semtičal
,
in
najmanjše
jedi
mi
ni
pripravila
dobrotna
roka
.
Tudi
posode
z
vodó
ni
bilo
,
kakeršne
so
bile
pred
2000
leti
v
najslabšem
zaporu
.
Ko
se
spustim
s
plesnjivih
desak
na
ilnata
tla
,
razprši
se
tolpa
podgan
v
vse
kote
;
pod
stopali
pa
mi
malone
zapluska
,
toliko
je
vode
po
zemlji
.
Poskušam
močna
železna
vrata
,
ali
bi
se
ne
dala
odpreti
;
toda
brezuspešno
;
zakličem
,
da
bi
privabil
morda
stražnika
;
razlega
se
sicer
glas
po
hodnikih
,
ne
prikličem
pa
žive
duše
!
Obrnem
se
na
drugo
stran
,
kjer
v
temnem
kotu
opazim
na
pol
skrita
vratca
.
Močnó
se
začudim
,
ko
vidim
,
da
niso
zaprta
;
brez
vsake
težave
jih
odprem
in
stopim
na
nekakšno
dvorišče
.
Po
kamenitem
tlaku
je
poganjala
redka
trava
,
in
pajek
je
od
stene
do
stene
napredel
umazano
mrežo
svojo
.
Visoko
tam
gori
se
je
kazalo
nekoliko
modrega
neba
;
iz
tega
se
je
videlo
,
da
je
to
zapuščeno
dvorišče
še
v
mestnem
ozidji
,
čegar
strmo
zidovje
gaje
obkrožalo
.
Krenem
po
tlaku
dalje
;
povsod
jednaka
zapuščenost
in
samóta
!
Dospem
do
kraja
,
kjer
mi
visok
železen
paž
zapre
daljši
pot
.
ónikraj
paža
se
razgrinja
širen
vrt
s
pisanimi
gredicami
in
belo
posutimi
stezami
.
Bila
je
jesen
,
ali
vender
je
po
tem
kraji
kalilo
marsikatero
cvetje
.
Zadaj
se
je
dvigala
s
svojimi
stebri
in
stolpiči
mogočna
in
krasna
palača
na
nji
pa
se
je
vse
lesketalo
od
zlata
,
kakor
bi
gledal
tempelj
,
katerega
je
nekdaj
kralj
Salomon
sezidal
Gospodu
na
čast
.
Ko
še
gledam
čarobno
krajino
pred
sabo
,
zapojo
zvonovi
z
visokih
stolpov
,
da
mi
zašumi
v
duši
,
kakor
nekdaj
,
ko
mi
je
pel
še
Sv.
Vida
zvon
;
solnce
se
mi
je
prikazalo
izza
ozidja
,
da
je
bilo
takoj
vse
svetlo
,
in
rahla
sapa
je
zavela
,
da
se
je
zazibalo
stotero
cvetje
,
da
se
je
gibalo
tudi
vejevje
,
in
da
je
ž
njega
padalo
zlato
sadje
v
zeleno
travo
.
Komu
se
je
priklanjalo
cvetje
?
Tedaj
je
stopila
izza
zelenega
grmičja
deklica
,
cvetoča
in
krasna
,
da
je
pred
njo
hipoma
otrpnila
in
onemogla
lepota
prirodna
.
Ali
naj
jo
primerjam
vitki
jelki
,
kipeči
s
trde
skale
proti
nočnemu
nebu
,
s
katerega
se
ji
naproti
lesketa
večna
zvezda
;
ali
naj
jo
primerjam
plahi
srni
,
ki
ob
robu
tem
nega
gozda
z
velikim
svojim
očesom
opazuje
rodovito
polje
,
kamor
si
ne
upa
?
Ali
naj
jo
primerjam
gazeli
,
katero
je
levje
rjovenje
prebudilo
iz
kratkega
počitka
,
da
od
brezmejnega
strahu
otrpne
,
kakor
bi
že
čutila
v
sebi
ostre
zobe
orjaka-krvoloka
?
Bila
je
kakor
jelka
,
in
kakor
plaha
srna
je
obstala
na
belem
poti
;
nje
veliko
okó
se
je
uprlo
vame
,
da
se
mi
je
pretreslo
srce
,
in
da
se
je
v
tistem
trenutku
v
to
ubogo
,
toliko
da
ustvarjeno
srce
naselila
ljubezen
z
vso
pozemeljsko
srečo
in
nesrečo
svojo
.
Stopila
je
bliže
,
in
nje
obličje
se
je
kopalo
v
jutranji
zori
,
ko
me
je
tiho
povprašala
:
»
Ti
si
tujec
,
katerega
so
zaprli
včeraj
?
«
»
Da
,
prav
tisti
!
«
»
Moj
Bog
,
kakó
si
mlad
!
Ali
si
res
krivoverec
,
kakor
pripoveduje
nad
vikanj
Gregorij
?
«
»
Poglej
na
okrog
!
Bog
se
nam
kaže
povsod
;
kakó
bi
bilo
mo
goče
,
da
bi
ga
ne
spoznali
?
«
»
Torej
veruješ
v
pravega
Boga
?
«
»
Verujem
!
«
»
In
v
Kristusa
,
Odrešenika
našega
?
«
»
Verujem
!
«
»
In
v
čisto
Devico
,
katera
ga
je
porodila
grešnemu
svetu
?
«
»
Verujem
!
«
Razjasnil
se
ji
je
obraz
,
in
radostno
je
izpregovorila
:
»
Sedaj
vem
,
da
te
ne
sežgo
na
grmadi
,
in
da
mi
je
dovoljeno
govoriti
s
tabo
.
Ali
te
smem
vprašati
še
kaj
?
«
»
Vprašaj
!
«
»
Odkod
prihajaš
?
«
»
Z
visokega
severa
,
kjer
kali
le
malo
cvetja
in
kjer
je
zemlja
malone
vse
leto
zavita
v
sneg
.
«
»
Česa
iščeš
pri
nas
?
«
»
Spoznati
hočem
kraje
in
rodove
.
«
Molčala
je
nekaj
časa
,
potem
pa
živahno
vprašala
:
»
Ali
si
bil
že
na
naboru
,
in
ali
so
te
potrdili
za
zakon
?
Ali
si
pústil
doma
ženo
,
v
cerkvi
s
tabo
poročeno
?
«
»
Nikogar
nisem
pústil
na
domu
,
in
nikdo
ni
točil
solza
,
ko
sem
odhajal
v
tuji
svet
.
«
»
Torej
šele
prideš
k
naboru
?
«
»
V
krajih
,
ki
so
me
porodili
,
ne
poznajo
takih
naborov
.
«
»
Ženiti
in
možiti
se
vam
je
tedaj
sploh
prepovedano
?
«
»
Nikakor
ne
!
«
»
Moj
Bog
,
kakó
pa
se
ženite
in
možite
?
Kje
si
dôbiš
zakonsko
ženo
,
če
ne
pri
naboru
?
«
»
Ako
se
dva
poročita
na
visokem
severu
,
združila
ju
je
ljubezen
.
«
»
Ljubezen
!
Kaj
je
to
?
«
»
Z
besedo
se
ne
da
povedati
.
Kakor
se
posuje
spomladi
zeleni
travnik
s
pisanim
cvetjem
,
da
ne
vemo
,
od
kod
,
takó
pride
ljubezen
v
srca
naša
.
Pride
sama
hipoma
,
kakor
strela
,
ki
udari
iz
črnega
oblaka
!
«
»
Ostane
li
potem
vedno
cvetoča
ta
vaša
ljubezen
?
In
če
zvene
,
če
se
potem
posuši
?
«
»
Prava
ljubezen
vedno
zeleni
in
dan
za
dnevom
poganja
nove
cvetove
!
«
»
Ni
li
greh
takšna
ljubezen
?
«
»
Je
li
greh
,
ako
cvete
vrt
pred
tabo
?
In
greh
naj
bi
bilo
,
če
se
ti
razcvete
srce
?
Cvetje
,
jedno
in
drugo
,
ustvarja
večni
Bog
,
kije
ustvaril
človeka
,
da
je
deležen
sreče
.
«
Obrnila
se
je
od
mêne
in
se
zagledala
v
krajino
pred
sabo
.
Belo
roko
si
je
položila
na
zamišljeno
čelo
,
in
dolgo
časa
je
premišljala
.
»
Mislim
in
mislim
«
,
izpregovorila
je
končno
,
»
in
vender
ne
morem
ugeniti
,
kakšna
je
ta
vaša
ljubezen
!
Morda
je
sreča
,
morda
nesreča
.
Sam
Bog
to
ve
!
«
Nató
dostavi
:
»
Visoko
je
že
priplulo
solnce
!
Brat
me
čaka
,
in
napočil
je
trenutek
,
da
odidem
.
Bog
bodi
s
tabo
,
tujec
!
«
Hotela
je
oditi
.
»
Pri
nas
na
severu
«
,
izpregovoril
sem
,
»
ne
poslavljata
se
takó
hladno
pravovernika
,
ako
sta
se
slučajno
srečala
na
poti
življenja
.
«
Prihitela
je
nazaj
.
»
Evo
ti
roke
«
,
rekla
je
sramežljivo
,
»
in
v
molitvi
svoji
se
te
bodem
spominjala
!
«
Vidno
se
je
pretresla
,
ko
sem
se
doteknil
nje
roke
,
in
do
las
se
ji
je
zardel
rožnati
obrazek
.
»
Pregrešno
je
«
,
zaihtela
je
,
»
če
podaja
ženska
roko
moškemu
,
ki
ni
bil
izbran
zanjo
na
naboru
!
«
»
V
ta
greh
ne
verujem
«
,
odgovorim
srčno
.
»
Pri
vas
tega
ne
štejejo
v
greh
?
«
»
Gotovo
ne
,
in
pravoverniki
se
poslavljajo
po
vzgledu
Kristusovem
.
«
»
Kakšen
je
ta
vzgled
?
«
»
Poljubljal
je
celo
sovražnike
svoje
,
in
pravoverniki
naj
bi
se
ne
poslavljali
s
poljubom
?
«
»
S
poljubom
?
«
Skočila
je
od
ograje
,
prav
kakor
da
jo
je
pičil
gad
v
beli
prst
.
»
S
poljubom
se
poslavljate
?
«
rekla
je
tiho
.
»
Takó
je
navada
naša
,
in
božji
svečeniki
jo
odobrujejo
.
