položisvojo
dlan
na
roko
.
On
se
zdajci
vda
in
zamahne
malovažno
:
„
Ali
jih
niste
videli
?
Bogdan
jo
nekam
vleče
,
—
v
štacuno
ali
kam
?
“
„
V
štacuno
?
Zdaj
je
zaprta
!
“
—
se
smeje
Nuša
in
vsa
dekleta
se
smejejo
.
Dreja
in
Tomo
se
pomenljivo
spogledata
.
Prvi
se
zgane
,
kakor
da
hoče
vstati
in
oditi
za
onima
;
pa
se
premisli
,
zamahne
z
roko
,
pogleda
še
enkrat
Toma
in
obsedi
.
Naenkrat
je
nov
halo
pri
mizi
:
—
Silva
se
bliža
s
Turčinom
.
In
ko
prisedeta
,
velja
tudi
njima
prva
napitnica
:
„
Katera
dva
se
imata
rada
?
“
In
onadva
se
zaljubljeno
pogledata
in
zapojeta
obadva
hkrati
:
„
Midva
!
„
Torej
vendar
enkrat
dva
,
ki
jih
ni
prav
nič
sram
,
da
se
imata
rada
!
“
—
se
navduši
Mira
.
Vero
pogreje
v
prsih
in
oči
se
ji
povesijo
.
Svojo
roko
izmakne
Tomu
in
se
tiho
vpraša
:
—
Ali
me
je
sram
?
—
Tega
me
je
sram
,
da
mešetarim
s
Stanislavom
!
—
Čez
hip
se
Silva
nagne
k
njenemu
ušesu
:
„
Tvoj
ženin
je
ves
divji
.
Poslal
me
je
za
teboj
.
Privesti
te
moram
k
njemu
.
“
„
Figico
!
“
—
reče
Vera
in
zardi
po
vsem
obrazu
;
v
prsih
pa
jo
stisne
še
tesneje
,
muke
jo
obidejo
,
vest
ji
je
strašno
težka
...
Tomo
je
sam
z
Miro
.
Ona
se
oprijemlje
njegove
roke
in
šeta
z
njim
.
„
Mira
,
kdo
je
oni
bledi
grbavček
,
ki
lazi
venomer
za
Magdo
in
za
Bogdanom
?
Ali
ga
vidiš
tam-le
,
kako
opreza
med
ljudmi
?
Sled
je
izgubil
.
“
„
To
je
Škrjanček
,
lepi
Adolf
,
Kolarjev
trgovski
pomočnik
.
Magda
se
že
dolgo
z
njim
igra
.
V
začetku
se
nam
je
zdelo
,
da
ga
ima
rada
;
norčevali
smo
se
z
njo
.
“
„
Saj
ga
je
tudi
imela
rada
!
“
—
vzklikne
Tomo
nepričakovano
.
„
Umorili
ste
ji
ljubezen
—
in
tega
revčka
z
njo
!
“
Mira
se
zasmeje
in
ga
začudeno
pogleda
:
„
Interesanten
fantek
,
kaj
?
“
Tomo
zarenči
:
„
Zelo
interesanten
!
“
V
duhu
vidi
storijo
:
—
Magda
se
je
zaljubila
v
dečkov
lepi
obraz
,
v
njegovo
belo
in
fino
kožo
,
v
njegovo
plavo
grivo
;
obenem
je
čutila
usmiljenje
in
morda
neko
perverzno
slast
z
njegovo
pokvečenostjo
.
On
je
v
začetku
dvomil
;
a
ko
mu
je
začela
objemati
obraz
in
ga
poljubljati
,
je
vzplamenel
.
Imela
sta
se
rada
;
a
ona
je
ljubila
njegovo
glavo
,
njegovo
telo
ji
je
ostalo
tuje
;
bala
se
je
dotikljajev
z
njim
.
In
čim
večkrat
je
obtipala
njegovo
grbo
,
tem
bolj
je
lezel
vanjo
strah
.
A
njen
pohlep
ni
bil
nič
manjši
,
slast
je
bila
morda
še
razkošnejša
.
Potem
je
prišlo
smešenje
in
norčevanje
,
—
streznjenje
.
Postalo
je
je
sram
pokvečenega
ljubčka
,
začela
se
je
nenadoma
zavedati
—
zablode
.
Bežati
je
hotela
sama
pred
seboj
,
začela
se
je
Škrjančku
izogibati
.
Iskala
je
,
kamor
bi
se
zatekla
,
kjer
bi
našla
utehe
svojemu
poželjenju
,
kjer
bi
našla
zadoščenja
svojemu
sladostrastju
.
In
obesila
se
je
na
prvega
,
ki
je
bil
pri
rokah
in
je
bil
najprimernejši
,
ker
je
sam
prežal
na
slednjo
priliko
,
da
se
okoristi
z
njo
in
posluži
svojemu
poželjenju
in
sladostrastju
.
Bogdan
ji
je
ugajal
kot
gizdav
in
eleganten
mladič
in
zlasti
jo
je
mikalo
njegovo
porogljivo
,
omalovažujoče
ponašanje
...
Tomo
molči
;
Mira
pa
se
zasmeje
iznova
:
„
Umorili
smo
ji
ljubezen
!?
In
tega
revčka
smo
umorili
?!
Torej
smo
morilci
!
“
„
Nič
se
ne
smejaj
,
Mira
!
“
—
reče
Tomo
resno
.
Ona
pa
ga
dregne
s
komolcem
:
„
Tu
je
,
Tomo
,
glej
ga
!
‚
Škrjanček
poje
,
žvrgoli
,
se
bel
’
ga
dneva
veseli
‘
,
...
Kam
pa
,
kam
,
Škrjancek
?
“
Videti
mu
je
,
da
bi
se
najrajši
neopazen
izmuznil
mirno
.
Pogled
in
vse
telo
mu
izraža
zadrego
in
ponižnost
.
V
bleda
lica
mu
dahne
s
skoraj
vidno
počasnostjo
čisto
lahka
rdečica
.
Postavi
se
po
vojaško
,
pete
skupaj
,
z
ljubko
eleganco
privzdigne
žametni
klobuček
:
„
Klanjam
se
,
gospodična
Mira
!
“
„
Ali
stikate
za
Magdo
,
gospod
Škrjanček
?
“
„
Ne
!
“
„
Res
,
da
ne
,
Škrjanček
?
“
„
Zakaj
me
vlečete
,
gospodična
Mira
?
“
„
Saj
vas
ne
vlečem
!
Ampak
—
če
jo
iščete
—
tam
pri
mizi
je
nekdo
rekel
,
da
je
šla
v
štacuno
!
“
Mira
se
sunkoma
obrne
proč
in
prasne
v
smeh
;
udari
se
po
ustih
in
pogleda
Toma
kakor
v
zadregi
.
Tomo
stisne
obrvi
:
—
Kdo
ji
je
govoril
o
—
‚
štacuni
‘
?
„
Prodajalnica
je
zaprta
.
Čemu
bi
zdaj
gospodična
Magda
...?
“
—
Naenkrat
ga
je
sram
,
da
je
le
za
hip
verjel
na
prodajalnico
;
temna
rdečica
mu
buhne
v
lica
:
—
„
Klanjam
se
,
gospodična
Mira
!
“
„
Dobro
zabavo
,
gospod
Škrjanček
!
Najlepše
je
pri
vsi
ti
zgodbi
,
Tomo
,
da
ima
Škrjanček
doma
dekle
,
ki
je
docela
noro
vanj
.
Idilično
,
ali
ne
?
On
pa
sili
le
za
Magdo
!
“
Tomo
je
tih
,
nekoliko
ozlovoljen
.
Mira
umolkne
in
se
krepkeje
nanj
obesi
,
v
zadregi
dvigne
ramena
in
se
ozre
okoli
;
sram
je
je
pred
Tomom
,
pa
začne
zopet
klepetati
:
„
Ali
si
videl
,
Tomo
,
Milo
in
njeno
gardo
?
“
„
Njene
tri
trabante
!
“
„
Miza
se
cedi
od
samega
šampanjca
.
Tako
se
ga
nažlampajo
...
Ogljenčeva
kislina
jih
napihne
in
vzdigne
v
zrak
.
Predstavljaj
si
jih
kot
balone
,
Tomo
!
“
„
Ogljenčeva
kislina
je
pretežka
,
Mira
.
“
„
Milo
si
predstavljaj
kot
balon
,
iluminiran
z
alkoholom
!
“
„
Alkohol
ne
sveti
posebno
,
Mira
!
“
„
Ne
bodi
siten
!
Predstavljaj
si
jo
kot
balon
,
—
kot
lampijon
!
Bajnokrasen
lampijon
!
“
Mira
nekoliko
pomisli
:
„
Ali
je
resnica
,
Tomo
,
da
je
Mila
—
mrzla
ženska
?
—
da
sploh
ne
čuti
?
—
Saj
razumeš
?
„
Pravijo
!
“
„
Torej
—
nerazsvetljen
balon
,
lampijon
brez
luči
!
“
„
Ali
je
samo
ljubezen
luč
in
ogenj
?
“
„
Kdor
ne
ljubi
,
je
kot
brez
duše
!
“
„
Mila
ljubi
tri
naenkrat
.
“
„
Tri
—
in
nobenega
!
“
„
Molči
,
danes
ji
nalijejo
alkohola
v
lampico
.
“
„
Hahaha
...
Danes
bo
nevarno
zanjo
.
“
Mira
pomolci
in
premišljuje
;
—
pa
se
obrne
k
Tomu
:
„
Ti
si
tudi
meni
očital
,
da
sem
—
jalov
cvet
!
“
„
To
je
nekaj
druzega
,
Mira
;
takrat
si
bila
še
otrok
.
Z
vrtnico
sem
te
primerjal
;
in
vrtnica
duhti
,
—
torej
tudi
ljubi
;
samo
—
brezplodna
je
.
“
„
Potem
pač
misliš
...
“
„
Kako
bi
mogel
misliti
?
Neumnost
!
Zdaj
šele
vidim
,
kakšno
oslarijo
sem
napisal
!
Oprosti
,
Mira
!
