bise
Jurij
Skopec
povrnil
,
takoj
bi
si
jih
prisvojil
.
“
„
Saj
smo
vendar
mi
tukaj
!
“
„
Če
tudi
!
Prenesti
jih
moram
tje
,
kjer
jih
nobeden
človek
ne
najde
?
“
„
Kam
pa
?
“
„
Doli
pod
zemljo
,
“
odgovarja
oskrbnik
skrivnostnim
glasom
.
K
mrtvim
menihom
globoko
pod
nami
,
tjekaj
moram
ostali
zaklad
spraviti
,
kjer
že
leži
največji
del
bogastva
.
“
„
Zakaj
pa
niste
prenesli
že
poprej
vsega
tje
doli
?
“
„
Nisem
mislil
na
to
,
“
zdihuje
oskrbnik
.
„
Menil
sem
,
da
je
tukaj
tudi
dosti
varno
.
“
Sedaj
pa
veste
,
da
to
ni
res
.
Kesanje
je
vedno
prepozno
.
Pomagal
Vam
bom
,
da
vse
zaupane
zaklade
prenesemo
v
rakev
,
potem
smo
vsaj
bolj
brez
skrbi
.
“
Oskrbnik
je
s
tem
zadovoljen
.
„
Takoj
nalože
hitro
vse
dragocenosti
v
več
zabojev
,
kar
so
jih
tolovaji
prezrli
ali
pustili
,
potem
pa
dvignejo
krepki
samostanski
hlapci
težke
tovore
na
svoje
rame
.
Samostanski
oskrbnik
z
imenitnim
obrazom
prvi
koraka
,
v
desnici
veliko
svetilnico
držeč
,
levica
njegova
pa
stiska
velikanski
snopič
raznovrstnih
ključev
.
S
temi
umetno
napravljenimi
ključi
se
dajo
močna
železna
vrata
odpreti
,
skozi
katera
bi
niti
predrzni
‚
črni
Jurij
‘
ne
mogel
brez
njih
priti
.
Veliko
stopnjic
vodi
v
nižavo
,
v
nekdanje
pokopališče
starodavnega
samostana
.
In
ko
konečno
oskrbnik
pred
železnimi
vratini
obstoji
,
traja
skoro
četrt
ure
.
predno
so
vse
ključavnice
odprto
in
vsi
zapahi
odmakneni
.
Oskrbnik
zadovoljno
pogleduje
ta
orjaška
vrata
.
„
Ob
teh
bi
si
razbil
celo
Jurij
Skopec
svojo
glavo
,
“
stoka
.
„
Žalibog
nam
je
vražji
hudobnež
že
lep
del
bogastva
odnesel
.
—
Ko
se
bo
častiti
gospod
opat
vrnil
—
joj
,
niti
misliti
ne
smem
na
to
!
“
Tako
javka
debeli
mož
,
ko
se
zadnja
ključavnica
škripaje
odpre
.
—
Počasi
odrine
težka
vrata
,
potem
pa
vstopi
s
hlapci
v
neznansko
mrtvaško
shrambo
,
kjer
počivajo
človeški
ostanki
nekdanjih
pobožnih
menihov
.
Oskrbnik
visoko
dviguje
svetilnico
.
Mej
krstami
ne
leže
dragocenosti
,
marveč
v
sosedni
kapelici
,
kjer
so
nekdaj
opravljali
cerkvene
obrede
za
umrle
menihe
ter
darovali
zanje
maše-zadušnice
.
Tjekaj
se
oskrbnik
obrne
.
Hlapci
mu
skoraj
na
pete
stopajo
ter
se
plašljivo
ozirajo
na
vse
strani
.
Samostanski
služabniki
so
do
zadnjega
vsi
strahopežljivi
babjeverci
,
kajti
o
samostanski
rakvi
se
pripoveduje
mnogo
groznih
rečij
o
vračajočih
se
menihih
in
jednakih
prikaznih
.
Samo
jedno
jih
tolaži
:
strahovi
imajo
svoje
posebne
ure
,
tako-le
okrog
polnoči
,
sedaj
pa
je
tam
gori
pod
milim
nebom
beli
dan
,
tedaj
se
jim
ni
treba
bati
.
Družba
stopi
v
kapelico
,
do
katere
vodijo
druga
zaprta
vrata
.
—
Za
temi
so
skrite
neizmerne
dragocenosti
,
katere
so
pred
Turki
znesli
tu
doli
.
Oskrbnik
se
obrne
k
hlapcem
,
ki
stopajo
tik
za
njim
.
„
Kaj
ne
?
“
praša
jih
,
„
to
je
skrivališče
,
katerega
Jurij
Skopec
vzlic
svoji
prekanjenosti
in
predrznosti
ne
bo
nikdar
izvohal
.
Vedno
sem
rekel
velečastitemu
gospodu
opatu
—
vse
,
kar
je
kaj
več
vrednega
,
naj
se
tu
doli
spravi
.
Toda
kaj
mi
je
odgovoril
?
V
zgornji
shrambi
je
tudi
dobro
zavarovano
!
No
,
sedaj
bo
vse
,
kar
je
rešeno
,
vendar
pred
grozovitim
tolovajem
gotovo
.
“
„
Ali
to
res
mislite
,
oskrbnik
?
“
praša
v
tem
trenutku
jak
glas
,
kakor
bi
prihajal
iz
temnega
groba
.
Prestrašen
se
oskrbnik
vzlic
svoji
debelosti
obrne
hitro
kakor
vrtavka
.
Vrata
h
kapelici
so
na
stežaj
odprta
,
—
na
pragu
stoji
v
polumraku
temna
postava
.
Mož
je
visoke
,
orjaške
rasti
—
oči
njegove
so
vprte
na
prestrašenega
oskrbnika
in
na
njegovem
obrazu
se
pokaže
zaničljiv
smeh
.
„
Glejte
no
,
“
pristavi
nagajivo
,
„
to
je
oskrbnik
.
Ne
bil
bi
mislil
,
da
se
tako
hitro
zopet
vidiva
!
“
Debeluhar
se
plašljivo
ozira
na
orožje
,
ki
se
sveti
za
rudečim
pasom
neznančevim
.
Visoko
dvigne
svetilnico
—
luč
pade
na
tujčev
obraz
.
„
Veliki
Bog
—
tolovajski
glavar
,
Jurij
Skopec
!
“
stoče
tolsti
mož
,
kateremu
se
kolena
šibijo
.
In
hlapci
kakor
oskrbnikov
odmev
bledih
obrazov
šepetajo
:
„
Jurij
Skopec
tukaj
—
Bog
nam
bodi
milostiv
!
“
Ob
jednem
se
začuje
velik
ropot
.
Prestrašeni
samostanski
hlapci
so
težke
zaboje
z
dragocenostmi
izpustili
na
tla
.
Zopet
se
predrznež
smeji
,
ki
se
je
tako
nepričakovano
tu
doli
pokazal
.
„
Lej
ga
no
!
“
roga
se
Jurij
Skopec
,
„
blaga
oskrbnikova
dušica
za-me
kar
očetovski
skrbi
!
Ni
zadovoljen
,
da
sem
mu
kapelico
popolnoma
izpraznil
—
ne
,
dal
je
tu
doli
prinesti
vse
,
kar
je
bilo
še
v
samostanu
skritega
.
To
je
v
resnici
plemenita
postrežljivost
!
“
Oskrbnik
stoji
,
kakor
Lotova
žena
.
„
Popolnoma
izpraznil
!
“
stoka
.
„
Seveda
,
“
draži
ga
tolovajski
glavar
uljudnim
glasom
,
„
če
Vas
preveliki
trebušček
ravno
ne
ovira
,
pristopite
bliže
in
videli
bodete
,
da
moji
ljudje
niso
ničesa
pozabili
.
Sicer
pa
naše
vreče
še
niso
do
vrha
napolnjene
,
prostora
v
njih
bo
ravno
dosti
,
da
tudi
te
na
tleh
ležeče
lepe
stvarice
še
lahko
vanje
spravimo
.
“
Prestrašeni
samostanski
hlapci
zapazijo
sedaj
v
ozadji
več
temnih
postav
.
„
Oj
,
Bog
nebeški
,
usmili
se
naših
revnih
duš
—
izgubljeni
smo
!
“
šepetajo
bojazljivci
.
Tako
tudi
oskrbnik
misli
in
obrne
se
k
izhodu
,
da
bi
jo
popihal
.
„
Le
mirno
ostanite
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
,
ki
ga
ne
izpusti
iz
očij
,
„
pri
vratih
v
rakov
stoji
moja
straža
,
ki
ne
bo
nikogar
izpustila
.
Čakali
bodete
tedaj
mirno
tukaj
,
dokler
nisem
s
svojimi
ljudmi
popolnoma
v
varnosti
.
In
sedaj
si
zaboje
natančneje
oglejmo
!
Hej
,
Polde
,
pridi
sem
!
“
‚
Sladki
Polde
‘
pristopi
ter
tako
srdito
pogleda
oskrbnika
,
da
temu
kar
kri
po
žilah
zastane
.
„
Tukaj
sem
,
glavar
,
“
pravi
Polde
,
„
ali
je
kaj
dela
za-me
?
Kaj
pa
,
ko
bi
temu-le
debeluharju
malo
vrat
zavil
.
Še
bolje
,
da
ga
zakoljem
,
ker
je
tako
lepo
rejen
.
“
Oskrbnik
pade
na
kolena
.
„
Oče
nebeški
,
usmili
se
moje
duše
!
“
„
Miruj
,
Polde
!
“
zapoveduje
Jurij
Skopec
odločno
,
„
saj
veš
,
da
ne
trpim
surovostij
.
Vzemi
te
zaboje
v
shrambo
,
da
moji
ljudje
;
odneso
njihovo
vsebino
v
naš
tabor
.
Našli
smo
več
,
kakor
smo
upali
dobiti
.
“
Oskrbniku
bobne
te
besede
kakor
od
daleč
na
ušesa
.
Videč
‚
sladkega
Poldeta
‘
poleg
sebe
si
z
rokama
zakrije
obraz
ter
pričakuje
britko
smrt
.
Toda
Polde
si
ne
upa
proti
glavarjevemu
povelju
postopati
.
Rad
bi
temu
trebuharju
malo
krvi
izpustil
,
toda
boji
se
svojega
glavarja
,
ki
ne
pozna
v
tem
oziru
nobene
šale
.
‚
Sladki
Polde
‘
mora
tedaj
za
poznejše
čase
svoje
krvoločne
nakane
preložiti
.
