pelpastirsko
pesem
.
Vajeti
je
pustil
,
da
so
visele
konju
na
vratu
.
Kakor
bi
se
ne
menil
za
ves
svet
,
tako
je
jahal
Tračan
ogleduh
.
Ali
njegove
lisičje
oči
so
opazile
vsako
sled
v
travi
in
predirale
gosto
grmovje
po
bregovih
.
Zapazil
je
konjsko
sled
.
Skobalil
se
je
s
konja
in
trgal
kislico
,
ki
je
rasla
ob
potoku
.
Žvečil
je
liste
,
brskal
po
travi
,
kakor
bi
iskal
še
drugih
zelišč
.
Toda
meril
je
le
skoke
,
katere
je
delal
preteklo
noč
Iztokov
konj
.
Leno
je
zlezel
zopet
na
konja
in
jahal
dalje
.
Včasih
je
pognal
v
dir
,
pa
zopet
prenehal
in
skrbno
opazoval
.
Vsepovsod
ta
razkoračena
,
iztegnjena
sled
konja
,
ki
se
je
drevil
v
divjih
skokih
.
Čedalje
bolj
sumljivo
se
mu
je
zdelo
,
hitreje
je
gugal
z
glavo
in
še
skrbneje
so
se
mu
svetile
lisičje
oči
.
Vendar
ni
mogel
ničesar
drugega
izslediti
.
Vse
grmovje
je
spalo
,
po
gozdu
se
je
tu
in
tam
osulo
listje
,
ko
je
sedla
divja
ptica
na
vejo
.
Kar
pridrži
konja
.
Pred
njim
leži
v
potoku
mrtva
žival
.
Zopet
zleze
na
tla
in
stopi
bliže
.
Konj
!
Hitro
je
bil
v
vodi
.
Od
vseh
strani
ga
je
pregledal
,
a
nobenega
sledu
,
da
bi
bil
brzdan
.
To
je
divja
mrha
!
Volcjé
so
jo
preganjali
pa
je
poginila
in
se
zvalila
v
potok
.
Od
tod
tisti
skoki
!
Vesel
je
zlezel
na
konja
;
pogledal
je
še
nekoliko
dalje
,
pa
veliki
skoki
so
se
izgubili
.
—
Iztok
je
jezdil
le-tam
po
vodi
.
Pa
se
je
varal
Tračan
.
Ta
konj
je
poginil
enemu
izmed
Iztokovih
tovarišev
.
Gnal
se
je
za
Iztokom
,
ali
žival
mu
je
opešala
in
se
zgrudila
.
Zadavil
jo
je
z
jermenom
,
pobral
s
seboj
brzde
,
zvalil
konja
v
vodo
,
sam
pa
izginil
v
goščo
in
se
plazil
po
lesu
dalje
.
Druga
dva
tovariša
nista
šla
za
njim
v
sotesko
,
ampak
sta
krenila
v
hrib
,
da
bi
dospela
preko
gore
v
gradišče
.
Tračan
je
vesel
obrnil
konja
in
odjahal
v
najhujšem
diru
,
da
bi
sporočil
poveljniku
Hilbudiju
,
kar
je
našel
:
vse
mirno
,
nobenih
sovražnikov
.
Toda
sredi
pota
,
kjer
je
dolina
najožja
,
se
dvigne
pred
njim
iz
trave
človeška
postava
.
Tračan
je
potegnil
konja
,
da
se
je
vzpel
na
zadnje
noge
.
»
Hoj
,
pastirček
,
kaj
delaš
?
«
»
Ovac
iščem
;
sto
ovac
mojega
očeta
se
je
izgubilo
.
Tri
dni
jih
iščem
.
Ali
si
jih
videl
?
Od
kod
tvoja
pot
?
«
»
Hej
,
mladec
,
ovac
iščem
kakor
ti
.
Ali
jaz
jih
iščem
za
kupce
iz
Bizanca
.
Kožuhov
bi
radi
,
usnja
potrebujejo
,
ali
veš
za
moža
med
Sloveni
,
ki
bi
imel
naprodaj
teh
reči
?
«
»
Moj
oče
Svarun
ima
dan
hodá
od
tod
gradišče
.
V
njem
so
grmade
dragega
krzna
,
gore
bivolskih
kož
,
žlahtnega
kámenja
mnogo
.
Rad
bi
prodal
,
pa
ne
more
,
ker
leži
za
Donavo
tisti
pes
,
tisti
Hilbudij
,
in
ne
utegnemo
naprodaj
z
bogastvom
.
Pripelji
trgovce
,
ej
,
skupili
boste
,
da
se
vam
ne
sanja
,
če
se
potrudite
semkaj
!
«
»
Pastirček
,
hodi
z
Daždbogom
,
poišči
ovcé
,
Veles
s
teboj
in
povej
očetu
,
da
pridejo
bogati
kupci
.
Dobro
bodo
plačali
–
«
Tračan
je
bliskoma
odjezdil
,
za
njim
je
zvedavo
gledal
pastir
in
mahal
z
dolgo
šibo
.
Ko
se
je
jezdec
skril
v
daljavi
za
ovinkom
,
se
je
pastir
glasno
zasmejal
,
vrgel
šibo
proč
,
stisnil
pest
in
zapretil
:
»
Le
pridite
,
besi
,
po
krzno
!
Oderemo
vas
,
da
ponesete
v
Bizanc
mehove
iz
lastne
kože
.
«
Nato
je
planil
v
gozd
kakor
divja
mačka
.
Bil
je
Iztok
.
Ko
je
Svarun
ukazal
odhod
,
je
prva
izginila
četa
gibkih
lokostrelcev
z
Iztokom
na
čelu
.
Popeli
so
se
naravnost
v
reber
.
Vili
so
se
med
grmovjem
kakor
risi
za
plenom
,
plezali
preko
pečin
,
po
strminah
so
lezli
po
vseh
štirih
kakor
potuhnjena
zverjad
.
Hodili
so
oprezno
in
varno
,
da
suha
veja
ni
počila
;
v
nobenem
tulu
niso
zarožljale
strelice
,
niti
hropli
niso
glasno
,
dasi
jih
je
vodil
poglavar
hitro
,
kakor
bi
bežal
mlad
volk
po
lesu
.
Ko
so
dospeli
na
greben
,
so
se
na
široko
razpršili
,
potonili
med
visoko
travo
in
robidovje
ter
v
temi
–
mesec
je
zašel
–
gazili
uspešno
dalje
.
Ko
se
je
zasvitalo
,
se
je
popel
Iztok
počasi
na
sivo
skalo
in
zrl
krog
sebe
.
Vse
tiho
,
kakor
bi
ne
bilo
nikogar
v
lesu
.
Le
včasih
je
majceno
zašumelo
,
kakor
bi
prhutnil
divji
jereb
iz
listja
,
le
tu
in
tam
se
je
potegnila
senca
preko
jase
,
pa
hitro
zopet
utonila
v
mraku
drevja
.
Iztok
se
je
smehljal
.
Oko
mu
je
žarelo
ko
sokolu
,
pritrdil
si
je
jermen
,
na
katerem
je
oprtiv
nosil
tul
,
zlezel
s
skale
in
šel
dalje
.
Pol
jutra
je
že
prevozilo
sonce
,
ko
se
je
ustavil
mladi
četnik
in
z
jastrebjim
piskom
naznanil
,
da
so
prišli
na
določeno
mesto
.
Stal
je
v
gostem
hrastovem
gozdu
na
strmem
pobočju
,
kjer
je
bila
dolina
najožja
.
Na
pisk
so
prirasle
iz
tal
postave
tovarišev
,
iz
vsakega
grma
,
izza
vsakega
debla
,
iz
trave
,
čez
skale
in
iz
kotanj
,
vsepovsod
so
se
dvigali
vrli
mladci
.
Iztok
jih
je
brez
besed
vedel
navzdol
.
Noben
kamenček
se
ni
sprožil
,
da
bi
se
zakotalil
v
dolino
.
Tonili
so
neslišno
po
strmini
in
kmalu
dospeli
do
mladega
,
gostega
lesa
.
Od
ondod
je
bila
najboljša
razdalja
za
strelice
,
ki
bi
jih
prožili
v
dolino
.
Ukazal
jim
je
,
naj
se
raztegnejo
v
dolgi
trojni
vrsti
po
rebri
in
poležejo
v
travo
in
grmičevje
.
Vsi
naj
čakajo
njegovega
povelja
.
Dokler
on
ne
sproži
,
se
ne
sme
nihče
ganiti
.
Nato
si
je
sam
narezal
vej
,
jih
zataknil
vrh
mahovite
skale
,
zlezel
podnje
in
počenil
v
skrito
opazovališče
.
Od
ondod
je
bil
zagledal
jezdeca
,
Hilbudijevega
poslanca
.
Prvi
hip
je
mislil
,
da
je
eden
njegovih
včerajšnjih
spremljevalcev
,
in
skoro
bi
se
bil
dvignil
izza
umetnega
grma
in
ga
poklical
.
Ali
njegovo
oko
je
spoznalo
visokega
konja
,
kakršne
so
imeli
Bizantinci
.
Sloveni
niso
jezdili
takih
.
Zbudila
se
mu
je
sumnja
.
Roka
se
je
sama
od
sebe
krivila
,
da
bi
segla
za
pleče
po
strelico
in
jo
poslala
tujcu
za
vrat
.
Pa
se
je
premagal
.
Hitro
je
odpel
jermen
,
tul
mu
je
zdrknil
s
hrbta
,
poleg
njega
je
položil
lok
,
bojni
nož
je
pa
skril
za
kratke
hlače
iz
jagnječevine
.
Vsi
bojni
znaki
so
izginili
in
Iztok
je
zdrsnil
tiho
po
bregu
.
Na
dnu
si
je
odlomil
šibo
in
čakal
jezdeca
.
Pričakal
ga
je
in
Tračana
lokavo
prepričal
,
da
je
Svarun
v
gradišču
brez
vojske
.
Upal
je
za
trdno
,
da
se
Hilbudij
napoti
po
soteski
.
Ko
se
je
Tračan
vrnil
do
Hilbudija
in
mu
sporočil
,
kar
je
videl
,
se
poveljniku
čelo
ni
zvedrilo
.
