seKozmek
zopet
in
skrije
peresa
za
hrbet
.
„
Daj
mi
eno
pero
,
videl
boš
,
da
mu
ne
bo
sile
“
,
pregovarja
ga
z
lepa
Sever
.
„
Na
,
—
toda
glej
,
kaj
delaš
!
“
zagrozi
se
resno
Kozmek
ter
mu
da
eno
pero
,
ostali
dve
pa
zaklene
v
skrinjo
.
Sever
je
jel
nato
narezovati
pero
.
Kozmek
ga
je
pa
gledal
,
vedno
pripravljen
,
da
mu
je
vzame
,
ako
bi
bila
sila
.
Ko
je
bilo
pero
pripravljeno
,
je
pokleknil
Sever
na
tla
—
drugače
ni
mogel
namreč
pisati
na
klopi
—
in
čakal
tako
Kozmeka
,
da
mu
začne
narekovati
.
Ta
je
pa
stal
zamišljen
zraven
,
se
praskal
za
ušesi
in
gledal
gori
v
sajaste
svili
.
Prestopal
se
je
na
levo
in
desno
,
hrkal
in
pokašljeval
,
kakor
bi
imel
ikre
v
goltancu
.
„
No
,
bo-li
kaj
,
ali
nič
?
“
povpraša
nevoljno
Sever
čez
nekoliko
časa
.
„
Le
piši
,
kakor
ti
porečem
...
Stoj
!
—
Ne
še
!
“
„
Kdo
te
bo
čakal
?
—
Pisal
bom
kar
sam
“
.
„
Saj
res
,
prav
imaš
.
—
A
ko
končaš
,
mi
prebereš
vse
“
.
„
Ne
boj
se
za
to
“
odvrne
Sever
in
začne
pisati
:
„
Predrago
srce
mojega
srca
!
S
tresočo
se
roko
sem
prijel
kurje
pero
in
napisal
par
črnih
besed
na
beli
papir
.
Spominjaš
se
morebiti
še
,
kako
sva
o
vseh
svetih
brala
opresnike
.
Povedala
sva
si
tačas
to
in
ono
in
bilo
nama
je
dobro
,
kakor
bi
gledala
od
dales
nebesa
.
Ti
si
rekla
,
da
me
vidiš
rada
,
zlata
Špela
,
jaz
sem
pa
molče
prikimal
in
dejal
,
da
Te
imam
rad
.
Glej
,
manjkalo
je
tačas
samo
križa
in
bila
bi
mož
in
žena
,
kakor
sva
sedaj
Kozmek
in
Špela
.
A
križa
ni
bilo
,
in
ga
ni
bilo
,
in
midva
sva
bila
in
sva
še
,
kar
sva
bila
.
In
vendar
—
en
sam
križ
,
in
midva
bi
bi
bila
,
kar
nisva
.
Ljubim
Te
na
vse
kriplje
in
pretege
,
ljubim
Te
v
potu
svojega
obraza
,
prezlata
Špela
.
Ljubim
Te
nad
vse
žgnajske
merice
in
„
frakeljčke
“
,
nad
vse
gnjati
in
klobase
,
nad
vse
kislo
in
sladko
.
—
Noč
in
dan
precejam
debele
solze
za
teboj
in
tudi
v
spanjii
rogovili
mi
Tvoja
rajska
podoba
po
glavi
.
Čas
je
,
da
odložim
kurje
pero
,
namočeno
—
v
ognju
moje
ljubezni
do
Tebe
.
Prosim
te
lepo
,
potrudi
se
še
ti
,
da
se
malo
razvije
najina
stvar
in
da
pride
do
cilja
in
konca
.
Tri
tisoč
tri
sto
in
triintrideset
poljubov
čez
hribe
in
doline
notri
do
zelenega
groba
.
Tvoj
na
veke
zvesti
Kozmek
Mrak
“
.
Nato
prebere
Tone
pismo
na
glas
.
Kozmeka
je
tako
pretreslo
,
da
so
se
mu
kakor
bob
debele
solze
udirale
po
licih
.
„
Nadejam
se
,
da
bo
Špela
ganjena
“
,
pripomni
nalašč
Sever
,
potem
pa
hlastno
povpraša
:
„
Kako
pa
pošlješ
to
pismo
?
“
„
Eh
,
kako
!
—
Pritisne
se
gori
cesarski
pečat
,
pa
gre
lahko
po
pošti
.
Sicer
ga
pa
ne
mislim
poslati
po
pošti
,
ker
se
mi
ne
zdi
varno
.
Nocoj
,
ko
bo
uže
vse
spalo
,
kakor
klada
na
tnalu
,
postavim
škatljico
s
pismom
na
Špelino
okno
.
Ni
vrag
,
da
ne
bi
ga
videla
zjutraj
,
ko
vstane
“
.
„
Naj
se
pes
obesi
,
ti
Kozmekček
si
pa
pretkana
glavica
!
—
Toda
,
meni
se
uže
mudi
domov
.
Srečno
opravi
.
Z
Bogom
!
“
Rekši
,
odide
Sever
naglo
proti
domu
.
„
Z
Bogom
!
—
Povrni
ti
Bog
,
Tone
;
a
Mrak
tudi
ne
ostane
umazan
“
,
vpije
srečni
Kozmek
za
odhajajočim
.
„
Tekel
čas
je
mladih
dni
,
Pome
b
’
lo
nikogar
ni
...
“
Prešeren
.
Nekoliko
dnij
potem
je
švedrala
za
ranega
jutra
nizdolu
proti
Lesju
precej
starikava
ženska
.
Dolgi
,
uže
malo
osiveli
lasje
viseli
so
ji
čez
čelo
,
ne
zmeneč
se
za
staro
ruto
,
ki
jih
je
hotela
zadržati
na
odmerjenem
jim
prostoru
.
Na
obrazu
starkinem
je
izklesal
očanec
čas
uže
marsikatero
znamenje
minljivosti
.
Tu
imaš
,
dragi
bralec
,
površno
slike
„
zlate
“
Špele
,
Kozmekove
neveste
.
Res
,
čuditi
se
je
Kozmeku
in
njegovemu
ukusu
....
Toda
,
kaj
hocemo
:
—
de
gustibus
....
Nenavadno
hitro
je
merila
Špela
korake
po
grdem
kolovozu
.
Od
časa
do
časa
je
privlekla
varno
iz
nedrij
zamazan
list
,
na
katerem
je
bilo
nekaj
prav
bledega
pisanja
.
Dospela
je
bila
uže
do
znamenja
sv.
Jurija
,
ki
je
stalo
pred
Lesjem
.
Tu
je
naenkrat
obstala
,
vzela
zopet
list
iz
nedrij
,
sedla
v
travo
ob
poti
in
jela
migati
z
ustnicami
,
kakor
da
bi
brala
.
Kmalu
je
pa
zopet
spravila
list
,
se
zagledala
v
podobo
sv.
Jurija
in
začela
sama
pri
sebi
polglasno
:
„
O
sv.
Jurček
,
naš
varih
!
—
Bi
mi-li
mogel
ti
razkriti
,
kaj
je
prineslo
na
moje
okno
to
pisanje
?
—
O
povej
mi
,
če
veš
,
povej
!
—
Kaj
mara
pač
nas
gospod
župnik
,
ki
zmeraj
bere
na
bukve
,
še
po
noči
.
—
Ti
Špela
pa
,
ti
ne
znaš
ne
brati
,
ne
pisati
.
Učila
se
nisi
,
zato
pa
ne
znaš
.
—
K
župniku
moraš
sedaj
,
reva
...
Pokazati
moraš
drugim
,
kar
bi
lahko
vedela
sama
....
Ta
papir
ni
prazen
...
Tu
ni
brez
skrivnosti
...
Sreča
,
Špela
,
sreča
morda
in
bogastvo
...
“
V
tem
se
oglase
zvonovi
cerkve
sv.
Jurija
v
Lesju
.
Špela
plane
nemudoma
kvišku
in
se
podviza
proti
cerkvi
k
maši
.
Cerkev
je
bila
malone
prazna
,
ker
je
bil
le
navaden
delaven
dan
.
Tu
pa
tam
je
klečal
na
kameniten
tlaku
star
ded
z
molekom
v
roki
in
pobožno
žebral
svoje
molitvice
.
Drugje
klečala
je
zopet
uvela
mamica
in
zrla
se
solznimi
očmi
na
altar
....
Špela
pa
je
pokleknila
prav
sredi
cerkve
.
Klečala
je
na
obeh
kolenih
,
zgorenji
del
života
močno
naprej
sklonjen
.
Molila
je
tako
goreče
,
da
se
ji
je
moral
čuditi
vsak
,
ki
jo
je
poznal
in
videl
....
Končala
je
sveta
maša
,
a
Špela
je
le
še
molila
in
vzdihovala
.
Stari
Drozeg
,
uže
od
pamtiveka
cerkovnik
in
ključar
v
Lesju
,
je
bil
uže
davno
vse
pospravil
po
sakristiji
,
ko
se
je
še-le
odpravila
Špela
iz
cerkve
proti
župnišču
.
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
—
Bog
daj
dobro
jutro
!
—
Rada
bi
govorila
z
gospodom
župnikom
“
,
ogovori
ponižno
in
priliznjeno
Špela
župnikovo
služabnico
,
vstopivša
v
kuhinjo
.
„
Počakajte
malo
“
,
reče
stara
služabnica
in
odide
v
sobo
,
ki
je
stala
nasproti
kuhinji
.
Kmalu
pa
pride
nazaj
in
pove
Špeli
,
da
Iahko
vstopi
v
gospodovo
sobo
.
Se
svetim
strahom
stopi
Špela
pred
župnika
in
začne
:
„
Prišla
sem
,
gospod
župnik
,
semkaj
s
posebnim
opravkom
.
Ne
zamerite
,
da
sem
tako
nadležna
;
a
nisem
si
mogla
pomagati
drugače
.
Vem
pa
tudi
,
da
mi.
..
