kopljetav
rovu
.
Ker
si
obljubil
,
da
hočeš
biti
z
nami
,
te
vzameva
Pero
in
jaz
s
seboj
.
“
Marko
je
slišal
te
besede
z
velikim
veseljem
,
zakaj
važno
se
mu
je
zdelo
.
ogledati
torišče
jutrišnjega
dela
,
hkrati
pa
je
tudi
upal
,
da
mu
vdahne
bistra
pamet
na
podlagi
tega
ogleda
nemara
kako
misel
,
kako
pospešiti
podjetje
in
mu
zagotoviti
srečen
konec
.
Sedel
je
,
poprosil
Proko
za
list
papirja
,
ki
se
je
našel
šele
po
daljšem
iskanju
v
tem
bivališču
preoblečenih
cetnikov
,
in
za
svinčnik
,
s
katerim
je
načečkal
v
okornih
,
neveščih
črkah
sledeče
vrstice
:
„
Draga
brata
Ivan
in
Miloš
!
Ne
prestrašita
se
,
ker
vama
naznanjam
,
da
so
naši
prijatelji
ujeti
od
Turkov
in
zaprti
v
Beas-kuli
—
drugače
pa
živi
in
nepoškodovani
,
kolikor
sem
posnel
iz
razgovora
dveh
zaptij
,
ki
sem
ju
poslušal
na
bregu
:
bila
sta
ista
dva
,
ki
sta
se
potikala
v
čolnu
okrog
ladije
.
V
omogočenje
našega
skupnega
podjetja
je
ukrenjeno
vse
potrebno
.
Za
usodo
Dušana
in
ostalih
pa
se
ne
vznemirjajta
in
vedita
,
da
že
delam
za
njiju
rešitev
.
Ako
more
naš
amerikanski
kapetan
,
naj
stori
med
tem
za
njih
korake
pri
konzulatih
;
povedati
pa
vama
moram
,
da
je
treba
skrajne
previdnosti
,
ker
preži
policija
na
vsakogar
,
kdor
se
približa
z
ladije
bregu
.
In
ker
ne
vem
,
ako
se
mu
posreči
ukaniti
zalezovalce
,
pojdem
tudi
jaz
jutri
na
vse
zgodaj
k
ruskemu
konzulu
ter
ga
naprosim
,
da
stori
,
kar
se
mu
vidi
mogoče
in
umestno
.
Vidva
storita
najbolje
,
ako
ne
tvegata
svojega
življenja
in
varnosti
v
tako
neugodnih
razmerah
.
Vsak
vajin
poizkus
,
priti
na
kopno
,
bi
vaju
pahnil
v
neizogibno
jetništvo
.
Pomislita
,
da
se
morata
ohraniti
živa
in
svobodna
;
ako
se
mi
ponesreči
rešiti
Dušana
in
ostale
,
sta
vidva
edina
,
ki
moreta
še
dovršiti
započeto
delo
.
To
si
pač
mislita
,
da
osvoboditev
naših
tovarišev
ne
bo
čisto
neopasna
in
da
me
lahko
zadene
usoda
umrljivega
človeka
.
Ako
me
torej
do
pojutrišnjem
zjutraj
ne
vidita
,
je
najbolje
,
da
prepustita
usodo
jetnikov
skrbi
zastopnikov
krščanskih
držav
,
sama
pa
kreneta
naprej
po
začrtani
poti
.
Risto
,
moj
prijatelj
,
ki
vama
prinese
ta
list
,
vama
bo
veren
in
zvest
tovariš
kakor
jaz
sam
—
njemu
zaupajta
popolnoma
.
V
njegovi
družbi
najdeta
bratov
in
pomoči
,
kolikor
je
potrebujeta
.
Zame
pa
pomolita
in
vedita
,
da
sem
dal
za
vas
vse
,
kar
more
komita
dati
:
svojo
glavo
,
ki
ždi
v
našem
poslu
itak
prav
rahlo
na
plečih
.
Toda
upajmo
,
da
se
vidimo
kmalu
zdravi
,
veseli
in
svobodni
.
Pozdravlja
vaju
Marko
.
“
Komita
je
izročil
Ristu
pismo
in
mu
opisal
natanko
kraj
,
kjer
najde
„
Florido
“
in
vse
opasnosti
,
ki
naj
se
jim
ogne
,
da
opravi
srečno
svoje
delo
.
„
Naša
naloga
ti
je
znana
,
brate
,
“
je
zaključil
svoj
pouk
.
„
Znano
ti
je
tudi
in
slišal
si
pravkar
,
kako
si
predstavljava
s
Proko
zasledovanje
in
ugonobljenje
Arnavtov
ter
osvoboditev
njunih
jetnie
.
Ako
izginemo
mi
,
delaj
ti
z
Ivanom
in
Milošem
po
svoji
glavi
;
misli
na
to
,
da
si
odgovoren
našim
dušam
na
sodnji
dan
,
in
glej
,
da
osvetiš
našega
Jova
,
ki
je
padel
v
Carigradu
,
zavratno
umorjen
od
Alija
Kemala
.
“
Objel
je
mladega
tovariša
,
ki
mu
je
stisnil
roko
v
znak
neme
prisege
.
Nato
se
je
obrnil
k
Proki
in
drugemu
tovarišu
:
„
Pripravljen
sem
;
hitimo
zdaj
na
delo
!
“
Proka
je
pomeril
Marka
od
nog
do
glave
in
se
nasmehnil
nehote
:
„
Lep
Turek
si
drugače
,
a
s
to
golo
brado
te
ni
dobro
voditi
na
ulico
.
Na
,
vzemi
tu
nadomestilo
za
lepoto
,
ki
si
jo
odložil
prostovoljno
...
saj
veš
,
oprezen
človek
mora
imeti
vedno
kaj
pripravljenega
,
ako
hodi
po
potih
,
kjer
človeku
ni
dobro
biti
spoznanemu
!
...
“
To
rekši
je
izvlekel
iz
zaboja
,
skritega
pod
kupom
raznovrstne
šare
,
nekaj
temnega
in
kosmatega
:
bila
je
umetna
brada
,
ki
se
je
izvrstno
prilegala
Marku
in
vendar
ni
dajala
njegovemu
obličju
prejšnjega
izraza
.
„
In
zdaj
se
oboroži
za
vsak
slučaj
,
kakor
se
ti
vidi
najboljše
!
“
Marko
se
je
sklonil
k
skrinji
ter
izbral
novo
repetirno
pištolo
izbornega
sestava
,
dolg
nož
in
dve
ročni
bombi
,
kar
vse
je
poskril
med
širokimi
gubami
turškega
plašča
,
ki
mu
ga
je
ogrnil
Proka
.
Ostala
dva
sta
storila
enako
:
nato
ie
odprl
Proka
vrata
,
spustil
tovariše
—
tudi
Risto
se
je
odpravil
z
njimi
—
v
vežo
in
na
ulico
ter
zaklenil
hišo
.
„
Z
Bogom
,
Risto
!
Do
svidenja
,
in
čuvaj
te
mati
božja
!
“
je
velela
trojica
tiho
odposlancu
,
preden
je
zavil
naravnost
proti
pristanišču
,
kjer
je
imel
oddati
na
„
Floridi
“
svoje
neveselo
poročilo
.
„
Do
svidenja
,
bratje
!
Da
se
vidimo
živi
in
zdravi
!
“
Začela
se
je
molčeča
hoja
po
stranskih
ulicah
,
koder
je
bilo
manj
ljudi
in
manj
luči
.
Proka
je
moral
biti
vajen
Soluna
,
zakaj
celo
Marko
je
izgubil
vsako
zavest
smeri
,
prepuščaje
se
popolnoma
„
Mehmedovemu
“
vodstvu
.
Nazadnje
so
se
ustavili
pred
hišo
,
ki
je
bila
ravno
tako
nizka
kakor
prejšnja
,
samo
da
še
bolj
starinskega
lica
;
stoletja
so
zrla
v
nočnem
mraku
z
njenega
raskavega
,
okrušenega
pročelja
.
„
Tu
je
Pero
gospodar
,
“
je
šepnil
Proka
Marku
in
ga
dregnil
s
komolcem
.
„
Ni
še
dolgo
,
kar
si
je
najel
to
hišo
...
“
Ključ
je
zaškripal
v
zarjaveli
ključavnici
;
vstopili
so
.
Duh
po
trohnobi
in
plesnobi
jim
je
udaril
na
pljuča
—
viden
znak
,
da
je
hiša
zapuščena
in
zanemarjena
.
V
bledem
svitu
slepiče
,
ki
jo
je
dvignil
Pero
nad
glavo
,
se
je
pokazal
precej
dolg
hodnik
,
pričaje
,
da
obrača
poslopje
na
ulico
le
svojo
ožjo
stran
.
Po
tem
hodniku
in
skozi
vrata
,
ki
so
ga
zapirala
na
koncu
,
so
dospeli
na
tesno
dvorišče
:
kamor
se
je
kdo
obrnil
,
povsod
mu
je
zadel
komolec
ob
zid
—
prostor
je
bil
samo
nad
glavami
,
kjer
je
trepetalo
v
daljni
višini
par
žalostnih
zvezd
.
V
kotu
tega
dvorišča
je
pokazal
Pero
našemu
junaku
močna
železna
vrata
,
vgreznjena
v
debeli
zid
;
vodila
so
očividno
v
nekakšno
klet
ali
njej
podoben
prostor
.
Marko
je
pogledal
tovariša
z
vprašujočim
očesom
;
ta
pa
mu
je
pokazal
z
očmi
navzgor
.
Dokaj
visoka
stena
je
bila
zgrajena
iz
masivnih
kamenitih
kock
,
in
okvir
vrat
je
bil
mramor
,
oglodan
po
zobu
vekov
,
ki
so
bili
skoraj
izbrisali
vklesane
starodavne
okraske
.
Stena
je
bila
ostanek
kdo
ve
kakšne
cerkve
ali
palače
iz
sivih
,
predturških
stoletij
,
in
železna
vrata
,
do
katerih
je
vodilo
troje
stopnic
navzdol
,
so
morala
biti
vhod
v
nekakšno
kripto
.
