jebil
več
pri
njih
,
nego
na
svojem
novokupljenem
domu
.
Polonica
je
bila
krepka
zdrava
dekle
,
v
mnozem
oziru
čisto
materina
hči
.
Nandeta
vzeti
je
bila
precej
od
kraja
pripravljena
,
ko
ga
je
spoznala
,
ko
jo
je
prvič
ogovoril
,
saj
je
bil
čeden
človek
in
ubog
tudi
ni
bil
.
A
zarad
tega
bi
se
od
kraja
ne
bila
dolgo
jokala
,
ko
bi
bila
zvedela
,
da
Nandeta
ne
bode
več
k
hiši
.
Pride
pa
drug
,
če
hoče
,
če
neče
,
pa
vse
jedno
,
bila
bi
rekla
.
Jezilo
bi
jo
bilo
,
to
se
ve
,
uže
nekoliko
,
uže
zarad
razžaljenega
samoljubja
,
da
bi
jo
bil
pustil
.
Ali
deklica
je
bila
tudi
,
kakor
so
druge
:
moža
dobiti
je
hotela
,
čeravno
strasti
v
njej
od
kraja
ni
bilo
,
niti
ne
preobilice
nežnih
čutil
.
Polonica
je
imela
od
malega
polne
roke
dela
,
misliti
niti
ni
utegnila
.
Tudi
so
jo
z
osorno
besedo
na
delo
gonili
,
torej
je
ni
imelo
kaj
navaditi
uže
iz
prva
mehkosrčnosti
in
vzbuditi
potrebe
ljubezni
.
Malo
je
od
kraja
govorila
ž
njim
,
kadar
sta
bila
ali
sama
ali
kadar
sta
bila
v
družbi
.
Ali
kadar
se
mu
je
nasmijala
,
da
so
v
gladkem
lepem
pak
zagorelem
lici
naredile
se
nepopisno
ljubeznjive
jamice
in
so
se
pokazale
mej
rudečimi
ustnicami
beli
zobje
,
a
se
jej
pod
velicimi
obrvmi
najlepše
črne
oči
zaiskrile
,
bil
je
tuji
sosed
Nande
ves
ognjen
od
ljubezni
do
nje
,
in
rekel
je
,
da
mora
njegova
biti
,
ako
se
ves
svet
protivi
.
Tačas
ga
je
tudi
ona
posebno
pogledala
,
rada
pogledala
,
čudeča
se
njegovim
besedam
.
In
ker
je
te
besede
mnogokrat
slišala
,
verovala
jim
je
,
verovala
tem
bolj
,
ker
je
ta
mož
prvi
bil
,
ki
jej
je
podobno
govoril
.
In
verovala
je
,
da
jo
ta
mož
ljubi
,
kakor
bi
je
najbrž
nobeden
drug
ne
ljubil
tako
močno
.
Polonica
,
hči
samotne
kmetske
hiše
,
ni
mnogo
shajala
se
z
drugimi
ljudmi
.
Poznala
je
fante
ali
mlade
móžke
od
nedelje
s
pota
od
maše
,
ki
pa
ni
bil
dolg
skupen
,
iz
semnja
,
kamor
je
bila
nekaterikrati
šla
in
z
nekoliko
tacih
prilik
.
A
kolikor
jih
je
poznala
,
nobeden
ni
govoril
tako
lepo
o
ljubezni
kakor
ta
Nande
.
Zato
ga
je
vedno
rajša
imela
,
ako
mu
tudi
tega
ni
pripovedovala
.
Sram
jo
je
bilo
pokazati
se
mu
.
Na
dalje
pa
je
bila
tudi
mati
povedala
na
tihoma
svojej
hčeri
z
brezobzirno
odkritostjo
in
kmetsko
iskrenostjo
,
ki
nema
navade
stoprav
primernih
besedij
iskati
,
kadar
je
treba
vso
resnico
povedati
:
mati
Mozolka
je
bila
hčeri
jasno
in
brez
izbire
besedij
razložila
,
v
kakej
nevarnosti
so
dekleta
pred
moškimi
in
zakaj
in
kako
je
treba
varovati
se
jej
Nanda
dotlé
,
dokler
gospod
fajmošter
pred
altarjem
ne
položi
štole
črez
njiju
roke
.
Čista
kakor
čuvarica
vestalskega
ognja
poznala
je
Polonica
vendar
uže
po
materi
življenje
in
se
čuvala
.
Na
videz
je
bila
hladna
,
v
istini
pa
vse
je
gorelo
v
njej
.
To
je
strast
Nandu
le
množilo
in
—
kakor
je
pri
tacih
prilikah
navada
—
rotil
se
jej
je
,
da
mora
njegova
biti
,
in
bil
ves
v
plamenu
,
kakor
mladič
dvajsetih
let
.
Zakaj
je
torej
ženitev
odlašal
?
Kakšni
so
bili
tisti
opravki
,
ki
jih
je
po
svetu
imel
,
da
ga
ni
bilo
domá
?
O
tem
Nande
Polonici
ni
rad
odgovarjal
,
in
to
jo
je
nekoliko
peklo
,
poleg
tega
,
da
je
radovedna
bila
,
čeravno
ne
tako
močno
kot
druge
ženske
,
kajti
močno
radovedne
ženske
baje
da
težko
izkušnjave
premagujejo
.
Tist
pak
,
ki
je
imel
živo
protivnost
in
čudno
sovražnost
do
tujca
ženina
,
bil
je
Pavlek
,
sedemnajstletni
brat
Poloničin
,
rahel
tenkokožen
mladenič
,
kateremu
so
vsi
sosednji
ljudje
iz
obraza
v
obraz
rekali
:
„
E
,
Pavlek
kako
si
zelen
,
kako
si
bled
,
ti
pojdeš
za
očetom
v
krtovo
deželo
,
škoda
za
te
;
mar
bi
živel
!
“
Pavleka
je
taka
kmetska
bolniška
tolažba
sicer
jezila
,
a
še
bolj
ga
je
jezilo
,
da
ta
njemu
zoprni
tujec
v
njegovo
rojstno
hišo
hodi
in
da
je
sestra
tako
neumna
,
da
ga
ne
zapodi
!
Instiktivno
je
dečko
Nanda
sovražil
,
da
mu
niti
odgovarjal
ni
,
ako
ga
je
ta
ogovarjal
.
Ali
ker
je
bil
Pavlek
najmlajši
pri
hiši
,
niso
ga
dosti
vprašali
za
svet
in
za
to
ali
ima
dobro
in
slabo
mnenje
o
kom.
To
je
menda
tudi
snubač
hitro
opazil
,
zato
se
s
časom
niti
več
trudil
ni
bratca
zase
pridobiti
.
Poleg
njega
je
bil
tudi
strijc
Blaž
od
kraja
protivnik
Nandetu
.
Strijc
Blaž
Mozol
je
bil
prav
za
prav
nekakov
nepotrebnik
pri
hiši
.
Svojo
doto
je
bil
zapravil
in
zapil
na
veselicah
in
nedeljskih
popoldnevih
uže
večjidel
za
časa
gospodarstva
svojega
brata
.
Njegova
svakinja
bi
ga
bila
torej
smela
od
hiše
zapoditi
;
ali
mislila
je
:
naj
sedi
tu
,
kam
hoče
iti
,
delati
se
mu
dosti
ne
ljubi
,
jesti
mu
imamo
kaj
dati
,
hvala
Bogu
.
Tako
je
bil
Blaž
pri
hiši
kot
strijc
,
svetovalec
,
pomagač
in
postopač
.
Blaž
se
je
zvesto
doma
držal
,
dokler
ni
kak
denar
kje
zaslužil
ali
dobil
,
kateri
ga
je
z
neznano
silo
brž
v
krčmo
gnal
.
Tudi
Blaž
je
imel
glas
v
svetovalstvu
Mozolove
hiše
,
čeravno
le
bolj
posvetujoč
glas
,
ker
zgodilo
se
je
zmirom
le
tisto
,
kar
je
mati
Mozolka
ukrenila
.
Ker
izpregovorjena
beseda
pri
ljudeh
zmirom
več
ali
menj
izda
in
nekoliko
nje
obvisi
,
bil
bi
se
tudi
Blaž
nekoliko
protivil
zoper
to
,
da
se
ta
čudni
tujec
hoče
ženiti
na
Mozolovini
.
Ali
Nande
je
bil
izpoznal
,
kje
je
strijc
Blaževa
potipna
stran
.
Pogosto
ga
je
na
vino
povabil
,
in
za
vino
,
surovo
ali
žgano
vino
,
bi
bil
Blaž
dušo
dal
,
nikari
pa
svoje
nečakinje
,
katero
je
pa
sicer
rad
imel
.
Blaž
se
je
tolažil
,
da
,
kdor
žejnemu
bližnjemu
rad
vina
plača
,
tak
ne
more
zel
človek
biti
,
in
če
je
tudi
iz
nemškega
Štajerja
doma
,
tako
daleč
,
da
noben
naš
človek
ne
ve
kje
.
Po
tem
si
tedaj
lehko
razložimo
,
kako
je
to
,
da
smo
bili
Blaža
našli
ob
semnji
v
Kamniku
v
Joštovej
krčmi
z
Nandom
pijočega
in
na
njegove
stroške
.
Tudi
je
zdaj
jasno
,
zakaj
se
je
Nande
,
—
da
ostanemo
pri
tem
imenu
vsaj
dokler
prijatelj
Blaž
sam
še
druzega
ne
ve
—
tako
odločno
za
Blaža
potegnil
,
ko
je
njegovo
življenje
v
opasnosti
bilo
.
Bog
ga
vedi
,
bog
ga
znaj
!
Po
noč
’
prišel
,
po
noč
’
odšel
.
Narodna
Blaž
Mozol
je
v
nedeljo
popóludne
na
peči
zleknen
ležal
,
glavo
z
majolkasto
ruto
križem
prevezano
imel
in
stokal
od
bolečin
,
nasledkov
kamniškega
tepeža
ter
preobilnega
pitja
.