Mej
tem
je
nekaj
tolovajev
vstopilo
.
Brezozirno
brcajo
samostanske
hlapce
,
da
se
zavale
na
stran
,
potem
pa
si
zaboje
jeden
drugemu
na
rame
nalože
ter
odidejo
.
Jurij
Skopec
se
k
oskrbniku
obrne
:
„
Prepričajte
se
,
da
srno
vse
do
zadnje
trohice
pobrali
.
Najprvo
mi
ni
bilo
ljubo
,
da
ste
me
prišli
motit
pri
delu
,
ker
ste
pa
sabo
prinesli
tako
lepe
reči
,
Vam
zaradi
tega
ne
zamerim
.
In
sedaj
,
oskrbnik
,
ostanite
zdravi
,
danes
se
menda
zadnjipot
vidiva
.
“
To
je
neprijetno
slovo
.
Debeli
oskrbnik
napačno
umeva
ter
meni
,
da
je
prišla
njegova
zadnja
ura
.
Bridko
začne
zdihovati
,
debele
potne
kaplje
stoje
na
njegovem
obrazu
in
vsak
trenotek
pričakuje
smrtnega
udarca
.
Predrzni
tolovajski
glavar
se
zopet
svojim
ljudem
na
čelo
postavi
.
„
Ali
so
vsi
skupaj
,
Polde
?
“
„
Da
,
glavar
,
in
vrata
spredaj
so
dobro
zavarovana
,
“
odgovori
vprašani
.
„
Tem
bolje
!
In
sedaj
,
oskrbnik
,
pozdravite
poveljnika
samostanske
posadke
,
ki
tu
gori
vrh
stopnjic
na
Vas
čaka
,
prav
prisrčno
v
mojem
imenu
.
Recite
mu
,
da
Jurij
Skopec
ne
pozna
nobenih
ovir
,
kajti
če
mu
zgoraj
zapirajo
vhod
,
napravi
si
ga
sam
pod
zemljo
.
Zdravstvujte
,
oskrbnik
,
ter
ne
pozabite
lepe
Lenčike
.
Ta
jo
bila
moja
pomočnica
,
ki
je
svojo
dolžnost
popolnoma
storila
.
Da
pa
nikdar
ne
bodete
pozabili
mene
,
tega
Vam
menda
ni
treba
še
posebej
na
srce
pokladati
.
“
Tolovajska
četa
odide
.
Po
hodnikih
se
temno
razlegajo
odmevajoči
težki
koraki
,
kajti
tolovaji
nimajo
vzroka
,
da
bi
prikrivali
svojo
predrzna
navzočnost
.
Kdo
naj
jih
tudi
čuje
?
Tu
doli
ni
nikogar
,
kakor
oskrbnik
s
svojimi
trepetajočimi
hlapci
.
Slednji
pazljivo
poslušajo
,
kako
se
tolovajski
koraki
oddaljujejo
.
Konečno
vse
popolnoma
potihne
—
kar
naenkrat
oskrbnik
zastoče
.
„
Me
že
ima
—
za
vrat
me
drži
!
“
Toda
to
je
pomota
,
zgrabil
ga
je
krčevito
poleg
njega
klečeč
hlapec
v
svojem
strahu
in
zbeganosti
.
Debelušasti
oskrbnik
pa
meni
,
da
je
to
‚
sladki
Polde
‘
,
ki
mu
bo
zdaj
in
zdaj
zasadil
bodalce
v
zatilnik
.
Konečno
se
hlapci
ojačijo
.
Ko
ne
slišijo
ničesa
več
,
poskočijo
ter
hočejo
pobegniti
,
da
samostanski
posadki
naznanijo
,
kaj
se
je
zgodilo
in
v
kakšni
nevarnosti
so
bili
.
Celo
skoro
onemogli
oskrbnik
si
pomaga
na
noge
,
tako
hitro
,
kakor
še
nikdar
v
življenji
,
da
ne
ostane
sam
na
tem
strašnem
mestu
.
Jeden
suje
drugega
,
preko
starih
krst
padajo
—
le
proč
od
tod
—
da
vsak
reši
svojo
kožo
!
Tako
prilomastijo
do
železnih
vrat
.
Oskrbnik
ves
tresoč
se
prihiti
tudi
za
njimi
.
Strah
in
groza
!
Roparji
so
od
zunaj
vrata
zaprli
.
To
so
dobro
premišljeno
storili
,
kajti
če
hlapci
pravočasno
obvestijo
samostansko
posadko
,
razkropi
se
vojaki
na
vse
strani
ter
lahko
izvohajo
tolovaje
,
ki
so
s
težkimi
vrečami
obremenjeni
.
Tako
pa
morajo
mej
davno
umrlimi
menihi
oskrbnik
in
njegovi
hlapci
toliko
časa
ostati
,
da
jih
poveljnik
vojaške
straže
pogreši
.
To
traja
nekaj
ur
,
potem
jih
še-le
rešijo
iz
neznanskega
zapora
.
V
tem
času
pa
je
Jurij
Skopec
s
svojim
bogatim
plenom
že
davno
zopet
v
taboru
!
Jurija
Skopca
povratek
.
—
Oropana
razpoklina
.
—
Kako
se
nasprotniki
rogajo
!
—
Mlin
nad
Mokronogom
.
—
Morilčevi
naklepi
.
Cekinar
je
že
nemiren
.
Jurij
Skopec
mu
je
pred
svojim
odhodom
rekel
,
da
njegov
izlet
ne
bo
dolgo
trajal
.
In
sedaj
se
že
vloga
večerni
mrak
na
zemljo
,
ne
da
bi
se
bil
glavar
ali
pa
jeden
njegovih
ljudij
povrnil
.
Cekinar
je
vedno
bolj
v
skrbeh
.
„
Če
se
mu
le
ni
nič
pripetilo
,
“
mrmra
sam
sabo
že
opetovano
;
„
sicer
mi
poročajo
vohuni
,
da
je
v
samostanu
vse
mirno
,
toda
Jurija
Skopca
je
lahko
kaka
druga
nesreča
zadela
.
Za
vraga
—
tem
skrivnostnim
njegovim
potom
nič
kaj
ne
zaupam
!
Ta
Andrej
Černič
je
tudi
tak
predrznež
!
Če
se
ne
motim
,
je
glavar
ves
zaljubljen
vanj
—
naj
bo
Černič
olikan
,
kakor
hoče
,
toda
mi
smo
vzlic
vsej
neotesanosti
vendar
pripravljeni
,
zadnjo
kapljico
krvi
preliti
za
svojega
glavarja
!
“
Tako
rentači
Cekinar
,
ki
kar
obožuje
Jurija
Skopca
.
Ni
mu
znano
,
kje
je
vhod
v
podzemeljski
hodnik
,
glavar
ni
imel
časa
,
da
bi
mu
bil
mogel
to
natanko
razložiti
.
Cekinar
hoče
že
sam
proti
samostanu
oditi
,
tu
že
davno
pričakovana
znamenja
začuje
in
kmalu
zagleda
podnačelnik
može
,
ki
se
težko
obremenjeni
bližajo
taboru
.
Vsled
tega
je
velika
razburjenost
!
Veseli
kriki
se
razlegajo
,
ko
izvedo
doma
ostali
tolovaji
,
kako
bogastvo
prinašajo
njihovi
tovariši
.
Toda
Jurij
Skopec
kmalu
napravi
konec
temu
glasnemu
izjavljanju
.
„
Naše
bivanje
tukaj
je
pri
kraji
,
“
pravi
svojim
ljudem
;
„
preganjali
nas
bodo
sedaj
silovito
in
prav
gotovo
je
,
da
bodo
vojaki
in
lovci
že
jutri
,
če
ne
že
danes
po
noči
,
po
vseh
gojzdih
daleč
na
okrog
stikali
.
Zaradi
tega
se
bodemo
nemudoma
umaknili
,
poprej
pa
dragocenosti
odnesli
v
posebna
in
ljudstvu
neznana
skrivališča
.
“
Glavar
pokaže
na
zaboje
in
vreče
.
„
Plena
ne
moremo
sabo
vlačiti
,
“
nadaljuje
,
„
zaradi
tega
naj
ostane
nekaj
čuvajev
pri
vjetem
baronu
Frankovskem
in
njegovem
služabniku
,
ki
sta
v
podzemeljski
votlini
zaprta
,
ostali
pa
odidemo
na
Notranjsko
.
“
Smukač
pristopi
.
„
Naznani
deklicam
,
“
veleva
mu
glavar
,
„
naj
takoj
odrinejo
,
ker
mi
hitreje
stopamo
kakor
ženske
.
“
„
Glavar
,
naše
tovarišice
so
že
preko
hribov
in
dolin
!
“
Jurij
Skopec
osupne
.
„
Kaj
praviš
?
“
Smukač
poroča
,
kaj
mu
je
znano
.
Iz
njegovih
besed
se
čuje
togota
,
ko
pripoveduje
,
kako
ga
je
dekliška
straža
zavrnila
.
Vsi
poslušalci
menijo
,
da
bo
Jurij
Skopec
sedaj
zarentačil
.
Motijo
se
!
Glavar
so
srčno
zasmeji
.
„
Glavar
,
“
huduje
se
Smukač
,
„
Vi
se
radujete
,
jaz
pa
mislim
,
da
jo
stvar
dosti
resna
.
Da
—
da
,
dekline
hočejo
samostojne
postati
,
hoditi
hočejo
svoja
pota
!
“
„
Hahaha
!
“
Sicer
tako
resni
in
temni
Jurij
Skopec
se
tako
krohota
,
da
se
ves
pretresa
.
„
No
,
če
se
ni
hujšega
zgodilo
,
Smukač
,
potem
se
lahko
pomirimo
.
Povem
Ti
,
ta
otročja
trmoglavost
ne
bo
dolgo
časa
trajala
.
Če
ne
gremo
mi
k
njim
,
prišle
bodo
one
za
nami
.
Ne
bojim
se
,
že
v
nekaterih
dneh
bo
moja
Amalija
pred
menoj
klečala
ter
me
odpuščanja
prosila
.
Potem
jim
bomo
malo
levite
brali
;
sicer
bi
celo
mislile
,
da
bo
kdo
za
njimi
letal
.
“
Cekinar
in
Smukač
se
kislo
držita
.
Njima
se
stvar
ne
zdi
tako
smešna
,
kakor
Juriju
Skopcu
.
