!In
na
steni
je
videl
namesto
zbičanega
,
kronanega
Odrešenika
—
slovesno
vstajenje
—
in
množice
so
se
zbirale
in
dvigale
pesti
ter
kričale
:
„
Zbudite
se
,
vstanite
!
“
Egon
Seme
je
hodil
tistega
jasnega
večera
ogrnjen
s
havelokom
po
cesti
,
ki
je
vodila
mimo
paviljona
,
kjer
je
bilo
kontrolorjevo
stanovanje
.
Nebo
je
bilo
prekrasno
,
zvezde
so
gorele
tako
nagosto
,
da
je
druga
drugo
mračila
in
tako
blizo
so
bile
,
da
bi
človek
iskal
debla
,
ki
sega
do
neba
in
potresel
bi
ga
,
pa
bi
se
vsulo
kakor
snežink
izpod
neba
teh
zlatih
draguljev
.
Toda
Seme
ni
bil
mož
,
ki
bi
pod
to
praznično
kupolo
imel
slovesne
,
visoke
misli
.
Njegova
domišljija
je
rila
v
lužo
;
rajši
je
gledal
zlate
zvezde
v
bližnjem
umazanem
tolmunu
,
kjer
so
v
blatnem
ledu
mežale
kakor
pijane
vešče
.
Pogosto
se
je
tudi
oziral
na
razsvetljena
okna
kontrolorjevega
stanovanja
,
kjer
je
mimo
gardin
hodila
vitka
postava
,
kronana
z
mogočnimi
črnimi
lasmi
in
oblečena
v
elegantni
matiné
.
Seme
je
ob
vsakem
pojavu
pridržal
korak
,
skozi
nos
so
nergali
glasovi
laške
ljubavne
pesmi
,
njegove
oči
so
se
prilepile
na
okno
,
zenice
so
se
mu
širile
,
in
spodnja
ustnica
mu
je
lezla
naprej
.
S
silo
se
je
moral
odtrgati
od
okna
.
Vendar
ni
glave
okrenil
proč
od
svetlih
lis
v
prvem
nadstropju
.
Kakor
strasten
lovski
tat
je
prežal
na
plen
,
da
ga
ubije
vsaj
z
očmi
,
da
vsaj
njegove
misli
ugledajo
srno
pred
nogami
,
katero
hitro
zadene
in
zbeži
v
najtemnejše
sence
,
kjer
se
—
tat
nemoten
raduje
ukradenega
življenja
.
Izza
cipresnega
grma
se
je
naenkrat
pojavila
ženska
postava
,
ogrnjena
z
veliko
ruto
,
ki
ji
je
kakor
ponošena
cunja
visela
čez
rame
.
„
Dober
večer
,
milostni
gospod
oficir
!
“
Semenu
je
bilo
silno
všeč
,
če
ga
je
kdo
tako
nazval
,
ker
je
bil
izredno
ponosen
na
to
,
da
je
nekoč
rožljal
s
sabljo
po
ulicah
.
Korta
,
zvita
ženska
,
je
to
dobro
vedela
.
Globoko
se
mu
je
priklonila
in
ročno
zasukala
glavo
na
vse
strani
,
iščoč
,
jeli
vse
varno
,
kakor
prepodena
kača
,
ki
se
dvigne
iz
trave
in
gleda
po
sovražniku
.
Seme
je
bil
jezen
,
da
ga
je
motila
v
njegovih
fantazmih
.
„
Kaj
hočeš
!
Marš
!
Poberi
se
!
“
„
Samo
besedico
,
prosim
,
eno
samo
besedico
!
Kako
me
je
zeblo
,
ker
sem
čakala
tu
na
mrazu
;
pa
za
tebe
vse
potrpim
,
Egonček
!
“
Seme
se
je
ugriznil
v
ustnico
.
Udaril
bi
bil
žensko
,
toda
bil
je
njen
rob
—
zasužnjil
se
je
sam
.
„
Kaj
imaš
?
Hitro
povej
!
“
„
Kronico
sem
Vam
prinesla
pokazat
!
Poglejte
,
novi
zdravnik
je
začel
posipati
pot
do
Maretke
s
takim-le
peskom
!
“
Pomolila
je
izpod
rute
raztrgan
rokav
,
in
na
dlani
prav
pred
obrazom
Semenovim
se
je
posvetila
krona
.
„
Kaj
,
kaj
,
povej
!
Kaj
hoče
?
“
„
I
no
,
nič
,
ali
pa
je
podoben
Vam
,
gospod
Egon
,
ki
tudi
zalezujete
to
gosposko
mačico
.
Vrnil
se
je
,
ko
ste
jo
Vi
ozmerjali
in
ji
dal
krono
.
Pa
jo
je
vrgla
—
hinavka
—
jaz
sem
jo
pa
pobrala
,
dobra
je
.
Hihihi
!
Torej
,
Egonček
,
pazi
na
ta
kruhek
,
da
ti
ga
zdravnik
ne
poje
izpred
nosa
!
“
„
Kaj
mi
mar
!
Beži
!
“
Seme
se
je
obrnil
in
s
komolcem
odrinil
Korto
ter
upiral
oči
zopet
na
razsvetljena
okna
.
„
Egon
!
“
Korta
ga
je
potegnila
za
havelok
.
„
Egon
,
še
ti
mi
daj
eno
krono
.
Baš
dve
rabim
.
“
„
Kača
,
ubijem
te
,
če
ne
greš
!
Izgubi
se
!
“
Seme
je
sičal
skozi
zobe
in
zamahnil
z
roko
.
Korta
se
ga
ni
bala
.
Prihulila
se
je
,
njene
oči
so
se
bliskale
v
temi
,
kakor
mačku
,
ki
drži
v
krempljih
ujeto
miško
.
„
Hihihi
!
‚
Golobček
moj
,
srček
moj
‘
—
enkrat
tako
,
potem
pa
:
‚
Ubijem
te
!
‘
Egonček
,
kronco
—
če
ne
bo
jutri
škandal
v
tovarni
,
da
te
bo
psa
sram
!
“
Seme
je
segel
v
žep
po
krono
,
ki
je
izginila
v
iztegnjeni
roki
z
raztrganim
rokavom
.
Pest
se
je
zaprla
,
nadzornik
je
zaškrtal
z
zobmi
,
Korta
pa
je
že
izginila
v
noč
,
kakor
zli
duh
.
Seme
je
puhal
za
njó
grozne
kletve
.
Toda
ni
videl
,
kako
se
je
na
ovinku
pridružila
črni
senci
še
druga
,
večja
in
krepkejša
,
in
sta
te
dve
senci
zavili
v
bližnjo
beznico
,
kjer
sta
umazani
kroni
ob
smrdlijvi
pijači
praznovali
bedne
orgije
.
Nadzornik
je
bil
v
tem
trenotku
razkačen
in
nesrečen
.
Začutil
je
,
kako
železno
je
obvezan
in
zvezan
na
vseh
koncih
in
krajih
s
konopci
,
ki
so
tako
grdi
.
V
obraz
je
čutil
udarce
bičev
,
ki
jih
je
sam
sebi
spletel
s
svojim
življenjem
.
V
njem
je
vstajal
s
silno
pezo
obložen
boljši
človek
,
ki
je
toliko
časa
že
spal
,
ves
zakidan
in
zametan
z
blatom
.
Nocoj
se
je
zganilo
prav
daleč
nekje
v
pozabljenem
dnu
srca
.
In
to
vstajenje
,
to
vzdihanje
pod
silno
težo
preteklega
življenja
,
je
bilo
Egonu
strašno
.
Zaželel
si
je
sablje
,
da
bi
udaril
v
ta
zamotani
vozel
in
z
enim
mahom
vse
presekal
,
razdejal
in
potem
pa
začel
snovati
lepši
snutek
v
plašč
svojih
dni
.
Ali
to
je
bil
le
mučen
vzdihljaj
;
gora
se
strese
ob
potresu
,
toda
ne
premakne
se
zlepa
.
Korti
je
rekel
sicer
:
Kaj
mi
mar
!
Bilo
mu
je
pa
vendar
silno
do
tega
,
da
bi
bil
on
edini
zmagovavec
vselej
in
povsod
.
„
Kake
oči
ima
ta
Sluga
!
Enkrat
je
videl
—
pa
že
zasleduje
.
Da
,
celo
kontrolorka
je
že
trikrat
govorila
o
njem
.
Čakaj
me
,
ti
ženska
tam
gori
za
gardinami
!
Še
dolgočasovala
boš
!
“
Seme
se
je
maščevalno
ozrl
na
okna
,
zapel
havelok
in
pospešil
korake
proti
mestu
.
„
Nocoj
ga
dobim
v
mestu
,
napojim
ga
—
in
vino
veritas
—
pa
bo
vse
načrte
in
vso
črno
dušo
izklepetal
predme
na
polito
mizo
.
Haha
—
ti
doktore
me
še
ne
poznaš
!
“
Na
ovinku
je
gorela
v
znamenju
pred
Razpelom
rdeča
luč
.
Seme
je
hitel
mimo
,
obrnil
se
proč
in
prižgal
cigareto
—
—
—
Dr.
Sluga
je
študiral
v
kavarni
iz
‚
Preše
‘
novo
ministrstvo
.
„
Sluga
,
sluga
sem
!
“
Za
obe
rami
sta
ga
prijeli
dve
čvrsti
roki
,
čez
njegovo
glavo
se
je
sklonila
velikanska
postava
,
in
Sluga
je
zagledal
pred
nosom
,
dolge
povešene
brke
.
Časnik
je
vrgel
na
mizo
,
hitro
se
je
okrenil
in
pozdravil
starega
znanca
z
Dunaja
.
„
Oho
,
Lukež
,
da
si
mi
zdrav
!
“
Sodni
pristav
Lukež
Prosenc
je
odlagal
velikansko
suknjo
in
jo
natikal
na
obešalnik
.
Bil
je
slok
kakor
grabljišče
in
suh
kot
poleno
.
Roke
so
zvonile
ob
njem
,
kadar
je
hodil
,
in
segale
so
,
kot
lopate
široke
,
skoro
do
kolen
.
