paso
se
zaiskrile
oči
.
»
Kaj
,
«
je
zakričal
,
»
ti
zapravljivec
,
razposodil
si
jih
?
«
in
z
desne
in
leve
je
pričel
ploskati
po
licih
ubogemu
Tončku
,
da
je
fant
,
prijemši
se
za
glavo
,
kar
počenil
in
si
je
škodoželjni
vajenec
nehote
pokril
ušesa
.
Pristopila
je
mama
,
smilil
se
ji
je
otrok
,
in
ga
je
branila
.
»
Nikar
ga
po
glavi
,
ata
!
Če
mu
stopi
bolezen
v
glavo
,
še
za
beračenje
ne
bo
!
«
–
in
da
umakne
fanta
očetovi
roki
,
ga
je
vlekla
v
kot
k
postelji
in
mu
dala
druge
hlače
,
da
se
preobleče
.
»
Nak
,
ne
enega
knofa
nima
več
na
obleki
,
kaj
takega
pa
še
ne
vse
moje
žive
dni
!
«
je
ugotovila
Pirčeva
.
Ata
Pirc
je
vzdihnil
»
o
!
«
in
stresel
z
glavo
.
Tisti
hip
je
zapazil
,
da
smatra
vajenec
Peter
ta
rodbinski
prizor
za
ugoden
vzrok
,
da
se
sam
malo
počije
.
Pa
se
je
hitro
spet
zavedel
svojih
obrtnih
dolžnosti
.
»
Kaj
zijaš
?
Táko
ti
pripeljem
,
da
boš
s
peto
pogledal
na
uro
.
«
Potem
je
sedel
.
Sedečega
ga
je
minila
prvotna
togota
in
je
pričel
modrovati
.
»
Fant
,
fant
,
«
je
učil
sina
,
»
kaj
bo
še
s
tabo
!
Zdaj
zapravljaš
gumbe
,
kadar
boš
imel
denar
,
boš
pa
denar
.
Malo
premisli
!
Glej
,
kruha
ti
lahko
dam
,
pameti
ti
pa
ne
morem
,
ako
nočeš
sam
!
«
Pri
besedi
»
kruh
«
se
je
spomnila
mati
,
da
fant
še
ni
dobil
malice
;
odrezala
mu
ga
je
kos
in
tudi
vajenec
je
dobil
orjaško
zagozdo
,
ki
se
je
pa
niti
pogledati
ni
upal
,
dokler
ni
mojster
izpregovoril
milostnega
dovoljenja
.
Mučno
občutje
,
ki
je
ležalo
na
vseh
licih
v
stanovanju
mojstra
Pirca
,
je
srečno
pregnal
obisk
,
ki
je
tačas
potrkal
na
duri
in
vstopil
.
Prinesel
je
dela
,
strgane
čevlje
,
prinesel
jih
je
kar
na
nogah
,
jih
sezul
in
bil
pripravljen
počakati
,
da
zakrpane
zopet
obuje
–
ker
ni
imel
drugih
.
Ta
obisk
je
bil
Jerajev
Milan
,
ki
je
prinesel
razen
čevljev
še
mamine
pozdrave
.
Galantni
gospod
Pirc
je
oboje
sprejel
s
prijazno
besedo
,
ogledal
si
je
čevlje
in
ju
izročil
vajencu
v
nadaljnje
uradovanje
:
krpanje
je
spadalo
v
njegovo
področje
.
Milan
je
zagledal
v
kotu
objokanega
Tončka
.
»
Ali
se
jokaš
?
«
je
vprašal
.
Tonček
je
potegnil
zrak
skozi
mokri
nos
in
tako
pritrdil
vprašanju
.
»
Saj
se
lahko
,
«
je
pripomnila
mati
,
»
brez
slehernega
gumba
je
prišel
domov
.
«
»
Ali
so
ti
jih
porezali
?
«
je
vprašal
Milan
,
ki
je
poznal
šolarske
šege
in
običaje
.
»
Porezali
,
«
je
pritrdil
Tonček
,
ki
se
mu
je
pričel
buditi
rahel
up
,
da
pride
vendarle
na
dan
njegova
nedolžnost
.
»
Likar
in
Kocmur
sta
mi
jih
.
«
»
Ojej
!
Meni
jih
je
tudi
hotel
Likar
,
pa
sem
mu
ušel
.
«
Zdaj
se
je
obrnilo
čevljarjevo
ogorčenje
zoper
Likarja
in
Kocmurja
:
koj
jutri
gre
in
ju
ovadi
učitelju
,
iz
šole
ju
morajo
spoditi
!
»
Likarja
se
vsi
boje
,
«
je
povedal
Milan
.
»
Nekoč
ga
je
nekdo
tožil
,
pa
mu
je
zagrozil
,
da
pride
ponoči
skoz
ključavnico
nadenj
in
mu
izpije
kri
.
Likar
zna
coprati
!
