Evfrozine.
V
snažni
sobi
je
stala
postelja
z
vzglavjem
pri
zidu
,
nožna
končnica
je
bila
obrnjena
po
sobi
.
Nad
glavo
na
zidu
je
viselo
leseno
veliko
razpelo
,
nad
vrati
je
nihala
ura
svojo
večno
pesem
:
Vsikdar
,
nikdar
,
nikdar
,
vsikdar
!
Krog
postelje
so
klečale
sestre
usmiljenke
,
z
lučmi
in
molki
v
rokah
.
Snegobela
široka
pokrivala
so
se
gibala
in
tresla
majhno
,
majhno
,
kot
bi
prožil
njih
konce
udarec
srca
,
katero
je
bilo
in
se
topilo
v
šepetajoči
molitvi
.
Evfrozina
je
ležala
na
smrtni
postelji
,
bela
kot
lilija
,
držala
se
na
smeh
kot
jutranja
zarja
.
Usehle
roke
so
pobledele
še
bolj
in
snegobela
odeja
,
na
kateri
sta
sklenjeni
roki
držali
svečo
in
križ
,
je
temnela
pred
to
prozorno
belino
.
Po
vsej
sobi
je
vladal
mir
,
širilo
se
blaženstvo
,
kot
bi
duhovi
pahljali
s
perutmi
nebeški
balzam
nad
vso
to
družino
.
Tu
ni
bilo
nereda
,
ne
vzdihov
,
ne
obupnih
lic
,
ne
brezizraznih
očij
;
ni
bilo
bojazni
,
ne
trepeta
—
;
vladal
je
oni
mir
,
za
kateri
zastonj
preploveš
morje
,
zastonj
si
razhodiš
nogi
,
izmučiš
roki
—
zastonj
sezidaš
gradove
,
nagromadiš
zlatov
—
zastonj
,
tega
mirú
ne
dobiš
v
celem
svetu
,
to
je
bil
mir
drugega
sveta
,
bil
je
pax
Christi
.
Bolnica
je
odprla
oči
.
Iz
njih
je
odsevala
nekaljena
luč
;
niso
bile
zbegane
,
ne
kalne
,
ne
boječe
.
Bile
so
te
oči
kakor
tiste
,
ki
so
zrle
uprav
kar
najlepši
prizor
in
se
še
smehljajo
,
dasi
je
izginila
čarobna
prikazen
.
Evfrozina
je
izkušala
dvigniti
glavo
.
Prednica
Gabrijela
ji
je
pomagala
.
Odprla
je
na
smeh
se
držeče
ustnice
,
po
sobi
je
zanihal
slaboten
,
a
ne
tresoč
se
glas
,
kot
bi
govoril
nekdo
z
onega
sveta
.
Evfrozina
je
prosila
milo
in
prisrčno
vse
sestre
odpuščanja
,
priporočila
se
v
molitev
in
vzela
slovo
.
Zadnja
beseda
ji
je
umrla
na
ustnicah
,
glava
je
omagala
,
prednica
jo
je
položila
nazaj
na
belo
vzglavje
.
Obležala
je
mirno
na
belem
prtu
,
kot
bi
odtrgal
cvet
in
ga
spustil
na
belo
zaveso
.
Vrata
so
se
odprla
;
prišel
je
duhovnik
v
črnem
talarju
,
širokorokavnem
roketu
in
srebrnim
škropilom
v
roki
.
Obraz
mu
je
bil
koščen
,
nos
orlov
,
čelo
visoko
—
izraz
slovesno
resen
.
Pokropil
je
bolnico
,
blagoslovil
sobo
,
potem
pa
pokleknil
in
molil
.
Smrtni
boj
se
je
pričel
,
tisti
boj
,
ko
drgeče
telo
bolnikovo
,
ko
drsi
na
postelji
,
ko
se
oko
suče
,
in
iščejo
prsti
pomoči
,
bilke
,
da
bi
se
še
oprijeli
in
obdržali
v
življenju
,
ko
teče
grenka
solza
iz
plašnega
očesa
,
ne
,
ta
boj
ni
bil
grenki
smrtni
boj
,
to
je
bilo
umiranje
nedolžnega
deteta
,
to
je
bilo
slovo
neveste
,
predno
zleti
v
objem
svojemu
ženinu
;
tako
se
poslavlja
smehljajoča
zarja
od
belih
lednikov
,
tako
mirno
tone
solnce
v
morskih
valovih
sredi
oceana
.
„
Smrt
mi
je
dobiček
,
“
ponovila
je
Evfrozina
z
zadnjo
močjo
za
duhovnikom
,
prednica
Gabrijela
ji
je
zatisnila
oči
in
rekla
:
„
V
večnosti
je
,
počivaj
v
miru
!
“
Duhovnik
je
obmolknil
,
po
sobi
je
zavladala
tajna
tihota
,
pod
oknom
je
zašumelo
listje
,
duša
je
dobila
mir
.
Duhovnik
je
odšel
resno
zamišljen
.
Sedel
je
doma
v
naslonjač
,
podprl
si
glavo
in
ponavljal
:
Ecce
,
ecce
,
quomodo
moritur
iustus
!
Evfrozina
je
ležala
na
mrtvaškem
odru
.
Ljudstvo
jo
je
hodilo
kropit
in
molit
za
pokoj
njene
duše
in
gledat
in
zopet
gledat
odsev
blaženega
mirú
,
ki
je
bil
razlit
kot
skrivnostna
luč
po
mrtvem
obrazu
.
Margita
je
žalovala
,
in
hodili
so
k
njej
letovičarji
,
vsi
v
tisti
mrzli
,
črni
formelni
obleki
,
vsi
z
istimi
frazami
,
vsi
z
istimi
obrazi
zunanjega
sočutja
,
izrekali
ji
sožalje
in
jo
tolažili
,
pa
zopet
takisto
ledeno
odhajali
,
zavedajoč
se
ponosno
,
da
so
zvršili
mrzlo
dolžnost
.
In
Margita
se
jim
je
zahvaljevala
in
občudovala
njihov
trud
in
ljubeznivost
,
sprejemala
jih
in
odpuščala
,
a
njeno
srce
,
ki
je
trpelo
in
krvavelo
,
je
ostalo
brez
leka
,
brez
zdravnika
—
bilo
je
bolno
,
tako
silno
bolno
.
Pokopali
so
Evfrozino
na
domače
pokopališče
,
na
katerem
je
že
spalo
dokaj
žrtev
ljubezni
do
bližnjega
.
Na
vzglavje
groba
so
prislonili
belo
marmorno
pločico
,
na
katero
je
vdolbel
klesar
križec
,
dan
in
letnico
rojstva
in
smrti
.
In
pod
skromnim
grobom
brez
piramide
in
obeliska
,
brez
mavzoleja
in
epitafija
,
brez
cipres
in
tuj
sniva
prah
plemenitega
srca
sanje
pravičnega
.
Vreme
je
bilo
trdovratno
,
sezona
letovišč
završena
.
Mesto
vrišča
in
zvonkega
smeha
,
mesto
gospodičen
in
kavalirjev
,
mesto
umirovljenih
častnikov
in
uradnikov
,
skrbnih
mamk
in
jezičnih
tetk
,
je
hojeval
tu
in
tam
star
služabnik
po
vrtih
in
vilah
,
zapiral
in
zabijal
okna
,
izkopaval
po
vrtu
gomolje
georgin
,
obvezaval
tuje
,
pripogibal
vrtnice
,
kot
bi
vesoljni
živi
vrt
in
bučno
hišo
vsnival
in
pokladal
v
zimsko
postelj
.
Iz
življenja
se
je
rodila
smrt
,
iz
vrišča
molk
,
iz
vile
zimski
grob
.
Kjer
je
drdrala
prej
gosposka
kočija
,
kjer
so
jahali
‚
vitezi
‘
,
kjer
je
dišal
parfum
,
tam
je
škripal
neroden
koš
krompirja
,
tam
je
gonil
pastir
na
travnike
,
tam
je
rataj
tiral
plug
na
njivo
.
Po
mestih
je
pa
začelo
vreti
novo
življenje
,
polnile
so
se
učilnice
in
vojašnice
,
po
šetališčih
je
zašumelo
novo
gibanje
;
pozdravljanja
,
izpraševanja
,
poklonov
in
častitk
na
vrlem
zdravju
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Pordela
,
nekoliko
osmojena
lica
so
izdajski
kazala
vsakega
,
kdor
je
bil
toliko
srečen
,
da
je
prebil
počitnice
v
toplicah
,
na
kmetih
,
po
letoviščih
.
In
mimo
teh
obrazov
so
švigale
kot
sence
bledolične
deklice
,
zarumeneli
možje
,
ki
jim
ni
bila
usoda
toliko
ugodna
,
da
bi
bili
mogli
na
zrak
in
so
životarili
priklenjeni
na
pult
in
šivalno
mizico
cele
dolge
počitnice
in
na
debelo
goltali
pusti
mestni
počitniški
dolgčas
.
Vrnila
se
je
tudi
Margita
,
vrnil
baron
Lotar
,
tetka
Tera
,
Adolf
,
—
poslovili
se
s
kapitanko
in
gospo
pl.
Albenijevo
,
ki
sta
Lotarju
ob
slovesu
voščili
srečo
ob
bližajoči
se
zaroki
in
poroki
.
Spomnili
sta
se
blage
preminule
tete
Evfrozine
,
spomnili
s
tisto
moderno
bridko
ironijo
,
ko
lice
plaka
,
srce
pa
pleše
veselja
in
sreče
;
spomnile
se
takisto
s
pomilovalnim
smehljajem
Lacingerja
,
pravega
‚
dobro-proča
‘
,
in
preko
teh
dveh
oblakov
zrle
v
duši
vzhajajoče
jasno
solnce
Lotarjeve
in
Margitine
sreče
—
sreče
namreč
,
da
bodeta
zvezana
,
pred
svetom
proglašena
kot
najfinejši
par
vseh
porok
—
in
da
potem
živita
pod
isto
streho
brezskrbno
,
goječ
vsak
to
,
kar
mu
najbolj
ugaja
,
hodeč
vsak
svojim
potem
,
razven
plesov
,
gledišč
,
obiskov
,
večerij
in
koncertov
.
