lastnostimale
gospodinje
.
Odvezala
je
ponižno
bisažico
ter
po
trati
razvrstila
z
važnim
obrazom
,
kar
sva
imela
s
sabo
;
za
vsakega
kos
črnega
kruha
,
nekaj
suhih
češpelj
in
nekaj
orehov
.
Prinesla
je
tudi
dva
kamena
,
da
bi
mogla
orehe
tolči
.
Vmes
pa
je
postavila
steklenico
,
v
katero
sva
bila
na
Kalu
nalovila
mrzle
studenčnice
.
„
Da
bova
lažje
pila
,
“
je
omenila
z
veliko
resnostjo
,
„
sem
vzela
repuljico
od
doma
,
ker
je
grdo
,
piti
iz
steklenice
same
.
“
Tolkla
sva
orehe
ter
jedla
jedra
s
črnim
kruhom
,
kar
je
dobro
.
Tudi
suhe
češplje
sva
jedla
s
črnim
kruhom
,
kar
zopet
ni
slabo
.
Hladno
vodo
pa
sva
pila
iz
ene
in
iste
„
repuljice
“
in
kakor
zaljubljen
dijak
sem
pil
vedno
na
tistem
mestu
,
kamor
je
bila
poprej
pritisnila
Meta
rožnata
svoja
usteca
.
Planinski
blagor
!
Preobdala
jo
je
moč
gorskega
zraka
in
oči
so
ji
skupaj
lezle
.
Meta
je
hotela
spati
.
Napravil
sem
ji
iz
bisažice
majhno
vzglavje
,
nakar
je
legla
in
takoj
zaspala
.
Nad
nama
so
se
še
vedno
podili
sivi
oblaki
proti
jugu
,
da
je
bilo
solnce
največkrat
zakrito
.
Sicer
pa
pekočina
itak
ni
bila
posebno
močna
,
tako
,
da
je
deklica
lahko
in
dobro
spala
.
Z
obrazom
je
bila
proti
meni
obrnena
in
mirno
je
sopla
.
Spanje
pa
ji
je
bilo
prignalo
nekaj
vročine
v
glavo
,
da
so
se
ji
delale
rože
na
licih
.
Bil
sem
sam
ž
njo
na
zapuščeni
gorski
višini
!
Ko
so
jo
objemali
moji
pogledi
,
sem
občutil
prav
živo
,
da
bi
bilo
skoraj
nemogoče
,
da
bi
se
kdaj
ločil
od
nje
.
V
kratki
dobi
mojega
bivanja
na
Jelovem
brdu
sta
zrastli
najini
duši
ena
k
drugi
.
Pri
vsakem
delu
sva
bila
skupaj
dan
za
dnevom
in
pravi
čudež
je
bil
,
če
me
je
Meta
za
kratek
trenotek
zapustila
.
Zatorej
me
je
tu
na
vrhu
Blegoša
silno
mučila
misel
,
kaj
mi
je
početi
?
Gotovo
,
šel
sem
že
skoraj
predaleč
.
Igračanja
z
mlado
dušo
bi
tudi
sorodništvo
,
katero
je
naju
vezalo
,
ne
moglo
opravičiti
.
Jezil
sem
se
sam
na
sebe
,
da
sem
mogel
tako
čisto
pozabiti
svojih
let
in
da
sem
se
obnašal
kakor
smešni
starec
,
ki
je
lazil
nekdaj
za
Suzano
,
ko
se
je
kopala
.
Ali
vsi
ti
očitki
niso
olajšali
mojih
muk
.
Ko
je
tako
v
ljubki
mladosti
ležala
pred
mano
in
ko
je
v
spanju
še
celo
nekaj
besed
spregovorila
,
katerih
pa
nisem
umel
,
je
prihajala
moja
jeza
ter
še
silnejša
.
Videlo
se
mi
je
,
da
sem
zagrešil
neodpustljiv
greh
,
ko
sem
motil
ravnotežje
mlade
duše
.
Kaj
naj
počnem
?
Bil
bi
ji
lahko
oče
,
ali
sedaj
naj
jo
vzamem
?
Morda
kakor
kralj
David
Moabičanko
,
da
ga
je
grela
v
postelji
?
Ozrl
sem
se
na
vitko
telo
,
ki
je
tako
naravno
počivalo
na
zeleni
trati
;
ali
ob
enem
sem
si
predstavljal
,
kako
bi
bilo
to
telesce
,
če
bi
ga
vtaknil
v
tiste
smešne
cunje
,
v
katere
tako
rade
lezejo
naše
gospe
in
gospodične
!
In
kak
bi
bil
ta
obrazek
,
če
ga
potisnem
pod
tisto
,
kar
imenujejo
gosposke
ženske
klobuk
,
ki
je
vselej
nekaj
zmečkanega
,
nekaj
pomandranega
,
nekaj
takega
,
kar
ni
ničemur
podobno
,
kar
je
vrhunec
neokusnosti
in
kar
,
čestite
dame
,
pametnega
človeka
z
največjo
silo
od
vas
odganja
!
V
taki
smešnosti
naj
bi
živela
Meta
z
Jelovega
brda
;
prej
nego
poteče
leto
,
jo
pograbi
jetika
in
jaz
naj
postanem
njen
morilec
!
Z
očitkom
za
očitkom
sem
obteževal
svojo
trpečo
dušo
.
Tudi
je
še
mlada
in
še
precej
otročja
!
Ko
stopi
v
pametnejšo
dobo
,
bo
sprevidela
,
da
to
,
kar
je
vezalo
mene
in
njo
,
ni
bila
prava
ljubezen
.
Pride
drugi
,
ki
zdrami
njeno
srce
,
pa
bode
nesrečna
ona
in
nesrečen
postanem
tudi
jaz
,
ker
se
nisem
mogel
krotiti
ob
času
,
ko
se
je
lahko
še
vse
zadržalo
.
Pričela
se
mi
je
oglašati
pamet
in
ker
se
vendar
nisem
hotel
docela
odpovedati
,
sem
sklenil
,
da
bo
najbolje
,
če
počakam
leto
dni
.
Ta
čas
naj
se
deklica
razvije
in
morda
se
kmalu
zave
,
da
nisem
edini
moški
na
svetu
.
Če
me
do
tedaj
pozabi
,
tudi
prav
,
vsaj
sam
seoi
potem
ničesar
očitati
ne
bodem
imel
!
Ko
sem
zopet
pogledal
po
Meti
,
je
bila
odprla
temne
svoje
oči
.
Neprestano
jih
je
vpirala
name
in
dozdevalo
se
mi
je
,
da
sipajo
iz
njih
žarki
ljubezni
in
sreče
.
Ali
vendar
hočem
čakati
še
celo
leto
!
Čas
je
bil
,
da
se
odpraviva
.
Sedaj
sva
hodila
po
krajši
,
ali
zelo
strmi
poti
,
ki
vodi
neposredno
do
Kala
.
Solnce
je
še
visoko
stalo
in
skoraj
ni
bilo
še
čuti
živali
iz
gozda
.
Ko
sva
zapuščala
tratino
,
je
izmed
pečin
hreščila
jata
skalnih
jerebic
ter
se
spustila
v
nižino
,
da
se
je
videlo
,
kakor
bi
padalo
kamenje
v
dol
.
Mestoma
je
bila
taka
strmina
,
da
sva
se
,
za
roko
se
držeč
,
spuščala
od
debla
do
debla
.
Tuintam
je
zabučal
z
drevesa
divji
petelin
;
čula
sva
bučanje
,
a
orjaka
nama
je
zakrivalo
vejevje
.
Časih
je
zaropotala
za
njim
kokoš
,
pa
je
tudi
nisva
ugledala
.
Z
zdihovanjem
sva
končno
prilezla
na
Kal
,
kjer
sva
se
v
zapuščeni
oglarski
lopi
odpočila
.
Prinesla
sva
vode
od
studenca
ter
se
okrepčala
ž
njo
.
Na
sedlu
je
majhna
ravnina
,
na
kateri
so
takrat
rasle
štiri
smreke
v
štirikotu
in
do
trideset
korakov
druga
od
druge
.
Meta
se
je
bila
odpočila
in
zatorej
se
je
je
polastila
zopet
otročjost
.
Smeje
se
je
zaklicala
:
„
Loviva
se
‚
žiberdaj
‘
!
“
Že
je
tičala
za
smreko
in
govorila
mi
je
,
da
naj
se
postavim
za
drugo
.
Ko
sem
stal
pri
svojem
deblu
,
je
zaklicala
veselo
:
„
Žiberdaj
!
“
Podala
se
je
v
beg
do
bližnjega
drevesa
.
Moja
pravica
pa
je
bila
,
leteti
počez
.
Če
sem
jo
prej
ujel
,
nego
se
je
dotaknila
omenjenega
bližnjega
drevesa
,
je
bil
„
žiberdaj
“
zame
dobljen
.
In
res
sem
jo
ujel
.
Nosila
je
podkovane
čižme
,
zatorej
ni
bila
prav
urna
.
Obtičala
mi
je
v
rokah
.
Ker
pa
v
hitrici
nisem
mogel
paziti
,
sem
se
je
dotaknil
na
nepoklicanem
mestu
in
morda
še
prehudo
.
Vsa
trda
je
postala
in
ihte
je
zastokala
:
„
To
pa
nič
ni
!
“
Takoj
sem
jo
izpustil
.
Ali
Meta
je
gledala
s
tako
grozo
name
,
da
sem
vedel
,
da
je
v
tistem
trenotku
pričela
slutiti
,
da
je
moški
za
vsako
žensko
največja
zverina
!
„
Pojdiva
domu
!
“
je
zaječala
.
Do
doma
ni
spregovorila
besedice
.
Samo
sedaj
in
sedaj
me
je
premerila
s
plahim
očesom
,
prav
kakor
bi
ne
mogla
verjeti
,
da
se
ji
je
kaj
takega
pripetilo
.
Skoraj
pri
vasi
sva
srečala
Luco
.
