dalečdo
Senja
.
Boren
plemič
,
pravi
vitez
,
da
je
njegov
oče
.
Imenitnega
,
toda
ubogega
rodu
.
A
pet
sinov
,
tri
hčere
hočejo
plemiškega
kruha
od
gospoda
Podstenskega
,
od
plemenite
gospe
Uršule
Trnovske
Ladku
in
hčerki
Olgi
,
starejšima
otrokoma
,
je
izprosil
oče
mesta
na
graškem
dvoru
.
Nadvojvodinja
Marija
in
njen
sin
Ferdinand
sta
imela
rada
plavolasega
dečka
.
Dobro
je
bilo
zanj
na
dvoru
.
Pa
porastle
so
brke
.
Nemirna
kri
je
gnala
Ladka
na
bojno
polje
po
cvetje
slave
.
Na
Ogrskem
se
je
boril
z
uporniki
.
Vrglo
ga
je
v
Babočo
,
pred
Kanižo
.
V
Karlovcu
mu
je
naklonil
nadvojvoda
viteštvo
in
podstotniško
mesto
.
Pa
nemirneža
je
vleklo
—
slučaj
ali
usoda
—
v
Bosno
...
Pridružil
se
je
uskoški
četi
.
Bil
je
ranjen
pri
spopadu
s
Turki
,
prišel
v
sužnost
Kjamila
,
sarajevskega
bega
.
Oj
Zora
!
Ne
poslušaj
tako
napeto
viteza
,
kadar
pripoveduje
,
kako
,
po
kaki
zvijači
se
je
seznanil
z
Medo
.
Ne
misli
,
kako
je
bilo
tebi
,
ko
si
zagledala
prvič
Foscarija
—
kadar
ti
pripoveduje
Podstenski
svoja
čuvstva
,
ko
je
bil
videl
prvič
Medo
,
turško
deklico
.
Pravi
,
da
je
vedel
v
hipu
,
da
ni
zanj
več
hrepenenja
razen
nje
—
da
ni
zanj
več
življenja
razen
ž
njo
...
Tudi
ti
,
Zora
,
si
čutila
vkljub
strahu
za
brata
nekaj
čudnega
,
ko
si
zagledala
Foscarija
...
Mraz
je
bil
,
burja
.
Srce
je
tonilo
v
strahu
.
Brat
te
je
pošiljal
domov
...
Skrila
si
se
za
zid
,
da
počakaš
,
planeš
pred
brata
,
ko
bi
mu
pretila
nevarnost
.
Zraven
neprijetnega
admirala
si
zagledala
blago
lice
mladega
moža
.
Strah
za
brata
,
obup
—
je
izginil
.
Čudne
vezi
med
tujcem
in
tujko
...
Čudno
bitje
mora
biti
Meda
.
Lahko
se
je
razvnel
Juriša
,
ko
je
slišal
o
modri
,
mladi
Turkinji
.
Samo
o
verskih
stvareh
je
govorila
in
izpraševala
viteza
petnajstletna
deklica
.
Se
dela
tako
modro
ali
je
v
resnici
?
Kako
je
bo
vesel
Ivo
...
Razlagal
in
govoril
ji
bo
cele
ure
o
božji
previdnosti
,
ki
je
peljala
Podstenskega
v
Sarajevo
,
da
reši
dušo
mlade
Turkinje
.
Ne
reče
pa
Ivo
,
da
je
pripeljala
Previdnost
Foscarijeve
v
Senj
,
četudi
je
rešila
Cecilija
Juriša
smrtne
kazni
,
četudi
je
delal
Foscari
na
to
,
da
je
odpoklical
dož
brodovje
.
Ivo
sluti
nekaj
...
Pravi
,
da
bi
bilo
bolje
,
da
nista
prišla
Foscarijeva
nikdar
v
Senj
...
Bolje
!
Dosti
,
dovolj
trpi
Zora
.
Mirno
bi
vzela
Milanšiča
,
da
ni
spoznala
Foscarija
.
Pokvarjeno
je
mlado
življenje
...
A
vendar
...
Tistih
hipov
sladke
zavesti
njegovega
sočutja
ne
bi
hotela
pogrešati
...
Ta
spomin
je
sladek
,
cvet
na
trnju
njenega
življenja
.
Ob
njem
se
ji
razgori
duša
,
kot
se
Podstenskemu
,
ko
popisuje
Medo
:
Oko
črno
,
jasno
pod
ravno
obrvjo
na
vzbočenem
čelu
.
Snežnobelo
lice
podolgasto
,
majhna
usta
drobna
,
nos
dolg
,
raven
,
vejice
dolge
.
Rasti
srednje
,
šibkega
života
,
drobnih
rok
in
nog
,
umerjenih
kretenj
.
V
belih
dipljah
,
rdeči
ječermi
,
belih
rokavih
,
rdečo
kapo
na
vrani
glavi
,
lične
šolničke
na
nogah
.
Tako
je
videl
Podstenski
prvič
Medo
.
Hodila
je
po
vrtu
,
vrtela
v
rokah
turški
rožnivenec
,
pregibala
ustni
.
Podstenski
je
menil
,
da
vidi
angela
.
Tako
nebeško
čist
in
miren
je
bil
Medin
obrazek
.
Kot
svetnice
.
Kaj
je
trpel
Podstenski
,
ko
mu
je
ponudil
Kjamil
hčer
in
begovo
dostojanstvo
,
če
pogazi
križ
.
Huda
izkušnjava
!
Pa
vitez
je
ostal
trden
,
čeravno
je
žvižgal
bič
,
pela
palica
,
čeravno
je
mučil
beg
krasno
hčerko
.
Vitez
je
obljubil
begu
veliko
odkupnino
.
Nameraval
pa
je
,
da
si
nabere
drznih
tovarišev
in
odvede
s
silo
drago
deklico
,
katero
hoče
oče
poročiti
z
drugim
.
Meda
mu
je
obljubila
,
da
se
bo
kazala
bolno
,
da
zapreči
tako
poroko
.
Kjamil
beg
je
izpustil
gjaura
.
Da
se
vrne
,
mu
je
porok
drug
suženj
,
ki
izgubi
sicer
v
določenem
roku
glavo
.
Da
se
vrne
,
mu
je
porok
ljubezen
kristjanova
do
Mede
.
—
Onemoglega
Podstenskega
je
našel
Juriša
na
stezici
pod
Velebitom
.
Odvedel
ga
je
v
uskoške
jame
,
ga
okrepil
.
In
ko
so
slišali
prognani
Uskoki
vitezovo
drzno
namero
,
so
se
navdušili
,
vzklikali
:
„
Gremo
in
ti
uropamo
deklico
!
“
Tiho
je
sedel
dolgolasi
,
dolgobradi
Juriša
.
Naslonil
je
široko
čelo
na
puško
,
motril
viteza
.
Kaj
je
mislil
neustrašeni
junak
?
Blag
mu
je
bil
glas
in
pogled
,
ko
je
rekel
:
„
Ne
smel
bi
sicer
jaz
,
ki
žalujem
,
v
take
pohode
.
Pa
tvoje
gorje
,
vitez
,
me
gane
.
Preden
si
nabereš
ti
fantov
,
preden
nabereš
odkupnino
—
je
lahko
poročena
,
odvedena
Meda
.
—
Čuj
,
vitez
!
Pojdi
ti
lepo
v
Senj
.
Bodi
gost
v
moji
hiši
,
čuvaj
mi
mladosestrico
in
čakaj
.
Čakaj
tudi
,
če
mineta
meseca
dva
.
Izleči
si
rane
.
“
In
zdaj
čaka
vitez
z
Zoro
.
Čakata
,
da
se
zabeli
jadro
,
da
se
vrne
zmagonosno
nepremagani
junak
.
Ni
še
glasu
o
njegovi
smrti
.
Še
se
ni
pobahal
Turčin
,
še
ni
nataknil
na
kol
ne
Juriševe
,
ne
Vulatkove
,
ne
Rosičeve
glave
.
Še
žive
.
„
Počakamo
še
nekaj
dni
.
Če
jih
ni
,
se
vzdignemo
,
gremo
...
“
„
Da
,
gremo
,
rešimo
sokola
,
ki
se
je
podal
v
nevarnost
za
tuje
gorje
,
“
se
vzradosti
Podstenski
in
poljubi
po
nemški
šegi
Zorino
roko
.
Bonaca
.
Zora
je
na
stolpu
,
kot
vsak
opoldan
.
Gleda
,
kako
dremlje
vse
v
poldanski
oparici
.
Pa
ne
dremljejo
želje
.
Ne
dremlje
spomin
,
strah
...
Bonaca
.
Počasi
prihaja
po
mirnem
morju
enojambornica
.
Jadro
visi
,
zastava
se
opleta
droga
.
Rjav
je
les
bočnic
,
rdeč
rob
.
Vesla
,
samo
vesla
premikajo
ladjo
.
Vesla
se
dvigajo
enakomerno
.
Morske
kaplje
bleste
v
solncu
,
svetla
pot
je
za
ladjo
.
Golih
glav
,
dolgih
las
obračajo
trije
junaki
vesla
.
Pri
kljunu
sedi
nekaj
—
kaj
?
O
,
to
je
ženska
.
Vkljub
poldanski
vročini
zahaljena
ženska
.
Turkinja
!
Zora
bi
vzkliknila
,
vzhitela
.
Pa
zamreta
ji
od
radosti
glas
in
kri
.
Z
vihrajočo
zastavo
,
je
menila
,
da
se
vrne
.
Jadro
napeto
od
vetra
,
les
drčeč
črez
valove
.
Počasi
,
s
trudom
se
vrača
,
v
tišini
.
Bonaca
!
Dremlje
Adrija
,
dremlje
mornar
.
Zadremlji
tudi
ti
,
uporni
duh
,
zadremlji
,
strah
.
Brat
gospodar
se
vrača
!
Staro
uskoško
življenje
se
je
povrnilo
v
Senj
.
Vrnil
se
je
Juriša
,
vrnil
pogum
.
V
visoki
kapi
,
z
dolgo
puško
se
zbirajo
junaki
okrog
vojvoda
.
Urne
vetrnjače
drče
po
morju
in
se
vračajo
polne
plena
.
Na
senjskem
trgu
prodajajo
sužnje
.
Določa
se
odkupnina
za
imenitne
jetnike
.
Na
trgu
piskajo
sopelice
,
godejo
diplje
.
Pevec
poje
,
kako
je
vzel
Juriša
Kjamilovo
zlato
,
pripeljal
belolično
deklico
.
Senjanke
se
zavrte
v
kolu
.
Upletnjaki
zvenkečejo
,
kite
frlijo
,
godci
pojo
:
Oj-oj-oj
...