Lase
je
nosil
dolge
in
razkuštrane
.
Lice
je
bilo
suho
,
koščeno
,
pa
zdrave
,
trdne
barve
.
Izpod
nosa
so
mu
viseli
dolgi
brki
.
Oči
je
pa
imel
rjave
in
dobrohotne
,
da
ga
je
bil
človek
vesel
,
kadar
je
pogledal
vanje
.
„
Sedi
,
prijatelj
!
“
„
Bral
sem
,
da
si
dobil
službo
v
tovarni
.
Parkrat
sem
te
že
hotel
priti
pogledat
.
Ali
je
tako
od
zlomka
daleč
tista
tovarna
!
“
„
Pol
ure
,
kaj
če
to
!
“
„
Dovolj
!
Saj
nismo
več
na
Dunaju
,
da
bi
hodil
v
Prater
zijala
prodajat
in
si
s
tem
lakoto
tolažit
.
Ljuba
duša
,
mi
smo
komod
!
“
„
Kaj
delaš
vendar
?
“
„
Kaj
delam
?
—
Sopem
,
da
se
ne
zadušim
,
to
je
poglavitna
reč
.
V
pisarni
pa
toliko
gibljem
,
da
dan
mine
.
Pravijo
,
da
ga
na
blagoslovljeno
ne
pokopljejo
,
kdor
se
v
cesarski
službi
prevzdigne
!
“
„
Vedno
še
stari
Lukec
!
A
propos
—
se
kaj
ženiš
?
“
„
Jaz
?
Gotovo
bi
se
že
bil
,
pa
je
v
našem
mestu
preveč
tega
blaga
.
Vidiš
,
to
je
tako
:
Sedaj
ogledam
eno
in
si
pravim
:
Fant
,
tale
bo
zate
.
Drugi
dan
naletim
na
drugo
,
tretji
dan
na
tretjo
,
ki
mi
bolj
ugaja
.
Potem
grem
domov
in
nazadnje
na
vse
pozabim
in
tako
čedalje
bolj
spoznavam
,
da
sem
in
ostanem
star
fant
.
Toda
ti
—
ehev
,
ti
se
boš
pa
usedel
tu
—
bržkone
še
tam
v
tovarni
.
Direktorjeva
Pavla
!
Ta
bo
zate
!
“
„
No
,
no
,
misliš
,
da
me
vsako
moderno
dekle
spravi
iz
ravnotežja
?
“
„
Aha
,
ti
jo
že
poznaš
!
Moderna
pa
je
,
tako
moderna
,
recimo
,
kakor
naši
pisatelji
,
ki
toliko
časa
frle
z
najlepšimi
besedami
krog
votlega
soda
,
da
si
nazadnje
pijan
,
pa
sam
ne
veš
od
česa
.
To
so
kralji
sugestije
!
In
to
je
dandanes
vendar
moderno
!
“
„
In
Pavla
ti
menda
vendar
ni
še
nič
sugerirala
?
“
„
Ne
?
Poslušaj
!
Naša
čitalnica
je
priredila
ples
.
Kot
pošten
narodnjak
moraš
na
veselico
.
Torej
sem
šel
,
in
ker
je
bilo
plesavcev
malo
,
sem
se
seveda
žrtvoval
za
domovino
in
plesal
—
plesal
s
Pavlo
.
Ženska
—
čedna
,
tanka
,
boka
i
visoka
,
pleše
ti
,
da
ne
veš
,
ali
imaš
gosje
pero
v
roki
in
ž
njim
pišeš
po
parketu
,
ali
plesavko
.
Dobro
.
Plešem
,
plešem
in
gledam
v
tiste
napol
odprte
oči
tako
dolgo
,
da
sem
nazadnje
sam
začel
zreti
takisto
in
tako
sem
hodil
,
vračajoč
se
s
plesa
,
v
zgodnjem
jutru
proti
domu
.
Bunf
—
pa
sem
se
zaletel
v
telegrafični
drog
,
da
sem
vse
zvezde
zagledal
.
To
me
je
zdramilo
in
pregnalo
sugestijo
.
Ergo
—
quod
erat
demonstrandum
—
moderna
ženska
to
.
“
„
Dovtipnež
!
Če
bi
te
v
precep
ujel
,
še
ne
boš
govoril
resno
.
Toda
sedaj
mi
govori
odkrito
:
Ti
poznaš
ljudi
iz
tovarne
,
ker
že
precej
dolgo
bivaš
v
tem
mestu
.
Kaj
sodiš
o
nadzorniku
Semenu
?
“
„
Seme
?
Seme
je
poba
,
s
katerim
ne
smeš
drugače
govoriti
,
kakor
da
je
vsaka
beseda
klofuta
.
To
je
zanj
!
“
„
In
kontrolor
Butalič
?
“
„
Nomen
—
omen
!
Zaletelovič
!
“
„
In
ravnatelj
?
“
„
Ravnatelj
—
sicer
nič
!
“
„
Ljudje
,
delavci
so
silno
zanemarjeni
,
sirovi
,
tlačeni
.
Tu
se
bom
lotil
.
To
ni
nič
!
“
„
Takó
,
ti
misliš
svet
popravljati
?
“
„
Veruj
mi
,
da
čutim
v
sebi
neko
silo
,
ki
me
žene
,
da
se
tem
ljudem
olajša
grozno
stališče
;
da
bodo
vsaj
ljudje
,
ne
pa
stroji
.
“
„
Izvrstno
,
ti
si
tudi
moderen
,
že
vidim.
Ali
,
ljuba
duša
,
prašam
te
,
če
veš
,
kaj
je
to
,
popravljen
svet
,
ali
popravljena
družba
,
socialno
preustrojena
?
“
„
To
vem
menda
,
ne
?
“
„
Ne
veš
,
ne
!
Moj
princip
je
ta
:
Popravljen
svet
je
—
obrnjena
suknja
.
Na
zunaj
je
nekoliko
lepša
—
trdnejša
,
več
vredna
pa
ni
—
in
pa
narobe
je
.
Tak
je
svet
—
kot
ga
popravljajo
.
Obrnejo
ga
,
zdi
se
jim
lepši
—
tega
pa
ne
vedó
,
da
ni
boljši
in
trdnejši
—
da
je
samo
narobe
.
“
„
Potemtakem
vsi
socialni
pokreti
nimajo
nič
pomena
!
Beri
,
študiraj
,
glej
z
odprtimi
očmi
!
Vse
se
giblje
,
prihodnja
doba
je
ljudska
doba
.
In
izobraženci
so
poklicani
,
da
pomagajo
.
“
„
No
—
ali
si
že
vse
povedal
?
Sem
mislil
,
da
bo
govoranca
ljudskega
demagoga
.
—
Dobro
.
Če
kratko
govoriš
,
mi
je
še
ljubše
.
Ali
zapomni
si
mojo
besedo
:
Ali
ti
sediš
že
tako
trdno
na
mehkem
in
na
gorkem
,
da
ti
je
vseeno
,
če
reče
direktor
:
Izvolite
si
gospod
doktor
konec
meseca
izbrati
drugo
službo
.
Saj
veste
,
da
Vas
silno
čislamo
,
pa
,
no
,
tako
neke
diference
v
disciplini
bi
bile
skoro
mogoče
,
torej
bolje
,
da
smo
prijatelji
—
in
z
Bogom
!
...
Pomisli
torej
in
ne
pihaj
,
kar
te
ne
peče
.
Če
te
le
srbijo
prsti
po
tem
kostanju
,
zavaruj
si
kariero
,
klientelo
!
Pojdi
ven
med
ljudi
!
Beri
—
(
ponudi
mu
časnik
)
pljučnica
—
davica
—
vse
to
vlada
v
okolici
.
Zdravi
in
leči
zastonj
tuintam
.
Par
beračev
ozdraviš
,
in
ti
te
razbobnajo
—
dobiš
ime
—
z
imenom
pa
kruhek
,
in
še
masten
!
Bodi
praktičen
!
“
„
Stari
mentor
!
Imaš
deloma
prav
!
“
„
Celoma
,
ne
samo
deloma
.
Le
pridi
še
k
meni
po
nasvete
.
Dober
svet
je
sicer
drag
,
a
tebi
ga
dam
zastonj
!
“
Sluga
se
je
za
trenutek
zamislil
.
Preletel
je
hipno
vse
besede
prijateljeve
,
ki
je
bil
že
z
vseučilišča
znan
kot
zadnja
instanca
za
pametno
misel
—
in
moral
je
priznati
,
da
iz
njegove
šegavosti
govori
vendar
mnogo
pametnih
idej
.
Priporočil
se
mu
je
,
da
ga
še
često
popraša
to
in
ono
.
Nato
sta
prijatelja
odšla
iz
kavarne
.
—
Pred
čitalnico
je
stal
voz
.
„
Vinko
,
poznaš
konje
?
Sedaj
se
lahko
pelješ
To
je
ravnateljeva
ekvipaža
.
Hčerke
so
pri
plesni
vaji
.
Kako
družbo
imaš
lahko
!
“
V
tem
sta
prišla
pred
vrata
,
in
na
pragu
se
prikažejo
tri
dame
.
Pozdrav
—
—
„
Gospod
doktor
,
peljite
se
z
nami
!
Prostora
je
dosti
!
“
„
Če
ne
motim
,
milostna
,
jako
ugodno
mi
bo
!
“
„
Gotovo
da
ne
!
“
Dame
so
sedale
v
voz
,
Vinko
se
je
poslovil
od
Prosenca
,
ki
mu
je
za
slovo
pošepetal
:
„
Varuj
se
sugestije
,
sicer
se
kam
zaletiš
.
Lahko
noč
!
“
Kočija
je
oddrdrala
po
grudasti
cesti
.
Okna
v
vratcih
so
žvenketala
,
da
je
bilo
treba
dokaj
glasno
govoriti
.
Dame
so
se
tesno
zavijale
v
kožuščke
.
Alma
je
sedela
ob
zdravniku
.
„
Gotovo
ste
se
dobro
zabavali
,
gospica
?
“
„
Brr
—
taka
zabava
!
