inlezel
dalje
.
Obe
roki
sta
mu
že
krvaveli
,
opraskani
in
obodeni
od
trnov
.
Pa
Rado
se
za
to
ni
zmenil
.
Niti
izmaknil
ni
,
če
je
pritisnil
bodeči
osat
z
dlanjo
.
Kmalu
se
je
toliko
približal
,
da
je
videl
poskakujoče
Hune
ob
ognjih
.
Kakor
mrmljanje
je
razločil
pogovor
in
tu
in
tam
glasen
,
razločen
vzklik
.
»
Dobre
volje
so
!
Pijejo
!
Brez
skrbi
jih
zalezem
!
«
Postajal
je
čedalje
drznejši
in
pogumnejši
.
Povzpel
se
je
iz
trave
in
premišljal
,
kako
bi
dospel
najlaže
v
obližje
največjega
ognja
.
Ob
njem
bo
videl
Tunjuša
in
morda
celo
njo
.
Priplazil
se
je
prek
doline
do
drugega
roba
gozda
.
Droben
potok
se
je
vil
ob
rebri
.
Rado
je
prebredel
vodo
in
se
skril
v
gozd
.
Tod
je
brez
bojazni
hitro
korakal
.
Voda
je
šumela
in
glušila
njegove
korake
,
od
ognjev
je
prihajal
čimdalje
večji
hrup
,
smeh
in
pesem
.
Roko
je
držal
na
nožu
in
v
vročici
podrhtaval
.
Domislil
se
je
,
ali
se
bo
brzdal
,
če
zazre
Tunjuša
in
ob
njem
Ljubinico
,
ali
plane
nanj
in
ga
zabode
.
»
O
,
Devana
,
«
je
vzdihnil
,
»
bogovi
mojih
očetov
,
čuvajte
me
!
«
Ob
tem
razmišljanju
je
zazevala
pred
njim
široka
jasa
.
Svit
ognjev
je
segel
prav
do
roba
gozda
.
Sunkoma
se
je
umaknil
in
stopil
za
debel
hrast
.
Od
tod
je
videl
vse
.
Huni
so
smodili
bravino
na
ognjih
,
poskakovali
in
plesali
,
vihteč
debele
čutare
nad
glavámi
.
Kocinaste
hlače
so
plahutale
ob
skokih
,
dolge
,
sloke
postave
so
bile
v
krvavem
svitu
ognjev
še
daljše
in
groznejše
.
»
Kakor
védomci
!
«
je
presodil
Rado
.
Ali
v
tem
hipu
zadoni
hreščeč
,
razklan
glas
.
Huni
obstojé
in
utihnejo
.
»
Plink
–
plunk
,
plunk
–
plink
.
«
»
Kaj
je
to
?
Strune
!
In
sedaj
pesem
.
Čigav
glas
?
O
,
Šetek
v
tvoji
bradi
,
Radovane
!
To
si
ti
!
To
je
tvoja
plunka
!
Tvoj
glas
!
O
,
Radovane
,
očka
!
«
Mladec
za
deblom
si
je
pomencàl
oči
,
ker
ga
je
zaskelelo
kakor
od
veselih
solzá
.
Očka
jo
potolaži
.
Nocoj
ji
razodene
,
da
prihajamo
!
Radovane
,
v
Drenopelj
pošljem
po
vina
zate
za
to
tolažbo
!
V
rodu
Slovenov
bo
večen
spomin
na
tvoje
ukane
!
Smehljaje
se
je
poslušal
divjo
hunsko
pesem
,
ki
jo
je
pel
Radovan
in
slepil
Hune
.
Ob
ognjih
so
se
zgibale
manjše
sence
,
dekleta
so
plesala
ob
zvokih
plunke
.
Rado
se
je
ozrl
na
nebo
.
Prestrašil
se
je
,
ko
je
zapazil
bledosvetel
kolobar
,
ki
je
naznanjal
prihod
meseca
.
Naglo
se
je
obrnil
in
bežal
.
Na
véčer
drugega
dne
se
je
bližala
hunskemu
taboru
vojska
Slovenov
.
V
treh
oddelkih
so
gazili
tiho
po
stepi
.
V
sredi
na
čelu
težko
oborožene
konjice
Iztok
,
ob
levi
pračarji
in
lokostrelci
,
ob
desnem
boku
siloviti
suličarji
,
oboroženi
z
bojno
sekiro
in
zavárovani
z
lesenimi
ščiti
,
prevlečenimi
z
debelo
bivoljo
kožo
.
Iztok
se
je
veselil
vzornega
reda
.
Noben
meč
ni
žvenknil
,
noben
vojščak
ni
izpregovoril
,
celo
konji
niso
prhali
in
hrzali
.
Čul
se
je
samo
šelest
in
šum
po
usahli
travi
,
kakor
bi
vzdržema
vlekel
veter
po
gozdu
.
Ko
so
prišli
že
do
ovinka
,
koder
bi
morala
zaviti
vojska
v
sotesko
,
je
Iztok
zavil
na
desno
proti
zaraslemu
holmu
.
Brez
pomisleka
mu
je
sledila
četa
za
četo
.
Zamahnil
je
z
mečem
.
Izurjeni
Sloveni
iz
Bizanca
,
sedaj
stotniki
,
so
zasukali
konje
in
se
zbrali
ob
svojem
poveljniku
.
»
Zastražite
dolino
,
da
ne
pride
nihčè
ne
ven
ne
noter
!
Napad
izvršimo
jutri
!
Nocoj
prenočijo
čete
ob
robu
tega
gozda
!
«
Stotniki
so
po
vojaško
odzdravili
,
obrnili
konje
in
odjezdili
vsak
k
svoji
četi
.
Toda
čete
niso
sprejele
tega
povelja
tako
kakor
stroge
pokorščine
vajeni
vojaki
.
Spočelo
se
je
tiho
mrmranje
,
glava
se
je
sklonila
h
glavi
,
potresavala
so
se
kopja
,
stotine
oči
je
zrlo
na
Svaruniča
,
ki
je
sedel
v
bleščeči
opravi
magistra
peditum
v
sedlu
.
Iztok
ni
okrenil
pogleda
od
teh
bodečih
,
vprašujočih
oči
.
Ob
ustnici
se
mu
je
zarezala
tanka
črta
kakor
očetu
,
ki
pravi
:
»
Le
mrmrajte
,
otroci
!
Moja
beseda
je
pribita
!
«
Kmalu
se
je
ločilo
od
vojske
nekaj
veljakov
,
med
njimi
Rado
.
Ne
meneč
se
za
povelje
,
so
se
bližali
Iztoku
in
zahtevali
vojnega
svéta
.
Njihovo
ukoreninjeno
demokratično
naziranje
se
ni
moglo
kloniti
povelju
edinca
,
dasi
so
ga
sami
izbrali
za
vodjo
.
»
Bogovi
že
sipljejo
črno
nočco
na
zemljo
,
da
nas
zakrijejo
sovragu
.
Kaj
se
obotavljaš
?
Nad
Hune
!
Opolnoči
jih
zgrabimo
in
Morana
bo
obhajala
gostijo
na
veselje
vseh
besov
,
na
čast
naših
bogov
in
v
slavo
slovenskega
imena
!
Smrt
izdajalcem
!
Rešimo
Ljubinico
!
To
je
volja
veljakov
,
to
je
volja
vojske
.
Govori
,
Iztoče
!
«
Svarunič
ni
izpremenil
lica
.
Le
črta
ob
ustnicah
se
je
še
poglobila
,
z
jasnimi
in
mirnimi
očmi
je
motril
možé
,
ki
so
s
temnim
čelom
čakali
odgovora
.
»
Rado
!
Lepe
so
tvoje
besede
,
ki
si
jih
govoril
v
imenu
velmož
.
Lepe
so
,
pravim
,
toda
,
na
bogove
,
modre
niso
.
«
Iztok
je
bral
z
lic
začudenje
,
nejevero
,
celo
odpor
.
»
Ni
vam
vdahnil
te
misli
Svetovit
!
Čemu
smo
prišli
?
Zakaj
smo
pripeli
jermen
in
segli
po
kopju
in
sekiri
!
Odgovorite
!
«
»
Da
se
maščujemo
!
«
je
zamrmralo
v
en
glas
med
vojščaki
.
»
Samo
zato
?
Sin
Svarunov
je
prišel
najprej
otemat
edinico
slavnega
staroste
in
ko
jo
bo
otel
,
se
bo
maščeval
zlodeju
!
«
»
In
Rado
,
sin
Bojanov
,
je
prišel
,
da
otme
takoj
svojo
izvoljenko
nevesto
.
Mordà
je
nocoj
tista
noč
,
ko
oskruni
pesjan
golobico
,
morda
jo
nocoj
pretepe
z
bičem
in
ti
čakaš
dneva
?
Nad
Hune
!
«
»
Nad
Hune
!
Smrt
Tunjušu
!
«
je
govoril
vojni
svèt
.
»
Smrt
Tunjušu
,
pravim
tudi
jaz
.
Toda
življenje
Ljubinici
!
Če
pa
udarimo
ponoči
nanje
,
spozna
Tunjuš
,
da
je
zmaga
nemogoča
,
ko
začuti
klanje
.
Sam
prebode
Ljubinico
,
potem
pa
nam
v
temi
ubeži
–
zakaj
tisoč
besov
je
v
njegovi
glavi
–
in
v
jutro
bomo
imeli
nekaj
poklanih
molojcev
in
mrtvo
Ljubinico
brez
Tunjuša
.
Ali
smo
zato
prišli
?
Kača
pika
,
dokler
ji
ne
streš
glave
.
In
kaj
nam
zmaga
brez
Tunjuševe
glave
!
Lepa
radost
Svarunova
,
če
mu
vrnemo
mrtvo
hčer
!
«
Možje
so
obmolknili
.
Rado
se
je
stresel
.
»
Iztoče
,
s
teboj
je
Svetovit
!
Velevaj
!
Mi
smo
hlapci
!
«
Vojni
svèt
se
je
vrnil
k
vojski
;
taje
z
značilnimi
kretnjami
hvalila
Iztokovo
povelje
in
se
tiho
umikala
h
gozdu
,
da
skrita
v
lesih
počaka
zore
.
Iztok
je
občutil
slaj
samozavesti
in
zmage
nad
četami
.
