privoščila,
njega
,
ki
ji
je
bil
vzor
vseh
vzorov
,
ki
je
bil
po
njeni
sodbi
prvi
diplomat
sveta
in
ki
je
trinoga
Napoleona
spodil
iz
Evrope
!
Tik
nje
je
sedel
grof
Oton
.
Ta
zaljubljeni
mladenič
je
istotako
vedel
,
kak
plamen
razjeda
mlado
njeno
dušo
,
in
opazil
je
tudi
,
kako
se
je
v
težkih
svojih
mislih
zagledala
v
knezov
obraz
.
Tudi
druge
so
to
gledanje
opazile
in
grofica
Lichtenbergova
,
ki
je
bila
tiste
dni
prva
koketka
in
tudi
prva
tercijalka
ljubljanska
,
je
nekaj
šepnila
proti
grofinji
Turjaški
.
In
Barbo
bi
bil
glavo
zastavil
,
da
se
je
to
šepetanje
tikalo
nesrečne
njegove
sosede
,
katero
je
hotel
ozdraviti
srčne
njene
bolezni
.
Da
bi
jo
prebudil
,
je
dejal
tiho
:
„
Kontesa
,
napačno
ste
me
umeli
poprej
!
“
Jezno
se
je
obrnila
proti
njemu
:
„
Pustite
me
!
Vi
niste
moj
prijatelj
,
grof
!
Vi
ste
na
strani
one
!
“
S
temi
besedami
je
že
zopet
predla
solnčnate
svoje
poglede
okrog
Metternicha
;
za
tiho
vzdihovanje
rakovniškega
grofa
pa
ni
imela
niti
srca
,
niti
občutka
.
Da
grofinja
Molly
Esterhazyjeva
ni
bila
najboljše
volje
,
je
naravno
.
V
roki
se
ji
je
tresla
skodelica
,
iz
katere
je
srebala
čaj
.
Nekaj
njene
slabe
volje
pa
je
veljalo
tudi
knezu
Metternichu
.
Stari
diplomat
je
to
takoj
opazil
.
Dobrodušno
je
vprašal
:
„
Slabe
volje
,
Molly
?
“
„
Kaj
bi
ne
bila
,
“
je
odgovorila
trpko
.
„
Kmetsko
dekle
bi
se
ne
smelo
tako
vesti
!
Jutri
se
bo
po
celi
Ljubljani
govorilo
!
Sicer
pa
zadeva
glavna
krivda
tebe
,
ker
vabiš
kaj
takega
med
nas
!
“
Tolažil
jo
je
:
„
Saj
je
vendar
še
otrok
!
“
In
z
zadovoljnostjo
se
je
grel
na
žarovitih
pogledih
male
kontese
,
ki
je
z
veliko
ljubosumnostjo
opazovala
,
da
se
je
zopet
pričel
intimen
razgovor
med
grofico
in
knezom
.
„
Kake
manire
imajo
ti
Thurnovi
doma
!
“
se
je
zatogotila
Esterhazyjeva
.
„
Včasi
imamo
vsi
slabe
manire
,
ljuba
Molly
!
“
„
Še
celo
diplomati
,
ljubi
Klemens
,
ki
bi
se
na
kongresih
najraje
stepli
!
“
Knez
se
je
suhotno
zasmejal
.
„
Torej
ji
odpusti
!
Saj
vidiš
,
kako
milo
tu
sem
gleda
!
“
„
Molly
Esterhazyjeva
takim
gorjanskim
kontesam
ne
odpušča
,
pač
pa
jih
prezira
!
“
Knez
se
je
zopet
zasmejal
,
kar
je
njo
še
bolj
razgrelo
.
Izpregovorila
je
grenko
:
„
Če
ti
že
nihče
ne
pove
,
naj
ti
jaz
povem
!
“
„
Govori
,
Molly
!
“
„
Ni
ti
treba
praviti
!
Sam
veš
,
na
kaj
mislim
!
“
„
Ker
se
stvar
ne
tiče
politike
,
mi
je
docela
temna
!
“
Trgala
je
robec
v
roki
.
„
Čemu
se
skrivaš
,
Klemens
?
Ves
svet
ve
,
da
te
spravljajo
jeziki
v
zvezo
s
koketnim
onim
otročajem
.
“
Postal
je
kar
kamen
in
takoj
je
splezal
na
nedosežno
svojo
visočino
!
Z
oholim
ponosom
je
vprašal
:
„
In
kaj
potem
?
“
Kot
strup
je
siknilo
nazaj
:
„
Plemenitaš
se
tako
ne
prodaja
!
“
Porogljivo
jo
je
zavrnil
:
„
Če
bi
kdo
smel
ugovarjati
,
bila
bi
to
moja
kneginja
!
In
drug
nihče
!
“
Ta
porogljivost
jo
je
še
globokeje
ranila
nego
prejšnja
oholost
.
Temno
je
gledala
in
komaj
se
ji
je
izvila
beseda
iz
grla
:
„
Hvala
na
ljubeznivem
pojasnilu
!
“
Videl
je
,
kako
ji
je
silila
solza
izpod
trepalnice
.
In
občutil
je
,
da
je
bil
segel
predaleč
.
Položila
je
bila
roko
na
mizo
,
in
ker
je
bil
diplomat
,
je
približal
spretno
in
ne
da
bi
se
to
bilo
opazilo
,
s
prstani
preobloženo
svojo
roko
ter
se
je
rahlo
dotaknil
njene
.
„
Ali
hočeva
v
prepiru
živeti
?
“
je
vprašal
sočutno
.
Vprla
je
v
njega
čarobno
svoje
oko
:
„
Kakor
ti
drago
!
“
Knez
Metternich
je
bil
velik
komedijant
:
„
Molly
!
“
Bil
je
to
proseč
vzdih
,
kateremu
se
grofinja
Molly
ni
mogla
ustavljati
.
Takoj
ji
je
izginila
nevihta
z
obraza
.
Knez
pa
je
nadaljeval
:
„
Vidiš
,
kako
si
otročja
!
Pa
tudi
pravična
nisi
meni
nasproti
!
Danes
je
tu
grof
Barbo
.
Povabil
sem
ga
s
posebnim
namenom
!
Nadobuden
mladenič
je
in
moja
želja
je
,
da
naj
ga
vzame
kontesa
Eva
Lujiza
.
Mislim
,
da
je
do
vratu
zaljubljen
v
njo
.
In
če
more
knez
Metternich
kaj
pripomoči
,
da
dobi
grof
Oton
svojo
golobico
,
bode
v
to
gotovo
pripomogel
.
Je
li
sedaj
moja
Molly
pomirjena
?
“
Podala
mu
je
roko
.
„
No
,
vidiš
!
“
je
končal
knez
.
„
Ljubezniva
bodi
Molly
,
in
nikar
ne
pozabi
:
mulier
taceat
in
ecclesia
!
“
Oba
sta
se
smejala
.
Vse
to
je
morala
opazovati
Eva
Lujiza
.
V
svoji
ljubosumnosti
si
je
bila
precej
na
jasnem
,
da
se
razgovarjata
o
njej
.
Da
je
pri
tem
Esterhazyjeva
kovala
hudobne
naklepe
proti
njej
,
o
tem
ni
dvojila
niti
trenotek
.
Kakor
da
je
bila
z
nožem
sunjena
v
trpeče
srce
,
tako
ji
je
bilo
,
ko
je
videla
,
kako
se
je
knezova
roka
doteknila
roke
one
ženske
!
Tudi
ni
prezrla
,
da
so
se
Molly
Esterhazyjevi
izgubljale
megle
z
obraza
in
da
sta
si
končno
segla
v
roko
.
Bila
sta
zopet
edina
in
njej
,
kontesi
Thurnovi
,
sta
se
smejala
!
Kri
je
kipela
po
njej
!
Sicer
ni
njemu
ničesar
očitala
;
tudi
v
tem
kritičnem
trenotku
ji
je
bil
še
vedno
vzor
vseh
vzorov
!
Vse
svoje
očitke
in
obsodbe
je
navalila
na
madjarsko
grofinjo
,
ki
je
brez
sramu
ubogemu
knezu
Metternichu
nastavljala
zapeljive
svoje
mreže
.
Tega
ni
mogla
več
gledati
,
ni
hotela
več
gledati
!
Ravno
takrat
je
družba
vstala
od
mize
ter
se
v
posameznih
oddelkih
razvrstila
po
sobi
.
Eva
Lujiza
pa
je
smuknila
v
sosednjo
manjšo
sobo
.
Damski
večer
je
tedaj
dospel
do
najvišjega
razvnetja
.
Knez
je
sipal
svoje
čarobne
ljubeznivosti
na
vse
strani
,
tako
da
si
nihče
navzočnih
ni
čutil
zanemarjenega
.
V
tem
je
bil
Metternich
velik
mojster
.
V
hipu
je
razvnel
vso
družbo
,
kakor
solnce
pa
je
sam
stal
v
njenem
središču
.
Vse
se
je
živahno
razgovarjalo
.
Pozabljena
je
bila
Eva
Lujiza
.
Grofinja
Molly
je
imela
zopet
prvo
besedo
in
povabljene
tovarišice
so
jo
občudovale
ne
dosti
manj
kakor
kneza
Metternicha
,
ki
je
bil
vendar
bog
tistega
večera
.
Eva
Lujiza
je
samovala
v
sosednji
sobi
.
Pri
oknu
je
zrla
v
temo
tam
zunaj
in
na
zvezde
po
nebu
.
Čutila
se
je
nesrečno
,
da
bi
skoraj
obupala
!
Kamor
je
gledala
,
v
temo
ali
na
zvezde
po
nebeškem
oboku
,
povsod
je
ugledala
njega
,
ki
je
bil
največji
mož
sveta
,
ki
je
bil
trinoga
iz
Evrope
pregnal
in
ki
je
ta
večer
—
Bogu
bodi
potoženo
—
tičal
v
sponah
te
pregrešne
Molly
Esterhazyjeve
.
Kontesa
Eva
Lujiza
bi
se
bila
najraje
razjokala
.
Nekdo
je
prisedel
k
njej
.
Grof
Barbo
je
bil
prišel
v
sobo
,
ne
da
bi
bila
opazila
njegov
vstop
.
Potisnil
je
fotelj
k
oknu
ter
sedel
tik
nje
.
Bledih
lic
je
bil
,
kar
je
pričalo
o
njegovi
potrtosti
.
