Menise
zdi
,
da
mora
biti
v
svetem
pismu
rečeno
:
prej
pride
bogataš
v
nebesa
,
kot
velblod
skozi
šivankino
uho
.
Vsaj
Magajna
mi
je
enkrat
rekel
,
da
pri
papistih
tako
velja
,
in
to
je
tudi
čisto
naravno
.
Oh
,
ko
bi
bil
jaz
bogat
,
bi
me
za
nebesa
prav
nič
ne
skrbelo
.
—
Misli
malo
več
na
svojo
dušo
,
Laban
,
in
malo
manj
na
denar
.
—
Vi
lahko
tako
govorite
,
se
je
razjezil
Laban
,
jaz
pa
ne
.
Vi
ste
plemenitega
stanu
,
Vaši
starši
so
bili
bogati
in
Vi
niste
imeli
nikoli
skrbi
.
A
jaz
?
Ko
sem
jaz
prišel
na
svet
,
nisem
imel
nobenega
vinarja
v
žepu
.
—
Erazem
se
je
začel
tako
smejati
,
da
je
Laban
utihnil
in
ves
začuden
gledal
,
čemu
se
Erazem
smeje
.
—
Pustiva
to
,
je
končno
rekel
Erazem
.
Vidim
,
da
ne
bodeva
nikoli
enih
misli
.
—
Nikoli
,
je
z
največjim
prepričanjem
potrdil
Laban
,
glede
denarja
že
ne
.
Sicer
pa
nisem
prišel
zaradi
denarja
k
Vam
.
—
Nego
zaradi
česa
?
Laban
se
je
primaknil
bliže
k
Erazmu
in
mu
tiho
začel
pripovedovati
dolgo
romantično
prikrojeno
povest
,
v
kateri
je
bilo
resnično
samo
to
,
da
je
bil
Simon
Kozina
ciganski
vohun
,
da
je
Simon
Kozina
spravil
prijorja
Celestina
ciganom
v
roke
in
da
so
cigani
obesili
Celestina
,
ne
kmetje
,
katere
zdaj
gosposka
tako
nečloveško
preganja
,
trpinči
in
ubija
.
Erazma
so
Labanova
razkritja
silno
presenetila
.
V
začetku
sploh
ni
mogel
verjeti
,
da
mu
je
Laban
povedal
resnico
.
—
Tebi
se
kmetje
smilijo
,
Laban
,
je
rekel
Erazem
in
da
bi
jim
pomagal
,
si
si
izmislil
to
bajko
o
ciganih
,
kaj
ne
?
—
Kdo
izmislil
,
kaj
izmislil
,
je
rentačil
Laban
.
Jaz
si
nisem
prav
nič
izmislil
.
Kar
sem
Vam
povedal
,
je
vse
resnično
.
Pa
silil
Vas
ne
bom
,
da
mi
verjamete
;
če
mi
nečete
verjeti
,
pa
pustite
.
—
Pomisli
,
Laban
,
kako
naj
mi
kdo
verjame
,
da
je
to
resnica
,
kar
si
povedal
,
če
nimam
nobenih
dokazov
.
Cigani
so
že
pred
mnogimi
meseci
izginili
od
tod
in
ni
bilo
ves
ta
čas
nobenega
videti
.
—
Kdo
pravi
,
da
jih
ni
bilo
videti
?
Jaz
sem
jih
videl
vsak
dan
.
Še
imena
Vam
povem
,
če
hočete
.
—
Meni
se
zdi
,
Laban
,
da
si
ti
sam
le
nekaj
imel
opraviti
pri
ciganih
,
da
jih
celo
po
imenih
poznaš
.
Ko
bi
mi
ti
povedal
popolno
resnico
,
bi
se
morda
moglo
kaj
storiti
za
nedolžne
jetnike
,
na
katere
zdaj
leti
sum
,
da
so
Celestina
umorili
.
Ali
tako
brez
dokazov
ne
morem
ničesar
storiti
.
Laban
ni
nekaj
časa
ničesar
odgovoril
,
nego
se
naslonil
ob
mizo
in
zamišljeno
gledal
pred
se
.
Rad
bi
bil
povedal
vse
natančno
,
ali
bal
se
je
,
da
bi
sam
prišel
v
nesrečo
in
zato
je
molčal
.
Erazem
je
prijateljski
položil
svojo
roko
na
Labanovo
ramo
.
—
Laban
,
povej
mi
vse
,
kar
veš
.
Jaz
te
ne
izdam
,
če
si
sam
udeležen
.
Prisegam
ti
to
pri
Bogu
in
pri
spominu
svoje
matere
.
Saj
me
poznaš
,
forej
veš
,
da
sem
mož
beseda
.
—
Ali
me
res
ne
bodete
izdali
?
Počasi
in
nekam
nezaupno
so
prišle
te
besede
Labanu
z
jezika
a
ko
je
videl
,
da
mu
je
Erazem
mesto
obljube
ponudil
svojo
roko
,
mu
jo
je
krepko
stisnil
in
minila
ga
je
vsaka
nezaupnost
.
—
Dobro
,
je
rekel
Laban
,
zdaj
Vam
povem
vse
,
kar
vem
in
kar
sem
videl
.
In
povedal
je
vse
natančno
,
kar
se
je
zgodilo
,
kako
so
cigani
ujeli
Celestina
in
kam
so
ga
nesli
,
kako
so
ga
sodili
in
usmrtili
ter
potem
nesli
pred
samostan
,
kje
so
imeli
svoj
zaklad
in
kako
so
plačali
Simona
Kozino
.
Samo
tega
ni
povedal
,
da
je
on
sam
Simona
Kozino
okradel
,
mu
odnesel
ves
denar
in
mu
pustil
v
podzemski
shrambi
samo
zlato
posodje
.
—
Tako
,
zdaj
veste
vse
,
je
končal
Laban
svoje
pripovedovanje
in
zdaj
storite
,
kar
Vam
je
mogoče
,
da
rešite
nedolžne
kmete
.
Samo
mene
nikar
ne
izdajte
.
—
Lej
,
Laban
,
je
menil
Erazem
,
ali
bi
ne
bilo
bolje
,
ko
bi
ti
šel
z
menoj
in
sodniku
Strniši
povedal
to
,
kar
si
povedal
meni
.
Gospod
Strniša
te
gotovo
ne
izda
.
—
Ali
se
Vani
blede
ali
kaj
,
je
ves
togoten
zakričal
Laban
.
Ali
mislite
tako
držati
svojo
besedo
.
Saj
nisem
neumen
,
da
bi
samega
sebe
naznanjal
gosposki
.
Ali
me
hočete
na
vešala
spraviti
.
—
Ne
boj
se
,
prijatelj
,
ga
je
miril
Erazem
,
jaz
te
ne
izdam
.
Sodnik
Strniša
je
mož
pravice
.
—
Ah
,
po
kancelijah
je
toliko
pravice
,
kakor
na
gnojišču
medu
.
Kar
nehajte
s
tem
.
Erazem
je
še
nekaj
časa
nagovarjal
Labana
,
naj
gre
ž
njim
k
Strniši
,
a
dosegel
je
ravno
nasprotje
tega
,
kar
je
nameraval
.
Laban
je
postal
skrajno
nezaupen
in
je
začel
vse
preklicevati
,
kar
je
bil
povedal
.
Zdaj
vidim
,
da
Vam
ni
nič
verjeti
,
se
je
togotil
Laban
.
Jaz
sem
Vas
hotel
skusiti
,
če
Vam
je
zaupati
,
a
zdaj
vidim
,
da
ni
.
Oh
kako
sem
vesel
,
da
sem
Vas
nalagal
in
da
Vam
nisem
povedal
resnice
.
Še
za
pijačo
bi
dal
,
tako
sem
vesel
,
da
ne
veste
resnice
.
Obenem
pa
se
je
že
Laban
hitro
pripravljal
za
odhod
,
kajti
bal
se
je
,
da
ga
Erazem
morda
celo
snoma
zadrži
.
In
kar
nič
ni
hotel
poslušati
Erazma
in
nič
se
ni
zmenil
za
Erazmovo
zatrjevanje
,
da
ga
ne
izda
na
noben
način
.
Da
,
še
roke
ni
hotel
Laban
dati
Erazmu
,
nego
bežal
z
vrta
kar
je
mogel
in
se
šele
oddahnil
,
ko
je
prišel
v
gozd
in
je
videl
,
da
mu
nihče
ne
sledi
.
—
Preklicano
je
bilo
pametno
,
da
mu
nisem
ničesar
povedal
o
denarju
,
ki
sem
ga
vzel
Kozini
,
je
govoril
Laban
sam
sebi
.
Ko
bi
bil
še
za
to
vedel
,
bi
me
gotovo
ne
bil
pustil
iz
gradu
in
še
denar
bi
mi
bil
vzel
.
Laban
je
sedel
pred
drevo
,
odkoder
je
videl
na
grad
in
pregledal
vso
cesto
in
začel
ugibati
,
kaj
naj
zdaj
stori
.
Nekaj
časa
je
celo
mislil
,
da
stori
najbolje
,
če
Erazma
ustreli
,
ali
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
si
s
tem
nakopal
samo
novo
nevarnost
,
zakaj
,
da
ga
Erazem
izda
,
da
je
takoj
vse
razodel
sodniku
Strniši
,
o
tem
ni
Laban
čisto
nič
dvomil
.
Sedel
je
dolgo
časa
na
svojem
mestu
in
se
ni
mogel
odločiti
.
Vedel
je
,
da
bodo
zdaj
preiskali
ves
okraj
zlasti
gozde
in
bal
se
je
,
da
ga
dobe
in
da
pride
na
vešala
.
In
vendar
se
ni
mogel
odločiti
,
da
bi
šel
v
svet
in
se
kje
drugje
udomačil
.
Ni
se
mogel
ločiti
od
prijaznega
okraja
,
v
katerem
je
doslej
preživel
vse
svoje
dni
in
ki
ga
še
nikdar
ni
zapustil
,
in
ni
se
mogel
ločiti
od
vdove
Jere
,
ki
je
samevala
v
koči
na
Lesnem
bulu
,
odkar
se
ji
je
bil
sin
ponesrečil
in
ki
je
bila
z
Labanom
tako
prijazna
,
kot
še
nikdar
nobena
ženska
.
