Bogazapuščen
teliček
!
“
Z
ozirom
na
verno
pošteno
hišo
se
je
poveril
profesor
Dagarin
,
naj
vse
pametno
uredi
in
naj
položi
na
srce
teologu
Vincenciju
,
da
bi
ga
premilostivi
škof
vsekakor
moral
iz
semenišča
odsloviti
,
čeprav
ga
tudi
najmanjša
krivda
ne
zadeva
.
Usoda
mašniškega
kandidata
je
bila
s
tem
odločena
.
Niso
mu
takoj
vsega
povedali
,
polagoma
so
ga
pripravljali
na
žalostni
konec
.
Še
vedno
je
hodil
v
semenišče
s
knjigami
pod
pazduho
,
ali
zahajati
je
moral
tudi
v
hišo
Marije
Dagarinke
,
kamor
ga
je
profesor
Dagarin
sam
vabil
.
Takemu
vabilu
se
je
moral
mladi
tonsuratus
pokoriti
,
kar
je
pač
samo
ob
sebi
umevno
.
Vdova
pa
je
pri
tem
silno
previdno
postopala
.
Ni
se
mu
vsiljevala
,
če
je
prišel
na
obisk
,
pač
pa
je
imela
vse
polno
priganjačev
,
ki
so
zanjo
ledino
orali
.
Mednje
je
spadal
v
prvi
vrsti
Erbežnik
Ciril
,
penzijonist
pri
Sv.
Jakobu
v
Ljubljani
.
Navzlic
duhovniški
halji
,
katero
je
nosil
,
ni
dostikrat
imel
,
da
bi
se
bil
do
sitega
najedel
,
in
odkar
je
stopil
v
pokoj
,
si
ni
mogel
več
omisliti
niti
nove
suknje
,
niti
novega
cilindra
.
Njegov
cilinder
je
bil
imeniten
po
Ljubljani
in
njegova
suknja
je
bila
odrgnjena
,
da
se
je
na
vseh
mestih
svetila
.
Če
je
imel
kaj
denarja
,
je
tudi
rad
vino
srkal
,
ker
je
pa
le
malokrat
imel
denar
,
je
vohal
za
prilikami
,
kjer
se
ga
je
nasrkal
na
tuje
stroške
.
Bil
je
ta
cerkveni
penzijonist
kup
revščine
in
zapuščenosti
in
živel
je
dostikrat
kakor
mačka
na
strehi
,
ki
nima
nikamor
iti
.
Zadnje
čase
se
je
ugnezdil
pri
Dagarinki
,
in
kadar
je
bil
Vincencij
Lukman
na
obisku
,
vselej
se
je
našel
na
mestu
tudi
gospod
Ciril
Erbežnik
.
Tako
sta
bila
tudi
v
nedeljo
pred
pepelnično
sredo
zvečer
ob
šestih
oba
prišla
in
hišna
gospodinja
ju
je
spravila
v
svoje
stanovanje
v
zgornjem
nadstropju
.
V
mali
,
nizki
sobici
je
bila
velika
miza
z
belim
prtom
pregrnjena
in
videlo
se
je
,
da
se
pripravlja
večerja
za
več
oseb
.
„
Sem
čul
,
“
je
izpregovoril
gospod
Ciril
,
„
sem
čul
,
da
ste
klali
,
mati
Micika
,
in
dobro
je
in
krščansko
je
,
da
nekaj
kolin
tudi
drugim
ljudem
privoščite
!
“
To
rekši
,
je
vrgel
svoj
oguljeni
cilinder
na
peč
,
stari
svoj
plašč
pa
na
tla
tik
peči
.
„
Med
potjo
sem
srečal
to
mlado
kislico
—
tu
je
pokazal
na
teologa
—
pa
sem
ga
privlekel
s
sabo
.
He
,
ali
je
prav
,
Micika
?
“
Pri
teh
besedah
je
značilno
zamežikal
,
da
je
oba
,
gospodinjo
in
alumna
,
rdeča
kri
zalila
.
Hišna
mati
je
oba
posadila
med
gostobesednim
onikanjem
k
postranski
mizici
,
kjer
je
že
čakal
bokal
vina
.
„
Nekaj
časa
bodeta
morala
še
čakati
,
“
je
izpregovorila
sladko
.
„
Imeli
bomo
imenitnega
gosta
.
“
„
Koga
?
“
je
zarentačil
gospod
Ciril
.
„
Frančiškanskega
svetnika
!
“
Gospod
Erbežnik
je
nekaj
zvižgljal
ter
se
zagledal
v
kot
,
kjer
je
gorela
svetilnica
pred
veliko
podobo
Matere
božje
.
„
Tudi
prav
!
“
je
kričal
.
„
Bova
vsaj
videla
svetnika
klobase
jesti
!
Do
danes
ga
še
nisem
videl
takega
svetnika
!
Ha
,
ha
!
“
Ko
je
gospodinja
z
najljubeznivejšim
pogledom
objela
svojega
bogoslovca
,
je
odšla
iz
sobe
.
Gospod
Ciril
je
takoj
natočil
vina
v
dve
kupi
ter
izpregovoril
prijazno
:
„
Tu
sem
sedi
,
Cene
,
in
pij
!
“
Imel
je
navado
,
da
je
teologe
tikal
,
česar
mu
ni
nihče
štel
v
zlo
.
Lukman
se
je
posadil
k
mizi
ter
namočil
ustne
ob
kupi
.
Tudi
vina
ni
pil
vzorni
ta
mladenič
!
Žalostno
je
povesil
glavo
ter
vzdihnil
:
„
Najraje
bi
šel
domov
—
k
materi
!
“
„
Tiho
,
fant
!
“
je
kar
zatulil
stari
.
„
Govori
,
kadar
boš
vprašan
!
“
Pa
je
zopet
takoj
prijazno
dostavil
:
„
Pij
,
Cene
!
“
„
Ljubi
Jezus
,
“
je
zastokal
mladi
,
„
da
sem
že
vsaj
enkrat
akolit
,
potem
me
ne
bodete
mogli
več
preganjati
!
“
„
Akolit
,
akolit
!
“
je
vpil
gospod
Ciril
jezno
.
„
V
Vipavi
imajo
vino
,
kateremu
pravijo
pikolit
.
In
pikolit
je
dostikrat
boljši
od
akolita
!
Taceas
,
puer
!
“
Še
bolj
se
mu
je
povesila
glava
.
„
Saj
molčim
,
gospod
Ciril
,
in
v
Boga
zaupam
!
“
Erbežnik
si
je
iznova
natočil
kupo
ter
jo
držal
proti
luči
,
da
se
je
žarek
lomil
v
zlati
tekočini
.
Pogledal
je
na
pijačo
,
pogledal
na
žalostnega
fanta
,
nato
pa
je
kupo
do
dna
izpraznil
.
Tlesknil
je
z
jezikom
ter
izpregovoril
sočutno
:
„
Ej
,
Cene
carissime
,
boš
li
res
ploh
vlačil
ta
predpust
?
“
To
vprašanje
je
razkačilo
teologa
:
„
Kaj
me
vendar
tako
povprašujete
,
ko
vendar
veste
,
da
se
hočem
posvetiti
oltarju
!
“
Gospod
Erbežnik
je
hripavo
zapel
:
„
Quare
tremuerunt
gentes
et
populi
meditati
sunt
inania
?
“
Nato
pa
je
zavpil
:
„
Oltarju
se
hočeš
posvetiti
!
“
Potem
je
se
dostavil
:
„
Revišče
,
poglej
me
no
!
Ali
nisem
bil
posvečen
oltarju
?
“
„
Bili
ste
!
“
„
Poglej
,
kako
živim
od
oltarja
!
Na
stara
leta
imam
eno
samo
srajco
,
in
če
jo
dam
prat
,
hodim
—
brez
nje
!
“
Ko
ni
bilo
odgovora
,
je
dalje
kričal
:
„
In
Valentin
Vodnik
!
Saj
si
ga
vendar
poznal
?
Ni
li
bil
pravi
maziljenec
Gospodov
?
Kaj
?
“
„
Bil
je
!
“
„
No
vidiš
!
Pa
si
ga
kdaj
gledal
,
kako
je
zvečer
pri
Deteli
sedel
?
Žejen
in
lačen
!
Zdrobil
je
nekaj
kruha
v
želodec
in
najmanjšo
merico
vina
je
izpil
,
in
sicer
s
strahom
kapljo
za
kapljo
,
ker
ni
imel
denarja
,
da
bi
bil
plačal
!
“
„
Svojega
Boga
pa
je
le
imel
!
“
se
je
odrezal
teolog
.
„
Svojega
Boga
!
Gotovo
!
Pa
že
spet
kažeš
tisto
satansko
ošabnost
!
Ti
misliš
,
da
je
Bog
samo
za
duhovnike
!
“
„
Tega
ne
mislim
!
“
„
Ergo
taceas
,
puer
!
Pij
,
Cene
!
“
Izpil
je
čašo
:
„
Čemu
se
braniš
?
“
„
Ne
morem
,
“
je
zastokal
teolog
Vincencij
,
„
poklic
mašnika
je
vendar
nad
vse
!
“
„
Aha
,
“
je
rentačil
gospod
Ciril
,
„
že
zopet
vem
,
pri
čem
si
!
Po
noči
in
po
dnevi
ga
imaš
pred
sabo
!
Našega
bledega
Avguštinčka
,
kadar
stopa
po
Šenklavžu
,
s
hermelinom
odet
,
z
voščenim
,
sladkim
obrazom
,
roke
vzdigujoč
in
množice
blagoslavljajoč
!
In
na
vitkem
prstu
svetli
,
bleščeči
prstan
!
Spredaj
lemenatarčki
,
zadaj
korarčki
!
O
tem
sanjaš
,
Cene
,
kaj
?
“
Vincencij
je
malo
zardel
:
„
Kdo
bi
ne
častil
svojega
škofa
?
“
„
Prav
,
prav
!
Le
časti
ga
!
Resnica
pa
je
,
da
so
nam
škofje
dostikrat
najbolj
krivični
.
Koliko
pa
jih
je
,
ki
so
poklicani
?
Kak
grof
,
kak
baron
.
Naših
kdo
pa
je
poklican
vsakih
sto
let
enkrat
!
Meniš
li
,
ko
zapoješ
novo
mašo
,
da
ti
bodo
kmalu
potem
pred
šenklavškim
oltarjem
zlate
copate
obuvali
ter
tisti
dolgi
rep
nosili
za
tabo
?