Uživaj
hip
radosti
,
uskoško
dekle
—
uživaj
—
skoraj
ti
zapojo
žalovalke
:
Joj-joj-joj
...
Uživaj
hip
radosti
—
plačaš
ga
z
dnevi
žalosti
.
Danes
skače
dragi
brat
,
golo
sabljo
v
roki
,
skače
,
se
vrti
okrog
tebe
ženin
.
Jutri
,
uskoško
dekle
,
jutri
,
ga
zadene
turška
kroglja
,
ga
prebode
benečansko
kopje
...
Novi
stotnik
Vid
Gušič
gleda
in
ne
vidi
uskoškega
početja
.
O
,
saj
teče
tudi
po
njegovih
žilah
hrvaška
kri
,
četudi
nosi
nemško
obleko
.
Tudi
on
je
rad
vesel
.
Tudi
on
ljubi
turške
konje
,
cipersko
vino
,
svetle
piastre
.
In
da
jih
tudi
ne
ljubi
...
V
Senju
živi
z
Uskoki
po
uskoško
—
ali
...
Pusti
jih
na
čelovanje
.
Pri
tem
pozabijo
,
da
ni
cesarske
plače
.
Da
je
lemir
.
Mikulaniča
,
podpihovalca
,
je
zaprl
general
Kisel
zopet
v
Karlovcu
—
tam
naj
kuje
svoje
naklepe
zoper
Kisla
—
tam
naj
razglaša
,
da
pride
Senj
pod
neposredno
cesarjevo
oblast
.
Knez
Posedarec
molči
.
Kar
mu
je
obljubila
vojaška
sodnija
v
Karlovcu
vrv
,
če
se
poteguje
za
svoje
pravice
,
molči
,
hodi
upognjene
glave
.
Mir
in
življenje
je
zdaj
v
Senju
.
Hiti
poletje
...
Hite
nade
,
želje
...
Naj
žarijo
skale
v
letnem
solncu
,
naj
se
zvija
drevje
v
silni
burji
—
želje
,
nade
so
iste
v
viharju
,
v
tišini
.
Še
pozdravlja
Zorin
vzdih
leva
na
benečanski
ladji
,
še
ga
spremlja
Juriševa
kletev
.
Še
trpijo
čuteča
srca
.
Vitez
Podstenski
je
še
vedno
Jurišev
gost
.
Moral
bi
iti
na
svoje
mesto
v
Karlovec
.
Ljubezen
,
bojazen
,
sta
ga
prikovala
v
Senj
.
Mladi
vitez
je
poparjen
,
polomljen
.
Zdi
se
,
da
ne
mara
Meda
zanj
...
Iz
očetovega
doma
je
ni
vodilo
hrepenenje
po
njem
.
Dan
,
ko
je
prišel
Juriša
,
je
hitel
vitez
ves
iz
sebe
od
radosti
na
mostišče
,
hotel
objeti
Turkinjo
,
ki
se
je
ozirala
plaha
po
tujem
kraju
,
jo
umiriti
,
potolažiti
na
svojem
srcu
.
Odskočila
je
k
Jurišu
.
Blago
se
je
nasmehnil
vojvoda
.
„
Ne
boj
se
!
“
je
rekel
deklici
.
„
A
ti
,
vitez
,
ne
straši
otroka
.
Zora
,
sestrica
moja
,
sprejmi
Medo
,
kot
svojo
sestro
.
Vitez
,
ti
pa
ne
stoj
kot
ukopan
.
Vse
se
uredi
,
potrpi
.
Vse
je
v
redu
.
Kjamil
je
dobil
odkupnino
.
Krvavo
odkupnino
,
prijatelj
...
„
Kjamil
odkupnino
—
jaz
Medo
!
Hvala
ti
,
junak
junakov
!
“
ga
je
objemal
Podstenski
...
Zdaj
teko
dnevi
.
Meda
se
ogiblje
viteza
.
Ona
se
pripravlja
resno
,
da
sprejme
vero
kristjanov
,
krst
.
Ivo
jo
poučuje
,
Jurišev
brat
.
Juriša
svetuje
vitezu
,
da
pogleda
v
Karlovec
,
in
se
vrne
k
Medinemu
krstu
.
Podstenski
je
menil
,
naj
mu
preda
Juriša
Medo
,
da
jo
odpelje
on
k
svojim
roditeljem
,
se
poroči
tam
ž
njo
.
A
Juriša
je
velel
kratko
:
„
Iz
moje
hiše
odvedeš
samo
svojo
ženo
.
Ubil
sem
ji
očeta
.
Njena
usoda
je
moja
skrb
,
njena
čast
moja
.
Ne
boj
se
,
da
bi
ti
branili
starši
radi
revščine
.
Nihče
nas
se
ni
dotaknil
Kjamilovega
zlata
,
Medine
dote
.
“
Poroko
po
krstu
.
Potem
v
Karlovec
k
staršem
.
Pa
Zora
pravi
,
da
se
ne
mudi
.
Sešiti
,
izvesti
je
treba
Medi
balo
,
vse
njene
reči
so
ostale
v
Sarajevu
.
Juriša
se
ogiblje
tega
vprašanja
—
a
Meda
,
ona
sedi
pri
nogah
mladega
redovnika
.
Podstenski
,
ne
živ
,
ne
mrtev
,
visi
med
strahom
in
upom
,
je
možem
v
zasmeh
,
obuja
pomilovanje
žen
,
ker
vedo
,
da
mu
je
narejeno
.
„
Konja
vodi
,
pa
peš
hodi
,
“
pravijo
o
njem
.
Platneno
steno
je
dal
napraviti
Juriša
pri
malem
vrtu
za
hišo
.
Da
sedi
Meda
,
vajena
vrtov
in
svežega
zraka
,
v
zelenju
.
Da
posluša
tam
nauke
patra
,
ker
je
nji
,
nevajeni
,
sitno
hoditi
po
ulici
.
Vesel
,
da
ima
pred
seboj
dušo
,
željno
luči
,
uči
,
razlaga
Ivo
,
se
razvnema
.
Zora
se
smehlja
,
ko
gleda
žarečega
brata
.
V
strogi
redovniški
halji
,
knjigo
v
roki
,
se
ji
zdi
apostol
,
ki
preobrača
nevernike
.
„
Sam
sv.
Pavel
“
,
šepeče
Zora
Milki
.
Milka
kima
.
Bolj
kot
Zori
ji
gredo
k
srcu
besede
blagovestja
.
O
apostolu
Pavlu
pa
ima
še
precej
nejasne
pojme
.
A
Meda
.
Njen
obrazek
žari
kot
obraz
angelov
pri
tabernaklju
.
Jasno
v
Iva
uprto
oko
sije
kot
zvezda
o
polnoči
.
Usta
se
odpirajo
,
kot
bi
hotela
vsrkati
besede
učiteljeve
vase
.
Večkrat
stopi
Juriša
med
učenjem
na
vrt
.
Pogleda
z
dolgim
,
težkim
pogledom
učitelja
in
učenko
.
Nekaj
silno
tožnega
mu
zašije
v
modrem
očesu
.
Večkrat
,
ko
gladi
Zora
bratu
dolge
lase
—
znak
žalovanja
—
govorita
tiho
o
materi
,
o
minulosti
.
Molčita
o
prihodnosti
.
Če
omeni
Zora
previdno
nekih
dogodkov
—
Benečanov
—
ne
vzdihne
Juriša
;
če
omeni
Zora
z
nevoljo
Milanšiča
,
je
ne
čuje
.
Prišlo
je
poročilo
,
da
se
je
poročila
Cecilija
z
dožem
.
Veliko
slavnost
so
slavili
Benečani
.
„
Zdaj
bodo
odmevale
doževske
dvorane
od
Cecilijinega
smeha
,
“
pravi
Zora
bratu
.
„
Kaj
nam
smeh
po
benečanskih
dvoranah
mar
?
“
se
osovi
Juriša
.
„
Kamor
se
ozreš
pri
nas
,
je
žalost
.
Zapel
bi
goslar
pesem
,
pa
jok
mu
zaduši
besedo
.
Uničenje
Uskokov
so
si
izbrali
Benečani
za
geslo
.
Uničijo
nas
.
Prevelika
je
njihova
moč
.
Že
so
hoteli
vzeti
Senj
v
zalog
,
kupiti
šume
.
Vse
to
,
samo
da
bi
nas
spravili
od
tod
.
Ne
doživim
,
nočem
doživeti
tega
dneva
...
Vendar
čuj
,
Zora
:
Propademo
v
boju
z
močnejšim
.
Pa
naš
junaški
boj
bo
ostal
zanamcem
v
spomin
,
vzpodbujal
bo
junake
prihodnjih
časov
.
—
Kaj
je
tisto
,
kar
moti
tebe
,
Zora
,
kar
misliš
,
da
moti
mene
?
Nič
.
Prazen
sen
.
Značajnost
zahteva
,
da
vršiva
svoje
dolžnosti
.
Nihče
ne
vpraša
Cecilije
,
ne
Foscarija
,
kaj
jima
je
ljubo
.
Domovina
zahteva
žrtev
od
njih
.
Domovina
,
dolžnost
.
Z
jasnim
čelom
,
kot
ona
,
izvršujva
tudi
midva
svojo
dolžnost
.
Bodi
trda
,
Zora
,
bodi
modra
.
Išči
življenja
vzvišenejši
cilj
in
smoter
:
kot
ga
išče
Meda
,
kot
ga
je
našel
Ivo
...
Ne
glej
nesrečnega
Podstenskega
.
“
Juriša
obmolkne
,
nagubanči
čelo
.
Zora
ve
,
kako
neprijeten
je
bratu
vitezov
položaj
.
On
tako
strastno
zaljubljen
,
Meda
povsem
ravnodušna
proti
njemu
.
—
Prišel
je
praznik
za
Orlovičevo
hišo
,
dan
Medinega
krsta
.
Utelešen
angel
je
stala
v
beli
obleki
pri
krstnem
kamenu
.
Zora
je
odložila
žalno
obleko
za
ta
dan
—
mlada
botra
se
je
lesketala
v
zlatu
in
draguljih
.
Ime
prečiste
Gospodove
Matere
si
je
izbrala
Meda
.
Krščena
je
pristopila
k
sveti
mizi
.
Zamaknjeni
so
gledali
Senjani
,
katerih
se
je
trla
cerkev
,
v
rajski
obraz
deklice
.
Presunjen
je
strmel
Podstenski
v
njo
.
Videl
je
solze
v
Medinih
očeh
.
Solze
radosti
.
Slišal
je
jok
,
vzklike
okrog
sebe
in
zardel
.
