Še
pred
desetimi
leti
je
bilo
veliko
slišati
od
Rokovnjačev
.
To
so
bili
prava
nadloga
deželi
,
ki
so
po
malem
beračevali
,
po
malem
kradli
,
in
s
silo
jemali
.
„
Novice
“
1855
,
str.
83.
Leta
1810
početkom
junija
meseca
je
bil
lep
solnčen
dan
.
V
Kamniku
je
bil
semenj
.
Po
cesti
,
ki
drži
od
Mengša
do
Kamnika
,
jezdil
je
dolg
mož
v
pólu
kmetskej
obleki
iskrega
konja
,
a
štiri
druge
konje
je
poleg
sebe
in
za
soboj
privezane
gnal
.
Konji
so
bili
,
kakor
se
je
na
prvi
hip
videlo
,
različne
starosti
in
vrednosti
.
Zato
so
trije
hoteli
bolj
počasen
korak
vzdržavati
,
dva
pak
,
in
sicer
tist
,
na
katerem
je
bil
jezdec
,
in
še
drug
sirec
,
bila
sta
mlajša
in
brzonoga
.
Tako
je
bil
gonjač
vedno
prisiljen
na
desno
in
levo
vleči
in
z
vrbovo
šibo
priganjati
,
da
niso
počasnejši
konji
zaostajali
in
za
svoje
priveze
vlekli
.
To
je
tudi
izredno
dobro
znal
,
in
čeravno
je
imel
namesto
sedla
le
sivosukneno
kamižolo
pod
soboj
,
vzpenjal
se
je
vendar
na
hrbtu
svojega
konja
zdaj
na
to
zdaj
na
ono
stran
,
s
svojo
šibo
udarjajoč
po
grivah
ali
nazaj
ali
naprej
obračajoč
se
s
tako
brezskrbnostjo
in
gotovostjo
,
da
se
je
takoj
poznalo
:
ta
suhi
mož
z
dolzimi
nogami
,
in
dolzimi
z
usnjem
obšitimi
hlačami
ter
polhovo
kapo
na
glavi
,
bil
je
vajen
sedeža
na
konjskem
hrbtu
.
„
Hej
,
to
je
Oblóški
Tonček
,
kobilar
in
konjski
mešetar
,
“
reče
jeden
izmej
kmetov
,
katere
je
konjar
prijezdil
na
potu
.
„
Od
tega
se
včasi
poceni
kupi
,
čudno
poceni
;
včasi
pa
ne
dá
k
sebi
.
Dolgo
ga
uže
nisem
videl
.
“
„
Pravijo
,
da
hodi
noter
k
Mažjarom
na
Ogrsko
po
konje
in
jih
goni
daleč
noter
v
Lahe
.
Jezdi
pa
,
kadar
ima
pravo
žival
,
da
pride
v
štirih
dneh
iz
Karlovca
tjakaj
v
laško
deželo
.
Še
spi
na
konji
,
kadar
najbolj
dirja
.
“
Tako
je
pripovedoval
drug
kmet
,
ki
ga
je
poznal
.
Drugi
,
ki
ga
niso
poznali
,
izpraševali
so
in
zvedeli
še
o
kobilarji
Obloškem
Tončku
,
da
je
zdaj
zabogatel
,
ker
uže
s
petimi
repi
dirja
po
cesti
,
a
nekdaj
je
samo
drugim
kupcem
mešetil
.
V
tem
in
podobnem
razgovoru
pridejo
kmetje
v
Kamnik
na
semenj
,
na
veliki
trg
.
Semenj
je
bil
majhen
,
ljudij
malo
,
čas
ni
bil
ugoden
za
velike
shode
.
Vendar
na
glavnem
trgu
je
bilo
še
prilično
polno
ljudij
,
kmetov
in
kamniških
meščanov
,
starih
in
mladih
.
Kajti
razven
prodajalcev
in
kupčevalcev
bilo
je
tu
še
nekaj
druzega
videti
,
kar
je
zlasti
mladino
zanimalo
.
Pred
mestno
hišo
je
namreč
na
vzvišenem
kámenu
stal
na
tako
imenovanem
sramotnem
odru
obsojenec
,
berač
,
ki
so
ga
nekateri
le
z
imenom
Tomaž
poznali
,
drugi
ga
pa
sploh
niso
poznali
.
Kamen
,
na
katerem
stati
je
bil
obsojenec
jedno
uro
vsemu
ljudstvu
izpostavljen
,
bil
je
le
dva
črevlja
od
tal
visok
,
takó
da
se
je
na
sramotnem
odru
izpostavljeni
ravno
lehko
po
celem
trgu
videl
.
Pred
prsmi
je
imel
tablico
,
na
katerej
je
bilo
zapisano
„
tat
“
.
Po
tedanjem
kazenskem
zakonu
je
imel
nepoboljšljiv
zločinec
tri
dni
za
vrstjo
po
jedno
uro
tako
na
sramotni
oder
na
javnem
trgu
izpostavljen
biti
,
a
berač
Tomaž
se
je
kazal
denes
prvi
dan
.
Ker
uže
precej
dolgo
ni
v
Kamniku
ta
kazen
rabila
se
,
bilo
je
dovolj
zijalov
.
Tudi
kobilar
je
izpostavljenca
uže
od
daleč
zagledal
tem
laže
,
ker
je
bil
na
konji
,
sam
vzvišen
nad
drugo
ljudstvo
.
Ko
pa
jezdec
bliže
prihaja
,
in
zločinca
na
sramotnem
odru
natančneje
pogleda
,
bil
bi
oster
opazovalec
videl
,
da
je
njegovo
sicer
usnjato
in
nagubano
lice
stemnilo
se
.
Hitro
skoči
s
konja
,
vzame
kamižolo
pod
pázuho
in
vodi
svojo
živino
za
uzdo
dalje
.
Na
oglu
pak
prosi
tam
stoječega
dečka
,
naj
poprime
za
nekaj
časa
konje
,
da
bode
dobil
groš
.
Sam
pa
pristopi
bliže
v
tolpo
mej
ljudi
,
ki
so
stali
gosto
natlačeni
okolo
sramotnega
odra
in
ki
so
neusmiljeno
sodili
in
obirali
izpostavljenega
tatú
,
berača
Tomaža
.
„
To
je
Rokovnjač
,
kaj
staviš
?
“
dé
prvi
gledalec
.
„
Poglej
ga
v
oči
,
ali
ni
tak
kot
levi
razbojnik
na
Golgati
?
“
vpraša
drugi
.
„
Ta
bi
svojega
očeta
obesil
,
ko
bi
ga
za
sodnika
postavili
,
“
reče
še
drugi
.
„
Kaj
?
“
prigovarja
tretji
,
krepek
hribovec
,
„
le
dobro
si
ga
oglejte
;
ali
ni
tak
,
da
bi
samemu
hudiču
pálico
posodil
,
s
katero
bi
potlej
hudič
kakovega
svetnika
udaril
,
ko
bi
se
samega
boga
udariti
ne
upal
?
“
In
glasán
smeh
mej
množico
odgovarja
tej
robatej
primeri
.
Ko
so
se
vse
oči
obrnile
tja
,
kjer
je
ta
govornik
stal
,
videl
je
naš
konjar
,
da
njega
nihče
ne
opazuje
.
Z
očmi
je
izpostavljencu
namignil
,
a
takoj
obrnil
se
in
gledal
po
ljudéh
,
kakor
da
bi
jih
štel
ali
da
bi
nekaj
premišljal
.
Ko
se
nekoliko
bliže
prerije
,
ogrne
svojo
kamižolo
,
sname
kučmo
od
polhovih
kožic
,
skrivaj
jo
obrne
,
da
je
bila
vsa
druge
barve
,
od
črnega
sukna
,
in
jo
zopet
natákne
.
Precej
je
bil
nekoliko
drugačen
človek
.
Kakor
zanj
nalašč
,
oglasi
se
na
trgu
boben
.
Mestni
birič
je
bobnal
,
da
ima
ljudstvu
nekaj
imenitnega
povedati
.
Sicer
je
svoje
stvari
drugekrati
pripovedoval
pred
mestno
hišo
,
od
tam
kjer
je
denes
tat
stal
.
A
zdaj
ni
mogel
,
ker
je
sramotni
oder
tam
bil
.
Torej
se
je
ustopil
na
nasprotni
strani
na
usnjarjev
voz
,
ki
je
na
semnji
stal
.
Ljudje
so
precej
pustili
izpostavljenega
tatú
in
so
se
zbirali
okolo
mestnega
biriča
.
Glasno
in
daleč
razumljivo
je
ta
naznanjal
:
„
Gospod
Štefan
Poljak
,
kateri
gospodari
na
gradu
Kolovci
v
imenu
visokorodnega
gospoda
grofa
Hohenwarta
,
in
kateri
je
v
našem
okraji
poglavar
narodne
garde
,
kakor
jo
je
francoska
vlada
naredila
,
ukazal
je
vsem
ljudém
v
Kamniku
in
daleč
okolo
Kamnika
,
v
Mekinah
,
na
Brdu
,
in
v
druzih
krajih
,
povedati
,
da
dobi
tist
,
kdor
pové
ali
pokaže
,
kakó
bi
se
na
sled
prišlo
tatinskej
in
razbojniškej
družbi
Rokovnjaškej
,
od
njega
na
Kolovci
ali
v
Kamniku
precej
petnajst
kron
ali
trideset
goldinarjev
,
ali
v
cesarskem
avstrijskem
srebru
,
ali
v
francoskih
frankih
,
kakor
kdo
hoče
.
Kamniški
mestni
sodnik
pak
,
gospod
Janez
Gavrič
,
prideva
iz
svojega
še
toliko
,
tudi
petnajst
kron
ali
trideset
goldinarjev
v
francoskih
frankih
.
“
Ker
je
bila
to
jako
zanimiva
novica
,
ponavljal
jo
je
birič
dvakrat
,
in
na
koncu
jo
je
osolil
s
svojimi
šaljivimi
opombami
.
Pa
tudi
meščanje
in
kmetje
so
začeli
živ
posvet
.
Naj
prej
so
rešili
vprašanje
,
kdo
je
ta
gospod
Poljak
s
Kolovca
,
da
je
gospoda
Gavriča
,
Kamniškega
mestnega
sodnika
zet
,
da
njegovo
hčer
Reziko
jemlje
v
zakon
,
skoro
bode
svatovanje
.
