Bilo
je
zgodaj
zjutraj
na
starega
leta
dan
188
...
Mrzel
veter
je
bril
po
ulicah
stolnega
mesta
ter
dvigal
goste
oblake
suhega
snega
,
ki
je
na
debelo
pokrival
tla
.
Tu
in
tam
so
brlele
po
oglih
še
svetilnice
,
a
na
nebu
so
pričale
goste
zvezde
,
da
bo
napočil
lep
,
toda
mrzel
zimski
dan
.
Ljudij
ni
bilo
veliko
po
ulicah
;
zdaj
pa
zdaj
se
je
prikazala
kaka
stara
ženica
izza
ovinka
in
hitela
po
gladkem
tlaku
ob
hišah
dalje
proti
cerkvi
,
kamor
je
vabil
mali
tankoglasni
zvon
k
zgodnji
,
tihi
maši
;
ali
pa
je
prisopihal
mlad
pekovski
učenec
mimo
,
s
težkim
polnim
košem
na
hrbtu
,
žvižgal
in
puhal
gorko
sapo
v
pletene
rokavice
.
Tudi
nekoliko
mlékaric
je
bilo
že
videti
,
ki
so
prihajale
s
svojimi
voziči
v
mesto
,
gazile
sneg
in
opletale
po
njem
s
kratkimi
,
visoko
izpodbrécanimi
krili
.
Na
širokem
dvorišči
pred
pošto
so
stale
vprežene
saní
,
in
postiljon
se
je
pripravljal
,
da
odrine
iz
mesta
.
Na
sanéh
pa
je
sedèl
v
debelo
suknjo
zavit
mož
,
kateri
se
je
sedaj
z
nejevoljnim
glasom
obrnil
do
voznika
:
„
Bo
li
kaj
,
Tine
—
ali
ne
bo
nič
?
“
„
Le
malo
še
potrpiva
,
gospod
!
“
zavrnil
je
oni
pohlevno
;
„
še
enega
moram
počakati
!
Nekega
gospoda
—
od
sodišča
ali
ká-li
!
“
„
Katerega
?
“
vpraša
potnik
radovedno
.
„
Nov
je
,
nov
!
Jaz
ga
še
ne
poznam
,
pa
dejal
je
,
da
je
k
nam
premeščen
.
Prostora
bo
dovolj
,
in
s
sankami
bomo
tudi
urni
—
da
bi
le
prišel
!
“
Oni
na
vozu
je
zamrmral
nekaj
nerazumljivega
v
ruto
,
s
katero
si
je
bil
ovil
vrat
na
debelo
.
„
Aha
,
je
že
tu
!
“
dejal
je
v
tem
Tine
ter
šel
počasi
naproti
gospodu
,
ki
se
je
bližal
preko
dvorišča
.
„
Je
li
moj
kovčeg
tu
?
“
vpraša
prišlec
.
„
Da
,
da
,
vse
je
v
redu
!
“
„
Mrzlo
bo
,
mrzlo
,
prokleto
mrzlo
!
“
„
Oh
,
saj
imate
kožuh
!
“
tolaži
postiljon
.
V
tem
je
bil
oni
zlezel
na
sani
in
običajno
pozdravil
sopotnika
.
„
Se
li
peljate
tudi
v
Borje
?
“
vprašal
je
naglo
ter
zavijal
nogi
v
kožuh
.
„
Tudi
!
“
„
Dobro
,
dobro
!
Da
nas
je
le
več
!
“
Tine
je
pognal
svoja
konjiča
in
glasno
zatrobil
,
da
je
odmevalo
med
visokimi
hišami
in
čudno
razlegalo
se
tanko
žvenketanje
kraguljcev
.
V
malo
trenutkih
so
bili
iz
mesta
na
široki
véliki
cesti
,
kjer
so
vozniku
kazali
tir
le
veliki
obcestni
kameni
in
telegrafovi
stebri
.
Oba
potnika
sta
si
užgala
smodki
in
oni
v
kožuhu
se
je
obrnil
zopet
k
drugemu
v
suknji
:
„
Ste
li
znani
v
Borji
?
“
„
Se
ve
da
!
“
„
Oh
!
Veselí
me
to
!
Torej
so
Vam
tudi
razmere
tamo
znane
.
“
„
Še
predobro
!
“
smeje
se
oni
.
„
Umejem
,
umejem
!
Vi
bivate
torej
stalno
v
Borji
.
Oprostite
,
da
se
Vam
predstavljam
:
jaz
sem
vladni
koncipist
Ruda
.
“
„
Plemeniti
Ruda
?
“
„
Da
,
da
!
“
„
Čul
sem
že
o
Vas
!
A
jaz
sem
koncipijent
Koren
!
“
„
Ah
!
Veselí
me
,
jako
me
veselí
!
Koncipijent
pri
odvetniku
—
“
„
Pri
Hrastu
!
“
„
Oh
,
znano
ime
!
Pri
Hrastu
torej
!
Narodnjak
,
dober
narodnjak
—
to
.
“
„
Kakor
vsi
v
Borji
!
“
„
Se
ve
da
,
se
ve
da
,
“
hití
Ruda
;
„
to
vse
vem
;
Borje
je
naroden
trg
.
Veselí
me
,
da
pridem
tja
.
“
Koren
je
v
tem
ustni
zaničljivo
raztegnil
.
„
Vam
je
li
graščák
Meden
znan
?
“
vpraša
potem
naglo
.
„
Tudi
,
tudi
!
Po
imeni
!
Pa
ta
—
—
—
“
„
Ni
naroden
!
“
smeje
se
Koren
.
„
Ha
,
ha
!
“
pritrdi
oni
,
ter
izkuša
vnovič
zapaliti
svojo
smodko
,
da
bi
zakril
svojo
zadrego
.
„
Vi
ste
pač
dobro
poučeni
o
naših
gospodih
!
“
omeni
vnovič
Koren
z
zbadljivim
naglasom
.
„
To
mora
pač
biti
pri
nas
!
Čemu
smo
pa
politiki
?
“
Koncipistov
glas
je
bil
nekoliko
ošaben
.
„
Kaj
pa
družba
sicer
?
Kaj
gospé
?
Je
li
kaj
zabave
?
“
nadaljuje
potem
naglo
.
„
I
,
v
tem
morate
biti
vendar
tudi
poučeni
?
Politika
ima
mnogo
opravila
s
—
krili
!
“
roga
se
Koren
.
„
Vi
ste
dovtipni
!
Toda
—
oprostite
—
v
aktih
nimamo
take
politike
!
“
„
Škoda
!
Sicer
bi
jih
še
rajši
čitali
!
“
Smejala
sta
se
oba
.
V
tem
pa
se
je
jelo
daniti
.
Rudeč
svit
je
legel
na
širno
,
s
snegom
pokrito
ravnino
,
in
lahna
meglica
se
je
izgubljevala
proti
podnožji
daljnih
gorá
.
Debelo
ivje
se
je
lesketalo
po
vejah
dreves
,
poredkoma
stoječih
ob
cesti
,
in
sulo
ž
njih
,
če
je
droben
ščinkovec
sfrfôlel
z
vršička
.
Po
cesti
pa
so
sédale
vrane
v
gostih
tolpah
,
preletavale
se
pred
vozom
ter
spuščale
se
zopet
za
njim
na
tir
.
Vse
se
je
godilo
tiho
;
dirjajočih
konj
ni
bilo
čuti
,
in
sani
so
brez
glasú
smučále
po
snegu
;
le
kraguljci
,
pripeti
konjema
na
uzdi
,
žvenkljali
so
tanko
v
jutranji
zrak
.
Z
ravnega
,
samotnega
polja
,
po
katerem
je
tekla
s
prvega
cesta
,
dospeli
so
potniki
kmalu
v
goratejši
svet
;
a
hudih
strmih
klancev
ni
bilo
.
Ob
cesti
pa
so
se
vrstila
sela
in
vasí
.
„
Imamo
li
še
mnoga
pota
?
“
vprašal
je
Ruda
zopet
po
dolgem
molku
ter
globoko
zazeval
.
„
Da
le
prebijeva
prvo
postajo
;
potem
bo
še
poldrugo
uro
vožnje
.
“
„
Vrag
,
da
je
ni
železnice
!
“
„
Preskrbite
nam
jo
,
vi
vladni
možje
!
“
smeje
se
Koren
.
„
Oh
—
kaj
mi
!
vi
,
vi
in
vaši
poslanci
!
“
„
Ha
ha
,
ti
nam
še
poštene
pošte
ne
morejo
pridobiti
.
To
je
vse
humbug
!
“
Vladni
koncipist
se
je
s
čudnim
pogledom
ozrl
v
svojega
soseda
;
polovica
istega
je
bila
zadovoljnost
in
pritrjevanje
,
polovica
pa
bojazljivo
čudenje
.
Toda
kot
moder
političen
uradnik
ni
zinil
besedice
.
Koren
pa
itak
ni
čutil
poklica
nadaljevati
ta
kritični
predmet
.
V
vasi
Groblje
je
bila
prva
postaja
.
Tam
je
oddajal
postiljon
pisma
,
tja
namenjena
,
ter
prejemal
druga
za
Borje
in
daljne
postaje
;
tudi
nove
potnike
je
rad
naložil
,
ako
je
bilo
le
prostora
dovolj
na
vozu
.
Konj
pa
ni
preprégal
;
morali
so
do
Borja
.
Danes
sta
čakala
dva
popotnika
,
da
bi
prisedla
na
pošto
:
mlad
mož
,
opravljen
v
tanko
,
vrhovno
suknjo
,
in
priletna
kmetica
.
„
Oh
,
gospod
učitelj
,
kaj
pa
Vi
tukaj
uganjate
?
“
poklical
je
Koren
prvega
.
Ta
pa
je
najprej
zlezel
na
sani
poleg
Tineta
;
vedel
je
,
da
tu
velja
stara
prislovica
,
da
tisti
prej
melje
,
kdor
prej
pride
.
„
Izlet
smo
napravili
sinoči
,
izlet
!
Pa
sem
se
malo
zakasnil
,
“
odgovoril
je
s
hripavim
glasom
;
„
drugi
so
odšli
okoli
polunoči
,
meni
je
bilo
pa
tu
bolj
všeč
.