Odrešenik
naš
je
poljubil
celo
izdajalca
svojega
!
«
»
Pri
nas
pa
je
prepovedano
!
«
Srčno
odide
po
peščenem
poti
.
Že
sem
mênil
,
da
me
zapusti
.
Obstala
je
in
se
ozrla
po
vrtu
.
Potem
pa
je
obrnila
zorno
lice
proti
mêni
,
in
nje
okó
me
je
obsevalo
dolgo
dolgo
.
nató
je
bila
bliskoma
pri
ograji
,
in
toliko
da
je
culo
uhó
nje
plašne
besede
:
»
Posloviva
se
po
vaši
navadi
!
«
Že
je
pritiskala
svoje
lice
k
mrzlemu
železju
,
in
na
to
lice
,
volno
kakor
ličece
dozoreli
breskvi
,
pritisnil
sem
usta
in
učakal
prvi
srečni
trenutek
na
stari
materi
zemlji
.
Ona
pa
je
zbežala
po
zelenih
tratinah
,
kakor
vitka
gazela
.
Azrael
,
varuj
jo
in
ohrani
jo
mêni
,
da
mi
vsaj
jedna
kaplja
osladi
grénko
trpljenje
zopetnega
življenja
!
Zrl
sem
za
njo
,
ko
je
čimdalje
bolj
izginjala
med
zelenjem
.
Časih
je
postala
in
se
ozrla
po
mêni
.
Potem
pa
se
je
skrila
za
drevjem
,
prav
kakor
boginja
,
katera
se
mi
je
le
za
trenutek
prikazala
izmed
temnih
oblakov
.
»
Kdo
je
bila
?
«
vzdihnil
sem
k
Azraelu
,
da
bi
mi
razkril
temo
,
ali
angeljj
Gospodov
ni
hotel
uslišati
vzdihanja
mojega
.
Vrnil
sem
se
v
zapor
.
Potrte
so
bile
moči
mojega
duha
,
in
čutil
sem
prvo
nesrečo
.
Leno
je
lezel
čas
,
in
kaplje
,
od
stropa
padajoče
,
in
živali
,
po
blatnih
tleh
švigajoče
,
vzbujale
so
še
večjo
žalost
v
osameli
duši
moji
.
Pol
dneva
je
minulo
,
ko
je
šele
zarožljal
ključ
v
vratih
.
Vstopil
je
strežnik
z
rmeno
paličico
in
mi
naznanil
,
da
me
kliče
prédse
pater
polkovnik
.
Stopivši
v
vežico
,
čul
sem
polkovnika
,
ko
je
ravno
izpregovoril
patru
majorju
:
»
Imeti
mora
veljavnega
zagovornika
.
Ravnokar
sem
dobil
dekret
,
da
se
mu
izpit
odpušča
,
in
da
se
mu
brez
ovire
dovoljuje
stopiti
v
mesto
.
Kaj
praviš
ti
,
amice
?
«
»
Kaj
naj
rečem
?
«
zagodrnja
pater
major
.
»
Bolje
bi
bilo
,
da
so
ga
sežgali
ali
živega
zakopali
v
zemljo
!
Po
takih
tujcih
prihaja
pohujšanje
v
mesto
,
prej
ali
pozneje
!
Poslušaj
me
,
pater
polkovnik
,
prej
ali
pozneje
!
«
»
Dobro
govoriš
,
amice
!
Saj
vedno
pravim
,
da
je
nadškof
Martinus
premehak
;
hodi
le
po
srednjem
poti
,
iri
ta
je
dandanes
najslabši
.
Ko
bi
še
živel
Jacobus
LVII
,
bil
bi
drugače
podkuril
temu
tujcu
!
Drugače
,
mi
Herclel
«
»
Sedaj
se
mu
vrne
tudi
konj
s
prtljago
«
,
zastoče
pater
major
.
»
In
mêni
bi
bil
to
takó
pripraven
konjiček
!
«
»
Ne
morem
ti
pomagati
,
amice
!
«
odgovori
pater
polkovnik
,
»
evo
ti
dekreta
;
leta
ti
jemlje
vsako
nadejo
!
«
Poklical
je
stražnika
v
sobo
in
mu
izročil
dekret
,
s
katerim
me
je
nadškof
Martinus
spričo
pastirske
svoje
oblasti
oprostil
stopiti
pred
sveto
komisijo
za
izpraševanje
tujcev
in
mi
dodelil
milost
,
da
sem
smel
iti
brez
ovire
v
njega
stolno
mesto
.
Strežnik
me
je
vodil
nató
po
različnih
temnih
hodnikih
,
dokler
nisva
dospela
do
visokega
portala
,
skozi
katerega
mi
je
vabno
zasijal
krasni
jesenski
dan
.
»
Semkaj
te
moram
postaviti
po
ukazu
patra
polkovnika
«
,
z
pregovori
rmeni
stražnik
;
»
za
ta
pot
mi
znaša
pristojbina
pet
lir
.
Plačaj
!
«
Plačam
mu
in
ga
odpravim
.
Stopim
na
solnce
.
Bil
sem
na
majhnem
trgu
tik
mestnega
ozidja
.
Pred
mano
na
levo
in
desno
stran
so
se
razprostirale
mestne
hiše
in
brezštevilne
cerkve
s
stolpi
.
Ozke
ulice
so
se
pričenjale
kakih
dvajset
korakov
od
mêne
in
držale
v
središče
mesta
.
Hiše
so
bile
zidane
v
štiri
in
še
celo
v
pet
nadstropij
;
od
vznožja
do
vrha
so
kazale
stene
samó
svete
podobe
,
svetnik
je
bil
videti
vštric
svetnika
,
vse
v
kričečih
barvah
in
izdelano
po
slabih
umetnikih
.
Ko
zamišljen
ogledujem
te
umotvore
,
vzbudi
me
konjsko
kopito
,
katero
močnó
udari
ob
tla
.
Obrnivši
se
,
zapazim
ob
stráni
svojega
konjička
s
prtljago
.
Povodec
pa
mu
je
držal
stari
moj
znanec
,
profesor
z
vseučilišča
Svetega
Simplicija
.
»
Čakam
te
že
dolgo
uro
«
,
ogovori
me
ponižno
,
»
žival
je
nestrpljiva
in
vročekrvna
;
neprestano
bije
s
kopiti
ob
zémljo
!
«
»
Ali
ne
poučuješ
na
vseučilišči
?
«
vprašam
osupel
.
»
Dali
so
mi
dopust
.
Oznanilo
se
je
po
mestu
,
da
si
išče
tujec
strežnika
.
takoj
sem
hitel
v
škofijo
in
se
ponudil
za
ta
posel
.
Ponudili
so
se
še
drugi
,
končno
pa
so
vender
mêni
podelili
službo
pri
tebi
,
sosebno
zató
,
ker
sva
že
stara
znanca
.
Službo
imam
,
in
naš
rector
magnificus
se
kar
peni
od
jeze
.
«
»
Kakó
to
?
«
»
Ker
bi
bil
sam
rad
dobil
strežniško
to
službo
.
«
»
Pojdiva
v
mesto
!
«
izpregovorim
nató
.
»
Prav
rad
te
vzprejmem
v
službo
.
Kam
naj
kreneva
najprej
?
«
»
Najprej
morava
k
slavni
policiji
!
«
»
Kaj
vraga
«
,
začudim
se
,
»
policijo
imate
tudi
?
«
»
Gotovo
!
Stari
in
slavni
pisatelji
so
v
imenitnih
svojih
delih
dokazali
,
da
je
več
tisoč
let
stara
ta
institucija
,
in
da
so
mogle
brez
nje
prebivati
samó
barbarske
države
.
Naša
policija
pa
je
tudi
izvrstno
urejena
,
in
ko
je
papeževo
brodovje
leta
1989.
zasedlo
države
na
južnoafriškem
nosu
,
uvedla
se
je
ondu
policija
po
našem
vzoru
«
.
»
Čudno
!
Čudno
!
«
»
Prepričal
se
bodeš
sam
o
vsem
!
Odriniva
sedaj
,
in
ako
želiš
kaj
pouka
,
bodi
ti
moja
učenost
verna
in
poslužna
strežnica
!
«
»
Hvala
ti
iskrena
!
Spominjati
se
hočem
prijaznosti
tvoje
!
«
Napotiva
se
v
omenjene
ozke
ulice
.
Pozornost
so
mi
vzbujale
podobe
po
zidovih
.
Kakor
smo
nekdaj
slikali
svetega
Florijana
z
golido
pod
ostrešja
,
takó
se
je
kazal
malone
nad
vsakimi
vrati
droben
svetniček
,
držeč
na
vrvici
majhnega
psa
.
»
Kdo
je
sveti
mož
s
psičkom
?
«
vprašam
svojega
strežnika
.
»
Svetnik
še
ni
,
«
odgovori
mi
,
»
vender
mênim
,
da
bode
skoro
.
»
Blažencem
ga
je
uvrstil
že
nadškof
Jacobus
VII.
«
»
Kakó
je
ime
blaženemu
možu
?
«
»
Blaženi
Anton
od
Kala
je
to
;
v
tej
provinciji
ga
prištevamo
cerkvenim
učenikom
,
ker
je
spisal
obilo
svetih
in
učenih
knjig
.
«
»
Čemu
vodi
s
sabo
psička
?
«
»
Takoj
ti
razjasnim
!
Ko
je
živel
omenjeni
sveti
mož
,
napadali
so
ga
brezverci
od
severa
in
juga
in
zasmehovali
so
njega
in
svetost
njegovo
.
Gori
v
mestu
na
severu
mu
je
živel
najhujši
nasprotnik
—
svete
knjige
nam
gotovo
dokazujejo
,
da
ga
je
obsedel
satan
že
pri
rojstvu
—
in
s
pomočjó
tega
satana
je
spisal
mnogo
hudobnih
knjig
ter
takó
sejal
ljuljiko
med
pšenico
,
katera
se
je
vsipala
iz
rok
blaženega
Antona
od
Kala
na
njivo
Gospodovo
.
Boj
je
bil
resnice
z
lažjo
.
Ze
je
omagovala
resnica
,
ki
se
kaže
v
ponižni
nagoti
svoji
,
in
že
je
zmagovala
laž
,
ki
se
kaže
v
bliščečem
,
pregrešnem
lišpu
.
