sepopolnoma
z
našimi
poročili
.
Zaraditega
se
mu
tudi
letos
prošnja
za
službo
ni
izpolnila
.
A
sploh
pa
mislim
,
da
bodo
taki
ljudje
tudi
v
bodoče
zastonj
pri
nas
državnih
služeb
prosili
,
ker
imamo
mnogo
svojih
močij
na
razpolaganje
.
““
To
je
tedaj
plačilo
Vogrinu
za
njegovo
nespametno
govorjenje
in
ravnanje
.
On
ostane
menda
vedno
brez
državne
službe
,
brez
stalnega
kruha
.
Storil
se
je
sam
berača
,
in
to
ga
monda
še
spokori
!
Iz
tega
razvidiš
,
draga
moja
,
kako
ste
se
Ti
itn
Olga
spozabili
,
ker
ste
se
pajdašili
s
takim
človekom
,
in
to
še
vpričo
barona
Roberta
,
bodočega
Olginega
ženina
!
“
Te
besede
so
razno
vplivale
na
mater
in
Olgo
.
Dočim
je
začetek
pisma
v
materinem
srci
pouzročeval
žalost
,
srd
in
jezo
,
prinesel
je
drugi
del
ubogej
hčerki
novico
,
ki
jej
je
vzela
zadnji
up
in
nado
v
svojo
srečo
.
Ali
zdaj
ni
Olga
jokala
in
tožila
.
Njeno
srce
ni
moglo
več
v
solzah
in
tožbah
najti
olajšanja
,
temveč
kakor
brezčutno
bitje
udala
se
je
deklica
svojej
osodi
.
Tolažila
se
je
le
s
tem
,
da
je
bila
vsaj
nekaj
dnij
srečna
v
svojej
ljubezni
.
Uživala
je
le
čut
sladkih
spominov
!
Zdaj
je
vse
zastonj
,
je
vse
proč
.
On
je
brez
službe
:
razrušen
in
podrt
je
steber
,
na
kterega
si
je
zidala
svojo
srečo
!
Olga
in
nje
mati
niste
s
prva
hoteli
črkam
v
pismu
verjeti
.
Večkrat
ste
list
prečitali
,
najprej
obé
skupaj
,
potém
vsake
zá-se
,
a
vedno
jima
je
bilo
v
njem
marsikaj
nerazumljivo
in
temno
.
„
Od
kod
je
vse
to
?
“
vpraša
mati
Olgo
.
„
Kdo
je
to
očetu
poročal
in
naju
pri
njem
tako
očrnil
?
“
Odgovor
je
bil
lahek
.
Olga
kakor
nje
mati
imenovali
ste
barona
Roberta
—
svojega
nesramnega
obrekovalca
.
In
v
tem
se
niste
motili
.
Robert
je
bil
namreč
po
prvem
pismu
še
poslal
drugo
gospodu
Skenovskemu
.
V
zadnjem
mu
je
poročal
,
da
zahaja
Vogrin
vsak
dan
k
Olgi
,
dà
ženske
ga
celó
obiskujejo
in
so
že
pod
njegovo
streho
prenočile
,
in
še
drugih
stvarij
več
,
ktere
je
oni
opazoval
in
videl
v
svojej
ljubosumnosti
!
In
rés
,
Robert
je
dosegel
s
svojimi
lažmi
,
kar
je
namerjaval
,
in
to
je
zá-nj
bilo
dovolj
!
„
Jaz
bodem
Robertu
pismo
pokazala
,
“
reče
napósled
mati
še
vedno
vsa
razjarjena
.
„
Terjati
hočem
od
njega
,
naj
se
izpriča
,
da
ni
on
tega
pisal
,
ali
pa
mora
sam
odgovor
dajati
za
to
nesramno
obrekovanje
.
“
„
Tega
ne
mama
!
“
odvrne
hči
.
„
S
prva
bodive
tiho
in
ne
povejve
nikomur
ničesa
,
kakor
da
bi
se
ne
bilo
celó
nič
dogodilo
.
Morda
se
Robert
sam
izda
.
Tudi
proti
Vogrinu
se
ne
sme
naše
obnašanje
nikakor
ne
izpremeniti
.
Saj
pa
tudi
on
malo
k
nam
zahaja
,
temveč
hodi
le
z
Rihardom
in
dr.
Sirnikom
na
lov
,
a
to
naju
nič
ne
skrbi
!
“
S
tem
mnenjem
bila
je
tudi
mati
zadovoljna
.
Tolažilo
jo
je
pa
prepričanje
,
da
ni
nič
krivega
in
nedostojnega
storila
.
„
Zakaj
pa
bi
ne
imel
Vogrin
v
našo
hišo
zahajati
,
“
mislila
si
je
sama
pri
sebi
.
„
Saj
je
človek
kakor
drugi
in
povrh
še
naš
znanec
in
prijatelj
.
Prej
je
smel
v
našo
hišo
zahajati
,
ko
je
še
moje
otroke
podučeval
,
zakaj
pa
zdaj
ne
,
odkar
nas
obiskuje
baron
Robert
?
“
Kmalu
potém
se
podaste
obédve
v
spalnico
,
a
takoj
pride
Rihard
domú
.
Zapazil
je
,
da
še
bedite
mati
in
sestra
.
Zatorej
stopi
k
njima
in
tú
zvé
po
prvem
vprašanji
,
zakaj
še
ne
spite
.
Dolgo
so
so
nató
vsi
skupaj
o
tem
osornem
pismu
očetovemo
pogovarjali
.
Rihardu
je
postalo
še
le
zdaj
marsikaj
jasno
.
A
tudi
on
je
stopil
na
Vogrinovo
stran
,
zagovarjal
ga
ter
žugal
,
da
hoče
Roberta
zaradi
takega
obrekovanja
pozvati
na
odgovor
.
Napósled
se
je
pa
vendar
dal
pomiriti
ter
končno
obljubil
,
da
hoče
molčati
o
tem
.
Prihodnja
dneva
,
petek
in
sobota
,
sta
pri
Skenovskih
kaj
enolično
pretekla
.
Riharda
ni
bilo
mnogo
domá
,
kajti
bodil
je
z
Vogrinom
in
dr.
Sirnikom
na
lov
.
Vogrin
se
je
pa
pri
Skenovskih
le
kaj
malega
mudil
,
ker
je
Olga
vedno
tožila
,
da
jo
boli
glava
.
Zaradi
tega
ga
tudi
zvečer
ni
bilo
k
Skenovskim
,
kedar
je
prišel
z
Rihardom
z
lova
,
temveč
oba
dni
se
je
še
pri
svitu
napotil
domú
.
A
tudi
baron
Robert
se
je
te
dni
bolj
skrival
kakor
drugekrati
.
Hodil
je
vedno
zamišljen
.
K
Skenovskim
pa
je
še
prihajal
kakor
prej
vsak
predpoldan
.
Tu
je
pozdravil
mater
in
hčer
,
a
se
takoj
zopet
poslovil
vidéč
,
da
se
vsi
hladno
vedejo
proti
njemu
.
Vzlasti
ga
je
pa
jezilo
,
da
se
Olga
tako
hlini
in
potajuje
.
Zakaj
vedel
je
dobro
,
da
se
ona
navlašč
dela
,
kakor
da
bi
jo
bolela
glava
.
Vogrin
in
Robert
se
pa
sploh
te
dni
videla
nista
.
Tako
ste
bili
Olga
in
mati
skoro
vedno
samé
.
Deklica
je
v
teh
dneh
marsiktero
solzo
prelila
.
Premišljala
je
vedno
le
o
Vogrinovem
žalostnem
stanji
in
o
svojej
nesrečnej
ljubezni
,
ki
je
ne
dovede
nikdar
do
zaželenega
smotra
.
Napósled
je
pa
začela
ubožica
misliti
na
svojo
prisiljeno
zvezo
z
Robertom
.
Kaj
pa
hoče
tudi
početi
?
Vogrin
jej
ne
more
pomagati
,
sama
je
brez
moči
,
a
volja
očetova
je
nepremakljiva
in
trda
kakor
železo
.
V
svojih
mislih
se
je
torej
vdala
nemilej
osodi
.
Postajala
je
brezčutna
.
Nič
je
ni
več
mikalo
,
in
dejala
je
vedno
proti
materi
:
„
Storite
z
menój
,
kar
hočete
.
Vi
stariši
imate
o
meni
določevati
!
“
Le
kedar
je
Vogrina
zagledala
,
zasvetil
jej
je
nadepolni
žarek
vse
oživljajočega
solnca
.
Čistila
se
je
zopet
srečno
in
zadovoljno
.
Tedaj
ni
mislila
na
očetove
besede
niti
na
zvezo
z
Robertom
.
Njena
duša
,
njene
misli
in
njeno
srce
,
vse
je
bilo
pri
Milku
.
Če
se
je
pa
on
približal
ter
dalje
govoril
z
njo
,
tedaj
se
je
pa
Olga
nehoté
zopet
spomnila
,
da
ne
sme
in
ne
more
imenovati
Milka
nikdar
svojega
.
Stopile
so
jej
pred
oči
očetove
besede
,
donel
jej
je
po
ušesih
Robertov
glas
,
v
srci
pa
jej
je
postajalo
neskončno
težko
:
in
tedaj
je
rekla
,
da
jo
boli
glava
,
....
a
Vogrin
se
je
po
takih
opazkah
vselej
krvavečega
srca
poslovil
od
nje
.
Vse
to
je
Milko
težko
prenašal
,
neznajóč
sevéda
tolmačiti
si
Olginega
vedenja
.
Mislil
si
je
pa
vsekako
,
da
ga
ona
menda
ne
mara
,
a
tudi
sicer
je
čutil
,
da
se
je
prijaznost
njene
matere
izpremenila
proti
njemu
.
Zatorej
naznani
gospé
Skenovskej
in
Olgi
v
soboto
večer
,
prišedši
z
Rihardom
z
lova
,
da
odide
v
pondeljek
nazaj
v
Belo
h
grofu
Konarskemu
.
Ta
izjava
je
Olgo
hudo
pretresla
,
a
materi
bila
je
sevéda
po
volji
.
Da
bi
se
pa
Vogrin
kakor
tujec
poslovil
od
njih
,
to
vendar
ni
šlo
gospé
Skenovskej
v
glavo
.
