revolucija!
Cesar
je
ukazal
vero
,
ker
je
vera
red
—
kdor
ruši
prisego
,
ruši
zakon
.
“
„
Napoleonov
Bog
vlada
z
omejeno
oblastjo
;
pravi
Bog
sebi
in
Franciji
je
Napoleon
;
prisega
,
dana
človeku
,
veže
človeka
le
do
gotove
meje
.
“
„
Vaša
modrost
mi
je
danes
previsoka
,
“
odmaja
Martin
,
koraka
po
sobi
,
ugiblje
.
Jeza
se
mu
je
ohladila
ob
Chapotinovih
čudnih
dokazih
.
Usoda
,
slučaj
karkoli
je
bilo
—
treba
mu
je
pogledati
v
lice
.
Kdor
je
čist
,
naj
vrže
prvi
kamen
—
nič
ne
more
on
Chapotinu
,
Grga
naj
odide
.
Samo
da
ne
izve
Andrian
.
Blag
je
,
toda
strog
v
službi
.
Je
pač
mlad
.
Hlapec
bi
našel
lahko
v
svoji
zavisti
poti
do
njega
—
zato
naj
odpeljejo
orožniki
hlapca
še
nocoj
v
Trst
,
kjer
ga
vtaknejo
v
vojaško
suknjo
.
Nič
mu
ne
škodi
,
če
pogleda
svet
,
če
bo
priden
,
bo
še
blagroval
slučaj
,
ki
ga
je
spravil
od
mlinskega
kolesa
.
Tako
bo
vse
v
redu
...
Samo
če
ne
ljubi
Mabelle
španskega
vojaka
.
Hirala
bi
nežna
in
kaj
mu
reče
Armande
?
Slutila
je
materina
duša
,
da
ni
nekaj
v
redu
,
zato
je
branila
hčerki
v
dol
,
a
on
jo
je
pošiljal
nalašč
,
priklical
senco
med
mater
in
hčer
...
Da
ga
ljubi
—
no
kaj
...
Fant
je
iz
kova
,
iz
katerega
naredi
srečen
slučaj
slavne
može
.
Uklone
svojo
trmo
,
in
gospa
markiza
bo
vihala
nos
,
ko
postane
kmet
ženin
njene
blagorodne
hčere
.
Govoriti
mora
z
deklico
.
—
Odločen
stopi
Martin
k
Chapotinu
,
ki
čaka
navidezno
mirno
,
vendar
težko
,
kaj
ukrene
njegov
predstojnik
:
„
Pomnite
,
Chapotin
,
da
nas
ne
smejo
prevladati
slučaji
,
izkoriščati
jih
moramo
,
to
je
vsa
modrost
življenja
naj
jih
že
vrže
premišljena
usoda
ali
slepo
naključje
nam
na
pot
.
Komisar
mora
ustreči
cesarju
,
oče
poskuša
ugoditi
hčeri
,
Vaša
dolžnost
je
,
da
pomagate
pridobiti
cesarju
hrabrega
vojaka
.
Ž
njim
umolkne
tudi
mrmranje
tukajšnjih
kmetov
,
in
cesar
nas
pohvali
.
“
„
To
ne
pojde
,
“
odmaja
Chapotin
.
„
Vi
ne
verjamete
?
Kaj
ne
vidite
sami
na
sebi
,
kaj
dela
ženska
iz
nas
?
Bil
sem
tlačan
,
vdan
po
pasje
svoji
gospodi
.
Nesrečna
ljubezen
me
je
vrgla
v
revolucionarni
tabor
.
Glejte
nase
!
Vi
ste
prekršili
svojo
dolžnost
,
tvegali
službo
in
prostost
samo
zaradi
Rezikinih
solza
;
koliko
šele
naredi
Grga
,
če
se
mu
obljubi
zraven
ljubezni
še
častno
mesto
!
Izpremeni
se
tudi
vaš
položaj
...
“
„
To
ne
pojde
,
“
odmaja
Chapotin
in
se
nasmehne
nehote
v
misli
,
kako
da
bi
sprejela
ohola
markiza
tako
sorodstvo
.
„
Govoriti
želim
s
teboj
,
Mabelle
,
“
je
rekel
oče
in
plaha
se
bliža
deklica
očetovi
sobi
.
Kaj
hoče
oče
?
Mar
sluti
,
ve
?
Gledal
jo
je
tako
prodirno
.
O
Bog
in
sveta
devica
!
Kako
je
prišlo
nenadoma
sladkomučno
...
Odprlo
se
je
novo
življenje
,
nove
želje
.
Tako
skromne
in
vendar
nedosegljive
.
Zdaj
je
razdvojena
njena
duša
,
pol
je
je
pri
mlinskem
kolesu
,
ki
ji
ropoče
čarobno
pravljico
,
pol
pri
očetu
,
pri
materi
,
vsa
pa
je
polna
strahu
o
prihodnosti
.
In
nič
je
ni
pri
Andrianu
,
pri
blagem
mladeniču
,
ki
ji
polaga
cvetje
notranjskih
gajev
in
cvetke
svoje
muze
,
k
nogam
.
O
nič
...
Brez
prošnje
in
poklonov
si
je
prisvojil
Grga
s
svojo
močno
dušo
njeno
dušo
.
Oči
so
se
srečale
,
prišel
je
pravi
.
V
pravljični
lepoti
je
ležal
tihi
dol
,
v
šmarničnem
cvetju
,
ko
se
je
radovalo
srce
drobnih
ptičic
sreče
,
je
prihajala
prečudna
tudi
v
odprto
dekličje
srce
.
Vonjale
so
lipe
,
cvetele
,
vsaka
bilka
se
je
radovala
življenja
.
O
bojih
je
pravil
Grga
,
in
bojevite
napeve
je
izvabljal
piščali
,
delu
svojih
rok
.
Pa
pogledal
je
v
solnce
,
pogledal
v
dekliške
oči
.
In
zasviral
je
nežno
pesem
,
Mabelle
je
povesila
trepalnice
.
Beseda
ni
razodela
čuvstva
,
govorilo
je
samo
oko
.
Vendar
ve
tudi
ona
,
da
mu
je
draga
,
ve
,
da
ga
spremi
njena
slika
v
krvavi
boj
.
V
boj
!
Ah
,
tam
lete
krogle
,
rajajo
sablje
...
In
Grga
ne
misli
,
da
umrje
Mabelle
za
njim
.
Ne
hodi
,
Grga
,
ne
hodi
!
Ne
išči
si
slave
!
Drug
venec
ti
ovijem
okrog
čela
,
ti
ovijem
svoje
bele
roke
—
jaz
bom
zasipala
,
ti
boš
mlel
,
na
vrtu
bom
plela
in
pela
,
ti
boš
žvižgal
na
jezu
,
lipe
bodo
cvetele
nad
nama
,
šumeli
bodo
jagnjedi
in
Premci
bodo
peli
o
ljubezni
komisarjeve
hčere
in
mlinarjevega
sina
.
Zakaj
hočeš
v
vojsko
,
Grga
?
Vseeno
je
,
ali
je
cesarju
Ilircev
ime
Franc
ali
Napoleon
—
kaj
branita
oče
,
mati
?
Bog
je
ukazal
ženi
,
da
zapusti
svoje
roditelje
in
gre
za
usojenim
...
Bog
je
dal
vsa
ta
sladkogrenka
čuvstva
,
o
gotovo
,
Bog
je
ustvaril
dušo
za
dušo
—
in
vendar
peče
Mabello
vest
,
ker
skriva
svojo
sladkost
ljubljeni
mamici
,
ker
se
pretvarja
hinavsko
pred
očetom
.
Pove
jima
,
pove
vse
,
kadar
odide
Grga
,
kadar
ne
more
več
škoditi
komisar
uhajaču
,
in
onadva
ji
odpustita
.
Kolikokrat
bi
rada
ovila
roki
materi
okrog
vratu
,
ji
zaupala
vse
—
pa
ne
,
ne
...
Sram
je
je
matere
,
strah
.
Grga
ni
knez
,
mamica
bi
povedala
,
ustrelili
bi
Grga
,
postava
zapoveduje
tako
...
Znotraj
zakašlja
oče
,
morda
je
slišal
,
da
se
je
ustavil
neodločen
korak
—
plaha
prime
za
kljuko
,
preljubka
v
svoji
zadregi
obstoji
pri
vratih
.
Zlati
kodrci
ovijajo
nežno
čelo
,
rožna
ličeca
gore
,
v
modrih
zenicah
je
plaho
vprašanje
.
Tako
se
ga
boji
njegov
otrok
—
Martina
zaboli
,
v
duši
priseže
,
da
stori
vse
,
vse
,
samo
da
mu
zaupa
,
opusti
vse
,
samo
njej
na
voljo
.
Pa
pogleda
Napoleonov
kip
,
slike
mogočnega
v
njegovi
mogočnosti
,
in
spomni
se
,
da
je
komisar
,
trdo
izpregovori
:
„
Mabelle
,
stopi
sem
,
poglej
mi
v
oko
!
“
Počasi
prihaja
,
se
igra
s
konci
šala
,
poveša
glavico
,
ostri
očetov
glas
jo
pretrese
:
„
Mabelle
,
ti
skrivaš
nekaj
pred
menoj
.
“
Oh
,
vse
ve
,
vse
!
Obupno
pogleda
Martina
,
se
vrže
na
mizo
in
zaihti
strastno
.
Martin
se
prestraši
,
še
nikdar
je
ni
videl
jokati
tako
;
karati
jo
je
hotel
,
zdaj
pa
se
čuti
velikega
grešnika
,
z
nerodno
roko
se
je
dotaknil
dekličine
skrivnosti
.
Rahlo
jo
prime
za
roko
,
ji
gladi
kodre
,
rahlo
ji
prigovarja
:
„
Ne
jokaj
,
Mabelle
,
nič
hudega
ne
bo
,
samo
povej
mi
vse
.
“
„
Papa
,
moj
papa
!
“
Strastno
se
mu
ovije
okrog
vratu
,
pripoveduje
,
prosi
očeta
,
da
pusti
Grga
,
da
ga
ne
ustreli
...
