Tihorepčevodhod
.
Grof
Sokolski
nima
več
miru
.
Odkar
ve
,
da
je
Milica
,
bivša
hišina
lepe
soproge
,
njegova
hči
,
postal
je
ponosni
mož
ves
drug
človek
.
Strašno
kesanje
mori
njegovo
dušo
.
Grof
Sokolski
je
krasno
Katinko
,
hčer
vaškega
krojača
,
iskreno
ljubil
.
Takrat
ni
mogel
na
to
misliti
,
da
bi
javno
pripoznal
ljubico
za
svojo
soprogo
—
tega
že
stanovska
razlika
ni
pripuščala
.
Toda
mladi
grof
je
vzlic
vsemu
hotel
biti
srečen
.
Katinka
je
bila
ravno
tako
krepostna
,
kakor
lepa
,
tedaj
si
jo
je
mogel
le
preko
oltarja
prisvojiti
.
Tudi
Katinka
jo
graščakovega
sina
ljubila
,
toda
premotiti
se
ni
dala
,
dekliška
čast
jej
je
bila
več
vredna
,
kakor
strast
mladostnega
srca
.
In
vse
hinavsko
prigovarjanje
Tihorepčevo
—
lisjak
je
bil
takrat
jedini
grofov
zaupnik
—
bilo
je
zastonj
.
Katinka
je
ostala
poštena
.
Konečno
je
Tihorepec
zaljubljenemu
grofiču
nasvetoval
,
naj
se
z
ljubico
poroči
—
toda
le
navidezno
,
kajti
duhovnik
,
ki
bi
blagoslovil
zakonsko
zvezo
,
ne
bil
bi
pravcati
posvečenec
,
zakon
bi
tedaj
tudi
ne
bil
veljaven
.
Začetkoma
se
je
grof
Sokolski
branil
—
čast
,
komur
čast
gre
—
odločno
branil
,
da
bi
izvršil
tako
hudobno
nakano
.
Toda
konečno
je
strast
zmagala
—
grofič
je
privolil
;
v
tihi
polnočni
uri
se
je
na
skrivnem
kraji
poročil
z
lepo
Katinko
.
Ta
poroka
pa
ni
bila
navidezna
,
kakor
je
sedaj
grof
izvedel
,
kajti
duhovnik
je
bil
v
resnici
posvečenje
Gospodov
.
Še
več
!
Iz
tega
pravilnega
zakona
se
mu
je
porodila
hčerka
,
ki
je
sedaj
zanj
izgubljena
.
Kaki
čuti
navdajajo
grofa
,
ko
vse
to
premišljuje
!
Katinka
je
sicer
umrla
,
ko
je
odšel
na
vojsko
,
toda
zapustila
mu
je
sad
vroče
,
svete
ljubezni
.
Oj
,
kako
to
boli
,
kako
to
v
srcu
skeli
—
to
je
grozno
!
Tihorepec
mora
hčerko
iskati
,
mora
jo
v
očetov
grad
pripeljati
!
—
—
Hinavski
lisjak
je
v
svoji
sobi
zaprt
,
iz
katere
pride
še-le
ob
jednajsti
uri
,
da
obišče
lepo
grofico
.
Ta
ga
sprejme
v
svoji
spalnici
.
Vražja
ženska
se
sicer
Tihorepca
ogiba
,
toda
danes
ga
potrebuje
.
Oskrbnik
se
je
boji
,
kakor
ona
njega
.
Ko
stoji
pred
njo
,
hoče
na
dolgo
in
široko
dokazovati
svojo
nedolžnost
,
toda
grofica
mu
rezko
prereže
besedo
.
„
Molči
,
sama
vse
natanko
vem
,
kaj
mi
hočeš
povedati
,
saj
sem
vse
slišala
.
Grof
je
odločil
,
da
Te
morata
dva
lovca
spremljati
.
Kdo
sta
ta
dva
?
“
„
France
in
Boštjan
.
“
„
Oj
,
France
,
ta
mi
je
ravno
prav
,
“
vzklikne
vragica
;
„
dobro
,
ta
naj
dekleta
tudi
pripelje
.
“
„
Milostiva
gospa
—
“
„
Pusti
me
,
da
izgovorim
,
“
se
zareži
nad
njim
,
„
gotovo
je
treba
,
da
poiščeš
Milico
,
kajti
ona
je
jedini
dedič
grofovega
bogastva
.
Vem
,
da
bo
moj
soprog
dekletu
vse
zapustil
—
kajti
meni
ne
zaupa
več
—
slišal
je
marsikaj
iz
mojega
prejšnjega
življenja
,
od
kod
,
to
mi
je
še
uganjka
.
“
„
Meni
tudi
.
“
„
Jezik
za
zobmi
,
tepec
!
Saj
vse
vem
!
Težko
Ti
ne
bo
,
da
zopet
najdeš
izgubljeno
.
“
Oskrbnik
zija
v
lepo
grofico
.
„
Ne
težko
?
“
„
Ne
,
butec
,
kajti
Jurij
Skopec
in
nikdo
drugi
je
Milico
odpeljal
.
Spominjam
se
,
kako
je
bil
prijazen
ž
njo
.
Slučajno
je
izvedel
,
da
jo
imajo
v
Ljubljani
zaprto
,
kaj
tacega
je
hitro
znano
,
in
prišel
je
po
njo
,
ko
je
bila
po
pritlikovcu
iz
ječe
rešena
.
“
Tihorepec
široko
odpira
usta
.
„
Da
,
da
,
“
pravi
po
daljšem
premolku
,
„
to
je
vse
mogoče
,
in
Vaša
milost
je
tedaj
lahko
brez
skrbij
.
Če
je
Milica
pri
Juriju
Skopcu
,
postala
je
njegova
ljubica
.
Tako
pa
Vam
ne
more
postati
nevarna
.
“
Grofica
z
nogo
zacepta
.
„
Ti
si
in
ostaneš
butec
,
“
sika
,
„
mojega
soproga
bi
vse
to
malo
brigalo
.
Poznam
ga
,
zadovoljen
bo
,
da
le
zopet
objame
svojo
ljubo
hčerko
.
Krojačeva
Katinka
je
bila
njegova
prva
ljubezen
,
in
ta
se
ne
da
tako
lahko
iz
srca
izruvati
,
ali
si
me
razumel
?
“
„
Razumem
!
“
„
To
je
tudi
Tvoja
sreča
,
sicer
bi
drugače
s
Teboj
govorila
.
France
ne
pozna
drugega
kakor
denar
.
Podkupiti
ga
mi
moraš
!
“
„
Čemu
?
“
„
Da
umori
deklino
,
“
škriplje
furija
,
„
jaz
sama
moram
podedovati
veliko
grofovo
bogastvo
,
jaz
sama
.
“
Tihorepec
se
prestrašen
na
stol
sesede
.
Iz
govora
vražje
ženske
dobro
čuje
,
da
jej
je
tudi
že
grof
nadležen
—
gotovo
se
hoče
tudi
njega
iznebiti
.
„
Ti
boš
storil
,
kar
Ti
velevam
,
“
pravi
grofica
zamolklo
.
„
Da
,
da
,
“
stoka
on
ter
zopet
na
noge
poskoči
.
„
Ne
blebetaj
mi
samo
:
da
,
da
;
s
tem
še
nisem
zadovoljna
.
Tebi
,
grdoba
,
ne
bo
težko
,
vrniti
se
in
poročati
,
da
Milica
več
ne
živi
.
“
„
To
bo
že
France
vse
preskrbel
.
“
„
Verjamem
,
toda
v
roke
hočem
dobiti
jasen
dokaz
.
Tu
sem
glej
,
Tihorepec
—
kaj
je
to
?
“
Grofica
mu
pokaže
košarico
.
Čudne
oblike
je
,
kakor
pinja
,
katero
nosijo
učeni
zdravniki
na
glavi
.
Lepa
žena
sedaj
dvigne
pokrov
.
Znotraj
je
košarica
z
neprijetno
dišečo
volno
podložena
.
Pomoli
mu
košarico
.
„
To
boš
sabo
vzel
.
“
„
Čemu
pa
,
milost
?
“
„
Tepec
,
čemu
so
pa
košare
,
kakor
da
vanje
spravljamo
stvari
.
Prinesel
mi
jo
boš
nazaj
napolnjeno
.
“
„
Napolnjeno
?
“
„
Da
,
“
sika
lepa
kača
,
„
ta
košarica
ima
lastnost
,
da
nikdo
ne
more
izvohati
,
kaj
je
v
njej
.
Tudi
mrtvaškega
smradu
se
ne
čuti
iz
nje
.
“
„
Ka
—
aj
?
“
„
Oblika
košarice
Ti
mora
že
povedati
,
da
gre
vanjo
ravno
—
človeška
glava
!
“
„
Človeška
glava
?
“
„
Da
,
Miličina
glava
,
“
šepeta
hudobica
.
„
Prinesti
mi
jo
moraš
v
dokaz
,
da
prokleta
deklina
ni
več
med
živimi
!
Da
,
njeno
glavo
moram
imeti
,
in
to
čim
preje
,
tem
bolje
!
“
Tihorepec
je
hudobnež
,
da
ga
večjega
ni
treba
iskati
,
toda
po
celem
životu
se
trese
,
ko
drži
osodepolno
košarico
v
roki
.
—
„
Tebi
ne
bo
treba
,
da
jo
umoriš
,
to
je
lovčeva
stvar
.
Tu
mi
moraš
nekaj
druzega
preskrbeti
—
naj
se
zgodi
,
kakor
se
hoče
.
Pripeljati
mi
moraš
bivšega
lovca
Jurija
,
in
obogatim
Te
,
kakor
se
Ti
ni
nikdar
sanjalo
.
“
Oskrbnik
se
grozno
skremži
.
„
Da
,
da
,
to
bi
bilo
vse
prav
in
lepo
!
Toda
Jurij
Skopec
je
sedaj
tolovajski
glavar
.
“
„
No
,
in
kaj
je
pri
tem
?
“
„
Umori
me
pri
tej
priči
,
če
me
dobi
v
pest
.
Saj
pravijo
,
kako
je
krvoločen
.
“
„
Kdo
Ti
je
to
pripovedoval
?
“
„
Povsod
se
govori
o
tem
,
kako
grozovit
tolovajski
glavar
je
postal
.
