Od
vzhoda
,
severa
in
zapada
so
se
zgrinjali
vojščaki
.
Dan
na
dan
so
se
vračali
na
znojnih
konjičih
sli
v
gradišče
in
naznanjali
starosti
Svarunu
,
da
so
dobro
opravili
.
Potem
so
posedali
po
dvorišču
in
polegali
krog
ognjev
.
Hlapci
so
jim
rezali
kose
pečenih
koštrunov
z
ražnja
;
Ljubinica
,
staroste
Svaruna
lepa
hči
,
jim
je
točila
medu
in
obdarovala
vsakega
s
kožuščkom
iz
bele
jagnječevine
.
Sin
Iztok
pa
je
za
slehernim
poslancem
odjezdil
iz
gradišča
in
hitel
prihajajočim
vojščakom
naproti
.
»
Svetovit
te
je
navdahnil
,
starešina
,
vile
so
vas
pospremile
,
hrabri
vojščaki
,
da
ste
pregazili
močvirja
,
da
ste
preplezali
gorska
sedla
in
prišli
do
gradišča
staroste
–
mojega
očeta
Svaruna
,
ki
vas
zahvaljuje
in
pozdravlja
!
«
Tako
je
nagovarjal
mladi
Iztok
,
Svarunov
sin
,
čete
Slovenov
,
ki
so
se
zbirale
v
dolini
krog
gradišča
.
Vsak
trenutek
so
se
pobliskávala
kopja
iz
hrastovega
gozda
,
v
poznem
večeru
so
zagorevale
plamenice
–
in
Iztok
se
ni
utrudil
.
Vsako
četo
je
pozdravil
v
imenu
staroste
,
vsakega
starešino
povedel
v
gradišče
,
kjer
so
dobili
prigrizkov
in
počitka
pa
prijaznih
besed
in
pozdravov
veliko
.
Dolina
krog
gradišča
se
je
napolnila
s
šotori
.
Po
ravnini
je
plapolalo
ponoči
jezero
ognjev
,
donele
so
bojne
pesmi
,
meketali
ovni
in
ovce
,
mukali
so
junci
,
ko
so
jih
gonili
v
zakol
.
Naokrog
pa
so
porezgetavali
konji
in
mulili
usahlo
travo
.
Zakaj
v
déžel
je
prišla
pozna
jesen
.
V
gradišču
se
je
izprehajal
po
okopu
Svarun
,
sivoglavi
starosta
Slovenov
.
Ljubinica
mu
je
bila
stkala
iz
belega
lanu
mehko
haljo
.
Za
okrog
ledij
mu
je
bila
sešila
gorkih
jagnječevin
,
a
stara
pleča
mu
odela
z
najlepšo
ovnovo
kožo
.
Ko
se
mu
je
oko
potopilo
v
morje
ognjev
,
so
se
zravnala
široka
,
od
let
upognjena
pleča
.
Dvignil
je
pest
in
zamahnil
proti
jugu
.
»
Hilbudij
,
Hilbudij
–
tat
naše
svobode
!
Ti
moč
Bizantincev
,
ti
naša
groza
,
oj
,
tale
ogenj
te
požre
,
tale
ogenj
opali
tvoje
orle
–
Hilbudij
,
hlapec
črnih
besov
!
Svarun
,
siv
in
star
in
upognjen
,
stisne
svoja
ledja
z
jermenom
od
bivola
in
najtežji
meč
obesi
nanj
–
pa
pojde
na
vojsko
zoper
tebe
,
da
zasije
Slovenom
zopet
svobodno
sonce
!
«
Obe
pesti
je
dvignil
starec
,
mišice
na
rokah
so
se
vzvalovile
,
oko
je
odsevalo
kakor
ognji
iz
doline
.
Počasi
pa
so
se
pesti
razklenile
,
odprte
roke
so
se
dvignile
še
više
;
ozrl
se
je
s
pepelastim
obrazom
proti
vzhodu
in
s
tresočim
se
glasom
vzdihnil
:
»
Svarog
,
usmili
se
nas
!
Perun
,
udari
ga
!
Morana
,
prizanesi
meni
,
prizanesi
vojščakom
!
Groblje
belih
kosti
mojih
sinov
leže
od
jastrebov
raztrošene
po
deželi
,
koder
hodi
Hilbudij
.
Morana
,
usmili
se
,
dosti
imaš
žrtev
!
«
Svarunu
se
je
utrnila
solza
in
kanila
na
belo
brado
,
prva
solza
za
prvega
sina
–
in
še
druga
in
tretja
–
in
deveta
–
za
devetega
sina
,
katere
so
mu
poklali
meči
Hilbudijevih
vojakov
.
Starosta
se
je
stresel
,
koleno
je
klecnilo
in
v
bridki
žalosti
je
sédel
na
okope
.
»
Oče
,
ne
jokaj
!
Poglej
ognje
!
Prišli
so
mladi
vojščaki
,
prinesli
so
loke
,
ki
prožijo
strelice
kakor
Perun
z
neba
silne
bliske
.
Oče
,
mi
zmagamo
!
Perun
je
z
nami
!
«
Iztok
je
dvignil
očeta
.
»
Morda
še
ti
,
edini
moj
...
«
Nemo
sta
odšla
z
okopov
.
V
dolini
so
ognji
zamižali
,
hrup
je
potihnil
,
meketanje
ovnov
je
umolknilo
,
na
nebu
so
gorele
mirne
zvezde
.
Razžarilo
se
je
krasno
jutro
.
Spomladi
vstajajo
take
zore
.
Svarun
se
je
dvignil
z
ležišča
,
ki
je
bilo
pogrnjeno
z
mehkim
krznom
.
Na
njegovem
obrazu
se
je
svetilo
nekaj
jutrnjega
,
kakor
bi
legla
vesela
luč
preko
sivih
skal
.
Veselo
je
pozdravil
dan
,
veliko
upanje
se
mu
je
zbudilo
v
srcu
.
»
Jeseni
–
pa
tako
jutro
!
Vse
solzno
od
same
rdeče
radosti
,
kakor
bi
Devana
hodila
po
pašnikih
in
mimo
brstečega
žita
.
Srečo
oznanja
tako
jutro
,
ki
je
določeno
daritvi
.
«
Starosta
se
je
dvignil
in
krepko
udaril
z
drobnim
kijem
po
leseni
steni
.
Hipoma
je
stal
pred
njim
mladec
,
močan
,
golih
,
rjavih
prsi
,
dolgih
,
rdečkastih
las
.
Ob
pasu
mu
je
visel
na
lanenem
konopcu
kozlovski
rog
.
»
Krok
,
pozovi
rogove
,
vedi
jih
na
okope
,
glasno
zatrobite
,
da
se
zbero
vojščaki
krog
žrtvenika
.
Bogovi
so
se
mi
nasmehnili
iz
zarje
.
Hitimo
z
obetom
!
«
Krok
je
odšel
;
ni
preteklo
,
da
bi
obrnil
plug
na
ozárah
in
ga
zastavil
za
novo
brazdo
,
pa
je
zagrmelo
in
zabučalo
krog
in
krog
po
okopu
.
Sunkoma
kakor
udarci
so
peli
zakrivljeni
kozlovski
rogovi
–
vsa
dolina
je
tonila
v
jeki
;
glasovi
rogov
so
pluli
do
gorá
po
orumenelem
hrastju
in
bukovju
.
V
dolini
se
je
zganilo
,
kakor
bi
posijalo
veselo
sonce
na
neizmerno
mravljišče
.
Izpod
šotorov
so
se
usipali
vojščaki
;
pripenjali
so
si
meče
z
debelimi
jermeni
,
tule
,
natrcane
s
strelicami
,
so
si
obešali
mladci
na
pleča
,
z
levico
so
segali
po
lokih
.
Možje
kakor
hrasti
,
porasli
po
širokih
prsih
,
so
izdirali
dolga
kopja
iz
mehke
zemljé
in
sulice
so
zableščale
v
soncu
.
Starešine
so
klicali
svojce
,
rjave
gruče
na
pol
golih
borcev
so
se
zgrinjale
krog
vojvod
.
Vsaka
gruča
je
bila
pisana
od
kožuhovine
,
ki
jim
je
visela
ob
ledjih
in
čez
pleča
.
Beli
jagnjiči
,
črni
ovni
,
rjavi
medvedje
,
lisice
in
risi
,
bobrovina
in
vidrna
dlaka
,
pa
tudi
belo
pražnje
–
vse
se
je
družilo
in
valovalo
.
Še
enkrat
so
zadoneli
rogovi
z
okopov
,
sto
in
sto
vzklikov
stoterih
starešin
jim
je
odgovorilo
iz
doline
.
Tedaj
so
se
zdramile
gruče
,
kakor
bi
na
morje
udaril
vihar
,
in
vsi
ti
pisani
valovi
so
se
zganili
in
zapluli
proti
majhni
groblji
,
na
kateri
je
otresala
mogočna
lipa
rumeno
listje
z
vej
in
ga
stlala
na
žrtvenik
,
kjer
je
gorel
ogenj
.
Ukresala
sta
ga
Iztok
in
Ljubinica
.
Njuni
lici
sta
bili
slovesni
,
roké
sta
držala
prekrižane
na
prsih
in
zrla
v
plamene
na
oltarju
.
Ko
je
zahrumelo
v
dolini
,
ko
so
se
zganile
čete
vojščakov
,
se
je
ozrl
Iztok
od
ognja
.
Njegovo
oko
je
kar
žarelo
od
veselja
.
Ljubinica
se
je
okrenila
proti
vzhodu
;
na
njenem
snežnobelem
platnu
so
vztrepetali
sončni
žarki
,
ki
so
se
ji
usuli
na
bujne
,
z
jesenskim
cvetjem
prepletene
lasé
.
Pogledali
so
ji
v
oči
,
pa
so
vztrepetali
od
sramu
.
Zakaj
odsvit
teh
oči
je
bil
čistejši
kakor
samo
višnje
sonce
.
Njene
ustnice
so
se
premikale
in
prosile
bogove
za
vrle
vojščake
.
Krok
je
zatrobil
z
visokim
,
slovesnim
glasom
.
Vse
glavé
so
se
obrnile
proti
gradišču
.
Skozi
močno
zatvornico
se
je
prikazal
z
okopov
starosta
Svarun
.
Bela
halja
se
je
lila
po
visoki
postavi
do
tal
.
Ponosna
in
mogočna
je
bila
ta
postava
.
