našlanačin
srečnega
življenja
,
ki
ga
je
on
zaman
iskal
.
„
Vidite
,
za
naju
je
to
edina
sreča
,
“
je
rekla
Helena
,
„
in
morda
je
to
večja
sreča
nego
ljubezen
.
“
Oj
,
kako
so
molčali
mrakovi
po
vrtu
,
kako
so
se
smejale
sapice
po
drevesih
,
kako
je
vsa
pokrajina
sanjala
v
to
tiho
noč
!
Koliko
je
imel
Kristjan
povedati
svoji
prijateljici
,
česar
bi
ji
ne
mogel
nikdar
povedati
,
ako
bi
mu
ne
bila
prijateljica
;
vso
svojo
ljubosumnost
ji
je
potožil
in
vse
svoje
gorje
.
In
koliko
skritega
in
doslej
neznanega
je
Helena
povedala
svojemu
prijatelju
,
česar
bi
mu
ne
mogla
nikdar
povedati
,
ako
bi
ji
ne
bil
prijatelj
.
O
vseh
svojih
potih
mu
je
pripovedovala
in
o
skrbeh
in
o
žalosti
.
Vso
svojo
kljubovalnost
mu
je
potožila
in
vse
težke
misli
.
Nazadnje
je
tako
obtožila
samo
sebe
,
da
jo
je
Kristjan
,
premagan
od
velike
sreče
,
začel
poljubljati
in
je
šepetal
:
„
Kako
te
ljubim
,
prijateljica
moja
.
“
Helena
je
zaihtela
.
„
Kristjan
moj
,
“
je
šepnila
in
ni
se
mu
mogla
več
braniti
.
Še
nikdar
nista
bila
tako
srečna
kakor
ta
večer
.
Čutila
sta
,
da
je
vsa
ta
veličastna
noč
nad
poletno
prirodo
kakor
božji
hram
,
kjer
sta
svečano
sklenila
svoje
prijateljstvo
.
Kakor
skrivnostna
pesem
življenja
je
šlo
tiho
šepetanje
preko
pokrajine
.
Nekega
večera
je
imel
gospod
Muhič
povelje
,
pregledati
straže
ob
Ljubljanici
ter
ostati
vso
noč
na
okopih
.
Take
noči
se
je
gospod
Muhič
vselej
razveselil
,
ker
mu
je
delala
kratek
čas
v
tej
„
dolgočasni
vojni
“
,
kakor
je
on
nazval
obleganje
„
francoske
Ljubljane
“
.
Zasedel
je
torej
zvečer
svojega
konja
na
Rakovniku
,
napolnil
svoje
žepe
s
potrebnimi
živili
(
to
so
bile
klobase
in
prepaljenec
)
in
je
odjezdil
na
svojo
pot
.
Vse
je
bilo
v
redu
.
Straže
so
stale
ob
vznožju
Golovca
,
kakor
vsak
dan
,
v
zatišju
hiš
in
dreves
so
ležali
vojaki
in
se
po
svoje
zabavali
.
Gospod
Muhič
je
povsod
s
strogim
obrazom
premeril
vojake
in
jim
zapovedal
,
kar
se
mu
je
zdelo
potrebno
:
ostati
mirno
in
tiho
na
svojem
mestu
,
dobro
paziti
na
grajske
šance
in
na
breg
ter
takoj
dati
znamenje
,
ako
se
pojavi
kaj
nenavadnega
.
Tako
je
objezdil
vse
straže
na
obeh
straneh
golovškega
hrbta
.
Ko
je
prijezdil
nazaj
v
Kurjo
vas
,
je
pustil
konja
v
gostilni
in
odšel
po
bregu
navzgor
.
Kmalu
je
prišel
do
prvih
okopov
in
se
je
globoko
oddahnil
;
priznati
si
je
moral
,
da
njegova
pljuča
niso
več
tako
silna
kakor
nekdaj
in
da
ga
pot
navkreber
zelo
utrudi
.
Založil
si
je
torej
primeren
kos
klobase
in
si
prilil
prepaljenca
.
Zahvalil
je
Boga
in
vse
druge
,
ki
so
dali
kranjski
deželi
dvoje
tako
krepčilnih
pridelkov
.
Noč
je
bila
temna
,
oblačna
.
Gospod
Muhič
je
stopal
dalje
in
je
kmalu
prišel
do
dveh
lesenih
kolib
na
vrhu
Golovca
,
kjer
je
stala
vsako
noč
glavna
nočna
straža
.
Te
dve
kolibi
so
si
postavili
vojaki
,
da
so
v
slabem
vremenu
v
njih
prenočevali
in
da
so
mogli
iz
njih
skrivaj
opazovati
,
kaj
se
godi
na
drugi
strani
reke
.
Obdani
sta
bili
z
debelimi
hlodi
,
tako
da
sta
bili
podobni
trdnjavicam
.
Danes
je
tu
stražil
Egid
z
malim
oddelkom
brambovcev
.
Stal
je
pred
kolibama
in
je
gledal
na
grajsko
obzidje
.
Videti
ni
mogel
nič
posebnega
;
zato
je
poslušal
razgovor
,
ki
sta
ga
imela
Andrej
in
Kozma
,
ko
sta
ležala
na
senu
v
okopu
.
Andrej
je
pripovedoval
o
letini
in
o
vremenu
,
popisoval
je
vsa
ona
leta
,
kar
jih
je
pomnil
,
in
je
po
njih
sklepal
,
da
bo
letos
žito
kleno
in
da
bo
tudi
trta
dobra
,
ako
ne
pride
kaka
posebna
nesreča
.
„
Pri
vas
,
“
je
rekel
,
„
niste
sejali
,
seveda
tudi
želi
ne
bodete
.
Pa
nič
skrbi
:
čez
zimo
lahko
prideš
k
nam
na
delo
,
ako
bi
te
ne
vzel
gospod
Muhič
.
Naš
gospod
je
dober
gospodar
;
obdelali
smo
vse
,
sedaj
ležimo
tukaj
.
Tudi
gospod
Muhič
ti
ne
bo
odrekel
službe
na
Vinicah
.
Kar
se
tiče
žensk
,
bi
jaz
ne
bil
kakor
ti
.
Ako
se
je
drugam
možila
,
Bog
z
njo
!
Kaj
bi
tožil
po
njej
!
V
žensko
se
človek
tudi
ne
sme
preveč
zagledati
,
sicer
nima
nikdar
miru
.
Vem
,
kako
je
bilo
.
Za
eno
sem
imel
oko
in
ne
rečem
,
da
ni
bila
čedna
.
Ako
je
usojeno
,
sem
dejal
,
se
dobiva
,
ako
ne
,
pa
Bog
z
njo
!
Možila
se
je
z
drugim
in
nikoli
nisem
tarnal
za
njo
.
Ako
bi
bil
hotel
,
bi
se
bil
lahko
priženil
drugam
,
ampak
s
Krkovega
bi
ne
šel
rad
.
Z
ženskami
človek
daleč
ne
pride
;
nikdar
bi
se
ne
pretepal
zaradi
njih
.
Pri
Petelinčku
,
misliš
,
boš
bolje
opravil
.
Ako
podaviš
še
nekoliko
konjarjev
,
Bog
ti
pomozi
,
ampak
oženil
bi
se
slabo
.
Vrag
me
vzemi
,
če
ni
sam
Petelinček
s
konjarji
v
zvezi
.
Tak
denar
nima
teka
.
Zato
ti
pravim
,
da
me
poslušaj
,
ki
sem
izkušen
in
vem
,
kaj
in
kako
.
“
„
Ej
,
ti
si
že
star
,
Andrej
,
“
je
odgovoril
Kozma
,
ti
veš
svoje
,
jaz
svoje
.
Konjarje
bom
pognal
,
Anke
si
pa
ne
vzamem
.
Mara
bo
pustila
moža
in
pobegne
z
menoj
.
Ti
ne
veš
,
Andrej
,
kaj
se
pravi
rad
imeti
.
“
„
Delaj
,
kakor
hočeš
,
“
je
rekel
Andrej
,
„
ampak
,
kar
je
zvezano
,
je
zvezano
.
V
divjem
zakonu
ne
moreš
živeti
.
Tako
se
menda
ženijo
na
Francoskem
.
“
„
To
ni
divji
zakon
,
Andrej
,
Bog
sam
ljudi
druži
po
srcih
,
“
je
odgovoril
Kozma
.
Egid
je
nekaj
časa
poslušal
ta
pogovor
in
si
je
mislil
,
koliko
ljudi
leži
v
okopih
,
vsak
s
svojimi
mislimi
,
sanjami
,
nadami
.
Odšel
je
po
okopu
navzdol
.
Ko
se
je
približal
gospod
Muhič
,
ga
je
veselo
pozdravil
in
mu
je
ponudil
svojo
čutaro
,
kjer
je
imel
nekaj
vina
.
Gospod
Muhič
se
je
dobro
pokrepčal
.
„
Zdi
se
mi
,
“
je
rekel
,
„
da
gospod
De
Montet
ne
vidi
mojih
let
.
V
resnici
jih
ne
čutim
niti
sam
,
ako
ni
treba
lesti
po
teh
jarkih
in
grebenih
.
Vzemi
vrag
tako
službo
!
Bolje
bi
bilo
že
izdavna
,
napasti
to
gnezdo
tam
.
“
Pokazal
je
na
Grad
.
Egid
se
je
posmejal
utrujenosti
gospoda
Muhiča
;
bil
je
danes
dobre
volje
;
gospod
Muhič
je
to
takoj
opazil
,
kajti
sicer
je
bil
Egid
resen
in
se
je
le
redko
smejal
.
„
Zdi
se
mi
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
da
si
se
navadil
vojaškega
življenja
in
da
se
dobro
počutiš
na
naših
okopih
.
Vrag
me
vzemi
,
morda
si
dobil
sporočilo
,
kje
hodi
naša
ljubljena
Alenčica
!
“
„
Ne
,
nisem
dobil
,
“
je
odgovoril
Egid
.
„
Daj
mi
še
čutaro
,
da
pijem
na
njeno
zdravje
,
“
je
rekel
Muhič
,
„
nič
se
ne
boj
.