Evi
Lujizi
pa
je
bil
melanholični
ta
mladenič
silno
nesimpatičen
.
Skoraj
je
vedela
,
čemu
je
prilezel
za
njo
.
A
mili
njegovi
pogledi
je
niso
prav
nič
genili
.
Sicer
je
pa
prišel
v
pravem
trenotku
!
Morala
je
enega
imeti
,
nad
katerim
je
hotela
izliti
žolč
svoje
duše
.
In
grof
Oton
Barbo
se
ji
je
zdel
v
to
kakor
nalašč
ustvarjen
!
„
Čemu
prinašate
pogrebni
svoj
obraz
tu
sem
?
“
je
vprašala
pikro
.
„
Odpustite
,
kontesa
!
“
je
zastokal
.
Ni
mu
izkazala
milosti
.
Hudobno
se
je
zasmejala
:
„
Nekaj
bi
vam
povedala
,
če
bi
se
ne
srdili
!
“
„
Povejte
,
prosim
!
“
„
Včeraj
je
bil
pri
nas
mali
Costa
,
ki
ga
gotovo
poznate
!
“
„
Poznam
ga
!
“
„
Dobro
,
dobro
!
O
tem
človeku
pravijo
,
da
vse
ve
,
kar
se
je
pripetilo
nekdaj
v
naši
deželi
.
In
sedaj
čujte
,
kaj
mi
je
ta
možiček
pravil
!
“
„
Čujem
!
“
„
Da
so
pred
stoletji
tu
v
Ljubljani
nekega
grofa
Barba
,
vašega
prednika
,
na
smrt
obsodili
!
“
„
Znano
mi
je
!
“
je
odgovoril
lahkodušno
.
„
Na
smrt
obsodili
,
grof
,
ter
ga
potem
obesili
tu
na
ljubljanskem
trgu
!
Hu
!
“
„
Kolikor
vem
,
so
ga
samo
obglavili
!
“
„
Obešen
ali
obglavljen
,
konec
je
bil
en
in
isti
!
In
vidite
,
ko
gledam
danes
vaš
kisli
obraz
,
grof
,
in
vaše
poglede
,
ki
me
spominjajo
na
lisico
v
pasti
,
ne
gre
mi
iz
spomina
vaš
slavni
prednik
,
ki
je
bil
tukaj
v
Ljubljani
obešen
!
“
„
Obglavljen
,
samo
obglavljen
,
kontesa
!
“
„
Obglavljen
torej
!
Radi
ropa
ali
tatvine
,
kaj
jaz
vem
!
Če
pa
vas
gledam
,
grof
Oton
,
si
pa
prav
živo
predočujem
,
kak
obraz
je
napravljal
vaš
prednik
,
ko
so
ga
ljubljanski
meščančki
na
vislice
—
pardon
—
na
krvavi
oder
vlekli
!
“
Ker
jo
je
v
resnici
ljubil
in
ker
se
mu
je
v
zlobnosti
,
s
katero
mu
je
grenila
tisti
trenotek
,
dozdevala
še
lepša
in
pikantnejša
,
je
molčal
.
Pa
ni
odnehala
:
„
Ne
štejte
mi
v
zlo
,
a
smejati
se
moram
!
Prav
res
imate
obraz
,
kakor
bi
stali
ravno
na
šafotu
!
“
Iz
srca
se
je
smejala
.
„
Ne
zamerite
mi
,
a
smejati
se
moram
!
“
Galantno
je
odgovoril
:
„
Le
smejajte
se
,
kontesa
!
“
Pa
globoko
ji
je
seglo
do
srca
,
ko
je
žalostno
pristavil
:
„
Samo
povejte
mi
,
s
čim
sem
zakrivil
,
da
smete
z
mano
tako
ravnati
?
“
Zadel
je
ob
pravo
struno
.
Takoj
se
je
kesala
,
da
je
ž
njim
grdo
ravnala
.
Na
mah
so
ji
kapljale
debele
solze
po
licih
.
Mladenič
je
globoko
vzdihnil
:
„
Moja
pregreha
je
,
da
vas
ljubim
,
kontesa
!
“
Krčevito
se
je
iztegnila
ter
skočila
s
svojega
stola
.
„
Nič
o
ljubezni
,
grof
!
“
je
hitela
.
„
Imejte
milost
z
menoj
!
“
„
Tiho
!
Jaz
se
nikdar
ne
omožim
!
“
Zopet
ni
mogla
krotiti
svoje
narave
in
hudobno
je
pridejala
:
„
In
če
bi
se
,
bi
vas
ne
jemala
,
ker
imate
omadeževane
prednike
.
“
To
rekši
je
ponosno
odjadrala
iz
sobe
.
Grof
Barbo
pa
je
ostal
sam
pri
oknu
ter
zrl
v
temo
zunaj
in
na
zvezde
,
ki
so
se
blesketale
po
nebu
.
Molly
Esterhazyjeva
se
je
bila
polastila
v
tem
cele
družbe
.
Zopet
je
bila
prva
dama
v
tej
bleščeči
skupini
in
govorilo
se
je
tu
,
kar
je
ona
hotela
.
Opazili
so
,
da
jo
je
knez
takorekoč
odpuščanja
prosil
,
in
da
se
je
to
opazilo
,
občutila
je
tudi
grofica
Molly
.
Obhajala
je
torej
pravo
zmagoslavje
v
ponosni
svoji
duši
.
Govorila
je
veliko
in
duševito
.
In
ljubeznivosti
je
sipala
na
vse
strani
,
da
je
očarovala
kneza
in
vso
drugo
družbo
.
Eva
Lujiza
se
je
pritihotapila
iz
sosednje
sobe
ter
sedla
na
svoj
prostor
pri
mizi
.
Takoj
jo
je
razjedala
najkrutejša
ljubosumnost
,
na
licih
pa
sta
se
ji
prikazali
rdeči
lisi
,
da
je
bila
videti
kakor
makov
cvet
na
pestri
njivi
.
Opazila
jo
je
tudi
Molly
Esterhazyjeva
.
In
skoraj
se
ji
je
smilila
ta
otročja
nasprotnica
,
radi
katere
se
je
malodane
sprla
s
svojim
prijateljem
knezom
Metternichom
.
To
je
bilo
v
istini
tudi
otročje
!
Dobiti
je
hotela
priliko
,
da
se
sprijazni
ž
njo
in
da
se
tako
poravna
nesoglasje
,
ki
je
bilo
kalilo
prekrasni
ta
večer
.
Prešinila
jo
je
srečna
misel
:
na
polju
,
kjer
je
stal
oltar
skupnega
boga
,
naj
bi
se
srečali
,
srečali
v
skupnem
počeščenju
tega
boga
!
Kar
je
mislila
,
to
je
grofica
Esterhazyjeva
takoj
izvršila
.
Nagnila
se
je
h
knezu
,
ki
je
še
vedno
tik
nje
sedel
,
ga
ljubko
pogledala
ter
šepnila
:
„
Ukaži
,
Klemens
,
da
se
nam
še
da
francoskega
vina
!
“
Nekoliko
debelo
jo
je
pogledal
knez
ter
rekel
vljudno
:
„
Res
,
bilo
ga
je
premalo
!
“
Mignil
je
lakaju
in
kmalu
nato
so
se
iznova
servirale
peneče
kupice
.
Vstala
je
Esterhazyjeva
ter
prosila
kratkega
,
prav
kratkega
posluha
.
Zbrani
so
umolknili
.
Pričela
je
s
svojim
srebrnim
glasom
,
da
se
je
čulo
,
kakor
bi
trkalo
srebro
ob
srebro
.
V
najpravilnejši
francoščini
je
govorila
napitnico
,
s
katero
se
je
zahvalila
knezu
za
divni
današnji
večer
.
Vpletla
je
vmes
nekaj
politike
in
dokazovala
,
da
je
knez
Metternich
duša
kongresa
,
pa
tudi
duša
ljubljanske
družbe
,
ki
jo
oživlja
,
ki
jo
dviga
iz
vsakdanjega
prahu
do
solnčnih
višin
,
v
katerih
on
sam
kraljuje
.
Končno
je
pozvala
navzočne
,
naj
pijejo
v
čast
največjemu
možu
Evrope
,
priljubljenemu
knezu
Metternichu
!
Ni
treba
povedati
,
da
je
bila
družba
po
tej
napitnici
elektrizovana
.
Metternich
sam
je
bil
vzradoščen
,
govornici
je
galantno
poljubil
roko
,
nato
pa
je
z
globokim
poklonom
trčil
ž
njo
,
da
je
zazvenelo
.
„
Pri
bogovih
,
“
je
vzkliknil
,
„
dobro
bi
bilo
,
če
bi
imel
tuintam
na
svojem
kongresu
takega
govornika
!
“
„
Potem
pa
še
reci
:
Mulier
taceat
in
ecclesia
!
“
—
„
Nikdar
več
!
“
Molly
Esterhazyjeva
je
kar
žarela
.
„
Pojdiva
,
Klemens
!
“
je
rekla
milostno
.
To
priliko
je
hotela
porabiti
,
da
se
sprijazni
s
Thurnovo
konteso
.
Srce
Eve
Lujize
se
je
zvijalo
od
hudih
muk
,
ko
je
govorila
grofica
Esterhazyjeva
in
ko
je
žela
nato
splošno
priznanje
.
Sredi
občnega
navdušenja
je
bila
naša
kontesa
edina
,
ki
se
mu
pridružiti
ni
hotela
.
Rdeči
lisi
na
njenem
obrazu
sta
kar
plamteli
,
po
drobnem
telesu
pa
ji
je
vrela
kri
,
da
sta
jo
zapustila
razsodnost
in
preudarek
.
Pred
njo
sta
obstala
grofica
Molly
in
knez
.
Nenadoma
je
razburjeno
dekle
videlo
pred
sabo
obraz
svoje
nasprotnice
in
v
hipu
je
bil
napravljen
sklep
,
ji
kaj
žalega
storiti
!
Ona
pa
je
s
sonornim
glasom
izpregovorila
:
„
Mi
pijemo
na
čast
njega
svetlosti
kneza
Metternicha
.
Pri
tem
bi
pač
ne
smelo
manjkati
naše
kontese
Thurnove
!
“
Posebno
zadnje
besede
je
govorila
Esterhazyjeva
s
čarobno
ljubeznivostjo
.
