zatosmo
učiteljice
mučenice
.
Komaj
par
mesecev
jem
ta
grenki
kruh
,
in
že
se
je
rodilo
iz
njega
spoznanje
.
Mara
ima
prav
!
“
Minka
je
nadaljevala
,
kakor
da
bi
ne
slišala
Aleninih
besedi
.
„
Moje
iskreno
prepričanje
je
,
da
je
žensko
srce
srečno
le
tedaj
,
ko
izliva
in
izžariva
kakor
solnce
ogenj
ljubezni
na
rodne
otročiče
krog
sebe
ob
strani
ljubljenega
moža
—
;
če
tega
ne
,
naj
bo
ženska
pa
idealna
mati
:
kjerkoli
,
ali
mati
nuna
v
samostanu
,
ali
mati
ob
posteljah
bolnikov
—
ali
mati
sredi
šolske
dece
in
sredi
socialnega
gibanja
svojega
naroda
.
Tako
žensko
srce
,
ki
izžariva
iz
sebe
materinsko
ljubezen
,
ne
bo
nikoli
samo
in
bo
edino
resnično
srečno
.
Poglej
in
oprosti
!
Ali
sem
bila
jaz
snoči
sama
?
Ali
sem
bila
na
Miklavžev
večer
sama
?
Ali
sem
v
šoli
sredi
otrok
sama
?
Mati
sem
in
nato
sem
ponosna
in
sem
srečna
!
“
Minka
se
je
razvnela
,
da
ji
je
šinila
v
ognju
kri
v
lica
.
Alena
je
zrla
nanjo
,
kakor
na
vzvišeno
bitje
,
in
se
ji
je
zdelo
,
da
ni
s
te
črne
zemlje
,
da
je
od
nekod
drugod
,
s
solnca
,
od
zvezd
.
Zato
sta
obe
dolgo
molčali
.
„
Ti
si
edina
,
Minka
,
ti
si
ideal
,
“
je
pričela
Alena
ponižno
.
„
Do
tega
se
jaz
ne
povzpnem
nikoli
.
In
če
bi
bilo
tisoč
učencev
krog
mene
,
že
čutim
,
jasno
vidim
,
da
bom
med
njimi
sama
do
konca
dni
.
“
„
Sama
in
nesrečna
!
“
je
dostavila
pikro
Minka
.
Ali
takoj
se
je
prestrašila
in
izkušala
popraviti
.
„
Pravzaprav
pa
ti
še
niti
nisi
učiteljica
.
Zato
nič
ne
sodim
in
ne
sodi
ti
!
Če
sredi
učencev
začutiš
tudi
še
grozno
samoto
,
potem
kreni
na
drugo
pot
,
Bog
ti
jo
blagoslovi
,
moj
dobri
otrok
!
“
„
Hvala
lepa
,
ljuba
mati
!
“
Obe
sta
se
zasmejali
.
„
Kajne
,
Alenčica
,
teorija
je
pusta
!
Za
danes
je
dosti
.
Jaz
grem
sedaj
obiskat
Brestovo
mater
.
Ali
me
spremiš
?
“
Alena
je
takoj
vstala
in
se
odpravila
z
Minko
proti
vasi
.
Potoma
je
Minka
še
enkrat
Aleno
opozorila
,
naj
na
vsak
način
vztraja
v
službi
in
čaka
.
Takisto
naj
je
ne
bega
pravda
.
Smrekar
si
bo
brez
dvoma
stokrat
premislil
,
preden
bi
se
drznil
zapletati
njo
v
to
stvar
.
Brestovka
je
sedela
na
zapečku
.
„
Sem
že
za
pečjo
,
gospodična
!
Bog
plačaj
!
Saj
pravim
:
Vi
vse
znate
in
vse
veste
.
O
Božiču
bom
že
pri
pomočnici
!
“
Starica
je
molila
Minki
svojo
suho
roko
v
pozdrav
.
„
To
me
zares
veseli
,
mati
.
“
„
In
Ivana
tudi
,
kajne
?
“
je
vprašala
Alena
,
da
je
sploh
kaj
izpregovorila
.
„
Kaj
pa
da
ga
!
Toda
saj
ne
utegne
.
Še
zmešalo
se
mu
bo
od
učenja
.
Gospodična
,
poglejte
no
k
njemu
!
Ves
ljubi
dan
tiči
zgoraj
.
“
Alena
se
je
takoj
obrnila
k
vratom
,
Minka
se
je
ozrla
za
njo
.
Ko
se
je
na
Alenino
trkanje
odzval
Brest
v
sobi
,
jo
je
izpreletelo
.
Kakor
jo
je
vleklo
skrivnostno
k
njemu
,
bi
se
v
tem
hipu
najrajši
okrenila
in
odšla
.
Plaho
je
pritisnila
kljuko
in
odprla
.
Brest
je
že
stal
ob
vratih
,
kakor
bi
jo
pričakoval
.
„
Kako
me
veseli
,
Alena
!
Slutil
sem
,
da
pridete
!
“
„
Ne
verjamem
,
morda
ste
slutili
neko
drugo
,
“
mu
je
pomagala
.
Brest
ji
je
stisnil
še
enkrat
roko
in
jo
hrepeneče
pogledal
.
„
Kako
ste
zlobni
,
Alenčica
!
“
„
Zato
pridem
na
zatožno
klop
!
“
„
Šaljivka
!
“
„
Ne
,
ne
,
resnično
!
Seveda
Vi
nič
ne
veste
,
ko
tičite
doma
,
kaj
se
godi
po
vasi
.
“
„
Včeraj
,
kajne
?
Sem
že
zvedel
.
Grdo
je
od
Smrekarja
.
“
„
Zato
sem
se
hotela
maščevati
nad
njim
in
mu
zagrozila
,
da
ga
ovadim
.
Ali
veste
,
kaj
mi
je
rekel
?
—
Vi
pridete
sami
na
zatožno
klop
!
Pomislite
!
“
„
Že
spet
ta
stvar
!
Gospodična
,
nikar
ga
ne
dražite
,
lepo
Vas
prosim
.
Ne
brigajte
se
ne
zanj
,
ne
za
Minko
,
za
nikogar
.
“
„
Za
Vas
tudi
ne
!
Prav
imate
.
Zame
se
tudi
nihče
ne
zmeni
!
“
Alena
je
povesila
glavo
,
da
ni
vedel
Brest
,
ali
je
kljubovalnost
,
ali
je
žalost
.
Alenin
očitek
ga
je
zapekel
.
Izgovoril
je
,
kakor
bi
bil
užaljen
,
vendar
je
bil
njegov
glas
proseč
in
se
je
tresel
:
„
Gospodična
,
ne
delajte
mi
krivice
,
prosim
Vas
!
Verujte
mi
,
kar
sem
Vam
rekel
,
da
Vas
globoko
čislam
,
in
ko
bi
to
uro
mogel
,
naredim
,
da
niste
več
ob
tem
grenkem
kruhu
.
“
Alena
je
dvignila
glavo
in
mu
zrla
v
oko
.
„
Vi
dvomite
,
“
se
ji
je
približal
Brest
in
stopil
tik
pred
njo
.
„
Ah
,
ko
sem
tako
nesrečna
!
“
Brest
je
postal
za
trenotek
in
gledal
v
te
oči
,
ki
so
zrle
,
skoro
orošene
od
solz
,
nekam
v
daljavo
,
kakor
bi
iskale
nekoga
in
ga
klicale
.
V
njem
se
je
vse
vzvaloviio
,
vsak
premislek
je
izginil
,
roke
so
se
same
od
sebe
razkrilile
—
in
preden
se
je
zavedel
sam
in
se
zavedla
Alena
,
so
se
dotaknile
njegove
ustnice
Aleninih
.
Kakor
bi
bila
hipoma
oba
vzdramljena
iz
sanj
,
sta
odstopila
za
korak
vsaksebi
.
Alena
je
iskala
besede
—
nerazločno
slovo
je
prišlo
preko
šepetajočih
ustnic
,
naglo
se
je
obrnila
in
odšla
,
za
njo
je
stopal
Brest
,
ki
je
čutil
,
da
mu
kleca
koleno
po
stopnicah
.
Dovolj
!
Če
ne
gre
,
ne
gre
!
“
Tako
je
nejevoljen
rekel
Brest
tisti
večer
po
Aleninem
obisku
,
zaprl
knjigo
in
pihnil
luč
.
Ko
je
nastala
tema
v
sobi
,
je
šele
opazil
,
kako
lije
mesečina
skoz
okno
.
Začel
je
hoditi
gorindol
,
zamišljen
,
s
povešeno
glavo
.
„
Neumnost
sem
napravil
,
“
je
mrmral
.
„
Veliko
neumnost
!
—
Ko
bi
bila
Alena
rafinirana
ženska
—
ba
—
kdo
bi
se
menil
.
Toda
pravzaprav
je
še
otrok
.
In
če
ta
ženski
otrok
misli
,
da
je
stvar
resna
,
potem
,
kaj
potem
?
“
Brest
je
obstal
pri
oknu
in
si
postavil
kazalec
na
čelo
.
„
Potem
ostane
neumnost
—
neumnost
in
za
neumnostjo
naj
pride
modrost
.
Tako
!
Kaj
pa
lazi
za
mano
?
Prav
je
tako
!
“
Hitro
in
jezno
se
je
začel
slačiti
,
da
je
odletel
gomb
od
telovnika
in
se
zakotalil
po
tleh
.
Nato
je
legel
,
zamižal
in
hotel
naglo
zaspati
.
Toda
v
polsnu
so
pogledale
vanj
Alenine
oči
,
kakor
bi
ga
iskale
in
klicale
.
Nič
več
ni
ponavljal
:
Neumnost
!
Srce
je
kljuvalo
in
klicalo
:
Pridi
,
predraga
!
