drugače!
Zavedal
se
je
jasno
,
da
mu
ne
bi
bilo
težko
,
pustiti
tolovaje
žive
,
in
da
bi
bili
naposled
tudi
tovariši
privolili
v
njih
pomiloščonje
,
ako
ne
bi
bilo
gotovosti
,
da
bi
potem
že
jutri
plamenelo
vse
to
revno
srbsko
selo
,
njedovi
revni
prebivalci
pa
,
bi
ležali
na
okrog
v
krvavem
snegu
,
razmesarjeni
po
turških
vojakih
...
Povedal
jo
te
svoje
misli
Dušanu
,
ki
je
držal
glavo
nezavestnega
Jankovića
v
naročju
.
„
Kako
!
“
je
vzkliknil
pobratim
skoraj
ogorčeno
.
„
Ti
praviš
,
da
bi
jih
bili
pomilostili
?
Nikoli
!
Da
,
marsikak
greh
je
mogoče
odpustiti
človeku
,
ki
je
tako
nesrečen
,
da
se
je
rodil
med
sodrgo
,
ki
ga
ni
učila
drugega
kakor
zlo
...
Toda
dejanja
,
s
katerim
je
opsoval
tvojo
sestro
,
tvojega
očeta
,
tvojo
moško
čast
,
brate
—
dejanja
,
ki
je
moglo
vzkliti
le
iz
globokega
zaničevanja
do
tvojega
plemena
,
torej
do
vsega
našega
naroda
...
takšnega
dejanja
ne
odpušča
,
kdor
je
pravi
mož
!
Ej
,
Ivane
,
premehki
so
na
Slovenskem
pojmi
o
življenju
:
kdor
pljune
na
šibkega
,
ki
je
zaupan
tvojemu
varstvu
,
kdor
se
roga
tvoji
domovini
—
ubij
ga
,
pa
storiš
dobro
delo
!
Prav
si
storil
,
brate
,
in
hvala
ti
!
Le
eno
me
skrbi
v
vsej
tej
reči
:
nam
se
mudi
za
Arnavti
—
tu
pa
imamo
ranjenca
...
in
zunaj
troje
mrhovin
,
ki
jih
treba
pokopati
!
...
“
„
Oni
trije
so
že
pokopani
!
“
je
odgovoril
Pero
,
ki
je
bil
pravkar
zunaj
.
„
Seljaki
so
v
skrbi
,
da
ne
bi
Turki
odkrili
,
kaj
se
je
zgodilo
pri
njih
,
pa
so
jih
zasuli
v
starem
vodnjaku
.
Preden
mine
četrt
ure
,
bodo
odstranjeni
vsi
sledovi
..
in
sneg
,
ki
naletava
,
zabriše
ostalo
...
“
„
Najboljše
bi
bilo
,
če
bi
imeli
konje
,
“
je
menil
Estournelle
,
obračaje
se
k
poročniku
Wheelerju
.
Ta
hip
pa
se
je
oglasil
Mr.
Brown
,
ki
je
bil
videti
že
ves
čas
nenavadno
podjeten
in
hladnokrven
:
„
Goddam
,
gospodje
,
za
te
sem
poskrbel
jaz
!
Veste
,
kadar
se
ameriški
milijonarski
sinovi
dolgočasijo
,
pa
gredo
za
šalo
konje
krast
na
Divji
Zapad
;
tudi
jaz
sem
poizkušal
to
in
se
naučil
tiste
čase
ravnanja
s
konji
.
Živali
Halila
beja
in
njegovega
spremstva
,
ki
so
jih
pustili
privezane
gori
za
gozdom
,
stoje
na
varnem
trideset
korakov
od
te
hiše
—
privedel
sem
jih
jaz
!
Hvala
Bogu
,
da
lupeži
nisoprišli
do
njih
,
ko
so
pobegnili
—
v
noči
in
na
konjih
bi
nam
bili
najbrže
odnesli
pete
.
“
To
rekši
,
se
je
zasukal
zadovoljno
in
hitel
pogledat
h
konjičkom
,
ki
so
bili
zares
same
lepe
,
čile
živali
.
„
Poslušajte
,
sir
,
“
je
prašal
Ivan
poročnika
Wheelerja
,
ko
je
odšel
Amerikanec
iz
sobe
,
„
kaj
je
neki
temu
čudnemu
človeku
?
Kakšna
je
njegova
skrivnost
?
Prej
,
baš
preden
smo
zalotili
beja
in
ona
dva
,
nama
je
pripovedoval
neverjetno
zgodbo
.
“
„
O
potopljeni
ladji
?
Torej
jo
je
povedal
tudi
vama
...
“
„
Da
;
rekel
pa
je
sam
,
da
najbrže
ni
resnična
...
“
„
Saj
tudi
ni
;
njegov
greh
je
sicer
ženska
zadeva
,
zaradi
katere
se
je
zgodilo
mnogo
gorja
...
tekla
je
kri
,
dasi
ne
od
njegove
roke
...
in
to
ga
je
pretreslo
tako
strašno
,
da
se
mu
včasih
mrači
um
.
Več
vam
ne
morem
povedati
;
morda
izpregovori
sam
,
preden
se
razstanemo
.
Kljub
vsemu
pa
je
izvrsten
človek
.
“
„
Gotovo
,
“
sta
potrdila
pobratima
,
spominjajoč
se
njegovih
neprecenljivih
zaslug
.
„
Ubogi
Mihajlo
,
“
je
vzdihnil
Ivan
čez
nekaj
časa
.
„
Kaj
bo
z
njim
!
“
„
Nič
ne
bo
!
...
“
je
zaječal
ranjenec
in
dvignil
trudoma
trepalnice
.
Slišal
je
bil
ves
njih
razgovor
.
Hropel
je
čimdalje
težje
in
krvava
pena
mu
je
robila
usta
.
„
Z
mano
je
...
pri
kraju
...
Ne
mudite
se
.
bratje
...
idite
dalje
...
Ko
izdihnem
,
me
pokoplje
Kosta
Petrović
...
Ivane
!
...
Daj
mi
roko
...
tako
,
hvala
!
In
odpusti
...
“
„
Odpustim
naj
ti
,
ubožec
?
...
Saj
mi
nisi
storil
zalega
!
“
se
je
začudil
Ivan
.
in
solza
mu
je
orosila
oko
.
„
Sem
...
Sovražil
sem
te
od
prvega
dne
...
Videl
sem
...
kako
si
pogledal
Ljubico
...
in
ona
tebe
...
Ti
jo
ljubiš
...
in
ona
ljubi
tebe
...
a
ljubim
jo
tudi
jaz
...
Zdaj
je
konec
...
odpusti
...
bodita
srečna
!
...
Čuvaj
jo
...
kakor
biser
...
vredna
je
tega
...
Dušane
...
roko
...
Živela
...
Srbija
!
...
“
To
so
bile
njegove
poslednje
besede
.
Val
krvi
mu
je
planil
iz
ust
...
telo
je
vzdrgetalo
v
smrtnem
krču
...
in
ni
ga
bilo
več
med
živimi
.
„
Kosta
!
“
se
je
obrnil
Dušan
k
domačimi
,
ki
je
stal
molče
ob
strani
.
„
Ali
poskrbiš
za
njegovo
truplo
?
“
„
Tako
mi
Boga
in
bogorodice
!
Vrl
človek
je
bil
...
ne
skrbi
!
Pokopljem
ga
daleč
od
nevernikov
,
in
kakor
hitro
ne
bo
več
nevarnosti
,
privedeni
popa
,
da
blagoslovi
zemljo
,
v
kateri
bo
počival
...
“
Pred
hišo
so
zahrzali
konji
,
nakrmljeni
in
osedlani
.
V
diru
je
odjahala
četa
jezdecev
,
z
Ristom
,
ki
je
poznal
pot
najbolje
,
na
čelu
.
Samo
stari
Popovič
ni
jezdil
z
njimi
:
poslovil
se
je
bil
in
odkorakal
kalnook
in
mrk
,
kakor
da
je
dovršil
poslednje
delo
svojega
življenja
,
zdaj
pa
gre
proti
domu
brez
želja
in
hrepenenj
,
razen
enega
:
leči
in
zaspati
na
veke
...
Prva
jutranja
zarja
se
je
obetala
na
daljnem
nebu
;
in
vsak
trenotek
je
padlo
na
roke
ali
na
obraz
kakor
ostra
,
mrzla
iglica
:
prve
drobne
snežinke
,
ki
so
napovedovale
,
da
bo
snežilo
čez
par
ur
v
valovih
...
Bodi
brez
skrbi
,
Kosta
Pavlaković
—
brez
skrbi
bodite
,
ljudje
krščanski
!
Mrtvaški
plašč
narave
zagrne
nad
ponočne
tragedije
;
Halol
bej
,
von
Schatten
in
Birbantini
so
odjahali
iz
Skopja
in
izginili
brez
sledu
...
požrla
jih
je
noč
in
tema
,
kakor
je
usojeno
krivičniku
...
Ali
Kemal
si
ni
prikrival
,
da
čaka
njega
,
njegovo
spremstvo
in
jetnici
sicer
zadnja
,
a
tudi
najtežja
etapa
njihove
poti
—
etapa
,
na
kateri
se
lahko
primeri
,
da
bo
moral
volk
obrniti
zobe
proti
zvestemu
pastirju
,
ako
ga
doleti
in
mu
poizkusi
iztrgati
ugrabljeno
žrtev
.
Po
treznem
povdarku
je
zaključil
,
da
si
je
treba
privoščiti
za
vsako
ceno
izdaten
počitek
.
In
ko
je
začel
Isa
siliti
na
pot
—
bilo
je
bas
v
trehotku
,
ko
je
obvezovala
Uroševa
žena
glavo
ranjenega
komite
Damjana
—
je
odmajal
oficir
sultanove
garde
z
glavo
ter
dejal
odločno
:
„
Česa
se
bojiš
?
Ali
nas
ni
dovolj
?
Menda
nisi
takšen
strahopetec
,
da
bi
se
bal
pognati
garjevemu
Srbu
kroglo
v
glavo
:
saj
veš
,
da
so
delali
to
naši
očetje
in
dedje
od
pamtiveka
za
kratek
čas
...
