,ampak
pobožnega
le
razsvitli
in
poduči
,
kaj
naj
stori
,
kako
si
pomaga
,
da
doseže
,
kar
želi
,
ga
tudi
okrepča
za
to
.
In
tako
je
tudi
Vekoslav
kmalo
sprevidel
,
da
si
pri
ljudeh
mora
poiskati
leka
.
Eden
sam
žarek
,
da
bi
prisijal
in
razgnal
notranjo
meglo
duše
,
drugo
bi
prišlo
samo
ob
sebi
.
In
h
komu
bi
se
obrnil
?
Pride
mu
na
misel
častiti
puščavnik
s
pod
sv.
Gregorja
.
Starost
je
Vekoslav
čez
vse
spoštoval
in
cenil
;
saj
tako
uči
božja
modrost
.
In
blagor
družbi
,
blagor
državi
,
kjer
govore
povsod
prvo
besedo
stari
,
skušeni
možje
.
Le
pri
Štanjelcih
je
bolj
kakor
pri
vseh
drugih
čislana
bila
krepost
,
ker
tam
so
častitljevi
starčki
zasedali
vladne
stole
in
nadzorovali
javno
življeje
.
In
očeta
Hostnika
,
kdo
bi
ne
spoštoval
?
Živi
vzgled
zatajevanja
in
pokore
,
svet
mož
,
čegar
ena
sama
beseda
tehtala
je
več
nego
najsijajneji
govori
mladih
neizkušencev
.
Tudi
ga
Vekoslav
,
vrnivši
se
iz
Italije
,
ni
še
obiskal
.
Bilo
je
o
solnčnem
zahodu
nekega
večera
,
kmalo
potem
,
ko
se
je
bil
Vekoslav
na
novo
vdomačil
na
Vignji
,
ko
ga
že
najdemo
pri
sv.
Gregorji
.
Akoravno
je
vedel
,
da
puščavnik
navadno
pride
še
le
ko
se
jame
temniti
,
zvonit
angeljevo
češčenje
,
vendar
hotel
ga
je
raje
čakati
nego
prekasno
priti
.
Pri
sv.
Gregorji
pa
na
pokopališči
opozoril
je
oko
vsakega
vstopivšega
lično
okinčan
grob
,
kterega
je
puščavnik
vsak
dan
gredil
in
zalival
.
Ko
Vekoslav
predenj
stopi
,
koj
zarudi
;
še
bolj
s
srcem
,
kakor
z
očmi
,
bral
je
iz
belih
cvetic
umeteljno
ubrani
črki
:
V.
J.
;
spolnjena
obljuba
puščavnikova
,
ktero
mu
je
bil
dal
predno
je
odpotoval
.
A
kako
še
le
ostrmi
,
ko
na
drugem
konci
gomile
bere
ravno
tako
umetno
razvrščeni
,
s
prejšnjimi
popolnoma
upriličine
črki
,
iz
prvih
letošnjih
vijolic
:
J.
V.
Sredi
gomile
pa
upodobljeni
sta
bili
dve
srci
,
eno
iz
belih
zimnic
,
a
drugo
iz
vijolic
.
„
In
te
vijolic
,
je-li
sama
nasadila
,
ali
vsaj
ukazala
nasaditi
,
ali
,
ako
ne
to
,
ne
ono
,
vsaj
vendar
razume
,
kaj
to
pomenja
,
ali
vsaj
,
videvši
to
,
še
zahaja
semkaj
molit
?
“
Ta
vprašanja
so
se
eno
za
drugim
vrstila
v
srci
Vekoslava
.
Bo
pa
vedel
oče
Hostnik
.
„
Hvaljen
bodi
Bog
,
ljubi
moj
sin
,
mir
s
teboj
na
tej
sveti
zemlji
,
angelj
in
vseh
pravičnih
duše
s
teboj
“
,
zasliši
nekaj
časa
potem
Vekoslav
puščavnikov
glas
za
seboj
.
Toraj
se
častitljevemu
starčku
globoko
prikloni
in
mu
roko
poljubi
,
kakor
ljubeči
otrok
očetu
.
„
Najpred
,
preljubi
sin
,
povabiti
moram
ljudstvo
k
češčenju
Matere
Božje
“
,
pravi
starček
in
gré
pred
cerkev
,
ter
začne
zvoniti
angeljevo
češčenje
.
„
A
zdaj
,
preljubi
sin
,
poklekniva
na
grobišče
in
moliva
rožni
venec
za
vse
uboge
duše
v
vicah
,
posebno
za
one
,
kterih
trupla
tu
počivajo
.
“
Po
dokončanem
rožnem
vencu
moli
starček
„
Oče
naš
“
in
„
Češčeno
si
Marijo
“
posamno
za
vse
tiste
,
ki
so
umrli
lani
od
vseh
duš
dne
.
Stemnelo
se
je
že
davno
,
ko
je
Vekoslav
od
sv.
Gregorja
proti
Vignju
počasi
korakal
s
povešeno
glavo
,
morda
zato
,
da
ne
bi
v
temi
zadel
ob
kamen
na
pregladki
poti
,
ali
pa
mu
je
dal
pogovor
s
puščavnikom
novega
gradiva
za
mišljenje
,
to
poslednje
je
verjetniše
,
ker
ne
le
da
je
počasi
stopal
,
ampak
celo
od
časa
do
časa
postajal
in
z
glavo
prikimoval
in
odkimoval
,
kakor
da
bi
se
trudil
razsipane
misli
zbrati
in
jih
vrediti
ter
tako
jasnost
in
gotovost
v
dušo
spraviti
.
Prav
živahna
in
silna
mora
biti
v
njem
duševna
boritev
,
kar
se
spozmi
iz
tega
,
da
iščejo
misli
iz
notranje
tesnobe
prodreti
in
se
upodobiti
v
samogovornem
besedovanji
.
Poslušajmo
.
„
Dovolj
mi
je
,
da
tudi
ona
ve
za-me
,
da
misli
na-me
,
da
...
da
...
No
,
zakaj
se
pa
bojim
izreči
,
saj
mi
je
zagotovil
oče
Hostnik
,
ali
naj
še
on
laže
!
“
In
spet
postoji
in
ponavlja
:
„
Mar
naj
še
oče
Hostnik
laže
?
Ne
,
ne
;
puščavnik
pa
ne
laže
.
“
Ali
še
nocoj
,
akoravno
že
precej
kasno
v
noč
,
imel
je
še
važnih
novosti
zvedeti
.
Pod
Vigenjskim
domom
pelje
na
desno
steza
prek
hriba
med
vrti
in
njivami
.
Kakor
vsak
človek
,
ki
je
zamišljen
,
išče
samote
in
sicer
tem
bolj
,
čim
povoljniši
je
predmet
mišljenja
,
tako
si
je
tudi
Vekoslav
želel
,
akoravno
je
vedel
,
da
ga
domil
čakajo
,
nocojšnje
samotarjenje
kolikor
mogočo
podaljšati
.
Zatoraj
jo
krene
s
ceste
na
stezo
,
ki
je
pod
Vigenjskim
domom
vprek
hriba
peljala
nad
Dolenjo
vasjo
,
da
nadaljuje
svoje
premišljevanje
.
Dol
v
vasi
ugašajo
po
hišah
luči
eno
za
drugo
,
a
ob
enem
jame
mesec
z
nad
Gradišča
vshajati
in
skozi
hrastje
in
lesovje
kuka
,
kakor
bi
hotel
trudnim
trpinom
kmečkim
,
ko
so
se
ravnokar
spravili
k
počitku
,
nagajati
.
Že
je
prišel
Vekoslav
po
stezi
do
onkraj
Dolenje
vasi
.
Tih
mir
,
ki
se
ga
more
čutiti
le
ponoči
,
ko
človek
in
žival
spi
,
vlada
daleč
okrog
,
tako
,
da
se
iz
bližnjega
zelnika
konec
vasi
razločno
sliši
,
kako
Janez
Klop
,
velik
tovariš
Cenetov
,
pastir
na
Poljančevem
domu
v
sladkih
sanjah
„
drnjoha
“
.
Gor
po
cesti
,
ki
po
Raši
pelje
iz
Vipave
na
Trst
,
zasliši
Vekoslav
počasno
vozarenje
,
ihtenje
voznikov
nad
voli
,
vmes
kaka
kletvino
spremlja
rezki
odmev
težkih
koles
,
ki
neusmiljeno
drobe
po
cesti
posuto
trdo
grušo
.
Ko
vozniki
privozijo
do
pod
vasi
,
se
vstavijo
;
še
le
zdaj
zamore
Vekoslav
s
steze
vozove
o
luninem
svitu
razločiti
:
dolgi
kmečki
vozovi
so
,
zadnji
podel
od
prvega
daleč
narazen
,
na
vozovih
pa
vidi
naloženo
precej
obsežna
debla
,
ki
po
dolgosti
ne
morejo
biti
druga
,
kakor
smrečna
,
po
eno
,
k
večemu
po
dve
na
vozu
.
Ob
enem
pridrdni
iz
vasi
konj
z
lahkim
vozom
,
na
kterem
sedi
krepak
mož
.
Prišedši
do
naših
voznikov
,
zasliši
naenkrat
krepek
glas
:
„
Ho
,
počasi
,
da
se
ne
povozimo
!
“
„
Kaj
pa
vraga
tu
vozite
?
Štefan
,
ste
vi
?
“
vpraša
mož
s
konjem
.
„
Jaz
,
jaz
,
cel
,
kakor
sem
prišel
na
svet
in
še
več
me
je
,
župan
Janez
“
,
odgovarja
voznik
.
„
Kaj
vozarimo
?
No
,
debla
iz
gozda
.
“
„
Čegava
pa
?
“
„
Ej
no
,
svojih
že
ne
,
saj
veste
,
da
je
v
Vipavi
vse
grofovo
.
No
,
pa
Podskalnik
pravi
,
da
potrebuje
denarja
in
ker
ni
lani
malo
ali
nič
pridelal
,
pa
poje
sekira
v
gozdu
.
Saj
veste
,
da
pod
Skalo
se
ne
sme
ničesa
pogrešati
.
Gospoda
pa
varčna
biti
ne
zna
,
tudi
grof
Anton
ne
.
Posebno
pa
nekaj
mesecev
sem
je
začelo
pod
Skalo
vse
križem
iti
.
Celo
zimo
se
letos
pri
nas
nič
druzega
ne
vidi
,
kakor
lov
,
gostije
in
popivanje
.
Pustni
ponedeljek
in
torek
pa
jih
je
prišlo
iz
Gorice
,
da
še
nikdar
toliko
.