“
„
Naša
Alma
,
gospod
doktor
,
kot
sem
zadnjič
rekla
—
večni
križ
.
Nič
ji
ni
všeč
,
nič
ni
prav
;
za
njo
bi
moral
biti
celi
svet
izjema
!
“
Pavla
je
razpustila
drago
krzno
za
vratom
,
da
se
je
pokazala
bela
svila
na
prsih
.
Rahlo
je
zakašljala
in
pritrdila
mami
:
„
Alma
je
naravnost
strašna
!
“
„
Le
naprej
!
Jaz
nič
ne
slišim
,
ampak
premišljujem
,
kako
mi
je
zmešati
barve
,
da
zadenem
pravi
ton
za
ožarjene
planine
.
Prosim
,
dalje
!
“
Alma
je
vtaknila
glavico
med
kožuhovino
in
se
naslonila
v
kot
ekvipaže
.
„
Gospodična
je
pač
originalna
!
Vsak
ima
svoje
nazore
!
“
„
Nazore
,
kaj
pa
;
sitnosti
so
to
.
Kdor
je
dandanes
prav
poseben
sitnež
,
pa
mu
pravijo
—
original
.
Le
nikar
je
ne
zagovarjajte
!
Potem
bo
še
hujše
!
“
„
Mama
,
prosim
besede
!
Zagovarjati
se
hočem
sama
,
da
me
ne
bo
gospod
doktor
napačno
sodil
.
Prosim
,
poslušajte
,
kako
sem
se
zabavala
.
Največ
je
plesal
z
mano
sodni
avskultant
.
Kako
je
ta
človek
natečen
,
to
je
groza
.
Povedati
ne
ve
čisto
nič
.
Zato
se
je
danes
naučil
Stritarjevo
pesem
in
mi
jo
dvakrat
prebrenčal
med
plesom
.
In
pomislite
,
katero
?
“
„
Stritar
ima
lepe
pesmi
!
“
„
Zatorej
ni
treba
izbrati
najslabše
.
Tisto
je
deklamiral
:
‚
Ti
si
moja
domovina
!
‘
...
Bedak
!
Ti
—
dekle
—
ti
,
punca
—
ti
si
moja
domovina
!
“
„
Ti
Alma
,
saj
ne
razumeš
!
Če
kdo
zares
ljubi
izvoljenko
in
ji
pravi
,
da
jo
ceni
više
kot
domovino
,
je
to
vendar
samo
izraz
neizmerne
ljubezni
!
“
„
Pavla
,
lepo
te
prosim
,
nikar
!
Domovina
je
domovina
,
punca
je
punca
,
žena
je
pa
žena
!
Kdor
meni
kaj
tacega
deklamira
,
tisti
je
ali
lažnik
ali
pa
človek
,
ki
ni
spoštovanja
vreden
.
Moj
mož
mora
biti
tak
,
naj
bo
še
tako
grd
ali
lep
,
to
mi
je
čisto
vseeno
,
da
bo
tedaj
,
ko
se
bo
izrekalo
njegovo
ime
,
vsak
človek
lahko
rekel
:
Ta
človek
nekaj
ve
,
ta
je
nekaj
storil
,
to
je
častivreden
mož
.
Tak
bo
moj
—
ali
ga
pa
sploh
ne
bo
.
“
„
Seveda
,
ministri
pridejo
po
te
!
“
„
Ni
treba
!
Umazan
delavski
kolovodja
mi
je
ljubši
kot
takale
avšica
.
—
Gospod
doktor
,
dajte
mi
cigareto
.
“
„
Alma
!
“
„
Veš
,
mama
,
kadar
sem
jezna
,
moram
kaditi
!
“
Dr.
Sluga
se
je
veselil
zanimive
filozofije
,
ki
jo
je
razvijala
Alma
.
Podal
ji
je
cigareto
in
jo
prižgal
.
Užigalica
je
razsvetlila
voz
za
trenotek
,
in
zdravnik
je
vztrepetal
,
ko
je
pogledal
v
te
čarobne
oči
Alme
,
ki
so
se
svetile
v
kresu
iskrene
navdušenosti
.
Alma
je
poslej
pušila
in
molčala
.
Drugi
so
govorili
nekaj
vsakdanjih
fraz
.
Skoro
so
tudi
zašumele
zavornice
na
kolesih
,
kočija
je
obstala
pred
tovarno
.
Sluga
je
pomagal
damam
iz
voza
in
se
poslovil
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Krog
polnoči
je
odpiral
Klešman
vrata
Semenu
,
ki
je
zastonj
iskal
zdravnika
po
gostilnah
.
Vratar
mu
je
pomežikovaje
pravil
,
kako
se
je
pripeljal
iz
mesta
zdravnik
.
—
Seme
je
vrgel
v
sobi
klobuk
ob
tla
in
zaklel
.
—
„
Noter
!
“
„
Ponižno
naznanjam
,
gospod
doktor
,
da
je
Janez
Lipovec
ostal
doma
.
Ženska
je
prišla
povedat
,
da
ima
pljučnico
.
Pa
da
otroci
tudi
ležé
.
“
„
Kje
stanuje
?
“
„
Na
Prelazu
,
št.
4.
“
„
Dobro
!
“
Doktor
se
je
obrnil
k
pisalni
mizi
,
vtaknil
v
debelo
strokovno
knjigo
list
papirja
in
knjigo
zaprl
.
Klešman
je
pa
stal
za
vratmi
,
prestopal
se
z
nogo
na
nogo
in
sukal
zelene
oči
,
ki
so
stikale
po
vseh
kotih
doktorjevega
stanovanja
.
„
Želite
?
“
Zdravnik
se
je
obrnil
proti
njemu
in
ga
strogo
pogledal
v
lice
.
Takoj
je
pa
odvrnil
pogled
od
teh
strašnih
oči
in
se
prestopil
par
korakov
proti
omari
,
kjer
je
bilo
polno
instrumentov
.
„
He
,
prosim
,
počakam
recepta
.
“
„
Recepta
?
Saj
moram
prej
bolnika
videti
,
ne
?
Na
slepo
pač
ne
zapišem
zdravil
.
“
„
Ah
,
mhe
,
gospod
se
vendar
ne
bodo
trudili
po
blatu
v
vas
do
bolnika
.
Saj
mu
bržkone
ni
nič
sile
.
Lenuh
je
Lipovec
.
Kar
kakšen
prašek
bi
zapisali
—
—
“
„
Pojdite
!
“
Dr.
Sluga
je
energično
pokazal
vratarju
skozi
vrata
.
Bil
je
nervozen
,
da
se
mu
je
tresel
kazalec
,
in
glas
mu
je
bil
rezek
;
premagovati
se
je
moral
,
da
ni
bruhnila
iz
njega
jeza
.
Stopil
je
do
vrat
za
hinavsko
se
klanjajočim
Klešmanom
in
mu
s
trdim
stavkom
dal
lekcijo
:
„
Brigajte
se
za
svoje
dolžnosti
,
glede
mojih
so
Vaši
nasveti
nepotrebni
in
odveč
!
Zapomnite
si
to
!
“
—
—
Klešman
je
mrmraje
odhajal
po
stopnicah
.
Njegovo
rejeno
telo
se
je
gugalo
v
sunkih
naprej
po
dvorišču
,
v
žepu
je
tiščal
pest
,
oči
so
se
bliskale
in
gledale
v
tla
,
v
srcu
se
mu
je
pa
rodilo
sovraštvo
do
zdravnika
.
Zavedal
se
je
svoje
moči
,
ki
je
slonela
na
zlobnih
spletkah
njegovega
umazanega
jezika
.
Bil
je
sicer
sluga
,
kljub
temu
pa
vendar
strah
vsem
uradnikom
.
Marsikoga
je
že
izgrizel
iz
tovarne
in
svest
si
je
bil
,
da
mora
tudi
tega
človeka
,
ki
ga
je
zasovražil
prvi
trenotek
,
ko
ga
je
zagledal
.
Zdravnik
se
je
napotil
takoj
po
grdem
kolovozu
,
ki
je
vodil
proti
Prelazu
.
Vreme
je
bilo
odjužno
,
pot
le
malo
razhojena
.
Stale
so
velike
luže
topečega
se
snega
po
kotanjah
,
da
jih
je
moral
zdravnik
često
preskakovati
.
Pot
je
bila
utrudljiva
.
Prihajalo
mu
je
vroče
.
Odpel
je
suknjo
in
klobuk
je
snel
z
glave
.
„
Kake
razmere
!
“
je
mrmral
po
poti
.
„
Vse
je
vkovano
v
neko
brezsrčno
šablono
.
Vse
živi
po
njej
,
vse
brez
srca
,
brez
človekoljubja
,
brez
vesti
...
“
In
sredi
tega
modernega
sveta
stoji
on
sam
—
sam
,
kakor
izpodjedena
jelša
ob
naraščajočem
hudourniku
.
Ali
ne
utone
tudi
on
?
Ali
ga
ne
požró
valovi
?
Odgrizli
mu
bodo
korenine
,
ubili
energijo
in
tedaj
omahne
ter
pade
v
kalno
strugo
in
zaplava
po
njej
,
kakor
in
kamor
plovejo
drugi
...
Ne
—
ne
—
ne
!
—
—
Pred
seboj
je
zagledal
vas
.
Desetero
vegastih
poslopij
.
Same
revne
bajte
s
slamnatimi
strehami
brez
dimnikov
.
Izpod
ostrešja
,
kjer
je
bila
tuintam
odtrgana
deska
,
se
je
kadilo
—
od
ognjev
z
ognjišč
,
kjer
se
je
že
kurilo
za
skromne
večerje
.
„
Kje
stanuje
Janez
Lipovec
?
“
Pred
zdravnikom
je
obstalo
bledo
dekletce
,
ki
je
neslo
vode
s
korita
.
Obstalo
je
prestrašeno
,
in
velik
škaf
na
glavi
se
je
zagugal
,
da
je
plusknila
voda
iz
njega
.
Odprla
je
blede
ustnice
,
kakor
bi
hotela
prav
hitro
odgovoriti
.
