prišelna
slavnost
oficijalno
,
nego
da
se
zabava
.
In
ponudil
je
Mari
roko
in
jo
popeljal
na
plesišče
.
Maršalov
izgled
je
seveda
vzpodbodel
tudi
drugo
francosko
in
ljubljansko
gospodo
in
nakrat
je
plesalo
vse
,
kar
je
znalo
plesati
.
Aristokratje
in
delavci
,
oficirji
in
vojaki
,
dame
v
svilenih
oblekah
in
kmetska
dekleta
,
vse
je
plesalo
—
policijski
komisar
Toussaint
pa
je
smehljaje
dejal
intendančnemu
uradniku
Beaumesu
:
Pa
naj
kdo
reče
,
da
se
maršal
ne
zna
delati
popularnega
.
Ko
bi
šlo
po
volji
teh
ljudi
,
bi
ga
še
nocoj
kronali
za
ilirskega
kralja
.
—
Ekscelenca
,
ste
se
kar
nenadoma
vrnili
v
Ljubljano
,
je
med
plesom
rekla
Mara
maršalu
.
Nihče
se
Vas
ni
nadejal
—
—
Tudi
Vi
ne
,
gospodična
?
—
Jaz
tudi
ne
.
Vprašala
sem
,
koliko
časa
še
izostanete
in
reklo
se
mi
je
,
da
najbrž
še
cel
mesec
.
Gotovo
so
vas
važni
opravki
pripeljali
nazaj
.
—
Ne
,
gospodična
.
Zaradi
opravkov
nisem
prišel
.
Pripeljalo
me
je
neko
posebno
hrepenenje
.
Mara
je
povesila
glavo
.
Slutila
je
nekaj
,
a
sama
sebi
ni
hotela
verjeti
.
—
Pred
dobro
uro
sem
prišel
,
je
nadaljeval
maršal
.
Na
Reki
,
prav
predno
sem
se
vkrcal
,
se
me
je
polastila
želja
,
da
se
vrnem
v
Ljubljano
.
In
odločil
sem
se
takoj
in
prišel
.
Lahno
sta
se
zibala
v
lahnem
plesu
.
Godba
je
svirala
in
čulo
se
je
,
kako
so
francoski
vojaki
peli
narodno
pesem
.
„
Mignon
,
quand
le
soir
descendra
sur
la
terre
,
Et
que
le
rossignol
viendra
chanter
encore
Quand
le
vent
soufflera
sur
la
vert
bruyère
Nous
irons
écouter
la
chanson
des
bleesa
d
’
or
“
.
(
Mignon
,
kadar
pride
večer
in
začne
slavec
peti
,
kadar
bo
veter
pihal
čez
zeleno
pašo
,
pojdeva
poslušat
pesem
zlatega
klasja
)
.
Lahno
sta
se
zibala
v
lahnem
plesu
.
Bližje
je
pritisnil
maršal
svojo
plesalko
k
sebi
in
ji
šepetal
na
uho
:
—
Zaradi
Vas
sem
prišel
!
Mara
—
po
Vas
sem
hrepenel
!
Srce
mi
umira
ljubezni
do
Vas
.
Molče
je
Mara
sklonila
glavo
na
maršalove
prsi
.
Vojaki
pa
so
veselo
peli
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Car
la
nature
aura
tonjurs
,
Du
soleil
pour
dorer
nos
gerbes
,
Et
du
roses
pour
nos
amours
.
(
Narava
bo
vedno
imela
solnca
za
naše
snope
in
cvetic
za
našo
ljubezen
.
)
Maršal
pa
se
je
nagnil
k
dekletu
,
ki
je
kakor
onemoglo
ležalo
na
njegovih
rokah
in
dihnil
prvi
poljubna
njene
lase
,
ki
so
kakor
črna
svila
objemali
žareči
obraz
.
Gneča
je
bila
tolika
,
da
ni
nihče
tega
dogodka
zapazil
.
Ko
je
maršal
pripeljal
Maro
k
njenemu
očetu
,
je
tam
stala
cela
vrsta
francoskih
častnikov
.
Nekateri
so
kar
silili
v
Maro
,
naj
ž
njimi
pleše
.
—
Meni
,
gospodje
,
gre
prednost
pred
vsemi
,
se
je
oglasil
visok
gospod
,
katerega
ni
nihče
poznal
.
Kaj
ni
tako
,
gospodična
Mara
?
Mara
je
vsa
začudena
ogledovala
tujca
in
tudi
njen
oče
je
pristopil
ter
vprašuje
upiral
v
moža
svoje
poglede
.
—
Lepi
prijatelji
ste
—
da
ste
me
že
pozabili
!
Vam
to
posebno
zamerim
,
gospodična
Mara
.
Kaj
imate
tako
slab
spomin
za
svoje
čestilce
?
Zdaj
pa
se
je
zjasnil
Mari
obraz
in
ponudivši
radostno
obe
roki
tujcu
,
je
vskliknila
:
—
Kapitan
Fresia
!
—
Fresia
,
da
,
a
ne
več
kapitan
,
nego
general
in
začenši
z
jutrišnjim
dnem
mestni
zapovednik
v
Ljubljani
.
Godba
je
svirala
,
vojaki
so
peli
,
veselo
so
rajali
pari
,
general
Fresia
pa
je
sedel
med
svojimi
znanci
.
Starim
prijateljem
je
pripovedoval
o
svojih
doživljajih
,
novim
znancem
pa
ponosno
pravil
,
da
je
bil
prvi
Francoz
,
ki
je
prišel
anno
1797.
v
Ljubljano
.
Celo
morje
čutil
je
divjalo
v
srcu
Damjanove
Mere
in
njena
duša
je
trepetala
neznanih
muk
.
S
trepetom
se
je
spominjala
trenotka
,
ko
ji
je
Marmont
razkril
svojo
ljubezen
,
ko
je
počivala
na
njegovem
srcu
;
zdaj
jo
je
prešinilo
veselje
,
zdaj
jo
je
morila
žalost
—
sama
ni
vedela
,
kaj
ji
je
,
zakaj
vedno
in
vedno
je
poleg
ponosnega
sijajnega
maršala
videla
tožne
oči
prijatelja
izza
otroških
let
.
Sedela
je
sama
v
očetovi
pisarni
,
in
sama
sebi
dopovedovala
,
da
to
,
kar
čuti
za
maršala
,
vendar
ni
prava
ljubezen
.
—
Prava
ljubezen
ne
razmišlja
in
ne
vprašuje
nikdar
,
kaj
bo
,
tako
so
šepetala
njena
ustna
kakor
v
sanjah
.
Prava
ljubezen
ne
pozna
pomislekov
,
ne
pozna
ovir
.
Jaz
pa
vedno
vprašujem
,
kaj
naj
bo
iz
tega
,
kakšen
bo
konec
,
vedno
se
spominjam
,
da
je
Marmont
oženjen
,
vedno
me
muči
misel
,
da
mi
prinese
ta
ljubezen
žalost
in
sramoto
.
Prava
,
resnična
ljubezen
bi
govorila
drugače
.
Rekla
bi
:
Tu
sem
,
tvoja
sem
,
vzemi
me
—
in
nič
za
to
,
če
bi
za
eno
uro
ljubezni
prišlo
sto
let
žalosti
in
solza
.
In
tedaj
se
je
spomnila
Konrada
Podobnika
in
njegovih
pogledov
,
ki
so
bili
temni
,
kakor
da
stoje
na
straži
pred
veliko
tajnostjo
.
In
vendar
si
je
rekla
:
—
Da
,
ko
bi
me
bil
on
tedaj
,
ko
se
je
vrnil
domov
,
vzel
na
svoje
srce
—
moje
srce
bi
bilo
vriskalo
in
postala
bi
bila
njegova
ljubica
tudi
brez
blagoslova
in
šla
bi
bila
za
njim
na
kraj
sveta
.
A
zdaj
?
Njeno
lice
je
dobilo
izraz
kakor
da
je
zmrznilo
in
rekla
si
je
:
—
On
je
lep
in
ponosen
in
neustrašen
,
mož
dejanj
,
on
bi
me
še
pošastim
iz
rok
iztrgal
,
samo
da
bi
mu
rekla
,
da
ga
ljubim
.
—
Konrad
pa
je
apatičen
,
čemeren
,
malobeseden
,
brez
poleta
.
On
je
živ
,
poln
ognja
,
kakor
orel
,
ki
bi
zletel
gor
do
solnca
—
Konrad
je
mrtev
,
kakor
ptič
,
ki
so
mu
postrigli
peroti
.
Jaz
pa
hočem
tudi
gor
do
solnca
—
ž
njim
.
In
prevzela
ao
jo
čustva
,
da
je
vroče
poljubljala
krasne
cvetke
,
ki
jih
je
vsak
dan
pošiljal
Marmont
—
koj
potem
pa
te
cvetke
srdito
vrgla
v
kot
,
jih
poteptala
in
jokajo
klicala
:
Ne
,
ne
,
samo
Omamljena
sem
—
Konrad
reši
me
!
Konrad
ni
prišel
—
pač
pa
je
stal
pred
njo
general
Fresia
.
Kakor
oče
svojo
hčerko
jo
je
privil
k
sebi
.
—
Le
izjokaj
se
,
deklica
moja
.
Kar
je
mrzla
zima
,
kar
je
krepak
vihar
za
mlado
drevo
—
to
bo
ta
izkušnja
zate
.
In
Mara
je
ležala
na
njegovih
prsih
in
na
njih
jokala
dolgo
,
dolgo
časa
.
Ko
pa
so
usahnile
solze
,
ji
je
bilo
tako
,
kakor
da
je
odteklo
iz
njenega
srca
vse
gorje
,
in
lahko
ji
je
bilo
,
kakor
da
je
iz
svoje
duše
vzela
vse
dvome
in
jih
poleg
sebe
položila
na
tla
.
—
Pojdi
z
menoj
,
Mara
,
je
rekel
general
Fresia
.
V
tej
uri
je
ni
mogel
vikati
.
In
ona
ga
ni
vprašala
,
kam
jo
pelje
.
Šla
se
je
obleči
,
general
Fresia
pa
je
naročil
kočijažu
,
naj
vpreže
.
Molče
je
Fresia
prijel
Maro
za
roko
in
jo
peljal
do
voza
.
Zunaj
je
lilo
,
kakor
da
so
se
odprle
vse
nebeške
zatvornice
,
Fresia
in
Mara
pa
sta
držeč
se
za
roko
tiho
sedela
v
vozu
.
