontet
zapustil
Ljubljano
in
peljal
svoje
ljudi
na
Hrvatsko
.
Spotoma
jih
je
nad
polovico
ušlo
in
ti
so
potem
plenili
in
ropali
po
deželi
tako
,
da
se
je
vse
pred
njimi
treslo
.
Vzlic
sklenjenemu
premirju
ni
bilo
konec
revoltam
na
deželi
.
Ljudje
so
bili
po
dolgi
in
fanatični
agitaciji
avstrijske
stranke
tako
razburjeni
in
razdraženi
,
da
so
popolnoma
podivjali
.
Celo
v
najbližji
okolici
Ljubljane
so
se
primerjale
revolte
.
Tako
je
23
letni
Ivan
Zanuškar
iz
Rudnika
dne
11.
oktobra
s
puško
napadel
francoskega
vojaka
,
ki
se
je
po
Dolenjski
cesti
z
nekim
dekletom
sprehajal
.
Zanuškarja
so
prijeli
in
ga
naslednji
dan
ob
5.
popoldne
pri
stražnici
poleg
sv.
Fiorijana
ustrelili
.
Strašni
so
bili
ti
meseci
za
celo
deželo
,
posebno
pa
za
Ljubljano
.
Vse
je
bilo
tako
potrto
,
da
se
že
nihče
ni
več
upal
misliti
,
da
postane
kdaj
bolje
.
In
zato
se
tudi
ni
nihče
vznemiril
,
ko
so
dne
22.
oktobra
začeli
pokati
topovi
na
gradu
in
zvoniti
vsi
ljubljanski
zvonovi
v
naznanilo
,
da
je
bil
14.
oktobra
v
Schönbrunu
sklenjen
mir
in
da
je
avstrijski
cesar
Franc
moral
francoskemu
cesarju
Napoleonu
odstopiti
vse
ozemlje
od
Lienza
do
Dubrovnika
.
V
pritličju
svoje
hiše
,
tam
,
kjer
je
danes
rotovška
policijska
stražnica
,
je
imel
Fran
Damjan
svojo
trgovsko
pisarno
.
V
dopoldanskih
urah
je
bilo
tu
zmirom
živahno
vrvenje
,
popoldne
pa
je
bila
ozka
in
temna
pisarna
zapuščena
in
je
bilo
tu
tiho
in
mirno
.
Dne
13.
novembra
leta
1809.
popoldne
je
v
Damjanovi
pisarni
sedela
za
gospodarjevo
mizo
mlada
dama
.
Pred
seboj
je
imela
veliko
trgovsko
knjigo
,
v
katero
je
vpisovala
dolgo
vrsto
številk
iz
railičnih
drugih
knjižic
.
Šele
ko
se
je
v
itak
temni
sobi
začelo
mračiti
,
je
mlada
dama
odložila
pero
in
zaprla
knjigo
.
Potem
pa
je
naslonila
glavo
v
roke
in
se
zatopila
v
svoje
misli
.
Nakrat
se
je
zgenila
.
S
ceste
se
je
slišal
velik
šum
.
Slišalo
se
je
piskanje
in
bobnanje
in
hitri
koraki
precejšnje
množice
.
Mlada
dama
je
vstala
in
stopila
k
okna
da
vidi
,
kaj
se
zunaj
godi
.
Množica
se
je
bila
vstavila
tik
rotovža
,
okrog
malega
oddelka
francoskega
vojaštva
.
Kaj
se
je
zopet
zgodilo
?
Mlada
dama
ni
bila
radovedna
.
Ravnodušno
je
stala
pri
oknu
.
Njene
velike
sive
oči
so
sicer
zrle
na
zbrano
ljudstvo
,
a
njene
misli
so
bile
kdove
kje
.
Sicer
pa
z
okna
ni
bilo
videti
,
kaj
se
je
godilo
pred
rotovžem
.
Zdaj
je
prihitel
v
sobo
stari
Damjanov
hišnik
skoro
brezsapno
.
—
Gospodična
,
je
zaklical
,
pojdite
vendar
gledat
!
Francozi
bodo
sneli
z
rotovža
cesarskega
orla
,
gospod
Kopitar
pa
stoji
na
stopnicah
,
maha
s
klobukom
in
kriči
,
kakor
bi
bil
obseden
.
—
Kopitar
?
Torej
so
ga
vendar
izpustili
iz
ječe
?
—
Že
sinoči
!
A
slabo
izgleda
,
prav
kakor
bi
bil
bolan
.
In
oči
se
mu
tako
čudno
svetijo
—
—
Stopite
h
gospodu
Kopitarja
in
ga
prosite
,
naj
pride
malo
sem
.
Hišnik
je
zapustil
pisarno
in
se
pridružil
množici
,
ki
je
bila
med
tem
tako
narasla
,
da
je
bil
ves
trg
poln
ljudi
.
Francozi
so
ta
dan
z
vseh
javnih
poslopij
odstranili
avstrijske
grbe
in
sedaj
z
rotovža
snemali
velikega
Črnega
orla
,
ki
je
tam
visel
izza
časa
cesarja
Karola
VI.
Na
njegovo
mesto
so
križema
obesili
dve
francoski
zastavi
,
na
sredi
med
njima
pa
obesili
zlatega
orla
—
orla
francoskega
cesarstva
.
Ko
je
bila
ta
prememba
izvršena
,
je
zadonelo
francosko
povelje
—
vojaštvo
je
prezentiralo
s
puškami
,
zapeli
so
bobni
in
vojaška
zastava
se
je
nagnila
k
tlom
v
pozdrav
zlatemu
orlu
na
rotovškem
pročelju
.
Potem
je
vojaštvo
odkorakalo
pred
škofijo
,
kjer
se
je
bil
nastanil
pred
dnevi
došli
generalni
intendent
d
’
Auchy
,
in
vsa
množica
je
drvila
za
njim
,
tako
da
je
bil
Mestni
trg
hipoma
izpraznjen
.
