Burni
nemir
se
je
bil
polastil
proti
koncu
srednjega
veka
človeške
družbe
.
Cerkvene
,
socijalne
in
državne
razmere
so
razganjale
stare
svoje
oblike
in
silile
na
predrugačenje
:
nepoklicane
roke
čeških
Husitov
so
se
lotile
verskih
stvarij
,
katere
so
poklicani
faktorji
brezvestno
zanemarjali
na
svojo
škodo
;
vedne
vojske
in
plemenitaška
potratnost
,
ki
se
je
izkušala
z
rastočim
bogastvom
meščanskim
,
tirala
je
kmeta
,
čedalje
bolj
obremenjenega
,
v
boj
za
staro
pravdo
;
mala
vladarstva
pa
so
ginila
in
se
potapljala
v
velikih
državah
,
naslonjenih
na
sloveče
dinastije
,
med
katerimi
se
je
v
prvi
vrsti
vzdigala
habsburška
.
Sredi
15.
stoletja
je
razdeljena
last
te
rodovine
še
v
tri
dele
:
v
Vojvodino
avstrijsko
,
v
Vojvodino
štajersko-koroško-kranjsko
in
v
grofijo
v
tirolsko
.
Čast
rimsko-nemškega
cesarstva
je
bila
prešla
od
čeških
kraljev
luksemburške
rodovine
zopet
na
habsburški
rod
.
Toda
ta
čast
,
pravi
zgodovinar
Eneja
Silvij
,
bolj
blesteča
nego
močna
,
čislala
se
je
na
tujem
mnogo
više
nego
doma
,
kjer
so
se
nemirni
vazali
za
cesarja
menili
samó
tedaj
,
kadar
so
ga
potrebovali
,
a
dragó
mu
prodajali
najmanjše
usluge
.
Celó
na
podedovanem
posestvu
so
mu
odrekali
uporni
podložniki
pokorščino
ter
večkrat
svojo
voljo
izvéli
proti
njegovi
.
Poslednji
Luksemburžan
,
cesar
Sigismund
,
bil
je
ob
jednem
kralj
češki
in
ogerski
.
Obe
deželi
dali
sta
mu
dokaj
opravila
.
A
dasi
je
zvezan
s
papežem
,
ves
krščanski
svet
v
križevniških
vojskah
klical
na
Husite
,
ni
jih
zmogel
;
na
Ogerskem
pa
ga
je
predrznost
nezadovoljnežev
vrgla
celó
v
ječo
.
Opróstilo
ga
je
posredovanje
zvestega
zaveznika
,
celjskega
grofa
Hermana
,
s
čigar
rodovino
se
hočemo
nekoliko
seznaniti
,
ker
jo
bodemo
srečali
v
naši
povesti
.
Na
górenji
Savinji
leže
razvaline
rodovinskega
gradu
starih
plenilcev
,
ki
so
si
znali
po
svoji
hrabrosti
,
spretnosti
in
sreči
pridobiti
slavo
in
moč
in
povzdigniti
se
v
grofe
celjske
,
najmogočnejšo
rodovino
spodnjega
Štajerja
.
Kakor
prejšnji
cesarji
njegove
prednike
,
tako
je
obdaril
bogato
Sigismund
grofa
Hermana
.
Podelil
mu
je
posestev
na
Ogerskem
,
tako
,
da
je
bil
grof
prvi
magnat
te
dežele
,
dal
mu
je
hrvaško
Zagorje
in
imenoval
ga
za
bana
slavonskega
;
naposled
je
vzel
njegovo
hčer
Barbaro
za
ženo
.
Po
smrti
Hermanovi
pa
je
hvaležnost
radodarnega
cesarja
povzdignila
sina
njegovega
Friderika
in
Friderikovega
sina
Urha
v
knežji
stan
(
l.
1436
)
.
Habsburški
vojvode
,
katerih
vazali
so
bili
celjski
grofje
do
tedaj
,
protivili
so
se
ti
naredbi
;
a
zavrnil
jih
je
cesar
,
naj
mirno
ubogajo
,
drugače
bi
moral
on
upornost
kaznovati
kot
kračenje
cesarske
pravice
.
In
ko
so
Habsburžani
po
cesarjevi
smrti
prijeli
za
meč
,
da
spravijo
Celjane
zopet
v
zavisnost
,
opravili
niso
ničesar
:
kajti
poveljnik
je
bil
grofovim
vojščakom
Jan
Vitovec
Grebenski
,
ki
je
ubožen
vitez
iz
husitskega
tabora
stopil
v
grofovo
službo
in
tu
s
svojim
pogumom
in
bojno
izurjenostjo
dospel
do
časti
in
bogastva
.
Posestva
pokneženih
grofov
pa
so
se
razširjala
po
Štajerskem
,
Koroškem
,
Kranjskem
,
Hrvaškem
,
Ogerskem
in
Avstrijskem
,
in
najslavnejše
vladarske
družine
so
stopale
v
sorodno
zvezo
z
mogočno
rodovino
,
tako
razen
luksemburške
saksonska
,
bavarska
,
badenska
,
poljska
,
bosanska
,
srbska
in
celó
habsburška
.
Kajti
celjska
Barbara
je
porodila
Luksemburžanu
jedino
hčer
Elizabeto
;
s
to
pa
se
je
poročil
vojvoda
avstrijski
Albreht
,
ki
je
podedoval
po
svojem
tastu
kraljevstvo
ogersko
in
češko
in
postal
l.
1438.
pod
imenom
Albreht
II.
nemški
cesar
.
A
krepkega
vladarja
je
pokosila
smrt
že
27.
oktobra
1439.
l.
in
štiri
mesece
po
njegovi
smrti
je
žena
Elizabeta
porodila
sina
,
Vladislava
Postuma
ali
Posmrtnika
,
zakonitega
dediča
Vojvodine
avstrijske
,
ter
krone
češke
in
ogerske
.
Toda
zakon
brez
moči
ne
velja
v
burnih
časih
:
niti
Ogri
niti
Čehi
se
niso
držali
oporoke
kralja
Albrehta
,
ampak
prvi
so
si
izbrali
takoj
poljskega
Vladislava
za
kralja
,
poslednji
pa
so
se
dogovarjali
,
koga
bi
izbrali
.
Kraljica
se
je
obrnila
do
váruha
,
habsburškega
Friderika
,
ki
je
bil
vojvoda
na
Štajerskem
,
Koroškem
in
Kranjskem
,
naj
brani
pravice
njenega
sina
.
A
Friderik
,
katerega
so
bili
istega
leta
1440.
knezi
izborniki
izvolili
za
nemškega
cesarja
kot
Friderika
IV.
,
bil
je
miroljuben
mož
in
varčen
,
sila
varčen
.
Vzdignila
pa
sta
se
za
siroto
Vladislava
sorodnika
njegova
,
celjska
grofa
,
Friderik
in
zlasti
Ureh
,
sin
njegov
.
Kajti
Friderik
,
mož
ošaben
,
strasten
,
silovit
,
imel
je
tedaj
že
blizu
osemdeset
let
in
bil
je
sprt
z
vsem
svetom
.
Vest
mu
je
očitala
,
da
je
iz
pregrešne
ljubezni
do
nesrečne
Veronike
Deseniške
zadavil
svojo
ženo
;
preganjal
ga
je
spomin
na
ljubljeno
Veroniko
,
katero
mu
je
oča
umoril
v
groznem
srdu
;
tako
je
živel
divje
in
odljudno
največ
v
Krškem
gradu
,
prepustivši
vlado
ponosnemu
in
drzovitemu
Urhu
.
Ta
pa
je
udaril
z
vojsko
na
Ogersko
,
zbral
raztresene
čete
hrabrih
taboritov
,
na
čelo
jim
postavil
nepremagljivega
Jana
Jiskro
in
poplavil
ž
njimi
v
imeni
kralja
Vladislava
gorenjo
Ogersko
.
Kljub
vsem
stražarjem
je
dobil
v
pest
ogersko
krono
sv.
Štefana
in
jo
posadil
maja
meseca
v
Stolnem
Belem
Gradu
na
glavo
svojemu
netjaku
,
tri
mesece
staremu
kralju
Vladislavu
.
A
sam
na
svojo
moč
omejen
za
delj
časa
ni
bil
kos
skupni
vojski
poljski
in
ogerski
,
niti
bojnemu
geniju
svojega
nasprotnika
Janeza
Hunjadyja
,
Sibinjanina
Janka
.
Mir
se
je
sklenil
(
l.
1441.
)
in
kraljica
Elizabeta
,
katere
bridkim
izkušnjam
je
leto
pozneje
konec
storila
smrt
,
morala
se
je
ločiti
za
vselej
od
ljubega
svojega
sina
.
Le
jedna
roka
je
krepko
še
držala
zastavo
kralja
Vladislava
,
češka
roka
Jana
Jiskre
.
Ko
pa
je
v
bitki
pri
Varni
(
1444.
l.
)
padel
kralj
poljski
in
ogerski
,
priznale
so
vse
stranke
Vladislava
Posmrtnika
za
kralja
ogerskega
in
temu
priznanju
se
je
pridružila
skoro
hkrati
tudi
dežela
češka
;
a
za
nedoraslosti
vlada
zanj
tu
Jurij
Podjebrad
,
ondu
Janez
Hunjady
.
Krepkima
glavarjema
stojé
pa
mogočni
protivniki
nasproti
,
ki
silijo
na
to
,
da
se
kralj
Vladislav
izpusti
iz
varuštva
in
sam
žezlo
vzame
v
roko
.
Taka
želja
se
vname
tudi
v
Vojvodini
avstrijski
,
največ
v
srci
onih
,
katerim
ne
ugaja
varčno
gospodarstvo
Vladislavovega
varuha
,
cesarja
Friderika
,
in
ki
se
zanašajo
na
večjo
darežljivost
mladega
kralja
.
Ta
želja
dobi
kmalu
glasen
izraz
v
zahtevanji
in
podjetni
možje
se
trudijo
temu
zahtevanju
pridobiti
veljavo
.
Glava
jim
je
baron
Ureh
Eizinger
,
mož
prebrisan
,
zgovoren
in
—
zarad
česar
mu
je
varuh
Friderik
najbolj
zopern
—
čez
mero
grabežljiv
.
Z
Bavarskega
prišedši
je
dobil
po
svoji
spretnosti
za
cesarja
Albrehta
II.
,
očeta
Vladislavu
Posmrtniku
,
vodstvo
avstrijskih
financ
v
roke
,
vir
velikemu
bogastvu
.
