edinazapreka
,
ktera
mu
je
njegovo
srečo
odvračevala
;
spoznal
je
,
da
bi
nikoli
ne
zamogel
za
se
pridobiti
mlade
žene
,
dokler
bi
njeni
mož
stal
na
njenej
strani
.
Res
ga
je
večkrat
unevoljilo
njegovo
brezuspešno
prizadevanje
,
a
prav
te
zapreke
so
povečjevale
veljavo
in
dajale
neko
posebno
dražest
zaželenemu
dobitku
.
Gospod
Besson
je
bil
vojak
in
trd
moški
značaj
.
Pri
nikakem
početji
se
ni
na
sredi
pota
ustrašil
,
polovičnega
dejanja
on
ni
poznal
.
Vinka
je
sedaj
s
poti
spravil
in
ni
bilo
misliti
,
da
bi
se
še
kdaj
živ
na
Lipnico
vrnol
,
kajti
v
onem
vojnem
času
so
bili
vojaški
poveljniki
in
uradi
z
zločinci
nenavadno
strogi
;
najmanjše
pregreške
so
včasih
s
smrtjo
kaznovali
.
Lipniška
gospa
postane
vdova
,
in
major
jo
sme
sedaj
snubiti
in
se
z
njo
poročiti
.
Poročiti
?
Pred
nekimi
dnevi
on
pač
še
sam
ni
na
to
mislil
.
Lahko
bi
že
bil
Vinka
odstranil
in
ga
pogubil
,
toda
on
ni
hotel
tega
storiti
,
vedoč
,
da
bi
po
moževej
smrti
on
,
ki
je
prouzročil
njegovo
pogubljenje
,
samo
po
častnej
poti
v
zakonu
smel
iskati
gospejine
ljubezni
.
Do
tega
se
pa
prej
ni
mogel
odločiti
.
A
sedaj
je
imel
gospod
Besson
tudi
v
tem
oziru
druge
misli
.
Vsak
dan
,
kolikor
jih
je
na
Lipnici
preživel
,
pomnožil
je
njegovo
strastno
hrepenenje
,
sedaj
bi
on
že
vse
storil
,
vse
daroval
,
da
bi
si
le
od
nje
izprosil
milosti
.
Kaj
pa
porekó
njegovi
tovariši
v
mestu
k
temu
,
da
se
je
on
,
tak
lahkoživec
in
dobrovoljec
za
celo
življenje
v
zakon
zavezal
!
Ali
se
mu
ne
bodo
smejali
in
ga
smešili
,
da
si
je
tam
v
samoti
med
kmeti
izbral
svojo
nevesto
!
Mogoče
;
toda
major
bi
se
zdaj
malo
zmenil
za
tako
oporekanje
.
Celó
vojaško
življenje
je
izgubilo
za-nj
vso
mikavnost
,
ko
si
je
domišljal
,
kako
bi
srečno
živel
na
strani
mlade
gospe
,
prav
tako
kakor
Vinko
,
kako
bi
skrbno
ustrezal
vsem
njenim
željam
,
kako
bi
jo
ljubil
,
dà
iskreno
,
goreče
ljubil
,
kakor
še
nikdo
prej
.
To
srečo
pa
je
po
Vinkovej
smrti
pač
lahko
možno
doseči
.
Saj
ni
major
še
nikoli
slišal
,
da
bi
ktera
mlada
vdova
rajši
celo
življenje
žalovala
,
kakor
se
pa
v
drugič
omožila
.
Ona
pač
ne
bo
delala
izjeme
,
mislil
si
je
sam
pri
sebi
.
Taka
je
,
kakor
so
vse
druge
;
tri
dni
se
bo
jokala
,
tri
dni
bo
premišljevala
,
potem
se
bo
pa
smejala
in
po
snubačih
gledala
.
Kdo
bi
se
pa
zamogel
tú
na
kmetih
pri
snubitvi
z
majorjem
meriti
?
V
tem
oziru
se
major
pač
ni
nikogar
bal
.
Edina
zapreka
,
ki
je
majorju
preglavico
delala
,
bila
je
ta
,
da
on
ni
zamogel
še
nekaj
mesecev
na
Lipnici
ostati
,
da
bi
se
moževa
smrt
malo
pozabila
ter
ženitev
mirno
in
tiho
izvršila
.
Nekaj
tednov
ostane
še
tukaj
,
zato
je
sklenol
se
na
vse
načine
potruditi
,
da
si
že
v
tem
kratkem
času
zagotovi
prihodnjo
srečo
in
se
z
gospo
postavno
poroči
.
Se
vé
da
se
bode
gospa
s
prva
protivila
,
ali
on
jo
hoče
pomiriti
in
svojo
naglost
opravičiti
z
ozirom
na
sedanje
bojne
čase
.
Kdo
mu
pa
je
porok
,
da
jo
še
prosto
,
neomoženo
najde
,
ako
se
po
končanej
vojski
morebiti
še
le
čez
leta
vrne
na
Lipnico
!
Ne
,
tako
dolgo
ni
hotel
odlagati
,
ampak
takoj
zjutraj
je
šel
k
mairju
ter
mu
zapovedal
,
da
ga
naj
prihodnjo
nedeljo
okliče
;
saj
se
je
trdno
nadejal
,
da
do
poroke
gotovo
udobi
smrtni
list
gospoda
Rojarja
,
tudi
ni
dvomil
,
da
bi
v
tem
času
z
osobno
ljubeznjivostjo
ne
pregovoril
in
za
se
pridobil
neskušene
gospe
,
ki
je
bila
od
vseh
zapuščena
.
Ko
je
major
na
Lipnico
prišel
,
čakal
ga
je
že
posel
vojaškega
oblastništva
iz
bližnjega
mesta
z
novimi
ukazi
,
kajti
na
bojnem
polji
so
se
bile
takrat
že
važne
reči
zgodile
.
Generalu
Radivojeviču
se
je
res
kakor
je
namerjaval
,
posrečilo
Karlovec
vzeti
,
in
sicer
z
majhnim
trudom
,
ker
so
se
graničarji
francoskemu
generalu
Janin-u
naravnost
odpovedali
in
so
vsi
k
Avstrijcem
pribežali
.
Ko
so
to
francoski
poveljniki
zvedeli
,
zaukažejo
vsem
svojim
majhnim
vojaškim
oddelkom
,
ki
so
bili
na
južnem
Dolenjskem
,
ob
Kolpi
in
v
sosednjih
mestih
razkropljeni
,
da
se
naj
vmaknejo
proti
Novemu
mestu
in
dalje
proti
severju
.
Dobro
so
namreč
vedeli
,
da
priderejo
Avstrijci
iz
Hrvatskega
tudi
na
Kranjsko
,
a
majhne
francoske
posadke
ne
bodo
zamogle
ne
Kolpe
braniti
niti
jim
pota
proti
Ljubljani
zapreti
.
Res
je
kmalu
potem
zmagonosni
avstrijski
general
polkovnika
Milutinovića
z
enim
bataillonom
graničarjev
proti
Novemu
mestu
poslal
,
in
pozneje
bi
imele
večje
čete
za
njim
priti
.
Še
tisti
dan
,
ko
so
Avstrijci
Karlovec
zasedli
,
in
prej
nego
je
polkovnik
Milutinović
proti
Kranjskemu
odrinol
,
dobil
jo
že
major
Besson
povelje
,
da
naj
v
dveh
dneh
z
vsemi
svojimi
vojaki
Lipnico
zapusti
in
v
Novo
mesto
odpotuje
.
Takrat
so
Francozi
še
upali
,
da
bodo
vsaj
kos
Dolenjskega
obdržali
;
zato
so
pri
Novem
mestu
nekaj
vojakov
zbrali
,
v
Višnjo
goro
pa
sedem
bataillonov
pešcev
in
nekaj
konjikov
iz
Ljubljane
poslali
,
da
bi
te
pokrajine
branili
.
Pozneje
pa
ko
so
se
francoske
čete
na
drugih
krajih
nesrečno
bojevale
in
se
je
govorilo
o
sijajnih
avstrijskih
zmagah
na
Ljubelji
in
v
Kranji
,
jim
je
se
vé
da
tudi
to
upanje
po
vodi
splavalo
.
Major
je
to
novo
povelje
prebravši
dolgo
na
mestu
stal
in
se
ni
ganol
;
osupnen
je
gledal
pismeni
ukaz
svojega
predstojništva
.
V
roki
je
držal
list
,
kterega
se
jo
že
davno
bal
,
a
ni
se
nadejal
,
da
bo
tako
kmalu
prišel
.
Kako
vesel
je
prejemal
o
drugih
časih
enaka
povelja
,
kako
radostno
je
pozdravljal
poziv
,
kteri
ga
jo
klical
v
boj
!
Saj
jo
bil
njegov
največji
ponos
med
svojimi
tovariši
kljubu
švigajočim
svinčenkam
z
drznostjo
in
s
pogumnostjo
se
odlikovati
.
Nikoli
se
ni
obotavljal
,
še
sam
je
iskal
prilike
z
bojno
slavo
si
venčati
glavo
in
dičiti
ime
.
A
danes
?
—
Otožno
se
je
oziral
okoli
sebe
,
gledal
je
na
vrt
,
v
log
,
zrl
je
na
vse
kraje
,
kjer
je
nekdaj
hodila
—
ona
.
Puščava
mu
je
postala
svetišče
,
samota
se
mu
je
omilila
,
ker
jo
je
posvetila
njena
,
Ljudmilina
miloba
.
Vse
to
bode
pa
moral
sedaj
zapustiti
,
izgubiti
morebiti
za
vselej
.
Ljuta
osoda
!
Zapeljivo
vzdigneš
človeka
iz
vsakdanjega
življenja
,
pokažeš
mu
raj
,
odgrneš
zagrinjalo
,
da
se
človeško
okó
topi
v
blesku
veličastva
,
nato
ga
pa
zopet
neusmiljeno
pahneš
v
brezdno
posvetne
gnilobe
.
Gospod
Besson
se
predrami
iz
svojih
mislij
.
Čemu
ta
sentimentalnost
!
Kdo
ga
je
do
sedaj
še
takega
videl
!
Vztrajno
delovati
,
da
doseže
svoj
namen
,
neizogibno
osodo
pa
moško
prenašati
,
—
to
je
bilo
vedno
njegovo
geslo
,
po
tem
se
hoče
tudi
sedaj
ravnati
.
