pričakoval.
»
Nocoj
ne
gremo
v
krčmo
,
«
je
rekel
Devin
.
»
Pri
meni
je
pripravljena
skromna
večerja
.
«
Odšli
so
v
njegovo
stanovanje
,
stari
Jože
pa
,
ki
je
stregel
Dolniku
in
Devinu
,
je
prinašal
jedi
in
vino
.
Stari
prijatelji
so
po
štiriletni
ločitvi
spet
sedeli
skupaj
.
Spominjali
so
se
skupaj
prebitih
in
preživelih
študentskih
let
,
ki
so
se
jim
zdaj
v
spominu
še
enkrat
zdela
tako
lepa
,
kakršna
so
bila
zares
.
»
Kako
pa
se
je
tebi
godilo
ta
čas
?
«
je
Devin
vprašal
Rovana
.
»
Dokler
sem
bil
brez
plače
,
mi
je
šlo
trdo
,
to
vesta
.
Ampak
to
ni
dolgo
trajalo
.
V
pisarni
sem
potegnil
za
dva
druga
,
sam
predsednik
me
je
pohvalil
...
«
»
Aha
,
predsednik
,
«
se
je
nasmehnil
Dolnik
.
»
Zato
si
tako
hitro
plezal
navzgor
!
«
»
Ne
bom
se
hvalil
,
«
se
je
ponašal
Vinko
Rovan
.
»
Le
to
vama
povem
,
da
je
moja
kvalifikacija
res
dobra
.
To
sem
zvedel
z
zanesljive
strani
.
«
»
Kakšna
sreča
!
«
»
Prosim
,
samo
po
zaslugi
.
«
»
Kdo
pa
dvomi
?
In
ko
je
Vinko
Rovan
postal
pristav
,
je
šel
snubit
...
«
Rovan
je
zardel
.
Devin
ga
je
vprašujoče
pogledal
.
»
Res
?
Si
oženjen
?
«
»
Oženjen
,
pa
saj
vesta
...
«
»
Tega
še
jaz
nisem
vedel
,
«
je
vzkliknil
Dolnik
.
»
O
,
dani
se
mi.
Da
nisi
pripeljal
z
Dunaja
tiste
šivilje
,
kako
ji
je
že
bilo
ime
?
...
«
Vinko
Rovan
je
molčal
in
se
nemirno
zibal
na
stolu
.
»
Človek
ne
uide
svoji
usodi
,
«
se
je
krohotal
Dolnik
.
Devin
pa
je
resno
pogledal
Rovana
.
»
A
v
tvoji
družini
govorite
slovensko
?
«
»
To
je
pač
tako
,
«
je
zajecljal
Vinko
Rovan
v
čedalje
hujši
zadregi
.
»
Jaz
,
to
se
ve
,
govorim
slovensko
...
«
»
Z
deklo
,
če
imaš
tako
,
ki
ne
zna
nemško
,
«
se
je
norčeval
Dolnik
.
»
Moja
žena
pa
se
uči
.
Škoda
le
,
da
nima
take
družbe
,
v
kateri
bi
se
bolj
vadila
.
Jaz
imam
premalo
časa
.
«
»
Še
manj
pa
volje
!
«
»
Ti
me
napak
sodiš
,
«
se
je
branil
Vinko
Rovan
.
»
Jaz
storim
vse
za
svojo
narodno
dolžnost
.
«
»
Tako
je
prav
,
«
ga
je
pohvalil
Devin
,
»
in
v
ta
namen
izpraznimo
kozarce
.
«
Izpraznili
so
kozarce
in
Devin
je
razkladal
,
kako
bodo
morali
delati
,
da
bodo
prebudili
narod
iz
nezavedanja
in
da
ga
obranijo
pred
potujčevanjem
.
Ustanavljati
je
treba
bralna
in
politična
društva
,
snujejo
naj
se
domači
denarni
zavodi
,
skrbeti
je
treba
za
razširjanje
pouka
v
popularno
pisanih
časnikih
in
knjigah
.
Tudi
narodno
petje
je
važen
dejavnik
pri
narodnem
prebujanju
in
se
ga
ne
sme
zanemarjati
.
»
Najprej
moramo
tukaj
ustanoviti
čitalnico
.
«
»
Tukaj
?
«
se
je
začudil
Dolnik
.
»
Ali
te
luna
trka
?
«
»
Zakaj
pa
ne
?
Če
se
mi
trije
poprimemo
dela
,
bomo
zmogli
.
«
»
Kaj
pa
misliš
ti
,
Vinko
?
«
ga
je
dražil
Dolnik
.
»
To
je
pač
tako
,
«
se
je
začel
izvijati
Vinko
Rovan
.
»
Ko
sem
se
predstavil
gospodu
predsedniku
...
«
»
...
ti
je
zapovedal
,
kajne
,
da
se
moraš
izogibati
vsakemu
narodnemu
društvu
...
«
»
Ni
mi
ravno
zapovedal
,
le
svetoval
mi
je
prav
po
očetovsko
,
«
je
odvrnil
Rovan
.
»
O
,
preskrbni
oče
,
kako
se
napenja
,
da
se
mu
ne
bi
izgubila
nobena
ovčica
.
V
ovčji
hlev
s
teboj
!
«
je
Dolnik
zasmehoval
ubogega
Vinka
.
»
Stavim
,
da
te
je
predsednik
še
posebej
svaril
pred
Devinom
in
nemara
tudi
pred
menoj
.
«
Vinko
Rovan
ni
vedel
,
kaj
bi
odgovoril
.
Okoli
sebe
je
gledal
kakor
zasačen
tat
.
Tedaj
mu
je
Devin
priskočil
na
pomoč
.
»
Kaj
bi
to
!
Predsednik
naj
govori
,
kar
hoče
,
ti
pa
storiš
,
kar
je
prav
in
pošteno
.
«
»
Tako
je
,
tako
!
«
je
pritrdil
Vinko
Rovan
,
ki
mu
je
sladka
in
močna
vinska
kapljica
začela
razgrevati
kri
in
prebujati
pogum
.
»
Ali
mu
morem
braniti
,
da
mi
to
in
ono
polaga
na
srce
?
Jaz
pa
se
ne
pustim
voditi
na
vrvici
.
«
Dolniku
je
igral
zaničljiv
nasmeh
okoli
usten
,
Devinu
pa
se
je
zdelo
potrebno
,
da
znova
pridobi
Rovana
in
upal
je
,
da
mu
bo
v
prsih
spet
vžgal
nekdanje
navdušenje
.
»
Torej
,
Dolnik
,
greš
v
naš
odbor
?
«
»
Zakaj
ne
,
če
ti
je
do
tega
in
če
že
ne
iz
drugega
nagiba
,
vsaj
iz
tega
,
da
si
preženem
dolgčas
.
«
»
In
ti
Vinko
?
Ti
nas
ne
boš
zapustil
?
«
»
Jaz
da
bi
vas
zapustil
?
Kaj
pa
misliš
?
Ampak
javno
,
«
je
pristavil
zategnjeno
,
»
javno
me
ni
treba
imenovati
,
to
je
pač
tako
,
za
uradnika
...
«
»
Kaj
uradnika
?
Ti
si
neodvisen
sodnik
.
«
»
Da
,
da
,
neodvisen
,
pa
...
«
Vinko
Rovan
se
je
nemirno
presedal
.
Devin
je
odmašil
novo
steklenico
.
Kakor
čisto
zlato
se
je
svetilo
vino
v
kozarcih
in
fini
buket
se
je
razpršil
po
sobi
.
»
Spominu
!
«
so
trčili
vsi
trije
in
Devin
je
zapel
slovensko
pesem
.
Dolnik
je
pomagal
,
Vinko
Rovan
pa
se
je
plašno
oziral
na
okna
,
če
so
zaprta
in
le
polglasno
je
pel
tudi
on
.
Izpraznili
so
kozarce
in
zdaj
se
je
Vinko
Rovan
razvnel
.
»
Se
še
spominjata
,
s
katero
pesmijo
smo
se
ločili
pred
štirimi
leti
?
«
»
Hej
,
Slovani
!
«
je
navdušeno
zaklical
Devin
.
»
Hej
,
Slovani
!
«
je
zadonelo
po
sobi
,
in
ko
so
odpeli
,
je
Vinko
Rovan
spet
dvignil
kozarec
:
»
Na
večno
pobratimstvo
!
Črna
zemlja
naj
pogrezne
njega
,
kdor
odpade
!
«
Po
trgu
mimo
hiše
sta
ta
čas
počasi
korakala
glavar
in
župan
.
Ko
je
glavar
zaslišal
petje
,
se
je
ustavil
in
poslušal
.
»
Čujte
!
Čujte
!
Ali
poznate
ta
napev
?
«
je
vprašal
glavar
in
čelo
se
mu
je
nagubančilo
.
»
Jaz
nimam
prav
nobenega
posluha
,
«
je
župan
odgovoril
pohlevno
.
»
O
,
jaz
pa
dobro
poznam
to
revolucionarno
pesem
.
Kdo
pa
jo
poje
?
To
so
trije
glasovi
.
«
»
Menda
sta
oba
doktorja
.
Tretji
pa
,
tretji
res
ne
vem
,
če
ni
...
«
»
Kdo
?
Kdo
?
«
je
nestrpno
spraševal
glavar
.
»
Danes
se
je
pripeljal
novi
pristav
in
slišal
sem
,
da
je
odšel
z
doktorjem
Dolnikom
.
«
»
A
tako
!
Novi
pristav
?
To
moram
natančneje
pozvedeti
,
da
precej
javim
predsedniku
.
«
Župan
je
pospremil
glavarja
do
okrajnega
glavarstva
in
se
potem
vrnil
domov
ter
spal
spanje
pravičnega
.
Glavar
pa
je
še
tisti
večer
pisal
predsedniku
.
Pohorje
,
na
severni
strani
kakor
odsekano
od
visokega
vrha
do
globoke
struge
deroče
Drave
,
se
na
južni
strani
nagiba
polagoma
proti
ravnini
in
kakor
veje
se
od
osrednjega
gorovja
ločujejo
viseče
strmine
;
ob
njihovem
vznožju
se
zbirajo
studenci
v
bistre
potoke
.