Ko
pa
je
varčni
Friderik
kot
varuh
zahteval
računov
,
začel
ga
je
sovražiti
mož
,
razžaljen
zarad
nezaupnosti
.
Maščevanja
željen
si
je
znal
pridobiti
močno
stranko
in
prav
mu
je
prišlo
žalostno
stanje
Vojvodine
,
katero
so
inostranski
in
domači
roparji
pustošili
,
in
sitnosti
,
katere
je
napravljal
cesarju
njegov
nepokojni
in
bojaželjni
brat
.
Vsega
tega
je
cesar
kriv
,
dokazoval
je
Eizinger
,
in
da
se
prepreči
poguba
,
treba
ga
prisiliti
,
da
izpusti
varovanca
.
Tako
so
se
zbirali
oblaki
nad
glavo
cesarja
Friderika
,
ko
se
je
napotil
(
l.
1451.
)
na
Laško
,
kamor
mu
je
prišla
naproti
nevesta
njegova
,
Lenora
Portugalska
,
in
v
Rim
,
kjer
mu
je
papež
Nikolaj
V.
dejal
krono
na
glavo
in
obljubil
mu
svojo
pomoč
proti
vsem
upornikom
.
Ko
pa
je
prišel
maja
meseca
l.
1452.
cesar
zopet
v
dežele
svoje
,
odpovedali
so
mu
bili
že
avstrijski
stanovi
z
mestom
Dunajem
na
čelu
pokorščino
in
zvezali
se
v
oproščenje
Vladislava
z
grofi
celjskimi
.
Ne
da
bi
brž
zgrabil
še
nezdružene
nasprotnike
,
zaprl
se
je
cesar
v
svojo
močno
in
zvesto
trdnjavo
,
Dunajsko
Novo
Mesto
,
pismeno
opominal
je
h
pokorščini
in
zanašal
se
na
vspeh
papeževega
ukaza
,
vsled
katerega
je
prokletje
žugalo
vsakemu
uporniku
,
ki
bi
se
v
štiridesetih
dneh
ne
podvrgel
cesarju
.
V
Celji
so
julija
meseca
l.
1452.
v
svoji
svetovalnici
na
glavnem
trgu
pri
zeleni
mizi
sedeli
mestni
odborniki
.
Prepričani
,
da
na
njih
ramenih
sloni
blaginja
in
gorje
vsega
mesta
,
držali
so
se
resno
in
važno
in
ugibali
,
kako
se
ima
vzprejeti
milostivi
gospod
grof
Ureh
,
ki
je
z
vojsko
svojo
na
potu
iz
Hrvaškega
proti
Dunaju
.
Vstal
pa
je
Fabijan
Rožič
in
dejal
:
„
Slavna
gospoda
,
ako
hočemo
vredno
počestiti
svojega
kneza
,
pojdejo
mu
naproti
vsi
cehi
in
vsa
društva
s
svojimi
banderi
,
peljejo
ga
po
pozdravu
v
mesto
,
spremijo
njegove
vojake
do
taborišča
,
kjer
se
ž
njimi
vred
napojé
na
mestne
troške
.
“
To
je
bil
predlog
praktičen
in
lojalen
kakor
njegov
oča
,
predstojnik
krčmarskega
ceha
in
gostilničar
pri
„
Črnem
volu
“
.
A
oglasil
se
je
Jožef
Hren
,
po
pravici
meneč
,
da
vojaki
ne
bodo
le
žejni
ampak
tudi
lačni
,
in
vsakemu
pol
hleba
bi
se
spodobilo
.
Kake
vrste
obrtnik
je
bil
gospod
Hren
,
ni
treba
praviti
.
Tako
so
izražali
veljaki
svoje
nazore
in
,
kakor
je
bila
tedaj
šega
,
malo
govorili
,
a
veliko
povedali
.
Toda
oglašala
se
je
žalibog
že
tudi
opozicija
,
in
Nikola
Mavroh
,
ki
ni
bil
ni
krčmar
,
ni
mesar
,
ne
pek
,
ampak
načelnik
krojačev
,
mož
svojeglav
in
prepirljiv
,
kakor
sploh
krojači
tiste
dobe
,
ta
je
izpodbijal
vse
jednake
predloge
kot
neizvedljive
,
in
z
ozirom
na
to
,
da
se
v
mestni
blagajnici
ne
nahaja
toliko
denarja
,
kolikor
bi
bilo
želeti
,
sodil
je
,
da
bi
vzprejem
po
vsem
odborništvu
in
po
deputacijah
raznih
cehov
zadostil
čez
in
čez
.
Da
,
ko
je
drugi
odbornik
predlagal
dvajset
belo
oblečenih
deklic
,
odbil
mu
jih
je
polovico
radikalni
Mavroh
.
Toda
v
zboru
je
sedel
tudi
zdravnik
celjskih
bolnikov
,
doktor
Hajdinger
;
ta
ni
bil
niti
voljan
,
niti
vajen
samo
poslušati
.
„
Človeško
življenje
,
“
dejal
je
,
„
je
trojno
:
elementarno
ali
telesno
,
siderično
ali
živalsko
duševno
,
in
dijalično
ali
prav
za
prav
duševno
.
Ti
trije
deli
se
dadó
razločevati
v
vsem
,
kar
človek
počne
;
te
tri
dele
bomo
videli
tudi
v
predlogih
slavnega
zbora
.
Elementarni
del
je
zadel
izvrstno
predlog
o
vinu
,
kruhu
in
mesu
;
sideričnemu
principu
zadostili
bodemo
s
svojo
navzočnostjo
in
prazničnimi
deklicami
;
a
najvišjega
,
najimenitnejšega
principa
,
dijaličnega
,
doteknil
se
ni
še
nikdo
.
Zdaj
pa
poslušajmo
!
Naš
gospod
,
princeps
ac
dominus
,
grof
Ureh
,
Bog
ga
živi
mnogo
let
—
gospod
sodnik
,
upam
,
da
nimate
nič
zoper
to
,
da
mu
trikrat
gromovito
zakličemo
:
živel
!
“
Ko
se
je
ta
domoljubni
poziv
izpolnil
vestno
in
glasno
,
jel
je
doktor
Hajdinger
na
dolgo
in
široko
pripovedovati
,
kako
so
tedaj
,
ko
je
on
bival
še
v
Gradci
,
ondu
slavili
izvoljenje
Friderika
za
nemškega
cesarja
;
koliko
ljudi
se
je
pobilo
pri
ljudski
veselici
,
in
kaka
velikanska
igra
se
je
predstavljala
na
trgu
,
kazaje
vse
imenitne
dogodke
iz
sv.
pisma
stare
zaveze
.
Veljava
grofa
celjskega
pa
ne
doseza
le
cesarske
,
ampak
tudi
ono
največjih
mož
starih
časov
,
ki
so
tavajoč
sicer
v
temi
krivoverstva
z
božjim
pripuščenjem
dosegli
vendar
veliko
slavo
.
Iz
tega
naj
bi
sledilo
,
da
se
mora
tudi
na
čast
grofu
Urhu
,
milostivemu
očetu
svojih
podložnih
,
modremu
svetovalcu
svojih
prijateljev
in
pogubnemu
nasprotniku
vsem
sovražnikom
,
prirediti
duhovita
igra
,
ki
v
podobah
starega
časa
podaje
misli
novega
sveta
.
„
Vso
igro
sem
jaz
že
sestavil
,
“
dejal
je
,
„
in
povem
vam
jo
v
glavnih
potezah
,
ako
vam
je
ljubo
.
“
Odborniki
sicer
niso
bili
radovedni
in
marsikako
znamenje
nepotrpežljivosti
je
bilo
pretrgalo
že
govor
,
toda
doktor
je
bil
tega
vajen
in
ni
ga
motilo
.
Predstavljala
naj
bi
se
poslednja
sodba
,
sodnik
naj
bi
igral
Boga
Očeta
,
Hajdinger
sam
bi
se
z
osebo
Kristovo
zadovoljil
,
in
druge
važnejše
uloge
bi
se
razdelile
med
svetovalce
.
Angeli
naj
bi
stali
pod
zastavo
grofa
Urha
,
na
ščitih
nosili
celjske
grbe
in
vodili
grofove
zaveznike
v
nebesa
;
hudiči
pa
bi
se
ruvali
pod
cesarsko
zastavo
in
cesarskimi
znamenji
in
vlačili
cesarjeve
privržence
v
pekel
.
Neverjetno
je
skoro
slišati
,
da
ta
genijalni
predlog
odbornikom
ni
ugajal
;
a
istina
je
:
komaj
je
bil
stavljen
,
zavrgla
ga
je
že
velika
večina
,
ki
ni
hotela
ničesa
vedeti
o
dijaličnem
,
ničesa
o
sideričnem
življenji
.
Mavrohova
zmaga
je
bila
popolna
in
določevala
so
se
dekleta
za
slovesni
vzprejem
.
Oziralo
se
je
po
pravici
na
hčere
odbornikov
;
med
nje
pa
se
je
vzprejela
tudi
hči
učitelja
na
latinski
šoli
,
magistra
Petacija
,
ki
je
opravljal
ob
jednem
službo
mestnega
tajnika
in
bil
tako
rekoč
stalen
ud
modrega
svetovalstva
.
Sodnik
bi
bil
sklenil
sejo
,
da
ni
Hajdingerja
tako
skrbel
slavnostni
pozdrav
.
Bog
vé
,
če
bode
govor
vélikemu
dnevi
primeren
;
kakor
gladko
tudi
sodniku
teče
jezik
,
dejal
je
in
dal
po
strani
vedeti
,
da
bi
bil
on
dober
mestu
postreči
s
pripravnim
govorom
.
„
Govor
mora
biti
latinski
in
to
se
vé
da
v
stihih
,
“
dejal
je
Mavroh
.
„
In
gospod
Mavroh
mu
bode
kos
,
to
se
ve
da
!
“
odgovoril
je
doktor
nekoliko
razžaljen
.
„
Kos
ali
ne
kos
,
“
odvrnil
je
oni
;
„
to
je
vprašanje
,
ki
ne
spada
sem
.
Da
pa
to
ni
dolžnost
moja
,
ampak
nekoga
druzega
,
ki
tu
na
konci
mize
sedi
,
to
ve
gospod
doktor
ravno
tako
dobro
,
kakor
jaz
ali
pa
gospod
sodnik
.