Družina
Mozolova
je
bila
od
božje
službe
prišedši
odkosila
in
se
je
razhajala
.
Kdor
je
utegnil
,
ali
komur
se
je
zljubilo
,
rekel
je
kakovo
dovtipno
šalo
na
stroške
trpečega
hišnega
strijca
Blaža
,
ki
ni
mogel
nič
jesti
in
je
vedno
gladil
svojo
bolečo
tepeno
glavo
.
Kajti
povsod
so
ljudje
taki
,
da
kadar
se
jim
škoda
godi
,
nemajo
bati
se
,
da
ne
bi
kdo
našel
se
,
ki
jih
še
zasmehuje
,
ker
zasmeh
ljudje
bližnjemu
radi
dajejo
,
rajši
nego
pomoč
.
„
Denes
tako
žalostno
gledate
,
strijc
Blaž
,
kakor
veliki
petek
,
“
reče
hlapec
Franc
,
klobuk
na
glavo
natikaje
.
„
Takó
se
grdo
držite
,
kakor
da
bi
bili
cel
Kamnik
požrli
brez
soli
in
zabele
,
“
pridene
še
dekla
,
ki
tudi
ni
hotela
zaostati
.
„
Hu-u
!
“
javka
pak
stric
Blaž
in
s
prstom
tiplje
obvezano
glavo
.
In
ko
sta
hlapec
in
dekla
odšla
,
začne
še
hišna
gospodinja
:
„
Ker
se
hodiš
pretepat
,
zato
pa
léži
zdaj
,
klada
ti
lesena
;
ne
da
bi
šel
k
maši
v
nedeljo
!
“
„
O
ti
sitnica
,
ko
bi
tebi
kdo
tako
glavo
ubil
,
kakor
so
jo
meni
rokovnjači
,
tudi
ti
bi
denes
ne
bila
pri
maši
.
Hu-u
!
o
kako
me
bôde
in
trga
po
buči
!
Ne
reži
na
me
,
ne
reži
še
ti
,
ampak
pojdi
mi
iskat
zelenega
hobada
,
če
je
uže
za
mejo
,
ali
vsaj
bezgovega
zelenja
ali
pa
encijana
mi
poišči
ali
najdi
tavžent-rožo
,
če
uže
raste
,
da
denem
kaj
na
rano
,
drugače
se
mi
vrag
še
prisadi
in
morda
bi
še
umrl
,
če
na
možgane
udari
,
ta
spak
.
“
Mozolka
je
na
to
odgovorila
z
besedo
,
ki
je
bila
robato
zmerjanje
;
ali
najbrž
je
imela
v
njenem
jeziku
nežnejši
pomen
,
kajti
šla
je
iz
izbe
in
iz
hiše
in
res
tja
za
mejo
iskat
zdravilnih
rastlin
,
ki
jih
je
Blaž
želel
.
V
izbi
je
bil
ostal
sam
mladi
hišni
sin
Pavlek
.
Tega
strijc
Blaž
pokliče
k
sebi
na
pol
zaupno
:
„
Pojdi
sem
bliže
,
Pavlek
.
Kako
sem
pa
jaz
sinoči
,
ali
kadar
je
bilo
,
domóv
prišel
?
“
„
I
,
po
nogah
,
“
odgovori
Pavlek
,
ki
tudi
ni
hotel
zaostajati
v
dovtipu
in
se
veselo
roga
strijčevemu
vprašanju
.
„
A
res
ni
dosti
manjkalo
,
da
niste
po
vseh
štirih
lezli
;
ko
bi
bili
sami
,
bili
bi
že
ali
po
vseh
štirih
prišli
kakor
‚
biba-leza
,
tóvor
nese
’
ali
bi
bili
pa
v
koreninah
ostali
doli
nad
Lazom
.
“
„
Ko
bi
bil
sam
?
Tedaj
nisem
sam
prišel
?
Kdo
me
je
spremil
?
Do
doma
?
Do
sem
me
je
kdo
spremil
?
Nič
ne
vem
,
glej
,
tako
sem
bil
piján
.
Kdo
me
je
spremil
do
sem
?
Kaj
?
“
Pavlek
zardi
od
jeze
in
reče
:
„
I
,
kdo
vas
je
spremil
?
Oni
!
“
„
Kdo
?
“
„
Oni
,
“
zavpije
mladenič
še
enkrat
,
a
sovraženega
imena
neče
imenovati
,
temveč
po
kratkem
premolku
pristavi
:
„
Ta
,
Štajerec
.
“
„
Nande
?
Ahá
,
saj
sem
dejál
,
“
reče
stric
Blaž
kakor
sam
zase
in
se
zamisli
.
„
Ni
ničesar
pripovedoval
,
kaj
se
je
z
menoj
godilo
?
“
čez
nekaj
časa
vpraša
Blaž
.
„
Nisem
poslušal
...
Kaj
se
more
z
vami
goditi
?
Tepeni
ste
bili
,
pa
je
.
“
„
Tristo
volkov
,
kadar
dobim
spet
katerega
onih
Rokovnjačev
,
ki
so
me
,
ne
odnese
mi
žive
glave
.
Jednega
od
teh
moram
dobiti
in
smleti
.
In
če
je
treba
,
da
bi
celi
svet
obtekel
,
obtečem
ga
za
njim
,
ki
me
je
po
glavi
,
kakor
da
bi
bil
jaz
kakšna
kača
,
ki
se
na
soncu
greje
ob
pasjih
dnevih
...
Ali
ni
Nande
nič
pripovedoval
,
kako
so
me
,
koliko
jih
je
bilo
in
kdo
so
?
“
„
Le
vprašajte
ga
sami
,
zunaj
je
sam
,
“
odgovori
Pavlek
.
„
Reci
mu
noter
,
“
veli
stric
Blaž
.
„
Jaz
mu
uže
ne
bom
velel
!
“
reče
fant
in
odide
.
A
zunaj
poišče
hlapca
in
mu
pove
,
kaj
stric
želi
,
ter
pristavi
:
„
reci
mu
ti
,
če
hočeš
.
“
Hlapec
Nandetu
izroči
,
da
bi
rad
stric
Blaž
ž
njim
govoril
,
a
ne
more
s
peči
,
ker
ga
glava
preveč
boli
in
peče
.
Z
jezo
je
pa
videl
Pavlek
,
ki
je
imel
strijca
Blaža
prav
rad
,
čeravno
mu
je
le
grobo
odgovarjal
,
da
Nande
,
„
Štajerec
“
,
kakor
je
bodočega
neljubljenega
svaka
imenoval
,
ni
prav
nič
hitel
v
izbo
,
temveč
še
dolgo
prazno
besedičenje
imel
s
sestro
in
z
materjo
,
ki
je
bila
medtem
že
raznega
zdravilnega
zelenja
natrgala
in
Blažu
pod
obvezo
okolo
glave
naložila
,
to
se
ve
,
ne
brez
naukov
za
prihodnost
in
ukorov
za
preteklost
,
kateri
so
pa
vsi
skupaj
padali
na
kamnenita
tla
strijca
Blaževe
nepoboljšljivosti
.
Ko
pride
Nande
k
Blažu
v
izbo
,
gleda
ga
ta
najprej
čudom
,
kakor
da
ga
prej
ne
bi
bil
še
dobro
ogledal
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
Nande
in
nehoté
se
mu
čelo
v
gube
zbere
.
„
Ti
si
me
iz
Kamnika
od
Vlagarja
domov
spravil
?
“
„
Drugače
bi
bili
v
kolovoznih
mlakah
na
potu
obležali
,
strijc
,
tako
ste
se
bili
napili
.
Kogar
sva
srečala
,
kogar
ste
videli
,
nikogar
niste
poznali
.
“
„
Glej
no
,
glej
!
Ino
...
kaj
sem
rekel
?
...
Reci
,
kaj
si
ti
spregovoril
,
ko
si
tačas
v
hišo
stopil
,
kadar
so
bili
oni
Rokovnjači
mene
pobili
,
bes
jih
dregni
!
Kaj
si
tačas
spregovoril
?
Tako
nekaj
čudnega
,
da
so
se
te
vsi
ustrašili
,
to
se
mi
nekoliko
še
zdi
kakor
v
sanjah
,
potlej
pa
nič
več
ne
vem
.
Kakor
da
bi
se
mi
sanjalo
,
brodi
mi
po
glavi
.
Reci
mi
no
tisto
čudno
besedo
,
ali
je
bila
sama
ali
dve
besedi
?
“
Nande
je
bil
ravno
od
strica
proč
obrnjen
,
drugače
bi
bil
ta
videl
,
da
je
na
njegovo
vprašanje
kar
prebledel
.
A
takoj
je
z
glavo
stresel
in
rekel
:
„
Kakšno
besedo
!
Jaz
nisem
nič
videl
,
kedaj
in
kakó
so
vas
potolkli
.
To
se
vam
je
vse
v
pijanosti
nasnovalo
,
da
sem
kaj
govoril
.
Saj
sem
rekel
,
da
niste
nikogar
poznali
in
da
ste
vse
narobe
videli
.
Mene
ni
bilo
več
v
krčmo
nazaj
,
ko
sem
vas
bil
pustil
.
Dobil
sem
vas
pred
Vlagarjevo
hišo
ob
zid
naslonjenega
in
od
tam
sem
vas
domov
spravil
.
Notri
v
izbi
vas
je
bil
udaril
tist
mož
,
ki
ste
mu
rekli
Rajtguzen
ali
kakó
.
“
„
Ne
baš
!
Rajtguzen
—
ti
presneti
Tonček
ti
,
včasi
sva
bila
vinska
brata
na
semnjéh
in
povsod
,
kjer
sva
se
sešla
!
—
ta
Rajtguzen
je
začel
,
to
je
res
,
ali
oni
grdi
Rokovnjači
od
peči
so
potlej
na
me
padli
in
te
si
ti
zadržal
,
zdi
se
mi
,
da
mi
niso
še
bolj
nametali
,
nisi
li
ti
?