Beseda
ji
je
za
hip
ostala
v
grlu
in
morala
je
zajecljati
.
Potem
se
je
obrnila
in
pokazala
z
levico
na
revno
kočo
,
ki
je
slonela
pod
klancem
.
Sluga
se
je
zahvalil
in
šel
proti
hiši
.
Pri
vratih
se
je
moral
pripogniti
.
V
zakajeni
veži
,
potlakani
z
ilovico
je
stala
koščena
ženska
in
pehala
z
burkljami
lonec
v
peč
.
„
Dober
večer
!
Imate
tu
bolnika
?
“
Ženska
se
je
prestrašila
.
„
Oh
,
pa
imamo
táko
po
hiši
.
Sem
mislila
,
da
kar
doma
napišejo
.
“
Bežala
je
v
sobo
,
vrgla
kup
cunj
pod
peč
,
sunila
stare
škornje
pod
posteljo
,
možu
hitro
popravila
odejo
,
s
strganim
predpasnikom
pobrisala
mizo
,
kjer
so
bili
še
ostanki
drobtin
od
južine
.
Zdravnik
je
po
čudnem
vzduhu
spoznal
,
da
vlada
v
hiši
—
davica
.
Na
borni
postelji
je
ležal
mož
.
Njegovo
lice
ni
bilo
umito
.
Črne
lise
so
bile
na
bledem
obrazu
:
kakor
se
je
privlekel
pred
dvema
dnevoma
iz
tovarne
,
tako
je
legel
.
V
kotu
ustnic
so
tičale
prisušene
,
krvave
pene
.
—
Hropel
je
globoko
;
pri
vsakem
vzdihu
je
preletel
zmučeno
lice
znak
bolečin
,
ki
so
mu
jih
povzročali
bodljaji
.
Zdravnik
je
hitro
spoznal
,
da
ni
več
daleč
kriza
.
Odredil
je
vse
potrebno
,
napisal
recept
in
ukazal
,
da
mati
takoj
poišče
človeka
,
ki
gre
ročno
v
mesto
po
zdravila
.
Nato
se
je
obrnil
do
otrok
.
Na
tleh
pri
peči
je
bil
otep
slame
.
Na
njej
so
gledale
iz
starih
plaht
,
raztrganih
jopičev
in
zanošenih
ženskih
kril
tri
okrogle
,
kodraste
glavice
.
Lica
so
bila
od
vročice
zardela
.
Ustnice
,
napol
odprte
,
so
lovile
sapo
.
Iz
grl
je
bilo
čuti
grgrajoče
dihanje
.
Otroci
so
velike
oči
širom
odpirali
in
gledali
tujega
človeka
s
strahom
.
Šele
prijazne
besede
zdravnikove
,
njegova
mehka
roka
,
ki
jih
je
pobožala
po
razgretih
licih
,
jim
je
pregnala
strah
.
Zaupno
so
gledali
vanj
,
s
pogledi
so
se
ga
oprijemali
krog
vratu
in
prosili
,
naj
jim
pomaga
,
naj
prereže
to
strašno
,
zadrgo
,
ki
jim
stiska
vrat
.
Dr.
Sluga
se
je
bal
,
da
je
že
prepozno
.
Vendar
je
vsem
vbrizgal
zdravilnega
seruma
,
naročil
materi
,
kar
je
bilo
potrebno
,
voščil
lahko
noč
in
obljubil
,
da
drugo
jutro
zopet
pride
.
Mož
na
postelji
je
malo
okrenil
z
glavo
,
in
skozi
težko
dihanje
sta
se
čuli
besedi
:
„
Grda
pot
—
—
“
„
Nič
ne
dé
!
Le
mir
!
Lahko
noč
!
“
V
veži
je
poizvedel
od
žene
,
ali
so
res
tako
revni
,
kakor
se
zdi
na
videz
.
„
Hišo
smo
plačevali
in
njivo
doslej
.
Ni
bilo
mogoče
nič
prihraniti
.
Sedaj
bi
šlo
,
pa
ta
bolezen
.
Ježeš
,
ali
umrje
,
kaj
?
—
Naj
Bog
vzame
otroke
;
če
pa
on
pade
,
kaj
začnem
sirota
...
“
S
predpasnikom
si
je
obrisala
oči
.
„
In
še
v
tovarni
so
mu
gospod
nadzornik
utrgali
pri
mesecu
.
Nekaj
se
je
potrlo
,
so
pa
rekli
,
da
ni
bil
dosti
pazljiv
;
mu
pa
odtrgujejo
.
“
—
—
„
Ná-te
,
za
tole
kupite
,
kar
sem
rekel
.
“
„
Oh
,
nikar
!
Kako
povrnemo
!
“
Roka
ji
je
drhtela
,
ko
je
čutila
trdo
kolo
goldinarja
.
„
Je
še
kaj
otrok
tako
bolnih
?
“
„
So
še
,
pa
ne
tako
hudo
!
Tamle
v
tej
hiši
in
v
oni-le
...
“
„
Z
Bogom
!
“
Dr.
Sluga
je
obiskal
še
nekaj
bolnikov
in
se
vračal
domov
,
ko
je
že
migljala
večernica
na
nebu
.
V
njegovi
duši
je
bilo
nekako
svečanotragično
.
Jasnejši
utrinki
so
se
mu
zdeli
začujeno
hvaležni
pogledi
ljudstva
,
kakor
posamezne
lučke
,
ki
so
odpirale
oči
druga
za
drugo
—
tovarišice
večernici
.
Kako
cigansko
bedni
so
nekateri
ljudje
!
Ničesar
ni
po
teh
kočah
!
Ni
dobrih
postelj
,
ni
snage
,
še
za
groš
lončene
sklede
ni
,
da
bi
si
umil
roke
.
Da
,
celo
zraka
ni
po
teh
bornih
luknjah
.
Okna
imajo
zabita
in
zasuta
z
mahom
.
Človeku
se
zdi
,
kakor
bi
se
bali
tistega
zraka
,
ki
bi
prošinil
zatohli
vzduh
in
bi
v
njem
preveč
zadišalo
iz
cunj
in
smeti
po
bedi
in
zanemarjenosti
.
In
še
dokaj
blizu
mesta
živi
tako
ljudstvo
!
Čemu
toliko
šol
,
čemu
toliko
knjig
o
higieni
,
o
snagi
,
o
gospodinjstvu
in
gospodarstvu
?
Ali
so
to
sadovi
splošne
kulture
?
Človek
bi
zdvojil
.
—
In
vendar
nekaj
imajo
ti
ljudje
:
srce
,
čuteče
in
hvaležno
srce
.
Kar
na
dlani
ga
nosijo
,
pri
očeh
jim
vtriplje
,
po
licih
se
čutijo
njegovi
goreči
vtripi
.
Ali
se
ne
bo
enkrat
to
srce
prebudilo
in
zaželelo
za
očmi
,
ki
gledajo
udobnost
,
bogastvo
in
razkošje
!
Ali
se
ne
bo
tedaj
opasalo
z
jeklom
in
s
kipečo
nevoljo
začelo
odpirati
zabita
okna
in
metati
beraštvo
na
cesto
ter
bo
iztegnilo
roke
po
tuji
lastnini
...
Hrepenenje
po
sreči
se
ogluši
za
nekaj
časa
,
udušiti
se
ne
dá
—
—
—
Zdravnik
je
prišel
do
tvorniške
bolnice
.
Zvečer
navadno
ni
zahajal
k
bolnikom
.
Toda
zadnjih
par
dni
je
poprej
edini
Peter
Rožman
dobil
več
tovarišev
.
Zato
sklene
zdravnik
pogledati
,
če
ni
popoldne
morda
došel
že
kak
drug
bolnik
.
Tiho
,
v
galošah
,
stopi
skozi
vežo
do
vrat
.
Z
roko
je
že
prijel
za
kljuko
,
ko
zasliši
neki
vznesen
glas
,
kakor
glas
govornika
.
Posluhne
.
To
je
Petrov
glas
—
—
—
„
Poslušajte
to-le
!
‚
Naša
moč
‘
piše
dalje
:
—
Če
so
torej
delavci
tlačeni
,
če
delajo
za
malo
plačo
mnogo
ur
—
dvanajst
in
še
več
—
prav
se
jim
godi
.
Kdor
si
prostovoljno
da
zvezati
roke
,
kdor
sam
nastavlja
hrbet
,
da
ga
kdo
biča
,
prav
se
mu
godi
.
Toda
ta
naj
molči
,
ta
ne
sme
vzdihovati
.
Njegovi
vzdihi
so
smešni
,
njegove
solze
zaslužijo
palico
.
Torej
sobratje
—
nikar
ne
tožite
—
rajši
udarite
!
Naša
moč
vse
ustvari
,
vse
redi
,
vse
bogati
—
zato
naj
naša
moč
—
vse
vlada
...
“
Nekdo
je
bolestno
zakašljal
.
„
Jutri
berem
naprej
!
“
je
dejal
Peter
.
„
Ponoči
naj
vsak
misli
,
kaj
je
njegova
dolžnost
!
“
„
Že
vre
,
“
je
rekel
zdravnik
in
zaloputnil
vezna
vrata
ter
stopil
naglo
v
sobo
.
Nihče
ni
mogel
slutiti
,
da
je
prisluškal
.
Šel
je
od
bolnika
do
bolnika
.
Nekatero
oko
ga
je
pogledalo
tako
zaupno
in
hvaležno
.
Bili
so
pa
tudi
drugi
,
katerih
čelo
je
bilo
zgrbančeno
in
mračno
.
Za
vse
to
se
ni
zmenil
;
čimbolj
ga
je
gledal
kdo
nezaupno
,
tem
bolj
je
bil
skrben
z
njim
,
bolj
prijazno
ga
je
ogovarjal
.
Petru
se
je
brala
očito
razburjenost
v
licu
.
Nalašč
ga
je
obiskal
zadnjega
.
Prašal
ga
je
,
če
ima
kaj
knjig
,
da
bi
čital
.
Lahko
bi
tudi
drugim
bral
glasno
,
ker
so
bolečine
nehale
in
se
noga
izredno
hitro
celi
.