Ako
me
slutnja
ne
vara
popolnoma
,
ne
morejo
biti
zasledovalci
tako
blizu
,
da
bi
nas
dohiteli
prej
kakor
okrog
poldanskih
ur
;
in
naposled
—
kdo
ve
,
da
je
bil
to
eden
izmed
njih
?
Današnje
čase
vendar
mrgoli
po
teh
krajih
srbskih
četnikov
...
in
to
,
da
je
bil
oni
res
izmed
njih
,
še
ne
pomeni
,
da
je
bil
tudi
vohun
naših
zasledovalcev
.
Vsekakor
je
prva
potreba
,
da
nas
najde
dan
čile
in
spočite
;
vse
drugo
je
postranska
stvar
.
“
Zaslepljenost
zločinčeva
pred
bližnjo
pogubo
je
poteza
,
ki
jo
opažamo
skoraj
brez
izjeme
v
vseh
takih
temnih
dramah
človeške
duše
;
zdi
se
,
kakor
da
mu
je
višja
Pravičnost
sama
zagrnila
vid
,
tiraje
ga
to
naravnost
v
zasluženo
kazen
.
In
Ali
Kemal
je
bil
zagazil
nevedoma
globoko
v
to
slepoto
...
Vse
je
spalo
;
čuli
sta
le
jetnici
v
svojem
kotu
in
Arnavta
,
ki
sta
ju
stražila
.
Ali
Kemal
je
vstal
,
pretegnil
se
in
stopil
k
oknu
;
radosten
vzklik
je
planil
iz
njegovih
ust
:
„
Poglej
!
Ali
vidiš
,
kakšno
je
nebo
?
To
pomeni
,
da
bo
padal
v
par
urah
sneg
...
medlo
bo
,
da
bo
veselje
...
Preden
prestopiš
trikrat
,
bo
pokopana
vsaka
tvoja
sled
:
Isa
,
ali
si
moreš
želeti
boljše
in
varnejše
poti
?
...
Zunaj
čuva
straža
—
hodiva
brez
skrbi
!
In
jutri
,
na
pol
poti
,
nam
pride
naproti
Jusuf
,
moj
zvesti
Jusuf
...
brate
,
zaspiva
...
Vrgel
se
je
nazaj
na
ležišče
in
prekrižal
roke
pod
glavo
;
enakomerno
,
krepko
sopenje
je
naznanilo
Isi
kmalu
,
da
spi
.
In
nekaj
minut
pozneje
je
zazibal
sen
tudi
njega
...
Ali
Kemal
,
volk
med
volkovi
,
ris
med
risi
,
je
spal
mirno
spričo
bližnje
nevarnosti
.
Kaj
ga
je
tako
izpremenilo
?
Katera
omamna
misel
je
bila
prepregla
v
njegovi
glavi
vse
druge
s
svojim
bohotnim
brstenjem
in
polnila
tudi
zdaj
,
v
razgretih
sanjah
,
to
siromašno
Uroševo
izbo
s
strastnimi
,
pravljičnimi
prikazi
?
Bila
je
misel
na
Jerico
,
bila
je
gotovost
,
da
jo
bo
imel
že
prihodnjo
noč
v
varnem
skrivališču
,
držal
jo
v
objemu
svojih
sirovih
,
bojevniških
rok
in
srebal
z
njenih
ustnic
sladkost
,
ki
mu
je
v
svobodi
ne
bi
dovolila
.
Njegova
domišljija
se
je
razvihrala
v
divji
strasti
,
in
spanje
mu
je
zatisnilo
oči
sredi
nečuvenih
,
grozotnih
slik
,
vstajajočih
iz
globin
te
neusmiljene
,
brezvestne
duše
...
Revici
se
je
obetala
usoda
Zorke
Popovićeve
,
le
morebiti
še
strašnejša
,
še
nedoumnejša
v
svoji
okrutnosti
!
...
Medtem
pa
sta
zdeli
Jerica
in
lady
Helena
v
svojem
kotu
in
molili
,
izbegavaje
pogled
na
stražarja
,
ki
sta
ju
gledala
nepremično
s
svojimi
hladnimi
,
brezčutnimi
očmi
.
Bila
je
to
minuta
,
v
kateri
je
padla
tam
zunaj
žena
Uroševa
od
Arnavtovega
jekla
,
minuta
junaške
borbe
četnika
Damjana
,
ki
je
ostal
nato
sam
,
ne
vedoč
,
kako
naj
reši
ubogega
Uroša
gotove
smrti
.
Pa
tudi
jetnici
sta
bili
preveč
utrujeni
,
da
bi
bili
mogli
bede
pričakati
jutra
.
Po
malem
je
utonila
v
njiju
zavesti
vsa
trpka
resničnost
;
duši
sta
jima
splavali
nazaj
,
med
slike
in
obraze
srečnih
mladih
dni
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Mračno
nebo
je
bledelo
,
v
drobnih
kosmičih
je
naletaval
sneg
.
Komita
Damjan
se
je
ključil
pod
bremenom
svoje
skrbi
...
Vedel
je
,
da
morajo
biti
rešitelji
že
obveščeni
ob
tej
uri
;
ni
pa
vedel
,
da
bobni
v
dalji
skozi
to
snežno
jutro
brzi
galop
njihovih
konj
,
nego
mislil
je
,
da
pridejo
peš
....
in
to
je
utegnilo
trajati
še
dolgo
,
dolgo
...
Splazil
se
je
bil
k
vratom
in
pogledal
v
mrak
,
ki
je
zijal
za
njimi
:
o
Urošu
ni
bilo
ne
duha
ne
sluha
.
Nato
je
pokukal
skozi
okno
;
toda
Arnavti
so
bili
zavesili
vse
odprtine
.
Stopiti
v
hišo
mu
je
prepovedovala
previdnost
,
ker
ni
vedel
,
ali
spe
razbojniki
,
ali
čujejo
.
Postavil
se
je
torej
v
bližino
vhoda
in
čakal
,
skrit
po
najboljši
možnosti
,
kako
se
razvijejo
dogodki
sami
od
sebe
.
Stari
Uroš
je
trpel
med
tem
duševne
muke
,
ki
so
presegale
vse
prejšnje
bridkosti
in
izkušnje
njegovega
življenja
.
Ali
Kemal
mu
je
bil
prepovedal
stopiti
iz
hiše
in
mu
zagrozil
,
da
ga
ubije
kakor
psa
,
ako
se
ne
bo
ravnal
po
njegovi
zapovedi
.
Ves
čas
,
dokler
nista
zaspala
zločinska
brata
,
je
moral
ostati
v
dosegu
njunih
oči
.
Kakor
hitro
je
le
premaknil
nogo
,
da
mu
ne
bi
zamrla
v
tem
nepremičnem
sedenju
,
že
je
dvignil
Ali
Kemal
hladnokrvno
svoj
samokres
,
pomeril
mu
naravnost
v
čelo
in
povesil
orožje
še
le
,
ko
je
videl
starega
zopet
mirnega
in
brezgibnega
kakor
kamen
.
Urošu
pa
so
stale
na
čelu
mrzle
srage
,
ko
je
ugibal
:
Kaj
je
z
ženo
?
Morda
si
ne
upa
v
izbo
.
To
bi
bilo
naposled
kaj
naravno
,
da
jo
plaši
navzočnost
razbojnikov
.
Ali
potem
bi
jo
moral
slišati
,
čuti
bi
moral
njene
korake
,
njeno
kašljanje
in
stokanje
,
zakaj
bila
je
že
šibka
in
betežna
...
Toda
vse
je
bilo
tiho
okrog
hiše
,
le
jok
skovirja
je
pretrgal
tu
in
tam
grobno
molčanje
.
In
v
srcu
ubogega
Uroša
se
je
jela
izvijati
iz
te
skrbi
grozna
slutnja
,
ki
jo
je
zamenjala
od
časa
do
časa
brezumna
nada
:
morda
se
ni
zgodilo
stari
nič
hudega
...
morda
ždi
kje
zunaj
z
Damjanom
ter
čaka
in
pazi
...
Toda
pogostejši
in
vsiljivejši
je
bil
glas
,
ki
mu
je
govoril
iz
mraka
:
Damjan
leži
tam
doli
mrtev
in
mrzel
,
in
kri
tvoje
žene
se
seseda
nekje
za
vogalom
na
mrzli
,
mokri
zemlji
;
nesreča
je
ogrnila
nocoj
tvojo
streho
s
svojimi
črnimi
perotmi
.
Uroš
,
siromak
...
Takrat
je
zagledal
,
da
Kemala
spita
.
Ozrl
se
je
in
videl
,
da
se
Arnavta
,
ki
čuvata
jetnici
,
ne
menita
zanj
...
Zdaj
bi
mogel
poizkusiti
in
se
splaziti
ven
;
toda
gorje
,
če
planeta
okrutneža
iz
svojega
sna
:
pogin
mu
je
gotov
,
in
rdeči
petelin
pihne
s
krili
na
njegovem
krovu
!
Dolgo
,
dolgo
je
trajalo
,
preden
se
mu
je
zazdelo
spanje
strašnih
gostov
dovolj
trdno
;
tako
dolgo
,
da
seje
že
redčila
tema
tam
zunaj
,
ko
je
prilezel
na
prag
...
Vse
je
bilo
tiho
.
vse
prazno
;
niti
arnavtskega
stražnika
ni
bilo
videti
.
Uroš
se
je
ozrl
na
vse
strani
:
morda
sloni
kje
,
zavit
v
svoj
ovčji
kožuh
,
in
dremlje
kakor
upehana
zver
,
pripravljena
skočiti
iz
svojega
sna
vsak
trenotek
z
naperjenimi
kremplji
in
čekani
...
Toda
Arnavt
je
bil
izginil
,
ni
ga
bilo
nikjer
.
Tudi
stare
ni
videlo
preplašeno
Uroševo
oko
,
v
katerem
se
je
že
dvigala
siva
zarja
groze
.
Zakaj
to
dvoje
ga
je
le
še
potrdilo
v
njegovi
temni
slutnji
;
če
bi
bil
Armvt
živ
,
bi
bil
na
svojem
mestu
,
in
če
bi
bila
stara
živa
,
bi
bila
tu
—
ko
Arnavta
ni
...