Kajti
magistru
Petaciju
in
ne
meni
daje
mesto
njivo
in
zelnik
,
50
mernikov
rži
,
30
pšenice
,
50
otepov
slame
in
po
vrhu
še
50
gld
.
na
leto
;
pač
zato
,
da
učenost
svojo
mestu
v
prid
obrača
.
Kajti
če
nam
otroke
uči
,
saj
mu
nosijo
ti
po
zimi
po
šest
,
po
leti
po
tri
krajcarje
na
mesec
.
Magister
Petacij
naj
zloži
govor
,
ki
bo
segel
milostivemu
gospodu
do
srca
.
“
Ta
misel
se
je
zdela
skoro
vsem
tako
dobra
,
kakor
bi
jo
bil
vsak
sam
izprožil
.
Vesel
je
sklenil
sodnik
posvetovanje
in
potrkal
ob
mizo
s
palico
,
znamenjem
svojega
dostojanstva
in
tajna
seja
se
je
pričela
,
ko
je
prinesel
mestni
sluga
velik
vrč
vina
in
postavil
sreberno
kupo
pred
sodnika
.
„
Na
zdravje
milostivega
kneza
in
grofa
Urha
!
“
reče
dostojni
predsednik
in
napije
sosedu
na
desni
.
Kupa
je
krožila
krog
modrih
možakov
in
poplakovala
jezo
in
nejevoljo
,
kar
je
je
bilo
prouzročila
vroča
debata
.
V
domačem
razgovoru
so
se
razvedrili
resni
obrazi
in
družinski
dogodki
so
izpodrinili
visoko
politiko
.
Sodnik
pa
je
pozval
magistra
Petacija
k
sebi
in
ga
vprašal
—
kajti
latinski
govor
je
bil
zdaj
zánj
najvažnejša
reč
—
koliko
stihov
si
upa
narediti
v
jednem
dnevi
.
„
Dobrih
,
“
odgovori
magister
,
„
versus
palmares
,
kakor
bi
dejal
Ciceron
,
kacih
petdeset
,
s
pravilnimi
zarezami
in
skromno
rabo
licentiae
poeticae
et
prosodiacae
—
slabših
pa
mnogo
več
.
“
„
Prijatelj
moj
,
“
dejal
je
sodnik
,
„
vzemiva
najboljših
,
kar
si
jih
Vaša
učenost
le
izmisliti
more
;
potem
naj
jih
ne
bode
v
božjem
imeni
več
nego
trideset
:
zadovoljen
bom
jaz
in
naš
gospod
,
če
ga
kaj
poznam
,
še
bolj
.
“
„
Toda
kakšne
mere
naj
se
poslužujem
v
pesmi
?
“
„
Kakeršne
hočete
.
To
vse
prepuščam
Vašemu
ukusu
,
“
bil
je
priljudni
odgovor
.
Magister
si
vendar
ni
mogel
kaj
,
da
ne
bi
bil
začel
na
drobno
razlagati
važnega
razločka
med
daktili
in
troheji
,
ko
prinese
sluga
sodniku
pismo
s
podpisom
Jana
Vitovca
.
Sodnik
pregleda
pisanje
in
čelo
se
mu
nagubanči
.
„
Menda
vendar
ne
bode
Ogrov
,
“
izpregovori
in
odda
list
Petaciju
,
da
ga
na
glas
prebere
.
Zapisano
pa
je
stalo
,
da
morajo
po
večérnicah
vsi
meščanje
,
ki
so
dolžni
nositi
orožje
,
pripravljeni
biti
pri
mestnih
vratih
in
ob
rovih
,
da
branijo
mesto
.
„
Škoda
lepe
druščine
,
“
dejali
so
možje
in
ugibali
,
odkod
bi
se
bilo
napada
bati
.
Sodnik
pa
je
hitro
storil
dolžnost
svojo
in
ko
so
se
odborniki
razhajali
,
koračila
sta
že
po
ulicah
dva
trobentáča
in
v
imeni
grofovem
oznanjevala
meščanom
povelje
.
Gospod
Petacij
pa
je
hitel
domov
in
v
glavi
se
mu
je
vse
trlo
samih
šestomerov
.
Hitro
,
hitro
!
priganjal
je
samega
sebe
,
da
spravim
na
papir
,
dokler
ne
ugasne
pesniški
ogenj
.
Petacij
je
bil
vodja
mestne
šole
v
Vodnih
ulicah
blizu
vrat
.
Ker
je
bila
šola
razdeljena
v
tri
oddelke
,
podredjena
sta
mu
bila
dva
pomočnika
.
Abecedarji
so
vstopali
v
tretji
razred
in
važnega
temelja
vse
učenosti
,
branja
in
pisanja
,
učil
jih
je
Petacijev
pomočnik
,
imenovan
„
kollaborator
“
ali
„
lokat
“
.
Po
dovršenem
tretjem
razredu
so
stopili
učenci
v
drugi
razred
pod
poveljstvo
tako
imenovanega
„
sukcentorja
.
“
Sukcentor
je
vadil
tudi
v
petji
vse
učence
,
ki
so
morali
vsak
dan
peti
pri
maši
in
pri
drugih
cerkvenih
opravilih
,
in
pomagal
„
kantorju
“
v
farni
cerkvi
.
Učenjake
prvega
razreda
pa
je
učil
sam
Peter
Petacij
,
magister
sedmerih
svobodnih
umetnosti
.
Učencev
je
stanovalo
mnogo
v
šolskem
poslopji
,
ki
so
ali
plačevali
hrano
učitelju
in
imenovali
se
„
astantes
“
,
ali
pa
so
na
mestne
stroške
se
učili
in
nazivali
se
„
mendicantes
.
“
Strogo
nadzorstvo
je
držal
nad
živo
mladino
sukcentor
;
šiba
je
pogosto
pela
in
kdor
je
v
šoli
izpregovoril
kako
slovensko
ali
nemško
besedo
namesto
zapovedane
latinske
,
nositi
je
moral
„
osla
“
toliko
časa
,
dokler
se
kak
součenec
ni
jednako
pregrešil
.
Da
je
bil
magister
učen
mož
,
kazala
ni
samó
dolga
brada
,
ki
je
padala
po
črnem
njegovem
talarji
;
povedal
bi
bil
tudi
lehkó
doktor
Hajdinger
in
menihi
,
patri
minoritje
,
ki
so
mnogo
občevali
z
možem
.
Ime
njegovo
izpeljuje
naš
zgodovinar
iz
latinske
besede
„
petax
“
,
češ
,
ker
je
bil
mož
lakomen
.
A
ker
smo
baš
istega
zgodovinarja
zasačili
,
ko
je
besedo
„
župan
“
tolmačil
iz
„
Hispanus
“
;
dalje
,
ker
ima
„
petax
“
kratek
„
e
“
,
izvrstni
latinec
Petacij
pa
je
,
kakor
bodemo
kmalu
videli
,
svoj
„
e
“
vedno
dolgo
meril
,
upali
bi
se
našemu
učenemu
viru
ugovarjati
.
In
če
utegnemo
,
dokazali
bodemo
iz
sanskrita
in
staroslovenščine
,
da
se
za
Petacijem
morebiti
skriva
kako
v
slovenski
„
petak
“
.
Toda
to
naj
bode
,
kakor
hoče
.
Med
mestnimi
hišami
,
ki
so
bile
največ
pritlične
in
z
lesenimi
ograjami
obdane
,
odlikoval
se
je
prijetno
jednonadstropni
dom
magistra
našega
,
z
napisom
:
„
Schola
latina
“
.
V
šolska
okna
so
bile
vdelane
prave
šipe
,
kar
je
bilo
kaj
posebnega
za
tiste
čase
,
ko
je
ljudem
namesto
steklenih
plošč
pri
oknih
še
služila
tanka
roženina
,
mehurji
.
kožice
in
druga
prosojna
tvarina
.
„
Heja
!
Mars
v
svetišči
Minerve
,
“
vzklikne
magister
stopivši
v
sobo
,
kjer
je
poleg
starega
kollaboratorja
pri
mizi
sedel
vojak
v
oklopu
.
„
Oh
,
oče
,
k
slovesu
prihajate
,
“
oglasi
se
veselo
mlada
deklica
in
vzame
magistru
palico
in
kapo
.
Vojak
pa
je
prijateljski
stresel
roko
magistru
,
ki
je
skrbno
povpraševal
,
zakaj
je
tako
oborožen
.
„
Robur
et
aes
triplex
circa
pectus
.
Menda
vendar
ne
idete
že
na
cesarja
?
“
„
Ne
,
“
odgovori
vojak
,
„
na
vójsko
pojde
Vitovec
sam
z
grofom
.
Zdaj
pa
se
odpravljamo
proti
Žalcu
pozdravit
nekaj
gostov
s
Kranjskega
,
ki
gredó
cesarju
na
pomoč
.
“
„
Bella
,
horrida
bella
!
“
vzdihoval
je
mož
.
„
Quidquid
delirant
reges
,
plectuntur
Achivi
.
Hvala
Bogu
,
da
ne
pojdete
proti
Dunaju
in
da
ločitev
ne
bode
dolga
.
“
„
Na
srečno
vrnitev
še
jedno
kupo
!
“
napijal
je
kollaborator
in
sunil
s
komolcem
Petacija
:
„
Gospod
Vit
nam
je
poslal
tega
vrlega
malvazirja
.
“
„
Oj
sladki
dar
Bakhov
!
“
vzkliknil
je
ta
,
zahvaljuje
se
darovalcu
.
„
Bakhov
sicer
ni
,
“
popravljal
je
Vit
,
„
ampak
kneginja
nam
ga
je
dala
in
jaz
sem
mislil
ž
njim
gospodično
Kornelijo
razveseliti
.
A
ne
mara
ga
;
svojeglava
je
“
.
„
Kakor
vse
ženske
,
“
razlagal
je
Petacij
in
opiraje
se
na
množico
citatov
dokazoval
,
da
je
bil
ta
spol
že
za
rimske
republike
hudomušen
.
Toda
„
amantium
ira
amoris
integratio
est
,
“
sklenil
je
smejé
se
;
„
malo
tednov
še
in
poroko
bodemo
praznovali
.
Potlej
pa
boste
kakor
beatus
ille
s
svojo
ženko
živeli
na
gradiči
.
Koridon
in
Amarilis
.
“
„
Ha
,
ha
,
ha
,
magister
Petacij
vedno
pravo
zadene
.