Ko
je
drugo
jutro
sedel
h
knjigam
,
je
malomarno
pomislil
na
prejšnji
večer
,
se
nasmehnil
,
kakor
se
nasmehne
človek
lepim
sanjam
,
ter
se
lotil
dela
.
Mirno
in
spešno
je
pisal
nalogo
,
da
je
pozabil
obeda
in
ga
je
morala
priti
mati
klicat
.
Hitro
je
dokosil
in
zgovorni
materi
malo
odgovarjal
,
da
je
starica
kimala
z
glavo
,
ko
je
odhajal
spat
v
podstrešno
sobico
,
in
ponavljala
:
„
Zmeša
se
mu
,
zmeša
!
Sv.
Katarina
ohrani
mu
pravi
um
in
pamet
!
“
Do
večera
je
delal
.
Pa
je
prišel
mrak
in
potrkal
na
njegovo
okno
in
potrkal
na
njegovo
srce
.
Pero
se
mu
je
ustavilo
,
knjiga
mu
zamrzela
.
Napotil
se
je
skoz
vas
brez
cilja
in
namena
.
Na
nebu
so
se
vžigale
zvezde
,
bela
ravan
je
blestela
,
pod
nogami
je
veselo
škripalo
.
Brest
je
zamišljen
ponavljal
čez
dan
obdelano
snov
.
Toda
kmalu
so
se
mu
začele
oddaljevati
teze
in
podmene
avtorjev
,
dokler
se
niso
razblinile
v
daljavi
in
se
je
zamislil
drugam
tako
živo
,
da
je
hipoma
dvignil
glavo
in
se
ozrl
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
stopa
pred
njim
Alena
.
Toda
nje
ni
bilo
,
pač
pa
se
je
dvigal
pred
njim
izza
obletelih
orehov
Smrekarjev
dom
.
Brest
je
obstal
.
„
Ko
bi
pogledal
k
Smrekarju
,
“
je
preudarjal
hinavsko
razum
.
„
Ko
bi
pogledal
k
Aleni
,
“
je
sililo
odkritosrčno
srce
.
Noga
se
je
sama
od
sebe
prestopila
,
Brest
je
zavil
na
Smrekarjevo
dvorišče
.
Prav
tedaj
je
prišel
pred
vežo
od
nasprotne
strani
Štefan
,
ki
je
bil
na
žagi
.
„
Dober
večer
,
gospod
Smrekar
!
“
„
Vendar
spet
enkrat
!
Me
veseli
!
“
Štefan
mu
je
podal
roko
,
na
kateri
je
Brest
začutil
smolnate
lise
,
ko
jo
je
stisnil
.
„
Ali
ne
motim
?
“
„
Ne
bodite
sitni
,
“
ga
je
potolažil
Smrekar
podomače
ter
ga
prijel
za
komolec
in
odšel
z
njim
po
stopnicah
.
„
Kar
v
obednico
pojdite
;
morda
je
tam
Alena
in
Viktor
.
Jaz
pridem
takoj
!
“
Smrekar
mu
je
odprl
vrata
.
„
Vidite
,
tukaj
sta
!
“
Brest
je
vstopil
.
„
Kaj
delate
,
gospodična
?
“
Brest
je
pogledal
na
mizo
,
kjer
so
bile
razgrnjene
pole
s
podobicami
,
ob
katerih
je
sedela
Alena
in
jih
izrezljavala
s
škarjami
.
„
Jaslice
,
jaslice
!
“
se
je
oglasil
Viktor
,
prijel
upravkar
izrezanega
velbloda
in
mu
ga
nesel
pokazat
.
„
Poglej
!
“
Brest
se
je
umetno
čudil
otroku
in
kameli
pa
gledal
preko
podobice
na
Aleno
.
Sam
je
čutil
,
kako
mu
je
šinilo
v
lice
,
ko
jo
je
zagledal
,
in
takisto
je
ona
vsa
zaplamtela
in
zastavljene
škarje
so
ji
izpodrsnile
ter
odrezale
pastircu
nogo
.
„
Na
,
“
je
skrivala
razburjenost
.
„
Le
čakajte
,
Vi
ste
vzrok
,
da
sem
odrezala
pastirčku
nogo
.
Sedaj
morate
Vi
izvesti
operacijo
siromačku
.
“
„
Ah
,
škoda
,
“
je
pritekel
Viktor
in
držal
proti
luči
ranjenega
možička
.
„
Popravim
,
“
je
obetal
Brest
,
ko
ji
je
segal
v
roko
.
Obeh
oči
so
se
srečale
,
samo
za
trenotek
se
spogledale
,
toda
zadosti
dolgo
,
da
so
zaeno
vprašale
:
Kaj
se
je
zgodilo
snoči
?
In
iz
nobenih
ni
bilo
odgovora
,
zakaj
oboje
so
se
naglo
povesile
.
Brest
je
odlagal
klobuk
,
Alena
mu
je
primikala
stol
k
mizi
.
„
Torej
sedaj
popravim
škodo
!
Kje
je
ranjeni
pastirec
?
“
Alena
mu
je
ponudila
škarje
in
Viktorček
je
veselja
ploskal
,
ko
je
videl
,
kako
naglo
da
rezlja
Brest
in
pomaga
Aleni
.
„
Aha
,
ali
so
Vas
napregli
,
“
se
je
prismejal
Smrekar
v
sobo
,
ko
je
zagledal
veliko
delavnico
.
„
Gospod
Brest
bi
moral
vsak
večer
priti
pomagat
.
Do
Božiča
je
komaj
par
dni
še
.
Sama
ne
bom
kos
vsemu
.
“
„
Dobro
,
le
pridite
,
gospod
Brest
,
v
dnino
.
Plačam
Vam
z
dobro
kapljico
.
“
„
Ko
bi
utegnil
,
srčno
rad
!
“
„
U
,
“
se
je
čudil
Smrekar
;
„
pretrgati
se
Vam
tudi
ni
treba
z
učenjem
.
In
če
ima
človek
še
takole
prijetno
družbo
pri
delu
,
kakor
Vi
sedajle
,
potem
se
laže
utegne
,
kajne
?
“
Smrekar
se
je
hudomušno
namuznil
,
Alena
je
sklonila
glavo
niže
,
kakor
bi
ne
videla
dobro
ovnovega
hrbta
,
katerega
je
izrezavala
,
Brest
je
popolnoma
ponepotrebnem
zakašljal
in
bil
vesel
,
da
mu
ni
bilo
treba
odgovoriti
,
ker
je
Viktor
prinesel
očetu
pokazat
izrezane
podobice
.
„
Ate
,
vidiš
,
pet
dreves
,
pet
ovčic
in
kamela
in
pet
pastircev
.
Lepo
,
kajne
?
“
„
Kako
ci-ci
,
“
je
pregledaval
oče
izrezke
in
se
čudil
.
„
Ate
,
jaz
pravim
,
da
je
pastircev
dovolj
pet
.
Le
živine
mora
biti
veliko
,
kajne
,
živine
in
pa
dreves
.
Kajne
,
živina
in
les
je
kaj
vredna
,
je
več
vredna
kot
pastirji
,
jeli
,
ate
?
Kaj
praviš
?
“
Smrekar
se
je
bučno
zasmejal
sinu
,
ga
potapljal
po
glavi
in
ga
pohvalil
.
„
Tako
je
,
Viktorček
!
Živina
in
les
,
to
velja
!
Kaj
bi
s
pastirji
!
Ti
,
fant
,
boš
dober
gospodar
!
Le
tega
se
drži
!
“
„
Vidiš
,
Alena
,
ate
tudi
tako
pravi
.
Živina
in
drevca
,
to
kaj
velja
.
Ti
si
pa
tako
neumna
,
da
bi
samo
možice
rada
imela
.
Na
ga
!
“
In
Viktor
je
prijel
pastirčka
z
odrezano
nogo
ter
ga
raztrgal
in
vrgel
na
tla
.
„
Viktor
!
“
je
kriknila
Alena
,
da
se
je
otrok
preplašil
.
Smrekar
pa
se
je
smejal
,
da
se
je
tolkel
ob
kolena
in
ponavljal
:
„
Ha-ha
,
torej
gospodična
pa
le
možice
rada
,
haha
,
same
možice
?
“
„
Ali
res
,
gospodična
?
“
se
je
okrenil
do
nje
Brest
,
ki
se
je
zasmejal
s
Smrekarjem
vred
,
a
naglo
utihnil
,
ker
je
videl
,
da
je
Alena
užaljena
.
„
Jezuščka
niso
prišli
molit
ovni
in
živina
in
smreke
,
ampak
ljudje
,
ljudje
,
pastirčki
!
Razumeš
,
Viktor
,
pastirčki
,
zato
jih
mora
biti
mnogo
pri
jaslicah
.
In
če
nočeš
pastirčkov
,
tudi
ovčic
ne
boš
imel
.
Pa
sam
reži
,
na
!
“
Tako
je
Alena
odgovorila
na
Brestovo
vprašanje
in
na
Smrekarjev
smeh
ter
ponudila
Viktorju
škarje
.
„
Ne
,
ne
!
“
Deček
je
dvignil
ročici
in
se
obesil
Aleni
za
vrat
.
Smrekar
se
je
začel
vnovič
smejati
,
in
je
govoril
Brestu
,
da
sin
ni
razumel
in
slišal
,
ker
je
s
poljubčkom
prosil
sprave
pri
Aleni
.
„
Ha
,
to
bo
gospodarski
talent
.
Tak
otrok
in
jo
pošine
,
da
bi
bil
velik
človek
ponosen
,
Haha
!
“
Takoj
je
velel
prinesti
vina
in
Bresta
je
povabil
na
večerjo
.
Dolgo
so
se
zasedeli
,
a
vsi
so
bili
izborne
volje
in
so
soglasno
sklenili
,
da
mora
priti
Brest
vsak
večer
pomagat
Aleni
delat
jaslice
.
„
Naj
bo
,
kar
sem
obljubil
,
“
se
je
odločil
Brest
drugi
večer
in
takoj
odšel
k
Smrekarju
.