Zatorej
ga
poprosi
,
naj
pride
v
nedeljo
večer
k
njim
v
gostí
,
prav
za
prav
na
„
valete
“
.
Tudi
Roberta
in
dr.
Sirnika
povabi
na
ta
večer
,
ki
jej
obá
obljubita
,
da
prideta
.
V
nedeljo
bilo
jo
deževno
vreme
.
V
jutro
je
začelo
deževati
in
ni
se
zvedrilo
do
šestih
popoldne
.
Ali
zdaj
so
se
oblaki
hitro
razpršili
,
in
solnce
je
še
potém
prijazno
sijalo
.
Gostje
so
se
že
jeli
ob
sedmih
zbirati
pri
Skenovskih
.
Najzadnji
došel
je
danes
Vogrin
.
Kaj
pa
je
bilo
temu
uzrok
,
ni
vedel
nihče
.
lzgovarjal
se
je
s
tem
,
da
je
dobil
danes
več
pisem
,
na
ktera
je
moral
takoj
odgovoriti
.
„
Malo
je
manjkalo
,
da
bi
ne
bil
prišel
,
“
rekel
je
napósled
.
„
A
opustil
sem
rajši
več
važnih
pisarij
,
da
bi
se
le
mogel
nocójšnjega
večera
v
tej
gostoljubnej
hiši
udeležiti
.
“
Tem
besedam
so
vsi
verjeli
,
če
so
bile
tudi
prazen
izgovor
.
Resnično
je
bilo
le
toliko
na
tem
,
da
je
bil
Vogrin
danes
predpoldnem
prejel
éno
pismo
.
Vsled
tega
pa
je
že
mislil
v
istimi
odpisati
gospe
Skenovskej
,
da
ne
pride
v
gosti
,
kar
bi
bilo
seveda
boljše
zá-nj
,
a
ni
se
mogel
vzdržati
.
Njegov
notranji
čut
ga
je
gnal
,
njegova
goreča
ljubezen
do
Olge
silila
ga
je
na
vso
moč
,
da
se
poslovi
od
svoje
prijateljice
.
Povedati
jej
hoče
,
da
je
dobil
danes
od
grofa
Konarskega
poročilo
,
da
so
mu
na
Dunaji
njegovo
prošnjo
—
odbili
.
Naravno
je
torej
,
da
je
bil
Vogrin
céli
dan
ves
potrt
in
otožen
.
Kaj
hoče
zdaj
početi
,
ko
se
mu
je
porušil
zadnji
in
edini
steber
,
na
kterega
je
zidal
zlate
gradove
svoje
sreče
?
Kaj
mu
hasni
ljubezen
,
kaj
ljubeče
srce
,
ako
ne
nore
uresničiti
svojih
želj
,
ako
ne
more
stopiti
pred
Olginega
očeta
ter
ga
prositi
njene
roke
?
—
On
je
uničen
,
je
brez
upa
in
pomoči
.
Tak
žalosten
položaj
ni
seveda
vabil
Vogrina
,
da
bi
šel
v
veselo
družbo
,
in
to
k
Skenovskim
,
od
kterih
se
mora
nocój
posloviti
za
vselej
.
A
vendar
se
je
odločil
,
pogumno
prenašati
nemilo
osodo
in
zatajevati
v
druščini
svoj
notranji
boj
.
Nocójšnja
družba
pri
Skenovskih
bila
je
celó
majhna
.
Obstajala
je
z
domačimi
vred
le
iz
šest
oseb
,
a
zabave
bilo
je
mnogo
.
Ni
se
poznalo
,
da
bi
vladale
hude
slutnje
in
temne
misli
v
pojedincih
našega
omizja
.
Izmed
vseh
je
le
Vogrin
kazal
neki
notranji
nemir
,
a
tudi
tega
je
izgubil
,
ko
je
zlato
avstrijansko
vince
razvedrilo
gostom
glave
.
Tudi
Olga
se
je
dobro
premagovala
in
še
precej
rada
govorila
,
a
v
svojih
pogovorih
kazala
je
veliko
resignacijo
,
trdé
,
da
je
nič
prav
ne
zanima
.
Mnogo
se
je
nocój
ugibalo
o
berolinskem
kongressu
in
o
zasedanji
Bosne
;
kajti
tedaj
,
dne
30.
junija
,
bilo
je
že
znano
da
je
prejela
naša
država
mandat
,
zasesti
Bosno
in
Hercegovino
.
Prva
mobilisacija
bila
se
je
že
pred
14
dnevi
razglasila
,
in
eden
del
vojske
stal
je
že
na
nogah
.
Celó
naravno
je
tedaj
,
da
so
govorili
nocój
v
našej
družbi
o
vojski
,
saj
sta
bila
dva
častnika
,
Robert
in
Vogrin
,
navzoča
.
Čudno
nasprotje
si
pa
mogel
opazovati
v
teh
pogovorih
.
Nadporočnik
baron
Benda
,
ki
se
je
sicer
vedno
s
svojo
hrabrostjo
ponašal
,
ni
nič
kaj
kazal
,
da
bi
sedaj
rad
imel
vojsko
.
A
to
lahko
vsak
razume
,
kdor
pomisli
,
da
se
je
Robert
ravno
ženil
.
Najbolj
ga
je
bils
skrb
,
da
se
poroči
z
Olgo
v
jesen
,
sicer
je
izgtubljeno
njegovo
posestvo
.
„
Ni
se
nam
bati
,
da
bi
imeli
kakšne
težave
v
Bosni
in
Hercegovini
,
“
trdil
je
Robert
.
„
Gospod
minister
Andrassy
pozna
dobro
ondotne
razmere
.
Z
éno
kompanijo
in
énim
eskandronom
pomirimo
célo
Bosno
.
Bosnjaki
so
preveliki
strahopetci
,
da
bi
se
dirnoli
kaj
resnega
početi
proti
našim
vojakom
.
Sicer
pa
bode
najboljše
,
da
mi
vso
druhal
v
teh
deželah
pobijemo
;
potém
bode
mir
.
Vse
to
pa
že
tudi
lahko
ta
vojska
stori
,
ki
je
po
prvej
mobilisaciji
na
nogah
,
in
jaz
sem
celó
prepričan
,
da
zdaj
nobenega
vojaka
več
ne
pokličejo
v
vojsko
.
„
Jaz
bi
pa
prav
rad
vojsko
imel
,
“
odvrne
nató
reservni
častnik
Vogrin
.
„
Zdaj
še
imam
nekaj
časa
služiti
in
rad
bi
skusil
,
kako
je
kaj
tam
,
kjer
puške
pokajo
in
boben
poje
.
“
„
To
ni
lepo
,
gospod
dóktor
,
“
pristavi
gospa
Skenovska
,
„
da
po
krvi
in
kroglah
hrepenite
.
Ali
bi
Vam
ne
bilo
težko
ločiti
se
od
svojih
?
“
„
Zakaj
,
milostljiva
gospa
?
“
vpraša
Vogrin
.
„
Svojej
materi
itak
ne
moren
pomagati
,
drugih
ljudij
pa
nimam
,
ki
bi
me
pogrešali
!
Jaz
ne
izgubim
ničesa
,
ako
že
danes
stopim
na
krvavo
bojišče
.
Boljše
gotova
smrt
,
kakor
tako
—
negotovo
—
življenje
!
“
Pri
teh
besedah
pa
pogleda
Vogrin
Olgo
,
zakaj
le
ona
je
mogla
razumeti
njih
pomen
.
A
Robert
postane
hipoma
bled
;
srce
mu
je
utripalo
samega
strahú
,
da
je
menda
Vogrin
že
zvedel
za
zločinsko
namero
—
njegovega
sluge
.
„
Prav
imate
,
gospod
doktor
,
“
izpregovori
zdaj
Olga
.
„
Ko
bi
bila
jaz
moški
in
vojak
,
pozdravila
bi
tudi
z
veseljem
vojaške
trombe
glas
in
ne
trepetala
bi
pred
švigajočimi
kroglami
.
Boljša
je
plemenita
,
junaška
smrt
na
krvavih
poljanah
,
kakor
v
leskečih
dvoranah
mestnih
—
nesrečno
življenje
!
“
Olgine
besede
so
zbodle
Roberta
globoko
v
srce
.
On
je
dobro
vedel
,
kaj
je
hotela
deklica
izreči
s
tem
.
A
čutila
,
kaj
prav
za
prav
one
izražajo
,
in
razumevala
sta
jih
pa
le
Vogrin
in
Olga
sama
.
V
takih
pogovorih
je
čas
hitro
pretekel
.
Ura
je
že
bila
nad
ednajst
.
Družba
se
poslovi
.
Dr.
Sirnik
in
baron
Robert
gresta
svoja
pota
.
Vogrina
pa
spremljata
—
Rihard
in
Olga
skozi
vrt
v
gozdič
,
kjer
je
bil
njegov
čoln
priklenen
.
Olga
še
poprosi
mater
,
naj
jej
dovoli
,
da
se
z
Rihardom
malo
po
vrtu
izprehodi
,
češ
da
še
ni
bila
danes
na
prostem
.
Mati
jej
prošnjo
usliši
,
vedóč
,
da
deklici
čisti
zrak
le
koristi
.
V
živahnem
pogovoru
stopajo
Olga
,
Rihard
in
Vogrin
ob
jezeru
,
kar
se
zasliši
kakor
da
bi
bil
nekdo
skozi
prste
zažvižgal
.
Vsi
postanejo
,
a
divna
tihota
vlada
zopet
kakor
prej
v
nočnoj
naravi
.
Le
zdaj
pa
zdaj
pljuskne
mali
valček
ob
kamen
ali
drevno
koreninico
ob
obrežji
.
„
Mene
bi
bilo
strah
,
gospod
doktor
,
ko
bi
se
morala
zdaj
sama
kakor
Vi
peljati
prek
jezera
,
“
začenja
Olga
.
„
Vi
se
ne
smete
nocoj
voziti
sami
domú
.
Meni
se
grozi
,
a
ne
vém
zakaj
.
“
„
Ne
bojte
se
,
gospica
,
“
odvrne
Vogrin
.
„
Kolikokrat
sena
že
veslal
o
vsakej
uri
po
noči
prek
tega
jezera
,
in
nikdar
mi
se
še
ni
nič
pripetilo
.