Pero
in
Proka
sta
jih
odklenila
z
združenimi
močmi
in
največjim
trudom
;
rjavo
železje
je
zaječalo
,
kakor
da
se
brani
spustiti
tujce
v
podzemeljski
dom
skrivnosti
.
Zazijale
so
ozke
,
vlažne
stopnice
,
razpadle
in
razjedene
,
končavajoče
se
po
dveh
ovinkih
v
prostorni
kleti
s
širokimi
,
kamenitimi
oboki
.
Luč
svetilke
je
kazala
na
mokrem
zidu
čudne
pege
,
podobne
sledovom
začrnelih
,
zabrisanih
slik
.
V
tej
kleti
,
ki
je
merila
kakih
dvajset
korakov
dolžine
in
ravno
toliko
širine
,
je
zagledal
Marko
vdolbino
,
pred
katero
je
ležalo
belo
,
obklesano
kamenje
:
očividno
ostanki
oltarja
,
zapuščenega
in
razpadlega
v
tej
globoki
samoti
...
Na
desni
in
levi
so
se
risali
četveroogelniki
grobnic
,
nekateri
pokriti
še
vedno
z
mramornimi
ploščami
.
V
enem
izmed
njih
je
slonela
plošča
tik
ob
zidu
,
in
ko
je
potegnil
Proka
našega
prijatelja
bliže
ter
posvetil
v
grob
,
se
je
pokazala
v
špranji
za
plotom
votlina
hodnika
,
vodečega
pod
zemljo
kdo
ve
kam
.
Zdaj
je
opazil
Marko
tudi
kupe
sveže
nakopanega
kamenja
,
peska
in
prsti
,
ki
so
se
dvigali
v
kripti
vse
povsod
in
ovirali
svobodno
gibanje
;
spoznal
je
,
da
so
nanešeni
iz
hodnika
,
ki
so
ga
izkopali
tovariši
zadnje
dni
...
„
Kam
vodi
ta
rov
?
“
je
prašal
Proko
.
„
V
starodaven
kanal
,
ki
se
bliža
naravnost
Beas-kuli
.
Zid
Efrajm
,
lastnik
te
podrtije
,
je
naš
prijatelj
in
nam
je
dal
hišo
za
mesec
dni
v
najem
,
seveda
proti
dobri
odškodnini
.
Kako
pa
smo
izvohali
,
da
naletimo
na
kanal
baš
tu
,
bi
bilo
predolgo
pripovedovati
.
Saj
veš
,
da
se
mora
človek
,
ki
ni
vedno
varen
na
belem
dnevu
,
zanimati
tu
in
tam
za
podzemeljska
zatišja
...
“
Pero
je
bil
stopil
med
tem
v
grobnico
,
odvalil
ploščo
in
mignil
prijateljema
za
seboj
.
Objel
jih
je
hlad
,
še
mrzlejši
in
vlažnejši
od
prejšnjega
;
v
svoje
veliko
začudenje
pa
Marko
ni
našel
nesnage
,
ki
je
bil
pripravljen
nanjo
.
Nehote
je
izrazil
Proki
to
svoje
presenečenje
.
„
Vedi
sam
vrag
,
kako
je
to
,
“
je
odgovoril
Proka
.
„
Istina
je
,
da
je
kanal
vso
pot
docela
nerabljen
in
prazen
,
brez
zveze
z
drugimi
.
Na
par
mestih
se
vidi
razločno
,
da
so
vhodi
v
druge
kanale
zazidani
;
le
slab
duh
,
ki
te
pozdravi
tu
in
tam
,
in
mokrota
,
ki
prodira
skozi
zemljo
iz
drugih
rovov
,
te
spominjata
,
kje
se
nahajaš
...
“
Zrak
je
bil
v
resnici
neprikladen
za
občutljive
nature
in
je
razodeval
mestoma
še
preveč
vsiljivo
bližino
drugih
kanalov
;
tudi
mokrote
ni
manjkalo
:
vsakih
par
korakov
je
pljusnila
pod
nogami
trojice
ogabna
luža
svoje
temne
kaplje
po
kamenitih
stenah
.
V
svitu
slepiče
je
šinila
zdaj
pa
zdaj
podgana
s
preplašenim
cviljenjem
ter
zbežala
pred
četniki
,
plazečimi
se
po
njenem
kraljestvu
in
prodiraj
oči
m
i
dalje
brez
besed
,
ki
so
se
ustavljale
v
grlu
pod
temi
mokrimi
stropovi
.
Ta
pot
je
trajala
dobre
četrt
ure
:
zdajci
pa
se
je
začul
dalje
tam
spredaj
ropot
,
kakor
da
grebe
nekdo
z
rovnico
ali
lopato
.
Bled
odsev
luči
se
je
zasvetil
pred
trojico
.
„
Cilj
se
bliža
!
“
je
vzkliknil
Proka
poluglasno
.
„
Kar
slišiš
,
Marko
,
so
udarci
naših
tovarišev
Paje
Božanoviča
in
Save
Petroviča
,
ki
kopljeta
do
vojvode
Vuka
!
“
Par
trenotkov
nato
so
bili
pri
njiju
.
Svetiljka
je
visela
na
klinu
,
zabitem
med
dva
kamna
,
in
svetila
možakoma
,
ki
sta
kopala
pot
do
jetnika
.
Dasi
so
bili
odnesli
na
nosilkah
že
mnogo
odkopane
prsti
in
kamenja
,
je
bil
rov
v
tem
koncu
še
vedno
tako
zasut
,
da
so
se
morali
pla
žiti
malo
da
ne
po
kolenih
.
„
Kako
gre
delo
od
rok
,
Pajo
?
“
je
pozdravil
Proka
enega
izmed
brkatih
delavcev
,
sedel
poleg
njiju
odloženega
orožja
,
izvlekel
steklenico
žganja
in
jima
ponudil
.
„
Ej
,
brate
,
delo
gre
nekoliko
laglje
,
samo
časa
zmanjkuje
“
,
je
menil
nagovorjeni
.
„
To
noč
ne
bomo
več
gotovi
in
pred
jutrišnjim
večerom
tudi
še
ne
.
“
„
Zdaj
pride
kmalu
najhujše
,
“
se
je
oglasil
tovariš
in
si
otrl
znojno
čelo
.
„
Cesto
smo
podkopali
—
to
se
sliši
po
ropotu
vozov
in
korakov
,
ki
gre
zdaj
pa
zdaj
mimo
nad
glavami
.
Vsak
trenotek
moramo
zadeti
ob
temelje
kule
—
in
Bog
nam
pomagaj
potem
.
To
bo
hujše
od
vsega
dosedanjega
.
A
kaj
vidim
?
Privedel
si
tovariša
?
To
nam
bo
krepak
pomočnik
,
bi
sodil
po
širokih
plečih
...
“
„
A
kdo
je
to
?
“
je
zategnil
Paja
in
pomeril
Marka
z
nezaupnim
pogledom
.
„
Je
li
zanesljiv
?
...
“
„
Eh
,
preklicani
Paja
!
Ali
si
se
pobratil
z
divjim
Markom
ali
z
njegovo
brado
.
ki
jo
je
moral
odložiti
,
da
ga
ne
spozna
solunska
turška
svojat
?
...
“
„
Ah
,
Marko
!
...
“
Kopača
sla
skočila
k
ljubljenemu
tovarišu
in
ga
objela
z
radostjo
.
ki
se
je
zdela
skoraj
čudna
v
teh
katakombah
.
„
Tudi
jaz
imam
posla
v
Beas-kuli
,
“
je
povedal
naš
prijatelj
,
še
preden
sta
ga
prašala
.
“
Prišel
sem
,
da
pomoremo
drug
drugemu
in
opravimo
oboje
h
krati
.
Malo
težje
bo
,
malo
opasnejše
...
a
to
menda
ne
moli
takšnih
junakov
.
“
„
Nič
ne
de
,
Marko
!
Tem
bolje
za
nas
!
“
je
vzkliknil
Sava
.
„
Ako
nas
pobere
skupaj
vrag
,
pridemo
na
oni
svet
vsaj
v
spodobni
družbi
!
Hvala
Bogu
,
da
se
enkrat
začenja
:
kdo
bo
pa
prenašal
to
ždenje
in
skrivanje
po
kotih
!
“
„
Pogovorimo
se
še
ob
prihodnji
zameni
,
“
je
prekinil
Proka
ta
razgovor
.
„
Zdaj
je
premalo
časa
za
besedovanje
.
Evo
vama
moje
svetilke
—
evo
ključev
:
spravita
se
do
hiše
in
pospita
dobro
,
zakaj
bliža
se
ura
,
ko
bomo
potrebovali
vseh
svojih
moči
.
“
Po
kratkem
slovesu
od
novodošleca
sta
izginila
utrujena
četnika
v
smeri
,
od
koder
je
bila
prišla
trojica
.
„
Toda
trije
ne
moremo
kopati
,
“
je
menil
Marko
,
ogledavaje
si
tesni
rov
.
„
Saj
ima
še
eden
komaj
komolce
proste
.
“
„
Res
je
,
kar
praviš
,
“
je
pritrdi
Proka
.
„
Zato
imamo
pa
tudi
navado
,
da
koplje
vedno
le
eden
,
druga
dva
pa
odmetavata
prst
in
kamenje
.
Ako
torej
hočeš
,
kopiji
najprej
ti
,
Pero
bo
odmetaval
,
a
jaz
hočem
razsipati
navlako
po
tleh
,
da
vsaj
malo
zasujem
luže
:
odnašati
zdaj
ni
več
vredno
,
ko
bomo
itak
kmalu
gotovi
.
“
Brez
obotavljanja
je
zavihtil
Marko
svojo
rovnico
in
začel
grebsti
pot
po
črni
,
mokri
zemlji
;
tesni
rov
se
je
napolnil
z
zamolklimi
odmevi
njegovih
udarcev
,
s
škrtanjem
lopat
njegovih
tovarišev
in
z
vročim
sopenjem
vseh
treh
naporno
delajočih
ljudi
.
Kakor
je
bil
Marko
strašen
v
boju
,
tako
izdatna
je
bila
njegova
moč
pri
delu
.
Proka
in
Pero
,
ki
sta
ga
prekinila
le
redkokdaj
s
kako
besedo
,
sta
gledala
s
pritajenim
strmenjem
,
kako
je
ril
dalje
,
dvakrat
hitreje
nego
oni
prej
,
podoben
črnemu
stroju
,
ki
se
zagrebava
v
osrčje
gore
,
gnan
od
mogočne
električne
sile
.