Lep
denar
obetata
,
zet
in
tast
!
Dobro
bi
ga
bilo
zaslužiti
,
to
je
bilo
občno
mnenje
.
Ali
nevarno
je
.
Toliko
let
je
uže
,
kar
se
je
ta
človeška
ljuljika
zasejala
,
ti
Rokovnjači
.
Ali
nihče
ne
ve
,
koliko
jih
je
?
Pa
kje
so
rokovnjači
,
kje
jih
je
mogoče
prijeti
?
Enkrat
so
,
pravijo
,
v
Jelóvici
,
enkrat
v
Udnem
Borštu
,
enkrat
v
Črnem
grabnu
,
enkrat
v
Jermanovih
Vratih
,
enkrat
v
kamniških
mestnih
gozdih
nad
izvirom
Bistrice
.
To
so
pa
le
taki
kraji
,
kamor
nihče
ne
more
za
njimi
,
kdor
nema
vseh
tistih
hudičevih
pomočkov
in
urokov
,
katere
imajo
oni
sami
,
ki
znajo
vedeževati
in
coprati
.
Gospoda
lehko
druge
ljudi
pošiljajo
lovit
in
sledit
jih
.
Gospoda
naj
gredo
naprej
nad
Rokovnjače
,
bodo
videli
,
kaj
bodo
opravili
,
dokler
sami
nimajo
v
žepu
roke
od
tacega
otroka
,
ki
je
iz
materinega
telesa
izrezan
,
in
ki
posušena
na
brinovem
ognji
Rokovnjače
varuje
,
da
se
znajo
nevidne
narediti
,
kadar
jim
se
najhuje
godi
.
Zato
se
imenujejo
Rokovnjači
,
ker
imajo
take
otroške
roke
v
malhi
s
soboj
za
veliko
silo
.
In
ko
so
kmetje
in
meščanje
tako
govorili
,
raznese
se
mej
njimi
naglo
kakor
blisk
novica
,
ki
jih
je
mogla
v
njihovej
veri
o
strahovitej
Rokovnjaški
moči
le
potrditi
.
Mestni
uječarski
čuvaj
,
ki
je
imel
stražiti
berača
Tomaža
,
na
sramotnem
odru
stoječega
,
pristopil
je
bil
tudi
dva
koraka
bliže
k
mestu
,
od
noder
je
birič
svoj
razglas
razkričaval
.
Saj
je
bil
izpostavljeni
tat
,
njegov
čuvanec
,
na
nogah
in
rokah
z
močnim
motvozom
zvezan
,
torej
se
ni
mogel
z
mesta
ganiti
.
Ali
ko
je
čuvaj
čez
nekaj
hipcev
po
svojem
varovancu
ozrl
se
,
ni
ga
več
bilo
!
Široki
štirioglati
kamen
,
ki
je
bil
za
sramotni
oder
,
stal
je
tu
,
a
prazen
,
nobenega
berača
Tomaža
ni
bilo
na
njem
!
Zginil
je
bil
,
kakor
da
bi
se
bil
v
zemljo
udrl
.
In
noben
človek
ni
videl
,
kedaj
?
Glej
!
Na
tleh
leži
prerezana
vrv
,
s
katero
je
imel
nogi
zvezani
.
Tudi
tablica
,
na
kateri
je
bilo
zapisano
da
je
„
tat
“
,
ležala
je
odtrgana
na
tleh
.
Kam
je
bil
izginil
?
Brzo
se
mej
ljudstvom
po
vsem
trgu
raznese
vest
:
Tačas
,
ko
je
vse
poslušalo
,
koliko
gospod
Kolovški
oskrbnik
Poljak
in
mestni
sodec
Gavrič
obetata
tistemu
,
ki
Rokovnjače
zasledi
,
rešili
so
ti
tisti
Rokovnjači
berača
Tomaža
,
ki
je
gotovo
jeden
od
njih
!
In
tak
velik
strah
je
vse
ljudi
obšel
,
da
so
se
bledi
kar
mej
soboj
pogledovali
in
sumnjali
drug
druzega
,
ali
ni
morda
sosed
tudi
skriven
rokovnjač
.
Hitro
je
stvar
poveličala
se
.
Čuvaj
,
ki
je
prej
sam
rekel
,
da
ni
nekaj
trenotkov
nič
pazil
,
trdil
je
zdaj
,
ker
se
je
za
svojo
kožo
bal
,
da
se
ni
niti
za
jedno
ped
od
kámena
premeknil
,
temuč
pred
njegovimi
odprtimi
očmi
je
berača
Tomaža
s
kamena
zmanjkalo
,
nevidno
kakor
megle
zmanjka
na
solnci
,
samo
še
bolj
hitro
.
A
ljudje
so
verjeli
in
od
straha
križali
se
.
„
Rokovnjač
je
,
opáljeno
otroško
roko
ima
pri
sebi
,
nevidnega
se
zna
narediti
,
“
dejali
so
in
groza
jih
je
bilo
tako
,
da
si
nazadnje
niso
več
upali
glasno
govoriti
.
Kajti
kdo
je
vedel
,
da
li
ni
Tomaž
neviden
v
sredi
mej
njimi
?
Kobilar
Oblóški
Tonček
pak
je
sedel
uže
davno
zopet
na
svojem
konji
,
kamižolo
je
imel
zopet
zganjeno
kot
prej
pod
sedalom
,
kučma
njegova
je
bila
zopet
siva
polhovka
kakor
prej
,
in
ko
je
udaril
po
najbolj
lenem
konji
,
da
bi
odjahal
na
zgornji
konec
mesta
,
kjer
je
bil
konjski
semenj
,
razgledal
si
je
prestrašeno
množico
z
zaničljivim
posmehom
.
Pognavši
svoje
konje
,
vpil
je
:
„
Ogni
se
,
ogni
,
da
bi
ti
Rokovnjač
sedel
za
vrat
!
“
On
reconnait
chaque
jour
le
succes
des
mesures
que
Son
Exc
.
le
Gouverneur
Général
a
prises
pour
purger
le
routes
des
brigands
qui
les
infestoient
sur
quelques
points
.
Ljubljanski
„
Télégraphe
officiel
“
leta
1810.
št.
23.
Tačas
,
leta
1810
,
so
Francozje
vladali
v
Iliriji
,
slovenskej
zemlji
.
Dali
so
jej
bili
,
zjedinjeni
z
delom
Hrvatske
in
z
Dalmacijo
,
ime
Ilirije
,
kakor
beremo
v
spominih
maršala
Marmonta
,
„
kot
spomin
velicega
imena
v
starem
veku
“
.
Napoleon
I.
je
bil
v
tej
deželi
,
katere
strategično
vrednost
za
strahovanje
Avstrije
je
takoj
izpoznal
,
postavil
jednega
svojih
najtalentiranejših
generalov
za
vladarja
,
ravno
imenovanega
maršala
Marmonta
,
vojvodo
Dubrovniškega
.
Ta
je
imel
z
naslovom
generalnega
guvernerja
vse
pravice
podkraljeve
.
Organiziral
je
Ilirijo
jako
marljivo
,
ker
je
vedel
,
da
je
ta
„
pred
dunajska
vrata
porinjena
straža
“
.
Tako
je
namreč
sam
Napoleon
I.
našo
domovino
imenoval
.
Za
to
je
hotel
iz
nje
narediti
od
francoskega
cesarstva
in
od
Italije
nekoliko
neodvisno
deželo
,
posebej
uprávljano
,
po
izgledu
nekdanjih
francoskih
mark
srednjega
veka
.
Pri
uredbi
dežele
je
imel
Marmont
pred
očmi
najbolj
vojaške
ozire
.
Jako
državniško
o
tem
piše
sam
,
da
pri
vsej
organizaciji
ni
delal
po
kakem
tujem
vzoru
,
temuč
puščal
je
kolikor
se
je
dalo
domače
uže
utrjene
zavode
in
šege
,
„
kajti
nič
ni
ljudem
bolj
neprijetno
nego
svoje
navade
brez
potrebe
izpreminjati
,
“
piše
v
svojih
spominih
.
Tudi
javne
blagosti
naroda
ni
iz
vida
puščal
in
skrbel
je
zlasti
za
to
,
da
bi
se
javna
varnost
zopet
povrnila
.
To
pa
nikakor
nij
bilo
lehko
delo
.
Če
se
mora
priznati
,
da
se
je
za
časa
vladanja
Francozov
na
Kranjskem
v
tem
ozirumnogo
storilo
in
dosti
zboljšalo
,
zahvaliti
se
je
bilo
le
čudoviti
organizatoričnej
zmožnosti
,
katere
je
vojak
genijalnega
francoskega
naroda
v
vseh
rečeh
pokazoval
v
krajih
,
katere
je
zasedel
.
Uže
pod
prejšnjo
avstrijsko
vlado
je
bila
skrb
za
življenje
in
imenje
podložnikov
močno
zanemarila
se
.
To
ni
veljalo
le
o
Kranjskem
,
nego
sploh
o
Avstriji
in
srednjej
Evropi
.
Država
je
imela
vedno
vnanje
vojske
,
bila
je
v
vednih
zadregah
,
morala
je
obračati
vse
sile
na
svoje
obrambo
pred
vnanjimi
sovražniki
.
Tako
je
malo
mogla
brigati
se
za
brambo
proti
notranjim
protivnikom
javnega
reda
.
Vojakov
je
bilo
,
primerno
z
denašnjim
časom
,
malo
in
težko
jih
je
bilo
dobivati
iz
ljudstva
.
In
kar
jih
je
bilo
,
rabili
so
se
zunaj
doma
na
mejah
.
Na
Kranjskem
so
se
tačas
naredili
pri
prehodu
javne
oblasti
iz
roke
jedne
države
v
roke
druge
novi
neredi
.
Avstriji
zvesti
ali
morda
le
odlikovanja
željni
uradniki
so
bili
po
mnozih
krajih
kmetom
orožje
dali
in
jih
naščuvali
zoper
Francoze
,
zmagonosno
v
deželo
prihajajoče
.
Ubogi
,
v
orožju
neučeni
kmetje
,
to
se
ve
da
niso
nikjer
ničesar
opravili
proti
rednej
zmagovalnej
vojski
.
