znano.
Ločila
si
se
od
njega
,
da
bi
vzbudila
njegovo
hrepenenje
po
Tebi
—
pred
vsem
drugim
pa
tudi
,
da
spraviš
Sabino
izpred
njegovih
oči
.
“
„
To
je
res
.
“
„
No
,
sredstvo
Tvoje
ni
nič
vredno
.
Pomisli
,
Amalija
—
ne
razburjaj
se
—
saj
veš
,
da
sem
Tvoja
prijateljica
.
Sabino
si
od
Jurija
Skobca
ločila
,
ta
mož
pa
je
strasten
,
in
če
mu
pride
lepa
deklica
preko
pota
—
zalezoval
jo
bo
.
“
Amalija
težko
sopiše
.
„
Prav
imaš
,
“
pravi
zamolklim
glasom
,
„
zaradi
tega
bom
k
njemu
šla
.
“
„
Saj
ne
veš
,
kje
da
je
.
“
„
Šla
bom
v
Zagreb
.
“
„
To
je
nemogoče
,
mož
se
tam
lahko
skrije
,
me
smo
pa
vendar
v
veliki
nevarnosti
,
tudi
če
oblečemo
svoja
dekliška
krila
.
“
—
Amalija
so
zaničljivo
smeji
.
„
Ali
meniš
,
da
so
zagrebške
oblastnije
res
tako
prebrisane
?
Če
grem
tja
kot
kmetica
,
kdo
bo
neki
slutil
,
da
sem
tolovajka
?
“
„
Nikdo
,
to
je
res
,
“
zavrača
jo
Uršika
.
„
Toda
Ti
si
lepa
in
v
Zagrebu
je
dosti
mladih
razuzdancev
,
ki
bi
Ti
ne
dali
miru
.
Premisli
natanko
,
kar
sem
Ti
povedala
,
ne
prenagli
se
,
sicer
hitiš
v
svojo
pogubo
.
“
Amalija
postane
nestrpna
.
„
Nikakor
se
ne
bojim
.
“
„
In
zakaj
hočeš
v
Zagreb
iti
?
“
nadaljuje
Uršika
,
„
mogoče
Jurij
Skopec
že
več
ni
tam
—
v
mestu
se
vendar
ne
bo
dolgo
mudil
.
“
„
Zakaj
ne
?
Tudi
tam
se
da
pleniti
.
“
Uršika
se
k
Ani
obrne
.
„
Kaj
si
še
izvedela
?
“
„
Mnogo
novic
,
“
odgovarja
tolovajka
,
ki
se
trudna
na
skalo
vsede
.
„
Najprvo
,
da
so
tolovaji
velikanski
načrt
skovali
,
katerega
hočejo
brez
glavarjeve
vednosti
izvršiti
.
“
„
Kakošen
načrt
?
“
„
Na
strehi
tersatske
cerkve
pri
Reki
je
baje
mal
stolp
,
ki
je
baje
s
čistim
zlatom
krit
.
“
„
O
tem
sem
slišala
.
“
„
Te
zlate
plošče
hočejo
ukrasti
,
da
bo
Jurij
Skopec
izvedel
,
kako
predrzni
so
njegovi
ljudje
.
“
„
Ah
,
“
zakliče
Amalija
živahno
,
„
kakošna
misel
se
v
meni
vzbuja
!
Dalje
,
dalje
!
“
„
Sedaj
tabore
tolovaji
na
Medvedjem
gradu
,
“
odgovarja
Ana
,
„
ali
pa
so
že
na
poti
proti
Reki
.
“
„
Oj
,
tudi
me
znamo
hitro
korakati
,
“
mrmra
ljubosumna
Amalija
,
„
in
prašanje
je
veliko
,
kdo
izmed
nas
bo
prej
prišel
do
plena
.
“
„
Čuti
se
,
da
glavar
ni
pri
svojih
ljudeh
,
“
pripoveduje
Ana
,
„
sicer
ne
vem
,
kaj
se
je
zgodilo
,
toda
zapazila
sem
,
da
so
bili
mej
seboj
zelo
nesložni
.
Nekega
jutra
sem
videla
,
da
je
jeden
tolovajev
s
svojo
ženo
ali
ljubico
napadel
Smukača
ter
ga
začel
daviti
.
K
sreči
so
tovariši
prihiteli
,
ki
so
preprečili
umor
.
“
Amalija
si
roki
mane
.
„
Hahaha
,
vse
gre
navskriž
,
to
mi
je
ravno
prav
.
Jurij
Skopec
se
bo
zaradi
svojih
ljudij
raztogotil
,
in
tedaj
bom
v
pravem
času
prišla
,
da
ga
s
svojo
ljubeznijo
razvedrim
.
“
Ana
hoče
svoje
poročilo
končati
,
tu
pa
Uršika
poskoči
.
„
Pozor
!
Ljudje
prihajajo
!
“
„
Resnično
,
to
je
Lenčika
.
“
„
Logar
in
njegova
hči
sta
tudi
—
hahaha
,
sodnik
je
odnehal
.
“
Tu
so
vsi
trije
.
Tolovajke
vidijo
,
da
hiti
Lenčika
prva
po
stezi
navzgor
,
logarjeva
hči
pa
podpira
svojega
očeta
.
Amalija
zamolklo
zažvižga
.
Takoj
začne
Lenčika
hitreje
stopati
in
nekaj
trenutkov
pozneje
stoji
pri
svojih
tovaršicah
.
„
To
si
izborno
napravila
,
“
kliče
smejaje
se
,
„
povem
Ti
,
da
so
nas
vse
tri
tu
v
logarjevi
hišici
iznenadili
.
“
„
To
sem
takoj
izvedela
.
“
„
V
stolp
so
nas
zaprli
,
“
nadaljuje
Lenčika
dobre
volje
,
„
pri
suhem
kruhu
in
vodi
,
miši
in
podgane
pa
so
k
nam
vas
hodile
.
Potem
so
me
hoteli
zaslišati
,
toda
malo
sreče
so
z
menoj
imeli
.
Nisem
se
dala
strahovati
in
danes
na
vse
zgodaj
so
nas
izpustili
.
“
„
Tedaj
ste
brezpogojno
oproščeni
?
“
„
Seveda
,
tukaj
imaš
sodnikovo
pismo
.
“
„
Kaj
pa
piše
?
“
„
Najprvo
ponižno
prosi
,
da
se
mu
davkar
izroči
—
za
čegar
življenje
se
grozno
boji
.
Potem
obljubuje
,
da
se
logarju
in
njegovi
hčeri
ne
bo
nič
žalega
pripetilo
,
da
,
izročil
je
revežema
celo
zaplenjeni
denar
.
Hahaha
,
vse
iz
strahu
,
da
bo
danes
zjutraj
davkarjev
nos
na
njegovo
mizo
k
zajutreku
od
nekod
prifrčal
.
“
„
Prav
tako
,
“
odgovarja
Amalija
,
„
zadovoljna
sem
.
Sedaj
imam
prosto
polje
,
nič
nas
več
ne
zadržuje
.
Pred
vsem
hočem
z
Ivanko
govoriti
.
“
Amalija
gre
lepemu
dekliču
nasproti
,
ki
preliva
solze
hvaležnosti
.
„
Ne
zahvaljuj
se
mi
,
“
pravi
zapeljiva
tolovajka
,
„
tega
ne
ljubim
,
oprostila
sem
Vaju
rada
.
V
tem
oziru
posnemam
svojega
ljubčka
,
velikega
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
,
ki
vedno
brani
reveže
.
Zaradi
tega
tudi
nočem
,
da
se
mi
zahvaljuješ
.
“
—
S
prstom
pokaže
v
dolino
.
„
In
ko
bi
Vaju
kdaj
nadlegovali
,
potem
le
povejta
,
da
imata
mogočne
zaščitnike
—
pustili
Vas
bodo
v
miru
.
“
Logar
sklone
suhi
roki
.
„
Bog
Vas
blagoslovi
,
“
pravi
iskreno
.
„
Vi
ste
še
tako
mlada
—
lepa
in
plemenita
,
želim
Vam
,
da
kmalu
najdete
svojo
srečo
.
“
„
To
upam
,
“
odgovarja
Amalija
skoraj
prisrčno
ter
starčku
prikima
,
„
le
pojdita
v
svojo
hišico
,
jutri
bodeta
davkarja
v
Kostanjevico
spremila
.
“
„
Davkarja
?
“
praša
Ivanka
prestrašena
.
„
Ni
se
Ti
treba
bati
,
“
smehlja
se
Amalija
,
„
davkar
Ti
ne
bo
nič
žalega
storil
—
kajti
tak
spomin
je
prejel
,
da
ga
svoje
žive
dni
ne
bo
pozabil
.
Zapretila
sem
mu
,
da
ga
usmrtim
,
če
ne
zapusti
svojega
razuzdanega
življenja
.
Sedaj
je
tako
krotak
,
kakor
jagnje
.
Jutri
zjutraj
bo
tukaj
—
ne
,
že
danes
zvečer
ga
Vama
bom
poslala
,
da
bo
mogel
sodnik
mirno
spati
.
Ta
graščinski
uradnik
je
dva
nemirna
dneva
preživel
—
toda
tudi
njemu
se
je
prav
zgodilo
.
“
Amalija
jima
prijazno
prikima
ter
z
Lenčiko
.
Uršiko
in
Ano
izgine
v
gozdu
.
„
Sedaj
imamo
čas
,
“
pravi
lepa
tolovajka
,
„
najprvo
bodemo
nekaj
izvršile
,
kar
Vas
bo
—
hahaha
—
neznansko
iznenadilo
.
“
„
Kaj
pa
?
“
praša
Uršika
radovedno
.
„
Le
počakaj
,
prepričala
se
boš
kmalu
,
da
nismo
zastonj
odposlale
svoje
vohunje
.
Štirinajst
dnij
imamo
časa
,
potem
se
bodemo
s
staro
babnico
sešle
pri
‚
rudečem
križu
‘
poleg
Zatičine
.
Mej
tem
pa
se
bo
marsikaj
izvršilo
—
prav
veliko
—
pojdimo
,
nobene
minute
ne
smerna
zamuditi
,
opoludne
moramo
biti
v
taboru
.
“
V
spremstvu
treh
tovaršic
hiti
Amalija
urnih
korakov
hrib
.