Poroko
je
hotel
imeti
po
krstu
...
Grešne
se
mu
zde
nakrat
njegove
želje
.
Kaj
ni
Meda
angel
,
ustvarjen
samo
za
Boga
?
Pa
je
vendar
tvoja
last
,
mu
šepeče
izkušnjava
.
Zaradi
tebe
je
šel
Juriša
Senjanin
po
njo
—
tvoja
je
.
Pri
slavnostnem
obedu
nagovori
Podstenski
Juriša
.
Zahvaljuje
se
mu
za
dela
krščanskega
usmiljenja
:
Napajal
si
žejnega
,
tolažil
žalostnega
,
oblekel
golega
,
rešil
ujetega
,
svetoval
nevednemu
.
Zdaj
dokončaj
svoje
delo
.
Izroči
mi
Medo
—
mojo
last
...
Strastno
blišče
vitezove
oči
,
proseče
pogleda
Meda
Juriša
.
„
Stoj
,
vitez
!
“
se
dvigne
ponosno
Juriša
.
„
Svojo
last
zahtevaš
?
Dal
sem
ti
besedo
,
da
ti
privedem
turško
dekle
.
Bil
sem
mnenja
,
da
želi
tudi
ona
zveze
s
teboj
.
Redke
so
prilike
,
da
druži
ljubezen
zakonske
.
Drugi
oziri
narekujejo
zakonske
zveze
.
Tako
na
prestolu
kot
v
bajti
!
Zato
sem
hotel
pomagati
dvema
bitjema
do
tako
redke
sreče
.
Ni
je
,
vitez
moj
dragi
!
Ni
je
pravljične
sreče
!
Za
višjim
smotrom
želi
Medina
duša
...
“
„
Orlovič
—
knez
!
Dal
si
mi
besedo
.
Meda
je
moja
last
,
mora
postati
moja
žena
!
Hoče
—
noče
?
Kdo
vpraša
?
Meda
,
ti
pojdeš
z
menoj
!
Častiti
pater
naju
poroči
...
“
„
Stoj
,
vitez
!
“
zagrmi
Juriša
.
„
Meda
ni
tvoja
,
ne
moja
last
.
Osvobodila
jo
je
moč
svetega
krsta
.
Pod
mojim
varstvom
si
,
Meda
,
toda
prosta
.
Izvoli
,
kamor
hočeš
.
Tvoja
volja
moja
volja
.
Hočeš
osrečiti
viteza
,
ki
umira
za
teboj
?
Hočeš
ostati
pri
nas
?
Izvoli
...
Na
srcu
,
kot
rodnemu
očetu
,
je
meni
tvoja
sreča
.
“
K
orjaškemu
vojvodu
se
privije
zaupno
krščenica
.
„
Kot
sem
že
prosila
,
gospodar
...
V
hišo
me
pusti
,
kjer
žive
samo
ženske
,
iščejo
le
Boga
,
večne
modrosti
...
“
Z
dolgim
,
težkim
pogledom
pogleda
Juriša
Medo
,
pogleda
brata
,
viteza
.
„
V
samostan
!
“
šepečejo
vsi
trije
.
A
v
glasu
viteza
trepeče
neizmerna
žalost
—
v
glasu
redovnika
,
krščenice
globoka
radost
.
„
V
samostan
?
“
se
vpraša
Zora
.
„
Ah
ne
,
ne
v
samostan
.
Druge
sreče
si
želi
srce
...
“
Hite
dnevi
...
Poletje
je
rodilo
jesensko
burjo
,
burja
je
prinesla
ledeno
zimsko
deževje
,
pobelila
Travnik
,
Velebit
.
Pomlad
,
mlada
,
krasna
,
se
je
vrnila
v
zelenem
vencu
.
Njene
vihre
so
razburjale
srca
,
njena
lepota
je
vzbudila
željo
po
neznanih
daljavah
.
Mogočna
Učka
v
prvem
nežnem
zelenju
gozdov
,
kameniti
Velebit
,
ildrija
—
vse
vabi
Senjana
,
da
se
spušča
v
tankem
,
lahkem
lesu
v
daljo
—
na
plen
in
poboj
.
In
ti
,
Zora
,
mlada
,
krasna
!
Dve
leti
si
že
zaročena
,
prstanovana
.
Skoraj
slečeš
črno
obleko
in
se
odičiš
z
dragulji
.
Skoraj
...
Povej
mi
,
Zora
,
utelešena
pesem
kamenitih
gora
,
povej
:
Se
je
poleglo
valovanje
srca
,
so
minile
želje
,
si
se
odrekla
nadam
?
Opal
je
na
tvojem
prstu
.
Ne
pomenja
sreče
,
ne
obuja
ljubezni
,
ne
obeta
zvestobe
.
Ločitev
,
solze
pomeni
opal
.
Ločitev
od
mladosti
,
od
hipa
radosti
.
Še
dve
leti
...
In
zapiskajo
sopelice
,
zagodejo
gosli
...
Stari
ženin
odvede
mlado
nevesto
...
Še
dve
leti
...
Dvaindvajsetkrat
je
poljubila
pomlad
tvoje
čisto
čelo
,
Zora
.
Leta
,
dolga
,
pusta
,
so
pred
teboj
...
Dolgega
življenja
so
ženske
Orlovičeve
krvi
.
Povej
mi
,
Zora
,
mlada
,
krasna
:
Si
povesila
,
trudna
ptica
,
krila
,
ali
se
misliš
še
dvigniti
v
drznem
letu
,
ubežati
moreči
puščobi
?
Oj
Zora
—
ženska
si
!
Nesposobna
za
drzne
čine
.
Ponosno
glavo
je
uklonil
rek
:
Ne
spodobi
se
.
Z
biseri
te
obsuje
,
s
škrlatom
te
ogrne
stari
mož
.
In
ti
boš
predla
,
kuhala
,
po
starem
običaju
,
poljubovala
roko
možu
gospodarju
.
Ne
?
Vidim
:
Nekaj
trdega
,
odločnega
se
je
vtisnilo
na
tvoje
čelo
.
Neizogibni
,
neizprosni
usodi
stopiš
drzno
naproti
.
Kakor
brat
.
Izzivati
hočeš
usodo
...
Naveličana
tožba
,
strahu
,
gledaš
mirno
v
nemirno
prihodnost
.
—
Tako
nežne
niso
več
tvoje
črte
,
tako
boječ
ni
več
pogled
.
Polnejši
so
udi
,
trdnejša
je
hoja
.
Minilo
je
vse
,
kar
je
bilo
nežnolepo
.
Samostanska
riža
je
zakrila
Medin
snežnobeli
obrazek
.
Milka
je
šla
za
Vulatkom
.
Milka
ziblje
neške
,
uskoško
zibel
,
Milka
vzgaja
Uskočiča
za
nemirno
življenje
.
Podstenski
—
ne
,
senca
Podstenskega
,
je
v
Karlovcu
.
Je
prvi
na
četovanju
,
pri
napadu
.
Išče
li
smrti
?
Minilo
je
vse
,
kar
je
bilo
nežnolepo
.
Nastopila
je
lepota
groze
.
Lepota
trdega
boja
za
Istro
,
Hrvaško
Primorje
.
Lepota
junaštva
malega
Senja
,
bornega
Uskoka
,
ki
se
bori
s
kraljico
morja
.
Oj
,
kje
ste
pesniki
,
goslarji
,
da
opevate
lepoto
drznih
dejanj
uskoških
.
Vesle
so
v
gorah
,
modra
bitja
.
Pol
žene
,
pol
kobile
.
Vlačijo
brano
v
svetlih
nočeh
,
prerokujejo
ljudem
.
Kdor
jih
posluša
neopazen
,
izve
svojo
prihodnost
.
Kogar
zasačijo
pri
poslušanju
,
ga
povlečejo
z
brano
v
solnčni
prah
.
Vesle
so
v
gorah
.
Modre
matere
modri
sin
jih
je
poslušal
Juriša
.
Grmelo
je
votlo
pod
Veslino
brano
...
Prebudila
se
je
votlooka
,
velika
žalost
,
prišla
iz
kamenitih
jam
...
Treslo
se
je
Primorje
pod
njenim
korakom
,
vzvalovila
se
je
Adrija
...
Ptice
črnih
perut
so
plavale
nad
Senjem
.
„
Smrt
Uskokom
!
Bedo
Primorju
!
“
so
prerokovale
vesle
.
„
Smrt
Benečanom
!
“
je
zaklel
stotič
Juriša
.
„
Smrt
Benečanom
!
“
prisegajo
Uskoki
.
Minilo
je
nežnolepo
.
Vse
praske
dvajsetih
let
so
le
začetek
bojne
pesmi
.
Minilo
je
vse
nežnolepo
.
Povej
,
Zora
:
Se
ne
spominjata
več
Foscarijev
ne
Juriša
,
ne
ti
?
Če
se
spominja
Juriša
?
Morda
.
Ko
piše
burja
zimske
dni
,
biva
tožen
,
zamišljen
.
Ga
li
boli
samo
uskoška
usoda
—
ne
pove
.
Ne
vpraša
sestra
.
Nihče
ne
izpregovori
Cecilijinega
imena
.
O
,
ni
časa
za
nežne
spomine
leta
1610.
Ni
časa
?
Ne
taji
,
Zora
.
Ko
buči
morje
,
šumi
burja
,
vstaja
Foscarijeva
slika
iz
skritega
kota
v
srcu
.
Tja
jo
je
zaprl
ponos
,
jeklena
dolžnost
.
Pa
vstaja
v
pišu
burje
.
Ž
njo
vstaja
vprašanje
:
Se
li
še
spominja
general
benečanske
vojne
male
Senjanke
?
In
—
težka
slutnja
!
Ko
pride
do
odkrite
vojne
,
si
stopita
lahko
nasproti
Juriša
in
Foscari
...
Ali
bo
streljal
Juriša
na
Cecilijinega
brata
,
bo
potegnil
Foscari
sabljo
na
brata
Zorinega
?
Vojska
pa
je
gotova
—
danes
,
jutri
.
Imeti
jo
hočejo
Benečani
,
Juriševa
dejanja
ne
sejejo
miru
.
Benečani
ga
tožijo
pri
cesarju
in
nadvojvodu
.
Tožijo
,
da
presega
Juriševa
drznost
že
vse
meje
.
A
cesar
—
on
je
vesel
junakov
Uskokov
.
V
moder
cvet
se
je
ogrnil
rožmarin
,
ko
je
udaril
Juriša
na
visoko
turško
šajkano
,
nabasano
s
topi
,
natlačeno
z
moštvom
.
Na
šajkani
se
je
vozila
stara
mati
sultana
Ahmeda
I.
iz
Karamanije
v
Carigrad
.