Mnogokje
so
videli
,
da
je
njih
podpihovalec
,
uradnik
,
ob
pravem
času
pete
odnesel
,
in
vprašali
so
se
:
kak
razlog
imamo
mi
streljati
se
dati
?
Videči
,
da
pametnega
uzroka
ni
,
razšli
so
se
večjidel
.
Kateri
so
pa
sovražnika
počakali
,
ti
so
se
razbegnili
vsaj
potlej
,
ko
so
videli
,
da
vojak
vse
drugače
strelja
nego
neuki
nerodneži
.
Ali
orožje
je
bilo
mej
ljudi
prišlo
.
Tisti
,
ki
so
se
imeli
zarad
upora
novih
francoskih
gospodarjev
bati
,
bežali
so
v
gozde
in
gore
in
od
tam
nemire
delali
.
Kasneje
,
ko
so
Francozje
za
svojo
vojsko
novincev
nabirali
,
bežali
so
dotičniki
tudi
radi
v
gozde
in
pomnožili
število
ljudij
,
ki
so
morali
živeti
od
sile
in
ropa
.
Tako
so
bile
ceste
po
Kranjskem
nevarne
.
Zlasti
mnogo
francoskih
uradnikov
je
bilo
oropanih
in
ubitih
,
a
tudi
domačim
druhal
ni
prizanašala
.
Vlada
pa
vsemu
temu
ni
bila
kos
.
Občine
so
poleg
vseh
teh
novih
klatežev
imele
svoje
velike
križe
tudi
s
starimi
,
od
nekdaj
neiztrebljenimi
četami
zlih
ljudij
,
ki
so
brez
dela
hoteli
živeti
na
tuje
stroške
in
ne
ločili
,
kaj
je
moje
in
kaj
je
tvoje
.
Med
temi
je
bila
slovita
zlasti
po
Gorenjskem
,
pa
tudi
po
vsem
drugem
Kranjskem
in
v
Istri
razširjena
tatinsko-roparska
skrivna
zádruga
Rokovnjačev
,
kateri
so
bili
od
nekdaj
grozna
šiba
kmetu
in
gospodu
.
A
v
teh
nemirnih
časih
tuje
invazije
je
bila
njih
predrznost
do
neznosnega
viška
prikipela
.
Rokovnjači
so
imeli
svojo
staro
,
dobro
organizacijo
,
opirajočo
se
na
strogo
disciplino
in
vražno
vero
.
Imeli
so
redne
glavarje
,
znali
so
svoje
mreže
razpletati
po
celej
deželi
,
in
tisti
,
ki
so
bili
v
zadrugo
popolnem
sprejeti
,
imeli
so
celo
svoj
jezik
,
to
je
,
mnogo
besedij
med
soboj
ustanovljenih
,
katerih
nihče
drug
v
njih
pomenu
ni
razumel
.
Ta
jezik
je
prilično
mnogo
še
do
denašnjega
dne
ohranil
se
,
in
sicer
nekoliko
v
spominu
naroda
,
največ
pa
v
zapiskih
kriminalnih
sodcev
.
Ime
Rokovnjači
—
Valentin
Vodnik
je
slišal
in
zapisal
tudi
menj
navadno
imenovanje
Rokovniki
,
a
pri
Preširnu
se
bere
tudi
o
Rokomavhih
—
je
staro
in
se
opira
na
narodno
vražo
,
ki
smo
jo
uže
v
prvem
poglavji
omenili
in
ki
ni
bila
le
mej
našim
narodom
,
temuč
po
celej
srednjej
Evropi
razširjena
,
namreč
,
da
se
z
roko
nerojenega
deteta
more
čarati
.
Še
dan
denes
prosti
narodni
ljudje
ne
pusté
radi
noseče
ženske
same
na
kak
samoten
pot
,
bojé
se
,
da
bi
je
Rokovnjači
ne
dobili
.
In
temu
razlaganju
našega
priprostega
slovenskega
naroda
nahajamo
znanostnega
podpornika
tudi
v
nemškej
mythologiji
slavnega
učenjaka
Jakoba
Grimma
,
ki
na
strani
606
pripoveduje
:
„
s
prsti
nerojenih
otrok
se
morejo
čarobnosti
uganjati
;
če
se
zapálijo
ali
zažgó
,
narejajo
plamen
,
ki
ljudi
v
hiši
uzaspáni
,
da
se
nobeden
ne
probudi
.
“
—
Tudi
na
Francoskem
je
morala
mej
narodom
nekdaj
ista
vražna
vera
biti
,
kajti
beremo
,
da
v
„
coutume
de
Bordeaux
“
je
v
čl.
46
govor
o
copranji
z
rokami
mrtvih
otrok
.
Ko
so
Francozje
zasedli
Ilirijo
in
je
bil
energični
maršal
Marmont
imenovan
—
kakor
Valentin
Vodnik
v
prevodu
neke
vojne
sodbe
l.
1810.
pravi
—
za
„
general
poglavarja
slovenskih
dežel
“
,
začeli
so
bili
najprej
Rokovnjače
na
Notranjskem
in
v
Istri
trebiti
.
Maršal
v
svojih
,
kasneje
po
njegovej
smrti
izdanih
spominih
to
sam
pripoveduje
:
„
Razuzdanost
teh
tatov
in
razbojnikov
je
bila
tako
velika
,
da
si
prebivalci
niso
upali
iz
mest
,
ako
se
niso
prej
vsako
leto
z
razbojniki
pogodili
,
koliko
jim
bodo
dali
,
več
ali
mánj
,
kakor
so
bili
premožni
ali
ne
.
Ako
se
je
kak
človek
hotel
te
naklade
osvoboditi
,
razdevali
in
pustošili
so
tatje
njegovo
imenje
.
Moja
dolžnost
je
bila
to
zlo
odpraviti
.
Ali
imel
sem
,
tako
rekoč
,
še
le
protivje
prebivalcev
premagati
,
ki
so
se
prestrašili
,
ko
so
slišali
,
da
se
imajo
razbojnikom
zameriti
,
in
ki
so
se
bali
za
svoje
stanovanje
,
za
svoje
življenje
,
ako
javno
oblastvo
zoper
razbojnike
nič
ne
opravi
,
kakor
so
videli
,
da
se
je
to
prej
večkrat
zgodilo
.
“
Prav
tako
,
kakor
z
istrskimi
Rokovnjači
,
moralo
se
je
postopati
z
gorenjskimi
,
ki
so
imeli
svoje
središče
v
kamniških
hribih
.
A
ta
boj
bode
ravno
pojasnjen
iz
naše
pripovesti
,
zatorej
se
k
njej
vrnimo
.
Govorila
sva
mej
saboj
O
visokej
stvari
Rešetali
so
mej
saboj
Kmetje
svoje
vboštvo
.
Pa
mi
zlodej
glavo
zmoti
,
Vrže
me
za
kmeti
;
Skoči
z
manoj
moj
prijatelj
V
tek
spusté
se
kmetje
.
Levstik
Naravno
je
tedaj
,
da
je
bil
v
tako
nevarnih
časih
spomladanski
semenj
leta
1810
v
mestu
Kamniku
prav
majhen
.
Kmetje
so
se
bali
prodajati
,
če
so
kaj
imeli
,
nekoliko
zato
,
ker
je
bilo
nevarno
denarja
imeti
,
nekoliko
pa
tudi
zato
,
ker
so
bili
zmešani
zarad
preklica
in
ne
polne
veljavnosti
prejšnjega
avstrijskega
denarja
,
zarad
uvedbe
novih
„
frankov
“
in
zarad
različnih
pretiranih
govoric
,
kakor
se
v
tacih
časih
rade
mej
kmeti
raznašajo
.
Kupovat
hoditi
so
se
tudi
bali
,
ker
je
bil
vsak
pot
opasen
pred
roparji
.
Kdor
ni
torej
prav
moral
,
ostal
je
domá
.
Kamniški
prodajalničarji
so
torej
z
opravičenjem
tožili
,
da
ni
skoro
nič
trgovanja
,
da
semenj
uže
dolgoni
bil
tako
slab
,
da
še
nikoli
ni
bilo
tako
malo
ljudij
.
Tudi
kamniški
krčmarji
so
bili
slabo
zadovoljni
,
ker
so
videli
,
da
bodo
morali
polovico
za
semnjarje
pripravljenega
mesá
sami
jesti
in
da
vina
ni
bilo
treba
posebej
za
ta
semenj
nastavljati
.
Le
jeden
krčmar
je
bil
izvzet
,
jeden
je
imel
poleg
slabega
semnja
vendar
nekoliko
pivcev
.
To
je
bil
krčmar
Jošt
Vlagar
,
ki
je
točil
vino
in
žganje
v
svojej
malej
hiši
na
severnej
strani
Kamnika
,
na
levem
bregu
Bistrice
.
Mej
vsemi
pivci
ob
tem
semanjem
dnevi
v
Vlagarjevi
krčmi
je
bil
najbolj
glasán
Blaž
Mozól
,
petinštiridesetleten
človek
,
pa
na
videz
starejši
,
velike
rasti
,
posušenega
lica
,
a
jako
živih
in
iskrih
očij
,
nekoliko
zanemarjen
v
obleki
ali
vendar
oprán
in
osnažen
.
Zmirom
in
zmirom
je
vstajal
izza
mize
;
govoril
s
celo
izbo
,
zdaj
s
tem
,
zdaj
z
onim
,
zmirom
šaljivo
in
zbádljivo
,
takó
da
je
zdaj
živ
smeh
,
zdaj
rezno
zabavljanje
odgovarjalo
mu
.
Zlasti
trem
sumnjivim
neznancem
,
ki
so
za
ozko
mizo
pri
peči
sami
sedeli
,
metal
je
ostre
puščice
,
tako
da
so
ga
oni
srdito
pogledovali
.
Poleg
njega
je
sedel
lep
mož
,
najmanj
deset
let
mlajši
,
v
kmetskej
,
pa
izredno
skrbnej
obleki
:
„
Nikarte
,
strijc
,
molčite
pa
pijte
,
“
reče
ta
Blažu
,
potegne
ga
z
močjo
poleg
sebe
na
sedež
in
mu
vino
toči
.
„
Pustite
ljudi
na
miru
.
