Beraški
stan
—
najlepši
stan
:
Berač
brezskrbno
vsak
živi
,
Lahko
,
če
truden
je
,
zaspan
—
Povsod
na
svetu
mirno
spi
.
Beraška
Pred
dobro
četrtjo
stoletja
je
hodil
podeželni
berač
Urban
Krpa
počasi
proti
Dobovcu
,
srednjeveliki
vasi
v
obližju
Šmarne
gore
.
Večkrat
si
je
predejal
vrečo
z
rame
na
ramo
,
čeprav
ni
imel
v
nji
drugega
kakor
nekaj
suhega
kruha
v
prednjem
,
in
malo
moke
v
nahrbtnem
predelku
.
No
,
saj
je
ni
prekladal
zaradi
teže
,
ampak
zato
,
ker
mu
je
bilo
neznansko
vroče
.
Ura
je
bila
dve
,
sv.
Jakopa
solnce
pa
je
pripekalo
,
da
je
kar
zemlja
pokala
.
Pa
Urban
Krpa
bi
se
vendar
ne
bil
tako
potil
,
da
ni
bil
oblečen
prav
po
beraško
,
saj
je
stopal
jako
zložno
.
Dolga
,
z
zaplatami
preobšita
suknja
je
o
sv.
Jakopu
prevroča
,
reci
,
kar
ti
drago
.
„
Kaka
soparica
!
Kokoši
kar
zijajo
“
,
zastokal
je
Krpa
ter
privzdignil
svoj
že
brezbarveni
klobuk
,
da
bi
si
ohladil
razbeljeno
glavo
,
ko
se
je
bližal
prvemu
dobovškemu
kozolcu
.
„
Hvala
Bogu
,
da
pridem
v
senco
!
Ej
,
škoda
,
da
so
vasi
tako
raztresene
.
Kako
bi
bilo
za
nas
berače
pripravno
,
če
bi
ne
bilo
treba
hoditi
tako
daleč
,
predno
prideš
v
pošteno
vas
,
da
jo
je
vredno
obrati
!
“
Dospel
je
v
senco
za
kozolcem
,
polnim
žita
.
Počasi
je
odložil
vrečo
,
vrgel
nanjo
palico
in
pokrivalo
ter
še
sam
prisedel
k
svojim
stvarem
.
„
A-ha
,
tukaj
je
bolje
“
,
oddahnil
si
je
zadovoljno
;
potem
pa
je
polagoma
stegoval
noge
,
tako
dolgo
,
da
je
zložno
ležal
.
„
Žeja
me
,
žeja
“
,
oglasil
se
je
vnovič
in
si
jel
pretipavati
žepe
.
„
Nič
—
,
hm
,
kaj
res
ne
bo
nič
?
Pa
se
mi
zdi
,
da
imam
še
nekaj
smeti
nekje
.
Nobenega
krajcarja
ne
iztaknem
,
hm
!
Ej
zlomka
,
saj
ni
čuda
!
Kdo
pa
daje
dandanes
še
denar
vbogaime
?
Suho
skorjico
kruha
ali
pa
perišče
moke
,
to
je
vse
,
kar
pribernjam
.
No
,
pa
ta
je
še
dobra
:
drugodi
me
pa
še
oštevajo
,
češ
,
delaj
,
delaj
!
Tak
močen
človek
,
pa
prosi
...
Ha
,
ha
,
delaj
!
Le
delajte
,
jaz
sem
berač
—
jaz
ne
bom
delal
.
—
To
je
pa
res
napačno
,
da
ga
nimam
božjaka
,
požirek
bi
si
ga
lahko
privoščil
.
“
Tako
je
godrnjal
in
si
nezadovoljno
gladil
zmršeno
brado
.
Vendar
se
je
kmalu
utolažil
,
skoro
gotovo
zato
,
ker
mu
je
prijetni
hlad
dobro
del
.
Vse
želje
so
ga
minule
,
ničesar
si
ni
želel
in
prav
zadovoljno
si
je
celo
jedno
zadromljal
,
tisto
znano
namreč
:
Pet
krajcarjev
imam
,
Lahko
jih
razdam
:
Koj
zjutraj
en
’
ga
,
O
poldne
pa
tri
,
Če
zadnjega
zmanjka
—
Večerje
nič
ni
.
Iz
vasi
se
je
culo
zbijanje
mlatičev
„
pika-pok
,
pika-pok
“
,
vmes
je
zapel
kak
petelin
svoj
„
kikeriki
“
,
vaški
otroci
so
se
klicali
,
vpili
in
jokali
.
Urban
Krpa
pa
je
poslušal
vse
to
in
počival
.
„
Vsak
po
svoje
“
,
mislil
si
je
že
na
pol
speč
;
„
vsak
svoje
opravke
imamo
“
,
potem
pa
je
jel
glasno
hreščati
.
Urbanu
je
bilo
tedaj
petinpetdeset
let
.
Bil
je
še
trden
,
zdrav
in
močan
,
lahko
bi
bil
služil
za
hlapca
.
Toda
dela
se
je
bal
že
iz
mladega
.
Njegov
oče
in
mati
sta
bila
berač
in
beračica
ter
tudi
nista
hrepenela
,
da
bi
se
lotil
sin
drugega
posla
.
Mladi
Urbanček
res
ni
kljuboval
starišem
.
Po
navadi
verujejo
ljudje
,
da
„
ne
pusti
več
beraške
palice
,
kdor
na
beračiji
raztrga
jedne
čevlje
“
,
no
Krpi
se
je
ta
stan
že
priljubil
,
še
predno
je
obul
čevlje
.
Vedno
pohajkovanje
,
brezskrbno
,
dasi
ne
najugodnejše
življenje
beraško
mu
je
prijalo
.
Ker
je
bil
rojen
berač
,
bile
so
mu
znane
vse
umetnosti
in
zvijače
tega
stanu
,
zato
se
mu
nikoli
ni
godila
posebno
trda
.
Kolikor
je
potreboval
za
sproti
,
dobil
je
zmerom
pri
dobrih
ljudeh
;
če
je
pa
včasih
nabral
kaj
več
,
ni
si
belil
kdo
ve
kako
glave
,
da
bi
se
hitro
iznebil
ptujega
blaga
in
bil
zopet
popolnoma
ubožen
.
Kadar
so
ga
ljudje
izpraševali
,
zakaj
jih
nadleguje
,
ker
je
mlad
in
zdrav
,
odgovarjal
je
,
da
nima
nikjer
doma
,
ne
imetka
,
ne
obleke
,
ne
nič
.
„
I
,
če
ni
vreden
,
pa
je
potreben
“
,
dejal
je
marsikdo
ter
mu
pomolil
božji
dar
.
Tako
se
je
Krpa
razvadil
,
misleč
,
da
so
vsi
dolžni
podpirati
ga
.
Bil
je
od
dné
do
dné
predrznejši
,
zvitejši
in
nadležnejši
.
Proti
trem
sta
prišla
h
kozolcu
,
za
katerim
je
spal
Krpa
,
dobovški
župan
Resnik
in
njegov
sin
Štefan
,
nakladat
pšenico
.
Ob
tej
uri
je
bila
najbolj
suha
;
dopoldne
jo
je
obsijalo
solnce
od
jedne
,
popoldne
pa
posušilo
še
od
druge
strani
.
„
Če
ne
bode
jutri
zjutraj
megle
,
rada
se
bode
mlatila
;
le
poglej
,
kar
zrnje
gleda
iz
klasov
!
“
izpregovori
oče
,
poskušajoč
pšenični
snop
.
„
Škoda
,
da
nimamo
dveh
vozov
praznih
!
Sedaj-le
bi
bilo
dobro
,
ko
bi
je
več
naložila
,
ker
se
lahko
vreme
izpremeni
in
potem
ne
bo
z
lepa
tako
suha
,
kakor
je
danes
“
,
odgovarja
mu
sin
,
zal
mladenič
kakih
dvaindvajsetih
let
,
ter
zlahka
vrže
težko
žrd
z
voza
,
kakor
otrok
palico
.
„
To
je
križ
,
da
ni
dobiti
mlatičev
!
“
toži
oče
pol
sam
sebi
,
pol
sinu
,
ter
oberoč
puli
od
spodaj
snope
in
jih
varno
devlje
na
voz
,
da
ne
bi
otresel
kaj
zrnja
po
tleh
.
„
Prepozno
sem
začel
mlatiti
!
Sedaj
bode
precej
krajši
dan
,
za
pol
nasada
se
brž
pozna
.
I
,
poprej
pa
tudi
ni
bilo
mogoče
pričeti
.
Za
starino
se
je
še
bolj
mudilo
.
Pokosili
bi
jo
pozneje
že
še
,
toda
kako
bi
se
sušila
?
Kak
dež
naj
jo
zmoči
,
brž
je
dan
izgubljen
.
“
„
Ej
,
vsako
leto
smo
še
omlatili
,
pa
bomo
letos
tudi
,
če
ne
tako
,
pa
tako
“
,
oglasi
se
Štefan
pogumno
in
skoči
na
voz
,
da
bi
poravnal
snopje
.
„
Če
res
ne
bo
drugače
,
mlatili
bodeta
mati
in
Anka
za
jednega
,
potem
pa
vi
in
jaz
pa
Betežnikova
Metka
—
ali
nas
ni
dosti
?
Stari
Cokljar
bode
pa
cepce
navezoval
,
če
bode
treba
.
Sicer
je
pa
vsejedno
,
čeprav
pol
dne
ali
tudi
celi
dan
dalje
delamo
;
naredili
bodemo
pa
še
bolj
čisto
,
kakor
najeti
mlatiči
,
ki
puste
pol
zrnja
v
slami
,
če
jim
ne
gleda
človek
vedno
pod
prste
.
“
Resnik
je
že
izpraznil
spodnje
late
tako
visoko
,
kakor
je
dosegel
z
roko
,
in
uprav
postavil
kozolčni
„
stol
“
nanje
.
Tedaj
pa
je
opazil
onstran
kozolca
Krpo
.