Ljudmila
še
ni
za-nj
izgubljena
.
K
njej
hoče
iti
,
svoje
srce
jej
hoče
do
cela
razgrnoti
,
vse
jej
hoče
povedati
in
potožiti
.
On
je
nedolžen
zaradi
žalostne
osode
njenega
moža
,
storil
je
le
svojo
vojaško
dolžnost
;
naj
ga
zato
ne
črti
.
Osamljena
je
sedaj
ostala
,
revna
in
zapuščena
od
vsega
svetá
;
naj
torej
ne
presliši
prijateljskega
glasú
,
kteri
jo
s
toliko
ljubeznijo
pri
slovesu
k
sebi
kliče
in
vabi
.
Kar
je
v
zadnjem
času
pretrpel
,
kar
je
čutil
in
po
čem
je
hrepenel
,
vse
to
hoče
v
eno
besedo
zliti
,
proséč
jo
,
da
postane
njegova
žena
.
Naj
se
potom
nebo
temno
preoblači
,
naj
buči
grom
,
naj
rjujejo
bojni
viharji
,
združeni
srci
bodete
praznovali
prevladujočo
blaženost
ljubezni
,
tá
bode
zaslomba
njunej
sreči
o
vseh
časih
.
Tako
je
hotel
major
mladej
gospej
govoriti
;
urno
stopi
v
hišo
,
da
bi
po
njej
poprašal
.
Šel
je
od
sobe
do
sobe
,
a
nikjer
ni
gospe
našel
.
Morebiti
je
vsled
včerajšnjih
dogodkov
kaj
bolna
;
toda
v
njeno
spalnico
kar
tako
na
ravnost
planoti
vendar
ne
kaže
.
Morebiti
je
na
vrtu
.
Ali
naj
Zaliko
poklical
in
njo
poprašal
?
Ne
;
njej
ni
prav
zaupal
.
Hotel
je
torej
strežaja
imeti
,
kajti
njemu
je
naročil
,
da
naj
na
gospo
pazi
,
kaj
bode
delala
,
kod
bode
hodila
;
zraven
naj
gleda
,
da
ne
bi
Lipnice
zapustila
.
Ker
strežaja
v
hiši
nikjer
ni
bilo
,
šel
je
major
na
dvor
.
Pri
vrtu
so
sloneli
vojaki
in
se
med
sabo
pogovarjali
,
na
dvoru
pak
,
kjer
je
bilo
sicer
vse
polno
živahnosti
,
bilo
je
zdaj
vse
mrtvo
in
tiho
.
Pri
hlevu
sta
stala
pastir
in
mlajši
hlapec
;
skrivnostno
sta
si
med
seboj
šepetala
,
a
major
je
mimogredé
vendar
ujel
besedi
„
gospa
“
in
„
Zalika
“
.
Poprašal
ju
je
po
strežaji
.
Odgovorila
sta
kratko
,
da
je
z
drugimi
posli
daleč
tam
v
logu
pri
tolmunu
;
nato
sta
se
pa
urno
na
stran
obrnola
,
ne
da
bi
majorja
pozdravila
,
kakor
sta
sicer
vselej
spoštljivo
storila
.
To
poročilo
in
pa
vedenje
teh
dveh
služabnikov
se
je
majorju
malo
sumljivo
zdelo
;
zbal
se
je
,
da
se
ne
bi
bil
kaj
strežaj
s
hlapci
sprl
,
zato
je
hotel
sam
tja
k
njim
iti
.
Vedel
je
,
da
so
bili
posli
Vinku
prav
udani
.
Mogoče
bi
bilo
,
da
bi
se
začeli
sedaj
proti
njemu
upirati
,
ker
jih
je
bilo
veliko
,
in
se
tudi
strežaju
zoperstavljati
.
Ko
se
je
major
na
svojem
potu
po
logu
približeval
tomunu
,
ki
je
bil
daleč
notri
v
goščavi
,
zasliši
hudo
vpitje
in
prepiranje
,
nato
pa
pluskanje
,
kakor
da
bi
bil
kdo
v
vodo
padel
.
Bližje
prišedši
je
zapazil
,
kako
si
je
strežaj
ves
moker
in
blaten
iz
vode
pomagal
po
bregu
gor
na
suho
in
kako
so
ga
nato
lipniški
hlapci
in
delavci
obstopili
in
se
mu
grozili
s
pestmi
.
Zjutraj
že
je
bil
major
starejšemu
hlapcu
naznanil
,
da
bode
strežaj
odslej
nadzornik
delavcem
in
najemnikom
,
dokler
se
razmere
na
Lipnici
nekako
ne
uredé
;
kajti
gospa
se
ne
more
z
vsem
pečati
.
Ta
novica
je
grajsko
družino
hudo
razljutila
;
vsi
so
rekli
,
da
rajši
iz
Lipnice
odidejo
,
kakor
pa
da
bi
strežaja
ubogali
.
Saj
so
vedno
opazovali
,
kako
se
je
okoli
Francozov
hlinil
in
pred
majorjem
v
prahu
valjal
;
prepričani
so
bili
,
da
je
on
sam
gospoda
izdal
.
Nato
pa
še
pride
Zalika
in
hlapcem
potoži
,
da
strežaj
že
celo
jutro
gospo
zalezuje
,
da
se
ta
ne
more
nikamor
ganoti
,
da
jej
ne
bi
bil
ta
hinavec
za
petami
.
Gospa
želi
,
da
bi
hlapci
tega
človeka
vsaj
za
eno
uro
kam
v
kraj
spravili
.
Gospejina
želja
je
bila
služabnikom
merodajna
.
Ko
je
kmalu
potem
strežaj
na
dvor
prišel
ter
pričel
nekako
gospodariti
in
se
ošabno
ustiti
,
prijela
sta
ga
dva
hrusta
za
roke
ter
sta
ga
—
hočeš
nočeš
—
tirala
v
log
k
tomunu
.
Tam
so
se
okoli
njega
zbrali
vsi
lipniški
posli
,
začeli
so
mu
napovedovati
,
kar
so
že
davno
imeli
na
srci
,
psovali
so
ga
in
mu
očitali
,
da
je
on
sam
kriv
nesreče
na
Lipnici
.
„
Kdo
Vas
je
podšuntal
zoper
mene
?
“
vpraša
boječe
strežaj
.
„
Ti
sam
,
ker
si
gospoda
izdal
!
“
odgovoré
vsi
enoglasno
ter
mu
s
pestmi
žugajo
.
Vinko
je
bil
vsem
poslom
priljubljen
,
ker
je
lepo
in
prijazno
z
njimi
ravnal
in
jim
dal
veliko
zaslužka
.
Zato
so
zdaj
vsi
njegovo
osodo
iz
srca
obžalovali
,
nekteri
so
se
pa
tudi
zbali
za
svojo
dobro
službo
.
„
Mene
hočete
dolžiti
?
“
pravi
strežaj
bojazljivo
,
videč
,
da
se
hočejo
vsi
nad
njim
maščevati
.
„
Pustite
mene
in
druge
poglejte
.
Ali
niste
videli
,
kako
je
včeraj
gospa
obledela
,
ko
je
Vinko
njeno
pismo
,
ktero
je
bila
majorju
pisala
,
v
roko
dobil
?
Kako
jo
je
nato
gospod
od
sebe
pahnol
!
Kaj
je
tedaj
treba
še
ugibati
,
kdo
je
gospoda
izdal
?
“
„
Molči
lažnjivec
!
Po
čeljustih
ga
udari
!
Jezik
mu
izderite
!
“
kričali
so
vsi
povprek
.
„
V
vodo
z
njim
!
“
zasliši
se
neki
glas
,
in
prej
ko
se
je
strežaj
zavedel
,
valjal
se
je
sredi
tomuna
po
vodi
in
po
blatu
.
Ker
ni
bila
voda
globoka
,
zlezel
je
res
kmalu
na
suho
,
tam
pa
je
prišel
v
pest
svojim
preganjalcem
,
ki
so
ga
zopet
obsuli
in
se
mu
grozili
.
K
temu
prizoru
pride
major
.
„
Kaj
tu
počenjate
?
Ali
je
to
pokorščina
,
kakor
sem
Vam
velel
?
“
rohni
z
zapovedujočim
glasom
.
„
Gospod
,
tega
pritlikavca
mi
ne
bodemo
poslušali
in
nikogar
ne
,
kdor
ni
pravi
gospodar
na
Lipnici
.
Rajši
gremo
vsi
iz
službe
.
“
„
Zakaj
ste
ga
v
vodo
vrgli
?
“
„
Zato
,
ker
se
je
drznol
našega
gospoda
grditi
in
gospo
obrekovati
.
“
„
Gospod
Rojar
je
graje
vreden
,
ker
je
mnogo
zadolžil
,
“
odvrne
major
nevoljen
;
jezilo
ga
je
,
da
je
s
posli
toliko
govoril
.
„
Mogoče
pri
Vas
,
sicer
je
pa
ljubezni
in
spoštovanja
vreden
.
In
kdor
bi
se
še
upal
tako
sramotno
o
njem
in
njegovej
gospej
jezljati
,
storili
bodemo
z
njim
tako
kakor
s
strežajem
.
“
Major
se
je
bil
že
namenil
posle
ostro
pokarati
in
kaznovati
,
a
zapazil
je
med
njimi
,
ki
jih
je
blizu
dvajset
v
gruči
okoli
njega
stalo
,
divje
poglede
in
debele
žuljaste
pesti
.
Kdo
bi
mu
tukaj
,
kjer
ni
bilo
vojakov
blizu
,
na
pomoč
prišel
,
ako
bi
vsi
ti
na-nj
skočili
.
Premagal
se
jo
torej
ter
odnehal
za
sedaj
,
nato
pa
molčé
s
strežajem
odšel
na
Lipnico
.
Med
potem
je
major
od
strežaja
zvedel
,
da
Ljudmila
ni
šla
celi
čas
nikamor
iz
hiše
.
Bila
je
vedno
v
svojej
sobi
in
Zalika
jej
je
stregla
;
drugi
ni
smel
nihče
k
njej
.
Strežaj
je
zagotovil
,
da
je
vedno
dobro
pazil
,
da
ne
bi
kam
utekla
.
