ženato
lahko
storí
,
toda
molčite
;
tu
se
gre
za
imenitno
—
pravdo
,
in
jaz
moram
več
zvedeti
o
teh
ljudeh
.
“
Zdaj
je
Tileh
vedel
,
zakaj
je
doktor
sedèl
pri
njem
na
nerodnem
hruševem
hlodu
.
Srce
se
mu
je
ohladilo
in
z
zadovoljnim
obrazom
je
spravil
goldinar
.
„
Kaj
pa
hočete
vedeti
?
“
vpraša
še
le
potem
.
„
I
no
,
kako
živijo
,
kam
hodijo
,
ali
veliko
denarja
potrosijo
,
in
take
stvari
!
“
„
Tristo
méhov
,
kurjih
!
Nekoliko
že
vem
;
živé
dobro
,
vsak
dan
jedo
pečena
piščeta
;
jajec
in
masla
tudi
mnogo
potrebujejo
.
Kako
je
z
vinom
,
tega
ne
vem
;
pri
Medenu
boste
zvedeli
,
ta
jim
je
prodaje
!
In
kam
hodijo
?
Nikamor
!
Tu
okoli
menda
vozijo
gospoda
.
Videl
jih
še
nisem
,
pa
moja
baba
pripoveduje
o
gospe
,
da
sedi
ona
zjutraj
in
zvečer
tam
gori
v
...
“
„
Kaj
boš
govoril
o
babi
?
“
zakriči
v
tem
trenutku
od
ceste
sem
došla
starikava
koščena
žena
,
vodeča
s
seboj
suho
,
črno
kozo
.
Bila
je
kovačica
Barba
.
„
Eh
,
molči
,
molči
!
In
v
hišo
pojdi
!
“
zavrne
jo
kovač
,
toda
jako
pohlevno
.
„
No
,
lepa
je
ta
!
Ti
boš
pa
bajto
zapravil
,
ka-li
?
Nemaš
li
še
dovolj
,
da
si
ob
pot
,
zdaj
se
pa
spet
zgovarjaš
z
doktorji
?
“
„
Saj
je
samo
jeden
!
“
oporeka
Tileh
.
„
Jeden
pač
,
pa
ta
je
—
“
Zadnjih
besedij
jezne
kovačice
Hrast
ni
slišal
,
kajti
stopila
je
bila
za
kozo
v
hlev
.
„
Saj
ne
boste
zamerili
,
gospod
,
“
dejal
je
kovač
;
„
neumna
je
,
da
bi
verjela
,
da
je
mesec
na
štiri
ogle
,
ko
bi
jej
rekel
;
dobra
je
pa
,
dobra
;
boljša
ko
pol
grunta
!
“
„
Kam
hodi
,
pravite
,
ona
?
“
reče
nestrpljivo
mladi
advokat
.
„
Zdaj
je
menda
kozo
pasla
!
“
„
Da
bi
Vas
strela
!
Tileh
,
Vi
ste
neumen
človek
!
Ona
gospá
,
—
kam
ona
hodi
,
to
hočem
vedeti
.
“
„
A-a-a-a
!
Pozabil
sem
že
.
Tja
gori
hodi
,
na
konec
tega
bukovja
,
kjer
stoje
tiste
klopi
okrog
mize
;
saj
ste
bili
že
tam
.
Mi
ne
smemo
tja
,
ker
je
zagrajeno
;
to
je
le
za
gospodo
.
“
„
To
me
ne
briga
!
“
reče
Hrast
.
Dosegel
je
bil
,
česar
je
za
zdaj
želel
.
„
Če
boste
še
kaj
važnega
zvedeli
,
pridite
k
meni
!
Potem
bova
račun
pobotala
.
“
Rekoč
odide
po
stranski
stezi
proti
Borji
.
Tileh
je
stal
še
nekoliko
časa
pred
svojo
kovačnico
ter
preobračal
sreberni
goldinar
po
žepu
.
„
Pravda
,
pravda
!
“
govoril
je
sam
pri
sebi
;
„
kakšna
pravda
more
to
biti
!
Jaz
tudi
vem
nekoliko
o
pravdah
,
pa
o
taki
,
da
bi
se
prej
pozvedovalo
,
kako
in
kaj
jedó
in
pijó
,
in
kam
ženske
sedet
in
šivat
hodijo
,
—
o
taki
pravdi
pa
še
nisem
čul
!
No
,
to
je
bil
pa
res
v
senci
zaslužen
denar
!
“
Stopil
je
v
kovačnico
ter
skril
goldinar
za
polico
,
na
kateri
so
visela
kladiva
in
drugo
kovaško
orodje
.
„
Da
bode
v
nedeljo
vender
še
kaj
v
žepu
razven
krušnih
drobtin
!
“
Tako
zadovoljno
mrmraje
je
odšel
v
hram
.
Hrast
je
bil
krenil
po
stranski
stezi
proti
Borji
ter
meril
urnih
nog
svoj
pot
.
Pa
ne
dolgo
,
kajti
na
krat
je
obstal
,
pobrskal
s
palico
po
listji
kraj
steze
ter
zamišljeno
zrl
pred
se
.
„
Naj
velja
,
kar
hoče
!
“
dejal
je
čez
nekoliko
trenutkov
poluglasno
,
udaril
s
palico
po
bližnjih
vejah
ter
se
obrnil
povprek
čez
goščo
na
stran
,
kjer
je
stala
Medenova
pristava
.
Ugibal
in
sodil
je
početkom
skoro
hladnokrvno
,
akoravno
mu
je
srce
nemirno
bílo
ter
mu
kri
kipela
v
glavo
.
„
Spoznala
me
je
,
spoznala
!
To
je
gotovo
!
“
govoril
je
poluglasno
sam
s
seboj
;
„
in
vznemirilo
jo
je
to
spoznanje
.
Samote
si
bo
želela
,
in
ven
,
ven
na
prosto
bo
šla
,
ven
na
zrak
,
kakor
jaz
!
Jaz
?
Haha
,
bedasto
!
“
Rekoč
je
mahal
po
praproti
in
robidovji
.
A
korakal
je
le
dalje
.
„
In
kam
pojde
?
Gori
v
bukovje
,
kakor
navadno
.
Govoriti
moram
ž
njo
!
Pa
kaj
?
Kaj
poreče
ona
?
Ah
,
stresnilo
jo
je
,
ko
me
je
videla
—
in
kako
lepa
je
,
kako
krasna
—
ah
—
“
Obstati
je
moral
;
steza
,
po
kateri
je
stopal
kvišku
proti
grebenu
,
bila
je
strma
in
preprečena
z
debelimi
koreninami
,
on
pa
je
bil
že
silno
zasopen
.
Temno
je
tudi
postajalo
in
v
dolino
še
ni
bilo
mesečnih
žarkov
.
„
Kaj
poreče
?
“
premišljeval
je
v
novič
.
„
Bežala
bo
,
—
ne
,
ne
,
pa
niti
pogledala
me
ne
bode
,
nego
morda
—
z
zaničevanjem
!
Ah
,
—
kaj
zaničevanje
!
Kaj
besede
!
Ljubi
me
pa
vender
še
.
Bode
li
tega
hromega
starca
ljubila
?
Nocoj
je
prilika
govoriti
ž
njo
,
torej
le
dalje
!
“
Ves
razvnet
in
skoro
besen
je
bil
v
svoji
strasti
,
in
to
tem
bolj
,
čim
više
je
prihajal
in
čim
bolj
se
je
spehal
po
strmi
stezi
.
Zato
tudi
hladnega
,
pametnega
sklepa
in
presojevanja
ni
bil
več
zmožen
.
Vsegdar
se
bodemo
motili
,
ako
mislimo
,
da
je
stara
nekdanja
strast
in
ljubezen
na
veke
pokopana
,
ako
smo
jej
tudi
v
mrzli
uri
dali
slovo
ter
novi
ljubezni
odprli
dušek
,
katera
ono
izključuje
;
bodimo
tudi
še
tako
srečni
,
naj
nam
polni
nova
ljubav
vso
dušo
,
vse
dejanje
,
vse
življenje
:
nikdar
nismo
gotovi
,
da
se
stara
ljubezenska
strast
ne
povrne
z
dvojno
elementarno
silo
ter
ne
podere
in
ne
razruši
vseh
močnih
in
lehkih
spon
,
v
katere
nas
je
že
poznejša
uklenila
.
Taka
se
je
godila
nocoj
tudi
z
doktorjem
.
Jedin
spogled
s
to
krasno
ženo
,
katero
je
nekdaj
imenoval
svojo
ljubo
,
jedino
to
nemo
srečanje
mu
je
navdalo
dušo
z
nepoznano
,
z
neznosno
strastjo
,
kateri
bi
bil
zdaj
,
nocojšnji
večer
vse
žrtvoval
.
Elze
se
je
spomnil
jeden
trenutek
!
Pa
niti
otresti
se
mu
ni
bilo
treba
tega
spomina
.
Je
li
bil
vezan
na
njo
?
Mu
je
li
kaj
obljubila
?
In
če
jej
je
on
dejal
,
da
jo
ljubi
,
—
mu
je
li
ona
tudi
to
zatrdila
?
Torej
proč
ž
njo
!
Zdaj
je
stal
ves
upehan
,
razburjen
in
skoro
tresoč
se
na
vrhu
grebena
.
Ravno
tu
ni
bilo
drevja
,
in
hladna
večerna
sapa
mu
je
pihala
v
vroče
lice
.
Nebo
je
bilo
jasno
,
in
mesec
,
ki
je
stal
že
visoko
,
srebril
je
bele
breze
,
rastoče
po
bregu
pod
robom
.
Kaka
dva
streljaja
nazaj
se
je
blesketalo
izza
drevja
ozidje
Medenove
pristave
,
nekoliko
korakov
pred
doktorjem
pa
je
stal
mal
temen
log
debelih
bukev
.
Tja
je
bil
Hrast
namenjen
.
