!...
“
„
Temu
ne
uidemo
,
Dušan
!
“
je
viknil
Ivan
.
„
Počakajmo
jih
rajši
!
“
Pogledal
je
okrog
sebe
;
bili
so
na
tretjini
poti
med
parnikom
in
obrežjem
.
„
Počakajmo
?
“
se
je
zavzel
Dušan
,
plavaje
dalje
.
„
Kaj
ti
je
prišlo
na
um
?
“
„
Enostavno
!
Storimo
,
kakor
da
se
hočemo
vdati
;
a
prvi
,
ki
ga
potegnejo
v
čoln
,
naj
jih
napade
in
spravi
v
zmešnjavo
...
Pomečemo
jih
v
vodo
...
jaz
mislim
,
da
bi
znal
voditi
čoln
...
“
„
Nebeška
misel
!
“
je
vzkliknil
divji
Marko
.
„
Jovo
—
midva
se
vdava
prva
!
“
Samo
zaradi
verjetnosti
so
plavali
dalje
,
ne
da
bi
se
trudili
le
količkaj
:
treba
je
bilo
hraniti
moči
za
nevarni
manever
.
Motorni
čoln
se
je
bližal
s
polno
brzino
,
metaje
belo
peno
na
vse
strani
.
Videli
so
,
kako
jim
mahajo
iz
čolna
;
zdaj
jih
je
dohitel
klic
,
zdaj
se
je
oglasilo
trobilo
.
„
Bogme
,
samo
trije
so
—
ne
,
štirje
!
“
je
zaklical
Dušan
.
„
Zdaj
—
pozor
,
možje
!
Delo
ne
bo
težavno
.
“
Motorni
čoln
je
napravil
majhen
ovinek
ter
popustil
obenem
v
hitrosti
;
še
dva
trenotka
,
pa
je
pridrčal
rahlo
in
počasi
od
desne
strani
.
„
Vdamo
se
!
“
je
zaklical
Marko
po
turško
.
„
Nič
več
ne
moremo
...
Rešite
nas
!
...
“
„
Horošo
!
“
je
odgovoril
s
čolna
globok
,
vse
prej
kakor
sovražen
glas
.
„
Toljko
v
lodku
,
molodcy
!
“
„
Horošo
?
“
zategnil
je
Dušan
in
se
pognal
bliže
.
„
Kaj
pa
je
to
?
Pazi
,
Marko
,
to
ni
Turčin
.
“
Tudi
Marko
je
osupnil
;
bil
je
prvi
ob
čolnu
,
dočim
je
splaval
Jovo
okrog
in
se
prijel
za
rob
na
drugi
strani
.
Prvo
,
kar
ga
jo
presenetilo
,
je
bilo
to
,
da
ni
sedel
v
čolnu
niti
eden
turški
zaptija
,
pač
pa
troje
mož
v
evropskem
kroju
;
obrazov
ni
mogel
razločiti
v
temi
.
Tisti
,
ki
je
sedel
pri
motorju
,
je
nosil
mornarsko
obleko
.
„
Ne
craignez
rien
!
“
je
rekel
v
tem
hipu
drugi
glas
.
„
Nous
sommes
des
amis
.
“
„
Prijatelji
!
“
je
zavriskal
Ivan
.
„
Fantje
,
oteti
smo
!
Hvala
Bogu
,
vragu
figo
zdaj
in
na
vekomaj
,
amen
!
“
Preden
je
minilo
pol
minute
,
je
sedela
vsa
šestorica
naših
prijateljev
na
suhem
,
v
čolnu
,
ki
so
ga
smatrali
prej
za
vozilo
turške
policije
ali
pristaniške
oblasti
;
bil
pa
je
očividno
čoln
kake
velike
evropske
ladije
—
lep
in
udoben
čoln
za
osebno
rabo
kapitana
.
Vsem
je
bilo
,
kakor
da
sanjajo
:
rešitev
je
bila
tako
nenavadna
in
nepričakovana
,
da
so
komaj
verjeli
lastnim
očem
in
ušesom
.
Nazadnje
je
izpregovoril
oni
izmed
rešiteljev
,
ki
je
govoril
francoski
:
„
Gotovo
se
čudite
naključju
,
ki
nam
je
omogočilo
,
pomagati
vam
v
vašem
opasnem
položaju
.
Bili
smo
takorekoč
na
nočnem
izprehodu
—
prijatelja
Kazakov
in
Wheeler
,
poročnik
angleške
mornarice
,
ter
moja
lastna
malenkost
,
Roland
Estournelle
;
vsi
trije
se
mudimo
v
Carigradu
po
zasebnih
opravkih
.
Naš
znanec
,
kapitan
parnika
„
Victory
“
,
ki
ga
vidite
tamle
,
nam
je
dal
na
razpolago
svoj
motorni
čoln
...
Na
svojem
povratku
k
„
Victory
“
zaslišimo
mahoma
hrup
na
obrežju
;
lahko
si
mislite
,
da
nas
je
gnala
radovednost
pogledat
,
kaj
se
godi
.
Stopili
smo
suho
,
da
vidimo
;
bil
je
strašen
dirindaj
...
Nekateri
so
kazali
na
vodo
—
videli
smo
,
da
plavate
tja
,
kamor
smo
sami
namenjeni
—
štirje
policisti
pa
so
hoteli
po
vsej
sili
imeti
naš
čoln
,
da
bi
hiteli
za
vami
.
No
,
tako
daleč
še
nismo
,
da
bi
lovila
turška
policija
svoje
ptičke
s
čolnom
angleške
ladije
!
...
Rajši
smo
storili
to
sami
,
in
kakor
se
mi
vidi
,
je
prav
storjeno
.
Prav
takrat
namreč
,
ko
smo
skočili
nazaj
v
svoj
čolnič
,
se
je
prerila
skozi
množico
na
bregu
mlada
ženska
v
dokaj
kričeči
evropski
toaleti
in
zaklicala
:
—
Otmite
jih
,
gospodje
;
pošteni
ljudje
so
!
...
Ako
torej
nočete
,
vas
postavimo
na
suho
,
kjerkoli
vam
drago
;
mislim
pa
,
da
bi
bilo
varnejše
,
ako
nas
spremite
na
„
Victory
“
...
Kapitan
Johnson
vam
gotovo
ponudi
gostoljubno
prenočišče
.
Tam
se
tudi
lahko
pokrepcate
in
posušite
obleko
,
in
—
če
vas
je
volja
,
nam
poveste
,
koga
smo
rešili
!
“
Med
tem
simpatičnim
nagovorom
je
mornar
pognal
motor
,
in
ladijca
je
splula
z
novo
brzino
proti
črni
masi
angleškega
parnika
.
Dušan
je
raztolmačil
tovarišem
Francozove
besede
;
Ivan
pa
je
pomišljal
sam
pri
sebi
:
„
Kdo
je
utegnila
biti
ona
ženska
na
obrežju
,
ako
ne
—
Olimpia
Montebello
!
...
Njeno
sovraštvo
do
Birbantinija
mora
biti
zares
strašno
;
rešila
nas
je
,
ker
se
je
bala
,
da
uteče
lopov
svoji
kazni
.
“
Čas
ni
bil
prikladen
za
ugibanje
:
od
brega
se
je
začulo
pljuskanje
vesel
...
Preganjalci
so
bili
našli
čolne
in
odveslali
s
pretečim
krikom
za
njimi
.
Toda
bati
se
ni
bilo
česa
;
kakor
nerodni
kužki
za
žlahtnim
hrtom
,
so
ostali
daleč
za
motorno
ladjico
,
ki
je
šinila
v
posmeh
naenkrat
z
bliskovito
brzino
,
nato
pa
odnehala
,
kakor
bi
trenil
,
in
se
stisnila
k
temnemu
,
visokemu
boku
„
Victory
“
.
Poročnik
Wheeler
je
splezal
prvi
po
konopni
lestvici
in
hitel
h
kapitanu
Johnsonu
,
da
mu
naznani
prihod
neobičajnih
gostov
.
Na
robu
Iadije
se
je
zbrala
mahoma
gruča
mornarjev
;
luč
svetiljke
je
padla
v
čoln
,
beguncem
na
obraze
...
„
Vsi
gor
!
“
je
velel
kapitan
,
prepričavši
se
najbrže
,
da
nima
opravka
s
tolovaji
.
Zgoraj
jih
je
pomeril
še
enkrat
od
nog
do
glave
.
Bil
je
visok
mož
svojih
petinštiridesetih
let
,
ozkega
,
obritega
,
skalno
mirnega
obraza
—
pravi
tip
flegmaticnega
Angleža
.
Dušan
,
ki
je
govoril
sicer
precej
dobro
po
angleško
,
a
ni
bil
vajen
angleških
šeg
,
se
je
obrnil
v
prvi
tesnobi
k
Estournellu
:
„
Zdi
se
,
da
bo
vtis
gospoda
kapitana
neugoden
...
To
se
pravi
...
pomanjkljiv
...
Rad
sem
pripravljen
,
pojasniti
mu
našo
nezgodo
...
“
Kapitan
je
mahnil
z
roko
in
zagodrnjal
mimo
kratke
pipice
,
ki
mu
je
tičala
ves
čas
v
širokih
ustih
:
„
Vsi
dol
...
naj
se
preoblečejo
!
Wheeler
,
spremite
jih
in
odredite
vse
,
kar
je
treba
.
Potem
jih
privedite
v
mojo
kabino
—
da
se
pogledamo
!
...
“
Poročnik
Wheeler
,
ki
se
je
zdel
na
tej
jadiji
čisto
domač
,
je
bil
sicer
znatno
prijaznejši
od
kapitana
,
pa
vendar
še
zmerom
tako
redkobeseden
,
da
so
navdajale
naše
prijatelje
med
preoblačenjem
prav
raznovrstne
misli
.
Dušan
mu
je
torej
hitel
razložiti
nocojšnjo
aventuro
in
je
opazil
v
svoje
nemajhno
zadovoljstvo
,
da
ga
posluša
Wheeler
z
zanimanjem
in
simpatijo
.
Kapitan
Johnson
je
stopil
med
tem
k
robu
ladije
in
se
ozrl
po
vodi
.
Kričanje
se
je
bilo
približalo
popolnoma
;
zasledovalci
so
bil
jedva
še
dvesto
korakov
od
„
Victory
“
.