„
Saj
res
nisem
iz
železa
,
“
je
modroval
tretji
večer
,
zaprl
knjigo
in
šel
isto
pot
.
In
hodil
je
slednji
večer
do
Božiča
.
Tisti
dan
pred
Božičem
so
čakale
Smrekarjeve
sani
pred
hišo
po
kosilu
.
Smrekarica
je
posodila
Aleni
kožušček
,
vsi
so
jo
spremili
do
vrat
;
kraguljčki
so
zapeli
in
sanke
so
zdrsnile
z
dvorišča
.
Ko
so
sani
na
ovinku
krenile
iz
vasi
na
glavno
cesto
,
se
je
nekdo
umaknil
v
sneg
,
dvignil
klobuk
in
pozdravljal
.
Alena
se
je
ozrla
in
spoznala
Bresta
.
Srce
je
vzkipelo
,
bela
rutica
je
odgovarjala
Brestovemu
pozdravu
,
dokler
niso
sani
izginile
v
daljavi
.
„
Minka
se
moti
,
“
je
razmišljala
Alena
.
„
Kako
je
dober
!
Ti
večeri
,
ko
je
zahajal
on
k
nam
,
so
bili
najlepši
.
“
Hitreje
,
kakor
so
tekle
sani
,
so
se
sukale
misli
v
njeni
glavi
.
Pesem
kraguljčkov
je
bila
himna
lepim
sanjam
.
Blizu
kolodvora
se
je
šele
zdramila
in
se
spomnila
,
kam
se
pelje
.
„
Le
nobel
,
Alena
!
“
ji
je
zadonel
materin
klic
.
Ponosno
je
pogledala
po
konjih
,
po
saneh
in
po
kožuščku
,
izza
katerega
je
gledala
njena
lepa
glava
,
kakor
roža
iz
temnega
grma
.
„
Le
nobel
,
“
je
izpregovorila
sama
s
seboj
naglas
in
se
zasmejala
,
da
se
je
ozrl
hlapec
na
kozlu
in
nato
mehanično
počil
z
bičem
.
Čim
bolj
se
je
bližala
postaja
,
bolj
so
plahnele
sanje
in
je
ginil
spomin
na
službo
in
na
trpljenje
.
„
Domov
,
domov
,
k
očetu
,
k
materi
!
“
Ko
so
obstali
konji
pred
postajnim
poslopjem
,
je
skočila
s
sani
,
stisnila
hlapcu
kronco
v
roko
in
hitela
po
vozovnico
.
V
veži
je
srečala
pismonošo
.
Bil
je
nekoliko
vinjen
in
kučma
mu
je
visela
na
levo
uho
.
„
Kaj
pa
Vi
tu
?
“
ga
je
radostno
ogovorila
.
„
Sani
sem
čakal
,
sani
!
“
Zagugal
se
je
,
ko
je
obstal
pred
njo
,
in
se
parkrat
prestopil
,
da
je
ujel
ravnotežje
.
„
Ali
ste
bili
v
Ljubljani
!
“
„
Dan
sem
imel
,
dan
,
gospodična
,
zaradi
tistega
neumnega
pisma
.
“
Alena
je
vsa
vztrepetala
.
„
In
kako
je
izteklo
?
“
„
Nič
ni
izteklo
,
nič
še
.
Vse
sem
po
pravici
povedal
.
Vse
.
Naj
drugi
gledajo
in
se
zagovarjajo
!
“
Pismonoša
je
segel
v
žep
in
privlekel
iz
njega
posvaljkan
ogorek
smotke
ter
tipal
za
žveplenkami
v
telovniku
.
Alena
je
prebledela
.
„
Kdo
so
tisti
—
drugi
—
?
Koga
ste
naznanili
?
“
Glas
se
ji
je
tresel
.
Da
je
bil
pismonoša
trezen
,
bi
bil
zapazil
grozno
zmedenost
Alenino
.
Pismonoša
je
potegnil
ob
hlače
žveplenko
in
se
močno
zagugal
.
„
Koga
sem
naznanil
?
—
Nobenega
nisem
naznanil
,
ampak
povedal
,
da
sem
dal
pismo
Joku
.
Ta
je
falot
!
Tudi
Strniška
je
tako
pričala
,
da
sem
nedolžen
.
In
naša
poštarica
Erna
,
to
je
duša
!
Ob
kruh
bi
me
bil
spravil
ta
kajon
,
da
ni
Erna
tako
prav
in
dobro
popisala
o
meni
.
“
Hlapec
je
odzunaj
ugledal
pismonošo
in
zavpil
nadenj
.
„
Koj
,
koj
!
Adijo
,
gospodična
!
Jok
naj
se
pa
le
pripravi
na
precep
.
“
Pismonoša
je
splezal
na
kozla
,
Alena
je
gledala
za
sanmi
,
torbica
v
roki
ji
je
trepetala
.
Tedaj
je
nekdo
potrkal
na
šipo
,
kjer
se
oddajajo
vozovnice
.
Alena
se
je
zdramila
.
„
Gospodična
,
vlak
takoj
pride
!
“
se
je
oglasil
skoz
okence
mlad
uradnik
,
ki
je
že
dolgo
slonel
za
steklom
in
gledal
lepo
Aleno
.
Hitro
je
kupila
listek
.
Ko
je
spravljala
drobiž
,
ji
je
padla
desetica
na
tla
.
Vlak
je
zahrumel
,
Alena
ni
pobrala
desetice
.
Vsa
zbegana
je
hitela
k
vlaku
.
Izprevodnik
ji
je
odkazal
oddelek
,
kjer
so
se
vozile
tri
učiteljice
,
njene
znanke
.
Alena
se
jih
je
v
resnici
prestrašila
,
ker
je
želela
po
samotnem
kotičku
,
kjer
bi
se
umirila
in
zbrala
misli
.
Koleginje
so
jo
veselo
pozdravile
.
Ena
je
bila
Alenina
součenka
.
„
O
Marijandel
!
Pozdravljena
!
“
se
je
je
kljub
razburjenosti
razveselila
Alena
.
„
Kako
ti
je
?
“
„
Izborno
!
Čestitajte
ji
,
“
je
odgovorila
zanjo
starejša
učiteljica
.
Marijanica
ji
je
požugala
.
„
Nevesta
je
!
“
„
Res
?
Torej
čestitam
!
“
„
Hvala
,
toda
je
še
vse
lahko
vija-vaja-vun
!
Jaz
moškim
nič
ne
verjamem
!
“
„
Kakšen
pa
je
?
“
je
hitro
vprašala
Alena
,
ko
je
sedla
poleg
svoje
prijateljice
.
Starejša
učiteljica
se
je
zasmejala
.
„
Oj
,
kako
vprašate
!
Tako
se
vpraša
za
petošolce
.
Ko
gre
za
res
,
se
vpraša
:
Kaj
je
,
kaj
?
To
velja
!
Od
lepih
brčic
in
milih
pogledov
,
pa
od
chic-hoje
in
od
postrani
klobuka
—
se
ni
še
nihče
do
sita
najedel
.
“
„
Mm
,
kakšna
lepa
proza
!
“
je
ugovarjala
Marijanica
in
pripovedovala
Aleni
z
žarečimi
očmi
,
da
je
on
uradnik
na
postaji
in
zal
,
kot
le
kaj
.
Sredi
živahnega
in
veselega
pogovora
se
je
Alena
mnogo
bolj
umirila
,
nego
bi
bila
ždela
sama
v
kotu
in
bi
bila
razmišljala
grozeče
slutnje
.
Tudi
v
družbi
ji
je
silila
tuintam
neljuba
misel
v
glavo
.
Ali
mimogrede
jo
je
premagala
,
ko
se
je
jasno
spomnila
,
kako
je
bil
Smrekar
zadnji
čas
vesel
,
da
ji
ni
nihče
omenil
nič
o
pravdi
in
da
Joka
ni
bilo
že
dolgo
na
izpregled
.
Torej
je
brez
dvoma
stvar
uredil
Smrekar
in
vse
zvalil
na
mešetarja
,
katerega
je
gotovo
dobro
plačal
.
Vlak
je
obstal
na
ljubljanskem
kolodvoru
.
Tovarišice
so
si
voščile
vesele
praznike
in
hitele
iz
voza
.
Komaj
je
Alena
stopila
na
peron
,
je
že
zagledala
sloko
postavo
,
ki
je
čakala
ob
izhodu
in
motrila
prišlece
.
Aleno
je
prevzelo
čudovito
hrepenenje
.
Prerinila
se
je
skoz
potnike
in
še
preden
jo
je
oče
dobro
spoznal
,
mu
je
že
ovila
roke
okoli
vratu
in
ga
poljubila
.
Trpotcu
je
samega
veselja
obtičala
vsaka
beseda
v
grlu
—
in
pretrgano
slovkovanje
je
dokazovalo
,
kako
mu
gre
na
jok
.
Tesno
je
držal
hčerko
za
roko
in
besedice
ni
črhnil
,
dokler
nista
stala
pred
kolodvorom
.
„
Oh
,
da
si
le
prišla
,
Alenčica
!
“
Oče
ji
je
še
enkrat
stisnil
roko
in
jo
gledal
s
solznimi
očmi
.
„
Veš
,
kaj
,
papa
;
pojdiva
na
južino
!
Jaz
plačam
!
“
Alena
je
potehtala
torbico
in
mu
ovila
roko
okoli
komolca
.
„
Kamor
hočeš
,
ljubica
moja
,
kamor
hočeš
!
“
Trpotec
se
je
zasukal
ob
Aleni
,
kakor
bi
ga
še
nikdar
ne
bil
trgal
protin
po
nogah
.
Zavila
sta
jo
v
restavracijo
.
„
Poglej
,
Alenčica
,
kako
je
prav
,
da
nisem
mame
ubogal
.
