šibin
te
spokori
.
«
»
Striček
,
bodi
usmiljen
,
vzemi
me
s
seboj
.
Znam
peti
,
lepo
peti
!
«
»
Norec
je
kakor
voda
.
Samo
naprej
,
nikoli
nazaj
.
Razodeni
,
kaka
sla
te
vleče
na
pot
.
«
»
Naučil
bi
se
rad
po
bizantinsko
vojevati
!
«
Radovan
je
na
široko
razkleščil
usta
.
Buljil
je
dolgo
vanj
oči
,
držeč
v
vsaki
roki
konec
utrgane
strune
.
»
Po
bizantinsko
vojevati
!
Saj
se
znaš
po
slovensko
,
dokazal
si
prav
te
dni
,
kakor
pravijo
mladci
,
ki
so
bili
s
teboj
!
«
»
Ali
Bizantinci
znajo
bolje
.
Tudi
jaz
hočem
takisto
.
«
Radovan
je
tehtno
pomislil
,
ko
je
vezal
utrgano
struno
.
»
Ne
rečem
,
lepa
je
tvoja
misel
.
Sam
cesar
bi
bil
vesel
takega
vojaka
.
Ali
vedi
,
da
pošiljajo
barbare
prve
v
boj
in
da
se
težko
še
kdaj
vrneš
živ
.
«
»
Perun
me
bo
varoval
.
«
»
Dobro
!
Moški
dečko
si
,
morda
te
išče
sreča
.
Vzamem
te
s
seboj
–
in
ko
prvikrat
ganeš
za
mano
z
nogo
,
tedaj
si
moj
sin
.
Razumel
?
«
»
Tvoj
sin
,
očka
dragi
!
«
»
Ali
te
je
videl
Tunjuš
?
«
»
Ni
me
!
«
»
Ne
sme
te
.
Tunjuš
je
zvitorepnik
.
V
Bizanc
gre
,
tam
naju
prodá
Upravdi
za
stare
konjske
brzde
.
Zato
sem
se
mu
skril
tudi
jaz
.
O
tej
vojski
ne
smeš
vedeti
besedice
.
«
»
Ne
besedice
,
očka
!
«
»
Ne
kaži
se
Hunom
.
Ponoči
izgineva
.
Toda
premisli
dobro
,
da
tvoj
oče
umre
od
žalosti
!
«
»
Ne
umre
.
Deset
sinov
je
padlo
,
pa
ni
umrl
.
«
»
Dobro
.
Pripravi
se
.
Obleci
prteno
haljo
in
vzemi
kožušček
s
seboj
,
v
hemskih
goràh
naju
bo
zeblo
.
Orožja
ne
jemlji
.
Samo
nož
skrij
za
pas
.
Včasih
se
potrebuje
.
«
»
Tudi
dva
konja
vzamem
.
«
»
Ne
smeš
.
Pevci
in
godci
hodijo
peš
.
Tudi
ne
mudi
se
nama
nikamor
.
«
»
Toda
molči
,
očka
!
«
»
Molči
ti
ter
se
prikrij
Tunjušu
.
Zvečer
,
ko
vojska
poleže
,
pri
tem
grmu
!
«
Iztok
se
je
veselo
poslovil
.
Po
njem
je
vrelo
.
Bujne
slike
so
mu
plesale
pred
dušo
.
Sanjal
je
o
vojevanju
,
sanjal
o
lepem
Bizancu
,
sanjal
,
kako
se
vrne
nekoč
domov
učen
in
spreten
vojak
,
doma
ga
izvolijo
za
starosto
.
Toda
če
umre
kdo
ve
kje
,
če
ne
uzre
nikoli
več
Slovenov
,
ne
očeta
ne
sestre
Ljubinice
?
Srce
se
je
vojskovalo
in
obotavljalo
.
Radovan
je
vezal
strune
,
mislil
in
si
izmislil
:
»
Naj
gre
,
drzni
mladec
!
Živelo
se
bo
prijetneje
,
če
bova
dva
.
Pogleda
cirkus
v
Bizancu
;
pa
se
mu
bo
zazehalo
po
ovcah
in
na
pomlad
ga
privedem
nazaj
.
V
bizantinske
vojake
ga
ne
pustim
,
ne
,
nikoli
ne
.
Do
smrti
bi
me
grizlo
v
srcu
.
«
Ko
je
Tunjuš
oblastno
ležal
med
antskimi
starešinami
,
je
iztegnil
kmalu
vohunske
tipalke
in
pozvedel
mnenje
Antov
glede
pohoda
proti
jugu
.
Dobro
je
vedel
,
da
so
posadke
ob
cesti
,
ki
drži
preko
Hema
v
Bizanc
,
tako
majhne
,
da
bi
jih
združeni
Sloveni
po
Hilbudijevem
porazu
igraje
ugnali
in
si
nabrali
neizmernega
plena
.
Ali
Tunjuš
je
skrbel
zase
.
»
Torej
ne
greste
s
Svarunom
na
jug
?
«
»
Ne
!
«
so
odgovorili
starešine
.
»
Pameten
odgovor
!
Veste
,
da
je
Tunjuš
,
potomec
Atile
,
vaš
zvesti
prijatelj
,
zaveznik
vseh
Slovenov
.
Atilova
kri
bi
se
usmradila
v
mojih
žilah
,
če
bi
vam
ne
govoril
resnice
.
Povem
vam
,
da
je
do
Bizanca
še
deset
poveljnikov
s
četami
,
ki
so
gorji
od
Hilbudija
.
Ne
nosite
svojih
teles
volkovom
za
večerjo
.
Vrnite
se
in
veselite
se
zmage
!
«
»
Čujte
!
A
Svarun
?
Oholi
starec
tišči
na
jug
!
«
»
Svarun
je
velik
vojak
.
Tudi
njegova
volja
je
železo
.
Zato
se
ne
pričkajte
v
vojnem
svetu
,
mirno
in
tiho
se
vrnite
.
Svarun
osamljen
ne
more
na
jug
,
obrne
se
za
vami
.
«
Vsi
starešine
so
hvalili
veliko
ljubezen
Tunjuševo
,
se
razšli
med
svojce
in
povedali
,
kar
so
jim
razodeli
Huni
.
Antje
so
se
skrivoma
pogovarjali
in
se
ogibali
Slovenov
.
Do
noči
je
bila
vojska
razdeljena
na
dva
tabora
.
Tunjuš
pa
je
večerjal
pri
Svarunu
,
hvalil
njegovo
hrabrost
in
zabavljal
na
Ante
.
Napil
se
je
medu
in
vina
.
Drobne
oči
so
mu
tedaj
obtičale
na
Ljubinici
.
Deklica
se
je
stresla
in
stiskala
na
prsih
obesek
,
dar
slavne
vražarice
.
Prišla
je
temna
,
oblačna
noč
.
Tabor
je
zgodaj
polegel
.
Jutro
se
je
počasi
in
zaspano
svitalo
.
Svarun
je
stal
pred
šotorom
in
razmišljal
,
ali
pregovori
Ante
,
da
udarijo
proti
jugu
.
Tedaj
pribežijo
nenadoma
od
vseh
strani
starešine
Slovenov
in
začudeni
sporočajo
:
»
Antje
so
izginili
!
Tabor
je
prazen
!
Tunjuša
je
vzela
noč
.
«
Svarun
je
pritisnil
roke
k
prsim
,
stisnil
ustnice
in
se
vrnil
v
šotor
.
Šele
proti
poldnevu
se
je
zopet
prikazal
.
Na
njegov
obraz
je
leglo
nekaj
kamnitnega
.
Globoke
brazde
so
bile
še
globlje
in
trde
kakor
razpoke
v
skali
,
kjer
jih
izdolbe
kaplja
v
stoletjih
.
Sklenil
je
,
da
se
napoti
sam
v
deželo
Bizantincev
,
da
prižene
vsaj
nekaj
plena
domov
po
tako
srečni
zmagi
.
V
gradišče
je
mislil
poslati
Iztoka
,
naj
ga
varuje
in
brani
v
sili
.
Ukazal
je
,
naj
ga
pokličejo
.
Vsepovsod
se
je
razlegel
klic
:
Iztok
,
Iztok
!
Križema
so
tekali
mladci
in
iskali
.
V
tabor
so
šli
,
po
okolici
,
v
grmovje
,
na
ravnino
–
izginil
je
dan
,
Svarun
je
zaman
čakal
,
Iztoka
ni
bilo
od
nikoder
.
Starec
je
pozval
veljake
in
jim
naznanil
,
da
se
je
nehalo
njegovo
starostovanje
.
Takoj
je
zasedel
konja
,
molčeč
in
mračen
,
pozval
Ljubinico
in
svojce
ter
odjezdil
še
tisto
noč
čez
Donavo
.
Doma
se
je
zaprl
v
hišo
in
kakor
ranjen
lev
preležal
dolge
dneve
in
še
daljše
zimske
noči
na
ovnovi
koži
.
Barbari
,
ki
so
prebivali
krog
Bizanca
po
Evropi
in
po
Aziji
,
so
na
zimo
radi
zahajali
v
carsko
mesto
.
Nekateri
so
vlačili
dragoceno
krzno
s
seboj
,
da
so
ga
prodajali
,
drugi
so
hodili
zamenjavat
žlahtne
kamne
za
tkanine
in
steklo
,
orožje
in
konjsko
opravo
.
Toda
ljudi
s
takimi
nameni
ni
bilo
veliko
.
Poglavitne
množice
so
sestavljali
klateži
,
potepuhi
,
ljudje
brez
doma
in
brez
svojcev
,
ki
so
živeli
od
dne
do
dne
,
katerim
je
bil
gospod
,
kdor
jim
je
nasul
več
jedi
in
natočil
boljše
pijače
.
Bili
so
hinavci
,
zavratni
morilci
,
pretepači
in
tatjé
,
godci
in
glumači
–
nekateri
sicer
ne
razbojniki
,
toda
lenuhi
,
ki
so
rajši
jedli
podarjen
kruh
,
kakor
da
bi
sami
sejali
in
želi
.
Premnoge
so
mikali
zanimivi
dogodki
in
bizantinski
cirkus
.