Najdeva
jo
tudi
,
če
so
jo
vojni
vetrovi
odnesli
na
konec
sveta
.
Sedaj
pa
glej
,
da
mi
dobro
stražiš
.
Sicer
vem
,
da
francoska
gospoda
spi
v
mestu
tako
brez
skrbi
,
kakor
mi
tukaj
,
vendar
je
treba
izpolniti
svojo
vojaško
dolžnost
.
Ko
bi
bilo
po
moje
,
pognali
bi
jih
že
iz
Ljubljane
.
“
Gospod
Muhič
je
zopet
nagnil
čutaro
,
jo
skoraj
izpraznil
do
dna
in
se
poslovil
.
„
Lahko
noč
,
“
je
rekel
,
„
temno
je
kakor
v
kozjem
rogu
.
“
Počasi
je
odšel
po
okopu
navzdol
.
Egid
je
nekaj
časa
poslušal
negotove
stopinje
,
potem
pa
je
zopet
legel
na
bruna
in
opazoval
breg
na
oni
strani
Ljubljanice
.
Gospod
Muhič
je
prišel
utrujen
v
Kurjo
vas
in
je
zavil
v
gostilnico
,
kjer
je
bil
pustil
konja
.
Ko
je
stopil
v
sobo
,
je
zagledal
Tilna
,
kako
je
pil
z
nekaterimi
tovariši
,
ki
jim
je
bilo
poznati
po
obleki
,
da
so
zeleni
lovci
.
„
Gotovo
sem
se
bal
,
da
se
bom
vso
noč
dolgočasil
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ko
je
pozdravil
Tilna
,
„
toda
človek
,
ki
ima
mnogo
prijateljev
,
ne
sme
obupati
.
To
je
vražje
strma
pot
po
Golovcu
.
Celo
meni
,
ki
sem
je
vajen
,
drsi
pod
nogami
,
da
hodim
navzdol
bolj
po
ramah
nego
po
nogah
.
Francozi
bi
se
skotalili
nizdolu
,
kakor
bi
jabolka
otresel
.
Krepčal
sem
se
po
poti
tako
,
da
sen
prinesel
prazno
čutaro
.
“
„
Pijte
,
“
je
rekel
Tilen
in
mu
ponudil
poln
kozarec
.
„
Ako
bi
De
Montet
hotel
,
privedem
mu
vojsko
od
dolenjske
strani
,
da
bi
z
njo
mogel
vzeti
tri
Ljubljane
.
“
„
Celo
nas
je
preveč
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ko
se
je
napil
.
„
Pospravili
so
že
vse
poljske
pridelke
,
zajce
so
postrelili
,
o
perutnini
niti
ne
govorim
.
Dve
uri
okoli
ni
skoraj
že
nobene
kokoši
.
Ako
se
človek
hoče
pošteno
najesti
,
mora
delati
posete
po
gradovih
.
Toda
v
umazani
obleki
je
neprijetno
hoditi
iz
tabora
.
“
„
Koliko
časa
hočete
še
tukaj
čakati
?
“
je
vprašal
Tilen
.
„
Dokler
jih
ne
prepodimo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Ali
pride
francoska
vojska
posadki
na
pomoč
—
to
razbijemo
mi
—
ali
dobimo
mi
novih
čet
na
pomoč
—
potem
napademo
Ljubljano
,
ali
pa
se
bomo
gledali
še
dolgo
tako
kakor
pes
in
mačka
.
“
Te
besede
je
govoril
gospod
Muhič
tako
,
da
so
jih
lahko
slišali
Tilnovi
tovariši
,
ki
so
z
vidnim
spoštovanjem
gledali
na
njega
.
To
mu
je
ugajalo
.
„
Nam
ne
uidejo
,
ne
bojte
se
,
“
je
jekel
,
„
držimo
jih
za
vrat
,
da
si
komaj
upajo
dihati
.
Čez
naša
trupla
gre
pot
na
Dolenjsko
.
Ako
pademo
mi
,
potem
jih
zagrabite
vi.
“
„
Tako
je
,
“
je
rekel
Tilen
.
Vsi
zeleni
lovci
pri
mizi
so
vstali
in
so
pritrdili
:
„
Tako
je
!
Slava
gospodu
Muhiču
!
“
Gospod
Muhič
je
izpil
kozarec
vina
in
odšel
v
drugo
sobo
,
kamor
je
odšel
tudi
Tilen
za
njim
.
„
Tako
je
,
kakor
sem
ti
rekel
,
“
je
začel
gospod
Muhič
,
ko
sta
sedela
pri
mizi
.
„
Vse
bo
zopet
dobro
.
Gospodična
je
čistega
srca
in
z
mojim
mečem
bi
imel
opravka
vsak
,
ki
bi
se
drznil
dvomiti
o
njeni
časti
.
Žal
,
da
mi
vojaške
dolžnosti
ne
dopuščajo
,
da
bi
obiskal
Vinice
.
Vem
,
da
je
revica
potrebna
tolažbe
in
pametnih
nasvetov
.
Upajmo
,
da
jo
Kristjan
pouči
o
vsem
potrebnem
.
Nikdar
te
ni
prenehala
ljubiti
.
Poznam
njeno
srce
;
sam
veš
,
da
pridejo
za
ženske
slabi
trenotki
ali
pa
trenotne
slabosti
.
Nas
vse
je
prevaril
,
kako
bi
ne
bil
premotil
neizkušene
deklice
.
Tvoja
teta
je
navdušena
zanjo
.
Sama
si
želi
takega
sorodstva
.
Prepričan
sem
,
da
ne
bo
srečnejšega
para
.
Rodila
ti
bode
sinove
,
ki
se
bodo
odlikovali
po
vseh
lepih
lastnostih
.
Videl
sem
njeno
postavo
.
Sedaj
se
je
šele
razvila
.
Verjemi
,
da
mi
je
bilo
žal
,
da
nisem
več
mlad
.
Imel
boš
krasno
ženo
in
kaj
si
moreš
krasnejšega
misliti
,
nego
da
ti
žena
rodi
krasne
,
zdrave
dečke
!
“
„
Vi
mislite
,
da
bo
v
resnici
tako
?
“
je
vprašal
Tilen
.
„
O
tem
ni
mogoče
dvomiti
.
Poznal
sem
mnogo
žensk
in
znam
presojati
njih
silo
.
Ni
vse
eno
,
ženska
in
ženska
.
Lahko
se
spominjaš
sam
.
Zato
se
ne
jezi
,
ampak
izkušaj
pozabiti
vse
in
pomisli
na
svojo
srečo
!
Niti
ne
veš
,
kako
krasno
ljubijo
take
ženske
.
To
je
nebeško
življenje
.
Ko
pridemo
zopet
za
Dolenjsko
,
obiščeva
skupaj
Vinice
in
hvaležen
bodeš
gospodu
Muhiču
za
dobri
svet
.
Pijva
na
to
!
“
Pila
sta
.
„
Ne
morem
pozabiti
,
ne
morem
,
“
je
rekel
Tilen
.
„
Hotel
sem
,
toda
ni
mogoče
.
Za
vse
večne
čase
leži
med
nama
ta
človek
,
fej
...
“
„
Ta
človek
je
sedaj
,
recimo
,
mrtev
ali
bode
mrtev
;
ona
sama
je
dovolj
kazni
prestala
,
obžalovala
je
in
jokala
;
kaj
hočeš
?
Greh
je
bil
majhen
,
kazen
velika
.
Nikdar
ne
bo
motil
tvoje
sreče
.
“
„
Da
,
motil
bo
...
Ne
,
ne
,
nikdar
ni
to
mogoče
,
“
je
rekel
Tilen
in
je
pil
,
kakor
iz
obupa
.
Tudi
gospod
Muhič
je
pil
,
ker
je
hotel
prepričati
Tilna
,
da
je
gospodična
Barbara
edina
gospodična
na
svetu
,
ki
mu
je
namenjena
.
Pri
tem
se
je
tako
utrudil
,
da
je
bil
v
resnici
potreben
počitka
.
Položil
se
je
po
klopi
in
je
začel
dremati
.
Tilen
mu
je
pripovedoval
o
svojih
prisegah
,
o
bolestih
,
o
svoji
nesreči
in
obupu
in
je
pri
tem
pil
čašo
za
čašo
,
dokler
ni
tudi
on
utihnil
.
Gospod
Muhič
je
še
nekaj
časa
v
spanju
mrmral
o
krasnih
ženah
,
o
sinovih
,
o
bodoči
sreči
;
nazadnje
je
mahnil
z
roko
in
rekel
:
„
Najdem
ji
drugega
ženina
.
Boljše
gospodične
res
nisem
srečal
na
svetu
.
“
Na
to
je
sladko
zaspal
.
Zeleni
lovci
so
peli
v
sprednji
sobi
in
kričali
na
pogin
Francozov
.
Naenkrat
je
nastal
zunaj
okoli
krčme
šum
in
vrišč
.
Tilen
je
planil
na
noge
in
zakričal
:
„
Francozi
so
tu
!
“
„
Tristo
vragov
jih
vzemi
,
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
,
ki
ga
je
ta
strašni
klic
prebudil
iz
sladkega
spanja
.
Tilen
je
zgrabil
nož
in
je
skočil
k
oknu
.
Gospod
Muhič
se
ni
mogel
takoj
zavedeti
,
ali
je
resnica
,
ali
se
mu
le
sanja
vse
to
,
kar
se
godi
okoli
njega
.
Toda
med
tem
so
se
vrata
odprla
in
gospod
Muhič
je
zagledal
francoske
vojake
,
ki
so
se
borili
z
zelenimi
lovci
in
jih
vezali
z
vrvmi
.
„
Vdajte
se
,
“
je
zakričal
francoski
vojak
,
ki
je
planil
z
nasajenim
bajonetom
proti
gospodu
Muhiču
.
Gospod
Muhič
je
komaj
verjel
svojim
očem
.