On
sam
pač
ni
vedel
za
to
.
Ni
se
zavedal
,
kako
mu
gre
delo
izpod
rok
,
niti
ni
čutil
hitrosti
,
s
katero
se
daljša
rov
ob
njegovem
naporu
.
Strašna
skrb
,
ki
je
polnila
na
tihem
njegovo
dušo
,
in
hkrati
obupna
drznost
,
s
katero
se
je
tolažil
,
češ
:
„
Sreča
,
ki
je
bila
komiti
že
stokrat
mila
,
ga
tudi
zdaj
ne
zapusti
!
“
—
to
oboje
ga
je
navdajalo
z
nekakšno
pijano
brezmislico
;
morda
je
delal
s
slepo
strastjo
,
samo
da
ne
bi
slišal
v
svojem
srcu
vprašanja
:
„
Kaj
bo
?
Kako
se
nam
izteče
?
Ali
se
posreči
naš
nemogoči
,
blazni
poizkus
?
“
Morda
je
delal
,
da
omami
s
sabo
vred
tovariša
...
da
ne
nastane
v
njiju
dvom
in
ju
ne
oplaši
sovražna
resničnost
,
kar
bi
pomenilo
uničenje
sleherne
nade
.
„
Pomagaj
mi
Bog
in
sveta
Bogorodica
!
“
je
mrmral
na
tihem
.
„
Da
se
le
ne
bi
spomnil
na
strah
pred
neuspehom
!
Le
upanje
da
mi
ostane
:
potem
je
še
vedno
mogoče
,
da
opravimo
,
makar
če
bi
branila
kulo
vsa
turška
armadaj
...
“
Tekle
so
ure
,
tekle
...
Še
nekaj
tisoč
udarcev
z
rovnico
,
še
nekaj
tisoč
škrtljajev
lopate
...
in
tam
zunaj
sine
dan
—
dan
svobodnih
,
dan
srečnih
ljudi
...
Marko
je
delal
kakor
blazen
;
že
parkrat
ga
je
bil
ustavil
Proka
,
hoteč
prevzeti
njegovo
mesto
,
a
Marko
ni
hotel
slišati
o
tem
.
V
njegovih
mišicah
se
je
budilo
polagoma
čustvo
trudnosti
,
ali
roke
so
se
dvigale
in
padale
neprestano
,
brez
odmora
...
in
lam
pred
njim
se
je
odpiral
rov
in
šel
vedno
dalje
...
Zdajci
pa
je
skočil
Proka
k
Marku
in
ga
prijel
za
roko
:
„
Nehaj
,
Marko
!
...
Ali
nam
je
začarano
?
...
Vrag
naj
razume
to
!
...
“
„
Kaj
hočeš
reči
?
...
“
„
Že
zdavnaj
bi
moral
naleteti
na
zid
,
temelje
kule
na
!
...
“
Marko
se
je
čudno
nasmehnil
v
svitu
leščerbe
in
pokazal
tovarišu
na
steno
izkopanega
rova
.
Izmed
peščene
prsti
je
štrlelo
tu
in
tam
zidano
kamenje
,
kakor
da
naznačuje
obrise
nepravilno
izkopanega
predora
.
Marko
je
popraskal
z
rovnico
še
malo
...
prst
se
je
odluščila
popolnoma
...
bogme
,
luknja
je
bila
v
temeljih
Beas-kule
,
bas
tam
,
kjer
se
je
končaval
Markov
rov
!
„
Ali
...
potem
smo
vendar
že
pod
Vukovo
celico
!
“
je
vzkliknil
Pero
zamolklo
,
slišoč
kratki
razgovor
med
starima
četnikoma
.
„
Če
nas
ni
nalagal
oni
ranjki
nizam
,
moramo
biti
!
“
je
potrdil
Proka
.
„
Pa
koliko
nam
je
tu
do
vrha
zemlje
?
“
je
prašal
Marko
.
„
Jedva
par
pednjev
,
kakor
sodim
po
ropotu
vozov
,
ki
drdrajo
zgoraj
po
cesti
.
Vrhu
tega
smo
kopali
zadnji
čas
malce
navzgor
...
in
,
kar
je
najvažnejše
...
pol
Vukove
celice
same
leži
pod
zemljo
.
“
Marko
ni
rekel
na
to
niti
besedice
.
Jel
je
le
kopati
z
novo
vnemo
,
toda
previdneje
in
oprezneje
,
kakor
da
hoče
izluščiti
vsak
kamen
posebej
iz
njegovega
ležišča
.
Zakaj
sleherni
preglasni
udarec
,
vsak
ropot
,
ki
bi
ga
povzročil
po
nepotrebnem
,
jim
je
utegnil
nakopati
najmanj
neuspeh
vsega
podjetja
,
jetnikom
pa
—
vojvodi
Vuku
,
Dušanu
in
njegovim
tovarišem
—
neizogiben
pogin
:
Marko
se
je
zavedal
le
predobro
,
da
jim
ni
več
milosti
,
ako
Turki
zaslutijo
pomoč
,
ki
se
jim
bliža
.
Kamenje
in
pesek
sta
se
usipala
na
njegovo
glavo
:
obraz
mu
je
bil
kakor
od
prsti
,
suha
ustna
mu
je
močila
namesto
hladilne
vode
ogabna
vlaga
grud
,
ki
so
se
rušile
izpod
stropa
...
izpod
tal
ječe
,
v
kateri
so
zdihovali
po
vsej
priliki
drugo
vi
in
pobratimi
!
„
Čuj
!
...
“
je
zahropel
zdajci
in
se
obrnil
k
Proki
.
„
Kaj
je
?
“
Proka
je
priskočil
;
oči
so
se
mu
zasvetile
v
medli
luči
.
„
Ali
slišiš
kaj
?
...
“
„
Kako
—
kaj
?
“
„
Poslušaj
!
“
Marko
je
udaril
z
rovnico
,
nalašč
nekoliko
močneje
.
„
Bog
in
bogme
!
“
Proka
mu
je
iztrgal
orodje
iz
rok
in
poizkusil
sam
.
To
ni
bil
več
udarec
po
masivni
plasti
!
Donelo
je
votlo
,
kakor
da
bi
udaril
po
grobu
:
tik
za
kamnom
,
ob
katerega
je
zadelo
železo
,
je
moral
biti
prazen
prostor
...
Tudi
Pero
se
je
bil
pomaknil
bliže
;
vsa
trojica
je
hropla
od
strašnega
razburjenja
.
Marko
je
grebel
dalje
...
kroginkrog
štirjaškega
kamena
,
previdno
kakor
mati
,
ki
jemlje
dete
iz
plenic
;
Proka
in
Pero
sta
pobrala
instinktivno
svoje
in
Markovo
orožje
...
Kamen
je
bil
prost
;
Marko
ga
je
prijel
z
obema
rokama
,
da
ga
izdere
brez
šuma
in
ropota
.
Zdajci
pa
je
prisluhnil
iznova
.
„
Tristo
vragov
!
“
je
zagodrnjal
sam
pri
sebi
,
„
tudi
z
one
strani
grebe
nekdo
!
Eh
,
vedel
sem
,
da
je
vojvoda
Vuk
imeniten
dečko
!
“
Ta
hip
pa
se
mu
je
izmuznil
kamen
in
mu
padel
tik
med
razkoračene
noge
;
za
kamnom
pa
se
je
usula
toča
drugih
,
drobnejših
kamnov
,
trhlega
ometa
in
peščene
prsti
...
Zamolkel
vzklik
se
je
začul
iz
notranjosti
ječe
:
bila
je
presenečena
,
jako
sočna
kletvica
v
srbskem
jeziku
,
in
tudi
glas
se
je
zazdel
Marku
nekam
znan
.
„
Ej
,
bogme
,
kurne
!
“
je
zaklical
v
luknjo
z
zamolklim
glasom
.
„
Zini
,
človek
božji
,
ali
si
naš
,
ali
si
vrag
...
“
Odgovoril
mu
je
vzklik
nedvojbene
radosti
.
„
Kdo
je
zgoraj
,
prašam
?
“
je
ponovil
,
prijel
se
z
rokami
in
se
pomaknil
više
.
Od
zgoraj
se
je
slišalo
kakor
šepetanje
večih
glasov
;
nato
je
odgovoril
prejšnji
:
„
Jetniki
;
pet
nas
je
—
sami
naši
.
“
„
Pa
kdo
?
Ali
je
med
vami
vojvoda
Vuk
?
“
„
Vuk
je
bil
tukaj
...
“
„
A
kdo
si
ti
?
“
je
prašal
Marko
,
in
nekaj
čudnega
mu
je
prešinilo
možgane
—
reklo
mu
,
da
prihajajo
za
Vuka
prepozno
.
Zgoraj
je
vladalo
par
hipov
molčanje
,
kakor
da
neznanec
premišlja
.
Nato
se
je
začulo
:
„
Jaz
sem
Dušan
Jurišić
...
“
„
O
,
Bog
bodi
zahvaljen
!
...
“
Malo
je
manjkalo
,
da
Marko
ni
zavrisnil
od
radosti
.
Toda
premagal
je
svoje
razburjenje
in
zaklical
poluglasno
:
„
A
jaz
sem
Marko
...
“
„
Naš
Marko
!
...
je
odgovorilo
z
enakim
veseljem
.
„
Kakšen
čudež
te
je
privedel
k
nam
?
Ali
si
v
resnici
ti
?
“
„
Sej
—
divji
Marko
s
kožo
in
kostmi
:
samo
brada
,
ki
jo
nosim
,
ni
moja
:
obril
sem
se
,
da
me
ne
bi
spoznali
Turki
,
ko
sem
šel
za
našimi
...
“
„
Počakaj
,
da
...
“
„
Pst
!
“
se
je
oglasilo
še
dalje
tam
zgoraj
.
Zopet
je
zavladalo
molčanje
;
Dušanov
glas
je
utihnil
za
celo
minuto
.
„
Straža
je
šla
mimo
,
“
je
izpregovoril
nato
.
„
Ali
je
spodaj
vse
varno
?