„
Goddam
,
“
je
zamomljal
,
„
lepo
istorijo
so
napletli
ti
mokri
gospodje
.
Pustite
!
“
se
je
zadri
nad
mornarjem
,
ki
je
hotel
potegniti
lestvico
kvišku
.
Kmalu
nato
sta
prilezla
na
krov
dva
policista
in
začela
pripovedovati
kapitanu
nekaj
turškega
,
kriče
in
mahaje
z
rokami
.
„
Že
vem
,
kaj
hočeta
!
“
je
zarezal
kapitan
ter
jima
obrnil
hrbet
.
„
Bullman
,
“
je
velel
enemu
izmed
mornarjev
,
„
vi
pravite
,
da
znate
turško
.
Odgovorite
capinoma
.
“
Vrli
Bullman
,
prileten
in
širokopleč
dedec
z
bakrenim
nosom
in
bikovim
tilnikom
,
je
bil
sicer
poštena
in
umna
glava
,
turško
pa
je
govoril
dokaj
čudno
;
mešal
je
angleške
s
turškimi
končnicami
,
ki
jih
je
bil
nalovil
mimogrede
,
in
njegov
odgovor
se
je
glasil
približno
takole
:
„
Falot-paša
!
Marš-in
kesidži
nazajler
...
odkoder-bej
si
prišel-izin
!
...
Drugače
ti
razbijerun
glavo-dagh
in
zadnjo
plat-tepé
!
...
Tukaj-larin
,
Goddam-babá
,
je
angleška
ladija
,
ti
tepec
trikrat
zabiti
effendi
!
“
In
ker
„
falot-paša
“
ni
dovolj
naglo
zapopadel
te
posebne
turščine
,
ga
je
prijel
Bullman
enostavno
za
vrat
,
ozrl
se
po
kapitanu
,
ki
je
bil
med
tem
izginil
,
in
vrgel
nato
ubogega
zaptijo
v
svrho
boljšega
umevanja
brez
pomisleka
v
vodo
;
preplašeni
tovariš
mu
je
sledil
po
lestvici
,
preden
ga
je
dosegla
roka
zgovornega
Bullmana
.
V
tem
se
je
vrnil
kapitan
Johnson
.
„
No
,
kako
ste
se
pomenili
?
“
je
prašal
jezikoznalca
.
„
Popolnoma
zadovoljna
,
kapitan
.
Oproščenja
prosita
!
“
Priče
tega
dogodka
so
komaj
zadrževali
smeh
;
čolna
pa
sta
res
veslala
svojo
pot
,
ker
so
bili
zaptije
uvideli
,
da
z
Angleži
ni
mogoče
govoriti
po
turško
.
Kapitan
je
nato
naročil
groga
v
svojo
kajuto
in
se
napotil
gledat
,
kaj
je
z
„
mokrimi
gospodi
“
.
Našel
je
vso
sestorico
v
mornarskih
oblekah
,
ki
niso
baš
slabo
pristojale
njihovim
korenjaškim
postavam
.
A
grog
je
bil
že
nekoliko
pozen
,
kajti
Kazakov
je
bil
privlekel
kdo
ve
od
kod
veliko
steklenico
ruma
:
tako
zelo
se
mu
je
raznežila
duša
,
ko
je
izvedel
,
da
so
vsi
rešenci
njegovi
slovanski
bratje
.
Estournelle
,
ki
ga
je
silno
zabavala
povest
o
vzrokih
njihovega
bega
pred
turško
policijo
,
je
predstavil
naše
znance
kapitanu
in
mu
povedal
vso
istorijo
z
obilnim
humorjem
in
tako
slikovitimi
izrazi
,
da
se
je
stari
Johnson
,
ki
je
bil
pozabil
svojo
strogost
in
osorno
na
krovu
,
parkrat
tolkel
po
kolenih
.
„
Well
,
gospodje
,
“
je
dejal
nazadnje
,
„
vidim
,
da
ste
pošteni
dečki
.
Izročili
mi
boste
—
zaradi
reda
—
svoje
papirje
;
jutri
vidimo
,
kaj
se
da
storiti
za
vas
.
Privezi
te
si
dušo
s
tem
gorkim
grogom
—
drugega
krepčila
vam
v
tej
pozni
,
ali
bolje
—
zgodnji
uri
nimam
več
ponuditi
.
Moji
prijatelji
,
ki
so
vam
pomagali
iz
stiske
,
vam
pokažejo
,
kje
si
pocijete
.
Poročnik
Wheeler
pa
bo
moral
prevzeti
skrb
,
da
se
uredi
zadeva
.
Eno
vam
lahko
obljubim
:
dokler
ste
tu
,
ste
brez
skrbi
.
Angleška
ladija
—
to
so
angleška
tla
—
goddam
,
nedotakljiva
na
vse
večne
čase
!
Lahko
noč
,
gospodje
!
“
S
temi
besedami
jih
je
odslovil
.
Kazakov
,
Estournelle
in
Wheeler
so
jih
spremili
v
kajuto
poleg
svoje
lastne
;
v
kratkem
pomenku
,
preden
so
se
razšli
k
počitku
,
se
je
izkazalo
,
da
je
Nikolaj
Kazakov
ruski
žurnalist
,
dopisnik
velikega
moskovskega
lista
,
Roland
Estournelle
—
inženir
,
ki
se
vrača
pravkar
s
Kavkaza
,
kjer
je
bil
po
nalogu
neke
velike
francoske
rudarske
družbe
,
poročnik
Wheeler
pa
častnik
angleške
mornarice
,
ki
si
je
vzel
dopust
,
ker
mora
popotovati
po
Turčiji
zaradi
neke
važne
zasebne
reči
...
„
Veš
kaj
,
Dušan
?
“
je
menil
Ivan
,
ko
so
bili
sami
.
„
Kaj
,
brate
?
“
„
Ti
trije
so
čudni
kumi
;
ladija
„
Victory
“
ni
hotel
—
in
vendar
stanujejo
na
njej
.
Rad
bi
samo
vedel
,
kakšna
je
tista
njihova
zadeva
?
“
„
Težko
,
če
ni
podobna
naši
!
“
Ivan
je
zamišljeno
zmajal
z
glavo
in
zatisnil
oči
.
Ko
so
se
naši
prijatelji
zbudili
,
je
bilo
solnce
že
visoko
nad
Zlatim
rogom
.
Dušan
je
izpregledal
prvi
in
zbudil
ostale
.
V
nemajhno
presenečenje
so
našli
pri
vratih
svojo
zmočeno
obleko
posušeno
in
zlikano
;
komaj
so
bili
dobro
napravljeni
,
sta
prišla
tudi
Estournelle
in
Kazakov
,
ki
jima
je
sledil
kapitan
Johnson
.
„
Wheeler
je
šel
na
angleško
poslaništvo
,
“
je
odgovoril
vrli
poveljnik
ladije
,
ko
so
ga
prašali
,
kje
je
poročnik
.
„
Beseda
angleškega
poslanika
je
precej
uvazevana
v
Carigradu
,
in
stavim
—
preden
mine
današnji
dan
,
boste
varni
pred
turško
policijo
kakor
sam
sultan
na
svojem
prestolu
.
Pojdimo
zdaj
zajuterkovat
;
vaši
rešitelji
se
silno
zanimajo
za
vašo
usodo
,
in
če
jih
hočete
nagraditi
za
sinočnjo
pomoč
,
lahko
storite
to
,
ako
nam
poveste
o
sebi
kaj
natančnejšega
.
“
„
Ali
ne
moremo
odriniti
takoj
?
“
je
prašal
Ivan
tesnobno
.
„
Lahko
,
“
je
rekel
Johnson
kratko
,
ko
mu
je
Dušan
raztolmačil
vprašanje
.
„
Toda
boljše
je
,
ako
počakate
;
dokler
ni
Wheelerjeva
naloga
opravljena
,
se
lahko
zgodi
,
da
vas
kdo
zadrži
—
dalje
,
nego
bi
vam
bilo
dobrodošlo
.
“
Temu
razlogu
so
se
morali
nehote
ukloniti
.
„
Stvar
je
ta
,
“
je
izpregovoril
Estournelle
,
ko
so
sedeli
pri
kapitanovi
mizi
.
„
Mi
trije
smo
v
Carigradu
—
kako
bi
rekel
—
na
aventuri
.
In
tudi
vaša
družba
diši
po
aventuri
—
na
sto
korakov
!
Zdi
se
,
da
leži
vaše
delo
še
nedovršeno
pred
vami
—
kakor
naše
pred
nami
!
Nam
manjka
zanesljivih
prijateljev
—
vam
najbrže
takšnih
,
ki
imajo
vplivne
zveze
.
Če
so
vaši
nameni
pošteni
—
in
o
tem
ne
dvomim
—
bi
bilo
dobro
za
vas
in
za
nas
,
da
se
spoznamo
bliže
;
lahko
bi
izkazovali
drug
drugemu
dragoceno
pomoč
.
“
Dušan
je
segel
Francozu
z
navdušenjem
v
ponudeno
roko
.
„
Z
veseljem
,
ako
vam
je
drago
!
“
je
vzkliknil
.
„
V
imenu
mojih
tovarišev
je
sprejeto
vaše
zavezništvo
že
naprej
.
In
ker
tudi
mi
ne
dvomimo
,
da
smo
pridobili
v
vas
dobre
zaveznike
...
ali
vsaj
zaupnike
...
vam
hočem
povedati
našo
zgodbo
in
namen
našega
podjetja
...
“
„
Postojte
,
batjuška
!
“
se
je
vmešal
Kazakov
s
svojim
simpatičnim
glasom
.
„
Ker
smo
mi
tisti
,
ki
vprašujemo
,
zahteva
vljudnost
pravzaprav
,
da
najprej
mi
razodenemo
,
kar
treba
razodeti
...
“
„
Ako
mislite
,
da
ni
nevšečno
vašemu
odsotnemu
prijatelju
...
“
„
Nikakor
ne
,
“
je
odgovoril
Roland
Estourelle
.
„
Govorili
smo
o
tem
vsi
trije
,
preden
se
je
odpravil
...
Da
torej
pričnem
:
gospoda
Kazakov
,
Wheeler
in
jaz
smo
trojni
sporazum
.
“
„
Trojni
sporazum
?
