zavpilAndrej
Golja
.
„
Kje
so
?
“
je
vprašal
Munih
.
Martin
je
del
roko
nad
oči
in
zavpil
:
„
Petnajst
konj
vidim
pa
dvakrat
toliko
pešcev
!
Ali
mislite
,
da
nas
užugajo
?
“
„
Naj
poskusijo
!
“
so
rekli
.
Martin
je
strmel
v
daljo
:
„
Zdaj
so
obstali
in
s
konj
skačejo
,
“
je
govoril
;
„
rad
bi
le
vedel
,
kaj
bo
zdaj
!
“
Hip
pozneje
se
je
obrnil
k
ljudem
:
„
Če
nas
mislijo
užugati
,
jih
ne
bomo
tukaj
čakali
.
Kaj
deste
,
možje
?
Zunaj
ob
zid
se
postavimo
,
potem
naj
le
pridejo
!
“
„
Kako
pa
!
“
so
odvrnili
mlajši
,
ki
so
očividno
imeli
isto
misel
,
bodisi
ker
je
bil
kraj
tak
,
bodisi
ker
so
poznali
trohico
taktike
iz
sejmarskih
pretepov
,
kjer
je
bil
oni
„
dober
“
,
kdor
se
je
držal
zida
.
V
svojih
širokih
klobukih
,
ki
so
jih
delali
kaj
mrke
,
so
se
razgnetli
pred
pokopališčem
v
tesno
gručo
.
Nekateri
,
zlasti
tisti
,
ki
so
imeli
puške
,
so
poskakali
na
široki
zid
.
V
istem
hipu
je
bilo
čuti
po
cesti
med
hišami
peketanje
.
Samcat
jezdec
je
zavil
izza
vogla
zadnje
hiše
,
pridržal
konja
in
se
vzpel
iz
sedla
.
Bil
je
droben
človek
z
okornimi
naočniki
in
špansko
brado
.
Oblečen
je
bil
v
črno
svileno
obleko
,
na
glavi
je
imel
nekak
baret
,
ob
strani
mu
je
tolkel
lahek
rapir
s
pozlačenim
ročajem
.
„
Bog
pomagaj
,
kakšen
Goljat
!
“
je
viknil
grohotoma
Golja
.
Jezdec
je
z
drobnimi
koraki
premeril
rahlo
se
dvigajočo
brežino
;
vajeti
je
vrgel
dvanajstletnemu
fantu
,
ki
je
bil
prikukal
izza
hiš
in
se
zleknil
v
mlado
travo
ob
cesti
.
„
Kaj
bo
neki
zdaj
?
“
je
vprašal
nekdo
med
kmeti
.
Tedaj
je
zavpil
mož
z
ostrim
in
tujim
naglasom
:
„
V
veliko
našo
žalost
smo
zvedeli
,
da
ste
se
vi
,
Tolminci
,
spuntali
in
prišli
oboroženi
v
Solkan
ter
da
nameravate
napasti
mirne
in
cesarju
vdane
prebivalce
mesta
Gorice
.
“
„
Nad
Bandela
smo
prišli
!
“
so
vpili
eni
.
Drugi
so
klicali
:
„
Mir
!
Naj
govori
!
“
Mož
z
baretom
,
tedanji
mestni
sodnik
Brunetti
,
si
je
nemirno
popravil
naočnike
in
nadaljeval
strogo
uradno
:
„
Po
povelju
visokega
gospoda
,
glavarjevega
namestnika
,
visokorodnega
gospoda
,
gospoda
Ivana
Adama
grofa
Strassoldo
,
prihajam
jaz
,
Ahil
Brunetti
,
mestni
sodnik
mesta
Gorice
,
da
vas
zaslišim
,
kaj
je
dalo
povod
vašemu
nepostavnemu
,
zavratnemu
in
izdajskemu
zbiranju
,
in
da
vas
opozorim
,
da
se
mirno
razidete
,
kakor
je
tako
zaukazal
visokorodni
gospod
,
gospod
Ivan
Adam
Strassoldo
,
grof
,
namestnik
glavarjev
in
zastopnik
N.
V.
“
Za
hip
je
prestal
,
se
ozrl
proti
konju
in
vprašal
:
„
Kaj
odgovorite
na
povelje
in
vprašanje
visokega
gospoda
grofa
,
glavarjevega
namestnika
?
“
Množica
je
zašumela
.
Martin
Munih
je
viknil
:
„
Razšli
se
ne
bomo
!
Za
odgovor
se
pa
kar
nič
ne
mudi
.
Boste
že
zvedeli
,
kadar
bomo
vsi
skupaj
.
Kaj
pravite
,
možje
,
ali
je
tako
ali
ni
?
“
„
Dobro
!
“
je
odgovorila
večina
.
„
Pomislite
,
“
je
dejal
zopet
uradno
Brunetti
,
„
da
pomeni
to
očiten
upor
proti
povelju
gospoda
glavarjevega
namestnika
.
“
„
Nič
ne
pomeni
!
“
je
klical
Martin
.
„
Mi
moramo
čakati
drugih
,
pa
še
vi
počakajte
.
Tisti
gospod
,
gospod
nas
nič
ne
briga
,
saj
ga
še
poznamo
ne
!
Ali
je
tako
,
možje
,
ali
ni
?
“
„
Je
,
tako
je
!
“
„
Šteje
nas
!
“
je
zaklical
tedaj
Andrej
Golja
,
„
daj
mu
,
daj
,
Martin
,
eno
preko
tiste
pokrovke
na
glavi
.
“
Bučen
smeh
se
je
razlegel
.
„
Vi
,
“
je
viknil
Brunetti
,
„
Vi
zasmehujete
mene
,
ki
me
je
poslal
gospod
,
gospod
—
“
„
Ali
nas
kaj
briga
njegov
gospod
,
gospod
?
“
se
je
obrnil
Munih
k
možem
.
„
Figo
nas
briga
!
“
so
vpili
robato
.
Sodnik
se
je
oddaljil
,
zajahal
konja
in
oddirjal
.
„
Dobro
smo
ga
,
“
so
se
smejali
ljudje
.
Razne
kosmate
šale
so
krožile
med
uporniki
.
Ni
minilo
deset
minut
,
ko
je
zavpil
Andrej
Golja
:
„
Za
norca
nas
imajo
,
glejte
,
že
zopet
prihaja
tisti
s
pokrovko
.
“
V
resnici
je
Brunetti
zopet
razjahal
in
zaklical
,
da
naj
se
na
povelje
podglavarja
razidejo
.
Bil
je
rahlo
razburjen
,
ker
ga
ljudje
niso
niti
poslušali
;
bil
je
namreč
sam
vase
zaljubljen
in
je
menil
,
da
bo
že
njegov
prvi
nastop
kmete
oplašil
.
Ostra
beseda
mu
je
ušla
,
množica
se
je
nemirno
zganila
.
Ob
strani
se
mu
je
smejala
solkanska
dečad
.
Prijel
je
za
ročaj
sablje
:
„
Vi
se
torej
upirate
!
Nočete
se
raziti
?
“
Z
debelo
šalo
je
odgovoril
Golja
,
naj
hiti
v
grm
,
da
ne
bo
prepozno
za
njegove
svilene
hlače
.
Dečad
je
od
veselja
zavriskala
.
Sodnik
se
je
vzpel
na
konja
,
bled
jeze
in
užaljenosti
,
in
odjahal
.
Kmalu
nato
je
dečad
zavrisnila
in
se
razbegla
.
Po
cesti
je
bilo
čuti
votlo
peketanje
nekaj
konj
.
Resnost
se
je
polastila
kmetov
.
Izza
hiš
je
zavilo
troje
jezdecev
.
„
Hudič
,
“
je
zaklel
Golja
,
„
ali
ga
poznate
?
“
„
Tolminski
je
!
“
so
mrmrali
kmetje
.
Res
je
bil
Jakob
Anton
grof
Coronini
v
spremstvu
Ivana
Pavla
Radetiča
in
podglavarjevega
kancelista
Morellija
.
Grof
je
pognal
konja
v
breg
tik
pred
kmete
,
dočim
sta
spremljevalca
obstala
v
majhni
razdalji
.
Kmetje
se
niso
niti
ganili
.
Grof
je
osupnil
,
kajti
opazil
je
,
da
je
komaj
deset
ljudi
snelo
klobuke
pred
njim
.
„
Ali
me
poznate
?
Ali
veste
,
kdo
sem
?
Zapovedujem
vam
,
da
se
razidete
!
“
Molk
.
„
Martin
,
govôri
!
“
je
zaklical
nekdo
med
kmeti
.
Martin
Munih
se
je
dotaknil
širokokrajnega
klobuka
,
toda
snel
ga
ni
.
„
Saj
smo
že
povedali
,
da
se
ne
razidemo
.
Ali
smo
komu
na
potu
?
Ali
smo
na
prepovedanem
svetu
?
“
„
Kdor
govori
z
menoj
,
ta
naj
se
odkrije
!
“
je
zavpil
grof
.
Martin
se
je
stisnil
med
druge
in
dejal
:
„
Kdor
se
hoče
odkriti
,
naj
govori
ž
njim
.
Jaz
ne
bom
.
“
„
Martin
,
prav
imaš
!
“
je
zaklical
Golja
.
„
Nima
ne
prav
!
“
„
Pa
naj
tisti
govori
,
ki
misli
,
da
nimam
prav
!
“
je
vzkliknil
Martin
.
„
He
,
Lapajne
,
pa
govori
ti
,
le
govori
!
“
Nekaj
mož
je
porinilo
Valentina
pred
grofa
.
„
Kdo
ste
Vi
?
“
je
vprašal
grof
.
„
Tisto
je
vseeno
,
kdo
sem
!
“
je
odvrnil
Lapajne
;
„
so
rekli
,
da
z
Martinom
ne
govorijo
,
naj
pa
mene
vprašajo
!
“
„
Zakaj
ste
tu
,
Vi
in
Vaši
tovariši
?
“
„
Zato
,
ker
imamo
obračun
z
davkarji
!
“
„
Tako
?
Ali
je
Tonin
bil
davkar
?
“
Lapajne
se
je
zmedel
.