„
Nič
nimam
,
gospod
doktor
!
“
Peter
je
čutil
,
kako
okorne
so
te
besede
,
ker
je
lagal
.
Ni
bil
vajen
lagati
.
Molčati
je
znal
,
trpeti
tudi
—
lagati
ne
.
Zato
ni
mogel
pogledati
zdravnika
kakor
sicer
.
Sklonil
se
je
na
postelji
,
odejo
odgrnil
in
jo
tlačil
k
zidu
,
kakor
bi
hotel
zakriti
utajeno
skrivnost
.
Imel
je
skrite
časnike
.
Kar
sam
je
pričel
odmotavati
ovoj
na
nogi
—
„
Pustite
!
Saj
je
bilo
šele
zjutraj
preobvezano
!
Jutri
Vam
pošljem
knjig
—
lepih
povesti
,
pa
ne
boste
dolgočasovali
!
“
„
Ko
bi
bil
slišal
!
“
vzdihne
Peter
po
zdravnikovem
odhodu
.
„
No
,
časnike
pač
vsak
sme
brati
!
“
se
oglasi
Petrov
sosed
z
obvezano
roko
.
„
Vsak
,
če
nisi
delavec
.
Naj
bi
to
povedal
Semenu
:
jutri
imamo
vraga
na
plečih
!
Preiskava
,
kazen
—
ali
me
še
zapodé
.
“
„
Saj
zdravnik
ni
tak
.
On
drži
z
nami
,
vsaj
meni
se
tako
zdi
!
“
„
Ne
govorim
.
Toda
nekaj
vem
,
česar
vi
ne
veste
.
Če
se
motim
,
prav
;
če
se
ne
,
tudi
prav
.
Rečem
pa
:
kar
nima
žuljev
na
rokah
,
je
vse
zoper
nas
!
“
—
—
—
V
kotu
je
močno
zakašljal
bolnik
;
njegov
votli
glas
je
zadonel
po
prostorni
bolnici
kakor
aplavz
!
Po
brežuljkih
in
rebrih
so
se
pojavili
prvi
kobuljčki
vrese
.
Teloh
se
je
dvigal
tuintam
z
upognjenim
vratom
in
z
zaprto
čašo
,
kakor
bi
bil
še
sključen
od
snežene
odeje
.
Ozračje
je
bilo
brez
vetra
.
Po
njem
se
je
pretakal
hladen
vonj
tajajočega
se
snega
.
Direktorjeva
ekvipaža
je
stala
pred
paviljonom
.
Dva
lepa
sirca
,
lipicanska
kri
,
sta
kopala
mehko
zemljo
in
pozvanjala
z
brzdami
.
Zdravnik
je
stal
pri
oknu
in
kadil
.
Solnce
je
sijalo
gorko
skozi
šipe
in
ga
vabilo
vun
,
da
užije
nekaj
lepega
dne
.
Imel
je
pa
nekaj
nujnih
opravkov
,
zato
se
je
zadovoljil
s
tem
,
da
se
je
nekaj
časa
solnčil
pri
oknu
.
Na
dvorišče
pride
direktorjeva
obitelj
.
Gospa
je
s
prožno
kretnjo
sedla
v
voz
in
se
naslonila
strmo
nazaj
.
Komodno
je
sedel
k
njej
soprog
.
Starišem
nasproti
je
sedla
Pavla
.
Alma
je
pa
kakor
peresce
šinila
h
kočijažu
na
kozla
in
mu
vzela
vajeti
.
Mama
ji
je
branila
.
Toda
že
so
bili
vajeti
napeti
,
in
konja
sta
čedalje
nemirneje
čakala
tleska
,
da
se
spustita
v
dir.
Pavla
je
gledala
naravnost
v
zdravnikovo
okno
.
Njeno
lice
je
bilo
od
strani
razsvetljeno
od
solnca
.
Kakor
kip
največjega
umetnika
iz
najdražjega
marmora
,
samo
da
je
rahla
rdečica
plala
vanj
mlado
življenje
—
taka
je
bila
glava
Pavle
,
obrobljena
krog
vrata
z
dragoceno
boo
.
Vinkota
je
z
neko
silo
vleklo
bliže
do
okna
.
Pavli
so
se
za
trenutek
razširile
trepalnice
;
zagledala
ga
je
.
Mehanično
,
kakor
brezsvesten
se
je
doktor
poklonil
.
Pavline
oči
so
se
hitro
napol
zaprle
,
v
trenutku
so
konji
pretegnili
,
in
Pavlina
glava
se
je
nagnila
nekoliko
naprej
—
kakor
bi
odzdravila
.
Dr.
Sluga
je
stal
pri
oknu
,
dokler
ni
kočija
izginila
skozi
velika
vrata
.
Zmotal
si
je
novo
cigareto
,
zaigrala
je
v
njem
domišljija
,
začutil
je
krog
srca
nekak
nemir
;
postal
je
zopet
in
zopet
pri
oknu
ter
iskal
še
enkrat
tistega
pogleda
,
tiste
umetniške
glave
,
stoječe
na
piedestalu
bogatega
krzna
.
„
Alma
je
interesanten
otrok
—
Pavla
pa
—
—
ba
,
mentor
Prosenec
,
kje
si
!
“
Hrupno
je
odmaknil
stol
od
pisalnika
,
sedel
in
hitro
začel
pisati
pismo
prijatelju
.
Dolgoval
je
nekaterim
dobrim
znancem
odgovore
;
zato
je
sklenil
,
da
odgovori
vsem
in
se
tako
raztrese
.
Ko
je
dovršil
pisanje
,
je
nesel
pisma
v
pisarno
,
kjer
je
bil
skupni
nabiralnik
.
Pisarne
so
bile
prazne
.
Le
dva
starejša
pisača
sta
leno
prepisavala
dolge
vrste
številk
v
debele
knjige
.
Zdelo
se
mu
je
nekoliko
čudno
,
da
ni
nikogar
.
Prašati
ni
hotel
.
Ali
naglo
je
zvedel
,
kje
so
uradniki
.
Iz
zaprte
kontrolorjeve
pisarne
je
pogledal
Butalič
,
ko
je
čul
,
da
so
se
vrata
odprla
.
Takoj
je
bil
pri
zdravniku
.
„
Servitore
,
amice
!
Bravo
,
da
si
prišel
.
Na
kozarec
piva
!
“
Prijel
je
Butalič
doktorja
pod
pazduho
in
ga
vedel
v
svojo
pisarno
.
Gozd
praznih
buteljk
je
stal
na
mizi
.
Med
njimi
so
bili
ostanki
raznih
mrzlih
prigrizkov
.
Vse
uradništvo
je
bilo
je
bilo
zbrano
:
nadzornik
Seme
,
blagajnik
,
knjigovodja
in
še
par
drugih
poduradnikov
.
Pri
oknu
je
pa
stal
Klešman
in
si
oblizaval
mokre
brke
.
„
Pij
,
gospod
doktor
!
“
Kontrolor
je
natočil
čašo
plzenca
in
jo
ponudil
Slugi
.
„
Na
zdravje
!
“
Vsi
so
pili
.
„
Pa
se
imate
izvrstno
!
“
„
Kaj
pa
misliš
,
sosed
!
Predpust
!
Stari
se
je
vlekel
vun
,
mi
naj
bi
pa
delali
.
Kako
pa
!
Gospôda
moja
,
eks
!
—
Egon
,
toči
!
Kaj
si
tako
lesen
,
mladenič
!
“
Nadzornik
je
jemal
steklenko
za
steklenko
iz
zaboja
,
izvlekaval
čepe
in
polnil
čase
.
Družba
se
je
smejala
,
zbijala
čisto
navadne
dovtipe
,
dostikrat
zelo
kosmate
,
in
pila
,
pila
...
Po
drugi
čaši
se
je
zdravnik
zahvalil
,
češ
da
mora
še
napisati
status
bolnikov
za
ravnatelja
.
„
Starega
še
ne
bo
.
Sicer
imamo
stražo
,
ko
bi
se
prehitro
vrnil
.
Klešman
,
nate
,
pijte
—
in
glejte
,
čeprav
se
Vam
oči
izbulijo
.
Pojdite
vun
—
na
cesto
!
Če
nas
ravnatelj
zaloti
—
gorje
Vam
!
Zdaj
pa
le
hitro
!
Alaa
!
Ena
—
dve
!
“
Seme
mu
je
odprl
vrata
,
in
Klešman
je
z
negotovimi
koraki
šel
na
cesto
stražit
.
„
Torej
bodi
—
še
eno
!
Tako
!
Na
zdravje
gospodje
—
hvala
lepa
!
“
Zdravnik
je
izpil
in
odšel
.
„
Baba
!
“
„
Kakor
voda
!
“
„
Šolar
!
“
Take
sodbe
so
donele
za
Slugo
,
ko
so
se
zaprla
vrata
.
„
Mati
,
naj
grem
,
lepo
Vas
prosim
!
“
„
No
—
pa
—
poizkusi
!
“
Maretka
je
zgrnila
ruto
,
še
enkrat
pogledala
bolno
mater
na
postelji
in
odšla
.
Starica
je
sklenila
roke
,
njene
ustnice
so
se
počasi
gibale
.
Materina
molitev
je
spremljala
hčerko
.
Zunaj
je
bil
lep
večer
.
Dobro
se
je
bilo
zmračilo
,
od
severa
je
pihal
oster
veter
.
Maretka
je
hitela
po
poti
,
kjer
se
je
že
s
tenko
ledeno
skorjico
preprezala
snežnica
.
Njene
drobne
noge
so
delale
majhne
korake
.
Skozi
čevlje
je
čutila
vlažno
mokroto
.
Večkrat
je
brizgnila
voda
in
oškropila
njeno
krilo
.
Pod
nogami
se
ji
je
udirala
nežna
skorja
ledu
.
Za
Maretko
je
bila
ta
pot
nekaj
groznega
.
Z
eno
roko
je
tiščala
skupaj
ruto
in
jo
pritiskala
na
prsi
,
kjer
je
čutila
,
kako
ji
je
hudo
.