—
Ne
grem
in
ne
grem
,
je
rekel
sam
sebi
,
zgrabil
svojo
puško
in
odrinil
proti
Lesnemu
brdu
s
trdnim
namenom
,
da
ostane
pri
Jeri
vzlic
preteči
nevarnosti
.
Kmalu
po
Labanovem
odhodu
je
z
grajskega
dvorišča
pridrdral
voziček
.
Sodnik
Strniša
in
Erazem
sta
se
odpeljala
na
Vrhniko
in
v
Bistro
.
V
samostanu
v
Bistri
so
stražarji
in
hlapci
stikali
glave
in
se
plašno
ozirali
proti
glavnemu
poslopju
,
iz
čigar
podzemskih
prostorov
se
je
slišalo
grozno
,
pretresujoče
kričanje
.
V
širni
dvorani
,
v
kateri
je
nekoč
prijor
Celestin
z
bičem
v
roki
hotel
ciganko
Ester
prisiliti
,
da
bi
ga
ljubila
,
se
je
vršilo
novo
zasliševanje
obdolženih
kmetov
in
prič
in
kdor
ni
ničesar
priznal
in
ni
potrdil
stavljenih
vprašanj
,
tega
so
podvrgli
torturi
.
Jok
in
krik
trpinčenih
ljudi
je
bil
tolik
,
da
se
je
čul
celo
na
samostansko
dvorišče
in
da
so
trepetali
celo
tako
trdosrčni
ljudje
,
kakor
so
bili
samostanski
uslužbenci
.
—
Na
mučilnici
prizna
vsak
kar
se
hoče
,
je
menil
eden
stražarjev
.
Z
mučenjem
se
lahko
spravi
najnedolžnejšega
človeka
na
vešala
.
—
To
pa
že
ni
res
,
je
ugovarjal
drugi
stražar
.
Če
je
kdo
nedolžen
,
mu
pomaga
Bog
,
da
brez
bolečin
prestane
tudi
najhujše
mučenje
.
—
To
ni
res
.
Tisoč
in
tisočkrat
se
je
zgodilo
,
da
so
bili
nedolžni
ljudje
trpinčeni
in
umorjeni
in
Bog
jim
ni
pomagal
.
—
Bog
je
vendar
vsegaveden
in
pravičen
,
nad
vse
usmiljen
in
dobrotljiv
.
—
Vse
to
je
,
ali
vzlic
temu
je
pustil
,
da
so
nedolžni
ljudje
morali
trpeti
neznanske
muke
,
da
so
priznali
dejanja
,
katerih
niso
storili
in
da
so
morali
iti
v
strašno
smrt
.
—
Kaj
,
praviš
?
Ti
si
bogokletnik
!
Čuvaj
se
,
da
ne
prideš
še
na
grmado
.
Stari
stražar
,
ki
ni
hotel
verjeti
,
da
nedolžno
trpinčeni
ljudje
ne
trpe
na
mučilnici
nikakih
bolečin
,
je
umolknil
.
Ni
se
več
upal
zastopati
svojega
mnenja
,
kajti
bal
se
je
novega
samostanskega
poglavarja
,
ki
je
glede
krutosti
še
prekašal
svojega
prednika
,
uklonil
je
glavo
in
tiho
sedel
na
klop
poleg
glavnih
vrat
.
Morda
bi
se
ne
bil
tako
hitro
vdal
,
ko
bi
bil
vedel
,
da
je
tudi
med
menihi
mnogo
takih
,
ki
so
njegovega
mnenja
in
ki
so
komaj
premagovali
svojo
jezo
radi
počenjanja
ljubljanskega
sodnika
in
prijorja
Nagona
.
Na
samostansko
dvorišče
se
je
pripeljal
voziček
,
s
katerega
je
skočil
polhovgraški
sodnik
Strniša
.
Erazem
je
ostal
na
Vrhniki
pri
gospe
Regini
in
nameraval
tam
počakati
,
da
se
vrne
njegov
bodoči
tast
.
Stražarji
so
spremili
sodnika
Strnišo
v
samostan
,
a
mu
že
med
potom
povedali
,
da
bo
moral
na
ljubljanskega
sodnika
in
na
prijorja
nekaj
časa
čakati
,
ker
zaslišujeta
jetnike
.
Obupno
kričanje
iz
podzemskih
ječ
je
udarilo
tudi
na
Strniševo
uho
in
spoznal
je
takoj
,
kako
se
zaslišujejo
jetniki
.
—
Prosim
,
prečastiti
gospodje
,
pokličite
hitro
,
le
hitro
prijorja
in
cesarskega
svetnika
,
je
Strniša
ogovoril
menihe
,
katere
je
dobil
v
refektoriju
.
—
Zdaj
ni
mogoče
,
je
rekel
eden
menihov
,
zdaj
se
zaslišujejo
hudodelci
,
ki
so
umorili
prijorja
Celestina
.
—
Ali
ti
hudodelci
so
nedolžni
,
popolnoma
nedolžni
,
je
vskliknil
sodnik
Strniša
.
Prav
zaradi
tega
sem
prišel
sem
.
—
Nikar
tako
ne
govorite
,
gospod
sodnik
!
Kaj
bodo
nedolžni
,
ko
so
nekateri
že
priznali
svojo
krivdo
in
natančno
povedali
,
kako
so
prijorja
Celestina
ujeli
,
ga
ubili
in
obesili
.
Strniša
je
bil
tako
razburjen
,
da
svojih
besed
ni
natančno
preudaril
.
—
Če
je
kdo
kaj
priznal
,
je
to
storil
na
mučilnici
,
vsled
strašnih
bolečin
.
A
nedolžni
so
vsi
in
kri
teh
nedolžno
trpinčenih
in
umorjenih
ljudi
kriči
do
neba
in
zahteva
maščevanja
.
V
imenu
pravice
in
poštenja
zahtevam
,
da
pokličete
sodnika
in
prijorja
.
Strniševa
nevolja
in
eneržija
je
napravila
na
menihe
vsaj
toliko
vtiska
,
da
se
je
vendar
eden
odločil
in
šel
poklicat
sodnika
in
prijorja
,
ki
sta
tudi
kmalu
na
to
stopila
v
refektorij
.
Kaj
je
Strnišo
pripeljalo
v
samostan
,
sta
že
vedela
,
ker
jima
je
bil
to
povedal
menih
,
ki
ju
je
prišel
klicat
.
Prijor
se
je
držal
skrajno
nezaupno
in
je
jako
hladno
pozdravil
Strnišo
,
saj
je
vedel
,
da
je
evangelik
,
da
je
vzel
pod
svojo
streho
ubeglega
meniha
Erazma
in
mu
hoče
dati
svojo
hčer
za
ženo
,
ter
da
je
prijatelj
Antona
Magajne
,
največjega
sovražnika
samostana
v
Bistri
.
A
tudi
ljubljanski
sodnik
ni
imel
pravega
zaupanja
do
Strniše
,
in
to
iz
istih
nagibov
,
kakor
prijor
Hugon
.
Strniša
je
na
prvi
hip
spoznal
,
da
bo
imel
težko
stališče
in
da
se
bo
treba
mnogo
truditi
,
predno
prepriča
ta
dva
moža
.
Po
kratkem
pozdravu
so
se
vsi
trije
vsedli
za
mizo
in
sodnik
Strniša
je
začel
pripovedovati
,
kar
je
bil
Erazem
izvedel
od
dolgega
Labana
.
Ljubljanski
sodnik
in
prijor
Hugon
sta
pazno
poslušala
starega
Strnišo
,
ki
je
jasno
in
z
globokim
prepričanjem
pojasnjeval
ter
dokazoval
,
da
so
cigani
usmrtili
prijorja
Celestina
in
da
tega
kmetje
niso
mogli
storiti
.
Razen
samostanskih
stražarjev
je
edinole
zaveznik
in
vohun
ciganov
,
Simon
Kozina
,
vedel
,
da
je
bil
prijor
Celestin
—
oblečen
kot
vojščak
—
šel
na
Vrhniko
in
edinole
Kozina
je
mogel
iti
ciganom
na
roke
,
da
so
Celestina
spravili
na
stran
in
ga
umorili
.
Toda
ljubljanski
sodnik
in
prijor
sta
le
zmajevala
z
glavama
in
videlo
se
jima
je
na
obrazih
,
da
ne
verjameta
staremu
Strniši
.
—
Kje
naj
bi
se
bili
pa
vzeli
ti
vaši
cigani
,
je
vprašal
prijor
,
ko
je
končal
Strniša
.
Celo
leto
ni
bilo
videti
nobenega
cigana
,
zdaj
pa
naj
bi
bil
kar
naenkrat
zrasli
iz
tal
,
in
usmrtili
prijorja
Celestina
.
To
je
skoro
nemogoče
,
gotovo
pa
popolnoma
neverjetno
.
—
Vse
je
mogoče
in
vse
je
verjetno
,
je
pripomnil
ljubljanski
sodnik
,
gre
se
le
za
to
,
kako
se
kaka
obdolžitev
podpre
.
In
obrnivši
se
k
Strniši
je
dostavil
:
—
Kot
pravnik
veste
sami
,
da
ste
doslej
navedli
same
trditve
,
dokaze
pa
ste
nam
ostali
dolžni
.
Da
,
niti
tega
niste
povedali
,
kako
ste
prišli
celi
stvari
na
sled
,
kako
ste
izvedeli
,
da
so
cigani
umorili
prijorja
Celestina
.
—
Tega
ne
morem
povedati
,
je
odgovoril
Strniša
.
Slučaj
je
nanesel
,
da
sem
stvar
izvedel
,
a
dolžan
sem
molčati
,
kdo
mi
je
to
razkril
.
—
A
vendar
hočete
,
naj
se
vam
verjame
,
se
je
smejal
prijor
.
Pomislite
,
gospod
Strniša
,
vi
ste
bodoči
tast
iz
samostana
ubeglega
Erazma
,
Vi
ste
eden
najboljših
prijateljev
Antona
Magajne
,
tega
najhujšega
sovražnika
našega
samostana
in
sploh
katoliške
cerkve
,
Vi
ste
luteranec
in
hočete
,
da
naj
se
Vam
veruje
,
ne
da
bi
svoje
trditve
dokazali
.
Oprostite
,
gospod
Strniša
,
ali
to
Vam
moram
že
reči
,
da
nekoliko
preveč
zahtevate
.
Stari
Strniša
je
bil
globoko
užaljen
in
jezno
le
odgovoril
:
—
Erazem
pl.