Pravijo
,
da
ima
pištolo
na
šest
ognjev
in
pa
nož
,
ki
tako
reže
,
bolj
kakor
britev
!
In
goljufa
pri
nikah
...
Ali
ti
kaj
nikaš
?
«
Tonček
je
počasi
prilezel
iz
svojega
kota
in
odkimal
z
glavo
,
da
ne
:
niti
vedel
ni
,
kaj
je
to
,
nikanje
.
Kajti
tam
,
od
koder
je
prišel
,
mladina
ni
poznala
te
gosposke
igre
;
tam
so
le
kozo
bili
in
mance
lovili
–
kar
pa
je
bilo
zrelejših
,
so
se
skušali
v
lučanju
kamnov
v
lončke
na
brzojavnih
drogih
in
v
vlake
.
Pirčevi
mami
je
dobro
delo
,
da
se
je
po
zaslugi
mladega
veščaka
Milana
pokazal
Tončkov
sramotni
položaj
vendar
v
milejši
luči
,
in
je
v
zahvalo
odrezala
še
Milanu
kos
kruha
.
In
Milan
ga
je
hvaležno
sprejel
,
prvič
,
ker
Jere
ni
bilo
doma
in
je
bil
zato
še
brez
popoldanice
,
in
drugič
,
ker
kruh
drugod
vedno
bolje
diši
kakor
doma
.
Natepal
je
kruh
in
na
svoj
preprosti
in
odkritosrčni
način
pripovedoval
zanimivo
vest
,
da
več
ne
nika
:
škoda
se
mu
zdi
novcev
.
Kadar
si
jih
kaj
prihrani
,
si
rajši
kupi
kako
knjigo
,
kupi
si
jo
v
starini
,
tam
se
dobé
poceni
.
Lepe
indijanske
povesti
,
cele
,
nobenega
lista
ne
manjka
,
se
dobe
po
deset
vinarjev
!
Povabil
je
Tončka
,
naj
pride
gor
,
pa
mu
pokaže
knjige
.
Čevlja
sta
bila
zakrpana
,
Milan
ju
je
obul
,
mojster
in
mojstrica
sta
mu
naročila
za
gospo
mamo
najlepša
priporočila
in
z
njunim
dovoljenjem
je
vzel
še
Tončka
s
seboj
,
da
mu
pokaže
svoje
knjižne
zaklade
.
Dan
se
je
že
nagibal
,
znotraj
je
bilo
temačno
,
pa
sta
si
zunaj
na
hodniku
ogledovala
živo
barvane
naslovne
slike
in
Tonček
je
strmel
in
poslušal
o
prekanjenih
rdečekožcih
,
o
divjih
konjih
in
belih
medvedih
,
o
kačah
klopotačah
,
o
širnih
prerijah
,
neprodirnih
pragozdih
,
o
čudoviti
deželi
Kaliforniji
in
o
rekah
,
polnih
zlatega
peska
.
»
Kadar
bom
velik
,
grem
tja
;
metal
bom
zanko
,
reče
se
ji
laso
,
in
lovil
divje
konje
,
kopal
zlato
in
imel
bom
puško
,
vsako
ptico
bom
zadel
,
pa
če
ne
bo
večja
videti
v
zraku
kakor
pika
.
«
»
Jaz
grem
tudi
,
«
je
hotel
reči
Tonček
,
pa
si
ni
upal
.
Hrepenel
je
od
tod
in
v
prosto
naravo
;
Milanovo
pripovedovanje
mu
je
vzbujalo
spomine
na
življenje
pri
teti
,
na
hosto
,
na
pašo
,
na
potok
...
Tačas
se
mu
je
Milan
prikupil
:
njegova
družba
mu
bo
lajšala
bridkost
ljubljanskega
bivanja
.
Ločila
sta
se
,
ker
je
poklicala
Jera
Milana
,
naj
pride
,
da
se
ne
prehladi
.
»
Ali
si
dobil
kaj
malice
?
«
ga
je
vprašala
.
»
Pirčeva
mama
mi
je
odrezala
kos
kruha
.
«
To
je
čula
gospa
Jerajeva
in
ji
ni
bilo
prav
.
»
Da
mi
nikdar
več
ne
sprejmeš
kruha
pri
tujih
ljudeh
!
Prepovedujem
ti
!
Bodo
mislili
,
da
ga
doma
nimamo
.
«
Kruh
sprejemati
mu
je
prepovedala
,
stradati
pa
ne
...
Ubogi
gospod
Brtoncelj
je
res
moral
na
cesarsko
in
kraljevo
sodnijo
in
se
pravdati
s
Kocmurjem
,
ki
izlepa
ni
maral
ne
plačati
najemnine
ne
zapustiti
stanovanja
.
Bilo
je
nekega
popoldne
v
začetku
aprila
;
po
gorkih
,
sončnih
dneh
sta
prišla
spet
dež
in
mraz
in
v
pisarni
je
bilo
premalo
zakurjeno
.
