godovnodarilo
vašemu
gospodu
soprogu
bi
bila
slika
kakor
nalašč
in
izgotovljena
bode
že
konec
prosinca
.
Sedaj
imamo
šele
september
.
«
»
Vi
torej
menite
?
—
Ah
,
to
bi
mi
bilo
ob
enem
tudi
v
zabavo
!
—
In
kje
bi
me
slikali
?
«
»
Pri
meni
...
seveda
v
atelieru
pri
meni
,
milostljiva
!
«
je
hitel
Tužen
.
»
Iznenaditi
morava
doktorja
.
Hej
,
to
bo
gledal
!
—
Pri
meni
je
vse
pripravljeno
,
začneva
lahko
takoj
jutri
.
O
,
milostljiva
,
nepopisno
bi
bil
odlikovan
...!
«
»
Zares
to
morava
narediti
!
«
je
dejala
otroško
vesela
Tončka
.
Slikanje
ji
je
bilo
zopet
nekaj
novega
in
zanimivega
.
»
In
v
kakšni
toaleti
?
«
Vsa
je
bila
navdušena
za
Tužnov
predlog
.
In
domenila
sta
se
...
Ko
pa
je
zapuščal
Tužen
Pajkovo
hišo
,
so
se
mu
krivila
usta
v
zloben
nasmeh
.
»
He
,
he
!
Ptičica
pojde
prav
rada
v
zanjke
!
—
Eh
,
samo
znati
se
mora
žvižgati
,
in
ptička
bo
skakljala
in
žvrgolela
,
kakor
bom
hotel
jaz
...
Hoj
,
to
bo
imenitna
zabava
za
zimo
.
Notarka
in
odvetnica
...
odvetnica
in
notarka
.
He
,
he
!
To
bo
divno
!
Divno
!
Zares
:
»
lep
moraš
biti
,
pa
srečo
moraš
imeti
«
—
Dunajčan
ima
prav
...
«
In
hitel
je
domov
v
svoj
atelier
,
da
ga
pripravi
za
sprejem
najnovejšega
—
modela
.
Šlo
je
že
na
deset
,
ko
je
zapustila
drugega
dne
odvetnica
Pajkovo
hišo
.
Soprog
je
še
trdno
spal
,
saj
se
je
bil
vrnil
šele
proti
jutru
—
vinjen
;
bil
je
zopet
na
zaupnem
shodu
v
trgu
Š.
pri
dekanu
Gorjancu
,
kjer
se
je
bilo
zbralo
dvajset
politikujočih
župnikov
in
kaplanov
.
In
ondi
so
pili
in
pili
,
politikovali
,
se
bratili
ter
kovali
naklepe
proti
»
radikalcu
«
Tirbiču
in
njega
državnozborskim
tovarišem
.
Dr.
Pajk
je
bil
duša
takim
shodom
,
na
katerih
je
največ
govoril
;
on
je
bil
voditelj
novi
stranki
,
ki
je
hotela
skoro
stopiti
s
silno
večino
pred
narod
...
dr.
Pajk
pa
je
znal
tudi
najhitreje
prazniti
kupice
...
Tončka
je
pri
odhodu
naročila
kuharici
Marijani
,
naj
reče
Pajku
,
če
vpraša
po
njej
,
da
je
šla
obiskat
neko
prijateljico
.
In
naglo
je
stopala
,
tesno
se
zavijajoč
v
jesensko
jopico
,
pod
katero
je
bila
oblečena
za
—
ples
.
Tužen
je
stanoval
v
drugem
nadstropju
hiše
,
ki
je
stala
že
na
koncu
mesta
.
V
hiši
je
bilo
le
še
troje
ubožnih
rodbin
železniških
izprevodnikov
;
v
prvem
nadstropju
pa
je
prebival
sedemdesetleten
upokojen
,
napol
gluh
stotnik
s
svojo
vedno
bolno
ženo
.
Živega
človeka
ni
srečala
na
stopnicah
.
Le
od
nekod
se
je
čulo
plakanje
majhnih
otrok
in
uspavajoče
popevanje
ženske
.
Ko
je
dospela
v
drugo
nadstropje
,
se
ji
je
zdelo
,
da
je
zašla
v
velikanski
muzej
.
Vse
stene
po
hodniku
so
bile
pokrite
s
slikami
iz
ilustrovanih
časnikov
.
Po
kotih
pa
so
bili
razpostavljeni
cvetoči
oleandri
in
bujne
palme
.
Zvonek
ženski
smeh
se
je
čul
skozi
duri
,
na
katerih
je
bila
pribita
Tužnova
posetnica
.
Tončka
ni
vedela
,
bi
li
vstopila
,
ali
ne
.
Kdo
je
ta
ženska
,
ki
se
tako
od
srca
smeje
?
Glas
ji
je
bil
neznan
.
Saj
sta
se
bila
vendar
domenila
,
da
pride
ona
k
njemu
!
In
sedaj
je
navzlic
temu
pri
njem
že
druga
ženska
,
ki
bo
pravila
svojim
znankam
o
njenem
posetu
pri
slikarju
.
Tako
pa
se
razve
o
tem
po
vsem
mestu
,
in
ljudje
si
bodo
mislili
Bog
ve
kaj
.
Tudi
Pajku
mora
priti
ta
vest
na
uho
in
—
kaj
si
bode
mislil
!
—
Že
se
je
hotela
vrniti
.
Tedaj
pa
je
slišala
Tužna
,
ki
je
dejal
:
»
V
treh
minutah
bo
deset
,
in
gospa
dr.
Pajkova
pride
sem
,
da
jo
portretujem
.
Danes
delam
že
dve
uri
...
pridi
jutri
zopet
ob
sedmih
,
da
bo
slika
preje
skončana
.
«
Tončka
si
sedaj
ni
več
pomišljala
;
potrkala
je
in
naglo
vstopila
.
»
Ah
,
klanjam
se
,
milostljiva
!
«
jo
je
pozdravil
slikar
.
»
Jako
ste
točna
.
«
Tužen
je
stal
pred
velikansko
sliko
s
paleto
in
čopiči
,
malo
pred
njim
pa
je
ležalo
v
brezstidnem
položaju
lepo
,
morda
komaj
dvajsetletno
dekle
.
Nenavaden
prizor
je
toli
osupnil
odvetnico
,
da
ji
je
bušila
vsa
kri
v
glavo
.
»
Ah
,
pardon
,
je
zajecala
,
»
da
—
motim
.
«
»
Nikakor
ne
,
milostljiva
!
«
je
dejal
Tužen
,
položivši
paleto
s
čopiči
iz
rok
.
»
Ravno
sem
hotel
skončati
.
Pričakoval
sem
vas
.
«
Dekle
,
ležeče
na
gibljivem
kanapeju
,
ni
niti
trenilo
s
trepalnicami
.
Mirno
je
ležala
ter
radovedno
ogledovala
došlo
damo
.
Sramežljivosti
očividno
ni
poznala
več
.
Slikar
pa
se
je
obrnil
k
njej
ter
ji
dejal
:
»
Le
odpravi
se
,
Manica
!
—
Ne
rabim
te
danes
več
.
«
In
dekle
je
vstalo
ter
izginilo
za
tapetno
steno
.
Tončka
je
opazovala
med
tem
veliki
slikarjev
atelier
;
ena
stena
je
bila
vsa
iz
stekla
,
ostale
tri
pa
so
bile
do
malega
pokrite
s
slikami
,
akti
in
osnutki
.
Na
velikem
stojalu
je
slonela
slika
,
ki
je
predstavljala
lov
Dijanin
ob
bregu
deroče
reke
,
v
kateri
se
kopljejo
povodne
vile
.
Vse
osebe
na
sliki
pa
so
bile
bolj
ali
manj
gole
.
In
kamor
koli
se
je
ozrla
Tončka
,
povsod
je
videla
le
nage
živote
;
sama
ni
vedela
,
kam
bi
pogledala
.
Ker
pa
ji
je
slikar
razlagal
vsako
sliko
posebej
s
tako
mirnim
in
hladnim
glasom
,
kakor
bi
ji
razkazoval
gole
pečine
,
se
je
tudi
ona
pomirila
ter
se
delala
,
kakor
da
je
takih
slik
že
vajena
.
Ko
sta
si
ogledala
slike
v
atelieru
,
jo
je
peljal
v
svoje
sobe
,
podobne
malim
muzejem
.
Slike
,
kipi
,
stari
šlemi
,
ščiti
,
buzdovani
,
zgodovinski
kostumi
,
handžari
in
samokresi
,
perzijske
preproge
,
velikanska
koža
belega
medveda
z
umetno
glavo
,
orijentalsko
pohišje
,
eksotične
cvetlice
...
vse
to
je
bilo
razobešeno
in
razpostavljeno
po
stenah
,
tleh
in
kotih
čim
najbolj
slikovito
in
vidno
,
a
jako
okusno
.
Z
največjim
zanimanjem
si
je
ogledala
odvetnica
vsako
stvar
.
Vse
ji
je
bilo
novo
,
vse
ji
je
izredno
ugajalo
.
Ko
pa
je
videla
vse
,
se
je
zdela
sama
sebi
smešna
,
da
je
pri
vstopu
v
Tužnov
atelier
zardela
nalik
naivni
inštitutki
.
»
Premalo
sem
omikana
,
«
si
je
mislila
ter
pogumno
ogledovala
tudi
največje
naturalnosti
na
barvanem
platnu
.
V
tem
je
postavil
Tužen
na
stojalo
novo
platno
,
primaknil
bliže
k
oknu
oni
naslanjač
,
na
katerem
je
ležala
ravnokar
Manica
ter
prosil
odvetnico
,
da
sede
.
In
Tončka
je
sedla
,
Tužen
pa
je
začel
takoj
z
obrisi
njenega
profila
,
njenega
vratu
,
njenega
globoko
izrezanega
oprsja
in
njenih
golih
rok
.
Naglo
je
risal
;
bil
je
zares
umetnik
.
Med
risanjem
pa
ji
je
pripovedoval
o
svojih
osnovah
za
dunajsko
in
berolinsko
razstavo
;
potem
je
govoričil
o
svojih
modelih
ter
ciniško
kvasil
o
svojih
ljubezenskih
dožitkih
.