“
Ona
zopet
premišljuje
,
—
vzdihne
prav
globoko
,
—
pa
se
nepričakovano
zakrohoče
:
„
Predstavljaj
si
Debevčka
kot
lampijon
!
Ali
si
ga
videl
,
kako
je
capljal
krog
Mile
?
Kakor
majhen
hrošček
!
Ona
je
lep
rogač
,
velik
in
bleščeč
,
s
poliranimi
kleščami
;
in
Debevček
—
pikapolonica
...
“
„
Zato
pa
je
Senica
bolj
rogaški
.
Ta
si
je
za
danes
nabrusil
svoje
klešče
.
“
„
Rogati
so
menda
vsi
trije
in
njen
mož
povrhu
,
“
—
se
smeje
Mira
.
Nenadoma
prebledi
in
se
vgrizne
v
ustnico
.
Bližajo
se
:
doktor
Breznik
in
njegova
žena
,
gospa
Helena
,
profesor
Klančar
in
nadporočnik
Javornik
.
Zadnji
se
drži
nekoliko
od
strani
,
razmišljen
in
odsoten
,
kakor
da
se
dolgočasi
.
Gospa
Helena
se
začudi
:
„
Ti
si
tukaj
,
Tomo
?
“
—
Njena
lica
so
razgreta
,
v
očeh
ji
utriplje
tajen
blesk
;
z
desnico
se
oklepa
Breznice
,
k
njeni
levici
se
pritiska
Klančar
,
ki
je
ravno
s
toplo
zaverovanostjo
govoril
vanjo
.
„
In
ti
si
tukaj
,
mama
?
“
Ona
temno
zardi
,
Klančar
se
za
spoznanje
odmakne
od
nje
.
„
Pol
urice
dopusta
sem
si
vzela
.
Nekoliko
si
moramo
oddahniti
.
“
„
Kako
ste
krasni
,
gospodična
Mira
!
“
—
vzklikne
Breznica
.
„
Moj
mož
vas
kar
z
očmi
požre
.
“
—
Tudi
gospa
Elvira
je
razgreta
,
videti
je
nemirna
in
nestrpna
,
njene
ogromne
zenice
plapolajo
.
Po
kratkem
boju
se
ustavi
njen
pogled
pri
Milanu
in
ljubosumno
preiskuje
,
če
tudi
njegove
oči
občudujejo
Miro
.
„
Danes
se
nasrkamo
lepote
,
“
—
reče
Breznik
,
„
sleherna
ženska
je
umotvor
!
“
„
In
veselica
je
razstava
!
“
—
se
zasmeje
Žitnica
.
„
Morebiti
bo
tudi
kaj
kupčije
,
“
—
hiti
pomembno
Klančar
in
pogleda
gospo
Heleno
prav
od
blizu
.
„
Ti
le
lepoto
srkaj
,
možek
;
jaz
sem
se
odločila
za
šampanjec
!
“
—
Duša
gospe
Elvire
je
razdrapana
.
V
nji
se
vršijo
boji
za
zvestobo
in
nezvestobo
,
za
moža
in
zakon
,
za
Javornika
in
zoper
njega
.
Koprnenje
za
eksotičnim
užitkom
,
za
prelestjo
greha
,
neka
naveličanost
z
vsakdanjostjo
in
poštenostjo
jo
naganja
Milanu
v
naročje
.
Mori
jo
ljubosumnost
na
moža
,
ki
mu
ne
zadostuje
lepota
ženske
samo
pri
nji
,
temveč
je
išče
vsepovsod
,
jo
vidi
in
jo
pije
na
ulici
in
v
družbi
in
se
veseli
užitka
.
A
zadržuje
jo
njegova
trdna
volja
,
njegova
opreznost
in
pazljivost
,
njegova
stanovitnost
,
njegova
možata
odločnost
.
Zato
je
zmirom
bolj
nestrpna
in
nesigurna
,
vse
trepece
in
praskece
v
nji
;
a
prava
,
neugnana
strast
se
ji
ne
vzbudi
.
Milan
se
napol
umika
njenenemu
pogledu
;
daje
si
opravka
s
cigareto
,
ki
mu
noče
vleči
;
precej
prisiljeno
se
nasmehne
:
„
Ali
je
ženska
samo
za
praznik
umotvor
?
“
„
Samo
za
praznik
,
gospod
nadporočnik
!
“
—
hiti
Elvira
.
„
In
treba
je
pomisliti
,
da
življenje
ni
praznik
!
“
—
S
široko
odprtimi
očmi
ga
skuša
vsega
ujeti
v
svoj
pogled
;
izsrkala
bi
mu
dušo
,
da
jo
preišče
in
spozna
.
„
Menda
je
tudi
narobe
res
,
da
praznik
ni
življenje
!
“
—
reče
gospa
Helena
.
„
Oho
!
“
se
zoperstavi
Klančar
.
„
Življenje
mora
biti
praznik
!
“
„
In
ženska
mora
biti
umotvor
?
“
„
Samo
za
praznik
!
“
—
se
smeje
Breznik
.
„
Biti
umotvor
je
precej
naporna
reč
.
V
delavnik
si
mora
ženska
odpočiti
,
—
če
ni
kdo
napovedan
,
ki
pride
v
ogledi
.
V
tem
slučaju
je
pa
itak
tudi
delavnik
kakor
praznik
.
“
„
Doma
smo
ženske
coprnice
,
seveda
!
Moški
pa
bi
hoteli
samo
zijala
prodajati
in
umotvore
gledati
.
Človeka
vam
ni
mar
,
s
človekom
bi
ne
znali
živeti
.
“
—
Elvira
se
izvije
moževi
roki
in
stopi
k
Javorniku
:
—
„
Dajte
mi
cigareto
,
Milan
!
“
—
Pa
zapazi
,
da
se
je
zagledal
v
Miro
,
kakor
bi
pričakoval
kakega
znamenja
od
nje
.
Jeza
ji
zablisne
iz
oči
,
s
stisnjenimi
čeljustmi
sikne
vanj
:
—
„
Dajte
mi
ognja
,
Milan
!
“
—
Nato
se
obrne
z
obrazom
preko
rame
,
puhne
oblaček
dima
svojemu
možu
v
lice
in
se
nasmehne
Miri
:
„
Ali
se
nam
pridružite
,
gospodična
!
K
šampanjcu
smo
namenjeni
.
“
„
Hvala
,
milostiva
,
ravno
smo
bili
tam
!
“
„
No
,
vaš
spremljevalec
pojde
vendar
s
svojo
mamo
!
Ali
ne
,
gospod
Tomo
?
“
„
Hvala
,
milostiva
,
za
enkrat
imam
dovolj
šampanjca
!
“
„
No
torej
!
“
—
se
vzboči
Breznica
nekoliko
pikirano
.
„
Ali
se
nam
vi
tudi
izneverite
,
gospod
nadporočnik
?
Čemu
gledate
na
uro
?
Ali
ste
zmenjeni
za
kak
sestanek
?
Brž
,
gospod
nadporočnik
!
Mira
ali
Elvira
,
to
je
zdaj
vprašanje
!
Hahaha
...
“
„
Jaz
sem
zmeraj
za
šampanjca
,
milostiva
!
“
„
Potem
pa
najdimo
,
gospoda
!
“
—
Dostojanstveno
se
odpravi
,
kakor
kneginja
,
ki
je
zaključila
avdijenco
.
Žitnica
se
obrne
k
sinu
:
„
Ne
pozabi
,
Tomo
,
da
moraš
priti
ob
eni
pome
?
“
„
Dobro
,
mama
!
“
Ko
sta
zopet
sama
z
Miro
,
pomisli
Tomo
za
trenotek
:
—
Zakaj
je
tudi
Mira
gledala
na
uro
?
Ali
je
tudi
ona
zmenjena
za
sestanek
?
In
zakaj
je
tako
poparjena
?
Kot
brez
sape
!
Niti
zagnala
se
ni
v
boj
z
Elviro
!
...
Po
kratkem
molku
se
iztrga
Mira
šiloma
svojim
mislim
,
se
oklene
Toma
in
ga
vpraša
z
nekoliko
pretirano
resnostjo
:
„
Ali
je
gospa
Elvira
lepa
?
“
„
Lepa
kakor
bajka
iz
tisoč
in
ene
noči
!
“
„
Koliko
je
stara
?
“
„
Bajka
je
večno
mlada
.
“
„
Ali
ni
preveč
nalepotičena
,
izumetničena
?
Ali
je
treba
šminke
na
licih
in
na
vekah
?
“
„
To
spada
k
bajki
.
“
„
Moderna
bajka
!
Modernizirana
.
Izprašena
in
popravljena
!
Občutek
imam
,
kakor
da
ne
spada
v
našo
dobo
.
“
„
Ali
si
ljubosumna
nanjo
,
Mira
?
“
„
Morda
!
“
—
zmigne
ona
s
pleči
.
Tomo
se
namuzne
:
„
Ampak
Javor
je
vendar
s
teboj
zmenjen
za
sestanek
!
“
Ona
ga
presenečeno
pogleda
,
pa
se
nenadoma
zasmeje
:
„
Ti
si
navihanec
!
Kako
si
to
pogodil
?
“
Nehote
pogleda
zopet
na
uro
in
nadaljuje
naglo
:
—
„
Z
Javorjem
mi
je
čudno
,
Tomo
.
Neverjetno
me
razburja
.
Telesno
koprnim
za
njim
.
Oprosti
,
Tomo
,
nekomu
moram
to
povedati
,
sicer
me
še
raznese
!
Sanjam
o
njem
in
v
sanjah
ga
poljubljam
;
a
če
je
poleg
mene
in
se
me
dotakne
,
mi
zleze
hlad
v
meso
;
nekakšen
strah
me
vso
prevzame
,
da
zatrepečem
kakor
v
mrzlici
.
In
ko
me
je
poljubil
,
se
je
naekrat
stud
oglasil
v
meni
;
gnusil
se
mi
je
,
da
bi
pljuvala
in
bljuvala
.
“
„
Pusti
Javornika
,
Mira
,
on
je
nevaren
človek
!
—
—
Ali
si
s
Praznikom
že
popolnoma
končala
?
“
„
Praznik
ni
življenje
,
Tomo
!
“
„
Tudi
bolezen
ni
življenje
.