Voda
prodira
med
pečinami
,
šumi
in
žubori
;
zbira
se
v
tolmunih
,
v
katerih
mirno
plava
rdečepikasta
postrv
,
in
se
spet
zažene
prek
kamnite
ograje
ter
hiti
naprej
v
dolino
.
Toda
gorjanci
jo
še
prej
zajeze
in
navajajo
na
svoje
travnike
,
da
jih
pekoče
sonce
ne
požge
in
posuši
.
V
podnožju
pa
se
potok
ustavlja
ob
jezu
in
mora
po
stranskem
žlebu
teči
mirno
in
počasi
,
dokler
se
ne
pogrezne
v
prepad
na
mlinsko
kolo
,
ki
ga
peneč
se
vrti
noč
in
dan
.
Med
potokom
,
ki
si
je
izkopal
strugo
,
poleti
je
ponavadi
suha
,
in
med
žlebom
stoji
mlin
kakor
na
otoku
,
zidana
hiša
,
pokrita
s
slamo
.
Za
hišo
na
dvorišču
so
hlevi
in
žitnica
s
kletjo
.
Nekoliko
više
si
je
mlinar
v
zadnjem
času
,
ko
so
se
deske
lahko
prodajale
,
napravil
žago
,
ki
pa
je
rezala
le
tedaj
,
kadar
je
bilo
po
dežju
ali
spomladi
po
talečem
se
snegu
obilo
vode
,
ali
kadar
je
počivalo
mlinsko
kolo
.
Med
mlinom
in
žago
je
velikanski
oreh
širil
svoje
vejevje
,
ko
da
bi
s
svojo
zeleno
streho
hotel
obvarovati
vsa
poslopja
pred
nesrečami
.
Na
zgornji
strani
potoka
se
je
raztezal
listnat
gozd
,
na
spodnji
strani
pa
travniki
in
njive
,
ki
so
sodile
k
mlinu
.
Pred
hišo
na
sončni
strani
je
potnika
presenečal
lepo
ograjen
vrt
s
čebelnjakom
v
kotu
,
do
katerega
je
vodila
s
peskom
posuta
pot
,
gredice
pa
so
bile
obsajene
s
pušpanom
,
nasajene
pa
z
zelenjavo
in
z
raznimi
rožami
.
Toda
zdaj
,
v
pozni
jeseni
,
so
cvetele
le
še
pisane
sončnice
,
rdeči
turček
,
rumeni
ognjec
in
košata
regina
,
dokler
tudi
njih
ne
bo
posmodila
prva
slana
.
Rožmarin
,
muškat
,
rezeda
in
druge
cvetlice
pa
so
bile
že
pospravljene
v
lončkih
na
oknih
.
To
je
bil
mlin
in
domovje
Urha
Dolinška
,
ki
ga
je
bil
Dolnik
že
omenil
.
In
tu
sem
,
dobro
uro
hoda
od
mesta
,
se
je
v
nedeljo
popoldan
napotil
doktor
Devin
,
da
se
seznani
z
možem
.
Jasno
nebo
se
je
razpenjalo
nad
gorami
,
da
so
se
bleščale
kakor
v
kristalnem
zrcalu
.
Jesensko
sonce
je
še
enkrat
ogrelo
zemljo
in
izvabilo
ptičji
rod
,
ki
se
ni
preselil
v
toplejše
kraje
,
kosa
,
strnada
,
ščinkovca
in
druge
,
da
so
glasno
žvrgoleli
.
Visoka
brv
je
bila
postavljena
prek
globoke
struge
do
mlinarjevega
doma
ter
se
nevarno
zibala
pod
nogami
.
Pred
hišo
na
klopi
je
sedela
deklica
.
Nasmehnila
se
je
,
ko
je
videla
,
kako
Devin
pazljivo
stopa
čez
brv
,
držeč
se
ograje
.
Ko
se
je
obrnil
proti
mlinu
,
je
deklica
smuknila
v
hišo
.
Devin
je
stopil
v
vežo
in
ker
tu
ni
bilo
nikogar
,
je
odprl
hišna
vrata
.
Pri
oknu
je
stala
deklica
v
čedni
nedeljski
obleki
in
se
radovedno
ozirala
po
neznanem
gospodu
,
ki
je
vstopil
.
Dve
debeli
kiti
kostanjevih
las
,
na
koncu
zvezanih
z
rdečim
trakom
,
sta
viseli
po
hrbtu
.
Okroglo
,
gladko
obličje
kot
mleko
in
kri
je
kazalo
zdravje
in
deviško
nedolžnost
.
Ko
je
Devin
vstopil
,
ga
je
zvedavo
gledalo
dvoje
plavih
oči
,
obsenčenih
od
gostih
obrvi
.
»
Kje
pa
je
gospodar
?
«
je
Devin
vprašal
deklico
po
kratkem
molku
.
»
Niso
še
prišli
od
večernic
.
«
»
In
ti
si
sama
doma
?
«
»
Sama
.
«
»
Kako
ti
je
ime
?
«
»
Rezika
.
«
»
Domača
hči
?
«
»
Domača
,
pa
ne
hči
,
mlinar
so
mi
le
stric
.
«
Deklica
,
ki
je
bila
spočetka
plaha
,
je
zdaj
odgovarjala
prav
pogumno
in
dala
si
je
opraviti
z
rožami
na
oknu
.
»
Stric
že
prihajajo
,
«
je
vzkliknila
in
odhitela
pred
hišo
.
Kmalu
nato
je
vstopil
mlinar
,
mož
bolj
suhe
,
pa
trdne
postave
,
star
malone
šestdeset
let
,
toda
med
gostimi
lasmi
se
je
videlo
le
malo
osivelih
.
Devin
je
stal
pri
mizi
,
na
katero
je
bil
položil
svoj
klobuk
.
Mlinar
je
čakal
na
njegov
nagovor
.
»
Ste
vi
Urh
Dolinšek
?
«
»
Seve
,
seve
,
«
se
je
nasmehnil
mlinar
in
si
mencal
roki
.
»
Moj
prijatelj
dr.
Ivan
Dolnik
mi
je
pravil
o
vas
,
da
ste
v
pisarni
zahtevali
slovensko
pismo
.
«
»
Seve
,
seve
,
kako
pa
?
Saj
smo
Slovenci
.
«
»
To
me
veseli
.
Če
bi
se
vsak
potegnil
za
naše
narodne
pravice
,
kakor
vi
,
Dolinšek
,
bi
bili
že
zdavnaj
svoji
gospodarji
na
svoji
zemlji
.
«
Mlinarju
so
se
lesketale
oči
in
ko
mu
je
Devin
povedal
,
kdo
da
je
in
da
ga
je
namenoma
obiskal
,
ga
je
mlinar
prosil
,
naj
sede
.
Poklical
je
Reziko
,
ji
naročil
,
naj
pobriše
klop
in
mizo
,
česar
pa
ni
bilo
treba
,
ker
ni
bilo
videti
prahu
.
Potem
je
iz
zidne
omarice
vzel
ključ
in
odšel
z
vrčem
v
klet
po
vino
,
Rezika
pa
je
položila
pšeničnjak
na
mizo
.
Devin
je
z
očitnim
veseljem
opazoval
gibčno
deklico
,
ki
je
pospravljala
po
sobi
,
in
kadar
jo
je
kaj
vprašal
,
ga
je
s
svojimi
kot
nebo
modrimi
očmi
bistro
pogledala
,
se
pošalila
in
pri
lahkem
smehu
pokazala
dve
vrsti
belih
zob
.
Ko
se
je
mlinar
vrnil
,
sta
se
z
Devinom
začela
pogovarjati
o
narodnih
stvareh
.
Mlinar
je
pripovedoval
,
da
ni
nikdar
hodil
v
šolo
,
in
da
se
je
sam
naučil
brati
in
pisati
,
zadnje
po
tiskanih
črkah
,
zato
mu
pisava
okorno
teče
.
Potem
je
iz
omarice
privlekel
cel
kup
knjig
,
»
Drobtinic
«
in
drugih
.
Dejal
je
,
da
bi
jih
rad
imel
še
več
,
ker
jih
posoja
ljudem
,
ki
jih
zelo
radi
berejo
.
Mislil
je
že
napraviti
bralno
društvo
,
pa
ne
ve
,
kako
.
Devin
mu
je
obljubil
,
da
bo
sestavil
pravila
in
pomagal
s
knjigami
in
časniki
.
V
hišo
je
prišla
že
bolj
priletna
,
sključena
ženica
in
se
spravila
k
peči
.
»
Zdaj
,
Neža
,
vprašaj
gospoda
doktorja
,
da
ti
pomorejo
pri
tvoji
naduhi
,
«
je
rekel
mlinar
in
pristavil
:
»
Moja
sestra
je
,
Rezika
pa
je
njena
hči
.
Mož
je
umrl
in
zdaj
sta
obe
pri
nas
.
«
Neža
je
zakašljala
:
»
Ni
mi
še
tako
slabo
,
da
bi
jemala
zdravila
od
doktorjev
.
Mi
bo
že
odleglo
.
«
»
Seve
,
seve
,
le
potaji
se
.
Pa
to
vam
povem
,
da
Neža
pozna
vsako
zelišče
in
zakaj
je
dobro
.
Vsakemu
pomaga
,
le
sebi
ne
more
,
«
se
je
smejal
mlinar
,
starka
pa
je
nejevoljno
godrnjala
,
potegnila
molek
iz
žepa
in
je
začela
moliti
,
vmes
pa
je
kašljala
.
Vstopilo
je
več
mož
,
sosedov
,
nekateri
s
knjigami
,
ki
so
jih
vračali
mlinarju
.
Posedli
so
po
klopeh
in
ugibali
med
sabo
,
kaj
naj
pomeni
ta
gosposki
obisk
.
Devin
jih
je
pohvalil
,
ker
radi
berejo
slovenske
knjige
in
mlinar
je
pritrdil
:
»
Seve
,
seve
.
«
Zdaj
se
je
Devinu
zdel
pravi
trenutek
za
narodno
agitacijo
med
preprostim
ljudstvom
.
»
Poslušajte
me
,
možje
!
«
je
dejal
s
krepkim
glasom
,
da
so
vsi
umolknili
in
napeli
svoja
ušesa
.