Izpametuj
se
,
Cene
!
“
„
Na
stezi
Kristovi
sem
in
ž
nje
se
ne
umaknem
!
“
je
odgovoril
mladenič
stanovitno
.
„
Sedaj
sem
pa
res
jezen
!
“
je
zavpil
gospod
Ciril
ter
udaril
s
čašo
po
mizi
,
da
je
vse
zažvenketalo
.
„
Kaj
ti
poznaš
Kristovo
stezo
,
fante
?
V
samoti
živeti
,
gledati
človeško
siromaštvo
,
ne
da
bi
mogel
pomagati
!
Slabo
jesti
,
malo
piti
!
In
ženske
ne
smeš
pogledati
,
naj
bo
stara
kot
Matuzalem
!
Pri
tem
pa
ti
prihajajo
na
misel
device
,
katere
izpoveduješ
!
In
hudobni
jeziki
preže
nate
in
pri
škofu
te
tožijo
.
Navsezadnje
pa
še
dvomi
,
skušnjave
in
prepričanje
,
da
si
zgrešil
svoj
poklic
!
To
prepričanje
,
ki
je
prišlo
prepozno
—
je
grozno
!
“
Starec
je
zrl
predse
,
kakor
bi
premišljeval
o
svoji
preteklosti
.
„
Da
je
duhovski
stan
trnjev
,
na
to
sem
pripravljen
!
“
je
odgovoril
mladenič
ponosno
.
Oni
pa
je
ponavljal
:
„
To
prepričanje
je
grozno
!
In
če
na
stara
leta
daš
srajco
prat
,
nimaš
druge
,
da
bi
jo
oblekel
!
“
Z
zaguljenim
rokavom
se
je
brisal
po
obrazu
.
Morda
si
je
res
brisal
solzo
iz
očesa
,
morda
se
je
le
tako
delal
.
Vzroka
pa
je
imela
dovolj
,
zjokati
se
nad
sabo
,
ta
duhovniška
podrtina
!
„
Ne
morem
,
ne
morem
!
“
je
jecljal
Cene
Lukman
.
Stari
gospod
je
uvidel
,
da
je
treba
taktiko
izpremeniti
.
„
Kdo
pa
si
ti
?
“
je
kričal
.
„
Drugega
te
ni
kot
prokleta
ošabnost
!
“
Kadar
je
bil
Ciril
Erbežnik
v
resnici
jezen
,
se
tudi
kletvin
ni
ogibal
.
„
Nič
drugega
kot
prokleta
ošabnost
!
“
„
Kaj
je
na
tebi
,
da
se
je
zagledala
v
te
ta
prismojena
ženska
?
Bolje
je
storila
,
da
se
je
zagledala
v
Čumpeta
ali
pa
v
Grila
,
ki
sta
oba
lačna
penzijonista
,
kot
sem
jaz
,
Ciril
Erbežnik
!
Se
ti
ne
zdi
čudno
,
fante
,
da
je
ta
dobra
,
spoštovana
in
verna
duša
radi
tebe
izgubila
zadnje
ostanke
svoje
pameti
?
Naj
li
tebi
na
ljubo
izgubi
še
vero
,
še
nebesa
?
Še
nisi
nikdar
premislil
,
črv
,
da
te
je
stvarnik
vzel
v
roko
,
da
reši
s
tabo
to
revno
dušo
,
ki
omaguje
na
poti
obupa
in
skušnjav
?
He
,
na
vse
to
mi
odgovori
!
“
To
je
bilo
novo
stališče
,
in
priznati
se
mora
,
da
je
mladega
teologa
kar
pretreslo
.
Vsa
kri
mu
je
izginila
iz
obraza
in
mraz
mu
je
prešinil
ude
.
Oni
pa
se
je
glasno
zasmejal
:
„
Lepa
duhovna
posoda
postaneš
,
če
se
že
sedaj
braniš
rešiti
dušo
,
ki
je
izgubljena
brez
tvoje
pomoči
!
“
„
A
moje
semenišče
!
“
je
vzdihnil
mladenič
.
„
Tvoje
semenišče
naj
gre
rakom
žvižgat
!
Sicer
te
pa
mora
škof
itak
spoditi
!
Kdo
pa
bo
gledal
,
da
bodo
radi
tebe
babnice
ljubljanski
lemenat
oblegovale
?
“
„
Spoditi
!
“
Teolog
je
skočil
s
sedeža
,
kakor
da
ga
je
strela
zadela
.
A
brez
moči
je
zopet
omahnil
ter
se
zgrudil
na
stol
.
Tedaj
se
je
začula
govorica
odzunaj
.
„
Aha
,
frančiškanski
svetnik
!
“
je
izpregovoril
gospod
Ciril
zadovoljno
ter
porabil
še
zadnjo
priliko
,
da
je
v
hitrici
izpraznil
kupico
rumene
brežanke
.
V
sobo
so
vstopili
:
hišna
gospodinja
,
vsa
srečnega
obraza
,
naš
znanec
,
misijonar
iz
Luizijane
,
in
črnikast
,
majhen
duhovnik
prav
strogih
lic.
Ta
je
bil
profesor
Dagarin
.
Kar
nismo
videli
svetega
moža
iz
Amerike
,
je
bil
postal
znamenita
prikazen
na
ljubljanskem
tlaku
.
Vsak
otrok
je
poznal
patra
Angela
in
ni
je
bilo
hiše
,
da
ni
imel
nekaj
znanja
v
njej
.
Če
je
kje
stanovala
pobožna
ženica
,
ki
je
samo
na
smrt
še
mislila
in
na
to
,
kako
bi
svoj
denar
prav
zanesljivo
zapustila
duhovščini
,
je
naš
svetnik
gotovo
izvohal
stezico
do
nje
.
In
nikdar
se
ni
neuspešno
trudil
,
da
bi
ji
na
dušo
ne
privezal
tužnih
razmer
katoliške
cerkve
v
daljni
Luizijani
.
Kjer
so
se
zbirale
k
bogatim
pojedinam
pobožne
duše
,
je
bil
tja
vabljen
sveti
Angelo
Inglesie
.
Povsod
je
imel
obsejane
svoje
njivice
,
na
katerih
mu
je
sililo
žito
v
rumeno
klasje
.
A
ravno
tiste
dni
je
imel
mož
svojo
žetev
in
lepa
vsota
denarja
se
je
nabrala
v
lakomni
njegovi
malhi
.
Pa
glejte
čudo
!
Naš
svetnik
,
ki
je
pri
očetih
frančiškanih
spal
na
golih
deskah
,
ki
je
pri
njih
navadno
se
redil
ob
ričetu
in
vodeni
juhi
,
naš
svetnik
je
v
ljubljanskem
zraku
vidno
dobro
uspeval
.
Skoraj
se
je
smelo
trditi
o
njem
:
ni
spal
,
ni
jedel
skoraj
,
a
vzlic
temu
se
je
redil
,
da
se
je
na
okroglo
razvijal
na
vseh
delih
svojega
telesa
.
Pač
se
je
izpremenil
v
tem
,
da
ni
več
kazal
temnega
in
nesrečnega
obraza
kakor
pri
prvem
svojem
nastopu
v
Ljubljani
.
Sedaj
mu
je
kraljeval
sladek
smehljaj
na
licu
,
prav
kakor
bi
že
gledal
pred
sabo
odprta
nebeška
vrata
.
Bržkone
pa
je
imel
pred
svojim
duhom
neprestano
tiste
zlate
cekine
,
s
katerimi
sta
ga
bila
obsula
avstrijski
cesar
in
ruski
imperator
!
Prav
naravno
je
torej
bilo
,
če
je
smehljaj
obseval
poštenjaku
usta
!
Smehljaj
mu
ni
škodil
!
Ljubljansko
pobožno
ženstvo
je
kmalu
izteknilo
,
da
ima
pater
Angelo
nekaj
božjega
,
nekaj
rajskomilega
na
sebi
,
da
je
lep
in
zal
,
kakor
more
biti
le
božji
služabnik
,
ki
se
s
svojim
bleščečim
mašnim
plaščem
tako
rad
prikrade
v
mehko
žensko
srce
.
„
Sedite
,
gospodje
,
sedite
!
“
je
gostolela
gospodinja
.
„
Takoj
bo
večerjica
!
“
Teolog
pa
je
prihitel
ter
ponižno
poljubil
roko
profesorju
in
svetniku
.
„
Vi
ste
tu
,
gospod
Lukman
,
“
je
izpregovoril
profesor
ostro
.
„
Prav
,
da
vas
vidim
,
nekaj
imam
govoriti
z
vami
!
“
Gospodinja
je
kot
rak
rdeča
odhitela
iz
sobe
.
Profesor
in
teolog
sta
pristopila
k
oknu
ter
nekaj
časa
molče
gledala
na
temačno
in
umazano
ulico
pod
sabo
.
Frančiškanski
svetnik
se
je
brez
odloga
usedel
k
mizi
,
in
sicer
na
prvo
mesto
,
ter
je
z
Bogu
vdano
dušo
pričakoval
večerje
,
na
katero
ga
je
bila
povabila
mati
Dagarinka
.
Tudi
oče
Ciril
je
posnemal
njegov
zgled
ter
tudi
prisedel
k
mizi
,
in
sicer
k
prvemu
krožniku
,
ki
mu
je
bil
najbolj
pri
roki
.
Amerikanec
se
je
zamislil
,
vtopil
se
je
v
pobožno
premišljevanje
,
kakor
se
svetnikom
spodobi
pred
vsakim
obedom
.
Erbežnik
si
je
takoj
natočil
vina
,
izpil
čašo
do
polovice
,
potem
pa
čakal
,
da
bode
tovariš
pri
mizi
katero
izpregovoril
.
Ko
se
je
čakanja
naveličal
,
je
začel
sam
govoriti
.
„
No
,
no
,
amice
!
Kaj
pa
kaj
vaša
vina
,
laška
vaša
vina
?
“
Oni
ni
odgovoril
ničesar
.
„
No
,
no
,
amice
!
Povejte
mi
,
je
li
bila
lanska
bendiba
povoljna
,
recimo
tam
doli
po
Toskani
ali
še
niže
proti
jugu
?
Ha
,
kaj
pa
kaj
lacrimae
Christi
?
Ali
pa
sladki
falernec
,
he
,
amice
?
“
Pater
Angelo
je
zvijal
obraz
,
kakor
da
trpi
grozne
muke
pri
posvetni
tej
govorici
.
