vprašaJanoš
.
«
Pokaži
roko
ti
pasji
sin
ciganske
rodovine
!
»
zabavlja
Maruška
,
čimdalje
bolj
pijana
«
pokaži
mi
roko
,
da
vidim
,
kaj
te
čaka
.
»
Radostno
ji
pomolí
roko
,
kakor
bi
mu
hotel
kdo
zlate
šteti
nánjo
.
Toliko
da
jo
Maruška
pogleda
,
že
kliče
:
«
Nisem
se
motila
,
volkovi
te
bodo
požrli
!
»
«
Ali
mi
ne
veš
povedati
drugega
,
vražje
seme
»
zarobní
Janoš
.
«
Kaj
hočeš
več
,
česa
potrebuješ
še
?
Kvečjemu
vešal
,
če
hočeš
!
»
Ciganka
pobere
kvarte
in
odide
proti
šatoru
.
Spotoma
mrmrá
:
«
Nihče
ne
odide
usodi
svoji
in
naj
se
je
porodil
tudi
v
divnem
Strmolskem
gradu
!
»
«
Baba
je
pijana
,
saj
si
videl
,
kakó
ima
zatekle
in
rdeče
oči
,
zató
pa
tudi
ni
videla
drugega
nego
kri
in
zopet
kri
.
»
«
Saj
je
menda
res
takó
,
»
odgovori
Nande
vračajoč
se
proti
čolnu
.
Prepeljeta
se
zopet
na
sremsko
stran
in
kreneta
proti
gozdarjevi
hiši
,
kjer
najdeta
majhno
,
toda
jako
veselo
in
živahno
družbo
.
Do
polnoči
so
ga
srkali
in
si
napijali
.
Majolika
za
majoliko
je
nosila
na
mizo
najžlahtnejša
vina
iz
gozdarjeve
kleti
,
in
miza
sama
se
je
kàr
šibila
,
toliko
je
bilo
na
nji
raznega
peciva
.
Da
je
bila
radost
popolna
,
pogrešali
niso
tudi
dudaša
,
ki
je
neumorno
tlačil
dudo
,
po
katere
taktu
je
mladina
plesala
kôlo
.
«
Pij
,
brate
!
»
sili
pogostoma
Janoš
Nandeta
s
polnim
kozarcem
.
Da
bi
ga
še
bolj
vnel
za
preprijazne
napitnice
,
reče
mu
,
da
je
tudi
v
njegovih
žilah
nekaj
kranjske
krvi
.
«
Takó
?
»
začudi
se
Nande
«
tega
še
nisem
vedel
!
»
«
Saj
tudi
ni
treba
,
da
bi
vedel
vsakdo
,
kar
povem
tebi
.
Porodil
sem
se
na
Koroškem
.
Mati
mi
je
bila
ogerska
ciganka
,
oče
pa
—
kranjski
voznik
ki
je
toliko
časa
vozil
blagó
na
Štajersko
,
da
je
prišel
napósled
brez
kónj
in
brez
vozá
domóv
.
Zató
je
pa
mene
pripeljal
s
seboj
.
Na
Zagorici
pri
Močilnikaiji
so
me
imeli
za
pastirja
.
Nekega
dné
zadenem
s
kamenom
sosedovo
hčerko
,
da
se
zvrne
vpričo
.
Ni
mi
bilo
žàl
po
nji
pač
pa
sem
se
bal
za
svojo
kožo
in
pobegnil
sem
.
Tekel
sem
,
da
šo
me
komaj
peté
dohajale
,
in
naravnost
v
gozd
sem
se
nameril
.
Ondu
so
imeli
cigani
svoj
tabor
.
Uprav
so
se
odpravljali
na
odhod
,
ko
prihitim
k
njim
.
‚
Stoj
!
‘
zakliče
mi
star
cigan
in
me
ustavi
.
‚
Kam
se
ti
mudi
takó
in
zakaj
?
‘
‚
Pusti
me
,
‘
rečem
mu
mêni
gre
za
glavo
.
‚
Človeka
sem
ubil
in
gorjé
,
če
me
dobé
!
‘
‚
Človeka
si
ubil
?
Hahaha
!
Koliko
sem
jih
že
jaz
in
še
sem
tukaj
.
Vender
si
mi
vrlo
všeč
,
ali
bi
ne
hotel
ostati
pri
nas
?
Vidiš
,
vsak
dan
bi
te
lahko
porabili
za
tak
posel
.
Tvoj
pogum
mi
je
vrlo
po
volji
.
Da
si
pri
desetih
letih
—
vsaj
toliko
jih
menda
imaš
—
nadaljuje
cigan
—
že
ubil
človeka
—
no
,
to
te
usposoblja
za
našo
družbo
kakor
nalašč
.
‘
‚
Trinajst
let
sem
že
izpolnil
o
Kresi
,
‘
odrežem
se
mu
nekako
ponosen
na
táko
junaštvo
.
‘
‚
Kaj
praviš
,
trinajst
?
‘
čudi
se
cigan
moji
pritlikavosti
,
‚
kje
si
jih
pa
vzel
?
Videti
jih
pač
ni
,
teh
trinajstih
let
,
ti
pritlikavost
ciganska
!
No
,
ali
pojdeš
z
nami
?
‘
‚
Pojem
,
‘
rečem
hitro
in
odšli
smo
.
Prvo
,
kar
so
storili
z
mano
,
bilo
je
,
da
so
me
prekrstili
.
‚
Kako
ti
je
ime
?
‘
vprašal
je
glavar
družbe
.
‚
Janez
Nemec
,
‘
odgovoril
sem
mu
.
‚
No
prav
,
odslej
ti
bodi
ime
:
Janoš
Nemet
;
sedaj
si
šele
pravi
ogerski
cigan
,
podoben
si
nam
pa
itak
kolikor
toliko
.
‘
Toda
pij
,
Nande
,
pij
,
nič
ne
piješ
,
»
sili
Janoš
Nandeta
in
ga
zalija
z
vinom
.
«
Šli
smo
po
svetu
.
Potikali
smo
se
nekaj
let
po
deželah
,
napósled
se
mi
je
pa
venderle
jelo
studiti
nestalno
življenje
in
noč
me
je
vzela
.
Bili
smo
zopet
na
Kranjskem
v
Ljubljani
kjer
smo
barantali
s
konji
.
Porabil
sem
priliko
in
se
napotil
čedno
oblečen
po
dolenjski
cesti
skozi
Novo
Mesto
v
Zagreb
,
kjer
sem
služil
pri
kraljevih
gozdarjih
za
pasjega
hlapca
,
odkoder
sem
se
,
kakor
vidiš
,
povzpel
že
do
lovca
.
Pa
se
bodem
še
nekoliko
više
,
če
ne
zmrznem
prej
,
kadar
bodem
prežal
na
volka
.
—
Ná
,
pij
duša
!
»
Nande
pije
in
pije
.
Dasi
po
malem
vender
se
ga
nabere
toliko
do
polnočí
,
kakor
berač
mraža
o
sv.
Pavlu
.
«
Veš
kaj
,
prijatelj
,
»
pravi
za
nekaj
časa
Nande
jecaje
,
«
preveč
sem
pil
;
vino
me
vrže
,
predno
mi
bode
mogoče
priti
pod
domačo
streho
.
Nikdar
še
nisem
bil
takó
pijan
.
Oh
!
»
Ura
odbije
polnoči
in
poslednja
dva
,
ki
se
poslovita
pri
gozdarjevih
,
to
sta
Janoš
in
Nande
.
«
Veš
kaj
,
Nande
,
»
pravi
Janoš
čuda
prijazno
,
«
oba
ga
imava
več
,
nego
bode
jutri
prav
in
dobro
;
kaj
pa
,
ko
bi
jo
vzela
skozi
gozd
proti
dómu
,
da
se
nama
vsaj
nekoliko
razkadí
spotoma
in
med
zelenjem
?
Kaj
praviš
?
Ali
si
zadovoljen
?
»
«
Kaj
pak
,
da
sem
,
»
pritrdi
Nande
;
«
pot
je
sicer
nekaj
daljši
,
toda
ravno
prav
bode
,
da
naju
strezni
.
»
Nande
je
bil
nocoj
posebno
zgovoren
in
je
Janošu
neprestano
kàj
pripovedoval
,
dasi
ga
ta
ni
poslušal
kàj
prida
.
Volčja
žrela
,
katerim
ga
je
danes
žrtvovala
ciganka
,
niso
mu
nikakor
hotela
iz
glave
.
«
Kaj
pa
če
bi
poslal
namestnika
tjà
,
»
misli
si
vražji
Janoš
,
«
naj
njega
pohrustajo
volkovi
,
če
morajo
že
koga
.
Vrhu
tega
mi
je
ta
študirana
glava
čimdalje
huje
na
poti
.
Gotovo
je
tudi
,
da
toliko
časa
ne
morem
više
,
dokler
ne
zapusti
službe
,
na
katero
so
že
zdavna
obrnjene
moje
očí
,
katere
pa
sedaj
niti
sam
še
nima
.
To
bi
trajalo
še
mnogo
let
in
—
Janoš
bi
ne
prebil
tega
.
Brodnikova
Jelisava
,
zdi
se
mi
tudi
,
da
že
rajši
govorí
ž
njim
,
nego
z
menoj
,
dasi
je
meni
obljubila
roko
in
srce
.
Ne
,
ne
,
takó
ne
more
in
ne
smé
biti
dalje
!
Kar
najbrže
moram
dobiti
gozdarsko
službo
,
potem
bode
tudi
Jelisava
kmalu
moja
.
»
Take
zlobne
naklepe
je
snoval
malopridni
licemerec
,
dočim
mu
je
brezskrbni
Nande
pravil
to
in
óno
iz
dijaške
razposajenosti
.
Bil
je
takó
zaverovan
v
hudobne
svoje
nakane
,
da
niti
opazil
ni
,
kakó
je
nekdo
ves
čas
,
odkar
sta
se
spustila
po
gozdu
,
verno
in
varno
bodil
za
njima
.
Bil
je
gozdni
paznik
Jóca
,
posebno
udan
Nandetovemu
očetu
že
iz
prejšnjih
časov
,
ko
sta
še
oba
služila
pri
vojakih
,
in
je
bil
Jóca
služabnik
pri
tedanjem
poročniku
Živkoviči
.