—
Jurij
Skopec
kaznuje
izdajalca
.
—
Rop
Levijeve
blagajne
.
—
Slovo
od
Lee
.
Prestrašen
krik
se
razlega
po
krasno
opremljeni
sobi
.
Potem
se
začuje
glasno
stokanje
.
Jurij
Skopec
je
skozi
vrata
tajnega
prehoda
skočil
sredi
sobe
ter
stoji
pred
Abrahamom
in
Levijem
,
ki
v
mehkih
naslonjačih
sedita
.
Lopova
sta
si
ravnokar
zmagovalno
pripovedovala
,
da
je
tolovajski
glavar
sedaj
gotovo
že
vjet
in
v
močne
spone
vkovan
.
In
sedaj
stoji
strašni
mož
pred
njima
.
Seveda
tolovajski
glavar
židoma
ne
da
časa
,
da
bi
jo
pobrisala
,
marveč
ju
krepko
zgrabi
za
vrat
.
„
Lopova
,
izdajalca
!
“
kriči
strašnim
glasom
.
„
Vidva
sta
pravcata
peklenska
hudobneža
.
Naj
prvo
sta
mene
in
moja
dva
tovariša
hotela
v
posteljah
zadušiti
,
ko
se
Vama
pa
to
ni
posrečilo
,
nahujskala
sta
mi
vojake
na
vrat
—
to
Vaju
stane
življenje
.
“
„
Bog
pravični
,
“
čivka
Levi
,
„
umoril
naju
bode
,
—
zadavljen
sem
.
“
„
Grdoba
,
to
bi
bila
prelahka
smrt
za
Te
.
Pokončal
bom
Tvoje
življenje
na
mučnejši
način
.
Pes
—
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
Ti
najprvo
iztaknil
jedno
oko
,
potem
pa
Te
pri
živem
telesu
spekel
?
“
Levi
brca
v
smrtnem
strahu
z
nogama
po
zraku
,
kajti
za
svoje
življenje
ne
da
več
počenega
groša
.
Stari
Abraham
je
bolj
mrtev
kakor
živ
.
„
Nesnagi
,
“
rujove
Jurij
Skopec
,
ki
se
ne
boji
,
da
bi
ga
tukaj
v
tej
sobi
mogel
kdo
izmed
preganjalcev
slišati
,
„
Vajini
glavi
bom
toliko
časa
jedno
ob
drugo
tolkel
,
da
bom
videl
,
koliko
strupa
je
bilo
v
njih
skritega
.
“
„
Hu
—
hu
—
hu
!
“
Žida
tulita
,
toda
Jurij
Skopec
jima
suha
vratova
tako
stiska
,
da
moreta
le
še
grgrati
.
Tu
plane
nova
postava
v
sobo
.
Lea
je
.
„
Ne
umori
mojega
vzgojitelja
!
“
milo
prosi
svojega
ljubčka
.
„
Milosti
ne
zaslužita
.
“
„
Prizanesi
mu
,
vzgojil
me
je
,
vedno
mi
je
izkazoval
dobrote
.
“
„
Toda
tej
mladi
grdobi
Te
je
hotel
prodati
.
“
„
Oj
,
prizanesi
mu
!
“
Jurij
Skopec
se
ne
more
odločiti
,
da
ne
bi
si
ohladil
svoje
maščevalne
jeze
.
„
Ne
,
Lea
,
“
pravi
konečno
,
„
stari
Abraham
je
peklenski
hudobnež
,
in
ta-le
mladi
Hebrejec
—
“
Levi
dobi
malo
duška
.
„
Balmahoni
,
kje
so
balmahoni
?
“
kriči
na
vse
grlo
.
Jurij
Skopec
svojo
roko
dvigne
—
mladi
prepeličar
visi
v
zraku
.
Levi
leti
po
zraku
.
Siloma
njegova
glava
ob
steno
butne
in
z
velikim
ropotom
pade
telo
na
tla
.
„
Ta
ima
dosti
,
“
grmi
glavarjev
glas
,
„
če
ni
že
mrtev
,
obdržal
bo
spomin
za
vso
svoje
živo
dni
.
In
Ti
,
siva
pošast
,
ali
naj
Te
z
nogami
v
kuhano
kašo
poteptam
?
Večjega
hinavskega
nesramneža
ni
pod
milim
nebom
,
kakor
si
Ti
.
“
Lea
ga
prime
za
roko
.
Milo
ga
prosi
,
stoka
in
plače
,
dokler
se
je
Jurij
Skopec
ne
usmili
.
„
Ne
veš
,
za
koga
prosiš
,
“
pravi
po
daljšem
premolku
.
„
Lopov
ni
vreden
,
da
ga
moja
noga
stare
.
“
„
Milost
,
“
čivka
stari
Abraham
.
„
Prizanesi
mu
,
moj
vzgojitelj
je
,
“
prosi
Lea
.
„
Ah
,
prodal
Te
bo
,
ko
me
več
v
Zagrebu
ne
bo
,
“
togoti
se
razljučeni
tolovajski
glavar
.
„
Tega
nikakor
ne
trpim
,
pojdi
z
mano
!
“
Deklica
odstopi
.
Ž
njim
naj
gre
v
gozd
,
v
zeleni
gozd
,
ne
,
tega
ne
more
storiti
.
Jurij
Skopec
z
levico
skoraj
zadavljenega
žida
krepko
drži
,
desnica
njegova
pa
objema
Leo
krog
pasu
.
„
Ne
ljubiš
me
,
“
šepeta
Skopec
.
„
Oj
,
bolj
ko
vse
drugo
na
svetu
.
“
„
Tedaj
pojdi
z
mano
!
“
„
Ah
—
“
„
No
,
razumem
Te
,
moje
divje
življenje
Ti
ne
ugaja
—
seveda
,
to
bi
bila
slaba
zamena
proti
razkošnosti
,
ki
Te
tukaj
obdaja
.
“
„
Mučiš
me
!
“
Jurij
Skopec
hoče
svojo
zahtevo
ponoviti
.
Tu
zasliši
šum
,
in
ko
stopi
k
oknu
,
zapazi
doli
goreče
baklje
.
—
To
so
vojaki
,
ki
so
obkolili
sosedno
hišo
.
„
Dobro
,
ljuba
Lea
,
“
pravi
grozovitež
,
„
sedaj
Te
nočem
sabo
vzeti
,
ker
se
bom
sam
komaj
rešil
.
Da
,
gotovo
še
nikakor
ni
,
da
srečno
pobegnem
iz
Zagreba
.
Toda
povrnil
se
bom
,
zapomni
si
,
preoblečen
,
pod
drugim
imenom
,
kot
imeniten
gospod
,
potem
Te
bom
zopet
obiskal
.
“
„
Oj
,
kmalu
pridi
!
“
šepeta
Lea
.
Mej
tem
se
Abraham
zopet
zave
.
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
kruli
stari
Hebrejec
.
Jurij
Skopec
ga
krepkeje
prime
.
„
Lopov
,
“
kliče
,
„
kje
ima
Levi
svoj
denar
?
“
„
Ne
vem
—
Bog
pravični
!
“
„
Ali
ne
boš
hitro
priznal
?
“
„
Dobro
ga
hrani
,
“
sopiha
starec
v
smrtnem
strahu
,
„
tega
niti
meni
ne
pove
.
Levi
je
nezaupen
.
Samo
to
vem
,
kje
ima
svojo
ročno
blagajnico
.
“
„
Pokaži
mi
jo
!
“
„
V
stranski
sobi
je
.
“
Grozovitež
starega
Hebrejca
kakor
otroka
sabo
vleče
.
Lea
gre
plakajoča
za
njima
.
„
Kje
je
blagajnica
?
“
Stari
Abraham
pokaže
na
sliko
,
ki
visi
na
steni
.
„
Pod
to
sliko
je
.
“
„
Hahaha
,
“
smeji
se
Jurij
Skopec
,
„
zvit
lisjak
je
Levi
.
Samo
to
je
škoda
,
da
nimam
dosti
časa
,
sicer
bi
še
več
denarja
našel
.
Toda
poglejmo
,
kaj
se
tu
notri
skriva
.
“
Sliko
vrže
na
zofo
.
Resnično
—
pod
njo
zagleda
svetel
gumb
,
in
ko
Jurij
Skopec
nanj
pritisne
,
odpro
se
škripaje
mala
vratica
.
V
dolbini
zagleda
več
polnih
vrečic
.
„
Dobro
,
“
mrmra
predrznež
,
„
denar
se
vedno
lahko
rabi
.
Sem
ž
njim
!
“
Vrečice
začne
iz
blagajne
jemati
.
To
je
kmalu
izvršeno
,
in
ko
je
blagajnica
popolnoma
denarja
prazna
,
zapazi
v
ozadji
večjo
prazno
vrečo
,
ki
je
lepo
zložena
.
„
Če
je
to
Levijeva
ročna
blagajna
,
videl
bi
rad
njegovo
glavno
zakladnico
,
“
mrmra
divji
glavar
.
„
No
,
mogoče
jo
pozneje
najdem
,
sedaj
moram
s
tem
zadovoljen
biti
,
kar
ravno
najdem
.
“
„
Proč
—
proč
,
“
sili
ga
lepa
Lea
v
pravem
smrtnem
strahu
,
kajti
boji
se
za
življenje
ljubljenega
moža
.
„
Grem
,
toda
povrnil
se
bom
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
,
ki
male
vrečice
v
veliko
meče
.
Na
vrh
zamaši
še
nekaj
cunj
ter
si
krog
krepkih
pleč
ogrne
plašč
.
Široke
kraje
svojega
klobuka
si
potisne
na
čelo
,
sključi
se
ter
si
vrečo
na
hrbet
zadene
.
„
Lea
,
srček
moj
,
“
šepeta
glavar
,
„
ali
nisem
sedaj
tak
,
kakor
kak
Benjamin
ali
Aron
?
“
Lepa
Turkinja
trepeta
za
življenje
svojega
ljubčka
,
vendar
pa
se
mora
smehljati
,
ko
Jurij
Skopec
starega
,
kruljavega
žida
oponaša
.
„
Oj
,
pojdi
,
“
šepeta
bojazljivo
,
„
ali
ne
slišiš
,
kako
vojaki
vrišče
,
ljubček
,
povsod
Te
iščejo
in
prišli
bodo
tudi
semkaj
.