Mlada
dama
v
Damjanovi
pisarni
je
bila
svoje
lice
naslonila
na
šipo
.
Niti
je
zapazila
,
da
se
je
množica
že
razšla
in
da
je
nastalo
na
Mestnem
trgu
zopet
tiho
in
mirno
niti
je
slišala
,
da
je
nekdo
trkal
na
pisarniška
vrata
.
—
Kaj
ni
nikogar
tu
?
je
nekdo
vprašal
pri
napol
odprtih
vratih
.
Šele
zdaj
se
je
mlada
dama
zdramila
iz
svojih
sanj
.
V
pisarni
je
bilo
že
tako
mračno
,
da
ni
mogla
razločiti
,
kdo
da
je
pri
vratih
.
Videla
je
samo
,
da
je
tujec
francoski
oficir
.
—
Kaj
želite
?
—
Gospoda
Damjana
iščem
.
—
Zdaj
ga
ni
tu
,
a
če
hočete
malo
počakati
,
ga
pokličem
.
—
Tujec
je
stopil
v
sobo
in
se
približal
okna
tako
,
da
je
svetloba
s
ceste
padla
nanj
.
Bil
je
visok
mož
žarečih
oči
in
zagorelega
obraza
.
Ko
je
mlada
dama
pogledala
v
ta
obraz
,
je
skoro
omahnila
.
Krčevito
se
je
prijela
za
stol
in
ni
mogla
storiti
nobenega
koraka
.
—
Konrad
!
Ali
je
mogoče
?
—
Vi
me
poznate
?
se
je
čudil
tujec
in
potem
nekoliko
počasneje
in
negotovo
dostavil
:
Pa
ne
da
bi
bili
Vi
—
gospodična
Mara
?
Mlada
dama
je
samo
prikimila
in
mehanično
položila
svojo
roko
v
roko
Konradovo
.
V
tem
hipu
je
prišel
v
sobo
hišnik
in
prinesel
luč
.
Poštarni
mož
je
kar
ostrmel
,
ko
je
zagledal
francoskega
oficirja
,
ki
je
tako
brezbrižno
držal
domačo
gospodično
za
roko
.
—
Ne
zamerite
,
je
rekel
slovenski
in
zvedavo
in
nezaupno
ogledoval
francoskega
oficirja
,
gospoda
Kopitarja
nisem
mogel
več
dobiti
.
Ne
vem
,
kam
je
šel
.
A
—
ne
zamerite
—
tega
Francoza
pa
jaz
poznam
—
samo
ne
spominjam
se
,
kje
sem
ga
videl
.
—
Saj
vas
jaz
tudi
poznam
,
stari
grešnik
,
se
je
zdaj
oglasil
francoski
oficir
,
in
še
iz
tistih
časov
,
ko
še
niste
imeli
sivih
las
.
Hišnik
je
stal
pred
tujcem
,
kakor
bi
bil
okamenel
.
Niti
besedice
ni
mogel
ziniti
,
samo
debelo
je
gledal
,
kakor
da
bi
se
bil
zgodil
pred
njim
kak
čudež
.
Šele
čez
nekaj
trenotkov
je
prišel
k
sapi
in
rekel
:
—
Da
me
kak
francoski
oficir
pozna
,
se
ne
čudim
,
ali
da
Francoz
slovenski
govori
—
—
Zdaj
vidim
,
Janez
,
da
ste
res
stari
in
neumni
,
mu
je
segel
tujec
v
besedo
.
Torej
,
da
bodete
vedeli
,
kdo
da
sem
,
Vam
povem
,
da
mi
je
ime
Konrad
Podobnik
.
Tega
se
vendar
še
nekoliko
spominjate
.
Molče
je
hišnik
gledal
Konrada
;
čez
nekaj
hipov
je
začel
s
predpasnikom
počasi
brisati
roke
in
lice
je
dobilo
neki
veseli
izraz
.
—
Kaj
pravite
?
Kdo
ste
?
A
Vi
da
ste
Konrad
?
Pa
Podobnikov
Konrad
?
Zdaj
pa
je
stari
mož
storil
dva
hitra
koraka
in
ponudivši
tujcu
roko
veselo
vzkliknil
:
—
O
,
če
ste
res
Podobnikov
Konrad
—
Bog
Vam
daj
dobro
,
tako
sem
Vas
vesel
,
kakor
da
bi
bili
moj
sin
.
—
Res
sem
Podobnikov
Konrad
,
res
!
Zdaj
pa
mi
Vi
povejte
,
stari
Janez
,
če
je
ta
gospodična
,
ki
ne
izpregovori
nobene
besede
,
res
gospodična
Mara
,
ali
če
se
meni
blede
.
—
Lej
ga
,
se
je
čudil
hišnik
.
Kdo
pa
naj
bo
!
Da
,
da
,
to
je
gospodična
Damjanova
,
tista
,
ki
ima
največ
snubcev
v
Ljubljani
,
pa
nobenega
ne
mara
,
tista
—
—
Janez
—
je
nejevoljno
zaklicala
Mara
.
—
Ne
zamerite
,
gospodična
,
se
je
smejal
hišnik
,
a
danes
sem
tako
vesel
,
da
moram
katero
povedati
.
A
zdaj
grem
iskat
gospoda
.
Pol
Ljubljane
bom
sklical
—
Janezu
ni
bilo
treba
iti
,
ker
zdaj
je
v
sobo
stopila
velika
družba
.
Gospod
Damjan
jo
je
bil
pripeljal
,
da
bi
praznovala
osvobojenje
Andreja
Kopitarja
,
a
nihče
ni
slutil
,
da
se
je
ta
dan
po
dvanajstletni
odsotnosti
povrnil
v
domovino
Konrad
Podobnik
.
V
Damjanovi
hiši
že
dolgo
ni
bilo
tako
srečnega
in
veselega
večera
.
Janez
je
moral
res
sklicati
»
pol
Ljubljane
«
in
vse
se
je
radovalo
Konradove
vrnitve
in
Kopitarjevega
osvobojenja
.