Končno
je
zamolklo
jecal
:
„
Kdo
bi
vedno
mislil
na
vino
!
Ne
pijem
ga
!
“
Ta
odgovor
je
Cirila
Erbežnika
razkačil
.
Že
so
se
mu
zbirale
okrog
možgan
male
vinske
meglice
.
„
Da
ga
ne
pijete
!
Kaj
?
Že
Horac
ga
je
pil
,
pa
bi
ga
vi
ne
!
“
In
z
velikim
zaničevanjem
je
pristavil
:
„
Quis
tulerit
mendaces
!
“
Svetnik
je
ponižno
in
potrpežljivo
prenesel
ta
naskok
.
Penzijonistu
ni
več
odgovarjal
,
zamaknil
se
je
iznova
v
izpodbudne
svoje
misli
.
Vtem
sta
pri
oknu
stari
in
mladi
teolog
tudi
imela
prav
zanimive
razgovore
.
„
Milostivi
,
“
je
izpregovoril
Dagarin
,
„
me
je
danes
poklical
k
sebi
.
Moj
Bog
,
gospod
Lukman
,
saj
z
vami
ni
nezadovoljen
,
napredujete
pri
pouku
in
brezmadežnega
ste
vedenja
.
Vse
to
je
resnica
!
“
„
Kaj
je
hotel
milostivi
?
“
je
vzdihnil
teolog
Cene
.
„
Kaj
je
hotel
?
Mladi
prijatelj
,
sami
vidite
,
da
tako
ne
gre
!
Hiša
—
tu
je
mislil
semenišče
—
zagazi
v
slab
glas
.
Kam
pridemo
,
če
naj
ženske
lazijo
okrog
nje
kakor
lisice
okrog
kurnika
!
“
„
O
Jezus
,
o
Jezus
!
“
je
stokal
bogoslovec
.
Bojazljivo
je
vprašal
:
„
Kaj
je
milostivi
ukrenil
?
“
„
Da
ste
odpuščeni
!
“
Mladi
človek
se
je
lovil
z
roko
ob
steni
,
tako
slabo
mu
je
bilo
.
„
Nedolžen
sem
!
“
„
Gotovo
!
A
ženski
nismo
mogli
obesiti
mlinskega
kamena
na
vrat
!
Včasi
je
zdravo
del
telesa
prerezati
,
da
se
bolezen
zatre
!
“
Zaječal
je
:
„
V
drugi
diecezi
me
tudi
ne
bodo
sprejeli
!
“
„
Težko
!
“
je
odgovoril
Dagarin
mrzlo
.
„
Ta
prismojena
ženska
jo
utegne
za
vami
odkuriti
!
Kako
naj
vas
priporočamo
?
“
„
Kaj
mi
svetujete
vi
,
prečastiti
?
“
Dagarin
mu
je
nekaj
časa
ostro
gledal
v
lice
:
„
Sveti
zakon
je
tudi
zakrament
!
Božji
zakrament
!
Drugega
ne
pravim
!
“
Odstopil
je
od
okna
ter
sedel
tik
svetnika
k
mizi
.
Gospod
Lukman
je
še
nekaj
trenotkov
zrl
v
temačno
in
umazano
ulico
podse
,
nato
pa
je
kot
izgubljena
ovca
pritaval
k
mizi
ter
sedel
na
zadnji
prostor
.
„
Sursum
corda
,
Cene
!
“
je
vpil
Erbežnik
.
„
Na
potu
so
krvave
,
jetrne
in
mesene
klobase
!
Jih
že
imam
v
nosu
!
“
Prišla
je
hišna
gospodinja
in
ž
njo
domača
dekla
,
ki
je
nosila
široke
krožnike
,
v
katerih
se
je
kadilo
in
prijetno
dišalo
.
Vse
to
se
je
postavilo
na
mizo
.
Sedaj
je
frančiškanski
svetnik
razrobkal
kratko
molitev
v
nekaki
laški
latinščini
,
katere
nista
umela
niti
penzijonist
Erbežnik
niti
teologije
profesor
Dagarin
.
Pričeli
so
jesti
in
pri
tem
je
pater
Angelo
kaj
pridno
mlatil
v
družbi
.
Niti
stari
Erbežnik
ga
ni
mogel
dohajati
.
Le
teolog
Cene
je
kakor
kup
žalosti
tičal
pri
mizi
in
zaman
so
se
mu
ponujale
krvave
,
mesene
in
jetrne
klobase
.
Ko
je
mlada
vdovica
natočila
rumene
brežanke
v
vsako
kupo
,
je
prisedla
k
mizi
.
Ker
je
bil
edini
stol
tik
bogoslovca
prazen
,
je
sedla
na
ta
stol
.
„
Bom
pa
tu
sem
sedla
,
“
je
žvrgolela
,
„
če
smem
,
če
smem
?
“
Opazila
je
,
da
se
teolog
še
ni
dotaknil
jedila
.
„
Kaj
pa
je
to
,
Herr
Vincenc
!
Te
sramote
mi
vendar
ne
boste
napravili
,
da
bi
pri
moji
mizi
ne
hoteli
jesti
!
Prasiček
ni
bil
prestar
,
ne
premlad
.
A
debel
je
bil
,
da
se
je
vse
cedilo
okrog
njega
.
Po
vsej
Ljubljani
ne
dobite
takih
kolin
!
Prosim
,
Herr
Vincenc
,
prosim
!
“
Herr
Vincenc
je
mehanično
posegel
po
košček
klobase
.
„
Pa
tako
malo
,
“
se
je
zakujala
,
„
to
pa
res
ni
lepo
!
“
Dvignil
je
oči
proti
njej
in
videla
je
,
da
so
bile
polne
solza
.
Takoj
se
ji
je
raztopilo
srce
in
tudi
njej
je
zasilila
voda
v
oko
.
Spredaj
je
imel
prvo
besedo
gospod
Ciril
in
na
dolgo
in
široko
je
razkladal
misijonarju
iz
Amerike
pomen
in
važnost
kranjskih
kolin
in
klobas
.
Profesor
ga
ni
motil
v
tem
razkladanju
,
opazivši
,
da
je
vdovica
na
spodnjem
koncu
mize
vsled
tega
dobila
čas
za
svoje
operacije
.
Navihana
ženska
je
tudi
korenito
izkoristila
to
priliko
.
„
Žalostni
ste
,
Herr
Vincenc
!
“
je
izpregovorila
z
največjim
sočutjem
.
„
Kaj
bi
ne
bil
,
“
se
je
oglasil
mladenič
,
„
ko
so
me
iz
semenišča
zapodili
!
“
„
Zapodili
!
“
se
je
začudila
,
obenem
pa
se
ji
je
srce
od
radosti
zibalo
.
„
Zapodili
,
prav
zapodili
!
In
veste
,
da
ravno
radi
vas
,
gospa
Dagarinova
!
“
„
Radi
mene
!
“
se
je
čudila
,
prav
kakor
bi
izvedela
nekaj
čisto
novega
,
nekaj
nepričakovanega
.
Gledal
jo
je
in
videl
je
,
kako
se
ji
je
svetila
voda
v
očeh
in
kako
so
se
ji
vzdigovale
prsi
.
„
Sedaj
naj
grem
po
svetu
beračit
!
“
je
zastokal
.
„
Čemu
beračit
,
Herr
Vincenc
—
in
pogledala
ga
je
tako
milo
,
da
mu
je
pričelo
nekako
tesno
postajati
v
koži
—
ko
je
vam
naša
hiša
vedno
odprta
!
“
„
Kaj
hočem
v
hiši
,
pri
ženskah
!
“
„
Krščanski
mož
vedno
dobro
mesto
najde
pri
krščanski
ženi
!
“
In
zopet
ga
je
gledala
,
da
ji
je
kar
med
kapal
iz
oči
.
„
Oženiti
bi
se
moral
,
“
je
jecljal
,
„
z
vami
,
gospa
Dagarinova
!
“
Nežno
se
je
zasmejala
:
„
Bi
li
bilo
to
kaj
hudega
?
“
Otožno
se
je
odrezal
:
„
Če
se
vzameva
,
gospa
,
nekaj
si
pa
le
izbijte
iz
glave
!
Otrok
nočem
,
ker
sem
obljubil
Kristu
vedno
devištvo
!
Da
veste
!
“
Ta
pogoj
je
ni
preplašil
.
Nasprotno
!
Videti
je
bilo
,
da
ji
je
povsem
pogodu
.
„
Aber
,
Herr
Vincenc
!
“
je
izpregovorila
sramežljivo
;
„
za
take
reči
sva
oba
prebogaboječa
.
V
strahu
božjem
hočeva
živeti
.
Ako
ste
obljubili
vedno
devištvo
,
zraste
iz
tega
božji
blagoslov
,
ki
bo
prihajal
tudi
nadme
.
Tako
hočeva
živeti
!
Dajte
mi
roko
na
to
!
“
Nekaj
obotavljal
se
je
.
Naposled
pa
je
njegova
roka
pod
mizo
se
počasi
pomikala
proti
njeni
.
Njena
roka
se
je
oklenila
njegove
in
občutek
je
imel
,
kakor
da
ima
opraviti
z
mehko
mačjo
šapico
.
S
tem
se
je
odprla
cesta
,
po
kateri
je
dospelo
srce
vdove
do
srca
mladega
teologa
!
„
Jutri
pridem
,
“
je
izpregovoril
,
„
in
potem
naj
se
dogovori
,
kar
je
potrebno
!
“
„
Naj
li
povabim
tudi
gospoda
profesorja
?
“
„
Prav
!
Naj
le
pride
!
“
„
Sedaj
boste
pa
vendar
še
kaj
jedli
,
Herr
Vincenc
!
“
je
prosila
.
„
Jesti
,
gospa
,
jesti
pa
še
ne
morem
,
“
je
odgovoril
trpko
.
Ni
ga
več
motila
,
za
današnji
večer
ji
je
bilo
dovolj
uspeha
!
—
Med
tem
je
bil
utihnil
Ciril
Erbežnik
ter
je
prebavljal
.
Temu
poslu
sta
se
vdala
tudi
profesor
in
frančiškanski
svetnik
.
Ta
si
je
bil
položil
roke
čez
trebušček
in
z
maziljenim
glasom
je
izpregovoril
:
„
Signora
Maria
!
Veliko
ste
dali
za
cerkev
v
Luizijani
in
Bog
vam
bo
tisočkrat
povrnil
!