“
„
Da
,
pozneje
,
“
odgovarja
predrznež
.
„
Poslušaj
me
,
ljubica
!
Če
Te
bodo
izpraševali
,
povej
jim
,
da
sem
Ti
grozno
zapretil
,
verjeli
Ti
bodo
.
“
„
Oj
,
vzemi
me
sabo
!
“
prosi
divna
deklica
.
„
Ne
,
to
bi
naju
oba
ugonobilo
.
Povrnil
se
bom
,
Lea
,
prav
kmalu
—
sedaj
se
daj
še
jedenkrat
poljubiti
!
“
Deklica
se
mu
na
prsi
vrže
.
Plamteč
poljub
združuje
še
jedenkrat
oba
,
srce
se
pritiska
na
srce
,
ustnice
na
ustnice
—
od
zdolaj
pa
se
razlega
razgrajanje
preganjalcev
.
Jurij
Skopec
se
iztrga
iz
objema
plakajoče
Lee
.
„
Zdrava
mi
ostani
,
ljubica
—
zdrava
!
“
Po
stopnjicah
navzdol
dirja
.
Lea
mu
je
že
povedala
,
da
skoraj
gotovo
ne
bo
nikogar
v
hiši
srečal
,
ker
ima
Levi
iz
skoposti
samo
najpotrebnejše
služabnike
in
ti
so
skoraj
gotovo
radovedni
šli
na
ulico
gledat
.
Ta
domneva
se
izkaže
tudi
za
pravo
,
Jurij
Skopec
na
stopnjicah
nikogar
ne
sreča
,
zapazi
pa
,
da
so
hišna
vrata
le
priprta
.
Previdno
so
jim
približa
.
Skozi
špranjo
zapazi
svit
bakelj
in
ob
jednem
se
prepriča
,
da
so
vojaki
obkolili
le
sosedno
Abrahamovo
hišo
.
Pred
Levijevim
domovjem
stoje
pozamezne
gruče
ljudij
,
mej
temi
nekaj
častnikov
,
ki
se
živahno
razgovarjajo
.
Jurij
Skopec
ve
,
da
je
čas
drag
.
Bliskoma
odpre
vrata
,
toda
le
toliko
,
da
se
more
na
ulico
splaziti
.
Sedaj
stoji
zunaj
.
Vojaki
kakor
tudi
glodalci
glasno
kriče
.
„
Hahaha
,
tepci
menijo
,
da
bom
v
svojem
obupu
iz
Abrahamove
hiše
na
ulico
planil
,
kjer
bi
me
hitro
premagali
,
“
mrmra
predrznež
,
„
no
,
motijo
se
zadosti
.
“
Sključen
gre
počasi
ob
hišah
,
kjer
je
temna
senca
.
Častniki
in
vojaki
ga
no
vidijo
;
ko
pride
nekaj
hiš
naprej
,
zasliši
naenkrat
surove
glasove
.
„
Hej
,
kdo
se
pa
tu
ob
zidu
plazi
?
“
rujove
poveljnik
patrulje
,
ki
gotovo
tam
stoji
,
da
varuje
ulico
.
„
Bog
pravični
,
“
noslja
Jurij
Skopec
,
mojstrsko
žida
posnemajoč
,
„
saj
sem
vendar
ubogi
Šmul
,
ki
prodaja
in
kupuje
zajčje
kože
.
“
„
Poberi
se
mi
,
nesnaga
!
“
zadere
se
poveljnik
nad
njim
ter
ga
hoče
brcniti
.
Jurij
Skopec
pa
se
tako
spretno
umakne
,
da
se
vodja
dolgo
časa
lovi
;
kajti
tako
močno
je
sunil
z
nogo
v
zrak
namestu
v
navideznega
žida
,
da
bi
bil
kmalu
poljubil
slabi
cestni
tlak
.
Jurij
Skopec
pospeši
korake
.
Dobro
ve
,
da
nevarnost
še
ni
pri
kraji
,
da
povsod
vojaki
stražijo
in
ga
bodo
gotovo
šo
srečali
.
Vendar
ostane
hladnokrven
.
Ko
se
vodja
šo
opoteka
,
hiti
predrznež
šepetajoč
hitro
naprej
,
da
se
kolikor
mogoče
brzo
oddalji
od
židovskih
hiš
.
—
Sejm
na
Reki
.
—
Skrivnostna
tujka
.
—
Raznovrstne
tajnosti
.
—
Prekanjen
predlog
.
Romarska
cerkev
na
Trsatu
je
daleč
po
svetu
znana
.
Slovita
je
že
po
svojem
začetku
—
kajti
pripoveduje
se
,
da
so
angeljci
z
Laškega
prinesli
Mater
božjo
,
ki
stoji
v
cerkvi
na
griču
.
Veliko
krasnih
darov
so
verniki
za
prejete
dobrote
izročili
božjemu
hramu
,
zlatnine
,
srebrnine
in
naj
dragocenejše
tkanine
.
In
prav
vrhu
strehe
,
na
nepristopnem
kraji
,
se
v
solnčnih
žarkih
sveti
‚
zlata
streha
‘
.
K
malemu
zvoniku
,
ki
je
z
zlatimi
ploščami
pokrit
,
pride
se
samo
po
jedni
poti
,
ki
vodi
od
velike
cerkvene
ladije
navzgor
.
Vrata
k
tem
stopnjicam
so
silno
močna
ter
z
umetno
ključavnico
zaprta
.
Že
dolgo
časa
je
običaj
,
da
hranijo
čudno
napravljeni
ključ
k
tem
vratom
občinski
odborniki
reški
,
in
sicer
jeden
za
drugim
vsak
po
tri
mesece
.
To
gre
tako
na
okrog
,
da
črez
dlje
časa
pripotuje
ključ
zopet
prvemu
odborniku
nazaj
v
varstvo
.
Občinski
odborniki
so
poštenjaki
,
kajti
le
spoštovani
meščani
se
volijo
v
mestni
svet
,
ki
skrbno
in
vestno
opravlja
svojo
službo
.
In
ravno
tako
starodaven
je
sejm
,
ki
se
vsak
teden
po
enkrat
vrši
na
Reki
.
Kmetje
iz
okolice
prihajajo
s
svojimi
pridelki
na
tržni
dan
,
da
prodajajo
meščanom
sočivje
,
kuretino
,
jajca
in
druge
reči
za
primerne
cene
.
Tržni
dan
je
navadno
dobro
obiskan
,
in
po
stari
navadi
se
pri
tem
tudi
jezički
pridno
brusijo
,
to
je
že
tako
na
celem
svetu
stara
navada
.
Krasen
poleten
dan
je
.
Od
vseh
stranij
prihajajo
kmetje
z
vozovi
,
dvokolnicami
in
s
košarami
na
glavi
.
Na
trgu
je
na
vse
zgodaj
velik
šum
,
kajti
vsak
hoče
boljši
prostor
imeti
,
najraje
sredi
trga
.
Nekaj
kmetic
se
zaradi
ljubega
miru
postavi
raje
v
sosedno
ulico
.
Tik
te
ulice
in
trga
stoji
poleg
kmetskega
voza
,
v
kateri
je
borno
kljuse
vpreženo
,
krepko
in
zalo
dekle
v
čiški
narodni
noši
.
Čebulo
in
sadje
prodaja
.
Kupovalke
se
nemalo
čudijo
temu
tujemu
dekliču
,
kajti
popolnoma
neznana
jim
je
.
Ker
pa
novinke
niso
ravno
tako
redke
,
pomirijo
se
kmalu
.
Povprašujejo
jo
,
od
kod
je
doma
,
in
čedna
deklica
jim
daljno
vas
imenuje
kot
svoj
rojstni
kraj
.
„
Tako
,
tako
,
“
meni
debela
ženica
,
ki
poleg
nje
prodaja
razno
zelenjavo
,
„
zakaj
pa
od
tako
daleč
sem
prihajaš
?
“
„
Mati
so
mi
rekli
,
da
se
na
Reki
vse
dražje
razpeča
,
vrhu
tega
pa
bi
si
rada
cerkev
Matere
božje
na
Trsatu
ogledala
.
“
„
Rada
Ti
to
verjamem
,
“
oglasi
se
kmetica
,
ki
je
menda
zelo
zgovorna
in
dobrohotna
ženica
.
„
Cerkev
je
krasna
,
vredna
,
da
si
jo
človek
ogleda
.
“
„
Ali
se
more
v
romarsko
cerkev
vedno
priti
?
“
„
No
,
seveda
,
to
je
dovoljeno
.
Celo
po
noči
se
sme
v
njej
moliti
,
kajti
čuvaji
stražijo
,
da
se
dragocenosti
ne
primejo
tujih
krempljev
.
“
„
Oj
,
to
je
prav
,
rada
bi
si
jo
natanko
ogledala
,
ker
sem
toliko
o
njej
slišala
.
In
pa
,
kako
se
mora
zlata
streha
v
solnčnih
žarkih
blisketati
!
“
Dobra
,
debela
ženica
je
zadovoljna
,
da
more
svoje
vednosti
tujemu
dekliču
pokazati
.
„
Hahaha
,
“
smeji
se
,
„
to
se
boš
čudila
,
kajti
kaj
tacega
ni
menda
na
celem
svetu
.
“
Deklica
se
k
sosedi
obrne
.
„
Meni
se
pa
vendar
zdi
,
da
je
to
le
pozlačeno
,
ne
pa
čisto
zlato
.
“
„
Kaj
pa
še
!
“
zatrjuje
ženica
polna
vnetosti
.
„
Pozlačeno
,
kdo
pa
to
pravi
?
Ne
,
pristne
zlate
plošče
leže
na
malem
stolpu
,
in
četudi
niso
Bog
vedi
kako
debele
,
leži
na
strehi
vendar
neizmerno
bogastvo
.
“
Deklica
se
čudi
ter
z
glavo
zmaje
.
„
To
je
pa
vendar
nekoliko
lahkomišljeno
,
“
pravi
za
nekaj
časa
.
„
Kako
lahko
bi
tatovi
na
streho
splezali
ter
odnesli
vse
zlato
.
Sploh
se
čudim
,
da
se
to
ni
že
davno
zgodilo
.
“
Kmetica
se
glasno
smeji
.
„
Zdaj
vidim
,
da
si
tukaj
na
Reki
tujka
,
draga
moja
,
“
pravi
konečno
.
