krajin
v
oni
kraj
,
vedno
sem
se
selila
.
Pa
tudi
to
je
zastonj
.
Danes
nisem
več
mlada
in
utrujena
sem
že
.
Pa
me
je
strah
,
da
bo
moje
življenje
prazno
,
da
so
vsa
moja
pričakovanja
,
vsi
moji
upi
samo
goljufiva
fata
morgana
.
Zato
sem
prišla
danes
k
vam
,
da
se
izgovorim
,
da
si
olajšam
.
Zakaj
se
mučim
s
praznim
hrepenenjem
?!
Zakaj
ne
resigniram
?!
«
Obstala
je
pred
ogledalom
.
»
Saj
sem
še
lepa
.
Zelo
lepa
sem
,
rečem
lahko
.
V
kakem
salonu
bi
vzbujala
občno
pozornost
.
Ali
čemu
je
vsa
ta
lepota
?
Samo
zato
,
da
izgine
,
odcvete
,
nikogar
ne
razveseli
,
ne
osreči
?!
In
potem
,
nisem
neumna
,
v
inteligentni
družbi
bi
bila
duhovita
,
priznana
in
občudovana
.
Pred
kom
naj
bleščim
?!
Pred
dacarji
,
konsumnimi
komiji
?!
Dajte
Ofelijo
v
kravji
hlev
in
ona
postane
smešna
.
«
V
Nadi
je
odmevalo
:
»
Za
koga
sem
mlada
,
lepa
,
pametna
?!
«
Bilo
ji
je
,
kakor
da
jo
je
kdo
prebudil
,
kakor
da
blešči
neprijetna
in
vsiljiva
svetloba
pred
njenimi
očmi
,
navajenimi
mraka
.
V
srcu
jo
je
zabolelo
in
občutila
je
,
da
je
že
začela
to
grenko
in
pusto
življenje
,
o
katerem
ji
je
pripovedovalo
to
interesantno
,
strastno
in
lepo
dekle
.
In
napolnilo
jo
je
vroče
hrepenenje
po
nečem
lepem
in
krasnem
,
po
polnem
,
srečnem
življenju
,
po
borbi
,
po
doživljajih
,
po
nečem
–
in
naj
je
to
tudi
težko
,
žalostno
in
strašno
.
»
Kakor
utrgana
roža
v
kozarcu
,
tako
sem
jaz
tukaj
.
Življenje
je
pozabilo
name
in
ta
leni
mir
,
v
katerega
sem
se
utopila
,
je
samo
še
primitivno
vegetiranje
,
«
je
mislila
Nada
.
Zvečer
je
bil
mesec
in
s
tujko
sta
hodili
nad
tiho
vasjo
in
gledali
na
temne
hribe
,
ki
so
se
vzdigovali
na
vseh
straneh
.
Dolgo
v
noč
sta
ostali
zunaj
.
»
Ne
ostanite
tukaj
,
«
je
rekla
Nadi
.
»
Premirno
je
tu
,
človek
zaspi
,
ostari
po
duši
in
telesu
.
Izgubi
vso
prožnost
čustvovanja
in
mišljenja
,
vso
svežost
in
silo
.
In
posebno
vi.
Že
ste
se
skoraj
navadili
.
Še
leto
dni
in
zadosti
vam
bo
,
da
ste
siti
in
oblečeni
in
da
spite
vsak
dan
10
ur.
Tudi
jaz
nimam
ničesar
od
življenja
,
ali
jaz
nisem
mirna
.
Rebeliram
,
puntam
se
proti
tej
svoji
dolgočasni
usodi
,
in
tudi
to
je
nekaj
.
Tiste
poštene
primitivne
dušice
me
pomilujejo
,
da
sem
eksaltirana
,
prenapeta
in
kaj
vem
,
kaj
še
.
Nisem
tako
komodna
,
kakor
so
one
,
to
je
razloček
.
Prej
sem
poznala
več
svojih
koleginj
.
In
nekatere
so
mi
ugajale
.
To
je
tiste
,
ki
niso
bile
tako
strašno
komodne
kakor
drugi
ljudje
.
Ena
je
nosila
moške
klobuke
,
telovnik
,
moške
manšete
in
pušila
je
viržinke
.
Smešno
je
to
,
ali
ona
je
imela
zadovoljstvo
v
tem
.
Šport
–
ali
drugi
nimajo
niti
tega
!
Druga
je
imela
razmerje
z
navadnim
Italijanom
iz
opekarne
.
Vsak
večer
je
hodil
k
njej
,
in
ko
so
ga
enkrat
zalotili
,
je
nastalo
strašno
zgražanje
.
Nič
ni
tajila
.
A
resnično
bolj
mi
je
bila
všeč
kakor
tista
sladka
dekleta
,
ki
s
svojim
pocukranim
obrazom
preže
na
to
,
da
bi
jih
vzel
kakšen
rejen
vdovec
za
ženo
,
in
so
še
srečne
!
In
še
eno
sem
poznala
,
ki
se
je
utopila
,
ker
jo
je
njen
dragi
pustil
zaradi
neke
druge
škrbaste
,
a
petične
device
.
Rekli
bi
,
da
je
znorela
!
Ko
sem
jo
zagovarjala
,
so
mi
odvrnili
:
Utopiti
!
Kakor
da
ni
moških
zadosti
na
svetu
in
ona
je
bila
fletno
dekle
.
Tako
oni
to
razumejo
.
«
Ko
je
Janja
drugi
dan
zgodaj
v
jutro
odšla
,
je
bilo
Nadi
,
kakor
da
se
je
poslovila
stara
prijateljica
.
In
prosila
je
za
premeščenje
v
mesto
ali
v
kak
drug
večji
centrum
...
Sklicevala
se
je
na
očeta
,
ki
je
bil
poštni
uradnik
,
sklicevala
se
je
na
to
,
da
je
naobražena
,
da
zna
francoski
...
Sama
se
je
smejala
prošnji
,
ali
delovalo
je
.
In
s
tem
se
je
pričelo
za
njo
življenje
,
ki
je
bilo
prav
malo
podobno
hribovski
idili.
Draga
Janja
!
Pomisli
,
tri
tedne
sem
že
na
Bledu
!
Ali
sem
srečna
!
Oddahnila
sem
se
,
ko
sem
dobila
dekret
za
semkaj
.
Kajti
v
Ljubljani
mi
je
postajalo
vsak
dan
neznosnejše
in
skoraj
stožilo
se
mi
je
po
oni
hribovski
puščobi
,
iz
katere
sem
bila
tako
korajžno
pobegnila
.
Saj
veš
,
bila
sem
pri
materi
.
Ne
da
bi
se
še
tako
strastno
puntala
proti
njej
kakor
takrat
ob
očetovi
smrti
–
ne
,
mnogo
sem
mirnejša
napram
njej
.
To
je
pa
tudi
vse
.
Kakšno
notranje
zbližanje
med
nama
je
nemogoče
.
Mislim
pa
,
da
me
ima
celo
rada
–
na
svoj
način
.
Ali
ta
način
ni
tak
,
da
bi
vzbujal
zopet
ljubezen
.
Njena
ljubezen
–
če
je
tako
,
precej
animalno
nagnjenje
ljubezen
?
–
je
tako
trda
,
vladohlepna
in
nestrpna
,
da
je
jarem
,
in
ne
toplo
in
blažeče
zavetje
pred
vsemi
temi
malihernostmi
življenja
,
ki
človeka
vendar
tako
tišče
in
trpinčijo
.
Da
,
mati
me
je
imela
rada
zdaj
,
ko
sem
bila
te
zadnje
mesece
v
Ljubljani
.
Kuhala
mi
je
večkrat
jedi
,
o
katerih
ve
,
da
jih
imam
rada
,
našila
mi
je
tri
predpasnike
in
napletla
nekaj
nogavic
.
Da
,
in
zjutraj
me
ni
nikdar
budila
pred
pol
osmo
,
zato
vem
,
da
je
grdo
in
nehvaležno
od
mene
,
da
čutim
tako
malo
resnične
ljubezni
v
svojem
srcu
do
nje
in
da
je
tudi
ta
ljubezen
bolj
plod
dolžnosti
kakor
cvet
pravega
,
radostnega
čustva
.
Ne
vem
,
zakaj
je
to
tako
.
Vsekakor
je
krivda
na
moji
strani
.
Ona
me
ljubi
,
kakor
pač
more
.
Tudi
njena
mati
je
ni
ljubila
drugače
,
kakor
zdaj
ona
ljubi
mene
.
Ni
bila
naučena
na
drugo
ljubezen
,
a
ko
je
človek
star
dvajset
let
,
se
srce
nič
več
ne
budi
in
ne
širi
,
če
je
bilo
ubito
ali
če
je
ostalo
suho
in
pusto
,
ker
ni
imelo
nege
in
toplote
.
Vse
to
vem
;
jaz
sem
zmožna
razumeti
njo
;
lahko
bi
se
ji
približala
bolj
,
kakor
se
more
ona
meni
–
ali
najbrž
ne
želim
tega
tako
intenzivno
,
kakor
bi
si
želeti
morala
.
Njen
način
čustvovanja
me
odganja
;
ni
bilo
skoraj
ure
,
v
kateri
bi
ne
bila
občutila
,
da
sem
popolnoma
drugačna
,
da
je
moje
naziranje
in
moje
čustvo
v
velikem
in
malem
nasprotstvo
njenega
.
Lahko
si
torej
predstavljaš
,
kako
mučno
je
skupno
življenje
dveh
tako
različnih
bitij
in
kako
skrbljivo
se
morajo
prikrivati
misli
,
da
ne
pride
do
mučnih
konfliktov
in
prepirov
.
In
vendar
je
tudi
ona
,
moja
mati
,
potrebna
ljubezni
.
Osamela
je
,
zakaj
niti
brat
niti
jaz
je
ne
ljubiva
niti
v
najinem
niti
v
njenem
smislu
.
V
njenem
smislu
bi
jo
ljubila
,
ako
bi
bila
taka
,
kakor
je
ona
,
ako
bi
se
ravnala
tako
,
kakor
misli
ona
,
da
je
prav
,
a
tega
ne
moreva
.