Vso
to
ljubezen
in
udanost
je
prenesel
Jóca
tudi
na
njegovega
sina
Nandeta
in
mater
njegovo
.
Janoša
pa
niti
živega
ni
mogel
videti
.
Nocoj
je
stari
paznik
tudi
nekoliko
posedel
med
gozdarjevo
družino
ob
vrči
vina
.
Ker
so
gospodje
in
lovci
posebe
sedeli
skupaj
,
zató
ga
Janoš
in
Nande
niti
opazila
nista
.
«
Kam
za
Bóga
pa
vleče
Janoš
pijanega
siromaka
sedaj
po
gozdu
.
Ej
,
ej
,
ti
vražja
krtina
,
nikakor
nimaš
poštenih
namenov
!
Jóca
stopi
za
njima
,
tu
nekaj
učakaš
,
kar
se
ti
ne
primeri
vsako
uro
,
»
mrmrá
stari
vrlina
sam
v
sebi
in
ju
nič
več
ne
izpusti
iz
očij
.
Izginili
so
vsi
trije
v
temnem
gozdu
.
Upraviteljica
gre
drugo
jutro
v
Nandetovo
sobo
.
«
Bog
,
kaj
je
to
?
»
vzklikne
mati
,
«
ura
je
vender
že
pet
,
in
fanta
šé
ni
domá
!
Lepó
je
začel
,
odkar
hodi
z
Janošem
.
Takó
dolgo
vender
še
ni
izostal
nikdar
.
»
Ura
za
uro
poteka
in
ko
ga
ob
sedmih
še
ni
od
nikoder
,
dá
upraviteljica
napreči
in
se
odpelje
k
gozdarju
.
Smrtni
strah
jo
prešine
,
ko
sliši
,
da
sta
se
Janoš
in
Nande
poslovila
o
polnočí
.
V
tem
trenutku
pride
tudi
Janoš
k
gozdarju
.
Vsi
ga
vprašajo
v
jedni
sapi
:
«
Kje
je
Nande
?
»
«
Kaj
ga
ni
?
»
začudi
se
Janoš
in
prične
pripovedovati
,
kakó
sta
se
sinoči
ločila
ob
kraji
gozda
.
Nande
je
hotel
iti
vsekakor
skozi
gozd
,
Janoš
pa
ne
.
Kam
je
zašel
,
če
ga
ni
bilo
domóv
,
tega
ne
vé
.
Uboga
mati
je
sedaj
vsa
potrta
.
Jedini
sin
,
ki
ga
je
imela
,
izgine
ji
brez
sledú
.
Oh
,
Bog
,
to
je
preveč
!
Gozdar
dá
kàr
najhitreje
sklicati
svoje
paznike
,
napreže
voz
in
hajdi
v
gozd
po
slédu
,
koder
je
morda
Nande
begal
sinoči
.
«
Kaj
,
če
bi
bil
po
nesreči
zašel
med
volčje
jame
in
vánje
padel
?
»
misli
si
gozdar
,
ne
reče
pa
ničesar
.
Družba
pride
čez
dobre
tri
četrti
ure
do
volčjih
jam
.
Ob
jedni
jami
,
stezi
najbližji
,
bila
je
res
ruša
udrta
.
«
Nesreča
se
je
zgodila
,
»
pravi
gozdar
,
«
Bog
daj
,
da
bi
bil
Nande
sam
brez
volka
v
jami
,
potem
je
še
mogoče
,
da
ga
najdemo
živega
.
»
Vsi
obstopijo
jamo
,
in
grozen
prizor
se
jim
pokaže
.
Velikansk
star
volk
se
stiska
na
dnù
jame
k
steni
.
Oči
se
mu
žaré
,
kakor
živo
oglje
.
Nandeta
ni
videti
.
Grozdar
seže
po
puško
in
ustrelí
volka
.
Pazniki
snamejo
z
vozá
lestvico
in
jo
postavijo
v
jamo
;
dva
zlezeta
z
vrvijo
vánjo
,
da
spravita
zver
iz
jame
.
Zajedno
ugledata
tudi
raztrgano
lovsko
suknjo
na
tleh
.
Bila
je
Nandetova
.
«
Kje
so
pa
ostali
čevlji
in
kostí
?
»
čudita
se
paznika
.
«
Primaruha
,
odkar
stojí
svet
,
ni
bilo
še
slišati
da
bi
bil
volk
človeka
požrl
s
čevlji
in
kostmí
!
»
Vehovko
je
vsaj
prve
dni
po
moževi
smrti
hudo
skrbelo
,
kakó
bode
odslej
z
Jurčetovo
šolo
,
ker
ni
očeta
.
Ljudsko
šolo
je
deček
dovršil
in
moral
bi
stopiti
v
latinske
šole
,
če
bi
sploh
dalje
hotel
.
Latinske
šole
ljubljanske
slovele
so
že
od
nekdaj
.
Ustanovil
jih
je
nadvojvoda
Ernest
Železni
na
podlagi
ustanovnega
pisma
,
podpisanega
leta
1418.
v
Dunajskem
Novem
Mestu
.
Za
verske
reformacije
so
si
tudi
luteranci
v
Ljubljani
ustanovili
štirirazredno
gimnazijo
leta
1563.
poleg
že
obstoječe
katoliške
gimnazije
in
jo
vzdržavali
do
leta
1594.
Dve
leti
kesneje
se
je
izročila
katoliška
gimnazija
jezuvitom
,
ki
so
jo
oskrbovali
do
leta
1773.
V
tej
dôbi
je
imela
gimnazija
šest
razredov
:
«
princeps
»
,
«
parva
»
,
«
grammatik
»
,
«
syntax
»
,
«
poësie
»
in
«
rethorik
»
;
denašnja
sedmi
in
osmi
razred
—
tedaj
«
physik
»
in
«
philosophie
»
imenovana
,
nazivala
sta
se
«
lyceum
»
.
Odtod
še
dandanes
v
Ljubljani
:
licealno
poslopje
,
kjer
je
sedanja
gimnazija
in
licealna
knjižnica
.
Ko
se
je
leta
1773.
jezuvitom
vzelo
vodstvo
gimnazije
,
imenoval
je
cesar
posebno
gimnazijsko
komisijo
,
ki
jo
je
oskrbovala
,
za
licej
pa
takozvano
studijsko
komisijo
.
Leta
1776.
je
izšel
dvorni
dekret
dné
5.
Januvarja
,
ki
je
uvedel
—
maturo
dekret
z
dnè
10.
avgusta
prav
tistega
leta
pa
je
skrčil
število
gimnazijskih
razredov
na
pet
,
in
to
na
tri
gramatiške
in
dva
humanitetna
razreda
.
Toliko
o
zgodovini
te
gimnazije
v
tej
dobi
.
Jurče
je
zvedel
žalostno
novico
,
da
nima
očeta
,
šele
domá
,
ko
je
nekega
dné
skoro
nató
,
ko
se
je
v
Ljubljani
seznanil
z
Matejem
Koprivo
,
pogumen
in
vesel
s
culico
v
roki
prizvižgal
na
počitnice
.
Vse
štiri
—
mati
in
sestre
so
ga
vzprejele
nekako
preplašene
da
je
kàr
osupnil
.
Milo
je
zajokal
in
ž
njim
vred
tudi
mati
in
sestre
,
ko
so
mu
povedale
,
da
ni
očeta
.
Ves
prvi
večer
ni
mislil
drugega
,
nego
jedino
le
na
žalostno
smrt
očetovo
.
Šele
drugi
večer
,
ko
so
zopet
sedeli
skupaj
,
vpraša
mati
sina
:
«
Kaj
pa
bode
sedaj
s
tabo
,
Jurče
,
in
s
tvojo
šolo
,
ko
očeta
ni
več
?
Doma
bodeš
moral
ostati
,
pa
bo
.
»
«
Ne
mati
,
ni
treba
.
Vam
bodem
že
povedal
,
kaj
in
kakó
se
mi
je
pripetilo
.
Ukrešite
luč
,
pa
vam
najprej
nekaj
pokažem
,
kar
sem
dobil
v
Ljubljani
pri
patru
Jožefu
za
Vas
in
za
dekleta
,
in
kaj
seje
določilo
o
meni
.
»
Vehovka
vzame
kresalo
,
netilo
in
ožvepleno
prejo
ter
kreše
luč
,
Jurče
pa
smukne
v
hram
in
prinese
v
popir
zavito
škatljico
.
Mati
ukreše
netilo
pričné
tleti
,
žveplena
nit
se
vname
in
od
nje
borova
treska
katero
so
zateknili
v
pri-moe
.
Jeli
dragi
bralec
da
ne
veš
kaj
je
bil
primož
.
Jeli
,
dragi
bralec
,
da
ne
veš
,
kaj
je
bil
primož
?
Jako
preprosto
stojalo
je
bil
,
sestoječe
od
treh
delov
:
spodnji
del
je
bila
štirioglata
lesena
plošča
,
v
katere
sredi
je
stala
navpična
preslica
kot
drugi
del
;
ta
je
bila
na
gorenjem
konci
okovana
z
železom
,
ki
je
bilo
semtertjà
upognjeno
in
zopet
zavito
,
kamor
so
se
trske
vtikale
,
in
to
je
bil
tretji
del
.
Takšen
primož
je
rabil
kakor
roka
;
držal
je
namreč
borovo
tresko
toliko
časa
,
dokler
ni
dogorela
.
Poleg
treskâ
so
pa
tudi
svetili
z
lanenim
oljem
,
z
bučnim
in
bukvičnim
oljem
,
kar
je
namreč
komu
hodilo
ceneje
.
Olja
so
nalili
v
železno
svetilko
«
leščerbo
»
in
to
so
ali
obesili
na
vrvico
,
visečo
od
stropa
,
ali
pa
so
jo
postavili
na
lesen
svetilnik
podoben
rez-Ijanemu
valjarju
,
kateremu
so
rekli
«
levštik
»
.
Pri
Vehovci
je
torej
gorela
treska
v
primoži
.