“
„
No
,
no
,
le
hitro
povej
,
kar
imaš
“
,
pretrga
ji
župnik
besedo
.
„
Vem
,
da
mi
radi
pomorete
,
gospod
župnik
.
Če
bi
znala
sama
brati
,
ne
bi
prišla
sem
nadlegovat
,
ker
vem
,
da
imate
...
“
„
Ali
ne
bo
še
konca
?
“
„
Vem
,
gospod
župnik
,
da
imate
dela
čez
glavo
...
Sedaj
pa
povem
.
Ko
sem
predvčeranjim
zjutraj
vstala
,
našla
sem
v
leseni
škatljici
na
oknu
ta
list
“
.
Nato
izroči
župniku
s
tresočo
roko
list
in
nadaljuje
:
„
Čudno
se
mi
je
zdelo
pisanje
,
in
rekla
sem
sama
pri
sebi
:
Špela
,
nikar
ne
bodi
šibke
pameti
!
Bog
ve
,
kaj
pomeni
to
pisanje
.
V
loteriji
te
čaka
terno
ali
pa
kje
drugod
velika
sreča
.
Bog
dela
še
zmeraj
čudeže
,
da
pomaga
revežem
,
ki
so
res
potrebni
“
.
Župnik
se
ni
niti
zmenil
za
Špeline
čenče
,
ampak
se
je
lotil
kar
branja
.
A
pisava
na
listu
je
bila
tako
bleda
,
da
je
moral
nazadnje
pomagati
si
z
naočniki
.
Špelo
je
to
veselilo
,
ker
si
je
mislila
,
da
mora
uže
biti
nekaj
posebnega
,
ko
si
mora
gospod
župnik
se
štirimi
očmi
pomagati
.
Še
bolj
je
bila
pa
v
svoji
misli
potrjena
,
ko
je
videla
,
kako
se
župniku
čelo
bolj
in
bolj
grbanči
,
obraz
zresnuje
....
Kmalu
se
ni
mogla
več
vzdrževati
,
ampak
vskliknila
je
vsa
vzradoščena
:
„
Nikar
ne
strmite
,
gospod
župnik
,
nikar
;
temveč
veselite
se
z
menoj
!
“
„
Špela
,
si-li
ob
pamet
?
“
reče
župnik
ostro
in
resno
.
„
Ne
ob
pamet
,
gospod
župnik
,
ne
!
—
Špela
je
srečna
,
bogata
,
ne
več
razcapana
,
ne
več
beračica
...
“
„
Špela
,
jaz
te
ne
razumem
!
“
reče
zopet
župnik
in
gleda
strmec
sedaj
Špelo
,
sedaj
list
.
„
Kako
ne
?
—
Saj
je
pisano
“
.
„
Ženska
,
ali
res
ničesar
ne
slutiš
?
“
prične
župnik
s
huda
in
resno
.
„
Kaj
ne
bi
slutila
!
—
Slutim
pač
slutim
,
a
brati
ne
znam
.
Ta
papir
mi
prorokuje
srečo
—
—
“
„
Kakšno
srečo
?
“
„
No
,
denar
in
še
kaj
drugega
—
—
“
„
Dozdevalo
se
mi
je
,
da
tu
ni
vse
prav
.
—
Tega
lista
ne
dobiš
nazaj
“
,
pravi
nato
župnik
in
vtakne
list
v
žep
.
„
Kaj
!?
—
Kako
,
gospod
župnik
?
—
Bog
vam
daj
zdravje
in
srečno
smrt
;
list
pa
nazaj
“
.
„
Sedaj
ne
še
“
.
„
Kedaj
pa
?
“
„
Ko
se
prepričam
,
koliko
je
resnice
na
tem
,
kar
sem
bral
v
listu
“
.
„
Zagotovim
vas
,
gospod
župnik
,
da
je
vse
sama
živa
resnica
.
Papir
ne
laže
:
Špelo
čaka
sreča
“
.
„
Torej
je
res
,
da
imaš
znanje
z
beračem
Mrakom
in
da
se
mislita
vzeti
?
“
„
List
nazaj
,
gospod
župnik
,
list
nazaj
!
—
Naj
bo
Mrak
berač
,
a
Špelo
čaka
sreča
,
sreča
—
—
“
.
„
Povej
,
ali
imaš
kaj
opraviti
z
Mrakom
?
“
„
Mrak
je
spak
;
—
a
moja
sreča
,
moj
list
...
“
„
Odgovori
,
kar
te
vprašam
,
drugače
—
—
“
.
„
Seveda
imam
opraviti
z
Mrakom
.
—
Ali
ni
tudi
on
berač
?
—
Jeseni
sva
brala
skupaj
opresnike
,
krompir
in
oblice
.
—
Sedaj
mi
pa
daste
papir
,
gospod
župnik
,
ne-li
?
“
„
Še
norčevala
se
boš
z
menoj
?
“
„
Bog
me
varuj
tega
!
“
„
Pokažem
Ti
vrata
!
“
„
Papir
,
gospod
župnik
,
papir
,
—
ne
vrata
.
Mudi
se
mi
domov
“
,
prosi
Špela
jokaje
.
„
Mir
sedaj
,
in
jezik
za
zobmi
!
Spametuj
se
;
solze
pa
shrani
za
čase
,
ko
jih
bodeš
potrebovala
bolj
,
nego
sedaj
.
Ničesar
nimaš
na
svetu
,
kakor
prazno
malho
in
podrto
kolibo
,
pa
bi
se
hotela
možiti
!?
—
Sedaj
pa
le
pojdi
.
Opravila
sva
“
.
Župnik
se
na
to
obrne
in
odide
k
pisalni
mizi
.
Takoj
se
pa
zopet
oglasi
in
naroči
odhajajoči
Špeli
:
„
Reci
Mraku
,
naj
pride
k
meni
“
.
Potrta
in
žalostna
je
šla
Špela
iz
župnišča
.
Srečevali
so
jo
vaščani
,
a
zmenila
se
ni
za
nikogar
tako
,
da
so
nekateri
uže
ugibali
,
kaj
se
je
moralo
neki
pripetiti
,
da
je
blebetava
Špela
izgubila
besedo
...
„
Vse
svoje
žive
dni
“
,
mrmra
Špela
mej
potjo
sama
pri
sebi
,
„
ni
mi
še
tako
huda
predla
,
kakor
danes
.
Največ
miloščine
dobivala
sem
doslej
pri
župniku
,
in
sedaj
je
vse
skaženo
....
O
ti
Mrak
,
stari
spak
,
kam
si
me
pripravil
!
Čakaj
,
škratelj
!
—
Prideva
uže
enkrat
do
računa
....
“
„
Petelin
šel
pod
okence
,
Potrkal
je
na
polkence
.
Prišla
je
majhna
mačica
,
Podala
mu
je
tačico
“
.
Nar
.
p.
Temna
polnoč
je
ležela
nad
Prelazjem
v
soboto
potem
.
Vse
v
vasi
je
bilo
uže
pozaspalo
,
tudi
lajanje
psov
se
je
čulo
le
poredkoma
.
Motilo
je
nočno
tišino
le
enakomerno
ploskanje
dežja
.
—
Obsorej
je
pritipal
po
ozki
gazi
mej
hišami
človek
,
noseč
na
ramenu
kratko
lestvico
.
Tiho
in
oprezno
je
stopal
po
zagreznem
blatu
in
nazadnje
obstal
pred
jednonadstropno
kočo
.
Lestvico
je
pristavil
k
zidu
tako
,
da
je
prišla
z
gorenjim
koncem
uprav
pod
malo
okence
pod
streho
.
„
Sedaj
poskusiš
pa
srečo
Kozmek
“
,
dejal
je
sam
pri
sebi
ponočnjak
,
ki
ni
bil
nikdo
drug
,
nego
berač
Kozmek
Mrak
.
„
Glej
,
vse
je
tiho
,
vse
spi
,
kakor
polh
v
duplu
....
Bog
in
vsi
sveti
,
pomagajte
mi
,
da
dobim
Špelico
!
—
“
Nato
je
začel
Kozmek
počasi
in
oprezno
kobacati
navzgor
po
lestvi
.
Prišel
je
bil
uže
do
okenca
in
hotel
potrkati
,
kar
je
rekel
klin
pod
nogami
;
„
hrsk
!
“
—
in
Kozmek
je
cmoknil
vznak
na
tla
—
v
blato
.
„
Prokleta
lestva
,
da
bi
te
griža
!
“
klel
je
tiho
Kozmek
pobiraje
se
iz
blata
.
„
Vrag
Te
podiši
,
trhlena
burkla
!
—
Toda
,
čemu
bi
se
jezil
,
saj
se
mi
ni
pripetilo
nič
hudega
?
—
Kaj
bo
to
,
če
sede
človek
malo
v
blato
!
—
Šment
,
ženim
se
,
pa
bi
se
zmenil
za
take
reči
!
—
Naj
velja
kar
hoče
:
dvakrat
se
lahko
poskusi
vsako
pošteno
delo
“
—
.
In
zopet
se
je
spravil
na
lestvo
.
Previdno
in
počasi
je
prekoračil
pomanjkljivi
klin
in
prišel
z
glavo
uprav
do
okna
Špeline
spalnice
.
„
Špelica
,
Špelica
,
Tvoj
Kozmek
je
tukaj
!
“
klical
je
Kozmek
polglasno
in
se
dotikal
z
nosom
šipe
v
oknu
.
„
Špelica
,
vstani
,
izpregovori
,
reci
le
besedico
.
in
—
Tvoj
Kozmek
bo
srečen
...
Srce
mi
gori
in
živi
le
za-te
...
Duša
mi
pravi
,
da
morava
biti
midva
—
mož
in
žena
...
S
teboj
,
Špelica
,
stojim
,
s
teboj
padem
...
Vse
,
kar
imam
,
bo
Tvoje
....
Ti
boš
nosila
hlače
,
krilo
in
klobuk
,
jaz
ti
bom
pa
bos
in
gologlav
—
hlapec
...
