tega?
...
Tvoja
sestra
nama
vedno
pravi
,
da
sva
pravcati
provincijalki
,
toda
jaz
Ti
povem
,
da
sem
se
že
docela
naveličala
prisiljenih
poklonov
in
tega
hrupnega
življenja
v
stolnem
mestu
,
in
da
bi
že
prav
rada
odpotovala
odtod
,
ako
ne
bi
bilo
radi
Dane
,
kateri
želim
,
da
se
razvedri
...
«
Rošer
ji
je
odgovoril
še
tisti
dan
ter
ji
povedal
,
da
je
bil
Perič
res
pri
njem
,
skesan
in
potrt
,
toda
on
prepušča
Dani
sami
,
naj
stori
,
kakor
hoče
;
ona
bode
najbolje
vedela
,
pri
čem
da
je
.
Potem
je
še
dodal
:
»
Stvar
mi
je
pa
silno
neprijetna
,
ker
sama
veš
,
da
nas
bodo
imeli
ljudje
radi
tega
v
zobeh
...
«
Nekaj
dni
je
bil
potem
Rošer
še
vedno
slabe
volje
.
Ko
je
še
tisti
večer
po
posetu
v
vili
inženir
dobil
Nemca
,
mu
je
nevoljno
povedal
,
kako
sta
se
razšla
z
Dano
–
in
da
ženska
,
kakršna
je
ona
,
ne
odpusti
tako
kmalu
take
razžalitve
ali
morda
celo
nikdar
več
.
Nemec
se
mu
je
potuhnjeno
smejal
,
potem
pa
je
rekel
:
»
Veruj
mi
,
da
ti
odgovori
že
na
prvo
pismo
,
ako
ne
popolnoma
spravljivo
,
pa
vsaj
prijazno
...
Dan
za
dnevom
se
ji
bode
zdela
stvar
neznatnejša
,
dokler
je
ne
bode
smatrala
za
bagatelo
.
«
Perič
,
ki
je
bil
vzkipel
v
srdu
,
ko
je
bil
zagledal
Nemca
,
se
je
zopet
utešil
po
teh
njegovih
besedah
.
Ko
sta
se
jima
pozneje
pridružili
še
Netka
in
Pepica
,
je
pozabil
Perič
kraj
svoje
bujne
ljubice
kmalu
vse
.
Nemec
pa
je
bil
nocoj
bolj
zamišljen
,
tako
da
je
Pepica
užaljena
zbežala
od
njega
,
pričakujoč
seveda
,
da
skoro
pride
za
njo
;
toda
takrat
se
je
zmotila
.
–
Nemec
je
obsedel
pri
mizi
,
podpiraje
si
glavo
,
ter
je
z
ironskim
smehom
motril
nasproti
mu
sedeči
parček
,
Periča
in
Netko
.
»
Sedaj
je
celo
slika
nepotrebna
«
,
si
je
dejal
.
Kmalu
je
odšel
;
Perič
pa
je
še
ostal
»
pri
Lizi
«
.
–
Zunaj
je
bilo
silno
mrzlo
;
bril
je
oster
veter
ter
podil
Nemcu
v
obraz
zmrzel
dež
,
da
ga
je
kar
skelelo
.
Upognil
je
glavo
,
potegnil
kapo
na
oči
,
vtaknil
roki
v
žepe
svojega
dolgega
menč
kova
ter
stopal
naglo
domov
.
»
Bogat
,
bogat
in
le
bogat
mora
biti
človek
–
vse
drugo
na
svetu
ni
nič
!
–
Čast
–
nič
,
lepota
–
nič
,
ljubezen
–
nič
.
–
Denar
sveta
vladar
–
le
za
denar
se
treba
boriti
–
seveda
ne
v
službi
–
ako
bi
avansiral
vsako
leto
,
v
službi
ne
obogatim
...
A
ona
ranjena
golobica
se
mi
ponuja
sedaj
kakor
nalašč
...
«
Razen
navadnih
sprejemnih
večerov
sta
napravljala
dvorni
svetnik
Langman
in
njegova
soproga
,
Rošerjeva
sestra
,
v
zimski
sezoni
več
soarej
,
na
katere
sta
vabila
mnogo
gospode
,
zlasti
iz
višjih
uradniških
krogov
dunajskih
.
Tak
večer
sta
napravila
Langmanova
dne
27.
januarja
–
baš
ko
sta
še
bili
Rošerica
in
Dana
na
Dunaju
.
Lepi
,
veliki
prostori
so
bili
sijajno
razsvetljeni
.
V
dolgem
plesnem
salonu
,
kjer
je
stal
le
klavir
in
ob
stenah
mehki
divani
pa
mehke
stolice
ter
ob
vhodu
dve
lepi
palmi
,
je
visela
raz
strop
bogata
svetilka
najmodernejšega
sistema
.
Sluge
v
livrejah
s
svetlimi
,
bleščečimi
gumbi
so
hodili
neslišno
po
sobah
semtertja
in
,
srečujoč
se
,
govorili
takisto
tiho
,
dasi
še
niso
prihajali
gostje
.
Obraze
so
zvijali
v
resne
,
mračne
,
važne
gube
,
kakor
bi
imeli
rešiti
težke
probleme
,
a
imeli
niso
sedaj
drugega
posla
,
nego
da
so
–
čakali
.
V
svoji
sobi
je
dovrševala
gospa
dvornega
svetnika
svojo
toaleto
.
Na
mehkem
,
nizkem
fotelju
je
sedela
Rošerica
že
napravljena
;
sledila
je
z
očmi
vsakemu
gibljaju
svoje
svakinje
.
Z
drobnimi
,
kratkimi
prstiči
si
je
le-ta
pripenjala
še
tu
in
tam
kaj
po
svoji
črnorumeni
obleki
,
sedaj
tu
,
sedaj
tam
uravnavala
kodrček
ter
si
navezavala
na
vrat
niz
biserov
.
Zdajci
je
Rošerica
globoko
zdihnila
.
»
Nikar
ne
zdihuj
,
ljuba
moja
;
saj
te
nisem
hotela
žaliti
,
«
je
dejala
svetnikovka
ter
je
obrnila
od
zrcala
proti
Rošerici
polovico
svojega
debeluhastega
obraza
.
»
Hotela
sem
te
opozoriti
na
nedostatke
tvoje
hčere
.
Seveda
je
samota
največ
vzrok
njene
prenapete
pobožnosti
in
pa
–
oprosti
–
njene
nedostatne
omike
.
«
»
Prosim
te
.
«
»
Ne
,
nikar
ne
govori
–
povem
ti
odkrito
,
da
bi
morala
biti
Dana
v
svojih
razmerah
izobražena
povsem
drugače
in
boljše
.
Saj
si
slišala
kakor
jaz
–
ko
se
je
oni
teden
govorilo
v
krogu
o
tem
in
onem
,
ni
vedela
ona
o
nobeni
stvari
ničesar
.
Ni
imela
pojma
o
najbolj
znanih
svetovnih
pisateljih
,
niti
o
slikarstvu
,
niti
o
klasični
glasbi
,
dočim
so
vsa
druga
dekleta
njenih
let
govorila
–
kakor
si
videla
–
o
vsem
tem
tako
lahko
kakor
o
svojih
oblekah
in
klobukih
.
«
»
Draga
moja
,
ne
očitaj
mi
,
ker
tu
ni
kriv
nihče
!
Dana
ni
imela
nikdar
veselja
do
učenja
in
do
knjig
;
zato
pa
je
tem
pridnejša
in
pripravnejša
za
vsako
delo
.
Sama
reci
,
ali
sva
vedeli
medve
kaj
o
vsem
tem
,
kar
mi
tu
govoriš
,
pa
sva
se
vendar
omožili
.
«
»
Prav
–
toda
svet
napreduje
vedno
bolj
,
zato
se
tudi
od
ženstva
zahteva
dandanes
več
nego
nekdaj
.
«
»
Pomisli
tudi
,
ljuba
moja
,
da
je
Danina
želja
,
da
ostane
vedno
le
na
deželi
in
da
sva
prišli
k
vam
le
na
mnogo
tvoje
prigovarjanje
,
in
Bog
ve
,
kako
dolgo
naju
zopet
ne
bo
več
v
take
kroge
.
«
»
Pa
če
bi
morala
Dana
,
ko
se
omoži
,
ostaviti
deželo
ter
priti
z
možem
,
recimo
sem-le
?
«
»
Ah
,
ne
bo
prilike
,
veruj
mi.
«
»
Kdo
ve
?
–
Dekle
je
lepo
in
bogato
;
možem
iz
naših
krogov
je
pa
treba
denarja
,
dasi
so
v
visokih
službah
.
«
–
»
Dana
noče
celo
nič
slišati
o
možitvi
od
zadnje
–
«
»
Uh
,
kakofa
si
ti
provincijalka
!
«
je
vzkliknila
svetnikovka
priljubljeno
svojo
frazo
slovenski
,
potem
pa
dostavila
nemški
:
»
Ali
veruješ
v
take
otročarije
?
«
...
Lahno
potrkavši
,
je
vstopila
Dana
v
novi
,
beli
krepovi
obleki
,
pošiti
s
finimi
,
svetlo-modrimi
trakovi
;
krog
pasu
je
imela
za
dlan
širok
istobarven
trak
,
ki
je
bil
zadaj
zvezan
v
umetno
,
široko
petljo
,
a
njegova
konca
sta
se
spuščala
doli
po
obleki
prav
do
roba
širokega
krila
.
V
temnih
laseh
je
imela
šopek
svežih
potočnic
.
»
No
,
glej
,
glej
,
kako
je
mična
naša
provincijalka
,
«
je
dejala
Langmanica
,
smehljaje
se
;
potem
pa
dodala
,
kakor
bi
nadaljevala
prejšnji
pogovor
:
»
Draga
Adela
,
pojdi
,
če
že
hočeš
,
toda
njo
mi
le
pusti
;
ona
se
mora
priučiti
takemu
življenju
.
Nekoliko
se
je
že
–
kaj
ne
da
,
mala
?
