»
Zdaj
pa
,
kadar
hočete
,
gospod
inženir
,
pak
naprežem
.
«
Tako
je
rekel
v
dvorišču
mestne
gostilnice
druge
vrste
kmetski
voznik
mlademu
gospodu
,
čigar
popotne
stvari
je
bil
na
svoj
odprti
,
jako
primitivni
voz
zadaj
natovoril
.
Ali
mladi
gospod
inženir
ni
slišal
teh
besedi
,
dasi
so
bile
precej
s
hribovskim
glasom
vpite
,
ker
njegovo
oko
in
cela
njegova
pozornost
sta
bila
uprta
v
mlado
,
lepo
,
plavolaso
gospodično
,
ki
je
stopala
s
póstarno
suho
gospo
,
katere
veliki
nos
je
na
prvi
pogled
v
oči
bol
,
baš
v
starinski
koleselj
.
Gospodična
,
ne
čez
šestnajst
let
stara
blondinka
,
bila
je
preprosto
opravljena
,
mode
ni
bilo
na
njej
nič
in
,
po
mnogoštevilnih
košarah
soditi
,
ki
so
tu
in
tam
privezane
bile
,
zadaj
za
kočijo
in
spredaj
pri
»
kočijažu
«
,
ako
se
je
smel
tako
imenovati
topasti
kmetski
fant
,
ki
je
mesto
»
na
kozlu
«
zavzemal
in
nad
dvema
poljedelskima
vpreženima
konjema
klel
,
prišla
je
bila
s
svojo
staro
tovarišico
v
mesto
nakupovat
za
gospodinjstvo
ter
se
je
sedaj
domov
vozila
.
Ko
je
njen
voz
skozi
vhodna
vrata
odhajal
,
snel
je
prej
omenjeni
kmetski
voznik
prašnati
svoj
klobuk
z
glave
,
a
videč
,
da
ga
gospe
ne
vidita
,
zarenči
nad
voznikom
njunim
:
»
Le
počasi
vozi
,
Janez
,
da
te
bo
moja
kobilica
mogla
dohajati
;
za
vozom
rajši
teče
.
«
In
ker
je
hipoma
kočija
že
iz
dvora
ven
,
obrne
se
zopet
k
mlademu
gospodu
inženirju
—
kakor
ga
je
prej
klical
—
in
nadaljuje
:
»
Če
precej
naprežem
,
bodeva
vozila
za
tem
grajskim
vozom
in
moja
kobilica
teče
po
cesti
za
vozom
tako
rada
,
da
je
ni
treba
nič
tepsti
;
kar
sedem
lahko
na
gajžlo
in
vajeti
lahko
privežem
zraven
sebe
;
tako
ti
piha
kakti
blisk
;
za
vozom
,
sem
dejal
.
«
»
Le
brž
no
,
«
oglasi
se
»
inženir
«
in
kmet
pripreže
,
sede
potem
spred
,
gospod
inženir
zad
in
z
ropotom
drdra
okorni
voz
čez
predmestni
tlak
.
Tu
in
tam
kdo
pogleda
mladega
,
ličnega
gospoda
na
takem
prenárodnem
vozu
,
tako
da
je
bilo
voženca
skoro
malo
sram
;
zato
je
bil
klobuk
pomaknil
čez
oči
ter
si
ni
upal
ni
na
levo
ni
na
desno
pogledati
.
Kmalu
pak
sta
bila
iz
mesta
;
kajti
kmet
je
brez
pardona
z
bičem
konjsko
kožo
strojil
in
s
svojimi
večkrat
sešitimi
vajeti
po
kobiličinem
hrbtu
energično
pritrkaval
,
da
bi
—
kakor
je
rekel
—
»
prej
grajskega
Janeza
došel
«
.
Naš
inženir
,
lep
mož
z
mlado
,
črno
brado
,
na
podbradku
na
levo
in
desno
razčesano
,
in
z
mladostnim
licem
,
zove
se
po
svojem
imenu
Ivan
Lisec
.
Že
njegovo
sedenje
na
takem
preprostem
vozu
daje
uganiti
,
da
se
iz
mesta
sedaj
ne
vozi
na
zabavno
šetanje
,
nego
da
ga
vodi
posel
na
deželo
filistrski
posel
ali
skrb
za
vsakdanji
zaslužek
,
o
katerem
pravi
narodni
gospodar
,
da
je
častilen
,
a
lenušina
,
da
je
grenek
in
da
je
bolje
,
če
je
človek
bogat
in
mu
ga
iskati
ni
treba
.
Lisec
pa
ni
bil
bogat
.
Oče
,
majhen
obrtnik
v
majhnem
slovenskem
mestecu
,
ga
je
sicer
pošteno
izšolal
,
a
kmalu
je
bilo
treba
mlademu
možu
gledati
na
:
pomozi
si
sam
.
Sedaj
živi
od
tega
,
kar
se
je
naučil
,
od
zaslužka
,
ako
namreč
delo
najde
.
Tega
pa
ni
zmerom
obilo
.
Dve
leti
je
bil
pri
nekem
državnem
zidanju
,
a
po
dovršenem
delu
brez
službe
več
tednov
.
Kar
je
imel
prihranjenega
,
je
ginilo
počasi
in
ni
mogel
dolgo
čakati
,
ker
za
kako
bolezen
je
vendar
dobro
,
če
ostaje
kaj
na
strani
.
Zato
mu
je
bila
prav
ljuba
ponudba
nekega
prijatelja
,
naj
gre
na
stroške
občine
Volčjak
in
graščine
Pražanek
gozde
razmerit
in
razdelit
,
kakor
je
zaradi
zemljiške
odveze
med
občino
in
graščino
pravno
dogovorjeno
.
Ker
je
občina
precej
velika
in
hoče
obenem
imeti
po
hišnih
številkah
in
v
razmeri
velikosti
davkov
porazdeljene
parcele
,
da
bode
»
mapa
za
vekomaj
veljala
«
,
imel
bode
Ivan
Lisec
precej
časa
v
Volčjaku
ostati
in
meriti
.
»
Ti
prekleti
Janez
ti
,
ti
ušesa
ti
!
Čakaj
,
jaz
ti
ga
bom
že
vedel
.
Neče
majhno
počasi
voziti
,
ta
lesena
cokla
grajska
!
«
huduje
se
Liščev
voznik
,
ki
je
bil
od
slavne
občine
volčjaške
poslan
v
mesto
,
da
zemljemerca
pripelje
.
Res
je
bil
prej
omenjeni
koleselj
že
daleč
pred
njima
na
cesti
,
zavit
v
oblak
belega
prahu
,
in
»
kobilica
«
je
omagovala
,
obupavši
doteči
več
grajskega
Janeza
,
ali
bolje
,
njegova
dva
konja
.
Z
glavo
skesano
v
tla
cincajoča
,
začela
je
le
počasi
in
počasi
naprej
migati
,
dokler
ji
zopet
bič
ni
jel
kože
strojiti
in
je
nov
zalet
poskusila
.
»
Iz
katerega
grada
je
oni
voz
?
«
vpraša
Lisec
.
»
Nu
,
lej
ga
,
prav
s
Pražanka
je
,
prav
tam
,
kjer
boste
merili
,
nedaleč
od
nas
,
«
odgovori
voznik
.
»
Je
li
ona
mlada
gospica
iz
graščine
?
«
»
Kajpak
,
to
se
ve
,
da
je
,
domača
je
,
hči
stare
gospé
,
«
odgovori
kmet
.
»
Kako
?
One
stare
ženske
,
ki
poleg
nje
na
vozu
sedi
?
«
vpraša
zemljemerec
.
»
E
te
,
kaj
še
,
bog
obvaruj
!
Ono
je
tako
neka
stara
gospa
;
služi
,
če
tudi
gospoda
služi
;
ali
jaz
ne
vem
,
kako
je
;
v
gradu
je
nu
,
tako
je
bolj
,
bi
dejal
,
kakor
kakova
gospodinja
.
Pri
gospé
je
v
velikih
obrajtih
,
kar
sama
gospodari
,
reva
bolna
.
Menda
bo
tudi
kaj
v
žlahti
,
ker
ji
teta
pravijo
,
pa
ne
vem
,
ali
je
ali
ni
.
—
Nu
,
bistahór
,
gé-é
,
kaj
klempaš
že
spet
,
ti
motoroga
ti
!
«
Razume
se
,
da
so
bili
zadnji
voznikovi
vzkliki
adresirani
na
ubogo
njegovo
vozno
živalco
,
katera
sicer
ljubeznivega
deminutivnega
imenovanja
ni
zaslužila
,
ker
je
bila
velika
in
suha
,
da
bi
ji
bil
lahko
rebra
štel
in
bi
se
bil
Ribničan
bal
poleg
nje
ogenj
kresati
.
»
Ali
je
družina
naseljena
ali
že
stara
in
dolgo
na
gradu
?
«
»
Kakšna
družina
!
Saj
ni
družine
,
samo
stara
gospa
pa
to
dekletce
je
in
ta
teta
ali
kaj
je
.
Same
babe
.
Gospod
je
umrl
.
In
še
kako
je
umrl
,
ojemnasta
!
«
»
Kako
pa
?
«
vpraša
Lisec
.
»
I
nu
,
enkrat
ponoči
ga
je
kočijaž
mrtvega
domov
pripeljal
v
kočiji
—
čisto
mrtvega
—
tisti
Gromov
Peter
je
bil
za
kočijaža
,
ki
je
mislil
rajnico
Antolkovko
vzeti
,
pa
je
precej
po
smrti
graščakovi
,
ko
je
mislil
pričat
iti
,
z
Vélikega
zoba
padel
in
se
ubil
.
Koliko
je
že
tega
?
Čakaj
!
Pet
—
ne
bo
,
ampak
šest
let
bo
tega
;
da
,
ozimina
je
bila
tistega
leta
vsa
pozebla
,
ajde
smo
bili
pa
toliko
pridelali
,
da
je
skoraj
omlatiti
nismo
mogli
,
in
jeklena
je
bila
,
da
se
je
je
naštokan
žakelj
namlelo
.