“
Sedaj
je
Kozmek
malo
prenehal
ter
vlekel
na
uho
,
če
se
morda
notri
kaj
oglasi
ali
zgane
.
Toda
nič
—
vse
tiho
...
“
„
Oh
Špelica
,
kje
imaš
srce
,
da
me
puščaš
tu
v
temi
!
“
zajavkal
je
Kozmek
še
glasneje
,
nego
poprej
.
A
vse
zastonj
.
Špela
je
molčala
in
spala
.
—
Kozmeka
je
pograbila
uže
majhna
nevolja
.
Začel
je
torej
precej
močno
trkati
na
šipe
in
okvir
v
oknu
.
Nazadnje
se
mu
je
res
zdelo
,
da
je
notri
nekaj
zamrmralo
.
A
kmalu
je
bilo
zopet
vse
tiho
.
„
Hm
“
,
misli
si
Kozmek
,
“
prebudila
se
je
bila
malo
,
legla
na
drugo
uho
,
pa
zopet
zaspala
.
O
,
da
bi
ona
vedela
,
kdo
je
pred
oknom
,
ne
zmenila
bi
se
več
za
spanje
...
“
Po
teh
mislih
z
novim
upom
navdahnen
,
butne
Kozmek
s
pestjo
ob
okvir
,
da
je
vse
zazvenelo
:
in
to
je
pomagalo
.
—
Kar
naenkrat
se
začuje
od
znotraj
grozovito
vpitje
:
„
Pomagajte
,
ljudje
božji
,
pomagajte
!
O
Bog
,
bodi
mi
milostljiv
!
—
Škratelj
je
pred
oknom
,
sam
škratelj
...
Joj
meui
,
joj
meni
!
—
O
Bog
,
odpusti
mi
grehe
!
—
Jaz
umrjem
,
jaz
umrjem
...
“
Nato
je
za
trenotek
vse
vtihnilo
,
a
takoj
se
je
začulo
še
hujše
vpitje
:
„
Joj
meni
,
vže
zopet
nabija
!
—
Po
župnika
,
ljudje
božji
,
po
župnika
,
hitite
,
hitite
...
Sem
opravljala
,
klela
,
sovražila
berača
Kozmeka
...
O
,
žal
mi
je
,
iz
srca
žal
!
“
Zadnje
besede
so
tako
nemilo
pretresle
Kozmeka
,
da
bi
bil
kmalu
zopet
telebnil
z
lestve
v
blato
.
A
dobro
,
da
ni
imel
tedaj
časa
premišljevati
o
teh
besedah
,
ker
mu
je
stala
preživo
pred
očmi
—
zakonska
sreča
.
Ali
nocoj
,
ali
pa
nikdar
,
si
je
mislil
,
ter
začel
z
medenimi
ljubeznivimi
besedami
tolažiti
do
smrti
preplašeno
Špelo
.
Dokazoval
ji
je
na
razne
bolj
in
manj
vspešne
načine
,
da
ni
pred
okuom
ne
škratlja
,
ne
vraga
,
ampak
njen
dragi
Kozmek
.
—
A
Špela
je
trdila
trdovratno
le
svojo
in
se
ni
dala
preveriti
,
da
Kozmek
ni
škratelj
.
Še-le
po
dolgem
pričkanju
in
pravdanju
so
se
odmašila
Špeli
ušesa
toliko
,
da
je
spoznala
po
glasu
starega
znanca
in
kolega
—
Kozmeka
Mraka
.
Razveselilo
je
pa
to
spoznanje
nikakor
ni
,
ampak
jo
je
še
bolj
razjarilo
.
Spomnila
se
je
bila
namreč
dogodka
v
župnišču
.
—
Začela
je
Kozmeka
tako
neusmiljeno
oštevati
in
zmerjati
,
da
se
je
siromaku
kar
v
glavi
vrtelo
.
Od
presenečenja
ni
mogel
izpregovoriti
niti
besedice
,
dasi
je
bil
poprej
trdno
sklenil
,
da
povpraša
to
noč
Špelo
odločno
,
ali
ga
hoče
,
ali
ne
.
Vsi
sklepi
so
splavali
po
vodi
,
ko
ga
je
jela
Špela
obkladati
s
priimki
,
kakoršnih
ne
bi
bil
nikdar
pričakoval
od
nje
.
Molčal
je
,
kakor
kamen
.
To
molčanje
je
pa
se
bolj
uverilo
Špelo
o
njegovi
krivdi
;
zato
ga
je
še
z
večjim
ognjem
in
navdušenjem
oštevala
.
Nazadnje
udrla
se
je
Kozmeku
po
licu
debela
solza
bridke
prevare
,
začel
je
—
jokati
...
Z
ginljivim
„
tremolo
“
je
prosil
svojo
neusmiljeno
,
naj
mu
da
vsaj
toliko
odloga
,
da
se
opraviči
;
a
vse
zastonj
:
Špelin
jezik
je
tekel
in
drdral
neprenehoma
.
Obupal
pa
Kozmek
vendar
še
ni
,
ampak
začel
je
še
mileje
prositi
in
tarnati
.
Pa
kak
vspeh
so
imele
njegove
prošnje
in
solze
?!...
Naenkrat
se
odpre
okno
in
—
bedenj
mrzle
vode
vcedi
se
Kozmeku
čez
glavo
in
hrbet
.
—
Zamrzlelo
ga
je
,
da
je
zarujovel
kakor
obstreljen
volk
in
telebnil
z
lestve
na
tla
.
—
A
ta
voda
je
zanetila
v
Kozmekovein
srcu
ogenj
svete
jeze
.
Krčevito
je
stisnil
pest
,
jo
pomolel
proti
Špelinemu
oknu
in
dejal
:
„
Volk
te
podiši
,
Špela
špelasta
!
—
Da
bi
dobila
konjski
lišaj
in
plešo
kakor
luna
veliko
!
—
Drugo
pot
naj
te
snubi
škratelj
,
jaz
te
ne
bom
več
.
—
Z
Bogom
,
copernica
,
ki
jahaš
metlo
!
“
Nato
popade
Kozmek
lestvo
in
odide
nevoljen
domov
....
„
Lehka
pač
v
gozdu
je
stopinja
,
Ko
solnce
žge
po
zemlji
žejni
.
Mehka
te
senca
tod
ogrinja
:
V
nji
zrak
ti
veje
blagodejni
.
Ant
.
Hribar
.
Vdarci
sekir
in
enakomerno
hreščanje
žag
je
odmevalo
jasnega
poletnega
jutra
po
trnovskem
gozdu
.
Gozdar
Mirko
in
nadgozdar
Hostnik
sta
stala
na
nizkem
,
golem
gričku
sredi
mej
drvarji
in
se
razgovarjala
.
„
Najeli
ste
pridnih
delavcev
,
gospod
nadgozdar
“
,
pravi
Mirko
in
gleda
zadovoljno
krepke
drvarje
.
„
No
,
vsi
bi
še
bili
,
le
oni
dolgin
Podleskov
mi
ne
ugaja
.
Neprenehoma
zija
okoli
,
govori
in
se
smeje
“
,
odvrne
nadgozdar
,
kažoč
Mirku
orjaškega
mladeniča
,
Podleskovega
Tineta
.
„
Opazil
sem
tudi
jaz
“
,
pripomni
Mirko
,
„
da
se
nekako
čudno
vede
ta
človek
“
.
„
Uprav
sinoči
me
je
prišel
njegov
oče
prosit
,
da
ne
bi
dal
sinu
več
zaslužka
v
gozdu
,
ker
ima
doma
pri
živini
in
na
polju
dovolj
dela
“
.
„
Je-li
od
premožne
hiše
?
“
„
Njegov
oče
ima
srednjo
kmetijo
,
a
brez
novčiča
dolga
.
—
Toda
jedini
sin
,
ki
ga
ima
,
bo
spravil
po
smrti
starega
vse
na
boden
.
—
Uže
sedaj
se
mu
ne
ljubi
delati
doma
.
Kar
zasluži
mej
tednom
,
zapije
v
nedeljo
“
.
„
Škoda
za
hišo
!
—
Dandanes
so
posestva
brez
dolga
bele
vrane
“
.
„
Res
—
škoda
!
—
Fant
bi
imel
pa
tudi
še
srečo
,
ako
bi
hotel
hiti
pameten
.
Županovo
Milko
,
brhko
,
vzgldno
deklico
,
bi
kot
nevesto
hišo
;
a
tako
ne
bo
menda
nič
“
.
„
Menite
?
“
zavpraša
skoraj
nevede
in
nehote
Mirko
vidno
zbegan
—
—
„
Zagričar
je
previden
mož
.
—
Dal
ne
bo
hčere
od
hiše
.
„
Ali
morebiti
mladenič
tudi
uže
kaj
misli
na
ovo
hčer
?
“
poizveduje
Mirko
navidezno
hladno
.
—
„
No
,
seveda
.
—
Sosedje
so
,
dekletce
je
čedne
zunanjosti
...
Toda
pustiva
to
,
saj
naju
itak
nič
ne
briga
.
—
Hotel
sem
nekaj
reči
—
—
—
A
,
da
!
—
Drevi
izplačajte
Podleskovemu
vse
dnine
,
—
menda
ima
tri
—
in
odslovite
ga
,
naj
gre
domov
pomagat
očetu
“
.
„
Kakor
velite
,
gospod
nadgozdar
“
.
„
Kako
ste
zadovoljni
se
Severjem
?
“
zasukne
naenkrat
nadgozdar
,
in
poznalo
se
mu
je
,
da
ga
je
radovednost
napeljala
k
temu
vprašanju
.
„
Povem
odkritosrčno
,
gospod
nadgozdar
,
da
vam
bom
vedno
hvaležen
,
ker
ste
mi
nasvetovali
takega
slugo
.
—
Svoje
delo
opravlja
tako
,
da
sem
zadovoljen
;
vrhu
tega
izvem
pa
tudi
od
njega
marsikatero
,
ker
je
dovtipen
in
učen
“
.