Sodnika
je
zeblo
,
hodil
je
sem
ter
tja
in
brez
posebne
svečanosti
razpravljal
najemninsko
stvar
»
Brtoncelj
contra
Kocmur
«
.
Brtoncelj
je
bil
s
seboj
privlekel
svojega
zvestega
Jaka
,
vsaka
druga
njegova
beseda
je
bila
:
»
Kajne
,
Jaka
!
«
in
prijemal
je
Jaka
in
ga
tiral
v
ospredje
pred
sveto
razpelo
:
»
Kar
govori
,
Jaka
,
ali
ni
res
tako
!
«
Jaka
se
je
odlašajočih
korakov
pomikal
bliže
,
rekel
ni
nič
,
le
špičil
je
ustni
,
kakor
da
misli
izpustiti
še
kaj
izdatnejšega
kakor
golo
besedo
.
»
Čujte
,
«
je
rekel
sodnik
,
»
vas
sem
vprašal
,
ne
Jaka
!
Pustite
Jaka
pri
miru
!
Ali
je
Jaka
vaš
varuh
?
«
Vzad
na
klopi
je
sedel
Kocmur
,
prezirljivo
smehljajoč
se
Brtoncljevim
prizadevanjem
;
sodnikovi
pripomnji
se
je
zadovoljno
zakrohotal
.
»
Oh
,
gospod
sodnik
,
«
je
zatrepetal
Brtoncelj
,
»
ali
so
ga
slišali
?
Zdaj
se
mi
še
smeje
,
ta
slepar
.
«
Kocmur
je
ogorčen
vstal
;
pa
tačas
je
tudi
že
sodnik
zaropotal
nad
ubogim
Brtoncljem
:
»
Tiho
!
Še
eno
tako
besedo
,
pa
vas
koj
zaprem
!
—
Pride
in
se
pritožuje
,
da
je
nasprotnik
Bog
ve
kaka
surovina
,
sam
pa
zmerja
kakor
cigan
.
Tiho
!
—
Kocmur
,
stopite
sem
!
«
Sodnik
ga
je
izpraševal
in
Kocmur
je
odgovarjal
in
povedal
,
da
je
čisto
neresnična
in
iz
trte
izvita
trditev
gospoda
Brtonclja
,
da
se
je
pri
oddaji
stanovanja
pogodil
na
mesečno
odpoved
in
ne
na
kvarte
.
Smešno
!
Kocmur
si
bo
najemal
mesečno
stanovanje
!
Saj
ni
kak
samski
pisarček
,
ki
je
danes
tukaj
,
jutri
tam
,
ampak
rodbinski
oče
z
lastnim
pohištvom
!
»
Jej
!
«
je
zaječal
Brtoncelj
,
zamižal
in
dvignil
roke
.
»
Jaka
,
ali
si
slišal
:
z
lastnim
pohištvom
!
«
»
Tiho
!
«
ga
je
ukoril
sodnik
.
»
Zdaj
govori
Kocmur
.
—
Torej
,
Kocmur
,
ali
greste
iz
stanovanja
,
kakor
vas
toži
Brtoncelj
,
ali
ne
?
«
Kocmur
se
je
trudil
,
da
poseka
svojega
nasprotnika
z
odličnejšim
nastopom
.
»
Oprostite
—
ne
!
Zdaj
še
ne
!
Toda
če
mi
čislani
gospod
Brtoncelj
odpove
pred
osmim
majem
na
tri
mesece
,
kakor
to
zahteva
postava
,
se
bom
drage
volje
selil
avgusta
.
Ali
pa
mu
odpovem
morebiti
sam
,
saj
stanovanje
ni
tako
,
da
bi
se
človek
pulil
zanje
,
toda
–
vse
mora
iti
po
postavah
.
«
»
Kaj
,
kaj
,
do
avgusta
?
«
je
jecljal
gospod
Brtoncelj
,
»
in
brez
plačila
,
kajne
?
—
In
dogovorili
smo
se
na
mesečno
odpoved
...
«
Kocmur
je
molče
dvignil
tri
prste
,
češ
prisežem
,
da
ni
res
.
Brtoncelj
je
videl
to
kretnjo
in
polastil
se
ga
je
obup
.
»
Oh
,
oh
,
oh
,
«
je
zastokal
,
»
Jaka
,
kar
beživa
,
da
se
še
midva
ne
osmodiva
,
ko
ga
bo
jemal
satan
!
«
Obrnil
se
je
proti
durim
.
Blagovolil
se
je
nasmehniti
gospod
sodnik
,
tudi
zapisnikar
se
je
smejal
v
svoj
zapisnik
,
Kocmur
pa
je
zmajal
z
glavo
,
češ
:
tako
omejeni
ljudje
kakor
Brtoncelj
,
pa
so
hišni
posestniki
!
Sodnik
je
imel
stvar
zrelo
za
poravnavo
.
»
Čujte
,
Kocmur
,
do
sedaj
niste
plačali
še
nič
najemnine
;
ali
jo
nameravate
plačati
maja
?