Hrbet
ni
bil
upognjen
,
z
dvignjeno
glavo
je
stopal
krepko
pred
zborom
najstárejših
starešin
.
Bili
so
brez
mečev
–
svečeniki
.
Za
trenutek
je
zašumelo
in
vzkliknilo
med
vojščaki
,
pa
takoj
vse
umolknilo
v
globoki
pobožnosti
.
Svarun
,
starešina
in
svečenik
,
se
je
bližal
žrtveniku
.
Vsi
starešine
so
stopili
okrog
oltarja
in
podájali
Svarunu
obetov
,
da
bi
jih
položil
na
ogenj
.
Vsul
je
v
plamene
najlepše
pšenice
,
na
žerjavico
je
izlil
dehtečega
olja
,
ki
so
ga
prinesli
azijski
trgovci
izza
Črnega
morja
;
hlapci
so
zaklali
belo
jagnje
,
starešine
so
ga
položili
na
grmado
.
Darove
so
objeli
zublji
,
visoko
se
je
dvigal
ogenj
,
veje
na
lipi
so
se
pripogibale
,
naokrog
je
zadišalo
.
Vsi
so
z
velikim
spoštovanjem
odstopili
od
ognja
.
Samo
Svarun
je
ostal
:
siva
glava
se
mu
je
sklonila
na
prsi
,
da
se
je
lice
do
malega
skrilo
v
dolgo
,
belo
brado
.
Molk
...
Vsak
list
,
ki
je
padel
z
lipe
,
se
je
slišal
.
Noben
vojščak
ni
škrtnil
z
mečem
,
kopje
ni
udarilo
ob
kopje
,
tetiva
na
loku
ni
brenknila
.
Kakor
vkopana
je
stala
vojska
krog
groblje
.
Tedaj
je
Svarun
razprostrl
roké
.
Visoko
jih
je
dvignil
;
vojščaki
so
pripognili
glave
.
»
Daždbog
mogočni
,
ki
odpiraš
roko
in
seješ
setve
in
polniš
hrame
,
ki
plodiš
črede
ovác
in
pitaš
goved
,
usmili
se
nas
!
Ne
daj
,
da
bi
bili
prazni
tvoji
žrtveniki
,
ko
bi
nam
sovražnik
poteptal
njive
,
ugrabil
goved
,
odgnal
ovcé
.
Usmili
se
nas
!
Veles
,
ki
čuvaš
pašnike
,
odvrni
sovražno
kopito
od
zelenih
trat
!
Perun
,
sproži
strelo
in
grom
,
ukroti
bese
,
nadeni
Morani
vrv
,
da
nam
prizanese
–
dovolj
ji
bodi
naših
mrtvih
sinov
!
Svetovit
,
ki
gledaš
z
enim
samim
očesom
po
vsej
zemlji
,
pokaži
nam
sovražnika
,
da
ga
uzro
naše
strelice
,
da
ga
zadene
kopje
in
mu
naše
sekire
razkoljejo
glavo
.
Usmili
se
nas
!
«
Svarun
je
umolknil
;
roke
so
se
mu
tresle
,
s
hrepenečo
prošnjo
mu
je
plulo
oko
proti
soncu
.
Kar
potegne
piš
,
lipa
zašumi
,
listje
se
ospè
na
oltar
,
na
svečenike
.
Vojska
se
zgane
in
vztrepeta
.
Kakor
da
se
je
zveselila
vsa
dolina
in
da
hoče
zavriskati
.
Zamolkel
krik
jekne
iz
množice
.
Svarun
se
veselo
obrne
proti
vojski
.
»
Bogovi
so
nas
čuli
!
«
Obrazi
so
se
zjasnili
,
roké
so
se
oklenile
mečev
in
kopij
,
završalo
in
zašumelo
je
,
kakor
bi
planil
ogenj
v
suho
goščavo
.
»
Bogovi
so
nas
čuli
!
Z
nami
pojdejo
,
da
nam
pokažejo
njega
,
ki
je
zaslonil
pot
rodu
Slovenov
;
ki
nam
je
obsenčil
svobodno
sonce
in
se
usedel
kakor
ris
na
Donavo
,
da
bi
pil
kri
Slovenov
.
In
pije
jo
že
tri
leta
.
Čez
Donavo
hodi
predrzni
Hilbudij
in
išče
naše
govedi
in
naših
ovác
,
kolje
naše
svobodne
sinove
in
jih
vklepa
.
Požrešnemu
Bizantincu
diši
naša
zemlja
.
Toda
veste
,
bratje
,
da
smo
Sloveni
vajeni
zemljé
pridobivati
,
ne
pa
dajati
.
Zato
prisezimo
maščevanje
sinovom
in
naši
zemlji
,
maščevanje
bogovom
,
ki
jih
Bizanc
zaničuje
.
Dokler
je
kaj
sonca
,
dokler
je
kaj
kopij
in
strelic
in
mečev
,
se
Sloven
ne
poda
!
Smrt
Hilbudiju
!
«
Starec
je
umolknil
,
kakor
bi
mu
gnev
zadrgnil
grlo
.
Vojska
je
molčala
–
pa
samo
trenutek
.
Nato
je
zagrmelo
,
kakor
bi
izbruhnil
vulkan
iz
osrčja
zemlje
.
Gozdi
kopij
so
se
dvignili
,
polni
tuli
so
zarožljali
,
tetive
na
lokih
so
zabrnele
;
visoko
nad
glavami
so
se
bliskali
meči
.
Če
bi
mignil
,
bi
se
utrgala
ta
vojska
kakor
plaz
.
Gole
prsi
bi
se
postavile
kakor
zid
,
bizantinski
oklepi
bi
ječali
pod
sunki
kopij
,
ki
jih
prožijo
te
strašne
mišice
.
Krik
je
donel
do
neba
,
vse
se
je
gibalo
,
kakor
bi
trgala
zver
verigo
in
hlepela
,
da
plane
in
zmendra
vse
,
kar
sreča
.
Svarunovo
lice
pa
se
je
smehljalo
,
sončni
žarki
so
veselo
trepetali
v
njegovih
belih
kodrih
.
Donava
se
je
lesketala
v
medli
mesečini
.
Valila
se
je
in
plazila
,
kakor
bi
se
vila
velikanska
svetloluskinasta
žival
skozi
visoko
trstje
in
bičevje
.
Neslišno
je
polzélo
mogočno
vodovje
.
Da
ni
včasih
pljusknilo
iz
vodé
,
da
se
ni
ob
bregu
pripogibalo
jelševje
in
trstje
,
bi
človek
ne
sodil
,
da
je
to
živa
voda
.
Nekaj
sto
korakov
od
Donave
se
je
dvigal
na
majhni
višini
mogočen
četverovogelnik
.
Debeli
hlodi
so
stali
navpik
,
v
njih
podnožju
je
bila
zemlja
razkopana
in
nakopičena
v
visoke
nasipe
.
Nad
hlode
so
se
dvigale
mrtve
sence
,
na
vogalih
večje
,
po
sredi
nasipov
manjše
,
in
segale
daleč
po
razriti
zemlji
.
Med
temi
mrtvimi
sencami
–
bili
so
nizki
stolpiči
–
so
se
premikale
še
manjše
sence
,
nemirne
,
žive
.
Bližale
so
se
druga
drugi
,
ali
preden
so
se
srečale
,
so
se
neslišno
obrnile
in
se
zopet
oddaljevale
.
In
kadar
so
se
zasukále
,
se
je
zableščalo
z
glave
ali
s
prsi
ali
pa
se
je
posvetilo
nad
glavo
kakor
iskra
in
trepetalo
posrebreno
od
meseca
,
ko
je
šla
senca
po
okopu
.
Bizantinski
vojaki
so
stražili
Hilbudijev
tabor
.
V
tabor
je
gledala
luna
.
Nič
se
ni
ganilo
v
njem
.
Noben
ogenj
ni
gorel
,
noben
konj
zahrzal
;
bilà
je
sama
gosta
množica
čez
kole
in
drogove
napetih
volovskih
kož
in
debelih
ponjáv
.
Vojaki
so
bili
izmučeni
,
kakor
bi
bili
prišli
iz
boja
.
V
zgodnjem
jutru
tistega
dne
so
bile
namreč
zapele
trombe
.
Vsakdo
se
je
moral
obložiti
,
kakor
bi
šel
v
dolgotrajen
boj
.
Niso
nosili
samo
mečev
,
sulic
,
ščita
,
vsak
je
imel
lopato
ali
sekiro
,
vsak
vrečo
s
pšenico
in
ječmenom
,
ki
bi
ga
zadostovalo
za
dva
tedna
.
Hilbudij
je
jezdil
pred
njimi
na
pohod
,
vedel
jih
je
na
hrib
,
zapodil
v
dolino
,
po
močvirju
,
posekati
so
morali
majhen
gozd
,
hlode
zvaliti
na
kup
,
nakopati
zemlje
in
v
najkrajšem
času
izvršiti
mogočno
pregrado
.
Ko
so
se
vrnili
na
večer
v
tabor
,
si
mnogi
niti
ječmena
niso
namleli
,
da
bi
kuhali
večerjo
.
Popadali
so
kakor
snopi
po
šotorih
in
zatisnili
trudne
oči
.
Samo
eden
ni
bil
truden
,
tribun
Hilbudij
,
poveljnik
.
Še
usnjatega
oklepa
ni
odložil
.
Na
širokem
jermenu
,
ki
je
bil
okovan
z
bronastimi
pločicami
,
mu
je
visel
kratek
meč
ob
boku
.
Za
nekaj
časa
je
legel
na
bivolovo
kožo
.
Nato
je
malomarno
povečerjal
pšenični
močnik
,
ki
mu
ga
je
v
glinasti
skodeli
prinesel
mlad
Got
.
Ko
pa
je
vse
pospalo
,
trudno
kakor
pobiti
vojaki
na
bojišču
,
je
Hilbudij
vstal
in
šel
v
jasno
mesečino
na
okope
,
se
naslonil
ob
stolpič
,
gledal
preko
Donave
in
razmišljal
.
Preteklo
je
tretje
leto
,
odkar
ni
slekel
oklepa
.
Očistil
je
Trakijo
in
Mezijo
divjih
barbarov
–
močnih
Slovenov
in
Antov
.
Usipali
so
se
poprej
čez
Donavo
kakor
roji
kobilic
,
ropali
in
zasužnjevali
bizantinske
podložnike
,
da
se
je
tresel
pred
njimi
sam
Bizanc
.