„
Le
poglej
ga
,
lenuha
!
Ne
da
bi
ležal
na
travi
,
po
prosu
se
mi
valja
“
,
razsrdil
se
je
oče
župan
v
sveti
jezi
,
videč
,
kako
mu
berač
dela
škodo
.
Tudi
Štefanu
je
zavrela
kri
,
ker
se
Krpa
še
ganil
ni
.
„
Urban
,
le
naglo
po
koncu
,
če
ne
bo
pela
druga
!
“
zaklical
mu
je
nevoljno
.
„
Kaj
?
“
zazdeha
berač
leno
.
„
Četrtega
mlatiča
potrebujem
“
,
ogovarja
ga
župan
Resnik
,
„
poskusi
,
kako
ti
bo
pokal
cepec
!
“
„
Meni
ne
odide
bira
,
če
kdaj
udarim
s
cepcem
,
ali
nikoli
;
sam
pa
ne
bom
mlatil
—
to
ni
beraško
delo
“
,
odreže
se
prevzetni
Urban
Krpa
.
Saj
ga
še
k
lažjemu
delu
ni
bilo
pripraviti
,
vedno
je
imel
kak
izgovor
.
„
Zjutraj
je
rosa
—
kdo
bode
delal
!
O
poldne
je
prevroče
—
ni
mogoče
!
Zvečer
je
pa
že
prepozno
,
da
bi
pričenjal
.
“
Da
bi
pa
cepec
sukal
,
to
se
mu
je
zdelo
skoro
razžaljivo
.
Sploh
mu
ni
bilo
nič
po
volji
,
da
ga
motita
,
zato
se
je
malomarno
obrnil
na
drugo
stran
ter
zopet
pomečkal
pol
kraja
prosa
.
„
Kaj
pa
misliš
,
nepridiprav
postopaški
,
ali
bi
rad
poležal
vse
proso
?
“
zahuduje
se
Resnik
vnovič
.
Štefan
pa
skoči
molče
raz
voz
in
kot
bi
trenil
je
prelezel
late
in
bil
pri
Urbanu
.
Kmalu
je
bil
Krpa
na
nogah
,
zakaj
Štefan
mu
je
izvrstno
pomagal
.
„
Če
si
truden
,
poišči
tak
prostorček
,
da
ne
boš
nikomur
škode
delal
;
naše
proso
pa
ni
tvoja
postelja
!
Le
pojdi
!
“
Krpa
se
je
potepeno
pobral
ter
godrnjal
nad
Resnikom
in
sinom
njegovim
.
„
“
Le
zapomni
si
,
mlekozobec
,
kdaj
si
vrgel
Urbana
Krpo
s
prosa
!
In
ti
,
stari
,
tudi
tebe
ne
pozabim
!
“
Potem
pa
jo
je
krenil
po
stezi
za
vasjo
proti
gozdu
.
„
Kakor
da
bi
bil
vkopan
in
pribit
,
tako
pogosto
prihaja
ta
prevzetnež
v
našo
sosesko
,
in
ni
se
ga
moči
odkrižati
.
Dobro
,
da
imamo
tako
izvrstnega
okrajnega
glavarja
!
Menim
,
da
bo
kmalu
prisilil
vse
take
nadležneže
,
da
bodo
ostali
v
svojem
domačem
kraju
.
Pa
saj
nečejo
nič
slišati
o
domu
.
Nobeden
skoro
ne
ve
,
odkod
je
;
seve
doma
jih
vse
pozna
in
ne
bodo
več
tako
sleparili
,
kakor
drugje
,
kjer
se
lahko
zlaže
,
kar
in
kakor
hoče
.
“
Tega
Resnik
ni
govoril
samo
zaradi
svoje
koristi
,
ampak
ker
mu
je
bilo
skrbeti
za
blagor
vse
občine
.
„
Ta
se
nas
zares
drži
kakor
klop
“
,
pritrjeval
mu
je
Štefan
.
„
Pa
ne
bi
bil
nič
rekel
,
ko
bi
bil
v
resnici
potreben
!
Ali
tak
korenjak
še
—
in
ko
je
ni
prida
dlake
na
njem
!
“
Štefan
in
Krpa
sta
bila
že
stara
nasprotnika
,
ali
bolj
resnično
:
Krpa
že
izdavna
ni
mogel
županovega
sina
.
Nekoč
—
Štefan
je
bil
tedaj
še
otrok
—
ni
bilo
pri
Resnikovih
drugega
človeka
doma
,
kakor
mali
Štefanček
in
njegova
mati
.
Štefan
se
je
igral
v
kuhinji
pri
škafu
vode
,
mati
pa
je
imela
nekaj
opraviti
zgoraj
pod
streho
.
Tačas
je
priberačil
k
hiši
Urban
Krpa
.
„
Hvaljen
bodi
—
“
,
začel
je
počasi
,
zakaj
nič
kaj
gladko
ni
izrekal
tega
krščanskega
in
posebej
še
beraškega
pozdrava
.
Ker
je
pa
začutil
,
da
menda
ni
nikogar
doma
razven
Stefančka
,
obmolknil
je
in
obstal
na
pragu
.
Štefanček
je
bil
tako
zaverovan
v
škaf
in
vodo
,
s
katero
je
bil
že
sebe
in
tla
precej
omočil
,
da
se
ni
nič
zmenil
za
prišleca
.
Urban
Krpa
pa
je
tedaj
zapazil
na
omari
poleg
veznih
durij
dva
nova
srpa
.
„
Saj
bi
se
lahko
prodala
,
če
v
vasi
ne
,
pa
drugje
“
,
dejal
si
je
in
stegnil
nepošteno
desnico
,
ter
vtaknil
srpa
pod
suknjo
.
A
že
ni
bil
dovolj
oprezen
,
ali
ka-li
,
če
tudi
je
že
večkrat
kje
kako
stvar
dovolj
hitro
spravljal
,
kratko
:
srpa
sta
zažvenketala
in
opozorila
Štefančka
.
No
,
ta
je
bil
razumen
dečko
:
takoj
se
mu
je
zdelo
,
da
Krpa
nima
pravice
jemati
srpov
s
seboj
in
začel
je
klicati
mater
:
„
Mama
,
mož
—
srpe
vzel
!
Mama
,
mož
—
srpe
vzel
!
“
Resnikovka
je
prav
takrat
prišla
z
jerbasom
rezanice
po
stopnicah
in
zmêdla
Krpi
račun
.
Seveda
reči
mu
ni
smela
,
da
je
namerjal
krasti
,
zakaj
mož
je
znal
dobro
sukati
plašč
po
vetru
.
„
Presneto
,
mati
,
vaš
Štefancek
je
pa
moder
“
,
jel
je
brž
hinavsko
hvaliti
otroka
.
„
Tukaj-le
sem
vas
čakal
in
ogledoval
srpa
,
dokler
bi
se
ne
vrnili
,
pa
si
je
brž
mislil
:
tak-le
strganec
bi
ju
še
kmalu
odnesel
.
Ha-ha-ha
,
ti
poredni
Štefancek
ti
!
No
,
si
že
priden
!
Pa
sta
res
dobra
srpa
!
Koliko
ste
dali
zanju
,
mati
županja
,
kaj
!
“
„
E
,
ne
vem
natanko
,
koliko
sta
veljala
,
on
ju
je
kupil
na
sejmu
“
,
odgovorila
mu
je
gospodinja
in
nasipala
rezanico
v
posode
.
„
Mati
županja
,
za
božji
dar
bi
vas
prosil
,
če
je
vaša
volja
“
,
govoril
je
Krpa
ponižno
in
potuhnjeno
spravil
podarjeni
kos
kruha
.
Od
hiše
grede
pa
je
rentačil
,
kar
se
je
dalo
:
„
Ta
preklicani
otrok
,
da
ni
molčal
!
Osem
grošev
bi
bil
skupil
za
srpa
,
sedaj
mi
pa
da
košček
trdega
kruha
.
Kdo
ga
bode
jedel
?
Jaz
že
ne
!
“
Takrat
si
je
Urban
Krpa
zapomnil
Štefana
in
ga
odslej
vedno
po
malem
sovražil
.
Pa
tudi
očeta
njegovega
ni
mogel
:
preoster
je
bil
.
Na
novo
pa
sta
ga
zjezila
posebno
to
popoldne
obadva
.
„
Morda
še
pride
kdaj
dan
,
da
bi
mi
rada
dovolila
ležati
v
svojem
prosu
,
ali
kjer
bi
hotel
,
samo
da
bi
mene
ne
bilo
,
ali
da
bi
molčal
.
“
Tako
se
je
grozil
in
stiskal
pesti
.
Proti
solnčnemu
zahodu
tistega
dné
je
sedel
Urban
Krpa
v
dobovškem
gozdu
na
posekanem
hrastu
in
si
podpiral
glavo
z
roko
.
Nevoljno
si
je
segal
v
brado
in
jo
poravnaval
ter
večkrat
pogledaval
okrog
sebe
.
Kraj
je
bil
prav
zapuščen
.
Na
jedni
strani
se
je
dvigala
velikanska
skala
,
katero
je
bil
prerastel
mah
in
drugo
zelenje
,
njej
nasproti
pa
je
bila
goščava
.
Pod
skalo
je
bila
globoka
jama
,
dejal
bi
,
prepad
,
kateri
je
pa
zakrivalo
grmovje
.
Semkaj
se
je
redko
izgubil
kak
človek
.
Otroci
si
niso
upali
,
ker
je
bila
govorica
med
ljudmi
,
da
tukaj
straši
;
drugi
pa
tudi
niso
radi
hodili
tod
mimo
,
ker
se
jim
je
zdelo
nekam
plašno
pri
tej
skali
.
V
davnih
časih
se
je
neki
večkrat
kaka
nesreča
prigodila
tukaj
—
tako
se
je
govorilo
—
,
tisti
prepad
je
požrl
že
več
živine
in
nekdaj
tudi
črednika
.