Lepi
in
ponosni
glavar
dobro
ve
,
da
se
vse
ženske
dobrohotno
ozirajo
za
njim
,
zaradi
tega
so
tudi
dosti
ne
zmeni
za
to
,
če
se
Amalija
nekoliko
časa
odteguje
.
Drugo
mesto
—
druga
ljubica
,
tc
je
sedaj
njegovo
geslo
.
Saj
pa
tolovajski
glavar
tudi
ne
pozna
,
kaj
jo
prava
ljubezen
.
Svojo
drago
mater
je
oboževal
,
toda
ta
je
sedaj
mrtva
.
In
Milico
,
to
čisto
in
ljubko
cvetko
,
ni
nikdar
govoril
o
ljubezni
.
—
Jurij
Skopec
se
pač
še
včasih
spominja
divne
deklice
,
katero
je
moral
prepustiti
neznani
osodi
.
Ni
še
izvedel
,
da
jo
kot
ubeglo
hudodelnico
še
vedno
preganjajo
.
Vrhu
tega
je
Jurij
Skopec
sedaj
tolovajski
glavar
!
Kar
je
takrat
v
oni
strašni
uri
poleg
svoje
mrtve
matere
prisegel
,
tega
se
hoče
tudi
držati
.
Njegovo
ime
naj
postane
na
celem
jugu
znano
,
trepetajo
naj
pred
njim
vsi
bogati
in
imenitni
brezsrčneži
!
Cekinar
potrt
stopi
na
stran
.
Iskreno
hrepeni
njegovo
mladeniško
srce
po
zali
Uršiki
,
katero
je
rešil
velike
nesreče
.
Zaradi
tega
pa
tein
britkeje
občuti
,
da
ga
je
brez
besede
,
brez
tolažila
zapustila
.
Drugačen
je
Smukač
.
Njega
samo
jezi
,
da
se
je
zapeljivi
Sabini
na
limanice
vsedel
.
Glede
ljubezni
pa
se
jo
že
s
Hrvatovo
Jero
potolažil
.
Upanje
ga
navdaja
,
da
bo
še
velikokrat
ogoljufal
ljubosumnega
Jankota
.
Vede
se
pa
,
kakor
bi
mu
bila
zala
in
navihana
Jera
deveta
briga
.
Tudi
nesramna
prešestnica
se
trudi
,
da
bi
z
vso
mogočo
Ijubeznjivostjo
in
prekanjenostjo
ohranila
svojega
moža
pri
dobri
volji
.
—
Jurij
Skopec
ogleduje
priplenjene
zaklade
.
Denar
v
gotovini
hočejo
seboj
vzeti
,
ostale
dragocenosti
pa
shraniti
v
razna
skrivališča
.
Pri
tem
hoče
porabiti
tudi
ono
razpoklino
,
katero
sta
kramar
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
s
svojimi
pristaši
oropala
.
Jurij
Skopec
ne
pozna
odlašanja
.
Smukača
,
Cekinarja
,
Černiča
in
Poldeta
pokliče
k
sebi
,
kajti
ta
četvorica
naj
ve
,
kam
bodo
skrili
ravnokar
prinešeni
bogati
rop
.
Trije
stari
tolovaji
se
sicer
čmerno
drže
,
ko
zapazijo
,
kako
glavar
odlikuje
mladostnega
Černiča
,
toda
molče
,
ker
vedo
,
da
Jurij
Skopec
ne
trpi
ugovorov
.
Vrhu
tega
pa
si
morajo
tudi
priznavati
,
da
je
mladi
tolovaj
Černič
že
dosedaj
zaslužil
tako
zaupanje
.
„
Vi
štirje
greste
z
menoj
,
“
pravi
glavar
,
„
da
spravimo
plen
v
varnost
.
“
„
Kakor
zapovedujete
,
glavar
.
“
„
Pojdimo
tedaj
najprvo
v
razpoklino
,
saj
veš
,
Smukač
,
katero
menim
.
Tjekaj
bomo
odnesli
šest
zabojev
,
vreče
pa
bodemo
drugod
poskrili
.
“
Brez
obotavljanja
zgrabijo
najprvo
dva
težka
zaboja
ter
ju
odneso
v
znano
dolinico
.
Jurij
Skopec
gre
naprej
,
da
odstrani
grmovje
in
skale
pri
vhodu
.
Ko
pridejo
pred
razpoklino
,
prižiga
glavar
ravnokar
svetilnico
,
potem
pa
izgine
v
razpoklini
.
Polde
hoče
za
njim
kot
največji
korenjak
z
zabojem
oditi
,
tu
od
znotraj
zagrmi
togoten
krik
.
„
Vraga
,
“
pravi
Cekinar
,
„
to
je
naš
glavar
!
Kaj
se
mu
je
pripetilo
?
“
„
Hitro
noter
k
meni
!
“
škriplje
Jurij
Skopec
,
čegar
razljučeni
obraz
se
pri
precej
tesnem
vhodu
pokaže
,
„
hitro
,
pri
tej
priči
!
“
Štirje
tolovaji
si
to
no
dajo
dvakrat
reči
.
Polde
je
prvi
,
ki
hiti
v
razpoklino
,
koj
za
njim
pa
ostali
trije
.
—
Notri
stoji
Jurij
Skopec
ter
z
visoko
dvigneno
svetilnico
razsvetljuje
skalnate
stene
.
Tolovaji
osupnejo
.
Tam
visi
velik
papir
,
pritrjen
v
špranjo
z
bodalom
,
na
listu
pa
jo
nekaj
vrstic
z
neokretnimi
,
težko
razločljivimi
črkami
zapisanih
.
„
Berite
!
“
divja
tolovajski
glavar
Skopec
,
„
kaj
je
tukaj
zapisano
!
“
„
Glavar
,
“
pravi
Smukač
,
„
mi
nismo
učenjaki
.
“
Černič
pristopi
.
Gladko
čita
mladi
mož
naslednje
:
„
Dva
stara
znanca
nevarnega
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
prav
prisrčno
pozdravljata
.
In
ker
menita
,
da
ima
Skopec
že
itak
preveč
skrbij
—
odvzameta
mu
jih
dober
del
s
tem
,
da
bodeta
odslej
ona
dva
čuvala
obilo
dragocenosti
,
ki
so
bile
tukaj
skrite
.
Kramar
.
Tomaž
,
imenovan
‚
rudeči
‘
.
“
„
Ali
ni
to
strupeno
maščevanje
?
“
besni
Jurij
Skopec
ves
iz
sebe
.
„
Tri
sto
hudičev
!
“
rentači
Smukač
,
„
tukaj
je
vse
izpraznjeno
,
izvohali
so
luknjo
ter
nas
oropali
.
“
„
Vse
so
vzeli
!
“
zaropota
‚
sladki
Polde
‘
,
„
no
,
no
,
če
dobim
‚
rudečega
Tomaža
‘
v
roke
,
zakopljem
ga
živega
v
mravljišče
.
Tak
falot
—
tak
rokovnjač
!
“
Jurij
Skopec
posveti
po
tleh
.
„
Ona
dva
nista
bila
sama
,
“
zakliče
z
nova
,
„
vse
sta
odnesla
in
tega
bi
sama
dvojica
ne
bila
mogla
tako
hitro
storiti
.
In
tu
na
ilovnatih
tleh
se
vidijo
sledovi
bosih
nog
.
Bilo
jih
je
več
,
kakor
deset
oseb
.
“
Polde
je
ves
iz
sebe
.
„
Glavar
,
tega
ne
bomo
mirno
trpeli
,
“
razgraja
srdit
.
„
Za
temi
psi
moramo
iti
ter
jih
zgrabiti
.
Joj
,
če
jih
dobim
v
pest
,
kako
j
ih
bom
mesaril
!
Škoda
,
da
ne
bodo
mogli
večkrat
svojih
duš
izdihniti
!
“
Jurij
Skopec
mu
veleva
,
naj
miruje
.
„
Za
to
nam
sedaj
ne
preostaja
časa
,
“
pravi
,
„
marveč
moramo
gledati
najprvo
,
da
sabo
odnesemo
dragocenosti
.
Mogoče
,
da
nas
nevidni
nasprotniki
opazujejo
,
zaradi
tega
moramo
tudi
vse
sabo
vzeti
.
“
„
V
ta
namen
bi
trebali
najmanj
dvoje
voz
,
glavar
,
drugače
vsi
onemoremo
pod
težkimi
bremeni
.
“
„
Prav
imaš
,
Polde
,
Ti
si
v
takih
stvareh
izvežban
,
preskrbi
tedaj
kola
,
da
nanje
naložimo
tovore
.
“
Tolovaj
se
za
ušesi
praska
.
„
Hm
,
glavar
,
to
je
presneta
stvar
!
Od
vseh
stranij
preže
na
nas
.
Vsakemu
bi
se
moralo
čudno
zdeti
,
ko
bi
najemal
kar
dva
voza
.
“
„
Stori
,
kakor
hočeš
,
“
odgovarja
mu
Jurij
Skopec
,
„
saj
si
pravi
umetnik
,
kadar
se
gre
za
to
,
da
preoblečen
prevaraš
ljudi
.
—
Pokaži
nam
tedaj
,
kaj
znaš
!
To
izgubo
sedaj
lahko
pretrpimo
,
čeravno
ne
moremo
zasledovati
vražjih
nasprotnikov
.
Prišel
bo
tudi
zanje
pravi
čas
!
Prej
ali
slej
moramo
tako
s
Kramarjem
in
‚
rudečim
Tomažem
‘
obračunati
,
“
grozi
se
tolovajski
glavar
.
Smukač
stiska
pesti
.
„
Oj
,
glavar
!
“
zakliče
,
„
zakaj
ste
mi
takrat
branili
,
da
nisem
smel
Kramarja
zadaviti
.
Tako
dobro
sem
ga
za
vrat
zgrabil
.
Le
še
nekaj
trenotkov
,
in
po
njem
bi
bilo
,
znebili
bi
se
te
grdobe
.
“
Jurij
Skopec
zmaje
z
ramama
.
„
Kdo
more
gledati
v
prihodnjost
?
“
odgovarja
.
„
Ko
bi
bil
vedel
,
kaj
bo
prišlo
,
gotovo
bi
Te
ne
bil
oviral
.
Sedaj
pa
ne
tratimo
časa
z
govoričenjem
!
Polde
,
ti
si
v
takih
rečeh
izurjen
,
glej
,
da
se
odpraviš
na
pot
.