Tu
se
ni
nič
bati
.
“
„
Noč
imá
svojo
moč
,
gospod
doktor
,
“
pristavi
Olga
vsa
v
skrbeh
.
„
Danes
je
mlaj
,
in
noč
je
zeló
temna
;
le
tam
pa
tam
blišči
kaka
zvezdica
.
Vi
se
ne
smete
sami
peljati
.
Z
Rihardom
Vas
spremiva
,
ali
ne
Rihard
?
“
„
Sevéda
,
zakaj
pa
ne
,
“
odgovori
hitro
brat
.
„
Jako
prijeten
zrak
je
na
jezeru
,
mrzlo
tudi
ni
,
in
škodilo
nama
ne
bode
,
ako
se
malo
razvedriva
;
saj
sva
bila
itak
céli
ljubi
dan
v
sobi
.
“
„
No
dobro
gospod
Rihard
,
“
opomni
Vogrin
.
„
A
midva
morava
vsak
v
svojem
čolnu
veslati
,
sicer
ne
moreta
vidva
nazaj
.
Dalje
ko
tja
do
sredine
,
t.
j.
do
„
Samotarskega
otoka
“
,
ne
smeta
me
spremljati
.
Gospica
Olga
mora
pač
k
enemu
izmed
naju
prisesti
.
“
„
To
je
naravno
,
gospod
doktor
,
“
pristavi
Olga
.
„
Tja
me
peljate
Vi
,
nazaj
pa
Rihard
.
Pogovarjamo
se
pa
lahko
vsi
skupaj
;
saj
se
bodeta
čoln
eden
zraven
drugega
vozila
.
Na
otoku
pa
stopim
potém
v
Rihardov
čoln
.
“
To
je
obveljalo
,
in
Olga
se
vsede
v
čoln
k
dr.
Vogrinu
.
Rihard
je
tudi
pripravil
svoj
čoln
,
in
s
prva
veslata
obá
eden
zraven
drugega
.
Čolna
sta
tekla
kakor
ptica
po
zraku
.
Radost
in
veselje
je
navdajalo
mlado
družbo
.
Olga
in
Vogrin
sta
zdaj
pozabila
na
svojo
žalostno
osodo
ter
še
uživala
zadnje
trenotke
svojo
srečo
.
Kmalu
dospejo
do
otoka
,
kjer
bi
bilo
treba
posloviti
se
.
Olgi
in
Vogrina
pa
ni
bilo
nič
kaj
po
volji
,
da
bi
se
že
zdaj
ločila
,
zatorej
pristavi
prva
:
„
Veslajmo
še
dalje
.
Po
noči
je
tako
čudno
in
celó
drugače
na
jezeru
kakor
po
dnevu
.
Tudi
se
mi
dozdeva
,
da
je
že
noč
svetlejša
kakor
prej
,
in
nebrojne
zvezdice
migljajo
na
nebu
.
Vozimo
se
malo
tukaj
okoli
,
ali
ne
Rihard
!
in
potem
veslajmo
tja
,
kjer
navadno
gospod
doktor
pristavlja
svoj
čoln
.
“
Rihard
pa
kar
pritrdi
svojej
sestri
rekóč
:
„
Meni
je
celo
po
volji
,
kar
praviš
.
Spanec
me
ne
sili
,
a
vozim
se
pa
tudi
rad
v
tihej
noči
po
jezeru
.
Jaz
hočem
s
prva
tu-le
okoli
krožiti
ter
skušati
svoje
moči
v
veslanji
,
nató
pa
krenem
proti
obrežju
.
Kdor
pa
prvi
od
nas
na
suho
,
ta
naj
pokliče
drugega
!
“
Mirno
in
veselo
zibala
sta
se
čolna
na
vodi
.
Lesketajoče
zvezdnato
nebó
zrcalilo
se
je
v
jezeru
.
Le
včasih
je
potegnola
hladna
sapica
ter
vznemirila
vodovje
,
da
so
se
zibale
v
njem
tudi
nebeške
zvezdice
.
Krasna
je
vožnja
po
noči
na
jezeru
.
Človek
pozabi
tedaj
na
težko
zemsko
življenje
,
čuti
se
prostega
in
vzvišenega
,
njegov
duh
postaja
poetiški
in
njegova
duša
spoznava
,
da
vlada
nad
vodami
—
bog
ljubezni
!
Tako
se
je
počutil
nocój
Vogrin
,
tako
se
počutila
tudi
Olga
.
Naravno
je
torej
,
da
razodeva
človek
v
takih
trenotkih
svoje
notranje
čute
,
da
govori
o
ljubezni
,
o
svojej
sreči
,
o
svojih
uzorih
!
Tudi
Milko
je
razkril
prvokrat
Olgi
svoje
srce
in
povedal
jej
,
da
jo
ljubi
.
Vogrin
je
nevedé
prenehal
veslati
;
čoln
se
je
zibal
,
lahno
vrtéč
se
.
„
Nekaj
imam
na
srci
,
gospica
,
“
jame
on
tiho
.
„
To
Vam
moram
razodeti
,
predno
se
ločim
na
veke
od
Vas
.
Danes
me
je
zadela
huda
nesreča
.
Grof
Konarski
mi
poroča
,
da
se
mi
je
prošnja
za
državno
službo
—
odbila
.
“
„
To
vém
tudi
jaz
.
Oče
so
nam
pisali
o
tem
,
ali
jaz
si
nisem
upala
tega
povedati
Vam
.
A
pomilovala
sem
Vas
ter
prelila
marsiktero
solzo
nad
Vašo
nesrečo
in
nemilo
osodo
.
“
„
Doletela
me
je
zares
velika
nezgoda
,
ali
dokler
omiluje
mojo
osodo
tako
srce
,
kakor
je
Vaše
,
tedaj
še
nisem
nesrečen
.
Nasprotno
,
ako
bi
si
smel
misliti
,
da
je
Vaše
srce
meni
tako
udano
,
kakor
moje
Vam
,
bil
bi
najsrečnejši
človek
na
svetu
.
Nikdar
se
še
nisem
čutil
tako
srečnega
kakor
zdaj
,
ko
veslam
z
Vami
sam
po
širokem
jezeru
.
A
prepričan
sem
,
da
bi
bil
in
ostal
na
veke
srečen
,
ko
bi
mogel
z
Vami
skupaj
jadrati
po
valovitem
morji
vsakdanjega
življenja
!
“
Olga
ni
našla
v
tem
trenotku
besede
,
ki
bi
bila
izrazila
njene
srčne
čute
.
Nepremakljivo
zrla
je
tja
v
globino
jezera
,
od
koder
so
svetle
zvezde
odsevale
.
Le
srce
,
le
srce
njeno
je
hitrejše
bilo
,
oznanjajóč
Milku
,
da
se
strinja
z
njegovimi
besedami
.
Ves
omamljen
tako
nepričakovane
sreče
,
prime
Vogrin
Olgo
okoli
pasú
,
pritisne
jo
na
svoje
srce
,
a
ona
ga
milo
in
ljubeče
pogleda
.
Zdaj
jo
misli
iskreno
—
poljubiti
:
a
v
tem
trenotku
zakriči
sèm
od
obrežja
strašen
glas
:
„
Pomoč
,
pomoč
!
Lopovi
,
lopovi
!
“
In
čuje
se
močen
štrbunk
v
vodo
,
zdaj
pljuskanje
,
zdaj
kričanje
,
a
v
istem
trenotku
potihne
zopet
vse
.
Vogrin
in
Olga
odskočita
kar
samega
strahú
ter
zakričita
:
„
Moj
Bog
,
kaj
je
,
kdo
je
?
“
in
Olga
še
vpije
na
ves
glas
:
„
Moj
Bog
,
Rihard
je
mrtev
,
mrtev
!
Lopovi
so
ga
vrgli
v
vodo
!
“
A
tudi
Olgin
glas
umolkne
.
Padla
je
v
nezavest
ter
obležala
kakor
mrtva
v
čolnu
.
Le
Vogrin
je
ohranil
glavo
in
pamet
.
Spoznal
je
takoj
nevarnost
ter
veslal
pogumno
proti
obrežju
,
kjer
oni
dve
pečini
v
jezero
molite
.
Prišedši
tja
pa
je
potegnol
iz
temnih
valov
v
svoj
čoln
—
človeka
,
ki
se
je
z
zadnjimi
silami
boril
s
smrtjo
.
Bil
je
njegov
prijatelj
,
Olgin
brat
,
Rihard
!
V
človeškem
življenji
se
čestokrat
prigodi
,
da
se
nenadoma
prečrtajo
naši
nameni
.
Zdaj
se
nameri
ta
dogodek
,
zdaj
se
pripeti
ono
naključje
ter
nas
prisili
,
da
izpremeimo
svoje
dejanje
.
Tako
je
tudi
nesreča
,
ki
je
zadela
Riharda
,
predrugačila
Vogrinov
načrt
.
Ta
nepričakovana
nezgoda
je
na
enkrat
priklenola
Milka
k
prijateljevej
postelji
.
Naš
rojak
je
postal
vsled
nje
dobrotnik
in
tolažba
Skenovskej
obitelji
.
Vogrin
in
dr.
Sirnik
sta
čuvala
noč
in
dan
pri
Rihardu
.
Stanje
bolnikovo
bilo
je
zarés
jako
nevarno
.
Zdravnik
dr.
Sirnik
moral
je
celó
prepovedati
,
da
ne
sme
nikdo
k
Rihardu
razvèn
Vogrina
.
Tudi
mati
in
sestra
ga
niste
smeli
obiskavati
.
Nujna
potreba
pa
je
tudi
bila
,
da
se
je
pazilo
na
to
mlado
življenje
;
kajti
bolnik
je
bil
s
prva
v
smrtnej
nevarnosti
.
Vogrin
je
bil
sinoči
Riharda
na
pol
mrtvega
potegnol
iz
jezera
.
Strah
je
bil
mladenča
tako
prevzel
,
da
so
ga
jele
plavajočega
zapuščati
telesne
moči
.
Celó
je
že
bil
obnemogel
,
in
ko
ga
Vogrin
,
potegnovši
iz
vode
,
položi
v
čoln
,
obležal
je
kakor
mrtev
v
njem
.
Še
le
domá
,
ko
ga
je
jel
dr.