Obričan
in
Anton
Magajna
sta
častivredna
moža
,
a
kar
se
tiče
mojega
verskega
prepričanja
,
nima
to
ničesar
opraviti
z
umorom
prijorja
Celestina
.
Vidim
,
da
nisem
tu
ničesar
opravil
in
da
me
celo
sumita
,
da
sem
Vama
vedoma
neresnico
povedal
,
da
sem
samo
prišel
,
da
bi
vaju
speljal
na
led
.
Vzpričo
takemu
sumu
je
nepotrebno
,
da
bi
se
še
dalje
tu
mudil
.
Strniša
je
vstal
in
vzel
svoj
klobuk
,
ne
da
bi
mu
bila
sodnik
ali
prijor
to
branila
ali
ga
kako
drugače
zadrževala
.
—
Še
nekaj
,
predno
grem
,
je
rekel
Strniša
.
Povem
vama
v
naprej
,
da
izve
deželni
glavar
še
danes
vse
to
,
kar
sem
vam
povedal
in
da
jaz
resnice
sploh
ne
bom
prekrival
.
Naj
izve
ves
svet
,
da
tu
trpinčita
in
morita
nedolžne
ljudi
.
Pri
teh
besedah
se
je
Strniša
obrnil
in
odšel
,
s
trdnim
namenom
,
da
stori
kar
je
mogoče
,
da
pride
kljub
prijorju
in
ljubljanskemu
sodniku
resnica
na
dan
.
Erazem
je
čakal
Strnišo
blizu
samostana
in
obšla
ga
je
silna
jeza
,
ko
je
izvedel
,
da
ni
bodoči
njegov
tast
v
samostanu
ničesar
opravil
.
—
Za
sleparja
me
smatrata
,
je
pripovedoval
Strniša
.
Toliko
,
da
nista
rekla
,
da
sem
jima
nastavil
past
.
—
Bojita
se
ljudske
nevolje
,
je
menil
Erazem
.
Če
pride
na
dan
,
da
so
nedolžni
vsi
ti
ubogi
ljudje
,
ki
so
v
samostanskih
ječah
in
ki
so
jih
grozovito
trpinčili
ali
celo
umorili
,
nastane
tak
vihar
,
da
bo
groza
.
Na
Verdu
sta
Erazem
in
Strniša
prašala
za
Magajno
,
a
ker
ga
ni
bilo
doma
,
sta
se
peljaa
na
Vrhniko
in
tam
v
tesni
a
prijazni
pisarni
trškega
sodnika
pojasnila
Završanu
vse
to
,
kar
je
bil
povedal
dolgi
Laban
in
kar
je
Strniša
zapazil
doživel
v
samostanu
.
Strme
je
poslušal
Završan
vsa
ta
razkritja
in
njegovo
presenečenje
je
bilo
toliko
večje
,
ker
je
imel
o
Simonu
Kozini
najboljše
mnenje
in
ga
časih
celo
vabil
v
svojo
hišo
,
dasi
gospa
Regina
sladkega
Kozina
ni
mogla
trpeti
.
—
Tu
se
ne
sme
ničesar
odlašati
,
je
rekel
Završan
,
ko
sta
Erazem
in
Strniša
končala
svoje
pripovedovanje
.
Če
prijor
ne
verjame
,
da
je
Kozina
kriv
,
mu
morda
še
pove
,
kak
sum
da
leti
nanj
in
mož
ima
časa
,
da
pobegne
.
—
Kaj
torej
misliš
,
da
naj
se
stori
?
je
vprašal
Strniša
.
—
Ti
,
Strniša
,
pojdi
nemudoma
v
Ljubljano
in
naznani
stvar
deželnemu
glavarju
,
Erazmu
dam
dva
moža
in
naj
gre
ž
njima
v
Lesno
brdo
ter
pazi
na
tisto
ogljarsko
kočo
,
kjer
ima
Kozina
skrit
svoj
zaklad
,
jaz
pa
izvršim
pri
Kozini
hišno
preiskavo
in
ga
na
vsan
način
zadržim
,
dokler
ne
pride
sodnik
iz
Ljubljane
.
Završanovim
nasvetom
sta
Erazem
in
Strniša
takoj
pritrdila
in
kmalu
nato
se
je
Strniša
odpravil
proti
Ljubljani
,
Erazem
pa
z
dvema
možema
na
Lesno
brdo
,
dočim
je
šel
Završan
sam
iskat
Kozino
na
njegov
dom
.
Na
domačem
vrtu
na
Vrhniki
je
sedela
gospa
Regina
in
je
potrpežljivo
poslušala
gostobesedno
pripovevedovanje
trgovca
Kričaja
o
malenkostnih
dogodkih
vsakdanjega
življenja
.
Poslušala
je
s
sklonjeno
glavo
ali
ališala
ni
skoro
ničesar
,
kajti
njene
misli
so
blodile
v
daljavi
,
in
naposled
je
zapazil
celo
Kričaj
,
ki
ni
bil
ravno
preveč
bistroviden
,
da
njegovo
pripovedovanje
gospe
Regine
čisto
nič
ne
zanima
.
Trgovec
Kričaj
je
bil
pa
zamerljiv
človek
in
ko
je
uvidel
,
da
ta
dan
s
svojimi
novicami
ne
doseže
posebnega
uspeha
,
je
hotel
gospo
Regino
kaznovati
s
tem
,
da
se
je
pripravil
na
odhod
.
Tega
bi
seveda
niti
v
sanjah
ne
bi
mislil
,
da
s
svojini
odhodom
gospe
Regini
ustreže
.
—
Kar
sem
vedel
,
sem
Vam
povedal
,
je
rekel
Kričaj
in
si
potisnil
lovski
klobuk
v
čelo
.
O
preiskavi
zastran
umora
prijorja
Celestina
Vam
bo
pa
vedel
kaj
več
povedati
Magajna
,
saj
leta
ves
dan
po
vseh
vaseh
tolaži
žene
in
otroke
,
deli
podpore
in
obeta
pomoči
.
Gospa
Regina
je
povzdignila
glavo
in
s
svojimi
velikimi
jasnimi
očmi
pogledala
Kričaju
naravnost
v
obraz
.
—
Kaj
se
vam
to
ne
zdi
prav
,
kar
dela
Magajna
,
je
vprašala
resno
,
tako
da
je
prišel
Kričal
nekoliko
v
zadrego
.
—
No
,
prav
je
že
,
a
čemu
se
toliko
peha
za
druge
ljudi
.
Lahko
bi
živel
veselo
in
brezskrbno
,
užival
življenje
,
tako
pa
živi
kakor
kak
samotar
in
se
podaja
celo
v
nevarnosti
.
—
Lahko
bi
užival
življenje
!
Seveda
!
Ali
pa
mislite
,
da
je
Magajna
rezljan
iz
takega
lesa
kot
ste
Vi
drugi
?
In
kakor
bi
govorila
sama
s
seboj
skoro
polglasno
,
je
dostavila
gospa
Regina
:
Mož
ki
ima
dušo
polno
plemenitih
misli
,
srce
polno
ljubezni
do
bližnjega
,
roke
,
ki
so
ustvarjene
,
da
delajo
in
da
dele
dobrote
,
tak
mož
nima
časa
in
veselja
za
uživanje
,
ko
vidi
,
da
je
njegov
narod
potreben
tolažbe
,
poduka
,
zgledov
in
pomoči
.
Tolsti
Kričaj
se
je
smehljal
,
da
prikrije
svojo
stisko
,
kajti
besede
gospe
Regine
so
se
mu
zdele
nespametne
ali
ugovarjati
ni
znal
in
se
tudi
ni
upal
.
—
No
,
je
končno
rekel
in
segel
gospe
Regini
v
roke
,
vsak
po
svoje
—
jaz
želim
Magajni
obilo
sreče
.
—
Človek
ima
lahko
jako
mnogo
sreče
in
vendar
ni
srečen
,
je
šepetala
gospa
Regina
za
odhajajočim
Kričajem
in
naslonila
glavo
ob
steno
lope
,
v
kateri
je
sedela
.
Tako
je
slonela
dolgo
časa
in
igraje
trgala
cvetke
,
ki
jih
je
držala
v
rokah
.
Njene
trepalnice
so
težko
,
kakor
bi
bile
utrujene
od
ljubezenskih
sanj
,
zasenčile
njene
blesteče
oči
in
njeni
gosti
lasje
so
v
toplem
svitu
zahajajočega
solnca
izgledali
kakor
teman
baržun
.
Trdi
moški
koraki
,
prihajajoči
od
hiše
,
so
gospo
Regino
vzbudili
iz
njenih
sanj
.
Ozrla
se
je
proti
vhodu
in
ugledala
Antona
Magajno
.
Molče
sta
si
segla
v
roke
in
se
molče
pozdravila
z
očmi
.
—
Erazem
in
Strniša
sta
me
iskala
na
mojem
domu
,
a
me
nista
dobila
.
Naročila
sta
,
naj
pridem
k
Vam
in
naj
ju
tu
počakam
.
—
Erazem
in
Strniša
?
se
je
čudila
gospa
Regina
.
Jaz
jih
že
dolgo
nisem
videla
.
Morda
še
prideta
.
—
Mislim
,
da
bi
morala
že
davno
biti
tu
,
saj
sta
bila
že
popoldne
pri
meni
.
Oba
sta
umolknila
in
nekaj
časa
tiho
sedela
drug
poleg
drugega
in
nista
zapazila
,
da
se
je
delal
že
mrak
in
da
so
se
na
nebu
pojavile
prve
zvezde
.
Mimo
vrta
so
se
vračali
ljudje
od
dela
na
poljih
,
časih
se
je
v
daljavi
slišalo
tudi
petje
ali
veselo
,
brezskrbno
vriskanje
mladih
ljudi
.
—
Kaj
Vam
je
Magajna
,
je
končno
vprašala
gospa
Regina
in
položila
svojo
roko
na
Magajnovo
ramo
.
Vem
,
da
so
časi
težki
in
da
imate
dela
in
skrbi
,
ali
kako
,
da
Vas
je
to
tako
potrlo
?
—
Motite
se
,
gospa
Regina
,
je
odgovoril
Magajna
.
Res
,
da
je
prišel
čas
velike
sile
in
da
ni
več
mogoče
,
odlašati
z
odločitvijo
.