Voz
je
drdral
po
Dunajski
cesti
,
izginile
so
zadnje
hiše
in
Mara
še
vedno
ni
vprašala
,
kam
jo
pelje
njen
spremljevalec
.
Šele
zunaj
pri
Savi
se
je
voz
vstavil
in
ko
je
general
izstopil
,
je
Mara
videla
,
da
podira
voda
črnuški
most
.
V
sredini
so
bili
valovi
že
izpodnesli
nekaj
stebrov
in
most
je
razpadal
—
oddelek
vojaštva
je
skušal
rešiti
,
kar
bi
se
sploh
dalo
rešiti
.
Vihar
je
divjal
čez
poljane
,
z
neba
je
lilo
,
Sava
se
je
z
ljutostjo
zaganjala
v
most
,
da
je
leseni
velikan
ječal
v
vseh
členih
—
vojaštvo
pa
je
z
nadčloveškimi
močmi
delalo
,
da
otme
most
.
Zdaj
je
tam
od
spredaj
,
koder
je
bila
voda
že
podrla
stebre
,
zaoril
mogočen
glas
.
Čez
tuljenje
viharja
se
je
slišalo
:
—
Attention
—
pozor
!
Vsi
nazaj
!
Mara
je
obrnila
tja
svoje
poglede
in
tam
na
najnevarnejšem
mestu
zagledala
Konrada
,
ravno
v
trenotku
,
ko
je
vrgel
od
sebe
suknjo
in
z
mosta
planil
v
Savo
.
—
Konrad
!
Konrad
!
Obupno
je
donel
ta
klic
,
a
nihče
se
ni
zmenil
zanj
.
Mara
je
skočila
z
voza
in
tekla
na
most
.
Dež
jo
je
močil
,
veter
ji
je
odnesel
klobuk
,
razruval
njene
lase
—
a
ona
je
tekla
naprej
.
Vojaki
so
jo
ustavili
,
general
Fresia
je
priskočil
k
nji
,
in
jo
potegnil
s
sabo
k
ograji
.
—
Glejte
—
zdaj
je
Konrad
vjel
vrv
—
zdaj
je
rešen
—
zdaj
in
zdaj
bo
pri
kraju
—
hvala
Bogu
—
rešena
sta
oba
.
Vojak
,
ki
je
stal
na
koncu
mostu
,
je
bil
padel
v
Savo
in
Konrad
je
bil
skočil
za
njim
,
da
ga
reši
.
Posrečilo
se
mu
je
,
da
je
mogel
vojaka
prijeti
in
srečno
je
vlovil
tudi
rešilno
vrv
,
katero
so
mu
vojaki
vrgli
.
Konrad
in
ponesrečeni
vojak
sta
po
strašnem
boju
z
valovi
obležala
brez
zavesti
na
bregu
.
Kmetje
so
priskočili
na
pomoč
in
ju
odnesli
v
prvo
hišo
.
—
Mara
,
pazi
ti
nanj
,
je
rekel
general
Fresia
,
jaz
moram
na
most
—
vojaki
so
brez
poveljnika
.
In
general
je
odšel
na
most
in
na
Konradovem
mestu
vodil
rešilna
dela
.
Mara
pa
je
v
ubožni
kmetski
koči
skrbela
za
Konrada
.
Čez
nekaj
časa
se
je
Konrad
zavedel
.
Strme
je
spoznal
Maro
.
—
Vi
tukaj
?
je
šepetal
.
Vi
Mara
?
In
skoro
neslišno
so
dihnila
njegove
ustna
:
Kako
sem
srečen
!
Šele
pozno
ponoči
je
Konrad
mogel
vstati
.
Spravili
so
ga
v
Damjanov
voz
in
Mara
se
je
peljala
ž
njim
.
Molče
sta
sedela
drug
poleg
drugega
.
Šele
čez
dolgo
časa
je
Konrad
bolestno
rekel
:
—
Mara
—
nekaj
Vam
moram
povedati
—
nekaj
iz
moje
preteklosti
—
ali
danes
ne
morem
.
Toda
—
bodite
pripravljeni
na
žalostno
razkritje
—
—
Naj
bo
kar
hoče
,
je
rekla
Mara
,
prava
ljubezen
ne
vpraša
,
ne
za
to
,
kar
je
bilo
,
ne
za
to
,
kar
bo
.
—
—
Ali
si
moja
Mara
?
Dvoje
rok
se
je
ovilo
okrog
Konradovega
vrata
in
med
vročimi
poljubi
je
slišal
glas
ljubezni
.
—
Tvoja
—
Konrad
,
tvoja
v
sreči
ali
v
nesreči
,
živa
ali
mrtva
danes
in
vekomaj
.
Kadar
je
Konrad
Podobnik
stopil
pred
Maro
,
da
bi
ji
razkril
skrivnost
svojega
življenja
,
tisto
skrivnost
,
zaradi
katere
je
toliko
časa
premagoval
samega
sebe
in
skušal
zadušiti
svojo
ljubezen
do
Mare
,
nikdar
ni
mogel
priti
do
besede
.
Čim
je
začel
govoriti
,
mu
je
Mara
s
poljubi
zaprla
usta
.
—
Tvoja
skrivnost
me
nič
ne
briga
.
Jaz
je
nečem
poznati
.
Jaz
te
ljubim
in
sem
srečna
,
da
me
ljubiš
.
Tu
sem
,
tu
me
imaš
,
vzemi
me
,
če
hočeš
,
stori
kar
hočeš
,
samo
ljubi
me
.
In
Konrad
je
zopet
molčal
in
molčal
je
rad
,
ker
se
je
tresel
strahu
,
da
bi
mogel
Maro
izgubiti
.
Tudi
o
maršalu
Marmontu
ni
hotela
Mara
ž
njim
govoriti
,
čim
je
skušal
napeljati
pogovor
na
razmerje
med
maršalom
in
med
Maro
,
vselej
mu
je
resno
in
odločno
velela
,
da
naj
o
tem
ne
govori
.
—
Lahko
mi
zaupaš
,
mu
je
rekla
,
ko
je
šla
spet
na
ples
k
generalnemu
guvernerju
,
da
se
ti
niti
trenotek
,
niti
v
mislih
ne
izneverim
,
četudi
ne
tajim
,
da
imam
za
njega
posebne
simpatije
.
Ko
bi
te
ne
bila
videla
na
črnuškem
mostu
,
ko
bi
ne
bila
videla
,
da
znaš
biti
pravi
junak
,
večji
kakor
vsak
vojskovodja
—
kdo
ve
,
kaj
bi
se
bilo
zgodilo
.
Zdaj
pa
ni
nobene
nevarnosti
več
.
In
šla
je
na
ples
in
prvi
ples
je
otvoril
ž
njo
maršal
Marmont
.
Lahno
sta
se
zibala
v
lahnem
plesu
.
—
Ekscelenca
,
je
rekla
Mara
,
rada
bi
z
Vami
govorila
nekaj
besedi
.
—
Gospodična
Mara
,
je
odgovoril
maršal
,
jaz
že
vse
vem
.
Moj
stari
in
zvesti
prijatelj
,
general
Fresia
,
je
bil
pri
meni
.
Vem
,
kake
dušne
bolesti
sem
Vam
provzročil
in
dasi
me
boli
srce
,
sem
vendar
vesel
,
da
ste
jih
premagali
.
Jaz
Vas
resnično
ljubim
in
na
svojo
čast
Vam
prisegam
,
da
nisem
imel
nobenih
slabih
namenov
.
Ali
mi
morete
to
verjeti
?
—
Da
,
verujem
Vam
—
o
tem
nisem
nikdar
dvomila
.
—
Hvala
Vam
,
Mara
.
Midva
se
razumeva
,
kakor
redkokdaj
dva
prijatelja
—
menda
ker
sva
oba
odkrita
značaja
.
Ali
se
me
bodete
zdaj
izogibali
,
Mara
?
—
O
ne
!
čemu
neki
?
Kakor
nič
ne
prikrivam
,
da
ljubim
Konrada
,
tako
tudi
nič
ne
prikrivam
,
da
ste
Vi
v
mojih
očeh
vzor
moža
in
da
sem
srečna
in
ponosna
,
da
me
smatrate
za
svojo
najvdanejšo
prijateljico
.
In
pogledala
je
maršala
s
tako
svetlim
,
tako
zvestim
pogledom
,
da
se
ni
mogel
zatajevati
in
je
skoro
glasno
vzkliknil
:
—
Mara
,
Mara
—
ko
bi
jaz
ne
bil
oženjen
—
Vi
bi
morali
postati
moja
žena
.
Lahno
sta
se
zibala
v
lahnem
plesu
,
kakor
bi
bila
oba
slutila
,
da
plešeta
zadnjikrat
skupaj
.
In
plesala
sta
skupaj
skoro
ves
večer
.
Ljudje
so
šepetali
in
delali
opazke
in
Konrad
je
srdito
gledal
to
početje
,
a
onadva
se
za
to
nista
zmenila
.
Naposled
je
maršal
popeljal
Maro
pred
Konrada
.
—
Tu
Vam
izročam
Vašo
nevesto
,
mu
je
rekel
z
resnim
glasom
.
In
obrnivši
se
k
družbi
je
zaklical
:
—
Moji
ljubi
gostje
—
na
prihodnji
soiréji
Vas
pozdravi
moja
žena
.
Pisal
sem
ji
,
naj
pride
k
meni
.
Ljudje
se
niso
mogli
načuditi
temu
naznanilu
,
ker
je
bilo
splošno
znano
,
kako
slabo
sta
se
razumela
maršal
in
njegova
žena
.
Po
soiréji
so
raznesli
udeležniki
to
novico
po
vseh
ljubljanskih
gostilnah
in
prišla
je
tudi
v
Kolorettovo
gledališko
kavarno
,
ki
je
bila
nastanjena
v
prvem
nadstropju
prejšnje
Gerberjeve
hiše
.
Tam
je
bil
med
gosti
tudi
kurat
s
Šmarne
gore
,
Janez
Svetlin
.
Bil
je
,
kakor
po
navadi
,
nekoliko
vinjen
in
silno
zgovoren
kakor
vselej
,
če
je
pogledal
preglo
boko
v
čašo
.
—
Oj
,
ti
ubogi
maršal
,
je
tarnal
kurat
,
ko
je
slišal
,
da
pride
Marmontova
žena
.