“
„
Jaz
ne
,
to
se
vam
je
mešalo
,
ker
ste
preveč
pili
,
“
odgovori
Nande
in
,
korakajoč
v
drugi
konec
izbe
,
jezno
zobé
stisne
,
kakor
sam
s
seboj
nezadovoljen
,
da
je
enkrat
tako
nepreviden
bil
.
„
Da
se
mi
je
mešalo
?
“
vpraša
Blaž
poluglasno
.
„
Gotovo
tudi
ne
veste
,
da
ste
tistega
starega
dedca
pri
peči
,
ki
ste
mu
rekli
Rokovnjač
,
skoro
do
mrtvega
pobili
?
“
vpraša
Nande
skrivnostno
.
„
Tistega
kosmatega
?
Tomaža
?
Ali
sem
ga
!
Res
?
“
vpraša
Blaž
z
velikim
veseljem
,
kakor
da
bi
šlo
za
dobro
delo
,
ki
bogu
in
ljudem
príja
.
„
Za
to
je
najbolj
pametno
,
“
reče
Nande
,
„
če
molčite
o
tem
dnevu
popolnoma
.
Nikomur
nič
ne
govorite
,
veste
,
nikomur
.
Če
gosposka
zve
kaj
o
tem
,
zapró
vas
.
Zdaj
so
Francozi
v
deželi
,
ti
ostro
gospodujejo
,
saj
ste
slišali
.
Pri
Vlagarju
doli
sem
uže
jaz
skrbel
,
da
ne
izdado
,
kdo
ga
je
udaril
.
“
„
Samo
če
sem
ga
rés
.
Ali
sem
ga
dobro
česnil
?
In
kako
je
to
,
vraga
,
pa
se
nič
ne
domišljam
,
da
bi
ga
bil
udaril
.
Glej
,
šenta
,
menda
se
mi
je
vendar
res
močno
mešalo
,
ker
tudi
tega
ne
vem
,
a
take
reči
vem
,
ki
niso
res
.
Torej
ti
nisi
prišel
in
ti
nisi
ubranil
me
,
ko
so
rokovnjači
z
noži
name
šli
...
čakaj
no
...
kako
si
jim
rekel
?
“
„
To
vse
se
vam
je
mešalo
.
Zatorej
vam
pa
svetujem
,
strijc
,
molčite
kar
o
vsem
,
da
sodnik
ne
zve
in
da
vas
ne
zapró
.
“
„
Zapró
?
Beži
,
beži
!
Mar
jim
je
za
to
,
če
kdo
kacega
Rokovnjača
kavsne
.
Francozje
so
res
hudi
,
ali
mene
bi
pa
tudi
živega
ne
zapirali
,
to
ti
povem
.
Če
sam
Bonapart
Na-po-lijon
po
me
pride
,
ne
spravi
me
s
seboj
,
da
ti
rečem
.
Po
sámosti
sem
se
že
z
marsikaterim
junakom
premetaval
,
nobeden
me
sam
ni
še
užugal
,
pa
bi
me
tudi
francoski
Bonapart
ne
,
sam
že
ne
,
da
ti
rečem
.
Za
to
se
ni
treba
nič
bati
zame
.
Samo
če
sem
res
onega
kosmatega
cigana
potolkel
.
Ali
ga
sem
,
ali
ga
nisem
?
Bog
mi
pomagaj
in
sv.
zgubljeni
sin
,
da
bi
ga
le
res
bil
!
“
Ta
misel
je
za
nekaj
časa
Blaža
tako
obradovala
,
da
je
svojih
bolečin
in
vsega
drugega
pozabil
.
Sicer
mu
je
pa
dogodek
v
kamniški
krčmi
vedno
po
glavi
rojil
,
tisti
dan
in
drugi
dan
.
„
Ali
sem
bil
res
tako
zmešan
,
da
se
mi
je
vse
ono
le
sanjalo
ali
v
glavi
zverižilo
,
pa
ne
bi
resnično
bilo
?
“
To
vprašanje
mu
je
vedno
vstajalo
.
Od
kraja
je
uže
verjel
.
Ali
nazadnje
pak
je
stric
Blaž
,
ko
je
bil
sam
,
usta
na
šir
odprl
,
oči
raztegnil
in
za
hip
prav
neestetično
jezik
na
svet
pomolil
in
rekel
:
„
Ko
bi
se
pa
meni
ne
bilo
mešalo
!
Ko
bi
bil
ta
Nande
...
I
,
i
,
i
!
Saj
vendar
nihče
ne
ve
,
kdo
je
in
od
kod
,
ta
Nande
!
“
Strijc
Blaž
je
bil
veliko
misel
našel
,
strašno
misel
,
táko
,
da
se
je
ni
upal
nikomur
v
hiši
povedati
.
Sklenil
je
pa
paziti
in
iskati
.
In
skoro
,
ko
je
bil
v
kakih
štirinajstih
dneh
ozdravel
in
spet
med
ljudi
prišel
,
mu
je
bila
prilika
nekaj
sumljivega
opaziti
.
On
hodi
v
temi
okoli
,
kakor
se
vidi
,
in
se
spozna
kakor
lisjak
zjutraj
po
tem
,
kar
je
škode
naredil
.
Washington
Irving
.
V
Radomlji
na
severnem
koncu
vasi
je
bila
samo
še
v
jednej
malej
hiši
luč
,
povsod
po
drugih
hišah
je
bila
črna
temà
okna
zagrnila
.
V
tej
malej
hiši
je
imel
stari
čevljar
Bojec
na
podolgastem
stolu
razprostrto
svoje
orodje
in
je
krpal
čevlje
Blažu
Mozolu
,
ki
je
premogel
samo
ene
za
petek
in
svetek
.
Mozol
bi
bil
torej
moral
jutri
v
nedeljo
brez
maše
biti
,
ko
bi
se
Bojec
,
ki
je
včasi
šival
,
včasi
po
svetu
potepal
se
,
ne
bil
dal
preprositi
,
da
jih
zdaj
,
čeprav
je
bilo
že
pozno
v
noč
,
popravi
,
kolikor
se
je
stara
razvalina
kvedrskega
čevlja
ravno
popraviti
dala
.
Bojec
je
črevlje
popravljal
in
še
svojega
vasovalca
Blaža
je
zabaval
,
pripovedujé
mu
na
njega
prošnjo
pripoved
o
treh
bratih
,
katerih
je
veljál
eden
za
neumnega
.
Mej
tem
pripovedovanjem
pa
zasliši
Bojec
,
kakor
da
bi
kdo
dreto
vlekel
,
in
,
ko
se
ozré
,
vidi
,
da
je
Blaž
na
klopi
zaspal
,
kakor
je
bila
tudi
mačka
na
peči
,
jedina
sostanovalka
Bojčeva
,
uže
zaspala
.
„
Vse
spi
,
le
človek
delaj
še
v
noč
!
“
srdi
se
stari
,
suhokostni
mali
mož
in
jezno
z
ročajem
kládiva
drgne
po
obšivu
,
kajti
dodelal
je
bil
glavno
reč
,
drugo
pak
je
ukrenil
pustiti
za
drugič
ali
za
vselej
.
V
tem
hipu
nekdo
na
okno
potrka
.
Čevljarček
se
prestraši
,
da
se
zgane
na
stolu
.
Še
enkrat
potrka
ob
svinec
na
šipi
,
močno
.
Bojec
vstane
in
gre
okno
odpirat
.
Tema
je
bilo
zunaj
kakor
v
rogu
,
nikogar
ne
bi
bil
mogel
videti
.
„
Odpri
vrata
in
pusti
me
v
hišo
!
“
ukazuje
nekdo
zunaj
.
„
Kaj
pak
!
Komu
?
Kdo
je
?
“
vpraša
Bojec
pa
malo
stran
stopi
pri
odprtem
oknu
,
da
ga
ne
bi
mogel
oni
zunaj
iz
teme
zadeti
,
ako
je
hudoben
človek
.
„
Bojec
odpri
,
ali
ven
pridi
!
“
Bojcu
se
zdaj
glas
znan
zdi
,
ali
vendar
se
ne
domisli
,
kdo
bi
bil
.
Zato
še
enkrat
vpraša
:
„
Kdo
si
pa
?
“
Namesto
odgovora
pomoli
se
bela
moška
roka
z
razprtimi
vsemi
petimi
prsti
,
s
hrbtno
stranjo
naprej
;
na
mazinci
je
bil
velik
srebern
prstan
,
ki
je
imel
vkovano
debelo
,
primerno
težko
jekleno
gumbo
.
Bil
je
to
tako
zvani
tepežni
prstan
,
kakor
so
ga
Gorenjci
v
starih
časih
z
Nemškega
dobivali
.
S
tacim
prstanom
na
mezincu
bila
je
teška
kmetska
pest
oborožena
za
smrten
udarec
.
Bojec
je
poznal
znamenje
z
roko
,
in
prstan
na
tej
roki
in
silno
se
je
prestrašil
.
„
Precej
,
precej
,
precej
!
“
mrmral
je
naglo
skozi
okno
,
boječe
ozrl
se
po
spečem
Blažu
,
da
li
ni
ta
ničesar
videl
ali
čul
,
ter
ko
je
Blaž
v
pólu
temi
mirno
ležal
kakor
prej
,
ugasne
Bojec
luč
in
po
prstih
leze
iz
izbe
in
v
temo
h
kličočemu
pred
okno
.
Komaj
je
zunaj
bil
,
ko
plane
Blaž
na
noge
in
pristopi
k
oknu
,
da
bi
slišal
,
kdo
je
in
kaj
imata
čevljar
in
on
.
Prejšnje
klicanje
na
oknu
ga
je
bilo
zbudilo
in
videl
je
tudi
čudno
znamenje
z
roko
skozi
okno
,
ki
je
bilo
Bojca
tako
preplašilo
.
„
Je
li
kdo
pri
tebi
?
“
vpraša
nekdo
zunaj
.
„
Mozolov
Blaž
.