Ali
on
jih
je
pregnal
preko
Donave
,
da
so
se
poskrili
po
širokih
poljanah
v
visoko
travo
in
zlezli
v
doline
in
gozdove
kakor
pregnana
zver
.
Koliko
plena
,
volov
in
ovac
,
sužnjev
,
krepkih
in
postavnih
,
je
že
dal
odgnati
po
cesti
v
Bizanc
!
Ali
Bizanc
je
kakor
morjé
.
Vse
pogoltne
,
pa
je
vedno
lačen
,
nikdar
ne
pravi
dovolj
,
kakor
peklensko
brezno
.
Justinijan
je
deloven
cesar
,
ali
samogolten
ko
zmaj
.
Vendar
,
njegovo
žrelo
bi
se
še
napolnilo
,
ko
bi
ne
vladal
ob
njem
še
nekdo
drug
–
Teodora
!
Ko
se
je
Hilbudij
domislil
imena
cesarice
,
je
stisnil
pest
in
segel
po
ročniku
meča
.
Teodora
,
gizdalinka
,
prešuštnica
,
igralka
v
cirkusu
–
ha
,
taka
cesarica
!
In
tribun
mora
prednjo
na
kolena
in
ji
poljubljati
nogo
,
tisto
nogo
,
ki
je
vredna
,
da
bi
jo
živo
odžagali
,
ker
jo
nosi
na
pota
zločinov
.
Oj
,
ljubša
mi
je
ječmenova
kaša
,
ugodnejša
bivolova
koža
na
slami
za
ležišče
,
milejše
so
mi
strelice
Slovenov
kakor
en
sam
tako
poniževalen
poljub
na
nogo
taki
carici
!
Junake
preganja
,
ker
so
pošteni
,
gizdaline
,
ki
smrdé
po
dišavah
,
sprejema
v
razkošnih
dvoranah
in
obsipa
s
častmi
.
Kje
smo
,
kaj
bo
z
nami
?
Hilbudij
je
žalostno
naslonil
glavo
ob
lesen
stebèr
in
gledal
na
valove
Donave
,
ki
so
pluli
mimo
dalje
.
Kaj
je
to
?
Hilbudij
je
okrenil
glavo
,
razmršeni
kodri
,
ki
so
bili
zlepljeni
od
potu
,
so
se
stresli
.
Drugi
signal
–
in
še
tretji
in
četrti
.
Vse
straže
so
se
oglasile
.
Tabor
je
oživel
.
Završalo
je
,
pred
Hilbudijevim
šotorom
,
sredi
pretorija
so
se
zbrali
stotniki
.
Poveljnik
je
šel
s
trdim
korakom
,
navajenim
zmag
,
počasi
in
mirno
do
stražnika
nad
vrati
.
Stražnik
mu
je
pokazal
z
roko
,
da
se
bliža
četa
jezdecev
.
»
Sli
iz
Bizanca
.
Zatrobi
,
da
vojaki
ležejo
!
Potem
pojdi
in
odpri
!
«
Ob
glasu
trombe
je
tabor
takoj
umolknil
,
vsi
stotniki
so
se
umaknili
izpred
Hilbudijevega
šotora
.
Sam
pa
je
stopil
po
lestvi
z
okopa
in
se
napotil
skozi
vrata
čakat
jezdecev
.
Niti
plamenic
ni
ukazal
prižgati
.
Zakaj
noč
je
bila
jasna
,
da
so
se
spoznali
obrazi
pri
mesečnem
svitu
.
Pred
Hilbudijem
je
razjahal
stotnik
Azbad
.
Njegov
oklep
se
je
lesketal
v
zlatu
,
lahki
šlem
je
bil
okrašen
s
pisanimi
kamenčki
.
Njegov
žrebec
je
bil
rejen
,
sedlo
dragoceno
,
na
uzdi
so
se
svetile
pozlačene
zapone
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
iz
cesarjevega
hleva
.
Azbad
je
pozdravil
poveljnika
Hilbudija
s
pravo
dvorno
uglajenostjo
.
Hilbudij
pa
mu
je
odzdravil
krepko
in
kratko
kakor
vojak
,
ki
mu
je
ljubša
težka
roka
ko
pokloni
.
Pospremil
ga
je
do
svojega
šotora
in
mu
rekel
sesti
na
hrastov
hlod
,
pred
katerim
je
stal
surovo
obtesan
ploh
–
miza
.
Nato
je
sam
ukresal
ogenj
in
prižgal
lončeno
svetilko
,
ki
je
visela
sredi
šotora
,
ter
šel
ven
dajat
povelja
.
Azbad
se
je
ozrl
po
šotoru
.
Meči
,
kopja
,
sulice
,
nekaj
oklepov
,
ki
so
imeli
na
prsih
vdrtine
od
sovražnih
sulic
;
po
nekaterih
so
bili
še
sledovi
krvi
.
Azbad
se
je
začudil
.
Krog
ustnic
mu
je
zaigral
smeh
.
»
Tak
poveljnik
!
«
si
je
mislil
.
»
To
je
stanovanje
za
barbara
,
ne
pa
za
bizantinskega
vojskovodjo
.
«
Ko
se
je
Hilbudij
vrnil
,
je
Azbad
še
stal
sredi
šotora
.
»
Sedi
,
stotnik
!
Truden
si
.
Ukazal
sem
,
da
vam
speko
janjca
za
večerjo
.
Ali
ste
dolgo
potovali
?
«
»
Štirinajst
dni
!
«
Hilbudij
ni
odgovoril
.
Pomenljivo
ga
je
pogledal
in
si
mislil
:
Če
bi
bilo
to
res
,
bi
se
tvoja
oprava
ne
bleščala
tako
in
žrebec
bi
ti
bil
zmedlèl
!
»
Prinašaš
li
važnih
novic
?
«
»
Jasnost
njegovega
veličanstva
,
gospod
in
cesar
Justinijan
,
te
,
svojega
hlapca
,
pozdravlja
in
ti
izroča
tole
pismo
.
«
Hilbudij
je
takoj
odprl
cesarjev
list
in
stopil
prav
pod
leščerbo
,
da
je
videl
brati
.
Njegov
obraz
se
ni
za
pičico
izpremenil
.
Azbadu
se
je
zdelo
neizmerno
razžaljenje
,
da
je
poveljnik
s
takim
hladom
in
mirom
bral
vrste
iz
cesarjeve
pisarne
.
Ko
je
tribun
pergament
prebral
,
ga
je
položil
na
mizo
in
mirno
sédel
.
Azbad
ni
bil
radoveden
,
ker
mu
je
bilo
znano
,
kaj
želi
cesar
.
Ali
jezilo
ga
je
,
da
Hilbudij
ni
črhnil
besede
.
»
Kdaj
se
vrneš
?
«
»
Jutri
.
Mudi
se
mi.
«
»
Še
nocoj
dobiš
odgovor
.
«
Hilbudij
ga
je
premotril
z
živimi
očmi
,
kakor
bi
mu
hotel
reči
:
»
Ne
mudi
se
ti
od
tod
!
Ali
slama
in
volovska
koža
ti
ne
prija
.
Ustaviš
se
rajši
onkraj
Hema
,
kjer
lahko
mogočno
poveseljačiš
v
varnih
mestih
;
doma
pa
poveš
dvorjanom
v
cesarjevi
palači
,
kako
si
stradal
po
barbarskih
deželah
.
«
»
Ne
zameri
,
tribun
,
tako
stanovanje
je
za
poveljnika
vendar
preberaško
–
recimo
prebarbarsko
!
«
»
Aleksander
je
bil
mogočen
vojskovodja
,
pa
je
spal
na
golih
tleh
.
Zame
,
ki
me
je
poslal
Bizanc
,
da
kot
pokoren
hlapec
pometem
barbarske
smeti
z
naše
zemlje
,
je
tako
stanovanje
še
predobro
.
Žal
mi
je
le
,
da
ne
morem
tebi
postreči
z
damaščanskimi
preprogami
in
s
perzijskimi
dišavami
.
Sicer
pa
vedi
,
da
je
v
ostrogu
Hilbudiju
veliko
bolj
všeč
duh
po
česnu
in
čebuli
,
kakor
pa
smrad
po
azijskih
dišavah
!
«
Stotnik
se
je
vgriznil
v
ustnico
.
»
Razumem
te
;
človek
se
navadi
na
to
divje
življenje
.
Kdor
pa
pride
iz
božanske
carjeve
palače
,
mu
ni
zameriti
,
če
se
ob
prvem
pogledu
zavzame
!
«
Hilbudijev
oproda
je
prinesel
večerjo
.
Azbad
se
je
lotil
dehteče
pečenke
in
jo
pridno
zalival
z
vinom
,
ki
je
stalo
v
vrču
pred
njim
.
Med
večerjo
je
napisal
Hilbudij
cesarju
en
sam
stavek
:
»
Gospod
in
cesar
,
dobiš
,
kar
zahtevaš
,
če
ne
padem
v
boju
.
«
Pergament
je
zvil
,
ga
zapečatil
s
težkim
bronastim
prstanom
,
na
katerem
je
bil
vrezan
velik
križ
s
sulico
,
ter
izročil
pismo
Azbadu
.
Poslanca
je
silno
jezilo
,
ker
ni
zvedel
niti
črke
od
Hilbudija
.
Ali
poveljnik
se
ni
menil
za
njegove
védečne
poglede
.
Voščil
mu
je
lahko
noč
in
mu
prepustil
svoj
šotor
za
stanovanje
.
Sam
pa
je
odgrnil
ponjavo
v
šotoru
najbližjega
častnika
,
legel
k
njemu
in
trdno
zaspal
.
Ko
se
je
zgrnilo
platno
za
Hilbudijem
,
se
je
Azbad
zaničljivo
nasmehnil
.
»
Bedak
!
Res
te
občuduje
Bizanc
,
res
te
je
imenoval
cesar
zadnjič
stebèr
cesarstva
na
severu
,
ali
kljub
temu
si
bedak
.
Če
si
vrl
vojak
,
prav
.
Udari
,
zmagaj
,
potem
pa
pridi
vendar
v
bleščeči
Bizanc
,
se
pozabavaj
,
napij
in
naužij
in
se
zavleci
nato
zopet
v
ta
pasji
brlog
.
Ali
tako
–
bedak
!
Niti
žene
nima
s
seboj
in
v
vsem
ostrogu
nobenega
dekleta
.