Je
rekla
:
Čemu
ti
bo
salonska
suknja
pod
svrhnik
?
Nič
nisem
ugovarjal
,
kar
skrivaj
sem
jo
oblekel
.
Vidiš
,
kako
je
prav
!
Sedaj
bi
si
ne
upal
sleči
svrhnika
in
bi
sedel
tu
s
tabo
,
kakor
kmet
v
kožuhu
.
“
Trpotec
je
obešal
suknjo
na
klin
in
se
zadovoljno
pogledal
v
zrcalu
v
nasprotni
steni
.
Alena
je
naročila
jedi
in
pijače
.
„
Oh
,
da
si
le
prišla
,
Alenčica
,
“
je
trčil
z
njo
oče
in
jo
spet
prijel
za
roko
.
Ko
je
Alena
plačevala
,
je
položila
na
mizo
petdesetkronski
bankovec
.
„
U
joj
,
“
se
je
začudil
Trpotec
tako
naglas
,
da
so
se
ozrli
gostje
pri
sosednji
mizi
.
„
Sedaj
greva
pa
še
nakupit
za
božičnico
.
Mami
moram
kaj
prinesti
.
“
„
Kakor
hočeš
,
ljubica
moja
,
kakor
hočeš
.
“
Alena
se
je
oklenila
očeta
za
komolec
,
kar
ni
nikdar
storila
,
odkar
ni
bila
več
otrok
.
Ko
je
nakupila
v
trgovini
prigrizkov
za
mamo
in
za
očeta
šop
finejših
smotk
,
sta
se
naravnala
proti
domu
.
Trpotec
je
hodil
kakor
mladenič
z
devojko
ob
roki
in
gledal
ponosno
preko
ljudi
.
Doma
je
hrupno
odprl
vrata
nastežaj
.
Baruša
je
stala
sredi
sobe
in
že
zinila
,
da
bi
vzdihnila
:
Moj
Bog
,
kaj
je
ni
!
Tedaj
je
vstopila
Alena
.
Materi
je
umrl
vzdih
na
ustnicah
,
razširila
je
roke
in
objela
hčerko
.
Solze
so
jo
polile
.
Dvakrat
jo
je
spustila
iz
objema
,
pa
se
vnovič
privila
k
njej
in
jo
stiskala
na
prsi
.
Trpotec
je
gledal
in
stal
,
držeč
nakupljene
stvari
pod
pazduho
,
ter
neprenehoma
povlekaval
sapo
skoz
nos
,
da
je
tajil
solze
,
ki
so
mu
silile
v
oči
—
—
—
Zvonovi
so
zapeli
svetonočno
pesem
.
Pri
Trpotčevih
je
gorelo
na
mizi
skromno
božično
drevesce
.
Iz
vsakega
plamenčka
je
puhtelo
,
kakor
bi
padla
ljubezen
iz
odprtih
nebes
na
zemljo
.
Pred
drevescem
je
stal
oče
Janez
in
mati
Baruša
.
Sredi
med
njima
Alena
.
Držali
so
se
tesno
za
roke
.
Skrivnost
ljubezni
je
plula
nad
njimi
.
Na
Nedolžnih
otročičev
dan
je
šla
iz
Zaselja
po
strmi
gazi
,
ki
vodi
v
Bukovje
,
samotna
popotnica
.
Solnce
je
sijalo
čudovito
veselo
.
Zimska
pokrajina
je
žarela
.
Sneg
se
je
topil
po
zavešenih
vejah
črnih
smrek
.
Vsak
hip
se
je
sprožila
plast
snega
z
veje
,
po
igličevju
je
zašumelo
,
sproščena
veja
se
je
dvignila
kvišku
in
se
gugala
,
kakor
bi
se
oddihala
od
teže
,
katero
ji
je
naložila
zima
.
Popotnica
,
učiteljica
Minka
,
ječesto
postajala
in
se
ozirala
po
okolici
.
Gorko
ji
je
bilo
lice
,
gorkejše
srce
,
ki
je
uživalo
krasoto
deviške
prirode
.
Dve
uri
sta
potekli
,
preden
se
je
dokopala
po
slabi
poti
na
lepo
gorsko
planoto
.
Sred
nje
se
je
dvigal
zvonik
,
krog
njega
so
se
gnele
v
lepem
neredu
ponižne
hiše
,
odete
skoro
do
tal
v
bele
kožuščke
.
Le
ob
robeh
pri
strehah
in
slemenih
so
se
rezko
črtali
rjavi
robovi
slame
in
desk
ob
snegu
,
kakor
bi
bili
kožuhi
obrobljeni
z
dragim
krznom
.
Tuintam
so
izpod
gozda
gledale
posamezne
hišice
z
brežine
proti
cerkvi
,
odkoder
so
se
vile
po
snegu
proti
njim
vijugaste
,
rumenkaste
steze
.
Minka
se
je
napotila
proti
vasi
in
poiskala
župnišče
.
Ko
je
stopila
v
vežo
,
je
zagledala
čokastega
moža
:
v
škornjih
je
bil
,
izza
bolhane
so
mu
mahale
štrame
,
na
rami
je
imel
oprtan
konjski
komat
,
na
glavi
pa
mogočno
polhovko
.
„
Dober
dan
,
“
je
pozdravila
Minka
z
nežnim
,
a
vendar
krepkim
glasom
.
Mož
sredi
veže
se
je
počasi
okrenil
in
dvignil
glavo
,
da
je
videl
skoz
naočnike
,
ko
so
mu
zlezli
konec
nosu
.
Minka
je
zapazila
pod
vratom
kolar
,
izza
katerega
je
molel
uhelj
hodničnega
platna
.
„
Župnik
,
“
je
naglo
pomislila
in
ni
vedela
,
ali
bi
se
čudila
,
ali
smejala
originalu
.
„
No
,
kaj
bo
dobrega
,
“
jo
je
nagovoril
župnik
Boštjan
z
nizkim
,
nekoliko
prehlajenim
glasom
.
„
Ali
bi
mogla
govoriti
z
gospodom
župnikom
?
“
Gospod
Boštjan
jo
je
pomeril
od
vrha
do
tal
,
nato
pa
rekel
nekoliko
užaljen
:
„
Župnik
sem
jaz
!
Za
mano
!
“
Zavil
je
po
stopnicah
v
nadstropje
.
Potoma
se
je
opravičeval
!
„
Kajne
,
me
niste
spoznali
?
Seveda
,
tako
polikan
črnosuknjar
nisem
,
kakor
hodijo
po
Ljubljani
.
Tukaj
vlečejo
drugačni
vetrovi
,
presneta
reč
!
“
Na
veži
,
vrhu
stopnic
,
je
obesil
komat
na
kljuko
.
Nato
je
odprl
vrata
v
sobo
,
ki
je
bila
pisarna
in
spalnica
,
vsehkrati
.
„
Stopite
noter
!
“
ji
je
velel
s
težko
,
delovno
roko
v
sobo
.
Tamkaj
ji
je
ponudil
klop
,
kamor
je
posajal
ženine
in
neveste
ob
izpraševanju
.
Sam
je
sedel
na
stol
,
katerega
sedalo
je
bilo
vsled
starosti
podtempljano
z
usnjem
.
„
Torej
kaj
bo
?
“
Gospod
Boštjan
je
poveznil
kučmo
na
mizo
in
se
naslonil
ob
komolec
.
„
Slišala
sem
,
oprostite
,
da
sem
tako
indiskretna
—
—
“
„
Le
naravnost
,
kaj
bi
te
fraze
!
Pri
nas
smo
naturni
ljudje
!
“
jo
je
prekinil
župnik
.
„
Ali
res
,
gospod
župnik
,
mislite
odpovedati
pouk
v
zasilni
šoli
?
“
„
Nič
ne
mislim
.
Sem
ga
že
odpovedal
.
K
Svetemu
dnevu
je
jezdil
hlapec
s
pismom
na
pošto
.
No
,
in
kaj
Vas
to
skrbi
?
“
„
Jaz
sem
učiteljica
iz
Zaselja
,
nameravam
prositi
semkaj
.
“
„
Kogâ
?
“
se
je
začudil
župnik
,
popravil
naočnike
in
se
nagnil
proti
njej
,
da
mu
je
izpodrsnil
naslonjeni
komolec
.
„
Koga
?
Vi
?
Vi
,
da
bi
tukaj
učili
?
“
„
Zakaj
se
čudite
,
gospod
župnik
?
“
„
Hahaha
,
“
se
je
zasmejal
gospod
,
prijel
za
kučmo
in
udaril
z
njo
po
mizi
,
da
se
je
pokadil
prah
z
nje
.
„
Kaj
se
ne
bi
čudil
?
Takale
podlasica
,
kakor
ste
Vi
,
pa
med
naše
gumpce
?
Ali
Vam
nisem
že
prej
rekel
,
da
pri
nas
nismo
v
Ljubljani
,
presneta
reč
.
Tiste
cukrene
otroke
in
strdene
punčke
bi
vsak
krotil
in
učil
.
Ali
naši
so
kakor
štorovi
!
Poglejte
me
,
štiri
mernike
pšenice
Vam
nesem
po
stopnicah
,
pa
sem
jim
bil
komaj
kos
.
Celo
naročje
palic
sem
polomil
leto
in
dan
nad
njimi
,
pa
je
vsak
oče
trdil
,
da
jih
še
premalo
bijem
.
Boste
pa
Vi
kaj
opravili
,
seveda
.
Iz
šole
Vas
poneso
!
“
„
Nič
se
ne
bojim
!
Jaz
poizkusim
brez
palice
in
sem
prepričana
,
da
me
ne
poneso
iz
šole
.
“
„
Če
bo
to
resnica
,
potem
dela
Bog
z
Vami
čudeže
,
ali
ste
pa
s
čarovnicami
v
zvezi
.
Tako
je
,
presneta
reč
!
“
„
Ne
eno
,
ne
drugo
,
gospod
župnik
.
