postrelili.
Ljudje
so
pravili
,
da
je
med
temi
bil
tudi
eden
iz
teh
krajev
,
neki
prav
bogat
in
čislan
mož
.
“
„
Lipniški
gospod
!
“
vzklikne
maire
.
„
Menda
je
že
ta
,
“
odgovori
tujec
.
„
Bogú
se
usmili
,
“
vzdihne
Barba
.
„
Dobro
,
dobro
!
To
me
prav
veseli
,
“
nadaljuje
maire
ter
si
vesel
roke
mane
.
„
Ti
se
tega
veseliš
,
hudobnež
?
“
pokara
ga
Barba
.
„
Kaj
ti
je
lipniški
gospod
žalega
storil
?
“
„
Meni
prav
nič
.
Zaradi
mene
naj
bi
živel
do
sodnjega
dne
,
če
je
pa
umrl
,
želim
mu
,
da
bi
šel
na
ravnost
še
gorák
v
nebesa
.
Toda
ljubo
mi
je
,
da
so
ga
s
poti
spravili
.
Sedaj
lahko
ona
dva
na
Lipnici
takoj
poročim
,
če
hočeta
še
danes
ali
pa
jutro
zjutraj
na
tešče
.
“
To
poročilo
je
bilo
lahkovernemu
maidu
dovolj
.
Do
cela
prepričan
,
da
mu
Vinko
pri
tej
poroki
ne
bode
več
sitnosti
delal
,
šel
je
v
sobo
,
a
kmalu
zopet
nazaj
prišel
polo
papirja
v
roki
držeč
,
kterega
je
prilepil
na
desko
pred
hišo
,
z
onim
prisiljenim
ponosom
in
z
ono
ošabno
namišljenostjo
,
s
ktero
se
je
tudi
danes
zjutraj
tako
mogočno
nosil
na
travniku
pred
dohodom
gospoda
majorja
.
Ljudje
so
mimogredé
na
deski
brali
s
kljukastimi
in
rogovilastimi
črkami
zapisano
:
„
Major
Besson
in
lipniška
gospa
—
zaročenca
.
“
Kdor
pa
brati
ni
znal
,
temu
je
maire
sam
osebno
razložil
svoj
lepopisni
proizvod
.
—
Popoldne
je
stal
maire
zopet
na
pragu
pred
hišo
.
Nekolikokrat
je
pogledal
na
razglasilno
desko
,
potem
se
pa
po
cesti
oziral
gor
in
dol
.
Kaj
je
prav
za
prav
premišljeval
,
to
se
ne
vé
.
Gotovo
si
je
pa
želel
,
da
bi
zdaj
zopet
major
prišel
,
da
bi
videl
,
kako
točno
jo
njegovo
povelje
izpolnil
.
Res
se
tam
daleč
na
cesti
nekdo
približuje
,
ki
ni
bil
kmečko
oblečen
;
toda
od
te
strani
se
ne
prihaja
z
Lipnice
,
ta
mož
ni
vojaško
oblečen
,
to
ni
major
,
ampak
sam
—
gospod
župnik
.
„
Kaj
vraga
,
ko
bi
pa
k
meni
šel
?
“
vznemirjen
maire
pomišljaje
.
„
Ko
bi
bil
pa
kaj
o
tej
poroki
zavohal
in
zdaj
k
meni
prišel
o
njenej
pravilnosti
se
razgovarjat
!
To
bo
pa
trda
!
Da
,
prav
po
crkvenih
postavah
ta
poroka
že
ni
,
tako
natanko
si
je
nisem
pristrojil
.
Saj
mi
uradniki
nismo
tako
strogo
natančni
.
“
Župnik
je
prihajal
bližje
,
maire
pa
stopil
pred
desko
,
da
bi
malo
svoj
oklic
zakril
.
Toda
kaj
bi
to
pomagalo
!
Prej
ali
slej
mora
vendar
župnik
vse
zvedeti
.
„
Pozdrav
Vam
,
častitljiv
gospod
župnik
!
“
„
Bog
Vas
sprimi
!
“
odvrne
prišlec
in
mairju
roko
podá
.
„
Zeló
soparno
imamo
danes
,
jaz
sem
bil
že
zjutraj
potú
ves
moker
.
“
„
V
kratkem
bode
deževalo
,
“
pritrdi
župnik
.
„
Prosim
Vas
,
sedite
malo
k
meni
sem
na
klop
;
zeló
sem
se
utrudil
.
“
„
Prosim
,
izvolite
!
“
poprosi
maire
z
največjo
vljudnostjo
in
pobriše
postrežljivo
prah
s
klopi
.
Tako
brž
menda
ne
misli
proč
iti
,
mislil
si
je
sam
pri
sebi
,
ker
me
je
kakor
obtoženca
k
sebi
na
obtožilo
klop
posadil
.
„
Želel
sem
od
Vas
kaj
o
včerajšnjih
ujetnikih
pozvedeti
,
“
prične
župnik
govoriti
.
„
O
gospod
!
žalostno
,
žalostno
!
“
„
Ali
veste
,
kam
so
jih
odpeljali
,
osobito
lipniškega
gospoda
?
“
„
Včeraj
ni
še
nihče
vedel
.
Saj
se
ni
smel
nikdo
zvečer
iz
hiše
ganoti
;
menda
so
se
vojaki
bali
,
da
bi
se
kmetje
z
njimi
ne
sprli
in
ujetnike
rešili
.
Danes
so
ljudje
vsa
bližnja
mesta
naštevali
,
v
ktera
bi
jih
naj
bili
odpeljali
,
a
neki
potnik
je
prinesel
dopoldne
žalostne
,
a
določne
novosti
iz
mesta
.
Povem
Vam
,
gospod
župnik
,
moja
žena
se
je
na
glas
jokala
,
in
tudi
jaz
se
nisem
mogel
solz
zdržati
,
ko
sem
ga
slišal
pripovedovati
.
“
„
Kaj
Vam
je
torej
pravil
?
“
„
Lipniškega
gospoda
so
v
Novem
mestu
ustrelili
,
takoj
ko
so
ga
po
noči
tja
pripeljali
!
“
„
Moj
Bog
!
“
„
Tako
blag
človek
!
“
pristavi
maire
videzno
užaljen
.
„
Koliko
je
ljudem
dobrega
storil
!
“
„
Kaj
bode
sedaj
njegova
gospa
počela
?
“
A
—
a
!
Sedaj
bo
pa
druga
sapa
zavila
,
mislil
si
je
maire
.
Začenja
se
že
.
„
Govori
se
,
da
jo
mislite
Vi
za
poroko
z
majorjem
oklicati
.
“
Župnik
vstane
in
prebere
oni
na
deski
pribit
oklic
,
o
kterem
je
že
prej
od
kmetov
slišal
.
Nato
se
pa
zopet
k
mairju
vsede
in
nadaljuje
:
„
Povejte
mi
,
maire
,
ali
bi
bila
ta
poroka
postavna
in
pravilna
?
Sicer
ste
o
tej
zadevi
le
svojim
predstojnikom
odgovorni
,
ali
Vaš
župnik
Vas
tudi
sme
vprašati
,
ste-li
tú
vestno
in
pravično
ravnali
?
Ali
ste
prejeli
smrtni
list
gospoda
Rojarja
?
“
„
Kako
bi
se
uradi
v
tem
nevarnem
času
s
takimi
malenkostmi
pečali
!
“
odvrne
maire
plaho
in
polagoma
.
„
Lipniški
gospod
je
pa
vendar
mrtev
;
to
so
ljudje
pravili
,
ki
so
to
slišali
in
videli
.
Major
mi
je
pa
resno
žugal
,
da
me
bode
zadavil
,
ako
ga
takoj
ne
okličem
.
Saj
véste
,
kako
lahko
človek
v
teh
nevarnih
časih
svoje
drago
življenje
izgubi
.
“
Pri
teh
besedah
je
maire
vedno
v
tla
gledal
in
klobuk
v
roki
vrtil
.
Ti
sveti
možje
,
mislil
si
je
,
lahko
govoré
in
učé
,
ker
jim
nihče
nič
žalega
ne
dela
;
a
nad
revežem
se
vsakdo
spodtika
in
ga
suje
,
kdor
le
ima
čas
.
„
Samo
žuganje
Vas
tedaj
sili
,
da
zanemarjate
svojo
dolžnost
,
“
povzame
župnik
besedo
.
„
Ali
veste
,
če
je
lipniška
gospa
k
tej
poroki
privolila
?
“
„
Ako
noče
privoliti
,
pa
naj
k
poroki
ne
pride
.
Potem
so
te
sitnosti
pri
kraji
,
in
vse
ostane
pri
starem
.
“
„
K
poroki
pač
ne
bode
prišla
.
Toda
hudobni
ljudje
bodo
to
priliko
porabili
,
pikali
in
obirali
jo
bodo
,
češ
,
z
majorjem
je
bila
porazumljena
,
zató
je
svojega
moža
pogubila
.
Kdo
jo
zamore
očistiti
pred
svetom
,
ako
jo
začnó
grdi
jeziki
opravljati
.
Ni
torej
dosta
,
da
je
revica
vsa
obupna
in
do
smrti
užaljena
vsled
izgube
svojega
moža
,
tudi
njeno
poštenje
mora
pri
tem
trpeti
.
Vsega
tega
je
pa
uzrok
Vaša
malodušna
bojazljivost
.
“
„
Prosim
Vas
,
gospod
župnik
,
“
zastoče
maire
ter
se
proseče
malo
po
strani
ozre
.
„
Pomislite
vendar
,
da
je
moje
življenje
v
nevarnosti
.
Za
življenje
človeka
samega
,
ki
je
po
božjej
podobi
stvarjen
,
sme
se
pa
vendar
kaj
storiti
.
“
„
Ravnaj
vedno
tako
kakor
je
prav
!
To
naj
bode
vsakemu
prvo
načelo
!
“
„
Barbine
besede
,
“
misli
si
maire
.
„
Komur
je
pa
Bog
dal
višjo
službo
,
ta
naj
vestno
spolnjuje
svoje
dolžnosti
.
Kdo
Vam
je
zagotovil
,
da
Vam
Vaše
poslovanje
nikoli
ne
bode
nevšečnosti
ali
celó
nevarnosti
prineslo
?
Pomnite
maire
,
gospod
bode
proračun
terjal
od
Vašega
službovanja
.