Kako
se
mi
smili
.
—
E
,
kaj
bi
se
Vam
smilil
.
Saj
so
drugi
ljudje
tudi
oženjeni
.
—
Saj
se
meni
vsi
oženjeni
ljudje
smilijo
.
Prav
vsi
!
Resnično
,
resnično
vam
povem
—
žena
popelje
moža
v
nebesa
,
ali
pot
gre
skozi
pekel
.
—
Vi
ste
pač
veseli
,
da
ste
samec
,
se
je
vmešala
gospodinja
v
pogovor
.
—
Kajpak
!
In
še
kako
!
je
pritrjeval
kurat
.
Pa
tudi
če
bi
jaz
ne
bil
duhovnik
,
bi
se
ne
oženil
.
Ne
le
ker
sam
ne
bi
hotel
postati
nesrečen
,
nego
tudi
ker
bi
zato
ne
hotel
žene
narediti
nesrečne
.
Moje
načelo
je
:
rajši
naj
mož
kot
samec
več
žensk
naredi
srečnih
,
kakor
da
se
oženi
in
napravi
eno
nesrečno
.
O
jaz
sem
to
dobro
premislil
in
lahko
govorim
,
zakaj
jaz
imam
skušnje
,
velike
skušnje
.
—
Bežite
,
bežite
,
ga
je
zavrnila
gospodinja
,
to
so
same
čenče
!
—
Kaj
,
čenče
?
Kdo
pravi
to
?
Ali
veste
,
da
sem
jaz
duhoven
gospod
?
Kako
me
morete
,
žaliti
?
No
,
pa
Vam
ne
zamerim
.
Saj
pravijo
učenjaki
,
da
je
ženska
glava
manjša
kakor
moška
.
—
Vaše
besede
pa
kažejo
,
da
mora
v
moški
glavi
biti
veliko
več
praznih
prostorov
,
kakor
v
ženski
,
je
rekla
gospodinja
in
nejevoljno
odšla
.
Šele
pozno
ponoči
je
kurat
zapustil
kavarno
.
Ravno
ko
je
vrata
odprl
je
videl
,
da
je
mimo
kavarne
smuknil
grof
de
Laval
in
šel
proti
Gospodskim
ulicam
.
—
Ho
ho
,
je
mrmral
kurat
,
to
je
pa
tisti
človek
,
kateremu
bi
Kopitar
rad
ušesa
porezal
.
Kam
neki
gre
?
Hm
!
Kopitar
je
moj
prijatelj
in
da
rad
za
pijačo
.
Za
tacega
prijatelja
se
že
kaj
stori
.
In
kurat
se
je
previdno
splazil
za
grofom
Lavalom
skozi
Gospodske
ulice
v
Krakovo
in
od
tam
v
Trnovo
.
Čim
dlje
sta
prišla
,
toliko
bolj
se
je
čudil
kurat
.
—
Te-te-te
,
je
mrmral
—
to
mora
pa
biti
kaj
posebnega
.
Končno
je
grof
de
Laval
izginil
v
hišo
,
ki
je
imela
št.
17.
Kurat
se
je
previdno
plazil
okrog
hiše
,
če
bi
bilo
kje
kaj
videti
.
Ker
je
pa
bilo
vse
temno
in
tiho
,
se
je
skril
v
bližini
in
čakal
.
Čakati
je
moral
dobro
uro
,
a
čakal
ni
zastonj
.
Iz
hiše
so
prišli
trije
možje
in
se
razšli
na
tri
strani
.
Kurat
je
spoznal
Lavala
in
bivšega
oskrbnika
nemškega
viteškega
reda
.
—
Te-te
te
,
zato-le
skrivnost
bo
pa
moral
Kopitar
plačati
celo
vedro
!
Dne
15.
novembra
1810.
je
bila
v
Ljubljani
velika
slavnost
.
S
tem
dnevom
je
stopil
v
veljavo
novi
šolski
zakon
in
se
je
slovesno
otvorilo
vseučilišče
.
Marmont
je
bil
vodstvo
izročil
samim
narodnim
možem
.
Vseučiliškim
regentom
je
imenoval
kanonika
Josipa
Wallanda
,
vseučiliškim
kancelarjem
Matevža
Ravnikarja
,
gimnazijskim
ravnateljem
Valentina
Vodnika
,
kateremu
je
izročil
tudi
vodstvo
umetniške
in
obrtne
šole
ter
ga
postavil
za
inšpektorja
ljudskih
šol
.
Pozneje
je
prevzel
Vodnik
tudi
vodstvo
normalne
šole
,
ker
je
bil
ravnatelj
Eggenberger
odstopil
.
Eggenberger
se
je
z
vso
silo
upiral
slovenskemu
učnemu
jeziku
v
normalni
šoli
in
ker
ni
nič
opravil
,
je
na
svojo
roko
odredil
,
da
se
morajo
otroci
vsaj
učiti
nemškega
jezika
.
Marmont
pa
je
posegel
vmes
in
ukazal
,
da
se
smejo
samo
tisti
otroci
učiti
nemškega
jezika
,
ki
se
uče
tudi
francoskega
jezika
.
Toda
Marmont
je
vzel
obenem
škofijski
oblasti
vsak
vpliv
na
ljudsko
šolo
,
češ
,
da
mora
šola
služiti
narodu
,
ne
pa
cerkvi
in
odstavil
v
Ljubljani
tudi
kateheta
,
ker
je
stal
na
stališču
,
da
spada
veronauk
v
cerkev
,
ne
v
šolo
—
in
s
tem
si
je
med
duhovščino
nakopal
novih
sovražnikov
.
Duhovniki
so
tajno
razvili
veliko
agitacijo
,
naj
nihče
ne
pošilja
svojih
otrok
v
»
brezverske
«
šole
,
ali
opravili
so
jako
malo
.
V
novo
gimnazijo
je
vstopilo
352
dečkov
,
veliko
več
,
nego
jih
je
bilo
kdaj
poprej
.
Slovesne
otvoritve
vseučilišča
se
je
udeležil
maršal
Marmont
z
vsemi
javnimi
dostojanstveniki
.
Francoski
slavnostni
govor
je
imel
ilirski
naučni
minister
Rafael
Zelli
,
latinski
govor
pa
kanonik
Walland
.
Slovenskega
govora
ni
bilo
,
vsled
tega
,
ker
nobeden
novih
profesorjev
ni
bil
še
zmožen
slovenski
predavati
nemškega
govora
pa
Marmont
ni
dopustil
,
dasi
je
vedel
,
da
bodo
vsi
profesorji
nemški
učili
.
Po
slavnostni
otvoritvi
vseučilišča
je
bil
v
guvernerski
palači
velik
sprejem
.
Maršalu
je
ljubljansko
mesto
po
posebni
deputaciji
izreklo
zahvalo
za
uredbo
šolstva
.
Vse
je
pričakovalo
,
da
bo
maršal
,
kakor
navadno
pri
takih
prilikah
,
imel
ognjevit
govor
—
a
odgovoril
je
prav
na
kratko
in
nekako
melanholično
,
»
kakor
človek
,
kateri
izgublja
tla
pod
nogami
«
je
menil
Andrej
Kopitar
.
Slovensko
prebivalstvo
pa
je
bilo
veselo
novega
šolstva
.
Na
dan
otvoritve
vseučilišča
je
priredilo
Marmontu
velikansko
bakljado
.
Kar
črno
je
bilo
ljudstva
pred
škofijo
in
urnebesni
klici
so
grmeli
proti
oknu
,
kjer
sta
stala
maršal
Marmont
in
—
njegova
žena
.
Tudi
v
Damjanovi
hiši
so
ta
dan
slovesno
praznovali
.
Damjan
je
povabil
vse
svoje
prijatelje
in
v
oduševljenih
besedah
napival
maršalu
Marmontu
,
bodočnosti
slovenskega
naroda
in
bodočnosti
Ilirije
.
—
A
kaj
je
bilo
danes
maršalu
,
je
menil
Damjan
,
da
je
bil
tako
malobeseden
in
zamišljen
.
—
Neugodna
poročila
je
dobil
iz
Pariza
;
njegov
tajnik
Heim
odpotuje
jutri
tja
.
Kaj
da
je
,
ne
vem
,
ali
zdi
se
mi
,
da
hoče
cesar
maršalu
vzeti
skoro
vso
oblast
—
je
rekel
Konrad
,
ki
je
srečen
in
vesel
sedel
poleg
Mare
.
—
Vam
pa
jaz
povem
,
se
je
oglasil
Kopitar
.
Slučaj
je
nanesel
,
da
sem
nekaj
izvedel
.
Ali
veste
,
kdo
je
literat
Pellene
iz
Pariza
,
tisti
fini
in
duhoviti
mož
,
ki
je
bil
nekaj
mesecev
v
Ljubljani
?
Pellene
je
zaupnik
cesarja
Napoleona
.
Vsi
so
strmeli
.
»
Ni
mogoče
!
«
—
»
Kako
to
?
«
—
Od
kod
to
veste
?
«
—
Vse
po
vrsti
,
prijatelji
,
je
rekel
Kopitar
.
Pellene
je
prišel
v
Ljubljano
,
ker
ga
je
cesar
sam
poslal
,
da
nadzoruje
maršala
in
sploh
postopanje
francoskih
uradnikov
Pellene
je
bil
nekdaj
tajnik
Mirabeau-a
,
potem
agent
direktorija
na
Dunaju
in
je
osebni
prijatelj
cesarja
Napoleona
še
izza
mladih
let
.
Peliene
je
cesarju
poročal
,
kako
velikansko
popularnost
si
je
Marmont
pridobil
v
Iliriji
in
da
ga
narod
želi
za
kralja
,
in
zato
hoče
Napoleon
Marmontu
vzeti
vso
oblast
.
—
Ali
—
od
kod
pa
to
veste
?
se
je
čudil
Damjan
.
Saj
to
je
silno
zanimivo
!
To
se
mora
maršalu
povedati
.
—
Maršal
že
ve
za
to
—
jaz
sem
bil
davi
pri
njem
.
—
Vi
Kopitar
?
A
kako
ste
vse
to
izvedeli
.
In
nam
ste
to
šele
zdaj
povedali
?
Kopitar
pa
ni
dal
nikakega
daljšega
pojasnila
.
Niti
Konradu
ni
hotel
povedati
,
da
je
bil
podkupil
sobarico
v
hotelu
»
Pri
divjem
možu
«
,
kjer
je
stanoval
grof
de
Laval
,
da
je
zanj
špijonirala
.