Nobenega
ni
zamolčal
,
nobenega
se
sramoval
,
ampak
opisaval
vse
z
največjo
natančnostjo
in
največjo
slastjo
.
Tončka
pa
je
poslušala
ter
se
smejala
z
njim
.
Ko
pa
je
risal
tako
eno
uro
skoro
nepretrgoma
je
skočil
v
svojo
spalnico
ter
prinesel
iz
nje
že
odmašeno
buteljko
najboljšega
šampanjca
in
najfinejšega
peciva
.
Natočil
je
dve
kelihasti
kupici
.
»
Na
vaše
zdravje
,
milostljiva
,
in
v
srečen
prospeh
zapričetega
portreta
!
«
je
napil
odvetnici
.
Trčila
sta
in
pila
,
pa
jedla
.
Potem
pa
sta
znova
začela
s
sliko
.
In
poldne
je
zazvonilo
,
ko
sta
se
poslovila
;
oba
sta
bila
zadovoljna
.
»
Tako
se
bova
zabavala
vsaki
dan
,
gospa
,
«
je
dejal
Tužen
,
poslavljajoč
se
.
»
V
enem
tednu
skončam
obrise
,
potem
pa
se
lotim
detailov
in
naposled
barv
.
Nadejam
se
,
da
zadovoljim
gospoda
soproga
.
«
»
O
,
izvestno
!
Najbolj
pa
mene
.
Nisem
vedela
,
da
ste
tako
zabaven
umetnik
.
Prav
rada
pridem
vsaki
dan
k
vam
,
kadar
bo
jasno
nebo
in
svetel
dan
.
Oj
,
to
bo
presenečen
Pajk
!
Ha
,
ha
!
Zares
lepa
ideja
je
bila
,
da
ste
mi
predlagali
slikanje
.
«
...
In
Tončka
je
zahajala
vsaki
dan
k
Tužnu
;
slikar
pa
se
je
nadejal
,
da
se
bolj
in
bolj
bliža
podlemu
svojemu
namenu
.
Dr.
Pajk
je
tekal
kakor
razjarjen
lev
v
kletki
po
svoji
pisarnici
in
klel
,
besnel
,
rjovel
ter
se
penil
nalik
blazniku
.
»
Goljufan
,
varan
od
nje
,
katero
sem
ljubil
bolj
nego
svoje
življenje
...
kateri
sem
izpolnil
vsako
željo
,
jo
obsipal
s
častjo
in
z
darovi
,
od
nje
,
katero
sem
dvignil
na
stališče
najugodnejše
gospe
!
...
Beračica
je
bila
,
fabriška
delavka
,
gladna
,
raztrgana
in
umazana
dekla
,
ko
sem
jo
vzel
v
svojo
hišo
.
Vzgojil
sem
si
jo
...
pozabil
,
kaj
je
bila
njena
mati
...
ljubil
jo
,
njo
edino
ter
se
poročil
z
njo
.
Napravil
sem
jo
za
svojo
tovarišico
,
ji
izročil
ključe
do
vsega
svojega
bogastva
,
ona
pa
me
je
goljufala
že
kot
ljubica
...
pogazila
v
blato
svojo
čast
kot
žena
moja
!
—
Moj
Bog
,
ali
res
ni
hvaležnosti
na
svetu
!
«
Dirjal
je
po
sobi
gori
in
doli
,
pestil
prste
,
škripal
z
zobmi
in
klel
,
klel
.
»
S
čim
sem
zaslužil
,
o
Bog
,
da
si
me
tako
udaril
?
—
Kaj
sem
zagrešil
,
da
si
me
pahnil
iz
največje
sreče
v
grozno
temo
obupnosti
,
iz
katere
ne
vidim
izhoda
?
—
Ah
—
gorje
,
gorje
mi
!
—
Gorje
mojemu
sinu
!
—
Na
svojem
srcu
sem
—
grel
kačo
,
gada
,
zmaja
—
a
sem
mislil
,
da
čuvam
angela
,
ki
me
ljubi
in
spoštuje
ter
moli
za
mojo
blaginjo
,
kakor
sem
molil
jaz
!
—
Moj
sin
!
Moj
Božidar
!
Izgubil
si
mater
...
umrla
ti
je
!
Ne
bo
te
učila
hoditi
,
ne
bo
ti
sklepala
ročic
k
molitvi
,
ne
bo
te
vadila
klicati
:
—
ata
!
—
mama
!
—
Matere
ne
boš
poznal
...
je
ne
boš
smel
poznati
,
zakaj
ona
je
—
vlačuga
—
vlačuga
,
ki
bi
lahko
zastrupila
še
tvoje
nedolžno
srce
ter
je
oblatila
!
—
O
Božidar
,
brez
mamice
si
,
še
tako
mlad
!
«
Omahnil
je
na
naslanjač
,
si
zakril
bledi
,
strašno
prepadli
obraz
,
hropel
,
hropel
,
dokler
ni
zaihtel
kakor
majhno
dete
...
Hipoma
pa
je
planil
pokoncu
;
široko
so
mu
zrle
oči
,
obraz
pa
mu
je
bil
mrtvaško
bled
,
ko
je
vzkliknil
glasno
:
»
Bog
,
ti
si
pravičen
!
«
In
s
sklonjeno
glavo
,
kakor
na
smrt
utrujen
,
je
hodil
počasi
po
sobi
ter
mislil
na
preteklost
...
Pred
dušo
pa
so
mu
vstali
vsi
oni
prizori
,
katere
je
bil
zakopal
že
davno
v
dozdevno
pozabnost
.
Kakor
mrtveci
so
vstajali
iz
grobov
spomini
na
vse
one
nesrečne
žrtve
,
katere
je
varal
in
poteptal
v
—
grozo
obupa
on
—
Pajk
.
Spomnil
se
je
vseh
tistih
zornih
dev
,
vseh
tistih
zaupljivih
žen
,
v
katerih
srcu
je
zbudil
v
svojih
mladih
,
samskih
letih
ogenj
ljubezni
,
zubelj
strasti
...
a
brez
pomisleka
jih
je
pahnil
od
sebe
,
ko
se
jih
je
naveličal
.
In
na
uho
so
mu
doneli
znova
razločno
vsi
oni
joki
,
oni
strastni
vzdihi
,
one
grozne
kletve
osramočenih
,
zapuščenih
devic
in
njih
mater
,
preklinjajočih
njegove
neštevilne
ljubezenske
lopovščine
...
Pred
dušnimi
očmi
pa
se
mu
je
pojavil
tudi
še
obraz
,
ki
ga
je
napolnil
z
najbridkejšo
zavestjo
krivde
,
obraz
z
dolgimi
,
bledimi
lici
in
velikimi
,
lepimi
,
vodenojasnimi
,
a
tožnimi
,
sanjavimi
očmi
.
Jasno
,
kakor
da
stoji
pred
njim
,
je
videl
pred
seboj
nežno
,
previtko
plavolasko
z
ozkimi
,
slokimi
pleči
in
šibkimi
boki
...
Marijo
,
svojo
pokojno
soprogo
.
In
domislil
se
je
vseh
svojih
brutalnosti
,
svojih
žalitev
,
prevar
in
izdajstev
,
s
katerimi
je
moril
in
umoril
njo
,
katera
mu
je
poklonila
s
svojim
čistim
,
plemenitim
srcem
zaklad
največjih
čednosti
in
najiskrenejše
ljubavi
—
njo
,
katera
mu
je
postavila
temelj
sedanji
imovitosti
in
sedanjemu
ugledu
.
Spomnil
se
je
njenih
solza
,
njenih
zaduševanih
obupnih
vzdihov
,
smrtno
žalostnih
pogledov
,
nemih
pogledov
,
prosečih
,
rotečih
in
očitajočih
mu
,
da
je
nehvaležen
lopov
...
Domislil
se
je
vseh
bridkih
ur
,
katere
je
prizadel
najboljšemu
bitju
,
ki
je
hotelo
le
njegovo
srečo
...
In
divji
kes
se
ga
je
polotil
,
da
je
vzdihal
,
hropel
in
ječal
:
»
Bog
,
ti
si
pravičen
!
«
Udaril
ga
je
z
isto
palico
,
katero
je
spletel
Pajk
marsikateri
varani
revi
,
palico
,
s
katero
je
ubil
v
slepi
strasti
svojo
lastno
srečo
,
svojo
Marijo
...
In
dirjal
je
znova
dalje
po
sobi
gori
in
doli
ter
čakal
nje
,
ki
je
storila
le
njemu
ono
in
isto
,
kar
je
storil
sam
neštetim
...
Na
tleh
pod
mizo
pa
sta
ležali
dve
pismi
.
Došli
sta
mu
bili
danes
.
Eno
je
bilo
naslovljeno
na
dr.
Karola
Pajka
,
drugo
pa
na
soprogo
—
Tončko
.
In
v
prvem
pismu
,
pisanem
od
ženske
roke
,
je
čital
odvetnik
sledeče
:
»
Gospod
doktor
!
Prijatelj
,
ki
noče
biti
imenovan
,
Vas
opozarja
na
najžalostnejše
dejstvo
:
—
žena
Vas
nesramno
vara
.
Predno
je
še
prišla
v
Vašo
hišo
za
deklo
,
je
imela
intimno
znanje
z
nekim
vojakom
prostakom
...
ko
je
služila
pri
Vaši
pokojni
gospej
soprogi
,
se
je
spečala
mimogrede
z
Vašim
prijateljem
,
ritmojstrom
pl.
Jeklerjem
.
Sam
ritmojster
je
pravil
o
tem
v
salonu
gospe
Žuljanke
vpričo
gospodov
in
dam
.
Vaša
soproga
pa
Vas
je
varala
znova
in
sicer
z
istim
pl.
Jeklerjem
v
oni
noči
,
ko
ste
priredili
v
svoji
vili
zabavni
večer
...
Da
je
to
istina
,
potrdi
Vam
morda
hišnica
.
Sedaj
pa
zahaja
Vaša
soproga
vsaki
dan
k
slikarju
Tužnu
.
O
tem
se
prepričajte
sami
!
Zdravi
!
Neznanec
.
«
Ko
je
bil
prečital
dr.
Pajk
to
pismo
,
je
planil
kakor
ris
tudi
na
drugo
in
čital
dokaz
—
sramotne
resnice
:
»
Moja
sreča
!