«
»
Tedaj
oče
te
mlade
deklice
je
nesrečno
ali
naglo
smrt
storil
?
Kaj
se
mu
je
zgodilo
?
Kaj
ga
je
zadelo
?
«
vpraša
Lisec
dalje
radoveden
.
»
E
,
béžite
,
kaj
bi
ga
zadevalo
!
On
ni
bil
naše
vere
,
ampak
lutrski
človek
,
od
tistega
Lutra
Martina
,
ki
je
bil
nekdaj
vero
zmešal
.
Tudi
ta
naš
graščak
je
bil
te
vere
;
vsaj
k
maši
in
k
izpovedi
ni
hodil
.
Vse
ljudi
je
znal
v
kozji
rog
ugnati
,
samo
fajmoštra
se
je
ogibal
pa
tistega
Zobrovega
doktorja
se
je
bal
.
Tega
pa
,
tega
.
«
Tu
se
nagne
voznik
nazaj
,
dene
dlan
ob
usta
,
iz
katerih
je
bil
pipo
vzel
,
in
skrivnostno
pravi
:
»
Vsi
mislijo
,
da
mu
je
sam
hudič
tisto
noč
v
kočijo
po
dušo
prišel
,
po
krivoversko
.
«
»
In
vi
tudi
verjamete
to
?
«
vpraša
mladi
inženir
kmeta
.
»
Lejte
,
kaj
ne
bom
verjel
?
Dušo
je
imel
takó
ali
takó
enkrat
hudiču
podkrižano
,
če
je
bil
lutrski
človek
.
Potlej
pa
,
kaj
ni
Gromov
Peter
pravil
Antolkovki
,
ravno
préden
se
je
bil
ubil
,
da
sta
v
mesto
doktorja
Zobrovega
vozila
?
Zober
je
šel
zopet
po
svetu
,
onadva
pa
proti
domu
;
kadar
je
na
širokem
klancu
Gromov
Peter
s
coklo
zaviral
,
zdelo
se
mu
je
tako
,
kakor
da
bi
bila
dva
v
kočiji
in
ne
le
gospod
.
Ko
je
pa
doma
gospodu
kočijo
odprl
,
bil
je
sam
v
njej
in
še
ne
živ
.
Mrtev
,
v
čevljih
je
umrl
.
Ni
mogoče
,
da
bi
bil
kdo
drug
kot
hudič
v
zaprto
kočijo
zlezel
,
za
boga
svetega
ne
!
Kako
bi
bil
pa
sicer
zginil
?
Nekateri
res
pravijo
,
da
mu
je
doktor
Zober
,
katerega
je
tačas
v
mesto
vozil
,
tako
zacopral
,
da
je
umrl
na
potu
domov
.
Ali
tega
pa
jaz
ne
verjamem
.
Naj
govoré
jeziki
,
kar
hočejo
,
jaz
sem
pa
že
Zobrovega
gospoda
vozil
,
tako
kakor
zdajle
vas
,
in
jaz
pravim
,
da
je
dober
človek
in
nič
napačen
.
«
»
Rane
ni
imel
graščak
nič
?
«
»
Kaj
še
!
Ni
ene
praske
ne
!
«
»
In
zdravniki
niso
preiskavali
ga
?
«
»
Tega
ne
vem
.
I
,
več
škricev
in
gospodov
,
malih
in
velikih
,
je
lazilo
okoli
gradu
,
menda
so
bili
že
zdravniki
ali
kaj
so
bili
,
če
niso
bili
kaj
drugega
.
«
»
In
kdo
je
ta
doktor
Zober
?
«
»
I
,
kaj
bom
pravil
,
kdo
?
Zobrov
je
iz
Volčjaka
;
po
svetu
hodi
,
tja
,
od
koder
sonce
izhaja
.
Takega
ni
še
mati
rodila
v
naši
dolini
in
ga
ne
bo
.
Tam
ljudi
zdravi
,
doma
jih
pa
neče
.
Denarja
ima
,
pa
so
vendar
bratu
grunt
prodali
,
ki
ga
je
zapil
.
«
»
In
kakšna
je
gospa
v
gradu
?
«
vpraša
Lisec
.
Kmet
se
zopet
obrne
,
dene
prst
kazalec
na
sredo
svojega
širokega
čela
in
,
čudno
namrdnivši
se
,
začne
svedrati
in
vrtati
v
čelo
.
»
Vi
hočete
reči
,
da
je
slabega
uma
,
da
ni
pri
pameti
popolnoma
?
«
»
I
nu
,
zmerom
ne
,
ali
včasi
pač
.
Vendar
ne
,
da
bi
nora
bila
.
Ona
gospodari
,
po
polju
hodi
,
vse
ogleda
,
dobra
ženska
je
,
če
ni
jezna
,
ali
včasi
se
ji
pa
v
glavi
zmeša
,
menda
zato
,
ker
je
njen
mož
sedaj
v
peklu
...
«
»
V
peklu
ni
,
ne
govorite
tega
.
«
»
Nu
,
lepo
bi
vas
prosil
,
kje
pa
more
biti
,
če
ni
naše
vere
?
V
vicah
vendar
ne
,
bi
dejal
.
«
»
Povejte
mi
dalje
o
gospé
.
Kako
se
ji
meša
,
kaj
počne
?
«
»
I
,
tako
—
zamišljena
je
in
grunta
kakor
tale
moja
motoroga
kobila
,
kadar
nima
kaj
jesti
—
hi-i-i
,
Luca
!
Nora
ni
,
ampak
taka
je
,
kakor
je
bil
tisti
Oplatarjev
Korle
.
Prav
taka
,
kakor
je
bil
Korle
.
A
vi
ga
niste
poznali
?
I
,
ta
je
bil
čuden
človek
.
Sam
s
seboj
je
govoril
pa
okoli
brundal
.
Otroci
smo
se
ga
bali
.
Ob
postu
,
ko
smo
šli
za
velikonočno
izpoved
k
izpraševanju
,
glej
,
kdo
je
bil
tudi
prišel
?
Korle
!
In
ko
je
kaplan
vse
izpraševal
,
pak
je
še
njega
vprašal
,
ko
je
na
vrsti
bil
.
‚
Korle
,
’
pravi
,
‚
povedaj
mi
ti
,
Korle
,
kateri
je
najbolj
potreben
zakrament
?
’
—
‚
Kruh
!
’
je
rekel
Korle
.
‚
Kruh
!
’
je
odgovoril
,
‚
kruh
!
’
In
vsi
smo
se
smejali
,
pa
se
je
še
kaplan
smejal
.
«
Kmet
je
brbljal
različne
stvari
naprej
,
a
Ivan
Lisec
ga
ni
več
izpraševal
niti
poslušal
.
Imel
je
iz
tega
dovolj
,
kar
je
slišal
.
»
Nenavaden
je
ta
kraj
vsekako
,
kamor
pridem
,
in
tudi
nenavadne
ljudi
ima
.
«
Tako
mlada
,
tako
ljubezniva
in
nežna
stvarca
,
kakor
je
bila
ta
plavolasa
gospica
,
ki
se
pred
njim
vozi
—
in
kako
nesrečna
mora
biti
.
Oče
nenaravno
ali
vsaj
naglo
smrt
storil
,
mati
na
umu
bolna
,
deklica
najbrž
brez
sorodnikov
,
živeča
samotno
na
kmetih
brez
omikanih
znancev
.
Ubožica
!
Smilila
se
mu
je
.
On
sam
je
do
svojega
sedanjega
devetindvajsetega
leta
že
mnogo
zlega
in
neprijetnega
izkušal
,
videl
razdrabljati
se
prijateljstva
in
razvezavati
lahke
ljubezni
,
celo
bridkost
materialnega
pomanjkanja
je
že
poskusil
—
ali
zdelo
se
mu
je
v
tem
hipu
,
da
sme
vendar
še
srečnejšega
šteti
se
nego
ono
dete
,
ki
se
je
vozilo
pred
njim
po
isti
cesti
.
»
Tule
je
pa
treba
malo
napajati
,
živina
in
človek
potrebuje
kaj
v
sebe
dobiti
,
«
pravi
voznik
in
zavije
k
veliki
obcestni
krčmi
.
Lisec
zapazi
,
da
tudi
grajski
koleselj
stoji
pred
hišo
in
konji
zobljejo
.
Tedaj
mora
biti
ona
lepa
sopotnica
tudi
tukaj
.
Ali
bi
se
ne
dalo
začeti
kaj
znanja
?
Kako
,
to
bode
prilika
nanesla
.
S
to
mislijo
stopi
v
krčmo
na
ono
stran
,
kjer
je
bil
,
kakor
je
po
kmetih
šega
,
za
»
boljše
ljudi
«
prostor
.
Tam
res
najde
gospico
,
s
spremljevalko
sedečo
,
sicer
ni
bilo
nikogar
v
izbi
.
Pozdravi
,
a
le
čisto
majhen
znak
odzdrava
dobi
.
Molk
.
Dvakrat
čuje
kratke
vprašaje
starkine
.
Sedeč
na
drugem
koncu
iste
prilično
dolge
mize
,
ker
v
vsej
tej
ekstra
sobi
je
bila
samo
ena
,
mogel
je
deklico
bolj
natanko
pogledati
.
In
rekel
si
je
,
da
je
zares
ljubezniv
obrazek
.
Ona
se
ni
zmenila
zanj
čisto
nič
,
ali
to
nič
ne
de
.
Kako
bi
tu
znanje
storil
?
Tu
ni
mogel
.
Kakor
da
bi
se
bil
bal
.
Človek
je
včasi
čuden
.
Pred
junakom
ga
ni
strah
,
kaj
se
plaši
pred
žensko
,
slabo
kakor
dete
?
Kmalu
je
prišel
»
grajski
Janez
«
na
prag
naznanit
,
da
je
konje
že
napojil
.