Zdajci
pa
je
zagledal
bližajočo
se
postavo
;
hotela
se
je
potuhniti
,
meneč
,
da
prihaja
čuvar
...
Toda
mahoma
je
spoznal
komito
Damjana
;
skočil
mu
je
naproti
in
zahropel
,
ves
mrtev
od
skrbi
:
„
Kako
,
Damjan
!
Ti
si
!
Ali
si
videl
mojo
ženo
?
“
„
Videl
,
je
odgovoril
Damjan
nekako
obotavljaje
.
„
Glej
,
obvezala
mi
je
glavo
.
“
„
In
kje
je
zdaj
?
“
je
zastokal
starec
,
sluteč
nesrečo
po
četnikovem
glasu
.
„
Damjan
,
za
Boga
milega
!
Kje
je
moja
stara
?
“
„
Poslušaj
,
Uroš
...
„
Damjan
ga
je
prijel
pod
pazduho
,
kakor
bi
ga
hotel
podpreti
,
da
se
ne
zgrudi
od
strašne
novice
.
„
Poslušaj
...
ni
ji
dobro
...
“
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
je
jeknil
Uroš
in
si
zakril
obraz
z
rokami
.
„
Gorje
mi
...
ni
me
varala
moja
slutnja
!
...
“
„
Glej
,
Uroš
,
vsakomur
je
sojeno
...
saj
veš
,
vsem
nam
udari
enkrat
ura
...
Ne
žaluj
,
siromak
;
napak
sem
rekel
,
da
ni
dobro
tvoji
ženi
:
njej
je
zdaj
bolje
nego
nama
dvema
...
“
Starec
je
zaihtel
tiho
in
presunljivo
;
vsa
njegova
postava
je
vzdrgetala
v
hudi
bolečini
duše
.
„
Mislil
sem
si
!
...
“
je
jecljal
v
presekanih
stavkih
.
„
O
,
da
bi
požrla
zemlja
te
razbojnike
!
...
Da
,
slutil
sem
:
zmanjkalo
je
stare
ujede
...
Arnavtke
,
ki
je
prišla
z
njimi
...
Kje
je
ona
zdaj
?
Gotovo
je
tudi
kaj
pomagala
...
In
ko
sem
prilezel
iz
hiše
...
ni
bilo
straže
nikjer
...
Kako
se
je
zgodilo
?
Povej
,
brate
,
rotim
te
pri
živem
Bogu
!
...
“
„
Arnavtka
in
stražnik
sta
plačala
svojo
delo
z
življenjem
,
“
je
odgovoril
komita
Damjan
z
resnim
glasom
.
„
Storil
sem
.
kav
sem
mogel
,
da
osvetim
tvojo
ubogo
ženo
...
rešiti
parni
je
,
žal
,
ni
bilo
več
mogoče
...
“
In
počasi
,
z
vso
mogočo
opreznostjo
in
prizanesljivostjo
,
ki
se
je
človek
ne
bi
nadejal
v
tej
trpki
četniški
duši
,
mu
je
povedal
žalostno
zgodbo
.
Uroš
,
ki
so
mu
drle
brez
prestanka
debele
solze
po
obrazu
,
si
je
potegnil
naposled
z
rokavom
preko
oči
,
prijel
Damjana
za
roko
in
zaprosil
:
„
Pelji
me
k
njej
,
brate
...
daj
.
da
jo
vidim
!
...
“
„
Premagaj
se
,
ubožec
...
umiri
se
prej
!
Vdaj
se
v
voljo
božjo
,
poprosi
Gospoda
moči
;
zdaj
bi
te
gotovo
še
premagala
bolečina
.
In
to
se
ne
sme
zgoditi
;
ali
se
ne
zavedaš
,
kako
resna
je
minuta
?
“
„
Ako
veruješ
v
Boga
,
pelji
me
k
njej
!
Mari
imaš
srce
od
kamna
?
...
“
Videč
,
da
ne
gre
drugače
,
je
odvedel
Damjan
starca
na
kraj
.
kjer
je
ležala
njegova
umorjena
žena
poleg
trupel
obeh
arnavtskib
zveri
.
In
ob
pogledu
na
njeno
lice
,
spačeno
v
krču
nenadne
smrti
,
je
zajokal
Uroš
s
strašnim
,
blaznim
starčevskim
plačem
ter
se
vrgel
nanjo
z
razprostrtimi
rokami
.
Damjan
se
je
skoraj
razjezil
nad
njim
;
priskočil
je
in
mu
tiščal
roko
na
usta
,
dokler
mu
ni
dopovedal
,
da
mora
krotiti
svojo
bol
,
če
se
noče
izdati
Arnavtom
,
ki
počivajo
v
hiši
,
in
pokvariti
vse
.
Nato
se
je
vrnil
na
točko
,
od
koder
je
mogel
opazovati
vhod
;
spotoma
je
majal
z
glavo
,
razmišljaje
o
ovdovelem
Urošu
in
premaguje
sočutje
,
ki
ga
je
grabilo
za
srce
.
Silna
žalost
starčeva
je
bila
nekaj
nenavadnega
v
teh
krajih
,
kjer
dela
krutost
življenja
tudi
srca
trja
in
brezčutnejša
;
toda
Uroš
je
bil
sivec
blizu
groba
,
in
njegova
stara
—
edina
duša
,
ki
je
ostala
ob
njegovi
strani
do
današnjega
dne
.
Damjan
je
čutil
grozo
,
ki
ga
je
morala
popasti
pred
to
strašno
samoto
in
zapuščenostjo
na
večer
življenja
,
in
rad
bi
bil
počakal
pri
njem
ter
ga
tolažil
,
kakor
bi
le
vedel
in
znal
—
če
ga
ne
bi
bila
klicala
važnejša
naloga
:
čuti
in
paziti
,
da
se
ne
zgodi
še
večje
gorje
.
Zdanilo
se
je
bilo
medtem
popolnoma
;
vsak
čas
so
se
morali
pokazati
razbojniki
in
nadaljevati
svojo
pot
.
Damjan
ni
dvomil
,
kaj
mu
je
storiti
.
Vedel
je
,
da
se
sam
ne
more
spustiti
z
njimi
v
boj
;
misel
,
ustaviti
jih
,
ako
se
odpravijo
pred
prihodom
naših
prijateljev
,
je
bila
blaznejsa
od
blaznosti
same
.
Ni
se
smel
izpostaviti
gotovi
pogubi
,
zakaj
sneg
je
padal
zdaj
na
debelo
,
zagrinjaje
skoraj
v
trenotku
vsako
vidno
sled
;
nagla
in
pravočasna
rešitev
jetnic
je
zahtevala
po
tem
takem
nekoga
,
da
sledi
razbojnikom
za
petami
.
Rad
bi
bil
poklical
Uroša
in
mu
naročil
za
ta
slučaj
,
kako
naj
obvesti
rešitelje
,
kadar
dospejo
.
Toda
obupani
starec
se
očividno
dolgo
ni
mogel
ločiti
od
mrtve
žene
.
Mesto
,
kjer
je
stal
Damjan
,
je
bilo
dokaj
ugodno
in
dobro
zavarovano
za
kupom
klad
,
ki
so
čakale
sekire
.
Toda
bilo
je
preblizu
hiše
;
umika
je
se
od
tod
,
je
bil
izpostavljen
kroglam
Arnavtov
...
In
bogme
,
tudi
Uroša
je
bilo
treba
spraviti
proč
,
saj
je
bilo
gotovo
,
da
mu
tolovaji
ne
bodo
milostni
,
ako
ga
dobe
v
svoje
pesti
.
A
vendar
se
Damjan
ni
mogel
ganiti
z
mesta
;
čuden
strah
,
da
se
zgodi
v
tistem
hipu
nekaj
nepopravljivega
,
mu
je
priklepal
noge
.
Njegova
naloga
je
bila
res
pretežka
za
enega
samega
človeka
.
„
Bože
,
daj
,
da
pridejo
kmalu
!
“
je
vzdihnil
iz
dna
globine
svojega
srca
.
Takrat
pa
je
začul
poleg
sebe
korake
v
snegu
:
vroč
.
razburjen
dih
mu
je
bušil
v
uho
.
Gazda
Uroš
je
bil
pobral
puško
mrtvega
Arnavta
,
oborožil
se
z
njegovim
jataganom
in
se
vrnil
k
četniku
.
Njegove
oči
so
se
lesketale
v
čudnem
,
blaznem
vzhičenju
.
„
Poslušaj
,
Damjane
,
“
je
šepnil
tiho
,
„
vsi
so
še
notri
.
Dajva
,
zapaliva
hišo
;
kdor
pogleda
ven
,
ga
ustreliva
...
Naj
se
speko
kakor
pogubljeni
v
peklu
!
“
„
In
oni
dve
nesrečnici
z
njimi
!
“
je
vzkliknil
četnik
poluglasno
,
ves
preplašen
.
„
Ali
si
nor
?
“
Še
tega
mu
je
manjkalo
!
Krotiti
povrhu
težavne
naloge
še
siromaka
,
ki
ni
vedel
v
svoji
žalosti
,
kaj
počenja
in
govori
!
Instinktivno
je
iztegnil
roko
,
kakor
da
ga
hoče
pridržati
poleg
sebe
.
„
Čuj
,
stari
,
tu
ne
moreva
ostati
:
ne
ubeživa
jim
odtod
!
Ali
vidiš
ono
grmovje
...
tam
,
na
bregu
!
Hitiva
tja
gor
;
tam
sva
skrita
in
lahko
opazujeva
na
vse
strani
.
Spotoma
ti
razložim
tvojo
nalogo
...
“
Prekinil
se
je
mahoma
,
kakor
da
mu
je
nevidna
moč
odsekala
besedo
.
Napel
je
vid
in
sluh
:
oko
je
nameril
proti
hiši
,
prisluhnil
je
drugam
...
Med
vrati
Uroševe
krčme
se
je
bila
pojavila
zagorela
,
divja
glava
enega
izmed
spremljevalcev
Alija
Kemala
.
Arnavt
je
iztegnil
vrat
kakor
volk
,
ki
voha
nevarnost
,
oziraje
se
na
vse
strani
.
Očividno
se
mu
je
zdela
odsotnost
stražnika
skrajno
sumljiva
...