Torej
pijmo
še
jedenkrat
na
dobro
srečo
,
“
oglasil
se
je
zopet
kollaborator
.
„
Kdaj
pa
zdaj
pridete
?
Midva
imava
še
svojo
heraldično
razpravo
dognati
.
“
„
Oh
,
oče
,
“
nasmehne
se
Kornelija
,
„
to
je
gospod
Vit
gotovo
danes
že
dognal
;
vso
uro
mi
je
razlagal
—
čakajte
,
o
čem
že
!
“
„
O
čemer
smo
zadnjič
že
govorili
,
“
dejal
je
vitez
prostosrčno
:
„
zakaj
so
jednostavni
grbi
imenitnejši
od
sestavljenih
,
jednobojni
od
pisanih
;
kaj
pomeni
zlato
v
heraldiki
,
kaj
srebro
;
koliko
opravi
meč
,
kopje
,
kroglja
in
pušica
proti
ploščastemu
,
luskinastemu
in
verižnemu
oklopu
.
“
„
In
platnenemu
,
“
seže
Petacij
v
besedo
;
„
to
bi
bili
morali
tudi
omeniti
,
kajti
thoraces
lintei
so
velicega
pomena
v
stari
zgodovini
.
“
„
Oh
,
ljubi
oče
,
“
dejala
je
Kornelija
,
„
ali
vaju
ta
reč
res
zanima
,
ali
hočeta
le
mene
dražiti
?
Glejte
,
včeraj
je
bil
pa
ples
v
gradu
na
čast
dunajskim
poslancem
,
in
ne
da
bi
bil
gospod
Vit
o
tem
le
besedice
črhnil
in
mi
povedal
,
kako
je
bila
opravljena
kneginja
,
kakov
lišp
je
nosila
gospa
Hohenwartova
,
kakov
gospodične
soteške
,
lemberške
.
“
„
Tega
si
jaz
vsega
ne
zapomnim
,
“
dejal
je
óni
.
„
Lepo
je
bilo
neizrečeno
,
vse
se
je
svetilo
in
bliščalo
in
Vitovec
je
dejal
,
če
bi
mu
grof
dovolil
,
da
bi
pobral
vse
te
nepotrebne
dragocenosti
,
nabral
bi
zanje
vojakov
,
da
bi
ž
njimi
tri
nemške
cesarje
gnal
na
Turško
.
“
V
tem
trenutji
se
začuje
trobenta
in
pred
hišo
pridirja
hlapec
Vitov
in
mu
pripelje
konja
.
Vitez
je
vstal
in
Kornelija
mu
poda
čelado
in
železne
rokavice
.
„
Če
pa
padete
v
boji
,
“
reče
za
slovó
Petacij
,
„
potem
bodite
brez
skrbi
:
jaz
Vam
naredim
na
grob
napis
,
kakeršnega
bi
se
Simonides
ne
sramoval
,
da
bo
še
pozni
vnuk
obstal
pred
njim
in
bral
:
Hic
moriens
peperi
comiti
patriaeque
triumphum
,
Petacio
lacrimas
nomina
magna
mihi
.
In
vprašal
bo
ne
mara
,
kdo
je
bil
ta
Petacij
.
“
Vitez
zasede
konja
in
odjaše
.
Spotoma
pa
se
obrne
na
starega
,
čemernega
hlapca
Jarneja
ter
ga
ošteje
,
zakaj
ga
ni
počakal
pri
graških
vratih
,
kakor
mu
je
velel
.
„
Gospod
,
“
dejal
je
oni
in
pognal
konja
,
da
sta
prišla
vštric
,
„
kaj
bom
jaz
tam
čakal
,
da
naju
bodo
obirale
babe
,
ki
po
vodó
hodijo
!
Ali
me
ni
že
hlapec
nadkonjarja
Rožekarja
vprašal
,
kje
ste
?
Latinski
se
učite
pri
učitelji
,
sem
dejal
,
in
menite
,
da
mi
je
verjel
?
Za
meče
sva
prijela
in
ves
krvav
je
bil
,
predno
sem
ga
k
temu
prisilil
.
Bog
mi
odpusti
grehe
,
ki
jih
moram
delati
za
Vas
.
Oj
,
gospod
,
ženskih
in
igre
in
pijače
se
ne
more
človek
nikoli
dosti
ogibati
.
Vi
pa
le
vedno
silite
v
pregreho
.
“
„
Oj
,
ti
hinavec
!
“
zavrnil
je
vitez
svojega
mentorja
,
čegar
robatost
ga
je
nekoliko
jezila
,
nekoliko
kratkočasila
;
„
ali
ni
dekle
moja
nevesta
?
“
„
Tem
slabše
!
“
jezil
se
je
óni
.
„
Nisem
se
zastonj
bal
,
da
bodete
izpodrinili
kacega
krojača
ali
čevljarja
.
Ampak
jaz
taki
grajski
gospé
ne
bom
služil
,
nikdar
!
Rečem
pa
:
veselil
sem
se
,
da
Vam
bodem
na
stare
svoje
dní
pestoval
otroke
in
učil
jih
samostrel
prožiti
in
pušice
nasajati
.
No
,
vidi
se
,
da
bodo
zagrabili
rajši
za
grablje
in
motiko
.
Zatorej
toliko
že
danes
:
kadar
boste
pisali
pismo
,
dali
boste
tudi
meni
slovo
.
“
„
Doboš
je
,
kadar
hočeš
,
in
če
prav
danes
.
Jaz
te
ne
držim
.
“
„
Vem
,
da
ne
,
“
tarna
oni
,
„
ker
ste
do
konca
zaslepljeni
,
in
če
se
Vas
Bog
ne
usmili
po
mojih
molitvah
,
nesrečnega
boste
storili
mene
in
sebe
,
in
jaz
sem
pri
vsem
tem
popolnoma
nedolžen
.
Zatorej
le
po
pameti
,
gospod
milostivi
,
le
po
pameti
!
“
Med
takimi
dobrimi
nauki
sta
došla
tropo
konjikov
,
ki
se
je
pomikala
proti
Žalcu
,
in
krepostni
Jarnej
se
je
ločil
od
gospoda
svojega
.
Gospodična
Kornelija
pa
je
gledala
brezskrbno
skozi
okno
,
kako
so
se
ulice
oživljale
.
Meščanje
vsakovrstno
oboroženi
so
se
zbirali
v
gruče
,
ogledovali
in
poskušali
svoje
orožje
,
pomenkovali
se
in
šalili
.
Marsikateri
pogled
se
je
obrnil
proti
oknu
,
in
marsikateremu
mladeniču
je
glavo
povzdignila
misel
,
da
ga
morebiti
gleda
svetlo
oko
plavolase
deklice
.
Domišljavi
gospod
Mavroh
je
zaupljivo
namignil
z
očmi
in
z
najljubeznivejšim
svojim
smehljanjem
priklonil
se
tako
vsiljivo
,
da
je
deklica
zbežala
od
okna
.
Petacij
pa
je
preganjal
svojega
Pegaza
po
sobi
gori
in
doli
,
zdaj
sedel
na
klop
,
zdaj
pogledal
v
debelo
knjigo
in
štel
na
prstih
stihe
.
Ura
na
pesek
,
ki
je
stala
v
bogato
izrezanem
okvirji
,
bila
je
že
skoro
potekla
,
in
magister
je
vprašal
,
kje
je
Polona
.
„
Tetka
?
“
dejala
je
deklica
.
„
Ta
je
šla
v
cerkev
.
Toda
takoj
mora
priti
.
Pogledam
skozi
okno
,
če
že
gre
.
“
Ta
hip
pa
vstopi
Polona
,
sestra
Petacijeva
,
ki
je
po
smrti
njegove
žene
gospodinjila
mu
v
hiši
.
„
Že
zopet
pri
oknu
?
“
karala
je
Kornelijo
,
obešaje
velik
molek
na
steno
,
„
v
spotiko
pametnim
ljudem
in
vzpodbudo
brezbožnim
!
—
Glej
ga
,
krojača
Mavroha
,
kako
stoji
razkoračen
in
napihnen
kakor
lucifer
,
ves
v
trakovih
,
da
vihrajo
okrog
njega
kakor
lasje
kralja
Absalona
,
in
hlače
ima
ohlapne
in
široke
,
da
bi
tri
plašče
naredil
iz
njih
,
prava
mreža
nastavljena
nedolžnim
očem
,
kakor
so
rekli
pater
Anzelm
.
In
kako
mu
štrlé
oči
sem
proti
oknu
.
Mesec
dni
še
ni
,
kar
je
pokopal
pridno
ženo
in
že
gleda
po
drugih
.
“
„
Polona
,
Polona
!
“
tolaži
Petacij
,
„
kar
se
tiče
Absalona
,
moraš
vedeti
,
da
ni
bil
še
kralj
in
krojača
Mavroha
ne
smeš
primerjati
z
luciferjem
,
in
če
se
zdaj
po
ženskih
ozira
,
bolje
je
,
kakor
če
bi
se
bil
prej
.
“
„
Le
zagovarjaj
ga
,
le
,
in
nosi
se
nad
mano
,
ko
si
že
pozabil
,
kaj
so
dejali
ranjca
mati
na
smrtni
postelji
.
Ali
niso
rekli
,
da
v
miru
živita
in
ljubita
se
med
sabo
?
Oh
,
o
pravem
času
jih
je
Bog
s
tega
sveta
poklical
,
predno
bi
bili
morali
to
učakati
.
—
In
ti
,
neumnica
mlečnozoba
,
pripravljaj
se
,
da
boš
vredna
žena
gospoda
Vita
Lazarja
,
ki
je
pošten
in
moder
mož
,
kakor
je
bil
sveti
njegov
patron
,
ne
pa
taka
nečimernost
in
gizdavost
kakor
ta
krojač
.
“
„
Oh
,
teta
,
kako
ste
hudi
!
“
smeje
se
deklica
,
„
toda
gospod
Mavroh
mora
vendar
imeti
najlepšo
obleko
,
ker
si
jo
dela
sam
;
in
on
s
tem
tudi
ljudi
k
sebi
vabi
.
“
Polona
bi
bila
gotovo
primerno
odgovorila
taki
posvetni
opazki
,
a
pozvónilo
je
v
cerkvi
in
hitela
je
zopet
snet
svoj
molek
.
„
Nikamor
mi
ne
hodi
,
Polona
,
“
opominal
je
Petacij
;
„
večerjo
bo
treba
kuhati
.
“
„
Bog
je
prvi
!