Priznal
si
je
,
da
je
govoril
resnico
,
vendàr
je
zamolčal
glavni
vzrok
,
zakaj
je
določil
napad
ob
belem
dnevu
.
Prvič
se
mu
je
ponudila
prilika
,
da
z
divjo
,
pa
vsaj
za
silo
urejeno
in
ukročeno
četo
Slovenov
izvede
boj
,
kakor
se
ga
je
naučil
pri
Bizantincih
.
Hotel
je
izučiti
to
četo
,
da
bi
bila
nekoč
kvas
,
ki
ga
vmesi
med
velikansko
tolpo
ljudstva
in
udari
z
njim
na
jug
.
Vedel
je
,
da
ga
čaka
delo
.
Zakaj
Huni
so
bili
izvrstni
borci
,
utrjeni
,
pokorni
,
žilavi
,
ki
niso
zlepa
zaman
sprožili
tetive
,
ne
mahali
z
mečem
v
prazen
veter
.
In
tega
dela
,
tega
vročega
in
krvavega
dne
se
je
veselil
Iztok
,
vojak
,
kakršnih
niso
imeli
niti
med
Goti
v
palatincih
.
Vso
noč
ni
legel
.
Kakor
čebele
od
cveta
do
cveta
so
begali
stotniki
od
moža
do
moža
.
Vsaka
četica
,
vsaka
gruča
je
imela
natančno
določeno
delo
.
Vsaki
gruči
je
določil
Iztok
poveljnika
.
Davno
pred
svitom
je
kar
skopnela
vojska
ob
robu
in
se
poizgubila
v
gozdu
na
levo
in
desno
.
Iztok
je
obkolil
po
višavah
hunsko
globel
.
Na
obeh
straneh
izhoda
je
razvrstil
najboljše
lokostrelce
,
da
posujejo
vsakega
beguna
s
puščicami
in
ga
strmoglavijo
s
konja
.
O
prvi
zori
je
velel
oddelku
motnih
suličarjev
,
da
so
glasno
udarili
v
kotlino
proti
taboru
.
Sam
s
konjico
se
je
oprezno
prikrival
ob
straneh
gozda
.
Mogočno
so
zadoneli
kozlovski
bojni
rogovi
.
Razleglo
se
je
in
zabučalo
po
dobravah
v
nemo
jutro
.
Hunom
je
zadoščala
prva
napoved
bližajočega
se
sovražnika
.
Zatulila
je
varhunska
divja
troblja
,
konji
na
paši
so
zarezgetali
in
v
divjem
begu
drevili
v
tabor
na
poziv
troblje
.
Žvižgi
in
piski
,
klici
imen
,
zategli
rigi
so
se
raztočili
pod
nebo
.
Hunski
vojščaki
so
prhali
na
konje
,
kakor
bi
jih
bruhala
gruda
iz
sebe
.
Nobene
zmešnjave
,
nikakega
strahu
,
red
,
miren
in
hiter
,
kakor
bi
vsi
pričakovali
napada
že
mesec
dni
.
Stari
Sloven
,
odet
v
železo
,
z
rešetko
čez
lice
,
pokrit
z
velikanskim
ščitom
,
z
mogočnim
kopjem
v
desnici
,
je
vodil
suličarje
po
soteski
proti
taboru
.
Rogovi
so
peli
,
Sloveni
so
po
stari
šegi
zagnali
v
grozen
krik
,
urejene
vrste
so
se
zrédčile
,
v
besnem
teku
so
se
zagnale
proti
Hunom
.
Ko
so
ti
zapazili
sovražnike
,
so
jih
sprejeli
z
grozno
ploho
strelic
.
Zrak
je
zapiskal
od
švista
puščic
,
kakor
da
bi
zažvižgala
burja
skozi
gola
zimska
drevesa
.
Nekaj
Slovenov
je
omahnilo
in
se
zvalilo
v
klobkih
po
rosni
travi
.
Četo
je
razplala
besnost
.
Zastrti
s
ščiti
so
se
drevili
v
hunske
vrste
.
Že
so
frčale
prve
sekire
po
zraku
,
posamezne
sulice
so
se
zablisnile
v
dolgih
lokih
nad
hunske
konje
.
Huni
so
vrgli
loke
na
pleča
,
pograbili
dolge
sulice
in
s
povešenimi
ostmi
naperili
naskok
v
Slovene
pešce
.
Tedaj
je
zatulil
stari
Sloven
z
groznim
krikom
,
gruča
Slovenov
se
je
stisnila
v
neprodiren
klin
,
katerega
rilec
je
tvoril
Sloven
Jarožir
.
Njegovo
kopje
se
je
zadrlo
v
prsi
prvega
konja
,
ki
je
navalil
na
četo
,
hunska
konjica
se
je
razklala
in
obletela
bliskoma
Slovene
,
da
bi
jim
udarila
za
hrbèt
.
Klin
se
je
zaobrnil
,
toda
Jarožir
ni
vzdržal
reda
.
Četa
se
je
raztrupala
,
prvi
Sloveni
so
obtičali
na
hunskih
sulicah
.
Ali
v
tistem
trenutku
so
zazvenele
z
visokim
glasom
bizantinske
troblje
.
Iztokova
konjica
je
pridrvela
na
Hune
od
leve
in
desne
.
Ti
so
se
zgrozili
in
za
trenutek
zbegali
.
A
samo
za
trenutek
.
Balambak
,
ki
je
vodil
vojsko
,
je
zapiskal
skozi
nos
kakor
razkačen
jastreb
.
Zagledal
je
bleščeče
se
oklepe
in
svetle
šleme
in
takoj
presodil
premoč
sovražnikovo
.
Beg
!
je
velel
njegov
pisk
.
Nad
glavami
jezdecev
se
je
dvignil
gozd
sulic
,
kakor
vihar
se
je
utrgala
hunska
konjica
z
mesta
in
pognala
konje
s
strašnim
hrupom
in
tuljenjem
v
Iztokovo
vrsto
,
da
bi
jo
prodrla
in
utekla
po
globeli
.
Toda
Iztok
je
bil
na
to
pripravljen
.
Obe
četi
sta
se
zlili
v
svetel
pas
,
ki
je
nastavil
široke
,
v
oklepe
zavite
prsi
.
Pognali
so
se
nasproti
Hunom
,
konjici
sta
treščili
skupaj
s
táko
razbesnelo
silo
,
da
se
je
zgrudil
na
obeh
straneh
val
konj
in
jezdecev
v
travo
.
Red
pri
Hunih
in
Slovenih
je
bil
razbit
.
Med
rjavo
tolpo
Hunov
so
se
pomešali
svetli
šlemi
,
zabliskali
so
se
meči
,
Huni
so
pometali
sulice
v
gneči
na
tla
.
Razpalilo
se
je
nad
stotino
dvobojev
na
življenje
in
smrt
.
Pobesneli
so
konji
in
jezdeci
:
krik
,
tuljenje
,
žvenket
mečev
in
pokanje
oklepov
,
rezgetanje
,
povelja
Slovenov
in
Hunov
,
napad
in
beg
,
stokanje
umirajočih
,
curki
krvi
,
divjanje
in
rezget
konj
brez
jezdecev
.
Iztok
je
vihral
kakor
sproščena
zver
po
bojišču
.
Kakor
ognjen
blisk
je
švigal
njegov
meč
.
Kamor
je
udaril
,
je
zastokal
človek
,
kamor
je
sunil
,
je
odprl
krvav
tok
.
Skozi
rešetko
so
štrlele
oči
v
groznem
ognju
.
Kjer
je
zagledal
Slovena
v
nevarnosti
,
tja
je
prihrumel
njegov
žrebec
,
edini
še
od
Epafrodita
kupljeni
arabec
,
švistnil
je
meč
–
in
hunski
konj
je
zatopotàl
prazen
v
gnečo
.
Padali
so
Sloveni
,
padali
Huni
,
Iztok
pa
je
stiskal
ustnice
in
se
gonil
po
bojišču
razbrzdan
,
brez
pokoja
.
Njegove
oči
so
iskale
Tunjuša
.
Drevil
je
za
begunci
,
udarjal
na
levo
,
zamahoval
na
desno
–
ranjenih
Hunov
se
ni
dotaknil
–
sekal
si
je
pot
do
najgostejšega
boja
,
iskal
tistih
pesjanskih
oči
,
iskal
rdečega
plašča
in
iskal
znane
čepke
.
Zaman
.
Njegov
arabec
,
upehan
,
ranjen
,
s
krvjo
polit
,
se
je
pričel
stresati
.
Kolena
so
mu
klecala
,
spotikal
se
je
,
Iztok
je
moral
iz
bojnega
meteža
.
Vihar
je
ponehaval
.
Nekaj
jezdecev
je
drevilo
za
bežečo
tolpo
Hunov
,
ki
se
je
prebila
skozi
Slovene
.
Na
koncu
soteske
so
jih
sprejeli
lokostrelci
,
telebnil
je
eden
,
dva
,
trije
s
sedla
na
zemljo
,
desetorica
je
ušla
puščicam
in
pognala
na
svobodno
stepo
.
Iztok
je
velel
zatrobiti
.
S
hriba
se
je
usula
povodenj
molojcev
in
obkrožila
taborišče
.
V
njem
se
je
dvignil
krik
in
jok
žensk
in
dece
.
Rado
je
razjahal
in
tekel
v
šotorišče
,
da
bi
prvi
videl
in
objel
Ljubinico
.
Iztok
je
hodil
med
mrtvimi
in
iskal
Tunjuševega
lica
.
Toda
zaman
ga
je
iskal
–
izdajalca
,
zaman
je
klical
Rado
po
izvoljenki
.
Tunjuša
in
Ljubinice
ni
bilo
nikjer
.
V
Slovenih
zmagovalcih
je
valovala
tistega
dne
omotična
,
divja
razigranost
.
Strog
vojaški
red
,
kakor
je
o
njem
sanjal
Iztok
,
je
bil
po
zmagi
uničen
.
Vojaki
so
si
odpeli
oklepe
,
pometali
šleme
na
kup
.
Železni
oklepi
so
bili
pretesni
za
njihove
svobode
vajene
prsi
,
težki
šlemi
so
se
jim
zdeli
jarem
.
Raztočili
so
se
divji
molojci
po
taborišču
in
plenili
,
razdirali
in
uničevali
,
vezali
ženske
,
se
pulili
med
seboj
za
lepe
sužnje
,
trgali
drug
drugemu
buče
vina
iz
rok
,
prevlačevali
mehove
z
oljem
,
klali
ovcé
in
grizli
s
krepkimi
čeljustmi
suho
bravino
.