...
je
zategnil
Dušan
.
„
Odkod
to
visokodoneče
politično
ime
?
Pa
ne
,
da
bi
nas
bil
slučaj
zanesel
med
kake
...
mornariške
ministre
v
inkognitu
?
“
„
Mi
smo
trojni
sporazum
:
la
triple
entente
.
Tudi
politika
je
v
stvari
,
a
bolj
intimne
sorte
;
za
mornariške
ministre
pa
smo
še
nekoliko
premladi
.
Predstavitelji
smo
treh
prijateljskih
narodnosti
:
Kazakov
—
ruske
,
Wheeler
angleške
in
jaz
francoske
;
združile
so
nas
vezi
znanja
,
osebnih
interesov
in
človekoljubja
,
pa
tudi
ljubezen
do
aventure
;
in
naš
namen
je
,
poiskati
evropsko
princeso
,
ki
je
izginila
nekam
v
srce
Turčije
...
“
„
Enak
je
našemu
!
“
je
vzkliknil
Ivan
,
ki
so
se
mu
zazdeli
novi
znanci
mahoma
še
ljubeznivejši
kakor
prej
.
„
Samo
,
da
mi
ne
iščemo
princese
,
marveč
preprosto
slovensko
deklico
.
“
„
Tudi
naša
zakleta
dama
ni
princesa
,
marveč
zgolj
lady
iz
starodavne
angleške
aristokratske
rodbine
;
ime
zamolčim
iz
razlogov
obzirnosti
;
bilo
bi
pa
tudi
brez
pomena
—
saj
mora
sočustvovati
omikan
človek
z
vsako
nesrečno
žensko
kateregakoli
imena
in
stanu
.
Pa
da
začnem
pripovedovati
to
čudno
zgodbo
.
Lady
—
imenovati
jo
hočemo
Helena
—
je
sirota
po
enem
izmed
prvih
častnikov
angleške
pomorske
sile
;
mlada
je
in
krasna
,
kakor
se
spodobi
za
princeso
v
zamotani
aventuri
,
samo
da
tudi
nekoliko
prenežnega
zdravja
in
—
kako
naj
se
izrazim
?
—
preveč
rahlih
,
občutljivih
živcev
...
Živela
je
do
lani
pri
starem
sorodniku
,
ki
je
opravljal
važno
diplomatsko
mesto
v
prestolnici
neke
evropske
monarhije
;
ko
pa
je
star
stric
umrl
,
je
ostala
kot
polnoletna
in
samostojna
oseba
začasno
na
Dunaju
,
kjer
je
imela
mnogo
znanja
med
visokim
avstrijskim
plemstvom
.
Marsikateri
nemški
in
madjarski
grof
je
izgubil
srce
pred
nogami
čarobne
Helene
,
toda
ona
ni
uslišala
nobenega
.
—
Ako
oddam
svojo
roko
za
življenje
,
je
zatrjevala
vedno
,
se
poročim
na
Angleškem
;
Nemcev
se
ne
bi
mogla
privadili
za
vedno
,
Avstrijcev
pa
še
posebno
ne
...
No
,
usoda
je
včasih
hudomušna
;
v
hiši
nekega
dunajskega
grofa
,
ki
se
ukvarja
rad
z
balkansko
politiko
in
goji
zaradi
tega
stike
z
osebami
,
ki
jih
napuhnjena
avstrijska
aristokracija
drugače
ne
šteje
med
ljudi
,
se
je
seznanila
z
mladim
albanskim
pustolovcem
.
Sami
utegnete
vedeti
,
da
ima
Avstrija
v
Albaniji
svoje
sorte
interese
in
da
šola
mlade
Arnavte
—
svetu
v
dokaz
:
ta
narod
zna
več
kakor
ovne
krasti
...
Kako
je
prišlo
do
tistega
znanja
,
še
zdaj
ni
popolnoma
očito
;
dejstvo
je
le
,
da
ga
nihče
ni
slutil
in
da
se
je
sum
obrnil
v
čisto
drugo
stran
,
ko
je
lady
Helena
—
izginila
.
Kaj
je
našla
na
njem
tako
očarujočega
.
tudi
ne
vem
;
ljudje
so
zatrjevali
,
in
fotografija
,
ki
jo
imam
,
priča
,
da
je
mož
povsem
navadno
bitje
—
kajpak
,
s
črnimi
očmi
in
črnimi
brčicami
.
Ženske
so
nepreračunljive
v
hrepenenjin
svojega
srca
...
Bog
ve
,
kako
bridko
se
zdaj
že
kesa
lady
Helena
—
in
kje
se
kesa
!
...
Meseca
maja
je
izginila
z
Dunaja
;
odtlej
ni
o
njej
duha
ne
sluha
.
Dozdevne
sledi
so
nas
vodile
v
skoraj
vsa
največja
evropska
mesta
;
kolikorkrat
pa
smo
menili
,
da
ju
imamo
,
so
se
razprhnili
vsi
znaki
v
nič
.
Naša
poizvedovanja
so
se
obrnila
zatorej
v
drugo
smer
:
namesto
Helene
smo
začeli
iskati
rodbino
njenega
zapeljivca
.
Dognano
je
zdaj
toliko
,
da
je
brat
njegov
,
Ali
Kemal
,
častnik
v
albanski
gardi
njegovega
Veličanstva
Abdula
Hamida
...
Zanimati
vas
utegne
še
to
,
zakaj
smo
se
ravno
mi
posvetili
nalogi
,
poiskati
nesrecnico
.
Vedite
torej
,
da
je
naš
prijatelj
Wheeler
njen
znanec
iz
rane
mladosti
in
...
kako
naj
rečem
?
—
da
mu
po
značaju
njegovega
zanimanja
zanjo
ne
more
biti
vseeno
,
ali
ji
meri
usoda
srečo
ali
gorje
.
Jaz
pa
sem
Wheelerjev
prijatelj
,
in
Kazakov
je
moj
prijatelj
—
to
so
vzroki
,
ki
so
ustvarili
naš
trojni
sporazum
.
“
„
Kako
podobna
je
vaša
zgodba
naši
!
“
je
vzkliknil
Dušan
in
mu
povedal
v
kratkih
besedah
vso
Jeričino
tragedijo
.
„
Toda
kdo
ve
,
kako
različno
se
bosta
končali
...
Ali
mislite
,
gospodje
,
da
je
kaj
skupnega
v
naših
potih
?
“
„
Kdo
ve
?
Ako
je
namenjeno
,
da
se
,
razrešijo
naši
vozli
v
Carigradu
,
nam
bo
zavezništvo
dragoceno
na
obe
strani
.
Kaj
je
zdaj
vaša
prva
skrb
?
,
je
prašal
Kazakov
,
ki
je
poslušal
ves
čas
z
napeto
pozornostjo
.
„
Najti
nekega
Birbantinija
,
dobiti
ga
—
vsaj
za
četrt
ure
!
—
v
našo
oblast
in
ga
primorati
,
da
nam
razreši
šifrirano
pismo
,
v
katerem
se
skriva
po
vsej
priliki
von
Schrattenova
sled
.
“
„
Von
Schrattenova
!
Saj
sem
rekel
,
da
si
bomo
koristili
.
Že
prej
ste
imenovali
to
ime
,
a
nisem
vas
hotel
prekiniti
v
pripovedovanju
...
“
„
Ali
veste
kaj
o
njem
?
“
sta
kriknila
naša
prijatelja
kakor
z
enim
glasom
v
strašni
razburjenosti
.
„
Ne
preveč
;
vem
pa
da
je
živel
še
nedavno
v
Peterburgu
prav
temno
življenje
;
vem
,
da
me
ima
od
ondot
v
neljubem
spominu
;
vem
končno
,
da
sem
ga
videl
te
dni
v
nekem
tukajšnjem
zabavišču
.
Bilo
je
dokaj
pozno
,
in
možakar
je
sedel
v
družbi
dveh
skrajno
sumljivih
lic.
“
Nato
je
povedal
Kazakov
našim
bralcem
že
znano
dogodbico
o
Schrattenovem
kulturnem
govoru
,
o
njegovi
listnici
in
o
tem
,
kako
je
on
s
svojo
družbo
razsrdil
lopovsko
dvojico
;
pri
tem
ni
pozabil
opisati
zunanjosti
Schrattena
samega
in
njegovega
laškega
sodruga
.
„
To
je
Birbantini
in
nihče
drugi
!
“
je
viknil
Dušan
.
„
Ne
,
gospodje
,
zdaj
verujem
trdno
,
da
nam
bo
vaša
pomoč
neprecenljivega
pomena
;
samo
da
bi
bila
tudi
naša
vam
v
korist
!
“
„
Ali
ste
dosegli
že
kak
uspeh
v
svojem
iskanju
?
“
je
prašal
Estournelle
.
„
Zvedeli
smo
,
da
stanuje
v
nekem
zakotnem
hotelu
Des
cinq
Nations
.
Ostale
poizvedbe
nam
je
preprečil
napad
in
beg
,
ki
nas
je
pri
vedel
v
vašo
družbo
.
“
„
Conan
Doyle
bi
bil
vesel
takih
zapletenih
intrig
,
“
se
je
vmešal
kapitan
Johnson
.
„
Nič
se
ne
bojte
,
gospodje
;
v
vaših
letih
in
z
vašo
energijo
mora
človek
doseči
svoj
cilj
,
ako
je
podedoval
le
količkaj
zdrave
pameti
.
Jaz
menim
—
prva
stvar
je
zdaj
,
kakšne
novice
nam
prinese
naš
vrli
Wheeler
.
In
stavil
bi
,
kar
hočete
,
da
vam
prinese
že
današnji
dan
uspehov
,
ako
se
potrudite
drng
za
drugega
.
No
,
Estournelle
—
kaj
bi
bilo
z
majhno
stavo
?
“
„
Bog
obvaruj
!
“
je
vzkliknil
živahni
Francoz
.
„
Potem
bi
moral
staviti
,
da
ne
bomo
imeli
sreče
!
“
Ivan
,
ki
je
čakal
s
strašno
tesnobo
in
neznosnim
koprnjenem
,
kdaj
mu
podari
usoda
prvo
resnično
sled
za
izgubljeno
sestro
,
se
je
ozrl
ob
teh
besedah
žalostno
proti
vratom
kabine
.