“
dejala
je
ona
in
ruto
si
zavezujé
dirjala
v
cerkev
.
Vitez
Vit
Lazar
pa
je
jezdil
s
kakimi
šestdesetimi
kónjiki
,
oboroženimi
s
sulicami
,
meči
in
nekoliko
z
nerodnimi
težkimi
puškami
.
Na
desni
mu
je
jezdil
poveljnik
te
čete
,
grofov
„
general
“
Jan
Vitovec
.
Brez
vsega
lepotičja
je
bila
oprava
čokatega
moža
;
preprosta
železna
kapa
z
močnim
grebenom
mu
je
krila
glavo
in
del
širocega
obraza
,
iz
katerega
je
bliskalo
pod
štrlečimi
rujavimi
obrvmi
dvoje
majhnih
sivih
oči
.
Visok
je
bil
poleg
njega
videti
njegov
poročnik
,
Vit
Lazar
,
in
svetel
njegov
oklop
in
bliščeča
čelada
z
dolgim
vihrajočim
čopom
je
temnil
popolnoma
neznatno
vnanjost
Vitovčevo
.
„
Oh
,
če
bi
bil
grof
že
tu
z
vojaki
,
“
dejal
je
po
dolgem
molku
Vit
Lazar
,
„
potem
bi
pač
izmed
teh
štiristo
kónjikov
,
ali
koliko
se
jih
že
bliža
,
malo
se
vrnilo
;
a
do
cesarja
ne
bi
prišel
nobeden
.
“
„
Vsi
bi
prišli
,
“
odgovoril
je
Vitovec
,
„
ker
bi
šli
čez
Koroško
,
a
ne
tod
.
Da
je
grof
z
dóma
,
to
jim
je
tako
dobro
znano
kakor
nama
.
“
„
Ali
ne
bomo
pognali
kónj
?
“
meni
čez
nekaj
časa
zopet
Lazar
.
„
Ne
;
trdo
jih
bomo
še
rabili
.
Poročilo
smo
vzprejeli
nenadoma
in
pozno
,
in
delj
ne
gremo
kakor
do
Žalca
.
“
Po
cesti
sem
pa
je
pridrla
tropa
ljudi
in
živine
,
ki
je
bežala
pred
sovražniki
.
„
Cesto
zastavite
!
“
vpil
je
Vitovec
svojim
jezdecem
;
„
ljudje
in
živina
,
vse
nazaj
,
od
koder
so
prišli
!
“
Lazar
pa
je
pogledal
svojega
poveljnika
,
češ
,
kaj
to
pomeni
.
Ko
pa
so
konjiki
z
nekoliko
trudom
in
mnogim
kričanjem
in
pretenjem
obrnili
zbegano
ljudstvo
in
gnali
je
nazaj
proti
Žalcu
,
razlagal
je
Vitovec
svoj
namen
,
ljudi
prisiliti
,
da
bodo
sami
branili
svoje
imetje
.
„
Za
svoje
življenje
se
kmet
ne
bori
,
“
dejal
je
,
„
za
živino
pa
,
in
če
bo
tem
našim
prijateljem
v
širokih
klobukih
in
kosmatih
kapah
šlo
za
krave
in
vole
,
bili
se
bodo
kakor
besi
.
“
Med
krikom
in
vikom
je
bila
prišla
karavana
v
trg
,
kjer
je
bila
zmešnjava
do
vrha
prikipela
.
Vitovec
je
izdrl
dolgi
meč
in
razdelil
s
svojim
žrebcem
vpijočo
in
jokajočo
gnečo
.
Oster
njegov
glas
je
prevpil
hrup
in
vrišč
in
vsa
množica
je
poslušala
zapovedujoče
besede
.
Ko
se
je
napravil
mir
in
red
,
ukazal
je
najprej
cesto
onostran
trga
zapreti
.
S
hlodi
,
koli
,
težkimi
vozovi
in
drugim
poljskim
orodjem
je
bil
kmalu
zastavljen
vhod
.
Kar
je
bilo
posode
,
morali
so
jo
prebivalci
napolniti
z
vodo
,
nastaviti
se
po
slamnatih
strehah
,
da
pogase
ogenj
,
kjer
bi
se
pokazal
,
in
pripravljeni
biti
s
kamenjem
in
cepci
in
vilami
na
napad
.
Najčvrstejše
pa
,
ki
so
nosili
tudi
meče
,
odbral
je
Vitovec
za
podpore
svojim
vojakom
.
Ti
so
bili
razsedli
konje
,
razpostavili
majhno
število
pušek
,
nasuli
smodnika
na
zapalne
luknje
in
s
tlečimi
luntami
pričakovali
sovražnika
,
ki
se
je
bližal
.
Prah
se
je
vzdigoval
po
cesti
in
peket
konjskih
kopit
in
žvenket
orožja
se
je
čul
vedno
glasneje
.
Tu
in
tam
se
je
zabliskalo
iz
črne
megle
;
a
predno
se
je
krdelo
toliko
približalo
,
da
bi
bil
mogel
Vitovec
z
vspehom
streljati
,
ustavili
so
se
konjiki
.
Z
dvema
trobcema
je
prijezdil
vitez
proti
zagraji
in
dal
znamenje
,
da
hoče
govoriti
.
Vse
je
umolknilo
,
vitez
pa
je
terjal
v
imeni
cesarjevem
prosto
pot
in
prijazen
vzprejem
.
„
Kako
se
imenuje
vaš
cesar
?
“
oglasi
se
Vitovec
izza
vozá
.
„
Friderik
IV.
,
po
božji
milosti
maziljeni
vladar
svetega
rimskega
cesarstva
.
“
„
Naš
cesar
po
božji
milosti
se
imenuje
grof
Ureh
,
“
odvrne
Vitovec
,
„
in
če
ne
prihajate
v
tega
imeni
,
ne
pojdete
skozi
Žalec
.
“
Jezdeci
so
se
bili
vrnili
in
polovica
sovražnikov
je
stopila
s
konj
in
peš
napadla
Vitovčevo
trdnjavo
.
Grozno
so
zagrmele
puške
,
ko
so
se
bili
približali
na
kacih
petdeset
korakov
,
in
najmenj
polovica
bi
jih
bila
morala
pasti
,
da
je
bil
učinek
jednak
ropotu
.
Toda
tedanje
puške
napravljale
so
več
strahu
kakor
škode
,
in
ko
se
je
dim
razkadil
,
ležala
sta
dva
sovražnika
,
nekaj
pa
je
bilo
ranjenih
.
Drugi
pa
so
počeli
lezti
čez
ograjo
in
trd
boj
se
je
vnel
ob
vozeh
.
Vpitje
in
kletev
mešala
se
je
z
votlimi
udarci
na
čelade
in
oklope
,
iz
zadnjih
vrst
pa
je
letelo
kamenje
in
pušice
na
bojevnike
.
Jeden
del
sovražnikov
je
izkušal
ob
straneh
prodreti
v
trg
ali
pa
zapaliti
lesene
hiše
.
Pušice
,
ovite
z
osmoljenim
in
gorečim
tuljem
,
užgale
so
tu
in
tam
kako
streho
,
toda
priprave
Vitovčeve
so
se
izkazale
dobro
in
vsak
plamen
je
bil
hitro
pogašen
.
Med
bojem
je
izginil
kmetom
bojni
strah
in
videvši
,
da
sovražniki
nič
ne
opravijo
,
postajali
so
drzoviti
in
marsikacega
jezdeca
je
le
hiter
konj
rešil
iz
njih
rok
.
Že
so
sovražniki
omagovali
,
ko
zadene
Vitovca
pušica
v
rame
,
da
mu
omahne
desnica
z
mečem
.
„
Gospod
Lazar
,
nadaljujte
Vi
,
jaz
imam
za
danes
dosti
,
“
dejal
je
in
stopil
iz
vrste
.
Lazar
pa
je
branil
vhod
sovražnikom
,
ki
so
z
veselim
krikom
pozdravili
odstop
Vitovčev
.
A
kmalu
so
uvideli
,
da
ima
namestnik
tudi
težko
roko
in
da
ne
opravijo
ničesa
.
Popustivši
mrtve
in
težko
ranjene
,
zasedejo
konje
in
obrnejo
se
v
stran
čez
polje
.
Lazar
je
bil
na
to
že
pripravljen
in
s
spočitimi
svojimi
konji
je
došel
kmalu
spehanega
sovražnika
,
ki
se
je
med
vednim
bojem
počasi
pomikal
dalje
in
zastonj
branil
,
da
ne
bi
bil
Lazar
zdaj
tu
zdaj
tam
od
glavne
čete
odrezal
kakega
oddelka
in
ga
razkropil
ali
ujel
.
Pozno
v
noč
je
trajala
gonja
in
izmed
ponosnega
krdela
,
ki
je
zapustilo
deželo
kranjsko
,
prestopilo
jih
je
malo
severno
mejo
grofije
celjske
.
Da
ne
bi
bil
sovražnik
kake
posamezne
koče
požgal
,
to
se
ni
dalo
ubraniti
;
a
oropati
in
požgati
ni
mogel
nobene
vasí
,
nobenega
gradú
.
Blizu
ceste
,
ki
drži
od
Vojnika
proti
Konjicam
,
stali
so
istega
dne
zvečer
kraj
gozda
trije
možje
in
očividno
koga
pričakovali
;
kajti
dva
sta
gledala
po
cesti
doli
proti
Celju
in
napenjala
svoje
oči
,
tretji
pa
je
držal
in
krotil
nemirne
konje
.
Kopja
so
jim
bila
naslonjena
na
drevo
in
železne
kape
so
ležale
po
tleh
.
„
Jošt
,
kaj
to
pomeni
?
“
izpregovori
najmlajši
,
kateremu
se
je
po
orožji
in
po
obnašanji
poznalo
,
da
je
poveljnik
.
„
Gospod
Viljem
,
ne
bo
jih
,
“
odgovori
postaren
možiček
rudečega
,
miroljubnega
obraza
,
ki
je
vedno
popravljal
in
premikal
svojo
usnjato
,
na
ramenih
in
prsih
z
železom
obito
kamižolo
.
„
Povem
Vam
,
da
jih
ne
bo
.
Jaz
poznam
človeško
natoro
in
po
mojem
mnenji
se
mudé
v
Žalci
.
Od
tam
pa
jih
do
jutri
ne
prežene
nobena
druga
reč
,
kakor
če
bi
prišla
novica
,
da
je
Ureh
blizu
.