“
„
Tem
bolje
,
ukrotila
ga
bom
.
“
„
Skopec
je
grozovit
!
“
„
Ne
verjamem
tega
.
“
„
Da
,
da
,
milost
,
Jurija
Skopca
se
vse
boji
.
“
„
Lepi
ženski
nasproti
postane
največji
krvoločnik
krotak
.
In
imeti
ga
moram
,
ali
me
razumeš
,
drugače
Te
zadavim
.
Moj
soprog
bo
kmalu
odpotoval
,
potem
sem
jaz
tukaj
samovladarica
.
Kdor
me
ne
uboga
—
boji
naj
se
me
—
poznaš
me
—
da
nikomur
ne
prizanesem
.
“
Oskrbniku
se
na
obrazu
bere
strah
.
„
Vse
bom
poskusil
,
kar
je
v
mojih
močeh
,
toda
—
“
„
Kaj
toda
?
Ne
potrebujem
Tvojih
ugovorov
,
marveč
Tvojih
dejanj
!
Kje
se
je
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
nazadnje
pokazal
?
“
„
Na
Kumu
.
“
„
Dobro
,
pojdi
tja
z
lovcema
.
Tamošnji
gojzdi
so
dobro
skrivališče
.
Bodite
previdni
,
in
za
vraga
,
posrečiti
se
Vam
mora
vse
.
Milica
mora
umreti
,
glavo
njeno
hočem
videti
,
in
pripelji
mi
Jurija
,
ali
si
me
slišal
?
“
„
Da
,
da
,
slišal
!
“
„
Tedaj
pojdi
!
“
Lepa
vragica
ga
šiloma
sune
v
skrivni
hodnik
.
Tihorepec
je
danes
že
toliko
strahu
zavžil
,
da
se
jej
ne
zoperstavlja
—
molče
odide
,
vražja
babura
pa
zmagonosno
gleda
za
njim
.
„
To
je
moj
suženj
,
“
šepeta
,
„
in
če
mo
ne
uboga
,
živel
je
zadnji
dan
,
grdoba
!
“
In
tako
pravi
sama
pri
sebi
tudi
še
drugo
jutro
,
ko
oskrbnik
z
lovcema
odhaja
.
V
njihovih
potnih
culah
pa
je
ona
košarica
,
katera
pripravljena
za
Miličino
krasno
glavico
.
Lovec
France
je
proti
visoki
nagradi
obljubil
,
da
bo
usmrtil
nesrečno
grofovo
hčer
,
kjerkoli
mu
pride
v
roko
.
Obravnave
z
židi
.
—
Sabina
se
Smukaču
približa
.
—
Zaljubljeni
tolovaj
.
Pozno
na
večer
je
že
,
ko
se
dve
temni
postavi
bližate
krčmi
na
Starem
trgu
.
Krčmar
sprejme
pozna
gosta
.
To
sta
dva
zamazana
žida
,
njujine
prekanjene
male
oči
in
kriva
nosova
pričata
,
da
sta
dva
‚
prepeličarja
‘
.
Krčmar
stopi
jima
že
v
veži
nasproti
.
„
Aj
,
tukaj
sta
,
Mojzes
in
Natan
,
“
ju
pozdravi
,
„
tako
je
prav
,
vedno
točna
,
kakor
ura
.
“
„
Seveda
,
“
noslja
Mojzes
,
„
pri
kupčiji
je
najprvo
treba
točnosti
.
Kje
pa
je
mož
,
ki
ima
nekaj
na
prodaj
?
“
„
V
zadnji
sobi
na
levo
,
saj
sta
pri
meni
znana
,
kakor
doma
.
“
Prepeličarja
se
tiho
v
tujem
jeziku
pomenkujeta
,
potem
pa
hitro
odideta
po
stopnjicah
v
prvo
nadstropje
.
Krčmar
zapre
hišna
vrata
ter
odide
v
skrivališče
,
kjer
lahko
vse
čuje
,
kar
se
govori
v
zadnji
sobi
na
levo
.
Mož
hoče
imeti
tudi
svoj
delež
od
kupčije
.
Smukač
odpre
vrata
,
ko
čuje
,
da
nekdo
prav
previdno
potrka
.
Žida
sta
mu
stara
znanca
,
s
katerima
je
imel
že
veliko
opravkov
.
„
Čudež
božji
,
“
pravi
prebrisani
Mojzes
,
ko
vstopi
,
—
„
ali
ni
to
—
“
Ne
izgovori
,
kajti
Smukač
mu
krepko
položi
široko
roko
na
usta
,
potem
pa
varno
zapre
vrata
za
prišlecema
.
Prepeličar
si
ne
stori
dosti
iz
čudnega
pozdrava
,
glavna
stvar
mu
je
—
dobiček
.
„
Srečni
so
morali
biti
zadnji
časi
,
“
pravi
Mojzes
svojemu
tovarišu
,
„
drugače
bi
Smukač
ne
bil
tako
oduren
.
“
„
Molči
,
židovska
grdoba
,
“
zarentači
orjaški
tolovaj
nad
njim
,
„
ali
Ti
nisem
že
prej
prepovedal
,
da
ne
imenuj
mojega
imena
.
“
„
Prosim
—
“
„
Jezik
za
zobmi
.
Kaftan
,
ne
,
Natan
Ti
je
menda
ime
,
stari
slepar
,
sedaj
imam
jaz
besedo
!
“
Žida
pristopita
.
Smukača
vedno
veseli
,
če
more
prepeličarja
malo
podražiti
.
Zaradi
tega
zgrabi
Mojzesa
ter
ga
tako
trdno
posadi
na
stol
,
da
mu
kar
kosti
pokajo
.
Natana
pa
sune
na
klop
,
da
britko
zaječi
.
„
Gospod
naših
očetov
,
“
stoka
Natan
,
„
meni
ni
posebno
dobro
!
“
„
Molči
,
suha
južina
,
kmalu
Ti
bo
odleglo
.
Zadnji
pot
sta
mo
oba
zopet
prav
pošteno
osleparila
,
prav
za
prav
bi
moral
z
Vama
vse
drugače
postopati
.
“
Prepeličarja
javkata
.
„
Abraham
in
vsi
proroki
,
“
cvili
navihani
Mojzes
,
„
gospod
Smu
—
“
„
Molči
,
ali
pa
Ti
nos
prikrajšam
!
“
„
Vsi
proroki
in
očaki
so
mi
priča
,
da
zadnjič
nisva
čisto
nič
zaslužila
,
da
,
v
svojo
zgubo
sva
kupila
.
Prisezava
Vam
,
gospod
!
“
„
Vajine
prisege
niso
piškavega
oreha
vredne
.
Javkati
znata
in
tarnati
,
toda
mene
ne
premotita
več
.
Danes
bodeta
morala
poštena
biti
,
drugače
—
“
„
Kaj
imate
na
prodaj
,
gospod
?
“
„
Tu
poglejta
!
“
Smukač
vzame
kos
srebra
iz
svoje
torbe
.
Srebro
se
blišči
,
še
bolj
pa
zvite
oči
prekanjenih
židov
,
katerima
se
začno
roke
tresti
.
„
Ali
imate
več
tega
blaga
?
“
„
Hahaha
,
“
smeji
se
Smukač
,
„
ali
mislite
,
da
nam
samo
jeden
košček
zadostuje
.
Do
štiri
stote
ga
je
!
“
Mojzes
in
Natan
se
hitro
pogledata
,
potem
pa
,
kakor
na
povelje
,
se
začneta
kislo
držati
.
Smukač
se
roga
:
„
Ali
Vaju
ščiplje
—
he
?
“
praša
;
„
morda
sta
se
češnja
preobjedla
?
Že
mogoče
!
“
„
Kaj
mislite
,
gospod
?
“
pravi
Natan
visokim
glasom
,
„
toda
kaj
hočeva
z
Vašim
blagom
?
Srebro
nima
nobene
vrednosti
več
.
“
„
Skoraj
zastonj
se
danes
dobiva
,
“
javka
Mojzes
.
„
Da
,
da
,
kar
na
cesti
se
lahko
pobira
.
“
Smukač
pozna
svoja
prepeličarja
.
„
Kje
pa
leži
?
“
praša
.
„
Jaz
ga
grem
hitro
pobirat
.
“
Natan
milo
stoka
.
„
Kaj
naj
Vam
ponudimo
?
Štiri
stote
srebra
!
Svinec
bi
nama
bil
ljubši
.
“
Smukač
se
po
sobi
ozira
.
„
Kaj
pa
iščete
?
“
praša
Natan
bojazljivo
.
„
Svojo
palico
,
“
zarentači
tolovaj
,
„
da
Vama
malo
namažem
umazano
kožo
.
“
„
Bog
pravični
,
kaj
se
hudujete
?
“
„
Ker
sta
oba
taka
sleparja
,
da
jih
ni
večjih
pod
milim
nebom
.
“
„
Pri
vseh
prerokih
,
poštena
sva
!
Toda
srebro
—
srebro
—
kaj
naj
počneva
ž
njim
?
“
„
Nehajte
mi
javkati
,
drugače
postanem
divji
.
Za
Vajino
poštenost
se
nobeden
pes
ne
zmeni
.
Ali
mislita
,
da
imam
čas
,
poslušati
take
bedarije
?
Hej
,
Mojzes
,
Natan
,
ali
kupita
srebro
,
da
ali
ne
?
“
„
Saj
bi
se
dalo
za
pozneje
spraviti
,
“
pripomni
Natan
bojazljivo
.
„
Mogoče
se
mu
cena
poviša
.
Sedaj
pa
ni
več
vredno
,
ko
navaden
kremen
,
nobeden
človek
bi
ga
nama
ne
odkupil
.
“
—
Smukač
pozna
svoje
ljudi
.
Preteč
se
ozre
v
kot
,
kjer
stoji
njegova
potna
gorjača
—
češ
,
zdaj
in
zdaj
bo
plesala
po
vajinem
hrbtišču
!
„
Poberita
se
mi
vun
!
“
zarentači
nad
njima
,
„
hitro
—
vun
,
poklicati
bom
dal
Abrahama
,
ž
njim
se
bom
že
pobotal
!
“
Sedaj
nastane
pravi
sodni
dan
.