Jasno
je
bilo
čuti
Goljev
glas
:
„
Zdaj
govôri
,
Valentin
,
govôri
!
“
Kri
je
šinila
Nadlogi
v
suho
lice
,
poln
strahu
je
strmel
v
grofa
,
ki
je
namenoma
zasukal
konja
,
da
je
kmet
odskočil
.
Valentin
je
dejal
:
„
Naj
pa
drugi
povedo
,
ali
smo
prišli
nad
Bandela
,
ali
ne
!
“
Grof
je
gledal
preko
njega
po
množici
:
„
Vi
veste
,
da
je
vsako
zbiranje
prepovedano
pod
smrtno
kaznijo
,
izgnanstvom
in
izgubo
imetja
!
“
Kmetje
so
molčali
.
„
Kot
vaš
gospod
bi
vam
mogel
zapovedati
,
da
se
razidete
,
in
kaznovati
bi
vas
moral
.
Toda
ne
kot
vaš
gospod
,
temuč
kot
odposlanec
visokega
gospoda
namestnika
glavarjevega
vam
to
velevam
.
“
Kmetje
so
še
vedno
molčali
.
„
Tudi
je
gospod
namestnik
glavarjev
pripravljen
poslušati
vaše
pritožbe
zoper
davkarja
Bandela
.
Izberite
izmed
sebe
župane
,
—
ker
čujem
,
da
so
med
vami
,
—
in
ti
naj
gredo
pred
namestnika
,
da
jih
zasliši
.
Drugi
pa
se
vrnite
domov
!
“
Zasuknil
je
konja
in
odjahal
k
spremljevalcema
.
Med
kmeti
je
zašumelo
.
Nekaj
minut
potem
je
prijezdil
grof
zopet
bliže
.
Svest
si
zmage
je
dejal
:
„
Sklepam
,
da
boste
hvaležni
izredni
milosti
gospoda
namestnika
!
“
Iskal
je
Valentina
,
in
ko
ga
ni
našel
,
se
je
ozrl
na
Martina
.
Toda
ta
je
molčal
.
„
Primož
,
ti
si
župan
,
govôri
!
“
je
zavpil
nekdo
.
Izmed
kmetov
je
stopil
slok
,
siv
mož
in
se
vojaško
postavil
pred
grofa
.
Bil
je
Primož
,
ki
je
svojčas
služil
in
je
še
imel
nekaj
vojaških
navad
.
„
No
,
kaj
?
“
je
vprašal
Coronini
.
„
Gospod
grof
,
“
je
dejal
Primož
,
„
tisto
o
županih
ni
mogoče
,
ker
sva
dozdaj
samo
dva
tukaj
.
“
„
Tako
!
“
je
zavpil
grof
;
„
torej
nepokorni
do
skrajnosti
!
“
Srdito
je
obrnil
konja
in
odjahal
s
spremljevalcema
.
„
Zdaj
bo
zares
!
“
je
dejal
Martin
,
„
možje
,
držimo
se
!
“
In
res
so
se
začuli
v
vasi
trdi
koraki
vojakov
pešcev
in
peketanje
konj
.
Hip
pozneje
so
se
prikazali
vojaki
mušketirji
ob
voglu
hiš
,
za
njimi
dvanajst
dragoncev
s
kapitanskim
poročnikom
Arardijem
na
čelu
in
v
ozadju
namestnik
glavarjev
grof
Strassoldo
s
spremljevalci
.
„
Stoj
!
“
je
velel
rezko
Arardi
.
Ko
ukovani
so
obstali
mušketirji
in
černidi
;
dragonci
so
zadržali
konje
.
Groza
je
stresla
kmete
,
ko
so
videli
,
kako
mirno
in
tiho
se
gibljejo
vojaki
,
kako
so
se
razvrstili
,
pustivši
cesto
odprto
podglavarju
in
spremstvu
.
Vrban
Koščer
je
stal
na
zidu
,
pa
ga
je
streslo
čudovito
mrzlo
.
Z
nepojmljivo
silo
ga
je
gnalo
,
da
je
moral
venomer
strmeti
bradatemu
,
visokemu
mušketirju
v
obraz
.
Nepojmljiva
jeza
ga
je
prevzela
na
tega
človeka
.
Tedaj
je
Strassoldo
prikimal
spremstvu
in
spodbodel
konja
.
Obstal
je
z
Radetičem
pred
kmeti
in
dejal
italijansko
,
da
kot
podglavar
ukazuje
,
naj
se
razidejo
.
Radetič
je
prevedel
njegove
besede
.
„
Ne
!
“
so
odgovorili
kmetje
.
Zopet
je
tolmačil
Radetič
,
da
bo
dal
grof
podglavar
vojakom
povelje
,
da
jih
razpode
.
„
Naj
poskusijo
!
“
so
viknili
kmetje
.
„
Čakajte
,
hudiči
,
“
je
slišal
Vrban
Koščer
Andreja
Goljo
,
ki
je
bil
skočil
z
zidu
,
položil
puško
nanj
in
meril
.
Vrban
Koščer
se
je
tisti
hip
domislil
,
da
je
pozabil
pogledati
v
Kanalu
na
sliko
sv.
Krištofa
.
Z
očmi
je
je
iskal
zdaj
na
prvi
solkanski
hiši
in
je
ni
našel
.
Vzdramil
ga
je
ostri
Arardijev
klic
:
„
Puške
,
kvišku
!
“
Vrban
je
opazil
,
da
stoji
podglavar
že
zadaj
v
spremstvu
,
dočim
je
klical
Radetič
vštric
ob
mušketirjih
:
„
Možje
,
v
zadnjič
,
spametujte
se
!
“
Oster
pok
je
odgovoril
,
Radetić
je
krenil
z
glavo
v
stran
.
Krogla
mu
je
šla
mimo
glave
in
udarila
v
streho
.
„
Ogenj
!
“
je
velel
tedaj
ostro
Arardi
.
Ostro
prasketanje
mušket
se
je
odbilo
ob
zidovih
hiš
,
je
zasikalo
kmetom
preko
glav
,
da
so
se
široki
krajci
,
ko
od
vetra
zagnani
,
pripognili
.
Isti
hip
se
je
izvilo
iz
teh
ljudi
ko
temna
grožnja
.
Nekaj
petelinov
je
zakresalo
ob
kremenje
.
Cela
gruča
,
tesno
stisnjena
,
ko
zvezana
,
se
je
zazibala
,
da
se
vrže
na
vojake
.
Toda
vojaki
so
se
v
hipu
razdelili
.
Oster
žvenket
sabelj
je
prerezal
tišino
,
slovesno
je
bilo
čuti
Radetiča
:
„
Reiter
,
vorwärts
!
“
Kmetom
se
je
stemnilo
pred
očmi
.
Groza
in
tesnost
jih
je
obšla
.
Prednji
so
omahnili
v
zadnje
.
Krik
,
hrzanje
in
topot
konj
,
vmes
kletev
Golje
:
„
Hudiči
,
udarite
,
kaj
gledate
!
“
,
nekaj
zamolklih
udarcev
in
potem
eno
samo
čuvstvo
,
da
je
tu
ves
odpor
zastonj
;
prerivanje
,
beg
,
hreščanje
rjavih
vrat
na
pokopališče
,
stiska
,
molitev
,
kletev
in
beg
gor
,
dol
,
sem
,
tja
in
venomer
v
ušesih
slovesno
mirne
Radetičeve
besede
:
„
Reiter
,
vorwärts
!
“
Majhna
gruča
kmetov
,
potisnjena
na
pokopališče
,
se
še
brani
z
golimi
pestmi
proti
mušketam
,
blazno
ljuti
Martin
vpije
:
„
Hudiči
,
živega
me
ne
boste
!
“
In
hipoma
umolkne
in
telebi
,
od
muškete
omoten
,
dvema
černidoma
v
roke
—
zadnji
,
ki
se
je
branil
.
Na
cerkvenem
zidu
,
tam
,
kjer
je
stal
in
streljal
Golja
,
pa
leži
Vrban
Koščer
,
edinec
sive
matere
,
tisti
,
ki
se
je
v
Kanalu
pozabil
ozreti
na
sv.
Krištofa
.
Iz
rane
pod
ušesom
mu
curlja
droben
curek
krvi
.
Bradat
mušketir
stoji
onstran
zidu
in
strmi
v
bledo
obličje
,
ko
da
se
ne
more
domisliti
,
kje
je
videl
to
lice
znano
in
neznano
.
Morda
v
sanjah
,
morda
nikoli
.
Nekako
ob
istem
času
,
ko
se
je
vračal
Strassoldo
s
svojimi
vojaki
in
s
kakimi
petindvajseterimi
zajetimi
uporniki
—
povečini
onimi
,
ki
so
bili
odšli
zjutraj
v
Kromberg
in
prišli
napol
pijani
naravnost
vojakom
v
roke
—
je
stopalo
do
devetsto
in
še
več
kmetov
v
močnih
gručah
od
Ajbe
proti
Kanalu
.
Šli
so
počasi
,
mnogi
od
njih
so
bili
že
trudni
,
bodisi
od
neprespane
noči
,
bodisi
od
poti
za
pogrebom
od
Podsel
v
Volče
in
zopet
nazaj
.
Kakih
petdeset
mož
je
stalo
že
tik
pred
Kanalom
.
Očividno
so
bili
tu
obstali
,
da
se
posvetujejo
,
kajti
eden
je
stal
v
sredi
in
dajal
drugim
navodila
.
Bil
je
Štefan
Maraž
.
Hipoma
so
se
ljudje
zganili
in
skoro
skokoma
prešli
čez
most
in
obstopili
Karnelovo
hišo
.
Maraž
je
zaklical
:
„
Hej
,
Karnel
,
ali
spiš
?
Račun
smo
prišli
delat
!
“
Kmetom
se
je
zazdelo
,
da
je
sinilo
za
oknom
ob
voglu
dvoje
dremotnih
oči
,
brezmejno
srditih
,
stisnjenih
ko
pri
kači
,
kadar
hoče
pičiti
.
„
Je
doma
,
je
!