Na
pust
so
do
pol
noči
plesali
,
a
potem
se
ve
da
,
ko
se
je
začel
štiridesetdanski
post
,
zapodil
jih
je
grof
spat
.
Pa
drugo
jutro
mislite
li
,
da
je
kdo
prišel
k
maši
po
pepela
?
Kratko
nikar
.
Potem
,
ko
so
spali
do
poludne
,
so
se
spravili
vsi
v
gradič
pod
Budanjami
,
tu
so
si
napravili
južino
,
postno
,
se
ve
da
,
dve
sto
jajc
in
dva
sira
velika
kakor
mlinski
kamen
za
kašo
na
Uhanjah
.
In
do
pol
noči
spet
so
popivali
.
Grof
pa
je
vesel
,
da
ga
slavijo
in
mu
hvalijo
vino
.
“
„
Kaj
pa
vse
to
“
,
odgovarja
župan
z
voza
,
„
kaj
vse
to
za
Podskalnika
!
“
„
Veste
,
župan
Janez
,
vse
to
bi
ne
bilo
dosti
za
grofa
Antona
,
saj
ima
gradov
več
ko
jaz
krtovin
po
mojih
senožetih
“
,
pravi
Štefan
.
Potem
pa
stopivši
bliže
k
županu
Kobolovskemu
nadaljuje
z
nižim
glasom
,
tako
,
da
je
Vekoslav
,
da
bi
zamogel
razločno
slišati
,
s
steze
prišel
bliže
ceste
,
in
sključil
se
neopazovan
za
nizki
zid
nad
cesto
.
„
Ali
veste
,
župan
Janez
,
grof
se
je
udal
igri
,
igri
.
Od
vseh
svetih
je
začel
zahajati
pod
Skalo
nek
tuj
gospod
,
in
sama
,
ali
pa
še
z
druzimi
igrata
cele
noči
.
In
kaj
mislite
,
da
gré
tukaj
za
dva
krajcarja
?
Po
tisoče
naenkrat
zastavi
grof
.
Sem
slišal
,
da
te
dni
je
celo
zaigran
bil
cel
Obročnik
in
je
moral
grof
podpisati
nanj
dolžno
pismo
.
Bog
vé
,
kako
so
že
štrene
zmotane
.
“
„
Kdo
pa
je
oni
tujec
,
ki
zahaja
k
grofu
?
“
vpraša
župan
.
,
Ej
no
“
,
ihti
se
Stefan
,
„
da
bi
ga
mogel
človek
enkrat
do
dobra
videti
.
Pa
saj
da
ne
pride
pod
Skalo
kakor
po
noči
,
ali
pa
prijaše
navadno
iz
Raše
ali
od
Volkov
.
Pred
dnem
vsakrat
da
zgine
;
tudi
da
je
eno
noč
kosmat
,
drugo
golobrad
,
enkrat
mlad
,
drugikrat
pa
star
.
Kdo
je
še
videl
na
svetu
tako
skrivnost
?
“
„
Kaj
pa
grofinja
?
“
vpraša
župan
Janez
od
Kobolov
.
„
No
,
pa
se
joče
in
roti
in
opominja
“
,
odgovarja
Štefan
,
„
toda
vse
brez
vspeha
.
Da
,
tako
zaljubljen
je
grof
vanj
,
da
mu
vsakrat
sam
postreže
in
se
pogovarja
ž
njim
kakor
s
pravim
prijateljem
,
in
hočejo
celo
vedeti
,
da
mu
je
zaobljubil
edino
svojo
Julijeto
!
“
„
Slaba
znamenja
“
,
vzdihne
župan
Kobolovski
.
„
Pa
da
bi
grof
Anton
vsaj
zanimal
se
kaj
za
gospodarstvo
.
Pa
kaj
,
koga
ni
skoraj
nikdar
doma
!
Zdaj
tu
,
zdaj
tam
,
a
delo
zaostaja
in
delavci
lenobijo
.
Vse
narobe
!
Pravijo
,
da
misli
grof
na
spomlad
z
drugimi
gospodi
potovati
na
Francosko
in
Angleško
in
da
ga
štiri
mesece
nazaj
ne
bo
.
Trideset
tisoč
denarja
ima
oskrbnik
naloženo
mu
napraviti
v
dveh
mesecih
,
tudi
ko
bi
jih
imel
iz
kamnja
stisniti
,
morajo
biti
.
Zdaj
pa
,
da
je
prišla
od
pravice
eksekucija
za
osemnajst
tisoč
,
zatoraj
morajo
smreke
v
Trst
;
danes
jih
peljemo
petnajst
voz
,
jutri
jih
pride
za
nami
trideset
,
in
tako
zdaj
dva
tedna
bo
vse
vozarilo
,
kar
se
v
Vipavi
giblje
,
da
se
boben
ustavi
.
Zdaj
pa
z
Bogom
oče
župan
,
kje
ste
pa
bili
?
“
„
Po
opravkih
“
,
glasi
se
kratki
odgovor
.
„
Hej
!
Plaveč
!
Rumunček
!
Daj
!
No
!
Ganita
se
!
Zadosti
smo
počivali
!
Jutri
ob
sedmih
v
Trstu
!
“
glasi
se
opomin
voznika
Štefana
.
In
leseni
sprevod
jame
se
spet
počasi
gibati
po
cesti
.
Pol
ure
pozneje
sedi
Vekoslav
z
očetom
in
materjo
v
sobi
pri
mizi
ter
v
roki
drži
ravno
odpečateno
pismo
.
Še
zdaj
ohranil
je
lepo
navado
vsako
pismo
prebrati
pred
stariši
.
Bere
:
Ljubi
Vekoslav
!
Prihod
Španca
.
Nenadoma
došla
nam
je
iz
Rima
vest
,
da
se
sv.
oče
v
teh
dneh
napoti
na
Dunaj
obiskat
našega
cesarja
;
izvolil
si
je
pot
skozi
Beneško
na
Gorico
in
naprej
čez
Kranjsko
in
Štajarsko
na
Avstrijsko
.
Ob
enem
je
že
tu
brzojezdec
z
Dunaja
s
cesarjevim
poveljem
,
naj
se
v
Gorici
delajo
priprave
za
dostojen
sprejem
sv.
očeta
,
in
to
tembolj
,
ker
Gorica
je
prva
postaja
Nj
.
Svetosti
v
Avstriji
.
Moj
sin
Ivan
,
dvorni
podkanclar
,
izbran
je
od
Nj
.
Veličanstva
cesarja
,
da
pride
v
Gorico
v
imenu
cesarjevem
pozdravit
sv.
očeta
in
spremljat
ga
,
koder-koli
bode
hodil
po
cesarstvu
;
že
je
na
poti
z
Dunaja
,
te
dni
ga
pričakujem
v
Gorici
.
Kolikor
nam
je
bilo
v
naglici
mogoče
,
sešli
smo
so
danes
predpoludne
nekteri
ter
za
zdaj
sklenili
,
da
bi
se
v
„
Lepi
hiši
“
pripravil
stan
sv.
očetu
.
Potem
smo
tudi
vstanovili
odbor
,
v
kterega
smo
zbrali
šest
Goričanov
in
po
mojem
prizadevanji
Tebe
kot
sedmega
,
da
soglasno
z
drugimi
sodelavci
zložiš
slavnostni
program
,
kakor
tudi
,
da
vodiš
druga
dela
za
sprejem
,
ker
prepričan
sem
dovolj
o
tvojem
zdravem
okusu
in
lepočutji
.
Zatoraj
Te
prosim
,
da
prideš
nemudoma
v
Gorico
.
Vendar
še
prej
obišči
grofa
Antona
ter
poduči
ga
o
vsem
tem
,
ker
težko
,
da
bi
še
kaj
vedel
,
posebno
o
našem
sklepu
,
da
se
njegova
„
Lepa
hiša
“
dostojno
pripravi
za
sprejem
in
stan
Nj
.
Svetosti
,
čemur
upam
se
bo
grof
Anton
najmanj
ustavljal
.
V
Gorici
,
dne
2.
marcija
1782.
Pozdravljam
te
grof
Gvidon
.
Kdor
po
Dunajski
cesti
iz
Vipavske
doline
v
Gorico
pride
,
koj
na
starem
trgu
pred
seboj
zagleda
dvonadstropno
palačo
,
kteri
še
dandanes
Goričani
pravijo
„
Lepa
hiša
“
.
In
res
,
še
zdaj
zasluži
to
ime
,
akoprav
se
zamore
Gorica
ponašati
z
ličnimi
,
prav
okusno
zidanimi
poslopji
;
a
toliko
bolj
odlikovala
se
je
„
Lepa
hiša
“
pred
sto
leti
v
tedaj
še
malem
mestu
Gorici
.
Vendar
pa
ne
toliko
od
zunaj
,
kolikor
od
znotraj
„
Lepa
hiša
“
kaže
svoje
spretnosti
,
po
kterih
se
priporoča
visokorodni
gospodi
v
stanovanje
.
Že
velikanska
okna
dajo
sklepati
,
da
v
„
Lepi
hiši
“
morajo
se
nahajati
visoke
,
prostorne
dvorane
,
kakoršne
ugajajo
viši
gospodi
za
slavnostne
pojedine
,
za
plese
,
koncerte
itd.
Tudi
glavni
vhod
s
širokimi
vrati
se
taki
hiši
izvrstno
podajo
;
že
nizkost
in
prostota
njegovega
zloga
na-se
vabi
oko
popotnika
kazaje
mu
častito
starodavnost
.
Vstopivšega
v
hodnik
peljejo
na
desno
široko
razpoložene
stopnice
v
prvo
in
drugo
nadstropje
.
Pa
tudi
zgodovinska
je
„
Lepa
hiša
“
na
Starem
trgu
.
Prizidan
ji
je
namreč
nekdanji
minoritski
samostan
s
cerkvijo
sv.
Antona
Padovavskega
;
ta
svetnik
je
bil
sam
prišel
v
Gorico
od
grofa
Majnharda
povabljen
ter
tu
več
časa
kot
gvardijan
stanoval
,
pridigoval
božjo
besedo
v
Gorici
,
v
Pulji
in
na
Reki
naselil
redovnike
sv.
Frančiška
.
Kar
pa
„
Lepi
hiši
“
daje
najvišo
znamenitost
zgodovinsko
,
je
papež
Pij
VI.
,
ki
je
tu
prenočil
potujoč
na
Dunaj
.