Sirnik
drgati
po
životu
,
prišel
je
k
zavesti
,
a
jo
zopet
kmalu
izgubil
.
Povrh
se
je
še
bil
prehladil
,
in
vročica
ga
je
hudo
mučila
.
Pred
očmi
se
mu
je
temnilo
in
vse
kar
vrtelo
v
glavi
.
To
pa
je
bilo
slabo
znamenje
.
Le
največja
skrb
in
opreznost
zdravniška
rešila
ga
je
v
kratkem
smrtne
nevarnosti
.
Bilo
je
že
v
torek
popoldne
,
a
bolezen
se
še
ni
obrnola
na
boljše
.
Vogrinu
je
prihajalo
ob
tem
tesno
pri
srci
;
zakaj
strah
ga
je
bilo
,
da
utegne
izgubiti
svojega
mladega
prijatelja
.
Zatorej
popraša
dr.
Sirnika
,
ko
se
je
ta
vrnol
oh
štirih
popoldne
k
bolniku
,
kako
sodi
on
zdaj
o
Rihardovej
bolezni
.
„
Veš
kaj
,
moj
dragi
Vogrin
,
zdaj
nimam
več
strahú
.
Preteklo
noč
je
bolnik
že
mirno
počival
in
tudi
po
dnevu
je
danes
že
mnogo
spaval
,
a
to
je
najboljše
znamenje
.
“
Pri
teh
besedah
pa
se
vzdrami
Rihard
in
pogleda
svoja
prijatelja
.
Njegovo
okó
je
bilo
čisto
,
čelo
se
mu
je
razvedrilo
,
na
lici
pa
se
je
že
kazala
barva
,
ki
obeta
,
da
se
bolnik
kmalu
zopet
okrepča
.
In
od
tega
časa
je
Riharda
vidno
boljše
postajalo
.
Vročinska
bolezen
ga
je
opustila
,
in
drugi
dan
v
sredo
čutil
se
je
že
precej
krepkega
.
Od
danes
naprej
pa
so
mu
stregle
le
mati
in
Olga
,
a
dr.
Sirnik
je
le
še
včasih
k
njemu
prihajal
.
Gospá
Skenovska
bila
je
v
strašnem
strahu
ter
si
ni
vedela
pomagati
,
ko
je
ležal
njen
Rihard
bolan
v
nezavesti
.
Vsak
dan
jo
s
težkim
srcem
pričakovala
,
kaj
jej
bode
poročal
zdravnik
.
Lahko
si
torej
mislimo
,
kakšno
veselje
je
navdajalo
materino
srce
,
ko
jej
v
torek
popoldne
dr.
Sirnik
naznani
,
da
je
vsa
nevarnost
pri
kraji
.
„
Hvala
Vama
,
gospod
doktor
in
gospod
Vogrin
,
da
sta
se
tako
trudila
za
mojega
sina
,
“
jame
zdaj
skrbna
mati
.
„
Le
Vama
se
imam
zahvaliti
,
da
še
živi
moj
Rihard
.
Le
Vidva
sta
ga
rešila
.
Célo
svoje
življenje
bodem
Vama
za
to
hvaležna
!
Le
Bog
...
“
„
Kaj
bi
tako
govorili
,
milostljiva
gospa
,
“
seže
jej
Vogrin
v
besedo
.
Bodimo
veseli
in
zadovoljni
,
da
je
vse
tako
izteklo
.
Najhujši
strah
in
nevarnost
smo
prestali
.
Hvala
Bogu
,
da
se
ni
kaj
več
dogodilo
!
Gospica
Olga
se
je
tudi
že
od
svoje
omedlevice
okrevala
,
in
črez
teden
dnij
bode
i
Rihard
zdrav
in
vesel
kakor
poprej
.
Ali
ne
misliš
tudi
Ti
tako
,
gospod
doktor
?
“
„
Sevéda
!
Zdaj
ni
več
nevarnosti
.
Kolikor
jaz
Riharda
poznam
,
moram
reči
,
da
se
v
kratkem
okrepča
.
“
„
Vidiš
mama
!
“
pristavi
veselo
Olga
.
„
Jaz
sem
imela
vendar
prav
,
ko
sem
trdila
,
da
ne
smeš
obupati
,
in
te
prosila
,
naj
ne
naznaniš
očetu
Rihardove
bolezni
.
Tako
smo
vendar
njemu
prihranili
oni
strah
,
kterega
smo
morali
mi
tu
prestati
.
“
„
A
očetu
moramo
le
naznaniti
,
kar
se
je
prigodilo
Rihardu
,
“
odvrne
hitro
mati
.
„
To
moramo
in
bodemo
sevéda
storili
,
“
pritrdi
Olga
,
„
ali
še
le
tedaj
,
ko
ni
več
Rihard
v
nobenej
nevarnosti
.
Ob
enem
mu
pa
hočemo
na
tanko
poročati
,
kako
se
je
ta
nesreča
pripetila
.
Le
gospod
Vogrin
in
Rihard
vesta
vse
na
tanko
o
tem
dogodku
;
zatorej
pa
je
najboljše
,
da
piše
Rihard
sam
,
ko
ozdravi
,
očetu
o
svojej
nezgodi
.
“
„
Tu
imate
prav
,
gospica
,
“
pristavi
Vogrin
.
Jaz
sem
sam
radoveden
,
kako
je
prišlo
,
da
je
padel
Rihard
v
vodo
.
Ne
morem
si
misliti
,
da
bi
ga
bil
kdo
siloma
v
vodo
vrgel
.
Saj
ni
nikomur
nič
hudega
storil
,
da
bi
se
bil
kdo
nad
njim
maščeval
.
A
drugih
takih
ljudij
pa
tudi
ni
pri
nas
,
ki
bi
kakor
lopovi
prežali
na
človeka
,
da
ga
obropajo
!
“
„
Jaz
pa
vendar
mislim
,
“
odvrne
Olga
,
„
da
je
Riharda
kak
lopov
vrgel
v
vodo
.
Kajti
slišala
sem
še
razločno
,
da
je
klicaje
na
pomoč
kričal
:
Lopov
!
A
pozneje
nisem
nič
več
čula
niti
videla
;
zakaj
prišla
sem
bila
pri
tej
priči
ob
vso
zavest
.
Povejte
mi
torej
,
gospod
Vogrin
,
kako
se
je
bilo
vse
dogodilo
!
“
„
Tukaj
ni
veliko
pripovedovati
,
“
odgovori
naš
rojak
.
„
Stvar
je
táka-le
:
Ko
slišim
,
da
nekdo
na
pomoč
kliče
,
domislim
si
takoj
,
da
je
to
Rihardov
glas
.
Saj
je
moral
on
biti
nekje
blizu
mojega
čolna
.
Vi
gospica
pa
ste
se
v
tem
trenotku
tako
prestrašili
,
da
ste
kar
omedleli
.
A
jaz
sem
čutil
,
da
bi
utegnola
biti
nevarnost
velika
,
ter
veslam
v
največjej
naglici
tja
,
od
koder
se
je
čulo
pljuskanje
.
Zdaj
zagledam
nekaj
črnega
na
vodi
,
a
poznal
nisem
,
kaj
bi
bilo
.
Le
to
vém
,
da
je
mahalo
in
sopelo
v
zadnjih
vzdihih
.
Jaz
pograbim
to
bitje
.
Prejel
sem
ga
baš
za
obleko
in
potém
vzdigujem
,
kar
se
je
dalo
.
Po
vsej
sili
sem
pa
privlekel
vendar
truplo
toliko
iz
vode
,
da
sem
ga
mogel
vzdignoti
v
čoln
.
Stoprav
zdaj
spoznam
,
da
je
bil
Rihard
.
Nató
ga
položim
po
dolgem
v
čoln
,
in
mislite
si
moje
veselje
,
on
je
dihal
,
lepo
dihal
!
Potipljem
mu
žilo
:
ona
je
bíla
.
Zdaj
še
pa
stopim
k
Vam
,
gospica
,
ki
ste
tudi
ležali
nezavestni
v
čolnu
,
a
tudi
Vi
ste
hvala
Bogu
še
dihali
!
“
„
Moj
Bog
,
kaj
ste
pa
potém
začeli
?
Jaz
bi
bila
samega
strahú
umrla
!
“
pristavi
gospá
Skenovska
stresóč
se
pri
teh
besedah
.
„
Nató
letim
domú
po
mater
in
sestro
,
kar
mi
je
sapa
dajala
.
Kmalu
smo
imeli
luč
in
suhe
obleke
pri
čolnu
.
Potém
sem
Riharda
izul
,
ga
malo
preoblekel
,
nató
drgal
;
in
glejte
,
on
se
je
zavedel
za
nekaj
trenotkov
.
Ali
zopet
je
nagnol
glavo
ter
obležal
v
nezavesti
.
Gospica
Olga
pa
je
prišla
hitro
k
sebi
,
ko
jo
je
jela
moja
mati
z
vodo
močiti
po
sencih
.
Napósled
sem
pa
z
materjo
in
sestro
peljal
obádva
k
Vam
domú
.
To
je
na
kratko
zgodovina
te
nesrečne
dogodbe
,
ki
bi
nam
bila
skoro
uničila
ljubega
Riharda
.
A
vse
to
se
je
moglo
le
zaraditega
dogoditi
,
ker
ste
me
Vi
gospica
spremljali
z
Rihardom
tisti
večer
prek
Jezera
domú
!
“
„
Boga
zahvali
,
Vogrin
,
da
Te
je
kdo
spremljal
oni
večer
,
“
odvrne
pomenljivo
dr.
Sirnik
.
„
Meni
se
vedno
dozdevlje
,
a
ne
vém
zakaj
,
da
se
imaš
Ti
le
gospici
Olgi
in
Rihardu
zahvaliti
za
svoje
življenje
!
Ako
bi
ne
bila
Tebe
onadva
spremljala
,
ne
bila
bi
ta
nesreča
zadela
Riharda
,
temveč
najbrže
Tebe
samega
!
Ali
se
Ti
ne
zdi
tako
Vogrin
?
“
„
To
je
že
mogoče
.