„
Zakaj
pa
ne
prideta
nikoli
oba
k
meni
?
—
Jaz
in
soproga
sva
sama
,
družine
nimava
.
—
Veselilo
naju
bo
zelo
vselej
,
ko
prideta
,
da
se
malo
pokratkčasimo
“
.
„
Oprostite
,
gospod
nadgozdar
,
kar
se
še
ni
zgodilo
,
se
lahko
še
zgodi
.
Hvala
za
prijazno
povabilo
!
“
„
Veselilo
bi
me
pa
,
ako
bi
se
to
zgodilo
kmalu
,
—
recimo
uže
prihodnjo
nedeljo
“
.
„
Kar
se
tiče
mene
velja
;
a
za
Toneta
—
—
“
„
Kaj
?
—
Ne
mara-li
priti
?
“
„
Maral
bi
,
...
a
kaj
hočete
,
original
.
—
Ne
morem
ga
pregovoriti
,
da
bi
oblekel
novo
obleko
,
ki
sem
mu
jo
kupil
“
.
„
Kako
ne
?!
“
„
Trdi
,
da
je
ni
še
zaslužil
“
.
„
Ha
...
ha
...
,
ta
je
pa
res
originalna
!
“
zasmeje
se
nadgozdar
in
pridene
:
„
Takih
poslov
je
malo
“
.
„
A
Tone
govori
to
popolnoma
resno
“
.
„
Recite
,
da
ga
prosita
moja
gospa
in
jaz
,
naj
vas
uboga
ter
nas
poseti
v
novi
obleki
,
da
se
malo
posmejemo
.
Ne
pozabite
,
prosim
,
v
nedeljo
!
—
Na
svidenje
!
“
Nato
odide
nadgozdar
proti
domu
;
Mirko
pa
gre
k
delavcem
in
se
prijazno
razgovarja
sedaj
s
tem
,
sedaj
z
onim
.
„
Kadar
pri
mizi
sedim
,
Glažžek
v
rok
’
držim
,
Se
srce
mi
smeje
.
Oj
kakšno
veselje
!
“
Nar
.
p.
Majhno
uro
hoda
proč
od
Mirkovega
stanovanja
je
stala
sredi
velike
jase
nadgozdarjeva
hiša
.
Bila
je
mnogo
večja
,
nego
Mirkova
,
nikakor
pa
ne
lepša
,
ker
zidovje
ji
je
bilo
uže
zastarelo
in
očrnelo
.
Krog
in
krog
hiše
je
bil
prostoren
vrt
,
obdan
z
živim
plotom
in
zasajen
z
razno
zelenjavo
,
a
tudi
z
mnogovrstnimi
cvetlicami
.
Solnce
se
je
nagibalo
uže
blizu
proti
štirih
popoludne
,
ko
sta
korakala
po
vrtu
proti
nadgozdarjevi
hiši
Mirko
in
Sever
.
Tega
bilo
je
komaj
poznati
,
ker
je
bil
nov
ves
,
od
pete
do
glave
.
Še
predno
sta
prišla
do
hiše
,
vsprejela
sta
ju
uže
s
prisrčno
prijaznostjo
nadgozdar
in
njegova
gospa
,
nekoliko
čez
štirideset
let
stara
,
šibkotna
ženska
,
prikupljive
zunanjosti
.
Predstavlja
se
vam
,
cenjena
gospa
,
—
stari
norec
v
novi
obleki
“
,
ogovori
Sever
nadgozdarico
,
ki
ga
je
pa
uže
mnogo
let
poznala
.
„
No
,
Tone
,
le
notri
,
potem
si
kako
povemo
po
domače
“
de
nadgozdar
in
spravi
Toneta
v
vežo
,
od
tam
pa
v
priprosto
,
a
ukusno
opravljeno
sobo
,
kjer
je
že
čakal
Mirko
.
Kmalo
sede
vsi
,
razven
gospe
,
za
majhno
,
štirioglato
mizo
.
—
Čez
nekoliko
časa
pride
tudi
gospa
in
prinese
na
mizo
bokal
vipavca
in
pa
krožnik
suhe
svinjine
ter
sede
k
gostom
.
„
Aha
,
—
v
tem
je
resnica
!
“
oglasi
se
šegavo
Sever
,
zroč
v
polni
bokal
.
„
Ven
z
resnico
!
—
Vsak
naj
jo
pokusi
nekoliko
!
“
pridene
takoj
nadgozdar
in
nalije
vsem
kozarce
.
„
Kaj
?
—
Samo
nekoliko
?
“
poseže
vmes
Mirko
in
pogleda
od
strani
Severja
,
ki
se
takoj
resno
postavi
:
„
Ali
celo
,
ali
nič
!
—
Resnica
je
nerazdeljiva
.
—
Ni-li
res
,
gospa
?
“
„
Res
je
;
prav
imaš
,
Tone
“
,
pritrdi
gospa
smeje
se
.
„
Torej
bodi
!
—
Tu
imaš
,
Tone
,
cela
naj
bo
tvoja
“
de
nadgozdar
in
postavi
pred
Toneta
bokal
.
„
Zlezla
mu
bo
v
lase
,
“
pripomni
Mirko
.
„
Lase
lahko
odstrižem
“
,
odreže
se
Sever
navidezno
resno
,
drugi
se
mu
pa
smejejo
.
Nato
opomni
gospa
uljudno
goste
,
da
treba
tudi
malo
jesti
in
malo
piti
,
ako
hočejo
biti
dolgo
časa
zgovorni
in
dovtipni
.
In
vsi
so
ubogali
gospo
.
Jedli
so
in
pili
ter
bili
nekoliko
časa
precej
tihi
.
Nazadnje
je
pa
Sever
vstal
,
prijel
kozarec
in
napil
:
„
Živela
naprej
resnica
!
—
Živela
gospod
nadgozdar
in
gospa
!
—
Živel
naš
Mirko
!
—
Živela
žeja
,
dokler
se
nam
vinček
v
bokalu
smeja
!
“
Vsi
so
veselo
smeje
se
vstali
in
trčili
drug
drugemu
na
zdravje
.
Kar
pol
kozarca
ga
ja
potegnil
Sever
v
dušku
ter
se
zadovoljno
oddahnil
:
„
Star
študent
ga
pije
,
kakor
šolska
goba
...
“
„
Gospod
Mirko
,
kako
to
,
da
ste
danes
tako
tihi
?
“
povpraša
prijazno
gospa
,
ki
je
uže
več
časa
skrivaje
opazovala
nagovorjenca
.
„
Sam
ne
vem
“
,
odvrne
Mirko
malo
v
zadregi
.
„
Vstal
sem
morda
davi
z
levo
nogo
“
.
„
No
,
ako
ni
hujšega
vzroka
“
,
poseže
vmes
nadgozdar
,
„
to
preide
kmalu
“
.
„
Mirko
,
—
pogum
!
—
Pij
!
—
Vtopi
skrbi
v
vinu
!
“
oglasi
se
Sever
z
glasom
,
ki
je
očitno
kazal
,
da
ve
za
vzrok
Mirkove
molčečnosti
.
„
Ti
nič
izdajaš
,
Tone
“
,
reče
pol
resno
,
pol
šaljivo
Mirko
.
„
Ha
,
—
izdajam
skrivnosti
,
ki
ne
zaslužijo
tega
imena
“
,
zasmeje
se
Sever
.
„
Prav
imaš
“
,
pritrdi
mu
nekako
zadovoljno
Mirko
.
„
Čemu
bi
skrival
?
—
Povedati
hočem
,
kaj
me
dela
tako
tihega
.
—
Spominjate
se
gotovo
še
,
gospod
nadgozdar
,
da
ste
mi
naročili
v
sredo
,
naj
odpustim
od
dela
mladeniča
,
Podleskovega
Tineta
.
Naredil
sem
,
kakor
ste
mi
veleli
:
še
istega
večera
izplačal
sem
mu
,
kar
je
zaslužil
,
ter
ga
odslovil
.
Molče
,
a
z
izpremenjenim
obrazom
,
je
vzel
denar
ter
mi
odhajaje
zagrozil
s
pestjo
“
.
—
Tu
preneha
Mirko
,
kakor
da
bi
hotel
počakati
,
kaj
poreče
nadgozdar
.
Nekaj
hipov
je
vse
tiho
,
potem
pa
vstane
nadgozdar
,
vpre
obe
pesti
trdo
ob
mizo
,
ter
vpraša
,
vidno
razburjen
,
resno
in
odločno
Mirka
:
„
Imate-li
priče
?
“
„
Ne
;
godilo
se
je
vse
to
na
štiri
oči
,
ker
nisem
hotel
osramotiti
mladeniča
vpričo
drugih
delavcev
“
.
„
Mirko
,
vi
ste
predobri
!
—
A
prav
je
,
da
ste
razkrili
to
stvar
meni
;
čutil
bo
še
fant
,
kaj
se
pravi
—
“
reče
nadgozdar
in
sede
.
„
Ako
smem
prositi
,
gospod
nadgozdar
“
,
oglasi
se
Mirko
,
„
pustimo
vse
to
v
miru
.
Ne
bilo
bi
mi
ljubo
,
ako
bi
si
v
tujem
kraju
nakopal
na
glavo
sovražnikov
.
—
Mladenič
se
bo
pomiril
in
pozabil
,
kar
je
bilo
...
“
„
Ako
sami
tako
želite
,
dragi
prijatelj
“
,
odgovori
nadgozdar
malo
mirneje
,
„
bodi
!
Prizanesem
mu
za
sedaj
.
Če
se
vam
pa
še
kedaj
zgodi
tudi
najmanjša
krivica
,
kar
naznanite
mi
“
.
Tako
je
potekla
prijateljski
družbi
pri
nadgozdarju
onega
popoludne
ura
za
uro
.
Kozarec
za
kozarcem
bil
je
poln
in
zopet
prazen
.
Beseda
je
dala
besedo
;
dovtip
in
resnoba
segala
sta
si
v
roko
,
dokler
ni
nastal
trd
mrak
,
—
čas
odhoda
.