Midva
bi
morala
misliti
z
njenim
mozgom
in
čutiti
z
njenim
srcem
,
a
to
je
nemogoče
,
ker
sva
tudi
midva
dve
osebnosti
zase
.
Midva
bi
se
ji
rada
približala
,
ali
ona
se
nama
neče
približati
niti
za
pičico
.
Poziva
se
na
svoje
pravice
kakor
mati
;
najin
del
pa
je
samo
pokorščina
.
Ona
trdi
,
da
hoče
,
da
bi
jo
ljubila
,
ali
to
ni
res
,
ona
hoče
,
da
bi
ji
bila
pokorna
.
Midva
jo
hočeva
ljubiti
,
ali
ker
ji
nisva
brezpogojno
in
slepo
pokorna
,
zato
je
–
po
njenih
mislih
–
ne
ljubiva
.
In
vendar
bi
bil
tu
mogoč
kompromis
,
ki
bi
lahko
zadoščal
zahtevam
njenega
srca
in
najinih
src
,
ako
bi
zahtevala
samo
ljubezen
.
To
bi
ji
dajala
radostno
in
vdano
;
v
ono
slepo
pokorščino
v
mislih
in
dejanjih
,
kakor
jo
zahteva
mati
in
ki
ni
drugega
kakor
duševno
suženjstvo
–
pa
se
ne
moreva
in
nečeva
ukloniti
niti
jaz
niti
brat
.
Ali
zopet
razpravljam
o
stvari
,
ki
Te
more
zanimati
največ
samo
teoretski
.
Nu
,
povedati
Ti
moram
še
neko
svojo
ljubljansko
epizodo
,
na
katero
pa
nisem
ravno
ponosna
.
Neko
smešno
in
mučno
čustvo
se
mi
vriva
,
kadarkoli
se
spominjam
tega
dogodka
–
ki
pa
seveda
ni
tako
imeniten
,
kakor
bi
lahko
sodila
po
teh
mojih
mističnih
besedah
.
Torej
nakratko
:
v
Ljubljani
sem
bila
dva
dni
zaljubljena
,
in
to
–
pomisli
!
–
v
človeka
,
ki
si
ga
je
bila
izbrala
moja
mati
za
svojega
bodočega
zeta
.
Ona
hribovska
samota
je
delovala
namreč
tako
ugodno
na
mojo
lepoto
,
da
si
je
mati
takoj
mislila
–
to
mi
je
pozneje
sama
pripovedovala
–
,
da
bi
s
svojim
obrazom
,
s
svojimi
očmi
in
svojimi
lasmi
,
ki
so
še
bolj
zlati
in
bogati
kakor
prejšnje
čase
–
ne
misli
,
da
se
hvalim
,
jaz
citiram
samo
svojo
mater
–
,
da
bi
torej
summa
summarum
prav
lahko
dobila
kakšnega
dvojnega
ali
trojnega
ljubljanskega
hišnega
posestnika
,
če
že
ne
kakega
spoštovanja
vrednega
,
seveda
že
malo
pristarelega
uradnika
z
zlatim
ovratnikom
in
solidnim
ozadjem
mastne
penzije
.
Odpusti
,
prosim
Te
,
to
dolgo
periodo
,
ali
gospod
Franci
–
kajne
,
kakšno
razcartano
ime
–
gospod
Franci
edini
,
petindvajsetletni
,
(!)
črnolasi
in
lepi
sin
trikratnega
hišnega
posestnika
(
po
tri
nadstropja
!
)
,
vsekakor
zasluži
,
da
pride
človek
zaradi
njega
malo
iz
kontakta
.
Zakaj
lep
je
res
ta
fant
!
In
če
bi
ne
bil
tako
strašansko
neumen
,
bi
bila
jaz
danes
njegova
presrečna
zaročenka
.
Seznanili
smo
se
na
Rožniku
»
slučajno
«
.
On
me
je
namreč
videl
večkrat
na
ulici
,
se
zaljubil
in
korekten
,
kakor
je
,
je
prišel
k
moji
materi
vprašat
,
»
če
nima
nič
zoper
to
,
da
mi
dvori
in
se
bojuje
–
seveda
z
najsolidnejšimi
nameni
–
za
moje
srce
«
.
Mama
ga
je
poznala
,
zahajal
je
včasih
k
neki
svoji
starodavni
teti
,
ki
je
bila
mamina
daljna
prijateljica
–
tako
v
tretjem
,
četrtem
razredu
njenih
intimnih
.
Mater
je
skoraj
mrtvoud
zadel
od
veselja
,
ali
hitro
se
je
spomnila
:
»
In
vaši
starši
?
«
»
O
,
mama
me
ima
neskončno
rada
;
lahko
ji
pripeljem
kakršno
nevesto
hočem
,
samo
da
je
poštena
.
In
papa
dela
,
kar
mama
reče
.
«
Potem
sta
se
zmenila
,
da
se
vidimo
vsi
v
nedeljo
na
Rožniku
.
Franci
bo
sam
in
mama
ga
povabi
k
naši
družbi
,
seveda
kakor
vse
slučajno
.
»
Nada
je
tako
romantična
!
«
je
vzdihnila
mama
,
kakor
mi
je
povedal
Franci
.
In
prihodnjo
nedeljo
sva
se
res
»
romantično
«
seznanila
na
Rožniku
.
Gledal
me
je
zaljubljeno
in
jaz
tam
v
hribih
nisem
bila
navajena
zaljubljenih
pogledov
,
kakor
veš
.
Ugajalo
mi
je
.
In
posebno
,
ko
ima
tako
lepe
oči
.
Vso
pot
mi
je
dvoril
in
jaz
tisto
popoldne
niti
zapazila
nisem
,
da
je
neumen
.
Pa
je
hodil
k
nam
.
In
enkrat
,
ko
ni
bilo
matere
v
sobi
,
me
je
poljubil
.
Bil
je
četrtič
pri
nas
.
V
resnici
,
strahopetnež
ni
bil
,
in
če
bi
ne
imel
tako
krasnih
ust
z
belimi
zobmi
,
rdečimi
ustnicami
in
črnimi
brki
,
bi
bila
gotovo
ogorčena
nad
tako
predrznostjo
.
Tako
sem
molčala
in
tisti
dan
in
drugi
dan
me
je
srce
bolelo
od
zaljubljenosti
.
Drugi
dan
zvečer
pa
je
prišla
mati
k
meni
,
ko
sem
bila
že
v
postelji
,
mi
poravnala
blazine
pod
glavo
in
mi
je
pripovedovala
vso
to
historijo
s
Francijem
.
»
Danes
mi
je
povedal
,
da
ti
kupi
vse
,
kar
boš
hotela
.
In
spalnica
bo
imela
zelene
tapete
in
zelena
svilnata
zagrinjala
pri
oknih
,
zelene
preproge
in
zelene
atlasove
odeje
na
posteljah
.
Zeleno
je
moderno
in
zdravo
za
oči
!
Tvoja
soba
bo
svetlomodra
,
z
rumenimi
cvetlicami
,
obednica
pa
rdeča
s
temnim
pohištvom
.
V
obednici
boš
sedela
v
rdečem
baršunu
za
mizo
,
v
svoji
sobi
boš
nosila
dolge
svetlomodre
in
kremaste
domače
obleke
,
nočne
srajce
pa
ti
bo
kupil
vse
zelene
.
Zelene
in
svilnate
!
Pomisli
,
to
je
sreča
!
«
In
mati
je
pogledala
hvaležno
proti
stropu
.
Jaz
ne
vem
,
zakaj
,
ali
to
me
je
razočaralo
.
Vse
tiste
obleke
so
me
ujezile
,
o
katerih
je
pravila
mati
,
posebno
pa
zelena
spalnica
.
»
Kaj
pa
čenčaš
!
Bogve
če
ga
sploh
še
vzamem
!
«
sem
rekla
trmasto
.
Ali
bolje
bi
bilo
,
da
bi
bila
molčala
.
Vsula
se
je
name
neskončna
ploha
dobrih
naukov
,
dolgih
razprav
o
zdravi
pameti
,
o
otroški
hvaležnosti
,
o
trpljenju
in
samozatajevanju
staršev
,
o
hčerinih
dolžnostih
,
o
objestnosti
mladih
deklet
,
ki
naj
bi
»
na
golih
kolenih
zahvalile
Boga
,
če
jih
tak
bogat
,
mlad
in
lep
človek
sploh
pogleda
«
itd.
,
itd.
Drugi
dan
me
je
zjutraj
glava
bolela
od
vsega
tega
in
Francija
nisem
imela
nič
več
tako
rada
.
Ko
je
prišel
dopoldne
pome
,
se
mi
je
zdel
njegov
obraz
fatalno
podoben
tistim
polizanim
figuram
iz
voska
,
ki
jih
imajo
razstavljene
frizerji
v
svojih
oknih
.
Na
potu
v
umetniško
razstavo
se
mi
je
zdelo
,
da
je
precej
skromnega
duha
,
v
razstavi
sami
pa
sem
prišla
do
prepričanja
,
da
je
kompleten
tepec
.
Ker
sem
bila
sama
presenečena
nad
temi
nepričakovanimi
rezultati
svojega
opažanja
,
nisem
izvajala
iz
tega
še
nobenih
zaključkov
,
ampak
sem
podaljšala
dobo
te
čudne
izkušnje
za
tri
dni
.
Ves
drug
dan
sem
se
hotela
razgovarjati
o
pametnih
stvareh
,
tj.
ne
o
mojih
očeh
,
o
fazoni
njegovih
novih
lakastih
čevljev
,
o
najnovejšem
kroju
spomladanskih
površnikov
,
o
dovtipih
,
ki
jih
dela
njegov
prijatelj
,
oficir
Bela
,
o
tem
,
kako
je
bogat
,
kako
se
je
francosko
učil
,
kako
so
v
Parizu
,
kamor
je
šel
s
stricem
na
svetovno
razstavo
,
vse
dame
za
njim
norele
,
in
o
ljubljanskih
gospodičnah
,
kako
ga
love
,
da
bi
si
katero
vzel
,
ali
da
bo
vzel
prav
zanalašč
mene
,
ki
nimam
nič
,
in
dasi
ni
bil
moj
oče
niti
svetnik
,
da
,
niti
profesor
ali
kaj
takega
.