Kopitar
je
zasledoval
grofa
Lavala
,
sobarica
Marija
Ojsterc
pa
mu
je
prinašala
kazat
sploh
vsa
pisma
,
kar
jih
je
mogla
dobiti
pri
francoskih
gostih
,
stanujočih
v
hotelu
.
Tako
je
prišlo
Kopitarju
v
roke
tudi
več
pisem
cesarja
Napoleona
na
Pellenea
,
prav
tisti
dan
,
ko
je
Pellene
pospravljal
svoje
stvari
in
se
odpeljal
v
Pariz
.
Marmont
je
vsled
tega
poslal
svojega
tajnika
Heima
v
Pariz
,
da
prepreči
nameravano
novo
organizacijo
,
ki
naj
bi
generalnega
guvernerja
spravila
ob
vso
oblast
,
a
tudi
sam
je
skrbel
,
da
si
za
vse
slučaje
zagotovi
kar
največjo
moč
.
To
je
storil
zlasti
na
ta
način
,
da
je
,
koder
je
mogel
,
za
župane
postavil
sebi
udane
bivše
vojake
.
Ali
pri
tem
je
pozabil
računati
z
ilirsko
deputacijo
,
ki
je
bila
šla
meseca
junija
v
Pariz
poklonit
se
Napoleonu
.
Deputacijo
je
vodil
istrski
prefekt
Cafalati
,
iz
Ljubljane
pa
sta
bila
v
deputaciji
baron
Lichtenberg
in
prekanjeni
škof
Ricci
.
Prav
škof
Ricci
,
ki
se
je
Marmontu
silno
laskal
,
je
pri
vladi
v
Parizu
spletkaril
proti
Marmontu
in
ga
dolžil
,
da
hrepeni
po
kraljevski
kroni
.
In
škof
Ricci
je
mogel
toliko
laglje
spletkariti
,
ker
se
je
bila
na
plesu
pri
princu
Schwarzenbergu
v
Parizu
zgodila
strašna
nesreča
.
Nastal
je
bil
namreč
požar
,
pri
katerem
sta
zgoreli
žena
in
hči
prefekta
Gafalatija
,
Gafalatiju
samemu
pa
sta
zgoreli
obe
nogi
.
Škof
Ricci
je
sedaj
lahko
delal
,
kar
je
hotel
.
Dne
4.
deoembra
1810.
je
Ljubljana
praznovala
obletnico
kronanja
cesarja
Napoleona
in
obletnico
bitke
pri
Austerlitzu
.
Zvečer
je
bil
pri
generalnem
guvernerju
sijajen
ples
.
Zbrala
se
je
velika
in
odlična
družba
in
prišla
je
oelo
baronica
Gojzova
,
kajti
vsa
Ljubljana
je
bila
radovedna
na
Marmontovo
soprogo
.
Maršalica
je
bila
lepa
in
imenitna
dama
,
a
vedla
se
je
ošabno
,
in
prezirljivo
ogledovala
vse
,
ki
so
ji
bili
predstavljeni
.
Toda
,
ko
je
bila
predstavljena
Mara
,
se
je
maršalica
poživila
.
Maro
je
zadel
dolg
pogled
,
ki
je
dekleta
povedal
,
da
maršalica
nekaj
ve
;
v
tem
hipu
pa
se
je
Mara
že
vzravnala
in
prosto
,
odkritosrčno
in
ponosno
pogledala
maršalici
v
oči
.
In
tedaj
je
na
občno
začudenje
mehko
in
prijazno
rekla
maršalica
:
—
Prosim
,
gospodična
,
sedite
malo
k
meni
—
rada
bi
z
Vami
govorila
.
Po
dvorani
so
stikali
glave
,
šepetali
so
in
radovedno
gledali
kaj
da
bo
.
—
Dajte
,
da
si
Vas
ogledam
—
gospodična
,
je
rekla
maršalica
,
ko
je
Mara
sedela
poleg
nje
.
Motrila
jo
je
dolgo
časa
in
potem
nadaljevala
.
—
Nič
se
ne
čudim
,
da
se
je
moj
lepi
maršal
v
Vas
zaljubil
,
prav
nič
se
ne
čudim
.
—
Ekscelencal
Prosim
—
—
Ali
veste
—
čemu
se
čudim
?
Da
niste
podlegli
!
Moj
lepi
maršal
je
jako
nevaren
.
Čar
njegove
osebnosti
je
premotil
že
nebroj
ženskih
src
in
—
zastrupil
mojo
zakonsko
srečo
.
Vi
ste
edina
,
ki
se
je
znala
oteti
njegovemu
čaru
.
Mara
je
bila
pripravljena
na
ostre
besede
in
zato
jo
je
ta
zaup
nost
in
ljubeznivost
sicer
tako
ponosne
maršalice
ganila
.
Tiho
je
rekla
:
—
Težke
ure
sem
imela
,
ekscelenca
—
a
zmagala
sem
.
V
tem
je
zasvirala
godba
in
maršal
Marmont
je
pristopil
k
svoji
ženi
,
da
otvori
ž
njo
prvo
kadriljo
.
—
Prvi
ples
z
menoj
,
je
zaklicala
maršalica
,
drugega
pa
z
mojo
prijateljico
Maro
.
In
maršal
je
plesal
prvi
ples
s
svojo
ženo
,
drugi
ples
pa
z
Maro
,
in
maršalica
je
smehljaje
gledala
lepi
par
.
—
Vse
moje
nade
se
podirajo
,
Mara
!
—
Z
bogom
tudi
Vi
,
zadnji
sen
mojega
življenja
—
je
dihnil
maršal
,
ko
je
bil
ples
končan
,
in
peljal
Maro
k
svoji
ženi
.
Ta
večer
je
maršal
Marmont
zadnjikrat
videl
Maro
Damjanovo
.
Na
novega
leta
dan
1811.
je
Ilirija
dobila
svoj
uradni
list
»
Télégraphe
officiel
dès
provines
illyriennes
«
,
ki
sta
ga
urejevala
intendančna
uradnika
Beaumes
in
Paris
.
V
vabilu
na
naročbo
,
ki
je
izšlo
šest
mesecev
poprej
,
je
bilo
rečeno
,
da
bo
izhajal
list
tudi
v
slovenskem
jeziku
.
To
pa
se
ni
uresničilo
,
ker
se
je
za
slovensko
izdajo
oglasilo
samo
22
naročnikov
,
in
ker
ni
bilo
mogoče
,
dobiti
sposobnega
urednika
.
Vsled
tega
je
list
izhajal
samo
v
francoskem
in
v
nemškem
jeziku
.
Pri
nemški
izdaji
sta
sodelovala
tudi
Valentin
Vodnik
in
Andrej
Kopitar
.
Istega
dne
se
je
tudi
razglasilo
,
da
pričakuje
cesar
Napoleon
iz
svojega
zakona
z
nadvojvodinjo
Lujizo
potomca
in
maršal
Marmont
je
vsled
tega
dal
med
ubožne
ljubljanske
rodovine
razdeliti
10.000
frankov
in
mnogo
živil
.
Končno
je
bil
istega
dne
tudi
velik
sprejem
pri
maršalu
.
Zastopniki
vseh
oblasti
in
vsakovrstne
deputacije
so
prišle
čestitat
maršalu
za
novo
leto
.
Ljubljana
je
imela
torej
mnogo
snovi
za
pretresovanje
.
Najbolj
se
je
zapazilo
,
da
niso
prišli
maršalu
čestitat
ne
nemški
meščani
,
ne
avstrijsko
misleči
duhovniki
,
niti
nekatera
društva
.
Izostali
so
namenoma
,
kakor
da
so
vedeli
,
da
se
bliža
doba
Marmontovega
kraljevanja
svojemu
koncu
.
Izostali
so
pa
tudi
zaradi
tega
,
ker
je
bila
med
njimi
zavladala
velika
nevolja
.
Marmont
je
bil
namreč
dovolil
židu
Abrabamu
Heynemannu
iz
Memelsdorfa
na
Bavarskem
,
da
se
je
kot
trgovec
in
bankir
naselil
v
Ljubljani
.
To
je
bil
prvi
Žid
,
ki
je
po
preteku
več
stoletij
dobil
tako
dovoljenje
.
Meščani
so
bili
zaradi
tega
razburjeni
in
duhovščina
jih
je
tako
podžgala
,
da
Heynemannu
niso
hoteli
dati
nobene
prodajalne
v
najem
,
dokler
ni
posegla
vmes
generalna
intendanca
.
Avstrijska
stranka
pa
je
bila
jezna
na
maršala
,
ker
je
zlasti
v
zadnjih
mesecih
postopal
s
skrajno
brezobzirnostjo
proti
vsem
antifrancoskim
agitacijam
plemstva
in
duhovščine
in
dal
uradnika
dolenjske
intendance
,
Vilharja
,
zapreti
in
vklenjenega
odpeljati
v
Pariz
,
samo
ker
je
bil
na
sumu
,
da
je
v
zvezi
z
dunajsko
vlado
in
da
posreduje
med
dunajsko
vlado
in
med
tistimi
plemenitaši
in
duhovniki
na
Dolenjskem
,
ki
so
skrbeli
,
da
bi
na
migljaj
z
Dunaja
lahko
provzročili
vstajo
.
Bolj
kakor
novemu
listu
,
maršalovi
ženeroznosti
in
demonstraciji
pri
sprejemu
pa
se
je
Ljubljana
čudila
,
da
maršal
ni
priredil
običajne
novoletne
soaréje
.
Sicer
se
je
reklo
,
da
je
soaréja
izostala
,
ker
je
maršalica
zapustila
Ljubljano
in
šla
v
Trst
,
ali
vobče
je
se
mislilo
,
da
je
maršal
opustil
slavnost
,
ker
je
spoznal
,
da
je
izgubljen
.
Toda
maršal
takrat
še
ni
bil
popolnoma
obupal
,
nego
še
vedno
mislil
,
da
reši
svoje
mesto
in
ohrani
svojo
oblast
.
Ni
mu
bilo
za
guvernersko
mesto
,
nego
za
moč
in
oblast
,
ki
jo
je
imel
.
Računal
je
s
tem
,
da
se
je
carinsko-politično
nasprotje
med
Francijo
in
med
Rusijo
poostrilo
,
in
da
bo
Napoleonu
samemu
na
tem
,
da
ima
generalni
guverner
v
Iliriji
za
slučaj
vojne
kar
največjo
moč
.