Devin
je
začel
govoriti
o
srečnih
starodavnih
časih
,
ko
je
bil
Slovenec
sam
svoj
gospod
na
svoji
zemlji
,
ko
je
bil
vse
Slovence
združil
in
vladal
mogočni
kralj
Samo
.
Potem
je
slikal
grozne
čase
suženjstva
pod
tujim
nasiljem
.
Toda
tudi
Slovencem
je
zasijalo
sonce
svobode
in
spone
stoletne
sužnosti
leže
raztrgane
na
tleh
.
Z
navdušenimi
besedami
je
poudarjal
,
da
bomo
le
tedaj
vredni
sinovi
svojega
naroda
,
če
bomo
branili
njegove
pravice
in
z
vsemi
svojimi
močmi
skrbeli
za
blaginjo
in
srečo
naroda
.
»
Nobena
žrtev
,
«
tako
je
Devin
končal
s
povzdignjenim
glasom
,
»
nam
ne
sme
biti
prevelika
,
noben
boj
prehud
,
kadar
nas
kliče
narodna
dolžnost
.
Kdor
zaničuje
se
sam
,
podlaga
je
tujčevi
peti
!
«
Devin
je
končal
,
oči
so
mu
žarele
,
v
hiši
pa
je
vse
molčalo
,
le
mlinar
je
polglasno
mrmral
:
»
Seve
,
seve
.
«
Kmetje
pa
so
se
gledali
in
poznalo
se
jim
je
na
obrazih
,
da
jim
je
vse
to
,
kar
so
slišali
,
neznana
stvar
.
Devin
je
pričakoval
,
da
mu
bodo
možje
glasno
in
navdušeno
pritrjevali
,
toda
vztrajali
so
drug
za
drugim
in
se
zmuznili
iz
hiše
.
Devin
je
ostal
sam
z
mlinarjem
in
starka
v
kotu
je
kašljala
in
molila
,
Rezika
pa
je
strmeče
gledala
doktorja
,
ki
je
znal
tako
lepo
in
gladko
govoriti
.
»
Seve
,
seve
,
«
se
je
oglasil
mlinar
.
»
Naši
ljudje
še
nikdar
niso
česa
takega
slišali
,
pa
se
bodo
že
zavedeli
.
«
Devin
je
spoznal
,
da
se
ne
da
na
mah
iztrebiti
stare
predsodke
in
vcepiti
nove
ideje
.
Že
zdavnaj
je
nastala
noč
in
čas
je
bil
,
da
se
odpravi
.
Naj
bi
ga
kdo
pospremil
in
mu
svetil
vsaj
skozi
gozd
.
Mlinar
je
hotel
iti
sam
,
toda
ponudila
se
je
Rezika
in
mlinarju
je
bilo
to
všeč
,
ker
ga
je
v
mlinu
še
čakalo
delo
.
Potožil
je
,
da
so
sina
vzeli
k
vojakom
in
da
mora
opraviti
vse
sam
.
Rezika
je
prižgala
svetilko
,
ovila
si
je
ruto
okoli
glave
in
svetila
po
poti
.
Devin
je
hodil
za
brhko
deklico
in
zdelo
se
mu
je
,
da
ga
spremlja
gorska
vila
skozi
temen
gozd
,
on
pa
da
je
junak
,
ki
bo
z
»
uma
svetlim
mečem
«
budil
svoj
narod
iz
spanja
in
ga
z
izobrazbo
in
svobodo
vodil
do
sreče
in
blagostanja
.
Ko
sta
prišla
iz
gozda
na
cesto
,
se
je
Rezika
ustavila
:
»
Zdaj
pa
ne
boste
več
zgrešili
poti
,
«
je
rekla
in
se
obrnila
.
»
In
ti
se
ne
bojiš
sama
skozi
gozd
?
«
»
Česa
bi
se
bala
?
Kdo
neki
bi
mi
kaj
storil
?
«
Pogumno
ga
je
pogledala
,
da
je
bila
videti
kot
razjarjena
gorska
vila
.
»
Bog
s
teboj
!
«
Devin
ji
je
stisnil
roko
in
Rezika
je
že
tekla
po
stezi
nazaj
s
svetilko
v
roki
.
Vedla
se
je
sicer
,
kot
da
se
ne
boji
,
toda
srce
ji
je
le
hitreje
utripalo
v
nočni
samoti
,
in
da
bi
si
dala
poguma
,
je
začela
prepevati
.
Jasno
in
čisto
so
se
razlegali
njeni
glasovi
,
kakor
slavčevi
v
tihem
gozdu
:
»
Pojte
,
pojte
,
drobne
ptice
,
razgrnite
se
meglice
...
«
Čudno
je
bilo
Devinu
pri
srcu
.
»
Razgrnite
se
meglice
,
«
je
odmevalo
v
njegovih
prsih
;
razgrnite
se
,
da
bo
sijalo
sonce
na
srečni
,
svobodni
narod
!
»
Čitalnica
!
«
je
šumelo
po
mestu
.
Ljudje
so
stikali
glave
,
nekateri
so
se
jezili
,
drugi
posmehovali
.
Kdo
bo
pristopil
,
nihče
ni
vedel
,
vsakdo
pa
je
trdil
,
da
to
ni
za
meščane
,
marveč
za
kmete
.
Najhuje
se
je
razburil
glavar
,
ko
so
mu
predložili
pravila
,
da
bi
jih
potrdil
;
poklical
je
župana
in
mu
srdito
rekel
:
»
Ali
vam
nisem
pravil
,
kaj
se
bo
zgodilo
?
Zdaj
je
tudi
pri
nas
konec
miru
.
Le
hitro
nastavite
še
enega
redarja
.
Ljudje
se
bodo
še
pretepali
.
«
Župan
,
ki
je
bil
ves
prestrašen
zaradi
različnih
govoric
,
je
prosil
glavarja
,
da
naj
ne
dopušča
ustanovitve
tako
nepotrebnega
in
hujskajočega
društva
.
»
Kaj
za
vraga
naj
storim
?
Po
zakonu
ni
nobene
ovire
,
pravila
so
izdelana
,
kakor
zahtevajo
zakonska
določila
...
«
»
Kdo
pa
je
podpisan
?
«
»
Kdo
?
Še
vprašate
.
Tista
dva
doktorja
in
kaplan
Lovro
Hrastovič
.
«
»
Pristava
torej
ni
med
njimi
?
Večkrat
sem
jih
videl
skupaj
vse
tri
.
«
»
Pristava
?
«
Glavar
se
je
zaničljivo
nasmehnil
.
»
Mislite
,
da
bi
predsednik
dopuščal
podrejenemu
uradniku
,
da
bi
se
družil
s
tako
revolucionarnimi
elementi
?
Žal
,
da
do
drugih
nimamo
take
oblasti
.
«
»
Vsaj
zavlecite
dovolitev
.
«
»
To
se
razume
,
ampak
to
bo
malo
pomagalo
in
se
ne
more
dolgo
ovirati
.
«
»
Bojim
se
izgredov
,
«
je
jadikoval
župan
.
Glavar
je
skomignil
z
rameni
.
»
To
je
vaša
skrb
.
Kakšna
majhna
rabuka
pa
ne
bi
škodovala
,
«
je
pristavil
glavar
,
»
da
te
ljudi
malo
prestrašimo
.
«
Glavar
je
povedal
svoje
misli
in
kako
ravnati
,
župan
pa
je
ponižno
poslušal
in
obljubil
,
da
bo
storil
vse
,
kar
je
glavar
sprejel
za
dobro
.
Pod
pravili
so
bili
res
podpisani
le
Devin
,
Dolnik
in
župni
kaplan
Lovro
Hrastovič
.
Ko
je
Devin
zahteval
podpis
Vinka
Rovana
,
se
je
izmikal
in
zvijal
kakor
kača
,
če
ji
stopiš
na
rep
.
On
da
bo
že
zahajal
v
čitalnico
,
toda
na
čelu
stati
,
tega
naj
za
Boga
nihče
ne
zahteva
od
njega
!
Škodoval
bi
svoji
karieri
,
pa
tudi
stvari
ne
bi
koristil
,
ker
bi
bil
gotovo
takoj
prestavljen
.
Devinu
se
je
revež
bolj
smilil
kot
zameril
,
Dolnik
pa
ga
je
zasmehoval
,
da
si
Rovan
ni
upal
več
blizu
.
Kaplan
Hrastovič
je
bilo
zelo
vesel
,
ko
se
je
Devin
oglasil
pri
njem
.
Res
je
zaslužil
pohvalo
,
s
katero
ga
je
odlikoval
Dolnik
.
Srce
mu
je
gorelo
za
narod
,
bridko
je
občutil
krivice
,
ki
se
mu
gode
in
s
svojimi
skromnimi
dohodki
je
podpiral
vsako
narodno
podjetje
.
Rad
se
je
pridružil
in
veliko
je
storil
,
da
so
ustanovili
čitalnico
.
»
Kaj
pa
vaš
tovariš
?
«
je
vprašal
Devin
.
»
Mislim
,
da
bo
tudi
pristopil
.
«
Nasproti
stanovanja
župnega
kaplana
je
imel
svoji
sobi
mestni
vikar
gospod
Srečko
,
doktor
svetega
pisma
.
Ko
je
Devin
vstopil
,
ga
je
mladi
gospod
vljudno
pozdravil
in
se
mu
prijazno
nasmehnil
.
»
Slišal
sem
,
da
snujete
čitalnico
.
Toda
bolj
potrebna
so
politična
društva
na
strogo
katoliški
podlagi
,
da
se
liberalizem
ne
bi
še
bolj
širil
med
ljudstvom
.
Storil
sem
že
,
kar
je
v
ta
namen
potrebno
:
sklical
bom
več
shodov
v
sosednjih
vaseh
.
Če
želite
,
se
lahko
udeležujete
.
«
Devin
je
pritrdil
,
da
takšna
društva
nimajo
manjše
koristi
,
toda
zdaj
se
mu
zde
bolj
važne
čitalnice
in
bralna
društva
.
»
Nikakor
ne
,
«
je
zanikal
vikar
.
»
Ali
poznate
tale
podpis
?
«
–
Vikar
je
potegnil
iz
miznice
pismo
in
Devinu
pokazal
podpis
.
»
Ne
poznam
ga
.