Imela
je
koš
ob
rami
in
srp
v
roki
.
„
No
,
Luca
,
kam
pa
,
kam
?
“
jo
vprašam
.
Bolezen
se
ji
je
še
vedno
poznala
in
bila
je
kakor
suh
list
,
ki
je
ležal
vso
zimo
pod
snegom
.
Odgovorila
je
:
„
V
Kalarjevo
dolino
grem
in
požela
bom
„
vranje
noge
“
.
Dosti
jih
tam
rase
,
Kalar
pa
je
ukazal
,
da
jih
lahko
požanjem
.
Za
prašiče
so
pa
le
dobre
.
“
Obraz
se
ji
je
pričel
žareti
in
nekako
slovesno
je
pričela
pripovedovati
:
„
Gotovo
še
ne
veste
,
da
bo
naš
Matijček
stopil
v
službo
h
Kalarju
.
Komaj
sedemnajst
let
ima
,
pa
bo
že
za
volarja
.
Tekoj
se
mi
dobro
zdi
!
“
„
Kako
je
pa
s
Šimnom
?
“
„
Šimen
,
ta
je
pa
žival
!
Dela
,
pa
veliko
ne
more
.
Gradiška
še
vedno
je
na
njem
!
“
Beseda
„
žival
“
ali
pa
še
celo
„
živalica
“
je
v
našem
pogorju
najnežnejši
izraz
ljubezni
ali
sočustva
.
Ko
sem
ta
izraz
vpeljal
v
slovensko
povest
,
sem
se
moral
s
Stritarjem
skoraj
boriti
,
da
mi
ga
ni
črtal
;
pokojni
Erjavec
,
ki
je
bil
najmehkejša
,
pa
tudi
najplemenitejša
slovenska
duša
,
mi
pa
„
živali
“
v
mojem
„
Tržačanu
“
sploh
nikdar
odpustiti
ni
mogel
.
Niti
Stritar
,
niti
Erjavec
me
nista
mogla
predrugačiti
:
„
živalica
“
je
naš
najnežnejši
izraz
ljubezni
ali
pa
usmiljenja
!
—
Luca
se
je
odpravljala
:
„
Vranja
noga
se
sama
ne
požanje
.
“
Zopet
je
z
žarečim
obrazom
ponovila
:
„
To
pa
vama
povem
,
tekoj
sem
vesela
,
da
pride
fant
h
Kalarju
!
“
Drugi
dan
še
nisem
odšel
.
Pripetilo
se
je
,
kar
se
je
pri
Presečnikovih
vsako
leto
parkrat
pripetilo
:
Liza
in
Danijel
sta
se
sprla
.
Pred
hlevom
,
tako
da
vaškim
otročajem
ni
ostalo
prikrito
,
sta
se
nekaj
ruvala
.
Pri
koncu
pa
je
bil
Danijel
takorekoč
pred
vso
vasjo
tepen
.
Pri
nas
je
namreč
navada
,
da
sme
ženska
,
če
je
slabe
volje
,
tudi
udariti
;
sramota
pa
je
,
če
moški
žensko
tepe
.
Veliko
pretepov
sem
že
videl
;
ko
je
dekle
vleklo
svojega
iz
tolpe
pretepačev
,
padali
so
trdi
udarci
,
ali
na
dekleta
ni
padel
ni
eden
in
najsi
je
bilo
še
tako
sitno
!
V
Danijelu
je
vse
kipelo
,
nazaj
udariti
pa
ni
smel
.
Zatorej
je
Presečniku
„
ušel
“
ter
izginil
od
dela
,
da
niso
vedeli
kam
.
Moral
sem
jaz
njegovo
delo
opraviti
,
ker
gospodar
vsega
ni
zmogel
.
Potekel
je
prvi
dan
,
a
Danijela
od
nikoder
;
tudi
drugi
dan
se
je
bližal
koncu
,
ali
Danijela
še
vedno
od
nikoder
!
Bili
smo
že
pri
večerji
,
ko
jo
prilomasti
v
hišo
.
Sedel
je
takoj
pri
vratih
na
klop
pod
sklednik
ter
spregovoril
:
„
Le
eden
naj
mi
katero
reče
!
“
Škripal
je
z
zobmi
in
srdito
stezal
roke
kvišku
.
Zadel
je
ob
žličnik
na
steni
,
da
se
je
sprožil
ter
padel
po
tleh
.
Žlice
in
kuhavnice
so
letele
na
vse
strani
.
Liza
je
vstala
od
mize
,
pobrala
žličnik
in
kar
se
je
bilo
iz
njega
raztreslo
.
Pri
tem
ni
spregovorila
besesedice
,
kar
je
hlapčeta
še
bolj
stogotilo
.
Škripal
je
:
„
Tako
bo
mene
tolklo
!
Le
čakaj
,
saj
boš
enkrat
moja
žena
!
Ti
!
Ti
!
“
Liza
je
pobrala
svoje
reči
ter
jih
odnesla
v
vežo
.
Če
tepe
mož
svojo
ženo
,
to
sicer
ni
lepo
,
ampak
sramotno
ni
,
kot
tedaj
,
če
udariš
tujo
žensko
!
Tisti
večer
je
jedel
z
nami
karlovški
Anžon
,
znana
prikazen
v
pogorju
.
Iz
karlovškega
mlina
mu
je
bil
oče
izgovoril
strm
in
malo
rodoviten
breg
,
bratje
pa
so
mu
pomagali
,
da
je
na
tem
bregu
postavil
leseno
kočo
,
v
kateri
je
prebival
.
Kar
je
potreboval
,
si
je
s
trudom
pridelal
v
teh
svojih
melinah
,
kjer
je
vsako
leto
prekopal
nekaj
ledine
.
Ostalo
pa
mu
je
še
toliko
senožeti
,
da
je
redil
kravico
v
hlevu
.
Postranskega
zaslužka
si
je
pridobival
s
tem
,
da
je
hodil
na
Tolminsko
po
nože
in
nožičke
,
če
je
dobil
kako
naročilo
.
Bil
je
velik
čudak
,
ali
ljudje
so
ga
radi
imeli
.
Tudi
k
Presečnikovim
je
zahajal
in
umelo
se
je
,
da
mora
sesti
za
mizo
in
jesti
.
Prihajal
ni
samo
radi
tolminskih
nožičkov
,
prihajal
je
tudi
radi
Liže
.
Star
je
bil
nad
petdeset
let
,
a
jijegova
večna
želja
je
bila
,
da
bi
mu
Bog
odkazal
ženico
,
ki
bi
malo
jedla
—
glavno
je
moral
snesti
sam
,
ker
je
bil
visok
kot
hrast
in
širok
kot
hiša
—
in
veliko
delala
.
Tudi
otrok
je
hotel
imeti
,
ker
je
zakon
zato
vpeljan
,
da
se
dobe
otroci
,
kar
vam
je
,
častite
gospe
,
itak
komaj
znano
.
Karlovški
Anžon
je
bil
tisti
večer
gospodarju
prinesel
naročeno
nožičko
,
po
katero
je
bil
„
bruhnil
“
na
Tolminsko
,
Lizi
pa
ruto
rumenih
hrušek
,
po
katere
je
bil
„
bruhnil
“
na
Cerkljansko
.
Že
nekaj
let
sem
je
prinašal
Presečnikovi
dekli
te
hruške
in
upal
je
,
da
ji
polagoma
z
njimi
omehča
srce
,
da
postane
njegova
žena
.
Liza
je
leto
za
letom
hruške
pohrustala
,
kozavega
svojega
Danijela
pa
vendarle
ni
hotela
pustiti
.
Vzlic
temu
je
gojil
Danijel
grdo
jezo
na
Anžona
in
tudi
ta
večer
je
prišel
prejkone
samo
zategadelj
domov
,
ker
je
slišal
,
da
je
oni
v
hiši
.
Ni
se
mu
videlo
previdno
,
puščati
Lizo
samo
s
snubačem
,
ki
je
imel
njivo
,
kočo
,
‚
hlev
in
kravšeta
‘
.
Ko
se
je
Liza
zopet
vrnila
v
hišo
,
je
hlapce
znova
zakričal
:
„
Le
čakaj
,
ko
boš
moja
,
potlej
boš
videla
,
kdo
bo
tepel
v
hiši
,
stara
rejta
ti
!
“
Oglasil
se
je
Anžon
počasi
in
važno
:
„
Z
žensko
se
lahko
tudi
drugače
govori
,
jaz
bi
dejal
“
.
To
je
Danijela
močno
razpalilo
:
„
Kaj
se
boš
ti
zame
menil
!
Jaz
bi
dejal
“
—
tu
je
oponašal
karlovškega
govorico
—
„
da
človek
lahko
kaj
stakne
!
“
Ker
je
bilo
še
nekaj
v
skledi
,
je
karlovški
parkrat
zajel
,
nakar
je
počasi
položil
žlico
na
mizo
.
Nato
je
brez
jeze
in
z
največjo
mirnostjo
odgovoril
:
„
Če
te
Liza
zato
jemlje
,
da
jo
vsak
dan
otepaš
s
polenom
,
me
malo
briga
.
Če
te
res
vzame
,
bom
vsaj
vedel
,
da
ni
tako
pametna
,
kot
sem
mislil
.
Če
se
hoče
na
vsak
način
na
poleno
možiti
,
je
to
njen
prav
!
Tako
je
!
“
„
Molči
!
“
se
je
penil
Danijel
,
„
molči
,
ti
prokleti
gorjanec
,
če
ne
—
!
“
In
zopet
je
mirno
odgovoril
Anžon
:
„
Kaj
:
če
ne
?
Poglej
vendar
“
—
tu
je
dvignil
svojo
desnico
,
veliko
kot
čoln
,
„
kaj
bodo
govorile
množice
,
če
prideš
pod
tako
roko
.
Pogineš
kot
glista
pod
podplatom
!
Obdrži
torej
svoj
»
če
ne
«
zase
.