Na
dvoru
pred
hišo
so
stale
dekle
in
se
tiho
a
skrbno
pogovarjale
;
nikogar
ni
bilo
,
da
bi
jim
bil
delo
razkazal
.
Na
majorjev
ogovor
so
rekle
,
da
ne
morejo
obeda
pripraviti
.
Zalike
ni
nikjer
,
da
bi
jim
odprla
klet
ter
dala
za
kuho
potrebnih
stvarij
.
Kaj
ko
bi
tudi
gospe
nikjer
ne
bilo
!
Prestrašen
plane
major
gori
v
sobe
,
vse
premeri
in
preišče
,
nazadnje
pa
pred
gospejino
spalnico
obstoji
.
Ključ
je
v
vratih
tičal
,
on
potrka
,
vse
je
tiho
.
—
Polagoma
odpre
vrata
in
v
sobo
stopi
;
nikogar
ni
notre
,
vse
je
prazno
.
Omare
in
miznice
so
stale
odprte
,
kakor
da
bi
bil
kdo
v
zadnjem
času
urno
kakih
važnih
rečij
iz
njih
pobral
,
nato
pa
vse
odprto
pustivši
nagloma
odšel
.
Kdo
bi
še
dvomil
!
Jasno
je
ko
beli
dan
:
gospa
in
Zalika
ste
z
Lipnice
utekli
.
Kakor
okamenél
je
stal
major
strméč
sredi
sobe
,
v
ktero
se
je
tiho
kakor
ponočni
tat
prikral
,
iz
ktere
je
pa
prej
golobica
izletela
,
nego
jo
je
pograbil
roparski
kragulj
.
Pred
nekimi
trenotki
je
še
tukaj
bivala
,
na
stolu
pri
tej
mizi
je
sedela
,
ta
zrak
je
dihala
,
a
zdaj
je
šla
,
Bog
zna
kam
.
Prijatelji
si
pri
odhodu
roke
podajajo
,
v
ljubezni
se
objemajo
,
a
ona
ga
ni
niti
z
énim
pogledom
osrečila
,
ampak
plaho
je
zbežala
pred
—
njim
samim
.
Osrečila
?
Ali
je
pa
ona
sama
srečna
?
Tega
major
še
do
zdaj
ni
pomislil
.
Ko
bi
nežive
stvari
znale
govoriti
,
ta
soba
bi
mu
povedala
,
kake
muke
je
uboga
žena
zadnje
dni
prestala
,
kako
jej
je
srce
krvavelo
,
ko
ni
zamogla
rešiti
svojega
moža
,
kako
je
to
noč
bleda
ko
zid
na
stolu
sedeč
prebedela
.
Te
stene
so
gledale
njene
bolesti
!
Ni
jokala
,
ni
tožila
,
ampak
kakor
v
smrtnej
bolezni
hirajoče
dete
slonela
je
v
naročji
svoje
strežnice
.
Vsega
tega
je
pa
kriv
—
on
sam
.
Da
,
ti
si
njeno
srečo
ubil
!
oglasila
se
je
njegova
zaspana
vest
.
Ti
bi
bil
lahko
vse
to
zabranil
,
moža
bi
bil
posvaril
in
mu
prizanesel
,
lahko
bi
bil
odvrnol
te
grozne
bolečine
od
nje
,
ktero
ljubiš
,
a
ti
tega
nisi
hotel
.
Sedaj
pa
prosiš
in
zahtevaš
ljubezni
,
sreče
od
nje
,
kterej
si
strup
prilival
v
revno
srce
,
slednjič
pa
z
enim
udarcem
dušo
pretresnol
do
smrti
.
Kako
bi
žena
ljubila
morilca
svojega
moža
!
Ne
prizadevaj
,
ne
trudi
se
Besson
,
da
bi
te
kdaj
še
čislala
;
sedaj
je
prepozno
.
„
Prepozno
!
“
vzdihne
major
,
vsede
na
stol
ter
na
njem
zamišljen
obsedi
.
Čez
nekaj
trenotkov
pa
zopet
mahom
kvišku
plane
,
strast
in
poželenje
mu
v
prsih
vzkipi
,
ves
divji
in
razburjen
hiti
ven
iz
hiše
na
dvor
.
Do
zdaj
sem
te
hotel
z
lepa
prositi
,
da
na
častnem
potu
postaneš
moja
nevesta
,
sedaj
pa
te
hočem
prisiliti
,
da
se
mi
udaš
,
če
ti
tudi
v
mojem
objemu
poči
srce
,
in
obupne
solze
močijo
tvojo
—
sramoto
.
„
Korporal
,
kje
je
gospa
?
“
vpraša
major
osorno
svojega
podčastnika
,
kteremu
je
bil
tudi
naročil
in
ostro
zaukazal
,
da
naj
skrbno
pazi
,
da
se
gospa
nikamor
od
hiše
ne
vmakne
.
„
Jaz
ne
vem
,
“
odgovori
odkritosrčno
korporal
.
„
Kaj
?
Tako
se
prezirajo
moja
povelja
?
Takoj
ga
v
zapor
odpeljite
!
Železne
spone
zopet
na
noge
in
na
roke
,
da
se
bode
pokoril
za
svojo
malomarnost
!
“
Revež
je
bil
tá
korporal
.
Danes
je
po
hudej
kazni
prvič
zopet
užival
prostost
,
a
komaj
ko
so
se
mu
udje
malo
poravnali
,
moral
je
zopet
nazaj
v
ječo
.
Sicer
pa
kaže
vsak
ujetnik
po
svojem
oproščenji
večjo
veselost
,
nego
jo
je
občutil
danes
korporal
,
ko
je
zjutraj
po
prestanej
kazni
zopet
prišel
na
čisti
zrak
.
Na
Lipnici
je
bilo
sedaj
vse
spremenjeno
.
Vsi
posli
in
domačini
so
vojake
temno
gledali
in
se
jih
ogibali
,
celó
Binče
je
izgubil
do
korporala
,
še
bolj
pa
do
drugih
vojakov
svoje
zaupanje
,
odkar
je
videl
,
kako
so
ti
včeraj
njegovega
brata
neusmiljeno
tirali
z
Lipnice
.
Ono
lepo
življenje
je
torej
na
tem
kraji
minolo
in
se
ne
povrne
več
.
Korporal
je
pred
hišo
,
kjer
jo
z
vojaki
na
straži
stal
,
čmrno
pred
se
v
tla
gledal
ter
se
jezil
nad
majorjem
,
Vinkom
in
nad
vsemi
,
zraven
je
pa
tiho
klel
,
francosko
,
laško
,
slovensko
in
kolikor
je
še
jezikov
znal
.
Celó
ko
je
Zalika
iz
sobe
dol
prišla
in
zraven
njega
postala
,
ni
se
za
njo
zmenil
,
ampak
v
eno
mer
jo
pred
se
gledal
in
s
sabljo
velike
riže
po
pesku
delal
,
potem
jih
pa
zopet
zasul
in
poteptal
,
da
so
ostroge
na
nogah
rožljale
.
Hišina
je
hotela
z
njim
govoriti
in
ga
po
dolgem
času
pozdraviti
,
a
imela
jo
svojo
trmico
in
ga
vendar
ni
hotela
prva
nagovoriti
.
Okašljevala
se
je
,
da
bi
ga
na
se
opozorila
,
toda
korporal
je
dalje
po
pesku
risal
ter
kakor
Archimedes
svoje
podobe
na
pesku
učeno
in
modro
premišljeval
.
To
je
pa
Zaliko
vedno
bolj
jezilo
;
iz
trte
,
ki
se
je
po
hišnem
zidu
spenjala
,
jela
je
perje
obtrgavati
in
ga
korporalove
studijo
metati
.
Ko
se
pa
zraven
še
neki
vojak
k
trti
spne
in
prične
grozdje
obtipavati
,
bila
je
najlepša
prilika
,
da
je
svojej
nevolji
dušek
dala
v
jedrnatih
,
zbadljivih
besedah
,
ki
so
bile
pa
prav
za
prav
korporalu
namenjene
.
„
Noro
dekle
!
“
ugovarja
mrzlo
korporal
.
„
Ali
se
je
treba
radi
take
malenkosti
tako
nad
njim
jeziti
?
“
„
Kdo
se
ne
bi
jezil
?
“
odvrne
dekle
.
„
Ali
Vas
nismo
tukaj
dobro
pitali
in
pasli
,
sedaj
nam
pa
s
tako
nehvaležnostjo
plačujete
?
“
„
Veleizdajstvo
se
mora
kaznovati
.
“
„
Glejte
si
no
!
Kako
modro
govorite
!
Pa
povejte
,
kakega
izdajstva
je
gospa
kriva
,
da
jo
zdaj
kakor
kako
hudodelnico
stražite
in
jej
ne
pustite
čez
prag
stopiti
!
Ali
se
je
tudi
ona
po
noči
v
vasi
doli
s
kmeti
pogovarjala
in
jih
k
uporu
spodbujala
?
Sram
bodi
Vas
,
ki
hočete
biti
vojaki
Napoleonovi
!
Vaši
tovariši
se
na
bojnem
polji
vojskujejo
,
Vi
pa
tukaj
s
smešnim
ponosom
stražite
mirno
in
neškodljivo
žensko
ter
jo
sramotno
silite
,
da
bi
ljubila
Vašega
majorja
,
da
si
sami
dobro
veste
,
da
ga
sovraži
in
zaničuje
.
“
Vrag
naj
vzame
še
majorja
!
mislil
si
je
korporal
.
Zalika
ima
prav
.
On
ni
cesarju
prisegel
,
da
bode
ženske
stražil
,
ktere
njegovi
častniki
požele
.
Toda
kaj
naj
bi
storil
!
„
Dekle
,
dekle
!
“
reče
nato
pomišljujoč
.
„
Mi
ne
moremo
pomagati
.
Ubogati
moramo
.
“
„
Torej
je
vse
izgubljeno
!
Uboga
gospa
!
“
vzdihne
Zalika
,
s
predpasnikom
si
zakrije
oči
in
se
zjoka
.
„
Kaj
pa
hoče
gospa
,
da
naj
storim
?
“
„
Glejte
,
gospod
korporal
,
gospa
je
vedno
dejala
,
da
ste
Vi
najboljši
med
vsemi
vojaki
,
in
jaz
sem
tudi
rekla
,
da
je
korporal
dober
človek
,
da
bode
nama
tukaj
pomagal
.