Martin
posluša
,
čuti
njene
solze
,
utripanje
mladega
srca
,
ki
se
bori
za
svojo
neusojeno
srečo
,
in
dal
bi
,
gotovo
bi
dal
v
tistem
hipu
svojo
službo
,
svojo
kri
,
samo
da
bi
ustregel
jokajočemu
otroku
.
Rahlo
ji
vzdigne
glavico
,
pogleda
zajokani
obrazek
in
vpraša
:
„
Bi
ti
bilo
zelo
hudo
,
da
umrje
Grga
?
“
„
Oh
papa
,
jaz
umrjem
,
če
se
mu
zgodi
kaj
.
Obljubila
sem
mlinarjevim
,
da
ga
varujem
,
da
ga
izprosim
od
tebe
.
Pusti
ga
,
da
gre
preko
meje
,
saj
ne
pride
morda
nikdar
več
!
“
In
nov
jok
,
ker
je
tako
bridka
beseda
nikdar
,
misel
na
ječo
in
smrt
,
na
bojno
klanje
.
Martin
tolaži
,
govori
resno
:
„
Poslušaj
,
dete
:
Fant
naj
stopi
v
vrste
našega
cesarja
,
Napoleon
prejema
rad
junake
in
priznava
hrabrost
vsakega
.
V
službi
za
Avstrijo
je
dobil
Grga
samo
rane
,
pri
nas
doseže
lahko
visoko
stopinjo
,
pomaga
mu
do
nje
komisarjeva
hči
.
Ne
pravi
materi
ničesar
,
Mabelle
—
jaz
počakam
mesec
dni
—
potem
bo
tvoj
oče
samo
komisar
.
“
„
Moj
dobri
papa
!
“
vzklikne
veselo
Mabelle
,
pa
takoj
jo
orose
nove
solze
,
tožno
sklone
glavo
:
„
On
ne
prestopi
,
papa
!
“
„
Mesec
dni
počakam
,
“
je
bil
rekel
komisar
,
in
dan
za
dnem
hodi
njegova
hči
po
znani
poti
.
In
dan
za
dnem
ji
postaja
težja
pot
,
po
kateri
so
jo
nosila
spomladi
lahka
krila
upajoče
ljubezni
.
Burna
doba
je
nastopila
,
težka
doba
—
kdo
vpraša
za
želje
tvojega
srca
,
dekle
?
Obzorje
Evropino
žari
v
plamenu
gorečih
ruskih
vasi
in
mest
,
svet
se
izpreminja
v
bojni
tabor
.
Orjaška
vojna
severa
z
jugom
,
tlačanstva
z
napredkom
,
razburja
duhove
,
razdružuje
rodbine
in
prijatelje
v
stranke
.
O
zmagah
,
samo
o
zmagah
pripovedujejo
uradni
listi
in
hvalijo
cesarja
,
da
pridobi
Franciji
vir
novih
dohodkov
.
Bogata
je
neizmerna
Rusija
,
drago
naj
plača
predrznost
njenega
vladarja
—
francosko
kri
.
Skoz
Rusijo
rgre
pot
v
Perzijo
in
Indijo
.
Napoleon
zada
Angliji
smrtni
udarec
,
potem
zavlada
od
cesarja
željno
zaželeni
mir
.
—
Grga
pa
pravi
,
da
prihajajo
drugačna
poročila
iz
Avstrije
in
Nemčije
.
Nemci
da
se
pripravljajo
,
da
izkoristijo
Napoleonove
izgube
in
se
osvobode
njegove
nadvlade
,
in
Avstrija
da
ne
pozabi
,
da
je
,
da
mora
biti
za
vse
.
Avstrija
ne
pozabi
Ilirije
.
Daljni
bojni
grom
da
naznanja
Ilircem
bližnjo
vrnitev
k
staremu
vladarju
.
Senca
daljne
vojne
ločuje
rodbine
in
prijatelje
v
stranke
.
Kadar
se
hvali
papa
z
uradnimi
poročili
,
mu
razkriva
mama
neugodna
dejstva
,
mu
priobčuje
vesti
,
katere
dobiva
po
neznani
poti
.
In
kadar
pride
Mabelle
v
mlin
in
pripoveduje
o
cesarjevem
prodiranju
,
jo
vselej
ranijo
neprijazni
izrazi
in
mnenja
.
Grga
ni
več
isti
,
kar
je
bil
odveden
Šimen
,
in
Rezika
ne
sme
govoriti
z
Chapotinom
.
Težka
postaja
Mabelli
pot
v
mlin
,
radost
je
odšla
od
zelene
Reke
,
v
neznane
daljave
...
„
Počakam
mesec
dni
,
“
je
bil
rekel
papa
,
ko
so
ga
omečile
njene
solze
.
„
Mesec
dni
!
“
si
je
ponavljala
takrat
z
veseljem
.
Dolg
rok
.
V
njem
se
pokrepi
Grga
popolnoma
za
nove
težave
,
če
ga
ne
uverijo
tačas
njene
besede
,
ne
preverijo
njene
oči
.
O
,
mesec
dni
!
Kaj
ne
bo
osupel
Grga
od
komisarjeve
dobrote
,
kaj
ne
bo
iskal
cesarjeve
milosti
—
in
kaj
bo
ostal
trd
napram
njenim
prošnjam
?
Dolg
je
mesec
in
mnogo
se
zgodi
v
njem
.
Mihčevi
uvidijo
,
da
je
nespametno
pustiti
sina
v
nove
boje
,
radi
se
uklonejo
komisarjevi
želji
,
cesarjevi
postavi
.
In
sreča
,
pravljična
sreča
,
bi
zavladala
v
mlinu
in
gradu
.
Več
ne
bodo
pretile
morilne
jeklenke
Grgovi
dragi
glavi
,
več
ne
bo
kropila
Rezika
s
solzami
rožmarina
.
Grgova
nevesta
,
Mabelle
,
izprosi
Chapotinu
dekle
.
Stari
snubec
naj
si
poišče
drugo
,
drugo
naj
si
poišče
Andrian
,
mamin
stari
princ
.
V
gradu
in
v
mlinu
bo
stanovala
sreča
,
sledila
bo
papanu
v
Ljubljano
,
v
Francijo
:
Mama
se
ga
oklene
,
ko
bo
pogrešala
hčer
,
drag
bo
papa
njeni
mamici
kakor
kmeticam
njihovi
možje
z
brd
...
Take
sanje
je
sanjala
Mabelle
prve
dni
.
Pa
naglo
je
odbežala
prva
polovica
meseca
in
ž
njo
je
odbežalo
veselje
,
pustilo
nežni
deklici
samo
strah
.
Rada
bi
navesila
krilom
hitečih
dni
svinčeno
težo
svojih
čuvstev
...
Pa
dnevi
hite
,
hite
v
nepovrat
in
vsak
dan
prinese
novo
razočaranje
:
Vse
,
kar
si
more
izmisliti
čistoljubeča
ženska
duša
,
da
si
pridobi
ljubljenega
,
vse
je
poizkusila
ona
,
da
pridobi
Grgo
;
kaže
mu
pot
do
slave
in
sreče
,
pravi
mu
,
kaj
da
so
bili
zdaj
mogočni
Napoleonovi
maršali
,
kaj
je
bil
kralj
Napolja
,
kaj
švedski
kralj
Bernadotte
?
Dokazuje
mu
,
da
narodnost
in
stan
ne
delata
zapreke
zvezi
src
,
da
je
zaman
ves
trud
Napoleonovih
sovražnikov
,
da
je
greh
staviti
po
nemarnem
svoje
življenje
in
last
v
nevarnost
.
Pripoveduje
mu
vse
to
,
a
Grga
je
mračan
.
Mehki
pogled
ljubezni
se
izpreminja
v
jekleni
žar
,
sladki
napev
ljubezni
se
umika
bojni
pesmi
.
Dokazuje
ji
,
da
je
dolžnost
brambovčeva
,
da
se
bije
in
umrje
za
svobodo
dežele
.
Razžarita
se
veliki
rjavi
zenici
,
bujni
kodri
se
razdele
,
pokažejo
brazdo
izorano
od
francoskega
jekla
,
pokrito
še
od
tenkega
reza
platna
,
pokaže
se
rdeča
polt
na
čelu
,
praske
na
rokah
.
O
,
lep
si
,
junak
,
lep
in
plemenit
,
častite
so
tvoje
rane
.
Pa
srce
mi
umira
,
ko
te
gledam
...
kaj
te
niso
meni
oznanile
kresnice
?
Kaj
nisi
ti
moj
edini
pravi
?
Ne
vzame
te
mi
druga
žena
,
vem
—
Avstrija
—
ona
te
mi
jemlje
.
Ovila
bi
ti
roko
z
rokama
,
pogledala
bi
proseče
v
oko
,
in
ko
vidiš
skoz
zrcalo
duše
tajnost
srca
,
tedaj
ostaneš
Grga
in
stopiš
pred
cesarjevega
namestnika
...
O
pač
!
Toda
zvesto
streže
mati
na
besedo
in
pogled
sinov
...
Taka
mati
!
Ljubša
ji
je
sinova
smrt
,
kakor
da
bi
ljubil
tujko
,
se
klanjal
tujemu
vladarju
...
Pa
saj
ni
potreba
,
mati
,
da
gre
od
tebe
sin
.
Doma
ostane
,
pripelje
ti
sneho
,
ki
sleče
gosposko
krilo
.
O
!
Ni
za
nas
!
pravi
mati
,
porogljivo
se
muza
ded
,
ko
jo
vidi
pri
pinji
,
oče
zaloputne
vrata
,
kadar
jo
najde
v
mlinu
.
Petnajsti
avgust
se
bliža
.
Cesarjev
rojstni
dan
in
mesec
očetove
besede
.
Vse
vedo
mlinarjevi
:
kako
je
ponudil
komisar
uhajaču
rešitev
,
čast
.
Chapotin
je
povedal
,
kar
ni
mogla
povedati
Mabelle
.
Ne
zmenijo
se
.
Grga
melje
,
dela
po
hiši
in
žagi
,
kakor
da
ni
namenjen
nikamor
.
Chapotina
prezirajo
kot
prej
,
na
skrivnem
le
more
govoriti
z
Reziko
.
Nihče
ne
pove
nič
odločnega
,
dnovi
gredo
naprej
.
Mabelle
bledi
,
hujša
.
„
Kaj
ti
je
,
hčerka
moja
edina
?
“
vprašuje
mama
.