Po
vsej
kotlini
so
zagoreli
ognji
;
ob
njih
so
se
zgrinjale
vzklikajoče
gruče
Slovenov
,
bučale
so
davorije
,
mast
se
je
cedila
z
ražnjev
,
plamen
je
použival
obete
Perunu
in
Morani
.
Ko
je
vdrlo
nekaj
velmož
v
Tunjušev
šotor
,
so
od
začudenja
razkleščili
usta
in
ostrmeli
ob
vhodu
.
Tolik
sijaj
jim
je
zamigljal
v
oči
.
In
sredi
tega
bleska
,
nakupljenega
v
Bizancu
,
naropanega
po
jugu
in
vzhodu
,
je
slonela
na
mehkih
blazinah
kakor
vila
krasna
Alanka
.
Njeno
telo
je
ogrinjala
svilena
,
z
vezeninami
okrašena
haljica
,
kakršne
so
nosile
najplemenitejše
dvorjanice
v
Bizancu
,
čez
pleča
ji
je
visela
v
valovitih
gubàh
do
tal
segajoča
stola
,
ki
je
žarela
od
draguljev
.
Za
pestjo
in
nad
lahtmi
so
se
svetili
zlati
obročki
,
iz
ogljeno
črnih
las
je
seval
diademček
.
Globoke
,
črne
oči
je
upirala
v
prišlece
.
V
njenih
pogledih
ni
bilo
prošnje
,
na
njenem
licu
ne
vzdiha
po
usmiljenju
.
Izziv
in
poroga
sta
ji
obkrožala
ustnice
.
»
Nazaj
!
«
je
kriknila
in
se
vzravnala
na
sedežu
.
»
Nazaj
,
hlapci
–
molojci
!
Prišli
ste
h
kraljici
velikega
Huna
,
sina
Atilovega
.
Ne
skrunite
s
svojo
nogo
tal
,
kamor
stopajo
samo
kani
in
kralji
.
Pokličite
starosto
in
mu
povejte
,
naj
pride
,
da
govori
z
menoj
,
če
mu
je
drago
življenje
Slovenke
Ljubinice
.
«
Z
zasmehom
so
se
že
nekateri
veljaki
gnetli
v
šotor
in
stegnili
roke
po
Alanki
,
da
bi
jo
zajeli
kakor
druge
.
Ko
pa
so
čuli
ime
Ljubinice
,
so
obstali
in
se
spogledali
.
»
Nimamo
kralja
in
nimamo
s
seboj
staroste
.
Mi
sami
smo
kralji
Slovenov
,
mi
smo
staroste
narodu
.
Govori
,
kje
je
Ljubinica
!
Naša
sužnja
si
!
«
Tako
jo
je
ogovoril
najstarejši
veljak
in
stopil
bliže
.
Alanka
se
ni
ganila
,
najmanjši
strah
ji
ni
spreletel
obličja
.
Dvignila
je
kakor
v
odpor
samo
drobno
roko
in
očitala
veljakom
.
»
Nimate
kralja
?
Ovcé
imajo
ovna
,
kozé
vodi
kozel
,
prasci
hodijo
za
merjascem
–
in
vi
,
Sloveni
,
greste
v
boj
brez
poveljnika
?
Alanka
je
kraljica
in
žena
največjega
junaka
,
kar
jih
jezdi
od
Dnjepra
do
Bizanca
,
in
ona
vé
,
da
bi
bili
vrli
molojci
pod
Balambakom
posekali
in
pomendrali
vas
,
tolpo
,
v
rosno
travo
,
da
vas
ni
vodil
nekdo
,
ki
mora
biti
modrejši
od
vas
.
Pride
naj
,
če
mu
je
milo
življenje
Ljubinice
.
Če
ne
,
se
strašno
maščuje
moj
orel
–
Tunjuš
.
«
Veljaki
so
se
vnovič
spogledali
.
Življenje
Ljubinice
,
to
je
vplivalo
na
divjo
naravo
.
Zagrnili
so
šotor
,
postavili
se
za
stražo
predenj
,
najmlajši
je
hitel
po
Iztoka
.
Ko
je
stopil
Iztok
pod
šotor
,
se
je
zavzel
celo
on
ob
nagrmadenem
bogastvu
in
razkošju
,
s
katerim
je
bil
prenapolnjen
stan
hunskega
glavarja
.
Videl
je
v
zlatu
bleščeče
se
preproge
,
kakršnih
ni
premogel
sam
Epafrodit
.
»
Klicala
si
me
,
kaj
želiš
,
žena
vrlega
vojaka
in
glavarja
Hunov
?
«
»
Ti
si
poveljnik
?
«
Iztok
je
vedel
,
da
poslušajo
zunaj
Sloveni
pogovor
.
Zato
je
govoril
oprezno
,
da
bi
ne
vzbudil
suma
,
kakor
da
si
lasti
oblast
nad
narodom
.
»
Nisem
poveljnik
,
brat
med
brati
in
sin
staroste
Svaruna
.
«
»
Iztok
?
«
je
povzela
Alanka
in
se
začudila
.
»
Brat
Ljubinice
?
«
»
Brat
Ljubiničin
.
Ti
veš
zanjo
?
Povej
,
kam
je
odjezdil
Tunjuš
z
njo
,
da
mu
jo
iztrgamo
in
vrnemo
očetu
.
«
»
Razodenem
ti
skrivnost
,
prisegam
na
Atilovo
krsto
,
skrivnost
,
ki
je
ne
zveš
od
nobenega
Huna
.
Toda
zanjo
me
nagradiš
.
«
»
Pozabljaš
,
da
si
sužnja
Slovenov
.
Ne
govori
prešerno
.
«
»
Doklèr
živi
moj
orel
,
junak
junakov
,
in
on
živi
,
nisi
ga
srečal
v
boju
in
nisi
ga
našel
med
mrliči
,
dotlej
sme
govoriti
Alanka
prešerno
.
Zasužnji
me
,
suni
mi
meč
v
prsi
!
Mar
se
bojim
?
Bojte
se
Sloveni
!
Če
zarezgeta
na
pomoč
Tunjušev
Cerkon
,
se
dvigne
obrski
kakan
,
Varhuni
napno
tetive
,
Alani
zajašejo
konje
in
sam
Upravda
mu
pošlje
legije
,
izza
Mursijanskega
močvirja
pa
privro
vaši
poraženi
bratje
Anti
.
Ali
me
torej
zasužnjiš
ali
nagradiš
?
«
Iztok
je
pomislil
.
Ponosna
Alanka
mu
je
ugajala
.
Izpraševal
je
že
Hune
po
Ljubinici
,
po
Tunjušu
.
Rado
,
zdvojèn
in
pobesnel
,
jih
je
pretepal
z
jermeni
,
toda
nobeden
ni
izdal
skrivnosti
;
kakor
mutcem
so
bila
usta
ujetnikov
.
Še
vzdihnil
ni
nihče
pod
udarci
.
Zato
mu
je
bila
Alanka
edini
kažipot
do
Ljubinice
.
»
Povedal
sem
ti
,
da
sem
brat
med
brati
.
Če
sklenejo
veljaki
,
te
nagradim
za
skrivnost
.
«
Iztok
je
odšel
pred
šotor
.
Pred
njim
so
se
nabrali
veljaki
in
starešine
.
Svarunič
jim
je
razodel
zahtevo
Alanke
.
Spočetka
je
zamrmrala
nejevoljna
gruča
.
Ali
končni
ukrep
je
bil
,
da
so
zaupali
Iztoku
vso
oblast
.
Vrnil
se
je
v
šotor
.
»
Govori
o
Ljubinici
!
Pripoveduj
o
Tunjušu
in
zahtevaj
nagrade
!
«
»
Prisezi
na
bogove
in
na
ognjišče
očetno
,
da
me
ne
prevariš
.
Prisegla
sem
ti
tudi
jaz
!
«
»
Prisežem
!
«
»
Za
skrivnost
,
ki
ti
jo
povem
o
Ljubinici
in
Tunjušu
,
zahtevam
svobodo
:
dal
mi
boš
dva
konja
,
enega
za
ježo
,
enega
za
tovor
,
in
me
odpustil
,
da
pojdem
,
kamor
bom
hotela
.
Storiš
to
?
«
»
Prisegel
sem
!
«
»
Sedi
in
poslušaj
.
Tvoja
sestra
je
ovražila
mojega
orla
,
zaljubil
jo
je
in
jo
otel
.
Še
tisto
noč
so
pa
prišli
sli
iz
Bizanca
,
da
mora
Tunjuš
do
Upravde
.
Šel
je
.
Ljubinica
je
jokala
,
kakor
joka
grlica
v
dobravi
.
Pekle
so
me
solzé
te
mehke
ovčice
in
jaz
sem
ji
pomogla
,
da
je
zbežala
.
Zakaj
od
žalosti
bi
ji
bile
iztekle
oči
in
zvénila
bi
bila
kakor
utrgani
jaglec
.
Sedaj
veš
vse
.
Ali
je
dosegla
svoj
rod
,
ne
vem
.
Šla
je
svobodna
od
tod
in
izvolila
rajši
smrt
sredi
stepe
kakor
življenje
ob
Tunjušu
.
In
tako
volim
jaz
sedaj
svobodo
in
tudi
smrt
sredi
planjave
rajši
kakor
sužnost
!
«
»
Kam
je
krenila
,
na
jug
ali
na
sever
?
Povej
!
Ti
si
jo
zavedla
,
ker
ji
ni
znana
pot
!
Šla
je
v
smrt
!
«
»
Šla
je
v
svobodo
!
Želela
jo
je
in
jaz
sem
ji
jo
dala
.
Daj
jo
tudi
ti
meni
!
«
»
Tudi
ti
pojdeš
v
smrt
,
če
prideš
v
stepo
!
Hodi
z
nami
!
Obljubim
ti
svobodo
!
«
»
Tunjuš
je
Ljubinici
ponujal
ta
šotor
,
pa
ga
ni
marala
.
Ne
maram
jaz
svobode
v
Slovenih
.
«
»
Tunjuš
se
bo
maščeval
nad
teboj
!
«
»
Ne
bo
se
.
Prišel
je
godec
in
velik
kozelnik
našega
rodu
.