Ta
bi
jih
pregnal
kakor
skobec
v
vrabce
.
Če
bi
vino
pošlo
,
no
,
to
jih
ne
mara
tudi
spravi
na
noge
,
kakor
se
je
meni
primerilo
lani
,
ko
sem
šel
na
božjo
pot
.
“
Topot
konjskih
kopit
je
pretrgal
to
prerokovanje
.
Viljem
je
dejal
roko
na
čelo
in
pazno
gledal
na
prihajajoče
jezdece
.
„
Naši
niso
;
samo
pet
jih
je
,
“
dejal
je
,
pobral
čelado
in
vsi
trije
so
se
spustili
v
zložen
dir
po
cesti
.
Pet
kónjikov
je
dohajalo
;
dva
spredaj
in
trije
nekoliko
za
njima
.
Konji
so
bili
videti
spehani
,
kajti
zastonj
so
jih
jezdeci
priganjali
.
„
To
je
beg
!
“
vzkliknil
je
Viljem
,
„
poglej
,
Jošt
,
oni
trije
jezdeci
imajo
sulice
nastavljene
in
preganjajo
prva
dva
.
Trije
zoper
dva
;
mi
moramo
pomagati
.
“
„
Ali
da
bi
se
v
tuje
reči
vtikali
?
“
povpraševal
je
Jošt
.
Toda
Viljem
je
že
zapovedal
,
da
jih
je
treba
ustaviti
,
kdo
so
in
kaj
hočejo
.
„
Celjani
so
,
Vitovčevi
kónjiki
,
“
dejal
je
hlapec
,
in
Viljem
je
ukazal
,
naj
on
ustavi
jezdeca
na
desni
,
Jošt
levega
,
srednjega
pa
bode
sam
vzel
nase
.
Joštu
pa
je
vroče
prihajalo
in
konj
mu
je
šel
vse
prehitro
.
„
Kaj
pa
,
če
nas
kdo
napade
od
zadaj
?
“
mislil
je
.
„
Dober
vojskovodja
se
mora
na
to
tudi
ozirati
,
in
tak
dober
vojskovodja
bodem
zdaj
jaz
.
“
Rekši
je
pridržal
konja
in
postavil
se
hlapcu
Luki
za
hrbet
.
„
Jošt
,
Jošt
!
“
kliče
Viljem
,
„
ali
nimaš
nič
časti
v
sebi
?
“
„
Oh
,
gospod
Viljem
,
“
vzdihuje
oni
,
„
kaj
marate
,
ko
ste
mladi
!
Če
Vas
oni
prokleti
Celjan
raz
konja
vrže
,
poberete
se
,
pa
je
dobro
.
A
jaz
si
bom
polomil
vse
,
roke
,
noge
in
hrbet
,
Bog
nas
varuj
!
Tudi
nečem
jaz
,
da
bi
me
kdo
umoril
kakor
kacega
razbojnika
ali
psa
,
ampak
krščansko
smrt
hočem
storiti
,
v
postelji
,
prejemši
sv.
zakramente
.
Za
tisto
slavno
smrt
pa
meni
ni
nič
;
in
kako
bodo
stare
babe
za
mano
govorile
,
to
mi
je
vse
jedno
.
“
Ona
dva
sta
izpodbodla
konja
v
dir
in
živinče
gospoda
Jošta
,
mnogo
častilakomnejše
od
svojega
jezdeca
,
ni
se
dalo
več
brzdati
in
na
jedenkrat
je
bilo
z
onimi
v
jedni
vrsti
.
„
Bog
mi
bodi
zdajle
milostiv
!
“
zamrmral
je
Jošt
v
svoji
stiski
,
v
nameril
s
kopjem
in
zamižal
.
„
Če
me
rešiš
,
sveti
patron
,
nikoli
več
ne
bom
vina
—
“
„
Že
bežé
!
“
zavpil
je
v
tem
trenutji
Viljem
.
„
Bog
bodi
zahvaljen
,
da
se
nisem
prenaglil
,
“
dejal
je
tiho
Jošt
in
vpil
na
ves
glas
‚
hurá
,
hurá
!
‘
Ona
dva
pa
,
ki
sta
bežala
pred
Celjani
,
ustavila
sta
se
in
prvi
,
ki
je
odprl
čelado
in
pokazal
našim
znancem
mlad
obraz
,
kateremu
bi
prisodil
človek
kacih
šestnajst
let
,
vprašal
je
,
komu
se
ima
zahvaliti
za
rešitev
.
„
Jaz
sem
Viljem
,
sin
viteza
Viguleja
z
Vranjega
Brda
,
ki
je
barona
Ungnada
vazal
.
“
„
Oh
,
gotovo
čakate
naše
vojske
,
“
reče
mladenič
žalostno
.
„
Zastonj
,
gospod
Viljem
,
razkropljena
je
na
vse
strani
;
in
da
Janeza
Ungnada
sin
ni
ujet
,
to
je
le
Vaša
zasluga
.
“
Ko
pa
je
Viljem
to
slišal
,
skočil
je
urno
s
konja
,
odkril
se
in
spoštljivo
pozdravil
mladeniča
,
ki
mu
je
prijateljski
stisnil
roko
.
Vesel
in
žalosten
je
peljal
imenitnega
svojega
gosta
,
mladega
Krištofa
Ungnada
,
na
očetov
dom
,
na
Vranje
Brdo
,
kake
pol
ure
od
Vojnika
.
V
veliki
staroverski
dvorani
,
olepšani
z
orožjem
in
jelenjimi
rogovi
,
gostil
je
rešenca
in
rešitelje
stari
gospod
Vigulej
.
Pri
jedni
mizi
je
sedela
po
stari
navadi
vsa
družina
:
med
graščinskim
gospodom
in
sinom
Viljemom
na
častnem
mestu
Krištof
Ungnad
,
temu
najbliže
,
a
vendar
precèj
daleč
stráni
gospodinja
,
stara
gospodična
Radegunda
.
„
Prav
ste
sam
poročili
,
gospod
Vigulej
,
“
dejal
je
mladi
Ungnad
,
„
da
grofa
Urha
ni
doma
in
da
ima
Vitovec
le
kacih
petdeset
konj
pri
sebi
,
toda
teh
nam
je
bilo
dosti
in
zdaj
obžalujemo
,
da
se
nismo
držali
Vašega
sveta
in
si
ne
izbrali
druge
poti
.
A
ko
smo
imeli
Vranjsko
za
sabo
,
kjer
bi
se
nam
bila
najlaže
pot
zabranila
,
postali
smo
ošabni
.
Blizu
sto
móž
smo
izgubili
,
mnogo
več
pa
se
jih
je
razkropilo
na
vse
stráni
.
“
Mladenič
je
jel
pripovedovati
svoje
dogodke
,
okroglo
oko
starega
gospoda
pa
se
je
bojaželjno
bliskalo
in
sivkaste
obrvi
so
se
prekrižale
kakor
trnjev
plot
.
Kadar
je
v
pripovedki
kakov
Celjan
padel
,
zvrnil
je
kupico
vina
,
in
dve
,
ko
je
čul
,
da
je
Vitovec
ranjen
;
za
vsako
nezgodo
svojih
prijateljev
pa
je
našel
prikladno
kletev
.
Kadar
pa
je
gospod
zaklel
,
umolknil
je
mladenič
v
svojem
pripovedovanji
in
ga
pomenljivo
pogledal
,
toda
to
gospoda
Viguleja
v
njegovem
delovanji
nikakor
ni
motilo
.
„
Ne
zamerite
,
jaz
sem
ud
neke
čestite
bratovščine
,
“
pravi
napósled
mladenič
in
pokaže
malo
svinčeno
podobico
,
ki
mu
je
visela
na
vratu
in
predstavljala
sv.
Krištofa
.
„
Torej
se
je
res
vsa
Vaša
rodovina
zapisala
sv.
Krištofu
in
odpovedala
vinu
?
“
„
Res
,
“
pritrdi
mladenič
.
„
Kdor
je
v
naši
bratovščini
,
ne
sme
na
jednem
sedeži
več
izpiti
kakor
jedno
kupico
vina
in
nikdar
ne
kleti
.
Če
se
spozabi
,
plača
po
jeden
goldinar
v
društveno
blagajnico
,
ravno
tako
,
če
svojim
ljudem
ne
brani
teh
pregreh
in
če
v
druščinah
ne
zastopa
moško
svojih
načel
.
“
„
Vraga
,
gospod
Krištof
,
“
meni
Vigulej
,
„
to
bi
mi
bili
morali
prej
povedati
;
jaz
bi
Vam
bil
kmalu
vzel
vse
imetje
.
Gotovo
ni
dolgo
tega
,
kar
ste
se
vpisali
,
ker
ste
tako
natančni
.
V
mojem
času
se
je
bila
napravila
bratovščina
Matere
božje
in
vsak
ud
se
je
tudi
zavezal
ne
piti
,
ne
kleti
čez
mero
.
Nekaj
dni
smo
se
trdo
držali
.
Potlej
smo
pa
začeli
mero
vekšati
in
pravila
izpreminjati
,
dokler
nismo
prišli
do
spoznanja
,
da
je
človek
slaba
stvar
in
da
ne
more
nič
tako
,
kakor
bi
rad
.
Toda
lepa
navada
je
to
,
kdor
se
more
zdrževati
,
“
dejal
je
Vigulej
in
izpraznil
kupico
,
„
in
kako
koristna
.
Petnajst
let
je
tega
,
kar
sem
šel
jaz
na
turško
vojsko
.
Moj
sosed
je
semtertja
po
mojem
posestvu
zverino
streljal
.
Jaz
sem
bil
jezen
,
in
ko
ga
dobim
nekoč
v
gozdu
,
nisem
prav
dobro
pogledal
,
ali
je
srnjak
ali
on
,
pa
sem
ga
ustrelil
.
In
naložili
so
mi
za
pokoro
vojsko
s
Turkom
na
leto
in
dan
.
Oh
,
v
kaki
nevarnosti
smo
bili
vedno
zarad
pijače
in
kako
se
je
jezil
Janez
Hunjadi
.
Pijanega
Turka
,
dejal
je
,
pa
treznega
križevnika
še
nikdar
ni
videl
.