Ljubezen
bo
to
naredila
.
“
„
Ljubezen
!
O
ti
moj
Bog
!
“
Župnik
je
pograbil
kučmo
in
si
jo
dejal
na
glavo
ter
se
je
razhudil
:
„
Kaj
mislite
,
da
jaz
nimam
ljubezni
do
teh
ljudi
?
Kdo
drugi
pa
me
drži
v
teh
hribih
kakor
ljubezen
.
Tudi
meni
bi
se
prileglo
,
da
bi
bil
korar
ali
tehant
.
Ali
vse
sem
zaigral
zaradi
ljubezni
do
teh
siromakov
.
In
za
plačilo
in
trpljenje
imam
to
od
višjih
,
da
se
mi
pomilovalno
muzajo
,
ker
sem
takle
,
od
župljanov
pa
to
,
da
mi
je
pred
kratkim
neki
smrkovec
drevesca
polomil
.
“
„
Nekaj
ljulike
je
povsod
,
“
je
zagovarjala
Minka
.
„
Ni
tako
!
“
Župnik
je
trditev
pribil
z
roko
ob
mizo
.
„
Poglejte
:
Tri
plašče
sem
kupil
za
cerkev
,
dva
lustra
;
tole
bajto
sam
pokril
;
če
krava
zboli
:
Boštjan
pomagaj
;
če
je
edinščina
pri
hiši
:
Boštjan
pomagaj
!
Presneta
reč
,
za
plačilo
mi
pa
drevesca
polomijo
.
“
„
Eden
vendar
niso
vsi
.
Jaz
sem
pa
v
Zaselju
slišala
,
da
Vas
ljubijo
.
“
Župnik
je
snel
spet
kučmo
in
jasno
je
bilo
videti
,
da
ga
je
ta
pohvala
razveselila
.
„
Pa
pustiva
to
.
Kakor
sem
rekel
,
jaz
ne
grem
več
v
šolo
.
Če
Vas
veseli
,
pa
pridite
delat
čudeže
.
“
„
Prosim
,
ali
bi
se
dobilo
stanovanje
?
“
„
U
,
mežnarija
je
prazna
.
Zastonj
Vam
jo
dam
,
ker
moj
mežnar
je
zaeno
hlapec
in
spi
v
hlevu
.
Drugo
leto
—
pa
saj
ne
boste
vzdržali
—
se
preselite
v
palačo
.
Poglejte
!
“
Gospod
Boštjan
je
stopil
k
oknu
in
pokazal
s
prstom
na
lično
stavbo
,
ki
se
je
dvigala
na
gričku
za
vasjo
,
napol
dodelana
!
„
Vidite
,
tako
palačo
nam
je
vsilila
gosposka
,
ki
ne
ve
,
kje
se
denar
jemlje
.
“
Minka
je
stopila
k
oknu
in
se
razveselila
krasne
lege
,
kjer
je
stala
nova
šola
.
„
Ah
,
kakor
nebeško
kraljestvo
!
“
je
rekla
.
„
Aha
,
nebeško
kraljestvo
!
Vica
,
vica
,
in
še
za
pol
peči
pekla
povrhu
,
presneta
reč
,
“
je
godrnjal
gospod
kakor
sam
s
seboj
.
„
Še
nekaj
;
ne
zamerite
,
jaz
sem
zelo
sitna
.
Ali
bi
bili
tako
dobri
,
da
bi
mi
dajali
vsaj
to
leto
hrano
?
“
„
Hrano
?
To
ni
moja
reč
.
Z
Jero
se
zmenita
.
Jera
je
namreč
moja
sestra
in
gospodinja
pa
je
za
to
prav
taka
,
kakor
ste
vse
ženske
.
Če
pridejo
žandarji
ali
gospodje
—
saj
se
redko
primeri
—
,
tedaj
je
kolovrat
stari
kakor
iz
samega
medu
.
Če
pa
pride
kaka
ženska
,
je
vselej
nabrskana
kakor
puran
,
če
vidi
rdečo
ruto
.
Takele
ste
!
Pojdiva
dol
!
“
Župnik
je
vstal
in
odšel
z
Minko
v
hištrno
.
„
Jera
!
“
je
zaklical
z
gromkim
glasom
.
Iz
kuhinje
se
je
pokazala
siva
glava
,
zavita
v
kocasto
ruto
.
„
Tale
misli
priti
semkaj
za
učiteljico
.
Pomenita
se
!
“
Nato
je
odšel
.
Minka
in
Jera
sta
se
naglo
razumeli
in
pomenili
,
in
sicer
tako
prijazno
,
da
je
pogovor
popostavil
na
laž
Boštjanovo
trditev
.
Župnik
se
je
kmalu
vrnil
in
postavil
na
mizo
bokal
vina
.
„
No
,
Jera
,
kako
je
?
“
„
Dobro
,
hvala
Bogu
,
da
dobimo
tako
prijazno
deklico
.
Saj
ti
nisi
za
šolo
!
“
„
Moška
je
ta
!
Pa
bi
bila
ti
učila
,
jezičnica
!
Hodi
in
prinesi
kaj
,
da
prigriznemo
“
—
—
—
Debelo
uro
potem
sta
spremljala
gospod
Boštjan
in
stara
Jera
Minko
skoz
vas
.
Vsa
okna
so
bila
natlačena
vsled
tega
dogodka
z
radovednimi
glavami
.
Ko
so
drsajoči
otroci
zagledali
župnika
,
so
popustili
sanke
in
zbežali
okrog
ogla
.
„
Vidite
,
to
je
naša
divjačina
!
Takile
so
!
“
Minka
se
je
ozrla
za
njimi
,
izza
ogla
je
pogledal
razkuštran
deček
in
ji
je
pokazal
osle
.
Na
robu
planote
je
čakal
župnikov
pastir
s
sankami
.
„
Da
se
ne
boste
mučili
,
Vas
moj
pastir
potegne
do
mlina
.
Pot
je
drsna
.
“
Minka
se
je
začudila
.
„
Le
sedite
in
nič
se
ne
bojte
.
Fant
je
boljši
za
take
neumnosti
kot
za
pametno
delo
.
Z
Bogom
!
“
Sanke
so
sfrčale
po
strmini
,
za
njimi
je
vihral
Minkin
šal
kakor
zastava
.
Dva
dni
potem
je
potrkalo
pri
Trpotčevih
.
Vsi
so
se
zgenili
,
ker
so
bili
obiski
pri
njih
redka
izjema
.
Alena
je
stopila
k
vratom
in
jih
odprla
.
„
Minka
!
“
je
vzkliknila
vesela
in
predstavila
koleginjo
staršem
.
„
Da
nas
ti
obiščeš
,
no
,
to
je
res
nekaj
posebnega
!
“
„
Prav
imaš
,
“
je
potrdila
Minka
.
Veselje
ji
je
gorelo
iz
oči
.
„
Nekaj
posebnega
ti
povem
.
“
Odšli
sta
v
Alenino
sobico
.
„
Poglej
in
preberi
!
“
Minka
ji
je
dala
polo
in
si
nato
ogledovala
raznovrstni
drobiž
po
Alenini
sobi
.
„
Čestitam
!
Izborno
si
zmagala
!
“
„
Kajne
?
Sedaj
imam
črno
na
belem
,
da
me
nihče
ne
preganja
,
da
je
bilo
moje
delovanje
pravo
,
in
Smrekar
naj
se
sramuje
do
groba
!
Nadzornik
je
bil
čuda
prijazen
.
“
„
In
sedaj
ne
greš
proč
,
kajne
?
“
„
Grem
!
Je
že
sklenjeno
.
V
kratkem
dobim
dekret
.
“
„
Kam
?
V
Ljubljano
?
“
„
Kaj
še
.
V
—
Bukovje
!
“
„
Minka
,
ali
si
znorela
?
V
te
hribe
,
v
to
samoto
!
Ne
,
ne
verjamem
;
ti
se
šališ
!
“
„
Grem
—
toda
ne
v
samoto
,
ampak
v
svoje
kraljestvo
,
v
svoj
ideal
.
Sem
bila
že
gori
.
Krasno
je
!
To
je
polje
,
ki
je
dela
vredno
in
potrebno
!
“
Minka
ji
je
navdušeno
razodela
in
opisala
obisk
v
Bukovju
.
Alena
je
poslušala
in
se
nasmejala
do
solz
.
H
koncu
je
nenadoma
obmolknila
,
potem
pa
rekla
:
„
Minka
,
kakor
je
smešno
,
tako
je
grozno
.
Ne
hodi
!
“
„
Grem
!
—
Ti
pa
pojdeš
od
Smrekarja
!
“
Alena
se
je
vsa
preplašila
.
„
Da
,
od
Smrekarja
greš
na
moje
mesto
.
Tako
sva
se
domenila
z
nadzornikom
!
“
Alena
je
bila
tako
iznenadena
,
da
je
govorila
odlomke
posameznih
stavkov
,
da
Minka
ni
spoznala
,
ali
se
veseli
,
ali
je
žalostna
.
Prijela
jo
je
za
roke
in
ji
razlagala
:
„
Vidiš
,
dušica
,
tako
je
bolje
zate
.
Ne
izgubljaš
leta
,
se
rešiš
Smrekarja
in
vseh
neprilik
,
zaeno
pa
lahko
poučuješ
Viktorja
in
imaš
dvojni
zaslužek
.
Le
vesela
bodi
,
zlasti
sedaj
,
ko
se
plete
tista
pravda
.
“
Alena
je
pobledela
.
„
Moj
Bog
,
ali
si
kaj
slišala
?
S
pismonošo
sem
govorila
.
Na
Joka
je
zvrnil
.
“
„
Jok
popiva
že
več
dni
in
razmetava
denar
.
Vse
govori
kar
očitno
,
da
ga
je
Smrekar
podkupil
.