Očaral
je
skrivnostni
napoj
,
katerega
dam
Tunjušu
,
če
se
snideva
.
Omami
ga
in
mu
zabriše
spomin
na
Slovenko
,
o
,
in
moj
orel
objame
mene
,
svojo
Alanko
!
«
Iztok
se
je
naglo
domislil
Radovana
.
Pretkani
očka
!
Resnično
je
tvegal
glavo
in
prišel
v
Tunjuševo
gnezdo
.
»
In
kje
je
sedaj
tisti
kozelnik
?
Ali
je
padel
v
boju
?
«
»
Ni
padel
!
Zakaj
včeraj
je
odjezdil
od
nas
obdarovan
in
čaščen
od
naših
ljudi
!
«
Išče
jo
dalje
,
se
je
razvesélil
Iztok
.
»
In
Tunjuša
še
ni
iz
Bizanca
?
«
Alanka
je
pomolčala
za
hip
.
»
Dà
,
tudi
to
sem
prisegla
,
da
ti
povem
.
Ni
ga
še
.
Pojdi
in
pripravi
mi
konja
.
«
Hitro
so
privedli
dva
izborna
hunska
konja
.
Na
enega
so
natovorili
hrane
in
nekaj
dragocenosti
,
drugi
je
čakal
osedlan
pred
šotorom
.
Alanka
je
prišla
iz
šotora
,
preoblečena
v
hunskega
fantiča
,
z
rdečo
čepko
na
glavi
.
Ženske
so
zagnale
jok
,
zasužnjeni
hunski
vojščaki
so
se
valjali
po
tleh
in
tulili
,
Alanka
je
zamahnila
z
roko
proti
njim
in
rekla
:
»
Ne
jokajte
,
otroci
!
On
živi
!
«
Nato
je
prhnila
kakor
ptica
v
sedlo
,
konja
sta
zarezgetala
,
nežna
roka
je
krepko
nategnila
povodce
,
krasni
deček
je
splaval
po
soteski
in
izginil
.
Ko
je
na
véčer
ob
ognjih
divjal
raj
vinjenih
Slovenov
,
je
Iztok
sklical
veljake
in
starešine
v
vojni
posvèt
.
Treba
se
je
bilo
hitro
odločiti
,
ali
se
vrnejo
domov
,
ali
sklenejo
pohod
po
Meziji
vsaj
do
Hema
.
Ker
so
bili
vsi
od
zmage
pijani
,
so
sklenili
soglasno
,
da
udarijo
v
déžel
Upravde
in
se
poplačajo
vsaj
nekoliko
za
Hilbudijeve
udarce
.
Iztok
in
Rado
sta
se
veselila
tega
navdušenja
.
Rado
je
koprnel
po
boju
,
da
bi
sprostil
srčno
bolečino
in
žalost
za
Ljubinico
okopal
v
krvi
.
Upal
je
tudi
,
da
jo
dobi
v
kakem
selu
kot
deklo
,
siroto
,
zasužnjeno
od
bizantinskih
naselnikov
.
Te
nade
Iztok
ni
imel
.
Edini
žarek
upanja
mu
je
bil
Radovan
.
Ta
lahko
potuje
svobodno
,
ukani
kot
godec
kogar
koli
.
Gotovo
je
tudi
dodobra
zvedel
od
Alanke
,
kam
je
krenila
Ljubinica
.
In
obrnila
se
je
za
trdno
proti
jugu
.
Sicer
bi
bili
godca
srečali
,
ko
so
šli
nad
Hune
.
Če
je
še
živa
,
če
ni
zapadla
kot
plen
divji
zveri
,
jo
izsledi
Radovan
,
ki
pozna
vsa
pota
,
vsa
sela
,
vso
pokrajino
.
Toda
za
pohod
je
bil
Iztok
takisto
navdušen
.
Prepričan
je
bil
,
da
na
hujši
odpor
ne
naleti
nikjer
.
Ponosen
je
bil
,
da
je
strl
Hune
,
izborne
vojake
,
dasi
so
mu
konjico
skoraj
zdesetinili
.
Ali
te
vrzeli
je
lahko
nadomestil
s
hunskimi
konji
in
z
mladci
,
ki
so
drage
volje
oblekli
oklepe
padlih
Slovenov
.
Po
vojnem
svetu
je
poprosil
veljake
,
naj
prigovarjajo
borcem
na
počitek
.
Razvrstil
je
tudi
straže
ob
vhodu
in
po
grebenih
holmov
.
Kljub
vabljenju
starešin
se
tolpa
ni
pomirila
.
Celo
modre
veljake
je
potegnil
s
seboj
val
slave
in
noč
je
ginila
brez
pokoja
.
Iztok
in
Rado
sta
sama
ždela
ob
svitu
majhnega
ognja
.
Ležala
sta
vznak
na
zemlji
,
brez
besede
,
brez
spanca
na
trudnih
očeh
.
Nad
njima
se
je
bočilo
zvezdnato
nebo
,
po
dolini
se
je
razlegal
krik
in
hrup
,
njune
misli
so
tiho
in
hrepeneče
iskale
Irene
in
Ljubinice
.
V
jutro
so
plen
natovorili
na
konje
in
sužnje
vzporedili
v
sredo
.
Nato
so
nasekali
velikanske
grmade
,
položili
nanje
trupla
mrtvih
Slovenov
in
jih
zažgali
.
Ob
grmadah
so
stali
oboroženi
bojevniki
in
izlivali
in
metali
obete
bogovom
.
Ko
so
grmade
pojemale
,
se
je
dvignila
vsa
vojska
iz
soteske
.
Ranjeni
so
gnali
plen
in
ujete
Hune
k
Donavi
,
da
bi
jih
takoj
odvedli
v
gradišče
.
Vojska
pa
je
krenila
na
jugozapad
.
Že
drugi
dan
je
napadel
ta
hudournik
majhno
selo
.
Pogazil
je
vse
,
kar
se
mu
je
uprlo
,
oropal
vsako
kočo
,
zajel
govedo
in
ovcé
,
povezal
s
konopci
ujetnike
in
se
drevil
dalje
,
ko
je
zapalil
selišče
.
Groza
je
hodila
pred
njim
,
jok
jih
je
spremljal
,
za
njimi
se
je
valil
dim
iz
selišč
in
jate
vranov
so
krakajoč
sledile
vojsko
Slovenov
,
ki
se
je
krvavo
maščevala
za
bele
kosti
svojih
bratov
,
padlih
pod
Hilbudijevim
mečem
.
Kar
je
Alanka
povedala
Iztoku
o
Ljubinici
,
se
je
bilo
resnično
zgodilo
.
Ljubinica
je
izginila
iz
hunskega
taborišča
.
Pomagala
ji
je
Alanka
.
Ko
se
je
bila
ugrabljena
Ljubinica
prebudila
v
jutro
iz
nezavestne
omotice
,
se
je
dvignila
na
ležišču
in
motrila
s
široko
razprtimi
očmi
blešč
Tunjuševega
šotora
.
Vse
neznano
,
vse
tuje
in
krog
in
krog
mir
in
tihota
.
Iz
zaves
,
kjer
je
žarelo
zlato
,
je
sopel
čuden
,
neznan
vonj
,
ki
ji
je
obdajal
sencè
kakor
z
dehtečimi
sanjami
.
Zamižala
je
,
si
pomela
oči
in
se
vnovič
ozrla
po
šotoru
.
Nad
njeno
glavo
ji
je
viselo
drago
orožje
,
kakršnega
ni
videla
pri
Slovenih
.
Obšlo
jo
je
še
samo
za
hip
,
kakor
bi
sanjala
,
nato
jo
je
stresla
groza
.
Izmed
orožja
,
izpod
lepe
čepke
se
ji
je
zazdelo
,
da
je
režal
vanjo
široki
Tunjušev
obraz
.
Sanje
so
ginile
,
grozna
resnica
ji
je
stisnila
nedrje
,
ob
ledjih
je
še
čutila
trdo
,
široko
dlan
,
ki
jo
je
prižemala
k
sebi
.
Kolena
so
vztrepetala
,
stisnila
se
je
v
gubé
,
zakrila
obraz
in
zaplakala
.
Tedaj
se
je
hitro
odgrnila
zavesa
,
sam
Balambak
je
klečal
v
šotoru
pred
njo
in
jo
ogovoril
:
»
Ne
jokaj
,
kraljica
!
«
Ljubinica
je
odmaknila
roke
in
se
ozrla
s
plahim
pogledom
na
Balambaka
.
Njegov
hunski
obraz
,
zaviti
čop
las
in
počrnela
polt
so
vplivali
nanjo
z
grozo
.
Sključila
se
je
še
tesneje
na
preprogi
,
zakrila
obraz
in
zaihtela
vnovič
glasneje
in
bolestno
,
kakor
bi
umirala
nežna
žrtev
pod
pestjo
divjakovo
.
Balambak
je
klečal
in
zgibal
glavo
k
tlom
in
ponavljal
:
»
Ne
jokaj
,
kraljica
!
«
Toda
Ljubinica
ga
ni
slišala
;
solzé
so
vrele
,
glas
je
drhtel
in
trepetal
v
brezmejni
bolesti
,
umiral
in
gasnil
,
tiho
ječanje
je
kipelo
izpod
dolgih
pramenov
razpuščenih
las
,
ki
so
se
ji
usuli
krog
in
krog
čez
lice
,
preko
ramen
in
prsi
kakor
žalostne
veje
vrbe
žalujke
.
Balambak
je
zdvojil
,
se
dotaknil
s
čelom
zemlje
in
odšel
.
Poklical
je
Alanko
.
»
Pojdi
,
naša
ljubezen
,
in
potolaži
Slovenko
,
ki
je
ovražila
tvojega
gospoda
!
Utopi
se
v
solzàh
in
Balambak
izgubi
glavo
.
Pojdi
in
usmili
se
starega
hlapca
,
ki
te
ljubi
!
«
Sredi
lepega
Alankinega
čela
sta
se
globoko
začrtali
dve
gubi
gneva
in
zavisti
.
Kakor
smrt
grenko
ljubosumje
ji
je
stisnilo
ustnici
,
pod
temno
,
kakor
žamet
mehko
poltjo
se
je
pojavljala
zelenkasta
bledica
kakor
odsev
žolča
,
ki
je
kipel
v
njenem
telesu
.