A
kdaj
,
to
so
že
pozabili
vsi
,
niti
starci
dobovški
niso
pomnili
več
tega
.
Urbanu
Krpi
pa
ni
bilo
tesno
na
tem
kraju
,
„
Tukaj
smo
tako
brez
skrbi
,
kakor
ne
vem
kje
“
,
premišljeval
je
.
„
Samo
da
bi
že
kaj
kmalu
prišli
;
ne
vem
,
kod
se
obotavljajo
tako
dolgo
.
“
Krpa
je
namreč
pričakoval
svojih
tovarišev
beračev
,
katere
je
bil
povabil
k
tej
skali
na
posvete
.
Mračiti
se
je
že
jelo
,
senca
dreves
se
že
ni
več
poznala
na
travi
:
a
tedaj
so
vstajale
temnejše
sence
izza
grmovja
.
Tam
sta
se
bližala
Stopca
Florijan
in
šepasti
Záplata
Martin
,
od
druge
strani
jo
je
primahal
dokaj
pokončno
sicer
ves
sključeni
Stokavec
Blaž
,
sčasoma
je
prispelo
še
par
drugih
povabljencev
.
Berglje
in
malhe
so
pometali
po
tleh
,
posedli
na
hrast
,
nažgali
si
lule
in
radovedno
gledali
Urbana
,
kaj
jim
bo
povedal
.
Samo
Stokavec
Blaž
je
stal
nezaupno
bolj
od
daleč
in
ni
odložil
svojih
ropotij
.
„
No
,
sedaj
smo
vsi
“
,
izpregovori
Krpa
in
živo
pogleda
po
zbrani
družbi
.
„
Najpoprej
mi
obljubite
,
da
ne
bodete
nikjer
raznašali
tega
,
kar
vam
bom
sedaj
povedal
.
“
„
Kaj
smo
morda
ženske
!
“
zagodrnja
Martin
Záplata
.
„
Jaz
ne
govorim
toliko
,
kakor
Klepetec
Maruša
“
,
ponese
se
Stopca
Florijan
.
„
No
,
kaj
nam
poveš
?
“
vpraša
ga
nekdo
drugi
.
„
Kar
brž
začni
,
kdo
te
bo
čakal
;
jaz
še
prenočišča
nimam
“
,
priganja
ga
Blaž
Stokavec
.
„
Zmenili
se
bomo
,
kako
bi
strahovali
Pajka
“
,
nadaljuje
Krpa
.
„
Temu
boš
prišel
do
živega
,
beži
—
kam
!
“
zmaje
neverjetno
Záplata
Martin
.
„
Kako
smo
včasih
živeli
,
ko
še
njega
ni
bilo
!
“
vzdihne
žalostno
Stokavec
.
Drugi
pa
se
skoro
prestrašijo
ob
samem
imenu
—
Pajek
.
„
Danes
dopoldne
sem
zvedel
“
,
pripoveduje
zopet
Urban
,
„
ko
sem
beračil
po
Medvodah
,
da
pošilja
Pajek
tisto
moko
in
tisti
kruh
,
ki
ga
nam
pobere
,
svojemu
bratu
—
a
za
kaj
?
Kaj
se
vam
zdi
?
“
„
Da
ga
zopet
daje
beračem
“
,
meni
prvi
.
„
Ali
pa
,
da
hrani
s
tem
posle
“
,
razlaga
drugi
.
„
Morda
prodaje
,
kakor
mi
“
,
ugovarja
tretji
.
„
Svoje
prašiče
hrani
s
tem
—
vidite
!
“
reši
Krpa
slovesno
tovarišem
zastavico
.
„
Z
našimi
darovi
?
“
—
„
Prašiče
?
“
—
„
Goljufija
!
“
„
Zato
nam
tako
brž
izprazni
malhe
,
kadar
koga
ujame
,
ki
ne
berači
v
svojem
kraju
!
“
Tako
je
pobijala
beseda
besedo
;
možje
so
se
razsrdili
.
„
Toda
ne
bo
več
tako
,
če
se
na
glavo
postavi
“
,
poraste
Urban
Krpa
.
„
Meni
do
danes
še
ni
vrana
možganov
izpila
.
Če
mi
bodete
pomagali
,
pa
ga
uženemo
v
kozji
rog
.
“
„
Najbolj
me
draži
,
da
ima
pri
vsem
tem
dobiček
Pajkov
brat
,
ki
je
gotovo
največji
stiskavec
na
svetu
.
Prisegel
bi
,
da
trikrat
skuha
klobaso
,
predno
jo
proda
.
In
njegova
žena
je
tudi
tako
smolnatih
prstov
,
da
nikoli
tega
:
odreže
mi
že
še
malico
,
pa
prej
ne
,
dokler
ne
zmolim
„
očenaša
“
in
„
vere
“
—
;
pa
tista
malica
je
tako
tenka
,
da
si
je
skoro
ne
upam
prijeti
,
ker
se
bojim
,
da
se
mi
ne
zlomi
med
prsti
.
“
Tako
dokazuje
Martin
Záplata
,
da
se
jim
res
godi
silna
krivica
.
„
Vidite
,
prijatelji
“
,
izpregovori
zopet
Krpa
,
„
jaz
sem
si
pa
izmislil
pomoček
,
da
nas
ne
bo
več
preganjal
.
Kakor
sem
strgan
in
neučen
,
Pajka
bom
pa
vendar-le
nažgal
,
dasi
zna
„
tajč
pohrusten
“
in
ne
vem
,
kaj
še
vse
.
“
„
Kako
?
“
popraša
najmlajši
v
družbi
,
Florijan
Stopca
.
Drugi
pa
se
primikajo
Krpi
.
„
Jedenkrat
nam
jih
bodo
še
nekaj
našteli
“
,
govori
le-ta
previdno
,
„
a
potem
bomo
odrešeni
.
“
„
Nikoli
več
—
Če
Bog
dá
—
nikoli
več
jih
ne
bom
držal
“
,
prestraši
se
Martin
Záplata
.
„
Iz
te
moke
že
ne
bo
kruha
.
Kar
razidimo
se
!
“
Okrajni
glavar
kranjski
,
Pajek
,
je
namreč
one
berače
,
ki
se
niso
ravnali
po
njegovem
povelju
,
kaznoval
vselej
ostro
:
pobral
jim
je
nabrane
darove
ter
jim
jih
ukazal
povrhu
še
nekaj
našteti
.
Martin
Záplata
je
bil
pred
dobrim
tednom
tako
nesrečen
,
da
je
gledal
srditi
obraz
glavarjev
in
okušal
njegove
kazni
.
Zato
se
je
tako
naglo
ustavil
Krpi
,
ki
je
dejal
,
da
mu
bo
vnovič
treba
biti
tepenemu
.
Tovariši
so
se
smejali
Martinu
ter
ga
zbadali
,
kako
je
občutljiv
,
samo
Blaž
Stokavec
mu
je
pomagal
ter
dél
:
„
I
tisto
že
ni
toliko
,
če
človeka
malo
boli
,
saj
je
kmalu
zopet
dobro
—
.
“
„
Dobro
,
seveda
!
Deveti
dan
že
teče
,
pa
še
čutim
“
,
pobija
brž
Martin
govornika
.
Pa
Stokavec
se
ne
zmeni
ne
za
njegov
ugovor
ne
za
smeh
drugih
,
marveč
govori
dalje
:
„
Udarci
se
že
pozabijo
,
ali
kdo
ti
povrne
denar
,
kateri
bi
lahko
skupil
za
naprošene
božje
dari
?
To
je
,
vidite
!
“
Blaž
je
bil
namreč
neznansko
skop
,
zakaj
tudi
med
berači
so
lakomniki
,
dasi
v
malem
.
Govorili
so
o
njem
,
da
bi
šel
za
groš
v
pekel
.
Tovarišem
je
bil
bogatin
,
samo
to
so
pa
tudi
vedeli
,
da
ne
pokaže
beliča
,
še
manj
pa
,
da
bi
komu
kaj
dal
.
„
Nič
ne
boš
na
škodi
,
prav
nič
,
Blaže
“
,
pomirja
ga
Urban
Krpa
.
„
Le
pomisli
,
če
te
jedenkrat
oropa
,
potem
pa
nikoli
več
;
ali
pa
če
bi
te
sicer
sedaj
kmalu
ne
,
pozneje
pa
še
dvajsetkrat
ali
pa
morda
še
večkrat
.
Kdaj
bi
bil
na
boljem
?
“
„
To
že
izračunim
“
,
zine
tehtno
Blaž
,
„
to
bi
že
bilo
.
Ali
povej
že
vendar
,
kaj
namerjaš
!
“
„
Pa
res
,
kako
meniš
?
“
„
Nas
naj
bi
se
Pajek
bal
?
“
Sedaj
se
skloni
Krpa
niže
med
drugove
,
ogleda
se
skrbno
na
vse
strani
,
namežikuje
jim
pomenljivo
ter
reče
:
„
Moko
—
zastrupimo
.
“
Vsi
gledajo
molče
v
tla
,
nihče
se
ne
gane
;
Urban
pa
jim
razlaga
nadalje
:
„
Prešiči
bodo
Pajkovemu
bratu
poginili
,
in
le-ta
bo
glavarja
potem
še
ozmerjal
,
da
mu
je
pošiljal
beraško
moko
;
za
naprej
se
je
bo
pa
bal
,
kot
hudir
križa
.
A
nam
gosposka
ne
bo
mogla
prav
nič
.
“
„
Gotovo
bodo
nas
dolžili
in
vse
od
kraja
nas
bodo
pozaprli
“
,
zmajuje
Florijan
Stopca
z
glavo
.
„
Vidi
se
ti
“
,
posmehuje
se
mu
Krpa
,
„
da
si
komaj
odrastel
šibi
.
Le
brez
skrbi
:
vso
krivdo
zvrnemo
na
ljudi
,
češ
da
nam
dajejo
pokvarjeno
moko
.
“
„
Precej
varno
bi
sicer
že
storili
to
,
vendar
nekaj
je
le
še
vmes
“
,
pomišljuje
se
Martin
Záplata
.
