deževneklobuke
in
razdrl
oblačne
mostove
.
Naredilo
se
je
krasno
,
skoro
poletno
vreme
.
Šiloma
je
vleklo
inženirja
na
Javorice
...
Ali
vselej
se
je
zopet
udal
ponosu
.
Tem
pridneje
pa
je
nosil
baron
Lahnberg
tja
svoje
kavalirsko
srce
in
živobojne
bukete
.
»
Kako
se
pa
že
vi
kaj
imate
?
«
je
klical
major
Stojan
Vojniku
že
od
daleč
nasproti
in
mahal
z
roko
,
ko
ga
je
srečal
nekega
dne
na
Vranovem
.
»
Zakaj
vas
pa
nič
ni
k
nam
,
gospod
inženir
,
hm
?
«
»
Pred
kratkim
vreme
—
«
»
Vreme
?
—
Vreme
,
kaj
je
vreme
?
«
»
Potem
sem
imel
nujnih
opravkov
...
«
»
Opravki
,
hm
,
kaj
—
Pridite
,
pa
je
!
«
»
Začasno
mi
je
nemogoče
!
«
»
Včeraj
sva
bila
z
Grogo
zopet
na
visokem
.
Pokažem
vam
rastlin
,
he
,
takih
še
niste
videli
.
Pa
tudi
naše
gospodične
vas
že
zelo
pogrešajo
.
—
Kdo
se
vam
je
vender
tako
zameril
?
«
Ko
bi
bil
major
vedel
,
kako
zelo
je
s
tem
vprašanjem
v
zadrego
spravil
inženirja
,
ga
mu
gotovo
bi
ne
bil
stavil
.
»
Tisto
pa
vender
ni
res
,
da
ste
prosili
premeščenja
?
«
»
Še
ne
,
gospod
major
.
«
»
Se
ne
,
hm
,
kaj
je
to
?
—
Ali
resno
mislite
?
«
»
Resno
.
«
»
Resno
,
hml
—
Kaj
vam
pa
prihaja
na
um
?
«
»
Gospod
major
,
že
pomladi
—
»
To
je
vaša
stvar
.
Prav
nič
se
ne
bom
vtikal
!
Vaša
glava
,
vaš
svet
.
—
Toda
v
nedeljo
pridite
gotovo
!
God
mojega
brata
,
velika
reč
na
Javoricah
!
To
ni
kar
tako
!
—
In
ono
si
morebiti
še
—
premislite
?
—
Hm
!
«
—
Minilo
je
zopet
nekaj
dnij
.
V
tem
je
prišel
god
majorjevega
brata
,
odvetnika
Stojana
.
Doktorju
je
bilo
sicer
ime
Ivan
.
Ali
on
ni
obhajal
svojega
godu
nikdar
takrat
,
kakor
drugi
Ivani
,
ampak
vselej
na
dan
svetega
Matevža
,
kakor
je
bilo
ime
njegovemu
rajnemu
očetu
.
Tej
čudni
želji
so
morali
ustrezati
vsi
;
celo
gospa
Ana
ni
bila
nikdar
ničesar
opravila
proti
tej
kaprici
svojega
moža
,
ki
je
bil
sicer
cel
vitez
iz
reda
,
označenega
s
tistim
nepopolnim
obuvalom
,
za
katero
slovenski
jezik
nima
poleg
prisiljenih
nobenega
pristnega
imena
.
Ta
imenitni
dan
je
bilo
mnogo
gostov
na
javoricah
.
Godovnik
,
suh
,
majhen
možiček
z
dolgo
,
že
osivelo
brado
se
je
bil
z
jutranjim
vlakom
pripeljal
in
se
je
vsem
gratulantom
prijazno
nasmihaval
.
Med
najprvimi
sta
prihiteli
,
oblečeni
,
kakor
bi
bili
ravno
kar
obe
ušli
iz
kabineta
za
»
raritete
«
,
Grizajka
in
Zobelja
s
svojima
nadobudnima
sinčkoma
.
»
Pohlevni
Mirko
«
se
je
javil
že
od
daleč
z
zategnjenimi
glasovi
in
burno
prijokal
in
pritulil
po
stopnicah
gori
v
salon
s
svojo
gospo
mamico
.
»
I
kaj
ti
pa
vender
je
,
fantek
?
«
ga
je
vprašal
doktor
Stojan
sočutno
.
»
Čestitat
je
prišel
!
Deklamiral
bo
!
«
je
razjasnjevala
gospa
Grizajka
,
dočim
je
Mirko
bridko
gledal
naokolo
.
»
No
,
Mirko
!
«
Čestitaj
lepo
v
verzih
,
kakor
si
se
doma
naučil
!
«
Sinko
pa
se
je
začel
na
ves
glas
dreti
v
nevezani
besedi
;
pri
tem
mu
je
priskočil
kolegijalno
v
pomoč
še
»
mirni
«
Rudek
,
boječ
se
,
da
bi
radi
imeli
verze
tudi
od
njega
,
in
vzpričo
tega
hudo
užaljen
.
Težko
so
oba
pomirili
.
Ko
je
bila
vsa
gospoda
skupaj
,
so
sedli
k
obedu
.
Na
najprvem
mestu
,
zgoraj
,
je
stolovala
gospa
pl.
Jeličeva
v
vsej
obširnosti
svoje
suhe
postave
.
Resno
,
dostojanstveno
,
trdoelegantno
je
sedela
,
vsa
v
najnovejših
čipkah
,
v
praznični
,
črnosvileni
,
zdaj
in
zdaj
rahlo
šumeči
obleki
lahna
prikazen
,
kakor
»
Esmeralda
,
kraljica
zrakov
«
.
Vender
so
se
ji
javljale
na
velem
,
strogem
,
oholem
obrazu
danes
nekoliko
živahnejše
barve
.
Mirno
bivanje
v
krepkem
planinskem
zraku
in
pogoste
vožnje
po
okolici
ji
očividno
nikakor
niso
bile
škodovale
.
Poleg
tega
pa
ji
je
bilo
prijetno
,
zabavno
občevanje
z
vzornim
kavalirjem
bržkone
na
veliko
korist
.
Gospod
Gundakar
Bruno
Frodobert
baron
Lahnberg
tik
nje
se
je
svetil
v
nekaljeni
samozavesti
rafinirane
dražesti
,
katera
je
prevevala
vso
njegovo
nepremagljivo
osebo
.
Vstal
je
bil
to
jutro
že
ob
devetih
in
si
po
dolgem
in
mučnem
razmotrovanju
nazadnje
izvolil
izmed
svojih
raznih
»
savons
dulcifies
«
duhteč
komad
»
au
lait
de
lys
«
in
je
bil
skrajno
zadovoljen
,
ko
ni
zapazil
,
oplaknivši
se
,
na
koži
nikakeršne
napetosti
več
,
nobene
sklizkosti
in
atlasno
svetlikajoče
se
polzkosti
,
nikar
pa
pergamenaste
hrapavosti
in
rode
ostrosti
,
temveč
na
vseh
krajih
le
mehko
,
porozno
,
brezsvitno
kožico
.
Na
lep
način
obeljen
,
ovonjan
in
omaziljen
,
si
je
obdelal
s
»
poussechairjem
«
nežno
rožaste
nohtove
,
jih
ogladil
s
posebnim
praškom
»
brillant
rubis
«
in
jih
namazal
s
»
huile
rosat
«
.
Dve
debeli
uri
mu
je
bilo
napornega
opravka
s
svojo
prijetno
zunanjostjo
;
s
pomočjo
moderne
praktične
kemije
je
presegel
naposled
samega
sebe
.
Teti
Emiliji
so
se
ob
takem
pogledu
svetile
oči
,
okolo
strogo
risanih
ustnic
ji
je
vztrepetavalo
nekaj
kakor
tiha
radost
,
in
prosojni
dolgi
nos
ji
je
fino
vibriral
.
Baron
je
bil
resnično
idejalen
mlad
mož
!
Niti
pisana
guvernanta
Netty
se
ni
mogla
meriti
z
njim
,
dasi
je
bila
porabila
tudi
ona
vsa
sredstva
v
povzdigo
svoje
osebnosti
in
se
po
svojih
močeh
vedno
ravnala
po
odličnem
vzgledu
znane
nesmrtne
lepote
gospe
Ninon
de
l
’
Enclos
,
ki
je
osemdeset
let
stara
še
vedno
očarjala
moška
srca
,
in
pa
lascivne
madame
de
Pompadour
,
ki
je
rada
plačevala
po
24.000
frankov
na
leto
samo
za
nove
frizure
.
Tako
komplicirano
lep
in
velesijajen
je
bil
torej
baron
Lahnberg
.
Major
ga
je
kar
gledal
;
doktor
Stojan
ga
je
pa
potipal
,
če
je
res
živ
.
Charmant
,
delicieux
,
penetrant
!
Mileni
se
je
bil
približal
s
poklonom
,
katerega
je
pregrešil
baje
že
prijazni
Eliezer
,
Abrahamov
faktotum
,
poslan
,
naj
gre
izbirat
Izaku
nevesto
,
in
dvoranil
ob
tej
kupčiji
Rebeki
,
ker
neki
ni
bila
grda
in
tudi
ne
izmed
koketnih
gospodičen
kananejskih
.
Potem
je
imenoval
baron
Milenine
ustnice
»
eene
jesprungene
Granatblute
«
in
dodal
duhovito
vprašanje
,
namreč
,
»
ali
zna
gospodična
tudi
v
temi
zardeti
«
?
Takih
in
jednakih
salonskih
sladic
,
izposojenih
iz
knjig
ali
od
znancev
,
je
dal
Lahnberg
polagoma
še
več
na
svetlo
.
Teti
in
gospej
doktorici
se
s
tem
ni
zameril
.
Zobelja
in
Grizajka
sta
bili
početkoma
nekoliko
slabe
volje
.
Zakaj
ko
je
bil
Groga
ob
vratih
salona
naznanil
gospodi
s
slovesnim
glasom
,
da
je
»
servirano
«
,
takrat
je
dobila
vsaka
dama
svojega
kavalirja
,
ki
naj
bi
jo
spremljal
skozi
vse
nevarnosti
v
obedno
sobo
.