“
„
Bolezen
?
“
Tomo
se
prestraši
:
—
Ali
ni
preveč
povedal
?
Ali
je
vse
resnica
o
Milanu
?
Ali
ga
ne
sodi
prehudo
?
...
„
Bojim
se
,
da
Javornik
ne
misli
resno
na
ženitev
!
“
„
Kdo
pa
misli
na
ženitev
?
“
—
plane
Mira
.
„
Ali
ni
grdo
,
takoj
na
ženitovanje
misliti
?
Prvo
in
edino
je
ljubezen
!
In
samo
ljubezni
iščem
...
A
samo
hrepenenje
in
sanjarenje
še
ni
ljubezen
;
meni
pa
je
skoraj
,
kakor
da
mi
je
dovolj
—
sanjarenje
in
hrepenenje
...
Ali
mi
verjameš
,
Tomo
,
da
nisem
še
nikogar
poljubila
razun
tebe
?
“
„
Pik-pik-pik
...
“
„
Ecco
!
Torej
tudi
tebe
nisem
poljubila
.
“
„
Ne
pretiravaj
,
Mira
!
“
„
Ta
in
oni
me
je
že
poljubil
;
jaz
—
ne
znam
poljubljati
!
Zakona
si
niti
predstavljati
ne
morem
;
zato
ne
mislim
nanj
.
—
Ali
sem
mrzla
ženska
,
Tomo
?
—
Čisto
mrzla
nisem
:
—
Javornika
strastno
poželim
in
sram
me
je
tega
poželjenja
;
a
—
izpolnitve
poželjenju
si
ne
zaželim
.
—
Jalov
cvet
!
Prav
si
me
primerjal
.
Cvetem
in
duhtim
in
vpijem
po
ljubezni
,
—
ljubiti
ne
morem
.
Po
ljubezni
hrepenim
in
je
vendar
nočem
,
niti
Javorjeve
ne
.
Ljubiti
bi
se
morda
dala
,
—
a
bilo
bi
premagovanje
,
žrtvovanje
,
bil
bi
—
greh
!
“
Tomo
se
čudi
in
ne
more
razumeti
,
ne
more
si
predstavljati
,
zato
ne
ve
odgovora
.
Od
strani
pogleda
Miro
in
se
zadivi
njeni
krasoti
.
Njena
lica
so
razpaljena
,
oči
ji
motno
plapolajo
.
Njegova
roka
čuti
toploto
njenega
mesa
...
Ko
bi
bil
zdaj
na
samem
z
njo
,
—
ali
bi
se
mogel
zdržati
,
da
bi
je
ne
pritisnil
k
sebi
,
da
bi
ji
ne
pogladil
ličeca
,
da
bi
je
ne
poljubil
na
sočna
usteca
?
...
Pa
se
spomni
:
—
—
pik-pik-pik
...
V
tivolskem
smrečju
zadnjič
:
—
Po
štirih
letih
je
bila
prvikrat
zopet
z
njim
;
takrat
je
torej
poskusila
,
ali
že
—
zna
poljubljati
!
A
bil
je
tudi
takrat
samo
pik-pik-pik
...
Mira
se
sunkoma
otrese
svoje
zamišljenosti
in
postane
mahoma
zopet
vsa
živahna
:
„
Zato
poslušaj
,
Tomo
,
—
mojo
idejo
!
—
Ali
sem
lepa
,
Tomo
?
“
„
Ti
si
krasotica
,
Mira
!
“
„
Ne
smej
se
,
dragi
moj
!
Lepota
je
predpogoj
za
mojo
idejo
.
Ali
bi
lahko
zapeljala
—
kogarkoli
?
“
„
Če
se
potrudiš
,
Mira
...
“
„
Morala
bi
se
pretvarjati
,
morala
bi
glumiti
!
Pa
dobro
:
—
ženska
je
ustvarjena
za
varanje
.
“
„
Čedno
spoznanje
,
Mira
!
“
„
Nekoliko
nečednosti
je
gotovo
pri
moji
ideji
;
ampak
—
uspeh
bi
moral
biti
čeden
.
Če
se
moj
načrt
posreči
,
bo
to
nekaj
velikanskega
!
“
„
Zdaj
sem
radoveden
,
Mira
!
“
„
Jaz
nisem
ustvarjena
za
navadno
žensko
usodo
.
Ničesar
si
ne
domišljujem
,
Tomo
.
Prav
nič
se
ne
precenjujem
.
Narobe
:
—
dobro
čutim
,
da
mi
manjka
bistvenih
stvari
;
sposobna
nisem
za
usodo
zdrave
,
polnokrvne
ženske
.
Za
zakon
nisem
;
nesrečna
bi
bila
jaz
,
še
bolj
nesrečen
menda
mož
.
Zato
bi
sprejela
zakon
samo
kot
sredstvo
za
izvršitev
svoje
ideje
.
“
„
Brez
ljubezni
.
Preračunjen
zakon
.
“
„
Preračunjen
zakon
,
natanko
preračunjen
zakon
!
—
Človek
je
dolžan
—
koristiti
;
svojim
ljudem
koristiti
,
svojemu
—
narodu
koristiti
!
Narodna
požrtvovalnost
,
Tomo
!
“
„
Uživati
—
za
narod
!
“
„
Ne
samo
uživati
,
tudi
—
žrtvovati
!
Jaz
žrtvujem
—
svojo
lepoto
!
To
je
edino
,
kar
imam
.
“
„
In
to
ni
malo
,
Mira
;
samo
...
“
„
Prodam
jo
,
oderuško
;
dragoceno
,
kakor
da
sem
vsa
posuta
z
briljanti
in
demanti
!
Za
milijone
jo
prodam
!
In
te
milijone
—
poklonim
narodu
!
“
„
To
je
ideja
,
Mira
!
“
„
Marsikdo
bo
rekel
:
—
Umazana
ideja
,
umazana
kupčija
,
umazan
dar
;
narod
nam
umažeš
s
svojimi
milijoni
!
Ali
bi
ga
res
umazala
?
Samo
sebičnost
je
umazana
.
Zato
bi
niti
sebe
ne
umazala
,
ker
bi
se
ne
žrtvovala
zase
,
temveč
za
idejo
,
za
blagor
naroda
.
Za
narodovo
korist
pa
bi
bil
celo
umor
moralen
,
ne
samo
—
samomor
!
“
Mira
je
vsa
vzhičena
.
Pogledi
ji
plamenijo
,
lica
ji
žarijo
,
navdušenje
žehti
iz
nje
.
Česa
potrebujemo
Slovenci
v
boju
z
Nemci
?
—
Denarja
!
Denarja
!
Denarja
!
—
Kaj
nam
zaležejo
ti
krajcarji
,
ki
jih
naberačimo
za
družbo
sv.
Cirila
in
Metoda
?
V
Trstu
si
vzdržujemo
šolo
;
za
Trst
premalo
.
Kaj
pa
Maribor
?
Celovec
?
Vsi
obmejni
,
vsi
narodno
ogroženi
kraji
?
Kjer
stoje
na
naši
zemlji
trdnjave
nemške
,
ponemčevalnice
in
nemški
domi
,
povsod
bi
morali
imeti
svoje
obkoljevalne
čete
,
napadalne
stroje
.
Lastnih
trdnjav
bi
si
morali
zgraditi
.
—
Pa
ne
gre
samo
za
ljudsko
šolstvo
!
Kaj
pa
naša
književnost
in
naša
umetnost
,
naša
veda
in
njeni
hrami
,
višje
in
najvišje
šole
?
Kaj
trgovstvo
in
industrija
?
Kaj
naš
zadolženi
kmet
,
ki
mora
prodajati
rodno
grudo
sovragu
tam
na
mejah
,
da
se
nam
zajeda
v
meso
in
nam
pije
kri
?
Kaj
torej
zadružništvo
in
posojilništvo
,
hranilništvo
?
—
Z
očetom
se
je
pogovarjala
o
teh
stvareh
.
Milijonov
bi
bilo
treba
,
pa
bi
šlo
naprej
—
do
izvojevanja
svobode
!
Tudi
on
ima
načrte
,
vsak
dan
druzega
,
zase
in
za
narod
;
izpeljal
pa
do
zdaj
še
ni
nobenega
,
ne
zase
ne
za
narod
.
„
Ali
si
povedala
očetu
svojo
idejo
?
“
„
Ne
!
Seveda
ne
!
On
bi
ideje
iz
rokava
stresal
,
a
za
delo
ni
nobeno
.
On
je
fantast
,
a
poleg
tega
skoraj
filisterski
v
svojih
nazorih
o
morali
.
On
bi
me
oviral
.
“
„
Pa
si
se
že
kaj
ozrla
za
kakšno
—
žrtvijo
?
“
„
Hahaha
,
tu
imaš
prav
:
—
tudi
on
bo
žrtev
,
ne
samo
jaz
!
Na
Bledu
sem
spoznala
milijonarja
,
morda
bo
pripraven
človek
.
Nemec
je
in
Dunajčan
.
Povabil
me
je
z
mamo
na
obisk
.
“
„
Dobro
delaš
,
Mira
!
In
koliko
...
“
„
Cenijo
ga
na
trideset
milijonov
.
„
Ali
ne
bo
premalo
?
“
„
Nikar
se
ne
norčuj
,
moj
dragi
!
Starikav
je
in
grd
;
pa
ko
bi
bil
magari
gobav
,
—
sklenila
sem
,
da
se
ga
lotim
.
“
„
In
če
se
ne
posreči
?
“
„
Potem
je
bila
to
sama
poskušnja
!
A
upam
—
generalna
skušnja
,
ker
dvakrat
nočem
ponesrečiti
.
Jeseni
pojdem
na
Dunaj
.
“
Tomo
ne
sprašuje
dalje
.
Nekako
zopern
mu
je
ta
načrt
;
mučno
mu
je
pri
duši
,
najraje
bi
izmaknil
roko
izpod
Mirine
pazduhe
.
Ona
se
sunkoma
ozre
na
vse
strani
;
nekoliko
splašen
ji
je
izraz
,
ko
da
se
je
nenadoma
vzbudila
iz
zamaknenja
in
se
ne
more
spomniti
,
kje
se
nahaja
.