Seveda
sta
morala
oba
pripovedovati
o
svojih
doživljajih
.
Konrad
je
bil
potem
,
ko
je
pobegnil
iz
Ljubljane
,
dovršil
v
Milanu
svoje
študije
.
Vzlic
vsem
prošnjam
na
vlado
in
na
cesarja
Franca
se
mu
ni
dovolilo
,
da
bi
se
povrnil
v
Ljubljano
.
Ko
se
je
to
leto
zadela
vojna
,
je
prostovoljno
vstopil
v
francosko
armado
.
Sprejeli
so
ga
radi
,
ker
so
potrebovali
inženerjev
.
Udeležil
se
je
bitke
pri
Wagramu
,
a
čim
je
bil
sklenjen
mir
,
je
izprosil
,
naj
se
ga
pošlje
v
Ljubljano
,
da
vidi
še
enkrat
svojega
,
že
dolgo
časa
bolnega
očeta
in
znance
in
prijatelje
.
Medtem
,
ko
je
Konrad
na
kratko
poročal
o
svojih
doživljajih
,
pa
je
Andrej
Kopitar
na
drugem
koncu
mize
dajal
duška
svojim
čutilom
.
—
Celih
šest
mesecev
so
me
imeli
zaprtega
.
Ne
enkrat
nisem
bil
zaslišan
.
Moj
obraz
je
zapisek
vseh
izostalih
obedov
in
večerij
.
Še
lakote
bi
bil
lahko
umrl
,
če
bi
prijatelji
ne
bili
zame
skrbeli
.
Če
sem
zahteval
naj
se
me
izpusti
,
je
pa
ječar
rekel
:
Ne
smem
,
dokler
nimam
pismenega
povelja
.
Šele
generalni
intendant
d
’
Auchy
je
odredil
,
da
so
me
sinoči
izpustili
.
V
kuhinji
je
pa
imel
stari
Janez
prvo
besedo
in
z
veliko
važnostjo
pripovedoval
poslom
,
kar
se
je
bilo
ta
dan
zgodilo
.
—
Prav
za
roko
jo
je
držal
našo
gospodično
,
je
razlagal
Janez
.
Prav
kakor
ženin
svojo
nevesto
.
In
gospodična
se
je
držala
sramežljivo
in
je
gledala
v
tla
.
Bog
ve
,
kaj
je
pri
Francozih
?
Nemara
še
kak
general
.
In
prijazen
Vam
je
i
Bog
mi
je
priča
,
da
me
je
res
imenoval
starega
grešnika
.
In
kakor
bi
hotel
pokazati
,
da
resnično
zasluži
to
imenovanje
,
je
popadel
zalo
kuharico
Metko
in
jo
krepko
poljubil
.
Konrad
je
stanoval
pri
svojem
očetu
.
Starega
moža
je
vrnitev
sinova
poživila
in
pomladila
,
saj
je
bil
dolgo
let
v
skrbeh
,
da
ga
nikdar
več
ne
vidi.
Zdaj
ni
imel
druge
želje
,
kakor
da
bi
ga
Konrad
nikdar
ne
zapustil
.
Stari
mož
vsled
bolezni
ni
mogel
več
iz
hiše
in
zato
je
Konrad
ostajal
večer
za
večerom
pri
njem
in
mu
delal
družbo
.
Časih
je
prišel
tudi
kak
znanec
.
Posebno
pogostoma
sta
prišla
Andrej
Kopitar
in
kurat
na
Šmarni
gori
,
Janez
Svetlin
.
Zunaj
je
snežilo
,
prijatelji
pa
so
sedeli
pri
polnih
čašah
in
pretresali
vsakdanje
dogodke
.
Stari
Podobnik
se
je
le
malo
udeleževal
pogovora
.
Vedno
mu
je
bilo
samo
v
mislih
,
kako
pridrži
Konrada
doma
.
Ko
je
nastala
pavza
,
je
zasukal
pogovor
na
to
stvar
.
—
Star
sem
in
le
malo
časa
mi
je
še
živeti
.
Povejte
,
gospoda
,
ali
bi
ne
bilo
prav
,
da
ostane
Konrad
pri
meni
in
da
se
oženi
?
—
Nikar
se
ne
ženi
Konrad
,
je
zaklical
Kopitar
.
Za
nič
na
svetu
.
Čemu
tudi
?
Zaradi
denarja
se
ti
ni
treba
ženiti
.
—
Saj
se
lahko
tudi
iz
ljubezni
oženi
,
je
sladko
menil
kurat
Svetlin
.
Ljubezen
je
temelj
prave
zakonske
sreče
.
—
Oh
,
kaj
govorite
vi
o
ženitvi
iz
ljubezni
,
je
kurata
zavrnil
Kopitar
.
Mene
poslušaj
Konrad
!
Iz
ljubezni
se
nikar
ne
ženi
.
Poglej
okrog
sebe
.
Vse
polno
jih
je
,
ki
so
svoje
žene
vzeli
iz
ljubezni
.
In
konec
je
vedno
isti
!
Ljubezen
zgine
—
žena
pa
ostane
!
—
Pustimo
to
,
je
rekel
Konrad
resno
.
Doma
ostanem
skoro
gotovo
,
če
se
ne
zgodi
kaj
izrednega
.
—
Potem
pa
pusti
vojaško
službo
.
Kaj
ti
je
treba
služiti
?
Toliko
že
imamo
,
da
ti
je
zagotovljeno
udobno
življenje
.
—
Morda
pa
ima
tudi
Konrad
v
svojem
telečnjaku
maršalsko
palico
,
se
je
norčeval
Kopitar
.
—
Nimam
je
!
Tudi
ambicije
nimam
,
da
bi
prišel
naprej
.
Sleci
torej
cesarsko
suknjo
,
je
silil
stari
Podobnik
.
Ostani
doma
in
oženi
se
.
To
bi
bilo
jamstvo
,
da
te
ne
izgubim
.
Tako
pa
si
le
od
danes
do
jutri
pri
meni
.