Toda
brez
zamere
,
gospod
Krištof
,
tako
huda
ne
more
biti
nobena
bratovščina
,
da
bi
nam
kupico
zvrniti
branila
prvič
na
zdravje
njegovega
veličanstva
cesarja
Friderika
in
prelepe
njegove
soproge
Lenore
,
in
drugič
na
čast
razsvetljenemu
svetovalcu
,
mojemu
gospodu
,
baronu
Janezu
Ungnadu
.
“
Naj
bi
bil
mladi
Krištof
delj
časa
užival
gostoljubnost
gospoda
Viguleja
,
Bog
ve
,
če
bi
bil
ostal
zvest
pravilom
svoje
bratovščine
.
Hudim
izkušnjavam
pa
se
je
moral
braniti
tudi
hlapec
njegov
Jurij
.
Točaj
Jošt
je
bil
prevzel
skrb
zanj
,
in
dobro
vedoč
,
kaj
terja
grajska
čast
,
prinesel
mu
je
bil
po
večerji
natihoma
še
vrč
vina
v
spalnico
.
„
Prijatelj
,
kakor
koli
se
imenujete
,
“
dejal
je
Jurij
in
povzdignil
oči
in
zgrabil
za
vrč
,
„
moj
delež
ni
med
pijanci
in
preklinjalci
.
Jaz
pijem
le
,
kolikor
je
prav
.
“
„
Nekako
toliko
sem
ga
tudi
prinesel
,
“
opomnil
je
Jošt
.
„
Vi
torej
mene
,
zmernega
človeka
silite
,
to
vino
izpiti
?
“
„
Ho
,
prijatelj
svetega
Krištofa
,
ta
vrč
je
za
naju
oba
.
Pijte
,
pa
napijte
meni
!
“
oglasil
se
je
brzo
Jošt
,
katerega
so
vznemirjale
poželjive
oči
Jurjeve
.
„
Sila
kola
lomi
,
“
vzdihnil
je
oni
.
„
Ti
pa
,
sveti
Krištof
,
zamiži
in
ne
glej
svojega
hlapca
,
ki
je
v
oblasti
grešnikov
.
“
Jošt
je
moral
hiteti
,
da
je
še
kaj
dobil
.
„
I
zakaj
se
pa
vendar
,
“
vprašal
je
,
„
ta
družba
po
sv.
Krištofu
imenuje
?
“
„
Vrag
vedi
,
“
odgovoril
je
Jurij
,
„
menda
zato
,
ker
mi
ravno
tako
po
vodi
brodimo
,
kakor
svoje
dni
sveti
Krištof
,
ko
je
ljudi
čez
Savo
nosil
.
“
Drugi
dan
pa
se
je
poslovil
Krištof
od
gospoda
Viguleja
,
naročivši
mu
,
naj
dobro
pazi
in
pozve
,
koliko
vojaštva
bode
peljal
grof
Ureh
sabo
in
kdaj
li
odrine
.
Viljem
je
spremil
daleč
mladeniča
,
in
kakor
so
mlada
srca
zaupljiva
in
ne
čutijo
še
toliko
razločka
v
stanu
in
imetji
prijateljska
zveza
je
bila
kmalu
gotova
in
po
vojski
pride
tudi
Viljem
,
to
se
ve
,
na
cesarski
dvor
.
Ko
pa
se
je
vračal
Vranjebrdski
proti
domu
,
pripekalo
je
solnce
tako
hudo
,
da
mu
je
prišel
na
misel
Marko
Muren
,
točaja
Jošta
brat
,
ki
je
imel
nad
klancem
med
Vojnikom
in
Konjicami
svojo
krčmo
.
Nizka
,
a
prostorna
hiša
je
bila
na
dobrem
glasu
in
še
boljši
legi
.
Grda
in
strma
cesta
je
silila
voznike
,
ki
so
vozili
od
Celja
,
Ljubljane
,
Trsta
v
Gradec
in
na
Dunaj
,
pri
krčmarji
iskati
priprege
ali
izposoditi
si
hlapca
,
da
je
zaviral
.
Posebna
varna
pota
v
tistih
časih
niso
bila
,
in
dasi
je
bil
Viljem
žejen
in
lačen
,
kakor
lehák
mlad
človek
po
dolgi
poti
,
opreznosti
vendar
ni
pustil
v
nemar
.
Pred
krčmo
je
stala
vrsta
voz
in
videti
je
bilo
,
da
se
vozniki
odpravljajo
.
Z
biči
v
rokah
so
stali
v
živem
razgovoru
ali
pa
hodili
okrog
konj
in
blaga
.
Kraj
ceste
pa
je
stalo
kacih
deset
mož
,
oboroženih
s
samostreli
in
meči
,
ki
so
si
marljivo
podajali
vrč
vina
iz
rok
v
roke
.
Po
znamenjih
je
spoznal
Viljem
,
da
so
Celjani
in
umaknil
se
nekoliko
v
gozd
.
Ko
so
pa
vozniki
pognali
,
razvrstili
so
se
strelci
pred
vozovi
in
za
njimi
.
Taka
spremstva
so
si
morali
najemati
vozniki
za
brambo
imetka
in
življenja
.
Viljem
pa
je
nadaljeval
svojo
pot
in
oddal
pred
krčmo
konja
hlapcu
.
V
sobi
Marka
Murna
sta
se
mudila
še
dva
moža
.
Jeden
,
jako
mlad
,
čegar
obraz
bi
se
smel
lep
imenovati
,
da
ni
kazal
tolike
ošabnosti
,
sedel
je
pri
veliki
mizi
v
kotu
,
čelo
grbančil
,
jezno
vihal
rujave
brke
in
hudo
gledal
v
kupo
,
ki
vendar
ni
bila
prazna
.
Na
širokem
pasu
je
visel
sila
dolg
meč
in
vojaška
oprava
se
je
podajala
jako
lepo
bojevitemu
obrazu
.
Drugi
gost
,
bolj
miroljubne
vnanjosti
,
hodil
je
po
sobi
gori
in
doli
,
zdaj
pogledal
skozi
okno
,
zdaj
na
vojaka
pri
mizi
,
češ
,
če
se
je
že
napil
.
Obleka
je
oznanjala
imovitega
moža
in
zdrav
vsakdanji
obraz
dobrosrčno
samosvest
.
Kratek
meč
se
je
bolj
skrival
kakor
gledal
iz
pod
žametovega
telovnika
,
ki
tudi
pod
vratom
ni
popolnoma
zakrival
svetle
pletenine
,
v
kateri
bi
zvedenec
spoznal
košuljico
od
žice
.
„
Plačano
je
vse
,
“
dejal
je
poslednji
čokatemu
možu
,
ki
se
je
klical
za
Marka
Murna
.
Zdaj
je
vstopil
Viljem
.
Krčmar
je
urno
snel
kosmato
kapo
in
se
globoko
priklonil
,
popotni
trgovec
je
odzdravil
priljudno
prišlecu
;
oni
pri
mizi
pa
je
leno
povzdignil
svoje
oči
in
prestavil
hrupno
svoj
meč
.
„
Bog
živi
grofa
Urha
!
“
dejal
je
oblastno
,
postavil
kupico
konec
mize
in
pogledal
po
strani
Viljema
,
ki
je
mirno
čakal
,
da
mu
postrežljivost
Murnova
donese
jedi
in
pijače
.
„
Smrt
Urhovim
sovražnikom
!
“
zadri
se
je
rohné
zopet
in
meril
Viljema
od
nog
do
glave
.
Viljem
se
ni
zmenil
.
A
mož
izvleče
počasi
svoj
dolgi
meč
in
položivši
ga
po
mizi
,
podpre
glavo
na
jedno
roko
,
z
drugo
pa
pokaže
na
kupico
:
„
Mladenič
,
tu
notri
so
ostanki
neke
pijače
,
kateri
Marko
Muren
iz
gotovih
razlogov
vino
pravi
;
jaz
sem
se
zarotil
pri
svojem
patronu
,
sv.
Boštjanu
,
da
kdor
prvi
pride
v
našo
druščino
,
mora
piti
na
zdravje
slavnega
in
mogočnega
gospoda
,
ki
je
srečen
,
da
ima
obilo
tako
zvestih
služabnikov
,
kakor
je
malenkost
moja
.
Torej
,
gospod
,
če
ste
kaj
kristjana
,
ne
boste
dopustili
,
da
bi
jaz
besedo
snedel
svojemu
patronu
,
svetemu
Boštjanu
.
“
„
Velja
li
to
meni
?
“
vpraša
Viljem
in
oči
se
mu
zatemné
.
„
Vidi
se
,
“
odgovori
oni
mirno
,
„
da
niste
vajeni
tako
uljudnega
ogovora
in
da
slušate
le
bolj
na
palico
.
Ako
se
nečete
z
nožnico
mojega
meča
seznaniti
,
po
konci
!
Bog
živi
grofa
Urha
!
“
„
Vrag
ga
vzemi
!
“
zakriči
Viljem
,
izdere
svoj
meč
,
prevrne
ponujeno
kupico
z
mize
in
udari
sploskoma
vojaka
po
plečih
.
„
Hu
,
vražja
kri
!
“
vpil
je
Boštjan
in
vzdignil
z
obema
rokama
težko
orožje
.
A
predno
je
zamahnil
,
priskočil
je
trgovec
,
zgrabil
ga
za
roke
in
odločno
ga
opomnil
,
naj
miruje
.
Od
druge
stráni
pa
je
krčmar
vlekel
Viljema
strani
in
prosil
ga
in
prigovarjal
mu
,
naj
se
usmili
poštene
njegove
krčme
,
kjer
se
še
nikdar
ni
kri
prelivala
in
ki
je
dozdaj
pri
duhovski
in
deželski
gosposki
bila
na
tako
dobrem
glasu
.
„
Dobro
,
“
dejal
je
Viljem
popolnoma
miren
.
„
Slišite
Vi
,
ki
Vas
tako
srbi
koža
,
pojdite
z
mano
par
korakov
od
hiše
;
tam
Vam
dam
odgovor
na
Vaše
zabavljanje
.
“
Popotni
mož
,
ki
je
komaj
krotil
divjega
človeka
,
izpustil
ga
je
na
te
besede
in
menil
,
če
že
hoče
na
vsak
način
boj
,
naj
ide
z
gospodom
;
a
hitro
,
ker
on
neče
več
čakati
.
Boštjana
pa
je
minula
nekako
jeza
in
bojaželjnost
.
„
Jaz
bom
hodil
z
Vami
,
da
!
“
dejal
je
zaničljivo
,
obrisal
meč
ob
kup
vreč
na
klopi
in
sunil
ga
v
nožnico
.