„
Kaj
neki
?
“
ustavi
ga
brž
Urban
.
Toda
vse
njegovo
prepričevanje
ni
nič
pomagalo
:
družba
je
le
bolj
molčala
.
Kar
se
oglasi
Stokavec
ter
se
odločno
upre
Krpi
:
„
Morda
bi
Pajek
res
odjenjal
,
ali
pa
ne
:
jaz
ne
pravim
ne
tako
,
ne
tako
.
Pa
recimo
,
da
bi
odnehal
.
To
bi
pa
gotovo
ne
bilo
lepo
,
da
bi
se
znosili
nad
njegovim
bratom
,
kateremu
bi
naredili
veliko
škodo
.
Jaz
tako
menim
,
da
hodimo
skrivaj
,
kjer
se
nam
zljubi
;
tako
hudo
se
pa
nikar
ne
maščujmo
.
“
„
Kako
se
dela
svetega
,
kakor
Betežnik
“
,
smeši
ga
Krpa
,
ker
ga
je
jezilo
,
da
mu
ugovarja
.
„
Saj
sem
že
večkrat
dejal
,
pa
še
rečem
,
da
nam
taki-le
svetohlinci
več
škodujejo
,
kakor
vsi
župani
in
gosposka
.
“
„
Pa
res
“
,
pritrjuje
mu
brž
Záplata
.
„
Betežnik
meni
,
da
je
nekaj
več
,
kakor
izmed
nas
kateri
.
Tisto
dekle
svoje
vedno
usiljuje
Resniku
in
bi
jo
menda
še
rad
le-tam
bogato
oženil
,
kakor
je
glas
.
“
„
Mene
tudi
jezi
,
da
se
tako
povzdiguje
“
,
pomaga
mu
Florijan
Stopca
.
„
Ali
ne
bi
moglo
prositi
dekle
,
kakor
mi
?
Potem
se
pa
nosi
,
kakor
bi
bilo
vse
njeno
!
“
Florijan
je
govoril
te
besede
ne
le
zato
,
ker
je
Betežnikova
hči
živela
drugače
,
kakor
druge
beraške
,
ampak
zlasti
zato
,
ker
ga
je
grizlo
,
da
se
skoro
nikoli
ne
more
sniti
ž
njo
in
da
jo
bo
težko
dobil
za
ženo
,
ker
bode
lahko
vzela
bogatejšega
.
Tačas
,
ko
sta
se
hudovala
Záplata
in
Stopca
nad
Betežnikom
in
njegovo
hčerjo
,
ujele
so
se
Urbanove
oči
in
drugih
razven
Stokavca
,
in
dogovorili
so
se
v
hipu
več
,
kakor
poprej
ves
čas
.
„
Če
ste
tako
boječi
,
potem
je
pa
najpametneje
,
da
o
tem
ne
črhnemo
nobene
več
“
,
začel
je
čisto
nedolžno
Krpa
;
„
torej
jaz
ne
vem
ničesar
,
kaj
sem
govoril
.
“
„
Jaz
nisem
čul
besedice
.
“
„
Midva
se
komaj
poznava
“
,
zlagala
sta
se
ž
njim
dva
izmed
družbe
.
Ostali
pa
niso
pripomnili
ničesar
,
ampak
so
se
jeli
natihoma
odpravljati
.
„
Kje
bomo
pa
spali
?
“
poprašal
je
Krpa
.
„
I
,
kje
?
Pri
Tiščinu
,
kakor
po
navadi
.
—
Jaz
sem
naprosil
že
nekaj
letošnjega
žita
,
pa
nimam
svojega
mlina
,
drugam
pa
tudi
ne
dajem
mlet
;
zato
bom
pri
Tiščinu
izpraznil
svojo
malho
.
Po
letu
je
takoj
pretežka
,
ker
je
tako
vroče
.
“
Tudi
drugi
so
imeli
dokaj
na
prodaj
;
ta
je
priberačil
precej
fižola
,
oni
pšena
—
kakor
so
pripovedovali
—
a
hraniti
ni
hotel
nobeden
.
Čemu
pač
?
Saj
so
pri
Tiščinu
lahko
zamenjali
za
pijačo
,
in
zvečer
se
lažje
kaj
izpije
,
kakor
pa
sne
.
Dobro
se
je
že
zmračilo
,
ko
so
se
razšli
od
svojega
posvetovanja
,
in
v
gosti
temi
bi
bili
prišli
v
Tiščinovo
krčmo
,
da
ni
sijal
mesec
.
Ker
je
pa
polni
mesec
plaval
po
nebu
,
svetil
je
ubogim
prosjakom
,
ki
so
po
različnih
potih
dohajali
k
Tiščinu
.
Samo
Blaž
Stokavec
se
jim
ni
pridružil
,
dasi
je
vedel
,
da
bodo
ta
večer
še
prav
dobre
volje
.
No
,
njemu
Tiščin
ni
dovolj
drago
plačeval
in
pa
škoda
se
mu
je
zdelo
takoj
vse
zapiti
;
če
je
pa
denar
shranil
,
gledali
so
ga
tovariši
po
strani
in
pa
še
—
no
kaj
bi
govoril
:
drugje
je
spal
Blaž
veliko
mirneje
in
varneje
.
Soseje
pa
naj
dajo
,
kar
morejo
,
Po
jedno
streš
’
no
al
’
po
dve
.
Narodna
.
Drugo
jutro
so
pri
Resnikovih
mlatili
pšenico
.
Toda
,
dasi
županovi
,
bili
so
vendar
bolj
bore
mlatiči
.
Prvi
mlatič
Štefan
in
njemu
za
par
Betežnikova
Metka
sta
sicer
že
še
bila
,
no
,
ni
da
bi
ju
grajal
,
zlasti
Štefana
ne
.
Saj
je
bil
korenjak
od
nog
do
glave
,
in
zjutraj
,
predno
so
jo
udarili
,
pošepnil
je
Metki
na
uho
:
„
Le
nikar
se
preveč
ne
ženi
,
bodem
že
jaz
bolj
pritisnil
.
“
Druga
dva
mlatiča
,
oče
župan
in
šestnajstletna
njegova
hči
Anka
,
pa
že
nista
bila
za
pšenico
.
To
je
Resnik
sam
spoznal
in
precej
po
prvem
nasadu
tudi
povedal
:
„
Pri
pšenici
nič
ne
pomaga
,
če
je
še
bolj
suha
.
Tisto
je
še
vedno
res
,
kar
pripovedujejo
o
prepiru
pšenice
z
ječmenom
.
Ječmen
je
namreč
dejal
pšenici
:
„
Mene
lože
bolan
mlati
,
kakor
pa
tebe
zdrav
.
“
Pšenica
pa
se
mu
je
odrezala
:
„
Mene
pa
lože
bolan
je
,
kakor
tebe
zdrav
.
“
Če
ne
udariš
kolikor
moreš
,
pa
ne
gre
iz
klasa
.
“
„
Drugič
bom
malo
počasneje
odrival
,
da
bomo
naredili
bolje
“
,
potolažil
je
Štefan
očeta
,
vrgel
svoj
otep
pred
pod
in
pomagal
stresati
slamo
Metki
,
ki
ni
mogla
dohajati
krepkejšega
soseda
.
Metka
je
bila
jedina
hči
Betežnikova
,
soseda
županovega
.
Za
svoja
leta
—
bilo
ji
je
namreč
tedaj
nekaj
nad
dvajset
let
—
ni
bila
slabotna
,
vendar
pri
pšenici
je
treba
močnejših
ljudij
,
kakor
je
bila
ona
.
Pa
tudi
sicer
je
bila
skoro
škoda
,
da
je
morala
bivati
v
takem
prahu
:
prav
bati
se
je
bilo
,
da
se
le
preveč
naprasi
njen
kakor
deteljni
cvet
rdeči
obrazek
.
A
Štefanu
je
gotovo
še
bolj
ugajala
njena
pridnost
,
kakor
sama
čedna
zunanjost
,
zakaj
tako
vesel
je
bil
pri
delu
,
kakor
bi
se
igral
.
Metka
in
Štefan
sta
bila
dobra
prijatelja
in
nekdaj
sta
se
že
tako
pomenila
,
da
ne
bode
Metka
le
včasih
hodila
pomagat
k
Resnikovim
,
ampak
da
vedno
ostane
pri
hiši
,
pa
ne
kot
dekla
,
marveč
...
No
,
pa
tega
naj
bi
za
jedenkrat
še
nihče
ne
zvedel
,
skrivnost
jima
je
bila
mnogo
slajša
.
Teh
njunih
načrtov
ni
prav
nič
motilo
,
da
je
bila
Metka
—
beračeva
hči
.
Res
,
da
je
njen
oce
živel
ob
miloščini
,
toda
Štefan
in
Metka
Betežnikova
ga
nikdar
nista
imenovala
prosjaka
.
Saj
je
imel
svojo
hišico
in
nekdaj
tudi
ni
bil
tak
revež
,
kakor
je
sedaj
.
Da
,
nekdaj
je
bil
Betežnik
dokaj
trden
kočar
.
Bil
je
zdrav
,
živela
mu
je
še
žena
,
veselil
se
je
ljubeznive
hčerke
Metke
.
Pa
prišlo
je
viharno
leto
oseminštirideseto
.
Betežnik
je
moral
na
vojsko
zoper
uporne
Ogre
.
In
takrat
se
je
pričela
njegova
beda
.
Sovražnikova
krogla
mu
je
zdrobila
desno
nogo
,
da
je
ležal
več
mesecev
v
bolnišnici
.
In
ko
je
zopet
vstal
,
podali
so
mu
bergljo
,
in
z
leseno
nogo
se
je
vrnil
v
domačo
vas
.
Doma
pa
ga
je
čakala
druga
nesreča
.
Žena
mu
je
umrla
,
—
ostal
je
sam
s
triletno
hčerko
.
potrkal
prvič
na
ptuje
duri
,
težko
je
prosil
,
težko
,
pa
ni
bilo
drugače
.