Kam
gre
?
Po
zdravnika
.
Po
tistega
človeka
,
ki
je
menda
tako
zloben
,
kakor
je
rekla
Korta
.
K
njemu
gre
,
sama
,
zvečer
.
Če
je
tak
kakor
Seme
—
morda
še
zlobnejši
!
Šalil
se
bo
z
njo
in
nazadnje
jo
vrže
brez
pomoči
,
brez
zdravil
po
stopnicah
.
—
Moj
Bog
!
To
je
strašno
!
Zakaj
so
ljudje
taki
?
—
Zakaj
so
zboleli
mati
,
in
na
noč
,
da
jim
je
tako
hudo
.
Kamorkoli
bi
bila
rada
šla
,
čez
gore
,
po
kamenju
,
po
golih
kolenih
bi
se
plazila
—
samo
k
temu
človeku
ne
,
ki
je
hudoben
,
zvit
in
tako
potuhnjen
Toda
mora
!
Ljubezen
do
matere
jo
žene
.
Če
bi
vedela
za
gotovo
,
da
bo
psovana
,
da
bo
mora
—
mora
naprej
,
zaradi
matere
mora
.
Ko
bi
umrli
mati
—
kam
potem
—
kaj
bi
bilo
z
njo
siroto
...
Hitela
je
,
da
so
ji
stale
potne
kaplje
na
čelu
.
Večkrat
je
omahnila
na
grudasti
poti
,
zagnalo
jo
je
od
strani
v
stran
,
da
je
zamahnila
z
roko
in
se
lovila
po
zraku
.
Vsa
sključena
je
bila
naprej
,
tako
je
bežala
.
Včasih
je
stekla
nekaj
korakov
in
preskočila
luže
na
cesti
.
Pa
je
morala
odnehati
.
Hropla
je
,
čutila
je
,
da
jo
obliva
pot
.
V
daljavi
je
zaslišala
krik
,
ropot
.
Vsa
se
je
stresla
in
še
bolj
hitela
.
Črne
zaplate
prekopenj
so
plesale
po
belem
snegu
.
Kakor
hudobni
duhovi
—
tako
so
se
ji
dozdevale
.
Dvakrat
je
po
stala
in
se
prekrižala
.
Tedaj
so
mirovale
tudi
črne
lise
.
Pomirila
se
je
in
šla
dalje
.
Tu
je
sredi
pota
.
Majhna
kapelica
,
v
njej
brli
lučka
.
Maretka
se
je
naslonila
na
ograjo
in
se
trdno
oklenila
omrežja
.
Gledala
je
sedmere
meče
v
srcu
Žalostne
Matere
,
lučka
je
poskakovala
,
in
ti
meči
so
se
gibali
,
kakor
bi
se
hoteli
izpuliti
iz
tega
dobrega
srca
.
Maretki
je
izginil
strah
.
Tako
brez
skrbi
se
je
oddahnila
pred
kapelico
.
Nekaj
ji
je
prišlo
na
misel
.
Vzame
iz
žepa
rutico
.
V
vogalu
je
bilo
zavezanih
nekaj
krajcarjev
.
Počasi
,
s
tresočo
roko
odvezuje
vozel
.
Silno
previdno
odvija
—
če
bi
se
vsuli
denarji
na
tla
,
ne
dobi
jih
v
temi
in
v
blatu
.
Oprezno
je
razprostrla
desetice
na
dlani
in
pri
svitu
luči
poiskala
grošiček
.
Vzela
ga
je
z
drobnimi
prsti
,
dvignila
proti
luči
in
potem
opustila
v
puščico
,
katere
žrelce
je
gledalo
skozi
omrežje
.
Denar
je
zažvenkljal
v
posodo
.
Maretka
je
čutila
,
kako
veliko
je
žrtvovala
,
in
ta
glas
iz
kapelice
,
to
lepo
cingljanje
ji
je
bilo
kakor
tolažilna
pesem
:
Ne
boj
se
,
zaupaj
!
Šla
je
dalje
.
Strahovi
so
bežali
,
pri
srcu
ji
je
bilo
lažje
.
V
njej
se
je
budilo
upanje
.
Tudi
pot
je
bila
tu
lepša
.
Nič
več
se
ni
tako
pehala
.
Zazibale
so
jo
lepe
misli
,
da
prinese
zdravil
,
da
v
par
dneh
mati
že
vstane
,
in
zopet
bo
vse
dobro
in
veselo
.
Šla
je
mimo
oken
bolnišnice
.
Domislila
se
je
Petra
,
spomnila
se
je
njegove
besede
,
da
se
ni
treba
bati
zdravnika
.
In
Peter
je
bil
moder
,
pa
rad
jo
je
imel
;
on
ni
lagal
.
Mimo
poslopja
je
šla
;
skozi
okna
je
koprnelo
njeno
oko
.
Tja
k
postelji
bi
bila
rada
stopila
in
rekla
Petru
:
„
Peter
,
mati
so
zboleli
!
“
Peter
bi
jo
potolažil
in
bi
rekel
,
da
ni
nič
hudega
.
Ko
bi
bil
zdrav
,
pa
bi
on
šel
k
zdravniku
.
Peter
se
nikogar
ne
boji
.
—
Bogve
,
kako
mu
je
!
To
je
zares
strašno
.
Edini
dve
srci
,
ki
jo
ljubita
,
morata
trpeti
.
Maretki
je
otožnost
prevzemala
rahlo
dušo
.
Čimbolj
se
je
bližala
tovarni
,
bolj
se
je
vnovič
bala
.
Zakaj
nima
denarja
?
V
mesto
bi
tekla
,
poiskala
zdravnika
,
v
voz
bi
sedla
in
se
pripeljala
s
kočijo
pred
materino
hišo
in
bi
prinesla
zdravil
in
vsega
,
kar
bi
nasvetoval
zdravnik
.
Tako
pa
mora
sèm
—
ah
mora
,
vkljub
strahu
in
bojazni
.
Prišla
je
pred
vrata
.
Klešman
je
hodil
semintja
,
kadil
cigaro
in
si
hladil
vročo
glavo
.
Ko
zagleda
Maretko
,
se
razkorači
pred
njo
:
„
Punca
,
kam
pa
greš
?
“
„
Ali
so
doma
gospod
zdravnik
?
“
„
K
zdravniku
?
Si
bolna
,
he-he
?
“
„
Ne
,
materi
je
tako
hudo
!
“
„
Aha
,
materi
!
Le
pojdi
,
doma
je
,
doma
.
Boš
kronco
dobila
,
he-he
!
Takimle
punčkam
jih
rad
daje
,
he-he
!
“
Maretka
je
že
izginila
skozi
vrata
.
čula
je
dobro
Klešmanove
besede
in
koleno
ji
je
zaklecalo
.
Toliko
da
se
ni
zgrudila
na
tla
in
zajokala
na
glas
.
„
Torej
vratar
to
govori
?
Vratar
ga
bolje
pozna
.
Moj
Bog
,
moči
,
sveta
Marija
,
sveta
Mati
božja
...
“
Drhtela
je
po
vsem
životu
.
Dvorišče
je
bilo
razsvetljeno
.
Z
vedno
bolj
negotovimi
koraki
se
je
bližala
deklica
hiši
,
kjer
je
bilo
doktorjevo
stanovanje
.
Že
je
stala
pred
vratmi
.
Z
rutico
si
je
otrla
pot
,
popravila
je
lase
s
čela
,
skrbno
si
oddrgnila
mokre
čevlje
ob
slamo
.
Po
stopnicah
nekdo
prihiti
.
Maretka
se
vsa
zgane
.
„
Maretka
,
kaj
pa
ti
tukaj
zvečer
?
“
Alma
je
prišla
od
kontrolorke
,
kamor
je
zahajala
pogosto
;
tudi
kontrolorka
se
je
nekdaj
precej
ukvarjala
s
slikanjem
.
V
Italiji
je
videla
najlepša
dela
velikih
mojstrov
.
Alma
je
uvaževala
njen
okus
in
je
zato
rada
hodila
k
njej
po
svete
.
—
Maretko
je
pa
poznala
,
ker
je
večkrat
šla
k
dekletom
v
tvornici
.
Bila
je
prijazna
z
njimi
;
in
vse
so
jo
ljubile
in
zelo
čislale
.
Maretka
se
je
Alme
silno
razveselila
.
—
Kakor
bi
nebo
poslalo
angela
.
„
Gospodična
,
mati
so
bolni
,
še
umrli
bodo
nemara
.
“
Solze
so
ji
stopile
v
oči
.
„
Ali
so
doma
gospod
zdravnik
?
“
„
Doma
!
Le
gori
pojdi
.
“
„
Saj
—
saj
še
ne
znam
,
ker
nisem
bila
nikoli
.
“
„
Ti
punček
ti
,
nikar
se
ne
boj
!
Pojdi
z
mano
!
“
Alma
jo
je
prijela
za
roko
in
šla
z
njo
po
stopnicah
.
„
Ko
opraviš
,
Maretka
,
počakaj
me
tu
pred
našo
hišo
.
Iz
Italije
smo
dobili
veliko
pomaranč
od
tete
.
Dam
ti
jih
za
mater
!
“
Alma
je
pozvonila
pri
vratih
,
potem
pa
odhitela
domov
.
Maretka
bi
jo
bila
najrajši
prijela
za
roko
in
pridržala
.
A
vrata
se
odpró
in
postarna
kuharica
se
pojavi
.
Maretki
je
bilo
zopet
lažje
.
Postrežnica
jo
naznani
doktorju
.
Ta
Maretko
takoj
pokliče
v
sobo
.
„
Kaj
ti
je
?
Objokana
si
in
vroče
ti
je
.
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
Maretka
je
še
drhtela
;
s
tresočim
glasom
je
zaprosila
zdravil
za
mater
.
„
Prej
jih
grem
pogledat
.
Počakaj
me
na
dvorišču
,
da
mi
pokažeš
pot
do
vaše
hiše
.
Takoj
se
opravim
in
pridem
!
“
Maretka
bi
bila
najrajši
padla
na
kolena
in
poljubila
zdravniku
roko
.