Z
lahkim
površnim
pozdravom
odideta
ženski
in
Ivan
si
je
bil
celo
v
svesti
,
da
se
je
nerodno
obnašal
,
dasi
se
je
tolažil
,
ka
se
v
tem
položaju
ni
mogel
dru
gače
.
Sicer
pa
bog
ne
daj
večje
nesreče
!
Če
bode
hotel
in
če
bode
trebalo
,
seznani
se
lahko
in
priličneje
na
mestu
samem
.
Pol
ure
še
je
moral
čakati
,
preden
je
voznik
bil
pri
volji
misliti
o
daljšem
potu
.
Mrak
je
bil
že
,
ko
se
voz
ustavi
pri
županovi
hiši
v
vasi
Volčjak
.
»
Božji
prst
«
v
znamenju
smrekovega
vršička
nad
vrati
je
pričal
,
da
je
župan
tudi
krčmar
v
vasi
.
Golorok
,
s
pipo
v
ustih
in
z
nekako
predrzno
izpostavljenim
trebuščkom
je
oče
župan
na
pragu
stal
,
njegovega
kolena
se
je
držal
triletni
sinek
v
prilično
umazani
sami
srajci
in
boječe
opazoval
v
Volčjaku
nenavadno
prikazen
civilno
oblečenega
človeka
,
kakor
je
bil
inženir
,
a
hišna
dekla
,
ki
je
ravno
iz
hleva
šla
,
smuknila
je
brzo
ob
zidu
kakor
senca
,
ker
jo
je
bilo
gospoda
sram
,
kajti
ni
je
bilo
tu
črne
suknje
,
kar
je
kaplan
bero
pobiral
in
potem
adjunkt
z
biričem
na
komisijonu
tu
pil
.
»
Bog
daj
,
bog
daj
,
dober
večer
,
«
vpije
krčmar
,
»
so
prišli
,
gospod
,
so
prišli
?
«
—
Rekši
,
vodi
došleca
v
izbo
,
kjer
je
bilo
zbranih
že
več
radovednih
vaščanov
,
kajti
prihod
inženirjev
je
bil
eden
najvažnejših
in
največjih
dogodkov
za
zapuščeni
,
od
velike
ceste
oddaljeni
Volčjak
;
zato
je
že
več
tednov
svojo
senco
pred
seboj
metal
,
kakor
se
pravi
o
vseh
imenitnih
in
velikih
dogodljajih
tega
sveta
.
Sami
kmetje
so
bili
v
sobi
.
Omolknili
so
vsi
,
tudi
Lisec
ni
imel
veselja
govoriti
,
le
krčmar
župan
,
ki
je
bil
gospôde
bolj
vajen
in
zaradi
svoje
spretnosti
med
sosedi
močno
občudovan
,
on
je
hitel
pripovedovati
,
kako
in
kaj
je
z
gozdom
,
kakove
lepe
stare
pravice
so
občani
imeli
od
nekdaj
v
tem
gozdu
,
a
sedaj
,
ko
je
tlaka
in
desetina
proč
,
naenkrat
gospôda
niso
hoteli
več
odkazovati
lesa
,
kakor
da
ne
bi
bog
dal
mu
rasti
ponoči
in
podnevi
za
vse
ljudi
.
Pravdo
so
pravdali
.
In
po
pravdi
je
prišlo
tako
,
da
prevzemó
kmetje
del
gozda
od
Dolgojelšja
do
Sive
peči
v
last
,
kar
je
sicer
premalo
,
pa
vendar
boljše
nego
nič
;
kajti
z
onimi
gospodi
,
ki
so
po
kanclijah
,
se
ni
dobro
továrišiti
,
tisto
pravico
ti
jutri
jemljó
,
katero
ti
danes
še
puščajo
.
Če
prej
imamo
umerjeno
in
v
mapo
dejano
,
prej
smo
brez
skrbi
.
Župan
znaša
vsa
pisanja
,
dotikajoča
se
stvari
,
na
mizo
in
jih
razpolaga
po
mizi
,
po
znamenjih
poznajoč
,
katero
se
tiče
tega
in
onega
,
ker
razumeti
jih
sam
ni
mogel
,
bile
so
nemške
,
znan
plod
potujčenega
uradovanja
,
kakršno
se
v
posmeh
zdravi
pameti
po
Slovenskem
skoro
še
obče
nahaja
.
Mati
županja
je
pripravila
večerjo
,
ki
je
bila
precej
po
kmetsko
narejena
,
vendar
nocoj
je
bil
naš
pripotnik
truden
in
lačen
.
Tudi
kmetje
so
bili
polagoma
zgovorni
in
dovtipni
postali
in
vpraševali
z
veliko
naiviteto
kakor
otroci
.
Lisec
je
imel
potrpljenje
ž
njimi
in
jim
je
odgovarjal
ter
razkladal
,
zakaj
in
kako
se
mora
na
papirno
mapo
tudi
istinito
zemljišče
narisati
,
da
drugemu
ostane
razločno
,
kar
se
je
kmetom
čudežno
modro
zdelo
in
gledali
so
svojega
inženirja
kakor
nekaj
posebnega
.
Cenek
Vitrin
,
najstarejši
med
njimi
,
je
zaklel
,
da
maševati
ni
dosti
bolj
kunštno
kakor
tako
na
papir
zarisati
,
da
čez
100
let
še
pismoučen
gospod
akuratno
najde
,
kje
je
mejnik
postavljen
.
Lisec
se
odpravi
spat
v
»
najlepšo
izbo
v
Volčjaku
«
.
Kajti
na
ta
način
dvorjaniti
si
dati
,
bilo
mu
je
kmalu
odveč
.
Kot
mestni
človek
kmetskega
humorja
ni
bil
vajen
.
Ta
noč
je
bila
čisto
navadna
noč
,
taka
,
kakor
jo
preživi
bogve
koliko
tisoč
preprostih
ljudi
,
a
vendar
je
bila
za
Lisca
nekako
odločilna
,
čeprav
ima
način
tega
odločenja
tudi
svojo
smešno
stran
.
Utrujen
je
bil
namreč
jedva
Lisec
zaspal
in
razni
dnevni
vtisi
so
se
mu
kot
sanje
po
možganih
razpletati
počeli
—
podoba
krasne
,
a
nič
koketne
sopotovalke
je
bila
vmes
med
njimi
—
ko
je
bil
nemilo
moten
.
Prebudi
ga
—
oprosti
,
bralka
,
življenje
je
polno
proze
—
neprijetni
čut
srbenja
po
životu
.
»
Bolhe
,
«
si
misli
,
pomaga
si
,
kakor
si
v
takih
stiskah
ubogi
trpinčeni
človek
pomagati
more
,
a
zastonj
poskuša
znova
zaspati
.
Nobena
kletev
ne
pomaga
,
potrpeti
je
treba
do
jutra
.
Znan
,
neprijeten
duh
mu
udari
v
nos
.
Hitro
plane
iz
postelje
,
dotiplje
vžigalo
,
naredi
luč
in
vidi
,
da
je
živa
istina
:
stenice
so
švigašvaga
po
rjuhi
pred
svečo
bežale
.
Stenice
,
zanj
največja
gnusoba
.
In
ta
soba
je
bila
njemu
za
stanovanje
namenjena
!
In
v
najlepši
hiši
v
vasi
je
bil
ustanovljen
!
Rajši
vse
popustiti
in
bežati
v
mesto
nazaj
,
nego
tu
v
takem
gnezdu
biti
.
Kako
morejo
ljudje
tako
nečisti
biti
!
Nič
več
ne
more
uleči
se
,
dasi
je
močno
zaspan
.
Obleče
se
in
hodi
gor
in
dol
po
sicer
še
res
čedni
izbi
.
Dolga
noč
je
bila
in
mučno
čakanje
.
Iz
svojega
kovčka
vzame
to
in
ono
knjigo
,
da
bi
čital
;
a
komaj
začne
,
lezejo
mu
trudne
oči
skupaj
in
opustiti
mora
.
Naposled
se
vendar
začne
daniti
,
vstanejo
dekle
,
vstane
gospodinja
,
tudi
Lisec
gre
na
prosto
polje
.
Župan
se
začudi
,
ko
čuje
hudovanje
inženirjevo
in
grozenje
,
da
tu
ne
ostane
,
da
hoče
ali
drugo
stanovanje
,
čedno
in
snažno
,
ali
pak
odide
.
»
Kaj
vraga
!
Preklete
stenice
,
jaz
še
vedel
nisem
zanje
,
«
meni
on
.
»
Kdo
neki
bode
zavoljo
treh
stenic
že
bežal
!
Soseda
je
bil
lani
gad
pičil
,
a
še
ni
umrl
.
Toliko
nas
je
ta
gozdna
stvar
veljala
gotovega
denarja
,
zdaj
pa
bi
zavoljo
treh
prekletih
stenic
morali
zopet
z
ničem
in
hudičem
vse
pustiti
!
«
»
Te
preklete
stenice
«
,
odmevalo
je
iz
ust
sosedov
,
ki
so
bili
na
posvetovanje
pozvani
.
»
Anti
so
gospoda
mehkužni
in
zanič
,
«
šepeče
prvi
.
»
Od
ene
stenice
ne
bo
crknil
,
ne
!
«
meni
ljubeznivo
drugi
.
»
Poparite
posteljo
z
živim
kropom
,
pa
bo
dobro
,
«
receptira
županu
tretji
v
vznemirjenem
Volčjaku
,
kjer
ni
bilo
nobenega
drugega
kvartirja
za
gospodo
.
A
inženir
ni
bil
s
tem
zadovoljen
.
Drugo
stanovanje
!
Če
ga
v
vasi
ni
,
pa
v
soseščini
.
Ali
do
bližnje
fare
,
kjer
je
bilo
pač
laže
gosposko
,
t.
j.
sploh
kakovo
stanovanje
dobiti
,
bilo
je
eno
celo
uro
hoda
.
Ker
je
bilo
že
iz
Volčjaka
precej
daleč
do
gozda
,
odreka
Lisec
naravnost
,
da
take
daljave
hoditi
neče
,
da
mu
potem
poseben
voz
morajo
priskrbeti
za
ves
dan
.