Ta
dogodek
nam
še
zdaj
spričuje
marmorjeva
plošča
,
ki
se
najde
vzidana
pod
lopo
;
s
te
posnamemo
,
da
so
sv.
oče
Pij
VI.
,
ko
so
potovali
na
Dunaj
,
v
„
Lepi
hiši
“
prenočili
v
noči
od
14.
do
15.
marcija
leta
1782.
Je
že
nekaj
dni
,
odkar
se
v
„
Lepi
hiši
“
na
vse
kriplje
dela
;
tu
se
tolče
,
tam
žaga
in
podira
,
tam
spet
meri
in
premerja
.
Zidarji
,
kamnarji
,
mizarji
,
kovači
,
drug
za
drugim
prihajajo
in
odhajajo
,
vsak
ima
svoje
opravilo
.
Slednjič
,
ko
ni
več
kaj
kovati
in
zidati
,
jamejo
prihajati
malarji
v
rokah
s
košem
,
v
kerem
je
videti
lončiče
raznih
barv
,
za
njimi
likava
,
tapetarji
in
kar
je
še
druzih
gosposkih
rokodelcev
.
Vekoslav
pa
urno
po
dvoranah
teka
se
ustavlja
,
pa
daje
povelja
,
dovršena
dela
pregleduje
,
odobruje
ali
popravlja
,
kakor
se
mu
zdi
vredno
;
delavce
in
rokodelce
sprejema
,
splačuje
in
odstavlja
,
sploh
kreta
se
prav
ročno
,
da
bi
težko
bilo
dobiti
v
Gorici
za
tak
posel
spretnišega
,
kakor
je
bil
on
.
In
s
kako
ljubeznijo
in
gorečnostjo
opravlja
Vekoslav
svojo
častno
nalogo
;
saj
velja
prirediti
s
tem
namestniku
Kristusovemu
,
rimskemu
papežu
,
do
kterega
jo
vsakemu
katoličanu
že
vrojena
ljubezen
in
spoštovanje
.
Tudi
on
zrni
ljubiti
,
zna
ceniti
cerkvenega
glavarja
.
O
papeži
in
njegovi
naj
viši
oblasti
,
o
vplivu
papeštva
na
narode
evropske
in
njihovo
omiko
,
na
znanost
in
umetnost
,
na
preustrojitev
mednarodnega
prava
,
o
velikosti
posamnih
papežev
,
slišal
je
Vekoslav
veliko
lepega
v
šolah
od
jezuitov
,
ki
so
znali
s
svetim
ognjem
in
s
prepričevalno
zgovornostjo
vnemati
mlada
srca
za
cerkev
in
rimsko
papeštvo
.
Oče
P
...
je
kolikokrat
proslavljal
z
zgodovinsko
temeljitostjo
Gregorija
sedmega
,
Aleksandra
tretjega
,
Inocencija
in
druge
.
Tako
jasno
spričuje
zgodovina
,
da
omika
krščanska
,
da
cerkev
s
papeštvom
stoji
in
pada
.
Na
Petru
hotel
je
Sin
Božji
,
da
cerkev
njegova
sloni
,
zatoraj
pa
je
rimski
papež
v
verskih
in
vseh
drugih
bistvenih
vprašanjih
vedno
govoril
zadnjo
odločilno
besedo
;
vkupnost
z
rimskim
sedežem
bila
jo
vselej
nezmotljivo
znamenje
občestva
s
pravo
Kristusovo
cerkvijo
;
razpor
ž
njim
znamenje
razkolništva
in
ločenja
od
božjega
kraljestva
.
Zatoraj
pa
je
že
od
nekdaj
obveljala
prislovica
:
Kjer
jo
papež
,
tam
je
cerkev
;
a
tam
je
tudi
,
to
ve
vsak
katoličan
,
tam
jo
tudi
pot
v
nebesa
,
tem
so
odprta
v
večno
življenje
,
ker
pismo
jasno
govori
,
da
Peter
ima
ključe
podeljene
mu
od
sinu
Božjega
.
Ako
pa
je
Bogu
dopalo
,
človeku
podeliti
tako
neomejeno
neizmerno
oblast
,
ki
obseže
celo
zemljo
in
sega
noter
v
nebesa
,
kdo
bi
zameril
katoličanom
,
da
tako
odlično
časte
onega
,
na
kterega
je
prešla
tolika
oblast
,
rimskega
papeža
?
Češčenje
gre
bolj
božji
napravi
in
dostojanstvu
,
nego
li
umrljivemu
človeku
,
kteri
dostojanstvo
nosi
;
in
vendar
slavljenje
neposredno
doleti
tega
,
ker
le
na
njem
se
vidno
odsvitajo
žarki
božje
oblasti
.
Zatoraj
je
dolžnost
,
da
se
ga
tudi
zunanje
vredno
časti
in
se
mu
skazuje
veča
slava
nego
vsakemu
drugemu
dostojanstveniku
na
zemlji
.
Te
misli
so
obhajali
Vekoslava
,
ko
je
ves
vtopljen
bil
v
svoja
opravila
v
„
Lepi
hiši
“
.
A
one
so
tudi
povišale
in
blažile
njegov
čut
,
tako
,
da
je
vse
kar
je
storil
nošeno
in
poveličano
bilo
od
čeznaravnega
čustva
,
ktero
zamore
človeku
vdihniti
le
živa
vera
.
Kar
je
pa
še
posebno
Vekoslavu
trud
sladilo
,
bila
je
svest
,
da
deluje
za
papeža
Pija
,
kterega
jo
nedavno
v
Rimu
videl
in
od
kojega
je
bil
tako
Ijubeznjivo
sprejet
;
ljubeznjivost
in
velikost
tega
papeža
priznaval
je
že
tedaj
ves
svet
,
a
ta
se
je
imela
še
sijajniše
pokazati
o
dobi
velike
revolucije
,
ktera
je
že
zdaj
enako
zaprtemu
vulkanu
v
porodnih
bolečinah
se
zvijala
in
pretresala
bolehavo
društvo
.
Bližal
se
je
dan
prihoda
Pijevega
;
in
te
zadnje
dni
zgoditi
se
jo
imelo
nekaj
,
kar
je
bilo
za
ožji
krog
Vekoslavovega
življenja
velike
pomenljivosti
.
Nekega
jutra
kar
naravnost
pride
k
njemu
sluga
,
da
je
prišla
spod
Skale
Julijeta
,
da
je
splela
s
pomočjo
druzih
gospodičin
in
gospa
umeteljno
preprogo
za
veliko
mizo
v
sprejemni
dvorani
papeževi
,
drugo
pa
za
stopnice
pred
tronom
,
s
kterega
ima
sv.
Oče
slovesno
sprejeti
čestitanje
duhovščine
in
plemstva
;
da
želi
Julijeta
sama
z
družicami
lepšati
stan
sv.
Očeta
s
preprogami
in
cveticami
in
z
drugim
lepotičjem
;
saj
za
gizdavo
lepšanje
in
pa
hišno
napravo
imajo
sploh
ženske
več
okusa
in
ročnosti
kakor
možki
.
Taki
ljubeznjivi
ponudbi
kdo
bi
se
bil
ustavljal
?
Vekoslav
ne
;
ker
dobro
mu
je
dejalo
,
da
tudi
drugi
namestnika
Kristusovega
tako
časte
.
Prišli
so
pa
zanj
dnevi
z
Julijeto
,
ktere
je
s
zlatimi
črkami
v
svoj
dnevnik
zapisal
.
Zakaj
,
si
bralci
že
lahko
mislijo
.
Govorimo
tu
po
človeško
.
Kdo
mar
ne
pozna
človeškega
srca
in
njegovih
skrivnosti
?
Kdo
bo
Vekoslavu
zameril
,
če
se
je
srečnega
čutil
v
bližini
tisto
k
enakim
delom
in
z
enakim
blagim
namenom
,
ktero
si
je
zarad
pobožnosti
in
drugih
lepili
lastnost
želil
imeti
za
tovaršico
svojega
življenja
?
A
zato
pa
naj
nikdo
ne
misli
,
da
bilo
je
kaj
napačnega
med
njima
.
Naj
sta
tudi
večkrat
govorila
,
govorila
sta
le
,
kar
je
bilo
za
delo
potrebnega
;
ako
sta
se
drug
drugemu
večkrat
približala
,
bilo
je
to
vedno
v
navzočnosti
njunih
tovarišev
,
drugih
delavcev
in
strežnikov
.
Le
po
primerljeju
sta
bila
za
trenutek
sama
in
takrat
sta
spregovorila
dve
jako
nedolžni
nič
pomenljivi
besedi
.
Vse
namreč
je
bilo
zadnji
dan
že
pripravljeno
in
vravnano
,
le
umeteljno
spletene
priproge
so
se
morale
še
razgrniti
čez
ter
razobesiti
na
svojih
prostorih
.
„
Stopite
hitro
“
,
veli
Vekoslav
strežnikom
,
„
stopite
hitro
po
lestvici
,
da
preproge
tu
obesimo
in
prinesite
ob
enem
tudi
dvanajst
sveč
,
oboje
najdete
v
shrambi
pod
vzhodnimi
stopnicami
,
mite
ključ
.
“
Brhko
poskočijo
strežniki
in
podvizajo
se
izvršit
povelje
njegovo
.
Vekoslav
se
h
krati
vidi
samega
z
Julijeto
.
Sveta
sramežljivost
obleti
oba
in
zadrega
velika
;
le
upanje
,
da
se
strežniki
kmalo
povrnejo
,
ju
je
še
tolažila
.
Preproga
ni
bila
še
popolnoma
čez
mizo
zravnana
.
Za
en
konec
prime
Julijeta
,
za
drugi
Vekoslav
,
ker
vsakemu
se
je
zdelo
,
da
je
treba
bolj
na
svojo
stran
potegniti
.
Raztegneta
res
in
potegneta
preprogo
stoje
vsak
ob
svojem
koncu
mize
,
a
nobenemu
se
ni
videlo
prav
,
vsakemu
pa
,
da
ima
njegov
nasprotnik
preveč
preproge
na
svoji
strani
.
„
Ti
si
pa
siten
“
,
zavrne
ga
Julijeta
skoraj
nevoljno
,
kakor
bi
znal
kdo
reči
.
„
In
ti
si
trmasta
“
,
odgovarja
Vekoslav
.
Pri
teh
besedah
so
spogledata
s
sramežljivim
nasmehom
in
spustita
preprogo
,
da
jo
poravna
še
kdo
drugi
,
če
mu
ne
bo
prav
.