Zasopel
je
trikrat
globoko
,
da
umiri
srce
,
ki
mu
je
skoro
na
glas
bílo
,
ter
šel
naglimi
koraki
proti
logu
.
Debela
,
kamenita
miza
je
stala
pod
dvema
košatima
drevesoma
in
nekoliko
surovo
tesanih
klopij
okrog
nje
;
a
žive
duše
ni
bilo
blizu
.
„
Ni
je
še
!
“
šepetal
je
Hrast
ter
sédel
na
klop
tako
,
da
je
zrl
na
jasno
obsevano
stezo
proti
gradu
.
„
Priti
pa
mora
,
—
mora
—
mora
!
“
Zadrževal
je
sapo
,
da
bi
čul
korake
prej
,
nego
da
ugleda
prihajajočo
.
Pa
zastonj
!
Okrog
njega
po
travi
,
po
grmovji
so
cvrčali
in
škripali
murni
,
kobilice
in
drugi
mrčes
,
v
samotni
dolini
pod
njim
pa
so
skovikale
v
jedno
mer
mlade
sove
.
Druzega
glasu
ni
bilo
čuti
.
Tam
daleč
pod
Drenovskim
gradom
so
zaukali
čez
dolgo
časa
grajski
hlapci
in
kmalu
potem
je
čul
doktor
glas
borjanske
ure
:
bíla
je
deset
.
„
Ne
bo
je
,
ne
bo
je
!
“
hitel
je
sam
pri
sebi
;
„
a
če
nocoj
ne
,
pa
jutri
,
pa
drugokrat
!
“
Odšel
je
počasi
,
postal
še
dvakrat
,
in
jedenkrat
se
vrnil
celo
nekoliko
korakov
nazaj
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
je
čul
glas
stopinje
;
pa
zaman
.
Ko
je
šel
naglo
s
povešeno
glavo
proti
Borji
,
bilo
mu
je
v
mislih
jedino
:
„
Jutri
,
pojuteršnjem
—
jedenkrat
gotovo
!
“
Kresni
večer
se
je
bližal
in
le-ta
je
bil
našim
Barjanom
jeden
najvažnejših
vsega
leta
.
Kajti
vsi
tržni
odličnjaki
in
naši
znani
sosedje
iz
okolice
so
se
zbirali
ta
večer
s
svojimi
družinami
vred
na
holmu
blizu
Medenovega
posestva
,
na
čigar
golem
vrhu
so
zakurili
vsako
leto
velikansk
kres
.
Megla
,
ki
je
bil
glavni
reditelj
te
veselice
,
preskrbel
je
umeteljni
ogenj
in
rakete
,
katere
je
se
ve
da
sam
prižigal
in
izpuščal
v
zrak
;
oženjeni
gospodje
so
skrbeli
za
mrzla
jedila
,
neoženjeni
so
pa
kupili
vsako
leto
debelega
janjca
,
katerega
je
davkarski
sluga
umetno
pri
kresnem
ognji
na
dolgem
lesenem
drogu
pekel
;
vsi
skupaj
pa
so
zložili
novce
ter
kupili
vedro
vina
ali
še
več
,
—
po
zmožnosti
in
potrebi
.
Prav
vesel
je
bil
ta
večer
,
in
da
niso
pogrešali
niti
pevcev
niti
godbe
—
v
sili
jedne
harmonike
,
—
za
to
je
skrbel
zopet
Megla
.
Tudi
letos
je
že
ves
teden
prej
letal
od
jednega
do
druzega
z
vpisno
polo
ter
nabiral
novce
,
naročal
to
in
ono
ter
časi
govoreč
o
onih
,
kateri
so
bili
že
obljubili
,
da
se
udeležé
veselice
,
migal
jako
skrivnostno
z
ramami
.
K
doktorju
je
prišel
stoprav
dva
dni
pred
kresom
.
Tega
se
je
bila
,
kakor
vselej
po
jednacih
viharjih
,
polastila
navadna
reakcija
,
in
od
onega
večera
navzlic
tedanji
trdni
nameri
ni
bil
še
blizu
Medenove
pristave
.
Na
Drenovo
pa
tudi
ni
šel
.
Dopoludne
se
je
v
prostih
urah
posmehoval
samemu
sebi
,
popoludne
po
dokaj
obilem
obedu
pri
izpraznjeni
butelji
pikrega
terana
so
ga
obhajale
redno
romantične
misli
,
in
udal
bi
se
jim
bil
gotovo
ter
šel
ven
,
tja
ven
proti
znanemu
logu
,
ko
bi
bilo
vsaj
že
—
mračno
.
A
do
tja
je
bilo
še
mnogo
ur
in
suhi
pravni
spisi
,
katere
je
študiral
,
zadušili
so
vso
romantiko
.
Zvečer
je
zatorej
redno
—
mesto
na
levo
iz
trga
,
—
krenil
na
desno
v
gostilno
.
Kakor
ga
poznamo
do
zdaj
,
tega
našega
junaka
,
ne
moremo
se
čuditi
takim
izpremembam
.
Megla
ga
je
počastil
torej
še
le
predzadnji
dan
pred
veselico
s
svojo
vpisno
polo
.
„
Krasno
bode
letos
,
gospod
doktor
!
“
hitel
je
neutrudljivi
aranžér
;
„
vse
se
bode
udeležilo
,
trg
in
okolica
.
Rakete
so
izborne
,
po
goldinarji
sem
jih
plačal
!
“
Hrasta
je
malo
neprijetno
dirnilo
,
ko
je
oni
imenoval
okolico
.
Spomnil
se
je
Boletovih
in
Elze
,
katero
je
bil
toliko
časa
brez
izgovora
zanemaril
.
„
Kdo
bo
prišel
iz
okolice
?
“
vpraša
potem
radovedno
.
„
I
no
!
Meden
,
Boletovi
,
potem
oni
iz
Predvora
,
zaloška
gospoda
,
—
ali
ni
to
dovelj
?
“
„
Dovelj
pač
!
A
ti
pridejo
vsako
leto
;
torej
letos
ne
bo
nič
lepše
,
nego
druga
leta
,
“
smeje
se
doktor
.
Pri
tem
je
izročil
Megli
svoj
donesek
za
vino
in
pivo
.
„
Mislite
?
“
deje
oni
skrivnostno
.
„
A
se
ve
da
!
“
posmehuje
se
Hrast
:
„
Vaših
raket
sem
pozabil
,
in
morda
ste
mesto
jedne
harmonike
naročilih
štiri
!
“
„
Ne
,
ne
tako
!
Vedite
gospod
doktor
,
nikomur
še
nisem
povedal
,
pa
nekaj
sem
vender
dobro
naredil
.
To
me
bodo
zavidali
naši
gospodje
;
morda
še
celo
Vi
?
“
„
Kaj
vraga
!
“
kliče
Hrast
;
neka
slutnja
se
ga
je
bila
polastila
.
„
Pri
Boletovih
sem
bil
včeraj
!
“
„
A-a
!
“
„
In
tam
sem
dobil
ono
krasno
gospo
z
Medenove
pristave
,
—
“
„
Kaj
—
Ilovsko
?
“
zakliče
doktor
ter
plane
s
stola
.
„
Glejte
,
glejte
!
Saj
sem
pravil
,
da
me
boste
zavidali
.
Ime
že
dalje
poznate
nego
jaz
!
“
„
Ne
,
ne
,
začudil
sem
se
le
,
kako
srečo
imate
Vi
glede
novih
znanstev
!
“
reče
zopet
doktor
navidezno
mirno
;
utripalo
je
pa
vender
vse
po
njem
.
„
Torej
kaj
ste
opravili
tam
pri
Boletovih
?
“
nadaljuje
ter
sede
zopet
k
mizi
.
„
Vse
sem
povabil
,
tudi
to
krasno
tujko
,
in
na
daljše
prigovarjanje
—
vedite
,
jaz
znam
govoriti
,
kadar
hočem
—
obljubila
je
,
da
pride
z
Boleško
k
našemu
kresu
.
Soprog
njen
pa
ne
more
.
“
„
No
,
no
!
Čestitam
Vam
!
“
„
Pa
to
je
še
skrivnost
.
Samo
Vam
sem
jo
razodel
,
torej
prosim
,
molčite
do
tedaj
!
“
„
Da
jo
Vi
pripeljete
zmagonosno
v
našo
družbo
!
“
deje
Hrast
porogljivo
.
„
Ne
bojte
se
,
da
bi
izdajal
Vašo
skrivnost
.
Molčal
bom
,
ko
zid
.
“
Megla
se
je
odpravljal
.
„
Stojte
malo
!
“
oglasi
se
Hrast
še
jeden
pot
;
„
povejte
mi
,
kako
je
prišla
ona
tujka
k
Boletovim
?
“
„
Vprašal
nisem
!
Pa
to
bi
morali
Vi
bolje
vedeti
,
ker
ste
mnogokrat
na
Drenovem
.
“
„
Dolgo
me
že
ni
bilo
gori
!
“
„
Ah
tako
!
Jaz
tudi
rajši
drugod
jašem
,
“
smeje
se
adjunkt
.
„
Morda
okrog
pristave
,
“
roga
se
oni
.
Jezilo
ga
je
govorjenje
tega
gizdalina
.
Megla
namežika
samosvestno
.
„
Kregala
se
ne
bodeva
,
gospod
doktor
,
in
Vi
mi
ne
boste
poti
gradili
.
Torej
na
svidenje
!
“
Rekši
to
je
zaloputnil
že
duri
za
seboj
.
Doktor
je
zrl
z
zaničljivim
pogledom
za
njim
.
Pa
takoj
potem
je
vstal
s
stola
ter
naglim
korakom
premeril
sobo
.
Imenovanje
Katinke
Ilovske
po
drugem
in
misel
,
da
jej
bodeta
čez
malo
časa
vender
le
stala
nasproti
,
—
vse
to
ga
je
v
novič
močno
razburilo
.
Proč
je
bil
ves
mir
,
proč
ono
sarkastično
nadziranje
samega
sebe
,
s
katerim
se
je
posmehoval
svojim
slabostim
,
svoji
strasti
.