Margita
je
bila
po
smrti
Evfrozine
zelo
otožna
.
Že
Antetov
nenavadni
in
nenadni
odhod
brez
slovesa
je
nanjo
vplival
tako
,
da
ni
bila
par
dnij
dobre
volje
.
Kaj
je
čutila
,
kaj
je
imela
v
srcu
do
tega
človeka
,
tega
si
ni
mogla
tolmačiti
.
Čimbolj
se
je
trudila
,
da
bi
si
mirno
in
trezno
dokazala
,
da
je
Ante
njej
popolnoma
nevtralno
bitje
,
da
je
človek
dobrega
srca
,
s
katerim
se
je
seznanila
slučajno
zato
,
ker
ga
je
potrebovala
,
da
mu
sicer
nima
nič
očitati
,
a
prav
tako
nima
čisto
nič
,
kar
bi
jo
vleklo
in
vezalo
,
da
bi
se
še
kdaj
v
življenju
morala
njega
spominjati
.
Kljub
tej
logiki
je
bil
pa
Ante
zanjo
vendar-le
zanimiv
,
bil
je
skrajnji
kontrast
Lotarjev
,
in
prav
taki
kontrasti
nam
težko
izginejo
naglo
iz
spomina
.
V
družbi
se
je
o
njem
govorilo
redko
in
še
tedaj
zabavljivo
,
ker
je
odšel
brez
slovesa
,
kot
kmet
,
bi
pride
v
vas
,
sedi
nekaj
časa
pri
peči
,
si
ogreje
hrbet
,
potem
zazdeha
,
prime
za
kljuko
in
gre
tebi
nič
meni
nič
zopet
skozi
duri
.
Tako
govorjenje
je
Margito
nekoliko
zbadalo
,
a
hkrati
ji
je
lečilo
srce
in
izbijalo
iz
glave
misel
na
Anteta
,
češ
,
tak
istinito
ni
vreden
naše
družbe
,
še
manj
pa
misli
.
Mlada
je
bila
,
in
mladina
je
pač
večno
taka
,
kakršna
je
družba
krog
nje
.
Ni
pa
tako
lahko
prebolela
smrti
tete
Evfrozine
.
Izkušali
so
jo
tolažiti
.
Toda
ta
tolažba
!
Fraza
za
frazo
,
vse
mrzlo
,
brez
srca
,
brez
ognja
,
brez
ljubezni
.
Za
tako
tolažbo
je
treba
čuteče
duše
,
ki
ne
govori
mnogo
,
ki
ne
govori
nič
,
ampak
ki
čuti
taisto
kot
mi
,
čuti
prav
tako
močno
.
Takega
srca
je
potrebovala
Margita
,
srca
samega
,
brez
sladkih
besed
,
brez
konvencijonalnih
dobrikalnih
izrazov
sočutja
,
srca
je
potrebovala
,
katerega
bi
se
bila
oklenila
in
se
na
njem
izihtela
in
izsolzila
,
in
s
to
gorko
srčno
roso
presadila
ljubezen
do
Evfrozine
v
to
drugo
prav
tako
dobro
,
nesebično
jo
ljubeče
srce
.
Ali
takega
srca
Margita
ni
našla
.
Imela
je
pač
globoko
urojeno
svojstvo
,
ki
je
lastno
preprostemu
in
nepokvarjenemu
srcu
,
da
namreč
hitro
in
skoro
nezmotljivo
spozna
,
kdo
da
je
istinito
in
nesebično
ljubi
.
Vodili
in
vabili
so
jo
k
Lotarju
,
na
njem
ji
kazali
uteho
in
mir
,
njega
so
slikali
za
oni
steber
,
ki
bi
oprl
njeno
omahujočo
dušo
.
Lotarju
se
je
tudi
v
resnici
smilila
,
dasi
ni
mogel
tega
umeti
,
kako
more
tako
izobražena
svetovna
dama
žalovati
po
umrli
redovnici
,
in
naj
je
tudi
njena
sorodnica
.
In
česar
sam
ni
imel
,
česar
sam
ni
čutil
,
tega
tudi
Margiti
ni
mogel
dati
,
ni
mogel
vliti
v
bolno
srce
.
Spoznala
je
ona
to
in
poslej
molčala
in
želela
,
da
se
ni
nikdar
v
družbi
govorilo
o
teti
Evfrozini
.
O
njej
je
govorila
le
sama
s
seboj
,
kadar
je
slonela
v
tihem
svojem
budoarčku
in
gledala
na
plivkajoče
morje
,
ki
se
je
treslo
in
trepetalo
v
pordelih
valovih
od
večerne
zarje
,
kot
je
trepetalo
in
nihalo
njeno
srce
in
krvavelo
in
je
bolelo
,
ker
je
z
Evfrozino
premalo
občevala
pred
smrtjo
,
ker
je
ni
vprašala
v
zadnjem
trenutku
svèta
,
modrega
sveta
za
življenje
.
Umrla
je
nenadoma
,
prehitro
,
in
vprašanje
,
katero
ji
je
zastavila
glede
svoje
bodoče
sreče
,
tega
usodnega
vprašanja
ji
ni
rešila
jasno
,
točno
.
Zvenel
ji
je
samo
tisti
orakelski
odgovor
:
„
Drum
prüfe
,
wer
sich
ewig
bindet
—
.
“
Tako
je
bilo
Margitino
duševno
stanje
,
in
vendar
so
vsi
visoki
krogi
govorili
o
njeni
sreči
,
zakaj
javno
je
bilo
,
da
se
čim
preje
priredi
slovesna
zaroka
z
Lotarjem
.
Ta
je
bil
redni
gost
pri
Ladičevih
,
neločljiv
spremljevavec
Margite
na
šetališčih
,
pri
koncertih
,
v
gledišču
—
povsodi
so
ga
videli
v
družbi
Ladičevih
.
Margita
je
bila
kakor
ograjen
ptiček
,
vedno
v
zabavi
,
v
petju
,
v
šumu
,
na
videz
je
imela
vsega
na
izbero
,
uživala
najsijajnejšo
svobodo
,
ali
vendar
ni
bila
nič
prosta
,
tako
prosta
,
kot
si
je
sama
želela
,
kot
je
bila
na
vrtih
in
gajih
v
tihem
zagorskem
kotu
.
Ni
čuda
,
da
se
je
tako
privajala
od
dné
do
dné
tega
življenja
,
navajala
se
Lotarja
in
nazadnje
že
kar
mislila
,
da
mora
samo
ž
njim
občevati
,
samo
ž
njim
se
zabavati
,
da
se
on
resnično
žrtvuje
zanjo
,
da
opušča
prejšnjo
družbo
le
njej
na
ljubo
in
da
bi
na
vse
zadnje
bilo
vendar
lepo
življenje
,
ko
bi
ga
imela
tako
sama
zase
,
doma
,
vedno
doma
in
poleg
sebe
;
in
kako
bi
ga
tedaj
preustvarila
,
kako
bi
sanjala
,
kako
bi
se
veselila
tihih
ur
,
brez
sitne
formalnosti
,
ampak
prosto
,
svobodno
na
svojem
svetu
,
v
domačem
krogu
.
In
če
bi
nastopila
javno
na
plesu
,
v
koncertu
,
bi
bila
ob
njegovi
strani
vendar-le
prva
dama
,
baronica
,
plemenita
.
Zavidale
bi
ji
druge
,
posnemale
njeno
toaleto
,
in
ona
bi
bila
kraljica
.
Tudi
ta
misel
jo
je
ljubko
dražila
in
ščegetala
,
dasi
ni
bila
ohola
—
,
a
bila
je
ženska
in
vsled
tega
že
od
narave
zaljubljena
vase
,
hrepeneča
po
vtiskih
,
poklonih
in
občudovanju
.
In
tako
so
jo
te
duhteče
in
vonjajoče
razmere
zazibale
in
zasipale
v
neko
nejasno
meglo
,
da
se
je
zibala
v
njih
kot
gondola
na
lahnih
valčkih
,
zibala
brez
misli
in
brez
pravega
čuta
.
In
prišlo
je
,
kar
je
v
teh
razmerah
moralo
priti
—
:
zamenjala
sta
briljantna
prstana
,
razposlali
so
povabila
,
in
napočil
je
slovesni
večer
zaroke
.
Zlat
lestenec
je
gorel
nad
dolgo
,
pogrnjeno
mizo
,
dragoceni
šopki
so
duhteli
na
mizi
,
s
cvetjem
je
bil
prepleten
prt
,
cela
obednica
je
bila
sijajno
opravljena
,
slovesna
,
razkošna
.
Zunaj
je
žvižgala
burja
,
morje
je
pljuskalo
,
pred
Ladičevo
hišo
so
pa
drdrale
ekipaže
,
elegantne
in
dragocene
;
Lotar
je
imel
plemenite
in
odlične
prijatelje
in
sorodnike
.
V
vseh
višjih
krogih
se
je
govorilo
o
tej
sijajni
zaroki
,
katere
slovesnost
je
bila
izredna
,
da
je
budila
občno
pozornost
.
V
salonu
so
se
zbirali
povabljenci
.
Nihče
ni
odrekel
,
vsi
so
prihajali
po
redu
:
bogataši
,
plemenitniki
,
častniki
.
Svilena
krila
so
šumela
,
vonj
najfinejših
dišav
se
je
širil
po
salonu
in
se
prelival
v
mehko
toploto
,
ki
je
dihala
od
krasne
peči
v
renesančnem
slogu
.
Častniki
so
stali
kot
uliti
v
novo
uniformo
pred
fotelji
in
dvorili
damam
,
prodajali
najnovejše
dovtipe
,
trudili
se
z
vso
energijo
svojih
talentov
,
da
so
bili
kolikor
mogoče
dovtipni
,
duhoviti
in
zabavni
.
Starejše
dame
so
si
izbrale
prostorčke
pri
mali
rokoko-garnituri
,
prevlečeni
z
bordô-plišem
in
odičeni
z
bogato
pozlačenimi
vijugastimi
okraski
.