Iskreno
Vas
zahvalim
za
pisemce
,
katero
ste
mi
poslali
.
Ah
,
v
duhu
poklekam
pred
Vas
,
poljubljajoč
Vaše
lepe
,
male
ročice
ter
Vas
rotim
:
ne
pozabite
onih
blaženih
uric
,
katere
sem
užil
v
Vašem
osrečevalnem
objetju
!
Jaz
jih
ne
pozabim
nikdar
—
nikdar
!
Vedno
moram
misliti
na-nje
,
pa
na
Vaše
divne
oči
,
na
Vaše
vroče
poljube
ter
proklinjati
usodo
,
ki
me
je
prestavila
v
to
mesto
ravno
sedaj
,
ko
bi
mogel
živeti
v
—
nebesih
!
—
Tolažim
se
le
z
nadejo
,
da
se
mi
posreči
dobiti
kmalu
par
dni
dopusta
.
Tedaj
pa
pohitim
na
krilih
ljubezni
znova
na
Vaše
prsi
,
na
Vaše
ustnice
!
—
Dotlej
pa
Vas
prisrčno
pozdravi
jam
in
v
duhu
vroče
poljubljam
:
ves
Vaš
pl.
J.
V
Budimpešti
...
«
V
glavi
se
mu
je
zvrtelo
...
omahnil
je
kakor
onesveščen
,
pa
šepetal
:
»
Varan
!
—
Jaz
varan
—
osramočen
—
oblačen
—
izdan
od
vlačuge
,
od
podle
vlačuge
!
«
—
Potem
pa
je
tekel
v
soprogino
sobo
ter
s
silo
odprl
njeno
mizico
,
kamor
je
spravljala
svoja
pisma
.
In
v
miznici
je
našel
še
dvoje
ritmojstrovih
pisem
in
njegovo
sliko
...
In
tako
je
zvedel
vse
,
vse
...
Na
poldne
je
že
šlo
,
ko
je
stopal
dr.
Pajk
trdih
korakov
,
ponosno
zravnan
,
a
mrtvaško
bled
proti
hiši
,
v
kateri
je
stanoval
slikar
Tužen
.
Končati
žaloigro
čim
preje
,
to
je
bil
njegov
trden
,
neomajen
sklep
,
pa
kaznovati
njo
in
zapeljivca
...
Tiho
,
po
prstih
tipajoč
,
se
je
priplazil
do
slikarjevih
vrat
.
Tam
pa
je
postal
in
prisluškoval
.
Težko
je
dihal
...
srce
mu
je
hotelo
počiti
razburjenosti
.
In
poslušal
je
.
Tedaj
pa
je
slišal
smeh
svoje
soproge
,
smeh
,
kakršnega
je
poznala
Tončka
le
v
trenotkih
koketnega
izzivanja
,
in
čul
je
Tužnovo
šepetanje
...
Tedaj
pa
se
mu
je
zmračilo
v
glavi
od
divje
razjarjenosti
...
le
en
udarec
njegove
močne
roke
je
bil
potreben
...
vrata
so
se
škrtaje
odprla
na
iztezaj
...
Pajk
pa
je
stal
pred
grešnikoma
kakor
bog
maščevanja
.
»
Karol
!
«
je
viknila
Tončka
,
otrpnivši
na
naslanjaču
.
Kakor
maček
je
odskočil
Tužen
;
Pajk
pa
ga
je
pograbil
za
vrat
in
treščil
s
tako
močjo
ob
tla
,
da
se
je
prevrnilo
stojalo
s
sliko
vred
ter
padlo
na
onesveščenega
slikarja
,
kateremu
se
je
iz
globoke
rane
na
glavi
v
tem
hipu
pocedila
kri
.
Pajka
se
je
polotila
znova
besnost
.
Razbijal
,
trgal
,
metal
in
uničeval
je
vse
,
kar
mu
je
prišlo
pod
roko
ter
klel
,
klel
...
Tončka
pa
je
bežala
.
Dospevši
na
ulico
,
je
skočila
v
prvi
voz
,
ki
je
prišel
mimo
ter
hitela
domov
.
In
videč
ondi
svojo
razbito
miznico
,
je
vedela
,
da
je
izgubljeno
vse
...
Naglo
je
zmašila
svojo
hranilnično
knjigo
,
svoje
dragotine
,
darove
svojega
soproga
v
kovčeg
in
—
zbežala
...
Ko
je
prišel
Pajk
domov
,
sta
bila
dojilja
in
Božidarček
že
sama
.
In
ne
zmenivši
se
za
služkinjo
,
je
omahnil
odvetnik
tik
zibelke
na
tla
,
skril
svoj
obraz
v
otročjo
odejo
ter
glasno
zaplakal
:
»
Moj
sin
!
—
Moj
ubogi
sin
!
«
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Še
tisto
noč
je
zapustila
Tončka
mesto
.
Pobrala
je
vso
toaleto
,
kolikor
je
je
imela
v
vili
,
napolnila
štiri
kovčege
z
različnimi
dragocenostmi
ter
se
odpeljala
v
Budimpešto
...
Dr.
Strel
pa
je
izdeloval
svojemu
šefu
tožbo
:
»
za
ločitev
zakona
med
doktorjem
Pajkom
in
—
gospo
Tončko
,
rojeno
Vrhnikovo
«
...
Nu
,
vidiš
!
—
Vedel
sem
,
da
primeš
takoj
za
vodico
,
ko
ti
pokažem
sestrično
.
«
»
Kaj
pa
hočem
!
Spametovati
se
moram
vendar
enkrat
...
mhe
,
evo
,
moja
pleša
raste
vidno
...
«
»
Kakor
tvoji
dolgovi
.
«
»
Da
,
baš
kakor
moji
dolgovi
.
Sicer
pa
tudi
baronesa
Jakobina
ni
več
mlada
.
«
»
Mlada
?
—
A
stara
tudi
še
ni
!
Osemindvajset
ima
ona
...
ti
pa
osemintrideset
...
imeniten
par
!
«
»
Čul
sem
,
da
je
veliko
živela
...
«
»
Toliko
kolikor
ti
...
ej
,
očitati
si
ne
bosta
mogla
ničesar
drug
drugemu
!
O
,
ljubila
je
veliko
,
ta
Jakobina
,
prav
veliko
,
zato
pa
ji
bo
tudi
veliko
odpuščeno
.
Tako
pravi
vsaj
sveto
pismo
,
če
se
prav
spominjam
.
«
»
Imela
je
baje
dolgoletno
znanje
s
poročnikom
Jankom
pl.
Vencem
...
«
»
Res
je
;
hudobni
jeziki
so
celo
govorili
,
da
...
Toda
pustimo
to
!
«
»
Potem
je
ljubila
baje
odvetnika
Roenackerja
...
«
»
Res
je
!
Ker
pa
je
kozav
ter
vleče
svojo
levo
nogo
za
seboj
,
ga
je
črez
pol
leta
zopet
zapustila
...
«
»
...
pa
flirtovala
z
vseučiliškim
docentom
dr.
Fangljem
...
«
»
...
ki
jo
je
celo
opeval
ter
objavljal
svoje
noro
zaljubljene
prismojenke
v
leposlovnem
listu
.
Nu
,
Fangelj
ji
je
bil
prevelik
filister
—
baronesa
Jakobina
pač
nima
kar
nič
razuma
za
teoretično
ljubezen
in
za
platonizem
—
brila
je
torej
le
norce
ob
njem
,
ker
je
ni
hotel
umeti
skoro
celi
dve
leti
,
zajedno
pa
je
ljubimkala
s
policijskim
nadkomisarjem
,
baronom
Nincsyjem
.
«
»
S
policijskim
nadkomisarjem
tudi
?
—
Vrag
,
tega
niti
nisem
vedel
.
«
»
Ej
,
česa
še
vsega
ne
veš
,
prijatelj
!
—
Pa
kaj
te
vse
to
briga
!
Pač
ni
bilo
nobenega
boljšega
,
zato
je
ljubimkala
s
komisarjem
...
«
»
In
potem
?
«
»
Potem
?
—
Ej
,
kaj
bi
ti
pravil
dalje
!
Glavne
njene
bivše
ljubimce
sem
ti
povedal
;
vsi
ostali
so
nevažni
,
postranski
...
Pa
tudi
važnih
se
ti
ni
bati
več
.
Pl.
Venec
je
umrl
,
dr.
Roenacker
in
Nincsy
sta
že
oženjena
,
in
dr.
Fangelj
je
odšel
v
Gradec
.
«
»
Brr
!
Ne
brigajo
me
.
Gre
mi
le
za
tristotisoč
...
za-njo
samo
se
ne
bom
tepel
z
nikomer
.
«
»
Bravo
!
Pametno
stališče
.
Sicer
pa
si
menda
tudi
glede
nje
brez
skrbi
.
Suha
je
kakor
trska
,
bleda
kakor
voščena
sveča
,
pa
menda
tudi
že
jetična
.
Kdo
bi
jo
še
maral
!
«
»
Samo
eno
leto
naj
še
živi
,
da
se
zopet
uredim
,
potem
pa
—
!
«
»
Ha
,
ha
!
Grozno
si
pameten
.
Nu
pa
,
kakor
sem
rekel
,
sedaj
se
drži
vodice
!
Rada
te
vidi
in
omožiti
se
želi
čim
preje
.
Tudi
ona
se
je
naveličala
samstva
.
«
»
Mhe
,
iti
mora
po
sreči
vse
!
Baronica
me
ima
rada
,
drugih
zaprek
ne
bo
!
...
V
enem
mesecu
zvršim
vso
komedijo
!
«
—
Do
tu
sta
bila
prišla
v
svojem
pogovoru
pl.
Jekler
in
njegov
pobratim
,
črnolasi
nadporočnik
pl.
Dandiny
,
napol
sedeča
,
napol
ležeča
v
širokih
naslanjačih
v
ritmojstrovem
stanovanju
,
ko
je
vstopil
poštni
listonoša
.
»
Brzojavka
gospodu
ritmojstru
,
«
je
dejal
ter
salutiral
.
Ritmojster
pa
je
prebledel
.
Neka
čudna
,
plaha
slutnja
se
ga
je
polastila
.
Roke
so
se
mu
tresle
same
vznemirjenosti
,
ko
je
plačeval
listonoši
pristojbino
.