Juriša
je
udaril
na
ladjo
,
pobil
moštvo
,
pobral
plen
.
Le
nekaj
mornarjev
je
pustil
,
da
peljejo
prestrašeno
staro
sultano
Valido
k
mogočnemu
sinu
.
Med
plenom
svilenega
in
baržunastega
blaga
,
sladkarij
,
dišav
in
lepotičja
je
našel
Juriša
zelo
dragoceno
krivo
sabljo
damaščanko
,
namenjeno
gotovo
sultanu
v
dar
.
„
Kar
je
za
vladarja
,
naj
bo
za
vladarja
“
—
je
odločil
Juriša
.
Trije
knezi
,
trije
junaki
so
oblekli
hastje
,
se
ogrnili
v
škrlat
in
se
odpravili
s
sabljo
damaščanko
na
cesarski
dvor
.
Orlovič
,
Daničič
,
Posedarec
.
Spremil
jih
je
zlati
vitez
Mikulanič
,
ki
je
bil
izpuščen
tiste
dni
iz
ječe
,
ker
je
umrl
njegov
protivnik
general
Kisel
.
Poslancev
in
daru
je
bil
cesar
Rudolf
vesel
.
Cesar
je
imenoval
poslance
za
viteze
,
jim
dal
500
tolarjev
za
potne
stroške
,
jim
namenil
po
štirinajst
forintov
mesečne
plače
.
Novi
hrvaški
general
,
plemeniti
Eggenberg
,
ne
brani
Uskokom
na
morje
,
stotnik
Vid
Gušič
se
je
privadil
senjskim
šegam
.
Ne
cesar
,
ne
nadvojvoda
,
ne
general
,
ne
stotnik
se
ne
brigajo
za
benečanske
pritožbe
.
Ker
mora
priti
—
kar
mora
priti
...
Tri
ladje
se
grade
na
reškem
škveru
.
Tri
dolge
,
vitke
trojambornice
.
Pripravljene
za
daljšo
pot
,
za
hitro
vožnjo
,
preganjanje
.
Tri
gusarske
ladje
za
tri
gusarske
vojvode
:
Juriša
Senjanina
,
Vulatkoviča
,
Rosica
.
Vsaka
ladja
dolga
petdeset
čevljev
.
Zvezdo
hoče
Vulatko
na
svoje
jadro
,
križ
Rosic
,
mrtvaško
glavo
Juriša
.
Ker
bo
nosil
smrt
,
ker
ga
povede
v
smrt
...
Ni
še
minil
čas
žalovanja
drugo
leto
po
materini
smrti
.
Brado
do
prsi
,
lase
preko
ramen
,
dolgobrk
hodi
Juriša
okrog
tesačev
.
Ukazuje
,
kaže
,
dela
.
Zabije
čebiljak
v
kobilico
,
stavi
podljene
,
sklepa
rebra
,
veže
bočnice
,
pokriva
ribino
,
zamazuje
praznine
s
smolo
;
meri
platno
za
jadra
,
gladi
jambor
.
Ozira
se
na
ponosni
Trsat
,
na
mirno
morje
.
Grozen
je
pogled
Juriša
Senjanina
,
ko
udari
z
batom
na
deske
:
Ve
deske
,
iztesane
iz
hrastov
senjske
šume
,
jambori
,
ravne
smreke
Travnika
,
jadra
,
tkana
in
povoščena
od
uskoške
roke
:
za
te
ljubljene
bregove
,
za
našo
čast
.
za
Adrijo
—
ponesete
Benečanom
razdejanje
,
smrt
!
Jesenska
burja
stresa
kostanje
pod
Kastvo
,
po
Opatiji
sv.
Jakoba
.
Oljke
pod
Reko
so
pobrane
,
grozdje
potrgano
,
smokve
obrane
.
Na
Učkinih
vrhovih
rde
bukve
,
mrjasec
se
pase
v
hrastovih
šumah
,
jelen
se
napaja
v
jezeru
.
Drznogledi
kastavski
otroci
se
zverajo
po
lesnikah
ob
rebrih
Veprinca
.
Ustavi
jih
glas
lovskega
roga
,
lajanje
psov
,
krik
preganjačev
.
Po
Učkinih
gozdovih
lovita
grofa
Frankopana
jelene
,
Živo
je
na
reškem
škveru
.
Radostnih
lic
,
v
praznični
obleki
,
v
svetlem
orožju
hodijo
Uskoki
okrog
novih
brodov
.
Otroci
plezajo
po
vrveh
,
letajo
po
krovu
,
skačejo
od
pope
do
krmila
.
Ženske
in
deklice
se
svetijo
v
vsem
svojem
lišpu
.
Vse
je
pisano
,
žareče
.
Vse
praznuje
posvečenje
in
spuščenje
novih
brodov
na
Adrijo
.
Na
nemirnih
valovih
se
ziblje
gozd
jamborov
.
S
Senjani
so
prišli
Cerkveničani
,
Novljani
,
Bakarani
.
Prihiteli
so
Trsačani
,
prišli
Kastvani
,
prišlo
vse
Primorje
.
Matere
kažejo
otrokom
,
deklica
deklici
,
junak
junaku
moža
,
ki
stoji
v
zlati
obleki
pri
ladji
z
mrtvaško
glavo
.
Ob
njem
je
redovnik
,
ki
blesti
v
skromni
obleki
čednosti
,
ob
njem
je
deklica
,
ki
v
žalni
obleki
sije
mile
lepote
kot
srebrni
mesec
,
kot
zvezda
danica
.
„
Brat
junak
,
sestra
lepotica
,
“
šepečejo
žene
,
možje
.
„
Naše
solnčece
,
Juriša
Senjanin
!
Naša
svetla
zvezda
,
odprtoroka
Zora
!
Naš
dobri
tolažitelj
,
naš
pater
Ivo
!
“
Med
bratom
in
sestro
stoji
Juriša
Senjanin
.
Izraziti
pogled
motri
dovršeno
brzojadrnico
.
Ravni
so
jambori
,
nategnjena
jadra
,
napete
vrvi
.
Telo
ladje
belo
—
bela
jadra
,
smrt
na
njih
...
To
je
Jurišev
brod
.
V
jeklenem
plamenu
gori
Juriševo
modro
oko
.
Ponosna
odločnost
mu
zaliva
plemenite
črte
.
Visok
,
širok
stoji
med
Uskoki
.
Glavni
jambor
ladje
,
glavar
,
vodja
bednega
rodu
.
Stoji
kot
hrast
v
Travniku
.
Obrit
,
ostrižen
.
V
zlati
hastji
,
valujoče
pero
na
sobolovki
.
Ker
ni
več
časa
za
žalovanje
,
ko
kliče
burna
Adrija
svoje
sinove
na
drzne
čine
.
Ponosen
stoji
Senjanin
.
Ne
,
ni
ga
še
stri
vihar
.
Pomlajenega
,
silnega
se
čuti
,
ko
gleda
brod
,
ki
gre
po
smrt
,
v
smrt
.
V
veselo
bojno
smrt
.
Ni
Juriša
za
počasno
umiranje
.
Naglo
kot
blisk
napada
,
pobija
.
Naglo
kot
blisk
naj
konča
,
umrje
tudi
on
.
Ne
na
postelji
,
med
solzami
svojcev
.
Tako
umirajo
mehkužneži
.
V
bitvi
,
na
morju
umre
Uskok
.
Rahla
tožba
,
mehko
življenje
ni
zanj
.
Ni
zanj
ljubezen
,
rodbinska
sreča
.
In
vendar
—
težko
meni
...
Šumi
burja
,
buči
morje
.
Po
divjih
valovih
,
v
šibkem
čolnu
,
prihaja
Cecilija
.
Prelestna
,
krasna
.
Pomlad
v
divnem
obrazku
.
Ljubičasta
obleka
ovija
krasno
telo
,
zlat
obroč
povečuje
modri
lesk
vranjih
las
,
in
oko
je
tako
vroče
,
polno
odkritega
čuvstva
.
Kaj
mi
je
pravilo
—
kam
me
je
mamilo
?
Na
steze
sreče
.
Pa
Senjaninu
je
sramota
ljubiti
Benečanko
.
Doževa
nevesta
—
dogaressa
,
se
spominjaš
v
razkošnem
sijaju
benečanskih
veselic
senjskega
vojvoda
,
hrvaškega
medveda
?
O
da
!
Saj
slišiš
vsak
dan
,
sovražiš
to
ime
.
Sovraži
me
,
Cecilija
,
ko
uživaš
srečo
.
Cecilija
,
ostroumna
,
zlatosrčna
Benečanka
!
Rad
bi
te
še
videl
enkrat
pred
smrtjo
.
Kneginjo
sredi
blestečih
dvorjank
,
mlečnobradih
dečkov
.
Kneginjo
na
strani
doža
v
zlatem
Bucentavru
,
na
ložiji
.
Pa
ne
glej
tako
ponosno
izpod
doževega
venca
,
Francesco
Erizzo
!
Sreča
,
katero
uživa
benečanski
dož
,
je
bila
na
ponudbo
senjskemu
vojvodu
,
hrvaškemu
barbaru
.
In
tvoj
svak
,
ponosni
dož
,
ni
pozabil
Senja
—
uskoške
deklice
.
Zaman
obsiplje
signorija
dogaressinega
brata
s
častjo
.
Ivan
Foscari
ne
proda
svojega
prepričanja
.
Še
niso
zamorile
časti
čuta
pravičnosti
v
njem
,
še
ni
pozabil
pravljice
:
„
Bilo
je
,
brata
dva
—
sestri
dve
...
“
Ni
pozabil
Ivan
,
ni
pozabil
Juriša
.
Ko
šumi
jesenska
burja
,
pode
spomini
Senjana
na
morje
,
da
jih
pozabi
v
divjanju
viharja
,
v
vihri
poboja
...
Med
burnim
vzklikanjem
,
svečanim
molčanjem
,
viharnim
veseljem
krsti
,
blagoslovi
pater
Ivo
brod
.
„
Na
morje
!
Na
morje
!
“
šumi
narod
.
Verige
odpadejo
,
nova
sidra
se
zasvetijo
.
Močne
roke
tolčejo
s
težkimi
bati
po
klinih
na
saneh
.
Udarce
spremlja
enakomerni
:
„
O-o-oj
...
“
Klini
se
gibljejo
...
Juriša
skoči
na
ladjo
.
Palice
na
saneh
,
ki
podpirajo
kobilico
,
zlete
na
kosce
.
Morana
se
giblje
...
Juriša
preseče
vrv
—
Morana
pljuskne
...
Sveti
Juri
zaplapola
na
jamboru
.