“
Korporalu
je
bila
pohvala
prav
po
godu
in
ustnice
so
so
mu
malo
raztegnole
v
prijazen
nasmeh
.
„
Gospa
ne
sme
na
Lipnici
ne
eno
uro
več
ostati
.
Pustite
naju
,
da
odideve
!
Saj
ne
bodeve
šli
,
“
nadaljuje
hišica
ter
nekoliko
v
stran
stopi
,
„
kakor
s
procesijo
tú
pred
Vašim
nosom
.
Od
zadej
bodeve
zlezli
čez
vrtno
ograjo
v
gozd
in
potem
dalje
.
Vi
pa
nikarte
takrat
nazaj
na
vrt
gledati
,
ampak
ostanite
tú
pred
hišo
pri
drugih
vojakih
;
majorju
pa
recite
,
da
niste
ničesar
videli
!
“
„
To
bode
pa
zame
vendar
nekoliko
nevarno
.
“
„
Se
vé
da
,
težavno
je
,
česar
Vas
prosim
,
in
major
Vam
bode
morebiti
mnogo
sitnosti
delal
.
Toda
nama
bi
s
tem
gotovo
neprecenljivo
ljubáv
storili
,
gospa
in
jaz
bi
Vam
bile
za
to
celo
življenje
hvaležne
ter
bi
se
Vas
čestokrat
spominjale
.
“
Korporalu
se
ustnice
še
bolj
raztegnejo
.
„
Gospa
Vam
je
po
meni
poslala
lepo
in
bogato
darilo
,
da
bi
Vam
nekoliko
Vašo
dobrovoljnost
poplačala
,
tudi
jaz
sem
pridjala
v
svojem
imenu
majhno
stvarico
,
da
bi
se
še
kterikrat
na
mene
spomnili
.
“
Kakor
se
po
deževnem
dnevu
na
nebu
slednjič
oblaki
raztrgajo
,
da
izza
meglic
zasveti
rumeno
solnce
in
posije
na
zmočeno
zemljo
,
tako
so
se
na
korporalovem
temnem
lici
po
dolgem
času
na
zadnje
vendar
razklenole
ustnice
,
pod
košatimi
brkami
se
pokazali
beli
zobje
,
in
celo
lice
je
zažarilo
v
nenadnem
veselji
.
Smejé
se
stegnol
je
roko
ter
vzel
darilo
,
ktero
mu
je
Zalika
ljubeznjivo
nudila
.
Bil
je
zlat
denar
od
gospé
,
ličen
prstan
pa
od
Zalike
,
kterej
je
ganen
stisnol
roko
k
slovesu
.
„
Dekle
,
dekle
!
Ali
se
še
vidiva
?
“
„
Kedar
vojske
ponehajo
,
takrat
pa
slecite
vojaško
suknjo
in
pridite
na
Lipnico
!
Tú
bodemo
še
srečno
in
mirno
živeli
,
naj
nas
sedaj
major
preganja
,
kakor
hoče
.
“
To
spregovorivši
je
brzo
stekla
po
stopnicah
v
hišo
.
Kmalu
nato
zasliši
korporal
v
hišnej
veži
stoječ
,
da
so
se
majhne
duri
na
drugej
strani
hiše
polagoma
odpirale
.
Urno
je
stopil
k
vojakom
pred
hišo
,
od
koder
se
je
zamoglo
le
en
kos
vrta
videti
.
Kazal
jim
jo
nekaj
tja
na
nasprotno
stran
,
zraven
jih
pa
s
svojim
obširnim
životom
tako
zagrnol
,
da
niso
mogli
skoro
nič
nazaj
proti
vrtu
videti
.
A
korporal
sam
se
ni
mogel
premagati
,
da
se
ne
bi
nazaj
obrnol
;
zapazil
in
spoznal
je
še
po
obleki
Zaliko
,
ki
je
potem
hitro
za
vrtno
ograjo
v
goščavi
izginola
.
Presrčna
deva
,
si
je
mislil
,
brhka
je
ko
srna
,
a
zvita
kot
lisica
.
Veliko
hudega
ni
major
korporalu
danes
s
tem
storil
,
da
ga
je
zaprl
.
Temu
je
še
ljubo
bilo
,
da
se
je
iznebil
dolgočasnega
službovanja
,
da
je
zamgel
sam
za
se
mirno
prstan
ogledavati
in
premišljevati
,
kako
ga
je
Zalika
danes
pri
konci
razgovora
ljubo
nagovarjala
,
kakor
še
nikdar
poprej
.
Upal
je
,
da
jo
še
kdaj
vidi
,
in
bil
je
srečen
.
Major
si
je
vse
prizadeval
,
da
bi
zopet
gospo
našel
.
Strežaju
je
naročeval
,
žugal
in
prosil
,
da
naj
celo
okolico
preišče
in
povsod
po
njej
popraša
.
Naj
si
vzame
s
sabo
še
drugih
ljudij
,
on
bode
vsem
obilno
plačal
,
strežaju
pa
je
obetal
bogato
darilo
.
Naročil
mu
je
tudi
,
da
naj
dobi
veščega
voznika
,
kteri
bi
dobro
poznal
pota
proti
Ljubljani
,
kajti
ceste
iz
uskoškega
gorovja
so
bile
zeló
strme
in
za
vožnjo
sila
težavne
,
major
se
je
pa
hotel
še
to
noč
z
gospo
,
ako
jo
dobi
,
iz
teh
krajev
odpeljati
.
Da
,
nje
bi
ne
zamogel
tu
puščati
,
ko
je
moral
sam
Lipnico
zapustiti
.
Hotel
je
z
njo
v
kako
oddaljeno
mesto
odpotovati
,
kjer
bode
še
bolj
zapuščena
,
tuja
brez
znancev
in
varuhov
.
Z
nikomur
ne
bode
občevala
,
on
sam
bode
vedno
stal
na
njenej
strani
,
vojaštvu
pa
takoj
ko
mogoče
dal
slovo
.
Pokazalo
se
bode
,
ali
zamore
res
vekomaj
proti
njemu
mrzla
ostati
;
če
pa
tudi
to
stori
,
naj
vsaj
nikogar
ne
bode
,
ako
noče
biti
njegova
.
Nobenej
ženski
se
še
ni
major
toliko
dobrikal
,
vendar
ga
še
ni
do
sedaj
nobena
tako
na
ravnost
zavrgla
,
nobena
tako
žaljivo
prezirala
,
kakor
ta
.
Zato
pa
se
je
hotel
nad
njo
maščevati
ter
jo
siloma
od
tu
na
tuje
odpeljati
.
Kako
pa
bode
tam
mogel
nad
njo
čuvati
in
jo
stražiti
,
kako
jo
pri
sebi
obdržati
,
tega
major
sedaj
še
ni
pomislil
.
Od
strasti
preslepljen
je
za
trdno
sklenol
,
da
je
na
nikak
način
na
Lipnici
ne
pusti
,
zato
je
zdaj
strežaja
silno
priganjal
,
zapovedujoč
mu
,
da
se
naj
podviza
ter
kmalu
zasledi
njeno
skrivališče
;
tudi
on
sam
je
hotel
v
vasi
po
njej
poprašati
.
Hitro
se
je
raznesla
novica
,
da
ste
gospa
in
Zalika
skrivši
zapustili
Lipnico
.
Vsi
lipniški
posli
,
hlapci
in
dekle
so
se
zbrali
na
dvoru
ter
se
pogovarjali
o
tužnej
novosti
.
Vsi
so
sklenoli
,
da
ne
bodo
še
dalje
tukaj
pri
samih
vojakih
služili
in
delali
;
naj
si
major
sam
streže
in
kuha
,
kakor
hoče
.
Res
je
bilo
kmalu
potem
videti
,
kako
so
posamezni
služabniki
s
culo
na
rami
žalostno
odhajali
na
različne
kraje
;
nekteri
se
niso
zamogli
pri
odhodu
solz
zdržati
.
Saj
so
starejši
hlapci
že
dolgo
bivali
na
Lipnici
,
marsikdo
od
njih
je
že
služil
pri
pokojnem
Rojarji
ter
Vinka
poznal
od
mladih
nog
.
Vsi
so
ga
spoštovali
in
čislali
,
vsi
so
častili
in
ljubili
svojo
gospodinjo
,
a
nikdo
od
njih
ni
mislil
,
da
se
bode
pri
tako
žalostnih
razmerah
ločil
od
Lipnice
.
Še
bolj
kakor
posli
prestrašil
se
je
Binče
,
ko
je
slišal
,
da
je
od
vseh
domačih
zapuščen
sam
ostal
na
Lipnici
.
Že
od
včeraj
se
ni
dal
zaradi
brata
pomiriti
,
a
danes
se
je
še
bolj
preplašil
,
ko
je
iz
hiše
gredé
nekoliko
majorjevih
besed
ujel
in
spoznal
,
da
hoče
ta
tudi
Ljudmilo
odpeljati
.
Sicer
se
pa
Binče
v
prejšnjih
mirnih
časih
ni
toliko
zmenil
ne
za
brata
ne
za
Ljudmilo
,
ker
sta
ta
dva
čestokrat
njegovim
bedastim
naklepom
nasprotovala
;
poiskal
ju
je
le
takrat
,
kedar
je
česa
od
nju
potreboval
.
V
sedanjem
nevarnem
času
pa
se
je
oglasila
v
nepopačenem
mladenči
z
vso
močjo
prirojena
čut
bratovske
ljubezni
,
a
še
bolj
ga
je
vznemirjala
misel
,
da
sedaj
ostane
sam
,
zapuščen
brez
varuha
.
Matevžu
ni
nikoli
veliko
zaupal
,
bratov
značajni
ponos
pa
je
imel
pri
njem
toliko
veljave
,
da
bi
se
Vinko
po
njegovih
mislih
lahko
celemu
svetu
ustavljal
.
Ali
včeraj
so
tega
vojaki
uklenenega
iz
njegovega
lastnega
domovja
odpeljali
.
Kdo
naj
bi
sedaj
še
Binčeta
varoval
!
Ves
plašen
je
torej
lazil
celi
dan
okoli
hiše
,
a
vojakov
se
je
zdaj
bal
kakor
samih
vragov
.
In
kako
bi
ne
!