Hotel
je
že
predreti
z
mečem
vojaka
,
ki
je
stal
pred
njim
,
toda
v
tem
trenotku
ga
je
ovila
vrv
in
nekdo
je
potegnil
s
tako
silo
,
da
se
je
gospod
Muhič
opotekel
.
„
Jaz
sem
častnik
,
“
je
kričal
gospod
Muhič
,
„
ako
ne
postopate
z
menoj
,
kakor
se
spodobi
,
vas
priporočim
vašemu
poveljniku
,
s
katerim
sva
dobra
znanca
.
“
To
je
vojake
tako
osupnilo
,
da
so
sneli
vrv
in
so
izpustili
gospoda
Muhiča
.
V
sobi
se
je
pojavil
francoski
častnik
,
ki
je
v
hipu
pregledal
ves
položaj
in
stopil
z
odločnim
korakom
pred
gospoda
Muhiča
.
Rekel
je
:
„
Vi
ste
naš
ujetnik
,
gospod
,
blagovolite
se
temu
primerno
vesti
,
ker
bi
vam
sicer
ne
mogel
jamčiti
za
vaše
življenje
.
“
„
Priznam
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
prosim
samo
,
da
mi
pustite
kot
častnemu
ujetniku
moje
orožje
.
“
„
To
vam
pustim
,
“
je
rekel
francoski
častnik
,
„
izvolite
ostati
v
svoji
sobi
!
“
Gospod
Muhič
je
stopil
za
korak
nazaj
in
vrata
so
se
zaprla
.
„
Prijazni
so
zelo
,
to
se
jim
mora
priznati
,
“
je
rekel
sam
pri
sebi
,
„
a
to
mi
malo
pomaga
.
Jaz
bi
sicer
teh
jakobincev
ne
obravnaval
na
ta
način
,
ako
bi
ne
videl
,
da
imam
slučajno
opravka
z
ljudmi
svoje
vrste
,
zato
bi
jim
...
No
,
sedaj
se
bo
nam
godilo
,
kakor
se
je
godilo
njim
,
ko
smo
jih
obiskali
v
Ljubljani
.
Vrag
jih
je
moral
prinesti
ravno
danes
,
ko
imam
jaz
stražo
.
Upam
,
da
Egid
ni
zaspal
in
da
jim
posveti
pod
nos
,
ako
se
bodo
upali
navzgor
.
Kam
je
za
vraga
izginil
Tilen
?
Res
,
kaj
takega
se
mi
ni
še
pripetilo
.
Fej
,
soparno
je
tu
.
Žeja
je
jako
neprijetna
stvar
.
“
Gospod
Muhič
je
poiskal
na
mizi
vina
,
kar
ga
je
bilo
še
v
kozarcih
.
„
Če
se
ne
motim
,
je
Horacij
pel
jako
lepe
ode
na
vino
in
na
druge
prijetne
reči
.
Vrag
ga
vzemi
!
Ako
straže
niso
zaspale
,
jih
bodo
naši
pometali
v
Ljubljanico
,
da
se
bodo
pošteno
izkopali
.
Ako
naše
razbijejo
,
potem
bom
francoski
ujetnik
.
Peljali
me
bodo
v
Pariz
kakor
medveda
.
Ako
me
naši
ne
zamenjajo
,
se
bom
tam
ženil
pri
jakobinkah
.
Vrag
jih
vzemi
!
Sicer
pa
upam
,
da
jih
naši
poženo
nazaj
v
mesto
ali
pa
celo
udero
za
njimi
,
da
bodo
pomnili
,
kdaj
so
se
predrznili
nas
napasti
.
Res
škoda
je
,
da
so
me
zaprli
,
ker
bi
jih
lahko
poslal
nekaj
k
vsem
vragom
.
Le
kako
so
tako
tiho
prišli
čez
most
!
Straži
jih
dam
jutri
zjutraj
nameriti
po
petindvajset
.
Samo
ko
bi
vedel
,
kaj
se
godi
!
“
Gospod
Muhič
je
stopil
k
zamreženemu
oknu
.
Nekaj
trupel
se
je
valjalo
po
tleh
in
par
francoskih
vojakov
je
stalo
na
oglu
.
„
Tu
me
dobro
stražijo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
prav
brez
potrebe
,
kajti
moral
bi
biti
muha
ali
pa
celo
mušica
,
da
bi
mogel
skozi
te
mreže
.
“
V
drugem
oknu
je
bila
mreža
odtrgana
.
„
Tu
je
ušel
Tilen
,
“
je
mislil
gospod
Muhič
,
„
menda
je
skočil
naravnost
na
francoske
bajonete
.
Vražje
hitro
so
me
izvohali
...
“
V
tem
so
zagrmele
puške
na
Golovcu
.
„
Zbudili
so
se
!
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
.
„
Da
bi
ne
bilo
prepozno
!
Pokaj
,
streljaj
,
Egid
!
“
Oglasili
so
se
streli
iz
topov
.
„
Ne
bo
pol
ure
in
bodete
pili
Ljubljanico
,
prijatelji
francoski
,
“
je
klical
gospod
Muhič
,
„
mi
pa
bomo
še
danes
pili
vino
iz
ljubljanskih
kleti
.
Sicer
bi
vam
lahko
ušel
,
mika
me
tudi
,
da
bi
vam
sekal
glave
,
toda
kot
časten
mož
ostanem
na
svojem
mestu
.
“
Gospod
Muhič
se
je
usedel
v
kot
in
je
poslušal
streljanje
topov
in
grmenje
pušk
.
„
To
je
strel
z
Grada
,
“
je
mrmral
,
„
in
to
pokanje
je
od
naših
na
Golovcu
.
“
Naenkrat
je
nastal
nov
ropot
v
krčmi
.
Francoski
vojaki
so
pripeljali
novih
ujetnikov
.
Ko
so
se
vrata
odprla
,
je
videl
gospod
Muhič
nekoliko
zvezanih
brambovcev
,
ki
so
jih
zaprli
v
sobo
.
Gospod
Muhič
se
je
stisnil
v
kot
in
je
pošiljal
k
vsem
vragom
francosko
predrznost
;
jezil
se
je
nad
stražo
pri
mostu
in
nad
vsemi
,
ki
niso
o
pravem
času
začeli
streljati
.
V
strahu
in
negotovosti
je
premišljal
svoj
položaj
in
poslušal
pokanje
in
kričanje
,
ki
se
je
razlegalo
po
temni
noči
.
„
K
sreči
,
da
me
niso
odpeljali
takoj
s
seboj
na
Grad
.
Tam
bi
lahko
dolgo
čakal
odrešenja
.
Sedaj
je
vendar
še
mnogo
upanja
,
da
se
rešim
.
Da
bi
mi
le
ne
priveli
še
novih
vojakov
!
Nečem
,
da
bi
tu
sedel
skupaj
z
njimi
.
Streljaj
,
Egid
,
streljaj
!
“
Gospod
Muhič
je
zopet
pil
in
mirno
čakal
na
svojem
mestu
.
Na
Golovcu
je
divjal
boj
.
Ko
je
gospod
Muhič
zvečer
po
svojem
trudapolnem
ogledovanju
počival
v
gostilni
,
so
si
tudi
straže
ob
Ljubljanici
privoščile
počitka
.
Zato
Francozom
,
ki
so
že
dalje
časa
pripravljali
napad
,
ni
bilo
težko
,
priti
čez
most
.
Francozi
sicer
niso
mogli
vedeti
,
kako
velika
je
posadka
,
ki
jih
straži
na
Golovcu
,
vendar
so
mogli
misliti
,
da
ni
posebno
velika
.
Doslej
so
morali
biti
vedno
pripravljeni
na
napad
,
zato
je
bila
njihova
posadka
utrujena
in
izčrpana
od
neprestanega
napora
.
Izkušali
so
torej
porabiti
prvo
priliko
in
se
rešiti
stalne
nevarnosti
,
ki
jim
je
pretila
z
Golovca
,
in
to
noč
so
se
odločili
za
napad
.
Prišli
so
srečno
čez
most
ter
si
osvojili
Kurjo
vas
.
Zgodilo
se
je
to
tako
urno
in
tiho
,
da
so
imeli
v
svojih
rokah
že
vse
straže
,
predno
se
je
kaj
zganilo
v
okopih
.
Upali
so
priti
potihoma
na
okope
in
si
osvojiti
Rakovnik
.
Toda
ta
načrt
jim
je
uničila
straža
na
okopih
.
Egid
je
stal
ves
čas
na
svojem
mestu
in
se
ni
dal
premotiti
spancu
,
ki
ga
je
hotel
premagati
.
Vkljub
črni
temi
se
mu
je
zdelo
,
da
se
na
grajskih
zidovih
giblje
.
„
Morda
pripravljajo
za
nas
kanone
,
“
si
je
mislil
in
je
zato
tem
pozorneje
opazoval
vsako
gibanje
v
podnožju
Gradu
.
Naenkrat
se
mu
je
zazdelo
,
da
sliši
šum
v
Kurji
vasi
.
„
Prihajajo
,
“
si
je
mislil
,
„
toda
nas
ne
najdejo
nepripravljenih
.
“
Res
je
v
dolini
kmalu
počilo
nekoliko
strelov
.
Egid
je
med
tem
hitel
po
okopih
in
pregledoval
,
če
so
vojaki
na
svojih
mestih
.
Ker
so
bili
prvi
okopi
v
nevarnosti
zaradi
topov
,
se
je
umaknil
Egid
nazaj
proti
gozdu
in
je
sklenil
,
čakati
sovražnika
toliko
časa
,
da
mu
pride
čisto
blizu
,
potem
pa
ga
nenadoma
napasti
.
Ko
so
Francozi
premagali
prve
straže
na
tej
strani
reke
,
so
začeli
lesti
navzgor
.
Bili
so
si
že
skoraj
zmage
gotovi
,
kajti
nikjer
ni
bilo
sledu
o
avstrijskih
četah
.
Ko
so
prišli
do
kalib
,
so
jih
zažgali
,
da
bi
si
razsvetlili
kraj
.
V
svitu
plapolajočega
ognja
se
je
bližala
četa
prvim
okopom
.
Naenkrat
jih
je
obsula
toča
krogel
iz
gozda
.