To
je
pametna
beseda
!
“
Anžon
je
medtem
zlekel
grojiot
:
svojega
telesa
izza
mize
ter
se
je
postavil
sredi
hiše
.
Hlapče
se
ni
dal
potolažiti
:
„
Jaz
naj
bi
tebi
molčal
?!
Prid
’
,
sem
,
pa
kmalu
zveš
,
koliko
velja
moj
»
če
ne
«
.
Vsakega
naj
bi
se
že
bal
!
“
Anžon
je
pristopil
:
„
No
,
no
,
kaj
pa
bo
,
no
?
“
V
hipu
je
tičal
Danijel
v
njem
.
„
Poglej
ga
,
“
je
govoril
Karlovški
počasi
,
„
v
me
je
bruhnil
!
Ti
žival
,
ti
!
“
Z
obširno
svojo
roko
ga
je
brez
težave
dvignil
in
vzdignil
proti
stropu
,
nakar
ga
je
spustil
,
da
je
Danijel
z
vso
težo
svojega
pijanega
telesa
tlesknil
po
hišnem
tlaku
.
Oni
pa
se
je
zasmejal
:
„
Zdaj
vem
,
koliko
velja
tvoj
»
če
ne
«
!
“
Danijel
je
sicer
težko
padel
,
a
zgodilo
se
mu
ni
nič
.
Takoj
je
zopet
stal
na
nogah
in
bliskoma
je
imel
v
rokah
dobro
nabrušeno
tolminsko
nožičko
.
Ženske
so
od
strahu
zavpile
in
Boštjan
je
zakričal
izza
mize
:
„
Z
nožem
ne
!
“
Samo
Anžon
se
ni
razburil
.
Boštjanu
je
spregovoril
:
„
Malo
počakaj
!
“
Nato
se
je
obrnil
proti
Danijelu
:
„
Torej
z
nožičko
,
z
nožičko
me
češ
,
s
tisto
,
ki
sem
ti
jo
jest
s
Tolminskega
prinesel
.
Poglej
no
!
Ali
misliš
,
da
za
take
reči
bruham
na
Tolminsko
?
Poglej
no
!
“
Dasi
so
bili
Anžonovi
udi
kakor
hlodi
,
ki
se
dajo
le
težko
in
neokorno
gibati
,
je
vendar
s
čudovito
hitrostjo
s
svojo
levico
ujel
Danijela
za
roko
ter
ga
z
desnico
parkrat
lopnil
po
nji
,
rekoč
:
„
Boš
izpustil
nožičko
,
ti
hudnikovec
,
ti
!
“
Ker
Danijel
ni
takoj
izpustil
,
ga
je
s
svojo
roko
samo
parkrat
kresnil
po
prstih
,
da
jih
je
takoj
kri
podplula
in
da
je
nožička
zarožljala
po
deskah
.
Nato
ga
je
obrnil
in
mu
z
nogo
pomagal
,
da
je
odletel
na
klop
pod
sklednik
;
tam
je
pričel
hišni
hlapec
škripati
in
—
jokati
,
kakor
je
to
navada
starega
pijanca
.
Anžon
je
pobral
nožičko
ter
jo
položil
pred
Boštjana
na
mizo
:
„
Ne
dajaj
takega
otroku
!
“
Obrne
se
k
Lizi
:
„
Čakaj
,
Liza
,
kaj
sem
že
hotel
reči
?
Vidiš
,
nič
se
ti
ne
lažem
,
pšenica
je
bila
letos
dobra
in
čedno
se
je
mlatila
.
Proti
krompirju
tudi
ni
kaj
reči
in
fižol
je
bil
poln
,
kakor
bi
norel
.
Vse
to
je
res
in
fruge
je
bilo
pri
hiši
,
da
bi
lahko
vojska
živela
od
nje
.
Zdaj
pa
poslušaj
!
V
nedeljo
bom
pri
deseti
maši
v
Poljanah
.
Nekaj
prej
v
bom
bruhnil
od
doma
,
da
se
pogovorim
z
gospodom
Jernejem
.
Če
ti
je
všeč
,
pa
pridi
še
ti
.
Morda
bova
že
pri
deseti
maši
prvič
oklicana
.
Množice
bodo
malo
govorile
,
pa
bo
še
zmiraj
bolje
,
kot
bi
se
s
polenom
svatovščina
klepala
.
če
nočeš
,
pa
pusti
!
A
povem
ti
,
da
hrušek
potem
tudi
ne
bom
več
nosil
.
No
,
pa
lahko
noč
!
“
S
temi
besedami
je
odšel
.
Pod
sklednikom
je
bil
Danijel
med
jokom
in
škripanjem
zaspal
.
Ker
se
Liza
zanj
ni
zmenila
,
ga
je
morala
mati
spraviti
v
slamo
.
Drugo
jutro
se
je
živelo
pri
hiši
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
Po
stari
navadi
se
je
delalo
in
Danijel
je
opravljal
svoje
posle
,
kakor
bi
nikdar
ne
bil
ušel
.
Jaz
pa
sem
moral
odriniti
!
Radi
tega
nam
je
mati
Barba
napravila
boljše
kosilo
in
tudi
nekaj
nacvrla
je
bila
.
Še
celo
belo
kavo
smo
imeli
na
mizi
,
kar
je
bilo
takrat
nekaj
izvanrednega
.
Za
slovo
smo
si
segli
v
roke
z
očetom
in
materjo
.
Pri
prihodu
nič
roke
,
pri
odhodu
pa
roko
,
—
taka
je
bila
tiste
dni
etiketa
v
pogorju
in
po
njej
si
se
moral
ravnati
,
če
nisi
hotel
dobiti
očitanja
,
da
se
ne
znaš
spodobno
obnašati
.
„
Pa
še
kaj
pridi
!
“
so
se
glasile
poslovilne
besede
.
Meta
me
je
spremljala
,
kar
sem
pričakoval
.
Nosila
mi
je
veliko
ruto
,
v
katero
so
bili
zaviti
orehi
,
češplje
,
ocvrt
bob
in
—
če
se
ne
motim
—
še
celo
par
klobas
.
Vse
to
so
mi
dali
pri
slovesu
in
velika
bi
bila
zamera
,
če
bi
se
hotel
tak
dar
zavrniti
.
„
Ruto
o
priliki
nazaj
prinesi
,
“
je
spregovorila
Presečnica
,
ko
je
izročila
culo
svoji
hčeri
.
Pred
hlevom
sta
stala
Danijel
in
Liza
,
a
ne
skupaj
,
vsak
na
enem
koncu
poslopja
.
Milo
sta
gledala
za
nama
,
posebno
Danijel
je
bil
potrt
in
žalosten
.
„
Oh
ta
,
“
je
zastokal
,
„
lepo
je
bilo
,
ko
si
bil
tukaj
.
Kmalu
kaj
pridi
!
“
Liza
je
molčala
in
se
grdo
držala
,
ker
je
bila
še
vedno
jezna
na
hlapčeta
.
Hodil
sem
od
Jelovega
brda
proti
Malenskemu
vrhu
ter
kakor
vselej
,
kadar
sem
stopal
po
ti
poti
,
jemal
vase
lepoto
pokrajine
.
Meta
je
,
noseč
mojo
ruto
,
korakala
tik
mene
kot
kupček
obupa
.
Kar
pogledati
se
ni
upala
vame
,
ker
bi
jo
drugače
zalile
solze
.
To
se
ji
je
videlo
.
Prišedši
na
kraj
,
kjer
je
v
globoki
dolini
tičala
koča
karlovškega
Anžona
,
opazim
tega
pri
delu
v
bregu
.
Z
rovnico
je
kopal
ledino
,
da
so
se
mu
nabirale
debele
kaplje
po
obširnem
obrazu
.
„
Hej
,
zdaj
pa
greš
,
“
je
kričal
,
„
pa
spet
prideš
!
Novo
njivo
kopljem
.
“
Bila
sva
že
precej
daleč
od
njega
,
ko
je
še
zavpil
:
„
Meta
,
le
povej
Lizi
,
da
kopljem
novo
njivo
!
“
Pod
Malenskim
vrhom
sva
obstala
na
mestu
,
ki
mu
pravijo
„
Na
Poklonu
“
.
To
je
tratina
sredi
gozda
,
odkoder
se
vidijo
štiri
cerkve
.
Za
tabo
Mati
Božja
na
Gori
,
pred
tabo
Sv.
Martin
v
Poljanah
,
na
eni
strani
Čabrače
,
na
drugi
Gabrška
gora
.
Kaki
svetniki
so
tam
,
tega
vam
danes
ne
morem
več
povedati
.
V
prejšnjih
bolj
pobožnih
časih
so
ljudje
na
tem
mestu
obstajali
in
se
proti
vsaki
cerkvi
poklanjali
.
Ta
navada
je
morala
med
ljudstvom
zelo
vkoreninjena
biti
,
ker
je
v
našem
pogorju
takih
„
Poklonov
“
vse
polno
.
Tam
sva
sedla
,
prejkotne
v
namenu
,
da
bi
zavlekla
trenutek
ločitve
.
Bilo
mi
je
tako
pri
srcu
,
kakor
nekdaj
,
ko
sem
se
ob
koncu
počitnic
poslavljal
od
doma
in
od
matere
,
katera
me
je
vselej
nekaj
pota
spremila
.
Ko
je
z
vsakim
korakom
izginil
kos
domače
zemlje
,
sedaj
sleme
rojstne
hiše
,
sedaj
stolpič
na
holmu
,
sedaj
teman
gozd
na
Samsonu
,
sedaj
kaj
drugega
,
se
mi
je
odtrgal
kos
od
srca
.
Takrat
sem
gledal
v
neštete
gube
nabrani
obraz
one
,
ki
je
sedaj
že
dolgo
časa
pod
zemljo
in
katera
na
svetu
ni
imela
drugega
kot
skrbi
in
delo
;
danes
pa
v
obraz
deklici
,
ki
je
pričela
vživati
grenke
sadove
,
katere
rodi
vsaka
ljubezen
na
zemlji
.