Jurčetu
se
je
zdela
taka
svečava
že
nekoliko
zastarela
,
in
zató
je
rekel
materi
če
prižgó
leščerbo
,
pokaže
jim
nekaj
lepega
.
Radovedne
,
kakor
so
ženske
vedno
,
vprašajo
vse
štiri
zajedno
:
«
Kâj
?
»
«
Vi
le
luč
prižgite
,
jaz
bodem
pa
odprl
škatljico
in
videle
in
čudile
se
bodete
,
to
vam
povem
.
»
«
Res
bi
rada
vedela
,
kaj
bode
,
»
pravi
mati
in
prižgè
leščerbo
.
Jurče
odprè
škatljico
in
vzame
iz
nje
štiri
sreberne
svetinjice
.
«
Jej
jej
kakó
so
lepé
!
Ali
so
sreberne
?
Po
čem
pa
so
?
»
glasi
se
iz
vseh
ust
.
Mati
Jurčeta
ostro
pogleda
in
pravi
:
«
Fant
,
če
je
to
res
srebró
,
povej
kje
si
jih
dobil
?
Po
poštenem
poti
je
težko
verjetno
,
po
nepoštenem
pa
še
menj
,
ker
si
naš
!
»
Jurče
pogleda
materi
v
oči
in
reče
:
«
Prav
pošteno
so
prišle
v
moje
roke
,
pater
Jožef
mi
jih
je
dal
.
‚
Štiri
leta
,
‘
dejal
je
,
‚
hodil
si
mi
k
maši
streč
,
tri
šestre
in
mater
imaš
,
kakor
si
pravil
,
ná
,
za
vsako
leto
po
jedno
svetinjico
Matere
božje
čistega
spočetja
.
Srebrne
so
in
blagoslovljene
.
Daj
jih
domá
ženskam
,
da
jih
bodo
branile
zlà
.
‘
Tudi
mi
je
rekel
pater
Jožef
,
naj
le
kar
naravnost
pridem
k
njemu
v
konvikt
,
kadar
minejo
počitki
,
da
bodem
imel
vse
brezplačno
in
to
zató
,
ker
sem
se
v
šoli
jako
dobro
učil
.
»
«
No
,
Bog
bodi
zahvaljen
,
da
bodeš
preskrben
z
vsem
potrebnim
in
v
dobrih
rokah
,
kjer
se
mi
ne
bode
bati
,
da
bi
te
izpridili
,
»
pravi
dobra
žena
vesela
in
gré
po
večerjo
.
Sestre
pa
si
v
tem
že
pripravijo
pisanih
trakov
,
na
katere
privežejo
svetinjice
.
Konec
počitkov
je
Mihevec
zapregel
in
Jurčeta
zopet
peljal
v
šolo
.
Obema
je
bilo
nekako
milo
ves
pot
,
ker
se
je
Jurče
do
sedaj
vedno
vozil
z
očetom
.
Blizu
Ljubljane
sta
že
,
ko
oplazi
po
daljšem
molku
strije
Mihevec
z
bičem
nekoliko
po
konji
,
kakor
bi
mu
hotel
odgnati
nadležno
muho
in
pravi
:
«
Ali
se
káj
bojiš
latinskih
šol
?
Pravijo
da
so
silno
hudé
.
»
«
Prav
nič
se
jih
ne
bojim
,
saj
se
lahko
učim
,
»
odgovori
Jurče
.
«
Sedaj
se
bodem
pa
še
lože
,
ker
bodem
imel
pri
gospodih
knjig
,
kar
se
mi
jih
bode
ljubilo
.
Pater
Jožef
mi
jih
je
že
obljubil
.
Posebno
pa
v
računstvu
!
Kadar
še
nekoliko
dorasem
,
rekel
je
,
in
pridem
v
višje
šole
,
učil
me
bode
,
kakó
se
merita
zemlja
in
nebó
,
česar
menda
ne
zna
vsakdo
,
kdor
izdela
latinske
šole
.
«
Da
imaš
dobro
glavo
,
pokazal
si
res
;
le
glej
,
da
prejetih
talentov
ne
zakoplješ
,
kakor
se
bere
o
evangeljskem
móži
.
Če
se
ti
bode
kdáj
hudo
učiti
,
spomni
se
le
samó
nas
domá
,
kakó
nam
je
gárati
od
zgodnjega
jutra
do
pozne
noči
,
da
nam
pot
kar
curkoma
lije
po
životu
in
—
še
nimamo
ničesar
.
Iz
težka
si
priborimo
tolikanj
,
da
se
prerivamo
od
leta
do
leta
in
da
poravnavamo
opravke
.
Pomisli
pa
tudi
veselje
,
katero
nam
napraviš
vsem
,
kadar
bodeš
v
Moravčah
pri
Sv.
Martinu
pel
novo
mašo
!
Le
nič
se
ne
boj
!
»
«
O
saj
se
ne
!
»
«
Omenil
sem
ti
le
,
ker
se
mi
je
zdelo
,
da
si
šel
letos
nekako
nerad
z
dóma
.
Nič
ni
bilo
tistega
veselja
in
nestrpnosti
,
kakor
druga
leta
.
Posebno
od
matere
si
se
ločil
kàj
težko
.
Kakó
ti
je
bilo
treba
prigovarjati
kakor
staremu
konju
vkreber
.
»
«
Saj
veste
,
kakó
je
mater
očetova
smrt
pobrala
,
prav
bojim
se
zanje
.
Kaj
pravite
,
strijc
,
ali
bodo
učakali
,
da
se
izšolam
?
Kakor
se
rad
učim
,
toda
ko
bi
védel
,
da
mi
umró
prej
,
obrnil
bi
se
kar
tu-le
sredi
ljubljanskega
polja
v
moravško
faro
.
Pomagal
bi
jjm
delati
vsaj
toliko
časa
,
dokler
še
živé
in
jim
kolikor
toliko
daljšal
življenje
.
»
«
Jurče
,
dobro
srce
imaš
,
in
povem
ti
,
ako
bodeš
ves
čas
takó
spoštoval
mater
,
dal
ti
bode
Bog
posebno
srečo
.
Mati
res
ne
bodo
večno
živeli
,
kakor
nibče
ne
,
ali
jutri
jih
tudi
še
ne
pokopljemo
,
ako
je
božja
volja
.
Saj
so
vender
nekaj
let
mlajši
od
mene
,
in
jaz
,
ako
Bog
dá
,
nádejem
se
,
da
bodem
vsaj
še
dvajset
let
otepal
kostanj
in
ga
pobiral
.
»
Strijc
Mihevec
se
je
pri
teh
besedah
ozrl
na
drugo
stran
in
si
je
otrl
solzne
oči
.
Zdelo
se
je
staremu
poštenjaku
,
da
bode
bolehna
sestra
iz
težka
učakala
Jurčetove
nove
maše
.
Toda
čemú
bi
pravil
to
in
težil
srce
dijaku
,
ki
se
je
toli
težko
ločil
od
ljube
matere
?
V
Ljubljani
izroči
strijc
Jurčeta
z
vso
prtljago
vred
konviktu
očetov
«
zavitarjev
»
,
kakor
so
ljudje
jezuvitom
tedaj
rekli
po
deželi
in
jim
ponekod
pravijo
še
dandanes
.
Povabili
so
ga
v
obednico
,
kjer
so
mu
postregli
z
maj
oliko
dolenjca
in
kosom
belega
kruha
,
kakeršen
je
prišel
Mibevcu
le
tedaj
pod
zóbe
,
kadar
je
bil
na
cesti
in
si
je
moral
po
gostilnah
iskati
hrane
.
«
Da
te
vender
!
»
misli
si
strijc
,
«
fantu
se
bode
že
sedaj
godilo
bolje
nego
nam
doma
.
Mesó
bode
jedel
in
vino
pil
,
mi
pa
krompir
žulimo
.
Kaj
šele
bo
!
»
Prva
leta
,
ki
jih
je
naš
Jurče
prebil
v
konviktu
,
niso
bila
kàj
zanimiva
.
Le
toliko
povemo
,
da
je
dobil
precèj
tovarišev
,
višjih
in
jednakih
,
večinoma
sinove
iz
boljših
rodbin
.
Tudi
plemičev
je
bilo
dôkaj
.
Da
se
v
takó
mešani
družbi
ni
pogrešal
prepir
in
recimo
naravnost
,
tudi
buške
med
dijaki
,
razume
vsakdo
,
kdor
vsaj
nekoliko
pozná
življenje
dijaško
.
Plemiči
,
dasì
ne
vsi
,
gledali
so
meščanske
in
kmetske
sinove
kolikor
toliko
postráni
,
če
jih
že
niso
popolnoma
prezirali
,
zlasti
kadar
so
mogli
brez
njih
pomoči
izdelovati
naloge
,
kar
se
pa
ni
dogajalo
prepogostoma
.
Cesto
se
je
moral
ta
in
óni
ponižati
in
prositi
zaničevanega
kmeta
,
da
mu
je
pomagal
s
svojim
razumom
.
Med
takimi
tovarši
je
bilo
prijateljstvo
utrjeno
,
dokler
so
bivali
v
kolegiji
,
pozneje
pa
se
je
pozabilo
kàj
rado
.
Nekaka
izjema
v
tem
oziru
je
bil
mladi
Veha
,
katerega
so
imeli
tudi
plemiči
izredno
radi
,
to
pa
ne
tolikanj
zaradi
mirnega
in
potrpežljivega
značaja
,
kakor
zaradi
njega
izredno
bistre
glavé
,
s
katero
je
moral
sedaj
temu
,
sedaj
ónemu
pomagati
iz
zadrege
.
Vabili
so
ga
redno
tudi
k
svojim
borbam
,
katere
so
izvrševali
s
hrastovimi
mêči
in
drogovi
.
Veha
je
tudi
tukaj
pokazal
,
da
ima
prav
takó
spretno
roko
,
kakor
bister
um
.
Dostikrat
je
dobil
ta
ali
óni
tako
krepko
pod
rebra
,
da
mu
je
kàr
sapo
zaprla
in
da
je
vrgel
drog
daleč
od
sebe
,
češ
:
«
Veha
ti
je
ptíč
na
vse
strani
!