“
„
Veš
kaj
,
Nande
,
“
govori
strijc
Blaž
Mozol
mlajšemu
sosedu
na
uho
,
„
Nande
,
verjemi
ti
meni
,
da
so
oni
le
trije
,
ki
pri
peči
sede
,
kakovi
Rokovnjači
,
továriši
berača
Tomaža
,
ki
se
je
denes
v
zemljo
pogreznil
,
če
ni
ušel
.
Pa
jaz
se
jih
nič
ne
bojim
.
“
Pri
tej
srdito
govorjenej
trditvi
Blaž
Mozol
spet
vstane
,
a
lehka
rdečica
spreleti
obraz
mlajšega
tovariša
,
katerega
je
oni
Nanda
imenoval
in
čegar
roke
so
bile
bolj
bele
in
mànj
delavne
nego
druzih
omiznikov
.
„
Naj
bodo
oni
,
kdor
hoté
,
kaj
nama
to
mari
;
dražite
jih
nikar
,
“
reče
Nande
bolj
tiho
,
a
pomakne
svoj
klobuk
iz
zajčje
dlake
niže
na
oči
,
da
je
zasenčil
široki
a
lepi
obraz
.
„
Drážiti
?
Menda
se
jih
vendar
ne
bojiš
?
“
ropoče
Blaž
.
„
Ti
,
veš
Nande
,
če
misliš
moje
sestre
hčer
za
ženo
jemati
,
moraš
znati
tudi
udaritikadar
je
treba
,
posebno
dokler
še
fantuješ
.
One
le
tri
Rokovnjače
pri
peči
pa
jaz
sam
nase
vzamem
in
se
jih
upam
s
starim
metljiščem
poditi
skozi
celo
kranjsko
deželo
tja
v
Lahe
.
Ti
capinje
bi
bežali
kakor
pes
,
kadar
je
klobaso
ukradel
.
“
Glasno
so
se
kmetje
zasmijali
okolo
.
Oni
trije
pri
peči
so
mrmrali
nevoljno
mej
soboj
,
jezno
in
zaničljivo
pogledovala
Blaža
in
pili
.
Dva
sta
bila
mlajša
,
jeden
star
.
Vsi
trije
so
bili
slabo
opravljeni
z
različno
,
močno
ponošeno
,
in
ne
njim
na
telo
novo
umerjeno
obleko
.
Starejši
je
imel
malo
osivelo
brado
razraslo
gor
do
pod
očij
.
Mej
mlajšima
je
bil
jeden
majhen
,
šepav
in
je
imel
širok
obraz
,
od
koz
razjeden
.
Drugi
je
bil
srednje
rasti
,
debel
in
lasje
so
mu
padali
kakor
griva
dolgi
po
plečih
.
Tega
je
Blaž
uže
večkrat
videl
,
dva
sta
mu
bila
pa
neznana
.
„
Poznaš
li
one
?
“
vpraša
ga
nasproti
sedeč
kmet
.
„
Ne
poznam
vse
treh
,
ne
,
ali
jaz
imam
tak
dober
nos
,
da
Rokovnjača
uže
pol
ure
daleč
dišim
kakor
Rokovnjač
biriča
in
lisica
past
.
“
„
Pij
,
a
ne
delaj
zabave
,
Blaž
.
Spet
bi
se
rad
tepel
,
ali
denes
se
pod
mojo
streho
ne
boš
,
“
reče
zdaj
krčmar
Jošt
Vlagar
in
pobriše
drobtine
in
razlitke
po
mizi
.
Blažev
mlajši
sosed
dene
roko
na
čelo
in
z
očmi
pritrjevalno
namigne
krčmarju
.
Toda
Blaž
Mozól
je
bil
,
kakor
se
je
iz
njegovega
izredno
iskrega
očesa
videlo
,
uže
nekoliko
vina
prepoln
in
torej
nepokoren
.
Rekel
je
:
„
Ti
si
grd
človek
,
Jošt
,
da
ti
povem
,
če
imaš
prav
dobro
vino
,
Bog
ti
pomagaj
!
Grd
človek
si
pa
res
,
če
mene
zmerjaš
,
ki
sem
dober
kristjan
.
Tam
pri
peči
,
glej
,
imaš
Rokovnjače
;
če
niso
vsi
trije
,
jeden
je
gotovo
,
ker
meni
smrdi
,
kakor
hudiču
krst
.
One
pokaraj
,
Jošt
,
a
ne
mene
,
kristjana
,
da
bi
te
pasla
sama
kisla
repa
!
“
Mej
tem
je
bil
zlezel
Blažev
tovariš
izza
mize
,
in
skrivaj
namignil
krčmarju
,
naj
gre
iz
izbe
za
njim
.
Blaž
je
rotíl
se
dalje
,
posnemajoč
pridigarski
glas
,
kmetom
govoril
,
a
vedno
po
strani
pogledaval
:
„
Resnično
,
resnično
vam
povem
,
prijatelji
moji
,
ko
bi
nas
jeden
mogel
vse
Rokovnjače
pobiti
,
to
bi
bilo
grozno
veselje
v
nebesih
in
peklu
:
v
nebesih
,
ker
bi
se
na
tem
svetu
več
toliko
razboja
,
tatvine
in
greha
ne
delalo
,
kakor
ga
ta
nesnaga
dela
,
a
v
peklu
bi
vsi
hudiči
plesali
od
veselja
,
da
so
enkrat
te
kranjske
zlodeje
méd-se
dobili
.
Pa
meni
se
zdi
,
da
se
je
uže
konoplja
razrasla
,
iz
katere
bo
vlakno
pleteno
,
da
jih
bomo
obesili
vse
.
Novi
gospod
graščinski
oskrbnik
kolovških
gospodov
se
jim
je
zarotil
,
Rokovnjačem
,
da
hoče
vse
povesiti
,
ste
li
slišali
?
Davi
je
bilo
na
semnji
klicano
,
da
dobi
30
tolarjev
,
kdor
pové
,
kje
imajo
brlog
,
ali
kdor
ujame
kakovega
glavarja
.
Kdo
jih
bo
zaslužil
?
Ko
bi
jih
jaz
mogel
!
Precej
!
Nič
se
jih
ne
bojim
!
“
„
Jaz
grem
,
“
reče
jeden
kmetov
druzemu
,
tiho
in
boječe
.
„
Čakaj
,
da
plačamo
,
jaz
pojdem
s
toboj
,
“
reče
oni
in
dregne
druzega
tovariša
,
rekoč
:
„
Če
je
res
onih
ciganov
kdo
rokovnjač
—
vedeti
ne
more
nihče
kot
Bog
,
ki
jih
pozna
,
mogoče
vse
—
potlej
ni
dobro
zraven
biti
,
ko
jim
Blaž
zabavlja
.
Pridejo
lehko
po
noči
in
mi
streho
nad
posteljo
zažgó
,
kaj
si
morem
za
to
.
Tak
lehko
usta
razteza
,
ki
nema
ni
hiše
ni
otrok
,
ki
je
vse
zapravil
,
kakor
Blaž
.
Zato
béžimo
,
piján
je
in
preveč
naravnost
govori
,
kar
misli
.
“
Plačavši
svoje
račune
so
kmetje
odhajali
drug
za
druzim
.
Blaž
pak
je
dalje
Rokovnjače
obdelaval
.
Trije
možje
pri
peči
so
bili
ali
zelo
potrpežljivi
ali
pa
so
se
bali
krepkega
kot
pretepalnika
poznanega
Blaža
Mozola
,
zlasti
ker
kaki
štirje
kmetje
so
bili
še
v
sobi
,
ki
bi
mu
bili
morda
pomagali
.
Zdajci
je
bila
Blaževa
pozornost
za
nekaj
hipov
odvrnjena
na
drug
predmet
.
Vrata
se
odpró
in
v
izbo
stopi
gost
,
s
konjskim
bičem
v
roci
.
Blaž
Mozol
ga
takoj
izpozná
;
zato
vzdigne
svojo
čašo
in
ga
kliče
vesel
,
kakor
da
bi
Bog
zná
kako
ljubljenega
pobratima
po
dolgej
ločitvi
zopet
zagledal
:
„
Hejo
,
hoj
!
Tone
Obloški
,
Rajtguzen
,
na
pij
,
Rajtguzen
!
Še
zmirom
si
suh
kakor
drenov
klin
,
ki
je
devet
let
v
dimu
visel
,
o
ti
ljubi
moj
Rajtguzen
,
Rajtguzen
,
ti
konjski
lišáj
,
ná
,
pojdi
pit
,
Rajtguzen
!
Suh
si
pa
res
kakor
kajžarska
koza
sušca
meseca
,
Rajtguzen
!
Hejó
!
“
S
tem
imenom
počaščeni
došli
novi
gost
,
nam
uže
znani
kobilar
ali
konjski
mešetar
Obloški
Tonček
,
pride
k
mizi
,
spusti
dolgi
konjski
bič
ob
sebi
,
da
glasno
na
tla
trkne
,
roko
obriše
ob
grobosuknene
hlače
,
ki
so
bile
z
usnjem
obšite
na
sedálu
in
mej
koleni
,
kakor
jih
imajo
jézdeški
gospodski
hlapci
,
prime
ponujano
čašo
,
ovrtí
jo
dvakrat
in
reče
Blažu
za
prijateljski
odzdrav
:
„
Suh
?
Nu
,
ti
se
tudi
ne
moreš
z
mastjo
bahati
,
Mozól
.
Ali
te
še
ni
nihče
pretepel
,
kakor
bi
bil
zaslužil
,
ko
si
lepo
doto
zapil
in
zabíl
?
Ti
si
tudi
suh
,
dasi
lehko
doma
za
pečjo
ležiš
po
zimi
,
in
kruh
ješ
,
ki
so
ga
drugi
pridelali
,
po
leti
se
pa
v
senco
zavališ
,
klada
ti
pijanska
!
Kaj
misliš
,
da
ne
vem
?
Dokler
je
tvoja
dleta
pela
,
pili
smo
ga
,
da
je
bilo
vse
mokro
.
Zdaj
ti
pa
včasi
uže
bolj
grčavo
hodi
,
slišim
.
Pa
vendar
še
tudi
staremu
prijatelju
napiješ
,
in
kapljo
privoščiš
.
Zato
dobro
zdravje
,
Blaž
!
“
Rekši
popije
konjar
iz
Blaž
Mozolove
polne
čaše
polovico
.