Pri
Vodetu
—
godba
,
petje
,
ples
!
Škoda
,
da
Vas
ni
bilo
.
Kako
ste
se
zabavali
doma
v
praznikih
,
—
saj
ste
bili
pač
doma
?
“
„
Malo
,
malo
!
Največ
v
mestu
!
“
zavrne
Koren
in
predstavi
učitelja
svojemu
sosedu
,
kateri
je
odzdravil
na
pol
prijazno
,
na
pol
pa
ošabno
.
V
tem
je
opravil
Tine
svoj
posel
in
kregal
se
le
še
na
glas
s
kmetico
,
kateri
ni
bilo
več
prostora
na
sanéh
.
„
Môlči
baba
!
“
odrezal
se
je
konečno
in
udaril
z
bičem
po
konjih
.
Učitelj
si
je
smehljaje
mel
roki
in
stisnil
ji
v
žepa
,
Koren
pa
se
je
z
iročnim
smehom
obrnil
k
Rudi
:
„
Glejte
,
tu
takoj
lehko
študirate
naše
prometne
razmere
!
Častnim
občanom
Vas
bodo
takoj
volili
,
ako
le
obljubite
,
da
boste
kaj
storili
.
“
„
Treba
,
treba
res
kaj
ukreniti
!
“
dejal
je
oni
samosvestno
in
zavil
se
tesneje
v
kožuh
.
„
Nocoj
bo
pa
v
čitalnici
zabava
,
“
oglasi
se
učitelj
s
sprednjega
sedeža
in
potegne
nogi
malo
k
višku
pod
postiljonovo
odejo
.
„
Oh
,
tega
nisem
vedel
,
“
—
vzklikne
Koren
.
„
Zabava
?
Beseda
?
“
vpraša
vladni
koncipist
;
„
pride
li
glavar
tudi
tja
?
“
„
I
kaj
pa
!
Vse
,
vse
zahaja
v
čitalnico
,
odkar
je
„
Leseverein
“
umrl
.
Tako
se
sučemo
na
svetu
!
“
posmehuje
se
Koren
,
a
potem
naglo
pristavi
:
„
A
kaj
bode
vendar
nocoj
v
čitalnici
?
Tombola
,
ka-li
?
“
„
Tudi
!
A
najprej
—
predavanje
.
“
„
Béžite
,
béžite
!
Kdo
bo
pa
predaval
?
Novi
kaplan
morda
—
ta
je
tako
nekako
hud
!
“
„
Ne
,
ne
—
pa
ugenite
!
“
„
Ne
morem
!
Predavanje
,
to
je
pri
nas
nečuveno
!
“
kliče
Koren
.
„
Naš
notar
bo
predaval
!
“
„
Ha
,
ha
,
o
čem
pa
?
“
„
Ni
znano
!
Pa
mož
se
pečá
v
prostih
urah
z
astronomijo
.
Morda
bo
o
tem
kaj
povedal
?
“
„
Tega
ne
smemo
zamuditi
!
Tudi
Vi
ne
,
gospod
koncipist
!
Videli
bodete
borjanske
tržane
,
kako
učeno
se
bodo
spogledovali
pri
tem
predavanji
.
Izvrstna
misel
!
Pa
to
ste
vse
izumili
v
teh
štirinajstih
dnevih
,
v
katerih
mene
ni
bilo
v
Borji
!
“
„
A
—
gospé
?
Katere
gospé
prihajajo
v
čitalnico
?
“
ustavi
koncipist
Korenovo
čudenje
.
Učitelj
je
hotel
odgovoriti
,
toda
Koren
ga
je
na
skrivnem
dregnil
z
nogo
.
„
Kako
morete
povpraševati
?
“
hitel
je
,
da
bi
preprečil
učiteljev
odgovor
.
„
Rekel
sem
vam
,
da
vse
pride
,
kar
koli
šteje
k
haute
volée
v
našem
Borji
:
glavarjeva
gospá
,
nadzornikova
soproga
in
usnjarjeve
hčerke
;
fina
dekleta
in
groš
je
pri
hiši
;
potem
prihaja
časi
graščákinja
Medenovka
,
à
propos
,
saj
jo
morda
poznate
?
“
„
Medenovka
?
Oh
,
plavolasa
je
,
in
Nemka
—
ne
li
?
“
„
Da
,
da
!
V
mestu
je
mnogokrat
!
“
„
Ah
,
superbe
!
Izvrstno
!
Poznam
jo
.
“
Plemeniti
Ruda
se
je
samoljubno
nasmehljal
.
„
Potem
imamo
še
Filipino
Vrtačnikovo
,
póstarno
gospico
,
katera
rada
igra
na
čitalničnem
odru
,
toda
le
mlade
vloge
,
akopram
so
ji
materinske
najbolj
prikladne
.
In
mnogo
,
mnogo
drugih
gospá
,
in
gospodičen
!
“
„
Boletove
ste
pozabili
!
“
oglasi
se
učitelj
,
ki
ni
vedel
,
se
li
Koren
šali
ali
ne
.
„
Dekletec
ni
doma
,
gospá
pa
redko
zahaja
v
Borje
,
“
deje
oni
.
„
Starejša
,
Milica
je
prišla
domóv
!
“
„
Tako
?
“
méni
Koren
malomarno
.
„
No
,
vidite
,
ta
bi
bila
izvrstna
za
Vas
;
lepa
mora
biti
—
in
bogata
bo
,
da
malo
tacih
.
“
„
Hvala
lepa
!
“
zavrne
oni
skoro
zamérljivo
.
„
Potem
pa
žena
Vašega
šefa
—
doktorica
!
“
nadaljuje
učitelj
.
„
Oh
,
ta
se
pa
z
otroki
bavi
!
“
zavrne
Koren
.
Pa
dejal
je
to
vendar
spoštljivim
naglasom
,
da
ga
je
koncipist
začuden
pogledal
.
Doneči
glas
Tinetovega
roga
jim
je
končal
pogovor
.
Dričali
so
že
mimo
prvih
borjanskih
hišic
,
in
malo
potem
ustavili
se
pred
pošto
nasproti
čitalnične
krčme
.
„
Na
svidenje
—
zvečer
!
“
klical
je
še
Koren
,
ko
so
se
razhajali
.
Predno
nadaljujemo
svojo
povest
,
treba
vendar
,
da
seznanimo
čitatelje
malo
bolj
z
osebo
,
kateri
je
namenjena
glavna
vloga
v
skromnem
dejanji
,
ki
se
bode
tu
razvilo
,
namreč
s
sedanjim
odvetniškim
koncipijentom
Andrejem
Korenom
.
Imel
je
sedaj
blizu
trideset
let
in
bil
je
bolj
velike
,
nego
srednje
postave
,
koščen
in
vitek
;
kratka
rajava
brada
in
njegovi
dolgi
,
nazaj
česani
lasje
prouzročevali
so
nekov
resen
vtis
,
katerega
pa
je
zopet
motilo
dvoje
malih
,
temnih
pa
jako
veselih
očij
.
Lep
ni
bil
,
a
nikdo
bi
ne
smel
reči
,
da
je
bil
prav
nasprotno
—
grd
mož
;
nekaj
simpatičnega
,
prijaznega
odsevalo
je
vedno
z
njegovega
lica
,
čigar
vplivu
se
nihče
ni
mogel
ustavljati
.
Tudi
njegova
vnanja
oprava
je
bila
sedaj
elegantna
,
kakor
se
spodobi
odvetniškemu
kandidatu
.
Koren
je
po
burnih
časih
svojega
studiranja
in
poznejšega
klatenja
po
raznih
uradih
in
pisarnah
napósled
zavil
v
mirno
luko
občinskega
tajništva
v
Borji
;
isto
je
oskrboval
malo
let
.
Borjanski
odvetnik
dr.
Hrast
je
spoznal
ob
raznih
prilikah
,
da
v
mladem
moži
tiči
vendar
še
dosti
dobrega
,
in
sklenil
je
,
spraviti
ga
zopet
v
prvotni
tir
:
vzel
ga
je
v
svojo
pisarno
.
Ob
ednem
pa
se
je
oni
moral
obvezati
,
da
bo
dovršil
še
svoje
nepopolne
preskušnje
.
Koren
je
z
veseljem
vse
obljubil
,
pridno
delal
v
pisarni
ter
bil
od
dné
do
dné
rabljivejši
,
samó
preskušenj
se
ni
lotil
.
„
Saj
je
še
čas
“
,
odgovarjal
je
stereotipno
raznim
opominjevanjem
;
tako
je
potekalo
leto
za
letom
,
in
takóv
je
bil
Andrej
še
,
ko
smo
ga
videli
na
starega
leta
dan
vračajočega
se
domóv
v
Borje
.
A
ker
je
bil
tako
gledé
socijalne
stopinje
zlezel
za
nekoliko
klinov
više
,
postal
je
tudi
—
čitalnični
odbornik
in
v
ti
važni
službi
ga
vidimo
zopet
zvečer
pri
čitalnični
veselici
.
Nocoj
je
bil
kar
nagloma
imenovan
rediteljem
,
in
radovoljno
se
je
lotil
nehvaležnega
posla
.
Čitalnični
prostori
so
se
naglo
polnili
;
veselica
na
starega
leta
dan
je
bila
zlasti
zarad
tombole
borjanskim
tržanom
najbolj
priljubljena
;
mladi
svet
pa
se
je
itak
veselil
plesa
,
s
katerim
se
je
moralo
pričeti
novo
leto
.
Tako
je
zahtevala
ukoreninjena
navada
—
odkar
je
stala
borjanska
čitalnica
.
Letos
pa
je
prišel
odbor
z
novotarijo
,
gledé
katere
so
konservativni
društveniki
jeli
resno
glave
in
rame
zmajevati
,
češ
—
kaj
bo
zopet
s
tem
?
Napovedano
predavanje
jih
je
tako
vznemirilo
.