Opazil
sem
,
ko
je
snela
ruto
z
glave
in
jo
položila
na
travo
,
da
je
nosila
v
laseh
rumeni
glavnik
,
ki
se
navadno
nosi
le
ob
nedeljah
in
praznikih
.
Včasih
je
prav
globoko
zasopla
in
obrnila
obraz
proti
meni
,
kakor
bi
mi
hotela
nekaj
povedati
.
Pa
ni
imela
poguma
,
da
bi
spregovorila
.
Končno
je
posegla
v
ruto
ter
izvlekla
iz
nje
majhen
bledorumen
„
bob
“
,
ki
je
v
pogorju
tako
gostega
testa
,
da
bi
bil
bolj
za
strelivo
,
nego
za
živilo
.
„
Gotovo
si
že
lačen
,
“
je
spregovorila
proseče
,
„
na
,
jej
!
“
Nekaj
sem
se
obotavljal
,
nakar
je
znova
zaprosila
:
„
Pa
le
jej
!
“
Moral
sem
jesti
in
ni
odvrnila
pogleda
od
mane
,
dokler
nisem
s
silo
pospravil
zadnje
mrvice
.
Ko
je
bil
bob
odpravljen
,
zopet
ni
vedela
,
kaj
naj
bi
govorila
.
Tedaj
je
prihitela
tolpica
drobnih
dolgorepek
in
je
sedla
na
bližnje
bukovo
drevo
.
Živalice
so
se
z
malim
telesom
obešale
po
vejicah
in
kljuvale
z
listov
,
kar
se
je
dobiti
moglo
.
Nato
pa
so
,
kakor
so
bile
prišle
,
s
šumom
odhitele
.
Meti
se
je
bilo
med
tem
časom
čelo
nabralo
v
goste
gube
in
pričela
je
govoriti
,
prav
kakor
bi
se
čul
modri
oče
Boštjan
:
„
Pa
ti
mora
le
čudno
biti
,
če
si
sam
v
Ljubljani
.
Nimaš
človeka
,
ki
bi
ti
kuhal
,
ki
bi
ti
pral
.
Če
zboliš
,
si
slabši
od
živine
v
našem
hlevu
,
za
katero
se
vsaj
Liza
briga
.
Ali
ne
misliš
,
da
ti
tega
ni
treba
?
“
„
Kako
si
naj
pomagam
?
Kje
naj
vzamem
kuharico
?
Stare
ne
maram
,
mlade
ne
dobim
.
“
Zaiskrilo
ji
je
v
očesu
in
opazil
sem
,
da
postaja
jezna
.
„
Ne
govori
tako
nespametno
!
Poglej
gospoda
v
Javorjah
:
vzel
je
sorodnico
k
sebi
iti
streže
mu
,
da
je
zadovoljen
.
“
„
Kje
naj
dobim
sorodnico
?
Če
je
mlada
,
ne
bo
hotela
priti
.
“
V
bližini
je
nekaj
belo
cvetelo
.
—
Nadaljeval
sem
:
„
Kaj
potem
?
Tak
sem
,
kot
to-le
:
sedaj
pred
zimo
cvete
in
kaj
bo
iz
tega
?
Cvet
v
odpade
in
prav
nič
ne
bo
iz
tega
.
Če
je
mlada
,
ali
naj
jo
vzamem
?
“
Rdeče
se
ji
je
žalil
obrazek
,
ko
je
zastokala
:
„
Kdo
govori
o
tem
?
“
Roko
je
pritiskala
na
prsi
,
da
bi
ukrotila
razburjeno
srce
.
Odgovoril
sem
:
„
Če
to
ni
,
potem
je
pa
še
manj
!
Ti
ne
poznaš
mesta
in
njegovih
hudobnih
jezikov
.
Ne
boš
štiri
tedne
pri
meni
,
pa
se
na
ulico
ne
boš
upala
,
tako
te
bo
sram
.
“
Vsa
kri
ji
je
zapustila
lice
.
Pogled
pa
,
ki
ga
je
proti
meni
obrnila
,
je
bil
podoben
pogledu
srne
,
če
si
v
zelenem
gozdu
streljal
nanjo
ter
jo
težko
obstrelil
.
„
Jezus
,
kdo
pa
govori
o
meni
?
“
V
veliki
zadregi
je
vstala
ter
viknila
:
„
Tam
rastejo
Kristusove
srajčke
.
“
Oddaljila
se
je
po
tratini
,
trgala
je
neko
cvetje
,
o
katerem
ne
vem
,
ali
vedno
tako
pozno
cvete
,
dokler
se
ni
skrila
v
bukovju
,
kjer
so
prejkotne
cvetele
tudi
„
Kristusove
srajčke
.
“
Smilila
se
mi
je
,
da
sem
ji
moral
izpodkopati
načrt
,
do
katerega
je
bila
prišla
v
nočeh
,
ko
ni
mogla
spati
:
samo
gospodinja
in
kuharica
je
hotela
pri
meni
postati
in
drugega
nič
.
In
kako
modro
mi
je
vse
to
odkrila
,
tako
da
po
njenem
mnenju
ne
bi
bil
mogel
priti
na
to
,
da
misli
samo
sebe
!
Sedaj
pa
se
je
sramovala
ter
pred
menoj
skrila
v
gozd
.
Ko
se
je
vrnila
,
je
imela
v
rokah
velik
šop
Kristusovih
srajčk
,
—
ali
oči
so
ji
bile
odločno
objokane
.
„
Meta
,
“
sem
spregovoril
,
„
sedaj
je
čas
,
da
grem
.
“
„
Malo
še
počakaj
,
se
nič
ne
mudi
.
“
„
Drugače
zamudim
,
je
že
pozno
.
“
„
Nič
še
ni
pozno
.
“
„
Kako
naj
pridem
v
Ljubljano
,
če
še
odlašam
?
“
„
Pa
v
Loki
manj
časa
ostani
.
“
„
Podaj
mi
roko
v
slovo
.
Midva
bova
pač
mislila
eden
na
drugega
.
“
Podala
mi
je
roko
:
„
Jest
že
!
“
Takrat
me
je
premagala
skušnjava
in
pozabil
sem
popolnoma
na
svoje
sklepe
:
„
Po
mestih
,
—
poglej
,
Meta
,
—
je
navada
,
da
se
prijatelja
,
ko
se
rada
imata
,
poljubita
,
kadar
gresta
eden
od
drugega
.
Recimo
na
lice
,
če
ni
drugače
,
na
usta
.
Tako
delajo
prijatelji
.
Midva
pa
sva
prijatelja
!
“
„
Sva
že
,
“
je
zastokala
,
„
če
ni
greh
?
“
„
Kaj
če
biti
greh
!
“
Že
sem
jo
imel
v
svojih
rokah
,
poljuboval
sem
jo
na
obraz
,
kjer
sem
jo
mogel
,
na
usta
in
povsod
.
Ni
se
branila
.
Ko
sem
se
odtrgal
od
nje
,
pa
je
obstala
na
mestu
kakor
-
Lotova
žena
.
Spodaj
pri
Lovskem
brdu
,
kjer
se
pot
v
dolino
zavije
,
sem
se
ozrl
zadnjič
po
nji
.
Meta
je
še
vedno
stala
kot
kip
„
Na
Poklonu
“
in
s
prsi
,
h
katerim
je
pritiskala
roko
,
se
ji
je
svetila
bela
zvezda
Kristusovih
srajčk
.
Zopet
sem
bil
v
mestu
,
zopet
v
mlinu
,
ki
melje
za
mlinarja
,
za
tistega
pa
ne
,
ki
je
mlet
prinesel
!
Vse
sem
pogrešal
,
kar
se
je
bilo
zadnjih
šest
tednov
zvezalo
z
mojim
življenjem
:
najprej
gorski
zrak
,
katerega
sem
moral
zamenjati
z
izpuhi
ljubljanskega
barja
,
pogrešal
pa
sem
posebno
kmetske
obraze
ter
se
le
težko
privadil
na
obrite
in
umite
,
pojebno
težko
sem
se
privadil
na
vaše
ženske
obraze
in
na
nemogoče
vaše
obleke
.
In
kaj
naj
govorim
o
svojem
delu
,
ki
takorekoč
nikako
delo
ni
:
kakor
bi
sejal
pesek
na
razorano
njivo
ali
pa
pekel
potice
iz
rumene
ilovice
!
Razkačili
so
me
tudi
prijatelji
in
prijateljice
.
Kdor
me
je
srečal
,
mi
je
silil
pod
nos
,
kako
krepak
in
mlad
sem
videti
.
Moj
zdravnik
—
da
se
mi
je
slaba
volja
do
skrajnosti
pomnožila
—
mi
ni
dal
miru
,
da
me
je
smel
vestno
in
točno
preiskati
.
Prekljuval
mi
je
hrbet
in
prsi
,
tipal
me
je
okrog
srca
in
jeter
,
potem
pa
sodil
:
pljuča
kakor
hlod
,
srce
kakor
risovo
in
tudi
jetra
so
se
prav
čedno
skrčila
do
svojega
dopustnega
obsega
,
Potem
je
še
zakričal
:
„
Zdaj
vidiš
,
kako
dober
svet
pomaga
!
Da
spet
ne
začneš
preveč
piti
,
zverina
!
“
Tudi
gospod
Bon
me
je
srečal
ter
gostobesedil
:
„
Tak
si
kot
roža
.
Ni
vraga
,
da
bi
se
sedaj
ne
ženil
!
Pridi
k
nam
kaj
pogledat
,
“
—
med
tem
časom
se
je
bil
revež
oženil
—
„
z
ženo
imava
zate
že
nekaj
izbranega
.
“
Ker
ni
hotel
izginiti
v
deveto
deželo
,
sem
ga
pustil
sredi
ceste
,
ne
da
bi
mu
kaj
odgovoril
.