»
Ko
je
bil
Veha
v
osmi
šoli
,
tedaj
filozofija
imenovani
,
nadzirali
so
dijake
pater
Jožef
in
dva
brata
omenjene
družbe
,
klerik
brat
Ignacij
,
še
mlad
gospod
,
ki
se
je
pripravljal
na
duhovski
stan
,
in
brat
Odile
,
kateremu
je
bilo
skrbeti
za
hišni
red
.
Ta
mož
je
bil
pri
dijakih
nekaj
takega
,
kar
je
bil
tiste
čase
pri
vojakih
korporal
,
le
da
ni
nosil
palice
.
Vse
se
ga
je
balo
,
rad
ga
pa
ni
imel
nihče
.
Bil
je
silno
strog
,
vender
pa
navadno
precèj
pristranski
,
toda
ne
iz
hudobnosti
,
temveč
iz
raznih
predsodkov
izvirajočih
iz
njega
rojstva
in
vzgoje
.
Brat
Odilo
je
bil
sin
obubožanega
nemškega
plemiča
in
s
tem
,
mislim
,
povedal
sem
vse
.
Plemenitaškim
dijakom
je
navadno
izpregledaval
velike
in
male
kozle
,
preprostim
dijakom
pa
niti
jednega
ne
,
kajti
ti
bi
po
njegovih
mislih
niti
ne
smeh
bivati
med
plemiči
.
Do
cela
drugačen
od
Odila
je
bil
brat
Ignacij
,
mladenič
okolo
šestindvajsetih
let
,
ponižnega
srca
in
učene
glave
.
Kjerkoli
je
mogel
,
branil
in
zagovarjal
je
zatožene
dijake
,
ne
gledé
nató
,
ali
so
gospodskega
ali
kmetskega
rodu
.
Njemu
je
bilo
samó
do
duše
in
glave
,
vse
drugo
mu
je
bilo
postranska
stvar
,
danes
ali
jutri
črviva
gniloba
.
Prav
to
ga
je
pa
dostikrat
razdvajalo
s
«
hišnim
profosom
»
,
kakor
so
imenovah
dijaki
Odila
;
poravnavala
sta
se
potem
v
sobi
patra
Jožefa
.
Soba
patra
Jožefa
je
lepa
in
prostorna
,
četudi
opravljena
silno
oskromno
.
Iz
nje
se
vidi
na
vrt
in
odtod
na
Grad
.
Ob
oknu
stojí
miza
z
raznimi
knjigami
učene
vsebine
.
Največ
je
matematiških
.
Ob
mizi
stoji
pater
Jožef
,
suhoten
,
toda
prijazen
gospod
.
Učenost
in
ponižno
modrost
kaže
vsaka
poteza
duhovitega
obraza
njegovega
.
Iz
prijaznih
očij
mu
sije
nenavadna
ljudomilost
.
Njemu
nasproti
ob
drugi
stráni
okna
stoji
brat
Ignacij
,
po
sobi
pa
hodi
brat
Odilo
,
mogočno
,
kakor
bi
imel
on
prvo
besedo
in
ne
pater
Jožef
.
Brat
Odilo
je
suh
,
dolg
kakor
treska
in
v
letih
,
ko
se
človeku
zdí
vse
neumno
,
kar
počenja
živahna
in
vročekrvna
mladina
nepremišljenega
;
v
tistih
letih
,
pravim
,
v
katerih
nekateri
ljudje
samí
pozabijo
,
da
so
bili
kdàj
mladí
.
«
Brat
Ignacij
si
nikakor
ne
dá
dopovedati
,
da
je
po
hišnem
redu
strogo
prepovedano
,
gojencem
potuho
dajati
.
Ali
ni
res
takó
?
»
vpraša
Odilo
in
se
ustavi
pred
Ignacijem
.
«
Ne
spominjam
se
nobene
pregrehe
v
tem
oziru
,
in
če
sem
venderle
kàj
zakrivil
,
nisem
storil
tega
nalašč
ali
iz
nagajivosti
,
verujte
mi
,
brat
Odilo
,
»
zavrne
Ignacij
ponižno
.
«
Potuho
ste
dajali
kadar
ste
mogli
,
pa
utajite
,
če
morete
.
Sicer
se
pa
tudi
radi
vtikate
v
stvarí
,
katere
Vam
pogostoma
niso
nič
mari
.
Ali
ni
res
;
takó
?
»
toži
Odilo
dalje
.
«
Kaj
naj
bi
bilo
res
?
Govorite
določneje
!
»
«
Vprašate
tudi
še
?
Ali
ste
res
tako
kratkih
mislij
?
Kaj
pa
je
bilo
to
,
ko
ste
pred
štirinajstimi
dnevi
Vehi
utihotapili
večerjo
,
ko
sem
bil
vender
določil
z
dovoljenjem
čestitega
patra
Jožefa
,
da
ostane
ob
kruhu
in
vodi
,
á
?
Toda
to
Se
ni
bilo
zadosti
.
Tudi
luč
ste
mu
preskrbeli
v
samotno
celico
,
čeprav
sem
določil
,
naj
ostane
brez
luči
.
Pri
njem
ste
tudi
ostali
vso
noč
.
No
,
kaj
pravite
nató
?
»
«
Vse
je
res
!
»
odgovorí
Ignacij
pogumno
.
«
Storil
sem
to
,
ker
je
bil
Veha
kaznovan
po
krivem
.
Storil
sem
dalje
,
ker
je
Veha
najposlušnejši
in
najpridnejši
naš
gojenec
in
—
ker
je
bil
napaden
.
Videl
sem
,
kakó
ga
je
bolelo
vedno
zbadanje
barona
Jabolkarja
,
naj
kmet
ostane
pri
plugu
in
naj
se
ne
vriva
med
gospôdo
in
naj
se
ne
ubija
z
matematiškimi
nalogami
,
katerim
niti
duhovito
plemstvo
ni
kos
!
»
«
Zgolj
otročje
zabavljice
,
kakeršnih
bi
niti
ne
smeli
trpeti
v
našem
konviktu
,
»
opomni
pater
Jožef
.
«
Res
je
otročje
táko
besedičenje
,
»
povzame
neustrašni
Ignacij
,
«
ali
če
ga
mora
poslušati
človek
dan
na
dan
,
moral
bi
imeti
tudi
Jobovo
potrpežljivost
.
»
«
No
,
še
zagovarjajte
jih
,
ta
je
lepa
!
»
posmehne
se
brat
Odilo
.
«
Kaj
pa
je
bilo
pri
kosilu
drugega
,
kaj
pri
večerji
in
kaj
pri
zajutrku
,
nego
očito
zbadanje
,
ki
se
je
kazalo
povsod
,
kjer
je
bilo
količkaj
prilike
?
Videč
,
da
je
Vehova
potrpežljivost
večja
,
nego
zlobnost
njegova
,
prevrne
mu
poln
tintnik
na
dolgo
vrsto
težavnih
računov
,
češ
,
ná
,
pečat
nánje
.
Kdo
bi
se
čudil
,
ako
je
tedaj
tudi
Veho
minila
potrpežljivost
,
da
je
zgrabil
črtalo
,
s
katerim
je
kresnil
barona
po
glavi
,
da
se
je
pokazalo
nekaj
Itrvi
.
Veha
je
bil
zató
kaznovan
,
baron
ne
!
Takšno
ravnanje
se
mi
je
zdelo
krivično
.
»
«
Brat
Ignacij
,
znano
Vam
mora
biti
,
da
Vam
nikakor
ne
pristojí
ocenjati
,
ali
je
naložena
kazen
pravična
ali
ne
.
Udom
naše
družbe
poglavitna
dolžnost
je
brezpogojna
poslušnost
.
Vaše
ravnanje
diši
že
po
goli
upornosti
proti
redovnim
pravilom
našim
,
»
posvarí
pater
Jožef
mladega
klerika
.
«
Dovolite
mi
,
čestiti
pater
,
da
zinem
še
jedno
na
svojo
obrambo
.
Da
sem
storil
kaj
vpričo
gojencev
,
imela
bi
vsa
stvar
res
nekoliko
upornega
lica
.
Takó
je
pa
ostalo
vse
na
tihem
,
in
razven
mêne
,
Vehe
in
grofa
Barbota
,
ki
je
Vehi
najboljši
prijatelj
,
živa
duša
o
tem
ni
slutila
nì
trohice
!
Kako
in
kje
se
je
brat
Odilo
poučil
,
tega
ne
vem
.
»
«
Kakó
sem
se
poučil
,
to
je
moja
skrb
,
in
Vas
prav
nič
ne
briga
.
Ali
jako
bi
mi
ustregli
,
če
bi
mi
povedali
,
kaj
sta
vso
ljubo
noč
počela
z
Veho
v
célici
?
»
«
Veste
kaj
,
»
odgovori
mu
Ignacij
in
sled
nejevolje
se
mu
pokaže
na
lepem
jasnem
čelu
,
«
vprašanje
je
prvič
predrzno
in
drugič
—
naravnost
rečeno
—
nesramno
!
Če
pa
hočete
že
res
vedeti
,
kaj
sva
delala
ondu
,
rečem
Vam
,
da
sva
računjala
logaritme
,
in
jutranja
zora
naju
je
opozorila
le
prezgodaj
,
da
se
bliža
konec
kazni
.
»
«
To
je
vse
prav
in
lepó
,
»
povzame
pater
Jožef
«
toda
morali
bi
vsaj
meni
kaj
povedati
.
»
Ignacij
na
to
upravičeno
opazko
ne
vé
odgovoriti
ničesar
,
zato
pa
reče
tem
hitreje
Odilo
:
«
Kàj
takega
se
menda
bratu
Ignaciju
ne
zdí
potrebno
,
ker
itak
povsod
veljá
le
njegova
.
Če
pojde
takó
dalje
,
skoro
učakamo
,
da
bode
v
hiši
veljavno
le
to
,
kar
bode
odobril
gospod
Ignacij
.
Minuli
teden
so
gojenci
,
njemu
v
nadzorstvo
izročeni
,
v
spalnici
po
rožnem
venci
še
dolgo
uro
lovili
‚
slepe
miši
‘
,
nikar
da
bi
bili
šli
po
hišnem
redu
k
počitku
.
»
«
Tudi
ni
povsem
moja
krivda
,
če
se
je
mlada
kri
pregrešila
proti
hišnemu
redu
.