“
„
Je
;
samo
pridite
in
glejte
,
da
vas
ne
slišijo
.
Ste
li
vsi
zdravi
?
“
„
Bogme
...
razen
svobode
nam
ne
manjka
ničesar
.
“
Približal
se
je
šum
,
kakor
da
leze
nekdo
v
votlino
,
ki
jo
je
bil
otvoril
Marko
z
izdrtjein
velikega
kamna
.
Ver
majhnih
kamnov
je
priletelo
,
za
njimi
nova
ploha
sipine
.
Marko
se
je
umaknil
temu
dežju
,
stopil
nazaj
in
odvalil
granitno
kocko
,
za
katero
je
bil
našel
izgubljene
ž
mnogo
manjšimi
težavami
,
nego
si
je
predstavljal
.
Proka
in
Pero
sta
gledala
brez
besede
,
deloma
v
osuplosti
nad
tem
nepričakovanim
uspehom
,
deloma
v
strahu
,
kaj
povedo
oteti
...
zakaj
slišala
sta
bila
Dušanov
odgovor
:
„
Vuk
je
bil
tukaj
...
“
Dvojica
nog
se
je
pokazala
v
svitu
slepiče
.
Sledila
jim
je
človeška
postava
—
pred
rešitelji
je
stal
Dušan
...
živ
,
otet
iz
turškega
jetništva
,
in
razprostrl
roke
.
da
objame
Marka
,
ki
ga
je
spoznal
takoj
vzlic
umetni
bradi
in
turškim
oblačilom
.
Preden
je
.
minilo
par
minut
,
je
bila
zbrana
v
rovu
vsa
petorica
,
ki
se
pač
ni
nadejala
tako
brze
rešitve
.
Najhujše
je
bilo
prestano
!
Strašni
udarec
,
ki
je
pretil
onemogočiti
vse
njihove
namene
,
je
bil
odvrnjen
...
kljub
zatohlemu
,
smradljivemu
zraku
,
ki
se
je
gostil
v
tem
podzemeljskem
rovu
,
so
dihali
zopet
zlato
svobodo
!
Nič
ni
bilo
izgubljenega
,
nič
zamujenega
...
pot
iz
teh
globin
je
vodila
na
beli
dan
,
v
polno
možnost
dejanja
!
Toda
kako
se
je
bilo
zgodilo
,
da
so
se
našli
tako
naglo
?
Kako
je
bilo
mogoče
,
da
je
bil
prvi
glas
,
ki
se
je
odzval
Marku
iz
odprtine
,
glas
Dušana
?
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Na
to
vprašanje
si
sami
niso
vedeli
odgovoriti
.
Dušan
se
je
bil
iztrgal
letargiji
in
obupu
,
ki
je
zavladal
v
njihovih
srcih
,
ko
so
se
začutili
obdane
od
samih
turških
straž
in
samih
debelih
sten
.
„
Rešiti
se
moramo
!
“
je
zaklical
samemu
sebi
.
„
Pot
v
svobodo
moramo
najti
,
ker
moramo
dovršiti
svoje
rešilno
delo
.
Mogoče
ali
nemogoče
—
biti
mora
!
“
Po
trenotni
utrujenosti
in
malodušju
ga
je
prešinila
zopet
strastna
,
jeklena
volja
,
podobna
volji
čudodelnikov
,
ki
baje
podira
skalovje
in
kliče
vodo
iz
suhih
tal
.
Zazdelo
se
mu
je
,
kakor
da
tudi
najdebelejša
stena
ni
drugega
kakor
vrata
,
ki
vodijo
v
svobodo
—
samo
da
jih
je
treba
odpreti
s
posebnim
ključem
.
„
Pogumnim
je
tudi
zapreka
pol
!
“
si
je
ponavljal
,
tipaje
po
vlažnem
kamenju
zidov
.
„
Pa
pojdimo
z
glavo
skozi
zid
.
kakor
pravijo
ljudje
!
...
Čemu
ima
človek
glavo
,
če
ne
zato
,
da
jo
porine
skozi
zid
,
kadar
ne
gre
drugače
?
...
“
Prekinil
se
je
in
se
začudil
sam
tej
svoji
fanatični
volji
.
„
Ali
ni
to
vročica
?
Ali
ni
zgolj
blazna
napetost
zbegane
duše
,
s
katero
te
hoče
prevariti
natura
vsaj
še
za
par
hipov
in
te
zazibati
v
upanje
rešitve
?
“
Stresel
se
je
in
prisluhnil
k
utripanju
svojega
srca
.
Ne
!
Volja
je
živela
še
,
dihala
v
slehernem
živcu
in
klicala
svoj
neustrašni
:
„
Naprej
!
Naprej
!
“
Toda
te
stene
...
te
stene
,
ta
strašna
zaklenjena
vrata
v
svobodo
!
Kje
je
ključ
,
kje
rešilna
misel
?
Rešilna
misel
—
pot
do
zmage
,
do
otetja
,
nit
,
za
katero
treba
potegniti
,
da
razdrgneš
vozel
,
mora
biti
vendar
v
vsakem
še
tako
obupnem
položaju
...
„
Goddam
!
“
se
je
oglasil
poročnik
Wheeler
s
pograda
.
„
Zdi
se
,
da
nam
dajete
dober
zgled
,
kako
naj
ne
izgubimo
poguma
.
“
„
Bogme
—
ni
še
čas
za
to
!
“
je
potrdil
Dušan
tiho
.
Hhrati
se
je
sklonil
k
tlom
.
Noga
mu
je
bila
zadela
ob
nekaj
suhega
,
krhhega
,
podobnega
grudici
ometa
.
Potipal
je
z
roko
.
Res
,
tu
je
bil
kos
trhlega
ometa
,
ki
se
je
zdrobil
med
njegovimi
prsti
...
Segel
je
dalje
in
napel
pozornost
:
tla
so
bila
tamkaj
pokrita
z
drobnim
,
peščenim
prahom
,
kakor
da
je
nekdo
posmetil
z
drobci
zidu
,
nato
pa
jih
pometel
v
stran
.
Kam
jih
je
pometel
?
To
vprašanje
se
je
porodilo
nehote
v
Dušanovi
glavi
,
ne
da
bi
se
zavedel
takoj
njegovega
pomena
.
Potipal
je
širje
na
okoli
...
in
začutil
je
,
da
se
peščena
proga
na
tleh
nehava
v
eno
smer
tik
poleg
njega
,
v
drugo
pa
se
nadaljuje
globoko
tja
v
temo
!
Držeč
roko
na
tej
zanimivi
sledi
,
je
hotel
pravkar
poklicati
tovariše
,
da
mu
posvetijo
z
električno
svetiljko
,
kakor
hitro
se
straža
dovolj
oddalji
;
v
ta
namen
se
je
privzdignil
...
hotel
se
vzravnati
iz
svojega
počepa
...
in
v
tem
gibu
je
zadel
z
iztegnjeno
roko
ob
tram
pograde
...
Peščena
sled
je
vodila
pod
pograd
!
Iz
te
gotovosti
se
je
bliskoma
porodil
v
Dušanovi
glavi
sklep
:
Jetnik
,
ki
je
bil
zaprt
tukaj
pred
nami
,
vojvoda
Vuk
ali
njegov
prednik
,
je
imel
opravka
z
zidom
te
ječe
—
iskal
je
poti
v
svobodo
,
dolbel
si
jo
skozi
steno
...
Sip
,
ki
ga
je
odpraskal
,
je
spravljal
po
končanem
nočnem
delu
pod
pograd
...
to
je
bilo
jasno
kakor
beli
dan
,
zakaj
če
bi
bili
nasmetili
ječarji
sami
,
bi
bili
izmetli
navlako
skozi
vrata
!
Potipal
je
...
in
zares
:
ves
prostor
pod
ležiščem
je
bil
poln
večjega
in
manjšega
kamenja
,
poln
oddrobljenega
ometa
.
Neznani
,
gotovo
že
zdavnaj
mrtvi
kopalec
je
bil
opravil
veliko
delo
,
preden
se
je
izpolnila
njegova
usoda
;
njega
samega
so
gotovo
prehitele
morilske
roke
turških
krvolokov
,
toda
njegovo
delo
je
ostalo
neopaženo
...
Kako
je
bilo
to
mogoče
?
Dušan
se
je
spomnil
zdajci
,
da
stoji
pograd
v
temnem
kotu
,
kamor
ne
pada
niti
podnevi
toliko
luči
,
da
bi
bilo
mogoče
opaziti
,
ali
je
prostor
pod
njim
prazen
ali
ne
.
Peščena
sled
po
tlaku
je
izvirala
torej
po
vsej
priliki
od
sipine
,
ki
jo
je
privlekel
jetnik
na
svoji
obleki
s
seboj
,
kadar
so
sumljivi
koraki
ali
žarki
bližajočega
se
dneva
ustavili
njegovo
delo
.
Ko
je
ugotovil
vse
to
sam
pri
sebi
,
je
planil
kvišku
in
sedel
k
prijateljem
,
ki
so
zdeli
v
gruči
na
spodnjem
koncu
pograda
ter
si
ubijali
glave
z
ugibanjem
,
ne
da
bi
se
jim
posrečilo
zaključiti
kaj
pametnega
.
V
naglih
,
razburjenih
besedah
jim
je
povedal
,
kaj
je
našel
.
„
Mon
Dieu
!
“
je
vzkliknil
Estournelle
.
„
Potem
nadaljujmo
!
Kar
se
ni
posrečilo
siromaku
v
nekaj
dneh
,
lahko
opravimo
mi
z
združenimi
močmi
v
mnogo
krajšem
času
...
„
Vrstili
se
bomo
.
“
je
dejal
Kazakov
.
„
Ni
zlomka
,
da
ne
bi
prikopali
na
svetlo
,
čort
vozmi
!
“
Wheeler
,
ki
je
—
iz
lahko
umevnih
vzrokov
—
še
prav
posebno
hrepenel
po
svobodi
,
je
hotel
iti
prvi
na
delo
;
toda
Dušan
je
hotel
začeti
sam
,
češ
,
da
si
ogleda
vse
še
natančneje
.