To
so
bila
nemirna
bitja
,
ki
so
nesrečna
v
redu
in
pokoju
,
ki
nimajo
obstanka
na
svoji
postelji
in
pri
svoji
mizi
:
samo
ven
,
v
svet
,
brez
smotra
in
namena
.
Radovan
in
Iztok
sta
se
ponoči
spustila
na
dobro
cesto
,
ki
je
držala
od
Donave
proti
Bizancu
.
Hodila
sta
spešno
,
da
bi
se
čim
dalje
odtegnila
taboru
,
preden
bi
ju
pogrešili
.
Proti
jutru
sta
zaslišala
konjski
skokot
.
»
Za
nama
gredo
,
«
omeni
Iztok
.
»
Sinko
,
ne
boj
se
!
Kdo
bi
bil
tako
neumen
in
tako
moder
,
da
bi
mu
kanila
v
pamet
taka
misel
:
Iztok
na
poti
v
Bizanc
!
«
Topot
se
je
bližal
.
Radovan
je
trdil
,
da
se
ni
ničesar
bati
,
pa
jo
je
vendar
pobrisal
v
gosto
grmovje
ob
cesti
in
potegnil
Iztoka
za
seboj
.
Nista
dolgo
sedela
v
skrivališču
,
ko
se
pridrevi
konjica
mimo
.
»
Tunjuš
!
«
sikne
Radovan
.
»
Tunjuš
!
«
ponovi
Iztok
.
Huni
se
niso
ozrli
ne
na
levo
ne
na
desno
;
kakor
privezani
so
sedeli
na
konjih
.
Nekateri
so
se
naslanjali
z
glavami
na
konjske
vratove
in
dremali
,
dasiprav
so
jezdili
silno
hitro
.
Radovan
je
dvignil
pest
,
ko
je
odvihral
mimo
rdeči
plašč
.
»
Sinko
,
Tunjuš
je
smrdljivec
!
Boj
se
ga
!
Živi
ob
zvijači
.
«
»
Pa
je
dober
mojemu
očetu
!
«
»
Tvoj
oče
je
slep
,
če
misli
,
da
mu
je
.
Radovan
,
ki
popótuje
od
Visle
do
Bospora
,
vse
vé
.
Še
enkrat
:
Tunjuš
je
smrdljivec
,
malopridnež
,
snetjavec
.
«
»
Upravdi
se
laže
,
Slovene
čisla
!
«
»
Hahaha
!
Upravdi
se
laže
in
se
ne
laže
.
Njegov
hlapec
je
.
Med
nami
čeljustá
in
zabavlja
čezenj
,
v
Bizancu
se
plazi
po
vseh
štirih
z
rilcem
ob
tleh
kakor
prašič
in
liže
Upravdi
čevlje
.
Med
Slovene
pa
nosi
razdor
.
«
»
Razdor
?
«
se
začudi
Iztok
.
»
Ali
ne
veš
,
da
so
Antje
nocoj
izginili
preko
Donave
,
ne
da
bi
čakali
posveta
današnjega
dne
?
Kdo
jih
je
podpihnil
?
Tunjuš
,
snetjavec
!
Vse
sem
zvedel
od
Antov
.
«
Pekèt
se
je
zelo
oddaljil
.
Zlezla
sta
izza
grmovja
ter
potovala
dalje
.
Bilo
je
temno
jutro
.
Pokrajina
neobdelana
in
zapuščena
.
Tiho
sta
spela
popotnika
po
cesti
.
Iztok
je
povešal
glavo
.
Megleno
jutro
,
smrtna
tihota
,
ponočni
beg
brez
slovesa
od
očeta
,
od
Ljubinice
,
vse
ga
je
prevzelo
,
da
se
mu
je
užalilo
.
Skoraj
se
je
kesal
,
ker
je
z
begom
prizadel
očetu
bridkost
,
kakršne
mu
ni
vseh
devet
njegovih
bratov
,
ki
so
padli
pod
mečem
.
In
še
to
grenko
razočaranje
,
da
je
Tunjuš
hinavec
!
Ko
bi
bil
imel
lok
in
strelico
in
da
je
bil
blizu
tega
Huna
,
brez
pomisleka
bi
bil
sprožil
.
Vleklo
ga
je
s
silo
nazaj
,
da
bi
šel
v
tabor
in
povedal
očetu
o
hunskem
izdajstvu
.
Še
niže
je
povesil
glavo
.
Njegov
korak
je
skoraj
zaostajal
za
Radovanom
.
Ta
ga
je
tiho
opazoval
.
Nekatere
krati
ga
je
pogledal
po
strani
in
mu
z
veliko
izkušenostjo
bral
z
lica
notranji
boj
.
»
Pa
se
vrni
,
sinko
!
«
Radovan
se
je
nenadoma
ustavil
.
Iztok
se
je
prebudil
kakor
iz
sanj
.
»
Vrni
se
,
Iztoče
!
Toži
se
ti
po
domu
.
Ni
kratkočasna
takale
samotna
pot
,
po
kateri
hodijo
ubogi
godci
.
Vrni
se
!
Še
je
čas
!
«
»
Ne
,
očka
,
naprej
,
naprej
!
Zamislil
sem
se
,
kar
si
govoril
o
Tunjušu
.
Zato
je
bilo
žalostno
moje
srce
.
«
»
Torej
naprej
!
Pokonci
glavo
in
pozabi
!
Na
večer
bova
gotovo
že
v
veseli
družbi
!
«
Iztok
je
dvignil
glavo
,
pozabiti
pa
ni
mogel
.
Iskreno
je
želel
in
sveto
prisegel
na
Peruna
,
da
se
mora
še
srečati
s
Tunjušem
.
Proti
večeru
sta
zagledala
pred
seboj
prijazno
dolino
.
Preprežena
je
bila
z
obdelanim
poljem
;
na
rebri
je
slonelo
nekaj
koč
,
ob
cesti
je
samotarila
majhna
trdnjava
.
Pred
vasjo
je
gorel
ogenj
.
»
Vas
Vreza
,
«
omeni
Radovan
.
»
Tisti
ogenj
netijo
popotniki
kakor
midva
.
Družbo
sva
našla
!
«
Radovan
je
krenil
s
ceste
preko
polja
naravnost
proti
ognju
.
Kakih
dvajset
oseb
je
čepelo
in
ležalo
po
tleh
.
Nekateri
so
bili
divji
,
čisto
podobni
Hunom
,
samo
da
so
bili
razoglavi
in
so
imeli
dolge
lase
spletene
v
kite
.
Bili
so
rodu
Varhunov
.
Sami
so
se
radi
nazivali
za
Obre
,
da
so
bolj
sloveli
in
so
se
jih
ljudje
bali
.
Drugi
pa
so
bili
prebivalci
izza
Črnega
morjá
,
alanskega
rodu
.
Ko
sta
se
približala
ognju
,
je
Radovan
udaril
na
plunko
in
zapela
sta
z
Iztokom
poskočno
pesem
.
Vse
se
je
zganilo
in
se
ozrlo
od
ognja
.
Družba
je
planila
pokonci
in
pričela
poskakovati
in
kričati
.
Povabili
so
ju
hitro
k
sebi
,
odgrnili
pepel
in
izvlekli
iz
žerjavice
kose
pečene
kozlovine
.
Iztok
se
je
čudil
Radovanovi
modrosti
in
pretkanosti
.
»
Slovena
?
Hej
,
od
kod
?
Z
vojske
,
kjer
so
počesali
Hilbudija
?
«
»
Zakaj
naju
žališ
,
prijatelj
!
Slovena
sva
,
prihajava
daleč
od
Visle
in
se
ne
meniva
za
vojsko
.
Kdaj
je
godec
sukal
meč
?
Kdaj
je
pevec
tulil
kakor
volk
?
«
»
Pij
,
godec
,
in
ne
jezi
se
!
A
Hilbudija
so
Sloveni
vendarle
poklali
.
Kakor
podgane
pred
vodo
so
bežali
tod
mimo
njegovi
konjeniki
in
trosili
strah
pred
Svarunom
po
deželi
.
«
Radovan
je
izpraznil
rog
z
vinom
.
Natočili
so
še
in
dali
Iztoku
.
»
Le
pij
,
sinko
,
da
poplakneš
cestni
prah
in
zapoješ
kakor
slavec
.
«
Zopet
je
zapela
plunka
,
divji
glasovi
so
jo
spremljali
z
besedami
,
ki
so
bile
znesene
iz
vseh
rodov
.
Ko
so
ljudje
v
naselbini
čuli
petje
in
godbo
,
so
prišli
radovedni
k
ognju
.
»
Bežite
,
«
je
kričal
na
pol
nag
Varhun
,
kosmat
po
prsih
in
bedrih
.
»
Bežite
,
Sloveni
gredo
!
Dva
sta
že
tukaj
!
Pohrustajo
vas
,
iz
vaših
črev
nastavijo
lisicam
zanke
!
«
Naselniki
Tračani
so
se
previdno
bližali
in
obstopili
popotnike
.
Dolgo
si
niso
upali
vprašati
,
kaj
je
s
Sloveni
.
Ko
jim
je
Radovan
povedal
,
da
sta
srečala
onkraj
Donave
slovensko
vojsko
,
ki
se
je
vračala
,
so
se
razveselili
,
da
so
poskakovali
,
se
zadrevili
v
vas
tolažit
ženske
in
se
kmalu
z
njimi
vred
vrnili
;
privlekli
so
s
seboj
jedil
,
sadja
in
pijače
.
Začelo
se
je
veselje
,
ki
je
plulo
v
divjih
krikih
pod
pozno
večerno
nebo
.
Táko
je
bilo
potovanje
Radovana
in
Iztoka
.
Včasih
sta
hodila
samá
,
včasih
se
je
valila
z
njima
cela
tolpa
divjih
bitij
,
na
pol
oblečenih
,
na
pol
nagih
,
ogrnjenih
s
starimi
vojaškimi
plašči
,
zašitih
v
kozje
kože
,
odetih
v
lisice
in
medvede
,
ali
pa
v
razdrapanih
platnenih
hlačah
.
Večkrat
se
je
tolpa
razpršila
po
okolici
,
poplenila
nekoliko
,
če
ni
dobila
zlepa
;
koder
se
jim
je
dobro
godilo
,
so
ostali
dalje
in
si
nabrali
brašna
za
pot
.