Toda
na
drugi
strani
trla
jih
je
radovednost
in
naudajala
skrb
,
da
jih
bodo
drugi
zmatrali
za
nesposobne
umeti
tako
predavanje
—
in
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
bila
nocoj
čitalnična
dvorana
bolj
polna
,
nego
kedaj
;
blagajnik
,
lekar
Sok
,
mel
si
je
roki
in
notarju
čestital
na
gotovem
,
vsestranskem
vspehu
.
Sam
je
bil
v
svesti
,
da
čim
več
je
občinstva
,
tem
več
tablic
se
bo
pri
tomboli
spečalo
—
in
čitalnica
je
potrebovala
novcev
za
predpustne
besede
.
Pa
ne
samó
dvorana
,
nego
tudi
druge
sobe
so
bile
polne
;
občinstvo
se
je
vrstilo
v
njih
,
kakor
bi
bilo
po
dijetnih
razredih
uvrščeno
.
V
prvi
sta
sedela
dva
podučitelja
,
nekoliko
sodnih
in
drugih
pisarjev
in
davkarska
praktikanta
.
Drugo
sobo
pa
so
bili
posedli
nadučitelj
,
davkarski
nadzornik
in
davkarski
kontrolor
,
zemljiški
knjigovodja
in
nekoliko
tržanov
,
se
ve
da
imovitejših
;
kdor
je
bil
oženjen
,
pripeljal
je
tudi
svojo
soprogo
.
Tretja
soba
pa
se
je
le
polagoma
polnila
.
Mladi
neoženjeni
sodnik
in
njegov
adjunkt
sta
bila
že
tu
,
in
pri
njima
odvetnik
dr.
Hrast
s
svojo
ženo
.
Govorili
in
ugibali
so
o
drugih
,
bodo
li
prišli
,
ali
ne
.
Vnanjih
članov
z
bližnjih
gradičev
se
niso
nadejali
;
sneg
je
bil
prevelik
.
„
Pa
Bolè
mi
je
obljubil
,
da
pripelje
svojo
Milico
,
“
trdil
je
Hrast
.
„
Koliko
je
stara
?
“
vprašal
je
adjunkt
zaspano
.
Imel
je
navado
,
da
je
tako
leno
govoril
.
„
Čakajte
,
da
zračunim
—
petnajst
,
o
ne
,
šestnajst
let
—
v
sedemnajsto
grè
.
Pomislite
,
najkrasnejša
leta
!
“
„
Premlada
,
premlada
!
To
je
otrok
!
“
„
Da
in
ne
!
“
smeje
se
odvetnik
,
„
meni
taka
leta
najbolj
ugajajo
.
“
Soproga
ga
s
pahljačo
na
lahko
udari
po
roki
.
„
Ti
si
nepoboljšljiv
!
“
„
Le
pomiri
se
,
draga
moja
;
kdor
največ
govori
,
ta
ne
kupi
.
“
„
Je
li
lepa
?
“
vpraša
sodnik
.
„
Oh
,
tu
se
je
oglasil
idejalist
!
Ne
vem
,
kaka
je
sedaj
,
a
obetala
je
pred
leti
mnogo
,
predno
jo
je
Bolè
poslal
v
Švico
.
Sedaj
se
je
vrnila
,
in
ostane
menda
doma
.
“
Med
vrati
se
je
čulo
glasno
škripanje
novih
čevljev
in
v
sobo
stopi
naš
znanec
pl.
Ruda
v
fraku
,
z
belim
ovratnikom
in
cilindrom
.
Za
njim
pa
nocojšnji
reditelj
Koren
.
„
Predstavite
me
vendar
!
“
šepnil
je
prvi
temu
na
uho
.
Koren
mu
je
naglo
ustregel
;
a
storil
je
to
vendar
malo
posiljeno
in
okorno
,
kakor
ravnajo
ljudje
,
pri
katerih
ta
običaj
ni
povsem
v
navadi
.
Ko
je
bil
predstavil
najnovejšega
svojega
znanca
mali
družbi
,
odšel
je
takoj
v
prve
sobe
;
le
kratek
,
zaničljiv
pogled
je
vrgel
še
na
gladko
osebo
koncipistovo
.
„
Oh
,
Koren
,
doktor
Koren
!
“
kričal
je
med
drugimi
vrati
majhen
,
debel
možic
,
očividno
Gorjanski
tržan
;
„
si
li
zopet
tu
?
Dobro
,
dobro
!
Pa
tjà
sedi
k
nam
k
oni
dolgi
mizi
,
tam
bomo
jeli
purana
,
purana
na
akcije
!
Hahaha
,
purana
na
akcije
—
pomisli
—
akcija
po
petdeset
—
soldov
,
seveda
!
Izgubiti
ne
moreš
,
kosti
imaš
še
po
vrhu
!
“
„
Kdo
si
je
pa
to
izmislil
?
“
smeje
se
Koren
.
„
Lovšev
Boštjan
;
kdo
drugi
!
Le
položi
petdeset
kebrov
;
pozneje
bodo
akcije
dražje
—
šestdeset
,
sedemdeset
!
“
Ob
dolgi
mizi
so
se
v
istini
zbirali
razni
gostje
,
ter
se
glasno
smejé
hvalili
izvrstno
misel
,
jesti
purana
na
delnice
.
Lovšev
Boštjan
,
ustanovitelj
te
nove
banke
,
v
navadnem
življenji
pa
trgovski
pomočnik
,
pobiral
je
z
resnim
licem
akcijski
kapital
.
Koren
je
tudi
segel
v
žep
.
„
Pa
samó
—
puran
?
“
vpraša
z
onega
konca
sobe
davkarski
nadzornik
.
„
Salata
tudi
,
kisli
krompir
in
pésa
in
kruh
!
“
poučil
ga
je
Boštjan
.
„
Jaz
vzamem
tudi
delnico
!
“
hiti
nadzornik
.
„
Kaj
pa
,
da
nas
boste
še
obdačili
,
“
ugovarja
Koren
.
„
Ne
,
ne
,
pa
jedel
bom
zato
več
!
“
Glasni
grohot
in
sledeče
mu
dovtipe
končal
je
krčmar
,
ki
je
prinesel
zaželjenega
purana
.
Delničarji
so
zdajci
utihnili
ter
seli
za
dolgo
mizo
;
nekoliko
časa
v
njihovem
krogu
ni
bilo
čuti
drugega
,
nego
ropot
nožev
in
vilic.
Tudi
drugi
v
sobi
so
diskretno
molčali
.
„
Kje
pa
je
Koren
?
Kje
je
Koren
,
reditelj
nocojšnji
?
“
klicalo
se
je
zdajci
z
mostovža
pred
dvorano
.
„
Notár
te
išče
!
“
omeni
oni
debeli
možic
,
ki
je
bil
prej
vabil
koncipijenta
k
obedu
na
delnice
.
„
Naj
čakajo
,
naj
čakajo
,
ob
osmih
bomo
pričeli
,
“
pristavi
počasi
,
ter
gloje
perutnico
.
A
tu
je
bil
že
prihitel
notar
.
„
Za
božjo
voljo
,
gospod
Koren
!
Ali
ne
bomo
pričeli
?
Ob
sedmih
je
napovedano
in
sedaj
je
le
še
četrt
ure
do
osme
.
“
„
Takoj
,
takoj
!
“
meni
ogovorjeni
hladnokrvno
in
si
naloži
pol
ploščeka
kislega
krompirja
.
„
Delnico
vzemite
,
še
jedno
imam
,
puranov
vrat
in
pol
škofije
je
še
tu
!
“
prigovarja
Lovšev
Boštjan
.
„
Oprostite
,
“
zavrača
notar
,
mlad
mož
,
majhne
pa
skoraj
obile
postave
,
ter
vzpodbuja
vnovič
Korena
:
„
Kaj
pa
bo
s
predavanjem
in
—
s
tombolo
?
“
„
Da
,
tombola
,
to
je
glavna
stvar
,
“
oglasi
se
s
polnimi
usti
debeli
tržan
,
ki
je
bil
prvi
vabil
Korena
k
obedu
.
„
Kaj
pa
bo
z
vinom
,
Boštjan
,
ali
bomo
tudi
vino
na
delnice
pili
?
“
Notar
je
z
nejevoljnim
obrazom
odšel
ter
siknil
med
zobmi
.
„
Takoj
pričnemo
!
“
klical
je
Koren
za
njimi
.
Vstal
je
ter
jel
natikati
bele
rokavice
na
roko
.
„
Čas
je
,
čas
—
zadnji
čas
!
Kdo
vé
,
koliko
ur
bo
notar
predaval
?
Torej
pojdimo
v
dvorano
!
“
Pri
delničarjih
ta
poziv
ni
imel
vspeha
.
„
Do
tombole
že
pridemo
!
“
menili
so
trije
,
drugi
pa
so
se
muzali
in
molčali
.
Koren
je
hotel
iz
sobe
,
a
med
vrati
je
moral
obstati
.
Velik
in
obilen
gospod
,
črno
opravljen
,
prijaznega
jovijalnega
obraza
preprečil
mu
je
izhod
.
Vstopil
je
z
mostovža
in
vêdel
s
sabo
mlado
,
vitko
deklico
.
Ogrnena
je
bila
z
dolgim
s
kožuhovino
obrobljenim
plaščem
,
glavico
pa
in
pol
obraza
je
ovijala
pletenina
od
svetlo-rumene
svile
.
Koren
se
globoko
prikloni
prišlecema
.
Videti
je
bilo
,
da
je
vesel
tega
pohoda
.
„
Oh
,
gospod
Bolè
!
To
je
lepo
!
V
tem
vremeni
prihajate
!
Nismo
se
Vas
smeli
nadejati
!
“
hitel
je
v
svesti
si
svojega
posla
kot
nocojšnji
reditelj
.
„
Hrast
se
omaja
in
hrib
,
—
a
mi
,
“
citiral
je
prišlec
malo
neumestno
,
a
sam
smijoč
se
ponesrečenemu
dovtipu
.
„
Kje
je
doktor
Hrast
?
Je
li
tu
?
“
„
Da
,
da
v
tretji
sobi
!
In
gospa
tudi
!
“
„
Oh
,
to
je
prav
!
“
Odvedel
je
deklico
tja
ter
pozdravljal
na
desno
in
levo
znance
v
prvih
sobah
.