In
kakor
da
je
bila
želja
napovednica
dogodka
:
par
trenutkov
nato
je
prihitel
poročnik
Wheeler
.
Bil
je
ves
zasopel
,
vidno
razburjen
.
„
Kaj
je
novega
?
“
je
vzkliknil
Johnson
,
ozrl
se
pomenljivo
po
tovariših
in
pomežiknil
Estournellu
:
„
Ali
nisem
rekel
?
“
„
Takoj
“
,
je
odgovoril
Wheeler
,
loveč
sapo
.
„
Takoj
...
vse
po
vrsti
...
Da
;
glede
gospodov
je
ukrenil
naš
poslanik
,
da
se
ustavi
zasledovanje
;
policijski
minister
je
obljubil
storiti
vse
potrebne
korake
in
obvestiti
nemudoma
svoje
podrejene
organe
.
Ob
tej
uri
ste
takorekoč
varni
...
“
Naša
prijatelja
sta
skočila
pokoncu
in
stisnila
roko
mladega
Angleža
z
gorko
hvaležnostjo
.
„
In
zdaj
—
govorimo
o
naši
zadevi
.
Na
angleškem
konzulatu
me
je
čakalo
pismo
brez
podpisa
,
oddano
v
Carigradu
.
Pismo
,
ki
pomeni
pot
do
lady
Helene
!
...
“
„
Ali
je
mogoče
!
“
sta
vzkliknila
Kazakov
in
Francoz
,
dočim
se
je
obrnil
kapitan
resnega
obraza
proti
poročniku
,
ne
da
bi
izdal
le
z
besedico
svojo
napeto
radovednost
.
„
Evo
,
čitajta
!
“
To
rekši
je
vrgel
pismo
na
mizo
.
Roland
Estournelle
je
razvil
papir
in
prečital
pisanje
na
glas
;
bilo
je
v
francoskem
jeziku
.
Glasilo
se
je
približno
tako-le
:
„
Tisti
,
v
čigar
rokah
sta
življenje
in
varnost
lady
Helene
R***
je
izvedel
,
da
jo
išče
poročnik
Wheeler
z
dvema
prijateljema
v
Carigradu
.
Naj
torej
obvesti
njene
sorodnike
ali
ukrene
drugače
,
kakorkoli
ve
in
zna
,
da
se
pripravi
zanjo
odkupnina
100.000
turških
funtov
;
ako
odkupnina
ne
bi
bila
plačana
,
ko
mine
šest
tednov
po
datumu
tega
pisma
,
mora
lady
Helena
umreti
.
Nepotrebno
je
povdarjati
,
da
je
izključena
vsaka
možnost
,
rešiti
jo
drugače
kakor
po
navedeni
poti
.
Kadar
bo
imel
poročnik
Wheeler
gotov
odgovor
na
to
vabilo
,
naj
uvrsti
v
oglasih
carigrajskih
časopisov
na
vidnem
mestu
besedi
:
Helena
R***
Nato
izve
,
kar
ga
zanima
.
“
„
Razume
se
po
sebi
,
da
sem
naročil
ta
oglas
nemudoma
,
“
je
dodal
poročnik
,
ko
je
Francoz
odložil
pismo
.
„
Ali
namerjate
pripraviti
sredstva
?
“
je
prašal
kapitan
.
„
Ukreniti
moramo
,
da
bodo
sredstva
na
razpolago
.
“
„
A
potem
?
“
„
Potem
bomo
videli
,
ali
se
ne
bi
dala
ta
odkupnina
izpremeniti
v
kako
drugo
.
“
„
Ti
gospodje
so
nam
obljubili
svoje
zavezništvo
,
“
je
izpregovoril
Estournelle
.
„
Mislim
,
da
storimo
brez
pomisleka
obenem
s
svojim
trudom
za
lady
Heleno
tudi
mi
zanje
,
kar
je
v
naši
moči
.
“
Poročnik
je
segel
našim
znancem
v
roke
;
in
kljub
angleški
mirnosti
njegovega
obraza
so
videli
oni
,
kako
se
je
zasvetila
v
njegovih
očeh
živa
hvaležnost
.
„
Potem
predlagam
nemudoma
vojni
svet
;
čas
je
dragocen
in
ure
so
nagle
.
“
Razvila
se
je
živahna
debata
,
ki
ji
ne
bomo
sledili
v
podrobnosti
.
Nasvet
se
je
križal
z
nasvetom
,
misel
z
mislijo
,
nazadnje
pa
je
obveljala
prvotna
Dušanova
in
poročnikova
zahteva
,
da
poiščejo
najprej
Birbantinija
.
Sklenili
so
odriniti
proti
hotelu
„
Des
cinq
Nations
“
v
dveh
ločenih
družbah
,
ki
pa
ne
smeta
izgubiti
druga
druge
izpred
oči
,
tako
da
še
vedno
lahko
deluje
ena
,
ako
bi
naletela
druga
na
nepričakovane
zapreke
.
Stisnili
so
kapitanu
roko
in
sedli
v
čoln
,
ki
je
bil
otel
prejšnji
večer
našo
družbo
zasledovalcev
ali
smrti
v
globinah
Zlatega
roga
.
„
Eno
je
gotovo
:
turška
policija
nam
danes
ne
bo
silila
več
do
živega
,
“
je
menil
Estournelle
,
ko
je
zašumela
voda
okrog
brze
ladjice
.
„
Ako
se
nam
sreča
ne
nasmehne
,
moremo
zahtevati
celo
njeno
pomoč
—
kakor
je
dvomljiva
.
Ej
,
gospodje
,
sam
vrag
ne
preštudira
te
turške
policije
!
Najboljše
sredstvo
je
pač
lastna
pamet
in
lastna
pest
—
to
je
danes
še
vedno
tako
kakor
pred
tisoč
leti
.
“
Zdajci
pa
je
opozoril
Kazakov
tovariše
na
čoln
,
ki
se
je
bližal
njihovemu
od
brega
v
ravni
smeri
.
„
Tristo
milijonov
vragov
!
“
je
vzkliknil
Dušan
.
„
Že
spet
jih
imamo
na
vratu
!
“
Zares
sta
sedela
v
čolnu
dva
turška
policista
;
toda
eden
izmed
njiju
je
nosil
uniformo
višjega
čina
.
Z
živahnim
mahanjem
sta
ustavila
naše
znance
;
ko
so
bili
krov
ob
krovu
,
je
prašal
višji
činovnik
po
francosko
:
„
Ali
so
gospodje
z
ladje
Victory
?
“
„
Bo
nekaj
takšnega
,
“
je
odgovoril
Estournelle
.
„
Policijsko
ravnateljstvo
me
pošilja
z
važnimi
papirji
za
one
tujce
,
ki
so
pribežali
snoči
na
ladijo
.
“
„
Lahko
nam
jih
izročite
takoj
!
“
je
vzkliknil
Dušan
nehote
,
videč
,
da
ne
bo
hudega
,
ter
sprejel
od
činovnika
šestorico
turških
pisem
s
francoskim
pristavkom
:
„
Potrdilo
o
ustavljenem
zasledovanju
“
.
„
Naročeno
mi
je
povedati
,
da
se
je
merodajnim
gospodom
mudilo
pokazati
,
kako
radi
ustrežejo
njegovi
ekscelenci
...
Ako
bi
imel
kdo
izmed
prizadetih
slučajno
še
kako
napotje
zaradi
onega
neprijetnega
dogodka
,
ga
obvaruje
ta
listina
vsake
nadaljnje
sitnosti
.
“
To
rekši
,
je
uradnik
pozdravil
z
vsemi
znaki
uvaževanja
;
naša
družba
je
odzdravila
,
in
ločili
so
se
—
ti
proti
Galatskemu
nabrežju
,
oni
proti
Stambulu
.
„
To
je
več
,
nego
sem
mislil
,
“
je
dejal
poročnik
Wheeler
zadovoljno
,
ko
so
se
bližali
bregu
.
„
Ne
da
bi
se
hvalil
,
gospodje
,
a
s
pomočjo
naše
diplomacije
gre
vse
hitreje
kakor
po
kaki
drugi
.
“
„
Posebno
,
če
bi
se
bili
zatekli
k
tistim
,
ki
sta
von
Schratten
in
Birbantini
že
v
Belgradu
delala
zanje
!
“
je
rekel
Ivan
Dušanu
.
„
In
zdaj
—
na
delo
!
“
je
zaklical
Kazakov
,
ko
so
stali
zopet
na
kopnem
.
„
Prisiljeni
odmor
sinočnje
noči
je
treba
vsekakor
popraviti
.
Kam
,
pravite
?
Ah
—
Hotel
des
cinq
Nations
!
Ta
je
naš
—
saj
smo
tudi
mi
zastopniki
peterih
narodov
;
ime
nam
je
dobra
prorokba
.
“
„
Štirih
narodov
!
“
je
rekel
Ivan
v
tem
trenotku
.
„
Moji
prijatelji
in
jaz
smo
samo
rojaki
z
dveh
različnih
koncev
ene
same
domovine
...
“
Sedli
so
v
prva
dva
vozova
,
ki
so
ju
dobili
,
in
pridrdrali
po
kratki
vožnji
—
ki
se
je
zdela
Ivanu
in
Dušanu
brezkončno
dolga
—
do
znanega
nam
„
hotela
“
,
v
katerem
je
imel
Birbantini
svoj
brlog
.
Tu
pa
jih
je
čakalo
razočaranje
in
presenečenje
obenem
.
Ko
se
je
odpeljala
Jerica
v
Halil
bejevi
kočiji
,
je
navalila
na
njeno
ubogo
dušo
tako
besna
bol
,
kakor
nikdar
prej
niti
pozneje
.
Polujasno
je
začutila
,
da
bo
imela
opraviti
odslej
s
surovo
silo
,
proti
kateri
bo
brez
moči
kljub
dobremu
sklepu
in
trdni
volji
,
braniti
se
do
zadnjega
in
ne
obupati
v
še
takšni
stiski
.
Popadla
jo
je
strašna
,
mučna
želja
,
zajokati
na
glas
—
divje
,
brez
mere
in
premagovanja
,
kakor
zaplače
sokolica
,
ki
so
jo
ujeli
in
zaprli
v
tesno
,
zamreženo
kletko
.