«
»
No
,
vidite
,
«
je
dejal
vikar
pomembno
.
»
To
mi
piše
sam
celsissimus
,
knezoškof
in
tudi
on
je
tega
mnenja
.
Pa
kaj
pravim
,
tudi
na
višjem
mestu
sodijo
tako
.
Poglejte
!
«
In
spet
je
pokazal
drugo
pismo
z
italijansko
poštno
znamko
in
pečatom
Rima
.
Odprl
ga
je
nekako
slovesno
.
»
Pa
ne
od
svetega
očeta
?
«
je
vprašal
Devin
z
blago
ironijo
.
Vikar
ga
je
pikro
pogledal
,
vendar
se
je
naglo
pritajil
:
»
Četudi
ne
od
svetega
očeta
,
vendar
iz
Vatikana
.
«
Medtem
je
vstopil
gospod
Lovro
Hrastovič
in
ko
je
sprevidel
,
da
utegne
nastati
mržnja
v
škodo
narodne
stvari
,
je
posredoval
:
»
Oboje
je
dobro
,
oboje
slabi
nasprotnika
.
Zato
se
ne
pričkajmo
.
Vsak
naj
dela
po
svoje
;
smoter
in
konec
imamo
isti
:
blagor
naroda
.
«
Kaplan
se
je
podpisal
za
čitalnico
,
vikar
pa
je
hotel
počakati
do
otvoritve
.
Prostori
v
gostilnici
so
bili
najeti
,
pravila
po
večmesečnem
zavlačevanju
končno
potrjena
in
priredili
so
prvo
besedo
.
Z
velikim
številom
članov
se
čitalnica
ni
mogla
ponašati
.
Iz
meščanstva
jih
je
pristopilo
le
malo
,
nekateri
Devinovi
in
Dolnikovi
osebni
znanci
,
bolj
iz
radovednosti
kot
iz
narodnega
prepričanja
.
Najiskrenejši
podporniki
so
bili
duhovniki
iz
okolice
.
V
istem
času
je
vikar
snoval
politična
društva
v
sosednjih
vaseh
,
Devin
pa
z
mlinarjem
Dolinškom
tudi
kmečko
bralno
društvo
.
Prišla
je
zima
,
sneg
je
le
malo
pobelil
senčnate
robove
ob
gozdovih
in
Devin
je
večkrat
obiskal
mlinarja
.
Reziki
je
prinesel
pesmarico
in
jo
z
njo
zelo
razveselil
.
Napeve
si
je
hitro
zapomnila
in
ob
nedeljah
so
se
zbirala
dekleta
v
mlinu
ter
se
vadila
v
petju
za
prvo
besedo
v
čitalnici
.
Kdor
se
še
spominja
tistih
let
,
ko
so
neustrašni
rodoljubi
ustanavljali
čitalnice
po
vseh
slovenskih
pokrajinah
,
temu
ni
treba
opisovati
ovir
in
težav
,
s
katerimi
se
je
bilo
treba
boriti
zlasti
v
mestih
na
Štajerskem
.
Toda
delo
in
zapreke
niso
nikogar
preplašile
.
Rodoljube
je
ogrevalo
neko
sveto
navdušenje
in
vsak
,
kogar
je
prešinilo
narodnostno
prepričanje
,
je
bil
voljan
prinašati
največje
žrtve
in
vsakdo
je
otresel
s
sebe
človeku
prirojeno
sebičnost
in
je
plamtel
le
za
vzvišene
ideje
.
Goreče
rodoljubje
je
vezalo
trdneje
vse
člane
narodnih
društev
kot
vsaka
družinska
vez
;
prava
bratovska
ljubezen
in
neskaljena
zvestoba
sta
bila
trdna
stebra
,
na
katera
se
je
opiral
mladi
,
prebujeni
narod
.
Preprost
kmet
,
reven
rokodelec
,
skromen
obrtnik
,
gibčen
trgovec
,
učeni
razumniki
in
duhovniki
,
vsi
so
se
čutili
kot
ena
družina
,
v
kateri
se
je
treba
toliko
trdneje
oklepati
drug
drugega
,
čim
manj
jih
je
po
številu
in
čim
večja
je
nasprotnikova
sila
.
Kdor
je
živel
v
tej
dobi
narodnega
prebujenja
,
kdor
je
sam
v
svojem
srcu
čutil
tisto
nepopisno
veselje
ob
uspehih
,
kdor
je
prenašal
tisto
bridkost
,
ko
se
je
navzlic
največjim
naporom
narodni
prapor
moral
umakniti
pred
tujim
nasiljem
,
nikdar
ne
bo
pozabil
tega
prekrasnega
časa
kipeče
narodne
navdušenosti
,
in
še
v
sivi
starosti
bo
ta
minula
doba
vsakomur
vedrila
spomin
na
pošteno
opravljeno
delo
.
V
čitalniških
prostorih
so
priredili
preprost
oder
za
kratko
gledališko
igro
,
za
katero
se
je
Devinu
posrečilo
pridobiti
diletante
.
Rodoljubi
iz
vseh
sosednjih
krajev
pa
so
obljubili
,
da
se
bodo
udeležili
predstave
.
Na
večer
pred
prireditvijo
je
Devin
pomagal
v
čitalnici
pri
pripravah
.
Obiskal
ga
je
Dolnik
in
v
bralni
sobi
sta
sedla
za
mizo
.
In
Devin
je
govoril
o
gostih
,
ki
so
se
priglasili
na
besedo
in
se
je
že
naprej
veselil
lepega
uspeha
.
Toda
v
tem
hipu
se
začuje
močan
udarec
na
okno
in
skozi
zdrobljeno
šipo
je
priletel
debel
kamen
v
sobo
in
Devinu
sfrčal
mimo
glave
.
Za
prvim
kamnom
so
prileteli
še
drugi
,
dokler
niso
bile
vse
šipe
zdrobljene
.
»
Lopovi
!
«
se
je
razjezil
Dolnik
in
skočil
po
hodniku
na
cesto
.
Toda
v
temi
se
ni
dalo
nič
razločiti
in
čuli
so
se
le
nagli
koraki
bežečih
ljudi
.
»
Si
ranjen
?
«
je
skrbno
vprašal
Devina
,
ko
se
je
vrnil
.
»
Nisem
.
Pa
mi
je
kar
žal
,
da
nisem
.
Vsak
narod
mora
imeti
svoje
mučenike
,
potem
se
šele
prav
zave
svoje
individualnosti
in
veljave
.
«
»
Pojdi
,
pojdi
in
ne
pretiravaj
.
«
Drugega
dne
so
prišli
ali
se
pripeljali
pričakovani
gostje
v
velikem
številu
.
Ob
večeru
pa
se
je
pred
čitalnico
tudi
zbirala
tolpa
najetih
,
napol
pijanih
ljudi
,
ki
so
razsajali
,
psovali
in
metali
kamenje
proti
hiši
.
Komisar
Kropeč
,
ki
ga
je
poslal
glavar
kot
varuha
javnega
reda
,
je
bil
spet
v
velikih
zadregah
,
dokler
niso
na
njegovo
povelje
prišli
žandarji
.
Beseda
je
potekala
sijajno
,
vsaj
tako
so
poročali
narodni
časniki
.
Rezika
je
s
kmečkimi
pevkami
zbujala
splošno
pozornost
.
Po
besedi
so
se
,
in
tudi
o
tem
so
poročali
časniki
,
vrstile
navdušene
napitnice
,
ubrano
petje
je
vsem
segalo
v
srce
in
gromoviti
živio
klici
so
se
orili
po
dvorani
.
Najsrečnejšega
se
je
počutil
naš
mlinar
Urh
Dolinšek
.
S
seboj
je
pripeljal
člane
bralnega
društva
,
ki
mu
je
bil
on
vse
v
eni
osebi
:
predsednik
,
tajnik
,
–
toda
pisanja
ni
bilo
veliko
;
blagajnik
,
–
tudi
prispevke
je
lahko
spravljal
;
in
knjižničar
,
–
pri
tem
delu
pa
se
je
večkrat
jezil
,
ker
so
bralci
premalo
pazili
na
knjige
.
Ves
večer
se
mu
je
lice
svetilo
od
veselja
,
pogosto
si
je
mencal
roki
in
na
vsako
vprašanje
je
smehljaje
odgovarjal
,
kakor
bi
bil
zamaknjen
v
lepe
sanje
:
»
Seve
,
seve
,
kakor
v
raju
.
«
Ivanka
je
poslala
Devinu
listič
:
»
Vabim
te
na
svojo
poroko
.
Pridi
gotovo
.
Moj
Dragotin
pravi
,
da
ne
bo
šel
v
cerkev
,
če
mu
ti
ne
boš
vodil
neveste
.
Družica
ti
je
že
znana
in
zdi
se
mi
že
prav
dobro
.
Tudi
moji
starši
bi
te
radi
videli
.
Našel
boš
mnogo
starih
znancev
.
Pridi
!
«
Devin
je
prejel
to
vabilo
v
pravem
času
.
Po
besedi
,
ki
je
tako
imenitno
potekala
,
so
ga
v
mestu
začeli
preganjati
.
On
da
je
kalil
mir
,
kakor
da
bi
meščani
od
nekdaj
ne
živeli
med
seboj
v
prepiru
in
neslogi
;
on
da
draži
kmete
proti
meščanom
,
toda
kmetje
so
zdaj
kot
nekdaj
nosili
svoje
krajcarje
v
mesto
,
ne
da
bi
spraševali
ali
se
brigali
za
narodno
mišljenje
trgovcev
in
obrtnikov
.
Glavar
je
prepovedal
svojim
uradnikom
zahajati
v
čitalnico
;
sodnik
si
tega
ni
upal
storiti
,
toda
Vinko
Rovan
je
bil
tako
preplašen
,
da
ni
upal
več
govoriti
z
Devinom
,
toliko
bolj
,
ker
mu
je
to
strogo
prepovedala
njegova
žena
.
Bila
je
preprostega
stanu
,
tu
pa
je
hotela
veljati
za
imenitno
gospo
in
črtila
je
vsako
slovensko
besedo
.
Dolnik
se
je
spočetka
ogreval
za
čitalnico
,
toda
kakor
je
sam
rekel
,
ne
iz
prepričanja
,
marveč
le
Devinu
na
ljubo
.