Gorje
Vam
,
ako
bodete
krivično
ravnali
in
majorja
poslušali
,
kajti
ta
je
preslepljen
od
strasti
in
ne
vé
,
kaj
dela
,
ne
kaj
od
Vas
zahteva
.
“
Župnik
se
poslovi
in
odide
.
Po
njegovem
odhodu
skoči
maire
po
konci
in
jezen
z
deske
odtrga
oklični
list
.
„
Tako
!
“
mrmral
je
sam
pri
sebi
,
„
zdaj
naj
pa
pride
oni
z
Lipnice
,
pa
bodeva
zopet
orala
.
“
Nato
se
čez
vežo
zateče
na
ravnost
v
kuhinjo
in
kriči
:
„
Barba
,
Barba
,
kako
sem
jaz
nesrečen
!
“
—
O
Vinkovej
osodi
ni
imel
župnik
tako
jasnega
prepričanja
kakor
maire
.
Ljudje
so
različne
reči
govorili
,
maire
sam
je
pa
tudi
le
od
nekega
neznanega
tujca
svojo
novico
slišal
.
Ljudmili
se
torej
ni
smelo
še
o
moževej
smrti
govoriti
,
morebiti
je
vsa
stvar
izmišljena
,
in
kako
rad
bi
dobri
mož
to
bridkost
gospej
za
vselej
odvrnol
!
Zató
jej
je
bilo
težko
svetovati
,
kam
bi
se
naj
najprej
podala
.
Ako
bi
v
Novem
mestu
Vinka
res
že
mrtvega
našla
,
ali
se
ne
bi
ona
tam
na
tujem
še
bolj
žalostila
,
ker
bi
bila
brez
tolažnika
,
nego
pa
doma
pri
znancih
?
Ne
,
tja
ne
sme
iti
,
in
sedaj
še
nikamor
ne
!
V
kratkem
,
jutro
že
se
mora
kaj
bolj
zanesljivega
zvedeti
,
in
ako
je
to
istina
,
kar
je
maire
pravil
,
hotel
je
župnik
sam
gospo
na
to
bridko
novico
pripravljati
in
jo
tolažiti
.
Ljudmila
je
plakala
,
ko
jej
je
župnik
prigovarjal
in
jo
tolažil
.
Vsak
trenotek
,
kterega
je
še
doma
preživela
,
zdel
se
jej
je
zamujen
in
izgubljen
za
rešitev
svojega
moža
.
Srce
jo
je
siloma
vleklo
k
njemu
,
njegovim
sodnikom
bi
nudila
svoje
solze
,
svoje
življenje
,
naj
bi
le
njemu
ničesar
žalega
ne
storili
.
Ali
kam
bi
naj
šla
,
kdo
bi
jej
zamogel
povedati
,
kje
sedaj
Vinko
biva
?
Ni
bilo
torej
možno
župnikovim
nasvetom
ugovarjati
,
ko
jo
je
sočutno
pomirjal
in
tešil
rekoč
:
„
Ostanite
le
še
danes
tukaj
!
Jutre
bodemo
gotovo
kaj
zanesljivega
o
ujetnikih
slišali
;
po
tèm
se
bodete
ravnali
in
tja
odrinoli
,
kjer
gotovo
gospoda
najdete
.
Danes
je
pa
že
tudi
pozno
.
Kmalu
se
bode
stemnilo
;
oblači
se
,
nevihto
in
deževje
bodemo
dobili
.
Pred
nočjo
ne
morete
čez
goro
priti
.
Sami
pa
veste
,
kako
težavno
in
nevarno
je
po
strmih
klancih
po
noči
voziti
.
“
Do
trde
noči
je
slonela
mlada
žena
pri
odprtem
oknu
,
nemirna
se
je
s
trudnim
in
kalnim
očesom
ozirala
po
okolici
,
ali
jej
bode
kdo
kako
vest
o
moži
prinesel
.
Tihi
in
pogosti
vzdihi
,
izviri
srčne
tesnobe
,
kipeli
so
jej
iz
prsij
,
razvnetih
od
strahu
in
skrbnega
pričakovanja
.
Gledala
je
na
polje
,
gledala
je
na
nebo
.
V
višavi
so
se
temnosivi
oblaki
čudno
kupičili
in
mešali
,
drug
drugega
so
izpodrivali
in
zakrivali
v
vedno
novih
skupinah
in
položajih
:
primerna
podoba
vedno
se
preminjajoče
osode
človeške
.
Po
večerji
se
ženski
poslovite
ter
hočete
oditi
v
pripravljeno
spalnico
.
V
tem
hipu
pa
se
vrata
odpró
,
in
v
sobo
stopi
—
Dobriha
.
„
Gospa
,
prosim
Vas
,
bežite
od
tu
!
“
zakliče
naglo
brez
pozdrava
Dobriha
.
V
tako
hudej
naglici
je
pritekel
,
da
je
komaj
sopsti
zamogel
.
„
Preganja
Vas
mogočen
sovražnik
,
pred
kterim
Vas
mi
ne
moremo
varovati
,
in
tudi
Vi
sami
se
ga
ne
bodete
ubranili
.
“
Strmé
vsi
prišleca
pogledujejo
.
„
Skrivši
ste
z
Lipnice
ušli
,
toda
major
rok
križem
ne
drži
,
“
nadaljuje
Dobriha
.
„
Siloma
Vas
hoče
uloviti
in
ne
vém
kam
odpeljati
.
“
Gospa
se
groze
in
togote
strese
.
„
Ali
je
to
mogoče
?
“
pravi
župnik
.
„
Ali
ni
nobene
pravice
več
v
deželi
?
“
„
Kdo
se
sedaj
briga
za
pravico
!
“
odvrne
Dobriha
.
„
Francozom
zdaj
le
vojska
v
glavi
tiči
,
pa
strah
jih
je
upornikov
.
Kdo
od
njih
se
za
to
zmeni
,
kar
major
počenja
?
“
„
Jaz
se
ne
vmaknem
,
“
pravi
Zalika
.
„
Oči
mu
hočem
izkrpati
,
ako
se
sem
v
hišo
upa
.
“
„
Motiš
se
,
dekle
!
“
pristavi
Dobriha
.
„
Saj
ne
pride
sam
.
Celo
krdelo
vojakov
bode
s
sabo
pripeljal
.
Vsem
tem
skup
pa
se
ne
moremo
ustavljati
.
Da
ima
major
dosta
volje
in
srčnosti
do
takih
zločinov
,
v
tem
ozira
ga
menda
že
poznaš
.
“
„
Kje
ste
pa
vse
to
slišali
?
“
vpraša
župnik
.
Dobriha
nato
naglo
razloži
,
kar
je
videl
in
slišal
.
Ko
je
Dobriha
zjutraj
pri
Binčetu
stoječ
zagledal
strežaja
z
Lipnice
prihajati
,
pustil
je
Binčeta
na
mestu
ter
je
za
strežajem
šel
po
stranskih
potih
nekoliko
oddaljen
,
da
bi
ga
ta
ne
zapazil
.
Dobriha
je
sklenol
celi
dan
strežaja
zasledovati
in
strogo
na
njegova
dela
paziti
,
da
bi
zamogel
vsaktero
njegovo
za
Ljudmilo
nevarno
početje
še
o
pravem
času
zabraniti
.
Strežaj
je
tekel
naravnost
v
farno
vas
nadejaje
se
,
da
je
Ljudmila
k
župniku
pribežala
.
In
res
se
ni
motil
.
Čez
vrtno
ograjo
je
skrivši
zapazil
Ljudmilo
in
še
nektere
druge
ljudi
,
ki
so
se
z
župnikom
pogovarjali
.
Z
veselim
obrazom
se
je
mimo
vrta
zmazal
do
župnikove
hiše
,
tam
deklo
k
sebi
poklical
ter
dolgo
na
hišnem
pragu
na
cestnej
strani
z
njo
govoril
.
Dobriha
je
videl
,
kako
je
strežaj
z
roko
na
vrt
kazal
,
kako
je
deklo
podučeval
,
in
kako
mu
je
ta
prikimavala
in
pritrjevala
.
Kaj
jej
je
tako
skrbno
naročeval
,
tega
še
Dobriha
ni
mogel
zdaj
uganiti
,
a
prepričan
je
bil
,
da
so
njegovi
naklepi
gospej
gotovo
škodljivi
.
Po
tem
skrivnostnem
razgovoru
se
je
vrnol
strežaj
zopet
na
Lipnico
ter
se
tam
na
dvoru
z
majorjem
zopet
dolgo
pogovarjal
.
Med
tem
je
prišel
čas
obeda
;
ker
ni
bilo
skoro
nobene
dekle
več
pri
hiši
,
moral
je
danes
strežaj
sam
majorju
streči
in
za
obed
skrbeti
.
Dobriha
je
dolgo
sedel
na
robu
bližnjega
gozda
,
od
koder
je
zamogel
oba
hišna
vhoda
opazovati
.
Dolgo
se
ni
nihče
iz
hiše
prikazal
,
sami
vojaki
so
pa
pragu
sloneli
in
se
dolgočasili
.
Popoldne
še
le
se
prikaže
zopet
strežaj
s
palico
v
roki
;
to
je
bilo
znamenje
,
da
hoče
kam
daleč
odpotovati
.
Obrnol
se
je
zopet
po
poti
dol
proti
cesti
,
a
Dobriha
ga
je
zopet
od
daleč
zalezoval
želéč
prilično
kaj
več
zvedeti
o
njegovem
naklepu
.
Strežaj
se
je
napotil
po
cesti
navzgor
proti
gori
.
Glavna
cesta
lipniške
okolice
pelje
sicer
na
desno
stran
proti
severo-vzhodu
,
toda
strežaj
je
kmalu
na
levo
zavil
ter
je
po
malej
stranskej
cesti
čez
dobro
uro
hodá
prišel
na
vrh
gore
.
Tam
se
cesta
po
ovinkih
navzdol
zavije
,
strežaj
pa
krene
s
ceste
na
levo
v
bližnjo
kočevsko
vas
.
V
vasi
je
menda
nekoga
pričakoval
;
kajti
Dobriha
ga
je
videl
dolgo
pri
nekej
hiši
na
klopi
sedeti
.
Čez
dolgo
časa
pride
visok
,
postaven
mož
,
kakor
je
bilo
videti
,
gospodar
one
hiše
.
Z
njim
se
je
strežaj
pred
hišo
posvetoval
,
ker
jima
pa
še
vedno
ni
bilo
dosti
pomenka
,
spremil
je
še
tuji
mož
svojega
gosta
do
ceste
.