Nezadovoljen
je
bil
,
ker
po
imel
bržkone
premalo
boja
,
a
plenitev
mu
je
bila
zoprna
.
»
Ropanje
po
šegi
barbarov
,
cesarju
na
ljubo
,
da
napase
nekaj
lačnih
tolp
,
ki
se
pridrvé
čez
zimo
v
mesto
.
Za
neumni
cirkus
,
za
veselice
se
trošijo
milijoni
!
«
Legel
je
jezen
na
travo
.
Vojaki
so
ga
strahoma
gledali
in
se
pogovarjali
samo
šepetaje
.
Sredi
poldneva
Hilbudij
vstane
in
da
povelje
za
odhod
.
Težko
oborožene
čete
–
z
velikimi
ščiti
,
sulicami
in
meči
,
vse
v
železnih
oklepih
–
so
korakale
spredaj
.
Za
njimi
je
jahal
Hilbudij
,
ob
njem
nekaj
konjice
,
da
bi
ji
dal
hitra
povelja
,
če
bi
bilo
treba
.
Zadaj
so
šli
lokostrelci
in
pračarji
,
ki
so
bili
zelo
nevarni
v
boju
iz
daljave
.
Na
okroglih
palicah
so
imeli
pritrjene
usnjate
prače
,
s
katerimi
so
nedosegljivo
spretno
metali
podolgaste
,
na
koncu
priostrene
svinčenice
,
imenovane
»
želode
«
;
kogar
je
želod
dobro
zadel
,
ni
več
ganil
v
boju
.
Vojska
se
je
počasi
premikala
po
globeli
.
Sonce
se
je
nižalo
in
se
z
izredno
gorkimi
jesenskimi
žarki
upiralo
četam
v
hrbet
.
Hilbudij
je
jahal
zamišljen
.
Malomarno
mu
je
visel
šlem
na
rdečem
jermenu
po
hrbtu
.
Tudi
drugi
jezdeci
in
mnogo
pešcev
je
odpelo
jermene
in
spustilo
šleme
.
Le-ti
so
se
veselo
svetlikali
in
na
kamenčkih
Hilbudijevega
križa
so
plesali
pisani
sončni
trakovi
.
Pod
milim
nebom
grobna
tihota
.
Vojaki
so
molče
stopali
drug
ob
drugem
.
Le
šum
korakov
je
donel
po
globeli
in
potok
je
enakomerno
curljal
.
Sonce
se
je
polagoma
bližalo
zatonu
.
Dolina
se
je
stisnila
,
sence
so
se
zgrnile
nad
čete
.
Bližali
so
se
tesni
soteski
.
V
mladih
Slovenih
,
ki
so
prežali
na
rebri
,
je
kipela
kri
.
Čuli
so
šum
,
včasih
je
zarožljal
meč
.
Vsaka
roka
je
segla
po
strelici
in
jo
položila
na
lok
,
prsti
so
krčevito
držali
za
škrto
,
ki
je
že
sedela
v
tetivi
.
Kmalu
so
zapazili
skozi
presledke
v
grmih
prve
oddelke
.
Razburjenje
je
kipelo
,
treba
je
bilo
velike
sile
,
da
se
ni
utrgal
ta
plaz
mladih
,
boja
in
krvi
žejnih
Slovenov
.
Iztok
je
čepel
na
skali
–
okamenel
.
Mogočni
lok
je
stal
pokonci
,
najboljša
strelica
je
sedela
na
tetivi
,
mišice
na
desnici
so
se
vzvalovile
,
srce
mu
je
plalo
,
da
se
je
tresel
jermen
na
prsih
,
ki
je
nosil
tul
.
Težko
oborožene
čete
so
bile
že
pod
njim
.
Lahko
bi
bil
sprožil
,
ali
oko
mu
je
iskalo
Hilbudija
,
iskalo
ga
je
in
zasledilo
.
Na
ovinku
se
prikaže
prvi
jezdec
v
lepem
oklepu
s
šlemom
na
hrbtu
.
Za
njim
jezdijo
drugi
po
dva
in
dva
.
Poveljnik
!
Hilbudij
!
Sam
jezdi
,
brezskrbno
in
zamišljeno
.
Vedno
bolj
se
bliža
Iztoku
.
Še
petdesetkrat
stopi
konj
,
vojskovodja
bo
pod
njim
.
Iztok
prime
trdneje
za
lok
,
tetiva
se
prične
napenjati
,
lok
se
krivi
–
še
deset
korakov
.
Iztok
se
dviga
izza
vej
,
lok
je
upognjen
do
skrajnosti
.
Drink
,
tetiva
je
zapela
,
po
zraku
je
zasičala
strelica
,
spodaj
pa
je
kriknil
s
strašanskim
glasom
Hilbudij
»
Kyrie
éleison
!
«
,
zakrilil
z
rokami
po
zraku
,
segel
k
sencu
,
kjer
je
tičala
ost
,
pa
omahnil
in
padel
s
konja
.
V
tistem
trenutku
je
zažvižgalo
in
zašumelo
v
bregu
,
oblak
strelic
se
je
utrgal
in
posul
Bizantince
.
Razlegal
se
je
krik
,
da
je
vztrepetala
gora
,
Hilbudijevi
vojaki
so
padali
in
z
divjim
krikom
pulili
strelice
iz
ran
.
Ali
hipoma
je
bilo
zmešnjavi
konec
.
Stotniki
so
velevali
,
vojska
se
je
strnila
,
ščiti
so
se
nagnili
kot
streha
nad
četo
,
strelice
so
pokale
in
odletavale
od
bronastih
nabuhov
na
ščitih
.
Kakor
snežni
plug
se
je
obrnila
vojska
,
vsa
pokrita
s
ščiti
,
in
nastavila
svoj
rilec
proti
napadalcem
pa
navalila
vkreber
.
Pračarji
in
lokostrelci
so
se
usuli
čez
potok
na
nasprotni
breg
;
cepali
so
in
padali
;
ker
so
strelice
predirale
lahke
oklepe
,
ali
drevili
so
se
v
hrib
,
da
bi
vrnili
od
ondod
napadalcem
s
svinčenim
želodom
.
Prvi
ščiti
so
bili
že
blizu
,
dvajset
korakov
pod
Iztokom
,
nobena
strelica
se
ni
več
prijela
,
svinec
je
deževal
od
nasprotnega
brega
;
marsikateri
mladec
je
kriknil
,
lok
mu
je
padel
iz
roke
,
sam
se
je
zgrudil
in
zakotalil
po
bregu
.
Iztok
je
izprevidel
,
da
morajo
bežati
.
Ali
tedaj
zabučé
divji
rogovi
na
nasprotni
strani
.
»
Krok
,
«
pomisli
Iztok
.
Svinčeni
dež
je
hipoma
ponehal
,
razleglo
se
je
rjovenje
in
kriki
,
trušč
in
ropot
.
Krok
je
kakor
divji
merjasec
udaril
z
brega
na
pračarje
in
lokostrelce
.
Klin
Bizantincev
,
ki
je
prodiral
proti
Iztoku
,
se
je
ustavil
;
spoznali
so
,
da
so
obkoljeni
.
Krokova
divja
drhal
se
je
spopadla
z
lahko
oboroženimi
,
nastal
je
svitek
,
klobčiči
človeških
trupel
so
se
kotalili
po
brdu
,
klali
,
grizli
in
bodli
drug
drugega
,
na
dnu
v
potoku
so
se
premetavali
in
davili
,
voda
je
rdela
od
krvi
.
Bizantinci
so
zatrobili
,
trobente
so
velevale
umik
.
Vsa
stisnjena
se
je
težko
oborožena
četa
obrnila
–
nad
njo
streha
ščitov
–
in
zbežala
v
dolino
.
A
tam
so
se
že
prikazale
mogočne
postave
Svarunove
čete
.
Kopja
so
sviščala
po
zraku
in
vrtala
luknje
v
železno
streho
ščitov
.
Začel
se
je
boj
moža
proti
možu
.
Sekire
so
treskale
po
ščitih
in
jih
klale
,
meči
so
se
pomakali
v
kri
in
bliskovito
švigali
po
telesih
Slovenov
.
Vsa
dolga
dolina
je
bila
zamotana
veriga
besnečih
vojakov
,
ki
so
se
z
grozno
silo
bili
in
klali
.
V
sredo
te
gneče
je
pribesnel
še
Radogost
.
Kiji
so
se
dvigali
in
strašno
telebali
po
bronastih
šlemih
.
Bil
je
hrup
in
krik
,
vzdihi
in
rjovenje
,
žvenket
mečev
,
trušč
lomečih
se
kopij
.
Iztok
je
planil
s
strelci
naprej
po
bregu
.
Konjica
se
je
pravkar
utrgala
izmed
gneče
in
hotela
bežati
.
Posuli
so
konje
s
strelicami
,
da
so
se
grudili
pod
jezdeci
.
Mladci
pa
so
planili
z
nožmi
za
njimi
,
glava
za
glavo
je
padla
pod
urnim
mečem
izbornih
konjikov
,
ali
čez
mrliče
so
tiščali
drugi
,
podrli
Bizantince
na
tla
in
jih
zadušili
s
težo
svojih
trupel
.
Noč
je
legla
na
zemljo
.
Po
travi
so
tekle
kaluže
krvi
,
vzdihi
so
ječali
do
neba
,
Sloveni
pa
so
peli
divje
davorije
,
da
je
donelo
pod
jasno
svobodno
nebo
.
Zmagovalci
so
zapalili
ognje
in
se
zbrali
v
velikih
tolpah
okrog
njih
.
Z
ogorki
so
iztikali
potem
po
dolini
in
iskali
svojcev
,
katerih
so
pogrešali
.
Morana
je
strašno
gospodarila
.
Potok
se
je
na
več
krajih
zajezil
,
toliko
mrličev
je
ležalo
v
njem
.
Še
mrtvi
so
se
davili
,
stiskali
nože
v
rokàh
,
tiščali
v
zobeh
kose
človeškega
mesa
,
ki
so
jih
odtrgali
,
ko
so
se
bili
zagrizli
v
sovražnika
.
Kroka
so
dobili
v
jarku
,
krog
njega
deset
poklanih
pračarjev
.
Eden
je
ležal
na
njem
,
v
njegovem
srcu
je
tičal
Krokov
nož
.