Čevlje
sem
mu
šival
;
a
zdaj
spi
kot
polh
,
“
odgovori
Bojec
ponižno
in
polutiho
.
„
Kdo
,
Blaž
?
Povsod
vrag
nosi
tega
pijanca
,
“
reče
tujec
.
In
Blažu
se
zdi
ta
glas
dobro
znan
!
Vleče
na
ušesa
,
da
bi
še
kaj
ujel
,
ali
zastonj
.
Le
še
kako
posamezno
besedo
čuje
,
a
kaj
Nande
—
njega
je
namreč
spoznal
—
Bojcu
zabičuje
,
ni
mogel
razločiti
.
Nazadnje
sliši
vendar
,
da
vpraša
čevljar
:
„
Jutri
ob
tem
času
?
“
„
Ob
tej
uri
,
ali
malo
kasneje
ga
pripelješ
,
“
reče
Nande
.
„
Če
pride
sam
.
“
„
Če
pride
sam
;
a
če
pismo
pošlje
,
prinesi
pismo
,
pa
tudi
po
noči
,
ne
po
dnevi
.
In
hodi
po
dólenjej
stezi
,
da
nihče
ne
vidi
,
celó
Mozolov
pes
te
ne
sme
oblajati
.
Na
dolenjem
koncu
na
okno
potrkaj
,
na
katerem
boš
luč
videl
in
na
katerem
bodo
dve
ali
tri
bele
trske
stale
.
Slišal
li
?
“
„
Slišal
!
“
„
Na
!
“
Rekši
,
mu
je
dajal
nekaj
denarja
.
Potlej
je
odšel
.
Bojec
je
vrata
svoje
koče
spet
prislonil
,
da
so
režávo
v
podbojih
zaškripala
.
To
je
bilo
Blažu
znamenje
,
da
se
brž
spet
po
klopi
uleže
in
premišlja
,
kaj
bi
.
Kaj
,
ko
bi
Bojca
za
vrat
prijel
in
prisilil
,
da
pové
,
kaj
oni
Nande
okoli
njega
hodi
,
okoli
zanikrnega
Bojca
in
celò
po
noči
!
Zdaj
pride
gospodar
koči
spet
v
izbo
,
kateremu
je
Blaž
tako
iskrene
želje
gojil
.
„
Spiš
,
Blaž
?
“
vpraša
.
Blaž
se
potuhne
,
nič
se
ne
oglasi
.
„
Spi
!
“
mrmra
Bojec
,
vzame
kresilo
in
gobo
iz
kotička
na
peči
,
ukreše
in
spet
užgé
z
ožvepljeno
nitjo
svojo
svetilnico
,
staro
lončeno
črepinjo
z
oljem
.
Potlej
pak
Blaža
potrese
za
koleno
in
ga
goni
:
„
Hoj
,
Blaž
,
čevelj
je
cel
,
vstani
,
obuj
se
in
hodi
!
Jaz
sem
zaspan
.
“
Blaž
vstane
in
se
vzlekne
,
kakor
stoprav
zdaj
prebujen
,
ogleda
zašiti
čevelj
,
obuje
ga
,
dvakrat
s
peto
ob
tla
udari
,
kakor
da
bi
hotel
poskušati
,
bode
li
se
stopati
dalo
v
novo
zašitem
obuvalu
,
pak
reče
potem
:
„
Veš
kaj
se
mi
je
sanjalo
zdaj
le
tu
na
tvojej
klopi
,
Bojec
?
“
„
To
daj
,
drugič
povej
,
nocoj
sem
že
tudi
jaz
zaspan
,
le
pojdi
v
božjem
imenu
!
“
govori
čevljar
.
„
Kaj
pak
!
Misliš
,
da
se
jaz
dam
tako
zapoditi
iz
hiše
kakor
zajka
iz
detelje
!
Da
bi
mojih
sanj
ne
poslušal
!
Sapra-miš
,
rajši
ti
vrat
zavijem
.
Misliš
,
da
ti
ga
ne
morem
?
“
„
Zato
ker
sem
ti
črevelj
zašil
?
“
„
Za
to
dobiš
groš
,
kadar
bom
prvega
spet
v
roko
dobil
.
Zdaj
pa
poslušaj
,
kaj
se
mi
je
sanjalo
.
“
„
No
kaj
?
“
„
Sanjalo
se
mi
je
,
da
sem
bil
šel
v
planine
nad
Kamnik
.
In
ko
sem
prišel
gor
v
skale
v
Jermanova
Vrata
...
veš
,
kje
so
Jermanova
Vrata
?
“
„
No
,
kako
ne
bi
vedel
?
“
deje
Bojec
.
„
Ko
sem
prišel
v
Jermanova
Vrata
,
srečam
veliko
žensko
,
tenko
kakor
lopar
,
prepasano
kakor
osa
in
hudij
oči
kakor
mačeha
.
Kdo
si
,
vprašam
.
Torklja
sem
,
Torklja
,
Blaž
,
da
boš
vedel
,
reče
,
Torklja
.
Pogledam
jo
na
drobno
in
pravim
:
i
,
videl
te
nisem
še
nikoli
,
ali
res
si
taka
,
kakor
dékle
govoré
,
da
pod
streho
hodiš
,
kadar
predejo
.
Od
kod
pa
hodiš
in
kaj
iščeš
,
Torklja
,
vprašam
.
In
kaj
mi
baba
pravi
,
kaj
meniš
?
“
„
Kako
čem
vedeti
?
“
proti
vpraša
Bojec
.
Blaž
Mozol
pak
se
nagne
proti
Bojcu
in
v
skrivnostnem
glasu
in
z
razpetimi
svojimi
velikimi
očmi
pripoveduje
:
„
Veš
kaj
mi
je
rekla
?
Doli
sem
bila
,
pravi
Torklja
,
v
Radomlji
,
pravi
,
in
sem
se
bila
skrila
pri
Bojci
,
pravi
,
gori
na
izbi
,
pravi
,
in
sem
poslušala
,
pravi
,
kako
je
bil
prišel
k
njemu
—
Rokovnjač
,
pravi
,
Rokovnjač
!
“
Tukaj
izpusti
Bojec
glas
od
sebe
,
ki
ni
bil
ni
„
a
“
ni
„
e
“
,
ali
nekako
tako
se
je
glasil
in
teško
ni
bilo
določiti
,
ali
je
mož
bolj
ustrašil
se
,
ali
bolj
čudil
se
ali
oboje
.
„
Kako
je
bil
prišel
Rokovnjač
k
njemu
,
—
nadaljuje
Blaž
mirno
—
in
mu
je
poročil
in
dejal
:
ti
,
Bojec
,
ná
to
in
to
,
pa
pojdi
tjakaj
in
tjakaj
in
reci
temu
in
temu
,
naj
pride
na
moj
dom
gor
na
Paleževino
,
kjer
sem
ravno
zdaj
kupil
domačijo
,
pa
nihče
ne
vé
,
da
sem
Rokovnjač
,
samo
Blaž
Mozol
vé
,
ki
je
moj
prijatelj
in
tudi
uže
v
naši
družbi
.
“
„
Ti
tudi
?
“
strmeč
vpraša
Bojec
.
„
Glej
ga
,
jemlji
te
Kurent
!
Zakaj
pa
jaz
ne
bi
bil
,
če
si
še
ti
!
Pa
kaj
me
gledaš
tako
grdo
kakor
sam
Deklecjám
,
tist
rimski
,
ki
je
svetnike
trpinčil
in
svetnice
.
“
Bojec
je
usta
kar
odprta
pustil
in
zijal
.
Vse
je
verjel
;
kakó
bi
kaj
tako
za
gotovo
povedanega
ne
verjel
!
„
No
,
in
ravno
,
ko
sem
hotel
Torkljo
vprašati
,
kam
,
po
kaj
in
h
komu
te
je
naš
prijatelj
Rokovnjač
poslal
,
prišel
si
,
nadloga
stara
,
in
si
me
vzbudil
.
Nisi
mogel
še
tako
dolgo
spečega
pustiti
me
,
da
bi
bil
še
to
zvedel
?
Kam
te
je
poslal
?
“
„
K
Brdskemu
pisarju
,
da
Grogi
poroči
,
kdaj
Francozje
...
“
Tu
Bojec
naglo
preneha
.
Morda
mu
je
sum
ponovil
se
,
da
ga
je
Blaž
vendarle
prevaral
.
Morda
pa
ni
res
,
da
je
tudi
on
Rokovnjač
.
„
Groga
?
Kdo
je
Groga
?
Ta
na
Paleževini
?
“
vprašuje
Blaž
,
ki
je
vedno
bolj
drzen
bil
,
ko
se
mu
je
posrečilo
prvič
prevariti
Bojca
.
„
Ti
ne
veš
,
kdo
je
Groga
?
Ti
,
ti
nisi
...
!
“
„
Kdo
govori
,
da
nisem
!
“
srdi
se
Blaž
.
„
Kdo
pravi
,
da
nisem
?
“
Zdajci
se
domisli
Rokovnjača
,
da
se
lehko
na
drug
način
prepriča
,
da
li
je
res
Blaž
ud
njegove
družbe
.
V
tem
primeru
je
gotovo
njihov
jezik
znal
;
vsaj
nekoliko
.
„
Ti
si
grilc
,
privolhav
si
nas
v
šrencenco
pertanat
;
ti
si
naj
birgav
!
“
„
Kaj
je
to
nemško
ali
francosko
ali
je
volčje
,
ta
hav-hav-hav
?
“
vpraša
Blaž
.
In
Bojec
je
videl
,
da
se
je
dal
po
čudnej
pripovedbi
in
po
manevru
Blaževem
na
led
izpeljati
in
da
je
jeden
del
skrivnosti
izdal
,
če
Blaž
morda
ni
že
vsega
slišal
skozi
stene
.
„
Ti
si
mi
lagal
,
“
reče
Bojec
,
srpo
gledé
Blaža
,
a
roka
mu
kakor
skrivaj
poseže
po
podolgovatem
stolu
in
izmed
svojih
šil
potegne
ostro
brušeni
krivec
,
čevljarski
nož
.