«
»
Še
vedno
mi
je
težko
in
nerodno
,
tetka
,
in
tudi
upanja
nimam
,
da
bi
se
vdala
tako
kmalu
;
jaz
sem
tako
grozno
nerodna
in
tako
silno
v
zadregi
–
«
»
O
moja
refna
,
mala
provincijalka
!
«
je
rekla
svetnikovka
zopet
slovenski
;
vstala
je
,
stopila
k
Dani
,
ji
privzdignila
glavo
ter
jo
vprašala
:
»
Ali
ti
kaj
močno
bije
srčece
,
ker
pride
nocoj
tudi
tisti
tvoj
Nemec
,
ki
te
gleda
tako
čudno
?
«
»
Ne
maram
ga
!
«
je
dejala
Dana
,
ko
so
stopale
vse
tri
po
mehkih
,
debelih
preprogah
v
salon
...
Dva
dni
pred
tem
večerom
je
bil
prinesel
sluga
gospem
,
ki
so
še
sedele
po
zajtrku
dolgo
v
obednici
ter
se
pogovarjale
,
posetnico
ter
dejal
,
da
je
dotični
gospod
vprašal
po
gospe
Rošerjevi
.
Bil
je
to
Nemec
,
ki
je
bil
res
prišel
na
Dunaj
ter
zvest
svoji
obljubi
res
posetil
Rošerico
in
Dano
.
Sicer
se
je
Nemec
vrlo
zavedal
,
da
pač
ni
tako
intimen
znanec
,
da
bi
ju
moral
ali
smel
posetiti
,
toda
njegov
hladni
,
računjajoči
razum
je
prevladal
tudi
to
pot
ter
mu
velel
:
zakaj
ne
?
Na
tujem
je
človek
vesel
,
če
sreča
znanca-rojaka
in
čeprav
ni
ta
znanec-rojak
Bog
ve
kako
intimen
.
Rošerica
ga
je
sprejela
prijazno
,
Dana
pa
hladno
.
Ko
ga
je
zagledala
,
se
je
takoj
spomnila
onega
njegovega
pogovora
z
Olgo
.
Toda
to
ga
ni
skrbelo
;
izkušal
je
,
da
se
tem
bolj
prikupi
gospema
,
in
konec
poseta
je
dobil
zadoščenje
,
da
ga
je
vprašala
Langmanica
,
kako
dolgo
ostane
še
na
Dunaju
.
Ko
ji
je
dejal
,
da
ostane
še
nekaj
dni
,
ga
je
povabila
na
sijajno
soarejo
–
in
to
je
smatral
Nemec
za
posebno
odlikovanje
in
dobro
znamenje
.
Večer
je
bil
jako
živahen
.
Gostje
so
se
razdelili
na
več
skupin
,
kakor
je
nanesel
slučaj
,
ali
kakor
je
kazalo
komu
bolje
.
Dvornega
svetnika
,
velikega
diplomata
Langmana
so
obstopili
in
se
mu
laskali
vsi
oni
,
ki
so
se
nadejali
od
njega
kakršnesibodi
pomoči
v
svoji
karijeri
;
vsakdo
je
upal
,
da
ostane
naposled
vendar
vsaj
za
trenotek
z
njim
sam
,
ter
da
mu
pri
ti
priliki
namigne
o
svoji
želji
.
Njegova
žena
je
prijela
Dano
,
rdečo
kakor
makov
cvet
,
za
roko
,
ji
pošepetala
na
uho
:
»
Du
kleine
Landpomeranze
!
«
ter
jo
peljala
do
divana
,
kjer
je
sedelo
več
deklet
in
se
zabavalo
z
mladimi
gospodi
,
večinoma
poročniki
in
mladimi
uradniki
.
Postala
je
tam
nekoliko
z
njo
,
da
jo
je
vvedla
v
pogovor
,
potem
pa
odšla
.
Ustavljala
se
ni
nikjer
dolgo
,
a
bila
je
povsod
;
sedaj
se
je
tu
šalila
z
mladim
svetom
,
sedaj
tam
v
krogu
politikov
zinila
kako
besedo
o
politiki
,
potem
je
stopila
v
kolo
,
kjer
so
se
dame
razgovarjale
o
najnovejši
modi
ter
dodala
svojo
sodbo
;
a
če
je
vstopil
nov
gost
,
ga
je
takoj
videla
,
sprejela
najljubeznivejše
ter
ga
hitro
vvedla
v
krog
,
kjer
se
je
čutil
najbolj
domačega
.
Dani
je
bilo
kmalu
neprijetno
v
krogu
mladega
,
šalečega
se
sveta
.
Govoriti
ni
znala
kakor
drugi
:
lehkotno
,
živo
,
duhovito
,
četudi
brezmiselno
;
zato
je
v
prvem
ugodnem
trenotku
zbežala
k
svoji
materi
,
ki
je
bila
v
krogu
starejših
dam
.
Kar
se
ji
zopet
približa
svetnikovka
ob
roki
mladega
gospoda
.
»
Evo
ti
,
Dana
,
to
je
naš
strafnik
,
tudi
Slofenec
–
g.
Rodič
,
«
je
dejala
slovenski
,
a
potem
nemški
:
»
to
pa
je
moja
nečakinja
.
«
»
Prepuščam
jo
vam
,
gospod
doktor
,
«
je
nadaljevala
nemški
–
»
nji
je
vsa
naša
družba
nekam
neprijetna
,
ker
je
še
ni
vajena
.
«
Rodič
in
Dana
sta
se
poklonila
drug
drugemu
,
potem
pa
je
rekla
Dana
slovenski
:
»
Poznala
sem
vas
po
imenu
,
gospod
doktor
!
«
»
Jaz
vas
tudi
,
ako
se
ne
motim
–
ali
niste
tam
v
bližini
mesta
M
...?
«
»
Da
,
od
tam
.
Pravili
so
,
da
pridete
tudi
vi
k
nam
za
zdravnika
–
ali
ne
?
»
Morebiti
,
gotovo
še
ni
.
«
Dana
,
ki
je
doma
s
svojimi
stariši
,
bratom
in
prijateljicami
govorila
največ
in
najraje
le
nemški
ter
celo
trdila
,
da
slovenščine
ne
zna
dobro
,
je
bila
nocoj
sredi
tuje
druščine
vesela
,
da
je
mogla
z
Rodičem
govoriti
slovenski
.
Rošerica
se
jima
je
pridružila
,
in
kmalu
so
bili
vsi
trije
v
živahnem
slovenskem
pogovoru
.
Ujemali
so
se
v
ljubezni
do
istega
kraja
;
zato
so
govorili
o
njem
,
o
ljudeh
in
o
vsem
,
kar
se
je
tikalo
njega
,
prav
oduševljeno
.
Vaša
mamica
je
prišla
sama
k
nam
,
gospod
doktor
,
ker
je
mislila
,
da
bi
utegnil
imeti
moj
mož
pri
vašem
imenovanju
kaj
vpliva
,
«
je
povedala
Rošerica
.
Rodič
je
lahno
zardel
,
se
začudil
,
nasmehnil
ter
dejal
:
»
Čudna
ženska
!
Dan
na
dan
dobivam
list
za
listom
;
kliče
me
,
vabi
in
prosi
,
naj
vendar
prosim
za
tisto
zdravniško
službo
.
«
»
Ubožica
!
«
je
dejala
Rošerica
sočutno
.
»
Ali
vam
bode
žal
ostaviti
Dunaj
?
«
je
vprašala
Dana
.
»
Da
,
gotovo
žal
.
«
»
Radi
družbe
?
«
je
vprašala
naivno-radovedno
Dana
,
toda
Rošerica
jo
je
pogledala
pomenljivo
karajoče
,
da
je
zardela
še
močneje
.
Rodič
,
ki
je
vse
zapazil
,
je
dejal
mirno
z
lahkim
nasmehom
:
»
Ne
radi
družbe
,
radi
svoje
stroke
,
gospica
!
Na
deželi
ne
bom
imel
prilike
,
da
bi
nadaljeval
svoje
študije
in
se
spopolnjeval
.
«
»
A
tako
?
«
je
rekla
Dana
,
dasi
ga
pravzaprav
niti
umela
ni
.
V
tem
je
pristopila
svetnikovka
z
Nemcem
ter
rekla
:
»
Zdaj
je
prišel
nekdo
k
meni
ter
tožil
,
da
se
nocoj
v
mojem
salonu
mnogo
govori
po
ruski
.
«
»
Po
ruski
?
«
je
vprašala
Rošerica
.
»
No
da
;
jaz
sem
rekla
,
naj
se
nikar
ne
boji
,
ker
je
to
le
slovenska
,
ne
ruska
govorica
;
a
zdaj
sem
vam
pripeljala
še
enega
vaših
.
–
Poznate
se
vsi
,
kaj
ne
da
?
Pazite
samo
,
da
mi
ne
govorite
slovenski
preglasno
,
kajti
tam
je
dopisovatelj
našega
»
Tagblatta
«
,
pa
bi
se
lahko
zgodilo
,
da
bi
jutri
čitali
:
»
V
Langmanovem
salonu
je
bila
sinoči
silna
slovanska
zarota
.
«
Rekla
je
vse
to
na
pol
šaljivo
,
na
pol
resno
,
jim
zažugala
s
kazavcem
ter
naglo
odšla
.
Nemec
je
pozdravil
vse
tri
ter
potem
uprl
v
Dano
tako
dolg
pogled
,
da
jo
je
spravil
v
silno
zadrego
.
»
Nesramnež
!
«
si
je
mislila
v
svojem
srcu
Dana
,
se
obrnila
k
Rodiču
ter
ga
vprašala
:
»
In
vi
,
gospod
doktor
,
kdaj
pridete
k
nam
,
to
je
:
doli
v
naš
kraj
,
ako
vas
bodo
imenovali
?
«
»
Ako
me
bodo
res
,
pridem
spomladi
.
«
»
Ah
,
to
bo
imenitno
,
«
je
dostavil
Nemec
.