Edi
,
no
Lovro
Hrastovič
mu
je
bil
v
tej
težki
dobi
zvest
zaveznik
in
prvi
podpornik
.
Povsod
drugod
je
videl
le
apatijo
ali
mržnjo
.
Zato
ga
je
razveselilo
Ivankino
pismo
.
Želel
si
je
videti
druge
kraje
in
druge
ljudi
,
da
bi
vsaj
za
nekaj
časa
pozabil
na
neprijetnosti
in
sitnosti
,
s
katerimi
se
je
moral
boriti
vsak
dan
.
Ivankini
starši
so
živeli
v
trgu
ob
Savinji
;
bili
so
preprosti
tržani
,
marljivi
pri
svoji
obrti
,
s
katero
so
se
pošteno
preživljali
.
Svojemu
narodu
pa
se
niso
izneverili
,
kakor
se
je
to
prepogosto
dogajalo
po
mestih
in
trgih
,
in
čeprav
so
dobro
znali
nemščino
,
so
doma
govorili
samo
slovensko
.
Ko
se
je
narodno
gibanje
živahneje
razvilo
in
ko
so
v
trgu
ustanovili
čitalnico
,
je
bil
trgovec
Rotnik
med
prvimi
ustanovitelji
.
Prevzel
je
delo
blagajnika
in
ga
vestno
opravljal
.
Kadar
dohodkov
ni
bilo
dovolj
,
je
primanjkljaj
poravnal
s
svojim
.
Pri
volitvah
je
stal
kakor
trdna
skala
,
v
katero
so
se
nasprotniki
brezuspešno
zaletavali
.
V
agitacijskem
odboru
je
bil
vselej
na
svojem
mestu
,
in
volilci
,
ki
so
jih
izročili
njemu
,
da
jih
vodi
na
volišče
,
se
mu
na
dan
volitev
niso
mogli
odtegniti
.
Z
Devinovim
očetom
sta
bila
bratranca
in
Rotnik
bi
bil
hudo
zameril
Devinu
,
če
bi
ga
kot
dijak
v
počitnicah
ne
obiskal
.
V
to
prijazno
,
narodno
hišo
se
je
Devin
pripeljal
na
večer
pred
poroko
.
To
vam
je
bilo
pozdravljanja
,
objemanja
,
spraševanja
brez
konca
in
kraja
!
Rotnikova
mati
,
drobna
,
okrogla
ženica
se
je
polna
skrbi
sukala
po
hiši
,
da
bi
vse
uredila
za
naslednji
dan
.
Ivanka
,
sicer
živahna
in
vesela
,
je
bila
zamišljena
in
se
je
oklepala
matere
,
ki
ji
je
misel
,
da
se
bo
ljubljena
hčerka
ločila
od
doma
,
že
zdaj
izvabljala
solze
iz
oči
.
Rotnik
pa
je
bil
dobre
volje
in
se
je
ponašal
z
dobrim
napredkom
narodne
stvari
.
Pohvalil
je
Devina
in
zelo
žal
mu
je
bilo
,
da
Devinov
oče
,
ki
je
že
pred
več
leti
zaspal
v
Bogu
,
ni
videl
tega
napredka
.
K
večerji
so
se
zbrali
še
drugi
sorodniki
in
prijatelji
,
pod
oknom
pa
je
čitalniški
pevski
zbor
zapel
nevesti
na
čast
mile
pesmice
,
da
so
se
materi
in
Ivanki
solze
iskrile
v
očeh
.
Drugo
jutro
ob
desetih
so
se
svatje
zbirali
v
Rotnikovi
hiši
.
Ko
je
Devin
stopil
v
sobo
,
je
pred
njim
stala
Pavlina
v
beli
,
s
čipkami
obšiti
obleki
.
V
črnih
laseh
je
imela
rdečo
rožo
,
na
prsih
pa
šopek
dehtečih
cvetlic
.
Gospod
Menhart
je
pozdravil
Devina
in
ga
predstavil
svoji
ženi
.
Gospa
Lenka
Menhartova
je
bila
sestrična
gospe
Rotnikove
.
Ko
je
Menhart
kupil
večje
posestvo
v
tem
kraju
,
nekdanji
Zeleni
grad
,
se
je
zaljubil
v
lepo
Lenko
in
se
poročil
z
njo
.
Lenka
ni
bila
le
čedna
,
marveč
tudi
dobra
gospodinja
,
tako
da
bi
Menhart
lahko
shajal
s
svojim
imetjem
,
ko
ne
bi
z
igranjem
in
nepremišljenimi
podjetji
zapravljal
denarja
.
Mudil
se
je
v
bližnjem
mestu
in
marsikatero
noč
tam
prebedel
,
ne
da
bi
se
brigal
doma
za
gospodarstvo
.
Pogosto
se
je
dogajalo
,
da
sta
se
gospa
Menhartova
in
Pavlina
sredi
noči
odpeljali
v
mesto
iskat
gospoda
Menharta
,
da
bi
ga
spravili
domov
.
Toda
navadno
sta
morali
počakati
še
marsikatero
uro
,
preden
se
je
ločil
od
mize
in
igre
.
Da
bi
si
opomogel
,
je
iskal
rudo
in
premog
in
na
tisoče
goldinarjev
je
zakopal
v
zemljo
.
Njegova
družina
mu
je
večkrat
pomagala
,
toda
naposled
se
je
naveličala
polniti
vrečo
brez
dna
.
Zdaj
je
gospoda
še
imela
Menharta
v
javnosti
za
imovitega
moža
,
toda
začeli
so
že
šepetati
,
da
se
mu
kopičijo
dolgovi
.
No
,
sorodniki
mu
bodo
že
spet
pomagali
iz
zadreg
.
Gospa
Menhartova
se
je
Devina
še
spominjala
kot
študenta
in
vprašala
ga
je
,
zakaj
jih
še
ni
prišel
obiskat
na
Zeleni
grad
.
Gospod
Menhart
je
pristavil
:
»
Upam
,
da
vas
bomo
kmalu
videli
.
Svoji
soprogi
sem
govoril
o
tisti
pesmi
,
ki
ste
jo
zapeli
pri
našem
izletu
in
ona
bi
jo
rada
slišala
.
Pavlina
,
ti
si
si
jo
menda
zapomnila
?
«
»
Ne
prav
dobro
.
«
»
Torej
jo
boste
morali
naučiti
vi
,
gospod
doktor
,
«
se
je
šalil
Menhart
.
Med
temi
pogovori
so
se
zbrali
vsi
svatje
in
z
godbo
na
čelu
se
je
pripeljal
ženin
s
svojim
spremstvom
.
Čas
je
bil
za
odhod
v
cerkev
.
Vrata
so
se
odprla
in
vstopila
je
Ivanka
v
nevestini
obleki
in
z
mirtovim
vencem
na
glavi
,
naslanjajoč
se
na
svojo
mater
.
Obema
so
polzele
solze
po
licu
.
Oče
Rotnik
pa
se
je
držal
trdno
,
čeprav
se
mu
je
poznalo
,
kako
težko
sprejema
ločitev
od
hčerke
.
Ivanka
se
je
sklonila
pred
očetom
.
On
ji
je
položil
roko
na
glavo
in
jo
blagoslovil
:
»
Bodi
srečna
,
tako
srečna
kot
jaz
in
tvoja
mati
.
Bog
s
teboj
.
«
Glas
se
mu
je
strgal
in
z
roko
si
je
obrisal
rosne
oči
.
Ivanka
se
je
oklenila
očeta
z
glasnim
jokom
,
mati
jo
je
tolažila
in
sama
ihtela
,
Rotnik
pa
je
hčerko
poljubil
na
čelo
,
jo
prijel
za
roko
in
jo
izročil
Devinu
,
da
jo
spremi
do
cerkve
.
Ženin
pa
se
je
pridružil
Pavlini
.
Po
poroki
so
se
vsi
vrnili
k
Rotnikovim
,
kjer
je
medtem
skrbna
mati
pripravila
obed
.
Pri
kosilu
je
Devin
sedel
zraven
Pavline
in
oba
sta
se
počutila
srečna
,
čeprav
je
pomenek
med
njima
pogosto
umolknil
.
Vmes
so
zagodli
godci
in
obe
starešini
sta
opravila
svojo
dolžnost
z
bolj
ali
manj
izbranimi
,
navdušenimi
napitnicami
.
Posebno
se
je
odlikoval
nevestin
starešina
,
stari
hišni
prijatelj
in
tačas
župan
gospod
Brenkač
.
»
Ljubezen
,
zvestoba
in
vzajemno
potrpljenje
,
to
je
trojna
podlaga
za
zakonsko
srečo
,
«
je
poudarjal
v
svojem
nagovoru
nevesti
ter
ji
polagal
na
srce
,
naj
bo
tako
pridna
,
pokorna
in
varčna
gospodinja
ter
tako
skrbna
do
otrok
,
kakor
je
njena
mati
.
Znal
je
tako
ganljivo
govoriti
,
da
so
se
žene
razjokale
,
mladi
svet
pa
je
komaj
čakal
na
konec
teh
napitnic
,
ker
so
godci
že
vabili
na
ples
.
Prižgali
so
luči
in
sobo
,
ki
je
bila
pripravljena
za
ples
,
je
razsvetljeval
lestenec
.
Gospa
Rotnikova
pa
le
še
ni
hotela
dovoliti
,
da
bi
že
vstali
,
kajti
šele
polovica
njenega
kuhinjskega
programa
je
prišla
na
mizo
,
v
peči
so
se
še
cvrli
purani
in
kopuni
in
cela
vrsta
močnikov
je
čakala
,
da
jih
servirajo
.
Vendar
se
mladi
pari
niso
več
pustili
brzdati
in
ples
se
je
začel
,
starejši
gosti
pa
so
obsedeli
za
mizo
.
Kitajcu
ali
Turku
se
menda
ne
zdi
nič
bolj
smešnega
kot
naš
evropski
ples
.
In
zares
,
kdor
hladnokrvno
in
s
kritičnim
očesom
opazuje
vrteče
se
pare
,
kako
se
nenehno
sučejo
,
zdaj
drvijo
,
zdaj
pa
spet
na
enem
mestu
kolobarijo
,
kakor
otroška
igra
sršen
,
mora
misliti
,
da
so
vsi
ti
ljudje
,
če
že
ne
natrkani
,
pa
vsaj
v
takšni
zamaknjenosti
,
da
pozabijo
na
ves
svet
okoli
sebe
.