Tačas
torej
je
pogledala
Grizajka
z
milostivim
očesom
svojega
soseda
,
gospoda
Mastna
;
toda
on
se
je
je
ustrašil
,
kakor
mladi
Tobija
,
slišavši
,
da
mu
Rafael
ponuja
za
ženo
Saro
,
kateri
je
bil
pomoril
hudi
duh
že
sedem
mož
.
Sam
je
stopal
Masten
k
obedu
,
in
dobro
se
mu
je
zdelo
,
ko
je
kričal
major
s
svojim
grmečim
glasom
:
»
Kar
naprej
!
—
Le
po
domače
!
—
Kaj
bi
komedije
uganjali
!
«
—
—
Polkovnik
Greben
je
takoj
začel
in
zabaval
flegmatično
doktorico
na
ves
glas
.
Vmes
se
je
obračal
tudi
do
drugih
sosedov
,
zlasti
proti
gospej
pl.
Jeličevi
,
kateri
je
burno
govorjenje
vidno
presedalo
—
na
veliko
veselje
majorja
Stojana
;
on
mu
je
odobraval
vse
s
svojim
donečim
basom
navlasč
mnogo
glasneje
,
kakor
je
bilo
treba
,
tako
da
je
navdušeni
»
pardon
«
gospoda
adjunkta
Božidara
Govedka
vselej
žalostno
zamrl
na
južnem
koncu
omizja
.
»
Ljubosumnost
,
milostiva
,
«
je
citiral
Greben
—
Bog
ve
,
od
kod
—
»
ljubosumnost
je
kakor
krokodil
!
—
Čim
starejši
,
tem
močnejši
!
«
Polkovnik
se
je
pred
vsakim
svojih
izrekov
že
naprej
smejal
,
tako
dovtipni
so
se
mu
zdeli
.
Potem
je
srepo
pogledal
naokolo
,
kakšen
vtisk
je
napravil
.
Ako
so
se
mu
drugi
smejali
,
je
začel
tudi
on
znova
s
hrupnim
krohotom
.
Stari
vojak
je
bil
zdravih
pljuč
.
Gospod
Masten
se
je
ozrl
šele
po
juhi
okolo
sebe
in
takoj
videl
,
da
sedi
med
suho
Grizajko
in
debelo
Zobeljo
.
Prijetna
nada
,
da
bo
danes
izvrstnih
jedij
in
imenitnih
vin
na
izbero
,
in
krepka
zavest
,
da
mu
bo
mogoče
pokazati
kmalu
tek
afrikanskih
kobilic
,
sta
ga
navdihnili
s
prijaznostjo
do
svojih
bližnjih
.
»
Na
Švedskem
in
...
Španjskem
prinašajo
juho
...
najnazadnje
na
mizo
,
«
je
začel
,
kratko
puhajoč
.
»
Torej
ravno
narobe
,
kakor
pri
nas
,
«
je
uvidela
ostroumna
Grizajka
.
Tačas
je
ravno
dovršila
natančno
oceno
toalet
navzočnih
dam
in
si
pomembno
namigovala
z
Zobeljo
.
»
Mghm
...
V
čem
se
razlikuje
človek
...
od
živali
,
milostiva
?
«
je
nadaljeval
zabavo
in
planil
na
največjo
postrv
,
urno
kakor
babilonski
kralj
Nabuhodonozor
nad
Jeruzalem
.
»
Saj
tega
...
tako
ne
uganete
!
Postrv
...
je
izvrstna
!
«
In
,
iztiskajoč
citrono
,
je
razlagal
:
»
Torej
razlika
je
...
v
tem
,
da
si
človek
...
hrano
kuha
!
—
Kuha
,
kuha
,
milostiva
!
Radi
...
tega
cenim
žensko
...
kot
neko
višje
bitje
.
«
Grizajka
in
Zobelja
sta
ga
hvaležno
pogledali
.
»
Aspazija
,
najlepša
grška
gospa
...
je
izvrstno
umela
kuhati
...
krasen
golaž
od
mesa
piščancev
in
...
koštrunov
.
In
zato
...
sta
jo
...
Periklej
in
Praksitel
oba
—
«
»
O
,
kje
si
pa
ti
to
pobral
?
«
ga
je
vprašal
vranovski
sodnik
Navič
,
čudeč
se
,
da
sliši
klasična
imena
iz
Mastnovih
ust
.
»
Nič
pobral
,
prosim
!
...
Kar
se
tiče
kuhinje
...
in
kuhe
,
sem
tako
rekoč
...
izobražen
strokovnjak
...
«
»
To
se
pravi
,
tudi
teoretično
?
«
»
Tudi
teoretično
...
Če
hočeš
,
ti
še
marsikaj
...
lepega
povem
.
«
»
Le
začni
!
«
»
Po
pečenki
,
mghm
!
«
je
obljubil
čelati
gospod
in
zaigral
z
močno
razvitimi
čeljustnimi
mišicami
.
In
Masten
je
užival
,
kakor
da
je
bil
postni
mesec
Ramadan
šele
včeraj
pri
kraju
.
Jedel
je
himne
,
rapsodije
,
simfonije
,
slišal
peti
vse
serafim
in
kerubim
.
Ves
njegov
obraz
je
oznanjal
na
glas
:
»
No
,
kaj
se
mi
ne
godi
izvrstno
?
—
Ali
ste
že
videli
srečnega
moža
?
Z
njim
bi
se
jaz
primerjali
«
Vsako
novo
skledo
je
že
od
daleč
spoštljivo
pozdravil
in
jo
odločno
razbremenil
največjih
kosov
,
kakor
hitro
je
prišla
vrsta
nanj
.
V
odmorih
je
nadaljeval
svoje
predavanje
.
»
Mghm
...
Jaz
delim
človeštvo
...
v
dva
velika
oddelka
...
v
site
in
v
lačne
...
Samega
sebe
prištevam
...
večinoma
...
prvi
skupini
.
«
»
To
si
pa
dobro
zadel
,
«
se
mu
je
smejal
sodnik
.
»
Lepa
modrost
!
«
»
Meni
se
zde
...
ljudje
,
kakor
tisti
...
veste
,
tisti
Succi
...
monstra
!
Le
pomislite
...
koliko
je
že
ta
človek
zamudil
!
«
»
To
je
pa
stari
Apicij
...
že
ves
drug
ptiček
...
On
je
dal
...
za
sestavo
nove
omake
...
poldrugi
milijon
!
—
Vidite
?
In
ko
je
...
nekoč
pogledal
svojo
denarnico
...
mghm
...
in
našel
,
da
ima
...
le
še
60.000
tolarjev
...
se
je
zastrupil
...
ker
se
je
bal
...
da
ne
bi
lakote
umrl
...
«
»
To
je
bil
pravi
norec
!
«
se
je
oglasil
izza
spodnjega
konca
gospod
,
sin
nekega
vranovskega
veleposestnika
.
Imel
je
podolgast
,
vedno
poten
,
konjski
obraz
,
nizko
čelo
,
goste
,
trde
lase
,
monumentalne
roke
z
zateklimi
členki
in
blodne
,
poželjivo
pričakujoče
oči
.
Prstan
z
nevkusno
velikim
rdečim
kamenom
je
vsaki
čas
razpostavljal
na
ogled
.
Trudil
se
je
,
da
bi
posnemal
v
vsem
tisto
blaziranost
,
katera
diči
nekatere
prenežne
mladeniče
v
večjih
mestih
.
Trpel
je
ob
rajnih
dovtipih
in
ob
nesrečni
misli
,
da
je
popoln
»
salonski
lev
«
.
Nasmihaval
se
je
neprestano
.
Talmud
sicer
pravi
,
da
je
smeh
dobro
znamenje
na
človeku
;
ali
očividno
se
je
kavalir
z
dežele
preveč
pačil
.
Gospod
Masten
se
za
njegov
vzklik
ni
prav
nič
zmenil
in
zapihal
mirno-dostojno
:
»
Tudi
maršal
Soubise
...
je
plemenit
značaj
.
K
njemu
...
je
zahajal
sam
kralj
...
ime
sem
mu
pozabil
...
toda
glavna
stvar
je
ta
...
da
sta
jedla
štruklje
in
cvrtje
...
iz
samih
fazanovih
jajec
!
—
Krasno
,
vidite
!
—
Vsaka
taka
...
recimo
taka
omeleta
...
mghm
...
je
veljala
157
livres
in
pol
!
Kaj
...
takega
človek
nikdar
...
ne
more
pozabiti
.
«
»
Pereat
!
«
je
planil
vmes
blaziranec
,
ki
je
vsled
preobilo
zaužitega
vina
popolnoma
pozabil
pravilno
posnemati
velikomestne
vzorce
.
Masten
se
mu
je
usmiljeno
nasmehnil
in
ga
poučil
:
»
Mladi
mož
!
...
Značaj
človeka
se
najbolj
...
po
tem
spozna
...
kar
najrajši
je
...
Hanibal
—
«
»
O
—
pozor
,
gospoda
!
«
je
vzdihnil
sodnik
.
»
Gospod
Masten
predava
!
Torej
:
Hanibal
—
?
«
»
Hanibal
je
ljubil
olive
...
Sula
polže
...
Mohamed
mleko
...
Friderik
Veliki
polento
...
Josip
II.
ocvrte
piščance
...
Goethe
kračo
in
šampanjec
—
«
»
O
,
izborno
!
Šampanjec
!
—
Pardon
!
«
je
zajokal
sramežljivo
navdušeni
gospod
Govedek
.
»
Lord
Byron
čaj
...
Tasso
sladice
...
Klopstock
grah
...
Lessing
lečo
...
«
»
Mladeniči
v
ognjeni
peči
pa
fižol
!
«
je
kričal
»
salonski
lev
«
z
Vranovega
in
se
široko
zarežal
sam
sebi
.
»
No
...
in
tako
dalje
...
Toda
o
Napoleonu
še
...
največ
vem
...
Navadno
je
imel
za
obed
...
juho
,
potem
...
mghm
...
pet
jedij
...
dvojen
desert
,
čašo
kave
...
pol
steklenice
burgundca
.
Najrajši
...
je
jedel
piščance
...
pečene
,
ocvrte
ali
kot
frikase
...
a
la
italienne
...
a
la
tartare
...
a
la
Marengo
...
izmed
rib
pa
...
morske
mrene
...