Blaženi
Anton
se
pdsti
nató
petnajst
dnij
,
šestnajsti
dan
pa
gré
na
Sveto
Goro
,
dvigne
roke
proti
severnemu
mestu
in
prosi
prekletstva
z
neba
na
sovražnika
svojega
.
In
glej
,
zgodi
se
čudo
!
Prvo
čudo
blaženega
Antona
od
Kala
!
Ponižan
je
bil
satan
,
in
njegov
služabnik
v
severnem
mestu
je
izgubil
v
tisti
uri
,
ko
je
sveti
mož
na
Sveti
Gori
dvigal
koščene
roke
proti
oblakom
,
dar
jezika
,
in
namesto
tega
daru
mu
je
ostalo
jedino
lajanje
,
kakor
ga
čujemo
pri
svojih
psih
.
«
»
Ali
je
to
čudo
blaženega
Antona
od
Kala
dokazano
?
«
»
Nedvojbeno
!
«
»
Hm
!
Dobro
torej
!
Zato
ima
psička
pri
sebi
?
«
»
Prav
zato
.
Imeniten
pomočnik
je
pri
pasjih
boleznih
,
kar
je
sosebno
v
našem
mestu
velikega
pomena
,
ker
je
toliko
psov
.
Glej
,
—
tukaj
je
policijsko
poslopje
!
«
Obstala
sva
pred
prostornim
zidovjem
,
v
katerem
je
tiste
dni
gospodovala
policija
ljubljanska
.
»
Najprej
se
nama
je
oglasiti
pri
patru
gvardijanu
,
da
nama
da
svoj
visum
.
«
»
Pri
patru
gvardijanu
?
«
začudim
se
.
»
Da
,
pri
patru
gvardijanu
.
Naša
policija
je
izročena
že
tristo
let
očetom
kapucinom
,
ki
izvršujejo
svoj
posel
na
veliko
zadovoljstvo
premilostivega
nadškofa
!
«
t
»
Kako
je
to
mogoče
?
«
»
Prav
lahko
!
S
takšno
policijo
je
pomagano
državi
in
pomagano
tudi
redovnikom
kapucinom
.
Kdor
zagazi
slavni
policiji
v
pravično
pest
,
plačati
mora
določeno
pristojbino
,
ako
je
količkaj
denaren
.
Po
tem
poti
ima
država
brezplačno
policijo
—
pomisli
,
koliko
denarja
se
je
potrosilo
prej
v
surovih
časih
!
—
očetje
kapucini
,
ki
zidajo
sedaj
že
deseto
cerkev
,
pa
imajo
redne
in
stalne
letne
dohodke
.
«
»
Za
Boga
,
modra
naredba
!
Razjasni
mi
še
,
s
kakšnimi
posli
se
sdsebno
bavi
vaša
policija
?
«
»
Različni
so
ti
posli
in
težavni
.
Največ
opravka
dajo
grešniki
,
ki
so
se
pri
jzpovedi
očistili
grehov
svojih
.
«
»
Tega
ne
umejem
.
Kaj
je
slavni
policiji
do
izpovedanih
grešnikov
?
«
»
Pozna
se
ti
,
da
nisi
čital
knjig
blaženega
Antona
od
Kala
!
Večna
previdnost
ti
je
zaklenila
ta
vir
modrosti
,
in
sedaj
begaš
v
temi
.
Poslušaj
!
Do
tistih
dob
,
ko
je
zavladal
nadškof
Jacobus
LVII.
,
bila
je
izpoved
strogo
cerkvena
ustanova
.
Izpovednik
je
odpuščal
grehe
in
pokoro
je
nakladal
grešnikom
.
Ali
seje
pa
naložena
pokora
opravljala
,
ali
ne
,
kdo
ve
!
Kaj
pa
piše
blaženi
Antonius
?
Država
ima
vso
moč
v
rokah
,
in
nje
dolžnost
je
,
s
to
močjó
zabraniti
,
da
se
ne
dela
greh
in
da
grešnika
dohiti
tudi
upravičena
kazen
.
To
je
načelo
blaženega
Antona
od
Kala
.
In
ali
morda
ni
utemeljeno
v
prirodi
in
božjih
zakonih
?
«
»
Utemeljeno
je
!
Toda
kakó
se
uporablja
v
vsakdanjem
življenji
?
«
»
Precej
ko
je
nastopil
nadškof
Jacobus
LVII.
slavno
svojo
vlado
,
združil
je
z
izpovednico
železno
pest
posvetne
vladne
moči
.
Kdor
se
izpove
grehov
,
njemu
naloži
brême
cerkvene
pokore
ali
naloži
se
mu
tudi
brême
posvetne
pokore
.
In
to
brême
je
težje
od
prvega
!
«
»
Kakšno
je
?
«
»
Zdajci
ti
povem
.
Kdor
je
izpovedan
,
temu
izroči
izpovednik
bel
listič
,
kjer
je
zapisano
število
palic
,
katere
mu
našteje
posvetno
oblastvo
v
pokoro
izpovedanih
grehov
!
«
v
»
Število
palic
!
Je
li
prav
culo
moje
uho
?
«
»
Resnično
,
število
palic
!
Kaj
bi
bila
naša
država
brez
palice
!
Blagonosno
to
orodje
je
steber
,
da
,
glavni
steber
javnemu
življenju
našemu
.
«
»
Razloži
mi
še
,
kakó
nadzira
posvetno
oblastvo
,
da
se
vsakomur
odšteje
prisojeno
število
,
kakor
določa
izpovedni
listič
?
«
»
V
ta
namen
se
je
pomnožilo
število
fratrov-redarjev
.
Vsaka
izpovednica
ima
posebnega
nadzornika-redarja
.
Kadar
pa
se
je
vsa
tolpa
izpovedala
,
odvede
jo
frater
v
to
poslopje
,
da
se
brez
odloga
opravi
posvetna
pokora
.
«
»
Moj
Bog
,
koliko
li
imate
redarjev
?
«
»
Nekaj
nad
dvetisoč
.
«
»
In
koliko
je
takih
,
ki
dele
palice
,
ki
tepo
?
«
»
Haha
!
Ti
še
ne
poznaš
izobraženosti
stoletja
našega
!
Toda
pojdiva
na
policijsko
dvorišče
;
ako
se
ne
motim
,
to
stroji
delujejo
prav
sedaj
.
«
»
Stroji
?
«
»
Da
,
stroji
!
Pojdi
in
čudi
se
napredku
naših
razsvetljenih
dob
.
Seveda
naju
puste
samó
na
moški
oddelek
,
ali
bas
ondu
so
največji
in
najlepši
stroji
!
«
Konja
priveze
k
zidu
.
Potem
stopiva
v
vežo
.
Tukaj
se
je
že
slišalo
šumenje
,
kakor
bi
bučala
sapa
okrog
gorskih
vrhov
.
Vmes
je
pokalo
prav
takisto
,
kakor
bi
se
na
Veliki
petek
počasi
gonila
ropotulja
v
visokem
cerkvenem
zvoniku
.
Stopivšemu
iz
veže
,
razgrnilo
se
mi
je
prostorno
dvorišče
.
Kakšno
živahno
gibanje
in
življenje
se
je
gnetlo
tu
!
Največjo
pozornost
so
mi
vzbujali
stroji
,
razpostavljeni
semtertja
po
dvorišči
.
Bili
so
to
nekaki
zaboji
,
iz
katerih
so
štrlele
palice
,
težke
in
debele
.
Ugledal
sem
stroj
z
desetimi
palicami
,
ta
je
bil
najmanjši
;
pri
največjem
,
pravem
orjaku
,
naštel
pasem
celó
štirideset
palic
.
V
dveh
vrstah
so
gledali
častiti
drogi
iz
zaboja
,
in
če
je
frater-redar
zasukal
ročico
,
zavrtel
se
je
leseni
hlod
v
zaboji
,
in
prva
vrsta
je
tlesknila
po
klopeh
,
razstavljenih
pred
strojem
.
Kadar
je
zasukal
drugič
,
tlesknila
je
druga
vrsta
po
drugih
klopeh
,
katerih
prva
vrsta
ni
zadela
prej
.
Fratri-redarji
so
prav
tedaj
jako
ročno
razgnali
izpovedance
v
različne
oddelke
.
óni
,
ki
so
imeli
na
listkih
po
pet
palic
,
združili
so
se
v
posebno
tolpo
in
zasedli
prostor
pred
strojem
z
desetimi
palicami
.
To
je
bil
isti
stroj
,
pri
katerem
je
štela
vsaka
vrsta
po
pet
palic
.
Drugi
,
z
desetimi
palicami
na
listkih
,
postavili
so
se
pred
stroj
,
iz
katerega
je
štrlelo
dvajset
palic
v
dveh
vrstah
.
Tisti
izpovedanci
,
katerim
se
je
prisodilo
največ
palic
,
obkrožili
so
stroj
s
štiridesetimi
palicami
.
Bili
so
to
stari
nespokorni
grešniki
,
ki
so
jako
lahkodušno
opažali
grozne
stroje
in
katerim
se
je
kazalo
na
lici
,
da
jim
ni
veliko
do
tega
,
ali
dobe
deset
palic
več
ali
menj
.
;
Vmes
so
bili
tudi
starčki
,
ki
so
že
iz
težka
nosili
svoje
kosti
,
in
slabotni
otročiči
,
katerim
se
je
od
groze
treslo
šibko
telesce
.
Ko
je
bilo
pred
stroji
vse
lepo
razvrščeno
,
oglasil
se
je
pater
kapucinec
,
stoječ
na
nekaki
leči
—
imenovali
so
ga
patra
eksekutorja
—
in
tlesknil
z
rokami
.
Kakor
strela
so
udarili
izpovedanci
med
klopi
,
stoječe
pred
strojem
;
,
vsak
si
je
izbral
svojo
in
legel
nanjo
.
Otročiče
in
starce
,
o
katerih
je
bilo
pričakovati
,
da
bodo
v
bolečinah
izkušali
sredi
eksekucije
zdrkniti
s
klopi
,
privezali
so
z
jermeni
nanjo
.
Ko
so
bile
pri
vseh
strojih
zasedene
klopi
,
dvignil
je
pater
eksekutor
roko
in
zanosljal
:
»
Grešiti
se
ne
sme
!
«
Te
besede
so
bile
fratrom
pri
ročicah
znamenje
,
da
so
jih
pričeli
vrteti
.