Tam
sta
se
ulegla
v
senco
na
tratino
poleg
poti
ter
se
dalje
razgovarjala
.
Sedaj
pa
je
prišel
za
Dobriho
priličen
čas
,
da
je
dosegel
,
kar
je
želel
.
Tik
ležišča
onih
tovarišev
se
je
vzdigala
visoka
meja
,
kjer
je
rastlo
mnogo
grmovja
in
pritličnega
brstja
;
tja
se
je
Dobriha
ulegel
ter
do
cela
slišal
njuni
razgovor
.
„
Kam
jo
hoče
prav
za
prav
peljati
,
“
slišal
je
Dobriha
strežaja
pripovedovati
,
„
tega
ti
jaz
ne
morem
povedati
.
Toda
verjemi
mi
,
Lovre
,
da
ti
bo
dobro
plačal
.
Za
srečo
lipniške
gospode
pa
tudi
nisi
posebno
vnet
,
saj
te
je
gospod
prav
naglo
iz
službe
spodil
.
“
„
Vendar
mi
je
težko
v
to
privoliti
,
“
omeni
Lovre
.
„
Gospa
mi
je
vedno
dobra
bila
.
“
„
Beži
,
beži
!
Saj
nisi
baba
!
Pomisli
,
kako
plačilo
dobiš
!
Saj
bi
jaz
sam
rad
prevzel
to
nalogo
,
toda
jaz
nisem
prav
konj
vajen
;
major
pa
ne
pozna
potov
.
Danes
bode
zeló
temna
noč
;
oblačno
je
že
zdaj
,
luna
bo
pa
pozno
vzhajala
.
Zatorej
je
treba
za
to
vožnjo
veščega
voznika
,
ki
konje
in
pota
pozna
.
Saj
veš
,
kako
hudi
jarki
so
doli
pod
Črmošnjicami
!
“
„
To
me
ne
skrbi
,
ali
gospa
se
mi
vendar
smili
.
“
„
Če
nočeš
ti
,
bode
pa
kdo
drugi
,
“
odvrne
naglo
strežaj
.
„
Ne
,
rajši
jaz
prevzamem
!
Ali
si
pa
vse
dobro
premislil
in
pripravil
?
“
„
Vse
je
v
redu
,
“
odgovori
strežaj
.
„
Gospa
je
sedaj
pri
župniku
;
gotovo
misli
tam
tako
dolgo
ostati
,
da
se
major
z
Lipnice
vmakne
.
“
O
Ljudmilinej
prošnji
in
o
njenem
razgovoru
ni
še
strežaj
ničesar
vedel
;
za
to
mu
je
bilo
tudi
malo
mar.
„
Naša
naloga
ni
težavna
,
“
razlaga
dalje
svojemu
tovarišu
.
„
Ob
desetih
odrinemo
z
Lipnice
.
Jaz
bodem
nad
vasjo
pri
cesti
ob
robu
bližnje
hoste
čakal
s
pokritim
vozom
,
major
se
bode
pa
s
svojimi
možmi
priplazil
do
župnikove
hiše
.
Od
dekle
župnikove
sem
že
zvedel
o
vseh
ondotnih
razmerah
.
Gospa
bode
z
Zaliko
v
sobi
pri
tleh
prebivala
,
kjer
navadno
župnikovi
gostje
prenočujejo
;
drugih
pripravnih
sob
župnik
nima
.
Pri
dohodu
vojakov
bode
dekla
Zaliko
z
zvijačo
kam
na
stran
zvabila
,
major
in
vojaki
bodo
pa
med
tem
pri
odprtih
vežnih
vratih
v
gospejino
sobo
ulomili
ter
gospo
siloma
odpeljali
ali
odnesli
k
meni
na
voz
.
Tudi
bodeta
dva
moža
pazila
,
da
bi
strežnici
,
ko
bi
se
začela
kaj
gibati
in
kričati
,
usta
zamašila
;
župnika
se
tako
ni
več
bati
,
ker
je
že
prestar
in
preslab
.
Upam
pa
,
da
se
bode
vse
tiho
in
brez
krika
izvršilo
.
Sèm
do
vrha
bodem
jaz
vozil
in
konja
vodil
,
da
ne
bode
tebi
potreba
dol
v
vas
hoditi
;
navzgor
bo
že
kako
šlo
,
navzdol
bodeš
pa
ti
vajeti
v
roke
vzel
in
jaz
se
bom
nazaj
vrnol
.
Ob
ednajstih
že
bodemo
,
mislim
,
na
vrhu
;
na
tem
mestu
,
kjer
zdaj
leživa
,
te
bodemo
iskali
;
zatorej
glej
,
da
bodeš
ob
tem
času
že
pripravljen
,
da
te
ne
bo
treba
čakati
.
“
Dobriha
je
dovolj
slišal
.
Ko
se
je
bil
strežaj
že
ločil
od
svojega
tovariša
,
obrne
se
tudi
njegov
opazovalec
proti
domu
.
Pri
odhodu
pa
zapazi
na
ležišči
,
kjer
sta
se
ona
dva
prej
pogovarjala
,
nekaj
belega
ležati
.
Dobriha
se
skloni
in
pobere
neki
list
,
ki
je
imel
naslov
na
župnika
.
„
To
je
pa
menda
strežaj
pozabil
gospodu
izročiti
,
“
mislil
si
je
sam
pri
sebi
.
„
Hočem
mu
torej
jaz
to
ljubav
storiti
.
“
Nato
list
v
žep
utakne
in
urno
proti
vasi
k
župniku
hiti
,
da
bi
gospo
še
o
pravem
času
posvaril
,
kajti
jelo
se
je
že
mračiti
.
Vse
to
je
Dobriha
kratko
in
površno
pri
župniku
navel
,
ker
ni
bilo
več
časa
na
tanko
razlagati
.
Župnik
je
prejel
Ljudmilino
pismo
,
ktero
bi
bil
imel
že
prejšnji
dan
dobiti
,
Ljudmila
je
pa
spoznala
,
da
je
bil
strežaj
v
resnici
nezvest
sluga
,
majorjev
privrženec
in
Vinkov
-
izdajalec
.
„
Gospa
,
ne
mudite
se
dalje
tukaj
!
“
pravi
Dobriha
ter
Ljudmilo
k
odhodu
sili
.
„
Ne
samo
to
hišo
,
tudi
naš
kraj
morate
vsaj
za
nekoliko
časa
zapustiti
.
Ko
bi
tudi
danes
tem
zanjkam
utekli
,
jutre
Vas
ogleduhi
zopet
zasledijo
,
in
oni
hudobni
človek
Vam
bode
takoj
za
petami
.
Iz
današnjega
njegovega
zalezovanja
se
lahko
spozna
,
kak
drzen
naslastnik
da
je
.
Pred
njim
no
bodete
varni
,
dokler
ostanete
v
njegovem
obližji
.
“
Nihče
še
ni
vedel
,
da
mora
major
čez
dva
dni
Lipnico
zapustiti
;
vojaki
sami
tudi
niso
o
tem
še
ničesar
slišali
.
„
Rada
grem
od
tú
,
“
pravi
Ljudmila
.
„
Le
pomagajte
mi
,
da
najdem
kje
svojega
moža
.
“
„
Ne
,
gospa
,
v
ona
mesta
,
kjer
še
Francozi
gospodujejo
,
ne
smete
iti
.
Major
je
takoj
zopet
pri
Vas
,
tam
v
tujini
pa
,
ko
bodete
od
vseh
zapuščeni
,
Vas
še
lažje
v
svojo
pest
dobi
.
Glejte
,
na
južnej
strani
pridete
lahko
v
enej
uri
preko
Kolpe
na
Hrvatsko
;
tam
so
sedaj
že
Avstrijci
gospodje
,
tam
bodete
za
vselej
majorja
rešeni
.
“
„
Moj
Bog
!
“
vzdihne
Zalika
.
„
Kako
naj
bi
pa
tam
gospa
sama
med
tujimi
ljudmi
živela
!
“
„
Od
doma
odpotovati
v
neznan
,
tuj
kraj
,
“
nareka
počasi
Ljudmila
žalno
pomišljajoč
,
„
ko
ne
vem
kje
mi
biva
soprog
,
ali
je
še
živ
ali
mrtev
!
“
„
Pomirite
se
,
gospa
!
“
oglasi
se
župnik
,
da
bi
o
tej
stvari
razsodil
.
„
Dobriha
ima
prav
.
Gospodu
ne
morete
pomagati
,
ako
tudi
tukaj
ostanete
;
njegova
osoda
je
v
božjih
rokah
.
Če
pa
prestopite
meje
francoskih
pokrajin
,
iznebite
se
vsaj
tega
nesramnega
zalezovalea
.
Na
južnem
Štajerskem
blizu
hrvatske
in
kranjske
meje
poznam
nekega
župnika
,
prav
postrežljivega
moža
.
Njemu
Vas
bodem
pismeno
priporočil
,
on
bode
za
Vas
poiskal
kako
pošteno
družino
,
kjer
bodete
lahko
mirno
preživeli
te
hude
čase
.
Prosite
tam
Boga
,
da
nam
kmalu
podeli
zaželeni
mir
,
prosite
ga
neumorno
milosti
za
osodo
svojega
moža
,
za
osodo
vseh
kranjskih
rojakov
,
da
bi
zmagalo
avstrijsko
orožje
.
Potem
bodo
vsi
tujci
zapustili
naše
kraje
,
ječe
se
ujetnikom
odpró
,
Vi
pa
bodete
s
svojim
soprogom
,
ko
se
vrne
iz
zapora
,
veselo
živeli
na
Lipnici
.
“
Molčé
je
zrla
Ljudmila
pred
se
na
tla
.
Pomislila
je
nesrečo
svojega
revnega
moža
,
pomislila
je
,
kako
borno
mora
ona
sama
od
ostudnega
preganjalca
izgnana
iz
svojega
doma
,
zapuščena
begati
po
svetu
.
Neizmernost
cele
njene
nesreče
trgala
jej
je
srce
,
toda
župnikovim
umnim
nasvetom
ni
mogla
ugovarjati
,
—
udala
se
je
osodi
.
„
Še
danes
odpotujte
!
“
prosi
Dobriha
.
„
Jutre
Vas
bode
major
zopet
našel
,
in
kar
mu
bode
danes
izpodletelo
,
utegne
se
mu
jutro
posrečiti
.