„
Videl
jo
bom
,
videl
jo
bom
!
“
šepetal
je
ter
mel
si
roki
.
„
Pa
kako
bo
to
svidenje
?
Kaj
poreče
ona
?
Ah
?
nič
,
nič
;
ko
tujca
naju
bodo
predstavili
,
—
bode
li
barvo
izpremenila
?
Pa
—
Elza
?
Póleg
bode
stala
!
Ah
,
kaj
to
!
Saj
nisem
sedemnajst
let
star
!
“
Jedenkrat
se
je
bil
doktor
že
tolažil
s
tem
izrekom
;
a
bilo
je
to
v
ravno
nasprotnem
slučaji
nego
danes
.
Stopil
je
k
oknu
ter
pritisnil
vroče
čelo
na
steklo
.
Na
oknu
v
kozarci
vode
pa
so
stale
zopet
rože
,
cel
šopek
,
katerega
mu
je
pripravila
skrbna
hišna
gospodinja
;
pa
ta
vonjava
,
ta
duh
ni
imel
več
take
moči
ko
nekdaj
one
vijolice
;
to
je
bilo
vse
navadno
,
vsakdanje
,
brez
ognja
!
Le
tu
v
njegovi
glavi
,
v
prsih
,
tu
je
gorelo
in
peklo
.
Opoludanski
zvon
ga
je
vzdramil
.
„
Neumnost
,
grozna
neumnost
!
“
siknil
je
ter
zmajal
rame
,
kakor
bi
hotel
nekaj
otresti
;
obraz
mu
je
bil
nenavadno
resen
.
Ko
je
pa
nekoliko
trenutkov
pozneje
korakal
čez
trg
proti
gostilni
,
kjer
je
zdaj
navadno
obedoval
,
bil
je
zopet
stari
doktor
Hrast
.
„
Radovedna
sem
,
kako
Vam
bode
ugajala
naša
kresna
veselica
,
“
dejala
je
Boleška
svoji
sosedinji
v
vozu
,
ko
sta
se
odpeljali
pozno
popoludne
od
Medenove
pristave
.
Pripeljala
se
je
bila
tja
po
njo
;
nasproti
njima
je
sedela
guvernanta
s
starejšo
Boletovo
hčerko
.
Vozil
je
pa
Bolè
sam
sedeč
poleg
sluge
.
Treba
je
bilo
skoro
peljati
se
do
podnožja
onega
holma
,
kjer
je
bil
napravljen
kres
,
ker
bi
bila
sicer
pot
gospem
preutrudna
.
Borjanom
je
bilo
bliže
tja
.
„
Jednake
gotovo
še
nisem
videla
,
“
odgovori
z
lehkim
smehljajem
Katinka
Ilovska
,
kajti
ta
je
sedela
poleg
Boleške
.
Bila
je
elegantno
,
temno
opravljena
,
in
ravno
ta
temna
barva
jej
je
najbolj
pristovala
.
Elza
jo
je
pazljivo
ogledovala
,
a
povedati
ni
moč
,
kakov
vtis
je
napravila
tujka
na
njo
.
„
Posebnega
ne
smete
pričakovati
;
tudi
družba
,
da
se
prav
izrazim
,
ni
posebno
kočljiva
,
pa
zanimalo
Vas
bode
morda
marsikaj
.
“
„
Žal
mi
je
,
da
se
moj
soprog
ne
more
udeležiti
tega
izleta
;
a
bolje
mu
je
vender
tu
v
Vašem
zdravem
zraku
,
in
v
nekoliko
mesecih
mora
okrevati
,
če
pojde
tako
;
“
reče
Katinka
skrbljivo
in
odkritosrčno
.
„
Bog
daj
!
“
pristavi
Boleška
.
„
Torej
družba
bo
velika
?
“
vpraša
zopet
ona
.
„
Prepričali
se
bodete
sami
;
pripovedovati
Vam
ne
smem
preveč
,
da
potem
ne
boste
neprijetno
iznenadejani
.
“
„
Vi
se
smejete
,
gospica
?
“
obrne
se
Ilovska
k
Elzi
,
kateri
je
bil
v
istini
ušel
lahek
smehljaj
.
„
Ah
,
spominjam
se
le
,
kako
se
je
meni
godilo
,
ko
sem
bila
prvič
v
borjanski
čitalnici
.
Ali
še
veste
,
milostiva
,
kako
so
me
hoteli
slovenskega
jezika
učiti
?
“
„
To
menda
še
vedno
hočejo
!
“
odgovori
malo
zbadljivo
Boleška
.
„
In
doktor
Hrastovo
slovnico
menda
sami
rabite
.
“
„
Se
ve
da
!
“
zavrne
guvernanta
nedolžno
in
veselo
,
in
ne
da
bi
izpremenila
barve
na
lici.
„
On
je
bil
jedini
,
ki
je
imel
slovnico
.
“
Niti
Boleška
,
niti
Elza
nista
zapazili
,
da
se
je
tujka
stresnila
pri
zadnjih
besedah
Drenovske
gospe
.
Lahka
rudečica
jej
je
silila
v
lice
,
a
potem
je
bila
takoj
zopet
bleda
,
kakor
vedno
.
„
Je
li
to
poseben
čestilec
Vaš
?
“
vpraša
mirno
,
obrnivša
se
k
Elzi
.
„
Tega
ne
smem
in
ne
morem
trditi
,
kajti
zdaj
ga
menda
že
štirinajst
dnij
ni
bilo
na
Drenovo
,
ka-li
?
“
smeje
se
ona
.
Obe
,
Katinka
in
Boleška
sta
jo
natanko
opazovali
,
a
njen
obraz
ni
kazal
nobene
zadrege
.
„
Doktor
Hrast
je
advokat
v
Borji
in
naš
stari
hišni
prijatelj
;
priliko
bodemo
imeli
,
predstaviti
ga
Vam
;
jako
uljuden
in
izobražen
mož
je
to
,
“
razklada
Boletova
soproga
.
Tujka
je
stisnila
ustni
,
a
odgovorila
ni
s
prvega
ničesa
.
„
Krasen
kraj
je
to
,
in
tako
krasen
večer
!
“
reče
čez
nekoliko
trenutkov
,
oziraje
se
po
okolici
.
„
In
tu
smo
že
pod
holmom
!
“
oglasi
se
Bolè
ter
pokaže
z
bičem
na
grič
,
v
katerega
podnožji
ob
jednem
ustavi
konja
.
Izročil
je
vajeti
slugi
ter
pomagal
gospem
iz
voza
.
Potem
so
se
vsi
napotili
po
široki
,
ne
ravno
strmi
stezi
navzgor
,
od
koder
jim
je
že
glasen
vrišč
naproti
donel
.
Gori
je
bilo
vse
najboljše
volje
.
Pevci
,
katere
so
reprezentirali
učitelji
in
nekoliko
pisarjev
iz
Borja
in
njim
na
čelu
občinski
tajnik
Koren
,
sedeli
so
okrog
sodčeka
piva
ter
peli
v
jedno
mer
in
praznili
kozarce
.
Megle
ni
bilo
med
njimi
,
ker
je
bil
reditelj
ter
je
imel
povsod
,
posebno
pri
ženstvu
,
dosti
opravila
.
Ne
daleč
od
pevcev
je
sedel
na
improviziranem
sedeži
sodnik
Majaron
ter
nad
vse
hvalil
pečenega
janjca
,
rekoč
,
da
prekosi
vsako
teletnino
.
Blizu
njega
sedeli
in
stali
so
lekar
,
sodnijski
pristav
in
nekaj
odličnejših
tržanov
.
Gospe
so
sedele
v
veliki
gruči
in
ne
daleč
od
njih
se
je
gnetlo
dokaj
mladega
ljudstva
:
gospodične
in
mladi
gospodiči
,
zadnji
iz
onih
krogov
,
iz
katerih
so
se
rekrutirali
tudi
pevci
.
Za
njimi
na
velikem
kamenu
je
pa
sedela
godba
,
namreč
dva
godca
,
jeden
s
harmoniko
,
drugi
z
okornimi
gosli
,
in
po
cvilečih
glasovih
,
katere
sta
vzbujala
ta
dva
,
rajal
je
ves
mladi
svet
.
Jedi
in
pijače
je
bilo
dovolj
;
vsak
si
je
izbral
,
kar
si
je
hotel
ter
vzel
z
bifeja
,
ki
je
bil
napravljen
na
veliki
surovo
tesani
deski
.
Kakih
petdeset
korakov
v
stran
je
gorel
velik
ogenj
,
kjer
so
bili
spekli
janjca
,
poleg
njega
pa
je
bila
pripravljena
za
pozni
večer
še
velikanska
grmada
.
Kmetski
fantini
pa
so
tam
v
jedno
mer
nabijali
topiče
ter
zažigali
jih
,
da
je
gromelo
daleč
po
ravnini
.
Hrast
je
bil
že
tu
,
pa
motal
se
ni
med
veliko
družbo
,
nego
stal
je
skoro
ves
čas
na
strani
ter
govoril
z
okrajnim
glavarjem
in
njegovo
soprogo
,
katera
sta
bila
vedno
malo
bolj
zá-se
,
ker
jima
ni
bil
pač
vsakdo
po
volji
.
Pa
če
sta
danes
od
doktorja
posebne
zabave
pričakovala
,
zmotila
sta
se
bila
jako
;
kajti
silno
redkobeseden
je
bil
nocoj
in
razmišljen
tako
,
da
je
časi
kar
narobe
odgovarjal
.
Neprenehoma
pa
je
zrl
na
pot
v
dolino
in
na
goščavo
,
po
kateri
je
tekla
steza
,
vodeča
sem
gori
.
Vsi
,
ki
so
prihajali
od
tamo
,
morali
so
tu
mimo
,
kjer
je
stal
Hrast
z
glavarjem
.
Pa
navzlic
svoji
pozornosti
je
vender
zamudil
trenutek
,
ko
se
je
Boletova
družba
pokazala
iz
gozdiča
.