„
Ali
te
zadržujem
,
Tomo
?
Ti
bi
bil
že
rad
pri
svoji
mizi
.
“
„
Saj
nimam
svoje
mize
!
“
„
Pri
Veri
je
tvoj
prostor
,
Tomo
,
le
pojdiva
!
Poglej
,
kako
je
svet
lepo
vesel
!
Vsi
so
že
v
rožicah
.
“
Skrivoma
pogleda
na
uro
in
potegne
Toma
hitreje
za
seboj
.
Pa
se
mahoma
zopet
ustavi
:
„
Ali
je
vidiš
mršnje
?
Katra
je
s
svojim
Janezom
ženinu
ušla
.
“
Stembal
ima
klobuk
postrani
,
v
očeh
razposajenost
in
objestnost
;
z
levico
drži
Goričnikovo
Katro
pod
pazduho
,
v
desnici
stiska
njeno
roko
.
In
ona
se
ozira
k
njemu
;
njen
pogled
je
malo
zmeden
,
a
vroč
in
poželjiv
;
vdano
strast
ji
izdaja
vse
telo
.
„
Ali
gresta
plesat
,
Katra
?
“
Ta
se
zdrzne
in
se
obrne
vsa
prestrašena
,
rdečica
ji
buhne
v
lica
;
pa
se
razjezi
,
razgali
zobe
in
odkima
z
glavo
:
„
Kaj
te
briga
?
Servus
!
“
Mira
gleda
za
njima
;
zamišljena
je
,
nekoliko
tožna
,
obžalovanje
in
hrepenenje
ji
drhti
v
očeh
.
„
Ali
jo
zavidaš
,
Mira
?
“
„
Katra
je
zdrava
ženska
.
Za
zdravje
jo
zavidam
.
“
„
Katra
je
preprosta
ženska
;
prenizka
zate
,
Mira
.
Kje
si
jo
iztaknila
?
Ali
je
to
druščina
zate
?
—
To
razmerje
za
ženinovim
hrbtom
je
propalost
,
Mira
!
“
„
No
—
lahko
bi
ti
odgovorila
:
—
Tudi
Vera
se
igra
za
ženinovim
hrbtom
...
“
Tomo
se
prestraši
in
prebledi
,
srce
mu
zastane
:
„
Lepo
te
prosim
,
Mira
!
Katro
veže
vendar
sama
gola
strast
s
Stembalom
!
Pri
nji
so
že
nameni
čisto
nizki
.
“
„
Kako
pa
moraš
vedeti
?
Ljubimkanje
je
nazadnje
zmirom
—
gola
strast
!
“
Tomo
ima
naenkrat
strašno
slabo
vest
.
Bledost
njegovih
lic
se
umakne
temni
rdečici
;
srce
mu
razbija
v
prsih
:
„
Vsako
primerjanje
si
prepovedujem
,
Mira
!
Ti
ne
žališ
mene
,
temveč
...
“
„
Nikar
se
ne
razburjaj
,
Tomo
!
Nikogar
nočem
žaliti
!
Samo
zavidam
vas
vse
skupaj
,
za
zdravje
vas
zavidam
!
Sicer
pa
:
—
ti
si
na
mestu
,
Tomo
!
—
Z
nestrpno
kretnjo
se
postavi
tik
pred
njega
in
ga
prime
z
obema
rokama
za
ovratnik
pri
suknjiču
;
lica
so
ji
bleda
,
oči
so
kalne
:
—
„
Samo
nekaj
te
še
prosim
,
Tomo
!
Če
boš
slišal
kaj
slabega
o
meni
,
—
nikar
me
ne
obsojaj
,
Tomo
!
Spomni
se
,
da
potrebujem
študij
za
svoj
—
poklic
!
Servus
,
Tomo
!
“
Mira
naglo
odhiti
.
Iz
množice
ga
še
pozdravi
njen
smehljaj
in
on
se
čudi
,
koliko
obupa
je
v
tem
smehljaju
,
obupa
in
negotovosti
in
izgubljenosti
.
A
njegove
misli
so
v
trenotku
spet
drugod
:
—
Vsega
ga
prevzema
mučno
čustvo
zbegane
prestrašenosti
:
—
ali
je
resnično
kaj
podobnosti
med
počenjanjem
Goričnikove
Katre
in
ljubimkanjem
njegove
Vere
?
Ali
je
med
njim
in
Vero
kaj
dogovora
?
Ali
je
le
količkaj
sporazumljenja
med
njima
za
kako
nepoštenost
ali
nizkotnost
?
Ali
ju
ne
tira
skoraj
zoper
njuno
voljo
in
kakor
podzavedno
neka
tajna
sla
druzega
k
drugemu
?
—
Nehote
!
Ali
greh
ni
greh
,
če
je
podzaveden
?
Nizkotnost
je
nizkotnost
,
čeprav
živi
skrita
v
duši
in
se
je
človek
ne
zaveda
.
Razloček
je
le
v
stopnjevanju
.
—
Tomo
vzdihne
in
si
obriše
potno
čelo
.
Misli
se
mu
zmedejo
.
Tako
mu
je
,
kakor
da
stoji
na
odru
in
da
ga
gledajo
od
vseh
strani
;
prozoren
je
kot
steklo
,
vsi
lahko
berejo
v
njegovi
duši
o
namenih
varanja
in
okoriščanja
za
hrbtom
tujega
človeka
.
In
nenadoma
se
mu
zazdi
,
ko
da
se
upira
vanj
pogled
,
ki
ga
prebada
in
prodira
s
strupeno
maščevalnostjo
,
z
razjedajočo
mržnjo
...
Ko
se
obrne
,
se
sreča
z
Drnovškovim
pogledom
,
ki
je
sovražen
in
preteč
,
čeprav
izraža
ves
obraz
veselje
in
vinsko
razigranost
...
—
Ko
se
je
bila
Vera
vrnila
od
šampanjca
k
Drnovškovemu
omizju
,
je
Stanislav
prepeval
že
nekoliko
omamljen
:
„
Po
morju
barka
plava
...
Nezvesta
,
bodi
zdrava
...
“
Teatralično
je
sklanjal
glavo
,
z
levico
si
je
česal
brado
in
pozdravljal
z
desnico
v
daljavo
.
Poleg
njega
je
sedela
Verina
prijateljica
Zinka
,
z
vsem
telesom
k
njemu
obrnjena
,
s
sladkim
in
priliznjenim
smehljajem
na
bledih
licih
.
In
Vero
je
bilo
zbodlo
v
prsih
:
—
Moj
Bog
,
na
Zinko
sem
čisto
pozabila
!
S
seboj
bi
jo
bila
morala
povabiti
!
Po
pravici
je
razžaljena
!
—
Zinka
pa
se
ji
je
s
pretirano
uslužnostjo
umaknila
in
jo
posilila
na
prostor
poleg
Drnovška
.
In
ta
je
pel
s
še
bolj
očitnim
poudarjanjem
:
„
Moj
up
je
šel
po
vodi
,
le
jadrajmo
za
njim
!
“
Za
Vero
se
kot
nalašč
ni
zmenil
;
a
pogled
mu
je
bil
že
kalen
,
trepalnice
so
mu
bile
težke
.
Zinka
jo
je
vprašala
na
uho
:
„
Ti
se
torej
poročiš
?
“
Ona
je
skomiznila
z
rameni
:
„
Ne
vem
!
“
„
Če
pa
imaš
že
dan
določen
!?
“
„
Kdo
ga
je
določil
?
“
„
Skrivaj
se
poročita
,
je
povedal
,
—
tik
pred
potovanjem
.
“
„
Skrivaj
!
“
—
je
ponovila
Vera
,
da
ni
bilo
poznati
,
ali
je
pritrdilo
ali
je
vprašanje
.
Vseeno
ji
je
bilo
.
Strašno
malomarnost
je
čutila
v
duši
.
Nič
je
ni
razburilo
,
da
‚
ženin
‘
razpolaga
z
njo
kar
brez
dogovora
.
„
Kako
da
si
se
odločila
—
za
Ameriko
?
“
„
Ali
sem
se
odločila
?
“
„
Ti
si
čudna
,
Vera
!
“
Ona
pa
se
v
resnici
še
ni
odločila
.
Govorila
je
z
Drnovškom
o
Ameriki
,
razpravljala
je
z
njim
o
življenju
onkraj
morja
,
poslušala
njegove
načrte
,
—
a
besede
mu
še
ni
zastavila
niti
za
zakon
niti
za
Ameriko
.
Kar
se
je
zdelo
vsi
okolici
že
določeno
,
je
bilo
za
nju
dva
še
popolnoma
nejasno
.
Stanislav
se
je
izražal
,
kakor
da
je
stvar
že
dogovorjena
,
ker
je
hotel
tudi
po
druzih
vplivati
na
Vero
in
ji
na
ta
način
naravnost
vsiliti
sugestijo
,
da
jo
je
usoda
njemu
namenila
.
V
resnici
pa
je
imel
v
načrtu
tudi
možnost
,
da
se
Vera
z
njim
ne
poroči
;
pregovarjal
jo
je
k
izselitvi
sami
na
sebi
,
preskrbel
ji
je
v
Ameriki
lepo
službo
in
ji
obljubljal
popolno
osebno
svobodo
.
Zanašal
se
je
,
da
se
mu
tam
posreči
,
kar
se
mu
tu
že
toliko
časa
zopet
in
zopet
izjalovlja
.
—
Vera
pa
je
bila
njegovih
vsiljivosti
že
tako
navajena
;
tolikrat
je
že
doživela
,
da
je
razširjal
neresnične
vesti
o
njuni
zaročitvi
,
da
je
to
ni
prav
nič
več
razburjalo
.
Saj
je
poleg
tega
dobro
vedela
,
kako
zelo
ji
je
naklonjen
,
kako
zelo
mu
je
edina
srčna
želja
in
morda
cilj
njegovega
življenja
—
zakon
z
njo
.
A
zdaj
je
bila
jezna
nanj
,
ko
se
je
kujal
poleg
nje
in
kuhal
ljubosumnost
;
čutila
je
v
dnu
duše
,
da
bi
postal
iz
zaročenca
njen
najstrupenejši
sovražnik
,
ko
bi
doznal
,
da
je
njegov
up
v
resnici
—
„
šel
po
vodi
“
...