Kakor
veste
,
imel
sem
tisti
večer
drugo
važneje
opravilo
,
in
zató
mi
ni
bilo
možno
gojencev
osebno
nadzirati
ali
so
v
propisani
minuti
pod
odejo
ali
ne
.
Ako
so
se
pa
nekolíko
pokratkočasili
ob
troških
olja
in
svetilke
,
kdo
jim
zameri
?
Smrtnega
greha
ni
storil
nihče
,
in
zató
je
stvar
izvestno
oprostna
.
»
«
Čudno
je
,
da
se
godé
nerednosti
vedno
le
v
Vašem
oddelku
!
Niti
za
jedno
še
ni
izginil
sled
,
in
že
je
druga
na
vrsti
,
«
nadaljuje
brat
Odilo
neusmiljeno
.
«
No
,
kaj
pa
še
veste
,
brat
Odilo
?
»
vpraša
pater
Jožef
,
kateremu
je
začela
prenapeta
strogost
hišnega
reditelja
tudi
že
presedati
.
«
I
kaj
le
?
Sinoči
je
bila
v
spalnici
,
katero
nadzira
brat
Ignacij
,
nedostatna
šala
z
Rodetom
.
Pa
jo
utajite
,
če
morete
,
Ignacij
,
he
?
Saj
imate
za
svoje
ljubljence
srce
vedno
odprto
na
iztežaj
!
»
«
Oh
,
moji
ljubljenci
!?
Moji
ljubljenci
so
vsi
ljudje
,
ki
vestno
izpolnujejo
svoje
dolžnosti
,
ne
gledé
nató
,
ali
so
domá
v
gradu
ali
pa
pod
slamnato
streho
.
Drugačnih
ljubljencev
nimam
.
Toda
če
mislite
sinočno
buškanje
grofa
Tuijačana
,
katerega
je
Rodè
prijel
nekoliko
prekrepko
,
ker
je
neprestano
zbadal
Veho
,
končno
pa
tudi
Rodeta
samega
jel
naganjati
z
vatlarjem
,
reči
Vam
moram
,
da
ni
vredno
govoriti
o
tem
;
kaj
takega
se
dogaja
med
razposajenimi
dijaki
vsak
dan
.
»
«
Takó
?
Le
buškanje
pravite
razbojniškemu
napadu
,
v
katerem
je
divji
in
močni
Rodè
Turjačana
malone
zadavil
?
Ali
ga
res
ni
tiščal
za
vrat
?
»
«
Žàl
,
da
je
res
takó
.
Ali
Turjačan
naj
bi
ne
bil
pričel
dražiti
.
Najmenj
desetkrat
ga
je
prosil
Rodè
,
naj
ju
pusti
na
miru
,
toda
vedno
zastonj
.
Se
posmehoval
se
mu
je
!
Končno
je
Rodetu
nasvetoval
,
naj
ju
pusti
na
miru
,
toda
vedno
zastonj
.
Še
posmehoval
se
mu
je
!
Končno
je
Rodetu
nasvetoval
,
naj
gresta
v
moravške
hribe
po
kostanj
.
Kar
ga
bode
Veha
naklatil
.
naj
ga
Rodè
pobere
in
znosi
očetu
,
da
ga
bode
prodajal
.
Ondu
,
rekel
je
mladi
gospodič
,
Vama
je
dostojen
prostor
.
‚
Čakaj
,
ti
lenoba
gospodská
,
reče
Rodè
,
da
bodeš
vedel
,
kakšne
ježice
ima
kostanj
,
pokažem
ti
jih
,
‘
in
že
ga
je
imel
pod
sabo
.
Kdo
,
vprašam
,
kdo
je
pričel
in
dal
povod
?
»
«
Brat
Ignacij
,
pokličite
mi
Rodéta
semkaj
,
»
ukaže
pater
Jožef
,
Odilo
pa
jame
z
velikanskimi
koraki
sobo
meriti
.
Ignacij
odide
in
se
vrne
z
omenjenim
gojencem
.
Rodé
je
bil
krepko
razvit
mladenič
,
bolj
zagorelega
lica
črnih
las
črnkastih
in
svetlih
očij
.
Štel
je
osemnajst
let
in
močán
je
bil
kakor
Grolijat
.
«
Ali
veste
,
zakaj
sem
Vas
dal
poklicati
?
»
vpraša
ga
pater
Jožef
.
Odilo
obstojí
pri
oknu
.
«
Zdí
se
mi
,
ne
vem
pa
venderle
ne
»
pravi
Rodè
odkritosrčno
.
«
Kar
se
Vam
zdí
,
utegne
že
pravo
biti
,
in
vender
niste
videti
,
da
bi
se
kesali
sinočnje
svoje
surovosti
.
Kaj
Vam
res
ni
žal
?
»
«
O
seveda
mi
je
in
še
prav
hudó
,
da
ga
nisem
ge
bolje
potlačil
tega
prevzetnika
turjaškega
,
ki
nam
noč
in
dan
ne
dá
miru
.
»
«
Zató
se
pa
ves
teden
ne
smete
geniti
iz
sobe
,
razven
,
kadar
bodete
morali
po
opravku
.
Rad
Vas
imam
,
Rodè
,
to
dobro
veste
,
grešiti
pa
vender
ne
smete
na
mojo
naklonjenost
,
če
Vam
je
sploh
kàj
do
nje
.
Tudi
sošolci
Vas
ljubijo
.
Ali
vse
to
Vas
še
nikakor
ne
upravičuje
,
da
bi
sramotili
zavód
.
»
«
Nisem
Vas
mislil
žaliti
,
gospod
profesor
,
niti
zapraviti
prijaznosti
Vaše
.
Če
sem
se
pregrešil
,
prosim
,
oprostite
mi
!
»
«
Ali
mi
obljubite
,
da
se
bodete
poboljšali
?
»
«
Ako
bode
le
mogoče
.
»
«
Ali
nečete
poskusiti
,
da
bi
z
grofom
Tuijačanom
in
baronom
Jabolkarjem
živeli
prijazno
?
Privoščite
jima
lepo
besedo
!
»
«
Gospod
profesor
,
poln
koš
,
poln
nasramen
koš
lepih
,
najlepših
besed
naj
jima
prinesem
,
naj
jih
stresem
pred
njiju
,
škoda
truda
!
»
«
In
vender
bi
mi
jako
ustregli
,
če
bi
Vi
prvi
poskusili
pot
sprave
,
»
nagovarja
dalje
pater
Jožef
.
«
Napad
Vas
je
bil
v
našem
konviktu
nekaj
izrednega
,
nezaslišanega
.
»
«
Res
,
»
pravi
Rodè
ponižno
,
«
ali
dokler
Turjačan
ne
prosi
Vehe
oproščenja
,
ker
ga
je
žalil
,
ne
bode
slišal
lepe
besede
,
grde
pa
tudi
ne
!
Ogibal
se
ga
bodem
!
»
«
Če
bi
gledali
nató
,
ne
prišli
bi
nikdar
do
konca
;
nekdo
mora
začeti
»
povzame
besedo
Odilo
.
«
Veha
izvestno
ne
!
»
poudari
Rodè
in
pogumno
pogleda
Odila
.
Pater
Jožef
migne
z
roko
;
Rodè
se
prikloni
in
odide
naravnost
v
dijaško
sobo
,
ker
se
mu
je
velelo
,
da
mora
ostati
ves
teden
domá
.
V
dijaški
sobi
so
stale
mize
vzporedno
druga
za
drugo
po
sredi
.
Pri
vsaki
je
bilo
prostora
trem
gojencem
.
To
je
bila
zajedno
tudi
učna
dvorana
,
kjer
so
se
morali
gojenci
zbirati
,
kadar
niso
bili
v
šoli
,
kakor
tudi
vsi
tisti
,
ki
so
morali
za
svojo
upornost
ostati
domá
,
kadar
so
se
šli
drugi
izprehajat
ali
na
vrt
igrat
.
Tudi
danes
je
že
več
takih
grešnikov
v
dvorani
,
dočim
drugi
gojenci
na
vrtu
žogo
bijejo
.
Vsi
,
kar
jih
«
študira
»
,
udeležili
so
se
kolikor
toliko
sinočnega
poboja
.
Prvi
je
Veha
,
zajedno
pa
tudi
jedini
,
ki
je
ostal
prostovoljno
v
sobi
.
Ondu
pri
mizi
sedí
jednoindvajsetletni
mladenič
,
lep
,
čvrst
in
same
ljube
Številke
piše
.
Bavi
se
zopet
z
logaritmi
.
Poleg
njega
leží
šestilo
,
črtalo
,
nekaj
svinčnikov
in
vse
polno
popirja
,
porisanega
z
geometrijskimi
podobami
.
Veha
se
ukvarja
že
z
višjo
matematiko
,
s
katero
je
pričel
po
navódu
patra
Jožefa
in
s
pomočjo
brata
Ignacija
že
v
peti
šoli
,
sevéda
le
zasebno
.
Prav
to
se
je
pa
grofu
Turjačanu
in
baronu
Jabolkarju
grozno
kadilo
pod
nos
.
Kmet
,
ki
je
po
njiju
mislih
zabit
z
drinovim
klinom
,
naj
bi
v
matematiških
vedah
prekosil
razumnega
plemiča
stare
korenine
!
In
vender
ju
je
,
pa
še
kakó
!
Oba
,
Turjačan
in
Jabolkar
,
prekoračila
sta
sila
težko
«
oslovski
most
»
,
ko
se
je
Veha
že
pečal
s
sferiško
trigonometrijo
.
Tam
doli
v
kotu
se
vrti
baron
Jabolkar
in
opleta
s
hrastovim
mečem
po
zraku
,
kakor
bi
hotel
komu
glavo
odsekati
in
trebuh
prebosti
,
če
bi
se
dalo
.
Časih
se
silno
zaničljivo
ozrè
na
Veho
.
Nedaleč
od
Jabolkarja
se
muči
grof
Turjačan
z
latinskimi
klasiki
;
v
sprednjem
delu
sôbe
pri
oknu
pa
sloní
grof
Barbo
in
nepopisno
milo
gleda
gôri
na
ljubljanski
grad
,
kjer
zlato
solnce
takó
razkošno
razsipa
svoje
žarke
.