„
Hahaha
,
te
tatove
bi
rada
poznala
.
Prvič
se
na
ta
stolp
od
zunaj
ne
more
splezati
,
tje
gori
pride
k
večjemu
kak
ptič
.
In
pa
tudi
,
ko
bi
kdo
prišel
,
ne
mogel
bi
niti
jedne
plošče
odnesti
.
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
„
Ker
so
vse
od
znotraj
tako
jako
pritrjene
,
“
pojasnuje
kmetica
,
„
da
bi
bilo
mogoče
odtrgati
plošče
le
s
pomočjo
izvrstnega
orodja
.
“
„
In
od
kod
vse
to
veste
?
“
„
No
,
ta
čudovitost
je
splošno
znana
,
na
Reki
ve
to
vsak
otrok
.
“
—
Lepa
tujka
ni
še
popolnoma
prepričana
.
„
No
,
vse
je
lepo
,
kar
ste
mi
dosedaj
povedala
.
Toda
kaj
bi
pa
bilo
,
ko
bi
se
predrzni
tatovi
od
znotraj
v
dragoceni
stolp
vtihotapili
?
Kaj
pa
potem
?
“
Kmetica
svoj
obraz
imenitno
zgubanči
.
„
No
,
poučiti
Te
moram
,
devičica
.
Glej
,
to
je
popolnoma
nemogoče
.
Samo
jeden
ključ
je
na
svetu
,
ki
odpre
umetno
ključavnico
k
onemu
stolpu
,
kateri
vrhu
tega
še
čuvaji
stražijo
.
In
ko
bi
slednjih
tudi
ne
bilo
,
vendar
bi
nobeden
rokovnjač
ne
mogel
ključavnice
odpreti
,
tako
umetno
in
varno
je
izdelana
.
“
—
„
Ah
,
in
ključ
je
varno
spravljen
?
“
„
Seveda
,
kajti
občinski
odborniki
ga
imajo
sami
v
shrambi
.
Vsak
izmed
mestnih
očetov
ga
ima
tri
mesece
v
svoji
hiši
,
potem
ga
dobi
njegov
naslednik
,
in
to
se
tako
dolgo
vrsti
,
da
ga
prvi
odbornik
zopet
dobi
v
roke
.
“
Deklica
se
za
ta
pojasnila
menda
zelo
zanima
,
kajti
v
njenih
temnih
očeh
se
včasih
tako
zasveti
,
kakor
bi
se
bliskalo
v
jasni
poletni
noči
.
„
Kako
Vi
vse
dobro
veste
,
“
pravi
konečno
lepa
tujka
,
ki
občudovaje
gleda
svojo
dobrohotno
sosedo
.
„
To
tudi
menim
,
“
pravi
starka
,
kateri
se
laskanje
kaj
prilega
,
„
glej
,
že
dolgo
let
hodim
sem
s
svojim
blagom
,
zaradi
tega
mi
je
na
Reki
in
okolici
vse
dobro
znano
.
Človek
pač
veliko
sliši
.
In
v
dokaz
temu
—
vidiš
tamle
onega
mestnega
očeta
,
ki
ima
ravno
sedaj
ključ
v
svoji
shrambi
.
To
ti
je
veleučen
gospod
,
moder
poznavatelj
vseh
vednosti
.
“
Lepa
tujka
radovedna
zre
proti
omenjenemu
občinskemu
odborniku
,
ki
se
bliža
velevažnih
korakov
.
„
Vdovec
je
,
“
šepeta
kmetica
,
ki
je
ponosna
na
svoje
vednosti
.
„
Otrok
nima
ter
živi
samo
za
svoje
knjige
.
Sicer
pravijo
hudobni
jeziki
,
da
rad
gleda
za
lepimi
dekleti
,
jaz
pa
trdim
,
da
je
to
samo
obrekovanje
.
“
Čudno
se
zasveti
na
prekanjenem
obrazu
zalega
kmetskega
dekliča
.
„
Sadje
—
lepe
,
sladke
črešnje
!
“
kliče
dekle
svojim
zvonkim
glasom
,
„
kupite
vendar
,
strogi
gospod
,
črešnje
so
prav
po
ceni
.
“
„
Glejte
jo
no
,
“
muza
se
stara
kmetica
,
„
deklina
ni
na
glavo
padla
.
Kako
zna
kupce
vabiti
.
No
,
privoščim
jej
,
naj
le
svojo
robo
dobro
in
kmalu
razpeča
,
saj
se
je
od
dosti
daleč
pripeljala
.
“
Mestni
oče
obstane
.
Gotovo
ni
prišel
z
namenom
,
da
bi
kaj
kupil
;
z
dopadajenjem
si
ogleduje
krepko
in
lepo
prodajalko
.
Bela
in
snažna
čiška
oprava
razodeva
razkošno
krasoto
njenega
svežega
in
vitkega
telesa
.
Občinski
odbornik
je
srednjih
let
,
nekoliko
suhljat
,
toda
oči
njegove
razodevajo
,
da
ne
sovraži
veselja
,
ki
mu
ga
nudi
življenje
.
Počasi
pristopi
.
„
Oj
,
kupite
črešenj
,
sladkih
hrustavk
!
“
kliče
zala
tujka
in
žar
iz
njenih
temnih
oči
zadene
ravno
častitega
mestnega
očeta
.
—
Učeni
odbornik
stopi
k
vozu
,
na
katerem
leži
dekličino
blago
.
„
Kaj
stanejo
črešnje
?
“
praša
ter
neprestano
opazuje
zalega
dekleta
.
Deklica
imenuje
izredno
nizko
ceno
,
gotovo
iz
posebnega
namena
,
ker
občinski
odbornik
menda
ni
ravno
radodarne
roke
.
—
„
Dobro
,
dobro
,
“
pravi
učeni
mož
,
„
črešnje
niso
drage
.
Ko
bo
sejm
minul
,
prinesite
jih
dvajset
poličev
na
moj
dom
.
Kje
je
moja
hiša
,
pove
Vam
lahko
vsakdo
,
celo
vsak
otrok
to
dobro
ve
.
“
„
Preskrbela
bom
to
,
strogi
gospod
,
“
odgovarja
lepa
deklica
.
„
Postavila
bom
najlepše
črešnje
za
Vas
takoj
na
stran
ter
jih
bom
popoldne
prinesla
k
Vam
na
dom
,
“
sladka
se
mu
tujka
.
—
„
Tako
je
prav
,
“
hvali
jo
mestni
odbornik
,
čegar
oči
se
sedaj
vse
bolj
kakor
učenjaški
svetijo
.
Mestni
oče
se
v
prostem
času
bavi
z
zdravniško
vedo
,
tedaj
tudi
s
plemenito
anatomijo
.
Vsled
tega
mu
je
znano
,
kako
se
človeško
telo
sestavlja
,
in
kot
veščak
zapazi
,
da
je
skrivnostna
deklica
nenavadno
krasne
postave
.
Prijazno
jej
prikima
in
v
odgovor
ga
zadene
plamteč
pogled
prijazne
prodajalke
,
da
mu
kar
nekako
gorko
postane
pri
srcu
.
Da
,
mestni
oče
se
še
nekaterikrat
,
ozre
,
ko
že
preko
trga
stopa
,
in
vsakpot
zapazi
,
da
se
mu
kmetsko
dekle
prijazno
smehlja
.
Kmetica
je
imela
mej
tem
s
kupci
opraviti
ter
ni
zapazila
,
da
njena
mlada
sosedinja
za
tako
nizko
ceno
prodaja
črešnje
.
Tujka
je
menda
samo
mestnemu
odborniku
imenovala
tako
izvanredno
nizko
ceno
,
kajti
ko
sedaj
drugi
kupci
pristopijo
,
prodaja
svoje
dobro
in
lepo
blago
istotako
,
kakor
vse
druge
kmetice
.
Ker
njeno
blago
ni
predrago
,
je
voz
kmalu
prazen
—
na
njem
stoji
le
še
dvajset
poličev
najlepših
hrustavk
varno
pokritih
.
Mej
tem
odzvoni
poludne
.
Nobeden
kupec
se
ne
more
hvaliti
,
da
ga
je
tuja
prodajalka
tako
prijazno
pogledala
,
kakor
mestnega
očeta
,
kajti
deklica
komaj
ljudi
v
obraz
pogleda
,
ki
ž
njo
govore
,
in
glavno
ruto
ima
na
čelo
potisneno
—
soparno
je
in
solnce
vroče
pripeka
!
Da
,
toplo
je
,
zaradi
tega
se
dekličinemu
početju
tudi
nikdo
ne
čudi
.
Nekaj
mladih
gospodičev
tudi
zapazi
,
da
mora
to
dekle
divno-krasno
biti
,
ter
jo
z
raznimi
okolnostmi
skušajo
zaplesti
v
razgovor
.
Ves
njihov
trud
je
zastonj
.
Deklica
je
nepristopna
,
in
ko
je
njeno
blago
razpečano
;
praša
svojo
sosedo
,
kje
je
hiša
učenega
gospoda
občinskega
odbornika
.
Dobrohotna
kmetica
jo
radovoljno
pouči
.
„
Čuvaj
se
,
deklica
,
“
svari
jo
starka
,
„
tudi
učeni
mestni
očetje
so
od
mesa
in
krvi
in
vdovci
včasih
radi
v
temne
oči
zro
.
Ti
si
čedna
,
to
Ti
mora
zavist
pustiti
,
tedaj
tudi
veš
,
kaj
menim
.
“
„
Razumem
Vas
in
lepa
hvala
,
“
odgovarja
zala
tujka
ter
se
kmetici
prijazno
nasmehlja
.
Potem
požene
svojega
konjiča
,
katerega
drži
za
ujzdo
,
ter
odkoraka
poleg
praznega
voza
stopajoč
.
Kmalu
zavije
voz
v
temno
,
ozko
ulico
.
Tu
stoji
nekaj
velikih
hiš
,
za
katerimi
leže
vrtovi
.
Pred
takim
poslopjem
voz
obstoji
.
Ob
strani
hiše
je
visok
zid
,
v
katerem
so
velika
vrata
na
stežaj
odprta
.
Brez
premišljanja
zapelje
deklica
svoj
voz
na
prostorno
dvorišče
.