Zinka
je
nekoliko
razžaljena
umolknila
.
Omizje
je
začelo
peti
.
Vera
pa
je
sedela
kakor
sama
zase
,
zasanjana
in
odsotna
,
brez
misli
in
brez
volje
.
Le
globoko
v
duši
ji
je
brnela
sladko-zveneča
struna
:
—
„
katera
dva
se
imata
rada
?
“
—
in
tuintam
ji
je
za
trenotek
prodrlo
do
površine
toplo
in
razkošno
čustvo
in
ji
izvabilo
smehljaj
v
obraz
...
In
zdaj
je
zopet
Tomo
tu
.
Turčin
poskoči
,
ga
prime
za
roko
in
ga
potisne
šiloma
na
prostor
med
Zinko
in
med
Vero
.
Tomo
se
malo
brani
in
se
mu
oteplje
:
„
Ali
sem
te
plačal
?
“
—
se
mu
zasmeje
na
uho
.
„
Kjer
je
Turčin
,
tam
je
kizmet
,
Tomo
,
to
si
zapomni
!
“
Drnovšek
gleda
preko
komolca
,
v
nekoliko
nerodni
kretnji
,
s
strogim
in
srditim
obrazom
,
prste
stiskajoč
v
pesti
.
Videti
mu
je
,
da
bi
najraje
planil
in
se
stepel
.
Turčin
ga
strese
za
brado
in
intonira
,
da
zapoje
vse
omizje
:
„
Srakoper
je
velik
ptič
,
pisano
ima
perje
,
pazi
,
pazi
,
Stanko
ti
,
—
“
Oni
ga
udari
in
sune
od
sebe
ter
zakolne
poluglasno
,
a
izprazni
voljno
svojo
kupico
do
dna
.
Vera
je
zardela
preko
ušes
,
poveša
glavico
in
si
ne
upa
pogledati
ne
na
desno
ne
na
levo
.
Pesem
se
vrsti
za
pesmijo
,
napitnica
za
napitnico
...
Nenadoma
se
obrne
Drnovšek
k
Žitniku
;
strog
mu
je
obraz
,
čelo
mu
je
nabrano
v
srdite
gube
:
„
Pozivljam
vas
na
dvoboj
,
Tomo
Žitnik
!
“
„
Bravo
,
Stanislavček
!
“
—
se
zakrohoče
Turek
.
„
Torej
vina
gori
!
Dvoje
Štefanov
!
Kdor
ga
prej
izpije
,
je
zmagovalec
!
“
Drnovšek
se
ne
briga
zanj
:
„
Dvoboj
je
hazard
!
Ali
imate
kakšne
karte
?
“
„
Šnopsljajta
!
“
—
se
smeje
Turek
.
„
Vadljajta
—
kot
rablji
za
Kristusov
plašč
!
“
Drnovšek
se
je
odločil
:
—
resno
se
obrne
k
Tomu
:
„
Za
najboljše
,
kar
imava
!
—
Mora
!
—
Najprej
tri
serije
za
poskušnjo
,
potem
tri
serije
zares
!
“
Prsti
padajo
,
pesti
udarjajo
po
mizi
...
Sedem
!
Štiri
!
Nič
!
Mora
!
—
Pet
!
Tri
!
Devet
!
Štiri
!
Mora
!
—
Šest
!
Mora
!
—
Osem
!
Mora
!
...
Pogledi
bliskajo
in
gorijo
in
se
zabadajo
drug
v
drugega
,
se
lomijo
in
krešejo
in
tolčejo
—
kot
bi
sekalo
dvoje
nevidnih
elektromagnetičnih
mečev
drug
ob
druzega
...
Sapa
je
žgoča
in
nagla
,
mišice
so
napete
...
Razburjenje
in
strast
igralcev
prevzame
tudi
gledalce
;
vzduh
je
težek
kakor
v
cirkusu
,
kjer
sledi
občinstvo
z
napeto
pozornostjo
orjaški
rokoborbi
...
Tomo
sklene
:
„
Mora
!
“
—
Roka
mu
onemogla
pade
na
koleno
,
lica
mu
preblede
.
Stanislav
se
vgrizne
v
ustnico
:
„
Zmaga
je
vaša
!
Natovorite
si
to
sladko
breme
!
Hajdi
!
Dobro
srečo
!
“
Obrne
se
na
drugo
stran
,
seže
po
kozarcih
in
izpije
duškoma
.
Družba
je
nekoliko
v
zadregi
.
Blejčevka
se
naivno
zakrohoče
:
„
Za
kaj
sta
pa
igrala
?
“
Tomo
se
nenadoma
zave
.
Kri
mu
buhne
v
lica
,
pot
mu
stopi
iz
kožnih
luknjic
...
Kakšna
lumparija
!
Za
človeka
igrati
?!
...
Srdito
se
ozre
v
Drnovška
,
udari
ploskoma
po
mizi
,
zgrabi
kupico
in
izlije
vino
onemu
v
obraz
:
„
Oslarija
!
Jaz
ne
sprejmem
takega
dvoboja
...
To
je
nizkotnost
!
Fej
!
Nizkotnost
!
“
Drnovšek
plane
in
zamahne
s
steklenico
...
pa
ga
vjame
Blejec
za
roko
in
ga
potegne
k
sebi
:
„
Pamet
,
Stanislavček
!
Pamet
!
“
Družba
je
v
razsulu
;
vse
je
pokonci
in
se
odpravlja
.
Turek
pomigne
Blejcu
,
naj
se
loti
Stanislava
;
sam
pa
prime
Žitnika
pod
pazduho
in
ga
vleče
proč
.
„
Jaz
nisem
takoj
pomislil
,
kaj
hoče
bestija
s
to
igro
!
“
—
reče
Tomo
in
drži
kot
nevede
roko
na
Verini
rami
.
„
Saj
ni
hotel
!
Saj
ni
hotel
!
“
—
prigovarja
Turek
.
„
To
je
bila
res
le
igra
!
On
tudi
ne
bo
priznal
,
da
je
igra
odločila
;
jutri
pride
zopet
po
nevesto
.
“
Tomo
se
ozre
na
Vero
in
odmakne
hitro
roko
z
njene
rame
.
Na
licih
ima
rdeče
lise
,
oči
mu
zbegano
utripljejo
.
Turčin
se
zasmeje
:
„
A
ti
si
jo
le
vzel
seboj
!
“
„
Božja
sodba
!
“
—
se
oglasi
Silva
,
ki
spremlja
Vero
in
jo
ljubeče
drži
pod
pazduho
.
Vera
hodi
s
sklonjeno
glavo
;
roki
si
tišči
na
lica
in
na
oči
in
diha
skozi
usta
,
ker
jo
hočejo
solze
zadušiti
.
Tomo
jo
pogleda
in
se
oklene
njene
roke
...
„
Turčin
,
levo
glej
!
“
—
vzklikne
Silva
.
Sodnik
Košan
prihaja
mimo
,
pa
se
ne
ozre
.
Priliznjeno
se
stiska
k
vitki
krasotici
,
ki
se
preglasno
smeje
in
se
v
bokih
afektirano
upogiblje
.
„
To
je
Tratnikova
Julka
,
bogata
strojarica
.
“
„
On
jo
bo
ustrojil
!
“
—
se
zasmeje
Silva
.
„
Torej
je
res
zapustil
ono
revico
?
Ekspeditorica
je
bila
ali
kaj
.
Nekaj
so
pripovedovali
o
odpravljanju
...
“
„
Ne
,
ne
!
Saj
je
porodila
,
bilo
je
menda
mrtvo
.
“
—
„
Servus
,
Tomo
!
—
Andrej
Praznik
stoji
pred
njimi
;
ob
njegovi
roki
Mara
,
ki
je
videti
izredno
srečna
in
zadovoljna
.
—
„
Ali
nisi
videlv
Mire
?
Ze
dobršen
čas
jo
iščeva
...
“
Tomo
se
nekoliko
prestraši
:
„
Kje
je
Javornik
?
Ali
je
pri
Breznici
?
“
„
Ne
,
tam
ga
ni
!
Tudi
njega
nisem
videl
.
“
—
Poročnik
obledi
in
gleda
vprašujoče
v
Toma
.
Po
kratkem
pomisleku
izjavi
Tomo
:
Mira
je
brez
dvoma
z
Javornikom
!
Poglej
—
na
Blejčev
dom
!
“
Praznik
izmenja
barvo
iznova
;
videti
je
nenadoma
precej
prepal
.
V
dolgem
pogledu
se
sporazumi
s
Tomom
,
da
je
treba
iskati
—
v
Javorjevem
stanovanju
.
—
Poročnik
z
Maro
odhiti
.
Oni
štirje
šetajo
dalje
skozi
Zvezdo
;
a
Turčin
ni
več
na
Tomovi
strani
,
temveč
se
oklepa
Silve
.
Takoj
nato
sta
obadva
para
ločena
in
hodita
drug
za
drugim
.
Tomo
objema
Verino
laket
in
jo
stiska
k
sebi
.
Ves
čas
molčita
in
ne
čutita
potrebe
,
da
bi
izpregovorila
.
Vera
je
že
docela
mirna
;
neka
rezka
poteza
odločnosti
krog
ustje
ostala
kot
posledica
viharja
...
Bučno
veselično
življenje
valovi
in
polje
naokrog
.
Smeh
in
vzkliki
,
vriski
,
vpitje
,
petje
,
godba
,
žvenčanje
čaš
in
steklenic
,
ropot
in
šunder
napolnjujejo
ozračje
v
razsvetljenem
prostoru
pred
šotori
in
pod
kostanji
.
Tu
motovili
pijanec
med
ljudmi
in
zbija
burke
,
tam
se
naslanja
drugi
z
vsem
telesom
ob
drevo
in
se
bori
s
težavami
.
Govornik
stoji
na
stolu
in
govori
s
kričečim
glasom
;
plosk
in
živio
ga
spremljata
.
Parčki
se
drenjajo
po
šetališčih
ali
postajajo
ob
strani
.
Obrazi
so
razgreti
in
razpaljeni
,
oči
pijane
,
vriskajoče
...