Ali
so
vam
padale
palice
,
prav
kakor
bi
se
prala
preja
pri
vodi
!
Vmes
se
je
culo
škripanje
z
zobmi
,
ihtenje
,
vzdihanje
in
sósebno
vekanje
otrok
,
ki
so
se
kakor
belouške
zvijali
pod
udarci
.
Ko
se
je
pri
prvem
stroji
ročica
zasukala
desetkrat
in
pri
stroji
orjaku
štiridesetkrat
,
nosil
je
na
tepenem
delu
telesa
vsak
grešnik
in
grešniček
toliko
palic
,
kolikor
jih
je
bilo
zapisano
na
belem
lističi
.
Stroji
so
se
ustavili
,
privezane
grešnike
so
odvezali
,
in
vsi
pretepenci
so
se
postavili
v
dolgo
vrsto
.
Frater
je
rožljal
pred
to
vrsto
z
orjaško
pušico
,
in
vsak
,
ki
je
čutil
grénke
udarce
,
plačal
je
v
pušico
nekaj
drobiža
.
Pater
eksekutor
pa
je
z
leče
svoje
neprestano
nosljal
:
»
Grešiti
se
ne
sme
!
«
»
No
!
«
ogovori
me
profesor
Sv.
Simplicija
,
»
kako
sodiš
sedaj
o
javnem
razmerji
našem
?
Ali
ni
to
vzor
,
kakó
naj
se
vzajemno
podpirata
cerkveno
in
posvetno
oblastvo
?
Ali
ni
to
vrhunec
izobraženosti
?
«
»
Dobro
!
Državi
s
takimi
napravami
se
moram
čuditi
.
Toda
če
sem
prav
videl
,
morajo
tepeni
grešniki
še
nekaj
plačati
?
«
»
Prav
si
videl
!
Kakó
naj
bi
se
drugače
živili
naši
bratje
redarji
?
To
je
ravno
modrost
v
modrosti
te
naprave
.
«
»
Povej
mi
še
nekaj
!
Opazujem
in
opazujem
tolpo
izpovedancev
,
a
menim
,
da
so
to
zgolj
siromaki
.
Kje
li
so
bogatini
?
Ali
ne
dobivajo
tudi
ti
svojih
palic
?
«
»
Kaj
neki
misliš
!
Bogataši
se
odkupujejo
,
in
sicer
s
petimi
lirami
za
vsako
palico
.
Prav
tukaj
je
prvi
vir
dohodkov
,
katerih
toliko
potrebuje
presvetli
nadškof
.
Ali
ni
to
modro
?
«
»
Modro
!
Premodro
!
Tudi
to
mi
razjasni
.
Ali
ne
zahajajo
du
hovniki
in
dušni
pastirji
tudi
k
izpovedi
?
In
če
zahajajo
,
kakó
je
ž
njimi
,
in
kakó
je
s
palicami
na
belih
listkih
?
«
»
Da
naši
dušni
pastirji
greše
,
dasi
malokdaj
,
o
tem
ni
dvojbe
.
Zato
zahajajo
k
izpovedi
in
dôbivajo
bele
listke
.
Toda
,
ali
si
že
čul
kdaj
,
da
so
tepli
duhóvnika
?
«
»
Nikdar
ne
.
«
»
Beli
listki
veljajo
torej
pri
duhóvnikih
le
simboliški
,
ker
ravno
drugače
veljati
ne
morejo
!
«
»
Kako
naj
umejem
to
?
«
»
Stopaj
za
mano
!
«
Šla
sva
v
najoddaljenejši
kot
dvorišča
in
obstala
pred
prostorom
,
ki
je
bil
ograjen
z
železnim
,
pozlačenim
pažem
.
Napravljena
je
bila
od
desak
streha
nad
tem
prostorom
,
a
na
spodnji
stráni
je
bila
prevlečena
z
žametom
.
Sredi
prostora
je
stal
stroj
desetih
palic
,
s
svilo
obvit
.
Palice
pa
so
bile
v
pravem
pomenu
šibice
,
in
da
se
udarec
ni
čutil
,
obvijali
so
jih
z
volno
,
da
so
padale
kakor
rahla
sapica
po
onem
,
ki
je
ležal
na
blazinasti
klopi
.
»
Vidiš
«
,
izpregovori
profesor
,
»
tukaj
simboliški
tepemo
izpovedanega
duhóvnika
.
Seveda
,
takrat
ne
sme
nikdo
na
dvorišče
,
in
jedini
pater
gvardijan
opravlja
svojeročno
posel
pri
stroji
.
Pri
nas
je
pravica
za
vsakogar
ista
,
ali
ne
?
Kaj
takega
izvestno
nimate
v
sibirski
republiki
?
«
»
Res
ne
!
«
»
Sedaj
odriniva
v
poslopje
,
sicer
odide
oče
gvardijan
na
izprehod
,
in
potem
ga
danes
ne
učakava
več
«
.
Če
gvardijan
še
ni
šel
na
izprehod
,
zato
sva
hitro
in
lahko
opravila
svoj
posel
pri
njem
.
Najlepši
uspeh
sem
dosegel
v
tem
,
da
mi
je
izročil
pismeno
privolitev
,
s
katero
so
mi
bila
odprta
vrata
na
ženski
oddelek
.
Za
vse
to
sem
plačal
samó
petdeset
lir
,
kar
se
mi
ni
videlo
preveliko
.
Pred
policijskim
poslopjem
odveze
profesor
konja
pri
zidu
in
me
vpraša
:
»
Kam
gréva
najprej
?
Obilo
je
znamenitostij
v
belem
mestu
,
da
jih
v
jednem
dnevi
ne
ogledava
.
Ako
ti
je
do
tega
,
da
poslušaš
dober
svet
,
kreniva
najprej
k
pravosodni
palači
!
«
»
Dobro
!
Pojdiva
tja
!
«
Ko
odrineva
,
opazim
,
da
se
je
napotilo
za
nama
pet
bratov
kapucinov
.
»
Čemu
korakajo
ti
za
nama
?
«
vprašam
spremljevalca
.
»
Da
naju
nadzirajo
.
Takih
redarjev
kroži
obilo
po
Emoni
,
in
marsikakšen
greh
je
že
preprečila
njih
roka
!
«
Ko
mu
ne
odgovorim
ničesar
,
dostavi
ponosno
:
»
Da
,
da
,
izvrstno
naše
redarstvo
vtika
svoj
nos
v
vsako
stvarco
,
in
niti
prah
ne
pade
z
mize
,
da
ne
bi
zvedelo
tega
!
«
»
Vse
se
je
izpremenilo
!
«
vzdihnem
sam
v
sebi
,
»
samó
slavna
policija
je
ostala
ista
in
vtika
prej
kot
slej
svoj
nos
v
sleharno
stvar
!
«
nató
se
odpravimo
po
ozkih
ulicah
proti
pravosodni
palači
.
Nikjer
ni
videti
človeškega
obraza
,
in
tudi
pri
oknih
se
ne
prikaže
nikdo
.
To
vzbudi
moje
začudenje
,
katerega
ne
prikrivam
spremljevalcu
svojemu
.
»
To
je
premoder
ukaz
nadškofa
Jakopa
!
«
—
prične
mi
razlagati
profesor
.
»
Tukaj
sva
na
oddelku
zakoncev
.
Na
tem
oddelku
pa
je
zopet
vsakemu
stanu
odkazan
poseben
prostor
.
Tukaj
sva
ravno
pri
krojačih
.
Da
ne
tratijo
časa
pri
delu
,
prepovedano
jim
je
gledati
skozi
okna
,
ali
pohajkovati
po
ulicah
.
Policiji
naši
pade
v
pest
,
kogar
zasačijo
redarji
pri
oknu
ali
na
ulicah
,
če
se
ne
more
izkazati
s
potrebnim
opravkom
.
Zato
je
redarstvu
našemu
toliko
poslal
«
Ozrem
se
po
svoji
petorici
.
Kakor
strele
jim
švigajo
pogledi
okrog
oken
in
vrat
,
da
bi
zasačili
plen
.
»
Kogar
zalotijo
,
ta
plača
?
«
vprašam
.
»
Gotovo
,
in
na
sedalu
mu
zapoje
palica
.
«
Sedaj
mi
je
bilo
jasno
,
čemu
so
redarji
takó
strogo
čuvali
okna
.
Pokazati
se
ni
hotel
prestopnik
zakona
,
in
nadejal
sem
se
,
da
odrine
petorica
moja
praznih
rok
.
Toda
ni
se
zgodilo
takó
.
Tam
,
kjer
so
ulice
prav
zelo
tesne
,
odpre
se
okno
v
pritličji
,
in
sicer
prav
pred
nosom
učitelju
z
vseučilišča
Sv.
Simplicija
.
Odskočil
je
,
da
ga
ni
zadel
vatel
,
s
katerim
je
nekdo
zamahnil
iz
okna
proti
njemu
.
Pri
oknu
pa
stoji
dolg
,
koščen
možiček
,
krojač
od
nog
do
glave
.
Z
dolgim
vatlom
suva
na
mojega
strežnika
,
ki
se
mnogo
trudi
,
da
se
izogiblje
udarcem
in
da
na
drugi
stráni
obdrži
konja
,
ki
se
tudi
plaši
krojačevega
kričanja
.
»
Grdoba
!
«
vpije
junak
iglar
,
»
ali
sem
te
vender
dobil
v
pest
?
Rasejo
li
tunike
po
drevji
,
da
jih
lahko
brezplačno
natresaš
nase
?
Dve
liri
si
mi
dolžan
že
dve
leti
!
In
jaz
stradam
,
da
sem
suh
kakor
igla
!
Plačaj
,
sicer
ti
potarem
vsa
rebra
!
Prej
se
mi
ne
ganeš
,
dokler
ne
plačaš
!
«
vse
se
pripravlja
,
da
bi
z
okna
skočil
na
tlak
,
in
sluga
moj
trepeta
praznega
žepa
in
bledega
lica
ter
čaka
,
kakó
se
razmota
vsa
ta
stvar
.
Toda
rešijo
ga
bratje
redarji
,
ki
zavijejo
prav
v
tistem
hipu
okrog
ogla
,
in
katerih
se
ni
nadejal
ubogi
krojaček
.
»
Dober
si
za
tri
lire
!