Poleg
tega
še
...
makarone
s
parmezancem
...
tudi
datlje
...
zelenega
fižola
pa
kar
...
videti
ni
mogel
...
ker
ima
nitke
.
«
»
Prav
je
imel
!
«
je
viknil
nemirni
blaziranec
.
»
Jaz
ga
tudi
ne
maram
!
Pereat
!
«
»
Kdo
bi
si
vender
mislil
,
ljubi
Masten
,
da
tiči
v
tebi
tak
zaklad
vednosti
!
Moje
spoštovanje
do
tebe
raste
in
raste
!
—
Ali
še
kaj
veš
o
Napoleonu
?
«
»
Kako
je
jedel
?
...
Seveda
še
vem
...
Humghm
...
Rezal
si
je
velike
kose
...
žvečil
hitro
in
slabo
...
segel
včasih
kar
...
s
prsti
v
sklede
in
se
...
večkrat
polil
po
-
..
svoji
uniformi
...
Sploh
je
jedel
...
jako
genijalno
!
...
Brez
nobenega
reda
...
Začel
je
,
če
se
mu
...
je
zdelo
...
kar
z
desertom
.
«
»
Morebiti
nam
poveste
še
kaj
zanimivega
o
njem
?
«
je
dejal
pol
kovnik
Greben
.
»
Kar
se
mene
tiče
,
mi
je
Bonaparte
prvi
vojskovodja
,
prvi
ustrojitelj
—
«
»
To
ni
moja
...
moja
stroka
!
—
Kar
je
najvažnejše
,
sem
...
že
povedal
.
«
Gospod
Masten
je
umolknil
.
Novo
življenje
ga
je
navdihnilo
zopet
,
ko
so
jeli
pokati
zamaški
šampanjskih
steklenic
.
Običajne
govore
in
neizogibne
napitnice
je
v
miru
preživel
.
Stanka
je
sedela
med
inženirjem
in
nekim
mladim
častnikom
,
ki
se
je
na
tihem
vsako
jutro
znova
razveselil
,
da
je
tudi
on
lajtenant
.
Ob
državnih
stroških
neprestano
zaljubljen
,
je
bil
vsaki
čas
pripravljen
,
izgubiti
majhno
pamet
za
veliko
kavcijo
.
Stanki
je
mnogo
govoril
in
dvoranil
,
pač
po
svoje
;
v
presledkih
pa
si
je
vihal
revno
število
brčic
in
pel
,
napol
mižeč
,
natihoma
vedno
jedno
:
»
Domia
Dora
di
Zamora
War
im
Kloster
eingeschlossen
,
Denn
sie
hatte
statt
Vermögen
Rothes
Haar
und
Sommersprossen
.
«
Pristav
Govedek
,
sedeč
kraj
odgojiteljice
,
je
postajal
čim
dalje
bolj
navdušen
.
Vrhunec
blažene
razigranosti
pa
je
dosegla
njegova
duša
,
ko
so
ga
zaprosili
,
naj
kaj
zasvira
in
zapoje
.
Seveda
se
je
branil
na
vse
kriplje
;
saj
na
tem
se
»
pravi
«
glasbeni
umetnik
najlože
spozna
,
da
je
početkoma
ves
hripav
,
in
da
noče
začeti
,
pozneje
pa
zlepa
ne
odjenja
.
Šele
potem
,
ko
sta
nastopili
Stojanovi
hčerki
in
izvedli
zahtevane
točke
na
klavirju
,
se
je
udal
zanimivi
adjunkt
prošnjam
,
ko
so
se
mu
zazdele
zadosti
burne
...
Sedel
je
torej
za
instrument
,
si
popravljal
stol
,
se
grozničavo
odkašljal
,
si
uredil
manšete
in
dal
svoji
neizrečeno
dolgi
postavi
potrebno
eleganco
!
Kadar
se
je
približal
klavirju
,
je
postal
kaj
nevaren
mož
...
Tačas
mu
je
zablisnila
v
glavi
vselej
črna
nakana
proti
skladbi
,
katero
je
proizvajal
s
priznano
strašnim
uspehom
že
leta
in
leta
!
Ljudje
,
ki
se
pečajo
z
domačo
glasbo
marljiveje
,
so
trdili
,
da
utegne
biti
to
bržkone
znani
»
Mornar
«
.
—
Božidar
Govedek
je
torej
krvoločno
pogledal
tipki
c
na
levi
in
udaril
oktave
!
Z
desno
si
je
ob
tem
opravilu
zadnjikrat
uravnal
ovratnik
,
takoj
zopet
pa
je
izpustil
vseh
pet
prstov
v
akord
,
pogledal
na
levo
proti
stropu
,
stresel
z
glavo
in
se
razburjeno
oglasil
:
»
Nezve-he-zdo
!
Bodi
zdro-ho-vo-ho
.
«
—
Počasi
mu
je
šel
»
op
«
po
vodi
,
ker
mu
je
nezvesto
nekdo
»
bre-he-vzel
!
«
V
potu
svojega
obraza
je
igralec
izgubil
»
ščipalnik
«
in
je
potem
kar
brez
njega
»
allegro
«
zopet
jadra
napel
.
Govedek
je
pel
in
igral
tako
originalno
,
da
ne
bi
bila
niti
Prešeren
,
niti
skladatelj
pripoznala
svojega
dela
.
Občinstvo
je
seveda
»
kar
očaral
«
;
saj
naši
diletantje
imajo
vsi
to
dražestno
ljubeznivost
.
Kakor
pa
ris
,
okusivši
jedenkrat
gorko
kri
,
ne
odneha
od
žrtve
,
tako
je
čutil
tudi
»
domači
umetnik
«
neukrotni
nagon
,
da
bi
znova
vsaj
še
nekoliko
»
očaral
«
svoje
poslušalce
.
V
ta
svojeglavni
namen
si
je
izbral
Schubertov
komad
»
Erlkonig
«
in
zajahal
tako
hitro
,
kakor
da
bi
hotel
ustvariti
na
vsaki
način
nov
svetovni
rekord
.
Pokazal
se
je
pristaša
zlogu
Spontinija
,
ki
je
rabil
v
jedni
svojih
oper
trideset
kovaških
nakoval
in
nakel
.
»
Deloval
«
je
silno
,
zvest
nazoru
:
»
Čim
več
škandala
,
tem
slajša
godba
!
«
Naposled
ni
umrl
samo
Goethejev
»
otrok
«
,
ampak
tudi
pedal
in
spodnji
g
sta
izpustila
dušico
,
in
gospod
Masten
,
tiho
prebavljajoč
v
nekem
kotu
,
se
je
prestrašen
vzbudil
iz
trdnega
sna
,
dočim
so
drugi
»
vsi
presenečeni
«
ploskali
.
Rejeni
mož
pa
si
je
pomencal
zaspane
oči
in
dejal
skromno
:
»
Saperment
hinein
!
Črne
kave
...
sem
pa
popolnoma
...
pozabil
!
«
Medtem
sta
tudi
»
mirni
Rudek
«
in
»
pohlevni
Mirko
«
gojila
lepe
umetnosti
.
Poiskala
sta
si
varno
zavetje
;
na
stopnicah
v
klet
sta
našla
kupček
črnega
oglja
.
—
Pred
nekaterimi
dnevi
se
jima
je
bil
vranovski
učitelj
bridko
zameril
,
ker
ju
je
bil
radi
neke
»
malenkosti
«
obsodil
na
celo
uro
zapora
v
šolski
sobi
.
Zaljubljeni
mamici
sta
takoj
uganili
,
da
je
dotični
gospod
brutalen
mož
,
ki
ne
zna
občevati
z
nežno
mladino
,
se
šli
prepirat
k
njemu
na
dom
in
obrekovali
kjer
si
bodi
njega
,
njegovo
ženo
,
njeno
gospodinjstvo
,
hišno
opravo
,
»
samo
beraštvoc
«
,
in
druge
važnosti
.
Toda
tudi
kaznovana
mučenika
sta
se
hotela
dostojno
maščevati
nad
njim
,
ki
ima
tako
»
piko
«
na
njiju
.
In
združili
sta
se
dve
jednaki
,
umetniško
čuteči
duši
za
zidom
.
Najprvi
je
vzel
»
pohlevni
«
Mirko
kos
oglja
in
vlekel
z
njim
po
beli
steni
črte
in
lise
.
Njegova
tehnika
ni
imela
nobenih
strogih
pravil
,
nobenih
mej
;
in
to
je
povzdigalo
šele
pravzaprav
izvirnostni
slikarski
čar
njegove
labirintske
domišljivosti
.
Nekaj
nervoznega
se
je
kazalo
v
njegovem
umotvoru
,
v
teh
čudnih
,
dramatično
živih
arabeskah
in
ornamentalnih
pikah
...
Te
podobe
,
dejal
bi
moderni
ocenjevatelj
,
se
ne
moreš
zlepa
nagledati
,
ker
iz
zajetih
pojmov
raste
vedno
nov
zmisel
,
vedno
nova
oblika
;
in
vse
to
govori
s
skrajnjo
dovršenostjo
in
spretnostjo
v
celem
orhestru
izraževalnih
sredstev
.
Da
bi
pa
vsakdor
lahko
precej
vedel
,
kaj
predstavlja
izgotovljena
podoba
,
je
zapisal
mladi
umetnik
spodaj
z
velikimi
,
že
od
daleč
vidnimi
znamenji
:
»
To
je
naš
učitelj
.
«
»
Mirni
«
Rudek
,
samostalen
in
nikakor
ne
posnemovalen
,
skozi
in
skozi
novodoben
duh
,
poln
narave
in
prosvete
,
je
dodal
možu
cilinder
in
kadečo
se
smodko
in
obesil
vse
skupaj
na
vislice
.
Posiljenega
in
prisiljenega
tu
ni
bilo
nič
;
zadostovale
so
polovične
besede
,
migljaji
;
vse
,
kar
v
zraku
ujeto
,
hoče
tako
rekoč
zopet
odpluti
v
zrak
nazaj
...
Lahen
pritisk
na
pravem
mestu
,
nežna
poteza
,
vrsta
kratkih
,
gostih
črtic
,
rahlo
zabrisan
ton
...
to
je
vse
!
Vsa
stvar
je
presenetilno
preprosta
!