Ali
Blaž
Mozol
je
imel
oči
povsod
,
zapazil
je
tudi
,
kam
je
šla
Bojčeva
roka
,
in
kakor
mačka
na
miš
,
skočil
je
Blaž
na
starega
prijatelja
in
ga
krepko
tiščal
za
pestjo
,
ki
je
krivec
držala
.
„
Ne
boš
ti
Blaža
Mozola
z
noži
drezal
,
ne
!
Spusti
nož
ob
tla
!
“
vpije
Blaž
.
Rokovnjač
,
čuteč
,
da
je
slabši
od
svojega
protivnika
,
spusti
nož
ob
tla
.
Blaž
potem
protivnika
z
močjo
zavihti
in
nazaj
vrže
sè
stolca
,
na
katerem
je
sedel
.
Padajoč
omahne
Bojec
z
obema
nogama
in
podere
tudi
podolgasti
stol
s
svojim
orodjem
in
s
svetilnico
,
tako
da
je
bilo
naenkrat
tema
v
izbi
.
Blaž
suje
z
nogo
v
temi
po
čevljarju
kar
tja
poprek
,
kakor
je
hotelo
prileteti
,
ali
po
nosu
ali
po
kólku
,
govoreč
:
„
Na
,
ti
pasjedlakec
,
na
!
Pa
še
!
Boš
ti
mene
z
nožem
drezal
?
Jaz
ti
bom
vetra
dal
,
pa
bo
pihalo
z
viharjem
,
kateri
ti
bo
še
tistih
pet
las
izpulil
in
v
resje
odnesel
,
ki
jih
imaš
,
las
rokovnjaških
in
peklu
prodanih
.
“
Zunaj
Bojčeve
koče
Blaž
iz
teme
še
za
slovó
rokovnjaču
zažuga
,
da
ga
hoče
gotovo
še
obešenega
gledati
,
in
napoti
se
po
stezi
iz
vasi
.
Med
potom
je
začel
premišljati
.
Torej
je
bilo
vendar
res
,
da
ondan
v
Kamniku
ni
bil
tako
piján
,
da
ne
bi
bil
ničesar
vedel
,
temuč
one
Rokovnjače
je
le
Nande
ukrotil
.
Bojec
mu
je
rekel
Groga
,
Groga
!
Prav
rokovnjaško
ime
.
In
ta
človek
Rokovnjač
?
Ali
resnici
podobno
je
bilo
.
Ničesa
ni
delal
,
nihče
ga
ni
videl
trgovati
,
temvuč
je
le
govoril
,
da
trguje
;
nikoli
ga
ni
bilo
domá
,
in
vendar
je
imel
zmerom
denar
!
In
ta
človek
se
je
hotel
v
njegovo
rodovino
ženiti
!
Groza
.
Mala
Polonica
Rokovnjačeva
nevesta
!
Kako
bode
debelo
pogledala
,
kadar
to
zve
!
In
kaj
poreče
nje
mati
!
Iz
kože
poskoči
od
jeze
.
A
kaj
poreko
ljudje
,
ko
to
slišijo
!
Ta
Nande
ali
Groga
je
gotovo
jeden
glav
Rokovnjaških
,
če
ne
prva
glava
.
Drugače
se
ga
Bojec
ne
bi
bil
tako
ustrašil
.
In
v
graščini
Kolovškej
in
v
Kamniku
bodo
dali
lepe
razpisane
denarce
radi
tistemu
,
ki
jim
glavo
Rokovnjačem
ovadi
ali
celó
pripelje
.
Zato
Blaž
Mozol
naredi
ta
črtež
:
Precej
ko
pridem
domóv
,
pokličem
hlapca
Franca
,
oba
oblezeva
sosedovo
hišo
in
primeva
in
zveževa
ga
.
Če
ga
ni
,
pride
jutri
zjutraj
,
primeva
ga
tačas
in
zveževa
ga
!
Potlej
ga
pa
peljeva
zvezanega
kakor
bika
ali
v
graščino
kolovško
ali
pa
v
Kamnik
,
ali
gospodu
Poljaku
ali
gospodu
Gavriču
.
Če
je
on
glava
,
dali
bodo
več
,
kot
so
oklicali
.
Toliko
denarja
v
cesarskem
srebru
ali
pa
v
frankih
,
naj
bode
,
kakor
hoče
,
da
le
je
!
Ko
je
domov
prišel
,
sklical
je
brž
hlapca
in
mu
povedal
,
da
je
Rokovnjače
iznašel
:
Nande
je
eden
,
Bojec
jeden
.
Ali
hlapec
ni
bil
zadovoljen
,
takoj
iz
postelje
v
hlevu
iti
ž
njim
v
sosedovo
hišo
gledat
,
da
li
Nande
tam
spi
,
ter
ga
prijet
in
zvezat
.
„
Pa
saj
ga
jutri
zjutraj
primeva
!
“
reče
Blaž
v
svojih
lahkih
računih
in
sam
leže
spat
.
Da
bi
mu
po
noči
mogel
kdo
račun
do
jutri
pomótiti
,
na
pr.
Bojec
,
tega
se
ni
domislil
.
Ko
sliši
to
,
ne
zgrudi
se
na
tla
,
Strahota
pred
seboj
je
ni
obšla
Ko
upala
je
še
,
bil
čut
mehák
.
Ne
upa
več
,
zdaj
duh
je
v
njej
krepák
„
Kogá
ljubiti
nemam
več
,
ne
smem
Zakaj
bi
bala
se
zato
,
ne
vem
.
“
Na
jutrovej
strani
se
je
žarilo
,
noč
je
bila
postala
svitlejša
,
vendar
belega
dne
še
ni
bilo
,
ko
je
Nande
na
malo
štirioglato
okno
izbe
trkal
,
kjer
je
Polonica
spala
.
„
Kaj
češ
?
“
vpraša
s
čudom
deklica
,
ki
je
bila
na
okno
prišla
.
„
Ogrni
se
in
pridi
ven
,
govoriti
moram
s
teboj
,
“
reče
Nande
resno
.
„
Kaj
ti
je
?
“
ostrmi
deklica
.
„
Če
me
rada
imaš
,
stori
mi
to
,
kar
te
prosim
,
pridi
ven
k
meni
!
“
reče
.
„
Oblečem
se
precej
,
vrata
odprem
in
zakurim
,
pa
pridi
potlej
noter
,
zakaj
bi
jaz
na
vrt
hodila
,
kjer
je
hladno
?
“
reče
ona
.
„
Nečeš
,
če
te
prosim
?
Noter
jaz
ne
idem
več
.
Tvoj
strijc
...
ali
povedal
ti
bom
tukaj
na
vrtu
,
pridi
ven
!
“
Deklica
se
odmakne
,
naglo
obleče
in
kmalu
je
bila
poleg
njega
.
Ob
zidu
za
hišo
je
pod
kapom
sušil
se
kup
desák
,
tam
je
sedel
on
in
ona
se
prisede
tik
njega
na
desno
.
On
je
imel
teško
sukneno
bundo
ogrneno
čez
leva
pleča
in
jo
je
pred
soboj
skupaj
držal
,
kakor
da
bi
hotel
nekaj
skrivati
pod
njo
.
Na
glavi
je
imel
namesto
slamnika
,
kakor
zadnje
dni
,
kučmo
iz
polhovih
koži
.
„
O
joj
,
ti
si
oblečen
kakor
za
zimo
.
Kam
si
namenjen
?
“
vprašuje
ona
in
si
dá
brez
branjenja
od
njega
roko
okoli
tilnika
oviti
.
Ne
da
bi
jej
na
njeno
vprašanje
odgovarjal
,
vpraša
jo
sam
,
in
s
tresočim
glasom
ono
staro
vprašanje
,
ki
se
nam
neudeležencem
zdi
smešno
ali
je
onim
,
ki
se
jih
tiče
,
tačas
vir
neizmerne
sreče
:
„
Ali
me
res
ljubiš
?
“
In
tudi
odgovor
Poloničin
,
katera
je
zdaj
šele
opazila
njegovo
razburjenost
,
je
bil
tak
,
kakor
je
navaden
v
jedancih
položajih
.
Rada
bi
bila
zavpila
„
da
!
“
takó
močnó
,
da
bi
se
bilo
razlegalo
tja
onkraj
Kamnika
,
ali
sram
jo
je
bilo
tako
živo
resnico
glasno
povedati
,
tiho
je
pritrdila
,
da
ga
ljubi
res
,
in
žareč
obraz
skrivala
naslanjaje
se
na
njega
ramo
.
Pa
kmalu
sklonila
se
je
in
lahkodušno
vprašala
:
„
Kaj
ti
je
pa
danes
?
“
„
Ko
bi
me
ti
ljubila
takó
,
kakor
ljubim
jaz
tebe
,
dekle
moje
,
bolj
od
vseh
drugih
ljudi
,
bolj
kot
mater
,
brata
in
dom
,
šla
bi
z
menoj
,
kamor
bi
jaz
hotel
.
“
Ona
upogne
glavo
in
zopet
opazi
njegovo
nenavadno
resnobo
.
„
Pa
zakaj
bi
hodila
proč
,
če
treba
ni
?
Zakaj
to
praviš
?
“
„
Ko
bi
pa
treba
bilo
?
“
„
Šla
bi
!
“
odgovori
ona
hitro
kakor
kljubovalen
otrok
.
„
Res
,
Polonica
?
Reci
to
še
enkrat
!
“
deje
on
nekako
vesel
iznenádejan
,
prime
jo
za
roko
in
ji
ognjeno
zre
v
oči
.
„
Bi
li
ti
šla
z
menoj
,
zdaj
precej
?
“
„
Precej
pa
ne
,
saj
ni
treba
,
“
reče
ona
in
se
mu
spet
čudi
„
Kaj
ti
je
?
“
On
jo
izpusti
pa
reče
čez
nekaj
časa
:
„
Deklica
moja
,
ti
ne
veš
še
,
kako
te
jaz
ljubim
.