V
tem
je
začelo
pokati
tudi
iz
topov
na
Gradu
.
Krogle
so
letele
v
prazne
okope
.
Boj
se
je
razvnel
na
vsej
črti
.
Francoska
četa
je
bila
osvetljena
v
ognju
in
je
izgubila
mnogo
,
predno
se
je
mogla
umakniti
.
Med
tem
je
prišla
cesarska
avstrijska
posadka
po
cesti
od
Rakovnika
in
je
potisnila
nazaj
proti
mestu
ono
četo
,
ki
je
izkušala
nenadoma
napasti
gradič
.
Sam
De
Montet
je
vodil
svojo
četo
.
Predno
se
je
zdanilo
,
je
bil
francoski
napad
odbit
.
Francoske
čete
so
se
z
veliko
težavo
rešile
nazaj
v
mesto
in
le
silno
streljanje
topov
z
Gradu
je
ustavilo
avstrijske
čete
,
da
jih
niso
sledile
v
mesto
.
Vsled
neprestanega
streljanja
so
se
čete
umaknile
iz
Kurje
vasi
nazaj
pod
Zeleni
hrib
.
Gospod
Muhič
je
v
svojem
kotu
zasledoval
ves
boj
.
Ko
je
slišal
,
kako
se
bolj
in
bolj
bliža
streljanje
,
je
dobro
vedel
,
kaj
to
pomeni
.
„
Aha
,
dobro
vas
gonijo
,
“
je
govoril
sam
pri
sebi
,
„
nič
vam
ni
pomagalo
,
da
ste
me
ujeli
.
“
Pri
tem
je
gledal
,
kako
se
cesta
bolj
in
bolj
polni
s
francoskimi
vojaki
,
ki
so
se
umikali
na
most
.
Tudi
straža
izpred
krčme
je
izginila
.
Gospod
Muhič
je
pogledal
skozi
okno
in
je
zagledal
pod
oknom
Tilna
zvezanega
.
Valjal
se
je
po
tleh
in
se
je
izkušal
osvoboditi
.
Gospod
Muhič
je
stopil
v
prvo
sobo
in
je
odšel
na
prosto
.
Ni
se
menil
za
vojake
,
ki
so
ležali
po
sobi
,
dasi
so
nekateri
zaklicali
njegovo
ime
.
Na
pragu
se
je
gospod
Muhič
oprezno
ozrl
.
Res
,
francoska
straža
je
odšla
;
tam
pri
bregu
Ljubljanice
se
še
čuje
streljanje
.
Zdaj
pa
zdaj
zagrmi
top
.
Gospod
Muhič
je
odšel
za
hišo
in
stopil
k
Tilnu
.
„
Gospod
Muhič
,
“
je
vzkliknil
Tilen
obupno
,
ko
ga
je
zagledal
,
„
pomagajte
!
“
Gospod
Muhič
je
šele
sedaj
videl
,
da
je
Tilen
ranjen
.
Osvobodil
ga
je
vezi
in
rekel
:
„
Zdelo
se
mi
je
,
da
boš
tu
,
ker
sem
te
videl
,
kako
si
skočil
skozi
okno
.
Vrag
jih
vzemi
,
predrzneže
.
Celo
mene
so
hoteli
zvezati
,
toda
slabo
bi
bili
opravili
z
mojim
mečem
,
zato
so
me
pustili
.
“
Ko
je
bil
Tilen
prost
vseh
vezi
,
je
odšel
k
vodnjaku
,
ker
je
čutil
strašno
žejo
.
Tam
si
je
izpral
svojo
rano
na
desni
strani
života
.
Gospod
Muhič
pa
je
odšel
na
cesto
,
poiskal
svojega
konja
v
hlevu
in
odjezdil
proti
Rakovniku
.
„
Take
noči
še
nisem
doživel
,
“
si
je
govoril
in
je
premišljal
,
kako
bi
podal
gospodu
Langerju
poročilo
o
svojem
pregledovanju
in
kako
bi
pred
majorjem
De
Montetom
opravičil
svoje
ujetništvo
.
Po
tem
ponesrečenem
napadu
so
se
Francozi
še
bolj
utrdili
v
mestu
,
ker
je
bila
njih
posadka
že
zelo
slaba
in
maloštevilna
.
Bali
so
se
vsakega
napada
.
Major
De
Montet
je
poznal
njih
položaj
.
Hotel
je
pomnožiti
svojo
vojsko
ter
napasti
Francoze
tako
,
da
jim
vzame
mesto
in
Grad
.
Toda
predno
je
moglo
priti
do
odločilnega
boja
,
je
prišlo
z
Dunaja
poročilo
,
da
je
sklenjeno
premirje
.
Nadvojvoda
Ivan
,
ki
se
je
umikal
s
svojo
južno
armado
čez
Koroško
in
Štajersko
,
se
je
ustavil
v
Gradcu
.
Ker
pa
ga
je
sledila
silna
francoska
vojska
pod
poveljstvom
podkralja
Evgena
Beauharnaisa
,
se
je
umaknil
na
Ogrsko
.
Francoska
vojska
je
zasedla
Gradec
in
Dunajsko
Novo
Mesto
.
Od
tod
se
je
obrnil
podkralj
proti
avstrijski
vojski
na
Ogrskem
,
jo
pritisnil
k
reki
Rabi
in
jo
popolnoma
premagal
.
Z
ostanki
svoje
razbite
vojske
je
odšel
nadvojvoda
Ivan
v
Komorn
in
Požun
,
da
bi
od
tam
podpiral
svojega
brata
,
nadvojvodo
Karla
.
Toda
med
tem
se
je
že
izvršila
odločilna
bitka
pri
Wagramu
,
kjer
je
bila
severna
avstrijska
vojska
premagana
.
Nadvojvoda
Karel
je
sicer
iskušal
,
zbrati
svojo
omagano
vojsko
ter
potisniti
Francoze
nazaj
na
levi
breg
Donave
.
V
bitki
pri
Znojmu
na
Moravskem
so
bile
zadnje
avstrijske
čete
pobite
.
Takoj
prvi
dan
,
11.
julija
,
je
ponudil
nadvojvoda
Karel
Napoleonu
premirje
.
Ker
so
bile
tudi
francoske
čete
omagale
in
oslabele
,
je
Napoleon
sprejel
premirje
,
ki
sta
ga
podpisala
Wimpffen
in
Berthier
.
S
tem
je
bila
vojna
1809.
končana
in
so
se
začela
pogajanja
za
mir
.
Ostale
avstrijske
čete
so
se
umaknile
v
svoje
trdnjave
na
Češko
in
na
Ogrsko
,
od
koder
so
se
francoske
čete
umaknile
že
koncem
junija
.
Avstrijska
mesta
od
Trsta
do
Dunaja
so
bila
v
rokah
Francozov
.
Edini
Tirolci
niso
hoteli
mirovati
in
so
se
vojevali
dalje
pod
svojim
poveljnikom
Andrejem
Hoferjem
.
Zato
je
moral
De
Montet
s
svojo
posadko
zapustiti
okope
in
utrdbe
na
Golovcu
ter
oditi
nazaj
proti
Novemu
Mestu
.
Toda
tudi
tu
mu
ni
kazalo
več
ostati
,
ampak
se
je
moral
umakniti
nazaj
proti
hrvatski
meji
.
Brambovcem
je
bilo
oznanjeno
,
da
odidejo
v
Samobor
.
Zato
je
gospod
Muhič
hitro
izkušal
opraviti
svoje
stvari
.
Na
poti
iz
Ljubljane
v
Novo
Mesto
se
je
mimogrede
poslovil
od
Repljevega
dvorca
,
kjer
je
bil
preživel
nekaj
lepih
dni
.
Bolj
nego
od
dvorca
se
je
poslavljal
od
dvajsetletnega
vina
in
od
pečene
perutnine
.
Popisoval
je
ubogi
starki
vso
grozo
in
strah
one
noči
,
ko
je
bil
Tilen
ranjen
.
„
Nikakor
ne
mislite
,
da
vas
zapustimo
brez
pomoči
,
“
ji
je
govoril
.
„
Mi
odidemo
na
Hrvatsko
,
da
se
tam
zbere
vsa
vojska
,
potem
se
vrnemo
.
Vemo
,
da
Francozom
diše
naši
denarji
,
toda
bogastvo
kranjske
dežele
je
zato
na
svetu
,
da
se
bodo
z
njimi
povzdignili
naši
bodoči
rodovi
.
Ako
bi
vam
grozila
kaka
nevarnost
med
tem
,
ko
nas
ne
bo
v
deželi
,
vam
ne
morem
nič
boljega
svetovati
,
nego
da
odidete
za
nami
.
Vojska
je
v
vojnem
času
najboljše
varstvo
.
Upam
tudi
,
da
se
čim
prej
seznanite
z
bodočo
gospodinjo
te
hiše
.
Tilen
bode
kmalu
zdrav
,
je
krepke
nature
.
“
Tako
je
govoril
gospod
Muhič
bogatici
Ani
Repljevi
in
starka
mu
je
bila
hvaležna
za
njegovo
tolažbo
in
za
nasvete
ter
mu
je
obljubila
,
da
se
bo
ravnala
po
njegovih
nasvetih
.
Gospod
Muhič
si
je
mej
roke
,
ko
je
jezdil
za
četo
,
ki
je
že
odšla
po
cesti
.
Še
enkrat
se
je
ozrl
na
prijazni
dvorec
,
pomislil
je
na
vse
njegove
zaklade
in
vesel
nasmeh
mu
je
preletel
obraz
.
V
Novem
Mestu
so
dolenjsko
vojsko
navdušeno
sprejeli
.
Vendar
se
je
vsem
zdelo
slabo
znamenje
,
da
se
je
vojska
umaknila
od
Ljubljane
in
pustila
Francozom
prosto
pot
na
Dolenjsko
.
Še
slabše
čase
pa
je
obetala
novica
,
da
avstrijska
posadka
ne
ostane
več
v
mestu
in
da
tudi
brambovci
odidejo
.
To
se
je
imelo
zgoditi
v
najkrajšem
času
.