“
„
Mi
je
že
,
gospod
oče
!
“
je
odgovorila
srečno
:
„
Za
božjo
čast
človek
vse
da
!
“
„
Tudi
moja
hvaležnost
sega
do
neba
!
“
je
nadaljeval
svetnik
.
„
Nekaj
spomina
sem
vam
prinesel
,
da
se
bo
pri
tej
hiši
mislilo
name
,
ko
bodo
moje
kosti
že
gnile
v
kakem
luizijanskem
barju
!
“
Vse
je
postalo
pozorno
.
„
Prinesel
sem
vam
nekaj
svetih
ostankov
,
katere
smemo
po
dovoljenju
svetega
očeta
prodajati
za
svojo
ubogo
cerkev
!
“
„
Svetih
ostankov
!
“
je
zakoprnela
vdova
ter
hitela
do
patra
Angela
.
V
tistih
dneh
so
svete
relikvije
še
mnogo
veljale
po
ljubljanskih
hišah
,
in
več
kot
je
imela
pobožna
hišna
gospodinja
tistih
znanih
,
s
srebrnimi
nitkami
prevlečenih
zavitkov
,
bolj
je
bila
ponosna
.
„
Še
bolj
jo
če
odreti
!
“
je
godrnjal
gospod
Ciril
,
ki
je
bil
že
tuintam
malo
zadremal
pri
mizi
.
Pater
Inglesie
ga
je
sicer
strupeno
pogledal
,
a
ker
ni
umel
slovenski
,
tudi
ni
umel
penzijonistovih
besed
.
Prejkotne
pa
je
domneval
,
da
mu
izpregovorjene
besede
niso
prijazne
.
Pa
se
ni
dal
motiti
.
Nekje
izpod
talarja
je
izvlekel
mnogo
papirnatih
zavitkov
ter
jih
zložil
predse
na
mizo
.
Odvil
je
prvega
ter
izpregovoril
važno
:
„
To
je
za
vas
,
signora
Maria
!
Smelo
trdim
,
da
nima
Ljubljana
kaj
takega
!
“
Pokazal
ji
je
s
svilnato
prejo
prevlečen
zavitek
,
katerega
je
pobožno
poljubil
.
„
Gospa
,
to
so
imenitne
relikvije
in
blagor
strehi
,
pod
katero
bodo
počivale
!
“
Dagarinka
je
od
veselja
kar
trepetala
.
Svetnik
je
nadaljeval
:
„
Radovedni
ste
,
gospa
,
kaj
obsega
ta
zavitek
?
Obsega
vprav
nebeške
reči
!
“
„
Povejte
,
sveti
oče
,
povejte
!
“
je
prosila
.
„
Dobro
!
Bene
!
Tu
vam
izpričuje
škof
Edmundus
Maria
,
comes
ab
Artz
et
Vasseg
,
kardinal
naše
cerkve
,
da
imate
v
zavitku
pred
sabo
„
sacras
particulas
sanctissimae
Crucis
D.
N.
J.
Ch
.
“
To
se
pravi
,
sveti
ostanki
so
najsvetejšega
križa
našega
Gospoda
Jezusa
Kristusa
!
Čujete
li
,
signora
Maria
!
“
„
O
moj
Bog
,
gotovo
čujem
!
“
„
Potem
vam
izpričuje
ravno
tisti
kardinal
Edmundus
Maria
,
comes
ab
Artz
,
da
se
tik
ostankov
svetega
križa
nahaja
„
de
Eiusdem
Virgis
Flagell
“
.
Kaj
pa
se
to
pravi
,
gospa
Marija
?
To
se
pravi
,
da
so
to
ostanki
tistih
šib
,
s
katerimi
so
bičali
našega
gospoda
Odrešenika
!
Ni
li
to
najredkejša
relikvija
,
katero
si
grešna
naša
duša
le
misliti
more
!
Vam
zadostuje
ime
kardinala
grofa
ab
Artz
et
Vasseg
?
Je
li
mogoče
,
da
bi
tak
mož
lagal
?
He
,
signora
Maria
!
“
„
Ni
mogoče
,
“
je
odgovorila
gospa
Dagarinova
,
„
in
že
greh
je
,
kaj
takega
misliti
!
“
„
Bene
!
Vi
ste
ženska
,
nad
katero
ima
Bog
s
svojimi
svetniki
svoje
dopadajenje
.
Edmundus
Maria
dalje
izpričuje
,
da
imate
v
zavitku
ostanke
„
de
velo
beatissimae
Virginis
Dei
genetricis
Mariae
“
!
Tudi
to
vam
razložim
.
Z
eno
besedo
,
ostanki
so
od
obleke
preblažene
Device
Marije
,
katera
nam
je
Boga
rodila
!
Veste
li
,
kaj
to
pomenja
,
gospa
!
“
„
O
Jezus
!
Kaj
bi
ne
vedela
!
“
„
Pa
še
nismo
pri
kraju
!
Kardinal
s
svojim
pečatom
dalje
izpričuje
,
da
imate
v
tem
zavitku
ostanke
„
ex
ossibus
S.
Andreae
Ap
.
S.
Valentini
M.
et
S.
Ursulae
V.
M.
“
„
Kar
cela
katakomba
!
“
je
vpil
Ciril
Erbežnik
ter
s
tresočo
roko
dvignil
čašo
k
ustom
.
Z
zaničljivim
pogledom
ga
je
odpravil
svetnik
:
„
Kdor
trdi
,
da
je
comes
ab
Artz
et
Vasseg
lažnivec
,
naj
to
očitno
pove
!
Vam
,
gospa
pa
povem
,
da
so
v
tem
zavitku
resnični
ostanki
iz
kosti
sv.
Andreja
apostola
,
svetega
Valentina
mučenika
in
sv.
Urše
mučenice
!
“
„
Iz
srca
verujem
!
“
je
zahitela
.
„
Tukaj
pa
je
dokument
,
“
je
zavpil
Angelo
ter
vrgel
umazan
papir
pred
Erbežnika
,
„
ecce
,
tukaj
je
dokument
!
Ne
nosi
li
pečata
Edmunda
Marije
?
He
,
ni
li
podpisan
po
Edmundu
Mariji
?
So
li
kardinali
naše
cerkve
sleparji
?
Kdor
kaj
takega
misli
,
naj
pove
,
da
vemo
,
pri
čem
smo
!
“
Gospod
Ciril
Erbežnik
,
ki
so
mu
veljale
te
besede
,
se
ni
zmenil
zanje
.
Lahkodušno
je
izvlekel
iz
svoje
zaguljene
halje
veliko
pipo
,
jo
natrpal
ter
kresal
gobo
,
da
so
iskre
švigale
.
„
Vidiš
,
Marička
,
“
je
izpregovoril
mirno
,
„
suha
goba
se
vsaka
rada
vžge
!
“
Gospodinja
je
gorela
:
„
To
je
moje
,
sveti
oče
?
“
„
Da
,
to
je
vaše
,
signora
Maria
,
“
je
odgovoril
Amerikanec
ponosno
.
„
Da
se
spominjate
,
kdaj
ste
bogato
obdarili
cerkev
v
Luizijani
!
“
„
Kakšna
sreča
!
“
Sveti
mož
je
nato
nastavil
svoje
mreže
.
„
Ali
naša
sveta
cerkev
v
Luizijani
je
še
vedno
potrebna
!
Sam
Bog
ve
,
kako
krvavo
potrebna
!
Tu
imam
še
nekaj
,
in
morda
najdem
pobožno
dušo
,
ki
kupi
to
in
ono
.
Cene
so
itak
ponižne
!
“
Pričel
je
razkladati
svojo
robo
.
Najprej
je
pokazal
kos
črnega
pajčolana
,
o
katerem
je
„
custode
della
Santa
Casa
di
Loreto
“
potrdil
,
da
je
bil
resnično
pritisnjen
„
alla
Sacra
Statua
Lauretana
“
.
„
Posebno
,
kadar
so
prasički
bolni
,
je
dobro
imeti
kaj
takega
pri
hiši
!
“
Dalje
je
izvlekel
zavitek
,
v
katerem
so
bile
kosti
sv.
Marije
Magdalene
.
Da
ni
nihče
dvomil
o
tem
,
je
izdal
o
pristnosti
teh
kosti
slovesno
izpričevalo
Nicolaj
,
Angelus
Maria
Zandini
,
imenovan
Florentinus
,
„
Sacrarii
Apostolici
Praefectus
“
.
Oglasil
se
je
gospod
Ciril
:
„
To
je
dobro
pri
hiši
,
kadar
bolehajo
ženske
za
prismojenostjo
!
“
A
kdo
je
poslušal
starega
moža
,
ki
je
bil
tisti
večer
brezdvojbeno
že
pil
čez
mero
?
Angelo
Inglesie
je
zopet
kaj
novega
iztaknil
v
svoji
zalogi
.
Posebno
slavo
je
pel
kostem
sv.
Jožefa
a
Leonissa
in
sv.
Jožefa
a
Cupertino
.
Dvoje
prav
redkih
relikvij
,
katerih
pristnost
je
izpričeval
Dominicus
de
Dominicis
,
ki
je
bil
,
kakor
znano
,
Dei
et
sedis
Apostolicae
gratia
episcopus
Capiensis
.
„
Čemu
je
to
dobro
?
“
vpraša
Ciril
Erbežnik
radovedno
.
„
Proti
pijanosti
!
“
se
odreže
svetnik
ogorčeno
.
„
Potlej
jih
ne
prodajaj
!
“
je
godrnjal
stari
duhovnik
sam
pri
sebi
.
Skoraj
bi
se
bila
sprla
gospod
Ciril
in
pater
Angelo
,
da
ni
vmes
posegel
Dagarin
ter
ju
pomiril
.
Gospa
pa
je
izbrala
pajčolan
,
ki
je
bil
pritisnjen
k
lavretanski
podobi
,
ter
kosti
obeh
Jožefov
ter
jih
drago
plačala
.
Ko
se
je
bil
najedel
,
ko
je
imel
denar
v
žepu
,
se
je
pričelo
svetniku
domov
muditi
.
Poslovil
se
je
in
okrog
devete
ure
je
odrinil
.
Tudi
teolog
je
odšel
ž
njim
.
Ko
se
je
vrhu
stopnic
poslavljal
pri
vdovi
,
je
ta
zagostolela
:
„
Prav
sladko
spančkajte
,
Herr
Vincenc
!