Njegovo
prijazno
oko
,
njegovo
pošteno
lice
ji
je
v
hipu
pregnalo
ves
strah
in
z
nohtmi
bi
spraskala
lice
onemu
,
ki
bi
rekel
,
da
je
ta
človek
—
kot
Seme
.
Z
lahko
nogo
je
šla
po
stopnicah
in
čakala
pred
hišo
zdravnika
in
mislila
na
Petra
pa
si
rekla
:
Moj
Peter
vse
ve
!
Prav
tedaj
,
ko
je
prišel
že
doktor
Sluga
,
zavit
v
kožuh
,
je
prinesla
Alma
Maretki
lepih
oranž
in
jih
ji
vsula
v
predpasnik
.
„
Kaj
ne
,
gospod
doktor
,
da
sme
uživati
njena
mati
tako
sadje
?
“
„
Gotovo
,
gospica
!
“
Doktor
se
ji
je
globoko
priklonil
;
njegovo
srce
se
je
klanjalo
njenemu
dejanju
.
Odšel
je
za
Maretko
in
mislil
na
—
Almo
in
Pavlo
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Direktor
se
ni
bil
vrnil
z
damami
.
Ostal
je
v
mestu
—
pri
taroku
.
Družba
je
zato
brezskrbno
pila
dalje
.
Klešman
pa
je
nosil
‚
pošte
‘
:
„
Maretka
je
šla
k
doktorju
.
“
„
Vraga
,
vraga
!
“
so
kričali
vsi
.
Seme
je
tolkel
ob
mizo
.
„
Maretka
je
šla
z
doktorjem
vun
!
“
„
Škandal
,
škandal
!
—
Jaz
ne
občujem
več
z
njim
!
“
...
Seme
je
pil
eks
.
Kontrolor
je
prižigal
pozlačeni
baročni
lestenec
nad
dolgo
mizo
v
veliki
obednici
.
Luč
za
lučjo
je
zagorela
in
se
strnila
s
prej
prižgano
sestro
v
vedno
večji
dan
.
Ko
je
bila
zadnja
prižgana
,
je
stopil
kontrolor
na
sredo
sobe
in
zadovoljno
gledal
polno
svetlobo
,
ki
je
plula
po
vseh
kotih
,
razsvetljevala
vsako
podobo
,
vsako
soho
in
vazo
,
ki
so
bile
okusno
razpostavljene
po
kotih
na
lepih
stebričih
,
katerih
nekateri
so
bili
oviti
z
istočnimi
tkaninami
.
Kontrolor
je
premeril
parkrat
sobo
,
ustavil
se
pri
mizici
,
kjer
je
bilo
nakopičenih
mnogo
vrst
smodk
in
smodčic
—
same
specialitete
.
Nato
je
šel
h
kredenci
in
pregledal
marke
buteljk
,
prestavil
one
z
zlatimi
glavami
bolj
odzad
,
da
pridejo
tedaj
na
vrsto
,
ko
bo
družba
že
najbolj
razigrana
.
Tako
.
Vse
je
bilo
v
redu
.
Na
obrazu
je
igrala
možu
radost
in
ponos
.
Iz
žepa
je
potegnil
srebrno
tobačnico
in
si
zmotal
cigareto
.
Ko
si
jo
je
zapalil
,
se
je
ozrl
na
steno
,
kjer
je
v
težkem
okviru
visela
pastelna
slika
sivobradega
moža
s
čudovito
spekulativnimi
očmi
.
Kontrolor
je
obstal
za
hip
pred
sliko
,
njegovo
oko
se
je
skoraj
orosilo
,
hitro
se
je
obrnil
proč
in
z
nekako
resno
hvaležnostjo
zamrmral
:
„
Oj
,
striček
,
ko
bi
tebe
ne
bilo
,
kako
bi
bil
jaz
siromak
!
“
V
tem
je
prišla
skozi
salon
kontrolorka
.
Soprog
jo
je
prvič
videl
v
novi
toaleti
—
najelegantneji
pariški
vzorec
.
„
Luci
!
“
Roke
je
sklenil
,
njegove
oči
so
se
začudeno
razširile
in
objele
elegantno
postavo
,
na
katero
se
je
izlivala
bogata
luč
od
lestenca
.
V
bujnih
laseh
se
je
svetilo
nekaj
briljantov
,
kakor
bi
sredi
črne
noči
gorela
kresnica
v
dehteči
pinijevi
travi
.
„
Luci
,
per
bacco
,
ti
si
la
reine
du
chic
!
Nocoj
se
zaljubim
vate
,
kakor
pred
petnajstimi
leti
!
“
Kontrolor
je
poljubil
soprogo
s
toliko
iskrenostjo
,
kakor
bi
bilo
prve
dni
po
poroki
.
Luci
pa
je
bila
hladna
.
„
Je
vse
v
redu
?
“
Njene
oči
so
hipoma
premotrile
mizo
,
kakor
iskre
se
dotaknile
vsakega
predmeta
,
in
njena
bela
roka
je
premaknila
tu
čašo
,
tam
popravila
servieto
in
primaknila
stol
.
„
Kako
bi
sedela
družba
?
Kaj
se
ti
zdi
?
“
„
Kakor
sicer
.
Saj
so
samo
stari
gostje
.
Edino
zdravnik
še
ni
bil
pri
nas
na
tak
večer
.
Ta
ne
sme
priti
blizu
Semena
.
Gotovo
se
spreta
.
“
„
Ah
,
ti
možki
!
In
nam
očitate
ljubosumnost
!
Pa
bi
se
kmalu
bili
za
takovo
punce
z
ulice
.
Smešno
!
“
Na
hodniku
so
se
zaslišali
koraki
.
„
Že
prihajajo
.
Za
trenutek
moram
še
v
kuhinjo
,
vedi
goste
v
salon
!
“
Kontrolorka
je
hitro
odšla
v
kuhinjo
,
Butalič
je
pa
hitel
k
vratom
,
da
sprejme
goste
.
Vodopivec
in
njegova
soproga
vstopita
.
„
Dobrodošla
!
Klanjam
se
,
milostna
!
“
„
Prva
sva
,
Nana
!
Gospod
kontrolor
,
oprostite
,
zaradi
not
sem
hitel
.
Moram
jih
prej
razvrstiti
in
urediti
.
Opolnoči
nov
kuplet
,
gospod
kontrolor
!
Nana
,
kaj
ne
,
da
je
imeniten
?
“
„
Čakaj
sodbe
!
“
„
Gotovo
bo
dosti
smeha
!
Gospod
umetnik
,
smem
vprašati
za
naslov
—
vsebino
?
“
„
Originalno
,
rečem
Vam
—
originalno
:
Cilinder
—
naslov
in
vsebina
!
“
„
Cilinder
?
Izvrstno
,
za
karneval
kot
nalašč
.
Vi
ste
velik
original
!
“
—
—
—
V
nekoliko
minutah
je
bila
vsa
družba
v
salonu
.
Vsi
so
bili
jako
točni
.
Seme
in
nadporočnik
Virant
sta
stala
pred
kontrolorko
.
Leksikon
komplimentov
se
je
razgrinjal
pred
njo
.
Z
nedosežno
,
pravo
italijansko
grandeco
je
bila
mrtva
in
mrzla
za
vse
poklone
.
Toda
v
kotu
lepo
rezanih
ustnic
ji
je
drgetal
tisti
prikriti
smeh
,
ki
ga
izvablja
hvala
iz
srca
človeku
,
ki
je
zaljubljen
sam
vase
.
Sodnik
Mayer
je
pripovedoval
direktorici
,
da
mu
je
srčna
hiba
mnogo
milejša
,
odkar
ne
puši
več
viržink
.
—
Kontrolor
in
direktor
sta
stala
nekoliko
vstran
in
se
polglasno
pa
z
velikim
zanimanjem
pomenkovala
o
pogodbi
,
ki
jo
bržkone
sklene
tovarna
za
pošiljatev
železnine
na
Japonsko
.
—
Alma
je
pozdravila
vso
družbo
z
neko
njej
vrojeno
eksaktno
odločnostjo
in
nato
takoj
odšla
v
sosednjo
sobo
,
kjer
sta
,
kakor
dve
modni
postavi
v
izložnem
oknu
,
čakala
Franci
in
Gerti
,
da
jih
tudi
povabijo
k
mizi
.
—
Zdravnik
je
zabaval
Pavlo
,
ki
je
obstala
pri
visoki
palmi
,
kakor
bi
stopila
k
ponosni
družici
.
—
Dr.
Sluga
ni
bil
več
študent
,
pa
tudi
ne
lahkoživec
,
da
bi
ga
vsaka
količkaj
lepa
zunanjost
ženske
očarala
.
Toda
Pavla
je
bila
nocoj
prelestno
krasna
.
Igrala
se
je
z
drobno
pahljačko
,
govorila
tehtno
,
vmešavala
v
govor
mnogo
francoskih
stavkov
in
pogledavala
zdravnika
z
neko
zmagovito
iskrenostjo
.
Kadar
se
je
začudila
kakemu
stavku
ali
trditvi
doktorjevi
,
tedaj
je
okrenila
nekoliko
glavo
,
da
so
se
na
labodjem
vratu
zganili
nizi
iztočnoindijskih
svetlinčkov
,
ki
so
bili
vkovani
v
zlato
in
so
s
temnokovinskim
sijajem
dvigali
prozorno
nežnost
njene
belote
.
—
Zdravnik
se
je
divil.
Začutil
je
,
kako
njegovo
srce
omahuje
,
pada
,
kako
pokleka
pred
to
božico
na
svetli
parket
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Večerja
.
Pri
Almi
sta
sedela
ob
desni
Franci
in
Gerti
.
Znala
jima
je
tako
gibko
streči
in
ju
zabavati
,
da
je
vedno
živahneje
zvenel
smeh
iz
čistih
otročjih
grl
.
—
Na
levici
Alme
je
bil
nadporočnik
Virant
.
Na
nasprotni
strani
se
je
izborno
zabaval
s
Pavlo
dr.
Sluga
.