Še
to
!
ko
sem
bil
vendar
sklenil
,
da
pred
enim
letom
o
ženitvi
ne
govorim
!
Vzlic
temu
sem
neprestano
mislil
na
svojega
deklica
na
Jelovem
brdu
in
to
še
celo
pri
delu
,
ko
sem
koval
najdolgočasnejše
tožbe
.
Njena
podoba
me
je
obdajala
ponoči
in
podnevu
.
V
sanjah
sva
hodila
na
Goro
,
na
Blegoš
ter
še
enkrat
preživela
šesttedensko
v
skupno
bivanje
pri
Presečnikovih
.
Časih
so
me
ti
spomini
tako
preobdali
,
da
sem
vrgel
delo
v
kot
,
zapustil
suhoparno
pisarno
ter
taval
okrog
Rožnika
in
po
njegovih
plešastih
gozdovih
,
jezen
na
ves
svet
in
predvsem
nase
,
zaljubljenega
starca
!
Tisto
leto
je
bila
dolga
in
lepa
jesen
.
Zadnjega
vinotoka
pa
je
vendarle
malo
deževalo
,
zatorej
sem
čepel
v
svoji
kovačnici
.
Kar
se
odpro
vrata
,
vstopi
pa
moj
znanec
Danijel
s
človekom
,
ki
ga
prvi
hip
niti
spoznal
nisem
.
„
Tega
moža
sem
pripeljal
,
“
je
spregovoril
Danijel
.
Bil
je
posvaljkan
in
jako
revno
oblečen
.
Na
kozavem
obrazu
se
mu
je
videlo
,
da
je
moral
zadnje
čase
jako
neredno
živeti
in
nespametno
pijančevati
.
Vprašal
sem
:
„
Kaj
bo
,
Danijel
?
“
In
znova
je
odgovoril
:
„
Tega
moža
sem
pripeljal
.
“
„
Pri
Presečnikovih
vse
prav
?
“
Zadrl
se
je
:
„
Kaj
vem
,
kdaj
sem
že
od
tam
ušel
!
S
tem
možem
govori
!
Mlačan
je
z
Jelovega
brda
,
in
ravno
Mlačan
bi
rad
s
tabo
govoril
.
“
Sedaj
sem
spoznal
moža
,
katerega
je
pripeljal
Danijel
.
Mlačan
z
Jelovega
brda
je
imel
bolj
majhen
gruntec
,
na
katerem
je
redil
kakih
osem
govedi
in
tudi
nekaj
drobnice
.
Travniki
so
bili
pripravni
in
njivice
dobre
.
Ko
je
stari
Mlačan
svojemu
sinu
posestvo
izročil
,
ni
imel
sicer
dolga
,
imel
pa
je
še
štiri
otroke
,
katerim
je
skoraj
toliko
izgovoril
,
kot
je
bil
gruntec
vreden
.
Po
izročitvi
se
je
mladi
oženil
,
ženil
pa
se
je
po
ljubezni
in
vzel
je
deklo
,
ki
je
bila
prav
čedna
,
ki
pa
ni
imela
prav
ničesar
.
Mlačan
je
torej
težko
gospodaril
in
z
velikim
trudom
izsesal
vsako
leto
obresti
iz
zemlje
,
katere
je
moral
šteti
v
tujo
roko
.
„
Kaj
je
s
tabo
,
Mlačan
?
“
„
Nič
dobrega
ne
,
“
mi
je
odgovoril
ter
se
pričel
praskati
.
„
Težko
se
dela
in
zanič
se
živi
.
“
Danijel
se
je
zatogotil
:
„
Kaj
se
boš
stiskal
okrog
vogla
!
Naravnost
govori
!
Dohtorji
nimajo
časa
,
da
bi
ga
rezali
,
kakor
režeš
ti
kruh
otrokom
.
Že
vidim
,
šleva
si
;
bom
pa
jaz
govoril
!
“
Ali
tudi
Danijel
se
je
najprej
popraskal
za
levim
ušesom
.
„
No
,
da
boš
vedel
:
domačijo
bi
rad
prodal
;
meni
boš
pa
dal
posojila
dvesto
goldinarjev
,
potem
pa
greva
v
Ameriko
.
Pravijo
,
da
se
tam
boljše
živi
,
kot
na
Jelovem
brdu
pod
Blegošem
.
Pa
ravno
v
Ameriko
!
Mlaean
radi
izgovorjenih
otroških
deležev
,
katere
mu
je
stari
naprtal
,
jaz
pa
—
“
—
tu
je
nekoliko
jecljal
—
„
zavoljo
vina
in
žganja
.
“
Stokal
je
:
„
Pravijo
,
da
je
tam
prepovedano
piti
.
Pijance
zapirajo
,
da
jim
shajati
ni
mogoče
.
Gotovo
tudi
mene
spreobrnejo
in
potlej
bo
Jelovo
brdo
videlo
,
kaj
se
pravi
,
če
Danijel
dela
!
“
Prišel
je
v
jezo
:
„
Kako
bom
delal
!
Ko
pa
bo
vsega
dosti
,
pridem
nazaj
in
amerikanskih
tolarjev
prinesem
,
da
napolnim
z
njimi
gnojni
koš
.
Takrat
se
oženim
in
da
koj
veste
:
mlado
vzamem
in
ne
kakega
starega
lonca
,
ki
bi
ga
bil
žalosten
ponoči
in
podnevu
.
In
moja
mlada
žena
bo
tudi
živela
!
Dela
ne
bo
imela
,
samo
po
travnikih
bo
hodila
gori
in
doli
;
da
pa
ji
dolgčas
preide
,
bo
trgala
pokalice
in
pokala
z
njimi
ob
mlado
čelo
.
Zdaj
veš
,
zakaj
hočem
v
Ameriko
!
“
„
Bo
pa
že
kdo
vmes
spregovoril
,
“
sem
se
zasmejal
.
„
Morda
Liza
.
“
„
Liza
nima
nič
več
vmes
govoriti
.
“
„
Od
kedaj
ne
?
“
„
O
takih
rečeh
ne
govorim
rad
,
sem
jih
že
pozabil
.
“
Danilo
se
mi
je
.
Vprašam
:
„
A
od
tistega
večera
?
“
„
Če
te
take
stvari
zanimajo
,
poizvedi
na
Jelovem
brdu
!
Jaz
se
zanje
ne
brigam
več
!
“
Sedaj
se
je
vmešal
Mlačan
:
„
Ne
hodi
po
ovinkih
!
Liza
se
je
omožila
in
karlovškega
Anžona
je
vzela
,
to
je
!
Mene
ženejo
dolgovi
v
Ameriko
,
Danijela
pa
ženska
!
To
je
!
“
Vzkliknil
sem
:
„
Torej
je
Liza
le
bruhnila
v
Poljane
h
gospodu
Jerneju
?
“
„
Seve
,
da
je
šla
;
pa
bi
bilo
tudi
čudno
,
ko
bi
ne
bila
šla
.
Danes
je
že
poročena
in
koše
prenaša
po
Anžonovih
bregovih
.
To
je
!
“
Danijela
je
kar
davilo
in
po
mizi
je
udaril
z
roko
.
„
Molči
,
azina
!
Dosti
o
tej
Lizi
!
Se
bo
že
se
kesala
,
da
je
vzela
tega
starca
;
jest
pa
sem
jest
!
Danes
prodajamo
domačijo
in
o
tem
govori
!
“
„
Čemu
nista
šla
k
notarju
v
Loko
?
Tam
se
taka
pisma
lažje
delajo
.
“
Danijel
je
zopet
imel
prvo
besedo
:
„
Kaj
bova
lazila
okrog
tujcev
!
Prišla
sva
k
tebi
,
ker
veva
,
da
si
pošten
.
Morda
—
sva
si
dejala
—
nama
napravi
samo
za
štempelne
;
če
pa
sam
kupiš
,
so
pa
stroški
tako
tvoji
.
“
„
Jaz
naj
kupim
?
“
sem
se
začudil
.
Oni
je
mirno
odvrnil
:
„
Mislila
sva
si
,
da
skoraj
gotovo
kupiš
.
“
„
Za
božjo
voljo
,
čemu
?
“
Danijel
se
ni
dal
odgnati
:
„
Mlačan
in
jaz
sva
tega
mnenja
,
da
je
Mlačanovo
za
Presečnikovim
na
Jelovem
brdu
najlepše
posestvo
.
Dva
človeka
,
in
naj
imata
še
kaj
otrok
,
bogato
redi
in
brez
posebnega
dela
.
“
Odgovoril
sem
:
„
In
jaz
naj
delam
na
Mlačanovem
?
“
„
Da
,
prav
tako
sva
mislila
!
Človek
,
ki
je
za
kmečka
dela
rojen
,
se
bo
lahko
ločil
od
goljufije
,
ker
je
vendar
toliko
dohtarjev
na
svetu
,
da
jih
kar
preostaja
.
“
Vraga
,
ta
dva
sta
mi
dobro
kurila
v
moji
odvetniški
pečici
!
Zamislil
sem
se
.
Vam
,
častite
dame
,
sem
pozabil
povedati
,
daje
pretep
na
Gori
prišel
pred
sodišče
v
Loki
.
Posavčevi
so
me
tožili
,
da
sem
jih
osebno
poškodoval
in
da
sem
jim
v
hudobnem
namenu
pokvaril
kamižolice
in
kastorce
.
Gospod
Levičnik
na
loškem
gradu
me
je
brez
milosti
obsodil
na
petdeset
goldinarjev
globe
,
radi
kamižolic
pa
na
trideset
goldinarjev
plačila
.
Dosti
me
je
stal
ponižen
pretep
na
Gori
;
povrhu
sem
moral
pri
razglasitvi
sodbe
vzeti
na
račun
še
zadovoljne
obraze
Posavčevih
fantov
!
Tem
trem
falotom
so
se
od
rajskega
veselja
kar
do
ušes
odpirala
široka
usta
.