Ko
pridejo
mimo
majhnega
omizja
,
zapazi
Tomo
zabuhel
in
bled
obraz
,
ki
pokima
s
strupenim
smehom
in
z
izrazom
zadoščenja
.
Poleg
njega
plane
mlajši
obraz
in
se
z
veselim
presenečenjem
zagleda
v
Vero
.
Drnovškovi
so
danes
zadovoljni
!
—
pomisli
Tomo
sam
pri
sebi
.
V
istem
hipu
zapazi
,
da
sta
se
Turek
in
Silva
izgubila
,
in
tudi
on
je
zadovoljen
.
Nehote
nameri
korak
proti
izhodu
.
Pri
eni
zadnjih
miz
leži
na
stolu
kričeče-rdeča
Magda
.
Omamljena
je
od
pijače
,
zleknjena
v
nemarni
kretnji
;
obraz
se
ji
glupo
smeje
desnica
ji
visi
kot
otrpnjena
ob
strani
,
z
levico
objema
Bogdana
okrog
vratu
.
Tudi
on
je
napol
pijan
;
s
priskutnim
,
prskajočim
smehom
ji
šepeta
na
uho
...
V
bližini
,
skrivajoč
se
med
ljudmi
,
stopica
Skrjanček
semintja
,
nestrpno
in
nemirno
,
mencajoč
si
roki
,
pogledavajoč
na
pijani
par
,
potne
srage
na
belem
čelu
.
Ko
zapazi
,
da
ga
Tomo
gleda
,
se
naglo
skrije
za
drevo
in
opreza
izza
njega
...
Pred
Narodno
kavarno
Tomo
za
trenotek
postoji
:
„
Sedeva
na
vrt
?
“
Vera
stisne
z
laktom
njegovo
roko
in
ga
pogleda
...
Oči
so
ji
zardele
,
solza
ji
blešči
na
vejicah
...
Tomo
se
molče
odpravi
dalje
...
Po
Gosposki
ulici
šetata
pred
njima
dva
gospoda
.
Elegantna
sta
in
mlada
.
Večji
ima
slamnik
v
roki
,
pleša
mu
blešči
od
žarkov
ulične
svetilnice
.
Manjši
ga
z
drobnimi
korakci
prehiteva
,
se
obrača
in
se
postavlja
predenj
.
Z
dvignjenim
kazalcem
in
z
zatikajočim
se
jezikom
modruje
važno
:
„
Senica
,
—
to
ti
je
kujon
!
Ali
si
ga
videl
?
Zdaj
jo
ima
!
Midva
pa
sva
neumna
,
če
mu
pustiva
plen
!
—
Premisli
in
preudari
:
—
pojdiva
z
njima
v
stanovanje
!
“
„
Hahaha
,
meni
pa
le
ugaja
,
da
jo
že
enkrat
iztakne
!
Toliko
časa
nas
je
vse
za
nos
vodila
!
Nas
in
druge
in
svojega
moža
!
Zdaj
je
prišla
njena
ura
!
Hahaha
...
“
Tomo
potegne
Vero
naglo
preko
ceste
in
skuša
one
prehiteti
.
—
To
sta
Lesnik
in
Debevec
,
spredaj
gre
Senica
z
Milo
.
Ona
je
vinjena
in
skoraj
leži
na
njegovi
rami
.
Jezik
ji
je
težek
,
smeh
zaspano
zavaljen
:
„
Jaz
da
bi
se
bala
svojega
možica
:
—
Hahaha
...
Kako
se
motite
!
Hahaha
...
“
Tomo
in
Vera
skoraj
bežita
,
da
prideta
naprej
...
Na
ulici
je
malo
pešcev
.
Tuintam
zadrdra
kočija
mimo
.
Posamezni
veseličarji
hite
domov
,
drugi
šetajo
brez
cilja
ali
spo
v
gostilnico
na
boljše
in
cenejše
vinčece
...
Noč
je
zvezdnata
in
topla
,
veterček
je
malo
vlažen
...
čez
Sv.
Jakoba
most
.
Ljubljanica
teče
mirno
in
sanjavo
,
na
površini
se
svetlikajo
prameni
luči
,
ob
stebrih
šume
in
žubore
vzpenjajoči
se
valovi
.
Na
bregovih
spremljajo
vodo
perspektive
temnih
drevoredov
s
košatimi
kostanji
,
navzgor
,
navzdol
,
na
obeh
straneh
.
Pod
njimi
spe
mračna
šetališča
in
sanjajo
skrivnostne
bajke
;
sence
švigajo
mimo
debel
,
tuintam
se
zaiskri
ogorek
cigarete
.
Na
barje
se
odpira
obzorje
s
svetlejšim
nebom
,
ki
vzbuja
hrepenenje
,
da
bi
človek
vzplaval
vanje
kot
v
morje
prostosti
.
Nad
mestom
je
nebo
temnejše
,
čeprav
utriplje
nad
njim
odsev
svetlobe
kakor
v
tenkem
pajčolanu
.
Na
grajsko
stran
se
hiše
gnetejo
kot
na
kupu
,
stlačene
od
tesnosti
,
podaljšane
na
kvišku
.
Konture
grada
s
svetlimi
zidovi
stražijo
nad
njimi
;
stolpovo
kronišče
prehaja
v
temnikasto
nebo
;
med
zobovi
sveti
zvezda
,
da
ne
veš
v
trenotku
,
če
ni
umetna
luč
.
Tomo
zavije
na
Stari
trg
;
pa
se
spomni
:
„
Ali
se
izprehodiva
čez
grad
?
“
Sv.
Florijana
ulica
je
skoraj
prazna
.
Tomo
in
Vera
se
napotita
navzgor
.
Njegova
roka
čvrsto
objema
njeno
laket
,
njeni
prstiči
leže
v
njegovi
levi
dlani
.
Ves
čas
sta
izpregovorila
komaj
par
besed
;
—
in
vendar
čutita
obadva
,
kako
neskončno
blizu
sta
si
njuni
srci
in
njuni
duši
;
obadva
se
zavedata
,
da
je
nastopila
nova
doba
njunega
življenja
,
doba
vdanosti
,
zaupanja
,
ljubezni
...
Po
nasprotnem
pločniku
odmevajo
bližajoči
se
koraki
.
Vitek
častnik
z
rožljajočo
sabljo
ih
zvenečimi
ostrogami
se
oklepa
manjšega
gospoda
,
zavitega
v
pelerino
,
s
kapuco
preko
glave
.
„
To
je
Javor
!
“
—
zašepeče
Tomo
in
stopi
nehote
bolj
v
senco
.
Takrat
se
ozre
kapuca
preko
ulice
;
luč
ji
posveti
v
lice
...
Tomo
in
Vera
se
zdrzneta
in
postojita
za
trenotek
...
Javornik
in
pelerina
pospešita
korake
...
„
To
je
bila
Mira
!
“
„
Preoblečena
za
možkega
!
“
„
Čemu
ta
maškarada
?
In
v
ti
okolici
?
“
Tomu
pride
grda
misel
na
—
‚
štacuno
‘
.
Ali
je
bila
Mira
že
po
svojih
študijah
?
...
Pa
se
otrese
misli
in
zavije
mimo
cerkve
Sv.
Florijana
v
Ulico
na
Grad
.
—
Na
grajski
ravnici
ob
drevoredu
sedeta
na
klop
.
Razgled
se
odpira
na
mesto
in
na
ljubljansko
polje
,
ki
se
izgublja
v
temi
,
da
je
komaj
slutiti
hribovje
na
obeh
straneh
in
Karavanke
tam
v
ozadju
.
Neštevilno
luči
žari
v
ravnini
,
posamezne
in
v
vrstah
,
tleče
in
brleče
,
in
sijajne
kot
velike
zvezde
,
obločnice
na
kolodvorih
in
po
ulicah
m
na
križiščih
cest
.
Drdranje
vlaka
se
razlega
od
Zaloga
,
prihaja
bližje
in
glasneje
;
videti
je
že
beli
pramen
dima
,
v
katerem
odseva
tumtam
žareči
ogenj
železniškega
stroja
.
Človek
čaka
nehote
in
spremlja
vlak
z
očmi
,
posluša
enakomerno
ropotanje
...
žvižg
...
izprememba
ritma
...
zmedenje
drdranja
...
zvonec
na
postaji
...
mir
,
tišina
...
„
Ali
me
imaš
rada
,
Vera
?
“
—
Tomo
jo
potegne
k
sebi
m
ji
privzdigne
obrazek
.
„
Ali
me
imaš
ti
rad
,
Tomo
?
“
—
Objame
ga
okrog
vratu
in
mu
poskuša
videti
v
oči
.
„
Od
zdaj
naprej
si
moja
,
Vera
!
“
Njuna
usta
se
strnejo
v
poljubu
.
Njemu
je
mehko
pri
duši
,
zgolj
dobroto
čuti
v
sebi
in
neskončno
vdanost
.
In
sam
pri
sebi
je
zadovoljen
:
—
Ob
drugih
prilikah
ga
je
zmirom
strast
obvladala
.
Prižemal
bi
jo
bil
,
povaljal
bi
jo
bil
in
zgrizel
...
Danes
mu
je
čustvo
njegove
ljubezni
sveto
in
neomadeževano
,
ki
bi
ga
ne
hotel
oskruniti
s
pohoto
.
„
Ali
pojdeš
v
Ameriko
?
“
„
Ne
pojdem
!
“
„
Ali
poročiš
Drnovška
?
“
„
Ne
poročim
ga
!
“
„
Ali
si
za
zmirom
moja
?
“
„
Za
zmirom
,
Tomo
!
“
„
Brez
vseh
pridržkov
!
Brez
vseh
pogojev
?
“
„
Kakor
hočeš
,
Tomo
!
Lahko
me
pogaziš
in
izžmeš
...
in
če
se
naveličaš
,
me
vrzi
proč
!
Jaz
sem
samo
tvoja
,
Tomo
!
Samo
s
teboj
živim
!
In
če
bo
s
tabo
konec
,
—
pa
naj
bo
konec
!