Tišina
je
navstala
v
obeh
in
čula
so
se
le
poluglasna
,
šepetana
vprašanja
.
„
To
je
hčerka
Bolétova
?
“
„
To
je
Milica
?
“
„
Vzrastla
je
!
“
„
Lepa
je
!
“
pristavil
je
Lovšev
Boštjan
,
ko
sta
bila
ona
dva
že
mimo
odšla
.
„
Saj
je
še
videl
nisi
!
“
dejal
je
s
smehom
debeli
tržan
in
z
veliko
slastjo
obiral
zadnji
ostanek
delniškega
podjetja
,
puranov
vrat
.
Pogovor
pri
raznih
mizah
se
je
zasukal
na
jedin
predmet
,
na
Bolétovo
hčerko
.
Pa
v
tem
se
je
čul
že
zvonec
iz
dvorane
,
ki
je
napovedoval
pričetek
besede
,
in
večina
obiskovalcev
iz
prednjih
sob
je
hitela
tja
.
„
Gospod
Koren
,
gospod
Koren
,
kje
je
Koren
?
“
oglasi
se
Hrast
med
vrati
.
A
ta
je
bil
že
tu
.
„
Preskrbite
gospodični
Bolétovi
prostor
spredaj
.
In
soprogi
moji
!
“
„
Zaradi
gospe
soproge
sem
prišel
!
“
deje
Koren
.
„
Torej
za
obe
,
obe
!
“
Vrnila
sta
se
v
tretjo
sobo
in
tu
je
predstavil
Hrast
svojega
koncipijenta
Bolétovi
hčerki
.
Ta
ji
je
hotel
ponuditi
roko
,
da
jo
odvede
v
dvorano
,
a
pl.
Ruda
ga
je
prehitel
.
„
Pokažite
nam
prostor
!
“
pravi
oblastno
in
stopi
z
Milico
naprej
.
Korenu
ni
bilo
do
teh
nekako
ošabnih
besed
in
ne
do
spremljevanja
Bolétove
.
Podal
je
roko
Hrastovi
soprogi
.
A
v
tem
ko
je
stopil
mimo
prvega
para
,
ozrl
se
je
prvič
v
obraz
mlade
deklice
.
Do
dvorane
je
šel
s
Hrastovo
gospo
za
onima
,
a
pred
uhodom
postal
je
Ruda
,
in
skozi
dvorano
je
odvel
Koren
svojo
spremljevalko
naprej
na
prvi
sedež
pod
odrom
.
Za
njim
je
privedel
Ruda
Bolétovo
,
ter
ostal
spredaj
poleg
gospá
,
koncipijent
se
je
pa
vrnil
v
ozadje
.
Sam
ni
vedel
,
da
mu
je
kri
silila
v
lice
,
ko
se
je
gnetel
skozi
gosto
nastavljene
društvenike
;
vse
se
mu
je
videlo
nekako
megleno
,
in
ko
mu
je
Lovšev
Boštjan
šepnil
na
uho
:
„
Dobro
,
dobro
se
vèdeš
,
prijatelj
!
“
niti
čul
ni
teh
besed
.
A
sedaj
že
zopet
zapoje
zvonec
in
dvigne
se
zavesa
pred
odrom
.
Prva
točka
je
bil
predsednikov
pozdrav
.
Dr.
Hrast
ga
je
moral
govoriti
,
in
rešil
je
svoj
nalog
kratko
in
točno
,
kakor
vselej
,
kajti
ta
točka
ni
nikdar
izginila
iz
sporeda
.
Potem
so
pevci
zapeli
Ipavčevo
:
„
Bodi
zdrava
,
domovina
!
“
To
je
bilo
v
Borji
tudi
tako
ukoreninjeno
,
da
je
ni
bilo
čitalnične
besede
brez
te
pesmi
.
In
občinstvo
je
pevcem
vselej
burno
ploskalo
,
ako
je
bil
tudi
kak
solist
hripav
.
Javno
odobravanje
in
javna
pohvala
,
ta
je
bila
vsakemu
gotova
,
kdor
se
je
prikazal
na
odru
v
Borji
;
za
hrbtom
pa
so
ga
rešetali
in
skozi
zobe
vlekli
.
Taki
so
bili
borjanski
kritiki
!
V
tretje
se
je
dvignila
zavesa
,
in
za
malo
,
nezagrneno
mizico
,
na
kateri
sta
goreli
dve
sveči
,
prikazal
se
je
borjanski
notar
Božidar
Koprivec
.
Vnanje
osebe
njegove
smo
že
nekoliko
omenili
,
zato
ni
treba
,
opisati
ga
še
jedenkrat
,
zlasti
,
ker
bode
v
naši
povesti
še
večkrat
stopil
na
površje
ter
pokazal
se
v
svoji
istinitosti
.
Prav
tedaj
,
ko
se
je
globoko
poklonil
občinstvu
,
katero
ga
je
itak
,
kakor
prej
pevce
,
vzprejelo
z
glasnim
ploskom
,
ter
bil
položil
debel
rokopis
na
mizico
pred
se
,
kosti
svojega
rojstva
pa
v
pleten
naslanjač
,
prav
tedaj
je
vstopil
v
dvorano
pri
zadnjih
vratih
mladi
borjanski
kaplan
.
„
Servus
!
“
dejal
mu
je
Koren
,
stoječ
poleg
uhoda
.
„
Dober
večer
!
“
odzdravil
je
oni
.
„
Semkaj
sédite
,
gospod
Anton
!
“
zašepetala
je
debela
usnjarica
,
ki
je
sedela
v
zadnji
vrsti
skoraj
na
dveh
stolih
ter
prijazno
primeknila
jednega
kaplanu
.
Ta
je
ubogal
,
a
prej
še
pozorno
ogledal
si
občinstvo
po
dvorani
.
Bil
je
mlad
duhovnik
,
velike
,
suhe
postave
,
a
polnega
,
okroglega
lica
.
Ker
priimek
njegov
tudi
tržanom
ni
bil
navaden
,
imenovali
ga
bodemo
tudi
mi
tako
,
kakor
so
ga
v
Borji
klicali
:
gospod
Anton
.
Notar
Koprivec
pa
je
pričel
predavati
.
Naznanil
je
najprej
,
da
bo
govoril
o
astronomiji
,
in
o
svetovih
,
kateri
se
sučejo
in
kažejo
na
nebesi
,
in
o
njihovi
naravi
.
Učitelj
Skubè
,
ki
se
je
bil
zjutraj
vozil
s
Korenom
,
sunil
je
tega
rekoč
:
„
Vam
li
nisem
pravil
,
da
bo
o
zvezdah
govoril
?
“
Koren
je
molčal
.
Oziral
se
je
po
sobani
in
po
odru
,
a
vedno
so
mu
oči
zastajale
tam
spredaj
ob
sedežih
,
kjer
je
ugledal
pl.
Rudo
poleg
Boletove
Milice
.
Nekaj
ga
je
jezilo
in
ob
jednem
mu
je
bilo
,
kakor
bi
bil
veselo
novico
zvedel
nocoj
.
Vznemirjen
je
bil
,
in
lice
njegovo
,
sicer
bledo
,
skoro
rumenkasto
,
ni
imelo
navadne
barve
.
Kri
ni
hotela
z
njega
.
Notarjevo
predavanje
,
akopram
se
gledé
učenosti
ni
dvignilo
na
površje
navadne
popularne
razprave
,
bilo
je
vendar
večini
poslušalcev
preučeno
,
neumljivo
;
in
za
to
se
je
tem
zvesteje
poslušali
,
da
ne
bi
kdo
sodil
,
da
jim
ne
godi
.
Lovšev
Boštjan
se
je
počasi
izgubil
iz
sobane
,
oni
debeli
tržan
pa
,
ki
je
bil
preje
najživahnejši
pri
delniškem
društvu
,
zadremal
je
polagoma
.
Gospod
Anton
je
grbančil
čelo
,
kadar
je
govornik
katero
zinil
o
„
živi
materiji
“
,
ter
čakal
,
da
li
kaj
hujšega
ne
pride
.
Toda
notar
je
bil
previden
;
vedel
je
že
prej
,
da
bo
gospod
Anton
tudi
med
poslušalci
,
ter
je
po
tem
uredil
svoj
govor
.
Tudi
na
sprednjih
sédežih
je
bilo
vse
mirno
.
Hrastova
soproga
je
premalo
umela
slovenščine
,
in
pri
koncipistu
pl.
Rudi
je
bila
prav
taka
.
Vrhu
tega
je
on
o
zvezdah
znal
le
toliko
,
kolikor
ni
bil
pozabil
iz
prvih
gimnazijskih
let
;
a
še
tedaj
ni
vedel
veliko
.
Igral
se
je
sedaj
s
pahljačo
svoje
sosedinje
,
Milice
.
Ta
pa
je
pazno
poslušala
,
a
zaman
,
da
bi
bila
umela
vse
.
V
štirih
letih
,
katere
je
prebila
v
odgojevališči
v
Švici
,
postal
ji
je
bil
tudi
domači
,
rodni
jezik
skoraj
tuj
,
in
marsikateri
izraz
ji
je
sedaj
zazvenel
na
uho
,
ki
ji
je
bil
že
izginil
iz
spomina
.
Da
bi
bila
nejevoljna
zarad
tega
,
ne
smemo
trditi
.
Deklica
je
bila
lepa
,
jako
lepa
,
in
ako
je
ne
opišemo
natančneje
,
opuščamo
to
samó
za
tega
delj
,
ker
popisa
ne
moremo
popolno
zvršiti
.
Omenimo
naj
le
,
da
je
bila
tanke
,
srednje
rasti
in
je
imela
temne
lase
in
prav
take
oči
.
A
vse
ob
nji
je
bilo
še
silo
mladostno
,
skoraj
otročje
.
„
Ali
razumite
vso
to
slovenščino
?
“
vpraša
po
tihem
koncipist
Ruda
svojo
sosedinjo
izza
razpete
pahljače
.
„
Ne
vse
!
“
smehlja
se
Milica
,
pozabila
sem
že
mnogo
.