Gospod
Levičnik
s
sodbo
samo
še
ni
bil
zadovoljen
;
odstopil
je
spise
zbornici
v
daljše
postopanje
.
In
ravno
takrat
,
ko
sem
razpravljal
z
Danijelom
in
Mlačanom
,
mi
je
dostavila
zbornica
poziv
,
da
naj
v
osmih
dneh
razložim
,
kako
se
v
mojih
očeh
kmečki
pretep
na
Gori
strinja
z
mojimi
stanovskimi
dolžnostmi
.
Že
sem
jih
gledal
svoje
kolege
,
zbrane
v
resnem
sodišču
,
ko
me
peko
in
kuhajo
in
mi
predvsem
z
največjo
ogorčenostjo
prihajajo
,
kako
sem
mogel
kot
odvetnik
,
kot
zagovornik
kazenskega
prava
udeležiti
se
pretepa
,
ki
se
da
brez
težave
potisniti
pod
več
paragrafov
kazenskega
zakona
!
Prečitavši
zbornični
dopis
in
pomislivši
na
svoje
takozvane
kolege
v
resnem
sodišču
,
se
mi
že
ni
preveč
čudno
videlo
,
kupiti
Mlačanovo
na
Jelovem
brdu
!
„
Ti
praviš
,
“
sem
se
obrnil
proti
Danijelu
,
„
da
grunt
lahko
preživi
dva
človeka
in
jerbas
otrok
ž
njim
;
jaz
pa
vendar
nimam
otrok
!
“
„
Če
jih
nimaš
,
jih
boš
pa
imel
!
“
je
zatulil
hlapec
.
„
Sam
Bog
ve
,
s
kom
!
“
Danijela
je
zopet
davilo
:
„
Kaj
?
S
kom
?
Šmentaj
,
jo
boš
vendar
vzel
!
Govoril
sem
Mlačanu
:
„
Ta
bo
rad
kupil
tvoje
,
ker
se
bo
ženil
in
ker
takega
dekleta
vendar
v
mesto
vlačil
ne
bo
.
“
Ni
tako
?
Sedaj
mi
odgovori
!
Na
Poklonu
si
jo
pol
ure
objemal
,
da
je
Meta
potem
domov
hodila
,
da
ni
vedela
kako
.
Sedaj
pa
vpraša
,
kje
naj
otroke
dobi
!
Na
to
odgovori
!
“
Malo
zardel
sem
,
ko
se
je
tako
odkrilo
,
o
čemer
sem
menil
,
da
je
tajno
vsemu
svetu
.
Takoj
pa
me
je
prešinila
velika
sreča
ob
misli
,
da
je
to
rešitev
,
edina
mogoča
rešitev
,
in
sramoval
sem
se
,
da
že
takoj
od
pričetka
nisem
mislil
nanjo
.
Čemu
naj
bi
deklico
v
mesto
jemal
?
Sam
se
preselim
na
Jelovo
brdo
,
se
oženim
,
pa
obdelujem
zemljo
,
svojo
lastno
zemljo
,
in
rodim
otroke
,
svoje
lastne
otroke
!
Sladka
zavest
mi
je
polnila
dušo
,
in
umazani
ta
Danijel
se
mi
je
videl
sel
,
poslan
od
Boga
,
da
me
je
privodil
na
pravo
pot
,
ki
je
itak
ležala
pred
mano
,
ki
je
pa
v
svoji
zaslepljenosti
opaziti
nisem
mogel
.
Čakal
sem
,
da
mi
zgine
kri
z
obraza
.
V
zamišljenosti
sem
gledal
proti
stropu
svoje
pisarnice
.
Končno
spregovorim
:
„
Če
že
ni
drugače
,
bi
pa
kupil
!
Koliko
pa
hoče
Mlačan
?
To
se
pravi
,
za
vse
,
kakor
stoji
in
leži
.
“
Odgovoril
je
Danijel
:
„
Mlačan
,
kar
molči
!
Dober
človek
si
,
za
govorico
pa
nisi
!
Danes
si
tudi
v
stiskah
,
ker
sediš
na
gosposkem
stolu
,
kjer
še
nikoli
sedel
nisi
.
Bojiš
se
dohtarja
,
ker
misliš
,
da
je
bogve
kako
visok
človek
.
Pa
ni
.
Dober
človek
je
in
pošten
je
,
ta
te
za
vinar
ne
bo
ogoljufal
.
“
Ko
je
tako
izpel
litanije
o
moji
slavi
,
mi
je
bil
položaj
precej
jasen
;
v
vsakem
oziru
sta
bila
dogovorjena
,
in
tudi
kupnina
,
pod
katero
bi
se
ne
imelo
iti
,
sta
bila
že
ugotovila
.
Da
se
bo
zahtevala
veliko
višja
kupnina
in
da
se
bo
pri
tem
razvnel
najsrditejši
boj
,
je
bilo
pričakovati
.
Oba
moža
sta
se
bila
brez
dvojbe
dogovorila
,
da
bosta
,
kar
iz
mene
čezprimerne
kupnine
iztisneta
,
pošteno
med
seboj
delila
.
„
Torej
koliko
?
“
ponovim
svoje
vprašanje
.
„
Da
ne
bo
krivice
ne
na
levo
,
ne
na
desno
,
“
se
je
odrezal
Danijel
,
„
dal
boš
ravno
okroglih
deset
tisoč
.
Procente
in
špeže
imaš
tudi
ti
.
Kar
v
roko
sezita
,
Mlačan
!
“
Ugovarjal
sem
:
„
Naprave
se
mi
zde
bolj
slabe
in
deset
tisoč
je
dosti
preveč
.
“
Danijel
je
kot
besen
skočil
pokonci
.
„
Pri
Mlačanu
so
slabe
naprave
?
Ta
pa
ni
slaba
!
Gorenja
hiša
je
malana
,
pa
ne
samo
hiša
,
tudi
kamra
je
malana
!
Ti
ljubi
odrešenik
,
naprave
naj
so
slabe
!
“
Pričel
se
je
smejati
.
„
Deset
je
preveč
!
“
„
In
živina
?
“
je
rjovel
Danijel
,
„
te
pa
ne
vidiš
!
Drobnice
tudi
ne
!
Da
ne
pozabim
,
dve
jareti
nista
v
prodaji
.
To
se
zakolje
in
posuši
!
Na
ti
jareti
misli
,
da
ne
bo
!
“
pozneje
vpil
,
da
sva
te
opeharila
!
No
,
pa
,
saj
tako
nič
ne
bo
.
Mlačan
,
vzemi
klobuk
,
pa
pojdiva
!
Dokler
živim
,
ne
boš
svojega
proč
metal
!
“
In
res
je
pograbil
Mlačana
za
roko
ter
ga
vlekel
z
največjo
silo
proti
vratom
.
„
Spregovorita
zadnjo
besedo
!
“
Mlačan
je
že
hotel
odgovoriti
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
se
razdrla
dobra
kupčija
.
Danijel
pa
ga
je
prehitel
:
„
Za
pet
Kristusovih
ran
,
molči
,
Mlačan
!
Saj
se
vendar
ne
daš
zaklati
,
kot
se
zakolje
merkač
v
mesnici
!
Zadnja
beseda
!
Najina
prva
beseda
je
tudi
zadnja
,
ker
nisva
,
otroka
!
Devet
tavžent
že
Kalar
ponuja
.
Ali
ni
res
,
Mlačan
?
“
In
najsi
je
Danijel
lagal
,
je
Mlačan
vendar
diplomatično
odgovoril
:
„
Bo
že
res
!
“
Zdihoval
sem
:
„
Veliko
je
devet
tisoč
!
“
Danijel
je
divjal
gori
in
doli
:
„
Saj
ne
prodajava
kake
beračije
!
Samo
na
„
Lotračnik
“
poglej
:
če
spomladi
vode
na
njega
napelješ
,
pa
imaš
sena
,
da
se
od
njega
gnoj
dela
!
Ta
travnik
sam
je
tritisoč
vreden
.
Če
ni
res
,
pa
naj
se
kuham
do
sodnega
dne
v
vicah
!
“
„
Torej
zadnjo
besedo
,
Danijel
!
“
Klical
je
vse
svetnike
na
pomoč
in
za
pričo
,
da
Mlačan
drugače
v
Ameriko
ne
more
in
da
mu
prav
nič
ne
ostane
,
če
potegne
samo
devet
tisoč
.
Rotil
me
je
,
da
naj
se
mi
vendar
žena
in
otroci
smilijo
,
če
že
nimam
nič
človeškega
v
sebi
.
Ko
se
mu
je
dozdevalo
,
da
njegovo
rotenje
ne
napravlja
posebnega
vtisa
name
,
je
zakričal
:
„
Pa
naj
bo
devet
tisoč
in
petsto
!
Mlačan
,
vem
,
da
boš
jezen
,
pa
kar
tiho
!
To
je
zadnja
beseda
in
sam
hudič
iz
pekla
bi
me
ne
mogel
pregovoriti
,
da
bi
odnehal
od
nje
!
Devet
tavžent
in
petsto
—
pa
Bog
daj
srečo
!
“
Ko
sem
vendarle
še
premišljeval
,
je
pograbil
Danijela
paroksizem
:
„
Premišljaš
?
Oj
,
ti
krvavi
peklenšček
,
ti
še
vedno
premišljaš
!
Ce
hočeš
sam
sebi
dobro
,
udari
z
obema
rokama
,
saj
vendar
nisi
obseden
!
Poglej
vendar
,
koliko
je
oprave
pri
hiši
!
Ne
da
bi
se
bahal
,
prisežem
pri
živem
Bogu
lahko
,
da
je
samih
butarnikov
več
kot
trideset
pri
hiši
.
Tako
zdaj
pa
še
naprej
premišljuj
!
Mlačan
,
molči
!
“
Butarnikov
!
Napenjal
sem
možgane
,
kaj
so
pravzaprav
ti
„
butarniki
“
.
„
Več
kot
trideset
butarnikov
!