Ker
se
slišijo
stopinje
strežnikov
,
je
bilo
konec
zadrege
in
pogovora
,
ter
delalo
se
je
naprej
,
česar
bilo
je
še
treba
.
Eden
največih
mož
,
ki
so
kinčali
stol
sv.
Petra
v
Rimu
,
bil
je
papež
Pij
VI.
Njegovo
zmožnost
in
spretnost
v
vladanji
sv.
cerkve
pripoznavajo
prijatelji
in
nasprotniki
.
In
ne
da
se
tajiti
,
de
je
sama
previdnost
božja
tolikega
moža
vzbudila
v
onih
časih
,
ki
so
bili
,
po
vsi
pravici
trdimo
,
za
krščanstvo
in
za
katoliško
cerkev
najtežji
in
usodniši
,
da
hujših
morda
nikdar
ni
prebila
,
celo
v
prvih
stoletjih
ne
,
ko
je
morala
s
krvjo
lastnih
otrok
plačati
vsako
stopinjo
zemlje
,
ki
si
jo
je
podvrgla
.
V
svojem
bistvu
vsako
pozitivno
vero
zanikajoč
racionalizem
dospel
je
v
drugi
polovici
18.
stoletja
do
vrhunca
svojega
razvoja
in
v
francoski
revoluciji
obhajal
slovesno
zmago
.
Temu
ljutemu
sovražniku
se
je
moral
Pij
VI.
v
bran
postaviti
za
sveto
stvar
,
za
omiko
,
ktero
je
papeštvo
vedno
zastopalo
.
In
da
je
bil
Pij
tej
visoki
nalogi
kos
,
spričuje
nam
zgodovina
.
Zmagal
je
Pij
VI.
s
svojo
gorečnostjo
za
Kristusovo
vero
,
z
apostolsko
odločnostjo
in
vztrajnostjo
,
z
dobroto
in
ljubeznjivostjo
.
Zmagal
je
,
a
se
ve
da
,
drugače
kakor
v
starem
Rimu
imperator
,
ki
je
vrnivši
se
v
mesto
z
vojaki
v
sijajnem
triumfu
,
z
vplenjenimi
zakladi
,
z
vklenjenimi
sovražniki
obhajal
med
čestitanjem
in
ploskanjem
državljanov
;
ne
,
Pijeva
zmaga
bila
jo
zmaga
božja
,
božja
pota
pa
niso
človekova
in
ne
kakor
človek
misli
Bog
.
V
ponižanji
,
v
trpljenji
obhajali
so
božji
borilci
najsijajnišo
zmago
.
Začetnik
naše
vere
je
s
sramotnega
križa
,
ki
je
Judom
pohujšanje
,
poganom
pa
neumnost
,
podjarmil
si
svet
;
mučeniki
so
umirajoči
svojim
morilcem
prerokovali
zmago
Kristusove
cerkve
;
v
prognanstvu
končal
jo
svoje
bridke
dni
Gregor
VII.
,
premagan
od
onih
,
ki
vso
moč
cenijo
po
številu
vojsknih
voz
in
konj
,
a
ne
poznajo
besed
sv.
pisma
.
Mi
pa
bomo
upali
v
ime
Gospodovo
!
In
prav
temu
Gregorju
ki
se
primeriti
Pij
VI.
od
revolucije
oropan
vseh
dežel
,
iz
večnega
mesta
tiran
na
tuje
sovražno
Francosko
,
ponižan
,
strt
,
uničen
,
smel
je
tudi
on
vporabiti
na-se
besede
:
Ljubil
sem
pravico
in
črtil
krivico
,
zatoraj
umrjem
v
prognanstvu
In
na
njegovem
grobu
opevali
so
že
sovražniki
ne
le
njegovo
,
ampak
tudi
smrt
papeštva
in
katoliške
cerkve
,
nihče
ni
tedaj
mislil
o
njihovem
nasledniku
.
In
vendar
je
zmagal
Pij
VI.
z
idejo
,
za
ktero
se
je
hrabro
boril
,
boreč
se
padel
,
zmagal
je
v
svojih
naslednikih
,
a
poginili
so
,
ki
so
mu
protivili
,
prokleti
od
roda
človeškega
.
In
tako
je
bilo
in
bo
v
katoliški
cerkvi
:
Glej
vedno
umrjemo
in
vendar
živimo
,
po
besedah
sv.
Pavla
;
ker
naša
zmaga
je
križ
,
smrt
naše
življenje
!
A
še
predno
se
je
porodila
revolucija
,
skušale
so
peklenske
oblasti
Avstrijo
od
živega
središča
krščanstva
,
od
Rima
,
odtrgati
.
Po
postavni
poti
se
je
imelo
to
zgoditi
.
Cesar
Jožef
II.
bil
je
od
lože
izbran
v
izvršitev
tega
podjetja
.
Vse
postave
v
ta
namen
bile
so
v
loži
dobro
prevdarjene
in
cesarju
po
„
bratih
“
nasvetovane
.
In
da
se
cesar
ne
utrudi
začetega
dela
nadaljevati
in
do
konca
stanoviten
ostati
,
zibali
so
ga
vedno
pevaje
mu
hvalo
in
čestitanje
.
„
O
Jožef
,
veliki
neumrljivi
Jožef
!
Ako
je
zahvala
razsvetljenega
duha
častni
spominek
,
vreden
velikega
vladarja
,
kako
nerazrušen
spominek
bo
Tebi
postavljen
.
Poznejši
narodi
,
kterih
prosveto
si
stvaril
,
Ti
bodo
na
grobu
hvalo
rekali
in
noben
pošten
Nemec
ne
bo
mimo
šel
,
da
bi
ne
obstal
in
solzeč
se
Te
ne
spominjal
:
Tu
leži
Jožef
II.
največi
vseh
cesarjev
.
“
Tako
in
enako
donelo
mu
je
nasproti
od
vseh
strani
neprenehoma
,
da
mu
še
mogoče
ni
bilo
trezno
prevdariti
,
kaj
počenja
in
kam
ga
mora
tako
početje
privesti
.
Nič
manj
ni
Jožef
nameraval
,
kakor
avstrijsko
cerkev
od
Rima
popolnoma
ločiti
in
stvariti
si
podložno
državno
cerkev
.
Ta
namen
izjavil
je
konec
leta
1783
,
ko
je
bil
prišel
v
Rim
,
španjskemu
agentu
Azari
in
francoskemu
poslancu
kardinalu
Bernis-u
;
razodel
je
,
da
se
hoče
s
papežem
spreti
,
36
škofov
avstrijskih
da
bo
imel
gotovo
na
svoji
strani
,
zagotovljal
je
,
da
hoče
svoje
ljudstvo
prepričati
,
kako
lahko
katoliško
ostane
,
in
vendar
ne
rimsko
...
Po
njegovem
prepričanji
je
cerkev
v
državi
in
vladar
ima
oblast
podložno
storiti
jo
svetnim
postavam
...
Nadvladstva
rimskega
da
neče
več
priznati
...
Papeži
da
ga
bodo
razkolnika
imenovali
,
a
njemu
je
vse
eno
.
Še
le
daljši
pogovori
,
ktere
je
imel
s
tema
državnikoma
,
pravijo
,
da
so
ga
odvrnili
od
te
misli
;
bila
pa
je
le
politična
modrost
,
ki
vse
ceni
po
koristi
,
ki
ga
je
napotila
na
boljšo
stran
in
tako
najbrže
odvrnila
osodepolno
razkolništvo
.
Z
rastočo
bojaznostjo
pazili
so
v
Rimu
na
vsak
korak
,
kterega
je
mladi
cesar
storil
v
prvem
in
drugem
letu
svojega
vladanja
.
Niso
si
mogli
dolgo
prikrivati
nevarnosti
,
ki
je
cerkvi
v
Avstriji
pretila
.
Dobrohotni
opomini
,
prošnje
,
razlogi
—
zdali
niso
ničesa
.
In
cerkev
avstrijska
brez
Rima
,
brez
papeža
?
Zapala
bi
kmalo
krivoverstvu
,
kakor
je
nekdaj
angleška
vkljub
namenu
kralja
Henrika
,
ki
je
bil
provzročil
ločenje
od
papeža
.
Ali
pa
,
da
bi
bila
tudi
ostala
pravoverna
,
morala
bi
bila
,
odsekana
od
živega
središča
,
odreveneti
,
kakor
grška
cerkev
,
ki
že
nad
osemsto
let
životari
brez
cvetu
in
sadu
,
brez
vsakega
življenja
.
Avstrijo
katoliški
cerkvi
ohraniti
bila
je
toraj
najsvetejša
dolžnost
Kristusovega
namestnika
.
In
ko
vsa
diplomatična
sredstva
niso
nič
zdala
,
vzdignil
se
je
Pij
vkljub
pregovarjanju
kardinalov
in
željam
rimskega
ljudstva
na
pot
k
cesarju
,
da
bi
sam
s
svojo
apostolsko
veljavo
,
z
ognjeno
besedo
priboril
cerkvi
v
Avstriji
svobodo
,
ki
ji
je
neobhodno
potrebna
,
da
se
zamore
v
korist
vernim
razvijati
.
Potovanje
papeževo
—
gotovo
zadnje
in
najskrajnejše
sredstvo
,
cesarja
si
pridobiti
,
rekli
bi
,
ponižanje
,
ki
se
komaj
zlaga
z
najvišim
dostojanstvom
papeževim
.
In
prav
zarad
tega
sliši
se
večkrat
obsojati
to
papeževo
početje
,
ker
vpraša
se
:
in
kak
sad
je
obrodila
ta
pot
?
Kes
da
ni
imel
Pij
ponašati
so
vrnivši
se
v
Rim
z
najmanjšo
pridobitvijo
,
da
,
zdelo
se
je
,
da
papeževa
navzočnost
na
Dunaji
je
Jožefa
in
njega
svetnike
celo
razdražila
,
in
po
odhodu
Pijevem
hodil
je
Jožef
isto
pot
,
kakor
pred
,
le
še
odločnejše
in
urnejše
;
vendar
pa
mora
se
pomisliti
,
da
,
ko
bi
tudi
res
Pij
ničesa
ne
bil
opravil
,
je
že
sama
njegova
prikazen
vsaj
začasno
oživila
avstrijska
ljudstva
in
napravila
vtis
,
ki
se
ni
dal
več
tako
brž
zbrisati
.