Govoril
je
ravno
bolj
živo
s
sodnikovo
soprogo
,
katera
je
bila
malo
prej
prisedla
h
glavarjevi
.
„
Ah
,
glejte
,
glejte
,
gospod
doktor
;
Bolè
ima
zopet
novo
krasotico
v
svoji
družbi
;
to
Vam
je
pravi
Don
Juan
!
In
ta
Megla
je
že
zopet
póleg
!
“
S
temi
besedami
opozori
glavar
Hrasta
na
prišlece
.
Le
ta
se
hitro
obrne
;
srce
mu
je
utripalo
,
in
da
bi
ga
kdo
opazoval
,
dejal
bi
bil
,
da
mu
slabo
prihaja
:
tako
je
obledil
.
A
ohrabril
se
je
naglo
.
„
Kaka
sorodnica
morda
!
“
reče
tako
mirno
,
kakor
mu
je
bilo
možno
.
„
Ni
verjetno
!
Do
zdaj
nismo
še
čuli
o
njej
!
“
šepeta
glavar
;
„
le
potrpiva
,
kmalu
bodeva
zvedela
.
“
Bolè
je
bil
ponudil
Katinki
roko
ter
je
stopal
na
čelu
svojim
ljudem
.
Oči
vse
velike
družbe
so
bile
s
silno
radovednostjo
uprte
v
prelepo
tujko
;
nekateri
so
jo
že
poznali
.
Megla
pa
je
z
ostentativno
zgovornostjo
korakal
na
njeni
strani
ter
pripovedoval
,
kako
izvrsten
je
bil
pečeni
janjec
,
ter
da
obžaluje
,
da
jej
ga
ne
more
več
ponuditi
,
kajti
še
premalo
ga
je
bilo
.
Zato
jo
bo
pa
umeteljni
ogenj
za
vse
odškodoval
.
Katinka
ni
posebno
pozorno
poslušala
svojega
soseda
.
Težko
sapo
je
imela
,
in
Bolè
je
v
mislih
,
da
jej
je
pot
prestrma
,
hotel
za
trenutek
počiti
.
Toda
ona
je
silila
dalje
.
Zdaj
so
bili
pri
glavarjevih
;
Hrast
je
stal
malo
v
ozadji
in
Ilovska
ga
še
ni
bila
ugledala
,
akoravno
je
zrla
vedno
,
pa
le
na
videz
malomarno
na
vse
strani
.
Predstavljanje
se
je
vršilo
kratko
,
običajno
,
in
zdaj
je
prišel
tudi
Hrast
na
vrsto
.
Rudeč
je
bil
na
krat
v
lice
,
kakor
kuhan
rak
.
„
To
je
pa
moj
stari
prijatelj
,
doktor
Hrast
,
advokat
tukaj
v
Borji
,
“
dejal
je
veselo
Bolè
,
ter
potem
obrnivši
se
k
onemu
nadaljeval
:
„
Gospa
Ilovska
!
“
Doktor
se
je
skoro
nerodno
priklonil
,
pa
upal
se
ni
pogledati
mu
predstavljene
Katinke
.
Rekel
tudi
ni
ničesa
.
„
Ah
,
doktor
Hrast
!
“
deje
le
ta
z
melodijoznim
glasom
,
in
lahek
smehljaj
jej
zaigra
na
ustnih
:
„
pa
Vi
vendar
niste
oni
doktor
Hrast
,
kateri
je
bil
pred
več
leti
koncipijent
pri
mojem
strijci
na
Dunaji
?
“
Doktor
bi
bil
skoro
dejal
:
„
Da
,
jaz
sem
oni
!
“
pa
spomnil
se
je
še
o
pravem
času
,
kako
neumen
bi
bil
tak
odgovor
;
in
zvit
je
bil
tudi
ta
doktor
.
„
Ah
,
“
dejal
je
naglo
in
začudeno
,
„
milostiva
,
Vi
vender
niste
gospica
Katinka
—
—
—
“
„
Zdaj
se
ve
da
ne
več
!
Pa
bila
sem
nekdaj
!
“
deje
ona
smehom
ter
ponudi
Hrastu
svojo
belo
roko
.
Podala
sta
si
—
ona
njemu
svojo
mrzlo
,
skoro
ledeno
,
on
njej
svojo
vročo
roko
.
A
stisnila
si
ju
nista
.
On
ni
vedel
,
kaj
se
godi
ž
njim
,
ni
vedel
kaj
namerava
Katinka
;
ta
ton
,
ta
lehkoživa
veselost
in
ta
mrzla
ledena
roka
!
Kaj
pomeni
vse
to
?
Pa
zdaj
je
bil
že
sredi
reke
in
plavati
je
moral
;
—
pa
ne
proti
bregu
do
vrbovja
,
kjer
bi
se
bil
prijel
za
šibino
,
ne
,
ne
;
plavati
je
moral
sredi
reke
,
naprej
,
le
naprej
;
kam
—
tega
sam
ni
vedel
;
spustil
se
je
po
burnem
toku
:
—
le
naprej
,
naprej
,
in
le
—
na
površji
,
če
tudi
sredi
penečih
valov
.
Bolè
je
spremljal
njo
dalje
proti
središču
cele
družbe
,
kjer
so
sedele
druge
gospe
,
in
Hrast
se
je
nehoté
obrnil
za
njima
.
Pa
niti
dveh
korakov
ni
storil
,
kar
ga
ustavi
Boleška
.
„
Ah
,
gospod
doktor
,
ste
li
še
med
živimi
?
“
Govorila
je
to
z
malo
zlobnim
nasmehom
;
za
njo
pa
je
stala
Elza
ter
si
malomarno
pahljala
lice
.
Hrast
je
skušal
postati
jako
ljubezniv
;
opravičeval
se
je
,
izgovarjal
z
obilimi
poslóvi
ter
Boleški
ponudil
roko
,
da
jo
pelje
za
druzimi
;
Elza
pa
je
poklicala
svojo
gojenko
.
„
Vi
poznate
to
gospo
Ilovsko
?
“
vpraša
radovedno
Boletova
soproga
.
„
Videl
sem
jo
v
družini
svojega
šefa
;
a
poznal
bi
je
ne
bil
več
,
ko
bi
jo
bil
srečal
,
“
lagal
se
je
oni
.
„
Čudno
!
Vi
imate
vender
boljši
spomin
za
krasotice
,
nego
marsikdo
drugi
,
“
šali
se
Boleška
.
„
Tedaj
ni
bila
tako
krasna
,
“
izusti
on
naglo
,
pa
takoj
hitro
popravi
:
„
No
krasna
—
krasna
?
To
ni
pravi
izraz
—
in
sodba
o
ženski
krasoti
tudi
ne
more
biti
lehko
objektivna
.
“
„
To
se
pravi
:
Vi
imenujete
one
krasne
,
katere
Vam
prirastajo
k
srcu
—
in
ha
,
ha
,
kaj
menite
,
da
od
Vas
pričakujemo
objektivne
sodbe
o
tem
predmetu
?
Prejšnji
Vaš
izrek
je
ravno
zato
,
ker
mu
sami
odrekate
objektivnost
,
jako
važen
in
pomenljiv
.
“
„
Milostiva
,
Vi
bi
bili
izvrsten
odvetnik
!
“
„
In
Vi
milovanja
vreden
nasprotnik
moj
!
“
„
Kaj
še
!
Vsak
bi
me
zavidal
.
Oprostite
,
kje
si
bodete
izbrali
sedeže
?
“
„
Malo
bolj
na
strani
,
saj
poznate
naše
navade
.
“
„
Torej
tam
pod
onim
jasenom
.
“
Odšli
so
tja
,
in
malo
pozneje
je
pripeljal
Bolè
svojo
spremljevalko
.
Tudi
neizogibni
Megla
je
prišel
za
njimi
.
Sedaj
stoprav
je
izpregovoril
Hrast
nekoliko
besedij
z
guvernanto
.
Stala
je
na
strani
ter
ogledovala
drugo
veselo
družbo
.
„
Tako
čudne
veselice
tudi
Vi
še
niste
videli
?
“
vpraša
doktor
.
Prav
ugodno
mu
je
bilo
,
da
je
mogel
govoriti
ž
njo
,
kajti
v
zadregi
je
bil
,
s
kako
besedo
bi
se
obrnil
k
Ilovski
:
tako
pa
je
mislil
posredno
dospeti
do
pogovora
z
óno
.
„
Ne
,
ne
!
“
deje
Elza
;
„
le
škoda
,
da
smo
pečenega
janjca
zamudili
.
“
„
Prav
sodite
!
“
oglasi
se
Bolè
,
„
poezija
in
prazen
želodec
se
ne
strinjata
.
“
„
Ah
,
tako
ni
bilo
nameravano
!
“
oporeka
s
smehom
guvernanta
.
„
Teknil
bi
Vam
pa
vender
!
Gospod
Megla
,
Vi
nas
popolnem
zanemarjate
;
gospe
so
lačne
,
mi
smo
žejni
,
—
in
Vi
,
Vi
ste
reditelj
te
veselice
!
“
„
Oprostite
,
sam
se
moram
truditi
:
vsi
drugi
odborniki
pijó
in
pojó
!
Pa
takoj
Vam
bode
ustreženo
.
“
Rekoč
hiti
proč
.
„
Glejte
,
milostiva
,
tako
si
moramo
pomagati
pri
nas
!
“
reče
Bolè
s
smehom
tujki
.
„
Kakor
se
mi
vidi
,
ima
ta
veselica
nekov
familjaren
značaj
,
“
odgovori
ona
.
„
O
,
da
,
da
!
Prav
sodite
;
čestitam
Vašim
bistrim
očem
.
Jako
familjarno
,
in
sicer
na
dobro
in
na
slabo
stran
,
—
tako
mora
biti
vse
pri
nas
.