Mojzes
in
Natan
klepetata
,
kakor
bi
bilo
tu
celo
zborovanje
—
prosita
,
moledujeta
,
zatrjujeta
,
prisegata
—
toda
Smukač
ostane
miren
sredi
babilonskega
kričanja
.
„
Jezik
za
zobmi
!
“
zarujove
,
tukaj
ni
židovska
šola
.
Ali
hočeta
,
da
Vaju
vun
vržem
?
Jaz
bom
obravnaval
sedaj
z
Abrahamom
.
“
„
Midva
plačava
mnogo
več
!
“
javka
Mojzes
.
„
Tako
—
tako
,
ravnokar
pa
nista
hotela
čisto
nič
ponuditi
!
No
,
jaz
sem
Vaju
sit
;
glejta
,
da
se
mi
takoj
izpred
oči
zgubita
!
“
„
Ne
,
ne
,
poslušajte
vendar
,
strogi
gospod
,
saj
beseda
ni
konj
!
“
—
„
Tedaj
govorita
,
kakor
se
gre
,
jaz
nimam
časa
!
“
„
Tedaj
štiri
do
pet
stotov
ga
je
?
“
praša
Mojzes
.
„
Tako
nekako
.
“
Prepeličar
imenuje
skromno
svotico
,
toda
komaj
izgovori
zadnjo
besedo
,
že
se
urno
skrije
za
veliko
mizo
.
In
urnost
njegova
je
bila
na
pravem
mestu
,
kajti
Smukač
togotno
dvigne
svojo
orjaško
pest
.
„
Prokleti
slepar
,
“
preti
tolovaj
,
„
zdaj
Te
moram
pa
vendar
zgrabiti
in
skozi
okno
na
dvorišče
k
ljubljanskim
podganam
vreči
.
“
—
„
Le
ne
jeze
,
ta
škoduje
,
“
tarna
Mojzes
.
„
Kako
si
upaš
,
tako
oderuško
ceno
imenovati
?
“
zarujove
Smukač
.
Prestrašeni
Mojzes
svoto
hitro
podvoji
,
kajti
Smukačeva
pest
je
že
v
nevarni
bližini
.
„
Lopov
,
“
zagrmi
Smukač
,
„
čakaj
,
če
Te
jedenkrat
dobim
v
pest
!
“
„
Čudež
božji
,
“
javka
Mojzes
,
njegov
tovariš
pa
se
za
dva
stola
postavi
,
—
„
čudež
božji
,
ali
je
gospod
hud
!
Kupčijo
naj
napravim
,
rad
storim
to
,
toda
tepen
biti
ne
maram
.
Potem
me
kupčija
nič
ne
veseli
.
“
Smukač
se
ne
da
premotiti
.
Taki
prizori
,
kakor
danes
,
so
se
že
večkrat
vršili
,
zaradi
tega
prične
prepeličarja
po
sobi
pojati
,
in
vrhu
tega
ju
sem
ter
tje
malo
pod
rebra
sune
.
Mojzes
in
Natan
prestrašena
stokata
,
toda
ne
preglasno
,
kajti
prič
nočeta
imeti
,
ko
sklepata
tako
zanimivo
kupno
pogodbo
.
—
Konečno
Smukač
odneha
.
Žida
se
oddahneta
.
„
Tako
,
“
pravi
tolovaj
,
„
sedaj
imata
pet
minut
časa
,
da
se
premislita
,
če
se
do
tedaj
ne
zjedinita
,
vržem
vaju
vun
in
dam
poklicati
Abrahama
.
“
Zaradi
Abrahama
nastane
zopet
tarnanje
in
klepetanje
,
potem
pa
prepeličarja
glavi
skupaj
stisneta
in
se
živahno
v
židovskem
jeziku
posvetujeta
.
Pet
minut
še
ne
preteče
,
ko
ponudita
svoto
,
katera
se
Smukaču
še
smešno
nizka
,
vendar
pa
vsaj
tolika
zdi
,
da
se
prične
na
podlagi
nje
s
kupcema
dalje
pogajati
.
Po
daljši
razpravi
obljubita
Mojzes
in
Natan
,
da
prevzameta
srebro
za
primerno
ceno
.
Smukač
pri
tem
žejen
postane
.
Hitro
se
z
židoma
še
dogovori
,
kje
se
bodo
drugi
dan
snidli
,
potem
pa
gre
vzlic
pozni
uri
še
v
pritličje
,
da
si
malo
namoči
suho
grlo
.
Gostilna
sedaj
ni
prazna
.
Krčmar
ima
pri
steklenicah
opraviti
,
za
mizo
pri
oknu
pa
sedi
kmetica
.
„
Raca
na
vodi
,
“
mrmra
Smukač
,
„
ta
pa
menda
ni
napačna
.
Ko
bi
človek
le
mogel
njen
obraz
videti
!
“
K
točilni
mizi
pristopi
.
„
Ali
je
to
Vaša
hči
?
“
praša
krčmarja
.
„
Ne
,
“
odgovori
ta
tiho
,
„
tujka
je
,
ki
jutri
naprej
potuje
.
Sicer
pa
živahno
dete
,
ki
menda
kako
šalo
razume
,
in
lepa
je
tudi
,
da
je
kaj
!
“
Te
besedo
zadostujejo
,
da
hitro
vzbude
Smukačevo
radovednost
.
Tujka
se
navidezno
ne
briga
zanj
—
skozi
okno
zre
,
čeravno
je
zunaj
tema
,
kakor
v
peklu
.
Tolovaj
se
vsede
k
sosedni
mizi
,
krčmar
pa
hiti
iz
sobe
,
da
preskrbi
naročeno
jed
in
pijačo
.
Tu
se
tujka
obrne
.
Sabina
Rotenturska
je
.
Žar
iz
njenih
krasnih
očij
zadene
tolovaja
,
kateremu
vsled
njene
nenavadne
lepote
nastane
gorko
pri
srcu
.
„
Ta
gotovo
ni
kmetica
,
“
misli
si
Smukač
,
ko
se
prvega
presenečenja
otrese
,
„
ne
,
take
rožice
ne
cveto
na
kmetih
.
In
pa
te
nežni
,
beli
ročici
,
oho
,
to
je
skrivnostna
ženska
,
stavim
,
da
je
preoblečena
.
“
Radovednost
njegova
postaja
vedno
večja
.
Smukač
ni
mevža
,
kakor
je
to
svojemu
prijatelju
Cekinarju
oporekal
,
kadar
se
gre
za
to
,
da
so
z
lepo
deklico
seznani
.
„
Vi
ste
na
potovanji
,
če
se
ne
motim
,
“
prične
tolovaj
,
ki
dobro
opazi
,
kako
ga
Sabina
pogleduje
.
„
Tako
je
,
“
odgovarja
ona
zvonkim
glasom
,
„
v
Ljubljani
le
prenočujem
,
da
se
nekoliko
okrepčam
.
“
Smukač
jo
nekoliko
začuden
gleda
od
nog
glave
.
„
Oprostite
,
da
sem
toliko
predrzen
,
toda
zdi
se
mi
,
da
ta
gostilna
ni
pravo
prenočišče
za
Vas
.
Tu
sem
prihajajo
večkrat
gostje
,
ki
niso
navajeni
,
posebno
oliko
kazati
nasproti
lepim
ženskam
.
“
Sabina
ostane
popolnoma
mirna
.
„
Ne
bojim
se
takih
surovežev
,
“
pravi
malomarno
.
Smukač
osupne
.
Kaj
naj
to
pomeni
?
Ali
je
ženska
kak
vohun
?
Ne
bilo
bi
prvipot
,
da
bi
oblastnije
tako
žensko
za
poizvedovanje
o
ubeglih
zločincih
poslale
med
svet
.
Mogoče
pa
jo
tudi
,
da
je
navidezna
kmetica
sama
ubegla
hudodelnica
,
ki
so
pred
preganjalci
skriva
.
„
Kam
pa
ste
jutri
namenjena
?
“
praša
Smukač
lepega
dekleta
.
„
Na
Dolenjsko
proti
Mokronogu
,
“
odgovori
ona
hitro
.
„
Tako
,
tako
,
tjekaj
se
tudi
jaz
jutri
povrnem
.
Ali
sama
potujete
?
“
„
Sama
.
Zakaj
pa
ne
?
“
„
Pot
je
nevarna
ter
vodi
skozi
gojzde
.
Lahko
bi
se
Vam
kaj
neprijetnega
pripetilo
.
“
„
Kaj
neki
?
“
praša
tujka
smehljajočim
so
obrazom
.
„
No
,
recimo
,
da
Vas
sreča
tolpa
rokovnjačev
!
“
„
Ti
bi
mi
gotovo
nič
žalega
ne
storili
,
“
odgovarja
Sabina
mirno
,
oči
pa
se
jej
svetijo
kakor
risu
v
temni
noči
.
Smukača
prevzame
radovednost
.
Nenavadno
je
že
,
da
tako
lepa
ženska
prenočuje
v
gostilni
,
ki
ni
na
najboljšem
glasu
.
Potem
potuje
brez
spremstva
—
po
nevarnih
pokrajinah
,
kjer
tolovaji
rogovilijo
—
ni
dvojbe
,
da
se
noče
ljudij
izogibati
.
—
Smukač
je
sedaj
preverjen
,
da
je
to
ubegla
jetnica
,
ki
se
preoblečena
hoče
preganjalcem
izmuzniti
.
„
Jutri
popoludne
potujem
proti
Št.
Rupertu
,
“
pravi
,
„
lahko
bi
Vas
na
poti
spremljeval
,
imate
vsaj
jednega
zaščitnika
poleg
sebe
.
“
—
„
To
bi
mi
bilo
prijetno
,
“
smehlja
se
Sabina
,
„
Vašo
ponudbo
hvaležno
sprejmem
.
“
„
Ta
ni
budalasta
,
“
misli
si
tolovaj
.
„
Ko
bi
naju
pa
kdo
napadel
,
“
pristavi
glasno
,
„
recimo
,
—
da
naju
sreča
tak
tolovajski
glavar
s
svojimi
tovariši
?
Mogoče
celo
zloglasni
in
predrzni
Jurij
Skopec
?
Kaj
pa
bi
Vi
k
temu
rekla
?
“
Sabina
se
zopet
nasmehlja
.
„
Kaj
naj
rečem
—
potem
bi
vsaj
tega
slovitega
moža
spoznala
.
Umoril
bi
me
vendar
ne
.