Sčasoma
pa
se
je
privadil
tudi
temu
,
dan
za
dnem
je
obiral
hiše
in
nabiral
milodarov
.
Metko
je
izročal
materi
županji
,
kader
ga
ni
bilo
doma
,
na
večer
pa
se
je
redno
vračal
v
svojo
kočo
ter
prinašal
hčerki
za
večerjo
najboljše
izprošene
koščke
.
Ko
je
pa
Metka
že
toliko
izpodrastla
,
da
je
lahko
pasla
živino
,
ponudil
jo
je
brž
Resniku
v
službo
.
Kaj
mu
je
bilo
početi
?
Svojega
malega
posestva
ni
mogel
obdelovati
,
s
hčerko
sta
pa
vendar
potrebovala
hrane
in
obleke
.
Nerad
je
odprodal
najprej
jedno
,
potem
še
drago
—
zadnjo
njivico
,
in
tudi
travnika
ni
mogel
ohraniti
.
Pa
kaj
si
je
opomogel
?
Kdor
vé
,
kako
malo
je
vredno
zemljišče
in
kako
drago
je
vse
o
vojnem
času
,
ne
zmaje
neverno
z
glavo
,
če
zvé
,
da
je
moral
Betežnik
začeti
—
beračiti
.
Ej
dobro
nerad
je
potrkal
prvič
na
ptuje
duri
,
težko
je
prosil
,
težko
,
pa
ni
bilo
drugače
.
Sčasoma
pa
se
je
privadil
tudi
temu
,
dan
za
dnem
je
obiral
hiše
in
nabiral
milodarov
.
Metko
je
izročal
materi
županji
,
kader
ga
ni
bilo
doma
,
na
večer
pa
se
je
redno
vračal
v
svojo
kočo
ter
prinašal
hčerki
za
večerjo
najboljše
izprošene
koščke
.
Ko
je
pa
Metka
že
toliko
izpodrastla
,
da
je
lahko
pasla
živino
,
ponudil
jo
je
brž
Resniku
v
službo
.
„
Veš
,
jaz
sicer
moram
beračiti
“
,
tako
mu
je
govoril
,
„
toda
,
če
Bog
dá
in
ljuba
Mati
Božja
,
moja
hči
pa
ne
bode
.
Prosim
te
,
vzemi
jo
za
pastirico
;
za
jed
bo
že
zaslužila
in
pa
,
da
ji
kako
cunjo
napraviš
,
drugega
ji
ni
treba
dajati
.
Samo
,
da
se
takoj
v
mladosti
navadi
delati
,
pa
bo
dobro
.
“
Resnik
se
je
ni
branil
.
Saj
je
bil
tudi
on
kot
župan
te
misli
,
naj
dobi
dekletce
veselje
do
dela
,
da
ne
bo
kdaj
soseski
v
nadlogo
.
Tako
se
je
torej
zgodilo
,
da
sta
Metka
in
Štefan
že
v
mladih
letih
občevala
in
se
sprijateljila
.
Ko
je
pa
Metka
nehala
pasti
krave
in
so
ji
mati
županja
že
ponujali
službo
„
male
“
dekle
,
vzel
jo
je
Betežnik
domov
.
„
Tako
slabo
mi
je
včasih
“
,
govoril
je
Resnikovki
,
ki
ga
je
prosila
,
nuj
pusti
hčer
pri
hiši
,
češ
,
ker
je
pridna
in
smo
je
že
vsi
vajeni
in
jo
imamo
radi
;
„
večkrat
me
kake
slabosti
obidejo
,
in
nimam
ga
človeka
,
da
bi
mi
kaj
postregel
.
Saj
bo
Metka
vsejedno
lahko
k
vam
hodila
delat
;
samo
zvečer
naj
bo
doma
,
da
mi
bo
včasih
zavrela
kaj
gorkega
za
večerjo
in
za
zjutraj
kaj
pripravila
.
“
Poleg
tega
je
Betežnika
še
nekaj
dragega
nagibalo
,
da
si
je
želel
hčer
domov
.
„
Resnikova
hiša
je
sicer
poštena
,
ne
da
bi
kaj
rekel
“
,
tako
je
premišljal
,
„
toda
Metki
se
bližajo
nevarna
leta
,
in
bolje
je
,
da
jo
imam
sam
pred
očmi
.
“
Sicer
je
pa
tudi
kot
oče
hrepenel
,
da
bi
se
lahko
pogosteje
kaj
pomenil
s
hčerjo
brez
prič
.
Odslej
je
Metka
vsak
večer
prihajala
domov
.
Po
dnevu
pa
je
delala
pri
županovih
.
Betežniku
bi
zdaj
ne
bilo
treba
več
beračiti
,
ker
bi
ga
hči
lahko
živila
,
vendar
tako
se
je
že
bil
privadil
beračenja
,
da
mu
ni
dalo
ostajati
doma
.
Pa
saj
tudi
res
ni
bil
za
nobeno
drugo
delo
:
na
polje
ni
mogel
,
rokodelstva
pa
znal
ni
.
Ker
si
je
bil
zadnja
leta
prihranil
nekaj
novcev
,
očitala
mu
je
vsejedno
vest
,
da
ne
ravna
prav
,
ker
še
vedno
hodi
od
praga
do
praga
.
Pa
kmalu
se
je
utolažil
,
češ
,
kot
oče
sem
dolžan
skrbeti
za
svojo
hčer
,
in
ker
drugače
ne
morem
,
prisiljen
sem
prosjačiti
.
Sicer
pa
lahko
kdaj
obolim
,
ali
Metka
umrje
:
kaj
bom
vzel
tedaj
v
roke
?
Metka
pa
tudi
ni
pregovarjala
očeta
,
naj
živi
doma
,
zakaj
bila
je
že
iz
mladega
vajena
očetovega
življenja
.
Pa
saj
je
tudi
komaj
čutila
,
da
je
njen
oče
berač
.
Betežnik
se
je
namreč
ogibal
Resnikove
hiše
,
kadar
je
vedel
,
da
bi
ga
hči
lahko
videla
.
Resnikovi
domači
so
bili
pa
tudi
toliko
previdni
,
da
je
niso
žalili
pri
vsakem
koščku
kruha
.
Zato
je
bila
Metka
prav
zadovoljna
pri
županovih
,
oni
pa
so
jo
tudi
radi
imeli
,
ker
je
bila
pridna
za
delo
in
drugače
poštena
in
zanesljiva
.
Nič
težjih
del
ji
niso
nakladali
kakor
domačim
,
in
tudi
za
mlatev
bi
je
ne
bili
silili
,
ko
bi
bilo
moči
najeti
koga
drugega
.
No
pa
je
še
dobro
sukala
cepec
!
Resnik
sam
se
je
prej
upehal
kakor
Metka
.
Nekako
pol
desetih
je
bilo
,
ko
so
iznova
nasajali
.
„
Presneto
me
že
roke
bole
,
pa
sapa
me
naganja
“
,
potožil
je
tedaj
oče
Anki
.
Tej
se
sami
ni
godilo
mnogo
drugače
,
zato
ni
nič
odgovorila
.
Štefan
pa
je
zavriskal
in
dejal
:
„
Le
počakajte
;
jutri
bode
že
bolje
,
da
se
kosti
omečé
!
“
„
Kajpada
,
stare
kosti
se
bodo
omečile
!
Jutri
me
bode
pa
še
hrbet
bolel
;
saj
vem
,
kako
je
bilo
druga
leta
“
,
zavrnil
ga
je
oče
.
V
tem
hipu
so
prišli
pred
skedenj
okrajni
glavar
Pajek
,
njegov
pisar
,
domači
gospod
župnik
in
še
drug
mestni
gospod
.
Uprav
na
novo
so
jo
mislili
udariti
mlatiči
,
kar
opazi
Resnik
prišlece
.
Težko
je
sicer
mlatil
,
vendar
se
je
prestrašil
,
češ
,
sedaj
je
pa
že
izgubljena
najmanj
jedna
ura
.
Spoštljivo
se
je
odkril
ter
ob
kolena
otepal
zaprašeni
klobuk
in
se
priklanjal
gospôdi
.
„
Motimo
vas
,
gospod
Resnik
“
,
opravičeval
se
je
prijazno
okrajni
glavar
.
„
Saj
gotovo
težko
sučete
cepec
,
sedaj
si
bodete
malo
oddahnili
“
,
nagovoril
je
gospod
župnik
Resnika
.
„
E
,
kaj
še
,
nič
me
ne
motite
,
gospodje
“
,
hitel
je
Resnik
.
„
Tisto
je
pa
tudi
res
,
da
sem
že
prestar
in
pretrd
za
cepec
.
Dobro
,
dobro
,
da
ste
prišli
in
me
rešili
.
Kar
na
celem
nisem
mogel
uiti
.
Prosim
,
pojdimo
v
hišo
.
—
Štefan
,
namesto
mene
pokliči
mater
,
da
ne
bodete
čakali
.
“
„
O
šoli
se
bomo
nekoliko
pomenili
“
,
pričel
je
v
sobi
okrajni
glavar
.
„
V
Dobovcu
je
res
krvavo
potrebujete
.
“
„
I
,
kolikokrat
sem
že
dejal
,
da
dvesto
otrok
ne
more
hoditi
v
župnišče
“
,
pritrjeval
mu
je
Resnik
.
„
Pa
gospod
župnik
tudi
nimate
vedno
Časa
,
da
bi
poučevali
.
Novo
šolo
bomo
sezidali
,
pa
je
,
učitelja
bomo
pa
že
kako
plačevali
,
saj
ni
majhna
občina
.
Koliko
se
bode
pa
poznalo
posameznim
gospodarjem
?
Ko
bi
jim
ne
povedal
,
še
zapazili
bi
ne
.
“
„
Tako
je
“
,
poprime
zopet
okrajni
glavar
besedo
.
„
Kaj
pa
,
ali
ste
se
zaradi
prostora
že
zjedinili
?
Ali
je
Tiščin
še
vedno
tako
drag
?