A
po
cesti
so
naleteli
tudi
na
bogate
trgovce
,
ki
so
jezdili
in
imeli
s
seboj
mnogo
orožja
in
blaga
,
nekateri
celo
tovorne
vozove
.
Štirinajst
dni
sta
se
klatila
na
potovanju
.
Ušla
sta
zimi
na
Balkanu
,
prišla
v
veselo
,
rodovitno
dolino
reke
Tonza
,
ki
se
izliva
v
Heber
.
Južne
sape
so
jima
vele
nasproti
kakor
dih
pomladi
.
Iztok
se
je
čudil
krasnim
poljem
,
ogledoval
bogate
domove
in
se
veselil
,
da
je
šel
z
doma
.
Radovan
mu
je
potoma
vse
modro
razlagal
in
govoril
,
kakor
bi
bil
doma
na
teh
pokrajinah
.
Z
bobnečimi
besedami
mu
je
opisoval
Bizanc
in
veselje
v
njem
ter
pravil
,
da
ga
v
osmih
dneh
gotovo
zagledata
.
Ko
sta
nekega
večera
zopet
brez
družbe
hodila
po
samotni
poti
in
zaman
čakala
,
da
bi
dospela
do
ljudi
,
do
hiš
ali
pa
do
ognjev
,
kjer
bi
v
veseli
družbi
prenočila
,
sta
poiskala
hribec
z
gostim
drevjem
,
da
bi
legla
.
A
od
ondod
zagleda
Iztok
v
dolini
ogenj
.
Napotita
se
brezskrbno
in
veselo
proti
kurišču
.
Kakor
po
navadi
,
je
udaril
Radovan
tudi
sedaj
na
plunko
.
Ta
je
bila
vedno
najljubša
váruhinja
in
najboljše
priporočilo
,
da
so
ju
z
veseljem
sprejeli
.
Toda
Radovanu
so
v
trenutku
zastali
prsti
,
Iztok
ga
je
potegnil
za
haljo
.
A
samo
za
trenutek
.
Prsti
so
ubrali
hitro
druge
strune
in
oglasila
se
je
divja
hunska
pesem
.
Spoznala
sta
pri
svitu
ognja
lice
Tunjuševo
.
Leno
se
je
obrnil
glavar
in
pogledal
Radovana
.
»
Pes
,
kaj
lajaš
in
motiš
sina
Atilovega
,
ko
dremlje
?
«
Iztoku
so
se
zasvetile
oči
,
roka
je
tipala
po
nožu
,
ki
je
tičal
skrit
za
pasom
,
Radovan
se
ni
dal
zmotiti
.
»
Kadar
je
dremal
po
dobri
jedi
véliki
glavar
vseh
glavarjev
,
slavni
Atila
,
so
mu
godli
godci
.
Tako
govoré
povesti
slavnih
Hunov
.
Zato
naj
tudi
Tunjuš
,
sin
njegov
,
počiva
ob
zvokih
strune
.
«
Tunjuš
se
je
na
ležišču
dvignil
,
pa
je
omahnil
.
Radovan
je
spoznal
,
da
je
pijan
.
Poleg
njega
je
ležala
prevrnjena
lepa
,
pisana
steklena
posoda
.
Samo
velikaši
so
zmogli
tedaj
,
da
so
pili
iz
tako
dragocenih
kozarcev
.
Glavar
je
ukazal
,
da
se
godca
sprejmeta
in
dostojno
pogostita
.
Ročno
so
jima
postregli
Huni
z
večerjo
.
Jedli
so
jedi
,
kakršnih
Iztok
še
nikdar
ni
okusil
.
Prinesli
so
jih
s
seboj
iz
Bizanca
.
Zakaj
Tunjuš
se
je
že
vračal
.
Pretkani
Hun
se
ni
motil
.
Izprosil
si
je
pot
do
samega
cesarja
Justinijana
,
ki
je
bil
ves
zbegan
in
obupan
zaradi
Hilbudijevega
poraza
.
Nikogar
ni
imel
,
da
bi
mu
poslej
vároval
mejo
na
severu
.
Vojsko
je
potreboval
za
Italijo
,
za
Afriko
in
zoper
Perze
.
V
veliki
skrbi
in
žalosti
je
prebiral
Salomonove
knjige
v
poznih
nočeh
.
Tedaj
pride
Hun
Tunjuš
.
Po
kolenih
se
je
pridrsal
pred
cesarja
,
poljubil
spoštljivo
njegovo
nogo
in
govoril
v
veliki
ponižnosti
.
»
Hlapec
se
je
priril
v
prahu
do
tebe
,
sonce
nebeško
,
da
ti
pove
važne
novice
.
«
In
Tunjuš
je
razlagal
,
da
je
razmetal
vse
imetje
,
da
je
sedaj
berač
,
samo
zato
,
da
je
razprl
Slovene
in
Ante
in
otel
državo
na
severu
pred
divjimi
Sloveni
.
»
Sam
Bog
te
je
prinesel
,
«
je
vzkliknil
Justinijan
in
v
srcu
obljubil
zlato
svetilko
v
cerkev
sv.
Sofije
.
Ukazal
je
dati
Hunu
denarja
,
da
ga
je
divji
Tunjuš
komaj
dvignil
.
Iskreno
ga
je
prosil
,
naj
ščuje
Slovene
med
seboj
,
naj
jih
zaplete
v
boj
,
da
ne
bodo
utegnili
preko
mej
.
Izročil
mu
je
pergament
s
cesarskim
pečatom
,
ki
ga
je
priporočal
vsepovsod
,
do
koder
je
segala
oblast
Upravde
.
Lahko
torej
,
da
se
je
vračal
Tunjuš
pijan
od
veselja
in
zadovoljstva
.
Ko
sta
se
Slovena
okrepčala
,
je
Tunjuš
ukazal
,
naj
Radovan
zagode
in
Iztok
zapoje
.
Huni
so
plesali
bojne
plese
krog
ognja
,
se
spakovali
z
divjimi
obrazi
,
metali
kvišku
krasne
meče
,
se
opotekali
in
padali
.
Tunjuš
se
je
zviral
po
lepi
preprogi
,
se
krohotal
in
pil
.
Radovana
so
že
prsti
boleli
.
A
Hun
je
želel
in
zahteval
novih
pesmi
;
kričal
bi
bil
,
pa
je
samo
še
grčal
,
ker
se
mu
je
debeli
jezik
od
pijanosti
valil
po
ustih
in
se
zatikal
.
Radovan
je
strahoma
godel
in
godel
vse
hunske
pesmi
,
kar
jih
je
znal
,
da
mu
je
znoj
močil
telo
.
Iztok
je
umolknil
.
Sedèl
je
Radovanu
pri
nogah
in
gledal
zamišljeno
v
ogenj
.
»
Poj
,
Sloven
!
«
Tunjuš
je
zatulil
in
z
vso
silo
vrgel
v
Iztoka
dragocen
kozarec
,
da
se
je
razbil
.
Glavar
se
je
zakrohotal
,
Huni
z
njim
.
Iztok
si
je
pohlevno
otrebil
koščke
stekla
s
halje
in
si
otrl
kapljo
krvi
,
ki
mu
je
prisolzela
iz
majhne
rane
na
prsih
.
»
Zaspanec
,
mačka
krmežljava
,
zakaj
nisi
pel
?
Pa
pojdi
leč
!
Vsi
spat
,
takoj
!
Eden
h
konjem
,
drugi
pogasite
ogenj
in
lezite
.
Veste
,
kaj
nas
čaka
jutri
!
Epafrodit
pride
.
Konji
morajo
biti
napaseni
,
meči
ostri
–
trgovec
ima
tovor
,
da
se
izplača
nekaj
kratov
pošteno
suniti
.
Mir
–
mir
–
spat
–
«
Glavar
se
je
zleknil
na
preprogo
in
zadnje
besede
že
bolj
grgral
kakor
govoril
.
Huni
so
naglo
pogasili
ogenj
in
se
takisto
vsi
pijani
zleknili
po
tleh
.
Le
mlad
Hun
se
je
oddaljil
in
šel
na
travnik
,
kjer
so
se
pasli
konji
.
Za
Slovena
se
nihče
več
ni
zmenil
.
Radovan
in
Iztok
sta
tiho
odšla
od
ognja
,
poiskala
pod
grmom
suhe
trave
in
legla
.
Kmalu
se
je
razlegalo
hropenje
in
smrčanje
spečih
Hunov
.
»
Očka
!
«
Iztok
je
šepetaje
potegnil
Radovana
za
brado
.
»
Kaj
bi
,
sinko
?
«
»
Tunjuša
zakoljem
!
«
»
Norec
,
molči
!
Ali
bi
rad
tičal
na
kolcu
in
se
pekel
na
ognju
kot
koštrun
!
«
»
Beži
naprej
,
očka
!
Jaz
ti
rečem
,
da
ga
zakoljem
!
Mene
ne
ujemo
!
«
»
Hodi
svojo
pot
!
Sin
,
ki
ne
posluša
očeta
,
zasluži
kolec
v
trebuh
!
«
»
Ne
,
ne
,
očka
!
Tako
pa
ne
!
Jaz
sem
le
mislil
.
Če
ti
ne
dovoliš
...
«
»
Molči
in
spi
!
«
Iztok
je
molčal
,
a
zaspati
ni
mogel
.
V
njem
je
kipelo
po
maščevanju
.
Izprevidel
je
dobro
,
da
se
Tunjuš
vrne
in
Slovene
dodobra
razdvoji
.
Koliko
bratske
krvi
se
bo
prelilo
!
Morda
pade
tudi
oče
in
sestro
odvedejo
Antje
,
da
bo
dekla
,
pastirica
in
žena
kakemu
garjavemu
kozarju
...
V
njegovi
glavi
so
se
dvigale
grozne
slike
.
Kri
mu
je
plala
,
da
je
tiščal
levico
na
razburjeno
srce
,
desnica
je
krčevito
stiskala
nož
.
Še
enkrat
je
poklical
Radovana
.
»
Očka
,
naj
ga
!
Bes
je
Tunjuš
!
«
»
Sinko
,
poslušaj
!
Naj
bo
!
«
Iztok
je
zadrhtel
po
vsem
životu
.