In
to
me
boli
.
—
A
propos
,
je
poredno
vprašal
Kopitar
,
ali
se
vojaška
suknja
zato
imenuje
cesarska
suknja
,
ker
jo
ljudstvo
plačuje
?
Konrad
se
je
samo
nasmehnil
.
Kurat
Svetlin
pa
je
strahoma
sklenil
roke
in
z
globokim
vzdihom
rekel
:
—
Oh
,
gospod
Kopitar
,
vi
ste
nepoboljšljiv
jakobinec
!
Nobenega
respekta
nimate
pred
kronano
glavo
.
S
cesarjem
Napoleonom
se
ni
šaliti
!
Pazite
,
pazite
,
če
ne
,
bodete
še
na
vešalah
lakote
umrli
.
V
svojem
srcu
pa
se
je
kurat
s
Šmarne
gore
popolnoma
strinjal
s
Kopitarjem
.
Bil
je
prepričan
jakobinec
,
a
je
to
prikrival
,
ker
ga
je
skrbelo
za
kruh
.
—
Konrad
,
je
dejal
stari
Podobnik
,
jaz
te
res
ne
umejem
.
Sam
praviš
,
da
nimaš
nič
upanja
,
da
bi
v
francoski
armadi
naprej
prišel
,
pa
vendar
nečeš
službe
pustiti
.
In
časi
so
tako
resni
!
Kdo
ve
,
kako
dolgo
bo
trajal
mir
.
Sklenjen
je
,
hvala
Stvarniku
v
višavah
,
za
večne
čase
,
se
je
oglasil
kurat
.
—
To
pomen
v
jeziku
diplomatične
gospode
,
da
bo
trajal
vsaj
tri
leta
,
se
je
norčeval
Kopitar
.
—
Glavni
vzrok
,
je
rekel
Konrad
,
zakaj
ne
izstopim
iz
armade
,
ti
lahko
razložim
.
17.
novembra
je
prišel
generalni
guverner
,
maršal
Marmont
,
v
Ljubljano
.
Prevzel
je
v
službo
vse
avstrijske
uradnike
,
ki
niso
zbežali
.
To
je
za
nas
jako
slabo
.
Ti
uradniki
niso
prijatelji
našega
naroda
,
nevedni
so
in
podkupljivi
in
vajeni
,
delati
z
narodom
po
pasje
.
Ti
ljudje
bodo
imeli
velikanski
vpliv
na
francoske
funkcijonarje
,
ki
ne
poznajo
ne
dežele
,
ne
razmer
.
Če
ostanem
francoski
oficir
,
pridem
s
temi
ljudmi
v
ožjo
zvezo
in
bom
lahko
marsikaj
dosegel
,
marsikaj
preprečil
in
marsikaj
storil
za
slovenski
narod
in
za
slovensko
domovino
.
Dvanajst
let
sem
bil
v
tujini
.
Ali
veste
,
kaj
to
pomeni
?
Dvanajst
let
sem
nepretrgoma
mislil
na
svoj
dom
,
na
to
revno
,
nerodovitno
in
vendar
tako
ljubo
zemljo
;
dvanajst
let
sem
hrepenel
po
tem
,
da
bi
bil
zopet
tu
.
—
Nikar
ne
bodi
sentimentalen
,
je
ugovarjal
Kopitar
,
a
rekel
je
to
le
polglasno
in
tako
negotovo
,
kakor
bi
se
mu
zdelo
,
da
je
Konrad
vendar
resnico
govoril
.
—
Ti
me
ne
moreš
razumeti
,
je
odgovoril
Konrad
.
Kdor
gre
sam
z
doma
in
se
lahko
vrne
kadar
hoče
,
tisti
še
preboli
domotožje
;
a
kdor
ne
sme
domov
,
ta
šele
ve
,
kaj
je
izgubil
,
ta
svojega
srca
ne
more
odtrgati
od
doma
.
Pod
žarkim
solncem
italijanskim
mi
je
duša
koprnela
po
ljubljanski
megli
;
pod
sencami
pinij
in
lovorov
sem
mislil
na
ubožna
drevesca
v
mestnem
logu
;
v
sijajnih
ulicah
pariških
in
milanskih
sem
sanjaj
o
ozkih
,
temnih
in
nelepih
ulicah
ljubljanskih
.
Kar
sem
čutil
,
se
ne
da
povedati
,
to
se
mora
doživeti
,
če
se
hoče
razumeti
.
V
tem
hrepenenju
so
se
v
mojem
srcu
utrdili
vsi
ideali
,
za
katere
sem
se
vnemal
v
mladosti
.
Kdo
ve
,
kako
bi
bilo
,
da
sem
ostal
doma
.
—
Kakor
stara
baba
bi
čepel
v
kotu
in
na
nič
mislil
,
je
dejal
Kopitar
.
—
Zdaj
dobim
morda
priliko
,
da
kaj
storim
za
uresničenje
teh
idealov
.
—
Kako
si
to
misliš
?
—
Maršal
Marmont
,
je
odgovoril
Konrad
,
je
v
teh
letih
,
kar
je
bil
v
Dalmaciji
,
postal
prijatelj
Slovanov
.
Zdaj
je
takorekoč
suveren
nove
Ilirije
in
lahko
stori
kar
hoče
.
Nekdaj
je
Napoleon
z
nami
računal
.
Nameraval
je
zavzeti
ves
Balkan
.
Ali
v
Tilsitu
je
sklenil
mir
z
Rusijo
in
ji
je
prepustil
Balkan
.
Zato
mu
je
vseeno
,
kak
značaj
ima
Ilirija
,
da
je
le
njegova
.
Nekoč
je
mislil
ustvariti
narodno
kraljestvo
Ilirijo
.
Ustvaril
je
pa
le
nekako
mejno
hrambo
pri
Avstriji
.
Zato
je
treba
pridobiti
Marmonta
za
našo
narodno
stvar
.