„
Lahko
noč
!
“
voščijo
si
prijazno
drug
drugemu
in
Mirko
in
Sever
odideta
.
„
Nocoj
ne
pojdcva
po
navadni
stezi
,
ampak
ubereva
jo
po
stranski
,
ki
je
krajša
“
,
de
Sever
,
ko
sta
stopila
čez
prelaz
nadgozdarjevega
vrta
.
„
Čemu
neki
?
—
Temna
je
;
daljša
steza
je
lepša
in
varnejša
“
,
pripomni
Mirko
.
„
Nocoj
ne
.
—
Stopaj
za
menoj
in
molči
!
“
„
Ali
slutiš
kaj
,
Tone
?
“
—
„
Tiho
!
—
Pojdiva
“
.
Mirko
je
ubogal
in
ves
čas
molče
stopal
za
Tonetom
.
Kmalu
sta
prikorakala
do
stanovanja
.
Pred
hišnimi
vrati
se
pa
Tone
kar
naenkrat
vstavi
in
reče
tiho
Mirku
:
„
Postojva
malo
tukaj
,
morda
bodeva
kaj
slišala
“
.
—
Res
,
čakala
nista
dolgo
,
in
začula
sta
iz
daljave
surove
kletvine
,
ki
jih
je
nekdo
z
močnim
,
hreščečim
glasom
bruhal
iz
sebe
.
„
Poznaš-li
ta
glas
?
“
vpraša
Sever
važno
.
„
Meni
je
neznan
.
—
Najbrže
je
zgrešil
kak
pijanec
pravo
stezo
,
pa
kolne
“
.
„
Prav
praviš
:
—
pijanec
je
,
Tine
Podleskov
.
—
Izgrešil
pa
ni
steze
,
ampak
tebe
in
mene
.
—
Ali
veš
sedaj
,
zakaj
sem
hotel
,
da
pojdiva
po
stranski
stezi
?
“
—
—
Nato
je
odprl
Tone
vrata
in
,
ko
sta
bila
oba
vstopila
,
zaklenil
jih
je
takoj
zopet
in
še
zapahnil
.
—
Nenavadno
dolgo
je
gorela
onega
večera
luč
v
Mirkovem
stanovanju
....
„
Naš
je
narod
vazda
hrabar
bio
,
Pa
je
uz
to
rujno
vince
pio
....
“
Vatroslav
Vernak
.
Stari
Strug
,
blizu
šestdesetleten
mož
,
je
točil
v
Lesju
boljše
in
slabše
vino
,
kakor
je
nanesla
sreča
pri
kupčiji
.
Bil
je
bogat
;
a
pri
vsem
tem
pa
prijazen
,
postrežljiv
,
zgovoren
,
s
kratka
:
kakor
nalašč
stvarjen
za
krčmarja
.
Jedina
njegova
napaka
je
bila
,
da
je
neizmerno
ljubil
—
denar
.
—
Vže
petindvajset
let
je
preživel
mirno
v
zakonu
se
svojo
Meto
;
a
otroka
ni
mu
dal
Bog
nobenega
.
Ob
delavnikih
,
ko
sta
sedela
z
Meto
navadno
sama
v
krčmi
,
vpletlo
se
jima
je
večkrat
mej
razne
pogovore
tudi
važno
vprašauje
,
komu
prepustita
po
smrti
—
svetle
denarce
.
Ta
skrb
jima
je
bila
—
rekel
bi
—
jedina
in
najmičnejša
.
Zato
sta
se
je
pa
vselej
kolikor
mogoče
hitro
rada
iznebila
z
navidezno
tolažbo
:
„
Saj
se
ne
mudi
.
—
Mlada
sva
še
:
smrt
je
že
daleč
“
.
Kako
sta
bila
vesela
Strug
in
njegova
zvesta
ženica
,
ko
sta
imela
nekaj
mesecev
po
zgoraj
omenjenih
dogodkih
natlačeno
krčmo
pivcev
.
Bila
je
namreč
nedelja
,
—
lep
,
vroč
dan
v
mesecu
avgustu
.
Postarna
Meta
se
je
onega
dne
kar
pomladila
od
zadovoljnosti
.
Tekala
je
kakor
osemnajstletno
dekle
iz
pivnice
v
klet
,
iz
kleti
pa
zopet
v
pivnico
.
Največ
dela
so
ji
prizadeli
vaški
in
okoliški
mladeniči
,
sedeči
okrog
dolge
mize
v
vrtu
za
hišo
.
Mej
mladeniči
je
bil
tudi
nam
uže
znani
Podleskov
Tine
.
„
Hoho
,
Tine
,
sedaj
treba
,
da
plačas
pa
ti
enkrat
“
,
oglasi
se
nekdo
mej
mladeniči
in
pahne
prazno
steklenico
pred
nagovorjenca
.
„
I
,
kaj
meniš
,
da
sem
tako
na
suhem
!?
“
odvrne
bahavo
Tine
,
položi
na
mizo
denar
in
zakliče
:
„
Oče
Strug
,
napolnite
vse
,
kar
je
praznega
;
tu
je
denar
“
.
Mladeniči
se
začudeno
spogledajo
in
eden
reče
nagajivo
:
„
Kdo
bi
bil
mislil
,
Tine
,
da
si
tako
petičen
!
“
„
Kaj
ne
bi
bil
,
saj
je
žagal
celo
pomlad
v
gozdu
za
žive
in
mrtve
“
,
pristavi
drug
mladenič
in
skrivaje
namežikne
tovarišem
.
„
Molči
mi
o
gozdu
,
drugače
—
—
“
zagrozi
se
Tine
in
se
ozre
srdito
po
tovariših
.
„
Kaj
,
ali
nisi
vedno
rad
delal
v
gozdu
?
“
„
Kaj
meni
mar
za
gozd
in
za
onega
zelenega
gozdarskega
pritepenca
!
—
Jaz
sem
Podleskov
,
in
ne
potrebujem
nikogar
“
.
„
Aha
“
,
pravi
zopet
prejšnji
mladenič
„
zaradi
onega
zelenca
,
gozdarja
,
ti
smrdi
gozd
!
“
„
Molči
,
sem
dejal
,
če
ne
ti
stlačim
glavo
mej
ramena
!
“
zadere
se
Tine
jezno
.
„
Ne
pojde
kar
tako
,
Tine
!
—
Ali
misliš
,
da
ne
vem
,
kje
le
prav
za
prav
žuli
čevelj
?
“
„
Kaj
boš
vedel
ti
,
šleva
zašlevljena
!
“
„
Vedel
,
vedel
,
kaj
je
tam
gori
pri
—
“
„
Ven
z
besedo
,
če
te
je
kaj
moža
!
“
zavpije
Tine
in
se
vspne
za
mizo
kvišku
.
„
Toliko
me
je
,
da
vem
,
da
te
nekaj
mika
gori
pri
—
županovih
.
—
“
„
Kaj
—
mika
—
mene
—
?
“
—
„
No
,
—
županova
Milka
.
—
“
Sedaj
je
bilo
Tinetu
pa
uže
preveč
.
—
Kakor
besen
plane
izza
mize
,
pograbi
vegasto
stolico
in
hoče
mahniti
ž
njo
nagajivca
preko
glave
.
A
v
istem
hipu
se
prikaže
,
kot
bi
vzrastel
iz
tal
—
Tone
Sever
,
ki
je
uže
več
časa
poslušal
za
vrati
pogovore
mladeničev
.
Ko
ugleda
Tine
Severja
,
postavi
stol
na
tla
,
umolkne
in
odide
,
ne
da
bi
koga
pozdravil
.
—
Vsem
pričujočim
se
je
zdelo
to
vedenje
Tinetovo
silno
čudno
,
tako
,
da
so
tudi
Severja
nezaupno
in
sumljivo
gledali
,
dokler
jih
ni
sani
prijazno
po
domače
ogovoril
:
„
Bog
vas
živi
,
mladeniči
!
—
Suša
in
moča
sta
kakor
pes
in
mačka
;
a
vendar
je
suša
rada
,
ako
jo
moča
malo
poboža
—
tako-le
—
“
rekši
vzame
najbližnjemu
mladeniču
kozarec
in
ga
polovico
izprazni
.
„
Tone
,
kako
li
gre
pri
gozdarju
?
“
vpraša
nekdo
mej
mladeniči
.
„
Hm
—
hvala
Bogu
—
doslej
vedno
po
nogah
,
“
odvrne
Sever
resno
in
vsi
so
se
zasmejali
.
„
Lepše
imaš
gotovo
sedaj
,
nego
poprej
,
ko
si
pomagal
Mraku
nositi
beraško
malho
“
,
pripomni
nekdo
.
„
Veste
kaj
,
mladeniči
!
—
Povein
vain
odkritosrčno
,
da
spoštujem
Mraka
in
njegovo
malho
.
On
je
—
dasi
sam
revež
delil
revežem
kruh
....
Toda
,
—
lahko
noč
!
“
kot
bi
trenil
,
je
smuknil
Tone
iz
vrta
čez
prelaz
na
cesto
in
odšel
proti
domu
.
Od
daleč
odmevala
je
še
vesela
pesem
,
ki
jo
je
pel
:
„
Kjer
vince
se
toči
,
Kjer
petje
doni
;
Po
dnevi
,
po
noči
,
Lepo
se
živi
.
Če
vse
bi
pomrlo
,
Le
jaz
sam
še
žil
,
Namakal
bi
grlo
In
pil
,
pil
,
pil
,
pil
...
“
„
Menil
,
da
ima
roko
ljubčino
,
Pa
je
imel
le
taco
mačkino
“
—
Nar
.
p.
Prišla
je
jesen
.
Listje
po
drevju
je
pričenjalo
rumeneti
in
odpadati
.
Cvetice
so
se
jele
otresati
pisanega
cvetja
ter
počasi
veneti
in
umirati
.
Studenček
nad
Prelazjem
je
tiho
žuborel
pod
odejo
bukovega
listja
.