„
Potem
Vas
bo
pa
moj
bič
učil
spodobnosti
!
“
vzkliknil
je
Viljem
in
zopet
je
imel
krčmar
mnogo
posla
ustaviti
prepir
.
„
Ali
greva
?
“
dejal
je
čemerno
Boštjan
trgovcu
.
Krčmar
ju
je
spremil
na
cesto
,
kjer
sta
imela
konje
privezane
in
Boštjan
je
zagotavljal
jako
moško
smehljajočemu
tovarišu
,
da
bi
bil
on
že
pokazal
temu
mlečnozobemu
mladiču
,
da
ga
ni
zadržaval
pomislek
,
da
bi
ne
mara
onečastil
svoje
orožje
z
njegovo
krvjo
,
kajti
tujec
zdi
se
mu
kak
rokodelec
.
„
Dober
plemenitaš
je
,
“
vtakne
se
sitni
Muren
vmes
,
„
Viljem
,
sin
vranjebrdskega
graščaka
.
“
„
No
,
vidite
,
da
nisva
jednakega
rodu
!
“
dejal
je
Boštjan
in
odjezdil
s
tujcem
.
„
Hvala
Bogu
in
sv.
Boštjanu
,
jaz
sem
sin
poštenih
meščanskih
ljudij
in
kar
nič
mi
ni
za
plemeniti
rod
in
blazne
prednike
,
ki
ne
zapuščajo
vnukom
druzega
kot
dolgé
.
“
—
Krčmar
pa
si
je
mel
roke
in
se
zahvaljeval
Viljemu
,
da
je
Boštjana
spokoril
.
„
Ta
zver
prežene
mi
vse
goste
,
“
tožil
je
,
„
kadar
začne
razgrajati
po
hiši
.
“
„
Torej
ga
že
poznate
?
“
„
Kakor
slab
denar
.
Mlad
frkovec
je
bil
že
pri
vojakih
in
zdaj
zapoveduje
desetim
možem
in
kaporal
mu
pravijo
.
Tega
trgovca
od
Bistrice
sem
spremlja
,
jaz
sem
ga
malo
razjezil
,
ker
nisem
hotel
starih
njegovih
dolgov
računu
trgovčevemu
prišteti
.
Ošaben
je
pa
zato
,
ker
je
baje
starega
grofa
postranski
sin
.
“
—
„
Dobro
srečo
,
boter
Muren
!
“
pozdravil
je
zdaj
nov
gost
krčmarja
in
podal
mu
roko
.
Krčmarica
,
njena
hči
Klara
in
nekaj
druzih
žensk
je
priteklo
za
njim
in
mu
poljubovalo
roko
.
„
Klara
,
ne
bodi
tako
abotna
!
“
branil
se
je
mož
spoštljivemu
napadu
in
pogladil
rudečelično
deklico
,
ponos
očeta
Murna
.
„
Kar
se
spodobi
,
to
mora
biti
,
gospod
pater
Cahej
,
“
dejal
je
Muren
in
stresel
novemu
gostu
roko
tako
ponižno
,
da
se
je
videlo
,
v
koliko
čast
si
šteje
ta
zaupni
pozdrav
.
Okroglolični
,
okroglooki
in
na
okroglo
ostriženi
mož
je
bil
oblečen
po
meniški
;
na
vrvici
mu
je
viselo
po
tedanji
šegi
poleg
molka
pisalo
,
in
bukvice
so
gledale
iz
žepa
.
„
Predno
govorim
dalje
,
boter
Muren
,
merico
boljšega
!
“
dejal
je
prijazno
in
se
zleknil
po
klopi
.
„
Gospod
Jožef
Medved
,
če
se
ne
motim
?
“
obrne
se
do
njega
Viljem
.
„
Oh
,
na
moje
srce
,
Viljem
!
“
vzklikne
menih
in
objame
spoznanega
prijatelja
,
ki
mu
srečo
vošči
,
če
je
res
že
pater
.
„
Oh
,
ljudje
vedno
huje
sodijo
,
“
smeje
se
oni
.
Ko
pa
je
krčmar
prinesel
vina
,
spravi
se
zopet
v
prejšnji
domači
položaj
,
nagne
glavo
in
postavi
na
pol
prazno
kupico
zopet
na
mizo
.
„
Boter
Muren
,
“
pokliče
zopet
,
„
prinesite
mi
še
jedno
kupo
te
pijače
,
da
ne
bodem
čakal
,
ko
bo
ta
prazna
.
“
Viljem
pa
ga
je
jel
izpraševati
,
odkod
prihaja
in
kam
je
namenjen
.
„
Moja
pot
pelje
naravnost
iz
Gornjega
Gradu
,
od
čestitljivih
očetov
benediktincev
;
toda
kam
,
tega
še
ne
vem
,
“
dejal
je
brezskrbno
.
„
Ti
ne
verjameš
,
prijatelj
,
da
je
moja
celica
tam
tako
ozka
,
da
so
mi
oči
in
noge
vedno
ven
gledale
.
He
,
boter
,
koliko
časa
se
že
veselite
na
mojo
novo
mašo
?
“
„
O
kako
dolgo
že
,
gospod
Cahej
!
In
v
nedeljo
sva
imela
z
očetom
Medvedom
ravno
novo
mašo
tudi
v
mislih
,
pa
je
rekel
mož
,
kakor
moj
pastir
,
ki
bi
imel
tepen
biti
:
da
bi
bilo
le
že
vse
v
kraji
!
“
„
Boter
,
Vi
meni
menj
zaupate
kakor
praznemu
žepu
.
Toda
jaz
dobro
vem
,
koliko
veder
ste
mi
namenili
za
tisti
veseli
dan
,
in
kaj
pravite
,
če
bi
ga
danes
malo
potegnila
na
tisti
račun
?
“
„
Da
bi
le
ne
bil
medvedov
,
gospod
Cahej
,
“
praskal
se
je
Muren
za
ušesi
.
„
Boter
,
Vi
vedno
pogodite
,
kakor
vinjen
voznik
.
Škoda
da
znate
tako
malo
latinski
in
ne
veste
,
kaj
se
pravi
:
cucullus
non
facit
monachum
.
Toda
kaj
bi
dejali
,
če
bi
jaz
zdajci
svojo
kuto
slekel
?
“
„
Vroč
dan
je
,
zunaj
samostana
ste
,
in
če
niste
,
kakor
si
bodi
nanjo
navezani
,
kar
doli
z
njo
.
“
„
In
če
bi
jo
potem
obesil
na
kol
?
“
Marko
Muren
je
malo
pomislil
in
bistro
pogledal
Caheja
,
ki
se
je
pa
tako
sladko
in
pomenljivo
smijal
,
da
je
bila
moževa
sodba
kmalu
gotova
.
„
Dejal
bi
,
da
ste
izgubili
pamet
,
“
odgovoril
mu
je
.
„
Kaj
bi
pa
moj
oče
dejal
?
“
„
Palico
bi
vzel
in
Vam
jo
strkal
.
“
„
Oh
,
boter
,
kako
dobro
Vi
poznate
očeta
mojega
!
Zatorej
bi
Vas
jaz
prosil
,
molčite
pred
njim
,
in
ne
govorite
nepotrebnih
besedij
,
da
ne
boste
odgovora
dajali
.
Jaz
sem
se
ločil
od
samostana
kakor
sveti
očak
Abraham
od
sitnega
Lota
.
“
Krčmar
je
kar
strmel
in
odpiral
oči
.
„
Ni
mogoče
!
“
dejal
je
počasi
.
„
In
zakaj
?
“
„
Zakaj
?
“
povzame
Cahej
.
„
Kot
krčmar
Vi
dobro
veste
,
da
se
vsako
vino
ne
vzame
z
vodo
:
tako
se
tudi
s
samostanom
vsakdo
ne
sprijazni
,
kakor
se
na
priliko
Jožef
Medved
ni
.
“
„
Veš
kaj
,
“
dejal
je
zdaj
krčmar
,
„
Jaz
ti
bom
naravnost
govoril
,
ker
te
že
kot
paglavca
od
mladih
nog
poznam
.
Tebi
se
meša
!
“
„
O
mešanji
Vi
ne
bi
smeli
govoriti
,
bcter
,
“
zasmeje
se
Cahej
;
„
to
vinu
škoduje
.
“
Krčmar
je
bil
pa
zdaj
že
sit
zabavljic
in
kar
na
kratko
mu
je
prepovedal
,
kakor
si
bodi
govoriti
o
vinu
,
katerega
morebiti
še
plačal
ne
bode
.
„
Bog
ve
,
da
Vas
slutnja
Vaša
ne
bo
zmotila
,
boter
,
“
dejal
je
Cahej
in
začel
pripovedovati
,
kako
žalostno
se
je
končal
nade
polni
njegov
novicijat
v
samostanu
.
Novega
opata
so
imeli
voliti
gornjegrajski
patri
in
živahno
se
je
delovalo
zlasti
od
strani
mlajših
na
to
,
da
pride
dobrovoljček
na
krmilo
.
Da
ni
bil
Cahej
še
novinec
,
nemara
bi
bili
njega
volili
;
a
tudi
tako
ni
bilo
težko
,
pripravnega
tovariša
izbrati
.
Toda
čast
izpreminja
ljudi
,
in
komaj
je
nastopil
izvoljenec
svoje
mesto
,
napel
je
vajeti
samostanske
discipline
v
veliko
jezo
osupnenih
tovarišev
,
ki
so
mu
po
vseh
pravilih
odpovedali
pokorščino
.
Upor
se
je
pričel
in
na
čelu
mu
je
stal
podvzetni
sin
Medvedov
iz
Bistrice
.
Opat
pa
se
je
obrnil
do
samostanskega
varuha
,
grofa
celjskega
,
in
nekega
lepega
dne
prijezdi
gospod
Jan
Vitovec
s
peterimi
konjiki
in
vstaje
je
bil
konec
.
Dva
moža
sta
ostala
za
posadko
in
pričelo
se
je
preiskovanje
,
katerega
nedolžna
žrtev
,
da
rabimo
Cahejev
izraz
,
je
postal
Medvedov
sin
.
„
Kaj
boš
pa
zdaj
,
Jože
?
“
vpraša
ošabno
krčmar
;
„
ali
boš
zopet
očetove
krave
pasel
?
“
„
Oh
,
boter
,
“
smeje
se
oni
,
„
Vi
gotovo
norce
brijete
z
mano
,
da
bi
se
odškodovali
za