Egid
je
postal
po
boju
na
Golovcu
pravi
ljubljenec
majorja
De
Monteta
.
Moral
je
ostati
pri
vojski
v
mestu
,
dasi
je
hotel
oditi
domov
,
da
bi
pogledal
na
svojo
pristavo
.
Gospod
Muhič
si
je
izprosil
dovoljenje
,
da
poseti
svoje
sorodnike
in
znance
na
Vinicah
.
Zanimalo
ga
je
zelo
,
kaj
se
je
tam
zgodilo
novega
.
Našel
je
vse
po
svoji
volji
.
Gospa
Gusičeva
ga
je
sprejela
prav
tako
veselo
,
kakor
ko
se
je
prvič
vrnil
z
vojne
.
Bila
je
nekoliko
zagorela
od
solnca
,
kar
ji
je
zelo
pristojalo
.
To
je
bilo
vsled
tega
,
ker
se
je
mnogo
izprehajala
po
polju
,
kjer
se
je
spominjala
onih
časov
,
ko
sta
hodila
skupaj
z
gospodom
Muhičem
.
Gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
je
gospa
Gusičeva
vedno
krasnejša
.
Kristjan
je
bil
že
tako
zdrav
,
da
je
hodil
po
vrtu
.
Gospod
Muhič
je
te
uspehe
pripisoval
trudu
onih
dam
,
ki
tudi
doma
delajo
za
domovino
,
ker
jim
usoda
ni
dovolila
,
da
bi
hodile
z
možmi
na
vojno
.
Ko
je
zagledal
Kristjana
tako
čvrstega
in
zdravega
,
je
rekel
:
„
Radoveden
sem
pred
vsem
,
katera
izmed
obeh
gospodičen
te
je
bolje
zdravila
.
“
„
Priznati
moram
,
da
sta
pokazali
obe
dosti
talenta
,
zdi
se
mi
sploh
,
da
je
to
poseben
talent
za
ženske
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Ti
pozabljaš
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
da
izhajata
obe
kolikor
toliko
iz
moje
šole
.
Pa
bodi
,
kakor
hoče
!
Gospodična
Helena
je
videli
zelo
vesela
.
“
„
Ni
čuda
,
saj
je
moja
prijateljica
.
“
„
Tvoja
prijateljica
!
“
se
je
začudil
gospod
Muhič
,
„
menda
vendar
nisi
napravil
kake
nove
zmešnjave
.
Moram
reči
,
da
so
samo
te
zmešnjave
krive
,
da
bi
bil
skoraj
prišel
v
francosko
sužnost
.
“
„
Nasprotno
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
zdi
se
mi
,
da
smo
prišli
ven
iz
zmešnjav
in
da
smo
zdaj
na
jasnem
.
“
„
Torej
se
bolnik
in
zdravnica
nista
zaljubila
?
“
„
Ne
.
Sklenila
sta
samo
večno
prijateljstvo
.
“
„
Večno
prijateljstvo
!
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
,
ki
je
mislil
na
gospodično
Barbaro
,
„
kaj
pa
boš
počel
s
tolikimi
prijateljicami
?
“
Po
vrtu
sta
prihiteli
Barbara
in
Helena
.
Objeli
sta
gospoda
Muhiča
od
obeh
strani
in
sta
klicali
:
„
Gospod
Muhič
,
sedaj
morate
ostati
pri
nas
.
Lovili
bomo
zopet
slepe
miši
in
se
igrali
na
krožke
.
“
„
Srečni
ste
,
otroci
!
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
ne
veste
,
da
ima
gospod
Muhič
bolj
važne
opravke
,
nego
loviti
slepe
miši
in
se
igrati
na
krožke
.
Takega
smo
imeli
tam
pri
Ljubljani
dovolj
,
lovili
smo
po
noči
slepe
miši
,
ko
smo
stražili
po
okopih
in
—
drugi
so
nas
lovili
na
krožke
.
Veseli
me
vendar
,
da
vas
vidim
tako
srečne
.
Mislil
sem
s
seboj
privesti
še
enega
,
toda
ranili
so
mi
ga
Francozi
.
Kadar
ozdravi
,
se
bo
zgodilo
nekaj
zelo
lepega
.
“
Barbara
,
ki
je
čutila
,
o
kom
govori
gospod
Muhič
,
je
nejevoljno
stresla
z
glavico
in
je
rekla
:
„
Nikogar
ne
potrebujemo
,
gospod
Muhič
,
mi
trije
smo
zelo
srečni
.
Imamo
se
vsi
trije
radi
.
“
„
Za
božjo
voljo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
vendar
ne
mislite
...
“
„
O
ne
,
“
je
rekla
Barbara
,
„
jaz
pojdem
v
samostan
.
“
„
Ti
,
ti
,
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
.
Gospodični
sta
veselo
pobegnili
po
vrtu
.
Gospod
Muhič
se
je
usedel
poleg
Kristjana
in
je
rekel
:
„
Kakor
vidim
,
imaš
krasno
življenje
,
mnogo
lepše
,
nego
smo
ga
imeli
mi
v
taboru
,
ali
kakor
ga
bomo
imeli
zdaj
na
Hrvatskem
.
Vendar
upam
,
da
pojdeš
z
nami
.
“
„
Ne
pojdem
,
“
je
odgovoril
Kristjan
kratko
.
„
Nočeš
?
“
se
je
začudil
gospod
Muhič
.
„
Ako
ne
takoj
,
prideš
za
nami
.
Menda
te
ni
ostrašila
ena
rana
toliko
,
da
bi
se
zanjo
ne
hotel
maščevati
.
Kdo
ve
,
ali
se
ne
začno
vojne
po
premirju
!
Ako
se
Francozi
kako
ne
opomorejo
,
pojdemo
nad
Ljubljano
in
v
eni
noči
bo
zopet
naša
.
Lahko
boš
prihajal
vanjo
kot
zmagalec
in
zasedli
bomo
Grad
,
ki
nam
ga
nihče
več
ne
vzame
.
“
Kristjan
je
prijel
gospoda
Muhiča
za
roke
in
je
rekel
:
„
Vi
lahko
sodite
o
vojni
in
o
zmagah
,
kakor
hočete
.
Jaz
mislim
,
da
je
vojna
končana
in
da
je
končano
vse
,
za
kar
smo
se
bojevali
.
Ko
smo
se
hoteli
braniti
,
so
nas
streljali
zato
,
ker
so
se
sami
podali
brez
boja
.
Napoleon
ni
človek
,
ki
bi
prizanašal
.
Kar
je
dobil
,
si
bo
tudi
obdržal
.
Ako
se
vam
hoče
še
boja
,
vam
privoščim
zabave
in
želim
mnogo
sreče
;
jaz
sem
storil
svojo
dolžnost
in
sem
prejel
svoje
plačilo
.
Sedaj
sem
zadovoljen
,
ker
sem
prišel
do
velikega
spoznanja
.
“
„
Rekel
sem
,
da
v
tebi
še
ni
umrl
stari
jakobinec
in
da
ga
ne
izstreljajo
ven
vse
francoske
puške
.
Vedno
sem
si
te
laže
predstavljal
v
jakobinski
čepici
nego
v
brambovski
čaki
.
“
„
To
je
resnica
,
“
je
nadaljeval
Kristjan
,
„
toda
poleg
jakobinca
se
je
v
meni
zbudil
tudi
Ilirec
.
“
„
Radoveden
sem
,
kaka
nova
vrsta
revolucionarjev
je
to
,
“
je
rekel
Muhič
.
„
To
smo
mi
vsi
,
kar
nas
nosi
ta
zemlja
tu
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
ker
smo
potomci
starih
Ilirov
.
“
„
Če
se
ne
motim
,
so
bili
to
morski
razbojniki
in
ti
vendar
ne
boš
trdil
,
da
smo
mi
,
Muhiči
,
potomci
morskih
razbojnikov
.
Mislim
,
da
so
napadli
celo
Ce-zarja
,
ko
se
je
šel
učit
v
Atene
govorništva
.
K
sreči
je
bil
tako
razumen
,
da
je
dal
obesiti
vse
roparje
,
ko
so
pristali
k
bregu
.
O
takih
dedih
zgodovina
naša
ničesar
ne
ve
in
k
sreči
izhajamo
od
čisto
drugega
rodu
.
“
„
Zgodovina
sicer
ne
ve
tega
,
da
so
bili
stari
Iliri
morski
razbojniki
,
pač
pa
ve
,
da
so
živeli
tu
pred
nami
,
in
mi
moramo
vedeti
,
da
smo
njih
potomci
.
Imamo
še
mnogo
narodov
,
ki
z
nami
sorodno
govore
.
Mi
pa
smo
se
bojevali
za
druge
in
smo
pozabili
nase
.
“
Gospod
Muhič
je
migal
z
glavo
.
Kaj
takega
še
ni
slišal
nikdar
.
Govoril
je
z
meščani
nemški
,
z
gospodo
francoski
in
s
kmeti
slovenski
.
Zanimali
so
ga
srednjeveški
vitezi
,
kavalirji
novejših
časov
in
slavni
junaki
svetovne
zgodovine
.
Zato
ni
mogel
razumeti
tega
,
kar
mu
je
pripovedoval
Kristjan
.
Čudil
se
je
zelo
veliki
izpremembi
,
ki
jo
je
opazil
pri
svojem
nečaku
.
Toda
zdelo
se
mu
je
,
da
so
se
take
izpremembe
že
večkrat
izvršile
,
ker
je
Kristjan
rad
filozofiral
,
kakor
si
je
gospod
Muhič
razlagal
vse
take
pojave
.
Mislil
je
,
da
je
vse
to
posledica
brezdelnega
življenja
;
ako
mora
človek
neprestano
sedeti
,
premišlja
razne
reči
in
ni
čudno
,
če
mu
pridejo
take
misli
.
Zato
je
nazval
Kristjanove
besede
:
ilirske
sanje
in
se
jim
je
veselo
zasmejal
.
Bil
je
prepričan
,
da
gotovo
preidejo
,
kakor
hitro
bo
Kristjan
popolnoma
zdrav
in
ga
bo
prevzelo
bojno
navdušenje
.