Dvignila
je
kupo
ter
tako
pozvala
Evo
Lujizo
,
da
bi
trčili
v
čast
njemu
,
katerega
sta
obe
oboževali
.
Evi
je
zahitela
zadnja
kaplja
krvi
do
srca
;
mehanično
je
posegla
po
čaši
,
ki
jo
je
bil
poprej
lakaj
postavil
pred
njo
na
mizo
.
„
Z
vami
,
grofinja
?
“
je
vprašala
pogumno
.
„
Z
mano
,
kontesa
!
“
In
čarobnost
Molly
Esterhazyjeve
se
je
še
povekšala
.
Tudi
tega
otroka
si
je
hotela
podjarmiti
,
kakor
si
je
bila
podjarmila
vso
kongresno
ljubljansko
družbo
.
Nastala
je
tišina
v
sobi
.
Deloma
zategadelj
,
ker
se
je
epizoda
med
Evo
Lujizo
in
grofico
Esterhazyjevo
že
nekaj
predolgo
pletla
,
poglavitno
pa
zategadelj
,
ker
je
bil
v
vse
to
zapleten
knez
Metternich
,
ki
je
tedaj
stal
tik
svoje
prijateljice
ter
se
tudi
veselil
harmonije
,
ki
se
je
imela
roditi
iz
te
epizode
.
„
Da
,
z
mano
,
kontesa
!
“
Menila
je
,
da
si
mlado
dekle
domišlja
,
da
bi
bila
prevelika
čast
,
če
bi
grofinja
Esterhazyjeva
trčila
ž
njo
.
Da
bi
jo
osrčila
,
je
ponovila
:
„
Z
mano
,
kontesa
!
“
„
Z
vami
,
grofinja
Esterhazyjeva
,
“
—
in
ostri
glasek
se
je
čul
iz
kota
v
kot
,
da
se
ni
preslišala
niti
ena
beseda
—
„
z
vami
ne
pijem
!
“
Grofinja
Molly
je
prebledela
,
knez
Metternich
pa
je
nekaj
viknil
.
Eva
Lujiza
je
od
ošabnosti
kar
koprnela
:
„
Z
vami
,
grofinja
,
ne
pijem
,
ker
ste
—
nespodobna
ženska
!
“
Te
besede
so
imele
isti
pomen
,
kakor
bi
ga
bil
imel
udarec
v
obraz
.
Eva
Lujiza
je
vrgla
kupico
od
sebe
,
da
se
je
žvenketaje
razbila
na
mizi
in
da
so
se
vinske
kaplje
razpršile
Molly
Esterhazyjevi
po
dragoceni
svilnati
obleki
!
Nato
pa
je
v
lahki
svoji
opravi
pobegnila
iz
sobe
,
zapustivši
za
sabo
razmere
,
katerih
ni
treba
popisovati
.
Tako
se
je
končal
damski
večer
pri
knezu
Metternichu
!
—
Nekaj
dni
se
po
Ljubljani
ni
drugega
govorilo
nego
o
Evi
Lujizi
in
o
tem
,
kako
se
je
sporekla
z
grofico
Esterhazyjevo
na
Metternichovem
damskem
večeru
.
Govorilo
se
je
različno
,
in
samo
ob
sebi
je
umevno
,
da
se
je
mnogo
pretiravalo
.
Med
ljudstvom
se
je
razneslo
,
da
sta
se
dve
grofinji
stepli
,
in
to
radi
kneza
Metternicha
,
ki
je
imel
na
Dunaju
zakonsko
svojo
ženo
in
cel
koš
zakonskih
svojih
otrok
.
Na
kratko
se
je
razvil
škandalček
,
kakršnih
je
ljubljanski
kongres
malo
doživel
!
Zahteval
je
svoje
žrtve
:
prva
je
morala
Molly
Esterhazyjeva
odriniti
iz
Ljubljane
,
za
njo
pa
je
odrinila
tudi
Thurnova
obitelj
.
Takoj
,
ko
so
se
bili
vrnili
v
Radovljico
,
se
je
kontesa
ulegla
,
ker
je
bila
že
v
Ljubljani
zbolela
.
Ženina
si
ni
bila
pribojevala
na
kongresu
,
pač
pa
je
po
mnenju
grofinje
matere
spravila
v
nesrečo
in
sramoto
vso
obitelj
.
V
vodo
so
bili
zmetani
vsi
občutni
stroški
,
katere
je
Thurnovim
pogoltnil
pohod
ljubljanskega
kongresa
!
—
Niti
novice
z
bojišča
niso
Ljubljančanov
tako
zanimale
,
kakor
jih
je
zanimal
pripetljaj
na
damskem
večeru
.
Pa
tudi
to
se
je
poleglo
in
nad
Ljubljano
se
je
prikazala
nova
zvezda
zanimivosti
in
vseobče
pozornosti
.
Mestni
župan
je
zasnoval
odbor
najodličnejših
meščanov
,
ki
je
prevzel
nalogo
,
prirediti
sijajen
ples
na
čast
vsem
„
visokim
“
in
„
uglednim
“
v
mestu
bivajočim
tujcem
.
V
trenotku
,
ko
je
bil
zasnovan
ta
odbor
,
sta
bili
Eva
Lujiza
in
Molly
Esterhazyjeva
pozabljeni
!
Sedaj
je
vsakemu
„
uglednejšemu
“
Ljubljančanu
tičal
v
mislih
samo
ta
bal
!
Govorilo
se
je
,
da
bode
odbor
vabil
na
ples
najvišje
suverene
,
in
zategadelj
je
hotel
vsak
postati
član
odsekov
.
Kdor
vabi
tako
gospodo
,
se
mu
rado
kaj
svetlega
na
frak
obesi
!
Zatorej
bi
bilo
vse
rado
vabilo
in
župan
Hradecki
je
doživel
obilo
zamer
,
ker
ni
mogel
vsakega
meščana
v
odbor
poklicati
.
Potem
se
je
izvedelo
,
da
so
najvišji
suvereni
najvdanejše
povabilo
milostljivo
odklonili
!
Odpadlo
je
nekaj
zamer
,
a
ostalo
jih
je
še
vedno
obilo
,
ker
so
kongresni
ministri
in
druge
diplomatske
odlične
osebe
svoj
obisk
obljubili
.
In
to
so
ravno
osebe
,
ki
najlaže
človeku
do
kakega
križca
pripomorejo
!
V
povabljenih
rodbinah
so
nastala
nato
še
druga
vprašanja
—
toaletna
vprašanja
,
katera
so
tiste
dni
imela
ravno
isto
važnost
kakor
dandanes
,
če
moraš
na
ples
tirati
svojo
mlado
hčerko
,
katero
bi
rad
obesil
kakemu
nadebudnemu
mladeniču
na
vrat
.
Pri
tem
so
pa
še
matere
,
ki
hočejo
pri
takih
plesih
biti
napravljene
kakor
šopirne
lilije
na
polju
.
Kakor
dandanes
,
je
bilo
to
tudi
v
stari
Ljubljani
!
Razburjal
in
razvnemal
je
torej
ta
ples
duhove
in
srca
!
Vse
ga
je
težko
pričakovalo
,
posebno
matere
in
dekleta
.
Plesalo
se
je
dne
25.
februarja
v
okrašeni
redutni
dvorani
.
Pričetek
je
bil
napovedan
na
osmo
uro
,
pričelo
pa
se
je
dosti
pozneje
,
ker
že
takrat
ni
hotela
nobena
deklica
prva
priti
na
ples
.
Tedanji
plesi
pa
so
bili
mnogo
večjega
pomena
,
nego
so
današnji
.
Na
njih
se
je
shajala
cela
Ljubljana
,
ki
tedaj
še
ni
bila
razcepljena
v
politične
stranke
.
Staro
in
mlado
se
je
zbiralo
v
reduti
ali
pa
na
strelišču
in
prijatelji
,
kateri
se
mesece
dni
niso
videli
,
so
prišli
čisto
zanesljivo
na
ples
,
samo
da
so
se
zopet
enkrat
prav
pošteno
razkramljali
med
sabo
.
Na
plesih
se
je
rodila
ljubezen
in
kovala
so
se
nova
prijateljstva
.
Posebno
zakonske
ženice
so
iskale
novih
čestilcev
in
zatorej
ga
ni
bilo
ljubljanskega
plesa
,
da
bi
se
ne
bil
primeril
kak
masten
škandalček
.
Ker
pa
je
bila
takratna
Ljubljana
precej
nemoralna
in
ker
je
posebno
zakonska
zvestoba
bila
blago
,
ki
se
je
na
ljubljanskem
trgu
precej
pogrešalo
,
so
se
take
reči
kmalu
pozabile
.
Prvi
,
ki
so
prišli
na
ples
dne
25.
februarja
,
so
bili
stari
gospodje
,
neki
ostanki
iz
kranjskih
francoskih
časov
.
Ti
možje
so
skupaj
držali
v
gostilnah
in
tudi
na
plesih
.
Bog
jim
je
bil
še
vedno
cesar
Napoleon
in
večkrat
so
se
tudi
ogrevali
za
republikanske
nazore
in
za
veliko
francosko
revolucijo
.
Imeli
so
se
za
nekak
senat
,
ki
si
je
prisvajal
pravico
,
hvaliti
preteklost
ter
zabavljati
na
sedanjost
.
Kamor
so
prišli
,
so
imeli
svojo
mizo
,
in
gorje
nesrečnežu
,
če
je
prisedel
k
tej
mizi
,
ako
ni
spadal
v
njih
krog
.
Tudi
na
omenjenem
plesu
so
si
bili
zagotovili
mizo
,
in
sicer
v
zadnji
sobi
proti
šentjakobski
cerkvi
.
Točno
ob
osmih
so
že
sedeli
pri
svoji
mizi
,
vsi
opravljeni
,
kakor
je
bila
moda
leta
1808.
,
tako
da
so
tudi
v
obleki
kazali
,
da
še
vedno
žive
v
dobi
,
ki
je
pretekla
.
Bilo
jih
je
kakih
deset
glav
.
Pili
so
vino
in
brez
ozira
,
da
so
na
plesu
,
so
že
ob
osmih
pušili
iz
dolgih
pip
,
da
so
se
napravljali
oblački
po
mali
sobi
.