Lahko
to
ne
bo
,
kajti
vpliv
bodo
imeli
izobraženci
,
ki
pa
so
se
večinoma
odtujili
svojemu
narodu
in
se
prelevili
v
Nemce
in
v
Italijane
.
Nikari
ne
pozabimo
,
da
Ilirija
ni
enojezična
.
Štiri
narodnosti
prebivajo
tu
:
Slovenci
,
Hrvati
,
Italijani
in
Nemci
.
—
Ali
Slovani
imamo
vendar
ogromno
večino
,
je
vzkliknil
stari
Podobnik
.
—
To
je
resnica
,
a
kaj
,
ko
se
ta
slovanska
večina
skoro
nič
ne
zaveda
svoje
narodnosti
,
ko
so
Slovani
le
kmetje
,
inteligenca
,
ki
ima
denar
in
vpliv
,
pa
se
je
raznarodila
.
Nemci
in
Italijani
imajo
jasne
politične
cilje
pred
seboj
,
slovanski
kmet
pa
sploh
nima
cilja
.
Njemu
je
vseeno
,
kdo
je
njegov
vladar
in
kdo
mu
gospodari
,
in
zato
bo
težko
pripraviti
Marmonta
,
da
nam
pojde
pri
uresničenju
naših
narodnih
idealov
na
roko
.
A
to
je
odločilno
za
vso
našo
prihodnjost
.
Zdaj
ali
nikoli
!
Stari
Podohnik
je
sklonil
glavo
.
Sicer
je
bil
iz
srca
vesel
,
da
je
njegov
edinec
tako
gorel
za
slovenstvo
,
a
težko
mu
je
bilo
vendar
,
da
ga
ni
mogel
pregovoriti
,
da
bi
bil
izstopil
iz
francoske
armade
.
—
Dokler
boš
samec
in
vojak
dotlej
ni
nobene
gotovosti
,
da
te
nekega
dne
ne
odtrgajo
od
mene
.
In
zakaj
se
nočeš
oženiti
?
To
je
pa
stvar
,
o
kateri
danes
ne
bom
govoril
.
Konrad
je
molčal
in
molčal
je
tudi
Kopitar
.
Kurat
Svetlin
,
ki
se
je
bil
v
tem
do
dobrega
nalil
z
vinom
,
je
naredil
konec
pogovoru
in
je
pozval
Kopitarja
,
da
gresta
domov
.
Oče
in
sin
sta
ostala
sama
doma
.
Nekaj
časa
sta
oba
molčala
.
Potem
pa
je
starec
pogladil
sinu
bujne
lase
in
tiho
,
kakor
v
sanjah
,
rekel
:
—
Fantič
moj
,
ti
mi
nekaj
prikrivaš
.
Nekaj
se
je
zgodilo
s
teboj
,
nekaj
strašnega
.
In
tiho
je
dostavil
:
Konrad
,
ti
nisi
srečen
.
Spoznal
sem
to
prvi
dan
na
tvojih
očeh
.
Konrad
se
je
sklonil
k
očetu
in
mu
poljubil
roko
.
Odgovoril
ni
ničesar
.
S
ceste
pa
se
je
čulo
,
kako
je
kurat
Svetlin
s
strašnim
glasom
pel
:
Regiment
po
cesti
gre
Pa
moj
fantič
zraven
je
;
Pa
moj
fantič
se
zmed
vseh
spozna
,
Zelen
,
zelen
,
zelen
pušeljc
ma
.
Prvič
po
dolgem
času
je
bilo
v
Ljubljani
zopet
veselo
.
Dne
3.
dec.
1809.
so
namreč
v
ilirsko
službo
prevzeti
poprej
avstrijski
uradniki
prisegli
cesarju
Napoleonu
udanost
.
S
tem
dnevom
se
je
začelo
redno
funkcioniranje
nove
uprave
in
zato
so
ta
dan
slovesno
obhajali
.
V
gledališču
je
bila
slavnostna
predstava
,
brez
vstopnine
in
gledališče
je
bilo
tako
natlačeno
polno
,
da
so
morali
zaradi
vzdrževanja
reda
poklicati
vojaštvo
na
pomoč
.
Na
strelišču
(
sedanje
staro
strelišče
,
sezidano
l.
1805
)
pa
je
bil
za
častnike
,
višje
uradnike
in
najuglednejše
meščane
slavnosten
banket
,
kateremu
je
sledil
ples
.
V
bogato
okičeni
dvorani
se
je
kar
trlo
odličnega
občinstva
.
Zastopana
je
bila
vsa
Ljubljana
,
ker
je
meščanstvo
želelo
čim
prej
seznaniti
se
z
novimi
gospodarji
in
ker
so
zlasti
dame
kar
koprnele
,
spoznati
generalnega
guvernerja
.
Doslej
so
lepega
moža
videle
samo
kadar
se
je
s
svojo
krasno
kočijo
vedno
s
šestimi
belimi
konji
kam
peljal
,
toliko
več
pa
so
že
čule
o
njem
.
Zanimale
so
se
zanj
toliko
bolj
,
ker
so
bile
izvedele
,
da
se
s
svojo
soprogo
ne
razume
in
da
živi
ločeno
od
nje
.
Že
po
osmi
uri
je
bilo
v
dvorani
jako
živahno
vrvenje
.
Sprejemala
sta
goste
intendant
grof
Fargues
,
jako
eleganten
in
ljubezniv
mož
,
ki
se
je
v
kratkem
času
pridobil
mnogo
simpatij
,
in
major
baron
Lucien
.
Bogate
Ljubljančanke
niso
štedile
pri
toaletah
in
tako
je
bil
pogled
na
družbo
res
krasen
.
Najprej
sta
se
pripeljala
generalni
intendant
d
’
Auoby
in
generalni
justični
komisar
baron
Coffinhal
in
si
dala
predstaviti
različne
povabljence
.
Točno
ob
deveti
uri
pa
so
zapele
piščalke
in
bobni
pred
streliščem
postavljenega
vojaštva
in
koj
na
to
je
vstopil
v
sobo
visok
,
vitek
mož
lepega
obraza
v
bogati
uniformi
—
generalni
guverner
maršal
Marmont
vojvoda
dubrovniški
.