Kdor
pa
se
je
sam
gibal
po
glasovih
vabečega
se
valčka
ali
poskočne
polke
ter
mu
je
slonelo
drago
bitje
na
prsih
,
si
je
gotovo
želel
,
da
bi
vse
življenje
k
sebi
pritiskal
vitki
stas
izvoljene
device
,
stiskal
njeno
mehko
ročico
,
ji
gledal
v
svetle
oči
in
poslušal
njen
mili
glas
pri
kratkih
,
pretrganih
odgovorih
.
Kaj
mu
je
mar
,
če
se
v
svoji
zamaknjenosti
zaleti
v
drugi
par
,
sicer
rahločutna
plesalka
še
opazi
ne
,
če
ji
neokretnež
stopi
na
drobno
nožico
.
Še
najbolj
se
prestraši
,
če
bo
beli
atlas
ličnih
čevljev
kazal
črne
pege
.
Devin
si
je
prizadeval
kratkočasiti
svojo
ljubeznivo
družico
.
Da
ne
brez
uspeha
,
je
potrdil
kotiljon
,
pri
katerem
je
Pavlina
izbrala
njega
in
mu
na
prsi
pripela
šopek
dehtečih
vijolic
.
Devin
je
po
plesu
shranil
šopek
v
svojo
listnico
kot
drag
spomin
na
le
prehitro
minule
srečne
ure
,
ki
so
tako
redke
v
življenju
.
Medtem
so
še
vedno
sedeli
okoli
mize
,
kar
je
bilo
pravih
korenjakov
,
in
napitnice
so
se
vrstile
s
pesmimi
.
Svatba
se
je
drugega
dne
nadaljevala
v
Dragotinovi
hiši
po
istem
redu
kakor
pri
Rotnikovih
,
toda
Devin
se
je
moral
že
popoldne
odpeljati
,
ker
so
ga
opravki
klicali
domov
.
Pri
slovesu
sta
ga
gospod
Menhart
in
gospa
še
enkrat
povabila
na
Zeleni
grad
,
in
Devin
je
obljubil
,
da
bo
prišel
,
ko
mu
bodo
opravki
dopuščali
.
Na
okroglem
griču
,
ki
je
zrasel
iz
tal
na
zgornjem
koncu
široke
doline
,
se
je
vzdigovalo
staro
poslopje
z
visokim
stolpom
nad
vrati
,
gradič
Zeleni
grad
,
ki
ga
je
bil
sezidal
neki
knez
,
ko
so
še
gozdovi
pokrivali
velik
del
doline
in
sosednje
hribovje
,
da
je
tu
prebival
in
hodil
na
lov
na
srne
,
jelene
,
merjasce
in
nemara
tudi
na
volkove
in
medvede
,
o
katerih
že
zdavnaj
ni
več
nobenega
sledu
v
teh
krajih
.
Ko
so
Turki
začeli
s
svojimi
grozovitostmi
razsajati
po
vzhodni
Evropi
,
so
lastniki
utrdili
gradič
z
zidovjem
in
postavili
visok
stolp
za
stražo
.
Zdaj
ni
treba
paziti
in
gledati
,
da
se
ne
priplazi
krvoločni
sovražnik
.
Na
vrhu
stolpa
so
klopi
in
miza
in
krasen
pogled
se
ti
odpira
po
celi
rodovitni
dolini
do
orjaških
,
z
večnim
snegom
pokritih
velikanov
,
ki
se
še
svetijo
v
rumenozlatem
svitu
,
ko
že
zdavnaj
leže
mrak
na
mesto
,
trge
in
vasi
,
na
številne
cerkve
,
na
gradove
in
bele
hiše
,
posejane
po
dolini
,
po
holmih
in
gričih
.
Pomladansko
sonce
je
ogrevalo
zemljo
.
Beli
zvončki
in
rumene
trobentice
so
prerile
belo
odejo
,
oglašala
sta
se
kos
in
ščinkavec
,
na
trti
so
poganjale
kosmate
mačice
,
po
polju
je
oral
pridni
oratar
;
povsod
je
bilo
veselo
pomladansko
gibanje
,
ko
se
je
Devin
pripeljal
na
Zeleni
grad
.
Prijazno
so
ga
sprejeli
in
moral
je
ostati
pri
kosilu
.
Menhart
mu
je
razkazal
znamenitosti
gradiča
,
klet
,
vsekano
v
skalo
globoko
pod
zemljo
,
kjer
so
ob
turških
napadih
skrivali
svoje
imetje
in
odkoder
je
menda
vodila
podzemeljska
pot
v
gozd
.
Druga
znamenitost
pa
je
bila
že
opisani
stolp
.
Po
kosilu
so
se
posedli
v
salonu
in
Pavlina
je
na
očetovo
željo
,
čeprav
nerada
,
zaigrala
nekaj
skladb
na
klavirju
.
Menhart
je
kmalu
odšel
,
gospa
se
je
s
pletenjem
v
roki
zamislila
v
naslanjaču
,
Devin
pa
je
primaknil
svoj
stol
h
klavirju
.
Pavlina
je
nehala
igrati
.
Kaj
in
o
čem
sta
govorila
?
O
rečeh
,
ki
jima
prav
nič
niso
bile
mar
,
o
tem
in
onem
,
le
o
tem
ne
,
kar
jima
je
bila
pri
srcu
,
kar
jima
je
plamtelo
iz
oči
.
Devin
se
je
počutil
presrečnega
,
da
se
je
smel
dotakniti
njene
roke
in
da
mu
je
ona
ni
odtegnila
.
Bogve
,
kako
dolgo
bi
še
sedela
tako
zamaknjena
,
če
se
ne
bi
zaslišalo
glasno
govorjenje
po
stopnicah
.
Pavlina
je
znova
začela
igrati
.
Vstopil
je
Menhart
s
predsednikom
,
ki
je
prišel
na
obisk
.
Sploh
so
se
prijatelji
in
znanci
malone
vsak
dan
shajali
na
Zelenem
gradu
,
kjer
so
jih
postregli
s
splošno
znano
gostoljubnostjo
.
Predsedniku
še
je
zgubančilo
čelo
,
ko
je
zagledal
Devina
,
ki
je
sedel
zraven
Pavline
.
Ko
ga
je
Devin
pozdravil
,
je
komaj
prikimal
z
glavo
.
Gospa
Menhartova
se
je
odpravila
,
da
bi
poskrbela
za
malo
južino
,
Pavlina
pa
jo
je
pospremila
.
Devin
je
čutil
,
da
je
z
njo
izginila
iz
sobe
svetla
poezija
,
ostala
pa
je
pusta
proza
v
podobi
birokratskega
predsednika
.
Z
njegovega
gladko
obritega
,
suhega
obraza
je
lokavo
gledalo
dvoje
sivih
oči
,
tenke
,
stisnjene
ustnice
so
izražale
trdosrčnost
in
niso
poznale
pravega
smeha
.
Mož
je
bil
strah
za
svoje
podložnike
,
ki
so
ga
morali
slepo
ubogati
ali
biti
pripravljeni
na
vsakršno
sekaturo
brez
upanja
na
višjo
ali
boljšo
službo
.
Predsednik
je
začel
govoriti
o
obilici
svojega
dela
in
koliko
da
mora
sam
postoriti
.
Zdaj
pa
še
ta
nesmisel
–
zahteva
po
dvojezičnem
uradovanju
.
To
da
je
prismuknjenost
,
ki
se
lahko
izcimi
le
v
glavah
zarobljenih
,
nezrelih
fanatikov
.
Predsednik
je
govoril
z
jezo
,
ko
da
bi
hotel
izzvati
Devina
,
toda
Devin
je
ohranil
dovolj
hladne
krvi
,
da
je
spoznal
za
povsem
nepotrebno
pravdati
se
o
takih
stvareh
z
zagrizenim
,
okostenelim
birokratom
.
Oglasil
se
je
le
s
kakšno
ironično
pripombo
,
kar
je
moža
še
bolj
razdražilo
.
Devin
je
že
hotel
oditi
,
ko
je
prišla
gospa
in
jih
povabila
v
jedilnico
,
kar
je
ugodno
in
pomirljivo
vplivalo
na
slabe
živce
gospoda
predsednika
in
mu
na
ustnice
privabilo
nekaj
zategnjenih
potez
,
ki
naj
bi
pomenile
smehljanje
.
Devin
se
je
izgovoril
,
da
bi
si
rad
ogledal
vrt
in
okolico
in
se
je
tako
izognil
neprijetni
predsednikovi
družbi
.
Na
vrtu
je
srečal
Pavlino
.
Vrtnar
ji
je
razkazoval
,
kako
bo
uredil
gredice
in
s
kakšnimi
rožami
jih
bo
nasadil
.
Devin
je
bil
očitno
vesel
in
je
rekel
:
»
Na
tejle
osrednji
gredici
bi
bilo
najlepše
,
če
bi
jo
zasejali
z
belimi
,
modrimi
in
rdečimi
rožami
.
«
»
Barve
se
lepo
ujemajo
,
«
je
menil
vrtnar
.
»
Pa
zakaj
belo
,
modro
in
rdeče
?
«
je
vprašala
Pavlina
.
»
Zaradi
simboličnega
pomena
.
«
Pavlina
je
zardela
,
vrtnar
pa
se
je
na
tihem
muzal
.
V
tem
hipu
se
je
zaslišal
topot
konjskih
kopit
in
na
dvorišče
je
prijezdil
mlad
gospod
v
žametni
obleki
.
Ustavil
je
konja
in
ga
prepustil
hlapcu
,
potem
pa
krenil
naravnost
na
vrt
,
kjer
je
zagledal
gospodično
Pavlino
.
»
Artur
,
sin
našega
soseda
,
graščaka
Solingerja
,
«
je
Pavlina
zašepetala
Devinu
.
Artur
se
je
naglo
približal
z
bičem
v
roki
.
Priklonil
se
je
Pavlini
in
od
strani
pogledal
Devina
.