«
»
Bomo
videli
,
«
je
rekel
Kocmur
.
»
Stanovanje
je
vlažno
,
pohištvo
se
mi
je
poškodovalo
,
zahtevam
škodo
...
«
»
Le
počasi
!
Tega
nikar
ne
mislite
,
da
se
boste
brez
plačila
šopirili
v
stanovanju
,
dokler
se
vam
bo
zdelo
!
Kdor
dvakrat
ne
plača
,
frči
takoj
ven
–
tako
pove
postava
.
Zato
se
rajši
pomenimo
,
kdaj
se
izselite
!
«
Te
besede
so
bile
že
bolj
všeč
gospodu
Brtonclju
,
in
ko
mu
je
sodnik
še
razložil
,
da
je
morebiti
pravica
res
na
njegovi
strani
,
da
pa
v
primeru
pravdanja
in
pritožb
lahko
mine
pol
leta
in
še
več
,
da
pride
ta
pravica
do
zmage
,
pa
še
ta
zmaga
bo
združena
s
stroški
,
se
je
res
dosegla
in
podpisala
poravnava
sledeče
vsebine
:
Kocmurjeva
družina
se
izseli
v
osmih
dneh
,
za
to
dobroto
pa
se
ji
izkaže
gospod
Brtoncelj
hvaležnega
na
ta
način
,
da
prvič
ne
zahteva
plačila
najemnine
če
bi
jo
prav
zahteval
,
bi
je
ne
dobil
,
kje
neki
!
–
pač
pa
drugič
sam
plača
Kocmurju
na
roke
dvajset
kron
.
Zato
mu
Kocmur
velikodušno
odpušča
vse
žalitve
brez
tožbá
in
kazni
.
S
povzdignjeno
glavo
in
rahlo
predse
žvižgljajoč
je
zapustil
Kocmur
sodišče
.
Palec
desne
roke
mu
je
tičal
v
žepu
telovnika
in
ljubeznivo
tipal
ondi
spravljeni
bankovec
.
—
Lep
dan
je
bil
danes
,
vetroven
sicer
in
deževen
in
na
tleh
je
bila
žlodra
,
pa
se
je
zdel
Kocmurju
vendar
izredno
prijazen
;
tako
mu
ni
bil
ugajal
še
noben
dan
,
odkar
je
imel
zadnjikrat
bankovec
v
žepu
.
In
tega
je
bilo
dolgo
.
Počasi
je
stopal
,
nikamor
se
mu
ni
mudilo
;
mirno
in
brez
nervoznosti
je
užival
naslado
zavesti
,
da
mu
je
odprta
bogata
izber
najrazličnejših
užitkov
.
Božal
je
dvajsetak
in
v
mislih
že
sedel
v
restavraciji
blizu
kolodvora
,
tam
imajo
imeniten
golaž
,
dvakrat
bi
si
ga
naročil
in
dve
fini
žemljici
bi
vanj
podrobil
...
Kolodvor
!
Še
peljal
bi
se
lahko
kam
,
v
Škofjo
Loko
,
na
Jesenice
–
povsod
ima
znance
...
Prišel
je
mimo
trafike
–
pol
trafike
je
njegove
,
ako
le
hoče
.
Že
pride
vse
na
vrsto
,
le
počasi
!
–
si
je
mislil
.
Izbire
dovolj
!
—
Če
hoče
,
lahko
stopi
v
ono
prodajalno
in
si
kupi
klobas
,
sira
,
ribic
,
krajec
rženega
kruha
ne
bi
bilo
slabo
.
Ali
bi
potem
dišalo
pivo
!
Po
pivu
pa
čaša
dobrega
vina
!
Pomislil
je
,
kje
ga
hvalijo
,
da
točijo
najboljšega
.
Od
tod
mu
je
skočila
domišljija
na
kuhano
vino
–
to
bi
lahko
doma
pripravila
žena
,
ko
bi
ji
vsega
skupaj
znosil
,
česar
je
treba
.
Zbudili
so
se
mu
rodbinski
čuti
.
To
bi
žena
gledala
!
Škoda
bi
se
ji
pač
zdelo
denarja
,
toda
srkala
bi
jo
le
,
sladko
pijačo
–
o
,
kuhano
vino
ji
gre
v
slast
!
Potem
vsaj
ne
bo
zabavljala
,
kakor
bi
drugače
,
če
bi
potratil
ves
denar
sam
.
Fant
ga
tudi
rad
pije
...
Ko
se
je
spominjal
žene
in
sina
,
se
je
nehote
spomnil
tudi
svoje
nadobudne
hčerke
Mici
in
tako
morebiti
ni
bil
gol
slučaj
,
da
so
ga
prinesle
noge
pred
gostilno
»
Pri
belem
jagnjetu
«
,
kjer
je
tačas
že
dolge
tri
tedne
delovala
omenjena
njegova
potomka
.
Mici
je
bila
stara
šestnajst
let
,
zdrava
in
tako
prikupna
,
kakor
je
prikupno
vsako
zdravo
dekle
šestnajstih
let
.