„
Oj
mamica
—
glava
boli
in
srce
.
“
„
Dete
,
moje
dete
!
“
jo
objemlje
prestrašena
mama
,
jo
motri
pozorno
.
“
Škodijo
ti
poti
v
mlin
,
vroče
je
in
hud
je
breg
,
ne
hodi
več
doli
.
“
„
O
mamica
,
“
ugovarja
prestrašeno
Mabelle
,
„
umrjem
,
če
ne
grem
...
Doli
se
kopljem
v
hladni
Reki
,
doli
sedim
pod
jagnjetom
,
poslušam
mlinsko
kolo
.
“
„
In
prenašaš
Chapotinove
in
Rezikine
težave
.
Shujšal
je
tudi
Marko
.
Pusti
to
,
Mabelle
moja
,
ne
spodobi
se
mladi
deklici
,
vtikati
se
v
te
nesrečne
zadeve
,
“
„
O
mamica
,
saj
mi
ni
nič
—
in
onadva
sta
taka
reveža
.
“
„
S
teboj
pojdem
,
Mabelle
,
pregovorim
mlinarjeve
,
“
gladi
z
mehko
roko
Armanda
hčerine
kodre
.
„
Ne
,
ne
,
mama
.
Užalili
bi
te
...
In
pot
v
breg
ni
zate
.
Oni
ne
znajo
francoskega
,
ti
ne
znaš
njihovih
šeg
—
saj
mine
kmalu
vse
,
mama
...
“
Mamica
,
skrbna
mamica
se
ne
potolaži
.
Vedeti
hoče
,
zakaj
da
hujša
in
bledi
njen
otrok
,
ki
se
je
razcvital
tako
krasno
pred
mesecem
še
.
„
Manon
te
bo
spremljala
odslej
,
“
odredi
mama
,
O
mamica
!
Manon
naj
dozna
,
kaj
vleče
Mabello
v
mlin
,
kaka
nevarnost
preti
tam
njenemu
zdravju
...
Uboga
Manon
!
Ne
hodi
rada
v
breg
in
težko
je
dihala
navzgor
,
navzdol
,
a
vlekla
si
jo
,
nagajivka
,
po
strmi
bližnjici
—
da
ji
preide
veselje
hoditi
v
mlin
.
—
Mihčevi
so
prijazno
sprejeli
grajsko
kuharico
.
Peljali
so
jo
v
jedilnico
,
ji
postregli
.
Gospodarja
sta
ravno
južinala
in
pogovarjala
sta
se
ž
njo
v
mešanici
,
ki
je
tu
običajna
v
občevanju
s
Francozi
.
Nad
Bonapartom
se
je
kregala
Manon
in
ni
videla
,
da
sta
se
izgubili
Mabelle
in
gospodinja
.
Z
materjo
sta
šli
gotovo
v
mlin
,
se
je
nasmehnila
Rezika
,
ko
je
pogrešila
Manon
deklico
.
Bistrovidna
žena
je
čutila
,
da
ne
gre
Reziki
smeh
od
srca
,
da
je
Rezikin
jagodji
obraz
pobledel
.
Zazibala
je
pentlje
na
glavi
in
predlagala
:
„
Pojdimo
v
mlin
!
“
—
Uboga
Manon
!
Nič
sumljivega
ni
našla
v
mlinu
.
Kolesa
so
klopotala
,
žrnji
so
se
vrteli
,
moka
se
je
sipala
iz
pajkelna
v
kasto
.
Na
ognjišču
sta
dražila
berač
Jožina
in
Žlahtnik
tigrastega
mačka
,
pri
vrsti
mehov
ob
zidu
je
stal
plečat
mlinski
hlapec
,
gostolaso
glavo
,
hodnično
srajco
in
rjav
obraz
pobeljene
od
moke
.
Prijel
je
meh
in
skočil
preko
pražičev
h
kamenu
,
vsul
žito
.
Še
pogledal
ni
Mabelle
,
ki
je
prestrezala
moko
,
pustila
,
da
se
siplje
črez
tenko
roko
.
—
„
Gospica
gleda
silno
rada
mlenje
,
“
se
je
nasmehnila
Grgova
mati
.
„
Mlini
so
od
nekdaj
znameniti
,
“
je
kimala
Manon
in
jela
praviti
dolgo
povest
o
zakladu
,
ki
je
bil
skrit
v
nekem
mlinu
...
Mlinar
je
šel
k
zavoram
,
Mihčevka
je
poslušala
in
kimala
,
dasiravno
ni
razumela
besede
,
Mabelle
je
sedla
na
pražek
,
sklonila
glavo
...
„
Bil
je
zaklad
v
mlinu
,
“
je
pravila
Manon
.
O
bil
je
,
bil
...
Za
mlinsko
kolo
se
je
skrila
njena
sreča
,
se
raztopila
v
vodi
.
Loputnice
mečejo
vodo
v
zrak
,
biserno
se
svetijo
kaplje
v
solncu
,
se
razprševajo
...
„
Nič
nevarnega
ni
v
mlinu
,
“
je
razsodila
Manon
,
„
in
meni
je
težko
vlačiti
stare
kosti
nizbreg
nabreg
—
samo
pasji
dnovi
škodijo
otroku
,
skuham
ji
srčne
moči
in
bajno
rožo
.
“
Mama
je
poklicala
Callota
,
zdravnika
intendance
.
Nerada
je
prepustila
Mabelle
zdravniku
vročo
roko
,
povesila
je
oči
.
Callot
je
tipal
žilo
,
povpraševal
po
teku
in
prebavi
in
se
nasmehnil
:
„
Bolezen
mladih
let
.
Mine
sama
.
Dajte
ji
zabave
,
solnca
.
“
Morda
je
hotel
reči
:
„
Dajte
ji
ženina
.
“
Saj
meni
ubogi
Callot
,
da
je
Mabelli
hudo
po
Andrianu
...
Kako
so
slepi
vsi
razen
papa
!
Tudi
Andrian
.
Nežno
vprašuje
,
kaj
je
oboževani
deklici
,
se
boji
,
da
ji
ni
naškodila
grozna
zimska
burja
,
se
veseli
,
da
pojde
Mabelle
iz
kraja
zimskih
viharjev
,
toži
,
da
bo
ostal
kakor
slepec
brez
vida
,
kadar
odide
Mabelle
,
obljubuje
,
da
pride
skoro
za
njo
!
Ubogi
Andrian
!
Ostani
in
molči
,
da
mi
ne
kličejo
tvoje
dobre
besede
rdečice
na
lica
.
Bil
je
zaklad
v
mlinu
,
Andrian
...
Kako
mučna
je
skrbna
ljubezen
vseh
teh
,
mučen
oblak
na
papanovem
čelu
,
ker
se
ne
vda
,
ne
uklone
Barkin
.
Vprašanjem
in
postrežbi
uide
Mabelle
v
svojo
belo
posteljico
,
skriva
glavico
v
blazino
,
pije
pokorno
Manonine
leke
.
Dolgo
sedeva
mama
ob
hčerki
,
jo
križa
,
boža
,
moli
.
Ko
meni
,
da
je
zaspala
,
odide
tiho
mama
,
Mabelle
razgrne
posteljina
zagrinjala
,
gleda
v
zvezde
.
Svetle
in
blesteče
jo
spominjajo
drugih
zvezd
,
oči
,
ki
skoro
ugasnejo
,
zadete
od
francoske
puške
.
O
Grga
,
Grga
!
—
Težko
padejo
trepalnice
,
zakrijejo
zvezdam
bolečine
srca
,
da
bi
jih
ne
povedale
mesecu
,
solncu
,
da
bi
ne
pošiljalo
solnce
na
zlatih
žarkih
zemlji
vesti
o
tajnih
mukah
dekliških
src
,
da
bi
ne
bil
ranjen
ponos
komisarjeve
hčere
,
ko
jo
pogleda
sočutno
slaboumna
ženska
v
mlinu
,
ko
jo
pogleda
resno
mati
tako
lepega
sina
.
Prosila
,
da
bi
ljubezni
,
iskala
?
O
ne
!
Saj
ni
razodela
beseda
ničesar
.
Vi
se
varate
,
varate
se
vsi
,
varaš
se
,
jagned
šumeči
,
ko
šepečeš
o
kmetovem
sinu
,
o
tujki
iz
gradu
.
Pravljica
je
bila
samo
—
pravilo
jo
je
mlinsko
kolo
,
sedela
je
med
šmarnicami
na
griču
,
budila
je
tisoč
neznanih
sladkogrenkih
čuvstev
.
Samo
pravljica
.
Zakaj
si
šla
v
dol
,
dekle
?
Ovenele
so
šmarnice
,
pokošena
je
trava
,
požeto
je
žito
,
pravljice
čarobne
besede
se
gube
v
šumljanju
Reke
...
Krsto
so
pokazali
oblaki
,
ko
so
naznanile
kresnice
edinega
pravega
...
Zagrne
jo
sen
.
Pretekel
je
rok
.
Glasno
naznanja
zvon
in
strel
cesarjev
rojstni
dan
.
„
Kdor
noče
živeti
za
Napoleona
,
naj
umrje
zanj
,
“
veli
mračno
papa
.
Ona
teče
v
dol
,
razoglava
,
bosa
,
po
ostrem
kamenju
.
Burja
ji
razpleta
lase
,
zebe
in
zbada
jo
v
noge
—
in
hitrejši
od
nje
so
žandarji
.
Že
so
obstopili
hišo
,
ki
stoka
v
viharju
.
Namerjene
so
puške
...
„
Grga
,
Grga
,
reši
se
!
“
Njen
glas
prevpije
burjo
.
Iz
okna
skoči
Grga
,
teče
,
podre
žandarja
,
teče
...
Strel
!
...
Grga
pade
,
ona
nanj
.
In
joče
in
stoče
z
burjo
za
mladega
junaka
...
Vsa
mokra
od
potu
se
prebudi
,
srce
skače
kot
bi
hotelo
uiti
iz
prs
.
Oddahne
se
,
ker
ni
še
resnica
njen
sen
—
trese
se
pri
misli
,
da
se
uresniči
kmalu
.
Prekriža
se
,
moli
:
„
Vodi
,
svetla
zvezda
,
naš
čoln
,
vodi
uhajača
na
pravo
pot
.