»
Do
danes
vas
nisem
še
videla
tu-le
pri
teti
,
«
je
dejala
Dana
Rodiču
.
»
Zadrževali
so
me
opravki
in
mnoge
sitnosti
,
da
me
res
dolgo
ni
bilo
tu
.
«
»
Aha
!
«
–
se
je
vmešal
Nemec
v
pogovor
–
danes
je
prišel
,
ker
sem
mu
včeraj
povedal
,
da
je
tu
nečakinja
gospe
svetnikove
.
«
–
»
O
gospodični
Rošerjevi
mi
je
pravila
gospa
Langmanova
mnogo
prej
nego
ti
–
ko
gospice
še
ni
bilo
tukaj
;
a
dasi
sem
res
želel
spoznati
svojo
bližnjo
rojakinjo
,
vendar
nikakor
nisem
utegnil
priti
«
.
»
No
,
no
,
ti
,
ki
si
se
vedno
bal
in
ogibal
znanja
z
lepim
spolom
,
si
že
res
vrlo
napredoval
.
A
vi
,
gospica
,
si
te
besede
lahko
zapišete
v
beležnico
,
kajti
zastavim
svojo
moško
besedo
,
da
tako
ni
še
govoril
o
nobeni
ženski
.
«
»
Zato
pa
veste
,
gospod
doktor
,
da
znam
ceniti
vaše
redke
besede
in
redko
vašo
lastnost
,
«
je
rekla
Dana
.
»
Opreznosti
je
treba
,
«
si
je
mislil
Nemec
,
potem
pa
se
navidezno
začudil
,
kakor
da
je
šele
sedaj
slišal
godbo
iz
plesnega
salona
,
se
poklonil
Dani
ter
jo
prosil
,
da
bi
smel
z
njo
plesati
.
Poklonil
se
je
Rošerici
,
namignil
Rodiču
ter
odšel
z
Dano
v
plesno
dvorano
.
»
A
vi
ne
plešete
,
gospod
doktor
?
«
je
vprašala
Rošerica
Rodiča
.
»
Ne
!
«
je
odgovoril
zdravnik
.
–
Rošerica
se
je
pridružila
skrbnim
materam
,
ki
so
gledale
svoje
hičerke
v
lahnem
plesu
;
zdravnik
je
pa
postal
malu
tu
,
malo
tam
ter
kmalu
potem
odšel
.
Ob
eni
popolnoči
je
prišla
Dana
v
svojo
sobo
,
pokleknila
,
kakršna
je
bila
–
v
plesni
toaleti
–
pred
razpelo
ter
dolgo
kleče
molila
.
Toda
sredi
molitve
so
ji
uhajale
misli
na
današnji
večer
,
in
jezila
se
je
,
da
ji
danes
molitev
ne
gre
prav
iz
srca
.
Potem
se
je
naglo
razpravila
,
naglo
legla
ter
takoj
ugasila
luč
in
se
silila
,
da
bi
zaspala
.
Toda
spanca
le
ni
hotelo
biti
.
Nebroj
misli
se
ji
je
podilo
po
glavi
,
in
srce
ji
je
bilo
močno
.
Izkušala
je
moliti
,
šteti
,
da
bi
v
tem
zaspala
,
a
kar
tudi
to
ni
nič
pomagalo
,
je
jezno
vrgla
raz
sebe
pretoplo
odejo
,
prižgala
luč
,
oblekla
gorko
haljo
,
obšito
s
finim
astrahanom
,
obula
baržunaste
cipele
ter
sedla
k
pisalni
mizi
;
in
vse
,
kar
ji
je
vrelo
v
možganih
,
je
vrgla
na
papir
ter
napisala
Olgi
sledeče
pismo
:
»
Ljuba
Olga
!
Pišem
Ti
ob
dveh
po
noči
,
ker
ne
morem
spati
,
in
spati
ne
morem
gotovo
radi
tistega
bedastega
Nemca
,
ki
me
je
mučil
nocoj
skoro
ves
večer
.
Kaj
mi
hoče
?
Zakaj
naju
je
posetil
?
Antipatija
zoprna
!
Bog
mi
odpusti
!
In
ako
bi
tudi
ne
bil
njegov
prijatelj
(
nocoj
mi
je
sicer
pravil
,
da
prijatelj
onega
ni
nikdar
bil
,
ker
se
nista
mogla
baje
nikoli
umeti
)
,
ali
akotudi
ne
bi
bil
z
njim
prav
nič
znan
,
bi
mi
bil
vendar
prav
tako
zoprn
,
kakor
mi
je
.
Vem
,
da
si
bodeš
mislila
,
da
je
ta
antipatija
v
nasprotju
z
mojo
vero
in
mojo
pobožnostjo
,
ali
jaz
si
ne
morem
pomagati
,
niti
se
premagati
.
In
morda
bi
se
bila
drugače
nocoj
v
prvič
dobro
zabavala
.
Prišel
je
namreč
doktor
Rodič
,
veš
,
tisti
,
ki
je
prosil
k
nam
za
okrajnega
zdravnika
–
à
propós
,
saj
je
tvoj
znanec
.
No
,
on
je
domači
zdravnik
moje
tete
,
in
meni
je
takoj
ugajal
,
dasi
sem
govorila
z
njim
le
nekaj
navadnih
fraz
.
Popolnoma
drugače
se
vede
,
nego
ti
nacifrani
mladi
ljudje
,
ki
zahajajo
sem
k
teti
.
Veš
,
kako
je
prišel
k
teti
?
Nekega
dne
sta
se
teta
in
stric
peljala
na
izprehod
v
bližnjo
okolico
.
Prišedši
iz
mesta
,
je
kočijaž
konja
nekoliko
pognal
,
a
ta
sta
začela
dirjati
in
dirjati
;
v
tem
hipu
je
hotel
otrok
črez
cesto
,
in
mahoma
je
bil
pod
konjema
.
Voz
je
bil
odprt
;
misli
si
:
Teta
je
videla
nevarnost
,
a
ni
mogla
niti
zavpiti
od
samega
strahu
;
potem
je
videla
preplašeno
mater
,
ki
je
planila
iz
hiše
z
izbočenimi
očmi
,
–
čula
je
neki
krik
,
a
potem
–
ni
videla
in
slišala
dolgo
nič
.
Zvrnila
se
je
v
kočiji
nazaj
ter
se
onesvestila
.
Stric
je
poslal
iskat
najbližjega
zdravnika
,
najbližji
je
pa
bil
slučajno
Rodič
.
Teta
je
prav
zadovoljna
z
njim
ter
noče
nič
čuti
o
njegovem
odhodu
.
Kako
sem
bila
radovedna
nanj
,
ko
mi
je
teta
pravila
o
njem
,
ali
kakor
nalašč
ga
ni
bilo
,
ker
sem
ga
želela
.
Mislila
sem
,
da
ga
spoznam
šele
doma
,
toda
nocoj
je
vendarle
prišel
.
Ti
si
tudi
rekla
,
kaj
ne
,
da
Ti
je
bil
simpatičen
takoj
,
ko
so
Ti
ga
predstavili
.
–
Toda
kaj
čenčam
nocoj
o
možeh
,
saj
sem
sklenila
za
trdno
,
da
nočem
,
da
bi
me
še
kateri
zanimal
.
Občevati
moram
z
njimi
,
ker
ni
drugače
ali
–
hočem
,
da
grem
mimo
njih
kakor
mimo
kipov
?
Moja
teta
je
dobra
,
samo
velikomestna
dama
je
,
jaz
pa
»
refna
provincijalka
«
,
kakor
mi
vedno
pravi
.
Strogo
pazi
na
ugled
svoje
hiše
,
in
sreča
ji
sije
raz
obraz
,
ko
hvalijo
njo
ali
strica
.
Povem
Ti
odkrito
,
da
komaj
čakam
ure
,
ko
pridem
zopet
domov
;
tu
se
ne
čutim
domače
,
toda
teta
naju
ne
pusti
,
posebno
mene
ne
,
češ
,
da
se
moram
naučiti
,
kako
se
živi
med
velikim
svetom
,
toda
rečem
Ti
,
da
sem
vsaki
dan
bolj
nerodna
in
bolj
–
nezadovoljna
.
Veš
,
če
pride
Rodič
k
nam
,
bode
on
edini
naš
moški
gost
.
Nemec
mi
je
dal
sicer
sladko
nado
,
da
pripelje
k
nam
v
počitkih
svojega
brata
,
bogoslovskega
profesorja
na
tukajšnjem
semenišču
,
ki
pride
baje
k
njemu
na
počitnice
.
Jaz
si
kar
ne
morem
misliti
brata
tega
ciničnega
Nemca
kot
duhovnika
.
Gorje
mu
,
ako
ni
drugačen
,
nego
je
ta
njegov
sebični
,
špekulativni
brat
.
Kaj
sem
hotela
?
Morala
sem
lagati
ter
reči
,
da
nas
bode
jako
veselilo
.
Zakaj
ne
more
,
ne
sme
človek
govoriti
tako
,
kakor
misli
?
Zakaj
mu
nisem
mogla
reči
:
Ni
treba
,
da
pridete
;
odveč
mi
je
že
en
Nemec
,
kaj
pa
šele
dva
!
Toda
ne
;
laskati
se
moraš
.
–
Oh
,
bedasti
svet
!
Zdenka
mi
je
pisala
,
da
jo
vabiš
k
sebi
v
Trst
;
daj
,
daj
,
saj
je
revica
tako
potrebna
razvedrila
;
nanjo
so
tudi
prišle
vse
nesreče
obenem
.
Oh
,
Ti
si
ne
moreš
niti
misliti
,
kako
zna
ta
Nemec
računiti
.
Izprehajaje
se
po
dvorani
,
se
Ti
hipoma
ustavi
,
vzdigne
glavo
,
pogleda
v
strop
,
in
pri
tem
mu
štrli
njegov
»
vnebovpijoči
nos
«
,
kakor
si
ga
Ti
imenovala
,
in
njegove
široke
nozdrvi
so
tedaj
obrnjene
navpik
proti
stropu
.