V
dveh
,
treh
dneh
bodemo
prinesli
tovore
v
gojzd
nad
cesto
mej
Kostanjevico
in
Brežicami
,
do
tedaj
nam
moraš
preskrbeti
vozove
.
“
Polde
se
široko
reži
,
kajti
dobro
mu
de
,
da
ima
glavar
toliko
zaupanja
do
njega
,
ter
urno
zapusti
podzemeljsko
skrivališče
.
Kmalu
je
grozni
tolovaj
v
taboru
,
nasproti
svojim
tovarišem
molči
,
kaj
se
je
zgodilo
,
ter
nemudoma
stopi
v
svojo
želeno
utico
.
Tam
se
nekaj
časa
pomudi
,
ko
pa
stopi
na
prosto
,
ima
veliko
vrečo
na
rami
.
Brez
obotavljanja
hiti
mimo
straž
ter
kmalu
izgine
v
goščavi
.
—
Kaj
Polde
tam
dela
,
ne
moremo
videti
,
ko
se
pa
za
nekaj
časa
vejevje
razdeli
,
prikaže
se
—
ne
tolovaj
—
marveč
star
zid
z
dolgo
belo
brado
.
Žid
je
oblečen
v
dolg
zamazan
kaftan
,
poraščen
je
v
obrazu
tako
,
da
se
iz
njegovega
obraza
vidijo
komaj
krivi
nos
in
bliščeče
oči
,
na
hrbtu
pa
nosi
vrečo
,
ki
je
sedaj
postala
manjša
.
Da
,
to
je
Polde
,
ki
se
je
prelevil
v
židovskega
krošnjarja
.
Celo
njegovi
tovariši
bi
ga
sedaj
ne
spoznali
.
Stokajoč
starosti
—
seveda
vse
le
navidezno
—
se
plazi
skozi
grmovje
proti
jugu
,
pri
tem
pa
se
izpod
čela
kakor
jastreb
ozira
na
vse
strani
.
Tam
doli
na
desno
je
Mokronog
;
treba
se
je
paziti
,
preganjalci
so
gotovo
v
bližini
.
Ure
in
ure
že
lazi
preko
hribov
in
dolin
.
Konečno
pride
do
Kolpe
.
Brodar
ga
za
malo
nagrado
prepelje
.
Kostanjevico
pusti
za
sabo
ter
odide
po
cesti
,
ki
vodi
v
Novomesto
.
Ob
levi
roki
na
griču
zapazi
kmetsko
hišo
.
Tje
gori
odide
Polde
počasnih
korakov
,
stokajoč
pod
bremenom
,
ki
teži
njegovo
skrivljeno
hrbtišče
.
V
vrtu
poleg
čedne
hišice
stoji
kmetica
,
pred
pragom
pa
se
igrata
dva
mala
otročiča
zdravih
obrazov
.
Vse
je
tiho
,
kar
Poldetu
dokazuje
,
da
gospodarja
in
slučajnih
hlapcev
ni
doma
.
Ne
moti
se
.
Ko
stopi
izza
zadnjega
grmovja
,
se
kmetica
prestrašena
zgane
.
—
Pomiri
se
še-le
,
ko
zagleda
sivega
,
starosti
skoraj
onemoglega
žida
.
„
Ali
se
smem
nekoliko
pri
Vas
odpočiti
?
“
noslja
‚
sladki
Polde
‘
.
„
Stari
Abraham
iz
Zagreba
sem
,
ubog
krošnjar
,
od
daleč
sem
prišel
s
svojo
robo
.
“
„
Oj
,
ali
ste
morda
na
sejm
v
Novomesto
namenjeni
?
“
praša
ga
kmetica
.
„
Tam
je
veliko
Vaših
zagrebških
sovernikov
,
včeraj
se
jih
je
peljalo
več
voz
skozi
Kostanjevico
.
“
„
Da
,
napotil
sem
se
tja
.
Če
le
na
poti
ne
onemorem
.
Kaj
ne
,
da
smem
tu
pri
Vas
malo
počivati
?
“
Dobrosrčna
kmetica
mu
prikima
.
„
Le
v
hišo
stopite
,
notri
je
hladno
.
Dala
Vam
bom
tudi
požirek
svežega
mleka
.
“
Polde
si
ne
da
dvakrat
reči
.
Ne
mika
ga
toliko
zdrava
pijača
,
mleko
se
njegovemu
žganja
navajenemu
grlu
zdi
zoperno
.
Toda
surovi
rokovnjač
nikdar
ne
zamudi
prilike
,
če
more
na
lasten
račun
kje
svoje
nenasitne
žepe
napolniti
.
In
taka
priložnost
se
mu
po
njegovem
mnenji
sedaj
nudi
.
Stokajoč
vstopi
.
„
Pri
Vas
je
danes
tako
tiho
,
“
pravi
preoblečeni
tolovaj
,
ko
sopihajoč
postavi
v
kot
pri
peči
svojo
s
starimi
cunjami
napolnjeno
vrečo
.
„
Da
,
da
,
moj
mož
se
je
s
hlapcem
odpeljal
v
Novomesto
na
sejm
.
“
„
In
sedaj
kar
samujete
?
“
„
Z
deklo
,
“
odgovarja
kmetica
brezskrbno
ter
postavi
predenj
latvico
mleka
.
„
To
je
izvrstno
,
“
misli
si
tolovajska
grdoba
,
„
taka
prilika
mi
ne
bo
vsak
dan
na
razpolago
.
Novomeški
sejm
bo
šele
jutri
,
preostaja
mi
tedaj
dosti
časa
,
da
izvedem
glavarjevo
povelje
,
ob
jednem
pa
napolnim
lastne
žepe
.
Čakaj
,
kmetica
,
živela
si
dosti
časa
.
Tu
v
hiši
mora
biti
denar
,
domačija
je
lepa
!
“
Oči
se
mu
zverinsko
svetite
.
‚
Sladki
Polde
‘
je
sedaj
krvoločni
tolovaj
,
katerega
more
samo
Jurij
Skopec
brzdati
.
Toda
kje
je
glavar
?
Dolgo
že
ni
Polde
videl
človeške
krvi
,
mora
jo
jedenkrat
zopet
vohati
!
Vse
hoče
poklati
,
kmetico
,
oba
otroka
in
mlado
,
skoraj
še
otroško
deklo
.
Vsi
morajo
pod
njegovim
nožem
umreti
!
‚
Sladki
Polde
‘
je
bolj
satan
,
kakor
pa
človek
.
Vest
njegova
je
mirna
,
ko
tako
premišljuje
.
Jurij
Skopec
,
ki
se
mora
sedaj
iz
teh
krajev
umakniti
,
ne
bo
ničesa
izvedel
.
S
peklensko
hladnokrvnostjo
prične
svoje
priprave
.
„
Na
sejm
v
Novomesto
bom
gotovo
prepozno
prišel
,
“
jame
britko
javkati
,
„
obrnil
se
bom
raje
proti
Celju
,
toda
danes
je
že
tako
pozno
—
tako
truden
sem
,
da
me
komaj
že
stare
noge
nosijo
.
“
Dobrosrčna
kmetica
se
ga
usmili
.
Sicer
ni
prijateljica
židov
,
katere
je
že
takrat
Slovence
grozno
črtil
.
Te
pijavke
so
se
od
nekdaj
ogibale
poštenega
dela
ter
iskale
dobiček
le
pri
neumnih
kupcih
in
prodajalcih
.
Toda
mož
je
v
visokih
letih
in
spoštovanje
do
starosti
je
stara
lastnost
Slovanov
.
Kmetica
se
tedaj
ne
more
odločiti
,
da
bi
starčku
pokazala
vrata
.
„
Lahko
prenočite
v
veži
,
“
pravi
,
„
dala
Vam
bom
snop
slame
.
“
„
Izborno
,
“
misli
si
Polde
,
ki
se
je
že
bal
,
da
ga
žena
pošlje
v
hlev
.
„
Tu
bom
imel
najboljšo
priliko
,
da
po
noči
vse
štiri
pokoljem
.
Dekla
bo
trdno
spala
kakor
vsa
zdrava
mladina
,
kmetici
prerežem
vrat
,
otroka
spravim
z
nekaterimi
sunki
na
drugi
svet
,
potem
me
vsaj
nikdo
ne
bo
motil
,
ko
preiskujem
hišo
,
kje
je
denar
ali
kaka
druga
vrednost
.
“
In
s
temi
neznanskimi
naklepi
v
srcu
mleko
slastno
zavživa
.
Kmetica
po
hiši
in
kuhinji
pospravlja
,
ne
da
bi
slutila
,
kako
nevarnega
,
krvoločnega
rokovnjača
je
vzela
pod
streho
.
Brez
moške
pomoči
je
revica
s
svojima
nedolžnima
otročičema
in
mlado
deklo
izgubljena
;
mož
,
ki
se
bo
z
Novega
mesta
povrnil
domov
,
našel
bo
vso
svoje
ljubljence
v
krvi
—
mrtve
!
Logarjeva
kožica
.
—
Velika
revščina
.
—
Davkarjev
prihod
.
—
V
obupu
.
—
Kaj
zahteva
nesramnež
za
svojo
usmiljenost
.
Mej
smrekami
in
skalami
blizo
Gorjancev
stoji
mala
kočica
.
V
njej
prebiva
star
logar
,
mož
,
ki
je
vse
svoje
žive
dni
težko
delal
,
s
svojo
jedino
hčerko
Ivanko
.
Poprej
je
starec
svoj
vsakdanji
kruh
imel
,
sedaj
pa
se
je
skrb
oglasila
,
ker
leži
bolan
že
več
mesecev
.
Ivanka
,
zala
devojčica
,
ima
križe
in
težave
.
Streči
mora
svojemu
očetu
in
pri
tem
skrbeti
za
potrebni
živež
.
—
Revica
noč
in
dan
prede
,
da
si
prisluži
nekaj
krajcarjev
,
toda
kaj
pomaga
ta
borni
dohodek
,
ko
je
zdravnik
tako
drag
?
Kos
za
kosom
pohištva
mora
iz
hiše
,
da
ne
pogineta
lakote
.
In
tudi
tisti
mali
groši
—
skupilo
za
pohištvo
—
jima
le
za
malo
časa
pomagajo
,
in
ko
se
bolezen
na
bolje
obrne
,
ni
pri
hiši
skoro
suhe
skorjice
.
Logar
je
tudi
še
slab
.