Velika
žalost
je
obšla
Svaruna
,
ko
so
prinesli
na
smrt
ranjenega
Radogosta
.
Preko
prsi
mu
je
zevala
dolga
rana
,
dvakrat
je
še
dihnil
pri
ognju
in
ugasnil
.
Bil
je
najslovitejši
starešina
Antov
.
Sloveni
so
zmagali
,
pa
plačáli
zmago
s
potoki
krvi
.
Zakaj
Hilbudijevi
vojaki
so
se
besno
borili
;
bili
so
dobro
oboroženi
in
zavárovani
.
Zlomila
jih
je
samo
mogočna
sila
Slovenov
,
sicer
bi
si
bili
presekali
pot
skozi
čete
in
ušli
.
»
Vsi
Bizantinci
so
padli
!
«
Tako
so
sodili
četniki
in
starešine
.
Svarun
ni
verjel
.
Trikrat
je
imel
presekan
oklep
iz
konjskega
roga
,
zmučen
je
bil
,
pa
ni
miroval
.
Obhodil
je
vse
mrliče
,
štel
Bizantince
in
zmajeval
z
glavo
.
»
Več
bi
jih
moralo
biti
,
Hilbudij
ima
močnejšo
vojsko
!
V
taboru
jih
je
pustil
,
če
ne
,
so
ubežali
.
«
Zato
ljudem
ni
dal
pokoja
.
V
gradišču
so
že
zvedeli
za
zmago
in
hitro
poslali
številno
konj
,
da
bi
povezáli
ranjence
nanje
in
jih
prenesli
domov
.
Svarun
je
odbral
dvajset
dobro
oboroženih
vojščakov
,
jim
ukazal
na
konje
in
jih
še
v
noči
pognal
čez
ravan
proti
mostu
.
Velel
jim
je
,
naj
se
poskrijejo
in
varno
čuvajo
most
.
Če
zaloté
potoma
beguna
,
naj
ga
umoré
,
če
bi
hotel
kdo
proti
mostu
,
naj
ga
takisto
napadejo
in
hitro
pokončajo
.
Če
zve
posadka
v
taboru
o
porazu
Hilbudija
,
razdere
most
in
vojska
Slovenov
bi
ne
mogla
čez
Donavo
.
Nato
so
pobrali
ranjence
in
jih
odvedli
na
konjih
v
gradišče
.
Med
njimi
je
bilo
kakih
petdeset
še
živih
in
onemoglih
bizantinskih
vojakov
.
Te
so
odgnali
v
sužnost
.
Ko
so
bojevniki
počivali
,
je
slonel
Svarun
sam
ob
ognju
in
razmišljal
.
Jasno
mu
je
bilo
,
da
je
treba
osvojiti
tabor
.
Toda
tabor
Hilbudijev
!
To
je
trdnjava
,
katero
bi
kupil
samo
z
življenjem
polovice
vojske
.
Premišljeval
je
,
čelo
se
mu
je
gubančilo
,
s
prsti
je
brodil
po
beli
bradi
,
ki
je
bila
vsa
oškropljena
s
krvjo
.
Tu
in
tam
so
se
zakrohotali
mladeniči
ob
ognju
,
tam
so
zapeli
pesem
,
Svarun
pa
se
je
ključil
bolj
in
bolj
v
dve
gubé
.
Ni
se
mu
rodila
pametna
zvijača
,
kako
bi
zasegel
tabor
,
da
bi
ne
žrtvoval
preveč
ljudi
.
»
Svetovit
,
vdahni
mi
modro
ukano
!
Samo
eno
še
pošlji
v
mojo
sivo
glavo
,
saj
potem
ležem
počivat
.
Samo
eno
še
...
«
Glava
mu
je
zlezla
čisto
nizko
,
da
je
čelo
naslonil
na
ročnik
meča
,
ki
je
bil
zaboden
pred
njim
v
tla
.
Trudne
oči
so
se
zaklopile
,
po
spanju
je
hrepenelo
telo
,
ali
duša
je
bila
nemirna
,
polna
skrbi
.
Bolj
in
bolj
se
je
poizgubljal
šum
in
krik
okrog
njega
,
ognji
so
ugašali
,
nebo
se
je
na
vzhodu
žarilo
v
tanki
,
rdeči
progi
.
Kakor
bi
se
utrgal
žarek
te
luči
z
neba
in
šinil
v
glavo
Svaruna
.
Od
veselja
je
vzkliknil
in
hitro
vstal
.
Takoj
so
zapeli
rogovi
,
vsa
vojska
se
je
dvignila
in
gnetla
v
gosto
črto
.
Starešine
so
obkolile
Svaruna
.
»
Bratje
,
starešine
Slovenov
,
veljaki
med
Anti
,
vrli
vojščaki
,
«
je
izpregovoril
Svarun
.
»
Bogovi
so
bili
z
nami
,
Perun
je
po
pravici
udaril
oholega
Hilbudija
,
tatu
naše
svobode
,
udaril
njegovo
vojsko
,
da
trohné
sedaj
njihova
trupla
,
v
hrano
jastrebov
in
lisic
.
Ali
padlo
je
komaj
pol
njegove
vojske
.
Udariti
moramo
na
gnezdo
za
Donavo
,
razsuti
moramo
tabor
,
sicer
pridejo
drugi
Hilbudiji
in
nas
vnovič
pokoljejo
in
oropajo
.
Toda
Bizantinec
sedi
kakor
zmaj
v
gnezdu
.
Poznate
njegove
okope
,
raztopljeno
smolo
,
silna
kopja
in
meče
,
urne
kakor
blisk
.
Več
ko
pol
vojske
si
razbije
glavo
ob
zakopih
,
pa
jih
še
ne
vzamemo
.
«
»
Razderimo
most
in
se
vrnimo
k
čredam
!
«
svétuje
star
Ant
.
»
Ne
,
brat
!
Most
je
naš
.
Ne
smemo
si
odlomiti
veje
,
na
kateri
stojimo
.
Po
mostu
pojdejo
naši
voji
,
da
si
povrnemo
,
kar
so
nam
ugrabili
.
Zato
moramo
razsuti
tabor
!
«
»
Udarimo
nanj
!
Izstradajmo
vojsko
Bizantincev
!
Sežgimo
jih
v
gnezdu
!
«
Navdušenje
se
je
oglasilo
v
zboru
.
Zadaj
so
dvigali
vojščaki
kopja
in
meče
,
s
sekirami
so
mahali
nad
glavami
.
»
Da
,
v
tabor
udarimo
,
a
naše
glave
bodo
cele
,
Morana
bo
sedela
in
od
daleč
gledala
zmago
!
«
Vsi
so
široko
odprli
oči
,
s
hrepenečimi
usti
so
strmeli
v
Svaruna
.
Vsa
gneča
se
je
še
bolj
stisnila
in
poslušala
.
»
Bratje
,
Svetovita
zahvalite
!
Podaril
je
moji
sivi
glavi
ukano
!
«
Vesel
krik
je
šinil
skozi
množice
.
»
Hitro
slecite
vse
bizantinske
vojščake
,
nadenite
sebi
šleme
in
prnje
,
ščite
obesite
na
roke
,
pa
naprej
nad
tabor
!
«
Vsi
so
ostrmeli
.
Nihče
si
ni
upal
izpregovoriti
.
V
tako
nerodni
opravi
!
Svarun
je
blazen
!
Usmili
se
ga
,
Svetovit
!
Nihče
se
ni
ganil
z
mesta
.
Ali
Svarun
zapove
odločno
še
enkrat
:
»
Šlemena
na
glavo
,
oblecite
oklepe
!
«
Vsi
borci
so
se
razpršili
in
planili
nad
mrtva
trupla
Bizantincev
.
Snemali
so
jim
šleme
,
odpenjali
oklepe
in
odpasovali
lepe
,
okovane
jermene
.
Iztok
je
poiskal
Hilbudija
.
Ležal
je
vznak
na
travi
,
v
roki
je
držal
Iztokovo
strelico
,
ki
si
jo
je
bil
potegnil
iz
sencà
–
in
umrl
.
Vrl
junak
je
bil
in
Iztoku
se
je
porodila
iskrena
želja
,
da
bi
tudi
on
in
njegovi
tovariši
jezdili
tako
oboroženi
,
da
bi
ne
bilo
treba
čakati
v
zasedi
sovražnika
,
marveč
bi
ga
zgrabili
na
široki
poljani
.
O
,
drugačno
bi
bilo
Iztokovo
veselje
,
ko
bi
se
sam
,
oborožen
,
takisto
sešel
s
Hilbudijem
na
zelenem
travniku
.
Pa
bi
se
zaletela
konja
drug
v
drugega
,
dvoje
kopij
bi
zapokalo
in
se
polomilo
,
potem
bi
potegnila
meče
,
pa
udarec
na
udarec
,
da
bi
se
iskre
kresale
.
Obema
bi
curljal
pot
po
čelu
,
oba
bi
krvavela
,
a
nazadnje
bi
mu
Iztok
preklal
šlem
in
Hilbudij
bi
se
zvrnil
na
zemljo
.
Da
,
to
bi
bila
zmaga
!
Skoraj
žalosten
mu
je
snel
oklep
in
si
ga
nadel
krog
prsi
.
Kaka
moč
v
Hilbudiju
!
Silnejše
prsi
od
Iztokovih
!
In
ko
je
odpel
oklep
,
je
pogledal
Hilbudiju
pod
prteno
srajco
.
Kake
brazgotine
,
vse
križem
razsekana
koža
!
Bil
je
velik
junak
!
Iztok
si
je
nadel
opravo
z
globokim
spoštovanjem
do
ubitega
sovražnika
.
Truplo
je
zavlekel
potem
v
grmovje
in
ga
pokril
čez
in
čez
.
Takega
junaka
ne
smejo
trgati
zveri
in
ujede
.
Ko
se
je
vojska
Slovenov
prelevila
,
so
opremili
tudi
prav
toliko
konj
z
bizantinskimi
sedli
in
brzdami
.
Iztok
je
zasedel
konja
,
vojska
pa
ga
je
veselo
pozdravljala
in
se
norčevala
iz
Hilbudija
.
Ker
je
bilo
za
vse
bojne
oprave
premalo
,
se
je
vzporedila
četa
v
sredo
.