Mahoma
Ti
izračuni
,
koliko
oseb
bi
lehko
stalo
v
dvorani
,
koliko
nese
taka-le
hiša
hišnemu
gospodarju
,
koliko
bi
stalo
,
če
bi
bila
tako
in
ne
tako
zgrajena
–
ah
,
povem
Ti
,
da
ga
je
imenitno
poslušati
...
Rodič
je
obetal
,
da
pride
še
k
nama
,
predno
odpotujeva
,
in
tedaj
,
upam
,
da
se
pogovorim
kaj
več
z
njim
.
Nemca
ne
bo
več
,
hvala
Bogu
,
ker
mora
odriniti
.
Rodič
ni
nikdar
vesel
,
morda
je
pa
»
ranjen
«
.
Glej
,
kakšni
so
prijatelji
!
Nemec
mi
je
po
ovinkih
pravil
mnogo
nelepih
reči
o
P
....
u
ter
mi
dejal
,
da
sem
baš
za
časa
izpregledala
,
kakov
propad
je
bil
pred
menoj
.
Laskal
in
dvoril
mi
je
pa
nocoj
tako
,
da
moram
res
misliti
,
da
bi
me
rad
ujel
–
toda
saj
veš
,
da
gre
celo
neumna
žival
le
enkrat
na
led
.
Zdaj
sem
sama
zgolj
kamen
,
led
.
Toda
povej
mi
Ti
:
Je-li
to
bila
ljubezen
do
P
....
a
,
ki
je
tako
kmalu
izginila
brez
najmanjšega
sledu
,
brez
najmanjše
rane
na
mojem
srcu
?
Kakšna
je
neki
ljubezen
?
Gotova
sem
bila
,
da
je
moje
čuvstvo
bilo
pravo
...
Veš
,
kaj
mi
je
rekel
Nemec
?
–
»
Ko
bi
ga
bili
ljubili
s
srcem
,
ga
ne
bi
bili
mogli
pozabiti
tako
hitro
–
vi
ste
ga
ljubili
le
bolj
z
razumom
«
.
–
Veruješ
?
–
Papa
je
nevoljen
radi
ljudi
,
ki
bodo
govorili
,
kakor
je
navada
;
meni
pa
ni
nič
do
ljudi
...
Ali
tu
notri
,
tu
notri
je
prazno
–
ne
–
notri
je
nekaj
,
kar
me
vedno
grize
,
naj
še
tako
letam
od
zabave
do
zabave
,
naj
tudi
plavam
v
razkošju
in
sijaju
.
–
In
v
molitvi
?
Moj
Bog
,
tako
malo
mislim
sedaj
na
molitev
!
V
molitvi
samo
,
upam
,
da
najdem
utehe
,
toda
vselej
je
ni
.
Se-li
spominjaš
,
kolikokrat
sem
Te
vprašala
,
kaj
more
vendar
biti
tisto
,
kar
Ti
ne
da
,
da
bi
mirno
živela
in
uživala
?
Ti
si
srečna
–
Ti
praviš
,
da
Te
ne
muči
nič
drugega
nego
strah
,
da
ne
bo
vedno
tako
–
strah
pred
kako
nezgodo
.
Rada
bi
vedela
,
ali
imajo
vsi
ljudje
v
sebi
kakega
takega
črva
...
Sedaj
,
ko
sem
dala
malo
duška
svojim
mislim
in
čuvstvom
,
upam
,
da
zaspim
–
tu
vstajamo
šele
ob
desetih
,
veš
!
Potem
pa
zopet
oni
dirindaj
kakor
prejšnji
dan
.
Bog
Te
živi
!
Dana
.
«
Ko
se
je
bil
po
očetovi
smrti
Rodič
vrnil
zopet
na
Dunaj
,
je
redno
pohajal
vse
znanstvene
zdravniške
poskuse
,
se
vnovič
vglobil
v
študije
ter
verno
zasledoval
tudi
medicinsko
strokovno
slovstvo
.
Ko
je
prišel
neko
jutro
pred
vrata
svoje
bolnice
,
je
stala
tam
kočija
,
iz
katere
je
bila
stopila
preprosta
žena
.
Obrnjena
je
bila
v
voz
in
prigovarjala
je
nekomu
prav
milo
.
Naprosila
je
še
kočijaža
,
in
oba
sta
privedla
iz
voza
mlado
,
komaj
osemnajstletno
dekle
,
ki
ni
moglo
ni
stati
,
ni
hoditi
.
Žena
–
menda
mati
njena
–
in
izvozček
sta
jo
pridržavala
pod
pazduho
,
in
tako
je
stopicala
v
bolnično
vežo
.
Rodič
se
zato
ni
zmenil
–
saj
je
videl
vsaki
dan
po
več
takih
prizorov
–
ter
je
šel
na
svoj
oddelek
.
Ko
je
proti
večeru
zopet
prišel
v
bolnico
,
so
ga
kolegi
pozvali
v
drugo
sobo
,
kjer
je
ležalo
ono
dekle
,
ki
se
je
bilo
došlo
davi
zdravit
.
Pri
postelji
je
stala
ona
preprosta
žena
–
njena
mati
,
ki
jo
je
bila
zjutraj
semkaj
spremila
.
S
široko
odprtimi
očmi
je
gledala
zdravnike
nezaupno
ter
jim
skoraj
zabranjevala
pot
do
hčere
.
Prejšnja
dva
kolega
sta
se
umaknila
Rodiču
,
ki
je
takoj
pregledal
bolno
dekle
,
uvidel
nevarnost
ter
rekel
materi
:
»
Operacija
je
neizogibna
,
dasi
jako
nevarna
;
brez
operacije
pa
gotovo
umre
.
Žena
je
hotela
nekaj
ugovarjati
,
toda
Rodič
je
dejal
kratko
:
»
No
,
če
nočete
,
je
to
vaša
stvar
.
–
Toda
po
operaciji
morda
dekle
še
ozdravi
,
drugače
pa
ni
nobene
nade
.
–
Drugo
jutro
okoli
desete
ure
je
hotel
Rodič
baš
oditi
iz
operacijske
sobe
,
ko
mu
pride
dekličina
mati
naglo
naproti
.
Na
njen
vprašujoči
pogled
je
Rodič
odgovoril
:
»
Dekle
je
bilo
prešibko
,
preslabo
,
zato
ni
–
moglo
–
umrla
nam
je
–
«
»
O
razbojniki
razbojniški
!
«
je
kričala
mati
.
»
Poskušate
in
se
igrate
z
ubogimi
ljudmi
in
,
če
se
vam
pri
nas
posreči
in
rešite
z
operacijo
ubogega
človeka
,
potem
šele
isto
poskušate
pri
bogatinih
za
drag
denar
.
Razbojniki
–
rabite
živali
za
take
poskuse
,
a
ne
ubogih
ljudi
!
«
–
Rodič
je
obstal
kakor
okamenel
.
Lahko
bi
bil
ženo
pognal
ali
ukazal
,
naj
jo
zapode
,
toda
ne
da
bi
bil
to
storil
–
stal
je
pred
vrati
,
kakor
bi
bil
k
tlom
pribit
.
Žena
pa
je
vpila
čim
dalje
bolj
:
»
Ah
,
zakaj
nisem
poslušala
ljudi
,
ki
so
mi
svetovali
,
naj
je
ne
peljem
,
naj
je
ne
pustim
v
bolnico
,
ker
so
ondi
sami
krvniki
,
ki
mi
jo
gotovo
umore
–
res
,
krvniki
ste
,
ostudni
krvniki
,
ki
se
igrate
in
poskuse
delate
z
življenjem
ubogih
ljudi
!
«
Ko
je
Rodič
videl
,
da
se
je
bilo
okoli
njiju
nabralo
precej
osebja
,
je
velel
slugam
trdo
:
»
Odpeljite
to
žensko
,
ki
v
svoji
razburjenosti
ne
ve
,
kaj
govori
!
«
Po
teh
besedah
je
odšel
s
trdimi
,
počasnimi
koraki
,
ženska
pa
je
še
vedno
za
njim
vpila
:
»
Vem
,
vem
,
kaj
govorim
–
in
proklinjam
vas
in
vso
vašo
zdravniško
druhal
,
pa
me
tudi
zaprite
,
če
me
hočete
!
«
–
Rodiču
se
do
današnjega
dne
niti
sanjalo
ni
nikoli
,
da
bi
mu
mogel
kdo
tako
nesmiselno
očitati
,
da
dela
z
ubogimi
ljudmi
eksperimente
.
Besede
besneče
žene
so
mu
zvenele
po
ušesih
še
dolgo
potem
,
ko
je
ostavil
bolnico
,
in
po
ulicah
idoč
,
se
je
parkrat
ozrl
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
ga
nekdo
zmerja
.
Sam
s
seboj
pa
je
govoril
:
»
Torej
taki
predsodki
so
še
vedno
med
ljudmi
,
da
so
ji
odsvetovali
,
naj
ne
da
dekleta
v
bolnico
,
ker
so
tam
krvniki
.
Torej
tako
misli
ljudstvo
,
tako
sodi
–
grozno
!
«
Prišedši
v
svojo
sobo
,
se
je
zdravnik
,
ki
je
bil
sicer
na
videz
tako
trd
,
resen
mož
,
zvrnil
izmučen
na
divan
ter
si
z
bolestnim
glasom
ponavljal
vedno
in
vedno
:
»
Jaz
krvnik
–
jaz
razbojnik
.
–
Proč
,
proč
,
proč
od
tod
!
...
«
Še
tisti
dan
je
vložil
prošnjo
za
okrajnega
zdravnika
.
Ko
je
tisti
večer
prišel
doktor
Rodič
od
večerje
v
svojo
sobo
,
je
sedel
na
mali
divan
v
kotu
,
si
naslonil
komolec
ob
blazino
ter
si
podprl
glavo
s
trdo
stisnjeno
pestjo
.
Dolgo
je
sedel
tako
ter
gledal
mračno
predse
.
Vstal
je
potem
naglo
,
segel
na
predalnik
po
lično
škatlico
,
si
vzel
iz
nje
svaljčico
ter
si
jo
prižgal
.