Izgubil
je
svojo
službo
,
kajti
graščinska
gospoda
bolnih
služabnikov
ne
potrebuje
,
in
predno
bo
mogel
delati
,
izteklo
bo
še
veliko
vode
v
Savo
.
Vendar
bi
se
še
vsa
revščina
prenašala
,
kajti
pridna
Ivanka
neumorno
za
to
skrbi
,
da
ljubljeni
oče
ne
trpi
lakote
.
Toda
drugi
črni
oblaki
se
zbirajo
nad
kočo
—
davek
bo
treba
plačati
.
Davkar
,
ki
pobira
desetino
,
se
bo
oglasil
,
trdosrčnost
njegova
je
na
daleč
in
široko
znana
.
Ta
človek
ne
pozna
,
kaj
je
usmiljenost
—
kmetje
se
tresejo
,
kadar
se
pri
njih
oglaša
s
svojimi
hlapci
.
Kolika
nesreča
za
bolnega
logarja
!
Vsako
uro
lahko
davkar
pride
,
v
hiši
je
pa
komaj
potrebni
živež
.
S
čim
naj
plača
desetino
?
Sila
je
velika
.
—
Pozno
popoldan
je
že
,
ko
se
logar
,
na
klopi
pri
peči
sedeč
,
naenkrat
prestraši
.
„
Ivanka
!
“
Hčerka
,
ki
pri
kolovratu
sedi
,
ga
prašaje
pogleda
.
„
Ali
ničesa
ne
slišiš
,
ljuba
hčerka
?
“
„
Da
—
oče
,
“
šepeta
lepa
deklica
,
„
klopotanje
konjskih
kopit
se
čuje
.
“
„
Moj
nebeški
Oče
,
to
je
davkar
,
“
stoka
stari
logar
,
„
da
,
to
je
on
,
kdo
drugi
bi
semkaj
prihajal
?
Joj
,
joj
,
Ivanka
,
kako
naj
se
ga
odkrižava
,
ko
nimava
bora
pri
hiši
?
“
Ivanka
se
skrbno
ozira
skozi
okno
.
„
Prosila
bom
prav
lepo
gospoda
,
dragi
oče
,
da
naji
še
malo
počaka
.
“
Logar
se
bridko
zasmeji
.
„
Vi
se
smejete
,
oče
?
“
praša
Ivanka
vsa
zavzeta
.
„
Da
,
ljubo
dete
,
“
pravi
starček
,
„
smejati
se
moram
,
toda
to
je
smeh
obupa
!
“
„
Ne
razumem
Vas
.
“
„
Ti
praviš
,
da
boš
prosila
davkarja
,
da
naji
počaka
?
“
„
Da
,
saj
menda
ne
bo
tako
nečloveški
.
“
„
Kdo
ve
?
“
izgovarja
logar
počasi
,
„
že
mogoče
,
da
se
naji
usmili
—
če
—
“
„
Kaj
menite
,
oče
?
“
„
To
ni
nič
za
Te
,
dragi
otrok
,
“
zakliče
starček
,
„
molčiva
raji
o
tem
.
Moj
Bog
,
že
so
pred
vratmi
.
Hitro
teci
odpirat
,
Ivanka
,
davkar
ne
čaka
rad
.
“
Deklica
vstane
,
v
tem
trenutku
pa
čuje
,
kako
nekdo
nestrpno
razbija
na
hišnih
vratih
.
„
Odprite
!
“
rujove
hripav
glas
,
„
odprite
,
kajti
prišel
sem
po
desetino
.
Hitro
,
kajti
pri
taki
siromaški
sodrgi
se
ne
bom
dolgo
mudil
!
“
„
Davkar
je
!
“
mrmra
stari
logar
.
Ivanka
odpre
vrata
.
Zunaj
sedi
na
dobro
gleštanem
konju
širokopleč
,
trebušat
mož
v
gosposki
opravi
.
Poleg
njega
stoje
štirje
možje
,
beriči
,
katerih
vsak
ima
v
roki
leskovko
—
kajti
pri
upornih
kmetih
pobirajo
desetino
tudi
s
pomočjo
palic
.
Strašljivo
zre
mlada
deklica
v
temne
odurne
obraze
mož
,
davkar
pa
z
dopadajenjem
ogleduje
nežno
in
vendar
krepko
razvito
logarjevo
hčerko
.
Da
,
tudi
davkar
ima
srce
,
toda
ne
nasproti
ubogim
kmetom
—
tlačanom
,
marveč
le
pri
lepih
deklicah
.
„
Kje
je
logar
?
“
praša
strogi
uradnik
.
„
Oče
je
v
hiši
,
“
odgovarja
Ivanka
tiho
,
„
bil
je
veliko
tednov
bolan
ter
je
tako
slab
,
da
ga
nogi
še
ne
nosite
.
“
„
Ej
,
paperlapa
,
“
huduje
se
davkar
.
„
To
že
poznamo
,
sama
lenoba
ga
veže
na
posteljo
—
delo
mu
ne
diši
.
Toda
—
naj
le
lenuhari
—
kaj
meni
to
mar
?
Plača
naj
desetino
,
hlapci
čakajo
na-njo
.
“
Ivanka
prebledi
.
„
Oj
,
ljubi
nebeški
Oče
,
“
jeclja
,
„
mi
smo
tako
ubožni
.
Moj
oče
so
bili
tako
dolgo
bolni
,
vse
smo
morali
prodati
.
Nimamo
drugega
živeža
,
ko
sam
kruh
.
“
Davkar
se
porogljivo
muza
.
„
Tako
—
tako
,
torej
res
le
sam
ljubi
kruhek
?
“
vpraša
ter
se
na
visokem
svojem
konju
skloni
naprej
.
„
Res
smo
tako
ubožni
,
“
potrjuje
Ivanka
.
„
Tedaj
ne
bo
nič
z
desetino
?
“
„
Ne
,
milostivi
gospod
,
v
resnici
nimamo
denarja
,
da
bi
plačali
.
“
Ivanka
ima
že
nekoliko
več
poguma
.
Pričakovala
je
namreč
,
da
se
bo
davkar
tukaj
razjezil
in
grozno
razsajal
.
Ker
se
pa
to
,
česar
se
je
tako
bala
,
ni
zgodilo
,
meni
v
svoji
nedolžnosti
,
da
strogi
gospod
vendar
čuti
neko
usmiljenje
in
da
so
ga
ganile
Ivankine
besede
.
Uboga
Ivanka
!
Kako
malo
pozna
tega
satana
v
človeški
podobi
,
ki
je
ostal
doslej
le
vsled
tega
miren
,
ker
se
mu
zdi
Ivanka
tako
lepa
,
tako
zapeljiva
.
Davkar
stopi
s
konja
.
A
vidi
se
,
da
se
godi
to
zelo
nerodno
,
kajti
strogi
ošabnež
je
debel
in
se
maje
prav
okorno
prav
kakor
bi
hodil
po
bergljah
.
Ivanki
pa
je
tako
tesno
pri
srcu
,
kakor
bi
vedela
,
da
jo
čaka
nekaj
neprijetnega
.
„
Držite
mojega
konja
,
“
zakliče
davkar
beričem
ter
jih
ob
jednem
pomenljivo
pogleda
.
Videti
je
,
da
so
hlapčoni
ta
pogled
svojega
brezsrčnega
gospodarja
dobro
razumeli
,
kajti
takoj
se
odpravijo
proti
bližnjemu
gozdu
,
kjer
se
pomenkujoč
posedejo
.
Davkar
se
približa
Ivanki
,
ki
ga
vsa
preplašena
boječe
pogleduje
.
„
No
,
kako
pa
ti
je
ime
,
otrok
moj
?
“
vpraša
debeluhar
malomarno
.
„
Ivanka
.
“
„
Ah
—
tako
,
Ivanka
,
—
prav
lepo
ime
.
Zdaj
mi
pa
povej
,
otrok
,
ali
je
res
,
da
nimate
prav
nobenega
denarja
za
desetino
pri
hiši
?
“
„
Ne
,
gospod
!
“
Ivanko
posili
jok
.
„
No
,
no
,
ne
javkaj
mi
takoj
,
“
meni
debeluhar
nejevoljen
,
„
kislih
obrazov
ne
morem
trpeti
,
le
vesele
deklice
mi
ugajajo
.
Povej
mi
,
ali
naj
Vas
za
nekoliko
časa
počakam
?
“
Logarjevo
hčerko
navdajajo
novi
upi
.
„
Oj
,
gospod
,
ko
bi
hoteli
tako
dobri
biti
,
“
šepeta
Ivanka
.
„
No
,
malo
spremi
me
,
pri
tem
se
lahko
pogovoriva
!
“
meni
davkar
.
Prime
jo
za
roko
ter
trepetajočo
deklico
odpelje
proti
smrečevji
.
Pri
malem
oknu
kočice
se
za
trenotek
pokaže
bledi
obraz
starega
logarja
.
Vse
je
slišal
,
toda
svoje
hčerke
ne
kliče
nazaj
,
predobro
jo
pozna
.
Ivanka
je
pridno
,
pobožno
dekle
;
gotovo
ne
bo
ničesar
storila
,
kar
bi
se
ne
strinjalo
z
njeno
častjo
.
Davkar
je
drugega
mnenja
.
Grdoba
misli
,
da
je
deklica
tako
ubogljiva
,
da
hoče
vse
storiti
,
kar
bo
od
nje
zahteval
,
samo
da
z
desetino
nekaj
časa
potrpi
.
Razuzdanec
pelje
svojo
žrtvo
v
gojzd
,
kjer
pohotnež
svoje
orjaško
telo
težavno
položi
v
mehko
mahovino
.
Ivanka
stoji
pred
njim
.
„
Tedaj
odloga
želiš
,
krasno
dete
?
“
hlini
se
hinavec
sočutno
,
„
to
je
vse
prav
in
lepo
,
toda
zastonj
še
smrti
ni
,
ljuba
Ivanka
.
“
Deklica
ga
začudena
gleda
.
„
Jaz
nisem
trinog
,
“
nadaljuje
davkar
sladkim
glasom
,
„
oj
,
srce
imam
,
mehko
kakor
maslo
,
nikomur
ne
morem
nič
žalega
storiti
,
najmanje
pa
tako
ljubki
,
zali
punčiki
,
kakor
si
Ti
.
Res
,
potolažiti
Te
moram
,
to
mi
moje
dobro
srce
veleva
,
Ivanka
.
“
Logarjevi
hčerki
je
tako
čudno
,
tesno
v
prsih
.