Včeraj
so
Vinka
zaprli
,
danes
že
Ljudmilo
iščejo
,
jutre
pa
že
pride
gotovo
on
sam
na
vrsto
.
Na
dvoru
je
prosil
Binče
vsakega
hlapca
posebej
,
naj
pri
njem
na
Lipnici
ostane
,
naj
ga
pred
vojaki
varuje
;
toda
posli
so
vsi
z
glavo
odkimavali
ter
se
tiho
na
vse
strani
razšli
.
Osamljen
se
je
revni
mladeneč
nekoliko
časa
okoli
sebe
oziral
,
potem
pa
je
stekel
kakor
zbegano
jagnje
po
stezi
ob
robu
loga
.
Vsedel
se
je
na
kamen
pri
poti
ter
se
jokal
kakor
dete
,
ki
je
izgubilo
svojo
mater
.
Tak
pa
je
bil
Binče
:
o
veselih
časih
je
bil
trmoglav
in
razposajen
,
o
hudih
je
pa
obupno
tarnal
.
Dolgo
časa
je
Binče
na
onem
mestu
sedel
;
od
samega
joka
utrujen
je
pobesil
glavo
gledal
ter
pred
se
na
tla
.
Iz
tega
stanja
se
še
le
predrami
,
ko
je
opazil
,
da
so
po
poti
tik
zraven
njega
neka
dolga
senca
pomiče
,
nato
pa
pred
njim
obstoji
in
ga
osenči
.
Spel
je
glavo
kvišku
in
pred
sabo
zagleda
—
Dobriho
.
Gorski
samotar
je
še
le
danes
zjutraj
od
mairja
zvedel
,
kaj
se
je
včeraj
zgodilo
;
pozneje
so
mu
tudi
drugi
ljudje
o
tem
pravili
.
Dobriha
je
srčno
obžaloval
osodo
svojih
sosedov
,
ko
je
pa
maire
pripovedoval
,
da
se
hočeta
major
in
gospa
vzeti
,
majal
je
neverno
z
glavo
ter
šel
sam
na
Lipnico
o
tem
popraševat
.
„
Kaj
pa
tukaj
sam
sediš
in
pomišljaš
?
“
nagovoril
je
Binčeta
.
„
Kako
ne
bi
bil
sam
!
“
odvrne
Binče
.
„
Vsi
so
z
Lipnice
zbežali
,
sami
vojaki
so
ostali
.
“
„
Kje
pa
je
gospa
Ljudmila
?
“
„
Z
Zaliko
je
pobegnola
.
Major
je
poslal
strežaja
in
druge
ljudi
,
da
bi
jo
poiskali
.
“
„
Kaj
jej
pa
hoče
storiti
?
“
poprašuje
dalje
Dobriha
.
„
Kar
je
Vinku
storil
.
Daleč
od
tukaj
jo
hoče
odpeljati
;
tam
jo
bode
zadavil
ali
pa
na
meh
odrl
.
Jutro
bode
pa
mene
,
“
pristavi
z
jokajočim
glasom
.
„
Ne
boj
se
!
“
tolaži
ga
Dobriha
.
„
Zakaj
bi
tebe
preganjal
.
“
„
Zakaj
pa
Ljudmilo
?
“
pravi
Binče
in
se
še
hujše
zajoče
.
„
Tudi
ona
je
nedolžna
kot
jaz
;
Vinko
je
pri
zadnjem
uporu
pred
štirimi
leti
na
Francoze
streljal
,
midva
z
Ljudmilo
pa
nisva
nikoli
še
na
nje
streljala
.
“
Iz
mairjevega
poročila
in
Binčevih
odgovorov
je
zamogel
Dobriha
lahko
sklepati
,
kaj
je
pri
vsem
tem
istina
.
Binče
je
imel
se
vé
da
o
tem
krive
misli
in
maire
je
napačno
sodil
,
misléč
,
da
se
hoče
gospa
radovoljno
udati
majorju
.
Že
je
hotel
Dobriha
poprašati
,
kam
so
šli
gospo
iskat
,
a
v
tem
hipu
prisopiha
po
stezi
strežaj
sam
ter
se
v
tek
spusti
dol
proti
vasi
.
Dobriha
se
obrne
in
mirno
gleda
za
njim
.
„
Dobro
major
!
“
mrmral
je
sam
pri
sebi
.
„
Ti
si
vse
moči
napel
,
da
bi
ugrabil
in
pogubil
nesrečno
ženo
,
a
jaz
se
hočem
,
kolikor
mi
bode
mogoče
,
potruditi
,
da
jo
rešim
iz
tvojih
rok
.
“
Sklenila
je
bele
roke
Točila
grenke
je
solze
.
Narodna
.
V
jutru
istega
dne
,
ko
so
se
na
Lipnici
navedeni
dogodki
vršili
,
sedel
je
v
sosednjej
vasi
na
vrtu
blizu
farne
crkve
prileten
in
častitljiv
mož
.
Osiveli
lasje
so
mu
nad
visokim
čelom
že
redko
krili
ostarelo
glavo
,
leta
so
mu
teló
upognola
,
a
živo
okó
,
ki
je
v
časih
v
nenadnem
ognji
zažarelo
,
kazalo
je
dovolj
živahnost
in
čilost
njegovih
preteklih
let
.
Bil
je
to
župnik
ondotne
fare
.
Po
dokončanem
crkvenem
opravilu
je
šel
ob
palico
se
opirajoč
na
vrt
,
da
bi
se
hladil
pri
mizi
sedeč
v
senci
košate
lipe
,
kajti
soparna
vročina
onega
dne
ga
je
bila
že
zgodaj
razgrela
.
Natakne
si
očali
in
odpre
molitveno
knjigo
;
dolgo
je
iz
nje
čital
ter
tiho
molil
.
Danes
jo
opravil
zadušno
mašo
za
dragega
prijatelja
,
župnika
bližnje
fare
,
ki
je
pred
nekimi
dnevi
umrl
.
Ta
mu
je
bil
zvest
tovariš
od
mladih
let
,
z
njim
se
je
skupaj
izšolal
,
njega
je
najbolj
čislal
med
vsemi
svojimi
sošolci
.
Sedaj
so
mu
ti
že
vsi
pomrli
;
izmed
vseh
je
le
še
on
sam
ostal
na
svetu
-
slaboten
in
potrt
starček
.
Župnik
odloži
knjigo
in
gleda
pred
se
,
kako
so
posamezni
listi
,
od
hude
vročine
posušeni
,
prezgodaj
z
drevja
padali
.
Duh
se
mu
utopi
v
one
davne
a
srečne
čase
,
ko
je
še
neskušen
in
brezskrben
mladeneč
z
veselimi
tovariši
bival
v
semenišči
,
živo
mu
je
še
v
spominu
,
kako
so
se
po
dovršenih
bogoslovskih
študijah
s
solznimi
očmi
med
sabo
poslavljali
,
nato
se
pa
razšli
na
vse
strani
slovenske
domovine
kot
marljivi
delavci
v
svojem
blagem
poklicu
.
Od
onega
časa
je
minolo
se
vé
da
že
več
nego
polovica
stoletja
,
ti
vsi
že
počivajo
v
hladnej
zemlji
,
vele
cvetice
njim
pokrivajo
tihi
grob
,
le
on
sam
je
še
ostal
na
svojem
mestu
,
staro
,
suho
drevo
,
ktero
utegne
prvi
jesenski
vihar
podreti
,
ali
prihodnja
zima
porušiti
.
Večji
del
svojega
življenja
je
v
tem
kraji
med
svojimi
sedanjimi
farani
preživel
,
njih
večino
je
on
sam
krstil
,
z
njimi
se
je
veselil
in
žalostil
,
bil
je
njim
vedno
neutrudljiv
tolažnik
in
sovetnik
,
posebno
pa
v
zadnjih
hudih
časih
.
Dasi
je
bil
njegov
duh
še
vedno
čil
in
neoslabljen
,
jelo
mu
je
teló
že
znatno
hirati
in
pešati
,
hoja
v
oddaljene
kraje
mu
je
bila
pretežavna
.
Vestni
mož
se
je
bal
,
da
ne
bode
odslej
več
mogel
dostojno
opravljati
svojega
poslovanja
,
zatorej
bi
bil
rad
svoje
težavno
breme
odložil
mlajšim
močém
.
Utrujeno
in
onemoglo
teló
je
želelo
mirú
in
pokoja
,
srce
mu
je
hrepenelo
po
umrlih
tovariših
.
Ko
se
je
pa
starček
celó
spomnil
svojega
zadnjega
vrstnika
,
kterega
so
nedavno
zagrebli
v
črno
zemljo
,
navdala
ga
je
grenka
otožnost
,
v
očesu
mu
je
solza
zaigrala
,
a
ustnice
so
mu
polglasno
zašepetale
:
Gospod
,
vzemi
k
sebi
svojega
hlapca
!
-
Strežnica
prinese
zajutrek
,
a
že
na
polu
pota
začne
gredé
popra
-
Sevati
:
„
Gospod
,
ali
ste
že
slišali
žalostne
novice
o
naših
sosedih
?
“
Župnik
se
ozre
ter
jo
zvedavo
pogleduje
.
„
Včeraj
so
vojaki
v
bližnjih
vaseh
prijeli
pet
kmetov
ter
jih
uklenene
odpeljali
v
zapor
.
“
„
Kaj
praviš
?
V
zapor
?
“
„
Da
,
v
zapor
!
V
našej
vasi
ljudje
tako
pripovedujejo
.
“
„
Za
Boga
,
ali
je
to
mogoče
?
“
„
Da
,
še
več
!
Tudi
lipniškega
gospoda
so
odpeljali
.
“
„
Lipniškega
gospoda
!
“
začudi
se
z
nova
župnik
.
„
Moj
Bog
!
Kaj
so
vendar
tako
hudega
storili
?
“
nadaljuje
radi
te
novosti
silno
prestrašen
.
„
Spuntati
so
se
hoteli
zoper
Francoze
.
Zato
so
jih
zaprli
,
nektere
pa
bodo
takoj
postrelili
.
“
„
Žalostno
,
žalostno
!
Ubogo
ljudstvo
!
Torej
ni
še
dosta
nesreče
,
“
vzdihuje
župnik
;
„
vedno
se
snuje
novo
preganjanje
.