Tako
se
je
glasilo
povelje
.
Svarun
je
ukazal
,
naj
takoj
odrinejo
,
ali
kreniti
morajo
na
desno
,
da
jih
zakrije
hribec
pred
Donavo
.
Tam
se
odpočijejo
in
v
mraku
se
napotijo
čez
most
nad
tabor
.
V
gradišče
je
poslal
hitre
sle
,
naj
priženo
za
njimi
ovnov
in
govedi
ter
prineso
mehove
medu
in
pšenice
,
da
bi
se
dostojno
gostili
po
zmagi
.
Vojska
je
krenila
po
soteski
.
Smeh
,
krohot
in
divje
šale
so
jo
spremljale
.
Nerodno
so
se
gibali
Sloveni
v
težki
bojni
opravi
.
Šlemi
so
jim
viseli
po
strani
.
Niti
eden
ni
bil
gladek
.
Vsi
so
imeli
vdrtine
,
razklane
spone
,
potrgane
jermene
.
Oklepi
so
kazáli
udarce
,
od
kopij
prevrtane
luknje
,
vsi
umazani
od
krvi
in
prsti
.
Neokretno
so
se
gugali
Sloveni
po
ravnini
.
Ko
bi
jih
bil
tedaj
zalotil
padli
Hilbudij
le
z
enim
samim
maniplom
,
bi
bil
požel
neokretno
vojsko
do
zadnjega
moža
.
Iztoku
se
je
zdelo
,
da
je
vklenjen
.
Bil
je
izvrsten
jezdec
,
toda
težki
ščit
mu
je
prizadeval
toliko
neugodnosti
,
da
bi
ga
bil
pri
prvem
navalu
vrgel
na
tla
,
sam
pa
telebnil
iz
sedla
,
katerega
ni
bil
vajen
.
Preden
je
vojska
pregazila
ravnino
,
se
je
mnogih
polotila
nejevolja
.
Snemali
so
šleme
,
nekateri
so
jih
skrivaj
metali
v
jarke
,
drugi
so
odpenjali
oklepe
,
ki
so
jih
do
krvi
žulili
na
golih
telesih
.
Samo
da
bi
si
bil
drznil
ugleden
starešina
zakričati
,
bi
bil
vzbuknil
upor
,
ustavili
bi
se
bili
,
se
uprli
Svarunovemu
povelju
in
pometali
vso
opravo
v
jarke
in
kaluže
.
Mnogi
so
se
ozirali
in
zavidali
lagodno
hojo
svobodnih
vojakov
,
ki
so
se
neprestano
smejali
omahujočim
šlemom
in
godrnjajočim
vojakom
v
oklepih
.
Toda
vselej
so
se
ustrašili
bliskovitega
pogleda
Svarunovega
.
Ponosno
je
jezdil
v
opravi
konjika
,
poleg
njega
je
nosil
vojak
Hilbudijev
prapor
,
divjega
merjasca
na
pozlačenem
drogu
.
Ukrotili
so
divjo
strast
po
svobodnih
kretnjah
,
umolknili
in
teptali
visoko
travo
;
da
bi
čimprej
dospeli
do
cilja
in
se
osvobodili
bremena
.
Zakaj
vsi
so
bili
prepričani
,
da
je
Svarun
zaradi
zmage
od
veselja
ponorel
,
ker
jih
je
tako
obremenil
.
Dolga
senca
je
ležala
od
griča
po
ravnini
,
ko
je
vojska
dospela
v
podnožje
.
Brez
reda
,
v
divjih
skokih
,
so
se
bojevniki
zagnali
v
grmovje
in
polegli
v
rumeno
listje
in
suho
travo
.
Šleme
so
metali
z
glav
,
oklepe
so
s
truščem
butali
ob
tla
.
Smeh
in
krik
se
je
razlegal
pod
gričem
po
vsej
gošči
.
Bila
je
neurejena
in
nebrzdana
četa
svobodnih
ljudi
,
pijanih
od
zmage
.
Tedaj
pridrvi
na
konju
med
starce
Svarun
.
Namrgodeno
čelo
,
kakor
jeznega
Peruna
,
oči
vse
v
ognju
.
»
Na
noge
!
Oblecite
oklepe
,
šleme
na
glavo
!
Ali
ste
vojaki
?
Tolpa
zdivjana
!
Posluh
Svarunu
,
starosti
,
sicer
me
vrzite
s
konja
in
prebodite
me
in
srce
mi
izpulite
pa
ga
obesite
na
vejo
za
vabo
volku
in
lisici
!
Bolje
bo
očetnemu
srcu
v
črevesu
zveri
ko
v
prsih
,
ki
naj
vodijo
vojske
s
takimi
ljudmi
.
Na
bese
,
sramota
nad
vas
!
«
Iztok
je
planil
med
mladce
in
govoril
Svarunovo
povelje
.
Z
dvignjeno
roko
je
veleval
,
njegove
besede
so
padale
med
Slovene
kakor
kladivo
,
pod
katerim
vse
klone
.
Vrvež
je
potihnil
,
trume
so
se
dvigale
.
Zdelo
se
jim
je
,
da
jih
davi
sama
Morana
za
glasne
goltance
.
Svarun
je
bil
kakor
grozeč
bog
,
ki
utegne
treščiti
z
ognjem
mednje
,
in
Iztok
se
jim
je
zdel
za
čevelj
višji
in
njegova
pleča
so
bila
kakor
hrib
.
»
Ko
ugasne
sonce
–
poglejte
,
sence
so
že
podaljšane
–
tedaj
se
dvignemo
in
pojdemo
do
mosta
,
pa
čez
in
nad
tabor
.
Preden
bo
polnoč
,
boste
zahvalili
Svetovita
,
ki
mi
je
vdahnil
ukano
!
«
Vojščaki
še
zdaj
niso
razumeli
,
kaj
misli
.
Mnogo
upornih
misli
se
je
dvigalo
,
ko
so
povézovali
šleme
na
glave
in
pripenjali
oklepe
.
Z
vprašujočimi
očmi
so
buljili
v
starosto
,
ki
jih
je
uvrščal
v
red
prave
bizantinske
vojske
.
Sence
so
se
iztegnile
,
zatrepetale
in
izginile
.
Sonce
je
utonilo
.
»
Naprej
!
«
Iztok
je
jezdil
prvi
.
Molče
je
korakala
četa
za
četo
.
Spredaj
težko
oboroženi
,
v
sredini
svobodni
Sloveni
,
zadaj
lokostrelci
in
pračarji
.
Bil
je
molk
,
pod
nogámi
je
hrumela
stepa
.
V
sivem
mraku
so
zagledali
Donavo
,
širok
,
globok
pas
preko
ravnine
.
Na
pasu
črna
proga
.
Proti
njej
je
obrnil
Iztok
konja
.
»
Pripravite
kopja
,
sekire
in
meče
!
«
Iztok
se
je
okrenil
in
sporočil
povelje
.
Šlo
je
šepetaje
od
ust
do
ust
.
Jermeni
so
izpustili
sekire
,
ročaji
mečev
so
tičali
v
krčevito
stisnjenih
rokah
,
kopja
so
se
povesila
.
V
vojščakih
se
je
zbudila
strast
,
ukresal
se
je
ogenj
in
želja
po
boju
.
Za
črno
progo
se
je
dvigal
četverokot
,
iz
katerega
je
puhtel
dim.
Iztok
je
zamahnil
z
mečem
proti
dimu
.
Vse
oči
so
obvisele
na
taboru
.
Zmračilo
se
je
popolnoma
.
Siva
megla
,
kot
tančica
,
je
priplula
navzdol
po
Donavi
.
Sto
korakov
so
bili
še
od
mosta
.
Dve
temni
senci
sta
se
premikali
pred
njim
.
»
Straža
,
«
pomisli
Iztok
.
Sklone
se
na
levo
,
sklone
na
desno
in
šepetaje
naroča
.
Hitreje
je
nato
stopil
konj
,
vojščaki
so
pritiskali
za
njim
.
Dojezdil
je
tik
pred
most
.
Meseca
še
ni
bilo
.
Straža
se
je
dostojno
umaknila
na
desno
in
levo
in
pozdravila
‚
Hilbudija
‘
.
Ali
že
sta
počila
dva
oklepa
,
mogočni
sulici
,
zagnani
z
vso
silo
,
sta
predrli
čuvajema
prsi
.
Zgrudila
sta
se
in
kriknila
.
Toda
krik
je
zaglušil
hrup
na
mostu
.
Grmeli
so
plohi
pod
nogami
vojske
,
ki
je
hitela
čez
reko
.
Tedaj
se
veselo
oglasijo
trombe
z
okopov
.
V
taboru
se
dvignejo
plamenice
,
vrata
se
na
stežaj
odpro
.
Takrat
je
v
trenutku
razumela
vsa
vojska
Slovenov
Svarunovo
ukano
.
Bizantinci
so
mislili
,
da
se
vrača
zmagoviti
Hilbudij
z
ujetniki
.
Sloveni
so
se
zagnali
divje
na
most
,
zakričali
in
zatulili
,
da
je
zaječalo
ozračje
,
in
udarili
z
groznim
navalom
na
tabor
.
Iztok
je
bil
že
med
vrati
.
Straža
je
ostrmela
.
Vrgla
je
plamenice
ob
tla
,
najhrabrejši
Sloveni
so
se
zapodili
skozi
dveri
.
Udarile
so
sekire
,
pokali
oklepi
,
tolkli
in
klali
meči
.
Nastala
je
grozna
zmešnjava
.
»
Sklavenoj
,
Sklavenoj
!
«
je
bučalo
po
taboru
.
Na
sredi
pretorija
pred
Hilbudijevim
šotorom
je
bila
bliskoma
zbrana
četa
.
v
taboru
se
je
pojavil
Hilbudijev
duh
.
Hipoma
so
se
dvignili
meči
,
telesa
so
zakrili
ščiti
in
nastala
je
nepredirna
stena
,
ob
katero
je
butalo
valovje
Slovenov
.
Svarun
se
je
zmotil
,
ker
je
mislil
,
da
bodo
Bizantinci
neoboroženi
.
Kadar
koli
je
Hilbudij
odjezdil
na
pohode
,
je
morala
biti
posadka
noč
in
dan
pripravljena
,
da
bi
mu
priskočila
na
pomoč
,
če
bi
bila
sila
.