Ko
pa
je
brzojavko
odprl
in
prečital
,
je
zaklel
:
»
Vrag
jo
nesi
!
—
O
prokleto
,
prokleto
!
—
Sam
satan
je
zmotil
to
žensko
!
—
In
ravno
sedaj
—
ravno
sedaj
!
—
O
,
o
!
Vse
je
morda
izgubljeno
!
«
Tekal
je
po
sobi
gori
in
doli
,
od
togote
ves
zaripljen
in
od
krvi
zalit
v
obraz
,
ter
klel
,
zmerjal
,
psoval
in
obupaval
.
»
Na
,
beri
sam
!
—
pa
svetuj
mi
,
dokler
še
ni
prepozno
—
dokler
še
ni
te
—
—
te
vlačuge
!
«
Dandiny
pa
je
čital
brzojavko
:
»
Pajk
ve
vse
!
Ob
11.
uri
zvečer
se
pripeljem
v
Budimpešto
.
Vaša
Tončka
.
«
»
Kdo
je
ta
ženska
?
«
je
vprašal
potem
.
»
Eh
,
neumna
ženščina
,
ki
je
tiščala
za
menoj
,
ko
sem
bil
v
prejšnji
garniziji
.
«
»
In
ti
si
bil
tako
nepreviden
,
da
si
ji
še
pisaril
?
«
»
Da
,
trikrat
...
ohraniti
sem
si
jo
hotel
...
saj
veš
!
Nu
,
ona
je
res
divna
,
krasna
,
mlada
ženska
,
da
malo
takih
!
—
Toda
kaj
hoče
tu
in
od
mene
?
«
»
Mož
je
zvedel
vse
.
Ali
ne
znaš
brati
?
«
—
Ločita
se
menda
.
Da
,
da
,
ločita
se
;
saj
pravi
:
»
Vaša
Tončka
«
!
«
Ritmojster
je
klel
,
da
se
je
bliskalo
,
nadporočnik
pa
mu
je
svetoval
mirno
:
»
Zares
fatalen
slučaj
!
Nu
,
rešiti
se
moraš
iz
njega
čim
najbolje
!
Čuj
,
kaj
ti
predlagam
!
Ona
je
na
potu
semkaj
,
torej
ti
ne
pomaga
vse
tvoje
robantenje
in
grmenje
nič
.
Sprejmeš
jo
na
kolodvoru
,
pa
odvedeš
v
hotel
»
Dunaj
«
.
»
A
kaj
potem
?
—
Kaj
naj
storim
z
njo
?
Kaj
namerava
ona
?
—
Pomisli
,
če
zve
za
njo
baronica
!
—
Vrag
,
kaj
naj
ji
rečem
,
kako
jo
nalažem
,
sicer
sem
izgubljen
!
«
»
Ti
praviš
,
da
je
lepa
in
mlada
?
«
je
izpraševal
pl.
Dandiny
.
»
Prva
krasotica
je
bila
v
moji
prejšnji
garniziji
,
«
je
pritrdil
pl.
Jekler
.
»
Vse
je
sililo
za
njo
.
Odvetnik
Pajk
,
filistrski
bogataš
in
mogotec
,
je
ljubimkal
z
njo
,
ko
je
bila
še
pri
njegovi
prvi
ženi
hišna
,
ter
se
je
oženil
z
njo
,
ne
oziraje
se
na
to
,
da
je
bila
njena
mati
znana
vlačuga
in
sramotno
razvpita
pijanka
.
«
»
Katero
je
lepa
hčerka
že
začela
posnemati
...
ha
,
ha
!
«
je
dostavil
nadporočnik
,
lokavo
se
smejoč
.
»
Nu
,
da
...
Žal
,
da
sem
pri
tem
še
sam
zašel
pregloboko
v
lužo
!
«
»
Nič
ne
de
!
Da
je
le
lepa
!
Neumen
bi
bil
,
če
si
ne
bi
izkoval
še
iz
te
prilike
kolikor
toliko
dobička
.
Bodi
torej
miren
in
ljubezniv
,
kakor
da
se
ni
zgodilo
nič
!
Jaz
sem
ti
pa
na
uslugo
,
kadar
me
boš
potreboval
.
Prepričan
sem
,
da
se
bova
zabavala
pri
tem
oba
najbolje
.
Kadar
se
popelješ
ti
z
Jakobino
proti
jugu
,
izletim
jaz
z
gospo
Tončko
na
sever
,
potem
pa
menjava
vlogi
in
smeri
,
ravnajoč
po
geslu
:
»
Après
nous
le
déluge
!
«
»
Za
vsaki
slučaj
pa
porečeva
,
da
mi
je
gospa
Tončka
oddaljena
sorodnica
,
ki
pričakuje
svojega
soproga
,
kateri
je
na
znanstvenem
potovanju
po
Ogrski
.
Dobro
!
Tako
napraviva
.
Precej
jutri
pa
začnem
avansirati
pri
Jakobini
,
in
če
bo
možno
,
jo
zasnubim
še
ta
teden
.
To
zimo
mora
biti
skončano
vse
.
«
»
Tudi
z
gospo
Tončko
,
katero
pa
si
poslej
izgovorim
za-se
!
«
»
Naj
ti
tekne
njena
ljubezen
tako
dobro
,
kakor
meni
baronesini
tisočaki
!
«
In
ločila
sta
se
.
—
Ko
pa
se
je
pripeljala
zvečer
gospa
Tončka
,
jo
je
sprejel
rit-mojster
pl.
Jekler
v
svoji
najličnejši
uniformi
in
s
svojim
najljubeznivejšim
obrazom
.
Z
razprtimi
rokami
ji
je
letel
naproti
,
ko
se
je
pojavila
njena
plavolasa
glavica
iz
kupeja
II.
razreda
,
ter
poljubljajoč
ji
ozko
,
fino
orokavičeno
ročico
,
je
hitel
:
»
Ah
,
milostljiva
—
milostljiva
,
kolika
sreča
za-me
!
—
In
tako
nenadno
!
Prej
bi
bil
mislil
na
svojo
smrt
,
nego
da
vas
pozdravim
že
nocoj
v
tem
mestu
!
Ah
,
res
—
ne
bo
vam
žal
—
prisegam
,
da
ste
zapustila
ono
gnezdo
in
one
filistre
!
«
Kavalirsko
ji
je
ponudil
desnico
,
katere
se
je
ona
oklenila
kakor
plašen
,
vznemirjen
in
utrujen
otrok
,
pa
se
v
razumljivi
zadregi
molče
smehljala
.
Njegova
ljubeznivost
in
uslužnost
sta
ji
nepopisno
dobro
deli
.
Oh
,
med
dolgotrajno
in
silno
dolgočasno
vožnjo
se
je
je
lotevala
že
malodušnost
;
skrbela
jo
je
temna
bodočnost
,
bala
se
je
,
kaj
poreče
Jekler
,
ko
mu
pade
tako
iznenada
v
naročje
.
O
,
sedaj
,
ob
roki
tega
postavnega
,
vitkega
,
elegantnega
moža
v
krasni
,
z
zlatom
bogato
obšiti
uniformi
pa
se
je
čutila
zopet
tako
varno
in
brez
skrbi
!
Tesno
se
je
naslonila
obenj
ter
vsa
blažena
poslušala
njegove
laskave
,
ljubezni
polne
besede
...
A
v
glavi
se
ji
je
vrtelo
;
prerivajoča
se
,
nervozno
sem
ter
tja
hiteča
,
smejajoča
se
pisana
množica
—
nebroj
lučic
,
svetilk
in
lampijonov
—
vznemirljivo
pritrkavanje
električnega
zvonca
—
velikanska
veža
z
ogromnimi
stebri
in
brezštevilnimi
,
dvojnimi
,
širokimi
,
umetno
se
zavijajočimi
stopnicami
—
vpitje
postreščkov
in
fijakarjev
...
vse
je
vplivalo
na-njo
tako
omamljivo
,
da
ni
razumela
ničesar
ter
se
zavedala
šele
tedaj
,
ko
se
je
premaknila
kočija
,
v
katero
jo
je
dvignil
ritmojster
,
jo
strastno
objel
ter
poljubil
.
»
A
kaj
sedaj
?
«
je
vprašala
ona
,
ko
sta
si
sedela
nasproti
v
najfinejši
sobi
za
tujce
v
hotelu
»
Dunaj
«
.
»
Kaj
sedaj
?
«
je
ponovil
Jekler
.
»
Oh
,
vsa
stvar
je
tako
jasna
,
draga
moja
!
Pajk
se
izvestno
loči
od
vas
—
in
če
se
ne
bi
hotel
,
zahtevajte
ločitev
vi
sama
!
—
Sina
Božidara
prisodijo
njemu
—
in
tako
bodete
povsem
svobodna
ter
sama
svoja
.
Najlepše
življenje
,
najkrasnejša
bodočnost
se
vam
nudi
.
Mlada
ste
,
lepa
ste
in
svoje
premoženje
imate
...
Kaj
li
želite
več
?
Ves
svet
vam
je
odprt
—
pojdete
,
kamor
vam
bo
drago
—
storite
,
kar
bodete
sama
hoteli
...
O
,
zavidanja
ste
vredna
!
«
—
»
In
vi
me
ne
zapustite
nikdar
,
kaj
ne
da
?
«
»
Nikdar
,
nikdar
!
—
Kako
morete
vprašati
kaj
takega
?!
Vse
svoje
svobodne
ure
posvetim
vam
—
zabavati
vas
hočem
,
vvesti
vas
v
najboljše
hiše
,
ki
so
mi
znane
,
da
pozabite
čim
preje
vso
neprijetno
minolost
ter
mi
odpustite
zle
ure
,
katere
sem
vam
zakrivil
.
«
»
A
kaj
poreko
ljudje
?
—
In
vaši
tovariši
?
«
»
Predstavim
vas
povsod
kot
svojo
sorodnico
,
katere
mož
potuje
po
Ogrski
...
Ko
bo
pa
obravnava
radi
ločitve
končana
in
vse
naše
reči
urejene
,
se
proglasiva
za
zaročenca
,
in
to
ostaneva
toliko
časa
,
da
se
nama
umakne
Pajk
...
«
Govoril
je
mirno
kakor
človek
,
ki
ima
jasen
načrt
v
glavi
in
najpoštenejše
namene
v
srcu
.