Toda
njene
oči
niso
zmogle
solz
,
primernih
tej
bolečini
;
nekaj
hipov
jo
je
grabilo
za
srce
kakor
železna
roka
,
davilo
ji
grlo
,
butalo
ji
v
sencih
kakor
razbeljena
kladiva
—
nato
pa
je
izgubila
zavest
.
Ko
je
odprla
oči
,
sta
jo
nesla
dva
moška
ravno
skozi
vhod
bele
,
precej
lične
vile
v
turškem
slogu
;
videla
je
,
da
so
vse
hiše
naokoli
turške
,
za
hrbtom
pa
ji
leži
morje
v
nočnem
svitu
.
Zavedela
se
je
,
da
so
jo
prepeljali
v
njeni
omedlevici
daleč
,
daleč
od
kraja
,
kjer
se
je
bila
začela
njena
carigrajska
Golgata
.
Nesli
so
jo
skozi
medlo
razsvetljeno
vežo
;
po
njej
se
je
izprehajal
visok
mož
divjega
obraza
,
v
sijajni
,
pestri
,
z
zlatom
šivani
obleki
in
širokem
nagubanem
belem
krilu
,
ki
mu
je
segalo
do
kolen
.
Dragocena
sablja
ga
je
bila
po
stegnih
;
videlo
se
mu
je
,
da
ni
služabnik
;
in
ce
bi
bila
Jerica
že
dalje
časa
v
Carigradu
,
bi
bila
spoznala
v
njegovi
obleki
kroj
sultanove
arnavtske
garde
.
Ko
je
stopil
zločinski
izprevod
čez
prag
,
je
prekinil
svojo
mrklo
hojo
,
prekrižal
roke
na
prsih
in
pomeril
došlece
s
pogledom
,
ki
je
bil
ohol
in
lokav
obenem
.
Ta
hip
so
se
srečale
Jeričine
oči
z
njegovimi
.
Arnavtovo
oko
je
zažarelo
kakor
žerjavica
;
zdrznil
se
je
in
zagrebel
prste
krčevito
v
jeklene
mišice
svojih
rok
.
Nato
se
je
obrnil
sunkoma
in
stopil
dalje
,
v
drugo
smer
,
kakor
da
se
hoče
ogniti
pogledu
na
nesrečno
deklico
.
Iz
ozadja
se
je
pojavil
debel
zamorec
velega
in
hudobnega
obraza
;
dvignil
je
svetilko
,
ki
jo
je
držal
v
roki
,
ter
odgrnil
zaveso
,
ki
je
zakrivala
stopnjice
,
obložene
s
težkimi
preprogami
...
Sledil
je
hodnik
,
vijugast
in
polumračen
,
vodeč
daleč
tja
nekam
v
ozadje
hiše
;
odgrnila
se
je
nova
zavesa
,
pri
kateri
je
stražil
istotakšen
zamorec
,
enak
prvemu
skoraj
do
pičice
;
odprla
so
se
vrata
z
močno
ključanico
...
Tu
sta
postavila
nosača
Jerico
na
noge
.
Težak
parfum
jo
je
objel
,
ki
se
vlekel
skoraj
v
meglah
okrog
svetilke
,
viseče
izpod
stropa
;
z
obema
rokama
se
je
prijela
za
zid
,
da
ne
bi
padla
,
čuteča
,
kako
se
ji
sklecavajo
kolena
...
Bila
je
v
ljubavnem
gnezdu
Halil
bejevem
.
Kakor
bi
trenil
,
so
izginili
moški
obrazi
;
nad
Jerico
,
ki
se
počasi
in
trepetaje
sesedla
na
starodavno
perzijsko
preprogo
,
pa
se
je
sklonilo
dvoje
mladih
,
blesteče
krasnih
žensk
...
Spodaj
je
stal
med
tem
Ali
Kemal
,
oficir
arnavtske
garde
sultana
Abdula
Hamida
in
mrmral
sikaje
med
zobmi
:
„
Allah
,
kolika
krasota
...
Kakor
mlada
koluta
,
ki
se
ustavi
pod
gozdno
skalo
,
dognana
od
svojih
lovcev
...
Stokrat
krasnejša
je
od
vodnooke
lady
Helene
!
Prokleto
—
njen
obraz
je
šel
komaj
mimo
mene
,
pa
me
že
peče
v
srce
kakor
vsi
žari
pekla
...
Kje
jo
je
dobil
ta
stari
lopov
Halil
?
On
—
in
takšen
cvet
?
...
Ne
,
ne
—
ne
!
On
nikoli
!
...
Vsa
moja
misel
se
vije
pod
nogami
te
neznane
ženske
...
Ha
!
Moja
bo
,
kljub
zidovju
in
zapahom
;
briga
me
dostojanstvo
na
sultanovem
dvoru
—
če
ne
pojde
drugače
,
naj
izkusi
Halil
,
kaj
je
arnavtska
roka
!
“
Toda
že
je
stal
Halil
bej
poleg
njega
.
„
Ti
tukaj
,
Ali
Kemal
?
Kaj
te
vodi
v
mojo
hišo
ob
pozni
uri
?
In
kdo
te
je
spustil
noter
?
“
Ali
Kemal
ga
je
pogledal
z
očmi
,
izbuljenimi
v
temni
strasti
;
še
enkrat
se
je
ukresal
plamen
v
njih
,
nato
je
ugasnil
.
Arnavt
se
je
premagal
z
divjo
energijo
in
odgovoril
poluglasno
:
„
Saj
veš
,
velemožni
Halil
bej
;
počemu
vprašuješ
?
Moj
brat
zahteva
svojo
Angležinjo
.
Čas
je
že
,
da
enkrat
urediva
to
zadevo
.
In
kdo
me
je
spustil
noter
?
Ali
mi
niso
bila
tvoja
vrata
odprta
nekdanje
oni
?
Pazi
—
ti
veš
,
kdaj
si
mi
jih
otvoril
!
Sicer
pa
—
ako
bi
se
mi
bil
ustavljal
tvoj
vratar
,
bi
bil
posekal
njega
in
vsakogar
,
zato
,
ker
ne
dam
,
da
se
norčuješ
iz
skipetarske
volje
...
“
„
Pa
ravno
danes
,
ko
me
ni
bilo
doma
?
Zakaj
nisi
čakal
do
jutrišnjega
dne
?
“
„
Ravno
danes
?
—
Ne
draži
leva
,
Halil
bej
!
Saj
vidiš
,
da
sem
spoštoval
pokoj
tvoje
hiše
,
čeprav
ne
zaslužiš
,
da
ga
spoštujem
...
“
„
Potem
je
dobro
...
Mašallah
,
pridi
jutri
;
truden
sem
nocoj
.
“
„
Nocoj
se
pomeniva
,
Halil
bej
!
Pelji
me
tja
,
kjer
si
me
gostil
pred
meseci
,
in
glej
,
da
tvojih
sužnjev
ne
bo
v
bližino
;
o
važnih
rečeh
se
imava
razgovorih
.
“
V
lokavem
očesu
Turka
je
vztrepetala
plahost
in
izginila
za
običajnim
velim
in
ironičnim
izrazom
njegovega
obličja
.
Vdal
se
je
;
par
trenotkov
nato
sta
sedela
v
sobi
,
kjer
se
je
družilo
razkošje
vztočnega
sveta
z
navlako
Evrope
,
dragocene
orientalske
preproge
,
posode
in
orožje
s
pohištvom
,
ki
je
pričalo
s
svojimi
dolgočasnimi
oblikami
o
neokusnosti
zapada
.
Samo
nečesa
se
Halil
bej
ni
bil
mogel
odvaditi
:
udobnih
mindarlukov
—
nizkih
klopi
z
blazinami
in
preprogami
,
na
katerih
je
tako
prijetno
ležati
,
pušiti
nargile
in
slediti
mehkužnemu
poletu
orientalske
domišljije
.
Dim
dveh
cigaret
se
je
vil
proti
stropu
.
Haffil
bej
je
bil
vidno
slabe
volje
;
rad
bi
se
bil
izmuznil
za
nocoj
.
„
Ali
si
videl
žensko
,
ki
sem
jo
pripeljal
?
“
je
prašal
mahoma
.
„
Videl
.
“
„
Kako
ti
ugaja
,
Ali
Kemal
?
Zakaj
mi
ne
čestitaš
?
“
„
Mašallah
!
—
pomilujem
te
,
Halil
bej
,
“
je
dejal
Ali
Kemal
previdno
.
„
Tvoja
nova
ljubica
mi
ne
ugaja
in
najbrže
ne
bi
ugajala
nikomur
razen
tebi
.
“
„
Hehehe
!
“
se
je
zasmejal
stari
sladostrastnik
s
suhim
glasom
.
„
Nebeške
urice
si
obetam
ob
njeni
strani
;
sam
allah
nima
lepše
v
svojem
paradižu
.
Tebi
pa
—
ne
ugaja
!
Zakaj
si
bil
tako
zamišljen
,
zakaj
si
potem
mrmral
nerazumljive
besede
,
ko
sem
te
našel
prejle
v
veži
?
“
„
Za
to
,
Halil
bej
:
hočem
,
da
mi
izročiš
jutri
Angležinjo
,
ki
sem
ti
jo
oddal
v
varstvo
v
imenu
svojega
brata
.
Dva
meseca
je
že
,
odkar
ima
pripravljeno
zanjo
zavetje
na
varnejšem
kraju
,
ti
pa
se
izvijaš
venomer
—
ker
upaš
.
da
ti
ostane
nazadnje
.
Čuvaj
se
!
Ako
si
ji
skrivil
las
na
glavi
...
“
„
Tako
mi
allaha
,
nisem
se
je
doteknil
.
Saj
sem
jo
zadnjič
poklical
,
da
ti
pove
,
kako
se
ji
godi
;
ako
bi
ji
delal
krivico
,
bi
se
bila
pritožila
...
“
„
Toda
če
pridem
jutri
in
ti
porečem
:
Vse
je
pripravljeno
—
izroči
mi
lady
Heleno
!
—
najdeš
zopet
izgovor
;
prepričan
sem
,
da
se
boš
branil
tem
trdovratneje
,
čim
bolj
se
bo
mudilo
.
Zdaj
se
zanima
za
stvar
angleško
poslaništvo
;
sumnja
je
,
da
skrivajo
tujko
v
Carigradu
,
in
odposlanci
mojega
brata
me
morajo
iskati
po
ovinkih
,
v
varstvu
noči
...