In
zato
se
je
razvnel
tako
grozen
boj
,
kakor
ga
še
ni
doživel
nihče
izmed
vseh
vojščakov
.
Ko
so
Sloveni
zunaj
tabora
zaslišali
krik
in
stok
in
lomljenje
oščepov
,
so
se
zagnali
na
okope
,
lezli
drug
na
drugega
in
se
pehali
preko
lesenega
zidu
.
Od
vseh
strani
so
se
drevili
v
tabor
in
se
valili
na
sredo
v
strašno
živo
kopo
,
ki
je
štrlela
od
sulic
,
se
svetila
od
mečev
–
kri
je
brizgala
,
trupla
so
se
grmadila
na
tleh
.
Spotikali
so
se
in
padali
borci
drug
čez
drugega
v
gorko
mlako
krvi
.
Mogočna
stena
bizantinskih
vojakov
je
pokala
,
se
preklala
,
se
zopet
strnila
in
grozno
sekala
z
meči
krog
in
krog
.
Vedno
večji
hudournik
je
treskal
vanjo
,
stena
se
je
začela
umikati
,
nenadoma
se
nagne
,
Sloveni
pritisnejo
,
stena
pade
.
Toda
v
istem
hipu
se
odpro
vrata
na
zapadni
strani
tabora
,
skoznje
vdre
bizantinska
konjica
,
ki
jo
je
ščitila
doslej
živa
stena
.
Zarezala
se
je
v
tolpo
nagih
Slovenov
,
meči
so
se
pogrezali
v
živote
,
na
levo
in
desno
so
padala
trupla
,
konjica
si
je
presekala
pot
in
odvihrala
proti
jugu
v
nočno
temino
.
Stokanje
,
vzdihi
,
hropenje
in
grgranje
se
je
razlegalo
po
taboru
.
Sloveni
so
drli
čez
okope
in
v
divji
gonji
pehali
drug
drugega
v
jarke
.
Kdor
še
ni
zasegel
boja
,
je
hrepenel
po
krvi
,
bil
po
mrtvih
truplih
in
divjal
v
besni
omotici
.
Trobili
so
rogovi
,
starešine
so
klicali
,
gnali
ljudi
in
jih
tolkli
.
Vse
je
pobesnelo
,
vse
zdivjalo
in
bati
se
je
bilo
,
da
se
med
seboj
pokoljejo
.
Svarun
je
velel
zažgati
plamenice
.
Tudi
mesec
se
je
počasi
splazil
na
nebo
.
Na
okopih
je
mrgolelo
golih
ljudi
z
dvignjenimi
sulicami
,
z
meči
nad
glavo
,
s
kiji
in
sekirami
v
rokah
.
Sredi
tabora
pa
je
ležala
strašna
žrtev
Morane
,
vzdihujoča
in
hropeča
,
polita
s
krvjo
in
posuta
z
zlomljenimi
kopji
in
s
skrhanimi
meči
.
A
na
dnu
žrtev
je
ležal
junak
,
nada
slovenske
vojske
,
pokrit
s
trupli
–
Iztok
.
Minila
je
polnoč
,
okoli
Hilbudijevega
tabora
pa
je
rohnel
vik
in
krik
.
Krog
in
krog
so
goreli
ognji
,
ob
njih
je
bučala
vojska
kakor
na
pol
blazna
.
Tabor
je
bil
čisto
oropan
.
S
šotorov
so
potrgali
volovske
kože
in
ponjave
ter
jih
razvlekli
po
rávni
.
Razgrinjali
so
jih
po
tleh
in
se
valjali
po
njih
,
se
pretepali
zanje
,
jih
vlačili
drug
drugemu
izpod
telesa
in
jih
trgali
na
kosce
.
Oplenili
so
žitnico
in
zalogo
suhega
mesa
.
Pulili
so
se
za
gnjati
,
raztresali
žito
,
se
preganjali
od
ognja
do
ognja
in
razgrajali
vsi
omoteni
od
slavne
zmage
.
Le
modri
starešine
in
stari
vojščaki
so
sedeli
resno
ob
Svarunovem
ognju
.
Videli
so
,
kaj
počenjajo
mladci
,
kako
razgrajajo
pastirji
in
ljudje
,
divji
kakor
volkovi
,
zavistni
in
nevoščljivi
in
pripravljeni
na
večno
zabavljanje
in
pretep
.
Nihče
se
ni
dvignil
,
da
bi
jih
krotil
in
miril
.
Poznali
so
dobro
svoj
zarod
.
Kakor
mladi
turi
so
rasli
v
gozdu
pod
svobodnim
soncem
.
Komaj
so
se
skolebali
iz
naročja
materam
,
že
so
gonili
jagnjeta
v
goščo
in
na
pašnike
ter
nočevali
pri
njih
in
se
bali
samo
težke
roke
starešine
,
katerega
so
spoštovali
njihovi
očetje
,
ker
so
ga
sami
izvolili
in
se
prostovoljno
podali
njegovi
oblasti
.
Starešine
niso
pogrešali
nobenega
tovariša
.
Mladina
je
naskočila
prva
,
pustili
so
ji
krvavo
delo
in
ostali
izvečine
zunaj
tabora
.
Toda
na
njih
licih
je
bilo
vendar
veliko
in
ponosno
veselje
nad
zmago
.
Samo
Svarun
je
bil
žalosten
,
tako
žalosten
,
da
se
je
sključil
v
dve
gubé
–
ponosni
starosta
,
zmagalec
tako
drzovitega
Hilbudija
.
Edina
opora
njegova
,
Iztok
,
ki
je
dokazal
v
tej
vojski
,
da
bo
vreden
sin
slavnega
rodu
Svarunov
,
ta
sin
je
ležal
kakor
mrtev
blizu
ognja
pod
platnenim
šotorom
.
Ko
je
ponehal
boj
,
oče
ni
miroval
,
dokler
niso
izvlekli
izpod
grmade
mrličev
sinovega
trupla
.
Udrle
so
se
mu
solzé
,
ko
so
dvignili
Iztoka
,
vsega
v
krvi
.
Svarun
se
je
zgrudil
nanj
in
se
razjokal
.
Nenadoma
se
je
dvignil
.
»
Ni
še
mrtev
!
Srce
je
vztrepetalo
!
«
V
očeh
mu
je
zažarelo
upanje
.
Ponesli
so
mladca
iz
tabora
,
razpeli
šotor
in
ga
položili
vanj
.
Svarun
je
poklical
vrača
,
ki
je
bil
mogočen
v
rodu
Slovenov
in
čaščen
pa
spoštovan
kot
velik
prerok
,
ki
mu
bogovi
razodevajo
skrivnosti
.
Vrač
je
slekel
Iztoku
oklep
,
odpel
šlem
in
skrbno
umival
okrvavljeno
telo
ter
iskal
rane
.
Pritiskal
je
uho
na
srce
in
zadovoljno
kimal
.
»
Živi
,
Svarun
,
tvoj
Iztok
živi
!
«
Rane
pa
ni
mogel
zaslediti
.
»
Udarjen
?
Omamljen
?
«
je
mrmral
vrač
.
Hilbudijev
šlem
,
ki
ga
je
imel
Iztok
,
je
bil
presekan
in
zmlinčen
.
»
Omamljen
je
!
Na
glavo
je
udarjen
s
silno
močjo
.
Iztok
se
zbudi
,
upaj
,
oče
,
in
obljubi
darov
bogovom
!
«
Svarun
je
sklenil
žrtvovati
najlepšega
junca
,
če
se
sin
prebudi
in
ozdravi
.
Vrač
je
velel
očetu
,
naj
gre
iz
šotora
in
ga
pusti
samega
pri
Iztoku
.
Svarun
je
spoštljivo
poslušal
in
se
vrnil
k
starešinam
ter
čepel
v
mogočni
bolesti
nemo
med
možmi
.
Trenutki
so
se
mu
vlekli
in
plazili
brezkončno
.
Oziral
se
je
na
zvezde
,
gledal
po
mesecu
,
pa
vse
se
mu
je
zdelo
prikovano
na
nebo
.
Nič
se
ni
ganilo
.
V
strašnem
dvomu
in
čakanju
je
mislil
starec
,
da
premine
,
preden
sine
jutro
.
Kadar
se
je
kdo
približal
ognju
,
če
je
zadonel
vesel
vzklik
,
se
je
stresel
,
privzdignil
glavo
in
se
ozrl
.
Upal
je
,
da
prihaja
vrač
z
veselim
sporočilom
.
A
ni
ga
bilo
.
Starešine
so
polegli
in
pozaspali
.
Takisto
se
je
raztegnilo
na
travo
pol
vojske
,
ognji
so
pogašali
.
Le
bučanje
mladine
,
divje
pesmi
,
prepir
in
prerivanje
se
ni
poleglo
.
Svarun
si
je
tiščal
ušesa
in
trpel
v
usodnem
čakanju
.
Lezel
je
čedalje
bolj
v
dve
gube
,
kakor
bi
se
pogrezal
hrib
in
izginjal
v
tla
.
Pobledele
so
zvezde
,
ugašale
in
ginile
na
sivem
nebu
.
Tedaj
se
dotakne
Svaruna
rahla
roka
.
Starec
je
vztrepetal
.
Vrač
ga
je
klical
,
na
njegovem
obrazu
je
bilo
veliko
veselje
.
»
Svarun
,
slavni
starosta
,
tvoj
rod
ne
umre
,
slava
bogovom
,
Iztok
pije
vodo
!
«
Starosta
je
planil
pokonci
in
odhitel
v
šotor
.
Iztok
ga
je
veselo
pogledal
,
krog
ustnic
mu
je
igral
smeh
.
Oče
je
pokleknil
k
sinu
in
jecljal
:
»
Iztoče
,
Iztoče
,
moj
otrok
...
«
Ko
je
priplulo
sonce
,
so
tudi
mladci
obnemogli
.
Najhujši
razgrajači
so
pocepali
.
Nikogar
niso
prebudili
sončni
žarki
,
vsa
raván
je
bila
pokrita
s
spečimi
telesi
kakor
z
mrtveci
.
Edini
Svarun
je
hodil
pred
Iztokovim
šotorom
,
iztegal
roké
in
hvalil
Sonce
ter
šepetal
molitve
.