Pravil
ji
je
o
svoji
ljubezni
,
o
svoji
sedanji
sreči
ter
ji
slikal
najlepšo
bodočnost
na
svoji
strani
...
In
prisedel
je
k
njej
na
otomano
,
ji
ovil
desnico
okoli
kipnega
života
ter
ji
šepetal
na
uho
najslajše
besede
.
Ona
pa
mu
je
verjela
,
rada
verjela
vse
,
oklepajoč
se
ljubezenske
strasti
do
njega
liki
utapljajoči
se
nesrečnež
,
ki
izteza
prste
za
vsako
gnilo
bilko
,
predno
se
pogrezne
v
blato
,
iz
katerega
ni
rešitve
...
Na
dve
črez
polnoč
je
že
šlo
,
ko
se
je
razpravljal
pl.
Jekler
v
svojem
samskem
stanovanju
.
Hudoben
nasmeh
mu
je
trepetal
na
tankih
ustnicah
,
ko
je
mrmral
v
svoje
brke
:
»
Izborno
sem
igral
svojo
ulogo
!
—
Nu
,
‚
Zeit
gewonnen
,
alles
gewonnen
‘
.
To
mi
bodi
geslo
!
«
In
upihnil
je
luč
ter
se
zadovoljno
zleknil
v
svoji
postelji
.
—
Za
Tončko
pa
se
je
začelo
od
tedaj
burno
življenje
.
Z
Jeklerjem
si
je
poiskala
na
najlepšem
trgu
»
Srbskega
mesta
«
v
lepi
hiši
sijajno
stanovanje
,
katero
je
opremila
z
najdražjim
pohišjem
.
Z
nakupovanjem
pohištva
in
opravljanjem
stanovanja
je
imela
dela
dolga
dva
meseca
.
Tedaj
pa
je
bila
doba
plesnih
zabav
že
na
vrhuncu
.
—
Hitela
je
od
plesu
do
plesu
,
z
maskarade
na
maskarado
,
v
gledališča
,
na
redute
,
v
koncerte
i.
t.
d.
—
vedno
ob
strani
pl.
Jeklerja
ali
pa
njegovega
prijatelja
,
nadporočnika
pl.
Dandinyja
.
Povsod
so
bile
občudovane
njene
bogate
toalete
—
povsod
so
drli
za
njo
častilci
,
laskajoč
se
njeni
krasoti
.
Ritmojster
jo
je
predstavljal
za
sestrično
svojim
tovarišem
,
ki
so
tekmovali
med
seboj
,
kako
bi
bolje
zabavali
zanimivo
lepotico
,
ki
je
imela
v
svoji
govorici
,
v
svojem
nastopu
in
kretanju
nekaj
za
nje
novega
ter
zato
silno
zanimivega
.
Seznanjali
so
jo
tako
tudi
s
svojimi
soprogami
in
s
svojimi
prijateljicami
.
In
res
je
elegantno
stanovanje
lepe
doktorice
iz
neznane
jim
slovenske
pokrajine
postalo
v
nekolikih
mesecih
splošno
priljubljeno
;
v
njem
se
je
pelo
,
plesalo
,
flirtovalo
,
ljubimkalo
,
pa
igralo
.
Med
oficirskimi
damami
so
bile
nekatere
,
katerim
so
bile
karte
najprijetnejša
zabava
,
in
vdajale
so
se
ji
s
strastjo
kakor
najrafiniranejši
kartači
.
Igrale
so
po
cele
dneve
pozno
v
noč
ter
često
zaigrale
tisočake
v
par
urah
.
In
taka
igralska
strast
se
je
polotila
tudi
doktorice
Tončke
.
V
dneh
,
ko
ni
bilo
niti
Jeklerja
,
niti
Dandinyja
,
je
presedela
uro
za
uro
pri
kartah
in
igrala
in
igrala
...
V
tem
burnem
žitju
ob
zabavi
in
igranju
,
v
tej
strastni
družbi
razbrzdanih
oficirjev
in
njih
dam
pa
se
je
privadila
tudi
popivanja
.
Poleg
igralne
mize
je
stalo
vedno
vedrce
,
polno
ledu
z
načetimi
buteljkami
.
In
kamor
koli
je
prišla
,
povsod
so
pokale
šampanjke
,
se
penile
čase
,
se
pele
in
govorile
nazdravice
—
in
dame
in
gospodje
so
pili
in
pili
...
Oj
,
to
je
bilo
življenje
,
katerega
ni
pretrgala
niti
vest
,
da
je
tožba
dr.
Pajka
rešena
ugodno
:
da
sta
zakonca
Pajkova
za
vselej
razločena
‚
a
mensa
tergoque
‘
...
Jutro
se
je
že
svitalo
.
Sneg
,
ki
je
naletaval
vso
noč
,
je
prenehal
;
nebo
se
je
zjasnilo
.
Ulice
so
bile
prazne
,
tihe
.
Le
tu
in
tam
se
je
pojavila
kočija
,
par
konj
,
kožijaž
—
a
vse
je
naglo
,
tiho
izginilo
za
kakim
oglom
,
in
zopet
je
bilo
mirno
,
zapuščeno
.
In
zopet
se
je
pojavila
od
nekod
elegantna
dvovprega
.
Naglo
so
speli
polnokrvni
vranci
,
mendrali
visoki
sneg
,
prhali
in
puhali
oblačke
sape
iz
širokih
nosnic
.
Debelušen
,
nalik
krogli
zavaljen
kočijaž
v
livreji
s
cilindrom
pa
je
še
tleskal
z
jezikom
ter
pritegoval
vajete
,
da
so
dirjali
še
nagleje
.
Zeblo
ga
je
.
V
kočiji
pa
je
slonel
lep
par
:
Tončka
in
pl.
Dandiny
.
»
Gospa
,
jaz
vas
ljubim
—
ljubim
—
ljubim
,
ah
,
nepopisno
ljubim
!
«
je
govoril
strastno
nadporočnik
ter
stiskal
njeno
golo
ročico
pod
kožuhovino
.
»
Oh
,
uslišite
me
,
rotim
vas
—
evo
,
na
kolenih
vas
prosim
:
usmilite
se
me
!
«
Počenil
je
pred-njo
ter
ji
ovil
okoli
pasu
obe
roki
.
»
Ne
,
ne
smem
—
ne
smem
—
kako
—
kako
ste
ču-čudni
—
g-gospod
...
ha
,
ha
,
ha
!
«
je
jecljala
ona
,
topo
se
smejoč
.
Nedostojno
je
slonela
;
lasje
so
ji
bili
zmršeni
,
vrat
razgaljen
,
vsa
dragocena
toaleta
zmečkana
in
povaljana
.
»
Ne
smete
,
gospa
?
—
Kdo
vam
brani
?
Niste-li
svobodna
?
—
Ah
,
samo
en
poljub
—
samo
en
poljub
,
gospa
,
sedaj-le
!
«
je
prosil
častnik
svojo
pot
ter
jo
pritiskal
na-se
,
da
je
ječala
.
Ona
pa
mu
ni
odgovorila
.
Stekleno
so
zrle
njene
oči
,
zoprna
rdečica
je
zalila
njeno
lice
,
in
z
robcem
si
je
brisala
vsaki
hip
slinasta
usta
,
pa
nerazločno
momljala
.
Nadporočnik
je
silil
dalje
vanjo
.
In
s
težavo
je
zopet
zajecala
:
»
Kaj
poreče
Jekler
?
—
Obljubila
sem
mu
zvestobo
!
«
Sama
ni
vedela
,
kaj
blebeče
;
v
glavi
se
ji
je
vrtelo
.
Zato
se
ga
ni
branila
,
nego
mu
položila
še
sama
roko
okoli
vratu
.
Tedaj
pa
se
je
zakrohotal
pl.
Dandiny
.
»
Pl.
Jekler
?
—
Oh
,
gospa
,
ta
je
sedaj
že
daleč
,
daleč
—
morda
že
v
Benetkah
—
morda
v
Neaplju
;
saj
je
odpotoval
že
pred
štiiimi
dnevi
,
z
njim
pa
njegova
nevesta
baronesa
Jakobina
.
«
Široko
je
odprla
svoje
tope
oči
,
potegnila
roke
z
njegovega
vratu
,
pa
vprašala
strmeč
:
»
Nevesta
?
—
V
Benetke
?
«
»
Da
,
gospa
;
oženil
seje
—
skrivaj
,
boječ
se
vaše
osvete
in
bežal
.
Nazaj
ga
ne
bo
več
!
«
In
zaihtela
je
zapuščena
reva
,
pa
začela
—
vinjena
—
obupana
—
glasno
jokati
in
jokati
...
No
,
gospa
Tončka
se
je
skoro
potolažila
;
saj
je
bil
Dandiny
tudi
plemenit
,
takisto
oficir
in
pa
mlajši
,
čvršči
,
nego-li
pl.
Jekler
,
njegov
iskreni
prijatelj
.
Po
njegovem
ljubeznivem
prigovarjanju
je
skoro
pozabila
nezvestobo
pl.
Jeklerja
...
V
drami
življenja
gospe
Tončke
pa
se
je
začelo
že
IV.
dejanje
...
V
gostilnici
»
Pri
labodu
«
v
trgu
T.
je
vladal
nepopisen
vrišč
in
krič
.
Vsi
prostori
so
bili
zopet
polni
do
poslednjega
kotička
—
povsod
pa
je
odmevalo
smejanje
,
vzklikanje
,
kričanje
,
glasno
govorjenje
,
trkanje
kupic
in
bučno
vikanje
:
»
Živio
,
dr.
Pajk
!
—
Živio
,
naš
poslanec
!
«
Za
okroglo
mizo
konec
dvorane
je
sedel
ravnokar
izvoljeni
poslanec
,
poleg
njega
prijatelj
dr.
Strel
,
notar
,
zdravnik
,
sodni
svetnik
Grdinič
,
urednik
»
Narodnega
prijatelja
«
in
mogočni
dekan
Gorjanec
iz
trga
Š.
Vse
mize
na
okoli
so
bile
zasedene
od
župnikov
in
kapelanov
.
Zadnji
konec
dvorane
pa
je
bil
poln
kmetov
.
»
Zmaga
,
zmaga
!