Silno
ga
je
jezilo
,
da
mora
čepeti
domá
zaradi
takó
«
gnile
gospôde
»
,
kakor
sta
po
njega
mislih
grof
Turjačan
in
baron
Jabolkar
.
«
Hvala
Bogú
,
da
si
tukaj
!
»
zakliče
Barbo
Rodétu
,
ko
stopi
le-tá
ves
razvnet
v
sobo
.
«
Ne
veš
,
kako
mi
je
bilo
pustó
,
samemu
tu-le
‚
študirati
‘
.
Z
Veho
danes
ni
nič
;
čepi
ti
kakor
svoje
dni
Arhimed
pri
svojih
krogih
in
trikotnikih
,
z
gnilo
gospôdo
se
pa
ne
pečamo
!
»
«
Lepo
te
prosim
,
pusti
ju
na
miru
,
saj
veš
,
da
neseta
vsako
besedo
Odilu
na
nos
,
»
pomiruje
Rodè
prijatelja
.
«
Naj
jih
nosita
,
naj
nas
črnita
,
meni
Odilo
itak
ne
bode
škodoval
veliko
.
Žàl
,
da
mu
nisi
sinoči
bolje
prerahljal
kostij
,
ko
si
ga
že
pestil
.
Že
se
mi
je
skrčila
pest
pod
odejo
,
in
jedna
noga
je
bila
tudi
že
izpod
nje
.
Kar
vidim
,
da
si
ti
planil
nánj
.
Naj
le
Bogá
zahvali
,
da
ni
prišel
mêni
v
roke
!
»
«
Potrpimo
še
te
dni
,
saj
je
potem
itak
vsega
konec
in
vsak
pojde
svoj
pot
,
kakor
in
kamor
nas
bode
veselilo
,
»
tolaži
Rodè
prijatelja
Barbota
.
«
Da
,
pojdemo
,
»
pravi
ta
,
«
toda
ne
,
da
ne
bi
zapustili
‚
profosu
‘
spominka
,
kakršnega
še
ni
učakal
,
odkar
nadzira
gojence
.
Zanašam
se
na
tvojo
in
Vehovo
pomoč
,
sploh
na
vse
,
kar
nas
je
v
jedni
spalnici
.
Kaj
bode
to
bodeš
že
videl
.
»
človeku
dostikrat
pomaga
slučaj
,
kadar
se
ga
najmenj
nádeje
.
Nekaj
takega
se
je
prigodilo
tudi
grofu
Barbotu
.
Dogodki
,
o
katerih
smo
govorili
v
tem
poglavji
,
bili
so
vzrok
,
da
je
pater
Jožef
še
tisti
teden
izpremenil
nadzorstvo
pri
gojencih
.
Ignacijev
oddelek
je
namreč
s
spalnico
vred
izročil
Odilu
,
da
bi
vsaj
še
nekoliko
pokristijanil
«
podivjano
druhal
»
,
predno
se
razletí
križem
svetá
.
Odilov
oddelek
pa
je
prevzel
brat
Ignacij
.
«
To
je
kakor
nalašč
!
»
pravi
grof
Barbo
in
si
mane
roke
.
«
Odilo
nadzornik
naše
spalnice
,
strela
božja
,
ali
se
mi
more
lepše
narediti
?!
To
pa
to
,
Veha
,
dobro
me
zapomni
,
da
nas
ta
ne
pozabi
,
dokler
bode
še
haljo
nosil
!
»
Poslednji
večer
se
približa
,
in
gojenci
so
vsi
skupaj
pri
večerji
.
Že
jutri
jih
raznese
veter
na
vse
straní
in
kdo
vé
,
kdaj
in
koliko
se
jih
zopet
snide
v
življenji
?
Nekako
malobesedna
je
nocoj
dijaška
naša
družina
,
zlasti
óna
,
katero
je
poslednji
čas
nadziral
brat
Odilo
.
Hitro
,
kakor
še
nikdar
ne
,
odide
po
večerji
v
spalnico
.
Spotoma
gré
grof
Barbo
kakor
navadno
z
Rodetom
in
Veho
.
«
Nocoj
ga
bodemo
,
da
nas
bode
pomnil
,
»
pravi
Barbo
,
«
če
se
le
vidva
ne
skujata
.
»
«
Kaj
se
nam
še
more
zgoditi
?
Izpričala
so
spisana
,
nihče
jih
ne
bode
popravljal
.
Čujta
torej
.
Vse
je
pripravljeno
,
in
razven
Turjačana
in
Jabolkarja
tudi
vse
dobro
poučeno
.
Kadar
pride
Odilo
v
spalnico
gledat
,
ali
smo
že
vsi
v
postelji
,
danes
izjemno
ne
bode
luči
.
Ti
,
Veha
,
upihneš
jo
takoj
,
kadar
ti
dam
znamenje
,
kajti
tvoja
postelja
je
svetilki
najbližja
.
Ti
,
Rodè
pa
,
ki
si
najmočnejši
,
hiti
naravnost
k
posodi
,
ki
je
polna
vode
,
dvigni
jo
kvišku
in
stori
,
kar
ti
poreče
lastna
pamet
.
Drugi
tudi
storé
svojo
dolžnost
.
»
Nikdar
še
niso
bili
gojenci
,
katerih
je
bilo
v
tem
oddelku
blizu
dvajset
,
takó
hitro
pod
odejo
,
kakor
nocoj
.
Jabolkarju
in
Turjačanu
kàr
ni
hotelo
v
glavo
,
kam
se
jim
takó
mudi
.
Grof
Barbo
se
je
najdalje
obiral
.
Ko
je
bilo
že
vse
v
postelji
,
vzame
Barbo
najmočnejšo
platneno
rjuho
,
katero
je
le
mogel
dobiti
in
jo
razprostrè
sredi
sobe
kaka
dva
koraka
od
vrat
;
nató
sam
smukne
pod
odejo
.
«
Veha
,
luč
pihni
!
»
pravi
grof
Barbo
in
za
dve
sekundi
je
že
temno
,
kakor
nikdar
osorej
,
kajti
luč
je
morala
po
hišnem
redu
goreti
toliko
časa
,
da
se
je
nadzirajoči
brat
prepričal
,
ali
so
gojenci
vsi
v
spalnici
in
spodobno
pod
odejo
ali
ne
.
Toliko
da
je
Veha
,
ki
je
šel
luč
pihat
,
zopet
v
postelji
,
zaslišijo
se
zunaj
dobro
znani
koraki
brata
Odila
;
zajedno
se
tudi
že
vrata
odpró
in
zapró
.
«
Kdo
je
ugasnil
luč
?
»
vpraša
brat
Odilo
.
Vse
tiho
;
le
na
treh
posteljah
zaškripljejo
deske
,
kakor
kadar
se
človek
z
jedne
straní
obrne
na
drugo
ali
pa
kadar
vstaja
.
Takoj
nató
je
slišati
kakor
da
je
kdo
zaklenil
vrata
in
potegnil
ključ
iz
ključavnice
.
«
No
,
ali
se
nihče
ne
bode
oglasil
?
»
vpraša
Odilo
,
kateremu
pa
glas
ni
več
takó
zavesten
kakor
prej
.
«
Tudi
prav
,
bode
že
jutri
pokazala
preiskava
in
gorjé
—
»
Dalje
trat
Odilo
ne
more
govoriti
,
kajti
zazdí
se
mu
,
kakor
da
zdajci
ne
čuti
tal
pod
seboj
,
in
predno
bi
si
mislil
,
leží
na
tleh
,
kakor
je
dolg
in
širok
.
Zajedno
se
vlije
nánj
grozna
ploha
,
in
tudi
treskati
začne
od
vseh
stranij
,
kajti
čevlji
le
kàr
frčé
po
zraku
tja
,
kjer
leži
Odilo
.
Siromak
si
ne
vé
pomagati
drugače
,
kakor
da
jame
na
vse
pretege
klicati
na
pomoč
.
Zopet
smrtna
tihota
v
spalnici
,
le
tu
pa
tam
smukne
kdo
proti
svoji
postelji
in
pod
odejo
.
Zunaj
se
začujejo
mnogi
koraki
.
Ljudje
iz
vsega
konvikta
vró
proti
spalnici
,
ali
kako
vánjo
.
Pater
Jožef
ukaže
hitro
prinesti
drug
ključ
in
pa
luč
.
Ko
odpró
,
pokaže
se
jim
žalosten
prizor
.
Brat
Odilo
čepí
na
tleh
na
pol
v
rjuho
zavit
,
s
katero
se
je
branil
čevljev
,
od
vseh
stranij
letečih
vánj
.
Moker
je
bil
kakor
miš
.
«
Oj
,
oj
,
uboge
moje
kostí
!
»
tarna
mož
in
izkuša
vstati
.
Pater
Jožef
se
ugrizne
v
ustni
,
zasuče
se
na
peti
in
izgine
.
Brat
Odilo
pa
stisne
pest
in
se
zagrozi
:
«
Le
počakajte
!
»
ter
odide
.
Po
tihem
mu
je
vsak
privoščil
,
kar
je
izteknil
,
na
glas
ga
pa
nihče
ni
utegnil
pomilovati
,
ker
si
je
vsak
dal
opraviti
kàj
drugega
.
Kakor
je
rekel
grof
Barbo
,
takó
se
je
zgodilo
.
Dijaki
so
dobili
drugo
jutro
izpričevala
,
v
katerih
ni
bilo
niti
najmanjšega
sledú
o
ponočni
nevihti
.
Ostala
je
na
izrecno
željo
patra
Jožefa
v
spalnici
.
Kar
se
dostaje
Jurija
Vehe
,
dovršil
je
z
odliko
studije
na
liceji
.
Kokošar
Hribec
je
prinesel
teden
dnij
pred
dogodki
,
s
katerimi
smo
završili
prejšnje
poglavje
iz
Ljubljane
na
Zagorico
k
Vehovčevim
jako
važno
novico
,
da
pride
drugi
teden
v
soboto
proti
večeru
študent
domóv
.
Da
je
šla
taka
novica
kakor
ogenj
po
vasi
,
verjetno
je
tembolj
,
ker
Jurčeta
že
dve
leti
ni
bilo
na
Zagorico
.