Vsi
pogledi
so
bili
občuduje
uprti
vanj
,
ko
je
šel
ponosno
skozi
prvi
del
dvorane
do
zanj
pripravljenega
prostora
v
drugem
delu
dvorane
.
V
tem
trenotku
si
je
pridobil
simpatije
vsega
ženstva
.
Intendant
grof
Fargues
je
maršalu
predstavil
povabljene
goste
.
Marmont
je
imel
za
vsakega
prijazno
besedo
,
zlasti
pa
je
odlikoval
dame
.
Po
banketu
se
je
zadel
ples
.
Otvoril
ga
je
intendant
grof
Fargues
z
lepo
baronico
Cojzovo
,
ekscentrično
a
duhovito
netjakinjo
barona
Žige
Cojza
.
—
Ali
maršal
ne
pleše
?
je
vprašala
baronica
svojega
plesalca
.
—
O
pač
,
je
odgovoril
grof
Fargues
,
a
samo
izjemoma
,
de
hode
kako
damo
posebno
odlikovati
.
—
To
se
pravi
,
če
mu
posebno
dopade
,
se
je
ponosno
smejala
baronica
Cojzova
in
kakor
kaka
kraljica
pogledala
po
družbi
,
prav
kakor
bi
hotela
vprašati
:
Katera
se
more
meni
primerjati
?
Maršal
je
stal
sredi
dvorane
in
mirno
motril
plešoče
pare
.
Nakrat
pa
je
zapustil
svoje
spremljevalce
in
šel
sredi
med
plesalci
,
naravnost
čez
dvorano
tja
,
kjer
je
stal
prileten
gospod
—
Fran
Damjan
.
—
Gospod
Damjan
,
kaj
ne
?
je
vprašal
maršal
presenečenega
moža
.
—
Da
,
ekecalenca
,
je
odgovoril
Damjan
in
se
globoko
priklonil
.
—
Slišal
sem
mnogo
lepega
in
pohvalnega
o
vas
,
je
rekel
z
veliko
ljubeznivostjo
maršal
.
Vi
ste
eden
najzvestejših
prijateljev
francoskega
naroda
—
se
mi
je
povedalo
.
Zvesti
ste
ostali
svojemu
prepričanju
celo
tedaj
,
ko
so
vas
pomotoma
aretovali
.
Zato
me
veseli
,
da
vas
spoznam
.
Vsa
pozornost
se
je
obrnila
na
maršala
in
na
Damjana
.
Generalni
intendant
d
’
Auohy
se
je
kakor
jegulja
preril
skozi
množico
v
maršalovo
bližino
,
a
ker
ni
mogel
ničesar
slišati
,
je
zašepetal
majorju
Lucienu
na
uho
:
—
Ekscelenca
se
že
dela
popularnega
!
Glejte
,
da
kaj
vjamete
o
tem
pogovoru
!
Damjan
je
bil
v
silni
zadregi
ker
je
le
jako
slabo
francoski
govoril
.
Ves
zbegan
se
je
oziral
okrog
sebe
,
kakor
bi
iskal
pomoči
.
Nakrat
se
mu
je
zjasnil
obraz
.
—
Konrad
,
pojdi
sem
!
Pomagaj
mi
!
je
zaklical
glasno
.
Zagledal
je
bil
Konrada
,
ki
je
plesal
z
Maro
,
in
zdaj
se
mu
je
odvalil
kamen
od
srca
.
Vodeč
Maro
za
roko
je
pristopil
Konrad
in
izvedši
,
v
kaki
zadregi
je
Damjan
,
je
rekel
maršalu
.
—
Oprostite
ekscelenca
mojo
drznost
.
Gospod
Damjan
me
je
naprosil
za
tolmača
.
—
Kaj
znate
tako
dobro
nemški
ali
morda
celo
slovenski
,
da
vas
je
gospod
Damjan
izvolil
za
tolmača
?
Saj
bo
pogovor
morda
zaupen
.
Maršal
je
govoril
na
pol
šaljivo
,
ali
poznalo
se
je
,
da
misli
resno
.
—
Ekscelenca
,
gospod
Damjan
nima
pred
menoj
nikakih
skrivnosti
.
Pozna
me
izea
otroških
let
.
Marmont
je
bil
zelo
presenečen
,
ko
je
po
nekih
daljših
vprašanjih
izvedel
,
kdo
da
je
Konrad
in
kako
se
je
zgodilo
,
da
je
postal
francoski
oficir
.
Videlo
se
mu
je
pa
,
da
je
jako
vesel
tega
slučaja
.
—
Recite
gospodu
Damjanu
,
je
končno
rekel
Konradu
,
da
ga
prosim
,
naj
pride
jutri
popoldne
ob
štirih
k
meni
in
da
naj
pripelje
svojega
tolmača
seboj
,
tistega
,
ki
vživa
njegovo
popolno
zaupanje
.
Sedaj
pa
,
gospod
podkapitan
,
odstopite
!
In
priklonivši
se
z
neposnemno
eleganco
je
rekel
Mari
:
—
Dovolite
mi
,
gospodična
,
prihodnji
ples
!
Mara
je
čutila
,
da
jo
hoče
maršal
pred
vsemi
damami
odlikovati
.
Zarudela
je
do
las
,
potem
pa
se
veselega
srca
zasukala
z
lepim
maršalom
.
—
Gospod
Toussaint
,
je
rekel
generalni
intendant
d
’
Auchynovemu
policijskemu
komisarju
,
prosim
jutri
dopoldne
natančnih
informacij
o
tem
gospodu
Damjanu
.
In
šepetaje
je
dostavil
:
Kakor
sem
rekel
—
je
že
začel
konspirirati
.
Cesar
je
lahko
zadovoljen
,
da
ima
mene
tu
.
Na
drugem
koncu
dvorane
pa
je
stala
baronica
Cojzova
.