»
Ali
si
razumel
,
kaj
je
govoril
Tunjuš
v
pijanosti
o
trgovcu
!
«
»
Hunski
ne
razumem
vsega
!
«
»
Radovan
razume
.
Huni
čakajo
tu
bogatega
trgovca
,
ki
ga
jutri
večer
napadejo
in
oropajo
.
Domislil
sem
se
,
če
bi
ga
midva
rešila
.
«
»
Torej
zakoljem
Tunjuša
!
«
»
Ne
.
Ampak
ukradi
dva
najboljša
konja
.
Zajahava
in
sporočiva
trgovcu
,
kaj
ga
čaka
.
Hvaležen
nama
bo
,
v
Bizancu
naju
pogosti
,
Tunjuš
bo
pa
klel
in
se
obrisal
za
drage
tovore
.
Razumeš
,
sinko
?
«
»
Vse
,
očka
!
Ali
konje
straži
Hun
.
«
»
Naj
zaspi
,
saj
imaš
nož
!
Jaz
te
počakam
na
koncu
doline
!
«
Slovena
sta
se
razšla
,
kakor
bi
izginili
dve
senci
neslišno
v
goščo
.
Radovan
se
je
previdno
plazil
navzdol
po
bregu
.
Vedno
je
postajal
in
prisluškoval
.
Vse
tiho
.
Le
hropenje
se
je
slišalo
od
ognja
.
Pot
ni
bila
prijetna
in
kadar
ga
je
prijel
trn
za
haljo
,
se
je
vselej
ujezil
na
Iztoka
.
»
Da
vlačim
tega
kozla
s
seboj
!
Še
ob
glavo
me
spravi
.
«
A
hitro
se
je
pomiril
in
srce
se
mu
je
sladko
zasmejalo
,
ko
je
pomislil
na
Tunjuševo
jezo
in
na
lepa
darila
,
katera
jima
nakloni
Epafrodit
.
Nekaj
kratov
je
tudi
pomislil
,
kaj
bo
,
če
se
pozneje
sreča
s
Tunjušem
.
»
Ukanim
ga
!
«
S
to
besedo
si
je
zopet
pregnal
strah
in
hitel
ob
robu
gozda
proti
odprti
dolini
.
Iztok
ni
mislil
ne
na
glavarjevo
jezo
ne
na
trgovčevo
plačilo
,
mislil
je
samo
na
maščevanje
in
hudo
mu
je
bilo
,
da
ne
sme
Tunjušu
poriniti
noža
v
srce
.
Toda
očka
hoče
tako
.
Moral
se
je
premagati
.
Podlasica
ne
more
hoditi
oprezneje
,
kakor
je
hodil
Iztok
.
Ni
se
ganilo
,
ni
zašumelo
v
gozdu
,
koder
se
je
plazil
.
V
kratkem
je
že
zaslišal
hrzanje
konj
.
Nekateri
so
se
še
pasli
,
drugi
so
že
polegli
.
Kje
je
Hun
čuvaj
?
Noč
je
bila
dosti
temna
,
ugodna
zanj
in
neugodna
,
ker
je
bilo
težko
zapaziti
stražnika
.
Priplazil
se
je
toliko
iz
gozda
,
da
je
dobro
videl
konjske
sence
,
črne
lise
,
ki
so
se
po
malem
premikale
po
travniku
.
Zaželel
je
tedaj
,
da
bi
ne
bilo
Radovana
.
Splazil
bi
se
do
kurišča
,
umoril
prav
tiho
Tunjuša
,
se
vrnil
,
planil
na
konja
in
odvihral
.
Ali
Radovan
je
star
,
ne
more
tako
jezditi
.
Zato
je
moral
izslediti
čuvaja
.
Dolgo
je
čepel
v
visoki
travi
,
upiral
pogled
na
vse
plati
,
čuvaja
ni
zagledal
.
»
Morda
je
zaspal
,
brez
hrupa
bi
odpeljal
dva
konja
.
«
Že
je
sklenil
,
da
se
priplazi
do
živali
,
ko
se
nenadoma
na
nekem
konju
zgane
dolga
,
črna
senca
.
»
Oj
volkodlak
!
Hun
sedi
na
konju
!
Kako
do
njega
?
«
V
trenutku
je
Iztoku
ugasnila
vsa
pamet
in
prepričan
je
bil
,
da
ga
ne
doseže
.
Ščipal
se
je
v
čelo
in
vrtal
,
kako
bi
zvabil
Huna
s
konja
.
Dolgo
je
premišljeval
vsevprek
–
nobene
pametne
misli
.
»
Če
bi
posnel
divjo
mačko
–
ne
bo
ga
blizu
.
Če
bi
zatulil
kot
volk
–
mordà
pride
.
Težko
.
Konje
bi
segnal
na
kup
in
še
koga
poklical
.
«
Kar
se
mu
posveti
.
Zlezel
je
v
grm
in
zaječal
z
milim
glasom
kot
obupana
deklica
.
Senca
na
konju
se
je
zganila
.
Iztok
je
zaihtel
glasneje
.
Senca
je
izginila
s
konja
.
Po
travi
so
zašumeli
koraki
.
Iztok
je
v
temi
že
razločil
obrise
dolge
,
suhe
postave
,
ki
se
je
blizu
grma
ustavila
.
Prijel
je
za
nož
in
se
pripravil
,
da
bi
planil
.
Ker
se
senca
ni
ganila
,
je
vnovič
zaihtel
,
zašumel
v
travi
in
se
popel
na
parobek
sredi
grma
.
Hunova
senca
se
je
naglo
zganila
in
šla
hitrih
korakov
proti
grmu
.
Iztok
je
že
razločil
,
da
ima
Hun
meč
v
rokah
.
Vroče
mu
je
postalo
,
po
koži
je
začutil
mravlje
.
Pripravil
se
je
na
skok
.
Hun
je
stal
že
tik
pred
grmom
.
Na
pol
glasno
je
vprašal
:
»
Kdo
je
?
«
Iztok
se
ni
oglasil
.
Čuvaj
je
nekoliko
postal
,
potem
se
sklonil
in
razpognil
grm
.
Zagledal
je
Iztokovo
belo
haljo
.
Iztok
je
še
enkrat
zaječal
.
Hun
je
brezskrbno
krivil
in
razpogibal
veje
.
Ena
se
je
že
dotaknila
Iztoka
.
Tedaj
plane
Sloven
kakor
mačka
v
Huna
,
ki
sredi
grma
niti
udariti
ni
mogel
z
mečem
.
Hun
je
kriknil
,
pa
je
komaj
pol
krika
prišlo
iz
ust
,
Iztokova
pest
ga
je
davila
,
nož
je
zaškrtnil
in
Hun
je
telebil
po
dolgem
v
travo
...
Iztok
se
je
tresel
v
divji
razburjenosti
.
Umaknil
se
je
z
ravni
v
hosto
in
prisluškal
.
Nič
.
Skokoma
je
bil
pri
konjih
,
obrzdal
hitro
dva
–
brzde
so
bile
privezane
na
vratu
–
planil
na
enega
in
izginil
po
dolini
.
Na
koncu
doline
se
je
pomolila
bela
postava
Radovana
iz
gošče
.
Zajahal
je
.
Kopita
so
zadonela
po
cesti
,
ki
drži
mimo
Odrina
v
Bizanc
.
Čemeren
se
je
prebudil
Tunjuš
v
jutro
,
ko
je
sonce
že
sijalo
.
Krog
oči
je
imel
zakrvavljene
kolobarje
,
težko
glavo
je
naslanjal
ob
komolce
in
nejevoljno
cmakal
z
usahlimi
usti
.
Njegov
strežaj
je
prežal
na
trenutek
,
ko
se
dvigne
glavar
iz
spanja
.
Takoj
mu
je
ponudil
v
lepi
skodeli
črnikaste
juhe
,
ki
jo
je
znal
okusno
pripraviti
iz
grenkih
korenin
in
ptičjih
jeter
.
Vselej
mu
je
teknila
,
kadar
je
popival
prejšnji
večer
.
Tudi
danes
je
segel
po
skodeli
,
srknil
dvakrat
,
trikrat
,
nato
pa
izlil
vse
na
tla
.
»
Vina
!
«
Zatulil
je
in
se
zleknil
nazaj
na
preprogo
ter
si
mencal
skeleče
oči
.
Strežaj
je
hitro
natočil
iz
meha
in
stal
kakor
kip
pred
Tunjušem
.
Dolgo
se
mu
ni
zljubilo
seči
po
kozarcu
.
Tedaj
je
nepoklican
pokleknil
predenj
najstarejši
izmed
Hunov
,
ki
so
hodili
z
njim
.
»
Moj
gospod
,
sin
Atile
,
najvišjega
kralja
,
tvoj
hlapec
te
pozdravlja
in
...
«
»
Obrzdajte
konje
,
natovorite
jih
in
odrinite
z
blagom
na
sever
.
Kjer
se
obrača
reka
Tonsus
na
zapad
,
počakajte
.
Drugi
takoj
v
zasedo
nad
Epafrodita
!
«
»
Kakor
si
velel
,
gospod
.
Samo
ene
besede
prosi
tvoj
hlapec
!
«
»
Govori
!
«
»
Zlo
se
je
dogodilo
ponoči
!
Konjski
čuvaj
leži
umorjen
,
dva
dobra
konja
sta
ukradena
.
«
Tunjuševe
oči
so
zažarele
v
jezi
in
se
izbuljile
.
Z
zobmi
je
zaškripal
in
udaril
pred
seboj
klečečega
hlapca
,
da
je
zastokal
.
»
Psi
!
Čemu
ima
gospodar
pse
,
kadar
spi
?
Da
ga
čuvajo
!
In
vi
me
niste
čuvali
!
Še
psi
niste
,
gnile
gobe
,
mrhovina
,
preslaba
za
poštene
orle
!
Daj
mi
korobač
!
«
Tunjuš
je
planil
na
noge
,
pograbil
korobač
in
začel
pretepati
,
kogar
je
zasegel
,
da
je
skelelo
kakor
ogenj
.
Umorjenega
Huna
je
velel
mrtvega
pretepsti
,
ker
je
bil
slab
čuvar
.
Raztepenega
trupla
niso
smeli
zagrebsti
,
da
bi
ga
za
kazen
požrli
volcjé
in
lisice
.