“
je
zaklical
Melinc
iz
Tolmina
,
ki
je
bil
prvi
okusil
moč
Karnelovega
hlapca
.
In
prav
kakor
da
ga
je
spoznal
po
glasu
,
se
je
isti
trenutek
izvil
odnekod
izpod
zemlje
isti
močni
hlapec
ter
je
skočil
na
cesto
pred
kmete
.
Maraž
je
nehote
odstopil
in
vzkliknil
:
„
Blaž
Dragar
,
ta-le
je
,
primi
ga
!
“
„
Kateri
?
“
je
vprašal
orjaški
človek
bebastega
obličja
.
„
Primi
ga
,
Blaž
!
“
je
vpil
Maraž
,
„
pet
bokalov
vina
je
vreden
!
“
„
O
,
je
,
je
,
“
se
je
neumno
nasmejal
Blaž
in
stopil
pred
hlapca
.
Slovesen
mir
je
zavladal
v
četi
,
nemo
čuvstvo
groze
in
občudovanja
teh
dvoje
orjaških
ljudi
je
prevzelo
kmete
.
Onadva
pa
sta
si
stala
enako
močna
nasproti
,
topih
obličij
,
z
neumnim
smehom
na
ustih
.
Še
nikoli
se
nista
videla
.
Zdaj
pa
sta
se
merila
,
ne
v
jezi
,
kvečjemu
v
topi
zavisti
,
kakor
da
je
eden
izmed
njiju
odveč
.
„
Ali
se
bova
?
“
je
dejal
smešnovljudno
Blaž
.
Nasprotnik
ni
odgovoril
,
nego
se
okretno
vrgel
na
Blaža
in
ga
v
hipu
položil
na
tla
.
„
Ježeš
,
Blaž
,
stavo
boš
izgubil
,
“
je
klical
Maraž
.
Dragar
je
planil
kvišku
,
bil
je
dokaj
manj
vljuden
.
S
slepo
besnostjo
je
popadel
hlapca
.
Začela
sta
se
,
tesno
objeta
,
rvati
in
prerivati
.
Hlapec
je
držal
Dragarja
z
roko
okrog
vratu
in
mu
skušal
ukloniti
glavo
,
dočim
je
Dragar
divje
stiskal
hlapca
čez
prsi
.
Škripala
sta
z
zobmi
in
hropla
.
Dragar
je
bil
močnejši
,
toda
nerodnejši
.
Tedaj
sta
se
boreča
zaletela
v
kmete
,
da
so
odleteli
in
se
umaknili
.
Hlapec
je
priril
Dragarja
tik
do
mostu
,
ga
stisnil
ob
ograjo
in
napel
vse
sile
,
da
mu
izpodbije
ravnotežje
.
„
Blaž
,
drži
se
!
“
je
bodril
Maraž
in
skočil
k
borcema
.
Že
je
bil
zamahnil
,
da
udari
po
hlapcu
,
ko
je
ta
ugriznil
Dragarja
v
rame
;
bilo
je
videti
,
da
bo
Blaž
odletel
čez
most
.
Toda
bolečina
,
ki
ga
je
prevzela
,
ga
je
razljutila
brezmejno
;
zastokal
je
,
stisnil
hlapca
čez
prsi
,
da
se
je
stegnil
,
ko
da
lovi
sapo
,
in
so
mu
roke
odnehale
.
V
naslednjem
hipu
ga
je
treščil
Dragar
na
most
in
mu
pokleknil
na
prsi
.
Šum
priznanja
se
je
izvil
iz
kmečkih
grl
,
dvajset
rok
se
je
stegnilo
po
hlapcu
in
ga
povezalo
ter
zavleklo
pod
cesto
na
klop
.
V
naslednjem
trenutku
so
padli
težki
udarci
na
Karnelova
vrata
.
Divja
besnost
—
nerazumljiva
—
se
je
polastila
ljudi
.
„
Vun
s
Karnelom
!
“
so
vpili
,
„
vun
z
morilcem
,
tatom
!
“
„
Posvečenega
duhovnika
je
ubil
!
“
„
Cerkev
Matere
božje
je
okradel
!
“
„
Saj
nima
duše
!
“
Množica
okoli
hiše
je
naraščala
;
pridružili
so
se
kmetom
domačini
,
ki
so
sprva
le
od
daleč
gledali
.
Eden
izmed
njih
je
potrkal
mlademu
fantu
na
ramo
:
„
Je
doma
,
je
!
“
Fant
je
prikimal
,
„
Pa
odkod
vas
je
toliko
?
“
je
vprašal
Kanalec
.
Fant
ga
ni
slišal
in
je
ril
v
ospredje
,
Kanalec
je
potrkal
starejšemu
moškemu
na
rame
in
prikimal
z
glavo
:
„
Presneto
je
hud
,
Maraž
!
“
„
Saj
je
lahko
,
“
„
Seveda
je
lahko
,
“
je
dejal
Kanalec
,
„
pa
tudi
vi
ste
lahko
hudi
,
vam
je
šel
z
biriči
rubit
.
Pa
ste
ga
nagnali
,
sem
slišal
.
“
Kmet
je
kimal
z
glavo
:
„
So
ga
,
ko
je
hotel
v
drugo
.
Pri
nas
je
pograbil
,
kar
je
dobil
.
“
„
Kaj
slišim
?
“
Kanalec
je
molčal
in
premišljal
.
Nato
je
vprašal
:
„
Vi
ste
z
one
strani
proti
Kobaridu
?
“
„
Pa
ne
vsi
,
“
je
priznal
Vrsnjan
.
„
Pa
da
vam
je
Karnel
živino
odgnal
?
“
„
Jo
bo
plačal
,
potep
!
“
„
He
,
“
je
zavrnil
tedaj
Kanalec
,
„
v
soboto
je
šel
z
biriči
,
pa
so
rekli
,
da
je
prišel
le
do
Podsel
,
Kako
vam
je
neki
živino
odgnal
?
Čez
Laško
?
“
Vrsnjan
ni
odgovoril
.
Klic
nepopisne
mržnje
se
je
razlegel
med
ljudmi
.
Iz
neke
špranje
pod
streho
je
gledalo
dvoje
stisnjenih
oči
v
gnusnem
obrazu
,
rumenobledem
,
izpremenjenem
od
groze
,
blazne
bojazni
in
divjega
srda
.
Čepeč
na
podu
na
vseh
štirih
je
gledal
Karnel
počenjanje
kmetov
in
hropel
od
strahu
ko
pes
ali
stekla
zver
in
grebel
z
nohti
v
trhlo
jelovino
.
„
Glejte
ga
,
pod
streho
je
,
“
je
kazal
Maraž
.
„
Kje
,
kje
?
“
so
vpili
ljudje
.
„
Tam
,
tam
!
“
so
vzklikali
drugi
in
kazali
z
roko
na
špranjo
,
za
katero
je
čepel
zloben
,
gnusno-grd
,
kakor
velik
,
strupen
pajek
,
„
Vi
,
mož
,
meni
se
zdi
,
da
ne
greste
na
pravega
!
“
je
zopet
potrepal
Kanalec
Vrsnjana
.
„
Aha
!
“
je
odvrnil
ta
in
prikimal
.
V
tistem
hipu
so
zahreščala
vrata
;
v
ljudi
je
zazijala
tema
,
iz
nje
je
dihnil
mraz
.
Groza
je
obšla
upornike
.
Ne
eden
se
ni
ganil
,
da
vstopi
.
Sovraštvo
ljudi
do
Kamela
ni
bilo
manjše
od
tajne
groze
pred
njim
.
Sovražili
so
dacarja
ko
okuženo
in
strupeno
žival
in
se
ga
bali
,
kakor
sovraži
dete
krastačo
in
se
je
boji
.
„
Posvečenega
duhovnika
je
ubil
,
nima
duše
!
“
je
zopet
klical
nekdo
.
„
Naprej
!
“
so
potisnili
oni
v
ozadju
.
Par
ljudi
je
omahnilo
skozi
vrata
.
Sprejela
jih
je
mrzla
in
temna
,
luknji
podobna
soba
.
Bila
je
skoro
prazna
.
V
kotu
je
stala
koritu
podobna
postelja
,
ob
postelji
vegasta
miza
in
dvoje
stolov
.
Na
mizi
je
ležal
vrč
;
vino
se
je
bilo
razlilo
in
tvorilo
na
črnoumazanih
tleh
mlakužo
.
„
Tu
sem
,
možje
,
“
je
sunil
Maraž
v
mala
vrata
v
steni
,
da
so
odletela
na
znotraj
,
in
je
skočil
v
še
temnejšo
,
še
vlažnejšo
,
kuhinji
podobno
luknjo
.
Drug
za
drugim
so
se
možje
spotikali
ob
pragu
,
eni
so
celo
telebnili
v
niže
ležečo
kuhinjo
na
ilovnata
tla
.
Nekako
v
sredi
prostora
je
stala
navadna
lesena
lestev
,
ki
je
molela
v
četverokotno
odprtino
v
stropu
.
„
Tam
gori
je
,
“
so
vpili
eni
,
dočim
se
je
Maraž
že
vzpenjal
po
lestvi
.
Hip
pozneje
je
divje
zatulil
,
lestev
se
je
stresla
,
po
njej
je
zdrknil
Maraž
,
se
valjal
po
tleh
in
kričal
:
„
Ubijte
ga
,
psa
,
ubijte
ga
!
Nos
mi
je
odgriznil
!
“
Tuleč
od
bolečin
je
planil
iz
teme
na
plano
,
da
so
oni
,
ki
so
stali
še
zunaj
,
odskočili
,
kajti
bil
je
grozen
,
s
strašno
rano
v
obrazu
,
zalit
s
krvjo
po
bradi
in
ustnicah
.
Dvajset
korakov
vstran
je
bilo
leseno
korito
,
ki
je
vanj
lila
voda
po
kljukasto
dvignjeni
leseni
cevi
.
Skočil
je
k
vodi
in
vrgel
obraz
v
korito
.
In
ko
ga
je
dvignil
,
se
je
zopet
pognal
med
kmete
in
klical
:
„
Zažgimo
,
naj
zgori
,
živ
naj
zgori
!