Le
sem
pa
tje
je
pokazal
svoje
biserne
valčke
izpod
listja
,
a
jih
takoj
zopet
skril
,
kakor
da
ne
bi
mogel
prenašati
otožnega
pogleda
v
hirajočo
naravo
.
V
tem
letnem
času
torej
je
korakal
nekega
jutra
Sever
navzgor
proti
Prelazju
,
nesoč
v
rokah
malo
,
zaprto
košarico
.
Stopal
je
počasi
in
zrl
zamišljeno
pred
se
v
tla
.
—
Kar
začuje
v
bližini
korake
.
Nasproti
mu
prikrevsa
siromašno
oblečen
berač
.
Lice
mu
je
vpadlo
,
oči
globoko
vdrte
,
hrbet
vpognen
.
—
Skoraj
bi
ne
bil
mogel
Sever
več
spoznati
svojega
nekdanjega
tovariša
,
Kozmeka
Mraka
.
„
O
,
Kozmek
,
dobro
jutro
!
—
Kako
!?
—
Tak
star
fant
,
pa
tako
čmeren
,
kisel
...!
“
Mrak
ne
črhne
besedice
,
ampak
meri
se
srpim
pogledom
Severja
od
pete
do
glave
.
Čez
nekoliko
časa
pa
vendar
izpregovori
z
osornim
glasom
:
„
Ti
volk
v
ovčji
podobi
!
—
Kaj
praviš
,
—
kisel
—
čmeren
...!?
“
—
Haaa
,
le
pljuvaj
,
pljuvaj
na
—
revnega
capina
...
Srečen
si
,
—
jaz
nisem
;
zato
pljuvaj
,
haaa
,
pljuvaj
...
“
„
Kozmek
,
misliš-li
resno
?
“
„
Kdo
se
zmeni
zato
,
kar
misli
,
—
kar
čuti
berač
ob
cesti
!!
—
—
„
Kozmek
,
jaz
sem
še
vedno
stari
Tone
,
—
tvoj
prijatelj
.
“
„
Bodi
!
—
Jaz
vem
le
to
,
da
nič
v
trebuhu
kruli
po
črevesu
.
—
Tiii
...
,
ti
pa
lahko
veš
še
marsikaj
;
veš
tudi
,
kako
si
spravil
mene
trideset
let
prezgodaj
pod
zemljo
.
—
Ti
,
strupena
gomaz
,
ti
kuščarjev
rep
:
ti
si
kriv
,
da
ne
morem
ne
živeti
,
ne
umreti
“
.
„
Kaj
ongaviš
,
za
božjo
voljo
?!
“
„
Vprašaj
svojo
vest
,
ne
mene
!
“
„
Si-li
zblaznel
?
—
Ti
je-li
zlezla
pamel
v
peto
?
“
„
Pamet
v
peto
ali
peta
v
pamet
;
to
ni
vse
nič
—
A
ti
si
me
vničil
!
—
„
Kako
?
—
Kje
?
—
Kedaj
?
“
„
Veš
sam
prav
na
tanko
,
kako
,
kje
in
kedaj
.
“
„
Sedaj
pa
vidim
,
da
se
ti
je
kolesce
potrlo
v
možganih
“
.
„
Prav
govoriš
:
potrl
,
—
strl
si
me
...
“
„
Jaz
?
“
„
Ti
!
“
„
Kdo
je
norec
:
ali
ti
ali
jaz
ali
oba
?
“
„
Resnica
je
v
sredi
.
“
„
Torej
sem
jaz
.
—
Prav
imaš
.
—
Sedaj
sva
vsaj
na
čistem
.
—
Z
Bogom
!
“
Nato
Sever
odide
.
„
Hej
,
prijatelj
,
končala
nisva
še
!
“
vpije
Mrak
za
odhajajočim
,
ki
se
takoj
vstavi
in
navidezno
jezno
reče
:
„
Kar
imaš
še
;
povej
hitro
.
Meni
se
mudi
.
“
„
Tone
—
sveti
križ
božji
—
če
si
ti
se
škratljem
v
zvezi
,
jaz
nisem
.
“
„
Je
pa
škratelj
s
teboj
.
“
„
Čakaj
,
da
ti
povem
!
—
Če
bi
bil
ti
z
golo
človeško
roko
pisal
ono
pismo
,
uže
veš
,
ono
pismo
,
—
ne
bi
se
bil
nikdar
dvignil
proti
meni
tak
pekel
,
kot
se
je
sedaj
“
.
—
„
Pismo
in
—
pekel
!?
“
„
Da
,
tvoje
pismo
mi
je
zanetilo
ogenj
pod
nogmi
...
Sam
škratelj
ti
je
vodil
roko
,
ko
si
pisal
.
“
—
„
Nikak
škratelj
,
Mraček
!
—
Moja
volja
je
vodila
roko
in
kurje
pero
...
“
„
Vražje
pero
,
ki
mi
je
zaprlo
farovž
,
vzelo
nevesto
,
izkopalo
preran
grob
...!
“
Debela
solza
se
je
prikotala
pri
teh
besedah
Mraku
po
razoranem
licu
ter
padla
v
cestni
prah
.
—
„
Mrak
!
—
Zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
se
pravdala
za
oslovo
senco
“
.
„
To
ni
oslova
senca
,
ampak
osel
sam
s
kostmi
in
ušesi
.
Vest
te
peče
,
zato
bi
rad
napeljal
govor
drugam
“
.
„
Vidim
,
da
je
najbolje
,
ako
te
danes
pustim
v
miru
“
.
„
Da
bi
me
bil
pustil
uže
poprej
,
poprej
....
“
„
Z
Bogom
!
—
Pozdravi
nevesto
!
“
reče
hudomušno
Sever
in
odide
.
„
Le
pojdi
,
škratov
zet
!
—
Povem
ti
pa
,
da
se
še
srečava
...
“
„
Gotovo
!
—
Na
sodnji
dan
popoldne
,
ko
bosta
imela
se
Špelo
poroko
,
“
oglasi
se
Sever
iz
daljave
.
„
Dan
jasni
,
dan
oblačni
v
noči
mine
,
Srce
veselo
in
bolno
,
trpeče
Vpokoj
’
le
bodo
groba
bolečine
.
—
“
Prešeren
.
Bilo
je
istega
dne
uže
pozno
zvečer
.
Nad
trnovskim
gozdom
so
se
kopičili
črni
oblaki
in
hladen
veter
je
pihal
preko
vrhov
košatih
bukev
.
Kmalu
je
začel
šumeti
po
orumenelem
listju
močan
,
mrzel
dež
.
Mirko
in
Sever
sta
sedela
tačas
doma
v
izbi
.
Pred
njima
na
mizi
je
gorela
velika
petrolejka
.
Odvečerjela
sta
bila
uže
davno
,
nato
sta
se
pa
razgovarjala
o
tem
in
onem
.
Mirko
je
imel
uže
nekaj
tednov
mnogo
več
dela
nego
poprej
.
Obolela
je
bila
namreč
nadgozdarjeva
gospa
,
zato
je
moral
nadgozdar
skoraj
vse
nadzorovanje
v
gozdu
za
oni
čas
prepustiti
Mirku
.
Po
obilnem
delu
se
pa
vsak
rad
malo
razvedri
.
Tako
je
tudi
Mirko
sedaj
tem
raje
malo
kramljal
zvečer
s
Tonetom
.
„
Človeška
misel
je
,
kakor
petelin
na
strehi
;
“
pravi
Tone
zamisljeno
pred
se
zroč
,
—
„
kamor
potegnejo
razmere
,
tje
se
obrnejo
misli
“
.
—
Pridejo
leta
,
ko
boš
srečen
pri
svoji
ženski
.
Tedaj
ne
boš
več
neizkušen
mladič
,
ampak
resen
mož
,
skrben
oče
;
le
sanjal
boš
morebiti
še
kakšenkrat
o
mladostni
zarji
.
S
časom
pride
vse
,
tudi
—
smrt
.
“
„
Prav
deš
,
tudi
smrt
pride
,
“
pritrdi
Mirko
,
a
videlo
se
mu
je
,
da
so
bile
njegove
misli
drugod
.
—
„
A
zdi
se
mi
,
da
zanima
tebe
nekaj
drugega
bolj
,
nego
smrt
.
“
—
„
Nekaj
drugega
!
—
Kako
misliš
?
“
„
No
,
saj
veš
.
—
Ona
deklica
pri
studencu
...
“
„
Tone
,
ti
me
skušaš
,
“
pomaga
si
Mirko
iz
vidne
zadrege
.
„
Ne
,
ljubi
Mirko
,
jaz
te
ne
skušam
;
a
skušali
te
bodo
kmalu
drugi
bolj
,
nego
se
nadejaš
“
.
„
Drugi
?
—
Kdo
more
sploh
kaj
slutiti
o
rečeh
,
ki
se
gode
v
mojem
srcu
?
“
„
Pri
županovih
si
bil
uže
večkrat
,
ne-li
?
“
„
Res
je
.
“
„
Vidiš
,
to
je
nekaj
.
—
Mej
ljudmi
pa
kroži
vrhu
tega
še
govorica
,
da
pogleduje
tudi
dekle
rado
za
teboj
.
Jožek
,
njen
brat
sam
,
mi
je
preteklo
nedeljo
nekaj
namigoval
o
tem
“
.
„
Ha
,
ne
govori
vendar
takih
neslanostij
!
—
Ali
misliš
,
da
je
ona
tako
nespametna
,
da
bi
take
stvari
kar
tako
razodevala
bratu
?
“
„
Ti
ne
poznaš
teh
dveh
otrok
,
a
jaz
ju
poznam
do
dna
duše
.
Brat
in
sestra
sta
v
najlepšem
pomenu
besede
:
ene
krvi
in
enega
srca
.
Mej
njima
ni
skrivnosti
“
.
„
Tone
,
ako
poznaš
Jožka
in
Milko
,
poznaš
menda
tudi
mene
.