Kmetski
punt
proti
starodavnim
krivicam
je
neizogiben
.
Vse
je
pripravljeno
,
ne
le
tod
okrog
Vrhnike
,
tudi
daleč
na
okrog
,
po
Notranjskem
in
po
Dolenjskem
,
notri
doli
do
Krškega
in
še
onstran
hrvatske
meje
.
Kakšen
bo
izid
,
ni
gotovo
,
ali
to
mi
ne
dela
skrbi
in
to
me
ni
potrlo
.
Gospa
Regina
je
sedaj
slutila
,
kaj
da
je
Magajni
na
srcu
,
a
sedaj
ni
imela
moči
,
da
bi
pretrgala
ta
razgovor
.
—
Čez
nekaj
tednov
,
je
nadaljeval
Magajna
,
udari
na
dan
plamen
kmetskega
vstanka
in
jaz
pojdem
v
boj
za
pravico
in
za
svobodo
.
Stara
pravda
bo
naše
geslo
,
zmaga
ali
smrt
bo
naše
vodilo
.
—
Moja
duša
bo
pri
Vas
in
če
bi
molitve
pomagale
,
bi
ležala
noč
in
dan
na
kolenih
in
molila
za
Vas
in
za
zmago
stare
pravde
.
—
Vaša
duša
bo
pri
nas
!
In
Vaše
srce
,
gospa
Regina
?
Lejte
,
mož
sem
,
ki
išče
žene
!
Ne
blede
ali
poltene
,
nego
žene
,
ki
ima
sveže
ustne
in
zdravo
kri
.
Njena
ljubezen
bi
me
vzpodbujala
,
bi
krepila
mojo
voljo
,
podžigala
moj
pogum
,
povečevala
mojo
moč
in
mojo
vztrajnost
.
—
Magajna
—
—
Gospa
Regina
,
jaz
vas
ljubim
.
Recite
mi
le
eno
samo
besedico
,
samo
to
,
da
naj
ne
obupam
,
in
vriskaje
pojdem
v
boj
in
veselega
srca
tudi
v
smrt
.
Gospa
Regina
je
zatrepetala
po
vsem
životu
in
zakrila
za
trenotek
z
rokama
svoj
obraz
,
potem
pa
se
je
obrnila
k
Magajni
in
rekla
tiho
a
sigurno
:
—
Jaz
Vas
ljubim
,
Anton
Magajna
,
vroče
in
z
vso
strastjo
svojega
srca
,
že
od
prvega
dneva
,
ko
sva
se
sešla
pred
samostanom
v
Bistri
!
—
Regina
!
Samo
to
je
vzkliknil
Magajna
potem
pa
se
sklonil
in
poljubil
roko
gospe
Regini
.
—
Jaz
Vas
ljubim
,
Magajna
,
in
da
sem
omožena
,
da
sem
neločljivo
vezana
na
drugega
moža
,
to
le
še
povečuje
mojo
ljubezen
do
Vas
.
Tudi
moje
srce
Vas
bo
spremljalo
v
boj
za
staro
pravdo
,
ne
samo
moja
duša
.
—
Torej
si
moja
,
Regina
?
Magajna
je
položil
svojo
roko
okrog
njenega
pasa
in
je
poskusil
jo
priviti
k
sebi
,
a
ona
mu
je
branila
in
se
rahlo
odmaknila
od
njega
.
—
Slušaj
,
Magajna
!
Najprej
ti
moram
povedati
,
kaj
sem
svojemu
možu
,
in
kaj
hočem
biti
tebi
.
Poročila
sem
se
s
svojim
možem
na
željo
in
po
ukazu
svojih
staršev
.
Njemu
sem
gospodinja
in
žena
.
Ali
to
,
kar
je
na
meni
res
moje
,
česar
mi
ne
more
nihče
vzeti
in
s
čimer
ne
more
nihče
razpolagati
,
moja
duša
,
moja
vest
,
moje
srce
,
moja
čustva
,
vse
to
,
kar
je
v
minljivem
bitju
višjega
in
plemenitejšega
,
vse
to
,
kar
vžiga
v
človeku
lepe
misli
in
dobra
čuvstva
,
to
vse
je
tvoje
,
Anton
Magajna
,
tvoje
od
tistega
dneva
,
ko
sva
se
prvič
videla
.
Da
,
Magajna
,
jaz
sem
tvoja
,
kakor
bi
bila
tvoja
nevesta
,
morda
pride
dan
,
ko
pozabim
na
vse
,
prav
na
vse
,
ali
zdaj
ne
govoriva
o
tem
,
saj
te
čakajo
velike
in
težke
naloge
.
Gospa
Regina
je
vstala
in
držeč
Magajno
za
roko
,
stopila
iz
lope
na
vrt
.
—
Regina
!
je
dihnil
Magajna
.
Gospa
Regina
se
je
ustavila
in
ko
je
Magajna
razprostrl
svoje
roke
,
je
bilo
konec
njenemu
premagovanju
.
Ihte
je
padla
na
njegove
prsi
.
Staro
drevo
je
razprostiralo
nad
njima
svoje
vejevje
in
ju
oblilo
s
svojo
senco
.
V
daljavi
so
izginjale
konture
temnih
gozdov
.
Vse
je
bilo
tiho
in
mirno
,
kakor
da
se
je
s
to
spomladansko
nočjo
začela
brezkončna
večnost
.
Nikjer
ni
bilo
čutiti
drugega
živega
bitja
od
tega
moža
in
te
žene
,
ki
sta
stala
pod
košatim
drevesom
in
katerih
neskončno
hrepenenje
so
razodevali
vroči
,
strastni
poljubi
.
Simon
Kozina
je
ležal
na
postelji
v
svoji
sobi
in
delal
načrte
za
prihodnjost
.
Odkar
je
izpolnil
ciganom
svojo
storjeno
obljubo
in
prejel
zanjo
bogato
plačilo
,
je
bil
svoboden
in
bi
bil
tudi
že
zapustil
Vrhniko
,
da
ga
ni
zadrževalo
hrepenenje
po
gospe
Regini
.
Vedel
je
dobro
,
kako
vre
med
kmeti
in
da
se
pripravlja
kmetski
punt
in
tega
je
hotel
počakati
,
kajti
imel
je
vse
napeljano
,
da
med
tem
puntom
odstrani
sodnika
Završana
in
se
polasti
gospe
Regine
.
Vsaj
nekaj
dni
ljubezni
je
hotel
uživati
z
gospo
Regino
,
potem
je
bil
pripravljen
zapustiti
Vrhniko
in
oditi
daleč
proč
v
tuj
kraj
.
O
slasti
ljubezni
gospe
Regine
je
sanjal
Simon
Kozina
in
bil
je
tako
zamaknjen
,
da
niti
slišal
ni
,
ko
je
nekdo
potrkal
na
vrata
.
Koj
na
to
so
se
vrata
odprla
in
v
sobo
je
planil
deček
,
ki
je
izročil
Kozini
listek
,
na
katerem
je
bila
naslikana
mrtvaška
glava
.
Simon
Kozina
je
planil
s
postelje
,
kakor
da
je
ležal
na
žerjavici
in
njegov
,
od
množine
zaužitih
pijač
svetlordeči
obraz
je
postal
ves
zelen
.
—
Oče
so
rekli
,
da
se
mudi
,
je
dejal
fantič
in
opazoval
,
kako
se
je
Kozina
hitro
oblačil
in
vtaknil
dva
samokresa
za
pas
.
—
Reci
očetu
,
naj
pride
,
že
ve
kam
,
je
naročil
Kozina
dečku
in
mu
stisnil
nekaj
denarja
v
roke
.
Zdaj
pa
pojdi
in
glej
,
da
te
nihče
ne
vidi.
Deček
je
odšel
,
Kozina
pa
je
iz
svoje
omare
pobral
nekaj
stvari
in
se
potem
previdno
splazil
po
stopnicah
ter
krenil
na
cesto
.
Ozrl
se
je
na
se
strani
,
a
nikjer
ni
bilo
nič
sumljivega
videti
.
—
Morda
jim
le
še
utečem
,
je
šepetal
in
počasi
korakal
po
cesti
,
kakor
je
bila
njegova
navada
,
kadar
so
ga
videli
ljudje
.
Kmalu
je
prišel
iz
trga
in
čim
se
je
prepričal
,
da
ga
nihče
ne
opazuje
,
je
ubral
pot
pod
noge
in
bežal
kar
je
mogel
,
oziraje
se
vsak
hip
nazaj
,
če
mu
nihče
ne
sledi
.
Kmalu
je
prišel
do
gozda
in
se
zdaj
oddahnil
.
Tu
se
je
čutil
varnega
in
tu
je
ostal
do
noči
.
Ko
je
bilo
na
Vrhniki
že
vse
mirno
,
se
je
Simon
Kozina
odpravil
na
mesto
,
kamor
je
moral
priti
njegov
svarilec
.
Pod
starim
orehom
za
obsežnim
vrtom
je
Kozina
legel
na
tla
in
čakal
.
Končno
se
je
priplazil
svarilec
,
pisar
sodnika
Završana
,
in
je
Simonu
Kozini
razložil
,
da
je
izdan
in
razkrinkan
in
da
ga
čakajo
vešala
,
če
ga
dobi
gosposka
v
roke
.
—
Dolgi
Laban
te
je
izdal
Erazmu
,
je
pripovedoval
pisar
,
in
zdaj
ti
je
vse
za
petami
.
Erazem
te
z
dvema
stražarjema
čaka
pri
neki
ogljarski
koči
na
Lesnem
brdu
,
Završan
je
spravil
pol
Vrhnike
na
noge
in
vse
preži
na
te
,
ker
mislijo
ljudje
,
da
si
le
slučajno
odsoten
.
Jutri
pa
pride
iz
Ljubljane
deželni
glavar
in
ukazano
je
že
,
da
če
se
ne
vrneš
,
se
preišče
vsa
okolica
.
Glej
,
da
o
pravem
času
izgineš
,
sicer
se
ti
zna
slabo
goditi
.
Simona
Kozino
je
prijateljevo
pripovedovanje
silno
potrlo
.
Spoznal
je
,
da
mu
ni
več
obstanka
na
Vrhniki
,
da
mora
še
to
noč
bežati
in
težko
mu
je
bilo
,
posebno
zaradi
gospe
Regine
.