Oče
so
vedno
pravili
,
da
davkar
nima
srca
za
ubogo
ljudstvo
,
marveč
kremen
,
katerega
ne
more
nihče
omehčati
.
In
sedaj
govori
debeli
gospod
tako
prijazno
,
očetovsko
ž
njo
!
Ali
so
se
oče
motili
?
No
,
prekanjeni
lisjak
,
ki
tu
pred
njo
sedi
,
dobro
ve
,
kako
je
treba
z
dekliči
postopati
—
kakor
mačka
krog
vrele
kaše
.
—
„
Vaš
dolg
znaša
precejšnjo
svotico
,
“
pravi
hudobnež
.
„
Žalibog
,
da
je
tako
,
“
zdihuje
Ivanka
,
„
toda
oče
bodo
kmalu
okrevali
in
potem
bodo
tudi
kaj
zaslužili
.
“
„
Toda
do
tedaj
bo
še
dolgo
časa
trajalo
.
No
,
Ivanka
,
rekel
sem
Ti
že
,
da
nisem
trinog
.
Potrpel
bom
tedaj
še
nekoliko
.
“
Deklica
se
razveseli
.
„
To
se
pravi
—
“
pristavi
hitro
nesramnež
,
„
zastonj
ni
nična
svetu
.
Za
svojo
dobroto
zahtevam
tudi
primerno
plačilo
.
“
Ivanka
se
zopet
prestraši
.
„
Da
,
primerno
plačilo
,
“
šepeta
sladkim
obrazom
debeluhar
.
„
Glej
,
Ivanka
,
če
izpolnim
Tvojo
prošnjo
,
založiti
moram
za
Tvojega
očeta
denar
do
tedaj
iz
lastnega
žepa
.
“
To
je
seveda
debela
laž
,
toda
kaj
razume
mlado
dekle
o
takih
stvareh
?
„
Oče
Vam
bodo
gotovo
vse
povrnili
.
“
„
Mogoče
,
ljuba
Ivanka
,
toda
to
mi
ne
zadostuje
.
Ti
me
moraš
že
naprej
poplačati
za
mojo
dobroto
.
“
Deklica
odstopi
.
„
Jaz
?
“
jeclja
Ivanka
,
„
oj
ne
,
tega
ne
morem
storiti
,
ker
sem
tako
revna
.
“
Grdoba
se
na
vsa
usta
reži
.
„
Kdo
Ti
pravi
,
da
si
uboga
,
ko
imaš
v
izobilji
,
kar
jo
velike
vrednosti
?
Najprvo
svoj
sveži
,
ko
kri
rudeči
obrazek
,
lepe
oči
,
male
,
poljubkov
vredne
ustnice
in
zalo
postavo
,
ki
mi
jako
ugaja
.
“
Ivanka
se
po
vsem
telesu
trese
.
„
Ne
razumem
Vas
.
“
Davkar
jo
prime
za
roko
.
„
Norica
!
“
zakliče
.
„
Ti
si
še
cel
otrok
,
povedati
Ti
moram
še-le
,
kar
bi
Tvoje
prijateljice
takoj
razumele
.
Ali
Ti
Tvoje
tovaršice
,
ko
se
ž
njimi
na
večer
shajaš
,
niso
še
razodele
gotovih
skrivnostij
?
“
Deklica
ga
prašaje
pogleda
.
„
Delati
moram
pridno
,
da
mi
ne
ostaja
časa
za
pohajkovanje
.
“
„
Oj
.
Ti
ljuba
nedolžnost
,
“
smeji
se
davkar
,
„
no
,
tedaj
Te
moram
jaz
sam
poučiti
.
Povej
mi
,
Ivanka
,
ali
ste
dekleta
samo
za
delo
na
svetu
—
ali
pa
tudi
,
da
imajo
moški
z
Vami
svoje
veselje
?
“
„
V
resnici
,
ne
razumem
Vas
,
gospod
!
“
„
Taka
neumnost
,
“
jezi
se
razuzdanec
na
tihem
,
potem
pa
se
potolaži
,
misleč
si
:
„
To
je
pravcata
rajska
nedolžnost
.
Tem
bolje
,
sem
vsaj
jaz
prvi
,
ki
si
odtrga
to
zalo
cvetko
.
“
Glasno
pristavi
:
„
Pojdi
sem
ter
prisedi
!
“
Potegne
jo
k
sebi
na
tla
.
Ivanka
se
mu
skuša
iztrgati
.
„
Ali
boš
takoj
mirna
!
“
zapreti
jej
hudobnež
.
„
Glej
,
dober
človek
sem
,
da
ni
boljšega
na
svetu
,
toda
če
me
kdo
razjezi
,
nepoznani
nobenih
ozirov
več
.
“
„
Oj
,
moj
Bog
—
kaj
pa
zahtevate
od
mene
?
“
„
Rada
me
moraš
imeti
,
“
huduje
se
grozovitež
,
„
ali
misliš
,
da
bom
zastonj
s
Tabo
svoj
čas
tratil
?
Hitro
me
objemi
in
poljubi
.
“
Ivanka
sedi
,
kakor
bi
bila
od
mrtvouda
zadeta
.
„
No
,
ali
bo
kmalu
,
“
preti
jej
davkar
,
„
ali
še
nisi
nikogar
poljubila
,
he
?
“
„
Očeta
pač
že
.
“
„
No
,
pa
si
misli
,
da
sem
jaz
Tvoj
oče
,
“
norčuje
se
vražji
človek
.
Ivanka
z
glavo
zmaje
.
„
Tega
ne
morem
storiti
.
“
„
Norica
,
moraš
!
“
„
Ne
,
ne
!
“
„
Že
vidim
,
da
moram
druge
strane
naviti
,
“
togoti
se
grdi
pohotnež
,
katerega
Ivankina
lepota
vedno
bolj
razvnema
.
„
Ali
beračica
,
da
bom
jaz
,
imenitni
davkar
,
zastonj
tukaj
sedel
?
Za
desetino
hočem
počakati
,
toda
zato
moraš
moja
postati
!
“
S
svojo
medvedjo
taco
objame
nežnega
dekliča
ter
pritisne
k
sebi
.
Hitro
kakor
blisk
se
mu
revica
iztrga
.
Plamtečimi
očmi
,
temno
zarudela
stoji
pred
razuzdancem
,
ki
poželjivo
ogleduje
svojo
nedolžno
žrtvo
.
Sedaj
,
ko
se
mu
brani
,
zdi
se
mu
tem
lepša
,
zopet
jo
hoče
za
roko
zgrabiti
.
„
Pustite
me
!
“
kriči
Ivanka
.
Davkar
jo
grdo
pogleda
.
„
Ti
divja
mačka
,
Ti
!
“
grozi
jej
,
„
ali
boš
prijazneje
z
menoj
govorila
?
Rada
me
moraš
imeti
,
dobrikati
se
mi
moraš
—
drugače
—
“
„
Drugače
?
“
šepeta
ubogo
dete
.
Grdoba
se
strašno
zasmeji
.
„
Potem
bom
drugače
postopal
s
Tabo
in
Tvojim
starcem
.
Vreči
bom
dal
Tvojega
očeta
v
najhujši
zapor
,
kamor
že
davno
spada
.
“
Ivanka
bolestno
zastoče
.
„
Mojega
očeta
,
pa
v
zapor
?
“
„
Da
,
v
zapor
,
dokler
ne
plača
dolga
.
“
„
Starega
,
bolnega
moža
?
“
„
E
kaj
,
lenuh
je
!
“
zarentači
neusmiljeni
graščinski
davkar
.
„
Pri
suhem
kruhu
in
smrdljivi
vodi
bo
že
zopet
okreval
s
takimi
ljudmi
postopam
tako
,
kakor
zaslužijo
,
in
marsikaterega
trdovratneža
sem
omehčal
!
“
„
Vi
ste
neusmiljeni
!
“
„
Ne
,
izvršujem
le
svojo
dolžnost
,
zato
sem
tudi
davkar
.
Kdor
ne
plača
,
mora
iti
v
luknjo
!
“
„
Milostiv
bodite
,
strogi
gospod
!
“
„
Saj
sem
Ti
že
rekel
,
da
imam
zlato
srce
,
samo
ljubiti
me
moraš
.
Tedaj
ne
brani
se
dolgo
ter
nemudoma
zopet
prisedi
,
tukaj
k
meni
.
“
Zgrabi
jo
za
roko
.
Revica
zastoče
.
„
Pustite
me
vendar
!
“
Dekličin
upor
še
bolj
razplamti
razuzdančevo
strast
.
Krepko
jo
drži
za
roko
ter
vleče
k
sebi
,
deklica
pa
vse
sile
napenja
,
da
bi
se
ga
ubranila
.
„
Tvojega
očeta
pahnem
v
ječo
,
“
grozi
se
grdoba
.
„
Ne
storite
mi
tega
,
lepo
Vas
prosim
.
“
„
Uslišim
Ti
prošnjo
,
toda
le
tedaj
,
če
postaneš
moja
.
Glej
,
tu
na
mehkem
mahovji
je
dobro
sedeti
,
in
če
me
prav
gorko
poljubiš
,
dam
Ti
polno
pest
srebrnikov
.
“
„
Pustite
me
!
“
„
Le
ne
upiraj
se
po
nepotrebnem
,
saj
Ti
kaj
drugega
ne
preostaja
.
Moja
si
!
“
„
In
če
mi
celo
kraljestvo
darujete
,
Vas
ne
maram
,
“
stoče
ubogo
dete
,
ki
nehote
sluti
,
kaka
nevarnost
jej
preti
.
Nedolžna
in
čista
je
kakor
angeljček
,
toda
ženski
čuti
se
oglašajo
ter
jo
svare
pred
hudobnežem
.
„
Ne
čenčaj
mi
!
“
preti
davkar
.
„
Ali
boš
hitro
ubogala
?
“
„
Ne
,
nikdar
!
“
Tedaj
naj
Tvoj
oče
lakote
pogine
!
“
straši
jo
grozovitež
.
„
Oj
,
ljubi
Bog
,
usmili
se
Ti
mene
!
“
„
Smešno
,
“
rentači
lopov
,
„
Bog
ima
dosti
drugih
skrbij
,
da
bi
se
za
take
beraške
dekline
brigal
.
Sedaj
se
k
meni
vsedi
,
moja
potrpežljivost
je
pri
kraji
.
“
Ivanka
je
nežna
deklica
.