Vsa
je
bila
prepadena
in
oči
so
se
ji
bliskale
razburjenosti
in
jeze
.
Bila
je
trdno
prepričana
,
da
bo
ona
prva
,
s
katero
zapleše
maršal
Marmont
,
bila
je
prepričana
,
da
bo
ta
lepi
mož
in
slavni
vojskovodja
še
klečal
pred
njo
,
sedaj
pa
tako
razočaranje
.
—
Kdo
pa
je
ta
dama
,
s
katero
pleše
ekscelenca
?
je
zdaj
vprašal
z
zbadljivim
usmevom
grof
Fargues
.
—
Neka
kramarska
punica
,
je
silno
zaničljivo
odgovorila
baronica
Cojzova
,
hči
trgovca
Damjana
.
Lepo
karijero
je
naredila
.
Davi
je
v
štacuni
svojega
očeta
še
žaklje
šivala
,
zdaj
pa
je
na
potu
,
da
postane
ljubica
ilirskega
kralja
!
Iz
baroničinih
besed
je
odmevalo
tako
sovraštvo
,
da
je
grof
Fargues
kar
strmel
.
Baronica
Cojzova
mu
je
lahko
prikimala
,
poklicala
dolgega
in
suhega
grofa
Lichtenberga
,
s
katerim
je
bila
prišla
na
ples
,
in
se
peljala
domov
.
Maršal
Marmont
je
pa
ta
večer
še
enkrat
plesal
z
Damjanovo
Maro
in
govoril
z
različnimi
meščani
,
da
je
bil
generalni
intendant
d
’
Auchy
ves
iz
sebe
in
je
dal
policijskemu
komisarju
tisoč
naročil
,
majorju
Lucienu
pa
vedno
in
vedno
znova
pravil
:
—
Le
glejte
,
s
kako
vsiljivostjo
se
dela
popularnega
.
Na
zadnje
bo
te
kramarje
še
začel
objemati
.
Na
galeriji
sta
slonela
dva
moža
in
z
veliko
pozornostjo
motrila
dogodke
v
dvorani
,
časih
pa
tudi
skrivaj
drug
drugega
motrila
.
Slučajno
sta
oba
obenem
hotela
oditi
in
se
sešla
pri
vratih
.
Pogledala
sta
si
v
oči
,
potem
je
eden
stopil
naprej
in
se
z
lahkim
priklonom
in
nekako
ironično
predstavil
.
—
Pellene
,
literat
iz
Pariza
,
sedaj
v
Ljubljani
,
da
spoznam
nove
francoske
provincije
.
—
Kopitar
,
učitelj
,
sedaj
brez
službe
,
ki
bi
rad
šel
v
Pariz
,
da
spozna
stare
francoske
provincije
,
pa
ne
more
—
vsled
prevelike
ventilacije
v
žepih
.
Oba
sta
se
zasmejala
in
odšla
,
med
tem
ko
so
na
strelišču
še
plesali
do
ranega
jutra
.
Generalni
guverner
maršal
Marmont
je
stanoval
v
škofijski
palači
.
Škof
Brigido
se
je
moral
s
svojimi
ljudmi
in
uradi
umakniti
v
semenišče
.
V
škofiji
je
bilo
zdaj
vedno
živahno
življenje
,
ne
samo
,
ker
je
bilo
tu
središče
vseh
uradov
,
nego
tudi
zato
,
ker
je
maršal
Marmont
ustanovil
pravi
dvor
.
Vse
je
bilo
kraljevsko
bogato
in
sijajno
in
Marmont
je
denar
takorekoč
s
polnimi
rokami
metal
skozi
okno
.
Generalna
intendanca
je
bila
v
deželnem
dvorcu
,
generalni
justični
komisar
je
uradoval
tam
,
kjer
je
danes
kmetijska
družba
,
policijska
oblast
pa
je
bila
v
hiši
,
kjer
je
sedaj
banka
»
Slavija
«
.
Damjan
in
Konrad
sta
se
ob
določeni
uri
oglasila
v
Škofiji
in
maršalov
adjutant
major
baron
Lucien
ju
je
takoj
peljal
v
pisarno
generalnega
guvernerja
.
Marmont
ju
je
sprejel
s
posebno
prijaznostjo
.
—
Ne
čudita
se
,
da
sem
vaju
poklical
,
je
rekel
maršal
.
Ali
jaz
iščem
dotike
in
prijateljstva
z
možmi
,
o
katerih
upam
,
da
mi
omogočijo
uresničiti
v
Iliriji
želje
in
zahteve
svojega
cesarja
tako
,
da
bo
prebivalstvo
srečno
in
da
bodo
varovane
koristi
francoskega
cesarstva
.
Damjan
in
Konrad
sta
se
molče
priklonila
,
a
oba
sta
uprav
trepetala
radovednosti
,
kaj
jima
pove
maršal
Marmont
—
Ko
sem
bil
potem
,
ko
je
bilo
v
Znojmu
sklenjeno
premirje
,
poklican
k
cesarju
,
mi
je
ta
rekel
:
Moj
namen
je
,
vzeti
Avstriji
Kranjsko
,
Primorsko
,
Koroško
,
Dalmacijo
in
staro
Hrvatsko
.
Te
pokrajine
so
slovanske
še
danes
,
četudi
jih
je
Avstrija
skušala
germanizirati
.
lz
teh
slovanskih
pokrajin
napravim
vojaško
in
narodno
državo
.
Kar
so
bile
v
srednjem
veku
mejne
grofije
,
to
bodi
za
Francijo
Ilirija
,
in
Vi
maršal
,
postanete
mejni
grof
v
Iliriji
.
To
je
naročilo
,
ki
sem
je
dobil
,
to
je
volja
cesarjeva
.
A
kako
naj
jo
izpolnim
?
Slovani
imate
po
številu
ogromno
večino
ali
meščanstvo
in
uradništvo
je
nemško
,
oziroma
italijansko
in
v
rokah
meščanstva
je
imetje
.