“
„
Vidiš
,
ravno
zato
bi
bilo
boljše
počakati
...
“
„
Dokler
se
ti
Angležinja
ne
ukloni
—
če
nisi
že
izsilil
,
kar
nosiš
v
svoji
zavratni
duši
,
lopov
,
ki
si
!
“
je
izbruhnil
Arnavt
in
položil
roko
na
držaj
svojega
jagatana
.
„
Prišlo
mi
je
namreč
na
um
,
da
si
ji
rekel
:
lady
,
ako
zinete
Kemalu
le
besedico
,
ki
me
okrivi
v
njegovih
očeh
—
vedite
,
da
je
ukazano
mojim
evnuhom
,
posekati
njega
in
vas
na
mestu
;
opazili
boste
,
da
stoji
najmočnejši
vedno
tik
za
njegovim
hrbtom
...
“
Halil
bej
je
prebledel
.
„
Vem
to
,
“
je
nadaljeval
Arnavt
s
pretečim
glasom
,
tresočim
se
od
zadržanega
gneva
,
„
in
zato
te
moram
spomniti
,
da
si
mi
ponujal
pred
letom
dni
v
tejle
sobi
visoko
podkupnino
,
ako
priskrbim
izvestnim
politikom
možnost
,
da
se
približajo
padišahu
njih
najeti
morilci
...
In
če
boš
imel
jutri
le
najmanjši
pomislek
proti
Heleninemu
odhodu
,
se
obrnem
in
te
aretiram
pet
minut
nato
kot
veleizdajnika
...
“
„
Dokazal
boš
!
...
“
„
Padišah
je
moder
oče
,
ki
pozna
svoje
podloznike
;
solnce
njegove
bistroumnosti
sije
v
temo
,
in
kamor
pogleda
,
je
luč
;
njemu
ni
treba
dokazov
.
Ali
me
razumeš
?
“
Halil
bej
je
nehote
pokimal
z
glavo
.
„
Tako
je
!
“
Kemal
je
uprl
roke
v
bok
in
nadaljeval
:
„
Spomni
se
tudi
pisma
,
ki
si
ga
pisal
v
zvezi
s
tisto
zadevo
Mehemedu
paši
—
revežu
,
ki
je
utonil
spomladi
v
Bosporu
—
na
nočni
vožnji
s
teboj
,
o
kateri
ne
ve
doslej
nihče
ničesar
...
“
Halil
bej
se
je
stresel
kakor
šiba
na
vodi
;
mrzel
znoj
mu
je
oblil
čelo
,
in
zamrmral
je
kakor
brez
glasu
:
„
Tisto
pismo
mi
je
vrnil
Mehemed
dva
dni
pred
svojo
smrtjo
...
po
tebi
...
sam
si
mi
ga
prinesel
nazaj
...
“
„
Hahaha
!
Lisjak
si
,
Halil
bej
,
a
premalo
zvit
,
da
bi
ukanil
Skipetara
.
Mehemed
mi
je
dal
takrat
dve
pismi
:
eno
za
te
,
da
ti
ga
vrnem
,
drugo
za
me
,
da
ga
spravim
za
vsak
slučaj
.
To
,
ki
sem
ga
shranil
,
je
pristno
—
ono
pa
je
bilo
ponarejeno
.
S
tresočo
roko
si
ga
sežgal
na
oglju
,
Halil
bej
,
in
skrbno
si
razpihal
pepel
,
toda
svoje
krivde
nisi
uničil
,
in
meč
visi
še
vedno
nad
tvojo
glavo
.
Mehemed
paša
mi
je
poveril
dolžnost
,
da
ga
maščujem
;
in
v
tvoji
roki
je
,
ali
ti
dam
še
živeti
,
ali
pa
izvršim
že
jutri
svoj
namen
...
“
Halil
bej
je
izprva
buljil
z
očmi
;
ustnice
so
se
mu
tresle
—
kar
sesedel
se
je
vase
,
ne
zavedaje
se
potrebe
,
da
bi
prikril
svojo
grozo
.
Nato
pa
se
mu
je
vidno
vrnil
razum
;
oči
so
zamižale
,
in
roka
se
je
iztegnila
proti
mizici
,
na
kateri
je
bila
majhna
srebrna
piščalka
.
Obenem
se
je
ozrl
okrog
sebe
,
kakor
da
bi
iskal
,
kam
naj
skoči
,
da
se
zavaruje
vsaj
za
hip
pred
razljutenim
Arnavtom
.
Ali
Kemal
pa
se
je
zasmejal
s
suhim
glasom
in
prijel
Halila
za
roko
.
„
Ne
trudi
se
,
bedak
!
Vem
:
ako
zažvižgaš
,
planejo
v
sobo
tvoji
ljudje
in
me
razsekajo
na
kosce
,
in
ko
sine
dan
,
me
bodo
obirale
ribe
v
Bosporu
.
Niti
braniti
se
mi
ni
treba
,
Halil
bej
;
ako
hočeš
,
odpašem
sabljo
in
ti
položim
pred
noge
svoj
jatagan
,
ti
pa
me
daj
ubiti
.
Toda
stopi
prej
na
hišni
prag
in
glej
...
Ako
so
tvoje
oči
še
dobre
,
boš
videl
v
temi
troje
ljudi
—
mojih
Skipetarov
.
Brzonogi
mladci
so
;
njih
noge
so
na
kopnem
,
kar
je
v
zraku
sokolova
perot
.
Oni
čakajo
...
Ako
se
ne
vrnem
iz
tvoje
hiše
,
pohite
na
morski
breg
,
sleherni
k
svojemu
čolnu
.
Zaman
bi
jih
bilo
loviti
;
zakaj
treba
jim
je
samo
izproziti
samokrese
,
in
nekdo
,
ki
čaka
v
jadrnici
daleč
tam
zunaj
na
Bosporu
,
zasliši
strele
—
dogovorjena
znamenja
.
Tisti
nekdo
,
Halil
bej
,
ima
tvoje
pismo
,
ne
jaz
!
...
In
zdaj
zažvižgaj
,
Halil
bej
!
“
Halil
se
je
sesedel
na
mindarluk
kakor
mrtva
gruda
;
Arnavt
pa
ga
je
motril
zlobno
z
divjimi
očmi
in
nadaljeval
,
ko
ni
bilo
odgovora
:
„
Povem
ti
celo
nekaj
drugega
,
Halil
bej
...
Moji
ljudje
,
ki
stoje
zunaj
pripravljeni
,
da
maščujejo
življenje
svojega
gospodarja
,
imajo
strog
ukaz
,
čakati
samo
do
določene
ure
.
Ako
se
dotlej
ne
vrnem
k
njim
,
dado
znamenje
...
in
mož
s
tvojim
pismom
se
obrne
proti
Stambulu
...
ti
pa
si
jutri
mrtev
človek
—
ako
te
je
vredno
šteti
med
ljudi
!
“
Izvlekel
je
uro
.
„
Trenotki
hite
;
štej
utripe
svojega
srca
in
glej
,
da
se
odločiš
.
Preden
mine
pet
minut
,
moram
biti
pri
svojih
zvestih
.
“
Halil
je
zakopal
obraz
med
dlani
.
Iz
globin
prsi
se
mu
je
izvil
glas
,
podoben
zamolklemu
ječanju
.
„
Strašno
me
sovražiš
,
Ali
Kemal
!
“
je
zpregovoril
z
zamolklim
,
ubitim
glasom
.!
„
A
zakaj
—
zakaj
?
...
“
„
Ni
časa
.
da
bi
ti
razlagal
staro
povest
.
Leta
so
tekla
preko
madeža
in
ga
izmila
v
tvojem
opominu
;
toda
Skipetar
ne
pozabi
ničesar
.
Kadar
boš
stokal
strahu
v
nočeh
brez
spanja
in
se
boš
zvijal
v
mislili
na
gotovo
pogubo
,
kakor
se
zvija
črv
pod
peto
brez
usmiljenja
,
takrat
išči
,
Halil
hej
:
nekje
v
zgodovini
svojih
grehov
najdeš
napisano
:
Zorka
...
“
„
Zorka
!
“
je
kriknil
bej
z
nečloveškim
glasom
in
se
udaril
s
pestjo
po
čelu
.
„
Ni
časa
,
Halil
bej
...
Jutri
ob
tej
uri
imej
pripravljeno
Angležinjo
,
da
jo
izročiš
meni
ali
komurkoli
,
kdor
ti
pove
besedi
:
Zorka
,
Mehemed
...
In
če
si
ji
skrivil
le
las
na
glavi
,
ne
čakaj
živ
,
da
jaz
izvem
.
Zdaj
pa
jo
ukazi
poklicati
.
“
„
Čemu
v
je
prašal
Halil
bej
nehote
.
„
To
te
ne
briga
;
zdaj
veš
,
da
sem
jaz
gospod
v
tej
hiši
—
ti
glej
,
da
se
mi
pokoriš
.
“
Halil
bej
je
stopil
omahujoč
na
hodnik
in
pon
al
nekaj
zamorcu
,
ki
je
čakal
...
čakal
z
zanjko
v
roki
,
kakor
je
povedal
Ali
Kemal
beju
v
obraz
.
Par
trenotkov
nato
se
je
odgrnila
zavesa
na
drugi
strani
sobe
;
vstopila
je
mlada
ženska
vitke
postave
,
v
beli
obleki
,
vsa
odeta
s
tisto
zračno
lepoto
,
ki
odlikuje
Angličanke
.
Ustavila
se
je
,
prekrižala
roke
na
prsih
in
pomerila
dvojico
moških
z
neizmerno
zaničljivim
pogledom
.
„
Kaj
hočeta
,
lopova
?
“
je
prašala
po
francosko
z
jedva
slišnim
glasom
.
Ali
Kemal
se
je
zdrznil
,
kakor
da
ga
je
oplela
z
bičem
;
divje
se
je
zaiskrilo
v
njegovih
očeh
.
Toda
premagal
se
je
,
vstal
in
ji
stopil
naproti
.
„
Mylady
,
“
je
dejal
z
mirnim
glasom
,
prihranite
si
mnenja
,
ki
ne
morejo
niti
izboljšati
,
niti
poslabšati
vašega
položaja
.