Na
uho
pa
je
udarjal
Damjanu
šum
,
ki
ga
je
prešinil
z
iskro
radosti
:
bilo
je
kakor
topotanje
konj
po
zasneženi
cesti
...
zamolklo
,
komaj
slišno
,
a
vendar
vse
bližje
in
bljžje
...
Če
so
tovariši
!
Morda
so
dobili
kje
konje
in
hite
na
njih
...
morda
prihajajo
,
bas
ob
pravi
uri
!
...
Ni
se
mogel
premagati
—
ozrl
se
je
,
pozabivši
čisto
na
zmedenega
gazdo
Uroša
.
Njegove
oči
so
se
zarile
v
sneženo
daljo
,
izkušaje
predreti
belo
valovje
,
ki
je
pljuskalo
z
neba
in
odevalo
tudi
že
njiju
s
svojim
,
hladnim
prtom
.
„
Če
so
dobili
konje
!
“
je
ponovil
v
mislih
.
In
zdajci
se
mu
je
zablisnilo
v
glavi
.
Konje
!
Ali
nimajo
tudi
Arnavti
konj
?
Bože
,
kako
je
mogel
pozabiti
to
!
Saj
bi
mu
moralo
biti
prva
skrb
:
ako
prepreči
Arnavtom
beg
na
njihovih
konjih
,
morajo
iti
peš
—
pol
borbe
je
dobljene
!
Same
,
brez
varstva
stoje
živali
poleg
Uroševega
kljuseta
;
stražnik
je
mrtev
...
ako
napravi
naglo
,
mu
ne
more
ubraniti
vsa
arnavtska
tolpa
!
On
in
Uroš
morata
hiteti
v
hlev
,
zajahali
vsak
po
enega
:
in
odgnati
ostale
v
divjem
,
viharnem
diru
,
da
jih
ne
dobite
niti
razbojniki
,
niti
svinec
njihovih
pušk
!
...
Damjanovi
možgani
so
delovali
z
jamo
burnostjo
kritične
sekunde
;
vse
te
misli
so
mu
zbežale
po
glavi
,
preden
bi
bil
mogel
treniti
z
očesom
.
Zdajci
pa
se
je
zdrznil
in
poskočil
v
silnem
strahu
.
Oster
pok
je
bil
raztrgal
zrak
!
...
Dočim
se
je
ozrl
Damjan
v
smer
,
od
koder
se
je
bližal
topot
jezdecev
,
je
dvignil
Uroš
v
blaznem
gnevu
svojo
puško
k
licu
,
nameril
po
bliskovo
in
razbil
glavo
Arnavtu
,
ki
je
gledal
skozi
vrata
.
Sovražniki
so
bili
alarmirani
!
Zdaj
je
veljalo
biti
hitrejši
od
strele
same
!
H
konjem
!
Damjan
je
hotel
potegniti
gazdo
Uroša
s
seboj
.
Toda
starec
,
ki
se
mu
je
bil
očividno
omračil
um
,
se
mu
je
iztrgal
iz
rok
,
zavihtil
puško
nad
glavo
,
zarjul
kakor
ljuta
zver
in
planil
s
tremi
skoki
v
hišo
,
od
koder
se
je
že
razlegalo
razburjeno
kričanje
.
Četnik
ga
ni
mogel
zadržati
;
ni
ga
mogel
več
oteti
—
Uroš
se
je
sam
strmoglavil
v
pogin
...
Damjan
se
je
zagnal
proti
hlevu
;
na
skoku
okrog
vogala
je
slišal
še
iz
hiše
dva
strela
:
eden
je
bil
glas
Uroševe
puške
,
drugi
—
pok
Alijevega
samokresa
,
ki
mu
je
sledilo
peklensko
rjovenje
:
tuljenje
tigrov
,
ki
se
vržejo
na
svojo
žrtev
!
„
Uroša
sekajo
na
kosce
!
“
se
je
zablisnilo
v
Damjanovi
glavi
,
ko
je
skočil
v
hlev
.
Konji
so
hrzali
v
strahu
nad
zloveščim
hrupom
.
„
Zdaj
dero
skozi
vrata
!
“
je
vzkliknil
Damjan
v
svojem
srcu
.
„
V
par
sekundah
bodo
nad
menoj
!
...
“
Nič
več
ni
bilo
časa
,
odganjati
živali
.
Četnik
se
je
odločil
bliskoma
,
izdrl
nož
,
sklonil
se
in
stekel
sključen
v
kratkih
skokih
mimo
konj
,
ki
so
stali
privezani
v
vrsti
.
Kolikor
konj
,
toliko
se
je
začulo
tistih
strašnih
krikov
,
s
katerimi
izraža
ta
žlahtna
žival
svojo
bolečino
:
Damjan
jim
je
porezal
kite
na
nogah
!
Prizanese
!
je
le
zadnjemu
,
najlepšemu
med
vsemi
,
ki
ga
je
jahal
sinoči
Ali
Kemal
sani
.
Presekal
je
povodec
,
zavihtel
se
nanj
med
ječanjem
in
valjanjem
njegovih
ranjenih
tovarišev
...
obsedel
na
hrbtu
brez
sedla
,
držeč
se
za
golo
grivo
,
in
ga
sunil
z
nožem
v
bedro
.
V
smrtni
grozi
je
šinila
uboga
žival
na
prosto
,
treščila
kakor
bomba
skozi
gručo
Arnavtov
,
ki
so
pridirjali
naproti
,
podrla
jih
par
in
zletela
po
snegu
,
kakor
da
jase
satan
sam
na
svojem
peklenskem
vrancu
.
Komi
ta
Damjan
je
drevil
rešiteljem
naproti
!
Že
jih
je
videl
tam
...
bili
so
konje
,
kričali
mu
in
mahali
z
rokami
...
delili
se
na
dve
strani
,
du
zajamejo
neprijatelje
...
videl
je
njih
obraze
...
zmaga
!
zmaga
!
...
Toda
toča
svinca
se
je
usula
za
njim
...
In
v
hipu
,
ko
je
Ivan
ustavil
konja
ter
dvignil
roko
Damjanu
v
znamenje
,
naj
obrne
...
v
tistem
hipu
je
izpustil
četnik
grivo
svojega
bežca
in
zakrilil
z
rokami
kakor
ptica
s
svojimi
krili
...
Oster
žvižg
je
planil
Ivanu
mimo
glave
...
Damjanova
kučma
je
odletela
...
njegovo
obličje
se
je
izpremenilo
v
strašno
rdečo
liso
..
sklonil
se
je
bliskoma
in
padel
s
konja
,
ki
je
bežal
dalje
...
kdo
ve
kam
...
Arnavtska
krogla
je
bila
zadela
komito
v
tilnik
,
prebila
mu
glavo
in
mu
raztrgala
čelo
!
Dobro
je
bil
napravil
zvesti
Damjan
svojo
reč
—
dovršil
jo
za
ceno
svojega
življenja
in
jo
zapečatil
z
lastno
vročo
,
junaško
krvjo
...
Toda
našim
prijateljem
je
manjkalo
časa
,
da
bi
potočili
solzo
za
hrabrim
tovarišem
;
pogled
na
Arnavte
,
ki
so
streljali
za
Damjanom
,
jim
je
bliskoma
razodel
,
da
so
dospeli
ravno
v
pravem
trenotku
.
Obe
stranki
sta
bili
,
kolikor
se
je
dalo
presoditi
,
enaki
po
številu
.
Na
Dušanov
mig
so
razjahali
Miloš
,
Kazakov
in
Estournelle
,
ki
jih
pobratima
nista
hotela
izpostaviti
brez
potrebe
največji
nevarnosti
;
vrgli
so
se
v
sneg
in
začeli
odgovarjati
ognju
Arnavtov
,
dočim
so
zavili
ostali
od
dveh
strani
okrog
Uroševe
kreme
,
da
prestrizejo
pot
razbojnikom
,
ki
bi
morebiti
bežali
.
In
res
je
ustrelil
Brown
pri
tem
manevru
dva
Arnavta
,
ki
sta
se
spustila
v
brezglavi
zmedenosti
v
beg
ter
jo
ubrala
čez
polje
.
Ostali
pa
,
videvši
svoje
konje
pohabljene
,
so
se
zatekli
v
hišo
,
in
naši
prijatelji
so
morali
naglo
poskakati
s
konj
,
da
so
se
zavarovali
pred
točo
svinca
,
ki
se
je
usula
nanje
iz
vseh
odprtin
.
Risto
,
ki
si
je
bil
pridobil
že
doslej
toliko
zaslug
za
rešilno
ekspedicijo
,
je
pokazal
drznost
,
nad
katero
so
vsi
strmeli
:
z
največjo
hladnokrvnostjo
je
polovil
konje
v
najhujšem
ognju
in
jih
odtiral
za
hlev
,
kjer
so
bili
varni
,
ne
meneč
se
za
besno
streljanje
Arnavtov
.
Pravo
čudo
je
bilo
,
da
so
mu
zbile
njihove
krogle
samo
kučmo
z
glave
,
kar
ga
je
stalo
,
kaj
pak
,
tudi
nekaj
las
in
kože
;
a
junak
se
ni
menil
za
prasko
—
žal
mu
je
bito
samo
dveh
konj
,
ki
sta
se
zavalila
v
sneg
in
ga
pordečila
s
krvjo
svojih
ran
.
preden
ju
je
mogel
spraviti
v
zavetje
.
Nato
se
je
vrnil
in
si
poiskal
mesto
v
obkoljevalnem
pasu
,
ki
so
ga
bili
napravili
rešitelji
okrog
hiše
,
kjer
se
je
bil
pripravil
Ali
Kemal
z
bratom
in
tovariši
na
boj
do
zadnje
kaplje
krvi
.
Streljanje
čete
na
oblegano
kremo
ni
bilo
brez
vsega
uspeha
;
vsaj
Dušanu
in
Ivanu
se
je
zazdelo
parkrat
,
da
slišita
v
odgovor
svojim
kroglam
srdite
krike
bolečine
.
Vendar
pa
jima
je
bilo
jasno
,
da
je
ta
oblega
le
začasno
sredstvo
in
da
morajo
ukreniti
nekaj
izdatnejšega
in
hitrejšega
.
„
Naskočiti
bo
treba
!