Bedak
,
hahaha
...
«
Drugo
jutro
je
Azbad
ročno
odjezdil
,
noseč
drobno
pismo
s
seboj
.
Hilbudij
je
takoj
po
poslančevem
odhodu
ukazal
vojakom
,
naj
poostré
skrhane
meče
,
napolnijo
za
tri
tedne
malhe
z
žitom
in
vzamejo
s
seboj
ves
svinčeni
želod
za
prače
;
brzostrelci
naj
si
napolnijo
tule
s
puščicami
.
Na
večer
jim
je
ukazal
pripeti
plavajoči
most
preko
Donave
,
preiskati
in
popraviti
mostnice
,
zabiti
nove
zagozde
na
oplene
,
kjer
so
se
zrahljali
,
in
biti
nared
–
opolnoči
.
Nihče
ni
zinil
,
nihče
premišljeval
.
Vse
se
je
zgodilo
,
kakor
bi
iz
Hilbudijevega
srca
tekla
ista
kri
v
vse
roke
,
ista
misel
v
vsako
glavo
.
Nihče
ni
radovedno
izpregovoril
in
povprašal
z
besedico
.
Pogledali
so
na
dvignjeno
glavo
poveljnika
,
na
vzbokle
prsi
pod
oklepom
,
na
trdo
zapeti
jermen
krog
njegovega
pasu
–
in
vsak
je
vedel
,
da
jih
čaka
hudo
delo
.
Tisti
dan
po
daritvi
je
Svarun
ukazal
,
naj
počivajo
vsi
bojevniki
.
Zaklati
je
velel
pitanih
volov
in
celo
čredo
ovac
,
da
so
se
gostili
in
praznovali
.
Iz
gradišča
je
privedla
Ljubinica
veselih
deklet
,
ki
so
vojščakom
stregle
,
jim
točile
medu
v
roženice
in
kozarce
ter
prepevale
in
plesale
ves
ljubi
dan
v
velikem
veselju
.
Sredi
taborišča
je
sedèl
na
hrastovem
hlodu
godec
Radovan
.
Povsod
je
bil
znan
,
doma
nikjer
.
Potoval
je
od
roda
do
roda
Slovenov
,
bil
na
plunko
in
pel
junaške
pesmi
,
zlagal
prigodnice
in
pripovedoval
vesele
zgodbe
.
Do
Baltiškega
morja
je
prišel
,
prezimil
že
trikrat
v
Bizancu
in
sedaj
ga
je
vedla
pot
zopet
v
Bizanc
.
Zvedel
je
namreč
po
trgovcih
,
ki
so
prišli
k
Hunom
po
krzno
in
konje
,
da
se
pripravlja
Carigrad
to
zimo
na
velike
veselice
.
In
ob
takih
časih
so
od
vseh
krajev
vreli
barbari
v
Bizanc
.
Bili
so
postopači
,
kruha
in
zabave
lačni
ljudje
,
ki
so
dobro
vedeli
,
da
so
bogatim
gospodom
potrebni
.
Treba
je
bilo
razglašati
njih
slavo
po
ulicah
,
vpiti
v
cirkusu
,
delati
javno
mnenje
po
beznicah
in
predmestnih
gnezdih
.
Zato
so
tudi
živeli
kakor
ptice
,
katerim
potresa
bogata
roka
obilnega
zrnja
iz
visokega
okna
.
Radovan
je
sedèl
torej
sredi
taborišča
in
udarjal
na
vesele
strune
.
Zavit
je
bil
v
dolgo
haljo
in
čez
ledja
prevezan
z
belim
konopcem
.
Še
nikoli
mu
jih
ni
stisnil
jermen
,
da
bi
obesil
nanj
meč
.
Njegovo
bogastvo
je
bila
plunka
,
pa
tudi
njegovo
orožje
.
Hvalil
se
je
,
da
so
ga
Bizantinci
že
ujeli
in
ga
zaprli
,
misleč
,
da
je
vohun
.
Celo
cesar
Upravda
se
je
zanimal
zanj
in
ga
dal
privesti
predse
.
»
S
plunko
sem
prišel
,
«
je
pripovedoval
,
»
pred
Upravdo
.
Povem
vam
,
da
Perun
ni
lepši
od
tega
cesarja
.
Zableščalo
se
mi
je
,
ko
sem
stopil
predenj
,
in
zvrtelo
,
kakor
bi
na
pol
pijan
pogledal
v
sonce
.
Pa
je
rekel
cesar
:
‚
Za
koga
vohuniš
?
Od
kod
je
tvoj
rod
?
‘
‚
Pošten
in
pravičen
sem
in
na
Krista
verujem
!
‘
«
Mladci
so
se
mu
zasmejali
.
»
‚
Na
Krista
verujem
,
‘
sem
rekel
in
se
prekrižal
.
‚
Tvoj
rod
,
tvoj
rod
,
‘
je
zahteval
Upravda
.
‚
Sloven
sem
,
miroljuben
in
ponižen
!
‘
‚
Sloven
!
Torej
vohun
tistih
barbarov
,
ki
plenijo
po
naši
zemlji
.
‘
‚
Nisem
,
na
Krista
,
da
nisem
tisti
Sloven
.
Od
severnega
morjá
sem
doma
,
na
plunko
godem
,
ljudi
tolažim
po
svetu
.
—
Še
nikoli
ni
prijela
za
meč
moja
roka
.
‘
‚
Udari
na
plunko
!
‘
In
sem
udaril
.
Upravdi
se
je
raztajalo
srce
kakor
koštrunova
maščoba
na
ražnju
.
Pa
mi
je
rekel
:
‚
Pošten
si
,
kakor
so
poštene
tvoje
strune
.
Pojdi
svojo
pot
!
‘
Šel
sem
.
Ali
zvedel
sem
,
da
je
slišala
mojo
plunko
sama
Teodora
,
carica
,
ki
je
takrat
skrivaj
odgrnila
zagrinjalo
in
pogledala
name
.
Sama
pri
sebi
je
rekla
:
Kako
lep
človek
,
ta
Radovan
!
«
Ponosno
je
pogledal
po
dekletih
,
ki
so
stale
krog
njega
.
Ali
te
so
se
mu
glasno
zasmejale
,
Radovan
pa
je
udaril
na
strune
in
začele
so
veseli
raj
.
Jutro
nato
,
ko
se
je
nehalo
gostovanje
,
je
razposlal
Svarun
spretne
mladeniče
na
ogledi
.
Naročil
jim
je
,
naj
se
na
večer
vrnejo
in
povedo
,
kje
bi
se
sledila
Hilbudijeva
vojska
.
Prepričan
je
bil
,
da
bo
prekoračil
Bizantinec
Donavo
pred
zimo
,
da
si
nabere
plena
za
ostrog
.
Zato
je
sklenil
pozvedeti
za
njegov
pohod
in
ga
zgrabiti
iz
zasede
.
Naročil
je
vsem
,
naj
pobrusijo
sekire
,
priostré
kopja
in
meče
.
Strelci
so
se
morali
vaditi
ves
dan
,
da
so
prožili
strelice
na
buče
,
ki
so
jih
potaknili
na
kole
.
Med
mladci
,
ki
so
šli
pozvedovat
,
je
bil
tudi
najmlajši
in
edini
še
živi
Svarunov
sin
Iztok
.
Nerad
mu
je
dovolil
oče
.
Slednjič
se
je
vdal
,
ali
mladec
si
je
moral
izbrati
še
tri
tovariše
.
Vsi
drugi
so
odšli
peš
po
dolinah
,
gozdovih
in
planjavah
.
Samo
Iztok
in
tovariši
so
zasedli
iskre
konjiče
.
Imeli
so
nalog
,
da
prodro
najdalje
proti
jugu
,
naravnost
proti
Donavi
,
kjer
so
vedeli
,
da
je
Hilbudijev
tabor
.
Kolikokrat
je
odjezdil
mladi
Iztok
nad
divjega
merjasca
,
kajkrat
se
je
plazil
sam
za
medvedom
,
mnogokrat
je
zapihal
ris
nad
njegovo
glavo
,
ko
je
ležal
opoldne
pri
čredi
ovac
,
ali
še
nikoli
mu
ni
utripalo
srce
tako
kakor
danes
.
Prvikrat
v
bojni
službi
!
Ni
mu
rad
dovolil
Svarun
;
ko
pa
mu
je
poveril
najvažnejšo
službo
,
mu
je
odkazal
pot
naravnost
proti
sovragovemu
gnezdu
.
Ljubinica
je
izgubila
že
devet
bratov
–
bala
se
je
za
Iztoka
,
a
bilà
je
ponosna
nanj
.
Poznala
ga
je
,
kako
drzen
je
in
lokav
,
kako
izboren
strelec
,
močan
borec
;
vedela
je
,
da
se
prime
njegove
roke
sekira
in
meč
,
pastirski
korobač
in
lok
.
Šla
je
zato
veselo
sama
po
risovo
kožo
,
pogrnila
z
njo
hrbet
bratovemu
konju
in
stopila
na
okope
,
ko
je
Iztok
odhajal
.
Z
mladci
je
jezdil
počasi
skozi
šotore
.
Ko
so
prihajali
mimo
zadnje
gruče
borcev
,
so
konji
prhnili
:
kakor
bi
se
spustili
štirje
črni
vrani
v
prostrano
poljé
,
so
planili
jezdeci
v
daljavo
in
kmalu
so
se
izgubile
štiri
črne
lise
in
izginile
v
rjavih
bilkah
visoke
trave
.
Iztok
je
divje
jezdil
.
Hrepenenje
ga
je
priganjalo
,
drzen
je
bil
,
da
bi
bil
planil
skokoma
pred
samega
Hilbudija
,
mu
pomolil
pest
v
lice
ter
zakričal
:
Stremo
te
!
Prvikrat
je
čutil
bojni
pas
krog
ledij
,
prvikrat
,
da
mu
ni
iskalo
oko
zverjadi
,
ampak
hlepelo
,
da
bi
zagledalo
bleščeče
šleme
Bizantincev
.
Burno
mu
je
plalo
srce
v
prsih
,
čutil
je
mogočno
silo
v
rokah
;
stisnil
je
tu
in
tam
povodce
tako
trdo
,
da
je
konj
zasmrčal
,
ukrivil
vrat
in
se
pognal
v
divjem
skoku
po
dolini
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
tako
prijazno
,
tako
polno
svobode
še
nikoli
ni
sijalo
sonce
.