“
Žrtev
je
potrebna
,
misli
Tomo
,
—
,
žrtev
je
neizbežna
—
za
veliko
ljubezen
;
a
velika
ljubezen
mora
biti
obojestranska
,
samo
potem
je
res
ljubezen
;
torej
mora
biti
tudi
žrtev
—
obojestranska
!
Ona
žrtvuje
vse
,
—
bodočnost
in
življenje
;
tudi
ti
žrtvuj
!
Če
ji
zapišeš
tudi
ti
—
bodočnost
in
življenje
,
—
stopiš
v
zakon
z
njo
!
Pripravi
zakon
!
Ko
boš
ti
sposoben
žrtvovanja
,
—
sprejmi
njeno
žrtev
!
Počakaj
in
pripravi
—
zakon
!
...
„
Ne
bo
konca
,
Vera
!
Tudi
jaz
sem
tvoj
,
brez
vseh
pridržkov
in
brez
vseh
pogojev
!
In
tvojo
žrtev
sprejmem
,
ko
boš
—
pred
svetom
moja
!
“
„
To
bi
ne
bila
žrtev
,
Tomo
!
Ljubezen
naj
ne
misli
in
naj
ne
računi
,
ljubezen
mora
biti
slepa
!
In
tudi
žrtvovanje
mora
biti
slepo
!
“
„
Ampak
—
obojestransko
,
Vera
!
“
To
je
vseeno
!
Ljubezen
nima
nič
s
filozofijo
in
s
preudarjanjem
!
“
„
Ti
si
angel
,
Vera
!
“
„
Dozdaj
sem
bila
vse
kaj
druzega
!
Računila
sem
in
mislila
,
načrte
sem
kovala
...
Sram
me
je
dozdanjega
življenja
!
“
„
Kaj
naj
jaz
porečem
o
svojem
življenju
,
Vera
?
Ali
mi
moreš
odpustiti
?
“
Mesto
odgovora
se
privije
ona
k
njemu
in
mu
poljubi
usta
...
vroče
,
blaženo
...
Tomo
ji
razloži
načrt
za
učiteljevanje
...
Vera
je
srečna
,
da
bi
vriskala
in
pela
...
Zvonovi
ljubljanskih
cerkva
udarijo
prvo
jutranjo
uro
...
neredno
,
v
raznih
tonih
...
Tomo
in
vera
se
dvigneta
in
hitita
v
mesto
...
Tomo
je
spremil
s
Turkom
Vero
in
Silvo
do
stanovanja
.
Potem
sta
se
prerekala
na
ulici
,
ali
bi
se
vrnila
v
Zvezdo
ali
ne
.
Tomo
se
niti
spomnil
ni
,
da
bi
moral
iti
svoje
matere
iskat
.
V
srcu
mu
je
tlela
iskra
sreče
in
koprnel
je
po
samoti
,
da
razpiha
iskro
in
da
razneti
plamen
,
—
da
se
navriska
ob
razkošnem
užitku
blaženosti
in
zmagoslavja
svoje
ljubezni
.
Spominjal
se
je
noči
,
ko
se
je
bil
prvikrat
zagotovil
Verine
ljubezni
,
one
božanske
radosti
,
ki
mu
je
bila
razganjala
oprsje
v
tihem
vriskanju
:
—
„
Moja
Vera
!
Moja
Vera
!
Ti
moja
vera
!
Ti
moje
upanje
!
Ti
moja
ljubezen
!
“
—
Zaželel
si
je
zopet
takega
trenotka
najsvetejšega
navdušenja
,
najvišjega
užitka
,
vrhunca
sreče
,
ko
se
človeku
pred
očmi
užigajo
zvezde
in
vzplamenevajo
solnca
.
Pohiteti
je
hotel
v
drevored
in
skozi
gozd
v
predmestje
;
hotel
je
biti
sam
,
da
zaplava
v
sladko
morje
svojih
čustev
,
svoje
sreče
...
Turek
ga
je
zavlekel
skoraj
šiloma
nazaj
na
zabavišče
.
Tam
pa
sta
oba
zaplavala
v
pijanost
in
v
mladeniško
razposajenost
.
Tomo
se
je
onemu
izpovedal
.
Mesto
v
tihi
radosti
božanske
samozadovoljnosti
,
se
je
razjokal
na
prijateljevih
prsih
,
se
je
navriskal
v
razigrani
družbi
ter
se
razdivjal
v
popivanju
in
prepevanju
.
—
A
drugi
dan
je
imel
slabo
vest
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
umazal
svojo
mlado
srečo
...
Kakor
večkrat
po
zabavnih
prireditvah
,
ki
s
svojo
bučno
veselostjo
razbičajo
ljudem
strasti
in
jih
poženejo
v
vrtinec
blaznega
pohlepa
za
nezmernim
uživanjem
,
tako
se
je
mladina
tudi
po
Prešernovi
veselici
vdala
nenasitnemu
ponočevanju
,
veseljačenju
in
krokanju
.
Turek
se
je
rotil
,
da
je
to
njegova
zadnja
recidiva
v
popivanje
;
svečano
je
obljubljal
Silvi
,
da
ga
demoni
alkohola
nikdar
več
ne
zalove
,
pa
če
bi
se
moral
odpovedati
vsem
zabavam
in
vsi
družabnosti
.
Tomo
se
je
tolažil
,
da
je
večkrat
tudi
Vera
v
družbi
;
a
na
tihem
si
je
očital
,
kako
grdo
zapravlja
čas
,
ki
bi
ga
lahko
prežil
pri
Veri
v
rajski
blaženosti
,
v
skriti
sreči
...
Par
dni
po
veselici
prime
mati
sina
in
ga
strogo
vpraša
:
„
Zakaj
me
nisi
prišel
iskat
,
da
bi
me
spremil
,
kakor
sva
se
domenila
“
On
pa
se
zasmeje
:
„
Zato
se
kujaš
,
mama
?
Zdelo
se
mi
je
,
da
ti
celo
ustrežem
,
če
ne
pridem
pote
!
“
Ona
zardi
in
se
obrne
proč
;
od
solz
ji
skoraj
oči
zabreknejo
.
Z
voglom
žepnega
robčka
med
zobmi
se
zagleda
mimo
rož
na
vrt
...
Tomu
postane
nehote
hudo
;
prime
jo
za
komolec
in
se
stisne
k
nji
:
„
Mama
,
ali
si
jezna
name
?
Oprosti
,
prosim
,
jaz
sem
strašno
lahkomiseln
!
“
„
Ti
si
imel
pač
važnejših
opravkov
!
“
Tomo
se
prisiljeno
nasmehne
in
obmolči
.
Gospa
Helena
se
obrne
k
njemu
,
mu
položi
dlani
na
sence
in
ga
resno
pogleda
:
„
Ti
si
torej
mislil
,
da
mi
ustrežeš
?
Sodil
si
po
sebi
...
Ne
boj
se
,
nič
ti
ne
zamerim
!
“
—
Poljubi
ga
na
čelo
,
obrne
se
od
njega
proč
in
sede
na
fotelj
.
—
„
Deloma
si
prav
imel
:
—
tudi
lahkomiselnost
je
bila
v
meni
!
Bilo
je
je
v
toliko
,
da
si
jo
lahko
zapazil
.
Bilo
je
je
toliko
,
da
sem
se
sama
sebe
bala
in
da
sem
tebe
klicala
na
pomoč
.
Tega
klica
nisi
razumel
.
“
„
A
čemu
bojazen
,
mama
?
Saj
imaš
pravico
!
“
„
Pravico
!
“
—
se
nasmehne
ona
trpko
.
„
Zakaj
se
je
nisem
takrat
poslužila
,
ko
je
bil
lepši
čas
za
to
?
Takrat
sem
čutila
samo
krivico
,
ki
sem
jo
drugemu
storila
;
takrat
sem
samo
čutila
,
da
je
po
grehu
—
pokora
neizbežna
.
“
„
Pokora
,
mama
?
“
„
Če
ni
nikogar
,
ki
jo
nalaga
,
—
Henrik
je
nekje
,
tvoj
oče
...
In
če
ni
njega
,
—
tu
v
prsih
je
,
ki
ukazuje
!
Človek
ne
strpi
brez
kazni
!
“
Čelo
se
ji
nagubanči
.
Z
nevoljo
se
spominja
,
kako
jo
je
profesor
Klančar
z
veselice
spremljal
,
silil
vanjo
in
jo
zapeljeval
kot
nekdaj
.
Zatrjeval
ji
je
,
da
jo
je
prišel
snubit
;
rotil
jo
je
,
naj
se
mu
zopet
vda
,
ker
zdaj
da
vendar
ne
veljajo
več
pomisleki
od
prej
.
Ona
pa
se
ga
je
ubranila
;
ni
imela
poguma
,
da
bi
tudi
njegovo
snubitev
kratko
malo
zavrnila
,
preložila
je
samo
odločitev
za
štirinajst
dni
.
A
v
tem
trenotku
ima
že
trden
sklep
,
da
ostane
še
nadalje
sama
in
da
mu
to
v
prihodnjih
dneh
pismeno
sporoči
.
—
Že
golo
dejstvo
,
da
po
katastrofi
s
svojim
rajnkim
možem
ni
čutila
v
sebi
nepremagljive
sle
za
nov
zakon
s
Klančarjem
,
ji
je
dokaz
,
kako
plitko
je
koreninila
v
njeni
duši
ona
nedovoljena
ljubezen
.
Takrat
jo
je
vso
prevzela
zavest
velike
krivde
,
kesa
in
spokorjenja
.
Klančar
je
bil
nevrastenik
in
pedant
,
pretiran
v
vseh
profesorskih
slabostih
.
Če
si
ga
je
gospa
Helena
predstavljala
kot
zakonskega
moža
,
je
čutila
,
da
bi
bil
v
zakonu
bržčas
prav
tako
neznosen
kakor
je
bil
Henrik
Žitnik
.
Spoznala
je
,
da
je
mož
lahko
idealen
kot
ljubimec
,
—
in
vendar
bi
bil
kot
družinski
oče
vse
prej
nego
idealen
.
—
In
on
sam
,
profesor
Klančar
,
—
zakaj
se
je
šele
zdaj
domislil
,
da
bi
jo
poročil
?