„
Oh
,
saj
se
tudi
več
učili
ne
boste
!
“
„
Zakaj
ne
?
“
Ruda
se
je
samosvestno
smehljal
.
„
Ker
treba
ni
!
“
šepeta
potem
.
Deklici
ni
ugajal
ta
razgovor
,
zato
je
molčala
.
Jezilo
jo
je
nekaj
v
vedenji
Rudovem
in
tudi
zadnja
opazka
,
iz
katere
je
odmeval
zaničljiv
naglas
.
Notar
je
govoril
sedaj
o
hipotezi
,
o
konečnem
zrušenji
svetov
in
preosnovi
v
raztezno-tekočo
tvarino
in
o
začetku
novega
krogotoka
njihovega
.
Nekoliko
poslušalcev
je
mislilo
le
na
bližnjo
tombolo
,
nekaj
jih
je
zevalo
,
kaplan
pa
je
nemirno
drsal
z
nogo
po
umazanih
tleh
.
„
To
je
pa
odveč
,
to
je
pa
odveč
!
“
zamrmral
je
proti
sosedi
.
„
Meni
se
tudi
vidi
!
Sedaj
naj
bi
se
tombola
pričela
!
“
vzdihnila
je
usnjarica
.
„
To
je
nejevera
!
“
nadaljeval
je
gospod
Anton
.
Koren
mu
stopi
za
hrbet
.
„
Kaj
se
huduješ
,
prijatelj
?
“
vprašal
je
porogljivo
.
„
To
je
liberalizem
!
Daleč
smo
prišli
s
čitalnico
!
“
huduje
se
poluglasno
kaplan
.
„
Ne
boj
se
,
prijatelj
!
Le
poglej
jih
po
dvorani
!
Se
je
li
katera
tvojih
ovčic
pohujšala
?
Imenuj
jo
,
pokaži
jo
!
“
Gospod
Anton
nehoté
obrne
svoj
pogled
po
poslušalcih
.
Povsodi
je
videl
dolgočasne
obraze
,
s
katerih
je
odsevala
le
jasna
želja
,
da
bi
bil
kmalu
konec
temu
učenemu
govoru
.
„
No
,
pa
lahko
bi
se
!
A
kaj
to
?
V
čitalnici
se
kaj
tacega
ne
spodobi
.
Sploh
—
čemu
to
predavanje
?
“
V
Korenu
se
je
vzbudil
duh
zanikanja
,
opozicije
.
Sam
sicer
ni
bil
vesel
notarjevega
predavanja
,
ali
katerega
koli
—
pa
sedaj
,
ko
se
je
njegov
nekdanji
kolega
in
prijatelj
Anton
oglasil
proti
,
sedaj
je
bil
za
.
„
Ljudje
naj
se
učijo
!
Treba
nam
je
več
omike
,
inteligencije
med
narodom
.
Kaj
hočemo
brez
teh
?
“
Šepetala
sta
vse
to
med
seboj
,
da
drugi
niti
besedice
niso
umeli
;
samo
koncem
je
Koren
glasneje
govoril
.
„
St
!
St
!
“
čulo
se
je
od
strani
.
Lovšev
Boštjan
je
bil
zopet
vstopil
,
vedoč
,
da
mora
biti
kmalu
konec
govoru
in
se
je
v
svoji
lastnosti
kot
čitalnični
odbornik
prijel
pravice
,
pozvati
šepetalca
k
redu
.
A
sedaj
je
v
istini
končal
notar
.
Znalo
se
ni
,
velja
li
gromovito
ploskanje
in
odobravanje
predavanju
,
ali
končanju
;
vsem
pa
je
sevala
zadovoljnost
z
lica
.
Jedini
gospod
Anton
je
vstal
z
nejevoljnim
obrazom
ter
šel
na
drugo
stran
v
gostilniške
sobe
.
Spredaj
pri
prvih
sedežih
pa
je
vstal
koncipist
pl.
Ruda
,
nastavil
svoj
binokelj
in
ošabno
gledal
po
občinstvu
.
Sodnik
se
mu
je
pridružil
ter
govoril
nekoliko
besedic
s
Hrastovo
gospo
.
„
Čigava
je
ona
gospodična
—
tam
doli
pri
oknu
,
z
belo
rožico
v
laseh
?
“
vprašal
ga
je
Ruda
.
„
To
je
dacarjeva
hčerka
!
“
Ruda
je
zategnil
ustna
,
a
vendar
je
še
jedenkrat
pogledal
tja
,
kjer
se
mu
je
zdelo
,
da
je
tudi
tam
vzbudil
pozornost
.
Pevci
so
zopet
nastopili
in
peli
„
Rožico
“
.
S
tem
je
bilo
delo
na
odru
končano
,
in
pričela
se
je
tombola
.
V
dvorani
so
stale
v
malo
trenutkih
mize
,
prodajalci
tablic
so
hiteli
od
jednega
do
druzega
,
ter
z
raznimi
dovtipi
ponujali
svoje
blago
.
„
Pri
Bolétu
boš
pa
ti
prodajal
!
“
dejal
je
Lovšev
Boštjan
Korenu
ter
stisnil
mu
celo
kôpo
tablic
v
roke
.
„
Ti
si
že
znan
ž
njima
!
“
Korenu
je
bilo
to
po
volji
.
Bolè
je
mnogo
kupil
ter
velel
hčeri
:
„
Le
izberi
Milica
!
“
„
Oh
,
jaz
imam
srečno
roko
!
“
hitel
je
Ruda
ter
vlekel
Korenu
karte
iz
rok
,
in
jih
pokladal
na
mizo
.
„
Jaz
bi
Vam
pa
svetoval
,
da
si
sami
izberete
liste
!
“
omenil
je
prodajalec
živo
.
„
Zakaj
?
“
vpraša
deklica
smehljaje
.
„
Da
si
boste
sami
odgovorni
za
srečo
in
nesrečo
!
“
„
Ali
pa
Vi
,
ker
mi
take
liste
ponujate
!
“
vzklikne
Milica
vesela
.
„
Oh
,
jaz
sem
pa
tu
le
—
nekaka
usoda
,
“
zavrne
Koren
.
„
Torej
boste
vendar
le
Vi
odgovorni
za
srečo
mojo
.
“
„
Haha
,
izvrstno
,
gospodična
!
“
zakliče
Ruda
vmes
.
„
Pa
pustite
to
odgovornost
meni
.
“
„
Ne
,
ne
,
“
deje
deklica
poluresno
;
„
ta
usoda
—
gospod
Koren
naj
odloči
.
“
Ta
je
položil
več
listov
pred
njo
.
Sam
ni
opazil
,
da
se
mu
je
roka
nekoliko
tresla
.
„
Semkaj
,
semkaj
,
gospod
notar
!
“
klical
je
Bolè
,
ter
porinil
pristopivšemu
stol
.
„
Per
aspera
ad
astra
—
to
je
lepo
,
da
ste
nekaj
novega
uvedli
v
naše
veselice
—
mi
potrebujemo
prenovljenja
in
presnovljenja
—
ali
kako
pač
poje
Gregorčič
—
?
“
„
Hvala
Bogu
,
da
ga
čitaš
;
—
sedaj
boš
pač
časih
tudi
Ti
kaj
novega
citiral
,
“
smeje
se
doktor
Hrast
.
„
Takoj
,
če
želiš
!
“
Kadar
bom
Tebe
ali
pa
Tvojega
čestitega
kolego
,
gospoda
notarja
Koprivca
videl
v
družbi
s
kako
stranko
,
klical
bom
z
Gregorčičem
:
„
Gorje
ti
,
vbogi
kmet
,
gorje
!
“
„
Pustiva
ga
v
miru
,
gospod
notar
,
“
zavrne
s
smehom
Hrast
,
„
nocoj
se
ni
varno
pričkati
s
prijateljem
Bolétom
.
“
Soproga
Hrastova
je
povprašala
po
uzroku
glasnega
smeha
,
pa
v
tem
je
Bolè
že
vabil
gospoda
Antona
k
mizi
.
Ta
je
bil
malo
v
zadregi
;
hotel
je
sesti
k
družbi
,
katera
se
je
bila
zbrala
pri
sosedni
mizi
okrog
debele
usnjarice
.
In
ko
se
je
ozrl
po
gospodi
okrog
Boléta
,
rastla
je
njegova
zadrega
;
gosposke
ženske
družbe
ni
bil
vajen
,
in
tu
je
videl
prvič
do
sedaj
neznano
mu
gospodično
.
„
Hvala
,
hvala
!
“
hitel
je
in
pogostoma
se
priklanjal
;
„
saj
sami
nimate
prostora
.
“
„
Oh
,
le
sédite
brez
strahú
!
Ko
boste
jedenkrat
—
župnik
ali
dekan
—
no
potem
bo
že
malo
sila
;
—
sedaj
pa
brez
skrbi
!
“
Gospod
kaplan
si
ni
znal
pomagati
;
še
jeden
pot
se
je
ozrl
nazaj
k
družbi
,
h
kateri
se
je
bil
prej
namenil
,
a
v
tem
je
prisédel
k
Boletu
.
„
To
je
moja
hči
Milica
,
“
predstavljal
je
graščák
.
Gospod
Anton
je
v
novič
vstal
,
ter
se
malo
okorno
priklonil
mladi
deklici
.
„
Slabo
vreme
imamo
:
snega
,
snega
—
preveč
,
“
dejal
je
potem
obrnivši
se
k
graščáku
.
„
Da
,
da
,
“
namuznil
se
je
ta
;
„
in
vrhu
tega
nam
še
gospod
notar
tu
predava
in
pripoveduje
,
kako
bo
mrzlo
na
naši
zemlji
,
kadar
se
—
hvala
Bogu
,
da
stoprav
čez
tisoč
in
tisoč
let
—
naše
solnce
ohladi
.
“
„
Hm
!
“
mrmral
je
kaplan
.
„
To
so
nevarne
hipoteze
!
“
„
Nevarne
?
Zakaj
nevarne
?
“
oglasi
se
levi
sosed
duhovnikov
,
notar
Koprivec
.
„
Jaz
tega
tudi
ne
umejem
!
“
smeje
se
Bolè
.