Vrh
tega
je
imela
pri
mladih
natakaricah
zelo
čislano
lastnost
,
da
je
bila
precej
omejena
.
Ta
lastnost
,
ki
jo
radi
nazivajo
s
tujo
besedo
»
naivnost
«
,
da
je
mladim
dekletom
poseben
čar
in
nepremagljivo
vpliva
na
moška
srca
.
Za
račune
ni
bila
;
naj
se
je
še
tako
praskala
z
drobnim
svinčnikom
za
ušesi
,
pri
računih
ji
je
šlo
vedno
navzkriž
–
zato
se
pa
tudi
ni
nikdar
poganjala
za
odgovorno
mesto
plačilne
natakarice
,
temveč
je
bila
zadovoljna
z
vlogo
donašalke
.
Tudi
v
drugih
panogah
človeških
znanosti
je
bila
bolj
slabo
podkovana
;
o
tem
je
pričal
že
njen
priimek
»
general
Radecki
«
,
kakor
so
jo
nazivali
v
tej
gostilni
.
Tega
slavnega
vojskovodjo
je
bila
namreč
imenovala
,
ko
jo
je
nagajiv
gost
vprašal
,
kdo
je
ogrski
kralj
.
Nosila
je
veliko
rdečo
petljo
v
laseh
in
en
praktikant
,
dva
suplenta
in
en
enoletni
prostovoljec
so
bili
resno
zaljubljeni
vanjo
.
Mračilo
se
je
.
Mici
je
sedela
pri
oknu
in
ni
mislila
čisto
nič
;
redka
in
občudovanja
vredna
je
ta
sposobnost
,
toda
Mici
jo
je
imela
,
znala
je
celo
spati
z
odprtimi
očmi
.
Iz
las
je
potegnila
iglo
,
dregala
si
z
njo
po
zobeh
in
jo
brisala
v
mizni
prt
,
kajti
snažnost
ni
bila
ravno
najodličnejša
njena
lastnost
navzlic
štirim
tako
imenitnim
oboževalcem
in
rdeči
petlji
v
laseh
.
V
tem
njenem
počenjanju
je
niti
ni
motil
gost
,
ki
je
vstopil
pri
stranskih
durih
.
Ozrši
se
po
sobi
se
je
tajinstveno
namuzal
;
sedel
v
mračni
kot
in
čakal
.
Gojil
je
nado
,
ko
bodo
otrebljeni
zobje
,
se
bo
nemara
ozrla
mlada
dama
po
torišču
svojega
delovanja
,
ga
zagledala
in
mu
naklonila
svojo
skrb
.
Nada
se
mu
je
spremenila
celó
v
željo
,
ko
so
se
odprla
kuhinjska
vrata
in
so
prijazno
zadišala
pražena
jetrca
.
Ta
duh
je
na
mah
potisnil
v
ozadje
vse
neštete
druge
užitne
možnosti
in
pražena
jetrca
so
postala
sklep
in
predmet
poželenja
.
Toda
Mici
je
obrnila
iglo
in
kazalo
je
,
da
se
za
zobmi
loti
ušes
,
in
samotni
gost
bi
bil
skoraj
prisiljen
,
da
s
primernim
ropotom
opozori
mlado
damo
pri
oknu
na
svojo
prisotnost
,
da
mu
ni
prihranil
tega
dela
gospod
krčmar
,
ki
je
mrmraje
prišel
iz
kuhinje
in
jezno
pričel
postavljati
stole
,
rekoč
:
»
Babnice
zanikrne
!
«
Ta
ogovor
pa
menda
ni
veljal
stolom
.
Zdajci
je
zagledal
krčmar
v
mračnem
kotu
sedečega
Kocmurja
;
vljudnost
se
mu
je
razlila
po
rdečem
obrazu
in
je
vprašal
:
»
Gospod
,
ste
že
naročili
?
«
Prižgal
je
elektriko
.
»
Pražena
jetrca
,
če
bi
se
dobila
,
in
vrček
piva
!
«
je
naročil
Kocmur
.
Gospod
krčmar
se
je
ozrl
po
sobi
in
osorno
zaklical
:
»
Irma
!
Tu
za
gospoda
enkrat
pražena
jetrca
in
vrček
piva
!
Le
urno
!
«
Postavil
se
je
h
kuhinjskim
durim
,
da
je
iz
sladke
nirvane
prebujeno
Irmo
ošvrknil
z
bliskom
svojih
oči
,
ko
je
morala
mimo
,
in
s
polglasnim
pozdravom
:
»
Trrrrampelj
!
«
Obrnil
se
je
,
se
opravičil
potem
proti
gostu
in
s
servieto
zbrisal
z
mize
nekaj
drobtin
ter
rekel
:
»
V
treh
dneh
gre
!
«
Kocmurja
je
presenetilo
ime
Irma
.