Izprosil
si
je
poročnikovo
električno
svetilko
,
postavil
Kazakova
k
vratom
,
da
je
stražil
in
zakrival
linico
s
svojimi
ogromnimi
pleči
,
in
zlezel
nato
pod
pograd
,
ne
plašeč
se
več
krvavih
sledov
umorstva
,
izvršenega
nad
vojvodo
Vukom
.
Brez
težave
je
našel
prav
v
kotu
izdolbeno
globoko
luknjo
,
prostorno
dovolj
,
da
bi
se
moglo
splaziti
skozi
njo
še
tako
krepko
moško
telo
.
Toda
luknja
,
ki
je
šla
poševno
navzdol
,
še
ni
ustrezala
svojemu
namenu
:
imela
je
dno
,
ki
ga
je
otipal
Dušan
z
nogami
.
Pri
tej
priliki
je
zadel
na
nekaj
trdega
,
zvenečega
.
Obrnil
se
je
,
zlezel
v
luknjo
z
glavo
navzdol
...
opažaje
še
le
tako
,
kako
utrudljivo
in
naporno
je
moralo
biti
jetniku
delo
kopanja
...
pogledal
in
našel
močan
nož
s
širokim
rezilom
,
toda
odlomljeno
ostjo
.
Ta
nož
je
bil
edino
orodje
,
s
katerim
se
je
bil
vkopal
jetnik
med
temelje
Beas-kule
,
nadejaje
se
prej
ko
ne
,
da
prikoplje
do
kakega
kanala
.
Toda
—
ali
ni
bilo
takšno
upanje
pravcata
igra
v
loteriji
?
Dušan
se
je
zamislil
:
kaj
,
če
ni
ravnal
mož
morebiti
na
podlagi
podatkov
,
ki
jih
je
dobil
po
kakem
čudnem
naključju
?
Ali
ni
morda
vedel
,
kam
pride
,
ako
grebe
.
vztrajno
dalje
v
zapoceti
smeri
?
Ta
misel
je
dala
našemu
prijatelju
novega
poguma
;
in
ravno
se
je
hotel
vrniti
k
tovar
šem
,
da
jim
pove
rezultat
svojega
opazovanja
,
ko
je
zaslišal
razločno
udarce
,
ki
so
se
bližali
od
nasprotne
strani
.
Osupnil
je
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
je
čul
to
kopanje
že
od
začetka
,
da
se
je
oglašalo
iz
dalje
,
še
preden
je
bil
zlezel
v
izkopano
jamo
...
le
on
da
se
ni
zavedel
tega
,
smatraje
udarce
morebiti
za
razburjeno
utripanje
krvi
v
svojih
žilah
.
Kdo
koplje
tu
pod
zemljo
?
Prijatelji
?
To
ni
mogoče
—
bilo
bi
prekmalu
...
Tujci
,
ki
hočejo
rešiti
kakega
drugega
jetnika
?
Delavci
ali
vojaki
,
opravljajoči
kdo
ve
kakšno
zagonetno
in
nerazumljivo
mu
povelje
svojih
predstojnikov
?
Mimo
vseh
teh
vprašanj
se
je
polastila
Dušana
pravcata
mrzlična
želja
,
kopati
neznancem
naproti
;
pograbil
je
nož
svojega
prednika
in
začel
rahljati
omet
okrog
velikega
štiriogelnega
kamna
,
ki
ga
je
imel
tik
pred
nosom
,
vzidanega
poševno
,
kakor
da
tvori
del
nekakšnega
oboka
ali
kakor
da
spada
k
temeljem
stavbe
,
ki
se
je
podrla
že
zdavnaj
,
na
njenih
razvalinah
pa
so
postavili
Beas-kulo
—
stolp
krvi
.
Jedva
da
se
je
zmenil
pri
tem
poslu
za
svoje
tovariše
,
ki
so
ga
opazovali
z
razburjeno
radovednostjo
in
kar
trepetali
napetosti
,
ko
jim
je
poročal
v
kratkih
zamolklih
klicih
o
svojem
opazovanju
.
Zdajci
pa
je
začutil
,
da
rahljajo
kamen
tudi
z
nasprotne
strani
in
da
se
ne
maje
le
on
sam
,
marveč
vsa
plast
,
ki
ga
obdaja
.
V
instinktivni
težnji
,
zavarovati
se
pred
morebitnim
vdrtjem
,
se
je
umaknil
„
navzgor
—
ravno
še
pravočasno
,
da
ga
ni
potegnila
za
sabo
gruča
zidu
,
ki
se
je
razsula
in
zaropotala
na
skrite
kopače
...
Pot
je
bila
odprta
...
toliko
prej
,
nego
bi
si
bili
drznili
upati
v
najsmelejšem
snu
,
da
se
je
poprašal
na
tihem
sleherni
izmed
petorice
:
Ali
nas
obdaja
doba
čudežev
,
ali
blazne
,
gorostasne
sanje
?
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Poslednji
je
zapustil
celico
Kazakov
,
ki
se
je
umaknil
s
svojega
mesta
pri
vratih
mirno
,
počasi
in
dostojanstveno
,
kakor
star
bojevnik
s
svoje
postojanke
.
Ko
so
bili
vsi
rešenci
v
rovu
,
je
dejal
Marko
premišljeno
...
kakor
bi
se
bal
odgovora
,
ki
ga
je
bila
slutnja
že
začrtala
v
njegove
možgane
:
„
Vi
ste
zdaj
oteti
...
O
vojvodi
Vuku
pa
,
pravite
,
da
ne
veste
ničesar
?
...
“
Dušan
se
je
potipal
po
prsih
,
kjer
je
imel
spravljeno
ono
strašno
relikvijo
umorjenega
junaka
,
zavito
v
žepno
rutico
.
„
Bil
je
v
naši
celici
,
“
je
dejal
,
„
a
zdaj
ga
ni
več
.
Pač
pa
smo
našli
tla
obrizgana
s
skoraj
še
svežo
krvjo
...
“
„
Prokleto
!
“
je
zahropel
Proka
.
„
Ali
nemara
pa
niso
umorili
Vuka
...
odvedli
so
ga
morebiti
drugam
...
“
„
Bil
je
tam
,
“
je
ponovil
Dušan
.
„
Evo
ti
ovoja
z
njegovim
imenom
.
“
Pomolil
je
rešiteljem
papir
,
ki
so
ga
bili
pobrali
na
tleh
.
„
Strašno
!
“
je
zamrmral
Marko
.
„
Toda
morebiti
so
ga
preselili
v
drugo
celico
.
Bratje
,
“
se
je
obrnil
k
vsem
skupaj
,
„
ne
preostaja
nam
drugega
kakor
izvršiti
delo
po
prvotnem
načrtu
.
“
„
Našli
smo
tudi
to
,
“
je
nadaljeval
Dušan
resnobno
in
.
izvlekel
iz
nedrija
krvavi
zavoj
.
Pošastno
so
se
zabelili
bledi
prsti
odsekane
roke
v
luči
Prokine
svetilke
.
Vsi
so
se
sklonili
strahoma
bliže
.
„
Levica
je
...
“
je
menil
Marko
.
„
Bože
mili
...
to
je
roka
vojvode
Vuka
!
Poznam
jo
po
tej
le
poškodbi
:
bil
sem
poleg
,
ko
ga
je
oprasnila
turška
krogla
,
streljajočega
izza
drevesa
,
in
mu
odnesla
prvi
člen
kazalca
...
Bratje
—
našega
Vuka
ni
vež
:
poginil
je
pod
turškim
nožem
!
...
“
Dušan
in
Janković
sta
povedala
v
naglih
besedah
,
kaj
so
zasledili
v
celici
ob
svoji
prvi
preiskavi
.
Strašno
je
bilo
gledati
krčevito
igro
mišic
na
obrazih
Marka
,
Proke
in
Pera
,
ko
so
poslušali
to
povest
.
Dušan
,
ki
je
sam
komaj
premagoval
svojo
bol
,
se
je
zavedal
v
tem
trenotku
pregloboko
,
da
najbridkejše
solze
niso
tiste
,
ki
dero
potokoma
po
licih
:
vse
huje
peko
solze
,
ki
jih
dušita
ponos
in
moška
resnoba
v
dnu
srca
,
polnega
ljubezni
in
mehkobe
,
kakor
je
polno
krutega
junaštva
.
„
Dva
imamo
osvetitij
“
je
zamrmral
Marko
naposled
z
grobnim
glasom
.
„
Jova
in
vojvodo
Vuka
...
Toda
naše
delo
ni
to
,
tovariši
!
Hitimo
—
zunaj
se
dela
dan
,
in
ogromen
trud
leži
še
pred
nami
...
“
Prekinil
ga
je
glasen
krik
,
ki
se
je
razlegel
zamolklo
nedaleč
od
njih
,
nekako
bolj
pri
vrhu
.
Sledilo
mu
je
teptanje
...
kakor
da
dirja
čim
dalje
več
ljudi
sem
ter
tja
...
in
besno
kričanje
v
turškem
jeziku
.
Marko
in
Dušan
sta
razločila
besedo
:
„
Ušli
!
...
“
„
Pozor
!
“
je
šepnil
stari
Proka
in
si
potegnil
z
rokavom
po
očeh
.
„
Zasledili
so
vaš
beg
!
...
“
„
Hitimo
!
“
so
vzkliknili
vsi
kakor
z
enim
glasom
.
„
Stojte
!
“
jih
je
ustavil
Marko
.
„
Da
,
vi
,
ki
niste
oboroženi
—
Dušan
,
Francoz
,
Anglež
,
Rus
in
ti
,
Mihajlo
—
vi
bežite
,
umaknite
se
in
čakajte
nas
bolj
zadaj
.
Mi
pa
se
jim
moramo
ustaviti
,
drugače
zaslede
našo
pot
in
primejo
—
ako
ne
nas
,
pa
vsaj
starega
Efrajma
,
čigar
je
hiša
.
Žid
je
Žid
,
a
človek
je
,
in
ne
smemo
ga
prepustiti
pogubi
brez
njegove
krivde
...
“
„
Dobro
!
“
Pero
je
stopil
pred
Marka
in
Proko
.
„
Ustaviti
jih
treba
,
da
...
Ali
,
če
jih
poženemo
nazaj
samo
z
noži
in
kroglami
,
ohranijo
našo
sled
vse
eno
—
dobe
jo
prej
ko
slej
...
Ne
,
brata
!