“
„
Jezus
,
ne
zažigati
!
“
so
jeknili
domačini
,
ko
je
nekaj
kmetov
prislonilo
lestev
na
streho
.
Kje
so
jo
bili
dobili
v
naglici
,
morda
niti
sami
niso
vedeli
.
Bila
pa
ni
tista
,
ki
so
jo
videli
v
hiši
.
Par
mož
se
je
vzpelo
na
streho
,
Maraž
je
popadel
zadnjega
,
ga
vrgel
z
lestve
in
se
sam
vzpel
nanjo
.
Nato
je
začela
leteti
opeka
s
strehe
,
da
so
se
oni
,
ki
so
ostali
spodaj
,
komaj
še
umaknili
.
Izpod
opeke
je
pogledalo
strešno
ogrodje
,
nekaj
mož
je
izginilo
v
podstrešje
.
„
Meni
ga
pustite
,
“
je
klical
Maraž
.
Grobna
tišina
je
zavladala
ob
hiši
.
„
Kje
si
,
pes
?
Boš
še
grizel
?
“
je
vpil
Maraž
,
ki
je
od
bolečin
in
besnosti
pol
slep
begal
v
somraku
pod
streho
.
Potem
se
je
hripavo
zasmejal
in
skočil
v
temo
k
zidu
pod
slemenom
.
„
Jazbec
prokleti
,
zdaj
—
“
Stegnil
je
roko
,
da
pograbi
Karnela
.
Toda
reke
so
mu
omahnile
.
Nepopisno
spačeno
lice
s
topostjo
mrliča
se
je
zibalo
pred
njim
.
Maraž
si
je
segel
preko
oči
;
šele
sedaj
je
videl
,
da
se
ne
ziblje
samo
rahlo
na
stran
nagnjeno
obličje
,
nego
da
visijo
tudi
dolge
roke
in
telo
in
noge
.
„
O
,
hudič
,
“
je
viknil
za
njim
Melinc
,
„
zdaj
se
je
pa
sam
obesil
!
“
Solnce
je
utonilo
za
Vrhpoljem
.
Mimo
Desklâ
je
šla
kmečka
vojska
,
tiha
,
čudno
trudna
in
resna
.
Ni
se
jim
ljubilo
govoriti
,
ko
da
se
sosed
sramuje
soseda
.
Čuvstvo
neuspeha
,
nekak
očitek
je
legel
vsem
na
srce
.
Bojazen
in
dvom
sta
napolnjevala
razboritejše
,
dočim
so
se
nerazsodnejši
čutili
skoro
krive
.
Nekaterim
je
šlo
celo
na
jok
in
sami
niso
vedeli
,
zakaj
,
ali
radi
otrok
,
ki
so
jih
pustili
doma
,
radi
žen
in
sestra
,
ali
radi
njih
samih
,
ki
gredo
delat
obračun
z
davkarji
.
„
Ali
je
to
kak
obračun
?
“
je
zaklical
Šime
Golja
divjakom
v
Kanalu
in
Andrej
Laharnar
je
pljunil
.
V
najbolj
besnih
se
je
dvignil
odpor
proti
tema
dvema
,
dočim
so
drugi
nejasno
čutili
,
da
Golja
in
Laharnar
bolje
vesta
.
V
tej
uri
,
ko
so
vsi
čutili
,
da
ne
bi
smelo
biti
ni
drobca
užaljenosti
,
trme
in
kljubovalnosti
v
njih
,
so
vedeli
,
da
se
drug
drugega
boje
,
da
drug
drugemu
gledajo
na
prste
.
Celo
Lovrenc
Kragulj
se
je
zastonj
trudil
,
da
bi
odgovoril
prijazno
Kobalu
.
Na
srcu
mu
je
ležala
misel
:
„
Pravzaprav
,
ta
Kobal
!
Na
strani
stoji
in
gleda
.
Če
nam
izpodleti
,
se
bo
izmuzal
,
nas
pa
bodo
prijeli
!
“
Ko
se
je
bilo
zvečerilo
in
so
bili
kmetje
tik
pred
Plavmi
,
se
je
ljudem
malo
olajšalo
srce
.
„
Hudi
že
smemo
biti
,
samo
tako
tjavendan
ne
!
“
je
nagovoril
Melinc
Štefana
Laharnarja
.
„
Kako
pa
,
“
je
odvrnil
ta
dobrosrčno
.
Tedaj
jim
je
prišla
nasproti
gruča
ljudi
.
„
Možje
,
“
je
zaklical
eden
med
temi
,
„
le
oščajajte
se
!
“
„
Kaj
pa
je
?
“
„
Kaj
?
“
je
govoril
isti
,
„
z
vojaki
smo
se
.
Pa
so
naši
bežali
!
Zdaj
veste
.
“
In
zgodilo
se
je
kakor
čudež
.
Namesto
da
bi
se
ljudje
prestrašili
,
so
se
celo
zveselili
te
novice
.
Ugasnila
je
senca
iz
Kanala
...
Za
vedno
?
V
gostih
gručah
se
je
utaborilo
v
noči
od
sedemindvajsetega
na
osemindvajsetega
sušca
ob
cerkvi
sv.
Roka
nad
Solkanom
do
štiritisoč
kmetov
.
Sedeli
in
ležali
so
okoli
ognjev
,
kajti
noč
je
bila
hladna
.
Zvečer
so
se
bile
prikazale
zvezde
,
toda
pokrila
jih
je
rahla
megla
in
od
Vipave
doli
je
zavijala
burja
.
Ognji
so
se
dimili
,
ker
so
žgali
sirov
les
,
nalomljen
nad
bregom
v
pobočju
Skalnice
in
Sv.
Katarine
.
Ko
je
postajal
mraz
proti
jutru
občutnejši
,
so
se
zavlekli
nekateri
doli
na
cesto
ob
Soči
vse
do
studenca
,
kjer
napajajo
vozniki
konje
.
Ves
prizor
je
bil
sličen
onemu
,
ki
ga
nudi
na
božjih
poteh
prenočujoče
ljudstvo
.
Nema
resnost
je
ležala
ljudem
na
obrazih
,
vsem
je
bilo
mraz
in
neprijetno
.
Sledovi
boja
in
krvi
,
prelite
pretekli
dan
,
so
se
še
poznali
.
Ljudje
,
ki
so
sicer
komaj
kdaj
mislili
,
ali
so
lačni
in
žejni
in
ali
jim
je
mraz
,
so
sedaj
živo
čutili
,
kako
so
trudni
in
brez
volje
;
in
vendar
niti
najtrudnejši
niso
mogli
zaspati
in
so
nestrpno
šteli
zamolkle
udarce
polnočnih
ur
ter
čakali
željno
jutra
in
dneva
.
Sedeli
so
po
vaseh
zbrani
ob
ognjih
Knežani
,
Podmelčani
,
Ljubinjci
,
Zatolminci
in
Zalaščani
,
Vrsnjani
in
Doljani
,
Kamnjani
in
Kobaridci
,
Ponikvarji
in
Pečinarji
,
Mostarji
,
Modrejčani
,
Modrejani
,
Ložani
,
Kozarščani
in
Volčani
,
Čiginjci
in
Rutarji
,
Selani
in
Lomnjani
in
ljudje
iz
Kozmeric
in
Drebočnika
.
Sami
zase
so
sedeli
in
taborili
Bačarji
,
Idrijčani
,
Trebušani
,
Čepovanci
,
Lokvarji
in
Grgarci
,
dočim
so
se
Lokovčani
in
Kalani
pomešali
med
Kanalce
,
Brice
in
Kromberžane
.
Vsi
ti
ljudje
so
imeli
vsak
svojo
posebnost
,
so
zavijali
v
govoru
vsak
po
svoje
,
imeli
vsak
svojo
pamet
,
svoj
prav
.
Družila
jih
je
zgolj
zavest
,
da
imajo
vsi
eno
pravdo
proti
enemu
skupnemu
nasprotniku
,
ki
so
ga
videli
v
negotovih
obrisih
zdaj
v
osebi
Bandela
,
zdaj
grofov
,
zdaj
barona
Tacco
,
zdaj
davkarjev
Taljanuta
,
Zaletela
ali
Resa
in
celo
v
osebi
Solkanke
Marjute
Bašin
.
Nekateri
so
se
zavedali
osebne
pravde
in
storjenih
jim
krivic
,
drugi
,
zlasti
Tolminci
iz
okolice
Tolmina
,
so
čutili
,
da
ne
gre
njihov
punt
proti
eni
osebi
,
nego
proti
razmeram
,
eni
sami
veliki
krivici
,
ki
postaja
od
leta
do
leta
vse
večja
in
hujša
.
Umevno
je
,
da
so
videli
in
čutili
v
Gorici
ono
gnezdo
,
kjer
se
jim
rodi
slednje
zlo
.
Čepovanci
s
Podgornikom
na
čelu
so
si
predstavljali
obračun
tako
,
kakor
ga
je
bil
uprizoril
Maraž
v
Kanalu
.
Ti
so
istovetili
kmečko
pravdo
s
povračilom
tlačiteljem
.
Toda
eni
in
drugi
so
bili
trdno
uverjeni
o
svojem
pravu
in
prepričani
,
da
je
pot
,
ki
so
jo
nastopili
,
najnaravnejša
samoobramba
;
v
praski
prejšnjega
dne
so
videli
novo
krivico
,
storjeno
jim
od
gospode
.
Ta
reč
jih
je
potrjevala
v
načrtu
.
Dokler
ne
bodo
močnejši
od
gospode
,
dokler
ne
ustrahujejo
Gorice
m
grofov
,
ne
bo
boljše
.
Kakor
hitro
bi
se
razšli
,
bi
padli
po
njih
,
jih
polovili
in
kaznovali
ko
upornike
.
To
so
vedeli
vsi
in
čut
hvaležnosti
,
da
drug
drugemu
služijo
s
svojo
številnostjo
,
je
preveval
slednjega
moža
.
Vstala
je
sicer
misel
:
Ljubi
Bog
,
ali
bomo
vedno
mogli
biti
tako
združeni
in
močni
?
Ali
je
to
mogoče
?
In
kaj
potem
,
če
se
razidemo
?