A
kmalu
se
mu
je
zjasnilo
lice
in
tiho
se
je
smejal
ter
si
mel
roke
.
—
Mojega
denarja
pa
le
ne
dobe
in
mene
tudi
ne
,
je
rekel
pisarju
.
Ti
si
mi
bil
ves
čas
dober
in
zvest
prijatelj
.
Ali
se
še
spominjaš
,
ko
sem
te
bil
lačen
in
brez
vinarja
v
žepu
srečal
gori
pri
Brezovici
?
Od
tistega
dne
sva
bila
zaveznika
.
Zdaj
si
mi
celo
rešil
življenje
.
—
Da
,
je
rekel
pisar
,
rešil
sem
ti
življenje
.
Upam
,
da
se
mi
izkažeš
hvaležnega
.
—
Nisem
nehvaležen
človek
,
je
odgovoril
Kozina
in
dokažem
ti
to
še
danes
.
Pojdi
z
menoj
.
Šla
sta
čez
polje
v
smeri
proti
Bevkam
.
Daleč
zunaj
blizu
samotne
koče
ob
Ljubljanici
,
kjer
so
svoj
čas
cigani
napadli
menihe
,
sede
Kozina
ustavil
blizu
drevesa
in
rekel
svojemu
spremljevalcu
:
—
Tu
mi
pomagaj
odkopati
zemljo
.
Z
noži
sta
odkopala
nekaj
zemlje
in
kmalu
spravila
na
dan
usnjeno
vrečo
.
—
To
je
cel
zaklad
,
je
dihnil
pisar
in
tehtal
vrečo
.
V
njegovih
očeh
je
zasijal
plamen
poželjivosti
in
ves
se
je
tresel
,
ko
je
Kozina
odvzel
vrečo
in
se
je
videl
blesk
zlata
in
srebra
.
—
Vsak
polovico
,
je
rekel
Kozina
,
in
začel
denar
zlagati
na
dva
kupčka
,
med
tem
ko
je
pisar
pazil
,
če
ju
nihče
ne
gleda
.
Ali
pisarjevo
oko
je
vedno
uhajalo
nazaj
h
kupu
zlata
in
srebra
,
ki
je
ležal
pred
njim
in
v
njegovi
duši
so
se
začele
porajati
grozne
misli
.
Kozina
je
sedel
na
tleh
in
je
bil
sklonjen
nad
denarjem
.
Pisar
je
šel
nekajkrat
okrog
njega
,
kakor
bi
motril
okolico
,
ali
njegovo
oko
,
se
ni
odmaknilo
od
Kozine
.
Naenkrat
se
je
ustavil
,
bliskoma
se
je
nagnil
h
Kozini
in
ga
z
obema
rokama
zgrabil
za
vrat
.
Slišal
se
je
hripav
,
grgranju
podoben
vzklik
.
Kozina
je
s
silo
obupa
poskušal
se
oprostiti
iz
pisarjevih
rok
.
Zvijal
se
je
pod
njegovimi
rokami
,
ga
praskal
in
se
premetaval
,
a
pisarjeve
roke
so
ga
držale
,
kot
da
bi
bile
od
železa
.
Kozina
je
začel
omagovati
,
njegovi
prstje
,
ki
so
trgali
pisarjeve
roke
,
so
odnehali
,
telo
se
je
nekako
sesedlo
.
Pisar
ga
je
potegnil
k
bregu
in
ga
vrgel
v
Ljubljanico
,
voda
je
zaplusnila
in
Kozina
je
v
nji
izginil
kakor
kamen
.
Pisar
je
potem
denar
pospravil
v
vrečo
in
bežal
ž
njo
proti
Vrhniki
Sodnik
Završan
ni
imel
mirne
ure
.
Ko
Simona
Kozine
ni
dobil
na
njegovem
domu
in
je
izvedel
,
da
je
bil
malo
časa
poprej
odšel
,
je
poslal
svoje
ljudi
na
vse
strani
ga
iskat
,
a
iskali
so
ga
zaman
.
Obenem
je
Završan
preiskal
Kozinovo
stanovanje
,
a
ni
razen
obleke
ničesar
našel
.
Ker
ni
bilo
dobiti
nič
denarja
,
je
Završan
takoj
sklepal
,
da
je
bil
Kozina
posvarjen
in
da
je
pravočasno
odnesel
svoj
zaklad
.
Poslal
je
sla
k
ogljarski
koči
na
Lesno
brdo
,
a
ko
je
ta
ponoči
prijezdil
nazaj
,
ni
imel
drugega
sporočiti
,
kakor
da
stoji
Erazem
na
straži
,
Kozina
pa
da
še
ni
prišel
iskat
ondi
zakopanega
zaklada
.
Vrhnika
je
bila
seveda
vsa
pokonci
.
Kakor
blisk
je
šla
od
hiše
do
hiše
vest
,
da
so
cigani
umorili
prijorja
Celestina
in
sicer
s
pomočjo
Simona
Kozine
ter
da
so
vsi
v
Bistri
zaprti
kmetje
nedolžni
,
da
so
bili
po
krivici
vrženi
v
ječo
,
trpinčeni
in
nekateri
izmed
njih
tudi
že
umorjeni
.
Zavladala
je
velikanska
razburjenost
in
Završan
je
z
Magajnovo
pomočjo
le
z
veliko
težavo
ubranil
ljudem
,
da
niso
kar
ponoči
šli
nad
samostan
in
poskusih
s
silo
osvoboditi
nedolžne
jetnike
.
Naslednjega
dne
je
prišel
sam
deželni
glavar
z
različnimi
uradniki
na
Vrhniko
.
Sprejela
ga
je
nepregledna
množica
,
kajti
prišlo
je
na
vse
zgodaj
vse
polno
ljudstva
iz
bližnjih
in
tudi
oddaljenejših
vasi
,
prepričat
se
,
če
se
je
res
izkazala
nedolžnost
jetnikov
.
Deželni
glavar
in
njegovi
spremljevalci
so
se
ustavili
pri
Završanu
in
so
tam
na
dolgo
in
na
široko
zasliševali
Erazma
.
Ta
je
deželnemu
glavarju
vse
natančno
razložil
,
kar
je
izvedel
.
Ker
mu
je
deželni
glavar
dal
slovesno
obljubo
,
da
je
prost
vsake
kazni
,
kdor
mu
je
razodel
resnico
o
smrti
prijorja
Celestina
,
se
ni
Erazem
čutil
več
vezanega
in
je
povedal
,
da
mu
je
razkril
ves
dogodek
dolgi
Laban
.
—
In
kje
je
zdaj
ta
mož
?
je
vprašal
deželni
glavar
.
Erazem
je
moral
povesiti
glavo
in
pripoznati
,
da
ne
ve
,
kam
je
izginil
Laban
.
—
Glavna
priča
je
izginila
in
izginil
je
tudi
obdolženi
Kozina
-
in
Vi
hočete
,
naj
se
verjame
Vašim
besedam
?
—
Pripravljen
sem
storiti
najsvetejšo
prisego
,
da
sem
vse
tako
povedal
,
kakor
mi
je
zaupal
dolgi
Laban
,
je
rekel
Erazem
s
slovesnim
glasom
.
A
njegova
ponudba
ni
napravila
nobenega
vtisa
.
—
Ljubi
moj
gospod
,
je
rekel
deželni
glavar
,
jaz
sicer
čisto
nič
ne
dvomim
,
da
govorite
resnico
,
ali
kar
pravite
,
to
ni
nikak
dokaz
.
Deželni
glavar
je
kmalu
zaključil
zasliševanje
in
je
povabil
Završana
,
Erazma
in
Strnišo
,
naj
gredo
ž
njim
v
Bistro
.
Ko
so
zapustili
hišo
,
je
množica
od
veselja
zavrisnila
,
misleč
,
da
je
že
vse
v
redu
in
da
bodo
zdaj
jetnike
izpustili
,
a
vrisk
je
hipoma
utihnil
in
zavladala
je
plahost
,
ko
so
ljudje
izvedeli
,
da
deželni
glavar
in
njegovi
spremljevalci
nič
prav
ne
verujejo
Erazmu
in
da
poidejo
šele
v
Bistro
poizvedovat
,
kako
in
kaj
da
je
na
stvari
.
Med
množico
je
stal
tudi
Anton
Magajna
.
Njegov
pogled
je
bil
teman
in
je
razodeval
njegov
notranji
gnev
.
Ko
so
se
deželni
glavar
in
njegovi
spreljevalci
v
družbi
z
Završanom
,
z
Erazmom
in
Strnišo
odpeljali
proti
Bistri
,
je
zaklical
množici
:
—
Pojdimo
za
njimi
!
Resnica
mora
priti
na
dan
!
Kdor
je
za
pravico
,
naj
gre
z
nami
!
Kakor
voda
,
če
odmakne
jez
,
tako
je
množica
kričaje
pritisnila
za
Magajno
in
se
vdrla
po
cesti
proti
Bistri
,
kakor
bi
hotela
dohiteti
vozove
,
ki
so
drdrali
spredaj
.
Kmalu
za
vozovi
je
pridrvela
tudi
množica
pred
samostan
,
a
našla
je
vrata
zaprta
,
na
obzidju
pa
so
stali
stražarji
z
nabitimi
puškami
in
grozili
,
da
ustrele
vsakega
,
kdor
se
približa
vratom
.
Cele
ure
je
množica
stala
pred
samostanom
in
čakala
naznanila
,
kaj
se
je
ukrenilo
,
in
postajala
je
čedalje
nemirnejša
.
Stražarji
so
morali
večkrat
ponoviti
svoje
grožnje
,
ker
so
ljudje
opetovano
poskušali
snoma
vdreti
v
samostan
.
Končno
so
se
odprla
vrata
in
je
prišel
med
ljudi
sodnik
Završan
.
Vse
je
planilo
proti
njemu
.
Ljudje
so
vse
vprek
kričali
in
vpraševali
,
kaj
da
je
,
a
Završan
jim
ni
mogel
povedati
drugega
,
kakor
da
stvar
preiskuje
in
da
se
zapreti
kmetje
takoj
izpuste
,
čim
se
izkaže
njih
nedolžnost
.
—
Deželni
glavar
mi
je
dal
svojo
besedo
,
da
se
to
zgodi
,
je
zatrjeval
Završan
,
in
zato
Vas
pozivljem
,
da
se
mirno
razidete
.