Ko
se
je
nadivjal
in
si
ohladil
jezo
,
se
je
vrnil
na
svoje
ležišče
.
Najstárejše
je
poklical
predse
.
»
Povejte
,
kdo
je
odvedel
konje
?
Kdo
je
umoril
čuvarja
?
«
Prijavil
se
je
Balambak
.
»
Gospod
,
ti
sam
dobro
veš
,
kdo
je
malopridnik
,
ki
se
je
dotaknil
tvojih
konj
!
Ali
ker
zahtevaš
,
govori
tvoj
ponižni
sluga
.
Balambak
je
šel
in
izmeril
stopinjo
v
blatu
in
izmeril
stopinjo
pri
ognju
.
In
glej
,
gospod
,
bila
je
noga
tistega
Slovena
,
ki
si
ga
snoči
prijateljsko
gostil
.
«
»
Tistega
Slovena
?
Starca
?
«
»
Mladca
,
gospod
!
«
»
Za
njima
!
Balambak
,
vzemi
najboljšega
konja
in
najboljšega
tovariša
,
pa
za
njima
!
Do
jutri
zjutraj
mi
prineseš
njegovo
glavo
.
Zgini
!
Jezdi
kot
vihar
in
če
oba
konja
pogineta
!
Vseeno
!
Glavo
tega
psa
hočem
!
«
Balambak
je
izbral
tovariša
in
konja
.
Vohali
so
po
dolini
za
sledovi
.
Na
cesti
sta
planila
jezdeca
v
divji
skokot
;
samo
hunski
konji
so
mogli
vzdržati
ta
grozni
pogon
.
Tunjuš
je
ponovil
prejšnje
povelje
.
Otovorjene
konje
je
poslal
naprej
,
sam
pa
se
je
z
oddelkom
skril
v
zasedo
.
Radovan
in
Iztok
sta
do
jutra
jahala
kar
moči
hitro
.
Pot
je
bila
gladka
,
nič
klancev
,
in
ob
desni
je
šumela
reka
Tonsus
.
Konja
sta
bila
sita
in
spočita
.
Iztok
se
je
gibal
na
visokem
hrbtu
,
kakor
bi
sedèl
doma
v
gradišču
na
mehki
kožuhovini
.
Radovanu
pa
so
tekle
znojne
kaplje
z
belih
las
,
se
usipale
čez
čelo
in
drsele
po
dolgi
bradi
.
Ko
je
sonce
vzhajalo
,
je
začel
zaostajati
.
Zakaj
njegov
konj
ni
kazal
toliko
veselja
kakor
tovarišev
.
Kopit
ni
dvigal
tako
visoko
in
koraki
so
mu
bili
krajši
.
Glavo
je
le
včasih
dvignil
,
sicer
pa
jo
dremotno
povešal
.
Iztok
je
očakoval
Radovana
,
ga
ogovarjal
s
prijaznimi
besedami
,
naj
prime
tesneje
za
povodce
.
Zakaj
na
oči
je
bil
Radovanov
konj
boljši
in
mlajši
od
Iztokovega
.
Ali
žival
je
dobro
čutila
,
da
je
ne
vodi
močna
roka
,
da
ji
ne
stiska
bokov
mlado
,
krepko
koleno
.
Radovan
si
je
otiral
pot
s
čela
in
godrnjal
nerazumljive
besede
.
Njegove
košate
obrvi
so
bile
namršene
,
mrko
je
gledal
med
konjskimi
uhlji
v
daljavo
.
»
Očka
,
menjajva
za
konje
!
«
»
Na
tvojem
mi
seveda
ne
bo
trpljenja
.
O
,
jaz
bedak
!
«
Jezno
je
sunil
s
komolcem
ob
plunko
,
ki
mu
je
silila
s
hrbta
.
Z
desnico
je
potegnil
konja
,
da
je
visoko
vzpel
dolgi
žilavi
vrat
in
zacepetal
.
»
Tako
,
tako
,
očka
!
«
Spustila
sta
se
v
hitrejši
dir
,
jahala
drug
ob
drugem
in
molčala
.
Iztok
je
bil
vesel
,
da
je
šlo
urno
dalje
.
Večkrat
se
je
skrivaj
ozrl
po
ravni
cesti
,
se
li
ne
dviga
kje
siv
oblaček
prahu
.
In
kadar
se
je
ozrl
,
ga
je
vselej
zaskrbelo
.
Če
so
Huni
tatvino
zapazili
dosti
zgodaj
in
jo
udarili
za
njima
,
sta
izgubljena
.
Sam
bi
jim
ušel
.
Toda
Radovan
?
Ne
vzdržal
bi
.
Zato
je
večkrat
skrivaj
pognal
Radovanovega
konja
.
A
tedaj
je
Radovan
vselej
vztrepetal
in
z
rokami
zamahnil
,
da
se
ni
opotekel
.
»
S
konja
me
spraviš
!
Ubiješ
me
!
Oj
,
takega
sina
!
«
»
Ne
,
očka
!
Toda
naprej
morava
!
Če
se
Huni
dvignejo
in
za
nama
...
«
Radovana
je
obšel
strah
.
A
izdal
se
ni
.
Stisnil
je
konja
,
kar
so
dale
trudne
noge
,
nategnil
brzde
in
zopet
je
šlo
v
živahnem
diru
dalje
.
Pot
pa
se
mu
je
v
gostejših
curkih
pocedil
po
čelu
.
Sonce
se
je
bližalo
poldnevu
.
Na
levi
in
desni
lepe
doline
so
se
pričeli
dvigati
višji
hribi
,
raván
se
je
ožila
,
po
bregovih
so
se
svetili
sredi
porumenelega
listja
beli
domovi
.
Pridržala
sta
konja
,
ki
sta
bila
spenjena
in
trudna
.
Radovan
se
je
ozrl
na
levo
in
na
desno
in
po
gričih
.
»
Da
ga
še
ni
,
Epafrodita
?
V
Odrinu
popiva
,
Grk
pijanski
,
Radovan
pa
trpi
žejo
zanj
.
Naj
ga
Tunjuš
,
čemu
si
me
izpeljal
,
Iztok
?
«
»
Ne
huduj
se
,
očka
!
Sam
si
svetoval
!
«
»
Sam
si
svetoval
,
aha
?
Kdaj
je
godec
rekel
:
Primi
za
nož
in
suni
!
Kdaj
?
O
Morana
!
Kako
sem
sam
lepo
mirno
popotoval
.
S
teboj
je
trpljenje
!
«
»
Radovan
,
razjahajva
,
če
hočeš
.
V
senco
leževa
,
da
se
odpočiješ
.
Imam
čutarico
vina
.
Glej
,
zate
ga
hranim
!
Hunov
menda
ne
bo
za
nama
.
«
»
Ne
bo
jih
?
Kaj
ti
veš
?
Jaz
samo
to
vem
,
da
moram
bežati
,
ko
me
bolé
kosti
,
kakor
bi
sedelo
deset
Mor
na
meni
tri
noči
zapored
.
Oj
Morana
!
«
Korakoma
sta
lezla
po
prašni
cesti
.
Konja
sta
se
pripogibala
in
trgala
uvelo
travo
kraj
pota
.
»
Daj
mi
čutaro
!
«
Iztok
je
segel
za
prteno
haljo
in
privlekel
precejšnjo
bučo
iz
nedrij
.
Pomolil
jo
je
Radovanu
.
Starec
je
nastavil
in
pil
z
veliko
žejo
.
Tedaj
je
Iztok
zagledal
,
da
se
dviga
daleč
pred
njima
prah
.
Začul
je
ropot
koles
.
»
Očka
,
poglej
!
Morda
je
trgovec
!
«
Radovan
je
odstavil
na
pol
izpraznjeno
bučo
in
zrl
s
široko
odprtimi
očmi
.
Ropot
koles
se
je
slišal
razločno
,
na
cesti
v
daljavi
sta
zagledala
konje
.
»
Pri
Svetovitu
,
Epafrodit
!
Kdo
drug
kakor
on
!
Dobro
je
gonil
in
zgodaj
je
moral
kreniti
iz
Odrina
.
Zakaj
pot
se
vleče
!
«
Hitro
je
nastavil
zopet
bučo
na
ustnice
,
zamižal
in
izpraznil
do
zadnje
kaplje
.
»
Sinko
,
sedaj
le
urno
!
Epafrodit
naj
vé
,
koliko
sem
trpel
.
«
Pognal
je
konja
z
mladeniškim
ognjem
,
prah
ju
je
zavil
in
razdalja
med
njima
in
trgovcem
je
hitro
ginila
.
»
Pax
,
eirene
!
Pax
,
eirene
!
«
Radovan
je
glasno
kričal
in
dvigal
visoko
nad
glavo
svojo
plunko
,
ko
sta
se
približala
vozu
.
Zakaj
pred
vozom
je
jahalo
osem
dobro
oboroženih
spremljevalcev
.
Ko
so
ti
zapazili
Iztoka
in
Radovana
,
so
spodbodli
konje
,
poprijeli
in
nagnili
kopja
ter
obkrožili
neznana
potnika
.
»
Pax
,
eirene
!
«
je
ponavljal
Radovan
in
se
jim
priklanjal
.
Ko
so
konjiki
spoznali
,
da
sta
neoborožena
,
so
povesili
kopja
in
z
zanimanjem
opazovali
jezdeca
.
Toda
iz
svoje
srede
ju
niso
pustili
;
zaobrnili
so
konje
in
jahali
za
njima
proti
vozu
,
ki
je
zaostal
.
Radovan
si
je
brisal
pot
in
neprenehoma
ponavljal
:
»
Pax
,
pax
,
pax
.
«
Ko
se
je
na
videz
oddahnil
in
odhropel
,
je
povprašal
v
slabi
latinščini
,
pomešani
z
grškimi
besedami
,
ali
se
pelje
trgovec
Epafrodit
.
Spremljevalci
so
se
začudili
in
tesneje
pritisnili
s
konji
do
Iztoka
in
Radovana
.
»
Kaj
želiš
našemu
gospodu
,
Epafroditu
?
«
»
Smrti
ga
otmem
!
«
Oblastno
je
pogledal
Radovan
na
konjike
.