“
„
Kar
nič
ne
odjenja
“
,
razlaga
župnik
.
„
Res
da
je
lep
travnik
in
za
šolo
kakor
nalašč
,
toda
—
dvesto
goldinarjev
,
to
je
vendar
preveč
.
“
„
Ali
drugega
prostora
ni
?
“
pozveduje
glavar
.
„
Tako
pripravnega
seveda
ni
,
toda
bi
se
že
dobil
.
Jaz
bi
precej
ponudil
svoj
vrt
,
samo
Tiščin
bode
hud
,
češ
,
da
sem
mu
nevoščljiv
.
Pa
še
ob
cesti
je
moj
vrt
,
vozovi
bi
drdrali
mimo
in
motili
.
Ko
bi
bilo
bolj
v
zatišju
,
bilo
bi
prav
.
“
„
Pokličite
Tiščina
“
,
nasvetuje
glavar
,
„
da
se
pomenimo
ž
njim
samim
.
“
„
Saj
res
,
sèm
naj
pride
“
,
meni
tudi
župnik
,
župan
pa
pošlje
svojega
osemletnega
sinčka
po
Tiščina
.
Kmalu
vstopi
Tiščin
,
dobovški
krčmar
.
„
Dober
dan
“
,
pozdravi
vljudno
in
čisto
nič
v
zadregi
,
kakor
je
pač
lastno
krčmarjem
,
ki
so
videli
že
dokaj
gospode
in
ptujih
ljudij
;
„
dober
dan
,
gospodje
!
Tukaj
sem
,
ker
ste
me
klicali
.
“
„
Vaš
travnik
bi
radi
kupili
za
šolo
“
,
nagovori
ga
prvi
župnik
;
„
samo
drug
kup
nam
povejte
kakor
zadnjič
;
le
pomislite
,
da
bodete
storili
dobro
delo
vsej
soseski
.
No
,
za
koliko
ga
daste
!
“
„
I
,
vidite
,
gospod
župnik
,
prav
nič
si
ne
dam
izbiti
.
Oni
dan
sem
še
premalo
preudaril
in
se
zagovoril
,
ko
sem
dejal
samo
dvesto
goldinarjev
.
To
je
moj
najboljši
travnik
.
Trikrat
ga
kosim
,
pa
tako
blizu
je
.
Potem
je
pa
treba
poštevati
še
to
,
da
mi
bodo
otroci
vse
prevrnili
okrog
oglov
,
če
bo
tam
šola
.
Veste
,
gospodje
,
res
,
če
ga
vam
dam
za
dvesto
goldinarjev
,
prodam
ga
v
svojo
škodo
.
No
,
ker
sem
pa
zadnjič
tako
rekel
,
ponavljam
tisto
tudi
danes
;
nečem
,
da
bi
mi
kdo
očital
,
češ
,
besedo
je
snedel
.
“
Tako
je
govoril
premeteni
Tiščin
,
mislil
pa
vse
drugače
.
„
Zdaj
drži
in
ne
odjenjaj
za
lasek
“
,
modroval
je
precej
,
ko
je
videl
gospodo
v
vasi
.
A
Resnik
je
poznal
krčmarja
,
da
mu
ni
nikoli
dosti
,
in
škoda
se
mu
je
zdelo
srenjskega
denarja
,
zato
je
trdo
prijel
prodajalca
:
„
Lepo
te
prosim
,
Tiščin
,
saj
mi
tudi
vemo
,
kaj
je
vreden
travnik
,
in
kaj
je
preveč
.
Če
hočeš
,
povej
pošteno
ceno
;
toliko
ne
boš
nikoli
dobil
zanj
.
“
„
Dajte
si
kaj
dopovedati
“
,
posredoval
je
tudi
glavar
.
„
Saj
sem
vam
razložil
,
kako
je
,
gospodje
“
,
pomigal
je
krčmar
z
ramami
.
„
Ne
morem
ga
dati
ceneje
,
ne
morem
.
“
Tedaj
pa
je
vstal
Resnik
in
mirno
,
a
odločno
,
izpregovoril
:
„
šola
je
pri
nas
potrebna
:
drage
ne
moremo
napravljati
,
zato
odstopim
jaz
svoj
vrt
za
njo
in
ne
zahtevam
nič
odškodnine
.
Samo
trava
bo
moja
.
Kamenje
in
les
bodo
tudi
navozili
posestniki
zastonj
in
pomagali
pri
zidanju
;
kar
bode
pa
sicer
še
treba
,
zmagala
bode
že
občina
.
“
„
Tako
je
!
Ta
je
bila
moška
“
,
potrka
glavar
Resnika
na
rame
.
„
Jaz
plačam
zidarje
“
,
ponudi
se
še
gospod
župnik
.
„
Kar
skličite
občinske
može
,
oče
župan
,
da
pregledamo
prostor
,
potem
pa
kar
najhitreje
pričnimo
zidati
.
“
Tiščin
je
stal
bled
kakor
stena
,
tako
ga
je
jezilo
,
da
mu
je
izpodletelo
.
In
gotovo
bi
bil
hitro
pobegnil
domov
.
A
bil
je
krčmar
in
moral
se
je
zatajevati
.
„
No
,
vidite
,
tako
bode
pa
še
najpametnejše
“
,
pritrdil
je
prisiljeno
prijazno
Resniku
in
drugim
.
„
Tačas
,
dokler
ne
pridejo
drugi
občinski
možje
,
pogledam
pa
lahko
domov
,
če
hlapec
dobro
pretaka
vino
.
Z
Bogom
za
ta
čas
,
gospodje
.
“
Tiščin
je
bil
namreč
tudi
v
občinskem
odboru
,
pa
je
porabljal
svoj
vpliv
le
v
to
,
da
bi
koristil
sebi
,
ne
pa
občini
.
Sedaj
je
pričakoval
,
da
bodo
možje
prišli
k
njemu
,
in
da
jih
bode
lahko
dobil
na
svojo
stran
,
predno
se
snidejo
pri
županu
.
A
varal
se
je
.
Vsi
odborniki
so
bili
veseli
,
da
vsaj
prostora
za
šolo
ne
bode
treba
plačevati
,
in
niso
ga
podpirali
.
Ko
so
bili
vsi
zbrani
pri
Resniku
,
ogledali
so
si
z
gosposko
vrt
in
pritrdili
,
da
se
lahko
na
njem
sezida
novo
šolsko
poslopje
.
Samo
jeden
je
malo
oporekal
,
ker
ga
je
bil
naščuval
Tiščin
,
njegov
upnik
,
češ
,
da
bode
sosed
kovač
motil
šolski
pouk
.
Toda
okrajni
glavar
ga
je
zavrnil
,
rekši
,
da
šolo
lahko
malo
bolj
od
kovačnice
odmaknejo
.
„
Sicer
bodo
pa
dvojna
okna
,
in
kovač
tudi
ne
bo
zmerom
razbijal
“
,
nadaljeval
je
.
„
Možje
,
le
zadovoljni
bodite
,
da
je
župan
dal
svet
zastonj
in
pomenite
se
,
kako
bodete
pričeli
,
in
koliko
lesa
in
apna
pa
kamenja
bo
kdo
napeljal
.
“
„
Tisto
je
mala
skrb
“
,
pripomnil
je
Resnik
.
„
Saj
ima
skoro
vsak
svojo
živino
,
in
če
poseka
jedno
ali
dve
smreki
v
gozdu
,
tudi
še
ne
pojde
beračit
.
“
„
Ej
,
taki
nismo
,
da
bi
se
držali
za
vsako
malenkost
,
kaj
ne
,
da
ne
!
“
pogledal
je
neki
odbornik
po
tovariših
.
„
Jaz
bom
že
nekaterikrat
pripeljal
,
kar
že
bo
“
,
oglasi
se
drugi
.
„
Jaz
tudi
“
,
ponudi
se
tretji
.
„
Resnik
,
najmodrejše
je
,
da
ti
preračuniš
,
koliko
bo
treba
vsake
stvari
,
potem
pa
razdeli
po
večjih
hišah
.
Kar
je
pa
hišarjev
in
slabejših
posestnikov
,
naj
pri
delu
pomagajo
,
in
konec
besedij
je
.
“
Vsi
so
bili
jedini
,
samo
Tiščin
ni
dejal
ne
bèv
,
ne
mèv
.
Sam
si
ni
upal
upirati
se
,
rajši
je
molčal
.
In
tako
je
bilo
določeno
,
da
precej
prično
zidati
šolo
;
prihodnjo
pomlad
,
ko
se
zid
osuši
,
pa
bodo
že
lahko
hodili
otroci
v
novo
šolo
.
Občinski
možje
so
se
razšli
,
gospoda
pa
so
še
nekaj
zapisovali
in
se
podpisovali
,
potem
pa
je
gospod
župnik
povabil
okrajnega
glavarja
in
njegovo
mestno
družbo
k
sebi
na
obed
.
Pa
še
vi
pojdite
,
Resnik
,
zakaj
ne
bi
zajeli
z
nami
,
saj
smo
prijatelji
“
,
poprosil
je
tudi
župana
.
„
Ali
ne
vidite
,
gospod
župnik
,
da
sem
ves
zaprašen
in
v
delavni
obleki
?
Tak
ne
smem
k
vam
,
vse
vam
umažem
“
,
branil
se
je
Resnik
.
„
Nič
ne
dé
,
le
pojdite
kar
taki
,
kdo
bi
se
zmenil
za
to
!
“
pritisnil
je
gospod
.
„
No
,
pa
pridem
,
če
že
res
ni
drugače
.
Samo
toliko
mi
dovolite
,
da
Štefanu
še
naročim
,
kaj
naj
delajo
,
če
ne
bodo
mogli
mlatiti
,
ker
so
samo
trije
.
“
„
Že
dobro
.
Ob
dvanajstih
,
saj
veste
!
“
Gospoda
so
odšli
v
župnišče
,
župan
pa
se
je
lepo
umil
in
nekoliko
preoblekel
,
da
je
bil
vsaj
za
med
ljudi
,
kakor
je
dejal
.