Ko
je
namreč
Tunjuš
odjezdil
v
deželo
Slovenov
,
da
bi
otel
Ljubinico
,
se
je
naravnala
Alanka
takoj
tisti
večer
do
čarodejke
Volge
.
Pest
suhih
zlatnikov
je
usula
starki
pred
noge
in
ji
razodela
bridkost
.
Žolti
,
bradavičasti
obraz
stare
vražarice
se
je
ob
blesku
zlatov
razjasnil
.
Zato
je
nesla
Alanka
od
nje
majhno
,
trebušasto
steklenico
;
to
je
skrivala
odtlej
na
nedrjih
in
grela
z
neugasnim
ognjem
svojega
srca
zeleni
strup
,
ki
je
polnil
posodico
.
Zaklela
se
je
na
duhá
kneza
Sangibana
,
da
umori
Slovenko
in
maščuje
svojo
užaljeno
ljubezen
.
Skrbelo
jo
je
edino
,
kako
priti
do
Ljubinice
,
katero
bo
čuval
noč
in
dan
Tunjuš
ali
Balambak
.
Zato
ji
je
zaplalo
srce
,
ko
je
prišel
ponjo
Balambak
in
jo
sam
prosil
,
naj
gre
v
šotor
tolažit
Slovenko
.
Alanka
je
pritisnila
desnico
na
razburjene
prsi
,
kjer
je
začutila
trdo
,
okroglo
posodico
.
Kakor
ogenj
vroča
kri
ji
je
za
trenutek
oledenela
,
a
takoj
je
spet
zavrelo
v
njej
s
tako
silo
,
da
se
ji
je
zameglilo
pred
očmi
,
da
je
izginil
Balambak
,
izginilo
šotorišče
,
izginil
svet
in
je
ostala
sama
s
svojim
namenom
,
z
mrtvo
Slovenko
.
Toda
takoj
se
je
zdramila
in
odšla
z
Balambakom
proti
Tunjuševemu
šotoru
.
Črne
oči
so
ji
še
bolj
potemnele
,
kakor
noč
maščevanja
.
Iz
njih
je
švigal
ogenj
,
preteče
strele
v
viharni
temi
.
Pred
šotorom
jo
je
Balambak
vnovič
zaprosil
:
»
Alanka
,
ljubezen
našega
rodu
,
otmi
jo
smrti
,
da
ne
umrem
jaz
in
z
menoj
mnogo
zvestih
molojcev
.
Zakaj
dobro
poznaš
svojega
orla
,
kadar
se
hoče
do
sita
napiti
krvi
.
«
Alanka
ni
čula
vseh
besed
.
Strast
ji
je
glušila
posluh
.
Ali
kakor
bobneč
udarec
v
sredo
njenega
sklepa
so
zvenele
besede
Balambakove
:
otmi
jo
smrti
,
da
živim
jaz
.
Čutila
je
,
da
se
nekaj
ruši
in
trga
,
desnica
se
ji
je
stresla
,
ko
se
je
dotaknila
strupa
,
skritega
v
nedrjih
.
»
Če
umre
?
Če
ji
zavdam
?
Moj
orel
se
napije
krvi
–
tudi
moje
.
Sumil
bo
.
Nabode
me
na
kolec
.
On
,
moj
orel
!
«
Balambak
je
odtegnil
zaveso
,
tihi
mrak
je
objel
Alanko
.
Na
preprogi
,
kjer
je
vasovala
tolikrat
ona
ob
Tunjušu
,
je
ihtela
v
onemoglem
joku
Ljubinica
.
Alanki
so
se
skrivili
tanki
prstki
kakor
kremplji
ujede
.
V
očeh
so
žareli
plameni
,
divja
sila
ji
je
vzbočila
ramena
,
vse
telo
se
je
nagnilo
proti
Ljubinici
,
da
bi
planila
nanjo
in
zasekala
v
njeno
belo
polt
nohte
,
jo
zgrabila
za
razpuščene
lase
,
jo
pahnila
iz
šotora
in
jo
pomendrala
v
blato
,
njo
,
ki
ji
je
izneverila
in
ovražila
njenega
orla
.
Tedaj
je
Ljubinica
začutila
njeno
bližino
in
dvignila
glavo
.
Skozi
stremene
las
so
se
ozrle
v
Alanko
plahe
,
objokane
oči
,
pobledelo
lice
,
prepojeno
z
bridkostjo
.
Ko
je
Slovenka
zagledala
žensko
,
je
dvignila
proseče
roke
:
»
Otmi
me
,
vrni
me
obupanemu
očetu
!
Nagradé
te
bogovi
!
«
Alanka
je
ukrotila
besni
val
hrepenenja
po
maščevanju
,
ko
je
videla
pred
seboj
nesrečno
,
zdvojeno
,
uničeno
deklico
.
Na
mišicah
krog
stisnjenih
ustnic
se
ji
je
zibala
slast
in
se
pasla
ob
trpljenju
tiste
,
kateri
je
zaprisegla
smrt
.
Sklonila
se
je
k
njej
in
jo
ogovorila
kakor
Balambak
.
»
Ne
jokaj
,
kraljica
!
Tvoj
ljubec
je
šel
v
Bizanc
.
Samevala
boš
!
«
»
V
Bizanc
?
Tunjuš
?
O
,
o
,
usmiljenje
–
otmi
me
iz
njegove
roke
,
sicer
se
umorim
,
preden
se
vrne
.
«
Ob
tem
se
je
napojila
duša
Alanke
z
novo
slastjo
.
»
Ha
,
njegova
ljubica
ga
sovraži
,
zaničuje
.
Ha
,
prekletstvo
bogov
,
ker
je
pahnil
od
sebe
mene
,
ki
ga
edina
ljubim
!
O
bogovi
,
kako
ste
mi
dobri
in
pravični
!
«
Nenadoma
se
je
polegel
v
Alanki
najhujši
vihar
,
ost
,
naperjena
v
Ljubinico
,
je
otopela
,
želo
je
izgubilo
strup
!
»
Kaj
govoriš
?
Velikega
kneza
Tunjuša
,
sina
Atile
,
peháš
od
sebe
?
«
»
Proč
z
njim
,
proč
od
mene
!
Daj
mi
strupa
!
Morana
,
pridi
,
samo
proč
od
njega
,
razbojnika
!
Besi
na
njegovo
pot
,
pogibel
,
koder
hodi
!
«
Kakor
bliski
so
se
snovale
Alanki
misli
.
Pozabila
je
na
strup
v
nedrjih
,
pozabila
na
edini
smoter
,
zakaj
dvigali
so
se
novi
načrti
pred
njo
.
Sedla
je
k
Ljubinici
.
»
Ti
me
ne
poznaš
.
Jaz
sem
Alanka
,
kraljica
Hunov
,
žena
tistega
,
katerega
je
zastrupila
tvoja
ljubezen
.
«
Ljubinica
se
je
preplašena
umaknila
s
preproge
,
prekrižala
roké
in
se
ji
priklonila
.
»
Kraljica
,
naj
bodo
bogovi
s
teboj
,
vladaj
z
njim
,
ker
on
je
velik
in
mogočen
.
Toda
moje
srce
ga
sovraži
.
«
Alanka
je
vsesala
pogled
v
bledo
lice
Ljubinice
.
Po
glavi
so
ji
begale
misli
,
dvigali
so
se
načrti
,
zoreli
sklepi
:
»
Maščevanje
njej
in
njemu
.
«
Po
dolgem
molku
je
izpregovorila
:
»
Alanka
te
otme
!
«
Ljubinica
se
ji
je
zgrudila
k
nogàm
in
ji
objela
kolena
.
Preteklo
je
nekaj
dni
.
Na
noč
se
je
zmeglilo
.
Težka
koprena
je
legla
na
ráven
v
Podonavju
.
Tanek
dež
se
je
cedil
iz
nje
.
Tedaj
je
završalo
po
šotoru
:
»
Rop
,
rop
,
rop
!
«
Pastirji
so
pribežali
povedat
,
da
so
Varhuni
napadli
čredo
in
da
jo
ženejo
s
seboj
.
Kakor
bi
trenil
,
se
je
izpraznilo
šotorišče
.
Balambak
je
drl
za
Varhuni
.
»
Sedaj
!
«
To
je
bil
sklep
Alanke
:
»
Ljubinica
na
beg
,
v
meglo
,
v
smrt
!
In
jaz
sem
čista
pred
njim
!
Moje
srce
se
pa
napase
ob
njegovi
bridkosti
!
«
Črna
noč
je
zavila
šotorišče
Hunov
v
neprozorno
temo
,
iz
katere
je
žarelo
le
še
nekaj
drobnih
ognjev
s
krvavordečimi
očmi
.
Tedaj
sta
izza
Tunjuševega
šotora
hušknili
dve
temni
senci
in
šli
neslišno
iz
tabora
v
dolino
,
kjer
se
je
še
paslo
nekaj
konj
.
Kakor
dva
dečka
sta
bili
senci
–
Alanka
in
Ljubinica
.
V
usnjati
cajnici
je
nosila
Ljubinica
nekaj
brašna
.
Srce
je
viharno
plulo
obema
,
da
je
vztrepetavalo
na
nedrjih
belo
pražnje
.
Ko
sta
dosegli
konje
,
je
zaklicala
Alanka
svojo
kobilico
po
imenu
.
Šepetaje
je
izgovorila
njeno
ime
.
Kobilica
je
rahlo
zarezgetala
in
pritekla
h
gospodarici
,
grebla
s
kopitom
pred
njo
in
uklanjala
vzbočeni
vrat
.
Alanka
je
pošepetala
nato
Ljubinici
ime
drugega
konja
.
Pogumno
je
šla
med
čredo
,
ponovila
nekajkrat
ime
in
velik
,
slok
dirkač
je
oprezno
dvignil
glavo
ter
se
približal
Slovenki
.
Segla
je
v
cajnico
in
mu
ponudila
pest
dateljnov
.
Konj
je
zadovoljno
pokimal
in
zmlel
slaščico
.
Hitro
sta
pritrdili
sedli
,
uravnali
brzdi
ter
zajezdili
.
Počasi
,
tiho
,
korakoma
sta
jahali
po
mehki
travi
,
da
bi
ne
zbudili
straže
v
taborišču
.
Ko
se
je
razprostrla
pred
njima
stepa
,
ko
so
ginili
temni
obrisi
gorá
,
je
Alanka
pognala
.