In
poslušajte
...
Določeno
je
,
da
zapustite
jutri
to
hišo
in
se
preselite
drugam
...
odkoder
morda
ni
več
daleč
tja
,
kamor
si
želite
...
Opozarjam
vas
še
enkrat
,
da
se
vam
ni
treba
bati
Halila
nikoli
in
v
ničemer
,
zakaj
odgovoren
je
z
lastno
glavo
za
vse
,
karkoli
bi
vam
storil
zalega
.
Pripravite
se
torej
za
odhod
.
Povedal
sem
,
mylady
,
prosto
vam
je
,
da
oddidete
.
“
Pri
tem
je
stal
tako
,
da
Halil
bej
ni
mogel
videti
njegovega
obraza
;
in
ves
čas
,
ko
je
govoril
,
je
namigaval
s
tisto
izrazito
igro
mišic
in
oči
,
ki
je
lastna
prirodnim
in
divjim
ljudem
v
še
mnogo
večji
meri
,
kakor
naobraženemu
človeku
,
da
to
,
kar
govori
,
ni
tisto
,
marveč
da
ji
ima
povedati
še
nekaj
drugega
;
naj
bo
pripravljena
...
Lady
Helena
—
bila
je
ona
—
ga
je
gledala
z
začudenjem
;
ko
je
končal
,
je
pokimala
z
glavo
in
izginila
za
svojo
zaveso
kakor
prikazen
.
„
Zdaj
sva
opravila
,
Halil
bej
,
“
je
velel
Arnavt
,
ko
sta
ko
sta
ostala
sama
z
domačinom
.
„
Ti
glej
,
ubogaj
in
—
pazi
!
“
To
rekši
,
se
je
obrnil
,
vzravnal
svojo
visoko
,
divjo
postavo
,
stopil
iz
sobe
na
hodnik
in
izginil
preko
praga
v
nočni
mrak
,
ne
da
bi
bil
umeknil
roko
le
za
trenotek
z
jataganovega
ročnika
.
Kakih
petdeset
korakov
od
hiše
se
je
ustavil
in
plosknil
trikrat
z
rokami
;
bilo
je
dogovorjeno
znamenje
za
one
tri
,
ki
so
stali
na
straži
.
In
nehote
mu
je
ušlo
oko
nazaj
na
Halilov
dom
,
kjer
je
mrla
za
mrežastimi
okni
bledordečkasta
luč
svetilk
.
„
Kako
sladko
je
pasti
svoje
sovraštvo
na
hudobneževi
duši
!
“
je
zamrmral
,
in
risje
oko
se
mu
je
zasvetilo
v
noči
.
„
Prezgodaj
je
nocoj
...
pustim
te
še
živega
.
“
Poginjaj
najprej
v
močvirju
svoje
groze
—
nato
šele
izprožim
usodo
,
da
stare
tvojo
lopovsko
glavo
!
“
Brez
naglice
je
stopal
dalje
.
„
In
ti
ne
boš
položil
svoje
roke
na
mladenko
,
ki
si
jo
privlekel
nocoj
v
brlog
svojih
naslad
:
strah
bo
stal
med
vama
!
Mlada
košuta
pa
,
ki
naj
bi
grela
tvoje
trhle
ude
v
njih
prezgodnjem
starčevstvu
...
ona
bo
moja
!
Moja
,
moja
!
“
Ali
Kemal
je
iztegnil
roke
v
noč
in
zahropel
strastno
,
kakor
da
uživa
že
zdaj
sladkost
objema
.
Ta
hip
pa
se
mu
je
pridružilo
iz
mraka
troje
postav
:
bili
so
njegovi
vdani
Skipetari
.
„
Evo
nas
,
poveljnik
!
“
je
rekel
eden
izmed
njih
z
zamolklim
glasom
.
„
Ali
nas
še
potrebuješ
,
ali
se
želiš
vrniti
sam
?
“
„
Ostanite
!
“
je
ukazal
Ali
Kemal
in
položil
prst
na
čelo
,
kakor
da
mu
je
posvetila
nenadna
misel
.
„
Za
Halilovim
domom
je
vrt
—
obzidan
vrt
...
Dobro
.
Pojdite
za
mano
in
pazite
na
vse
strani
!
“
je
velel
glasno
.
Zavil
je
mimo
hiš
in
vrtov
,
obračaje
se
zdaj
na
desno
,
zdaj
na
levo
;
ko
je
menil
,
da
je
zmešal
morebitnemu
opazovalcu
sled
,
je
krenil
naravnost
nazaj
proti
Halilovi
hiši
,
toda
z
druge
strani
.
Dospel
je
pod
zidovje
,
ki
je
obdajalo
bejev
vrt
;
brez
premišljanja
se
je
okrenil
k
svojim
spremljevalcem
:
„
Dva
se
skrijta
v
bližini
in
pazita
;
ako
pride
kdo
zasledovat
,
glejta
,
da
ga
pobijeta
brez
hrupa
.
Ti
,
Jusuf
,
pojdeš
z
mano
,
da
me
kdo
ne
preseneti
;
če
naju
zalezejo
,
se
daš
posekati
—
ako
pa
uideva
neopažena
,
dobiš
jutri
tri
zlatnike
.
Stopi
k
steni
!
“
Jusuf
se
je
postavil
tesno
k
zidu
;
Halil
bej
mu
je
stopil
na
rame
,
povzpel
se
na
vrh
in
pomagal
Jusufu
za
seboj
.
Hip
nato
sta
izginila
brez
sledu
in
šuma
.
Ostala
dva
sta
se
stisnila
vsak
v
svoj
temni
kotiček
,
tako
,
da
sta
bila
skrita
slehernemu
pogledu
,
a
sta
mogla
vendar
zasledovati
vse
,
karkoli
se
je
godilo
po
okolici
.
Noč
je
bila
nekoliko
oblačna
;
tema
je
zavijala
vse
predmete
v
negotovost
,
ki
so
jo
mogle
razbrati
le
vajene
oči
.
Čakala
sta
precej
časa
,
ne
da
bi
bila
opazila
kaj
sumljivega
.
Zdajci
pa
je
zaškripal
pesek
pod
previdnimi
,
plazečimi
se
koraki
.
Skipetara
sta
se
stisnila
še
globlje
v
svoji
skrivališči
in
naperila
jastrebje
oči
kakor
dvoje
ostrih
sulic
...
Približala
se
je
obilna
,
orjaška
postava
;
tiho
,
oprezno
se
je
plazila
ob
zidu
,
pripogibaje
se
zdajpazdaj
,
kakor
zvest
pes
—
čuvaj
,
ki
voha
okrog
gospodarjeve
hiše
za
sumljivimi
sledovi
.
Zdajci
pa
se
je
ustavil
zagonetni
stražar
:
noga
mu
je
bila
zadela
ob
krhelj
ometa
,
ki
se
je
bil
odkrušil
,
ko
je
lezel
Ali
Kemal
čez
zid
.
Sklonil
se
je
,
pobral
omet
in
ga
otipal
z
roko
;
nato
se
je
vzravnal
,
pogledal
na
okoli
,
vzpel
se
na
prste
in
začel
tipati
zid
.
Skipetara
sta
videla
,
kako
maje
z
glavo
in
ugiblje
.
Že
je
menil
,
da
ni
našel
ničesar
posebnega
:
omet
odpada
tu
kakor
tam
,
največkrat
sam
od
sebe
...
Mahoma
pa
je
prisluhnil
.
Zazdelo
se
mu
je
bilo
,
da
sliši
z
vrta
nekakšen
šum
,
podoben
pokanju
vej
pod
človeškimi
nogami
.
Odrevenel
je
kakor
kip
in
se
napel
ves
v
poslušanju
tega
šuma
...
Če
bi
se
bil
okrenil
v
tem
trenotku
,
bi
bil
videl
,
da
je
zdrknilo
iz
teme
za
njegov
hrbet
dvoje
senc
,
plazečih
se
neslišno
,
po
mačje
...
Videl
bi
bil
,
kako
se
je
zasvetil
nad
njegovim
tilnikom
arnavtski
nož
...
Začutil
je
nekaj
kakor
puh
človeške
sape
.
Neizmeren
strah
mu
je
prešinil
ude
...
hotel
se
je
okreniti
...
odskočiti
...
A
tisti
hip
se
mu
je
zadrlo
ostro
jeklo
med
dva
vretenca
;
padel
je
kakor
vol
in
obležal
na
trebuhu
,
razgrebaje
pesek
in
prah
s
krčevito
drgečočimi
prsti
.
Moža
sta
se
sklonila
čezenj
in
poslušala
,
dokler
ni
obležal
mirno
,
brez
giba
in
diha
.
„
Mrtev
je
!
“
je
šepnil
eden
.
„
Mrtev
!
Kam
z
njim
?
“
„
Dvajset
korakov
od
tod
je
vodnjak
...
“
„
Vodnjak
!
Kaj
misliš
?
V
vodo
ga
vendar
ne
moreva
...
ljudje
jo
pijo
...
“
„
Ah
,
kaj
!
“
je
zagodrnjal
tovariš
,
ki
ni
poznal
več
takih
pomislekov
.
„
Jaz
prevzamem
greh
;
če
allah
že
po
dnevi
ne
vidi
ničesar
,
ali
me
ga
bo
po
noči
strah
?
“
To
rekši
se
je
sklonil
k
mrtvecu
,
odvezal
mu
pas
in
mu
ga
ovil
okrog
vratu
,
da
ne
bi
kapljala
od
mrtvega
kri
in
pustila
sledi
za
njim
.
Nato
ga
je
obrnil
in
otipal
.
„
Allah
!
“
je
vzkliknil
.
„
To
je
črni
sluga
,
ki
je
stal
vedno
pred
bejevimi
vrati
...
“
Toda
mudilo
se
je
;
Arnavta
sta
prijela
zamorca
,
eden
za
roke
,
drugi
za
noge
,
in
izginila
z
njim
za
vogalom
.
Začulo
se
je
kakor
oddaljen
pljusk
nekje
v
globini
;
par
trenotkov
nato
sta
se
postavila
vojnika
Alija
Kemala
na
svoji
prejšnji
mesti
mirna
in
pazna
.
kakor
da
se
ni
zgodilo
nič
posebnega
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ko
se
je
spustil
Ali
Kemal
na
bejev
vrt
,
se
mu
je
zazdelo
,
kakor
da
je
padel
v
jezero
črne
teme
,
butajoče
glasno
z
mogočnimi
valovi
.