Veri
se
,
da
je
pismo
dal
Strniški
,
in
jo
proklinja
,
češ
,
ženska
lakomna
,
ki
ji
je
primešetaril
toliko
stotakov
,
ga
hoče
zapreti
v
zahvalo
.
“
„
Ali
kaj
govori
o
meni
?
“
„
Nisem
čula
.
Vkljub
temu
je
prva
stvar
zate
potrebna
:
Proč
od
Smrekarja
!
Ali
si
staršem
kaj
povedala
o
tej
stvari
?
“
„
Nisem
,
ne
upam
.
“
„
Molči
in
jih
ne
žali
.
Jaz
sem
govorila
s
Strniško
in
zažugala
tudi
Joku
tako
,
da
ne
bo
upal
zlepa
ziniti
kaj
o
tebi
.
Bodi
mirna
!
Sedaj
pa
z
Bogom
.
Moram
na
vlak
,
da
si
uredim
vse
za
selitev
.
“
Minka
je
čutila
,
kako
se
je
tresla
roka
Aleni
.
„
Pogum
,
Alenčica
!
“
jo
je
navduševala
in
jo
iskreno
poljubila
.
Alena
jo
je
spremila
do
veže
.
Ko
sta
se
ločili
,
je
vstopil
mestni
pismonoša
:
„
Alena
Trpotec
?
“
„
Da
,
zame
!
“
Alena
je
segla
po
listu
.
„
Z
Bogom
,
“
je
zapel
pismonoša
in
se
obrnil
kakor
stroj
ter
naglo
odšel
.
Alena
je
spoznala
Brestovo
pisavo
.
Vse
,
kar
je
tihi
,
ljubezni
polni
dom
zabrisal
,
je
nenadoma
oživelo
.
Še
vsa
razburjena
od
Minkinih
novic
,
se
je
razburila
še
bolj
in
ni
mogla
odpreti
pisma
.
Skrila
ga
je
v
žep
in
šla
pravit
staršem
novico
,
da
se
preseli
od
Smrekarja
v
šolo
.
„
Dvojna
služba
,
a
,
dvojna
,
dobro
,
Alenčica
!
“
je
govoril
oče
.
„
Če
ne
bo
preveč
,
če
ne
bo
pretežko
,
“
je
skrbela
mati
,
ko
je
Alena
že
v
svoji
sobi
brala
Brestovo
pismo
.
Pismo
jo
je
vabilo
,
da
mora
biti
na
Silvestrovo
opoldne
že
pri
Smrekarju
,
ker
je
Štefan
zaradi
nje
preložil
svoje
godovanje
,
in
potem
da
je
silno
pusto
in
prazno
,
kar
je
odšla
,
da
prazniki
brez
nje
niso
bili
prazniki
,
ampak
dolgčas
,
neskončni
dolgčas
—
—
—
Dvakrat
je
prečitala
Alena
pismo
,
rdečica
ji
je
plula
v
lice
;
tiha
sobica
,
kjer
se
je
te
dni
tako
otročjesladko
izpočila
,
ko
ji
je
mama
postiljala
postelj
in
jo
skrbno
zagrinjala
vsak
večer
,
ta
sobica
ji
je
bila
hipoma
tesna
in
pusta
,
srce
je
zahrepenelo
vun
,
nazaj
,
nazaj
...
Brez
volje
je
dvignila
pismo
k
ustnicam
in
šepetala
:
„
Ivan
,
kako
si
dober
!
“
—
—
—
Dasi
ni
bilo
brez
boja
in
so
tekle
solze
,
je
bila
vendar
Alena
na
Silvestrovo
pri
Smrekarju
in
je
vsa
radostna
vezovala
Štefana
ter
se
zabavala
z
Brestom
,
ki
se
ji
je
zdel
ljub
in
lep
,
kakor
nikoli
,
da
je
vsa
omamljena
v
pozni
noči
zaupala
gluhim
stenam
svoje
sobe
veliko
tajno
srca
:
„
Ivan
,
Ivan
,
jaz
te
ljubim
...
“
Na
sv.
Blaža
dan
je
bil
v
Zaselju
semenj
—
edini
v
letu
.
Iz
vse
okolice
,
zlasti
s
hribov
,
se
je
trlo
ljudstva
.
Hribovci
so
postavili
na
trg
zvežnje
grabelj
,
senenih
vil
,
toporišč
,
kožuhovine
vsake
vrste
,
navadne
ovčje
kože
in
dragoceno
kunino
krzno
.
Okoliški
kovači
so
ponujali
železnino
:
krampe
,
sekire
,
motike
in
lemeže
,
pod
šatori
so
razobesili
in
razložili
od
semnja
do
semnja
potujoči
štacunarji
pisano
robo
,
pred
katero
se
je
gnetla
mladina
.
Tudi
živine
se
je
dokaj
nagnalo
.
Ves
dan
so
bile
gostilne
nabito
polne
.
Zaselje
je
valovalo
in
hrumelo
.
Šum
in
hrušč
se
je
razlegal
iz
gostilen
,
s
sejmišča
so
doneli
hripavi
glasovi
štacunarjev
in
mešetarjev
.
Prijatelji
,
ki
se
niso
srečali
letoindan
,
so
si
sredi
ceste
segali
v
roke
in
se
glasno
pozdravljali
.
Dan
se
je
že
nagnil
globoko
,
preden
je
potihnilo
mukanje
govedi
in
meketanje
drobnice
ter
so
se
semnjevalci
porazšli
na
vse
vetrove
.
Le
tisti
,
ki
so
imeli
utrjeno
navado
in
pravico
,
da
so
z
vsakega
semnja
odhajali
poslednji
,
in
pa
oni
,
ki
so
izredno
ugodno
prodali
in
jih
je
zato
privezala
pijača
ob
družabno
mizo
v
gostilni
,
le
tisti
so
še
obsedeli
in
se
niso
brigali
za
noč
.
Plaža
in
mešetarji
so
se
ugnezdili
v
žganjarni
pri
Plankarju
,
trdni
posestniki
so
sedeli
pri
—
Rahnetu
,
kjer
so
si
privoščili
razen
vina
tudi
pečenke
.
„
Rahnè
!
“
je
zaklical
čokat
možakar
,
kateremu
je
klobuk
že
zlezel
postrani
.
„
Rahne
,
liter
boljšega
zame
in
za
moje
prijatelje
!
“
Ob
tem
se
je
iztegnil
čez
mizo
in
molil
prazno
steklenico
krčmarju
.
Dve
težki
volovski
verigi
,
ki
ju
je
imel
na
sebi
,
prekrižani
čez
prsi
,
sta
zarožljali
.
„
Prav
imaš
,
Andrec
,
le
privošči
si
ga
,
ko
si
tako
po
računu
prodal
voli
.
“
Krčmar
je
segel
po
liter
in
odšel
.
„
Prehitro
sem
udaril
!
Za
petak
bi
ga
bil
še
privil
,
mesarja
stisnjenega
!
“
„
A
,
kaj
tisto
!
“
mu
je
prigovarjal
sosed
.
„
Ko
je
plačano
,
se
da
.
Če
ne
,
je
gotova
nesreča
.
“
„
Jok
bi
ga
bil
pripel
,
vem
,
da
bi
ga
bil
,
vsaj
za
par
kronic
še
.
“
Tako
je
govoril
Andrec
bolj
v
mizo
,
nego
prijateljem
.
Nato
si
je
popravil
klobuk
in
nenadoma
vprašal
:
„
No
,
glej
ga
,
kje
pa
tiči
danes
Jok
?
Ali
sem
ga
zgrešil
,
ali
ga
res
ni
bilo
na
semnju
?
“
„
Nisi
ga
zgrešil
—
Joka
ni
bilo
!
“
„
Ker
ima
dan
,
“
je
pojasnil
krčmar
in
postavil
vino
na
mizo
.
„
Dan
?
“
se
je
zamislil
Andrec
iz
Bukovja
.
„
Da
tega
ne
veš
in
se
čudiš
?
“
„
Nič
se
ne
čudim
,
ker
ima
dan
,
zakaj
Jok
ima
grehov
na
plečih
,
da
bi
zaslužil
že
sto
sodnjih
dni
.
Toda
čudim
se
,
ker
ga
je
vendarle
zatela
zanka
.
“
„
Zatela
ga
je
pač
,
“
je
razlagal
Rahne
,
stoječ
ob
mizi
,
„
toda
Jok
se
izmuzne
.
“
„
Kakor
kane
,
“
je
povzel
besedo
Zaseljan
Štupar
.
„
Tudi
Smrekarja
preveč
skrbi
ta
reč
.
“
„
Ali
misliš
?
Ne
verjamem
,
“
je
popravljal
krčmar
,
ki
se
je
rad
štulil
med
vaško
gospodo
.
„
Ne
verjamem
,
da
bi
ga
kaj
skrbelo
!
“
„
Štupar
,
utegneš
imeti
prav
!
Skrbi
ga
!
Zakaj
tudi
njega
sem
pogrešil
na
semnju
.
Ali
je
za
pričo
?
“
„
Ni
!
“
„
Torej
—
ga
skrbi
!
Vsako
leto
je
na
ta
dan
barantal
z
nami
hribovci
za
hlode
,
zakaj
pa
ni
letos
?
E
,
Smrekar
je
Smrekar
!
Toda
človek
ne
sme
govoriti
.
“
„
Veš
kaj
,
Andrec
,
“
je
pričel
tehtno
Zaseljan
Markovec
,
ki
je
doslej
molčal
,
„
ali
se
sme
govoriti
,
ali
se
ne
sme
,
meni
vseeno
.
Toda
zapomnite
si
vsi
,
tudi
ti
Rahnè
,
Smrekarju
bo
še
toča
bila
,
da
ga
bo
bolelo
.
Kakor
kužke
nas
je
imel
na
vrvi
ter
nas
pestinil
in
strigel
kot
zvezano
jagnje
.
Te
striže
mora
biti
konec
.
“
„
Konec
,
“
je
pritrdil
Štupar
in
udaril
po
mizi
.