«
je
kričal
urednik
s
polno
čašo
vina
v
desnici
.
»
Post
nubila
Phoebus
—
za
dežjem
solnce
—
za
ponižanjem
zmaga
!
Naša
ideja
—
naš
program
—
naš
vodja
,
velerodni
gospod
doktor
Karol
Pajk
!
Slava
mu
,
slava
,
slava
!
«
In
po
dvorani
je
znova
završeio
;
vse
je
tiščalo
k
Pajku
pa
klicalo
:
»
Živio
!
Slava
!
«
Zabuhla
Pajkova
lica
so
bila
zabrekla
od
krvi
,
rdeče
obrobljene
oči
so
mu
žarele
v
čudnem
ognju
,
jezik
pa
se
mu
je
zapletal
,
ko
je
izpregovoril
:
»
Hvala
vam
!
—
Živeli
!
—
živeli
!
«
In
trkal
je
z
ljudmi
,
ki
so
silili
k
njemu
,
oprijemal
se
z
levico
za
stolovo
naslonilo
,
pa
omahoval
na
desno
in
levo
,
zadovoljno
,
a
bedasto
se
režeč
.
Jedva
je
stal
na
nogah
,
zakaj
danes
je
bil
popil
že
neizmerno
množino
vina
.
Ves
dan
so
trajale
volitve
;
vozaril
se
je
iz
kraja
v
kraj
in
šele
proti
večeru
je
bil
došel
v
T.
,
kjer
se
je
izvršila
bitka
med
njim
in
starim
poslancem
Tirbičem
.
Trd
boj
se
je
bil
;
jedva
deset
glasov
večine
je
pridobil
z
najhujšo
agitacijo
in
najsilnejšim
pritiskom
vlade
—
toda
,
zmagal
je
vendarle
ter
dosegel
tudi
oni
smoter
,
za
katerega
je
v
življenju
največ
trpel
in
največ
žrtvoval
:
državno-zborski
mandat
...
Kakor
blisk
izpod
jasnega
neba
je
bila
udarila
med
volilce
vest
,
da
je
razpustilo
ministrstvo
državno
zbornico
ter
razpisalo
takoj
nove
volitve
.
In
nova
stranka
je
nastopila
prvič
z
vso
silo
v
okraju
T.
,
da
se
poteza
za
poslanski
stol
kmetiških
občin
,
katerega
je
imel
Tirbič
.
Kakor
pred
dobrim
letom
se
je
začela
znova
burna
,
terorizujoča
agitacija
.
Pajkovi
pristaši
so
tekali
in
se
vozarili
iz
vasi
do
vasi
,
od
kmeta
do
kmeta
,
»
Narodni
prijatelj
«
in
»
Katol
.
narodnjak
«
sta
hujskala
proti
Tirbiču
,
dokazovala
popoln
fiasko
»
radikalne
«
slovanske
politike
,
slepila
volilce
z
najvabljivejšimi
obljubami
na
gospodarskem
polju
,
deklamavala
o
propadu
vere
in
nravnosti
ter
poudarjala
nujnost
,
da
se
skoro
postavi
vse
šolstvo
na
strogo
versko
podlago
.
Po
tem
načinu
je
bilo
pridobljeno
za
dr.
Pajka
še
zadnje
omahujoče
duhovništvo
.
z
njim
pa
seveda
tudi
zbegano
kmetovstvo
...
In
znova
se
je
obnesel
silni
moralni
in
financijalni
pritisk
na
narod
,
ki
ni
bil
zadostno
probujen
—
:
dr.
Karol
Pajk
je
s
pomočjo
svojih
najnovejših
zaveznikov
zmagal
,
a
resnični
prijatelj
celega
slovenstva
in
slovanstva
,
Tirbič
,
pa
je
propadel
z
neznatno
manjšino
glasov
.
Nedoslednost
,
častihlepnost
,
terorizem
je
triumfoval
nad
—
značajnostjo
...
V
isti
dvorani
,
kjer
je
pred
nedavnim
časom
slavil
sedaj
premagani
poslanski
kandidat
najponosnejše
,
pa
tudi
najpoštenejše
slavje
—
v
dvorani
,
v
kateri
je
še
jedva
pred
letom
dni
odmevalo
gromovito
ploskanje
in
viharno
vzklikanje
na
čast
Tirbiču
:
ravno
ondi
so
se
košatili
danes
dr.
Pajk
in
njegovi
agitatorji
...
V
gostilniški
veži
so
bili
nastavljeni
štirje
veliki
sodi
piva
.
Nebroj
natakarjev
in
točajk
je
tekalo
semtertja
in
donašalo
pivcem
pijače
,
katero
je
bil
vso
plačal
zmagoviti
Pajk
.
Pri
nekaterih
mizah
so
začeli
že
popevati
,
drugod
so
se
krohotali
in
prepirali
;
ondi
na
klopeh
poleg
vrat
pa
je
ležalo
troje
pivcev
nezavestnih
...
Dim
tobakov
,
smrad
po
mokrih
,
prepotenih
oblekah
,
duh
po
razlitem
vinu
in
pivu
je
polnil
vse
sobe
.
Krik
in
vik
pa
je
nastajal
vedno
glasnejši
,
burnejši
,
surovejši
.
»
Vse
za
vero
—
dom
—
cesarja
,
«
je
piskal
patetično
mlad
,
jetičen
kaplan
.
»
Živela
katoliško
narodna
ideja
!
«
mu
je
sekundiral
sodrug
,
debeluh
.
In
pila
sta
...
Namah
pa
se
ju
je
polastila
sveta
ginjenost
;
objela
sta
se
,
se
glasno
poljubila
pa
zaplakala
kakor
mlada
dečka
.
»
Izpolnilo
se
je
,
kar
sem
prorokoval
lani
baš
v
tej-le
sobi
,
gospoda
moja
!
«
je
kričal
zanosno
mlad
koncipijent
iz
Pajkove
pisarnice
.
»
Po
zaslugi
velečastitih
duhovnikov
je
spoznal
narod
,
kako
zaslepljen
je
bil
,
ko
ni
videl
poklicanega
svojega
zastopnika
,
temveč
volil
neboklateža
,
fantasta
,
kramarja
,
ki
ni
dosegel
ničesar
.
Po
zaslugi
velečastitih
duhovnikov
,
ki
so
narod
poučevali
povsod
,
na
polju
,
v
cerkvi
,
raz
leco
,
v
izpovednici
—
povsod
in
vedno
,
ter
mu
strgali
raz
oči
debele
luskine
,
ki
so
mu
branile
,
da
ni
videl
,
kaj
je
belo
in
kaj
črno
...
po
zaslugi
duhovnikov
,
kateri
so
se
organizirali
po
duhoviti
inicijativi
gospoda
doktorja
Pajka
,
in
pod
navdušenim
,
neumornim
vodstvom
gospoda
dekana
se
je
zvršil
v
tako
kratkem
času
velikanski
preobrat
;
pridobili
smo
si
za
politično
prosveto
slovenskega
naroda
nevenljivih
zaslug
.
Pokazali
pa
smo
ob
enem
tudi
svojim
tovarišem
v
drugih
okrajih
,
kaj
zmore
sloga
,
kaj
doseže
koncentrovana
agitacija
.
Naj
bi
jih
posnemali
duhovniki
povsod
,
potem
dobode
Slovenija
iz
vseh
krajev
zastopnike
,
ki
se
bodo
odlikovali
z
isto
duhovitostjo
,
politično
zrelostjo
in
družabno
uglednostjo
,
s
katero
se
ponaša
naš
gospod
poslanec
!
—
Zato
pa
dovolite
,
gospoda
moja
,
da
napijem
v
prvi
vrsti
prezaslužnim
političnim
agitatorjem
,
potem
pa
vzoru
značajnosti
,
domoljubja
,
poštenja
in
ljudoljubnosti
—
vzoru
pravnika
,
ponosu
našega
okraja
in
diki
slovenskega
razumništva
—
ter
zakličem
:
Živela
naša
častita
duhovščina
!
Živel
naš
državni
poslanec
,
gospod
doktor
Pajk
!
«
In
zaorili
so
novi
živio-klici
;
ponovilo
se
je
trkanje
kupic
,
pobijale
so
se
steklenice
in
preobračali
se
stoli
.
Od
nekod
pa
je
zadonelo
iz
hripavih
grl
nekaj
izkaženih
akordov
zdravice
:
»
Kol
’
kor
kapljic
,
tol
’
ko
let
...
Dr.
Pajk
pa
ni
mogel
piti
več
.
Z
izbuljenimi
očmi
je
strmel
v
kričeče
prijatelje
,
ki
so
vlivali
vase
kupo
za
kupo
,
ter
cmakal
s
slinastimi
ustnicami
;
glava
mu
je
postala
težka
—
razmršena
se
mu
je
nagnila
na
prsi
.
Roke
,
katere
je
imel
sklenjene
na
napetem
trebuhu
,
so
mu
omahnile
ter
mu
kakor
mrtve
visele
ob
stolu
.
Težko
je
sopel
.
In
—
zaspal
je
.
Volilci
pa
so
pili
in
pili
,
kričali
in
govorili
zdravice
uredniku
»
Narodnega
prijatelja
«
in
»
Katoliškega
narodnjaka
«
,
velezaslužnemu
dekanu
Gorjancu
,
desni
roki
doktorja
Pajka
:
gospodu
doktorju
Strelu
in
končno
še
—
nad
vse
ljubljeni
domovini
slovenski
...
Proti
jutru
je
že
šlo
,
ko
so
bili
sodi
do
dna
izpraznjeni
.
Tedaj
pa
so
zapeli
še
zadnjič
navdušeno
,
jokaje
,
objemaje
in
poljubljaje
se
,
s
počenimi
glasovi
:
»
Hej
,
Slovenci
,
naša
reč
slovenska
živo
klije
«
,
potem
pa
so
se
razšli
...
Doktor
Strel
in
urednik
sta
dvignila
utrujenega
Pajka
ter
ga
pod
pazduho
držeča
skoro
nesla
v
čakajočo
kočijo
.
Pajk
se
ni
zavedel
vso
dolgo
pot
do
mesta
.
Dasi
sta
bila
tudi
sama
vinjena
,
vendar
sta
ga
nesla
tudi
še
po
stopnicah
celo
v
spalnico
,
ga
napol
razpravila
ter
ga
položila
še
vedno
nezavestnega
na
posteljo
.