Kaj
potem
—
?
Prav
kakor
da
je
videl
te
misli
,
se
je
tedaj
dvignil
od
nekod
Šimon
Golja
z
Andrejem
Laharnarjem
in
Kraguljem
.
„
Možje
,
“
je
zaklical
sredi
ognjev
,
„
polnoč
je
minila
.
Danes
bo
,
kar
bo
.
Jaz
mislim
,
zgovorili
se
bomo
,
kako
in
kaj
,
da
bo
vsak
vedel
.
Ne
bo
šala
danes
!
“
„
Ne
bo
,
ne
!
“
„
Zato
je
potreba
,
da
se
porazgovorimo
.
Mislim
,
da
ne
bo
narobe
,
če
se
sprva
pogovorimo
tako
,
da
vsaka
vas
izbere
svojega
moža
.
Ti
se
pogovoriio
,
potem
pa
govori
,
kdorkoli
bi
bolje
vedel
.
“
„
Red
mora
biti
,
prav
je
tako
!
“
„
Župani
naj
stopijo
skupaj
!
“
„
Župani
in
tisti
,
ki
so
nas
vkup
spravili
!
“
Četrt
ure
pozneje
se
je
stisnilo
v
mogočno
gručo
do
petdeset
županov
in
uglednejših
mož
.
Ob
cerkvenem
zidu
so
se
strnili
v
mogočen
polkrog
,
do
čim
jih
je
ostalo
ljudstvo
obkolilo
.
Čuti
je
bilo
le
prasketanje
ognjev
in
šum
vetra
,
ki
se
je
zaletaval
ob
cerkveni
stolp
,
in
glas
Šimona
Golje
,
ki
je
govoril
:
„
Možje
!
Sam
Bog
mi
je
dal
učakati
to
uro
.
Nisem
se
je
nadejal
.
Pa
je
le
dal
Bog
,
da
je
prišla
.
Glejte
,
možje
,
ena
vojska
smo
.
Jutri
bomo
videli
,
če
nam
Bog
da
srečo
,
ali
je
še
pravica
na
svetu
.
Danes
nas
čaka
težka
reč
.
Vojska
smo
,
pa
se
ne
sinemo
bojevati
.
Nismo
prišli
,
da
bi
podirali
,
prišli
smo
,
da
zahtevamo
svojo
pravico
in
da
nam
jo
dajo
,
smo
prišli
.
Možje
,
mi
nismo
puntarji
,
mi
smo
pravdarji
.
Pravdati
se
za
svoj
prav
,
to
sme
vsakdo
.
Ali
ne
mislite
tako
?
“
„
Kako
ne
bi
mislili
tako
!
“
„
Danes
pojdemo
nad
Gorico
,
pojdemo
,
da
bodo
videli
gospoda
,
koliko
nas
je
.
Smo
vzeli
orožje
,
ne
da
bi
jih
preganjali
.
Mi
se
nočemo
puntati
in
delati
krivice
,
mi
hočemo
le
,
da
napravijo
red
in
povrnejo
,
kar
so
nam
po
krivici
vzeli
blaga
in
pravic
.
Zato
smo
prisegli
!
“
„
Streljali
so
na
nas
včeraj
!
“
je
vzkliknil
z
rahlim
gnevom
Lovrenc
Kragulj
.
Golji
se
je
razgrel
glas
:
„
Danes
ne
bodo
streljali
.
Danes
bodo
poslušali
našo
tožbo
.
Zato
,
da
jo
bodo
morali
poslušati
,
smo
tu
.
“
Za
hip
je
utihnil
,
potem
se
je
razvnel
:
„
Pa
nismo
zato
tu
,
da
bi
iskal
vsak
izmed
nas
maščevanja
za
krivico
,
ki
mu
jo
je
storil
Bandel
ali
grof
ali
Karnel
v
Kanalu
.
Naš
obračun
ni
za
vsakega
izmed
nas
,
je
za
vse
skupaj
.
Tega
ne
bodo
smeli
reči
,
da
smo
s
silo
delali
krivico
.
Če
bomo
mi
hoteli
vojsko
,
danes
bomo
močnejši
.
Pa
Bog
ve
,
ali
bomo
vedno
?
“
„
Golja
gre
na
otročjo
pamet
!
“
je
pripomnil
nekdo
.
Golja
se
je
stresel
.
Poznal
je
ta
glas
.
In
vendar
ni
mogel
misliti
,
da
bi
bil
to
res
glas
tistega
,
ki
je
vanj
še
nedavno
toliko
zaupal
.
Še
enkrat
se
je
razgrel
:
„
Možje
,
kar
ste
v
Kanalu
počeli
,
ni
bilo
prav
.
To
mislim
jaz
,
to
misli
Andrej
Laharnar
,
to
mislijo
še
drugi
.
Pa
le
stoji
zapisano
:
‚
Deveta
je
,
da
kdor
bi
na
svojo
roko
ubijal
in
prelival
kri
,
ali
tudi
drugače
krivično
delal
,
naj
ga
sodi
desetero
mož
iz
desetih
vasi
‘
.
“
Pri
zadnjih
besedah
je
Golji
glas
pešal
,
kot
da
mož
sam
več
ne
veruje
v
besede
,
ki
jih
govori
;
izgovoril
jih
je
komaj
slišno
.
Grobna
tišina
je
zavladala
med
možmi
;
stari
Golja
je
nekam
čudno
bledel
in
omahoval
.
„
Kaj
ti
je
,
Šime
?
“
je
vprašal
Andrej
Laharnar
.
„
Je
že
bolje
,
“
je
odvrnil
Golja
.
„
Ali
boš
še
govoril
?
“
„
Ne
bom
,
daj
ti
,
Andrej
,
povej
jim
!
“
Golja
se
je
naslonil
ob
zid
in
uprl
oko
preko
zborujočih
.
Tedaj
se
je
srečal
z
Gradnikovimi
očmi
in
se
je
začudil
,
da
Janez
ni
povesil
pogleda
.
Ljudi
se
je
polastila
negotovost
.
„
Slišite
,
“
je
klical
Andrej
Laharnar
,
„
zdaj
je
čas
,
da
si
zaupamo
,
kako
mislimo
.
Golja
je
povedal
,
kako
misli
on
,
in
jaz
povem
,
da
mislim
kakor
on
.
On
in
jaz
sva
delala
,
da
smo
se
združili
;
prva
sva
bila
.
Zato
se
spodobi
,
da
smeva
eno
reči
,
če
je
treba
.
Reda
je
treba
.
Midva
sva
začela
,
midva
bova
odgovorna
,
če
se
bo
kaj
zgodilo
,
kar
ne
bo
opravičeno
pred
Bogom
.
Naš
punt
ne
sme
biti
maščevanje
.
Bogu
prepustimo
maščevanje
.
“
„
In
obračun
z
Bandelom
tudi
!
“
je
zdaj
vzkliknil
Gradnik
glasno
.
Kakor
razjarjen
lev
,
velik
in
močen
je
stopil
naprej
.
Med
starimi
in
mirnejšimi
možmi
župani
jih
je
bilo
dokaj
,
ki
so
se
ozrli
z
nezaupanjem
nanj
.
Ko
da
to
čuti
,
je
vzdignil
oči
in
premeril
ljudi
,
ki
so
se
bili
bliže
potisnili
ob
polkrog
županov
,
in
je
vzkliknil
:
„
Golja
in
Laharnar
sta
pozabila
,
da
vemo
vsi
to
,
kar
sta
nam
povedala
.
Če
delamo
krivico
,
bo
padla
na
nas
.
Za
nas
pa
je
zdaj
gotovo
,
da
so
jo
nam
gospoda
delali
in
bo
zato
padla
nanje
!
“
„
Andrej
,
“
je
zašepetal
Štefan
Laharnar
bratu
,
„
saj
prav
govori
!
“
„
Možje
,
“
je
govoril
Gradnik
,
„
ko
so
me
v
Tolminu
s
šibami
,
sem
rekel
:
mene
so
,
meni
so
naredili
krivico
.
Možje
,
ko
so
včeraj
Koščerjevega
ustrelili
in
naše
zaprli
,
sem
rekel
:
na
nas
so
streljali
,
nas
so
zaprli
!
Tam
je
njegova
kri
in
tam
leži
Vrban
.
Ali
je
bil
naš
,
ali
ni
bil
?
—
Možje
,
“
je
nadaljeval
,
„
danes
bomo
obračunili
s
tistimi
,
ki
so
nam
krivico
delali
,
ki
nas
sovražijo
,
in
ne
s
tistimi
,
ki
bodo
danes
kakor
Vrban
prelili
svojo
kri
.
Kako
bomo
obračunili
,
tega
ne
vem
ne
jaz
,
ne
Golja
.
V
Kanalu
je
obračunil
Bog
,
ali
bo
tudi
danes
,
on
ve
.
Jaz
vem
eno
,
možje
:
Zdaj
bi
vzel
nož
in
šel
nad
Bandela
in
bi
vam
rekel
,
pojdite
domov
,
sam
ga
grem
zaklat
.
Ob
glavo
bom
,
nič
ne
de
,
vam
bo
pomagano
.
In
to
sem
mislil
.
Pa
je
Golja
sam
rekel
,
da
moramo
biti
vsi
;
ali
vsi
nedolžni
ali
vsi
krivi
.
Gotovo
je
,
da
moramo
zmagati
in
priti
do
svojih
pravic
.
In
kadar
pridemo
do
teh
naših
pravic
,
tedaj
bomo
sodili
med
seboj
morilce
,
tatove
in
sleparje
!
“
„
To
hočemo
!
“
je
zavpila
tisočglava
množica
.
Gradnik
je
nadaljeval
:
„
Imamo
župane
,
pa
ne
da
vzamejo
vso
odgovornost
nase
;
najzadnji
in
najmlajši
je
enako
odgovoren
kot
Golja
ali
Laharnar
.
Če
morajo
biti
eni
od
nas
na
čelo
postavljeni
,
naj
bodo
radi
reda
in
ne
zato
,
da
bi
bili
v
resnici
močnejši
od
kateregakoli
drugega
.