“
Dagarin
in
Erbežnik
pa
sta
še
ostala
,
praznila
kupe
in
z
domačo
materjo
ugibala
,
kako
bi
se
najhitreje
skoval
zakon
med
njo
in
gospodom
Vincencijem
.
Res
se
je
skoval
ta
zakon
!
Po
veliki
noči
je
bila
poroka
,
in
sicer
tako
na
tihem
,
da
nihče
ni
vedel
zanjo
,
ker
bi
se
drugače
bilo
brez
dvojbe
v
Šentpetrsko
cerkev
navleklo
vse
polno
žensk
,
katere
Špickramarici
niso
mogle
odpustiti
,
da
je
Bogu
lemenatarja
ukradla
.
Zakon
je
bil
srečen
.
Tudi
tisto
o
vednem
devištvu
se
ni
držalo
.
Prvo
leto
je
sicer
poteklo
brez
zakonskih
posledic
,
a
potem
pa
so
se
začele
orglice
delati
in
skoraj
vsako
leto
se
je
kaj
malega
povilo
v
Špickramarjevi
hiši
.
Vzlic
temu
pa
je
oče
Vincencij
vzdržaval
nekako
zvezo
z
božjo
cerkvijo
.
Pri
novih
mašah
je
bil
dostikrat
povabljen
,
ker
si
je
kot
bivši
semeniščnik
štel
v
dolžnost
podpirati
novomašnike
.
Kadar
je
škof
maševal
v
Šenklavžu
,
tedaj
tiste
maše
gotovo
ni
zamudil
.
Dolga
je
škofova
maša
,
in
če
človeka
v
noge
zebe
,
grozno
dolga
!
Gospodu
Lukmanu
pa
se
je
zdela
vselej
prekratka
.
Ostajal
je
do
zadnjega
konca
.
Posebno
tedaj
,
ko
je
naš
Anton
Alojzij
postal
vladika
ljubljanski
,
ki
je
bil
škof
in
knez
,
kakor
ga
prej
ni
pozneje
nismo
imeli
,
ki
ni
bil
karikatura
zavita
v
hermelin
in
vijoletni
talar
,
nego
pravi
škof
in
resničen
knez
!
Kadar
je
ta
cerkveni
dostojanstvenik
z
vojaško
svojo
podobo
korakal
v
Šenklavžu
pod
divnimi
Quaglievimi
freskami
ter
delil
blagoslov
in
sejal
ljubezen
iz
modrih
svojih
oči
,
tedaj
je
izginil
v
nič
tisti
semeniški
drobiž
pred
njim
in
tisti
korarski
ostanki
za
njim
!
Nekdanjemu
teologu
Cenetu
pa
se
je
topilo
srce
in
pozabil
je
na
cvetočo
tolpo
svojih
otrok
,
pozabil
na
ženo
,
ki
je
neprestano
skušala
uganiti
vsako
njegovo
željo
,
in
kes
ga
je
obhajal
,
da
je
šel
v
zakon
ter
postal
nezvest
mašništvu
,
ki
človeka
lahko
povzdigne
do
tiste
čarobne
višine
,
na
kateri
je
kraljeval
knez
in
škof
Anton
Alojzij
!
Da
je
v
cerkvi
čital
v
mašni
knjižici
,
ki
je
bila
pisana
v
latinskem
jeziku
,
se
pri
bivšem
bogoslovcu
ume
samo
ob
sebi
.
—
Pa
vrnimo
se
k
nedeljskem
večeru
pred
pepelnično
sredo
!
Okrog
devete
ure
je
stal
Andrej
Drmota
,
znan
tedanji
voznik
,
s
svojima
konjičema
na
samotnem
trgu
za
škofijo
.
Dasi
se
poštenjak
ni
rad
vozil
v
mrzlih
nočeh
,
je
danes
le
prevzel
tako
vožnjo
,
ker
se
mu
je
obljubilo
obilno
plačilo
.
Na
zvoniku
je
ravno
odbilo
devet
,
ko
je
mimo
prikrevsal
policaj
Tomaž
Raznožnik
.
Začudil
se
je
,
da
čaka
voz
tu
v
samoti
.
Slutil
je
kaj
nepostavnega
,
zategadelj
je
takoj
pristopil
.
Spoznal
je
prijatelja
Andreja
.
„
Hudika
,
kaj
pa
ti
tukaj
?
“
„
Naročen
sem
!
“
je
odgovoril
oni
na
kozlu
.
„
Mari
bi
ležal
v
gorki
postelji
!
Ali
bi
pa
pil
vino
v
prvi
sobi
pri
Deteli
!
“
„
Naročen
sem
!
“
je
zarjul
kočijaž
.
„
Naročen
ali
ne
naročen
!
Glej
,
otrok
nimaš
,
čemu
se
torej
ženeš
kot
črna
živina
?
“
Ko
ni
dobil
odgovora
,
je
vprašal
:
„
Kdo
pa
te
je
naročil
,
hudika
?
“
„
Kdo
neki
?
Kuharica
tistega
kardinala
v
Špitalskih
ulicah
!
“
Tomažu
je
prešinil
največji
rešpekt
policajske
kosti
,
ko
je
začul
besedo
kardinal
.
„
Boš
gospoda
vozil
?
“
„
Ej
,
babišče
se
hoče
peljati
do
Logatca
.
Morda
gre
kaj
kupovat
za
kardinala
,
ali
kar
hoče
.
Kaj
mene
briga
!
Samo
,
da
sem
plačan
!
“
„
Težko
in
dobro
boš
plačan
,
“
je
pritrdil
policaj
,
„
to
je
gotovo
!
Torej
kardinalovo
kuharico
boš
vozil
.
Na
Vrhniki
bo
že
treba
malo
napajati
!
Prav
!
Prav
!
“
Mož
je
bil
pomirjen
ter
je
odšel
.
Kmalu
nato
je
prihitela
po
Lingarjevih
ulicah
kardinalova
kameriera
.
Obložena
je
bila
s
culami
in
raznovrstno
obleko
.
Vse
je
skrbno
odložila
v
voz
.
Še
parkrat
je
napravila
isto
pot
.
Vselej
se
je
povrnila
z
velikim
tovorom
,
da
je
Andrej
na
kozlu
kar
zdihoval
,
kam
naj
se
vse
spravi
.
Ravno
je
dodelala
,
ko
se
izza
škofovih
hlevov
kot
nočna
senca
priklati
pater
Angelo
.
„
Si
prinesla
vse
,
carissima
,
“
je
hitro
vprašal
,
„
kar
sem
imel
spravljenega
pri
tebi
?
“
„
Vse
!
In
tudi
obleke
,
da
naju
zeblo
ne
bo
!
“
Puhnila
sta
že
v
voziček
,
se
smejala
,
se
poljubovala
;
svetnik
pa
je
še
izpregovoril
:
„
Adijo
,
tepec
!
“
Andrej
Drmota
je
pognal
konjiča
in
srečni
parček
jo
je
odrinil
s
kongresa
v
Ljubljani
.
Takoj
drugi
dan
so
se
pletle
po
mestu
govorice
,
da
je
izginila
kardinalova
kuharica
in
da
je
ž
njo
izginil
prejkotne
tudi
frančiškanski
svetnik
.
Policija
je
nekaj
zasledovala
,
zaslišala
Tomaža
Raznožnika
in
izvoščeka
Drmoto
.
Tudi
so
pri
kardinalu
Spini
našli
pismo
,
s
katerim
se
je
hišna
poslovila
pri
njem
.
Menda
je
bilo
v
tem
pismu
precej
jasnosti
.
Občinstvo
sicer
ni
izvedelo
cele
resnice
,
a
državniki
so
dobro
vedeli
,
pri
čem
da
so
.
Pustni
torek
zjutraj
je
poročal
knez
Metternich
pri
cesarju
.
Končavši
,
je
v
stiski
dostavil
:
„
Še
neka
neprijetna
zadeva
je
tu
,
veličanstvo
!
“
„
Kaj
še
to
?
Dandanes
,
ljubi
Metternich
,
sem
jih
navajen
neprijetnih
afer
.
“
„
Pater
Inglesie
se
je
izgubil
čez
noč
.
S
sabo
je
vzel
denar
,
in
kakor
vse
kaže
,
je
pobral
s
sabo
tudi
hišno
njega
eminence
,
kardinala
Spine
.
“
Cesar
ni
ničesar
odgovoril
.
Samo
pogled
njegov
ni
bil
Bog
zna
kako
prebrisan
.
„
Videli
so
ju
na
Vrhniki
,
“
je
nadaljeval
knez
.
„
Zaslišali
smo
voznika
.
Če
jima
pošljemo
kurirja
za
pete
,
ju
še
lahko
dohitimo
!
“
Cesar
se
je
nasmehnil
:
„
Kake
obraze
napravlja
Spina
?
“
„
Dolge
,
veličanstvo
,
kakor
mi
vsi
!
“
„
Carju
si
stvari
kar
povedati
ne
bom
upal
!
“
Oba
sta
nekaj
časa
molčala
.
Potem
vpraša
knez
:
„
Kaj
ukazujete
,
veličanstvo
?
Naj
se
li
odpravijo
kurirji
?
“
Cesarju
Francu
se
je
povesil
obraz
:
„
Laufen
lassen
,
Durchlaucht
,
laufen
lassen
!
Bolj
ko
se
bo
mešalo
,
večji
bo
škandal
!
“
Potekel
je
mesec
februar
.
Kongres
je
imel
dne
26.
tega
meseca
zadnjo
svojo
sejo
,
a
potentati
in
diplomati
so
gojili
nade
,
da
bode
v
pričetku
marca
vse
pri
kraju
in
da
se
bodo
tedaj
na
vse
strani
sveta
zopet
razpršile
množice
,
katere
je
bil
kongres
zvabil
v
belo
Ljubljano
.
V
februarju
je
neapoljska
afera
belila
glave
državnikom
.
Ali
revolucijonarji
so
vidno
nazadovali
in
vse
je
kazalo
,
da
napravi
general
Frimont
nekak
izprehod
v
burbonsko
kraljevino
,
pri
katerem
se
bode
nekaj
potu
,
a
malo
krvi
prelilo
.
Vsled
tega
je
vladala
dobra
volja
v
kongresnih
krogih
.
Mesto
samo
pa
je
živelo
ves
februar
v
nepretrganem
razkošju
.
Vsak
dan
je
bilo
kaj
videti
ali
kaj
novega
slišati
,
tako
da
vrli
meščančki
niso
prišli
niti
iz
gledanja
niti
iz
poslušanja
.