Najbrže
je
pa
tudi
mislil
,
da
v
slučaju
,
če
bi
prišlo
med
Francijo
in
Rusijo
do
vojne
in
če
bi
Napoleonu
ne
bila
sreča
mila
,
lahko
stegne
svojo
roko
po
kraljevski
kroni
.
Doseči
jo
je
mogel
le
,
če
je
bila
vsa
moč
v
njegovih
rokah
in
zato
mu
je
kazalo
,
storiti
vse
,
kar
se
je
dalo
storiti
,
da
ostane
generalni
guverner
z
dosedanjo
,
skoro
absolutno
,
res
kraljevsko
oblastjo
.
Zaradi
tega
je
na
novega
leta
dan
popolnoma
skrivaj
povabil
nekaj
najzvestejših
svojih
prijateljev
,
med
njimi
Frana
Damjana
,
na
zaupno
posvetovanje
in
jih
nagovarjal
,
naj
pošljejo
ilirski
deputaciji
v
Pariz
spomenico
,
naj
izprosi
pri
cesarju
,
da
ostane
v
Iliriji
vse
pri
starem
in
da
se
organizacija
prepusti
maršalu
.
Novi
organizacijski
načrt
,
je
maršal
razlagal
svojim
zaupnikom
,
naredi
konec
Iliriji
kot
avtonomni
slovanski
narodni
državi
.
Napoleon
hoče
llirijo
zdrobiti
in
narediti
iz
nje
skupino
navadnih
departementov
.
Svojim
načrtom
glede
Balkana
se
je
Napoleon
popolnoma
odpovedal
in
zato
nima
Ilirija
več
tiste
vrednosti
zanj
,
kakor
jo
je
imela
nekdaj
.
Zdaj
hoče
tudi
tu
uveljaviti
svoje
centralistične
nazore
in
njegovo
avtokratstvo
mu
brani
,
da
bi
pustil
Iliriji
le
senco
samostalnosti
.
Po
novem
organizacijskem
načrtu
ne
bo
imel
generalni
guverner
druge
pravice
,
kakor
da
bo
smel
cesarja
zastopati
pri
patrijotičnih
slavnostih
.
Ničesar
ne
bo
smel
več
sam
storiti
,
ničesar
več
odrediti
,
duša
vse
uprave
bo
generalni
intendant
,
ki
bo
dobival
svoje
ukaze
iz
ministrstva
in
bo
v
večnem
prepiru
z
guvernerjem
.
S
tem
,
da
se
Ilirija
zdrobi
na
departemente
,
postane
veljava
slovanskega
prebivalstva
prav
majhna
.
Maršal
je
svojim
pristašem
z
veliko
vnemo
pojasnjeval
,
kolika
škoda
bo
to
za
narodno
stvar
v
Iliriji
in
da
po
tej
organizaciji
ne
bo
Ilirija
nič
druzega
kot
kaka
podvržena
kolonija
,
podvržena
zato
,
da
bi
jo
francoska
država
eksploatirala
.
Prebivalstvo
ne
bo
moglo
živeti
po
svojih
navadah
in
nazorih
;
kar
so
bili
prej
Nemci
,
bodo
odslej
Francozi
.
Zbrani
maršalovi
čestilci
so
bili
popolnoma
istega
mnenja
in
so
seveda
pritrdili
z
vnemo
nasvetu
,
naj
se
pošlje
v
Pariz
mudeči
se
ilirski
deputaciji
v
tem
smislu
sestavljena
spomenica
.
To
spomenico
,
ki
je
že
čez
dober
teden
šla
z
mnogimi
podpisi
opremljena
v
Pariz
,
je
sestavil
notar
dr.
Repešič
.
Predno
je
pa
prišla
spomenica
v
Pariz
,
je
bila
deputacija
že
odpotovala
.
Sicer
pa
je
škof
Ricci
ves
čas
,
kar
se
je
z
deputacijo
mudil
v
Parizu
,
spletkaril
proti
Marmontu
in
bi
se
gotovo
ne
bil
oziral
na
to
spomenico
,
tudi
če
bi
jo
bil
pravočasno
dobil
v
roke
.
Sčasoma
se
je
bilo
po
Ljubljani
tudi
v
najširših
krogih
zaznalo
,
kako
nasprotje
se
je
razvilo
med
cesarjem
Napoleonom
in
med
maršalom
Marmontom
.
Ljudje
so
dobro
čutili
,
da
je
nova
organizacija
le
pretveza
in
da
hoče
cesar
s
to
organizacijo
generalnemu
guvernerju
vzeti
vso
veljavo
,
da
bi
se
isti
v
kakem
kritičnem
trenotku
na
noben
način
ne
mogel
proglasiti
neodvisnim
in
se
polastiti
kraljevske
krone
.
Zato
so
ljudje
z
nestrpno
radovednostjo
čakali
,
kak
odgovor
pride
iz
Pariza
in
takorekoč
noč
in
dan
prežali
na
vsakega
kurirja
,
ki
je
prišel
iz
cesarjeve
prestolnice
.
A
minoli
so
tedni
in
izvelo
se
ni
ničesar
.
Maršal
Marmont
se
ta
čas
ni
skoro
nikjer
več
prikazal
.
Čim
dlje
ni
bilo
odločitve
,
toliko
težje
so
oficirji
in
uradniki
ž
njim
izhajali
.
Prijazne
besede
ni
bilo
več
slišati
iz
njegovih
ust
.
Pozneje
kar
po
več
dni
ni
zapustil
svojih
sob
.
Le
zvečer
je
časih
dal
vpreči
šest
jelenov
,
katere
mu
je
podaril
knez
Auersperg
,
in
se
z
njimi
v
divjem
diru
vozil
po
mestu
in
po
okolici
.
Nikogar
ni
več
vabil
k
sebi
,
na
nobeno
veselico
ga
ni
več
bilo
in
naposled
so
še
prvi
uradniki
le
težko
prišli
do
njega
.
—
Maršal
trpi
fizično
in
duševno
strašne
bolečine
—
so
si
francoski
dostojanstveniki
v
kazini
šepetaje
pripovedovali
.
Zdaj
spoznava
,
da
so
šle
njegove
sanje
o
kraljevski
kroni
v
nič
in
zato
je
tak
,
da
se
intendant
trese
,
kadar
mora
k
njemu
.
In
govorili
so
resnico
.
Maršal
Marmont
je
trpel
strašno
,
ker
je
iz
poročil
,
ki
so
mu
došla
iz
Pariza
,
razvidel
,
da
so
bile
njegove
sanje
o
kraljevski
kroni
v
resnici
prazne
in
da
ga
hoče
Napoleon
odpraviti
iz
Ilirije
.
Časih
ga
je
jeza
tako
preobvladala
,
da
je
popadel
svojo
sabljo
in
razbijal
stekla
ter
sekal
pohištvo
toliko
časa
,
da
je
vsled
jeze
in
onemoglosti
padel
brez
zavesti
na
tla
in
obležal
.
Dne
20.
februvarja
je
vztrepetala
vsa
Ljubljana
.
Razvedelo
se
je
,
da
je
prišel
iz
Pariza
kurir
z
lastnoročnim
pismom
cesarjevim
,
da
je
maršal
,
čitaje
to
pismo
,
zarjul
kakor
lev
,
pismo
v
silni
srditosti
poteptal
in
kurirja
s
sabljo
pognal
iz
palače
ter
ga
tako
ranil
na
rami
,
da
je
mož
ves
krvav
pritekel
na
cesto
.
Ljubljančanje
so
bili
od
nekdaj
prijatelji
gledaliških
predstav
.
Odkar
je
dežela
sezidala
gledališče
,
so
bile
vsako
zimo
predstave
.
Do
l.
1810.
so
prihajale
v
Ljubljano
nemške
družbe
.
Francoski
uradniki
in
oficirji
pa
so
bili
veliki
nasprotniki
vsega
,
kar
je
bilo
nemško
,
in
vplivali
so
toliko
časa
,
da
se
gledališče
ni
več
oddajalo
nemškim
,
nego
samo
italijanskim
opernim
družbam
.
Tudi
v
predpustu
l.
1811.
je
prišla
taka
družba
v
Ljubljano
in
občinstvo
je
trumoma
hitelo
poslušat
mehke
,
ljubeznive
skladbe
neapolitanskega
skladatelja
Pergoleseja
.
Dne
11.
februvarja
je
pela
ta
družba
Pergolesejevo
ljubkošaljivo
opero
»
L
’
Amor
fa
I
’
uomo
cieco
«
(
Ljubezen
zaslepi
moža
.
)
Ker
ta
opera
v
Ljubljani
še
ni
bila
znana
,
je
bila
predstava
posebno
dobro
obiskana
,
moški
svet
je
pa
še
prav
posebno
privabilo
naznanilo
,
da
nastopi
v
tej
operi
prvič
nova
primadona
gospodična
Olimpija
.
Tudi
Damjan
in
Mara
sta
bila
v
svoji
loži
in
pričakovala
še
Konrada
,
med
tem
ko
je
Kopitar
stal
v
parterju
tik
pod
ložo
,
v
kateri
je
kraljevala
baronica
Cojzova
.
Maršalova
loža
je
bila
prazna
.
Predstava
se
je
bila
že
začela
,
ko
je
prišel
Konrad
in
veselo
sedel
poleg
Mare
.
V
tem
trenotku
se
je
začul
z
odra
poln
ženski
glas
.
»
...
traditor
,
traditor
«
(
nezvestnik
)
.
Nastopila
je
nova
primadona
.
Začuvši
ta
glas
je
Konrad
planil
pokonci
,
kakor
da
ga
je
strela
zadela
.
Nagnil
se
je
iz
lože
,
strme
zrl
na
oder
in
potem
ves
prepaden
in
tresoč
se
po
vsem
životu
mahnil
na
svoj
sedež
.
—
Kaj
ti
je
,
Konrad
?
je
vprašala
prestrašena
Mara
.
Smrtnoblede
ustne
Konradove
so
komaj
slišno
šepetale
:
—
Moja
—
žena
.
Mara
se
ni
genila
,
prav
kakor
bi
ne
pojmila
Konradovih
besed
ali
kakor
bi
bila
hipoma
izgubila
razum
,
vid
in
sluh
.
Začudenih
vprašanj
svojega
očeta
ni
slišala
,
niti
je
videla
silne
bolesti
,
ki
je
ležala
na
Konra
dovem
obrazu
.