Gotovo
,
podoba
papeževa
ostala
je
globoko
utisnjena
v
srcu
marsikterega
Avstrijca
in
ga
je
v
jekleni
dobi
,
ki
je
za
katoliško
cerkev
z
Jožefom
v
Avstriji
napočila
,
opominjala
ljube
matere
katoliško
cerkve
,
ki
se
je
žalibog
popolnoma
pozabila
;
in
spomin
na
papeževo
navzočnost
,
na
njegove
besede
,
tlel
je
v
marsikterem
srcu
in
morda
ne
malo
donesel
k
prerojenju
katoliškega
duha
v
Avstriji
.
Nimamo
so
temu
čuditi
,
ker
čudna
so
navadno
pota
,
po
kterih
previdnost
božja
človeško
usodo
vodi
.
Kako
nevarna
je
bila
že
sama
papeževa
navzočnost
težnjam
Jožefove
vlade
,
slutili
so
tudi
skrivni
„
bratje
“
v
Avstriji
,
zatoraj
niso
ničesa
opustili
,
kar
bi
zamoglo
srca
avstrijskih
narodov
mu
odstraniti
ter
zavirati
sijajen
sprejem
.
A
gotovo
šo
bolj
bi
se
bili
„
bratje
“
protivili
temu
potovanju
,
ako
bi
bili
zamogli
umeti
nerazrušno
,
božjo
,
oživijajočo
moč
,
ki
živi
v
papeštvu
katoliške
cerkve
.
In
Gorica
,
kako
je
sprejela
vidnega
glavarja
Kristusove
cerkve
?
Radostno
in
praznično
.
Kar
je
imela
v
sebi
najlepšega
in
najboljšega
,
skazala
je
o
tej
priložnosti
in
ne
prej
,
ne
pozneje
ni
videla
toliko
ukajočega
ljudstva
,
kakor
o
sprejemu
Pijevem
.
Vendar
pa
vkljubu
vsej
radosti
,
je
Gorica
nečesa
ali
nekoga
pogrešala
,
kar
je
soglasje
ne
malo
motilo
in
Piju
samemu
polnilo
srce
z
neprijetnimi
slutnjami
.
Gorica
je
bila
tačas
žalujoča
vdova
,
ker
veliki
škof
Edling
je
bil
zarad
svoje
neupogljivosti
,
s
ktero
se
je
vstavljal
objavljenju
„
Toleranzedikta
“
,
zapravil
milost
cesarjevo
in
moral
je
iti
ravno
nekaj
dni
pred
prihodom
Pijevim
na
Dunaj
se
opravičevat
.
In
tako
Pij
hrabrega
boritelja
za
cerkveno
svobodo
ni
našel
v
Gorici
:
slabo
znamenje
,
ki
mu
je
že
v
prvem
mestu
v
Avstriji
dobro
oznanjalo
nespravljivost
Dunajske
vlade
;
a
tudi
pozneje
na
Dunaji
se
Edling
in
Pij
nista
srečala
,
ker
„
bratje
“
,
ki
so
vladali
v
Avstriji
,
so
že
skrbeli
,
da
je
Edling
zapustil
Dunaj
predno
je
Pij
došel
.
Bilo
jo
15.
marca
,
ne
premrzel
,
no
pretopel
,
lep
,
krasen
dan
,
kakoršnih
se
tega
meseca
le
v
Gorici
doživi
.
Na
trgu
pred
veliko
cerkvijo
,
kakor
tudi
na
sv.
Antona
trgu
stoji
ljudstva
kar
natlačeno
,
glava
pri
glavi
,
in
vendar
se
po
sosednih
ulicah
,
posebno
po
Raštelu
vse
gnjete
proti
veliki
cerkvi
,
dokler
se
ljudski
tok
ne
zagozdi
,
da
ne
more
ne
naprej
ne
nazaj
.
Z
dežele
pa
po
cestah
od
Podgore
,
od
Šempetra
in
od
drugod
se
vale
še
vedno
cele
procesije
deželnih
prebivalcev
proti
mestu
.
Sploh
je
danes
po
Gorici
taka
guječa
,
da
se
voziti
ne
more
.
Popoludne
ob
1.
uri
ima
papež
odriniti
na
Postojno
,
a
pred
bo
podelil
množici
svoj
blagoslov
;
in
kdo
bi
ne
želel
prejeti
papeževega
blagoslova
?
Ravnokar
je
ura
v
zvoniku
poludne
odbila
,
papeža
Pija
najdemo
v
veliki
cerkvi
sredi
presbiterija
na
krasno
prepreženem
poklekniku
;
na
glavnem
altarji
bere
pred
njim
Goriški
prošt
tiho
sv.
mašo
.
on
pa
v
molitev
zamišljen
,
oči
na
pol
odprle
,
od
časa
do
časa
z
desnico
poprime
za
visoko
čelo
in
se
malo
nasloni
,
potem
pa
spet
glavo
povzdigne
proti
altarju
,
kjer
se
vrše
svete
skrivnosti
.
V
presbiteriji
okoli
njega
zbran
je
stolni
kapitelj
Goriški
in
veliko
druzih
cerkvenih
dostojanstvenikov
;
pred
presbiterijem
pa
v
srednji
ladiji
cerkve
odločeni
so
sedeži
žlahtnikom
in
državnim
dostojanstvenikom
.
Vse
,
izvzemši
morda
kakega
lahkomiselnega
mladeniča
,
utopljeno
je
v
molitev
ter
obrnjeno
proti
altarju
,
ker
takrat
je
bila
šega
,
da
se
je
v
cerkvi
molilo
,
in
kdor
ni
morda
se
s
to
šego
zlagal
,
vendar
se
ni
drznil
z
nedostojnim
vedenjem
motiti
večine
pobožnikov
,
kar
bi
ga
bilo
pred
občinstvom
jako
osramotilo
.
Razlegalo
se
je
v
cerkvi
le
nebeško
petje
umeteljno
ubranih
glasov
.
S
postranskega
oratorija
znad
presbiterija
,
kjer
so
imele
od
nekdaj
nektere
visoke
družine
Goriške
sebi
prihranjene
prostore
,
na
srednjem
oknu
sloni
grof
Gwidon
,
poleg
njega
grof
Anton
spod
Skale
.
Na
sredi
znad
nju
pa
vidimo
Vekoslava
,
kako
nepremično
je
njegovo
oko
obrnjeno
v
obličje
Pijevo
,
ki
zdolej
v
presbiteriji
kleče
moli
.
Pij
VI.
bil
je
,
kakor
ga
opisujejo
zgodovinarji
,
lepe
prikupljive
zunanjosti
;
obličje
ohranilo
je
iz
mladeniških
let
v
pozna
stara
leta
nekaj
od
onih
nežnih
potez
,
ki
otroka
in
mladeniča
vsakemu
toliko
prikupijo
,
zatoraj
je
že
sama
prikazen
njegova
na
verne
neizmerno
vplivala
.
O
Piji
VI.
pa
čujmo
,
kaj
pravi
pisatelj
,
ki
gotovo
ni
sumljiva
priča
v
tej
zadevi
,
Fessler
za
časa
,
ko
je
bil
Pij
na
Dunaji
,
kapucin
,
ki
se
je
pa
pozneje
izneveril
svojemu
redu
in
cerkvi
ter
klatil
se
po
svetu
.
Le-ta
opisuje
proti
koncu
življenja
v
svojih
„
Spominih
na
sedemdesetletno
romanje
“
vtis
,
ki
ga
je
Pij
nanj
in
na
druge
naredil
:
„
Maševal
je
papež
v
kapucinski
cerkvi
.
Le
tri
stopinje
stal
sem
proč
od
njega
,
da
sem
mu
lahko
neprestano
v
obličje
zrl
in
natanko
opazoval
obraz
,
kretanje
in
vse
gibanje
.
Nikdar
se
nisti
vera
in
nevera
,
Janzenizem
in
Deizem
v
meni
hujše
borila
,
kakor
pri
tej
maši
.
Boj
ostal
je
nedoločen
,
ker
mislil
sem
si
:
vse
ni
nič
druzega
nego
pretirana
teatralična
izurjenost
,
in
vendar
niso
jenjale
solze
teči
mi
iz
oči
.
Konec
maše
prepričan
sem
bil
,
da
sem
videl
ali
Seraiina
od
ljubezni
božje
vnetega
,
ali
pa
največega
glediščnega
igralca
na
svetu
.
Ne
morem
verjeti
,
da
je
človeškim
močem
mogoče
ponositost
in
dostojnost
v
obnašanji
,
somernost
v
kretanji
,
ognjenost
in
gorečnost
ljubezni
,
ki
se
je
kazala
v
pogledu
in
v
povzdigovanji
oči
proti
nebu
,
jakost
in
poveličavnost
v
nabožnosti
,
ki
je
odsevala
s
celega
obličja
,
glasno
opravljeno
molitve
,
da
je
mogoče
vse
to
človeku
popolniše
izraziti
,
kakor
sem
jaz
tukaj
videl
in
strmeč
občudoval
.
“
Tako
omenjeni
pisatelj
.
Nikdo
ni
resnico
teh
besed
pozneje
pisanih
vrstic
že
tedaj
resničniše
občutil
,
kakor
Vekoslav
v
veliki
cerkvi
.
Z
nabožno
zbranostjo
v
veliki
cerkvi
se
pa
nikakor
ne
vjema
hrup
in
nemirno
gibanje
zunaj
po
mestu
;
tu
je
vse
drugače
.
Že
od
včeraj
popoludne
,
še
bolj
pa
danes
od
rane
ure
zapazilo
se
je
lahko
,
kako
so
po
ulicah
potikale
se
sumljive
osebe
;
tu
se
je
eden
prikazal
na
konji
,
zbral
okoli
sebe
ljudi
,
kaj
govoril
,
a
potem
brzo
odjahal
;
tam
stopil
je
drug
med
množico
,
zapovedal
z
rokami
mir
,
govoril
malo
pa
odšel
,
pustivši
svoje
poslušalce
v
živem
prepiru
in
pričkanji
.
Tam
spet
,
glej
,
teka
po
ulicah
fantalin
in
z
visoko
povzdigneno
roko
ponuja
na
prodaj
tiskane
knjižice
v
rumenih
in
rudečih
platnicah
sešite
:
„
Kupite
knjig
!
Kupite
knjig
!
Pet
krajcarjev
na
!
pet
!
le
pet
ena
!
“
Drugi
spet
prileti
s
košem
pred
seboj
ter
kar
zastonj
trosi
in
vsiluje
tiskovine
in
brošure
mimogredočim
.
Kaj
pa
more
vse
to
pomeniti
!
Glej
,
ravno
se
vali
brezštevilna
druhal
gor
od
Plactite
čez
most
sv.
Janeza
.