„
Čez
tisoč
let
nas
ne
bo
več
zeblo
.
“
Vsi
so
se
smijali
,
celó
gospod
Anton
se
ni
mogel
ubraniti
veselosti
.
Toda
le
za
trenutek
.
„
Zeblo
Vas
ne
bo
—
a
peklo
Vas
bo
morebiti
,
“
dejal
je
s
kratkim
posmehom
.
Hrast
jez
nogo
dregal
graščaka
pod
mizo
;
pa
to
bi
ne
bilo
ustavilo
njegove
hudomušnosti
,
da
ni
zopet
pristopil
Koren
s
svojimi
kartami
.
„
Oh
,
Anton
,
Ti
še
nimaš
listkov
!
Le
naglo
izberi
!
“
Kaplan
in
drugi
so
zopet
segli
po
tablicah
,
in
v
kratkem
je
koncipijent
poprodal
vse
.
„
Glej
ga
,
gospoda
Antona
,
nocoj
smo
pa
menda
preslabi
!
“
šepnila
je
pri
sosedni
mizi
usnjarica
svojemu
možu
na
uho
.
Ta
ni
imel
časa
do
odgovora
,
kajti
rediteljev
zvonec
je
že
naznanjal
začetek
tombole
,
in
za
glasnim
vrišem
v
dvorani
je
nastala
občna
tihota
in
pozornost
,
katera
je
vladala
skoraj
do
konca
igre
.
Le
tu
in
tam
se
je
kak
burkež
oglasil
z
napovedovanjem
že
oddanega
dobitka
,
ali
pa
po
dvakrat
ali
trikrat
zahteval
ponovljenje
izžrebanih
številk
ter
tako
vzbujal
občen
smeh
.
Igra
je
bila
kmalu
končana
.
Pri
Bolétovi
mizi
je
bil
jedini
gospod
Anton
srečen
.
Dobil
je
staro
,
lepo
majoliko
,
katero
je
bila
darovala
Hrastova
soproga
tomboli
.
Postal
je
jako
dobre
volje
in
z
notarjem
se
pogovarjal
o
političnem
položaji
,
ne
da
bi
jeden
ali
drugi
iskal
prepira
.
„
Vaša
usoda
je
slaba
!
“
dejal
je
pl.
Ruda
svoji
sosedinji
ter
ji
pomagal
spravljati
karte
.
„
Zakaj
niste
mene
ubogali
?
“
„
Saj
ste
Vi
celó
zasé
slabo
skrbeli
!
“
draži
ga
Milica
.
„
Ker
sem
Vam
sreče
želel
,
“
hotel
je
zavrniti
koncipist
,
a
družba
je
vstajala
,
ker
so
prirejevali
prostor
za
ples
.
Korena
ni
bilo
blizu
.
Želel
je
ves
čas
,
da
bi
Milica
nekaj
dobila
pri
tomboli
in
jezilo
ga
je
,
da
so
drugi
pobrali
dobitke
.
Sedaj
bi
bil
rad
pristopil
k
njeni
mizi
,
pa
rekel
bi
ji
bil
rad
tudi
nekaj
pametnega
,
duhovitega
;
a
vedel
ni
kaj
.
Napósled
se
mu
je
dozdevalo
vse
to
—
neumno
,
grozno
neumno
—
najneumnejše
pa
njegovo
ravnanje
in
ugibanje
.
Odšel
je
na
drugo
stran
v
krčmo
ter
prisedel
k
adjunktu
,
kateri
se
ves
čas
ni
bil
ločil
od
svojega
piva
.
„
Se
bo
li
sedaj
plesalo
?
“
vprašal
je
ta
.
Menda
!
Bolè
in
Hrast
sta
prišla
za
njim
.
Hrastova
soproga
je
ostala
z
Milico
v
dvorani
,
ker
je
bil
graščák
dovolil
hčerki
,
da
pleše
,
in
še
dokaj
ubrani
glasovi
borjanske
domače
godbe
so
se
čuli
že
od
tamo
sem
v
zadnjo
gostilniško
sobo
.
Tudi
sodnik
,
notar
in
gospod
Anton
so
se
pridružili
prej
imenovanim
in
pričel
se
je
živahen
razgovor
.
Iz
prednje
sobe
pa
,
kjer
se
je
zbiralo
nekoliko
učiteljev
in
par
mladih
sodnijskih
pisarjev
okrog
Lovševega
Boštjana
,
donelo
je
glasno
petje
;
se
ve
da
le
,
kadar
je
godba
ponehala
,
kajti
pevci
so
bili
tudi
živahni
plesalci
.
„
Čudno
,
da
našega
glavarja
ni
,
“
omenil
je
sodnik
.
„
Sinoči
je
obljubil
,
da
pride
.
“
„
Odpeljal
se
je
v
mesto
;
in
še
le
pozno
proti
večeru
,
“
deje
notar
Koprivec
.
„
Oh
!
Morda
bode
vendar
istina
,
kar
se
že
več
časa
govori
.
“
„
Da
ga
pokličejo
k
vladi
?
“
vpraša
Hrast
.
„
Vse
je
mogoče
.
“
„
Tam
potrebujejo
ljudij
,
ki
umejo
in
pišejo
slovenski
,
“
nadaljuje
notar
.
„
In
naš
glavar
je
Slovenec
!
“
pristavi
gospod
Anton
.
„
Slovenec
?
Ha
ha
ha
,
kje
si
pa
čul
to
bajko
?
“
oglasi
se
z
druzega
konca
mize
koncipijent
Koren
.
„
Saj
nam
dopisuje
vedno
slovenski
!
“
trdi
kaplan
.
„
In
to
Ti
je
že
dovolj
?
Zato
ga
smeš
že
proglášati
Slovencem
?
In
pa
novi
Medenov
valpet
,
ki
zna
samo
jednó
slovensko
kletev
in
isto
stokrat
ponavlja
,
kadar
hoče
govoriti
z
dninarji
in
delavci
—
ta
je
po
Tvojem
tudi
Slovenec
?
“
„
Hohó
—
gospod
Koren
,
ne
hudujte
se
!
—
In
dubiis
libertas
—
in
tu
imamo
tako
dvojbeno
vprašanje
!
“
smeje
se
Bolè
.
„
Meni
se
ne
vidi
dvojbeno
!
Za
Boga
svetega
!
Ste
li
že
vsi
tako
ponižni
in
mehki
in
—
kaj
bi
rekel
,
taki
berači
,
da
vas
z
neskončnim
zadovoljstvom
navdaja
vsaka
drobtinica
,
ki
pade
z
bogataševe
mize
?
“
„
Sedaj
bi
pa
skoraj
mislil
,
da
imate
glavarja
za
bogataša
gledé
slovenščine
!
“
deje
zaspano
sodnijski
adjunkt
.
„
O
Vi
,
Vi
ste
pravi
,
“
kliče
Koren
med
občnim
smehom
.
„
Semkaj
v
čitalnico
zahajate
,
Slovenec
ste
rodom
,
in
Slovenca
se
imenujete
—
a
prej
bo
še
poteklo
dokaj
vode
,
predno
boste
Vi
dali
slovensko
črko
od
sebe
.
“
„
Vse
pojde
,
vse
!
Le
pretiravati
ne
smemo
,
prenagliti
se
ne
smemo
!
Kamen
do
kamena
—
palača
—
“
meni
Bolè
ter
pokliče
natakarico
in
naročí
večerjo
.
„
Da
,
da
,
ko
bi
le
hotel
vsak
vsaj
jeden
kamen
položiti
!
“
hiti
koncipijent
.
„
Pa
z
narodnostjo
sámo
tudi
še
ni
dovolj
,
“
deje
malo
bolj
potihoma
gospod
Anton
.
„
Oh
,
umejem
,
umejem
—
Tebi
je
najprej
za
—
vero
!
“
„
Brez
vere
pogine
tudi
naša
narodnost
;
—
o
tem
sem
prepričan
.
“
„
Dobro
,
dobro
!
Da
,
tebi
je
vera
namen
in
narodnost
deloma
sredstvo
,
deloma
pa
—
šport
!
“
„
Tebi
pa
je
narodnost
vse
:
—
sredstvo
,
namen
in
—
šport
!
Vere
pa
ne
potrebuješ
,
“
posmehuje
se
kaplan
.
„
Stojta
,
stojta
gospoda
!
Omne
nimium
—
—
—
“
„
Gospod
Koren
je
pa
grozen
—
radikalec
,
“
ustavi
sodnik
Boléta
.
„
Pojdiva
rajši
plesat
,
gospod
Koren
!
“
sili
notar
.
„
Za
narod
,
kaj
ne
?
“
vpraša
adjunkt
zaspano
.
„
Oh
,
jaz
bi
Vam
že
resnico
povedal
,
gospôda
!
Pa
ta
čas
pač
pride
!
Le
potrpite
!
“
To
rekši
izpije
poln
kozarec
piva
in
vstane
od
mize
.
Odhajal
je
z
notarjem
.
„
Glej
ju
,
glej
!
“
klical
je
adjunkt
za
njima
;
„
sedaj
gresta
v
istini
plesat
—
za
narod
!
“
Koren
ni
odgovoril
;
zadovolil
se
je
z
zaničljivim
pogledom
,
s
katerim
je
premeril
vso
smejočo
se
družbo
,
in
povrnil
se
je
s
Koprivcem
v
dvorano
.
Tu
so
se
zbirali
pari
za
četvorko
.
Ruda
je
vodil
Bolétovo
Milico
po
dvorani
in
Koren
je
takoj
uvidel
,
da
sta
že
obljubljena
za
ta
ples
.
Hrastova
gospá
je
sedela
še
v
gornjem
kotu
dvorane
poleg
davkarjeve
soproge
,
in
tja
je
hitel
koncipijent
.
Doktorica
še
ni
bila
engažovana
in
je
Korenu
na
njegovo
prošnjo
prijazno
prikimala
.
Plesali
so
kadriljo
jako
neredno
,
kajti
večina
trških
deklic
in
plesalcev
ni
poznala
tega
plesa
.