Naši
ljudje
se
ne
bodo
nikoli
sprijaznili
z
novim
gospodstvom
.
Kdo
bi
jim
pa
tudi
pri
teh
razmerah
zato
zameril
!
“
„
Lipniški
gospod
je
imel
neki
v
svojej
kleti
polno
orožja
;
to
je
hotel
med
kmete
pri
priliki
razdeliti
.
“
„
Kako
so
pa
to
Francozi
zasledili
?
“
vpraša
naglo
župnik
.
„
Gospa
sama
jim
je
vse
ovadila
,
“
oglasi
se
dekla
,
ki
je
na
hišnem
pragu
stoječ
razgovor
poslušala
.
„
Nemogoče
!
Žena
—
svojega
moža
?
“
vzklikne
župnik
nevoljno
zavzet
.
„
Da
bi
se
ga
iznebila
in
se
z
majorjem
poročila
,
“
odvrne
dekla
.
„
Kaj
govoriš
!
Ti
nesrečno
dekle
!
“
razhudi
se
župnik
.
„
Lažeš
,
nesramna
obrekovalka
!
“
jezi
se
strežnica
.
„
Ljudje
tako
pripovedujejo
.
Te
dolžite
,
ne
pa
mene
!
“
Dekla
se
jezno
zabrne
in
odide
.
Ona
sama
si
res
ni
teh
rečij
izmislila
,
ampak
vse
je
verjela
lipniškemu
strežaju
,
ki
je
včeraj
te
laži
po
svetu
trosil
,
če
prav
so
se
ljudje
za
gospejino
čast
potegovali
.
In
kako
bi
ne
!
Saj
bi
imela
župnikova
dekla
biti
strežajeva
nevesta
,
ko
bi
bil
tú
dobil
oskrbniško
službo
.
Toda
Vinko
je
vse
njune
upe
in
naklepe
razdrl
;
umevno
je
torej
bilo
,
da
sta
vedno
oba
proti
njemu
gojila
sovraštvo
in
nevošljivost
.
Med
tem
ko
je
strežnica
dalje
razlagala
o
včerajšnjih
dogodkih
,
stopilo
je
na
vrt
nekaj
ljudij
,
možje
,
žene
in
otroci
onih
rodbin
,
ktere
so
včeraj
tako
onesrečile
.
V
srce
je
župnika
zabolelo
,
ko
je
nenadno
zagledal
te
žalostne
obraze
.
„
Gospod
,
“
vzdihnol
je
proseče
,
„
nikar
me
še
jemati
s
te
zemlje
,
sedaj
ne
morem
teh
meni
izročenih
otročičev
brez
varstva
samih
zapustiti
!
“
—
Prišli
so
k
njemu
tolažbe
iskat
.
Povedali
so
mu
,
kaj
se
je
zgodilo
,
kaj
so
pretrpeli
;
potožili
so
mu
svoje
težave
ter
ga
prosili
soveta
.
Težko
je
bilo
župniku
jih
danes
tolažiti
,
vendar
pa
niso
njegove
prijazne
besede
bile
brez
dobrodejnega
upliva
.
Ubožci
so
stali
kakor
plahe
ovčice
okoli
svojega
pastirja
,
častitljivi
mož
jih
je
pa
s
pravo
gorečnostjo
spodbujal
,
naj
sedanje
nadloge
voljno
in
vdano
prenašajo
in
naj
ne
obupajo
nad
boljšo
bodočnostjo
.
„
Nikarte
obupati
!
“
dejal
je
sklepaje
svoje
tolažljive
nauke
.
„
Imeli
smo
že
hujše
čase
,
a
Bog
je
vedno
v
nadlogah
obvaroval
Vas
in
Vaše
otroke
.
Va-nj
tudi
sedaj
zaupajte
!
Ali
ni
njegova
moč
večja
nego
sile
Vaših
protivnikov
?
In
vendar
ne
more
brez
njegove
volje
niti
en
las
z
Vaše
glave
pasti
.
Saj
še
ni
vse
izgubljeno
.
Vedno
se
čuje
,
da
se
Avstrijci
bližajo
našim
krajem
.
V
kratkem
bodemo
morebiti
že
sprejeli
njihova
krdela
po
naših
mestih
,
oni
bodo
odprli
napolnjenim
ječam
trdno
zavarovana
vrata
,
a
Vaši
očetje
in
sinovi
se
bodo
zopet
vrnoli
k
svojim
žalujočim
rodbinam
.
“
„
Sedaj
res
prav
nedolžni
trpijo
to
kazen
,
“
oglasi
se
neki
kmet
.
„
Nihče
se
ni
ganol
zoper
Francoze
,
ničesar
niso
zadolžili
.
Francozi
jim
tudi
ne
morejo
nobene
storjene
krivice
dokazati
.
Lipniški
gospod
je
res
hranil
nekaj
orožja
,
toda
rabil
ga
ni
sedaj
proti
nikomur
.
In
kako
zamorejo
Francozi
vedeti
,
kaj
in
o
čem
se
je
on
s
kmeti
pogovarjal
!
Vendar
so
pa
vse
tako
strogo
kaznovali
!
“
„
Morebiti
so
jih
samo
za
nekaj
tednov
v
zapor
dejali
,
da
ne
bi
z
Avstrijci
potegnoli
,
“
meni
gospod
župnik
;
„
po
končanej
vojski
jih
pa
hočejo
zopet
oprostiti
.
“
„
A
ljudje
,
kteri
iz
mesta
prihajajo
,
pripovedujejo
,
da
je
tudi
iz
drugih
dolenjskih
krajev
mnogo
kmetov
zaprtih
in
da
so
včeraj
vojaki
v
Novem
mestu
nektere
izmed
teh
ujetnikov
postrelili
,
če
prav
tudi
oni
niso
nič
hudega
dejanstveno
zoper
Francoze
učinili
.
“
„
Toda
tako
početje
je
krivično
in
grozovito
,
“
odvrne
župnik
s
krepkim
glasom
.
„
Kri
naših
pomorjenih
rojakov
vpije
proti
nebu
in
zahteva
maščevanje
.
V
prihodnjej
vojski
se
bode
duh
vseh
nedolžno
pobitih
žrtev
s
krvavim
mečem
postavil
zoper
sovražne
čete
ter
bode
kakor
maščevalni
angelj
ljute
sovrage
podil
v
pogubljenje
,
da
se
pokoré
za
vse
one
brezbožne
čine
,
s
kterimi
so
trpinčili
naše
ljudstvo
.
Toda
ne
utikajmo
se
mi
revni
ljudje
v
tako
razsojo
!
Bog
bode
odločil
njihovo
osodo
,
on
jih
bode
sodil
.
Voljno
in
udano
prenašajmo
mi
sedanje
nadloge
,
kmalu
nam
pride
olajšanje
v
tej
bedi
,
kajti
Bog
ostane
naše
zavetje
in
zaslomba
.
Prišli
nam
bodo
srečnejši
časi
,
kmet
bode
zopet
mirno
obdeloval
svoje
polje
,
delavec
se
bo
veselil
svojega
plačila
,
in
naši
otroci
bodo
v
skrbnej
vzgoji
čvrsto
odraščali
ter
čislali
stare
šege
svojih
očetov
.
Oni
pa
,
ktere
je
v
zadnjih
burnih
časih
ugrabila
nagla
in
nenadna
smrt
,
kteri
so
se
iz
ljubezni
do
domovine
branili
tujih
sovražnikov
,
oni
so
našli
milost
pri
sodnjem
stolu
,
nebeški
sodnik
jim
ni
odrekel
zasluženega
plačila
.
Tam
gore
so
našli
dolgo
zaželeni
mir
,
tam
prosijo
za
nas
,
da
bi
na
tem
solzopolnem
svetu
lažje
prenašali
svetne
nezgode
,
da
bi
bili
otroci
srečnejši
,
nego
so
bili
očetje
.
Iznad
oblakov
nas
kliče
,
nas
vabi
njihov
duh
k
sebi
,
sveti
nam
kakor
zvezda
,
da
ne
izgrešimo
poti
tja
,
kjer
je
naš
dom
.
Zemsko
življenje
je
potovanje
,
človek
je
kakor
listič
na
drevesu
:
veter
potegne
,
list
odpade
,
posuši
se
in
strohni
.
A
gore
nad
zvezdami
nam
je
pripravljeno
večno
prebivališče
v
lesku
nebeške
svetosti
;
tam
ni
tuge
,
ne
ločitve
.
“
Dolgo
je
starček
z
mehkim
glasom
govoril
ter
dobrohotno
tešil
svoje
farane
.
Kakor
večerna
rosa
ovenelo
cvetje
z
nova
očvrsti
in
pomladi
,
tako
so
župnikove
mile
besede
nesrečne
ljudi
razvedrile
in
ojačile
;
njih
srca
so
v
novem
upu
oživela
.
Pomirjeni
so
se
nekteri
domu
podali
;
nekteri
so
pa
ostali
celo
dopoldne
pri
župniku
.
„
Da
,
blagor
mu
,
kdor
je
že
našel
pokoj
v
tihem
grobu
,
“
pravi
pozneje
oni
stari
mož
,
ki
je
tudi
včeraj
v
Dobrihinej
koči
govoril
.
„
Naša
sila
je
prevelika
.
Povsod
,
pri
vsakej
hiši
smo
samo
še
starci
,
otroci
in
ženske
pri
domu
.
Sedaj
se
bodemo
sami
ubijali
s
kmetijami
.
“
„
Ali
nimate
vsi
odrastlih
sinov
?
“
vpraša
župnik
„
Gospod
,
ali
še
ne
veste
?
Danes
po
noči
je
bil
lov
!
“
„
Kaj
,
lov
na
ljudi
?
“
„
Kaj
pa
da
!
Vojaki
z
mairjem
na
čelu
so
ulovili
dva
fantina
iz
naše
vasi
;
tako
se
je
godilo
tudi
po
drugih
krajih
.
Odpeljali
so
jih
v
Ljubljano
,
da
jih
vtaknejo
k
vojakom
.
Vsi
drugi
odrastli
mladenči
in
možje
vojaške
starosti
so
pa
utekli
čez
Kolpo
k
Avstrijcem
:
rajši
se
hočejo
z
njimi
zoper
tujce
bojevati
,
nego
se
boriti
s
Francozi
zoper
svoje
rojake
.