To
pa
pred
vsem
zato
,
da
bi
se
jim
kako
nepotrebno
ženstvo
ne
zagnezdilo
v
sobi
ter
jih
motilo
v
prijateljskem
sestanku
.
Najprej
so
se
spominjali
preteklosti
.
Načeloval
jim
je
star
gospod
,
ki
je
polovico
obraza
skrival
za
visoko
kravato
.
Včasi
je
dvignil
glavo
izza
te
kravate
,
da
je
bil
podoben
želvi
,
kadar
sili
z
glavico
iz
svojega
oklepa
.
Oglasil
se
je
tenak
možiček
:
„
Gospod
obristvahtmajster
,
čas
je
!
“
„
Prav
imate
,
gospod
sekretersuplent
!
Čas
je
!
“
S
temi
besedami
je
vstal
g.
Alborgetti
,
nekdanji
obristvahtmajster
ljubljanskega
kora
meščanskih
grenadirjev
.
Bila
je
zelo
spoštovana
relikvija
,
in
ko
je
stal
pred
omizjem
,
je
bilo
vprto
z
največjo
vdanostjo
vsako
oko
vanj
.
Vsi
so
odložili
pipe
in
vstali
.
On
pa
ni
ničesar
govoril
,
samo
kupico
je
dvignil
ter
se
oziral
po
zbranih
.
Potem
je
pil
in
vsi
so
pili
ž
njim
.
Bila
je
to
tiha
napitnica
,
ki
je
veljala
spominu
na
svetohelenske
pečine
prikovanega
imperatorja
.
Postavili
so
čaše
na
mizo
in
sedli
.
Obristvahtmajster
pa
je
nergal
:
„
Gospod
komandant
,
sedaj
je
tvoja
vrsta
!
“
Dvignil
se
je
Tine
Dreo
,
nekdanji
obristvahtmajster
in
komandant
meščanskega
lovskega
kora
v
Ljubljani
.
Slovesno
je
izpregovoril
:
„
Da
bi
poginili
!
“
Ta
napitnica
je
veljala
Angležem
,
Napoleonovim
trinogom
.
Zbrani
so
navdušeno
izpraznili
čaše
ter
posegli
po
odloženih
pipah
.
Po
končanih
oficijalnih
napitnicah
se
je
zopet
oglasil
bivši
sekretersuplent
ljubljanskega
magistrata
,
gospod
Miha
Martin
Gerson
:
„
Kaj
pričakujete
,
gospod
obristvahtmajster
,
od
današnjega
večera
?
“
Dr.
Alborgetti
je
skoraj
popolnoma
izginil
za
svojo
kravato
:
„
Kaj
naj
pričakujem
?
Tisti
časi
,
ko
je
imela
Ljubljana
bleščeče
plese
,
so
minili
!
“
„
Da
,
“
je
odgovoril
Nace
Sernec
,
ki
je
bil
svoj
čas
praporščak
pri
drugi
kompaniji
meščanskih
lovcev
,
„
maršala
Marmonta
več
ni
!
“
„
In
ne
župana
Kokalja
!
“
je
dostavil
Miklavž
Reher
,
kapitanlajtnant
v
isti
kompaniji
.
„
Prav
pravite
,
gospod
kapitanlajtnant
,
“
mu
je
pritrdil
Miha
Martin
Gerson
,
„
takega
župana
,
kot
je
bil
Kokalj
,
ne
bomo
več
imeli
!
“
Gospod
Matija
Kiker
,
zdravnik
in
lastnik
jako
strupenega
jezika
,
pa
ga
je
zavrnil
:
„
Kaj
boš
ti
,
rajtoficir
,
ki
te
žena
nikamor
ni
puščala
!
“
„
Sekretersuplent
!
“
se
je
zatogotil
Gerson
.
„
No
,
pa
sekretersuplent
,
“
se
je
odrezal
Kiker
rahlodušno
.
Naslov
gospodu
Gersonu
je
bil
„
rajtoficir
in
sekretersuplent
ljubljanskega
magistrata
“
.
Ali
rajtoficirja
ni
rad
čul
in
zatorej
je
nastalo
nasprotje
med
njim
in
Kikrom
.
„
Ne
prepirajta
se
!
“
ju
je
pokaral
kapitanlajtnant
Recher
.
„
Le
ne
prepirajmo
se
,
“
je
izpregovoril
lekarnar
France
Glorija
,
„
le
ne
prepirajmo
se
!
Kaj
pa
tvoja
zaloga
,
Miklavž
?
“
„
Moja
zaloga
,
“
je
odgovoril
kapitanlajtnant
Reher
,
„
je
v
najboljšem
redu
!
“
Bil
je
republikanec
in
v
svojem
stanovanju
je
napolnil
sobo
s
starimi
puškami
,
da
bi
se
moglo
ljudstvo
oborožiti
,
kadar
prične
boj
proti
svojim
trinogom
.
Ko
je
ta
ljubljanski
original
nekaj
let
pozneje
umrl
,
je
provzročevala
omenjena
zaloga
pušk
njegovim
dedičem
ne
malo
sitnosti
!
Tu
je
Abraham
Buserin
,
bivši
član
meščanskega
odbora
na
magistratu
,
speljal
govorico
na
drugo
polje
:
„
Kaj
pa
Češkovi
?
Danes
se
bodo
šopirili
s
svojo
princesinjo
?
“
„
In
Smole
bo
capljal
za
njimi
!
“
je
pristavil
Kiker
.
Trgovec
Polde
Frörenteich
pa
je
važno
omenil
:
„
Ne
vem
,
menda
se
nekaj
kuha
!
Tu
je
neki
laški
princ
!
“
„
Aha
!
“
so
viknili
unisono
.
Oglasil
se
je
obristvahtmajster
Dreo
:
„
Ošabni
ljudje
so
to
!
Pa
odkod
?
Pa
zakaj
?
“
„
Pa
zakaj
?
“
—
je
posegel
po
besedi
Matija
Kiker
—
„
to
vedo
že
kavke
pod
Turnom
.
Niste
li
ničesar
čuli
,
gospod
obristvahtmajster
,
o
tistem
francoskem
sodčku
!
“
„
Nekaj
sem
čul
,
“
je
odgovoril
Dreo
,
„
pa
bi
skoraj
ne
verjel
.
“
„
Pa
je
vendar
gola
resnica
,
“
—
je
zatrjeval
Kiker
.
—
„
Ko
so
Francozi
bežali
s
kastela
,
niso
privoščili
svoje
kase
avstrijskemu
zmagovalcu
.
Soliden
sodček
,
nabit
z
rumenimi
lujidorji
,
so
spustili
po
bregu
nizdol
,
ker
so
ta
zaklad
privoščili
kakemu
revnemu
meščančku
.
Pritrkljal
se
je
Francetu
Češki
na
vrt
in
poznal
sem
še
hlapca
,
ki
mi
je
sam
pravil
,
kako
težko
sta
ga
s
starim
Francetom
spravila
in
skrila
v
klet
!
Vidite
,
odtod
ta
ošabnost
!
“
Vtem
se
je
polnila
dvorana
.
Matere
so
prihajale
s
svojimi
hčerkami
.
Povsod
so
bingljali
okrog
zornih
obrazov
lepo
zaviti
kodri
.
V
modi
so
bili
tedaj
pri
starih
in
mladih
.
Mladim
so
se
podali
,
stare
pa
so
bile
bolj
smešne
,
kadar
so
se
nakodrane
po
dvorani
zibale
.
Prihajali
so
tudi
gospodje
z
visokimi
kravatami
in
v
ozkih
hlačah
.
Ta
noša
bi
našemu
sedanjemu
okusu
ne
prijala
,
tedanjim
dekletom
so
pa
ugajali
ozkohlačni
mladeniči
;
prav
tako
oficirji
,
ki
z
visokimi
našivi
in
z
belimi
fraki
niso
bili
nič
manj
smešni
.
Ali
tudi
v
tisti
dobi
so
švigali
po
dvorani
kakor
metulji
od
cveta
do
cveta
.
Tudi
tedaj
je
bila
galerija
velikega
pomena
.
Tja
so
prihajali
vsi
,
ki
radi
različnih
vzrokov
niso
mogli
na
ples
,
bodisi
,
da
ni
bilo
dostojanstva
,
ki
bi
dajalo
povod
za
udeležitev
,
bodisi
,
da
ni
bilo
dekleta
,
katero
bi
se
peljalo
na
ples
,
bodisi
,
da
ni
bilo
cvenka
,
da
bi
se
napravila
nova
obleka
,
brez
katere
tudi
takrat
ljubljanska
gospa
,
če
je
imela
količkaj
imena
,
ni
mogla
in
hotela
na
tako
sijajno
veselico
.
Izmed
galerijskih
dam
jih
je
bilo
največ
,
ki
niso
imele
potrebne
obleke
.
Sedele
so
tam
zgoraj
ter
gledale
z
zavistnimi
pogledi
navzdol
,
kjer
se
je
zbirala
izvoljena
družba
.
Prva
,
ki
je
prišla
na
galerijo
,
je
bila
gospa
Marta
Lederwascheva
,
soproga
skopušnega
in
starikastega
trgovca
.
Pri
svojih
letih
bi
še
bila
smela
plesati
.
Pa
mož
ji
ni
hotel
odpreti
svojih
petic
,
da
bi
si
bila
omislila
novo
obleko
.
Prišla
je
sama
in
upala
je
tudi
,
da
se
snide
z
gospodom
Lavrencijem
Antonom
Rudolfom
,
ki
je
bil
tudi
trgovec
in
je
nekaj
lazil
za
njo
.
Stvar
je
bila
znana
celi
Ljubljani
,
a
ker
je
bil
mož
star
in
skop
,
se
javnost
ni
čudila
,
da
je
skušala
mlada
ženica
preskočiti
ozke
meje
zakonske
zvestobe
.
Prišla
je
z
nezadovoljnim
srcem
ter
težko
pričakovala
svojega
galana
,
dotlej
pa
je
pregledovala
družbo
pod
sabo
.
Kmalu
sta
se
ji
pridružili
tovarišici
:
gospa
Primčeva
,
ki
še
ni
imela
odraslih
deklet
,
da
bi
jih
vodila
na
plese
,
in
gospa
Pichlerjeva
,
žena
trgovca
Ignacija
Karla
Pichlerja
,
ki
je
bila
sploh
prestara
,
da
bi
hodila
na
plese
.