„
In
začetek
konca
je
bil
že
narejen
—
na
sv.
Treh
kraljev
dan
!
Saj
veš
,
Andrec
?
“
„
Posojilnico
misliš
!
“
„
Da
,
tisto
!
“
„
Je
nevarna
reč
,
“
je
skomizgnil
Rahne
.
„
Za
Smrekarja
in
zate
tudi
nekoliko
!
Zato
si
protiven
in
te
ni
bilo
blizu
.
“
Rahne
se
je
obrnil
in
šel
k
drugi
mizi
,
da
se
ne
bi
zameril
dobrim
gostom
,
če
bi
ugovarjal
.
„
Kajkrat
smo
že
v
Bukovju
o
tem
govorili
in
si
rekli
,
da
smo
za
nič
,
ker
si
sami
ne
znamo
pomagati
.
Kaj
pa
je
imel
Smrekar
,
ko
je
prišel
semkaj
?
Nič
,
In
sedaj
je
bogatin
!
“
„
Bogatin
,
da
,
od
naših
žuljev
bogatin
,
“
je
poudarjal
Markovec
,
ki
se
je
pričel
razvnemati
.
„
In
taka
je
ta
stvar
,
da
se
vsak
tujec
med
nami
odebeli
,
mi
pa
hujšamo
od
dne
do
dne
.
“
„
Res
je
.
V
stiski
si
poprosil
,
da
ti
je
preložil
,
na
,
pa
si
bil
zavezan
.
Takoj
ti
je
prišel
sam
ali
Jok
in
silil
vate
,
da
si
prodal
—
seveda
napol
zastonj
.
Konec
mora
biti
in
toča
naj
mu
bije
!
“
„
Ali
ne
samo
za
to
!
Tudi
to
ima
na
vesti
,
da
je
pregnal
iz
fare
vsakega
,
ki
mu
je
bil
na
poti
in
sedaj
še
učiteljico
Minko
,
katere
nam
je
žal
,
kar
imamo
las
na
glavi
!
Kajne
,
Markovec
?
“
Štupar
je
porinil
kozarec
pred
soseda
in
iskal
na
licu
modrijana
potrdila
,
da
je
pravdo
govoril
.
„
Je
taka
,
“
je
začel
počasi
Markovec
.
Toda
Andrec
ga
je
hrupno
prekinil
.
„
Ni
taka
—
in
zato
,
če
je
resnično
Smrekar
to
načinil
,
naj
ga
Bog
blagoslovi
in
zato
naj
mu
toča
ne
bije
!
“
„
Andrec
,
ali
si
znorel
?
“
se
je
raztogotil
Štupar
.
„
Da
se
takele
iznebiš
?
Mar
ni
res
,
možje
,
govorite
,
da
je
s
tem
škodoval
vsej
fari
?
“
„
Naši
pa
koristil
,
haha
,
koristil
,
kot
bi
čudež
poslal
vanjo
!
Le
privoščite
nam
Minko
,
saj
imate
vi
drugo
.
“
„
Drugo
,
seveda
,
tisto
Smrekarjevo
punco
,
ki
Minki
ne
seže
niti
do
kolen
.
“
„
Nevoščljivec
,
“
se
je
smejal
Andrec
,
„
nič
nam
ne
privoščiš
.
“
„
Kako
to
,
da
vam
ne
privoščim
?
Prav
je
,
da
imate
šolo
,
kakor
drugod
!
Ali
naj
imamo
samo
mi
stroške
?
Dosti
neumen
je
bil
gospod
Boštjan
,
da
se
je
ukvarjal
tako
dolgo
z
vašimi
otroki
in
za
prazen
nič
.
Ampak
naj
bi
dali
drugo
za
začetek
,
ne
pa
naše
.
“
„
Jaz
pa
tako
pravim
,
da
jo
je
sam
Bog
prinesel
k
nam
.
Povem
vam
,
da
sem
svojega
fanta
prej
s
palico
gonil
v
šolo
,
pa
mi
je
trma
ušel
v
borovnice
namesto
pred
gospoda
.
Sedaj
je
pa
tak
,
da
ti
brez
kosila
uide
k
pouku
.
Takole
je
.
Prve
dni
so
se
otroci
puntali
,
da
smo
že
stari
rekli
:
Le
čemu
žensko
k
nam
,
za
naše
otroke
,
ko
jih
trden
možak
komaj
deva
v
ris
,
na
,
sedaj
pa
takole
!
Vse
dere
za
njo
in
zagotovo
,
da
jo
imajo
otroci
rajši
kot
nas
,
lastne
starše
.
“
„
Čuda
,
kaj
en
človek
naredi
v
fari
,
če
je
iz
prave
moke
pečen
!
“
so
mu
pritrjevali
Zaseljani
.
„
In
še
večje
čudo
je
to
,
“
pridodene
Markovec
,
„
da
so
ljudje
iz
iste
šole
in
istih
naukov
,
kakor
noč
in
dan
.
Naš
ni
bil
prej
za
Minke
nikoli
zaprt
in
prvi
je
bil
,
so
rekli
.
Jaz
ga
nič
ne
hvalim
,
drugi
so
rekli
tako
.
No
,
odkar
je
prišla
ta
Alena
,
se
pricmeri
vsak
teden
vsaj
enkrat
domov
iz
zapora
,
potem
torbo
za
peč
,
—
in
knjiga
mu
smrdi
,
kot
le
kaj
.
Ali
ni
to
čudo
?
“
„
Markovec
,
moder
si
,
nič
ne
rečem
,
ali
da
se
temu
čudiš
,
ne
razumem
.
Saj
vendar
vsa
fara
govori
:
Brestovkin
študent
—
in
nova
učiteljica
!
E
,
saj
nisi
pet
let
star
!
Ali
ne
veš
,
kaj
je
ljubezen
!
Pametnega
zbega
,
bi
pa
takega
deklica
ne
,
ko
je
komaj
iz
povojev
.
Kako
ti
bo
potem
za
delo
,
le
kako
,
preudari
!
“
Andrec
se
je
veselo
zasmejal
.
„
Zahvaljen
Bog
,
stokrat
zahvaljen
,
in
Smrekar
z
njim
vred
,
če
ima
kaj
deleža
pri
tem
,
da
je
Minka
pri
nas
!
“
„
Ti
po
pravici
govoriš
,
Štupar
,
“
je
pričel
Markovec
,
ko
je
Andrec
od
veselja
praznil
kozarec
.
„
Alena
je
zbegana
.
Je
bila
moja
tudi
,
ne
da
bi
jo
opravljal
ali
ji
oponašal
.
Ko
sem
ji
razodel
med
štirimi
očmi
in
ji
naravnost
povedal
:
Micka
,
rad
te
imam
in
vzamem
te
,
je
bila
taka
,
da
je
šla
zjutraj
z
jerbasom
na
korito
po
vode
.
“
„
Hahaha
,
“
se
je
smejal
Andrec
židane
volje
in
pomikal
kozarec
sosedu
.
„
Ta
bo
lepa
,
Štupar
,
če
se
vaša
Alena
tako
zbega
,
da
bo
otroke
i
za
a
naučila
.
Hahaha
,
Babilon
v
Zaselju
!
“
Rahne
je
vlekel
na
uho
ob
sosednji
mizi
in
se
približal
pogledat
,
če
je
steklenica
že
prazna
.
„
Andrec
,
ne
verjemi
vsega
.
Vsi
imamo
žene
in
jih
nismo
na
sejmu
kupili
ali
iz
Amerike
naročili
.
Naj
se
imata
rada
Brestov
in
učiteljica
.
Ali
ne
bi
bil
to
lep
par
?
“
„
Lep
,
seveda
lep
,
ampak
...
“
V
tem
so
se
duri
hrupno
odprle
,
da
je
Markovec
obmolknil
in
so
se
vsi
gosti
ozrli
proti
vratom
.
V
sobo
je
prikolovratil
in
pripel
mešetar
Jok
.
„
Hoj
,
na
,
Jok
!
“
Od
obeh
miz
so
ga
vabili
pit
.
Jok
je
vrgel
klobuk
v
Rahneta
,
ki
ga
je
pobral
in
obesil
na
kljuko
,
nato
je
razkrilil
roke
in
opotekaje
se
lovil
za
Andrečeve
roke
.
„
Si
prodal
,
kaj
?
Slabo
,
vem
,
ker
me
ni
bilo
,
tristo
hudobcev
,
in
ta
pasja
pravda
!
“
Jok
je
prisedel
k
Andrecu
za
mizo
,
da
je
zaškripala
klop
,
segel
po
pijači
,
držal
vino
pred
ustmi
in
je
pocejal
iz
kozarca
,
ker
se
mu
je
roka
tresla
in
gugala
.
„
Pij
,
Jok
,
potem
pripoveduj
,
ali
so
te
zašili
,
ali
te
niso
!
“
„
Koga
?
Mene
?
“
Jok
je
postavil
kozarec
trdo
na
mizo
,
da
je
pljusknilo
iz
njega
.
„
Mene
,
da
bi
zašili
?
Zakaj
?
Ali
sem
goljuf
,
ali
slepar
?
Kaj
!
Govori
,
Andrec
!
Govori
,
če
ti
nisem
vselej
prav
mešetaril
?
Mešetarji
niso
za
bogatine
,
mešetarji
so
za
reveže
!
Aha
,
zato
bi
nas
radi
—
o
—
pa
nas
ne
bodo
!
“
„
Pij
,
pij
,
“
ga
je
silil
Andrec
,
kateremu
se
je
smililo
izlito
vino
,
„
potem
pa
povej
kaj
o
pravdi
!
“
Jok
se
je
gugal
in
segal
po
čaši
,
mežikal
z
bolnim
očesom
,
iz
katerega
so
vsled
prezebe
kapale
solze
,
in
počasi
nesel
k
ustom
,
nato
zamižal
in
izpraznil
v
dušku
.