Kmetje
so
pak
prvič
skopi
,
a
drugič
imajo
le
voli
za
vozno
živino
,
konj
in
voznik
—
en
sam
je
bil
v
vasi
—
oj
,
to
bi
bilo
predrago
.
Župan
skliče
še
nekaj
mimogredočih
občanov
in
vsi
se
med
seboj
resno
posvetujejo
,
kaj
storiti
.
Tudi
novodošlim
se
zdi
grozno
neopravičeno
,
kako
da
morejo
tri
stenice
,
za
katere
se
noben
pošten
Volčjan
ne
bi
niti
zmenil
,
gospodu
,
ki
pri
njih
tak
»
lep
«
denar
služi
,
presedati
in
ga
celo
proč
goniti
.
»
Ali
tu
se
ne
da
nič
opraviti
,
ta
človek
je
svojeglaven
in
bogve
,
ali
bi
drugega
dobili
ali
ne
,
«
pravi
župan
.
»
Kam
ga
denemo
,
kaj
pravite
?
«
»
Ko
bi
se
v
gradu
dobilo
,
«
reče
eden
.
»
I
bome
,
ko
bi
ne
bila
gospa
tako
čudna
,
ljudi
boječa
in
sama
svoja
,
«
meni
župan
.
»
V
Zobrovo
kočo
ga
denimo
,
«
pravi
drugi
.
»
V
Zobrovo
kočo
!
«
odmevalo
je
od
vseh
strani
,
torej
je
morala
biti
ta
misel
srečna
.
»
Po
Solarja
pojdi
!
«
veli
župan
in
kmalu
pride
še
en
kmet
,
ves
prtnen
in
okoren
.
Razodenejo
mu
veliko
zadrego
,
v
katero
je
Volčjak
prišel
,
torej
naj
da
ključe
od
Zobrove
koče
,
ker
tam
je
gosposka
postelja
,
politirana
miza
in
kar
je
treba
;
stenic
pa
tudi
ne
bode
,
ker
starega
Zobrovega
doktorja
že
dve
leti
ni
bilo
doma
.
Ali
Solar
se
brani
ključe
dati
.
Doktor
Zober
je
hude
jeze
mož
,
za
krščen
svet
,
kaj
bi
dejal
,
ko
bi
prišel
in
našel
koga
tujega
v
svoji
izbi
.
Tega
pa
ne
!
Začne
se
parlamentiranje
z
županom
in
Solarjem
zaradi
ključa
v
Zobrovo
hišo
in
,
ko
Solar
čuje
,
koliko
je
za
občino
važno
,
da
zemljemerec
stanovanje
dobi
,
pravi
nazadnje
:
»
Poskusite
prej
v
gradu
,
oče
župan
,
in
če
tam
ne
bo
nič
,
nu
,
potem
vam
pa
dam
doktorjev
ključ
,
naj
se
pes
obesi
,
saj
ga
ne
bo
vrag
prinesel
vprav
zdaj
.
Najprej
v
grad
.
«
Pod
eno
streho
stanovati
z
včeraj
videno
mlado
gospico
in
videti
razmere
,
o
katerih
je
neobičajne
stvari
že
včeraj
slišal
,
ugajalo
je
Liscu
,
ko
ga
župan
povabi
,
naj
gre
z
njim
vred
v
grad
stanovanja
iskat
.
Nenavadni
položaj
njegov
je
moral
tu
vsak
pomislek
odbijati
,
sicer
pak
tudi
ni
nameraval
kake
posebne
gostoljubivosti
zahtevati
,
saj
ljudje
tam
so
vendar
gotovo
omikani
,
menil
je
.
Gresta
z
županom
.
Gradič
Pražanek
,
kakor
je
bil
Lisec
iz
aktov
pri
županu
že
sinoči
razbral
,
sedaj
lastnina
grajske
gospe
Marije
Langman
(
kdo
se
bode
nemškemu
imenu
pri
nas
čudil
,
ko
so
po
graščinah
,
žalibog
da
,
večidel
tuji
naseljenci
!
)
,
ta
grad
je
bil
na
vzvišenem
holmcu
—
kakor
vsi
,
v
lepem
zakotju
pod
gozdom
in
hribovjem
.
Več
potov
in
stezá
je
vodilo
do
njega
.
Nekdaj
se
je
baje
tudi
na
vse
strani
braniti
dal
,
vendar
sedaj
je
bil
prekop
okoli
in
okoli
zasut
in
samo
še
na
severni
strani
je
kazal
okrogel
zid
,
da
je
tu
bil
nekdaj
stolp
.
Drugi
deli
so
bili
kasneje
zidani
ter
je
predzadnji
lastnik
bil
mnogo
podrl
,
kar
je
bilo
preveč
.
Okoli
gradu
so
bila
gospodarstvena
poslopja
.
Pred
vrati
je
rasla
košata
lipa
,
okoli
njenega
debla
je
bila
živa
klop
s
posedeno
in
potlačeno
kratko
travo
zarasla
.
Na
tej
klopi
je
sedela
pri
nekem
delu
mlada
gospica
,
a
zagledavši
dva
prišleca
,
smukne
preplašena
hitro
v
vežo
.
Mlada
je
,
zato
boječa
,
misli
si
Lisec
,
ko
prideta
do
vežnih
vrat
,
do
katerih
je
vodilo
pet
širokih
stopnic
.
»
Teta
,
sem
pojdi
!
«
razlegal
se
je
proseč
glas
po
veži
,
baš
ko
sta
Lisec
in
župan
vstopiti
imela
.
Iz
izbe
v
vežo
stopi
Liscu
od
včerajšnjega
pota
znana
stara
ženska
z
dolgim
nosom
naproti
.
V
tem
hipu
,
ko
mu
je
prav
blizu
bila
s
svojim
koščenim
licem
,
zdela
se
mu
je
skoro
grda
in
sodil
bi
jo
bil
za
hudobno
stvar
,
kdor
sodi
po
vnanjem
in
po
prvem
vtisu
.
»
Kje
je
gospa
,
midva
morava
z
gospo
govoriti
,
«
vpraša
župan
z
malo
respektom
.
Liscu
se
je
stoprv
zdaj
videlo
,
da
pravzaprav
je
on
smešna
figura
v
sedanjem
pred
stenicami
bežečem
položaju
,
in
ker
se
je
začel
bati
,
da
ne
bi
župan
spravil
teh
posteljnih
sovražnikov
človeškega
nesnažnega
rodu
tu
pred
lepo
gospodično
v
nespodoben
govor
s
svojim
grobim
jezikom
in
njega
potegnil
v
zadrego
,
sklene
lotiti
se
sam
stvari
.
Ker
je
čul
gospico
prej
klicati
»
teto
«
,
obrne
se
do
stare
in
,
predstavivši
se
ji
,
kratko
svoj
položaj
razjasni
in
svojo
prošnjo
izreče
s
pristavkom
,
da
je
morda
tem
bolj
opravičenja
zmožna
,
ker
je
on
v
tem
kraju
v
poslu
,
kateri
se
tika
ne
le
vaščanov
,
nego
posredno
tudi
grada
Pražanka
.
Obenem
pak
še
dostavlja
,
da
bi
bil
gotovo
tih
in
ne
nadležen
gost
,
za
katerega
,
ako
tako
želé
,
niti
ne
bi
znali
,
da
je
tu
,
ker
mora
itak
ob
lepem
vremenu
skoro
ves
dan
na
prostem
delati
.
V
vasi
žalibog
stanovanja
ni
mogoče
dobiti
.
Župan
volčjaški
pak
je
bil
medtem
zvedel
,
da
je
grajska
gospa
pri
delavcih
na
bližnjem
polju
.
»
Gotovo
so
dobre
volje
,
če
so
na
polju
,
jaz
grem
tja
,
le
tu
ostanite
,
zdaj
vse
opravim
jaz
sam
,
«
pravi
in
odide
.
»
Počakajte
!
«
kliče
teta
,
a
župan
le
z
glavo
odmaje
in
odide
.
»
Mi
se
že
od
včeraj
poznamo
,
če
se
prav
spominjam
.
Slutili
sva
že
včeraj
,
kdo
ste
,
ker
sva
vašega
voznika
poznali
.
«
S
tem
mu
pokaže
stol
pri
veliki
kameniti
mizi
,
ki
je
v
kotu
v
veži
pri
vratih
stala
.
Lisec
sede
,
rekši
,
da
bi
se
bil
že
včeraj
med
potom
rad
predstavil
,
a
se
ni
upal
.
»
Kar
se
pa
vaše
prošnje
tiče
,
bode
odločila
gospa
,
h
kateri
je
,
kakor
ste
videli
,
župan
šel
,
preden
sem
mu
mogla
braniti
.
Vendar
je
dobro
,
da
ste
že
prej
pripravljeni
na
njen
odgovor
.
Ona
bode
najbrž
vašo
prošnjo
odbila
.
Nikar
nam
tega
v
zlo
ne
štejte
in
ne
mislite
,
da
je
krivo
temu
pomanjkanje
gostoljubja
.
Pri
nas
smo
samo
ženske
poleg
družine
,
torej
vi
veste
,
da
je
potem
težavno
...
«
»
Prosim
,
nadležen
nečem
biti
;
reklo
se
mi
je
,
da
je
stvar
prav
lahka
,
če
ni
,
potem
...
«
Lisec
vstane
.
»
Ne
,
gospod
,
poslušajte
me
do
konca
.
Kar
ste
naveli
zaradi
svojega
posla
tukaj
v
kraju
,
da
se
tiče
tolikanj
grada
kakor
vaščanov
,
to
je
res
,
ali
za
vse
te
reči
se
briga
samo
Linin
varuh
,
gospod
sodec
Pevec
,
me
ženske
same
nič
.