Ko
je
slišal
njegovo
ime
,
ga
je
radovedno
premeril
,
potem
pa
se
je
izključno
menil
samo
s
Pavlino
.
Povedal
ji
je
,
da
se
bo
danes
pripeljal
tudi
njegov
oče
in
spraševal
,
zakaj
da
iz
Zelenega
gradu
tako
poredkoma
vračajo
obiske
.
Šli
so
v
jedilnico
,
kjer
so
zraven
predsednika
našli
še
nekega
odvetnika
iz
mesta
,
Menhartovega
zastopnika
.
Ko
se
je
pripeljal
še
stari
gospod
Solinger
,
se
je
Devin
počutil
prav
osamelega
v
tej
družbi
in
se
je
poslovil
.
Gospe
je
bilo
žal
,
da
že
odhaja
.
Spremila
ga
je
po
stopnicah
na
dvorišče
,
kjer
je
že
čakal
vprežen
voz
.
Pridružila
se
je
Pavlina
in
Devin
je
moral
gospe
obljubiti
,
da
jih
v
kratkem
spet
obišče
.
Ko
se
je
voz
obrnil
z
dvorišča
na
cesto
,
je
Pavlina
še
stala
na
pragu
in
zamišljeno
zrla
za
njim
.
V
hiši
pa
se
je
po
Devinovem
odhodu
razvnel
živahen
pogovor
.
Predsednik
je
iz
zanesljivega
vira
zvedel
,
da
bo
deželni
zbor
razpuščen
in
da
bodo
razpisane
nove
volitve
.
»
Tedaj
bo
treba
napet
vse
sile
,
«
tako
je
poudarjal
,
»
da
bodo
zmagali
naši
kandidati
,
se
pravi
nemški
in
vladni
.
Mislim
,
da
nam
ne
bo
spodletelo
,
ker
bo
vlada
sama
pritiskala
z
vso
močjo
.
«
»
Ne
bo
šlo
tako
gladko
,
«
je
ugovarjal
odvetnik
.
»
Jaz
opazujem
ljudstvo
in
čedalje
več
prihaja
k
meni
takih
,
ki
blebetajo
o
slovenskem
uradovanju
.
In
dalje
,
poglejte
naraščaj
,
ki
prihaja
z
vseučilišč
.
Skoraj
že
ni
kraja
,
kjer
ne
bi
zraven
duhovnikov
rogovilil
še
kakšen
drug
prenapetež
.
«
»
Samo
pene
po
viharju
,
«
je
tolažil
predsednik
.
»
Prejšnje
vlade
so
bile
premehke
in
preveč
popustljive
.
Samo
prave
kandidate
potrebujemo
.
Vi
,
gospod
Menhart
,
ste
kakor
ustvarjeni
za
poslanca
in
ne
smete
se
več
braniti
.
«
Vsem
je
bila
všeč
ta
misel
in
trčili
so
na
zdravje
bodočega
poslanca
.
Toda
predsedniku
se
je
stemnilo
čelo
.
»
Kako
pa
se
je
ta
mladi
doktor
zaletel
v
vašo
pošteno
nemško
hišo
?
«
»
Tudi
jaz
sem
se
začudil
,
«
je
pristavil
Artur
.
»
To
vam
je
rogovilež
prve
vrste
,
ampak
glavar
ga
bo
že
ukrotil
,
kakor
sem
jaz
tistega
pristava
,
«
–
predsednik
se
je
skušal
smejati
.
»
To
smešnico
vam
še
povem
.
Kaj
išče
ta
doktor
tukaj
?
«
»
V
daljnem
sorodstvu
je
z
mojo
ženo
,
«
se
je
izgovarjal
Menhart
.
»
Vrata
mu
pokažite
,
kadar
spet
pride
,
«
se
je
hudoval
predsednik
.
»
Ali
ne
veste
,
kako
hujska
preprosto
ljudstvo
proti
Nemcem
?
Naj
jih
spode
iz
dežele
,
zlasti
vse
te
nemške
graščake
,
ki
so
oropali
kmetom
zemljo
in
jih
vpregli
v
jarem
sužnosti
.
«
»
Ni
mogoče
,
«
se
je
prestrašil
Menhart
.
»
Toda
,
ne
prenaglimo
se
,
«
je
nadaljeval
predsednik
in
zloba
je
zažarela
iz
njegovih
drobnih
,
sivih
oči
.
»
Na
kmetih
ima
že
veliko
vpliva
,
kakor
mi
poroča
glavar
.
Če
se
on
izreče
za
vašo
kandidaturo
,
potem
lahko
zmagate
.
Take
ribe
se
love
na
trnek
.
Naj
le
cepeta
.
«
Pogovarjali
so
se
in
kovali
razne
naklepe
,
čeprav
se
Menhart
nikakor
ni
hotel
odločiti
,
da
bi
prevzel
kandidaturo
.
Sneg
je
že
zdavnaj
skopnel
,
le
na
oddaljenih
snežnikih
se
je
še
svetil
.
Majsko
sonce
je
iz
matere
zemlje
izvabilo
številne
cvetlice
po
travnikih
in
tudi
v
človeku
je
prebujalo
tisto
nepopisno
čustvovanje
,
ki
ga
skuša
izraziti
vsak
pesnik
,
najlepše
pa
ga
je
vlil
v
verze
naš
Boris
Miran
v
pesmi
»
V
zlatem
majniku
.
«
»
Ko
življenje
iz
življenja
klije
,
vse
veselo
giblje
se
povsod
,
«
se
je
Devin
spet
napotil
na
Zeleni
grad
.
Odkar
je
tam
naletel
na
zanj
tako
nevšečno
družbo
,
se
je
dolgo
boril
sam
s
seboj
,
ali
bi
ne
bilo
pametneje
opustiti
vsak
obisk
.
Toda
kadar
mu
je
razum
jasno
dokazoval
,
da
utegnejo
nastati
zanj
velike
neprilike
zaradi
tega
poznanstva
in
ga
nemara
odtegniti
celo
od
narodnega
dela
,
se
mu
je
v
duhu
prikazala
mila
Pavlinina
podoba
in
skrivna
sila
ga
je
vlekla
čez
hribe
in
doline
do
Zelenega
gradu
kakor
magnet
železo
.
Srce
mu
je
nemirno
bilo
v
prsih
,
ko
se
je
bližal
gradiču
.
S
plamtečo
strastjo
zaljubljenega
mladeniča
je
hrepenel
po
pogledu
bitja
,
ki
se
mu
je
zdelo
vzvišeno
,
angelsko
.
Če
bi
z
njo
živel
,
bi
bil
zanj
raj
na
zemlji
,
tako
si
je
domišljal
,
brez
nje
črna
noč
.
Danes
naj
se
odloči
,
je
trdno
sklenil
;
danes
naj
zve
,
ali
mu
bo
pot
življenja
posuta
z
rožami
ali
s
trnjem
.
Samo
bal
se
je
,
da
ne
bi
spet
naletel
na
veliko
družbo
in
da
ne
bi
bilo
mogoče
govoriti
s
Pavlino
ter
ji
odkriti
svoja
srčna
čustva
.
Toda
sreča
mu
je
bila
naklonjena
.
Gospod
Menhart
se
je
tega
dne
mudil
v
svojih
rudnikih
,
gospa
in
Pavlina
pa
sta
bili
sami
doma
.
Obe
sta
se
iz
srca
razveselili
Devina
.
Gospa
je
kmalu
odšla
pripravljat
kosilo
in
Devin
je
ostal
sam
s
Pavlino
.
Na
mizi
je
ležal
album
s
fotografijami
.
Devin
ga
je
pregledoval
.
Našel
je
mnogo
znancev
,
še
več
pa
neznanih
obrazov
,
ki
mu
jih
je
Pavlina
pojasnila
.
»
Vaše
fotografije
pa
še
nimamo
,
«
je
omenila
Pavlina
.
»
Bi
jo
vi
želeli
?
«
»
Za
album
,
«
je
odgovorila
z
nasmehom
.
»
Kje
pa
je
vaša
fotografija
,
če
smem
vprašati
?
«
»
Zadnja
,
pa
ni
dobro
zadeta
.
«
Devin
je
obrnil
list
in
zadnja
fotografija
je
prikazovala
Pavlino
z
vso
postavo
,
resno
strmečo
v
daljavo
.
Primerjal
je
sliko
z
živo
podobo
,
ki
je
stala
zraven
njega
in
zrla
v
album
.
Res
iste
poteze
,
toda
kje
je
lesk
črnih
oči
?
Kje
miloba
rožnato
navdahnjenega
obraza
?
Njena
mehka
roka
se
je
dotikala
njegove
roke
.
Stisnil
jo
je
in
Pavlina
mu
je
ni
odtegnila
.
Čutila
je
žareč
pogled
njegovih
oči
in
hotela
je
zbežati
.
Toda
Devin
jo
je
prižel
k
sebi
in
šepetal
s
tresočim
glasom
:
»
Pavlina
,
ali
me
moreš
ljubiti
,
kakor
te
ljubim
jaz
,
neizmerno
,
neskončno
?
«
Odgovora
ni
slišal
,
toda
v
njenih
očeh
je
bral
,
česar
usta
niso
povedala
.
Molče
je
slonela
na
njegovih
prsih
in
ni
se
branila
njegovega
prvega
vročega
poljuba
.
Bližala
se
je
gospa
Menhartova
in
njeni
koraki
so
prebudili
Devina
in
Pavlino
v
stvarno
življenje
.
Klicala
ju
je
k
obedu
.
S
svojim
bistrim
pogledom
je
gospa
spoznala
,
da
se
je
nekaj
zgodilo
,
pa
tudi
,
kaj
.
Ker
ji
je
bil
Devin
zelo
simpatičen
in
ker
je
slišala
,
da
ga
hvalijo
,
pa
ker
je
videla
,
da
tudi
Pavlina
ne
prikriva
svojega
nagnjenja
do
njega
,
se
je
na
tihem
veselila
sreče
svoje
ljubljene
hčerke
.
Po
kosilu
sta
Devin
in
Pavlina
odšla
na
vrt
.
Sprehajala
sta
se
po
stezah
,
posutih
z
belim
peskom
.
Rože
so
že
poganjale
debele
popke
in
tu
in
tam
se
je
katera
že
razcvetela
in
trosila
sladko
vonjavo
po
zraku
.