„
Le
stresni
ga
,
da
boš
dno
videl
,
to
vse
Nande
plača
,
ne
jaz
.
He
,
Jošt
,
vina
na
mizo
,
ali
te
kislice
vinske
,
ki
ni
vredna
,
da
bi
jo
podganam
nastavil
,
a
piti
jo
pa
moramo
vendar
.
—
Sedi
sem
,
Rajtguzen
!
“
„
Pred
pol
ure
je
še
vino
hvalil
,
zdaj
zmerja
.
Sit
si
,
sit
,
domóv
pojdi
,
“
reče
krčmar
Jošt
.
Blaž
se
zdaj
ogleda
in
vidi
,
da
so
bili
uže
tudi
zadnji
štirje
kmetje
odšli
.
Njegovega
tovariša
Nanda
tudi
ni
bilo
nazaj
.
Novo
prišli
konjar
pak
ni
prisedel
k
njemu
,
temuč
sedel
k
mizi
pri
peči
,
k
trojici
,
katero
je
Blaž
rokovnjaštva
dolžil
.
„
Kam
je
šel
Nande
?
Kje
je
,
Jošt
,
povej
,
“
reče
pijani
Blaž
.
„
Šel
je
in
plačal
je
vse
,
le
še
ti
pojdi
za
njim
,
“
deje
krčmar
,
„
dosti
imaš
.
“
„
Zakaj
me
podiš
?
Misliš
,
da
nemam
denarja
?
Več
kot
ti
,
več
kot
ti
,
Jošt
.
“
Rekši
išče
Blaž
po
žepih
,
ali
ničesar
ne
pokaže
,
tako
da
se
je
moralo
misliti
,
da
ali
ničesar
néma
ali
pa
je
uže
vino
tako
premagalo
ga
,
da
ne
najde
.
„
Kdo
je
ta
Nande
,
ki
je
tako
neumen
,
da
zate
plačuje
?
“
vpraša
Blažev
znanec
Obloški
Tonček
od
druge
mize
pri
peči
sem
.
„
Kdo
je
Nande
?
To
sam
bog
vé
,
jaz
uže
ne
.
In
nihče
pri
nas
ne
.
Res
,
udari
me
po
glavi
ali
koder
misliš
,
če
vemo
kdo
je
Nande
,
ali
kod
je
prav
domá
.
Naj
bo
od
koder
je
,
“
govori
Blaž
.
„
Pri
nas
se
žéni
.
Našo
Polónico
bi
rad
,
moje
sestre
hčer
.
Čedna
mala
púnica
,
tako
lepa
,
da
bi
jo
ciganje
ukrali
,
ko
bi
jo
videli
.
Od
našega
soseda
je
kupil
v
last
vse
:
poslopje
,
njive
,
travnike
,
hosto
,
še
mačko
.
In
polovico
je
z
gotovino
plačal
,
s
starimi
tolarji
,
tako
ti
rečem
,
veš
?
Ampak
,
ti
pojdi
k
meni
!
Kaj
si
tam
sédel
?
“
„
Nu
,
tak
zet
k
hiši
,
ki
ima
denar
in
za
vino
rad
plača
,
to
ti
je
po
volji
,
kajne
?
Kaj
ti
ni
nikoli
povedal
,
od
kod
je
prišel
?
“
„
Od
kod
?
Tam
s
Štajerskega
od
nekod
.
Ne
vem
več
,
kako
se
pravi
.
Ali
to
je
čudno
,
ali
ni
čudno
?
ljubi
moj
Rajtguzen
,
da
kadar
govori
,
takó
govori
,
kakor
mi
govorimo
,
le
malo
bolj
zavija
kakor
naši
poljci
doli
.
Ne
zavija
pa
takó
,
kakor
sem
slišal
,
ko
sem
enkrat
z
ranjco
svojo
materjo
na
Štajersko
na
božjo
pot
šel
,
v
Gornji
grad
,
kaj
misliš
ti
,
Rajtguzen
?
Vidiš
,
ti
zmirom
po
Obloški
zavijaš
,
tako
nekako
po
Ribniški
„
nájsem-nájsem
“
.
A
ta
naš
Nande
,
ki
bi
rad
pri
mojej
sestri
zet
bil
,
nič
ne
zavija
po
štajersko
.
Denar
pa
uže
ima
,
to
je
res
.
In
naša
deklé
,
Polonica
,
ta
ga
rada
vidi
,
kakor
da
bi
nobednega
druzega
ne
bilo
.
Tako
ti
povem
,
ljubi
moj
prijatelj
Rajtguzen
.
Pa
sem
se
vsedi
,
Rajtguzen
,
kakó
boš
ti
tam
sedel
,
pri
tistih
grdih
Rokovnjačih
?
“
Konjar
ga
,
čudeč
se
,
skoro
prestrašen
pogleda
.
A
videč
,
da
je
Blaž
govoril
le
tja
v
en
dan
,
ozre
se
po
treh
tovariših
,
ki
so
jezno
mrmrali
,
migne
jim
naj
bodo
mirni
in
reče
:
„
Če
z
menoj
govoriš
,
reci
mi
kakor
je
prav
.
Jaz
sem
Tone
,
a
ne
Rajtguzen
.
“
„
Ne
Rajtguzen
?
“
vpraša
,
neverujoč
Tomaž
,
z
zategnjeno
vinskim
glasom
Blaž
Mozól
.
„
Beži
no
,
beži
?
Zakaj
bi
ti
jaz
ne
rekel
Rajtguzen
?
ki
si
.
Misliš
,
da
rés
nisem
slišal
,
zakaj
se
ti
tako
reče
?
Po
kranjski
se
kličeš
Obloški
Tone
,
to
je
res
,
zato
ker
si
z
Oblok
in
si
na
sv.
Antona
krščen
.
Po
nemški
pa
se
tacim
hlačam
,
kakor
jih
imaš
ti
(
učeni
naš
Blaž
je
menda
kedaj
slišal
„
reithosen
“
,
)
kliče
rajtguzen
!
Zato
ti
pa
ljudje
pravijo
Rajtguzen
,
da
boš
vedel
.
In
Rajtguzen
si
,
in
Rajtguzen
boš
!
Zavoljo
tega
si
še
vendar
tudi
lahko
zveličan
,
kadar
peté
stegneš
in
kadar
ne
boš
več
mogel
po
semnjéh
za
konje
goljufati
.
Veš
ti
,
jaz
mislim
,
da
Bog
uže
tudi
nekoliko
nemški
zná
,
da
vé
,
kaj
to
pomeni
Rajtguzen
.
Kako
,
da
bi
Bog
ne
vedel
,
če
jaz
vem
,
ki
nisem
učén
,
da
bi
djal
,
kdo
ve
koliko
.
Rajtguzen
ti
pravijo
,
pa
ne
treba
zameriti
.
“
„
Še
enkrat
mi
tako
reci
,
pa
dobiš
s
temle
po
glavi
!
“
Rekši
vzdigne
Obloški
Tone
jezno
svoj
bičevnik
.
„
Kakó
da
bi
ti
ne
smel
reči
?
Zakaj
da
bi
ti
ne
smel
reči
Rajtguzen
?
“
Komaj
je
bil
Blaž
besedo
izgovoril
,
plane
Tone
od
mize
po
konci
,
skoči
na
Blaža
in
ga
z
močjo
po
glavi
udari
.
Blaževa
glava
pak
je
bila
trda
,
udarcev
vajena
,
zato
se
nje
gospodar
tiho
izza
mize
vzdigne
in
s
svojo
dolgo
roko
črez
mizo
zgrabi
protivnika
in
ga
krepko
drži
dotlej
,
da
se
izza
mize
izrije
.
Precej
sta
bila
oba
moža
,
ki
sta
si
pred
nekoliko
minut
še
prijateljsko
napijala
,
v
divjem
boji
sprijeta
.
Oni
trije
so
bili
vstali
in
čakali
,
da
li
bode
Tone
sam
zmagoval
.
A
ni
bilo
dolge
dvombe
.
Blaž
je
bil
močnejši
.
Da
si
je
uže
mnogo
pil
,
bil
ga
je
udarec
po
glavi
táko
zdramil
,
da
je
ravno
vsa
kri
v
njem
vzkipela
.
Kot
vajen
tepežnik
,
povije
svojega
protivnika
v
trenotku
takó
,
da
mu
vso
moč
vzame
,
izpodnese
mu
nogó
in
ga
vrže
po
tleh
,
da
je
padši
podplate
na
kvišku
pokazal
.
V
tistem
hipu
pa
Blaž
vidi
,
da
gredo
oni
trije
nádenj
,
katere
je
prej
z
Rokovnjači
pital
in
zmerjal
.
Proti
trem
in
še
onemu
braniti
se
,
ki
se
bode
s
tal
pobral
,
to
ni
bila
Blažu
več
šala
.
S
kletvijo
,
tako
glasno
,
da
bi
se
bila
skoro
lehko
po
celem
Kamniku
slišala
,
in
katera
je
najbrž
namen
imela
,
sovražnike
strahovati
,
pograbi
Blaž
Mozol
neroden
in
težak
stolec
od
črešnjevega
lesa
izza
mize
in
se
z
visoko
vzdignenim
kot
zaščitnim
in
napadovalnim
orožjem
urno
v
kot
k
vratom
pomakne
,
da
bi
imel
hrbet
od
dveh
stranij
obranjen
.
„
Kateri
mi
blizu
pride
,
tega
udarim
,
da
se
bo
še
na
sodnij
dan
domislil
,
kdo
ga
je
,
“
bahato
vpije
Blaž
Mozol
in
njegove
žive
oči
tekajo
grozeče
od
jednega
do
druzega
.
Bali
so
se
težkega
stola
v
Blaževih
rokah
in
res
se
mu
nobeden
približati
ni
hotel
.
Ali
Blaž
je
videl
,
da
sta
dva
,
šepavi
mali
,
in
oni
drugi
debeli
,
vsak
velik
nož
izza
visocih
črevljev
izvlekla
;
starejši
je
bil
gotovo
tudi
oborožen
.
In
konjski
mešetar
Obloški
Tone
ž
njimi
!
Štirje
proti
jednemu
.