“
Zadremlje
.
Zasanja
sen
o
sreči
:
Vihar
je
bil
razoral
jez
.
Močno
šumi
narastla
Reka
.
Grga
hodi
v
zdelani
obleki
po
jezu
,
ukazuje
hlapcem
,
izbira
kamenje
.
Mabelle
je
Grgova
žena
.
V
kmetski
obleki
,
ključe
za
pasom
,
košarico
v
roki
,
mu
prinese
malico
.
Sedeta
ob
robu
vode
.
Ona
mu
nalije
vina
,
on
ji
nazdravlja
.
Kako
se
smehlja
,
kako
toplo
mu
sijejo
oči
...
„
Gorim
zate
,
“
ji
pravi
.
„
O
ti
moj
edini
pravi
!
“
šepeče
Mabelle
;
„
pustil
si
radi
mene
uporno
jezo
,
drug
lavor
ti
ovijem
okrog
čela
.
“
—
„
Na
veke
moja
!
“
govori
Grga
.
Reka
in
drevje
šumijo
slovesno
potrditev
,
srce
zatrepeče
neizrečene
sreče
...
Prebudi
je
materina
mehka
roka
.
„
Govorila
si
,
Mabelle
—
nemirno
ti
bije
srce
—
kaj
si
sanjala
?
“
„
Sanjala
sem
,
da
sem
v
raju
,
mama
.
“
„
Nedolžno
moje
dete
!
Naj
se
uresničijo
tvoje
sanje
,
a
ne
še
,
ne
še
...
Kaj
bi
jaz
brez
tebe
,
Mabelle
?
“
„
Mama
ti
imaš
papana
...
“
Tiho
odide
mama
...
Težka
je
pot
v
mlin
...
Vendar
vidi
vročina
ranega
popoldne
Mabello
na
poti
.
Sklonjene
glave
gre
komisarjeva
hči
.
Desetega
avgusta
je
!
Prišel
je
„
Moniteur
“
,
„
Telegraf
“
.
Prinesla
sta
novice
,
ki
sta
vrgla
papana
v
žensko
sobo
,
kjer
je
hitel
in
poudarjal
,
da
ujezi
mamo
in
opozori
hčerko
:
„
Zmaga
naša
!
—
Rusi
beže
—
Napoleon
se
pomika
proti
Smolensku
.
Da
,
on
zmaga
.
Zaman
je
up
roalistov
.
Poljsko
je
poklical
Napoleonov
glas
in
ona
vstaja
.
Beli
orel
se
dviga
in
znan
je
njegov
polèt
.
„
Sire
,
recite
,
da
Poljska
živi
,
in
živela
bo
,
“
so
rekli
cesarju
deputati
poljske
konfederacije
.
Kdo
razen
Napoleona
je
klical
mrtve
države
v
življenje
?
Samo
on
,
mogočni
,
more
to
,
samo
on
je
poklical
iz
tisočletnega
spanja
Ilirijo
,
samo
on
pokliče
nesrečno
,
razkosano
Poljsko
k
novi
moči
.
Saj
sem
vam
rekel
,
gospa
markiza
:
Ruski
generali
so
nezmožni
.
Res
da
je
poklical
car
zmožne
tujce
—
toda
domačini
spletkarijo
,
onemogočujejo
njihovo
delo
.
Car
ni
vajen
voditi
vojske
.
Napoleonov
prihod
razburi
ruski
narod
.
V
proklamacijah
obeta
Rusom
svobodo
.
To
vzbudi
upor
tlačanov
,
plemstva
.
Zato
je
rekel
naš
cesar
Aleksandrovemu
poslaniku
,
ki
je
prišel
,
da
se
pogaja
za
mir
:
Kaj
hoče
Aleksander
?
On
je
vzrastel
na
tronu
—
jaz
v
boju
.
Vajen
sem
zmag
.
Pridem
,
da
uredim
razmere
,
naredim
stalen
mir
.
V
teku
enega
stoletja
je
pokazalo
rusko
plemstvo
večkrat
svojo
nezadovoljnost
.
V
šestdesetih
letih
so
izpraznili
nemiri
štirikrat
prestol
Ivana
Groznega
.
Vsledtega
se
je
razširil
po
Evropi
dvom
na
stalnost
ruske
oblasti
.
Tako
pričakuje
cesar
,
da
mu
pridejo
tudi
notranji
nemiri
Rusije
na
pomoč
.
Z
matematično
gotovostjo
se
lahko
trdi
,
da
zmaga
Napoleon
,
prejkoslej
odmeva
svet
v
njegovi
slavi
.
V
joku
in
kletvi
,
pravite
,
da
kličejo
matere
in
očetje
cesarjevo
ime
—
a
vojaki
,
umirajoči
na
polju
slave
,
napredka
svobodne
misli
,
vzdihajo
:
„
Vive
l
empereur
!
“
„
Napredka
svobodne
misli
?
“
se
je
nasmehnila
pomilovalno
mama
.
„
O
ta
vaša
svoboda
!
Reveži
,
slepci
,
ki
umirajo
za
njo
!
Vi
vsi
mislite
in
verujete
samo
to
,
kar
ukazuje
krvi
nikdar
siti
Bonaparte
.
Resnica
se
pa
ne
da
potlačiti
,
Martin
.
Veste
,
da
se
gibljeta
Avstrija
in
Nemčija
.
Odbor
se
je
sestavil
,
da
zavrača
fanfaronade
naših
listov
in
prinaša
resnična
poročila
z
bojišča
.
Tajna
društva
izdajajo
na
tajnem
proglase
na
narode
.
In
če
je
tudi
zaprl
Napoleonov
ukaz
dušo
tega
odbora
,
Grunnerja
v
Pragi
,
vendar
prinaša
svobodoljubna
nemška
mladina
,
resnična
poročila
o
vojni
,
o
razmerah
na
Francoskem
.
Ej
Martin
!
Drugo
sliko
kakor
uradni
listi
nam
slikajo
oni
...
Zahteva
Napoleona
,
da
branijo
meje
kohorte
stoinpetdesettisoč
mož
,
je
prestrašila
Francoze
in
Italijane
.
Če
se
jim
je
tudi
reklo
,
da
bodo
samo
branili
domovino
,
vendar
mrmrajo
,
da
jih
hoče
poslati
cesar
v
mesnico
.
V
glavnih
mestih
Francoska
so
bili
upori
,
katere
so
potlačili
krvavo
.
V
Haagu
,
v
Rotterdamu
,
v
Amsterdamu
so
zapodili
komisarje
,
vodeče
novačenje
.
Cesar
je
ukazal
,
neglede
na
prošnje
njegovih
prijateljev
,
postreliti
javno
upornike
.
“
„
Da
,
“
je
rekel
komisar
in
prebledel
,
„
Radikalno
zdravilo
,
a
potrebno
...
“
„
In
veste
tudi
,
da
govore
tajna
poročila
,
da
je
izgubil
cesar
že
četrtino
moštva
od
bolezni
,
pomanjkanja
,
prask
?
Ne
da
bi
bili
kako
odločilno
bitko
,
gospod
komisar
!
Veste
,
da
stradajo
francoski
vojaki
na
Ruskem
?
“
„
Ni
mogoče
.
Cesar
se
je
preskrbel
,
po
svoji
navadi
,
z
vsem
potrebnim
.
“
„
Da
.
Ali
težki
vozovi
za
proviant
niso
pripravni
za
mehke
ruske
ceste
in
kolovoze
.
V
noči
,
ko
je
prišel
cesar
v
Vilno
,
je
besnela
nevihta
,
ki
je
poplavila
okolico
in
izpremenila
julijevo
temperaturo
v
januarsko
.
Vozovi
so
obtičali
v
blatu
,
se
prekucnili
,
proviant
se
je
pogubil
,
pokvaril
.
Orožje
,
obleko
je
jemalo
vojakom
kar
iz
rok
,
vse
je
nosila
voda
naprej
.
Deset
tisoč
konj
,
pravijo
,
da
je
poginilo
tisto
noč
.
In
ruske
vasi
in
žitnice
gore
...
“
„
Strašno
—
pa
nemogoče
,
kar
pravite
...
“
„
In
to
je
šele
začetek
,
gospod
komisar
!
Poljska
vstaja
,
pravite
?
Pa
kaj
je
obljubil
onim
,
ki
so
mu
ponudili
šestnajst
milijonov
rok
in
src
?
Prazne
fraze
jim
je
tlačil
,
onim
,
ki
se
bore
že
leta
pod
njegovim
orlom
.
Rusi
beže
?
Umikajo
se
.
In
če
zavleče
Napoleona
častihlepnost
v
notranjost
neznane
mrzle
dežele
,
kako
se
vrne
iz
nje
?
Pravite
,
da
so
nezmožni
ruski
generali
.
Ne
pozabite
,
da
so
Rusi
globoko
verni
,
globoko
vdani
carju
.
Iz
neznanih
dolin
,
z
nedostopnih
gora
,
iz
gozdov
in
neizmernih
step
kliče
carjev
manifest
jezera
navdušenih
Rusov
!
—
Rusija
se
je
izročila
božjemu
varstvu
:
Združite
se
,
križ
v
srcu
,
meč
v
roki
.
Sredstva
naj
odgovarjajo
namenu
,
namen
je
,
da
uničite
tirana
,
ki
si
hoče
podvreči
ves
svet
.
Kamorkoli
stopi
v
tej
državi
njegova
noga
,
naj
vas
najde
pripravljene
na
njegove
sleparije
.
Zaničujte
njegove
laži
in
poteptajte
njegov
denar
.
—
Kaj
,
Martin
,
ali
slišite
kako
napoveduje
Aleksander
Napoleonu
pogin
?
Črne
sence
spremljajo
veliko
armado
.
Metropolit
Platon
je
poslal
Aleksandru
podobo
svetega
Sergeja
,
variha
dežele
,
in
sporočil
carju
:
—
Moskva
,
prva
prestolnica
carstva
,
novi
Jeruzalem
,
sprejema
svojega
rešenika
.
Skoz
meglo
,
ki
se
dviga
okrog
nje
,
poje
ona
:
Hozana
!
Blagoslovljen
on
,
ki
prihaja
!