Dalje
pak
—
vidim
,
da
vam
moram
vse
povedati
(
tu
odide
mlada
gospica
naglo
proč
v
sobo
)
—
glavna
stvar
je
,
da
je
naša
gospa
včasi
bolna
,
nervozna
,
duševno
razburjena
,
da
bi
vam
samemu
ne
bilo
ljubo
blizu
nje
biti
;
ona
je
mnogo
trpela
in
to
je
njene
nerve
izneredilo
.
Včasi
jo
ta
bolezen
prime
za
več
dni
.
In
prav
sedaj
je
zopet
tako
čudna
.
Tačas
neče
tujih
ljudi
.
Če
to
vse
pomislite
,
boste
nam
lahko
odpustili
.
In
sicer
še
,
kar
koli
drugega
potrebujete
,
če
le
morete
v
vasi
potrpeti
,
medve
z
gospodično
vam
storive
,
ako
je
le
v
najinih
močeh
.
«
Lisec
se
opravičuje
in
zahvaljuje
ter
hoče
oditi
,
da
bi
se
čimprej
rešil
mučnega
položaja
.
Baš
se
hoče
posloviti
,
ko
čuje
na
dvorišču
županov
in
še
drug
glas
.
V
tem
hipu
stopi
mlada
gospica
iz
sobe
zopet
v
vežo
in
z
veselim
obrazom
reče
:
»
Mama
so
dovolili
,
teta
.
«
Skozi
okno
je
to
čula
z
dvora
.
»
Res
?
«
začudi
se
teta
.
»
Obžalujem
,
da
po
dobljeni
obrazložbi
tukajšnjega
stanja
sedaj
tudi
z
gospenjinim
dovoljenjem
ne
morem
ostati
,
«
odgovarja
Lisec
pikro
,
»
najvljudnejša
zahvala
.
«
»
Sedaj
pa
morate
,
prosive
vas
,
sedaj
pač
!
Tiho
bodite
o
tem
,
kasneje
vam
povem
več
,
«
šepeče
naglo
»
teta
«
s
prosečim
glasom
.
Lisca
je
bilo
skoro
malo
strah
.
Kakovi
so
ti
ljudje
!
Na
pragu
se
pred
županom
sedaj
prikaže
visoka
ženska
z
osivelimi
,
nekoliko
razmršenimi
lasmi
,
ognjevitim
očesom
in
nekoliko
zagorelim
obrazom
,
ki
je
pa
navzlic
petdesetim
letom
gospé
kazal
sledove
nekdanje
nenavadne
lepote
.
V
rokah
je
nosila
paličico
,
vendar
ne
da
bi
se
opirala
,
ker
hoja
njena
je
bila
trdna
.
Gosposki
obleki
se
je
poznalo
,
da
je
bila
na
polju
.
To
je
bila
gospa
na
Pražanku
.
Lisca
ni
precej
opazila
,
nego
mimo
njega
šla
k
»
teti
«
in
ji
rekla
z
glasom
,
ki
je
značil
energično
in
resolutno
naturo
:
»
No
,
ker
ljudje
hočejo
,
da
je
pri
nas
in
ker
jim
je
potreben
,
naj
bode
.
Dve
sobi
na
zgornjem
koncu
mu
daj
opraviti
in
skozi
zadnja
vrata
pri
sušilnici
naj
hodi
noter
in
ven
.
Kakov
pak
je
?
Ali
star
?
Inženirji
so
menda
stari
.
«
»
Jaz
še
ne
posebno
,
milostna
gospa
,
«
oglasi
se
Lisec
in
stopi
bolj
prednjo
.
Ona
ga
srpo
gleda
,
oko
se
ji
ostekleni
,
pomakne
se
tri
korake
nazaj
,
s
prstom
pokaže
nanj
in
vpraša
neprenehoma
vanj
gledaje
:
»
Ta
?
Ta
?
«
Precej
pak
skloni
malo
nakrivljeni
hrbet
pokonci
in
vpraša
prej
»
teto
«
klicano
starko
:
»
Ali
nima
ta
Andrejevih
oči
?
Tak
ne
bode
nobeden
več
pri
nas
,
nobeden
več
!
«
Lisec
je
videl
,
da
ima
pred
seboj
res
blazno
žensko
.
Njegova
navzočnost
je
bila
tu
motilna
,
torej
se
molče
prikloni
in
se
obrne
iz
veže
ven
.
V
istem
hipu
je
tudi
gospa
odšla
v
notranjo
izbo
pri
tleh
in
vrata
zalopnila
za
seboj
.
»
Eno
besedo
,
gospod
,
«
čuje
Lisec
za
seboj
in
,
obrnivši
se
,
vidi
staro
teto
.
»
Vi
ste
razžaljeni
,
a
jaz
sem
vam
prej
razložila
,
kako
je
;
tu
je
bolezen
in
prosim
vas
lepo
,
molčite
,
kolikor
morete
o
tem
,
kar
se
vam
je
reklo
.
«
Župan
je
klel
in
opombe
delal
.
»
Zdaj
ostane
še
samo
Zobrova
koča
.
«
A
Lisec
ni
na
to
pazil
.
Po
glavi
mu
je
šel
cel
ta
čudni
prizor
.
Mlada
gospica
Lina
—
to
ime
je
čul
—
lepa
,
vse
sreče
vredna
deklica
,
a
v
tej
okolici
!
Le
nekoliko
trenutkov
jo
je
imel
priliko
gledati
in
vendar
je
videl
veselje
na
njenem
obrazu
,
ko
je
bila
mati
,
ne
videvša
ga
prej
,
dovolila
,
da
sme
ostati
.
Kmalu
pak
se
mu
misli
povrnó
zopet
do
njegove
neprilične
situacije
.
Reče
županu
:
»
Zakaj
mi
niste
povedali
,
da
pri
vas
ni
mogoče
za
poštenega
človeka
dobiti
poštene
postelje
?
Nikdar
bi
ne
bil
izpostavljal
se
temu
,
da
me
enkrat
mrčes
,
drugič
nora
ženska
iz
dvora
meče
.
Vi
v
čudnem
kraju
županujete
.
«
»
Zobrova
hiša
,
Zobrova
hiša
,
«
tolaži
župan
,
ko
koračita
čez
polje
v
vas
nazaj
.
Lisec
je
bil
radoveden
,
kako
je
to
zadnje
pribežališče
.
Solarjeva
hiša
je
stala
zunaj
vasi
.
Tjakaj
župan
inženirja
vodi
in
gospodarja
pokliče
ter
mu
razklada
,
da
zdaj
mora
kočo
odkleniti
in
da
naj
spava
inženir
na
postelji
Zobrovega
doktorja
,
ker
nič
drugače
ne
more
biti
.
Solar
z
glavo
maje
in
pravi
:
»
Ključ
imam
,
ključ
,
ali
pravzaprav
jaz
ne
smem
nikomur
odpreti
;
gospod
mi
je
prepovedal
in
rekel
:
nihče
se
ne
sme
nobene
stvari
v
moji
izbi
pritakniti
,
vse
mora
tako
biti
,
kakor
je
.
«
»
Saj
bo
tako
ostalo
,
kakor
je
.
Samo
tačas
,
dokler
je
inženir
tukaj
,
naj
notri
spi
in
svoje
stvari
piše
.
Dve
leti
že
ni
bilo
v
naši
vasi
videti
Zobrovega
doktorja
.
Sam
hudič
bi
bil
,
ki
bi
ga
sedaj
prinesel
.
«
»
I
,
jaz
si
vendar
ne
upam
.
Ti
ne
veš
,
kakov
je
,
kadar
je
jezen
.
On
zna
tudi
coprati
.
Kdo
mi
povrne
,
če
mi
prašič
crkne
,
«
pravi
Solar
.
»
Če
si
ti
ne
upaš
odpreti
,
odprem
jaz
,
daj
sem
ključ
.
«
Solar
da
naposled
ključ
in
zdajci
vodijo
Lisca
proti
koči
,
ki
je
stala
v
sredi
med
sadnim
drevjem
zadaj
za
Solarjevo
hišo
.
Tedaj
tudi
tukaj
težave
!
Večje
nuje
za
stanovanje
ni
nikjer
nego
tu
v
Volčjaku
,
misli
Lisec
,
gredoč
za
kmetoma
.
Odpró
in
v
svoje
začudenje
zagleda
Ivan
dobro
in
čedno
,
z
nekaterimi
rečmi
ne
bogato
oskrbljeno
a
lepo
pobeljeno
sobo
,
iz
katere
je
udarila
le
nekolika
zaduhlost
zaprtega
zraka
.
»
Tu
pak
se
bode
dalo
prav
idilično
stanovati
,
«
misli
si
Lisec
ves
zadovoljen
in
vpraša
:
»
Čigava
je
,
pripovedujete
,
ta
sobica
?
In
kaj
je
s
tem
Zobrovim
doktorjem
,
ki
ga
večkrat
imenujete
?
Ali
je
ta
soba
njegova
lastnina
?
Ali
smem
vsaj
tu
brez
skrbi
ostati
?
Ali
kako
je
?
«
»
Brez
skrbi
,
«
odgovori
župan
.
»
Zobrov
doktor
ni
tako
napačen
človek
,
kakor
nekateri
mislijo
;
če
ga
nobeden
ne
pogovori
,
jaz
ga
.
«
»
To
se
ve
,
da
je
njegova
lastnina
za
zdaj
,
dokler
on
živi
,
če
še
živi
,
a
po
njegovi
smrti
pa
meni
pade
,
«
pripoveduje
dalje
Solar
.
»
Zobrovega
doktorja
je
,
pač
da
,
«
pristavi
župan
.
»
Tedaj
je
ta
koča
izgovorjena
pri
vas
za
kakov
kot
,
za
preužitek
?
«
vpraša
Lisec
,
da
bi
nekaj
več
zvedel
.
»
Kot
,
kot
,
kot
,
«
potrjuje
kmet
,
»
in
ne
le
samo
izgovorjen
,
ampak
tudi
intabuliran
na
mojo
zemljo
.
Zobrov
gospod
se
je
intabuliral
,
ni
dal
drugače
;
kakor
da
bi
bil
jaz
kakov
pijanec
in
zapravljivec
,
ki
dolgove
dela
.