Ob
dragoceni
velikanski
japonski
vazi
so
se
zbirali
sivobradi
očetje
in
prerokovali
o
politiki
,
ugibali
o
bodočih
volitvah
in
ocenjali
novo
ministerstvo
.
Med
njimi
je
bil
tudi
gospodar
,
oče
Ladič
,
ki
se
je
za
vse
to
kruto
malo
menil
in
kot
sluga
svoje
praktične
žene
igral
dosti
žalostno
ulogo
statista
.
Zato
pa
je
bila
v
gospe
Ladičevi
osredotočena
vsa
agilnost
,
telesna
in
duševna
.
Za
vsakega
gosta
je
imela
drug
ljubezniv
pozdrav
,
vsakega
je
znala
vesti
tje
,
kjer
je
vedela
da
je
zanj
in
za
druge
najumestneje
.
Zadnji
gostje
so
vstopili
.
Električni
zvonček
je
zapel
,
po
mehkih
preprogah
se
je
zazibala
družba
fino
,
brezsložno
,
kot
bi
se
niti
tal
ne
dotikali
,
da
ni
tega
kak
malo
,
malo
cvrkajoč
čevelj
izdal
,
v
razsvetljeno
dvorano
,
v
kateri
so
stali
strežaji
blestečih
ovratnikov
,
kot
sneg
belih
kravat
in
rokavic
,
kot
neme
sohe
na
svojih
mestih
in
nervozno
čakali
migljaja
,
da
ga
izpolnijo
točno
,
hitro
,
kot
bi
brali
misli
z
obraza
.
Sredi
mize
se
je
dvigal
visok
srebrn
nastavek
—
kot
surtout
—
obložen
z
mrzlim
predgrizkom
,
z
najfinejšim
hors
d
’
oeuvre
.
Ob
njem
je
bil
krasno
izdelan
‚
menu
‘
,
okrašen
z
baronovim
grbom
,
vinsko
trto
,
Amorji
z
metuljčkom
,
mladimi
satiri
in
raznimi
okraski
.
In
na
njem
je
bila
zabeležena
bogata
vrsta
iziskanih
jedil
,
kot
jih
poznajo
le
mize
knežjih
bonvivantov
od
‚
potage
a
la
Princesse
‘
pa
do
‚
glaces
variées
‘
.
Baron
in
Ladičevka
sta
vedela
,
kaj
ščegače
grla
in
s
čim
se
imponira
družbi
,
katero
sta
povabila
.
Ladičevka
je
hotela
z
večerom
pokazati
vsem
gostom
,
da
se
vrši
oni
slovesni
trenutek
,
ko
se
javno
naznani
,
da
bo
prišla
tudi
v
njeno
družino
plava
kri
.
—
In
obedovali
so
,
govorili
in
govorančili
z
nosljajočim
naglasom
,
praktičnim
tonom
,
ponavljajoč
po
vrsti
tiste
fraze
na
srečo
novozaročencev
,
na
čast
domači
gospe
in
slavo
baronovemu
rodu
,
ki
je
vreden
,
da
sprejme
vase
tak
biser
,
kot
je
Margita
—
saj
tu
je
nomen
zares
omen
.
Jedina
ta
misel
je
bila
vredna
nekaj
stavkov
in
to
je
že
teden
dnij
prej
iztuhtal
neki
častnik
in
za
ta
svoj
trud
tudi
dobil
burno
hvalo
,
in
šampanjske
čase
so
donele
najbučneje
,
najglasneje
,
in
vsi
so
hiteli
do
‚
bisera
‘
,
da
so
trčili
ž
njim
in
laskavo
ponavljali
:
nomen
omen
.
In
ko
je
nazadnje
trčil
še
baron
z
vsem
ognjem
,
katerega
mu
je
zadalo
več
vino
kot
srce
,
‚
plink
‘
—
počila
je
časa
Margiti
,
in
šumeča
tekočina
je
kipela
na
mizo
.
Za
trenutek
so
bili
vsi
iznenajeni
,
Margita
seveda
najbolj
,
a
baron
ji
je
pošepetal
na
uho
,
da
je
skoro
zardela
,
potem
se
zasmejala
,
ž
njo
vsi
drugi
,
in
zopet
sta
trčila
z
novo
čašo
,
katero
je
v
trenutku
napolnila
vestna
roka
strežajeva
.
Po
obedu
,
ki
je
trajal
v
pozno
noč
,
so
aranžirali
ples
,
in
vrteli
so
se
in
zibali
lahni
pari
v
poskočni
godbi
ter
se
zabavali
in
zabavali
—
.
Jutro
je
že
zvonilo
,
ko
je
legal
mlad
častnik
v
posteljo
in
se
gredé
na
glas
madjarski
veril
,
da
tako
famozno
še
ni
supiral
,
kar
časa
brenčé
njegove
ostroge
po
okrogli
zemlji
.
In
jutro
je
že
zvonilo
,
ko
je
Margita
na
pol
slečena
,
z
razpuščenimi
lasmi
slonela
na
divanu
v
sobi
,
izmučena
in
trudna
,
da
ji
vsled
truda
ni
bilo
moči
zaspati
.
Ves
svet
se
ji
je
vrtel
po
glavi
,
srce
ji
je
nekaj
stiskalo
,
srečna
ni
bila
,
kot
je
mislila
da
bo
,
na
ustnicah
ji
je
še
trepetal
Lotarjev
strastni
poljub
,
ki
je
ni
božal
,
ni
vsnival
v
mehko
melanholijo
,
ampak
pekel
kot
ogenj
in
po
ušesih
ji
je
donelo
:
omen
—
nomen
,
pred
očmi
ji
je
pa
plesala
ubita
časa
.
Lotar
je
bil
pa
jako
zadovoljen
s
svojimi
uspehi
,
ki
so
mu
obetali
še
sijajnejšo
bodočnost
.
„
Ko
brez
mirú
okrog
divjam
,
“
bi
bil
lahko
zapel
Ante
Lacinger
,
ko
se
je
poslovil
od
grajščine
nenadoma
,
pregnan
po
slučaju
,
pregnan
bolj
od
hvaležne
ljubezni
do
strica
nego
od
česarkoli
.
Na
Dunaj
ni
šel
takoj
,
ampak
potoval
je
v
Benetke
pod
vedno
jasno
nebo
italijansko
,
od
tam
je
šel
skozi
Tirolsko
,
Monakovo
in
Prago
.
Iskal
je
miru
,
iskal
utehe
.
A
niti
italsko
solnce
,
niti
tirolski
snežniki
,
niti
monakovske
umetnine
,
ne
praške
slovanske
starodavnosti
ga
niso
zadovoljile
.
Bil
je
povsodi
sam
,
brez
družbe
,
sam
med
tujim
narodom
,
in
to
je
njegovo
otožnost
le
povečevalo
in
mizantropizem
je
zorel
v
njem
od
dne
do
dne
.
Tak
je
dospel
na
Dunaj
,
še
predno
so
se
pričela
predavanja
.
Zbral
je
vso
moč
volje
in
duha
in
se
zaril
v
stare
knjige
in
spise
,
bral
in
študiral
neprenehoma
—
in
to
ga
je
največ
umirilo
.
Delo
,
jedino
delo
nas
vedri
,
sklepal
je
iz
tega
,
in
delo
tvarja
človeka
,
zares
človeka
.
In
če
je
bilo
resnično
doslej
,
da
človek
toliko
velja
,
kar
plača
,
mora
biti
resnično
zanaprej
,
da
človek
,
toliko
velja
,
kar
vé
in
stori
.
Vedel
je
,
da
mu
razmere
rojstva
niso
ugodne
,
vedel
je
,
da
nima
one
prožne
lestvice
,
katero
prislanja
protekcija
premnogim
,
da
se
brez
temeljitega
znanja
popenjajo
kvišku
do
sijajnih
in
uglednih
mest
in
mastnih
služb
.
In
prav
zato
je
sklenil
,
da
hoče
kljub
temu
nekaj
biti
,
biti
neki
činitelj
,
s
katerim
se
bo
računalo
,
toda
biti
,
kar
bo
,
sam
iz
sebe
.
In
zato
je
zavrgel
svoj
prvotni
sklep
,
da
bi
stopil
v
politično
službo
,
kjer
bi
bil
odvisen
,
kjer
bi
se
moral
prepogosto
klanjati
puhlim
glavam
predstojnikov
,
katerih
ponižni
sluga
bi
bil
celo
življenje
in
celo
življenje
bi
črepal
zanje
svoje
moči
,
da
bi
oni
pod
njegova
izborna
dela
stavili
svoja
mogočna
plemenita
imena
in
bili
hvaljeni
in
trdno
upali
na
novi
avancement
,
on
bi
pa
mirno
žedel
in
čakal
,
kdaj
bo
prazno
kako
skromno
mestece
,
za
katero
bi
bil
vsak
drug
plemenitaš
preodličen
in
previsok
.
Ne
,
ne
,
in
zopet
ne
!
Kar
bom
,
bom
iz
sebe
,
samo
iz
sebe
,
iz
lastne
moči
moram
kvišku
,
in
če
ne
bom
mogel
,
tedaj
bom
miren
v
pritličju
,
prepričan
,
da
nisem
sposoben
in
zato
lepo
tiho
ponižen
čakal
tam
,
kjer
bom
zadoščal
svojemu
znanju
.
Ante
je
sklenil
,
da
bo
odvetnik
.
Ta
sklep
je
naznanil
tudi
stricu
,
kateremu
je
večkrat
pisal
in
mu
veselo
naznanjal
,
kako
pridno
študira
,
a
nikdar
ni
vprašal
po
letovičarjih
,
kot
bi
jih
sploh
ne
bil
poznal
.
In
na
taka
pisma
mu
je
stric
ves
vesel
odgovarjal
navadno
z
denarnimi
pismi
,
da
je
Ante
imel
udobno
življenje
in
mu
ni
bilo
treba
stradati
kot
nekdaj
,
ko
so
ga
prvo
leto
pustili
vsi
na
cedilu
,
kot
bi
usoda
hotela
z
najgorjim
zlom
ukrepiti
njegov
značaj
.