—
Veš
,
da
mi
ni
vnela
srca
slepa
strast
,
ampak
čista
ljubezen
,
ki
ne
želi
nikomur
hudega
,
ki
vse
pretrpi
,
vse
prenese
.
“
„
Vem
,
Mirko
moj
,
da
si
možat
;
vem
,
da
trpiš
raje
sam
,
nego
bi
pahnil
v
trpljenje
svojega
bližnjega
.
A
pomisli
,
bo
moglo-li
dekle
storiti
to
,
kar
storiš
ti
:
odpovedati
se
?
“
„
Tiho
!
—
Ne
čuješ-li
ničesar
?
—
Nekdo
trka
zunaj
“
,
pretrga
naenkrat
Mirko
govorjenje
in
vstane
.
„
Oj
,
ni-li
nikogar
doma
?
“
oglasi
se
krepak
moški
glas
zunaj
.
„
Cerkovnik
iz
Lesja
je
.
—
Kaj
bo
neki
?
“
reče
Sever
in
vstane
nekoliko
preplašen
.
„
Kaj
bi
radi
?
“
zavpraša
Mirko
držeč
za
ključ
v
vratih
.
„
Za
božjo
voljo
,
odprite
!
Sveča
je
odgorela
,
z
gospodom
župnikom
ne
moreva
naprej
,
nadgozdarica
pa
umira
......
“
odgovori
zunaj
cerkovnik
Drozeg
.
„
Previdet
gredo
gospo
!
—
Tone
,
prinesi
hitro
svečo
!
“
Nato
odklene
Mirko
vrata
.
Cerkovnik
vstopi
,
vtakne
hitro
novo
svečo
v
svetilnico
in
odide
.
„
Jaz
grem
tudi
k
nadgozdarju
,
“
de
Mirko
Tonetu
.
„
Kako
,
v
takem
dežju
?
“
začudi
se
Tone
.
„
Prinesi
mi
dežnik
!
—
Gospo
bi
rad
še
videl
živo
“
.
Tone
prinese
takoj
dežnik
in
Mirko
pohiti
za
duhovnikom
po
razmočeni
stezi
.
Skrivnostno-milo
je
odmeval
droben
zvončkov
glas
mej
šumenjem
dežja
po
gozdni
samoti
,
in
bleda
svetloba
sveče
je
žalostno
obsevala
orumenelo
listje
....
Klobuk
v
rokah
držeč
je
stopal
Mirko
za
starčkom
-
duhovnikom
.
V
očeh
so
mu
igrale
solze
tajnostnega
ginenja
,
iz
srca
so
mu
kipele
pa
k
Bogu
v
sveti
hostiji
goreče
molitve
za
blago
gospo
in
za
nepozabljivo
rajno
mater
—
—
—
—
„
Milo
zvon
po
dolu
poje
,
Se
razlega
čez
vrhe
;
Mlado
mamico
zakopat
Štirje
nesejo
možje
“
.
—
X
—
Spravljena
z
Bogom
in
se
svetom
je
umrla
blaga
gospa
Hostnikova
se
isto
noč
,
ko
je
bil
pri
njej
gospod
župnik
.
Dva
dni
potem
je
bil
pogreb
z
mašo
.
Dasi
je
bilo
to
na
delavnik
,
vendar
se
je
zbrala
skoraj
polna
cerkev
ljudij
,
da
bi
spremili
na
poslednji
poti
splošno
priljubljeno
rajnico
.
Mej
nosilci
bil
je
županov
Jožek
in
—
kar
je
posebno
ugajalo
priprostemu
ljudstvu
—
tudi
gozdar
Mirko
.
—
Prvi
za
krsto
je
šel
ves
čas
soprog
rajnice
,
gospod
Hostnik
.
Solz
ni
bilo
videti
v
njegovih
očeh
;
a
vse
na
njem
je
kazalo
,
kako
hudo
ga
je
zadela
bolezen
in
smrt
ljubljene
soproge
.
Tedni
bolečin
in
skrbij
začrtali
so
v
njegov
obraz
znamenja
dolgih
,
mučnih
let
.
—
Ko
je
na
pokopališču
župnik
vrgel
lopato
prsti
na
krsto
rajnice
in
je
s
tresočo
se
roko
isto
storil
za
njim
nadgozdar
,
zaihtelo
je
ljudstvo
in
se
solzami
v
očeh
pokleknilo
ter
molilo
za
rajnico
....
Tiho
so
se
nazadnje
razšii
pogrebci
.
Še
enkrat
se
je
ozrl
nadgozdar
v
grob
,
v
katerem
je
imelo
počivati
njemu
vedno
zvesto
srce
,
potem
je
pa
šel
z
župnikom
,
županom
in
Mirkom
v
župnišče
.
Na
pokopališču
sta
pa
ostala
še
dva
človeka
:
Tone
Sever
in
vaški
grobar
Krt
.
„
No
,
čemu
se
obotavljaš
?
“
de
Sever
grobarju
,
oprtemu
ob
lopato
in
zročemu
zamišljeno
v
novi
grob
.
—
„
Mi
boš-li
hotel
verjeti
,
Tone
,
da
mi
je
težko
?
“
„
Kaj
?
—
Težko
tebi
,
ki
imaš
srce
,
da
bi
iskre
kresal
iz
njega
?
“
„
Nad
štirideset
let
uže
kopljem
in
zasipljem
grobove
,
a
solza
se
mi
ni
še
pri
tem
delu
vtrnila
iz
očesa
,
—
danes
se
mi
je
.
—
“
„
Te
je-li
te
solze
sram
?
“
„
Ni
me
,
—
Bog
mi
je
priča
.
—
grobar
Krt
je
trd
,
a
kamen
ni
bil
,
ni
in
ne
bo
—
—
—
“
„
Prav
imaš
:
midva
sva
ene
misli
.
—
Toda
grob
se
ne
bo
zasul
sam
,
ako
ga
ne
bova
midva
.
Glej
,
tu
je
še
ena
lopata
.
Pomagati
ti
hočem
,
da
poprej
končaš
“
.
Sever
vzame
lopato
in
jo
zasadi
v
kup
zemlje
.
Hrst
—
je
rekla
lopata
in
v
grob
se
je
zvalila
čez
pol
preklana
lobanja
.
„
Huu
,
Krst
,
ali
vidiš
“
.
„
Vidim
,
a
jo
tudi
poznam
“
.
„
Poznaš
?
“
„
Srepova
Anka
,
najlepše
dekle
v
devetih
vaseh
tu
okoli
,
je
nosila
to
črepinjo
.
Prehlad
na
plesu
je
naredil
,
da
je
bila
v
dvajsetem
letu
zrela
za
grob
.
“
„
In
zanjo
nisi
imel
solze
?
“
„
Ne
;
—
danes
je
bila
prva
.
—
Krtove
solze
so
redke
,
a
—
prave
“
.
„
To
velja
Krst
!
—
Midva
sva
možaka
“
.
„
Kdo
nama
more
kaj
?!
“
„
Nobeden
“
.
Tako
sta
Krst
in
Tone
modrovala
,
dokler
ni
bil
grob
zasut
.
Potem
sta
pa
shranila
lopati
v
mrtvašnico
ter
po
kratkem
posvetovanju
soglasno
sklenila
,
da
pojdeta
k
Strugu
na
frakeljček
brinjevca
.
„
Muha
se
potajila
,
Komarja
razsrdila
Komar
je
mož
,
komar
je
mož
,
Komar
je
moška
plava
!
“
Nar
.
p.
Ljubezen
—
prijateljstvo
!
—
Kolikokrat
imajo
Ijudje
ti
besedi
na
jeziku
,
a
kako
poredkoma
v
srcu
!
—
Dan
na
dan
se
sklepajo
vezi
Ijubezni
in
prijateljstva
,
a
vendar
je
na
svetu
toliko
strank
,
kolikor
src
.
Ljubezen
ne
rodi
več
Ijubezni
.
Kdor
seje
ljubezen
,
žanje
navadno
sovraštvo
,
nehvaležnost
,
preziranje
.
O
svet
,
kako
si
hudoben
!
—
Tako
nekako
je
modroval
Mrak
v
nedeljo
po
pogrebu
nadgozdarjeve
gospe
,
ko
je
—
navdušen
od
vinskih
duhov
—
meril
na
vse
kraje
cesto
iz
Lesja
proti
domu
.
„
Samo
pameten
bodi
,
Mrak
“
,
opominja
polglasno
samega
sebe
„
drugo
je
vse
—
nič
.
Kakor
meriš
se
ti
odmeri
.
—
Ne
!
—
Ni
res
.
Mrak
,
to
si
zlagal
—
Meril
si
ljubezen
,
odmerili
so
ti
strup
,
hudobni
jeziki
...
Dekle
je
zlomek
,
žena
je
zlodej
,
baba
je
vrag
.
—
Dekle
je
šara
,
žena
je
ropotija
,
baba
je
žlindra
...
Špela
bo
plesala
z
vragom
,
ha
...
ha
...
hopsasa
...
Sukal
se
bo
ves
svet
,
Kozmek
bo
pa
jahal
na
zvezdi
in
smejal
se
na
vse
grlo
...
“
Dočim
je
Mrak
glasno
premišljeval
take
in
slične
reči
,
prišla
je
od
nasprotne
strani
revno
opravljena
ženska
—
Špela
.
Zapazivša
Mraka
,
je
postala
malo
,
kakor
bi
hotela
premisliti
,
bi
se
ga
ognila
ali
bi
šla
kar
dalje
po
cesti
.
Ko
pa
začuje
,
da
Mrak
govori
,
stopi
za
grm
kraj
ceste
in
vleče
radovedno
na
uho
.
—
Mrak
se
pa
neskrbno
guglje
naprej
v
večih
in
manjših
ovinkih
in
vedno
ognjeviteje
povdarja
svoja
načela
.
—
Ko
pride
do
grma
,
za
katerim
je
stala
Špela
,
zareži
ta
nad
njim
:
„
Ali
boš
kedaj
pameten
,
stariha
?
“
„
Blisk
in
grom
!