Tako
,
da
bi
šel
za
tebe
v
smrt
,
vice
,
pekel
ali
v
nebesa
,
kamor
greš
ti
.
Ko
boš
slišala
,
in
še
danes
boš
slišala
,
kdo
sem
,
nikar
se
ne
ustraši
,
temuč
misli
,
kaj
sem
ti
rekel
:
na
potu
v
pogubo
me
odpelješ
le
ti
na
pošten
pot
v
srečo
.
Samo
ti
,
če
hočeš
.
Ti
si
moj
angelj
váruh
,
če
ima
človek
angelja
váruha
.
Ti
me
moreš
rešiti
,
drug
nihče
,
če
me
ljubiš
,
če
ostaneš
moja
,
naj
ljudje
porekó
,
kar
hoté
.
Ustrašila
se
boš
,
ko
zaslišiš
,
kakó
mi
bodo
rekli
,
ali
domisli
se
mojih
besedij
in
veruj
le
to
:
tebe
ljubim
bolj
kot
te
more
še
kdo
na
širokej
zemlji
,
in
kadar
tebe
vidim
,
tačas
sem
dober
človek
,
tačas
sem
pripravljen
vse
storiti
,
kar
ti
želiš
.
Zato
,
deklica
,
ljubi
me
in
reši
me
!
“
Široko
,
ogorelo
lice
mu
je
bilo
mej
tem
bolj
zarudelo
,
z
oči
pak
so
se
mu
svetile
solzé
,
prve
solze
,
katere
je
mladica
videla
v
očeh
ljubljenega
možá
in
to
jo
je
omamilo
.
Objela
ga
je
in
poljubila
ter
prosila
:
„
Nande
,
ti
moj
ljubi
,
ne
jokaj
,
ne
,
oj
,
jaz
tega
ne
morem
videti
,
“
in
jokati
je
začela
sama
.
„
Povej
mi
,
kaj
ti
je
,
kaj
naj
storim
.
Vse
storim
,
kar
rečeš
,
vse
,
in
grem
s
teboj
,
kamor
rečeš
.
“
„
Res
pojdeš
?
“
„
Res
!
“
odgovori
deklica
brez
misli
.
Razumela
ga
ni
mnogo
več
,
nego
toliko
,
da
je
nesrečen
,
da
ga
nekaj
tare
,
in
to
mu
je
hotela
olajšati
,
zato
bi
bila
vse
obljubila
,
pa
menda
tudi
res
storila
.
Dekličja
natura
je
taka
,
pravijo
.
„
Ti
zdaj
ne
poznaš
še
vsega
,
ali
bojim
se
,
da
bodeš
slišala
skoro
še
preveč
.
Ne
pozabi
,
kar
sem
ti
rekel
,
ne
pozabi
,
kar
si
mi
obljubila
.
Le
ti
moreš
pomagati
mi
,
“
nadaljuje
on
.
„
Ali
kaj
ti
je
?
Kam
si
namenjen
?
“
„
Proč
,
ali
tebe
moram
kmalu
spet
videti
,
veš
?
Čuj
!
Zvečer
,
kadar
se
mrak
naredi
,
pogledaj
včasi
gor
le
v
hosto
pod
ono
sprednjo
staro
smreko
.
Kadar
tam
vidiš
iskre
kresati
precej
,
ko
se
je
mrak
naredil
,
tačas
mi
pridi
naproti
do
sredi
steze
,
če
hočeš
z
menoj
govoriti
.
Če
boš
pa
imela
kdaj
kaj
povedati
mi
,
pojdi
po
noči
—
saj
te
ni
strah
,
dekleta
,
ki
je
mene
ljubila
,
ne
sme
biti
strah
neumne
noči
—
pojdi
ponoči
na
vrh
Slemena
,
in
tam
,
kjer
dva
stara
,
visoko
okleščena
bora
sama
stojita
,
napravljena
bode
grmada
suhljadi
.
Rado
se
bode
vžgalo
.
Užgi
in
pri
ognju
počakaj
.
Tistemu
smeš
vse
povedati
,
ki
bode
k
tebi
prišel
in
prvo
besedo
„
Nande
“
rekel
.
Ne
boj
se
ga
,
če
bo
grd
.
Nemam
lepih
ljudij
.
—
Vrniti
se
odslej
ne
bom
več
semkaj
mogel
.
Sovražniki
so
za
menoj
.
Tvoj
strijc
Blaž
me
je
izdal
najbrž
že
to
noč
.
Če
me
ni
še
,
bode
me
.
Jaz
bi
mu
lehko
za
vselej
usta
zamašil
,
in
niti
meni
samemu
ne
bi
bilo
treba
roke
vzdigniti
;
ali
tega
nečem
,
ker
je
s
teboj
v
rodu
,
samo
ker
je
tvoj
strijc
.
“
„
Naš
stric
te
je
izdal
?
Komu
,
zakaj
?
“
vpraša
deklica
strmeč
.
„
To
boš
vse
slišala
.
Samó
ustraši
se
ne
,
in
ne
veruj
ljudém
vsega
,
kar
bodo
govorili
.
Pa
ko
bi
tudi
jaz
tako
hudoben
človek
bil
,
kakor
porekó
,
za
tebe
nisem
,
za
tebe
sem
mehak
kakor
dete
;
za
tebe
sem
dober
v
srci
.
In
če
sem
za
druge
ljudi
tak
,
da
se
me
bojé
,
krivi
so
ljudje
sami
,
ki
so
me
preganjali
in
na
polje
vrgli
še
mladega
kakor
divjo
zver
.
Ti
si
prva
duša
,
ki
me
ljubi
.
Sezi
mi
v
roko
,
da
me
nečeš
pustiti
,
tudi
če
me
drugi
ljudje
obsojujejo
!
“
In
dasi
ga
ni
prav
umela
,
kaj
pripoveduje
in
prav
zaprav
ima
,
in
dasi
se
ga
je
v
tistem
hipu
skoro
bala
,
kajti
ko
je
govoril
,
da
ga
ljudje
preganjajo
,
zasijalo
mu
je
oko
nekako
divje
in
strašno
—
vendar
mu
je
pomolila
desnico
,
katero
je
trdno
z
obema
rokama
oklenil
in
jej
molče
zrl
v
oči
.
Med
tem
se
je
bil
dan
naredil
.
Zdajci
se
začuje
kletev
od
druzega
konca
hiše
in
strijc
Blažev
glas
v
tej
kletvi
.
„
Ušel
je
,
vrag
!
Ni
ga
več
v
gnezdu
,
zakaj
nisi
hotel
sinoči
vstati
,
France
!
“
ropoče
Blaž
.
Nande
vstane
in
reče
deklici
:
„
Zdaj
pa
moram
iti
.
Pomni
,
pomni
,
kaj
si
mi
obljubila
,
na
kaj
si
mi
v
roko
segla
.
In
,
ne
veruj
vsega
,
kar
boš
slišala
.
Če
ljubiš
mene
,
ne
boš
jokala
.
Kaj
so
ti
mar
ljudje
?
Jaz
pa
.
Pridem
kmalu
spet
k
tebi
ali
pa
ti
—
k
meni
!
Pokazalo
se
bode
,
ali
je
ljubezen
res
kaj
,
pokazalo
se
bode
pri
tebi
.
“
Rekši
jej
stisne
roko
in
na
sever
odhaja
naravnost
čez
vrt
in
čez
njive
,
kjer
je
najbliže
do
gozda
.
Strmeča
je
gledala
ona
za
njim
,
kaj
je
vse
to
govorjenje
pomenilo
?
Ko
je
bil
za
pol
streljaja
od
hiše
,
zagleda
ga
strijc
Blaž
in
kakor
besen
začne
vpiti
:
„
Ho
,
ho
,
stoj
!
France
,
France
,
pojdi
sem
,
teciva
,
teciva
za
njim
!
Glej
ga
,
glej
ga
!
Drži
ga
,
ho
!
ho
!
“
Strijc
Blaž
se
res
spusti
za
Nandetom
čez
njive
,
a
hlapec
France
mirno
stoji
in
zijá
;
nima
veselja
hoditi
v
boj
,
najmenj
pa
loviti
Rokovnjačev
,
če
je
tudi
res
,
kar
stric
Blaž
govori
.
„
Naj
ga
ujame
in
uklene
sam
,
če
je
res
tako
močán
,
kakor
zmirom
govori
,
“
reče
France
in
vtakne
jedno
roko
za
hlačni
prteni
pas
,
z
drugo
pa
si
počasi
stegno
briše
,
kakor
da
bi
dejal
:
jaz
svojo
roko
umivam
v
nedolžnosti
.
Predno
je
bil
Blaž
čez
sredo
njiv
pritekel
,
skril
se
je
bil
Nande
uže
v
goščo
nizkega
gozda
in
strijc
se
je
upéhan
vračal
.
„
Kaj
mu
hoče
strijc
?
“
vpraša
Polonica
hlapca
.
„
Pravi
,
da
je
ta
Nande
Rokovnjač
,
glej
!
“
reče
hlapec
.
„
Ponoči
ga
je
nekje
videl
in
slišal
,
pravi
.
In
veš
kaj
je
še
slišal
?
Da
ni
Nande
,
ampak
da
je
Groga
,
Groga
,
Rokovnjač
.
“
„
Kdo
to
pravi
?
“
„
Strijc
,
“
odgovori
hlapec
in
se
neumno
smeje
.
„
Strijc
,
“
ponavlja
pólu
glasno
,
kakor
brez
misli
dekle
,
stoji
na
mestu
pod
staro
jablano
,
gleda
srpo
v
tla
.
Rokovnjač
!
To
je
bila
strašna
beseda
.
Ali
razumela
je
precej
vse
.
Pač
ji
je
bilo
,
kakor
da
bi
jo
bil
kdo
s
kolom
po
čelu
udaril
.
Ali
deklica
je
imela
močne
živce
.