“
„
Moj
Bog
,
kdaj
bode
konec
teh
tužnih
novostij
!
“
vzdihne
župnik
.
Marsikteri
naših
čvrstih
mladenčev
je
moral
s
Francozi
na
Rusko
odrinoti
,
in
ni
ga
bilo
več
nazaj
.
Sedaj
se
pa
zopet
začne
nabiranje
.
Kako
se
bodo
kmetije
zanemarjale
!
Kaj
bode
počela
lipniška
gospa
sama
s
tolikim
posestvom
!
“
„
O
njej
se
pač
čudne
reči
govoré
,
“
omeni
oni
mož
,
ki
je
do
sedaj
z
župnikom
govoril
.
„
Pravijo
,
da
se
bode
z
majorjem
poročila
.
“
„
To
je
neverjetno
!
“
„
Tudi
meni
se
neverjetno
zdi
;
toda
maire
to
danes
vsakemu
pripoveduje
,
kdor
ga
le
hoče
poslušati
.
Sam
sem
bral
dotični
pismeni
oklic
,
ki
je
na
razglasilnej
deski
pred
mairjevo
hišo
pribit
.
“
Župnik
se
je
še
bolj
čudil
,
a
vedno
še
neverno
majal
z
glavo
.
„
Torej
je
vendar
le
vse
tako
res
,
kakor
sem
jaz
dejala
,
“
zadere
se
porogljivo
dekla
,
ki
je
ravno
prišla
na
hišni
prag
.
Ali
hipoma
je
utihnola
,
kajti
čez
vežo
je
stopala
Zalika
in
z
njo
gospa
Ljudmila
.
Molčé
ste
šli
mimo
nje
k
župniku
na
vrt
.
Kdor
je
še
dvomil
o
zvestobi
lipniške
gospé
,
prešli
so
mu
vsi
premisleki
,
ko
je
videl
njo
samo
na
vrt
prihajati
.
Iz
skrivnostne
globine
njenih
očij
odsevalo
je
toliko
neskončne
žalosti
,
da
se
je
vsakemu
omililo
pri
njenem
pogledu
.
Da
,
to
revno
srce
pač
dolgo
ne
bode
okrevalo
od
hudega
udarca
,
kteri
jo
je
včeraj
zadel
v
dnu
njenih
čutil
.
Bila
je
mirna
.
Ali
to
ni
bil
mir
,
izraz
tihe
sreče
,
to
je
bil
mir
,
kakor
ona
grozljiva
tišina
pred
bližnjo
nevihto
,
ko
se
živali
plaho
stiskajo
v
zakotja
,
boječ
se
prihajajočega
bliska
,
treska
in
piša
.
Mlada
žena
je
v
svojej
glavi
ono
edino
misel
pretresovala
,
kako
da
bi
prišla
k
svojemu
možu
,
da
bi
bivala
na
njegovej
strani
,
da
bi
ga
morebiti
rešila
.
Kakor
iz
groba
se
je
čul
njeni
zamolkli
glas
,
ko
jo
župnika
ogovorila
:
„
Gospod
,
pomagajte
mi
!
Preskrbite
mi
voz
,
da
se
popeljem
za
svojim
možem
!
Prosim
Vas
!
“
„
Vse
Vam
rad
postrežem
,
gospa
.
Toda
boljšega
konja
in
voza
Vam
ne
zamorem
dobiti
,
kakor
jih
sami
imate
na
Lipnici
.
“
Župniku
je
bilo
nedoumno
,
zakaj
ona
drugod
vozá
išče
.
Ljudmilo
pa
je
ta
odgovor
še
bolj
užalil
,
ker
se
je
spomnila
,
kako
je
od
vseh
zapuščena
in
iz
svojega
domovja
prognana
.
Težko
jej
je
bilo
sedaj
razlagati
razmere
na
Lipnici
;
molčala
je
.
A
Zalika
je
komaj
učakala
priložnost
,
da
je
v
besedah
zlila
svoj
žolč
nad
majorja
in
njegove
pristaše
.
„
Gospod
župnik
!
“
pričela
je
glasno
pripovedovati
.
„
Vi
ne
veste
,
kake
razbojnike
smo
na
Lipnici
imeli
.
Vse
so
od
tam
prognali
,
sedaj
pa
je
na
Lipnici
pravo
tolovajsko
gnezdo
.
Lipniškega
gospoda
je
major
zaprl
in
morebiti
že
rabeljnu
izročil
,
gospo
je
pa
hotel
ta
brljavi
lisjak
za
se
prihraniti
.
Zato
jo
je
čuval
in
stražil
,
da
ni
smela
praga
prestopiti
,
a
midve
sve
ga
prekanoli
ter
sve
čez
log
k
Vam
ušli
.
“
Stari
gospod
je
zdaj
vse
umel
,
kar
so
mu
kmetje
pripovedovali
.
Spoznal
je
,
kar
je
že
prej
slutil
,
da
je
ona
poroka
le
nasilstvo
od
majorjeve
strani
.
„
Ali
ste
pa
čuli
,
“
vprašal
je
tiho
Zaliko
,
„
da
major
že
na
poroko
misli
,
da
je
že
dal
mairju
potrebna
naročila
?
“
Ljudmila
je
slišala
to
vprašanje
in
se
zganola
.
Od
togote
in
sramožljivosti
je
zarudela
in
oči
povesila
.
„
To
je
pri
teh
ljudeh
vse
mogoče
,
“
pravi
Zalika
.
„
Kar
za
igračo
človeka
zadavijo
,
z
najsvetejšimi
rečmi
se
norčujejo
in
šalijo
.
“
„
Ali
ste
prejeli
pismo
,
ktero
sem
Vam
včeraj
po
strežaji
poslala
?
“
vpraša
župnika
gospa
.
„
Pismo
?
Jaz
nisem
ničesar
prejel
.
“
„
Strežaj
je
bil
res
pravi
pismonoša
!
“
odvrne
Zalika
.
„
On
je
gotovo
oddal
pismo
majorju
,
saj
je
bil
že
davno
od
njega
podkupljen
.
On
sam
je
kriv
vse
te
nesreče
na
Lipnici
.
Moj
Bog
!
Sluga
jo
izdal
svojega
gospodarja
!
Vsi
pošteni
posli
so
danes
iz
Lipnice
odšli
,
in
moja
revna
gospa
ni
imela
tam
nobenega
veljavnega
moža
,
da
bi
jej
bil
v
sili
pomagal
.
“
Zalika
sama
je
bila
pač
svojej
gospej
iz
srca
udana
.
Ko
pri
zadnjih
besedah
vso
njeno
nesrečo
pomisli
,
posili
jo
jok
;
dekle
si
zakrije
z
robcem
oči
ter
začne
tiho
ihteti
.
„
Pač
ima
tudi
ona
,
“
odgovarja
župnik
,
„
mogočnega
pomočnika
,
kteremu
so
pokorne
zemeljske
in
nebeške
moči
,
kteri
vse
ljudi
milo
opominja
,
naj
se
k
njemu
zatekajo
,
ako
so
potrtega
srca
.
Kdo
nas
zamore
pogubiti
,
ako
smo
v
njegovem
varstvu
?
Kteri
izmed
njegovih
otrok
je
v
nesreči
ostal
brez
tolažbe
,
ako
je
va-nj
zaupal
?
“
„
Saj
sve
z
gospo
tri
noči
premolili
.
Mislite
,
da
je
kaj
pomagalo
?
“
„
Kdo
te
je
učil
tolike
brezbožnosti
?
“
svari
strogo
župnik
.
„
Ali
naj
bi
človek
obsojeval
božje
naredbe
in
naklepe
?
Ali
zamore
on
umeti
čudna
pota
stvarnikove
modrosti
?
Marsikake
dogodke
je
že
borni
človek
zaradi
svoje
duševne
zmožnosti
objokaval
in
še
preklinjal
,
a
pozneje
se
je
veselil
njihovih
koristnih
nasledkov
,
sramoval
se
je
,
da
je
prej
tako
malodušno
obupno
tarnal
.
Nadejam
se
,
da
se
tudi
lipniški
gospod
z
božjo
pomočjo
kmalu
povrne
v
našo
sredo
,
iz
ktere
ga
je
sovražnikova
roka
tako
brezsrčno
iztrgala
.
Ne
branim
Vam
,
gospa
,
da
iščete
svojega
moža
.
Kar
Vam
jaz
zamorem
pomagati
,
storim
Vam
rad
.
Ali
pa
veste
,
na
ktero
stran
so
ga
odpeljali
?
“
„
Gotovo
proti
Ljubljani
,
“
odgovori
Zalika
.
„
Na
poti
bode
mogoče
kaj
več
pozvedeti
.
“
„
Mogoče
pa
kam
drugam
,
“
odvrne
župnik
.
„
Na
vsak
način
moramo
o
tem
kaj
poprašati
,
prej
nego
se
kam
napotite
.
Stopite
malo
v
mojo
sobo
in
se
nekoliko
okrepčajte
,
kajti
obodni
čas
je
že
davno
prišel
.
Med
tem
pa
bode
voz
pripravljen
,
in
jaz
pojdem
sam
k
mairju
in
ga
hočem
o
tej
stvari
vse
poprašati
;
on
gotovo
kaj
več
vé
.
“
Vsled
prijaznega
poziva
ste
ženski
stopili
v
sobo
k
obedu
;
kmetje
pa
so
že
bili
prej
odšli
.
Kmalu
potem
je
koračil
stari
župnik
urno
,
kakor
so
ga
zamogle
slabe
noge
nesti
,
v
bližnjo
,
ne
prav
čtrt
ure
oddaljeno
vas
,
kjer
je
imel
maire
svoje
domovje
.
—
Utrujen
in
spotjen
je
bil
prišel
maire
dopoldne
k
Dobrihinej
koči
,
kajti
pot
je
bila
strma
,
in
mož
si
je
bil
precej
težko
krošnjo
oprtil
.
K
sreči
je
bil
Dobriha
domá
.
Zganol
se
je
nekoliko
,
ko
je
maire
pozdravivši
ga
darila
na
mizi
razkladal
,
a
nato
je
mirno
iz
knjige
,
ki
je
pred
njim
na
mizi
ležala
,
dalje
čital
.