Lovšev
Boštjan
je
bil
tu
reditelj
,
ter
je
zapovedoval
in
vpil
na
vse
grlo
,
in
če
mu
ta
ali
oni
ni
po
volji
ubogal
,
prijel
ga
je
tudi
trdo
za
obe
rami
ter
ga
potisnil
na
pravo
mesto
.
Vsi
so
bili
že
privajeni
tega
in
zato
ni
bilo
čuti
nobenega
ugovora
ali
upora
.
„
Kako
Vam
ugaja
naša
najnovejša
krasotica
?
“
vpraša
doktorica
plesalca
svojega
.
„
Meni
?
“
ponavlja
ta
razmišljeno
.
„
Oh
,
dobro
!
Prijazna
je
videti
!
“
„
Samó
to
?
“
sili
gospa
očitajoče
.
„
No
,
pa
lepa
je
tudi
—
ako
to
želite
,
milostiva
!
“
Koren
se
je
veselo
smijal
pri
teh
besedah
.
„
Vi
ste
grozen
človek
!
Je
li
še
kaj
na
svetu
,
kar
bi
Vas
moglo
nekoliko
zanimati
?
Saj
niste
vendar
starec
—
in
slepi
tudi
niste
,
a
če
pride
tako
lepa
,
mlada
in
bogata
deklica
v
našo
družbo
,
pa
—
i
kaj
pa
vendar
mislite
sedaj
?
“
„
Ali
me
hočete
oženiti
,
milostiva
?
“
„
Ne
,
ne
,
Vas
gotovo
ne
.
Tu
bi
bilo
vse
prizadevanje
zastonj
,
“
smeje
se
Hrastova
gospa
;
„
no
,
pa
tukaj
tega
ne
bo
potreba
!
Le
glejte
,
novi
naš
koncepist
bi
vse
premagal
.
“
Koren
se
je
nehoté
ozrl
po
imenovanem
in
po
njegovi
plesalki
.
Stala
sta
na
nasprotni
stráni
,
toda
bolj
v
drugem
konci
dvorane
,
oba
v
jako
živem
razgovoru
.
Koncipijent
je
raztegnil
malo
ustna
,
kakor
človek
,
ki
hoče
reči
:
„
Kaj
meni
mari
do
tega
!
“
ter
plesal
dalje
po
glasnem
zapovedovanji
Boštjanovem
.
A
ko
je
dospel
zopet
na
svoj
prostor
,
moral
se
je
znova
ozreti
po
Milici.
Jezilo
ga
je
sedaj
nekaj
;
da
Milica
pleše
z
onim
ošabnežem
,
da
je
prijazna
ž
njim
,
da
se
sam
ni
obljubil
ž
njo
za
ta
ples
,
—
vse
,
vse
ga
je
jezilo
.
„
O
svojem
potovanji
mi
še
niste
ničesa
povédali
,
“
omenila
je
doktorica
.
Koren
ji
začne
na
kratko
pripovedovati
,
kaj
je
počel
v
dnevih
svojega
dopusta
;
pa
bili
so
že
v
zadnjem
delu
kadrilje
,
v
katerega
je
vpletal
Lovšev
Boštjan
vedno
kake
nove
podobe
.
„
Double
chain
!
“
vpil
je
sedaj
,
in
po
trikratnem
nesrečnem
poskusu
šlo
je
vse
v
redu
.
Pri
menjanji
se
je
sešel
Koren
z
Milico
.
„
Oh
,
usoda
,
usoda
!
“
vskliknila
je
deklica
.
„
Vi
mi
niste
prinesli
sreče
!
“
„
In
vendar
sem
Vam
jo
želel
iz
vsega
srca
!
“
Rekel
je
to
tako
gorko
,
da
se
je
skoraj
sam
prestrašil
.
Tudi
deklica
je
za
trenutek
uprla
vánj
svoj
pogled
.
Zarudela
sta
se
oba
.
„
Nesrečna
usoda
ste
—
,
“
hitela
je
ona
malo
v
zadregi
ter
povesila
oči
.
A
v
tem
ji
je
že
drug
plesalec
ponudil
roko
.
Po
kadrilji
sta
šli
dami
tudi
h
gospodom
v
tretjo
sobo
;
spremljal
ji
je
pl.
Ruda
.
Graščák
je
silil
domóv
,
češ
,
kaj
bo
rekla
žena
,
ki
je
bila
ostala
sama
doma
;
pa
še
migrêna
jo
je
baje
mučila
.
„
Oh
to
ne
gre
,
to
ne
gre
!
Kdo
bo
sedaj
odhajal
?
Do
novega
leta
moraš
ostati
!
“
silil
je
Hrast
.
„
Oh
,
da
,
da
!
Samó
malo
naj
še
plešem
!
“
prosila
je
hčerka
.
In
graščák
ni
bil
trdega
srca
.
Tudi
je
sam
rad
ostajal
v
družbi
.
Do
polunoči
pa
tudi
ni
bilo
več
dolgo
.
„
Pazite
,
kdo
Vam
bode
prvi
ob
novem
letu
čestital
!
“
šepne
Hrast
Milici
na
uho
.
„
Zakaj
?
Je
li
to
pomenljivo
?
“
„
Se
ve
da
!
Dotičnik
se
gotovo
zanima
za
Vas
!
“
„
Oh
,
pojdite
,
pojdite
,
ljubi
doktor
!
“
„
Jaz
bom
izkušal
biti
prvi
!
“
„
Jako
ljubeznivo
,
a
jaz
Vas
zatožim
Vaši
soprogi
—
haha
!
Oh
—
ne
,
ne
!
Ne
bom
Vas
ne
!
Le
bodite
prvi
,
ako
ima
to
kaj
pomeniti
.
“
Njene
temne
oči
so
bile
segle
pri
teh
besedah
mimo
Rude
,
ki
se
je
igral
še
vedno
z
njeno
pahljačo
ter
izkušal
ujeti
časih
kak
pogled
od
nje
.
Šli
so
znova
plesat
in
sedaj
je
bil
tudi
Koren
že
tako
pogumen
,
da
je
večkrat
plesal
z
Milico
.
Zabaval
jo
je
s
tem
,
da
ji
je
pripovedoval
o
svojih
dijaških
letih
in
o
vseučilišnih
burkah
,
celó
o
zadnjem
potovanji
in
o
svojem
domu
ji
je
pravil
.
Govoril
je
suho
in
v
kratkih
stavkih
—
brez
ognja
in
brez
barv
—
a
vendar
ga
je
deklica
pazno
poslušala
.
Vračala
mu
je
z
dogodki
iz
odgojevališča
,
v
katerem
je
več
let
prebila
,
s
pripovedovanjem
onih
vsakdanjih
,
nedolžnih
in
vendar
humorja
polnih
spletek
in
zavijač
,
kakor
se
uganjajo
po
takih
zavodih
.
Ruda
pa
se
je
lotil
dacarjeve
hčerke
,
pri
kateri
je
bil
takoj
zapazil
,
da
hoče
koketovati
ž
njim
.
Zdajci
pa
zapoje
na
odru
za
zaveso
steklen
zvon
;
počasi
,
skoraj
slovesno
so
doneli
njegovi
udarci
preko
plesalcev
.
Bilo
je
polunoči
,
in
staro
leto
končano
.
„
Veselo
novo
leto
!
“
vzkliknil
je
gorko
Koren
in
podal
Milici
roko
.
„
Veselo
novo
leto
!
“
zavrnila
je
Milica
:
in
stisnila
sta
si
s
smehom
roki
,
kakor
dva
znanca
.
„
Oh
,
prepozno
,
prepozno
!
“
zaklical
je
poleg
njega
dr.
Hrast
,
ki
je
prisopihal
od
druge
strani
.
Sedaj
stoprav
se
je
domislila
deklica
njegovih
prejšnjih
besed
,
in
kri
ji
je
silila
v
lice
.
„
Prav
se
Vam
je
zgodilo
,
gospod
doktor
;
zakaj
ne
pazite
bolje
?
“
„
In
kdo
je
bil
moj
srečni
tekmec
?
Morebiti
Koren
?
“
dražil
je
Hrast
.
„
Le
uganite
ga
!
“
zavrnila
je
Milica
,
in
hitela
Hrastovi
soprogi
naproti
,
želet
ji
srečno
novo
leto
.
Tudi
pl.
Ruda
je
sedaj
pritekel
.
—
Kmalu
po
polunoči
so
se
jeli
razhajati
.
Gospod
Anton
se
je
bil
že
dosti
prej
poslovil
,
sedaj
pa
sta
odšla
Bóletova
in
Hrastova
in
večina
drugih
oženjenih
.
Dvorana
se
je
polagoma
izpraznila
,
a
v
krčmi
je
bilo
tem
več
gostov
.
Pevci
so
zaseli
veliko
mizo
in
v
gostem
tobakovem
dimu
,
kateri
je
polnil
vse
sobe
,
in
pri
brljavih
petrolejevih
svetlinah
bilo
je
kmalu
težko
spoznavati
posamične
osebe
.
Glasen
vrišč
in
šunder
je
vladal
povsod
in
vsak
trenutek
je
zadonela
iz
njega
vesela
pesem
domačega
zbora
.
Predpust
se
je
že
bližal
svojemu
koncu
,
ko
so
odličnejše
Borjane
iznenadila
nekega
jutra
na
debel
rožnat
papir
tiskana
vabila
k
večerni
zabavi
pri
graščáku
Medenu
.
Fant
,
ki
jih
je
raznašal
,
ni
imel
livreje
,
bil
je
navaden
vrtnikov
pomagač
,
in
je
oddavši
omenjeni
listič
,
rad
malo
postal
,
češ
,
morda
bo
tudi
zánj
kaj
odletelo
;
a
vabila
so
bila
tem
elegantnejša
ter
so
v
običajnem
zlogu
nemški
naznanjala
,
da
se
„
gospod
Meden
in
njegova
soproga
čestita
z
vabilom
k
soire
dansante
.
“
„
Kaj
vraga
!
“
vzkliknil
je
dr.
Hrast
,
prebravši
dotični
listič
,
katerega
mu
je
bil
prinesel
sèl
v
pisarno
.
Koren
je
pri
tem
vstopil
ter
nosil
jednako
pismo
v
roki
.