«
zakriči
prvi
frater
birič
in
zgrabi
iglarja
za
vrat
,
da
se
takoj
strese
kakor
trepetlika
na
gorskem
rebru
.
»
In
osem
palic
ti
odštejejo
«
,
dostavi
drugi
porogljivo
,
»
ker
si
se
kazal
brez
potrebnega
opravka
pri
oknu
!
«
Pošteni
rokodelčič
jih
zaklinja
na
vse
svetnike
in
na
krvavo
stegno
blaženega
Antona
od
Kala
,
da
bi
mu
zanesli
.
Ali
biriči
tistih
dob
so
imeli
jeklena
in
neizprosna
srca
,
prav
takó
,
kakor
leta
2000.
po
Kr.
r.
Raztaja
se
mi
srce
,
da
sežem
v
pas
in
plačam
redarjem
tri
lire
,
da
izpuste
krojača
.
Temu
samemu
pa
plačam
dolg
vseučiliškega
profesorja
,
in
srce
mu
prekipi
od
hvaležnosti
,
da
kliče
name
vse
blagoslove
blaženega
Antona
od
Kala
!
Dospeli
smo
na
kraj
,
kjer
so
se
ulice
razširjale
v
prostoren
trg
.
Sredi
tega
trga
je
stalo
znamenito
poslopje
,
na
čegar
sprednji
stráni
je
bila
velikanska
presna
slika
,
v
živih
barvah
kažoča
našega
Odrešenika
,
ko
izganja
z
bičem
prodajalce
iz
hiše
Gospodove
.
»
Evo
ti
naše
pravosodne
palače
!
«
izpregovori
ponosno
profesor
Sv.
Simplicija
.
»
Takój
privežem
konja
k
zidu
,
in
potem
si
ogledava
notranje
prostore
.
Prepričan
sem
,
da
se
ti
napolni
duša
s
strmenjem
;
izvestno
mi
pritrdiš
,
da
je
provincija
naša
v
vsakem
oziru
najpopolnejša
,
kar
jih
ima
oče
papež
na
zemlji
!
«
Toliko
da
izreče
,
že
tleskne
z
dolgo
svojo
osebo
po
zemlji
,
da
se
zakadi
prah
izpod
njega
.
Takisto
stori
tudi
ónih
pet
redarjev
in
se
od
silne
udanosti
zvija
po
tleh
.
Kaj
je
provzročilo
to
nenavadno
vedenje
mojega
spremstva
?
Po
trgu
mimo
pravosodne
palače
prirožlja
sedaj
težka
,
srebrno
okóvana
kočija
,
katero
vleče
osem
tolstih
dolgorepih
belcev
.
Pred
njo
jaha
tolpa
jezdecev
z
dolgimi
biči
v
roki
.
Jeden
izmed
njih
švrkne
ž
njim
proti
mêni
,
vender
me
ne
zadene
,
ker
mu
je
jermen
prekratek
.
Da
me
je
zadel
,
razmesaril
bi
me
bil
brez
dvojbe
na
zadetem
mestu
.
V
kočiji
sami
na
vijoličasti
blazini
čepi
star
mož
,
z
zlato
verižico
ob
rami
.
Izpod
belih
las
mu
gleda
mrtvo
okó
,
prav
kakor
bi
se
mu
nič
več
ne
ljubilo
na
božji
zemlji
.
Videl
se
mi
je
ta
starec
jednak
levu
,
kateremu
je
starost
zdrobila
gladne
zobe
iz
lačne
čeljusti
!
Njemu
ob
stráni
sedi
v
nebeški
krasoti
svoji
moja
znanka
,
katero
je
moje
okó
prvič
ugledalo
tisto
jutro
med
cvetjem
gospodskega
vrta
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
me
je
opazila
in
da
se
je
sklonila
na
sedeži
.
Tedaj
pa
zavije
voz
v
tesne
ulice
,
da
mi
takoj
izgine
izpred
očij
.
»
Sveti
Jezus
!
«
tarna
strežnik
,
dviguje
se
iz
prahu
,
»
kaj
si
storil
,
da
se
nisi
zgrudil
,
kakor
smo
se
mi
?
«
»
Za
deset
lir
si
dober
!
«
veseli
se
frater
birič
.
»
In
za
izdatno
število
palic
!
«
dostavi
drugi
.
»
Kdo
je
bil
to
?
«
vprašam
radovedno
.
»
Za
Boga
«
,
odgovori
profesor
,
»
saj
ti
je
morala
že
vse
razkriti
gola
pamet
!
Bil
je
to
največji
naš
dobrotnik
,
naš
oče
in
ljubljeni
služabnik
božji
,
nadškof
Martinus
.
«
»
In
ženska
ob
stráni
njegovi
?
«
»
Sestra
njegova
,
zorna
naša
kneginja
Marija
!
«
»
Oglejva
si
najprej
civilni
oddelek
!
«
Takó
je
izpregovoril
učitelj
z
vseučilišča
sv.
Simplicija
,
ko
sva
stala
v
visoki
lopi
pravosodne
palače
.
Kreneva
na
desno
stran
po
visokih
stopnicah
in
dospeva
na
hodnik
,
v
katerem
se
vrsté
vrata
pri
vratih
,
prav
kakor
nekdaj
na
hodnikih
samóstanskih
.
»
Tukaj
me
vse
spominja
na
samostan
!
«
rečem
spremljevalcu
.
»
Čemu
toliko
vrat
?
«
»
Pravo
si
pogodil
,
«
odgovori
profesor
,
»
v
samóstanu
sva
.
Ta
oddelek
pravosodne
palače
je
izročen
očetom
iz
reda
svetega
Frančiška
,
ki
pa
imajo
zavezo
,
da
so
nam
pridni
in
pravični
sodniki
.
«
»
Kaj
?
«
se
začudim
.
»
Očetom
frančiškanom
je
izročeno
vaše
pravosodje
?
«
»
Čemu
ne
?
Pravosodna
palača
se
je
morala
zgraditi
.
Ž
njo
se
je
dosegel
dvojen
namen
:
očetje
iz
reda
sv.
Frančiška
so
dobili
svoj
samostan
,
ne
da
bi
kaj
plačali
,
država
pa
svoje
sodnike
,
ne
da
bi
kaj
plačevala
.
Zopet
vzor
,
kakó
se
podpirata
posvetno
in
cerkveno
oblastvo
!
«
»
In
po
kakšnih
zakonih
sodijo
vaši
sodniki
?
«
»
Zakonov
nimamo
nikakih
.
Nekdaj
so
jih
imeli
,
ali
dokazalo
se
je
,
da
so
vsi
zakoni
svetá
izvirali
od
hudiča
.
Sodniki
naši
opirajo
svoje
sodbe
zgolj
na
svoje
knjige
,
bodisi
na
Sveto
pismo
,
bodisi
na
spise
blaženega
Antona
od
Kala
.
Ker
obsezajo
posebno
zadnji
spisi
samó
resnico
,
so
pravične
tudi
naših
sodnikov
sodbe
.
«
»
Ne
dvojim
!
Toda
kaj
je
s
pritožbami
?
Je
li
prepovedan
vsakršen
priziv
do
višjega
sodnika
?
«
»
Nikakor
ne
.
Zlasti
so
nam
sodniki
naši
župniki
.
Kadar
župnik
noče
soditi
,
ali
kadar
nisem
zadovoljen
z
njega
sodbo
,
se
smem
zateči
pred
sodni
dvor
očetov
frančiškanov
,
kjer
teče
vir
neizkaljene
pravice
.
«
V
tem
sva
prišla
do
dvorane
,
kjer
so
se
obravnavale
pravde
.
»
Plačaj
liro
vstopnine
,
«
me
opomni
sluga
,
»
v
dvorani
pa
se
vêdi
spodobno
,
ker
je
pater
predsednik
oster
!
«
Plačam
vstopnino
fratru
,
ki
je
z
veliko
pušico
prežal
pred
vhodom
.
Ko
sva
vstopila
,
je
bila
dvorana
še
prazna
,
samó
tam
zgoraj
sta
sedela
pri
dolgi
hrastovi
mizi
očeta
frančiškana
,
ki
sta
vestno
prebirala
knjige
.
Morda
sta
molila
,
morda
sta
se
le
hlinila
.
Dvorana
je
bila
podobna
velikanski
kleti
;
nikjer
ni
bilo
podobe
,
ne
druge
dike
na
stenah
.
Potisneva
se
v
kot
;
profesor
pa
mi
pravi
:
»
Šele
dva
sodnika
sta
tukaj
.
Tretjega
in
patra
predsednika
še
ni
.
Zadnji
pride
pater
predsednik
.
«
»
Prav
takó
je
bilo
pred
2000
leti
,
«
si
mislim
,
»
tudi
takrat
so
prihajali
predsedniki
zadnji
k
obravnavi
.
«
»
Danes
bo
malo
posla
,
«
izpregovori
sodnik
pri
hrastovi
mizi
.
»
Ti
župniki
nam
pojedajo
vse
;
kakó
bomo
živeli
,
ako
se
nam
ne
izboljša
justica
?
«
»
Dà
,
resnico
govoriš
!
«
dostavi
tovariš
.
»
Že
včeraj
je
podpisal
pater
predsednik
dekret
,
s
katerim
se
župnikom
po
deželi
ukazuje
,
da
se
morajo
zdrževati
sodb
v
pravdah
,
katerih
vrednost
znaša
nad
petdeset
lir
,
in
stranke
vsekdar
nakazovati
k
našemu
sodišču
!
«
Vstopila
sta
še
dva
sodnika
in
frater
pisač
.
»
Patra
predsednika
še
ni
,
se
zajezi
prvi
,
»
vedno
stara
pesem
.
Mi
se
trudimo
,
pater
predsednik
spi
;
mi
se
oblačimo
v
haljo
od
kozje
dlake
,
pater
predsednik
v
svilnato
kuto
.
Kje
je
tu
pravica
,
confratres
?
«
»
Ničesar
bi
ne
rekel
,
«
dostavi
drugi
,
»
ako
bi
bil
mož
le
kos
nalogi
svoji
!
Vse
zmede
,
kar
mu
pride
pod
palec
,
in
jaz
mislim
,
da
takega
nezmožnika
še
nismo
imeli
na
prédsedniškem
stolu
.
Kaj
mênite
,
confratres
?
«
»
Takó
je
,
«
se
oglasi
tretji
.