Kakor
velika
je
tudi
predrznost
francoskega
Goljata
,
ki
nosi
preko
ruskih
meja
moreči
strah
—
vendar
bo
zadela
miroljubna
religija
,
frača
ruskega
Davida
,
nenadoma
glavo
,
njegovega
krvoločnega
ponosa
.
Evo
vam
,
Veličanstvo
,
podobo
svetega
Sergeja
,
branitelja
in
variha
Rusije
!
—
Tolažite
se
,
da
ni
Aleksander
vojskovodja
?
Prisegel
je
Francozom
pogin
in
izpolnil
bo
to
besedo
,
ker
je
Bog
ž
njim
.
Nobene
besede
pogajanja
,
dokler
stoji
le
še
en
francoski
vojak
na
Ruskem
.
Cesar
naj
se
vrne
čez
Dnjeper
.
—
Tako
je
zavrnil
Aleksander
Napoleonovega
poslanika
,
ki
je
menil
,
da
najde
Ruse
v
strahu
in
needine
.
Aleksander
ni
izzval
vojne
,
pa
jo
izvojuje
...
Ha
,
gospod
komisar
:
Kmalu
pade
Napoleonu
orožje
iz
rok
,
kmalu
se
bo
spoznala
moč
besede
zaničevanega
starčka
papeža
.
“
„
In
vrne
se
kralj
in
vrne
se
čreda
oslovjeglavih
,
volčježrelih
markijev
in
prešestnih
grofov
...
In
zahtevali
bodo
svoja
nekdanja
posestva
od
naroda
,
ki
je
krvavel
in
se
potil
zanje
;
zahtevali
jih
,
da
bi
pasli
puhloglavci
svoje
strasti
,
razdirali
zakone
,
se
valjali
v
blatu
.
Pa
se
varate
,
grdogledi
nevoščljiva
:
Nedosegljiv
je
Napoleonov
genij
.
On
premaga
Rusijo
,
poniža
Anglijo
.
Vse
si
podvrže
,
vse
kaznuje
,
a
obdaruje
one
,
ki
se
mu
klanjajo
.
Zdaj
zore
lavorike
,
zdaj
je
doba
,
da
se
potrudi
junak
zanje
,
zdaj
je
čas
dejanj
,
čas
,
da
dokaže
mlad
človek
,
da
ima
srce
in
pogum
.
Avstrija
!
Prazne
so
sanje
in
marnje
Ilircev
,
da
jih
je
zahteval
cesar
Franc
nazaj
od
svojega
zeta
.
Napoleon
se
ne
vrne
nikdar
na
svoji
poti
,
je
rekel
cesar
ruskemu
poslaniku
.
Napoleon
ne
vrne
,
kar
je
vzel
.
Cesar
Franc
naj
bo
zadovoljen
,
da
mu
ne
vzame
njegov
oblastni
zet
še
več
,
da
mu
ne
vzame
vsega
.
Ena
država
,
en
vladar
,
to
je
Napoleonov
cilj
,
cilj
,
ki
bi
osrečil
narode
.
Nič
več
meja
,
vojska
,
razdorov
...
Če
izgublja
cesar
vojake
,
mu
je
treba
novih
,
da
izvojuje
svobodo
tlačanov
na
Ruskem
,
da
pogazi
reakcijo
,
ki
siče
po
Francoskem
.
Ilirci
naj
ne
poslušajo
nemških
poročil
.
Nepokorne
Nemce
izplača
Napoleon
ko
pogazi
Rusijo
.
Bliža
se
rojstni
dan
našega
preporoditelja
.
Na
daljnem
bojnem
polju
,
javljajo
kurirji
,
da
ga
bodo
obhajali
desetega
,
to
je
danes
,
ker
pričakuje
cesar
,
da
se
udari
okoli
petnajstega
z
ruskimi
zajci
.
Dan
Napoleonovega
godu
bo
dan
milosti
.
Ovenčati
pustim
cerkev
in
grad
,
za
tuje
in
domače
goste
bo
prostor
ob
moji
mizi
,
Mabelle
...
Naj
bi
umolknila
do
tega
dne
klevetna
usta
nevoščljivcev
,
naj
bi
se
uklonile
uporne
glave
.
Drag
dar
so
Napoleonu
vdana
srca
,
sreča
Ilircev
je
njegova
očetovska
skrb
.
“
Desetega
!
Prositi
,
prigovarjati
mora
danes
Mabelle
Grgu
.
Pomagaj
,
svetla
morska
zvezda
!
Odločnega
izraza
si
zapenja
mladi
Mihec
suknjo
in
pravi
ženi
:
„
Ne
cmeri
se
,
kar
je
,
to
je
.
Gledala
si
ga
mesec
dni
več
nego
si
pričakovala
.
“
„
Lahko
bi
bil
še
doma
,
“
si
otare
žena
oko
.
„
Da
ni
te
komedije
...
In
kako
priden
je
naš
Grga
,
dela
za
tri
!
“
„
In
neumen
je
tudi
za
tri
.
Šimnovo
nesrečo
ima
na
vesti
.
Ta
Rezika
!
Kar
vse
vkup
bi
nabil
!
Da
ni
te
komedije
,
da
ni
komisarjeve
hčere
,
bi
bil
že
v
Gradcu
.
“
„
Saj
bi
mu
ne
bila
sila
,
ko
pa
piše
Tone
,
da
ne
sme
Grga
na
Rusko
,
ker
zbira
stari
cesar
na
tihem
fante
,
pa
ne
udari
še
.
“
„
Zdaj
mora
iti
!
Jaz
se
oddahnem
,
kadar
bo
fant
na
varnem
in
bo
konec
tega
francoskega
postopanja
po
naši
pošteni
hiši
.
Danes
je
četrtek
,
desetega
.
Naredimo
pismo
.
Kručin
zapiše
vse
Reziki
.
Hej
,
žena
moja
!
Lahko
bi
hodila
punca
pokonci
,
pa
se
kisa
.
Ne
pomaga
nič
.
V
nedeljo
so
prvi
oklici
,
na
praznik
drugi
.
In
ko
bo
Grga
z
božjo
pomočjo
srečno
čez
mejo
,
bo
poroka
.
Glej
vraga
,
koliko
časa
si
nismo
vedeli
pomagati
radi
potne
pravice
!
Ker
ve
komisar
za
Grgo
,
bi
dobil
težko
na
Premu
pravico
na
kako
drugo
ime
.
Pa
jo
je
iztuhtala
brihtna
glava
našega
ata
.
Grga
nam
bo
danes
za
hlapca
,
vozil
nas
bo
v
Postojno
.
Tam
gre
Kručin
ž
njim
k
intendantu
,
zahteva
pravico
na
ime
Anžine
iz
Brc
,
ki
je
stopil
o
sv.
Juriju
v
Kručinovo
službo
in
ima
teto
v
Teharjih
pri
Celju
.
Zdaj
gre
Anžina
po
dedščino
,
ker
je
teta
zelo
bolna
in
mu
želi
izročiti
nekaj
denarja
.
Priča
pismo
,
spisano
od
Kručina
.
Dobro
,
kaj
ne
,
Anka
?
“
„
Ah
Janez
!
ko
bi
ti
poznal
materino
srce
...
Nič
več
ne
bo
prišel
spanec
čez
moje
oči
—
zmeraj
ga
bom
videla
v
nevarnosti
.
Sladki
moj
Jezus
!
Kaj
pride
vse
name
!
“
„
Vesel
bom
,
da
gre
od
hiše
.
Bojim
se
,
da
ga
ne
zmoti
zadnji
hip
.
Naj
le
odide
Grga
,
potem
pometem
.
Ohladi
se
mi
srce
...
“
„
Prišlo
je
vse
tako
narobe
.
In
kaj
nam
reče
potem
komisar
?
Da
nam
napravi
sitnosti
?
“
„
Molčal
bo
radi
hčere
.
Beloglavca
pa
povabim
za
pričo
k
poroki
naše
Rezike
.
Tako
sva
se
domenila
s
starim
atom
,
saj
veš
,
poroka
bo
v
Postojni
.
—
Kilovski
mer
,
ki
ima
le
maseljc
zemlje
,
se
ne
bo
vtikal
v
zemljakovo
hčer
,
in
da
nimajo
naš
stari
gospod
župnik
sitnosti
,
naredimo
v
Postojni
.
Intendant
je
zaljubljen
,
pozabi
morda
še
na
globo
.
“
„
Aha
!
kaj
takega
ni
pozabil
še
nikdar
Francoz
.
Ali
pravijo
,
da
poroka
,
sklenjena
samo
v
cerkvi
,
ni
veljavna
pred
postavo
.
“
„
Prismoda
!
V
dveh
letih
ne
bo
več
nobenega
Francoza
tod
.
Pokličem
starega
ata
,
ti
pa
poišči
Reziko
.
Kuja
se
—
da
mi
ne
bo
delala
neumnosti
!
“
Trdega
koraka
odide
mož
pred
kolarnico
,
kjer
je
izvlekel
Grga
koleselj
,
da
vpreže
vanj
belca
in
murca
.
Za
tako
pot
morajo
biti
konji
s
paroma
.
Jožina
pomaga
Grgu
,
se
smeji
:
„
Pridnega
hlapca
imajo
pri
Mihčevih
,
dobro
nadomestuje
Šimna
.
E
Šimenula
!
Rekel
sem
ti
:
Za
gospodarjevo
hčer
si
obriši
usta
...
Poslušal
bi
me
bil
,
pa
te
ne
bi
bili
vlekli
Francozi
pod
žrelo
kanonov
.
“
Jezno
pogleda
Grga
:
„
Ne
draži
me
,
Jožina
,
zadnje
dni
.
Da
bi
se
bil
tepec
vsaj
iztrgal
žandarjem
,
ušel
.
“
„
No
,
no
,
nisem
te
hotel
dražiti
,
Bog
ve
,
da
ne
,
Grga
!
Kaj
pa
moreš
ti
zato
,
če
sili
pisar
,
ki
ima
službo
in
denar
,
za
Reziko
.
Lepota
vabi
človeka
in
ti
,
Grga
—
veš
—
težko
je
vendar
pustiti
takega
dekleta
...
“
„
Molči
!
“
se
zadere
Grga
in
popravlja
komat
.
Tako
čudnega
obraza
je
postal
pri
zadnjih
beračevih
besedah
,
da
se
stori
Jožinu
kar
inako
.