Ljudje
se
niso
marali
raziti
,
nego
so
kričali
,
da
počakajo
tolika
časa
,
dokler
zaprtih
kmetov
ne
izpuste
,
in
čule
so
se
tudi
grožnje
,
da
naskočijo
samostan
in
da
vse
pobijejo
.
Završan
se
je
obrnil
do
Magajne
in
ga
prosil
,
naj
on
vpliva
na
ljudstvo
,
da
se
razide
.
Prepričal
ga
je
,
da
je
to
le
na
korist
po
nedolžnem
zaprtih
kmetov
in
v
korist
ljudstva
ter
mu
slovesno
obljubil
,
da
mu
vse
pove
,
kar
se
bo
govorilo
in
sklenilo
ter
vse
po
svojih
močeh
pomagal
,
da
zmaga
pravica
.
Magajna
je
uvideval
,
da
ima
Završan
prav
in
pregovoril
je
ljudi
,
da
so
se
razšli
.
Lahko
to
ni
bilo
,
ali
naposled
se
mu
je
to
vendar
posrečilo
.
Magajna
sam
je
šel
na
Vrhniko
,
kjer
je
hotel
počakati
Završana
,
da
izve
,
kaj
se
je
sklenilo
.
Preiskava
v
samostanu
v
Bistri
je
trajala
do
večera
.
Zaslišani
so
bili
vsi
zaprti
obdolženci
in
pregledani
vsi
zapisniki
,
ali
komisija
,
ki
jo
je
pripeljal
deželni
glavar
s
seboj
,
se
ni
mogla
odločiti
,
da
bi
bila
verjela
Erazmu
.
Različni
obdolženci
so
bili
vsled
torture
že
priznali
,
da
so
umorili
priiorja
Celestina
in
ostali
tudi
sedaj
pri
svojem
priznanju
,
kajti
bali
so
se
torture
bolj
nego
smrti
.
In
to
je
bilo
odločilno
.
Naj
so
Erazem
,
Strniša
in
Završan
še
tako
dokazovali
,
da
so
ti
ljudje
nedolžni
,
da
so
umor
priznali
samo
vsled
groznega
trpinčenja
,
komisije
niso
mogli
prepričati
,
toliko
manj
,
ker
so
menihi
vplivali
na
komisijo
s
tem
,
da
so
Erazma
,
Strnišo
in
Završana
predstavljali
kot
zaveznike
najhujših
sovražnikov
samostana
v
Bistri
.
Deželni
glavar
je
po
dolgem
obravnavanju
odločil
,
da
naj
cesarski
svetnik
plem
.
Rauch
začne
preiskavo
proti
ciganom
in
njihovim
zaveznikom
,
če
ti
morda
vendarle
niso
krivi
umora
prijorja
Celestina
,
ali
obenem
je
tudi
odločil
,
da
naj
se
nadaljuje
preiskava
proti
kmetom
.
Erazem
,
Završan
in
Strniša
so
uvedevali
,
da
drugače
skoraj
ni
bilo
mogoče
storiti
,
a
vendar
jih
le
obšla
zavest
,
da
ostanejo
pravi
storilci
nekaznovani
in
da
bodo
trpeli
nedolžni
ljudje
.
Bila
je
že
noč
,
ko
so
zapustili
samostan
in
se
vrnili
na
Vrhniko
,
a
vsem
je
bilo
težko
pri
srcu
in
morile
so
jih
skrbi
,
kaj
da
bo
.
Magajna
je
tiho
poslušal
,
ko
so
mu
pripovedovali
,
kako
malo
uspeha
je
obrodilo
posvetovanjp
deželnega
glavarja
.
S
prekrižanima
rokama
je
sedel
v
svojem
kotu
,
a
v
njegovi
duši
so
divjali
viharji
.
Kaj
se
godi
v
njem
,
je
slutila
samo
gospa
Regina
.
Završan
je
nasvetoval
,
naj
se
najame
ljudi
,
ki
bi
iskali
dolgega
Labana
in
Simona
Kozino
,
češ
,
morda
se
vendar
vsaj
Labana
dobi
,
in
če
bi
ta
pričal
,
bi
se
mu
moralo
verjeti
,
saj
je
sam
videl
,
kako
so
cigani
umorili
prijorja
Celestina
.
Erazem
in
Strniša
sta
temu
predlogu
z
veliko
vnemo
pritrdila
in
obljubila
,
da
storita
,
kar
mogoče
,
da
izsledita
dolgega
Labana
,
Magajna
pa
je
le
molčal
in
zrl
pred
se
.
Končno
ga
je
vprašal
Erazem
,
ki
ga
je
vznemirjala
Magajnova
molčečnost
:
—
In
kaj
misliš
ti
?
—
Vprašanje
za
vprašanje
,
je
odgovoril
Magajna
.
Kaj
potem
,
če
ne
dobite
ne
Kozine
,
niti
Labana
?
—
Potem
se
moramo
pač
vdati
v
voljo
božjo
in
pokoriti
od
boga
postavljeni
gosposki
,
tudi
če
stori
krivico
.
—
Tudi
če
stori
krivico
?
je
vprašal
Magajna
z
ostrim
poudarkom
.
—
Da
,
prijatelj
,
je
odgovoril
Erazem
.
Vsak
človek
je
dolžan
biti
pokoren
gosposki
,
tudi
če
je
trda
in
celo
krivična
,
zakaj
kdor
se
ustavlja
gosposki
,
se
ustavlja
naredbi
božji
.
—
Ti
si
pač
pravi
vzor
po
svetem
pismu
ustvarjenega
kristjana
.
Jaz
pa
nisem
tega
mnenja
.
Stoletja
prenašamo
že
krivice
in
ti
mi
hočeš
dopovedati
,
da
se
to
godi
po
volji
božji
,
po
volji
tistega
stvarnika
,
ki
je
nad
vse
pravičen
,
neskončno
moder
in
neskončno
dobrotljiv
.
To
so
bajke
za
otroke
,
ne
pa
za
odrasle
ljudi
.
—
Ali
kaj
vendar
hočeš
storiti
,
če
nimaš
moči
,
da
bi
preprečil
krivico
?
—
To
je
moja
stvar
,
je
odgovoril
Magajna
.
Dokler
bom
živ
,
se
ne
uklonim
krivici
za
nobeno
ceno
.
Tako
življenje
,
kakršno
nam
predpisuje
vera
kot
vzor
,
tako
življenje
je
suženjsko
.
Še
dolge
ure
je
trajal
ta
razgovor
ali
sicer
tako
dobri
prijatelji
se
niso
mogli
zediniti
,
in
ko
so
se
končno
razšli
,
so
imeli
zavest
,
da
je
med
njimi
nastalo
brezno
,
ki
se
ne
da
več
premostiti
.
Sila
je
z
železno
roko
tiščala
narod
k
tlom
.
V
kmetskih
kočah
je
vladal
jok
in
žalovanje
,
v
samostanu
v
Bistri
pa
radost
in
veselje
;
v
kmetskih
kočah
so
ljudje
stiskali
pesti
in
prisegali
velikašem
maščevanje
,
v
samostanu
pa
so
zvenele
čaše
in
prijor
se
je
s
svojimi
pristaši
presrčno
radoval
,
da
zatre
zadnje
moči
svojih
podložnikov
.
Preiskava
zastran
umora
prijorja
Celestina
je
tekla
naprej
in
vsak
dan
dala
povoda
novemu
razburjenju
in
novim
solzam
.
Odredba
deželnega
glavarja
,
da
je
iskati
cigane
,
ni
imela
uspeha
.
Iskali
so
jih
,
a
malomarno
,
in
niso
nikogar
dobili
.
Iskali
so
Labana
in
Simona
Kozino
,
a
niso
našli
niti
najmanjšega
sledu
.
Cesarski
svetnik
Rauch
je
bil
prepričan
,
da
si
je
Erazem
vse
izmislil
,
kar
je
bil
povedal
gledo
morilcev
,
le
da
bi
kmetom
pomagal
iz
stiske
,
in
je
začel
s
podvojeno
strogostjo
postopati
proti
osumljencem
.
—
Časi
so
preveč
resni
,
je
Rauch
opravičeval
svoje
postopanje
,
da
bi
bilo
na
mestu
milo
in
obzirno
ravnanje
.
Povsod
so
kmetje
začeli
vstajati
.
Doli
okrog
Krškega
se
je
vsak
dan
bati
vstaje
,
istotako
na
Štajerskem
,
a
tudi
drugod
so
uboji
graščakov
ali
njih
uslužbencev
,
katoliških
in
evangeliških
,
že
vsakdanja
svtar
.
Ves
družabni
red
je
v
nevarnosti
in
treba
je
strogosti
,
če
se
hoče
ubraniti
anarhijo
.
—
O
stari
pravdi
sanjajo
kmetje
,
se
je
posmehoval
prijor
,
in
zahtevajo
,
naj
zavlada
popolna
enakost
med
ljudmi
.
To
je
vendar
bedasto
.
In
v
prepričanju
,
da
je
le
z
neusmiljeno
strogostjo
ohraniti
red
ter
preprečiti
in
za
dolgo
časa
onemogočiti
kmetsko
vstajo
,
sta
cesarski
svetnik
Rauch
in
prijor
Hugon
nadaljevala
započeto
delo
;
nista
se
pa
dosti
zmenila
za
to
,
da
je
že
nekaj
kmetov
zapustilo
svoje
bivališče
in
se
potikalo
po
gozdih
.
Tako
so
minili
tedni
in
še
ni
nihče
vedel
,
kdaj
bo
konec
preiskavi
.
Antona
Magajna
ni
bilo
ves
ta
čas
skoro
nikdar
videti
.
Že
zgodaj
zjutraj
je
odhajal
z
doma
in
se
vračal
šele
pozno
ponoči
in
nihče
ni
vedel
,
kje
da
se
je
mudil
.
Izostajal
je
časih
tudi
po
ves
teden
,
vzlic
obilnim
domačim
poslom
.
Samo
gospa
Regina
si
je
prav
tolmačila
to
početje
.
V
mesecu
maju
je
bila
v
Polhovem
gradcu
poroka
Erazma
pl.
Obričana
z
Anko
Strniševo
.
Superintendent
Spindler
je
prišel
sam
iz
Ljubljane
,
da
izvrši
poroko
in
je
s
plemenitimi
besedami
slikal
zakonsko
srečo
.