Težko
so
se
dvigale
Pajku
široke
prsi
...
obraz
in
vrat
sta
bila
zalita
od
krvi
;
bolestno
je
hropel
in
ječal
,
in
na
vse
klice
Strelove
se
ni
odzval
niti
z
besedico
.
»
Vrag
,
pijan
je
!
—
Naj
se
prespi
!
—
Ha
,
ko
se
zave
,
se
bo
čutil
toliko
bolj
kot
slavno
izvoljeni
poslanec
!
—
Pojdiva
!
«
je
dejal
urednik
,
in
odšla
sta
...
Poldne
je
zvonilo
v
stolpu
sv.
Pankracija
,
ko
je
šla
stara
kuharica
Marijana
tretjič
trkat
na
duri
gospodove
spalnice
.
In
niti
tedaj
se
ni
oglasil
.
Marijana
pa
je
šla
poslej
v
sobo
,
stopila
k
vznak
ležečemu
odvetniku
,
pa
je
kar
odrevenela
...
Lice
doktorja
Pajka
je
bilo
bolestno
izpačeno
in
smrtno
bledo
,
oči
pa
so
bile
napol
odprte
,
steklene
—
mrtve
.
In
viknila
je
Marijana
,
da
se
je
razleglo
po
vsej
hiši
:
»
Mrtev
je
—
mrtev
!
«
Polnoč
je
bilo
že
davno
odbilo
,
ko
je
vstopil
doktorand
Vid
Golob
v
kavarno
na
dunajski
Alzerici
,
da
izpije
še
čašico
črne
kave
,
predno
pojde
spat
.
Vračal
se
je
iz
večje
družbe
veseljaških
prijateljev
.
Glava
mu
je
bila
težka
,
truden
je
bil
radi
živahnih
,
silnih
debat
;
hotel
se
je
zato
še
nekoliko
umiriti
.
Bučna
godba
ga
je
sprejela
.
Ženska
kapela
,
pomnožena
s
tremi
moškimi
godci
,
je
svirala
s
pretirano
markantnostjo
neko
surovo
poulično
popevko
;
mnogobrojno
občinstvo
,
moško
in
žensko
,
pa
je
hrupno
,
kričeč
,
z
rokami
tleskaje
,
z
glavami
kimaje
in
zmajujoč
,
pa
z
nogami
pritrkujoč
odpevalo
refren
.
Obširna
,
visoka
,
nekdaj
okusno
bela
in
zlata
,
sedaj
pa
zamazana
,
zakajena
,
obdrgnjena
dvorana
je
bila
prenapolnjena
.
Ondi
pred
prebogato
odičeno
in
okrašeno
blagajnico
si
je
priboril
Vid
stol
za
okroglo
mizico
.
Marker
,
ki
ga
je
z
židovsko
nesramnostjo
vprašal
,
česa
želi
,
mu
je
prinesel
z
zaničljivim
usmevom
na
tenkih
,
bledih
ustnicah
naročenega
‚
črnca
‘
.
Ob
tem
času
in
v
taki
kavarni
piti
kavo
!
Po
pravici
je
bil
Vid
zategadelj
vreden
zaničevanja
.
Da
bi
si
bil
naročil
vsaj
čašico
konjaka
ali
šartreza
,
ali
steklenico
‚
pilsa
‘
,
če
že
ne
premore
njegova
novčarka
toliko
,
da
si
privošči
steklenico
‚
pristnega
‘
šampanjca
!
A
on
pije
kavo
.
Brr
...!
In
z
nova
se
je
zaničljivo
spačil
marker
,
pomežiknil
značilno
bližnji
ženski
,
ki
se
je
takisto
namrdnila
,
ter
obrnil
Vidu
hrbet
.
No
,
Vid
se
za
vse
to
ni
brigal
.
Izpivši
z
velikim
užitkom
vonjivi
‚
črnec
‘
,
si
je
prižgal
cigareto
,
obrisal
svoj
nanosnik
ter
se
ozrl
po
gostih
.
Po
dvorani
je
vršelo
,
šumelo
,
šuštelo
kakor
v
panju
pred
rojem
.
Vse
mizice
so
bile
okupirane
,
vsak
stolec
zaseden
,
vse
zofe
in
fotelji
ondi
ob
stenah
polni
—
ženskih
in
moških
.
In
vsi
so
bili
židane
volje
.
Smeh
,
krohot
,
kratko
,
pikantno
napevanje
,
pokanje
šampanjk
,
žvenket
čaš
...
vse
to
se
je
mešalo
z
dušečim
dimom
finih
cigar
in
cigaret
,
z
opojnim
vonjem
vsiljivega
pačulija
,
mošusa
in
—
‚
poudre
de
riza
‘
.
Mimo
Vida
so
švigali
v
umazanih
frakih
markerji
,
se
prerivali
smejoči
gostje
,
postajali
pred
kasirko
,
bledično
,
bujnoprsno
plavolasko
ribjih
,
topih
,
steklenih
oči
v
načičkani
toaleti
,
se
šalili
z
njo
,
a
ona
je
z
najnedolžnejšim
obrazom
njih
podlim
dovtipom
odgovarjala
z
enakimi
;
iz
druge
sobe
zopet
so
odmevali
udarci
biljardnih
krogel
in
kejev
.
S
počasnimi
,
lenimi
koraki
pa
so
spele
mimo
njega
tudi
dame
,
navadne
obiskovalke
te
kavarne
—
se
mu
ozirale
v
oči
,
se
mu
bedasto
nasmihale
,
nagibale
gole
vratove
koketno
na
stran
,
se
ga
kakor
nehote
dotikale
s
svojimi
rokami
,
se
zadevale
ob
njega
z
vznesenimi
boki
,
pa
,
tiho
popevaje
,
odhajale
k
drugim
mizicam
ter
se
polagoma
zopet
vračale
...
In
mimo
je
pristopical
trdih
,
togih
korakov
slok
gospod
,
starec
v
salonski
suknji
,
držeč
cilinder
v
levici
,
v
tresoči
desnici
pa
palico
,
na
katero
se
je
opiral
.
Glava
mu
je
bila
do
malega
plešasta
;
le
na
vsaki
strani
senc
je
bil
videti
še
čopič
redkih
belih
las
.
Bledi
,
suhi
,
kakor
v
sodi
izprani
obraz
je
črtalo
neštevilo
gub
in
gubic
;
usta
so
bila
brez
zob
,
brada
koničasta
,
naprej
pomaknjena
,
na
upadlih
licih
pa
je
sršelo
nekaj
skrbno
gojenih
dlak
,
umetno
združenih
v
zanikarne
,
bolehne
kotelete
.
Sloki
starec
se
je
držal
zgrbljeno
in
stopal
,
kakor
da
mu
je
vsaki
korak
muka
.
In
ko
bi
trenil
,
so
planile
z
zof
k
starcu
tri
kričavo
oblečene
dame
z
globokimi
izrezki
pod
vratom
,
ga
objemale
s
prisiljeno
ljubeznivostjo
,
mu
jemale
iz
rok
cilinder
in
palico
ter
ga
posadile
v
sredo
med-se
,
vikaje
:
»
Ah
,
baronček
,
kako
smo
vesele
,
da
si
zopet
zdrav
!
Bale
smo
se
že
za-te
.
Moj
Bog
,
tako
dolgčas
nam
je
bilo
po
tebi
.
No
,
danes
pa
pojdemo
zopet
,
kaj
ne
!
In
s
seboj
vzamemo
šest
buteljk
,
pa
ostrig
,
peciva
in
kaviara
...
uh
,
proslaviti
moramo
tvoje
okrevanje
pošteno
!
«
In
pritiskale
so
se
k
starcu
,
ki
jim
je
s
tresočo
roko
božal
nabarvana
lica
in
gladil
sesvedrane
laske
.
Židovski
marker
je
postavil
že
v
tistem
hipu
tik
mize
čebriček
,
poln
ledu
,
z
dvema
šampanjkama
.
Ko
pa
je
počila
prva
buteljka
,
je
zadonela
po
dvorani
»
Radeckega
koračnica
«
.
In
starec
je
onemel
in
nič
več
ni
božal
in
gladil
svojih
prijateljic
,
dokler
ni
kapela
skončala
.
Potem
pa
je
tlesknil
s
svojimi
suhimi
rokami
,
njegove
Gracije
so
zaploskale
,
in
baronček
je
zapiskal
s
svojim
jetičnim
glasom
:
»
Marker
,
deset
‚
pilsov
‘
za
kapelo
!
«
In
kapela
je
zaigrala
buren
‚
da
capo
‘
,
nato
pa
se
lotila
z
navdušenjem
baronovega
darila
...
Čim
dalje
več
gostov
je
prihajalo
v
kavarno
.
Hrupno
so
zasedali
še
poslednje
prostore
ondi
tik
vrat
,
kjer
se
je
dolgočasil
nadzorujoči
redar
,
se
krohotali
,
kričali
nad
markerji
,
se
bučno
šalili
z
damami
,
ki
so
skakale
okoli
njih
,
da
jim
plačajo
za
pijačo
.
V
dvorani
je
postalo
zadušljivo
,
soparno
;
dim
je
polegal
že
prav
nad
glavami
,
šum
in
krik
pa
je
postajal
čim
dalje
glasnejši
in
brezobzirnejši
.
Tu
in
tam
se
je
oglasil
hripav
napev
opitega
gosta
,
gori
blizu
biljardov
sta
se
pričela
dva
gosta
psovati
in
ruvati
,
da
ju
je
moral
redar
odstraniti
,
in
kapela
se
je
bila
že
skrčila
na
tri
ženske
in
dva
moška
;
drugi
so
se
bili
pomešali
med
občinstvo
ter
so
popivali
.
Kamor
koli
se
je
ozrl
Vid
,
povsod
je
videl
razbrzdanost
,
povsod
parčke
,
popivajoče
,
živahno
se
razgovarjajoče
,
ljubimkajoče
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
zrak
prenasičen
same
pohotnosti
.
In
skoro
odurno
odpodivši
vsiljivo
se
mu
laskajočo
osamljenko
,
je
poklical
markerja
,
da
plača
.
Tedaj
pa
so
se
z
nova
odprla
vrata
,
in
vstopili
sta
,
roko
v
roki
,
dve
visokorasli
,
elegantno
oblečeni
dami
.