Tu
notri
stoji
siv
,
star
služabnik
,
ki
se
prebrisano
smeji
,
ko
proti
hlevu
odhaja
,
in
pa
starejša
ženska
,
ki
je
menda
nekaka
oskrbnica
.
„
Oj
,
tukaj
ste
,
devičica
,
“
ogovarja
starka
tujega
dekleta
.
„
Strogi
gospod
mi
je
že
pravil
,
kaj
je
pri
Vas
kupil
.
Črešnje
donašate
,
ali
ne
?
“
„
Da
,
kje
naj
jih
odložim
?
“
„
Le
pojdite
z
mano
,
“
odgovarja
žena
zelo
prijazno
.
„
Kristijan
bo
mej
tem
Vašemu
konju
nekoliko
ovsa
dal
in
ga
napojil
,
menda
bo
že
lačen
in
žejen
.
Tukaj
na
Reki
smo
gostoljubni
,
za
to
Vam
ne
bo
ničesa
treba
plačati
,
strogi
gospod
je
tako
že
rekel
,
da
so
bile
črešnje
zelo
poceni
.
“
Tako
blebeta
ženska
,
ko
pelje
deklico
k
starodavnim
vratom
,
ki
z
dvorišča
vodijo
v
veliko
hišo
.
Lepa
tujka
nese
del
črešenj
,
oskrbnica
pa
jej
je
prevzela
ostanek
prodanega
sadja
.
V
kuhinji
stresete
sadje
v
velike
lončene
sklede
,
katere
ženska
s
prti
pokrije
,
da
jih
obvaruje
nadležnih
muh
.
„
Tako
,
devičica
,
“
pravi
ženska
,
ki
jo
prijazno
in
ob
jednem
nekako
čudno
pogleduje
,
„
sedaj
ste
menda
tudi
Vi
lačna
in
žejna
postala
.
“
„
Da
,
takoj
se
odpeljem
v
gostilno
,
popoludne
pa
se
vrnem
domov
.
“
„
No
,
kaj
pa
še
,
“
ugovarja
jej
oskrbnica
živahno
,
katere
prijaznost
je
prevelika
,
da
bi
bila
odkritosrčna
.
„
V
gostilni
vendar
ne
morete
sedeti
.
Sicer
je
mnogo
ženskih
gostov
tam
,
ravno
tako
so
pa
vozniki
surovi
ljudje
,
ki
ravno
v
pričo
mladih
in
zalih
deklet
radi
odurno
kvantajo
.
Na
Reki
smo
gostoljubni
,
posebno
pa
v
hiši
mojega
strogega
gospoda
.
“
„
Dosti
jedij
nam
je
opoludan
ostalo
,
da
Vas
nasitimo
.
Le
pridno
posezite
,
tu
imate
meso
,
ribe
in
sočivje
,
kozarec
vina
se
bo
pa
tudi
še
našel
.
“
Lepa
tujka
še
nekoliko
ugovarja
,
toda
koj
potem
že
sedi
pri
mizi
ter
slastno
zavživa
jedi
.
Oskrbnica
zadovoljna
opazi
,
kako
deklici
kosilo
ugaja
,
ter
jo
marsikaj
izprašuje
.
Zala
prodajalka
jej
pridno
odgovarja
ter
mej
drugim
tudi
pove
,
da
je
prišla
tako
daleč
s
svojim
blagom
zaradi
tega
,
da
si
malo
ogleda
reško
mesto
.
O
tersatski
cerkvi
popolnoma
molči
.
Sedaj
je
s
kosilom
gotova
.
V
tem
trenotku
se
zunaj
na
hodnika
začujejo
koraki
v
vsej
svoji
oblasti
stopi
v
kuhinjo
—
hišni
gospodar
.
Oskrbnica
porabi
to
priliko
,
da
urno
izgine
;
mestni
oče
je
z
zalim
dekličem
sam
.
Slednja
vstane
ter
došleca
spoštljivo
pozdravi
.
„
No
,
dete
moje
,
“
pravi
občinski
odbornik
z
očetovsko
naklonjenostjo
,
ki
se
pa
slabo
strinja
z
njegovimi
poželjivimi
pogledi
,
„
ali
ste
se
po
kupčijskem
trudu
že
nekoliko
okrepčala
?
“
„
O
da
,
strogi
gospod
,
lepa
hvala
za
gostoljubnost
in
postrežbo
.
“
„
To
je
malenkost
,
“
pravi
mož
ter
jo
pri
tem
po
svežem
obrazu
poboža
,
„
to
sem
rad
storil
,
posebno
,
če
se
mora
tako
mlada
deklica
že
toliko
truditi
.
In
tukaj
je
denar
za
lepe
črešnje
.
“
„
Lepo
se
Vam
zahvaljujem
,
strogi
gospod
.
“
Hišni
gospodar
jo
dopadljivo
pogleduje
.
Odkar
je
vdovec
,
zanima
se
skrivaj
za
lepa
dekleta
,
kajti
njegova
ranjka
ni
bila
toliko
krasna
,
kakor
ljubosumna
.
Na
Reki
seveda
se
mora
glede
svojih
zaljubljenostij
zelo
čuvati
,
kajti
sosedje
imajo
bistre
oči
in
nabrušene
jezike
.
Zaradi
tega
si
je
skoval
poseben
načrt
,
po
katerem
si
krati
dolgi
čas
.
Prekanjeno
zna
od
dekleta
vso
potrebno
izvedeti
in
zelo
zadovoljen
je
,
ko
mu
ta
odkritosrčnim
obrazom
razodene
,
da
jej
je
oče
že
umrl
in
da
živi
mati
v
bornih
razmerah
.
„
Moja
jedina
želja
bi
bila
,
da
bi
mogla
v
tako
lepem
mestu
ostati
,
“
pripomni
krasna
tujka
,
„
toda
službo
je
težko
dobiti
.
V
dobri
hiši
bi
se
rada
kaj
naučila
,
pred
vsem
mestne
šege
in
kar
je
ž
njimi
v
zvezi
.
“
Mestni
oče
se
muza
.
Ne
zapazi
,
kako
čudno
ga
njegov
lepi
gost
od
strani
pogleduje
skoraj
nagajivo
—
zaničljivo
—
;
pred
sabo
vidi
samo
mlado
,
svežo
in
razkošno
kmetsko
dekle
,
katero
bi
si
rad
na-se
navezal
.
„
No
,
draga
moja
,
“
pravi
že
po
vseh
pravilih
zaljubljeni
vdovec
,
„
v
tem
oziru
bi
se
dalo
pomagati
.
Jaz
imam
le
malo
služabnikov
in
moja
zvesta
oskrbnica
se
večkrat
pritožuje
,
da
ima
preveč
dela
in
skrbij
.
Treba
jej
je
mlade
pomoči
,
ki
bi
jo
podpirala
in
ki
bi
se
v
gospodinjstvu
mogla
izvrstno
izvežbati
.
Kaj
bi
bilo
,
ko
bi
Vi
prevzeli
to
službo
—
lepo
svotico
si
lahko
prislužite
,
in
da
Vas
bom
dobro
oblačil
,
razume
se
samo
ob
sebi
.
“
—
Deklica
se
z
nedolžnim
obrazom
začudi
.
„
Ah
,
strogi
gospod
se
z
menoj
šali
.
“
„
Ne
,
ne
,
to
mi
je
popolnoma
resna
stvar
,
“
zatrjuje
mestni
oče
.
—
„
Oj
,
samega
veselja
bi
najraje
takoj
do
stropa
poskočila
,
ali
je
to
res
—
ali
naj
v
resnici
pridem
v
to
imenitno
krasno
hišo
?
“
Občinski
odbornik
s
težavo
prikriva
svoje
veselje
.
„
Seveda
,
seveda
,
“
pravi
očetovsko
prijazno
,
„
in
prav
bi
mi
bilo
,
da
kmalu
vstopite
v
službo
.
“
„
Pojuteršnjim
že
morem
priti
,
“
zatrjuje
deklica
,
„
mati
moja
sama
doma
vse
opravi
,
brez
mene
lahko
izhaja
.
“
„
Oj
,
to
je
izvrstno
,
“
odgovarja
občinski
odbornik
,
„
no
,
pričakujem
Vas
pojuteršnjim
proti
večeru
.
In
kot
aro
Vam
dam
tukaj
jeden
srebrnik
.
“
Srebrnik
se
sveti
v
mali
ročici
;
mestni
oče
poželjivo
gleda
lepega
gosta
z
žarečimi
očmi
.
„
Že
vidim
,
da
bodete
v
polni
meri
spolnovali
svoje
dolžnosti
,
“
nadaljuje
hišni
gospodar
dvoumno
,
„
midva
se
bodeva
prav
dobro
razumela
—
v
vsakem
oziru
—
kaj
ne
,
da
bodete
vse
storila
,
kar
bom
zahteval
.
“
„
Vse
,
vse
,
“
pravi
deklica
živahno
ter
se
prikloni
,
potem
pa
svojega
bodočega
gospoda
s
temnimi
,
čarobnimi
očmi
ljubeznjivo
pogleda
.
Krasna
tujka
zatrjuje
,
da
se
bo
ob
določenem
času
točno
oglasila
.
Potem
se
od
mestnega
očeta
poslovi
,
ki
se
zadovoljno
roki
mane
.
„
To
se
mi
je
izvrstno
posrečilo
,
“
misli
si
strogi
gospod
,
„
pod
kmetskimi
krili
se
skriva
krasna
postava
.
To
je
deklina
,
kakoršno
sem
si
že
davno
želel
.
Moji
služabniki
znajo
molčati
,
nikdo
ne
bo
ničesa
o
tem
izvedel
,
da
se
bom
s
tujo
lepotico
zabaval
.
Nedolžna
je
še
,
vse
bo
storila
,
kar
bom
zahteval
,
da
,
vse
!
Oj
,
z
nova
se
bom
oživil
,
užival
bom
vse
sladkosti
prave
ljubezni
.
“
Kmalu
potem
zapusti
mlada
kmetica
s
svojim
vozom
hišo
mestnega
odbornika
.
Ko
pride
na
glavno
cesto
zunaj
mesta
,
krene
na
stransko
pot
ter
izgine
za
skalovjem
.
Kmalu
se
začuje
glasen
žvižg
.
Ali
je
to
prava
pot
v
oddaljeni
rojstni
kraj
skrivnostne
tujke
?