Sicer
Rodič
ni
bil
hud
kadivec
,
a
sedaj
,
ko
je
bil
slabe
volje
,
si
je
zažigal
cigaretko
za
cigaretko
,
da
je
bila
mala
sobica
skoro
vsa
v
dimu
.
Perič
se
je
izprehajal
naglo
po
sobi
gori
in
doli
.
Ko
je
sedel
zopet
k
mizi
,
je
zagledal
pisma
in
dopisnice
,
ki
so
mu
bile
došle
tisti
dan
,
in
katerih
še
ni
bil
prečital
.
Med
drugimi
je
bilo
tudi
materino
pismo
,
katero
je
že
od
daleč
spoznal
po
okornih
,
otroških
,
velikih
črkah
.
Vedel
je
že
naprej
,
kaj
je
v
pismu
;
saj
se
je
ponavljalo
vedno
eno
in
isto
:
moledovanje
,
naj
bi
vendar
prišel
domov
.
Odprl
je
je
ter
prečital
;
ko
je
je
del
iz
rok
,
je
dejal
poluglasno
:
»
No
,
kako
dolgo
bode
z
menoj
zadovoljna
?
«
Pismo
je
bilo
kakor
vselej
jako
sentimentalno
.
Razlagala
mu
je
,
kako
je
sama
,
da
utegne
umreti
vsaki
čas
,
a
sina
ne
bode
blizu
,
da
bi
ji
zatisnil
oči
.
In
on
bi
lahko
prišel
,
on
,
saj
dobi
službo
v
mestu
ali
okolici
,
kadar
jo
le
hoče
.
Ona
ne
gre
–
ne
gre
nikakor
za
njim
,
ker
hoče
umreti
doma
,
počivati
ondu
,
kjer
leže
njeni
stariši
,
njen
mož
in
njen
otrok
.
In
umrla
bi
gotovo
,
ko
bi
šla
na
Dunaj
–
si
je
domišljevala
starka
.
Prvič
kako
bi
prepotovala
toliko
ur
ona
,
ki
se
še
na
vozu
ne
more
voziti
dolgo
–
in
s
kom
bi
se
mogla
zmeniti
na
nemškem
Dunaju
,
ko
ne
zna
ni
besedice
nemške
?
Sin
je
pa
ves
dan
po
opravkih
.
–
Ah
,
pride
naj
,
pride
vendar
domov
in
naj
ostane
vsaj
,
dokler
njo
pokopljejo
,
potem
pa
naj
gre
v
božjem
imenu
,
kamor
se
mu
zljubi
...
Potem
ko
je
Hinko
prečital
materino
pismo
,
je
pregledal
še
drugo
,
tretje
pisanje
,
potem
pa
tudi
prelistal
časnike
,
ki
so
bil
večinoma
strokovnjaški
.
Vstal
je
in
otožno-ironski
nasmeh
mu
je
zaigral
krog
ustnic
.
»
Pojdimo
torej
na
deželo
!
Deloval
bodem
à
la
Tolstoj
na
polju
človekoljubja
za
kmeta
in
delavca
;
saj
pravi
oni
veliki
Rus
,
da
delovanje
na
korist
svojemu
bližnjiku
je
vir
največje
zadovoljnosti
,
ki
se
močno
približuje
sreči
.
Pa
ne
!
tudi
na
kmetih
ne
bodem
mogel
uspevati
v
svoji
stroki
;
saj
je
znano
,
da
se
ljudstvo
na
deželi
boji
zdravnika
kakor
vraga
.
Ali
je
tudi
naše
,
moje
ljudstvo
tako
?
Ne
vem
,
ker
poznam
žalibog
svoj
narod
malo
ali
celo
nič
–
sramota
res
,
velika
sramota
!
«
»
No
,
če
ga
še
ne
poznam
,
pa
je
spoznam
,
«
je
dejal
,
prižgal
svečo
,
ugasil
svetilko
ter
odšel
v
spalnico
.
Razne
misli
so
se
mu
podile
po
glavi
,
druga
je
podila
drugo
...
Kazalo
se
mu
je
njegovo
truda
in
učenja
polno
življenje
v
različnih
barvah
...
videl
se
je
v
ozki
sobi
petega
nadstropja
,
videl
se
gladnega
...
videl
vse
trde
gosposke
glavice
,
katere
je
moral
poučevati
...
videl
se
v
boljši
sobi
,
pri
tečnih
jedeh
...
Sredi
teh
vizij
pa
se
mu
je
prikazala
lepa
,
mlada
,
tiha
,
skromna
devojka
,
katero
je
ljubil
bolj
,
nego
vse
na
svetu
...
eno
,
dve
,
cela
tri
leta
jo
je
ljubil
,
in
ona
tudi
ni
bila
hladnokrvna
za
njegovo
ljubezen
.
Toda
on
je
bil
boječ
in
v
družbi
ženskih
celo
neokreten
.
Kolikokrat
sije
dejal
:
danes
ji
povem
!
moram
ji
in
hočem
ji
povedati
,
da
jo
ljubim
,
da
bo
moja
žena
,
ko
dovršim
študije
.
A
povedal
ji
vendar
ni
nikoli
!
Včasi
je
zagovarjal
sam
sebe
,
češ
:
Saj
me
bo
čakala
,
saj
je
že
dve
leti
,
odkar
ve
,
kako
se
zanimam
zanjo
...
Prešlo
je
bilo
skoro
tudi
tretje
leto
.
–
Tedaj
si
je
dejal
cesto
:
»
Ko
dobim
doktorsko
diplomo
,
tedaj
se
ne
bom
bal
več
,
in
ona
me
bode
morala
še
bolj
ceniti
,
ker
sem
ravnal
tako
moško
in
je
nisem
zasnubil
kot
nezrel
mladenič
,
katerega
bodočnost
je
še
negotova
,
ampak
kot
doktor
,
doktor
!
«
Ko
je
pa
po
velikonočnih
počitnicah
prišel
zopet
na
Dunaj
,
je
bila
že
zaročena
in
njega
ni
niti
pogledala
;
zdelo
se
mu
je
,
da
se
jezi
,
srdi
nanj
,
in
da
ga
zato
prezira
,
zaničuje
...
Sedaj
je
že
dolgo
,
kar
je
poročena
.
–
Eh
,
njena
mati
je
bila
vedno
praktična
žena
,
jako
praktična
!
...
»
Pač
sem
bil
tepec
,
da
sem
se
bal
onega
tihega
,
ljubkega
,
milega
dekleta
,
a
bal
sem
se
je
pa
vendar
;
kadarkoli
sem
ji
hotel
povedati
,
da
jo
ljubim
,
mi
je
vselej
zastala
beseda
...
«
In
zopet
se
je
jezil
sam
nase
,
se
udaril
po
čelu
ter
si
dejal
:
»
Tepec
,
tepec
,
prav
se
ti
godi
,
zdaj
bodi
pa
sam
!
–
Sam
?
Uh
,
na
svoj
doktorat
jih
dobim
lehko
deset
na
vsaki
prst
...
toda
nje
nikoli
,
nikoli
več
!
«
...
Po
dolgih
,
mrzlih
,
neprijaznih
hodnikih
nekega
dunajskega
dijaškega
semenišča
so
gromko
odmevali
hitri
koraki
v
veliko
obednico
hitečih
dijakov
.
Mlajši
so
skakljali
in
tekli
,
starejši
so
pa
že
hodili
bolj
moško
,
umerjeno
.
Ko
so
bili
že
vsi
posedli
po
svojih
prostorih
okrog
dolge
,
pogrnjene
mize
in
je
bil
prefekt
že
odmolil
z
njimi
obično
molitev
,
je
stopil
na
prag
obednice
mlad
,
visok
,
slok
duhovnik
.
Lice
mu
je
bilo
bledo
,
ki
se
je
videlo
še
bledejše
radi
ogljeno-črnih
las
,
preprosto
nazaj
počesanih
.
Z
mehkimi
rjavimi
očmi
je
hotel
kazati
srd
,
toda
pogled
ni
hotel
izgubiti
svoje
navadne
milobe
;
bil
je
mil
,
dober
,
otožen
kakor
sploh
izraz
vsega
njegovega
lica
.
Postal
je
na
pragu
,
pogledal
vse
dijake
na
okolo
,
potem
pa
dejal
mirno
,
pa
krepko
:
»
Beg
,
pridi
po
obedu
v
mojo
sobo
!
«
Rekši
je
zopet
odšel
z
lahkimi
,
a
odločnimi
koraki
.
Med
dijaki
je
pa
nastalo
šepetanje
;
vsi
so
se
ozrli
v
Bega
,
ki
je
zardel
do
las
,
in
kateremu
je
obtičala
od
samega
strahu
jed
v
grlu
.
Med
jedjo
so
se
dijaki
navzlic
prefektovemu
opominjanju
šalili
z
Begom
ter
mu
pretili
:
»
Aha
,
Beg
,
aha
,
lepa
te
čaka
–
Nemec
se
ne
šali
!
«
Ko
so
se
po
jedi
zopet
prekrižali
,
je
rekel
prefekt
:
»
Beg
,
sedaj
pa
pojdi
,
profesor
Nemec
te
že
gotovo
čaka
.
«
Toda
črez
par
minut
je
že
pritekel
Beg
do
svojih
tovarišev
ter
dejal
:
»
Ne
morem
sedaj
k
profesorju
,
ker
ima
pri
sebi
nekega
gospoda
,
gosta
menda
.
«
–
In
dijak
je
bil
srečen
,
da
je
le
ukor
odložen
–
do
jutri
je
še
dolgo
–
da
ga
le
sedaj
,
da
ga
le
danes
ne
prime
radi
onih
nesrečnih
zaljubljenih
poezij
!
Profesorja
Nemca
je
pa
baš
tedaj
posetil
njegov
brat
,
poštni
oficijal
.
Oče
obeh
Nemcev
je
bil
uradnik
.