Kakor
kraljici
sta
stopali
ponosno
,
počasi
mimo
miz
poleg
vhoda
,
nič
se
meneč
za
premnoga
vabila
,
naj
prideta
,
naj
pijeta
,
in
jedva
vidno
sta
nagnili
včasih
glavici
na
pozdrave
,
ki
so
jima
doneli
naproti
od
vseh
strani
.
Pozdravljali
in
napijali
pa
so
jima
le
moški
;
ženske
so
jima
obračale
hrbet
,
ali
pa
ju
merile
sovražno
od
nog
do
glave
.
»
Očividna
napetost
radi
zmagovite
konkurence
,
«
si
je
mislil
Vid.
»
Najelegantnejši
,
najprikupnejši
in
najponosnejši
sta
...
‚
hinc
illae
lacrimae
‘
pri
drugih
«
...
In
segel
je
po
svojem
klobuku
in
svoji
palici
.
Ko
pa
je
dospel
,
prerivaje
se
skozi
silno
gostobesedno
množico
,
mimo
došlih
dveh
dam
,
jima
je
pogledal
v
obraz
,
katerih
dotlej
ni
bil
razločil
radi
svoje
kratkovidnosti
,
ter
—
osupel
.
Ena
izmed
dam
se
je
ozrla
v
istem
hipu
v
Vida
,
se
stresla
,
kakor
bi
jo
bil
kdo
ošinil
na
golo
z
bičem
,
pobledela
,
pa
zopet
živo
zardela
,
da
je
bila
podobna
maku
o
binkoštih
.
Mučna
zadrega
obeh
pa
je
trajala
le
dva
,
tri
hipe
,
potem
pa
sta
se
približala
drug
drugemu
ter
si
nemo
podala
desnici
.
Krepko
sta
si
ju
stisnila
.
Ko
pa
sta
si
z
nova
pogledala
v
oči
,
se
je
obema
zdelo
,
da
so
—
rosne
.
»
Gospa
,
izvolite-li
v
to-le
sobico
?
«
je
vprašal
nato
hladno
Vid.
»
Da
,
da
,
tja
pojdimo
...
tam
bomo
sami
,
«
je
odgovorila
takisto
razburjeno
ona
ter
potegnila
družico
s
seboj
.
Marker
je
bil
že
odklenil
vratca
separirane
sobice
,
na
katera
je
bil
pokazal
Vid
,
in
vstopili
so
v
ozek
prostor
z
enim
oknom
,
okroglo
mizo
,
dvema
stoloma
in
zofo
.
Sedli
so
.
Med
tem
,
ko
je
odhitel
marker
,
ne
da
bi
čakal
naročila
,
se
je
obrnila
dama
,
ki
je
bila
Vidu
znana
,
k
svoji
spremljevalki
ter
dejala
:
»
Dovoli
...
predstavim
te
svojemu
—
prijatelju
,
doktorju
Vidu
Golobu
,
«
in
nagnivši
levico
proti
njej
,
je
dostavila
:
»
Moja
edina
prijateljica
,
Alenka
Grumova
.
«
Podala
sta
si
roki
.
Tedaj
pa
je
privihral
v
sobico
marker
s
čebričkom
ledu
,
v
katerem
je
tičala
buteljka
,
in
s
ploščkom
,
na
katerem
so
stali
trije
kelihi
iz
finega
stekla
.
Odmašivši
buteljko
,
da
je
počilo
,
kakor
da
se
je
sprožil
samokres
,
je
nalil
marker
z
veliko
spretnostjo
kelihe
,
zakopal
buteljko
z
nova
med
led
,
se
afektirano
poklonil
do
tal
ter
z
mefistofelskim
nasmehom
brzo
odšel
.
»
Na
vajino
zdravje
,
gospa
!
«
je
dejal
nato
Vid
,
trčil
z
vsako
,
in
—
pili
so
.
»
Vesela
sem
,
da
sem
se
sešla
z
vami
,
gospod
doktor
,
«
je
izpregovorila
potem
Vidova
znanka
.
»
Ali
zahajate
često
?
«
»
Ne
,
milostljiva
,
zašel
sem
slučajno
semkaj
,
ker
stanujem
v
hiši
vis-à-vis
.
«
Ona
je
povesila
glavo
.
Zopet
je
nastala
mučna
tišina
.
Ohrabrivši
se
,
pa
je
dejala
črez
nekaj
hipov
zopet
,
a
skoro
jecljaje
:
»
Gospod
Golob
,
vi
veste
...
znano
vam
je
,
da
...
prosim
vas
,
ne
kličite
me
več
‚
gospa
‘
!
«
»
A
kako
naj
vam
rečem
?
«
»
Gospodična
Tončka
,
«
je
odgovorila
ona
jedva
slišno
.
Naglo
prijemša
svojo
kupico
,
pa
je
z
nova
trčila
z
njim
ter
vzkliknila
:
»
Živel
najin
rojak
!
«
In
Alenka
je
dostavila
:
»
Živel
,
na
zdravje
,
gospod
doktor
!
«
In
obe
sta
izpili
čašo
do
dna
.
Vid
jima
je
natočil
z
nova
,
potem
pa
ju
vprašal
,
ne
vede
,
kaj
bi
govoril
:
»
Ali
sta
že
dolgo
na
Dunaju
?
«
»
Tretje
leto
,
«
je
odgovorila
Tončka
.
»
In
vi
,
gospod
doktor
?
«
je
vpraševala
Alenka
,
a
videlo
se
je
,
da
brez
zanimanja
.
»
Peto
leto
.
«
»
Čudno
,
da
se
doslej
še
nismo
srečali
.
«
»
Res
—
čudno
.
«
»
A
odslej
se
moramo
sniti
večkrat
...
tukaj-le
...
—
ne
,
obiščite
naju
na
domu
,
gospod
doktor
!
«
»
Kdaj
?
Kje
?
«
»
Kadar
hočete
!
«
—
In
evo
naslov
!
«
Tončka
je
segla
v
žep
ter
položila
pred
Vida
majhno
,
ozko
vizitnico
.
»
Hvala
!
«
je
dejal
Golob
.
»
Obiščem
vaju
pri
prvi
priliki
.
«
In
ne
vede
,
kako
bi
prikril
svojo
veliko
zadrego
in
—
osuplost
,
je
prijel
zopet
za
čašo
ter
dostavil
:
»
Zares
—
jako
me
veseli
—
iznenadili
sta
me
—
sedaj
se
moramo
sniti
prav
pogosto
—
rojaki
smo
—
obnavljali
bodemo
spomine
.
—
O
,
o
,
Bog
vaju
živi
!
«
In
pili
so
.
Tončka
in
Alenka
sta
z
nova
izpraznili
keliha
,
Vid
jima
je
zopet
natočil
,
pa
poklical
z
električnim
zvoncem
markerja
,
da
jim
prinese
še
eno
buteljko
.
Tončka
in
Alenka
sta
bili
sedeli
dotlej
na
zofi
.
Ko
pa
je
izginil
marker
iz
sobice
,
sta
legli
vsaka
na
en
konec
zofe
,
podložili
roko
pod
glavo
ter
si
zapalili
cigareto
.
Vid
,
ki
ju
je
posnemal
,
se
je
naslonil
komodno
v
svojem
stolu
ter
si
takisto
zapalil
cigareto
.
»
In
gospod
Berčič
?
«
je
vprašala
potem
Tončka
,
malomarno
zroč
v
oblake
dima
nad
svojo
glavo
.
»
Baje
da
živi
prav
srečno
s
svojo
gospo
Hildo
,
«
je
odgovoril
Vid.
»
Sedaj
imata
že
štiri
potomce
.
«
»
Štiri
?
Ni
mogoče
?
«
»
Gospa
Hilda
je
povila
namreč
lani
dvojčka
,
«
je
razlagal
Golob
.
»
Nu
,
stari
Berčič
je
umrl
pred
tremi
meseci
;
zato
ima
sedaj
gospod
Rihard
poleg
svoje
velike
sreče
tudi
velike
skrbi
s
tvornico
,
katero
vodi
povsem
sam
.
«
»
In
gospa
sodnica
?
«
»
Gospa
sodnica
je
postala
najpobožnejša
dama
,
odkar
je
povila
tako
nenadejano
hčerko
,
in
odkar
se
je
vrnil
njen
soprog
takisto
nenadejano
,
kolikor
toliko
okrepčan
,
iz
Opatije
.
«
»
Kaj
?
—
torej
bolehavi
sodnik
navzlic
vsem
željam
svoje
melanholične
soprogice
vendar
še
noče
umreti
!
Ha
,
ha
,
ha
!
«
In
Tončka
se
je
smejala
,
da
so
ji
stopile
solze
v
oči
,
ter
je
v
eno
mer
ponavljala
:
»
O
,
usoda
,
usoda
!
«
Ko
pa
se
je
umirila
,
je
vprašala
,
še
vedno
se
smejoč
:
v
»
Boga
mi
—
kaj
pa
je
začel
dr.
Čeh
?
—
kaj
počne
preljubez
niva
gospa
svetovalka
?
Sta
se
li
vzela
morda
ta
dva
?
Filozofujoči
svetovalec
je
bil
že
pred
petimi
leti
ves
trhel
in
medel
!
«
»
Hm
,
dr.
Čeh
je
svojo
kožo
povsem
zdravo
odnesel
na
Štirsko
ter
se
ondi
lani
oženil
z
bogato
kmetico
...
Gospod
svetovalec
je
istinito
umrl
že
pred
dvema
letoma
,
njegova
lepa
ženka
pa
se
omoži
menda
še
ta
predpust
s
slikarjem
Tužnim
.
Vse
je
že
v
najboljšem
tiru
.
«
»
Neverjetno
!
Čudovito
!
Same
novice
!
«
»
Zares
,
same
neverjetne
iznenadbe
—
kakor
v
romanih
,
«
je
priteknila
Alenka
ter
pila
,
žejna
kakor
kapelj
na
pesku
.
»
O
življenju
je
pač
najbolj
upravičen
rek
tistega
modrijana
,
ki
je
menil
,
da
se
ne
smemo
ničemur
čuditi
,
zakaj
vse
je
možno
,
«
je
filozofoval
Golob
,