Razna
ljubezen
.
—
Odhod
tolovajev
.
—
V
temnem
nočnem
gozdu
.
„
Sedaj
pa
moramo
misliti
na
svoj
roparski
načrt
.
Do
Reke
je
še
daleč
in
glavar
je
menda
že
na
poti
proti
Notranjskem
.
Ne
smemo
se
več
obotavljati
.
“
Tako
pravi
Cekinar
Smukaču
,
ki
se
ravno
pri
steklenici
dobrega
vina
zabava
.
Divji
tolovaj
izpije
polni
kozarec
.
„
Prav
imaš
,
tovariš
,
toda
moje
mnenje
je
,
da
Te
še
nekaj
drugega
od
tod
vleče
.
Hahaha
,
že
vem
,
Ti
se
nadejaš
,
da
boš
pri
glavarju
našel
deklice
ter
hrepeniš
po
svoji
Uršiki
,
ki
Ti
je
dosedaj
dovolila
komaj
kak
površen
poljubček
.
“
„
Ne
tajim
tega
.
“
„
Sram
Te
bodi
,
prijatelj
!
Za
to
punico
laziš
,
ko
Ti
tega
vendar
ni
treba
.
Tak
zal
,
mlad
mož
si
in
toliko
lepih
deklet
je
na
svetu
.
“
„
Naj
jih
bo
,
toda
nobena
ni
taka
,
kakor
je
moja
Uršika
.
“
„
Ne
nori
no
,
tovariš
,
saj
si
bil
sicer
najdivjiših
jeden
.
Ali
bi
res
rad
postal
suženj
svoje
izvoljenke
?
“
„
Ne
,
tega
ne
mislim
,
saj
me
poznaš
.
Nikdar
ne
bom
pozabil
,
da
sem
član
Jurij
Skopčeve
čete
.
Toda
zakaj
ne
bi
svojega
dekleta
ljubil
?
“
„
Tega
Ti
nikdo
ne
brani
,
jezi
me
samo
,
da
si
ravno
v
jedno
tako
zaljubljen
.
Kaj
imaš
od
tega
?
Mene
poglej
,
ki
ljubim
premembo
.
Danes
plavolaska
,
jutri
punica
z
rujavimi
lasmi
,
pojuteršnjim
ljubica
črnih
las
in
temnih
,
ognjevitih
očij
,
to
je
moj
okus
—
pri
tem
se
da
živeti
!
“
Cekinar
zmaje
z
ramama
.
„
Ljudje
so
različni
na
svetu
,
“
glasi
se
njegov
suhoparni
odgovor
.
„
Ne
bodi
tepec
!
Po
meni
se
ravnaj
!
Saj
veš
,
da
nimam
skrivnosti
pred
teboj
.
Lepa
zapeljiva
Jera
,
Hrvatova
žena
,
je
bila
moja
ljubica
.
“
„
In
to
bi
bil
moral
kmalu
z
življenjem
prav
drago
poplačati
.
“
„
Pojdi
no
,
pojdi
,
ne
pridiguj
mi
!
—
Meni
popolnoma
zadostuje
,
da
sem
imel
ž
njo
svojo
zabavo
,
Hrvat
naj
se
me
pa
varuje
.
“
„
Ne
norčuj
se
,
človek
je
nevaren
.
“
„
Meni
ne
.
Kaj
bo
taka
kruijeva
mevža
?
Čuva
naj
se
,
da
mi
ne
pride
pod
prste
.
“
Smukač
zapreti
s
pestjo
,
—
a
nato
nadaljuje
s
hinavskim
smehljanjem
:
„
In
potem
prašaj
Panteta
,
hahaha
,
kak
izvrsten
dogodek
sva
doživela
.
Dve
plemenitašici
,
kateri
sva
iz
graščine
pri
Medvedjem
gradu
odnesla
,
bili
sta
najini
ljubici
—
oj
,
to
je
bila
prava
prememba
!
In
ko
se
zopet
s
tolovajkami
snidemo
,
izbral
si
bom
za
svojo
ljubico
lepo
tujko
,
katero
sem
iz
Ljubljane
sabo
pripeljal
.
“
Cekinar
z
glavo
zmaje
.
„
Tovariš
,
Ti
boš
v
nesrečo
zagazil
.
“
„
Nikdar
.
“
„
Da
,
svojo
besedo
zastavljam
.
“
„
Ne
bodi
no
siten
,
Cekinar
,
saj
vendar
dobro
vem
,
kaj
delam
.
“
„
Prav
,
in
to
Te
bo
ravno
pokopalo
.
“
„
Bedarija
,
—
jaz
sem
Smukač
,
in
ne
norec
,
tedaj
le
meni
vse
prepusti
.
Sam
si
bom
znal
pomagati
in
vraga
se
ne
bojim
.
Sedaj
pa
o
čem
drugim
govoriva
,
tovariš
!
“
Cekinar
ga
vprašujoče
pogleda
.
„
Od
tod
hočemo
proč
,
v
tem
oziru
imaš
prav
.
Na
Reko
odrinemo
in
s
tersatskega
cerkvenega
stolpa
si
odtrgamo
zlate
plošče
,
to
bo
plen
,
da
bo
veselje
!
“
„
Da
,
ne
smemo
se
obotavljati
.
Deklico
sem
izročil
Jerinemu
varstvu
.
“
„
Pri
njej
je
punica
izvrstno
spravljena
,
“
godrnja
Smukač
,
„
hahaha
,
ko
bi
z
lepo
Milico
hotel
pričeti
ljubezen
,
Jera
bi
mi
juho
dobro
zasolila
,
name
je
vsa
strupena
.
—
No
,
glavar
se
bo
razveselil
.
“
„
Prav
gotovo
.
“
Smukač
vrže
steklenico
v
kot
,
—
da
se
razleti
na
tisoč
koscev
.
„
Tako
—
sedaj
pride
služba
na
vrsto
,
“
izpregovori
resno
.
„
Najprvo
se
moramo
glumačev
odkrižati
.
Sodrga
hoče
na
vsak
način
dekliča
nazaj
imeti
.
No
,
pri
tem
so
že
na
napačnega
naleteli
.
“
„
Ali
si
onega
skrivnostnega
človeka
potem
še
kdaj
videl
v
bližini
?
“
„
Aj
,
Ti
meniš
onega
spaka
,
ki
je
izza
grma
zijal
?
Ne
,
to
človeče
je
popolnoma
izginilo
in
to
je
bila
sreča
zanj
,
sicer
bi
ga
bil
s
svinčenko
tako
pozdravil
,
da
bi
se
mu
gotovo
več
ne
zljubilo
,
po
gozdu
stikati
.
“
Tolovaja
zapustita
ulico
.
Gotovo
je
Cekinar
že
poprej
ukazal
,
naj
se
tolovaji
pripravijo
na
odhod
,
kajti
vsi
že
spravljajo
svojo
prtljago
vkup
in
jo
povezujejo
.
In
ne
daleč
od
njih
stoje
glumači
.
Herkul
se
srdito
drži
,
burkož
skače
v
svoji
razburjenosti
na
okrog
in
jeden
izmed
njih
ima
na
verigi
medveda
,
ki
togotno
renči
.
Najljutejša
je
načelnica
.
Kriči
in
maha
s
suhima
rokama
krog
sebe
.
V
tujem
jeziku
strastno
navdušuje
člane
svoje
družbe
jim
daje
pogum
.
Menda
jih
vzpodbuja
,
naj
tolovajem
siloma
iztrgajo
njeno
Cenobijo
.
Glumači
imajo
orožje
v
rokah
,
bodala
in
samokrese
.
Najpogumneje
se
vede
burkež
.
Zgrabil
je
namreč
velikanski
samokres
,
s
katerim
ponosno
preti
.
—
Toda
tolovajev
ne
poznajo
.
Cekinar
in
Smukač
ne
poznata
šale
.
Komaj
slednji
vse
te
sovražne
priprave
zapazi
,
urno
priskoči
k
burkežu
.
„
Hej
,
pajac
,
“
rujove
tolovaj
,
„
kakšne
muhe
Ti
pa
rojijo
po
glavi
?
Vraga
,
celo
samokres
držiš
v
roki
—
kaj
pa
,
če
se
Ti
ta
stvarica
sproži
—
ha
,
ali
ne
veš
,
da
boš
potem
hitro
padel
na
hrbet
?
“
„
Svojo
Cenobijo
hočemo
imeti
,
Cenobijo
!
“
razgraja
besno
burkež
.
„
Ali
res
nimaš
drugih
želja
,
Ti
pokveka
?
“
roga
se
mu
Smukač
.
„
Hej
,
dečko
,
samokres
itak
že
držiš
v
roki
.
Ali
Te
mika
z
mano
dvoboj
?
“
Burkež
osupne
.
„
Dobro
,
prijateljček
z
višnjevim
nosom
,
“
šali
se
Smukač
,
„
to
uslugo
ti
rad
storim
.
Pozor
tedaj
,
postaviva
se
deset
korakov
narazen
.
Jaz
štejem
jeden
,
dva
,
tri
,
—
potem
pa
streljava
.
“
Burkežu
postane
vroče
.
„
Ne
,
ne
,
“
stoka
,
„
nočem
se
bojevati
.
“
„
No
,
kakor
Ti
je
drago
,
“
krohota
se
Smukač
,
„
toda
mene
koža
srbi
.
Tedaj
le
hitro
,
pajacelj
,
—
zgrabi
svojo
orjaško
pušo
—
pozor
—
sedaj
se
bo
vršil
svet
pretresujoči
prizor
—
dvoboj
mej
tolovajem
Smukačem
in
junaškim
burkežem
!
“
Revček
je
bolj
mrtev
ko
živ
.
Krčevito
drži
samokres
,
Smukač
pa
namigne
nekemu
tovarišu
.
Ta
hitro
razume
,
kaj
hoče
imeti
.
Splazi
se
na
tihem
burkežu
za
hrbet
,
ki
samega
strahu
miži
.
—
„
Nočem
se
boriti
,
ne
,
ne
,
“
stoka
,
„
saj
je
bila
le
šala
,
gospod
tolovaj
,
samo
šala
.
“
„
Kaj
šala
,
“
rujove
njegov
srditi
nasprotnik
,
—
„
tukaj
je
resna
resnica
,
deset
korakov
je
odmerjenih
.