Na
Kapucinskem
trgu
se
je
vrstila
parada
za
parado
.
Danes
je
odšel
ta
bataljon
,
jutri
je
dospel
oni
bataljon
.
Oba
pa
sta
morala
defilirati
pred
cesarjema
,
tako
da
se
Kapucinski
trg
skoraj
nikdar
ni
izpraznil
.
Potem
je
prišlo
nekaj
specijalno
ljubljanskega
,
kar
je
pri
zavednih
meščanih
provzročilo
,
da
so
jim
srca
živeje
bila
in
da
so
glave
visoko
nosili
,
ker
se
je
izkazala
domačinu
tako
velika
in
nepopisna
čast
!
Kaj
je
bilo
?
Profesor
Anton
Melzer
je
iznašel
novo
orodje
,
ki
se
je
spretno
dalo
rabiti
pri
porodih
.
V
drobni
brošurici
je
opisal
ta
inštrument
in
njega
vrline
.
Brošuro
in
inštrument
pa
je
profesor
Melzer
devotno
posvetil
„
njegovemu
veličanstvu
cesarju
vseh
Rusov
“
.
Vsled
tega
mu
je
omenjeno
veličanstvo
podelilo
dragocen
,
z
briljanti
bogato
okrašen
prstan
.
Ljubljanske
gostilne
so
bile
s
tem
preskrbljene
za
dober
teden
dni
.
Pri
vsaki
pivski
mizi
se
je
govorilo
o
Melzerjevem
prstanu
in
pri
Deteli
za
frančiškansko
cerkvijo
—
v
gosposki
sobi
—
je
odlikovanec
nekaj
večerov
razkazoval
svoj
prstan
in
svojo
veliko
srečo
.
Nato
je
prišla
patriotična
lojalnost
na
vrsto
,
od
katere
je
tedanje
ljubljansko
meščanstvo
kar
umiralo
.
Dne
8.
februarja
je
bil
„
najvišji
rojstni
dan
njenega
veličanstva
cesarice
“
.
Dvor
je
imel
ob
desetih
svojo
mašo
pri
nunah
,
„
wo
die
weibliche
Schuljugend
in
weißen
Kleidern
Spalier
machte
“
.
Ob
istem
času
je
maševal
škof
pri
Svetem
Miklavžu
,
kjer
so
se
zbrale
civilne
in
vojaške
oblasti
.
Zvečer
se
je
v
gledišču
ob
lepi
razsvetljavi
in
primerni
dekoraciji
—
während
der
Name
Caroline
in
Brillantfeuer
glänzte
—
pela
cesarska
pesem
.
Okrog
osmih
je
cesarska
dvojica
s
princi
svoje
hiše
in
z
mnogoštevilnim
spremstvom
ogledovala
krasno
razsvetljavo
mesta
.
Pri
tem
so
se
posebno
odlikovali
škofijski
dvorec
,
licej
in
mestna
hiša
.
Dolgo
vrsto
voz
,
v
katerih
se
je
vozil
dvor
,
so
obdajali
komorni
furirji
na
konjih
.
Po
ulicah
se
je
gnetla
navdušena
množica
,
ki
je
neprestano
kričala
„
vivat
“
.
Tudi
o
tej
razsvetljavi
se
je
mnogo
in
dolgo
govorilo
.
Pobožnim
dušam
je
prinesel
11.
februar
posebno
slavnost
.
Izpovednik
kralja
obeh
Sicilij
,
Angelo
Porto
di
Cuneo
,
je
bil
imenovan
za
škofa
v
Termopilah
.
Ob
desetih
zjutraj
ga
je
posvetil
v
škofijski
cerkvi
kardinal
Spina
,
ljubljanski
in
zagrebški
škof
pa
sta
pri
tem
asistirala
.
Ta
cerkvena
slavnost
,
pri
kateri
je
bil
navzočen
cesarski
dvor
,
je
vzbujala
občno
pozornost
.
Ker
je
bil
Cuneo
kapucin
,
posebno
ljubljanskemu
ženstvu
ni
hotelo
v
glavo
,
kako
je
mogel
škof
postati
,
in
ker
nihče
ni
vedel
,
kje
leži
termopilska
škofija
,
se
novemu
škofu
ni
dajala
posebna
veljava
.
Miklavž
Čeljustnik
pa
je
očitno
govoril
,
da
to
ni
noben
škof
,
ker
kapucin
sploh
ne
more
postati
škof
!
Dne
12.
februarja
je
bil
rojstni
dan
cesarja
Franca
.
Dvor
je
imel
svojo
mašo
pri
nunah
in
belo
oblečene
šolske
deklice
so
zopet
stale
v
špalirju
po
cerkvi
.
Ob
desetih
je
pel
ljubljanski
škof
Te
Deum
,
pred
cerkvijo
pa
je
„
paradiral
“
bataljon
graničarjev
in
z
„
grada
“
so
grmeli
topovi
.
Ko
se
je
ob
dvanajstih
povrnil
naš
cesar
z
izprehoda
—
„
von
allerhöchst
Ihrer
Lieblingsspazierfahrt
“
—
iz
Mestnega
loga
,
kjer
mu
je
bil
magistrat
postavil
malo
lopo
,
ki
še
danes
stoji
,
je
prišel
car
,
da
mu
je
izrekel
najsrčnejša
voščila
.
Suverena
sta
nato
obedovala
„
im
vertraulichen
Cirkel
“
,
po
obedu
pa
je
svirala
pod
okni
deželnega
dvorca
godba
Wimpfenovega
polka
.
Zvečer
se
je
v
gledišču
zopet
pela
cesarska
pesem
in
mesto
samo
je
bilo
zopet
čarobno
razsvetljeno
.
Po
ulicah
se
je
vozil
dvor
,
a
množice
so
ravno
tako
kričale
kakor
na
cesaričin
rojstni
dan
.
Dne
22.
februarja
zjutraj
ob
desetih
so
naznanili
trije
streli
z
grada
,
da
gori
v
mestu
.
Gorelo
je
v
hiši
št.
10
na
trgu
,
kjer
so
se
bile
saje
v
dimniku
vnele
,
tako
da
se
je
črni
dim
—
kakor
piše
uradni
list
—
debelo
dvigal
v
višine
.
Glede
tega
ognja
,
ki
so
ga
takoj
zadušili
,
je
pisal
lokalni
list
:
„
Ginljivo
je
bilo
gledati
pri
tej
priliki
,
kako
sta
naš
oboževani
vladar
in
vzvišeni
kralj
neapoljski
osebno
prišla
v
bližino
nevarnosti
,
da
se
s
svojo
najvišjo
osebo
prepričata
o
dobro
vpeljanih
gasilnih
pripravah
.
“
Tudi
to
izredno
junaštvo
omenjenih
suverenov
je
rodilo
obilo
govoric
okrog
ljubljanskih
pivskih
miz
.
Še
večjo
senzacijo
pa
je
vzbujala
vest
,
o
kateri
je
pisala
„
Laibacher
Zeitung
“
,
da
je
v
Marselju
porodila
zdravo
hčerko
šestinšestdeset
let
stara
ženska
.
Take
novice
so
v
tisti
dobi
posebno
ugajale
in
javnost
jih
je
z
ravno
isto
slastjo
použivala
kakor
novice
s
tega
ali
onega
dvora
.
Dne
25.
februarja
je
priredilo
meščanstvo
v
redutni
dvorani
ples
,
h
kateremu
so
povabili
„
vse
v
mestu
bivajoče
visoke
in
ugledne
tujce
“
.
Meščanstvo
se
je
še
celo
tako
daleč
izpozabilo
,
da
se
je
predrznilo
najvišje
suverene
najspoštljiveje
povabiti
.
Najvišji
suvereni
pa
so
odklonili
,
„
hatten
die
ehrfurchtsvolle
Einladung
abgelehnt
.
“
Filistri
ljubljanski
so
vzlic
tej
prejeti
klofuti
prav
živahno
plesali
,
bili
veseli
in
židani
,
tako
da
je
„
Laibacher
Zeitung
“
pisala
:
„
Mnogobrojna
navzočna
družba
,
obstoječa
iz
tukajšnjih
dostojanstvenikov
in
najuglednejših
rodbin
mesta
,
se
bode
tega
dne
dolgo
in
z
veseljem
spominjala
!
“
Bilo
je
pač
skromno
ljubljansko
meščanstvo
tistih
dni
!
V
torek
dne
27.
februarja
je
odpotovala
vojvodinja
Floridija
,
soproga
neapolitanskega
veličanstva
.
Gotovo
je
rada
odrinila
iz
mesta
,
kjer
ji
ni
bilo
nič
prijetnega
.
Na
dvoru
so
jo
pisano
gledali
,
ker
so
ji
v
zlo
šteli
,
da
je
vzela
starega
kralja
.
Bila
je
sicer
iz
stare
in
ponosne
obitelji
,
ali
cesar
Franc
je
vzlic
temu
kar
videti
ni
mogel
.
Med
ljudstvom
pa
je
veljala
za
priležnico
,
in
to
prepričanje
ljubljanskega
božjega
glasu
ni
hotelo
izginiti
še
dolgo
po
kongresu
ne
.
Imela
je
Ljubljana
torej
skoraj
vsak
dan
priliko
,
pasti
oči
ter
brusiti
jezike
.
Za
višje
stanove
,
tako
imenovano
nobleso
,
je
bilo
istotako
dobro
preskrbljeno
,
še
bolje
,
ker
se
je
poleg
tujega
plemstva
bilo
nabralo
v
Ljubljani
precej
domačega
plemstva
.
Takrat
kranjsko
plemstvo
še
ni
bilo
tista
suha
egipčanska
kravica
,
kakor
je
dandanes
;
takrat
je
bilo
v
deželi
še
nekaj
ponosnih
in
petičnih
plemičev
,
ki
so
imeli
kaj
cvenka
,
ki
so
iz
svojih
gradov
prihajali
z
natrpanimi
mošnjami
v
belo
naše
mesto
.
Ti
magnatje
so
prišli
večinoma
vsi
h
kongresu
ter
so
tu
zapravljali
svoj
denar
in
svoje
zdravje
.
Z
diplomati
in
državniki
so
tekmovali
,
kar
se
tiče
soarej
,
pojedin
in
drugega
kratkočasja
.
Ni
ga
bilo
skoraj
dneva
,
da
bi
se
ne
bili
shajali
vabljeni
gostje
v
to
ali
ono
aristokratsko
hišo
.