Toda
znal
ni
o
drugih
,
kakor
o
pravkar
navedenih
temah
,
ziniti
nobene
pametne
besede
.
Moja
ljubezen
je
splavala
.
Vendar
sem
mu
tretji
dan
dovolila
,
da
me
je
zopet
poljubil
.
Ali
njegova
usta
so
se
mi
zdela
že
ženska
,
premehka
in
brezizrazna
,
in
njegov
poljub
je
smrdel
po
pomadi
.
Povedala
sem
mu
to
in
tudi
,
da
ga
nimam
rada
.
Odšel
je
užaljen
.
Drugi
dan
pa
me
je
zatožil
moji
materi
.
Buren
in
dramatičen
prizor
z
bogatim
repertoarjem
očitanj
,
dobrih
naukov
,
apelacij
na
zdravo
pamet
itd.
!
Ali
ko
je
prišel
Franci
popoldne
na
kavo
in
naju
je
mati
pustila
sama
,
da
bi
se
pomirila
,
sem
mu
rekla
,
naj
ne
bo
vsiljiv
in
naj
mi
da
božji
mir
.
Odšel
je
definitivno
,
ali
prej
je
še
materi
izjavil
,
da
se
vrne
takoj
,
kadarkoli
želim
.
Potem
par
dni
jokanje
,
dobri
nauki
itd.
Mene
je
že
skrbelo
,
zakaj
obstanka
mi
doma
ni
bilo
več
,
iti
proč
pa
nisem
imela
kam
;
nu
,
k
sreči
so
se
vmešali
dolgi
jeziki
,
nekatere
babe
so
obesile
mami
na
uho
,
da
je
Francijeva
mati
rekla
,
da
bi
proti
meni
osebno
niti
toliko
ne
odgovarjala
,
ali
tega
absolutno
neče
,
da
bi
si
njen
sin
obesil
na
vrat
taščo
,
ki
ji
ni
prav
nič
všeč
.
To
je
mater
speklo
,
postala
je
ponosna
,
češ
»
naj
ne
mislijo
,
da
bomo
brez
njih
vzeli
konec
.
In
takega
moža
,
kakor
je
Franci
,
tudi
še
dobiš
,
lepa
si
zadosti
«
.
Tako
je
končala
ta
epizoda
s
Francijem
.
In
zdaj
sem
na
Bledu
!
Krasno
je
tu
.
Kajti
četudi
mi
ti
hipermoderni
moški
in
ženski
gigrli
,
ki
postopajo
tukaj
okrog
,
niso
všeč
,
imam
vendar
tudi
priliko
,
da
se
seznanjam
z
ljudmi
,
katerim
bi
morala
biti
tako
rekoč
hvaležna
za
vsak
razgovor
,
ki
ga
imajo
z
menoj
.
Toliko
novega
,
lepega
in
dobrega
se
naučim
od
njih
.
Par
besed
,
in
čisto
nov
svet
se
odkrije
pred
tvojo
dušo
;
nove
ideje
,
ki
leže
pred
teboj
,
a
jih
nisi
videla
,
te
prevzamejo
,
in
človek
čuti
,
kako
postaja
bogatejši
in
globokejši
.
Pisala
Ti
bom
marljivo
o
vsem
,
a
Ti
ne
bodi
preveč
melanholična
,
hodi
v
prirodo
in
ne
razmišljaj
toliko
!
Pozdravlja
Te
od
srca
Tvoja
Nada
.
Draga
Janja
!
Pisala
sem
Ti
že
zadnjič
o
onem
visokošolcu
juristu
,
ki
je
tukaj
v
okolici
doma
,
o
Tonetu
Podlesniku
.
Pisala
sem
Ti
o
najinih
razgovorih
,
o
prijateljstvu
,
ki
se
je
razvilo
med
nama
.
Nisem
še
poznala
takega
človeka
.
Nič
nelepega
si
ne
morem
misliti
o
njem
,
nič
nepoštenega
.
Tako
se
mi
zdi
čist
kakor
kristal
;
pogledam
mu
v
oči
in
tam
vse
vidim
,
kako
je
dober
in
plemenit
.
Oni
njegov
mirni
način
govorjenja
vzbuja
mi
neomejeno
zaupanje
in
jaz
mislim
,
da
bi
mu
lahko
povedala
vse
,
največje
skrivnosti
in
najtežje
grehe
,
če
bi
jih
imela
,
in
vse
bi
razumel
prav
.
Pripovedovala
sem
mu
o
očetu
,
o
materi
,
o
bratu
,
o
sebi
,
o
onem
življenju
v
hribih
in
o
Tebi
.
In
vse
je
razumel
,
vselej
je
rekel
pravo
besedo
.
Kakor
da
je
vedel
za
vsako
mojo
misel
in
za
vsako
čustvo
in
govoril
je
o
vseh
teh
,
o
katerih
sem
mu
pripovedovala
,
kakor
da
jih
pozna
že
dolgo
.
In
nikogar
ne
obsoja
,
o
vsakem
ve
,
zakaj
je
tak
.
Ni
slabič
in
nepoštenost
je
tudi
pri
njem
nepoštenost
.
Ali
zdi
se
mi
,
kakor
da
vidi
globokejše
,
da
vidi
vse
nagibe
k
raznim
dejanjem
,
da
vidi
srce
in
dušo
ljudi
,
vse
ono
,
kar
je
skrito
,
dobro
in
slabo
in
o
čemer
se
ne
govori
nikoli
,
ker
je
človeku
samemu
le
polzavestno
.
In
zato
so
njegove
besede
tako
tople
in
mehke
.
In
če
govori
o
zlih
,
grdih
in
podlih
stvareh
,
tudi
takrat
,
kakor
bi
se
svetila
na
dnu
njegove
duše
ona
njegova
dobrota
in
plemenitost
,
ki
ni
naučena
,
ki
je
sama
od
sebe
,
o
kateri
morda
niti
sam
ne
ve
,
kako
je
krasna
in
bogata
.
On
bi
bil
dober
,
če
bi
mu
nikdar
nihče
ne
rekel
,
kaj
je
dobro
in
kaj
je
zlo
–
on
je
dober
sam
po
sebi
,
brez
truda
in
brez
premagovanja
.
Lepo
dušo
ima
.
Hotela
bi
,
da
me
slišiš
,
kako
izgovarjam
te
besede
.
Včasih
,
kadar
sem
popolnoma
sama
,
jih
izgovorim
in
moj
glas
je
pobožen
in
ponižen
.
Lepo
je
misliti
nanj
,
zakaj
moje
srce
postaja
dobro
in
mehko
kakor
njegovo
.
In
tako
se
mi
zdi
,
kogarkoli
pogledam
,
vsakemu
nekaj
dam
,
ker
ni
nikogar
,
komur
bi
ne
želela
mnogo
lepega
in
dobrega
,
sreče
in
plemenitosti
.
Tak
je
on
,
zato
sem
tudi
jaz
taka
.
Srečna
sem
,
zakaj
on
me
ljubi
!
Čudim
se
včasih
,
kako
je
moja
sreča
tiha
;
nič
vriskajočega
in
glasnega
ni
v
njej
,
mirna
je
in
molčeča
.
Kakor
iz
mesečine
je
moja
sreča
.
Čudi
se
,
kako
pišem
:
on
me
ljubi
!
Kakor
da
je
bilo
že
od
nekdaj
,
da
mora
tako
biti
:
on
me
ljubi
!
Tone
je
tukaj
doma
,
kjer
je
vse
tako
krasno
...
Zdi
se
mi
včasih
,
da
so
njegove
oči
zato
tako
čiste
,
tihe
,
globoke
in
lepe
,
ker
so
gledale
vsak
dan
,
toliko
sto
dni
,
to
krasoto
naokrog
.
Tudi
drugi
so
tukaj
doma
,
ali
njihove
oči
gledajo
okrog
navajene
in
site
,
lepota
okrog
njih
se
ne
obnavlja
,
se
ne
preraja
vsak
trenutek
,
kadarkoli
se
je
dotakne
njih
oko
.
Razkazoval
mi
je
te
kraje
,
kakor
razkazuje
kralj
v
devetem
kraljestvu
v
bajkah
in
starih
pravljicah
svojo
kraljevino
tuji
kraljičini
,
ki
ga
je
prišla
obiskat
.
V
teh
treh
mesecih
,
kar
sem
tu
,
se
mi
zdi
,
kakor
da
živim
v
posebni
deželi
lepote
.
In
odkar
poznam
njega
,
se
množe
lepote
pred
mojimi
očmi
.
Karkoli
je
krasnega
tu
,
ne
uživam
enkrat
,
v
eni
podobi
,
stotero
uživam
vse
.
O
prvem
sončnem
vzhodu
in
zvečer
o
mraku
,
opoldne
in
ponoči
,
pri
soncu
,
v
dežju
,
v
megli
,
pod
oblačnim
nebom
,
ob
vsakem
sončnem
zahodu
,
vselej
se
vse
prenavlja
v
krasnih
variacijah
kakor
simfonije
barv
in
svetlobe
.
To
jezero
je
kakor
biser
,
in
kadar
ga
pogledam
,
se
mi
zdi
,
kakor
da
se
kopljejo
moje
oči
v
sami
lepoti
,
da
se
širijo
,
da
se
napijejo
leska
in
globine
.
–
Gospodična
Nada
–
mi
pravijo
včasih
moji
znanci
–
,
vaše
oči
so
vedno
lepše
in
svežejše
.
–
In
jaz
jim
odgovarjam
:
»
Vsak
dan
jih
kopljem
v
jezeru
,
ni
čuda
.
«
Ali
od
vsega
,
kar
je
tu
krasnega
in
čudovitega
,
je
najkrasnejši
in
najčudovitejši
Vintgar
.