»
Le
nekoliko
potrpite
,
pa
boste
videli
,
kakó
zmlinči
današnji
slučaj
,
dasi
je
jasen
kakor
modro
nebo
.
«
»
Da
bi
mu
premilostivi
nadškof
le
skoro
dal
boljšega
naslednika
!
Vsakdo
izmed
nas
bi
smel
po
večji
pravici
sedati
na
njega
stol
.
To
je
senca
,
nikar
predsednik
!
«
V
tem
mnenju
so
so
strinjali
vsi
.
Ko
pa
je
takoj
potem
vstopil
pater
predsednik
,
bi
jih
morali
videti
,
kakó
so
planili
s
sedežev
in
kakó
so
so
priklanjali
svilnati
halji
!
Toda
leta
4000.
je
bilo
prav
takó
,
kakor
leta
2000.
po
Kr.
r.
!
Pater
predsednik
še
opaziti
ni
hotel
globokih
poklonov
,
češ
,
predsedniki
so
na
svetu
edino
zaradi
tega
,
da
se
jim
drugi
klanjajo
!
»
Pričnimo
!
«
Pater
predsednik
séde
,
suhi
frater
pisar
pa
hiti
na
hodnik
,
da
pokliče
stranke
.
Prvi
vstopi
župnik
svetega
Jakopa
.
Vsi
sodniki
in
ž
njimi
pater
predsednik
vstanejo
ter
se
mu
poklonijo
.
»
Kakšna
ti
je
zahteva
,
reverende
?
«
vpraša
predsednik
sladko
.
»
Nocoj
mi
je
nekdo
pobil
okna
.
Vem
,
da
mi
tega
ni
storil
drugi
,
nego
sosed
Emilij
.
Že
nekaj
časa
mi
nagaja
,
kjer
more
.
Škode
mi
je
50
lir
,
toda
zaradi
posebno
hudobnega
namena
naj
mi
plača
100
lir
!
«
»
Pravična
je
tvoja
zahteva
,
reverende
!
«
se
oglasi
predsednik
.
Scriptor
,
zapiši
sodbo
,
cum
jure
executionis
.
Emilius
plačaj
100
lir
.
Obravnava
je
končana
!
«
Ko
se
je
pisala
sodba
šentjakopskemu
župniku
,
vprašam
svojega
strežnika
:
»
Ali
se
ne
zasliši
tudi
tožena
stranka
?
Naj
li
Emilij
plača
,
ne
da
bi
se
mogel
braniti
?
«
»
Si
li
slep
,
«
mi
odgovori
,
»
ali
ne
vidiš
,
da
je
tožnik
mašnik
,
ki
ne
more
govoriti
drugega
nego
resnico
?
Pri
nas
,
v
tej
vzorni
papeževi
provinciji
,
sme
zahtevati
vsak
mašnik
,
da
se
mu
takoj
izroči
sodba
s
pravico
do
izvršbe
,
ne
da
bi
se
toženec
klical
pred
sodišče
.
Ali
si
že
kdaj
čul
,
da
bi
mašnik
hodil
po
stezah
krivice
?
«
»
Nikoli
ne
!
«
»
Zato
vidiš
,
da
so
naše
naredbe
v
tem
oziru
premodre
!
To
je
najhitrejša
justica
—
proti
sodbi
ni
dovoljena
nobena
pritožba
—
kar
si
je
le
misliti
moremo
.
Ni
li
res
takó
?
«
»
Res
!
Čujva
,
o
čem
obravnavajo
sedaj
.
«
V
dvorano
je
v
tem
vstopil
človeček
suhe
rasti
;
lakota
in
edinščina
mu
je
gledala
pri
sleherni
gubi
z
bledega
obraza
.
Ž
njim
je
vstopil
trebušast
mož
;
polna
skleda
mu
je
odsevala
s
tolstega
in
zalitega
obraza
.
Oba
obstaneta
pred
sodiščem
.
»
Kdo
toži
?
«
vpraša
predsednik
.
»
Jaz
,
«
odgovori
suhi
možiček
»
Koliko
troškov
si
založil
?
«
»
Dve
liri
!
Vse
,
kar
sem
imel
!
«
»
Dve
liri
!
«
zagodrnja
pater
predsednik
.
»
Hèk
!
Dve
liri
!
Hèk
!
Ako
nimaš
več
,
čemu
se
pravdaš
?
Vidi
se
mi
že
,
da
si
slepar
!
Vendar
bodi
ti
,
obravnavajmo
in
forma
pauperum
!
Kakó
ti
je
ime
in
kaj
si
?
«
»
Hieronim
Corvus
!
Vodó
in
stare
cunje
prodajam
po
mestu
!
«
»
Nezaslišano
!
«
zakliče
predsednik
.
»
Kakšni
ljudje
se
dandanes
že
pravdajo
!
Odstopi
!
In
ti
,
toženec
,
koliko
troškov
si
založil
?
«
»
Petnajst
lir
!
Čast
bodi
Bogu
in
Materi
božji
!
In
še
ni
šla
zadnja
iz
hiše
!
«
»
Frater
scriptor
,
«
ukaže
predsednik
,
»
prinesi
stol
zatožencu
,
da
sede
!
Kakó
ti
je
ime
?
«
»
Deodatus
Bos
!
Pomočnik
sem
florijanskemu
cerkovniku
,
katerega
mi
Bog
ohrani
še
mnogo
let
!
«
»
Sédi
,
Deodate
!
Ti
,
Corve
,
pa
nam
razlôži
čemu
tožiš
takega
moža
?
Toda
kratko
,
ker
nismo
tukaj
,
da
bi
poslušali
prazne
besede
.
Hitro
torej
!
«
»
Vodo
prodajam
,
«
prične
tožitelj
,
»
in
stare
cunje
kupujem
.
Vse
moje
imetje
je
konjiček
,
ki
mi
nosi
vodó
.
Če
mi
pogine
,
tedaj
sem
berač
.
In
sedaj
sem
kupil
na
dan
svetega
Lavrencija
od
tega
človeka
konjička
in
mu
pošteno
plačal
kupnino
.
Bilo
je
150
lir
!
Vse
moje
imetje
!
Bog
se
me
usmili
!
Pogojeno
je
bilo
,
da
je
konjiček
zdrav
in
brez
hibe
.
Ali
slep
je
na
obe
oči
,
in
zatoženec
ga
noče
nazaj
,
kar
bi
bilo
pošteno
in
pravično
!
To
je
moja
tožba
,
poštena
in
pravična
je
!
Pomagajte
mi
,
patri
sodniki
!
«
»
Kaj
odgovarjaš
,
Deodate
?
«
»
Tožba
ni
pravična
.
Zmenila
sva
se
,
naj
tožitelj
konja
ogleda
,
in
da
mu
nisem
porok
za
hibe
,
ki
jih
lehko
opazi
sam
.
‚
Oglej
si
konja
,
‘
sem
mu
dejal
dvakrat
in
trikrat
,
‚
oglej
si
konja
,
konj
ne
more
ogledati
tebe
!
‘
In
res
ga
ni
mogel
,
ker
je
bil
slep
.
Govoril
sem
resnico
in
zato
mênim
,
da
je
župnik-sodnik
pravično
sodil
,
ko
je
zavrnil
tožitelja
.
«
»
Je
li
res
takó
?
Ali
je
res
govoril
,
da
si
oglej
konja
,
ker
te
konj
ne
more
ogledati
?
«
»
Takó
je
bilo
!
«
zaihti
tožnik
.
»
Ali
to
so
bile
le
zvijačne
besede
,
nič
drugega
!
«
»
Odstopita
!
«
zarenči
predsednik
.
Vsi
grémo
iz
dvorane
.
Po
jako
kratkem
posvetovanju
nas
pokliče
predsednik
iznova
pred
svoj
sodni
stol
.
»
Začujta
sodbo
!
Hèk
!
Hèk
!
V
imenu
premilostivega
nadškofa
,
očeta
našega
Martina
!
Pritožba
—
hèk
—
Hieronima
Corvusa
je
neupravičena
—
hèk
—
in
nedopustna
,
zato
se
zavže
.
In
to
vse
iz
razlogov
—
hèk
—
prvega
sodnika
in
na
podlagi
Svetega
pisma
—
hèk
—
ki
ne
dopušča
,
da
bi
kdo
trpel
škodo
,
ako
je
govoril
resnico
!
Hèk
!
Obravnava
je
dognana
!
«
Hieronimus
Corvus
ječi
kakor
zajec
,
če
ga
pes
ujame
.
Deodatus
Bos
pa
vsakemu
sodniku
poljubi
roko
in
patru
predsednik
u
celo
obe
.
Potem
gré
žarečega
lica
iz
dvorane
,
dočim
se
Hieronim
solznih
oči
opoteka
za
njim
.
»
Spominja
me
to
postopanje
nekoliko
sodišč
leta
2000.
,
«
sem
govoril
sam
v
sebi
,
in
čudo
ni
,
da
sem
se
dolgočasil
na
civilnem
oddelku
.
Izrazil
sem
željo
strežniku
,
da
bi
odrinila
na
kazenski
oddelek
.
Zapustiva
torej
patra
predsednik
a
in
njega
sodnike
ter
kreneva
po
stopnicah
v
lopo
in
potem
po
drugih
stopnicah
v
prostore
,
kjer
je
sukala
pravica
krvavi
svoj
meč
.
Pri
tem
sva
morala
prekoračiti
neko
temno
in
zatohlo
sobano
.
Ko
se
je
moje
okó
privadilo
sómraku
,
so
se
mi
kazali
tukaj
zgodovinski
znanci
.
Od
»
železne
device
«
do
»
španskega
čevlja
«
sem
opazil
vse
slavnoznane
člane
nekdanje
torture
v
novih
in
izpopolnjenih
oblikah
!
»
Čemu
rabi
to
orodje
?
«
vprašam
profesorja
z
vseučilišča
sv.
Simplicija
.
»
To
je
naša
tortura
,
«
odgovori
samozavestno
,
»
in
nanjo
smo
posebno
ponosni
!
«
»
Pri
kakih
zlodejnikih
jo
rabite
?
«
»
Pri
tistih
,
ki
izvršujejo
hudodelstva
v
duhu
in
mislih
.
Takim
se
zločinstvo
dokaže
prav
težko
!
«
»
Ali
se
s
torturo
posreči
dokaz
?
«
»
Vselej
brez
izjeme
.