“
se
je
drl
še
vedno
Danijel
.
Končno
sem
le
izvohal
,
kaj
so
butarniki
.
Kadar
se
praprot
spravlja
,
zlože
jo
v
veliko
butaro
,
katero
s
tanko
vrvico
obvežejo
.
Na
obeh
koncih
te
vrvi
so
lesene
kljuke
,
ki
drže
zavezo
,
kadar
je
butara
obvezana
z
butarnikom
.
Take
butare
se
potem
vale
v
dolino
,
kjer
se
nalože
na
vozove
.
„
Če
je
pa
trideset
butarnikov
,
“
sem
končal
razpravo
,
„
pa
naj
bo
!
Devet
tisoč
in
petsto
!
“
„
Ta
je
pametna
!
“
je
kričal
Danijel
.
„
Sem
že
mislil
,
da
ne
poznaš
več
pametne
besede
!
Domačija
in
špeže
,
vse
je
tvoje
!
Devet
tisoč
in
pet
sto
,
—
pa
Bog
daj
srečo
!
“
Privlekel
je
Mlačana
k
meni
.
Skoraj
pet
minut
je
tolkel
z
Mlačanovo
roko
ob
mojo
,
potem
s
svojo
lastno
ob
mojo
,
in
sicer
radi
posojila
.
Zmenili
smo
se
,
da
se
snidemo
dan
po
Vernih
dušah
v
Loki
,
da
bomo
delali
pismo
pri
notarju
,
in
dostavilo
se
je
,
da
morata
o
kupčiji
molčati
med
tem
,
če
ne
,
imam
pravico
,
da
se
skesam
.
Odštel
sem
takoj
are
petsto
goldinarjev
,
od
katerih
je
Danijel
odvzel
dvesto
goldinarjev
kot
njemu
dano
posojilo
.
Čez
nekaj
časa
,
ko
sta
že
bila
odšla
,
je
pomolil
Danijel
zopet
svojo
glavo
v
sobo
:
„
Za
petsto
si
naju
udaril
,
naj
bo
!
Ali
pozabiti
ne
smeš
,
da
so
izvzeta
tri
jareta
,
da
jih
bomo
jedli
na
poti
v
Ameriko
!
“
„
Dve
jareti
sta
izvzeti
,
vsaj
tako
se
je
govorilo
!
“
„
Tri
!
“
je
tulil
Danijel
.
„
Ne
bodi
gluh
!
Nikoli
nisem
drugače
govoril
!
No
,
pa
mi
daj
prisego
!
“
Tako
me
je
opeharil
za
eno
jare
,
ker
nisem
hotel
sitnosti
delati
,
ko
smo
v
Loki
pismo
delali
.
Ko
je
bilo
vse
v
redu
napravljeno
in
podpisano
,
sta
jo
onadva
udarila
v
Kranj
po
potne
liste
,
jaz
pa
sem
jo
krenil
na
Jelovo
brdo
.
Hodeč
proti
Jelovemu
brdu
sem
se
čutil
čisto
novega
človeka
:
sedaj
sem
pravzaprav
šele
vedel
,
kaj
hočem
,
pred
dušo
mi
je
bilo
vse
jasno
in
dvomi
me
niso
več
mučili
.
Sedaj
sem
bil
s
tisočerimi
vezmi
prikovan
na
svojo
slovensko
zemljo
,
in
če
me
ta
ne
bo
živila
,
kedo
me
naj
živi
?
Tisto
leto
je
bila
čudovito
lepa
jesen
in
še
v
listopadu
smo
imeli
gorko
vreme
.
Komaj
sem
napravil
kakih
dvatisoč
korakov
z
Malenskega
vrha
,
že
mi
je
prihajal
na
uho
ostri
glas
klepetajočih
trlic
.
Pod
vasjo
je
stala
Presečnikova
tarnica
in
brez
dvojbe
se
je
pri
teh
trlo
.
Kar
pa
se
tiče
klepetanja
,
so
se
terice
uspešno
kosale
s
trlicami
.
Zadnje
so
sekljale
,
prve
pa
obrekovale
:
izpod
trlice
se
je
drobil
pezdir
,
izpod
jezikov
teric
pa
nadrobno
pretrta
dobra
imena
sosedov
in
sosedinj
!
Kakor
že
povedano
,
je
bilo
tisto
leto
izvanredno
lepo
,
ne
prej
,
ne
pozneje
se
ne
spominjam
,
da
bi
se
bil
prve
dni
meseca
novembra
lan
sušil
pri
tarnici
.
Torej
tisto
leto
se
je
sušil
,
in
prav
na
Presečnikovi
tarnici
pod
Jelovim
brdom
je
delalo
osem
starikastih
devic
in
opravljale
so
svoj
posel
z
nekako
koketno
pretiravanostjo
,
kakor
je
bila
—
ne
vem
,
iz
kakega
vzroka
—
v
navadi
pri
trenju
.
Ali
že
tiste
dni
se
ni
sejalo
toliko
lana
,
kot
v
časih
,
ko
bi
se
bilo
našemu
kmetu
čudno
,
skoraj
sramotno
videlo
,
če
bi
ne
bil
pridelal
svoje
hodnične
in
pražnje
srajce
doma
.
Zatorej
je
zarod
teric
že
tiste
čase
zamiral
in
le
bolj
starikasto
ženstvo
je
še
umelo
trlice
goniti
in
ž
njo
pridelovati
svilnate
,
mehke
plasti
,
katere
so
se
potem
skladale
v
povesma
.
Ali
manj
ko
jih
je
bilo
,
bolj
so
se
terice
zavedale
svojega
poklica
in
pri
vsaki
priliki
si
jih
moral
silno
prositi
,
če
si
jih
hotel
dobiti
na
delo
.
Da
je
terica
morala
obilo
in
najbolje
jesti
,
to
se
je
posebej
umelo
!
Pri
Presečniku
se
je
trlo
tisto
popoludne
in
gospodar
sam
z
velikim
belim
predpasnikom
je
sušil
lan
ter
moral
zastavljati
vso
v
jeseni
pozornost
,
da
se
mu
pri
jami
ni
vnelo
.
Ženske
so
napravljale
ropot
s
trlico
in
jezikom
,
so
obirale
,
vmes
pa
kaj
rade
spregovorile
o
možitvi
in
ženitvi
.
Vsaka
bi
se
bila
rada
možila
:
bolj
če
je
bila
stara
,
večje
je
bilo
poželjenje
!
Ravno
ko
sem
mimo
prihajal
,
je
spregovorila
Žganjarjeva
Urša
:
„
Prvi
,
ki
pride
mimo
,
bo
moj
!
“
Nič
hudega
sluteč
,
se
približam
.
Že
se
je
Urša
zadrla
:
„
Janez
,
moj
si
!
“
„
Kaj
boš
z
mano
,
vendar
vidiš
,
da
sem
prestar
zate
!
“
„
Nič
prestar
,
vzamem
te
,
Janez
,
in
če
laziš
po
vseh
štirih
okrog
!
Pa
še
prav
rada
te
bom
imela
!
“
Nisem
se
hotel
udati
:
„
Govore
,
da
imaš
od
hudiča
hudoben
jezik
,
Urša
!
“
„
Ga
mi
boš
pa
na
rajfelj
polagal
!
“
Bilo
je
to
žebljasto
orodje
nemškega
pokolenja
,
s
katerim
so
se
trgale
glavice
od
lanu
,
ali
Uršin
jezik
—
deni
ga
desetkrat
na
rajfelj
!
—
ne
bi
bil
ukročen
.
Tako
sem
postal
žrtev
dovtipa
,
kakor
si
ga
terice
rade
privoščijo
z
moškimi
,
ki
prihajajo
mimo
.
Med
smehom
sem
moral
odriniti
.
Urša
je
še
vpila
za
mano
:
„
Le
nikar
ne
obupaj
,
Janez
,
boš
precej
priženil
!
Dva
otroka
že
imam
in
oba
ti
prinesem
v
hišo
!
“
Sledil
je
krohot
,
da
sem
se
bal
,
da
bo
kar
tarnico
razneslo
!
Pri
jami
je
sedel
Boštjan
ter
dejal
zadovoljno
:
„
Med
sršene
si
zašel
!
Pričakovali
smo
te
pa
šele
o
Božiču
.
“
Na
vprašanje
,
kaj
dela
mati
,
je
pokazal
na
breg
Karlovšice
,
kjer
je
prala
pri
tolmunu
.
Prinesli
so
južino
,
zato
sva
se
lahko
podala
k
perici
.
Barba
je
radovedno
vprašala
:
„
Ali
se
ni
kaj
zgodilo
,
ko
že
danes
prihajaš
?
“
Z
Boštjanom
sedeva
na
skalo
:
„
Nekaj
se
je
zgodilo
:
Mlačanovo
sem
kupil
!
“
Oba
sta
se
začudila
;
Boštjan
pa
je
pametno
spregovoril
:
„
Devet
tisoč
si
že
dal
,
je
gotovo
vredno
.
Sedaj
se
pa
vpraša
,
kedo
ti
naj
gospodari
?
Lahko
je
rečeno
:
‚
Sem
kupil
‘
,
obdelovanje
je
pa
kaj
drugega
!
“
Ponosno
sem
odgovoril
:
„
Sam
bom
gospodaril
!
Ne
vem
,
čemu
naj
se
ne
preselim
na
Jelovo
brdo
!
“
„
No
,
pač
—
“
je
Boštjan
še
vedno
dvomil
,
„
par
mesecev
se
že
dela
na
kmetih
,
potem
bo
pa
vrag
,
ko
ne
bo
ne
mesa
,
ne
kofeta
in
ne
belega
kruha
!
“
Bil
sem
užaljen
.
Odgovoril
sem
bahato
:
„
Belega
kruha
bo
pač
lahko
,
saj
je
plačano
,
a
denarja
mi
še
precej
ostane
!
“
„
Ni
tako
!
“
me
zavrne
izkušeni
,
mož
.