Poročil
se
je
pozno
,
skoro
že
starec
,
s
hčerjo
svojega
kolege
,
ki
je
bila
mnogo
mlajša
od
njega
.
Prvi
njiju
otrok
je
bil
slaboten
deček
.
Cele
noči
je
prebedela
uboga
mati
ob
njegovi
postelji
,
ker
je
bil
vedno
bolan
,
šibek
,
slab
,
in
mati
sama
ni
upala
,
da
ji
ta
otrok
ostane
živ
;
a
živel
je
pa
vendar
,
dasi
je
bil
vedno
tako
slab
,
bled
,
tih
in
miren
.
Ob
nedeljah
ga
je
mati
vodila
k
maši
;
kadar
pa
je
prišel
iz
cerkve
domov
,
je
pogrinjal
stol
,
poklekoval
,
govoril
nerazumne
besede
,
nepopolno
izražujoče
cerkvene
obrede
,
ter
v
vsem
posnemal
mašnika
pred
oltarjem
.
Oče
mu
je
rekel
navadno
le
kaplan
,
in
to
ime
se
ga
je
prijelo
.
Ko
so
ga
vpraševali
:
–
»
Kaj
boš
,
ko
boš
velik
?
«
–
je
odgovarjal
:
»
pod
palan
«
.
Ob
tretjem
letu
sta
dobila
Nemčeva
zakonska
druzega
sina
,
ki
je
bil
pravo
nasprotje
prvega
;
čvrst
in
zdrav
,
nagajiv
,
razposajen
,
je
kmalu
nadlegoval
in
strahoval
vse
druge
otroke
razen
svojega
brata
.
Divji
,
neukrotni
Ivo
je
bil
proti
svojemu
bratu
sama
ljubeznivost
in
dobrota
in
vedno
ga
je
branil
,
ako
mu
je
hotel
storiti
kdo
kaj
žalega
.
In
tudi
tihi
Vladko
,
katerega
je
priroda
obdarovala
vsaj
navidezno
z
največjo
hladnokrvnostjo
,
je
nežno
,
a
krepko
ljubil
mlajšega
brata
,
ki
pa
je
bil
videti
starejši
,
ker
je
bil
bolj
krepak
–
in
ta
bratovska
ljubezen
je
med
njima
vedno
vztrajala
tudi
potem
,
ko
sta
odrasla
in
si
postala
po
mišljenju
in
po
vedenju
povsem
tuja
.
Ivo
Nemec
,
oni
računjajoči
,
ciniški
človek
,
ki
ni
ljubil
nesebično
nobene
stvari
na
svetu
,
je
ljubil
nesebično
–
da
,
skoro
idealno
svojega
brata
,
in
le-ta
ga
je
smel
trdo
opominjati
in
strogo
karati
,
dasi
vsi
ti
ukori
niso
nič
izdali
.
Vladko
je
vedel
marsikaj
nelepega
iz
življenja
svojega
brata
,
zgražal
se
je
nad
tem
ter
se
med
mašo
čestokrat
spominjal
svojega
brata
...
Sedela
sta
v
Vladkovi
sobi
drug
poleg
druzega
na
divanu
pri
mizici
,
na
kateri
je
stala
na
podstavku
steklenica
rumenega
vina
in
dve
časi
.
»
Prišel
sem
res
največ
radi
tebe
sem
;
bil
sem
namreč
v
skrbeh
,
da
nisi
še
popolnoma
okreval
,
dasi
si
mi
to
zatrjeval
v
svojih
listih
.
S
to
potjo
pa
sem
še
opravil
nekaj
službenega
in
–
kot
dulce
cum
utili
–
sem
prišel
pogledat
neko
punco
,
za
katero
se
zanimam
.
«
»
Dunajčanko
!
«
je
vprašal
profesor
.
»
Ne
,
tam
od
nas
je
doma
;
sedaj
je
tu
samo
na
posetu
pri
svoji
teti
z
materjo
.
«
»
Jo
li
ljubiš
?
«
Ba
!
–
ljubim
?!
–
jaz
ne
vem
,
kaj
je
to
.
Prikupila
se
mi
je
,
ker
je
čedno
dekle
–
in
tebi
bo
prav
prijetna
svakinja
,
ker
je
tako
pobožna
kakor
ti
,
če
ne
še
bolj
.
«
»
Take
,
upam
,
pač
ne
boš
varal
–
«
»
Ne
,
ne
,
tega
ne
–
ali
legal
bi
,
ko
bi
rekel
,
da
bi
jemal
baš
njo
,
ako
ne
bi
bila
bogata
.
Vidiš
,
proti
tebi
sem
še
vedno
tako
odkritosrčen
,
kakor
tedaj
,
ko
sva
bila
otroka
.
«
»
Ivo
,
tvoje
početje
ni
pošteno
!
Varuj
se
,
da
te
ne
zadene
kazen
prej
ali
slej
!
«
»
Zrel
in
star
sem
menda
zadosti
,
da
ne
boš
mislil
o
meni
,
da
naj
bi
si
nakladal
na
rame
ženo
,
ki
ne
bi
imela
ničesar
,
da
bi
potem
ona
,
jaz
in
otroci
stradali
–
da
,
stradali
–
ob
moji
plači
.
–
To
je
pač
vrhunec
življenske
filozofije
,
da
živiš
ugodno
in
udobno
,
obdan
z
vsem
možnim
konfortom
–
a
vse
to
dobiš
le
–
z
denarjem
.
Na
ta
prvi
in
najvažnejši
faktor
bi
se
morali
ozirati
najprej
vsi
zakonski
kandidatje
,
potem
ne
bi
bilo
toliko
revščine
na
svetu
.
«
»
Ne
govori
mi
tako
,
Ivo
,
da
me
ne
razsrdiš
!
Najdi
si
v
božjem
imenu
ženo
–
upam
,
da
bo
boljše
zate
–
toda
izberi
si
jo
po
srcu
!
«
–
»
Ne
,
brate
!
Jaz
sodim
in
motrim
vse
–
tudi
ženske
–
le
z
razumom
,
z
računjajočim
razumom
.
No
,
v
počitnicah
prideš
k
meni
;
če
ne
bom
že
poročen
,
bom
pa
zaročen
,
in
prepričan
sem
,
da
boš
zadovoljen
z
menoj
.
«
Vladko
je
molče
kimal
z
glavo
,
Ivo
je
pa
radostno
tlesknil
z
rokami
in
dejal
veselo
:
»
Ah
,
brate
,
ko
bom
poročen
,
kako
ti
bom
lahko
kneževski
postregel
!
Plavali
bodemo
v
obilnosti
–
na
to
srečo
pa
pijva
,
brate
!
«
Mefistofelski
izraz
v
njegovem
licu
je
za
hipec
izginil
,
in
mesto
njega
mu
je
zasijalo
vse
obličje
v
neki
otroški
blaženosti
.
In
v
ti
sreči
se
je
zamislil
v
svoja
in
bratova
otroška
leta
,
in
oba
sta
ob
ljubih
spominih
kmalu
pozabila
,
da
sta
po
mišljenju
tako
nepopisno
različna
.
Zatopila
sta
se
v
minole
lepe
,
brezskrbne
dni
,
polne
nedolžne
porednosti
in
neskaljenega
veselja
,
spominjala
sta
se
roditeljev
,
katerih
nista
imela
več
,
budila
šolske
spomine
–
dokler
se
nista
nad
vsem
tem
veselo
nasmejala
oba
,
vstala
ter
odšla
iz
semenišča
v
šumotno
dunajsko
življenje
.
Konec
februarja
sta
prišli
Rošerica
in
Dana
z
Dunaja
domov
.
Dana
se
ni
bila
v
ničemer
izpremenila
;
vrnila
se
je
po
mišljenju
in
vedenju
prav
taka
,
kakršna
je
bila
šla
z
doma
.
Le
njeno
lice
je
bilo
nekoliko
upadlo
,
bledo
vsled
napornega
življenja
in
prečutih
noči
.
Navaditi
se
ni
mogla
,
da
bi
spala
po
dnevu
,
dasi
je
prečuvala
noči
,
in
to
je
pustilo
svoje
sledove
v
modrih
očesnih
obročkih
in
bledih
licih
.
Doma
je
našla
vse
v
starem
redu
;
le
k
farni
cerkvi
,
kakor
so
ji
dekle
takoj
povedale
,
je
bil
došel
nov
,
mlad
,
jako
živahen
kaplan
mesto
prejšnjega
bolehnega
,
postarnega
deficienta
.
Ko
je
prišel
prvikrat
v
Rošerjevo
hišo
,
da
se
gospodarju
po
običaju
predstavi
–
Rošer
je
bil
tudi
župan
–
ga
je
le-ta
povabil
,
naj
jih
pridno
obiskuje
;
in
mladi
,
družbe
željni
kaplan
je
to
tudi
rad
obljubil
.
Tako
sta
bila
novi
kaplan
in
Rošer
že
prav
dobra
prijatelja
,
ko
sta
se
vrnili
Rošerica
in
Dana
.
Vedno
mu
je
Rošer
pripovedoval
o
svoji
ženi
in
Dani
,
osobito
je
o
le-ti
rad
mnogo
govoril
,
mu
kazal
razne
njene
slike
,
pravil
o
njeni
–
po
njegovih
mislih
–
pretirani
pobožnosti
ter
mu
tudi
povedal
o
zaroki
,
ki
je
bila
splavala
po
vodi
.
Kaplan
je
bil
torej
o
vseh
razmerah
prav
dobro
poučen
,
in
Rošerjeva
soproga
in
hči
sta
mu
bili
o
svojem
prihodu
že
kakor
stari
znanki
.
–
Drugi
dan
potem
,
ko
sta
se
Rošerjevi
vrnili
,
je
bila
nedelja
.
Šli
sta
k
maši
ob
desetih
,
ki
jo
je
bral
vedno
kaplan
.
Njena
klop
je
bila
prav
pred
velikim
oltarjem
,
tako
da
ni
mogel
Dani
uiti
radovedni
kaplanov
pogled
.