Po
svoji
pameti
volite
tiste
,
katerim
zaupate
.
“
Gradnik
se
je
ozrl
na
Lovrenca
Kragulja
,
Goljo
in
Kobala
in
je
nadaljeval
:
„
Ali
se
puntamo
prvič
?
Ali
se
niso
Kragulji
in
Golje
in
Kobali
že
puntali
?
In
za
pravico
so
se
.
Pa
niso
imeli
prav
,
ker
niso
znali
.
Tudi
jaz
pravim
,
ne
vsak
zase
,
kakor
dozdaj
,
nego
vsi
za
enega
,
kakor
eden
za
vse
.
Zato
je
treba
,
da
drug
drugemu
zaupamo
.
“
Zamahnil
je
z
roko
nad
Gorico
:
„
Tu
doli
je
glava
krivic
.
Zoper
njo
smo
se
vzdignili
v
vojski
.
Danes
bo
morda
trepetala
,
jutri
bo
že
mislila
,
kako
nam
vrne
.
Zato
pokažimo
,
da
se
ne
bojimo
.
Če
bodo
videli
,
da
smo
vsi
ko
en
mož
,
se
bodo
vdali
.
In
če
se
ne
vdajo
,
možje
,
potem
naj
govori
moč
!
“
„
Moč
naj
govori
!
“
je
ponovil
Kragulj
.
„
Kakor
bratje
v
eni
družini
gremo
,
gremo
po
pravice
za
sinove
in
hčere
.
Brat
pa
ne
sodi
brata
,
brat
ga
ljubi
!
“
Tedaj
se
je
zgodilo
nekaj
nepričakovanega
.
Simon
Golja
je
pristopil
h
Gradniku
,
ga
objel
in
poljubil
:
„
Brat
,
odpusti
!
“
Šum
nepopisne
radosti
se
je
dvignil
iz
množice
.
Eni
so
jokali
,
drugi
so
se
objemali
,
tretji
so
tulili
od
radosti
in
ginjenja
.
Andrej
Laharnar
je
dejal
v
tem
šumu
Gradniku
:
„
Če
bi
imel
hčer
,
bi
jo
dal
tebi
!
“
„
Kako
,
“
je
vzkliknil
Gradnik
,
„
saj
imam
Matkovo
Tino
.
“
Pri
tem
se
je
domislil
njenih
besed
in
je
pogledal
proti
Plavem
,
postal
žalosten
in
zamrmral
zamišljeno
:
„
Ne
bo
prišla
!
“
Ob
zgodnji
jutranji
uri
je
prišel
mestni
sodnik
Brunetti
k
podglavarju
s
poročilom
,
da
se
je
utaborilo
v
Solkanu
nad
štiritisoč
kmetov
.
Podglavar
se
je
najprej
ustrašil
,
nato
pa
se
je
začel
smejati
na
ves
glas
osuplemu
sodniku
v
obraz
.
„
Imenitno
,
gospod
sodnik
,
imenitno
.
“
Brunetti
se
je
začel
,
še
huje
zmeden
,
tudi
sam
smejati
.
Tedaj
je
pripomnil
podglavar
:
„
Odkdaj
ste
šaljivec
,
gospod
sodnik
?
“
Brunetti
se
je
prestal
smejati
.
Pomislil
je
,
ali
ni
podglavar
znorel
.
„
Ma
non
capisco
,
signor
luogotenente
...
“
„
Prosim
,
prosim
,
“
se
je
smejal
podglavar
še
vedno
,
„
dovtipa
torej
ni
konec
!
“
„
Ampak
,
gospod
podglavar
,
Tolminci
—
“
Podglavarju
je
začela
šala
presedati
in
je
dejal
:
„
Ne
,
gospod
sodnik
.
Vi
pač
niste
šaljivec
.
Saj
vidite
,
da
se
ne
dam
vleči
za
nos
!
“
„
Dio
santo
!
“
je
vzkliknil
tedaj
sodnik
,
„
kdo
govori
o
šali
.
V
Solkanu
je
štiritisoč
Tolmincev
.
To
ni
šala
!
“
Podglavar
se
je
nehote
prijel
sedeža
,
kajti
noge
so
mu
začele
klecati
v
kolenih
.
V
hipu
pa
se
je
udaril
ob
čelo
in
vzkliknil
:
„
Vi
ste
vendarle
dober
šaljivec
!
“
Tisti
hip
so
se
vrata
odprla
in
sluga
je
naznanil
Ferdinanda
Formentinija
.
Komaj
je
bil
sluga
zunaj
,
je
vstopil
Formentini
in
vzkliknil
,
zagledavši
Brunettija
:
„
Gospod
podglavar
že
ve
?
“
Sedaj
je
bilo
podglavarju
jasno
,
Brunettijeva
novica
ni
šala
.
Hripavo
je
vprašal
:
„
Ali
je
gotovo
,
da
jih
je
toliko
?
“
Formentini
je
začel
obširno
poročati
.
Podglavar
je
Brunettija
hladno
odslovil
.
Sramoval
se
ga
je
.
Nato
pa
je
nemiren
poslušal
Formentinija
in
vprašal
:
„
Kaj
storiti
?
Kaj
svetujete
?
“
„
Gospod
podglavar
,
“
je
odvrnil
Formentini
,
„
svetoval
bi
,
da
pošljemo
še
enkrat
odposlance
.
“
„
Odposlance
!
Kdo
zna
govoriti
ž
njimi
,
kdo
jim
dopove
,
naj
se
razidejo
?
“
„
Gospod
podglavar
,
“
je
odvrnil
samozavestno
Formentini
,
„
dajte
mi
še
enega
spremljevalca
.
Rad
sprejmem
prevažni
posel
!
“
„
Vi
greste
?
“
se
je
zveselil
podglavar
in
mu
stisnil
roko
.
„
Toda
koga
naj
pošljem
z
Vami
,
koga
?
“
„
Morda
bi
poslali
Radetića
!
“
„
Radetića
?
“
Podglavar
je
zategnil
rahlo
zaničljivo
.
Toda
koj
nato
je
zamahnil
z
roko
:
„
Dobro
,
naj
gre
Radetić
.
“
Dal
ga
je
pozvati
.
Radetić
je
prišel
in
dejal
:
„
Grem
,
toda
s
tristo
vojaki
bi
bil
bolj
gotov
uspeha
.
“
Podglavar
je
odvrnil
:
„
Če
bi
imel
tristo
vojakov
,
bi
Vas
ne
klical
.
“
Radetić
se
je
poklonil
.
Podglavar
je
velel
Formentiniju
:
„
Obljubite
vse
!
“
Ko
sta
odhajala
,
je
rekel
Radetić
Formentiniju
:
„
Bojim
se
,
da
vse
obljube
ne
bodo
nič
izdale
!
“
„
Vi
,
maloverni
!
“
je
odvrnil
užaljeno
Formentini
.
Radetiću
so
se
ustnice
rahlo
skrivile
v
nasmeh
,
rekel
ni
nič
.
Deset
minut
pozneje
sta
gonila
konje
proti
Solkanu
.
V
cerkvi
pri
svetem
Antonu
je
bila
osma
ura
,
ko
sta
šla
skozi
mestna
vrata
.
Jahala
sta
naravnost
v
kmečko
vojsko
,
ki
se
je
bila
zgrnila
od
Solkana
po
cesti
proti
mestu
.
Nekaj
bežečih
černidov
jima
je
prišlo
naproti
.
Klicali
so
jezdecema
neumljive
besede
.
Radetić
je
zaničljivo
mrmral
:
„
Glej
,
kako
se
jim
mudi
branit
mesto
!
“
Tisti
hip
so
padle
prve
gruče
kmetov
jezdecema
na
pot
in
jima
zadržale
konje
.
Radetiću
je
švistnilo
jeklo
iz
nožnice
:
„
Odposlancema
pot
!
“
Nekdo
še
vedno
ni
izpustil
konja
.
Radetić
ga
je
udaril
s
plosko
sablje
po
hrbtu
,
da
se
je
od
bolečin
skrivil
in
odskiočil
.
Toda
tisti
hip
se
je
dvignil
cel
gozd
orožja
proti
jezdecema
,
kos
,
vil
,
trentarskih
palic
in
gorjač
.
Nepopisen
hrup
se
je
izvil
iz
množice
.
„
Vergine
santa
!
“
je
vzkliknil
Formentini
,
bled
ko
stena
.
Radetič
je
stisnil
konja
,
da
se
je
vzpel
.
Zakričal
je
divje
:
„
Prostor
odposlancu
!
Kje
so
vaši
vodje
?
“
Kretal
je
tako
hitro
in
spretno
s
konjem
,
da
se
je
množica
ob
njem
razgnetla
in
kakor
začudena
strmela
v
to
igro
živali
in
človeka
,
kjer
se
je
zdelo
,
da
sta
jezdec
in
konj
eno
in
isto
bitje
in
da
je
to
bitje
nekaj
čudovitega
.
„
Kaj
si
pojac
,
da
plešeš
?
“
je
vzkliknil
Lovrenc
Kragulj
med
množico
.
„
Primite
ga
,
ljudje
!
“
Dvoje
orjakov
je
skočilo
naprej
.
Radetić
ju
je
zopet
oplazil
s
plosko
sabljo
,
da
sta
pod
silo
udarca
telebnila
na
tla
.
„
Saj
ni
človek
,
hudič
je
!
“
so
klicali
kmetje
.
Radetić
se
je
ozrl
po
Formentiniju
in
se
mu
nasmejal
in
prikimal
.
„
Ubijte
ga
,
za
norca
nas
ima
!
“
je
kričal
zopet
Lovrenc
in
ril
naprej
.
Peklenski
šum
se
je
razlegel
.
Sredi
tega
šuma
je
bilo
čuti
hipoma
dvoje
glasov
hitro
zaporedoma
.
„
Mir
!
“
je
viknil
Radetić
.
„
Mir
!
“
je
ponovil
Gradnik
.
Radetić
se
je
ozrl
za
glasom
.
Ljudstvo
je
utihnilo
na
mah
.
Gradnik
se
je
preril
pred
odposlanca
in
vprašal
:
„
Vi
ste
odposlanci
?