Tedaj
se
je
stric
izgovarjal
z
boleznijo
v
hiši
,
s
to
in
ono
nezgodo
in
mu
pošiljal
pičlo
,
pičlo
,
da
je
bilo
komaj
za
stanarino
.
A
sedaj
je
dvignil
iz
zavarovalnice
lepo
glavnico
,
in
ker
je
Anteta
imel
čimdalje
rajši
,
ni
skoparil
in
štedil
,
ampak
odprl
zanj
svojo
denarnico
na
široko
.
Lepo
je
sijalo
jesensko
solnce
.
Dunajčani
so
vrveli
v
ljudski
park
,
kjer
so
sicer
še
štropotali
vodometi
,
še
cvetle
tu
in
tam
pozne
cvetke
,
a
listje
je
rumenelo
in
brez
diha
in
vetra
v
svedrastih
plesih
cepalo
na
tla
.
Iztočna
in
južna
zelišča
,
razne
succulente
,
agave
in
kakte
je
že
preselila
vrtnarjeva
roka
v
varna
in
gorka
prezimišča
.
Ves
park
je
kazal
ono
jesensko
lice
,
ki
samotnega
šetavca
vselej
navdá
z
neko
melanholijo
,
da
zatopljen
zre
v
povešeno
cvetje
,
na
oropane
grede
,
na
gole
,
obletele
vrhe
dreves
in
na
rumeno
listje
po
tleh
ter
resignirano
šepeta
:
Sic
transit
—
.
Tak
je
bil
Lacinger
.
Na
klopici
nasproti
pršečega
vodometa
je
sedel
,
pušil
malomarno
cigareto
,
študiral
mimo
njega
hiteče
obraze
,
vesele
in
otožne
,
mlade
in
stare
,
krasotice
pa
zvenele
dame
in
gospode
—
in
mislil
nekaj
tje
v
jeden
dan
brez
reda
,
kot
bi
igral
najlepšo
nirvano
.
Poznal
ga
ni
nihče
,
on
takisto
nobenega
,
in
to
mu
je
prijalo
nad
vse
.
Sedaj
pa
sedaj
se
je
ozrl
radoveden
šetavec
ali
predrzna
gospica
vanj
,
pa
se
pomilovaje
obrnila
proč
in
stopila
bliže
svojega
spremljevavca
,
kot
bi
hotela
reči
:
Verlassen
,
verlassen
,
wie
der
Stein
auf
der
Strassen
...
In
Ante
se
ni
brigal
zanje
;
gledal
je
za
kolobarji
dima
,
prisluškal
vodeni
godbi
in
nemarno
otresal
pepel
od
cigarete
na
beli
pesek
.
Počasi
pride
proti
njemu
dvojica
črno
oblečenih
dam
.
Starica
,
mati
,
se
je
naslanjala
na
roko
krepke
hčerke
,
stopala
je
počasi
,
negotovo
,
obličje
je
bilo
bolno
,
suho
.
Na
obrazu
hčerke
je
bila
razlita
trudna
žalost
,
a
prosijana
z
onim
sijajem
,
ki
obdaje
lice
otrokovo
,
kadar
stori
materi
uslugo
,
dobro
delo
iz
čiste
ljubezni
.
Ante
se
zagleda
v
ta
par
.
Prešinil
ga
je
tisti
čut
,
kot
prešine
mehko
,
rahločutno
srce
slika
ubožca
.
Dvojica
se
je
pomikala
proti
njemu
počasi
—
počasi
.
Tedaj
se
Ante
zdrsne
,
noga
mu
omahne
raz
koleno
,
telo
se
strese
in
dvigne
,
lice
mu
zardi
,
cigareta
pade
na
tla
.
Ante
je
hotel
vstati
,
bežati
,
bežati
,
—
prijel
za
palico
—
a
ni
mogel
.
Pribit
je
bil
na
klop
,
z
dvignjenim
životom
,
kot
bi
bil
hotel
vstati
;
srce
mu
je
kiju
val
o
,
oči
so
mu
begale
na
vodomet
in
nazaj
na
lice
črno
oblečene
gospodične
.
Videl
je
,
da
ga
je
ona
zapazila
,
videl
je
,
kako
je
krepkeje
oprla
svojo
mater
,
videl
je
,
da
se
je
zato
ozrla
proč
,
kot
bi
hotela
zakriti
rdečico
,
ki
ji
je
silila
na
belo
lice
—
obrnila
se
je
zopet
vanj
,
pogledala
ga
s
tistimi
očitajočimi
in
povešenimi
očmi
,
katere
je
Ante
poznal
dobro
,
davno
—
a
jih
skoro
pozabil
,
misleč
,
da
so
te
zvezde
ugasnile
zanj
.
Mlada
dama
bi
bila
rada
zavila
na
drugo
stezo
,
ali
že
sta
bili
naprej
od
nje
,
in
morala
je
mimo
Anteta
.
Prišli
sta
do
klopice
.
Ante
se
je
dvignil
,
pozdravil
zmedeno
,
starica
ga
je
pogledala
na
lorgnon
,
hčerka
je
povesila
glavico
,
da
ji
je
črni
pajčolan
zakril
lice
,
požurila
korak
—
in
bili
sta
mimo
njega
.
Tedaj
se
je
Antetu
izvil
z
neukrotljivo
silo
dosti
glasen
vzdih
iz
prsij
,
obstal
je
pri
klopi
,
in
mlada
šetavka
je
čula
kot
nekdaj
oni
za
njeno
srce
tako
melodijozni
klic
:
Anda
!
Okrenila
je
glavo
,
ustnice
so
trepetale
in
neslišno
je
splavalo
čeznje
Antetovo
ime
.
Ni
ga
čul
Ante
,
a
videl
,
čutil
,
bral
je
z
očij
,
z
lica
,
z
ustnic
.
Anteta
je
vleklo
,
vleklo
s
tako
silo
,
da
ni
bil
več
gospodar
samega
sebe
,
in
noga
mu
je
stopila
za
njima
,
in
nekam
boječe
je
zaprašal
,
če
ji
sme
spremljati
.
Mati
ga
je
pogledala
,
čude
se
,
vprašaje
in
resno
,
dovolila
mu
in
potem
suho
zakašljala
.
Ante
je
šel
ž
njima
,
zapletel
se
v
ta
in
oni
pogovor
,
a
vse
je
bilo
brez
barve
,
brez
namena
,
samo
,
da
se
je
nekaj
govorilo
.
Prav
tako
mu
je
odgovarjala
Anda
,
zmedeno
,
naglo
,
vsa
razburjena
.
Mati
je
molčala
.
Nadlegoval
jo
je
kašelj
in
sapa
jo
je
dušila
.
Prišli
so
do
doma
.
Ante
ji
je
spremljal
še
vsled
iste
sile
skozi
vrata
,
na
stopnicah
podal
roko
materi
in
jo
opiral
in
vêdel
v
drugo
nadstropje
z
največjo
rahlostjo
in
sočutjem
,
kot
bi
spremljal
lastno
bolno
mater
.
Prišedši
v
stanovanje
,
sedla
je
od
pota
zdelana
gospa
v
naslonjač
,
vzdihnila
,
zahvalila
Anteta
za
ljubeznivost
,
ponudila
mu
stol
in
rekla
:
„
Oh
,
gospod
doktor
,
koliko
smo
mi
prestali
!
“
In
zopet
jo
je
posilil
kašelj
,
zakrila
je
obraz
in
zakrila
solze
,
ki
so
ji
plavale
na
vdrtih
očeh
.
„
Mamica
,
nikar
ne
govori
!
Oddahni
se
,
umiri
se
,
kasneje
poveš
vse
!
“
„
Da
,
da
,
kasneje
,
gospod
doktor
,
“
jecala
je
gospa
in
težko
dihala
.
Anda
pa
je
snela
materi
klobuk
,
snela
rokavice
in
ogrtač
in
z
vsakim
gibljajem
kazala
,
kako
neizmerno
ljubi
svojo
mater
.
Potem
ji
je
prinesla
gorke
čokolade
,
pokleknila
ob
naslonjaču
in
ji
držala
taso
,
dokler
ni
mama
izpila
.
Ante
se
je
pa
zagledal
v
Ando
,
kateri
je
črna
obleka
dajala
vsled
silnega
kontrasta
med
njenim
belim
licem
in
belimi
rokami
posebno
čarovitost
.
Bil
je
zadivljen
ob
tej
vtelešeni
in
trpeči
ljubezni
,
občudoval
je
njen
krasni
stas
,
ob
katerem
je
padalo
valovito
črno
krilo
,
potapljal
se
v
njeno
oko
,
ki
je
bilo
,
dasi
nekoliko
otožno
,
še
vedno
jasno
in
svetlo
kot
nekdaj
.
Vsa
nekdanja
ljubezen
je
zažarela
v
njem
,
a
še
mnogo
močneje
,
mnogo
strastneje
kot
prej
.
Gospa
je
popila
čokolado
.
„
Hvala
Bogu
,
dobro
mi
je
delo
to
.
Sedaj
bom
zadremala
,
vidva
se
pogovarjajta
.
—
Anda
,
povej
gospodu
doktorju
,
povej
mu
vse
,
kaj
sva
prestali
.
“
„
Toda
,
milostna
,
jaz
pojdem
.
Motilo
vas
bo
govorjenje
!
“
„
Ne
,
ne
,
nič
me
ne
moti
.
Le
kramljajta
!
“
Anda
je
primaknila
stol
in
sedla
Antetu
vis-à-vis
.
Sedaj
sta
si
zrla
zopet
oko
v
oko
,
prehajale
so
iskre
notranjega
ognja
skozi
ta
srčna
okna
,
in
bila
sta
že
ob
tem
pogledu
srečna
,
neizmerno
srečna
.
„
Gospod
doktor
,
ko
ste
nas
vi
zapustili
—
.
“
„
Anda
,
prosim
te
lepo
,
kako
govoriš
?
“
„
Ali
smem
,
Ante
?
“
„
Da
,
smeš
,
oh
prosim
,
moraš
!
“
„
Torej
ko
si
ti
zapustil
,
ali
prav
za
prav
,
ko
sem
te
jaz
zapustila
,
od
tedaj
nisem
bila
srečna
za
trenutek
.