Vidiš
torej
,
da
torture
ni
moči
pogrešati
v
dobro
urejeni
državi
.
Ali
ni
res
takó
?
«
»
Takó
je
,
kakor
si
govoril
!
«
Potem
vprašam
:
»
Sedaj
mi
še
povej
,
ali
so
očetje
frančiškani
tudi
sodniki
na
kazenskem
oddelku
,
in
če
ne
,
kdo
sodi
ondi
?
«
»
Očetje
frančiškani
imajo
s
civilnim
oddelkom
obilo
posla
in
tudi
toliko
dohodkov
,
da
lehko
izhajajo
.
Sedaj
gradé
že
dvajseto
cerkev
svojo
.
Zato
je
nadškof
Jacobus
kazenski
oddelek
izročil
svojim
kanonikom
,
ker
so
itak
slabo
plačani
in
imajo
le
pičle
dohodke
.
«
»
Čital
sem
,
da
imajo
po
nekaterih
državah
državne
pravdnike
,
ki
s
svojimi
obtožbami
preganjajo
zločince
.
Kakó
je
v
vas
?
«
»
V
nas
je
državno
pravdništvo
prepuščeno
očetom
jezuitom
proti
temu
,
da
jim
kanoniki
odstopajo
nekaj
dohodkov
,
katere
jim
prinaša
kriminalna
justica
.
Toda
v
tem
oziru
so
redni
prepiri
,
ker
očetje
jezuiti
neprestano
stokajo
,
da
dôbivajo
premalo
in
da
se
jim
državno
pravdništvo
ne
izplačuje
.
Ali
sedaj
hitiva
!
Zvedel
sem
,
da
se
ravnokar
prične
druga
obravnava
v
stvareh
kaplana
Primoža
.
Zanimiva
bo
,
ker
se
kaplanu
očita
dolga
vrsta
hudodelstev
,
zlasti
veleizdaja
in
krivoverstvo
!
«
Po
hodniku
,
kamor
sva
dospela
,
so
se
gnetli
fratri
redarji
,
čuvajoči
red
.
Ker
se
je
danes
sodil
kaplan
,
je
prišlo
mnogo
občinstva
.
Pri
vhodu
je
tudi
tukaj
prežal
nekakšen
cerkovnik
z
veliko
pušico
v
roki
.
Plačati
se
je
moralo
pet
lir
vstopnine
,
kar
je
odgnalo
nekaj
radovednežev
,
ki
so
tudi
hoteli
poslušati
.
Dvorana
,
kjer
se
je
sodilo
,
je
bila
večja
od
one
na
civilnem
oddelku
.
Stene
so
bile
prevlečene
krvavordeče
,
kar
je
spominjalo
tega
,
da
se
v
teh
prostorih
vrši
krvavo
pravosodje
.
Sodniki
so
sodili
pri
dolgi
hrastovi
mizi
,
pogrnjeni
z
rdečim
prtom
.
Takisto
so
bili
stoli
rdeče
prevlečeni
in
sodniki
sami
so
nosili
rdeče
talarje
;
vse
jo
bile
krvavordeče
,
sam
pater
državni
pravdnik
je
nosil
črno
haljo
in
je
sedèl
na
črnem
stolu
,
enak
črnemu
vranu
.
Razprava
so
je
pričela
prav
tedaj
,
ko
sem
vstopil
.
Sodilo
je
sedem
kanonikov
Sv.
Nikolaja
;
sodišču
je
načeloval
prošt
Ambrož
,
zapisnikar
pa
je
bil
stari
naš
znanec
,
nadvikarij
Gregorij
.
Zatožne
klopi
ni
bilo
:
tiste
dni
so
morali
zatoženci
stati
pred
krvavim
sodiščem
in
s
težko
verigo
so
jih
na
nogi
priklepali
k
velikemu
železnemu
obroču
,
ki
je
bil
v
ta
namen
zabit
v
tla
pred
sodno
mizo
.
Danes
je
nosil
težko
verigo
kaplan
Primož
,
in
če
se
je
nekoliko
prestopil
,
se
je
vlekla
za
njim
kakor
črna
kača
.
Bil
je
še
cvetoč
mladenič
.
Težko
brême
ob
nogi
ga
ni
trlo
preobilo
.
Kakor
vitka
jelka
je
stal
pred
sodniki
svojimi
in
niti
za
trenutek
se
mu
niso
na
krasnem
obrazu
kazala
znamenja
strahu
ali
groze
,
s
katero
je
združen
kraj
,
kamor
so
ga
bili
pritirali
.
»
Sedaj
se
prične
v
imenu
našega
gospoda
in
nadškofa
obravnava
proti
tebi
,
kaplan
Primož
!
«
Takó
zanosljal
prošt
Ambrož
in
še
vpraša
:
»
Ali
so
troški
založeni
?
«
»
Dve
sto
in
petdeset
lir
se
je
vložilo
v
kapiteljsko
blagajnico
!
«
odgovori
nadvikarij
.
»
Kdo
jih
je
založil
?
«
»
Prodali
smo
mu
kravo
in
voziček
in
vse
,
kar
je
imel
v
kaplaniji
svoji
.
«
»
Dobro
,
dobro
,
«
noslja
prošt
,
»
torej
je
vse
v
najboljšem
redu
!
«
Tukaj
mu
seže
v
besedo
zastopnik
državnega
pravdništva
.
Kakor
suh
pajek
se
razvije
s
črnega
stola
in
zakliče
porogljivo
:
»
Dve
sto
in
petdeset
lir
!
In
naš
red
je
dobil
za
to
obširno
in
težavno
stvar
samó
trideset
lir
,
dasi
mu
gré
po
dekretu
nadškofa
Jakopa
šestdeset
lir
!
Kdo
ima
v
žepu
ostalih
trideset
lir
?
«
Nato
se
tudi
predsednik
prošt
Ambrož
razkorači
:
»
Pater
državni
pravdnik
,
«
mu
odgovori
pikro
,
»
obravnavo
vodim
jaz
,
prošt
Ambrož
.
Brez
mojega
dovoljenja
ne
sme
nihče
govoriti
in
tudi
ti
ne
,
pater
državni
pravdnik
.
Ker
si
pa
govoril
in
nisi
prosil
dovoljenja
,
te
kaznujem
z
globo
tridesetih
lir
,
o
katerih
trdiš
da
jih
mora
še
dobiti
tvoj
red
.
S
tem
je
vse
urejeno
.
Nadvikarij
,
zapiši
,
kar
sem
govoril
!
«
Od
srda
kipeč
vzklikne
jezuit-državni
pravdnik
:
»
Nadvikarij
,
piši
tudi
,
da
se
državno
pravdništvo
pritožuje
!
«
»
Dobro
,
dobro
!
«
reče
prošt
.
»
Le
piši
Gregorij
,
dasi
mênim
,
da
je
taka
pritožba
nedopustna
.
No
,
o
tem
bo
sodišče
ukrepalo
pozneje
!
«
—
»
Kaplan
Primož
,
«
se
ohrne
nató
k
zatožencu
,
ti
veš
zakaj
si
tožen
?
«
»
Vem
,
«
odgovori
le-tá
z
zvenečim
glasom
.
»
Očita
se
mi
,
da
sem
v
srenji
svoji
oznanjal
besedo
božjo
v
narodnem
jeziku
in
ne
v
tujem
jeziku
latinskem
.
«
»
Jezik
,
ki
ga
govori
cerkev
nam
ni
tuj
,
«
izpregovori
državni
pravdnik
ostro
,
»
ne
sme
nam
biti
tuj
.
«
»
Ali
poznaš
izgovor
,
«
vpraša
predsednik
,
»
s
katerim
opravičiš
početje
svoje
?
To
ti
je
znano
,
da
je
slavni
nadškof
Jacobus
tisti
stari
gorjanski
jezik
obložil
s
prekletstvom
in
ga
posebno
strogo
prepovedal
služabnikom
božjim
?
«
»
Znano
mi
je
,
«
odgovori
zatoženec
srčno
,
»
toda
dotični
dekreti
nadškofa
Jakopa
so
krivični
in
mêni
neveljavni
!
«
Ta
odgovor
vzbudi
veliko
iznenádenje
in
strmenje
takó
v
občinstvu
,
kakor
pri
sodnikih
.
»
Kaplan
Primož
,
«
se
zatogotí
prošt
,
»
pokori
si
jezik
!
Vse
to
te
utegne
spraviti
na
grmado
!
«
Zopet
se
oglasi
pater
državni
pravdnik
:
»
Besede
toženčeve
so
nespoštljiva
kritika
nadškofovih
dejanj
,
kar
utemeljuje
hudodelstvo
veleizdaje
.
Tudi
na
ta
slučaj
razširjam
svojo
obtožbo
!
«
Kakor
vidite
,
je
bil
to
državni
pravdnik
po
volji
božji
,
prav
kakor
bi
se
bil
izvežbal
v
svojih
poslih
že
leta
2000.
po
Kr.
»
Kaj
še
navajaš
v
svoje
opravičilo
?
«
vpraša
predsednik
zatoženca
.
»
Sklicujem
se
na
svetnike
.
Sveto
vero
sta
nam
prinesla
v
te
kraje
sveta
brata
Ciril
in
Metod
.
Nista
je
oznanjala
v
jeziku
latinskem
,
nego
v
jeziku
narodnem
.
Ako
sta
mi
v
vzgled
brata
svetnika
,
Ciril
in
Metod
,
ne
vem
,
kakó
me
tožite
?
«
Sodišče
je
po
tem
odgovoru
nekako
zmedeno
.
Državni
pravdnik
pa
so
oglasi
porogljivo
:
»
Brata
svetnika
!
Pater
Primož
,
tvoje
teološko
znanje
stoji
na
slabih
nogah
.
Saj
ni
čudno
!
Ako
bi
bilo
drugače
,
ne
bi
bil
zagazil
na
mesto
,
kjer
te
gledam
danes
krvavečega
srca
!
Brata
svetnika
«
—
zdajci
povzdigne
glas
,
da
kar
grmí
po
vsej
dvorani
—
»
brata
svetnika
!
Ali
ti
je
neznan
petdeseti
dekret
nadškofa
Jakopa
?
Kaj
ti
govori
ta
znameniti
dekret
?