Slišal
jih
je
in
jih
čutil
,
kako
so
udarjali
vanj
...
Obstal
je
in
se
zagrabil
za
prsi
:
ah
,
bili
so
le
utripi
njegovega
srca
,
razbijajočega
v
naglo
porojeni
strasti
!
Obvladal
se
je
s
skrajnim
naporom
vseh
svojih
sil
in
se
začel
plaziti
med
poludivjim
drevjem
in
grmičjem
.
Onostran
grmičja
je
ležala
ploskev
trate
,
ki
se
je
že
sušila
v
hladu
jeseni
.
Za
trato
se
je
dvigala
temna
masa
Halilove
hiše
—
temna
,
ker
je
plezala
po
zidu
divja
trta
,
visoko
,
visoko
gor
...
Še
pol
minute
,
pa
sta
prilezla
do
nje
.
Ali
Kemal
je
položil
roko
na
ramo
svojega
spremljevalca
,
ki
je
razumel
gospodarja
na
mah
in
obstal
kakor
okamenel
v
mačji
pozi
,
podoben
risu
,
ki
skoči
zdajpazdaj
...
„
Čuvaj
!
“
mu
je
šepnil
poveljnik
in
se
ozrl
navzgor
.
Da
...
tam
gori
,
tisto
okence
,
ki
sije
še
luč
skozi
njegovo
omrežje
...
to
je
okence
ljubavnega
gnezda
...
tam
plaka
lepa
tujka
...
tam
čaka
Angležinja
,
ako
je
prej
razumela
njegovo
naročilo
brez
besed
...
„
Tja
gor
!
“
je
velel
glas
v
Arnavtovem
srcu
...
Oprezno
je
prijel
za
vejevje
divje
trte
in
poizkusil
,
ali
je
dovolj
močno
;
nato
je
zastavil
nogo
in
se
začel
vzpenjati
kvišku
,
preizkušaje
vsako
oporo
z
brezkončno
opreznostjo
:
ali
je
dovolj
močna
,
da
ga
vzdrži
,
ali
je
dovolj
prosta
,
da
ne
zaškriplje
.
Večkrat
je
prenehal
za
celih
par
minut
,
pritegnil
sapo
in
poslušal
...
Celo
neskončno
večnost
je
trajala
ta
pot
!
Toda
nazadnje
je
bil
na
vrhu
;
okno
je
bilo
odprto
...
Angležinja
ga
je
razumela
!
Ali
Kemal
se
je
prijel
za
rob
in
uprl
svoje
žareče
oči
v
notranjost
.
Ah
,
tam
leži
prelestna
tujka
...
novi
cvet
,
namenjen
v
žrtev
Halilu
,
volkodlaku
...
Tam
,
na
mehkih
blazinah
...
lase
razpletene
...
roke
na
obrazu
,
vsa
tresoča
se
v
joku
,
ki
je
rezal
Arnavta
v
mozgaue
s
svojimi
tihimi
,
neizmerno
turobnimi
sunki
...
Ob
znožju
čepi
črnolasa
Gruzinka
,
ona
,
ki
jo
ima
Halil
že
dolgo
in
jo
pahne
zdaj
pa
zdaj
v
siromaštvo
,
na
sredo
ceste
...
ako
je
ne
da
utopiti
v
Bosporu
...
In
poleg
nesrečne
novinke
kleči
Angležinja
,
lady
Helena
;
kleči
,
boža
jo
in
jo
tolaži
v
nerazumljivem
mu
jeziku
,
ki
ga
je
slišal
Ali
Kemal
med
možmi
,
ki
prihajajo
v
njegovo
domovino
z
Dunaja
ter
hujskajo
in
razdeljujejo
puške
in
denar
...
„
Mylady
!
“
je
siknil
Arnavt
skozi
omrežje
.
Lady
Helena
se
je
ozrla
in
stopila
k
oknu
brez
obotavljanja
;
noben
znak
ni
dal
sklepati
,
da
je
presenečena
.
„
Še
bliže
!
“
je
šepnil
Ali
Kenial
.
„
Tako
...
Zdaj
poslušajte
,
mylady
—
in
če
ne
razumete
česa
,
ker
govorim
slabo
vaš
fiankovski
jezik
,
prašajte
me
,
—
znkaj
važno
je
,
kar
vam
imam
povedati
...
Vedite
,
da
je
vaša
rešitev
v
moji
roki
;
jaz
edini
vas
morem
spraviti
iz
te
hiše
—
ako
boste
ubogali
mojo
voljo
do
pičice
...
Mylady
,
vedite
,
da
se
vas
Halil
bej
ne
upa
dotekniti
;
izkoristite
to
!
Branite
pred
njim
tujko
,
ki
je
dospela
nocoj
;
ne
pustite
je
od
sebe
,
in
če
bi
zahteval
to
Halil
bej
—
postavite
se
pred
njo
:
na
vas
ne
sme
položiti
prsta
.
Jutri
zvečer
pridem
po
vas
—
tako
sem
naročil
Halilu
;
vi
pa
vedite
,
da
morate
ob
tej
priliki
zvijačno
rešiti
mlado
tujko
...
Nesrečna
je
v
tej
hiši
,
in
jaz
nočem
,
da
ostane
tu
;
rešeni
bosta
obed
ve
,
ako
me
vi
ubogate
...
Ko
se
torej
jutri
približa
ura
,
oblecite
tujko
v
tisto
svojo
obleko
,
ki
je
Halilu
najbolj
znana
;
dobro
bo
,
če
ji
ogrnete
glavo
—
toliko
,
da
ne
bo
mogoče
spoznati
prevare
na
prvi
mah
...
Vse
ostalo
prepustim
vaši
bistroumnosti
;
vi
samo
glejte
,
da
pojde
tujka
s
tistimi
,
ki
pridejo
po
vas
.
Ne
bojte
se
Halila
;
on
ve
,
da
ugonobi
samega
sebe
,
ako
se
maščuje
nad
vami
...
Ako
storite
po
moji
volji
,
mylady
,
vam
prisežem
pri
allahu
,
da
ste
preložili
svoj
odhod
iz
te
hiše
najdalje
za
par
ur
;
ako
ne
—
potem
vas
podarim
Halilu
,
da
stori
z
vami
,
kar
mu
drago
,
ali
pa
—
če
se
mi
zazdi
—
svojim
skipetarskim
vojnikom
,
da
se
razvesele
z
vami
in
vas
vržejo
nato
s
kamnom
okrog
vratu
v
morje
,
tam
kjer
je
najgloblje
med
Stambulom
in
Skutarijem
!
“
To
rekši
,
je
splezal
Ali
Kemal
nazaj
,
ne
da
bi
čakal
odgovora
.
Vedel
je
,
da
mu
ni
treba
dvomiti
o
sklepu
,
ki
ga
stori
lady
Helena
po
njegovih
besedah
.
In
ker
ni
čakal
odgovora
,
tudi
ni
mogel
videti
,
da
je
vstopil
kmalu
nato
Halil
bej
z
živalsko
bleščečimi
se
očmi
...
Ali
Kemal
se
je
vrnil
—
manj
oprezno
kakor
prej
—
s
svojim
tovarišem
na
drugo
stran
zidu
.
Hladnokrvno
je
poslušal
poročilo
o
ubitem
zamorcu
;
segel
je
v
žep
in
nagradil
svoje
Skipetare
.
Pet
minut
nato
je
sedel
v
nagli
ladjici
,
ki
je
bežala
z
monotonim
pljuskom
vesel
od
skutarske
obali
.
Na
vzhodu
se
je
rdečilo
nebo
.
Kakor
smo
izvedeli
v
prejšnjem
poglavju
,
je
našla
Jerica
v
bejevem
jetništvu
lady
Heleno
,
ki
se
ji
je
posvetila
takoj
s
požrtvovalno
skrbjo
.
Komaj
je
zagledala
revico
in
spoznala
,
s
kolikim
obupom
je
stopila
nesrečnica
v
ta
kraj
,
že
je
planila
k
njej
,
želeča
ji
pomagati
ali
vsaj
potolažiti
jo
v
njeni
nesreči
;
saj
je
bila
sama
v
tem
kratkem
času
predobro
spoznala
,
kaj
je
gorje
.
Ko
je
uspelo
njeno
prizadevanje
toliko
,
da
je
bila
uboga
sestra
Ivanova
zopet
zmožna
govoriti
,
se
je
začelo
med
njima
tisto
,
kar
se
ženskim
nikdar
ne
ponesreči
,
pa
če
se
sestanejo
s
še
tako
tujih
koncev
sveta
:
iskanje
,
kako
bi
se
razumeli
in
odkrili
druga
drugi
svoje
srce
...
Reči
moramo
,
da
sta
prišli
lady
Helena
in
Jerica
kmalu
do
zaželjenega
cilja
.
Po
nekolikih
nagovorih
v
drugih
evropskih
jezikih
,
ki
jih
Jerica
ni
razumela
,
je
izpregovorila
lady
po
nemško
—
in
Jerica
ji
je
odgovorila
,
četudi
ji
je
bilo
zoperno
izražati
se
v
tem
divjem
jeziku
,
ki
ji
je
bil
prinesel
že
toliko
zla
.
Naučila
se
je
bila
nemščine
v
zavodu
,
kakor
tudi
par
francoskih
drobtin
,
ki
so
ji
prav
dobro
služile
tuintam
v
olajšanje
medsebojnega
umevanja
.
„
Ah
,
saj
sem
si
rekla
v
prvem
trenotku
,
ko
sem
vas
zagledala
,
“
je
govorila
lady
Helena
,
„
da
ste
uboga
,
zapeljana
žrtev
...
Koliko
takšnih
je
pač
že
prestopilo
ta
prag
—
pred
vami
in
pred
menoj
!
Lejla
“
—
pri
tej
besedi
se
je
ozrla
na
Gruzinko
—
„
je
že
dolgo
v
Halilovi
oblasti
;
privadila
se
je
in
prenaša
svojo
usodo
.
Ona
mi
je
pripovedovala
,
kako
prihajajo
in
izginjajo
tukaj
uboge
zapeljanke