Ta
trojica
je
bila
kakor
mlin
,
v
katerem
so
se
mlela
dobra
imena
in
nove
toalete
spodaj
se
zbirajočih
dam
.
„
Bog
zna
,
kdaj
pridejo
ministri
?
“
je
vprašala
Lederwascheva
.
„
Mož
mi
je
pravil
,
da
ob
desetih
,
“
je
odgovorila
Primčeva
.
„
Moj
mož
je
na
plesu
in
med
tistimi
,
ki
ministre
sprejemajo
.
“
„
Če
Primca
ne
bo
na
plesu
,
kdo
pa
bodi
!
“
je
vzkliknila
Pichlerjeva
hinavsko
.
„
Poglej
no
,
“
je
zašepetala
Primčeva
,
„
kako
je
Črnotka
našemljena
!
“
Vse
tri
so
se
spogledale
in
rahlo
zasmejale
.
„
Pa
le
Peškotovo
poglejte
!
“
se
je
začudila
Lederwascheva
.
„
Da
nekatere
ženske
ne
vedo
,
kdaj
so
stare
!
“
Zopet
so
se
smejale
.
Nato
je
šepnila
Pichlerjeva
:
„
In
Pillerica
!
Ali
ne
visi
na
njej
obleka
,
kakor
bi
na
plankah
visela
!
“
Primčeva
je
dostavila
:
„
In
še
to
obleko
je
ostala
dolžna
!
Pri
Pillerjevih
,
ljubi
moji
,
je
tako
,
tako
!
“
Nekaj
so
skupaj
šepetale
.
„
Tu
je
Apetovka
!
“
se
oglasi
Pichlerjeva
.
„
Ali
ni
,
kakor
da
jo
je
mož
celo
zimo
na
lesi
sušil
?
Te
kosti
!
Ha
,
ha
!
“
„
No
,
Apetovka
ima
vsaj
denar
!
“
je
pristavila
Lederwascheva
.
Primčeva
se
je
važno
oglasila
:
„
Ga
ima
,
ali
ga
pa
nima
!
Če
bi
Bernbacher
vsega
skupaj
ne
tiščal
,
pravi
Primec
,
bi
bilo
že
davno
vse
razpadlo
!
“
Zopet
so
stikale
glave
in
nekaj
med
sabo
šepetale
.
„
Seve
,
seve
!
“
je
pričela
zopet
gospa
Lederwascheva
.
„
Čebulova
mora
tudi
na
ples
!
Doma
stradajo
otroci
in
še
ne
umije
jih
vsak
dan
!
“
„
Na
ples
pa
mora
!
Ta
hišna
!
“
se
je
zajezila
Primčeva
.
Pritrjevala
je
tudi
Pichlerjeva
:
„
Tako
se
godi
,
če
človek
vzame
hišno
!
Pa
le
glejte
,
kako
se
vede
!
Kakor
da
ji
je
mož
minister
na
kongresu
!
Ho
,
ho
!
“
„
Kdo
pa
je
mladi
človek
,
ki
se
suče
okrog
nje
?
“
je
vprašala
nato
gospa
Pichlerjeva
z
največjo
radovednostjo
.
Vse
tri
so
ostro
pogledale
v
dvorano
.
„
Kdo
drug
nego
tisti
Kasilister
,
“
je
odgovorila
Primčeva
.
„
Ta
bančni
adjunkt
,
čigar
ime
komaj
izgovoriš
!
Dan
na
dan
je
kuhan
in
pečen
okrog
nje
!
Saj
že
cela
Ljubljana
o
tem
govori
!
“
„
O
Jezus
!
“
je
zaihtela
Pichlerjeva
.
S
Primčevo
sta
nekaj
čebljali
,
to
pa
tedaj
gospe
Lederwascheve
,
kateri
je
brez
dvoma
prihajal
na
misel
gospod
Lavrencij
Anton
Rudolf
,
ni
niti
zanimalo
.
Tako
so
obrobkale
vse
navzočne
žene
ljubljanskih
trgovcev
in
še
dalje
bi
jih
bile
oglodavale
,
da
jih
ni
premotil
Janez
Detela
,
gostilničar
za
frančiškansko
cerkvijo
,
ki
je
bil
ta
večer
prevzel
postrežbo
v
reduti
.
Morile
so
ga
skrbi
,
če
ni
preveč
pripravil
,
če
mu
ne
ostane
preveč
,
da
bo
izguba
namesto
dobička
.
S
temnim
obrazom
in
v
obrabljenem
fraku
je
hodil
po
galeriji
ter
tuintam
pristopil
k
balustradi
,
da
je
pogledal
v
dvorano
.
„
Skoraj
bo
poldevetih
,
“
je
zastokal
,
„
a
dvorana
se
le
počasi
polni
!
“
„
Kdo
bo
danes
jedel
in
pil
!
“
je
odgovorila
gospa
Primčeva
.
„
Danes
,
gospod
Detela
,
bomo
samo
gledale
!
“
„
Moj
Bog
,
“
se
je
zakremžil
starec
,
„
da
bi
le
res
tako
ne
bilo
!
Kam
naj
grem
s
svojimi
ostanki
potem
?
“
„
Na
porto
k
frančiškanom
jih
dajte
!
“
se
je
zasmejala
Pichlerjeva
.
„
Vam
je
lahko
govoriti
,
gospa
!
Vi
imate
denar
,
meni
pa
je
gledati
na
vsako
petico
!
“
Prihitela
je
hčerka
,
znanka
slovečega
angleškega
učenjaka
:
„
V
kuhinjo
,
ata
!
“
Zdihujoč
je
odrinil
.
„
Naj
izgubi
!
“
je
viknila
Lederwascheva
.
„
Čemu
se
vtika
v
take
reči
?
Kakor
da
je
edini
oštir
v
Ljubljani
!
Smešno
!
“
„
Prav
praviš
!
“
ji
je
pritrdila
Primčeva
.
„
Take
reči
naj
Auer
prevzema
!
“
„
Ali
pa
Škrlekarica
,
“
je
dostavila
Pichlerjeva
,
„
ali
pa
vsaj
Boštjan
Cergol
!
“
Ko
so
Detelo
odpravile
,
so
jih
zopet
zanimali
dogodki
v
dvorani
.
Vzbujalo
je
občno
pozornost
,
ko
je
vstopil
mestni
župan
;
s
sabo
je
pripeljal
četvorico
v
narodni
noši
:
dve
v
pečah
in
dve
v
avbah
.
Knez
Metternich
je
bil
namreč
izrekel
željo
,
da
bi
gospode
s
kongresa
gotovo
zanimalo
,
spoznati
narodne
noše
,
če
jih
je
kaj
v
tej
pokrajini
.
S
pečo
je
prišla
gospodična
Češkova
,
v
avbi
pa
Židanova
mati
,
ker
med
višjimi
sloji
ni
bilo
najti
gospe
,
katera
bi
se
bila
tako
ponižala
,
da
bi
se
bila
kmetsko
oblekla
.
Židanka
pa
se
je
rada
vdala
,
ker
ji
ni
bilo
odstriči
kodrov
,
katerih
sploh
nosila
ni
,
in
ker
ji
je
prigovarjal
gospod
Češka
,
o
katerem
smo
že
čuli
,
da
je
rad
zahajal
v
njeno
gostilno
.
Pregovorili
so
tudi
moža
,
da
ni
uganjal
težkoč
.
Sam
je
prilezel
na
galerijo
ter
,
skrit
za
stebrom
,
občudoval
lepo
svojo
ženo
,
kateri
sta
se
svilnata
ruta
in
srebrni
pas
vendar
tako
lepo
podala
.
Srečen
je
bil
,
da
ju
je
meščanstvo
vsaj
za
ta
večer
sprejelo
medse
.
Drugače
,
če
je
gospod
Klemenc
hotel
plesati
s
svojo
ženico
,
je
moral
na
strelišče
,
in
niti
sanjalo
se
mu
ni
,
da
bo
njegova
na
redutnem
plesu
kdaj
uživala
občno
pozornost
.
„
Steklena
princesinja
je
torej
prišla
,
“
je
izpregovorila
gospa
Lederwascheva
.
In
strupeno
je
dodala
:
„
Smoleta
pa
ni
!
“
„
Morda
je
pa
laški
princ
pri
njej
?
“
je
vprašala
gospa
Pichlerjeva
nedolžno
.
„
Čuden
ženin
!
“
je
vzkliknila
gospa
Primčeva
.
„
Kaj
bo
vse
doživel
,
ko
bo
zakonski
mož
!
Ako
ženin
rogove
nosi
,
je
pa
res
prezgodaj
!
“
Vse
tri
so
se
zadovoljno
smejale
.
Takoj
pa
so
se
vsaj
pri
dveh
vzbudili
moralni
pomisleki
.
„
Lej
,
lej
,
Židanovka
!
“
je
šepnila
Primčeva
,
„
in
gospod
Češka
so
pri
njej
!
Lej
,
lej
!
“
Gospa
Pichlerjeva
je
pristavila
:
„
Hči
pa
v
njuni
družbi
!
Včasi
so
zakonske
žene
slepe
!
Meni
naj
bi
moj
kaj
takega
zaigral
!
No
!
“
Lederwaschevi
ta
predmet
ni
bil
posebno
všeč
,
zatorej
je
zasukala
govorico
na
drugo
ledino
.
„
Kako
se
bo
vedla
Barbara
?
“
je
vprašala
.
„
Recimo
,
da
jo
nagovori
knez
Metternich
.
“
„
Kako
naj
se
vede
!
“
je
vzkliknila
Primčeva
.
Nato
je
spretno
oponašala
glas
oštirke
:
„
Gospod
Metternich
,
imamo
kisle
ledičice
,
jetrca
,
goveji
gobček
in
pečenko
s
krompirčkom
,
gospod
Metternich
!
“
Zopet
so
se
smejale
.
Tedaj
pa
se
je
gospa
Primčeva
razjezila
ter
ošabno
zakričala
:
„
Ne
govori
s
študentom
!
“
Iz
teh
besed
bode
častiti
čitatelj
sklepal
,
da
je
bil
kak
dijak
na
galeriji
.
Ne
daleč
od
gospe
Primčeve
je
sedel
v
istini
naš
znanec
France
Prešeren
.
Smole
in
pa
Piškotov
sta
ga
bila
pregovorila
,
da
je
prišel
.