Tu
mora
govoriti
dinamit
,
ki
briše
sledove
temeljiteje
:
za
kupom
razvalin
bodo
iskali
kanala
še
dolgo
...
Umaknite
se
vi
vsi
,
pustite
mene
samega
;
ne
žrtvujta
se
,
Marko
in
Proka
!
Večja
in
slavnejša
junaka
sta
od
mene
,
potrebnejša
sta
naši
skupni
,
sveti
stvari
;
in
ti
,
Marko
,
si
obljubil
svojo
pomoč
prijateljem
,
ki
je
ne
morejo
pogrešati
:
pusti
mene
,
da
izvršim
delo
!
...
“
Marko
je
hotel
ugovarjati
.
On
ni
bil
izmed
tistih
,
ki
so
se
pripravljeni
umakniti
drugemu
,
kjer
se
obeta
nevarnost
in
čast
.
Toda
ropot
,
ki
se
je
začul
v
tistem
trenotku
,
je
opomnil
njega
in
vse
ostale
,
da
ne
morejo
več
gubiti
časa
s
prerekanjem
za
prvenstvo
.
Turki
so
bili
našli
rov
pod
pogradom
...
bili
so
jim
na
sledi
!
Odrinili
,
razdrli
so
leseni
oder
—
vsak
trenotek
se
morajo
pojaviti
pred
njimi
!
...
Ta
nevarnost
je
prepričala
tudi
Marka
;
nemo
je
pokimal
Peru
,
spogledai
se
s
Proko
in
potegnil
Dušana
za
seboj
.
Planili
so
naprej
,
v
temo
,
v
globino
rova
,
in
prepustili
junaškega
Pera
njegovi
usodi
...
Daleč
tam
,
kjer
je
delal
kanal
ovinek
.
se
je
Marko
ustavil
,
zadržal
tovariše
z
roko
,
pokleknil
in
se
stisnil
k
zidu
,
da
vidi
,
kaj
stori
branitelj
,
ki
si
je
bil
prilastil
nalogo
,
preprečiti
njihovo
zasledovanje
.
Pero
pa
je
ravnal
tako
le
:
Kakor
hitro
je
videl
,
da
mu
tovariši
ne
mislijo
braniti
,
je
skočil
k
odprtini
in
postavil
slepico
v
njeno
bližino
,
tako
da
je
svetila
bas
tja
,
kjer
se
je
moral
pokazati
prvi
preganjalec
,
ki
prileze
iz
celice
v
rov
.
Nato
je
hitel
nazaj
ter
pokleknil
za
kup
kamenja
in
prsti
,
ki
so
jo
bili
zvlekli
nazaj
,
da
osvobode
izhod
;
rov
je
bil
tam
za
polovico
ožji
,
in
prst
ga
je
krila
vsega
,
razen
glave
.
Potuhnil
se
je
,
kolikor
je
mogel
,
izdrl
pištolo
samostrelko
,
odprl
varnostnico
in
pomeril
,
dočim
je
poiskala
njegova
levica
za
pasom
bombo
in
patrono
z
dinamitom
ter
položila
oboje
na
suho
mesto
v
neposrednem
dosegu
...
Krik
zasledovalcev
je
bil
nekoliko
pojenjal
;
očividno
so
vedeli
zdaj
,
kaj
jim
je
storiti
.
Zato
pa
se
je
začulo
šumenje
ometa
,
ki
se
je
krušil
pod
njihovimi
nogami
in
se
usipal
v
rov
.
V
naslednjem
trenotku
se
je
pojavila
dvojica
nog
v
vojaških
opankih
...
hlače
...
spodnji
život
...
roka
,
ki
je
držala
puško
z
nasajenim
bajonetom
...
Prvi
vojak
,
sajast
Anatolec
,
je
stal
v
rovu
in
uprl
leskečoče
se
oči
v
temo
.
Ozrl
se
je
nazaj
in
zaklical
tovarišem
nekaj
nerazumljivega
.
Pero
je
hotel
že
skrčiti
kazalec
na
petelinu
;
toda
mahoma
je
odstavil
pištolo
,
kakor
da
je
sklenil
počakati
.
Turški
vojak
ni
hitel
naprej
;
ustavil
se
je
bil
tik
pod
odprtino
in
poklical
tovariše
.
Začeli
so
lezti
za
njim
:
eden
...
dva
...
trije
...
štirje
...
Ko
jih
je
bilo
pet
in
je
pokazal
šesti
bas
podplate
,
je
dvignil
Pero
bliskoma
svoje
orožje
...
Iz
drobne
luknjice
na
koncu
cevi
se
je
pokazal
skoraj
nepretrgan
blisk
,
ki
je
iztegnil
šestkrat
svoj
rdeči
jeziček
...
hkrati
pa
se
je
razleglo
šest
ostrih
pokov
tako
naglo
zaporedoma
,
da
so
bili
podobni
enemu
samemu
turobnemu
zvoku
...
kakor
da
je
zatulila
krviželjna
zver
...
Pero
ni
slovel
zaman
za
najboljšega
strelca
daleč
na
okoli
:
pet
turških
vojakov
je
trepetalo
v
smrtnih
krčih
tik
pod
odprtino
,
šesti
pa
se
je
zvijal
v
luknji
sami
,
zadet
v
sredo
spodnjega
života
!
...
„
Bogme
!
“
je
zamrmral
Pero
v
zloveščem
zadovoljstvu
,
„
ta
jo
ima
„
natanko
v
popku
!
...
“
Pot
v
kanal
je
bila
zdaj
zabasana
...
vsaj
za
par
minut
...
s
krvavimi
človeškimi
trupli
...
Pero
je
pobral
bombo
in
palrono
,
ki
ju
je
bil
položil
poleg
sebe
,
ter
skočil
zopet
naprej
.
Zdaj
je
veljalo
izvršiti
najnevarnejše
:
onemogočiti
zasledovanje
enkrat
za
vselej
in
ostati
pri
tem
živ
ali
izgubiti
glavo
!
Veljalo
je
ravnati
urno
—
preden
si
odpro
zaostali
preganjalci
pot
.
Pero
je
položil
bombo
in
dinamitno
patrono
prav
pred
postreljene
Turke
.
Segel
je
po
užigalice
,
zapalil
prižigalno
vrvico
in
odskočil
:
tu
je
bilo
poslej
darstvo
smrti
in
uničenja
...
Zdajci
pa
se
je
spomnil
in
planil
nazaj
—
po
slepico
,
ki
jo
je
bil
pustil
tam
.
Čemu
bi
zavrgel
luč
,
dragoceno
vodnico
v
tej
podzemeljski
deželi
?
...
Le
malo
trenotkov
je
izgubil
s
tem
:
upal
jih
je
dohiteti
z
naglim
begom
.
In
res
...
bil
je
že
tik
pred
ovinkom
,
kjer
je
čakal
divji
Marko
in
opazoval
smelo
tovariševo
početje
s
krčevito
radovednostjo
...
Toda
prehitelo
ga
je
.
Strašen
tresk
je
planil
po
rovih
...
slepeča
luč
je
napolnila
kanal
za
trenotek
...
obenem
s
silovitim
puhom
razstrelnih
plinov
se
je
razbriznilo
železje
in
kamenita
toča
...
Neposredno
za
pokom
bombe
se
je
začulo
drugo
,
skoraj
strašnejše
grmenje
:
ropot
zidovja
,
rušečega
se
nad
zemljo
!
Pero
ga
ni
slišal
več
:
zanj
je
vse
ugasnilo
in
onemelo
v
veliki
temi
,
ki
ga
je
objela
mahoma
...
Marko
je
odskočil
v
prvem
hipu
;
mogočni
puh
mu
je
upihnil
luč
.
Lasje
so
se
mu
naježili
,
ko
je
začul
splošno
podiranje
—
učinek
Perove
bombe
...
Toda
naglo
se
mu
je
vrnila
prisotnost
duha
.
„
Pero
!
“
je
zaklical
,
jedva
sopeč
v
tem
zraku
,
polnem
prahu
in
strupenih
plinov
.
„
Ali
si
živ
?
“
Pero
se
ni
odzval
.
Toda
tik
pred
Markovim
nogami
se
je
oglašalo
slabotno
zamolklo
ječanje
.
Marko
se
je
prestrašil
:
zanj
,
ne
zase
.
„
Dajte
luči
“
je
viknil
tovarišem
,
ki
so
bili
zadaj
.
„
Tudi
nam
je
ugasnila
!
“
je
odgovoril
Dušan
.
„
Počakaj
,
da
prižgem
na
novo
.
“
„
Ali
je
ranjen
?
“
je
vzkliknil
Proka
in
priskočil
v
veliki
skrbi
.
Luč
je
zasijala
zopet
v
tej
moreči
temi
.
„
Bože
mili
!
“
Marko
se
je
spustil
na
kolena
;
vsi
so
prestrašeni
staknili
glave
.
Pero
je
ležal
na
obrazu
,
na
pol
pokopan
pod
kamenjem
in
sipom
.
Iz
rane
na
temenu
mu
je
curljala
gorka
kri
.
„
Odkopljimo
ga
naglo
!
“
Divji
Marko
je
začel
odmetavati
kainenito
odejo
,
ki
je
tiščala
junaka
k
tlom
.
Zdajci
pa
je
dvignil
glavo
in
prisluhnil
:
„
Ali
slišite
?
“
je
prašal
z
osuplim
,
prestrašenim
glasom
.
Vse
na
okrog
se
je
oglašalo
tiho
,
zlovešče
hreščanje
in
prasketanje
...
zdrkavanje
in
škripanje
kamenja
:
stoinstoletni
zid
kanala
je
popuščal
,
omajan
po
razstrelbi
;
vsak
hip
se
je
utegnil
vdreti
in
jih
pokopati
pod
seboj
!
Nihče
ni
zmogel
besede
spričo
te
strašne
nove
nevarnosti
,
ki
je
pretila
izpremeniti
rešitev
v
tem
gotovejšo
pogubo
.
Nihče
pa
tudi
ni
mislil
na
beg
;
poročnik
Wheeler
je
poskočil
celo
še
dalje
v
rov
,
in
kakor
bi
trenil
,
je
bil
Pero
,
rešitelj
njih
vseh
,
odkopan
in
dvignjen
s
krepkimi
rokami
.