Ali
to
svobodno
sonce
bi
rad
zasenčil
Hilbudij
,
krščenik
,
njemu
in
njegovemu
rodu
,
ki
prosto
goni
črede
po
daljnih
stepah
,
ki
svoboden
išče
plena
,
koder
hoče
.
Iztok
se
je
trdno
nadejal
,
da
bodo
mladci
,
katere
popelje
v
boj
on
,
pomendrali
Bizantince
in
pregnali
oblak
,
ki
se
je
obesil
pred
jasno
sonce
njegovih
dedov
.
Konji
so
se
uznojili
,
sonce
je
stalo
visoko
.
Majhen
potok
,
ob
katerem
so
jahali
,
se
je
izlil
iz
soteske
,
porasle
z
gostim
gozdom
.
Pred
Iztokom
se
je
širila
dolga
planota
,
po
kateri
se
je
upogibala
trudna
jesenska
trava
.
Pridržal
je
konja
in
počakal
spremljevalcev
.
»
Razjahati
moramo
!
Če
jezdimo
po
tej
planoti
,
nas
utegnejo
zapaziti
bizantinski
ogleduhi
.
Potem
je
vse
izgubljeno
.
Zato
odvedimo
konje
v
gozd
,
tam
jih
eden
straži
in
napasi
,
drugi
trijé
pa
se
prerijemo
po
travi
in
grmovju
do
tistegale
grička
,
ki
se
dviga
iznad
planote
.
Oče
mi
je
rekel
,
da
se
vidi
od
ondod
Donava
in
onkraj
reke
Hilbudijev
ostrog
.
«
»
Iztok
,
daleč
je
grič
.
Komaj
če
do
noči
prispemo
do
njega
.
«
»
Moramo
!
Rado
,
ti
čuvaj
konje
,
dokler
se
ne
vrnemo
!
Če
nas
še
ne
bo
,
ko
leže
noč
,
nam
jahaj
naproti
;
tuli
ko
volk
,
da
se
snidemo
!
«
Iztok
je
govoril
kot
poveljnik
,
ki
ima
oblast
.
Nihče
mu
ni
ugovarjal
.
Poskakali
so
s
konj
.
Rado
je
prijel
za
uzde
in
zavil
z
živalmi
za
grič
,
da
bi
jih
skril
in
na
varnem
napasel
.
»
Ti
greš
na
levo
,
ti
na
desno
,
jaz
po
sredi
!
Vrh
griča
se
snidemo
!
«
Hitro
so
se
ločili
.
Brez
stezé
in
brez
ceste
je
bila
raván
.
Visoka
trava
jo
je
krila
,
tu
in
tam
se
je
razpenjalo
grmičevje
.
Nikjer
ni
bilo
sledu
konjskih
kopit
.
Hilbudij
že
dolgo
ni
jahal
tod
.
—
Mladci
so
se
zarili
med
travo
in
se
plazili
naprej
,
previdno
in
hitro
kakor
mladi
lisjaki
.
Komaj
so
bili
nekaj
sto
korakov
oddaljeni
,
že
bi
ne
bil
nihče
razločil
,
da
lazijo
po
travi
človeška
bitja
.
Včasih
so
popolnoma
izginili
,
včasih
se
je
kakor
v
vetru
zamajala
visoka
trava
.
Iztok
je
ril
silno
hitro
naprej
.
Pot
mu
je
polzel
po
obrazu
,
pa
se
ni
zmenil
.
Po
plečih
ga
je
često
oprasnila
bodeča
veja
;
še
začutil
ni
.
Trgal
je
spotoma
zelene
bilke
in
sočne
liste
ter
jih
žvečil
,
da
si
je
tolažil
žejo
.
Dihal
je
globoko
,
nosnice
so
mu
plale
,
kakor
bi
pihal
mlad
merjasec
skozi
dobravo
.
Ustavil
se
je
pri
samotnem
drevesu
,
ki
ga
je
nalomil
čez
leto
vihar
.
Zlezel
je
v
njegove
veje
in
sédel
,
da
bi
si
za
trenutek
oddahnil
.
Oko
mu
je
iskalo
griča
.
Bil
je
že
bliže
,
vendar
je
bilà
ravnina
še
kakor
morjé
med
njim
in
hribcem
.
Ali
pogum
mu
ni
upadel
.
Oči
so
se
mu
svetile
kakor
sokolu
;
predrl
bi
bil
rad
s
pogledom
grič
in
zazrl
široko
reko
in
za
njo
Hilbudijev
tabor
.
Kar
se
nekaj
zablešči
pod
gričem
.
Kakor
bi
svetel
plamen
švignil
in
hitro
ugasnil
.
Iztok
se
vzpne
skozi
veje
,
zasenči
z
roko
oči
in
gleda
v
daljavo
.
Zabliskalo
se
je
vnovič
in
zopet
in
zopet
.
Ni
dolgo
gledal
,
da
je
natančno
razločil
tri
jezdece
,
ki
so
jahali
proti
njemu
.
Lesketali
so
se
oklepi
,
svetili
se
šlemi
.
Iztok
je
zažvižgal
kakor
ptica
ujeda
,
da
je
opozoril
tovariša
na
nevarnost
.
Oglasila
sta
se
mu
.
Pomudil
se
je
še
nekoliko
v
gostih
vejah
,
jezdeci
so
se
v
hitrem
diru
gnali
proti
njemu
.
Srce
mu
je
prvi
trenutek
vzplalo
.
Za
pasom
je
imel
samo
kratek
nož
in
pomislil
je
,
kako
ga
razsekajo
Bizantinci
,
če
ga
dobé
.
Dobro
,
ko
je
jesenska
trava
upognjena
,
da
ne
opazijo
zlepa
njegovega
sledu
.
Legel
je
na
trebuh
in
se
kakor
kača
plazil
po
tleh
proti
gostemu
robidovju
.
Veliko
,
nizko
grmovje
je
ležalo
kakor
záplata
sredi
stepe
.
Zaril
se
je
po
vseh
štirih
v
goščo
.
Do
tja
s
konjem
ne
pride
nihče
.
Srce
mu
je
tolklo
od
neučakljivega
hrepenenja
.
Zamislil
si
je
že
,
da
mordà
ugledajo
njegovo
sled
,
da
razjahajo
in
ga
poiščejo
v
skrivališču
.
Segel
je
za
pas
po
nož
in
natančno
preudaril
,
kako
bo
planil
nad
prvega
in
mu
zarinil
rezilo
v
goltanec
;
druga
dva
se
preplašita
,
vtem
pa
bo
on
že
pri
konjih
,
enega
zasede
v
skoku
in
odvihra
preko
stepe
.
Tako
se
je
vživel
v
to
misel
,
da
je
vzboknil
hrbèt
kakor
mačka
in
hrepeneče
čakal
plena
.
Že
so
se
čula
kopita
.
Zamolklo
so
donela
po
suhi
ravnini
.
Vedno
bliže
so
prihajali
.
Tu
so
!
Iztok
je
videl
skozi
majhno
liso
v
grmovju
bleščečo
opravo
,
zahotelo
se
mu
je
boja
in
komaj
komaj
,
da
se
ni
dvignil
ter
zakričal
nanje
.
Jezdeci
pa
so
v
lahnem
diru
šli
kar
mimo
,
čul
je
pogovor
,
razločil
ime
Hilbudij
,
sicer
pa
ni
razumel
ničesar
,
ker
so
govorili
grški
.
Počasi
so
se
oddaljevali
udarci
kopit
.
Iztok
se
je
v
grmu
oprezno
in
neslišno
dvigal
,
tako
dolgo
,
da
je
prirasla
njegova
kodrasta
glava
skozenj
,
kakor
bi
se
dvignila
sončnica
,
in
se
ozrla
za
odhajajočim
bleskom
konjikov
.
»
Če
zavijejo
v
gozd
in
dobé
naše
konje
!
«
Te
misli
se
je
prestrašil
.
Kakor
kip
je
stal
sredi
grma
in
ni
se
mu
rodila
pametna
misel
.
Ali
polagoma
se
je
umiril
.
Konjiki
so
krenili
na
desno
k
potoku
.
Napojili
so
konje
,
prebredli
vodo
in
se
spustili
na
drugem
bregu
počasi
v
klanec
.
Iztok
se
ni
ganil
,
dokler
niso
izginili
v
goščo
.
Lahko
bi
bil
pozval
sedaj
tovariša
,
da
bi
se
vrnili
do
konj
in
odšli
naglo
domov
pravit
,
da
bizantinska
vojska
ni
daleč
.
Toda
Iztoka
je
gnalo
dalje
.
Morda
za
onim
hribom
tabori
Hilbudij
!
Preštel
bo
njegove
vrsté
,
se
vrnil
in
naznanil
važno
poročilo
o
vojski
.
Vil
se
je
kakor
mačka
in
se
gnal
po
najvišji
travi
,
se
skrival
za
grmičevje
,
se
plazil
po
vseh
štirih
,
pa
zopet
ležal
,
kadar
je
bil
dosti
v
zavetju
.
Sonce
je
tonilo
,
ko
je
stal
pred
gričem
–
zmučen
in
truden
,
da
so
se
mu
tresle
mišice
na
stegnih
.
Ali
sta
tovariša
prišla
?
Zaskovikal
je
.
Oglasilo
se
je
prav
blizu
na
desni
in
levi
prav
tako
skovikanje
.
V
kratkem
jih
je
združila
temna
loza
.
Plezali
so
neslišno
po
strmi
rebri
in
,
še
preden
je
izginilo
sonce
,
so
bili
vrh
griča
.
Poslušajo
.
Vse
tiho
.
Nekaj
ptičev
se
je
splašilo
z
vej
,
daleč
nekje
je
zakruncal
divji
prašič
.
Uležejo
se
na
zemljo
in
nastavijo
uho
na
prst
.
»
Topot
!
Topot
!
Kopita
!
«
Vsi
hkrati
so
to
izgovorili
.
Iztok
vstane
in
spleza
na
drevo
.
»
Donava
!
«
Vzkliknil
je
skoraj
glasno
.
Pred
seboj
je
videl
prostrano
ravnino
.
Oklepal
jo
je
v
sonce
žareč
okvir
–
široka
reka
.
Tam
za
ognjenim
okvirom
,
prav
na
mestu
,
kjer
je
ležala
čez
vodo
dolga
črna
proga
–
most
–
se
je
dvigal
iz
temne
lise
dim.
»
Tabor
vidim
!