Hudo
mi
je
bilo
,
ali
plačal
mi
je
pa
res
,
dasi
bi
bil
jaz
njemu
imel
plačati
.
«
»
A
kdo
je
ta
Zobrov
doktor
?
In
kje
je
?
«
»
E
,
študiran
človek
je
in
še
močno
.
Ko
je
bil
mlad
,
dali
so
ga
Zobrovi
,
ki
so
bili
prej
na
tej
domačiji
—
jaz
sem
jo
na
licitandi
kupil
,
ko
jo
je
Zobrov
Miha
,
doktorjev
brat
,
zapravil
—
tačas
so
ga
bili
v
šolo
dali
,
pravijo
,
da
bi
bil
duhoven
.
Kajpak
.
Ne
vem
,
katere
sorte
doktor
je
.
Eni
pravijo
,
da
je
vse
vkup
,
da
zna
vse
,
ker
ve
vse
,
kar
tisti
cesarski
in
kar
oni
doktorji
,
ki
ljudi
zdravijo
.
Doma
,
kadar
pride
,
ne
dela
nič
.
Samo
toliko
vem
,
da
je
bil
daleč
po
svetu
;
tja
čez
morje
nekam
je
bil
šel
,
še
čez
deveto
deželo
;
slišal
sem
,
da
v
Egipt
,
kamor
je
bila
Marija
z
Jezuščkom
bežala
,
kakor
iz
evangelija
beró
.
Vprašati
se
ga
nikoli
nikoli
nisem
upal
.
Ka
se
zmisli
in
še
ne
odgovarja
!
Tačas
,
ko
je
stari
Zober
Mihi
vse
izročal
in
so
v
kancliji
pismo
delali
,
ni
nič
vedel
,
kje
je
starejši
sin
,
ki
je
za
dohtarja
študiral
in
potlej
po
svetu
izginil
.
Vendar
je
dal
stari
—
tačas
je
bil
še
bogat
—
tako
v
pismo
postaviti
:
Moj
starejši
sin
Drejko
,
ki
je
študiral
,
je
tudi
moj
kakor
ta
moj
mlajši
sin
Miha
;
zato
pa
je
moja
volja
,
da
se
zapiše
in
postavi
v
pismo
tako
,
da
bode
veljalo
,
dokler
sem
jaz
živ
in
dokler
je
moj
starejši
sin
Andrej
živ
:
kajža
za
hišo
z
jablani
,
z
orehi
in
drugim
sadjem
do
plota
je
last
moja
ali
mojega
starejšega
sina
Drejka
,
dokler
ostanem
jaz
živ
in
dokler
bode
on
živ
,
da
bode
imel
,
kam
bi
položil
svojo
glavo
,
če
kdaj
v
nadlogo
pride
in
v
silo
in
če
bo
hotel
pri
nas
na
Volčjaku
stanovati
,
kjer
je
bil
rojen
,
in
da
bo
vedel
,
da
je
tudi
on
sin
Matevža
Zobra
iz
Volčjaka
.
In
takisto
,
kakor
je
stari
Zober
v
kancliji
govoril
,
zapisali
so
gospoda
na
pismo
in
priče
so
se
na
to
podkrižale
.
Zato
sem
jaz
samo
tako
tudi
kajžo
kupil
,
da
jo
potlej
dobim
,
kadar
gospod
umrje
,
če
je
nečem
odkupiti
,
ker
stari
Zober
je
umrl
,
oj
,
tega
je
že
dober
čas
.
Dolgo
ni
bilo
gospoda
nič
blizu
,
a
nazadnje
je
prišel
.
Še
denarja
mi
je
dal
in
pustil
sem
,
da
se
je
intabuliral
.
Stari
je
umrl
,
Miha
tudi
,
ali
niti
gospod
ne
more
dolgo
več
živeti
,
svoja
leta
ima
.
«
»
Dve
leti
ga
že
ni
bilo
?
A
prej
?
Je
li
prej
večkrat
prihajal
?
«
vpraša
Ivan
.
»
Prej
?
E
,
več
let
nismo
vedeli
,
ali
je
živ
ali
ne
in
kje
je
.
Tudi
zdaj
ne
vemo
.
Jaz
sem
mislil
,
ko
sem
to
domovje
kupoval
,
da
je
gotovo
umrl
.
Gospoda
so
mi
rekli
,
da
moram
mrtvega
tožiti
.
Kar
pride
,
kakor
da
bi
z
oblakov
pal
.
Potlej
je
prihajal
nekaj
časa
večkrat
,
sedaj
pa
redko
.
«
»
Če
hočete
več
zvedeti
,
v
gradu
ga
bolje
poznajo
,
«
župan
reče
Liscu
.
»
In
zadnjič
,
ko
je
bil
tu
,
ti
je
pisal
,
da
pride
,
«
pravi
župan
kmetu
.
»
Ker
sedaj
ni
nič
pisal
,
te
ga
ne
bode
.
«
»
Zadnjič
tudi
ni
pisal
,
tisto
je
bilo
prej
enkrat
,
ko
je
pisal
,
«
reče
gospodinja
Solarica
,
ki
je
bila
blizu
prišla
.
In
med
možem
in
ženo
se
počne
prevažni
prepir
,
ali
je
bilo
zadnjič
ali
še
prej
»
tisto
,
ko
je
pisal
«
.
Tako
nekoliko
podučen
,
kje
je
,
uredi
in
udomači
se
inženir
v
izbi
,
kakor
se
je
dalo
.
Razen
čiste
postelje
in
vsega
za
to
pripravljenega
perila
stal
je
v
kotu
še
težak
z
železom
okovan
zaprt
kovček
brez
ključa
in
na
steni
je
visela
draga
puška
dvocevka
.
Stoli
so
bili
gotovo
iz
mesta
naročeni
in
tudi
naslonjač
je
bil
prav
komoden
sedež
.
Stene
so
bile
gole
in
nikjer
ni
bilo
nobene
olepšave
.
Na
okenski
polici
najde
dve
knjigi
v
jeziku
,
ki
ga
ni
razumel
.
Prvo
noč
je
izvrstno
spal
v
sobici
neznanega
si
Zobrovega
doktorja
,
po
vsem
soditi
jako
zanimivega
moža
v
nezanimivem
Volčjaku
.
Dobro
se
je
bil
Lisec
naposled
utaboril
in
,
ker
ni
imel
velikih
potreb
,
bil
je
še
precej
zadovoljen
.
Društva
,
namreč
omikanega
,
ni
imel
nobenega
.
Kvečjemu
da
je
bil
v
nedeljo
šel
v
bližnji
trg
in
tam
s
honoraciorji
znanje
storil
.
Ali
tudi
do
teh
ga
ni
posebno
vleklo
,
ker
vsi
vkup
niso
znali
druge
zabave
,
nego
da
so
igrali
tisto
igro
,
o
kateri
Schopenhauer
govori
,
da
,
kadar
ljudje
nimajo
misli
,
da
bi
jih
med
seboj
menjavali
,
potem
menjavajo
—
karte
in
se
obirajo
za
goldinarje
.
Imel
pa
je
dela
več
in
to
je
dostikrat
,
če
ne
najkratkočasnejši
,
pa
najpoštenejši
in
najkoristnejši
tovariš
.
Dela
pak
mu
ni
manjkalo
,
ker
razen
tega
,
zaradi
česar
je
bil
prišel
na
pogodbo
s
kmeti
sem
,
imel
je
še
druga
naročila
.
Posebno
mu
je
v
tej
stvari
bil
na
pomoč
okrajni
sodec
g.
Pevec
,
kurator
gospice
Line
,
sicer
tih
,
a
pri
kmetih
priljubljen
mož
,
ki
je
povsod
okoli
z
uspehom
ljudi
nagovarjal
,
naj
dajo
dvomljive
stvari
na
polju
in
v
gozdu
premeriti
,
da
bodo
imeli
prihodnje
zemljiščne
knjige
bolj
v
redu
.
Pot
v
gozd
je
vodil
mimo
grada
,
tik
spredaj
pred
vežo
.
A
Lisec
ni
hotel
tam
mimo
hoditi
.
Ni
hotel
srečati
gospe
,
od
katere
je
bil
tako
nevljudno
spoden
.
Zato
si
je
bil
dal
pokazati
nekoliko
daljšo
stezo
za
gradom
,
bolj
pod
jarkom
,
sicer
tudi
čez
graščinski
vrt
,
vendar
precej
za
hišo
in
že
toliko
nizko
,
da
ga
je
drevje
zakrivalo
.
Tam
je
hodil
zvečer
domov
dosti
dni
,
vselej
neviden
.
To
se
je
spremenilo
po
sledečem
slučaju
.
Nekega
večera
pred
mrakom
je
sam
mimo
grada
šel
,
zadaj
,
po
navadi
.
Ker
je
bil
svojega
pomagača
že
iz
gozda
na
pošto
poslal
,
nosil
je
sam
,
kar
je
imel
s
seboj
instrumentov
in
drugih
reči
,
povezano
v
podolgovat
zavoj
.
Pod
Pražankom
ga
sreča
berač
,
naprosi
ga
miloščine
in
,
ko
dobi
mali
novec
,
opozori
gospoda
,
da
se
mu
je
razvezal
stremen
nogaviški
,
tedaj
za
človeka
,
ki
iz
grmovja
prihaja
,
čisto
običajna
,
ne
posebna
nesreča
,
ki
se
hitro
da
popraviti
in
v
navadnem
življenju
nima
ni
najmanjšega
nasledka
.
Drugače
se
je
pripetilo
tu
pri
našem
prijatelju
Ivanu
Liscu
.
Ta
malost
,
razvezan
stremen
,
pomenja
mu
majhno
epoho
.
Vrgel
je
namreč
zvezani
svoj
tovor
z
rame
na
travo
,
sedel
v
jarek
in
si
popravljal
svojo
toaleto
s
počasnostjo
kakor
človek
,
ki
se
mu
ne
mudi
.
Baš
se
je
rumenilo
nebo
v
zatonu
,
bil
je
lep
pogled
.