Kaj
hočete
?
“
Radetić
je
malomarno
zatikal
meč
v
nožnico
.
Ne
ena
kretnja
ni
ušla
Gradniku
,
ki
se
je
čutil
užaljenega
,
in
je
pripomnil
:
„
Zdaj
res
ne
vem
,
ali
sta
izgubila
iz
strahu
glas
,
ali
pa
sta
pozabila
,
čemu
so
jih
poslali
.
“
Nekdo
se
je
glasno
zasmejal
.
Ko
od
gada
pičen
je
zaigral
Radetić
s
konjem
v
ono
smer
.
„
Merite
,
možje
,
če
ne
da
miru
!
“
je
velel
Gradnik
.
Do
petdeset
cevi
je
zazevalo
v
hipu
v
Radetiča
,
ki
je
že
stal
na
tleh
ob
Gradniku
.
„
Ukazal
si
,
naj
merijo
na
podglavarjevega
odposlanca
.
Smrt
si
zaslužil
za
to
predrznost
,
kmet
!
Na
mestu
bi
te
moral
kaznovati
.
“
„
Poskusi
,
“
je
odvrnil
mirno
Gradnik
.
„
Pod
puškami
odposlanik
ne
govori
,
“
je
rekel
Radetić
in
segal
z
nogo
v
streme
.
Brez
povelja
so
ljudje
povesili
puške
.
Tedaj
je
Radetić
pomignil
Formentiniju
.
Toda
ta
je
bil
še
vedno
toliko
presenečen
,
da
je
komaj
čez
nekaj
hipov
mogel
govoriti
.
„
Gospod
podglavar
goriški
,
grof
Ivan
Adam
Strassoldo
,
opominja
po
meni
in
tovarišu
še
enkrat
svoje
podanike
,
da
odnehajo
od
svojega
upora
.
V
dokaz
svoje
naklonjenosti
jim
sporoča
,
naj
izbero
izmed
sebe
trideset
mož
in
jih
pošljejo
z
nama
,
da
z
gospodom
podglavarjem
pregledajo
vse
Bandelove
račune
in
predložijo
svoje
pritožbe
.
Gospod
podgalavar
hoče
vse
tožbe
mirno
zaslišali
.
Odposlancem
se
ne
bo
skrivil
ni
las
!
“
„
Saj
že
imate
petindvajset
naših
ujetih
,
“
je
rekel
Gradnik
.
„
Vprašajte
jih
.
“
Formentini
se
je
ozrl
proseče
na
Radetiča
,
ki
je
odgovoril
:
„
Možje
,
ne
dajte
se
zapeljati
od
teh
,
ki
vas
šuntajo
!
“
„
Ali
vas
kdo
šunta
,
bratje
?
“
je
bilo
čuti
Grudnikov
glas
.
Prezirljivo
je
motril
Radetića
,
ki
se
ni
niti
najmanj
zbegal
,
temuč
je
dejal
še
glasneje
:
„
Poslušajte
glas
pameti
,
ljudje
!
Kar
vam
podglavar
ponuja
,
je
vse
,
kar
morete
doseči
.
S
silo
ne
opravite
nič
.
Podglavar
ima
vojake
.
“
Gradnik
se
je
zasmejal
:
„
Če
bi
jih
imel
,
poslal
bi
jih
bil
nad
nas
.
“
„
Branili
bomo
mesto
do
zadnjega
!
“
je
klical
Radetić
.
Mož
je
bil
ta
hip
sam
prepričan
o
tem
.
„
Branite
ga
,
če
bo
čas
!
“
je
odvrnil
Gradnik
.
Radetić
je
sedal
na
konja
.
Formentini
je
še
enkrat
vprašal
:
„
Ali
torej
ne
pošljete
svojih
mož
?
“
„
Pošljemo
jih
,
“
je
odvrnil
Gradnik
,
„
pa
šele
tedaj
,
ko
bomo
vsi
na
Kornu
.
“
Radetić
je
obrnil
konja
.
Gradnik
je
poveljeval
:
„
Nad
Gorico
,
možje
!
“
Podglavarjeva
odposlanika
sta
pustila
kmečko
vojsko
za
seboj
.
Pred
mestnimi
vrati
je
Radetić
obstal
in
rekel
:
„
To
ni
druhail
,
to
je
vojska
.
“
„
Če
bi
imeli
poveljnika
,
“
je
odvrnil
Fortnentini
zaničljivo
,
pozabivši
,
da
se
je
pravkar
pokazal
bojazljivca
.
„
Imajo
ga
.
Vitez
bi
bil
,
pa
bo
umrl
pod
rabljem
!
“
In
Radetič
je
vzpodbodel
konja
,
spomnivši
se
,
da
je
še
tešč
.
„
Tolminci
gredo
!
“
Krik
strahu
in
razburjenja
je
preletel
v
hipu
vse
mesto
.
Trgovci
,
krčmarji
,
peki
in
mesarji
,
ki
so
bili
pravkar
odprli
svoje
prodajadnice
,
so
še
dvomili
,
ali
naj
zapro
,
dočim
so
hišni
gospodarji
hiteli
zapirat
vezna
vrata
.
Z
ulic
je
bilo
čuti
vznemirjajoče
glasove
,
da
bodo
kmetje
porušili
mesto
,
zažigali
in
ropali
,
da
so
že
pred
mestnimi
vrati
.
Mirnejši
so
bili
mnenja
,
da
kmetje
dobro
vedo
,
s
kom
imajo
opraviti
.
Med
temi
zadnjimi
je
bilo
par
mesarjev
,
oni
orjak
seveda
tudi
.
Gruča
mestnih
pohajačev
,
željnih
neredov
,
in
nekaj
resnejših
meščanov
se
je
zbralo
pred
njegovo
mesnico
na
Kornu
,
ko
je
smeje
odgnal
žene
,
češ
,
da
danes
ne
prodaja
.
Tisti
hip
sta
gnala
mimo
na
spenjenima
konjema
Radetič
in
Formentini
,
od
mestnih
vrat
nad
Kornoim
se
je
razlegal
šum
.
„
So
že
tu
!
“
je
zavpil
orjak
.
Nekaj
bežečih
stražnikov
je
privihralo
na
Koren
.
Isti
čas
so
se
pojavili
kmetje
od
Svetega
Antona
doli
,
kjer
so
bili
vdrli
v
mesto
.
Klici
strahu
,
hitro
zapiranje
vrat
.
Posamezni
,
na
ulicah
se
mudeči
meščanje
so
bežali
.
Gruča
okrog
orjaškega
mesarja
je
izginila
,
ostal
je
sam
z
veselim
obličjem
,
videč
divje
oboroženo
kmečko
vojsko
.
Od
nekod
je
privihrala
razmršena
žena
,
umazana
in
v
zakrpani
obleki
,
in
je
presunljivo
klicala
.
V
oknih
je
bilo
opaziti
nemirne
obraze
meščanov
;
V
par
hipih
so
napolnili
kmetje
ves
obširni
prostor
na
Kornu
in
vendar
so
bili
tesno
stisnjeni
.
V
svojih
domačih
rjavih
oblekah
iz
bukovega
sukna
in
s
svojimi
mogočnimi
klobuki
so
bili
podobni
divjakom
,
in
dasi
so
meščan
je
poznali
to
nošo
,
te
klobuke
in
te
ljudi
,
so
osupnili
vpričo
njihovega
števila
,
raznoličnosti
obrazov
in
orožja
.
Vendar
je
bilo
opaziti
na
vseh
teh
ljudeh
,
oboroženih
z
grozovitim
orožjem
,
nekako
negotovost
in
zadrego
.
Začudeni
so
se
ogledovali
,
govorili
polglasno
,
kimali
drug
drugemu
z
glavo
.
Ko
so
se
še
prerivali
,
se
je
postavil
mednje
orjaški
mesar
in
položil
nekomu
roko
na
rame
:
„
Me
poznaš
?
“
„
Kako
te
ne
bi
poznal
,
Zorut
,
“
je
vzkliknil
kromberški
mesar
Pavšič
.
„
Kaj
praviš
?
“
„
Kaj
pravim
?
Prav
imate
!
“
„
Ali
slišite
,
kmetje
,
meščani
z
nami
držijo
!
“
je
zaklical
Pavšič
.
„
Le
dajte
Bandelu
!
“
je
rekel
orjak
,
ki
so
mu
kmetje
stiskali
roko
.
Nekako
veselo
razpoloženje
se
je
polastilo
bližnjih
in
se
prelilo
tudi
na
druge
.
Čule
so
se
ošabne
grožnje
pijavkam
,
drugi
so
izkušali
z
znaki
prijaznosti
udobrovoljiti
plahe
obraze
v
oknih
.
Ta
trenutek
je
izrabil
pek
in
je
zopet
odprl
prodajalno
.
Tuintam
se
je
odprlo
okno
.
Tedaj
je
privihral
na
Koren
sodnik
Jakob
Brunetti
.
„
Jaz
vas
peljem
pred
gospoda
podglavarja
,
“
je
klical
s
tujim
naglasom
,
„
jaz
vas
popeljem
.
Kje
so
vaši
župani
?
“
Nekateri
so
se
mu
smejali
,
prepoznali
so
odposlanika
od
prejšnjega
dne
.
Drugi
so
klicali
,
dai
naj
bo
mir
.
„
Župani
vkup
!
“
je
velel
Kobal
.
„
Župani
vkup
!
“
so
klicali
ljudje
.
Nastalo
je
prerivanje
.
Sedemdeset
županov
se
je
oglasilo
.
„
Zdaj
pojdemo
,
“
je
dejal
Laharnar
Andrej
,
„
ali
je
prav
tako
?
“
„
Prav
!
“
je
dejal
Gradnik
.
„
Župani
naj
govorijo
!
“
je
dejal
Laharnar
.
Odgovorili
so
,
da
jim
je
prav
.
„
Dobro
opravite
,
postavite
se
!
“
so
klicali
ljudje
.
„
Ali
naj
gremo
z
orožjem
?
“
je
vprašal
Podgornik
.
„
Ni
treba
!
“
je
dejal
Andrej
Laharnar
.
„
Saj
nas
vojska
varuje
.