Ako
še
danes
odrinete
,
ne
bode
nihče
vedel
o
Vašem
nočnem
potovanji
;
po
dnevu
pa
Vas
zamore
major
še
na
poti
prestreči
.
“
„
Kje
bodeve
pa
dobili
voz
in
konje
?
“
vpraša
Zalika
.
„
Za
to
bodem
jaz
skrbel
,
“
odgovori
Dobriha
.
„
Gospod
župnik
bode
dal
svojega
hlapca
,
ki
Vas
po
ovinkih
proti
Zagrebu
in
dalje
proti
severju
pripelje
k
onemu
župniku
na
južno
Štajersko
.
Toda
podvizajte
se
!
Vaši
napadniki
pridejo
kmalu
;
tú
jih
ne
smete
čakati
.
Za
nekaj
časa
,
da
Vam
pripraven
voz
udobim
,
hočem
Vas
onkraj
vasi
v
Tomičkinej
koči
skriti
;
tam
Vas
ne
bode
nihče
iskal
.
V
tem
času
bodo
pa
tudi
vojaki
svoj
junaški
čin
izvršili
ter
se
s
praznimi
rokami
domú
vrnoli
,
da
bodete
potem
tudi
Vi
gospa
z
Zaliko
lahko
mirno
iz
tega
kraja
odhajali
.
“
Pogovorili
so
se
še
,
kar
je
bilo
radi
odhoda
potreba
.
Zalika
je
zopet
zložila
gospejine
reči
,
kterih
je
bila
se
ve
le
malo
sabo
z
Lipnice
prinesla
.
Ljudmili
se
je
zdelo
,
kakor
da
bi
zapuščala
svojega
zadnjega
varuha
in
sovetnika
,
ko
se
jo
poslavljala
od
župnika
ter
mu
s
hvaležnimi
solzami
močila
rokó
.
„
Gospod
,
“
prosila
jo
pri
slovesu
,
„
nikarte
pozabiti
!
Sporočite
mi
kmalu
vse
,
kar
bodete
slišali
o
mojem
soprogu
!
“
Rad
jej
je
prikimal
blagodušni
starček
,
a
tudi
njemu
se
je
umililo
,
ko
je
na
pragu
blagoslavljajoč
vzdigal
roko
nad
odhajajočima
ženskama
.
Ko
so
ti
odšli
,
zaklenol
je
župnik
sobo
,
kjer
bi
bila
imela
gospa
prenočiti
,
ter
je
ključ
k
sebi
vzel
.
Prej
pa
že
je
bil
deklo
gor
v
postransko
sobo
poklical
ter
jej
različnih
opravil
naložil
,
da
bi
gospejinega
odhoda
ne
zapazila
.
Zvedel
je
po
Dobrihi
,
da
je
z
napadniki
sporazumljena
,
toda
danes
jej
še
ni
ničesar
očital
,
ker
ni
hotel
pokazati
,
da
je
skrivna
zarota
že
vsem
znana
.
Naj
le
pridejo
vojaki
,
mislil
si
je
,
saj
ne
bodo
gospe
drugod
iskali
,
menéč
,
da
je
tú
v
sobi
zaprta
.
Če
pa
tudi
v
sobo
ulomijo
,
našli
ne
bodo
nikogar
,
ampak
le
časa
bodo
mnogo
pri
tem
iskanji
izgubili
,
in
med
tem
se
bode
gospa
lahko
skrila
v
varno
zavetje
.
Po
končanem
opravku
je
šla
dekla
urno
zopet
dol
v
pritličje
(
Parterre
)
.
Mislila
je
,
da
gospa
z
Zaliko
v
sosednjej
sobi
mirno
premišljuje
svojo
nesrečo
;
zato
je
odprla
vežne
duri
ter
pričakovala
svojih
gostov
.
Na
jugovzhodnjej
strani
farne
vasi
stala
je
blizu
ceste
na
nizkem
pobrdji
majhna
,
že
na
pol
podrta
koča
,
da
se
je
njena
prebivalka
,
stara
,
gluha
Tomička
v
resnici
bala
,
da
ne
bi
hipoma
pod
zemljo
zlezla
.
Tja
je
peljal
Dobriha
svoji
varovanki
,
vedoč
,
da
ju
tam
ne
bode
nihče
iskal
;
vojaki
ne
bodo
todi
hodili
,
ker
pelje
pot
z
Lipnice
po
nasprotnej
,
zahodnej
strani
.
„
Čez
dobro
uro
,
“
dejal
je
Ljudmili
odhajajoč
,
„
pride
po
Vas
župnikov
hlapec
z
vozom
.
Bodite
brez
strahú
!
Ko
bi
se
Vam
pa
utegnolo
kaj
žalega
pripetiti
,
vedite
,
da
sem
jaz
,
da
je
pomoč
blizu
.
“
To
spregovorivši
se
naglo
zopet
na
pot
zabrne
ter
hiti
,
kolikor
je
mogel
,
v
sosednjo
bližnjo
vas
k
mairju
.
„
Maire
,
čujte
!
Ali
ne
greste
danes
lovit
?
“
vpraša
mairja
Dobriha
v
sobo
stopivši
.
„
Se
vé
da
!
Vojaki
me
že
tukaj
čakajo
.
Ali
ne
vem
kam
,
ker
so
se
vsi
mladi
ljudje
poskrili
.
“
„
Jaz
vém
za
dobro
divjačino
,
“
pravi
Dobriha
.
„
Kje
neki
?
“
„
Lipniški
strežaj
bi
bil
za
Vas
kakor
navlašč
.
Gospoda
so
zaprli
,
gospa
je
utekla
,
torej
nima
sedaj
nobenega
opravka
več
na
Lipnici
.
“
„
Toda
njega
gotovo
major
potrebuje
,
“
odgovori
maire
.
„
Ali
Vam
je
zaradi
tega
kaj
zaukazal
?
“
„
Ničesar
ne
!
Vendar
mislim
,
da
se
ne
spodobi
na
Lipnici
v
obližji
majorja
loviti
.
“
„
Ni
potreba
na
Lipnico
hoditi
,
“
odvrne
Dobriha
.
„
Ob
desetih
bode
strežaj
sam
—
tam
na
cesti
pri
vasi
stal
.
“
„
To
pa
to
!
Na
cesti
ne
bode
težavno
.
Naj
si
major
pa
kakega
drugega
človeka
poišče
,
da
mu
bode
stregel
.
Jaz
moram
novincev
nabrati
.
“
„
Torej
le
hitro
odrinimo
,
da
ne
zamudimo
,
“
priganja
Dobriha
.
Nad
vasjo
v
gozdu
pri
cesti
so
vojaki
z
mairjem
in
Dobriho
prežali
na
svoje
žrtev
.
Niso
dolgo
čakali
.
Kmalu
se
prikaže
neki
voz
,
kterega
je
pet
ali
šest
mož
spremljalo
.
Tik
gozda
voz
z
voznikom
postoji
,
možje
si
nekaj
pošepečejo
,
nato
pa
tiho
odidejo
proti
vasi
.
Ničesar
hudega
se
nadejaje
sedel
je
strežaj
na
vozu
željno
pričakujoč
,
kak
izid
bode
ta
napad
imel
.
Hipoma
planejo
iz
gozda
vojaki
,
zgrabijo
in
uklenejo
strežaja
,
nato
ga
pa
siloma
gor
po
cesti
tirajo
.
Strežaj
je
prosil
,
vpil
,
na
majorja
se
sklicaval
,
a
vse
to
ni
nič
pomagalo
.
Vojaki
so
storili
,
kar
jim
je
maire
velel
,
maire
pa
ni
imel
zaradi
strežaja
nikakih
ukazov
.
Nihče
ni
torej
njegovega
vpitja
in
njegovih
prošenj
poslušal
;
vojaki
so
ga
kakor
vsakega
novinca
takoj
proti
Ljubljani
odvedli
.
Na
vrhu
gore
je
čakal
Lovre
,
ki
je
bil
za
vožnjo
najet
.
Pri
meji
ob
cesti
je
sedel
;
strežaj
ga
je
brž
zapazil
,
ko
je
mimo
njega
šel
.
„
Vse
je
izgubljeno
,
“
dejal
mu
je
z
žalostnim
glasom
.
„
Beži
domú
in
se
skrij
,
da
tudi
tebe
ne
ujamejo
!
“
Dobriha
je
ostal
z
mairjem
na
cesti
pri
vozu
.
Ko
so
vojaki
s
strežajem
v
noči
in
temi
izginoli
,
da
ni
bilo
nikogar
več
čuti
,
začel
je
maire
popraševati
,
kaj
bi
se
naj
s
tem
vozom
zdaj
naredilo
.
Dobriha
ga
prime
za
roko
rekoč
:
„
Mislim
,
da
ste
z
uspehom
današnjega
lova
zadovoljni
.
Za
plačilo
storite
mi
pa
tudi
Vi
ljubáv
!
Peljite
ta
voz
zdaj
precej
v
vas
k
župniku
!
On
ga
že
pričakuje
.
Recite
mu
,
da
mu
ga
jaz
pošljem
,
da
je
to
tisti
voz
,
kterega
bode
on
nocoj
potreboval
.
Prosim
,
ustrezite
meni
in
župniku
!
“
Maire
se
ni
prav
nič
obotavljal
.
Sedel
je
na
voz
,
ki
je
takoj
zdrčal
proti
vasi
.
Ko
bi
bil
mož
vedel
,
kam
se
je
peljal
,
in
kdo
si
je
s
prva
najel
ta
voz
,
Bog
zna
,
ali
bi
bil
res
tako
postrežljiv
!
Dobriha
je
od
daleč
sledil
,
da
bi
videl
,
kaj
se
bode
zdaj
v
vasi
godilo
.
Dobro
je
hotel
paziti
,
da
bi
bil
takoj
pri
rokah
in
bi
gospej
v
sili
pomagal
,
kolikor
bi
bilo
mogoče
,
če
bi
se
kteri
izmed
majorjevih
služabnikov
na
drugo
stran
vasi
proti
Tomičkinej
koči
obrnol
.
Ko
se
je
maire
pripeljal
do
župnikove
hiše
,
privezal
je
konja
na
dvoru
,
sam
pa
je
stopil
k
hiši
na
prag
,
da
bi
na
vrata
potrkal
in
posle
zbudil
.
A
začudil
se
je
,
ko
je
našel
vežna
vrata
na
cestnej
strani
odprta
.
Saj
je
vendar
že
davno
deset
odbilo
!
Ko
je
pa
v
vežo
stopil
,
zapazil
je
slab
svit
,
ki
mu
je
iz
kota
na
desnej
strani
nasproti
bliščal
.
Plaho
pogleda
tja
bolj
na
tanko
in
kmalu
razloči
v
kotu
velikega
moža
z
majhno
leščerbo
v
roki
,
okoli
njega
pa
gručo
bradatih
in
čudno
našemljenih
moških
postav
,
ki
so
stale
pred
vrati
bližnje
sobe
.
„
Čemu
si
sèm
voz
pripeljal
?
“
zadere
se
neki
osoren
glas
,
da
so
mairju
v
strahu
kosti
sklepetale
.
Ta
glas
je
že
nekje
čul
,
samo
ne
vé
prav
kje
.
To
pa
vé
,
da
ga
je
takrat
prav
groza
bilo
.
„
To
ni
on
!
Tuj
človek
je
,
“
zasliši
se
drug
glas
.
„
Primite
ga
!
“
veli
prvi
glas
.
Prej
ko
se
je
maire
zavedel
,
držala
ga
je
trda
pest
za
vrat
.
Toda
strah
je
možu
moč
podvojil
,
s
silo
se
otrese
svojega
napadnika
,
kakor
blisk
skoči
čez
vrata
na
cesto
.
„
Tolovaji
,
razbojniki
!
Pomagajte
!
Župnika
hočejo
zaklati
,
“
vpije
maire
preplašen
ter
po
cesti
teka
gor
in
dol
.
Tam
pa
tam
se
odpre
kako
okno
,
zmršane
in
zaspane
glave
vprašujejo
,
kaj
da
je
;
nekteri
možje
pridejo
na
cesto
gledat
in
popraševat
.
Toda
to
še
mairju
ni
bilo
dovolj
.
K
crkvi
steče
in
jame
zvoniti
.
To
je
pomagalo
.
V
hipu
je
bila
vsa
vas
po
konci
,
vsi
so
hiteli
,
da
bi
župnika
rešili
.
Pogumnejši
so
stopili
v
vežo
;
na
klopi
je
še
leščerba
brlela
,
po
tleh
so
ležale
ponarejene
brade
,
toda
major
je
bil
s
svojimi
pomagači
že
pete
odnesel
.
Vse
se
mu
je
danes
pokazilo
.
Dekla
ni
mogla
Zalike
iz
sobe
zvabiti
,
vojaki
so
že
hoteli
vrata
zdrobiti
,
nato
pa
pride
maire
ter
jim
vse
njih
početje
skazi
.
Se
vé
,
pet
ali
šest
mož
se
ne
more
s
celo
vasjo
boriti
.
Za
vasjo
so
utekli
čez
vrte
domú
na
Lipnico
.
Dobriha
se
je
pa
prav
škodoželjno
smejal
,
ko
jih
je
videl
mimo
sebe
bežati
.
„
Sedaj
bode
gospa
pač
lahko
mirno
odpotovala
,
“
mrmral
je
sam
pri
sebi
.
Vaščanje
so
po
župnikovej
hiši
vse
staknoli
in
preiskali
,
da
bi
napadnike
zasačili
.
Mnogo
ljudij
se
je
na
cesti
zbralo
,
kteri
so
željno
popraševali
po
dogodkih
v
hiši
,
kajti
za
župnika
so
se
bali
.
Še
le
,
ko
jim
je
ta
pri
odprtem
oknu
naznanil
,
da
ni
nobene
nevarnosti
več
,
pomirili
so
se
ter
domú
odšli
.
Zadnji
med
odhajajočimi
sosedi
pa
je
bil
maire
,
kteri
je
pred
odhodom
še
k
župniku
v
sobo
stopil
ter
mu
Dobrihino
naročilo
objavil
.
„
Prav
hvaležen
sem
Vam
za
to
ljubáv
,
maire
!
“
reče
prijazno
župnik
pri
slovesu
ter
mu
stisne
rokó
.
Pol
ure
pozneje
je
postal
voz
pred
Tomičkino
hišo
.
Molčé
sedete
na-nj
Ljudmila
in
Zalika
,
voznik
požene
,
in
voz
zdrdra
po
poti
pod
goró
proti
jugo-vzhodu
.
Med
tem
so
se
na
nebu
črni
oblaki
hujše
zgostili
ter
zemljo
pretéč
zagrnoli
;
od
daleč
se
je
zaslišalo
strahovito
bučanje
in
bobnenje
.
Debele
kaplje
so
začele
posamezno
na
tla
padati
,
po
oblakih
so
bliski
kakor
ognjene
kače
švigali
,
da
je
okolica
grozno
žarela
v
njihovem
leskečem
svitu
.
Ženski
ste
se
na
vozu
plaho
v
kot
stiskali
,
voznik
se
je
zavijal
,
da
bi
se
deža
obranil
v
svoje
ogrinjalo
ter
je
čila
konja
,
ktera
sta
plašljivo
odskakovala
,
previdno
in
počasi
vodil
po
klanci
navzgor
.
Z
gore
se
začuje
votel
,
tužno
zategnen
glas
.
Bil
je
Dobriha
.
Domú
prišedši
se
je
vsedel
k
oknu
ter
zrl
v
ponočno
tmino
;
iz
prsij
se
mu
dviga
mogočen
glas
divnega
hrepenenja
po
neznanem
domu
,
po
izgubljenej
sreči
.
Njegovo
tožljivo
petje
se
je
čudno
ujemalo
z
grozečim
grmenjem
,
med
ponočnim
treskom
in
vihrom
se
je
čulo
,
kakor
da
bi
pri
občnem
propadu
zemeljskega
blagostanja
ponočni
duh
jokal
nad
razvalinami
človeške
sreče
.
—
Je-li
Dobriha
znal
,
da
ga
doli
pod
goro
čuje
revna
žena
,
da
svoja
čuvstva
strinja
z
njegovo
žalostinko
?
Voz
dospe
na
vrh
klanca
,
kteri
je
mejil
razgled
lipniške
okolice
.
Ljudmila
se
spne
iz
voza
,
da
bi
z
zadnjim
pogledom
pozdravila
svoj
domači
kraj
.
Grozna
temota
jo
obdaja
,
a
žarni
blisk
jej
hipoma
za
trenotek
razsveti
okolico
.
Na
nasprotnem
holmu
se
je
dvigalo
prijazno
poslopje
,
lipniška
domačija
,
v
dolini
se
je
farna
crkev
svetlo
lesketala
,
na
bližnjej
gori
pa
se
je
spenjala
visoka
postava
gorskega
samotarja
,
ki
je
popustivši
petje
,
svest
si
svojega
namišljenega
poklica
palico
dvigal
proti
meglicam
,
da
bi
odvrnol
točo
.
Ali
le
én
trenotek
se
je
kazal
ta
prizor
;
v
hipu
nastane
gosta
tmina
,
kakor
da
bi
hotela
odhajajočej
ženi
za
vselej
zakriti
ljubi
njej
kraj
.
Izpod
neba
strašno
zabuči
,
da
se
je
gora
stresala
ob
mogočnem
gromu
,
dež
se
vlije
;
voz
pa
zdrči
navzdol
,
v
tuj
,
neznan
svet
.
Ljudmila
se
zopet
vsede
,
podpre
si
glavo
ter
toči
solze
,
—
bridke
solze
slovesa
.
—
Pozdrav
ti
torej
,
miljeni
mi
kraj
,
zračne
višave
svetega
mirú
!
Bog
z
Vami
,
tihe
vi
doline
,
kjer
čula
sem
ljubezni
glas
!
Pozdravljam
Vas
,
domače
trate
,
zali
vrti
,
kjer
sem
se
blažena
in
osrečena
naselila
,
kjer
sem
si
stvarila
raj
,
polen
blagosti
,
gojila
si
srečo
s
svojim
prijateljem
.
Sovražne
silo
so
mi
srce
ostrupne
ter
me
pahnole
v
tujino
.
Moj
dragi
dom
!
Tvoja
podoba
naj
mi
bode
tešilo
,
naj
me
spremlja
,
ko
te
zapuščam
revica
.
Z
Bogom
!
ti
milo
kličem
k
žalemu
slovesu
.
—
Čujte
bor
,
vojaške
roje
!
Krogla
žvižga
,
boben
poje
.
Koseski
.
Veselja
utriplje
srce
slovenskemu
potniku
,
kedar
iz
daljnih
,
tujih
krajev
čez
gore
in
doline
prišedši
pred
sabo
zagleda
razprostrto
podobo
bogatim
kinčem
obdarjene
ljubljanske
okolice
.
Radosti
mu
lice
zažari
,
ko
iz
daljine
opazi
belo
zidovje
slovenske
metropole
,
nad
njo
pa
ponosno
se
dvigajoč
in
utrjen
grad
.
Tam
naj
bi
našel
vsak
rojak
svoj
dom
,
to
mesto
naj
bi
bilo
središče
domačega
življa
in
narodne
vzajemnosti
.
Od
davnih
časov
že
biva
tu
njegov
rod
,
njegovi
pradedje
so
to
zemljo
z
lastno
krvjo
branili
proti
tujim
nasilnikom
.
Kjer
se
sedaj
na
ravnem
polji
pri
rahlem
vetriči
upogiblje
in
uklanja
rumeno
žitno
klasje
,
tam
so
nekdaj
konjska
kopita
sovražnih
čet
našim
očetom
v
prah
teptala
borne
zaslužke
trudapolnih
dnij
,
a
kjer
sedaj
slišiš
po
logih
in
gričih
ljubko
žgolenje
krilatih
pevcev
,
tam
je
že
marsikrat
strahovito
odmeval
bojni
krik
in
strelni
grom
.
—
V
strmem
klanci
nad
Višnjo
goro
,
malim
mesticem
na
Dolenjskem
,
pomikal
se
je
posamezen
voz
počasi
navzgor
.
Konja
sta
bila
od
dolge
vožnje
zelo
uprašena
in
spehana
,
zato
sta
tudi
sila
nemarno
stopala
,
nikdo
ju
pa
ni
k
hitrejšemu
tiru
priganjal
,
kajti
izmed
dveh
potnikov
na
vozu
je
bil
prvi
že
do
dobra
zaspal
,
drugi
je
pa
začel
tako
odločno
dremati
,
da
bi
mu
vajeti
vsak
hip
lahko
iz
rok
padli
.
Večerni
mrak
se
je
bil
ulegel
na
zemljo
,
vedno
bolj
temno
je
prihajalo
,
a
potni
voz
je
po
cesti
,
ki
se
je
malo
na
desno
proti
Ljubljani
zavijala
,
polagoma
dalje
lezel
v
košat
,
temen
gozd
,
kteri
je
cesto
od
obeh
stranij
obdajal
.
Nikak
šum
v
obližji
ni
dramil
potnikov
iz
mirnega
spanja
,
ne
brigajoč
se
za
okolico
sta
se
dalje
peljala
;
toda
bolj
marljiv
opazovalec
bi
ne
bil
zgrešil
strašnega
ponočnega
prizora
,
ki
se
mu
je
kazal
po
hribih
na
levej
in
odzadnjej
strani
.
Stotero
ognjev
in
kresov
je
plamtelo
po
bližnjih
gorskih
vrhuncih
.
Drugikrat
so
se
ljudje
vselej
mirno
in
veselo
ozirali
na
tako
razsvetljavo
,
s
ktero
so
slavili
kak
praznik
ali
so
kako
izvenredno
svečanost
obhajali
;
mladenči
in
deklice
so
do
pozne
noči
okoli
ognjev
rajali
ter
se
s
pevanjem
in
igranjem
razveseljevali
.
Tudi
danes
so
se
vaščanje
obračali
proti
goram
,
toda
njih
pogled
je
bil
polen
skrbljivosti
iu
plahote
,
kakor
da
bi
si
hoteli
iz
švigajočega
plamena
prorokovati
prihodnjo
,
do
sedaj
še
neodločeno
osodo
.
Okoli
gorečih
grmad
so
pohajale
visoke
postave
,
do
pet
oboroženih
mož
;
po
gorskih
brdih
in
po
nižavah
so
se
oklicavale
in
si
odgovarjale
vojaške
straže
in
patrouille
,
vse
je
kazalo
,
da
je
tudi
v
te
kraje
prodrla
grozovita
vojska
.
Res
so
bile
pred
nekimi
dnevi
francoske
čete
zasedle
Višnjo
goro
in
bližnji
stari
grad
,
a
v
istem
času
se
je
po
sosednjih
gričih
utaboril
avstrijski
general
Rebrović
z
majhnim
a
pogumnim
krdelom
graničarjev
,
njegov
neustrašljivi
polkovnik
Milutinović
je
pa
komaj
čakal
ugodne
prilike
,
da
bi
Francoze
prijel
in
prepodil
iz
teh
krajev
.
—
Za
vse
te
reči
se
potnika
nista
zmenila
,
ampak
mirno
speča
sta
se
dalje
vozila
.
Ko
pa
počasi
že
blizu
vrha
privozita
,
kjer
se
cesta
zopet
navzdol
zabrne
,
predrami
ju
nenadoma
strog
in
zapovedujoč
glas
iz
spanja
.
„
Stoj
!
“
veli
francoski
vojak
,
ki
je
tam
na
straži
stal
,
ter
konja
za
uzdo
prime
.
Vzbujena
potnika
si
oči
maneta
in
zavzeta
okoli
sebe
gledata
.
„
Tu
dalje
ne
sme
zdaj
nikdo
voziti
!
“
nadaljuje
ostro
in
mirno
stražnik
.
Pri
teh
besedah
konja
na
mestu
zabrne
ter
njima
veli
v
Višnjo
goro
nazaj
voziti
.
Toda
Binčeta
—
on
in
pa
Matevž
sta
namreč
na
vozu
sedela
—
ni
bila
nikakor
volja
,
kar
tako
kratko
ubogati
in
se
vrnoti
.
Z
voza
je
skočil
ter
se
je
pričel
z
vojakom
pričkati
in
se
rotiti
.
„
Kaj
vraga
!
Kdo
mi
bode
branil
voziti
?
Čegava
je
cesta
?
Ali
nisem
mitnine
plačal
?
“
To
so
bili
v
mirnih
časih
res
tehtni
razlogi
,
toda
pri
vojaku
niso
imeli
sedaj
nobene
veljave
.
„
Vojni
oziri
ne
pripuščajo
,
da
bi
kdo
iz
mestnega
okrožja
prehajal
v
obližje
sovražnikov
!
“
„
Kaj
so
meni
mar
Vaši
vojni
oziri
!
“
odvrne
naglo
in
malo
zaničljivo
Binče
.
„
Jaz
moram
še
danes
v
Ljubljani
biti
,
“
pridene
hlastno
ter
hoče
vojaka
na
stran
pahnoti
.
Toda
ta
mu
odločno
nastavi
svoje
orožje
,
kar
je
več
pomagalo
kakor
najvažnejši
razlogi
.
Binče
se
je
spomnil
,
kako
so
vojaki
na
Lipnici
z
njegovim
bratom
postopali
,
zato
je
videč
proti
sebi
namerjeno
puško
v
hipu
malodušno
obmolknol
ter
bojazljivo
stopal
za
vozom
proti
Višnjej
gori
nazaj
.
Med
potjo
pa
,
ko
ga
ni
nihče
več
slišal
nego
Matevž
sam
,
hudil
in
togotil
se
je
neskončno
ter
je
z
vsemi
mogočimi
priimki
in
psovkami
obiral
to
priskutno
francosko
sodrgo
.
—
Po
Ljudmilinem
odhodu
je
major
drugi
dan
ves
besen
divjal
na
Lipnici
.
Gospa
je
čez
noč
kakor
duh
izginola
,
in
nihče
ni
vedel
kam
razven
Dobrihe
in
župnika
,
ktera
pa
tega
nista
hotela
nikomur
povedati
.
Major
je
iskal
in
popraševal
,
a
ves
trud
mu
ui
ničesar
pomagal
.
Zato
je
ves
svoj
srd
zlil
nad
vojake
in
osobito
na
korporala
,
ker
so
ti
premalo
pazili
,
da
bi
gospa
ne
utekla
.
V
največjej
vročini
jih
je
podil
celi
dan
po
lipniških
brdih
,
pritrgaval
jim
je
hrane
,
vse
bi
bil
še
zaprl
,
ko
bi
bil
smel
še
dalje
na
Lipnici
ostati
.
Toda
polkovnik
Milutinović
se
je
že
od
Karlovca
proti
Kolpi
pomikal
,
major
Besson
se
je
pa
moral
,
kakor
se
mu
je
bilo
velevalo
,
na
odhod
odpraviti
.
Nekega
lepega
jutra
so
kmetje
veselo
gledali
,
kako
so
se
vsi
vojaki
lipniške
okolice
v
vasi
pri
cesti
zbirali
in
z
majorjem
na
čelu
molčé
odjezdili
proti
Ljubljani
.
Drugi
dan
so
pa
že
iz
Hrvatskega
pridrle
avstrijske
čete
ter
urno
hitele
za
Francozi
.
Potrebili
in
pregnali
so
po
mestih
francoske
pristaše
in
privržence
in
dolenjski
rojaki
so
bili
rešeni
neljubih
gostov
.
Pusto
in
prazno
je
bilo
na
Lipnici
po
odhodu
vojakov
.
Prej
toliko
živahnosti
,
ko
so
o
času
Vinkovega
gospodarstva
posli
in
delavci
urno
tekali
na
vse
strani
po
svojih
opravkih
,
ko
so
vojaki
točno
opravljali
svojo
strogo
službo
in
s
tem
v
tiho
kmečko
življenje
uvedli
precej
raznoličnosti
,
—
sedaj
pa
vse
mrtvo
in
zapuščeno
.
Delo
na
polji
je
zaostajalo
,
hiša
in
dvori
so
bili
že
dolgo
nepočejeni
,
živina
je
po
neosnaženih
hlevih
gladna
mukala
.
Binče
je
z
Matevžem
dolgo
časa
sam
bival
na
Lipnici
ter
je
s
svojim
tovarišem
včasih
kako
nujno
delo
opravil
.
Če
tudi
ni
bil
prav
bistroumen
,
vendar
je
lahko
uvidel
,
da
gospodarstvo
ne
sme
dalje
tako
zanemarjeno
ostati
.
Kdo
pa
bi
se
naj
za-uj
brigal
,
ako
ne
Binče
sam
?
Vinko
je
mrtev
;
tako
so
vsi
ljudje
trdili
,
in
Binče
sam
ni
pričakoval
,
da
bi
se
njegov
brat
še
kdaj
na
Lipnico
vrnol
.
Tudi
ni
bilo
nobene
prave
oblastnije
,
ktera
bi
se
bila
za
lipniško
od
lastnikov
celó
zapuščeno
posestvo
kaj
zmenila
in
bi
gledé
njegovega
oskrbovanja
uredila
,
kar
bi
bilo
potreba
;
saj
se
v
onih
nerednih
vojnih
časih
ni
vedelo
,
kdo
da
je
pravi
gospodar
v
deželi
.
Ni
čuda
torej
,
če
si
je
Binče
do
dobra
umislil
,
da
ostane
on
sam
gospodar
na
Lipnici
;
saj
ga
ni
nihče
motil
pri
tem
mnenji
.
Kedar
se
Ljudmila
zopet
v
domače
kraje
povrne
,
—
mislil
si
je
novi
gospodar
,
—
uzadovoljila
se
bode
s
svojim
posestvom
,
ktero
je
za
njo
dosta
veliko
.
Sicer
pa
je
bila
gospa
že
župniku
sporočila
,
da
se
ne
misli
prej
domú
vrnoti
,
dokler
vojska
ne
poneha
in
se
dežela
popolnoma
ne
umiri
.
Se
vé
da
je
slednjič
tudi
Ljudmila
na
tujem
morala
zvedeti
bridko
novost
o
Vinkovej
smrti
,
o
kterej
se
je
tako
določno
govorilo
po
lipniškej
okolici
in
njenem
obližji
.
Uboga
žena
se
je
s
strežnico
zaprla
v
svoje
samotno
stanovanje
,
tam
je
revica
,
odstranjena
od
vsega
sveta
,
svojo
osamelost
in
moževo
nesrečno
smrt
pomilujoč
,
do
smrti
užaljena
cele
dni
in
noči
prejokavala
.
Med
tem
je
Binče
sam
na
Lipnici
mogočno
gospodaril
,
kakor
in
kolikor
se
mu
je
ljubilo
.
Po
bratovej
izgubi
se
je
res
kmalu
zopet
utolažil
;
bil
je
miren
,
ako
mu
ni
nihče
o
bratu
govoril
.
Če
ga
je
pa
kdo
zopet
na-nj
spomnil
,
začel
je
jokati
.
Posebno
jezil
in
hudoval
se
je
pa
nad
strežajem
,
ko
je
slišal
o
njegovej
malopridnosti
.
Rotil
se
je
,
da
ga
bode
na
drobne
koščeke
sesekal
,
ako
še
kterikrat
pride
na
Lipnico
.
—
Za
kmetijstvo
si
je
pridobil
Binče
zopet
nekaj
prejšnjih
poslov
nazaj
,
da
so
opravljali
najvažnejša
dela
;
tudi
on
sam
je
kaj
priredil
,
kar
je
bilo
za
največjo
potrebo
.
Vendar
pa
nista
mogla
Binče
in
Matevž
z
združenimi
močmi
zopet
uvesti
onega
reda
na
Lipnici
,
kakoršen
je
bil
v
prejšnjih
časih
.
Binče
je
spoznal
,
da
potrebuje
umno
gospodinjo
,
ktera
bi
na
Lipnici
vse
preskrbovala
in
urejala
,
kakor
prej
Ljudmila
.
Dolgo
se
je
že
s
to
mislijo
bavil
,
nekega
dne
pa
Matevža
resno
in
pomenljivo
nagovori
:
„
Čuj
,
Matevž
!
Dobro
bi
bilo
,
ko
bi
si
jaz
ženo
vzel
.
“
„
Se
vé
!
“
odgovori
Matevž
.
„
Jaz
sem
ti
že
hotel
davno
o
tem
govoriti
.
Vsa
dekleta
v
vasi
sem
si
že
ogledal
,
vendar
pa
še
ne
vém
,
ktero
naj
bi
ti
jemal
.
“
„
Kaj
še
!
Kmečka
ni
zá-me
.
Moja
žena
mora
učena
in
omikana
biti
,
kakor
je
bila
Vinkova
Ljudmila
.
“
„
Take
pri
nas
ni
.
“
„
Matevž
,
midva
se
popeljeva
v
Ljubljano
,
tam
si
jaz
v
imenitnih
krogih
izberem
svojo
nevesto
.
“
Matevž
je
obstal
ter
Binčeta
strméč
gledal
tako
kakor
takrat
,
ko
se
je
s
svojim
tovarišem
moral
v
mesto
peljati
,
da
bi
za
balon
potrebnih
stvarij
nakupila
.
Vedel
je
,
da
se
njegov
svojeglavni
gospod
ne
dá
z
lepa
pregovoriti
,
ako
si
je
kaj
v
glavo
utepel
;
torej
je
tudi
ta
vožnja
gotova
.
„
Že
sem
vse
preskrbel
,
kar
je
potreba
,
“
nadaljuje
Binče
.
„
V
mestu
prideva
v
društvo
grofov
,
baronov
in
drugih
plemenitašev
.
Glej
,
da
se
bodeš
pri
teh
lepo
obnašal
,
ako
te
kterikrat
s
sabo
vzamem
.
“
„
Kakšni
pa
so
ti
plemenitaši
?
“
vpraša
Matevž
.
„
Jaz
nisem
še
nobenega
videl
.
“
„
Kakšni
!
Kakoršni
drugi
ljudje
.
Toda
od
stanú
so
.
“
„
Stanú
?
Kakega
stanú
?
“
„
Matevž
,
ne
bodi
siten
!
“
vpije
Binče
,
kteremu
je
bilo
neprijetno
tako
popraševanje
.
„
Počakaj
malo
!
Bodem
ti
že
kterega
pokazal
.
V
gledišči
se
ti
gospodje
med
igro
na
glas
pogovarjajo
,
pa
konje
in
pse
radi
imajo
.
“
„
To
ni
nič
posebnega
,
“
pravi
Matevž
.
„
Naš
pastir
—
“
„
Matevž
,
ti
si
strašen
gumpec
!
“
jezi
se
Binče
.
„
Kdo
naj
bi
s
takim
surovežem
kam
hodil
!
Zato
sem
že
davno
pisal
v
Ljubljano
po
dva
gospoda
,
ktera
te
bodeta
nekoliko
otesala
in
tvojo
ostudno
robatost
malo
ugladila
.
“
Drugi
dan
sta
prišla
na
Lipnico
zaželena
dva
gospoda
,
ktera
naj
bi
sedanjega
lipniškega
gospodarja
in
njegovega
prijatelja
urila
v
vseh
umetnostih
in
ročnostih
izbornega
in
plemenitega
vedenja
;
po
njih
je
hotel
Binče
pozvedeti
osobito
vse
skrivnosti
uspešne
udvorljivosti
.
Prvi
je
bil
dolg
in
suh
mož
;
pri
svojej
hoji
je
čudno
skakljal
in
se
zibal
,
kar
je
dobro
značilo
njegovo
strokovnjaštvo
:
bil
je
namreč
plesni
učitelj
.
Drugi
pa
je
bil
majhen
in
trebušen
možiček
,
ki
se
je
vedno
na
vse
strani
uklanjal
,
kolikor
mu
je
njegovo
sključeno
telo
pripuščalo
.
Ta
naj
bi
Matevža
in
Binčeta
naučil
francoščine
,
in
sicer
v
štirinajstih
dneh
,
kakor
je
Binče
računil
.
Je-li
ta
mož
znal
,
kako
težavna
bode
njegova
naloga
,
to
se
ne
vé
;
dobro
pa
je
vedel
,
da
mu
bode
Binče
njegov
trud
bogato
plačal
.
Takoj
drugi
dan
se
je
začel
poduk
.
Po
Binčevem
načrtu
so
se
zjutraj
francoščine
učili
,
popoldne
so
pa
plesali
.
Binče
je
z
nenavadno
potrpežljivostjo
francoske
besede
narekoval
,
Matevž
je
pa
debelo
gledal
svojega
debelega
učitelja
.
Pri
plesu
je
Matevž
počasi
kakor
stope
vzdigoval
svoje
noge
ter
se
neukretno
motal
po
sobi
,
njegov
tovariš
je
pa
kot
prava
vrtalka
skakal
okoli
njega
,
kakor
opica
okoli
medveda
,
kterima
je
plesni
učitelj
na
vso
moč
godel
in
žvižgal
,
da
je
že
komaj
dihal
.
Tako
je
šlo
prvi
dan
.
Drugi
dan
se
je
pa
Binče
že
sila
naveličal
.
Učiteljev
ni
več
poslušal
;
ko
sta
ga
pa
ta
dva
nekako
pregovarjati
in
siliti
hotela
,
vrže
ju
iz
sobe
ter
oba
z
Lipnice
spodi
.
Če
hoče
ktera
gospica
moja
nevesta
postati
,
mislil
si
je
sam
pri
sebi
,
naj
z
mano
po
slovensko
ali
nemško
govori
in
se
po
domače
vede
.
Kaj
bi
se
še
jaz
po
francosko
pačil
!
„
Matevž
!
“
veli
svojemu
tovarišu
.
„
Jutre
zjutraj
odrineva
.
Še
danes
pojdi
gor
k
Dobrihi
!
Obljubil
mi
je
natančen
zemljevid
dati
,
kterega
bodem
potreboval
na
potovanji
.
Tega
mi
prinesi
!
Jutre
zgodaj
pa
pripravi
voz
in
naprezi
Murota
!
“
„
Nikar
tega
tako
daleč
s
sabo
jemati
!
“
odvrne
Matevž
.
„
Saj
ga
poznaš
.
“
„
Jaz
ti
to
velevam
.
Kaj
bodeš
toraj
ugovarjal
!
“
„
Pa
poskusi
,
če
hočeš
!
Bodeš
videl
:
Muro
se
bode
naveličal
,
sredi
pota
se
bode
zabrnol
ter
bode
mirno
nazaj
vozil
;
nihče
ne
bode
zamogel
tega
njegovej
trmoglavosti
zabraniti
.
“
Matevž
je
imel
prav
,
in
Binče
mu
ni
mogel
ugovarjati
.
Prihodnji
dan
sta
napregla
dva
konja
in
sicer
izmed
vseh
najbolj
pohlevna
in
počasna
,
da
se
jima
ne
bi
zopet
splašila
.
S
tema
sta
se
rano
zjutraj
odpeljala
z
Lipnice
proti
Ljubljani
.
Po
potih
,
koder
sta
se
peljala
,
bilo
je
povsod
videti
obilo
sledú
in
znamenj
vojnih
časov
.
Ljudje
so
voljni
ali
prisiljeni
dovažali
avstrijskim
vojakom
potrebnih
rečij
,
tudi
živeža
so
jim
morali
dajati
.
Večkrat
sta
potnika
srečala
z
ranjenci
preobložene
vozove
,
kteri
so
iz
bojnega
torišča
prihajali
ter
ranjene
vojake
v
bližnje
začasne
bolnišnice
prevažali
.
Sploh
se
je
v
celej
deželi
kazal
največji
nered
in
zmešnjava
.
Za
vse
to
se
pa
potnika
nista
zmenila
.
Počasi
sta
se
dalje
peljala
ter
sta
v
mraku
prišla
v
Višnjo
goro
.
Matevž
je
hotel
tam
ostati
,
Binče
je
pa
le
dalje
silil
,
ker
je
še
danes
hotel
v
Ljubljano
priti
.
A
ko
sta
oba
utrujena
na
vozu
zaspala
,
prebudi
in
ustavi
ju
nad
Višnjo
goro
vojaška
straža
ter
ju
nazaj
v
mesto
vrne
.
—
Minolo
je
že
bilo
nekaj
tednov
,
odkar
je
moral
major
Lipnico
zapustiti
in
odkar
je
Ljudmila
od
doma
pobegnola
.
V
tem
času
pa
so
začeli
Avstrijci
na
Francoze
od
vseh
stranij
hujše
pritiskati
.
Premagali
so
jih
na
Ljubeljnu
,
pregnali
so
jih
od
Karavank
proti
Ljubljani
ter
so
jim
vzeli
mesto
Kranj
.
Vendar
so
se
Francozi
kmalu
zopet
osrčili
;
posrečilo
se
jim
je
,
da
so
Kranj
zopet
ugrabili
,
nato
pa
celo
Gorenjsko
za
se
pridobili
.
Tudi
na
drugih
straneh
so
se
dobro
držali
in
zasedena
mesta
branih
,
dokler
so
mogli
.
Toda
povsod
jim
sreča
vendar
ni
bila
ugodna
.
General
Belotti
je
most
pri
Črnučah
zasedel
,
da
bi
Savo
branil
proti
avstrijskemu
nalivu
.
A
general
Fölseis
ga
je
tam
zajel
in
ves
njegov
polk
potolkel
;
celó
poveljnika
samega
je
ranjenega
ujel
.
Še
hujša
borba
pa
je
bila
z
Avstrijci
na
dolenjskej
strani
.
Pri
Šmariji
se
je
bil
postavil
polkovnik
Milutinović
ter
je
tú
pričakoval
sovražnega
napada
.
Nekega
dne
zagleda
zjutraj
rano
prve
francoske
oddelke
,
ki
so
se
po
cesti
od
Ljubljane
proti
njemu
pomikali
.
Urno
razpostavi
svoje
majhno
krdelce
na
bližnjej
višini
,
ktera
je
bila
šmarijskim
prebivalcem
prava
naravna
zaslomba
zoper
sovražnike
.
Francoska
presila
je
bila
velika
.
Po
celej
vojnej
črti
so
napadniki
Avstrijcem
mogočne
čete
nasproti
postavili
,
z
énim
bataillonom
so
jih
pa
hoteli
od
strani
zajeti
.
Milutinović
pričakuje
pomoči
od
generala
Rebrovića
,
toda
ura
je
že
štiri
popoldne
odbila
,
a
pomočnika
še
nikjer
nobenega
,
ni
bilo
.
Neustrašljivi
polkovnik
sklene
s
hrabrim
činom
rešiti
se
iz
te
zadrege
.
Stotnik
Nikić
je
oni
sovražni
bataillon
,
kteri
je
hotel
Avstrijce
na
krilu
zajeti
,
hipoma
iz
zatišja
napadel
,
v
istem
času
je
pa
tudi
polkovnik
na
vseh
krajih
na
sovražnika
planol
.
Hud
boj
se
vname
,
a
zmaga
je
bila
slednjič
vendar
na
strani
domačinov
.
Zvečer
se
začnó
Francozi
nazaj
proti
Ljubljani
pomikati
iz
onega
osodepolnega
kraja
,
kjer
so
okoli
pet
sto
mrtvih
in
ranjenih
vojakov
na
bojnem
polji
pustili
ter
izgubili
blizu
sto
od
Avstrijcev
ujetih
ljudij
.
Po
tej
zmagi
je
bilo
pa
tudi
Milutinovićevo
majhno
krdelce
tako
oslabljeno
,
da
bi
ne
moglo
več
drugega
napada
odbiti
.
Polkovnik
je
zatorej
nazaj
odrinol
proti
Višnjej
gori
,
ter
se
je
na
sosednjih
gorah
blizu
mesta
z
generalom
Rebrovićem
utaboril
in
utrdil
.
Drugi
dan
so
pa
že
za
njim
pridrli
Francozi
;
v
mestu
so
se
naselili
in
bližnji
grad
zasedli
.
Odslej
sta
oba
nasprotnika
skrbno
drug
drugega
opazovala
,
da
bi
se
prilično
zgrabila
in
merila
.
Take
so
bile
razmere
v
višnjegorskej
okolici
,
ko
se
je
Binče
z
Matevžem
tja
pripeljal
.
Umevno
je
bilo
,
da
Francozi
čez
svoje
prednje
straže
niso
pustili
nikomur
uhajati
.
Ljudje
v
mestu
so
bili
Francozom
nezvesti
in
nezanesljivi
.
Marsikdo
izmed
njih
bi
utegnol
mimo
straž
skrivši
k
Avstrijcem
uskočiti
ter
jim
vse
razmere
in
skrivnosti
o
francoskih
naklepih
,
o
njih
četah
in
legah
ovaditi
.
Zato
so
stražniki
Binčetu
zabičili
,
da
tudi
drugi
dan
ne
sme
mesta
zapustiti
,
in
sploh
ne
pred
bitko
,
ktera
se
ima
že
v
prihodnjih
dneh
bíti
.
Se
vé
da
se
je
Binče
strašno
jezil
in
rotil
,
a
vse
ni
nič
pomagalo
.
Vendar
ni
obupal
;
sklenol
je
voz
v
mestu
pustiti
ter
z
Matevžem
sam
peš
skrivši
po
ovinkih
in
zatišnih
stezah
iz
te
okolice
uteči
.
Pridobil
si
je
za
to
potov
veščega
moža
,
kteri
bi
ga
naj
po
noči
tihoma
iz
mesta
odpeljal
ter
ga
po
stranskih
potih
zopet
odvedel
na
cesto
,
ki
pelje
v
Ljubljano
.
Črna
noč
je
bila
zakrila
zemljo
s
svojim
temnim
krilom
.
Hladne
nočne
sapice
so
se
igrale
s
plapolečimi
plameni
stražnih
ognjev
,
kteri
so
že
jeli
drug
za
drugim
polagoma
ugašati
.
Burni
hrup
,
kterega
je
po
dnevu
delalo
veliko
mnoštvo
po
onih
krajih
nakupičenega
vojništva
,
ponehal
je
polagoma
.
Nektere
vojake
je
spanec
premagal
,
le
stražniki
so
na
odločenem
mestu
počasi
stopaje
bistrim
očesom
gledali
na
vse
strani
,
od
koder
bi
jih
utegnol
iznenaditi
—
sovražnik
.
Po
strmih
brdih
blizu
prednjih
francoskih
straž
plazile
so
se
pozno
po
noči
po
grmovji
tri
moške
postave
.
Bil
je
Binče
z
Matevžem
in
pa
njun
vodja
.
Srečno
so
se
bili
priplazili
že
do
zadnjih
straž
,
kajti
krila
jih
je
noč
in
gosta
megla
.
Vojaki
so
pohajali
na
vse
strani
ter
so
jih
večkrat
srečali
.
Marsikdo
od
njih
jih
je
od
daleč
nagovoril
,
a
na
srečo
se
je
vselej
v
obližji
oglasil
kak
stražnik
,
uhajalci
so
pa
molčé
dalje
šli
.
Dospeli
so
v
prostrano
dolino
,
kjer
so
misléč
,
da
so
že
popolnoma
rešeni
,
mirno
dalje
potovali
.
Francoske
straže
so
bili
pustili
že
daleč
odzad
na
desnej
strani
,
na
levej
strani
pak
so
bili
v
enakej
daljavi
Avstrijci
razpostavljeni
.
Hipoma
začujejo
potniki
tik
zraven
sebe
zapovedujoč
glas
:
„
Stoj
!
“
Blizu
njih
je
stal
oddelek
vojakov
,
kterih
pa
prej
zaradi
pregoste
megle
ni
bilo
mogoče
videti
.
Kaj
je
bilo
storiti
!
Na
nasprotnej
strani
bližje
avstrijskim
stražam
je
stala
samotna
koča
,
ktera
je
pa
bila
sedaj
od
prebivalcev
popolnoma
zapuščena
,
kajti
stala
je
prav
v
sredi
med
obema
sovražnima
strankama
.
Tja
se
Binče
naglo
umakne
ter
svoja
tovariša
s
sabo
potegne
.
Kočina
vrata
so
bila
odprta
;
vsi
trije
uhajalci
urno
v
vežo
planejo
,
misléč
,
da
tako
daleč
vojaki
za
njimi
ne
pridejo
.
Z
rokami
tipajo
po
steni
;
ko
pa
najdejo
vrata
bližnje
sobe
samo
priprta
,
skočijo
hitro
noter
,
da
bi
se
od
znotraj
zaprli
.
Toda
pri
vežinih
in
pri
sobinih
vratih
ni
bilo
nobenega
pripravnega
zapaha
ali
ključavnice
,
da
bi
se
pred
sovražniki
zavarovali
.
Plašno
vsi
trije
po
sobi
tavajo
.
V
tem
trenotku
pa
se
odpró
vrata
pristranske
čumnate
in
iz
nje
stopita
naglo
in
odločno
dva
avstrijska
vojaka
z
nabitimi
samokresi
v
roci
.
Ta
dva
sta
bila
takoj
prvi
dan
po
svojem
prihodu
v
te
kraje
v
onej
starej
koči
majhen
sodček
vina
zavohala
,
kterega
je
gospodar
ali
pozabil
ali
ga
pa
v
naglici
ni
utegnol
s
sabo
vzeti
.
Po
noči
sta
hodila
vojaka
pit
.
A
danes
sta
se
pač
prestrašila
,
ko
sta
zaslišala
ropot
v
bližnjej
sobi
.
Menéč
,
da
so
Francozi
,
planola
sta
z
orožjem
v
roci
v
sobo
,
toda
pri
svitu
majhne
leščerbe
,
ktera
je
jima
v
čumnati
brlela
,
spoznala
sta
,
da
so
ti
trije
mirni
in
neoboroženi
ljudje
.
Začeli
so
se
že
pogovarjati
in
popraševati
,
a
v
tem
hipu
se
zopet
vrata
odpró
in
v
sobo
stopi
pet
francosko
oblečenih
vojakov
.
Vstopivši
veli
prvi
med
vojaki
s
strogim
glasom
v
slovenskem
jeziku
:
„
Udajte
se
in
odložite
orožje
!
“
Binče
se
je
stresnol
pri
tem
glasu
,
kterega
je
dobro
poznal
.
Lipniški
strežaj
je
v
francoskej
opravi
pred
njim
stal
.
Pogled
na
tega
človeka
je
v
Binčetu
takoj
vzbudil
spomin
na
nesrečnega
brata
.
V
ognjevitem
mladenču
je
hipoma
vsa
kri
po
žilah
zavrela
;
Binče
ni
bil
nikoli
zmeren
;
vsako
reč
je
ali
popolnoma
preziral
,
ali
jo
je
pa
v
skrajnosti
pretiral
.
Pozabil
je
sedaj
,
da
je
strežaj
oborožen
vojak
,
prezrl
je
vse
tedanje
razmerje
,
pred
seboj
je
videl
le
njega
,
ki
je
sramotno
izdal
svojega
gospoda
.
Na
vseh
udih
se
tresoč
meri
nekaj
časa
s
krvavim
očesom
svojega
nasprotnika
,
nato
se
pa
ljuto
ne-nj
vrže
z
glasnim
krikom
„
Izdajica
!
Čakaj
vrag
!
Ti
si
mojega
brata
ubil
.
“
S
hudim
naskokom
je
bil
Binče
strežaja
na
tla
podrl
.
Toda
ta
je