Po
Henrikovi
smrti
je
bil
nekaj
časa
res
bolehen
;
a
zmirom
ni
polegal
,
vseh
teh
dolgih
let
vendar
ni
—
prespal
?
—
Ali
se
ni
mogoče
spomnil
,
da
bi
bilo
dobro
,
preskrbeti
se
za
starost
?
Ali
je
ni
prišel
prosit
morda
—
zavetišča
?
—
hirališča
?
—
Zdaj
je
še
krepak
;
—
a
koliko
let
mu
je
še
usojenih
?
—
In
koliko
jih
je
nji
usojenih
?
—
Ne
,
moj
ljubi
!
Nekdaj
je
bilo
res
lepo
,
mogoče
prelepo
;
a
ponovitev
bi
bila
možna
samo
v
popolnoma
enakih
okoliščinah
—
in
teh
ni
več
...
„
Dovolj
bo
menda
kazni
,
mama
!
Ti
živiš
kot
samotarka
in
jaz
imam
slabo
vest
.
Tako
sem
se
osamosvojil
,
tako
sem
se
ti
odtujil
,
da
nimaš
res
ničesar
od
mene
.
Ali
je
to
življenje
,
ki
ga
ti
živiš
?
V
novem
zakonu
...
“
„
Ne
,
ne
,
moj
dragi
!
Ko
bi
bila
ljubezen
med
nama
res
velika
,
bi
ne
bila
toliko
let
—
prespala
.
Ta
zakon
bi
nastal
iz
igrave
lahkomiselnosti
in
bi
postal
usodepoln
za
Klančarja
in
zame
.
Ali
bi
se
on
prilagodil
meni
?
Zahteval
bi
,
da
se
jaz
prilagodim
njemu
;
prej
ali
slej
bi
mu
ne
bila
druzega
ko
—
postrežnica
.
Za
to
pa
mi
je
njegova
ljubezen
le
premajhna
.
Kolikor
imava
lepih
spominov
na
preteklost
,
bi
jih
s
to
bodočnostjo
samo
zabrisala
in
umazala
.
“
„
Ali
je
tako
gotovo
,
mama
?
„
In
če
ni
tako
gotovo
,
—
ali
naj
bo
zakon
hazardna
igra
?
“
„
Nazadnje
je
vse
življenje
zgolj
—
hazard
!
Srečolov
!
“
„
A
to
ni
prav
,
moj
dragi
!
Resnica
je
,
da
smo
podvrženi
usodi
;
a
v
toliki
meri
vendar
ne
,
da
bi
ne
mogli
vplivati
nanjo
s
svojo
—
voljo
.
Ti
se
lahko
prosto
odločiš
,
ali
se
vdaš
usodi
,
ali
se
ji
upreš
!
“
„
Bogve
,
če
je
res
tako
!
“
„
Tako
je
,
Tomo
!
zadnjič
sem
ti
pridigovala
vzdržnost
.
Če
ti
je
dano
,
si
priboriti
moč
in
srečo
z
vzdržnostjo
in
s
krepko
voljo
,
si
premagal
usodo
.
In
to
ti
je
dano
,
Tomo
!
Samo
glej
,
da
si
ohraniš
čisto
vest
in
da
so
tvoje
želje
zmirom
čiste
in
poštene
!
“
Tomo
je
nekoliko
v
zadregi
.
Pogled
mu
je
povešen
,
lica
so
mu
zardela
.
„
In
vidiš
,
Tomo
,
—
jaz
imam
druge
naloge
pred
sabo
.
Ti
si
se
osamosvojil
,
praviš
;
a
vendar
čutim
,
da
sem
ti
potrebna
.
V
ozadju
hočem
čakati
,
da
ti
priskočim
na
pomoč
,
če
treba
.
Jaz
vidim
krizo
v
tvojem
življenju
,
Tomo
;
morda
bo
že
skoro
na
vrhuncu
...
Ali
se
mi
nočeš
izpovedati
?
“
Tomu
je
neprijetno
;
pleča
se
mu
nerodno
zleknejo
...
Ali
je
še
prezgodaj
?
Ali
niso
čisti
in
pošteni
njegovi
nameni
?
—
Profesor
Klančar
ji
je
bržkone
povedal
o
načrtih
za
učiteljevanje
...
Ali
je
stvar
že
toliko
dozorela
?
—
Tomu
je
vroče
v
prsih
;
rad
bi
izpregovoril
,
a
beseda
noče
iz
ust
.
Nazadnje
se
odloči
:
„
Ne
še
danes
,
mama
!
“
Po
kratkem
molku
reče
ona
:
„
Vidiš
,
Tomo
:
—
v
tej
krizi
naj
ti
pridem
in
naj
ti
nudim
lahkomiseln
vzgled
?
Ali
naj
vzamem
Klančarja
,
da
ti
pokažem
,
kako
je
zlikon
le
igračka
,
ki
si
jo
človek
privošči
za
zabavo
—
kot
nedeljsko
veselico
?
“
„
Morda
imaš
prav
,
mama
;
ampak
mučno
mi
je
,
da
se
žrtvuješ
zame
.
“
„
Nič
se
ne
žrtvujem
,
to
ni
res
.
Narobe
:
—
zakon
s
Klančarjem
bj
bila
žrtev
;
vso
bodočnost
bi
zastavila
za
hip
osladne
sreče
.
“
Za
—
‚
jed
pogreto
‘
,
pride
Tomu
hudomušna
misel
.
V
duši
se
strinja
z
materjo
.
Naenkrat
mu
je
jasno
,
kako
nedraga
bi
mu
bila
njena
poročitev
.
„
Saj
sem
že
enkrat
rekel
:
—
Ti
si
modrijanka
,
mama
!
“
Z
igravo
kretnjo
se
izogne
nadaljnjemu
pogovoru
.
Zaveda
se
,
da
svojega
razmerja
do
Vere
še
zmirom
ni
dovolj
premislil
;
obenem
čuti
,
da
je
v
teh
dneh
popivanja
in
lahkomiselnosti
docela
nesposoben
za
preudarjanje
in
odločanje
,
ki
bi
moralo
veljati
za
vse
življenje
.
Zato
se
raje
varuje
,
izreči
kako
besedo
,
ki
bi
ga
mogla
vezati
...
Po
zmagoslavju
veselične
noči
je
zapadel
Tomo
zopet
negotovosti
in
dvomom
.
Zapazil
je
,
da
je
Vera
razočarana
,
ker
ni
v
njem
one
odločne
in
možate
volje
,
ki
gre
za
svojim
ciljem
brez
odlašanja
,
brez
novega
premišljevanja
.
V
njegovi
notranjosti
še
ni
zaključenih
računov
,
možne
so
še
izpremembe
napravljenih
načrtov
.
Predvsem
je
tu
načrt
za
učiteljevanje
,
ki
mu
nekako
ni
po
duši
.
S
presenečenjem
in
z
začudenjem
se
je
zavedel
tega
dejstva
.
V
družbi
z
Vero
mu
je
naravnost
mučno
,
ker
nenadoma
ne
more
več
razpravljati
o
tem
vprašanju
.
Treba
bi
bilo
marsikaj
poprašati
;
poizvedeti
,
kako
in
kaj
.
Ali
postane
akademik
lahko
čez
noč
učitelj
?
—
meni
nič
,
tebi
nič
—
učitelj
?
—
Toma
je
nekako
sram
popraševati
;
boji
se
,
da
bi
kdo
—
resnice
ne
zaslutil
.
Brez
dvoma
ga
je
torej
sram
,
pustiti
svoje
pravoslovne
študije
in
postati
učitelj
.
Po
ovinkih
je
izvedel
,
da
bi
bil
—
ob
pomanjkanju
upravičenih
prosilcev
—
lahko
imenovan
za
učiteljskega
namestnika
;
po
par
letih
bi
potem
napravil
izpit
za
učiteljsko
usposobljenost
.
Načrt
je
izvedljiv
.
A
zdaj
se
mu
nakrat
oglaša
akademiški
ponos
—
če
ni
samo
nečimernost
?
—
ter
se
mu
upira
in
ga
zavira
.
—
Ali
še
ni
obupal
nad
svojim
visokosolstvom
?
Ali
se
ne
zaveda
,
da
bi
moral
združitev
z
Vero
za
bogve
koliko
časa
odložiti
,
ko
bi
hotel
vstrajati
na
vseučilišču
?
—
Torej
se
mu
ne
mudi
tako
neznansko
s
svojo
—
veliko
ljubeznijo
?
Ali
je
to
—
ob
njegovem
cincanju
in
oklevanju
!
—
sploh
še
velika
ljubezen
?
—
—
Naj
že
bo
kakorkoli
,
—
resnica
je
,
da
se
zmirom
bolj
zaveda
,
kako
malo
po
njegovem
čudu
bi
bilo
učiteljevanje
.
Skoraj
predstavljati
si
ne
more
,
kako
bi
bilo
;
in
strašno
tuje
,
nekako
zoprno
mu
je
vse
to
premišljevanje
.
Tako
mu
je
,
kakor
da
mu
je
prišla
nekdaj
lepa
in
zanimiva
misel
,
ki
bi
se
dala
izvesti
in
bi
nudila
užitka
in
zadoščenja
,
celo
navdušenja
.
Morda
bi
bilo
naravnost
plemenito
in
junaško
delo
,
ko
bi
jo
izvedel
.
A
ravno
tu
se
ustavljajo
njegova
čustva
:
—
tako
mu
je
,
kakor
da
si
je
bil
izmislil
idejo
za
—
nekoga
druzega
,
ne
zase
;
on
se
ne
more
vživeti
vanjo
,
s
svojimi
čustvi
je
ne
more
obvladati
.
A
le
to
živi
v
človeku
,
kar
živi
v
njegovih
čustvih
;
le
to
je
doživetje
,
kar
človek
čustveno
predela
in
prebavi
;
le
to
je
seme
njegove
duše
,
plod
njegove
bistvenosti
.
Duša
ne
živi
v
razumu
,
duša
je
na
meji
med
razumom
in
telesnostjo
;
dotikati
se
mora
stvar
obeh
tečajev
,
potem
je
samosvoja
in
resnična
.
Pri
načrtu
za
učiteljevanje
pa
je
Tomu
,
kakor
da
je
med
njegovim