Ni
vedel
,
da
se
natakarice
,
krščene
na
ime
Marije
,
jadrno
hité
prekrstiti
v
Irme
,
brž
ko
se
lotijo
častitega
točajskega
poklica
,
ker
je
Irma
bolj
gosposko
ime
in
zato
primernejše
odličnemu
poklicu
,
ki
jih
spravlja
v
najbližji
stik
z
visoko
gospodo
.
Že
je
dvomil
,
ali
je
to
njegova
hči
in
ali
se
ni
morebiti
zmotil
.
Oštirjeva
opazka
,
da
v
treh
dneh
gre
,
se
je
strinjala
z
navadami
njegove
hčerke
...
Nerodno
se
mu
je
zdelo
,
da
se
bo
zdaj
nemara
moral
razodeti
kot
oče
te
,
»
trampelj
«
imenovane
gospodične
in
sla
po
praženih
jetrcih
mu
je
silno
upadla
.
Gospod
oštir
je
prijazno
zabaval
gosta
dalje
.
»
Lena
,
da
kar
smrdi
!
In
nerodna
kakor
klada
!
Na
črepinjah
mi
je
škode
naredila
še
enkrat
toliko
,
kakor
je
zaslužila
.
In
–
toda
je
bolje
,
da
ne
govorim
!
«
Kocmurju
se
je
videl
položaj
bolj
in
bolj
kočljiv
.
Treba
je
kar
takoj
jasnosti
!
Zato
je
vprašal
:
»
Od
kod
pa
je
deklina
?
«
»
Od
kod
neki
!
Ljubljanska
srajca
!
Njeni
ljudje
tudi
niso
kaj
prida
.
Zadnji
čas
mi
je
venomer
prežal
okoli
gostilne
kakih
deset
let
star
pobalin
;
sem
ugibal
,
kaj
hoče
,
pa
je
bil
njen
brat
–
z
miz
pa
so
šle
žemlje
kakor
kafra
,
vem
,
da
mu
jih
je
dajala
.
Pa
morebiti
kaj
drugega
tudi
še
.
Komaj
čakam
,
da
se
je
znebim
.
«
Nagnil
se
je
zaupljivo
h
gostu
in
mu
z
glasom
,
katerega
vonj
je
vzbujal
najlepše
spomine
na
rujno
kapljico
,
zašepetal
:
»
Veste
,
njen
oče
je
tudi
že
sedel
v
Gradiški
!
«
Kocmur
je
spričo
razjasnjenega
položaja
sklenil
odreči
se
užitku
praženih
jetrc
.
Vstal
je
,
segel
po
klobuku
,
rekoč
,
da
takoj
zopet
pride
.
Toda
izpolnila
se
je
usoda
.
Odprla
so
se
kuhinjska
vrata
in
pokazala
se
je
v
njih
čarobna
gospodična
Irma
.
V
eni
roki
je
nesla
vrček
piva
,
v
drugi
jetrca
in
jedilno
orodje
.
Brez
nezgode
prestopivši
prag
,
je
dvignila
oči
proti
gostu
in
ta
pogled
ji
je
iz
ravnovesja
spravil
jetrca
,
da
so
pričela
kapljati
čez
rob
krožnika
in
na
tla
.
Gospod
restavrater
je
bliskal
s
pogledi
,
pokazal
je
zobe
in
segel
po
krožniku
.
Irma
ga
je
prehitro
spustila
in
že
so
bila
slastna
jetrca
na
tleh
,
krožnik
pa
razbit
.
Kaj
je
pomagalo
,
da
je
gospod
restavrater
takoj
priložil
ubogi
Irmi
zaušnico
!
Bila
je
krepka
zaušnica
,
izdatna
in
doneča
,
ali
škode
ni
popravila
;
nasprotno
,
jetrcam
na
tleh
se
je
pridružil
še
vrček
s
pivom
in
začulo
se
je
tuljenje
in
vik
.
»
Tepli
me
že
ne
boste
,
surovina
!
«
je
vzkliknila
Irma
in
se
nehote
približala
okrilju
očeta
.
Gospod
restavrater
je
bil
pripravljen
z
besedo
in
dejanjem
nuditi
še
nadaljnje
zadoščenje
slabo
postreženemu
gostu
namesto
jetrc
in
piva
.
Pa
kako
je
bil
presenečen
,
ko
je
zdajci
stopil
predenj
ta
gost
z
razburjenim
licem
in
dvignjeno
pestjo
in
se
mu
predstavil
kot
oče
prejemnice
klofut
,
ki
ne
bodo
zastonj
niti
ne
poceni
,
kot
oče
,
ki
je
sicer
res
že
sedel
v
Gradiški
,
pa
so
ga
prav
tam
poučili
,
da
mu
ne
sme
nihče
očitati
prebite
ječe
,
če
se
hoče
ogniti
strahoviti
kazni
.
Vihtel
je
pest
,
udaril
pa
ni
,
da
ne
zabrede
sam
v
krivico
in
tako
ne
poslabša
svojega
pravnega
stališča
v
novi
tožbi
zaradi
razžaljenja
časti
,
ki
si
je
od
nje
obetal
spet
nekaj
lahkega
zaslužka
.