“
je
viknil
poročnik
Wheeler
Dušanu
med
pokanjem
pušk
.
„
Ako
bomo
delali
toliko
hrupa
,
nam
bo
kmalu
kdo
drugi
za
petami
...
“
„
Treba
bo
!
“
je
odgovoril
Dušan
,
grozeč
se
ob
misli
,
koliko
krvi
še
utegne
teči
,
preden
vdero
v
ta
hram
,
ki
ga
brani
tolpa
razdivjanih
banditov
,
pripravljenih
poginiti
rajši
do
zadnjega
,
kakor
da
bi
se
vdali
.
Hkrati
pa
je
prešinila
njega
in
Tvana
strašna
misel
:
Ali
morejo
upati
,
da
najdejo
po
zmagovitem
jurišc
na
Uroševo
krčmo
Jerico
in
lady
Heleno
,
ki
ju
imajo
razbojniki
nedvomno
s
seboj
,
še
živi
?
Ali
ni
nad
vse
verjetno
,
da
ju
Kemala
ubijeta
v
svojem
onemoglem
gnevu
,
kadar
uvidita
,
da
je
vse
izgubljeno
?
Groza
,
ki
je
pograbila
Ivana
,
ko
si
je
zastavil
to
vprašanje
,
je
rodila
bliskoma
sklep
.
Ozrl
se
je
proti
oni
strani
hiše
,
kjer
ni
bilo
okna
niti
line
:
s
par
skoki
jo
je
bilo
mogoče
doseči
.
In
to
je
bilo
celo
neizogibno
...
njegov
načrt
je
bil
edino
pravi
!
Ako
oni
ne
naskočijo
hiše
s
te
strani
,
potem
morajo
porabiti
priliko
Arnavti
,
zavedaje
se
,
da
obeta
izpad
tukaj
največ
uspeha
!
Na
tej
slepi
fronti
je
bila
ostala
krčma
neobkoljena
,
zakaj
oblegovalci
niso
mogli
tratiti
svojih
šibkih
sil
tam
,
kjer
je
za
zdaj
še
manjkalo
nasprotnika
.
In
razbojnikom
je
bilo
treba
samo
razdreti
streho
,
pa
so
imeli
nezastražen
izhod
!
Streljaje
venomer
,
je
povedal
svojo
misel
Dušanu
;
ta
je
poklical
poročnika
Wheelerja
,
in
vsi
trije
so
se
umaknili
v
ozadje
,
plazeč
se
po
trebuhu
.
V
par
trenotkih
je
bilo
vse
domenjeno
.
Dušan
se
je
splazil
previdno
za
hrbet
divjega
Marka
in
mu
viknil
par
besed
.
Ko
se
je
vrnil
,
mu
je
curljala
iz
rokava
kri
.
„
Ali
si
ranjen
?
“
je
zaklical
Ivan
prestrašen
,
hoteč
planiti
k
pobratimu
.
„
Samo
oprasnjen
...
ti
psi
ne
znajo
streljati
.
Ali
Kemal
je
moral
nabrati
samih
potepuhov
—
drugače
neso
arnavtske
puške
bolje
!
...
In
zdaj
,
gospoda
—
Bog
z
nami
in
sreča
junaška
!
Marko
,
naskoči
,
kadar
prileti
kučma
preko
strehe
!
...
“
S
slepo
hrabrostjo
se
je
zagnala
trojica
naprej
in
dospela
,
kakor
da
jo
varuje
čudežna
višja
sila
,
brez
znatne
škode
na
kraj
,
od
koder
so
hoteli
vdreti
v
hišo
.
Ivanova
obleka
je
bila
sicer
razcefrana
od
krogel
,
po
rebrih
mu
je
teklo
nekaj
gorkega
,
Dušan
je
bil
oprasnjen
na
rami
,
poročnik
Wheeler
na
stegnu
—
toda
v
obče
so
bili
vsi
trije
živi
,
zdravo
in
sposobni
,
da
dovrše
započeto
delo
.
Ko
so
se
ozrli
za
vogalom
,
so
videli
,
kako
se
zbirajo
tovariši
skokoma
nasproti
vrat
;
zdaj
pa
zdaj
je
šinila
postava
kvišku
,
planila
par
korakov
proti
skupnemu
središču
,
spustila
se
na
tla
in
izginila
v
snegu
:
le
bliski
strelov
so
razodevali
njeno
novo
mesto
...
Dušan
je
zagledal
lestev
,
ki
je
ležala
ob
hlevu
—
Ivan
je
pobral
sekiro
.
V
trenotku
so
bili
na
strehi
vsi
trije
;
Dušan
in
poročnik
sta
rila
z
bajoneti
,
Ivan
je
vihtel
drvarico
,
strašen
kakor
Samson
nad
Filistejci
.
„
Zdaj
bo
!
...
“
je
viknil
mahoma
.
„
Pozor
,
fanta
!
...
“
„
Ali
—
bogme
!
“
je
zaklical
Dušan
.
„
kako
naj
vržemo
kučmo
v
znamenje
,
ko
so
nam
jih
vsem
trem
pobrale
krogle
?
...
“
Ivan
se
je
zasmejal
naglas
;
zavrisnil
je
divje
in
smelo
,
vrgel
puško
v
širokem
loku
preko
strehe
in
stisnil
sekiro
!
...
„
Marko
bo
razumel
tudi
to
!
...
“
je
hotel
vzklikniti
;
ta
hip
pa
se
mu
je
vdrla
streha
pod
nogami
—
izginil
je
...
Dušan
in
Wheeler
sta
skočila
naglo
in
odločno
za
njim
.
Priletel
je
brez
škode
za
svoje
ravnotežje
na
nekakšno
podstrešje
,
s
katerega
je
vodila
lestvica
naravnost
v
izbo
.
In
o
pravem
času
!
Arnavti
so
bili
slišali
ropot
in
razbijanje
na
strehi
;
Ali
Kemal
je
poslal
pet
mož
,
da
zavrnejo
napad
s
te
strani
,
in
če
bi
bili
dospeli
le
trenotek
prej
,
bi
bili
posekali
drzno
trojico
zaporedoma
,
preden
bi
bila
mogla
misliti
na
boj
.
Tako
pa
je
imel
Ivan
še
časa
,
dvigniti
sekiro
v
svojo
obrambo
:
treščil
je
naravnost
,
na
desno
in
na
levo
...
zdelo
se
mu
je
le
,
da
sliši
krike
,
ječanje
in
padce
...
da
brizga
nekaj
gorkega
izpod
težkega
rezila
njegove
drvarice
..
in
že
je
izginil
v
levjem
skoku
skozi
odprtino
...
padel
med
Arnavte
kakor
meteor
!
...
Dušan
in
Wheeler
sta
bila
med
tem
podrla
ostala
dva
nasprotnika
.
Pogledala
sta
za
Ivanom
...
videla
zijočo
zatvoro
in
začula
spodaj
peklensko
tuljenje
arnavtskih
zveri
.
Kakor
blazna
sta
se
zagnala
za
prijateljem
,
sluteča
,
da
je
v
strašni
nevarnosti
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ko
sta
slišali
jetnici
prvi
strel
,
sta
sklenili
nehote
roke
in
vzdihnili
hvaležno
in
radostno
proti
nebu
.
Saj
sta
vedeli
,
da
so
rešitelji
tu
in
da
se
bliža
ura
osvobojenja
,
ako
je
njiju
rešitev
sploh
v
človeški
moči
.
Trenotek
uslišanja
dolgih
molitev
,
trenotek
milosti
po
dolgih
izkušnjah
je
bil
tu
:
svoboda
,
svoboda
!
In
sleherna
se
je
spomnila
zvestega
srca
,
ki
bije
zanjo
tam
zunaj
—
in
sleherna
je
vztrepetala
ob
misli
,
da
bo
moralo
nemara
izkrvaveti
za
njeno
prostost
!
Jerica
je
zaječala
,
ko
je
videla
v
duhu
brata
Ivana
,
krvavega
in
brez
življenja
v
prsih
—
in
poleg
njega
srbskega
pobralima
njegovega
,
simpatičnega
vročeokega
mladeniča
,
ki
ji
ga
je
poslala
previdnost
božja
lam
na
zemunskem
kolodvoru
...
In
lady
Helena
je
sklenila
roke
ter
začela
moliti
glasno
za
poročnika
Wheelerja
,
čigar
podoba
je
bila
tolikanj
draga
njenemu
srcu
,
odkar
je
vedela
,
da
je
pustil
vse
in
se
napotil
za
njo
v
dokaz
in
potrjenje
svoje
zveste
,
plemenite
ljubezni
.
Toda
njiju
molitev
je
prekinil
prvi
prizor
strahot
,
ki
jima
jih
je
bilo
usojeno
videti
tisti
dan
.
Arnavti
,
ki
so
na
klic
svojega
gospodarja
pravkar
vstajali
s
trdega
ležišča
,
so
planili
ob
prvem
strelu
—
bil
je
tisti
,
ki
ga
je
izprožil
gazda
Uroš
v
svojem
obupu
—
razburjeni
proti
vhodu
,
na
čelu
jim
Ali
Kemal
sani
.
Še
preden
so
bili
pri
vratih
,
pa
se
je
zaslišalo
,
kakor
da
je
planil
nekdo
v
hišo
.
„
Naši
!
“
je
vzdihnila
Jerica
in
napela
oči
.
Pok
puške
je
„
pretresel
zatohli
zrak
:
stari
Uroš
je
bil
ustrelil
na
Alija
Kemala
,
pa
ga
ni
zadel
;
krogla
je
izgrešila
cilj
in
udarila
v
steno
izbe
,
komaj
par
pedi
od
Jeričine
glave
.
Takoj
nato
je
počil
Alijev
samokres
;
pri
vratih
se
je
začelo
divje
rohnenje
in
slepo
sekanje
po
nekom
,
ki
je
ležal
na
tleh
—
ves
hrup
ostudnega
,
nečloveškega
mesarjenja
.
Jerica
ni
bila
spoznala
nesrečnega
domačina
;
prenaglo
se
je
odigral
ves
ta
peklenski
prizor
.
„
Jezus
,
Marija
!
“
je
vzkliknila
.
„
Ivan
,
Ivan
!
...
“
Priskočila
je
,
prepričana
,
da
more
njenega
brata
.
In
—
kako
okrutno
je
človeško
srce
v
svojem
strahu
za
ljubljeno
bitje
!
—
velik
kamen
se
ji
je
odvalil
od
srca
.
ko
je
zagledala
le
gazdo
Uroša
,
razsekanega
na
kosce
,
v
široki
mlaki
krvi
.
„
Proč
!
“
je
kriknil
v
tem
hipu
besni
glas
Alija
Kemala
;
pred
njegovo
trdo
roko
je
odletela
deklica
nazaj
in
se
zgrudila
k
Angležinji
,
bledi
kakor
smrt
.
Večina
Arnavtov
je
drla
ven
;
le
brata
Kemala
sta
ostala
pri
svojih
jetnicah
.
Jerica
in
lady
Helena
,
ki
sta
v
prvem
hipu
že
izgubili
nado
,
meneči
,
da
rešitelji
vendarle
niso
blizu
,
sta
začuli
zdajci
besno
streljanje
.
Čez
nekaj
časa
je
streljanje
pojenjali
)
;
samo
dalje
tam
zunaj
,
ne
več
v
bližini
hiše
,
sta
slišali
par
posameznih
strelov
.
Arnavti
so
pridrli
nazaj
;
hišna
vrata
so
se
zaprla
z
glasnim
pokom
.
Na
obrazih
razbojnikov
se
je
risalo
presenečenje
in
strah
.
Ali
Kemal
je
bruhal
peno
,
klel
divje
v
svojem
barbarskem
jeziku
in
kričal
nerazumljiva
povelja
.
Njegovi
spremljevalci
so
se
pripravljali
na
boj
.
Že
so
pokale
njihove
puške
posamezno
skozi
okna
;
od
zunaj
so
jim
odgovarjale
druge
.
In
zdajci
je
začula
Jerica
tudi
glasove
,
ki
so
se
razlegali
dalje
tam
,
zunaj
hiše
.
„
Bog
bodi
zahvaljen
!
Naši
so
...
naši
!
...
“
to
je
bilo
vse
,
kar
je
mogla
vzklikniti
,
ko
se
je
vrgla
tovarišici
okrog
vratu
.
Med
tem
pa
je
poslalo
streljanje
hujše
:
Arnavti
so
sloneli
za
okni
in
palili
kakor
besni
iz
svojih
martink
.
A
tudi
krogle
rešiteljev
so
udarjale
v
izbo
kakor
srdite
muhe
in
se
zarivale
v
stene
;
že
so
se
valjali
trije
razbojniki
v
svoji
krvi
.
Ali
Kemal
se
je
obrnil
mahoma
,
krvav
po
glavi
in
na
desni
roki
.
„
Lezita
na
tla
!
“
je
zarjul
jamicama
,
ki
jima
niti
ni
prišle
na
um
,
da
sta
sami
v
smrtni
nevarnosti
.
Ubogali
sta
ga
trepetaje
.
In
zdajci
je
umolknilo
streljanje
tam
zunaj
;
Jerica
in
lady
Helena
sta
zamrli
v
grozni
negotovosti
,
sluteči
,
da
se
bliža
odločilni
trenutek
.
Zamolkli
udarci
so
se
začuli
od
zgoraj
;
Isa
Kemal
je
skočil
k
Aliju
...
Ali
je
prisluhnil
...
kliknil
je
nekaj
...
in
pet
Arnavtov
je
planilo
pod
streho
.
Ostali
so
streljali
dalje
;
toda
Ali
Kemal
je
moral
čutiti
,
da
je
njegova
usoda
zapečatena
.
Vrgel
je
puško
v
kot
in
planil
k
dekletoma
;
v
njegovih
očeh
se
je
svetil
paroksizem
gneva
in
obupa
.
„
Vseeno
!
“
je
zahropel
Jerici
v
obraz
.
„
Ne
veseli
se
rešitve
,
zakaj
moja
boš
...
če
tudi
na
mojo
smrtno
uro
!
...
“
In
z
zverskim
rjovenjem
jo
je
zgrabil
za
vrat
.
Presunljivo
je
kriknila
revica
,
braneča
se
lopova
z
obupnim
naporom
obeh
svojih
šibkih
rok
;
toda
čutila
je
,
da
je
preslaba
...
Arnavti
so
planili
od
oken
k
hišnim
vratom
,
ki
so
jih
bili
že
prej
zaslonih
z
vsem
,
kar
so
mogli
zvleči
na
kup
.
In
v
svoji
blazni
borbi
z
Alijem
Kemalom
je
slišala
Jerica
kakor
od
daleč
....
kakor
skozi
debelo
steno
...
srdite
udarce
ob
vrata
:
rešitelji
so
jih
lomili
s
puškinimi
kopiti
...
„
Ivan
!
“
je
viknila
z
glasom
košute
,
ki
pada
pod
kočnjaki
psa
—
gonjača
...
toda
grlo
se
ji
je
zadrgnilo
—
ugašala
je
poslednja
iskrica
moči
...
Lady
Helena
se
je
spomnila
sredstva
,
ki
ga
je
imela
pri
sebi
za
skrajnji
slučaj
—
spomnila
še
je
,
da
je
obljubila
Jerici
smrt
,
ako
ne
bo
druge
rešitve
...
ali
.
Bože
!
...
kdo
more
umreti
,
kdo
rešiti
drugega
s
strašnim
lekom
smrti
,
kadar
bije
rešitelj
ob
vrata
!
...
Izpod
strehe
se
je
slišal
hrup
ostre
borbe
.
In
Iady
Helena
se
je
zagnala
prijateljici
na
pomoč
kakor
tigra
...
pripravljena
poginiti
,
samo
da
reši
njo
!
Toda
Ali
Kemal
je
ujel
njen
gib
z
očmi
:
njegova
sirova
pest
jo
je
zadela
v
sredo
prsi
...
nezavestna
se
je
zgrudila
vznak
.
„
Ivan
!
Dušan
!
...
“
je
kriknila
Jerica
z
groznim
glasom
,
zavedaje
se
,
da
mora
priti
rešitev
prej
nego
v
eni
sekundi
...
sicer
bo
prekasno
!
...
In
izba
okrog
nje
,
polna
živinskih
arnavtskih
lic
,
polna
smodnikovega
dima
,
zverski
obraz
Alija
Kemala
...
vse
je
ugasnilo
v
črni
noči
...
Jerici
so
omahnile
roke
...
onesvestila
se
je
tudi
ona
!
...
Takrat
pa
je
padlo
v
sredo
sobe
nekaj
strašnega
...
kakor
bog
srda
in
pogube
...
človeška
postava
...
Ivan
,
ki
je
dospel
v
zadnji
stotinki
hipa
na
pomoč
svoji
nesrečni
sestri
!
Zarjul
je
z
groznim
,
nečloveškim
glasom
in
se
vrgel
proti
Aliju
Kemalu
.
Toda
Arnavt
je
bil
uren
kakor
mačka
;
opazil
ga
je
ravno
še
o
pravem
času
,
da
mu
je
skočil
pod
noge
.
Ivan
je
padel
...
sekira
mu
je
zdrknila
iz
rok
...
In
sovražnika
sta
stisnila
drug
drugega
v
gnevnem
,
obupnem
objemu
ter
se
zavalila
po
tleh
,
v
svesti
si
obadva
,
da
imata
nož
med
rebri
,
kakor
hitro
si
eden
izmed
njiju
oprosti
roko
!
...
Hlastala
sta
drug
proti
drugemu
kakor
dva
volka
,
da
si
pregrizneta
grlo
,
in
se
butala
s
čeli
,
braneča
se
krviželjnih
zob
...
Ivan
je
začul
zdajci
še
dva
skoka
:
Dušan
in
Wheeler
sta
bila
tu
!
...
Arnavti
so
zatulili
kakor
tigri
,
ki
vidijo
,
da
ne
uidejo
več
svojim
lovcem
,
in
planili
proti
njima
.
Toda
zdajci
so
se
razletela
vrata
:
krik
in
hropenje
,
sekanje
po
mehkem
,
dva
strela
sta
se
začula
od
vhoda
...
in
hip
nato
je
treščil
v
izbo
divji
Marko
,
strašen
,
krvav
,
osmojen
od
smodnikovega
puha
!
„
Ta
je
moj
!
“
je
zarjul
,
skoraj
srdit
na
Ivana
,
pograbil
objeta
nasprotnika
,
stisnil
Alija
Kemala
s
titansko
silo
za
vrat
,
strgal
ga
kvišku
in
ga
potisnil
v
kot
.
Kakor
bi
trenil
,
mu
je
pobral
izza
pasa
orožje
,
pustivši
mu
samo
dolgi
jatagan
.
Handžar
se
je
zasvetil
v
njegovi
roki
.
„
In
zdaj
,
pes
in
psice
sin
,
daj
mi
svojo
kri
za
kri
mojega
pobratima
Jova
,
ki
si
ga
zaklal
v
Skutariju
pred
hišo
Halila
beja
!
“
Ali
Kemal
se
je
ozrl
:
brat
Isa
je
ležal
v
svoji
krvi
in
vsi
ostali
.
Izba
je
bila
polna
neprijateljev
,
ki
so
se
postavili
v
dveh
vrstah
:
ena
pred
vhod
,
druga
pred
nezavestni
jetnici
,
pri
katerih
sta
klečala
ivan
in
poročnik
Wheeler
,
ne
meneča
se
za
nadaljnji
razvoj
dogodkov
.
Videl
je
,
da
je
beg
nemogoč
in
smrt
gotova
;
srce
mu
je
uplahnilo
v
divjih
prsih
.
Hotel
je
prekrižati
roke
in
zaklicati
:
„
Ubij
me
!
Čemu
naj
se
branim
,
ko
poginem
gotovo
—
prej
ali
slej
!
...
“
Toda
že
je
zažvižgal
v
zraku
težki
Markov
handžar
—
zaničljivo
mimo
Arnavtovega
nosu
.
„
Brani
se
,
strahopetec
!
Mari
si
dober
samo
za
to
,
da
kradeš
ženske
in
kolješ
junake
iz
zasede
?
...
Poslušaj
,
zajec
:
v
imenu
svojih
tovarišev
se
ti
kolnem
pri
živem
Bogu
,
da
ti
nihče
ne
bo
branil
oditi
,
ako
me
premagaš
;
ako
pa
nočeš
iskati
smrli
v
častnem
boju
,
te
ubijem
s
polenom
kakor
psa
!
“
„
Tako
bodi
!
“
so
pritrdili
navzoči
.
Krvava
psovka
divjega
Marka
je
vrnila
Aliju
Kemalu
pogum
,
ki
ga
je
podnetila
še
obljuba
svobode
.
Kri
mu
je
šinila
v
obraz
,
in
preden
so
utegnili
gledalci
napeti
oči
,
je
naskočil
z
nepopisno
divjostjo
.
Pogled
na
ta
strašni
obraz
,
ki
ga
je
pokrivala
sesedena
kri
,
na
te
spačene
,
zverske
poteze
,
ki
so
igrale
v
krču
brezmejnega
gneva
in
obupa
,
in
na
stisnjene
ustnice
,
ki
jih
je
pokrivala
gosta
bela
pena
,
bi
bil
moral
navdati
vsakogar
z
grozo
za
življenje
divjega
Marka
—
če
ne
bi
bili
vedeli
vsi
,
da
Marko
ve
,
kaj
dela
.
Ali
Kemal
je
napadal
s
strelovito
,
mačjo
urnostjo
,
hropeč
od
strasti
in
žeje
po
Markovi
krvi
;
Marko
pa
se
je
boril
hladno
in
mirno
,
kakor
da
misli
le
na
svojo
obrambo
.
Vsi
so
spoznali
v
prvem
trenutku
,
da
je
gotov
svoje
zmage
in
da
bije
Aliju
Kemalu
zadnja
ura
.
V
izbi
,
polni
dima
in
vonja
po
krvi
.
je
vladala
grobna
tišina
,
ki
jo
je
motilo
le
teptanje
borilcev
,
srdito
hropenje
Alija
Kemala
,
ki
je
prihajalo
čim
dalje
glasnejše
in
napornejše
,
in
žvenket
rezil
,
ki
sta
metali
šope
isker
ob
slehernem
udarcu
.
Borba
je
trajala
dolgo
;
nestrpnost
gledalcev
,
ki
so
trepetali
za
zmago
Markovo
kljub
svojemu
zaupanju
vanj
,
je
bila
dosegla
že
skrajnjo
mejo
napetosti
.
Ali
Kemal
se
je
boril
oči
vidno
s
poslednjimi
ostanki
svoje
moči
;
toda
ravno
v
tem
obupnem
koncu
svojega
boja
je
bil
najstrašnejši
...
Zdajci
pa
se
je
začul
glas
divjega
Marka
—
miren
in
porogljiv
,
oster
kakor
bič
:
„
Zakaj
me
ne
ubiješ
,
duša
arnavtska
?
Jeli
,
za
hrbtom
je
laglje
vihteti
nož
!
Kukala
ti
majka
,
pasji
sine
:
ker
nočeš
ti
mene
,
moram
jaz
tebe
...
čakal
sem
te
dovolj
...
“
Še
preden
je
izustil
zadnjo
besedo
,
se
je
ognil
strašni
komita
z
velikim
skokom
nasprotnikovega
udarca
.
Ali
Kemal
je
izgubil
oblast
nad
svojim
jataganom
,
ki
ga
niti
ni
prestregla
ostrina
Markovega
handžarja
:
orožje
je
sledilo
zavihtljaju
potegnilo
roko
s
seboj
ter
odkrilo
glavo
in
vso
levo
prsno
stran
...
Tisti
hip
pa
,
točno
kakor
strela
,
je
treščil
Markov
handžar
v
golino
...
Gledalci
so
videli
,
kako
se
je
pordečila
mahoma
vsa
Arnavtova
postava
.
Ali
Kemal
je
zastokal
s
čudnim
,
zamolklim
glasom
...
izpustil
jatagan
in
padel
vznak
...
Njegove
roke
so
segle
kvišku
z
razkrečenimi
prsti
kakor
kremplji
roparskega
ptiča
...
nato
so
padle
nazaj
...
Marko
se
je
sklonil
k
njemu
in
se
ustrašil
sam
svojega
dela
:
njegov
udarec
je
bil
razklal
Arnavtu
glavo
od
senca
do
vratu
,
presekal
ključnico
in
razparal
prsi
skoraj
do
bradavice
...
„
Bog
je
sodil
!
“
je
zamrmral
resnobno
in
obrisal
handžar
v
obleko
mrtvega
nasprotnika
.
„
Zdaj
najde
pokoj
tvoja
duša
,
pobratim
Jovo
!
...
“
Ko
je
dvignil
glavo
,
še
je
lesketala
solza
v
njegovem
očesu
...
Toda
potegnil
si
je
z
roko
preko
čela
,
kakor
da
hoče
pregnati
turobne
spomine
;
in
že
je
mislil
zopet
za
vse
:
„
Pero
!
...
Miloš
,
in
vi
drugi
!
“
je
zaklical
s
svojim
običajnim
resnim
in
močnim
glasom
.
„
Brž
na
delo
!
Ko
se
zbudita
gospodični
iz
nezavesti
,
ne
smeta
videti
te
mesarije
...
Bože
mili
,
kje
pa
so
ženske
vajene
takih
reči
!
“
Pogled
na
to
bojišče
v
izbi
mrtvega
gazde
Uroša
je
prekašal
v
resnici
vse
grozote
,
ki
si
jih
je
zmožna
naslikati
domišljija
mirnega
čitatelja
te
povesti
.
Toda
v
trenotku
so
bili
mrtvi
odneseni
v
hlev
in
kri
pobrisana
,
kolikor
se
je
dalo
v
naglici
.
V
vihri
boja
,
v
burni
radosti
nad
zmago
ni
prišlo
izprva
nikomur
na
um
,
da
bi
preštel
četo
,
ali
ne
manjka
nobenega
.
Zdajci
pa
je
zapazil
Estournelle
,
da
ni
Browna
nikjer
.
„
Noin
de
Dieu
de
bon
Dieu
!
“
je
zaklical
,
„
Amerikancu
se
je
nekaj
pripetilo
!
...
“
Planil
je
iz
hiše
in
.
vsi
so
udrli
za
njim
,
tudi
Ivan
,
Dušan
in
tudi
poročnik
Wheeler
.
Jerica
in
lady
Helena
sta
bili
odprli
oči
kmalu
po
tem
,
ko
so
pospravili
rešitelji
trupla
ubitih
Arnavtov
in
glavne
sledove
srditega
boja
.
„
Ivan
!
Ivan
!
“
je
vzkliknila
Jerica
in
vrgla
bratu
roke
okrog
vratu
.
„
Vendar
enkrat
te
vidim
spet
ob
svoji
strani
!
...
O
,
saj
sem
vedela
,
da
me
ti
ne
zapustiš
,
ako
te
le
doseže
klic
mojega
obupa
...
Siromak
,
koliko
si
pač
pretrpel
zaradi
mene
!
Ali
te
niso
ranili
divjaki
...
Kaj
?.
..
Samo
da
si
ti
živ
in
zdrav
—
vse
je
dobro
zdaj
!
„
Vse
je
zopet
dobro
,
sestrica
!
...
Ubogi
oče
te
komaj
pričakuje
;
malo
je
manjkalo
,
da
ni
umrl
,
ko
je
izvedel
tvojo
usodo
.
Toda
zdaj
je
okreval
popolnoma
...
upanje
mu
je
vrnilo
moč
življenja
...
Samo
tebe
še
čaka
,
tako
mi
je
pisal
v
Skoplje
,
kjer
sem
prejel
zadnjo
njegovo
vest
.
“
„
Ubogi
oče
!
...
Ah
,
toliko
nesreč
!
...
“
Jerica
si
je
zakrila
oči
z
rokami
in
zaplakala
na
glas
.
Zdajci
pa
se
je
zdrznila
,
kakor
pod
ledenim
curkom
,
in
prašala
tiho
:
A
kaj
je
z
njim
?
Kje
je
on
sedaj
?
...
“
Ivan
se
je
ustrašil
trenotka
;
kdo
mu
je
jamčil
,
da
se
ne
bliža
strašno
—
da
.
najstrašnejše
razodetje
?
Povesil
je
oči
v
neizrekljivi
tesnobi
in
prašal
z
zamolklim
glasom
:
„
Jerica
!
Povej
mi
po
pravici
...
meni
se
lahko
zaupaš
—
molčal
bom
kakor
grob
!
...
Povej
,
zaradi
mojega
miru
in
zaradi
svojega
:
kakšen
je
bil
švabski
lopov
napram
tebi
?
...
Da
se
izrazim
drugače
:
zdaj
,
ko
si
oteta
—
zdaj
,
ko
ga
ni
več
—
ali
se
vrneš
takšna
,
kakršna
si
šla
od
doma
?
...
Jerica
,
umej
me
prav
!
...
“
Deklica
je
vzkliknila
zamolklo
.
Zdaj
,
ko
ga
ni
več
—
ta
beseda
jo
je
navdala
s
trenotno
grozo
.
Toda
pomislila
je
,
česar
se
je
morala
zavedati
že
od
začetka
:
da
tega
satanskega
vozla
nasilja
in
zločinskih
spletk
ni
bilo
mogoče
presekati
drugače
kakor
s
silo
.
in
ko
je
hotela
odgovoriti
na
Ivanovo
vprašanje
,
ni
našla
izraza
,
da
bi
povedala
svojo
radost
,
čistost
svoje
vesti
in
vso
vedro
slast
odrešenja
.
Pritisnila
je
glavico
na
njegove
prsi
.
dvignila
oči
k
njemu
in
vzdržala
prosto
in
odkrito
njegov
pogled
.
„
Bog
bodi
zahvaljen
!
“
je
vzdihnil
Ivan
iz
globočine
svojega
srca
.
„
Zdi
se
mi
,
da
ne
bi
bil
prenesel
te
sramote
!
...
A
zdaj
si
prosta
,
sestrica
,
in
on
—
on
je
mrtev
!
...
“
„
Mrtev
!
“
„
Da
,
mrtev
je
!
Od
moje
roke
,
Jerica
;
povem
ti
,
da
ne
bo
skrivnosti
med
nama
...
Bog
mi
je
priča
,
prizanesel
bi
bil
njegovemu
življenju
,
ako
ne
bi
bil
vedel
,
da
ogrozim
s
tem
odpuščanjem
tebe
,
nas
vse
,
ki
smo
te
rešili
,
in
uboge
,
dobre
ljudi
,
ki
so
nam
pomagali
.
Ali
ni
bilo
boljše
,
da
je
poginil
brezvestnež
namesto
ljudi
,
ki
morda
niso
brez
krivde
pred
Gospodom
,
a
smejo
vendar
upati
,
da
jih
dan
sodbe
ne
najde
na
levi
strani
?
...
“
Jerica
je
pokimala
:
„
Gotovo
,
dragi
Ivan
.
Brez
volje
ljubega
Boga
ne
bi
bila
ušla
usodi
,
ki
meje
čakala
;
in
če
je
moral
von
Schratten
umreti
,
da
sem
jaz
oteta
,
je
božja
volja
tudi
to
!
Ah
,
pokopljiva
njegov
spomin
globoko
,
globoko
,
in
pozabiva
ga
...
Zdaj
je
vse
končano
...
le
moje
hvaležnosti
do
tebe
,
Ivan
,
brat
in
rešitelj
moj
,
ne
bo
konca
,
dokler
bo
tlela
iskra
življenja
v
mojem
srcu
!
“
Ivan
se
je
nasmehnil
.
„
In
njega
zabiš
popolnoma
!
“
Pokazal
je
na
Dušana
,
ki
je
klečal
poleg
njega
,
ves
bled
in
svetal
od
sreče
.
„
Brez
njega
ti
tudi
jaz
ne
bi
bil
mogel
pomagati
;
in
ko
smo
se
gnali
za
teboj
po
tej
okrutni
deželi
—
kdo
ve
,
ali
ni
storil
in
pretrpel
moj
pobratim
še
mnogo
več
nego
jaz
!
“
Jeričino
lice
je
zasijalo
v
radostni
hvaležnosti
in
vročem
čuvstvu
sreče
.
Iztegnila
je
roko
,
ki
jo
je
stisnil
junaški
mladenič
z
drhtečo
desnico
in
jo
pritisnil
v
prvem
nagibu
čustva
na
svoje
ustnice
.
Nato
so
so
ujele
njiju
oči
;
pogleda
sta
se
spoprijela
in
se
nista
mogla
izpustiti
dolgo
časa
,
in
ko
sta
povesila
srečna
mlada
človeka
svoje
rosne
oči
,
sta
čutila
obadva
,
da
je
zaznamoval
ta
trenotek
začetek
nove
,
blažene
dobe
v
njunem
življenju
.
Med
tem
se
je
vršil
v
neposredni
bližini
drug
razgovor
,
sličen
temu
in
vendar
ves
drugačen
.
„
Helena
,
“
je
šepnil
poročnik
Wheeler
,
ko
se
je
vzdramila
lady
iz
svoje
omedlevice
,
„
Helena
,
oddahnite
si
!
Konec
je
vaših
muk
,
in
srečen
bom
do
svoje
smrti
,
da
sem
jaz
tisti
,
ki
vam
prinaša
vest
rešitve
...
“
Helena
ga
je
pogledala
z
iskro
blazne
nade
v
očeh
;
takoj
nato
pa
se
je
udarila
z
rokami
po
čelu
,
zmajala
z
glavo
in
zajokala
glasno
,
krčevito
...
„
Gorje
mi
,
nesrečnici
!
...
“
seje
izvilo
sunkoma
njenim
ustom
.
„
Prosta
sem
,
a
moje
življenje
je
strto
na
veke
...
Nevredna
sem
,
podati
vam
roko
v
znamenje
svoje
zahvale
...
“
Toda
že
je
stiskal
poročnik
njene
drobne
prste
,
sepetaje
ji
z
gorkim
,
usmiljenim
glasom
:
„
Helena
,
ali
še
veste
,
kako
je
bilo
nekdaj
?
Ali
še
pomnite
,
kaj
sva
se
menila
pred
leti
—
v
tistih
srečnih
,
zlatih
dneh
,
ki
ne
ugasnejo
do
smrti
v
mojem
srcu
?
Ne
plakajte
.
draga
moja
,
ne
govorite
mi
reči
,
ki
jih
ne
razumem
—
ki
jih
nočem
razumeti
!
Pot
iz
te
hiše
nas
bo
vodila
vse
v
novo
življenje
!
Pozabite
,
kar
je
bilo
:
mislite
na
to
,
da
je
vaša
dolžnost
do
sebe
.
do
svoje
mladosti
in
do
vseh
,
ki
ste
jim
dragi
...
do
njih
,
ki
jih
morete
osrečiti
—
ah
!
tako
brezmejno
...
in
ki
jim
dajete
,
ako
prav
tolmačim
vaše
besede
,
sami
nekakšno
pravico
do
svoje
hvaležnosti
...
da
je
vaša
dolžnost
do
njih
,
pozabiti
!
...
Helena
,
pred
letom
dni
mi
je
umrla
oddaljeim
sorodnica
in
mi
zapustila
posestvo
na
Škotskem
,
s
hišico
v
globoki
samoti
,
obdano
s
svečanim
čarom
gorskih
planot
!
Ta
hišica
vam
je
odprta
,
lady
Helena
...
tam
bi
se
dalo
pozabiti
najhujše
gorje
na
svetu
...
Ali
hočete
poizkusiti
,
Helena
?
In
—
ali
mi
dovolite
,
pomagati
vam
pri
tem
namenu
in
posvetiti
vašemu
pozabljenju
...
vaši
sreči
,
Helena
...
vse
svoje
življenje
?
...
“
Umolknil
je
;
Helena
pa
je
zaihteia
—
ne
bridko
in
obupno
kakor
prej
,
marveč
srečno
in
odrešilno
...
In
ona
je
bila
tista
,
ki
je
zgrabila
Wheelerjevo
roko
burno
med
obe
dlani
,
poljubljaje
jo
in
oblivaje
jo
s
solzami
neizmerne
hvaležnosti
.
Takrat
je
planil
v
sobo
Estournelle
s
svojo
novico
,
da
manjka
Browna
.
Našli
so
ga
kmalu
.
Ležal
je
v
snegu
,
jedva
osemdeset
korakov
pred
Uroševo
krčmo
,
ustreljen
v
prsi
.
Krogla
ga
je
morala
zadeti
v
trenotku
,
v
ko
so
se
dvignili
k
naskoku
,
in
zvrnil
se
je
bil
,
neopazen
od
tovarišev
,
ki
so
drli
naprej
.
Dihal
je
še
,
in
tudi
govoril
,
dasi
mu
je
bila
smrt
že
zaznamovala
obličje
.
„
All
right
,
gospoda
?
...
“
je
rekel
trudoma
Ivanu
,
Dušanu
in
Wheelerju
,
ki
so
ga
obstopili
.
“
Ali
ste
zadovoljni
?
...
Vse
po
sreči
?
...
No
,
to
me
veseli
...
Jaz
,
kakor
vidite
...
sklepam
račune
...
Bojim
se
,
“
je
dejal
z
bledim
nasmehom
proti
Ivanu
in
Dušanu
,
„
da
vama
ne
bom
mogel
več
povedati
...
svoje
prave
povesti
...
Prosim
,
ne
ženirajte
se
...
zaradi
mene
...
Ne
zadržujte
se
...
mrtev
človek
je
mrtev
človek
...
in
jaz
bom
kmalu
...
pri
kraju
...
s
tem
dolgočasnim
opravkom
...
Mrtvih
je
menda
več
...
Veste
kaj
?
...
Kar
nas
ostane
tu
...
zmečite
nas
v
hišo
...
in
zažgite
...
tako
smo
vsaj
varni
pred
turškimi
šalami
...
V
moji
listnici
je
...
trideset
tisoč
dolarjev
gotovine
...
tisto
spravite
...
naj
ho
za
gazdo
Uroša
...
Mrtev
je
,
pravite
?
...
Potem
za
njegove
dediče
...
ako
jih
ni
...
pa
za
srbsko
stvar
...
po
vaši
volji
...
Papirje
pošljite
...
v
New
York
...
na
naslov
,
ki
ga
...
nosi
oporoka
...
ki
je
tudi
...
poleg
...
„
Krvave
pene
so
mu
oblivale
brado
;
oči
so
se
mu
razširile
—
angel
smrti
je
stal
pred
njimi
...
„
Good
bye
,
gospoda
...
imejte
se
dobro
...
Bilo
je
zanimivo
...
izredno
...
sem
...
zadovoljen
...
“
Strepetal
je
in
ugasnil
s
hladnokrvnim
,
drznim
nasmeškom
na
ustnicah
.
Globoko
presunjeni
so
stali
tovariši
v
krogu
.
„
Fant
in
poj
je
bil
,
bratje
!
“
je
izpregovoril
Ivan
.
„
Čast
bodi
njegovemu
spominu
...
“
Odkril
se
je
.
Vsi
so
sledili
njegovemu
zgledu
.
Prenesli
so
Brownovo
truplo
v
hišo
.
Nato
so
si
izmili
obleko
in
rane
—
bile
so
na
srečo
same
neznatne
praske
—
pokrepčali
osvobojeni
dekleti
in
se
pripravili
na
pot
.
V
izbi
gazde
Uroša
se
je
dvigala
grmada
,
na
kateri
so
počivala
trupla
komite
Damjana
in
milijonarja
Browna
,
gazde
Uroša
in
njegove
žene
.
Sklenjeno
je
bilo
,
da
ostaneta
Pero
in
Marko
do
noči
;
v
mraku
zapalita
hišo
in
dohitita
ostale
na
dogovorjeni
poti
,
kakor
hitro
bo
mogoče
.
Pero
je
odšel
po
konje
.
Zdajci
pa
so
skočili
četniki
kvišku
:
izza
vogala
se
je
začulo
pokanje
samokresa
.
Vsi
so
pograbili
puške
in
planili
proti
hlevu
,
meneč
,
da
so
se
pojavili
nenadoma
novi
sovražniki
.
Toda
bilo
ni
nič
hudega
:
Pero
je
samo
postrelil
živali
,
ki
jim
je
bil
zvesti
Damjan
porezal
kite
,
da