Blaž
si
nameni
,
kadar
bode
kdo
vrata
odprl
,
priliko
porabiti
in
v
vežo
skočiti
,
da
kaj
boljega
za
bran
v
roko
dobi
,
nego
je
ta
nerodni
stol
.
V
izbo
stopiti
pa
je
imel
skoro
kdo
,
vsaj
krčmar
če
drug
nobeden
.
V
ta
namen
Blaž
z
vpitjem
ošteva
Rokovnjače
na
debelo
.
„
Le
pridi
no
kateri
vas
sem
,
da
mu
bučo
zmečkam
,
kakor
kašo
.
Klobase
bomo
delali
iz
vas
za
pse
.
Vi
ste
še
slabši
kot
psi
,
ker
psi
nosijo
vsaj
svoj
kožuh
,
vi
pa
ne
svojega
,
ampak
ukradeni
kožuh
nosite
,
duše
rokovnjaške
,
tatinske
!
“
Kakor
je
pa
lehko
misliti
,
pokazala
se
je
ta
Blaževa
metoda
,
protivnike
potolažiti
,
ali
od
sebe
odvračati
,
krivo
,
ker
bili
so
vedno
bolj
razdraženi
,
in
oni
mali
šepavi
je
svoj
težak
nož
s
tako
silo
v
psujočega
Blaža
zalučil
,
da
se
je
ostrina
močno
v
stol
zasadila
,
s
katerim
je
Blaž
urno
in
po
sreči
nož
prestregel
.
Ali
zdaj
se
gane
stari
sivobradec
,
in
ko
prime
težki
cinjasti
plošček
z
mize
,
s
katerega
je
bil
ravno
mesó
snedel
,
odpade
mu
brada
in
Blaž
sè
strahom
spozna
,
da
je
to
óni
berač
Tomaž
,
ki
je
dopóludne
še
na
sramotnem
odru
stal
a
potlej
izginil
.
Nobednega
dvoma
več
ni
bilo
,
da
so
to
res
Rokovnjači
!
Kakor
je
bil
Blaž
Mozol
hraber
in
se
je
rad
tepel
,
ustrašil
se
je
vendar
tako
silno
,
ko
je
videl
,
da
je
res
,
kar
je
prej
le
takó
na
izust
govoril
,
da
ni
mogel
prestreči
cinjastega
ploščka
,
ki
ga
je
rokovnjač
Tomaž
vanj
vrgel
,
temuč
močno
je
bil
v
glavo
zadet
,
stol
mu
je
padel
iz
rok
in
onesvesten
se
je
Blaž
za
stolom
sam
na
tla
zgrudil
.
Zdaj
skoči
mali
šepavi
Rokovnjač
bliže
,
izdere
svoj
v
stol
zasajeni
nož
in
ravno
hoče
zamahniti
,
da
bi
jeklo
Blažu
v
rebra
porinil
in
mu
za
vselej
strupeni
jezik
zavezal
,
ko
čepečega
nekdo
zgrabi
in
z
močjo
po
izbi
prevrne
.
Jezno
se
mali
rokovnjaček
pobere
in
hoče
z
nožem
skočiti
na
novega
sovražnika
,
ki
je
bil
s
krčmarjem
skozi
vrata
stopil
:
bil
je
oni
mladi
mož
,
ki
je
prej
z
Blažem
sedel
in
ga
je
ta
Nande
imenoval
.
Nobenega
orožja
ni
imel
v
roci
.
„
Suni
ga
!
“
kliče
stari
od
mize
šepavemu
.
„
Upetaj
,
šmolar
!
“
zavpije
Nande
in
ob
jednem
nad
glavo
pomoli
levo
roko
z
razklenenimi
prsti
.
Kakor
bi
ga
strela
zadela
,
spusti
mali
šepavec
na
ta
klic
in
glas
svoj
nož
na
tla
,
debeli
njegov
tovariš
sede
na
nagloma
k
peči
in
zajéca
,
stari
Tomaž
in
konjar
srpo
gledata
dohodnika
.
Nekaj
trenutkov
je
bilo
vse
tiho
.
Tat
,
rokomavh
govori
jezik
drugim
neuméten
.
Prešeren
.
Klic
,
ki
je
pokazal
tako
veliko
oblast
nad
štirimi
navzočnimi
,
da
so
v
nesvesti
na
tleh
ležečega
Blaža
mahom
pozabili
in
sè
strahom
in
pokornostjo
gledali
nastopivšega
,
hoče
izreči
iz
rokovnjaškega
jezika
v
navadno
slovenščino
preložen
nekoliko
rokovnjaški
kompliment
:
„
proč
,
pes
!
“
Rokovnjaški
jezik
je
imel
le
za
najnavadnejše
samostalnike
in
glagole
tuje
besede
,
katere
je
pa
slovenski
pregibal
in
sklanjal
in
s
slovenskimi
vezniki
,
prislovi
in
zaimki
mešal
.
Cela
množina
rokovnjaških
besedij
,
vzetih
iz
pol
razumljene
ali
največ
niti
ne
razumljene
romanščine
in
germanščine
ali
pa
celo
kar
od
neukih
ljudij
izmišljenih
izrazov
,
ni
bila
velika
.
Vendar
je
bila
dovolj
obširna
,
da
je
govor
nerazumljiv
storila
onemu
poslušalcu
,
ki
ni
bil
v
tem
tajnem
jeziku
poučen
,
katerega
niti
vsi
Rokovnjači
niso
znati
smeli
,
temuč
le
izvoljeni
ali
najzanesljivejši
.
„
Suni
ga
,
he
?
“
ponavlja
Nande
besedo
starega
Tomaža
in
stopi
bliže
z
divjimi
pogledi
.
Stari
si
obvezuje
odpadlo
sivo
brado
in
reče
:
„
Mojster
Groga
,
te
besede
mi
ne
moreš
zameriti
,
jaz
te
nisem
spoznal
,
ko
si
tak
obrit
in
ostrižen
kot
kmet
in
takisto
oblečen
in
mlajši
.
Nikar
mi
ne
zameri
,
mojster
Groga
,
mi
vsi
te
nismo
poznali
dozdaj
ne
,
da
si
naglas
po
naše
spregovoril
.
“
Nande
,
ali
kakor
ga
je
Tomaž
zval
Groga
,
naglo
s
prstom
migne
da
naj
molčé
,
in
nobeden
ne
zine
.
Potem
se
obrne
in
pripogne
do
ležečega
Blaža
,
ter
ga
razgleda
in
pretiplje
.
Videč
,
da
je
popolnem
nesvesten
,
a
ne
močno
udarjen
,
reče
krčmarju
,
ki
je
bil
takoj
za
njim
prišel
,
in
jednemu
Rokovnjaču
,
naj
neseta
nezavestnega
iz
izbe
v
vežo
.
Potlej
se
obrne
k
ostalim
v
trem
in
reče
osorno
:
„
Kaj
sem
vam
ukazal
?
Tukaj
skoro
v
sredi
mesta
nove
poboje
napravljati
,
in
precej
z
noži
?
Ljudi
nam
na
krvavi
sled
ščuvati
,
a
brez
vse
potrebe
in
samo
da
se
pijanemu
človeku
,
kakor
je
ta
,
neumno
zabavljanje
ustavi
?
Niste
li
ravno
prej
slišali
na
trgu
,
da
imamo
novega
sovražnika
,
ki
se
kolne
,
da
vas
hoče
povesiti
,
in
razpisuje
vaše
glave
?
Posebno
ti
,
Tomaž
Velikónja
,
ki
smo
te
komaj
pred
par
urami
oteli
?
“
Vsi
molčé
,
kakor
zmerjani
otroci
.
„
Uže
grem
,
mojster
Groga
,
a
žejen
sem
bil
,
in
glej
,
ker
imam
to
brado
in
vso
drugo
obleko
,
ne
pozna
me
tu
nihče
,
le
Tonček
me
je
spoznal
,
ki
je
vedel
,
“
izgovarja
se
Tomaž
.
„
Molči
.
V
mestu
nemate
ničesar
iskati
brez
mojega
povelja
vi
trije
!
“
Razen
konjarja
vstaneta
oba
Rokovnjača
na
odhod
.
Tonček
ukazovatelja
vprašaje
gleda
,
da
li
povelje
iti
tudi
zanj
velja
.
Videlo
se
mu
je
skoro
,
da
bi
tudi
on
rad
ušel
oblastnemu
možu
z
očij
,
da
si
je
vedel
,
da
imata
še
račun
skupaj
.
„
Stoj
!
“
reče
potem
Nande
in
ustavi
Rokovnjača
mej
vrati
.
Oba
se
vrneta
.
Groga
jima
govori
:
„
Nobeden
od
vas
ne
zini
nikomur
ni
besedice
,
da
smo
se
tukaj
sešli
,
da
ste
me
videli
v
tej
obleki
,
in
kakor
sem
denes
,
in
da
ste
me
slišali
s
tem
imenom
zvati
,
ki
se
jo
tu
imenovalo
.
Nikomur
,
sem
rekel
!
—
Ti
pojdi
,
Velikonja
počaka
.
“
Šepavi
mlajši
otide
.
Tomaža
Velikonjo
pa
odvede
Groga
k
steni
in
mu
tiho
ukazuje
:
„
Preobleci
se
,
kakor
misliš
,
a
pojdi
precej
na
Kolovec
,
tam
se
ukradi
v
hleve
in
glej
,
da
po
noči
ob
jednajstih
do
dneva
izvedeš
tistega
konja
,
katerega
oskrbnik
denes
iz
Kamnika
prijezdi
.
Če
misliš
,
da
sam
tega
ne
opraviš
,
vzemi
s
soboj
,
kogar
hočeš
.
Konja
pripelješ
potlej
do
blizu
Rovske
cerkve
tam
ga
na
cesti
temu
Tončku
izročiš
.
Morda
bom
jaz
sam
tam
.
“
Velikonja
otide
.
Nande
se
h
kobilarju
obrne
,
migne
mu
,
naj
gre
ž
njim
v
kamro
,
in
tam
mu
reče
prijazno
:
„
Ti
si
prinesel
denarja
,
ki
si
ga
skupil
.
Pokaži
!
Ravno
potrebujemo
denarjev
.
“
Rekši
sede
k
mizi
,
a
Tone
odpaše
izpod
obilnega
naprsnjaka
usnjat
maček
z
denarjem
in
ga
vrže
na
mizo
rekoč
:
„
To
je
kar
je
.