Jaz
sem
Vam
prinesel
prihodnjost
,
pripravljen
sem
ustvariti
pogoje
,
da
postanete
velik
in
slaven
narod
,
ali
na
svojo
žalost
vidim
,
da
ne
znate
braniti
svoje
zemlje
in
svoje
individualnosti
.
—
Malo
nas
je
!
Pod
avstrijsko
vlado
se
je
narodova
moč
izgubljala
,
kakor
odteka
kri
iz
odprte
žile
.
—
Malo
Vas
je
!
je
z
vnemo
zaklical
maršal
Marmont
.
Verujte
meni
—
število
ne
odloča
.
Večjo
moč
na
sprotnikov
odtehtajo
bistroumnost
,
bravura
,
agilnost
,
modrost
,
štedljivost
,
delavnost
in
udanost
za
rodbino
in
za
narod
,
če
je
Vaš
narod
zdrav
in
krepak
,
se
bo
znal
ubraniti
,
de
pa
narod
tega
ne
zna
,
potem
tudi
ni
vreden
,
da
živi
.
Marmont
je
bil
ves
razgret
.
Skočil
je
s
svojega
stola
in
hodil
po
sobi
gor
in
dol
.
—
Po
pravici
in
po
vesti
povem
,
je
govoril
,
jaz
nimam
pravega
zaupanja
do
Vašega
naroda
.
Vsaj
preteklost
njegova
kaže
,
da
v
njem
ni
prave
življenjske
moči
.
Tujcev
ni
znal
asimilirati
.
Poglejte
pa
v
druge
dežele
.
Možje
,
ki
sta
jih
peljala
Clovis
ali
Charles
Martel
na
razne
vojne
,
so
zasedli
vile
galsko
romanskih
senatorjev
,
so
bili
tujci
med
tujimi
narodi
.
Ti
narodi
so
bili
premagani
in
podvrženi
ali
njihova
notranja
moč
ni
bila
zlomljena
.
Nasledniki
teh
zavojevalcev
so
sezidali
mogočne
gradove
,
a
izgubili
so
svojo
narodnost
in
se
potopili
v
ljudstvu
;
njihovi
sinovi
so
postali
francoski
markiji
,
španski
grandi
,
angleški
lordi
—
in
bili
izgubljeni
za
nemštvo
.
Prvi
sinovi
Normanov
,
ki
so
zasedli
Angleško
,
so
bili
še
razžaljeni
,
če
jih
je
kdo
štel
za
Angleže
,
nasledniki
pa
so
bili
že
ponosni
na
svojo
angleško
narodnost
.
A
kaj
je
bilo
temu
vzrok
?
Nič
druzega
,
kakor
življenska
moč
dotičnih
narodov
.
A
kako
drugače
je
bilo
s
Slovani
!
Polovica
sedanjih
nemških
dežel
je
bila
nekdaj
slovanska
.
Te
dežele
so
bile
ravno
tako
premagane
in
zavzete
,
kakor
Francija
,
Španska
ali
Angleška
.
A
tu
se
zmagovalci
niso
potopili
v
narodu
.
Na
slovanskih
tleh
so
ustanovili
nemški
rod
,
usilili
domačemu
prebivalstvu
svoj
jezik
,
napravili
iz
slovanske
zemlje
nemško
domovino
.
Tako
je
tudi
pri
vas
.
Vaši
graščaki
so
že
stoletja
v
deželi
in
so
še
danes
Nemci
in
vaša
mesta
so
nemška
.
Krivi
ste
tega
sami
,
čisto
sami
.
Svet
ni
vrtiček
,
kjer
cveto
lilije
,
svet
je
bojna
poljana
,
kjer
se
neprestano
kakor
posamičniki
,
tako
tudi
celi
narodi
bore
za
obstanek
.
Najboljši
med
temi
narodi
je
tisti
,
ki
zna
ohraniti
svojo
last
,
obvarovati
svojo
individualnost
in
razširiti
svojo
posest
.
Kdor
v
tem
boju
ne
zmaga
,
tudi
ni
vreden
zmage
.
Poglejte
nas
Francoze
!
Kakor
so
napravili
Rimljani
iz
celega
sveta
svojo
domeno
,
tako
jo
napravimo
tudi
mi
!
Molče
,
a
z
največjo
pozornostjo
sta
sledila
Damjan
in
Konrad
tem
besedam
maršala
Marmonta
.
Ta
je
še
vedno
hodil
po
sobi
semintja
.
Zdaj
se
je
ustavil
.
—
Rekel
sem
že
,
da
vam
prinašam
prihodnjost
.
Avstrija
vas
je
uničevala
,
odkar
je
Rudolf
Habsburški
premagal
krasnega
junaškega
Otokarja
,
kralja
češkega
in
slovenskega
.
Od
tedaj
ste
bili
izročeni
trajni
in
sistematični
persekuciji
.
Avstrija
vas
ni
samo
izkoriščala
,
skušala
vas
je
asimilirati
z
Nemci
,
teptala
je
vaše
običaje
,
vodila
je
kruto
vojno
proti
vašemu
jeziku
,
proti
vašim
nazorom
in
navadam
in
vedno
in
vedno
segala
v
zasebno
življenje
naroda
.
Vaš
greh
je
,
da
se
niste
branili
.
Jaz
vam
ne
bom
usiljeval
novega
jezika
,
nego
spoštoval
in
pospeševal
vaš
jezik
;
jaz
vam
ne
bom
usiljeval
novih
običajev
,
marveč
storil
,
kar
se
bo
dalo
,
da
zamorete
živeti
svoje
narodno
življenje
.
Velika
naloga
vas
čaka
:
iz
vas
mora
iti
luč
prosvete
in
napredka
po
celem
jugu
,
vi
ste
poklicani
,
da
vzbudite
ves
Balkan
v
novo
narodno
,
politično
in
kulturno
življenje
.
To
je
sveta
misija
,
ki
je
vam
poverjena
!
Pogoj
za
izpolnitev
pa
je
,
da
prebudite
svoj
narod
iz
spanja