Vstane
in
se
ozre
,
da
bi
pobral
povezane
stvari
—
ali
tu
leži
grajski
pes
,
velik
kot
star
volk
(
Lisec
niti
videl
ni
,
kdaj
mu
je
prišel
za
hrbet
)
ter
jezno
zarenči
in
zobe
pokaže
,
ko
Ivan
roko
stegne
,
da
bi
pobral
svojo
culo
!
Poskuša
večkrat
,
a
ne
more
;
pes
taco
polaga
na
njegovo
imenje
in
kdo
se
more
s
temi
zobmi
boriti
.
Jasno
je
bilo
precej
Liscu
,
da
pes
misli
nekako
tako
:
»
Vse
,
kar
leži
na
zemljišču
moje
gospodinje
,
vse
je
njeno
;
jaz
sem
varuh
in
ta
človek
bi
nam
tole
stvar
rad
ukradel
!
«
Kako
zdaj
velikanskemu
psu
dopovedati
,
da
se
moti
?
Kako
njega
,
starega
stražarja
,
preveriti
,
da
ta
stvar
na
tleh
ni
imetje
njegove
gospodinje
,
nego
s
seboj
prinesena
?
Lisec
čaka
,
misleč
,
da
se
bode
pes
naveličal
in
odšel
.
Ali
ta
je
imel
še
večje
potrpljenje
.
Jezik
je
pomolil
na
dan
in
ga
hladil
mirno
ležeč
z
največjo
flegmo
;
za
Lisca
se
niti
zmenil
ni
;
samo
kadar
je
on
zopet
hotel
poskušati
pobrati
svoj
zvezanec
s
tal
,
tačas
se
je
Sultan
na
noge
postavil
,
zarenčal
in
bil
tako
grozen
,
da
je
bilo
jasno
videti
njegovo
pasje
mnenje
:
»
Eden
od
naju
bode
ležal
,
če
se
sprimeva
.
«
In
brez
dvombe
bi
bil
ležal
Lisec
,
kajti
orožja
ni
imel
nobenega
s
seboj
,
ko
bi
bil
že
smel
na
uboj
misliti
.
O
prostem
zapodenju
pri
Sultanu
pak
ni
bilo
sodbe
.
Položaj
bi
se
bil
škodoželjnemu
gledalcu
zdel
humorističen
,
a
za
našega
prijatelja
je
bil
vendar
prekleto
ozbiljen
.
Svoje
blago
čez
noč
tu
pustiti
,
to
vendar
ni
mogel
.
Zadnji
poskušaj
:
da
li
je
možno
Sultana
prevariti
?
Ivan
gre
počasi
po
stezi
,
kakor
da
bi
resigniral
na
svoj
zavoj
,
pak
se
skrije
za
bližnji
grm
.
To
je
na
videz
pomagalo
.
Sultan
je
bil
prevarjen
,
vstane
,
pusti
svoje
mesto
in
s
počasnim
korakom
kakor
zadovoljen
kmet
v
nedeljo
popoldne
med
njivami
koracá
proti
gradu
.
A
tu
se
obrne
zopet
,
sede
na
zadnjo
oplat
svoje
kosmatine
,
podpre
s
sprednjima
nogama
široko
obraslo
glavo
in
široke
prsi
in
gleda
,
kakov
je
ta
svet
in
kaj
se
godi
po
njem
.
Gleda
in
ne
dopada
mu
,
kar
vidi.
Izza
grma
je
stopil
Lisec
in
gre
proti
svoji
culi
.
Pride
do
nje
in
jo
srečno
prime
,
pod
pazduho
dene
in
odnesti
hoče
.
A
tu
je
bilo
pa
Sultanovega
potrpljenja
konec
,
hipoma
vstane
in
v
velikanskih
skokih
čez
tri
krtine
,
čez
strm
in
grm
navzdol
dirja
.
Lisec
ga
vidi
in
,
vedoč
,
da
se
ljuto
vrže
nanj
,
če
mu
plena
brž
ne
izroči
,
metne
svoje
zavito
orodje
hitro
od
sebe
proč
,
psu
nasproti
,
pes
skoči
nanje
in
bila
sta
zopet
v
prejšnjem
položaju
.
Tu
je
moral
kdo
domačih
na
pomagánje
priti
in
psa
odpraviti
.
Ali
v
grad
on
vendar
ne
more
sam
,
on
,
ki
je
bil
tako
odpravljen
iz
njega
!
In
drugega
človeka
ni
bilo
nikjer
videti
,
mrak
je
bil
vedno
večji
.
Vendar
zažvižga
proti
gradu
in
zakliče
,
enkrat
,
dvakrat
.
Okoli
ogla
pride
umazana
dekla
in
trebalo
je
mnogo
migljajev
,
preden
je
blizu
prišla
,
a
pes
ni
hotel
iti
ž
njo
,
morala
je
pretuja
biti
,
zato
odide
s
tolažbo
,
da
bode
gospe
povedala
.
Lisec
je
že
mislil
reči
,
da
tega
ni
treba
,
a
vendar
ni
rekel
.
Po
stezi
pride
stara
gospa
.
Počasi
stopa
s
svojo
palico
.
Od
daleč
že
Lisca
bistro
gleda
.
Prišedši
do
njega
,
obstane
.
»
Vi
ste
tisti
inženir
?
«
čudeč
se
vpraša
.
»
Da
,
milostiva
gospa
,
prosim
,
odpravite
svojega
psa
,
da
morem
svojo
culo
pobrati
,
«
reče
on
ostro
.
Starka
pobere
zavoj
in
ga
da
Liscu
.
Psa
prime
za
ovratnik
in
ga
z
roko
pohvali
.
Ivan
hoče
po
tihem
poklonu
kar
oditi
.
Kaj
je
mogel
z
blazno
damo
govoriti
?
Neki
strahu
podoben
čut
ga
je
vlekel
od
nje
proč
.
»
Čakajte
,
gospod
,
«
pravi
pak
ona
mirno
in
z
dobrohotnim
glasom
.
»
Jaz
se
imam
še
opravičiti
pred
vami
,
da
vam
nisem
kvartirja
dala
.
Ne
zamerite
.
Tačas
je
bil
tak
dan
zame
.
Jaz
sem
bolna
.
Ne
vem
,
kaj
sem
vam
govorila
,
a
ne
mislite
več
na
tisto
.
Sicer
tudi
ni
,
da
bi
pri
nas
stanovali
,
vi
ste
mlad
,
jaz
imam
mlado
hčer
.
Če
manj
pride
v
družbo
takih
ljudi
,
kakor
ste
vi
eden
,
bolje
zanjo
.
—
Kakovo
imate
postrežbo
v
vasi
?
Gotovo
slabo
.
Če
kaj
potrebujete
,
pošljite
k
nam
.
Ali
pa
vam
jaz
pošljem
,
če
kaj
želite
!
«
»
Hvala
,
gospa
,
«
odgovori
Lisec
nekako
boječ
,
a
tudi
močno
iznenaden
.
Govorila
je
sicer
odločno
,
a
popolnoma
pametno
in
razborito
.
O
oni
blaznosti
,
v
kateri
jo
je
prvič
videl
in
o
kateri
mu
je
že
voznik
pripovedoval
,
ni
bilo
ničesar
na
njej
.
»
Če
kaj
potrebujete
,
pošto
dajte
,
po
komer
je
,
ali
meni
ali
gospodični
Senčar
,
ženirati
se
pri
nas
ni
treba
.
Sami
pač
ne
hodite
,
ker
,
kakor
sem
vam
že
rekla
,
nimam
rada
obiskovanj
.
Kje
ste
potem
stanovanje
dobili
?
«
»
V
vasi
doli
,
«
odgovori
Lisec
.
»
V
čigavi
hiši
?
Ne
veste
imena
?
«
vprašuje
gospa
čisto
lahko
in
ravnodušno
,
kakor
se
govori
,
da
se
sploh
kaj
govori
.
»
Pri
Solarju
.
«
»
Kaj
?
Tako
se
ne
pravi
pri
nobeni
hiši
,
«
pravi
stara
gospa
in
se
na
pol
nasmehne
,
dasi
resno
.
»
Pač
,
gospa
,
morda
pa
vam
je
v
spominu
samo
drugo
ime
,
ki
sem
ga
tudi
mnogokrat
čul
,
to
je
staro
hišno
ime
:
pri
Zobru
.
«
»
Kje
?
Zakaj
pri
njem
!
«
zavpije
gospa
naenkrat
,
zgane
se
,
pogleda
ga
z
živo
ostrostjo
in
se
obrne
od
njega
.
Kak
bes
jo
je
obsel
?
Sprememba
je
bila
v
obnašanju
gospe
tako
nagla
,
prehod
iz
najpametnejše
govorjene
diskusije
v
neko
bolestno
navezanost
tako
čuden
,
da
je
Lisec
med
potom
mislil
:
tu
so
morali
posebni
dogodki
krivi
biti
.
In
ko
je
tako
premišljal
,
zapazi
,
da
ne
hodi
sam
proti
Volčjaku
,
nego
da
ima
spremljevalca
,
grajski
pes
je
šel
ž
njim
.
Ko
je
videl
,
da
je
gospod
govoril
z
njegovo
gospodinjo
,
spoznal
je
Sultan
,
da
je
tu
prijatelj
,
hotel
je
tedaj
svojo
sitnost
s
posebno
uslugo
popraviti
.
Spremi
Lisca
do
vasi
,
tam
pa
se
obrne
,
to
se
ve
,
brez
slovesa
.
Drugi
dan
je
delal
Ivan
doma
v
izbici
»
Zobrovega
doktorja
«
.
Iznenada
je
dobil
»
obiskovanje
«
,
kakršnega
se
ni
nadejal
.
Potrkalo
je
na
vrata
in
,
misleč
,
da
prihaja
njegov
strežaj
—
vaški
postopač
,
slepi
Lovš
—
niti
ni
glave
od
papirja
vzdignil
,
na
katerem
je
risal
.
»
Kaj
češ
?