Potem
pa
je
pohitel
za
ostalimi
,
da
bi
ga
ne
čakali
.
Mlatiči
pa
so
vsejedno
mlatili
,
čeprav
ni
bilo
Resnika
,
Do
pol
dvanajstih
ga
je
namestovala
Resnikovka
,
potem
pa
šla
z
Anko
kuhat
južino
.
Štefan
in
Metka
pa
sta
tacaš
pospravila
otepe
in
slamo
ter
sla
h
kozolcu
naložit
nov
voz
pšenice
.
Pot
jima
je
lil
raz
obraz
o
poldanski
vročini
,
vendar
ju
to
ni
motilo
,
da
ne
bi
se
veselo
pomenkovala
.
Saj
pravijo
,
da
se
delo
odseda
pol
hitreje
,
če
je
človek
dobre
volje
,
kakor
pa
tedaj
,
ko
je
kdo
čemeren
in
nevoljen
.
Da
so
bili
pa
njuni
pogovori
dobri
in
pošteni
,
pričalo
je
njiju
jasno
obličje
in
pa
tudi
to
,
ker
nista
utihnila
,
ako
je
prišel
mimo
kak
človek
.
Toda
neki
osebi
pa
vendar-le
ni
bilo
všeč
,
da
sta
bila
vesela
Štefan
in
Metka
.
Beračica
Maruša
Klepetčeva
ju
je
namreč
videla
in
slišala
mimogredoč
,
pa
je
takoj
nekaj
pogodrnjala
in
jo
krenila
naravnost
v
kuhinjo
k
materi
županji
.
„
Dober
dan
,
mati
!
Oh
,
kako
sem
utrujena
;
vi
ne
veste
,
kaj
se
pravi
hoditi
o
taki
vročini
po
solncu
.
“
Še
govoreč
si
je
odpela
obramnice
,
na
katerih
je
nosila
beraško
vrečico
,
ter
jo
odložila
na
stopnice
,
vodeče
pod
streho
.
Potem
pa
je
sedla
na
prvo
stopnico
in
sladko-prijazno
rekla
Anki
:
„
Daj
,
dekle
,
daj
mi
nož
in
krompir
,
da
ga
jaz
nastržem
.
Materi
se
gotovo
mudi
in
ti
lahko
kaj
drugega
storiš
ta
čas
.
“
Maruša
je
bila
namreč
pri
županovih
skoro
domača
.
Nikoli
ni
prosila
daru
;
to
je
že
tako
vedela
,
da
ga
gotovo
dobi
,
zakaj
prinesla
je
materi
županji
vselej
toliko
in
tako
imenitnih
novic
,
da
so
bile
vredne
najmanj
tri
perišča
moke
in
včasih
še
celo
skledico
kave
povrhu
.
Ej
,
pa
je
znala
tudi
pripovedovati
!
Suha
ženica
šestdesetih
let
je
kar
vsa
oživela
,
ko
je
razkladala
,
kaj
je
novega
pri
onem
,
in
kako
ravna
onegava
in
onegavi
.
Danes
pa
je
imela
še
posebno
nalogo
,
zakaj
Tiščinova
Lenka
ji
je
bila
naročila
—
kajpada
ne
zastonj
,
ampak
steklenico
vinčka
ji
je
stisnila
pod
predpasnik
—
naj
govori
zanjo
pri
županji
.
In
kakor
nalašč
je
Maruša
poprej
zalotila
Štefana
in
Metko
v
živahnem
pogovoru
.
Sedeč
na
stopnicah
je
premišljala
,
kako
bi
začela
,
da
bi
se
ji
bolje
vezalo
in
da
bi
ji
Resnikovka
rajša
verjela
.
„
Prav
za
prav
mi
za
Lenko
ni
nič
“
,
tako
je
modrovala
sama
pri
sebi
;
„
do
danes
mi
še
ni
kdo
ve
kaj
dala
,
da
bi
bilo
spomina
vredno
.
Toda
sedaj
jo
imam
:
če
ne
bo
mazala
,
pa
voz
ne
steče
.
Saj
sama
dobro
ve
,
da
brez
mene
ne
opravi
ničesar
,
zato
me
je
pa
naprosila
.
I
,
ka
;
bo
revica
!
Če
bi
bila
kako
dekle
,
ne
bi
bila
s
šestindvajsetimi
leti
več
doma
.
Pa
kaj
hoče
?
Nekaj
denarja
bode
pač
imela
in
sčasoma
tudi
hišo
,
ker
je
sama
,
toda
ženinom
je
tudi
nekaj
za
čeden
obraz
.
No
,
Lenka
je
pa
—
no
,
zala
je
že
še
—
tako
—
,
pa
se
je
brez
stolčka
tudi
nagledaš
.
—
I
,
ker
sem
ji
obljubila
,
poskusim
,
kaj
opravim
pri
materi
županji
.
“
Maruša
Klepetčeva
je
jako
cenila
dobre
milodare
in
je
marsikaj
storila
zaradi
njih
.
Tudi
Lenka
jo
je
že
pridobila
za-se
.
A
v
tem
slučaju
je
bila
beračica
še
bolj
pripravljena
govoriti
za
Lenko
zato
,
ker
je
na
vso
moč
sovražila
Metko
.
Skoro
neodpustljiv
greh
se
ji
je
namreč
zdel
,
da
Betežnikovo
hčer
tako
spoštujejo
pri
Resniku
,
če
tudi
ni
nič
več
kakor
kak
drug
berač
.
In
njene
bistre
oči
so
tudi
brž
opazile
,
da
Štefan
rajši
vidi
Metko
kakor
katero
drugo
,
zato
je
sklenila
napeti
vse
žile
,
da
se
ne
primoži
beračeva
hči
v
—
županovo
hišo
.
„
No
,
Anka
,
pa
ti
pomolzi
krave
,
če
bo
Maruša
nastrgala
krompirja
“
,
ukazala
je
županja
svoji
hčeri
,
ko
je
beračica
prevzela
Ankino
delo
.
Ta-le
je
vzela
golido
in
šla
mlest
.
Maruša
in
Resnikovka
sta
ostali
sami
v
veži
,
in
sedaj
je
jela
beračica
regljati
,
da
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Najpoprej
je
povedala
,
kaj
je
skuhala
koscem
onegava
,
pa
da
je
skopa
,
da
se
vsi
posli
pritožujejo
,
potem
se
je
togotila
nad
drugo
,
ker
jo
je
odpodila
brez
božjega
daru
od
hiše
,
in
tako
je
vse
obrala
.
Nato
pa
je
razodela
najnovejšo
skrivnost
,
katero
je
šele
včeraj
ujela
,
namreč
,
da
bode
bogati
Miklav
iz
Repič
omožil
hčer
.
„
Kaj
,
da
jo
bo
dal
že
od
hiše
,
pa
še
tako
mlado
?
I
,
kam
pa
?
“
pozveduje
županja
.
In
Maruša
pripoveduje
zopet
,
kar
ve
in
zna
.
Naposled
pa
nedolžno
vpraša
:
„
I
,
mati
,
saj
bode
vaš
Štefan
tudi
kmalu
ženo
jemal
,
ali
ste
že
kdaj
mislili
,
katera
bi
bila
zanj
?
“
„
Nobene
mu
še
nisem
izbrala
.
Kam
se
mu
pa
mudi
?
No
,
kadar
se
bo
ženil
,
menda
mu
je
ne
bo
težko
dobiti
“
,
pristavi
Resnikovka
samozavestno
.
„
To
je
res
,
da
se
bodo
trgale
zanj
.
—
Pa
vendar
,
če
bi
jo
bilo
treba
danes
izbrati
,
čegava
bi
vam
bila
najbolj
všeč
?
“
„
Še
nikoli
nisem
tako
natanko
premišljevala
,
da
bi
mogla
sedaj-le
reči
,
ta-le
ali
pa
ona-le
.
“
In
županja
se
zamisli
.
V
duhu
hodi
po
boljših
hišah
in
presoja
hčere
.
Ta
ji
je
preošabna
,
ona
bi
ji
tudi
premalo
postregla
,
ko
bi
bila
za
„
staro
“
,
a
tretja
je
skoro
prerevna
za
Štefana
.
Vzdrami
jo
šumenje
v
peči
,
kjer
je
prekipel
lonec
.
„
Bog
pomagaj
,
no
,
zraven
sem
,
pa
ne
da
bi
toliko
pazila
—
„
,
pokara
sama
sebe
.
Ko
zopet
razpostavi
piskre
,
zašepeče
ji
Maruša
Klepetčeva
bolj
potihoma
in
skrivnostno
:
„
Veste
,
mati
,
katera
bi
bila
za
Štefana
?
—
Tiščinova
Lenka
in
nobena
druga
!
“
„
Do
take
iz
krčme
nimam
nič
kaj
zaupanja
.
Ljudje
radi
kaj
več
povedó
,
čeprav
vse
ni
res
,
in
pa
poljskih
del
nič
ne
umeva
.
“
„
Eh
,
mati
županja
,
če
bodete
poslušali
ljudi
,
ne
bo
vam
nobena
prava
.
Čim
boljši
je
kdo
,
tem
bolj
ga
obrekujejo
in
opravljajo
,
zato
ker
so
mu
nevoščljivi
,
da
bodete
vedeli
.
“
„
Pa
tudi
ne
vem
,
kaj
bode
Štefan
rekel
,
zakaj
v
tej
stvari
je
njegova
prva
“
,
ugovarja
Resnikovka
Maruši
,
ker
ji
Lenka
ni
bila
dovolj
bogata
.
Vendar
tega
ni
hotela
naravnost
reči
,
zato
jo
je
odbijala
bolj
po
ovinkih
.
A
Maruša
ni
odjenjala
.
„
Na
polju
pač
ne
dela
veliko
Tiščinova
Lenka
,
to
je
že
res
,
hvalila
jo
je
vnovič
,
„
ali
za
kuho
in
postrežbo
ji
pa
daleč
okolu
ni
jednake
.