“
Možje
so
predali
svojim
tovarišem
orožje
in
krenili
z
Brunettijem
proti
Travniku
.
„
Ali
Gradnik
ne
gre
ž
njimi
?
“
so
kričali
iz
množice
.
„
Ne
,
“
je
vzkliknil
Gradnik
,
„
jaz
ostanem
z
vami
.
Saj
je
županov
in
podžupanov
dovolj
.
“
In
ozrl
se
je
nad
seboj
v
okno
.
Mlado
dekle
je
slonelo
gori
in
gledalo
naravnost
nanj
.
Pokimal
je
z
glavo
in
pozdravil
laški
:
„
Dobro
jutro
,
gospa
!
“
„
Nisem
gospa
,
sem
gospodična
,
“
je
odvrnila
meščanka
in
se
zasmejala
.
Tudi
Gradnik
se
je
nasmejal
.
Ona
je
vprašala
:
„
Ali
si
oženjen
?
“
„
Nisem
.
“
„
Če
bi
bil
,
bi
te
žena
ne
bila
pustila
v
Gorico
.
“
„
O
,
tu
jih
je
mnogo
,
ki
imajo
žene
in
so
prišli
.
“
„
Ali
se
ne
bojijo
,
da
jih
obsodijo
na
smrt
?
“
je
vprašala
.
Neprijazno
jo
je
pogledal
in
odvrnil
:
„
Ali
smo
roparji
,
da
bi
nas
sodili
?
“
„
Podobni
ste
jim
,
“
se
je
smejala
,
da
se
je
moral
nehote
tudi
on
.
„
Pusti
babo
,
“
ga
je
prijel
za
rame
Matko
,
„
ali
ne
vidiš
,
da
se
norčuje
iz
nas
!
“
Osuplo
je
pogledal
Gradnik
Tininega
očeta
in
ni
odgovoril
.
Na
okno
pa
ni
pogledali
več
.
Okno
gori
se
je
zaprlo
nekam
jezno
.
Tedaj
je
Gradnik
polglasno
rekel
Matku
:
„
Saj
se
ni
norčevala
,
ne
.
“
„
In
če
se
ni
,
“
je
odgovoril
Matko
,
„
ne
spodobi
se
zate
,
Janez
,
zdaj
ne
več
.
“
In
pomenljivo
je
kimal
z
glavo
.
Fant
ni
povesil
pogleda
.
Matko
se
je
nagnil
k
njemu
in
zašepetal
:
„
Nocoj
je
bila
pri
tebi
,
zdaj
veš
,
zakaj
se
ne
spodobi
več
.
“
„
Vem
,
“
je
odgovoril
nevoljno
Gradnik
in
se
nemo
zagledal
v
Anžeta
Rinka
,
ki
je
bil
zbral
ob
sebi
gručo
mlajših
in
starejših
,
pripovedujoč
jim
o
nepopisnih
prizorih
,
ki
da
jih
je
doživel
,
ločivši
se
doma
od
svojih
otrok
.
Tako
je
vzbudil
mož
v
poslušalcih
dokaj
ginjenja
,
spomnivši
jih
na
njih
lastne
domače
.
Nato
je
spretno
prešel
na
lastno
osebo
,
izjavil
,
da
se
niti
od
daleč
ne
bi
bal
,
če
bi
šlo
vojakov
ko
listja
nadenj
.
„
Kaj
pa
,
če
bi
me
zadeli
?
Mrtev
bi
bil
,
ne
lačen
,
ne
žejen
,
otroci
bi
se
mi
tudi
ne
smilili
več
in
mi
ne
grenili
slednjega
grižljaja
,
ki
mislim
,
da
ga
sirotam
lačnim
odjedam
!
“
Anže
Rink
je
imel
pri
spodbudnem
govoru
pred
očmi
jasen
smoter
v
obliki
zlatega
grozda
,
kjer
je
goriški
krčmar
točil
nič
manj
zlato
kapljico
vipavca
ali
vsaj
rebule
,
ne
sicer
take
,
kot
rifolium
,
gotovo
pa
sladkejšo
od
tolminskega
čividinca
.
In
kakor
nalašč
je
bil
orjak
Zorut
velik
prijatelj
otrok
in
se
je
hipoma
zaičutil
zelo
sorodnega
droibnemu
Anžetu
,
mu
segel
pod
roko
in
ga
dvignil
in
peljal
v
krčmo
,
kjer
je
visel
Anžetov
smoter
.
In
ko
sta
šla
,
je
vprašal
orjak
:
„
Kaj
,
imaš
veliko
otrok
?
“
„
Osem
jih
je
in
deveti
je
na
poti
.
Pomisli
,
preden
jih
nasitim
.
“
„
Jaz
imam
enega
,
pa
skoro
nič
ne
je
!
“
je
tožil
orjak
.
„
Hm
,
“
je
dejal
Anže
,
„
tudi
to
se
dogaja
.
Pa
bi
ti
znal
pomagati
.
Vem
za
zdravilo
.
“
Orjak
ga
je
potegnil
še
krepkeje
za
seboj
.
Malo
vstran
so
stali
Lovrenc
Kragulj
,
Valentin
Munih
in
Gregor
Kobal
.
Valentin
je
rekel
:
„
Le
to
bi
rad
vedel
,
kako
jim
je
pri
srcu
,
odkar
so
jih
zaprli
.
Da
bi
jim
vsaj
kako
mogli
pokazati
,
da
smo
tu
.
Pa
saj
morajo
misliti
,
da
pridemo
.
“
„
Martin
se
je
držal
pošteno
,
pravijo
,
“
je
pripomnil
Kobal
.
„
Še
hujši
je
bil
Golja
,
“
je
dostavil
Kragulj
.
„
Za
Nadlogo
ne
bi
bil
verjel
,
da
ne
bo
bežal
,
“
je
dejal
Valentin
.
„
Ali
bi
bil
verjel
,
da
bomo
Gorico
strahovali
,
pa
jo
le
,
“
je
odvrnil
Kobal
.
„
In
Tolmin
še
bomo
,
“
je
pripomnil
Kragulj
.
Tedaj
je
stegnil
Valentin
z
roko
proti
sedanji
Gosposki
ulici
.
„
Ali
ni
tamle
Duša
?
“
„
Seveda
je
.
“
Bil
je
Duša
,
ki
je
prihajal
iz
mesta
.
Ko
je
ugledal
množico
,
je
obstal
,
kaikor
da
išče
nekoga
.
Gradnik
mu
je
zamahnil
s
klobukom
.
Duša
se
je
preril
do
njega
.
„
Kod
si
hodil
?
“
so
izpraševali
kmetje
.
„
Jetnike
sem
šel
obiskat
,
“
je
dejal
Duša
.
„
Ali
si
jih
videl
?
“
so
izpraševali
.
„
Videl
jih
nisem
,
ali
iz
kleti
sem
slišal
Goljo
,
pa
Martina
z
zobmi
škripaiti
,
ker
so
mu
v
Solkanu
pleče
zdrobili
.
“
„
Martin
ima
posebno
srečo
,
“
se
je
kruto
pošalil
Valentin
Munih
.
„
In
kaj
pravi
Lapajne
?
“
„
Lapajne
toži
,
“
je
odvrnil
Duša
,
„
da
jih
imajo
zaprte
,
pa
jim
jesti
ne
dajo
.
“
Tedaj
se
je
preril
do
Gradnika
in
pomežikal
.
Med
ljudmi
je
završalo
.
Iz
Gosposke
ulice
so
prihajali
Andrej
in
Štefan
Laharnar
,
Matija
Podgornik
,
čepovanski
,
Matej
Jarec
,
laldrijski
župan
.
Za
njimi
so
šli
podmelški
Božič
,
idrijski
Zlatoper
,
volčanski
Ternovšček
,
mostarski
Matevžič
in
cela
vrsta
drugih
županov
,
podžupanov
in
nekaj
vaških
biričev
,
ki
imajo
pravico
čez
berlin
.
„
Dihur
je
ušel
!
“
je
rekel
Duša
Gradniku
,
„
pa
ne
boj
se
,
smrad
gre
za
njim
tudi
pod
zemljo
.
Najdeš
ga
.
“
Gradnik
je
prikimal
,
Andrej
Laharnar
je
poročal
o
uspehu
pogajanj
pri
podglavarju
.
V
splošnem
molku
se
je
zasmejal
Gradnik
:
„
Kaj
ste
na
zaprte
pozabili
?
“
„
Nismo
,
“
je
odvrnil
Andrej
,
„
zahtevali
smo
,
da
jih
izpuste
,
pa
je
rekel
podglavar
,
da
tega
pod
prisego
ne
more
storiti
.
Ustavljali
so
se
njemu
,
ki
je
na
mestu
cesarja
.
“
„
Ste
slišali
,
“
zavpije
Gradnik
,
„
tako
nas
hočejo
voditi
za
nos
podglavar
in
drugi
.
Možje
,
jaz
pravim
,
naše
nam
dajo
nazaj
ali
pa
jih
sami
poiščemo
.
“
„
Župani
nič
ne
vedo
,
Gradnik
ve
bolje
,
“
so
se
čuli
posamezni
glasovi
.
Šime
Golja
,
se
je
preril
k
Andreju
Laharnarju
.
„
Andrej
,
kaj
ste
delali
,
da
so
vas
tako
ociganili
?
“
Andrej
je
odgovoril
:
„
Povem
ti
potem
,
če
ne
moreš
uganiti
.
“
In
pristavil
je
:
„
Prav
ima
Gradnik
.
“
„
Naprej
!
“
je
klicala
množica
.
„
Na
Travnik
!
“
Mogočen
val
se
je
zazibal
in
se
s
šumom
ulil
v
ozko
ulico
.
Laharnar
je
dejal
Golji
:
„
Sedemdeset
jih
je
bilo
,
pa
so
se
tresli
vpričo
gospode
.
Ali
naj
s
takimi
delam
?
Možje
,
sem
rekel
,
ne
gremo
,
dokler
jih
ne
izpusti
,
pa
so
rekli
,
da
gredo
.
Ali
naj
se
ž
njimi
prepiram
pred
gospodo
?