Ah
tisti
Ladič
—
“
Anda
se
je
naslonila
nazaj
in
si
zakrila
obraz
.
Lacinger
se
je
približal
,
prijel
jo
za
roko
in
prosil
:
„
Anda
,
odpusti
,
prosim
te
,
bil
je
to
boj
za
kruh
,
ura
obupnosti
—
nisem
sam
kriv
.
“
„
Torej
Ladič
je
lagal
?
“
„
Lagal
,
vse
lagal
!
“
„
Da
,
tega
je
bil
zmožen
ta
človek
.
Tedaj
ti
je
ukradel
sliko
?
“
Antetu
je
bilo
hudo
;
povedal
in
razjasnil
ji
je
vse
,
in
ona
mu
je
vse
odpustila
.
Povedala
mu
je
,
da
je
izgubila
tedaj
vero
v
moške
;
ti
,
idealist
,
si
me
prodajal
,
on
bi
se
bil
rad
igral
z
menoj
—
torej
,
kaj
sem
hotela
!
Sovraštvo
sem
prisegla
vsemu
moškemu
svetu
in
bila
vesela
,
da
smo
šli
z
Dunaja
,
kraja
nesrečnih
spominov
,
proč
v
Prago
.
Ali
tam
nas
je
zadela
še
gorja
nesreča
.
Oče
je
zbolel
in
bil
bolan
skoro
dve
leti
.
Bolezen
nam
je
požrla
vse
in
nazadnje
—
požrla
še
očeta
.
“
Anda
je
zaihtela
,
Lacinger
se
je
pomaknil
k
njej
,
njena
plavolasa
glavica
je
klonila
na
njegove
prsi
,
in
na
ljubečem
srcu
se
je
izjokala
in
se
olajšala
,
kot
doslej
še
nikjer
.
—
In
nista
si
prisegala
ljubezni
in
nista
ponavljala
obetov
:
srce
je
govorilo
,
duša
se
je
prelila
v
dušo
.
Margita
in
Lotar
sta
bila
na
poročnem
potovanju
.
Vlak
je
drdral
skozi
ogrsko
ravan
proti
Budimpešti
.
Margita
je
sedela
v
kotu
mehkega
sedeža
,
Lotar
se
je
njej
nasproti
raztezal
ohlapno
po
mehki
blazini
,
opiral
komolec
na
valjasti
naslonjač
ob
oknu
,
jedno
nogo
imel
na
tleh
,
drugo
zleknjeno
po
klopi
in
ž
njo
trepetal
takt
mažarske
pesmi
,
katero
je
nosljaje
brnel
v
strop
.
Margita
je
pa
gledala
sedaj
skozi
okno
,
sedaj
predse
,
sedaj
barona
,
sedaj
je
stisnila
oči
,
pa
jih
zopet
odprla
in
gledala
konce
čeveljcev
,
s
katerimi
je
podrsavala
po
tleh
.
Oba
sta
bila
nekam
utrujena
,
nerazpoložena
,
in
govor
se
ni
dal
razpresti
.
„
Ali
so
ti
všeč
čipke
pri
posteljnini
?
“
„
Všeč
!
“
In
zopet
je
bil
nekaj
časa
molk
.
Lotar
je
brnel
naprej
svojo
pesem
,
Margita
se
je
pogledala
v
zrcalu
,
pogladila
si
brez
potrebe
lase
na
čelu
in
vtaknila
zrcalo
zopet
v
elegantno
rujavo
potno
torbico
.
„
Lotar
,
ali
si
spalnico
ogledal
?
“
„
Kaj
?
“
„
Ali
ti
ugaja
najina
spalnica
?
“
„
Seveda
.
“
In
snov
je
bila
zopet
obdelana
.
Margita
je
vstala
v
vozu
,
šla
iz
kupéja
na
hodnik
,
prijela
se
za
naslonjalni
drog
in
strmela
v
mirno
švigajoče
brzojavne
droge
,
čuvajnice
,
hiše
,
travnike
,
polja
.
Odkar
se
je
poslovila
z
domom
,
zdelo
se
ji
je
,
da
je
preteklo
več
tednov
,
ne
samo
trije
dobri
dnevi
.
Kakor
bi
se
bila
streznila
iz
neke
dremalice
,
zahrepenela
je
nazaj
po
svoji
sobici
,
po
svojem
prejšnjem
stanu
,
po
materi
,
po
prijateljicah
.
Toda
spoznala
je
,
da
so
to
sedaj
zanjo
prazne
misli
,
da
jih
bo
sicer
še
videla
,
še
pozdravila
in
objela
,
toda
svoja
ne
bo
nikdar
več
,
svoja
,
prosta
,
nevezana
.
Izročena
je
možu
,
izročila
se
mu
je
sama
,
očitno
,
slovesno
in
celo
prostovoljno
,
kakor
je
pritrdila
z
osodnim
‚
da
‘
pred
oltarjem
.
Ne
more
se
trditi
,
da
bi
bila
žalostna
tega
‚
da
‘
,
da
bi
se
bila
že
kesala
poroke
,
a
žalovala
je
vendar
po
samskem
stanu
,
in
to
ji
je
izželo
solzo
na
grob
njene
deviške
svobode
,
njene
mladosti
.
Ali
Margita
je
še
imela
toliko
trdne
volje
,
toliko
moralne
sile
,
da
se
ni
dala
zmagati
od
teh
čustev
.
Prestrašila
se
je
misli
:
Kaj
,
ko
bi
me
zalotil
Lotar
,
da
jokam
!
Kako
bi
bil
užaljen
!
Kolikokrat
sem
mu
obljubila
,
da
ga
bom
tako
milo
ljubkovala
,
kadar
bo
otožen
,
da
ga
bom
vedrila
in
mu
sladila
vsako
grenko
uro
.
Da
,
da
,
to
moram
storiti
!
Žena
sem
njegova
,
to
je
sedaj
moja
dolžnost
!
Obrnila
se
je
in
šla
nazaj
v
kupé
,
smehljaje
in
najjasnejšim
obrazom
,
kolikor
je
mogla
,
sedla
k
baronu
,
oklenila
se
ga
in
ljubeznivo
šepetala
,
gladila
mu
lice
in
brke
ter
ga
gledala
v
oko
.
„
Ubožček
,
ali
si
otožen
?
Kaj
ti
je
,
povej
mi
,
no
,
dragec
moj
!
Vidiš
,
saj
sem
jaz
pri
tebi
—
pri
tebi
vedno
,
vesel
bodi
no
,
smehljaj
se
,
zaspanček
—
“
in
poljubila
ga
je
gorko
,
z
vso
strastjo
in
ognjem
mlade
žene
.
To
je
Lotarja
zdramilo
iz
melanholije
,
premišljevanja
in
računov
—
dolgovi
so
bili
namreč
tista
melanholija
,
in
te
je
v
duhu
urejal
,
ker
je
poleg
neštetih
častitk
dobil
tudi
dokaj
zelo
vljudnih
opominov
,
da
bi
se
spomnil
tega
in
onega
čimpreje
,
ko
uredi
svojo
lepo
‚
srečo
‘
.
Lotar
je
postal
nakrat
zopet
zabaven
,
prisrčen
,
živahen
in
igral
to
ulogo
tako
dobro
,
kakor
spretni
igravec
igra
kralja
,
dasi
ve
,
da
nima
gotovine
,
s
katero
bi
po
predstavi
plačal
večerjo
.
Kmalu
je
zvenel
po
dolgočasnem
kupéju
veseli
smeh
in
kratke
pavze
so
izpolnjevali
srečni
pogledi
in
poljubi
.
V
Budimpešti
sta
sklenila
,
da
ostaneta
nekaj
dnij
,
da
si
ogledata
zanimivosti
.
Lotarju
je
bilo
mesto
znano
,
poznal
je
mnogo
častnikov
,
katere
je
hotel
obiskati
ob
tej
priliki
.
Najel
je
v
jednem
izmed
prvih
hotelov
najlepše
stanovanje
za
teden
dnij
.
Oh
,
ta
teden
!
Posetila
sta
najpreje
par
rodbin
,
Lotarjevih
daljnjih
sorodnikov
,
ogledala
si
zanimivosti
,
šla
v
gledališče
,
udeležila
se
večera
,
kamor
so
Lotarja
in
gospo
povabili
častniki
.
Margita
je
užila
dokaj
zabave
,
bila
je
raztresena
,
pozabila
je
dom
in
mislila
,
da
je
čisto
srečna
.
Krog
polnoči
so
zapustile
dame
ono
častniško
zabavo
.
Vsi
oženj
eni
častniki
in
dame
so
spremile
Lotarja
in
Margito
do
hotela
;
tudi
nekaj
drugih
častnikov
je
šlo
ž
njima
.
Ob
slovesu
je
stisnil
huzarski
nadporočnik
pl.
Herzög
baronu
pomenljivo
roko
,
oko
se
je
ujelo
z
očesom
,
na
kar
je
Herzög
salutiral
,
zasukal
se
na
peti
in
odzvenele
so
ostroge
po
tlaku
.
„
Ali
si
se
dobro
zabavala
,
Margita
?
“
„
Za
zabavo
so
častniki
zares
nedosežni
.
Baron
Palffi
je
bil
ves
čas
kar
razigran
.
Človek
se
ne
more
nasmejati
.
Toliko
dovtipov
!
Izboren
spomin
ima
.
“
„
To
me
veseli
,
srček
mili
!
In
sedaj
boš
lepo
spančkala
.
Po
takem
večeru
vsaj
jaz
vselej
izborno
spim
.
“
„
Upam
,
da
bom
jaz
tudi
.
“
Margita
se
je
pripravljala
,
da
gre
počivat
,
Lotar
je
pa
sedel
še
čisto
opravljen
na
zofi
.
„
Odloži
vendar
;
kaj
boš
obsedel
kar
tam
?
“
„
Prej
te
moram
nekaj
prositi
,
Margita
.
Ali
boš
huda
?
Ali
mi
boš
dovolila
?
“
„
Seveda
ti
bom
!
Kaj
želiš
?