«
Tovariša
sta
se
razveselila
;
kakor
divja
mačka
sta
se
oglasila
in
začudila
.
Iztok
se
je
oziral
,
od
kod
klopotanje
kopit
.
Še
enkrat
so
se
vneli
sončni
žarki
in
žareča
ploskev
je
izginila
.
Prav
takrat
je
tudi
Iztok
zapazil
troje
lučk
,
ki
so
se
bližale
hribu
.
V
silnem
skoku
so
se
vračali
jezdeci
pozvedovalci
in
se
drevili
krog
hribca
v
ravnino
,
da
bi
čimprej
dospeli
v
tabor
.
Iztok
je
vesel
in
srečen
zlezel
z
drevesa
.
»
Če
so
konjiki
ovohali
naše
gradišče
?
«
»
Strašno
gonijo
!
Važna
poročila
neso
.
Vrnimo
se
!
«
»
Počakajmo
še
in
odpočijmo
se
nekoliko
!
Mesec
vzide
,
Rado
nam
privede
konje
naproti
,
mordà
še
kaj
zaslišimo
in
zagledamo
.
«
Mladci
so
legli
na
mah
,
vgriznili
v
kose
ovčjega
sira
,
si
poiskali
sladkih
koreninic
in
govorili
tiho
junaške
besede
.
Naglo
je
legal
mrak
na
zemljo
.
Na
vzhodu
se
je
že
dvigal
mesec
,
še
ves
bled
.
Njegovo
prepalo
lice
se
je
še
balo
sončnih
žarkov
,
ki
so
jemali
v
rdečih
plamenih
slovo
po
nebu
.
Topot
konj
je
že
zdavnaj
obmolknil
.
»
Pojdimo
!
Svarun
je
naročil
,
da
se
vrnimo
z
nočjo
,
«
sta
silila
mladca
.
Iztok
pa
ni
hotel
.
Z
mladeniško
svojeglavnostjo
se
je
veselil
,
da
zapoveduje
–
prvikrat
v
življenju
.
Zato
se
ni
zmenil
za
očetovo
naročilo
.
Hrepenel
je
po
slavi
in
še
važnejših
novic
bi
bil
rad
prinesel
v
tabor
.
»
Ne
gremo
še
!
Če
pride
Rado
s
konji
,
počakajte
me
,
jaz
pa
pojezdim
za
onimi
tremi
prav
do
mosta
.
«
»
Pomisli
,
Bizantinec
ga
straži
!
Ujamejo
te
.
«
Iztok
se
je
na
glas
zasmejal
,
da
sta
se
tovariša
ozrla
.
»
Morana
ti
prizanesi
!
Iztok
,
ne
tvegaj
!
Stribog
naj
popihne
tvoj
prešerni
smeh
Hilbudiju
na
uho
!
Besi
naj
dvignejo
volkodlake
v
šumi
,
pa
nam
zaskočijo
pot
in
nas
zvodijo
!
«
Tovariš
,
ki
je
tako
govoril
,
je
nehote
segel
z
roko
za
vrat
,
kamor
mu
je
obesila
mati
tri
mogočne
merjaščeve
okle
,
da
bi
ga
varovali
urokov
in
besov
.
Iztok
se
je
prevalil
vznak
in
na
licu
mu
je
obsvetila
medla
mesečina
smeh
,
poln
dvoma
.
»
Morana
–
besi
–
volkodlaki
,
«
so
šepetale
ustnice
.
Da
bi
mu
ti
mogli
škodovati
?
Vera
očetov
...
pa
vendàr
...
Zakaj
se
jih
ne
boji
Hilbudij
?
...
Zaklopil
je
oči
,
na
čelo
si
je
položil
sklenjene
roké
in
molil
z
vročim
vzdihom
k
Svetovitu
,
naj
ga
potolaži
on
,
ki
hkrati
zre
na
vse
štiri
vetrove
,
ki
vidi
v
temni
noči
in
gleda
v
jasno
sonce
,
pa
se
mu
ne
skalijo
oči
...
»
Tra-tra-tra
!
«
Vsi
trije
planejo
kvišku
.
Vnovič
:
»
Tri-tra-tri-tra
...
«
Od
daleč
so
se
čule
trombe
.
Iztok
je
bil
v
trenutku
vrh
drevesa
.
Napenjal
je
sokolje
oči
,
zapičil
jih
je
v
črno
liso
za
Donavo
,
kjer
je
prej
videl
dim.
Mesec
je
razžaril
okolico
.
Zazrl
je
v
motni
luči
,
da
se
usipljejo
s
tistega
vzvišenega
prostora
svetlikajoče
se
lučke
.
Vedno
več
jih
je
–
proti
reki
se
zibljejo
.
»
Hilbudij
prihaja
z
vojsko
!
«
Iztok
je
planil
z
drevesa
,
v
divjem
teku
so
se
zapodili
po
bregu
in
skokoma
bežali
naravnost
proti
griču
,
kjer
so
bili
konji
.
»
Da
bi
prišel
Rado
!
«
je
siknil
Iztok
in
se
pognal
čez
grm
.
»
Čuj
,
volk
je
zatulil
!
«
»
Rado
prihaja
.
Blizu
je
že
!
Hitro
proti
njemu
!
«
Vsi
trije
so
se
drevili
s
podvojeno
silo
v
smeri
,
od
koder
so
čuli
volčje
tuljenje
.
Oglasil
se
je
zdaj
pa
zdaj
kdo
izmed
njih
,
volk
se
jim
je
odzival
,
bliže
in
bliže
so
prihajali
drug
drugemu
.
Kmalu
so
začuli
hrzanje
konj
in
šum
trave
.
Oddihali
so
se
in
šli
korakoma
.
Od
daleč
so
že
videli
črne
sence
,
ki
so
se
hitro
gugale
po
ravnini
.
Iztok
se
je
ustavil
.
»
Tovariši
!
Ne
skušajte
se
z
mojim
konjem
.
Veste
,
da
je
najboljši
,
kar
jih
je
v
taboru
.
Do
jutra
lahko
prijezdite
v
gradišče
,
jaz
pa
moram
biti
prej
tam
,
da
se
hitro
dvignejo
bojevniki
in
gremo
nad
Hilbudija
!
«
Komaj
jim
je
to
sporočil
,
že
so
zahrzali
konji
tik
pred
njimi
.
Iztok
je
planil
kakor
ptica
na
svojega
vranca
.
Ta
se
je
vzpel
in
obrnil
na
zadnjih
nogah
,
ko
je
začutil
gospodarjevo
roko
na
brzdah
.
Zavihrala
je
griva
in
kakor
misel
sta
zletela
preko
poljan
.
Nekaj
krati
je
konjič
ponehaval
v
skoku
,
kakor
bi
vpraševal
,
čemu
ta
pogon
.
Ali
Iztok
ga
je
stisnil
s
koleni
,
da
je
globoko
zahropel
,
povodci
so
se
nategnili
in
tedaj
je
žival
razumela
,
da
ta
ježa
ni
šala
,
da
je
treba
planiti
na
življenje
in
smrt
.
Izborni
konjič
–
očetu
ga
je
bil
podaril
hunski
poglavar
–
je
povesil
glavo
,
nozdrvi
so
se
mu
razširile
,
bela
pena
je
letela
v
kosmih
po
zraku
,
drevesa
so
bežala
mimo
in
tonila
kakor
bliskavica
v
daljavi
.
Na
njegovem
hrbtu
pa
je
sedèl
Iztok
z
naprej
nagnjenim
životom
,
kakor
bi
ležal
na
konjskem
vratu
.
Nič
se
ni
ganilo
na
njem
.
Kakor
prirasel
je
tičal
na
konju
,
samo
dolgi
kodri
so
pluli
v
zraku
in
risovo
krzno
je
veslalo
z
repom
po
konjskem
hrbtu
.
Iztoku
se
je
zdelo
,
da
se
vleče
pot
še
enkrat
tako
dolgo
kakor
podnevi
.
Ozrl
se
je
včasih
z
boječim
pogledom
na
zvezde
,
ali
ni
polnoč
že
minila
.
A
zopet
je
stisnil
konja
,
mu
pošepetal
v
ušesa
besedo
,
polno
hvale
in
ljubezni
–
in
šlo
je
skokoma
čez
drn
in
strn
.
Dolgo
je
že
jahal
ob
potoku
v
soteski
.
Zdaj
zdaj
je
upal
,
da
zagleda
ognje
–
ali
potok
se
je
zasukal
na
levo
in
za
ovinkom
še
vedno
gluha
šuma
.
Konj
je
začel
pogosto
hrzati
in
prhati
.
Iztok
je
čutil
,
da
napenja
zadnje
sile
.
Kaj
,
če
se
zgrudi
?
Moral
ga
je
ustaviti
,
da
je
šel
korakoma
dalje
.
Lákotnice
so
mu
plale
,
vse
kite
so
se
tresle
od
napora
,
z
globoko
sklonjeno
glavo
je
šel
in
hropel
.
Od
trebuha
se
mu
je
cedil
pot
.
Iztok
je
skrbno
meril
okolico
.
Predivje
je
zjutraj
jahal
in
se
ni
menil
,
kaj
je
krog
njega
.
Zato
se
ni
mogel
domisliti
nobenega
drevesa
,
nobene
kotanje
,
ki
bi
mu
povedala
,
kako
daleč
je
še
do
gradišča
.
Torej
naprej
!
Objel
je
konju
vrat
,
mu
pritisnil
lice
prav
k
ušesu
in
mu
obljubil
najlepšega
žita
,
če
se
podviza
in
ga
čimprej
prinese
v
šotorišče
.
Vranec
je
udaril
dvakrat
s
kopitom
prav
silno
ob
tla
,
pa
se
zopet
zleknil
,
iztegnil
vrat
in
bežal
kakor
vihar
.
Zopet
ovinek
.
Iztok
je
zapazil
nekaj
ognjev
v
daljavi
.
»
Gradišče
!
«
je
vzkliknil
.
Stisnil
je
konja
,
tla
so
zabobnela
,
hrestale
so
suhe
veje
,
ognji
so
se
bližali
.
Še
kratka
ravnica
,
soteska
se
je
odprla
na
široko
kotlino
.
Z
besno
divjostjo
se
je
spustil
konj
,
ves
uznojèn
in
spenjen
,
kakor
od
snega
opadel
.
Začuli
so
ga
stražniki
.
Plamenice
so
se
dvignile
in
premikale
.