“
„
To
sicer
ne
—
toda
—
“
Smukač
jo
prašaje
pogleda
.
„
E
kaj
,
“
pravi
Sabina
lahkomišljeno
,
„
jaz
grem
jutri
v
Mokronog
,
in
ko
bi
me
kar
dve
taki
tolovajski
četi
pričakovali
.
“
Smukač
sedaj
vse
ve
.
Po
njegovem
prepričanji
je
lepa
tujka
ubegla
zločinka
,
ki
bi
se
gotovo
tudi
tolovajem
pridružila
,
samo
da
se
odtegne
kazni
.
—
Sabina
menda
sluti
njegovo
modrovanje
.
Spoznati
dá
v
prikritih
besedah
,
da
ima
tolovaj
s
svojo
domnevo
prav
,
in
pri
tem
ne
pozabi
,
žarovito
pogledovati
krepkega
moža
.
Smukaču
to
ugaja
.
Sladko
se
muza
,
ko
si
misli
,
da
bi
mogoče
ta
razkošna
,
zapeljiva
lepotica
postala
njegova
ljubica
.
Ha
,
ko
bi
imel
tako
nevesto
,
zavidali
bi
ga
vsi
tovariši
!
Smukač
je
že
zaljubljen
.
In
ko
se
tolovaj
v
teh
prijetnih
sanjah
ziblje
,
ne
sluti
,
da
je
Sabina
Rotenturnska
odposlana
,
poizvedeti
,
kje
je
Jurij
Skopec
s
svojimi
ljudmi
,
da
hoče
‚
črnega
Jurija
‘
in
njegove
tolovajske
tovariše
izročiti
sodniji
in
—
krvniku
!
Pri
glumačih
.
—
Miličino
trpljenje
.
—
Svidenje
.
—
Strah
pred
pritlikovcem
.
Prekanjeno
in
zvito
je
glumačica
rešila
sobe
in
Milico
iz
samostana
.
Preoblečeni
menih
je
prvo
noč
od
ključavnice
odtisek
z
voskom
preskrbel
,
Herkul
,
prejšnji
ključavničar
,
je
po
dolgem
trudu
ključ
ponaredil
,
in
zadnjo
noč
so
preoblečeni
glumači
mrtvaški
sprevod
vprizorili
ter
v
velikanski
krsti
svojo
načelnico
in
Milico
odnesli
iz
samostana
.
Viharna
noč
jim
je
bila
ravno
ugodna
,
in
kmalu
so
bili
daleč
od
samostana
v
varnosti
.
Sedaj
so
glumači
v
zelenem
gojzdu
blizo
Mirnepeči
.
Milica
je
udana
v
svojo
usodo
.
Kaj
naj
ubogo
dete
tudi
stori
?
—
Obsojena
,
preganjana
,
pojana
,
taka
mora
Milica
pri
glumačih
ostati
—
mora
,
kajti
strogo
jo
čuvajo
.
Vsak
dan
se
mora
nesrečnica
na
vrvi
tako
dolgo
vaditi
,
da
popolnoma
onemore
.
Koliko
časa
bo
trajalo
še
to
grozno
življenje
?
Milica
večkrat
prosi
nebeškega
Očeta
,
naj
jej
pošlje
rešilno
smrt
—
vzame
k
sebi
v
nebesa
,
kjer
upa
najti
svoje
stariše
—
ljubljeno
mater
,
katere
ni
nikdar
poznala
.
Uboga
Milica
!
Večkrat
se
spominja
lovca
na
Sokolskem
,
moža
,
katerega
njeno
čisto
srce
tako
iskreno
ljubi
.
Kje
je
sedaj
Jurij
Skopec
?
Ali
so
ga
zaprli
—
ali
stoče
v
gnusni
ječi
,
ali
pa
je
utekel
preganjalcem
?
Nenadoma
Milica
zve
celo
resnico
.
Danes
je
morala
zopet
dolgo
časa
na
vrvi
vaditi
pod
vodstvom
vražje
načelnice
,
ki
premnogokrat
z
bičem
po
nežnih
Miličinih
plečih
udriha
,
če
misli
,
da
ubogo
dekle
ne
napenja
vseh
svojih
močij
.
Sedaj
leži
revica
v
mehkem
mahovji
,
Herkul
jo
straži
,
burkež
pa
sedi
z
glumačico
pri
malem
ognju
.
Zadnja
dva
sta
v
živahnem
razgovoru
.
„
Treba
nam
je
zelo
paziti
,
“
sliši
Milica
svojo
mučiteljico
pripomniti
,
„
kajti
če
se
ne
čuvamo
,
dobimo
od
tolovajev
lahko
jako
neprijeten
obisk
.
“
„
Ne
verjamem
,
načelnica
,
da
je
Jurij
Skopec
tu
v
bližini
,
“
pomiruje
burkež
.
Milica
postane
pozorna
.
„
Naj
bo
,
kjer
hoče
,
“
odgovarja
babura
,
„
toda
previdnost
nikjer
ne
škoduje
.
Lepa
dekleta
so
pri
nas
,
katerih
se
tolovaji
nikdar
ne
branijo
,
in
Milico
bi
nam
še
posebno
gotovo
odpeljali
.
Ta
je
prekrasna
,
izgubljena
bi
nam
bila
na
veke
,
ko
bi
jo
rokovnjači
dobili
v
pest
.
“
„
Tu
imate
prav
,
“
pritrjuje
burkež
,
„
toda
ne
bojte
se
,
načelnica
,
pazili
bodemo
dobro
.
Jurij
Skopec
nam
nobenega
dekleta
ne
bo
odpeljal
,
najmanj
pa
Milico
.
“
Glumačica
vstane
ter
gre
k
Milici
,
ki
o
tem
premišljuje
,
kar
je
ravnokar
slišala
.
„
Le
ne
hlini
se
preveč
utrujeno
,
“
krega
se
hudobica
.
„
Toda
za
danes
naj
bo
dosti
,
jej
in
vlezi
se
spat
.
Jutri
bodeš
zopet
vadila
.
Postati
moraš
plesalka
na
vrvi
,
kakoršne
je
ni
na
svetu
.
Ali
si
me
razumela
?
“
Milica
jo
boječe
pogleda
.
„
Kdo
je
Jurij
Skopec
?
“
praša
v
strahu
.
„
Neumnica
—
kdo
neki
,
kakor
tolovajski
glavar
,
ki
si
je
pridobil
grozovito
ime
.
Kaj
pa
Te
to
prav
za
prav
briga
—
ali
se
morda
bojiš
,
da
bi
Te
odpeljal
med
svoje
roparske
prijatelje
—
he
?
“
Milica
glavo
povesi
.
„
Jurij
Skopec
—
Jurij
Skopec
,
“
to
ime
jej
ne
gre
iz
spomina
.
Ali
je
to
res
ljubček
njenega
srca
?
Ime
sicer
ni
navadno
,
toda
zakaj
bi
ne
mogel
biti
še
jeden
človek
jednacega
imena
?
Ali
je
res
bivši
ponosni
lovec
v
svoji
obupnosti
šel
mej
tolovaje
?
Ko
bi
Milica
to
mogla
poizvedeti
!
Mož
blagega
značaja
,
katerega
se
njena
neomadeževana
duša
tako
iskreno
oklepa
—
pa
rokovnjač
?
Globoko
vzdihne
.
„
Ljubila
bi
ga
vendar-le
—
do
smrti
—
da
,
še
preko
groba
,
“
šepetajo
njene
rudeče
ustnice
.
Milica
se
naenkrat
zgane
.
Izza
grmovja
prihajajo
čudni
glasovi
,
nekako
grgranje
,
ki
prihaja
vedno
bliže
.
Glumači
poskočijo
.
„
Hej
,
kaj
pa
je
to
?
“
zakliče
Herkul
prestrašen
ter
zgrabi
orožje
.
V
nizkem
grmovji
se
lomijo
veje
,
nekdo
lomasti
skozi
goščavo
,
majhna
postava
se
prikaže
,
ki
kakor
divja
zver
drvi
na
plano
.
Milica
glasno
zavpije
.
Tu
je
njen
rešitelj
,
njen
zaščitnik
v
največji
sili
,
norec
s
Sokolskega
gradu
,
ki
poleg
nje
kleči
.
Toda
kakošen
je
nesrečnež
!
Obleka
visi
v
capah
od
njega
,
obraz
njegov
je
bled
in
vpadel
—
ubožec
gotovo
že
več
dni
ni
užival
in
trpi
hudo
lakoto
.
Toda
oči
se
mu
radosti
svetijo
,
iz
grla
pa
mu
prihajajo
vedno
in
vedno
čudni
glasovi
,
saj
je
vendar
sedaj
našel
ono
,
katero
je
veliko
dnij
iskal
.
Mogočni
Herkul
priskoči
,
ker
meni
,
da
se
je
sovražnik
priklatil
.
Z
orjaško
pestjo
ga
hoče
pobiti
.
Milica
to
pravočasno
zapazi
.
Nežni
njeni
ročici
ga
objamete
,
s
svojim
vitkim
životom
ga
brani
nevarnosti
pred
surovežem
.
„
Ne
,
ne
!
“
kriči
uboga
prestrašena
deklica
,
„
ne
tepite
ga
,
to
je
moj
zaščitnik
,
revež
,
ki
je
nem
!
Nikomur
noče
nič
žalega
storiti
!
“
Sedaj
se
glumačica
približa
.
Ta
koj
spozna
človeka
,
ki
je
takrat
z
nevarnostjo
lastnega
življenja
rešil
Milico
iz
ljubljansko
ječe
.
„
Aj
,
to
človeče
je
,
“
pravi
brezsrčno
,
„
kaj
nam
more
ta
koristiti
?
Samo
nadležen
nam
bo
,
najbolje
je
,
da
se
ga
kmalu
iznebimo
.
“
Herkula
pogleda
.
„
Pa
naj
ga
v
goščavo
vleče
in
hitro
pošlje
v
krtovo
deželo
,
da
nam
ne
napravi
še
sitnosti
!
“
Velikan
takoj
razume
,
kaj
mu
hoče
gospodarica
s
tem
pogledom
reči
.
Glumačica
zgrabi
Milico
za
roko
,
in
jo
potegne
od
pritlikavca
k
sebi
.
„
Kaj
braniš
tega
norca
?