“
„
A
vendar
nisi
rekel
,
da
je
to
vse
,
kar
si
skupil
za
blago
,
ki
si
ga
od
mojih
ljudij
dobil
?
“
„
Vse
je
,
vse
!
“
reče
Tone
boječe
in
svojo
suho
roko
briše
ob
koleno
.
Groga
razpoloži
novce
in
brzo
povrhu
prešteje
ter
deje
:
„
Ni
vse
!
Ti
si
dobil
v
Višnjej
gori
tri
konje
in
dve
kobili
.
Na
Grasupljem
si
na
cesti
prodal
jednega
konja
,
a
jedno
kobilo
.
Potlej
si
pa
pod
Debelim
hribom
dva
konja
dobil
,
tako
da
si
pet
glav
prignal
do
sem
v
Kamnik
.
Kar
si
tukaj
za
nje
stržil
,
kjer
si
jih
preceno
dal
,
samo
tega
je
pet
in
trideset
frankov
več
,
kakor
tukaj
denarja
kažeš
.
Kar
si
prodal
po
potu
in
pridobil
,
tega
ni
tukaj
,
prijatelj
.
Hočeš
vedeti
,
koliko
je
tudi
to
?
Zakaj
misliš
pritajevati
?
Kar
si
zaslužil
,
to
dobiš
od
mene
.
Da
bi
si
ti
sam
jemal
,
to
ne
!
Ko
bi
jaz
ne
bil
denes
na
semnji
videl
,
da
si
res
naš
človek
in
mož
,
ki
zna
,
kar
hoče
,
ne
vem
kako
bi
te
zdaj
le
izplačal
,
ko
misliš
,
da
me
moreš
goljufati
.
“
Kobilar
z
Oblok
prebledi
.
Strah
ga
je
bilo
pred
tem
možem
,
ki
vse
vé
,
še
ono
,
kar
se
je
godilo
,
ko
ni
nikogar
zraven
bilo
.
Zatorej
hitro
brez
vsake
besede
poseže
pod
pázduho
in
iz
tamošnjega
žepa
privleče
še
jedno
mošnjico
denarjev
ter
jo
s
strahom
položi
pred
onega
.
„
Tako
je
!
“
reče
rokovnjaški
glavar
,
a
ne
stegne
roke
po
mošnji
,
ne
pogleda
je
odznotraj
,
temuč
jo
porine
kobilarju
nazaj
,
primakne
še
od
kupčka
pred
seboj
,
kar
je
mogla
pest
zagrabiti
,
in
reče
:
„
To
imaš
za
zdaj
.
Glej
,
da
se
pri
meni
zmirom
več
naravnost
zasluži
,
kot
za
hrbtom
.
To
je
več
,
kot
si
mislil
,
da
dobiš
.
Če
boš
pa
še
kedaj
poskušal
sam
plačevati
se
,
utegneš
rokovnjaško
plačilo
dobiti
.
Poznaš
kákovo
je
?
“
„
Mojster
Groga
,
nikoli
več
!
“
reče
skesano
Tone
in
hoče
oditi
z
novci
.
A
glavar
Groga
mu
veli
:
„
Stoj
in
poslušaj
!
Veš
,
kje
je
Kolovec
?
“
„
Vem
.
“
„
Drevi
od
jednajstih
do
dneva
čakaj
pri
cesti
mej
Kolovcem
in
Rovsko
cerkvijo
.
Jeden
naših
ti
prižene
konja
.
Tega
zajahaj
in
prodaj
ga
za
kolikor
moreš
,
a
ne
blizu
.
Jezdi
v
Trst
ali
v
Reko
.
Dvajset
tolarjev
prineseš
meni
,
vse
drugo
je
tvoje
,
konj
je
vreden
več
kot
trikrat
toliko
.
Dobro
pa
jahaj
,
da
te
ne
zasledijo
.
Suho
cesto
imaš
.
Hodi
!
“
Ko
je
Tone
iz
hiše
in
veže
korakal
,
slonel
je
zunaj
ob
zidu
Blaž
Mozol
,
katerega
je
bila
mrzla
voda
iz
Bistrice
,
s
katero
so
mu
glavo
prali
,
zopet
k
življenju
obudila
.
„
O
,
Rajtguzen
,
Rajtguzen
,
kam
pa
greš
,
čakaj
me
no
!
“
reče
Blaž
z
bolno
vinskim
slabim
glasom
.
Tončku
pa
,
rokovnjaškemu
pomočniku
pri
konjskih
tatvinah
,
zdaj
niti
na
misel
ni
prišlo
,
da
bi
se
zarad
onega
imena
Blažu
ustavljal
,
temuč
gledal
je
,
da
je
brž
od
hiše
prišel
.
Notri
v
izbi
je
krčmar
rekel
Grogi
:
„
Ali
je
pametno
,
da
se
brez
brade
in
tak
,
kakor
si
zdaj
,
kmet
,
pokažeš
svojim
ljudem
?
“
„
V
,
naglosti
nisem
mogel
drugače
,
sicer
bi
mi
bili
tega
pijanca
Blaža
ubili
,
a
to
bi
mi
ne
bilo
še
pogodi
.
Potrebujem
ga
še
sam
.
Dobodi
mi
papirja
,
pero
in
tinto
.
“
Precej
dolgo
je
trajalo
,
preden
je
krčmar
prinesel
papirja
in
druzega
pisala
.
Groga
nariše
na
papir
veliko
roko
,
pod
njo
konjsko
glavo
,
in
napiše
pod
oboje
,
da
glavar
Rokovnjačev
razpisuje
60
frankov
tistemu
Rokovnjaču
,
ki
še
nocoj
Kolovškemu
oskrbniku
onega
konja
ukrade
,
ki
ga
je
denes
jezdil
.
„
To
moraš
po
noči
na
Gavričevo
hišo
nabiti
,
“
reče
krčmarju
.
„
Oni
razpisujejo
po
beraških
trideset
frankov
na
mojo
glavo
;
jaz
jim
hočem
pokazati
,
da
na
njih
konja
glavo
še
jedenkrat
toliko
razpisujem
in
jo
še
tisto
noč
imam
!
Čez
nekaj
dnij
razpišemo
ravno
toliko
na
Gavričevega
psa
!
“
„
Kedaj
moram
to
nabiti
?
“
vpraša
krčmar
oprezno
in
skoro
boječe
.
„
Še
nocoj
,
po
polunoči
,
zjutraj
,
ali
kadar
moreš
.
“
„
Pa
če
me
kdo
vidi
?
“
„
To
bi
bilo
neumno
.
Le
glej
,
da
boš
tako
storil
,
da
te
nihče
ne
bode
videl
.
Lepše
je
in
bolj
po
naše
,
Jošt
!
“
Kaj
nam
hoče
oča
Žumar
,
Kaj
nam
hoče
njega
drug
?
Hoče
vašo
lepo
hčerko
.
Narodna
pesem
.
Na
vshodu
od
Kamnika
sta
stali
ob
stezi
,
po
katerej
se
črez
hribe
peš
hodi
proti
gradu
Kolovcu
,
nekako
v
sredi
pota
vzgor
,
na
pol
v
hosto
potisneni
dve
kmetski
hiši
,
malo
bolj
ko
streljaj
na
dvoje
,
samotno
.
Tu
sta
od
nekdaj
gospodarili
dve
kmetski
rodovini
:
Mozoli
in
Paleži
.
Bili
sta
dve
tlake
in
desetine
svobodni
naselbini
,
od
davnaj
premožni
in
v
okolici
veljavni
,
celo
pri
kamniških
meščanih
čislani
ljudje
.
Ali
v
tem
času
,
ko
se
je
naša
povest
vršila
,
videti
je
bilo
,
da
bode
moški
rod
obeh
rodovin
izumrl
in
da
prideti
lepi
kmetiji
v
tihem
zavetnem
in
rodovitnem
žlebu
na
tuja
imena
.
Paleževa
hiša
je
uže
bila
na
tuje
ime
prešla
.
Nekoliko
tednov
pred
začetkom
naše
povesti
je
bila
na
prodaji
,
ker
je
bil
stari
Palež
umrl
,
a
za
njim
ni
nihče
ostal
,
nego
sin
,
ki
je
prej
študiral
in
zdaj
bil
na
Dolenjskem
nekje
graščinski
uradnik
.
Kupil
je
Paleževino
mladi
mož
,
ki
smo
ga
mi
v
prejšnjem
poglavji
v
kamniškej
Jošt
Vlagarjevej
krčmi
po
imenu
Nande
nekoliko
spoznali
,
a
ga
tudi
z
drugim
imenom
zvati
slišali
.
Za
tedanje
razmere
,
ko
je
bilo
malo
denarja
v
deželi
,
bilo
je
kmetskim
ljudem
,
ki
so
vajeni
bili
le
z
naturalnim
gospodarstvom
izhajati
,
celo
mnogo
,
da
je
kupec
Nande
„
Paleževemu
gospodu
“
,
poslednjikrat
na
svojem
domu
oglasivšemu
se
,
brez
težave
polovico
kupa
na
roko
odštel
,
pa
se
je
še
delal
tako
,
da
je
bilo
videti
,
da
še
ni
vsega
okroglega
od
sebe
dal
.
Drugo
polovico
je
obljubil
v
dveh
letih
izplačati
.
Sosedki
Mozolki
se
je
novi
sosed
s
tem
prikupil
,
da
je
toliko
denarja
precej
štel
,
in
še
nekaj
imel
.
To
se
ve
,
da
bi
se
jej
bil
še
bolj
,
ko
bi
bil
kar
vse
plačal
.
Ali
ona
je
vedela
,
da
so
časi
hudi
.
Sicer
so
pa
pri
Mozolovih
novega
soseda
poznali
tudi
uže
nekoliko
malega
,
preden
je
bil
Paleževino
kupil
,
pa
,
kakor
omenjeno
,
ne
mnogo
.
Kake
dvakrat
je
namreč
prej
pri
njih
prenočil
,
večkrat
podnevi
mimo
gredoč
ustavil
se
pri
hiši
.
Rekel
je
,
da
je
kupec
za
vse
:
za
voli
,
za
žito
,
za
platno
.