„
Mislim
,
da
se
ne
motim
,
ako
trdim
,
da
bomo
kmalu
zopet
skupaj
oblegali
Ljubljano
,
“
je
končal
gospod
Muhič
svoj
pogovor
.
Kristjan
na
to
ni
odgovoril
.
Potrkal
je
svojega
strica
po
plečih
in
rekel
:
„
Mislim
,
da
ne
bode
treba
.
“
„
Zdi
se
mi
,
da
si
se
pomehkužil
med
samimi
ženskami
,
“
se
je
razjezil
gospod
Muhič
.
„
Nasprotno
,
zelo
si
želim
boja
,
toda
z
jasnim
ciljem
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
„
Kaj
mi
nimamo
jasnega
cilja
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
ves
zavzet
.
„
Gotovo
ga
imate
,
vprašanje
je
,
ali
je
pravi
?
“
„
Pravi
?
Na
koga
pa
bi
streljal
nego
na
francoske
jakobince
?
“
„
Ako
ti
jakobinci
zasedejo
deželo
,
smo
jutri
prisiljeni
,
streljati
na
druge
.
“
„
Oho
,
mi
ostanemo
zvesti
cesarju
.
“
„
Jaz
tudi
.
Ako
si
nas
obdrži
Napoleon
,
bodemo
morali
biti
tudi
njemu
zvesti
.
“
Gospod
Muhič
je
na
to
nekoliko
pomislil
.
„
Gotovo
,
“
je
rekel
potem
,
„
toda
tega
mi
nočemo
.
“
„
Hočemo
ali
nočemo
,
to
ni
danes
več
od
nas
odvisno
.
Odločevali
bodo
drugi
.
Mi
pa
mislimo
na
sebe
in
na
svojo
domovino
.
“
Gospod
Muhič
je
videl
,
da
se
ne
da
mnogo
pogovarjati
.
„
O
takih
stvareh
pravi
vojak
nima
časa
premišljati
,
“
je
rekel
.
„
Tudi
so
sedaj
še
nepotrebne
.
Za
nas
boj
še
ni
končan
.
“
Kristjan
ga
je
prijel
za
roko
in
odšla
sta
po
vrtu
.
Pripovedoval
mu
je
o
svoji
ljubljeni
prijateljici
in
o
svoji
veliki
sreči
.
„
Od
same
sreče
se
je
polenil
,
“
je
mislil
gospod
Muhič
,
„
razumljivo
je
,
da
se
mu
sedaj
neče
od
tod
.
“
Zvečer
je
gospod
Muhič
na
samem
ujel
gospodično
Barbaro
,
pripovedoval
ji
je
o
Repljevem
dvorcu
,
o
stari
teti
in
o
Tilnu
.
„
Ozdravi
gotovo
kmalu
,
“
je
rekel
,
„
in
potem
te
jaz
sam
zopet
spravim
z
njim
.
On
ti
je
vse
odpustil
in
te
zelo
ljubi
.
Srečna
bodeta
oba
.
Skupaj
se
popeljemo
k
stari
teti
,
ki
te
ima
zelo
rada
.
Veselim
se
iz
celega
srca
na
tiste
čase
.
“
„
Jaz
tudi
,
“
je
rekla
Barbara
.
Glas
se
ji
je
tresel
,
iztrgala
je
gospodu
Muhiču
roko
in
je
utekla
po
vrtu
.
Še
ta
večer
se
je
gospod
Muhič
poslovil
.
Poslavljal
se
je
zelo
resno
in
se
s
težkim
srcem
ozrl
nazaj
na
gradič
,
ko
je
dirjal
po
drevoredu
.
Drugi
dan
je
brambovska
četa
zapustila
Novo
Mesto
in
za
njo
je
odšla
tudi
cesarska
posadka
.
V
začetku
avgusta
so
odšle
prve
francoske
čete
iz
Ljubljane
na
Dolenjsko
.
Dolgo
časa
si
niso
upali
nastopiti
poti
v
to
stran
kranjske
zemlje
,
kajti
prihajala
so
od
te
strani
slaba
poročila
;
na
to
stran
so
se
umikale
cesarske
čete
,
ki
so
bile
v
stalni
zvezi
s
posadkami
na
Hrvatskem
in
Ogrskem
,
ker
je
bila
ta
stran
dežele
najbolj
nemirna
in
so
se
po
njej
oglašali
bojni
glasovi
tudi
potem
,
ko
so
brambovci
in
cesarska
vojska
zapustili
deželo
.
Ker
velikega
oddelka
Francozi
niso
mogli
poslati
v
Novo
Mesto
,
se
je
bilo
bati
,
da
bi
se
ne
razvnel
boj
med
narodom
in
bi
pozneje
bilo
težko
,
pomiriti
deželo
.
Zmaga
nad
francosko
četo
bi
le
podnetila
bojno
navdušenje
in
bi
dala
črni
vojski
novega
poguma
.
Zato
je
šele
začetkom
avgusta
odšel
oddelek
francoske
vojske
proti
Novemu
Mestu
.
In
zgodilo
se
je
,
kakor
so
pričakovali
.
Takoj
na
visokem
svetokriškem
klancu
se
je
oglasil
plat-zvona
.
Za
njim
so
se
oglasili
zvonovi
od
vseh
strani
.
Ljudje
so
zapuščali
vasi
ob
cesti
in
so
bežali
čez
gozde
v
oddaljene
vasi
.
Tam
so
se
zbirali
oboroženi
možje
in
so
hiteli
z
orožjem
v
roki
po
skritih
potih
naprej
proti
Dolenjskemu
,
kakor
se
je
pomikala
francoska
četa
.
Bolj
in
bolj
se
je
množila
oborožena
množica
,
bolj
in
bolj
so
se
oglašali
zvonovi
.
V
stolpih
ob
cesti
so
sicer
zvonovi
utihnili
,
ker
so
cerkveniki
morali
pobegniti
,
toda
zato
so
oznanjali
glasovi
zvonov
v
oddaljenih
cerkvah
,
da
gre
sovražnik
po
cesti
.
Prišel
je
čas
,
ki
so
ga
vsi
izdavna
pričakovali
,
prišel
je
z
vso
grozo
in
strahom
.
Francoska
četa
se
je
pomikala
mirno
po
cesti
.
Nihče
je
ni
motil
.
Odpočivala
si
je
v
zapuščenih
vaseh
in
si
že
postregla
sama
po
volji
.
Tudi
ljudem
,
ki
niso
pobegnili
,
se
ni
zgodilo
nič
žalega
.
Toda
glasovi
zvoncev
po
gorskih
cerkvah
niso
oznanjali
nič
dobrega
.
Francozi
so
zasedli
še
tisti
dan
Višnjo
Goro
.
Mesto
so
našli
skoraj
popolnoma
prazno
.
Ker
se
poveljnik
francoske
čete
v
njej
ni
čutil
varnega
,
je
nadaljeval
pot
do
Radohove
Vasi
.
Pokrajina
se
mu
je
zdela
bolj
in
bolj
sumljiva
.
Vse
vasi
ob
cesti
okoli
Zatičine
in
Šent-Vida
so
bile
zapuščene
,
zvonjenja
na
daljnih
gričih
ni
bilo
konca
.
Bolj
ko
se
je
bližala
noč
,
bolj
so
se
čuli
glasovi
iz
daljav
.
Zvonilo
je
po
vsej
dolenjski
strani
.
Po
gozdih
so
se
zbirale
oborožene
trume
črne
vojske
.
Med
njimi
je
bilo
mnogo
brambovcev
,
ki
niso
hoteli
oditi
iz
dežele
;
zapustili
so
svoj
brambovski
bataljon
in
se
pridružili
črni
vojski
.
Ko
je
padla
noč
na
zemljo
,
so
se
dvignile
črne
trume
v
gozdih
in
so
se
usipale
čez
polje
proti
Radohovi
Vasi
.
Bili
so
med
njimi
ljudje
iz
Dobrepolja
,
iz
Krške
doline
,
iz
Suhe
Krajine
,
iz
Trebnjega
in
iz
vseh
vasi
,
ki
leže
okoli
Primskovega
in
Zaplaza
.
Velika
množica
se
jih
je
sešla
.
Francoska
straža
se
je
umaknila
nazaj
proti
Šent-Vidu
;
toda
oborožene
množice
so
se
množile
,
kakor
da
rastejo
iz
zemlje
,
kakor
da
se
črna
gozdna
tema
izpreminja
v
temne
postave
,
ki
se
usipljejo
iz
gozdov
na
polje
.
Kmalu
se
je
v
šentvidskem
zvoniku
oglasilo
plat-zvona
.
Francozi
so
se
umaknili
in
kmetje
so
zasedli
vas
.
To
je
bilo
znamenje
,
da
morejo
zmagati
.
Veliko
navdušenje
se
je
polastilo
njih
src
.
„
Umikajo
se
,
“
se
je
razlegalo
preko
polja
in
vabilo
na
boj
vse
one
,
ki
niso
upali
na
zmago
.
V
urnem
diru
je
zapustila
francoska
četa
zasedene
vasi
in
odšla
nazaj
proti
Višnji
Gori
.
„
Za
njimi
!
“
so
se
oglašali
glasovi
nad
Višnjo
Goro
.
Šli
so
,
kakor
se
jim
je
zahotelo
.
Toda
mesto
je
bilo
dobro
utrjeno
proti
kmetski
vojski
.
Ko
so
se
približale
prve
čete
,
je
počilo
nekoliko
pušk
in
nekaj
kmetov
je
padlo
.
Zato
so
se
umaknili
nazaj
proti
Zatičini
.
Vso
noč
je
bilo
nemirno
po
vaseh
okoli
Višnje
Gore
,
kajti
povsod
so
prenočevali
navdušeni
bojevniki
,
stari
in
mladi
in
so
se
pripravljali
na
boj
za
drugi
dan
.
S
prvim
jutranjim
svitom
se
je
zopet
napolnilo
polje
z
oboroženimi
četami
,
po
potih
so
prihajali
od
vseh
strani
in
so
napolnili
vso
cesto
.