Namočena
zemlja
je
zacmokala
pod
kopiti
,
konja
sta
zletela
kakor
senci
dveh
oblačkov
,
kadar
ploveta
jadrno
pred
mesecem
.
Alanka
je
nagibala
čedalje
bolj
na
levo
,
doklèr
nista
obkrožili
hriba
in
se
jima
je
razprostrla
temna
,
nepregledna
raván
,
ki
je
komaj
mračno
sivela
v
oblačni
noči
.
Ko
se
ji
je
zdelo
,
da
je
zadostno
označila
smer
,
je
ustavila
kobilico
.
»
Jezdi
dalje
!
Do
jutra
boš
pri
Donavi
.
Če
ne
dobiš
broda
,
poženi
konja
v
valove
.
Preplava
!
«
Ljubinica
se
je
približala
Alanki
,
da
so
se
dotaknili
stremeni
in
zažvenknili
.
»
Bogovi
te
nagradé
!
«
Pogledala
ji
je
v
lice
in
zdelo
se
ji
je
,
da
v
črni
noči
gledata
izpod
čepke
nanjo
dva
žareča
oglja
kakor
oči
volkodlaka
.
Spreletelo
jo
je
do
mozga
.
»
Pomni
,
da
si
prisegla
!
Če
me
izdaš
,
smrt
tvojemu
rodu
!
«
Alanka
je
zasukala
kobilico
in
zdirjala
nazaj
.
Tudi
Ljubiničin
konj
se
je
zaobrnil
,
da
ga
je
iztežka
vzdržala
in
obrnila
v
nasprotno
smer
.
Ko
se
je
Alanka
oddaljila
,
je
ustavila
kobilico
,
zloben
smeh
ji
je
udaril
skozi
stisnjene
ustnice
,
da
se
je
prestrašila
in
pritisnila
roko
na
usta
.
»
Le
dobro
goni
,
vrabuljica
razplakana
!
Po
tej
poti
ne
prideš
nikdar
do
Donave
!
Ne
boš
ti
kraljica
Hunov
,
ljubica
boš
kakega
klatečega
se
Obra
v
Meziji
ali
pa
revna
večerja
volkovom
izpod
Hema
!
Srečno
pot
!
«
Alanko
je
vnovič
posilil
smeh
,
da
je
zastrla
usta
s
periščem
in
se
pritajeno
hihitala
v
dlan
.
Previdno
je
prijezdila
domov
in
se
spravila
v
svoj
šotorček
.
Oblečena
je
legla
na
volčjo
kožo
.
Ljubosumno
srce
se
ji
je
nasičalo
ob
maščevanju
.
Ko
je
bila
Ljubinica
sredi
stepe
in
sredi
noči
sama
,
se
ni
naselila
bojazen
v
njene
prsi
.
Odkar
je
bila
ugrabljena
z
očetove
njive
,
še
niso
občutile
njene
prsi
diha
svobode
.
Sedaj
šele
,
ko
se
je
vrnila
tudi
Alanka
,
ko
so
ji
drobne
kaplje
dežjà
polzele
po
razgretem
licu
,
ko
je
čutila
na
prsih
hladni
dih
stepe
,
sedaj
je
prvič
dihala
zopet
svobodo
.
Njene
mehke
pa
krepke
roké
so
krčevito
napenjale
povodce
,
da
je
konj
veselo
prhal
in
letel
v
noč
,
kakor
bi
nosil
mladega
Huna
.
Pozabila
je
volkodlakov
,
ni
se
menila
za
Šetka
,
besom
samim
bi
bila
kljubovala
,
toliko
moči
in
samozavesti
je
lilo
v
njene
žile
hrepenenje
po
rešitvi
.
Zibala
se
je
v
sedlu
lagodno
kakor
ptička
,
ki
se
poigrava
v
zraku
.
Polagoma
so
se
ji
približale
sanje
,
izpod
čepke
so
ji
lezli
lasje
in
se
ji
v
mokrih
vlaknih
usuli
na
tilnik
,
po
plečih
in
po
ramenih
.
Dež
se
je
zdržema
cedil
iz
nizke
megle
,
obleka
se
je
pojila
z
mokroto
.
Njenemu
razgretemu
telesu
pa
je
ugajal
hlad
,
dramil
jo
je
in
čedalje
krepkeje
je
napenjala
brzde
,
da
je
konj
plaval
v
divjih
skokih
po
mokri
travi
.
Nekajkrat
ga
je
ustavila
in
prisluškala
,
če
se
ne
oglaša
topotanje
za
njo
.
Tiho
kakor
v
grobu
.
Ni
se
oglasil
volk
,
ni
zakrulil
merjasec
,
ni
zalajal
lisjak
.
Njen
pogum
je
bil
velik
.
Zazdelo
se
ji
je
,
da
jezdi
znano
pot
od
očetovih
čred
proti
gradišču
.
Napolnile
so
jo
ponosne
misli
.
Prijezdila
bo
mokra
in
trudna
po
brežcu
v
gradišče
.
Svarun
bo
zajokal
od
radosti
.
Tudi
Iztok
–
in
Rado
sta
se
mordà
že
vrnila
z
vojske
in
ona
bo
ponosno
sedla
junakinja
med
junake
.
In
vsi
starešine
in
mladci
bodo
dvignili
kopja
in
sekire
ter
kričali
:
»
Maščujmo
se
,
maščujmo
!
Nad
Hune
!
«
In
mladenke
si
spleto
in
pomazilijo
lasé
,
pod
lipo
bo
zadišalo
po
daritvi
,
o
,
vse
ljudstvo
bo
slavilo
njo
,
vrlo
hčer
Svarunovo
.
Podražila
bo
Rada
z
drugim
ljubimcem
,
glavarjem
Hunov
,
toda
bral
bo
laž
v
njenih
očeh
.
Čimdalje
bolj
se
je
razplamenevala
njena
domišljija
.
Pozabila
je
,
da
beži
iz
tabora
Hunov
,
iz
krempljev
Tunjuša
.
Pred
njo
je
trepetal
kakor
varna
lučka
edini
cilj
sreče
,
smoter
njene
poti
.
Za
njo
je
bežala
stepa
in
siva
raván
je
rasla
brez
konca
pred
njo
iz
sive
temè
izpod
meglenega
obroča
,
ki
je
v
ozkem
obzorju
slonel
na
zemlji
.
Kakor
bi
dirjal
konj
na
istem
mestu
in
se
ne
premikal
.
Le
kadar
je
švignil
mimo
nje
temen
grm
,
kadar
se
je
bledo
posvetila
kaluža
,
tedaj
se
je
prepričala
,
da
beži
dalje
,
dalje
.
Proti
jutru
je
ponehalo
deževati
.
Po
okolici
se
je
razlila
medla
luč
.
Njene
sanje
so
se
zničile
.
Strmela
je
med
konjevimi
uhlji
v
daljavo
in
iskala
veletoka
.
Žal
,
njeni
pogledi
niso
mogli
predreti
megle
,
ki
se
je
ponižala
do
tal
in
stala
nepremično
pred
njo
,
kakor
bi
jezdila
v
valove
morja
.
Ali
ti
valovi
so
se
pred
njo
odmikali
,
se
tiščali
vedno
zemlje
,
se
prevalili
tu
in
tam
leno
kakor
nerodna
kopa
in
ji
na
ozkem
obzorju
vnovič
zastrli
razgled
.
Ljubinico
je
pretresla
hipna
groza
.
»
Če
sem
zašla
.
O
Devana
,
o
Svetovit
!
«
Ozrla
se
je
naokrog
.
»
Da
bi
videla
zvezde
!
Da
bi
se
dvignilo
sonce
!
In
sedaj
ne
vem
,
kje
je
jutro
,
ne
vem
,
kje
je
polnoč
.
«
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
na
levo
megla
gostejša
,
da
se
vali
navzdol
in
se
plazi
v
premi
črti
.
»
Tam
je
Donava
.
Po
veletoku
gredo
valovi
megle
.
«
Krenila
je
s
konjem
bolj
na
levo
,
gnala
ga
v
strogem
diru
proti
megli
.
Toda
veletoka
ni
bilo
.
Obzorje
je
bežalo
pred
njo
,
brez
konca
je
bila
raván
,
samotna
,
mokra
in
žalostna
.
»
Do
jutra
boš
pri
Donavi
,
«
je
rekla
Alanka
.
Domislila
se
je
njenih
besedi
in
zaeno
so
se
pojavile
pred
njo
tiste
strašne
oči
,
tista
dva
žareča
oglja
kakor
volkodlak
iz
temè
.
Premočeno
telo
se
je
streslo
,
okrog
srca
jo
je
zazeblo
.
Trepetajoče
ustnice
so
šepetale
velike
obete
bogovom
in
klicale
Devano
na
pomoč
.
Začutila
je
tudi
,
da
so
ji
roké
trudne
,
da
se
loteva
vseh
udov
topa
izmučenost
.
Tedaj
jo
je
neprijetno
zazeblo
po
vratu
,
ob
sencéh
,
kjer
so
viseli
v
težkih
prédencih
razpuščeni
,
mokri
lasje
.
Danilo
se
je
čimdalje
bolj
.
Pred
njo
so
iz
trave
sfrfotavale
ptice
.
Vselej
se
je
zdrznila
,
zagomezelo
ji
je
po
mozgu
.
Na
ušesa
ji
je
udaril
zdaj
pa
zdaj
čuden
glas
–
kakor
neznane
zveri
.
Prisluškala
je
.
Kakor
konjski
skoki
!
»
Na
sledu
so
mi
!
O
bogovi
!
«
Stisnila
je
konja
,
nagnila
se
mu
na
vrat
in
vihrala
dalje
,
dalje
.
Topot
je
potihnil
,
zdelani
konj
se
je
ustavljal
,
a
zopet
topot
v
ušesih
.
Ustavila
se
je
,
da
bi
presodila
,
od
kod
prihajajo
udarci
kopit
.
Ali
tedaj
je
vse
umolknilo
.
Bilo
je
samo
njeno
srce
tako
glasno
,
da
ji
je
kovalo
v
žilah
po
sencéh
in
bobnelo
v
ušesih
.
Za
trenutek
se
je
umirila
in
se
skoraj
sramovala
sama
sebe
.
Kolikokrat
je
že
jezdila
ponoči
v
deželi
Slovenov
!
Kolikokrat
je
bila
sama
sredi
stepe
,
čemu
strah
?