Hodil
je
na
Dolenjsko
s
prijateljem
grofom
Barbom
,
katerega
je
podpiral
v
matematiki
.
Da
je
Jurče
navzlic
ljubezni
,
ki
ga
je
vezala
na
rojstni
dom
,
ob
počitkih
rajši
bival
na
Dolenjskem
pri
prijatelji
,
to
je
provzročalo
dvoje
.
Prvič
želja
,
da
bi
kolikor
môči
spoznaval
domovino
svojo
,
drugič
pa
lepa
prilika
,
da
bi
spopolnjeval
matematiške
študije
.
Na
gradu
so
imeli
precejšnjo
knjižnico
in
Veha
se
je
nádejal
,
da
dobi
ondu
matematiških
knjig
,
ki
mu
do
sedaj
še
niso
prišle
pod
roko
.
Tudi
letos
ga
je
vabil
Barbo
s
sabo
na
dolenjski
grad
po
takó
izvrstno
dovršeni
osveti
ali
Veha
mu
je
odgovoril
:
«
Prijatelj
,
letos
pa
res
ne
morem
!
Poslednje
leto
je
in
tedne
,
kar
jih
še
imam
moram
že
prebiti
v
domači
družini
.
Saj
če
Bog
dá
,
videla
se
bodeva
že
še
na
tem
svetu
.
Ti
greš
k
vojakom
,
jaz
k
inženérjem
.
Prošnja
za
dotično
službo
je
že
odšla
h
guberniju
.
Pater
Jožef
me
je
izredno
dobro
priporočil
,
venderle
ne
vem
ali
bode
kàj
!?
»
«
Zakaj
bi
ne
bilo
?
»
začudi
se
grof
Barbo
;
«
ali
nisi
premlel
vse
velike
matematike
s
pomočjo
patra
Jožefa
,
da
bi
lahko
zvezde
prešteval
,
in
ali
nisi
prebil
odličnega
izpita
iz
nje
?
Kaj
ti
torej
še
treba
kakor
jedino
le
prakse
?
Predno
minejo
počitki
,
videl
bodeš
,
da
je
služba
tvoja
.
Veselilo
me
bode
,
če
bi
me
morda
mogel
še
kàj
obiskati
te
počitke
,
kateri
naju
uvedó
med
svet
,
tebe
v
domovini
,
mene
Bog
vé
kam
v
tujino
.
K
topništvu
mislim
iti
.
Moji
vrstniki
,
plemiči
,
vstopajo
navadno
h
konjici
,
kjer
se
ponašajo
s
svetlimi
jeklenimi
oklepi
,
odičenimi
s
srebrom
in
zlatom
.
Vidiš
,
mene
ne
veselí
kaj
takega
.
Za
konjika
sem
se
tudi
preveč
učil
.
Ondu
že
zadošča
da
je
človek
domá
iz
dobre
rodovine
,
da
nima
nikdar
kače
v
žepu
in
pa
da
se
zná
podpisovati
,
pa
ga
hitro
povišajo
.
Pri
topništvu
je
treba
že
nekaj
več
znati
,
nego
hruške
peči
,
in
ondu
bodem
poskusil
svojo
srečo
.
»
«
Bog
ti
daj
skoro
maršalsko
palico
,
»
pošali
se
Jurče
.
Prijatelja
si
sežeta
v
roke
in
se
razideta
.
Proti
večeru
zaženó
otroci
na
Zagorici
grozen
krik
:
«
Vehovčev
študent
gré
,
že
gré
!
»
Nato
prično
tudi
sosedje
in
sosede
hiteti
na
prag
.
Ženske
prekrižajo
roke
na
predpasniku
,
možaki
pa
podpirajo
podboje
.
Celó
kovač
ustavi
meh
,
odloží
kládivo
,
obriše
si
z
žuljavo
roko
pot
s
čela
in
stopi
na
prag
kovačnice
.
«
Glej
ga
no
,
kakó
se
je
potegnil
!
»
pravi
Košakulja
ugledavši
Jurčeta
in
ga
s
prstom
pokaže
svojemu
móžu
,
slonečemu
poleg
nje
.
«
Brke
si
je
tudi
pustil
,
»
pravi
kovač
,
«
ta
že
ne
bode
pel
nove
maše
;
odzvižgal
jo
bode
,
naj
jo
že
kjerkoli
.
Človek
,
ki
misli
na
duhovski
stan
,
ne
nosi
brk
in
se
ne
oblači
takó
gospodski
,
kakeršen
je
Vehovčev
škrijc
.
»
«
Kovač
,
ti
si
prehud
;
zaradi
brk
in
svoje
gospodske
obleke
je
Jurij
še
vedno
lahko
gospod
,
če
bi
ga
namreč
veselilo
,
»
pravi
Javoršekov
Jaka
.
«
No
,
sevéda
,
tebi
ga
je
treba
zagovarjati
,
ker
si
se
sam
vse
svoje
življenje
cigánil
po
svetu
in
zapravljal
mladost
,
nikar
pa
da
bi
bil
domá
delal
.
Ta
je
prav
tvoje
vrste
.
Ali
je
to
lepo
,
da
se
je
dolgi
dve
leti
ali
pa
še
delj
ob
počitkih
potepal
po
svetu
in
hodil
Bog
vé
kje
,
ko
bi
bil
rajši
prišel
domóv
ob
ajdovi
setvi
pomagat
?
»
«
Kovač
,
kakeršen
mož
,
takšne
besede
,
»
pravi
Jaka
.
«
Jurij
se
ni
potepal
.
Na
Dolenjsko
je
hodil
z
nekim
grofom
,
s
katerim
sta
skupaj
v
šoli
,
da
sta
se
na
grofovem
gradu
skupaj
učila
.
Sicer
pa
,
kovač
ti
imaš
grozno
strupen
jezik
,
s
katerim
ljudi
po
nedolžnem
obiraš
.
Čemu
obrekuješ
študenta
?
Kaj
imaš
od
tega
?
»
«
Kaj
ima
pa
njegova
brezzoba
mati
,
á
,
da
mi
že
šest
let
ni
dala
nobenega
krajcarja
zaslužka
?
Ali
je
to
krščanski
?
»
«
Delaj
,
kakor
se
spodobi
,
pa
ti
bodo
ljudje
takó
skupaj
nosili
,
da
niti
podelati
ne
bodeš
mogel
in
računaj
,
kar
je
prav
,
pa
te
bodo
z
delom
kàr
zasipali
.
Ali
ti
delaš
na
pol
slabše
,
kakor
vsak
drugi
kovač
,
računjaš
pa
—
kolikor
ravno
potrebuješ
.
Vidiš
,
takó
ne
gré
,
ljudje
niso
bedáki
!
»
S
tem
je
Jaka
kovača
takó
v
živo
zadel
,
da
mu
je
kar
sapo
zaprl
.
Vender
pa
se
ni
botel
še
podati
,
zató
je
rekel
:
«
Vsak
po
svoje
!
Veš
kaj
,
Jaka
,
pustiva
študenta
in
daj
mi
rajši
pipico
tobaka
.
Pošel
mi
je
že
popóldne
,
fanta
ni
pri
rokah
,
da
bi
mi
šel
pónj
,
brez
njega
sem
pa
od
sile
težko
.
Rajši
brez
kruha
,
nego
brez
tobaka
.
»
«
Ná
,
le
nabaši
,
»
pravi
Jaka
in
mu
pomolí
mošnjo
vstrojeno
od
mačkove
kože
.
Jurij
je
dospel
v
tem
na
domači
vrt
,
kjer
mu
prihité
vse
tri
sestre
naproti
.
Veselo
svidenje
,
in
vender
so
se
sestram
oči
solzile
:
«
No
ali
si
vender
prišel
na
pregled
,
mislile
smo
že
,
da
te
ne
bodemo
več
videle
,
»
nagovorí
ga
najmlajša
,
Polonica
.
«
Bog
bodi
zahvaljen
,
da
vas
le
vidim
vse
zdrave
in
čvrste
,
»
odgovorí
Jurij
.
«
Kje
so
pa
mati
?
»
Dekleta
zaženó
iz
nova
jok
,
in
Micika
,
najstarejša
devetnajstletna
deklica
pravi
:
«
Oh
mati
,
uboga
mati
so
v
postelji
,
kakó
so
te
pričakovali
željno
,
kar
povedati
ne
morem
.
Vedno
so
popraševali
,
kdaj
prideš
.
Ti
ne
veš
,
kakó
te
imajo
radi
!
V
hramu
ležé
.
»
Jurij
gré
v
hram
,
kjer
je
ležala
bolníca
.
Oh
,
kakó
se
ga
je
razveselila
!
«
Ali
si
vender
prišel
,
izgubljeni
sin
,
»
pravi
mu
nežno
očitaje
.
«
Kolikokrat
sem
mislila
,
ali
si
še
takšen
,
kakeršnega
sem
te
izročila
v
Ljubljani
božjemu
usmiljenju
!
Ali
nisi
še
zatajil
Bogá
in
vere
,
kar
se
dandanes
takó
pogostoma
čuje
o
mladih
ljudéh
,
ki
so
ravno
dovršili
šole
.
V
oči
mi
poglej
,
Jurij
!
Ne
,
ne
,
že
vidim
da
nisi
še
zapravil
vere
,
katera
ti
je
bila
poleg
dobre
glave
jedina
dedščina
iz
očetove
hiše
!
»
Uboga
mati
seže
s
koščeno
roko
po
Jurijevi
.
Joj
,
kakó
ga
je
pretreslo
!
Ta
nekdaj
takó
krepka
roka
je
sedaj
le
kost
in
koža
—
oh
,
ta
ljuba
roka
,
s
katero
ga
je
učila
delati
znamenje
svetega
križa
,
s
katero
gaje
nosila
in
vodila
po
hiši
in
po
vrtu
!
...
«
Vidiš
,
Jurče
,
»
nadaljuje
polagoma
mati
,
«
skoro
pojdem
za
očetom
.
Vedno
sem
prosila
Bogá
,
da
bi
mi
dal
živeti
vsaj
toliko
časa
,
dokler
ne
bodeš
ti
preskrbljen
.