A
to
je
trajalo
samo
nekaj
trenotkov
.
Potem
pa
je
vstala
in
odločno
rekla
:
—
Pojdimo
!
Molče
sta
Damjan
in
Konrad
vstala
in
odšla
z
Maro
.
Na
hodniku
je
rekla
Mara
svojemu
očetu
:
—
Konrad
in
jaz
imava
nekaj
govoriti
—
kar
se
tiče
naju
.
Dovoli
,
da
me
Konrad
spremi
.
—
Ali
,
za
boga
,
kaj
imata
vendar
?
Kaj
se
je
zgodilo
?
Kaj
pomeni
vse
to
?
—
To
izveš
jutri
,
oče
;
danes
ti
še
ne
morem
ničesar
povedati
.
Stari
Damjan
je
bil
ves
zbegan
,
ker
si
ni
mogel
raztolmačiti
,
kaj
da
je
;
nekaj
časa
se
je
sicer
branil
,
a
naposled
se
je
vendar
udal
in
krenil
k
Božiču
v
gostilno
,
med
tem
ko
je
šla
Mara
s
Konradom
domov
.
Molče
sta
šla
proti
frančiškanski
cerkvi
in
čez
most
,
molče
sta
šla
po
stopnicah
,
obema
je
krvavelo
srce
.
Gori
,
v
veliki
topli
sobi
se
je
Konrad
ihte
vrgel
na
zofo
.
Mara
pa
je
tiho
sedla
poleg
njega
.
—
To
je
torej
skrivnost
tvojega
življenja
,
je
naposled
izpregovorila
Mara
,
tista
skrivnost
,
ki
je
nisem
nikdar
hotela
izvedeti
.
—
Mara
,
odpusti
mi
!
Zatiral
sem
svojo
ljubezen
do
tebe
,
kolikor
časa
sem
mogel
.
Trpel
sem
neznanske
bolečine
in
,
vendar
molčal
do
onega
dne
pri
črnuškem
mostu
.
Tisočkrat
sem
si
rekel
,
da
je
brezvestno
,
da
sem
ti
razkril
svojo
lju
bežen
;
tisočkrat
sem
samega
sebe
preklinjal
,
da
nimam
moči
,
se
ločiti
od
tebe
in
se
ti
odpovedati
.
Kolikrat
sem
ti
hotel
razkriti
vse
,
a
čim
si
ti
rekla
,
da
nečeš
ničesar
slišati
,
sem
vselej
umolknil
.
Bal
sem
se
,
da
te
izgubim
in
zato
sem
molčal
...
Odpusti
,
Mara
,
odpusti
.
Konrad
je
padel
pred
Maro
na
kolena
in
z
vročimi
solzami
močil
njeni
roki
.
—
Sedi
Konrad
in
povej
mi
vse
,
je
tiho
rekla
Mara
.
Vse
od
kraja
.
Kdo
je
ta
—
kdo
je
tvoja
žena
,
kako
si
prišel
do
tega
,
da
si
jo
vzel
,
zakaj
sta
se
razšla
?
Rahlo
je
objela
Konrada
,
stisnila
njegovo
glavo
na
svoje
prsi
in
mu
otrla
solze
—
mirno
in
brez
vidne
razburjenosti
,
dasi
je
njena
duša
trpela
,
kakor
še
nikdar
in
se
ji
je
krčilo
srce
,
kakor
da
tiči
v
njem
razbeljeno
železo
.
—
Ali
se
še
spominjaš
,
Mara
,
je
začel
pripovedovati
Konrad
,
da
sem
—
že
več
kot
13
let
je
tega
—
spravil
iz
uršulinskega
samostana
neko
dekle
,
vsled
česar
se
toliko
let
nisem
smel
vrniti
domov
?
—
Spominjam
se
!
Pri
stari
Suzani
pl.
Schmutzenhaus
sem
jo
videla
.
—
To
dekle
me
je
takrat
popolnoma
omamilo
.
Ko
je
morala
pred
avstrijskimi
oblastvi
bežati
,
sem
jo
spremil
do
Vrhnike
in
tedaj
sva
si
prisegla
ljubezen
in
se
domenila
,
da
se
dobiva
v
Milanu
,
ki
je
bil
takrat
že
francoski
.
Tudi
jaz
sem
takrat
moral
bežati
in
šel
sem
rad
,
ker
me
je
srce
vleklo
v
Milan
.
Tam
sem
dobil
Ljudmilo
.
Bil
sem
še
nezrel
človek
,
pravi
mladenič
,
zaslepljen
in
domišljav
in
verjel
vsem
besedam
ljubezni
in
prisegam
zvestobe
.
Ljubila
me
je
goreče
,
strastno
in
me
tako
omamila
,
da
sem
bil
ves
blazen
.
Kaj
bi
ti
pravil
o
tem
?
Zapredla
me
je
v
svoje
mreže
,
tako
da
sem
se
ž
njo
poročil
.
Ljubezenske
sanje
pa
so
trajale
le
malo
časa
,
potem
pa
je
prišlo
razočaranje
.
In
to
razočaranje
je
bilo
strašno
.
Izvedel
sem
,
da
v
tistem
času
,
ko
je
bila
Ljudmila
moja
nevesta
,
je
imela
skrivaj
še
nekaj
drugih
ljubavnih
razmerij
,
ki
pa
niso
bila
tako
čista
,
kakor
njeno
razmerje
z
menoj
.
In
ko
sem
ji
to
očital
,
je
hladno
rekla
:
Zakaj
se
me
pa
ti
nisi
takrat
polastil
?
V
meni
je
zavrela
kri
.
Najraje
bi
jo
bil
ustrelil
.
Ona
pa
se
mi
je
rogala
in
ko
sem
ji
pokazal
vrata
,
mi
je
posmehljivo
pripovedovala
,
da
me
je
že
takrat
,
ko
sem
jo
odpeljal
iz
uršulinskega
samostana
,
imela
za
norca
,
da
je
že
v
samostanu
doživela
najgrje
stvari
in
da
me
je
sploh
ves
čas
varala
tudi
kot
moja
žena
.
Planil
sem
nanjo
,
ona
pa
je
zbežala
in
se
ni
ved
vrnila
k
meni
.
Tiho
je
Mara
pogladila
Konradu
lase
in
ga
tesneje
pritisnila
k
sebi
.
—
Nekaj
dni
potem
,
je
nadaljeval
Konrad
,
mi
je
pisala
dolgo
,
strašno
pismo
.
Brez
ovinkov
je
povedala
,
da
se
je
že
pri
uršulinkah
naučila
takih
stvari
,
da
se
ji
zdi
pošteno
zakonsko
življenje
neumno
;
da
ona
ne
more
nikogar
ljubiti
,
ker
ljubi
samo
razuzdanost
;
da
me
je
vzela
,
ker
si
je
hotela
osigurati
udobno
življenje
,
a
da
se
raje
odpove
udobnemu
življenju
,
da
more
le
svobodno
zadostovati
svojim
strastem
.
Končno
pa
mi
je
še
rekla
,
da
se
me
bo
že
spominjala
,
kadar
bo
potrebovala
kaj
denarja
.
In
res
že
po
preteku
nekaj
mesecev
mi
je
pisala
,
naj
ji
pošljem
nekaj
denarja
,
sicer
da
pride
v
Milan
in
mi
napravi
sramoto
.
In
ker
sem
se
enkrat
udal
,
so
se
taka
pisma
pogostoma
ponavljala
.
To
je
bil
vzrok
,
da
sem
stopil
v
francosko
armado
,
ker
mi
kot
oficirju
ni
mogla
slediti
.
Ostal
sem
oficir
samo
zato
,
da
bi
lahko
hitro
zapustil
vsak
kraj
,
kjer
bi
se
ona
prikazala
.
—
In
sedaj
je
prišla
sem
.
Kdo
ve
,
kako
je
izvedela
,
da
sem
tu
;
kdo
ve
,
kaj
se
zgodi
v
prihodnjih
dneh
.
To
bo
strašno
,
če
se
izve
resnica
!
Ti
boš
v
sramoti
,
Mara
,
ker
te
smatra
vse
mesto
za
mojo
nevesto
,
tvoj
oče
me
bo
zaničeval
,
češ
,
da
sem
te
varal
,
mene
bodo
zasramovali
,
da
imam
vlačugo
za
ženo
,
mojega
bolnega
očeta
spravi
to
v
grob
.
Konrad
je
umolknil
.
Slišalo
se
je
le
tiho
njegovo
ihtenje
.
Mara
pa
je
kakor
okamenela
sedela
poleg
njega
.
Zdaj
se
je
Konrad
zganil
in
hotel
vstati
,
a
Mara
ga
je
stisnila
k
sebi
in
rekla
:
Ostani
še
—
povej
,
kaj
misliš
storiti
.
—
Kaj
mislim
storiti
?
Tega
sam
ne
vem
!
Najbolje
bi
bilo
,
da
si
poženem
krogljo
v
glavo
.
Zdaj
pa
je
vzkipela
Mara
.
Krepko
je
prijela
Konrada
za
glavo
in
svoje
plamteče
poglede
uprla
v
njegove
oči
.
—
Torej
tak
egoist
si
ti
?
Ali
misliš
,
da
je
res
kako
junaštvo
,
končati
si
življenje
?
Pravi
junak
je
tisti
,
ki
se
nobene
ovire
na
svetu
ne
vstraši
in
ki
kljubuje
tudi
najstrašnejši
nesreči
;
tisti
je
pravi
junak
,
kdor
ve
,
da
je
vse
izgubil
,
a
gre
vendar
pogumno
v
brezupni
boj
.
—
O
Mara
—
—
In
—
je-li
to
tvoja
ljubezen
?
Kolikrat
si
mi
pravil
,
da
me
ljubiš
čez
vse
na
svetu
,
da
bi
zame
vse
žrtvoval
—
sedaj
pa
me
hočeš
pustiti
samo
v
žalosti
,
v
brezmejni
bolesti
in
v
sramoti
,
sebe
pa
s
krogljo
rešiti
vseh
nadlog
.
O
Konrad
,
tega
nisem
zaslužila
.
—
Ali
Mara
,
pomisli
—
zdaj
me
boš
vendar
sama
pahnila
od
sebe
.
Kaj
ti
naj
bo
moja
ljubezen
—
—
Kako
si
malo
srčen
,
Konrad
!