„
Ste
li
tudi
Vi
povabljeni
?
“
vpraša
ga
šef
.
„
Tudi
!
Pa
kaj
to
pomeni
?
“
„
Ne
vem
;
toda
nekaj
novega
je
to
vsakako
!
“
Koren
je
skrivnostno
zmajal
z
glavo
.
„
Kaj
ugibljete
?
“
dejal
je
doktor
radovedno
.
„
Dozdeva
se
mi
,
da
sem
ugenil
,
“
zavrne
koncipijent
s
smehom
.
„
Ali
ne
veste
,
da
bodemo
imeli
kmalu
volitve
?
To
je
vse
ad
caplandam
—
—
—
oh
,
jaz
poznam
take
ptičke
!
“
Hrast
se
je
nasmehnil
.
„
Mogoče
,
“
pritrdil
je
onemu
;
„
a
tjà
moramo
vsakako
.
“
„
Jaz
ne
!
“
dejal
je
odločno
Koren
.
„
Kako
?
Zakaj
ne
?
“
„
Ker
v
nemškutarjevo
hišo
ne
zahajam
!
“
„
A
s
tem
zabavnim
večerom
vendar
politika
nima
opravila
!
“
„
Jaz
trdim
,
da
je
tako
!
In
ko
bi
tudi
ne
bilo
—
saj
vendar
poznate
moja
načela
?
“
„
Slobodno
!
A
jaz
bi
mislil
,
da
je
prav
z
našega
stališča
umestno
udeležiti
se
te
veselice
—
in
čim
več
nas
bo
tam
,
tem
bolje
—
toda
—
kakor
Vam
je
drago
;
Boletovih
in
drugih
se
nádejem
!
“
Doktor
je
govoril
to
brez
posebnega
namena
ter
pregledoval
akte
pred
seboj
.
Tudi
Koren
se
je
obrnil
,
da
odide
.
A
ko
je
čul
imenovati
Boletove
,
zastala
mu
je
noga
;
hotel
je
še
nekaj
povprašati
,
pa
po
kratkem
premisleku
je
odšel
.
Zunaj
v
svoji
sobi
je
še
jedenkrat
razgenil
vabilo
in
čital
poluglasno
dan
in
uro
napovedane
veselice
.
„
Na
pustno
nedeljo
torej
!
“
šepnil
je
in
položil
rožnati
listič
v
svojo
miznico
.
Nepričakovana
vest
o
veselici
pri
Medenovih
se
je
bliskoma
razširila
po
trgu
.
V
stalni
krčmi
uradnikov
,
kamor
je
zahajal
tudi
Koren
,
nocoj
ni
bilo
o
drugem
govora
,
in
ker
so
bili
vsi
povabljeni
,
čulo
se
je
tudi
le
laskavo
odobravanje
te
nove
Medenove
misli
.
Celó
podrobnosti
pričakovanega
zabavnega
večera
so
bile
že
znane
.
Tako
je
poštar
vedel
,
da
je
Meden
naročil
vojaško
godbo
in
dve
imenitni
kuharici
iz
mesta
.
Tudi
o
plzenskem
pivu
in
renskem
vinu
in
napósled
o
šampanjci
se
je
govorilo
.
Zadovoljnost
je
vladala
povsod
,
le
jedno
vprašanje
ljudem
ni
dalo
mirovati
,
namreč
:
„
Kaj
to
pomeni
?
Čemu
to
?
“
In
tu
je
bil
vsem
dan
dušek
,
da
navzlic
težko
pričakovani
zabavi
in
poleg
svoje
zadovoljnosti
izpuste
nekoliko
zlobnih
ali
zlovoljnih
opazek
.
„
Radoveden
sem
,
bo
li
kaj
oficirjev
iz
mesta
—
“
šepnil
je
davkarski
nadzornik
sosedu
pl.
Rudi
na
uho
.
Ta
ni
izpremenil
lica
,
kakor
bi
ne
umel
,
kaj
tiči
za
to
opomnjo
.
„
Lepo
bi
bilo
;
potem
oblečem
tudi
jaz
svojo
uniformo
.
“
„
Ste
li
rezervni
častnik
?
“
vpraša
adjunkt
.
„
Se
ve
da
,
pri
dragoncih
!
“
zavrne
oni
samosvestno
.
„
Meden
vendar
ni
tako
—
umazan
in
skop
,
kakor
pripovedujejo
!
“
omenja
sodnik
.
„
Bodemo
videli
!
“
hití
notar
Koprivec
,
ki
je
bil
v
vseh
stvareh
nekoliko
skeptičen
.
Tako
so
besedovali
ves
večer
.
Koren
je
molčé
sedel
poleg
in
pušil
smodko
.
„
Ali
Vi
niste
povabljeni
?
“
vprašal
ga
je
potihoma
poštar
.
„
Da
,
da
—
tudi
!
“
„
Oh
!
“
„
Se
Vam
li
to
dozdeva
čudno
?
“
„
O
ne
,
ne
!
Pa
le
—
ker
tako
tiho
tu
sedite
!
“
„
Plesal
vendar
ne
bom
že
prej
od
veselja
,
ako
me
kakov
Meden
povabi
na
obed
?
“
Poštar
je
umolknil
,
kajti
bil
je
jako
miroljuben
mož
ter
se
je
največ
prepiral
s
svojimi
hlapci
.
„
Oh
,
gospod
pl.
Ruda
—
Vi
bote
pa
zopet
Boletovo
krasotico
vzeli
v
izključivo
posest
!
“
šalil
se
je
sodnik
.
„
Kotiljon
je
že
moj
in
prva
kadrilja
!
Danes
sem
bil
na
Drenovem
,
“
kričal
je
oni
.
Nehoté
je
uprl
svoj
pogled
ob
dolgi
mizi
tja
v
drugi
konec
,
kjer
je
sedèl
Koren
.
Ta
je
grizel
konec
smodke
in
iskal
žveplenic
,
katere
je
bil
adjunkt
pred-sé
postavil
in
jih
mehanično
prebiral
.
„
Čestitam
!
“
dejal
je
sodnik
.
„
Ko
bi
ne
bila
tako
mlada
!
“
omenil
je
adjunkt
.
„
Zakaj
?
Gospod
koncipist
še
lahko
čaka
!
“
oglasil
se
je
Koprivec
.
Iz
vseh
opazek
pa
je
vsak
lehko
čutil
porogljiv
naglas
—
jedini
koncipist
menda
ne
.
Sredi
pogovora
je
nekdo
predlagal
,
da
se
napravi
tarok
in
kmalu
potem
so
začeli
nekateri
igrati
.
Adjunkt
pa
se
je
šalil
s
točajko
in
Koren
mu
je
pomagal
.
Bilo
je
že
blizu
polunoči
,
ko
sta
se
Koren
in
notar
Koprivec
vračala
domóv
.
Stanovala
sta
v
isti
hiši
.
„
To
Vam
je
gizdalin
,
ta
koncipist
,
“
omenil
je
Koren
pred
vežnimi
vrati
.
„
Pa
jaz
bi
še
stavil
,
da
bo
Boletov
zet
!
“
zavrne
notar
.
Iz
Korenovih
ust
se
je
vzvil
kratek
,
hripav
glas
,
ki
ni
bil
ne
smeh
,
ne
beseda
,
niti
pritrjujoč
,
niti
odrekujoč
.
„
Kaj
menite
?
“
vprašal
je
notar
in
globoko
zazeval
.
„
Jaz
—
nič
!
Mrzlo
je
!
“
V
tem
je
zapiral
koncipijent
vežna
vrata
.
„
Ali
pojdete
k
Medenu
?
“
opomnil
je
Koprivec
na
stopnicah
.
„
Ne
vém
!
“
„
To
se
pravi
,
da
pridete
!
“
Ločila
sta
se
na
temnem
mostovži
in
odšla
vsak
v
svojo
sobo
.
Na
pustno
nedeljo
zvečer
je
bilo
živahno
gibanje
na
gladki
,
debelo
s
snegom
pokriti
cesti
,
katera
je
tekla
iz
Borja
do
četrt
ure
oddaljenega
Medenovega
gradiča
.
Vsak
trenutek
so
pridrdrale
odprte
saní
,
in
tenak
glas
kraguljcev
,
ki
so
viseli
ob
konjih
,
razlegal
se
je
daleč
po
raztegneni
dolini
.
Trije
,
štirje
vozniki
,
kolikor
jih
je
premogel
trg
,
imeli
so
nocoj
dovolj
posla
,
kajti
nihče
ni
hotel
peš
priti
,
in
ako
so
trije
ali
štirji
séli
na
voz
,
tudi
račun
voznikov
ni
bil
velik
za
posameznika
.
Okrajni
glavar
in
njegova
soproga
sta
se
peljala
skupaj
,
in
ko
se
je
voznik
zopet
vrnil
,
naložil
je
pri
čitalnični
krčmi
sodnika
,
adjunkta
,
notarja
in
pl.
Rudo
.
Prav
,
ko
so
že
konji
potegnili
saní
,
prisopihal
je
Koren
.
„
Jaz
sem
že
mislil
,
da
Vas
ne
bo
!
“
klical
je
Koprivec
.
Koncipijent
je
naglo
sédel
poleg
voznika
;
na
drugi
strani
pa
se
je
tiščal
notar
.
Oni
trije
so
balancirali
zadaj
.
Po
kratki
vožnji
so
ugledali
pred
seboj
razsvetljena
okna
Medenovega
gradiča
,
in
ko
je
ustavil
voznik
svoja
konjiča
pred
velikimi
vrati
,
pritekel
je
hlapec
pomagat
gospodom
s
sanij
.
Dva
druga
pa
sta
svetila
z
bakljami
.
Nekoliko
korakov
proč
je
stala
cela
gneča
gledalcev
,
domačih
hlapcev
in
deklin
,
kateri
so
si
šepetali
razne
opazke
o
prihajajočih
ter
klopotali
z
zobmi
ob
hudem
mrazu
.
Po
veži
in
po
stopnicah
je
bilo
vse
zeleno
.
Oboki
so
bili
prepreženi
s
smrečjem
,
ob