O
Grga
!
si
misli
stari
godec
,
ima
te
,
ima
—
ne
igra
se
človek
s
plamenom
,
da
se
ne
bi
osmodil
in
težko
bo
,
pustiti
dekle
in
dom
.
Pa
sem
jo
pustil
tudi
jaz
.
Grga
odvrača
obraz
od
Jožine
,
kot
da
ne
mara
,
da
mu
čita
modri
berač
skrito
trpljenje
.
„
Hm
!
“
naredi
Jožina
,
„
to
bo
danes
žalostna
pot
.
Treba
,
da
potolažim
Reziko
,
ravno
gre
na
vrt
.
Vsa
objokana
.
Ej
,
lepa
mlinarjeva
hči
!
Boli
,
pa
mine
...
“
Rožmarin
na
vrtu
se
je
stresel
.
Trepetajoča
roka
je
odtrgala
vejico
od
debla
,
vroča
kaplja
je
padla
na
zeleni
vrh
tovariša
Rezikinih
dekliških
let
.
Ej
rožmarin
,
deviški
cvet
!
Ne
bo
te
več
negovalo
,
ne
se
dičilo
s
teboj
dekle
,
k
pismu
se
peljem
v
Postojno
.
Ah
rožmarin
!
Stoji
staroslavni
Prem
,
pod
kolono
čaka
fant
dekleta
.
Zaman
čakaš
,
Marko
Chapotin
...
Odvedli
so
Reziko
.
Oh
,
ne
smem
misliti
—
glava
in
srce
mi
plavata
v
žalosti
...
V
zlati
avbi
,
bujne
kite
po
hrbtu
,
težke
uhane
,
zlato
verižico
na
sebi
,
stoji
lepa
Rezika
sklonjene
glave
ob
rožmarinu
.
—
Delaj
mi
pušeljce
,
spletaj
mi
venčeke
,
da
boš
ostalo
dekle
moje
—
zapoje
Jožina
in
vroče
se
vsujejo
Reziki
solze
.
Ni
sram
mlinarjeve
hčere
tožiti
beraču
:
„
Kako
mi
je
hudo
,
Jožina
,
hudo
!
“
„
Vem
,
kako
je
hudo
,
Rezika
,
pa
se
pozabi
.
Koliko
tega
sem
izkusil
jaz
po
svetu
.
Kamor
sem
prišel
,
me
je
hotela
vsaka
imeti
—
jaz
pa
sem
hodil
in
godel
naprej
.
Našega
generala
hči
...
“
„
Ne
laži
!
“
jekne
užaljena
deklica
;
„
ti
nikjer
ne
pozabiš
,
da
si
godec
.
“
„
Kaj
,
ali
godec
,
berač
ne
čuti
kot
drugi
?
“
de
Jožina
užaljen
.
„
O
čutil
sem
,
Rezika
—
povem
ti
...
Resnica
božja
je
,
kar
ti
povem
,
če
ni
res
,
naj
umrjem
,
in
sveta
Lucija
naj
me
oslepi
!
Kaj
misliš
,
da
nisem
bil
jaz
nikoli
mlad
?
No
,
bil
sem
sin
grajskega
hlapca
,
postal
bi
bil
hlapec
kot
oče
.
Pa
delo
mi
ni
dišalo
nikoli
,
s
petjem
in
piščaljo
sem
motil
še
druge
.
Napevi
so
se
mi
kar
tako
sproti
delali
,
kot
bi
jih
sipal
iz
rokava
,
posebno
kar
sem
zapazil
,
kakšno
dekle
je
valpetova
Marjeta
.
Vidim
jo
,
kot
bi
bilo
danes
...
Gosposkega
života
in
bele
polti
je
bila
,
krotke
duše
,
belih
rok
;
saj
ji
ni
bilo
treba
na
njivo
.
Noč
in
dan
sem
sanjaril
pod
Marjetinim
oknom
v
pohujšanje
celega
Prema
.
Valpet
je
grozil
meni
,
zmerjal
Marjeto
.
Ni
se
zmenila
,
obetala
je
,
da
me
vzame
.
Pa
se
je
zgodilo
,
da
je
prišel
valpet
iz
Tabora
ponjo
.
Marjeta
je
jokarila
,
se
postavila
očetu
po
robu
.
Kaj
so
naredili
,
odpusti
jim
Bog
,
saj
so
že
davno
na
njegovi
pravici
!
Potepuh
je
,
so
rekli
in
vtaknili
so
me
v
vojaško
suknjo
.
Dvajset
let
me
ni
videl
Prem
.
In
ko
sem
prišel
,
star
,
zdelan
vojak
domov
,
ni
bilo
očeta
ne
sorodnikov
,
Marjeta
,
rejena
žena
,
me
še
pogledala
ni
.
Da
mi
je
rekla
,
da
ji
je
hudo
,
zažgal
bi
bil
ves
Prem
.
Dvajset
let
me
je
peklo
v
duši
,
danes
ne
vem
več
o
tem
,
le
kadar
vidim
žalosten
mlad
obrazek
,
vem
,
da
ga
bo
minila
žalost
,
kot
je
pustila
mene
.
Ej
Rezika
,
nageljnov
cvet
!
Kdo
ve
še
,
da
je
godec
berač
bil
kdaj
mlad
?
Vse
se
pozabi
,
svet
je
lep
,
če
nismo
ljudje
preveč
sitni
.
Kaj
bi
javkal
,
zavriskam
rajši
,
zapojem
.
Da
bi
tebe
pustili
za
Francozom
,
bi
morala
kmalu
bežati
ž
njim
,
da
je
šla
Marjeta
za
menoj
,
jedla
bi
prosjaški
kruh
.
Polna
hiša
—
bogat
mož
—
ni
to
kar
si
bodi
,
dekle
,
le
korajžo
!
“
Jožina
obmolkne
,
se
zagleda
v
Reko
.
Tečejo
valčki
,
zagrinjajo
,
kar
je
bilo
,
kar
se
ne
vrne
.
Rožmarinovo
vejico
v
roki
,
stoji
tu
postavna
nevesta
,
gleda
v
solzah
na
žareče
klinčke
,
na
dehtečo
resedo
.
Ko
je
sejala
resedo
,
je
šel
Chapotin
mimo
vrta
.
Prvi
cvet
je
utrgala
v
misli
nanj
...
Gojila
in
ljubila
je
svoje
cvetke
,
zdaj
uvenejo
,
umrjejo
,
kakor
umrje
Rezika
daleč
od
doma
,
od
ljube
Reke
.
—
Mihčevka
gre
v
težkih
mislih
v
Rezikino
kamrico
,
se
ustavi
na
vratih
.
Po
postelji
so
razmetana
bela
krila
,
na
mizi
leži
molitvenik
,
vsa
zmečkana
bela
ruta
.
Vse
je
v
neredu
,
vse
priča
,
da
je
razburjena
sicer
tako
ravnodušna
prebivalka
kamrice
.
Mati
se
dotakne
rutice
.
Vlažna
je
.
Rezika
je
jokala
.
Oj
ti
nerazsodno
dekle
!
Kaj
ti
nočejo
dobro
roditelji
?
O
ti
neumni
mladi
svet
!
Vlažno
hčerino
rutico
v
rokah
,
stopi
mati
k
oknu
.
Postaven
,
možat
,
stoji
njen
Janez
pri
sinu
.
Žena
gleda
ljubo
dvojico
in
plameni
ljubezni
se
sipljejo
iz
mirnih
oči
.
Mihčevka
se
spominja
dne
,
ko
jo
je
prvič
videl
Janez
.
Pred
zagorsko
pošto
je
pripeljal
in
srečal
Anko
Rozmanovo
.
Ni
bila
domačinka
.
Gradič
pod
Metliko
je
bil
njen
dom
.
Bilo
je
nekdaj
zemlje
in
kmetov
pri
gradiču
.
Turek
in
potreba
sta
vzela
vse
,
gradič
se
je
rušil
,
oče
je
umrl
.
Vdova
je
sledila
bratovemu
povabilu
v
vas
ob
reški
cesti
,
pod
staroznanim
Šilentabrom
,
kjer
je
bil
dobil
po
posredovanju
učenega
strica
v
Ljubljani
pošto
.
—
Ostro
je
premeril
takrat
Janez
dolgo
,
bledolično
dekle
.
Drugič
je
prišel
s
starešino
.
„
Ne
delam
ti
sile
,
“
je
rekel
stric
,
„
hiša
je
premožna
,
fant
pošten
,
naredi
po
svoji
volji
.
“
Vzela
ga
je
in
živela
mirne
dni
ob
njem
,
dokler
niso
prišli
Francozi
in
prinesli
zlo
nad
deželo
in
hišo
.
Ne
bi
se
jokala
mlada
nevesta
,
da
ni
gladkih
francoskih
besed
,
ne
bi
zakrival
sin
materi
oči
,
da
ni
zlatolase
izkušnjave
.
Kako
hodi
in
lazi
revica
za
njim
!
Gleda
Grgo
,
kakor
da
vidi
raj
svoje
duše
.
Ej
,
da
ni
nje
,
pazljive
matere
,
premotile
bi
prošnje
sina
.
To
hodi
za
njim
na
njivo
,
po
otoku
,
po
mlinu
!
To
hoče
mleti
,
žagati
.
„
Ni
za
vas
mlinski
prah
,
“
ji
pravi
trdo
mati
,
jo
odpelje
pod
lipo
;
a
Grga
pozabi
na
žito
,
prazen
se
vrti
kamen
...
Sin
moj
,
kaj
si
prestal
zato
tako
rano
,
da
nas
izpostavljaš
zasmehu
reške
doline
?
„
Kaj
se
vam
mara
,
ko
se
razumete
s
komisarjem
,
“
namigujejo
Mihce
vim
znanci
.
„
Ej
Grga
!
Dober
si
,
nič
strahu
!
Kdor
te
ovadi
dobi
Šimnovo
plačilo
.
“
Kaj
morejo
Mihčevi
zato
,
da
je
razgrajal
Šimen
v
gradu
in
so
vtaknili
razgrajača
v
vojaško
suknjo
?
Uboga
Šimnova
mati
joče
in
kolne
,
potolaži
jo
Bog
!
Šimna
in
Grga
čaka
ista
usoda
...