Presenečen
je
bil
gospod
restavrater
,
ugnan
pa
nikakor
ne
.
Priklonil
se
je
gospodu
Kocmurju
in
izjavil
,
da
si
šteje
v
posebno
čast
spoznati
očeta
svoje
natakarice
vsaj
zadnji
trenutek
,
prav
ko
je
vržena
iz
službe
,
dasi
se
po
navadi
starši
pobrigajo
tudi
že
prej
kdaj
za
svojega
otroka
;
kar
se
pa
tiče
zažugane
tožbe
,
se
je
le
veseli
,
ker
bodo
pri
tej
priliki
prišle
na
dan
prav
lepe
stvari
.
Moško
je
govoril
in
se
hkrati
previdno
umikal
proti
kuhinjskim
vratom
,
ki
so
bila
odprta
in
so
se
v
njih
prikazovale
»
babnice
zanikrne
«
,
to
je
njegova
gospa
soproga
in
pa
kuharica
,
obe
rdečelični
,
podjetni
in
pripravljeni
poseči
v
boj
z
orožjem
jezika
.
Kocmur
se
je
obrnil
proti
hčeri
:
»
Pri
tej
priči
poberi
svoje
reči
in
greš
z
mano
!
Naprej
se
pomenimo
drugod
.
«
Odšel
je
.
»
Hvala
Bogu
!
«
je
rekla
gospodinja
in
kuharica
je
dodala
:
»
Pa
na
mrčes
ne
pozabi
,
da
vsega
vzameš
s
seboj
,
kar
si
ga
pri
nas
zatrosila
.
Packa
nemarna
!
Petljo
ima
na
glavi
,
pod
petljo
pa
vse
živo
–
fej
te
bodi
!
Kdo
naj
služi
poleg
take
!
«
»
Saj
sem
jih
tu
dobila
,
«
je
odgovorila
gospodična
Irma
.
»
Oh
,
gospa
,
ali
jo
slišijo
?
«
je
vzkliknila
kuharica
in
zavila
oči
proti
nebu
.
»
Kaj
pa
,
ali
te
niso
prav
zaradi
tega
iz
službe
spodili
pri
Bajžlju
,
kaj
?
—
in
zaradi
gospejine
broše
?
Da
te
ni
sram
,
lažnivka
lažniva
!
«
Gospe
restavraterki
je
bilo
do
tega
,
da
se
hrupni
prizor
čimprej
konča
;
ob
tej
uri
so
pričeli
prihajati
običajni
večerni
gostje
in
ni
marala
,
da
se
vpričo
njih
nadaljuje
kočljiva
obravnava
.
»
Kar
gor
se
poberi
po
svoje
stvari
,
«
je
ukazala
,
»
ti
,
Liza
,
pa
stopi
z
njo
,
da
se
kaj
ne
zmoti
!
«
Odšli
sta
obe
bojeviti
.
Gospod
restavrater
in
gospa
pa
sta
sklenila
,
da
ji
dasta
šest
kron
;
zaslužila
jih
sicer
ni
,
toda
naj
bo
,
da
gredo
v
lepem
narazen
in
brez
opravljanja
...
Tako
dobrega
srca
sta
bila
!
In
ko
so
zvečer
praktikant
,
dva
suplenta
in
enoletni
prostovoljec
povpraševali
po
gospodični
Irmi
,
ni
gospod
restavrater
ne
besedice
črhnil
zoper
njo
in
samo
izjavil
,
da
je
ponjo
prišel
oče
,
in
tako
je
mladim
vnetim
oboževalcem
gospodične
Irme
srečno
ostala
prikrita
kruta
resnica
,
kakega
rodu
je
njih
vzor
in
kakih
lastnosti
...
Gospod
Kocmur
je
bil
ob
dobro
voljo
.
Tako
potreben
je
bil
majhnega
razvedrila
,
da
bi
pozabil
svoje
obilne
skrbi
–
pa
mu
je
vse
pokvaril
ta
otrok
.
Tako
je
,
če
se
človek
žrtvuje
in
si
nakoplje
na
vrat
družino
.
Največ
je
kriva
seveda
žena
,
ker
ne
ve
,
kaj
je
otroška
vzgoja
.
Otrok
je
neumen
,
otroka
je
treba
venomer
poučevati
,
potem
bo
kaj
poštenega
iz
njega
;
ne
pa
,
da
ga
prepustiš
kar
samega
sebi
:
pa
rasti
kakor
drevo
v
hosti
!
Potem
pride
tak
otrok
,
ničesar
vajen
,
k
tujim
,
surovim
ljudem
,
kakršen
je
ta
restavrater
,
in
ga
vzgajajo
–
s
klofutami
!
Ogorčen
je
obsojal
vzgojno
metodo
s
telesnim
strahovanjem
,
zraven
pa
pozabil
,
da
jo
doma
sam
uporablja
pri
ženi
in
pri
fantu
.