“
„
Vidiš
ti
,
z
nadporočnikom
Herzögom
imam
nekaj
posebnega
govoriti
.
Jutri
je
v
službi
,
ne
bo
utegnil
.
Čaka
me
v
kavarni
.
Zato
bom
moral
še
nazaj
.
“
„
Sedaj
?
Kako
bo
nadporočnik
zdelan
jutri
!
Saj
ne
bo
za
službo
.
Pogovorita
se
rajša
jutri
!
“
„
Častnik
,
pa
truden
!
He
,
he
—
Margita
,
ti
ne
poznaš
vojakov
.
Ko
sem
bil
še
jaz
pri
polku
,
kolikokrat
smo
prečuli
celi
teden
vsako
noč
,
pa
smo
bili
čvrsti
kot
Homerjevi
junaki
,
ki
so
več
spali
nego
vojevali
.
Torej
grem
,
kaj
ne
,
Margita
?
“
Baron
je
vstal
.
„
Samo
me
boš
pustil
v
tujem
svetu
?
“
Margitin
glas
je
bil
proseč
,
skoro
boječ
.
„
Saj
nisi
dete
!
Zakleneš
se
in
zaspiš
.
Vrnem
se
kmalu
in
tako
tiho
bom
prišel
,
da
me
še
čula
ne
boš
.
In
ko
se
zjutraj
zbudiš
,
še
vedela
ne
boš
,
da
si
bila
za
časek
sama
.
“
„
Torej
pojdi
,
ker
moraš
!
Počakam
te
.
Brala
bom
in
pisala
mami
.
“
„
Ne
,
ne
,
zaspi
,
trudna
si
.
Nikar
se
ne
muči
!
“
Baron
je
že
držal
za
kljuko
,
poslovil
se
z
Margito
,
ki
ga
je
prijela
za
roko
in
se
skoro
tresla
,
kot
bi
se
bala
zanj
in
zase
.
Odšel
je
.
Sredi
sobe
je
obstala
Margita
sama
,
sama
v
tujih
sobah
,
v
tujem
mestu
,
obdana
krog
in
krog
od
kdo
vé
kakih
sostanovavcev
,
sama
o
polnoči
,
brez
moža
.
Morda
bi
ji
sicer
ta
samota
še
na
misel
ne
bila
prišla
,
da
se
je
pripeljala
v
mesto
,
kakor
je
potovala
sicer
z
očetom
,
z
materjo
ali
z
bratoma
—
:
ali
sedaj
je
prišla
z
možem
,
ki
ji
je
obetal
,
da
ostane
vedno
pri
njej
,
da
se
odreče
vsaki
družbi
zaradi
nje
,
ker
bo
v
njej
imel
vse
,
kar
je
prej
iskal
povsodi
,
a
nikjer
našel
v
toliki
meri
,
kakor
bo
užival
ob
njeni
strani
.
Kaj
je
to
?
Zakaj
je
šel
?
—
Te
misli
so
ji
zavrele
po
glavi
,
zaklenila
je
hitro
vrata
in
se
plašno
ozrla
po
sobi
,
po
kateri
so
padale
in
se
tresle
dolge
sence
vsled
luči
,
katero
je
prenašala
po
sobi
.
Sedla
je
k
mizi
,
zopet
vstala
in
zavrtela
električno
zaklopko
,
da
bi
prižgala
lestenec
in
imela
več
svetlobe
v
stanovanju
.
Zaklopka
je
škripnila
,
lestenec
je
ostal
temen
,
električni
tok
je
bil
pretrgan
.
Poskusila
je
še
jedenkrat
,
dvakrat
,
zrla
v
lestenec
—
nič
;
bila
je
tema
.
Ta
malenkost
jo
je
iznova
razburila
,
šla
je
iz
salona
v
spalnico
,
zaprla
še
ta
vrata
za
seboj
,
da
ni
gledala
v
temno
noč
skozi
odprte
duri
,
potem
pa
sedla
nazaj
in
nekaj
časa
premišljevala
.
„
Kako
sem
otročja
,
“
rekla
je
polglasno
.
„
Saj
se
vendar
kmalu
povrne
,
in
če
ima
važen
pomenek
,
mora
vendar
iti
in
storiti
,
kar
je
obljubil
.
“
Pričela
je
pisati
mami
dolgo
in
obširno
pismo
,
v
katerem
je
popisala
vse
na
drobno
,
kako
se
zabava
,
kaj
je
videla
,
da
je
zdrava
,
da
ji
ni
nič
dolgčas
,
samo
sedaj
pa
sedaj
se
spomni
svoje
ljubljene
mamice
in
ji
v
duhu
pošilja
tisoč
in
tisoč
poljubov
.
S
pismom
se
je
Margita
zamotila
dolgo
časa
.
Ko
je
je
zalepila
,
bila
je
ura
dve
čez
polnoč
.
Ustrašila
se
je
,
ko
je
pogledala
nanjo
,
ustrašila
,
ker
Lotarja
še
ni
bilo
.
„
Za
trenutek
samo
,
“
tako
je
rekel
,
„
in
dve
uri
ga
ni
!
“
Margita
se
je
pričela
bati
.
Vsak
korak
po
hodniku
preko
mehkih
preprog
je
čula
,
ob
vsakem
mislila
,
sedaj
pa
sedaj
pride
on
.
A
koraki
so
hiteli
sem
in
tje
in
nobeden
se
ni
ustavil
pred
njenim
stanovanjem
.
Pač
!
Sedaj-le
!
Nekdo
je
obstal
pred
vrati
:
Srce
ji
je
utripalo
hitreje
,
prijela
je
svečnik
,
da
hiti
Lotarju
nasproti
—
nič
,
koraki
so
odšumeli
dalje
.
Sluga
je
prišel
po
čevlje
.
Še
je
čakala
.
Tolažila
je
samo
sebe
,
a
vsa
tolažba
ni
nič
izdala
.
Lotar
se
zabava
,
zabava
,
da
sama
ne
ve
,
kje
in
s
kom
,
in
ona
medli
čakanja
,
ona
sameva
,
njo
je
popustil
s
praznim
izgovorom
.
Uh
,
ta
slutnja
!
Mraziti
jo
je
pričelo
.
Šla
je
v
postelj
,
luč
ji
je
gorela
.
Tiščala
je
oči
skupaj
,
a
čimbolj
se
je
trudila
,
da
bi
zaspala
,
tembolj
je
bila
predramljena
,
bolj
je
bežal
spanec
in
oči
so
lezle
po
sili
narazen
.
Gledala
je
v
strop
v
tisti
pasasti
kolobar
,
ki
ga
je
tvorila
luč
,
ki
je
migal
in
trepetal
,
gledala
je
zdržema
,
da
bi
si
utrudila
oči
,
da
bi
zaspala
.
Vse
zastonj
!
In
po
glavi
so
ji
šle
grozne
misli
,
domišljija
se
je
razburila
,
videla
je
sedaj
Lotarja
v
družbi
,
oh
,
v
družbi
,
da
jo
je
izpreletal
gnus
,
sedaj
ga
je
videla
,
kako
ga
je
nekdo
napadel
,
ko
se
je
vračal
že
domov
,
vračal
hitro
k
njej
—
in
nezavestnega
so
odnesli
v
bolnico
.
In
te
slike
so
se
menjavale
,
večale
se
od
trenutka
do
trenutka
in
jo
grozovito
mučile
.
Kri
ji
je
šla
v
glavo
,
slišala
je
bíti
srce
,
drobno
tiktakanje
zlate
,
majhne
žepnice
se
ji
je
zdelo
glasno
,
kakor
krepki
udarci
budilnika
.
Obračala
se
je
na
postelji
,
a
že
šum
odeje
ji
je
bil
neznosen
.
Trpela
je
sirota
prvo
bridko
uro
zakonskega
življenja
.
Ko
je
Lotar
odšel
od
Margite
,
smuknil
je
tisti
sitni
poročni
obroček
ž
njegovega
prsta
v
desni
telovnikov
žep
,
in
Lotar
je
zadihal
zunaj
prosto
,
svobodno
kakor
nekdanje
dni
,
ko
je
živel
kot
lahkoživec
prve
vrste
v
Budimpešti
.
Prijatelji
so
ga
burno
pozdravili
in
mu
ploskali
,
baron
je
pokazal
prstan
ček
,
vtaknil
ga
zopet
nazaj
in
potrkal
se
po
žepu
:
„
Tako
,
možiček
zakonski
,
le
spančkajta
z
Margito
,
blago
ženko
,
ki
mi
da
rada
odpusta
!
“
„
Lotar
,
da
sem
jaz
Margita
,
“
norčeval
se
je
pl.
Herzög
,
„
dejal
bi
te
v
druge
škripce
!
Nič
odpusta
,
izpostil
bi
te
,
da
bi
plesal
kot
Bošnjaku
medved
!
“
„
Ko
bi
bil
ti
Margita
,
ne
bi
nič
opravil
.
Ko
bi
bil
pa
Lotar
,
he
,
ne
bi
je
prevaril
,
kakor
sem
jo
jaz
že
tekom
medenih
tednov
!
O
tem
ne
več
!
Dovolj
!
Tu
me
imate
,
jaz
sem
do
zjutraj
svoboden
kavalir
.
Skrbite
,
da
se
ne
bom
dolgočasil
!
“
Vkljub
vsej
zlobnosti
se
je
Lotarju
vendar
gabilo
,
da
bi
še
dalje
govoril
o
Margiti
,
katero
je
tako
lisjaški
osleparil
.
Vest
ga
je
pekla
,
in
zato
je
zahteval
zabave
,
šuma
,
užitkov
in
pijače
;
in
vse
to
mu
je
nudilo
razkošno
mesto
za
dober
denar
one
,
ki
je
v
hotelu
trpela
,
da
se
je
on
zabaval
.
Rano
jutro
je
skoro
bilo
,
ko
se
je
vrnil
Lotar
nasičen
vsega
.
„
Lotar
,
kje
si
bil
;
moj
Bog
,
kako
sem
trpela
!