“
zahrešči
Kozmek
,
ki
bi
bil
kmalu
vznak
padel
od
strahu
.
Takoj
se
pa
zave
svojega
dostojanstva
in
reče
:
„
Špela
,
dal
te
je
spak
,
vzel
te
bo
škrat
!
“
„
Ti
stari
potepuh
,
pijanec
,
zmikavt
,
lažnik
,
obrekovalec
,
ti
grešni
meh
,
ti
boš
vedel
,
kdo
me
je
dal
in
kdo
me
bo
vzel
!?
“
„
Brrr
—
škrat
!
—
Škrat
te
bo
pekel
na
ražnju
,
pa
bo
šumelo
in
šuštelo
:
šrr
—
šrr
—
šrr
“
.
„
Ti
tat
časti
in
dobrega
imena
!
“
„
Mir
s
tabo
in
ropot
za
tabo
!
—
Bog
vidi
tebe
in
tvojo
marogasto
dušo
.
—
Ljubezen
se
je
izpremenila
v
greh
,
grehu
so
vzrastli
rogovi
,
da
bode
ž
njimi
...
Pomolova
krava
se
je
zrožila
;
a
rog
je
še
rog
,
in
krava
je
tudi
še
krava
,
samo
rogata
ni
več
...
haha
...
hiu
...
„
O
Bog
,
znorel
je
!
—
Prav
se
ti
godi
!
—
Malopridnež
stari
,
molil
bi
,
molil
in
pripravljal
se
za
grob
,
ne
pa
...
“
„
Hehe-hi
!
—
Grob
čaka
,
smrt
čaka
,
jaz
tudi
čakam
:
vsi
trije
čakamo
.
—
A
Špela
je
vendar
vsa
škratova
...
Med
se
je
izpremenil
v
strup
,
ljubezen
je
zdivjala
v
bolezen
,
bolezen
je
izlegla
smrt
,
smrt
je
konec
,
konec
je
—
amen
...
“
„
Oh
znorel
je
zares
!
“
„
Amen
,
amen
,
Špela
pod
kamen
,
Kozmek
pod
lonec
:
Vsega
bo
konec
.
“
„
Tiho
,
hudobni
klopotec
!
—
Poštene
dlake
ni
na
tebi
.
—
Rokomavh
si
,
glavar
vseh
tatov
“
.
„
Jaz
sem
—
angel
pod
klobukom
.
—
Kaj
si
pa
ti
—
škrat
!?
“
„
Obseden
si
—
Bog
mi
odpusti
grehe
!
“
„
Rad
bi
obsedel
,
rad
,
ker
noge
mi
ne
zlužijo
več
.
A
kje
naj
obsedim
,
kje
,
tu
na
cesti
?
“
„
Bog
ti
odpusti
saj
ne
ves
,
kaj
bledeš
!
“
„
Kaj
?
—
Odpustim
naj
—
tebi
—
grehe
?
Ne
in
ne
!
—
Tovori
ž
njimi
po
svetu
kakor
kraški
osel
.
—
Špela
je
in
ostane
—
škrat
“
.
„
Če
mi
ne
molčiš
,
pljusknem
te
po
ustih
,
da
ti
—
“
„
Kaj
?
—
Ali
misliš
‚
zobe
‘
,
ker
nobenega
nimaš
?
“
Staro
dekle
trikrat
tri
,
Fantov
ima
dvakrat
tri
,
Modercev
le
enkrat
tri
,
Zob
pa
kar
—
nobenkrat
tri
“
.
„
Molči
,
potepin
,
malharjev
sin
!
“
„
Špela
!
—
Bog
te
vidi
,
jaz
te
slišim
!
O
mojih
poštenih
rajnikih
ne
zini
mi
pa
kar
nobene
več
.
drugače
—
—
—
“
„
Potepin
si
,
malharjev
sin
,
—
slišiš
!
“
To
je
pa
bilo
Mraku
uže
preveč
.
Besno
se
je
zaletel
proti
Špeli
,
da
bi
jo
udaril
;
a
k
sreči
se
mu
je
umaknila
in
zbežala
nizdolu
proti
Lesju
,
kar
so
jo
nesle
noge
.
A
tudi
Mrak
je
sklical
vse
svoje
trezne
in
netrezne
moči
skupaj
in
jo
ucedil
za
Špelo
.
Pot
so
mu
lajšale
razne
kletvice
,
krajše
in
daljše
,
kakor
mu
je
dopuščala
sapa
.
Pridirjala
sta
skoraj
vže
v
vas
,
ko
se
je
Mrak
izpodtaknil
in
padel
,
kakor
je
dolg
in
širok
,
po
cesti
.
Stalo
ga
je
precej
časa
in
truda
,
predno
se
je
zopet
postavil
na
obe
nogi
.
Tedaj
pa
ni
bilo
o
Špeli
ne
duha
ne
sluha
več
.
Še
enkrat
je
Kozmek
krepko
zaklel
,
prepustil
potem
Špelo
pravici
božji
in
krevsal
proti
Prelazju
.
„
Pa
se
v
stran
ozrl
je
,
Pa
je
spet
pogledal
,
Kaj
je
v
srci
čutil
,
Težko
bi
povedal
“
.
Ant
.
Hribar
.
Preteklo
jo
dobro
Ieto
,
odkar
je
bil
Mirko
namenščen
kot
gozdar
v
trnovskem
gozdu
.
Zadnji
čas
je
zahajal
bolj
pogostoma
k
Zagričarjevim
,
in
sicer
po
posebnem
opravku
.
Jožka
so
bili
namreč
potrdili
za
vojaka
.
Oče
župan
,
ki
je
ljubil
svojega
jedinca
,
ni
bil
še
zadovoljen
s
tem
,
da
so
mu
vslišali
prošnjo
in
vzeli
sina
le
za
dva
meseca
,
ampak
hotel
je
sinu
še
to
kratko
dobo
vojaške
službe
olajšati
.
Zato
je
naprosil
Mirka
,
da
bi
naučil
Jožka
malo
nemščine
.
Mirko
je
iz
srca
rad
vstregel
tej
prošnji
.
—
Prihajal
je
k
županovim
ob
nedeljah
,
sem
pa
tje
,
ko
je
bilo
slabo
vreme
,
pa
tudi
mej
tednom
.
Nekoč
—
bilo
je
na
delavnik
—
primerilo
se
je
kakor
nalašč
,
da
ni
našel
Mirko
pri
županovih
nikogar
doma
,
razven
Milke
.
Radi
tega
se
seveda
ni
vrnil
kar
na
pragu
,
ampak
sedel
je
na
klop
ob
ognjišču
in
začel
razgovarjati
se
z
Milko
.
Pogovori
o
vsakdanjih
rečeh
razpletli
so
se
mej
njima
tako
daleč
,
da
sta
si
nazadnje
razkrila
,
kar
sta
čutila
skrivoma
uže
dolgo
.
—
—
Na
binkoštno
nedeljo
,
ki
je
bila
prva
potem
,
šli
so
od
desete
maše
skupaj
domov
Mirko
,
Jožek
in
Milka
.
Tedaj
je
bil
Mirko
prvič
očitno
v
družbi
z
Milko
.
Sam
od
sebe
ne
bi
se
jej
bil
pridružil
tudi
takrat
ne
,
a
pridržal
ga
je
bil
njen
brat
Jožek
.
—
Seveda
je
provzročilo
to
mnogo
govorjenja
in
ugibanja
,
posebno
mej
zarjavelimi
devicami
.
Beračica
Špela
je
takoj
skrivnostno
zaregljala
na
uho
stari
teti
Čobodri
:
„
Ali
vidiš
,
Mica
?
—
Saj
sem
rekla
,
saj
sem
rekla
:
županova
hči
si
zna
izbrati
“
.
—
A
tudi
resni
očanci
so
uganili
katero
o
tej
velevažni
zadevi
.
Naravno
je
,
da
niso
premozgovali
te
stvari
tako
na
tanko
in
na
drobno
,
kakor
blebetave
ženice
.
Tudi
tako
tajno
ni
bilo
njihovo
ugibanje
,
ampak
povedali
so
si
jo
tako
,
da
bi
jo
bil
v
mlinu
lahko
slišal
,
kdor
ni
gluh
.
Na
Leskovo
palico
oprt
prorokoval
je
Kozmek
Mrak
za
cerkvijo
gruči
postarnih
mož
:
„
Povoha
naj
me
pes
,
možje
,
če
ne
bo
res
,
kar
vam
povem
.
—
Videli
boste
—
jaz
ne
bom
več
videl
tačas
—
a
vi
boste
videli
lep
par
pred
oltarjem
sv.
Jurija
“
.
—
Molče
so
vsi
pritrdili
proroškim
Kozrnekovim
besedam
,
vzeli
zakajene
vivčke
in
gledali
za
mladim
gozdarjem
in
županovo
hčerjo
.
Le
mladeniča
,
ki
se
je
bil
slučajno
pridružil
možem
uprav
,
ko
je
Mrak
to
govoril
,
so
zadele
te
besede
bridko
v
srce
.
Ta
mladenič
je
bil
Podleskov
Tine
.
On
je
uže
več
časa
smrtno
sovražil
gozdarja
,
a
strastno
ljubil
županovo
hčer
.
V
tem
hipu
je
pa
vsplamtel
ogenj
sovraštva
v
njegovem
srcu
še
s
hujšo
silo
.
Kri
mu
je
vdarila
v
lica
,
obrvi
so
se
mu
nasršile
in
divji
gnjev
mu
je
žarel
iz
očij
.
„
Kaj
?
“
dejal
je
star
možicelj
,
ki
je
bil
opazil
Tinetovo
vznemirjenost
.
„
Ali
ne
privoščiš
gozdarju
take
neveste
,
Tine
?
—
He
,
županova
hči
pogleda
lahko
malo
preko
naših
kmetskih
klobukov
“
.
—
Tine
ni
odgovoril
na
to
niti
besedice
,
ampak
je
skrivaje
namignil
Mraku
,