Če
pa
ni
božja
volja
,
zgôdi
se
kakor
Bog
hoče
.
»
«
Oh
mati
saj
nas
še
ne
bodete
zapustili
;
pozdravili
se
bodete
še
.
Jaz
vam
prinesem
planinskega
mahú
in
tavžentrož
;
takšna
voda
vas
izvestno
pozdravi
.
»
«
Jurče
,
záme
ni
nobenih
rož
yeč
na
svetu
in
nobenega
mahú
,
kakor
tisti
,
ki
mi
porase
v
Moravčah
na
grobu
.
Jedino
čisto
veselje
,
kar
sem
ga
užila
,
bilo
mi
je
z
vami
,
otroci
,
in
še
to
sem
delila
z
rajnim
očetom
vašim
.
Prav
sinoči
se
mi
je
sanjalo
o
njem
,
da
mi
je
prišel
na
vrtu
naproti
in
me
vprašal
,
ali
skoro
pridem
.
‚
Skoro
,
‘
rekla
sem
,
‚
le
toliko
še
potrpi
,
da
pride
Jurče
domóv
.
‘
Nató
sem
se
vzbudila
.
»
«
Mati
,
nič
se
ne
bojte
.
Če
je
božja
volja
,
imel
bodem
dobro
službo
,
predno
bode
sveti
Mihel
v
deželi
.
Prosil
sem
že
.
»
«
Kakó
,
ali
ne
misliš
iti
za
gospoda
?
»
«
Ne
,
mati
!
Ne
čutim
potrebnega
poklica
za
ta
stan
,
pa
tudi
zgovornosti
nimam
,
ki
je
duhovniku
potrebna
vsaj
takó
,
kakor
kmetu
motika
.
»
«
Jurče
,
rada
bi
te
videla
v
zlatem
plašči
pred
oltarjem
,
že
zaradi
vzveličanja
duše
tvoje
in
pa
,
da
bi
bil
lože
vzel
k
sebi
Polonico
,
ki
je
bolj
slabotna
in
prešibka
za
kmetska
delo
.
Toda
—
siliti
te
nečem
,
ker
vem
,
da
prisiljena
stvar
ni
kàj
prida
,
najmanj
pa
še
prisiljen
duhovnik
.
Obrni
se
,
kamor
veš
in
znaš
,
da
prej
dobiš
kos
kruha
,
z
dóma
ti
ga
pač
ni
upati
,
vsaj
dobrega
ne
.
Odkar
so
oče
umrli
,
gre
vse
rakovo
pot
.
Ako
se
jaz
pozdravim
vsaj
nekoliko
,
gledala
bodem
takoj
,
da
se
Micika
omoži
na
dom
.
Peterčev
Jaka
jo
vidi
jako
rad
in
všeč
bi
mi
bil
,
ako
bi
imel
le
kàj
več
dote
.
Vender
bi
ne
bil
napačen
fant
,
če
bi
le
ne
tiščal
takó
slastno
za
pijačo
.
Ne
rečem
,
da
bi
bil
morda
neroden
,
ali
sicer
zapravljiv
,
le
domóv
ne
vé
,
kadar
sedi
pri
poliči
.
Vidiš
,
Jurče
,
tak
človek
pa
ni
za
kmeta
,
ki
ima
take
oskromne
dohodke
,
da
se
dostikrat
niti
ovsenjaka
ne
sme
najesti
do
sitega
,
če
si
hoče
kaj
prihraniti
.
»
Takó
mati
.
Na
svetu
je
pa
že
takó
,
da
se
zarečenega
kruha
največ
použije
,
in
tudi
k
Vehovcu
sta
prišla
drugi
dan
,
v
nedeljo
popoldne
Peterčev
oče
in
sin
Jaka
snubit
.
Domá
sta
dobila
bolno
mater
,
kateri
se
je
tolikanj
obrnilo
na
bolje
,
da
je
vstala
in
v
kožuh
zavita
sedela
v
hiši
pri
peči
.
«
Hváljen
,
»
zagodrnjá
med
durimi
stari
Peterca
,
čokast
možiček
,
in
prepusti
kljuko
Jaki
,
ki
mu
je
takoj
za
petami
.
«
Ali
ste
samí
domá
,
varujete
se
,
kaj
ne
da
?
»
Jakove
oči
se
ujemó
z
Micikinimi
ki
sedí
z
Jurijem
vred
pri
materi
.
Povedati
je
treba
,
da
je
vedel
Jurij
o
snubačih
že
v
soboto
zvečer
,
ker
se
mu
je
Micika
zaupala
in
ga
je
zajedno
naprosila
za
priprošnjika
,
če
bi
se
mati
morda
kaj
upirali
.
«
Amen
,
»
odzdravijo
domačini
,
Micika
pa
pristavi
:
«
Dá
,
varujemo
se
.
Sédita
;
danes
,
ko
je
čas
,
bodeta
kaj
povedala
.
»
Soseda
sedeta
za
mizo
,
kamor
se
jima
pridružita
tudi
Jurij
in
Micika
.
Razgovor
pričnè
stari
Peterca
z
materjo
,
rekoč
:
«
Lenka
,
ali
si
se
tudi
ti
kvišku
spravila
,
danes
,
ko
je
nedelja
?
»
«
Da
,
kàj
pak
;
nekaj
bolje
mi
je
.
Ležati
sem
se
itak
naveličala
od
sile
,
da
ti
ne
morem
povedati
.
Oh
,
ti
ne
veš
,
kakó
je
dolgočasno
kmetskemu
človeku
,
ki
mora
ob
velikem
delu
ležati
na
postelji
!
Pšenico
imamo
še
vso
na
polji
,
ajde
pa
še
niti
zrna
ne
vsejane
.
Kar
je
trdega
sená
,
tudi
je
še
vse
zunaj
na
senožetih
,
kakor
ga
je
Bog
ustvaril
.
Sama
ne
vem
,
kaj
bode
,
če
pojde
takó
dalje
.
»
«
Res
,
povsod
se
ti
pozná
,
da
nimaš
gospodarja
pri
hiši
,
tega
je
treba
,
tega
in
dragega
nič
,
Lenka
!
Gospodinja
si
sicer
prav
vzorna
,
toda
kaj
hočeš
,
reva
v
postelji
!
In
pa
tudi
staramo
se
že
.
Mladih
močij
nam
bode
treba
vpreči
,
naj
one
vlečejo
,
mi
,
staríne
,
jim
bodemo
pa
pomagali
po
svoji
moči
.
Človek
ni
železen
!
Nekaj
časa
gára
in
vleče
;
žál
,
da
ga
mine
tako
zgodaj
,
s
čimer
se
je
ponašal
v
mladosti
.
»
«
Prav
praviš
,
gospodarja
grozno
pogrešamo
na
vse
straní
,
»
pravi
Vehovka
.
«
Pomagali
bi
si
že
še
,
ko
bi
bil
človek
vsaj
zdrav
,
takó
je
pa
silen
križ
.
»
«
Lenka
,
»
vzpne
se
Peterca
,
«
če
me
vse
ne
moti
,
moram
ti
res
reči
,
da
ti
drugega
ne
kaže
,
nego
gospodarstvo
izročiti
mlajšim
rokam
.
Čemú
,
vprašam
te
,
mučila
bi
se
vender
še
dolgo
in
skrbela
,
kakó
bode
tu
,
kakó
tam
.
Vsa
čast
tebi
in
tvojim
dekletam
!
Pridne
ste
in
poštene
,
nič
vam
ni
reči
!
Ali
vender
vidiš
sáma
,
da
zemljišču
brez
možá
pri
hiši
ne
bodeš
kos
!
Res
da
gruntec
ni
velik
,
ali
gospodarja
vender
pogreša
na
vse
straní
.
Zató
sem
pa
dejal
,
da
bi
ne
bilo
napačno
,
ko
bi
izročila
dom
Miciki
,
ker
ste
sina
v
šolo
dali
,
in
se
izvestno
ne
bode
pulil
zánj
,
kaj
ne
,
da
ne
,
Jurče
?
»
«
O
jaz
že
ne
;
tudi
ga
ne
maram
,
če
bi
ga
za
mano
lučali
,
»
odreže
se
Jurij
.
«
Ves
svet
bode
moj
,
pa
bi
se
pulil
za
tako
beraštvo
!
Naj
ga
le
ima
,
komur
drago
!
»
«
Vidiš
,
Lenka
,
ako
ga
pa
Micika
prevzame
,
treba
ji
bode
pomočnika
,
gospodarja
,
na
čegar
krepka
pleča
se
bode
naslanjala
v
hudih
in
dobrih
časih
.
Naš
Jaka
mi
je
rekel
,
da
prav
rad
pride
k
vam
,
ako
mu
daš
Miciko
.
»
«
Ničesar
nimam
proti
temu
—
ali
saj
sam
veš
,
kakó
je
.
Stvar
je
vredna
premisleka
.
Dolgá
res
ni
kdo
vé
kaj
pri
hiši
,
toda
dve
dekleti
sta
še
za
Miciko
,
ki
bodeta
tudi
kdaj
vprašali
po
doti
.
»
«
No
,
Vehovka
,
če
nimaš
drugih
skrbij
,
sporazumemo
se
lahko
,
saj
moj
ne
bi
prišel
prazen
k
hiši
.
Tristo
goldinarjev
dobrega
denarja
mu
obljubim
za
doto
,
skrinjo
žita
,
deset
svežnjev
prediva
,
kravo
in
veliča
bode
tudi
prignal
s
sabo
,
kadar
bi
skrinjo
vozili
.
Priden
in
varčen
je
tudi
,
to
moraš
reči
,
čeprav
se
časih
rad
pomudí
v
veseli
družbi
.
Toda
vse
to
ga
bode
minilo
,
kadar
vidi
,
da
gré
za
njega
žulje
.
Primaruha
,
kakšen
veseljak
sem
bil
jaz
,
dokler
sem
junačil
.
Nikjer
me
ni
bilo
vgnati
.
Ko
sem
se
pa
oženil
,
bilo
je
vsemu
konec
,
kakor
bi
me
bili
ubili
,
in
še
dandanes
se
rijem
dalje
.
Ako
bi
ga
le
Micika