Tudi
med
mašo
,
ko
se
je
obračal
k
ljudstvu
,
se
ji
je
zdelo
,
da
jo
je
večkrat
pogledal
.
Popoldne
po
blagoslovu
je
prišel
k
Rošerjevim
ter
ostal
pri
njih
do
večera
.
Ko
je
hotel
zvečer
oditi
,
ga
je
Rošer
še
ustavil
,
da
je
ostal
še
pri
večerji
.
Govoril
je
živo
,
lahkotno
,
zroč
odkrito
vsem
v
obraz
,
brez
vsakega
svetohlinstva
.
Smejal
se
je
pa
tako
zvonko
in
prijetno
,
da
je
bil
njegov
smeh
kar
nalezljiv
;
s
smehom
pa
je
postajal
njegov
dobrodušni
,
naivni
,
gladko
obriti
obraz
še
naivnejši
.
Razgovarjal
se
je
o
vsem
;
le
če
se
je
zasukal
pogovor
na
cerkvene
in
verske
reči
,
je
bil
oprezen
ter
ni
nič
prikrival
,
da
se
o
teh
predmetih
izven
cerkve
ne
pogovarja
rad
.
Odhajaje
je
Dani
krepko
stisnil
roko
ter
dejal
glasno
:
»
Nadejam
se
,
gospica
,
da
bodeva
midva
še
prav
dobra
prijatelja
!
«
–
Že
prvi
teden
po
Rošeričini
in
Danini
vrnitvi
je
prišel
k
Rošerjevim
tudi
Nemec
.
Še
niso
bili
od
kosila
vstali
,
ko
ga
je
kuharica
naznanila
.
Ko
je
vse
pozdravil
,
je
rekel
,
da
je
moral
priti
,
da
pozve
,
kako
se
je
damama
godilo
in
ugajalo
na
Dunaju
.
Sililo
pa
da
ga
je
k
temu
srce
(
poudarjal
je
besedo
srce
)
.
Razvil
se
je
pogovor
o
stolnem
mestu
,
in
Dana
je
pripovedovala
nenavadno
živahno
o
svoji
teti
in
o
soarejah
,
za
katere
ne
bi
dala
niti
sence
ene
same
domače
smreke
.
Nemec
ji
je
živahno
pritrjeval
ter
dostavil
,
da
je
življenje
na
kmetih
res
najlepše
in
najugodnejše
,
ter
da
je
tudi
njegova
želja
,
da
bi
prišel
kdaj
za
stalno
na
kmete
!
Rošer
je
pravil
,
kako
je
bil
za
odsotnosti
svoje
žene
in
hčere
sam
,
ter
je
šegavo
poudarjal
,
da
mu
je
mladi
,
živahni
kaplan
vrlo
nadomestoval
njiju
družbo
.
Ker
je
bil
vedno
ponosen
na
svoje
posestvo
,
osobito
na
svoj
čarobni
gozd
,
je
predlagal
,
naj
bi
si
ga
gost
ogledal
.
»
No
,
kaj
pravite
,
gospod
Nemec
,
našim
smrekam
?
«
je
vprašal
veselo
Rošer
.
»
Res
,
nisem
še
nikdar
videl
takih
;
prekrasne
so
,
in
ves
gozd
je
morda
ostanek
Adamovega
raja
,
«
je
laskavo
odgovoril
Nemec
.
Prišli
so
bili
v
dolinico
,
v
kateri
je
napravljal
bistri
potoček
slikovit
slap
.
Tu
je
stopila
Dana
oprezno
po
polzki
,
ozki
,
strmi
stezi
,
ki
je
držala
do
slapa
.
»
Kam
greš
,
Dana
?
«
je
vprašal
Rošer
.
»
Pila
bom
,
«
je
odgovorila
ona
.
»
Gospica
,
evo
vam
papirnate
kupice
,
«
je
dejal
Nemec
,
ki
je
bil
v
par
korakih
pri
nji
.
Pomagal
ji
je
črez
ozko
brv
,
lahko
in
gorko
ji
roko
stiskaje
.
»
Jaz
pijem
kar
tako
,
«
je
dejala
,
»
ker
sem
že
navajena
.
»
Saj
je
vendar
pripravnejše
,
če
zajmete
s
kupico
,
a
mene
s
tem
osrečite
,
«
je
dejal
,
gledaje
jo
milo
.
Vzela
je
kupico
,
zajela
ledeno-mrzle
vode
in
pila
.
Ko
je
hotela
ostalo
vodo
v
kupici
izliti
na
tla
,
ji
je
Nemec
naglo
vzel
kupico
iz
rok
ter
izpil
ostanek
na
isti
strani
,
kjer
je
preje
pila
ona
.
Dana
se
je
delala
,
kakor
da
tega
ni
zapazila
,
in
hotela
je
molče
oditi
.
On
jo
je
kakor
prej
prijel
za
roko
ter
jo
črez
brv
in
črez
ozko
stezico
spremil
zopet
v
dolino
.
Rošer
in
Rošerica
sta
se
med
tem
razgovarjala
o
ribniku
,
katerega
so
bili
pred
kratkim
napravili
pod
slapom
,
ter
o
krapih
,
katere
so
ondu
redili
.
Nazaj
grede
je
blizu
hiše
Nemec
omenil
,
da
odide
v
mesto
,
Rošer
pa
ga
je
po
svojem
gostoljubnem
običaju
povabil
,
naj
ostane
še
pri
večerji
;
on
sam
da
mora
za
pol
ure
po
opravkih
ter
da
ga
za
ta
čas
mora
prepustiti
svoji
ženi
in
hčeri
.
Nemec
se
je
vljudno
zahvalil
ter
stopil
z
damama
zopet
v
obednico
.
Ko
je
črez
nekaj
časa
odšla
tudi
Rošerica
,
sta
Dana
in
Nemec
molčala
nekoliko
trenotkov
;
potem
se
je
on
stresel
,
kakor
da
se
je
za
nekaj
odločil
,
ter
rekel
:
»
Vam
li
smem
,
gospica
,
odkrito
govoriti
?
«
»
Prosim
–
meni
sploh
ugajajo
taki
ljudje
,
ki
govore
naravnost
in
neprikrito
.
«
»
Bodete
pa
li
tudi
vi
tako
odkritosrčni
?
«
»
Odkritosrčnost
je
,
ne
vem
,
ali
moja
dobra
,
ali
slaba
lastnost
,
ki
mi
je
menda
že
prirojena
,
«
je
odgovorila
Dana
.
»
Ste-li
uganili
,
gospica
Dana
,
čemu
sem
prišel
na
Dunaj
,
in
čemu
sem
začel
sem
zahajati
?
–
Vi
molčite
–
zato
naj
vam
jaz
kot
pošten
človek
in
mož
razložim
že
danes
vse
...
Ko
me
je
oni
nesrečnež
pripeljal
v
vašo
bližino
,
od
onega
trenotka
vas
ljubim
,
kakor
more
ljubiti
človek
le
enkrat
v
svojem
življenju
...
Odgovorite
mi
–
smem-li
upati
,
da
,
ako
mi
zdaj
še
niste
naklonjeni
,
ker
me
ne
poznate
–
smem-li
se
nadejati
,
da
me
bodete
vsaj
sčasoma
ljubili
?
...
Od
vašega
odgovora
je
odvisna
vsa
moja
sreča
ali
nesreča
«
...
Ker
je
ona
zardela
,
se
mu
je
to
zdelo
dobro
znamenje
;
prijel
jo
je
za
obe
roki
in
ju
stisnil
.
Krepko
mu
jih
je
ona
odtegnila
,
vstala
in
rekla
odločno
:
»
Ako
ste
jeli
radi
mene
zahajati
k
nam
–
rekli
ste
,
naj
govorim
odkrito
–
ako
zahajate
radi
mene
,
vam
ni
več
treba
priti
.
V
svesti
sem
si
,
da
me
ne
ljubite
,
kakor
vas
ne
ljubim
jaz
,
in
kakor
sem
si
v
svesti
,
da
vas
ne
bi
nikdar
ljubila
.
Ako
pridete
kot
gost
k
mojemu
očetu
in
ste
njemu
ljubi
,
bodete
tudi
meni
dobro
došli
–
zaradi
mene
pa
ne
napravite
več
ni
koraka
.
«
»
Vi
govorite
,
gospica
,
tako
,
ker
vas
je
enkrat
nekdo
varal
–
toda
on
vas
ni
bil
vreden
–
zato
ne
smete
še
vseli
moških
po
njem
soditi
;
dajte
mi
vsaj
nado
,
da
smem
upati
«
...
»
Nikoli
!
...
Ne
govorite
mi
več
o
tem
–
sicer
vas
takoj
zapustim
.
–
Naivna
sem
res
,
toda
tako
nespametna
vendar
ne
,
da
ne
bi
vedela
,
zakaj
ste
se
lotili
baš
mene
–
ko
veste
,
da
sem
komaj
z
drugim
–
vašim
dobrim
prijateljem
–
pretrgala
vez
...
Toda
ne
govoriva
več
o
ti
stvari
–
prepovedujem
si
odločno
,
da
bi
me
še
nadlegovali
z
enakimi
stvarmi
!
«
...
»
Razumem
,
da
govori
iz
vas
užaljeni
dekliški
ponos
;
zato
pa
ne
opustim
nade
,
da
bodete
sčasoma
drugače
govorili
,
«
je
rekel
Nemec
,
prisiljeno
se
smehljaje
.
»
Če
bi
drugače
govorila
,
bi
govorila
s
kom
drugim
–
toda
z
vami
nikdar
ne
,
ker
se
mi
smilita
preveč
vaša
zapuščena
ljubica
in
nedolžni
vajin
otročiček
«
...
Nemec
se
je
kratko
,
prisiljeno
zasmejal
,
da
so
se
mu
zasvetili
beli
krasni
zobje
,
ter
dejal
:
»
Oho
–
zanimali
ste
se
vendar
zame
,
da
ste
pozvedovali
o
moji
prvi
mladosti
in
mojih
pregrehah
«
...