Oh
,
prazno
bo
v
hiši
in
na
polju
,
ne
bo
zlatega
sina
,
lepe
hčere
...
Možato
so
sedli
v
koleselj
,
pod
trdim
izrazom
lica
zakrivajo
možje
notranji
nemir
.
Rezika
drži
rutico
v
rokah
,
ne
dvigne
oči
od
nje
.
Zlata
avba
se
sveti
,
dolge
kite
vise
po
naročju
.
„
Ej
,
ni
take
neveste
v
reški
dolini
,
ni
takega
voznika
,
“
se
smeji
Jožina
in
naroča
Grgu
:
„
Pozdravi
prijazno
postojnskega
intendanta
.
“
„
Varuj
vas
sveti
Rafael
,
“
pokropi
mati
voz
in
v
njem
sedeče
.
„
Grga
,
bodi
previden
pri
intendantu
,
zvečer
ste
že
lahko
doma
.
“
„
Z
Bogom
,
mati
!
“
ji
stisne
Grga
krepko
roko
—
kot
da
ji
hoče
naročiti
nekaj
.
Mati
se
umakne
.
Jožina
pomigne
Grgu
z
očmi
.
Že
ve
berač
in
pove
on
,
da
ne
bo
skrbelo
nežno
Mabello
za
uhajača
,
da
ne
bo
mislila
,
da
je
šel
brez
slovesa
.
—
Grga
požene
.
Po
beli
cesti
drdra
,
hiti
koleselj
,
grad
se
pokaže
,
skrije
.
Tja
gor
se
upirajo
voznikove
krasne
oči
.
Ti
lepa
,
ti
krasna
,
ti
miljena
!
Ostani
zdrava
,
najina
pot
se
loči
.
Srečujejo
in
dohajajo
se
popotniki
na
cesti
in
se
razhajajo
.
Midva
,
Mabelle
,
sva
romala
skupaj
v
sveto
deželo
ljubezni
,
ustavila
sva
se
ob
meji
nama
zabranjene
dežele
,
razideva
se
.
Ostani
zdrava
,
dušica
,
hči
francoskega
komisarja
!
Daj
ti
Bog
sto
tisoč
sreč
!
Teče
koleselj
,
se
bliža
mostu
,
ki
pelje
cesto
čez
Reko
,
na
Prem
.
Hrepeneče
se
ozreta
Rezika
in
Grga
na
grajski
breg
.
Odtam
sta
prihajala
...
In
oh
!
Kaj
ne
hiti
tam
pod
grmi
bela
postava
...
Mabelle
!
Sklonjene
glavice
gre
...
O
,
vem
,
presrčna
moja
,
kaj
te
teži
—
rok
,
nesrečni
rok
gre
h
kraju
.
Mabelle
!
Zdaj
čuti
pogled
—
dvigne
glavo
—
zastane
,
sklene
,
razširi
roke
.
Pridem
nazaj
,
ji
zamahne
z
bičem
,
udari
po
konju
,
se
ozre
,
jo
vidi
na
istem
mestu
.
Skočil
bi
raz
voz
,
hitel
k
njej
...
Kar
prijaše
kakor
vihar
po
cesti
Andrian
,
odzdravi
raztreseno
Mihčevim
.
Grga
ustavi
naglo
konja
,
gleda
kako
se
podi
intendant
čez
most
,
kako
se
ustavi
mahoma
,
skoči
s
konja
,
ponudi
Mabelli
roko
.
Uprta
vanj
gre
počasi
navzgor
.
Smrtnobled
postane
Grga
.
„
Kaj
sta
zaspala
konja
?
“
se
oglasi
stari
ata
,
Grga
požene
.
Še
tisti
dan
je
stopil
Kručin
pred
intendanta
v
Postojni
.
Hlapca
,
postavnega
fanta
je
imel
s
seboj
in
prosil
je
,
da
da
gospod
intendant
hlapcu
potni
list
in
dovoljenje
,
da
gre
za
mesec
dni
čez
mejo
,
k
teti
,
primoženi
v
Teharje
pri
Celju
.
Raztresen
je
poslušal
intendant
.
Prijezdil
je
bil
uro
od
tega
s
Prema
,
pred
očmi
mu
je
še
nerazumno
Mabellino
obnašanje
.
Mesto
običajnih
vprašanj
pokima
samo
in
vpraša
tajnika
:
„
Formular
pripravljen
?
“
,
Je
,
gospod
intendant
,
“
odgovori
črnikasti
de
Regipont
,
motri
pozorno
hlapca
in
opozori
Andriana
:
„
Za
hlapca
izgleda
jako
inteligentno
.
“
Andrian
pogleda
Grga
in
zatisne
oči
.
Zdi
se
mu
,
da
je
letel
ta
obraz
danes
enkrat
mimo
njega
,
a
kje
?
Jasno
ve
samo
to
,
da
je
stala
Mabelle
ob
cesti
in
strmela
z
obupnim
izrazom
nekam
.
Kaj
je
vendar
nežni
deklici
?
Hira
,
bledi
...
Radi
koga
?
„
Kaj
vas
nisem
videl
že
danes
nekje
?
“
vpraša
naglo
Grgo
.
„
Ali
sigurno
,
gospod
intendant
,
“
se
zarezi
široko
Kručina
„
mojega
hlapca
,
četudi
ni
še
dolgo
pri
meni
,
ste
gotovo
videli
in
danes
je
šel
po
mojo
nevesto
.
“
„
Vi
se
ženite
?
Da
da
,
—
saj
sem
slišal
.
“
„
Ženim
se
,
kajpada
,
hahaha
!
In
vabim
gospodo
na
mojo
svatbo
.
Vsega
bo
dosti
pri
Kručinu
in
Mihčeva
Rezika
je
vredna
pogleda
.
“
„
Rezika
?
Kaj
Regipont
—
hudo
bo
Chapotinu
?
“
Regipont
zarije
brado
v
svoj
ovratnik
.
Saj
je
tudi
njemu
hudo
—
tolaži
ga
le
,
da
tudi
Andrianu
ni
tako
gladka
pot
...
Grga
pa
motri
mladega
intendanta
,
čmernega
tajnika
.
Trije
fantje
,
eno
dekle
.
Je
kaj
sovraštva
v
tvoji
duši
,
Andrian
,
do
neznanega
tekmeca
?
V
moji
je
ni
.
Bodi
srečen
ž
njo
,
Andrian
...
„
Da
,
“
se
predrami
intendant
iz
sanj
„
pridem
na
svatbo
.
Za
koliko
časa
hočete
dovoljenje
?
Mesec
dni
?
Dobro
.
Za
leto
dni
ga
ne
bi
dobil
.
“
„
Bo
treba
v
vojsko
?
“
namežikne
zaupno
Kručin
.
„
Ne
ve
se
,
kaj
pride
,
“
odgovori
resno
intendant
,
„
cesar
pričakuje
,
da
ga
bodo
podpirali
Ilirci
tako
vneto
kot
skrbi
on
vneto
za
blagor
Ilirije
.
“
„
Seveda
,
seveda
,
“
kima
Kručina
,
„
tale
moj
hlapec
bo
vrl
vojak
.
“
„
Naredi
še
lahko
srečo
.
Če
ne
pride
,
ste
odgovorni
vi
in
občina
zanj
.
Regipont
,
pišite
:
Oči
rjave
,
velike
.
Obrvi
črne
,
ravne
.
Usta
sorazmerna
.
Nos
pravilen
.
Lasje
kostanjevi
,
kodrasti
.
Obraz
podolgast
,
polt
zagorela
.
Postava
velika
,
močna
.
Posebna
znamenja
?
Neke
praske
imate
na
rokah
,
kaj
je
to
?
“
„
Od
robid
in
vej
v
gozdu
,
“
hiti
Kručin
.
„
Na
čelu
je
rdeča
polt
.
“
„
Spomin
žegnanja
v
Jelšanah
,
“
pojasnuje
Kručin
.
„
Tam
mora
biti
tepež
,
vem
.
Odpravimo
vam
tista
klanja
.
“
„
Če
se
bo
dalo
,
gospod
intendant
,
“
se
oglasi
Grga
in
zopet
ga
pogledata
intendant
in
tajnik
.
Glas
in
postava
fanta
ima
nekaj
vojaškega
v
sebi
—
tista
polt
na
čelu
se
skriva
v
laseh
,
ni
sled
navadne
rane
...
„
Slišal
sem
,
gospod
intendant
,
ne
zamerite
,
da
se
poročite
tudi
v
kratkem
,
“
prekine
Kručin
sitno
opazovanje
.
„
Dajte
,
da
podpišem
,
“
veli
intendant
tajniku
.
Odprta
je
pot
,
podpisan
passeport
,
pretekel
je
rok
,
kaj
čakaš
,
Grga
?
Kaj
hodiš
skuštrane
glave
,
nemirnega
koraka
po
otoku
,
ko
lije
resnoslovesni
glas
premskega
zvona
po
dolih
in
brdih
?
Veliki
Šmaren
je
,
kristjanu
praznik
veselega
upanja
.
Raduje
se
ga
zemlja
in
nebo
.
A
mrka
so
lica
roditeljev
,
družina
in
rodbina
se
umika
uhajaču
,
ki
ne
gre
na
pot
.
Neučakano
hrže
rjaveč
ob
polnih
jaslih
;
z
lastno
roko
ga
je
krmil
stari
gospodar
,
vsak
dan
ga
je
ogledoval
in
gladil
mladi
:
sina
,
vnuka
,
ponese
preko
meja
,
v
boj
za
starega
vladarja
,
stare
šege
.
A
zdaj
je
že
pretekla
noč
,
namenjena
odhodu
;
kaj
čaka
Grga
?
—
Čemu
vprašujete
,
pustite
me
vendar
,
pustite
!
Gori
v
duši
,
vre
v
glavi
...
Kakor
razbesni
nenadoma
burja
,
kakor
prišumi
nenadoma
Pivka
iz
skritih
globin
—
tako
je
prikipel
ob
uri
slovesa
čut
ljubezni
iz
mladeničevega
srca
.
Ne
morem
,
ne
smem
je
pustiti
,
prisrčne
!
Ljubijo
jo
žlahtni
gospodje
,
a
ona
podari
srce
kmetskemu
sinu
.