“
sika
vražja
grdoba
,
„
kaj
hočemo
s
to
pokveko
pričeti
?
Naj
si
sam
pripiše
,
da
je
za
Tabo
lazil
!
Proč
ž
njim
!
“
Milica
je
vsa
iz
sebe
.
„
On
je
moj
jedini
prijatelj
,
moj
varuh
,
“
tuguje
.
„
Rešil
me
je
iz
mučilnice
.
“
„
Kaj
je
to
meni
mar
?
“
rentači
babura
.
„
Da
Te
je
rešil
,
je
prav
,
toda
s
tem
je
stvar
končana
.
Jaz
ga
ne
potrebujem
—
proč
ž
njim
!
“
Glumačica
vleče
jokajočo
Milico
v
voz
,
Herkul
pa
zgrabi
norca
za
roko
.
Tira
ga
v
grmovje
,
kjer
ga
hoče
zadaviti
.
Voljno
kakor
jagnje
gre
pritlikavec
ž
njim
—
vdan
v
svojo
usodo
,
potrt
,
brez
upora
.
„
S
tem
bom
kmalu
gotov
,
“
mrmra
Golijat
,
„
v
nekaterih
minutah
ne
bo
več
zemlje
tlačil
!
“
Kmalu
potem
čujejo
glumači
,
da
nekdo
za
grmovjem
težko
stoka
,
še
zamolldel
ter
kratek
krik
—
potem
je
zopet
vse
tiho
.
„
Pokveka
je
preskrbljena
,
“
godrnja
burkež
,
„
Herkul
ga
je
zadavil
.
“
Čudno
—
Golijat
se
ne
prikaže
,
toda
nikdo
se
za
to
ne
briga
,
češ
,
mrtveca
hoče
kje
v
gojzdu
skriti
.
Pretekla
je
ura
.
Konečno
se
pa
to
pajacu
vendar
predolgo
zdi
;
v
grmovje
odide
,
da
pogleda
in
preišče
,
kje
se
njegov
tovariš
toliko
časa
mudi
.
—
Pri
prvih
korakih
pa
telebne
na
tla
,
kakor
je
dolg
in
širok
.
—
Izpodtaknil
se
jo
ob
človeka
,
ki
leži
na
tleh
.
Poleg
sebe
začuje
zamolklo
stokanje
.
To
je
Herkul
,
ki
je
ves
višnjev
in
zabuhel
v
obrazu
.
Temne
lise
na
njegovem
vratu
kažejo
,
da
ga
je
nekdo
grozovito
davil
.
—
Burkež
se
pripogne
.
„
Tri
sto
vragov
!
“
zakliče
,
„
kaj
se
je
zgodilo
,
kje
je
pritlikavec
?
“
Herkul
s
težavo
odpre
svoje
s
krvjo
podlite
oči
.
Nekaj
časa
se
ozira
okrog
,
kakor
bi
se
ne
zavedal
,
potem
se
še-le
domisli
zadnjih
dogodkov
.
„
Zrak
—
zrak
,
“
grči
:
„
zver
prokleta
—
spak
mi
je
kakor
divji
maček
skočil
na
ramo
davil
!
Zakaj
mi
nisi
pomagal
?
“
„
Človek
,
vendar
pomisli
,
kdo
je
pa
kaj
tacega
pričakoval
!
“
„
Hudič
je
mene
—
namestu
jaz
njega
!
—
Zrak
—
zrak
—
dušim
se
.
—
Zlodej
ima
železne
kremplje
!
“
Sedaj
so
jima
tudi
glumačica
pridruži
.
Zaprla
je
plakajočo
Milico
v
voz
,
ko
pa
sodaj
izve
,
kaj
se
je
zgodilo
,
začne
kar
besneti
.
„
Kaj
tacega
pa
še
ni
bilo
!
“
kriči
babura
,
„
hitro
,
tecite
za
njim
,
spak
je
bil
skoro
izstradan
,
ne
more
še
prav
daleč
od
tod
biti
.
“
Herkul
z
glavo
težavno
zmaje
.
„
Ta
nam
jo
je
že
davno
upihal
!
Kdor
ima
še
tako
moč
,
da
premaga
mene
,
ta
tudi
lahko
beži
,
da
ga
nikdo
ne
dohiti
.
Mene
je
skoraj
konec
niti
koraka
ne
morem
storiti
brez
pomoči
.
“
Burkež
ga
podpira
,
ko
vstane
.
Komaj
se
pokonci
drži
,
tako
hudo
ga
je
pritlikavec
prelomastil
.
Glumačica
to
tudi
zapazi
.
„
Spak
je
blazen
,
“
zakliče
,
„
o
tem
ni
dvomiti
,
drugače
bi
ne
imel
teh
nadčloveških
močij
.
Kaj
naj
sedaj
storimo
,
vrag
se
bo
povrnil
?
“
Vsi
se
prestrašijo
.
„
Ali
mislite
,
da
bo
nazaj
prišel
?
“
praša
burkež
z
nekim
strahom
.
„
Seveda
,
spak
bo
prišel
po
Milico
,
“
sika
vražja
ženska
in
obraz
se
jej
pri
tem
hudobno
skremži
:
„
toda
naj
le
pride
,
privezali
bodemo
po
noči
pri
vratih
v
voz
medveda
.
Raztrgal
bo
vsakega
tujca
,
ki
se
mu
približa
.
“
„
Da
,
to
je
krasna
misel
,
“
pritrdi
burkež
.
Herkul
je
vrhu
tega
,
da
je
skoro
zadavljen
,
tudi
po
glavi
dobil
nekaj
prav
krepkih
udarcev
od
pritlikavčeve
železnokoščene
pesti
.
Tako
je
slab
in
onemogel
,
da
kar
omahuje
v
glumaško
taborišče
.
Tu
ostali
člani
družbe
še-le
sedaj
izvedo
,
kaj
se
je
pripetilo
.
Vse
povprek
kriči
,
povprašuje
,
preklinja
in
rentači
—
toda
storjenega
ne
more
nikdo
predrugačiti
.
Samo
toliko
je
gotovo
,
da
je
izstradani
zraščenec
kakor
otroka
pretepel
najmočnejšega
moža
cele
družbe
,
nepremagljivega
Herkula
!
Kako
strašansko
močan
mora
biti
nesrečni
pritlikovec
!
Glumači
imajo
dolge
obraze
,
ko
opazujejo
svojega
premaganega
tovariša
!
—
To
da
misliti
.
Da
,
vsi
se
plašno
ozirajo
v
goščavo
,
boječ
se
,
zdaj
in
zdaj
bo
zlodej
planil
na
nas
!
„
Samo
besni
norci
so
tako
jaki
,
“
mrmrajo
možakarji
,
ki
so
k
vozovom
stiskajo
,
ženske
pa
so
se
tako
že
v
vozovih
poskrile
.
Načelnica
je
v
največjih
skrbeh
.
Boji
se
,
da
bi
se
spaku
vendar
posrečilo
,
odpeljati
lepo
Milico
.
Temu
je
treba
,
kar
mogoče
,
v
okom
priti
.
Večer
se
že
vlega
na
zemljo
.
Medvedu
vzamejo
torbo
raz
gobec
ter
ga
na
dolgi
vrvi
privežeje
k
vozu
,
v
katerem
biva
Milica
.
Tako
menijo
,
da
so
dosti
zavarovali
ubogega
dekliča
,
ki
v
vozu
še
vedno
preliva
britke
solze
.
Z
neprijetnimi
čuti
pričakuje
glumaška
družba
noč
,
želeč
si
,
da
bi
le
že
kmalu
minula
,
kajti
norec
,
katerega
so
tako
nesramno
in
nečloveško
hoteli
usmrtiti
,
postal
je
sovražnik
,
s
katerim
je
treba
računiti
.
Možakarji
še
pozno
čuvajo
ter
oprezno
poslušajo
na
vsak
šum
,
ki
prihaja
iz
gozda
.
Medved
togotno
godrnja
.
Ali
je
razkačeni
pritlikavec
res
zopet
v
bližini
?
V
gozdnem
taborišči
.
—
‚
Sladki
Polde
‘
.
—
Uršika
in
Cekinar
.
—
Na
nov
roparski
napad
pripravljeni
.
Jurij
Skopec
ve
,
da
bo
njegov
tovariš
Smukač
ljubljanskim
židom
prodal
priplenjeno
srebro
.
Sedaj
misli
na
novo
roparsko
podjetje
.
Vjetega
barona
Frankovskega
hoče
predrznež
še-le
pozneje
proti
visoki
odkupnini
izpustiti
,
ko
bo
že
davno
imel
Dolenjsko
za
seboj
.
Velikanski
načrti
se
rode
v
njegovi
glavi
,
razširiti
hoče
svojo
žalostno
slavo
po
vsem
znanem
jugu
—
strah
in
trepet
naj
navdaja
vse
dežele
pred
njegovim
imenom
.
Pogumni
Jurij
se
ne
plaši
nobenih
zaprek
.
Da
,
Jurij
Skopec
je
mož
,
ki
bi
si
v
drugih
razmerah
podjarmil
pol
sveta
!
Sedaj
mora
biti
še
s
skromnim
začetkom
zadovoljen
,
četa
njegova
še
ni
dosti
močna
in
trdna
,
da
bi
mogel
misliti
na
večja
podjetja
.
V
samostan
,
last
bogatega
kneza
Podstrmskega
,
hoče
najprvo
vlomiti
.
Tam
so
nakopičeni
zakladi
,
katere
so
mnogi
dolenjski
plemiči
poskrili
pred
Turki
.
To
je
Jurij
Skopec
poizvedel
.
Še
več
mu
je
znano
.
Opat
Benedikt
je
odpotoval
h
knezu
Podstrmskemu
nekaj
dni
ga
ne
bo
nazaj
v
samostan
.
To
tolovajskemu
glavarju
posebno
ugaja
,
kajti
že
pregovor
pravi
,
da
če
mačke
ni
doma
,
imajo
miši
sejm
.
In
vohuni
so
prav
poročali
.
Opata
res
ni
doma
,
zaradi
tega
je
v
samostanu
blizu
Št.
Ruperta
vse
veselo
,
posebno
pa
hlapci
.
Treba
ni
več
vražjih
žensk
pred
začarano
sobano
čuvati
—
strahovi
nimajo
v
gospodarskih
poslopjih
one
veljave
,
kakor
pa
v
samostanu
samem
.
Samostanski
hlapci
skrbe
za
to
,
da
je
vrč
na
veliki
mizi
v
družinski
sobi
vedno
poln
žlahtne
samostanske
vinske
kapljice
.
—
In
to
je
Juriju
Skopcu
znano
.
—
—
Mej
njegovimi
roparskimi
ljudmi
je
jeden
,
ki
se
kliče
za
Berliča
.
Zovejo
ga
pa
mej
seboj
vedno
s
smešnim
priimkom
‚
sladki
Polde
‘
.
Kdor
ga
tako
čuje
imenovati
,
mora
se
pač
smehljati
,
kajti
Polde
je
orjak
,
pravcati
Brdavs
.
In
pri
vsem
tem
je
jako
nevaren
človek
,
kajti
njemu
je
prav
malo
na
tem
ležeče
,
če
pošlje
koga
,
ki
mu
ni
po
volji
,
na
drugi
svet
.
Celo
Jurij
Skopec
ima
svoje
ljube
križe
in
težave
ž
njim
,
vendar
je
pa
mogočni
orjak
svojemu
neustrašenemu
glavarju
zvesto
udan
.
Polde
Berlič
ima
svoj
priimek
od
tega
,
ker
je
velik
prijatelj
vsega
,
kar
je
sladko
.
Kar
trese
se
na
pogače
,
potvice
,
kolače
,
in
sladko
vino
mu
je
največja
slast
.
Nobeden
tovariš
si
ne
upa
,
‚
sladkega
Poldeta
‘
dražiti
,
čeravno
iz
njegove
bisage
vedno
gleda
vrat
steklenice
,
polne
medu
.
—
Divji
tolovaj
ne
pozna
nobene
šale
,
nagle
jeze
je
kakor
tur
,
in
močan
kakor
medved
.
Danes
zvečer
je
posebno
slabe
volje
.
V
gojzdu
se
mu
je
ljubljena
in
pripravna
steklenica
med
razbila
.
Sedaj
sedi
pri
ognju
čmernega
obraza
ter
s
kazalcem
,
skrivljenim
v
kljuko
,
liže
med
iz
bisage
.
Nikdo
ni
toli
predrzen
,
da
bi
se
smejal
,
ko
velikanski
Golijat
svoj
sladki
kazalec
oblizuje
,
kajti
nož
in
bodalo
sta
mu
hitro
pri
roki
.
Polde
grdo
ogleduje
svojo
bisago
,
medu
ni
več
!
„
Satan
,
kuga
in
peklo
,
“
preklinja
tolovaj
,
„
hej
,
Cekinar
!
“
„
No
,
kaj
pa
češ
?
“
„
Ali
imajo
v
samostanu
,
kamor
odrinemo
,
kaj
sladkega
vina
?
Morda
tudi
kaj
pogačo
ali
potvice
?
“
„
Ne
vem
,
“
odgovori
Cekinar
,
„
toda
mislim
,
da
imajo
samostanu
dosti
dobrih
rečij
.
Sicer
tam
ni
sedaj
opata
,
toda
tudi
hlapci
se
gotovo
ne
branijo
sladčic
.
“
Tolovaji
se
začno
krohotati
.
Poldetu
se
oči
divje
svetijo
in
desnica
se
igra
z
bodalom
,
ki
mu
tiči
za
pasom
.
Vsi
naenkrat
obmolknejo
.
„
Upam
,
da
bo
tam
kaj
za-me
,
“
rujove
pošast
,
„
hahaha
,
posebno
bi
me
veselilo
,
ko
bi
mogel
nekaj
hlapcev
poklati
ter
mej
tem
slastno
zavžiti
kos
medene
potice
.
To
bi
bilo
objednem
koristno
in
prijetno
.
“
„
Čuvaj
se
,
da
Te
glavar
ne
sliši
,
“
svari
ga
Cekinar
,
„
znano
Ti
mora
biti
,
da
je
Jurij
Skopec
velik
sovražnik
nepotrebnega
prelivanja
krvi
.
“
„
Tega
ne
razumem
,
ko
je
vendar
toliko
ljudi
na
svetu
,
da
so
jeden
drugemu
napoti
,
“
godrnja
Polde
,
„
tedaj
menda
za
nekaj
samostanskih
hlapcev
tudi
ne
bo
posebna
škoda
.
Sploh
so
pa
ti
ljudje
tako
leni
,
kakor
sam
greh
.
Nekaj
jih
moram
podaviti
,
to
jači
mišice
,
in
pravi
tolovaj
se
mora
vedno
vaditi
.
Oj
—
da
—
morebiti
vendar
tam
dobim
kaj
za
pod
zobe
,
samostanske
kuhinje
so
slovite
.
Če
se
bo
kuhar
obnesel
,
krotak
bom
,
kakor
jagnje
,
sicer
pa
—
potem
—
no
,
Cekinar
saj
me
poznaš
!
“
„
Seveda
,
“
pravi
ta
,
„
poleg
nekaj
medu
tiče
v
Tebi
vsi
hudič
!
“
Poldetu
se
začno
zopet
oči
svetiti
.
„
Ali
Ti
morebiti
to
ni
prav
?
“
rentači
,
„
hej
,
Cekinar
,
meni
se
zdi
,
da
Te
koža
preveč
srbi
.
Pojdi
no
sem
,
dušica
moja
,
na
razpolago
sem
Ti
,
pojdi
sem
,
Ti
pridigar
,
da
Te
z
bodalom
malo
popraskam
!
“
„
Nehaj
mi
s
svojimi
neumnostmi
,
“
zavrne
ga
podpoveljnik
,
„
Ti
veš
,
da
sem
tudi
jaz
kratko
nasajen
.
Toda
vsi
smo
obljubili
in
prisegli
,
da
se
prepira
izognemo
,
kjer
koli
je
to
mogoče
.
Glej
,
tam-le
prihaja
glavar
.
“
Jurij
Skopec
namigne
svojemu
zaupniku
in
obadva
odideta
tja
,
kjer
so
se
utaborila
dekleta
.
Kmalu
se
rijeta
možakarja
skozi
grmovje
in
nista
še
daleč
prišla
,
ko
jasen
glas
zadoni
:
„
Stoj
!
“
Puškina
cev
so
zasveti
v
grmovji
.
„
Izvrstno
,
“
smeji
se
Jurij
Skopec
,
„
hotel
sem
jedenkrat
videti
kako
naše
zaveznice
stražijo
,
izborno
,
moja
krasna
deklica
,
tako
Vas
ne
bo
nikdo
iznenadil
.
“
Mlada
pastarica
v
zali
lovski
opravi
se
glavarjeve
pohvale
iskreno
razveseli
.
„
Kje
sta
poveljnici
?
“
praša
glavar
.
„
Pri
ognji
,
glavar
.
“
„
Prav
,
kakor
pri
nas
,
“
namigne
Jurij
Skopec
svojemu
tovarišu
,
—
„
glej
,
ali
niso
to
postale
prave
Amaconke
?
“
„
Kdo
so
to
,
Amaconke
,
glavar
?
“
„
Bojevite
ženske
v
starem
veku
,
ki
so
se
skoraj
vedno
ogibale
moških
,
da
,
ž
njimi
so
imele
krvave
boje
.
Lepa
Uršika
je
svojo
obljubo
izpolnila
in
upam
,
da
nam
bo
še
mnogo
koristila
.
“
Cekinar
molči
.
Kakor
je
ponosen
na
svojega
dekleta
,
ki
mu
mora
toliko
hvaležno
biti
,
bilo
bi
mu
vendar
ljubše
,
ko
bi
se
Uršika
v
ženski
obleki
in
z
žensko
udanostjo
pritiskala
na
njegovo
srce
.
Vedno
se
boji
,
da
se
bodo
dekleta
od
svojih
moških
zaveznikov
ločila
.
In
ta
njegov
čut
ga
vedno
bolj
navdaja
—
nič
kaj
veselo
ne
zre
v
bodočnost
.
„
Ah
,
kaj
bi
muhe
lovil
,
“
pravi
sam
pri
sebi
.
„
Tu
sedi
Uršika
pri
ognji
.
Joj
,
kako
je
zarudela
,
že
me
je
zagledala
.
Dobra
mi
je
vendar
,
ta
razkošna
,
krasna
cvetka
!
“
Od
ognja
sem
se
začuje
vesel
krik
.
Tam
stojita
Amalija
in
Uršika
v
zali
lovski
opravi
,
z
rokama
se
objemata
jedna
drugo
krog
vratu
,
kakor
da
sta
si
ravnokar
pripovedovali
svoje
skrivnosti
.
Amalija
sedaj
hiti
glavarju
nasproti
.
„
Ali
sem
Ti
še
vedno
všeč
,
ljubček
,
“
šepeta
,
„
celo
v
moški
obleki
?
“
„
Ti
si
vedno
lepa
,
“
pravi
Jurij
Skopec
ter
jo
z
roko
po
gorečem
licu
gladi
,
„
Ti
si
celo
v
lovski
opravi
krasna
—
z
bodalom
in
samokresom
za
pasom
.
In
Vi
,
Uršika
,
ste
svoje
straže
izvrstno
izvežbala
.
“
Bivša
pastarica
se
ponosno
smehlja
.
„
Potrudimo
se
vse
,
kar
je
mogoče
,
glavar
,
“
glasi
se
njen
odgovor
,
„
v
slučaju
nevarnosti
se
bodemo
borile
kakor
Vaši
možakarji
.
“
„
No
,
tega
menda
še
tako
kmalu
ne
bo
treba
,
toda
pri
poizvedbah
nam
lahko
koristite
.
Danes
po
noči
bi
rad
obiskal
bližnji
samostan
.
Mogoče
bodemo
že
sedaj
srečo
imeli
,
če
ne
,
pa
vsaj
poizvemo
,
kar
nam
v
prihodnje
hasne
.
“
„
Oj
,
pri
tem
tudi
me
lahko
pomagamo
,
“
vsklikne
Uršika
.
„
Ne
,
ne
,
tako
daleč
šo
nismo
.
Dobile
ste
nekaj
ženskih
oblek
.
Jedna
naj
gre
z
nami
,
samo
jedna
.
Biti
mora
to
predrzna
in
jezik
jej
mora
biti
dobro
namazan
.
Katera
bi
bila
za
to
najpripravnejša
?
“
„
Lenčika
,
“
odgovori
hitro
Uršika
,
„
to
Vam
je
dekle
,
ki
ni
na
glavo
padlo
.
Tudi
obleka
je
kakor
navlašč
zanjo
narejena
.
Ali
naj
se
preobleče
?
“
„
Da
,
in
kolikor
mogoče
hitro
,
“
pritrdi
Jurij
,
„
za
pol
ure
odrinemo
.
Lenčiko
pričakujem
pri
straždh
.
Le
žuri
naj
se
!
“
Glavar
prikima
Uršiki
in
stopi
z
Amalijo
na
stran
.
Cekinar
porabi
to
ugodno
priliko
.
Hipoma
stoji
poleg
Uršike
.
„
Srček
moj
,
“
šepeta
mladi
tolovaj
,
„
kedaj
bom
jedenkrat
mogel
biti
sam
s
Tabo
?
“
Deklica
ga
iskreno
pogleda
.
„
Potrpežljivost
je
prva
dolžnost
vsakega
viteza
,
“
ga
draži
,
„
kdor
ljubi
,
mora
tudi
trpeti
.
Rada
Te
imam
—
to
veš
,
France
,
toda
sedaj
še
ni
čas
,
da
postanem
popolnoma
Tvoja
.
Poklicala
Te
bom
,
ljubček
—
zanašaj
se
na
to
!
“
Tolovaju
se
obraz
kisa
.
„
O
moji
potrpežljivosti
si
menda
že
prepričana
.
“
„
Oj
,
Ti
modrost
,
“
se
smeji
ona
,
„
cela
dva
dneva
že
čakaš
—
to
je
neznansko
dolgo
.
Bodi
vendar
pameten
,
France
,
tu
nimava
priložnosti
,
da
bi
mogla
zaupno
kramljati
.
Prijateljica
Amalija
me
skoro
nikdar
ne
zapusti
.
“
„
Če
bo
pa
s
tolovajskim
glavarjem
skupaj
?
“
„
Do
tega
se
bo
še
nekaj
vode
odteklo
.
Kolikor
mi
je
znano
,
šli
bomo
iz
teh
krajev
.
Jurij
Skopec
je
govoril
o
skrivališču
,
kjer
bomo
ustanovili
glavni
tabor
,
toda
še-le
,
ko
bomo
nabrali
dosti
plena
.
Potem
,
ljubček
,
potem
Te
bom
poklicala
,
—
poprej
pa
moram
Juriju
Skopcu
pokazati
,
da
smo
njegove
zaveznice
,
s
katerimi
sme
računiti
.
“
„
Prav
res
,
Uršika
,
Ti
govoriš
,
kakor
tolovajski
glavar
.
“
„
Saj
to
sem
tudi
,
če
prav
ženski
,
“
šali
se
Uršika
,
„
ali
ne
izgledam
neznansko
nevarna
—
srdita
?
“
Ljubeznivo
ga
pogleda
ter
svojo
razkošno
lepo
postavo
vzravna
.
„
Poljubčka
si
vredna
,
“
šepeta
Cekinar
.
„
Pojdi
no
,
“
zavrne
ga
deklica
ter
napravi
naj
lepšo
šobico
,
„
za
to
smo
Vam
dekleta
vedno
dobra
.
Mogoče
bo
še
prišel
čas
,
da
se
me
naveličaš
.
“
„
Nikdar
,
“
zatrjuje
on
ognjevito
.
„
Tako
pravijo
vsi
možje
,
dokler
si
ne
prisvoje
svojih
ljubic
,
pozneje
pa
—
o
joj
—
kje
je
potem
njihova
vroča
ljubezen
!
Po
nas
dekletih
le
tedaj
hrepenite
,
dokler
vsega
ne
dosežete
!
“
„
Kako
moreš
kaj
takega
govoriti
!
“
„
To
mi
pravi
zdrava
pamet
.
“
„
Uršika
,
danes
po
noči
gre
Jurij
Skopec
v
samostan
,
“
šepeta
mladi
tolovaj
,
„
ž
njim
pa
Lenčika
in
‚
sladki
Polde
‘
.
“
„
Hahaha
!
“
„
Ne
smejaj
se
,
to
Ti
je
zelo
nevaren
človek
,
vzlic
svojemu
imenu
.
Jaz
pa
prevzamem
poveljništvo
tu
v
taboru
.
Saj
veš
,
da
sem
podpoveljnik
.
Uršika
,
srček
moj
,
vsaj
za
jedno
uro
naj
bi
se
sešla
.
“
„
Ne
,
“
odgovori
ona
odločno
,
ravno
to
naj
Ti
bo
vzrok
,
da
izpolniš
—
svojo
dolžnost
.
Če
nas
sovražniki
iznenadijo
,
očitati
bi
si
moral
,
da
je
to
Tvoja
krivda
,
kajti
Jurij
Skopec
Ti
je
izročil
odgovornost
za
tu
ostale
ljudi
.
“
Tolovaj
osupnen
pogleda
svojo
ljubico
.
Uršika
se
mu
vsa
drugačna
zdi
,
spoštovati
jo
mora
—
da
,
postala
je
pravcata
tolovajska
ljubica
—
ne
samo
ljubeča
—
marveč
pogumna
,
predrzna
.
Ne
zadostuje
jej
prosto
življenje
v
gojzdu
,
s
svojimi
tovarišicami
hoče
tudi
ropati
in
pleniti
.
To
ga
ob
jednem
veseli
in
žali
,
kajti
boji
se
,
da
ne
bi
Uršika
postala
pravcata
Amaconka
,
ki
bi
se
tudi
moških
ogibala
—
njega
!
—
—
Lenčika
že
ve
,
kakova
naloga
jo
čaka
.
Vzame
culo
,
v
kateri
je
obleka
.
Ž
njo
gre
zala
deklica
za
grmovje
,
in
ko
se
pri
ognju
zopet
pokaže
,
prelevila
se
je
v
najljubšega
kmetskega
dekliča
.
Lenčika
je
jedna
izmed
treh
žrtev
onega
kmeta
,
ki
je
vsled
modrasovega
pika
umrl
.
Jurij
Skopec
jej
namigne
.
„
Tako
je
prav
,
Lenčika
,
kar
z
menoj
pojdite
.
—
Zdrava
mi
ostani
,
Amalija
,
in
dobro
stražite
—
nevarnosti
nam
prete
od
vseh
strani
.
Poiskati
si
moramo
poprej
varno
skrivališče
,
sedaj
niti
misliti
ne
smemo
na
ljubezen
.
“
„
Ali
si
slišal
?
“
pravi
Uršika
Cekinarju
,
ki
jo
zopet
moleduje
,
naj
mu
dovoli
sestanek
.
Zaljubljeni
tolovaj
mora
odnehati
.
Jurij
Skopec
pritisne
še
jedenkrat
Amalijo
na
srce
,
potem
pa
odide
in
ž
njim
Lenčika
—
ki
ima
bodalo
v
nedrijih
skrito
.
Kmalu
pridejo
v
tabor
tolovajev
.
„
Polde
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
tolovaju
,
ki
še
vedno
liže
med
iz
svoje
bisage
,
čeravno
ga
ni
več
notri
.
Pri
tem
se
togotno
ozira
v
krogu
,
ali
se
mu
kdo
izmed
tovarišev
ne
posmehuje
.
Toda
tolovaji
se
resno
drže
,
kdor
pa
se
smehu
ne
more
vzdržati
,
hiti
hitro
za
grmovje
,
da
svoji
veselosti
da
malo
duška
,
kajti
z
rogoviležem
ni
dobro
črešenj
zobati
.
„
Polde
!
“
zakliče
glavar
vnovič
.
„
Tukaj
,
glavar
,
“
oglasi
se
sladkosnedež
,
„
tukaj
sem
!
—
Ali
dobimo
zopet
malo
opravila
?
No
,
to
mi
ravno
ugaja
!
“
„
Bodemo
videli
!
—
Cekinar
,
Ti
prevzameš
mej
tem
,
ko
mene
ni
tukaj
,
poveljništvo
,
Polde
in
Lenčika
pa
gresta
z
nami
.
“
Malo
trenotkov
pozneje
izgine
naj
prvo
trojica
—
glavar
,
Polde
in
Lenčika
—
za
drevjem
,
za
njimi
pa
odkoraka
izbranih
dvajset
tolovajev
.
Jurij
Skopec
pozna
kraj
,
kjer
stoji
samostan
.
Kmalu
se
pokaže
temno
poslopje
.
Na
nebu
se
zbirajo
črni
oblaki
,
pripravlja
se
k
hudi
nevihti
.
„
Vreme
nam
bo
ugodno
,
“
pripomni
Skopec
,
„
Lenčika
,
sedaj
me
poslušaj
!
“
Deklica
pristopi
in
verno
posluša
,
kar
jej
tolovajski
glavar
naroča
.
Nekoliko
od
teh
dveh
oddaljen
pa
stoji
‚
sladki
Polde
‘
ter
skuša
,
ali
bi
se
ne
dala
dobiti
še
kaka
kapljica
medu
v
bisagi
.
Lenčika
sedaj
urno
kakor
srna
odhiti
,
glavar
in
‚
sladki
Polde
‘
pa
jej
počasi
sledita
.
Vesela
družba
v
samostanu
.
—
Vohunja
.
—
Nočna
nevihta
.
Lenčika
in
samostanski
oskrbnik
.
V
samostanu
imajo
hlapci
z
oskrbnikom
vred
zlate
urice
življenja
.
Opat
je
že
nekaj
dnij
odsoten
.
Hlapcem
so
se
v
veliki
družinski
sobi
pridružili
tudi
samostanski
lovci
in
pa
nekaj
vojakov
,
ki
stražijo
samostan
in
v
njem
shranjene
dragocenosti
.
Kuhinja
in
klet
sta
dobro
preskrbljena
,
posebno
pa
slednja
,
kajti
veseli
Dolenjci
niso
nikdar
vinske
kapljice
sovražili
,
vojaki
kneza
Podstrmskega
in
lovci
imajo
pa
itak
vedno
suho
grlo
.
—
Na
ražnjih
v
kuhinji
se
sučejo
fazani
,
jerebice
,
zajci
,
srne
.
Na
samostanskem
vrtu
raste
okusno
sočivje
in
v
bližnjem
ribnjaku
kar
mrgoli
tolstih
karpov
,
požrešnih
ščuk
in
slovitih
dolenjskih
rakov
.
Vse
to
pa
se
zaliva
z
dragoceno
tekočino
iz
velikih
sodov
v
samostanski
kleti
.
Tako
življenje
menda
ni
napačno
!
Samo
jedno
pogrešajo
veseljaki
,
in
to
so
krasne
deklice
,
ki
so
prepovedan
sad
v
samostanu
.
Opat
Benedikt
gleda
nu
strog
red
,
zaradi
tega
morajo
tudi
vsa
dela
hlapci
opravljati
.
Marsikdo
sicer
na
tihem
zdihuje
,
toda
častitljivi
samostanski
predstojnik
ne
pozna
v
tem
oziru
nobeue
šale
.
Telesna
hrana
jih
mora
odškodovati
za
druge
prepovedane
zabave
,
in
ta
je
tudi
nekaj
vredna
!
„
Jaz
sem
le
vesel
,
da
je
hudoba
odnesla
naši
jetnici
,
“
pravi
ravnokar
jeden
izmed
hlapcev
,
ki
je
moral
na
grozoviti
straži
pred
začarano
dvorano
stati
,
—
„
brrr
,
če
se
zmislim
mrtvaškega
sprevoda
,
obliva
me
še
sedaj
kurja
polt
;
naš
gospod
opat
sicer
trdi
,
da
je
bilo
vse
to
naravno
,
toda
jaz
to
bolje
vem
,
ki
sem
sam
one
strahove
gledal
.
“
„
Seveda
,
seveda
,
bile
so
same
peklenske
pošasti
.
“
Vojaki
in
lovci
verno
poslušajo
.
Slišali
so
že
o
teh
strahovih
,
toda
več
natančnega
bi
še
radi
izvedeli
.
Hlapec
se
tudi
ne
da
dvakrat
prositi
,
kajti
klepetuljast
je
že
od
mladih
nog
,
vrhu
tega
jo
pa
on
sam
tisti
junak
,
ki
je
prestal
toliko
groznega
.
Iz
daljave
se
razlega
grmenje
,
zbira
se
k
hudi
nevihti
na
nebu
.
—
„
Ravno
tako
vreme
je
bilo
,
“
prične
hrabri
čuvaj
pripovedovati
,
„
ko
se
je
najina
straža
pričela
.
Grom
je
treskal
,
strele
so
kar
križem
švigale
in
vihar
je
rujovel
,
kakor
na
sodni
dan
.
Tudi
danes
se
nam
je
bati
hude
ure
,
toda
tukaj
smo
vsaj
vsi
skupaj
v
veseli
družbi
,
ne
pa
pred
začarano
dvorano
,
v
kateri
sta
sedeli
obe
copernici
.
“
Vojaki
in
lovci
postajajo
vedno
pazljivejši
,
kajti
kaj
je
vendar
lepšega
,
kakor
taka
povest
o
strahovih
,
pri
kateri
se
človeku
kar
lasje
ježe
!
„
V
oni
noči
je
bilo
vse
peklo
na
nogah
,
“
besediči
samostanski
hlapec
,
„
da
,
da
,
o
tem
ni
dvoma
.
Peklenšček
ju
je
pobral
,
obe
copernici
.
Zaradi
tega
grem
tudi
sedaj
še
vedno
nerad
po
tamošnjih
hodnikih
,
ker
mislim
,
da
bodete
prišli
strašit
.
“
Zunaj
se
že
mrači
.
Grom
vedno
bliže
prihaja
,
nevihta
ni
več
daleč
.
„
To
bi
bilo
pa
tudi
pregrozovito
,
ko
bi
se
mrtvaškim
menihom
tudi
še
copernici
pridružili
.
Človek
bi
moral
kar
na
mestu
skoprneti
.
“
„
Tega
pa
menda
vendar
ne
bode
,
“
tolaži
ga
drug
hlapec
,
mrtvi
sta
obe
in
ne
bodete
se
več
povrnili
.
“
„
Kdo
ve
?
Še
le
zadnjič
sem
slišal
,
da
je
tako
čudno
trkalo
—
“
Poslušalci
glave
stikajo
.
„
Kje
pa
?
“
šepetajo
.
„
Oj
,
to
je
bilo
v
stari
meniški
celici
,
prav
natanko
sem
slišal
,
kje
je
trkalo
.
“
„
To
je
bil
menda
lesni
črv
!
“
„
Kaj
pa
še
!
Čulo
se
je
nekako
tako-le
:
poh
—
pk
—
poh
—
pk
—
“
Pripovedovalec
prestrašen
obmolkne
.
„
Ali
ste
slišali
?
“
praša
tiho
svoje
tovariše
.
„
Kaj
pa
?
“
„
No
,
na
vrata
je
ravnokar
nekdo
potrkal
.
“
„
Neumnost
!
“
„
Tu
—
tu
—
poslušajte
!
“
V
resnici
,
poh
!
—
poh
!
se
dobro
sliši
v
primernih
prestankih
.
„
Copernici
,
“
sloka
hlapec
,
„
govoril
sem
o
njih
,
in
sedaj
se
oglašate
.
“
„
Ne
bodi
no
neumen
,
pri
vratih
je
nekdo
.
“
„
Pa
odpri
!
“
„
Le
sam
pojdi
tja
!
“
„
Poh
—
poh
!
“
zopet
trka
.
Nobeden
hrabrih
junakov
so
ne
upa
k
vratom
,
vojaki
nerazumljivo
nekaj
mrmrajo
,
menda
da
ni
dobro
šaliti
se
z
duhovi
.
Zopet
trka
svečano
—
počasi
.
Hlapci
pozabijo
na
jed
in
pijačo
,
naj
raj
še
bi
jo
pobrisali
,
toda
sobana
ima
samo
jedna
vrata
in
okna
so
na
večer
od
zunaj
zaprli
.
—
Tu
se
vrata
odpro
.
V
strahu
in
trepetu
menijo
,
sedaj
se
bodete
čarovnici
prikazali
,
toda
motijo
se
.
Zalo
kmetsko
dekle
stopi
črez
prag
—
Lenčika
.
„
Ali
niste
slišali
mojega
trkanja
,
bilo
jo
tu
notri
vse
tiho
?
“
praša
prijaznim
smehljajem
.
Strah
se
hipoma
poleže
,
strašljivci
se
pomirijo
.
„
Od
kod
pa
prihajate
?
“
prašijo
jo
zavzeti
.
„
No
,
od
samostanskih
vrat
,
kjer
sem
prosila
,
naj
me
noter
puste
,
“
glasi
se
prostodušni
odgovor
,
„
nevihta
prihaja
in
v
vas
nisem
hotela
iti
,
ker
sem
se
plohe
zbala
.
Saj
bo
v
samostanu
menda
tudi
nekoliko
prostorčka
za-me
,
da
vedrim
.
Vratar
mi
je
radovoljno
odprl
.
“
Obrazi
se
pomirijo
.
To
ni
slaba
kupčija
,
namestu
dveh
čarovnic
tako
zala
in
sveža
deklica
!
Hlapcem
se
kar
oči
svetijo
.
Leta
so
že
pretekla
,
odkar
v
samostanu
niso
videli
ženske
,
razven
dveh
starih
šentrupertskih
ženic
,
ki
preskrbujeta
snažno
perilo
.
—
Odkar
je
opat
Benedikt
tukaj
,
ne
sme
nobena
ženska
samostanski
prag
prestopiti
,
čeravno
to
glede
gospodarskih
,
od
samostana
ločenih
poslopij
ni
prepovedano
.
Vsi
se
radostno
muzajo
,
ko
zro
v
krasnega
in
ljubeznjivega
dekliča
.
„
Kam
ste
pa
namenjena
,
devičica
?
“
„
V
Ljubljano
,
doma
sem
pa
z
Gorjancev
.
“
„
No
,
to
je
pa
dolga
pot
.
Pri
tem
vremenu
ne
morete
naprej
.
Postregli
Vam
bodemo
,
kar
premoremo
.
“
Tako
se
jej
dobrika
debeluhasti
oskrbnik
,
ki
že
od
nekdaj
ne
sovraži
lepih
deklet
.
Tudi
ostali
se
ne
hudujejo
zaradi
nenavadnega
obiska
,
vse
se
gnete
in
suje
,
vsak
hoče
prvi
biti
,
da
gostu
ponudi
jedi
in
pijače
.
Tako
dobrih
rečij
Lenčika
še
v
svojem
življenji
ni
pokusila
.
—
Ne
da
se
veliko
prositi
,
marveč
je
s
tekom
nepokvarjenega
naravnega
človeka
.
Vina
pa
se
ne
dotakne
—
kar
posebno
samostanskemu
oskrbniku
ne
ugaja
,
ki
bi
rad
videl
,
da
bi
se
kmetska
krasotica
malo
nasrkala
močne
pijače
.
No
,
saj
je
on
mož
najboljših
let
,
brez
žene
in
otrok
,
kaj
bi
tedaj
škodovalo
,
ko
bi
se
malo
pošalil
in
zabaval
s
tujim
dekličem
?
Opata
Benedikta
ni
doma
.
Oskrbnik
se
kmalu
potolaži
.
„
Oho
,
saj
se
mi
ne
mudi
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
zdaj
so
tako
še
vsi
ljudje
tukaj
.
Pozneje
pa
,
ko
bom
z
dekletom
sam
,
mora
vino
piti
,
za
to
bom
že
skrbel
.
Stavim
,
da
se
mi
ne
bo
dosti
branila
—
oho
,
ko
sem
bil
mlad
,
tudi
nisem
bil
zadnji
pri
vasovanji
.
“
Tako
se
oskrbnik
zadovoljno
muza
,
Lenčika
pa
tako
pridno
krožnike
prazni
,
da
se
vsi
hlapci
čudijo
.
Začno
se
šaliti
.
Lenčika
pa
ne
pride
v
zadrego
,
marveč
ne
ostane
nikomur
nič
dolžna
,
kakor
namazan
jej
teče
jeziček
.
Družba
postaja
vedno
živahnejša
.
„
To
je
izvrstna
deklina
,
“
misli
si
oskrbnik
,
„
ta
menda
tudi
dobro
ve
,
kaj
je
ljubezen
.
Stavim
,
da