Mene
pa
bi
ne
bil
nikdo
rešil
,
ko
bi
ne
bilo
Vas
,
gospica
,
in
Vašega
Riharda
blizu
,
“
odgovori
Vogrin
smehljaje
se
proti
Olgi
in
pristavi
:
„
Jaz
se
imam
torej
le
Vam
,
mila
gospica
,
zahvaliti
za
svoje
življenje
!
“
Pri
teh
besedah
pa
se
Olga
na
glas
zasmeje
,
ne
znajóč
sevéda
,
da
je
Vogrin
nevedé
govoril
resnico
;
kajti
zločinski
napad
bil
jo
le
njemu
namenjen
.
Vsled
teh
in
drugih
pogovorov
bili
so
se
prej
žalostni
obrazi
le
malo
izpremenili
.
Gospá
Skenovska
kakor
Olga
postajali
ste
zdaj
bolj
veseli
.
Lahko
jima
je
prihajalo
pri
srci
,
vidéč
,
da
ni
več
nevarnosti
za
Riharda
.
„
Rihard
je
že
danes
toliko
boljši
,
da
mu
lahko
sami
domači
dovolj
postrežete
,
“
tolaži
napósled
dr.
Sirnik
skrbno
mater
.
„
Ako
bi
mu
pa
utegnolo
po
noči
hujše
prihajati
,
pa
pošljite
takoj
po
me
!
V
vsakej
uri
hočem
priti
ter
ostati
pri
bolniku
.
“
Po
tem
razgovoru
mislita
se
naša
prijatelja
že
posloviti
od
Skenovskih
,
ali
gospica
Olga
pristavi
:
„
Ne
hodite
še
,
gospod
doktor
!
Ravno
zdaj
pride
baron
Robert
popraševat
,
kako
je
kaj
Rihardu
.
Videla
sem
skozi
okno
,
da
je
on
krenol
proti
našej
villi.
Prosim
Vas
,
povejte
mu
sami
,
v
kakej
nevarnosti
je
bil
Rihard
.
Zakaj
nama
,
mami
in
meni
,
on
tega
nikakor
ne
verjame
!
Včeraj
me
je
le
zasmehoval
,
ko
sem
mu
pravila
,
da
je
Rihard
hudo
bolan
in
da
ste
Vi
,
gospod
doktor
,
z
gospodom
Vogrinom
pri
njem
.
Na
noben
način
pa
mi
ni
hotel
verjeti
,
ko
sem
trdila
,
da
ne
sme
razvèn
Vaju
dveh
nihče
k
njemu
!
“
„
To
je
rés
,
kar
pravi
Olga
!
“
pritrjuje
mati
,
ko
dr.
Sirnik
in
Vogrin
neverjetno
z
glavo
majata
.
„
Baron
Robert
noče
nikakor
ne
verjeti
,
da
bi
bil
kdo
Riharda
napadel
in
vrgel
v
vodo
.
To
je
izmišljeno
,
trdi
on
!
—
Ostanita
torej
obadva
še
nekaj
časa
tu
in
razložita
mu
sama
,
kaka
nevarnost
je
pretila
Rihardu
.
Meni
s
tem
jako
ustrežeta
.
“
Naša
znanca
sta
gospé
sevéda
z
velikim
veseljem
to
željo
izpolnila
ter
ostala
,
pogovarjajóč
se
z
gospó
o
raznih
stvaréh
,
dokler
ni
bilo
barona
Roberta
v
sobano
.
Olga
pa
je
šla
med
tem
k
bratu
pogledat
obljubivši
Vogrinu
,
da
se
hoče
v
kratkem
vrnoti
.
—
Baron
Robert
si
v
istini
ni
vedel
tolmačiti
,
kako
bi
bila
Riharda
doletela
ona
nezgoda
,
ki
je
bila
le
Vogrinu
namenjena
.
V
negotovosti
je
bil
torej
in
se
čudil
nad
vsem
,
kar
je
slišal
pri
Skenovskih
.
Zakaj
Olga
in
nje
mati
niste
mu
ničesa
drugega
povedali
kakor
goli
dogodek
brez
vseh
okoliščin
in
njegove
hude
nasledke
.
A
sam
zopet
vedel
je
le
to
,
kar
mu
je
pravil
sluga
.
Ko
se
je
bil
Robert
v
nedeljo
zvečer
poslovil
od
Skenovskih
in
dr.
Sirnika
,
šel
je
na
obrežje
.
Tu
je
nekaj
časa
poslušal
,
a
napósled
zažvižgal
skozi
prste
,
da
se
je
razlegalo
daleč
tja
po
širnem
jezeru
.
A
žvižganja
pa
niso
čuli
samo
Rihard
,
Olga
in
Vogrin
,
temveč
tam
na
jezeru
tudi
—
Robertov
sluga
Janoš
.
Ta
je
namreč
v
čolnu
sedé
pričakoval
dogovorjenega
znamenja
.
Imel
pa
je
močen
drog
zraven
sebe
,
in
s
tem
je
hotel
zagnati
—
Vogrina
na
dno
jezera
ribam
v
živež
in
veselje
!
...
Težko
je
pričakoval
potém
Robert
svojega
slugo
domú
.
Stoprav
proti
eni
po
polnoči
pride
Janoš
ves
uspehan
na
dom
ter
naznani
svojemu
gospodu
,
kako
se
mu
je
posrečilo
njegovo
početje
.
„
Ne
vém
,
ali
še
živi
ali
ne
,
“
pripoveduje
zdaj
sluga
.
„
Sunol
sem
ga
sicer
s
tako
močjo
,
da
se
je
bil
takoj
iz
čolna
v
vodo
prekopicnol
,
kakor
če
lovec
s
svinčenko
zajca
dobro
zadéne
.
Kričal
je
na
pomoč
,
kakor
da
bi
bil
kožo
raz
njega
rezal
.
Nató
ga
še
en
pot
globoko
v
vodo
porinem
,
ali
glejte
hudiča
,
na
enkrat
privesla
nekdo
—
in
zdaj
sem
jo
moral
sam
hitro
pobrisati
.
Gotovo
je
vrag
sumil
,
da
se
ni
varno
tako
pozno
voziti
prek
jezera
,
in
si
je
najel
tovariša
.
Jaz
pa
sem
potém
daleč
veslal
,
da
me
nikdo
ne
zasači
,
in
zatorej
pridem
tako
pozno
nazaj
.
“
„
Ali
pa
véš
,
da
si
njega
zadel
in
ne
koga
drugega
,
“
vpraša
prestrašen
baron
Robert
.
„
Koga
pa
drugega
kakor
Vogrina
,
“
odgovori
naglo
sluga
.
„
Saj
sem
slišal
žvižganje
,
in
potém
sem
se
naglo
tja
napotil
,
kjer
oni
dve
skali
v
jezero
molite
.
“
„
Ali
se
je
še
spak
rešil
ali
ne
,
kaj
misliš
?
“
„
Tega
pač
ne
vém
,
gospod
baron
,
ali
jaz
mislim
,
da
ne
hode
več
zemlje
teptal
in
odganjal
mene
izpod
okna
,
“
odgovori
samosvestno
sluga
,
in
s
to
opazko
je
ob
enem
potolažil
tudi
svojega
gospoda
!
Kar
človek
želi
,
to
tudi
rad
verjame
,
in
take
je
bilo
i
z
Robertom
.
Verjel
je
besedam
ter
rés
mislil
,
da
je
uničen
,
pokončan
in
na
veke
ugonobljen
slugin
in
—
njegov
nasprotnik
.
Kakšna
slast
,
kakšna
radost
bila
je
ta
misel
baronu
Robertu
!
Tako
na
tihem
,
tako
skrivši
,
tako
na
enkrat
iznebiti
se
svojega
tekmeca
in
imeti
pri
tem
še
sam
čiste
roké
:
to
je
bila
kaj
blažena
misel
našemu
baronu
!
Naravno
je
bilo
tedaj
,
da
ni
baron
Robert
niti
hotel
niti
mogel
Olginim
besedam
verjeti
,
ko
mu
jo
ona
vpričo
svoje
matere
v
pondeljek
popoldne
pripovedovala
,
kako
nevarno
je
Rihard
zbolel
.
Še
bolj
pa
se
jo
zavzel
in
čudil
,
ko
mu
je
ona
celó
trdila
,
da
mu
strežeta
dr.
Sirnik
in
—
Vogrin
!
S
prva
je
tem
besedam
oporekal
,
a
napósled
se
mu
je
vendar
nehoté
dozdevalo
,
da
bi
znalo
vse
to
biti
rés
.
Olgina
žalost
in
materin
strah
govoril
mu
je
bolj
prepričevalno
,
kakor
dolgo
dokazovanje
.
Zavzemal
se
je
le
nad
tem
,
zakaj
mu
noče
nikdo
bolj
na
tanko
razjasniti
uzroka
Rihardovej
bolezni
.
Ali
Olga
in
nje
mati
molčali
ste
navlašč
o
dotičnih
okoliščinah
.
Dobro
ste
vedeli
,
da
bi
Robert
zopet
očetu
poročal
,
ko
bi
zvedel
kaj
več
o
Rihardovej
nesreči
.
Nekak
strah
pa
je
vendar
Roberta
obhajal
,
ko
si
je
on
domislil
,
da
bi
bil
njegov
sluga
po
naključji
lahko
Riharda
namesto
Vogrina
napadel
.
In
ta
slutnja
ga
je
jela
hudo
nadlegovati
.
Skušal
je
torej
na
vsak
način
zvedeti
resnico
o
tem
.
Prihajal
je
zaraditega
v
pondeljek
in
torek
večkrat
k
Skenovskim
.
Popraševal
je
sicer
kaj
skrbno
,
kako
se
Rihard
počuti
,
a
prav
za
prav
pa
je
le
hotel
zvedeti
,
ali
je
rés
in
zakaj
je
Rihard
bolan
.
Robert
si
je
namreč
domišljeval
,
ker
ni
slišal
o
nikakej
smrtnej
nezgodi
govoriti
v
Porečah
,
da
se
je
rešil
Vogrin
,
pa
da
leži
zdaj
pri
Skenovskih
bolan
in
tú
mu
strežeta
Rihard
sam
in
dr.
Sirnik
!
Ta
misel
ga
jo
strašno
mučila
,
a
v
svojih
ljubosumnih
strastih
ni
si
mogel
pomagati
.
Kakor
črv
glodalo
je
nekaj
v
njegovem
srci
in
mu
ni
dajalo
mirú
.