Bila
je
ta
družba
skrajno
ekskluzivna
;
človeka
meščanskega
pokolenja
niso
vabili
medse
,
ker
so
bili
prepričani
,
da
se
onečedijo
,
če
bi
v
svoji
hiši
sopli
zrak
,
v
katerem
je
dihal
človek
brez
grba
.
Samo
pri
Rothschildu
se
je
že
v
tistih
dneh
delala
izjema
,
ker
je
bil
knez
v
kraljestvu
cekinov
.
Kakor
znano
,
je
strašil
interesantni
ta
žid
tudi
po
kongresni
Ljubljani
ter
lovil
zase
neko
posojilo
,
ki
ga
je
iskalo
kraljestvo
obeh
Sicilij
.
Za
Rothschilda
pa
so
se
tudi
ljubljanski
plemenitaški
krogi
trgali
ter
ga
vabili
na
svoje
obede
,
plese
in
večere
.
Da
ni
bil
plemič
in
da
niti
prekrščen
žid
ni
bil
,
mu
pri
naših
aristokratih
prav
nič
ni
škodilo
,
nasprotno
,
še
bolj
zanimiv
je
bil
zaradi
tega
.
Vzrok
njegove
zanimivosti
pa
je
najbolj
tičal
v
tistih
mnogoštevilnih
Rothschildovih
milijonih
,
v
katere
je
verovala
že
tedanja
Evropa
!
Da
je
knez
Metternich
docela
zadoščal
reprezentacijskim
svojim
dolžnostim
,
o
tem
ni
treba
posebej
pisati
.
Ravno
februarja
si
je
bil
nekaj
novega
izmislil
:
takozvane
damske
večere
.
Vabil
je
k
sebi
na
čaj
ali
pa
tudi
na
popoln
supé
same
dame
,
bodisi
domače
,
bodisi
tuje
.
Pri
tem
je
vabil
po
svojem
lastnem
preudarku
;
tu
je
vzel
hčer
,
tam
mater
,
ne
da
bi
se
držal
kakih
posebnih
predpisov
.
Če
je
to
ali
ono
prezrl
,
se
zaradi
tega
ni
mogel
nihče
jeziti
,
ker
je
bilo
mnogo
drugih
tudi
prezrtih
.
Vsekakor
pa
je
vsaka
aristokratska
obitelj
koprnela
,
da
bi
ji
prišlo
vabilo
v
hišo
;
bilo
je
namreč
veliko
odlikovanje
za
dekliča
,
gospo
ali
gospodično
,
ako
jo
je
povabil
Metternich
na
damski
svoj
večer
.
Tak
večer
je
bil
napravil
knez
Metternich
dne
14.
februarja
,
pred
vsem
v
čast
distingviranim
ruskim
damam
,
ki
so
bivale
tisti
čas
v
Ljubljani
in
v
katere
so
bili
,
kakor
se
izraža
Metternich
v
svojih
spisih
,
vsi
Avstrijci
zaljubljeni
.
Bila
je
to
gospa
Hitrova
s
svojima
hčerkama
,
ki
sta
sloveli
radi
izredne
lepote
.
Govorilo
se
je
,
da
eno
vzame
avstrijski
atašé
v
Rimu
;
drugo
pa
je
snubil
grof
Bombelles
,
ki
je
bil
tedaj
avstrijski
poslanik
v
Fierenci
.
Že
nekaj
starikast
mož
,
pa
dobrega
diplomatskega
imena
.
Gospica
Hitrova
,
katero
je
hotel
štiridesetletni
grof
vzeti
,
ni
imela
niti
šestnajst
let
in
zatorej
je
naravno
,
da
je
vse
to
prav
zelo
zanimalo
kongresno
javnost
.
Gospa
Hitrova
je
bila
zanimivost
prve
vrste
in
ni
se
čuditi
,
da
jo
je
sam
knez
Metternich
počastil
z
damskim
večerom
!
Povabljenega
je
bilo
precej
ženstva
,
domačega
in
tujega
.
Grofica
Giulajeva
iz
Zagreba
,
grofica
Turjaška
,
grofica
Lichtenbergova
in
pred
vsemi
grofica
Molly
Esterhazyjeva
.
Tudi
naša
znanka
,
drobna
Eva
Luiza
Thurnova
,
je
bila
povabljena
.
V
beli
svoji
obleki
je
bila
kakor
spomladi
metuljček
,
ki
so
ga
ravnokar
v
življenje
zbudili
prvi
solnčni
žarki
.
Velike
sreče
,
da
je
bila
vabljena
k
današnjemu
večeru
,
ni
mogla
prikriti
:
sijala
ji
je
iz
oči
,
žarela
iz
lic.
Da
bo
ravno
ta
večer
vir
vsej
nesreči
njenega
življenja
,
da
bode
vzrok
njeni
prerani
smrti
,
o
tem
se
ji
pač
sanjalo
ni
,
ko
je
sedela
na
rumenem
fotelju
in
s
pogledom
neprenehoma
sledila
knezu
,
ki
je
galantno
sprejemal
došle
dame
,
ponudivši
vsaki
šopek
bujnega
cvetja
.
Eva
Lujiza
je
bila
v
nebesih
!
Vabljena
ni
bila
niti
grofica
mati
,
niti
sestra
Molly
!
Njo
pa
je
vabil
knez
Metternich
,
in
takoj
,
ko
je
vstopila
,
ji
je
bil
podaril
šopek
rdečih
rož
.
Te
je
sedaj
stiskala
v
drobni
ročici
in
domov
jih
je
hotela
vzeti
in
posušiti
,
da
bi
ji
bile
še
na
stara
leta
v
spomin
na
srečni
,
presrečni
ta
večer
!
Med
povabljenimi
je
vzbujala
pozornost
grofica
Lichtenbergova
,
zastopnica
veljavne
rodbine
.
Ti
Lichtenbergovi
so
takrat
še
cvetli
,
dandanes
,
ko
od
tedaj
niti
sto
let
ni
preteklo
,
je
razbit
in
v
prah
zdrobljen
še
celo
dvorec
,
v
katerem
je
nesrečna
ta
obitelj
v
ponosu
in
bogastvu
preživela
dolgo
,
dolgo
vrsto
let
.
Grofica
Lichtenbergova
je
bila
imenitna
lepotica
;
dasi
je
bila
na
desni
nogi
nekoliko
hroma
,
je
to
ni
posebno
kazilo
.
Nekateri
so
še
celo
trdili
,
da
ta
hromost
celo
povišuje
pikantnost
njene
osebe
.
Imela
je
precej
strupen
jeziček
in
rada
je
videla
,
če
se
ji
je
dvorilo
.
In
na
kongresu
se
ji
je
!
Grofinja
Turjaška
pa
je
bila
bolj
dolgočasna
in
iskala
je
svoj
ponos
v
pobožnosti
in
veliki
afektaciji
.
Na
kongresu
ni
bila
posebno
priljubljena
.
V
družbi
teh
nežnih
in
lepih
dam
je
tičal
knez
Metternich
kakor
petelinček
med
piškami
.
Dasi
oženjen
in
ne
premlad
,
je
njegova
svetlost
še
vedno
rada
lazila
okrog
tujih
ograj
ter
spuščala
čeznje
ognjevite
svoje
poglede
.
Kronisti
nam
ne
vedo
povedati
,
je
li
iz
tega
nastala
kaka
škoda
,
in
tudi
mi
glede
ljubljanskega
kongresa
nismo
mogli
zaslediti
ničesar
,
kar
bi
senco
metalo
na
njegovo
zakonsko
zvestobo
.
Bil
je
pač
mož
,
ki
je
raje
dihal
v
družbi
cvetočih
mladih
žensk
,
nego
dolgčas
prodajal
v
družbi
starih
in
velih
ženic
.
Takih
poštenjakov
pa
ima
tudi
današnja
bela
Ljubljana
obilo
.
Sicer
pa
ne
smemo
misliti
,
da
je
bil
knez
pri
teh
večerih
edini
moški
.
Vselej
je
povabil
kakega
mladega
plemiča
,
ki
mu
je
pomagal
honerje
delati
.
Tisti
večer
je
bil
povabljen
grof
Oton
Barbo
.
Okrog
desetih
je
bila
zbrana
vsa
družba
.
Takoj
se
je
začel
živahen
razgovor
,
ki
se
je
najbolj
sukal
okrog
eksotičnih
gostov
iz
obitelji
Hitrove
.
„
Kako
ste
potovali
,
Marija
Vladimirjevna
?
“
je
vprašal
knez
priljudno
.
Koketno
se
je
ravnal
pri
svojem
razgovoru
po
ruskem
običaju
.
„
Dobro
in
srečno
,
“
je
odgovorila
gospa
Hitrova
,
„
kolikor
se
v
zimi
dobro
in
srečno
potovati
more
.
“
„
Zveze
z
Rimom
in
Firenco
so
še
vedno
živahne
?
“
je
vprašal
Metternich
hudomušno
.
Pri
tem
je
pomenljivo
namežikaval
,
na
kar
sta
gospici
Hitrovi
zardeli
kakor
dve
rdeči
jagodi
.
„
V
današnjih
časih
,
“
se
je
oglasila
Molly
Esterhazyjeva
,
„
ko
je
vsa
Italija
v
plamenu
,
je
težko
vzdrževati
zveze
z
Rimom
ali
s
Firenco
.
“
Grofica
se
je
smejala
,
da
je
zvenelo
po
sobi
.
A
knez
je
dostavil
:
„
Sicer
je
pa
prosil
Bombelles
dopusta
in
morda
se
ne
motim
,
da
bodemo
kmalu
imeli
čast
,
pozdraviti
ga
v
kongresni
Ljubljani
!
“
Še
je
dostavil
:
„
Izvrsten
naš
diplomat
je
to
.
“
Gospa
Hitrova
je
kar
pokala
od
ponosa
.
Esterhazyjeva
je
hotela
nit
med
prsti
obdržati
,
zategadelj
je
vprašala
intimno
:
„
In
kako
si
drugače
zadovoljen
z
diplomati
,
Klemens
?
Čuje
se
,
da
ti
delajo
sitnosti
,
jezo
in
skrbi
.
“
Knezu
ni
bilo
všeč
,
da
bi
se
govorilo
o
politiki
in
posebno
ne
o
kongresnih
diplomatih
.