Ves
strah
mu
je
izginil
,
pogum
se
je
vrnil
in
z
njim
vsa
modrost
pretkanega
godca
.
»
Smrti
ga
otme
?
«
so
ponavljali
kupčevi
varuhi
in
se
spogledali
ter
se
vsi
hkrati
zasmejali
.
»
Na
Krista
,
katerega
moli
vaš
gospod
,
vam
rečem
,
da
ste
norci
,
če
se
smejete
mojim
besedam
!
«
»
Suni
s
konja
prismojenega
barbara
!
«
je
zagodrnjal
čokat
jezdec
in
tiščal
za
Radovanom
.
Radovan
ga
je
slišal
in
se
jezen
okrenil
na
konju
.
»
Suni
barbara
,
suni
ga
,
le
suni
!
Barbar
pojde
svojo
pot
,
vaše
glave
pa
ležejo
v
travo
kakor
posekane
buče
.
Tako
mi
Krista
!
«
Radovan
se
je
nerodno
prekrižal
preko
prsi
.
»
Ne
govori
dalje
!
Pojdita
svojo
pot
in
pustita
gospoda
,
ki
počiva
v
vozu
.
Smrti
ga
otmo
naša
kopja
in
meči
.
«
»
Šla
bi
dalje
,
ko
bi
imela
pasje
srce
,
kakor
je
tvoje
!
Tako
pa
ne
grem
,
da
rešim
Epafrodita
!
«
Kvadriga
se
je
ustavila
pred
njimi
.
Lepa
damaščanska
preproga
,
obešena
za
senco
čez
voz
,
se
je
zganila
in
izza
nje
so
se
posvetile
sive
oči
Grka
Epafrodita
.
»
Epafrodit
,
Epafrodit
!
«
je
kričal
Radovan
.
Trgovec
je
namignil
,
stražnik
se
je
sklonil
s
konja
do
preproge
.
»
Kaj
hoče
ta
barbar
?
«
»
Pravi
,
da
te
otme
smrti
,
gospod
!
Zdi
se
nam
prismojen
.
«
Grk
je
razgrnil
preprogo
in
se
pokazal
na
vozu
.
Gladko
obrito
lice
je
krasil
nekoliko
vzbočen
šilast
nos
.
V
majhnih
očeh
mu
je
gorelo
kakor
skrite
lučke
,
ki
prodirajo
v
prihodnost
in
računajo
modre
račune
.
»
Barbar
naj
stopi
sem
!
«
Radovanu
so
veleli
razjahati
.
Stokajoč
in
polomljen
je
zlezel
z
visokega
konja
in
si
vedno
otiral
pot
ter
hodil
globoko
po
sapo
.
»
Povej
hitro
,
kaj
želiš
!
Nam
se
mudi
.
Če
si
lačen
,
naj
ti
dado
kruha
,
če
si
žejen
,
lezi
pa
trebuh
in
pij
.
Poglej
vode
!
«
Epafrodit
je
z
gosposko
kretnjo
pokazal
na
reko
.
»
Ne
beračim
,
gospod
.
Godci
nikoli
ne
beračijo
.
Če
ne
dajo
ljudje
,
da
zemlja
in
da
nebo
!
«
Epafrodit
je
spustil
z
eno
roko
preprogo
,
konji
so
nategnili
in
kvadriga
je
zaškripala
.
»
Stoj
,
Epafrodit
!
Ne
hodi
v
smrt
!
Tunjuš
te
čaka
v
zasedi
!
«
Radovan
je
držal
za
voz
in
kričal
.
Ime
hunskega
poglavarja
je
vplivalo
,
konji
so
obstali
,
jezdeci
so
se
približali
Slovenu
.
»
Lažeš
,
barbar
!
Tunjuš
je
bil
pred
dnevi
v
Odrinu
in
je
imel
s
seboj
pismo
s
cesarskim
pečatom
!
«
»
Kriste
,
tvoj
Bog
naj
te
varuje
slepote
!
Poglej
ta
konja
!
Čigava
sta
?
Hunska
,
Tunjuševa
.
Moj
sin
ju
je
ukradel
.
Snoči
sva
pela
in
godla
Hunom
.
Pijan
je
bil
Tunjuš
kakor
trot
.
Iztegnil
je
jezik
,
imenoval
tvoje
častito
ime
in
povedal
,
da
te
nocoj
oropa
.
Pa
si
se
mi
zasmilil
in
moj
sin
je
tvegal
glavo
,
da
je
prišel
do
konj
,
zate
tvegal
,
Epafrodit
,
ki
te
ne
poznava
.
A
sedaj
poglej
mene
!
Skozi
haljo
tišči
kri
na
stegnih
,
ker
sem
se
gnal
na
smrt
,
da
tebe
rešim
,
gnal
na
tem
kljusetu
,
ki
ima
hrbtišče
kakor
gabrov
hlod
!
«
Epafrodit
se
je
nagnil
iz
voza
;
na
licu
se
mu
je
brala
vera
,
ogledal
je
konja
,
jezdeci
so
prikimavali
,
zakaj
vsi
so
videli
Hune
v
Odrinu
.
Takrat
nenadoma
vzklikne
Iztok
,
ki
ni
razumel
nič
o
pogovoru
:
»
Huni
!
Huni
!
«
»
Hunnoi
,
Hunnoi
!
«
gre
od
ust
do
ust
.
Vsi
se
okrenejo
.
Proti
njim
sta
drevila
dva
konjika
.
V
trenutku
so
bila
vsa
kopja
naperjena
vanju
.
Epafrodit
je
skočil
iz
voza
in
zasedel
čilega
arabca
,
ki
je
bil
privezan
zadaj
ob
vozu
.
Tudi
Radovan
je
hitro
zlezel
na
konja
in
na
màh
pozabil
vseh
bolečin
.
»
Samo
dva
!
Ta
gresta
za
nama
!
Dajte
jih
!
«
kliče
Radovan
.
»
Stojte
!
«
veleva
Epafrodit
.
Dobro
so
že
razločili
hunsko
opravo
,
tako
blizu
sta
bila
jezdeca
.
Tedaj
sta
se
nenadoma
ustavila
.
Spoznala
sta
Epafroditov
voz
in
med
drugimi
konji
svoja
ukradena
,
na
njih
pa
Iztoka
in
Radovana
v
belih
haljah
.
Zakričala
sta
hunsko
kletev
na
Slovena
,
zasukala
konja
in
bliskoma
odbežala
nazaj
.
»
Epafrodit
,
ali
še
praviš
,
da
lažem
?
«
»
Ne
lažeš
!
Nazaj
!
Tunjuš
je
velik
razbojnik
!
«
Obrnili
so
težki
voz
.
Spremljevalci
so
morali
ostati
daleč
zadaj
,
da
so
stražili
hrbet
.
»
Kaj
vama
dam
za
plačilo
?
«
povpraša
trgovec
Radovana
.
»
Da
te
smeva
spremljati
v
Bizanc
.
Tja
sva
namenjena
.
«
»
Dobro
,
do
Bizanca
z
menoj
,
potem
k
meni
.
Velike
slavnosti
bodo
,
tesna
bo
za
prenočišča
.
Zato
bosta
pri
meni
v
gostéh
.
«
Radovan
je
pomežiknil
Iztoku
,
ki
ni
vedel
,
zakaj
.
Ali
razumel
je
,
da
sta
dobro
opravila
.
»
Še
nekaj
,
gospod
.
Ko
bi
smel
prisesti
k
vozniku
.
Truden
sem
!
«
Epafrodit
mu
je
velel
na
voz
.
Konji
so
udarili
ob
cesto
,
kolesa
so
zaropotala
,
voz
je
zagrnil
oblak
prahu
.
Še
isto
noč
se
je
vrnil
Balambak
do
Tunjuša
.
»
Glavo
?
«
je
zarežal
poglavar
.
»
Vzemi
mojo
!
Slovena
sta
nas
izdala
.
Epafrodit
se
je
vrnil
v
Bizanc
.
«
Tunjuš
je
zaškripal
.
»
Kdo
je
razodel
nakano
tem
psom
?
Naj
takoj
pogine
!
«
»
Balambak
,
tvoj
hlapec
,
ti
pravi
:
Vino
razodeva
skrivnosti
!
«
»
Naj
pogine
,
kakor
sem
rekel
!
«
Balambak
je
šel
in
prerezal
vse
mehove
,
da
je
vino
izteklo
.
Ko
so
se
rdečila
tla
od
žlahtnega
vina
,
ki
je
drlo
iz
mehov
,
je
Tunjuš
prisegal
na
zlato
krsto
Atile
in
na
njegovo
najlepšo
ženo
Kerko
,
da
mora
v
potokih
teči
kri
Slovenov
.
Ne
priča
zaman
Svetonij
,
da
je
že
mogočni
vojak
in
duhoviti
samodržec
Julij
Cezar
sklenil
premestiti
prestol
velikanske
rimske
države
na
vzhod
.
Ali
bodala
so
prebodla
njegovo
srce
;
zaspalo
je
hrepenenje
po
vzhodu
–
umrlo
ni
.
Kar
je
zamislil
on
,
kar
je
zakrivala
toga
,
skozi
katero
je
brizgala
kri
pod
noži
zarotnikov
,
to
je
izvel
Konstantin
.
Proč
je
moral
železni
vladar
,
proč
od
Rima
,
kjer
je
vsak
kamen
kričal
o
svobodnih
državljanih
,
kjer
se
mu
je
rogalo
stebrovje
s
Kapitola
in
mu
očitalo
tiranstvo
.
Na
vzhod
!
Tam
so
doma
Kserksi
,
gospodarji
nad
blagom
in
krvjo
podložnikov
,
brez
meje
in
brez
pravde
.
In
dvignilo
se
je
mesto
v
razkošnem
sijaju
,
naglo
kakor
v
pravljici
,
kakor
fata
morgana
sredi
peščenega
morja
.
Prestol
,
diadém
in
bager
je
zableščal
na
kraju
,
kjer
je
bilo
naravno
srce
treh
celin
.
Dvignil
se
je
Bizanc
,
novi
Rim
,
ob
sinji
Propontidi
,
na
sedmih
holmcih
kakor
stari
Rim
.
Palače
so
se
popele
od
morja
po
brežini
,
vse
mesto
en
sam
velikanski
amfiteater
.