S
prvim
svitom
je
tudi
utrujena
francoska
četa
zapustila
Višnjo
Goro
in
je
odšla
nazaj
proti
Ljubljani
.
Kmetska
vojska
jo
je
sledila
.
Težka
in
nevarna
je
bila
pot
.
Zvonovi
so
zvonili
neprestano
,
strel
je
počil
zdaj
tu
,
zdaj
tam
,
bojni
glasovi
so
se
oglašali
po
gozdih
,
vasi
ob
cesti
so
se
polnile
,
marsikje
so
si
francoski
vojaki
morali
pribojevati
prehod
.
Tako
je
šla
pot
do
Šmarja
.
Tam
so
se
ustavile
prve
čete
črne
vojske
in
se
pokrepčale
.
Ustno
sporočilo
pravi
,
da
so
nesli
francoski
vojaki
puške
na
ramah
in
so
streljali
nazaj
v
kmete
,
ki
so
drevili
za
njimi
.
Pred
Mokarjevo
hišo
je
padel
francoski
vojak
,
ki
ga
je
zadela
krogla
iz
kmetske
puške
.
Mokar
je
prilezel
iz
hiše
in
je
spravil
vojaka
pod
streho
.
„
Človek
je
človek
,
“
je
rekel
in
ga
je
položil
na
lastno
posteljo
,
kjer
mu
je
izmil
rano
in
ga
obvezal
.
Z
velikimi
napori
in
težavami
se
je
rešila
francoska
četa
nazaj
v
Ljubljano
.
Kmetska
vojska
pa
je
ostala
v
vaseh
ob
cesti
in
je
pila
na
svojo
zmago
.
Mnogi
so
videli
v
tej
zmagi
voljo
božjo
in
so
verovali
,
da
jih
bo
podpirala
božja
pomoč
tudi
pri
nadaljnjih
bojih
.
Na
svetokriškem
klancu
je
tisti
večer
ljudstvo
pobožno
molilo
in
zahvaljevalo
Boga
za
zmago
ter
ga
prosilo
,
naj
jih
tudi
v
bodoče
varuje
sovražnikov
.
Ker
se
nekaj
dni
ni
prikazala
nikaka
nova
francoska
četa
na
dolenjski
strani
,
se
je
kmetska
črna
vojska
razšla
.
Pri
razhodu
so
si
zvesto
obljubili
,
da
pridejo
zopet
z
orožjem
na
boj
,
kakor
hitro
bodo
zaslišali
plat-zvona
.
Takrat
se
je
prvič
razznanilo
ime
moža
,
ki
se
je
imenoval
Guza
.
Bil
je
vnet
za
vojno
in
je
vadil
v
orožju
stare
in
mlade
vso
zimo
in
vso
pomlad
.
Sedaj
je
prišel
čas
,
ko
je
mogel
voditi
svojo
vojsko
.
Pridružili
so
se
mu
vsi
oni
,
ki
niso
hoteli
iti
domov
,
ampak
jim
je
bolj
ugajalo
,
z
orožjem
v
roki
čakati
sovražnika
.
S
to
četo
je
Guza
zasedel
svetokriški
klanec
in
je
stal
na
straži
,
kdaj
da
bi
se
zopet
prikazali
sovražniki
.
Ni
bilo
treba
dolgo
čakati
.
Teden
dni
pozneje
je
odšel
velik
oddelek
francoske
vojske
na
Dolenjsko
.
Zopet
so
se
oglašali
zvonovi
od
vseh
strani
,
tudi
gozdi
so
se
zopet
polnili
s
črnimi
trumami
,
toda
straža
,
ki
je
pobegnila
s
svetokriškega
klanca
in
hitela
naprej
po
vseh
vaseh
,
je
oznanjala
,
da
je
sovražnikov
veliko
število
.
Zato
so
se
kmetske
čete
zbirale
na
višavah
okoli
Višnje
Gore
.
Francozi
so
se
bližali
zelo
hitro
.
Ko
so
prišli
do
Šmarja
,
so
hoteli
zažgati
vas
.
Dekan
,
baron
Gallenfels
,
je
kleče
prosil
poveljnika
francoske
čete
,
naj
prizanese
vasi
,
ker
so
nje
prebivalci
mirni
;
kmetska
vojska
da
je
prišla
od
dolenjih
strani
.
Težko
,
da
bi
bil
francoski
poveljnik
prizanesel
vasi
,
ako
bi
ne
bilo
ranjenega
vojaka
pri
Mokarju
.
Ta
je
izprosil
milost
za
vas
,
ker
so
prebivalci
skrbeli
za
njega
,
dasi
je
prišel
k
njim
kot
sovražnik
.
„
Prihajamo
v
znamenju
maščevanja
in
gorje
mu
,
kdor
bi
se
nas
drznil
motiti
na
naši
poti
!
“
Tako
je
rekel
poveljnik
,
ko
je
francoska
četa
zapuščala
vas
.
Francozi
so
nadaljevali
svojo
pot
in
so
dobro
slutili
,
da
se
zbira
kmetska
vojska
po
Dolenjskem
.
Prazne
vasi
in
glasovi
zvonov
po
gričih
so
bila
znamenja
,
da
ne
prihajajo
v
mirno
deželo
.
Na
vrhovih
pred
Višnjo
Goro
so
jih
sprejeli
prvi
streli
,
toda
kmalu
so
utihnili
.
Francozi
so
zasedli
mesto
in
zavarovali
vse
vrhove
okoli
njega
.
Kmetske
trume
so
se
umaknile
nazaj
v
gozde
.
Še
ta
večer
je
hotel
poveljnik
francoskega
oddelka
dokončati
boj
.
Poslal
je
eno
četo
svojega
oddelka
naprej
do
Radohove
Vasi
.
Mirno
so
jezdili
vojaki
skozi
vasi
;
nikjer
ni
bilo
sledu
o
prebivalcih
,
le
v
gozdih
je
šumelo
,
bučalo
,
divjalo
...
Naenkrat
je
zaplapolal
ogenj
nad
vasmi
.
Vsa
dolina
je
bila
v
plamenu
.
V
svitu
požara
se
je
vračala
francoska
četa
v
Višnjo
Goro
,
tam
je
prenočila
.
V
svitu
požara
so
začele
lesti
temne
sence
iz
gozdov
,
v
blišču
velikega
ognja
so
begali
ljudje
preko
polja
in
niso
vedeli
,
ali
naj
gredo
reševat
svoje
imetje
ali
naj
beže
pred
maščevanjem
sovražnikov
.
Vso
noč
je
divjal
požar
in
je
rasvetljeval
daleč
na
okoli
vso
pokrajino
.
Drugega
dne
je
francoska
četa
nadaljevala
svojo
pot
.
Stopala
je
mimo
pogorišč
,
kjer
so
se
zbirale
žene
in
otroci
,
mož
ni
bilo
videti
,
le
tu
in
tam
se
je
pojavil
starček
,
ki
je
s
solzo
v
očeh
stal
na
pogorišču
domovja
svojih
dedov
.
Nihče
več
ni
motil
francoske
čete
na
njeni
poti
.
Zvonovi
po
gričih
so
utihnili
,
trume
po
gozdih
so
se
razšle
,
ljudje
so
se
vrnili
v
svoje
domove
.
Drugi
dan
je
prišel
oddelek
francoske
vojske
v
Novo
Mesto
.
Mesto
je
bilo
mirno
in
tiho
.
Nikjer
ni
bilo
sledu
,
da
je
bilo
tu
pred
kratkim
časom
središče
brambovcev
in
črne
vojske
.
Meščani
so
iz
svojih
hiš
gledali
na
trg
,
kjer
je
prihajala
francoska
posadka
.
„
Bila
jih
je
dolga
,
dolga
kita
,
“
piše
meščan
,
ki
je
gledal
ta
prizor
,
„
ni
ji
hotelo
biti
konec
;
ves
popoldan
od
ene
do
večera
so
se
pomikali
v
mesto
...
Opazili
smo
,
da
so
šli
po
trije
in
štirje
ali
po
dva
in
dva
...
Ko
so
se
na
trgu
ustavili
,
jih
je
brzo
zopet
zmanjkalo
,
da
so
se
umaknili
drugim
.
Potaknili
so
se
po
ulicah
,
kakor
da
bi
šli
v
svoje
kvartirje
,
a
šli
so
dalje
.
S
početka
smo
mislili
,
da
jih
je
bilo
grozno
veliko
,
a
skoro
smo
spoznali
,
da
je
bila
le
zvijača
.
Videli
smo
,
da
so
se
čete
,
ki
so
že
prišle
v
mesto
,
pokazale
iznova
na
trgu
.
“
Dva
dni
pozneje
,
8.
avgusta
,
je
francoski
poveljnik
naznanil
meščanom
,
da
je
naložil
Napoleon
že
7.
julija
kranjski
deželi
velikanski
davek
15,260.000
frankov
.
Ker
so
Francozi
takoj
pri
svojem
prihodu
v
Ljubljano
zahtevali
tri
milijone
frankov
,
je
morala
dežela
plačati
čez
18
milijonov
frankov
vojnega
davka
.
Glas
o
tem
se
je
kmalu
raznesel
po
vsej
deželi
.
Ljudje
so
zakopali
svoj
denar
in
druge
vrednosti
v
zemljo
in
so
mirno
delali
na
polju
.
Poletje
se
je
že
bližalo
h
koncu
.
Egid
je
bil
zelo
nezadovoljen
sam
s
seboj
.
Ko
je
jezdil
na
čelu
svoje
čete
po
prijazni
cesti
ob
Krki
in
je
gledal
cvetoče
polje
na
obeh
straneh
ceste
,
je
z
vso
dušo
zahrepenel
po
svojem
domu
.
Nerad
je
zapuščal
domači
kraj
,
bolj
nerad
nego
pred
nekaj
meseci
,
ko
je
odhajal
z
brambovsko
četo
proti
zapadni
strani
.
Takrat
ga
je
klicala
dolžnost
,
da
gre
v
boj
proti
sovražniku
domovine
,
sedaj
je
sovražnik
posedel
domovino
in
brezuspešen
bi
bil
boj
proti
njemu
.