Zatorej
po
dnevu
kakor
po
noči
skrivši
okoli
Skenovskega
domovja
,
opazujóč
,
kaj
se
vse
tam
godi
in
kdo
vse
k
Skenovskim
zahaja
.
Videl
pa
je
le
edinega
dr.
Sirnika
,
ki
je
prišel
večkrat
tja
,
a
Vogrina
ni
mogel
nikjer
zaslediti
.
Vsekako
se
mu
je
to
čudno
dozdevalo
,
ali
Olginim
besedam
ni
vendar
hotel
verjeti
.
Naravno
je
torej
,
da
se
je
Robert
danes
popoldne
jako
zavzel
,
ko
je
stopivši
v
sprejemno
sobano
zagledal
Vogrina
zdravega
v
družbi
gospe
Skenovske
in
dr.
Sirnika
.
„
Je-li
res
Rihard
hudo
bolan
,
gospod
doktor
?
“
vpraša
hitro
po
prvem
pozdravu
baron
Robert
našega
zdravnika
.
„
Dà
:
pa
še
kako
hudo
!
Mislil
sem
,
da
ga
ne
bodemo
mogli
rešiti
,
“
odgovori
mirno
dr.
Sirnik
.
„
Ali
danes
se
je
prvič
pokazalo
,
da
mu
je
boljše
in
da
ni
več
nevarnosti
.
Zatorej
vidite
zdaj
tukaj
gospoda
Vogrina
in
mene
,
ki
sva
sama
te
dni
stregla
Rihardu
.
Razvèn
naju
ni
smel
nikdo
k
njemu
,
ker
bi
bil
preveč
bledel
,
ako
bi
bil
kdo
drug
stopil
v
sobo
.
“
„
Kaj
pa
se
mu
je
bilo
prav
za
prav
pripetilo
?
“
vpraša
nató
Robert
ves
radoveden
.
„
Tega
pa
sam
dobro
ne
vem
,
“
odgovori
navlašč
dr.
Sirnik
.
„
Le
gospod
Vogrin
nam
zna
nekaj
o
tem
povedati
,
a
tudi
on
ne
vé
vsega
.
“
Nató
razloži
Vogrin
na
kratko
baronu
Robertu
,
kako
se
je
vse
dogodilo
,
in
da
je
sam
Riharda
iz
vode
potegnol
,
ko
se
je
ta
baš
z
zadnjimi
silami
boril
s
smrtjo
!
„
Gotovo
je
sam
od
sebe
v
vodo
padel
,
“
pristavi
zdaj
Robert
,
in
barva
se
mu
je
menjavala
na
lici.
„
Saj
ni
misliti
,
da
bi
bil
kdo
Riharda
zalezoval
!
“
Med
temi
besedami
pa
vstopi
Olga
,
prišedši
od
brata
,
in
opomni
vsa
začudjena
:
„
Ali
to
je
pa
vendar
rés
,
kar
mi
vsi
verjeti
nočemo
.
Ko
sem
bila
zdaj
pri
Rihardu
,
vzbudil
se
je
.
Pogledal
me
je
zopet
tako
lepo
in
mirno
kakor
poprej
.
Sedaj
se
že
čuti
precej
krepkega
in
trdi
,
da
mu
spanje
jako
dobro
dene
.
Pogovarjajóč
se
z
menój
pa
mi
jame
takó-le
pripovedovati
,
kako
se
je
bila
vsa
nesreča
dogodila
:
Ko
sem
se
ločil
od
Vogrinovega
čolna
,
vozil
sem
se
v
Vajinem
obližji
,
Olga
.
Skušal
sem
se
veslaje
,
in
vse
je
šlo
dobro
izpod
rok
.
Postalo
mi
je
že
bilo
gorko
,
pot
mi
je
lil
s
čela
.
Nató
namerim
v
čolnu
stoje
proti
luki
,
kjer
kakor
veš
oni
dve
pečini
v
jezero
molite
.
Polagoma
veslam
proti
vhodu
,
a
ko
pridem
na
desnej
do
pečine
,
sune
me
nekdo
z
vso
močjo
iz
čolna
,
in
jaz
padem
pri
tej
priči
v
vodo
.
Ta
nočna
pošast
,
bil
je
moški
,
toliko
vem
,
požene
še
nató
moj
prazni
čoln
na
stran
,
mene
samega
pa
porine
z
dolgim
drogom
globoko
v
vodó
.
Prej
sem
klical
na
pomoč
,
ali
zdaj
pod
vodo
jelo
mi
je
sapo
jemati
.
Prišel
sem
še
sicer
na
vrh
,
in
tu
maham
z
rokama
okoli
,
iskaje
svoj
čoln
,
da
bi
se
prijel
zá-nj
.
A
zdaj
me
jamejo
zapuščati
moči
,
jaz
si
nisem
mogel
pomagati
več
,
zapustil
me
je
spomin
in
zavest
...
Le
toliko
še
vém
,
da
me
je
nekdo
zgrabivši
za
obleko
in
život
potegnol
na
suho
,
menda
v
čoln
!
A
tudi
svojega
rešitelja
nisem
poznal
,
zdi
se
mi
pa
le
,
da
je
bil
to
Milko
Vogrin
,
kogar
sem
videl
pozneje
v
čolnu
zraven
sebe
.
Na
vse
drugo
se
ne
spominjam
več
.
Tudi
Tebe
,
Olga
,
nisem
videl
nikjer
.
Včasih
me
je
že
te
dni
strah
in
slutnja
obhajala
,
da
si
ti
utonola
,
ali
Vogrin
mi
je
vedno
trdil
,
da
se
ni
nikomur
drugemu
pripetilo
nič
žalega
!
“
To
pripovedovanje
delalo
je
velik
vtis
na
našo
družbo
.
Baronu
Robertu
bilo
je
zdaj
vse
jasno
kakor
beli
dan
.
Spoznal
je
,
da
je
njegov
sluga
po
strašnem
naključji
zadel
Riharda
namesto
Vogrina
,
in
Vogrin
sam
je
nató
rešil
prijatelja
.
Nezapopadno
mu
je
bilo
sicer
vse
to
,
ali
Rihardovim
besedam
,
ktere
je
baš
Olga
v
družbi
ponavljala
,
moral
je
na
vsak
način
verjeti
.
Strašna
nevolja
in
srd
bral
se
je
Robertu
pri
tej
priliki
iz
očij
.
Same
jeze
še
je
grizel
v
ustnice
,
da
mu
je
ves
načrt
tako
izpodletel
.
Pisanim
,
gadovim
očesom
gledal
je
zdaj
na
onega
pred
sebój
,
kterega
je
mislil
mrtvega
in
nad
čegar
smrtjo
se
je
že
radoval
.
„
In
Vogrin
,
njegov
tekmec
,
njegov
največji
sovražnik
,
rešil
je
zdaj
Riharda
iz
smrtne
nevarnosti
,
pridobil
si
hvaležnost
pri
Skenovskih
in
postal
še
iskrenejši
prijatelj
in
večji
ljubljenec
Olgi
in
Riharda
,
nego
je
bil
poprej
!
—
In
Olga
je
bila
sama
z
njim
v
enem
in
istem
čolnu
na
jezeru
!
Rihard
ju
je
pustil
obádva
po
noči
,
o
polnoči
na
samem
skupaj
veslati
!
In
Olga
je
bila
sama
,
čisto
sama
z
Vogrinom
tedaj
,
ko
sem
mislil
jaz
,
da
uničim
njega
na
veke
!
Kaj
se
je
vse
utegnolo
med
tem
z
Olgo
goditi
,
kaj
sta
govorila
med
sebój
,
kaj
počenjala
?!
“
Take
strašne
misli
so
se
porajale
v
Robertovej
glavi
.
Temnilo
se
mu
je
pred
očmi
.
Komaj
se
je
premagoval
,
da
ni
zgrabil
svojega
tekmeca
in
mu
zabodel
bridko
sabljo
v
njegove
prsi
,
naj
bi
mu
bruhnola
črna
kri
iz
njih
ter
močila
strop
in
tla
!
Zaraditega
pa
so
bile
tudi
Robertove
besede
zbadljive
in
rezke
.
Kazale
so
,
kako
sovraštvo
goji
on
proti
Vogrinu
.
Ko
so
namreč
po
tem
pojasnilu
gospa
Skenovska
,
Olga
in
dr.
Sirnik
čestitali
Vogrinu
,
da
je
srečno
rešil
Riharda
tako
nepričakovane
smrti
,
pristavil
je
baron
Robert
:
„
To
je
celó
naravno
,
da
je
moral
gospod
Vogrin
rešiti
Riharda
iz
te
nevarnosti
,
ako
hoče
,
da
on
sam
to
popravi
,
kar
so
pregrešili
njegovi
rojaki
nad
njim
,
njegovim
prijateljem
!
“
„
Kako
je
to
razumevati
,
gospod
baron
?
“
vpraša
hitro
Vogrin
.
„
Jaz
si
mislim
,
da
je
nekdo
Riharda
napadel
hoteč
ga
oropati
,
to
je
vzeti
mu
denar
in
obleko
,
“
odvrnč
nagloma
Robert
.
„
Večkrat
sem
že
videl
takih
sumljivih
ljudij
todi
okoli
hodečih
,
ki
le
o
ropanji
in
kradeži
živé
.
Sploh
je
vse
ljudstvu
tu
jako
jako
ubogo
,
siromašno
in
nizko
.
Samo
čuditi
se
je
,
da
še
ljudje
pri
belem
dnevu
nas
tujih
gostov
ne
napadajo
ter
nas
zavratno
ne
ubijajo
!
“
„
Pomislite
,
gospod
baron
,
kaj
govorite
,
“
opomni
nató
resno
Vogrin
.
In
kri
mu
je
šinola
v
glavo
od
same
jeze
,
da
se
drzne
tujec
tako
nesramno
sumničiti
in
obrekovati
njegove
revne
rojake
.
Zatorej
nadaljuje
ves
razsrjen
:
„
Naše
ljudstvo
je
rés
ubogo
in
siromašno
,
ako
ga
bogatim
,
ogerskim
magnatom
primerjamo
,
ali
ono
imá
toliko
,
kolikor
potrebuje
.