Ali
misliš
,
da
te
jaz
ljubim
samo
zato
,
da
bi
postala
tvoja
žena
?
Jaz
to
ljubim
zaradi
tebe
samega
.
In
oklenivši
se
Konrada
z
obema
rokama
,
je
svojo
glavo
naslonila
na
njegovo
srce
in
dihnila
:
—
Čeprav
si
zame
izgubljen
—
jaz
ostanem
vendar
tvoja
—
kakor
sem
ti
rekla
,
oni
dan
ko
sva
se
vračala
od
črnuškega
mostu
.
—
Mara
—
je-li
mogoče
?
Ali
se
mi
ne
sanja
?
Ti
ostaneš
moja
?
—
Tvoja
,
Konrad
!
Saj
sem
ti
že
rekla
:
Tvoja
v
sreči
in
v
nesreči
—
živa
in
mrtva
—
danes
in
vekomaj
.
Naslednjega
dne
,
24.
februvarja
,
je
šel
Konrad
že
zjutraj
v
škofijo
,
da
se
oglasi
za
avdijenco
pri
maršalu
Marmontu
.
V
škofiji
je
bilo
živahno
vrvenje
,
zlasti
je
bilo
zbranih
mnogo
oficirjev
.
Od
teh
je
Konrad
izvedel
,
da
je
maršal
Marmont
tisto
jutro
nenadoma
odpotoval
v
Pariz
.
—
Zvečer
je
naenkrat
ukazal
,
da
mora
biti
vse
pripravljeno
za
potovanje
.
Spremljata
ga
general
Fresia
in
pobočnik
major
Lucien
.
Svojim
namestnikom
je
imenoval
generala
barona
Delzonsa
.
Tako
so
pripovedovali
oficirji
Konradu
in
skrivnostno
dostavljali
,
da
je
to
zadnji
poskus
maršalov
,
ohraniti
si
podkraljevsko
oblast
kot
generalni
guverner
Ilirije
.
—
Jako
težko
se
je
odpeljal
,
je
zaupno
pripovedoval
maršalov
tajnik
Heim
.
Že
ko
je
bil
na
vozu
,
me
je
poklical
k
sebi
.
Mislil
sem
,
da
mi
kaj
važnega
naroči
—
a
kaj
mislite
,
da
je
bilo
?
—
To
se
ne
da
uganiti
,
je
menil
Konrad
.
—
Naročil
mi
je
,
naj
še
danes
dopoldne
pošljem
kar
mogoče
krasen
šopek
—
gospodični
Mari
Damjanovi
in
naj
ji
sporočim
maršalove
pozdrave
.
Smehljaje
je
prikimal
Konrad
in
se
ni
prav
nič
čudil
.
—
Razumela
sta
se
dobro
,
je
rekel
Heimo
,
ker
sta
dve
sorodni
naturi
,
dva
sorodna
značaja
.
Jaz
bi
bil
svojo
glavo
zastavil
,
da
maršal
ne
zapusti
Ljubljane
,
da
se
pred
odhodom
ne
bi
spomnil
gospodične
Damjanove
.
Ob
11.
uri
so
se
začele
avdijence
.
Namestnik
generalnega
guvernerja
,
stari
general
baron
Delzons
,
je
bil
nervozen
mož
,
strog
kot
poveljnik
,
sicer
pa
blagega
srca
in
demokratičnega
mišljenja
.
Tudi
kot
general
ni
nikdar
pozabil
,
da
je
sin
revolucije
.
Zgodilo
se
je
večkrat
,
da
je
šel
v
Rudolfov
vinotoč
(
zdaj
je
tam
Schwentnerjeva
knjigarna
)
,
se
vsedel
med
priproste
vojake
ter
ž
njimi
pil
in
prepeval
.
Ta
dan
je
bil
posebno
nervozen
.
Sprejeti
je
moral
že
celo
vrsto
uradnikov
in
oficirjev
ter
slišati
mnogo
sladkih
besedi
—
in
to
ga
je
vedno
razburilo
.
Ko
je
Konrad
stopil
pred
njega
in
se
vojaški
javil
,
je
osorno
zarenčal
:
—
Kar
na
kratko
,
gospod
podkapitan
.
Jaz
nimam
časa
poslušati
dolgih
govorov
.
Konrad
je
odpasal
svojo
sabljo
in
ponudivši
jo
generalu
rekel
:
—
Prosim
ekscelenca
za
takojšnji
odpust
iz
armade
Njegovega
Veličanstva
.
General
je
bil
presenečen
.
Vprašal
je
nekoliko
prijazneje
:
—
Zakaj
?
—
Ker
se
ne
spodobi
,
da
bi
še
dlje
pripadal
armadi
.
—
Sacrebleu
—
zakaj
se
to
ne
spodobi
?
Pojasnite
mi
to
.
—
Nečem
Vas
ekscelenca
zadrževati
—
—
Mordieu
—
kadar
se
gre
za
oficirja
francoske
armade
imam
vedno
časa
.
Sedite
in
povejte
,
kaj
da
je
.
Konrad
je
sedel
in
v
kratkih
besedah
povedal
,
da
je
operna
pevka
Olimpija
njegova
žena
,
da
se
mu
je
izneverila
in
pobegnila
in
da
dela
s
svojim
razuzdanim
življenjem
njegovemu
imenu
sramoto
.
—
In
zato
hočete
stopiti
iz
armade
?
se
je
začudil
general
.
Ta
ženska
Vas
je
zapustila
in
Vas
nič
več
ne
briga
.
Vi
ste
v
časti
nosili
cesarsko
suknjo
,
Vi
ste
na
bojišču
prelivali
svojo
kri
za
cesarsko
zastavo
—
Vaše
časti
ta
ženska
ne
more
omadežavati
,
naj
počenja
,
kar
hoče
.
—
Ekscelenca
—
vzlic
temu
prosim
za
odpust
.
Lahko
bi
se
dal
premestiti
kam
drugam
—
lahko
bi
šel
z
armado
na
Špansko
—
ali
jaz
sem
tu
doma
in
sedaj
ne
morem
proč
.
—
Le
ostanite
tu
!
Ta
bi
bila
lepa
,
da
bi
vrl
,
častivreden
mož
izstopil
iz
armade
,
ker
je
imel
s
svojo
ženo
tako
nesrečo
.
Ne
,
gospod
podkapitan
,
jaz
Vas
ne
odpustim
iz
armade
.
—
Ali
—
ekscelenca
—
kaj
porečejo
drugi
oficirji
?
Moja
žena
mi
bo
delala
sramoto
,
ker
toliko
premoženja
nimam
,
da
bi
jo
odpravil
odtod
in
ker
je
moja
žena
,
se
je
tudi
ne
more
izgnati
.
Oziri
na
druge
oficirje
—
—
Jaz
sem
rekel
,
da
Vas
ne
odpustim
,
je
začel
kričati
general
Delzons
,
in
pri
tem
ostane
.
Imenujem
Vas
svojim
drugim
pobočnikom
—
iz
tega
bodo
vsi
oficirji
spoznali
,
kako
sodim
o
Vas
.
Jutri
zjutraj
nastopite
svojo
službo
!
Au
revoir
!
Še
predno
je
mogel
Konrad
kaj
odgovoriti
,
ga
je
general
že
spravil
k
vratom
in
ga
potisnil
v
predsobo
.
Konrad
ni
vedel
,
kaj
naj
stori
.
Bal
se
je
,
da
mu
napravi
Ljudmila
kako
posebno
sramoto
,
bal
se
je
toliko
bolj
,
ker
doslej
še
ni
ničesar
od
njega
zahtevala
in
se
sploh
ni
sanj
zmenila
,
dasi
kot
pevka
na
malih
odrih
gotovo
ni
živela
v
dobrih
razmerah
.
Počasi
je
šel
Konrad
od
škofije
čez
Mestni
trg
.
Prišedši
mimo
rotovža
,
je
videl
guvernerjevega
slugo
,
ko
je
v
Damjanovo
hišo
nesel
izredno
velik
in
krasen
šopek
.
Spomnil
se
je
maršala
Marmonta
,
ki
je
tako
možato
zatrl
svojo
vročo
ljubezen
do
Mare
.
In
spomnil
se
je
Mare
,
ki
niti
trenotek
ni
mislila
,
da
bi
njega
,
Konrada
,
zapustila
,
čeprav
se
je
med
njima
odprlo
strašno
brezno
.
Počasi
je
šel
dalje
in
ni
zapazil
,
da
je
čez
cesto
veslal
kurat
Svetlin
naravnost
proti
njemu
,
z
druge
strani
pa
je
prihajal
Kopitar
.
—
Konrad
—
nekaj
novega
Vam
moram
povedati
.
Tako
je
kurat
ogovoril
svojega
prijatelja
in
segel
njemu
in
Kopitarju
v
roke
.
—
Ali
ste
postali
kanonik
?
je
vprašal
Kopitar
.
—
Oh
,
kaj
še
!
Kanonik
!
Spodili
so
me
,
odstavili
so
me
,
v
penzijo
so
me
poslali
.
—
Ni
mogoče
!
—
Res
je
!
Štiri
krajcarje
imam
penzije
na
dan
—
pa
maševal
bom
pri
frančiškanih
.
—
Meni
se
zdi
,
da
ste
celo
prav
zadovoljni
,
je
menil
Kopitar
.
—
Seveda
sem
zadovoljen
.
Zdaj
bom
vsaj
v
Ljubljani
.
—
Zakaj
pa
so
Vas
penzijonirali
,
gospod
kurat
,
je
vprašal
Konrad
.
—
Zato
,
ker
sem
škofa
Riccija
razžalil
.
Zadnjič
sem
hodil
za
vodo
in
premišljeval
,
kje
bi
kaj
denarja
dobil
.
Nakrat
vidim
škofa
pri
oknu
.
Stoj
,
sem
si
mislil
,
danes
mi
mora
ta
pomagati
.
Ko
me
je
škof
zagledal
,
se
je
hitro
obrnil
od
okna
,
a
jaz
sem
ga
bil
natančno
spoznal
.
Šel
sem
v
semenišče
,
a
sluga
mi
je
rekel
,
da
škofa
ni
doma
.
Takrat
pa
me
je
popadla
jeza
in
dejal
sem
slugi
:
»
Recite
milostnemu
škofu
,
naj
drugič
,
kadar
pojdejo
z
doma
,
ne
pozabijo
svoje
oslovske
glave
na
oknu
«
.