Tam
le
bodo
nocoj
še
kozolce
preobračevali
,
soproga
našega
nadzornika
bo
sigurno
jeden
kozarec
preveč
izpraznila
,
okrajno
glavarstvo
,
ali
recte
glavar
in
njegova
milostiva
bodeta
nosove
vihala
—
jutri
pa
bode
ves
trg
poln
hvale
,
kako
krasna
,
elegantna
veselica
je
bila
to
.
“
Bolè
je
svoje
zlobne
opazke
končal
z
glasnim
smehom
.
Ilovska
ga
je
začudena
pogledovala
,
soproga
njegova
pa
ni
vedela
bi
se
li
jezila
—
ka-li
?
„
Ljubi
moj
!
“
reče
mu
z
očitajočim
glasom
.
„
Gospa
Ilovska
mi
tega
ne
bode
v
zlo
štela
.
Treba
je
,
da
pozna
naše
običaje
.
Tako
je
,
in
ne
drugače
—
in
odkritosrčno
rečeno
,
jaz
se
tudi
prav
dobro
zabavam
pri
tacih
prilikah
.
Doktor
,
mi
dva
bodeva
še
plesala
nocoj
,
kaj
ne
?
“
Le
ta
stopi
z
Elzo
vred
bližje
.
„
To
bode
lep
prizor
!
“
meni
Boleška
.
V
tem
trenutku
pride
Megla
z
dvema
pomagačema
ter
donese
mrzlih
jedil
in
piva
.
Tudi
glavarjeva
sta
prišla
in
sodnikovi
.
Meden
je
hotel
sesti
k
Elzi
,
pa
Megla
mu
jo
odpelje
k
plesu
;
šel
je
torej
k
Boleški
in
Hrast
je
porabil
priliko
ter
stopil
poleg
Ilovske
.
„
Kje
biva
zdaj
rodovina
Vašega
strijca
?
“
vpraša
jo
hladno
.
„
Še
vedno
na
Dunaji
,
“
deje
ona
ravno
tako
,
igraje
se
z
rokavicami
.
„
Dolgo
nisem
čul
o
njih
!
“
„
Tudi
jaz
ne
!
Odkar
sem
spremila
svojega
ubozega
soproga
doli
na
jug
,
nimam
poročila
o
onih
.
“
Ubogi
soprog
!
To
je
zbodlo
Hrasta
.
Pristovalo
bi
se
bilo
,
povprašati
po
njem
,
je
li
bolj
zdrav
,
ali
kaj
jednacega
:
toda
doktor
tega
ni
mogel
.
„
Ste
li
že
dolgo
od
doma
?
“
„
Vso
zimo
,
in
zdaj
bode
zopet
kmalu
jesen
.
“
Tu
je
pogovor
malo
ponehal
.
„
In
Vi
—
ste
li
dolgo
v
tem
kraji
?
“
vpraša
ona
.
Pri
tem
je
uprla
v
prvič
pogled
vanj
tako
,
da
sta
se
srečala
z
očmi
.
„
Pol
drugo
leto
.
“
„
Kaj
še
!
Jedno
leto
še
ni
tega
!
“
kliče
Bolè
vmes
.
„
Prosim
,
domisli
se
.
Ob
novem
letu
sem
prišel
,
in
to
lani
,
ne
letos
.
“
„
Da
,
da
,
prav
imaš
!
Leta
tekó
,
—
„
mladosti
leta
,
kmalo
ste
minule
“
,
“
deje
patetično
oni
ter
se
obrne
zopet
h
glavarju
.
„
Koliko
časa
bodete
ostali
tukaj
?
“
nadaljuje
Hrast
svoja
duhovita
vprašanja
.
Srdit
je
bil
sam
na
se
,
ker
je
čutil
,
da
je
okoren
,
kakor
nezrel
gimnazijalec
.
„
Ne
vem
;
kadar
bode
hladneje
vrneva
se
v
Gorico
.
“
„
Obžalujem
Vas
.
“
Ona
ga
je
začudena
pogledala
.
„
Da
,
da
—
“
pristavi
on
,
„
zarad
—
zarad
te
bolezni
.
“
Povesila
je
glavo
,
toda
odgovorila
ni
.
„
In
kaj
je
?
“
Vprašal
je
to
bolj
po
tihem
,
kakor
je
vse
zadnje
besede
skoro
šepetaje
govoril
.
„
Zdravniki
pravijo
,
da
je
neozdravljiva
.
“
Tudi
ona
je
rekla
to
s
tihim
zamolklim
glasom
,
in
v
obraz
je
bila
bolj
bleda
nego
prej
;
zrla
je
k
tlom
ter
krčevito
stisnila
ustni
.
V
tem
je
pripeljal
Megla
guvernanto
;
brezkončna
kadrilja
je
bila
srečno
končana
,
in
vsi
deležniki
upehani
in
utrujeni
.
„
Zavijte
si
robec
okoli
vratu
,
da
se
ne
prehladite
!
“
opominja
Boleška
Elzo
.
„
Kje
so
časi
,
kje
so
dnovi
,
“
deje
Bolè
,
„
ko
smo
Slave
mi
sinovi
—
tako
le
vrtili
se
?
“
„
Prej
ste
pa
hoteli
?
“
očita
guvernanta
.
„
Ker
sem
se
nadejal
,
da
bo
kaj
somišljenikov
.
Pa
prijatelj
Meden
se
ne
gane
,
in
doktor
,
oh
,
—
ti
doktor
,
ti
jezični
doktor
!
“
Vsi
so
se
ozrli
v
Hrasta
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
le
tá
,
kakor
bi
se
vzdramil
iz
težkih
sanj
.
„
Plesat
pojdi
prijatelj
!
“
„
S
kom
?
“
„
O
ti
živa
raztresenost
!
Gospij
in
gospodičen
na
izbor
,
pa
vprašaš
:
s
kom
!
Oprostite
,
milostiva
,
Vi
ste
mu
gotovo
nekoliko
spominov
iz
njegovih
koncipijentovskih
let
pogreli
,
da
je
mož
tako
zamišljen
.
Jaz
poznam
to
.
“
Pod
košatim
jasenom
je
bilo
ravno
toliko
mračno
,
da
nihče
ni
opazil
temne
rudečice
,
ki
je
oblila
pri
teh
Boletovih
besedah
Katinki
lice
.
Doktor
pa
je
bil
zdaj
trden
.
„
Prav
imaš
,
“
dejal
je
naglo
,
„
zamislil
sem
se
skoro
v
ona
leta
;
lepa
so
bila
,
lepša
morda
,
nego
“
—
Končati
ni
mogel
,
kajti
ugledal
je
pred
seboj
guvernanto
,
katera
pri
njegovem
odgovoru
ni
obrnila
očij
od
njega
.
„
Oho
!
Ti
postajaš
sentimentalen
!
To
je
sumnjivo
,
“
oporeka
Bolè
.
„
Kaj
še
!
“
oglasi
se
Majaron
na
drugem
kraji
,
užigaje
svojo
na
novo
natlačeno
pipo
.
„
Jaz
tudi
pravim
,
da
je
bilo
časih
lepše
nego
dandanes
.
Pivo
je
bilo
v
cenó
,
zajcev
toliko
,
ko
kobilic
,
—
“
„
Da
,
da
,
gospod
sodnik
;
pa
doktor
ne
govori
o
starih
časih
,
nego
o
svojih
koncipijentovskih
letih
.
Takrat
je
sicer
tudi
pivo
pil
,
zajcev
pa
ni
streljal
!
“
zavrne
med
glasnim
smehom
Bolè
.
Veselost
v
družbi
še
ni
bila
polegla
,
ko
švigne
gori
na
prostoru
,
kjer
so
prej
pokali
topiči
,
svetla
raketa
v
zrak
.
„
Ah
,
umetalni
ogenj
!
Krasno
,
izvrstno
,
“
kličejo
nekateri
,
in
vsi
vstanejo
ter
se
napoté
izpod
drevja
pod
milo
nebo
.
Guvernanta
se
je
počasi
zavijala
v
širok
robec
ter
od
strani
gledala
,
kaj
bode
storil
doktor
.
Pričakovala
je
,
da
prestopi
k
njej
,
kajti
ves
popoludan
jo
je
bil
očitno
zanemarjal
.
Pa
ta
je
ravnal
tudi
polagoma
ter
pomagal
Ilovski
odeti
zavijačo
.
Bolè
je
govoril
z
okrajnim
glavarjem
,
in
pri
tem
pozabil
tujko
.
Meden
pa
je
bil
pozoren
,
in
nakrat
je
stal
poleg
Elze
ter
jej
pomolil
roko
.
Odreči
ni
mogla
,
pa
videla
je
v
tem
,
ko
se
je
obrnila
z
Medenom
na
prosto
,
da
vodi
doktor
Ilovsko
za
njima
.
Na
planem
so
postali
ter
gledali
umetálni
ogenj
;
vsaka
raketa
,
vsak
bengalični
plamen
je
bil
pozdravljen
z
burnim
odobravanjem
;
zlasti
Koren
,
ki
je
bil
nekoliko
pijan
,
klical
je
v
jednomer
:
„
Živio
!
“
in
tako
ves
pevski
zbor
za
njim
.
Med
tem
krikom
in
vikom
so
podnetili
velikansko
grmado
smrečja
,
nocojšni
kres
,
in
visoko
plapolajoči
ogenj
je
kmalu
razsvetljeval
vso
okolico
;
vmes
pa
so
grmeli
topiči
in
cvilile
gosli
in
harmonika
.
Doktor
se
je
bil
z
Ilovsko
malo
oddaljil
od
velike
gnječe
ter
pri
tem
tudi
izgubil
Boletove
;
pa
zdaj
mu
ni
bilo
do
tega
iskati
jih
.
Postal
je
s
Katinko
na
robu
planote
,
in
od
tod
sta
oba
molčé
zrla
v
velikanski
kres
,
ki
je
gorel
ravno
pod
njima
.
Rudeči
blesk
je
barval
tudi
bledo
lice
mlade
žene
,
in
ko
je
Hrast
malo
od
strani
pogledal
tja
,
dejal
bi
si
bil
skoro
,
da
stoji
nekdanja
njegova
Katinka
poleg
njega
,
a
ne
ta
tujčeva
žena
.