Ni
v
omedlevico
padla
,
temuč
čez
nekaj
hipov
je
premaknila
se
od
stare
jablane
,
pod
katero
je
hlapec
še
ostal
,
proč
,
pregazila
je
,
da
ne
bi
po
okoliših
hodila
,
kup
gnoja
na
dvorišču
in
stopila
v
vežo
.
Tam
se
je
pri
spodnjih
vratih
naslonila
na
podboj
in
nekaj
časa
strmela
pred-se
.
„
Si
uže
pomolzla
?
“
vpraša
jo
mati
prepirljivo
in
osorno
.
Dekle
se
molče
obrne
,
vzame
veliko
mlečno
golido
v
roke
,
nalije
mehanično
vanjo
vode
za
umivanje
vimena
in
odide
v
hlev
.
Kdor
bi
jo
bil
po
vnanjem
sodil
,
mislil
bi
bil
morda
:
ta
se
ne
meni
mnogo
za
to
,
da
jej
je
bridka
usoda
ravnokar
prve
ideale
življenja
v
blato
potrgala
.
Ali
krivo
bi
bil
sodil
in
površno
.
Ne
kaže
se
čut
pri
vseh
ljudéh
jednako
.
Ljuba
Rokovnjačeva
!
Kadar
ljudje
to
zvedó
,
kadar
to
začno
govoriti
,
o
Bog
,
kakova
sramota
!
In
res
čudno
je
,
da
ima
misel
:
„
Kaj
poreko
drugi
ljudje
o
tem
,
“
tako
mogočen
vpliv
na
vse
ljudi
,
v
vseh
položajih
,
še
tačas
,
ko
smo
najbolj
na
se
navezani
in
ko
bi
se
za
ves
drug
svet
imeli
najmanj
brigati
.
Sramota
!
A
vendar
se
je
oglasil
precej
poleg
tega
čuta
spomin
njegovih
besedij
:
le
ti
me
moreš
rešiti
,
če
me
ljubiš
!
To
mu
je
pa
obljubila
,
v
roko
mu
segla
!
Zdélo
,
zdélo
pot
prejelo
.
Nar
.
Tisto
nedeljo
popóludne
rekel
je
Blaž
hlapcu
:
„
Pojdi
z
menoj
,
France
,
greva
na
Kolovec
,
tam
je
novi
gospodov
grofov
pristavnik
Poljak
;
njemu
povem
,
da
sem
dva
Rokovnjača
našel
,
on
naj
potlej
naznani
ali
na
Brdo
ali
v
Mekine
,
v
Kamnik
ali
v
Ljubljano
,
da
jih
bodo
iskali
ali
naši
biriči
,
ali
tisti
francoski
kusje
(
Blaž
je
tako
slišal
hussier
)
ali
kdor
hoče
.
“
„
Jaz
uže
ne
grem
,
“
odgovori
hlapec
.
„
Zakaj
ne
?
Jaz
stavim
,
da
dobiva
kaj
za
to
;
vse
ono
,
kar
so
ob
semnju
v
Kamniku
razklicali
;
potlej
pojdeva
pa
pit
.
Nisi
žejen
?
“
„
Pil
bi
uže
,
pil
.
Ali
kaj
,
ko
bi
Rokovnjači
zvedeli
,
da
sva
jih
midva
tožit
šla
,
strijc
?
Kaj
pa
potlej
?
“
„
Ti
se
jih
bojiš
?
Sram
te
bodi
!
Jaz
pa
nič
.
Le
pomisli
,
da
je
novi
gospod
Kolovški
,
grofov
gospodar
Poljak
,
obljubil
trideset
goldinarjev
tistemu
,
ki
le
sled
pokaže
do
Rokovnjačev
.
Gavrič
pa
trideset
.
Jaz
ga
imam
,
sled
.
In
torej
imam
tudi
trideset
in
trideset
goldinarjev
.
Na
Brdu
bode
doktor
tudi
še
kaj
dodal
.
Potlej
se
pa
vsi
zberó
,
francoski
‚
kusje
’
pridejo
,
kmetje
od
vseh
krajev
pritisnejo
,
jaz
ž
njimi
,
pa
jih
bomo
gonili
kakor
zajke
.
Pojdi
z
menoj
!
Za
vino
je
denar
gotov
,
pa
ga
bova
pila
še
denes
na
upanje
lepo
kakor
Odám
in
Eva
,
ko
sta
pod
figovim
drevesom
sedela
in
sladko
vince
iz
okrogle
buče
gólcala
;
mene
uže
po
grlu
praska
.
Pojdi
!
“
In
oba
se
počasi
napotita
.
„
Ali
,
stric
,
“
nadaljuje
hlapec
govor
počasno
,
morda
da
bi
strah
odvrnil
,
„
kaj
ste
vi
rekli
,
da
sta
Odám
in
Eva
pod
figovim
drevesom
sedela
pa
vino
pila
iz
buče
?
Saj
ga
nista
.
“
„
Kdo
pravi
,
da
ga
nista
?
“
prepira
se
Blaž
,
ki
ni
rad
udal
se
,
da
bi
kdo
več
vedel
kot
on
,
zlasti
pa
tak
neokreten
hlapčè
ne
.
Zato
se
vname
med
njima
po
potu
ta-le
prepir
.
„
Nista
ga
ne
pila
,
“
reče
hlapec
.
„
Kakó
da
ne
?
“
„
Zato
,
ko
ne
!
“
„
Ka
jima
ga
ne
privoščiš
?
Nevoščljivec
!
Odám
je
vendar
tvoj
oče
,
Eva
tvoja
mati
.
In
moja
sta
tudi
in
še
fajmoštrova
oče
in
mati
,
če
malo
čez
hrbet
nazaj
pogledamo
kaj
pak
!
Pa
jima
ne
privoščiš
buče
vina
?
“
prigovarja
Blaž
in
svitlo
gleda
.
„
Za
to
ga
nista
pila
,
ker
ga
je
šele
Noe
znašel
,
veste
?
Jaz
dobro
vem
,
da
sem
takisto
slišal
’
vengélj
brati
.
Noe
je
pa
vino
znašel
kasneje
,
ker
njega
je
dosti
kasneje
mati
rodila
kot
Odáma
,
da
boste
vedeli
,
strijc
.
Jaz
tudi
nekaj
vem
.
Kar
vem
,
pa
vem
.
Nisem
tako
neumen
ne
,
ni
treba
misliti
tisto
,
strijc
!
“
Z
odločnostjo
in
s
pogumom
je
hlapec
France
govoril
ta
govor
,
jeden
najdaljših
in
najbistroumnejših
v
svojem
življenji
.
Ker
to
se
mu
ni
vsak
dan
primerilo
,
da
bi
bil
znal
Blažu
ugovarjati
,
kateri
je
imel
po
mnenju
tega
okraja
jezik
nad
vse
doktorje
.
In
res
pri
tej
priliki
je
bil
hlapec
Blaža
popolnoma
podrl
.
Ta
ni
vedel
en
hip
ničesa
odgovoriti
.
Da
je
Noe
vino
znašel
,
to
je
bilo
res
.
„
Kako
,
da
sem
to
pozabil
bil
?
“
jezi
se
Blaž
in
zarudi
,
kajti
,
da
bi
ga
Francè
bil
v
kozji
rog
ugnal
v
takej
učenej
stvari
,
to
se
mu
je
zdela
izguba
na
svojej
slavi
in
časti
.
Nekaj
hipov
je
torej
Blaž
moral
misliti
,
kako
bi
se
izrezal
,
kar
mu
na
misel
pride
:
„
Pa
vendar
ni
res
!
Veš
ti
to
,
ko
sta
Odám
in
Eva
pod
figovim
drevesom
sedela
in
vino
pila
,
bilo
je
še
pred
grehom
,
predno
jih
je
Bog
osuval
in
v
reso
ven
zapodil
,
tačas
,
ko
sta
bila
še
v
raji
.
In
če
se
sliši
brati
in
pridigovati
,
kako
grozno
dobro
jima
je
v
tistem
raji
bilo
,
pa
da
bi
buče
vina
ne
bila
imela
?
Imela
sta
ga
,
tako
ti
pravim
;
ker
pojdi
se
solit
z
dobroto
,
če
vina
ni
za
pijačo
in
morda
ni
žganega
ne
!
Kako
si
moreš
misliti
dobroto
in
raj
brez
vina
?
“
To
je
bil
pa
spet
za
hlapca
Franca
tako
prepričalen
in
silen
dokaz
,
da
ni
znal
nobenega
ugovora
nasproti
privesti
;
zato
je
udal
se
in
ponižno
rekel
:
„
Saj
menda
je
res
tako
.
“
—
Da
bi
pa
svoje
razgovorno
pobitje
pokril
in
izročil
hitri
pozabljenosti
,
vrne
se
hlapčeva
misel
k
njiju
prvotnemu
pogovoru
o
Rokovnjačih
in
on
vpraša
:
„
Kaj
ste
vi
res
taki
,
da
pojdete
Rokovnjače
tožit
?
Kaj
pa
če
kdo
od
njih
pride
gor
k
nam
in
prinese
uroke
v
hlev
?
Oni
znajo
zagovarjati
in
uroke
delati
,
saj
veste
.
Potlej
jih
pa
tudi
gospoda
dobili
ne
bodo
.
“
„
Naj
jih
dobodo
ali
ne
dobodo
,
samo
da
meni
denar
dajo
,
ko
jim
povem
,
da
je
ta
naš
Nande
,
ki
je
Paleževino
kupil
,
jeden
poglavarjev
.
Urokov
se
nisem
nikoli
bal
in
vsega
copranja
ne
.
Kadar
pa
kam
pojdem
,
ne
pojdem
brez
noža
in
brez
palice
.
In
še
psa
bom
s
soboj
jemal
,
kakor
jemlje
kolovški
svojega
.
Če
ni
drugače
,
dam
si
pa
še
en
pâs
požegnati
od
Odromanove
Jere
;
potlej
me
v
uho
piši
Rokovnjaška
copernija
,
veš
?