Tudi
ni
znal
,
bi
li
morda
ta
ali
ona
ženica
ne
ujela
kake
besede
ter
je
ne
zanesla
na
mesto
,
kamor
ni
bila
namenjena
.
Odgovoril
je
hladno
:
„
Veruj
mi
,
grofica
Molly
,
da
je
vse
v
najboljšem
redu
!
“
Ona
pa
le
ni
hotela
odnehati
:
„
Kaj
pa
Capo
d
’
Istria
,
he
?
“
„
Pri
nas
,
“
je
izpregovorila
gospa
Hitrova
,
„
se
itak
govori
,
da
vaša
svetlost
in
grof
Capo
d
’
Istria
nista
posebna
prijatelja
.
“
„
Kaj
se
na
svetu
vse
ne
govori
,
Marija
Vladimirjevna
?
“
Esterhazyjeva
se
ni
dala
otresti
:
„
Tako
nas
,
ljubi
knez
ne
odpraviš
.
Še
enkrat
vprašam
,
kaj
pa
Capo
d
’
Istria
?
Me
dobro
vemo
,
da
bi
ta
grški
grof
rad
zlorabil
ljubljanski
kongres
,
da
bi
proklamiral
neodvisnost
Grške
ter
zanesel
plamen
na
strehe
evropske
.
Zvijaj
obraz
,
kolikor
hočeš
,
pa
je
vendar
tako
!
“
In
zaničljivo
je
pristavila
:
„
Še
tega
bi
se
nam
manjkalo
,
da
bi
se
radi
takih
brigantov
,
kot
so
Grki
,
razvnela
vsa
Evropa
!
“
„
Meni
se
vidi
,
“
je
izpregovorila
grofica
Sweerčeva
—
soproga
guvernerjeva
,
—
„
da
je
lepo
,
ljubiti
svoje
rojake
.
“
„
Prazne
besede
!
Nič
nego
prazne
besede
!
“
je
odgovorila
grofica
Molly
ošabno
.
Ni
rada
prenašala
,
če
ji
je
kdo
ugovarjal
.
Gospa
Sweerčeva
je
zategadelj
takoj
bojazljivo
obmolknila
.
Ona
pa
je
še
dejala
:
„
Vem
,
da
je
knez
Metternich
mojega
mnenja
,
dasi
tega
ne
bo
hotel
priznati
!
“
„
Na
naši
Molly
,
“
je
odgovoril
knez
porogljivo
,
„
je
izgubljen
diplomat
.
Da
je
ona
državni
minister
Avstrije
,
bi
kakor
madjarski
betjar
svoje
ovce
z
bičem
strahovala
kongresne
diplomate
!
“
„
Mogoče
!
In
kdo
nam
je
porok
,
da
se
na
kongrese
ne
shaja
dosti
ovac
?
“
Knez
je
skoraj
prebledel
:
„
Pst
!
“
Ugledal
je
Evo
Lujizo
,
ki
je
sedela
ob
koncu
mize
.
Prijazno
je
vprašal
:
„
In
kako
je
mnenje
drobne
naše
kontese
iz
Radovljice
?
“
Ves
čas
med
razgovorom
je
tičala
Eva
Lujiza
kakor
na
žerjavici
.
Molly
Esterhazyjeva
ji
je
bila
zoprna
,
do
duše
zoprna
!
Kar
v
srcu
jo
je
skelelo
,
ko
je
morala
priznati
,
da
je
ta
Madjarka
lepa
ženska
.
In
kako
je
govorila
!
Počasi
,
nekako
zaspano
,
kakor
je
navada
veliki
aristokratinji
.
In
ta
srebrni
glas
,
ki
jo
je
spominjal
na
spomladansko
petje
kosov
na
grajskem
vrtu
radovljiškem
!
In
s
knezom
Metternichom
sta
se
tikala
,
in
prav
videlo
se
je
,
kako
je
s
črnim
svojim
očesom
silila
v
njega
!
Ta
ženska
je
imela
vse
polno
slabih
lastnosti
in
Eva
Lujiza
je
ni
mogla
trpeti
!
In
kako
je
bila
razgaljena
okrog
prsi
in
kneza
je
lovila
!
O
tem
je
bila
naša
kontesa
docela
prepričana
.
Kakor
godba
so
ji
zadonele
na
uho
besede
:
„
In
kako
je
mnenje
drobne
naše
kontese
iz
Radovljice
?
“
Takoj
je
odgovorila
:
„
Ženski
ni
treba
,
da
bi
se
v
vse
vtikala
!
“
Pri
tem
je
zabadala
svoje
oči
kakor
nabrušeno
bodalo
grofinji
Esterhazyjevi
v
obraz
.
Ta
je
srdito
siknila
:
„
Ti
strupeni
črv
ti
!
“
Knez
se
je
zasmejal
:
„
To
se
pravi
latinsko
:
mulier
taceat
in
ecclesia
!
Ali
po
naše
:
grofica
Molly
Esterhazyjeva
naj
molči
o
politiki
.
Ni
li
tako
,
kontesa
Eva
Lujiza
?
“
Eva
Lujiza
,
ki
je
sama
svoj
nosek
tako
rada
vtikala
v
politiko
,
je
ročno
odgovorila
:
„
Čisto
tako
je
,
svetlost
!
“
Knez
se
je
iz
srca
smejal
.
Vsa
družba
družba
pa
niti
obrazov
ni
zavlekla
,
dasi
niti
ene
dame
ni
bilo
,
ki
bi
oholi
Madjarki
ne
bila
privoščila
te
lekcije
.
Ali
bile
so
vse
predobro
vzgojene
,
kakor
se
pravi
,
in
zategadelj
ni
bilo
opaziti
,
da
bi
se
bilo
kaj
posebnega
pripetilo
.
Nekaj
dam
je
pričelo
razgovor
o
drugih
rečeh
,
prav
kakor
bi
jih
to
,
kar
se
je
ravnokar
pripetilo
,
čisto
nič
ne
brigalo
.
Samo
knez
se
je
neprestano
smejal
:
„
Torej
,
ljuba
Molly
,
mulier
taceat
in
ecclesia
!
“
Molly
je
prebledela
,
pa
prav
malo
.
V
njej
je
sicer
vrelo
,
a
bila
je
predobro
vzgojena
in
zatorej
na
zunaj
ni
kazala
svoje
razburjenosti
.
Nekako
zaspano
je
počasi
izpregovorila
:
„
Vdam
se
,
svetlost
!
Svet
je
že
tak
,
da
govori
dostikrat
iz
ust
otroka
resnica
!
“
Otroka
niti
posebno
naglasila
ni
,
a
vzlic
temu
je
vsak
občutil
,
da
je
bil
ta
otrok
glavna
beseda
v
njenem
odgovoru
.
Tudi
to
je
bil
sunek
z
bodalcem
!
Vsi
navzočni
so
to
občutili
.
Za
trenotek
so
se
obrazi
namuzali
in
v
hipu
se
je
zasukal
razgovor
na
drugo
polje
.
Prav
kakor
da
se
ni
nič
posebnega
pripetilo
!
Samo
Evi
Lujizi
je
rdeča
jeza
zalila
nežni
obrazek
,
pa
se
je
tudi
ukrotila
;
dekletce
je
bilo
istotako
prave
pasme
!
Ko
je
za
nekaj
trenutkov
razgovor
utihnil
,
se
je
Eva
Lujiza
obrnila
proti
svojemu
sosedu
,
grofu
Otonu
,
ter
izpregovorila
nepopisno
ošabno
:
„
Da
,
da
,
grof
Barbo
,
kdor
ni
več
mlad
,
vidi
povsod
otroke
!
“
Vsaka
beseda
se
je
umela
:
pri
tem
pa
je
bila
kontesa
besedico
„
mlad
“
še
posebej
poudarila
.
Tišina
je
bila
,
da
bi
se
bila
čula
igla
,
če
bi
padla
na
tla
;
a
Eva
Lujiza
je
zrla
nedolžno
okrog
,
prav
kakor
da
ni
hotela
nikogar
žaliti
,
dasi
je
v
resnici
hotela
do
živega
zadeti
svojo
nasprotnico
.
In
do
živega
jo
je
zadela
!
Navzočni
so
kar
otrpnili
.
In
dobro
vzgojeni
grof
Barbo
je
šepnil
:
„
Za
Boga
,
kontesa
,
krotite
se
!
“
Pa
se
ni
hotela
krotiti
in
srdito
mu
je
odgovorila
:
„
Privaditi
vas
hočem
še
na
hujše
,
grof
!
Vedite
tudi
vi
,
da
kontesa
Thurnova
ni
vajena
zobati
otrok
!
“
Na
srečo
se
je
serviral
čaj
,
tako
da
je
bila
prekinjena
neprijetna
ta
epizoda
.
Knez
je
vstal
in
pristopil
k
Evi
Lujizi
.
Prijel
jo
je
za
roko
,
rekoč
:
„
Naša
Eva
Lujiza
je
vitez
,
ki
suče
ostro
orožje
!
Meni
ugaja
ta
vitez
!
“
Čulo
se
je
to
nekako
očetovsko
in
samo
knez
Metternich
je
smel
kaj
takega
storiti
.
V
istini
pa
ni
tičalo
nič
očetovskega
vmes
;
bilo
je
prav
navadno
koketiranje
starega
grešnika
,
kateremu
je
že
davno
bilo
jasno
,
da
ga
obožava
mlada
kontesa
.
Kdo
je
bil
tedaj
srečnejši
od
Eve
Lujize
?
Takoj
se
je
polegla
njena
razburjenost
,
in
če
bi
se
bilo
v
tistem
hipu
od
nje
zahtevalo
,
da
naj
prosi
odpuščanja
grofinjo
Molly
Esterhazyjevo
,
bila
bi
to
brez
ugovora
storila
.
Tako
jo
je
presunila
izredna
ljubeznivost
kneza
Metternicha
!
Knez
je
zopet
prisedel
k
Esterhazyjevi
.
Ali
Eva
Lujiza
ni
obrnila
očesa
z
njegovega
obraza
;
prepregla
ga
je
z
žarki
svojih
pogledov
!
Nekaj
ji
je
kakor
s
pelinom
zalilo
srce
:
ker
se
je
pri
tem
zopet
in
zopet
morala
spominjati
svoje
nasprotnice
,
grofinje
Esterhazyjeve
!
A
spominjala
se
je
tudi
one
,
ki
mu
je
bila
cerkveno
poročena
;
tudi
tej
ga
Eva
Lujiza
ni