Tone
ima
sestro
,
ki
je
omožena
z
učiteljem
.
Zdaj
sta
oba
tu
na
počitnicah
.
Neki
profesor
iz
Prage
s
hčerjo
in
neki
poljski
študent
iz
Krakova
hodijo
z
nami
.
Skoraj
vsak
dan
grem
s
to
družbo
v
Vintgar
.
Ali
zjutraj
pred
sončnim
vzhodom
ali
zvečer
ali
tudi
opoldne
,
kadar
imam
čas
.
Bila
sem
že
v
megli
tam
in
v
nevihti
.
Zgodaj
v
jutro
je
bila
vsa
zaseka
polna
belih
par
goste
megle
.
Ko
smo
se
vračali
,
je
sijalo
sonce
in
megla
v
Vintgarju
je
zatrepetala
biserno
.
Vsa
srebrna
je
bila
in
tam
,
kjer
je
bilo
sonce
za
njo
,
je
bila
zamolklo
zlata
in
ob
robu
vijoličasta
.
Še
nikdar
nisem
videla
take
megle
.
Kakor
bi
se
srebrn
prah
vzdigal
in
padal
in
se
izpreminjal
v
sonce
.
Ali
ob
nevihti
je
Vintgar
strašen
.
Stemni
se
v
zaseki
in
v
skalah
zabobne
dolgi
in
strašni
odmevi
groma
,
vodopadi
zašume
glasnejše
in
zeleni
tolmuni
počrne
.
Vse
te
raztrgane
,
temne
in
divje
stene
zakriče
,
visoko
nad
teboj
in
strmo
pod
nebom
se
zamajejo
drevesa
,
vse
poka
in
vihar
rjove
v
prepadu
v
tisočerih
divjih
glasovih
.
Stali
smo
pod
steno
z
bledimi
obrazi
in
široko
odprtimi
očmi
.
Držali
smo
se
za
roke
in
srce
nam
je
trepetalo
od
groze
in
zadivljenja
.
Molče
smo
se
vračali
in
nihče
od
nas
se
ni
zasmejal
,
ko
smo
sedeli
tisti
večer
v
stekleni
verandi
v
vili
tik
jezera
,
kjer
je
stanoval
profesor
Čeh
s
svojo
hčerko
.
Pravijo
,
da
je
Vintgar
dolg
pol
ure
,
ali
meni
se
zdi
vselej
neizmeren
.
Pri
vsakem
koraku
se
ti
zastavlja
noga
,
zagledaš
se
v
temnozeleno
globoko
vodo
,
široko
razlito
od
stene
do
stene
,
ki
se
dvigajo
navpično
kvišku
.
Samo
majhen
kos
neba
vidiš
,
po
katerem
lete
oblaki
kakor
ogromne
bele
ptice
.
Stopaš
po
vedno
mokrih
,
črnih
deskah
,
ki
vise
nad
bučečimi
vodopadi
.
Besno
se
zaganja
voda
čez
skale
,
a
tam
pri
ovinku
se
zastavlja
v
molčeč
tolmun
,
srebrno
se
bliskajo
ribe
v
globočini
.
Šele
par
let
hodijo
ljudje
tod
po
visečih
mostovih
,
pod
stenami
,
nad
vodopadi
in
pretečimi
vrtinci
.
Deviški
je
še
ta
kraj
,
nedotaknjen
.
In
čudovito
krasna
je
misel
,
da
še
pred
tako
kratkim
časom
nihče
ni
oskrunjal
skrivnosti
tega
dolgega
mogočnega
prepada
.
Kak
drzen
pastir
je
gledal
čez
obrobek
doli
in
strmoglavil
v
penečo
vodo
.
Zakriknil
je
,
stene
so
se
odzvale
in
zopet
obmolknile
.
Stoletja
in
tisočletja
so
šla
mimo
,
a
zaseka
je
ležala
sama
,
vabeča
,
tajno
krasna
in
strašna
skrivnost
.
Danes
pred
štirinajstimi
dnevi
smo
bili
zopet
v
Vintgarju
.
Vsa
naša
družba
,
ob
enajstih
ponoči
.
Mesec
je
stal
sredi
neba
in
svetil
v
zaseko
,
ki
je
bila
v
mesečini
še
skrivnostnejša
.
Kakor
da
smo
stopili
v
drug
svet
,
krasnejši
kakor
naš
,
mogočnejši
,
a
obenem
blažji
,
tišji
.
Vodopadi
so
šumeli
po
vsi
soteski
,
in
stoletne
raztrgane
skale
so
odgovarjale
počasno
,
zamišljeno
.
Šumelo
je
v
soteski
od
vode
,
a
vendar
smo
vsi
čutili
,
da
molči
ono
svoje
večno
in
nepretrgano
molčanje
,
ki
ne
odgovarja
na
dvome
in
vprašanja
človeških
duš
.
V
mehkem
vlažnem
zraku
je
trepetala
mesečina
,
tiho
smo
dihali
kakor
otroci
,
kadar
sanjajo
o
krajih
,
o
katerih
jim
je
nabajala
stara
mati
čudovite
reči
.
Nisem
niti
vedela
,
da
stojiva
s
Tonetom
sama
pod
skalo
,
doli
se
je
nesla
reka
kraljevsko
in
ponosno
preko
globin
.
In
tedaj
je
prijel
mojo
roko
in
jo
poljubil
.
»
Ljubim
vas
,
«
je
dejal
.
Mirna
in
tiha
sladkoba
se
mi
je
razlila
v
duši
.
Nikdar
nisem
mislila
na
to
,
na
ljubezen
med
nama
.
Milo
in
dobro
mi
je
bilo
v
njegovi
bližini
kakor
pri
bratu
.
Ali
na
ljubezen
nisem
mislila
.
In
zdaj
mi
je
dejal
,
da
me
ljubi
!
Pogledala
sem
kvišku
v
njegov
obraz
,
ki
je
bil
obsijan
od
mesečine
,
in
zdel
se
mi
je
neizrekljivo
plemenit
in
dober
.
Nehote
sem
mu
podala
obe
roki
.
»
Vi
ste
tako
blagi
,
«
sem
rekla
z
besedami
,
kar
sem
bila
tako
jasno
in
močno
začutila
,
ko
se
je
potopil
njegov
pogled
v
moje
oči
.
Nemo
so
stale
strme
,
a
visoke
stene
okrog
in
naju
oddaljevale
od
vsega
sveta
.
Poljubil
me
je
na
oči
.
»
Ti
moj
otrok
!
«
mi
je
dejal
in
jaz
sem
se
začutila
majhno
,
otroško
in
zaupljivo
.
Šla
sva
za
drugimi
.
In
od
tedaj
se
mi
zdi
,
da
sem
druga
,
mehka
in
blaga
.
Kakor
da
je
odprl
,
kar
je
bilo
toplega
in
mehkega
skrito
v
mojem
srcu
.
In
tako
mirna
sem
,
nič
me
ne
moti
,
ne
boli
,
nič
glasnega
ni
v
mojem
srcu
.
Kakor
da
bi
stala
v
mesečini
,
ki
dela
človeka
tako
sanjavega
in
mehkega
.
Ali
je
to
sreča
,
Ti
,
ki
jo
toliko
iščeš
?
Ali
je
to
sreča
?
Jaz
vem
,
Tvoji
lasje
so
kakor
ogenj
in
Ti
si
ne
želiš
miru
.
Poljubljam
Te
!
Nada
.
Draga
Janja
!
Mojo
poštarico
je
obiskala
neka
daljna
sorodnica
,
ki
je
tudi
upraviteljica
.
Službuje
že
skoraj
dvajset
let
po
Primorskem
.
Stara
odcvetela
gospodična
,
precej
malenkostna
,
ali
dobrega
srca
.
Vzela
si
je
tri
mesece
dopusta
,
ki
ga
misli
preživeti
v
dobrem
zraku
tu
pri
nas
.
Nevrastenična
je
in
prsi
ima
slabe
.
Moja
poštarica
misli
,
da
ima
jetiko
.
Sirota
,
meni
se
smili
.
Nekako
koščena
je
postala
–
tudi
duševno
–
v
vseh
teh
letih
,
ko
je
živela
tam
okrog
po
malih
pozabljenih
primorskih
vaseh
in
trgih
.
Nič
družbe
,
nič
sorodnih
duš
,
za
berilo
stari
nemški
romani
.
Mislim
,
da
nekaj
sluti
o
meni
in
o
Tonetu
.
»
Moški
so
grdega
srca
,
–
mi
je
rekla
.
–
Najslajše
besede
bodo
govorili
,
a
v
resnici
jim
bo
vse
samo
imeniten
dovtip
;
glosirali
bodo
vašo
ljubezen
z
grohotom
,
ko
pridejo
prvič
v
gostilno
med
prijatelje
.
«
»
Niso
vsi
enaki
,
«
sem
rekla
.
»
Niso
vsi
,
vem
.
Ali
tistim
človek
največ
verjame
,
ki
mislijo
najmanj
resno
in
pošteno
.
Vzeti
sem
imela
nekdaj
v
mladosti
svojega
bratranca
.
Deželni
poslanec
je
danes
in
spoštovan
mož
.
Nisem
se
ga
branila
in
pri
nas
so
tako
rekoč
že
balo
pripravljali
.
Pa
je
prišel
nekak
študent
,
govoril
je
medeno
in
bratranec
mi
ni
bil
nič
več
všeč
.
Nu
,
ali
kakšen
študent
!
Ravno
za
ene
počitnice
mu
je
bilo
dosti
moje
ljubezni
.
Čez
dva
mesca
mi
je
pisal
,
da
ima
drugo
,
Dunajčanko
,
ki
je
bolj
pametna
kakor
jaz
.
Potem
sem
šla
k
pošti
.
«
Tak
je
njen
roman
.
Banalen
,
da
je
strah
,
ali
rezultat
je
kakor
vedno
:
pusto
,
prazno
,
tako
neskončno
življenje
...