In
zdaj
mu
je
prišla
zopet
v
misel
,
da
plava
v
burnem
toku
:
le
naprej
,
le
naprej
!
Ves
ta
vriš
in
krik
okoli
,
ogenj
in
neprenehano
streljanje
,
vse
to
ga
je
moralo
razburiti
,
ko
bi
tudi
te
krasne
žene
ne
vodil
za
roko
;
pa
ona
,
ona
„
Nikdar
nisem
mislil
,
da
Vas
bom
kedaj
tako
srečal
,
kakor
se
je
zgodilo
danes
.
“
Rekel
je
to
,
kakor
bi
se
bil
vrgel
dalje
z
namenom
:
aló
,
zdaj
skočimo
čez
katarakt
!
Ozrla
se
je
nanj
;
sama
sta
stala
tamkaj
,
petnajst
korakov
na
okoli
ni
bilo
nikogar
.
Pa
ta
pogled
!
To
ni
bil
kresov
plamen
,
ki
je
odseval
v
njenih
temnih
očeh
;
ne
,
ne
,
to
je
bil
nekov
skrivnosten
žar
,
ne
svetel
,
nego
temen
in
pekoč
.
Hrastu
je
zavrelo
po
vseh
udih
,
pa
vender
je
stal
tako
lesen
in
nem
pred
njo
.
Še
glavo
je
povesil
.
„
Tudi
jaz
ne
,
“
deje
potem
ona
mrzlo
.
„
Tudi
Vi
ne
,
“
ponavljal
je
mehanično
za
njo
.
Polastil
se
ga
je
čut
,
da
se
potaplja
.
„
Tudi
Vi
ne
?
“
vprašal
je
čez
nekoliko
trenutkov
z
zamolklim
glasom
.
„
Čemu
tudi
?
“
deje
ona
malomarno
.
„
Tudi
časa
nimam
,
premišljevati
nekdanje
dni
.
“
Pa
gledala
je
v
tla
pri
teh
besedah
,
in
zato
je
njemu
vzrastel
zopet
pogum
ozreti
se
v
njo
.
„
A
jaz
sem
se
spominjal
mnogokrat
,
mnogokrat
,
verujte
mi
!
Tako
sam
sem
tu
,
tako
grozno
sam
in
tako
—
—
“
Hotel
je
reči
„
nesrečen
“
;
pa
te
besede
ni
mogel
izustiti
.
Govoril
je
to
s
strastnim
naglasom
,
akoravno
je
vedel
,
da
je
vse
laž
.
„
Pustite
spomine
,
doktor
,
“
zavrne
Ilovska
po
kratkem
molku
;
„
tudi
sedanjost
ni
krasna
,
minula
pa
—
ah
,
glejte
,
glejte
to
prelepo
razsvetljavo
!
Pa
kje
so
Boletovi
?
“
„
Tamkaj
menda
!
Saj
še
ne
odhajamo
!
“
On
se
ni
ganil
z
mesta
,
pa
tudi
ona
ni
silila
k
odhodu
.
Obeh
se
je
polastila
nekova
razkošna
razburjenost
.
V
spominu
so
jima
bile
zdaj
le
nekdanje
sladke
ure
prve
ljubezni
,
in
pa
zavest
,
da
sta
zdaj
jeden
tik
druzega
.
Vse
kar
je
ležalo
,
kar
se
je
bilo
godilo
v
letih
med
tem
,
vse
to
je
bilo
pozabljeno
toliko
,
da
jima
ni
tešilo
razkošja
.
Kdo
še
ni
prebil
jednacih
trenutkov
?
In
molčanje
je
v
takem
položaji
nevarno
:
čim
dalje
traje
,
tem
več
deluje
fantazija
.
„
Ali
si
mi
odpustila
Katinka
?
“
dejal
je
on
mehko
čez
nekoliko
časa
,
in
zdaj
je
govoril
prav
iz
globine
svojega
srca
;
lehkomiselnost
in
sebičnost
v
tem
trenutku
tam
nista
imeli
prostora
;
tam
je
vladala
le
sama
ljubezenska
strast
ter
dušila
vse
drugo
.
Hotela
mu
je
odtegniti
roko
,
katera
je
do
slej
še
vedno
počivala
v
njegovi
.
A
pritisnil
je
roko
siloma
k
sebi
.
„
Ali
si
mi
odpustila
?
“
ponavljal
je
še
jedenkrat
šepetaje
.
Ona
dolgo
ni
dvignila
lica
,
a
naposled
ga
je
vender
.
Bleda
je
bila
ko
zid
,
in
v
očeh
se
jej
je
posvetil
zopet
oni
temni
,
skrivnostni
žar
.
Skušala
ni
več
odtegniti
mu
roke
.
„
Čemu
poprašujete
po
tem
?
“
„
Ker
moram
,
moram
!
Ker
te
ljubim
—
ker
te
ljubim
!
“
On
še
morda
nikdar
ni
tako
odkrito
,
tako
iz
srca
govoril
.
Skoro
brezumen
je
bil
,
in
da
bi
ona
velela
,
naj
skoči
v
ogenj
pod
njima
,
storil
bi
bil
to
.
„
Odpuščam
!
“
dejala
je
šepetaje
in
tresla
se
je
po
vsem
životu
;
pa
takoj
se
je
ohrabrila
ter
velela
:
„
Pojdiva
,
pojdiva
,
Boletovi
naju
menda
pričakujejo
.
“
Ustavljati
se
ni
mogel
in
tudi
odgovora
ni
vedel
.
Pa
čutil
je
,
kako
je
ona
silno
razburjena
,
in
to
mu
je
bilo
povoljneje
nego
ona
jedina
,
tiha
beseda
odpuščanja
.
Vodil
jo
je
do
Boletovih
,
in
vsi
,
ž
njimi
tudi
Meden
kot
spremljevalec
guvernante
,
krenili
so
navzdol
.
Pot
je
bila
gladka
,
akoravno
strma
,
in
ko
je
zavila
v
gozd
,
jako
temna
.
Hrast
je
ostal
poleg
Ilovske
;
bilo
je
treba
,
da
se
je
operala
nanj
,
ker
sem
ter
tja
je
vladala
pod
košatimi
drevesi
popolna
tema
,
in
bakelj
si
tudi
niso
bili
preskrbeli
.
Gori
pri
kresu
,
katerega
je
bil
le
še
velik
kup
žrjavice
,
ponavljali
so
pevci
v
jednomer
neizogibno
pesen
„
Lahko
noč
“
in
Megla
,
ki
se
je
bil
zamudil
pri
umetálnem
ognji
,
povpraševal
je
zdaj
okrog
pevcev
po
Boletovih
in
gospe
Ilovski
.
„
Prepozno
,
prepozno
!
“
kričal
je
pijani
Koren
,
„
tu
ostani
in
razvozljaj
vender
jedenkrat
svoj
tenor
;
vsega
popoludne
laziš
okrog
žensk
,
zdaj
si
pa
prazen
;
aló
,
zapoj
kar
hočeš
,
da
boš
le
pel
;
če
hočeš
tudi
tisti
tvoj
priljubljeni
:
„
Ueber
d
’
Alma
“
!
“
„
No
,
če
hočete
!
“
deje
Megla
spoznavši
,
da
Boletovih
ne
doteče
več
.
„
Ah
,
kaj
še
,
“
oglasi
se
jeden
izmed
pevcev
,
„
nič
nemških
;
nemški
ne
bomo
peli
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
vpraša
Megla
ter
zapazivši
,
da
stoji
okrajni
glavar
blizu
,
dostavi
glasno
:
„
Nemške
pesni
so
ravno
tako
lepe
.
Le
zapojmo
jedno
nemško
!
“
„
Jaz
ne
pojem
!
“
kliče
Hrastov
pisar
,
ki
je
slovel
med
pevci
za
najboljšega
basista
.
„
Mi
tudi
ne
!
“
vpijejo
drugi
.
Dva
učitelja
,
ki
sta
isto
zapazila
,
kakor
Megla
,
odmeknila
sta
se
polagoma
v
stran
.
„
Jaz
pa
slovenskih
ne
pojem
nocoj
,
in
nikdar
več
ne
!
“
kriči
srdito
Megla
.
„
Jaz
izstopim
iz
društva
,
iz
čitalnice
.
“
„
Vrag
te
vzemi
!
“
oglasi
se
zdaj
Koren
ter
stopi
pred
adjunkta
,
„
kaj
meniš
,
da
tacega
tenora
ne
premoremo
?
“
„
No
gospodje
,
kaj
pa
bi
bilo
,
ko
bi
jedno
nedolžno
nemško
zapeli
?
“
vpraša
v
tem
trenutku
glavar
;
„
jaz
tudi
pomagam
.
“
„
Ne
znamo
nobene
!
“
odreže
se
Koren
.
„
Prej
ste
jedno
imenovali
,
“
deje
oni
.
„
Tisto
zna
jedini
Megla
!
“
„
Vedite
,
gospod
Koren
,
“
zavpije
adjunkt
,
„
prinesite
mi
rajši
moje
črne
hlače
nazaj
,
katere
sem
Vam
o
veliki
noči
posodil
.
“
„
Vi
ste
nesramen
človek
!
Da
bi
ga
vrag
—
tega
pobalina
!
“
divjal
je
Koren
.
Megla
je
spoznal
,
da
ni
več
varno
zanj
,
in
odšel
je
naglo
za
okrajnim
glavarjem
,
kateremu
se
je
položaj
tudi
že
opasen
dozdeval
.
Med
pevci
pa
je
trajal
kreg
še
nekoliko
časa
,
in
ko
so
pozneje
kot
zadnji
korakali
v
malih
gručah
navzdol
,
dejal
je
Koren
Hrastovemu
pisarju
:
„
Ali
ti
nisem
pravil
,
da
bo
—
h
...
č
?
Še
vsako
leto
je
bil
,
in
tudi
letos
!