Naprej
gre
kakih
pet
kričačev
,
ki
deloma
furlansko
,
deloma
slovensko
zijajo
,
a
tako
nerazumno
,
da
ni
skoraj
mogočo
besedice
vloviti
.
Kar
oni
reko
,
množica
za
njim
ponavlja
,
in
krika
in
piska
,
in
žvižganja
in
tuljenja
ni
konca
ne
kraja
.
Pri
sedanji
semeniški
cerkvi
komaj
da
se
štirje
možaki
odtrgajo
od
silovitega
sprevoda
,
ki
po
semeniški
ulici
dere
proti
škofijstvu
na
Travnik
.
„
Menda
je
danes
vse
obsedeno
“
,
spregovori
eden
od
naših
štirih
,
„
kdo
je
še
videl
v
Gorici
tako
zmešnjavo
,
prijatelji
,
od
kedaj
ste
pa
vi
danes
na
nogah
?
Jaz
se
klatim
že
od
štirih
po
Gorici
,
da
bi
videl
papeža
.
“
„
Jaz
sem
bil
že
ob
petih
pri
veliki
cerkvi
“
,
oglasi
se
drugi
,
„
a
rekli
so
,
da
pred
eno
uro
popoludne
ga
ne
bo
mogoče
videti
,
ob
eni
da
bo
podelil
blagoslov
spred
cerkve
na
Travniku
.
Šel
sem
čakat
na
Travnik
,
a
ob
10.
uri
pridejo
nekteri
na
konjih
ter
raztrosijo
glas
,
da
papež
bo
blagoslovil
v
veliki
cerkvi
.
Toda
v
veliko
cerkev
ni
bilo
več
mogoče
predreti
.
Spet
se
nam
je
reklo
,
da
pojdimo
na
Solkansko
cesto
,
tam
da
ga
bomo
videli
,
ker
misli
tod
odpotovati
na
Dunaj
.
Od
tam
nas
čez
Placuto
spet
ženejo
na
Dunajsko
cesto
.
Tako
,
prijatelji
,
ako
bomo
hoteli
videti
papeža
,
bomo
morali
iti
v
Rim
.
A
ta
druhal
,
kaj
pa
toliko
divja
,
ali
veste
kaj
?
“
„
Ej
no
“
,
oglasi
se
tretji
,
„
ko
smo
prišli
nad
Placuto
,
pridružijo
so
nam
nekteri
na
pol
gosposki
možje
v
črnih
frakih
,
ž
njimi
nekaj
tistih
kričačev
,
kmalo
so
med
nami
pozgube
in
začnejo
nam
pripovedovati
da
papež
gré
na
Dunaj
cesarja
Jožefa
odstavljat
,
da
bo
izdal
cesarstvo
in
vse
iz
cerkve
izobčil
;
cesar
sam
da
ne
vé
kaj
početi
s
tako
sitnim
papežem
.
Kaj
pa
ima
Pij
na
Dunaji
opraviti
?
Kdo
ga
v
Rimu
nadleguje
?
To
,
da
ne
pomeni
nič
dobrega
,
vojska
da
je
neizogibna
.
Potem
,
ko
so
množico
nekaj
razvneli
,
začno
kričanje
:
„
Proč
s
papežem
!
Nazaj
v
Rim
!
Ne
na
Dunaj
!
“
Drugi
pa
tem
protivijo
:
„
Živio
Pij
!
Živio
papež
!
“
In
tako
gre
zdaj
proti
veliki
cerkvi
.
Tudi
so
razdelili
med
nas
takih
sešitkov
.
“
„
In
res
,
kaj
pa
imaš
tukaj
?
“
začnejo
trije
ostali
.
„
Prijatelji
žejen
sem
“
,
oglasi
se
prvi
,
„
tu
je
gostilna
,
bi
ne
bilo
prav
,
da
si
gremo
omočit
kljune
?
“
In
zakrenejo
jo
vsi
štirje
z
ulice
skozi
vrata
na
gostilničen
vrt
.
Ko
za
mizo
posedejo
,
položi
prejšnji
cel
šop
brošur
in
tiskanih
listov
na
mizo
,
vsi
hlastno
sežejo
po
njih
.
Eni
je
bil
naslov
:
„
Kaj
je
papež
?
Kaj
je
škof
?
Kaj
jo
župnik
?
Spisal
Val
.
Eybel
.
“
Drugi
:
„
Spomenica
Pija
VI.
Po
francoskem
spisal
Rittersheim
.
“
Spet
drugi
:
„
V
pomislek
Nj
.
Svetosti
papežu
Piju
VI.
Po
francoskem
spisal
Rautenstrauch
.
“
i.
t.
d.
V
vseh
teh
in
drugih
enakih
brošurah
napadala
se
je
cerkev
in
papež
,
in
na
vsaki
strani
mrgolelo
je
od
psovk
na
duhovstvo
in
redovnike
.
„
Glejte
,
sosedje
,
tu
imamo
tudi
pesni
“
,
zakliče
zadnji
izmed
naših
štirih
,
po
tem
ko
je
v
enem
toku
kozarcu
pogledal
na
dno
.
„
Dobro
,
ko
se
napijemo
,
bomo
pa
peli
.
Poslušajte
prijatelji
!
“
Začne
brati
s
tiskanega
lista
:
Ljubi
prijatelj
!
Ak
’
res
po
žegen
sto
papežev
prišli
,
meščani
In
kmetje
vi
tukaj
vsi
zbrani
,
Nikdar
vas
papež
zveličal
ne
bo
,
Ak
’
ne
živite
po
veri
zvesto
.
Vraže
pustite
,
neumnosti
drugo
enako
,
In
streznite
so
,
to
je
za
bedake
.
Cesarju
skazujto
čast
,
ki
mu
gre
,
V
pismu
kak
’
Peter
apostelj
nam
de
.
Nikar
so
ne
bojte
vere
zgubiti
,
Nobeden
ne
moro
cerkve
rušiti
,
Če
tudi
v
meniški
kuti
ga
ni
,
Da
pridga
vam
,
spoveda
,
škropi
.
Aposteljne
zbral
je
Gospod
,
uče
da
rodove
;
Menihi
čemu
V
ki
v
sveto
gradove
,
Kar
kmetu
so
unesli
,
vživat
se
zapro
:
Na
druzih
tù
žulje
pijô
in
jedo
.
„
Ha
,
ha
,
izvrstno
,
izvrstno
,
to
je
pa
kaj
vredno
!
“
zakrohotajo
naši
pivci
kakor
iz
enega
grla
.
„
Kdo
je
pa
zložil
to
pesen
?
“
vpraša
eden
.
„
Podpisan
je
David
Hammer
“
,
odgovarja
čitatelj
.
„
No
,
no
pa
res
,
da
zasluži
ime
Davida
,
saj
je
menda
tudi
kralj
David
rad
pel
in
sam
vložil
več
pesni
Bogu
v
hvalo
;
saj
tako
sem
menda
v
nedeljo
slišal
v
cerkvi
od
gospoda
fajmoštra
.
Prav
,
le
vun
z
menihi
!
“
„
Da
le
ni
Žid
ta
David
,
ker
nisem
še
slišal
,
da
bi
imel
kristijan
tako
ime
“
,
oglasi
se
drugi
;
„
od
žida
ne
more
pa
nič
dobrega
priti
za
kristijana
.
“
„
Pa
čujte
tu
že
spet
drugo
“
,
nadaljuje
čitatelj
;
to
gré
na
papeža
:
Ah
,
oče
,
ako
češ
,
da
to
častimo
kot
svetnika
,
Ponižen
bod
’
,
kot
Peter
bil
,
aposteljnov
vladika
.
Pravičen
bod
’
,
kar
njega
je
,
pošteno
carju
vračaj
,
Bogu
,
kot
Kristus
pravi
,
čast
spodobno
dajaj
.
Vse
kupce
,
barantače
vse
iz
cerkve
nam
izženi
,
V
molitev
jo
posveti
,
brate
vse
ljubav
okleni
.
„
Ha
,
ha
,
kupce
in
barantače
,
gotovo
pa
misli
že
spet
na
menihe
“
,
oglasi
so
oni
prvi
.
„
Ne
,
jaz
pa
mislim
“
,
pravi
drugi
,
„
da
to
zadeva
najbolj
naše
fajmoštre
,
ki
hočejo
biti
plačani
za
poroko
in
pogreb
.
“
„
Čujte
,
sosedje
,
kaj
pa
jaz
menim
“
,
pretrže
govor
tretji
,
„
jaz
pravim
,
te
besede
so
proti
odpustkom
rečene
.
Ko
sem
bil
ondan
zvečer
v
gostilni
pri
„
Odkritosrčnosti
“
,
nas
je
več
okoli
dolge
mize
v
srednji
dvorani
pilo
,
pridružil
se
nam
je
nek
gospod
z
naočniki
,
kakor
je
bilo
soditi
,
bil
je
zelo
učen
.
Začne
nam
pripovedovati
stare
zgodovine
,
kako
se
je
porodila
luterš
vera
.
Nek
menih
—
ne
vem
že
,
kako
se
mu
je
reklo
,
Tacel
ka-li
—
da
je
z
druzimi
tovariši
na
povelje
papeževo
začel
po
Nemškem
prodajati
odpustke
.
Za
vsak
greh
da
je
bila
že
določena
svota
denarja
;
vsakdo
je
že
lahko
naprej
plačal
za
greh
,
kterega
se
je
bil
namenil
storiti
.
Je
kdo
mislil
jutri
vkrasti
sto
tisoč
zlatov
,
plačal
je
danes
sto
za
odpustke
,
in
tatvino
doprinesel
je
brez
najmanjšega
greha
.
Ha
,
ha
,
stotisoč
za
sto
!
Lepa
barantija
.
A
še
lepša
za
menihe
,
ki
so
tako
iz
žepov
ljudi
izvabljali
lepe
denarce
.
To
videč
Luter
ni
se
mogel
zdržati
,
vzdignil
se
je
proti
takim
odpustkom
in
začel
pridigovati
proti
menihom
in
papežu
.
To
je
bil
začetek
luterš
vere
,
sosedje
!
A
tudi
zdaj
,
pravil
nam
je
učeni
gospod
,
da
se
boljše
ne
godi
.
Da
bi
vi
vedeli
,
pošteni
možje
,
nam
je
rekel
,
koliko
sto
tisoč
gré
iz
cesarstva
vsako
leto
v
Rim
papežu
v
žep
za
odpustke
,
za
spreglede
,
zlajšanja
in
druge
neumnosti
.