Če
pusti
ona
vse
drago
in
blago
,
kaj
ne
bo
radi
nje
pustil
brambovec
brezuspešnega
boja
?
Kako
ga
je
gledal
bledi
intendant
!
Kaj
sluti
in
čuti
?
Uničen
je
bil
in
žalosten
.
Ker
je
njo
srečal
na
poti
,
ki
ni
vodila
k
njemu
.
O
Andrian
de
Regipont
,
mogočni
intendant
Postojne
!
Se
ti
zdi
sumljiv
hlapcev
nastop
?
Trije
fantje
,
eno
dekle
,
Andrian
...
Uhajaču
podpisuje
intendant
passeporte
,
svojemu
tekmecu
pomaga
na
varno
—
krasna
šala
!
Smejal
bi
se
Grga
,
da
mu
ni
tako
bridkosladko
pri
duši
.
Kaj
stojiš
tako
ljubka
,
rodna
hiša
,
ob
domači
,
dragi
Reki
?
Zapustim
te
...
Za
zlate
kodre
,
za
srečo
in
čast
.
Še
si
moj
dom
,
če
odidem
—
še
me
bo
sprejel
vate
sivi
ded
,
draga
mati
,
ako
se
vrnem
ranjen
.
A
ker
se
obotavljam
,
me
pode
,
če
ostanem
,
mi
bo
zaprt
tvoj
raj
.
Domača
hiša
,
rodni
dom
!
Kaj
stojiš
tako
negibno
,
drevje
?
Vitke
jagnjedi
,
moje
prijateljice
,
pod
vami
je
sedevala
;
vrbe
,
sestrice
moje
,
ve
ste
spremljale
s
šepetom
žuborenje
njenega
glasu
.
Tihe
ste
danes
.
Ker
je
velik
praznik
,
Marijino
Vnebovzetje
.
Svet
je
danes
sad
in
cvet
,
vsaka
kača
spleza
na
drevo
.
Dejala
je
mati
otroku
:
Danes
ne
smeš
utrgati
sadu
,
sicer
te
piči
gad
.
Srečni
čas
,
ko
je
gledal
Grga
boječe
na
drevje
,
ko
je
tekel
samosrajčnik
rano
na
Prem
in
nagajal
s
tovariši
staremu
Matevžu
pri
možnarju
in
pri
zvonjenju
.
Oj
,
kako
veselo
je
zvonil
tiste
dni
zvon
!
Danes
ne
.
Žalostnoresno
zvoni
danes
Matevž
.
Vabi
Premce
in
Barkine
,
jih
opominja
,
da
morajo
slaviti
cesarjev
rojstni
dan
.
Ubila
ga
strela
!
kolnejo
mrki
Barkini
—
in
tudi
ti
,
Grga
,
bi
klel
,
si
klel
...
Toda
mnogo
tega
je
med
večerom
in
jutrom
.
Ustavi
se
noga
,
poti
željna
—
ob
uri
slovesa
se
razkrije
srce
.
Ob
uri
slovesa
...
Čakal
jo
je
,
težko
čakal
,
ko
se
je
bil
vrnil
iz
Postojne
.
Večer
je
bil
.
Tih
in
tožen
se
je
spuščal
mrak
na
Reko
,
na
nizkih
ognjiščih
so
prižigali
ognje
,
ko
je
vozil
skoz
Bitinje
.
Ženske
so
prihitele
na
zakajena
vrata
,
mlada
,
sveža
lica
in
glasovi
so
pozdravljali
.
On
se
ni
ozrl
.
Njegova
misel
je
bila
pri
oni
v
gradu
,
videl
je
samo
njen
pogled
,
poln
strahu
.
Srebrnega
listja
,
ravnega
debla
stoji
mlada
trepetlika
ob
Reki
,
stoji
,
trepeče
.
Prelepa
je
,
prekrasna
v
svoji
nemi
žali
.
Taka
si
ti
,
deklica
moja
,
ko
trepečeš
za
mene
,
za
svojo
srečo
.
Spregel
je
in
se
ozrl
v
grad
.
Na
nebu
je
zatrepetala
večernica
,
v
gradu
luč
.
In
dolgo
v
noč
je
stala
luč
na
oknu
in
dolgo
v
noč
je
gledal
v
večernico
,
v
luč
.
Pač
je
čakala
.
Spletala
si
je
zlate
lase
,
zrla
v
plamen
sveče
.
In
čakala
,
da
posveti
večernica
fantu
na
pot
.
Danica
mu
je
pogledala
v
neizspane
oči
,
mu
javlja
o
deklici
,
ki
je
zrla
v
dol
,
samo
v
dol
...
Ko
je
blodil
fant
po
mraku
,
poslušal
tajno
govorjenje
vetra
in
dreves
in
gledal
sence
,
ki
vstajajo
nočne
ure
iz
Reke
.
Gor
je
bil
hotel
.
Kajti
silno
in
veliko
je
bilo
hrepenenje
,
da
jo
potolaži
,
ker
je
odšla
brez
njegove
besede
,
ob
roki
intendanta
.
„
Čast
in
dolžnost
me
kliče
,
“
bi
ji
bil
rekel
.
Gor
je
bil
hotel
.
Pa
klicala
ga
je
mati
z
resno
besedo
,
oče
je
stal
na
pragu
.
Mati
ga
je
spremila
v
kamro
,
v
hlapčevsko
kamro
,
kjer
ne
bi
iskal
orožnik
domačega
sina
.
Mati
je
sedela
dolgo
ob
sinu
.
Gladila
mu
je
lase
,
govorila
ljubeznivo
—
in
zaprla
vrata
.
Odšla
je
mati
,
a
luč
iz
gradu
je
klicala
in
mamila
.
Planil
je
,
hotel
je
preko
grajskega
zidu
do
njenega
okna
.
Pa
vrata
so
bila
zaklenjena
.
O
mati
!
Premodra
žena
.
Močan
je
zapah
,
a
močnejši
sinova
želja
.
Pa
ti
braniš
...
Vso
noč
je
gledal
zvezde
,
luč
.
Stresel
je
zdaj
vrata
,
zdaj
omreženo
okno
.
Pa
le
rahlo
—
kajti
zapahnila
je
vrata
materina
roka
,
kajti
stal
je
pred
dušo
njen
bledi
,
svetniški
obraz
.
Vzel
je
piščal
,
zasviral
.
Pa
neubrani
glasovi
niso
hiteli
v
lunin
svit
,
do
grajske
line
;
ubijali
so
se
ob
nizkem
stropu
,
umirali
.
—
Prišel
je
dan
.
Čakanje
.
Strah
.
Ni
se
prikadila
na
konju
belcu
,
ni
prihitela
na
drobnih
nogah
,
skoz
zelene
veje
se
ni
belila
njena
obleka
,
ni
pogledalo
vanj
nebeško
lepo
oko
.
Poslal
je
berača
,
da
poizve
,
kaj
je
v
gradu
,
ki
pove
,
da
odide
Grga
,
da
se
želi
posloviti
.
Goste
imajo
v
gradu
,
je
povedal
berač
.
Prišel
je
župan
iz
Reke
,
prišel
je
Cafarelli
iz
Trsta
.
Prišla
sta
,
da
čestitata
komisarju
,
ker
odide
kmalu
na
mesto
glavne
intendance
za
Kranjsko
,
da
se
pogovorita
.
Tudi
Andrian
de
Varburg
je
tam
.
Ne
spusti
Mabelle
iz
oči
,
dekle
pa
ne
more
od
gostov
.
Pri
njej
sedi
in
jo
gleda
.
Ves
dan
je
paral
Grgu
nož
ljubosumnosti
srce
.
In
spet
je
prišel
tihi
večer
.
Noč
ga
je
vpraševala
:
Kaj
so
tako
vroče
tvoje
oči
,
Grga
?
Noč
sem
jaz
tiha
,
hladim
vse
rane
.
Noč
črna
,
mirna
!
Kaj
moreš
hladiti
rane
ljubosumnosti
?
Nikdar
ne
bo
moja
,
zaklela
sta
se
zemlja
in
nebo
.
A
jaz
ne
objamem
nikdar
druge
,
—
pravični
Bog
—
zakaj
sme
njo
gledati
drugi
?
—
Gostili
so
se
v
gradu
,
v
mlinu
se
je
boril
in
mučil
uhajač
:
Pred
njim
je
pot
—
a
kako
po
njej
,
ne
da
se
poslovil
od
zlate
deklice
?
Kako
draga
mu
je
,
tega
ji
ne
pove
,
vendar
ji
zagotovi
,
reče
—
kaj
?
Sam
ni
vedel
.
Tako
je
prišel
snočni
večer
,
večer
domenjenega
odhoda
.
Cesarjev
rojstni
dan
,
ročni
dan
.
Sestrina
svatba
,
bratov
odhod
.
Odhod
brez
slovesa
.
Čuvajo
sestro
nevesto
,
izganjajo
sina
.
O
,
znano
je
vaše
poštenje
,
Mihčevi
,
znano
...
„
Konja
ti
dam
rjavca
,
“
je
dejal
oče
,
„
služil
ti
bo
na
potu
v
Gradec
,
v
vojski
.
“
„
Pozdravi
Toneta
,
“
je
naročevala
mati
,
„
reci
mojemu
sinu
,
da
ne
sme
in
ne
sme
priti
domov
,
dokler
nas
straši
Francoz
.
“
Dala
mu
je
zadnje
svoje
tolarje
.
O
mati
!
—
„
In
tudi
ti
,
“
je
naročal
trdo
ded
,
„
tudi
ti
se
nam
ne
prikaži
pred
oči
,
dokler
gospodari
francoski
prekucuh
tod
.
Dvatisoč
tržaških
brambovcev
je
bil
pustil
postreliti
in
odpeljati
Napoleon
—
hvali
Boga
,
da
odideš
z
neomadeževanim
imenom
in
z
zdravo
kožo
.
“
„
Za
sveto
mašo
bom
dala
na
Trsatu
,
da
te
varuje
Marija
še
naprej
,
“
se
je
zasolzila
bleda
mati
.
Družina
se
je
poslavljala
od
njega
,
sestri
sta
jokali
,
Jožina
je
zapel
:
„
Zvonovi
zvonijo
,
krogle
brenčijo
...
“
Grga
pa
je
poslušal
in
ni
slišal
.
Reklo
mu
je
v
duši
:
