neusmiljen,
kako
je
bil
proti
meni
.
Nič
hudega
mu
zato
ne
privoščim
.
Pavle
gre
do
kajže
,
kakor
mu
je
kuharica
povedala
.
Tema
je
že
bila
;
potrka
na
vrata
,
prosi
in
ljudje
so
ga
radi
prenočili
.
Vprašali
so
ga
,
zakaj
ni
v
graščini
prenočil
.
Pavle
pa
,
ki
nikoli
ni
opravljal
,
je
rekel
:
"
Kuharica
mi
je
k
vam
svetovala
.
"
Zvečer
je
Pavle
ljudem
mnogo
lepih
reči
pripovedoval
;
vsi
so
ga
radi
poslušali
.
Gospodar
je
rekel
:
"
Danes
ste
nam
pač
prav
prišli
,
ker
ne
smemo
iti
spat
prej
,
da
se
bo
gospod
graščine
mimo
peljal
.
On
je
naš
gospod
,
koča
je
njegova
;
pusti
nas
notri
prebivati
,
da
mu
kaj
postrežemo
.
Ravno
danes
se
je
peljal
sosedno
gospodo
obiskat
.
Zvečer
se
bo
mimo
peljal
,
nas
enega
poklical
,
da
ga
bo
do
grada
spremil
in
mu
svetil
,
ker
pot
še
ni
udelana
.
"
Pavle
vpraša
gospodarja
:
"
Povejte
mi
,
prijatelj
,
kako
se
vašemu
gospodu
pravi
,
kako
mu
je
ime
ali
je
star
ali
mlad
?
"
Mož
pravi
:
"
Ime
mu
je
Avguštin
,
priimek
ima
Zorman
.
Mlad
je
,
ravno
letos
se
je
oženil
in
torej
šel
s
svojo
gospo
v
sosedno
graščino
v
vas
.
Čudno
se
je
z
našim
gospodom
godilo
,
veliko
bi
vam
imel
povedati
,
pa
zdi
se
mi
,
da
se
ravno
pelje
.
"
Komaj
mož
izgovori
,
kar
kočijaž
zavpije
:
"
Urban
,
"
tako
je
bilo
tistemu
kajžarju
ime
,
"
hiti
posvetit
,
gospod
so
se
pripeljali
!
"
Pavle
hitro
vzame
laterno
in
reče
kajžarju
:
"
Pustite
mene
,
grem
jaz
namesto
vas
svetit
gospodu
,
če
vam
je
prav
.
"
Kajžar
pravi
:
"
Zelo
mi
ustrežete
,
pojdite
srečno
,
čakali
vas
bomo
z
lučjo
,
da
nazaj
pridete
.
"
Pavle
spremi
graščaka
do
doma
.
Dobro
ga
je
poznal
,
pa
se
mu
ni
hotel
razodeti
.
Vso
pot
je
molčal
,
le
toliko
je
povedal
,
da
je
šolar
in
da
bo
prenočil
v
kajži
.
Gospod
se
ni
več
menil
.
Ko
pride
domov
,
skoči
z
voza
,
pelje
za
roko
svojo
ženo
in
gre
v
zgornje
sobe
.
Drugega
ni
rekel
,
kakor
hišniku
je
ukazal
dati
kozarec
vina
šolarju
,
kateri
mu
je
posvetil
.
Zdaj
je
Pavle
premišljeval
,
kako
bi
naredil
,
da
bi
z
gospodom
govoril
in
ga
skušal
ali
ga
bo
hotel
poznati
ali
ne
,
ki
mu
je
toliko
dobrega
storil
v
bolezni
.
Kuharica
je
bila
brž
pri
Pavletu
;
vpraša
ga
,
kako
je
to
,
da
je
on
prišel
svetit
gospodu
.
Ko
ji
je
vse
povedal
,
jo
je
prosil
,
rekoč
:
"
Prosim
vas
,
pojdite
gori
h
gospodu
in
recite
jim
,
da
jih
jaz
prav
dobro
poznam
in
da
bi
rad
le
eno
samo
besedico
z
njimi
govoril
.
"
Kuharica
gre
in
pove
gospodu
,
kako
šolar
,
kateri
je
prisvetil
,
želi
z
njim
govoriti
.
Pove
tudi
,
kako
je
ravno
tega
šolarja
malo
prej
hišnik
iz
graščine
odgnal
.
Gospod
hitro
gre
v
spodnjo
hišo
,
kjer
je
šolar
čakal
.
Ko
noter
stopi
,
mu
reče
Pavle
:
"
Avguštin
ali
me
še
poznaš
ali
me
morebiti
več
ne
boš
poznati
hotel
?
Glej
,
Pavle
,
tvoj
nekdanji
prijatelj
te
je
prišel
obiskat
.
"
Ko
Avguštin
te
besede
zasliši
,
ostrmi
:
kar
besedice
ne
more
spregovoriti
,
ker
je
zdaj
Pavleta
po
glasu
in
po
besedi
spoznal
.
Potem
stopi
k
njemu
,
ga
objame
in
poljubi
pa
mu
reče
:
"
Ljubi
prijatelj
!
Ne
zameri
,
da
sem
si
pustil
od
tebe
tako
postreči
da
mi
še
ponoči
svetiš
,
in
nisem
vedel
,
kdo
da
si
.
Zakaj
se
mi
nisi
razodel
?
O
prijatelj
,
presrčni
moj
prijatelj
!
Nikar
ne
misli
,
da
sem
nate
pozabil
ali
da
bi
te
poznati
ne
hotel
.
Vem
,
da
si
to
mislil
,
ker
ti
ves
čas
nisem
,
kar
sva
se
ločila
,
nič
pisal
,
nič
sporočil
;
toda
verjemi
,
da
sem
bil
od
velikih
opravil
in
skrbi
zadržan
.
Vsak
dan
sem
nate
mislil
,
in
ko
bi
bil
slišal
,
da
kaj
potrebuješ
,
bi
bil
vse
rad
dal
.
Pojdi
z
menoj
v
gornjo
hišo
,
da
boš
z
mano
večerjal
in
pri
nas
spal
.
"
Z
velikim
veseljem
pelje
zdaj
Avguštin
svojega
nekdanjega
dobrotljivega
Pavleta
v
lepe
gornje
sobe
,
napolnjene
z
dragim
,
krasnim
pohišjem
,
in
svoji
ženi
vse
pove
,
koliko
dobrega
mu
je
ta
prijatelj
storil
.
Torej
ga
je
tudi
gospa
,
Avguštinova
žena
,
prijazno
sprejela
in
mu
ko
svojemu
bratu
stregla
.
Pri
večerji
sta
se
Avguštin
in
Pavle
po
bratovsko
pogovarjala
o
poprejšnjih
časih
in
se
spominjala
,
kako
se
jima
je
godilo
.
Slednjič
pravi
Avguštin
:
"
Povej
mi
vendar
,
ljubi
moj
Pavle
,
kaj
te
je
prineslo
tako
daleč
,
kam
greš
ali
kam
si
se
namenil
?
"
Pavle
mu
vse
po
vrsti
razloži
,
kako
so
mu
njegovi
dobrotniki
pomrli
,
kako
so
ga
brez
premoženja
,
brez
pomoči
odgnali
.
Zdaj
išče
službe
ali
dobrega
človeka
,
da
bi
mu
pomagal
.
Nazadnje
reče
:
"
Glej
,
Avguštin
,
tebi
se
je
prej
hudo
godilo
,
meni
je
bilo
dobro
.
Zdaj
je
tebi
dobro
,
meni
hudo
.
Tako
je
s
časno
srečo
,
goljufna
je
.
O
,
da
bi
le
večno
,
neskončno
srečo
v
nebesih
dosegli
!
"
Avguštinu
so
stopile
solze
v
oči
drugega
ni
več
mogel
reči
kakor
te
besede
:
"
O
,
Pavle
,
ne
boš
,
ne
boš
nesrečen
,
ne
,
dokler
sem
jaz
živ
.
Nisem
pozabil
,
da
si
mi
življenje
otel
.
Pri
meni
imaš
vse
,
kar
poželiš
.
Ako
bi
si
polovico
moje
graščine
izvolil
,
ti
jo
z
veseljem
dam
.
Pa
o
tem
se
bomo
jutri
pomenili
,
nocoj
gremo
spat
,
ker
je
že
pozno
.
"
Drugi
dan
ukaže
Avguštin
napraviti
dobro
kosilo
,
veliko
pojedino
in
povabi
vse
svoje
prijatelje
,
da
bi
se
gostili
in
veselili
.
Pri
jedi
je
Avguštin
vsem
povabljenim
rekel
:
"
Glejte
,
ta
je
moj
pravi
,
resnični
prijatelj
,
moj
dobrotnik
,
ki
me
je
prišel
obiskat
.
Pripravljen
sem
mu
zdaj
,
kar
je
mogoče
,
dobroto
povrniti
.
Vi
ste
sedaj
priče
:
karkoli
bo
poželel
,
mu
z
veseljem
dam
.
Moj
hišnik
pa
je
včeraj
tega
mojega
dobrotnika
zgrda
od
hiše
odgnal
;
in
ko
bi
Bog
ne
bil
tako
naklonil
in
ko
bi
dobri
ljudje
ne
bili
usmiljeni
do
njega
,
bi
jaz
danes
tega
veselja
ne
imel
.
Do
smrti
bi
me
bilo
bolelo
,
ko
bi
bil
zvedel
,
da
je
bil
moj
dobrotnik
tako
neusmiljeno
od
moje
hiše
odgnan
.
Pokliči
hišnika
,
"
reče
Avguštin
hlapcu
,
ki
je
pri
mizi
stregel
,
"
da
mu
vpričo
vseh
povem
,
kar
mu
gre
.
"
Hišnik
pride
,
Avguštin
mu
srdito
reče
:
"
Poznaš
tega
gospoda
?
Zakaj
si
ga
včeraj
tako
zgrda
od
hiše
stepel
?
Ako
ga
ravno
nisi
poznal
,
vendar
bi
ne
smel
tako
neusmiljen
biti
.
Glej
,
moj
dobrotnik
je
to
,
življenje
mi
je
ohranil
.
Kdor
ni
usmiljen
,
tudi
usmiljenja
ni
vreden
.
Torej
pojdi
,
poišči
si
službe
,
kjer
hočeš
,
pri
meni
nimaš
več
kruha
.
Sedem
dni
ti
dam
odloga
službo
iskati
.
Ali
jo
najdeš
ali
ne
,
se
moraš
spraviti
.
"
Hišnik
se
izgovarja
z
nevednostjo
in
prosi
,
da
bi
ga
še
imeli
,
rekoč
:
"
Kam
čem
iti
na
starost
?
Kako
bomo
živeli
,
žena
,
otroci
?
Oh
,
Bogu
se
usmili
!
"
"
Poberi
se
,
"
zavpije
nad
njim
Avguštin
,
"
zdaj
čutiš
,
kako
hudo
dene
neusmiljenje
.
"
S
solznimi
očmi
gre
hišnik
ves
žalosten
,
vzdihuje
,
ne
ve
se
kam
dejati
,
na
glas
joka
,
njegovi
otroci
tudi
z
njim
.
Ko
odide
,
se
Pavle
obrne
proti
svojemu
prijatelju
Avguštinu
,
rekoč
:
"
Bog
te
živi
,
moj
prijatelj
Avguštin
,
gospod
te
imenitne
graščine
.
Ne
zameri
,
da
te
vpričo
vseh
povabljenih
za
besedo
primem
.
Obljubil
si
mi
dati
,
kar
prosim
;
ne
zavrzi
tedaj
moje
prošnje
!
Prosim
te
samo
to
,
da
hišnika
ne
deneš
ob
službo
.
Ohrani
ga
do
smrti
!
Ne
zameri
mu
,
kar
je
storil
,
saj
veš
,
da
bo
za
naprej
vse
drugačen
.
Nikdar
bi
jaz
ne
mogel
vesel
biti
,
ko
bi
zavoljo
mene
kdo
nesrečen
bil
.
Rajši
hočem
še
toliko
revščino
trpeti
kakor
k
nesreči
bližnjega
kaj
pomagati
.
"
Na
te
besede
so
se
vsi
povabljeni
razjasnili
in
oveselili
,
ker
so
bili
pri
hišnikovem
slovljenju
žalostni
.
"
O
plemeniti
,
usmiljeni
Pavle
,
ti
si
nam
vsem
lep
zgled
krščanske
ljubezni
.
Gotovo
ti
bo
Bog
vse
obilno
poplačal
.
"
Tako
so
vsi
obenem
vesel
glas
zagnali
in
pili
na
zdravje
Pavleta
in
graščaka
Avguština
.
Avguštin
je
hišnika
na
Pavletovo
prošnjo
obdržal
in
mu
obljubil
tudi
,
da
ga
bo
do
smrti
imel
.
Vesel
dan
je
bil
to
vsem
,
kar
jih
je
bilo
pri
gradu
;
posebno
vesela
je
bila
kuharica
.
Tri
tedne
je
ostal
Pavle
v
graščini
.
Medtem
mu
je
Avguštin
dal
narediti
vsa
nova
oblačila
,
mu
napravil
vse
potrebne
reči
in
ga
potem
poslal
na
Dunaj
.
Dal
mu
je
s
seboj
obilno
denarjev
in
list
,
katerega
je
pisal
do
svojega
strica
,
ki
je
bil
na
Dunaju
v
imenitni
službi
.
Tako
je
govoril
Avguštin
svojemu
prijatelju
Pavletu
,
preden
ga
je
od
sebe
spustil
:
"
Ljubi
Pavle
,
prežlahtno
je
tvoje
srce
,
škoda
bi
bilo
zate
,
ko
bi
ti
v
kako
nevarno
službo
prišel
,
kjer
bi
se
utegnilo
tvoje
srce
spačiti
.
Bodi
dober
tudi
za
naprej
in
pojdi
se
še
učit
!
Pojdi
na
Dunaj
,
da
skončaš
vse
šole
!
Loti
se
učenosti
,
katere
hočeš
;
izvoli
si
stan
,
kateri
te
veseli
,
jaz
pa
te
bom
z
vsem
potrebnim
preskrbel
,
kakor
si
bil
preskrbljen
pri
svojem
dobrotniku
baronu
I.
v
Nemškem
Gradcu
.
Pojdi
naravnost
k
mojemu
stricu
,
podaj
mu
pismo
in
sprejel
te
bo
z
veseljem
in
ti
bo
dal
na
moj
račun
,
karkoli
boš
potreboval
.
"
Pavle
se
prijazno
zahvali
za
tako
dobrotljivo
prijaznost
.
Prijatelja
se
objameta
in
poljubita
.
Pavle
gre
na
Dunaj
.
Z
groznim
veseljem
gre
Pavle
Svetin
proti
Dunaju
.
Ni
mu
bilo
več
treba
skrbeti
,
kam
in
kje
bo
pod
streho
prišel
.
Imel
je
denarjev
dosti
in
na
Dunaju
se
je
vedel
kam
obrniti
.
Vesel
je
bil
iz
vsega
srca
,
da
bo
spet
v
šolo
hodil
in
se
lepih
reči
učil
.
Posebno
so
ga
že
naprej
velike
ali
visoke
šole
veselile
.
Vso
pot
je
Boga
hvalil
,
ker
mu
je
toliko
dobrotljiv
in
usmiljen
.
Po
poti
je
tudi
premišljeval
,
katerega
stanu
bi
se
lotil
,
ali
bi
šel
v
deseto
šolo
in
se
učil
in
pripravljal
za
duhovski
stan
,
ali
bi
se
prijel
medicine
in
se
učil
zdravila
poznati
,
da
bi
zdravnik
bil
,
ali
bi
se
učil
pravice
,
da
bi
bil
besednik
ali
pravdni
doktor
.
Vso
pot
je
premišljeval
,
kaj
bi
si
bil
izvolil
,
pa
si
za
gotovo
še
nič
ni
izbral
.
Kar
od
daleč
zagleda
visoki
stolp
svetega
Štefana
,
ki
izmed
velikih
poslopij
kipi
in
o
katerega
visočini
je
že
toliko
slišal
povedati
.
Iz
vsega
srca
zdaj
Pavle
vzdihne
proti
nebesom
,
rekoč
:
"
O
dobrotljivi
Bog
,
razsvetli
mi
um
in
pamet
,
da
izvolim
pravi
stan
,
v
katerega
si
me
namenil
;
da
se
obrnem
na
pravo
pot
,
katera
je
tebi
všeč
.
V
to
cerkev
pojdem
,
katere
stolp
sem
najprvo
zagledal
;
tam
čem
moliti
in
prositi
za
razsvetljenje
,
da
to
izvolim
,
kar
je
tebi
,
o
dobrotljivi
Bog
,
všeč
.
"
Pavle
gre
zdaj
srečno
naprej
,
ne
ustavi
se
tako
dolgo
,
da
pride
do
velike
cerkve
svetega
Štefana
.
Naravnost
gre
v
cerkev
,
bilo
je
ura
4
popoldne
,
in
tako
srčno
in
zamišljeno
moli
,
da
ne
opazi
duhovnov
,
kateri
ravno
po
končani
molitvi
tiho
iz
cerkve
gredo
.
Celo
uro
je
Pavle
molil
v
cerkvi
in
premišljeval
,
katerega
stanu
bi
se
lotil
.
Potem
je
v
svojem
srcu
občutil
nekako
veselje
in
notranjo
željo
po
duhovskem
stanu
.
Gotovo
je
to
božja
volja
,
si
je
mislil
,
Bog
me
je
v
duhovski
stan
namenil
,
tega
si
izvolim
.
S
temi
mislimi
Pavle
vstane
in
gre
iskat
s
pismom
gospoda
prijateljevega
strica
.
Kmalu
ga
spraša
,
ponižno
gre
do
njega
.
Preden
Pavle
pismo
poda
,
ga
gospod
prijazno
vpraša
:
"
Vi
ste
šolar
iz
tujega
kraja
,
videl
sem
vas
v
cerkvi
.
Kajne
,
da
ste
bili
malo
prej
v
cerkvi
svetega
Štefana
,
pred
oltarjem
Matere
božje
?
To
mi
je
bilo
zelo
všeč
.
"
"
Bil
sem
,
"
odgovori
Pavle
,
"
molil
sem
in
prosil
Boga
za
razsvetljenje
,
da
bi
vedel
pravega
stanu
se
lotiti
.
"
Gospod
odpre
pismo
in
bere
;
kar
spozna
,
da
je
to
tisti
Avguštinov
zvesti
prijatelj
in
dobrotnik
.
Z
velikim
veseljem
ga
sprejme
in
mu
reče
,
naj
se
zraven
njega
usede
,
in
mu
tako
govori
:
"
Ljubeznivi
Pavle
,
vse
vem
,
kako
se
je
tebi
godilo
.
Dobro
vem
,
koliko
dobrega
si
mojemu
stričniku
storil
in
mu
v
bolezni
pomagal
.
Vse
to
očitno
kaže
,
da
te
je
Bog
v
duhovski
stan
namenil
.
Poslušaj
me
,
stopi
v
deseto
šolo
,
hiti
se
učiti
duhovske
učenosti
,
z
vsem
boš
preskrbljen
,
karkoli
potrebuješ
.
Ti
boš
kdaj
dober
duhovni
pastir
.
"
Pavle
odgovori
ponižno
:
"
Visoke
časti
vredni
gospod
!
Ravno
to
je
moja
misel
;
v
cerkvi
med
molitvijo
so
mi
naenkrat
prišle
v
srce
velike
želje
po
duhovskem
stanu
.
Tega
se
hočem
prijeti
in
si
pridno
prizadevati
,
da
si
pridobim
potrebnih
učenosti
.
Vas
pa
prosim
,
da
mi
pomagate
in
me
učite
,
kako
se
moram
vredno
pripravljati
za
ta
sveti
in
imenitni
stan
,
kakor
je
duhovski
.
"
Pavle
je
stopil
v
deseto
šolo
,
se
pridno
učil
,
da
mu
ga
ni
bilo
enakega
.
Pri
gospodu
je
imel
stanovanje
in
živež
in
prijatelj
Avguštin
ga
je
z
vsem
obilno
preskrbel
.
Dve
leti
je
hodil
v
deseto
šolo
iz
gospodove
hiše
,
tretje
leto
pa
je
bil
vzet
v
duhovščnico
.
Četrto
leto
je
bil
za
mašnika
posvečen
.
Ko
je
Pavle
vse
šole
skončal
,
je
bil
postavljen
precej
za
učitelja
v
malih
šolah
,
da
je
fante
krščanski
nauk
učil
;
to
službo
je
pet
let
z
velikim
pridom
opravljal
.
Potem
je
bil
izvoljen
za
poglavarja
male
šole
in
je
opravljal
to
službo
šest
let
z
veseljem
in
k
veselju
vsem
malim
šolarjem
.
Nato
je
bil
Pavle
izvoljen
za
poglavarskega
svetovalca
;
zavoljo
njegove
velike
učenosti
,
bistrosti
in
pobožnosti
mu
je
bilo
izročeno
to
imenitno
opravilo
.
Pri
taki
imenitni
službi
je
bil
vendar
vedno
ponižen
in
pohleven
.
Več
ko
je
mogel
dobrega
storiti
,
bolj
je
bil
vesel
.
Posebno
revežem
je
rad
pomagal
,
vse
jim
je
razdal
;
dasiravno
je
bilo
veliko
njegovo
vsakoletno
plačilo
,
je
vendar
revno
živel
.
Znana
je
bila
Pavletova
učenost
,
modrost
in
pobožnost
ne
le
tovarišem
,
ampak
tudi
višjim
oblastnikom
;
zato
je
bil
od
svetlega
cesarja
izvoljen
za
dvornega
svetovalca
,
ko
je
najmanj
na
to
mislil
.
Več
drugih
,
tudi
učenih
mož
je
bilo
cesarju
priporočenih
za
to
službo
,
pa
le
Pavel
Svetin
je
bil
izvoljen
in
z
veliko
častjo
v
to
imenitno
službo
povzdignjen
.
Nekaj
let
je
opravljal
to
težavno
službo
.
Vsi
njegovi
višji
oblastniki
so
ga
radi
imeli
:
veseli
so
bili
,
da
so
takega
učenega
in
zvestega
svetovalca
dobili
.
Storil
je
,
kar
drugi
niso
mogli
storiti
,
ker
je
več
jezikov
do
dobrega
znal
govoriti
.
Izvoljen
je
bil
potem
za
škofa
v
I.
Sloveča
in
imenitna
škofija
je
bila
to
,
ne
zelo
daleč
od
Dunaja
.
Z
groznim
veseljem
so
ga
prebivalci
tistega
kraja
sprejeli
za
svojega
duhovnega
višjega
pastirja
,
ker
so
že
poprej
toliko
slišali
o
njegovi
dobrodelnosti
.
Velike
prihodke
je
imel
.
Veliko
blaga
in
premoženja
mu
je
dajala
škofija
,
vendar
je
Pavle
ostal
pri
svoji
navadi
,
namreč
,
da
je
revno
živel
.
Le
toliko
si
je
prihranil
,
kar
je
bilo
prav
za
potrebo
,
vse
drugo
je
revežem
razdal
,
bolnikom
je
pomagal
in
jim
zdravila
kupoval
.
Imel
je
navado
reči
:
"
Kar
revežem
dam
,
Bogu
dam
.
Če
bolniku
postrežem
,
Bogu
postrežem
.
"
Zato
so
ga
tudi
vsi
revni
tistega
kraja
le
očeta
imenovali
in
vedno
zanj
molili
.
Nekega
dne
ga
je
obiskal
nekdanji
prijatelj
Avguštin
,
katerega
je
škof
Pavle
več
dni
pridržal
,
da
sta
se
o
nekdanjih
časih
pogovarjala
,
kako
jima
je
bilo
nekdaj
hudo
,
zdaj
pa
obema
dobro
.
Ko
se
graščak
Avguštin
spet
na
pot
proti
domu
spusti
,
ga
škof
Pavle
spremi
do
ceste
;
škofija
je
bila
dobro
uro
od
velike
ceste
.
Tam
se
prijatelja
ločita
,
drug
drugemu
srečo
voščita
,
si
obljubita
večkrat
drug
drugega
obiskati
in
se
ločita
.
Škof
Pavle
se
ravno
usede
v
kočijo
,
da
bi
hitel
domov
,
kar
stopi
k
njemu
gospodar
bližnje
kajže
,
rekoč
:
"
Milostljivi
gospod
škof
,
prosim
vas
,
da
bi
malo
v
mojo
hišo
stopili
in
pogledali
bolnika
,
kateremu
je
zelo
hudo
.
Sinoči
sta
prišla
dva
tujca
,
vsa
revna
,
raztrgana
in
lačna
.
Prosila
sta
me
,
da
bi
jih
prenočil
,
ker
denarjev
nimata
.
Eden
je
bil
že
včeraj
grozno
slab
danes
pa
mu
je
že
besedo
zaprlo
;
bojim
se
,
da
bi
brez
spovedi
ne
umrl
.
Njegov
tovariš
mu
lepo
streže
pa
z
nami
ne
more
nič
govoriti
;
zdi
se
mi
,
da
je
Francoz
.
Tudi
ne
vem
,
kake
vere
je
bolnik
.
Na
vratu
ima
navezano
majhno
,
lepo
tablico
,
na
tablici
je
naslikana
gosposka
ženska
.
"
Škof
Pavle
gre
pri
tej
priči
k
bolniku
,
ga
vpraša
več
reči
;
nič
ni
mogel
odgovoriti
,
tako
je
oslabel
.
Škof
je
dobro
znal
govoriti
francosko
,
zato
vpraša
bolnikovega
tovariša
:
"
Od
kod
prihajata
in
kam
gresta
?
"
Francoz
mu
odgovori
:
"
Iz
rusovskega
cesarstva
prihajava
,
iz
dežele
Sibirije
,
kjer
sva
bila
ujeta
,
in
greva
vsak
proti
svojemu
domu
.
"
Francoz
je
bil
vesel
,
da
je
škof
Pavel
znal
tako
lepo
po
francosko
govoriti
,
in
mu
je
vse
ob
kratkem
razložil
,
kako
se
jima
je
godilo
:
"
Jaz
sem
pravi
Francoz
,
"
je
rekel
,
"
blizu
mesta
Tulona
doma
.
Ime
mi
je
Bazil
Hudon
.
Zapustil
sem
doma
bogate
starše
,
radi
bi
me
bili
odkupili
,
pa
ni
bilo
mogoče
.
Moral
sem
biti
vojak
in
iti
z
grozno
Napoleonovo
trumo
na
gornje
mrzle
rusovske
dežele
.
Ta
moj
bolni
tovariš
je
Ilirijan
.
Imenitnega
stanu
je
,
ime
pa
mu
je
Karel
,
s
priimkom
Gap
.
Tudi
on
je
mater
zapustil
doma
,
njeno
podobo
še
zdaj
na
vratu
nosi
.
Oče
pa
je
bil
že
prej
v
vojski
ubit
.
V
vojski
sva
bila
pod
eno
zastavo
,
tovariša
in
prijatelja
sva
bila
.
Vkup
sva
služila
,
vkup
sva
bila
ujeta
in
v
daljno
deželo
Sibirijo
odpeljana
.
Veliko
dobrega
mi
je
storil
moj
prijatelj
Karel
;
sam
pri
svojih
ustih
si
je
pritrgal
,
da
mi
je
v
hudi
lakoti
dal
košček
kruha
.
Že
zdavnaj
bi
jaz
bil
pobit
,
ko
bi
on
ne
bil
neusmiljenih
Rusov
zame
sprosil
.
Ker
je
bil
Ilirijan
,
je
z
njimi
nekoliko
govoriti
znal
.
Ujeta
sva
bila
ves
čas
vkup
.
Rusi
so
naju
dali
v
globoke
jame
rudo
kopat
;
po
tri
dni
nisva
belega
dne
videla
,
zraven
pa
sva
slabo
hrano
imela
.
V
taki
nesreči
sva
drug
drugega
tolažila
;
spoznala
sva
,
da
je
božja
previdnost
z
nama
tako
naredila
.
Zato
sva
se
iz
vsega
srca
k
Bogu
obrnila
,
vedno
prosila
in
molila
,
da
bi
se
naju
Bog
usmilil
in
naju
iz
take
nesreče
rešil
;
dolgo
let
sva
tako
zdihovala
in
molila
in
najina
molitev
je
prišla
pred
božji
sedež
.
Mislila
sva
,
da
sva
v
temnih
podzemskih
jamah
od
vseh
pozabljena
in
zapuščena
kakor
krt
,
kar
pride
nekega
dne
sibirski
poglavar
in
naju
ukaže
predse
pripeljati
.
Ko
prideva
,
nama
reče
:
"
Zahvalita
Boga
,
rešena
sta
;
tukaj
je
prišlo
pisano
povelje
od
cesarja
vaju
pri
tej
priči
izpustiti
in
vaju
vsakega
na
svoj
dom
poslati
.
"
Od
veselja
so
se
nama
pri
tem
oznanilu
solze
udrle
.
Karel
me
objame
in
reče
:
"
Glej
,
bratec
,
Bog
naju
je
uslišal
,
da
sva
dočakala
rešenje
.
Vidiš
,
prav
je
,
da
si
me
ubogal
in
v
Boga
zaupal
.
Ako
bi
ti
bil
vedno
tako
nepotrpežljiv
in
nevoljen
,
kdo
ve
,
kaj
bi
se
bilo
s
tabo
zgodilo
.
Zahvaliva
tedaj
Boga
,
ki
tako
dobrotljivo
in
usmiljeno
z
nama
dela
!
"
Pokleknila
sva
in
na
glas
molila
.
Precej
drugi
dan
se
dvigneva
in
greva
na
pot
svoje
ljube
domovine
iskat
.
Cele
kvatre
že
hodiva
,
vse
oblačilo
je
strohnelo
,
obutalo
je
strgano
,
jesti
le
toliko
imava
,
kar
pri
dobrih
ljudeh
sprosiva
.
Denarci
,
ki
so
nama
jih
Rusi
dali
,
so
kmalu
pošli
in
zdaj
sva
zelo
oslabela
.
Včeraj
pa
je
mojemu
tovarišu
tako
hudo
prišlo
,
da
ne
moreva
več
naprej
.
Pa
naj
se
nama
godi
,
kakor
hoče
,
ne
zapustim
ga
,
svojega
zvestega
prijatelja
,
da
ozdravi
,
ali
pa
če
je
božja
volja
tako
,
da
mu
oči
zatisnem
.
Od
hiše
do
hiše
bom
hodil
in
sprosil
,
kar
bom
mogel
,
da
mu
pomorem
in
postrežem
.
Tudi
on
v
veliki
revi
ni
mene
zapustil
.
"
V
srce
se
je
škofu
užalilo
pri
teh
besedah
in
reče
:
"
Glejte
hvaležnega
prijatelja
!
Potem
se
obrne
k
Francozu
in
mu
prijazno
reče
:
"
Bazile
,
tvoja
skrb
za
prijatelja
mi
je
zelo
všeč
in
vsem
ljudem
tukaj
okoli
lep
zgled
.
Žlahtno
srce
imaš
in
hvaležno
,
kakor
nam
krščanska
ljubezen
zapoveduje
,
torej
bodi
potolažen
;
ne
bo
ti
treba
prositi
,
preskrbljen
bo
tvoj
bolni
prijatelj
in
zraven
tudi
ti
.
"
S
tem
se
škof
Pavle
obrne
in
gre
.
Preden
se
odpelje
,
pokliče
hišnega
gospodarja
,
kjer
je
bolnik
ležal
,
mu
da
dva
tolarja
in
ukaže
hitro
kokoš
zaklati
,
bolniku
juho
dajati
,
meso
pa
naj
njegov
zdravi
tovariš
použije
.
In
kar
bo
še
zraven
potreboval
,
naj
mu
da
,
vse
bo
poplačano
.
Vsak
dan
cel
teden
se
je
škof
Pavel
pripeljal
bolnika
obiskat
in
zvesto
je
skrbel
,
da
je
bil
dobro
postrežen
.
Bolnik
se
je
boljšal
,
tako
da
ga
je
osmi
dan
škof
ukazal
v
svoje
prebivališče
pripeljati
in
tudi
tovariša
z
njim
,
da
mu
je
stregel
.
Dva
meseca
sta
ostala
bolnik
in
njegov
tovariš
pri
škofu
,
z
vsem
bolj
ko
doma
preskrbljena
.
Tudi
hvaležna
sta
bila
oba
za
tolike
dobrote
.
Vsak
dan
sta
šla
v
cerkev
,
potem
ko
je
bolnik
že
vstajal
,
sta
hvalila
Boga
in
pridno
in
srečno
molila
,
da
bi
Bog
škofu
poplačal
taka
dela
milosti
.
Ko
se
je
bolnik
že
dobro
trdnega
čutil
,
gre
ponižno
s
svojim
tovarišem
k
škofu
,
ga
zahvali
za
vse
dobrote
in
prosi
,
da
naj
ju
zdaj
pusti
naprej
iskat
domovine
.
Nista
vedela
,
kako
bi
se
prav
zahvalila
.
Kar
govoriti
nista
mogla
,
roke
sta
mu
poljubovala
in
jih
s
solzami
močila
.
Karel
je
toliko
rekel
:
"
O
gospod
škof
,
vi
ste
me
oteli
od
smrti
;
drugega
ne
vem
povrniti
,
kakor
,
dokler
bom
živel
,
bom
za
vas
molil
,
"
in
solze
so
se
mu
udrle
.
Škof
Pavel
pa
jima
reče
prijazno
:
"
Zaupajta
vselej
trdno
v
Boga
in
on
,
dobrotljivi
oče
,
vaju
nikoli
ne
bo
zapustil
.
On
vselej
tako
obrača
,
da
človek
v
potrebi
pomoč
najde
,
če
je
pri
Bogu
išče
.
Glej
,
Karel
!
Dobrotljivi
Bog
je
mene
poslal
tebi
naproti
,
da
sem
ti
pomogel
,
ker
je
tvoja
mati
meni
in
moji
materi
veliko
dobrega
storila
še
takrat
,
ko
je
večkrat
prišla
suknarijo
ogledovat
.
Vedi
,
da
sem
tudi
jaz
blizu
mesta
L.
doma
(
Karel
do
sedaj
tega
še
ni
vedel
)
in
tvojo
mater
dobro
poznam
.
Glej
,
dobra
dela
staršev
Bog
še
otrokom
povračuje
.
Če
boš
tako
srečen
,
da
boš
našel
svojo
mater
,
spoštuj
in
ubogaj
jo
,
Bog
te
je
s
trpljenjem
zbistril
in
ti
oči
odprl
.
Bodi
vselej
pravičen
in
pobožen
,
tako
bosta
ti
in
tvoja
mati
veliko
srečo
uživala
.
"
Ko
Karel
to
zasliši
,
da
je
škof
tudi
blizu
L.
doma
in
da
pozna
njegovo
mater
,
začne
na
glas
jokati
in
pravi
:
"
O
moj
dobrotljivi
gospod
,
vi
poznate
mojo
mater
?
Ali
je
le
še
živa
?
"
Škof
pravi
:
"
Ne
vem
tega
povedati
,
veliko
let
nisem
bil
na
Ilirskem
,
tudi
o
svojih
ljudeh
nič
ne
vem
in
ne
slišim
.
Če
pa
hočeš
počakati
še
osem
dni
,
da
jaz
svoje
reči
opravim
,
se
moreš
z
mano
peljati
in
tudi
tvoj
tovariš
;
čeravno
je
tujec
,
naš
bližnji
je
.
Zelo
mi
je
všeč
ta
Francoz
,
ker
ima
tako
žlahtno
in
hvaležno
srce
,
kar
je
v
tvoji
nevarni
bolezni
zadosti
pokazal
.
"
Zelo
sta
bila
oba
vesela
,
rada
sta
še
osem
dni
ostala
pri
škofu
,
pomagala
sta
delati
,
kar
sta
mogla
,
pri
hiši
,
da
nista
v
lenobi
časa
tratila
.
Medtem
ukaže
škof
obema
nova
oblačila
narediti
,
in
ko
namenjeni
dan
pride
,
se
napravi
škof
Pavel
na
pot
.
V
kočijo
vzame
oba
popotnika
s
seboj
.
Srečno
pot
in
lepo
vreme
so
imeli
ves
teden
.
Vso
pot
so
se
lepo
pogovarjali
in
drug
drugemu
pripovedovali
,
koliko
dobrega
so
od
Boga
prejeli
,
koliko
čudno
je
Bog
enega
ko
drugega
z
velikimi
nadlogami
obiskal
,
pa
mu
dal
tudi
v
nadlogah
veselje
najti
.
Lepo
sta
poslušala
oba
tovariša
prijazne
škofove
besede
,
s
katerimi
ju
je
učil
vselej
v
Boga
zaupati
in
se
vedno
skrbno
greha
varovati
.
"
Ohranita
si
v
srcu
,
ljuba
moja
prijatelja
,
"
jima
reče
škof
Pavel
,
"
in
nikoli
ne
pozabita
te
resnice
:
Kdor
si
prizadeva
,
kolikor
mu
je
mogoče
,
prav
ravnati
,
pošteno
živeti
in
greha
se
varovati
,
tisti
je
božji
prijatelj
.
Bog
pa
svojega
prijatelja
nikoli
ne
zapusti
.
Mislita
,
kako
se
je
godilo
z
Danijelom
,
s
Tobijem
,
z
Jobom
.
Kako
se
je
godilo
z
apostoli
in
z
drugimi
kristjani
.
Trpeli
so
in
z
veseljem
so
trpeli
s
trdnim
zaupanjem
;
in
Bog
jih
ni
zapustil
.
Niso
se
goljufali
,
srečno
je
bila
njih
žalost
spreobrnjena
v
večno
veselje
,
katero
v
nebesih
uživajo
.
"
V
takih
božjih
in
svetih
pogovorih
jim
je
čas
popotovanja
hitro
minil
.
Ravno
binkoštno
soboto
zvečer
se
pripeljejo
do
C.
na
Štajerskem
in
zavijejo
v
oštarijo
"
Pri
volarju
"
,
da
bi
tam
prenočili
.
Postrežni
oštir
hitro
priteče
h
kočiji
in
spremi
škofa
s
tovarišema
vred
v
hišo
in
jim
odkaže
posebno
lepo
sobico
.
Ko
je
škof
Pavle
sam
s
tovarišema
v
sobici
,
jima
reče
:
"
Zahvalimo
dobrotljivega
Boga
,
ki
nas
je
tako
po
očetovsko
vse
nesreče
obvaroval
na
poti
!
Jutri
pa
,
ker
je
velik
praznik
,
ne
pojdemo
naprej
.
Če
vama
je
prav
,
bomo
tukaj
ostali
,
molili
in
Boga
častili
.
Ne
spodobi
se
tak
sveti
praznik
popotovati
brez
potrebe
ali
brez
sile
.
"
Vsi
trije
pokleknejo
in
glasno
Boga
hvalijo
.
Po
večerji
in
večerni
molitvi
se
spravijo
v
pokoju
.
Binkoštno
nedeljo
zjutraj
,
ko
je
jelo
po
vseh
cerkvah
tistega
mesta
dnevu
zvoniti
,
je
škof
Pavel
vstal
in
poklical
oba
tovariša
da
so
vkup
molili
.
"
Gletja
,
"
jima
reče
škof
,
"
današnji
dan
je
sveti
Duh
na
svet
prišel
na
apostole
,
kateri
so
bili
v
molitvi
zbrani
.
Molimo
tudi
mi
,
da
bomo
vredni
prejeti
svetega
Duha
;
on
nas
bo
razsvetil
,
on
bo
naša
srca
oveselil
.
"
Pokleknejo
in
vsi
trije
ves
čas
molijo
,
dokler
je
zvonilo
.
Ko
odmolijo
,
jima
reče
škof
Pavel
:
"
Vidva
zdaj
,
če
hočeta
,
še
zaspita
nekoliko
časa
,
jaz
pa
bom
molil
in
se
pripravljal
k
sveti
maši
.
Ob
sedmih
bomo
šli
v
cerkev
,
jaz
bom
opravil
daritev
svete
maše
,
vidva
pa
v
cerkvi
molita
in
Boga
hvalita
,
ker
drugega
opravka
nimata
.
Vendar
,
Karel
,
povej
mi
še
prej
,
kako
je
to
,
da
se
ti
danes
tako
na
smeh
držiš
,
ko
te
še
nisem
videl
ne
enkrat
se
nasmejati
in
dobre
volje
biti
,
danes
pa
si
tako
vesel
?
"
"
Milostljivi
gospod
škof
,
"
odgovori
Karel
,
"
kako
bi
ne
bil
,
ko
imam
takega
žlahtnega
dobrotnika
,
kakor
ste
vi
,
kateri
ne
skrbi
samo
za
moje
telo
,
ampak
tudi
za
mojo
dušo
.
Vso
pot
ste
nama
take
lepe
nauke
dajali
,
da
je
vse
moje
srce
k
Bogu
obrnjeno
in
vneto
za
božjo
ljubezen
.
Zato
sem
nocoj
zelo
veselo
noč
imel
.
Če
vam
smem
povedati
,
sicer
na
sanje
nič
ne
držim
,
vendar
so
me
nocojšnje
sanje
razveselile
.
Sanjalo
se
mi
je
,
da
so
me
moja
mati
obiskat
prišli
,
vsi
veseli
in
zdravi
,
zato
sem
danes
tako
vesel
.
"
Škof
Pavel
odgovori
:
"
Morebiti
ti
je
Bog
kako
veselje
dati
namenil
,
pojdi
v
cerkev
in
lepo
moli
!
"
Škof
Pavel
gre
v
cerkev
,
opravi
z
veliko
pobožnostjo
sv.
mašo
in
še
potem
dolgo
v
cerkvi
moli
.
Ko
odmoli
,
gre
domov
še
druge
dolžne
duhovske
molitve
opravit
,
tovarišema
pa
ukaže
v
cerkvi
biti
,
potem
pa
po
mestu
iti
kaj
pogledat
.
Ves
zamaknjen
v
molitvi
škof
sam
moli
v
sobici
.
Kar
zasliši
blizu
desete
ure
okoli
gostilničarjeve
hiše
veliko
ječanje
,
zdihovanje
in
vpraševanje
.
Pogleda
pri
oknu
,
kar
vidi
veliko
revnih
,
bolnih
in
slabošnih
,
kateri
so
okoli
hiše
hodili
in
pobiti
drug
drugemu
pripovedovali
:
"
Ni
je
danes
naše
Kordule
,
ni
je
danes
!
"
Škof
Pavel
ne
ve
,
kaj
to
pomeni
.
Radovedno
komaj
čaka
,
da
tovariša
domov
prideta
,
in
hitro
reče
Karlu
:
"
Pojdi
in
oštirja
vprašaj
,
kaj
pomeni
,
da
danes
toliko
revežev
okoli
pohaja
in
po
nekaki
Korduli
vprašuje
.
"
Nato
gre
oštir
s
Karlom
k
škofu
in
mu
pravi
:
"
Nič
ni
čudnega
to
.
Vsako
nedeljo
jih
toliko
pride
okoli
desete
ure
prosit
vbogajme
neko
gospo
,
po
imenu
Kordulo
.
Ona
je
zelo
dobrodelna
.
Daje
rada
revežem
,
pomaga
bolnikom
,
veliko
dobrega
stori
.
Ob
deseti
uri
se
vsako
nedeljo
pripelje
v
cerkev
in
se
pri
nas
vselej
malo
pomudi
,
da
revežem
razdeli
.
Dobro
uro
od
tukaj
je
graščinica
,
kjer
ona
gospoduje
in
tako
tiho
pobožno
živi
,
da
je
vsem
lep
zgled
.
Danes
je
pa
zjutraj
k
maši
prišla
in
se
kmalu
vrnila
,
mora
že
kaj
posebnega
opravila
doma
imeti
.
Reveži
so
jo
zamudili
,
zato
zdaj
po
nji
vprašujejo
.
"
Karel
zvesto
posluša
oštirjevo
pripovedovanje
in
ga
vpraša
,
kako
se
ta
dobra
gospa
piše
,
od
kod
je
.
Oštir
pravi
:
"
Nič
več
ne
vem
povedati
kakor
to
,
da
je
vdova
,
ime
pa
ji
je
Kordula
.
Nihče
je
drugače
ne
imenuje
kakor
naša
mati
Kordula
.
Pri
sebi
ima
nekako
služabnico
ravno
te
starosti
.
Obe
živita
vkup
kakor
dve
prijateljici
,
molita
in
ubogim
veliko
pomagata
.
Pred
več
leti
je
graščinico
kupila
k
veliki
sreči
vsem
revežem
našega
kraja
.
Z
Ilirskega
je
sem
prišla
in
svojo
zvesto
služabnico
,
tudi
vdovo
,
že
s
sabo
pripeljala
.
"
Karel
pravi
nato
k
škofu
Pavlu
:
"
Milostljivi
gospod
škof
,
dovolite
mi
,
da
grem
obiskat
tako
dobro
gospo
,
rad
bi
jo
videl
in
poznal
,
ker
toliko
revežem
pomaga
.
Zdaj
šele
vem
ceniti
in
častiti
dobrodelne
ljudi
,
ker
sem
skusil
,
kako
dobro
dene
človeku
v
nadlogah
,
če
najde
dobrotljivega
pomočnika
.
"
Škof
Pavel
reče
:
"
Prava
in
dobra
je
tvoja
misel
.
Ne
samo
ti
,
tudi
jaz
grem
obiskat
dobrodelno
gospo
,
vredna
je
,
da
jo
gremo
razveselit
.
Pa
,
oštir
,
povejte
mi
,
"
pravi
škof
,
"
ali
bi
pa
gospa
Kordula
rada
videla
,
ko
bi
jo
mi
trije
prišli
obiskat
?
"
"
O
,
rada
,
"
pravi
oštir
,
"
veliko
veselje
ji
bo
to
;
še
vsakega
kmečkega
človeka
prijazno
sprejme
,
kaj
bi
vas
ne
!
Dobro
vem
,
da
jo
boste
zelo
razveselili
.
"
Po
kosilu
ukaže
škof
Pavel
napreči
in
peljati
do
graščine
gospe
Kordule
.
Dejal
je
:
"
Danes
,
ker
je
praznik
,
ne
gremo
naprej
;
drugega
opravka
nimamo
,
lahko
gremo
tedaj
obiskat
dobrodelnico
in
malo
kraje
ogledamo
.
"
Škof
Pavel
in
oba
tovariša
se
pripeljejo
do
gradiča
gospe
Kordule
,
kateri
stoji
na
gričku
.
Tam
stopijo
iz
kočije
in
gredo
peš
proti
gradu
mimo
vrta
,
ki
je
bil
pred
gradom
ograjen
.
Grede
vidijo
na
vrtu
blizu
pota
sedeti
na
klopi
priletno
ženico
,
čedno
oblečeno
,
ki
je
bukvice
brala
in
pa
jokala
.
Škof
jo
s
prijazno
besedo
povpraša
:
"
Žena
,
bi
nam
povedali
,
ali
so
gospa
Kordula
doma
?
"
Žena
hitro
vstane
,
ker
prej
ni
nikogar
videla
,
si
hitro
oči
obriše
,
gre
in
škofu
roko
poljubi
,
ker
je
po
oblačilu
videla
,
da
je
duhovni
.
Ponižno
odgovori
:
"
Doma
so
gospa
Kordula
,
doma
.
"
Škof
:
"
So
sami
?
"
Žena
:
"
Niso
sami
,
gospod
in
gospa
z
dvema
otrokoma
sta
pri
njih
,
pa
nobenega
ne
poznam
.
Odjedli
so
,
zdaj
nekaj
igrajo
,
meni
pa
so
rekli
na
vrt
iti
,
češ
da
me
dve
uri
nič
ne
potrebujejo
.
"
Škof
:
"
Kaj
ste
vi
gospejina
služabnica
?
"
Žena
:
"
Sem
že
dolgo
let
.
"
Škof
:
"
Zakaj
pa
jokate
?
Kaj
je
gospa
tako
huda
?
"
Žena
:
"
O
,
Bog
varuj
!
Saj
ne
jokam
,
le
žalujem
,
dasiravno
mi
je
dobro
;
gospa
me
ima
ne
kakor
služabnico
,
ampak
kakor
prijateljico
,
vse
mi
zaupa
,
vse
me
vpraša
,
zato
ker
ve
,
da
sem
skrbna
za
vsako
delo
.
Zdihujem
pa
zavoljo
drugih
bridkosti
.
"
Škof
:
"
Pojdite
in
vprašajte
gospo
,
ali
jo
smemo
obiskati
,
ker
smo
tujci
z
Dunaja
in
nič
z
njo
znani
.
"
Žena
gre
hitro
v
grad
pravit
,
da
bi
trije
gospodje
z
Dunaja
radi
prišli
gospo
obiskat
,
eden
med
njimi
je
škof
,
zlat
križ
ima
na
vratu
.
Gospa
Kordula
reče
:
"
Teci
hitro
dol
in
reci
jim
da
jih
lepo
prosim
,
naj
pridejo
precej
gori
.
"
Škof
Pavel
gre
s
tovarišema
v
grad
,
služabnica
jim
pokaže
stanovanje
.
Ko
v
hišo
pridejo
,
se
po
navadi
drug
drugemu
priklonijo
in
pozdravijo
,
potem
reče
škof
Pavel
:
"
Ne
zamerite
,
žlahtna
gospa
,
da
vas
prihajamo
obiskat
,
čeravno
se
ne
poznamo
.
Praznik
je
danes
,
ne
spodobi
se
potovati
;
z
Dunaja
prihajamo
,
do
L.
gremo
,
danes
počivamo
.
Glas
vaših
dobrih
del
nas
je
obudil
,
da
vas
prihajamo
obiskat
.
Jaz
sem
škof
v
I.
,
ta
dva
sta
moja
tovariša
,
prihajata
še
iz
bolj
daljne
dežele
.
Reveža
sta
,
zato
sem
ju
jaz
k
sebi
v
kočijo
vzel
;
domovanja
iščeta
,
popotnika
sta
,
kakor
smo
vsi
na
svetu
.
"
Gospa
Kordula
je
bila
vsa
vesela
;
prosila
jih
je
,
da
so
posedli
,
in
ukazala
prinesti
vina
,
kruha
,
masla
in
redkve
in
je
rekla
:
"
Velika
čast
mi
je
,
da
se
tako
daleč
ponižate
,
milostljivi
gospod
škof
,
in
pridete
k
meni
in
me
ubogo
,
žalostno
in
zapuščeno
vdovo
obiščete
.
V
srce
me
to
veseli
.
Pa
ne
zamerite
,
milostljivi
gospod
škof
,
če
vas
vprašam
,
kako
vam
je
ime
.
"
Škof
Pavel
odgovori
:
"
Pavle
mi
je
ime
;
pišem
se
Svetin
,
z
Ilirskega
sem
doma
.
"
Potem
reče
:
"
Plemenita
gospa
,
vašega
drugega
imena
ne
vem
kakor
Kordula
,
smem
vas
sprašati
,
kako
se
še
vam
pravi
?
"
Gospa
Kordula
odgovori
malo
nerada
,
ker
svojega
pravega
priimka
še
nikomur
ni
povedala
.
Vendar
reče
:
"
Več
let
sem
že
vdova
,
moj
mož
je
bil
na
vojski
ubit
in
zdaj
sem
od
vseh
zapuščena
.
"
Karel
,
ki
je
gospe
Korduli
ravno
nasproti
sedel
,
jo
je
vedno
ogledoval
in
srce
se
mu
je
treslo
.
"
Oh
,
"
je
rekel
sam
pri
sebi
,
"
moja
mati
je
bila
ravno
taka
;
kako
zelo
ji
je
ta
gospa
podobna
,
le
samo
preveč
je
suha
;
moja
mati
je
bila
debela
.
"
Karel
je
bil
ves
zmeden
in
rdeč
,
kar
besede
ni
mogel
spregovoriti
.
Potem
se
vendar
srčnega
stori
,
se
ponižno
prikloni
in
reče
:
"
Žlahtna
gospa
Kordula
,
kajne
,
vaš
mož
je
bil
baron
Gap
,
ki
je
bil
v
prvem
boju
umorjen
,
in
vaš
sin
je
bil
Karel
,
ki
je
sam
radovoljno
k
Francozom
šel
,
dasiravno
ste
mu
vi
to
zelo
branili
,
in
je
potem
na
Rusovskem
zmrznil
?
"
Gospa
Kordula
vsa
obledi
in
pravi
:
"
Oh
,
kaj
vi
veste
o
mojem
Karlu
?
Povejte
mi
,
kje
je
zmrznil
,
kje
je
zakopan
?
Kupit
pošljem
njegove
kosti
ali
pa
sama
grem
ponje
,
da
bo
vsaj
mrtev
zraven
mene
prebival
.
ker
te
sreče
nimam
,
da
bi
ga
še
živega
videla
.
Oh
moj
Karel
,
oh
moj
Karel
!
"
je
vzdihovala
na
glas
gospa
Kordula
.
"
Zakaj
me
nisi
ubogal
,
saj
sem
ti
naprej
povedala
,
da
se
ti
bo
kaj
takega
zgodilo
.
"
Karel
se
zdaj
ni
mogel
več
premagati
,
ker
je
za
gotovo
vedel
,
da
je
gospa
Kordula
njegova
mati
.
Solze
se
mu
udero
,
glasno
zajoka
,
vstane
in
gre
k
svoji
materi
,
potem
jo
objame
in
poljubi
,
rekoč
:
"
Oh
,
ljuba
moja
presrčna
mati
!
Ne
žalujte
,
ne
žalujte
!
Glejte
,
jaz
sem
vaš
Karel
,
vaš
sin
,
vaš
neubogljivi
sin
!
"
Kordula
se
začudi
,
ne
verjame
,
da
bi
ta
njen
sin
bil
.
Oh
,
kako
bi
to
bilo
mogoče
,
da
bi
ta
bil
njen
sin
Karel
?
Karel
odpne
kamižolo
in
vzame
izza
vrata
tablico
s
podobo
gospe
Kordule
in
jo
da
svoji
materi
,
rekoč
:
"
Glejte
,
mati
,
vašo
podobo
,
ravno
tisto
,
katero
ste
mi
dali
tisti
dan
,
ko
sem
se
od
vas
ločil
.
Vedno
sem
jo
na
vratu
nosil
in
vselej
se
na
vas
spomnil
,
kadar
sem
tablico
pogledal
.
"
Kordula
pogleda
podobo
,
jo
spozna
in
omedli
od
veselja
.
Ko
spet
k
sebi
pride
in
se
ove
,
so
bile
njene
prve
besede
:
"
Karel
,
moj
ljubi
sin
,
oh
,
kako
sem
srečna
,
da
te
še
enkrat
vidim
!
Dobrotljivi
,
usmiljeni
Bog
,
kako
neskončno
si
vendar
dober
!
Uslišal
si
moje
molitve
,
ozrl
si
se
na
moje
zdihovanje
,
dal
si
mi
sina
,
ki
sem
ga
že
zdavnaj
objokovala
in
mislila
,
da
je
že
črvom
za
jed
.
Bodi
hvaljen
in
vekomaj
čaščen
,
usmiljeni
Bog
,
ker
si
danes
mojo
žalost
v
tako
veselje
spremenil
!
Tvoje
dobrote
,
o
Bog
,
skušam
danes
posebno
,
torej
je
moje
srce
polno
hvaležnosti
.
"
Ko
se
srce
,
od
veselja
in
čutenja
take
sreče
,
na
katero
nobeden
ni
mislil
,
vse
vžgano
,
potolaži
,
reče
Karel
ves
vesel
in
poln
otroške
ljubezni
do
svoje
matere
:
"
Ljuba
moja
mati
!
Bog
nas
je
dolgo
let
skušal
z
nadlogami
,
z
nesrečami
in
z
mnogimi
bridkostmi
.
S
tem
nas
je
učil
prav
moliti
in
v
njega
zaupati
.
On
,
dobrotljivi
nebeški
oče
,
je
videl
našo
potrpežljivost
,
uslišal
je
naše
zdihovanje
in
nam
danes
tako
veselje
storil
.
Sinoči
že
je
bilo
moje
srce
zelo
veselo
,
ne
da
bi
bil
vedel
zakaj
,
danes
pa
poznam
in
čutim
.
Ljuba
mati
,
vem
,
da
se
vam
je
vsa
leta
,
kar
sva
bila
ločena
,
hudo
godilo
;
najhuje
pa
vam
je
bilo
,
ker
niste
o
meni
nič
slišali
in
zvedeli
.
Vendar
se
je
veliko
huje
meni
godilo
.
Pri
reki
Berezini
,
kjer
je
več
sto
Francozov
,
Lahov
in
Nemcev
potonilo
,
ko
so
nas
Rusi
podili
,
se
je
most
podrl
;
čez
nismo
mogli
,
toliko
je
bilo
mrličev
v
vodi
,
da
se
je
skoraj
voda
zajezila
.
Živi
so
po
mrtvih
čez
lazili
.
Strah
je
še
misliti
na
tisti
dan
,
kaj
smo
trpeli
pri
tisti
vodi
Berezini
.
Tudi
jaz
sem
bil
že
blizu
smrti
.
Pahnili
so
me
v
vodo
tisti
,
ki
so
za
nami
pridrli
in
pred
Rusi
bežali
.
Vsak
je
hotel
prej
čez
vodo
priti
in
bežati
.
Plavati
sem
sicer
nekoliko
znal
,
vendar
lačen
in
slab
nisem
mogel
naprej
;
videl
sem
,
da
je
zdaj
moja
zadnja
ura
prišla
.
Moj
tovariš
,
s
katerim
sva
bila
vedno
zvesta
prijatelja
,
kateremu
sem
večkrat
kaj
dal
,
dokler
sem
denarjev
dosti
imel
,
je
k
sreči
videl
,
kako
v
vodi
pojemam
.
Skoči
v
vodo
in
me
srečno
iz
vode
izvleče
in
pred
smrtjo
obvaruje
.
Ko
na
suho
prideva
,
sem
se
mu
zahvalil
in
sem
rekel
:
"
Kaj
pomaga
,
ker
si
me
otel
pred
smrtjo
v
vodi
,
zdaj
pa
naju
bodo
Rusi
pobili
,
kateri
so
komaj
trideset
stopinj
od
naju
.
"
Dobri
tovariš
mi
reče
:
"
V
Boga
zaupajva
,
on
naju
bo
obvaroval
in
pri
življenju
ohranil
.
Vrziva
vse
orožje
od
sebe
in
pojdiva
Rusom
naproti
prosit
,
da
naju
pri
življenju
puste
.
"
Storila
sva
,
kakor
je
rekel
,
in
Rusi
so
naju
dali
z
drugimi
vred
v
temne
,
globoke
jame
rudo
kopat
,
kjer
se
nama
je
grozno
hudo
godilo
,
vendar
sva
Boga
hvalila
,
da
sva
pri
življenju
ostala
.
V
najinih
nadlogah
sva
drug
drugega
tolažila
in
vedno
Boga
prosila
,
da
bi
se
naju
usmilil
in
nama
to
srečo
dodelil
še
kdaj
domov
priti
.
Moj
ljubi
tovariš
in
zvesti
prijatelj
me
ni
zapustil
,
vselej
mi
je
rad
pomagal
in
jaz
njemu
.
Po
več
letih
je
Bog
najino
prošnjo
,
najine
molitve
uslišal
.
Rešena
sva
bila
oba
obenem
iz
rusovske
sužnosti
,
izpuščena
sva
bila
domov
.
Glejte
,
mati
,
blizu
doma
sem
že
bil
,
ne
daleč
od
Dunaja
,
in
sem
že
tako
oslabel
,
da
mi
več
ni
bilo
mogoče
naprej
.
Ves
slab
in
zdelan
,
spotan
in
lačen
sem
omedlel
,
tako
da
se
nisem
zavedel
.
Moj
ljubi
tovariš
me
ni
zapustil
,
po
bratovsko
je
zame
skrbel
,
dobrih
ljudi
prosil
,
da
so
mi
pomagali
.
Brez
njega
bi
bil
gotovo
moral
na
poti
umreti
.
Glejte
,
ta
zvesti
prijatelj
,
ta
moj
dobri
tovariš
,
je
Bazilij
Hudon
,
katerega
tukaj
z
mano
pri
mizi
vidite
.
"
Kordula
,
vsa
ginjena
na
to
pripovedovanje
,
mu
je
rekla
po
francosko
,
ker
je
znala
tudi
dobro
govoriti
:
"
O
zvesti
varuh
mojega
sina
,
kakšno
plačilo
vam
bom
dala
za
taka
dobra
dela
ali
kako
se
bom
zadosti
hvaležno
izkazala
?
Bog
vam
vse
to
poplačaj
,
jaz
toliko
dobrot
,
ki
ste
jih
mojemu
sinu
storili
,
ne
morem
povrniti
.
"
"
O
dobra
gospa
Kordula
,
"
odgovori
Francoz
,
"
zadosti
sem
plačan
,
ko
vidim
vas
in
vašega
sina
tako
srečna
in
tako
vesela
,
da
sta
se
našla
in
spet
zdrava
drug
drugega
dobila
.
Bog
daj
,
da
bi
tudi
jaz
svoji
materi
tako
veselje
storil
.
Kar
sem
vašemu
sinu
storil
,
je
bila
moja
dolžnost
,
ne
hvalite
tedaj
mene
zavoljo
tega
.
Dolžnost
je
bila
to
krščanska
in
hvaležnost
do
vašega
sina
me
je
vezala
,
da
ga
ne
zapustim
.
Tudi
on
je
meni
življenje
otel
,
ker
ni
hotel
povedati
,
da
sem
pravi
Francoz
,
ampak
je
le
Rusom
pravil
,
da
sem
njegov
tovariš
.
Njegov
ilirski
jezik
me
je
pri
življenju
ohranil
,
saj
je
Karel
precej
z
Rusi
govoriti
znal
in
tako
sebe
in
mene
pri
življenju
ohranil
,
ker
je
Rusom
vedno
pravil
,
da
sva
bila
prisiljena
se
z
Rusom
vojskovati
.
"
Karel
naprej
tako
govori
materi
Korduli
:
"
Drugi
moj
in
mojega
tovariša
dobrotnik
so
Le-ta
pričujoči
,
visoke
časti
vredni
gospod
škof
Pavel
.
Oni
so
nama
pomagali
,
naju
preskrbeli
,
naju
k
sebi
vzeli
in
zdaj
še
sami
naju
k
vam
pripeljali
.
"
Nato
mati
in
sin
vstaneta
,
stopita
k
škofu
Pavlu
,
ga
vsak
za
eno
roko
primeta
in
jo
s
solzami
v
očeh
hvaležno
poljubujeta
.
"
O
dobri
duhovni
oče
,
"
je
rekla
mati
Kordula
,
"
kako
vam
moreva
zadosti
hvaležna
biti
,
kako
dobrote
povrniti
?
Bog
naj
vam
obilno
povrne
!
Vam
se
ne
more
nikoli
hudo
goditi
,
ker
tako
radi
dobra
dela
milosti
storite
.
Saj
je
sam
Jezus
rekel
:
karkoli
boste
revežem
storili
,
hočem
tako
zaračunati
,
kakor
da
bi
bili
meni
storili
.
Ker
vam
drugega
ne
morem
povrniti
,
vas
prosim
,
višji
duhovni
oče
,
vsaj
to
veselje
nam
storite
,
da
nekaj
dni
pri
nas
ostanete
.
Vkupaj
hočemo
Boga
hvaliti
za
tolike
dobrote
.
Tudi
Francoz
Bazil
mora
pri
nas
ostati
in
potem
,
če
bo
hotel
iti
v
svojo
domovino
,
ga
bom
jaz
dala
peljati
do
doma
in
z
vsem
ga
hočem
preskrbeti
,
ker
vreden
je
tak
kristjan
žlahtnega
srca
.
"
Škof
Pavel
in
Francoz
Bazilij
sta
dovolila
pri
gospe
Korduli
tri
dni
ostati
;
zatorej
pošljeta
voznika
s
kočijo
nazaj
v
mesto
,
naj
oštirju
pove
,
da
jih
tri
dni
ne
bo
nazaj
,
da
bodo
pri
gospe
Korduli
ostali
.
Po
tem
vozniku
se
je
kmalu
razoznanilo
po
mestu
in
okoli
,
da
je
mladi
baron
Karel
,
sin
gospe
Kordule
,
domov
prišel
;
zato
so
reveži
in
drugi
znanci
prišli
Korduli
srečo
voščit
in
mladega
Karla
gledat
.
Da
je
gospa
Kordula
to
veselo
zgodbo
bolj
vredno
obhajala
,
je
ukazala
drugi
dan
dobro
in
izbrano
kosilo
napraviti
in
je
zraven
povabila
veliko
prijateljev
in
prijateljic
.
Poleg
tega
je
napravila
drugo
veliko
kosilo
za
vse
reveže
tistega
kraja
in
jim
ukazala
dati
obilno
jesti
in
piti
.
Vse
se
je
veselilo
v
gradu
in
zunaj
grada
.
Vsi
ljudje
so
dejali
:
"
Glejte
,
vendar
Bog
že
tudi
na
tem
svetu
nekoliko
dobrote
povračuje
.
Koliko
dobrega
je
storila
gospa
Kordula
,
koliko
revežem
pomagala
.
Zraven
je
zmeraj
zdihovala
za
svojim
sinom
;
zdaj
pa
je
srečno
prišel
,
v
taki
žlahtni
tovarišiji
je
našel
dobro
mater
in
dobra
mati
je
čez
toliko
let
našla
svojega
sina
.
Pobožno
živeti
vselej
prav
pride
.
"
Drugi
dan
,
bil
je
ravno
binkoštni
ponedeljek
,
je
škof
Pavel
v
cerkvi
,
ki
je
blizu
gradu
bila
,
s
privoljenjem
župnika
tiste
fare
opravil
očitno
božjo
službo
,
pri
kateri
so
vsi
skupaj
konec
maše
zapeli
hvalo
pesem
.
Ko
so
prišli
domov
,
so
zajtrkovali
in
si
drug
drugemu
pripovedovali
,
kako
se
jim
je
godilo
.
Nikoli
se
niso
mogli
zadosti
zgovoriti
.
Vsem
skupaj
je
Bog
danes
novo
veselje
pripravil
.
Medtem
je
bilo
kosilo
gotovo
.
Dobre
in
drage
jedi
so
služabniki
na
mizo
nosili
.
Vse
je
bilo
pripravljeno
.
Poklicani
k
mizi
,
preden
se
usedejo
,
na
glas
molijo
;
škof
Pavel
je
naprej
molil
;
ni
si
tega
pomišljeval
,
ali
bi
glasno
molil
ali
ne
,
ker
pri
gospodi
ni
navada
pred
jedjo
in
po
jedi
glasno
moliti
.
Škof
Pavel
kar
moli
in
drugi
so
za
njim
molili
.
Potem
se
k
mizi
usedejo
,
jedo
in
se
o
mnogih
rečeh
pogovarjajo
.
Vsi
veseli
in
dobre
volje
so
bili
.
Kmalu
potem
prinese
Neža
,
stara
zvesta
služabnica
in
prijateljica
gospe
Kordule
,
novo
,
dobro
jed
na
mizo
.
Gospa
ji
reče
:
"
Glej
,
Neža
,
kako
sem
srečna
,
ker
sem
spet
sina
dobila
,
za
katerega
nikoli
nisem
mislila
,
da
ga
bom
videla
;
iz
vsega
srca
tudi
tebi
tako
srečo
privoščim
;
želim
,
da
bi
tudi
ti
kdaj
tako
veselje
uživala
.
"
Neža
na
to
nič
ne
odgovori
,
ampak
globoko
zdihne
.
"
Ne
žaluj
,
ljuba
moja
Neža
!
"
ji
reče
gospa
;
"
dva
sina
imaš
,
torej
se
bo
lahko
zgodilo
,
da
enega
najdeš
.
"
Ko
škof
Pavel
to
sliši
,
se
obrne
h
gospe
Korduli
in
ji
reče
:
"
Žlahtna
gospa
,
povejte
mi
,
odkod
je
vaša
služabnica
doma
,
ki
jo
Nežo
kličete
.
Prav
,
prav
znana
se
mi
zdi
;
že
sem
jo
večkrat
ogledoval
od
strani
,
nekako
posebno
nagnjenje
do
nje
čutim
in
ne
vem
zakaj
.
"
Gospa
reče
:
"
Z
Ilirskega
je
,
blizu
L.
doma
,
kjer
je
bila
nekdaj
suknarija
.
Moža
so
ji
mladega
na
vojsko
vzeli
in
zdaj
dolgo
let
nič
o
njem
ne
sliši
.
Zapustil
je
dva
fantiča
,
dala
ju
je
v
službo
,
ker
ju
ni
mogla
sama
preživeti
.
Tudi
o
nobenem
nič
ne
ve
,
kje
je
kateri
ali
kako
se
mu
godi
.
Pri
meni
je
že
dolgo
let
,
rada
jo
imam
,
zato
ker
je
pridna
,
zvesta
in
pobožna
.
Druga
drugo
sva
tolažili
in
skupaj
molili
.
"
Pri
teh
besedah
je
škofa
zelena
in
rdeča
prehajala
;
drugega
ni
mogel
reči
ko
te
besede
:
"
Zdaj
vsaj
vem
,
zakaj
se
mi
je
ta
ženska
tako
znana
zdela
.
Prosim
vas
,
gospa
,
"
pravi
škof
,
"
da
pokličete
Nežo
k
mizi
in
da
mi
dovolite
ji
kako
veselje
storiti
.
"
Gospa
kar
pozvoni
,
in
kakor
bi
mignil
,
je
bila
Neža
pri
mizi
in
gospa
ji
reče
:
"
Pojdi
,
tukaj
ti
gospod
škof
hočejo
nekaj
povedati
.
"
Škof
Pavel
se
prikloni
vsem
povabljenim
,
rekoč
:
"
Ne
boste
mi
zamerili
,
da
se
tukaj
očitno
pri
mizi
s
služabnico
pogovarjam
.
"
Vsi
so
rekli
:
"
Prav
je
!
"
Potem
reče
škof
Neži
:
"
Ljuba
moja
,
povejte
mi
,
kako
je
bilo
vašemu
možu
ime
!
"
Neža
odgovori
:
"
Franc
Svetin
.
"
Škof
:
"
Koliko
otrok
sta
imela
?
"
Neža
:
"
Ne
več
ko
dva
fanta
in
pa
dvojčka
sta
bila
;
potem
je
mož
moral
iti
na
vojsko
in
ni
ga
bilo
več
nazaj
.
"
Škof
:
"
Kako
je
bilo
fantoma
ime
in
kam
sta
prišla
?
"
Neža
:
"
Prvi
je
bil
Janez
,
drugi
je
bil
Pavel
.
Janeza
je
neki
sosed
v
Trst
odpeljal
,
potem
Bog
zna
,
kam
je
prešel
.
Pavleta
sem
dala
krave
past
;
prišel
je
neki
gospod
,
ga
s
seboj
vzel
in
od
takrat
ni
več
glasu
o
njem
.
"
Pri
teh
besedah
je
škof
Pavel
za
gotovo
spoznal
,
da
je
Neža
njegova
prava
mati
.
Več
se
ni
mogel
zatajevati
,
vstane
,
jo
objame
s
solznimi
očmi
,
rekoč
:
"
Ljuba
moja
presrčna
mati
!
Glejte
,
kakor
je
Bog
dal
včeraj
vaši
dobri
gospe
Korduli
tako
srečo
in
veselje
uživati
,
ker
je
našla
svojega
sina
,
ravno
tako
veselje
je
Bog
danes
vam
pripravil
pa
tudi
meni
.
Jaz
sem
vaš
sin
Pavle
,
katerega
ste
krave
past
dali
.
Ne
žalujte
več
,
ne
zdihujte
,
moja
dobra
mati
!
Lahko
vam
bom
zdaj
obilno
povrnil
,
kar
ste
z
menoj
trpeli
in
zame
skrbeli
.
Hvalite
Boga
,
ki
je
uslišal
moje
in
vaše
molitve
!
"
Neža
se
začudi
,
vsa
bledi
,
ne
ve
,
ali
je
resnica
ali
so
sanje
,
in
reče
:
"
Oh
,
to
ne
more
biti
,
kako
bi
bili
vi
moj
sin
?
"
Škof
Pavel
zaviha
rokave
in
pokaže
materi
desno
roko
,
kjer
je
bilo
z
rdečo
barvo
v
kožo
zarezano
"
Franc
Svetin
"
.
Potem
pokaže
levo
roko
,
kjer
je
bilo
zarezano
"
Neža
Trpinc
"
.
Ko
Neža
to
zagleda
,
spozna
,
da
je
ravno
tisto
znamenje
,
katero
je
ona
sama
Pavletu
še
otroku
naredila
.
Zdaj
je
spoznala
,
da
je
škof
Pavel
njen
pravi
sin
.
Od
prevelikega
veselja
je
Neža
omedlela
in
nezavedna
padla
na
tla
.
Odnesti
so
jo
morali
na
posteljo
,
pa
z
dišečimi
mazili
so
jo
kmalu
spravili
k
sebi
.
Po
praznično
so
jo
oblekli
in
k
mizi
se
je
morala
usesti
,
dasiravno
se
je
branila
.
Ko
je
prišla
k
mizi
,
so
se
vsi
povabljeni
grozno
veselili
in
se
čudili
,
da
sta
dva
sina
našla
vsak
svojo
mater
,
ne
da
bi
bil
kateri
mislil
.
Ni
ga
bilo
ne
prej
ne
potlej
takega
veselja
v
tistem
gradu
.
Celih
osem
dni
so
še
potem
vkup
ostali
,
se
veselili
z
gostijami
,
drug
drugemu
svoje
zgodbe
pripovedovali
in
Boga
hvalili
,
ki
jim
je
toliko
veselja
že
na
tem
svetu
dal
dočakati
.
Osmi
dan
so
se
ločili
,
pa
težavna
je
bila
ločitev
,
vsem
so
bile
solze
v
očeh
.
Škof
Pavel
je
rekel
:
"
Ne
pozabimo
božjih
dobrot
,
bodimo
zvesti
dobrotljivemu
Bogu
in
dal
nam
bo
tudi
srečo
,
da
se
bomo
na
onem
svetu
spet
našli
,
kjer
se
ne
bomo
nikoli
več
ločili
.
"
Francozu
Baziliju
je
dala
gospa
Kordula
toliko
denarja
,
da
je
bil
do
svojega
doma
obilno
preskrbljen
,
ker
je
bil
tako
zvest
tovariš
Karlov
.
Ko
ga
Kordula
od
sebe
pusti
,
mu
reče
za
odhodnjo
:
"
Bog
vam
daj
tudi
najti
svojo
in
ji
toliko
veselja
storiti
,
kolikor
ga
je
meni
moj
Karel
storil
.
Če
boste
tako
srečni
,
da
jo
boste
živo
in
zdravo
našli
,
pišite
mi
,
da
bom
deležna
vašega
veselja
.
"
Francoz
se
prikloni
zahvali
za
dobrote
,
obljubi
zvesto
sporočiti
,
kako
bo
doma
sprejet
,
in
gre
.
Karel
ga
spremi
.
Ko
se
ločita
,
se
objameta
in
obema
tečejo
solze
.
Tako
je
prava
resnična
prijaznost
dve
srci
sklenila
,
da
sta
bili
v
nesreči
in
sreči
ko
prava
brata
.
Škof
Pavel
vzame
svojo
mater
in
jo
k
sebi
v
kočijo
posadi
;
tudi
gospa
Kordula
prisede
in
jo
do
velike
ceste
spremi
.
Težko
se
je
Neža
ločila
od
svoje
dobrotnice
Kordule
.
Obe
sta
jokali
,
preden
sta
se
ločili
.
Neža
ni
mogla
drugega
reči
kakor
te
besede
:
"
Žlahtna
gospa
,
moja
dobrotnica
,
ne
morem
se
vam
zadosti
zahvaliti
za
tolike
dobrote
,
ki
ste
mi
jih
storili
.
Molila
bom
za
vas
,
da
se
kdaj
v
nebesih
snidemo
.
"
Tako
je
šel
Francoz
iskat
na
Francosko
svojega
domovanja
,
škof
Pavel
pa
se
je
peljal
s
svojo
materjo
po
drugi
poti
nazaj
v
svojo
škofijo
.
Svojo
mater
Nežo
je
pri
sebi
imel
,
lepo
zanjo
skrbel
in
jo
spoštoval
.
Neki
mokar
,
ki
je
poln
voz
moke
v
Trst
na
prodaj
peljal
,
je
vzel
s
seboj
fantiča
Janeza
,
ki
ga
mati
Neža
Svetinka
ni
mogla
več
prerediti
.
Mokar
je
mislil
:
fantič
je
bister
,
zna
brati
in
pisati
;
tudi
nekoliko
laško
zna
žlobudrati
;
morebiti
ga
kam
pripravim
,
da
mi
bo
hvalo
vedel
.
Ko
v
Trst
privozi
,
pride
kmalu
pek
,
kateri
obenem
vso
moko
kupi
.
Potem
v
smehu
vpraša
mokarja
:
"
Prodate
tudi
fanta
,
ki
je
na
vozu
?
Zelo
mi
je
všeč
.
"
Pek
je
mislil
,
da
je
fant
mokarjev
sin
.
Kakor
nalašč
so
bile
mokarju
te
besede
,
zato
brž
reče
:
"
Mož
beseda
!
Rad
vam
ga
dam
.
Ni
moj
fant
to
,
ampak
sin
neke
revne
vdove
,
ki
ga
ne
more
več
prerediti
.
Vzel
sem
ga
s
seboj
,
da
bi
ga
kam
pripravil
.
Če
vam
je
resnica
ga
vzeti
,
boste
dobro
delo
storili
in
fant
vam
bo
hvalo
vedel
.
"
Pek
nato
fanta
z
veseljem
k
sebi
vzame
in
ga
uči
pekovskega
rokodela
.
Kmalu
se
je
Janezek
v
Trstu
privadil
.
Gospodar
in
gospodinja
ter
vsi
so
ga
radi
imeli
,
ker
se
je
k
vsakemu
delu
znal
pripraviti
in
je
bil
grozno
priden
.
Dobro
mu
je
bilo
,
pa
vendar
tega
ni
imel
,
kar
je
najbolj
želel
;
zato
je
bil
zmerom
tih
,
pobit
in
žalosten
.
Večkrat
je
ob
nedeljah
in
praznikih
v
kakem
samotnem
kraju
zdihoval
in
jokal
.
V
začetku
so
vsi
menili
,
da
fant
po
domu
joka
,
da
mu
je
dolgčas
.
Čez
nekaj
časa
ga
gospodar
vpraša
:
"
Janezek
,
ti
je
še
zdaj
dolgčas
,
se
ti
toži
po
domu
ali
kaj
ti
je
,
ker
si
zmeraj
žalosten
?
"
Fant
odgovori
:
"
Nič
mi
ne
manjka
,
dobro
mi
je
,
le
tega
nimam
,
kar
najbolj
želim
,
pa
se
ne
upam
prositi
.
"
"
Le
povej
,
če
se
more
,
ti
bom
storil
,
zato
ker
rad
ubogaš
.
"
Janez
odgovori
:
"
V
šolo
bi
rad
hodil
,
rad
bi
se
kaj
učil
;
premalo
znam
,
pa
še
to
bom
pozabil
.
"
Gospodar
mu
prijazno
reče
:
"
Fantič
,
prav
všeč
mi
je
to
.
Ne
bodi
žalosten
zavoljo
tega
!
Če
boš
zmerom
tako
rad
ubogal
kakor
do
zdaj
,
boš
tudi
v