Posebno
Piškotov
je
bil
mnenja
,
da
je
mlademu
človeku
le
priporočati
,
da
čimprej
pride
v
družbo
,
zlasti
v
družbo
mladega
ženstva
,
da
se
priuči
primernemu
kretanju
in
vedenju
.
Da
tedaj
dijakom
ni
bilo
dovoljeno
,
shajati
se
na
plesih
,
je
za
tisto
dobo
naravno
.
Prav
tako
pa
je
jasno
,
da
se
je
mnogokrat
vzlic
tej
prepovedi
pritihotapil
dijak
na
ples
,
ali
samo
na
galerijo
,
kjer
je
bil
Mozes
,
gledajoč
v
obljubljeno
deželo
.
Če
je
imel
pokrovitelje
,
kakor
jih
je
imel
Prešeren
,
se
je
to
prav
lahko
dalo
izvesti
.
In
naj
je
o
tem
pozneje
tudi
gospod
rektor
izvedel
,
niso
nastale
bogsigavedi
kake
posledice
.
Piškotov
Francelj
—
sam
v
največji
gali
—
je
privlekel
tisti
večer
Prešerna
na
redutno
galerijo
ter
ga
odložil
v
bližini
naše
trojice
,
katere
različne
razgovore
smo
ravnokar
poslušali
.
„
Tu
čakaj
in
oči
odpiraj
,
fant
!
“
je
izpregovoril
Francelj
z
mentorsko
avtoriteto
.
„
Gledati
boš
imel
obilo
in
za
življenje
si
kaj
priuči
!
“
Rdečega
obraza
in
z
neokretnostjo
,
katere
se
mi
kmetski
sinovi
v
osmi
še
tudi
nismo
mogli
otresti
,
je
sedel
mladi
Prešeren
k
balustradi
.
„
Le
kmalu
pridita
!
“
je
prosil
.
„
Do
polnoči
boš
že
čakal
!
Nato
bo
Smole
plačal
za
vino
!
No
,
pa
boš
imel
priliko
pasti
oči
in
ušesa
,
dragi
mi
sinko
!
In
za
življenje
si
marsikaj
priučiš
,
fante
,
samo
,
da
odpiraš
oči
in
ušesa
!
“
„
Ne
vpij
!
“
je
vzdihnil
dijak
,
„
morda
še
rektor
izve
.
“
„
Ne
plaši
se
,
sinko
!
“
je
odgovoril
Francelj
oblastno
.
„
Iz
te
raševine
te
potegneva
potem
jaz
in
Zupan
.
“
„
Ali
vendar
me
predolgo
ne
puščajta
!
“
„
Pameten
bodi
!
Smole
je
vprežen
in
zobati
mora
sladko
grozdje
sladke
ljubezni
.
Jaz
pa
,
kakor
veš
,
tudi
nisem
brez
dekleta
!
“
S
temi
ponosnimi
besedami
je
Piškotov
Francelj
ponosno
odrinil
.
Prešeren
je
ostal
sam
in
nekaj
časa
se
nikamor
ni
upal
ozreti
.
Preveval
ga
je
strah
,
da
bi
ga
ne
zasačilo
nepoklicano
oko
ter
ga
ne
izdalo
gospodu
rektorju
.
Na
jeziku
je
sicer
nosil
dijakom
prirojeni
,
teoretični
pogum
,
v
jedru
svojega
značaja
pa
je
bil
bojazljivec
,
kakor
smo
vsi
Slovenci
,
rojeni
in
odgojeni
v
beraštvu
.
Kmalu
ga
je
sijaj
v
dvorani
premotil
in
bleščeči
prizori
tam
spodaj
so
mu
napolnili
mlado
srce
s
hrepenenjem
in
poželenjem
.
Toliko
lepih
deklet
še
ni
bilo
zazrlo
njegovo
oko
!
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
se
nahaja
v
zlati
pravljici
,
in
skoraj
se
mu
je
vrtelo
po
glavi
.
To
in
ono
je
poznal
;
ali
vsaka
je
bila
krasnejša
nego
tedaj
,
ko
jo
je
srečaval
na
ulici
.
Pa
takrat
si
ni
upal
očesa
dvigniti
,
danes
pa
je
pogumno
vsako
ogledoval
,
ne
samo
po
obrazu
.
Bile
so
površno
opravljene
in
kazale
so
mnogo
svoje
skrite
lepote
.
„
Res
je
lepo
!
“
je
izpregovoril
polagoma
sam
pri
sebi
.
„
Oh
,
lepo
!
“
mu
je
pritrdil
droben
glasek
.
Sedaj
je
Prešeren
opazil
,
da
je
ravno
tik
njega
sedelo
dekletce
,
še
otroče
,
v
vsakem
oziru
nerazvito
,
ki
je
prerano
prišlo
pred
prag
raja
,
v
katerega
ni
smelo
vstopiti
.
Imelo
je
že
svoje
zaručene
kodre
okrog
ušesc
in
v
beli
oblekici
je
bilo
videti
kakor
matere
božje
lasček
sredi
zelenega
travnika
.
Dasi
ni
štelo
niti
štirinajst
let
,
je
že
kazalo
,
da
se
razvije
v
znamenito
lepotico
.
Na
živahnem
obrazku
se
je
že
videlo
nekaj
koketnih
črtic
in
velike
,
temne
oči
so
ji
gledale
kakor
mladi
mačici
,
kadar
jo
gladiš
v
naročju
.
Bila
je
Primčeva
Julija
,
poznejša
gospa
Scheuchenstuelova
.
Razvajen
deklič
ni
dal
prej
miru
,
da
je
ni
mati
tisti
večer
vzela
na
galerijo
.
To
ni
bilo
nič
posebnega
.
Bilo
je
še
nekaj
mater
,
ki
so
imele
svoja
dekletca
s
sabo
.
Ker
so
gospe
med
sabo
čebljale
,
je
bila
Julka
prepuščena
sama
sebi
.
A
niti
trenotek
se
ni
dolgočasila
.
Kar
napojiti
se
ni
mogla
vse
krasote
,
ki
se
je
razgrinjala
pod
njo
.
Ko
se
je
sorodna
duša
navduševala
ob
tej
krasoti
,
tudi
ona
ni
mogla
brzdati
svojega
navdušenja
.
Zakipelo
je
iz
nje
:
„
Oh
,
lepo
!
“
Spogledala
sta
se
.
Zrla
sta
se
nekaj
časa
oko
v
oko
.
Morda
je
že
takrat
padlo
v
dušo
pesnikovo
seme
,
iz
katerega
je
pognalo
predivno
klasje
Prešernovih
sonetov
!
Končno
sta
zardela
oba
nehote
,
a
vzlic
temu
jima
je
do
las
preplula
kri
obraza
.
„
Ko
pride
Metternich
,
ali
ga
mi
pokažete
?
“
je
vprašala
sramežljivo
.
„
Mama
ima
toliko
z
drugimi
govoriti
in
gotovo
bi
mi
ga
ne
pokazala
.
“
„
Pokažem
ga
vam
,
“
je
odgovoril
,
„
dasi
na
tem
Metternichu
ne
vidim
nič
posebnega
!
“
Ko
je
molčala
,
je
dostavil
:
„
Hudoben
človek
je
!
“
Pa
kaj
je
vedela
ona
o
hudobnem
Metternichu
,
njo
je
zanimala
le
njegova
zlata
uniforma
,
to
je
hotela
videti
!
V
tistem
hipu
je
prišel
v
dvorano
ulanski
častnik
,
visoke
rasti
in
lepega
lica
.
Nekaj
časa
se
je
sukal
okrog
različnih
znank
,
a
končno
je
prijadral
do
Židanove
matere
ter
ji
prav
živahno
govoril
na
srce
.
Najbolj
je
občudoval
njeno
prekrasno
nošo
in
hvalil
je
morda
še
kaj
drugega
,
da
je
mlada
ženska
pod
zlato
svojo
avbo
žarela
kot
velikonočni
piruh
!
„
Kdo
je
to
?
“
je
vprašala
Primčeva
gospodična
.
Srce
se
mu
je
stisnilo
,
ko
ji
ni
mogel
povedati
,
kdo
je
ta
mladi
ulanec
.
Takrat
jo
je
ošabna
mama
pokarala
,
da
naj
ne
govori
z
dijakom
.
Trmoglavo
jo
je
zavrnila
:
„
E
,
pusti
me
,
mama
!
—
Pa
je
res
škoda
,
da
ne
veste
,
kdo
je
?
“
Oglasil
se
je
pomočnik
,
ki
je
poznal
ulanca
.
Gospodu
Klemencu
se
je
srce
smejalo
,
da
je
njegova
žena
vzbujala
toliko
zanimanja
,
in
prav
všeč
mu
je
bilo
,
da
se
je
sukal
okrog
nje
mladi
ulanski
oficir
.
Obrnil
se
je
s
ponosom
k
dijaku
in
dekletu
:
„
Če
ne
zamerita
,
poznam
ga
!
Grof
Wallenstein
je
,
cesarjev
adjutant
.
Še
včeraj
je
jedel
pri
nas
kisle
ledice
.
“
Dostavil
je
nič
manj
ponosno
:
„
Tista
pa
,
ki
ž
njo
govori
,
je
moja
žena
Barba
.
“
Da
je
poslušal
,
o
čem
se
je
pletel
razgovor
med
Barbo
in
grofom
,
bi
bil
Židan
manj
židane
volje
.
Grof
Wallenstein
je
slonel
ob
zidu
,
tik
njega
je
sedela
Židanova
in
sesala
v
se
njegove
sladke
besede
.
„
Kako
ste
krasna
,
gospa
,
“
je
žvrgolel
aristokratski
ščinkavec
,
„
prav
kakor
angel
iz
nebes
ste
!
“
Ker
do
sedaj
še
ni
čula
takega
žvrgolenja
,
je
bila
Židanova
takoj
vsa
premotena
.
„
Pojdite
no
!
“
se
je
branila
.
„
Da
,
visoki
gospodje
so
se
zanimali
,
ko
so
čuli
,
da
pridete
na
ples
,
in
tako
krasna
!
“
„
Kakor
me
je
Bog
ustvaril
!
“
In
hinavsko
je
vprašala
:
„
Kaj
,
da
ni
gospoda
cesarja
?
“
Obrnil
je
pogled
proti
stropu
:
„
Pripoveduje
se
,
da
je
veličanstvo
zbolelo
.