Pavlina
je
odtrgala
temnordečo
rožo
,
katere
cvetno
listje
se
je
svetilo
kot
žamet
.
Dala
jo
je
Devinu
,
ki
je
zadržal
tudi
roko
in
je
ni
več
spustil
.
Zdaj
sta
prišla
do
osrednje
grede
in
glej
belo
–
modro
–
rdeče
rože
so
jo
pokrivale
.
Pavlina
se
je
nasmehnila
,
Devin
pa
ji
je
stisnil
roko
in
vzdihnil
:
»
Oh
,
da
bi
bila
vedno
tako
srečna
!
«
»
In
zakaj
bi
ne
bila
?
«
se
je
začudila
Pavlina
.
»
Zares
,
zakaj
bi
ne
bila
?
Stanovitna
ljubezen
bo
premagala
vse
ovire
.
«
Sedla
sta
na
posekano
drevo
,
okoli
katerega
je
divja
trta
začela
razpenjati
svoje
zeleno
gladko
perje
.
Pridružila
se
jima
je
gospa
in
vsi
trije
so
se
počutili
srečne
in
zadovoljne
.
Sonce
se
je
nagnilo
k
zahodu
.
Devin
se
je
moral
odpeljati
.
Spet
je
Pavlina
stala
na
pragu
in
z
belim
robcem
mahala
k
slovesu
.
Devin
pa
je
slonel
v
vozu
in
se
zibal
v
sladkih
sanjah
.
Ali
je
mogoče
,
da
se
mu
uresničijo
najbolj
vroče
srčne
želje
,
da
ga
ljubi
bitje
,
ki
se
mu
je
zdelo
prevzvišeno
,
nedosegljivo
?
To
bo
sreča
,
ko
jo
bo
pripeljal
na
svoj
dom
,
ko
bosta
po
narodni
pesmi
:
»
tvoje
srce
,
moje
srce
skupaj
zastavila
.
«
Ce
so
se
mu
oglasili
dvomi
,
je
k
srcu
pritisnil
rdečo
rožo
.
Njena
vonjava
ga
je
spominjala
na
nežno
roko
,
ki
mu
jo
je
podarila
in
mu
predstavljala
milo
podobo
ljubeznivega
obraza
,
čar
temnih
oči
ter
mu
klicala
v
spomin
zveneči
glas
njenih
besed
:
»
Zakaj
bi
ne
bila
srečna
?
«
Vprašal
naj
bi
svojega
prijatelja
Dolnika
in
zvedel
bi
odgovor
:
»
Zato
ne
,
ker
si
človek
,
rojen
v
mukah
,
vzgojen
v
težavah
,
obsojen
na
delo
,
skrbi
in
trpljenje
;
zato
ne
boš
in
ne
moreš
biti
srečen
,
niti
ti
,
niti
nobeden
,
kar
nas
je
rodila
človeška
mati
.
«
V
istem
času
,
ko
se
je
Devin
peljal
domov
,
zatopljen
v
takšno
sanjarjenje
,
se
je
gospod
Menhart
pripeljal
iz
mesta
,
spremljal
pa
ga
je
predsednik
.
Po
kratkem
pozdravu
gospe
in
Pavline
sta
odšla
v
sobo
in
nadaljevala
svoj
jako
važen
pogovor
,
kakor
sta
kazala
resna
obraza
.
»
Upam
,
«
se
je
oglasil
predsednik
,
ko
sta
sedla
,
»
da
se
ne
boste
upirali
splošni
želji
in
da
boste
prevzeli
kandidaturo
.
Kakor
sem
vam
že
pravil
,
sem
danes
dobil
brzojavko
,
da
so
deželni
zbori
razpuščeni
in
da
so
že
razpisane
nove
volitve
.
Čez
štirinajst
dni
se
bodo
na
kmetih
začeli
izbirati
volilni
možje
,
in
če
hočemo
zmagati
,
moramo
takoj
začeti
agitacijo
.
Vi
ste
pri
ljudstvu
priljubljeni
in
gotovo
bomo
zmagali
,
če
boste
vi
stopili
v
politično
areno
.
«
»
Nikar
me
ne
silite
!
«
se
je
Menhart
branil
skoraj
proseče
.
»
Jaz
ne
morem
in
ne
morem
prevzeti
poslanstva
.
Vi
poznate
obilico
mojega
dela
,
ki
mi
nikakor
ne
dopušča
,
da
bi
za
dalj
časa
odhajal
od
doma
.
Še
teže
,
celo
nemogoče
bi
bilo
zame
,
če
bi
se
za
več
tednov
ali
celo
mesecev
ločil
od
svoje
družine
.
Saj
veste
,
kako
tesno
smo
povezani
žena
,
Pavlina
in
jaz
.
Ne
bi
mogel
prenašati
ločitve
le
za
nekaj
dni
;
nikdar
,
nikdar
!
«
»
Če
dovolite
,
ločiti
se
vam
pač
ne
bo
treba
.
Vaša
spoštovana
gospa
in
Pavlina
bosta
lahko
šli
z
vami
v
Gradec
,
če
pa
vas
,
recimo
,
izvolijo
v
državni
zbor
,
kar
se
bo
gotovo
zgodilo
,
tudi
na
Dunaj
.
Delo
da
vas
zadržuje
?
Prav
delo
bi
vas
moralo
pripraviti
,
da
sprejmete
poslanstvo
.
Ne
zamerite
,
da
se
bom
vtikal
v
vaše
imovinske
razmere
.
Vendar
veste
,
da
so
pri
nas
zemljiške
knjige
in
te
kažejo
,
da
so
bremena
na
Zelenem
gradu
že
tako
visoko
narasla
...
«
Menhart
je
zamrmral
in
povesil
glavo
.
»
Vem
,
«
je
nadaljeval
predsednik
,
»
da
je
prišlo
do
tega
,
ker
so
vam
vaša
rudarska
podjetja
naložila
velikanske
stroške
.
«
»
Ti
stroški
se
mi
bodo
dvakrat
ali
trikrat
povrnili
,
če
ne
še
več
;
moje
svinčeve
rude
in
premogove
jame
so
vredne
milijon
goldinarjev
,
če
bi
zgradili
železnico
,
o
kateri
se
je
že
tolikokrat
govorilo
.
«
»
Da
,
da
,
v
tem
grmu
tiči
zajec
.
Če
pa
je
ne
bodo
gradili
,
potem
boste
,
oprostite
mi
za
trdo
besedo
,
na
bobnu
in
berač
.
«
»
Ne
,
ne
!
«
je
vzkipel
Menhart
in
se
vzravnal
.
»
Kdo
more
trditi
kaj
takega
?
«
»
Pomirite
se
.
Samo
pomagati
vam
hočem
do
zaželenega
cilja
.
Če
boste
poslanec
,
boste
lahko
dosegli
državno
podporo
za
graditev
železnice
in
potem
boste
milijonar
,
kakor
sami
pravite
.
«
»
Ali
mislite
resno
?
«
»
Ne
samo
,
da
mislim
,
ampak
sem
popolnoma
prepričan
.
«
Menhart
je
nekaj
časa
premišljeval
,
potem
pa
odločno
dejal
:
»
Pa
naj
bo
!
Vda
m
se
vaš
i
želji
.
«
»
Tako
je
prav
in
pametno
,
«
ga
je
pohvalil
predsednik
.
»
Zdaj
pa
bo
treba
ukrepati
pravočasno
,
kar
se
da
,
da
prehitimo
nasprotnike
.
V
našem
okolju
,
kjer
vas
osebno
poznajo
,
bo
šlo
lahko
,
drugod
pa
bodo
delali
naši
prijatelji
.
Naj
slabše
nam
kaže
,
kakor
poroča
glavar
,
v
njegovem
okraju
.
Tisti
doktor
,
ki
včasih
prihaja
tudi
k
vam
,
in
še
nekaj
drugih
prenapetežev
,
so
tako
razvneli
kmete
,
da
nočejo
več
poslušati
nobene
pametne
besede
.
«
»
Doktor
Devin
?
«
se
je
nasmehnil
Menhart
.
»
On
pač
ne
bo
proti
meni
.
Moja
Pavlina
...
«
Predsednik
mu
je
segel
v
besedo
:
»
Menda
ne
mislite
svoje
hčerke
dati
takemu
človeku
,
ki
na
smrt
sovraži
Nemce
in
bi
nas
vse
najraje
na
mah
pokončal
.
«
»
Kaj
še
?
Njemu
mojo
Pavlino
?
«
se
je
zasmejal
Menhart
.
»
Toliko
vas
poznam
,
da
takšne
neumnosti
ne
bi
dopustili
.
Če
pa
vam
odkrito
povem
,
bi
dejal
,
da
se
gospodična
Pavlina
preveč
prijazno
vede
do
njega
.
«
»
Do
vsakega
gosta
je
vljudna
in
prijazna
.
«
»
Dobro
.
Zdaj
pa
nam
bo
prav
prišlo
,
da
se
je
ta
doktor
zagledal
v
vašo
hčer
.
Povabite
ga
,
naj
vas
obišče
zaradi
neke
važne
zadeve
in
zahtevajte
od
njega
,
da
podpre
vašo
kandidaturo
.
Jaz
pa
bom
že
jutri
napisal
okrožnico
vsem
sodnikom
.
«
»
In
če
propademo
,
«
se
je
zamislil
Menhart
.
»
Jaz
take
sramote
ne
bi
mogel
preživeti
.
«
»
Na
polom
še
misliti
ni
.
Gre
nam
le
za
to
,
da
dobimo
veliko
večino
.
«
Pri
večerji
je
gospa
Menhartova
govorila
o
Devinovem
pohodu
.
Pavlino
je
večkrat
oblila
rdečica
in
kmalu
je
odšla
v
svojo
sobo
.
Ko
je
predsednik
začel
pripovedovati
,
da
je
gospod
Menhart
pristal
na
poslansko
kandidaturo
,
se
je
gospa
prestrašila
.
Kadarkoli
so
bile
volitve
,
vedno
je
toliko
slišala
o
njih
in
videla
toliko
razburjenosti
in
jeze
,
da
se
je
upravičeno
bala
nemira
,
ki
utegne
zaradi
tega
nastati
v
njeni
hiši
.
Predsednik