Nič
,
prav
nič
ne
zamorejo
naši
škofje
in
župniki
,
še
poročati
ne
smejo
brez
dovoljenja
iz
Rima
,
vse
zadržke
,
vse
veče
grehe
pridržal
si
je
papež
in
kdor
hoče
oproščen
ali
odvezan
biti
,
mora
prositi
v
Rim
,
a
ob
enem
slano
plačati
.
In
ta
denar
,
kam
gré
?
Kdo
vé
!
Vidite
toraj
zakaj
se
za
rimskega
papeža
toliko
vnemamo
?
Bi
ne
bilo
bolje
,
da
bi
cesar
in
naši
škofje
kaj
več
ukazovali
in
lepi
denar
,
ki
se
v
Rim
steka
,
ostal
v
deželi
?
“
„
Prav
praviš
,
prav
!
“
ostali
trije
govorniku
enoglasno
pritrjujejo
ter
se
okrepčani
vzdignejo
od
mize
.
Med
tem
privalil
se
je
burni
sprevod
na
Travnik
.
Ko
se
Raštelu
približa
,
se
je
moral
vstaviti
,
ker
od
gnječe
ni
bilo
mogoče
dalje
,
ob
enem
prihajalo
je
veliko
ljudstva
od
nasprotne
strani
.
Hrup
in
vrišč
se
jame
množiti
,
tako
,
da
se
samega
sebe
ni
mogel
nikdo
umeti
.
Za
nekaj
časa
vidi
se
od
velike
cerkve
po
Raštelu
proti
Travniku
naglo
jahati
krasno
opravljenega
konjika
,
ki
z
belo
ruto
pomigljaje
poživlja
ljudstvo
,
naj
gré
ž
njim
na
Travnik
.
Kar
vse
se
za
njim
vdere
.
Pred
sedanjo
glavarjevo
hišo
bil
je
tedaj
malo
vzvišen
kraj
,
semkaj
se
zaleti
naš
konjik
,
bil
je
Vekoslav
.
V
kratkih
besedah
oznani
ljudstvu
,
da
ob
poldrugi
uri
pridejo
Nj
.
Svetost
,
oče
papež
na
Travnik
,
kjer
bodo
s
pomolja
(
balkona
)
jezuitsko
cerkve
blagoslov
podelili
.
Zdaj
začne
Vekoslav
po
Travniku
jahati
;
njega
navzočnost
vplivala
je
mogočno
na
množico
,
red
in
mir
vračal
se
je
med
njo
;
sredi
trga
razvrstenih
je
dvesto
mož
narodne
straže
,
vsi
v
krasni
opravi
po
okusu
osemnajstega
stoletja
,
pripravljeni
so
bili
za
sprejem
sv.
očeta
.
Kar
h
krati
blizo
škofijske
palače
nastane
krik
in
prepir
,
ljudstvo
se
začne
stekati
in
gnjeti
.
Vekoslav
priskoči
.
Prileten
mož
,
blizo
šestdeset
let
star
,
kakor
se
vidi
mora
biti
rokodelec
,
znajde
se
v
živem
prepiru
z
nekim
pouličnim
prodajalcem
,
ki
še
drži
pod
pazduho
nekaj
zavitega
.
Okoli
njega
zbralo
se
je
več
drugih
prodajalcev
,
kterih
eni
imajo
že
prazne
koše
,
drugi
pa
niso
še
vsega
razprodali
.
Knjižice
,
podobe
veče
in
manjše
,
razne
tiskovine
vidijo
se
jim
po
košeh
.
„
Trideset
krajcerjev
si
me
vprašal
za
ruto
,
trideset
sem
ti
jih
odrajtal
pošteno
.
Spričajo
lahko
vsi
ti-le
;
kaj
ne
,
da
je
tako
,
prijatli
?
“
„
Pošteno
,
pošteno
,
mi
smo
priče
“
,
oglasi
se
kakih
pet
ali
šest
izmed
okolo
stoječih
.
„
Ne
,
za
brado
Abrahamovo
ne
,
dvajset
krajcarjev
sem
prejel
;
prisežem
pri
nebu
in
pri
zemlji
,
pri
zvezdah
in
pri
luni
!
“
„
Ni
res
,
slepar
si
,
kakor
si
širok
in
dolg
!
Daj
,
ti
žepe
preiščem
,
svoj
denar
dobro
poznam
!
“
„
Ti
meni
žepe
preiskaval
?
“
togoti
se
prodajalec
.
„
Za
to
ruto
sem
ti
dal
trideset
krajcerjev
“
,
nadaljuje
mož
,
razgrnivši
pred
množico
kupljeno
ruto
,
trideset
krajcerjev
za
to
ruto
,
rekel
si
,
da
je
svilnata
zdaj
vidim
,
da
še
niti
je
ni
svilnate
v
nji
,
ti
dlaka
sleparska
ti
!
“
„
Glejte
,
glejte
,
kaj
ljudem
prodaja
“
,
oglasi
se
jih
več
izmed
navzočih
,
kazaje
s
prsti
na
ruto
,
glejte
,
kaj
prodaja
!
Papeževa
glava
je
na
ruti
namalana
,
kako
nagrjena
je
!
In
kaj
je
zapisano
pod
njo
,
berimo
!
“
Eden
bere
:
„
Stari
menih
iz
Rima
“
.
„
Glejte
,
glejte
,
kaj
nam
prodaja
“
,
zagrmi
od
vseh
strani
.
„
Žid
je
,
žid
,
dajte
ga
po
glavi
“
,
glasi
se
od
druge
strani
.
„
Glejte
,
ti
so
njegovi
tovariši
“
,
kriči
drugi
kazaje
na
okoli
stoječe
prodajalce
.
„
Židje
vsi
,
židje
,
kaj
pa
prenašajo
po
Gorici
?
“
zadoni
od
več
strani
.
In
jamejo
jim
koše
zbivati
z
rok
in
trgati
jim
sešitke
in
tiskovine
.
„
Glejte
,
glejte
,
kako
nesramne
podobe
prodajajo
!
“
„
Glejte
,
meščani
,
poslušajte
,
da
vam
berem
,
kako
se
psuje
papež
,
kako
se
ščuva
nad
menihe
!
“
čuje
se
od
neke
strani
.
„
Tu
spet
zaničuje
spoved
in
sv.
zakon
;
postojte
,
čujte
,
da
vam
berem
“
,
dere
se
spet
nek
drug
.
„
Na
ogenj
s
takimi
knjigami
!
Na
ogenj
z
židi
!
“
razlega
se
.
„
Zapodimo
jih
domov
!
Zažgimo
jim
Get
!
“
To
videvši
naš
kupčevalec
in
drugovi
,
ki
so
bili
ž
njim
,
se
kar
v
beg
spuste
prek
škofije
po
semeniških
ulicah
proti
Getu
.
Množica
se
vdere
za
njimi
s
krikom
in
žuganjem
.
Tudi
Vekoslav
jaha
za
druhaljo
,
ne
sicer
,
da
bi
žide
preganjal
,
ampak
da
bi
ljuto
množico
pomiril
.
Postavi
se
s
konjem
med
bežeče
Abrahamoviče
in
preganjajoče
jih
ljudstvo
.
Tako
zadržuje
,
da
jih
razdražena
množica
ne
dohiti
.
Ko
do
Geta
pridejo
,
se
z
vso
silo
noter
zateko
in
vrata
se
za
njimi
zaloputnejo
.
Množica
ne
more
več
za
njimi
;
rešeni
so
.
Nekaj
čudnega
zdelo
se
je
Vekoslavu
da
je
tu
videl
.
Eden
med
zadnjimi
,
ki
so
skozi
vrata
planili
v
Get
,
zdel
se
mu
je
znan
.
Velikost
,
oči
,
kretanje
,
hoja
,
sploh
vse
,
s
česar
se
človeka
sodi
in
spozna
,
kazalo
je
gospoda
Mostovskega
,
le
lasje
bili
so
prepogosti
in
brada
rujavkasta
,
deloma
osivela
,
tudi
predolga
—
zlagala
se
ni
popolnoma
z
njegovo
.
No
,
pa
koliko
ljudi
si
ni
podobnih
na
svetu
,
spregovori
Vekoslav
samemu
sebi
,
ko
se
malo
pred
Getom
postanši
obrne
s
konjem
na
Travnik
.
Pred
seboj
pa
vidi
množico
mirno
in
tiho
vračati
se
po
blagoslov
papežev
.
V
spalnici
g.
Mostovskega
na
Gradišči
obešeno
bilo
je
na
steni
velikansko
zrcalo
,
segalo
je
malo
da
ne
do
tal
in
slonelo
od
zdolej
na
lesenem
,
na
polovico
pozlačenem
podnožji
.
Ben
Saruk
opravljal
in
lepotičil
se
je
tu
navadno
.
Kdor
je
pa
zrcalo
malo
od
zida
odmaknil
in
prizdignil
,
ter
po
naključji
morda
z
lahkoto
ob
zid
zadel
,
je
iz
votlega
zvoka
kmalo
lahko
zapazil
,
da
tam
zid
ne
more
biti
kamenit
;
in
res
,
trebalo
je
le
še
enkrat
krepko
butniti
in
odprla
so
se
v
zidu
tanka
lesena
vrata
,
ki
so
bila
prav
tako
pobarvana
,
kakor
drago
sobino
zidovje
.
Stopivšega
skozi
ta
vrata
peljalo
je
kakih
petnajst
stopnic
navzdol
;
pred
zadnjo
zadela
ti
je
noga
,
ako
ne
prej
nos
,
ob
druga
črna
železna
vrata
.
In
ako
si
tudi
ta
zgoraj
,
zgolaj
in
na
sredi
s
tremi
ključi
odklenil
,
stopil
si
po
treh
stopnicah
v
nizko
štirivoglato
izbo
,
ktere
črnih
sten
le
eden
sam
žarek
ni
razsvitljeval
.
Le
tam
od
spred
ti
je
včasih
nasproti
zapihljalo
nekaj
mrzle
sape
,
in
ti
vroče
čelo
hladila
,
in
ako
si
natančniše
gledal
,
zatipal
si
proti
vrhu
vzhodne
stene
okroglo
luknjo
,
kar
da
bi
glavo
vtaknil
,
to
te
je
toraj
podučilo
,
da
tod
mora
biti
speljan
dušnik
,
po
kterem
dohaja
čist
zrak
bivajočim
v
tem
podzemeljskem
stanu
.