“
Nekaj
je
jecal
za
odgovor
,
slekel
se
naglo
,
neredno
,
legel
in
zaspal
—
in
spal
celo
dopoldne
,
ki
je
bilo
za
Margito
prav
tako
strašno
kot
noč
brez
njega
:
zakaj
ta
čas
se
je
spočel
v
njenem
srcu
do
njega
neki
stud
,
gnev
,
kateri
je
ni
zapustil
,
dasi
ga
je
preganjala
in
pobijala
z
vso
silo
in
močjo
.
Potni
načrt
sta
nekoliko
skrajšala
na
Margitino
željo
,
češ
da
ji
ni
dobro
.
In
ko
je
dospela
Margita
domov
,
obsule
so
jo
znanke
,
in
morala
je
praviti
o
krasnem
potovanju
,
o
zabavah
,
o
vsem
—
o
sreči
celo
,
in
one
so
ji
iskreno
častitale
na
vrlem
zdravju
in
na
prelepi
zakonski
sreči
.
Pol
leta
je
bilo
po
poroki
.
Predpust
je
davno
že
minul
.
Margita
baronovka
Wegelova
je
sijala
kot
najbolj
duhovita
gospa
,
kraljica
plesov
za
visoke
kroge
,
vse
ji
je
dvorilo
,
vse
se
ji
laskalo
,
in
kdor
je
mogel
plesati
ž
njo
,
pravil
je
,
da
je
srečen
,
očaran
in
da
je
z
jednim
valčkom
,
pri
katerem
se
je
zibala
ona
kot
peresce
lahno
v
njegovih
rokah
,
užil
več
kakor
v
celi
plesni
sezoni
.
A
kljub
vsemu
Margita
ni
bila
srečna
,
ni
bila
zadovoljna
z
nobenim
plesom
,
z
nobeno
veselico
.
Ona
ni
zahtevala
laskanja
drugih
mož
,
ni
ji
prijala
medenost
raznih
kavalirjev
,
ona
je
zahtevala
vse
to
samo
od
jednega
,
zahtevala
od
tistega
,
katerega
je
zaljubila
kot
žena
,
zaljubila
bolj
nego
prej
,
dokler
ni
bila
v
zakonskem
stanu
,
—
ljubeznivosti
in
iskrenosti
je
iskala
in
zahtevala
pri
možu
,
pri
Lotarju
.
—
A
prav
tam
je
ni
bilo
.
Samo
on
je
bil
tisti
,
ki
je
bil
hladen
,
mrzel
,
skoro
brezbrižen
.
Vsa
njegova
naloga
je
bila
,
da
jo
je
privel
na
ples
,
pa
da
jo
je
zopet
spremil
domov
—
često
samo
do
vrat
,
potem
se
pa
zopet
vrnil
morda
na
ples
,
morda
drugam
:
povedal
ji
ni
nikoli
natančno
in
odkrito
.
In
to
je
ona
čutila
,
to
spoznala
in
prav
zato
ga
ni
hotela
več
vprašati
,
ampak
je
molčala
in
trpela
.
Kolikokrat
vse
je
sama
—
kraljica
plesa
—
vrnivša
domov
,
tako
bridko
razjokala
,
kot
bi
prišla
od
pogreba
!
In
zares
se
ji
je
zdelo
,
da
so
vse
te
veselice
,
ves
ta
šum
,
pri
katerih
igra
vedno
najveselejšo
masko
,
samo
pogrebni
izprevodi
,
da
so
dehteči
šopki
deli
mrtvaških
vencev
,
da
so
njena
svilena
krila
prti
za
tumbo
,
krog
katere
že
prižigajo
blede
sveče
,
ki
bodo
gorele
do
smrti
ob
katafalku
njene
sreče
.
In
čim
več
je
trpela
,
čimbolj
ji
je
krvavelo
srce
,
tembolj
se
je
njena
srčna
kri
razvnemala
za
njega
,
ki
jo
je
tako
silno
mučil
.
Kako
mu
je
stregla
,
kako
molčala
in
mu
ničesar
očitala
!
A
vse
zastonj
!
Lotar
se
je
ohlajal
do
nje
vedno
bolj
in
bolj
,
in
če
ga
je
prosila
tega
in
onega
,
zdelo
se
mu
je
smešno
,
rekel
ji
je
,
da
je
otročja
,
da
je
sitna
.
In
ona
bi
bila
tedaj
rada
videla
,
da
bi
ji
bil
Lotar
brez
pomena
,
da
bi
se
zanj
ne
menila
več
,
nego
zahteva
javnost
,
da
bi
ga
prezirala
,
živela
sama
zase
mnogo
bolj
srečna
nego
ž
njim
—
a
žal
,
tega
ni
mogla
Nekaj
jo
je
vendar
vleklo
k
njemu
;
videla
je
dobro
,
da
tudi
on
ni
srečen
,
da
ga
nekaj
grize
,
pa
da
je
te
razbitosti
in
notranje
zdvojenosti
sam
kriv
.
Zato
bi
mu
bila
rada
pomagala
,
rada
bi
ga
bila
ozdravila
:
ponujala
mu
je
najdražjega
leka
in
najboljšega
hkrati
,
ponujala
mu
je
svoje
ljubeče
srce
—
ponujala
samo
sebe
,
a
on
je
ni
maral
.
Iskal
je
zdravila
v
strupu
,
ki
je
ugonabljal
tiho
zakonsko
srečo
in
vlival
smrt
v
njegovo
in
v
dušo
Margitino
.
In
vse
to
gorje
je
morala
nositi
zaprto
v
srcu
.
Potožila
je
jedenkrat
neki
gospe
.
In
kako
tolažbo
ji
je
dala
:
„
Vsaj
vse
tako
trpimo
.
Možje
so
vsi
jednaki
.
Vesele
bodimo
,
da
jih
imamo
,
in
še
tako
ugledne
,
pred
svetom
tako
čislane
!
“
Od
tedaj
ni
potožila
nikomur
,
ne
materi
—
ne
sorodnikom
.
A
začela
jih
je
sovražiti
,
ker
so
bili
vsi
hinavci
in
so
ji
prej
slikali
življenje
v
rožicah
,
in
ko
jim
sedaj
odkriva
trnje
,
se
ji
rogajo
,
češ
saj
smo
to
prej
vedele
,
to
mora
tako
biti
.
Spoznala
je
kruto
resnico
,
da
ni
bila
zasnubljena
ona
,
da
je
bil
zasnubljen
le
denar
,
in
da
je
nevesta
samo
privesek
na
doto
,
ne
pa
narobe
.
Zanjo
je
bilo
to
grozno
,
za
druge
seveda
ne
.
Vsa
njena
tako
zvana
višja
družba
se
je
počutila
v
takih
razmerah
ugodno
.
„
Vsak
naj
svojim
potem
hodi
“
—
mož
na
desno
,
žena
na
levo
—
in
zakon
je
najugodneji
,
temni
pajčolan
,
s
katerim
se
udobno
zakriva
v
javnosti
škandal
.
In
kljub
tem
in
takim
razmeram
je
bila
Margita
preidealna
,
da
bi
slutila
o
Lotarju
kaj
hujšega
;
mislila
si
je
,
da
se
je
veselil
s
svojimi
tovariši
ob
pijači
,
da
igra
ž
njimi
,
a
drugega
nič
.
Nekega
dne
je
sedela
proti
večeru
sama
,
kakor
navadno
.
Pri
oknu
je
vezla
prekrasno
tkanino
,
s
katero
je
hotela
Lotarja
iznenaditi
.
Vbadala
je
z
iglico
,
pod
roko
so
ji
rastle
cvetke
,
krog
cvetk
trnje
,
na
sredi
pa
plamteče
srce
,
ograjeno
od
trnja
in
pristopno
samo
njemu
,
jedino
njemu
.
Koliko
želja
,
koliko
vzdihov
in
misli
je
vbodla
v
vezenje
!
Ko
bi
vsak
vbod
mogel
govoriti
,
tedaj
bi
dovršeno
delo
ne
bilo
drugega
kakor
vzdih
,
proseč
,
ječeč
vzdih
,
kakor
zaječi
šumno
morje
po
noči
ob
viharju
,
in
ta
vzdih
bi
moral
streti
in
stopiti
tudi
najkrutejše
srce
.
Hišna
vstopi
.
„
Milostna
,
za
gospoda
barona
je
prinesel
nekdo
dve
pismi
.
Pravi
,
da
se
smejo
samo
njemu
izročiti
.
“
„
Tedaj
jih
daj
njemu
,
kaj
hodiš
k
meni
!
“
„
Oprostite
,
milostna
,
mislila
sem
,
da
jih
gospa
izročite
.
“
Hišna
ji
poljubi
roko
in
pokorno
odide
.
Margita
je
vezla
dalje
.
Ali
hipoma
se
je
poloti
silna
radovednost
.
„
Kaka
pisma
so
to
?
Samo
zanj
,
samo
njemu
v
roke
!
Doslej
takih
ni
prejemal
.
In
ali
sme
imeti
mož
pred
ženo
skrivnosti
?
Ali
jih
sme
?
Ali
res
—
jih
sme
?
Ne
,
ne
!
Tega
jaz
ne
zaslužim
,
ljubim
ga
,
zvesta
sem
mu
—
torej
čemu
skrivnosti
?
“
Vezenje
ji
je
padlo
v
naročje
,
naslonila
se
je
nazaj
in
obsedela
nekaj
trenutkov
.
Nato
je
hitro
,
razburjena
pritisnila
na
zvonček
,
hišna
se
je
prijavila
,
in
ukazala
ji
je
na
videz
silno
malomarno
,
naj
prinese
pismi
.
Z
drhtečo
roko
ju
je
prejela
Margita
,
ogledovala
—
a
bili
sta
obe
pismi
brez
naslova
—
,
v
malih
belih
kuvertih
,
na
videz
dve
posetnici
.
„
Zopet
ga
vabijo
na
kak
večer
.
“
Položila
je
pismi
predse
,
naslonila
glavo
na
dlan
in
zrla
v
ti
dve
beli
zagonetki
.
Radovednost
je
rastla
čimdalje
bolj
in
bolj
,
razburjala
se
je
,
srce
je
kljuvalo
,
prstki
so
segali
po
pismih
,
pa
jih
zopet
pokladali
nazaj
.