Kakor
bi
pal
iz
oblaka
,
je
treščil
Iztok
na
sredo
taborišča
.
»
Hilbudij
!
Hilbudij
prihaja
!
«
Divje
je
zakričal
,
vsi
šotori
so
se
prebudili
,
završalo
in
zašumelo
je
med
vojščaki
,
rogovi
so
zatrobili
.
Iztokov
vranec
pa
je
zatrepetal
in
se
s
krčevitimi
utripi
zgrudil
ob
ognju
;
iz
nozdrvi
mu
je
brizgnila
vroča
kri
.
Ko
je
Azbad
odšel
iz
Hilbudijevega
šotora
,
je
bilo
že
vse
vojaštvo
na
delu
.
Stotniki
in
častniki
so
nadzorovali
posamezne
gruče
,
Hilbudij
si
je
sam
ogledal
vse
težko
in
lahko
oborožene
pešce
,
konjici
je
veleval
sam
in
presojal
opremo
;
marsikateremu
vojščaku
je
preskusil
sulico
in
meč
,
je
li
dosti
nabrušen
.
Vsi
so
mislili
,
da
odidejo
opolnoči
čez
Donavo
.
Konji
so
bili
nakrmljeni
in
osedlani
,
vojaki
so
z
vsem
orožjem
sloneli
na
slami
in
rahlo
dremáli
.
Toda
Hilbudij
ni
hotel
na
slepo
udariti
v
deželo
Slovenov
.
Razposlal
je
najhitrejše
jezdece
čez
Donavo
,
da
pozvedo
,
kje
bi
bil
Svarun
in
njegove
črede
.
Kajti
za
te
mu
je
šlo
.
Justinijan
mu
je
bil
sporočil
,
da
vojskovodja
Belizar
zapored
zmaguje
Vandale
,
da
je
zasedel
mesto
Kartagino
v
Afriki
,
da
zbira
vandalski
kralj
Gelimer
zadnje
ostanke
svoje
vojske
,
ki
jo
bo
vrli
Belizar
gotovo
v
kratkem
porazil
.
Zato
namerava
koj
po
novem
letu
napraviti
velikansko
slavje
v
Bizancu
in
sprejeti
vojskovodjo
Belizarja
v
svečanem
triumfu
.
V
ta
namen
potrebuje
denarja
in
živil
.
Hilbudij
naj
priskrbi
–
denarja
ne
more
–
pač
pa
zadosti
drobnice
in
govedi
,
da
pogosté
na
dan
zmagoslavja
vojaštvo
in
ljudstvo
v
Bizancu
.
Udari
naj
torej
hitro
na
Slovene
,
jim
pobere
živino
in
jo
upoti
naglo
po
cesti
v
Bizanc
.
Podpisal
se
je
cesar
:
Justinijan
,
zmagalec
Alanov
,
Vandalov
,
vladar
Afrike
.
Hilbudija
pismo
ni
razveselilo
.
Res
je
črtil
barbare
Slovene
,
pa
je
bil
dosti
plemenit
,
da
se
mu
je
zdel
tak
roparski
pohod
vse
preponiževalen
za
pravega
vojaka
.
Dokler
je
pokoril
Slovene
roparje
,
dokler
je
imel
opravka
z
veliko
vojsko
,
tako
dolgo
se
je
veselil
bojnega
viharja
.
Ali
Sloveni
so
sedaj
ukročeni
.
Mirno
pasejo
črede
po
svoji
zemlji
,
čemu
bi
jih
napadal
,
pastirje
,
on
,
vojak
in
vojskovodja
.
Zaradi
tega
Hilbudij
ni
bil
vesel
pohoda
.
Pokorno
je
slušal
carsko
povelje
,
v
srcu
pa
iskreno
želel
,
da
bi
mu
ne
bilo
treba
klati
pastirjev
,
marveč
da
bi
naletel
na
mogočen
odpor
pri
Slovenih
.
Razposlal
je
torej
prednje
straže
čez
Donavo
in
čakal
tisto
noč
in
še
drugi
dan
sporočil
.
Vojska
je
čákala
v
taboru
in
gledala
temne
sence
na
poveljnikovem
čelu
.
Zvečer
so
se
vrnili
zadnji
pozvedovalci
.
Nobeden
prejšnjih
ni
našel
sledu
.
Ali
ti
trije
,
ki
so
jezdili
mimo
Iztoka
,
so
ujeli
v
hosti
mladega
Slovena
.
Dolgo
jim
ni
hotel
odgovarjati
.
Pa
vojaki
so
ga
pripeli
za
noge
in
za
roke
med
dve
drevesi
,
zanetili
ogenj
pod
njegovim
trebuhom
in
mu
žgali
ledja
z
žarečimi
ogorki
.
V
silnih
bolečinah
je
Sloven
razodel
,
da
je
za
goro
Svarunovo
gradišče
,
da
ima
Svarun
zbrane
velike
črede
in
da
skriva
v
gradišču
mnogo
bogastva
.
Sloven
ni
hotel
izdati
,
da
so
te
črede
vojščaki
,
vsi
združeni
Sloveni
in
Antje
,
ne
pa
črede
ovac
in
krav
.
Upal
je
preslepiti
Hilbudija
,
da
bi
v
svoji
drznosti
ne
povedel
s
seboj
vsega
tabora
in
bi
ga
Sloveni
tem
laže
zmagali
.
Ko
je
na
pol
mrtvi
Sloven
Svaruna
na
videz
izdal
,
mu
je
sunil
Bizantinec
meč
v
srce
in
ogledniki
so
odjahali
v
tabor
.
Hilbudij
se
je
razveselil
novice
.
Odbral
je
oddelek
najboljših
pešcev
,
konjice
pa
je
vzel
le
za
silo
s
seboj
,
da
bi
v
potrebi
pohitela
v
tabor
po
ostalo
vojsko
.
Razveselil
se
je
,
ker
je
zvedel
za
gradišče
,
češ
bo
vsaj
nekaj
junaškega
dela
.
Tudi
po
Svarunu
,
glavarju
Slovenov
se
mu
je
zahotelo
.
Šest
stotnikov
je
takoj
razporedilo
čete
.
Hilbudij
je
šel
v
šotor
in
si
pripasal
težki
meč
;
na
glavo
si
je
del
najtežji
in
najlepši
šlem
.
Treba
je
bilo
glavo
zavarovati
pred
kamni
,
ki
bodo
padali
čez
okope
z
gradišča
.
Šlem
je
bil
razdeljen
na
pet
polj
,
ki
so
bila
posrebrena
in
ločena
z
zlatimi
sponami
.
Na
prednjem
polju
se
je
svetil
križ
,
sestavljen
iz
dragih
kamnov
.
Na
levi
strani
je
bil
vrezan
golobček
z
oljkovo
vejico
,
na
desni
viseča
krona
.
Pod
križem
sta
se
bleščali
zlati
črki
alfa
in
omega
.
Ko
je
prijezdil
iz
tabora
,
so
že
stale
čete
pred
mostom
.
Zamahnil
je
z
roko
,
vrste
so
se
premaknile
,
plohi
na
mostu
so
votlo
zabobneli
.
Hilbudij
je
hotel
dospeti
ponoči
preko
ravnine
do
soteske
,
da
bi
ga
Sloveni
ne
zapazili
in
ne
odgnali
čred
v
skrite
šume
,
kjer
bi
jih
bilo
težko
zaseči
.
Prepovedal
je
med
potjo
trombe
,
velel
je
paziti
na
ščite
in
meče
,
da
bi
se
ne
zadevali
drug
ob
drugega
in
ne
delali
hrupa
.
Čete
so
z
lahno
nogo
bredle
visoko
travo
,
ki
se
je
drobila
in
mečkala
pod
njihovimi
koraki
.
Bojevniki
so
tiho
šepetali
in
si
pripovedovali
vesele
vojne
dogodke
.
Na
vseh
licih
veselje
in
brezskrbnost
,
kakor
bi
šli
v
goste
.
Zakaj
vérovali
so
v
nepremagljivega
Hilbudija
,
ki
jih
vodi
že
tri
leta
od
zmage
do
zmage
.
V
taboru
Slovenov
so
se
zbrali
takoj
po
prihodu
Iztoka
sredi
noči
vsi
starešine
s
Svarunom
v
posvèt
.
Zborovali
so
dolgo
.
Niso
se
mogli
zediniti
.
Nekateri
so
svétovali
,
naj
se
vsa
vojska
poskrije
v
gradišču
,
zažene
vanj
goved
in
drobnico
,
da
bi
imeli
zadosti
hrane
,
ostalo
živino
pa
naj
odženo
daleč
proč
v
skrivne
gozdove
in
soteske
,
kamor
Hilbudij
ne
pojde
.
Za
to
misel
so
se
vnemali
starešine
Antov
.
Sloveni
s
Svarunom
vred
pa
so
zahtevali
,
naj
se
takoj
dvignejo
čete
in
hité
po
strmih
potih
Hilbudiju
nasproti
ter
ga
zajamejo
iz
zasede
.
Mnenja
so
si
nasprotovala
,
čas
je
bežal
.
Tedaj
se
dvigne
starešina
Radogost
in
izpregovori
:
»
Možje
,
zvezde
bežijo
na
zaton
,
Hilbudij
jaha
nad
nas
mi
pa
besedujemo
in
čakamo
bizantinskih
mečev
nad
svoje
črepinje
.
Svetujem
vam
,
naj
se
pozove
Iztok
,
plemeniti
mladec
,
našega
staroste
Svaruna
sin
,
s
katerim
so
bogovi
.
Stopi
naj
sredi
med
nas
,
pa
naj
govori
modro
besedo
.
Svetovit
mu
je
pokazal
sovraga
v
nočni
temi
,
Svetovit
mu
navdahne
modro
besedo
in
naše
sive
glavé
se
uklonijo
žarki
misli
mladeniča
,
kateremu
gori
jasna
luč
v
glavi
.
«
Začudili
so
se
vsi
,
začudil
sam
Svarun
.
Da
bi
stopil
mladec
v
zbor
starešin
–
nikoli
tegà
!
Spogledovali
so
se
,
pa
se
nihče
ni
dvignil
,
da
bi
ugovarjal
,
nihče
,
da
bi
prigovarjal
.
In
Radogost
začne
vnovič
:
»
Pa
se
čudite
!
In
molčite
!
Ali
rečem
vam
:
Bogovi
hočejo
besedo
Iztokovo
!