Med
poslušalci
sta
sedeli
tudi
dve
ženi
,
ki
sta
imeli
o
zakonski
sreči
svoje
posebne
nazore
,
Regina
in
Angela
.
Razlikovali
sta
se
v
vsem
kakor
dan
in
noč
,
edini
pa
sta
bili
v
tem
oziru
,
da
je
na
svetu
samo
ena
pomembna
stvar
—
ljubezen
.
Antona
Magajne
ni
bilo
niti
na
svatbi
,
dasi
je
bil
opetovano
povabljen
.
Tisti
dan
,
ko
sta
stopila
Erazem
in
Anka
v
zakonski
stan
,
je
delal
Anton
Magajna
svojo
oporoko
in
vse
uredil
in
poskrbel
za
slučaj
,
če
ga
pripravljajoči
se
veliki
dogodki
upropastijo
.
Z
oporoko
so
bile
izvršene
vse
priprave
.
In
bil
je
zadnji
čas
,
da
je
Anton
Magajna
te
priprave
završil
,
zakaj
usodna
ura
je
udarila
prej
,
nego
je
sam
mislil
.
Z
Dolenjskega
in
Štajerskega
so
došle
vesti
,
da
so
se
tam
začeli
mali
kmetski
punti
.
Med
ljudstvom
je
šel
glas
,
da
se
je
Sveta
gora
odprla
,
da
je
vstal
kralj
Matjaž
in
prišel
osvobodit
tlačeno
kmetsko
ljudstvo
in
velikaši
so
oboroževali
svoje
ljudi
ter
se
začeli
pripravljati
na
boj
.
Tudi
v
Bistri
so
izvedeli
za
vstaje
na
Dolenjskem
in
na
Štajerskem
,
in
to
je
cesarskega
svetnika
napotilo
,
da
se
je
podvizal
s
svojo
preiskavo
in
sodbo
.
In
ljudska
duša
je
zatrepetala
groze
in
strahu
in
neizmerne
bolesti
,
ko
se
je
zaznala
strašna
sodba
.
Šest
mož
iz
Borovnice
,
trije
iz
Bevk
,
dva
iz
Rakitne
,
dva
iz
Horjula
,
eden
iz
Vnanjih
goric
so
bili
obsojeni
,
da
se
jim
kot
morilcem
prijorja
Celestina
odseka
najprej
desna
roka
,
potem
pa
se
jih
usmrti
na
vešalih
.
Štirinajst
nedolžnih
oseb
je
bilo
dne
8.
junija
1572.
usmrčenih
in
v
svarilo
ljudstvu
so
bila
vešala
postavljena
blizu
samostana
tik
ceste
.
Z
vseh
strani
so
drli
ljudje
skupaj
,
da
vidijo
na
vešalih
viseče
svoje
brate
.
Samostan
je
bil
tako
zastražen
,
da
se
mu
ni
mogel
nihče
približati
,
ali
ljudstvo
je
vsaj
z
besedami
dajalo
duška
svojim
čuvstvom
.
Tudi
Anton
Magajna
je
prišel
gledat
vešala
in
žrtve
,
ki
so
na
njih
visele
.
Videl
je
tudi
siromake
,
ki
so
bili
izpuščeni
iz
ječe
,
ker
niso
ničesar
priznali
,
niti
ko
so
jih
trpinčili
in
jim
lomili
kosti
.
In
dvignil
je
pest
in
zaklical
proti
samostanu
:
—
Mera
je
polna
!
Zdaj
pride
dan
plačila
!
Še
niso
bile
odstranjene
in
pokopane
žrtve
nesrečne
justice
fevdalizma
,
in
že
je
,
kakor
na
Dolenjskem
in
na
Štajerskem
,
udaril
tudi
v
vrhniškem
okraju
plamen
proti
nebu
,
plamen
kmetskega
punta
.
Anton
Magajna
je
bil
poslal
na
vse
strani
pripravljene
sle
,
ki
so
oznanjevali
po
vaseh
,
da
je
prišla
ura
vstaje
.
Magajnov
načrt
je
bil
,
naj
se
dvigne
vsa
Notranjska
in
Istra
,
da
se
bo
mogel
širiti
punt
na
eni
strani
čez
Goriško
in
na
drugi
strani
na
Dolenjsko
tako
,
da
bo
segal
od
Furlanije
do
srca
Hrvatske
.
Pripravljal
je
ta
punt
dogovorno
z
Dolenjci
več
let
,
imel
vse
organizirano
in
treba
je
bilo
dati
le
znamenje
,
da
se
začne
.
In
to
znamenje
je
bilo
dano
sedaj
.
Določeno
je
bilo
,
da
se
dvignejo
kmetje
vsi
en
dan
in
da
udarijo
na
graščine
,
a
čim
jih
zavzemo
,
da
pohite
Notranjci
proti
Vrhniki
,
odkoder
gredo
skupno
nad
Ljubljano
,
kajti
Magajna
je
uvideval
,
da
morajo
vstaši
dobiti
najprej
stolno
mesto
v
roke
,
če
naj
dosežejo
uspehov
.
V
topli
junijski
noči
so
se
začeli
zbirati
kmetje
vrhniškega
okraja
na
treh
koncih
.
Eni
so
se
sešli
pri
Bevkah
in
ti
so
imeli
nalogo
,
da
pregovore
ali
prisilijo
kmete
proti
Ljubljani
ležečih
vasi
na
punt
ter
zabranijo
,
da
bi
mogla
iz
Ljubljane
priti
samostanu
v
Bistri
na
pomoč
.
Drugi
so
se
zbrali
v
Horjulu
in
naj
bi
od
tam
šli
na
Bistro
,
tretji
so
se
zbrali
nad
Borovnico
in
so
hoteli
zavzeti
ondotno
samostansko
pristavo
in
potem
z
druge
strani
naskočiti
samostan
.
Noč
je
bila
topla
in
temna
.
Tiho
so
prihajali
kmetje
,
oboroženi
s
puškami
,
kosami
in
sekirami
.
Nekateri
so
pripeljali
seboj
tudi
žene
ali
otroke
in
kmalu
se
je
na
taborišču
razvilo
živahno
vrvenje
.
—
Stara
pravda
je
naš
bojni
klic
,
je
razlagal
starec
,
ki
je
ležal
sredi
številne
gruče
mož
in
jim
novič
pojasnjeval
namen
vstaje
.
—
Zmaga
je
gotova
,
je
menil
drugi
mož
.
Nekaj
jih
pojde
pod
zemljo
,
ali
drugim
in
našim
otrokom
je
zagotovljeno
boljše
življenje
.
In
ljudje
so
drug
drugega
s
pripovedovanjem
prestanih
krivic
in
slikanjem
prijetne
bodočnosti
navduševali
in
razvnemali
za
boj
za
staro
pravdo
.
Magajna
je
nestrpno
hodil
gor
in
dol
po
taborišču
in
je
večkrat
šel
tudi
na
pot
proti
Rakitni
gledat
,
če
že
prihajajo
kmetje
iz
Rakitne
,
iz
Begunj
in
iz
drugih
vasi
v
hribih
in
okrog
Cerknice
,
ki
so
bili
določeni
,
da
pomagajo
kmetom
vrhniškega
okraja
zavzeti
samostan
v
Bistri
.
A
minile
so
ure
in
nikogar
ni
bilo
in
Magajno
je
začela
moriti
strašna
skrb
,
da
nikogar
ne
bo
.
Že
se
je
začelo
daniti
in
v
daljavi
na
vzhodu
je
dobivalo
nebo
sive
boje
,
ko
je
prihitel
za
stražo
postavljeni
mož
in
je
Magajni
naznanil
,
da
gre
nekaj
kmetov
.
Magajna
jim
je
šel
nasproti
in
zabolelo
ga
je
v
dušo
,
ko
je
videl
,
da
je
prišlo
namesto
pričakovanih
dvesto
kmetov
samo
kakih
petnajst
.
—
V
zadnji
uri
so
se
premislili
in
nečejo
iti
v
boj
.
Eden
pravi
,
da
mora
misliti
na
otroke
,
drugi
pravi
,
da
je
boj
brezupen
in
da
bomo
premagani
in
strahovito
kaznovani
,
tretji
ima
zopet
kak
drug
izgovor
.
Poskusili
smo
tudi
s
silo
,
a
oni
so
bili
v
večini
.
Magajna
je
tiho
poslušal
in
ni
zinil
besede
,
ali
njegov
neskončno
brezupni
pogled
je
razodeval
njegove
misli
in
njegova
čuvstva
.
Ozrl
se
je
po
svoji
četi
in
videl
,
da
šteje
kakih
osemdeset
mož
.
Tudi
iz
lastnega
okraja
je
prišla
komaj
tretjina
tistih
,
ki
so
obljubili
priti
,
drugi
so
snedli
besedo
in
ostali
doma
ali
se
poskrili
.
In
nazaj
ni
bilo
več
mogoče
.
Pri
Horjulu
je
bilo
gotovo
že
vse
pripravljeno
.
Tam
nad
Bevkami
se
je
zdaj
pa
zdaj
vzdignil
plamen
,
znamenje
,
da
so
tamkaj
zbrani
kmetje
užgali
samostanu
lastno
kočo
in
da
so
začeli
svoje
delo
.
Možje
so
planili
pokonci
.
—
Bevčani
nas
pozdravljajo
!
Prišla
je
ura
za
boj
!
Tako
je
vzkliknil
starec
,
ki
je
imel
med
Borovničani
prvo
besedo
.
Gospod
Jezus
Kristus
,
ki
nisi
imel
prelatov
in
plemenitašev
za
učenike
in
si
s
svojo
krvjo
odrešil
tudi
kmeta
,
ti
nas
pelji
v
boj
za
staro
pravdo
.
—
Za
staro
pravdo
!
Za
staro
pravdo
!
Burno
je
oril
ta
klic
nizdol
in
množica
se
je
zapodila
proti
samostanski
pristavi
.
Vrata
so
bila
mahoma
vlomljena
,
stražarji
so
zbežali
,
čim
so
zagledali
kmete
,
in
hipoma
je
stalo
vse
v
ognju
.
—
Naprej
na
samostan
!
Z
grmečim
glasom
je
dal
Anton
Magajna
to
povelje
in
se
z
mečem
v
roki
postavil
na
čelo
svoje
čete
.
In
viharno
je
donel
odgovor
:
Naprej
na
samostan
.