“
„
Nu
,
ne
rečem
;
ali
kaj
vam
pomaga
nož
,
če
ti
Rokovnjači
streljajo
z
zagovorjenimi
kuglami
,
ki
človeka
gotovo
zadenejo
?
“
„
Vidiš
,
ki
nič
ne
veš
!
“
živahno
v
besedo
seže
Blaž
.
„
Tiste
krogle
,
ko
so
zagovorjene
,
da
človeka
gotovo
zadenejo
,
zveri
nikoli
ne
zadenejo
;
tiste
,
ki
so
za
zveri
zagovorjene
,
pa
se
človeka
ogibljejo
.
Kaj
še
tega
ne
veš
?
To
so
meni
še
rajnca
mati
pripovedovali
in
vsi
stari
ljudje
vedó
.
No
,
in
vidiš
,
če
ima
rokovnjač
tako
ali
inako
krulo
,
ne
more
ni
psa
ni
mene
zadeti
,
kadar
skupaj
hodiva
.
Zato
sem
rekel
,
da
bom
psa
s
soboj
jemal
.
“
Franc
je
bil
zopet
prepričan
in
ni
znal
ugovora
.
Zato
je
spet
nekaj
druzega
začel
,
kar
je
bilo
po
njegovi
misli
,
tudi
učeno
:
„
To
se
ve
da
,
ko
bi
mogla
midva
praprotovega
semena
do
biti
,
potlej
bi
se
jaz
uže
nič
ne
bal
,
ko
bi
praprotovo
seme
,
o
kresu
natreseno
,
pri
sebi
nosil
.
Potlej
mi
živa
duša
nič
ne
more
,
pravijo
.
A
vrag
ti
ga
vedi
,
ali
rokovnjači
nemajo
tega
praprotovega
semena
uže
sami
,
oni
,
ki
vedó
uže
od
nekdaj
od
roda
do
roda
stare
copre
in
vse
stare
križ-besede
.
“
„
Nič
ne
znajo
;
krasti
pa
jesti
,
druzega
nič
!
“
jezi
se
Blaž
.
„
Ko
bi
bil
oni
Bojec
kaj
znal
,
meniš
,
da
bi
ga
bil
jaz
ob
tla
vrgel
,
kakor
otép
slame
?
In
Bojec
je
vendar
rokovnjač
,
ker
se
mi
je
sam
udal
,
da
je
.
Ko
bi
bili
kaj
več
znali
kakor
tisti
svoj
tatinski
jezik
,
ki
ga
med
seboj
govoré
,
kakor
gospoda
nemški
med
seboj
,
misliš
,
da
ne
bi
bili
tudi
Bojca
naučili
?
“
„
To
je
pa
spet
res
;
čudno
!
“
in
v
tretje
je
bil
hlapec
France
prepričan
od
duševno
nadzmožnejšega
Blaža
.
V
četrtem
primeru
,
ki
zdaj
pride
,
pak
je
bila
stvar
preočitna
,
da
bi
se
dal
veliki
čudoverec
Franc
strijcu
Blažu
preveriti
.
Prišla
sta
bila
namreč
z
gorskega
polja
in
preko
senožeti
po
stezi
v
gozd
,
kjer
so
rasli
mladi
borovci
in
različna
mlada
hosta
,
po
nekaterih
mestih
prav
gosta
.
Na
jednem
kraju
je
bil
neobrasten
prostor
ob
potu
širji
,
in
lepa
zelena
trava
je
rasla
tam
,
kjer
je
bilo
včasi
mokrotno
.
Ob
severnej
strani
je
bilo
gosto
grmovje
.
Na
majhnem
grmu
jelševem
tik
pri
potu
pak
je
visela
umazana
prazna
beraška
torba
,
ali
vsaj
mnogo
ni
bilo
v
njej
,
ker
je
bila
videti
zelo
lačna
.
„
Stojte
,
strijc
Blaž
,
glejte
zdélo
,
zdelo
,
zdelo
!
“
kliče
hlapec
Franc
,
ki
je
bil
strahoma
obstal
in
tudi
Blaža
Mozola
za
roko
zadržal
.
Oba
sta
gledala
nekaj
hipov
na
grmu
visečo
beraško
torbo
tik
pota
.
Ob
grmu
je
slonela
palica
gorjača
,
črno
ožgana
in
uglajena
.
Torej
se
je
obema
gotovo
videlo
,
da
je
to
res
„
zdélo
“
,
narejeno
od
zlega
človeka
njima
ali
bogve
komu
,
kdor
bi
tod
mimo
šel
,
da
bode
imel
nesrečo
ta
dan
,
če
tod
mimo
in
po
tem
potu
gre
,
še
večjo
,
nego
li
da
bi
bil
petek
ali
da
mu
bi
bila
stara
baba
pot
pretekla
.
„
Jaz
uže
ne
grem
dalje
.
Zdélo
naju
nazaj
goni
.
Tu
bode
nesreča
.
Glejte
,
Rokovnjači
so
že
prej
vedeli
,
da
jih
mislite
na
Kolovec
tožit
iti
in
izdati
,
zato
so
vam
zacoprali
in
zdélo
napravili
.
Ne
hodite
,
strijc
,
lepo
vas
prosim
,
“
reče
hlapec
.
„
Če
je
res
zdélo
,
ne
sme
se
ga
človek
dotakniti
,
pa
tako
ne
sme
mimo
iti
,
da
bi
nad
njim
viselo
.
Zato
ga
bom
z
grma
sklatil
,
pa
je
,
“
reče
Blaž
in
začne
od
suhih
vej
pod
potom
polena
odlamati
in
bombardira
visečo
malho
takó
dolgo
,
da
jo
sklati
z
grma
na
tla
.
„
Na
,
zdaj
pa
lehko
mimo
greva
.
Samo
prijeti
spaka
nikar
,
gotovo
so
uši
notri
in
še
kaj
drugega
zlodeja
,
“
deje
Blaž
in
pogumno
po
drugi
strani
mirno
korači
,
nekako
tako
,
kakor
se
otroci
ognó
kače
,
katero
so
s
kámenjem
ubili
.
Ali
hlapec
France
je
bil
dejál
roke
v
žep
in
je
od
te
strani
gledal
Blaža
na
ono
stran
zdéla
,
pa
se
ni
dal
pregovoriti
,
da
bi
prestopil
tudi
on
Rubikon
.
Prosil
in
prosil
je
Blaža
,
naj
pusti
Rokovnjače
rokovnjačiti
,
pa
naj
se
vrne
,
ker
vse
nesrečo
kaže
.
Blaž
je
nazadnje
sam
odšel
,
hlapec
se
je
,
z
glavo
majé
,
domóv
vračal
.
Ko
sta
bilá
oba
z
mesta
in
vida
proč
,
kjer
sta
videla
obpotno
„
zdélo
“
,
zašumi
v
grmovji
in
iz
gostega
zelenja
prileze
na
plano
mršava
postava
Rokovnjača
Velikonje
,
ki
se
ozre
na
desno
po
potu
za
hlapcem
,
na
levo
za
Blažem
,
a
potem
popravlja
svojo
obleko
,
katere
pa
ni
bilo
mnogo
popraviti
mogoče
.
Iz
Velikonjevega
opravka
bi
bilo
opazovalcu
razvidno
,
da
je
njegova
obešena
torba
bila
čisto
iz
naravnega
nagiba
puščena
,
a
nikako
„
zdelo
.
“
Rokovnjač
se
glasno
zasmeje
,
ko
torbo
s
tal
pobira
in
palico
zopet
obeša
,
ter
sam
predse
reče
:
„
Na
Kolovec
misli
iti
Rokovnjače
tožit
!
Aj
,
aj
,
aj
!
Čakaj
,
čakaj
,
pa
ti
utegne
moja
torba
res
biti
zdélo
,
da
ga
še
na
onem
svetu
ne
pozabiš
.
“
Rekši
oprtá
malho
in
ubere
pot
za
Blažem
brzo
,
kakor
bi
njegovim
petam
ne
prisojal
,
a
tiho
in
varno
stopinje
pobirajoč
.
„
Mi
ti
bomo
uže
pokazali
,
kaj
je
to
,
Rokovnjače
izdajati
!
“
„
In
dem
ich
mir
die
Freyheit
erlaubte
,
dem
hohen
Landespräsidium
mit
21.
July
I.
Js
.
eine
möglichst
umständliche
Geschichte
hinsichtlich
der
bekannten
Landstreicher
,
die
gegenwärtig
den
doppelten
Namen
Plaifharje
oder
Rokounazhen
führen
,
die
besonders
den
Kreis
Laibach
bettelnd
,
schniepfend
,
stehlend
und
raubend
durchstreichen
,
vorzulegen
,
und
wie
es
aus
den
hierortigen
pfarrämitlichen
Tauf
-
und
Sterbregisterien
ersichtlich
ist
,
so
erhält
sich
der
gedachte
wilde
Gaunerstamm
schon
mehr
als
seit
200
Jahren
,
der
sich
durch
den
nathürlichen
Nachwuchs
wie
auch
durch
den
Uibertritt
sonstiger
arbeitscheuen
Leute
,
gewöhnlich
aber
durch
Militärpflichtige
,
Militärdeserteurs
,
durch
das
mit
Laufpässen
entlassene
Militär
,
wie
auch
durch
die
aus
den
Strafhäusern
entlassenen
Individien
,
und
sonstigen
Kriminalisten
sehr
reichlich
vermehrt
.
“
Iz
poročila
vodiškega
duhovna
Valenčiča
kranjskim
stanovom
.
Nekako
v
sredi
mej
Kamnikom
in
Brdom
stoji
grad
Kolovec
.
Njegovo
lego
oznanjuje
že
staroslovensko
ime
,
ker
„
kolo
“
pomeni
prvotno
nekaj
globokega
,
„
kolija
“
je
jama
,
kotanja
.
Kolovec
,
t.
j.
stari
grad
stoji
v
tacem
kraji
,
mej
višinami
,
kakor
v
kotanji
,
da
mu
je
narod
po