«
vpraša
nevoljen
.
Zdajci
čuje
pozdrav
in
nenavaden
ženski
glas
.
Hitro
vstane
in
se
obrne
.
Pred
njim
je
stala
tako
zvana
»
teta
«
z
grada
in
pokladala
majhno
,
z
belim
prtom
pol
pokrito
košarico
na
mizo
,
iz
katere
so
gledali
vratovi
kakih
treh
vinskih
butelj
vabljivo
med
svet
.
Poleg
tete
pak
je
bil
znanec
od
včeraj
,
veliki
pes
,
in
radovedno
Lisca
pogledal
,
potem
pa
počasno
šel
v
kot
rekognoscirat
.
»
O
,
gospa
...
«
vzklikne
Ivan
.
»
Nič
gospa
,
če
smem
prositi
,
gospodična
,
še
zmerom
le
gospodična
Amalija
Senčar
.
Glejte
,
niti
prav
predstavljeni
vam
nismo
,
a
vendar
vso
etiko
na
stran
puščamo
in
mlade
gospode
v
njihovih
svetiščih
doma
obiskovati
moramo
,
ki
niti
naših
imen
ne
poznajo
!
Ni
li
to
še
večja
nesreča
,
nego
da
se
stara
leta
moramo
še
gospodična
imenovati
?
«
»
Že
zadnje
ni
nesreča
pri
vas
,
gospodična
,
če
ste
dostikrat
pri
tako
dobri
volji
kakor
danes
,
«
reče
Lisec
.
In
smeje
se
sede
stara
gospodična
na
stol
,
katerega
ji
Ivan
ponudi
.
»
Čudno
se
vam
zdi
,
da
sem
prišla
k
vam
,
kajne
?
Meni
tudi
.
Po
pravici
povem
,
da
nisem
šla
rada
.
Ali
včeraj
ste
se
naši
gospé
tako
močno
prikupili
—
kaj
enakega
pri
nas
ni
navada
—
da
nisem
imela
miru
,
preden
se
nisem
vdala
,
da
vam
tu
prinesem
nekaj
boljšega
vina
iz
naše
kleti
,
in
še
nekaj
drugih
takih
reči
boste
našli
tu
.
Celo
to
ni
bilo
dovoljeno
,
da
bi
bila
kakova
služabnica
prinesla
vam
stvari
,
temveč
jaz
sem
jih
morala
sama
.
Potem
ko
sem
bila
enkrat
na
nogah
k
vam
,
mislila
sem
,
včasi
je
pa
ipak
za
žensko
dobro
,
da
je
stara
,
in
pot
mi
ni
bil
težak
,
ker
me
smo
vajene
vsem
prilikam
,
tudi
novim
.
Gospa
Langman
tedaj
prosi
,
da
sprejmete
tole
,
kar
vam
je
včeraj
obljubila
.
«
»
Obljubila
?
Ne
,
gospodična
.
Ponuditi
mi
je
gospa
Langman
s
Pražanka
pač
izvolila
,
ako
kaj
potrebujem
,
ali
jaz
sem
se
lepo
zahvalil
in
jako
obžalujem
,
da
ste
se
trudili
tudi
vi.
Jaz
sem
zadovoljen
s
tem
,
kar
imam
.
Privadil
sem
se
in
že
od
prej
sem
bil
navajen
malo
zahtevati
.
Da
se
pa
na
kmetih
mora
potrpljenje
imeti
,
to
mi
je
prej
znano
bilo
.
«
»
Potrpljenje
je
jako
koristna
čednost
,
gospod
,
ali
kjer
je
nepotrebno
imeti
ga
,
tam
ni
več
čednost
.
In
vi
ste
v
takem
položaju
nam
nasproti
.
Znate
,
tu
v
samoti
smo
se
odvadili
vseh
form
,
torej
ne
imejte
pomislekov
,
ki
niso
za
Volčjak
,
«
reče
grajska
teta
.
»
Ali
jaz
ne
vem
,
s
čim
bi
bil
jaz
količkaj
zaslužil
to
vašo
in
gospenjo
pozornost
do
mene
...
«
v
zadregi
Lisec
pravi
.
»
Zaslužil
?
No
,
hvala
bogu
,
tako
daleč
svet
pri
nas
še
ni
prišel
,
da
bi
se
moralo
vse
le
zaslužiti
.
Ali
ni
lepše
in
ljubše
ono
,
kar
pride
iz
dobrega
srca
in
dobre
volje
?
Pa
če
že
hočete
le
to
,
kar
ste
zaslužili
,
tudi
dobro
.
Potem
moram
reči
,
da
ste
še
več
zaslužili
od
nas
,
kajti
jaz
vam
ne
morem
povedati
,
kako
je
mene
in
Lino
bolelo
,
ko
ste
prav
ob
nesrečnem
dnevu
prišli
in
ne
dobili
stanovanja
pri
nas
,
dasi
imamo
za
cele
familije
praznega
prostora
.
Že
zaradi
tega
vam
moramo
kaj
postreči
,
da
si
odkupimo
zamero
pri
vas
.
In
zato
me
je
tudi
veselilo
,
da
ste
včeraj
z
gospo
skupaj
prišli
.
Kaj
sta
vse
govorila
,
tega
seveda
ne
vem
,
ker
pri
nas
se
več
molči
,
nego
govori
,
ali
nekaj
nenavadnega
je
vendar
bilo
,
da
gospa
tako
nekako
sama
priznava
,
da
ni
prav
ravnala
.
«
»
Prav
nič
posebnega
nisva
imela
.
Celo
nevoljna
je
od
mene
šla
,
dasi
je
bila
prej
prijazna
z
menoj
.
Kar
se
pa
tiče
slučaja
,
da
nisem
dobil
stanovanja
pri
vas
,
prosim
,
ne
omenjajte
tega
.
Tu
sem
bil
sam
kriv
,
da
se
nisem
prej
podučiti
dal
,
da
ima
vse
te
stvari
kurator
gospice
v
rokah
,
da
torej
v
svojem
delu
nimam
z
gradom
nič
opraviti
.
Ker
je
gospa
bolna
in
bolezen
povsod
prva
opravičevalka
,
tu
o
zameri
niti
govoriti
ni
mogoče
,
grešil
sem
tudi
tu
le
jaz
,
ki
sem
že
po
potu
od
svojega
voznika
slišal
nekoliko
,
a
drugi
dan
na
to
ne
mislil
.
Sicer
me
pa
veseli
slišati
—
vsak
človek
je
nekoliko
sebeljuben
in
jaz
tudi
da
sem
imel
vaše
in
simpatije
mlade
gospice
,
s
katero
ste
se
iz
mesta
vozili
,
katero
ste
,
če
se
ne
motim
,
Lino
imenovali
...
«
»
Da
,
Lina
,
Karlina
s
celim
imenom
.
«
»
Kajti
,
da
sem
bil
v
jako
neprijetni
zadregi
,
to
si
morete
misliti
.
Človek
pride
v
tuj
kraj
in
vajen
človeške
postelje
,
ne
dobi
je
.
Jaz
sem
bil
vprvič
v
taki
nepriliki
,
torej
morem
le
druge
za
oproščenje
prositi
,
če
sem
se
nerodno
obnašal
,
kar
sem
se
gotovo
.
«
»
Mi
nismo
nič
sodili
,
ali
pustiva
enkrat
to
.
Kakor
smo
sedaj
,
vdajte
se
v
to
položje
,
ki
je
.
Sedaj
še
mene
razžalite
,
če
ne
vzamete
.
Jaz
sama
vina
ne
pijem
,
zaradi
mene
bi
svet
lahko
prebil
brez
njega
.
Ali
vem
,
da
gospodje
veliko
čislate
svojo
dobro
pijačo
.
Zato
in
ker
je
v
Volčjaku
naravno
,
da
pijete
samo
kislo
vino
in
da
z
jedjo
niste
posebno
fino
postreženi
,
napravila
sem
se
tem
rajši
na
pot
do
vas
in
sem
še
celo
težko
nosila
—
dekle
nisem
hotela
za
odnašanje
s
seboj
jemati
—
skoro
težko
,
dasi
je
malo
.
«
Lisec
še
ni
mogel
braniti
.
Vzame
torej
prinesene
darove
.
V
teku
celega
pogovora
je
videl
,
da
se
mu
ne
zdi
njen
nos
več
tako
dolg
,
njen
obraz
ne
več
tako
grd
in
koščen
,
temveč
da
je
v
tej
stari
ženski
in
v
njeni
naravnostni
šegi
govorjenja
nekaj
ljubeznivega
in
da
v
vsej
neprisiljenosti
njenega
obnašanja
blago
in
dobro
srce
vlada
,
kar
,
pravijo
,
da
ni
vseh
starih
devic
lepa
lastnost
.
Preden
je
Ivan
znal
kako
,
zavila
je
bila
ona
pogovor
na
druge
reči
,
izprašala
ga
je
bila
o
tem
in
o
onem
,
izpitala
za
vse
njegove
razmere
tako
natanko
,
kakor
le
radovedne
ženske
znajo
.
»
In
starše
imate
še
?
«
»
Očeta
ne
,
mater
pač
,
stara
je
in
živi
pri
moji
teti
.
«
»
Vi
jo
imate
radi
?
«
»
Menim
,
da
bi
vam
sama
protivnega
ne
mogla
povedati
,
ko
bi
njo
vprašali
.
«
»
Bodite
veseli
,
da
jo
imate
,
da
ste
tako
srečni
in
da
ji
morete
kako
veselje
delati
na
stare
dni
.
Glejte
,
jaz
nisem
bila
tako
srečna
.
Jaz
nisem
svoje
matere
nikdar
poznala
.
«
Solza
je
ozlatila
oko
starki
,
a
le
mimogrede
.
Potem
je
Ivan
Lisec
vedel
celo
njeno
preprosto
zgodovino
.
Amalija
Senčar
je
bila
hči
omikanega
,
a
nižjega
uradnika
,
ki
je
pa
kmalu
potem
za
svojo
ženo