Kakor
zgodovina
njegova
–
sama
igra
in
tragedija
.
Oživele
so
vodne
ceste
,
zarasli
so
jih
gozdovi
jamborov
,
peruti
jader
so
jih
pokrile
kakor
tolpe
ptic
.
Usipalo
se
je
žito
od
severa
in
juga
,
po
Bosporu
in
Propontidi
,
bogastvo
Arhipela
in
Egipta
se
je
zlivalo
v
Bizanc
,
afrikanska
in
evropska
umetnost
sta
se
kosali
,
katera
zagospoduje
prej
na
trgih
novega
Rima
.
Karavane
so
našle
novo
pot
skozi
malo
Azijo
,
iz
Trakije
so
se
valile
čete
trgovcev
.
Ves
svet
je
plul
v
mogočnih
valovih
in
vsi
valovi
so
tekli
k
srcu
,
v
Bizanc
,
ki
je
slonel
kakor
velikanski
dragulj
na
bajnem
obrežju
,
okovan
od
treh
strani
v
démante
iskrečih
se
valov
,
od
četrte
pa
zavit
v
smaragde
zelenih
holmov
.
Odkar
sta
Radovan
in
Iztok
potovala
z
Epafroditom
,
je
tonil
v
morje
že
četrti
dan
.
Iztok
je
zamamljen
polglasno
vzklikal
,
ko
je
zagledal
brezmejno
plan
,
posuto
z
rdečim
sončnim
zlatom
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
videl
včasih
to
deželo
v
sanjah
.
Godci
so
popevali
o
njej
,
babice
so
pravile
vnukom
o
domovih
bogov
.
In
prav
taki
so
morali
biti
ti
domovi
.
Vse
okrog
sama
bajka
,
sama
skrivnostna
povest
.
V
njegovi
domovini
pokajo
stebla
in
se
rušijo
pod
snegom
.
Tu
pa
diha
Vesna
.
Od
morjá
se
zibljejo
dehteče
sape
,
se
igrajo
z
njegovimi
kodri
in
hitijo
dalje
na
griče
,
kjer
šepetajo
z
mirtami
in
cipresami
,
kjer
jim
prikimavajo
listi
sončnih
sikomor
,
kjer
se
mlado
brstjè
platán
koprneče
širi
pod
sinje
nebo
.
Ob
levi
in
desni
,
povsod
vrtovi
,
po
njih
curljajo
drobni
studenčki
v
belem
pesku
,
iz
tal
kipijo
vodni
curki
,
krog
njih
hodijo
ljudje
v
svili
in
bagru
,
iz
temnih
logov
se
ozirajo
beli
domovi
.
Pravljica
,
vse
sama
pravljica
!
»
Le
glej
,
sinko
,
glej
in
ne
devaj
oči
pod
sedlo
!
Najlepše
deklice
bodo
medlele
,
ko
jim
boš
nekoč
v
gradišču
Svaruna
,
svojega
očeta
,
pripovedoval
ob
zimskem
ognju
,
kaj
ti
je
pokazal
Radovan
!
«
Kakor
iz
sanj
se
je
zbudil
Iztok
in
se
ozrl
na
Radovana
,
ki
je
jezdil
poleg
njega
,
tik
za
gosposkim
vozom
Epafrodita
.
Radovan
se
je
na
vozu
lepo
odpočil
.
Ker
so
se
bližali
mestu
,
se
je
spet
skobalil
na
konja
,
ker
se
mu
je
zdelo
bolj
imenitno
,
če
jaha
,
kakor
da
čepi
poleg
vozataja
.
»
Očka
!
«
Samo
to
besedo
je
bolj
vzdihnil
kakor
izrekel
in
se
vnovič
zatopil
v
krasoto
.
»
Ej
,
sinko
,
Radovan
ti
pokaže
reči
,
da
se
ti
izbulji
pogled
kakor
zaklanemu
teličku
.
Toda
žejen
sem
in
prah
me
grize
po
životu
.
Tudi
v
usta
zajde
in
še
v
želodec
.
Po
travniku
bi
se
bolje
jezdilo
.
Epafroditu
je
lahko
,
ko
je
skrit
na
vozu
kakor
krt
v
luknji
.
«
Radovan
je
poskusil
pljuniti
.
»
Viš
,
da
ne
morem
!
Ko
bi
ne
videl
pred
seboj
vrat
,
skozi
katera
pojahamo
v
mesto
,
bi
omedlel
in
padel
s
konja
.
«
Radovan
je
mrmral
slabe
volje
,
a
Iztok
ga
ni
poslušal
.
Epafroditov
voz
je
drčal
čez
most
preko
dvanajst
sežnjev
globokega
rova
.
Stali
so
pred
velikanskim
zidom
,
delom
Teodozija
.
Odrinska
vrata
,
porta
Polyandri
,
so
zevala
brezskrbno
na
široko
odprta
.
Na
vsaki
strani
je
nosilo
mogočen
lok
v
zidu
šest
stebrov
iz
rdečega
marmora
.
Na
zidu
ob
levi
in
desni
mogočna
stolpa
,
s
katerih
so
se
bleščali
šlemi
stražarjev
.
In
to
mogočno
zidovje
,
sklad
na
skladu
,
stolp
ob
stolpu
,
se
je
vilo
na
sever
in
na
jug
,
tonilo
tu
v
morju
,
se
popenjalo
na
severu
čez
griče
,
se
strinjalo
z
nebom
in
ginilo
v
večernem
mraku
.
Epafroditov
voz
je
zadrdral
po
porfirnem
tlaku
,
podkve
so
glasno
udarile
,
cesarska
straža
je
spoštljivo
pozdravila
.
Ves
Bizanc
je
poznal
trgovca
,
vsak
prostak
je
vedel
,
da
ga
ceni
Upravda
,
ker
ne
varčuje
z
zlatom
,
kadar
so
prazne
cesarske
blagajne
.
Na
ulicah
se
je
gnetlo
ljudstva
.
Nekateri
so
pozdravljali
Epafrodita
,
drugi
so
zijali
v
Slovena
,
ki
sta
jezdila
na
konjih
,
in
se
čudili
.
Radovan
se
je
vzravnal
ter
gledal
ponosno
in
samozavestno
na
množico
,
kakor
bi
bil
pobočnik
samega
Justinijana
.
Vrvež
in
gneča
na
ulici
sta
čimdalje
bolj
rasla
.
Spremljevalci
so
morali
pred
voz
,
da
so
delali
gaz
.
Voznik
je
pokal
in
kričal
na
ljudi
,
kljub
temu
so
šli
le
počasi
dalje
.
Ko
so
polagoma
prišli
do
konca
,
se
je
cesta
razširila
,
kakor
bi
se
izlivala
reka
v
morje
.
Bili
so
na
Teodozijevem
trgu
.
Sredi
trga
se
je
svetil
kip
:
na
mogočnem
stebru
srebrn
konj
,
ki
ga
je
jezdil
Teodozij
,
še
v
mraku
bleščeč
od
obilnega
zlata
.
Krog
in
krog
so
bila
stebrišča
,
pod
njimi
ljudstvo
vseh
narodov
,
bogastvo
vse
zemlje
,
razkošje
,
veličastvo
,
beda
,
suženjstvo
,
potepuhi
in
razbojniki
,
vse
zmešano
in
strnjeno
v
živ
vozel
.
Od
tod
so
krenili
z
vozom
proti
jugu
v
ozko
ulico
.
Hitro
so
pognali
in
za
četrt
ure
so
se
odprla
vrata
na
dvorišče
Epafroditovega
doma
.
Po
pisanem
tlaku
je
zašumelo
.
Sužnji
so
pripogibali
kolena
.
S
čelom
so
se
dotikali
tal
in
pozdravljali
gospodarja
.
Streha
na
vozu
je
padla
.
Dva
krepka
numidijska
sužnja
sta
dvignila
Epafrodita
in
ga
posadila
v
nosilnico
,
ki
se
je
lesketala
v
luči
od
zlata
in
draguljev
.
Že
sta
prijela
za
pozlačene
držaje
,
ko
se
oglasi
Epafrodit
.
»
Melhior
!
«
Predenj
je
pokleknil
oskrbnik
.
»
Slovena
,
ki
sta
prišla
z
menoj
,
sta
od
danes
moja
gosta
.
«
»
Tako
je
velela
tvoja
mogočna
oblast
!
«
Melhior
je
poljubil
zlati
rob
nosilnice
,
Egipčana
sta
jo
dvignila
in
neslišno
odšla
po
mozaiku
.
Nato
se
je
ozrla
vsa
služinčad
in
pozdravila
gospodova
gosta
.
»
Barbara
,
barbara
!
«
so
šepetali
in
se
začudeni
klanjali
.
Vajeni
so
bili
gostov
,
ki
so
prihajali
v
najdražjem
platnu
,
v
svili
in
draguljih
,
trgovci
iz
Kartagine
in
Egipta
in
poslanci
od
samega
cesarja
.
Ali
ta
dva
!
Prtene
halje
,
bose
noge
,
nemaziljene
glave
!
Barbara
!
Toda
tako
je
velela
mogočnost
gospodova
.
In
če
bi
bil
Epafrodit
rekel
o
psetu
:
»
Moj
gost
je
«
,
klanjali
bi
se
mu
bili
pokorno
.
Radovan
je
razumel
,
kaj
se
je
godilo
.
Prešerno
je
sedèl
na
konju
in
se
oziral
po
služabnikih
.
Iztok
je
razjahal
kakor
drugi
spremljevalci
.
Radovan
pa
je
čakal
postrežbe
.
Ko
je
izginila
nosilnica
v
dvorih
krasne
vile
,
je
naročil
Melhior
za
vsakega
Slovena
posebnega
sužnja
.
Prijela
sta
konje
za
uzde
–
pri
Radovanu
je
suženj
pokleknil
in
upognil
hrbet
,
da
je
stopil
starec
nanj
,
ko
je
lezel
na
tla
.
Na
sužnja
se
Radovan
še
ozrl
ni
.
Govoril
je
z
Melhiorom
,
ki
je
spremljal
tujca
do
stanovanja
.
Vedel
ju
je
po
krasnem
vrtu
,
od
koder
se
je
videlo
na
morje
,
v
pristanišče
trgovskih
ladij
.