«
»
Bogovi
hočejo
–
–
–
«
je
završalo
in
zamrmralo
v
zboru
.
Radogost
je
odšel
sam
po
Iztoka
.
Skoro
plah
,
s
ponižno
priklonjeno
glavo
je
stopil
Iztok
v
slovesni
zbor
.
Svarun
je
povzel
besedo
:
»
Sin
moj
,
molče
te
je
poklical
zbor
veljakov
in
izkušenih
bojevnikov
iz
slavnega
rodu
Antov
in
takisto
Slovenov
–
molče
,
pravim
,
ker
nas
je
pretresel
nasvet
starešine
Radogosta
,
da
ti
,
mladec
,
ki
imaš
sulico
krvavo
samo
od
krvi
merjascev
in
medvedov
,
da
ti
rečeš
besedo
,
če
ti
jo
vdahne
Svetovit
,
kako
naj
sprejmemo
Hilbudija
.
«
Iztok
je
sklenil
roke
in
se
globoko
priklonil
.
»
Jahal
sem
kot
vihar
.
Spremljevalcev
še
ni
za
menoj
.
Kdo
mi
je
podpiral
konja
,
če
ne
bogovi
?
Zakaj
se
mi
je
zgrudil
doma
in
ne
daleč
v
soteski
,
da
bi
naša
vojska
mirno
spala
in
ne
zvedela
,
kako
se
bliža
bes
vseh
Slovenov
,
Hilbudij
?
Svetovit
je
prižgal
mesec
,
da
sem
videl
blesk
vojske
,
Morana
je
zbežala
v
hosto
,
da
ni
zatela
mojega
konja
–
žrtvujem
ji
najlepšega
ovna
–
in
če
ste
me
poklicali
vi
,
mislim
,
da
vas
je
nagnil
sam
Perun
.
In
jaz
vam
pravim
:
Starešine
in
veljaki
,
hrabri
bojevniki
,
udarimo
z
vso
vojsko
hitro
proti
Hilbudiju
.
Od
štirih
strani
ga
zgrabimo
in
dosti
mora
biti
naših
sekir
,
da
razkoljejo
vse
ščite
,
dosti
kopij
,
da
prevrtajo
oklepe
,
dosti
mečev
,
da
razsekajo
šleme
na
glavah
Bizantincev
.
«
»
Ti
si
govoril
,
možje
,
govorite
vi
!
«
Na
ta
Svarunov
poziv
se
dvigne
vojni
svet
v
en
glas
:
»
Nad
Hilbudija
!
Iztok
je
velik
!
«
Vsi
so
se
takoj
razpršili
po
taboru
.
Vsak
je
zbral
svoje
borce
.
Vrhovno
povelje
je
vodil
Svarun
.
Ob
njem
so
se
zbrali
najmočnejši
junaki
.
Od
pasa
gori
so
bili
vsi
goli
.
Ne
enega
ni
bilo
,
ki
bi
bil
brez
obrunka
na
širokih
prsih
.
Vsi
so
se
že
često
vojevali
z
veliko
hrabrostjo
.
Ta
zid
slovenskih
prsi
je
imel
nalogo
,
da
se
napoti
po
dolini
in
udari
Hilbudiju
v
lice
ter
mu
zabrani
pot
do
gradišča
.
Oboroženi
so
bili
s
težkimi
kopji
,
ki
so
jih
metali
do
trideset
in
več
korakov
s
tako
silo
,
da
so
predrla
vsak
ščit
in
prevrtala
vsak
oklep
.
Na
debelih
jermenih
so
jim
viseli
mogočni
meči
,
mnogi
so
imeli
tudi
sekire
.
Le
malo
jih
je
nosilo
majhne
ščite
.
Vsi
so
hodili
peš
,
samo
starec
Svarun
je
jezdil
.
Edino
on
je
imel
čez
jagnječevino
na
prsih
oklep
iz
konjskega
roga
–
dar
Hunov
.
Najtežjo
nalogo
so
poverili
Iztoku
.
Prideljeni
so
mu
bili
vsi
mladci
,
ki
naj
bi
jih
vodil
hitro
po
stranskih
stezàh
,
po
bregovih
in
gostem
lesu
ter
napadel
Hilbudijevo
vojsko
s
strelicami
iz
zasede
.
Mladež
se
je
gnetla
krog
Iztoka
.
Imeli
so
polne
tule
puščic
,
poskušali
so
tetive
na
lokih
in
drhteli
od
poželenja
po
boju
.
Vsak
je
imel
za
pasom
kratek
nož
,
da
bi
ga
rabil
,
če
bi
se
spoprijel
od
blizu
z
bizantinskimi
pračarji
.
En
oddelek
je
vodil
Radogost
,
najvrlejši
starešina
.
Ti
so
imeli
za
glavno
orožje
kij
,
bojno
kladivo
,
ki
je
strašno
gospodarilo
po
šlemih
nasprotnikov
.
Kogar
je
zadel
kij
na
glavo
,
vsak
se
je
zgrudil
,
če
ne
mrtev
,
vsaj
omamljen
.
Ti
so
imeli
nalogo
,
udariti
šele
sredi
boja
,
ko
se
prične
zmešnjava
in
nastane
gneča
.
Drugo
vojsko
je
vodil
Krok
:
trobilce
.
Imeli
so
raznovrstno
orožje
pa
veliko
rogov
.
Niso
bili
prida
vojščaki
,
pač
pa
predrzni
izzivači
,
hlapci
in
pastirji
,
pretepači
na
poljanah
,
ki
naj
bi
z
nenadnim
hrupom
,
tuljenjem
in
trobenjem
zbegali
sovražnika
.
Poverili
so
jim
tudi
zelo
važno
nalogo
čuvajev
.
Zato
so
morali
najzanesljivejši
splezati
na
vse
višine
in
stražiti
,
ali
ne
bo
Hilbudij
premenil
smeri
ter
udaril
preko
hriba
nad
gradišče
.
Zakaj
dobro
so
vedeli
,
da
se
Bizantinci
ogibajo
sotesk
in
da
izpeljujejo
celo
ceste
rajši
čez
gore
kakor
po
ozkih
dolinah
,
da
so
varni
pred
zasedami
.
Ko
so
bile
vse
čete
urejene
,
je
opravil
Svarun
molitev
;
nato
je
dal
znamenje
in
voji
so
se
razkropili
po
šumah
brez
hrupa
,
brez
krika
in
ropota
,
kakor
bi
jih
pogoltnili
temni
gozdovi
.
Sam
se
je
premaknil
zadnji
.
Pa
tudi
njegova
četa
je
lezla
ob
straneh
,
bredla
po
potoku
,
da
ni
puščala
sledu
za
seboj
.
Svarun
je
bil
po
toliko
vojskàh
zelo
previden
.
Dobro
je
vedel
,
da
pošlje
Hilbudij
pred
seboj
pozvedovalce
na
hitrih
konjih
.
Če
bi
ti
izsledili
izhojeno
pot
v
travi
,
bi
se
Hilbudij
takoj
okrenil
in
jih
kako
prevaril
ter
iznenadil
.
Ko
je
v
jutro
vstajala
zarja
,
je
šla
Ljubinica
iz
gradišča
in
vse
mladenke
z
njo
;
zbrale
so
se
pod
lipo
ter
darovale
Perunu
lepa
jagnjeta
za
zmago
očetov
.
Gradišče
je
čuvala
majhna
posadka
,
med
njo
godec
Radovan
,
ki
je
čepel
na
okopih
,
stiskal
plunko
pod
pázduho
in
strahoma
poslušal
,
kaj
bo
.
Bal
se
je
krvi
,
vojni
krik
je
»
žalil
njegovo
pevsko
uho
«
,
kakor
je
sam
trdil
.
Preudaril
je
natančno
,
kam
pobegne
z
urnimi
koraki
,
če
pribežijo
sli
in
naznanijo
poraz
Slovenov
.
Hilbudij
je
prekoračil
čez
noč
ravnino
in
se
naslonil
v
jutro
s
svojimi
vojaki
ob
pobočje
hriba
,
ob
katerem
se
je
odpirala
soteska
do
gradišča
Slovenov
.
Vse
čete
so
se
poskrile
v
gosto
hrastičje
.
Prepovedal
je
ukresati
ogenj
,
da
bi
si
varili
vojaki
ječmenovo
juho
.
Zato
so
jedli
mrzlo
,
nekateri
suhe
ribe
,
drugi
prekajeno
meso
,
in
prigrizovali
česen
.
Hilbudij
je
sklenil
počakati
popoldneva
,
potem
pa
kreniti
v
sotesko
,
da
bi
mogel
že
v
jutro
zgrabiti
gradišče
Slovenov
.
Še
malo
ni
mislil
,
da
ne
bo
zmagal
.
Tudi
zasede
se
ni
bal
.
Bal
se
je
samo
za
vojake
.
Vsakega
se
mu
je
zdelo
škoda
.
Zakaj
vsak
teh
utrjenih
in
izšolanih
mož
mu
je
zalegel
za
deset
novincev
.
Zategadelj
je
pozval
predse
vrlega
jezdeca
,
nekega
barbara
–
Tračana
.
Prišel
se
mu
je
pred
letom
ponujat
v
vojaško
službo
.
Hilbudiju
je
ugajal
;
in
res
se
je
izuril
,
da
mu
ga
ni
bilo
para
.
Tega
je
poklical
Hilbudij
.
Njegova
polt
je
bila
temna
,
lasje
rdečkasti
,
postava
velika
,
prav
kakor
kakega
Slovena
.
Ukazal
mu
je
,
naj
sleče
opravo
bizantinskega
vojaka
in
natakne
kratke
prtene
hlače
,
kakršne
so
nosili
Sloveni
.
Takisto
naj
razsedla
konja
in
naj
jezdi
kakor
divji
pastir
oprezno
po
soteski
.
Razumel
je
precèj
dobro
jezik
Slovenov
.
Naj
vpraša
,
mu
je
rekel
,
če
naleti
na
kakega
Slovena
,
po
ovcah
ali
konjih
,
češ
da
je
poslanec
azijskega
trgovca
,
ki
bi
prišel
na
kupčijo
.
Ali
oprezno
naj
gleda
,
so
li
v
dolini
sledovi
po
vojnih
četah
.
Tračan
se
je
hitro
prelevil
iz
bizantinskega
konjika
v
barbarskega
pastirja
in
malomarno
odjezdil
.
Z
glavo
je
gugal
na
levo
in
desno
in