Ali
smešno
je
,
kaj
Ti
to
pripovedujem
,
ki
Tebe
in
končno
tudi
mene
ne
briga
.
Glavno
,
gospodična
Cili
je
dobra
in
rada
naredi
na
pošti
kaj
zame
.
Malenkosti
.
Izrabljam
je
ne
.
Torej
v
torek
sem
bila
pri
Savici
.
Z
»
našo
«
družbo
:
Tone
,
njegova
sestra
in
svak
,
oni
češki
profesor
,
njegova
hči
in
jaz
.
Vzeli
smo
voz
–
saj
poznaš
take
vozove
z
mnogimi
sedeži
,
ki
so
za
izlete
tako
pripravni
.
Ob
eni
ponoči
smo
se
odpeljali
z
Bleda
.
To
je
romantično
–
in
potem
Ti
veš
,
da
imam
odgovornost
zaradi
pošte
,
in
če
je
tudi
gospodična
Cili
dobra
in
vestna
,
brez
skrbi
vendar
nisem
.
Hotela
sem
biti
čim
prej
nazaj
.
Jutranji
mesec
je
bil
.
Veš
,
to
je
zopet
čisto
drugače
kakor
zvečer
.
Vse
je
nekako
mokro
od
rose
,
hladno
,
zavito
v
tenko
meglo
.
In
sveže
,
odpočito
.
Gore
so
tako
čudno
molčeče
,
resnejše
,
strožje
kakor
podnevi
.
Še
višje
stoje
naokrog
,
neprijazne
in
nepristopne
.
Reka
v
strugi
šumi
podvojeno
,
cesta
je
prazna
,
čudno
bela
v
mesečini
.
In
vasi
so
tihe
.
Tone
in
svak
njegov
,
učitelj
,
sta
zapela
neko
staro
narodno
pesem
,
ki
je
nisem
slišala
še
nikdar
.
Enakomerna
,
dolgo
zategnjena
z
neštevilnimi
kiticami
.
Zamislila
sem
se
,
sama
ne
vem
,
kam
;
nisem
sledila
besedam
,
samo
melodija
mi
je
donela
v
ušesih
.
Potem
sva
peli
tudi
medve
,
Tonetova
sestra
in
jaz
.
Peli
smo
vsi
štirje
,
same
narodne
pesmi
,
ki
smo
se
jih
spomnili
.
Ozirali
smo
se
v
svetlo
noč
,
kako
je
voda
doli
v
strugi
zablestela
v
mesecu
,
kako
se
je
odprla
soteska
,
zopet
stisnila
,
kako
so
se
hribje
počasi
pomikali
mimo
nas
in
se
izpreminjali
.
Nič
se
nismo
dogovarjali
.
Nekdo
je
začel
in
že
smo
se
vsi
spomnili
na
to
pesem
in
smo
peli
.
Oni
sivi
gospod
iz
Prage
nas
je
poslušal
z
upognjeno
glavo
,
skoraj
pobožno
;
hči
je
gledala
v
mesec
,
proti
kateremu
smo
se
vozili
.
Njeno
polno
okroglo
lice
je
bilo
čisto
izpremenjeno
,
mehko
in
sanjavo
,
oči
široko
odprte
.
Noč
je
bledela
in
vedno
redkeje
so
se
oglašali
naši
glasovi
.
Pesmi
niso
več
prihajale
tako
lahko
in
neklicano
;
utihnili
smo
.
Profesor
nas
je
molče
pogledal
.
Zdenka
,
njegova
hči
,
je
zrla
nepremično
v
mesec
.
Dolgo
smo
molčali
.
Potem
je
zapel
šibek
in
mehek
glas
.
Rahlo
,
poltiho
.
Gubil
se
je
v
ropotu
voza
in
peketanju
konjskih
kopit
,
slišali
smo
ga
kakor
sladek
ganljiv
odmev
.
Zdenka
je
pela
pesmi
svoje
domovine
;
preproste
pesmice
,
ki
jih
jo
je
naučila
še
njena
mati
.
Profesor
je
naslonil
obraz
v
dlani
.
Kaj
je
mislil
?
Česa
se
je
spominjal
?
Ni
povzdignil
glave
ves
čas
,
ko
je
pela
njegova
hči
.
–
Mi
nismo
zašepetali
in
se
nismo
pogledali
niti
enkrat
.
Sonce
še
ni
vzšlo
,
ko
smo
bili
pri
Bohinjskem
jezeru
.
Prozorna
megla
,
lahna
kakor
dih
,
je
ležala
nad
njim
.
Globoko
se
je
dotaknilo
moje
duše
,
to
jezero
.
Samotno
,
zamišljeno
in
temno
je
;
deviško
,
še
neoskrunjeno
od
ljudi
.
Malo
vil
ob
kraju
,
potem
samota
.
Stopili
smo
z
voza
in
odšli
peš
k
Savici
.
Lepo
je
hoditi
v
prvem
jutru
po
cesti
skozi
gozd
.
Pajčevine
,
ki
so
razpredene
preko
grmičevja
in
praproti
,
so
napite
rose
,
težke
kakor
tkane
iz
srebrnih
niti
.
Ob
strani
zapljuska
jezero
,
skozi
drevje
se
zabliska
kakor
temen
demant
.
Tone
me
pogleda
:
»
Ali
vam
tu
ugaja
?
«
»
Lepo
je
,
«
vzdihnem
tiho
.
Na
Bledu
je
vse
jasno
,
smejoče
;
jezero
tako
svetlo
,
veselo
,
radostno
;
krasna
idila
.
Bohinjsko
jezero
je
resnejše
.
Človek
je
tih
in
zbran
,
kadar
ga
gleda
.
Šli
smo
po
cesti
,
potem
po
bližnjicah
preko
samotnih
travnikov
,
belih
od
rose
.
Temen
zelen
sled
je
ostajal
za
nami
,
koder
smo
šli
.
Potem
čez
podrt
most
preko
Savice
,
ki
se
zastavlja
pod
njim
v
globokem
tolmunu
,
prozornem
kakor
kristal
,
svetlozelenem
kakor
v
mavrici
.
Sredi
mostu
so
bile
deske
sprhnele
in
izpadle
.
Šli
smo
po
hlodih
ob
kraju
.
In
tudi
to
je
bilo
lepo
,
da
je
bil
most
star
in
trohnel
.
Divje
se
žene
voda
preko
skal
,
vsa
bela
,
razpršena
.
Potem
se
zaustavi
v
mala
jezera
,
ki
so
zelena
,
v
vseh
niansah
.
Čudovito
zeleno
,
ki
se
ga
oči
ne
morejo
nagledati
.
Tone
je
razlagal
in
razkazoval
profesorju
,
vsi
drugi
smo
molčali
.
Krasno
govori
Tone
,
kadar
opisuje
te
svoje
kraje
.
Besede
kakor
biseri
;
vse
polepšajo
,
kamorkoli
jih
položi
.
In
povsod
in
za
vse
najde
pravi
izraz
,
ki
se
ovije
vsega
kakor
fin
okvir
podobe
,
da
še
bolj
zažari
v
svoji
lepoti
.
V
mali
dolinici
,
kjer
je
voda
plitka
,
široko
razlita
,
smo
se
ustavili
.
Jaz
in
Zdenka
sva
se
umili
v
mrzli
vodi
,
ki
je
bistra
in
peneča
kakor
šampanjec
.
Vsa
me
je
osvežila
in
okrepčala
.
In
če
bi
bila
sama
,
bi
se
bila
kopala
v
onem
belem
kamnitem
kotlu
pod
skalo
.
Potem
smo
šli
v
breg
po
ozki
stezi
,
drug
za
drugim
.
Jaz
sem
bila
zadnja
,
Tone
pred
menoj
.
Ko
so
drugi
izginili
za
ovinkom
,
se
je
obrnil
k
meni
.
»
Nada
,
ali
me
ljubite
?
«
»
Ljubim
,
«
sem
rekla
resno
.
»
Še
nikdar
nisem
tako
globoko
čutil
,
kako
ste
mi
dragi
,
kako
bi
bil
nesrečen
,
če
bi
me
ne
ljubili
!
«
je
dejal
in
njegov
glas
je
bil
čudno
mehek
in
tresoč
.
»
Jaz
vas
ljubim
,
«
sem
ponovila
in
mu
dala
obe
roki
.
Stisnil
ju
je
.
»
Verujem
,
«
je
rekel
in
odšel
naprej
.
Meni
pa
se
je
nekako
stožilo
.
Kako
sem
mirna
–
sem
se
prestrašila
.
–
Ne
ljubim
ga
dovolj
!
On
zasluži
,
da
ga
bolj
ljubim
.
Samo
hipno
sem
mislila
to
in
skoraj
glasno
sem
ponovila
:
»
Jaz
vas
ljubim
!
Ljubim
!
«
Ali
je
bila
to
slutnja
?
–
Sonce
se
je
že
dvignilo
,
ko
smo
prišli
k
izviru
.
Prideš
izza
stene
in
vodopad
je
pred
teboj
.
Visoka
stena
,
gladka
kakor
zid
.
Nobenih
razpok
,
samo
nakrat
bruhne
v
sredini
voda
doli
,
vsa
bela
,
peneča
,
padajoča
v
težkih
masah
,
pršeča
se
v
milijarde
kapljic
,
ki
te
posujejo
kakor
srebrn
prah
.
Mavrica
nad
mavrico
visi
v
zraku
,
ob
skale
doli
pljuska
temnozelena
voda
in
se
preliva
preko
zelenih
skal
,
poraščenih
z
mahovjem
.
»
In
Savica
,
hči
kraljeva
...
«
Zašumele
so
mi
te
ponosne
besede
v
duši
.
In
v
tistem
trenutku
jih
je
govoril
Tone
glasno
.
»
Hči
kraljeva
!
«
je
vzkliknil
navdušen
in
ginjen
in
kazal
na
izvir
.
Vsi
smo
to
čutili
.
Skočila
sem
na
skalo
,
ki
moli
iz
vode
nasproti
vodopada
.
Pred
mojimi
očmi
so
grmele
vode
z
gore
v
večnem
neusahljivem
teku
.