„
Bojevali
se
bodemo
za
druge
kraje
,
toda
domovina
je
izgubljena
...
Kako
si
lepa
,
domovina
!
...
Zakaj
je
tožno
srce
,
kadar
te
zapušča
,
zakaj
se
vzradosti
,
kadar
te
zagleda
iznova
?
Zakaj
nam
ni
vse
eno
,
kod
hodi
naša
pot
?
Zakaj
ne
ljubimo
tuje
zemlje
tako
,
kakor
tebe
?
Kaj
si
nam
,
in
kaj
smo
ti
mi
?
“
Tako
je
premišljal
Egid
.
„
Tisoči
so
se
bojevali
in
padli
za
domovino
.
Ali
nismo
rekli
,
da
branimo
svoje
?
Drugi
so
prišli
branit
domovino
k
nam
,
zakaj
bi
je
mi
ne
branili
drugod
?
Vendar
ni
domovina
tu
in
tam
.
Domovina
je
samo
ena
.
Lahko
služimo
cesarju
tu
in
tam
,
lahko
varujemo
njegovo
last
,
kamor
sega
njegova
oblast
,
toda
domovina
ostane
vedno
samo
tam
,
doma
ob
Krki
...
“
Egidu
se
je
zdelo
,
da
je
domovina
ona
zemlja
okoli
njegove
pristave
,
ki
ji
ni
videl
nikjer
enake
.
Ta
živa
,
plodna
zemlja
,
podedovana
od
dedov
,
ki
zvesto
izpolnjuje
svojo
dolžnost
in
rodi
vsem
,
ki
na
njej
delajo
,
ki
orjejo
in
sejejo
,
to
je
domovina
.
Tam
ima
vsak
svojo
domovino
,
ki
jo
ljubi
in
živi
za
njo
,
kajti
ona
ga
redi
in
goji
,
kakor
mati
goji
svoje
dete
.
In
kdo
bi
ne
ljubil
te
svoje
zemlje
,
ki
ji
je
sam
gospodar
in
ji
vlada
,
kakor
kralj
svojemu
kraljestvu
?
Spomnil
se
je
pesmi
,
ki
jo
je
čital
v
Vodnikovi
knjigi
:
...
tvoja
zemlja
je
zdrava
,
za
pridne
nje
lega
naj
prava
.
To
je
domovina
.
Zato
je
bil
Egid
nezadovoljen
sam
s
seboj
.
Pustil
je
dom
in
je
šel
služit
cesarju
.
Šel
je
,
ker
je
mislil
,
da
bo
varoval
Ljubljano
in
—
njo
.
Kaj
naj
varuje
sedaj
ko
je
prišla
dežela
v
sovražnikove
roke
in
ona
hodi
Bog
ve
kje
.
„
Dom
?
Ali
še
stoji
moj
dom
?
Ali
ga
ni
morda
uničila
sovražna
roka
,
da
se
je
z
njim
osvetila
gospodarju
.
Sij
požara
,
ki
se
je
v
oni
noči
svetil
nad
dolenjsko
zemljo
,
je
oznanjal
dovolj
,
da
je
sovražnik
nastopil
svojo
pot
maščevanja
.
Ako
se
je
našel
izdajalec
in
je
pokazal
:
Tam
je
dom
brambovca
,
...
so
zaplapolali
plameni
nad
mirnim
gospodarstvom
in
danes
je
morda
Krkovo
pogorišče
.
Družina
je
pobegnila
k
tujim
ljudem
,
živina
je
našla
pribežališče
v
tujih
hlevih
,
obžgane
stene
se
morda
dvigajo
med
osmojenim
drevjem
,
nemo
zijajo
prazna
okna
,
udrti
stropovi
leže
med
zidovi
,
kjer
so
bile
tihe
sobe
polne
domače
sreče
.
Kakor
lobanja
z
režečimi
čeljustmi
na
mrtvaški
prsti
,
stoje
zidine
z
odprtimi
vrati
na
sežganem
vrtu
.
Kakor
da
kriči
celo
pogorišče
:
maščevanje
za
gospodarja
.
Gospodar
je
moril
po
tujem
,
mi
mu
zažigamo
dom
...
“
„
Ne
,
ne
,
“
je
vzkliknil
Egid
pri
takih
mislih
,
„
to
ni
mogoče
.
Ne
uničite
doma
,
uničite
rajši
gospodarja
!
“
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
mu
bilo
laže
pasti
v
boju
,
nego
da
bi
videl
tako
uničeno
svojo
domačijo
.
V
takih
trenotkih
je
čutil
,
kako
ljubi
svojo
pristavo
,
domovino
svojo
.
„
Kaj
delam
tu
in
čakam
,
“
je
mislil
,
„
doma
zori
polje
,
treba
bo
spraviti
žito
v
shrambe
,
orati
bo
treba
iznova
.
“
Pomislil
je
na
valovito
,
polno
polje
,
kakor
ga
je
gledal
v
onih
dneh
,
ko
je
prišel
domov
.
„
Tam
je
domovina
,
ki
jo
je
treba
ljubiti
in
braniti
,
“
je
govoril
glas
v
srcu
.
„
Hotel
sem
jo
braniti
,
“
si
je
odgovarjal
,
„
toda
sedaj
...
“
Ni
vedel
,
kaj
sedaj
.
Moral
je
ostati
na
svojem
mestu
,
ni
se
smel
vrniti
.
„
Ako
rešimo
cesarstvo
,
rešimo
tudi
svojo
domovino
,
“
si
je
mislil
.
„
Kadar
bo
konec
vojne
,
se
vrne
vanjo
mir
in
sreča
.
“
Pri
tej
sreči
je
mislil
na
Alenico
.
„
Toda
kam
pojdem
s
srečo
,
ako
je
sovražnik
uničil
dom
?
“
Tako
vprašanje
mu
je
budilo
v
srcu
težke
misli
.
Samobor
je
bilo
prijazno
trgovišče
;
visoki
zeleni
grebeni
Gorjancev
so
se
dvigali
za
njim
in
so
zapirali
pogled
proti
domovju
.
Sava
je
šumela
po
dolini
,
kakor
da
pripoveduje
o
rodnem
kraju
,
ki
je
postal
last
sovražnikov
.
Na
drugi
strani
se
je
odkrivalo
tiho
,
mirno
Zagorje
s
prijaznimi
vasmi
,
ki
so
spominjale
domačije
.
Napeta
,
bujna
polja
so
se
širila
med
vinskimi
goricami
.
Egid
je
pogosto
zahajal
na
višino
za
trgom
in
je
gledal
po
pokrajini
,
mislil
je
nase
,
na
domovino
in
na
njo
.
Kam
jo
je
zanesla
njena
pot
na
begu
,
kam
se
je
izgubila
,
da
ni
sledu
o
njej
?
Ali
se
vrnejo
mirni
časi
in
se
sreča
zopet
z
njo
,
ali
nastane
nova
vojna
in
ju
razloči
morda
za
vselej
?
Življenje
v
trgovišču
je
bilo
veselo
;
vina
je
bilo
mnogo
in
zabave
tudi
.
Gospod
Muhič
je
bil
dobre
volje
.
Našel
je
mnogo
novih
prijateljev
in
tudi
trške
gospodične
so
ga
kmalu
poznale
.
Ni
mu
bilo
sicer
všeč
,
da
ga
je
nekoč
skrivaj
zapustil
njegov
sluga
Kozma
,
ki
je
z
nekaterimi
drugimi
brambovci
pobegnil
nazaj
v
Krajino
,
kajti
na
ta
način
bi
se
brambovska
četa
tako
zmanjšala
,
da
bi
kmalu
ne
bilo
komu
zapovedavati
.
„
To
se
godi
zato
,
ker
nas
puste
čakati
brez
boja
in
moramo
zopet
sedeti
v
trgu
,
dočim
po
Kranjskem
vladajo
Francozi
.
“
Priznal
je
,
da
je
življenje
v
Samoboru
mnogo
prijetnejše
nego
v
Saksenburgu
.
Kadar
je
zabaval
gospodične
,
je
obračal
govor
bolj
po
hrvatsko
;
spominjal
se
je
pri
tem
na
Kristjanove
„
ilirske
sanje
“
in
si
je
mislil
,
da
Kristjan
morda
vendar
le
ni
govoril
praznih
besedi
in
da
je
v
resnici
razlika
med
Saksenburgom
in
Samoborom
.
Egida
je
gospod
Muhič
tolažil
z
novimi
nadami
.
„
Mislim
,
da
ti
ne
bode
treba
iti
v
samostan
k
kakemu
svetemu
Supliciju
,
“
je
rekel
,
„
prepričan
sem
,
da
jo
najdeva
,
predno
nas
zapade
zima
;
ako
so
jo
ukradli
sanskilotje
,
jo
bova
rešila
,
kakor
je
rešil
kralj
Matjaž
svojo
Alenčico
.
Ko
bi
imel
še
mnogo
mladih
prijateljev
,
poženil
bi
vse
s
samoborskimi
gospodičnami
.
Ako
so
ilirskega
rodu
,
kakor
to
dokazuje
Kristjan
,
se
čudim
,
da
niso
ukradli
Rimljani
njih
namesto
Sabink
.
“
Nekaka
napetost
je
vladala
v
premirju
,
ker
ni
bilo
nič
gotovega
,
kaj
prinese
bodočnost
.
Vsi
so
nestrpno
pričakovali
,
kako
odločijo
pogajanja
.
Iz
Samobora
so
hodile
vsak
dan
straže
do
kranjske
meje
ter
opazovale
,
ali
ne
nameravajo
sovražniki
kakega
nenadnega
napada
.
Ko
se
je
Egid
nekoč
s
stražo
vrnil
domov
,
ga
je
čakal
na
dvorišču
njegove
hiše
sam
gospod
Muhič
,
ki
mu
je
veselje
žarelo
z
obraza
.
„
Našel
sem
jo
,
“
je
kričal
in
je
objemal
Egida
.
„
Koga
?
“
je
vpraševal
Egid
.
„
Našel
sem
,
kar
sem
iskal
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