Proti
poldnevu
so
se
začela
dvigati
telesa
,
med
vojščaki
je
zašumelo
in
trudne
čete
so
zopet
oživele
.
Od
severa
pa
se
je
premikala
proti
Donavi
dolga
vrsta
obloženih
konj
,
črede
ovac
so
meketale
.
Prihajali
so
iz
gradišča
z
jedmi
in
pijačo
.
Mnogo
mladcev
jim
je
šlo
čez
most
naproti
;
kmalu
so
prignali
konje
in
živino
v
tabor
.
Z
njimi
je
prišlo
mnogo
deklet
,
sredi
je
jezdil
ovenčanega
konja
Radovan
s
plunko
v
rokah
in
bil
nanjo
novo
,
zmagoslavno
pesem
,
da
so
strune
ječale
.
Raztovorili
so
žito
in
med
,
pograbili
ovne
in
jih
začeli
klati
.
Vse
ležišče
se
je
izpremenilo
v
velikansko
slavnost
.
Povsod
vrisk
in
smeh
,
petje
in
ples
.
Radovan
se
je
utaboril
med
dekleti
,
katerim
so
se
pridružili
mladi
borci
.
Na
starem
parobku
je
sedel
,
godel
,
kar
so
dali
prsti
in
strune
,
in
pripovedoval
vesele
dogodke
s
svojega
potovanja
.
Mladina
se
mu
je
smejala
,
da
je
zvenela
dobrava
od
objestnega
veselja
.
»
Hej
,
Radovane
,
zakaj
si
tičal
v
gradišču
?
Šel
bi
z
nami
,
pa
bi
bil
godel
,
ko
smo
kovali
Bizantince
!
«
Krepak
mladenič
je
podražil
godca
.
»
Zahvali
mater
,
da
se
nisi
rodil
deset
let
prej
.
Zakaj
za
to
čeljustanje
bi
bil
poveznil
plunko
,
mojo
dragoceno
plunko
na
tvojo
črepinjo
,
da
bi
ne
ganil
več
z
jezikom
.
Tako
pa
si
mlad
in
predrzen
kakor
žrebè
–
Radovan
ti
odpušča
!
«
»
Pa
bi
bil
opasal
meč
,
skril
plunko
v
hišo
k
dekletom
in
jo
udaril
z
nami
.
«
»
Nisem
je
udaril
z
vami
,
to
je
res
.
Ali
res
je
tudi
,
da
tako
tuljenje
,
kakor
ga
zaženete
vi
,
mladi
volkovi
,
za
vselej
ogluši
moja
ušesa
.
Kdo
bi
mi
potem
ubiral
strune
?
Morda
ti
,
ko
je
še
srobotna
trta
prenežna
za
tvoje
oslovske
uhlje
?
Kdo
bi
redil
Radovana
,
če
bi
ne
mogel
s
plunko
po
svetu
?
Ti
,
kajne
,
ko
še
kozjega
mleka
nimaš
,
da
bi
ga
dal
lačnemu
psetu
.
Molči
,
uš
!
«
Vsi
križem
so
se
zasmejali
in
Radovan
je
ponosno
zaigral
in
zapel
veselo
pesem
.
Ali
mladcem
se
je
budila
slà
po
Radovanovi
jezi
.
»
Kaj
si
pa
delal
v
gradišču
,
ko
smo
se
mi
bili
za
svobodo
?
«
»
Dekleta
je
begal
!
«
Deklice
so
se
zveselile
.
»
Oho
,
oho
,
Radovan
,
ali
ti
pokažemo
!
«
»
Če
so
vaše
ljube
tako
malo
vredne
,
da
bi
se
obešale
na
moje
stare
kosti
,
jih
še
ne
maram
ne
!
«
»
Pa
si
zadnjič
lagal
,
da
je
sama
carica
rekla
,
kako
si
zal
.
«
»
Carica
Teodora
je
pa
modra
ženska
,
tepci
!
In
pa
tisto
je
bilo
pred
leti
,
ko
še
nisem
imel
razoranega
čela
in
gosjega
perja
v
bradi
!
«
»
Ej
,
da
bi
bil
Hilbudij
potrkal
na
gradišče
,
ali
bi
bil
tekel
Radovan
v
šumo
kakor
jazbec
v
jázbino
!
Škoda
,
da
je
prej
padel
in
ti
ni
napravil
tega
veselja
.
«
»
Bežal
?
Kdaj
sem
bežal
?
Pa
povejte
,
dekliči
,
ali
nisem
sedèl
noč
in
dan
na
okopih
in
stražil
gradišče
kakor
ris
v
bukovi
kobalji
?
«
»
Čepel
si
na
okopih
,
Radovan
,
pa
si
se
tresel
.
«
»
Seveda
sem
se
tresel
od
poželenja
,
da
bi
svetu
pokazal
,
kak
junak
je
godec
Radovan
,
če
je
sila
.
«
Brenk
–
brenk
–
brenk
.
Zapela
je
plunka
,
deklice
so
si
podale
roke
in
vse
se
je
zavrtelo
okrog
veselega
godca
.
Ko
so
se
oddahnili
,
je
odbral
Radovan
nekaj
mladcev
in
odšel
z
njimi
v
tabor
.
»
Dobimo
,
gotovo
dobimo
,
poznam
Bizantince
!
Brez
tiste
božanske
pijače
niso
.
Med
,
nič
ne
rečem
,
tudi
ol
–
dobra
pijača
,
ampak
–
vino
...
«
Radovan
se
je
poželjivo
obliznil
.
Na
potovanjih
križem
sveta
je
že
večkrat
godel
v
taborih
Bizantincev
.
Vojaki
tudi
v
taborih
niso
zatajili
strasti
,
s
kakršno
so
takrat
vsi
ljubili
gledališče
in
cirkus
.
Vsak
potepuški
skakač
,
na
pol
prismojen
pevec
,
gobezdavi
glumači
in
razuzdane
plesalke
,
vse
je
bilo
čislano
in
dobro
plačano
.
To
je
Radovan
vedel
,
zato
se
je
kaj
rad
pridružil
pokrajinskemu
taboru
,
kjer
se
mu
je
vedno
zelo
dobro
godilo
.
Zato
je
tudi
vedel
,
da
ima
vsak
tabor
klet
za
vino
.
Radovan
je
iskal
kleti
.
Sicer
je
bilo
vse
razvaljeno
in
razdejano
.
Le
posamezni
koli
so
štrleli
kvišku
in
vmes
je
ležala
pomendrana
pšenica
in
ječmen
.
»
Tukaj
bo
!
Žitnica
je
bila
tod
–
vino
ni
daleč
!
«
Začeli
so
pridno
iskati
,
valili
so
hlode
in
vlačili
proč
mrtva
trupla
,
ki
so
ležala
nepokopana
.
Radovan
je
previdno
trkal
z
nogo
ob
tla
.
Nenadoma
je
votlo
zadonelo
.
»
Stoj
,
mladec
bedasti
,
sem
,
sem
!
Klet
je
tukaj
!
Moja
peta
je
več
vredna
ko
vaši
nosovi
!
«
Odvalili
so
nekaj
brun
,
odpahnili
prevrnjeno
telégo
na
dveh
kolesih
,
posnažili
prostor
in
pokazale
so
se
deské
majhnih
vrat
v
tleh
.
Priklonili
so
se
,
zgrabili
s
krepkimi
rokami
,
zapahi
so
počili
in
pod
njimi
se
je
odprla
jama
,
v
katero
je
držala
strma
in
ozka
lestva
.
Radovan
je
smuknil
prvi
v
odprto
klet
.
Veselo
je
zakričal
in
zavriskal
,
prijel
prvi
lončeni
vrč
ter
nagnil
pa
pil
,
da
je
pijača
glasno
klokotala
,
ko
je
vrela
po
grlu
.
Zaloga
je
bila
dokaj
obilna
.
Visoki
,
podolgovati
vrči
z
močnimi
ročkami
,
žgani
iz
rjave
gline
,
so
sloneli
drug
ob
drugem
pri
steni
.
Od
stropa
je
viselo
na
vrveh
mnogo
mehov
,
napolnjenih
z
vinom
.
Sloveni
so
dvignili
vino
iz
kleti
.
Vsak
je
zgrabil
vrč
in
ga
odnesel
.
Radovan
pa
je
cijazil
velik
meh
,
ki
ga
je
v
kleti
pregriznil
,
da
je
poskusil
kapljo
.
In
bila
je
izvrstna
.
Ko
so
drugi
zvedeli
za
klet
in
vino
,
je
vse
drlo
v
tabor
.
Suvali
so
se
v
odprtino
,
pili
kar
iz
vrčev
,
dvigali
jih
ven
in
nosili
k
ognjem
,
kjer
so
se
cvrli
koštruni
.
Začelo
se
je
pitje
in
pijančevanje
,
rajanje
in
petje
,
prepiri
in
pretepi
,
dokler
niso
na
noč
omagali
na
pol
trudni
,
na
pol
vinjeni
in
pospali
kakor
brezdušni
.
Sam
Radovan
je
zadremal
s
plunko
na
kolenih
,
se
zagugal
in
se
zleknil
po
tleh
in
si
za
zglavje
del
plunko
,
ki
je
imela
potrgane
strune
.
Ko
je
mlada
vojska
divjala
in
se
pulila
za
vino
,
je
ležal
Iztok
pred
šotorom
.
Poleg
njega
je
postavila
Ljubinica
lepo
roženico
najboljšega
medu
,
sama
je
sedla
k
njegovim
nogam
in
mu
zrla
v
lice
.
»
Iztok
,
sam
Perun
te
je
otel
Morani
.
Najlepše
jagnje
sem
mu
žrtvovala
,
ko
si
odšel
.
Perun
je
milostljiv
.
«
Brat
jo
je
hvaležno
pogledal
.
Na
licu
se
mu
je
zmračilo
in
posvetilo
kakor
vera
in
dvom
.
Dvignil
se
je
in
podprl
ob
komolec
.
»
Nikar
,
bratec
,
morda
je
bolje
,
če
ležiš
.
Vrač
je
tako
nasvétoval
!
«
»
Ne
boj
se
,
Ljubinica
!
Bolečine
so
majhne
.