Zaklenila
je
vrata
.
Na
mizico
je
postavila
fin
samovarček
,
nalila
vanj
vode
,
in
za
nekaj
minut
je
vršalo
v
svetli
posodici
in
sopar
je
puhtel
iz
nje
.
Drgetaje
prime
Margita
pisemce
in
je
podrži
nad
soparjem
.
Kar
je
bila
živa
,
ni
še
delala
nobene
stvari
s
tolikim
strahom
in
trepetom
.
Tuja
pisma
je
odlepljala
!
Margita
se
je
tresla
,
lice
ji
je
žarelo
kakor
dečku
,
ki
kot
mlad
tat
prvič
pleza
na
sosedovo
češnjo
in
prisluška
,
kdaj
pride
gospodar
,
da
ga
preuhlja
zaradi
kraje
.
Bala
se
je
vsake
stopinje
,
vsakega
šuma
,
in
ko
je
zdrsnila
ura
,
prestrašila
se
je
,
da
je
pisemce
vrgla
proč
in
sedla
k
samovaru
.
Lepilo
se
je
zmehčalo
,
in
pismo
je
že
skoro
zazevalo
.
Z
drobnim
nožkom
je
odločila
pismo
,
in
pred
njo
je
ležala
karta
,
popisana
z
drobno
žensko
pisavo
.
Margita
je
hlastno
,
a
vendar
vsled
razburjenosti
brala
slovkujoče
:
„
Zakaj
te
ni
bilo
sinoči
?
Kako
sem
te
čakala
hrepeneče
!
Pridi
nocoj
gotovo
,
in
prinesi
obljubljeno
briljantno
darilce
;
če
ne
,
bom
huda
,
ali
te
pa
zatožim
celo
tvoji
dobri
ženki
!
“
Margiti
so
se
izbulile
oči
,
vsa
kri
ji
je
shitela
k
srcu
,
tiščala
je
roke
na
prsi
in
jecljaje
vzdihovala
:
„
Moj
Bog
,
moj
Bog
!
“
Zadelo
jo
je
kot
vihar
,
kot
grom
in
blisk
,
zadelo
,
kot
bi
ji
kdo
preparal
srce
in
je
grozodejsko
razmesaril
.
Bila
je
groza
tako
velika
,
da
ni
dobila
nobene
misli
,
da
je
planila
po
sobi
,
prijemala
se
za
glavo
,
vzdihovala
,
usta
so
ji
bila
suha
,
na
pol
odprta
,
in
mehanično
je
izpila
kozarec
vode
ter
se
zgrudila
na
stol
.
Samovar
je
pa
plapolal
in
žuborel
brezčutno
dalje
.
Margita
je
kot
besna
zgrabila
drugo
pismo
in
nič
več
ga
ni
varno
odpirala
,
raztrgala
je
zavitek
in
brala
z
očmi
,
pred
katerimi
so
plesale
črke
,
brala
počasi
in
dvakrat
:
„
Jutri
neobhodno
potrebujem
denarja
.
Torej
prosim
,
da
mi
tekom
dvanajst
ur
izplačate
zaigrana
dva
tisočaka
,
da
ne
bomo
imeli
sitnostij
.
“
Margita
je
imela
le
še
toliko
moči
,
da
je
pozvonila
služkinji
,
kateri
je
naročila
vode
in
zaukazala
,
da
je
ni
doma
za
nobenega
,
tudi
za
barona
ne
.
Potem
je
pa
omahnila
na
divan
in
žedela
in
trpela
kot
mramorni
kip
brez
duše
in
življenja
.
Prav
tisti
večer
je
bil
baron
Wegel
pri
gospe
tašči
Ladičevi
.
Gospoda
Ladiča
ni
iskal
nikdar
.
Razumela
sta
se
seveda
najbolje
z
mamo
—
kruto
spletkarico
,
ki
je
iz
samega
egoizma
in
častihlepnosti
žrtvovala
lastno
kri
.
„
Torej
,
ali
bi
mogel
dobiti
čimpreje
še
drugo
polovico
dote
?
Dolgove
sem
poplačal
,
nekaj
gotovine
imam
,
nekaj
sem
je
dal
na
državne
papirje
,
in
sedaj
je
prav
ugoden
čas
,
da
kupim
akcije
pri
nekem
podjetju
na
Ogrskem
.
Izvrstno
bi
se
obrestovalo
.
Poglejte
,
prosim
,
pismo
imam
.
“
Ladičevka
je
prebrala
pismo
in
zadovoljno
pokimala
,
ker
ni
slutila
,
da
je
pismo
samo
varanje
,
da
je
bilo
pisano
na
Reki
,
a
odposlano
iz
Budimpešte
.
„
Častitam
vam
!
Ali
kako
bi
se
to
uredilo
?
Gotovine
seveda
imamo
,
pri
trgovini
pa
mora
biti
denar
.
Potrpeli
bodete
težko
?
“
„
Pregovorite
Ladiča
,
da
proda
ono
posestvo
!
Čemu
mu
bo
kmetija
;
saj
sam
ne
ume
nič
,
grajščinica
razpada
,
treba
bo
vtakniti
vanjo
tisočakov
,
in
vse
to
za
tistih
par
dnij
,
ko
greste
v
trgatev
ali
po
leti
za
nekaj
tednov
!
Čemu
troški
!
Proda
naj
se
,
kupec
se
bo
dobil
!
“
„
Prav
,
vse
pritrdim
!
Ali
Ladič
,
ta
je
ves
zaljubljen
v
te
puste
hribe
!
“
„
Oh
,
milostna
,
slikajte
mu
bodočo
srečo
:
Adolf
letos
dovrši
:
moja
skrb
je
,
da
ga
pripravim
na
ugledno
mesto
.
Govoril
sem
z
nadsvétnikom
Kapelom
.
Vse
je
v
redu
.
“
„
In
Henrik
?
“
„
Ta
dovrši
osmo
—
“
„
Matematika
gre
trdo
—
“
„
Nič
ne
de
!
Povedal
sem
profesorju
—
skupaj
sva
bila
pri
vojakih
—
,
da
pojde
v
seminar
;
naj
zatisne
oko
,
saj
računstva
ne
bo
rabil
več
nego
toliko
,
da
bo
pošteno
zapravil
svojo
sinekuro
,
in
profesor
s
tem
ne
bo
nič
kompromitiran
.
Pila
sva
šampanjca
in
vse
mi
je
obljubil
,
dasi
je
sicer
strog
in
natančen
.
Vse
se
doseže
!
“
„
In
kanonikat
za
Henrika
?
“
„
Tudi
zagotovljen
.
Grof
Palffi
,
kateremu
je
stari
letos
umrl
,
je
sedaj
patron
kanonikata
v
T.
Sedanji
kanonik
je
bolan
,
leto
dnij
ne
bo
več
učakal
,
in
potem
dobi
to
lepo
službico
Henrik
.
Mladi
Palffi
mi
je
dal
častno
besedo
—
he
,
saj
je
moj
prijatelj
!
Kako
sva
živela
!
“
„
In
če
bi
Henrik
ne
hotel
v
semenišče
,
češ
da
nima
poklica
?
“
„
V
počitnicah
pride
v
mojo
šolo
!
Povedati
je
treba
dečku
,
zakaj
se
dandanes
ženijo
—
radi
dote
največ
—
,
in
doto
bo
on
imel
zagotovljeno
—
in
to
tembolje
—
doto
brez
žene
,
haha
!
“
„
Porednež
!
Torej
dobro
!
Ladiča
že
pregovorimo
,
da
dobite
tekom
meseca
denar
,
a
vi
bodite
takisto
mož
beseda
za
obljube
.
Da
so
le
otroci
preskrbljeni
,
za
to
mi
je
,
in
preskrbljeni
tako
,
da
bodo
imeli
ugledna
mesta
—
saj
nama
pri
takih
sinovih
ne
bo
sile
,
čeprav
trgovina
opeša
.
“
„
Tako
je
!
“
Lotar
je
prišel
večerjat
,
vprašal
po
Margiti
,
a
zvedel
,
da
ji
ni
dobro
,
da
ni
za
nobenega
doma
.
In
ni
silil
k
njej
,
sam
je
večerjal
z
najboljšim
tekom
,
hitro
in
slastno
,
potem
pa
odžvižgal
srečen
pod
milo
in
jasno
nebo
in
v
tisto
ljubljeno
družbo
,
katera
jedina
je
znala
živeti
po
nazorih
brez
nazorov
.
Pričelo
se
je
neznosno
gorje
za
Margito
.
Noč
,
katero
je
prebedela
v
silni
dušni
bolesti
,
ji
je
začrtala
na
lice
otožne
poteze
,
oko
ji
je
bilo
trudno
,
bolno
;
gledalo
ni
maščevalno
,
ne
sovražno
,
ampak
sijala
je
iz
njega
vsa
notranja
noč
,
vsa
duševna
tema
in
srčni
vihar
,
ki
ji
je
krčil
in
trapil
srce
,
kakor
da
bi
se
ovijala
krog
njega
strupena
zmija
,
mrzla
kakor
led
;
a
ko
seje
prijemala
za
čelo
,
bilo
je
vroče
.
Celo
noč
je
sklepala
in
ukrepala
,
in
ko
se
je
zasvital
dan
,
bila
je
tam
,
kakor
zvečer
:
nobenega
sklepa
se
ni
mogla
oprijeti
,
nobenega
načrta
si
ni
upala
izvesti
.
Hotela
je
pustiti
vse
in
bežati
od
moža
domov
,
domov
v
naročje
materi
.
A
zbala
se
je
te
sramote
,
zbala
celo
matere
,
o
kateri
je
bila
prepričana
,
da
bo
zagovarjala
Lotarja
,
kakor
ga
je
doslej
vedno
,
če
je
kaj
potožila
.
Hotela
je
Lotarja
napasti
z
najpikrejšimi
besedami
,
hotela
mu
vreči
v
obraz
oni
pismi
ter
mu
odkrito
narisati
grozno
krivico
,
katero
dela
njej
,
očitati
mu
vso
hudobijo
in
zlobno
varanje
,
naslikati