Zategadelj
vladarjev
ni
na
ples
.
Pa
jaz
vem
,
da
ni
bolan
.
“
„
Kaj
pa
je
torej
?
“
Velika
radovednost
ji
je
sijala
z
obraza
.
„
Vas
bi
rad
videl
!
In
ruski
car
tudi
.
V
tej
lepi
narodni
noši
!
“
„
Bi
bilo
to
kaj
prepovedanega
?
“
je
vprašala
nedolžno
.
„
Gotovo
ne
!
“
je
odgovoril
.
„
A
v
tej
družbi
ne
!
“
„
Kje
pa
?
“
Nagnil
se
je
k
njej
ter
ji
pripovedoval
nekaj
na
uho
.
Še
bolj
je
rdela
.
„
Ali
moža
bi
morala
pripraviti
,
da
bi
čakal
.
“
„
Dobro
!
Dobro
!
Torej
ob
eni
bo
voz
pri
stranskih
vratih
!
“
Od
meščanstva
je
prišel
grof
Wallenstein
k
plemstvu
,
katero
je
imelo
poseben
prostor
,
kjer
je
smel
plesati
samo
človek
,
ki
je
imel
nekaj
bokalov
modre
krvi
v
sebi
.
Zbrana
je
bila
vsa
kranjska
aristokracija
.
Največ
starikastih
žensk
,
katere
so
od
ošabnosti
kar
pokale
.
Grofa
Wallensteina
so
te
dame
prav
slabo
sprejele
in
v
zlo
so
mu
štele
,
da
je
govoril
s
preprosto
gostilničarko
.
Grofinja
Lichtenbergova
mu
je
kar
brez
ovinkov
povedala
:
„
Grof
,
s
takimi
se
ne
govori
!
“
„
Pardon
,
premilostljiva
!
“
je
odgovoril
adjutant
galantno
.
„
Človek
se
mora
najprej
privaditi
manjši
svetlobi
,
če
naj
se
izpostavi
žarkom
največje
svetlobe
!
“
Pa
se
ni
zelo
razgreval
zaradi
hladnega
tega
sprejema
.
Grof
Wallenstein
je
prav
kmalu
izginil
s
plesa
in
iz
dolgočasne
plemenitniške
družbe
.
Okrog
enajstih
je
dospel
knez
Metternich
s
svojimi
diplomati
.
Najprej
je
odlična
ta
družba
šla
k
plemstvu
ter
imela
ondi
svoj
cercle
.
Meščanstvo
pa
je
ponižno
čakalo
,
da
pride
na
vrsto
,
ponižno
,
toda
nestrpno
,
ker
so
skoraj
vsi
trepetali
,
da
bi
jih
ogovoril
mogočni
avstrijski
državni
minister
.
Plemenitaši
so
bili
stari
znanci
,
zatorej
jih
je
knez
kaj
brzo
odpravil
.
Pristopil
je
k
meščanstvu
,
kjer
ga
je
sprejel
ljubljanski
župan
.
Nekaj
odličnejših
meščanov
mu
je
bilo
predstavljenih
in
tudi
nekaj
dam
je
ogovoril
,
med
temi
Židanovko
in
gospodično
Češkovo
.
Nato
je
prijel
malega
Nesselrodeja
ter
ga
potegnil
k
oknu
,
kjer
ga
je
zapletel
v
dolg
in
—
po
mnenju
občinstva
—
jako
resen
razgovor
.
„
Moje
veličanstvo
—
je
pričel
knez
—
je
bilo
danes
preizvrstne
volje
!
“
„
So
pač
prišle
dobre
novice
!
“
je
menil
Nesselrode
.
„
Vrag
vedi
,
kaj
je
!
“
je
del
Metternich
bolj
čemerno
.
„
Novic
ni
posebnih
.
A
moje
veličanstvo
je
bilo
še
sedaj
zvečer
prav
izvrstne
volje
!
In
ta
dobra
volja
se
mu
uliva
kot
laško
olje
v
razburjeno
dušo
.
Bog
ve
,
da
je
tako
,
grof
!
“
„
Si
pač
nepremagljivi
ljubljenec
svojega
vladarja
!
“
„
Ljubljenec
!
“
je
odgovoril
knez
pikro
.
„
Kdaj
si
že
čul
,
da
je
bil
prvi
minister
ljubljenec
visokega
svojega
gospoda
?
“
„
Pri
tebi
,
ljubi
knez
,
“
je
odgovoril
Nesselrode
priliznjeno
,
„
bi
se
mi
kaj
takega
ne
videlo
čudno
!
“
„
Pustiva
to
!
Tudi
na
avstrijskem
dvoru
je
vse
tako
kakor
na
drugih
dvorih
.
Sedaj
je
pri
nas
v
modi
grof
Wallenstein
in
skoraj
bi
stavil
,
da
je
mladi
ulan
že
precej
visoko
splezal
na
lestvici
cesarske
milosti
!
“
„
Grof
Wallenstein
,
adjutant
!?
“
„
Baš
ta
!
Če
imam
še
kaj
diplomatskega
talenta
v
sebi
,
skomina
mladega
moža
po
tistem
stoliču
,
na
katerem
sedi
pri
tvojem
veličanstvu
vitez
Manzurov
!
“
„
Diable
!
“
je
vzkliknil
Nesselrode
.
„
Ne
preglasno
,
Nesselrode
!
Pa
si
že
kdaj
nemirno
spal
radi
tega
Manzurova
?
“
„
Pri
Bogu
,
še
nikdar
!
“
„
No
vidiš
,
tudi
meni
grof
Wallenstein
ne
bode
kratil
spanja
!
Glavno
je
,
da
je
njegovo
veličanstvo
pisane
volje
.
“
Diplomatska
ptiča
sta
se
spogledala
in
Nesselrode
je
pomenljivo
šepnil
:
„
Le
roi
s
’
amuse
!
“
„
Glavno
je
,
“
je
povzel
Metternich
prejšnjo
nit
,
„
da
so
veličanstva
dobre
volje
.
A
danes
se
je
moje
veličanstvo
od
milosti
kar
cedilo
!
Odpusti
mi
trivijalni
ta
izraz
,
Nesselrode
!
“
„
V
čem
se
je
kazala
cesarska
milost
?
“
je
vprašal
ruski
diplomat
radovedno
.
„
Dokončavši
državne
posle
,
je
prijel
visoki
moj
vladar
za
gumbo
pri
moji
suknji
ter
izpregovoril
:
‚
Metternich
,
zastavico
imam
za
vas
,
čedno
,
a
trdo
kot
lešnik
!
‘
—
Ni
li
to
milostivo
?
“
„
Gotovo
!
“
‚
Poslušajte
,
Metternich
!
Kaj
je
to
?
Človek
je
,
ust
pa
nima
?
Ni
li
to
v
resnici
mična
zastavica
?
‘
„
Prav
mična
!
“
‚
Človek
je
,
pa
nima
ust
!
Torej
,
kaj
je
to
,
knez
Metternich
?
‘
„
Zaman
sem
ugibal
,
a
veličanstvu
se
je
žaril
obraz
kakor
kres
na
griču
.
—
Vrag
naj
ugane
,
kaj
je
to
?
“
‚
Res
,
trda
kot
lešnik
je
zastavica
!
‘
„
Osramočen
sem
moral
pripoznati
,
da
človeka
,
ki
bi
ust
ne
imel
,
ni
na
svetu
.
“
‚
Pač
,
pač
,
‘
me
je
zavrnilo
veličanstvo
.
—
‚
Tak
človek
ste
vi
sami
,
vi
sami
,
ljubi
knez
Metternich
!
‘
„
Ni
mogoče
,
veličanstvo
,
sem
vzkliknil
.
“
‚
Pač
,
pač
,
Metternich
,
vi
sami
in
vsak
drug
mojih
podložnih
!
‘
„
Kaj
pravite
k
temu
,
grof
Nesselrode
?
“
„
Zelo
sem
radoveden
!
“
„
Kdo
bi
ne
bil
!
Prav
po
dunajsko
se
je
odrezal
visoki
moj
gospod
:
‚
Der
Oesterreicher
hat
ka
Mund
,
der
Oesterreicher
hat
a
Goschen
!
‘
Zadovoljno
se
je
smejal
,
in
ko
sem
bil
že
v
drugi
sobi
,
sem
še
čul
visoki
ta
smeh
.
“
Diplomatična
lisjaka
sta
se
zopet
spogledala
,
nato
sta
pa
oba
izpregovorila
eno
in
isto
besedico
:
„
Duhovito
!
“
„
Mi
,
knez
,
“
je
dostavil
Nesselrode
,
„
ki
smo
boljše
vrste
hlapci
,
potrebujemo
dobre
volje
svojih
gospodov
bolj
nego
vsakdanjega
kruha
!
“
„
Nekaj
razlike
je
pač
med
mano
in
tabo
,
dragi
Nesselrode
!
Visoki
tvoj
gospod
te
lahko
z
jermeni
biča
,
a
tvoje
telo
bi
moralo
mirno
držati
!
“
„
In
ti
,
svetlost
,
“
se
je
odrezal
Nesselrode
takoj
,
„
kaj
bi
počel
,
če
bi
te
visoki
tvoj
gospod
,
recimo
,
s
tisto
španjolsko
paličico
,
ki
ima
zlat
ročaj
,
namazal
po
grbi
?
Odpusti
trivijalni
izraz
!
Bi
se
li
odpovedal
ministrstvu
?
“
Ptiča
sta
se
poznala
.
Knez
je
gledal
predse
:
„
Ne
bi
se
!
“
„
Vidiš
,
razlike
ni
velike
!
Hi
,
hi
!
“
„
Ti
kuješ
včasi
zelo
neprijetne
dovtipe
!
—
Ali
oglejva
si
raje
ženstvo
!
Nekaj
jih
je
,
ki
so
mojega
in
tvojega
pogleda
vredne
!
“
„
Kaj
mi
hočejo
—
staremu
človeku
?
“
„
Star
si
,
dragi
Nesselrode
,
če
hočeš
sam
biti
star
!
“
—
Metternich
je
nato
ogovoril
še
enkrat
Židanovo
mater
,
in
njo
je
ta
jezuit
najbrž
imel
v
mislih
,
ko
je
v
svoj
dnevnik
zapisal
:
„
Gestern
war
ich
auf
der
Redoute
,
die
abscheulich
ausgefallen
ist
.