Največ
vredno
pa
je
to
na
njem
,
da
je
ono
pošteno
in
da
se
o
tem
redi
,
kar
si
samo
pridela
in
prisluži
.
V
njem
je
sicer
malo
plemstva
,
ali
zató
več
plemenitosti
!
Jaz
protestujem
odločno
proti
Vašej
izjavi
in
terjam
od
Vas
,
da
ali
svoje
besede
ali
prekličete
,
ali
pa
njih
resnico
dokažete
!
“
Olga
in
dr.
Sirnik
sta
bila
kaj
vesela
,
da
je
Vogrin
Robertu
tako
ostrih
in
gorkih
povedal
.
Vse
je
potihnolo
,
ko
je
nehal
Vogrin
govoriti
.
Nikdo
izmed
druščine
si
ni
upal
črhnoti
.
Vse
je
čakalo
,
kaj
poreče
nató
Robert
.
Olgi
pa
se
je
srce
samega
strahu
treslo
.
Barva
se
je
menjavala
za
barvo
na
njenim
lici
,
ko
je
pomislila
,
kaka
huda
nasprotnika
si
tu
stojita
čelo
ob
čelo
.
Njena
duša
in
srce
je
čutilo
,
da
ne
obrodi
to
zanjo
in
Vogrina
nič
dobrega
.
Zaraditega
pogleda
takoj
mater
,
proséč
jo
z
milim
očesom
,
naj
pomiri
ljuta
leva
.
Ali
Olgina
pamet
in
glava
dajala
je
Vogrinu
prav
.
Ona
je
bila
po
lastnej
skušnji
prepričana
,
da
baron
Robert
tukajšnje
slovensko
ljudstvo
krivo
sodi
in
ga
le
obrekuje
,
kakor
je
obrekoval
mater
in
njo
pred
njenim
očetom
!
„
Dokazila
ni
drugega
treba
,
“
odgovori
razkačeno
Robert
na
odločne
besede
Vogrinove
,
„
kakor
je
to
,
kar
nam
je
baš
gospica
Olga
povedala
.
Riharda
je
v
istini
nekdo
napadel
,
in
to
je
dovolj
.
Kdo
bi
pa
to
bil
,
je
vse
eno
,
najbrže
pa
Vaših
vaščanov
Doljancev
nekdo
,
ki
se
je
hotel
s
plenom
obogatiti
.
Ali
to
mu
je
k
sreči
izpodletelo
.
Tako
je
moje
mnenje
in
gotovo
tudi
opravičeno
.
Videl
sem
že
marsikterikrat
ljudi
sumljivega
lica
in
stanu
pohajajoče
na
ónem
,
to
je
Vašem
obrežji
.
Bili
so
kakor
pravi
roparski
kandidatje
,
ki
škilijo
in
prežijo
na
tujca
kakor
mačka
na
zajca
.
Jaz
sam
sem
se
že
bil
večkrat
takih
postopačev
zbal
.
Zaraditega
pa
tudi
ne
hodim
rad
brez
sablje
na
Vaš
kraj
!
“
„
To
je
vse
prazno
,
gospod
baron
,
“
odgovori
mirno
Vogrin
.
„
A
dobro
!
Naj
velja
tedaj
vaša
,
da
je
nekdo
naših
ljudij
o
polnoči
napadel
Riharda
,
in
to
na
ónem
,
našem
obrežji
!
—
A
kdo
bi
ga
bil
napadel
,
pa
vprašam
Vas
,
milostljiva
gospa
,
ki
tudi
poznate
ljudi
v
soseščini
ter
veste
,
kdo
Vam
je
prijatelj
in
kdo
ne
.
Kdo
bi
ga
torej
utegnol
napasti
kaj
mislite
,
milostljiva
gospa
?
“
„
Na
to
vprašanje
Vam
ne
vém
odgovoriti
,
“
odvrne
Skenovska
.
„
Sploh
se
mi
pa
zdi
,
da
nimamo
tod
v
okolici
nobenega
sovražnika
,
ki
bi
nam
hotel
kaj
hudega
storiti
,
Riharda
pa
skoro
itak
med
kmeti
nikdo
ne
pozna
.
A
zakaj
bi
ga
pa
šel
kdo
napadat
,
saj
si
lahko
vsakdo
misli
,
da
nima
mnogo
denarja
sebój
!
Celo
neverjetno
pa
je
tudi
to
,
da
bi
kdo
njega
,
kogar
misli
oropati
,
vrgel
prej
v
vodo
,
nego
bi
ga
oplenil
.
To
vse
ni
tedaj
resnici
podobno
.
Zatorej
pa
tudi
ne
morem
jaz
tukajšnjih
,
to
je
Vaših
rojakov
,
gospod
Vogrin
,
dolžiti
takega
zločinstva
!
“
„
Dalje
pa
je
treba
i
tó-le
pomisliti
,
moja
gospoda
,
“
nadaljuje
zopet
Vogrin
.
„
Kdor
namerjava
Riharda
napasti
,
ne
pričakuje
ga
o
polnoči
na
ónem
obrežji
,
kamer
on
nikdar
ob
tej
uri
ne
vesla
,
temveč
tam
,
kamer
on
sam
večkrat
zahaja
.
Vaše
mnenje
,
gospod
baron
,
je
torej
celó
neopravičeuo
,
dà
nesmiselno
,
ker
vse
okolnosti
nasprotno
pričajo
.
A
tudi
od
občine
sem
zvedel
,
da
ni
nikjer
tú
blizu
takih
potepuhov
in
klatežev
,
ki
bi
po
noči
na
jezeru
in
ob
njem
ljudi
napadali
.
Kaj
takega
cela
občina
ne
pomni
,
in
se
tudi
zgodilo
ni
,
odkar
prva
hiša
v
Porečah
stoji
.
Zakaj
bi
morali
torej
ravno
moji
vaščanje
napadati
Riharda
,
ki
so
ga
še
le
tedaj
prvokrat
videli
,
ko
smo
netili
kres
?
“
„
Takih
okolnostij
in
izgovorov
navajati
ni
težko
,
“
odvrne
nató
Robert
bolj
mirno
in
že
malo
poparjen
.
Videlo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
bil
v
osino
gnezdo
drognol
,
a
potem
se
takoj
zbal
,
da
bi
ga
one
hudo
ne
opikale
.
Zatorej
pristavi
:
„
Jaz
si
ne
morem
kaj
,
da
še
kljubu
temu
vendar
pri
svojem
mnenji
ostanem
;
zakaj
prepričan
sem
,
da
zločinski
dogodek
sam
dovolj
jasno
za
me
govori
.
“
„
Dovolite
,
gospodje
,
da
jaz
nekaj
pristavim
,
“
jame
nató
Olga
.
„
Slobodno
,
gospica
,
“
kličeta
dr.
Sirnik
in
Vogrin
,
a
baron
je
molčal
navlašč
.
„
Ko
smo
šli
mi
trije
,
Rihard
,
jaz
in
Vi
,
gospod
Vogrin
,
v
nedeljo
po
večerji
skozi
gozdič
,
slišali
smo
,
da
je
nekdo
zažvižgal
.
Mene
je
takoj
hud
strah
pretresel
.
Zbala
sem
se
bila
za
Vas
,
gospod
Vogrin
,
da
bi
se
Vam
samim
na
jezeru
kaj
ne
pripetilo
.
Zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
bilo
to
neko
znamenje
za
onega
,
ki
je
imel
prežati
—
a
ne
na
Riharda
,
temveč
na
Vas
,
gospod
Vogrin
!
Ali
ni
to
verjetno
,
gospodje
?
“
Vsi
so
tem
besedam
pritrjevali
,
le
Robert
je
smeje
se
pristavil
:
„
To
je
vse
prazno
,
gospica
.
Kdo
bode
gospoda
Vogrina
zalezoval
,
ki
je
tu
domá
in
pozna
vsakega
človeka
?
To
je
nesmiselno
!
“
„
Meni
se
pa
zdi
ta
misel
bolj
verjetna
nego
Vaša
,
“
dostavi
še
enkrat
Olga
,
„
a
tudi
druge
okoliščine
govorijo
za
njo
.
“
In
poslušajte
dalje
,
gospodje
!
Meni
se
že
od
nekdaj
dozdeva
,
da
je
v
sanjah
nekaj
resničnega
.
Dostikrat
se
prigodi
to
,
o
čemer
sanjamo
.
Tudi
meni
se
je
na
Dunaji
malo
prej
,
nego
smo
odšli
v
Poreče
,
sanjalo
,
da
smo
potegnoli
gospoda
Vogrina
napol
mrtvega
iz
jezera
.
In
to
se
je
res
dogodilo
,
le
s
tem
razločkom
,
da
je
bil
to
—
Rihard
,
pa
ne
Vogrin
!
“
„
Sanje
so
prazne
kakor
strah
,
ki
je
na
sredi
votel
,
a
na
kraji
ga
nič
ni
,
“
odvrne
Robert
naglo
na
Olgino
modrovanje
ter
skuša
samega
sebe
opogumiti
;
bal
se
je
že
,
da
bi
se
ne
izdal
.
„
Nekaj
resnice
zna
pa
vendar
le
biti
na
tem
,
kar
pravite
Vi
,
gospica
Olga
,
“
izpregovori
zopet
Vogrin
,
premišljujóč
,
kje
bi
mogel
najti
sovražnika
,
ki
bi
se
bil
drznol
lotiti
se
tako
strašnega
zločinstva
.
Na
barona
Roberta
samega
bi
lahko
mislil
,
a
zdelo
se
mu
je
to
neverjetno
.
Saj
bi
mu
on
vendar
ne
mogel
na
ravnost
pogledati
v
oči
,
ko
bi
ga
bil
sam
zalezoval
!
Na
koga
drugega
pa
zopet
ni
mogel
misliti
,
a
tudi
spominjal
se
ni
,
da
bi
bil
koga
razžalil
.
Po
vsem
se
je
pa
dalo
vendar
sklepati
,
da
je
moral
nekdo
navlašč
le
na
Vogrina
prežati
.
Dolgo
so
sicer
ugibali
potém
,
kdo
bi
bil
Vogrinu
tako
sovraž
,
a
nikogar
niso
mogli
zaslediti
.
Zatorej
so
se
že
mislili
gospodje
posloviti
od
Skenovskih
,
a
kar
na
enkrat
pride
dr.