Pogladila
je
konja
po
vratu
,
ga
klicala
po
imenu
,
mu
ponudila
dateljnov
in
ga
hvalila
,
da
je
izvrstno
dirjal
.
Ko
je
slišala
svoje
lastne
besede
,
ko
je
konj
hvaležno
hrzal
in
hrampljal
ob
dateljnovi
koščici
,
da
so
zvenčkale
brzde
,
se
je
umirila
in
groza
ji
ni
več
tako
silno
stiskala
srca
.
»
Čemu
se
bojim
?
Huni
preganjajo
tatove
,
ki
so
jim
ukradli
tega
izvrstnega
konja
.
Niso
se
še
vrnili
.
In
ko
se
vrnejo
,
ne
pogreše
me
takoj
.
Dotlej
bom
že
preko
veletoka
.
Samo
da
se
dvignejo
meglé
,
da
vzide
sonce
,
o
,
potem
bom
naglo
pri
Donavi
!
«
Konj
se
je
začel
upogibati
in
muliti
travo
.
Ljubinici
se
je
zasmilil
;
tudi
sama
je
občutila
lakoto
in
slabost
.
Razjahala
je
,
snela
konju
brzdo
iz
gobca
in
sedla
v
travo
.
Oddrgnila
je
od
sedla
cajnico
in
segla
vanjo
po
suhorju
in
prepečenem
mrzlem
mesu
.
Trda
skorja
je
zahrestljala
pod
njenimi
belimi
zobmi
in
slastno
je
ugriznila
v
kos
bravine
.
Ali
ni
še
použila
grižljaja
,
ko
se
je
razlegel
iz
megle
divji
,
zategel
klic
.
Jed
ji
je
padla
iz
rok
,
skočila
je
na
noge
,
se
zgrabila
za
sedlo
in
zajezdila
.
Krik
se
je
ponovil
,
proti
levi
se
je
gibalo
nekaj
v
travi
kakor
jezdec
.
Brez
razsodbe
,
gnana
od
strahu
pred
Huni
,
je
zapodila
konja
in
bežala
pred
krikom
,
ki
se
je
pojavil
na
stepi
.
Celo
uro
se
je
gnala
v
divjem
skoku
po
ravnini
.
Bežala
je
ravnina
,
v
meglo
so
ginili
grmiči
,
vstajali
so
novi
pred
njo
,
od
zadaj
pa
je
čula
še
vedno
krik
in
klopotanje
konj
.
Večkrat
se
ji
je
zdelo
,
da
je
zazrla
pred
seboj
dolg
pas
,
Donavo
,
in
vselej
je
trčila
s
povodci
po
konjskem
vratu
,
da
je
vrli
dirkač
še
bolj
stegnil
nogé
in
letel
kakor
strelica
.
Toda
vselej
se
je
megla
čudovito
prelila
in
pretočila
,
pas
vodne
gladine
je
izginil
in
zopet
sama
mrtva
,
brezkončna
raván
.
Čedalje
bolj
je
čutila
,
da
ji
popuščajo
moči
,
konj
je
ponehaval
in
se
spotikal
.
Segla
je
po
cajnici
,
da
bi
ga
izpodbodla
z
grižljajem
suhorja
,
ali
cajnice
ni
bilo
na
sedlu
.
Kjer
je
počivala
,
jo
je
v
naglici
pozabila
.
Bila
je
brez
brašna
.
Kakor
bi
ji
odrezal
zadnji
up
,
so
ji
onemogle
roke
,
konj
se
je
ustavil
in
šel
s
trudnim
korakom
počasi
dalje
.
Ljubinica
se
je
okrenila
v
sedlu
in
prisluškala
.
Nič
krika
,
nič
klopotanja
,
vse
mrtvo
,
vse
mirno
.
Slišala
je
samo
svoje
srce
,
ki
je
plulo
razburjeno
in
glasno
v
prsih
.
»
Morana
,
sedem
najlepših
kozličkov
tebi
,
ker
si
mi
prizanesla
!
«
Korakoma
je
jahala
dalje
.
Jutro
se
je
razžarilo
,
sončni
žarki
so
topili
megle
,
začele
so
vreti
,
se
kuhati
in
prelivati
.
Nenadoma
se
je
odprlo
pred
njo
,
kakor
bi
potegnil
težko
zaveso
od
okna
.
Ob
levi
je
zagledala
griče
,
ki
so
se
zoževali
v
sotesko
,
pred
njo
je
rasla
dolga
vrsta
visokega
bičja
.
»
Donava
!
«
se
je
razveselila
in
ni
pognala
konja
.
»
Naj
se
oddahne
!
Poženem
ga
v
valove
,
samo
da
sem
v
deželi
Slovenov
,
potem
sem
oteta
!
«
Polagoma
se
je
širilo
obzorje
,
megle
so
se
dvigale
v
višavo
,
izza
stepe
so
rasli
griči
,
za
njimi
temni
lesovi
in
visoke
goré
.
Zelenkasta
črta
bičja
in
trstja
se
je
bližala
.
Ljubinica
je
pokleknila
na
sedlo
,
da
bi
za
travo
uzrla
donavsko
gladino
.
Pa
je
bila
premajhna
.
Ozirala
se
je
pogosto
nazaj
po
preganjalcih
.
Nič
.
Razmišljala
je
o
kriku
in
o
jezdecu
,
ki
se
je
pojavil
na
ravni
.
»
Pastir
je
zganjal
čredo
!
Čemu
sem
bežala
?
Da
sem
pozabila
cajnico
!
Zaradi
krika
snetjavega
pastirja
!
Naj
dobijo
lisice
cajnico
,
preden
jo
zavoha
on
!
«
Glasno
se
je
pričela
jeziti
nase
in
na
pastirja
.
Potegnila
je
iz
sedla
ostro
bodalce
in
zaokrožila
z
njim
po
zraku
.
»
Enega
se
ne
ustrašim
!
Takole
in
na
tleh
bi
bil
!
«
Zavihtela
je
nož
,
kakor
bi
ga
sunila
sovražniku
v
prsi
in
ga
zopet
vtaknila
v
sedlo
.
Trstjè
se
ji
je
zopet
približalo
.
»
Globoka
struga
mora
biti
,
da
še
ne
vidim
vode
!
«
Vnovič
jo
je
zaskrbelo
in
pognala
je
konja
.
Kakor
bi
se
utopljencu
utrgala
vrv
,
za
katero
se
je
držal
z
velikim
upanjem
,
tako
se
je
zgodilo
Ljubinici
,
ko
je
prišla
do
bičja
.
Pred
njo
ni
bilo
Donave
.
V
precej
široki
,
suhi
strugi
so
stale
kaluže
,
pokrite
z
zeleno
,
gnusno
smetano
.
Hipoma
se
ji
je
zvrtelo
v
glavi
,
da
bi
bila
skoraj
omahnila
s
sedla
.
Vsa
moč
,
ki
jo
je
dvigalo
in
gojilo
edino
upanje
,
jo
je
zapustila
.
Begunke
se
je
polastila
zdvojenost
.
»
Morana
,
pridi
,
zakaj
izgubljena
sem
!
«
Nogé
so
se
ji
tresle
,
izmaknila
jih
je
iz
stremenov
in
trudna
,
uničena
je
zdrsnila
iz
sedla
v
travo
.
Legla
je
na
zemljo
,
pomislila
na
dom
,
na
očeta
,
na
brata
,
na
ljubljenega
,
telo
se
ji
je
streslo
,
grenkoba
ji
je
zalila
grlo
,
udrle
so
se
solzé
in
plakala
je
,
kakor
bi
se
zvijal
ubog
črviček
v
prahu
brez
nade
,
pohojen
in
boreč
se
s
smrtjo
.
Ni
se
ozrla
za
konjem
,
ki
je
ril
skozi
trstje
in
iskal
vode
v
zelenih
kalužah
.
Začela
se
je
kesati
,
da
je
zapustila
tabor
Hunov
.
Zakaj
je
tako
malo
zaupala
Iztoku
in
Radu
?
Saj
sta
vrla
vojščaka
,
vsi
Sloveni
jo
ljubijo
in
vsa
srenja
se
je
gotovo
že
dvignila
nad
Hune
,
da
bi
jo
otela
.
In
sedaj
bodo
prišli
,
nje
pa
ne
bo
,
umrla
bo
sredi
stepe
,
umrla
morda
v
gozdu
od
lakote
.
Glasno
je
zaihtela
,
z
lasmi
si
je
zakrila
lice
in
ga
pritisnila
na
vlažno
,
rosno
zemljo
.
Ko
se
je
izsolzila
,
se
ji
je
polagoma
vračal
mir
in
pogum
.
Trudna
omotica
se
ji
je
obesila
na
trepalnice
.
Vstala
je
,
toda
kolena
so
se
ji
šibila
,
sesedla
se
je
vnovič
,
si
dela
čepko
pod
glavo
,
si
pokrila
obraz
z
lasmi
in
zaspala
.
Čez
dolgo
se
je
stresla
in
prebudila
.
Sedla
je
,
razdelila
lasé
in
jih
odgrnila
z
obraza
.
Visoko
nad
njo
je
žarelo
sonce
.
Vsi
oblaki
so
se
razkadili
,
rosa
v
travi
se
je
posušila
.
Vroči
žarki
so
posušili
mokro
obleko
,
kri
ji
je
umiril
spanec
,
po
udih
je
začutila
novo
moč
,
srce
je
zajelo
zopet
iz
čaše
upanja
.
Ozrla
se
je
po
konju
.
Blizu
nje
se
je
mirno
pasel
.
Ko
ga
je
poklicala
,
je
prišel
k
njej
,
pripognil
glavo
in
pritisnil
k
njenemu
vratu
gorke
nozdrvi
.
Ljubinica
ga
je
objela
in
stisnila
njegovo
glavo
k
sebi
.
Potapljala
ga
je
po
zvestih
očeh
in
mu
govorila
:
»
Ti
edini
,
moje
upanje
!
Kajne
,
da
me
rešiš
?
Kako
ti
bom
stregla
v
gradišču
!
Kakor
goloba
te
bom
krmila
z
zlato
pšenico
!
«
Nato
je
vstala
.
Ker
jo
je
žgalo
v
ustnicah
,
je
šla
po
gazi
,
ki
jo
je
utrl
konj
skozi
loček
,
v
strugo
,
pokleknila
k
sivemu
tolmunčku
,
z
roko
posnela
zelena
predena
z
vode
in
se
napila
.