Vrhniški
župnik
je
imel
v
Horjulu
nekaj
dobrih
prijateljev
.
Tedaj
,
ko
so
Vrhničanje
naskakovali
župnišče
,
je
hotel
bežati
k
tem
prijateljem
.
Ti
so
mu
tudi
sedaj
in
še
ponoči
,
ko
so
se
kmetje
začeli
zbirati
nad
Horjulom
,
poslali
vest
,
da
se
pripravlja
vstaja
.
Župnik
je
menil
,
da
pri
Horjulu
zbrani
kmetje
udarijo
na
njegovo
župnišče
,
saj
je
Horjul
spadal
pod
vrhniško
župnijo
in
saj
je
vedel
,
da
ga
župljani
sovražijo
iz
vsega
srca
.
Strahoma
je
hitel
klicat
Završana
in
dal
buditi
Vrhničane
.
Domneval
je
sicer
,
da
strežejo
kmetje
njemu
po
življenju
,
ali
tega
ni
povedal
,
boječ
se
,
da
se
potem
ljudje
ne
bi
posebno
zavzeli
proti
kmetom
.
In
zato
je
Završanu
in
sklicanim
tržanom
pripovedoval
,
da
nameravajo
kmetje
naskočiti
Vrhniko
in
moža
,
ki
sta
ga
prišla
svarit
,
sta
to
rada
potrdila
.
Zdaj
je
bilo
vse
pokonci
.
Završan
je
takoj
poslal
jezdeca
v
Ljubljano
do
deželnega
glavarja
,
tudi
v
samostan
v
Bistro
je
poslal
jezdeca
s
svarilom
,
naj
bodo
pripravljeni
,
ker
se
lahko
tudi
tam
kaj
zgodi
in
istotako
je
obvestil
sosedne
graščake
in
jih
prosil
pomoči
.
Še
v
temi
je
bila
zbrana
dosti
številna
in
dobro
oborožena
četa
.
Brezovški
graščak
,
ki
je
prišel
z
večjim
oddelkom
in
je
bil
izkušen
vojščak
,
je
prevzel
poveljstvo
in
je
s
to
četo
odrinil
proti
Horjulu
.
Razstavil
je
svoje
ljudi
tako
,
da
bi
vstaške
kmete
s
treh
strani
zajel
in
veselil
se
je
že
,
da
jih
vse
potolče
in
jim
enkrat
za
vselej
prežene
veselje
do
puntov
.
Toda
kmetje
so
bili
postavili
svoje
straže
,
in
ko
so
jim
te
naznanile
,
da
se
bliža
sovražna
četa
,
je
nastala
med
njimi
zmešnjava
.
Eni
so
bili
za
boj
,
drugi
so
ugovarjali
boju
,
češ
,
da
morejo
zmagati
le
,
če
sovražnika
presenetijo
,
ko
še
ni
pripravljen
,
tretji
so
zopet
zastopali
stališče
,
naj
se
umaknejo
boju
in
naj
skušajo
po
ovinkih
priti
do
Bistre
,
ker
je
vendar
prva
stvar
,
da
zavzamejo
samostan
in
se
združijo
z
ostalimi
četami
.
Ta
nasvet
je
obveljal
in
kmetje
so
se
takoj
začeli
umikati
pred
bližajočo
se
četo
in
potem
krenili
na
stran
,
da
bi
v
malih
gručah
šli
skoz
gozd
proti
Bistri
.
Brezoviški
graščak
se
je
sicer
čudil
,
da
se
ne
prikažejo
sovražniki
,
a
šele
,
ko
je
prišel
v
Horjul
,
je
spoznal
,
da
so
se
mu
kmetje
umaknili
.
Sicer
je
takoj
krenil
za
njimi
,
a
uvidel
je
kmalu
,
da
ne
upravi
ničesar
in
se
je
vsled
tega
vrnil
proti
Vrhniki
.
Z
griča
je
videl
v
daljavi
več
plamenov
in
spoznal
resnost
položaja
,
spoznal
,
da
se
to
pot
ne
gre
za
navaden
izraz
kmetske
nevolje
,
nego
za
splošen
punt
,
in
zato
je
pozval
ljudi
,
naj
pospešijo
korake
.
Na
Vrhniki
je
že
vse
vrelo
.
Plameni
na
Bevkah
,
na
Brezovici
in
v
nekaterih
drugih
vaseh
so
ljudi
navdajali
s
strahom
.
Z
raznih
strani
pribegli
ljudje
so
pripovedovali
,
kako
vstajajo
kmetje
in
silijo
svoje
sosede
,
da
gredo
ž
njimi
v
boj
za
staro
pravdo
,
in
kako
pripovedujejo
,
da
se
je
odprla
Sveta
gora
in
je
kralj
Matjaž
s
svojimi
vojščaki
na
potu
,
da
osvobodi
kmeta
.
Iz
daljave
se
je
čulo
tudi
streljanje
,
zlasti
od
one
strani
,
kjer
je
ležala
Bistra
.
Vrhničanje
so
se
bali
,
da
naskočijo
kmetje
trg
.
Zato
so
v
naglici
napravili
barikade
.
Vse
se
je
oborožilo
in
pripravilo
na
boj
in
nestrpno
čakalo
,
da
se
vrne
brezoviški
graščak
s
svojo
četo
in
da
pride
pomoč
iz
Ljubljane
.
Končno
se
je
tudi
to
zgodilo
.
Brezoviški
graščak
je
prevzel
varstvo
Vrhnike
,
baron
Hohenwart
,
ki
je
bil
pripeljal
200
jezdecev
iz
Ljubljane
,
je
krenil
proti
Bistri
,
odkoder
se
je
slišalo
mogočno
streljanje
,
dokaz
,
da
se
je
tam
vnel
ljut
boj
.
Gospa
Regina
je
stala
ob
oknu
svojega
stanovanja
.
Bleda
je
bila
ko
smrt
in
Završanov
pisar
je
pozneje
pravil
,
da
so
je
bile
same
oči
.
Ko
so
ljubljanski
jezdeci
pod
vodstvom
barona
Hohenwarta
jezdili
mimo
njene
hiše
,
tedaj
jo
je
obšla
zavest
,
da
so
bila
upanja
Antona
Magajne
zidana
na
pesek
.
Kakor
slana
na
mlado
cvetje
,
je
padlo
to
spoznanje
na
njeno
dušo
in
ji
vzelo
zavest
.
Ko
je
zadnji
jezdec
izginil
izpred
njenih
oči
,
se
je
kakor
mrtva
zgrudila
na
tla
.
Skozi
gosto
,
sivo
meglo
,
ki
je
leno
valovala
po
širnem
barju
,
je
hitel
Anton
Magajna
od
Borovnice
proti
samostanu
v
Bistri
.
Čuli
so
se
samo
težki
koraki
in
žvenketanje
orožja
.
Starodavno
sovraštvo
proti
samostanu
,
ki
je
kipelo
v
teh
možeh
,
je
pospeševalo
njih
korake
in
jih
navdajalo
s
tistim
brezmejnim
gnevom
,
ki
nima
besed
,
ki
samo
hrepeni
po
boju
,
po
krvi
in
ubijanju
,
ki
daje
slabotnežem
nadčloveške
moči
in
dela
iz
bojazljivcev
velmože
.
Četa
je
hitela
,
kar
je
mogla
.
Nihče
ni
mislil
,
da
je
treba
ohraniti
moči
in
se
ne
utruditi
,
vsakdo
je
koprnel
po
trenotku
,
ko
začne
uničevati
.
Skozi
meglo
so
sijali
plameni
gorečih
koč
,
ki
so
jih
onkraj
Ljubljanice
zažigali
vstaški
kmetje
in
to
je
Magajnovo
četo
vzpodbodlo
in
razvnemalo
ter
ji
dajalo
zavest
,
da
ni
osamljena
,
četudi
je
izostala
pričakovana
pomoč
.
Zdaj
so
se
v
daljavi
pojavili
nejasni
obrisi
samostana
in
obenem
je
Magajna
ustavil
svoj
tek
in
velel
četi
,
naj
obstoji
.
Mirno
je
ležal
pred
vstaši
obširni
samostan
,
na
čigar
strehi
so
rahlo
svetlikali
prvi
žarki
vzhajajočega
solnca
.
—
Kakor
zavetišče
miru
in
sreče
in
iztočišče
božjega
blagoslova
stoji
samostan
pred
nami
,
je
rekel
Magajna
in
opiraje
se
ob
svoj
široki
meč
motril
prijazno
sliko
,
ki
je
ležala
pred
njim
v
zgodnjejutranjem
pomladanskem
času
.
In
vendar
je
ta
samostan
že
stoletja
samo
izvor
nesreč
in
prokletstva
,
pribežališče
razuzdancev
in
hudodelcev
,
gnezdo
hudičevo
,
in
dokler
bo
ostal
le
en
kamen
te
zgradbe
nad
drugim
,
dotlej
ne
bo
odvzeto
od
nas
prokletje
.
Molče
so
mu
pritrjevali
možje
in
lahko
je
Magajna
bral
v
njihovih
gorečih
pogledih
,
da
jih
je
volja
,
izbrisati
tudi
zadnje
sledove
,
ki
bi
kdaj
pričali
,
da
je
tu
stal
katoliški
samostan
.
—
Čete
s
Horjula
še
ni
tu
,
je
nadaljeval
Magajna
.
Ali
naj
jo
počakamo
?
V
samostanu
spi
še
vse
.
Stražarji
so
leni
in
malolarni
in
gotovo
ne
pazijo
na
svojo
službo
,
saj
nič
ne
slutijo
,
da
se
začne
danes
kmetski
punt
.
Če
koj
naskočimo
samostan
,
se
ne
bodo
utegnili
braniti
in
morda
zmagamo
,
ne
da
bi
kdo
izmed
nas
obležal
na
bojišču
.
—
Naskočimo
jih
takoj
,
so
menili
razni
možje
.
Čemu
bi
se
podajali
v
veliko
nevarnost
.
Cigani
so
svoj
čas
kar
planili
čez
zidovje
in
menihi
in
stražarji
so
se
jim
vdali
.
Če
bi
čakali
,
nas
znajo
še
zapaziti
in
se
pripraviti
na
boj
in
potem
ne
ve
nihče
,
koliko
izmed
nas
bi
še
kdaj
prišlo
iz
samostana
.
—
Prav
pravite
,
je
Magajna