»
Hvalite
Boga
,
vsak
svojega
,
Krista
,
Zevsa
,
Merkurja
,
hvalite
ga
,
da
vaš
gospod
še
živi
.
«
Radovan
je
govoril
zelo
glasno
in
se
oziral
po
služinčadi
,
ki
je
šla
radovedna
za
tujcema
.
Ko
so
slišali
Radovanove
besede
,
so
pritisnili
vsi
za
njim
in
napeto
poslušali
.
»
Hvalite
ga
,
vam
pravim
!
Mrtev
bi
bil
danes
vaš
gospod
,
brez
glave
in
telesa
,
ker
bi
ga
bili
že
volkovi
požrli
.
«
Med
služabniki
so
vzkipeli
glasovi
in
vzkliki
začudenja
.
»
Naj
govori
dalje
tvoja
častitljivost
,
«
je
prosil
Melhior
.
»
Bi
,
ali
žejen
sem
.
Povem
ti
,
da
sva
prebila
muke
za
tvojega
gospoda
.
Jaz
še
večje
,
ker
sem
star
.
Kako
bi
govoril
,
morje
bi
pil
,
slano
morje
,
tako
sem
žejen
.
Muke
in
pot
,
to
užeja
.
«
Melhior
je
samo
zamahnil
,
dva
sužnja
sta
razumela
in
šla
hitro
po
vino
.
Radovan
je
pomežiknil
Iztoku
in
rekel
:
»
Zdaj
veš
,
kaj
se
pravi
hoditi
z
menoj
.
«
»
Govoril
bi
,
kakor
sem
rekel
.
Ali
povest
je
dolga
.
Ne
morem
:
Ta
bi
mogel
,
pa
ne
zna
,
moj
sinko
ne
zna
po
vaše
!
Rečem
vam
še
enkrat
:
Hvalite
Krista
,
da
vaš
gospod
živi
.
Toliko
je
manjkalo
«
–
pokazal
je
na
nohtu
–
»
pa
bi
bil
ob
glavo
.
«
Prišli
so
do
lepega
poslopja
.
Melhior
jima
je
odkazal
stan
,
lepo
sobo
,
po
tleh
marmor
,
na
njem
težke
preproge
iz
Perzije
.
Tudi
sužnja
sta
že
prihitela
,
vsa
postrežljiva
,
z
jedili
in
pijačo
.
Radovan
je
takoj
segel
po
vrču
.
»
Povem
ti
,
sinko
,
tako
sem
žejen
,
da
bi
od
slabosti
ne
mogel
leči
na
te
preproge
,
preden
se
ne
okrepčam
.
«
Nastavil
je
in
pil
,
da
se
mu
je
cedilo
po
bradi
.
Melhior
se
je
poslovil
,
ostala
sta
sama
v
novem
domu
.
»
Pij
,
Iztoče
,
pij
!
To
je
vino
,
pri
Svarogu
!
Le-to
ti
odvzame
trudnost
in
ti
vlije
moči
v
žile
,
ah
,
oh
,
pij
,
sinko
,
pij
!
«
Z
obema
rokama
je
držal
vrč
in
ga
zopet
nastavil
.
Nato
se
je
zleknil
na
mehko
preprogo
.
»
Mehka
postelja
,
boljša
od
ovnove
kože
.
Daždbog
naj
oblagodari
Epafrodita
.
«
Iztok
ni
vedel
,
kaj
bi
odgovarjal
.
Spoštovanje
do
modrega
starca
se
je
večalo
v
njem
.
Zato
,
ker
je
prevrnil
Huna
po
tleh
,
ker
sta
malo
hitreje
pojezdila
,
pa
tako
plačilo
.
Vse
novo
,
vse
bajno
in
pravljično
.
Segel
je
še
sam
po
vinu
,
ugriznil
kos
pečenke
,
okusil
neznano
sadje
z
bogatega
juga
.
Navečerjala
sta
se
kraljevsko
.
»
Iztoče
,
sedaj
pa
na
noge
!
Nisva
prišla
v
Bizanc
,
da
bi
ležala
.
Povedem
te
v
mesto
,
da
vidiš
svet
.
«
Takoj
je
poskusil
strune
na
plunki
,
previdno
ubral
razglašene
in
se
dvignil
.
»
Sedaj
greva
!
Poj
,
kar
ti
rečem
,
poslušaj
,
glej
in
molči
!
Ali
imaš
nož
s
seboj
?
«
»
Imam
,
očka
!
«
»
V
Bizancu
se
ponoči
večkrat
potrebuje
!
«
Komaj
sta
prestopila
prag
,
že
sta
se
pojavila
sužnja
in
se
vdano
ponudila
,
da
ju
spremita
po
mestu
.
»
Samo
eden
!
«
je
veleval
Radovan
.
Izročil
mu
je
plunko
in
odšel
kakor
mogočen
gospod
.
»
Kako
ti
je
ime
?
«
se
je
obrnil
Radovan
na
cesti
do
sužnja
.
»
Numida
,
vaša
častitljivost
!
«
»
Dobro
,
Numida
,
da
te
vem
klicati
.
«
Zavili
so
po
ulici
proti
severu
in
v
nekaj
minutah
so
bili
na
krasni
carski
poti
,
ki
se
je
zvala
Osrednja
cesta
.
Ob
levi
in
desni
so
se
dvigale
visoke
palače
do
treh
nadstropij
.
Nad
cesto
se
je
svetilo
prejasno
nebo
,
posuto
z
zlatim
peskom
.
Po
marmornem
tlaku
so
se
zibale
nosilnice
,
pred
njimi
in
za
njimi
dolge
vrste
pisanih
služabnikov
.
Vonj
azijskih
dišav
je
polnil
zrak
.
Po
sredi
ceste
so
se
poigravali
lepi
jezdeci
na
konjih
,
dvokolesnice
,
pozlačene
in
vložene
s
slonovo
kostjo
,
so
hitele
med
množico
.
Vse
mesto
se
je
zlivalo
na
véliki
Konstantinov
trg
.
Tam
pod
oboki
so
se
ljudje
shajali
,
nosilnice
so
se
srečevale
,
zagrinjala
odstirala
,
žarki
pogledi
so
iskali
ljubic
in
ljubimcev
.
Senatorji
so
modrovali
o
politiki
,
trgovci
so
kovali
pogodbe
,
krog
Konstantinovega
stebra
pa
so
plapolale
grške
plamenice
in
širile
čarovno
luč
in
omamen
vonj
po
trgu
.
»
Le
glej
,
sinko
,
le
glej
!
Pa
ne
izgubi
se
mi
!
«
Rad
bi
bil
sédel
Iztok
na
kamnitne
stopnice
in
gledal
to
bogastvo
mesta
,
ki
kuje
iz
krvi
narodov
zlate
obročke
na
roke
mehkužnim
ženskam
,
ki
strjuje
solzé
barbarov
v
bisere
,
da
posipa
z
njimi
lase
in
svilo
in
škrlat
na
uživanja
trudnih
telesih
.
Ali
to
ni
bil
prostor
za
Radovana
.
Šla
sta
od
trga
skozi
Solzno
dolino
,
trg
za
sužnje
,
in
od
tod
proti
Zlatemu
rogu
,
kjer
so
izginile
palače
,
luči
ugasnile
,
preminil
omamni
duh
.
Nizke
koče
,
umazane
ceste
in
nazadnje
šotori
,
poležana
trava
.
Tam
se
je
razlegal
krik
,
hripavi
glasovi
so
peli
pesmi
Tračanov
,
Obrov
,
Hunov
,
Antov
in
Slovenov
.
Arabci
in
Medi
,
Perzi
in
Judje
,
črni
sinovi
Afrike
,
vse
je
bilo
nagneteno
v
tem
mestnem
okraju
.
Med
njimi
so
hodili
potepuhi
,
bosjaki
,
tatovi
,
muzikantje
in
kupčevalci
s
svetlim
nakitom
,
vlačuge
,
ki
niso
vedele
ne
za
svoj
rod
ne
za
roditelje
,
hlapci
iz
cirkusa
,
plesalke
,
čuvarji
medvedov
,
vedeževalci
,
vrači
in
mazači
.
Med
šotori
so
se
dvigale
lesene
kolibe
,
ometane
in
zamašene
z
blatom
,
taberne
.
Od
znotraj
so
bile
zakajene
od
plamenic
,
črne
in
sajaste
.
Nizke
,
nerodno
obtesane
klopi
kot
mize
,
ob
njih
so
čepele
množice
,
pile
,
če
je
bil
denar
,
sicer
pa
čakale
,
da
so
utrgale
vrč
od
ust
sosedu
.
Nekateri
so
kockali
in
marsikdo
je
zaigral
v
strasti
sam
sebe
v
sužnost
.
Vinjeni
so
prepevali
in
zabavljali
ter
se
pretepali
.
Tako
družbo
je
poiskal
Radovan
.
Ni
mu
bil
všeč
vsak
brlog
.
Odkar
je
imel
svojega
sužnja
na
postrežbo
,
je
postal
izbirčen
.
Odkar
so
ga
nazivali
»
vaša
častitljivost
«
,
je
že
smel
pogledati
,
kam
sede
.
Izbral
je
zato
nekoliko
večjo
gostilno
,
kjer
je
pilo
nekaj
vojakov
in
ubožnih
meščanov
.
Zagodel
jim
je
med
vrati
,
Iztok
je
zapel
in
vesela
družba
jih
je
sprejela
k
mizi
.
Vojaki
so
bili
ogoreli
graničarji
(
ripenses
)
,
ki
so
pred
kratkim
prišli
na
hitri
jadrnici
iz
Afrike
od
Kartagine
.
Bili
so
vsi
barbarskega
rodu
,
Goti
,
Tračani
,
celo
Sloven
je
bil
med
njimi
.
Govorili
so
mešanico
raznih
jezikov
,
zato
jih
je
celo
Iztok
razumel
za
silo
.
»
Pijta
,
Slovena
,
in
pripovedujta
,
od
kod
prihajata
?
Ali
sta
pomagala
potolči
Hilbudija
?
Ves
Bizanc
žaluje
za
njim
.
Pod
njegovim
praporom
sem
služil
pol
leta
.
Bil
je
vojak
,
kakor
se
spodobi
!
«
»