Ona
pa
ga
je
le
zaničljivo
pogledala
,
in
ker
je
videla
,
da
je
nihče
noče
rešiti
,
ne
oče
,
ne
mati
,
iz
mučnega
položaja
,
je
pozvonila
ter
dekli
,
ki
je
vstopila
,
ukazala
,
naj
prižge
luč
.
»
Gospod
prosijo
,
da
pripravite
šah
,
«
je
dejala
dekla
;
»
pridejo
takoj
in
bodo
igrali
z
gospodom
.
«
»
In
kje
je
gospa
?
«
je
vprašala
Dana
mlado
deklo
.
»
Pripeljali
so
iz
mesta
voz
blaga
za
štacuno
,
in
gospa
so
poleg
.
«
–
Črez
par
minut
je
prišel
Rošer
ter
sedel
z
Nemcem
k
šahu
,
Dana
je
pa
vzela
le
radi
lepšega
ročno
delce
,
delala
pa
ni
.
Na
večerjo
je
prišel
tudi
kaplan
.
Pogovor
je
bil
živahen
,
Nemec
ljubezniv
in
do
Dane
dvorljiv
kakor
vedno
,
da
ni
nihče
mogel
niti
slutiti
,
da
bi
se
bilo
med
njim
in
Dano
pripetilo
kaj
posebnega
...
»
Mi
pa
ostanemo
,
kakor
smo
bli
«
–
je
pripel
drugi
dan
Nemec
v
posebno
sobo
»
pri
Lizi
«
ter
udaril
ondu
sedečega
Periča
skoraj
prekrepko
po
rami
;
le-ta
pač
ni
slutil
,
da
se
je
zadnji
čas
tako
zanimal
njegov
»
prijatelj
«
za
bivšo
njegovo
zaročenko
.
Mladi
kaplan
Zorko
Dolenc
je
prišel
k
Rošerjevim
malone
vsaki
dan
.
Kadar
nista
imeli
dami
drugod
posebnega
opravila
,
so
bili
vsi
skupaj
v
obednici
ali
ob
lepem
vremenu
na
vrtu
ter
se
razgo-varjali
,
da
je
bilo
Dani
prav
prijetno
.
Če
pa
ni
bilo
dam
zraven
,
sta
igrala
Rošer
in
kaplan
šah
ter
se
tako
uglobila
v
igro
,
da
sta
se
vsakokrat
začudila
,
ko
sta
pogledala
na
uro
;
tako
naglo
jima
je
mineval
čas
.
–
Prišla
je
pomlad
in
z
njo
delo
na
polju
in
v
vinogradih
.
Rošer
je
moral
sedaj
sem
,
sedaj
tja
k
delavcem
,
in
Rošerica
je
imela
obilo
posla
z
družino
,
z
gospodinjstvom
in
s
prodajalnico
.
Dane
pa
,
ki
je
druga
leta
vedno
tako
rada
pomagala
pri
vsakem
delu
,
se
je
lotila
to
pomlad
nekaka
mehkužnost
,
neka
sanjavost
in
včasih
celo
nekaka
ne
baš
neprijetna
oslabelost
.
Čestokrat
je
sedela
po
dolge
ure
,
sanjajoč
ali
brezmiselno
zroč
predse
.
Včasih
sta
s
kaplanom
spremila
Rošerja
v
vinograd
ali
na
polje
,
in
tedaj
je
bila
Dana
živa
,
neobično
živa
.
Iskala
sta
cvetic
,
ugibala
njih
imena
,
si
jih
poklanjala
drug
drugemu
,
jih
shranjevala
,
se
pogledovala
in
zardevala
.
Poslušala
sta
slavčevo
petje
,
škrjančevo
žvrgolenje
,
čebeličino
šumenje
,
a
včasih
sta
mahoma
vzdihnila
oba
hkrati
,
potem
se
pa
glasno
zasmejala
.
Včasih
pa
sta
sama
sedela
v
utici
,
kjer
je
krog
vitkih
palic
divja
trta
šele
poganjala
nežno
,
svetlo-zeleno
listje
,
ter
sta
se
razgovarjala
,
da
jima
je
mineval
čas
po
bliskovo
.
–
Vsako
jutro
je
zahajala
Dana
k
maši
kakor
prej
,
a
sedaj
ni
mogla
biti
več
tako
iskreno
pobožna
in
slutila
je
,
da
moti
malo
tudi
njega
s
svojo
prisotnostjo
.
Prišli
so
lepi
meseci
:
april
,
maj
,
junij
ter
prinesli
lepih
,
solnčnih
dni
,
pisanih
trat
in
žgolečih
ptic
.
Se
nikdar
v
življenju
se
ni
zdela
Dani
priroda
tako
krasna
in
tako
vabljiva
;
zanimala
se
je
za
vsako
drevo
,
za
vsak
grm
,
za
vsako
cvetico
.
Druga
leta
je
sedela
najrajša
doma
,
in
oče
jo
je
moral
prositi
,
da
se
je
peljala
z
njim
v
vinograd
ali
na
daljnje
polje
,
letos
pa
se
mu
je
vsakokrat
sama
ponujala
.
Kaplan
,
ki
je
bil
tudi
ljubitelj
prirode
in
dober
pešec
,
je
Dano
in
Rošerja
čestokrat
srečal
,
prisedel
k
njima
na
voz
,
in
Dani
se
je
zdelo
tedaj
življenje
tako
lepo
,
tako
nepopisno
lepo
!
...
Pozabila
je
vse
;
celo
na
gosta
in
strastna
Olgina
pisma
je
odgovarjala
le
kratko
ali
nič
in
tudi
v
mesto
se
je
vozila
le
redko
ter
obiskala
le
v
naglici
Zdenko
ali
gospo
Elzo
Vronsko
;
mudilo
se
ji
je
vedno
le
domov
.
Prejšnja
leta
je
vabila
Zdenko
večkrat
k
sebi
,
a
letos
je
bila
najrajša
sama
.
Ugajali
so
ji
posebno
večeri
.
Čestokrat
so
sedeli
vsi
trije
s
kaplanom
dolgo
v
noč
v
uti
na
vrtu
;
včasih
sta
ostala
tudi
sama
in
sta
bila
srečna
,
dasi
sta
morda
le
molčala
,
dasi
si
nista
niti
segala
v
roke
.
Njo
je
osrečevala
le
njegova
bližina
ter
ji
vlivala
v
srce
in
dušo
neko
blaženost
,
katere
doslej
ni
poznala
.
Včasih
jo
je
mladi
kaplan
posebno
razveselil
,
ko
ji
je
odkrito
in
pred
stariši
z
najnedolžnejšim
glasom
pravil
,
kako
jo
je
videl
v
cerkvi
,
kako
je
bila
baje
raztresena
,
ali
kako
se
je
med
pridigo
pogovarjala
.
Ljudje
se
niso
čudili
,
ko
so
videvali
kaplana
vedno
z
Rošerjevimi
,
saj
so
tudi
drugi
»
gospodje
«
zahajali
v
Rošerjevo
hišo
;
da
je
pa
ta
bolj
pogosto
zahajal
,
so
pripisovali
njegovim
mladim
letom
in
njegovi
živahnosti
.
Rošer
in
Rošerica
sta
Danino
izpremembo
stavila
na
rovaš
nje
bivanja
v
stolnem
mestu
ter
se
niti
mislila
nista
,
da
bi
ta
izprememba
utegnila
biti
zasluga
koga
druzega
.
Periča
ji
nista
nikdar
niti
omenila
;
a
ko
bi
ga
ji
tudi
bila
,
nji
bi
ne
bilo
nič
zato
,
govorila
bi
bila
o
njem
lahko
in
popolnoma
brez
zadrege
,
kakor
se
govori
o
kateremsibodi
navadnem
znancu
.
Slišala
je
v
mestu
o
njem
,
da
živi
veselo
,
da
se
ji
je
tu
ali
tam
smejal
ter
jo
opravljal
,
govoreč
o
nji
le
izmišljene
reči
;
a
vse
to
je
ni
dirnilo
nimalo
,
kakor
da
se
ne
bi
čisto
nič
nje
tikalo
.
Poslušala
je
mirno
,
zmajevala
z
ramama
,
a
ko
je
le
mogla
,
je
hitela
iz
mesta
domov
.
Kadar
ni
bilo
kaplana
k
njim
,
sta
se
gotovo
zunaj
srečala
,
ne
slučajno
,
ampak
po
nekaki
slutnji
,
ugibajoč
po
besedah
,
ki
sta
si
jih
govorila
drug
drugemu
ob
vsakem
slovesu
.
Ona
je
skoro
vedno
zvečer
pripovedovala
,
kaj
bode
morala
delati
jutri
,
kam
bode
morala
iti
.
Ko
je
druzega
dne
izvrševala
natanko
oni
načrt
ter
šla
,
kamor
je
bila
povedala
,
da
pojde
,
ga
je
že
gotovo
tam
dobila
,
ali
je
pa
prišel
skoro
za
njo
...
Tako
so
jima
minevali
v
blaženi
brezskrbnosti
veseli
dnevi
,
kakršnih
ni
imel
nobeden
njiju
doslej
v
svojem
življenju
.
Govorila
si
nista
nikoli
naravnost
o
medsebojni
naklonjenosti
–
čemu
?
Ona
je
čitala
v
njegovih
očeh
več
,
nego-li
ji
je
on
mogel
povedati
z
besedami
;
vsaki
stisk
njegove
roke
ji
je
segel
do
srca
,
a
iz
raznih
besed
in
stavkov
sta
vedela
drug
o
drugem
,
kako
opazujeta
in
kako
se
zanimata
drug
za
druzega
,
in
kako
sta
si
iskreno
vdana
.
Kadar
je
Dana
premišljevala
to
razmerje
,
si
je
včasih
želela
,
da
bi
ji
on
izrecno
rekel
:
ljubim
te
!
Toda
hitro
je
zapodila
te
misli
in
si
dejala
:
ne
,
ne
–
boljše
je
tako
!
...
To
medsebojno
srčno-idealno
vez
,
katere
nista
zapazila
niti
roditelja