Čuti
,
da
je
hudobnež
mnogo
močnejši
od
nje
,
vendar
se
revica
z
vsemi
svojimi
silami
upira
zapeljivcu
,
ki
jo
vleče
k
sebi
.
Davkar
se
razjezi
.
„
Ti
potepenka
Ti
,
“
sika
silovitež
,
„
če
prostovoljno
ne
postaneš
moja
,
bodem
pa
z
grdo
postopal
proti
Tebi
,
in
potem
ne
računaj
več
na
mojo
milost
.
Beriči
so
mi
zvesto
udani
,
molčali
bodo
kakor
grob
.
Stokrat
jih
smeš
na
pomoč
klicati
,
in
vendar
boš
moja
!
“
„
Izpustite
me
!
“
„
Ali
se
boš
k
meni
vsedla
?
“
„
Nikdar
!
“
„
Babnica
,
moraš
!
“
Ivanka
hoče
kričati
.
Tu
jej
davkar
surovo
položi
svojo
velikansko
roko
na
tresoče
se
ustnice
.
„
Moja
si
sedaj
!
“
škriplje
razuzdanec
.
Ivanka
skoraj
obupuje
.
Sedaj
veruje
,
da
jej
je
oče
prav
popisal
neusmiljenega
in
razuzdanega
davkarja
,
ki
ima
namestu
srca
trd
kamen
v
pršili
.
—
V
duhu
vidi
že
revica
svojega
ljubljenega
očeta
v
temni
ječi
,
sama
pa
bo
brez
strehe
in
kruha
morala
od
hiše
do
hiše
beračiti
.
Ali
res
ni
rešitelja
iz
te
velike
nevarnosti
?
Da
,
rešiti
more
svojega
očeta
,
toda
sama
bi
morala
izgubiti
dekliško
čast
.
In
to
je
nemogoče
!
Predobro
pozna
logar
svojo
hčer
,
drugače
bi
je
ne
bil
pustil
z
znanim
razuzdancem
same
.
Ubogo
dete
se
ne
bo
izpozabilo
—
poprej
bo
revica
vse
raje
prenašala
,
predno
bi
se
udala
hudobnežu
.
Davkar
postane
sedaj
kar
besen
.
Pričakoval
je
,
da
bo
hitro
dosegel
,
kar
njegova
črna
duša
namerava
,
in
sedaj
se
mu
tako
krepko
ustavlja
nežna
deklica
,
ki
je
začetkoma
tako
voljno
šla
ž
njim
.
„
Zlodja
,
če
nočeš
mojih
srebrnikov
,
jih
pa
sam
obdržim
.
Moja
boš
pa
vendar
,
če
se
mi
tudi
celo
peklo
zoperstavlja
!
Ali
misliš
,
da
zastonj
tukaj
sedim
že
celo
uro
v
Tvoji
druščini
,
Ti
hudobna
,
bedasta
norica
!
In
če
potem
od
Poncija
do
Pilata
letaš
—
kaj
se
jaz
za
to
zmenim
?
Visoka
gospoda
ima
več
opraviti
,
kakor
pa
se
s
takimi
kmetskimi
deklicami
ukvarjati
.
Pritožuj
se
potem
,
kolikor
hočeš
,
za
to
se
nobeden
pes
ne
zmeni
.
Vse
Tvoje
čivkanje
me
ne
bo
motilo
,
moja
ljubica
si
,
in
pri
tem
ostane
,
če
ne
z
lepo
,
pa
z
grdo
.
“
Davkar
je
močan
hrust
.
Zgrabil
je
Ivankini
polni
roki
kakor
s
kleščami
—
uboga
žrtva
mu
ne
more
več
uiti
.
Logarjeva
hčerka
se
na
vse
moči
napenja
,
da
bi
se
oprostila
,
toda
siloviti
pohotnež
je
ne
izpusti
iz
svojih
vražjih
krempljev
.
Strast
njegova
postaja
od
minute
do
minute
večja
—
skoro
besni
,
kakor
divji
bivol
.
Z
žarečimi
očmi
zre
na
olivno
krasoto
uboge
premagane
Ivanke
.
„
Norec
bi
bil
,
“
sika
nesramnež
,
„
hahaha
,
ko
bi
ne
hotel
porabiti
ugodne
prilike
.
Le
pridi
na
moje
goreče
srce
,
ljubica
,
moja
si
in
ne
boš
mi
ušla
.
“
Deklica
hoče
zopet
zavpiti
.
Toda
zverski
davkar
jej
s
surovo
pestjo
masi
usta
,
da
se
začuje
le
zamolklo
ječanje
.
Ivanka
se
upira
s
skrajno
obupnostjo
.
Zastonj
!
—
Grdoba
jo
peklensko
drži
v
krempljih
—
moči
jej
pešajo
v
grozovitem
boji
za
dekliško
čast
!
Pred
odhodom
.
—
Skrivnostni
list
.
—
Nova
ljubezen
.
—
Odpotovanje
proti
kostanjeviški
cesti
.
V
tolovajskem
taboru
pridno
delajo
.
Vse
priplenjene
stvari
povezujejo
v
primerna
bremena
,
katera
hoče
Jurij
Skopec
preko
hribov
in
dolin
s
svojimi
tovariši
prenesti
na
s
Poldetom
dogovorjeno
mesto
pri
Kostanjevici
.
In
pri
tem
morajo
s
podvojeno
opreznostjo
in
pogumnostjo
stražiti
tabor
.
Neprenehoma
krožijo
urni
tolovaji
kot
straže
krog
taborišča
.
Jedni
pohajajo
daleč
doli
proti
samostanu
,
drugi
zopet
preže
na
samotnih
gozdnih
stezah
.
Da
,
previdnost
je
sedaj
nujno
potrebna
!
Od
prve
strani
lahko
vsak
trenotek
prilomastijo
mnogoštevilni
vojaki
in
lovci
,
ki
so
sedaj
vsled
Jurij
Skopčeve
predrznosti
neznansko
razljučeni
.
Na
drugi
strani
pa
morajo
paziti
na
Kramarja
in
‚
rudečega
Tomaža
‘
,
ki
sta
tako
prekanjeno
oropala
strašnega
tolovajskega
glavarja
.
Zoper
ta
dva
rokovnjača
obrača
se
vsa
srditost
divjih
tolovajev
.
Tomaž
in
Kramar
imata
dosti
povoda
,
da
se
varno
skrivata
s
svojimi
pajdaši
,
kajti
gorje
jima
,
če
prideta
razjarjenim
tolovajem
v
pesti
.
Tudi
Jurij
Skopec
sam
je
zaukazal
,
naj
takoj
pobijejo
prokleta
hudobneža
,
kjerkoli
ju
srečajo
na
samem
.
Ta
glavarjev
ukaz
ugaja
posebno
tovarišema
Smukaču
in
Cekinarju
.
Neprestano
se
trudita
,
da
dobita
kak
sled
sovraženih
bivših
tovarišev
.
Toda
prekanjena
lisjaka
sta
preveč
premetena
ves
trud
Jurij
Skopčevih
ljudij
je
zastonj
!
Predno
pogledamo
,
kam
sta
se
Kramar
in
Tomaž
s
svojimi
rokovnjači
skrila
,
ostanimo
še
nekoliko
v
tolovajskem
taboru
!
Ko
imajo
vsi
tolovaji
svoj
nujni
posel
,
Jurij
Skopec
ne
ostane
pri
njih
.
Zaukazal
je
,
kar
je
bilo
potrebno
,
ko
pa
vidi
,
da
vsi
izvršujejo
dani
jim
nalog
,
odide
hitro
skozi
goščavo
v
bivši
dekliški
tabor
.
Tam
je
vse
zapuščeno
.
Utice
od
zelenih
vej
sicer
še
stoje
—
tudi
pepel
ugašenega
ognja
je
še
tam
,
od
koder
se
je
pred
kratkim
dvigal
siv
dim
proti
nebu
,
sicer
pa
je
vse
mrtvo
in
osamljeno
—
nič
se
ne
gane
.
Skopec
pa
s
tem
še
ni
zadovoljen
.
Površno
se
ozre
na
okoli
,
kakor
bi
se
hotel
prepričati
,
da
ga
nikdo
ne
opazuje
.
Da
,
površen
je
njegov
pogled
,
toda
bister
in
prodirljiv
—
hipoma
je
glavar
prepričan
,
da
ni
žive
duše
v
bližini
,
ki
bi
ga
opazovala
.
„
Sam
sem
,
“
šepeta
predrznež
.
Pripogne
so
ter
vstopi
v
zeleno
utico
,
v
kateri
sta
stanovali
Amalija
in
Uršika
.
Vse
preišče
,
da
bi
dobil
kako
znamenje
od
svoje
odišle
ljubice
.
Zastonj
!
Tovaršici
Amalija
in
Uršika
nista
zapustili
niti
najmanjšega
sledu
.
Juriju
Skopcu
se
čelo
zgubanči
.
„
Aha
—
svojo
trmo
mi
hoče
pokazati
,
“
mrmra
,
„
svojo
voljo
hoče
imeti
ter
doseči
,
da
bi
se
jej
potem
kot
prosjak
približal
.
No
,
pozna
me
slabo
—
ne
bom
letal
za
njo
—
ne
,
nikdar
!
Amalija
je
lepa
,
toda
nikdar
me
ne
bo
podjarmila
;
njene
vezi
,
četudi
so
od
samih
rožic
spletene
,
bom
raztrgal
kajti
Jurij
Skopec
sem
,
tolovajski
glavar
!
“
Grozovitež
zapusti
s
srditostjo
Amalijino
uto
ter
vstopi
v
bližnjo
.
Tam
je
govoril
s
krasno
tujko
,
katero
je
Smukač
iz
Ljubljane
sabo
pripeljal
.
Jurij
Skopec
ve
,
da
je
tu
notri
stanovala
razkošna
lepota
,
ter
vstopi
.
Polumračno
je
v
utici
,
zaradi
tega
s
krepko
roko
razruši
streho
.
Sedaj
je
svetlo
,
da
more
vse
natanko
pregledati
in
preiskati
.
—
Ozira
se
na
vse
strani
.
Naenkrat
urno
stegne
desnico
,
kakor
bi
hotel
vjeti
kako
žuželko
.
Tu
mej
zelenimi
vejami
se
nekaj
belega
sveti
—
košček
tesno
zvitega
papirja
.
Le
glavarjevo
orlovo
oko
je
moglo
zapaziti
to
malo
stvarico
.
Jurij
Skopec
zvitek
odvije
.