—
Pozor
!
Jeden
—
dva
—
“
„
Stojte
—
stojte
!
“
javka
prestrašeni
burkež
,
ki
se
v
stran
obrne
.
„
Tri
!
“
zagrmi
siloviti
Smukač
s
svojim
grozo
oznanjujočim
glasom
.
Strel
zadoni
—
Smukač
sproži
v
zrak
,
toda
v
tem
trenotku
njegov
tovariš
tako
krepko
lopne
junaškega
glumača
v
zatilnik
,
da
ta
misli
,
božič
in
velika
noč
se
jeden
in
isti
dan
praznujeta
.
Prepričan
je
,
da
je
težko
zadet
.
Na
tla
pade
,
kakor
je
dolg
in
širok
ter
obupano
brca
z
nogama
.
„
Hahaha
,
“
se
široko
krohota
Smukač
,
držeč
se
od
smeha
za
trebuh
.
„
Mrtev
sem
,
ustreljen
sem
,
“
javka
burkež
,
ki
še
vedno
brca
na
tleh
.
Tolovaji
se
gromovito
smejajo
.
Mej
tem
se
Pante
Herkulu
približa
,
ki
žarečimi
očmi
zre
proti
kraju
,
kjer
stoji
Milica
poleg
Hrvatove
Jere
.
Deklica
je
kot
plemenita
gospodičina
oblečena
—
slika
nepopisne
ljubkosti
.
„
O
,
o
,
“
škriplje
Golijat
,
„
nočem
jo
izgubiti
.
“
Tu
stopi
Pante
k
njemu
.
„
Kaj
se
tako
kislo
držiš
,
orjak
?
“
izpregovori
temnega
in
srditega
obraza
.
„
Ali
Ti
morda
ni
prav
,
da
vzamemo
dekleta
seboj
—
he
?
“
Herkul
ga
jezno
pogleda
.
„
Ali
se
hočeš
z
menoj
meriti
?
“
norčuje
se
Pante
.
—
„
Le
bliže
,
bodalo
imaš
v
roki
,
kakor
vidim
—
le
prični
—
poskusila
se
bodeva
prsi
ob
prsi
z
bodalom
v
roki
,
radoveden
sem
,
kdo
bo
obležal
na
bojišču
.
“
Herkul
je
silno
močan
,
toda
spretnosti
mu
manjka
,
zaradi
tega
se
bojazljivo
ozira
na
orjaškega
nasprotnika
,
ki
se
kakor
velika
mačka
pripravlja
na
skok
.
„
Nočem
se
bojevati
,
“
zagodrnja
končno
.
„
Hahaha
,
toda
jaz
se
hočem
,
“
kriči
Pante
ter
z
bodalom
plane
na
hrusta
,
ki
hipoma
začne
bežati
.
Mej
krohotanjem
ga
podi
Pante
proti
grmovju
,
za
katerim
izgine
strahopetni
Golijat
.
Tudi
glumač
z
medvedom
ima
svoje
križe
.
Nekaj
tolovajev
hladnokrvno
pomeri
na
kosmatinca
,
katerega
je
njegov
gospodar
silno
razdražil
.
Glumač
mora
milo
prositi
,
da
mu
tolovaji
ne
ustrele
živali
,
s
katero
si
služi
svoj
borni
kruh
.
Cekinar
zapove
končno
mir
.
Izmed
vseh
je
najtreznejši
ter
popolnoma
opravičuje
zaupanje
,
katero
ima
Jurij
Skopec
do
njega
.
„
K
odhodu
!
“
veleva
svojim
ljudem
,
„
dolga
pot
nas
danes
čaka
.
“
Potem
se
obrne
h
glumačem
.
„
Vi
pojdite
svoja
pota
,
“
ogovori
prestrašence
,
„
toda
ne
upajte
si
,
slediti
nam
,
kajti
v
tem
slučaji
bodemo
brez
ozira
streljali
.
Šale
ne
poznamo
,
tedaj
nas
pustite
v
miru
!
Če
Vas
še
jedenkrat
blizo
nas
srečamo
,
postopali
bodemo
odločno
,
to
je
moja
zadnja
beseda
.
“
„
Mrtev
sem
,
popolnoma
mrtev
,
“
ječi
burkež
,
ki
še
vedno
na
trebuhu
leži
ter
brca
.
Tolovaji
se
na
vse
grlo
krohotajo
,
mej
tem
pa
Pante
zasopen
prihiti
nazaj
.
„
Zlodej
je
preurnih
nog
,
“
kriči
,
„
nisem
ga
mogel
doteči
.
Kakor
divji
mrjasec
je
besnel
skozi
goščavo
,
da
so
mi
veje
v
obraz
udrihale
.
Sicer
bi
ga
bil
s
svojim
bodalom
pošteno
pošagetal
.
“
Cekinar
da
znamenje
.
„
Naprej
!
“
zakliče
,
„
sedaj
odrinemo
.
Ljudi
tukaj
sem
posvaril
,
in
če
nas
vzlic
temu
zasledujejo
,
pripišejo
naj
si
posledice
sami
sebi
.
Ali
je
vse
v
redu
?
“
„
Vse
,
“
odgovarjajo
tolovaji
.
„
Naprej
!
“
ukazuje
podpoveljnik
.
Tolovaji
se
vstopijo
v
potno
vrsto
.
Prtljago
vzamejo
v
sredo
—
spredaj
stopata
dva
vohuna
,
ki
preiskujeta
okolico
,
kajti
to
zahteva
previdnost
.
Milica
in
Hrvatova
Jera
sta
sredi
tolovajev
in
kmalu
potem
izgino
razbojniška
četa
za
drevjem
.
Še-le
sedaj
si
glumači
upajo
očito
pokazati
svojo
jezo
.
Medveda
privežejo
ob
drevo
,
tudi
velbloda
in
konje
peljejo
v
stran
.
Vsi
so
kakor
znoreli
.
Pred
vsemi
pa
glumaška
načelnica
neznansko
tuli
.
„
Cenobijo
moram
zopet
imeti
—
vredna
je
celo
premoženje
—
zopet
jo
moram
v
svojo
oblast
dobiti
,
naj
volja
,
kar
hoče
.
“
„
Mrtev
sem
,
popolnoma
mrtev
,
“
grgra
burkež
,
ki
še
vedno
brca
kakor
žaba
na
trnku
.
„
Ali
mi
boš
hitro
vstal
,
tepec
,
“
upije
načelnica
divje
,
„
tolovaji
so
že
davno
odšli
,
ki
so
se
s
Teboj
norčevali
.
Rokovnjač
je
v
zrak
streljal
,
tedaj
nisi
zadet
.
“
Sedaj
burkež
svoje
budalaste
oči
odpre
.
„
Ali
je
to
resnica
?
“
praša
počasi
.
„
Saj
sem
čutil
,
kako
me
je
kroglja
prodrla
.
“
„
Osel
,
tolovaj
Te
jo
le
v
zatilnik
sunil
.
Ne
zijaj
me
tako
neumno
—
sama
sem
vso
na
lastne
oči
videla
.
Popolnoma
živ
si
.
“
Burkež
še
vedno
ne
verjame
,
marveč
prične
tipati
svojo
‚
mrtvo
telo
‘
.
Ko
konečno
nikjer
ne
najde
luknje
in
se
pokaže
,
da
je
to
,
kar
je
smatral
za
kri
,
le
vsebina
razbite
žganjske
steklenice
,
poskusi
vendar
,
da
se
na
noge
postavi
.
V
tem
trenotku
se
Herkul
iz
gozda
povrne
.
Hrust
je
iz
skrivališča
opazoval
,
kako
tolovaji
odhajajo
,
ter
sedaj
grozovito
preklinja
.
Načelnica
mu
zaukaže
,
naj
miruje
.
„
Takoj
moram
za
razbojniki
odriniti
,
“
sika
hripavim
glasom
.
Herkul
se
za
ušesi
praska
.
Zmisli
se
ostrega
Pantetovega
bodala
,
katerega
ne
bi
rad
dobil
v
svoj
tolsti
život
.
Ko
se
tega
spomni
,
obliva
ga
jedna
kurja
polt
za
drugo
—
burkeža
pa
itak
ne
mika
,
tolovajev
zasledovati
,
ker
se
boji
,
da
bi
drugipot
srditi
tolovaj
vendarle
bolje
pomeril
.
Nesramna
babura
naj
rentači
,
kolikor
hoče
,
njeni
ljudje
se
odločno
ustavljajo
,
da
bi
za
razbojniki
odrinili
.
Toda
načelnica
nikakor
noče
izgubiti
Milice
.
Ubija
si
glavo
,
da
bi
našla
pravo
pot
,
po
kateri
bi
se
zopet
mogla
polastiti
ubogega
dekleta
—
kajti
hudobnica
ne
more
in
noče
Milice
pogrešati
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Večer
je
že
blizo
,
ko
tolovaji
zapuste
glumaško
taborišče
,
vendar
dolgo
časa
potujejo
,
ker
luna
sije
.
Konečno
Milica
onemore
.
Zaradi
tega
hitro
napravijo
od
odej
šotor
,
v
kateri
naj
se
deklica
s
Hrvatovo
Jero
vred
vleže
k
počitku
,
tolovaji
pa
se
v
krogu
krog
šotora
utaborijo
;
ognja
ne
prižgo
.
Tudi
straže
razpostavijo
,
čeravno
meni
Cekinar
,
da
se
glumači
ne
bodo
upali
jih
zasledovati
.
Kmalu
vsi
spe
,
le
straže
na
svojih
prostorih
kakor
sohe
mirno
stoje
—
oprezno
pazijo
na
vsak
šum
v
gozdu
.
Samo
ponočne
ptice
se
oglašajo
in
na
livadi
sredi
gozda
vale
se
goste
megle
v
mesečini
kakor
orjaški
valovi
.
Včasih
se
v
čudovite
podobe
združujejo
—
velikanske
postave
,
škrate
in
vile
,
kakor
si
jih
le
domišljija
sama
more
ustvarjati
.
Tolovaji
se
za
te
naravne
prikazni
ne
zmenijo
,
kajti
takih
prizorov
so
že
navajeni
.
Megla
naj
le
na
trati
vre
,
kakor
hoče
,
kajti
če
se
nevarnost
bliža
,
prihaja
gotovo
le
od
gozda
sem
.