«
Segel
si
je
vrh
glave
.
»
Iztok
,
pripoveduj
,
kako
si
se
bojeval
?
Izpod
mrličev
so
te
potegnili
–
in
ti
živiš
!
Perun
je
velik
!
«
»
Mračno
je
v
mojem
spominu
.
Vem
dobro
,
da
sem
prvi
vdrl
skozi
vrata
v
tabor
.
Za
menoj
kakor
ovni
mladci
iz
našega
gradišča
.
«
»
In
vsi
so
padli
!
«
»
Vsi
so
padli
?
Oj
,
Morana
!
«
»
Tebi
je
prizanesla
,
zahvalimo
jo
!
«
»
Ljubinica
,
ne
veš
,
kako
se
boré
Bizantinci
!
Steno
so
naredili
pred
menoj
iz
ščitov
in
izza
njih
so
švigali
meči
kakor
strele
.
Udarjal
sem
,
ali
šlemi
so
bili
kakor
naklo
.
Meč
se
mi
je
krhal
in
prelomil
.
In
tedaj
me
je
zadelo
orožje
na
glavo
,
zavrtelo
se
mi
je
,
omahnil
sem
in
zagrnil
me
je
plaz
tovarišev
.
«
»
Glej
no
,
na
glavo
,
in
še
rane
nimaš
!
O
,
velik
je
Perun
!
«
»
Dušica
,
da
nisem
imel
šlema
,
bi
me
ne
bili
oteli
bogovi
.
«
»
Šlema
?
«
»
Hilbudijev
šlem
,
ki
je
v
šotoru
.
Prinesi
mi
ga
!
«
Iztok
je
vzel
razklani
šlem
v
naročje
in
ga
dolgo
ogledoval
.
»
Kako
lep
je
,
z
žlahtnim
kámenjem
posut
.
«
»
Smrti
me
je
otel
,
Ljubinica
.
«
Izluščil
je
z
nožičem
bisere
iz
križa
.
»
Pol
tvojih
,
pol
mojih
,
sestra
.
Na
zlate
obročke
jih
naberi
in
nosi
v
kodrih
okrog
senèc
.
«
»
Za
spomin
na
brata
!
«
»
Jaz
pa
za
spomin
na
vojsko
!
«
Vsul
je
kamenčke
v
majhen
,
s
srebrom
okovan
rožiček
,
ki
ga
je
nosil
na
pasu
–
talisman
slavne
vražarice
.
Večer
se
je
plazil
na
zemljo
.
Iz
zemlje
so
kipele
megle
.
Vsa
vojska
je
že
molčala
.
Le
Iztok
je
še
bedel
v
šotoru
,
si
podpiral
razbolelo
glavo
in
premišljal
.
»
Sloveni
smo
zmagali
.
Res
.
A
pravzaprav
je
zmagala
očetova
modrost
.
Ukana
je
zmagala
,
ne
mi.
In
vendar
–
treh
bi
se
lotil
takole
na
paši
,
treh
in
štirih
Bizantincev
vsak
Sloven
ali
Ant
!
Ali
to
orožje
in
to
bojevanje
!
Čemu
nam
divja
moč
?
«
Spomnil
se
je
povesti
,
da
je
nekoč
majhen
rod
Slovenov
prodal
Bizantincem
gradišče
,
mnogo
hčerá
v
sužnost
,
govedi
in
ovac
,
da
so
odkupili
sebe
.
In
ko
so
prišli
bizantinski
vojaki
po
izgovorjeno
odkupnino
,
so
žené
pljuvale
svojim
možem
v
obraz
in
kričale
:
»
Takihle
poniglavcev
ste
se
zbali
?
Sramota
!
Ali
ste
vojščaki
?
«
Iztok
je
premišljal
,
kakšna
četa
bi
bili
združeni
Sloveni
,
če
bi
se
znali
vojskovati
.
Potrkali
bi
samemu
Bizancu
na
vrata
.
Koliko
manj
je
bilo
Hilbudijeve
vojske
!
In
napadli
so
jo
iz
zasede
,
ukanili
tabor
,
pa
je
več
Slovenov
med
mrliči
kakor
sovražnikov
.
In
nocoj
naj
pride
sto
konjikov
s
Hilbudijem
na
čelu
,
pa
požanjejo
in
razpode
veliko
vojsko
Slovenov
na
vse
vetrove
.
Tolpa
bi
zatulila
,
vsako
povelje
bi
bilo
zaman
,
peščica
bi
zmogla
tisoče
.
Iztoku
se
je
užalilo
.
Prvikrat
se
je
pomeril
v
boju
,
pa
se
izšolal
,
da
divja
,
krepka
sila
še
ni
vse
.
Zavedel
se
je
,
da
bo
moral
v
kratkem
zagospodariti
namesto
Svaruna
,
da
učaka
čez
leta
morda
čast
staroste
,
da
bo
vodil
vojske
...
Težka
glava
mu
je
zdrknila
z
roke
na
ležišče
;
temne
misli
so
hrepenele
in
blodile
po
prihodnosti
.
Drugega
jutra
je
sklical
Svarun
vse
starešine
,
veljake
in
stare
,
izkušene
bojevnike
v
bojni
posvet
.
Zaukazal
je
red
in
mir
v
vojski
.
Sešli
so
se
sivoglavi
možje
in
Svarun
je
spregovoril
:
»
Možje
starešine
,
slavni
bojevniki
,
končana
je
vojska
in
ni
končana
.
Perun
je
velik
,
zagrmel
je
,
ko
smo
mu
žrtvovali
pod
lipo
,
pa
se
je
držal
svoje
gromke
besede
.
Sovrag
je
poteptan
,
sije
nam
svobodno
sonce
,
proste
so
naše
črede
.
Sloven
je
to
,
kar
je
bil
nekdaj
in
kar
mora
biti
na
veke
.
Hvala
Perunu
,
pod
lipo
mu
zakoljemo
zahvalnih
obetov
!
A
pravim
vam
,
vojska
ni
končana
.
Kdo
bi
puščal
sredi
njive
plug
in
hodil
ob
lepem
vremenu
domov
?
Zastavili
smo
plug
,
brazda
je
široko
zazevala
,
torej
,
bratje
,
naprej
!
Pojdimo
samo
po
drobtinico
tistega
hleba
,
ki
nam
ga
je
tri
leta
jemal
Hilbudij
.
Mrazovi
so
letos
še
daleč
,
udarimo
v
déžel
sovragov
,
povrnimo
si
,
kar
nam
je
ugrabljenega
.
Drobnico
za
drobnico
,
goved
za
goved
,
pa
krščenikov
in
krščenic
naženimo
domov
,
da
bodo
pasli
,
sejali
in
želi
namesto
naših
ubitih
sinov
.
To
je
misel
vašega
staroste
,
ki
ste
ga
sami
izvolili
,
da
hodi
v
sivih
letih
pred
vami
in
se
vojskuje
z
vami
.
Starešine
,
veljaki
,
govorite
modre
besede
!
«
Vstal
je
starešina
Velegost
,
zelo
bogat
in
ugleden
Sloven
.
»
Pol
hlapcev
mi
je
padlo
v
sedanjem
boju
,
dva
sinova
ležita
na
polju
,
pa
pravim
:
sebe
še
imam
in
še
dva
sina
in
vsi
naj
pademo
,
če
treba
,
samo
da
se
maščujemo
in
izterjamo
dolg
.
Svarun
je
moder
,
njegov
nasvèt
je
misel
bogov
.
«
»
Izterjajmo
dolg
!
«
so
ponavljali
Sloveni
.
Starešine
rodu
Antov
so
molčali
.
Pomenljivo
jih
je
gledal
Svarun
.
Skrb
in
strah
sta
se
mu
plazila
po
obrazu
.
»
Bratje
naši
,
Antje
,
više
od
nas
stanujete
,
pa
res
niste
toliko
trpeli
pred
Bizantinci
kakor
mi.
Ali
če
hočete
biti
varni
,
zidajte
zid
pred
seboj
!
Zid
smo
mi
,
vaši
bratje
.
Primaknite
svoje
kamne
,
trde
kamne
,
kakor
ste
se
izkazali
v
tem
boju
,
k
skupnemu
zidu
,
da
boste
mirno
spali
s
svojimi
družinami
in
varno
pasli
črede
!
«
Dvignil
se
je
antski
starešina
Volk
.
»
Bratje
Sloveni
,
zima
leži
pred
durmi
in
trka
.
Tam
v
gorah
nas
zasači
pa
nas
ujé
kakor
zver
.
Ne
izkušajmo
bogov
!
Dovolj
so
nam
dali
to
pot
!
Vrnimo
se
mirno
domov
do
pomladi
.
Potlej
se
zberimo
in
udarimo
čez
Donavo
!
«
Antje
so
starešini
glasno
pritrjevali
.
Sloveni
so
gubančili
čela
in
mrmrali
.
Vstal
je
Svarun
in
skušal
z
rahlo
besedo
pomiriti
razdor
.
»
Starešina
Volk
,
tvoja
misel
je
modra
.
Ali
pravim
,
da
ni
moder
,
kdor
si
zakolje
jagnje
in
ga
speče
,
potem
pa
ga
pusti
in
odide
z
lačnim
želodcem
.
«
»
Mi
ne
gremo
,
hočemo
se
do
sita
najesti
,
«
rohné
Sloveni
.
»
Ne
samo
vi
!
Starosta
mora
biti
pravičen
.
Antje
so
bili
verni
tovariši
in
so
prišli
od
daleč
nam
na
pomoč
.
Ali
naj
zastonj
lomijo
kopja
,
zastonj
krhajo
meče
,
zastonj
izgubljajo
glave
?
Ne
.
Plačilo
se
jim
spodobi
po
delu
.
Mi
ga
ne
moremo
dati
,
toda
zanje
gremo
ponj
tja
,
kjer
ga
je
obilo
.
«
Pa
se
je
oglasil
Ant
Viljenec
,
bogat
in
bahaški
starešina
.
»
Volk
je
govoril
pravdo
.
Mi
ne
prosimo
plačila
.
Če
bi
ga
pa
iskali
,
je
povedal
Volk
,
da
lahko
dobimo
bridko
plačilo
v
zobeh
zime
.
Zato
se
mi
vrnemo
.