Potem
se
je
vrnila
,
obrzdala
konja
in
zajezdila
.
Kam
sedaj
?
Za
njo
planota
,
pred
njo
griči
in
lesovi
.
Kako
so
podobni
gozdom
Slovenov
!
Kaj
,
če
jo
je
Alanka
nalagala
,
ko
je
govorila
o
Donavi
?
Nič
se
ni
spominjala
,
ali
jo
je
Hun
nesel
prek
vodé
,
ko
jo
je
ugrabil
.
Morda
je
tabor
na
levem
bregu
?
Morda
je
blizu
gradišča
?
Sedela
je
na
konju
,
ki
je
nemirno
grebel
z
nogo
in
prosil
:
»
Poženi
!
Spočil
sem
se
!
«
Po
dolgem
razmišljanju
je
sklenila
,
da
pojezdi
proti
gozdom
.
Upala
je
,
da
tam
naleti
na
kakšno
tračansko
ali
alansko
selo
.
Lakota
jo
je
silila
,
da
poišče
ljudi
,
se
nasiti
in
poizve
,
kod
bi
do
Slovenov
.
»
In
če
me
zasužnjijo
?
Naj
me
!
Boljše
suženjstvo
kakor
življenje
pri
Tunjušu
.
Saj
pride
dan
,
ko
se
Sloveni
ulijo
po
rávni
in
tedaj
bom
oteta
.
«
Zasukala
je
konja
ob
strugi
in
jezdila
proti
gričem
.
Kmalu
je
bila
v
senci
starih
bukev
.
Na
tleh
je
bilo
nastlano
z
zrelim
žirom
.
Kakor
veverica
je
smuknila
s
konja
,
začela
luščiti
žir
ter
si
tešiti
glad
.
Domislila
si
je
,
kolikokrat
sta
z
Iztokom
pobirala
žir
po
gozdu
,
ko
sta
se
klatila
kot
otroka
za
ovcámi
.
Nabrala
si
ga
je
mnogo
in
ga
nasula
v
haljico
krog
pasu
,
ker
ni
imela
cajnice
.
Potem
je
sedla
zopet
na
konja
in
jezdeč
grizla
oljnata
jedrca
.
Popoldne
je
prišla
na
široko
ravnico
sredi
lesov
.
Slišala
je
mukanje
govedi
.
Kakor
iz
groba
ji
je
zadonel
ta
glas
,
ki
je
votlo
odmeval
po
gozdu
.
»
Pri
ljudeh
sem
.
«
Izdrla
je
bodalce
iz
sedla
in
ga
skrila
za
pas
.
Odmotala
je
konopec
in
otvezla
nanj
konja
ter
konec
privezala
za
bukev
.
Previdno
je
šla
iz
gozda
proti
kraju
,
kjer
se
je
glasilo
mukanje
.
Dim
se
je
dvigal
,
pri
ognju
je
videla
nekaj
otročajev
.
Pogumno
je
šla
proti
njim
.
Ko
so
jo
zagledali
ožgani
,
počrneli
,
goli
otroci
,
so
zbežali
in
kričeč
se
drevili
proti
gozdu
.
Ljubinici
je
zadišala
pečena
repa
.
Skokoma
je
bila
pri
žerjavici
in
pograbila
,
kar
je
mogla
,
nato
pa
bežala
naglo
h
konju
nazaj
.
Hitro
je
bila
v
sedlu
.
Ker
ni
imela
poguma
,
da
bi
šla
k
ljudem
,
je
odbežala
z
ukradeno
repo
skozi
gozd
v
nasprotno
smer
.
Do
večera
ni
srečala
nikogar
.
Tudi
za
njo
ni
prišel
nihčè
.
Zato
je
poiskala
pripravnega
mesta
,
da
bi
prenočila
.
Konja
je
spustila
na
pašo
,
sama
si
je
postlala
pod
drevesom
.
Za
večerjo
je
použila
pečeno
repo
in
žir
,
kar
ga
je
še
imela
.
Mirno
se
je
ulegla
hčerka
svobodne
narave
pod
drevo
na
mah
in
pričela
razmišljati
o
svoji
usodi
.
Ali
komaj
so
zamigljale
zvezde
,
pa
so
se
oglasili
divji
glasovi
.
Konj
na
zelenici
je
nemirno
zahrzal
.
Ljubinica
se
je
hitro
dvignila
in
prisluškala
.
Po
gozdu
se
je
čulo
šumenje
v
listju
.
Vnovič
zatulijo
lačni
glasovi
.
»
Volcjé
!
«
je
kriknila
na
glas
.
Poskočila
je
ob
deblu
,
da
je
zasegla
prvo
vejo
,
poprijela
se
hrasta
s
koleni
in
splezala
na
drevo
.
Tuljenje
se
je
oglasilo
v
njeni
bližini
,
konj
je
zaduhal
nevarnost
in
pribežal
prhajoč
po
zelenici
.
Po
vsem
lesu
se
je
razleglo
vnovič
,
šum
se
je
bližal
,
tolpa
gladnih
volkov
je
zavohala
konja
.
Planili
so
vsi
iz
gozda
.
Ljubinica
je
slišala
klopot
in
rezgetanje
bežečega
konja
,
kri
se
ji
je
strdila
.
»
Bogovi
,
otmite
,
bogovi
silni
,
pomagajte
!
«
Razlegalo
se
je
cviljenje
,
ravs
in
renčanje
zverjadi
.
Volkovi
so
že
dohiteli
konja
in
ga
napadli
.
Ljubinica
se
je
tesno
oklenila
hrastovega
debla
in
jokala
v
bridkem
spoznanju
,
da
gine
pod
zobmi
volkov
njen
edini
varuh
in
rešitelj
.
Razločila
je
še
dobro
,
kako
se
je
valilo
nekaj
po
tleh
,
kako
je
zacvilil
volk
,
nato
tiho
,
le
goltanje
in
renčanje
in
spopadanje
za
kose
mesa
je
dramilo
noč
.
Ljubinica
je
na
hrastu
čakala
zore
.
Roke
je
imela
oklenjene
krog
debla
,
glavo
zakrito
z
dolgimi
lasmi
,
tako
je
prenočevala
kakor
preganjana
ptička
,
ki
vtakne
glavico
pod
peruti
.
V
jutro
je
splezala
z
drevesa
.
Kakor
kaplja
sredi
morjá
,
kakor
peščeno
zrno
sredi
puščave
,
kakor
žužek
na
stepi
,
tako
je
stala
sirotka
uničena
,
vsega
oropana
sredi
gozda
.
Edino
bodalce
ji
je
ostalo
za
pasom
.
In
tega
se
je
veselila
.
Sklenila
je
,
da
se
napoti
brez
smotra
dalje
in
poišče
selo
,
kjer
se
ponudi
za
sužnjo
,
da
si
otme
življenje
.
Odšla
je
po
gozdu
,
trgajoč
jagode
,
pobirajoč
želod
in
žir
ter
brez
smeri
tavala
kakor
zablodelo
jagnje
.
Pogosto
je
sedala
na
tla
,
roké
in
nogé
so
ji
krvavele
od
trnja
,
obleka
se
je
bila
raztrgala
.
Ko
se
je
odpočila
,
je
gazila
dalje
po
dračju
,
po
listju
,
rila
skozi
gosto
grmovje
in
plezala
čez
polomljena
trhla
debla
.
Krog
poldneva
se
je
začel
temni
gozd
svetliti
.
Čedalje
redkeje
so
stala
drevesa
in
kmalu
je
zagledala
zeleno
ravan
.
Ko
je
prišla
iz
gozda
,
se
je
zableščala
pred
njo
siva
cesta
.
Ljubinica
je
tlesknila
z
rokami
in
zbežala
od
gozda
čez
travo
proti
cesti
.
Kakor
plamen
izpod
pepela
se
je
dvignila
v
njej
nada
,
ko
je
stala
sredi
dosti
dobre
poti
.
Ni
vedela
,
kje
je
,
niti
slutila
ni
,
da
je
to
pot
,
ki
drži
čez
Hem
v
Filipopel
in
od
ondod
v
Toper
in
Solun
.
Vedela
je
samo
to
,
da
pride
po
tej
poti
mordà
trgovec
,
morda
jo
sreča
celo
kak
Sloven
,
gotovo
naleti
na
selo
,
na
prenočišče
.
Ni
pogledala
na
sonce
,
ni
razmišljala
,
kje
je
polnoč
,
kje
je
poldan
,
spustila
se
je
po
cesti
in
spočetka
kar
tekla
,
tako
se
je
razvnela
v
veselju
.
Ko
je
prišel
večer
,
se
je
odpočila
pri
studencu
,
natrgala
si
kreše
in
kislice
ter
si
utolažila
glad
.
Legla
ni
.
Mesec
je
svetil
,
ona
pa
je
potovala
kakor
reven
,
samoten
oblaček
do
polnoči
.
Tedaj
so
ji
odpovedale
moči
,
kolena
so
se
ji
pošibila
in
sesedla
se
je
kraj
ceste
na
travo
.
Po
licih
so
se
ji
spustile
mrzle
kaplje
potu
.
V
omotičnem
prividu
je
zagledala
,
kako
se
je
v
daljavi
zableščalo
.
Oklepi
in
šlemi
Iztoka
so
migljali
v
soncu
,
nekdo
se
je
sklonil
in
ji
nastavil
na
ustnice
čutaro
.
Pila
je
z
dolgimi
požirki
,
odprla
oči
in
zagledala
Rada
,
ki
ji
je
opiral
glavo
in
jo
poljubljal
.
Ljubinica
je
zakričala
in
mu
ovila
roké
krog
vratu
.
Toda
roka
je
zadela
ob
kamen
na
cesti
.
Dvignila
se
je
na
komolec
.
Nikjer
predragega
.
Noč
.
Po
cesti
je
pihal
južni
veter
,
ona
pa
sama
s
trudnimi
sanjami
,
uničena
pod
milim
nebom
.
Če
zaspi
?
Če
pridejo
volkovi
?
Če
prijezdi
Balambak
,
o
Morana
!
Dotipala
je
bodalce
in
ga
prijela
za
ročaj
,
da
bi
si
ga
potisnila
do
srca
in
ušla
zverem
in
ubežala
Tunjušu
.
Toda
roka
je