Radosten
krik
vihra
do
nebes
:
„
Giblje
se
,
giblje
—
gre
!
Kako
je
krasna
,
vitka
,
gibčna
!
Srečno
,
Morana
!
Zdrav
,
vojvoda
!
Pluj
srečno
,
Juriša
Senjanin
!
“
V
belih
penah
,
na
burnih
valovih
,
se
ziblje
plod
uskoškega
dela
.
Širi
se
uskoško
srce
—
zavalovi
srce
Orlovičev
.
Oj
ti
narod
!
Vreden
si
,
da
gospoduješ
morju
...
Brez
morja
,
brez
sinje
Adrije
izgineš
,
pogineš
...
Morja
vešči
pogumni
narod
—
na
borbo
za
svojo
last
!
Zdrčala
je
Morana
,
za
njo
drči
Senjanka
,
Davorija
.
V
čolnu
hiti
Zora
,
hite
Senjani
na
Morano
,
v
enojambornice
.
Otroci
plavajo
,
očetje
bredejo
.
Gozd
jamboričev
se
giblje
okrog
velikih
bregantin
.
Veter
se
lovi
v
jadra
,
zapoje
šumno
pesem
,
ponavljajo
jo
Senjani
.
„
Smrt
Benečanom
!
Slava
Uskokom
,
prostim
sinovom
prostega
morja
!
Živi
Senj
,
trdnjava
Primorja
!
Propala
Venecija
,
izginil
njen
sled
!
“
Šumi
davorija
,
hite
ladje
po
burnem
morju
.
Kot
lastavica
,
kot
strela
iz
nebes
.
Buči
morje
,
šumi
burja
.
Bele
so
pene
,
solnčno
nebo
,
krasno
junaško
življenje
.
Šumi
davorija
,
hiti
na
krilih
vetra
pod
visoke
Učkine
vrhove
.
Tam
ustavijo
nje
glasovi
plemenitih
lovcev
odlično
družbo
.
Dva
brata
Frankopana
dvigneta
čapko
,
pozdravljata
uskoško
brodovje
.
„
Dokler
si
teše
Uskok
brodovje
,
bo
morje
naše
,
“
se
nasmehne
pod
visokimi
hrasti
Nikolaj
Frankopan
bratu
Volku
,
„
naj
živi
stara
Hrvaška
!
“
„
Danes
na
jelena
,
jutri
na
Benečana
,
Nikolaj
,
“
mu
stisne
Volk
roko
.
Stoje
konji
,
nemirne
hrte
zadržuje
priganjač
.
Frankopana
,
njihova
družba
gledajo
za
brodovjem
.
Krasno
se
vidi
iz
višine
,
kako
plavajo
ladje
,
urne
ptice
,
mimo
Reke
,
Trsata
.
Frankopana
poslušata
uskoško
pesem
,
ki
prihaja
na
krilih
burje
.
„
Smrt
Benečanom
!
“
doni
,
hiti
v
Učkine
gozdove
.
Stresejo
se
čeri
in
hrasti
,
zamajejo
se
bukve
v
gori
,
trese
se
smrečje
,
dren
in
trn
v
nižini
.
„
Smrt
Benečanom
!
“
odjekuje
Učka
.
Kimajo
lovci
,
zalajajo
psi
,
zapojo
rogovi
.
Pa
grozno
,
votlo
se
oglasi
iz
Učkinih
jam
:
„
Prognanstvo
,
pogin
Uskokom
—
sramota
Hrvaški
!
“
Dvema
Frankopanoma
se
zamrači
izraziti
obraz
.
Nikolaj
migne
,
plemenitih
lovcev
odlična
družba
se
spusti
molče
nizdol
.
Zamrla
je
krvava
davorija
,
uskoško
brodovje
se
je
zakrilo
za
Bakrom
.
V
srcu
Frankopanov
odmeva
še
grožnja
:
Sramota
Hrvaški
!
Sramota
!
A
onadva
bi
ji
ovila
tako
rada
vence
stare
slave
,
stare
moči
okrog
tožnega
čela
,
s
kraljevim
plaščem
bi
ji
ogrnila
razsekane
ude
....
Bi
...
Pa
so
tako
tesne
meje
njunega
delovanja
.
Zasledovane
so
od
Nemcev
njihove
kretnje
in
besede
.
Preti
jima
nemilost
dvora
,
gode
se
jima
vsak
dan
krivice
,
jemljejo
gradovi
,
posestva
,
častne
službe
...
Hrvaška
velikaša
nagneta
glavi
na
konjski
grivi
.
Ha
,
kako
reže
Morana
valove
,
kako
podi
sveti
Juri
svetega
Marka
!
Dajte
mitnino
,
Benečani
,
dajte
odkupnino
od
glave
!
Dajte
!
Ali
pa
dajte
ladje
,
dajte
glave
,
da
vam
odlete
pasje
duše
čimprej
na
dno
pekla
.
Spomnite
se
Klisa
,
izdajalci
!
Spomnite
se
Turku
prodane
krščanske
krvi
,
barantači
!
Naših
pobitih
junakov
,
osirotelih
otrok
!
Za
vislice
,
za
veslarske
klopi
!
Za
prodano
vero
in
dušo
!
Strah
vlada
po
benečanskem
obrežju
.
Ko
blisk
so
Uskoki
.
Danes
grozi
jadro
s
smrtjo
piranskemu
obrežju
,
jutri
straši
benečansko
Dalmacijo
.
Strah
gre
pred
Jurišem
Senjaninom
,
za
njim
ostajajo
oplenjene
ladje
,
požgane
hiše
,
posekani
oljčniki
,
razrušeni
vinogradi
.
Zaman
lovi
admiral
Mark
Anton
Venier
z
dvajsetimi
galejami
uskoške
nove
bregantine
in
enojambornice
.
Nagel
je
Uskok
...
„
Ne
moremo
več
živeti
,
“
tožijo
benečanski
podložniki
Marku
Antonu
Venieru
.
“
Pošasti
v
rdečih
bundah
,
uskoške
pošasti
,
nas
plašijo
noč
in
dan
.
Naj
se
pritoži
tvoje
gospostvo
pri
senjskem
stotniku
.
On
sam
more
zabraniti
počenjanje
Uskokov
.
Začaranih
bark
ne
uloviš
.
Odplule
so
v
Dalmacijo
—
izginile
...
Naj
se
potrudi
tvoje
gospostvo
v
Senj
...
“
Take
tožbe
,
prošnje
,
zahteve
sprejemajo
benečanskega
admirala
po
vsem
benečanskem
obrežju
.
Povsod
vidi
sled
uskoške
roke
.
V
Senj
!
Nervozno
ščiplje
Venier
konce
svojih
sivih
brk
.
V
Senj
!
Drug
stotnik
stotnikuje
tam
—
Juriša
,
Uskokov
ni
doma
.
V
Senj
tedaj
...
Čudno
postane
Marku
Antonu
,
ko
se
izkrca
s
svojim
tajnikom
na
senjskem
mostišču
.
Čudno
.
Tod
je
hodil
—
dve
leti
je
od
tega
—
s
Foscarijem
,
tod
je
vodil
Cecilijo
.
Tukaj
se
je
začelo
tisto
,
kar
moti
Cecilijo
,
Ivana
še
danes
...
Radi
spomina
na
Orlovičevo
gostoljubje
uporablja
dogaressa
Cecilija
svoj
vpliv
na
korist
uskoških
razbojnikov
—
v
spominu
na
Orlovičevo
gostoljubje
se
ne
vda
general
Ivan
Foscari
povelju
,
da
bi
zasledoval
uskoške
ladje
.
Foscari
križari
s
svojim
brodovjem
po
Sredozemskem
morju
—
pripravljen
udariti
na
špansko
brodovje
v
slučaju
,
da
izbruhne
grozeča
vojska
.
Koliko
časa
bo
ščitilo
doževo
sorodstvo
svakovo
trmoglavost
?
Vedno
bolj
opazuje
veliki
svet
Foscarija
.
Dali
so
mu
častno
mesto
,
veliko
odgovornost
.
In
z
višine
,
prijatelj
,
se
pade
tako
lahko
...
Venier
hodi
po
mostišču
,
se
spominja
,
kako
ga
je
sprejel
prvič
Juriša
pri
vratih
,
se
spomni
,
kako
mu
je
zagrozil
prognanec
...
Zagrozil
mu
je
uskoški
vojvoda
in
on
,
benečanski
admiral
,
je
prebledel
—
on
,
mogočni
admiral
Venier
,
je
danes
vesel
,
da
ni
uskoškega
vojvoda
v
Senju
...
Kmalu
je
opravil
Venier
pri
senjskem
stotniku
,
kmalu
se
je
vrnil
na
svojo
galejo
.
Odjadral
je
pod
Krk
,
poročal
velikem
svetu
:
V
imenu
slavne
ljudovlade
in
njenih
podložnikov
v
Istri
in
Dalmaciji
se
je
pritožil
pri
Vidu
Gušiču
,
senjskem
stotniku
,
v
Senju
:
Da
napadajo
Uskoki
vkljub
večkratnim
obljubam
in
pogodbam
svoje
mirne
sosede
.
Da
hrvaški
generali
in
senjski
stotniki
ne
krote
Uskokov
.
Nasprotno
,
jih
še
nagovarjajo
k
napadom
in
plenjenju
,
ker
jim
dovoljujejo
tesati
ladje
vkljub
odredbi
samega
cesarja
.
—
Sedanji
stotnik
Vid
Gušič
ni
nič
boljši
od
prejšnjega
Danijela
Frankola
.
Treba
vplivati
na
graškem
dvoru
,
da
se
nastavi
drug
,
Benečanom
vdan
mož
.
—
Gušič
je
odgovoril
na
Venierove
pritožbe
po
stari
navadi
senjskih
stotnikov
,
komisij
in
nadvojvoda
:
Da
zahajajo
Uskoki
za
plenom
proti
odredbi
in
volji
nadvojvoda
Ferdinanda
.
Senjski
stotnik
da
nima
toliko
moči
,
da
bi
ukrotil
Uskoke
,
jim
zabranil
njih
početje
.
Toda
v
kratkem
da
pričakuje
petsto
Nemcev
,
in
tedaj
bo
uredil
vso
uskoško
vojsko
,
ki
je
postala
zadnji
čas
predrzna
kot
nikoli
poprej
.
Tak
je
bil
odgovor
senjskega
stotnika
.
Ker
pa
ne
veruje
Venier
tem
sladkim
in
ničevim
besedam
,
je
zaprl
morje
pri
Reki
,
Bakru
in
Senju
.
Osem
dni
pozneje
je
poročal
Mark
Anton
Venier
:
Uskoška
predrznost
presega
vse
meje
.