„
Papir
je
popisan
,
“
šepeta
,
„
da
—
gotovo
je
lepa
tujka
skrila
to
poročilo
.
“
Na
papirju
stoje
kratke
besede
:
„
Kdor
me
ima
rad
—
naj
me
išče
—
dala
se
mu
bom
najti
.
Sabina
.
“
Jurij
Skopec
pač
najmanj
desetkrat
prebere
te
vrstice
,
kakor
bi
se
jih
hotel
na
pamet
naučiti
.
Potem
ogleduje
še
pisavo
natanko
.
Črke
pričajo
,
da
je
roka
,
ki
jih
je
pisala
,
zelo
izvežbana
.
Da
,
ta
ženska
mora
biti
nenavadno
olikana
.
„
To
ni
pisava
kake
kmetice
,
“
šepeta
Jurij
Skopec
,
„
vrhu
tega
pa
vaške
lepotice
sploh
ne
znajo
pisati
.
Sabina
mora
biti
iz
imenitne
hiše
,
tudi
krstno
njeno
ime
že
to
dokazuje
.
In
ta
list
je
meni
namenjen
—
zapeljivo-divna
deklica
je
slutila
,
da
bom
semkaj
prišel
.
“
Od
papirja
prihaja
fin
duh
—
kakor
ga
rabijo
le
v
najboljših
krogih
.
„
Našel
Te
bom
,
Sabina
,
“
govori
tolovajski
glavar
sam
sabo
,
oči
se
mu
pa
nenavadno
svetijo
.
„
Da
,
našel
Te
bom
,
Ti
—
krasna
devojčica
!
In
potem
bo
Amalija
svojo
trmo
britko
obžalovala
.
“
Počasi
zapusti
uto
,
ko
se
je
v
njej
še
jedenkrat
ozrl
po
vseh
kotih
.
Jurij
Skopec
se
povrne
k
svojini
tovarišem
,
ki
čakajo
na
njegovo
povelje
,
da
odneso
plen
proti
jugo-vzhodu
v
gojzd
nad
kostanjeviško
cesto
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Kje
sta
Kramar
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
s
svojimi
ničvrednimi
spremljevalci
?
Lopova
dobro
vesta
,
da
sta
z
zaničljivim
pismom
,
katero
sta
v
razpoklini
pustila
,
do
skrajnosti
razjezila
Jurija
Skopca
.
Dobro
poznata
predrznega
moža
,
ki
si
je
v
tako
kratkem
času
že
prisvojil
strašno
slavo
;
zaradi
tega
tudi
ne
mislita
na
to
,
da
bi
so
mu
očitno
zoperstavljala
.
Plen
spravita
v
razvalinah
,
katere
jima
je
rudar
pokazal
,
gotovino
in
nekaj
srebra
pa
vzameta
sabo
.
Za
to
si
hočeta
kupiti
oblek
in
orožja
,
da
ž
njimi
preskrbita
svoje
pajdaše
.
V
tedanjih
časih
ni
bilo
težko
kaj
tacega
kupiti
—
so
vedno
imeli
tako
blago
na
prodaj
.
Tomaž
odide
sam
,
da
kupi
potrebne
stvari
,
Kramar
pa
hoče
mej
tem
časom
uporne
rudarje
izvežbati
za
prave
tolovaje
.
Nikomur
ne
smejo
prizanašati
,
pomore
in
oropajo
naj
vse
,
kar
jim
pride
v
roke
.
To
so
peklenske
nakane
,
toda
Tomaž
in
Kramar
mislita
,
da
bodeta
na
ta
način
najprej
obogatela
,
in
to
jima
potem
zadostuje
.
Že
prvo
jutro
potem
,
ko
sta
oropala
Jurija
Skopca
,
napravila
sta
s
pajdaši
vred
dolgo
pot
,
da
bi
se
kolikor
mogoče
oddaljila
od
nevarnega
tolovajskega
glavarja
.
Ko
Kramar
svojim
rokovnjačem
razklada
peklenske
načrte
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
kupuje
obleko
ter
orožje
,
ima
pa
ogljar
Tone
svoj
posebni
nalog
.
Prekanjeni
lopov
namreč
preoblečenih
deklet
ne
izpusti
iz
očesa
.
—
Kramar
in
Tomaž
sta
mu
dala
potrebnih
navodil
in
lepo
svotico
denarja
.
Dogovorili
so
se
,
kam
bodeta
lopovska
prijatelja
za
ogljarjem
pošiljala
svoje
sele
.
Ogljar
Tone
je
hitro
zapazil
,
da
so
so
dekleta
proti
jugu
obrnila
.
—
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
na
večer
drugega
dne
iz
Ljubljane
povrne
.
Opravil
je
menda
dobro
,
kajti
rudečelasec
se
široko
reži
,
ko
podaja
svojemu
tovarišu
roko
.
„
Ali
je
vse
v
redu
?
“
praša
Kramar
živahno
.
„
Seveda
,
in
bolje
je
šlo
,
kakor
sem
pričakoval
.
Res
,
da
sem
se
moral
zopet
do
židov
obrniti
,
kajti
ti
so
jedini
,
ki
kupujejo
ukradeno
blago
,
toda
kaj
češ
?
“
Kramarju
se
obraz
skremži
.
„
No
,
zopet
imava
veliko
izgubo
,
“
tarna
hudobnež
,
„
predobro
poznam
prepeličarje
!
Ti
vražji
židje
skoraj
ničesa
ne
plačajo
za
oropano
blago
.
“
„
Oj
,
ne
tarnaj
mi
,
Kramar
,
“
odgovarja
Tomaž
.
„
Jutri
bomo
kupčijo
dognali
v
hribu
pri
Radečah
.
Židje
po
našem
srebru
kar
koprne
.
Dali
nam
bodo
zanj
razven
lepe
svotice
denarja
še
dve
veliki
culi
oblek
,
ki
bodo
za
vse
najine
ljudi
več
ko
zadostovale
,
konečno
pa
še
puške
,
samokrese
,
bodala
in
zadostno
množino
streljiva
,
da
bi
celi
državi
lahko
napovedala
vojsko
.
“
„
No
,
naj
bode
,
“
godrnja
Kramar
,
„
glavna
stvar
je
,
da
moreva
rudarje
oborožiti
in
obleči
,
kajti
sedanje
njihove
puške
niso
piškavega
oreha
vredne
.
Če
nas
židje
le
ne
bodo
z
orožjem
osleparili
.
“
„
Za
to
sem
že
jaz
skrbel
ter
sam
vse
izbral
.
“
„
Tem
bolje
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
leži
poleg
svojega
tovariša
pri
ognji
,
rudarji
pa
lenuharijo
,
kakor
se
komu
zljubi
.
„
Ali
ogljarja
Toneta
ni
tukaj
?
“
praša
Tomaž
.
„
Ne
,
šel
je
vohunit
za
skrivnostnimi
dekleti
,
“
pripoveduje
Kramar
.
„
Jutri
pošljem
za
njim
sela
,
kajti
dogovorila
sva
se
o
raznih
krajih
,
kjer
se
bo
ž
njimi
sešel
.
“
Tomaž
zre
zamišljen
pred
se
.
„
Ne
morem
si
.
pomagati
,
“
pravi
po
daljšem
premolku
,
„
vedno
moram
misliti
na
Amalijo
,
kadar
se
spomnim
teh
preoblečenih
deklet
.
Glavo
stavim
,
da
je
bila
pri
njih
.
Škoda
,
da
nisem
mogel
pogledati
v
tabor
.
“
„
Potrpi
,
vse
se
bo
v
pravem
času
zgodilo
,
“
tolaži
ga
Kramar
,
„
saj
se
nama
tako
ne
mudi
.
Sicer
pa
jaz
mislim
,
da
je
Amalija
pri
Juriju
Skopcu
,
v
katerega
je
bila
vsa
norčava
.
“
Tomaž
stiska
pesti
.
„
Joj
,
ko
bi
mogel
prokletega
Skopca
le
kmalu
zadaviti
,
“
škriplje
.
„
Če
ga
drugi
pot
vzamem
na
muho
,
gotovo
ga
moja
kroglja
ne
bo
izgrešila
.
“
Kramar
svareč
dvigne
desnico
.
„
Čuvaj
se
,
Tomaž
,
“
ga
opominja
,
„
saj
Ti
rad
verjamem
,
da
smrtno
sovražiš
Jurija
Skopca
.
V
tem
oziru
si
lahko
roki
podava
,
kajti
tudi
meni
bi
bilo
ljubše
,
če
ga
danes
vrag
pobere
namesto
jutri
.
Toda
pred
vsem
morava
biti
previdna
,
kajti
tolovaji
sedaj
gotovo
že
vedo
,
da
sva
jih
oropala
.
“
Tomaž
se
peklensko
reži
.
„
Hahaha
,
to
je
bilo
nekaj
vredno
!
Oj
,
koliko
bi
bil
dal
za
to
,
ko
bi
bil
mogel
videti
obraz
Jurija
Skopca
,
ko
si
je
ogledoval
izpraznjeno
razpoklino
—
to
je
moralo
biti
grozno
smešno
!
“
„
Seveda
se
je
zlodej
neznansko
togotil
.
“
„
Hudič
ga
mora
vzeti
,
“
sika
Tomaž
,
„
oj
,
ko
bi
ga
mogel
na
samem
srečati
.
“
„
Potem
si
izgubljen
,
“
svari
pa
Kramar
.
„
Jaz
ne
,
pač
pa
Jurij
Skopec
,
“
roga
se
Tomaž
.
„
Hoho
,
priplazil
bi
se
za
njim
ter
mu
od
zadej
zapodil
v
črepinjo
svinčen
bob
.
Da
,
tako
bi
jaz
storil
.
“
„
Če
Jurij
Skopec
ne
bo
hitrejši
od
Tebe
,
Tomaž
.
Ti
ga
še
ne
poznaš
zadosti
.
Povem
Ti
,
ta
človek
je
zvit
in
strašansko
močan
,
kakor
menda
nobeden
drug
na
svetu
.
“
„
Ne
bojim
se
ga
,
“
odgovarja
Tomaž
,
vendar
ne
več
tako
širokoustno
.
„
Čuvaj
se
,
“
pravi
Kramar
,
„
Jurija
Skopca
je
le
z
zvijačo
mogoče
premagati
.
In
to
bo
moja
stvar
,
da
ugonobim
tega
nevarnega
sovražnika
.
Ti
mi
boš
pri
tem