„
Fej
te
bodi
,
Rahne
,
“
je
izpljunil
na
tla
Jok
.
„
Da
točiš
tako
oplako
!
Slivovke
mi
daj
!
To
je
voda
,
ne
vino
.
Ali
naj
se
pri
tem
ogrejem
,
ko
tako
strupensko
zebe
,
da
se
mi
je
zanohtalo
.
Slivovke
!
“
„
Ko
bi
rajši
kaj
gorkega
,
Jok
.
Ne
zameri
,
za
potrebo
ga
že
imaš
!
“
Tako
je
skromno
branil
Markovec
,
ker
je
videl
,
da
je
Jok
pijan
.
„
Nak
,
“
je
zarežal
Jok
,
si
obrisal
solzo
pod
levim
očesom
in
segel
po
klobuk
na
kljuko
,
da
je
z
okrajci
zasenčil
grdo
oko
.
„
Torej
slivovke
,
“
je
ponovil
Rahne
.
„
Jaz
plačam
,
“
se
je
ponudil
Andrec
.
„
Ne
boš
!
Nisem
mešetaril
in
nisem
zaslužil
in
tudi
nisem
prazen
!
“
Jok
je
potegnil
listnico
in
potrkal
z
njo
ob
mizo
.
„
Kako
smo
bogati
,
“
ga
je
špiknil
Štupar
.
„
Jok
,
pripoveduj
o
pravdi
,
“
je
hitel
Andrec
,
da
je
prevpil
Štuparjevo
zabavljico
.
„
O
pravdi
?
Prmej
!
Zapomnite
si
to
:
Dobrota
je
sirota
!
Dobroto
sem
storil
pismonoši
,
ko
sem
nesel
zanj
pismo
v
Marevževec
tedaj
,
ko
sem
kupoval
krave
za
Vrbka
.
Dobroto
sem
storil
Strniški
,
ko
sem
ji
primešetaril
debele
stotake
,
da
me
je
Smrekar
klel
zaraditega
.
In
za
to
dobroto
me
je
spravil
v
pravdo
pismonoša
in
me
je
potisnila
Strniška
.
Fej
,
takih
ljudi
!
“
Jok
je
segel
po
slivovki
in
pil
kar
iz
steklenice
brez
kozarčka
.
„
Pa
so
rekli
,
da
ti
pisma
nisi
oddal
Strniški
,
ampak
Smrekarju
.
“
„
Kdo
je
to
rekel
?
Na
dan
ž
njim
!
Povej
ime
,
Markovec
!
Povej
!
Jaz
ga
tožim
in
Smrekar
ga
toži
,
na
veliki
pečat
ga
toživa
,
da
izve
,
kaj
se
pravi
obrekovati
!
“
„
I
,
kdo
je
rekel
?
Kaj
bi
se
jezil
.
Jok
!
Sam
veš
,
da
se
je
tako
križem
govorilo
.
Drži
jih
za
jezik
,
če
moreš
.
“
„
Od
danes
zanaprej
vsakega
!
Gosposka
je
govorila
in
sodila
.
“
„
Ne
jezi
se
in
povej
,
kako
je
sodila
!
“
„
Po
pravici
!
“
Jok
je
segel
spet
po
žganju
.
Roka
se
mu
je
tresla
,
v
obraz
je
bil
čezdalje
bolj
zaripel
.
„
Po
pravici
je
sodila
gosposka
,
in
sicer
takole
:
Sodnik
me
je
vprašal
:
„
Ali
Vam
je
dal
pismonoša
pismo
za
gospo
Strniško
tega
in
tega
dne
?
“
„
Dal
,
“
sem
odgovoril
.
„
Kam
ste
oddali
tisto
pismo
?
“
„
Kamor
je
bilo
napisano
!
“
„
Ni
res
,
“
se
je
vmešala
Strniška
.
„
Jaz
ga
nisem
dobila
!
“
Nato
sem
žensko
tako
pogledal
,
da
jo
je
kar
streslo
,
in
sem
govoril
:
„
Pol
ure
sem
te
čakal
,
pol
ure
in
te
ni
bilo
.
Nato
sem
pobral
oklešček
,
ga
naslonil
na
vrata
,
da
te
opozori
,
češ
,
nekaj
pomeni
.
In
pismo
sem
vtaknil
za
vrata
,
kakor
sem
gotovo
že
desetkrat
poprej
.
Če
ga
nisi
dobila
,
kaj
mi
mar.
Govori
,
če
ni
bilo
okleščka
pri
vratih
?
Govori
in
prisezi
!
“
Ko
bi
bili
videli
,
kako
so
jo
spreletale
barve
!
„
Res
,
tisto
je
pa
res
,
“
je
mencala
.
„
Večkrat
je
tako
naredil
,
večkrat
,
in
tudi
oklešček
je
slonel
topot
na
vratih
,
res
je
.
“
„
In
sedaj
govori
,
če
sem
mešetil
v
tvojo
izgubo
,
ali
v
tvoj
dobiček
?
Ha
?
“
„
Nič
ne
rečem
,
ne
morem
!
Po
pravici
povem
:
Za
pettisoč
si
privil
Smrekarja
!
“
„
Za
pettisoč
,
“
se
je
začudil
sodnik
in
si
zapisal
.
„
No
torej
!
Ali
sem
potemtakem
falot
,
gospod
sodnik
?
“
„
Ali
bi
Vi
prisegli
na
vse
to
?
“
„
Nič
ne
prisegajmo
,
“
je
silila
Strniška
.
„
Kar
je
,
je
.
Bog
ve
,
kdo
je
ukradel
prav
to
pismo
.
“
„
Prisego
,
“
je
zahteval
advokat
Taljanov
.
Pa
smo
prisegli
in
konec
je
bilo
pravde
.
Strniška
mi
je
plačala
kosilo
ter
me
takorekoč
odpuščanja
prosila
.
Tako
,
Markovec
!
Sedaj
naj
le
še
kdo
iztegne
jezik
,
če
se
mu
ljubi
.
“
Jok
je
segel
po
zadnjem
ostanku
žganja
.
Roka
se
mu
je
tako
očitno
tresla
,
da
so
se
možje
spogledali
.
„
Fej
,
“
je
pljunil
zadnji
požirek
na
tla
,
vrgel
krono
na
mizo
in
vstal
.
„
Rahne
,
tudi
tvoja
slivovka
je
za
nič
.
Pomije
!
Tako
nas
slepariš
,
da
bi
že
davno
moral
sedeti
,
lakom
!
“
„
Kaj
res
že
greš
?
“
je
vprašal
Andrec
.
„
Grem
k
Plankarju
.
Ta
ima
boljšo
robo
.
“
Sicer
neprestano
kričeči
mešetar
je
utihnil
in
se
zibal
proti
vratom
.
Obe
roki
je
uprl
ob
podboje
,
da
je
mogel
v
vežo
.
Možje
so
molčali
,
dokler
se
ni
vrnil
Rahne
,
ki
ga
je
spremil
na
cesto
.
„
Dobro
je
težak
,
“
je
opomnil
Rahne
.
„
Jaz
bi
mu
ga
ne
dal
ne
kaplje
!
“
je
omenil
Markovec
.
„
Da
mi
bo
razbijal
in
me
zmerjal
!
Naj
pije
,
kaj
mi
mar
,
“
se
je
izgovoril
krčmar
in
se
okrenil
drugam
.
„
Kako
sodiš
,
“
se
je
obrnil
Andrec
k
Markovcu
.
Markovec
je
skomizgnil
z
rameni
,
nato
pa
dejal
poltiho
:
„
Za
njegovo
prisego
—
hm
—
kaj
bi
govorili
!
Molčimo
,
Bog
bo
sodil
!
“
Možje
so
se
nekaj
trenotkov
molče
ponujali
z
vinom
,
dokler
se
ni
razpletel
pogovor
o
drugih
stvareh
in
je
tekel
veselo
in
hitro
,
kakor
ura
na
steni
,
ki
je
pokazala
na
polnoč
,
preden
so
kaj
pomislili
na
domov
.
Zato
so
se
vsi
zaeno
naglo
dvignili
in
odšli
,
kakor
bi
se
ustrašili
predolge
zamude
.
Črne
sence
so
se
gugale
sredi
bele
planjave
.
Mraz
je
pritiskal
,
da
se
jim
je
obešalo
ivje
na
brke
in
kučme
.
Možje
so
se
glasno
razgovarjali
,
da
se
je
razlegalo
po
dolini
in
je
utihnil
lajajoči
lisjak
v
hribu
ter
poslušal
.
Preden
so
prišli
do
razpotja
,
so
zapeli
kraguljčki
.
Od
nasprotne
strani
je
letela
dolga
senca
po
poti
proti
razpotju
.
„
Smrekar
!
“
je
spoznal
kraguljce
Markovec
.
„
Postojmo
,
da
odpelje
pred
nami
!
Pri
Sv.
Volbenku
je
bil
zaradi
neke
kupčije
.
“
Vrsta
črnih
senc
je
obstala
druga
za
drugo
v
ozki
gazi
.
Toda
prav
takrat
so
nenadoma
obstale
tudi
Smrekarjeve
sanke
.
„
Hoj
!
Hooj
!
“
je
klical
hlapec
in
se
motal
s
kozla
.
„
Možje
,
sem
pojte
,
“
se
je
razlegel
Smrekarjev
glas
.
Možje
so
pospešili
korake
in
zavili
ob
razpotju
proti
sankam
.
Hlapec
je
svetil
nekomu
v
lice
,
ki
je
ležal
ob
cesti
.
Smrekar
je
klečal
pri
njem
.
„
Ves
je
trd
,
“
se
je
oglasil
Smrekar
.
„
Kdo
,
križ
božji
?
“
so
se
začudili
možje
.
„
Jook
,
“
je
odgovoril
preplašen
hlapec
.
„
Pijanec
,
“
je
mrmral
Smrekar
in
iskal
utripov