Da
je
svetništvo
vzeto
bratoma
Cirilu
in
Metodu
za
to
provincijo
,
in
to
spričo
skrivnega
razodetja
,
ki
ga
je
bil
deležen
nadškof
Jacobus
!
«
Ponosno
séde
pater
državni
pravdnik
.
Sodniki
kanoniki
mu
hvaležno
pritrjajo
in
majo
s
tolstimi
obrazi
,
da
je
videti
sodniška
miza
kakor
pomladanska
njiva
,
kjer
giblje
sapica
cvetočemu
maku
rdeče
glavice
.
Tudi
prošt
predsednik
si
oddahne
.
Bilo
je
toliko
dekretov
nadškofa
Jakopa
,
da
mu
je
le-tá
o
bratih
Cirilu
in
Metodu
izginil
iz
spomina
!
»
Brata
Ciril
in
Metod
,
«
izpregovori
prošt
,
»
nista
več
svetnika
pri
nas
,
in
slabo
izpričevalo
si
daješ
,
kaplan
Primož
,
da
si
v
tem
nevednik
,
četudi
si
bil
mašnik
božji
!
Ta
izgovor
te
torej
ne
opravičuje
.
«
»
Pred
vami
,
«
odgovori
kaplan
Primož
ponosno
,
»
pred
vami
morda
ne
,
pač
pa
pred
mojo
vestjo
in
pred
mojim
Bogom
,
ki
je
postavil
mašnike
zaradi
svojega
ljudstva
in
ne
ljudstva
zaradi
mašnikov
svojih
.
To
je
moj
dekret
,
reverendissimi
!
«
Kakor
osa
se
zatogoti
pater
jezuit
na
črnem
svojem
stolu
:
»
V
teh
besedah
je
obseženo
iznova
zločinstvo
veleizdaje
in
obsežen
je
v
njih
tudi
prvi
ali
naglavni
greh
proti
predpisom
blaženega
Antona
od
Kala
,
ki
zapoveduje
,
da
mora
rimski
katolik
vselej
in
pri
vsaki
priliki
verovati
,
da
je
ustvarjeno
ljudstvo
zaradi
mašnikov
in
ne
mašniki
zaradi
ljudstva
.
Zato
predlagam
spričo
tolike
trdovratnosti
,
naj
se
bivši
kaplan
Primož
takoj
po
obsodbi
izroči
torturi
in
naj
se
dene
za
dve
uri
v
španski
čevel
.
Ali
ni
prav
takó
,
očetje
sodniki
?
«
Makovo
cvetje
okrog
sodniške
mize
se
zopet
zmaje
in
vsi
sodniki
pritrjujejo
predlogu
patra
državnega
pravdnika
.
»
O
tem
pravičnem
predlogu
,
«
noslja
prošt
Ambrož
,
»
bo
ukrepalo
sodišče
ob
svojem
času
.
Sedaj
prestopimo
k
drugi
točki
.
Zatoženec
Primož
,
ali
ti
je
znano
,
česa
si
zatožen
nadalje
?
«
Zatoženec
se
nekoliko
zamisli
,
potem
odgovori
:
»
Ničesar
mi
ne
očita
vest
.
«
»
Haha
!
«
so
grohota
državni
pravdnik
in
ž
njim
se
smeje
vse
rdeče
sodišče
.
»
Veleučeni
in
prevzvišeni
prošt
predsednik
,
ohnóvi
mu
spomin
in
poóstri
mu
vest
!
Za
Boga
,
in
taki
ljudje
so
mašniki
v
današnjih
dobah
!
«
Morda
bi
se
pater
državni
pravdnik
še
bolj
razžaril
v
tistem
hipu
,
toda
prav
tedaj
se
na
iztežaj
odpro
visoka
vrata
v
rdeči
steni
,
katerih
dosihdob
niti
opazil
nisem
bil
.
Strežniki
prineso
zlato
pretkan
prestol
in
ga
postavijo
na
vzvišeni
prostor
za
sodno
mizo
.
»
Nadškof
Martinus
prihaja
!
«
zajeclja
profesor
s
vseučilišča
sv.
Simplicija
in
pade
na
kolena
.
Že
kleči
vse
in
tudi
jaz
se
sklonim
v
prah
;
samó
zatoženi
kaplan
Primož
stoji
kakor
smreka
na
svojem
mestu
in
noče
upogniti
kolena
,
obteženega
z
verigo
.
Jezuit
državni
pravdnik
,
zvijajoč
se
v
prahu
,
sikne
nató
:
»
Tudi
ta
slučaj
veleizdaje
pridenemo
zatožbi
svoji
!
«
Skozi
visoka
vrata
vstopi
sedaj
nadškof
Martinus
,
zavit
v
vijoličasto
obleko
.
Hodil
je
ob
palici
,
ker
je
bil
v
visokih
letih
.
Na
pragu
obstane
in
dvigne
roko
proti
nebu
,
prav
kakor
bi
iskreno
molil
.
Potem
leze
k
svojemu
prestolu
in
s
pomočjo
strežnikov
stežka
séde
na
mehko
blazino
.
»
Vstanite
,
«
izpregovori
zaspano
,
»
in
pričnite
tam
,
kjer
ste
prestali
!
Ta
slučaj
je
žalosten
,
ta
slučaj
kriči
v
nebo
!
Spanje
mi
jemlje
v
poznih
nočeh
,
da
imam
takšne
mašnike
v
provinciji
svoji
!
«
V
tem
se
je
visoko
sodišče
dvignilo
s
tlaka
in
znova
zasedlo
rdeče
stole
svoje
.
Tudi
državni
pravdnik
je
kakor
pajek
splezal
na
črni
svoj
stol
.
»
Evo
nam
človeka
,
«
govori
stari
prelat
počasi
in
tiho
,
»
od
katerega
je
prišlo
pohujšanje
!
Málinski
kamen
naj
se
mu
obesi
na
vrat
,
in
potopi
naj
se
v
globočino
morja
!
Kaj
predlagaš
državni
pravdnik
?
«
»
Do
sedaj
,
celsissime
,
«
odgovori
pater
jezuit
vdano
,
»
sem
hotel
predlagati
pregnanstvo
v
Saharo
in
dveurno
torturo
.
Toda
slučaj
se
poostruje
od
trenutka
do
trenutka
,
in
neprestano
prosim
svetega
Duha
,
da
bi
mi
odkril
pravo
pot
!
«
»
Pregnanstvo
v
Saharo
,
«
se
oglasi
nadškof
in
sliši
se
iz
njega
trdega
glasú
,
da
je
malone
nejevoljen
,
»
pregnanstvo
v
Saharo
!
To
bi
bila
nekakšna
srednja
pot
,
pater
,
a
veruj
mi
,
srednja
steza
je
najslabša
steza
!
Prošt
nadaljuj
!
«
Prošt
Ambrož
segne
po
zavitku
,
ležečem
na
mizi
pred
njim
.
»
Tebi
pater
Primož
,
vest
ne
očita
ničesar
?
«
Tukaj
se
oglasi
stari
nadškof
:
»
Prošt
Ambrož
,
ti
ga
imenuješ
patra
?
Vzdevaš
mu
torej
pridevek
,
ki
je
častna
svojina
neomadeževanim
pravim
mašnikom
?
Pater
Gregorij
,
koliko
troškov
pripade
proštu
predsedniku
?
«
Proštu
Ambrožu
obledi
rdeče
lice
,
zakaj
njega
duša
že
čuti
bližnjo
nevihto
.
»
Petdeset
lir
,
celsissime
!
«
odgovori
nadvikarij
.
»
Zapiši
nadvikarij
,
da
se
oddá
teh
petdeset
lir
moji
blagajnici
!
Ti
pa
,
prošt
Ambrož
,
pazi
,
da
mi
prihodnjič
spretneje
vodiš
kazenske
sodbe
.
Prošt
nadaljuj
!
«
Prošt
Ambrož
se
sam
v
sebi
roti
na
starega
nadškofa
,
ki
mu
je
pred
nosom
požel
plod
naporne
razprave
,
in
mu
vzdeva
priimke
,
zaradi
katerih
bi
se
moral
stokrat
posaditi
na
zatožno
klop
.
Ves
ta
vihar
pa
se
ne
kaže
na
zunaj
;
predsednik
Ambrož
je
miren
in
ponižen
ter
hvaležno
vdan
sprejme
sodbo
višjega
pastirja
.
Nadškof
Martinus
,
saj
se
je
vedelo
,
je
bil
precej
skop
in
je
rad
spravljal
zveneč
denar
v
svojo
predale
.
Zaradi
denarja
je
zahajal
k
razpravam
,
in
ako
so
mu
sodnik
ni
vêdel
po
volji
,
mu
je
vzel
plačo
in
jo
prisodil
samemu
sebi
.
Takó
se
je
pripetilo
tisti
dan
tudi
ubogemu
proštu
Ambrožu
.
»
Tebi
,
zatoženi
Primož
,
ne
očita
vest
ničesar
?
«
ponovi
predsednik
svoje
vprašanje
.
»
Ničesar
!
«
Nato
vzame
prošt
že
omenjeni
zavitek
in
razvije
staro
in
raztrgano
knjižico
.
Bog
zna
,
kdaj
se
je
tiskala
in
kakó
da
je
niso
dosihdob
zmleli
krutih
časov
ostri
zobovi
!
»
Kakšna
knjižica
je
to
?
«
vpraša
predsednik
jezno
.
»
To
so
poezije
Franceta
Prešerna
!
«
odgovori
zatoženec
mirno
.
»
In
kje
smo
iztekníli
to
poezijo
?
«
zagrmi
jezuit
državni
pravdnik
.
»
Niso
li
tičale
v
predalu
tvoje
mize
,
ko
smo
ti
preiskali
kaplanijo
?
Govôri
,
zatoženec
!
«
»
Ne
tajim
!
«
»
Kako
je
zašla
bogokletna
ta
knjiga
v
tvoje
stanovanje
?
«
vprača
prošt
Ambrož
temno
.
Mirno
odgovori
zatoženec
:
»
Za
drag
denar
sem
jo
kupil
.
In
božja
Porodnica
mi
je
priča
,
da
sem
jo
čital
v
bridkih
svojih
urah
,
bodisi
podnevi
,
bodisi
v
trdih
nočeh
.
Ali
obhaja
me
strah
,
da
je
morda
to
zadnji
Prešeren
,
ki
ga
je
še
dobiti
na
slovenskih
naših
tleh
.
In