Hreščanje
se
je
oglašalo
čim
dalje
zlokobneje
...
Še
par
sekund
,
in
vsi
bodo
pokopani
v
tem
kamenitem
grobu
...
„
Hvala
Bogu
!
“
je
dejal
poročnik
čudovito
mirno
.
„
Vidi
se
mi
,
da
je
drugače
cel
...
“
„
Rana
na
glavi
ni
opasna
,
“
je
menil
Proka
.
„
Prebita
mu
je
samo
koža
...
dajmo
,
bratje
,
žurimo
se
!
...
“
Te
besede
so
vrnile
vsem
potrebno
naglico
;
zdaj
so
smeli
misliti
spet
na
svojo
varnost
—
tovariš
je
bil
otet
.
Ravno
je
padel
prvi
kamen
iz
svojega
ležišča
,
ko
so
odhiteli
dalje
;
čez
dobrih
petdeset
korakov
jim
je
pričalo
novo
grmenje
,
da
se
podira
rov
za
njihovim
hrbtom
.
„
Zdaj
smo
res
oteti
!
“
si
je
oddahnil
Estournelle
z
nemajhnim
zadovoljstvom
.
„
Bogme
,
rajši
pustim
svojo
kožo
kjerkoli
,
nego
tu
,
da
bi
me
glodale
podgane
morda
še
napol
živega
...
“
Peru
se
v
resnici
ni
zgodilo
zlega
;
vzdramil
se
je
iz
omedlevice
še
na
podzemeljski
poti
in
se
izbrcal
nemudoma
iz
skrbnega
objema
Markovih
in
Dušanovih
rok
,
ki
so
ga
nosile
.
„
Vraga
,
“
je
dejal
,
kakor
da
se
hoče
opravičiti
za
svojo
nezgodo
,
„
kdo
pa
naj
ostane
pri
zavesti
,
ako
mu
prileti
kamen
na
tikvo
,
drug
kamen
na
hrbet
in
tretji
v
bok
!
No
,
bodi
Bog
zahvaljen
,
odnesel
sem
zdravo
kožo
,
ako
ne
štejem
praske
na
glavi
in
par
modrih
lis
!
“
Lahko
si
mislimo
radost
,
ki
jo
je
pripravilo
tovarišema
,
čakajočima
ob
izhodu
na
dnevno
luč
,
nepričakovano
pojavljenje
rešenih
jetnikov
,
in
žalost
,
ki
ju
je
prevzela
ob
vesti
o
poginu
vodvode
Vuka
.
Ker
pa
so
bili
vsi
sami
možje
,
vajeni
borbe
in
pogleda
na
nenavadno
smrt
,
se
niso
mudili
z
besedami
.
„
Čas
je
,
da
se
ločimo
,
“
je
velel
Proka
,
ko
so
stopili
zopet
v
plesnjivo
vežo
židovske
hiše
.
„
Mene
veže
dolžnost
—
jaz
ne
morem
nikamor
iz
Soluna
.
Tovarišev
boste
imeli
dovolj
,
kjerkoli
jih
boste
potrebovali
—
saj
je
Risto
že
na
poti
,
da
izvrši
svojo
nalogo
.
Ako
pa
hoče
kdo
,
“
se
je
obrnil
k
Peru
in
ostalima
dvema
,
„
lahko
pogrešim
enega
izmed
vas
...
“
Markov
pogled
se
je
obrnil
nehote
na
Pera
,
ki
je
vzkliknil
v
tistem
hipu
iz
lastnega
nagiba
:
„
Proka
,
mene
pusti
z
njimi
!
Duši
me
že
solunski
zrak
,
in
toži
se
mi
po
svo
hodnih
planinah
.
Verjemi
,
da
ne
zatisnem
več
očesa
v
tem
preklicanem
mestu
,
ako
pojde
Marko
brez
mene
osvečat
Jova
Pazarca
in
vojvodo
Vuka
.
“
„
Ako
le
hočeš
,
Pero
,
“
„
je
odgovoril
Proka
brez
premišljanja
.
„
Česa
pa
naj
ne
dovolim
tebi
,
ki
si
nam
pravkar
otel
življenje
in
tvegal
za
nas
vse
svojo
lastno
glavo
?
“
Tako
je
pridobila
naša
četa
zopet
novega
sobojevnika
za
nalogo
,
katere
rešitev
se
je
bližala
z
vsakim
dnem
.
Tovariši
so
se
zahvalili
Proki
in
njegovim
iskreno
za
izkazano
pomoč
in
za
zopet
dobljeno
svobodo
,
ki
je
bila
le
njih
zasluga
,
ter
se
poslovili
s
kratkim
,
junaškim
slovesom
—
kakor
se
poslavljajo
možje
,
ki
ne
vedo
,
ali
se
še
vidijo
v
življenju
,
ali
ne
.
Zdaj
je
trebalo
priti
za
vsako
ceno
na
„
Florido
“
,
kjer
so
mogli
še
najbolj
varno
in
nemoteno
zasnovati
načrt
,
kaj
store
nadalje
.
Bilo
je
več
kakor
verjetno
,
da
se
spopadejo
na
tej
poti
iznova
s
turčko
policijo
,
dasi
se
je
tolažil
Dušan
nekoliko
z
mislijo
,
da
zdaj
ne
pazijo
vettako
natanko
,
meneči
,
da
sede
glavni
ptiči
še
pod
ključem
v
Beas-kuli
.
Marko
je
bil
zvečer
naročil
Ristu
,
da
naj
bo
„
Florida
“
vsak
trenotek
pripravljena
sprejeti
begunce
nase
,
ako
se
jim
posreči
beg
.
Z
naglico
in
odločnostjo
je
bito
tedaj
vsekakor
upati
,
da
si
pribore
zavetje
na
Brownovi
jahti
.
V
ta
namen
je
poiskal
Proka
po
slovesu
na
ulici
dva
izvoščka
in
ju
poslal
pred
hišo
,
v
kateri
so
že
čakali
naši
pustolovci
.
Par
hipov
na
to
so
drdrali
v
brzem
diru
proti
pristanišču
,
kjer
so
našli
že
marljivo
vrvenje
delavne
množice
in
opazili
takoj
prelestno
zgradbo
„
Floride
“
,
bleščeče
se
v
jutranjem
solncu
.
Tam
,
kjer
so
.
bili
„
Floridi
“
najbližji
,
je
ukazal
Dušan
ustaviti
:
njegov
namen
je
bil
,
prepeljati
se
s
tovariši
v
prvem
čolnu
,
ki
ga
dobe
,
ali
pa
poskakati
v
morje
in
plavati
,
ako
ne
pojde
drugače
.
Izstopili
so
in
krenili
naglih
korakov
proti
bregu
.
Zdajci
pa
se
izlušči
iz
množice
v
nemajhno
presenečenje
vseh
turški
policijski
uradnik
,
stopi
k
Dušanu
in
mu
položi
roko
na
ramo
...
Dušan
je
pogledal
osuplo
in
prebledel
kljub
svojemu
preizkušenemu
pogumu
.
Nehote
je
pomeril
z
očmi
razdaljo
med
krajem
,
kjer
so
bili
,
in
med
ladijo
—
češ
,
ali
bi
se
bilo
mogoče
rešiti
s
silo
.
In
roka
se
mu
je
zganila
krčevito
,
kakor
da
seže
zdajci
po
skrito
orožje
.
Isto
so
storili
z
njim
vred
vsi
tovariši
.
Toda
njih
presenečenje
je
doseglo
svoj
višek
šele
,
ko
so
videli
,
da
redarju
niti
ne
gre
za
kako
aretacijo
.
Mož
je
potapljal
Dušana
po
rami
in
mu
šepnil
zaupno
v
svojem
jeziku
:
„
Nič
se
ne
bojte
,
bodite
brez
skrbi
!
Vse
je
urejeno
,
da
ne
more
biti
boljše
...
Same
ne
gibljite
se
tod
preveč
vidno
,
zakaj
ukaz
,
aretirati
vas
,
je
še
vedno
v
veljavi
!
...
“
To
rekši
je
pozdravil
in
se
izgubil
med
množico
.
„
Kaj
pravi
?
“
je
zamrmral
Wheeler
,
ves
zasopel
od
razburjenja
.
„
Pravi
,
da
smo
varni
,
samo
preveč
ne
smemo
kazati
tega
.
Zdi
se
,
da
je
Brown
podkupil
kanaljo
.
“
In
res
!
Jedva
so
se
približali
čolnu
,
ki
se
je
stiskal
prav
ondi
k
nabrežju
,
in
hoteli
poprasati
umazanega
dedca
,
ki
je
kimal
v
njem
,
ali
jih
popelje
do
„
Floride
“
,
je
vzkliknil
Marko
veselo
:
„
Ej
,
bogme
,
naš
kapetan
nam
je
poslal
kočijo
nasproti
!
To
mora
biti
pa
res
že
velik
prijatelj
z
zaptijami
...
“
Veliki
čoln
„
Floride
“
je
bil
pristal
par
korakov
od
njih
,
in
eden
izmed
mornarjev
se
je
dvignil
na
klopi
ter
jim
pomahal
z
roko
!
Brez
obotavljanja
in
popraševanja
so
poskakali
v
„
kočijo
“
,
kakor
je
rekel
Marko
;
malo
minut
kasneje
so
stali
na
palubi
„
Floride
“
,
kjer
se
je
vrgel
Miloš
z
razprostrtimi
rokami
na
bratove
prsi
,
Ivan
pa
je
stisnil
nemo
desnici
Dušana
in
Marka
,
gledaje
zdaj
tega
,
zdaj
onega
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
Ali
je
mogoče
,
da
ste
že
svobodni
!
Kakšen
čudež
vam
je
vrnil
prostost
?
...
“
Nato
je
rekel
zamolklo
,
s
pogledom
polnim
neizrekljive
hvaležnosti
:
„
Gotovo
si
jih
rešil
ti
,
naš
Marko
!
...
“
Divji
Marko
,
ki
je
bil
velik
sovražnik
hvale
in
vseh
podobnih
reči
,
je
zamomljal
nekaj
nerazumljivega
,
mahnil
z
roko
in
se
obrnil
v
stran
.