Juriša
Senjanin
je
prijadral
s
svojimi
brodovi
skozi
galeje
v
Senj
.
Admiral
je
menil
,
da
bodo
Uskoki
,
zaprti
v
Senju
—
mirovali
.
Tesno
so
se
zasidrale
galeje
okrog
luke
.
Pa
vrag
je
pomogel
vojvodu
Vulatkoviču
,
da
se
je
napotil
z
veliko
četo
skozi
galeje
na
morje
.
Napadel
je
benečansko
barko
,
ki
je
plula
iz
Jakina
v
Dubrovnik
.
Na
njej
je
bilo
sukna
,
svile
in
volne
,
blaga
v
vrednosti
petnajsttisoč
tolarjev
.
Uskoki
so
poplenili
barko
,
zaplenili
tudi
štiri
Turke
in
Žide
,
ki
so
bili
na
galeji
.
Za
to
ustaško
zločinstvo
je
zahteval
benečanski
poslanec
v
Gradcu
od
nadvojvoda
popolnega
zadoščenja
.
Predvsem
naj
se
kaznuje
Juriša
Senjanin
.
Že
celo
vrsto
let
razbojnikuje
in
škoduje
ljudovladi
.
Napada
benečanske
galeje
,
pobija
moštvo
,
rešuje
prikovane
galjote
,
požiga
mesta
.
Že
večkrat
je
hotel
našuntati
Turka
nad
Benetke
,
razširjajoč
mnenje
,
da
ga
napadajo
Uskoki
z
dovoljenjem
ljudovlade
.
Senjanin
je
požgal
Skradin
,
Karin
,
poplenil
Pulj
.
Rovinj
,
Vestra
,
Piran
,
obrežja
govore
o
Senjaninovi
predrznosti
.
—
Mitnino
pobira
od
naših
ladij
.
Kdo
je
postavil
razbojnika
za
stražo
Adriji
?
Od
kdaj
je
Adrija
izključna
last
nadvojvode
Ferdinanda
?
Venecija
je
čuvarica
trgovine
.
Zato
zahteva
,
da
je
vožnja
po
Adriji
prosta
,
da
se
kaznuje
že
dvakrat
na
vislice
obsojeni
vojvoda
Juriša
Senjanin
in
njegova
tovariša
Rosic
ter
Vulatkovič
in
da
se
prestavijo
Uskoki
iz
Senja
.
Graški
dvor
je
nemudoma
odpravil
v
Senj
komisarja
Erazma
Ditrichsteina
in
Felicijana
Rogata
.
Preiskujeta
naj
strogo
ne
samo
poslednji
dogodek
,
nego
tudi
mnogo
poprejšnjih
,
da
se
uredi
enkrat
razmerje
z
ljudovlado
.
Po
končanem
preiskovanju
naj
se
vrneta
v
Gradec
,
da
sporočita
nadvojvodi
o
uspehu
preiskave
in
predložita
kazni
za
zločince
.
Treba
je
biti
pravičen
in
pazen
na
obe
strani
.
Uskokov
,
straže
Adrije
,
se
ne
more
ugonobiti
radi
benečanskih
pritožb
—
težav
in
stroškov
vojne
z
ljudovlado
pa
se
je
tudi
treba
ogibati
.
Dva
meseca
je
izpraševala
in
preiskovala
komisija
.
Dva
meseca
je
ležal
Venier
z
brodovjem
pred
Senjem
.
Mala
in
velika
senjska
vrata
so
zaprta
,
Uskoki
nevoljni
.
Dva
meseca
se
niso
genili
iz
Senja
,
ker
niso
hoteli
ustavljati
teka
komisije
,
da
bi
ne
trpelo
Primorje
vsled
dolge
zaprtije
morja
.
Sicer
kdo
bi
silil
Uskoka
,
da
se
mora
odgovarjati
?
A
oni
so
se
odgovarjali
radi
,
v
svesti
si
svoje
poštenosti
.
Kaj
jim
pa
morejo
?
Pogineš
tako
ali
tako
...
Če
noče
svetli
cesar
,
noče
nadvojvoda
,
da
plenijo
,
naj
jim
podelita
že
enkrat
tisto
redno
plačo
.
Če
ne
moreta
,
zakaj
jim
branita
živeti
,
ko
čuvajo
vendar
cesarju
,
nadvojodu
mejo
,
morje
...
Štiri
zlate
cesarske
podobe
bi
moral
dobiti
mesečno
vsak
Uskok
,
pa
ne
dobi
v
štirih
mesecih
ene
.
Niti
tista
mesečna
plača
štirinajstih
forintov
,
ki
jo
je
namenil
cesar
vojvodom
,
katere
je
imenoval
viteze
,
niti
tista
ne
pride
do
Senja
.
Vse
se
izgubi
na
daljni
poti
iz
Prage
v
Senj
.
Bedno
uskoško
življenje
!
Benečani
zahtevajo
,
da
jih
puste
Uskoki
v
miru
.
Dobro
.
Naj
puste
Benečani
Uskoke
,
da
gredo
za
svojim
poslom
.
Od
svojega
deda
je
prejel
Uskok
izročilo
,
da
preganja
kletega
roparja
njegove
stare
domovine
.
Da
ga
napada
v
domu
in
na
poti
.
Da
čaka
,
dela
za
osvoboditev
tužne
Bosne
.
Benečan
naj
se
ne
druži
z
nevernikom
,
in
Uskok
,
varih
križa
,
bo
pustil
barantača
v
miru
.
Benečan
naj
se
ne
zvera
po
Adriji
kot
po
izključno
njegovi
lasti
—
in
Uskok
,
varih
Adrije
,
se
ne
bo
vtikal
vanj
.
Tako
so
odgovarjali
Uskoki
.
Odločno
,
jasno
.
Komisarja
sta
kimala
,
tajnika
sta
pisala
.
Primerjali
so
benečanske
pritožbe
z
uskoškimi
.
In
vselej
ni
bila
resnica
na
benečanski
strani
.
Zamolčali
so
Benečani
v
svojih
pritožbah
,
kako
izživljajo
oni
Uskoke
,
kake
krivice
trpe
Primorci
,
podložniki
Avstrije
pred
Benečani
.
Vestno
je
izpraševala
komisija
.
Stare
in
nove
pritožbe
so
prišle
na
dan
.
Največ
vprašanj
,
največ
tožba
je
padalo
na
glavo
tistega
,
ki
je
stal
pred
komisarji
velik
in
širok
kot
hrast
,
skozinskoz
vojvoda
.
On
je
narisal
komisarjem
podobo
uskoškega
življenja
,
jim
dokazoval
dolžnost
maščevanja
,
potrebo
straže
ob
Adriji
.
In
komisarja
nista
pustila
zapreti
obtoženih
Uskokov
.
Naročila
sta
samo
senjskemu
stotniku
,
da
ne
sme
pustiti
Uskokov
iz
Senja
do
vrnitve
komisije
.
Zapovedala
sta
,
da
morajo
odpeljati
vse
ladje
,
ki
služijo
Uskokom
za
bojna
pota
,
iz
Senja
na
Reko
,
da
se
tam
sežgo
.
Ta
ukaz
je
izposloval
suhi
benečanski
admiral
Venier
.
Dva
meseca
je
izpraševala
,
preiskovala
komisija
.
Zdaj
se
je
vrnila
v
Gradec
,
da
predloži
nadvojvodu
zaključek
preiskave
,
kazni
.
Smrt
,
to
nosijo
gotovo
komisarji
s
seboj
v
Gradec
,
jo
prinesejo
nazaj
.
Smrt
,
sicer
ne
bi
ukazali
sežgati
uskoških
hitroplovnih
veternjač
,
ki
so
življenje
Uskokov
.
Da
se
rešijo
,
kot
so
se
že
mnogokrat
,
so
ponudili
Uskoki
komisiji
del
plena
od
zadnje
oropane
ladje
.
Komisarja
sta
odbila
.
Valjda
sta
dobila
več
od
Veniera
...
Odbila
sta
.
Slabo
znamenje
.
Odšla
sta
.
Za
njima
je
zaklenil
stotnik
mestna
vrata
in
zapretil
ostro
Uskokom
,
da
ne
smejo
iz
mesta
.
Seveda
,
zapretila
sta
bila
komisarja
tudi
njemu
.
Zdaj
so
zaprta
mestna
vrata
.
Uskoki
so
nevoljni
.
V
Juriševi
dvorani
se
zbirajo
vojvode
,
besnijo
,
se
čudijo
:
Kaj
ni
svet
več
v
starem
tiru
?
Vražja
nemška
gospoda
!
Še
vselej
je
omečilo
turško
zlatotkano
blago
komisije
,
da
so
uvidevale
,
da
mora
živeti
tudi
Uskok
.
Zdaj
pa
tira
prokleti
benečanski
admiral
naše
brodove
na
Reko
.
Morana
,
Senjanka
,
Davorija
,
kako
plavajo
počasi
,
kot
da
jih
je
sram
,
da
jih
vleče
sovražnik
!
Kot
da
jim
je
hudo
po
gospodarju
,
po
divnih
vožnjah
,
krvavih
bojih
.
Morana
,
Senjanka
,
Davorija
—
so
nosile
smrt
...
Zdaj
gredo
same
v
smrt
...
Z
našimi
brodovi
se
odpravlja
Venier
.
Morje
je
odprto
—
zaprto
mesto
.
Pa
kako
si
rekel
Juriša
komisarju
?
Kako
prav
si
rekel
:
Sežgite
ladje
.
Dokler
bo
hrastov
na
Travniku
,
dokler
se
ziblje
morje
,
dokler
diše
Uskok
,
bo
tesal
brodove
,
se
vozil
po
Adriji
...
Obraz
zalit
s
krvjo
,
naščetinjenih
las
,
bliskajočih
oči
,
grozen
,
stoji
Juriša
Senjanin
pri
oknu
.
Sledi
ladjam
.
Strastno
mu
polje
kri
po
žilah
.
Besnel
bi
,
razbijal
.
Ta
sramota
!
Pa
čakaj
,
Venier
,
pasja
duša
!
Niso
še
vsi
dnovi
za
goro
—
komisija
nas
ni
zaprla
,
zadali
ji
nismo
vere
...
Odprto
je
morje
.
Adrija
,
vekovito
zrcalo
lepote
,
poguma
!
Ladja
,
krilo
uskoške
duše
!
S
sladkim
šepetanjem
,
z
rahlim
valovanjem
bo
mamila
Adrija
Uskoka
k
sebi
.
Šepetala
mu
bo
o
turških
šajkanah
,
o
beneških
ormanicah
.
Burja
bo
pela
,
kričali
galebi
.