In
vender
,
kako
fine
nijanse
,
kakšen
,
skoro
Rembrandtov
čar
sence
v
najrahlejših
zasledkih
!
Vzpričo
vseh
teh
in
in
drugih
vrlin
bi
primerjal
mojstra
najlože
z
umetnikom
po
imenu
Burne
Jones
ali
z
drugim
,
ki
se
piše
Dante
Gabriel
Rossetti
.
Nekaj
tragično-mističnega
preveva
vse
delo
in
daje
neizrečenim
in
neizrečnim
čustvom
,
mogočni
sili
temnih
slutenj
brez
imena
alegoričen
,
pomemben
izraz
.
To
je
dokaz
,
da
je
Rudek
kot
modern
rejalist
poln
preproste
odkritosrčnosti
,
brez
nobene
pikantnosti
in
ob
vsem
tem
neki
»
jaz
«
,
ki
se
je
že
našel
,
neki
»
jaz
«
,
ki
bo
pa
navzlic
temu
iskal
—
večno
samega
sebe
!
—
Zgoraj
so
se
gospoda
živahno
razgovarjali
in
smejali
.
Grizajka
in
Zobelja
sta
srečno
našli
neko
somišljenico
iz
Ljubljane
.
Vse
tri
so
se
zasidrale
v
zavetnem
kraju
;
in
tu
sta
slišali
vranovski
dami
na
svojo
veliko
zabavo
razna
podrobna
izvestja
,
oziroma
stavke
,
kakor
:
»
Ona
ima
tri
hčere
,
Bog
se
usmili
!
Vlači
jih
na
vse
zabave
,
na
vse
plese
,
na
vse
koncerte
,
jih
kaže
moškim
po
vseh
gledaliških
predstavah
,
pa
nikogar
ne
ujamejo
.
Najmlajša
ima
17
let
in
že
nosi
vstavljene
zobe
.
—
Sploh
ne
vem
,
od
kod
jemljo
ti
ljudje
denar
.
«
—
»
Lepo
vas
prosim
,
on
hodi
po
Zvezdi
in
Lattermannovem
drevoredu
,
kakor
...
kakor
—
no
v
občinskem
svetu
je
,
ven
in
ven
domišljav
človek
;
misli
,
da
je
Ljubljana
brez
njega
izgubljena
.
Pa
kaj
,
on
je
že
še
,
ali
njegova
žena
,
ta
!
Z
njo
ne
moreš
izhajati
!
Pa
,
veste
,
doma
pri
njej
je
vedno
vse
narobe
.
Še
ob
jednajstih
je
vse
razvlečeno
po
sobah
.
«
—
»
Ti
ljudje
?
Vi
jih
poznate
?
Kava
pri
njih
je
voda
,
zgolj
voda
!
Prav
nobenega
povoda
nima
,
daje
tako
prevzetna
.
Revišče
suho
.
Vsaki
klobuk
si
trikrat
prenovi
,
predno
ji
mož
kupi
drugega
.
«
—
»
On
je
uradnik
,
rad
igra
in
pije
...
ne
vem
,
kaj
bo
.
Toda
lahko
je
vesela
,
da
je
še
takega
dobila
!
Njeni
otroci
...
a
....
kaj
bi
govorila
!
To
so
pa
moji
vse
kaj
drugega
.
«
—
»
Tudi
te
poznate
?
Pred
jednim
letom
je
bila
poroka
.
Kaj
sem
jima
vse
govorila
...
njemu
odgovarjala
,
njo
svarila
...
ali
mislite
,
da
je
kaj
izdalo
?
Nič
...
Vzela
sta
se
!
«
»
In
zdaj
sta
nesrečna
,
kaj
pa
;
«
je
sklepala
Grizajka
.
»
Ne
,
še
ne
...
Ampak
—
vsaki
čas
,
—
bodete
videli
!
«
»
In
vi
ste
ju
brezuspešno
pregovarjali
?
«
je
vprašala
Zobelja
.
»
Nobena
beseda
ni
nič
pomagala
.
Kar
poročila
sta
se
,
pa
je
bilo
!
«
»
Impertinentno
!
«
se
je
ujezila
Zobelja
in
pogledala
drugarico
.
»
Res
,
kaj
takega
!
Nesramno
!
«
je
vzkliknila
Grizajka
.
»
To
sva
pa
medve
v
jednakem
slučaju
,
ne
zamerite
,
bolje
izvedli
.
Ali
poznate
doktorja
Padiča
?
Saj
je
služboval
dalj
časa
v
Ljubljani
«
»
Seveda
ga
poznam
.
«
»
Ta
nesrečni
človek
se
je
zaljubil
blizu
tukaj
,
v
Žerovju
,
v
mlado
guvernanto
.
Pri
sodnikovih
so
jo
imeli
,
in
Flora
ji
je
ime
.
«
»
Flora
,
Flora
!
Kakšno
ošabno
ime
!
«
»
To
sem
precej
rekla
—
«
»
Jaz
tudi
!
«
je
hitela
Zobelja
kimajoč
.
»
No
,
in
vidite
...
Navidezno
sta
bila
oba
nebeško
srečna
...
Saj
veste
,
he
,
he
.
—
Toda
medve
z
gospo
Zobeljo
tukaj
—
«
»
Da
,
da
,
medve
!
Res
je
—
«
»
Medve
sva
takoj
videli
,
da
je
ta
sreča
prazna
in
da
...
da
...
kratko
malo
,
da
morata
ta
dva
narazen
!
—
Pa
,
saj
to
ostane
med
nami
.
«
»
In
ste
ju
res
spravili
na
dvoje
?
«
»
Le
čakajte
.
Ko
sva
torej
spoznali
,
da
nista
nikakor
drug
za
drugega
...
da
bi
bila
le
nesrečna
v
zakonu
...
veste
,
sva
storili
svojo
dolžnost
.
«
.
—
»
Svojo
dolžnost
!
«
je
priznala
Zobelja
.
»
Poučila
sem
na
tihem
Florico
,
da
se
on
samo
igra
z
njo
,
da
je
imel
že
druge
,
da
je
,
da
je
—
ptiček
,
veste
,
tak
ptiček
,
no
—
že
veste
.
«
»
Ali
je
bil
res
tak
ptiček
?
«
»
Kaj
še
!
—
Vender
to
sem
pač
tako
morala
reči
,
ne
?
«
»
Jaz
pa
nadenj
!
«
se
je
pohvalila
Grizajkina
zaveznica
.
»
Ne
vem
več
,
kaj
sem
mu
že
vse
pravila
o
njej
...
Saj
mu
je
bilo
kmalu
dosti
...
Početkoma
ni
nič
verjel
in
ji
je
seveda
hotel
takoj
pisati
.
Toda
to
mi
poznamo
—
«
»
Namreč
«
,
je
razlagala
Zobeljina
prijateljica
,
»
Flora
mi
je
morala
obljubiti
,
da
mu
vrne
vsaki
list
neodprt
,
predno
ne
prosi
ustno
odpuščanja
.
Drugič
,
da
je
njegova
ljubezen
kaj
hladna
,
in
tako
dalje
—
«
»
Razumem
,
razumem
.
In
tako
—
«
»
Tako
,
tako
!
—
Vse
se
je
zopet
lepo
razdrlo
.
Ubožica
,
kako
se
mi
je
smilila
!
Obiskala
me
je
in
me
vprašala
,
ali
naj
bi
mu
morebiti
ona
zopet
pisala
,
ker
—
povem
vam
,
dekle
je
bilo
brezumno
zaljubljeno
vanj
!
Kar
ni
se
dala
potolažiti
,
in
mnogo
sem
ji
morala
govoriti
,
da
se
je
vsaj
nekoliko
zopet
izpametovala
...
Zdaj
ne
pogledata
več
drug
drugega
.
In
prej
sta
bila
tako
zaverovana
!
Vsa
stvar
pa
tudi
ni
bila
lahka
!
«
»
A
...
bravo
!
To
ste
pa
res
dobro
naredili
!
Prihodnjič
bom
tudi
jaz
bolje
pazila
.
Človek
je
vender
za
to
na
svetu
,
da
stori
vsaj
včasih
kaj
dobrega
.
«
—
Ostali
gostje
,
od
Govedkovih
čarobnih
glasov
še
vedno
omamljeni
,
so
se
medtem
ločili
v
dve
skupini
.
Nekateri
gospodje
so
odšli
kadit
in
tarokirat
,
drugi
pa
so
hiteli
na
izprehod
skozi
gozd
proti
mlinu
.
Baron
je
vodil
Mileno
,
Stanko
je
spremljeval
Vojnik
.
Drugi
so
sledili
.
»
Pri
obedu
morda
ni
bilo
veselejšega
gosta
,
kakor
je
bil
inženir
.
Ves
čas
se
je
živahno
razgovarjal
s
svojo
sosedinjo
,
neko
lepoto
tretjega
razreda
,
preobračajočo
oči
z
velikim
pridom
,
kakor
se
je
priučila
doma
pred
zrcalom
.
Namenil
se
je
bil
,
da
bo
zatiral
vse
kakeršnekoli
spomine
z
Javoric
in
obvaroval
v
vsakem
slučaju
hladno
ravnodušnost
.
Toda
vselej
,
kadar
so
se
mu
ozrle
oči
—
»
nehote
«
,
se
je
opravičeval
sam
pri
sebi
—
tja
,
kjer
je
sedela
Milena
,
ga
je
prevzela
nepremagljiva
razburjenost
.
Brezuspešno
si
jo
je
trudil
tajiti
.
Videl
je
Mileno
mirno
se
smejočo
.
Zakaj
mu
to
ni
ugajalo
,
temveč
le
vzbujalo
neprijetna
čustva
?
Saj
ni
imel
pravice
,
da
bi
pričakoval
kaj
nasprotnega
!
Čim
dalje
bolj
je
čutil
,
da
se
on
sam
vede
prisiljeno
,
da
tu
ni
nobenega
pravega
mesta
zanj
,
da
je
odveč
,
da
igra
smešno
ulogo
.
Uvidel
je
,
da
mu
bo
daroval
ta
dan
k
drugim
neljubim
nov
neprijeten
spomin
.
Trdil
si
je
sam
sebi
,
da
se
kesa
,
ker
se
tudi
danes
ni
ognil
Javoric
.
In
vender
ga
je
vlekla
neznana
sila
k
lepi
devojki
,
in
kadar
so
se
njiju
pogledi
srečali
,
ga
je
mučilo
sramotilno
priznanje
,
da
vsi
njegovi
trdni
sklepi
in
vsa
krasna
filozofija
ne
opravijo
nič
proti
lepim
očem
.
Ali
ob
vsem
tem
se
je
delal
veselega
in
se
smejal
in
šalil
s
svojo
damo
in
pozneje
,
na
izprehodu
,
tudi
s
Stanko
.
Žive
barve
je
naslikala
jesen
listom
dreves
:
rumeno
,
rjavo
,
rdečo
v
vseh
prehodih
.
S
tiho
jezo
so
zrli
temnozeleni
bori
in
smreke
na
to
razkošno
zapravljivost
pri
svojih
sosedah
.
Tu
in
tam
je
stalo
tudi
drevo
golo
in
je
nevoljno
streslo
z
vejo
,
če
je
sedel
ptič
na
njo
in
povprašal
,
kaj
da
vender
bo
,
ako
bo
gospodinjila
narava
tako
žalostno
dan
za
dnevom
?
Med
onemoglo
praprotjo
,
skromnim
borovničevjem
,
nežnimi
erikami
jo
je
ubrala
črnorjava
veverica
urno
po
mahovitih
tleh
,
nastlanih
s
starimi
smrekovimi
iglami
,
in
šinila
na
drevo
.
Kmalu
so
bili
oni
štirje
drugim
daleč
naprej
.
Na
polu
pota
si
je
Stanka
izmislila
in
zahtevala
—
zameno
spremljevalcev
.
Kaj
je
hotel
baron
?
Dejal
je
samo
»
E-e
?
«
in
se
udal
Stanki
,
kateri
se
je
to
pot
čudno
mudilo
naprej
.
Ivan
in
Milena
sta
bila
sama
.
Tiho
je
bilo
v
gozdu
.
Ugoden
,
bajen
mir
je
vladal
povsodi
naokrog
po
umirajoči
,
snivajoči
prirodi
;
nikjer
se
ni
ganil
list
...
Nepremično
so
stale
rdečerjavkaste
bukve
,
jasnorumene
breze
z
belimi
poluščenimi
debli
,
nepremično
hrasti
in
smreke
.
Od
češminovih
grmov
so
visele
krvave
kaplje
,
rdeči
plodovi
...
Podleski
,
ki
so
genijalno
prespali
najlepše
poletne
dneve
,
so
stali
tako
podjetno
in
predrzno
pokonci
s
svojimi
svežimi
stebli
,
kakor
bi
jim
res
ne
bilo
nič
žal
,
da
so
krivi
pregrešnega
anahronizma
.
Na
tisti
poti
,
katera
je
bila
obema
tako
dobro
v
spominu
,
sta
stopala
nema
in
se
silila
zakrivati
svojo
mučno
zadrego
in
razburjenost
...
Na
zadnjih
cvetkah
so
se
igrali
zadnji
metulji
...
Prišla
sta
mimo
hrasta
na
kraj
,
kjer
sta
se
prvikrat
poljubila
.
Milena
je
sklonila
glavico
;
lesket
solze
ji
je
zablisnil
na
trepalnicah
.
Inženir
jo
je
pogledal
.
Kri
mu
je
zavrela
v
obrazu
;
spomini
tega
kraja
,
vsi
živi
spomini
nekdanje
jasne
sreče
so
se
mu
vzbudili
,
in
videl
je
pred
seboj
Mileno
tako
,
kakeršno
tiste
krasne
čase
.
Pozabil
je
ono
pismo
,
pozabil
žaljive
besede
;
udal
seje
čaru
lepote
in
odslovil
navidezno
mrzlost
in
ponos
.
In
že
je
stopil
bliže
,
da
bi
ji
rekel
...
da
bi
jo
vprašal
,
zakaj
—
»
—
E
—
Natur
macht
sich
!
«
je
zaječal
tačas
baron
v
bližini
zadaj
in
si
nastavljal
monokelj
.
»
Stimmung
janz
quabbelich
!
«
Ugodni
trenotki
se
niso
vrnili
.
Lahnberg
se
ni
več
hotel
makniti
od
Milenine
strani
.
—
Kmalu
po
mraku
so
gostje
odhajali
.
Doktor
Stojan
se
je
želel
vrniti
zvečer
v
Ljubljano
.
»
Pereat
trišticija
!
«
je
kričal
v
vozu
krepki
blaziranec
,
ves
rdeč
v
obrazu
.
»
Tristi
,
tristi
se
reče
,
pardon
!
«
je
jokal
z
visokim
glasom
gospod
Božidar
Govedek
,
ki
se
je
vozil
z
njim
,
z
inženirjem
in
polkovnikom
.
Ta
se
je
obrnil
nazaj
,
kjer
je
v
drugem
vozu
hvalil
gospod
Masten
baronu
»
plemenito
večerjo
«
,
in
zaklical
:
»
Jutri
je
zadnji
čas
,
razumete
?
Plotanova
Anička
vem
da
komaj
že
čaka
!
«
»
Saj
ne
pojde
!
Boji
se
;
fantov
ga
je
strah
,
«
je
dejal
adjunkt
.
Vojnik
jih
ni
slišal
.
Pred
seboj
je
videl
še
vedno
Mileno
,
oblito
od
lestenčevega
svita
,
podajajočo
mu
roko
.
»
Za
slovo
«
,
si
je
dejal
;
»
zadnjikrat
.
«
»
Duša
ljubeznjiva
,
Zdaj-le
se
radujva
,
Zdaj-le
se
ljubiva
!
«
Jenko
.
»
Izborno
—
pardon
!
Torej
,
vi
hočete
res
,
gospod
baron
?
«
»
E
—
res
,
res
,
«
gospod
adjunkt
.
»
Vasovati
,
na
kmetih
vasovati
,
po
vasi
peti
in
na
okno
trkati
.
Izvrstno
!
«
»
Nič
peti
.
Rajši
na
tihem
.
Nimam
posluha
,
—
e
—
!
«
»
O
krasno
!
—
Toda
:
na
vašem
mestu
jaz
ne
bi
šel
.
«
»
Zakaj
ne
?
«
»
Nevarnost
,
nevarnosti
—
Vi
ne
veste
,
kako
previdno
se
ogibljem
jaz
vsake
nevarnosti
!
«
»
Obljuba
—
e
—
obljuba
!
«
»
Kar
se
mene
tiče
,
—
jaz
bi
rajši
doma
ostal
.
«
»
Ali
,
gospod
Govedek
—
moja
kavalirska
častna
beseda
—
«
»
Smešno
!
—
Stoj
,
pardon
!
«
»
Moja
kavalirska
—
e
—
čast
je
v
zadregi
!
—
E
—
v
hudi
zadregi
!
«
»
Fantje
vas
bodo
tepli
,
vas
bodo
s
poleni
in
gorjačami
!
Morebiti
prinese
kdo
tudi
kako
sekiro
!
Le
glejte
me
:
neusmiljeno
bodo
divjali
,
vas
bodo
ubili
,
vas
bodo
na
meh
odrli
,
vas
bodo
—
»
Prosim
vas
,
gospod
adjunkt
!
«
»
Zdaj
mi
pa
recite
,
kaj
naj
vam
koristi
potem
vaša
—
pardon
—
kavalirska
čast
?
«
»
Major
in
polkovnik
—
e
—
me
že
ves
čas
preganjata
.
Moram
—
e
—
moram
!
«
»
Ako
morate
—
pa
izvolite
!
«
»
Še
danes
pojdeva
—
e
—
?
«
»
Pojdeva
,
pojdeva
?
Kdo
pojde
?
Pojdite
sami
,
jaz
kot
adjunkt
,
slišite
,
—
sploh
:
nevarnosti
niso
za-me
!
«
»
Ali
pričo
—
e
—
moram
imeti
!
Vi
ste
mi
obljubili
—
e
—
?
«
Pristav
je
premišljeval
.
»
Dobro
!
«
je
dejal
naposled
.
Ako
pridobite
še
gospoda
Vojnika
,
potem
grem
tudi
jaz
.
Baron
tudi
inženirju
ni
dal
prej
miru
,
da
ga
je
preprosil
.
Napotili
so
se
torej
vsi
trije
proti
javoriški
vasi
.
—
Izza
črnih
oblakov
so
se
razlivali
bledi
mesečni
žarki
in
svetili
gospodu
baronu
Lahnbergu
to
noč
na
čudnem
potu
.
Lezel
je
namreč
po
omahljivi
lestvi
navzgor
proti
oknu
izbe
Plotanove
Aničke
,
vaške
krasotice
.
Tresel
se
je
po
vseh
udih
,
dasi
je
bil
prav
gorko
oblečen
.
»
Gospod
baron
,
le
nobenega
hrupa
nikar
!
«
mu
je
svetoval
Govedek
.
»
Če
ne
moram
takoj
domov
!
Previdnost
ni
nobena
sramota
.
«
Drhtajoč
je
dospel
nočni
gost
do
okna
.
Pogledal
je
v
»
budoar
«
,
toda
videl
ni
nič
.
Pogledal
je
doli
,
če
sta
Govedek
in
Vojnik
še
tu
,
zbral
ves
svoj
pogum
in
rahlo
potrkal
.
Toda
dekle
je
imelo
zdravo
,
trdno
spanje
in
se
šele
prebudilo
,
ko
je
močneje
zaropotal
.
Urna
roka
je
odprla
okno
.
»
Janez
,
ali
si
ti
?
«
je
vprašal
nekoliko
zaspan
glas
.
»
Kaj
hočeš
?
«
Lahnberg
je
podal
duhteč
šopek
in
prosil
poljuba
.
Ali
še
predno
je
vedel
,
kaj
in
kako
,
je
zagledal
nad
seboj
velik
lonec
.
In
iz
tega
lonca
se
je
usula
mrzla
ploha
baronu
po
glavi
,
za
vrat
in
po
hrbtu
.
Okno
se
je
hitro
zaprlo
.
Ta
hip
je
nekdo
potresel
lestvo
zdolaj
.
Ves
prestrašen
je
videl
baron
Lahnberg
kmetiškega
fanta
pod
seboj
!
»
Doli
!
«
mu
je
velel
neznan
glas
.
Počasi
je
plezal
vasovalec
navzdol
.
»
Kaj
si
hotel
tukaj
?
«
»
—
E
—
zmotil
—
«
»
Zmotil
?
Le
čakaj
!
«
V
tem
so
prišli
izza
ogla
še
trije
fantje
.
»
Ti
,
Janez
,
ta-le
škric
je
vasoval
pri
tvojem
dekletu
!
«
»
Saj
ne
bo
nikdar
več
!
«
je
zakričal
oni
,
zaklel
in
odprl
svoj
nož
.
Ta
hip
je
priskočil
Vojnik
.
»
Stojte
,
fantje
!
«
Toda
že
je
zablisnil
nož
v
mesečini
.
Ali
mesto
barona
je
zadel
Vojnika
in
se
mu
zabodel
v
prsi
.
Inženir
je
omahnil
in
se
zgrudil
.
Na
tleh
se
je
prikazala
krvava
proga
.
—
»
Ali
že
veste
,
ali
že
veste
?
«
sta
prisopihali
gospe
Grizajka
in
Zobelja
drugo
popoldne
na
javorice
nejavljeni
v
guvernantino
sobo
.
»
Ali
ste
sami
doma
?
«
»
Gospe
sta
se
odpeljali
z
gospodično
Stanko
v
Žerovje
,
«
je
rekla
odgojiteljica
počasno
.
»
Drugi
teden
zapustimo
Javorice
.
Dame
so
na
odslovnem
posetu
v
Žerovju
.
Mene
pa
je
popadla
neznosna
migrena
;
gospodična
Milena
je
bila
tako
dobra
in
je
ostala
pri
meni
.
Nemogoče
mi
je
,
da
bi
se
genila
iz
svoje
sobe
.
Silno
trpim
.
Ah
!
«
»
Torej
—
ali
niste
še
nič
slišali
o
tem
,
kaj
se
je
pripetilo
inženirju
?
—
Strašno
!
Strašno
!
«
Navzlic
guvernantini
bolezni
se
kar
nista
hoteli
odpraviti
.
Milena
je
obledela
.
Guvernanta
je
zmajala
z
glavo
.
»
Skoro
umorili
so
ga
!
«
je
sprožila
nagla
Grizajka
.
»
Pa
vas
vender
ne
motiva
?
«
»
Včeraj
,
na
Javoricah
!
«
je
hitela
natančna
Zobelja
.
Zdaj
sta
se
obe
nekoliko
oddahnili
,
sedli
in
zadovoljno
opazovali
vtisk
svojega
izvestja
...
»
Z
velikanskim
nožem
,
«
je
trdila
suha
Grizajka
.
»
Javoriški
fantje
so
ga
,
«
je
pomagala
debela
Zobelja
.
»
Zato
,
ker
je
vasoval
pri
nekem
dekletu
,
«
je
pojasnila
njena
urnejša
prijateljica
.
»
Neverjetno
!
Gospodična
Milena
,
kaj
pravite
o
tem
?
«
Mademoiselle
Netty
je
navzlic
migreni
hitro
in
živahno
govorila
.
»
Tudi
jaz
tega
ne
morem
verjeti
!
«
je
dejala
tiho
vznemirjena
devojka
in
gledala
v
knjigo
,
iz
katere
je
prej
guvernanti
čitala
.
Vse
črke
so
ji
gomzele
pred
očmi
...
Ali
strani
ni
smela
;
morala
je
tukaj
vztrajati
in
poslušati
kolikor
mogoče
ravnodušno
in
mirno
,
da
se
ne
bi
izdala
.
Kmalu
nato
je
vstopil
še
lični
in
dični
baron
Lahnberg
in
donesel
previdno
skovanih
novih
zanimivih
podatkov
.
Vranovski
dami
sta
se
mu
poželjivo
vsesali
v
oči
in
lačno
pogoltnili
vsako
njegovo
besedo
.
»
Branil
gospodu
inženirju
ves
čas
,
—
e
—
prosil
in
prosil
;
brez
uspeha
!
«
»
Silil
je
sam
v
pogubo
!
«
je
vzdihnila
sočutno
suhoroka
Grizajka
.
»
Ubogi
mladi
mož
!
Kako
ga
pomilujem
!
«
To
rekši
,
je
pogledala
Zobelja
zamaknjena
proti
stropu
,
od
koder
sta
zbežali
zadnji
dve
muhi
vsi
prestrašeni
.
»
Sam
—
e
—
sam
!
Radi
velike
nevarnosti
—
e
—
ga
spremljal
.
«
»
To
je
lepo
,
to
je
plemenito
!
Pomagati
pa
mu
niste
mogli
?
«
»
Prepozno
—
e
—
prepozno
.
Nesreča
pride
hitro
!
«
»
Vam
pa
se
ni
zgodilo
prav
nič
?
«
»
Niso
imeli
poguma
—
e
—
!
Pokazal
revolver
!
«
Zdaj
sta
gospe
svoj
važni
posel
opravili
in
se
odpeljali
nemudoma
—
v
Žerovje
.
Baron
pa
je
ostal
.
Prinesel
je
s
seboj
finih
»
bonbonov
«
in
jih
ponudil
Mileni
;
nadlegoval
jo
je
toliko
časa
,
da
si
je
vzela
in
pokusila
»
vsaj
tri
najlepše
«
.
Tedaj
se
je
z
odgojiteljico
pomembno
spogledal
.
Milena
ni
opazila
ničesar
.
In
čudno
!
Mademoiselle
Netty
je
bila
svojih
bolečin
hipoma
rešena
in
je
začela
vesel
razgovor
.
Potem
je
vstala
,
šla
iz
sobe
in
vrnivši
se
dejala
:
»
Ta
Groga
!
—
Že
zopet
je
pijan
!
In
mi
smo
sami
doma
!
Kuharica
je
šla
na
Vranovo
k
trgovcu
.
Nobenega
človeka
ni
pri
hiši
.
«
»
Hišna
je
vender
doma
?
«
je
vprašala
Milena
,
kateri
je
začelo
prihajati
nekako
tesno
okolo
srca
.
Rahel
strah
se
je
je
polastil
.
»
Tudi
nje
ni
doma
.
Poslala
sem
jo
po
popir
in
zalepke
na
Vranovo
;
pozabila
sem
,
da
bi
naročila
to
kuharici
.
—
Slišite
?
«
Od
hodnika
sem
so
prihajali
neprijetni
glasovi
.
»
Groga
je
popolnoma
ob
zavest
,
«
je
rekla
odgojiteljica
.
»
Pospravljal
je
po
sobi
,
kjer
ima
gospod
major
svoj
herbarij
,
in
tam
ga
je
izpil
tri
steklenice
najmočnejšega
.
Na
divanu
leži
,
se
smeje
in
popeva
.
Da
le
sem
ne
bi
prišel
!
«
In
mademoiselle
Netty
je
zaklenila
vrata
na
hodnik
.
Ključ
je
shranila
,
namignila
baronu
in
dejala
:
»
Tudi
druga
vrata
pred
Grogovo
sobo
moram
zapreti
.
Takoj
zopet
pridem
.
«
—
»
Gospodična
Milena
!
«
Zdaj
sva
—
e
—
sama
,
zdaj
je
prišel
trenotek
,
katerega
sem
si
želel
že
toliko
časa
,
da
vam
—
e
—
povem
,
kako
vas
—
e
—
ljubim
,
kako
vas
obožavam
!
Tukaj
klečim
pred
vami
—
e
—
in
vas
prosim
—
prvega
poljuba
!
«
»
Gospod
baron
!
—
Vi
zlorabite
—
«
»
Vi
me
ne
ljubite
?
«
»
Ne
.
Prosim
vas
,
vstanite
!
«
»
Poljuba
mi
torej
nečete
dovoliti
?
Ali
ste
res
neizprosni
?
Nočete
?
«
»
Nikakor
ne
.
«
Baron
je
vstal
.
Zloben
smeh
se
mu
je
pojavil
okolo
debelih
ustnic
...
»
Vzamem
si
ga
potem
sam
!
—
O
—
ne
s
silo
,
ne
s
silo
!
Vaš
krik
bi
me
izdal
!
«
Vsa
tresoč
se
,
ga
je
Milena
pogledala
...
»
Ne
s
silo
!
Saj
lahko
—
počakam
,
golobček
moj
!
«
»
Sram
vas
bodi
,
gospod
baroni
Niti
trenotka
več
ne
ostanem
v
vaši
druščini
.
«
Hitela
je
k
vratom
za
guvernanto
.
Toda
ta
so
bila
zaprta
...
»
Mademoiselle
naju
je
obsodila
v
ječo
,
«
se
je
smejal
baron
.
»
Gospoda
se
zabava
v
Žerovju
,
kuharica
in
hišna
sta
na
Vranovem
,
Groga
pa
pijan
—
mi
pa
porečemo
:
»
Schach
—
—
—
matt
!
«
»
Ne
dotaknite
se
me
!
«
»
Ali
—
saj
se
ne
ganem
!
—
Ali
ne
vidite
,
da
tukaj
mirno
sedim
in
—
čakam
!
«
»
Česa
čakate
?
«
je
vprašala
Milena
,
dasi
ji
je
bilo
gnusno
govoriti
s
tem
človekom
.
Baron
je
zavzdignil
ramena
.
»
Ali
ne
čutite
še
ničesar
v
svoji
glavici
?
«
»
Govorite
razločneje
—
gospod
baron
!
«
»
No
,
v
bonbonih
je
bil
—
«
»
Kaj
je
bilo
—
za
Boga
!
«
»
—
je
bila
omama
.
«
V
resnici
je
čutila
Milena
nepremagljivo
trudnost
in
zaspanost
...
Na
kolenih
,
s
povzdignjenimi
rokami
je
prosilo
dekle
milosti
...
»
Prej
ste
bili
vi
neizprosni
—
zdaj
jaz
«
je
mrmral
Lahnberg
,
še
vedno
sedeč
na
svojem
nizkem
stolu
.
V
največji
sili
je
zablisnila
Mileni
obupna
misel
.
Z
zadnjo
močjo
se
je
dvignila
,
da
bi
odprla
okno
in
skočila
tja
doli
...
Ali
že
po
prvih
korakih
jo
je
premagala
omotica
.
Z
glasnim
krikom
se
je
zgrudila
ob
divanu
na
tla
.
Ta
hip
se
je
uprla
neznana
sila
ob
vrata
zunaj
na
hodniku
.
Ječe
je
odjenjalo
jeklo
in
les
.
Skozi
ulomljene
duri
pred
prestrašenega
barona
je
planil
—
Groga
.
»
Zdaj
boli
pekla
,
zdaj
veselje
neba
,
Pogosto
vse
vmes
!
Glej
,
to
ti
je
res
Usoda
sveta
!
«
Gregorčič
.
Ribe
,
kolikor
jih
je
nalovil
Gašperček
,
včasih
zanemarjajoč
kolarstvo
,
je
nesla
»
divja
Mina
«
vselej
najprvo
v
javoriško
grajščino
prodajat
.
Ta
posel
je
opravila
tudi
nekega
dne
pred
doktorjevim
godom
.
Vračajoč
se
domov
,
je
šla
ob
zidu
parkovem
.
Kar
je
slišala
,
da
se
za
ograjo
dva
,
moški
in
ženska
,
tiho
pogovarjata
.
Govorila
sta
nemški
;
radi
tega
ni
mogla
vsega
razumeti
.
Ali
to
,
kar
si
je
zapomnila
,
je
takoj
povedala
doma
svojemu
bratu
.
Zlasti
da
je
slišala
pogostoma
ime
»
Milena
«
in
»
Groga
«
;
o
tem
pa
še
posebej
,
da
bodo
Grogo
opojili
torek
ali
sredo
...
Potem
da
sta
drug
drugemu
nekaj
očitala
zaradi
nekega
denarja
;
bil
je
to
glas
ženske
.
Drugi
,
moški
,
pa
da
se
je
branil
.
Naposled
da
sta
se
pobotala
,
in
ona
da
je
rekla
nekoliko
glasneje
:
»
Grogo
,
vino
in
priložnost
preskrbim
jaz
;
vse
drugo
je
vaše
delo
.
«
Gašperček
se
je
še
tisti
dan
posvetoval
z
Grogo
.
Mnogo
sta
ugibala
,
toda
prave
ni
zadel
nobeden
.
Ko
so
se
bili
danes
gospoda
odpeljali
,
je
skril
Groga
Gašperčka
za
zagrinjalom
pri
oknu
sobice
,
kjer
je
imel
major
svoje
otisnene
rastline
redoma
shranjene
,
in
se
delal
,
kakor
da
bi
imel
tukaj
po
zapovedi
svojega
gospoda
res
kaj
opravila
.
»
To
pa
rečem
,
«
je
na
tihem
dejal
Gašperčku
,
»
če
bo
kaj
,
bo
še
to
popoldne
!
Doma
ni
nobenega
.
Majuzel
in
večje
dekle
sta
sami
;
ono
pa
neki
strašno
glava
boli
!
Kaj
se
pa
toliko
mazili
!
—
Pa
tele
tri
zelene
steklenice
mi
je
dala
še
dopoldne
in
rekla
,
da
jih
je
dobila
v
dar
,
in
da
naj
jih
izpijem
na
njeno
zdravje
.
«
»
Vidiš
,
Groga
,
torej
res
:
opijaniti
te
hoče
,
korpo
di
bako
!
«
»
Pa
me
ne
bo
!
To
troje
sem
že
vse
odmašil
in
vino
prelil
drugam
za
poznejše
čase
;
potem
sem
posode
izplaknil
in
jih
nalil
z
—
vodo
.
Dosedaj
sem
izpraznil
jedno
.
«
»
Torej
pa
malo
zapoj
in
zaropotaj
,
malora
!
«
Groga
je
nekoliko
zarjovel
...
V
presledkih
sta
oba
pazno
vlekla
na
ušesa
.
»
Oni
dve
pustni
šemi
z
Vranovega
sta
že
odšli
,
Gašper
;
zdaj-le
je
treba
pa
pameti
!
Baron
je
sam
notri
.
«
—
Ko
je
prišla
guvernanta
pogledat
,
je
ležal
Groga
na
divanu
in
se
ji
je
široko
smejal
in
jo
jecljaje
pozdravil
:
»
Gos-gospo
dična
maju-juzel
,
da-danes
ga
ga
ga
pa
i-mamo
!
Ali
ste
že
že
zdra-va-vi
?
Se-sedite
malo
sem
k
me-meni
.
«
Komaj
pa
je
bila
odšla
,
se
je
pritožil
Groga
;
»
Tri
steklenice
vode
!
Tako
trezen
še
nisem
bil
žive
dni
!
Kaj
praviš
,
Gašper
,
ali
mi
to
morebiti
ne
utegne
škodovati
?
«
»
Tiho
!
Nekaj
je
zaropotalo
!
—
Ključ
ali
kaj
?
—
Zaklenila
je
za
seboj
!
—
Groga
,
kar
ven
pred
vrata
,
pa
poslušaj
!
«
—
—
—
Nekaj
trenotkov
pozneje
je
stal
Groga
,
od
silnega
napora
ves
rdeč
v
obraz
,
pred
bledim
baronom
.
Videčega
Mileno
na
tleh
,
ga
je
popadla
grozovita
jeza
.
Zgrabil
je
poparjenega
gospodka
,
ga
dvignil
in
stresel
dvakrat
trikrat
v
zraku
,
da
so
baronu
zaklopotali
vsi
zobje
in
mu
je
pohajala
sapa
.
Potem
je
zamahnil
,
in
kavalir
je
padel
v
bližnji
kot
kakor
snop
.
Nezavestno
Mileno
je
odnesel
sluga
v
sobo
svojega
gospoda
v
drugo
nadstropje
in
jo
stražil
,
dokler
se
ni
vrnila
Katrica
z
Vranovega
.
Baron
Lahnberg
je
hotel
seveda
ugodno
priliko
porabiti
in
varno
uiti
.
Toda
na
hodniku
ga
je
vzprejel
Gašperček
z
odprtimi
rokami
in
ga
vedel
s
seboj
sredi
skozi
gozd
do
praznega
hleva
samotne
,
skoro
razrušene
koče
blizu
nad
javoriško
vasjo
.
Tam
mu
je
potegnil
močno
,
dolgo
vejo
skozi
oba
rokava
,
da
se
baron
z
razprostrtimi
rokami
ni
mogel
niti
najmanje
ganiti
,
in
ga
varno
privezal
k
bikovim
jaslim
.
Trepetajoč
je
čepel
baron
na
tem
malo
elegantnem
kraju
.
Gašperček
je
odšel
.
Ko
je
polnočni
zvon
oznanil
dvanajsto
uro
,
so
se
zopet
odprla
vrata
;
nekdo
ga
je
odvezal
in
vodil
daleč
v
gozd
.
Pod
staro
smreko
so
čakali
štirje
možje
,
med
njimi
Gašperček
.
Pravda
,
katero
so
takoj
začeli
proti
ujetniku
,
je
jasno
pokazala
,
da
je
on
kriv
prvič
prepovedanega
vasovanja
,
drugič
pa
rane
inženirjeve
.
Sodili
in
obsodili
so
ga
hitro
.
Jeden
fantov
je
imel
s
seboj
kratko
sekiro
,
ki
se
je
čudno
svetila
v
mesečini
,
prodirajoči
skozi
temno
smrečje
in
borovje
.
Po
obsodbi
se
mu
je
približal
in
mu
velel
,
naj
poklekne
pred
štor
odsekanega
hrasta
.
Brezuspešno
je
prosil
obupani
revež
za
življenje
.
Dva
sta
ga
prijela
in
mu
pritisnila
z
železno
silo
desnico
na
parobek
drevesa
.
Visoko
je
zavzdignil
neizprosni
rabelj
svojo
sekiro
in
dejal
z
jednim
samim
zamahljajem
barona
ob
dolgi
noht
na
mazincu
.
Nato
so
si
narezali
sodniki
prožnih
brezovih
šibic
in
položili
zatoženca
tako
,
kakor
se
jim
je
zdelo
najbolj
pripravno
.
Vsaki
se
je
ustopil
po
vrsti
petkrat
kraj
barona
,
ki
je
,
tiho
ječeč
,
v
kratkem
moral
pretrpeti
petindvajset
bolečin
.
In
srce
ni
bilo
tisto
,
kar
ga
je
najbolj
bolelo
.
—
Drugo
dopoldne
so
sedeli
gospod
major
,
obe
javoriški
gospe
in
gospodični
v
verandi
spodaj
.
Kar
so
zaslišali
glasni
»
Ju-hu-hu-hu-u
!
«
in
hreščeči
glas
harmonike
.
Kmalu
potem
je
moško
vstopil
Gašperček
,
pet
javoriških
fantov
in
»
divja
Mina
«
s
košem
oprtiv
.
In
v
tem
košu
se
je
zibal
v
čudni
opravi
pleno
titulo
gospod
Gundakar
Bruno
Frodobert
baron
Lahnberg
,
se
zibal
svečano
počasno
bliže
in
bliže
,
kakor
je
z
njim
stopala
krepka
mlada
ženska
.
»
Dobro
jutro
vsem
skupaj
!
«
je
pozdravila
in
naglo
iztresla
iz
koša
svoje
breme
.
Gospa
Emilija
pl.
Jeličeva
je
naglo
omedlela
.
Tu
je
stal
pred
gospodo
nesrečnež
.
Fantje
so
ga
bili
opravili
po
svoje
.
V
ozki
kamižoli
in
tesnih
irhastih
hlačicah
,
popolnoma
oropan
svoje
moderno
prikrivajoče
ga
obleke
,
podoba
slabosti
,
je
izgubljal
ves
umetno
prikrojeni
,
vele
»
chic
«
vtisk
svoje
doslej
brezprimerne
zunanjosti
.
Na
klobučku
in
na
prsih
so
se
šepirili
svatovski
šopki
.
Bolj
smešne
prikazni
ni
Stanka
videla
dosihdob
še
v
nobeni
opereti
;
ni
si
mogla
kaj
,
izpustila
se
je
v
prisrčen
,
glasen
smeh
.
»
Tukaj
smo
vam
prinesli
žlahtnega
ženina
;
«
ga
je
hvalil
Gašperček
;
on
se
hodi
ženit
v
našo
vas
,
pa
ga
ne
mara
nobeno
kmetiško
dekle
.
Morebiti
mu
priskrbite
tukaj
katero
nevesto
.
«
Po
teh
besedah
si
je
gospa
Emilija
opomogla
iz
druge
omedlevice
in
si
pomagala
s
tretjo
.
Major
pa
je
čudne
goste
pošteno
nagradil
,
jih
prijazno
odslovil
in
poklical
Grogo
,
naj
vede
gospoda
barona
v
njegovo
sobo
.
Dočim
so
se
ostali
pečali
z
onesveščeno
gospo
,
je
sledil
Stojan
onima
dvema
v
drugo
nadstropje
.
»
Gospod
baron
,
«
mu
je
dejal
,
»
znano
mi
je
,
kaj
ste
včeraj
tukaj
počenjali
;
kot
star
vojak
vam
javim
,
da
bova
uredila
stvar
kar
tukaj
v
miru
.
—
Groga
,
prinesi
kaseto
.
Tukaj
je
ključ
od
omare
.
—
Prosim
,
sedite
!
«
»
Pech
jehabt
—
e
—
I
«
Baron
je
hotel
pričeti
priljuden
pogovor
.
Toda
major
mu
je
hladno
zabranil
z
roko
.
Sluga
je
prinesel
zahtevano
.
»
Tako
,
hm
!
Vzemi
in
nabij
;
vse
potrebno
je
notri
.
«
Groga
je
izvlekel
iz
skrinjice
dva
samokresa
.
»
Gospod
major
,
midva
se
vender
ne
bodeva
streljala
,
e
—
e
?
«
»
Seveda
se
bova
!
«
»
—
E
?
—
«
»
Takoj
zdaj-le
!
—
Izvolite
!
Vzemite
katerega
hočete
.
«
»
Saj
—
saj
nimava
niti
—
e
—
sekundantov
!
«
»
Zato
se
ne
bodeva
prav
nič
ženirala
!
Groga
je
najina
priča
.
«
Baronu
je
prihajal
mrzel
pot
na
čelo
.
»
Ali
—
e
—
kaj
pa
,
ako
vas
ustrelim
!
Potem
sem
morilec
—
«
»
Ali
ste
gotovi
?
—
Ostanite
,
kjer
ste
in
dobro
merite
!
Med
nama
ni
nobenega
pardona
.
Ako
pa
nočete
,
vas
ubijem
kakor
steklega
psa
!
—
Pozor
!
Groga
,
štej
do
tri
!
«
»
Zdravnika
tudi
nimamo
—
e
—
nobenega
!
«
je
ječal
Lahnberg
.
»
Jedna
!
—
Dve
!
«
-
je
izrekaval
Kozol
počasi
.
Baron
je
vzdignil
samokres
;
ali
takoj
mu
je
zopet
omahnila
roka
.
»
Tri
!
«
Major
je
sprožil
.
Lahnberg
je
padel
napol
mrtev
v
naslanjač
.
Vender
nobeden
strel
ni
počil
.
Groga
je
bil
oddal
samokresa
nenabita
.
»
Zakaj
ju
nisi
nabil
?
«
je
planil
gospod
nadenj
.
»
Gospod
major
,
pokorno
javim
—
kaj
bomo
na
mrliče
streljali
?
«
»
V
petih
minutah
se
poberi
odtod
!
—
Za
zmeraj
!
«
Groga
je
zmajal
z
rameni
in
si
ogledoval
svoje
velike
roke
...
Po
kratkem
molku
je
velel
Stojan
:
»
Janez
naj
takoj
napreže
!
«
V
kratkem
je
izvršil
sluga
povelje
.
»
Groga
!
—
Reci
gospodu
baronu
,
da
je
voz
pripravljen
!
«
Tedaj
se
je
postavil
Kozol
široko
pred
Lahnberga
,
ga
poteptal
po
rami
,
pokazal
vrata
in
mu
šepnil
v
uho
:
»
Vaša
milost
!
Tako
bi
vam
rekli
,
da
je
naša
pesem
pri
kraju
!
«
»
Gospod
major
—
«
»
Groga
!
—
Reci
gospodu
baronu
glasneje
,
da
je
voz
na
dvorišču
že
pripravljen
.
«
»
Vaša
milost
!
Na
glas
vam
povemo
,
da
bi
vas
tukaj
prav
nič
ne
pogrešali
!
«
»
Ali
—
e
—
!
«
»
Milijon
svetlozelenih
strrrel
,
Groga
!
Ali
boš
?
«
»
Vaša
milost
!
Tretjič
in
zadnjič
se
glasi
naše
povelje
brez
prijaznosti
:
»
Ven
,
vaša
milost
!
«
—
Nemo
se
poklonivši
,
je
baron
odšel
.
»
Janez
!
«
je
klical
major
drugemu
slugi
na
dvorišče
doli
,
ko
je
sedel
Lahnberg
v
kočijo
;
»
Janez
,
kadar
se
vrneš
,
moraš
takoj
ves
voz
prekaditi
.
«
Počasi
je
korakal
potem
Groga
in
stopil
pred
Stojana
:
»
Gospod
major
,
pokorno
—
«
»
Nič
pokorno
!
Zdaj
si
odpuščen
,
zdaj
nisi
več
moj
sluga
.
Pojdi
za
baronom
,
s
katerim
si
v
zvezi
.
«
»
Torej
moram
res
—
«
»
Že
zdavnaj
sem
videl
,
da
nisi
za
nobeno
rabo
.
Poiskal
si
bom
drugega
slugo
.
Zdaj
mi
je
dosti
!
Poberi
svoje
reči
;
kar
sem
ti
naprej
plačal
,
lahko
obdržiš
.
Izgubi
se
!
«
»
Z
Bogom
,
gospod
major
...
«
Nekoliko
pozneje
je
sedel
Groga
žalostnega
obraza
v
svoji
sobici
,
zibal
svoj
lahni
kovčeg
na
kolenih
,
bobnal
s
prsti
po
njem
in
žvižgal
»
Radeckega
koračnico
«
.
Tako
nesrečnega
se
že
dolgo
ni
čutil
.
Preudarjajočemu
,
da
mora
z
ljubih
Javoric
,
in
da
pride
na
njegovo
mesto
kdo
drug
,
katerega
si
je
major
gotovo
že
izbral
,
premišljajočemu
tako
in
tako
,
se
mu
je
storilo
inako
.
Posloviti
se
ni
hotel
;
bilo
bi
mu
pretežko
.
Mirno
in
tiho
bo
šel
,
kakor
da
bi
nesel
skrinjico
komu
drugemu
.
Vzdignil
je
torej
svoj
kovčeg
,
pogledal
še
jedenkrat
po
sobi
in
pritisnil
kljuko
.
Tu
mu
je
prihitel
Major
nasproti
.
»
Groga
,
ti
poštena
duša
!
Gospodična
Milena
mi
je
ravnokar
povedala
,
da
si
jo
ti
včeraj
rešil
!
Groga
,
človek
,
zakaj
mi
nisi
tega
sam
dejal
,
ko
si
mi
vse
drugo
pripovedoval
?
Hm
?
«
Kozol
je
bil
v
zadregi
.
»
Kovčeg
v
stran
!
Ti
ostaneš
!
—
Seveda
,
ako
hočeš
!
Na
roko
!
Ne
vem
,
kako
bi
ti
povrnil
,
kar
si
storil
mojim
in
meni
.
Reci
,
govori
!
Dovolim
ti
vse
!
«
Goroga
je
premišljeval
in
si
dolgo
izbiral
.
Ta
ponudba
mu
je
bila
prehitra
.
Naposled
je
rekel
:
»
Gospod
major
,
pokorno
prosim
najprvo
,
dovolite
mi
,
da
stvar
do
jutri
nekoliko
preudarim
...
»
In
po
mnogem
modrem
pretehtovanju
je
združil
sluga
svoje
pozemske
želje
in
prosil
gospoda
:
prvič
,
naj
mu
obljubi
,
da
ga
ne
bo
nikdar
več
podil
iz
službe
;
drugič
pa
,
naj
mu
kupi
nov
in
zadosti
velik
cilinder
,
ker
je
stari
že
ves
zamazan
.
Smejoč
se
mu
je
major
vse
zagotovil
in
mu
obljubil
poleg
tega
vso
novo
črno
obleko
in
povrh
neprestano
naklonjenost
.
—
Lepo
vreme
toplih
jesenskih
dnij
je
stanovitno
vztrajalo
.
Stojanovi
so
odpotovanje
z
Javoric
vedno
znova
odlašali
.
Nekega
gorkega
popoldne
sta
sedeli
Milena
in
Stanka
v
parku
pod
kostanjem
.
Bili
sta
sami
;
odgojiteljica
je
bila
izginila
še
tisti
usodni
dan
brez
sledu
.
»
Kakšno
knjigo
imaš
tam
,
pokaži
mi
,
Stanka
!
«
»
O
nič
posebnega
...
Vzela
sem
si
zopet
nekaj
iz
stričeve
knjižnice
.
Rajša
naj
bi
bila
dobila
kaj
drugega
!
Na
...
slovensko
je
!
Čudne
slike
,
neroden
tisk
.
«
»
Pokaži
mi
,
prosim
te
.
«
Stanka
ji
je
podala
skromne
zelene
bukvice
z
zlatim
otiskom
:
»
Josi
Pagliaruzzi
.
Poezije
«
.
Dolgo
je
listala
Milena
površno
v
knjižici
in
že
jo
je
hotela
zopet
zapreti
,
kar
ji
je
obstalo
oko
na
preprostem
naslovu
:
»
Ljubica
«
.
Brala
je
in
čim
dalje
je
došla
,
tem
bolj
ji
je
raslo
zanimanje
,
dokler
se
ji
niso
porosile
oči
.
»
Milena
,
kaj
ti
je
?
«
»
Vzemi
,
beri
sama
.
«
Stanka
je
čitala
.
Ko
je
bila
pri
koncu
,
je
morala
znova
začeti
:
»
Ležal
na
mrtvaškem
odru
V
sobi
temnej
mlad
je
mož
Sredi