Daleč
je
naš
dom
–
bodimo
modri
in
nikar
požrešni
kakor
tisti
,
ki
je
že
sit
še
jedel
in
poginil
.
«
Antje
so
zahrumeli
in
v
en
glas
zahtevali
,
da
se
vojska
vrni
.
Svarunu
je
bilo
bridko
.
Pekla
ga
je
ta
nesloga
.
Nobene
posadke
ni
več
ob
meji
,
svobodno
bi
šli
v
déžel
in
naplenili
bogatih
plenov
,
pa
Antje
nočejo
.
Poskusil
je
še
enkrat
.
»
Lepo
je
,
da
želite
domov
.
Z
velikim
veseljem
vas
pospremimo
.
Ali
ko
bi
vprašali
svojo
vojsko
,
bi
morda
mnogi
želeli
,
da
igraje
pridobé
več
v
mesecu
,
kakor
jim
postori
drobnica
in
goved
leto
in
dan
.
Povprašajmo
jih
!
«
Za
besedo
poprime
Volk
.
»
Tisto
naj
velja
,
če
bo
kaj
izdalo
.
Zato
se
skleni
posvèt
do
jutri
!
«
Starešine
so
se
razšli
–
dve
veliki
gruči
–
na
levo
in
desno
.
»
Svarun
meni
,
da
bi
le
Sloveni
gospodarili
,
«
so
godrnjali
Antje
.
»
Nalašč
ne
!
«
»
Kako
veleva
svobodnim
možem
!
«
»
Kakor
hlapcem
!
«
»
Ljudem
povemo
!
«
»
Nihče
ne
pojde
z
njim
,
tudi
ne
sme
!
«
Sloveni
so
zabavljali
na
Ante
.
»
Uporniki
!
«
»
Samo
da
je
vojska
razdvojena
!
«
»
Mar
naj
gredo
v
Bizanc
gonit
cesarjeve
mline
!
«
»
K
ženskam
naj
gredo
,
da
jim
pogrejejo
kožuhov
na
hrbte
,
ker
se
tako
bojé
zime
.
«
»
Mar
jim
je
zime
!
Volk
je
volk
.
«
Svarun
je
ostal
sam
in
bil
bridko
žalosten
.
Iztok
se
mu
je
približal
.
»
Oče
,
tvoje
lice
je
tožno
.
Kak
posvèt
,
da
si
povesil
glavo
?
«
»
Iztok
,
sin
moj
,
pomni
,
da
Sloven
ne
bo
srečen
,
ker
ni
složen
.
Oblaki
se
potegnejo
čez
njegovo
svobodno
sonce
,
oblaki
,
tako
gosti
,
da
jih
morda
ne
predre
več
vesela
luč
.
«
»
Oče
,
Sloveni
se
moramo
spreobrniti
.
Oče
,
jaz
jih
poboljšam
,
ko
bom
starešina
.
In
vojskovanja
se
moramo
naučiti
,
vojskovanja
od
sovražnikov
,
če
ne
,
bomo
tepeni
.
«
»
Iztok
,
jaz
ležem
v
kratkem
;
dih
Morane
ni
daleč
.
Ležem
,
ali
brez
upanja
.
Samo
da
ležem
k
očetom
–
svoboden
!
«
Starec
je
sklonil
glavo
in
umolknil
.
Iztok
ga
ni
ogovarjal
v
resni
žalosti
.
Tisti
dan
je
bilo
med
vojsko
mnogo
prerekanja
in
modrovanja
.
Pretresali
so
se
pogovori
starešin
,
tu
so
se
hvalili
,
drugod
grajali
.
Antje
so
silili
na
povrat
,
Sloveni
so
tiščali
za
pohod
proti
jugu
.
Nenadoma
je
prerekanje
utihnilo
.
Na
vzhodu
ob
Donavi
se
pojavili
konjiki
.
Vojska
Slovenov
je
pograbila
orožje
.
Deklice
in
ranjenci
so
morali
hitro
čez
most
,
da
se
ognejo
boju
.
Iztok
se
ni
zmenil
za
bolečine
v
glavi
.
Zbral
je
najboljše
strelce
in
jih
postavil
,
da
pospo
konjico
s
strelicami
v
bok
.
Ali
bolj
ko
so
se
bližali
jezdeci
,
bolj
so
Sloveni
dvomili
,
da
bi
bila
to
sovražna
četa
.
Noben
oklep
se
ni
zableščal
,
jahali
so
raztreseno
in
brez
reda
.
»
Huni
!
Huni
!
«
Kakor
en
glas
se
je
razleglo
,
ko
so
jih
spoznali
.
Orožje
je
omahnilo
in
radovedno
so
čakali
prihoda
.
Prvi
je
jezdil
Tunjuš
,
glavar
.
Konj
mršav
in
slok
,
same
nogé
,
toda
vztrajnih
in
trdnih
mišic
kakor
bivolova
žilavka
.
Hun
je
mislil
,
da
prijezdi
do
tabora
Bizantincev
,
zato
se
je
strmé
začudil
,
ko
je
ugledal
vojsko
Slovenov
.
V
trenutku
je
izprevidel
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Naglo
se
je
potuhnil
in
prijazno
vprašal
po
starešini
Svarunu
.
Prijezdil
je
pred
šotor
in
pozdravil
starosto
s
konja
.
Tunjuš
je
bil
čokat
mož
oglatega
telesa
.
Debela
glava
mu
je
tičala
globoko
med
rameni
,
vrat
kakor
starega
junca
,
nos
potlačen
,
po
bradi
redke
kocine
,
oči
majhne
in
žive
,
ki
niso
bile
nikoli
mirne
–
kakor
dve
črni
iskri
so
švigale
izpod
čela
.
Na
glavi
je
nosil
čepko
,
preko
prsi
tanek
oklep
iz
roga
,
čezenj
vihrajoč
škrlatast
plašč
.
Suha
bedra
so
pokrivale
kocinaste
kozlovske
hlače
.
»
Svarun
,
največji
junak
si
,
ker
si
zmagal
Hilbudija
.
Največji
na
svetu
,
tako
ti
pravi
Tunjuš
,
potomec
Ernaka
,
sina
Atile
.
«
»
Kam
pot
?
Razjahaj
,
sedi
k
nam
in
jej
!
«
Tunjuš
je
zlezel
s
konja
.
»
V
Bizanc
,
da
nalažemo
carja
in
dobimo
denarja
.
«
Tunjuš
se
je
zakrohotal
.
»
Upravda
je
mogočen
;
ali
se
ga
ne
bojiš
?
«
»
Mogočen
?
Ti
si
mogočen
in
jaz
sem
mogočen
,
ki
poznava
meč
in
kij
.
On
pa
sedi
na
zlatem
stolu
,
svaljká
med
prsti
popisane
oslovske
kože
in
péstuje
svojo
lepo
babo
,
ki
je
vlačuga
,
da
je
Tunjuš
še
svojemu
konju
ne
priveže
za
rep
.
Njemu
se
samo
reče
:
Cesar
,
barbari
se
dvigajo
–
in
takoj
odpre
skrinje
in
naspè
zlatá
ter
moléduje
:
Tunjuš
,
pomiri
,
plačaj
,
ná
zlata
in
srebra
!
«
»
Ne
verjamem
.
Upravda
ima
Hilbudije
!
To
so
besi
!
Kdor
ima
takšne
vojake
,
lahko
sedi
na
zlatem
stolu
!
«
»
Hilbudij
je
bil
samo
eden
!
Sedaj
je
zemlja
prosta
.
Pred
Bizanc
greš
lahko
,
če
utegneš
in
se
ti
ljubi
!
«
»
Ej
,
šel
bi
,
pa
Antje
,
Antje
...
«
Tunjušu
so
zažarele
oči
.
»
Saj
dovoliš
,
da
prenočijo
moji
v
taboru
.
Jutri
krenemo
dalje
!
«
»
Naši
gostje
ste
.
Kar
imamo
mi
,
tega
ne
pogrešajte
vi.
«
Huni
so
se
pridružili
Slovenom
.
Tunjuš
jih
je
pozdravljal
in
počasi
prišel
do
Antov
,
kjer
je
legel
med
starešine
.
V
Iztoku
je
medtem
dozorel
drzen
sklep
.
Počakal
je
Radovana
.
Sedèl
je
proč
od
vojske
za
samotnim
grmom
in
vezal
potrgane
strune
na
plunki
.
Obraz
mu
je
bil
čemeren
,
zavit
v
jezne
oblake
.
Ko
se
mu
je
približal
Iztok
,
se
je
ozrl
nanj
izpod
čela
in
se
ukvarjal
dalje
z
delom
.
»
Radovane
,
tako
sam
?
Godec
–
pa
za
grmom
čepiš
.
«
Ni
mu
odgovoril
besedice
.
Ošinil
ga
je
z
ostrim
pogledom
izpod
tršastih
obrvi
.
»
Drenove
volje
,
Radovan
!
Živinski
si
se
napil
bizantinske
pijače
.
«
Godec
ga
je
pogledal
sršenasto
razkačen
.
Iztok
je
sédel
kljub
temu
mirno
poleg
njega
in
dolgo
molčal
.
»
Striček
,
ne
bodi
hud
,
vprašal
bi
te
važnih
reči
!
«
»
Vprašaj
!
«
»
Ti
greš
v
Bizanc
?
«
»
V
Bizanc
!
Pri
teh
divjakih
mi
ni
biti
.
Raztrgali
so
mi
strune
,
volkodlak
jih
srečaj
!
«
»
Ali
me
vzameš
s
seboj
?
«
»
Sin
Svarunov
,
bodi
moder
in
ne
nori
!
Zate
je
dom
,
za
sina
staroste
,
zame
–
godca
–
potepanje
križem
sveta
.
«
»
In
vendar
pojdem
,
ker
hočem
,
ker
moram
.
«
»
Bizantinec
ti
je
z
udarcem
skalil
možgane
!
Ne
govori
neumnosti
!
Ostani
doma
in
ne
ubijaj
svojega
očeta
.
Pomisli
,
da
si
sedaj
edini
sin
.
«
»
Prav
zato
hočem
v
Bizanc
.
«
»
Šetek
te
je
otvezel
na
vrv
in
ti
zadavil
pamet
.
Zatožim
te
očetu
,
da
si
nareže