O
viharnem
veselju
na
viharnem
morju
bo
pela
burja
.
O
žvižgu
sablje
,
o
udarcu
sekire
po
benečanskem
jamboru
,
o
razbitih
deskah
bo
pela
burja
.
O
krasnem
življenju
...
„
Prokleti
Benečani
!
“
udari
Vulatko
ob
veliko
mizo
.
„
Zapri
vrata
,
drži
se
doma
!
Dokler
se
ne
vrne
komisija
.
A
da
je
ni
leto
dni
?
Ne
čakamo
je
!
“
„
Ne
!
Tako
mi
Boga
!
“
udari
Juriša
Vulatka
po
rami
.
„
Počakajmo
par
dni
,
da
odide
benečansko
brodovje
iz
Istre
.
Potem
zahtevamo
od
stotnika
ključe
,
udarimo
na
Reko
,
poveseljačimo
po
morju
—
se
vrnemo
v
Senj
.
Če
nas
obsodijo
tudi
na
smrt
.
Dvakrat
že
...
Človek
se
privadi
vsega
...
Poznal
sem
vojaka
Nemca
,
ki
je
dejal
,
da
obesijo
v
njegovem
rodnem
mestu
le
onega
,
katerega
imajo
v
rokah
.
Tudi
v
Senju
je
tako
.
“
—
—
Zopet
se
je
pritožil
benečanski
poslanec
v
Gradcu
:
Nekaj
dni
“
po
odhodu
komisarjev
v
Gradec
,
so
se
dvignili
Uskoki
v
Senju
zoper
stotnika
in
ga
prisilili
,
da
jim
je
odprl
mestna
vrata
.
Udarili
so
na
Reko
,
vzeli
svoje
in
še
mnogo
dalmatinskih
bark
,
vsidranih
na
Rečini
,
in
odpluli
proti
Istri
.
Poplenili
so
okrožje
mesta
Barbane
,
bližnje
otoke
in
odšli
na
Turško
.
V
februarju
je
,
l.
1611.
Hud
mraz
pritiska
.
Mornar
se
ozira
na
belo
Učkino
glavo
,
Velebitovo
teme
,
Osorščičin
vrh
.
Mornar
ostaja
doma
.
Gleda
,
kako
plešejo
snežinke
v
naglih
vrtincih
po
Strmcu
,
kako
se
zavija
Nehaj
v
burjin
oblak
,
kako
se
srečujejo
snežinke
izpod
neba
in
bele
morske
pene
.
„
Kam
se
odpravljaš
v
takem
vremenu
,
brat
gospodar
?
“
vpraša
Zora
pobita
brata
.
„
Glej
,
kako
se
vrte
valovi
v
vrtincih
.
Vse
ladje
so
potegnili
previdni
brodarji
v
kraj
.
Ne
hodi
,
moj
brat
!
Velik
ogenj
zakurim
,
tople
nogavice
ti
obujem
.
Sama
sem
ti
jih
spletla
,
Juriša
...
Sedeš
za
ognjišče
,
jaz
obrnem
kolovrat
,
ti
zapojem
...
Morda
ne
badeva
več
dolgo
skupaj
,
brat
—
ostani
zdaj
pri
meni
.
Sanjala
sem
slabe
sanje
,
videla
slaba
znamenja
...
“
„
In
zdaj
se
bojiš
?
Ne
bodi
čenča
,
Zora
.
Nisem
baba
,
da
bi
sedel
pri
ognju
.
Pela
boš
?
Pesem
,
da
bi
jokal
zraven
.
Prav
praviš
,
morda
ne
bova
več
dolgo
skupaj
.
Ravno
zato
,
Zora
!
Ne
smem
mirovati
.
Izpolnjevati
moram
svojo
dolžnost
.
Ne
gremo
na
morje
,
ne
boj
se
.
Preko
Vratnika
gremo
v
turško
Liko
.
Da
pogledamo
,
če
so
poredili
vragi
ovce
,
če
imajo
lepih
griv
,
repov
,
glav
.
Če
so
spravili
desetino
od
uboge
raje
.
Če
hoče
raja
z
nami
v
deželo
,
kjer
te
obesi
sodnija
za
pravična
dela
.
Krasno
je
pri
nas
,
Zora
!
Krasno
je
uskoško
življenje
!
Kaj
si
tako
mrtva
,
tako
mrzla
,
uskoška
plemkinja
?
Se
bojiš
bratove
smrti
?
O
ti
!
Hči
,
sestra
Uskoka
!
In
nisi
še
kamen
?
Sestra
Juriša
Senjanina
—
ali
še
ni
usahnil
potok
tvojih
solza
?
“
„
Juriša
!
Juriša
!
“
zaihti
Zora
in
se
nasloni
na
bratovo
ramo
.
„
Ah
,
da
bi
bila
kamen
!
Kakšen
duh
te
je
obsedel
,
Juriša
,
da
siliš
kar
sam
v
pogubo
?
Da
bi
sprejel
Frankopanovo
ponudbo
,
stopil
v
njegovo
službo
—
da
bi
bežal
z
našim
blagom
,
začel
drugje
drugo
življenje
—
da
bi
stopil
v
samostan
...
Rešil
bi
se
...
Juriša
,
bojim
se
zate
...
Bojim
se
,
da
ne
najdeš
milosti
pred
Bogom
...
“
„
O
!
Te
je
vendar
izpreobrnil
večni
pridigar
Ivo
?
Veseli
me
,
Zora
,
da
poklekuješ
zdaj
rada
pred
svetimi
podobami
,
da
molita
z
Ivom
za
mene
.
Primolita
mi
slavno
smrt
!
“
„
Ne
norčuj
se
,
Juriša
!
Kako
trepečem
...
Poslušamdan
za
dnevom
,
kako
se
bliža
tvoja
smrt
!
Oh
,
jaz
nesrečnica
!
Da
bi
bila
rajši
mrtva
!
Srečna
mati
,
da
ni
doživela
tega
...
“
Glasno
,
bučno
je
prej
govoril
Juriša
.
Pri
spominu
na
mater
se
mu
ublaži
glas
.
Rahlo
poboža
sestrino
glavo
:
„
Kaj
hočeš
,
Zora
?
Kamen
,
ki
se
vali
z
brega
,
se
ne
da
ustaviti
.
Vsakemu
je
usojena
svoja
smrt
.
Hvali
Boga
,
da
sem
ti
izbral
takega
modrega
ženina
.
Moža
,
ki
se
ne
boji
nevarnosti
,
pa
se
ne
podaja
nepotrebno
v
njo
.
Moža
,
pri
katerem
boš
živela
v
izobilju
,
če
bi
ti
hotela
tudi
pobrati
vojaška
sodnija
tvojo
last
.
Sicer
te
bo
branil
mestni
sodnik
—
prosil
sem
Frankopana
.
Da
ne
ostaneš
sirota
brez
strehe
in
kruha
,
zato
sem
skrbel
...
“
„
Juriša
,
“
dvigne
Zora
glavo
,
sklene
roki
:
„
Juriša
,
brat
gospodar
!
Glej
,
če
ti
umrješ
...
Daj
,
reši
me
Milanšiču
dane
besede
...
Ni
mi
za
blago
,
za
zložnost
,
brat
,
če
tebe
ni
...
Pusti
,
da
te
objokujem
vse
svoje
dni
,
pusti
me
...
In
če
bi
morala
hoditi
sirota
od
hiše
do
hiše
,
rajši
bi
hodila
,
nego
uživala
Milanšičevo
bogastvo
.
Saj
sem
se
silila
,
Juriša
.
Pa
ga
ne
morem
.
Čedalje
manj
.
Zoprna
mi
je
njegova
graja
,
zoprna
njegova
hvala
.
Da
bi
me
objel
,
udarim
ga
.
“
„
Kaj
?
“
se
osovi
Juriša
in
gleda
plamteče
na
sestro
.
„
Kar
sem
rekel
,
to
ostane
.
Ha
!
Vem
,
kaj
te
moti
.
Benečan
ti
roji
še
po
glavi
.
Sramuj
se
,
nevrednica
!
Že
vidim
,
da
hočeš
osramotiti
moje
ime
.
A
tako
mi
Boga
!
Preskrbel
sem
,
da
ne
oskruniš
mojega
groba
.
Nobene
besede
več
!
Izgubi
se
!
“
V
Zorinih
očeh
se
ustavijo
solze
.
Jezen
pogled
ošvigne
brata
,
ki
jo
hoče
ukleniti
še
po
svoji
smrti
,
ki
ugane
,
kaj
roji
mladi
deklici
pofglavi
.
Brezobziren
,
brezsrčen
brat
!
Lepa
je
beseda
poštenje
,
čast
,
slava
...
In
ponosna
je
Orlovičeva
Zora
na
neskaljeno
poštenje
rodbine
,
ponosna
je
na
brata
junaka
.
Tudi
Zora
ljubi
dom
—
tudi
Zora
sovraži
zatiralce
svobode
.
A
kaj
pomaga
vse
to
...
Pride
hip
,
ko
bi
dala
poštenje
,
ime
,
za
en
pogled
ljubezni
iz
očesa
plemenitega
Benečana
...
Ne
sili
me
,
Juriša
,
k
predrznim
činom
...
Brat
in
sestra
sta
se
razšla
v
jezi
.
Zora
ni
opasala
Jurišu
sablje
,
mu
ni
prinesla
sama
kuhanega
vina
,
da
bi
ga
grelo
na
mrzli
poti
,
ni
mu
naložila
sama
torbe
...
V
svoje
sobe
v
drugo
nadstropje
je
šla
,
ko
se
je
odpravljal
brat
.
Ni
jokala
.
Samo
strmela
je
v
ples
snežink
,
na
morje
.
Tam
je
pot
v
Benetke
...
Tam
je
rešitev
...
Težak
,
neodločen
korak
se
ustavi
pred
vratmi
.
Ah
—
Juriša
!
Hudo
mu
je
!
Rad
bi
se
poslovil
.
Da
stopi
zdaj
k
njemu
,
je
zopet
vse
dobro
.
Saj
je
njen
brat
,
ki
jo
ljubi
,
ki
skrbi
zanjo
,
ki
je
modrejši
od
nje
.
Saj
pravijo
vsi
,
kako
dobro
jo
je
preskrbel
.
Saj
pravijo
vsi
,
da
je
mogoče
,
da
vzame
Orlovičevim
sodba
življenje
in
imetje
.
Besedo
mu
da
...
Pa
ne
,
ne
!
Dovolj
je
robantil
živ
nad
njo
,
ni
treba
da
se
godi
še
po
njegovi
smrti
ž
njo
,
kakor
hoče
on
.