“
Ko
se
je
to
gori
vršilo
,
šla
je
Boletova
družba
že
doli
po
gostem
bukovem
gozdu
.
Ilovska
ni
bila
vajena
takih
potov
,
torej
je
morala
hoditi
bolj
polagoma
ter
varneje
stopati
.
Zaostala
sta
zato
s
Hrastom
nekoliko
korakov
za
drugimi
,
akoravno
se
je
Katinka
trudila
,
ostati
v
bližini
onih
.
Govorila
je
o
navadnih
predmetih
,
in
doktor
je
večinoma
molčal
.
Kadar
je
pa
odgovarjal
,
storil
je
to
na
kratko
,
razmišljeno
;
morda
sam
ni
vedel
,
kaj
govori
.
V
njem
je
vse
vrelo
najraznejših
čutil
:
radost
,
razkošje
,
bojazen
in
tesnoba
;
le
mirnega
mišljenja
ni
bil
zmožen
.
Prišla
sta
blizu
izhoda
iz
gozda
,
in
od
tam
tudi
ni
bilo
več
daleč
do
podnožja
holmovega
,
kjer
je
čakal
Boletov
voz
.
Gosta
tema
je
vladala
,
le
brezštevilo
svetlih
kresnic
se
je
lesketalo
med
grmovjem
;
pred
njima
se
je
čul
glasni
smeh
Elze
,
kateremu
so
bili
povod
sigurno
Medenovi
skromni
dovtipi
.
Hrasta
se
je
polastil
na
krat
isti
čut
,
kakor
prej
gori
vrhu
holma
,
ko
je
Ilovsko
opomnil
minulih
let
;
le
naprej
čez
brezdno
,
čez
slapovje
!
Obstal
je
ter
krepko
objel
mlado
ženo
,
in
v
svoji
slepi
strasti
pritisnil
ustni
na
njeni
.
Ubraniti
se
mu
ni
mogla
,
pa
izvila
se
mu
je
naglo
;
besede
ni
mogla
najti
,
le
stekla
je
naprej
,
brez
sape
,
brez
uma
,
navzdol
za
onimi
.
Ko
bi
bil
mogel
on
videti
njen
obraz
,
prestrašil
bi
se
bil
,
tako
je
bil
izpremenjen
:
dospela
sta
iz
gozda
,
pa
on
si
ni
upal
več
ponuditi
jej
roke
.
Nekako
bojazljivo
je
šel
molče
poleg
nje
,
kakor
tat
.
In
ona
?
Ubožica
!
Ta
poljub
jej
je
vzbudil
in
podvojil
vse
premagane
nekdanje
bolečine
,
vse
želje
in
strasti
prve
vroče
ljubezni
.
Zdaj
ni
bila
več
deklica
,
zdaj
je
bila
—
žena
.
Da
,
žena
druzega
,
katerega
ne
ljubi
,
pa
kateri
je
vender
pred
Bogom
in
svetom
njen
mož
.
Zvrtelo
se
jej
je
v
glavi
pri
tej
misli
,
pa
ona
je
bila
že
marsikaj
vročega
in
bridkega
s
krepko
voljo
utešila
,
zato
jo
je
obšla
ta
slabost
le
za
trenutek
.
V
naslednjem
že
je
bila
zopet
krepka
,
hladna
in
ponosna
.
In
čudno
!
Čut
,
da
je
razžaljena
,
vzbudil
se
jej
je
,
pa
prodreti
,
vseh
drugih
nadvladati
ni
mogel
.
Zato
tudi
ni
zinila
besede
,
dokler
nista
dospela
do
voza
,
kjer
so
se
bili
prednji
ravno
kar
ustavili
.
Ah
ženske
!
One
odpuščajo
vse
,
kar
storimo
iz
češčenja
,
iz
ljubezni
do
njih
,
tudi
ako
prekoračimo
nam
stavljene
meje
;
pa
nikdar
ti
ženska
ne
bo
odpustila
,
ako
nisi
porabil
priložnosti
,
katero
je
ona
napeljala
.
„
Ali
mi
bode
podala
roko
k
slovesu
—
ali
ne
?
“
ugibal
je
doktor
med
potom
do
voza
.
In
tudi
njej
je
ta
pomislek
šinil
v
glavo
.
Pa
podala
mu
jo
je
,
toda
s
pogledom
se
ga
je
ognila
;
tudi
rekla
mu
ni
druzega
nego
hladno
:
„
Lahko
noč
!
“
Zadnje
pol
ure
je
bil
doktor
skoro
po
polnem
pozabil
,
da
je
Elza
Müller
sploh
še
na
svetu
;
niti
nje
zvoneči
smeh
ga
ni
spomnil
tega
.
Zato
ga
je
zdaj
kar
nekako
mrzlo
spreletelo
,
ko
je
začul
poleg
sebe
njen
veseli
glas
:
„
Ah
,
gospod
doktor
,
vender
jedenkrat
!
Danes
Vi
kar
glavo
povešate
,
gospod
Meden
pa
je
izborne
volje
.
“
Hrast
se
je
nekoliko
izgovarjal
.
„
Glejte
te
krasne
rožice
,
gospod
Meden
jih
je
nabral
po
gozdu
.
Škoda
,
da
jih
v
temi
ne
razločite
;
pa
duh
Vam
jih
mora
izdati
.
“
Rekoč
mu
pomoli
šopek
.
„
Ne
poznam
,
“
reče
Hrast
malomarno
.
„
Sami
korčeki
so
;
saj
Vi
ljubite
to
cvetko
.
“
Zdaj
se
je
Hrastu
malo
zjasnilo
;
iz
guvernantinega
govora
je
donelo
tudi
nekaj
zasmehljivega
;
toda
ono
je
jedini
doktor
začutil
.
Pa
to
ga
je
ujezilo
.
„
Ali
mi
darujete
jedno
?
“
vpraša
porogljivo
.
„
Ne
,
ne
,
“
deje
ona
jednako
,
„
za
to
še
ni
sile
.
“
Zadnje
besede
je
izustila
skoro
šepetaje
,
tako
da
drugi
,
pri
katerih
se
je
ravno
Meden
poslavljal
,
niso
besedice
čuli
.
Potem
pa
je
naglo
stopila
k
vozu
.
Malo
pozneje
je
izginil
voz
v
temi
;
tudi
Meden
se
je
bil
onim
pridružil
,
Hrast
pa
je
ostal
sam
na
cesti
.
„
Fant
,
fant
,
kam
bredeš
?
“
dejal
je
sam
v
sebi
,
odgovoril
si
pa
ni
na
to
;
in
ko
je
korakal
počasi
proti
domu
,
utopil
se
je
zopet
v
razkošne
senjarije
.
„
Ta
poljub
,
ta
poljub
!
Razžaljena
ni
bila
,
niti
jezna
—
ljubi
me
,
še
vedno
me
ljubi
,
ljubi
!
Le
plavajmo
,
le
jadrajmo
!
Kaj
mi
je
mar
,
kje
je
breg
;
kaj
mi
je
mar
ves
svet
?
“
...
Tam
na
Medenovi
pristavi
pa
je
v
jednem
gornjih
oken
to
noč
slonela
dolgo
,
dolgo
ona
mlada
žena
.
Zakrivala
si
je
obraz
in
bridko
jokala
.
Je
li
tožila
za
nekdanjo
izgubljeno
srečo
?
Se
je
li
bala
,
da
ne
bode
imela
moči
in
kreposti
ustavljati
se
strasti
in
grehu
?
Skoro
tri
tedne
po
zadnjih
dogodkih
so
ostale
razmere
med
glavnimi
osobami
naše
povesti
neizpremenjene
.
Ilovska
je
stregla
doma
svojemu
bolnemu
soprogu
,
kateremu
se
je
bila
bolezen
na
slabše
obrnila
;
mnogo
dnij
žena
niti
iz
hiše
ni
stopila
.
Z
vednim
delom
si
je
tešila
spomine
,
ki
so
jo
sedaj
hoteli
po
gostem
mučiti
in
vznemirjati
.
Pri
Boletovih
ni
bilo
izpremembe
,
nego
da
je
Meden
sedaj
skoro
sleheren
dan
prihajal
k
njim
,
in
celó
Hrast
se
je
bil
zopet
dvakrat
ali
trikrat
oglasil
.
Pa
guvernanta
ga
ni
zvabila
tja
;
čisto
druge
namere
so
ga
vodile
.
Od
onega
krasnega
večera
ni
imel
več
mirne
ure
,
in
tudi
svoj
pisarniški
posel
je
zanemarjal
.
Sprehajal
se
je
mnogo
ter
vedel
vselej
tako
kreniti
,
da
je
prišel
v
bližino
Medenove
pristave
.
Pa
sreča
mu
ni
bila
mila
,
nego
nasprotno
:
nezgoda
je
hotela
,
da
je
kovačica
Barba
večkrat
ravno
tam
hodila
,
jagode
nabirala
,
kozo
pasla
,
ali
pa
kako
suho
vejo
vlekla
iz
gozda
,
—
kjer
je
doktor
meril
svoj
pot
.
Nekega
večera
pa
,
—
kajti
le
o
takem
času
se
je
sprehajal
Hrast
,
—
srečal
je
nenadoma
Tilha
.
„
Ah
,
gospod
doktor
,
“
zakričal
je
le
ta
,
„
ravno
k
Vam
sem
se
namenil
;
saj
veste
zavoljo
tiste
pravde
.
“
„
Zarad
katere
pravde
?
“
vprašal
je
Hrast
,
kateremu
zadnji
pogovor
s
Tilhom
ni
bil
več
v
mislih
.
„
I
no
!
Jaz
tudi
ne
vem
s
kom
in
zakaj
se
pravdate
,
pa
naročili
ste
mi
zarad
onih
tu
gori
na
pristavi
—
“
„
A
—
a
,
da
,
da
!
Stvar
je
že
v
redu
.
Hvala
Vam
,
Tileh
.