Vidite
in
zato
so
me
penzijonirali
.
—
In
zdaj
?
—
Zdaj
stanujem
pri
stari
gospodični
Schmutzenhaus
in
sem
prav
zadovoljen
.
—
In
pomembno
pomežikujé
je
dostavil
kurat
:
Tik
mene
stanuje
krasna
ženska
—
gledališka
pevka
Olimpija
.
Dne
18.
marca
1811
so
zjutraj
nakrat
začeli
grmeti
topovi
na
Gradu
.
Strel
je
počil
za
strelom
in
vse
mesto
je
bilo
hipoma
pokonci
,
ker
nihče
ni
vedel
,
kaj
da
pomeni
to
streljanje
.
Oficirji
in
uradniki
so
tekli
v
škofijo
,
da
pri
namestniku
generalnega
guvernerja
izvedo
,
kaj
se
je
zgodilo
in
zakaj
se
strelja
in
od
teh
oficirjev
in
uradnikov
je
izvedelo
prebivalstvo
,
da
je
bil
prišel
kurir
s
poročilom
:
Cesar
Napoleon
je
dobil
sina
.
Dopoldne
so
začeli
zvoniti
vsi
zvonovi
.
Duhovniki
so
se
silno
jezili
,
da
jim
je
general
Delzons
ukazal
,
še
ta
dan
prirediti
po
vseh
župnih
cerkvah
zahvalne
maše
.
Jezili
so
se
tembolj
,
ker
je
bil
Napoleon
svojemu
sinčku
dal
naslov
rimskega
kralja
in
mu
podelil
krono
,
ki
jo
je
prej
imel
papež
.
Ali
z
generalom
Delzonsom
se
ni
bilo
šaliti
in
zato
so
se
duhovniki
udali
.
Isti
dan
je
bil
v
redutni
dvorani
tudi
slavnostni
banket
,
ki
ga
je
priredil
general
Delzons
,
zvečer
pa
je
bil
v
gledališču
sijajen
ples
.
Konrad
kot
pobočnik
generala
Delzonsa
se
je
seveda
tudi
udeležil
tega
plesa
,
da
si
bi
bil
raje
ostal
pri
Mari
.
Isti
kurir
,
ki
je
bil
generalu
Delzonsu
prinesel
poročilo
o
rojstvu
rimskega
kralja
,
je
oddal
pri
Damjanovih
škatljico
,
češ
,
da
jo
je
poslal
general
Fresia
iz
Pariza
.
Z
veliko
radovednostjo
je
odprl
stari
Damjan
škatljico
in
našel
v
nji
dve
večji
pismi
;
eno
je
bilo
naslovljeno
nanj
,
eno
na
Maro
.
—
Kake
skrivnosti
pa
imaš
z
generalom
Fresio
,
je
vprašal
Damjan
Maro
,
ko
ji
je
izročil
pismo
.
Kar
s
petimi
pečati
je
zapečateno
to
pismo
.
Mara
je
vzela
njej
poslani
list
,
a
medtem
,
ko
ga
je
ogledovala
,
je
bil
Damjan
že
svoje
pismo
prečital
in
potem
v
silnem
presenečenju
vzkliknil
:
—
Čuj
,
Mara
,
kaj
piše
Fresia
.
In
starček
je
s
tresočim
glasom
čital
:
Ljubi
gospodi
Damjan
!
Naznanjam
Vam
žalostno
vest
:
Maršal
Marmont
se
ne
vrne
več
v
Ljubljano
.
Izjavil
je
,
da
ne
ostane
generalni
guverner
v
Iliriji
,
če
se
mu
ne
pusti
oblast
,
ki
jo
je
imel
doslej
.
Cesar
pa
mu
je
rekel
s
posebnim
povdarkom
:
Če
hočete
postati
kralj
—
pojdite
čez
Pireneje
in
si
z
mečem
pridobite
kraljevsko
krono
.
In
maršal
je
spoznal
,
da
česar
ne
misli
odnehati
in
je
zato
sprejel
cesarjevo
ponudbo
.
Čez
nekaj
tednov
pojde
na
Špansko
.
Vas
pa
ni
pozabil
.
V
tem
trenotku
,
ko
so
se
njegove
smele
nade
porušile
,
je
prosil
cesarja
,
da
naj
Vam
,
moj
ljubi
gospod
Damjan
,
podeli
red
častne
legije
in
naj
Vas
imenuje
za
prezidenta
trgovske
sodnije
,
ki
se
po
novi
organizaciji
Ilirije
ustanovi
v
Ljubljani
.
Cesar
je
maršalu
dal
roko
in
obljubil
,
da
to
stori
.
Čestitam
Vam
,
da
ste
s
tem
dosegli
najvišje
mesto
,
katero
sploh
morete
doseči
.
Na
veselo
svidenje
!
Fresia
.
Stari
Damjan
ni
vedel
,
ali
bi
se
veselil
ali
bi
se
žalostil
.
Vesel
je
bil
,
da
ga
je
cesar
tako
odlikoval
in
žalosten
,
da
Marmonta
ne
bo
več
v
Ljubljano
,
da
je
bilo
konec
lepim
sanjam
o
svobodni
,
neodvisni
,
narodni
Iliriji
.
Mara
je
zamišljeno
zrla
predse
in
ni
rekla
ničesar
.
—
Kaj
pa
piše
Fresia
tebi
?
je
zdaj
vprašal
Damjan
.
A
ti
še
pisma
odprla
nisi
?
Mara
je
zdaj
odprla
zavoj
.
Ko
je
razgrnila
papir
,
je
imela
v
rokah
na
tenko
slonokoščeno
pločico
slikan
portret
—
maršala
Marmonta
.
Pod
podobo
je
bilo
z
maršalovo
roko
zapisano
:
Gospodični
Mari
Damjanovi
v
zvesti
udanosti
Avgust
Viesse
de
Marmont
,
vojvoda
Dubrovniški
,
maršal
francoskega
cesarstva
.
Mara
je
nagnila
glavo
nad
to
sliko
,
stari
Damjan
pa
je
tiho
vzel
svoj
klobuk
in
šel
na
prstih
iz
sobe
,
kakor
bi
bil
slutil
,
da
hoče
biti
Mara
sama
z
maršalovo
podobo
.
Zunaj
pa
si
je
starec
otiral
solze
in
bolestno
ječal
:
—
Vso
ljubezen
sveta
zasluži
to
moje
dekle
—
in
nima
niti
toliko
sreče
,
kakor
zadnja
dekla
.
Mara
pa
je
dolgo
ostala
sama
z
maršalovo
podobo
,
potem
pa
jo
je
nesla
v
svojo
sobico
in
jo
obesila
nad
posteljo
.
—
Dokler
bom
živa
—
bo
ta
slika
pri
meni
—
kadar
umrjem
,
jo
morajo
pa
sežgati
,
da
se
je
ne
bo
nikdar
dotaknila
druga
roka
.
Kako
bi
bila
Mara
pač
ta
dan
vzkipela
,
ko
bi
bila
slišala
Kopitarja
,
kako
je
v
gledališču
,
sloneč
ob
loži
baronice
Cojzove
,
s
trpkim
cinizmom
razlagal
,
da
je
vse
na
svetu
le
hinavstvo
.
—
Vse
je
laž
,
vse
konvencijnalna
fraza
.
Že
če
me
kdo
vpraša
,
kako
se
počutiš
—
se
laže
,
ker
mu
je
vseeno
,
kako
se
mi
godi
.
Vsi
lažemo
in
vedno
se
lažemo
.
Celo
dobrodelnost
in
usmiljenje
je
hlinjeno
.
Za
kak
takoimenovan
dobrodelen
namen
ti
vrže
bogataš
tudi
stotak
,
s
svojimi
,
posli
pa
dela
,
kakor
s
psi
.
Koliko
je
ljudi
,
ki
leže
na
slami
,
in
koliko
je
gospodarskih
psov
,
ki
počivajo
na
blazinah
.
Vse
je
laž
,
največja
laž
je
pa
ljubezen
in
zvestoba
.
—
No
,
le
počakajte
,
je
menil
urednik
»
Telegrapha
«
—
kadar
bodete
zaljubljeni
,
bodete
že
drugače
govorili
.
—
Jaz
tudi
tako
mislim
,
se
je
oglasil
neki
oficir
.
Žena
je
nekaj
božanstvenega
,
četudi
ima
tisoč
človeških
slabosti
.
Mene
pa
n.
pr.
kar
očarajo
duhovite
žene
.
—
Mene
pa
dekoletirane
,
je
rekel
Kopitar
in
z
jeznim
pogledom
odšel
,
med
tem
ko
se
je
baronica
Cojzova
rahlo
nasmehnila
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Jaz
pa
vem
,
da
ne
misli
tako
.
Ko
je
pozneje
Kopitar
vlovil
prijazen
pogled
iz
oči
baronice
Cojzove
,
je
bil
tudi
v
resnici
koj
druzega
mnenja
in
se
veselil
do
ranega
jutra
.
Med
navzočniki
pa
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
bil
slutil
,
da
je
ta
dan
bil
že
konec
Marmontovemu
kraljevanju
.
Zaupnim
potom
je
Ljubljana
izvedela
,
kaj
je
cesar
Napoleon
sklenil
glede
Ilirije
,
še
predno
so
bili
dotični
sklepi
razglašeni
.
Načrt
za
novo
organizacijo
sta
dobila
v
pregled
generalni
intendant
baron
de
Belleville
in
generalni
justični
komisar
Josip
Coffinhal
.
Napoleon
je
res
razdelil
Ilirijo
na
skupino
departementov
,
ki
so
bili
v
precej
rahli
zvezi
med
seboj
.
Vsled
tega
je
pozneje
nemški
in
italijanski
element
dobil
veliko
večjo
veljavo
v
Iliriji
,
kakor
jo
je
imel
za
časa
maršala
Marmonta
.
Oblast
generalnega
guvernerja
se
je
znatno
skrčila
.
Napoleon
je
uvedel
neki
dualizem
,
vsled
katerega
sta
bila
generalni
guverner
in
generalni
intendant
—
nekak
minister
notranjih
del
—
navezana
,
se
v
vsaki
stvari
med
seboj
porazumeti
,
ker
eden
brez
druzega
ni
mogel
ničesar
storiti
.
Generalnemu
intendantu
je
Napoleon
vzel
vso
finančno
upravo
in
jo
izročil
posebnemu
intendantu
,
ki
je