„
Če
dan
na
dan
ješ
beli
kruh
,
ga
hoče
jesti
tudi
družina
.
Če
si
kmet
,
bodi
pravi
kmet
;
če
si
pa
gosposki
kmet
,
se
ti
bajta
že
naprej
podira
!
“
Za
nekaj
časa
sva
obmolknila
.
Prvi
se
je
zopet
oglasil
Boštjan
:
„
Nazadnje
pa
še
kako
žensko
iz
mesta
privlečeš
!
“
„
Oženil
se
bom
na
Jelovem
brdu
!
“
Oče
me
je
plašno
pogledal
,
kakor
bi
hotel
reči
:
Ali
si
še
sedaj
nisi
iz
glave
izbil
te
neumnosti
?
Počasi
je
vprašal
:
„
Kje
češ
na
Jelovem
brdu
dobiti
žensko
,
ki
bi
bila
zate
?
Pri
Mlačanovih
je
trda
,
kar
se
dela
tiče
!
“
„
Kar
odkrito
ti
povem
,
Boštjan
:
oženim
se
pri
Presečnikovih
!
“
Presenetilo
ga
je
tako
,
da
mu
je
padla
pipa
iz
ust
in
sicer
naravnost
v
vodo
.
Z
nervozno
hitrico
jo
je
lovil
po
vodi
,
dokler
je
ni
z
mokrim
rokavom
zopet
izvlekel
.
„
Se
ve
,
če
bo
dekle
hotelo
in
če
bosta
vidva
zadovoljna
,
“
—
tako
sem
ponižno
pristavil
.
Pri
Boštjanu
bi
bil
prejkotne
le
s
težavo
zmagal
,
da
mi
ni
pomagala
mati
Barba
.
Dosedaj
je
molčala
,
nerada
molčala
,
in
prežala
je
na
priliko
,
da
je
posegla
v
govorico
.
Nekako
v
šali
je
vprašal
Boštjan
:
„
Koliko
boš
pa
dote
hotel
imeti
?
Veliko
ne
bom
mogel
dati
od
hiše
.
“
Barba
se
je
kar
razpočila
:
„
Boga
zahvali
,
da
se
ti
hči
moži
!
Skoraj
si
res
tako
neumen
,
da
bi
takega
zeta
od
hiše
metal
!
Že
nekaj
časa
se
mi
zdi
,
da
ti
nekaj
v
možgane
uhaja
!
“
V
največji
razjarjenosti
je
dostavila
:
„
Sedaj
pa
pravi
:
‚
Veliko
ne
bom
mogel
od
hiše
dati
!
‘
Presečnik
je
Presečnik
,
a
kadar
možiš
edino
hčer
,
se
vendar
ne
boš
ljudem
dajal
pod
zobe
!
“
Pomirim
jo
,
da
za
doto
niti
ne
vprašam
.
Ali
Barba
še
ni
bila
potolažena
:
„
Nič
tisto
!
To
ti
povem
,
Boštjan
:
gnojnice
ne
boš
bredel
,
kadar
bo
šla
punca
z
ženinom
v
cerkev
!
Moja
beseda
pri
Presečniku
tudi
nekaj
velja
!
Midva
sva
zadovoljna
,
če
jo
vzameš
,
Janez
,
nimava
prav
nič
proti
temu
,
prav
nič
!
“
Boštjan
je
molčal
in
se
ni
upal
upirati
.
„
Predvsem
moram
izvedeti
pri
dekletu
,
če
me
sploh
hoče
.
“
Po
teh
besedah
sem
odrinil
v
vas
,
Boštjan
in
Barba
pa
sta
še
ostala
pri
vodi
.
Ko
sem
včasih
pogledal
nazaj
,
je
bila
Barba
še
vedno
v
plamenu
in
prav
videlo
se
je
,
kako
pridigo
je
delala
svojemu
možu
.
—
Pri
Presečniku
je
lazil
okrog
hleva
Danijelov
naslednik
.
Ni
me
poznal
,
zatorej
se
za
mojo
osebo
niti
zmenil
ni
.
Bil
je
štulast
,
nekako
polomljen
je
bil
videti
in
ni
mi
dopadel
,
ker
je
kadil
,
hodeč
okrog
hleva
.
Tudi
nova
dekla
se
je
prikazala
iz
hišnih
vrat
,
a
je
takoj
izginila
,
ko
me
je
ugledala
.
V
hiši
pri
mizi
je
prebirala
Meta
fižol
,
in
ko
sem
vstopil
,
je
bila
za
velikim
kupom
,
katerega
je
imela
prebrati
,
skoraj
popolnoma
skrita
.
Polagoma
se
je
prikazal
njen
obraz
izza
fižola
,
spregovorila
pa
ni
,
dasi
me
je
spoznala
.
Z
velikimi
očmi
je
gledala
proti
meni
,
a
opazil
sem
takoj
,
da
je
bila
upadlega
lica
in
zelo
potrta
.
„
Spet
sem
pri
vas
,
“
sem
spregovoril
pri
vstopu
.
„
Fižolico
prebiram
,
“
mi
je
odgovorila
,
„
pa
je
hudo
plažnata
.
“
Z
roko
je
mešala
po
kupu
pred
seboj
,
a
do
dela
ni
prišla
.
„
Zgodaj
si
prišel
,
—
kje
je
še
Božič
!
“
„
Dolgčas
mi
je
bilo
v
Ljubljani
.
“
Nato
sva
oba
nekaj
časa
molčala
.
Obrnila
je
oči
proti
stropu
,
potem
pa
je
govorila
plaho
in
tiho
,
kakor
otrok
pri
prvi
spovedi
:
„
Mati
tudi
misli
,
da
bi
tista
reč
nič
čudna
ne
bila
.
“
„
Katera
?
“
„
No
,
da
bi
vzel
sorodnico
k
sebi
,
da
bi
ti
kuhala
in
gospodinjila
.
“
„
Kje
naj
jo
dobim
,
če
bi
ti
ne
hotela
?
“
Nič
posebno
je
ni
zalila
kri
,
ko
je
odgovorila
„
Mati
pravi
,
da
bi
tudi
to
nič
čudno
ne
bilo
.
V
mestu
bi
se
veliko
dobrega
naučila
.
“
„
Si
očeta
že
vprašala
?
“
„
Ne
še
,
mislila
sem
,
da
ga
ti
vprašaš
.
“
„
Ne
vem
.
“
„
Če
nočeš
,
pa
ne
!
“
Že
jo
je
grabila
jeza
in
na
vsakem
licu
se
ji
je
nabrala
rdeča
lisa
.
„
Ne
jezi
se
,
Meta
,
“
sem
jo
miril
,
„
na
kaj
takega
ni
treba
več
misliti
!
“
„
Če
torej
nočeš
—
?
“
„
Kaj
naj
živim
v
Ljubljani
,
če
sem
lahko
tu
med
vami
!
“
„
Se
boš
pač
naveličal
!
“
„
Ne
bom
se
!
Kupil
sem
zemljo
,
kupil
sem
živino
.
Gospodaril
bom
,
sejal
bom
,
prideloval
bom
.
“
Plaho
je
vprašala
:
„
Kedo
ti
naj
gospodinji
?
“
„
Oženim
se
!
“
„
Oženiš
se
?!
“
je
viknila
zamolklo
.
Pri
tem
ji
je
z
obrazka
izginila
vsa
kri
in
z
veliko
grozo
me
je
pogledala
:
„
Moj
Bog
,
pa
vendar
ne
—
Katreta
?
“
V
svoji
zmedi
je
zopet
mešala
po
kupu
na
mizi
.
Ker
ji
nisem
odgovoril
,
je
bila
še
bolj
prepričana
,
da
bom
snubil
pri
Fortunovih
.
„
Nič
ne
rečem
,
“
je
vzdihovala
,
„
nič
ne
rečem
proti
tem
ljudem
;
radi
delajo
in
tudi
o
dekletu
ne
vem
nič
slabega
,
Bog
varuj
!
“
Povesila
se
ji
je
glava
in
vedel
sem
,
da
se
ji
je
hotelo
jokati
;
vedel
sem
pa
tudi
,
da
bi
mi
za
nobeno
ceno
ne
hotela
pokazati
,
da
ji
gre
na
jok
.
Pričel
sem
znova
:
„
Mlačanovo
sem
kupil
.
Danes
smo
v
Loki
pismo
delali
.
Tudi
Danijel
je
bil
tam
.
Liza
je
torej
le
Anžona
vzela
!
“
Odgovorila
je
trpko
:
„
Kaj
je
hotela
drugega
?
Kedo
naj
se
na
moške
zanaša
?
“
V
hipu
je
popravila
:
„
Kedo
naj
se
na
take
moške
zanaša
?
“
Še
je
vprašala
:
„
Koliko
si
dal
?
“
„
Devettisoč
in
petsto
.
“
„
Si
vse
plačal
?
“
„
Vse
.
“
„
Boš
imel
kaj
dolga
?
“
„
Nič
.
“
Pristavila
je
grenko
:
„
Na
doto
ti
blez
ne
bo
treba
gledati
.
“
„
Ne
.
“
Po
kratkem
premolku
sem
pričel
:
„
Pravijo
,
da
je
zemlja
dobra
in
da
se
dosti
pridela
.
“
„
Jáde
.
“
„
Živelo
se
bo
torej
lahko
.
Gospodinja
,
se
ve
,
bo
morala
pridna
biti
,
ali
živelo
se
bo
lahko
.
“
„
Jáde
.
“
Ta
dvojna
poljanska
pritrditev
ji
je
prišla
kot
smrtni
izdih
,
takorekoč
kot
srčna
kaplja
krvi
,
čez
bleda
ustna
.
Pri
tem
ji
je
glavica
popolnoma
zlezla
na
roko
,
in
zaječala
je
:
„
Tako
čudno
me
notri
boli
!
“
Nisem
se
mogel
več
vzdržati
,
naslonil
sem
se
k
njej
ter