In
mati
Mozolka
mu
je
verjela
,
stric
Blaž
Mozol
pa
tudi
,
ker
njega
je
pri
Joštu
v
Kamniku
ali
drugje
vselej
rad
pit
povabil
.
Blaž
je
dalje
vedel
,
da
ga
Jošt
Vlagar
tudi
pozná
,
tega
Nanda
,
da
je
kupec
,
daleč
čez
Ljubljano
sloveč
mož
,
Štajerec
.
Zakaj
je
v
to
samoto
zahajal
k
Mozolovim
,
zakaj
je
naposled
soseščino
Paležev
kupil
in
se
tu
hotel
kot
kmet
naseliti
,
tega
Nande
Mozolki
sicer
ni
precej
naravnost
rekel
.
Ali
žena
je
uže
toliko
odprte
oči
imela
in
svet
poznala
,
da
je
videla
pravi
uzrok
.
Da
bi
mu
tu
v
rovtah
kraj
tako
dopadel
,
njemu
,
ki
je
bil
bele
ceste
in
ravnice
vajen
,
tega
žena
ne
bi
bila
verjela
.
Tudi
je
bila
Paleževina
preveč
opuščena
,
da
bi
se
je
bil
denaren
človek
,
ki
ni
bil
od
mladih
nog
tu
vajen
,
polakomil
,
čeravno
je
bila
dobra
in
velika
lastnina
.
Dalje
je
bil
Nande
res
podoben
bolj
možu
,
ki
z
lehkim
kupom
in
prekupom
denar
služi
,
nego
li
kmetu
,
ki
ga
težko
oranje
v
teh
hribih
veseli
.
Temveč
,
kakor
je
žena
opazila
,
vlekla
ga
je
njena
devetnajstletna
hči
Polonica
.
To
navsezadnje
ni
bilo
težko
uganiti
,
ker
so
videli
vsi
,
videl
strijc
Blaž
Mozol
,
ki
ni
mogel
nobedne
primolčati
,
videla
je
dekla
,
in
videl
je
hlapec
in
slišal
je
celo
mlajši
bratec
.
Gospodinja
Mozolka
ni
ugovarjala
zoper
to
najdbo
,
molčala
je
in
čakala
,
kdaj
Nande
kaj
poreče
.
Kajti
,
ker
je
denar
Imel
,
in
je
bil
videti
,
nu
,
tak
,
kakor
drug
človek
,
zdelo
se
jej
je
,
da
bi
bil
uže
še
dober
,
da
se
za
zeta
vzame
.
Sosebno
to
je
bilo
kmetici
vdovi
pogodu
,
da
hči
,
ako
soseda
vzame
,
ne
pojde
daleč
od
hiše
,
temuč
njej
,
materi
,
lehko
na
stare
dni
še
zmirom
pomaga
pri
tem
in
onem
.
Za
to
,
da
hči
ostane
blizu
pri
domu
,
imela
je
Mozolka
še
jeden
razlog
,
velik
a
ne
vesel
.
Sinovi
so
jej
bili
razenj
jednega
vsi
pomrli
.
A
še
ta
ostali
jedinec
,
Pavle
,
dve
leti
mlajši
od
Polonice
,
bolehal
je
uže
na
prsih
in
bati
se
je
bilo
,
da
pojde
na
istej
bolezni
kot
oče
in
bratje
mu
s
tega
sveta
,
da
torej
druzega
naslednika
ne
ostane
kot
Polonica
,
katera
je
bila
zdrava
in
čvrsta
kakor
mati
.
Če
Pavle
tudi
umrje
—
in
mati
Mozolka
je
bila
smrti
v
svojej
hiši
tako
vajena
in
morda
toliko
bolj
trde
naravi
,
da
je
o
tem
mogla
brez
solz
premišljevati
—
more
vsaj
Polonica
obe
posestvi
združiti
v
jedno
.
In
tolažilna
misel
je
bila
za
gospodarno
krepko
ženo
vsaj
ta
,
da
potem
bode
oboje
to
kmetovanje
vkup
kakor
mala
graščina
veliko
.
Jedna
stvar
pa
vendar
ni
bila
Mozolki
nič
po
volji
.
Nande
je
bil
tako
malo
na
novem
kupljenem
domu
in
se
je
tako
malo
brigal
za
urejanje
kmetovalstva
na
pridobljenem
svojem
posestvu
,
kakor
da
bi
ga
nič
ne
veselilo
.
Po
več
dnij
ga
ni
bilo
,
niti
ob
nedeljah
ne
,
in
najrajši
je
prihajal
na
večer
,
da
bi
potem
zjutraj
spet
izginil
po
svojej
„
trgovini
“
,
ali
Bog
ve
kam
.
Treba
je
bilo
jaro
žito
sejati
,
a
sejalo
se
ni
nič
.
Po
njivah
je
trava
rastla
,
a
v
hlevu
niti
še
živine
ni
bilo
,
na
gredi
niti
jedne
kokoši
,
v
svinjaku
nič
živega
razen
podgan
.
Orodje
pa
,
kar
ga
je
bilo
pri
hiši
,
rjavélo
je
po
kotih
.
To
Mozolki
ni
bilo
nič
po
volji
,
kajti
žena
je
bila
tistih
jedna
,
ki
je
ravno
tako
ljubila
voli
v
hlevu
,
rejene
prašiče
v
svinjaku
,
in
polje
,
lepo
zorano
in
obsejano
,
kakor
svojo
hčer
ali
svojega
sina
.
Kajti
ko
jej
je
bil
lani
na
spomlad
junec
poginil
,
h
kateremu
je
mislila
ravno
na
Kamniškem
semnji
par
prikupiti
,
da
bi
se
voziti
učila
,
žena
ni
nič
menj
jokala
,
kot
predlanskem
,
ko
jej
je
bil
uže
tretji
sin
umrl
.
Hlapec
France
je
trdil
,
da
je
bilo
solzá
za
juncem
še
več
,
nego
li
solzá
za
sinom
.
Ko
jo
je
torej
novi
sosed
jedenkrat
vprašal
:
„
Mati
,
ali
mi
boste
dali
Polonico
?
“
bilo
jej
je
to
vprašanje
po
čudi
.
Vendar
je
dela
svoje
precej
debele
roke
in
do
komolca
od
sonca
zagorele
lahti
navzkriž
pod
prsi
in
vprašala
:
„
Na
kaj
jo
pa
jemlješ
?
Kje
boš
kaj
zelja
in
repe
pridelal
za
v
kad
in
žita
za
v
malin
?
In
kje
imaš
kakšno
kravo
za
mleko
?
Ali
misliš
,
da
jo
bom
pustila
,
da
bo
s
piskrčkom
hodila
dol
v
vas
ponj
?
“
„
To
vse
bova
s
Polonico
napravila
,
denarja
mi
ne
manjka
,
“
reče
Nande
.
Žena
se
z
grohotom
zasmeje
,
ali
dobrovoljno
.
„
Kaj
pak
!
Moke
bosta
kupovala
!
Kakor
kašna
kamniška
štacunarica
bo
moja
hči
od
kupička
živela
?
In
potlej
:
tudi
greh
je
za
take
reči
denar
izmetavati
,
ki
doma
same
zrastejo
,
če
se
človek
giblje
in
zemlje
ne
pusti
tako
pregrešno
v
plevelu
zarastene
,
kakor
jo
puščaš
ti
.
Kaj
vendar
misliš
?
Čemu
ti
je
kmetija
,
če
ne
kmetuješ
?
“
„
Sam
ne
morem
,
še
imam
pri
svojih
kupčijah
dosti
potov
in
opravkov
:
zato
mi
pa
Polonico
za
ženo
dajte
,
da
mi
ona
domovino
zgospodinji
kakor
je
prav
,
ona
zna
,
naj
začne
.
Saj
vas
ne
vprašam
za
doto
,
samo
da
mi
daste
Polonico
.
“
„
E
kaj
!
Imela
bo
,
kar
se
spodobi
,
vprašaj
ali
ne
vprašaj
ti
,
ali
kdor
je
.
Na
prazno
je
pa
ne
dam
in
ko
bi
imel
ti
denarja
kakor
francoski
cesar
,
da
boš
vedel
.
Mudi
se
jej
tudi
ne
,
saj
je
je
domá
treba
.
Kadar
ona
gre
iz
hiše
,
moram
precej
še
jedno
deklo
vzeti
.
Le
ti
se
prej
kmetovanja
loti
,
pa
pusti
vse
letanje
po
sveti
Bog
ve
kod
in
kaj
.
Tisto
ni
za
poštenega
človeka
,
mislim
jaz
,
da
boš
vedel
.
“
„
Sam
,
brez
gospodinje
,
ne
morem
kmetovati
,
“
reče
Nande
tako
ponižno
,
da
je
kmetica
mislila
,
ta
se
bode
dal
okolo
prsta
oviti
.
„
Kaj
si
rekel
?
Sam
ne
moreš
?
Kako
sem
pa
jaz
sama
mogla
,
ko
mi
je
mož
umrl
in
mi
je
še
pustil
kopo
malih
otrok
?
In
še
prej
,
ko
je
leto
in
dan
bolan
lazil
okolo
,
ne
živ
ne
mrtev
,
sama
kost
in
koža
,
za
nobeno
delo
,
le
za
jesti
in
za
potrato
?
Vidiš
,
in
sama
sem
kmetovala
in
ne
more
mi
nihče
očitati
,
da
sem
kedaj
pol
groša
dolga
naredila
.
Jaz
sem
ženska
.
Ti
si
pa
mož
,
a
praviš
,
da
ne
bi
mogel
sam
začeti
,
ko
bi
ti
vendar
nekoliko
tudi
od
naše
hiše
pomagali
?
To
ni
nič
!
Pokaži
prej
,
kakšen
kmet
boš
,
kako
znaš
delo
v
roko
jemati
,
potlej
te
bomo
pa
ženili
!
“
Tako
je
mati
Mozolka
govorila
.
In
pri
tem
je
ostalo
,
ker
novi
priseljenec
na
soseščini
ni
hotel
uže
precej
kmetovanja
začeti
,
temuč
je
kakor
prej
vedno
več
zdoma
bil
,
nego
pri
domu
.
Ni
se
ženil
,
ali
ker
je
bilo
kakor
zmenjeno
,
da
je
ženin
Poloničin
,
zahajal
je
Nande
vedno
k
Mozolovim
,
tako
da