Drugi
večer
potem
ko
je
Pij
VI.
iz
Gorice
odpotoval
na
Dunaj
,
najdemo
tu
noter
okoli
okrogle
mize
zbrane
naše
tri
znance
,
Mostovskega
,
Kazanovskega
in
gospoda
Luko
od
Volkov
;
tudi
še
dve
drugi
moški
postavi
se
videti
v
družbi
,
eden
viši
,
drugi
niži
,
kakor
so
sploh
ljudje
,
sicer
pa
oba
lepo
rejena
.
Nad
mizo
visi
z
nad
stropa
svetilnica
.
Vsakega
opazovalca
pozornost
bi
pa
gotovo
pred
drugimi
na-se
obrnil
Mostovski
,
ki
se
je
ob
zidu
sedeč
ravnokar
na
levo
stran
raztegnil
po
klopi
in
z
laktjo
uprl
se
na
žakelj
,
ki
mu
ga
vidimo
ob
strani
;
ko
se
nasloni
na
platneni
tovor
,
žakljeva
vsebina
čudno
zarožlja
in
koj
se
je
lahko
spoznalo
,
da
tu
noter
mora
biti
vse
kaj
drugega
,
kakor
moka
ali
pšenica
.
„
Deti
si
ga
moraš
za
podzglavje
,
brate
Mostovski
“
,
oglasi
se
gosp.
Luka
,
„
potem
boš
sladko
spal
,
še
slajše
sanjal
.
“
„
Vse
pridelek
poštene
kupčije
;
le
dobro
umeti
je
treba
stvar
“
,
odgovarja
Ben
Saruk
,
brke
ponosno
vihaje
si
.
„
Koliko
tisoč
pa
bi
znalo
biti
vsega
skupaj
?
“
vpraša
eden
,
manjši
od
nam
neznanih
zborovalcev
.
„
Dvajset
tisoč
in
kar
bo
čez
“
,
odgovarja
Ben
Saruk
,
„
vse
trud
enega
tedna
;
a
vsaj
za
deset
tisoč
škodoval
me
je
nekdo
.
Udari
me
Jehova
,
ako
se
ne
maščujem
!
“
„
In
ta
je
?
“
vpraša
drugi
izmed
naših
dveh
tujcev
.
„
Tu
doli
je
blizo
,
menih
na
Vignji
,
jezuitska
zalega
“
,
odgovarja
Ben
Saruk
,
s
pestmi
žugajoč
proti
Vignju
.
„
On
nam
je
tako
izvrstno
nastavljene
reči
zmedel
.
Ima
nos
,
s
kterim
vse
izvoha
,
boljši
,
kakor
vsak
lovski
pes
.
Še
zadnjo
uro
pred
odhodom
papeževim
,
ko
so
nam
opravila
tako
dobro
izpod
rok
šla
,
kaj
nam
je
napravil
?
Celo
Gorico
našuntal
je
proti
nam
,
da
so
nas
lovili
do
Geta
,
jaz
sem
vrata
pred
njim
zaprl
.
Se
več
.
Ko
je
izvohal
,
da
tiskamo
brošure
proti
papežu
,
kaj
si
je
umislil
?
Sel
je
in
po
opravniki
svojem
pokupil
čez
polovico
za
razprodajo
namenjanih
tiskovin
in
knjižic
in
jih
dal
—
sežgati
.
Ko
je
bil
čas
prodajati
,
ni
bilo
kaj
.
Le
po
mestu
smo
jih
nekaj
razprodali
,
na
deželo
ni
bilo
nam
mogoče
poslati
nič
.
In
ali
ni
one
dni
pred
prihodom
papeževim
vsak
dan
popoludne
jahal
v
okolico
,
tam
po
vaseh
ljudi
zbiral
,
ter
jih
spodbujal
,
naj
vsi
pridejo
gledat
papeža
v
Gorico
,
tudi
jih
vse
podučil
,
kako
se
imajo
vesti
,
po
tein
takem
se
ve
,
da
nam
ni
bilo
mogoče
veliko
bloditi
,
izvzemši
malo
krika
,
ki
smo
ga
provzročili
po
mestu
,
kterega
smo
pa
morali
slano
plačati
.
Sploh
se
ima
papež
Vekoslavu
veliko
zahvaliti
za
sijajen
sprejem
;
ako
je
pravičen
,
ga
bo
proglasil
za
svetnika
in
ga
uvrstil
v
litanije
tje
vmes
med
sv.
Antona
in
Dominika
in
potem
bomo
klicali
:
sv.
Vekoslav
,
menih
Vigenjski
,
za
nas
Boga
prosi
!
Tako
je
s
tem
prokletim
molkarjem
,
častitljivi
bratje
!
“
konča
Ben
Menahem
srdito
,
da
mu
že
od
same
jeze
glas
zaostaja
.
„
O
tem
Vekoslavu
z
Vignja
“
,
oglasi
se
Kazanovski
,
„
imam
že
več
poročil
,
najbolj
zagrizen
med
vsemi
rimskimi
fanatiki
mora
biti
.
Poglejmo
!
“
Pri
tej
priči
privleče
izpod
suknje
črno
knjigo
,
ter
začne
preobračati
liste
in
prebirati
.
Bere
:
„
Vekoslav
z
Vignja
ovajen
je
,
da
je
vedno
nasprotoval
komisarju
Geravsu
v
Štanjelu
pri
izvršitvi
novih
postav
in
ljudstvo
šuntal
.
Vekoslav
z
Vignja
,
kakor
mi
je
došla
vest
iz
Rima
,
je
v
papeževem
uradnem
listu
prijavil
več
člankov
,
v
kterih
tendencijozno
ocenja
najnovejše
prenaredbe
v
cesarstvu
;
lažnjivo
in
obrekovalno
daje
rečem
nevarno
obličje
in
sumniči
posebno
vnanje
prišlece
,
da
so
vseh
zmešnjav
krivi
,
prerokuje
Avstriji
propad
;
rimska
kurija
tirja
,
naj
odločno
glas
povzdigne
ter
zabrani
tako
počenjanje
.
Vekoslav
z
Vignja
je
tretjič
ovajen
,
da
je
pred
dvema
tednoma
pred
zbranim
občinstvom
nekje
v
Gorici
svaril
pred
novima
društvoma
,
kteri
smo
osnovali
pri
„
Odkritosrčnosti
“
.
Iz
vsega
tega
lahko
razvidimo
,
da
je
Vekoslav
po
vsem
sumljiv
subjekt
,
nam
in
naši
stvari
nevaren
.
Kaj
se
vam
zdi
,
bratje
?
“
„
Le
nekaj
,
da
ne
zabim
,
častitljivi
bratje
“
,
oglasi
se
spet
Mostovski
.
„
Seveda
,
morda
bote
rekli
:
ti
govoriš
„
pro
domo
tua
“
(
sam
za
sebe
)
;
ne
bom
tajil
,
da
najpred
pripade
meni
ta
kost
,
vendar
ob
enem
zna
tudi
vas
kaj
doleteti
;
saj
videli
bote
še
bolje
,
kako
ognjusen
je
vsem
zvestim
služabnikom
Gospodovim
ta
Vekoslav
.
Toraj
da
začnem
v
imenu
Jehove
.
Saj
veste
,
koliko
bi
premoženje
grofa
spod
Skale
pripomoglo
za
našo
sveto
stvar
.
A
glejte
,
vsi
Podskalnikovi
gradovi
obešeni
so
za
pas
edine
hčerke
Julijete
.
Kdo
bi
je
toraj
za
ženico
ne
poželel
?
Toda
glejte
,
častitljivi
bratje
,
strmi
nebo
in
zemlja
,
in
vi
rodovi
zemlje
,
poslušajte
,
kaj
vam
moja
usta
govore
.
Ta
kapucin
Vigenjski
,
zložen
iz
samih
molkovih
jagod
,
zatelebal
se
je
v
Julijeto
in
služabniku
Jehovinemu
,
Ben
Sarnku
Menahemu
,
maziljencu
Gospodovemu
,
iz
rok
trga
tolsti
plen
,
ki
ga
je
Jehova
obljubil
Abrahamu
in
zarodu
njegovemu
na
vekomaj
.
In
kaj
mislite
,
da
se
bo
spametoval
!
Se
vedno
bolj
jo
zalezuje
in
lovi
.
Oni
dan
le
,
ali
nista
bila
en
cel
dan
v
„
Lepi
hiši
!
“
Že
vidim
,
zastonj
se
bom
boril
,
propadem
.
Bil
sem
te
dni
pod
Skalo
,
oče
njen
,
grof
Anton
,
me
je
predstavil
ji
;
i
jaz
seveda
,
kar
je
bilo
le
v
moji
moči
,
ljubkoval
sem
se
,
in
uklanjal
in
odklanjal
,
kakor
še
nikdar
,
govoril
sem
zdaj
italijansko
,
zdaj
nemško
,
zdaj
francosko
,
tako
ljubeznjivo
in
sladko
,
da
bi
bil
trd
kamen
ganil
,
a
mislite
li
,
da
me
je
z
enim
samim
pogledom
počastila
?
Poslušala
je
malo
časa
nevoljno
,
kakor
bi
na
trnji
stala
,
potem
pa
zmuznila
se
urno
,
kakor
srna
iz
naše
srede
,
nikdo
je
več
ni
videl
tisti
dan
.
Zaljubljena
je
v
metliško
pošast
na
Vignji
!
Bratje
,
kaj
se
vam
zdi
?
“
„
V
naših
pravilih
je
določeno
,
da
se
vsi
oni
,
ki
kljubujejo
našim
nameram
,
narede
neškodljivi
.
Povsod
nam
je
napoti
.
Umakniti
se
mora
!
Zatoraj
sodim
:
Pereat
Vekoslav
!
“
„
Pereat
,
pereat
!
“
odgovarjajo
vsi
.
„
V
treh
dneh
“
,
nadaljuje
Kazanovski
,
se
bo
srečkalo
,
in
eden
izmed
nižih
bratov
,
kterega
zadeno
,
zvršiti
bo
moral
v
treh
mesecih
današnji
sklep
pod
smrtno
kaznijo
,
v
imenu
najvišega
glavarja
.
“
Vsi
obmolknejo
.
Za
nekaj
časa
začne
spet
Mostovski
,
rekoč
:
„
Ker
jo
Ben
Saruk
v
zboru
svojih
bratov
milost
našel
proti
tem
,
ki
ga
preganjajo
,
odprl
bo
zopet
usta
,
in
jezik
njegov
bo
z
nova
govoril
.
Ako
smo
že
potem
takem
služabnik
božji
Menahem
upati
,
da
bo
kdaj
za
ženo
dobil
Julijeto
in