Tudi
ona
ve
,
kaj
hoče
,
kaj
je
za
njo
.
Foscari
je
rekel
,
da
ima
vsakdo
pravico
do
sreče
...
Zora
se
nasloni
na
vrata
.
Juriša
pritisne
kljuko
,
čuti
odpor
—
odide
naglo
.
Zdaj
je
jezen
.
Naj
le
bo
...
Še
nikoli
ni
šel
tako
od
nje
,
brez
njenega
spremstva
in
slovesa
.
Naj
le
gre
...
Stopi
k
oknu
.
Kako
koraka
brat
!
Gospodar
!
Danes
ni
obveljala
njegova
.
Hudoben
smehljaj
popokvari
nežno
lepoto
Zorinega
obličja
.
Pa
v
hipu
jo
zabode
v
srcu
:
O
ne
tako
,
Zora
,
mlada
,
krasna
!
Nisi
lepa
s
tem
ošabnim
izrazom
,
predrznim
pogledom
.
Le
v
ponižnosti
,
v
vdanosti
je
ženska
lepa
,
Zora
.
Lepa
si
,
ko
klečiš
,
glavo
zavito
v
belo
rižo
,
pred
oltarjem
,
ko
moliš
za
brata
.
Lepa
nisi
zdaj
,
ko
se
poteguješ
za
strastne
zahteve
svojega
mladega
srca
.
Pusti
,
Zora
,
pozabi
vse
tisto
!
Glej
,
brat
ti
gre
v
zimski
piš
,
na
daljno
pot
,
med
sovražnike
.
Morda
se
ne
vrne
...
In
če
se
...
Smrt
ga
čaka
tu
ali
tam
...
Hiti
,
Zora
,
za
njim
,
za
bratom
,
ki
trpi
zdaj
v
ponosni
duši
—
ker
te
ljubi
,
Zora
...
Ne
,
ne
!
Kaj
ji
podtika
slabe
misli
!
Benečan
!
Kaj
pa
,
če
ni
Benečan
?
Če
ne
mara
ona
Milanšiča
samo
zato
,
ker
ga
ne
mara
.
Naj
le
gre
!
Burja
mu
ne
izpiše
trme
.
Ko
se
vrne
,
bo
govoril
zopet
o
svojem
ljubem
Milanšiču
.
Poprej
ji
je
hotel
dati
Vulatka
.
Ej
,
brat
gospodar
!
Ne
boš
me
ženil
po
svoji
volji
.
Rajši
sem
sama
—
sama
vse
življenje
...
Kje
neki
je
Juriša
zdaj
?
Šel
je
naglih
,
velikih
korakov
.
V
belem
kožuhu
,
roke
v
žepih
.
Pero
je
nesel
puško
in
bisago
za
njim
.
Da
hiti
za
njim
,
ga
dohiti
še
pri
Velikih
vratih
.
Kaj
te
je
stisnilo
tako
pri
srcu
,
Zora
?
Nekaj
ti
pravi
,
da
ne
vidiš
kmalu
brata
—
da
ga
ne
vidiš
morda
nikoli
več
.
Zora
se
spusti
po
stopnicah
,
drvi
do
mestnih
vrat
.
Gotovo
so
še
tam
,
se
poslavljajo
.
Milka
ne
pusti
Vulatka
od
sebe
,
mali
Jurček
se
obeša
na
botra
...
Ah
,
nikogar
ni
pri
vratih
!
Gotovo
so
stopili
v
kako
konobo
,
da
pogledajo
za
slovo
na
dno
pisane
majolike
...
Kaj
praviš
,
stražar
—
to
ni
mogoče
!
Šli
so
že
?
Tudi
moj
brat
?
„
Vojvoda
je
bil
najbolj
nagel
,
“
odgovori
straža
.
„
Pa
zakaj
hodiš
brez
ogrinjače
v
zimi
?
Pozna
se
ti
,
da
si
izprošena
kneginjica
.
Nevestam
ni
mraz
.
“
„
Za
Boga
,
povej
mi
,
ali
dotečem
brata
?
Za
Boga
!
Pusti
me
urno
vun
!
“
Sama
odpahne
,
odklene
Zora
z
nestrpno
roko
.
Sama
se
napoti
po
zasneženi
stezi
.
V
piš
viharja
.
Groza
jo
prevzame
.
Še
nikdar
ni
razumela
tako
živo
žalosti
razlite
nad
Senjem
,
nad
pokrajino
,
ki
se
zvija
v
burjinem
pišu
,
kot
se
zvija
uskoški
rod
pod
udarcem
svoje
usode
.
Kaj
poješ
,
burja
,
o
junakih
,
ki
so
šli
ponosnega
čela
v
smrt
?
O
,
molči
!
Ne
poj
o
Depuntovičih
,
Hreljanovičih
,
ne
poj
o
Jurišu
Senjaninu
!
Rod
za
rodom
se
je
boril
častno
za
te
v
burji
stokajoče
gore
,
za
Adrijo
,
v
vihri
se
penečo
.
Najčastnejša
je
bila
tvoja
borba
,
junak
junakov
,
viteški
moj
brat
!
Juriša
,
sokol
!
Oprosti
otročji
trmi
,
počakaj
,
daj
mi
prijazno
besedo
...
Na
kolenih
se
splazim
preko
Sturmčevih
skal
,
čez
trnje
in
grape
za
teboj
,
brat
gospodar
.
O
zaman
,
Zora
,
zaman
!
V
divjem
plesu
se
vrte
snežinke
,
vsaka
bilka
je
zavita
v
leden
plašč
,
se
stiska
k
tlom
.
Oblak
zakriva
steze
v
višini
,
da
ne
vidiš
junakov
,
hitečih
po
njej
,
burja
gluši
tvoj
klic
.
Ustavi
se
,
ustavi
na
brezuspešni
poti
,
deklica
sirota
!
Ne
.
Posinevajo
ustna
,
zmrzujejo
solze
..
Vihar
ji
razpleta
lase
,
trže
obleko
,
trnje
se
zabada
v
opanke
.
Vihar
ji
meče
izrvane
sinove
gora
pod
noge
.
Zora
pleza
krvavečih
rok
čeznje
.
Naprej
jo
sili
srce
,
pravi
ji
,
da
ne
vidi
nikdar
več
“
brata
junaka
.
Nemirno
letajo
galebi
nad
bregantino
v
senjski
luki
.
Nepočakno
se
zibljejo
vetfnjače
ob
mostišču
.
Naravnana
so
jadra
,
ugoden
je
veter
—
kaj
čakaš
,
Uskok
?
Kaj
stopaš
mračen
po
zaprtem
mestu
,
ko
te
kliče
morje
na
maščevanje
za
Jurišo
Senjanina
?
Nepozabni
,
slavni
junak
je
umrl
.
Padel
od
nekrščene
roke
.
Vihar
je
besnel
,
ko
je
odhajal
iz
Senja
.
Zaman
ga
je
ustavljala
sestra
edinica
.
V
obupni
jezi
nad
uskoško
,
nad
svojo
usodo
,
truden
brezuspešnega
bojevanja
za
Adrijo
in
križ
—
je
padel
v
turški
Liki
junak
junakov
,
Juriša
Senjanin
...
Večna
mu
bodi
pamet
,
večna
slava
!
Blagor
njemu
!
Uredil
je
svoje
stvari
,
izročil
sestro
ženinu
,
umaknil
se
krivični
sodbi
z
beneškim
zlatom
plačane
pravice
.
Uskoke
,
tovariše
pa
kliče
dolžnost
na
maščevanje
.
Odpravljali
so
se
,
zvesti
temu
klicu
—
komisija
,
ki
se
je
vrnila
na
bregantini
iz
Gradca
,
je
ustavila
male
vetrnjače
,
ustavila
maščevanja
željne
Uskoke
.
Zdaj
so
zaprta
mestna
vrata
.
Nemški
vojaki
,
ki
so
prišli
s
komisijo
,
so
ujeli
Rosica
,
Vulatkoviča
,
Bogdinoviča
.
Prokleta
nemška
in
beneška
gospoda
!
Zaman
se
plazi
mlada
Vulatkova
žena
po
kolenih
,
zaman
hodijo
matere
in
sestre
...
Izrečena
je
nepreklicna
sodba
.
Smrt
na
vislicah
.
Zapade
plemstvo
,
premoženje
.
Kako
more
soditi
-
cesarski
poslanik
senjskega
meščana
in
plemiča
?
Kako
sme
vzeti
mladi
deklici
plemstvo
in
dediščino
?
Mar
naj
vzame
bogata
dedinja
knezov
Orlovičev
beraško
palico
v
roko
,
ali
naj
služi
senjska
plemkinja
z
delom
svoj
kruh
?
V
loži
zbira
sodnik
svetovalce
,
v
loži
govorijo
,
ugovarjajo
...
Toda
trdna
so
vrata
kastela
.
Jutri
obesijo
roparje
—
je
odgovor
komisarjev
—
jutri
se
polaste
Juriševega
doma
.
Jutri
.
Kaj
pa
če
najdejo
jutri
v
Juriševi
hiši
novega
gospodarja
,
moža
Juriševe
sestre
,
moža
,
ki
je
cesarski
stotnik
,
kateremu
je
prepisal
in
prepustil
Juriša
že
davno
,
za
slučaj
njegove
smrti
,
hišo
in
polja
?
Že
je
poslal
sodnik
,
je
poslala
teta
Mara
,
katero
je
bil
dal
Juriša
ob
svojem
odhodu
sestri
za
varhinjo
—
sla
v
Brinj
.
Milanšič
naj
pride
.
Pater
Ivo
poroči
na
tihem
sestro
in
Milanšiča
—
komisija
se
obriše
pod
nosom
.
Sicer
je
Zora
bolna
.
Boleha
,
kar
so
jo
našli
po
bratovem
odhodu
premrlo
,
brez
zavesti
,
v
senjski
dragi
.
Bolna
je
od
prehlajenja
,
od
žalosti
za
bratom
.
Ne
veruje
,
da
je
umrl
brat
.
Nič
noče
slišati
a
poroki
,
naj
jo
še
tako
prosi
Mara
,
nagovarja
Ivo
,
zahteva
Milanšič
.
Morda
se
še
spominja
Benečana
?
O
Zora
!
Uskoška
plemkinja
!
Kot
nebo
in
zemlja
sta
si
daleč
Benečan
in
Juriševa
sestra
!
Čast
zahteva
,
da
se
poročiš
z
Milanšičem
,
z
ženinom
,
katerega
ti
je
izbral
brat
,
blagoslovila
mati
.
Volja
,
mrtvega
brata
je
,
da
vzgojiš
njegovemu
spominu
nečake
,
nove