Sirniku
nekaj
na
um
,
in
ta
reče
:
„
Kaj
pa
misliš
,
Vogrin
,
o
onem
potepuhu
,
ki
si
ga
zasačil
vasujočega
pod
oknom
Tvoje
sestre
Rezike
tisto
soboto
večer
,
ko
si
prišel
pozno
iz
Poreč
domú
?
“
„
Na
tega
pa
sem
bil
celó
pozabil
,
“
odgovori
naglo
Vogrin
,
in
kri
mu
začne
siliti
v
glavo
.
Kakor
bi
pihnol
,
postalo
mu
je
vse
jasno
.
Zdaj
ni
dvomil
več
,
da
je
bila
smrt
njemu
samemu
namenjena
,
a
nezgoda
je
zadela
—
ubogega
Riharda
!
Nató
pové
Vogrin
na
kratko
,
kako
je
bil
odgnal
vasovalca
.
„
Ta
potepnh
bil
je
strašno
drzen
.
Vrgel
me
je
tja
v
ograd
in
skoro
bi
mi
bil
vsa
rebra
polomil
.
Dva
dni
nisem
mogel
lahko
dihati
.
A
ni
ga
bilo
potém
nikdar
več
k
našej
hiši
.
Jaz
sem
mu
bil
trn
v
peti
.
In
ta
vrag
se
je
gotovo
hotel
to
noč
iznebiti
mene
,
da
bi
imel
potém
prost
vhod
do
moje
sestre
,
on
—
morilec
njenega
brata
!
Z
naglasom
in
tresóč
se
govoril
je
Vogrin
zadnje
besede
.
Oči
so
se
mu
vrtele
v
očnicah
,
da
je
bilo
groza
.
Iz
njih
je
žarela
togota
.
Celó
Olga
je
trepetala
,
vidéč
svojega
Vogrina
—
besnega
.
Meril
je
z
vso
strastjo
Roberta
v
oči
,
ali
ta
mu
je
odmikaval
svoj
pogled
,
da
bi
se
mu
ne
izdal
.
Vogrin
je
takoj
slutil
,
da
je
Robert
sam
podšuntal
svojega
slugo
,
naj
ga
umori
in
uniči
,
ker
se
boji
,
da
bi
mu
ne
izneveril
—
njegove
Olge
!
Zdaj
mu
je
kakor
blisk
šinolo
v
glavo
,
da
je
Robert
sam
dal
z
žvižgaujem
znamenje
.
Prepričan
je
bil
,
da
se
je
ta
baron
,
ki
zdaj
tu
pred
njim
sedi
,
zaklel
sam
proti
njegovemu
življenju
.
Le
on
,
samo
on
se
ga
hoče
iznebiti
,
samo
on
ga
uničiti
,
a
ne
sluga
njegov
,
ki
je
le
slabo
orodje
svojemu
brezvestnemn
gospodu
!
In
takega
zločinca
,
takega
obrekovalca
naj
bi
imela
za
moža
—
blaga
Olga
,
njegov
uzor
?
Tega
nikdar
ne
,
naj
velja
to
tudi
njegovo
življenje
!
Taka
strast
vzkipela
je
v
prsih
našega
rojaka
ter
se
mu
tudi
že
brala
iz
njegovih
iskrih
očij
.
Pozabil
je
v
tej
razburjenosti
,
da
je
v
gostoljubnej
hiši
,
da
je
v
družbi
nežne
gospice
.
Prevela
ga
je
togotam
in
strast
,
in
on
vzklikne
proti
baronu
obrnen
:
„
In
poznate
li
tega
zločinca
,
ki
je
hotel
meni
vzeti
življenje
,
a
pri
tem
umoril
Riharda
,
Olginega
brata
?
Veste
li
,
kdo
je
to
,
gospod
baron
?
Ker
Vi
molčite
,
hočem
govoriti
jaz
:
To
je
Vaš
—
Vaš
sluga
!!
“
Pri
teh
besedah
pa
odskočijo
vsi
s
svojih
sedežev
,
kakor
da
bi
bila
strela
udarila
v
družbo
.
„
Kdo
pravi
to
,
gospod
?
“
vpraša
strastno
Robert
.
„
To
trdim
jaz
,
ako
me
poznate
,
nikdo
drug
.
Tedaj
Vaš
rojak
,
ogerskega
barona
sluga
,
je
oni
potepuh
in
lopov
,
ki
je
napadel
Riharda
,
menéč
,
da
ubije
—
mene
samega
,
zató
ker
sem
ga
bil
odgnal
izpod
svoje
strehe
!
A
ne
samo
zato
,
kaj
je
njemu
na
tem
,
temveč
zaraditega
,
ker
je
hotel
s
tem
ustreči
—
Vam
,
svojemu
gospodu
!
“
Olga
in
nje
mati
ste
že
trepetali
,
bojé
se
,
da
se
pri
tej
priči
poprimeta
Robert
in
Vogrin
.
In
to
bi
se
bilo
morda
tudi
zgodilo
,
ko
bi
ne
bil
dr.
Sirnik
stopil
med
njiju
,
rekóč
,
naj
bosta
mirna
,
naj
ne
oskrunita
gostoljubne
hiše
,
kjer
vlada
mir
in
sprava
!
Sirnik
prime
takoj
svojega
prijatelja
za
roko
ter
ga
potegne
na
stran
.
Vogrin
je
trepetal
in
se
tresel
same
jeze
in
strasti
.
Robert
pa
je
stal
molčé
,
bled
kakor
stena
sredi
sobane
,
ter
gledal
ves
osramočen
o
tla
,
dobro
vedóč
,
da
je
resnica
,
kar
mu
vpričo
vseh
oponaša
Vogrin
,
in
da
verjame
tudi
Olga
—
njegovim
strašnim
besedam
!
Sreča
je
bila
za
našega
rojaka
,
da
ni
bil
z
Robertovi
sam
.
Brez
dvombe
bi
bil
zadnji
razžaljen
potegnol
sabljo
ter
v
svojej
besnosti
posekal
Vogrina
.
To
bi
bil
Robert
tudi
tu
najrajši
storil
,
ali
navzočnost
Olge
in
njene
matere
zadržavala
ga
je
,
da
ni
pokazal
svojemu
tekmecu
,
oholemu
plebejcu
,
kaj
se
pravi
—
žaliti
ogerskega
plemenitaša
!
Premagavši
se
,
poslovi
se
zdaj
baron
molčé
od
gospé
Skenovske
in
gospice
Olge
.
Vogrinu
pa
zažuga
s
prstom
,
rekóč
:
„
Midva
se
bodeva
o
tem
drugje
zménila
!
“
Izgovorivši
pa
odide
naglo
iz
sobane
na
prosto
,
po
stopnicah
jezno
s
sabljo
rožljaje
!
Globoka
tišina
postane
potém
,
ko
je
Robert
družbo
zapustil
.
Olgi
so
silile
solze
v
oči
,
a
mati
je
globoko
vzdihnola
,
obžalujóč
,
da
se
mora
kaj
takega
baš
v
njenej
hiši
goditi
.
Dr.
Sirnik
pa
je
stal
molčé
pri
svojem
prijatelji
,
ki
je
slonel
na
njegovej
strani
opiraje
se
ná-nj
.
Gledal
je
nepremično
skozi
okno
tja
gori
proti
svojemu
rojstnemu
domu
.
Bil
je
bled
kakor
smrt
,
kolena
so
se
mu
šibila
,
in
omahnol
bi
bil
,
ko
bi
se
ne
naslanjal
na
svojega
prijatelja
.
„
Potolaži
se
,
dragi
moj
,
“
jame
zdaj
Sirnik
.
„
Glej
,
zdaj
je
odšel
oni
človek
,
ki
obrekuje
naše
pošteno
in
pridno
ljudstvo
,
in
ki
ga
dolži
zločinstva
,
ktero
je
on
sam
povzročil
.
“
Vogrin
se
ozre
pri
teh
besedah
po
sobani
,
in
rés
Roberta
ni
bilo
več
tu
.
Zdaj
še
le
more
prosto
dihati
.
Stoprav
zdaj
zadobi
zopet
ono
moč
,
da
je
mogel
stati
brez
podpore
.
Mirno
se
ozira
potém
okoli
sebe
.
Prvi
njegov
pogled
zadene
Olgo
v
oči
.
Neizrečeno
veselje
mu
šine
hipoma
v
srce
,
ko
ga
ona
milo
in
sočutno
pogleda
.
Iz
njenih
solznih
očij
bral
je
Olgino
iskreno
ljubezen
do
njega
,
in
pri
tem
pogledu
čutil
se
je
zopet
—
srečnega
v
svojej
ljubezni
!
Skesanega
srca
stopi
nato
h
gospe
Skenovskej
,
poljubi
jej
roko
,
proseč
jo
odpuščenja
:
„
Odpustite
mi
,
milostljiva
gospá
.
Jaz
nisem
vedel
,
kaj
sem
delal
tu
v
Vašej
gostoljubnej
hiši
.
Spozabil
sem
se
bil
toliko
in
grešil
sem
proti
vsakej
dostojnosti
.
Žalost
,
srd
,
jeza
,
sovraštvo
in
ljubezen
,
vse
strasti
,
ki
poganjajo
svoje
kali
v
človeškem
srci
:
vse
,
vse
mi
je
tako
prevzelo
dušo
in
pamet
,
da
nisem
vedel
,
kaj
se
spodobi
in
kaj
ne
!
Zatorej
,
milostljiva
gospá
,
odpustite
mi
moje
prenagljeno
,
nespodobno
ravnanje
vpričo
Vas
in
Vaše
ljubeznive
hčerke
.
“
„
Jaz
Vam
nimam
kaj
odpuščati
,
“
odgovori
mirno
gospá
Skenovska
.
„
Vaše
ravnanje
je
upravičeno
,
ako
je
to
rés
,
kar
ste
očitavali
gospodu
baronu
.
A
jaz
ne
morem
tega
verjeti
.
Nemogoče
se
mi
vidi
,
da
bi
se
mogel
človek
tako
daleč
spozabiti
,
kakor
bi
se
bil
baron
Robert
,
ko
bi
bil
on
zares
sam
najel
svojega
slugo
in
ga
podšuntal
,
da
Vas
—
uniči
!
“
„
Kolikor