Skoraj
bi
se
jih
bila
lahko
dotaknila
z
roko
.
Kričali
so
za
menoj
.
Ozrla
sem
se
začudeno
.
Odšli
so
nazaj
na
verando
,
da
bi
se
ne
zmočili
.
Odmajala
sem
z
glavo
in
ostala
na
skali
.
In
ta
krasni
srebrni
dež
me
je
obdajal
kakor
oblak
.
Čutila
sem
,
kako
so
mi
postali
lasje
težki
in
kako
so
mi
zdrknili
nizdol
.
Slamnik
sem
držala
v
roki
.
Okrog
mene
je
grmelo
,
srebrne
,
peneče
in
bliskajoče
vode
so
neprenehoma
padale
in
se
razbijale
.
Odstopil
je
ves
svet
od
mene
,
našla
sem
se
v
čudovitem
kraju
,
ki
ni
na
zemlji
.
Vse
mišice
so
mi
omahnile
in
skoraj
bi
se
bila
zgrudila
.
Takrat
me
je
nekdo
potegnil
nase
,
in
ko
sem
se
obrnila
,
sem
zakričala
od
presenečenja
,
straha
–
česa
li
?
Gojko
!
–
Stal
je
na
peščeni
stezi
,
ki
je
vsekana
v
skalo
pod
izvirom
,
in
me
je
držal
v
rokah
.
»
Nada
!
Nada
!
«
sem
slišala
njegovo
klicanje
in
zamižala
sem
,
tako
lepo
mi
je
bilo
,
tako
blaženo
.
Zadaj
za
nama
so
kričali
drugi
.
Iztreznila
sem
se
.
Izvila
sem
se
Gojku
iz
rok
.
Čutila
sem
,
kako
mi
je
vsa
kri
planila
k
srcu
.
»
Smrtno
ste
bledi
,
«
je
govoril
Gojko
in
me
gledal
s
povešenimi
rokami
.
Potem
je
naglo
zardel
,
nagnil
se
je
čisto
blizu
k
mojemu
obrazu
,
da
so
se
me
njegove
ustnice
skoraj
dotaknile
.
»
Nada
!
Vi
,
Nada
!
Moj
Bog
!
«
Besede
in
glas
njegov
so
me
zapekle
v
srce
kakor
živ
ogenj
.
Bila
sem
še
vsa
omotena
.
Neka
dama
me
je
prijela
pod
pazduho
.
»
Samo
hitro
proč
!
Ubogi
otrok
,
kakšna
nesreča
bi
se
bila
lahko
zgodila
!
Da
so
vas
samo
pustili
,
ko
se
človeku
tako
rado
v
glavi
zvrti
od
tega
šuma
!
«
Vlekla
me
je
s
seboj
in
tu
je
že
stala
Tonetova
sestra
,
Tone
in
vsi
drugi
.
Vsi
so
bili
bledi
in
prepadeni
.
Zdenka
,
Čehinja
,
me
je
objela
.
In
tu
sem
se
razjokala
.
Peljali
so
me
na
verando
.
Ona
dama
mi
je
ponujala
neke
kapljice
in
nekdo
mi
je
brisal
obraz
.
»
Da
,
ni
mnogo
manjkalo
!
«
je
rekla
ona
tuja
dama
.
»
Kako
se
je
zazibala
!
Tisti
hip
bi
bila
v
vodi
,
če
bi
ne
bil
priskočil
Gojko
.
Noben
človek
bi
je
ne
bil
več
rešil
.
Kar
pogoltnilo
bi
jo
bilo
!
...
Jaz
sem
namreč
Rekarjeva
iz
Ljubljane
.
Tukaj
imamo
vilo
na
Bohinju
.
Gojko
je
moj
sinovec
...
«
»
Poznava
se
z
gospodično
že
iz
Ljubljane
,
«
je
prekinil
Gojko
svojo
zgovorno
teto
in
mi
je
podal
roko
.
In
zopet
se
je
spozabil
in
mi
je
dejal
brez
formalnosti
:
»
Če
bi
bili
pali
pod
vodopad
,
bi
bil
skočil
za
vami
,
Nada
!
«
Drugi
so
se
predstavljali
.
Jaz
sem
se
malo
umirila
.
»
Kako
bi
skočili
,
gospod
Zemljan
,
saj
niste
vedeli
,
da
sem
jaz
!
«
sem
se
zasmejala
prisiljeno
.
»
Vedel
sem
,
Nada
.
Ni
jih
na
vsem
svetu
,
takih
las
,
kakor
so
vaši
!
«
Kakor
da
me
je
ogrinjal
v
plamteč
plašč
,
tako
je
zagorelo
v
meni
.
Pristopil
je
Tone
in
meni
so
se
zašibila
kolena
v
čudni
grozi
.
»
To
je
gospod
Gojko
Zemljan
,
«
sem
rekla
težko
.
Pogledala
sta
se
.
Tone
se
je
nasmehnil
.
Ničesar
ni
slutil
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
ravnokar
med
menoj
in
Gojkom
.
Videla
sem
na
njegovih
očeh
,
kako
se
je
spomnil
,
kaj
sem
mu
pripovedovala
o
Gojku
,
svoji
prvi
ljubezni
.
»
Prva
otroška
ljubezen
,
«
si
je
ponavljal
Tone
v
mislih
in
zato
se
je
nasmehnil
tako
blago
,
kakor
se
nasmehnemo
nedolžnim
igram
nedorasle
dece
.
Gojko
pa
je
spoznal
vse
.
Pogledal
me
je
,
pogledal
Toneta
in
čelo
mu
je
za
trenutek
potemnelo
.
Vzravnal
se
je
in
njegove
oči
so
postale
trde
kakor
iz
kamna
.
Meni
je
bilo
,
kakor
da
mi
je
zasadil
v
srce
bodeč
nož
.
Pobledela
sem
zopet
.
Najraje
bi
bila
ostala
sama
,
da
bi
me
ne
videl
živ
človek
,
kako
mi
je
težko
.
Gojko
se
je
obrnil
in
s
teto
sta
govorila
s
češkim
profesorjem
,
jaz
ne
vem
,
o
čem
.
Tone
mi
je
skrivaj
pogladil
roko
,
nežno
,
kakor
da
jo
poljublja
.
Toliko
toplote
in
dobrote
je
bilo
v
tem
nežnem
dotikljaj
,
da
se
mi
je
zasmilil
.
»
Saj
te
nimam
nič
več
rada
!
«
bi
bila
najraje
zakričala
.
»
In
bogve
če
sem
te
sploh
kdaj
imela
...
«
Ali
on
ni
vedel
ničesar
in
njegove
oči
so
bile
blage
in
jasne
.
Da
bi
ne
morala
govoriti
–
vsaka
beseda
mi
je
bila
mučna
,
ker
sem
se
morala
hliniti
–
,
sem
rekla
,
da
me
boli
glava
.
Gospa
Rekarjeva
nas
je
pozvala
k
sebi
v
vilo
na
zajtrk
.
Ugajal
ji
je
osobito
naš
češki
profesor
in
njegova
hči
.
Čehi
so
ji
bili
sploh
simpatični
,
kakor
je
zatrjevala
.
V
vili
me
je
odpeljala
gospa
Rekarjeva
v
svojo
sobo
in
mi
je
naročila
,
naj
ležem
na
otomano
.
Dala
mi
je
raznih
praškov
in
mi
z
nekimi
kapljicami
natrla
čelo
in
sence
.
Skoraj
bi
se
bila
smejala
njeni
skrbljivosti
!
Ko
sem
bila
sama
,
sem
izkušala
razmisliti
,
kaj
se
je
pravzaprav
z
menoj
zgodilo
.
Gojka
nisem
bila
videla
šest
let
.
Od
svojega
šestnajstega
leta
.
Ni
se
izpremenil
mnogo
.
Iste
oči
,
iste
poteze
,
samo
bolj
moške
in
odločne
.
Nosil
je
brado
.
Postal
je
nekako
višji
,
širjih
ramen
,
lepši
in
impozantnejši
.
Šest
let
nisem
mislila
nanj
in
gotovo
tudi
on
ne
name
.
In
vendar
v
enem
samem
trenutku
so
izginila
ta
leta
in
stala
sva
si
nasproti
,
kakor
da
se
nisva
razšla
nikoli
.
Edini
razloček
,
da
nisva
več
otroka
,
da
sva
dva
razumna
odrasla
človeka
.
Ničesar
ne
vem
o
njem
,
kako
je
preživel
teh
šest
let
,
mogoče
je
duševno
čisto
drugačen
,
kakor
bi
si
mislila
in
želela
.
In
vendar
moje
srce
ne
vpraša
za
to
.
–
Ali
vpraša
njegovo
?
–
Njegov
glas
,
njegov
pogled
–
vse
mi
je
dejalo
prvi
hip
,
da
me
ljubi
,
da
me
zopet
ljubi
.
In
pri
tej
misli
,
da
me
ljubi
,
bi
bila
vriskala
od
sreče
.
Mislila
sem
samo
to
–
da
me
ljubi
;
in
ko
so
prišli
pome
,
sem
se
čudila
,
ko
so
mi
zatrjevali
,
da
sem
spala
poldrugo
uro
.
Gospa
Rekarjeva
je
dala
pripraviti
celo
pojedino
,
čeprav
je
bilo
jedva
deset
ura
dopoldne
.
Jaz
sem
bila
živahna
in
vesela
;
–
hotela
sem
biti
lepa
in
duhovita
.
Vsi
so
občudovali
mojo
svežost
.
Tone
me
je
gledal
z
očmi
,
polnimi
blage
ljubezni
.
A
jaz
sem
ga
zato
skoraj
sovražila
...
Gojko
je
videl
njegove
poglede
,
smehljal
se
je
ironično
.
Ali
če
se
je
ujelo
moje
oko
z
njegovim
,
sva
zardela
oba
.
Ko
smo
odhajali
,
mi
je
stisnil
Gojko
roko
tako
strastno
,
da
bi
bila
skoraj
zakričala
od
bolečine
in
sreče
.