Nato
se
je
spomnil
in
pokazal
na
novega
tovariša
,
ki
je
stal
ob
strani
nekoliko
bled
in
z
obvezano
glavo
:
„
Tudi
njemu
se
zahvali
!
Da
ni
bilo
Pera
,
Bog
ve
,
ali
bi
se
bili
vrnili
!
“
Ivan
in
Miloš
sta
stisnila
Peru
roko
.
Ta
hip
je
pristopil
Brown
,
z
očivkino
radostjo
na
svojem
sicer
trudnem
obrazu
.
„
Goddam
,
“
je
dejal
s
širokim
nasmehom
,
„
tako
naglega
svidenja
se
nisem
nadejal
.
Pravkar
sem
si
ubijal
glavo
,
kaj
naj
ukrenem
v
vašo
rešitev
,
da
vam
ne
pokvarim
možnosti
,
izvršiti
ostalo
.
Začel
sem
bil
s
tem
,
da
sem
podkupil
uradnika
,
ki
je
hotel
na
krov
,
zahtevat
izročitev
nekih
anarhistov
,
kakor
vas
imenujejo
,
da
bi
vas
imeli
za
kaj
zapreti
.
Ah
,
gospodje
,
lahko
si
mislite
,
v
kakšnih
skrbeh
smo
bili
to
noč
zaradi
sporočila
,
ki
nam
ga
je
prinesel
vaš
odposlanec
...
“
„
Ali
je
bil
Risto
tu
?
“
se
je
obrnil
Marko
k
Ivanu
,
kakor
bi
slutil
,
da
govore
o
tovarišu
,
ki
ga
je
bil
poslal
s
pismom
.
„
Bil
je
.
“
„
Pa
kako
je
prišel
na
Florido
?
“
„
Tako
,
kakor
ti
na
kopno
.
“
„
Ali
je
še
tu
!
“
„
Dve
uri
bosta
kmalu
,
od
kar
se
je
odpravil
.
“
„
Po
dogovorjenem
opravku
?
“
„
Da
;
obvestit
tovariše
po
vsej
deželi
,
da
pazijo
na
Arnavta
.
Naročil
mi
je
tudi
nekaj
,
da
naj
povem
vam
ostalim
...
in
res
se
mi
vidi
njegov
nasvet
preizboren
:
Risto
meni
,
da
je
zaman
in
odveč
,
v
najboljšem
slučaju
pa
prenevarno
,
čakali
nadaljnega
razvoja
stvari
v
Solunu
,
kjer
se
bomo
spotikali
ob
vsakem
koraku
ob
spletke
Halila
beja
.
Najboljše
,
pravi
,
je
,
da
krenemo
nemudoma
v
Skoplje
;
dal
mi
je
naslov
in
znamenje
do
nekega
vašega
človeka
,
ki
živi
tamkaj
.
V
Skoplje
,
na
naslov
vašega
prijatelja
,
dobimo
vsa
obvestila
...
iz
Skoplja
odrinemo
lahko
kamorkoli
za
Arbanasoma
...
in
,
kar
ni
najmanj
važno
,
tam
zberemo
najlaglje
večjo
četo
,
ako
bi
se
izkazalo
,
da
naše
bojne
sile
ne
zadoščajo
v
rešitev
Helene
in
Jerice
.
“
Ostali
so
bili
pristopili
med
tem
pomenkom
,
in
njih
obrazi
so
pričali
,
da
jim
prija
Ristov
načrt
.
Tudi
Wheeler
,
Estournelle
in
Kazakov
,
ki
jim
je
Dušan
raztolmačil
njegove
podrobnosti
,
so
kimali
pritrjevaje
z
glavami
.
„
Risto
je
šel
od
tod
k
nekemu
Proki
,
pri
katerem
sta
se
sinoči
dobila
z
Markom
,
da
ga
počaka
in
ga
obvesti
pred
odhodom
o
tej
izpremembi
naših
dosedanjih
namer
;
vzdržati
pa
hoče
s
Proko
zvezo
,
tako
da
se
ne
izgrešimo
niti
takrat
,
ako
bi
nam
karkoli
branilo
ubogati
njegovo
mnenje
“
.
„
Pri
tem
mnenju
ostanemo
nedvomno
.
“
je
dejal
Dušan
,
grizoč
si
ustnice
.
„
Ne
vem
,
kdo
izmed
nas
bi
mu
vedel
ugovarjati
.
Toda
čas
je
,
prijatelji
,
da
se
poprašamo
nekaj
drugega
:
kaj
sledi
za
nas
iz
naše
sinočnje
nenadne
aretacije
?
“
„
Kaj
sledi
?
“
je
dejal
Estournelle
in
zamahnil
z
roko
.
„
To
sledi
,
kar
smo
že
ugibali
:
da
se
Halil
bej
zanima
za
našo
sled
in
je
morda
celo
na
poti
za
nami
.
Brzojavil
je
,
da
naj
nns
ustavijo
v
Solunu
kot
nevarne
bolgarske
anarhiste
...
to
priča
h
krati
,
da
naš
odhod
iz
Carigrada
ni
ostal
prikrit
paznošti
njegovih
vohunov
...
“
„
Ali
veš
,
Dušane
,
koga
najdemo
v
službi
Halila
beja
?
“
je
vzkliknil
Ivan
,
kakor
da
se
mu
je
nenadoma
posvetilo
v
glavi
.
„
Slutnja
mi
pravi
,
da
nikogar
drugega
kakor
Schrattena
in
Birbantinija
.
“
„
To
ni
verjetno
;
po
zatrdilih
nesrečne
Olimpije
bi
človek
vendar
sodil
,
da
imata
lopova
vse
druge
namene
,
samo
tega
ne
,
da
bi
koristila
Halilu
.
“
„
Ej
,
brate
,
ti
ne
poznaš
švabske
natnre
!
„
Pa
dobro
,
najdemo
ju
,
tem
slabše
za
njiju
!
Kaj
pravite
,
monsieur
?
“
Dušan
se
je
obrnil
zopet
k
Francozu
.
„
Halil
bej
nam
sledi
,
ker
računa
povsem
pravilno
,
da
hočemo
zasledovati
Arnavta
in
jima
iztrgati
plen
.
Prepustit
nam
hoče
uničenje
svojega
sovražnika
...
nato
pa
uniči
on
nas
brez
posebne
težave
.
Resumiram
,
gospodje
:
karkoli
storimo
,
vedimo
,
da
je
Halil
bej
za
nami
;
in
drugič
—
čuvajmo
se
onega
nesnažnega
Laha
in
še
nesnažnejšega
Nemca
.
“
„
Potem
bi
jaz
predlagal
,
da
prepustite
Halila
na
vsak
način
moji
oskrbi
,
“
se
je
oglasil
Kazakov
prav
filozofično
.
„
Plačati
mi
mora
konec
ušesa
,
ki
sem
ga
pozabil
v
njegovi
hiši
.
Zanima
pa
me
tudi
s
psihološkega
stališča
,
s
kakšnimi
občutki
navda
človeka
nečlovekoljubno
dejanje
.
“
„
S
prav
nikakimi
,
le
verjemi
,
sinko
moj
!
“
je
rekel
Estournelle
važno
,
iztrebiti
lopova
je
prav
tako
pravično
in
lahko
delo
,
kakor
zavžiti
pet
tucatov
ostrig
in
steklenico
dobrega
vina
.
“
„
Brezpogojno
,
“
je
pokimal
Dušan
in
se
nasmehnil
.
„
Priznajmo
torej
prijatelju
Kazakovu
predpravico
do
njegove
ekscelence
in
rešimo
zdaj
vprašanje
,
kako
ostavimo
Solun
najbolj
varno
in
brez
skrbi
.
“
„
Da
,
“
je
menil
Wheeler
odločno
,
„
čas
je
zlato
;
poleg
tega
pa
je
tudi
važno
za
nas
,
da
izginemo
iz
tega
mesta
,
preden
nas
dohiti
Halil
bej
in
poskrbi
osebno
za
naše
zopetno
nastanjenje
v
Beas-kuli
.
“
„
Kar
se
tega
tiče
,
ne
bo
težave
,
“
se
je
nasmehnil
Brown
zadovoljno
.
„
V
mojem
žepu
je
zatrdilo
načelnika
solunske
policije
,
da
ga
morem
posetiti
brez
vse
skrbi
:
dogovarjala
se
bova
namreč
o
vsoti
,
za
katero
bi
bil
pripravljen
pozabiti
carigrajsko
odredbo
,
ki
ukazuje
našo
aretacijo
.
“
Vsi
so
osupnili
ob
teh
besedah
Amerikanca
,
ki
se
je
bil
oddaljil
za
nekaj
časa
,
nato
pa
pristopil
k
skupini
.
A
Mr.
Brown
je
iztegnil
roko
in
pokazal
flegmatično
na
čoln
,
ki
je
plul
od
„
Floride
“
proti
bregu
:
v
njem
je
sedel
Turek
v
civilni
obleki
.
„
Kakor
sem
že
omenil
,
“
je
nadaljeval
kapitan
,
„
sem
podkupil
takoj
po
vašem
obvestilu
uradnika
,
ki
mu
je
poverjeno
nadzorovanje
naše
častne
straže
na
obrežju
.
Naročil
pa
sem
mu
obenem
,
da
naj
sporoči
policijskemu
poveljniku
,
da
želim
položiti
primerno
kavcijo
,
ki
bi
nas
rešila
teh
nadležnih
zaprek
in
zasledovanj
.
“
„
Za
Boga
,
ne
hodite
k
njemu
!
“
je
dejal
Dušan
v
strahu
.
„
Kakor
je
gotovo
,
da
bi
bila
kavcija
v
stanu
,
rešiti
nas
njegove
pažnje
,
tako
negotovo
je
,
kaj
se
zgodi
z
vami
,
ako
se
podaste
prostovoljno
v
doseg
njegove
oblasti
.
“
„
Ne
bojte
se
!
“
je
dejal
Brown
.
„
Odgovoril
sem
mu
,
da
sem
pripravljen
plačati
takozvano
kavcijo
v
znesku
pet
tisoč
turških
funtov
,
ako
pošlje
po
njo
in
ako
mu
ta
vsota
zadošča
.
V
tem
slučaju
pa
zahtevam
tudi
primerno
jamstvo
,
da
nam