Es
scheint
,
dass
schöne
Länder
nicht
immer
schöne
Bewohner
haben
.
Ich
sah
nur
ein
hübsches
Frauengesicht
,
und
hinter
diesem
soll
eine
russische
Köchin
stecken
,
die
unter
den
Feldjägern
viel
Unheil
anstiftet
.
Da
ich
kein
Feldjäger
bin
,
blieb
ich
nur
eine
Viertelstunde
.
“
V
dvorano
so
priromali
nekdanji
Napoleonovci
,
na
čelu
jim
obristvahtmajster
Alborgetti
,
potem
pa
drug
za
drugim
kakor
racka
za
racko
.
Ravno
ko
je
knez
Metternich
z
diplomati
hotel
oditi
,
so
se
prikazali
sredi
občinstva
.
Niso
se
ozirali
ne
na
levo
,
ne
na
desno
:
ženstvo
so
načeloma
zaničevali
,
posebno
ako
je
bilo
mlado
in
zapeljivo
.
Samo
toliko
so
vpoštevali
zakone
lepega
vedenja
,
da
svojih
velikih
pip
niso
vlačili
s
sabo
.
Jadrali
so
do
župana
,
ker
je
Alborgetti
izrazil
mnenje
,
da
je
njegova
,
to
je
županova
dolžnost
,
tako
odlične
meščane
predstaviti
navzočnim
ministrom
.
Župan
je
rade
volje
ustregel
temu
zahtevku
ter
Metternichu
predstavil
prvi
dve
glavi
,
Alborgettija
in
Dreota
.
Knez
je
predstavljeni
relikviji
sprejel
le
z
njemu
lastno
prijaznostjo
,
ker
je
brez
dvojbe
domneval
,
da
se
za
bobnečim
naslovom
skriva
bogsigavedi
kaka
patriotična
zasluga
.
„
Mestu
je
le
čestitati
,
“
je
izpregovoril
,
„
da
ima
tako
zaslužne
može
!
“
Obrnil
se
je
k
Alborgettiju
:
„
V
katerih
bitkah
ste
bili
,
gospod
obristvahtmajster
?
“
„
V
nobeni
,
svetlost
!
Ni
se
mi
nudila
prilika
!
“
Pri
tem
se
je
Alborgetti
globoko
priklonil
.
„
Da
se
je
nudila
prilika
,
bi
bili
gotovo
radi
umrli
za
domovino
!
“
Odgovorili
so
z
enim
glasom
:
„
Za
pravo
domovino
gotovo
!
“
„
Lahko
noč
,
gospodje
!
“
In
racka
tik
racke
se
je
globoko
priklanjala
.
Metternich
je
odšel
.
A
vse
je
drlo
za
njim
k
izhodu
.
Napoleonovci
so
ostali
sredi
dvorane
.
Zadovoljni
so
bili
.
„
Ni
tako
prazen
ta
Metternich
,
“
je
izpregovoril
obristvahtmajster
Dreo
.
„
Recite
,
kar
hočete
,
ni
tako
prazen
!
“
Drugi
so
pritrdili
,
le
kapitanlajtenant
Recher
se
je
izrazil
:
„
Da
je
v
mojih
rokah
,
ga
dam
fizilirati
!
“
Odšli
so
,
kakor
so
bili
prišli
,
v
vrsti
kakor
racka
za
racko
.
Tudi
diplomatje
so
se
poslovili
.
Začel
se
je
ples
.
Starejši
so
se
razpršili
po
restavracijskih
prostorih
,
mladi
pa
so
se
strastno
vrteli
,
ne
da
bi
se
mnogo
brigali
,
kje
so
očetje
in
matere
.
Takrat
na
plesih
ni
bilo
posebno
strogega
nadzorstva
niti
za
oženjene
niti
za
neoženjene
.
Oboje
se
je
po
svoje
zabavalo
,
tako
da
skoraj
ni
bilo
plesa
brez
škandalčka
.
Gospa
Marta
Lederwascheva
si
je
bila
izbrala
prijetno
mizico
na
galeriji
v
kotu
,
še
predno
je
odšel
knez
Metternich
.
Minilo
jo
je
zanimanje
za
prizore
v
dvorani
,
zapustila
je
svoji
klepetavi
prijateljici
pri
balustradi
ter
poiskala
svoj
kotiček
.
V
trenotku
je
prisedel
k
njej
gospod
jako
častitljive
podobe
.
Prišel
je
,
kakor
bi
bil
vzrastel
iz
tal
.
Zategadelj
se
je
gospa
Lederwascheva
prav
glasno
čudila
,
da
ga
vidi
pred
sabo
in
da
si
ni
mogla
misliti
,
da
ga
bode
izteknila
ravno
danes
in
tu
v
reduti
na
galeriji
.
Istotako
je
gospod
Lavrencij
Anton
Rudolf
dal
duška
svojemu
iznenadenju
,
da
se
je
sešel
na
plesu
ravno
ž
njo
,
ki
je
je
najmanj
pričakoval
.
Ker
se
razmere
niso
dale
izpremeniti
,
sta
sedla
skupaj
k
eni
mizi
.
Posadila
sta
se
pa
tako
na
široko
,
da
drugemu
skoraj
ni
bilo
mogoče
prisesti
.
Ostala
sta
torej
sama
,
se
živahno
zabavala
in
prav
ljubeznivo
razgovarjala
.
Ker
je
bil
Lavrencij
Anton
Rudolf
galanten
gospod
,
je
naročil
okusno
večerjo
in
tudi
zlate
brežanke
.
Gospa
Lederwascheva
se
ni
prav
nič
branila
niti
večerje
,
niti
vina
.
Slavno
občinstvo
ni
videlo
v
tem
nič
posebnega
in
nihče
se
ni
brigal
za
Lederwaschevo
in
gospoda
Rudolfa
.
Kaj
enakega
se
je
opazilo
skoraj
na
vsakem
ljubljanskem
plesu
!
Okrog
ene
je
prišla
na
galerijo
slabo
opravljena
ženska
;
na
njenem
koščenem
in
bledem
obrazu
sta
se
izražali
bolest
in
skrb
.
Vse
na
njej
je
govorilo
o
pomanjkanju
in
skoraj
o
stradanju
.
„
Rudolfova
je
prišla
!
“
je
šepnila
Primčeva
Pichlerjevi
.
Ta
pa
je
dodala
:
„
Nekaj
doživimo
,
če
Bog
da
!
“
Šele
sedaj
se
je
pričelo
občinstvo
zanimati
.
Rudolfova
je
obstala
sredi
galerije
ter
se
plaho
ozirala
okrog
.
Opazila
je
onadva
v
kotu
ter
se
takoj
prerinila
do
njiju
.
Parček
jo
je
tudi
opazil
in
Lavrenciju
Antonu
Rudolfu
je
kri
zalila
dobro
rejeni
obraz
.
Gospa
Lederwascheva
pa
je
prav
ošabno
pogledala
proti
ženi
svojega
prijatelja
,
nato
pa
jedla
,
prav
kakor
bi
je
gospa
Rudolfova
nič
ne
motila
.
Gospa
Rudolfova
se
je
s
tenko
roko
naslonila
na
mizo
.
„
Spati
ne
morem
,
“
je
stokala
kakor
obstreljen
zajec
,
„
in
skrb
me
mori
,
kje
naj
se
dobi
denar
za
Apetovo
menico
!
Pri
Hradeckem
sem
zvedela
,
da
je
tožba
na
magistratu
.
Mati
božja
na
Dobrovi
naj
mi
pomaga
!
“
„
Meni
,
“
je
nadaljevala
,
„
še
toliko
ne
daš
,
da
bi
mogla
otrokom
jedi
kupiti
.
Izstradani
so
in
raztrgani
!
“
Mož
je
vstal
in
plaho
izpregovoril
:
„
Sedi
,
Marička
,
jej
in
pij
!
Pa
molči
,
saj
nismo
sami
!
“
„
Sami
ali
ne
,
meni
je
vseeno
!
Ali
naj
na
tihem
neprestano
jokam
?
In
stradam
?
Lovre
,
ti
veš
,
da
stradam
.
Jaz
in
otroci
!
Raztrgani
smo
in
v
nedeljo
si
niti
v
cerkev
ne
upamo
!
“
„
Moj
Bog
,
molči
vendar
!
“
„
Čemu
naj
molčim
?
Poglej
me
,
povsod
se
mi
skozi
obleko
sveti
!
To
nesramno
žensko
—
tu
se
je
z
nepopisnim
zaničevanjem
ozrla
po
Lederwaschevki
in
tudi
glas
ji
je
vzrastel
—
pa
oblačiš
v
svilo
!
Sram
te
bodi
!
Sram
vaju
bodi
!
“
Zadnje
besede
je
kričala
.
Vsa
galerija
je
hitela
skupaj
.
Okrog
mizice
je
nastala
velika
gneča
.
Marta
Lederwascheva
se
je
dvignila
ter
globoko
užaljena
vzkliknila
:
„
Gospa
,
kaj
se
drznete
?!
“
„
Gospa
?
Kakšna
gospa
si
ti
?
Da
bi
piskre
brisala
,
si
preslaba
!
“
Rudolfova
,
kateri
je
dajal
smeh
občinstva
še
več
poguma
,
je
pristopila
bliže
:
„
Prava
gospa
to
,
drugim
može
krade
,
za
svojega
pa
ne
mara
!
Ti
,
ti
,
vlačuga
!
“
Lederwascheva
je
zatulila
in
v
trenutku
sta
si
obe
tičali
v
laseh
.
Ljubosumnost
pa
je
Rudolfovi
podvojila
moč
.
Prav
spretno
je
svojo
sovražnico
pograbila
za
kodre
tik
ušes
:
„
Zdaj
te
imam
,
grdoba
!
Za
sladke
!
“
Spravila
jo
je
k
tlom
in
jo
pričela
z
nogo
brcati
.
„
Še
za
svojega
si
pregrda
!
Tu
imaš
!
Tu
imaš
!
Prešuštnica
ostudna
!
“
Lavrencij
Anton
Rudolf
jo
je
odkuril
skozi
gnečo
.
Nekaj
gospodov
je
posredovalo
,
a
le
s
težavo
so
Rudolfovo
ločili
od
nasprotnice
.
Nato
pa
je
tudi
gospa
Lederwascheva
izginila
,