In
v
njegovih
črnih
,
vročih
in
plamtečih
očeh
sem
čitala
jasno
:
»
Jaz
te
ljubim
,
kljub
vsemu
!
«
Danes
je
sobota
in
še
vedno
čutim
stisk
njegove
roke
,
pogled
njegovih
oči
,
njegov
duh
,
njegov
glas
.
Kaj
bo
iz
tega
?!
–
Ne
vem
.
Tone
prihaja
kakor
vedno
.
Izgovarjam
se
,
da
sem
bolna
,
da
me
boli
glava
,
samo
da
ne
moram
biti
v
družbi
,
v
kateri
je
tudi
on
.
In
poguma
nimam
,
da
mu
povem
vso
resnico
.
Kaj
me
bo
razumel
?!
Niti
sama
se
ne
razumem
!
Mogoče
je
to
vse
sen
,
ki
izgine
.
Gojko
ne
pride
za
menoj
,
preponosen
je
,
da
bi
kaj
razdiral
sebi
za
voljo
.
Morda
pozabim
vse
,
morda
mine
kakor
nevihta
in
potem
bo
tem
lepši
,
mirnejši
dan
.
Tone
me
ljubi
resnično
,
njegova
ljubezen
je
nesebična
in
plemenita
.
Ali
jaz
,
jaz
ga
ne
ljubim
!
Bojim
se
biti
z
njim
sama
,
da
bi
ne
prijel
moje
roke
in
je
ne
poljubil
.
»
Vi
ste
bolni
,
Nada
!
Kaj
je
z
vami
?
Prestrašili
ste
se
in
prehladili
pri
Savici
.
Čuvajte
se
!
«
–
mi
je
dejal
včeraj
zvečer
in
je
lahno
privzdignil
mojo
glavo
,
da
bi
me
poljubil
.
»
Nikar
!
Danes
,
prosim
,
nikar
,
«
sem
zajecljala
in
on
je
odstopil
začuden
.
Žalosten
je
,
ali
ničesar
ne
sluti
.
Kako
bi
slutil
?!
Svetuj
mi
Ti
!
Reci
mi
,
ali
je
to
ljubezen
?
Ta
ogenj
,
to
krasno
in
strašno
čustvo
,
ki
me
uničuje
in
osrečuje
obenem
.
Prosim
Te
,
pomagaj
mi
in
svetuj
mi
!
Pozdravlja
Te
in
poljublja
Tvoja
Nada
.
Nobenega
odgovora
ni
dobila
Nada
od
Janje
.
Sicer
pa
ji
je
bilo
to
skoro
vseeno
.
Pisala
je
bila
ta
pisma
,
kakor
se
piše
v
dnevnik
,
ki
ga
ne
pišemo
za
prijatelje
in
druge
ljudi
,
ampak
samo
zase
.
Ni
imela
dnevnika
,
in
zato
so
bila
napisana
ta
pisma
bolj
zaradi
nje
same
kakor
zaradi
Janje
.
Napisala
jih
je
,
da
bi
se
zjasnilo
v
njenem
srcu
in
v
njeni
duši
.
Mnogo
je
premišljevala
o
sebi
,
o
tem
čudnem
prevratu
svojih
lastnih
čustev
,
ne
da
bi
bila
našla
zadostnega
pojasnila
.
Tone
je
nekaj
slutil
.
Puščal
jo
je
več
samo
in
ni
je
mučil
z
vprašanji
.
Čakal
je
,
da
mu
sama
pove
,
kaj
se
godi
v
njej
.
Čital
je
mnogo
že
od
nekdaj
in
osobito
ruski
pisatelji
so
mogočno
vplivali
na
njegov
razvoj
.
Tiho
navdušenje
za
nekako
apostolstvo
,
ki
ga
čaka
nekje
v
prihodnosti
,
je
polnilo
njegovo
bitje
in
ga
delalo
boljšega
in
mehkejšega
.
Nobenega
jasnega
cilja
si
ni
postavil
,
ali
čutil
je
,
da
pride
tudi
njegov
čas
,
ko
bo
koristen
temu
ljudstvu
naokrog
,
ki
ga
je
ljubil
.
Slutil
je
,
da
bo
potreboval
mnogo
dobrote
in
ljubezni
,
ko
pride
ta
čas
;
da
bo
moral
marsikaj
premagati
in
žrtvovati
.
Bil
je
pripravljen
na
žrtve
in
resignacije
.
Ni
bil
značaj
poln
sile
,
samozavesti
,
ki
stopa
ponosno
dalje
in
ne
gleda
,
kaj
se
godi
ob
desni
in
levi
,
ki
brez
dolgega
premišljevanja
sune
v
stran
,
kar
mu
je
napoti
.
Ni
bil
tak
,
ali
bil
je
plemenitejši
in
mnogo
manj
egoističen
,
kakor
so
ljudje
te
vrste
.
In
čutil
je
finejše
,
kakor
čutijo
take
polne
in
silne
narave
.
Par
dni
ga
ni
bilo
k
Nadi
,
niti
v
družbo
,
v
katero
je
zahajala
.
Potem
je
prišel
in
pripovedoval
,
da
je
bil
po
gorah
–
s
prijatelji
daleč
na
goriško
stran
.
Slučajno
ni
bilo
nikogar
na
pošti
.
Ali
on
ji
je
dal
le
roko
in
se
vedel
,
kakor
da
ni
bilo
nikdar
med
njima
govorjeno
o
ljubezni
.
»
Človek
se
odpočije
v
gorah
,
od
vsega
,
gospodična
Nada
.
Od
vseh
skrbi
,
od
nesreč
,
razočaranj
,
od
vsega
tega
našega
malenkostnega
in
nemirnega
življenja
.
Tam
gori
je
vse
veliko
,
ogromno
,
pogled
leti
preko
dolin
,
daleč
čez
kraje
v
daljavo
.
In
vse
je
mirno
,
čisto
,
ni
človeškega
krika
in
šuma
.
Vse
vasi
in
trgi
in
mesta
se
vidijo
tako
mirna
iz
teh
višin
,
kakor
da
so
vsi
ljudje
pogreznjeni
v
tihi
sreči
in
globokem
zadovoljstvu
,
kakor
da
se
ne
pehajo
in
ne
kotalijo
drug
preko
drugega
.
Lepo
je
bilo
!
Verjemite
mi
,
človek
se
vrne
boljši
doli
,
bolj
zamišljen
vase
,
z
željo
,
da
bi
nikogar
ne
žalil
,
da
bi
si
ohranil
ta
veličastveni
mir
,
ki
vlada
zgoraj
visoko
nad
ljudmi
in
ki
se
naseli
za
hip
v
srce
ljudem
,
ko
so
obkroženi
od
njega
na
teh
samotnih
gorskih
vrhuncih
.
«
In
pripovedoval
je
Nadi
obširno
o
tem
svojem
potovanju
s
tremi
prijatelji
po
samotah
,
skalovju
in
pečinah
,
odkoder
so
tako
divni
široki
razgledi
doli
na
svet
,
v
doline
in
dolinice
;
o
strmih
gorah
,
kjer
je
večno
brezglasje
,
kjer
tudi
jeka
molči
in
vetrovi
tiho
drve
v
daljavo
.
Poslušala
ga
je
molče
,
v
zadregi
,
kakor
da
mu
je
naredila
veliko
krivico
,
ki
se
ne
da
popraviti
.
In
zdel
se
ji
je
še
boljši
,
kakor
ga
je
poznala
prej
;
kakor
da
nosi
ta
veliki
in
čisti
mir
v
sebi
,
o
katerem
ji
je
pripovedoval
.
Poslovil
se
je
.
Hitro
je
izpustila
njegovo
roko
in
zaskrbelo
jo
je
nekaj
globoko
v
srcu
.
In
on
je
uganil
.
Obrnil
se
je
že
pri
vratih
.
»
Ali
mi
nimate
ničesar
reči
,
Nada
?
«
jo
je
vprašal
s
posebnim
,
rahlim
glasom
,
ki
jo
je
ganil
.
Kakor
da
ji
je
rekel
:
Ne
bojte
se
,
Nada
,
pred
menoj
!
Vse
mi
lahko
rečete
–
če
bi
me
tudi
bolelo
...
»
Imam
.
O
mnogo
!
«
je
odvrnila
.
»
Nič
več
me
ne
ljubite
,
kajne
?
«
Zatrepetala
je
in
zelo
se
ji
je
zasmilil
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
so
mu
šle
jako
težko
te
besede
iz
ust
,
čeprav
je
bil
njegov
glas
jasen
.
»
Ne
vem
...
Ne
boste
me
razumeli
...
To
je
vse
tako
zagonetno
.
Mene
samo
je
presenetilo
.
«
Ni
vedela
,
kako
naj
mu
reče
,
najti
ni
mogla
pravih
besed
.
–
»
Slabo
boste
sodili
o
meni
.
Da
sem
lahkomišljena
,
brez
duše
...
«
Ugovarjal
je
.
»
Ne
bom
mislil
kaj
takega
,
Nada
.
Ne
bom
.
«
To
ji
je
dalo
moči
.
Hitro
je
rekla
,
šepetajoč
,
kakor
da
jo
je
sram
:
»
Ne
,
nič
več
vas
ne
ljubim
.
Ne
vem
,
prišlo
je
tako
naglo
...
Rada
bi
vam
vse
razjasnila
.
Mnogo
si
očitam
,
o
zelo
mi
je
mučno
,
ali
...
res
...
ne
morem
zato
!
Oprostite
mi
,
prosim
!
Samo
jaz
sem
kriva
,
samo
jaz
.
Ko
bi
vam
vsaj
lahko
pojasnila
...
ali
niti
sama
ne
vem
,
kako
je
vse
prišlo
.
«
»
Čemu
bi
mi
razjasnjevali
?
Kaj
bi
se
izpremenilo
?
Nič
.
Slutil
sem
to
in
zato
sem
odšel
v
gore
in
zdaj
sem
čisto
miren
,
vidite
.