“
„
Pa
ste
hitro
končali
,
“
dejal
je
oni
malo
nejevoljno
,
kajti
nadejal
se
je
,
da
še
kaj
prisluži
.
„
Tako
je
;
časih
hitro
,
časih
pa
počasi
,
“
odgovoril
je
doktor
ter
naglo
stopil
naprej
.
Istega
večera
se
je
Tileh
razgovarjal
z
Barbo
,
da
je
srečal
doktorja
,
in
ona
je
tudi
omenila
kolikokrat
,
in
kje
ga
je
v
zadnjih
dneh
videla
.
„
Kakor
kak
ogleduh
—
tako
lazi
okoli
,
“
pristavila
je
.
Kovaču
se
je
pa
nekaj
posvetilo
.
„
E
,
čakaj
,
čakaj
!
Baba
,
ti
si
slepa
;
ali
ne
uganeš
,
zakaj
lazi
ta
škrijc
po
naši
soseski
?
“
Ona
ga
je
začudena
in
skoro
prestrašena
pogledala
.
„
Za
kom
pa
lisjak
lazi
sušca
meseca
?
“
„
Pojdi
,
pojdi
,
tepec
stari
!
“
zavrne
žena
prebrisanega
kovača
.
„
Kam
pa
bo
hodil
tukaj
,
kjer
ni
žive
duše
v
obližji
,
—
saj
ima
v
Borji
dovolj
deklet
.
“
„
Razumela
si
me
vender
,
če
ravno
imaš
kratek
pogled
.
Kaj
pa
tu
gori
na
pristavi
?
Kaj
?
“
Zdaj
sta
bila
pa
soproga
takoj
jedina
,
in
Barba
je
to
noč
slabo
spala
od
golega
hrepenenja
po
dnevi
.
Ko
se
je
pa
zdanilo
,
nesla
je
to
novost
z
jajci
vred
v
Borje
.
—
Poleg
svojih
brezvspešnih
sprehodov
obiskal
je
doktor
tudi
,
kakor
smo
že
omenili
,
dva
ali
trikrat
Boletove
,
pa
isto
tako
brezvspešno
;
kajti
šel
je
tja
le
za
to
,
da
morda
najde
tam
Ilovsko
.
Našel
pa
je
le
Medena
,
katerega
je
zdaj
očividno
zanimila
jedino
le
Elza
.
Drugim
časih
še
odgovarjal
ni
.
Bolè
se
je
smijal
ter
pošalil
sem
ter
tja
,
kadar
je
bil
navzočen
;
navadno
pa
je
pustil
družbo
.
Boleški
vse
to
ni
bilo
po
volji
,
pa
Medena
ni
hotela
žaliti
,
in
zato
je
mirno
čakala
,
kako
se
bodo
razmotale
te
stvari
.
Da
doktorja
ne
zanima
več
njena
guvernanta
,
to
je
vedela
;
slepa
bi
morala
biti
,
da
bi
ne
bila
zapazila
te
izpremembe
;
—
uzroka
pa
ni
znala
,
in
navadna
ženska
radovednost
bi
jo
bila
skoro
do
direktnega
izpraševanja
guvernante
zapeljala
.
Pa
premagala
se
je
.
Nekega
dopoludne
se
pripelje
Meden
v
svojem
najlepšem
vozu
pred
Drenovski
grad
.
Opravljen
je
bil
najelegantneje
;
frak
,
beli
ovratnik
,
cilinder
in
rokavice
,
vse
je
bilo
novo
.
Na
prsi
si
je
bil
pripel
krasen
nageljnov
cvet
.
Tako
je
stopal
počasi
po
stopnicah
v
Boletovo
sobo
,
kjer
je
vedel
,
da
najde
gospodarja
.
Le
ta
je
osupnen
vstal
s
stola
ter
ogledoval
prijatelja
,
kateri
se
mu
je
nekako
slovesno
bližal
.
„
Ha
,
ha
,
ha
—
kaj
pa
misliš
?
Ali
uganjaš
predpustne
burke
ali
se
pa
ženiš
?
Kaj
druzega
te
ni
spravilo
danes
v
frak
in
beli
ovratnik
.
“
„
Zadel
si
jo
,
kakor
vedno
,
ljubi
prijatelj
,
“
deje
Meden
ter
gleda
okoli
,
kam
bi
odložil
cilinder
;
malo
v
zadregi
je
bil
mož
ter
poskušal
prijazno
smehljanje
.
„
Kaj
sem
zadel
?
Da
se
ženiš
?
“
„
Da
!
“
„
O
ti
prekrasni
mladenič
!
Pa
kje
je
Tvoja
izvoljena
,
srečna
nevesta
?
“
„
Nemam
je
še
;
zato
sem
prišel
k
Tebi
.
“
„
Kaj
—
k
meni
?
Ha
—
ha
—
izvrstno
!
Morda
si
hočeš
jedno
mojih
deklic
izbrati
.
Takoj
privolim
,
da
bi
bili
le
dovelj
stari
.
O
ti
zlati
ženin
,
—
samo
malo
pozno
si
začel
.
„
Schier
vierzig
Jahre
bist
du
alt
—
—
““
„
Nikar
se
ne
šali
,
“
vzdihne
Meden
ter
si
z
rudečim
svilenim
robcem
obriše
pot
s
čela
.
„
Torej
je
bridka
resnica
?
“
„
Da
,
resnica
!
Ti
mi
moraš
pomagati
!
“
„
Jaz
—
pomagati
?
A
—
a
!
“
odgovori
zategneno
Bolè
,
kateri
je
jel
spoznavati
,
kam
meri
Meden
.
„
Moraš
,
če
si
mi
prijazen
!
“
„
Prijatelj
,
zdaj
pa
prosim
,
da
govoriš
bolj
jasno
in
točno
,
kajti
do
zdaj
te
še
ne
umem
.
“
„
Ah
,
saj
veš
!
“
„
Za
Boga
,
kaj
hočem
vedeti
?
“
„
Elza
!
“
„
A-a-a-a
!
“
Bolè
navlašč
ni
govoril
dalje
ter
se
je
radoval
o
zadregi
,
v
kateri
je
tičal
Meden
.
„
Povej
prijatelj
,
ali
si
tudi
tedaj
,
ko
si
njo
vprašal
,
tako
navdušeno
govoril
,
kakor
govoriš
zdaj
?
“
deje
Bolè
porogljivo
.
Oni
je
nehal
brisati
svoje
čelo
ter
začudeno
pogledal
graščaka
.
„
Jaz
še
nisem
govoril
ž
njo
o
tem
.
“
„
Ha
ha
,
ha
,
izvrstno
!
Torej
želiš
,
da
jaz
govorim
za
Te
?
Dobro
ulogo
si
mi
privoščil
.
Tirer
les
marrons
du
feu
!
Koliko
boš
dal
—
mešetarine
?
Stvar
ne
bo
tako
lehka
,
kakor
v
svoji
mladeniški
zaljubljenosti
računjaš
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
„
Pomisli
—
doktor
tudi
hodi
Tvojim
potom
.
“
„
Njega
se
ne
bojim
!
“
„
Dobro
za
Te
!
Pa
zdaj
govori
,
kako
in
kaj
!
“
„
Prosil
bi
Te
,
da
govoriš
z
Elzo
,
je
li
zadovoljna
vzeti
mene
,
“
deje
Meden
skoro
jecaje
ter
seže
zopet
po
svoj
robec
.
„
To
se
lehko
takoj
zgodi
.
Čakaj
malo
,
“
odgovori
Bolè
ter
stopi
k
steni
,
da
bi
pozvonil
.
„
Ne
,
ne
,
ne
,
“
kriči
Meden
,
„
ne
v
moji
navzočnosti
,
nikakor
ne
!
Jaz
grem
.
“
„
Ti
si
vzor
pogumnega
snubača
!
Pomisli
vender
,
da
je
najbolj
umestno
,
ako
se
takoj
zmenita
.
Preveč
časa
ugibati
in
presojevati
—
tega
jej
ne
smemo
pustiti
!
To
bi
ne
bilo
koristno
!
Torej
jaz
bom
pozvonil
!
“
„
Ah
!
“
je
vzdihnil
Meden
ter
sédel
na
stol
v
kotu
sobe
.
„
Prijatelj
,
nekaj
je
treba
še
pomisliti
,
predno
pozvonim
in
predno
se
pomenimo
:
ali
ima
Elza
kaj
dote
?
“
Bolè
je
bil
hudoben
,
poznal
je
slabosti
Medenove
ter
vedel
,
da
pri
njem
skopost
in
lakomnost
nista
zadnji
med
merodajnimi
strastimi
.
„
Prašal
nisem
,
“
reče
Meden
,
„
pa
to
se
morda
pozve
?
Ah
,
dote
ne
more
imeti
,
ker
je
guvernanta
.
“
„
I
,
morda
jo
prikriva
?
“
Meden
je
ogledoval
okna
graščakove
sobe
ter
drgnil
z
rokama
po
svojih
kolenih
.
„
Meni
je
vse
jedno
,
ima
li
doto
ali
ne
.
Če
jo
ima
,
tem
bolje
!
“
reče
naposled
.
Bolè
se
je
s
sarkastičnim
nasmehom
obrnil
v
stran
ter
potegnil
zvonec
.
Dekli
,
ki
je
malo
potem
vstopila
,
ukazal
je
poklicati
guvernanto
in
nekoliko
trenutkov
pozneje
je
vstopila
Elza
.
Postala
je
osupnena
pri
vratih
,
ugledavši
Medena
v
praznični
opravi
.
„
Česa
želite
?
“
vprašala
je
Boléta
.
„
Prosim
,
sedite
tu
na
stol
;
razpravljati
nam
je
nekaj
važnega
.
“
„
In
to
bi
bilo
?
“
Guvernanta
je
umela
govoriti
z
načinom
,
kateri
je
časih
celo
gospodarju
imponiral
.
Bolè
je
spoznal
,
da
mu
je
treba
resnemu
biti
in
zato
je
izpremenil
tudi
dozdanjo
obliko
svojega
vedenja
.