Takih
daril
je
bil
Dobriha
navajen
;
ljudje
so
mu
iz
različnih
razlogov
vedno
kaj
donašali
,
če
tudi
ne
gor
v
kočo
,
vendar
pa
dol
v
vas
,
kamor
je
čestokrat
zahajal
.
Ne
samo
godba
mu
je
dajala
zaslužka
,
temveč
Dobriha
je
ljudem
vsa
pisma
in
nemške
dopise
prebiral
,
on
sam
jim
je
pisaril
,
kar
je
bilo
treba
.
Sosedje
mu
pa
tudi
niso
dolžni
ostajali
,
nikdo
ni
prišel
prazen
k
njemu
,
in
revni
samotar
je
vse
rad
sprejemal
,
a
zahvalil
se
ni
nikoli
nikomur
.
„
Vroče
je
,
vroče
,
“
spregovori
maire
,
da
bi
zamišljenega
moža
na-se
opozoril
.
„
Še
danes
bode
lilo
.
“
Dobriha
se
za-nj
ni
zmenil
,
ampak
marljivo
je
dalje
čital
.
„
To
mora
pač
učena
knjiga
biti
,
iz
ktere
zdaj
čitate
,
“
nadaljuje
maire
,
ko
ugleda
na
nekej
strani
v
knjigi
čudne
podobe
narisane
.
„
Kaj
bi
radi
?
“
ogovori
ga
osorno
Dobriha
.
„
V
nekej
zadevi
bi
Vas
dobrega
soveta
prosil
.
“
„
Kaj
takega
?
“
„
Reč
je
taka
:
Dva
bi
se
rada
vzela
.
Toda
ne
vé
se
,
ali
je
prvi
mož
neveste
že
umrl
,
ali
ne
,
“
odgovori
kratko
maire
.
„
Zató
pa
sami
pozvedite
.
Ako
ga
ne
morete
najti
,
pozovite
ga
v
časopisih
,
da
se
naj
pri
županstvu
objavi
.
e
se
nekaj
tednov
ne
oglasi
,
potem
ju
brez
skrbi
poročite
!
Saj
poznate
postave
,
ali
ne
?
“
„
Ali
tukaj
je
težava
,
“
odvrne
maire
.
„
Ženin
se
hoče
takoj
oženiti
ter
noče
čakati
.
Zato
sem
Vas
prišel
prosit
,
da
bi
Vi
v
zvezde
pogledali
,
je-li
neveste
prvi
mož
še
živ
ali
ne
.
Potem
se
še
le
zamore
vedeti
,
ali
bi
bila
ta
poroka
pravilna
in
po
postavah
veljavna
ali
ne
.
“
„
Jaz
naj
bi
v
zvezde
pogledal
,
zdaj
ko
solnce
sije
?
“
začudjen
Dobrika
odgovori
.
„
Popoldne
se
bode
oblačilo
,
nevihto
dobimo
in
pa
deževno
vreme
.
“
Maire
se
ves
poparjen
za
glavo
prime
.
O
Barba
,
kako
si
ti
neumna
!
mislil
si
je
.
Po
dnevu
naj
bi
jej
kdo
zvezd
na
nebu
iskal
in
jih
premišljeval
!
Pa
ona
tega
ni
premislila
,
ampak
še
mene
je
speljala
.
Se
vé
,
brez
zvezd
Dobriha
nič
ne
more
.
„
Bogú
se
usmili
!
“
dejal
je
glasno
.
„
Kaj
pa
naj
storim
,
ako
mi
Vi
ne
morete
pomagati
?
Oni
divjak
se
mi
je
pa
tako
grozil
!
Bog
zna
,
kaj
mi
bode
storil
,
ako
ga
takoj
ne
okličem
!
Ali
postave
,
postave
!
“
„
Kdo
se
Vam
je
grozil
?
“
„
Kdo
!
Oni
major
z
Lipnice
,
“
odreže
se
hitro
maire
.
„
Major
?
Ali
se
hoče
on
ženiti
?
S
kom
neki
?
“
„
Z
lipniško
gospo
!
“
„
Kaj
?
“
zavzame
se
Dobriha
ter
mairja
ostro
pogleda
.
„
Z
lipniško
gospo
?
Kje
pa
je
gospod
Rojár
?
“
„
Včeraj
so
ga
uklenoli
in
nekam
odpeljali
.
Ali
še
ne
veste
?
“
„
Uklenoli
?
“
ponavlja
počasi
Dobriha
,
nató
pa
obmolkne
in
nemo
pred
se
gleda
.
To
je
bila
za-nj
čudna
in
neprijetna
novica
.
Dobro
je
poznal
Vinka
in
Ljudmilo
,
zato
si
je
stvar
koj
tako
razložil
,
da
hoče
major
s
silo
gospo
za
se
pridobiti
.
To
edino
se
mu
je
zdelo
resnično
in
verjetno
,
zato
je
mairju
s
strogim
glasom
zaukazal
:
„
Čutite
maire
!
Pojdite
Vi
zdaj
domú
,
pa
povejte
majorju
,
ako
še
k
Vam
pride
,
da
lipniška
gospa
ne
bode
nikoli
njegova
,
naj
se
Rojar
vrne
iz
zapora
,
ali
ne
.
Povejte
mu
,
da
sem
jaz
to
rekel
,
jaz
,
Dobriha
.
“
To
spregovorivši
vstane
Dobriha
ter
odide
iz
koče
.
Strmeč
gleda
maire
za
njim
;
ko
se
pa
počasi
tudi
on
iz
koče
spravi
,
vidi
ga
že
v
daljavi
,
kako
s
svojimi
dolgimi
koraki
meri
po
stezi
proti
Lipnici
.
Nevoljen
je
stopal
maire
iz
gore
dol
v
vas
.
Domú
prišedši
se
čmeren
vsede
na
klop
pred
hišo
,
prav
nezadovoljen
z
neugodnim
uspehom
svojega
pohoda
na
goro
.
„
Kaj
si
torej
zvedel
pri
Dobrihi
?
“
vpraša
ga
žena
stopivši
na
hišni
prag
.
„
Le
z
ženskami
so
nikoli
ne
pečati
,
“
odgovori
mrzlo
,
„
in
jih
ničesa
ne
popraševati
!
To
sem
že
večkrat
sklenol
.
“
„
Pa
nikoli
še
izpolnil
.
“
„
Kaj
se
pa
ti
utikaš
v
župansko
poslovanje
,
kterega
ne
razumiš
!
V
kuhinji
ostani
,
kuhalnica
in
burklje
tebi
pristojé
.
“
„
Dobro
,
prav
dobro
!
Pa
se
mi
le
kterikrat
tja
prikaži
,
da
bi
zopet
okoli
mene
tožil
in
moledoval
.
Z
burkljami
te
bodem
nagnala
,
“
pravi
huda
Barba
ter
mu
z
roko
zažuga
.
„
To
bi
bilo
še
vendar
boljše
,
nego
pa
s
prostim
očesom
pri
solnčnem
svitu
zvezd
iskati
.
“
„
Ali
sem
ti
to
velela
?
Soveta
bi
bil
Dobriho
vprašal
.
“
„
Ta
zna
se
vé
dobro
svetovati
,
tako
kakor
ti
.
To
ti
je
ptič
!
“
„
Ali
ti
je
torej
odsvetoval
,
da
ju
ne
okličeš
?
“
„
Da
še
več
!
Velel
mi
je
,
naj
bi
jaz
majorju
na
ravnost
v
obraz
rekel
,
da
lipniška
gospa
sploh
nikoli
ne
bode
njegova
.
“
„
Prav
je
imel
,
“
veli
Barba
.
„
Danes
že
nekteri
ljudje
pripovedujejo
,
da
jo
hoče
major
k
poroki
siliti
,
in
da
se
strežaj
njej
na
vso
moč
laže
,
kolikor
ga
je
.
Zato
pa
ubogaj
in
stori
,
kar
ti
je
Dobriha
naročil
.
“
„
Se
vé
!
Še
tega
je
treba
!
“
zadere
se
maire
.
„
Pa
mu
naj
gre
sam
.
pravit
,
če
se
mu
res
tako
potrebno
zdi
.
Jaz
bom
storil
,
kar
se
meni
prilično
dozdeva
ter
ne
bodem
poslušal
ne
tebe
ne
onega
dolgočasnega
dolgopetca
na
gori
.
Ko
bi
le
vedel
,
kje
je
zdaj
lipniški
gospod
!
Ali
je
že
res
mrtev
ali
ne
!
“
„
O
tem
se
čujejo
prav
različne
govorice
,
“
pravi
Barba
.
„
Nekteri
trdijo
,
da
so
ga
v
Ljubljano
odpeljali
,
drugi
pa
,
da
bode
v
Novem
mestu
,
ali
v
Kočevji
,
ali
pa
Bog
vé
kje
,
zaprt
.
Nič
gotovega
se
ne
ve
.
“
Po
cesti
mimo
hiše
pa
pride
kakor
navlašč
tuj
potnik
;
zelo
prašna
obleka
je
pričala
,
da
je
prav
od
daleč
prišel
.
Pri
mairjevi
hiši
postoji
in
poprosi
vode
,
a
maire
je
urno
to
priliko
porabil
ter
ga
začel
popraševati
,
ali
bi
morebiti
on
vedel
kakih
novostij
.
Tujec
pa
je
bil
zgovoren
in
mu
jo
zato
rad
ustregel
.
„
Prišel
sem
od
Novega
mesta
,
od
koder
sem
že
po
noči
odrinol
,
“
pravil
je
tujec
.
„
Tam
se
gode
sedaj
strašne
reči
.
Govori
se
sicer
,
da
se
bodo
Francozi
iz
Dolenjskega
vmaknoli
,
ker
se
že
neki
Avstrijci
iz
Hrvatskega
bližajo
.
Toda
kdo
bi
temu
veroval
,
če
pogleda
sedanje
žalostne
razmere
!
Francozi
nabirajo
sedaj
zopet
po
vseh
krajih
naše
mladenče
,
da
se
bodo
z
njimi
borili
zoper
svoje
sovražnike
in
zoper
nas
;
kdor
je
bil
pa
količkaj
sumljiv
,
tega
so
zaprli
.
Celo
noč
so
bili
ljudje
v
mestu
po
konci
;
vojaški
oddelki
so
prihajali
in
zopet
na
vse
strani
odhajali
.
Mnogo
so
jih
tudi
danes
po
noči