Srce
boli
...
ali
kaj
to
!
Kakšen
človek
bi
bil
,
če
bi
vam
kaj
očital
!
Kaj
ste
zakrivili
?!
Jaz
sem
prepričan
,
da
ste
dobri
,
vredni
spoštovanja
...
«
»
Ne
zaslužim
tega
,
bila
sem
jako
lahkomišljena
,
o
,
ne
odpustim
si
tega
!
«
Obrnila
se
je
k
njemu
in
mu
dejala
v
drugem
glasu
,
vroče
,
poltiho
:
»
Saj
je
to
blaznost
,
ali
jaz
ga
ljubim
!
Šest
let
ga
nisem
videla
in
ga
ljubim
!
Ha
!
ha
!
To
je
tako
smešno
,
oh
!
Sramujem
se
sama
pred
seboj
.
Hotela
sem
mu
pisati
,
da
ga
ljubim
.
Pomislite
,
dvakrat
,
trikrat
sem
napisala
pismo
in
komaj
imam
toliko
moči
,
da
ga
raztrgam
in
uničim
.
O
,
včasih
imam
trenutke
,
ko
se
sovražim
in
zaničujem
!
«
Ni
čutila
,
da
so
ji
tekle
solze
po
razgretih
licih
,
solze
,
ki
so
izvirale
iz
ranjenega
ponosa
,
iz
uničenega
srca
,
iz
vse
te
čudne
zmesi
najrazličnejših
čustev
.
»
Jaz
vam
želim
,
da
bi
bili
srečni
,
Nada
!
Drugega
vam
tuj
človek
ne
more
želeti
ali
svetovati
.
In
name
ne
mislite
!
Zaradi
mene
si
ne
delajte
očitkov
!
Četudi
me
danes
ne
ljubite
več
,
jaz
vam
ostanem
vedno
hvaležen
.
–
Malo
srečnih
trenutkov
sem
prežil
v
tej
svoji
ljubezni
,
ali
bili
so
polni
vzvišene
krasote
,
plemenite
miline
,
da
jih
v
svojem
življenju
ne
bom
doživel
lepših
in
čistejših
.
Dolžan
sem
vam
vsaj
to
,
da
vas
zdaj
v
vaših
duševnih
bojih
ne
begam
in
ne
mučim
.
«
Sklonil
se
je
,
poljubil
njeno
roko
in
odšel
.
Še
parkrat
ga
je
videla
v
družbi
,
kjer
je
govoril
z
njo
,
kakor
da
ni
bilo
nikdar
nič
med
njima
.
Zdel
se
ji
je
samo
še
bolj
miren
in
zamišljen
kakor
prej
.
Že
v
septembru
je
odpotoval
na
Dunaj
.
Sredi
oktobra
je
dobila
Nada
čudno
pismo
:
Nada
!
Nisem
ti
odgovorila
na
Tvoja
pisma
.
To
je
grdo
,
ali
pametno
.
Zakaj
za
vse
Tvoje
doživljaje
nisem
vedela
komentarja
in
ga
tudi
ne
vem
.
Moji
sveti
bi
bili
odveč
in
nepotrebni
,
četudi
si
me
zanje
prosila
.
Veš
,
dekle
,
če
bi
Ti
sedela
meni
nasproti
oči
v
oči
,
da
Ti
vidim
v
dušo
,
da
Ti
vidim
vsak
gib
,
ki
ga
povzroča
ta
ali
ona
beseda
v
Tvojem
srcu
,
potem
bi
bila
pač
rekla
svoje
mnenje
.
Ali
tako
,
na
pisma
!
...
Pisala
Ti
bom
sploh
malo
o
sebi
,
o
Tebi
nič
.
Imam
Te
rada
,
to
naj
Ti
zadostuje
;
vse
drugo
bi
bilo
fraziranje
,
od
katerega
bi
ne
imela
koristi
niti
veselja
.
Na
vseh
svetih
sem
bila
na
pokopališču
.
Veš
,
zanemarjeno
vaško
pokopališče
vrh
hriba
,
par
polomljenih
lesenih
križev
,
v
kotu
trije
kameniti
spomeniki
tukajšnjih
honoracij
.
Nekaj
lojevih
sveč
,
smrekovih
vej
,
na
honoracijskih
grobovih
stari
,
pompozni
in
zaprašeni
venci
,
ki
se
spravljajo
od
leta
do
leta
in
so
staromodni
in
obnošeni
,
vendar
se
neokusno
in
bahato
šopirijo
na
gomilah
.
Hodim
tako
okrog
,
sneg
naletava
,
vdiraš
se
v
blato
,
kamor
stopiš
,
kar
ti
ugledam
v
drugem
kotu
pod
grmovjem
ogromen
venec
samih
belih
rož
.
Čudovite
bele
rože
,
ki
so
bogve
kje
vzcvetele
in
ki
jih
je
škoda
,
da
poginejo
na
tej
ilovnati
zemlji
,
v
kateri
stoje
umazane
mlake
.
Venec
leži
na
ubogem
pol
poteptanem
grobu
,
ki
je
samo
še
malo
vzvišen
nad
trato
.
Zvezan
je
s
širokimi
dragocenimi
belimi
pentljami
brez
napisa
.
Nekaj
ljudi
stoji
okrog
,
otrok
,
ki
nevoščljivo
gledajo
te
rože
,
ki
jih
tako
krasnih
še
niso
videli
.
Neka
debela
ženska
,
ki
prihaja
včasih
na
pošto
,
si
podpre
boke
:
–
No
,
kaj
pravijo
,
gospodična
,
to
so
rože
!
Rože
,
kaj
?
Čisto
jih
je
škoda
.
Veste
,
tale
doli
–
ženska
potrka
z
nogo
na
zemljo
–
tale
doli
je
bil
prav
lep
človek
.
Gosposki
človek
!
In
slikal
je
.
Po
gozdih
je
hodil
in
slikal
.
Neko
spomlad
je
prišel
sem
pa
se
je
nastanil
pri
meni
.
Pri
meni
,
ker
ima
moja
kamra
pod
streho
lep
razgled
,
zato
.
Bogat
menda
ni
bil
,
jedel
je
našo
hrano
;
samo
jezika
ni
znal
.
Laško
je
govoril
.
In
sredi
leta
je
umrl
.
Na
vročinski
bolezni
,
še
sitnosti
sem
imela
.
Pisali
so
od
občine
na
vse
strani
,
pa
ni
imel
nikogar
,
in
od
njegove
občine
so
pisali
,
naj
ga
kar
pustijo
tam
,
kjer
je
...
Pokopali
so
ga
sem
v
ta
kot
in
komaj
da
je
bilo
dosti
denarja
za
ubožen
pogreb
.
Nu
,
lep
človek
,
pošten
človek
,
nikogar
ni
prikrajšal
.
Čez
mesec
,
ali
tako
nekako
,
smo
ga
že
pozabili
.
Kar
pride
na
faro
velikanska
škatla
in
tam
so
bili
same
bele
rože
.
Kar
tako
nič
zvezane
.
In
pisano
je
bilo
–
laško
je
bilo
pisano
–
,
naj
polože
te
rože
na
grob
tega
slikarja
.
Nasuli
so
jih
,
da
je
bil
ves
grob
pokrit
.
In
to
je
bil
duh
!
Vse
je
dišalo
tukaj
gori
.
Še
v
šolo
in
v
cerkev
je
dišalo
.
Od
nekje
iz
Florence
so
prišle
rože
in
nič
ni
bilo
zapisano
,
kdo
jih
pošilja
.
In
od
tistega
časa
–
poleti
je
bilo
sedem
let
–
pridejo
vsako
leto
rože
na
vse
svete
sem
.
Lep
venec
z
belimi
pentljami
iz
najfinejše
žide
.
To
je
gotovo
jako
drago
,
se
mi
zdi
.
Menda
mu
jih
kakšna
ženska
pošilja
.
Njegova
ljuba
,
najbrž
.
Lep
človek
je
bil
.
In
mati
njegova
ali
kakšen
drug
bi
ne
pošiljal
rož
.
Saj
je
to
potrata
,
prosim
vas
!
Bi
mu
že
rajši
kakšen
križ
dali
delat
,
vsaj
lesen
,
da
bi
bil
spomin
nanj
.
To
mi
je
pripovedovala
ta
ženska
.
Jaz
pa
,
ko
sem
prišla
domov
,
sem
odposlala
telegram
:
Leo
!
Pripravljena
sem
.
Ne
veš
tega
–
saj
Ti
nisem
povedala
.
Bilo
je
pred
tremi
leti
,
da
se
je
zaljubil
vame
advokat
iz
Gradca
.
Bil
je
tam
na
lovu
,
kjer
sem
imela
takrat
službo
.
Zaradi
mene
je
ostal
skoraj
dva
meseca
v
tistem
kraju
.
Interesanten
človek
,
nekaj
čez
štirideset
let
.
Oči
ima
,
ki
vse
premagajo
.
Oči
gospodovalca
.
Zaljubil
se
je
,
čudila
sem
se
,
zakaj
.
Enkrat
pa
pride
in
pravi
,
da
me
ljubi
.
Čudim
se
,
zakaj
me
ne
objame
,
ker
jaz
bi
se
ne
bila
branila
.
Ali
pove
mi
,
da
je
oženjen
,
da
ima
hčer
,
ki
je
pa
že
leto
dni
omožena
.
Z
ženo
da
ne
živita
skupaj
,
že
dolgo
let
ne
,
dvanajst
let
.
Če
hočem
,
da
se
loči
postavno
in
potem
vzame
mene
za
ženo
.
Da
gre
v
Ameriko
z
menoj
,
da
stori
,
kar
in
kakor
je
moja
volja
.
Rekla
sem
'
ne
'
in
reči
moram
,
nisem
rekla
lahko
.
Odpotoval
je
še
tisti
dan
.
Ali
vselej
na
obletnico
dobim
pismo
,
kjer
ni
napisano
nič
drugega
kakor
samo
:
»
Ali
se
še
niste
premislili
?
Leo
.
«
Dobila
sem
tudi