In
vendar
se
tolovaji
motijo
.
Sredi
megle
se
pokaže
včasih
temna
,
komaj
vidna
postava
,
jednaka
osušenemu
štoru
.
Da
pa
to
ni
ostanek
izmrlega
drevesa
,
dokazuje
pregibanje
skrivnostne
prikazni
,
kajti
počasi
se
plazi
,
obrača
in
suče
,
gotovo
z
namenom
,
da
bi
se
približala
tolovajskemu
taboru
.
Kdo
je
ta
nočni
popotnik
?
Glumač
—
mogoče
zlobna
načelnica
,
ali
kaka
druga
oseba
?
Nikdo
ne
more
tega
za
gotovo
povedati
,
kajti
gosta
megla
prikriva
temno
postavo
,
kakor
hudobnega
škrata
,
ki
iz
svojega
skrivališča
radoveden
gleda
življenje
in
delovanje
človeškega
rodu
.
—
Nevaren
beg
.
—
Jurija
Skopca
sklep
.
—
Skrivnosti
‚
ajdovski
grob
‘
pod
Hrušico
.
Po
Vlaški
ulici
v
Zagrebu
se
plazi
temna
postava
.
To
je
menda
kak
žid
,
ki
gre
vzlic
pozni
uri
po
svojih
opravkih
—
ne
,
Jurij
Skopec
je
,
tolovajski
glavar
,
ki
sabo
nese
svoj
plen
.
Pot
njegova
je
nevarna
.
Šum
pred
Abrahamovo
hišo
jo
mnogo
ljudi
privabil
,
pred
bornimi
kočami
stoje
radovedneži
,
mej
njimi
tudi
židje
v
zamazanih
kaftanih
.
Predrznež
gre
v
ravni
smeri
.
„
Oho
,
kdo
se
pa
tu
v
pozni
noči
z
vrečo
na
hrbtu
okrog
potika
?
“
kličejo
prepeličarji
,
„
morda
jo
to
kak
tat
,
ki
je
ukradel
blago
revnim
ljudem
naše
vere
.
“
Jurij
Skopec
vidi
,
da
mu
nekaj
Hebrejcev
zastavi
pot
.
Takoj
se
svoje
vloge
spomni
.
„
Kaj
hočete
od
mene
?
“
zakliče
,
židovsko
govorico
mojstrski
oponašajoč
.
„
Jaz
sem
Šmul
,
ki
je
nakupil
lepe
zajčje
kože
.
“
—
Tolovajski
glavar
meni
,
da
ga
bodo
sedaj
izpustili
,
toda
v
tem
se
silno
moti
.
„
Kako
se
pravi
,
kdo
je
Šmul
—
mi
ne
poznamo
nikakega
Šmula
,
ki
z
zajčjimi
kožami
trži
.
Naš
Šmul
je
bogat
mož
,
ki
ima
vso
drugačno
kupčijo
.
“
Jurij
Skopec
molči
.
„
Ljudje
božji
,
semkaj
pojdite
,
“
kriče
nezaupneži
,
„
njegov
skrivajoč
obraz
hočemo
videti
,
mogoče
je
to
kak
goj
,
slepar
,
goljuf
.
“
Jurij
Skopec
čuti
,
da
ga
več
rok
za
kaftan
drži
.
To
ga
malo
briga
.
Temeljit
sunek
z
nogo
zadene
nadležnike
,
ki
takoj
odlete
deset
korakov
daleč
.
Tu
nastane
velikansko
kričanje
in
javkanje
.
„
Goj
,
lopov
,
slepar
,
tat
!
“
tako
razsajajo
prepeličarji
.
„
Nobeden
naših
ljudij
ne
nosi
takih
visokih
škorenj
—
držite
ga
—
držite
ga
!
“
Jurij
Skopec
bi
sitneže
lahko
hitro
ukrotil
,
toda
vsak
trenotek
je
dragocen
.
Začne
tedaj
bežati
.
Težko
vrečo
sicer
nosi
,
toda
kaj
praša
orjaški
mož
za
to
,
ki
je
nenavadno
močan
.
Divji
lov
se
prične
po
Vlaški
ulici
.
Kot
prvi
hiti
Jurij
Skopec
,
daleč
za
njim
pa
židje
,
ki
na
vse
grlo
kriče
:
„
Goj
,
goj
—
tat
,
ki
je
pri
nas
kradel
!
“
Tako
se
divji
lov
bliža
mitnici
,
pri
kateri
vedno
stoji
nekaj
mestnih
oborožencev
.
Mestni
vojaki
ob
tej
uri
navadno
spe
,
toda
danes
so
vsi
na
straži
.
Že
poprej
so
videli
orožno
silo
,
ki
je
šla
tolovajskega
glavarja
iskat
,
zaradi
tega
se
morajo
navadnemu
počitku
odpovedati
.
Sedaj
čujejo
,
da
se
bliža
vrišč
.
Najprvo
mislijo
,
da
je
to
razbojnik
,
katerega
vojaki
preganjajo
.
Nekateri
že
gledajo
,
kam
bi
se
umaknili
,
kajti
prepričani
so
,
da
s
takim
slovitim
tolovajskim
glavarjem
ni
dobro
v
dotiko
priti
.
Ti
nevarni
ljudje
imajo
vedno
bodala
in
samokrese
pri
roki
in
to
orožje
znajo
tudi
izvrstno
rabiti
.
Naenkrat
zaslišijo
klice
:
„
Groj
—
tat
!
“
„
Oho
,
“
pravi
načelnik
straže
,
„
to
je
tat
,
katerega
židje
preganjajo
.
Pozor
,
pripravite
svoje
sulice
in
puške
,
da
zgrabimo
zločinca
.
“
„
Če
je
pa
to
tolovajski
glavar
,
gospod
narednik
,
“
pripomni
neki
strahopetnež
.
„
Kaj
pa
še
,
tega
bi
židje
gotovo
ne
preganjali
.
To
je
navaden
‚
uzmanič
‘
,
tedaj
pozor
!
“
‚
Junaška
‘
četa
se
postavi
v
vrsto
.
Jurij
Skopec
v
nočnem
polumraku
zapazi
svetle
partizane
in
neukretne
puške
,
katere
strahopetni
mestni
vojaki
krčevito
drže
.
—
Kam
sedaj
?
Za
njim
je
tolpa
kričečih
prepeličarjev
,
pred
njim
mestna
straža
.
Skozi
žide
bi
lahko
prodrl
—
treba
je
samo
nekaj
sunkov
in
brc
—
toda
potem
bi
se
moral
zopet
v
razburjeno
mesto
povrniti
.
Tega
ne
sme
storiti
.
Bliskoma
skoči
na
stran
ter
se
skrije
za
mitnico
.
Sedaj
pridrve
Izraelci
.
„
Držite
ga
!
“
kriče
.
„
Da
,
da
,
“
rujove
narednik
,
„
lopov
ne
more
uiti
.
“
Vsled
mestne
straže
ojačeni
teko
zamazani
židje
kakor
lovski
psi
.
Kar
slepi
so
ter
se
zakade
v
mitniško
drevo
.
Takoj
nastane
še
hujše
javkanje
.
Zmešnjava
je
babilonska
.
Jeden
mestnih
vojakov
je
v
svoji
pogumnosti
žida
na
partizano
nasadil
,
k
sreči
le
skozi
umazani
kaftan
.
Na
njej
sedaj
bojazljivec
visi
in
milo
kriči
.
„
Gospod
narednik
,
“
upije
hrabri
junak
in
obraz
se
mu
radosti
sveti
,
„
imam
ga
lopova
,
na
partizani
visi
,
kakor
prepelica
na
ražnji
.
“
„
Držite
ga
!
“
„
Zgrabite
ga
,
“
izpodbujajo
se
stražniki
.
Hebrejec
neznansko
tuli
.
„
Bog
pravični
,
“
javka
v
svojem
obupu
,
„
izgubljen
sem
—
kapores
sem
,
balmahon
me
je
grozovito
na
svoje
gnojne
vile
nasadil
.
“
„
Tri
sto
vragov
,
“
preklinja
narednik
,
„
ali
ni
to
pravi
lopov
?
“
„
Ne
,
ne
,
“
šepeta
žid
,
„
za
tatom
smo
leteli
—
tukaj
mora
biti
,
saj
je
naravnost
proti
mitnici
bežal
.
Na
rami
je
imel
ukradeno
vrečo
.
“
„
Takega
človeka
nismo
videli
.
“
„
In
vendar
je
tu
sem
divjal
.
“
Sedaj
nastane
peklensko
javkanje
in
rujovenje
,
kajti
židov
se
je
mnogo
pri
mitnici
zbralo
.
Vojaki
kolnejo
,
nekaj
prepeličarjev
pa
svojega
sovernika
zgrabi
,
ki
še
vedno
visi
na
partizani
.
To
ročno
orožje
ima
poleg
sulice
tako
zvano
‚
sekiro
‘
,
ki
je
v
vojski
menda
jako
koristna
,
v
tem
slučaji
pa
osodepolna
.
V
to
‚
sekiro
‘
se
je
namreč
zamazani
kaftan
vjel
,
in
ker
vojak
na
jedno
,
prepeličar
pa
na
drago
stran
vleče
,
odneha
konečno
kot
najpametnejši
—
kaftan
,
katerega
velika
capa
na
sulici
obtiči
.
—
Nesrečni
židov
stoji
,
skoraj
nag
,
na
cesti
—
javkajoč
,
kakor
bi
tugoval
na
jeruzalemskih
razvalinah
,
in
njegovi
soverniki
mu
pri
tem
živahno
pomagajo
.
In
ko
se
gneča
teh
prepeličarjev
,
mej
katere
so
se
tudi
vojaki
pomešali
,
sem
ter
tja
vali
,
smukne
temna
postava
z
neznansko
hitrostjo
mimo
mitnice
neopažena
—
neovirana
.
To
je
Jurij
Skopec
—
srečno
je
ušel
na
prosto
.
Konečno
pride
na
ravno
polje
,
kjer
se
težko
sopihajoč
malo
oddahne
.
Obrne
se
proti
mestu
.
Tam
doli
se
vidi
rudeči
svit
bakelj
.
Vojaki
ga
še
vedno
iščejo
,
nevedoč
,
da
je
preganjanec
že
davno
zunaj
razburjenega
mesta