Lepo
vas
prosim
,
po
dvajset
do
štirideset
ljudij
pride
ob
semanjih
dneh
k
Tiščinu
,
in
vsem
nakuha
sama
dovolj
.
In
kje
je
potem
še
družina
?
Vidite
,
pri
vaši
hiši
je
tudi
potrebna
dobra
gospodinja
.
Pa
saj
sami
veste
,
kako
se
morate
včasih
sukati
,
kadar
imate
kosce
ali
žanjice
.
Vi
že
še
zmagate
,
vsaka
bi
pa
ne
!
“
Te
priliznjene
besede
niso
zgrešile
svojega
namena
.
Županja
,
katere
ni
nobena
stvar
tako
zadovoljila
,
kakor
če
jo
je
kdo
slavil
kot
dobro
gospodinjo
,
bila
je
že
mečja
.
„
O
,
tisto
verjamem
,
da
je
Lenka
dobra
kuharica
.
Toliko
ljudem
pripraviti
kosilo
,
to
ni
majhna
reč
;
saj
sama
dobro
vem
,
kako
je
.
“
„
I
,
seveda
je
dobra
,
kakor
nalašč
za
vašo
hišo
,
prav
vredna
vaša
naslednica
bi
bila
.
—
Štefan
se
je
pa
tudi
ne
bode
branil
,
saj
je
Tiščinova
domačija
prva
za
vašo
,
samo
—
“
in
tu
je
Maruša
Klepetčeva
vstala
,
stopila
prav
tik
Resnikovke
ter
ji
šepnila
skrivnostno
—
„
samo
malo
popazite
včasih
na
Štefana
,
ali
pa
Betežnikovo
dajte
od
hiše
!
Meni
se
dozdeva
,
da
se
med
njima
nekaj
plete
,
pa
Bog
ne
daj
,
da
bi
o
Štefanu
kaj
slabega
mislila
;
ne
,
tega
ne
,
pa
tudi
nikjer
ne
bom
črhnila
besedice
o
tem
;
jedino
vam
sem
povedala
,
ker
ste
Štefanova
mati
.
“
Županji
se
je
pomračilo
lice
,
dasi
je
Maruša
obetala
,
da
ne
bo
raznašala
svoje
povesti
.
„
Tak
pa
ni
naš
Štefan
,
da
bi
se
z
vsako
menil
“
,
izpregovorila
je
ponosno
.
„
Tega
ne
bo
nikoli
pozabil
,
kaj
je
on
in
kaj
je
Metka
.
No
,
sicer
pa
menda
ne
bo
nič
hudega
:
Metka
je
samo
po
dnevu
pri
nas
,
in
kadar
se
s
Štefanom
vidita
,
nista
nikoli
sama
.
“
„
Tako
hudo
tudi
nisem
mislil
“
,
popravljala
se
je
beračica
že
v
skrbeh
,
da
ne
bi
se
zamerila
županji
.
„
To
je
več
kakor
gotovo
,
da
Štefan
ne
misli
nanjo
.
Toda
ona
je
drugačna
.
Mlada
in
vsa
neumna
je
,
poleg
tega
pa
še
precej
čedna
,
pa
se
nastavlja
Štefanu
in
ga
moti
.
Vaš
sin
je
pa
pameten
,
to
se
samo
ob
sebi
umeva
;
če
bi
pa
vendar-le
kaj
bilo
,
tedaj
pa
kar
Betežnikovo
od
hiše
—
in
vse
bo
dobro
!
Doma
taka
ne
more
ostati
,
—
kaj
pa
bo
!
Kó
pa
pojde
drugam
,
pozabi
jo
tudi
Štefan
in
začne
misliti
na
resno
ženitev
in
na
nevesto
,
kakor
bi
bila
Tiščinova
Lenka
.
“
Resnikovka
se
je
zamislila
,
kakor
bi
si
izpraševala
vest
,
ni-li
premalo
pazila
na
Štefana
in
Metko
.
Palec
in
kazalec
leve
roke
je
položila
preko
spodnje
ustnice
na
obe
lici
,
z
drugimi
tremi
prsti
si
je
podpirala
brado
,
z
desnico
pa
,
v
kateri
je
držala
kuhalnico
,
zamahnila
je
nekolikokrat
proti
Maruši
Klepetčevi
ter
jo
tehtno
vprašala
:
„
Ali
kaj
gotovega
veš
o
Štefanu
in
Metki
?
Resnico
govôri
!
“
Marušo
je
mraz
izpreletel
po
vseh
udih
,
tako
jo
je
iznenadila
resno-preteča
postava
Resnikovkina
.
Skoro
ji
je
bilo
žal
,
da
je
sprožila
to
sitno
stvar
o
Metki
,
vendar
sedaj
je
bilo
treba
odgovarjati
.
„
Posebno
hudega
,
kakor
sem
že
poprej
zatrdila
“
,
tako
se
je
izvijala
iz
zadrege
,
„
ne
vem
nič
.
Samo
zdi
se
mi
—
ali
nisem
prej
tako
povedala
?
—
da
bi
se
utegnilo
kaj
razplesti
med
njima
.
Prej-le
sem
šla
mimo
vašega
kozolca
,
ko
sta
Štefan
in
Betežnikova
snopje
nakladala
,
pa
je
tako
govorila
in
se
smejala
,
da
sem
si
brž
dejala
:
„
Kar
tako
ni
“
.
Tako
dekle
je
kaj
vredno
,
ki
je
tihega
vedenja
:
ali
ni
res
tako
,
mati
županja
?
“
Ta
ji
ni
prikimala
,
kakor
drugikrat
pri
takem
poklonu
,
marveč
izpraševala
je
nadalje
:
„
Kaj
pa
sta
govorila
?
“
„
Čakajte
,
no
—
ne
morem
se
brž
spomniti
“
,
opravičevala
se
je
Maruša
,
ker
ji
je
trda
predla
,
zakaj
nič
slabega
ni
slišala
,
lagati
pa
tudi
ni
smela
,
ker
je
izprevidela
,
da
se
županji
prav
nič
ne
prikupi
,
kdor
ne
hvali
njenega
Štefana
.
„
No
kakšen
pomenek
je
že
bil
med
njima
?
A
pač
,
že
vem
.
Betežnikova
je
izpraševala
Štefana
,
ali
mu
je
bolj
všeč
rožmarin
ali
nagelj
.
Nadalje
nisem
poslušala
,
pa
saj
si
vsak
pameten
človek
sam
lahko
misli
,
kam
je
merila
.
“
„
To
sta
menda
kar
tako
govorila
,
to
še
ni
nič
hudega
“
,
zavrnila
je
gospodinja
pripovedovalko
.
„
Za
sedaj
môlči
o
tem
!
Če
res
ni
vse
prav
,
uredila
bom
že
sama
.
Bog
ne
daj
,
da
bi
jaz
zvedela
,
da
si
to
trosila
med
ljudi
.
“
„
Ali
me
ne
poznate
,
mati
?
“
zavzela
se
je
Maruša
,
navidezno
razžaljena
.
K
sreči
se
je
pa
vrnila
Anka
iz
hleva
in
pretrgala
daljši
pomenek
.
„
Kaj
še
sedaj
nisi
nastrgala
dosti
krompirja
?
“
začudila
se
je
,
videč
,
da
Maruša
ni
skoro
nič
storila
ves
ta
čas
,
ko
je
ona
pomolzla
pet
krav
.
„
E
,
veš
,
moje
roke
so
že
stare
in
okorne
,
nisem
tako
urna
za
delo
ne
,
kakor
ti
“
,
potolažila
jo
je
beračica
in
jela
hiteti
,
da
popravi
,
kar
je
bila
zamudila
.
Popoldne
,
ko
so
bile
sklede
pomite
,
odšla
je
od
Resnikovih
,
pa
nič
ne
tako
zadovoljna
kakor
sicer
.
Za
vse
svoje
novice
in
pripovedovanje
še
kave
ni
dobila
.
A
nadejala
se
je
,
da
bo
drugič
bolje
,
češ
,
Štefana
ne
smem
pozabiti
hvaliti
,
o
oni
pa
treba
za
gotovo
zvedeti
kaj
slabega
.
Potem
je
poročala
pri
Tiščinu
Lenki
,
kako
je
opravila
:
„
Mati
je
že
precej
mehka
“
,
govorila
ji
je
,
„
ti
se
pa
kar
Štefana
samega
loti
in
ne
izpodleti
ti
;
oče
se
gotovo
tudi
ne
bo
ustavljal
obema
.
“
„
Kaj
je
pa
rekla
?
“
pozvedovala
je
Lenka
.
„
Da
si
najboljša
kuharica
in
gospodinja
!
“
„
Ali
res
?
“
„
I
kako
bi
pa
jaz
drugače
to
trdila
?
“
—
V
Marušini
roki
se
je
nekaj
trdega
posvetilo
,
in
tako
urnih
nog
jo
je
brisala
iz
Dobovca
v
sosedno
vas
kakor
dvajsetletno
dekle
,
dasi
je
sicer
komaj
lazila
od
hiše
do
hiše
.
Potem
pa
še
kdo
reci
,
da
denar
in
dobra
volja
nista
pol
zdravja
!
Kaj
tu
—
me
je
vprašal
—
Kaj
delaš
ti
tù
?
—
„
Kaj
pa
delaš
tu
ti
V
tak
’
temni
noči
?
“
Narodna
.
Tiščinovi
Lenki
so
po
onem
pogovoru
z
Marušo
vedno
šumele
po
ušesih
besede
:
„
Najboljša
kuharica
si
in
gospodinja
.
“
Dobro
ji
je
dela
ta
sodba
Resnikovke
,
sladke
misli
ji
je
vzbujala
,
vendar
popolnoma
je
ni
zadovoljila
.
„
Kaj
mati
“
,
vzdihovala
je
,
„
če
me
pa
Štefan
še
pogleda
ne
!
“
In
hudo
ji
je
bilo
v
takih
mislih