Bil
je
izredno
živahen
in
dovtipen
.
Tudi
Pavla
se
je
razgrevala
.
—
Direktorica
je
na
zgornjem
koncu
mize
s
pozornim
očesom
presojala
ta
par
in
kar
je
bilo
mogoče
,
je
odvračala
pozornost
vseh
drugih
,
da
sta
se
nemotena
menila
in
zabavala
.
V
njenem
skrbnem
materinem
srcu
je
zelenelo
upanje
...
„
Gospôda
moja
!
“
—
—
—
Kontrolor
je
napil
družbi
.
Čase
so
zazvenele
,
mnogo
iskrenih
oči
se
je
srečalo
,
šumeče
vino
je
razigravalo
kri
,
govori
so
bili
glasnejši
,
obmizje
je
oživelo
,
kakor
ulnjak
,
ko
posveti
nanj
pomladno
solnce
.
Ko
je
nadporočnik
Virant
trčil
z
Almo
,
je
pogledal
kakor
z
globokim
,
slastnim
požirkom
v
njene
velike
oči
,
poklonil
se
ji
je
globoko
in
kakor
vzdihajoč
rekel
:
„
Ah
,
te
nebeške
zvezde
!
“
„
Kakšne
zvezde
?
“
„
Gospica
,
oprostite
—
Vaše
dražestne
oči
!
“
...
„
Hvala
lepa
,
če
imam
take
oči
,
kakor
so
postavim
Vaše
zvezde
na
ovratniku
...
“
„
Oprostite
,
prosim
!
Človeku
se
zdi
...
“
„
Pustiva
,
kaj
se
Vam
zdi
.
Včeraj
sem
brala
knjigo
o
največjih
strategih
.
Opisana
je
tudi
bitka
pri
Salamini
.
Krasno
!
Temistoklej
je
bil
genialen
človek
.
—
Pardón
,
kdaj
je
že
bila
?
“
„
Bitka
pri
Salamini
?
Aha
,
čakajte
no
!
Pri
Salamini
?
Faktično
,
pozabil
sem
...
Nimam
spomina
za
številke
.
Dovolite
—
tu
vzame
notis
iz
žepa
—
zabeležim
si
vprašanje
,
jutri
Vam
sporočim
na
razglednici
—
samo
številko
,
gospica
!
Interesantna
,
taka
razglednica
s
samo
številko
,
kaj
ne
?
“
„
Hvala
lepa
,
škoda
znamke
!
Dotlej
že
sama
pogledam
v
knjigo
!
“
„
Kako
ste
kruta
!
“
„
Usmiljena
,
ne
pa
kruta
!
“
Alma
je
oprezno
zasledovala
pogovor
zdravnikov
s
Pavlo
.
Ni
vsega
slišala
.
Le
iskre
so
tuintam
dohajale
do
nje
.
Njeno
mlado
srce
se
je
jelo
krčiti
.
V
njem
je
vstajalo
nekaj
,
kar
ga
je
stiskalo
in
težilo
.
Čez
mizo
bi
zavpila
in
rekla
:
—
Gospod
doktor
,
glasneje
,
da
jaz
tudi
slišim
!
Tudi
zdravnik
se
je
nekaterekrati
,
kadar
je
Pavli
povedal
kaj
posebno
duhovitega
,
ozrl
preko
mize
in
vselej
je
srečal
—
oči
Alme
.
In
to
srečanje
ga
ni
zveselilo
.
Sam
ni
vedel
zakaj
ne
.
Zdelo
se
mu
je
celo
,
da
ga
te
oči
karajo
,
in
hitro
si
je
vselej
izprašal
spomin
,
če
ni
bil
morda
nedostojen
—
—
—
Večerja
je
bila
dokončana
.
Vencel
Vodopivec
med
večerjo
ni
bil
izpregovoril
besedice
.
Užival
je
s
tekom
človeka
,
ki
je
prepričan
,
da
leto
dni
ne
bo
več
tako
opulentno
jedel
.
Kadar
se
mu
je
bližala
jed
,
je
prijel
po
dvakrat
za
vilice
;
toda
udaril
ga
je
vselej
pogled
Nane
,
ki
se
je
sicer
izborno
zabavala
s
stotnikom
Auberjem
,
a
na
moža
je
neprenehoma
pazila
,
da
bi
se
ne
izpozabil
.
In
takrat
je
vselej
Vodopivec
spustil
vilice
na
mizo
in
se
nervozno
lotil
serviete
ter
rahlo
zakašljal
.
Prosil
je
soprogo
:
—
Nana
,
ne
bodi
huda
,
saj
ne
bom
več
!
—
—
Sedaj
,
po
večerji
pa
se
je
ganil
Vodopivec
in
se
okrenil
proti
zdravniku
:
„
Gospod
doktor
,
nov
kuplet
!
“
„
Sem
čul
,
da
ste
izreden
komponist
.
Jako
me
veseli
.
“
„
Boste
videli
,
kako
originalen
!
Besede
so
tudi
moje
.
Veste
,
pesniki
ne
zadenejo
pravega
okusa
.
Zato
zlagam
pesmi
sam
.
“
„
Ali
ste
že
mnogo
uglasbili
?
“
„
Mnogo
—
seve
—
mnogo
ne
.
Toda
efekt
ene
stvari
velja
,
kaj
ne
?
“
„
In
katero
je
najefektnejše
izmed
Vaših
del
?
“
„
Kupleti
—
trije
kupleti
.
Tretjega
pojem
nocoj
prvič
sam
—
potem
pojde
šele
po
svetu
.
“
„
No
,
in
naslov
ali
vsebina
?
“
„
Prvi
se
zove
:
Šlapa
.
Originalno
,
kaj
ne
?
“
„
Gotovo
.
“
Zdravnik
se
je
boril
s
smehom
.
„
Drugemu
je
ime
:
Hlače
!
“
„
Še
bolj
originalno
!
Zares
!
“
Doktor
se
je
ugriznil
v
ustnico
,
Alma
je
na
drugi
strani
mize
kihala
v
robec
.
„
Danes
pride
pa
:
Cilinder
!
“
Vodopivec
se
je
ponosno
zasukal
in
izginil
v
salonu
,
odkoder
je
zadonela
v
obednico
divja
koračnica
.
—
—
—
—
—
—
—
Po
parketu
so
zašumeli
pari
.
Zdravnik
in
Pavla
sta
pričela
zbujati
pozornost
.
Najlepša
,
najelegantnejša
plesalca
.
Pavla
je
plavala
v
njegovih
rokah
,
kakor
bi
se
zibala
po
gugajočih
valovih
tihega
jezera
.
Kri
se
ji
je
razgrela
in
podplula
njena
lica
.
Vonj
njenega
parfuma
se
je
pretakal
po
zraku
,
omamna
gorkota
je
plula
krog
Vinkota
in
govoril
ji
je
vedno
tiše
in
tiše
...
Pazil
je
,
da
ni
mnogo
pil
.
Poznal
je
dobro
,
kako
omaguje
.
Bal
se
je
samega
sebe
,
zbežal
bi
bil
rad
pred
svojo
senco
,
zbežal
razoglav
na
mrzli
zrak
,
da
bi
dejal
na
mirno
tehtnico
svoja
burna
čuvstva
,
v
katera
se
je
pogrezal
.
Ni
še
bil
pod
vodo
.
Krepko
se
je
branil
valovom
.
Čutil
je
tuintam
,
kadar
je
zavel
mimo
njegovih
lic
v
hitrem
plesu
dehteči
,
gorki
dih
Pavle
,
da
mu
pluskajo
valovi
do
ust
—
do
oči
,
da
se
mu
bo
zvrtelo
in
da
stori
nekaj
,
česar
se
morda
še
pokesa
.
Nadzornik
je
videl
,
kako
se
zdravnik
vedno
in
vedno
vrača
k
Pavli
.
To
ga
sicer
ni
radostilo
,
a
zadovoljen
je
bil
,
da
je
sam
tem
pogosteje
plesal
s
kontrolorko
.
Najmanj
se
je
,
vsaj
na
videz
,
menila
za
to
zabavo
Alma
.
Odkrižala
se
je
kmalu
nad
poročnika
,
češ
da
ji
ni
dobro
,
in
se
umaknila
v
sosednjo
sobo
s
Francijem
in
sestro
.
Zabavala
je
mlada
dva
—
ali
ni
šlo
več
tako
od
srca
.
Ozrla
se
je
tuintam
skozi
vrata
v
salon
,
kjer
je
promeniral
zdravnik
s
Pavlo
.
Stisnilo
jo
je
vselej
nekaj
,
kakor
bi
ji
sovražna
roka
segla
po
srcu
.
Kar
strpeti
ni
mogla
pri
otrokih
.
V
obednico
je
šla
,
prisedla
k
papanu
,
poslušala
njegov
pogovor
s
sodnikom
in
kadila
strastno
cigarete
,
kakor
bi
iz
njih
hotela
izsrebati
nekaj
,
česar
manjka
nocoj
njeni
duši
,
ali
pa
zadušiti
,
kar
ji
je
neugodno
v
srcu
.
—
—
—
—
—
—
—
—
Odmor
.
Dame
so
šle
s
kontrolorko
v
budoar
,
gospodje
so
se
vrnili
k
mizi
.
Vinko
je
poljubil
Pavli
roko
.
Ko
so
se
dotaknile
ustnice
bele
rokavice
,
je
vztrepetal
in
se
ustrašil
.
—
To
ni
bil
več
poljub
—
formalne
etikete
...
Gospodje
so
si
v
obednici
prižgali
smodke
in
stoječ
v
gručah
govorili
in
se
okrepčavali
z
ljutomercem
.
Direktor
je
vprašal
zdravnika
,
kako
je
z
bolniki
:
kaj
davica
,
kaj
pljučnica
,
ali
je
mnogo
bolnikov
v
okolici
,
in
če
so
delavci
,
ki
ležé
,
res
hudo
bolni
.
Dr.
Sluga
je
bil
vesel
tega
,
da
se
je
mogel
nekoliko
otresti
čuvstev
,
ki
so
ga
objela
pri
občevanju