Otresti
se
je
hotel
grenkih
misli
in
je
stopil
za
vogalom
v
gostilno
»
Pri
številki
5
«
,
da
se
napije
prijaznejšega
občutja
.
»
Punca
že
sama
najde
domov
,
«
si
je
rekel
,
»
ako
noče
,
naj
pa
pusti
!
«
Tisti
čas
se
je
njegova
žena
doma
zopet
jokala
nad
Stankom
.
Z
drobižem
je
žvenkljal
v
žepu
in
se
bahal
,
kako
si
ga
je
pridobil
.
»
Ali
te
ni
sram
beračiti
!
«
mu
je
očitala
mati
.
»
Zakaj
?
Prosi
se
lahko
,
krasti
se
ne
sme
.
«
Spravil
se
je
nad
lonec
s
kašnato
repo
.
»
Nesrečni
otrok
,
kaj
bo
iz
tebe
!
Zmeraj
sem
upala
in
želela
,
da
prideš
do
boljšega
kruha
,
ne
zaradi
mene
–
zaradi
sebe
.
Od
Poncija
do
Pilata
bi
letala
in
krvavih
žuljev
se
ne
bi
bala
,
da
te
spravim
v
latinske
šole
.
Pa
kakršen
si
,
še
mojster
se
te
bo
vsak
branil
.
«
»
K
mojstru
tako
ne
grem
.
Da
bi
me
prav
pretepal
,
ne
?
Ko
bom
šole
prost
,
grem
k
zidarjem
,
pri
zidarjih
se
koj
služi
.
«
»
Pri
zidarjih
je
slaba
druščina
,
pri
zidarjih
ni
za
mlade
ljudi
,
baraba
postaneš
.
«
»
Kaj
pa
so
ata
,
«
je
porogljivo
vprašal
fantič
.
»
Ne
glej
na
ata
,
«
je
tarnala
mati
,
»
tisto
poslušaj
,
kar
te
v
šoli
uče
in
v
cerkvi
!
Ata
ne
jemlji
za
zgled
,
saj
vidiš
,
kako
se
mu
godi
in
poleg
njega
nam
vsem
.
Ali
mi
je
malo
hudo
,
da
moram
to
praviti
svojemu
otroku
!
Revež
otrok
,
ki
ima
takega
očeta
;
pa
ni
treba
,
da
postane
sin
takšen
kakor
oče
!
«
Domov
je
prišel
Kocmur
.
Kapljica
»
Pri
številki
5
«
mu
je
bila
ublažila
svetovno
naziranje
in
zbudilo
se
mu
je
celó
hrepenenje
po
svojcih
,
združeno
z
željo
po
kuhanem
vinu
.
Prišel
je
domov
bogato
obložen
s
slatinsko
steklenico
vina
,
s
sladkorjem
in
cimetom
,
tudi
precejšen
zavitek
prekajene
mesenine
je
prinesel
s
seboj
–
le
na
kruh
je
bil
pozabil
,
kdo
bi
misli
na
vse
!
Pa
je
rad
ponj
skočil
Stanko
,
tem
rajši
,
ker
je
pri
tej
priliki
pokadil
cigareto
.
Kocmurka
je
molče
vrela
vino
.
Mož
je
bil
vesel
in
zgovoren
in
niti
ni
opazil
solzá
v
njenih
očeh
,
žalosti
na
njenem
licu
;
otepaval
je
mastne
odrezke
,
pri
čemer
mu
je
vrlo
pomagal
sin
Stanko
,
ko
se
je
vrnil
s
kruhom
,
vmes
je
pravil
dogodke
današnjega
popoldne
.
Hčerke
Mici
ni
bilo
domov
,
torej
je
šla
rajši
prenočevat
h
kaki
prijateljici
,
kakor
bi
prišla
domov
...
Kocmurka
je
s
silo
zatirala
jok
,
ki
ji
je
krčil
srce
.
Pa
ko
je
bilo
vino
zavreto
,
je
tudi
ona
izpila
dva
kozarca
sladke
pijače
in
se
potolažila
.
Oče
Kocmur
je
povedal
,
kako
imenitno
je
nagnala
Irma
–
lepo
ime
Irma
!
–
svojega
gospodarja
,
in
vsi
so
se
smejali
.
Tudi
Stanko
je
prišel
do
veljave
;
kazal
je
,
kako
je
beračil
,
in
posnemal
je
policaja
.
Oče
se
je
krohotal
,
da
so
se
mu
solze
usipale
po
licih
in
se
mu
je
pričelo
kolcati
.
Pa
tudi
mama
se
ni
več
hudovala
,
marveč
se
zgolj
prizanesljivo
smehljala
...
Tako
so
prebili
Kocmurjevi
ob
koncu
koncev
vendarle
prav
prijeten
večer
.
Sredi
aprila
so
se
Kocmurjevi
selili
iz
hiše
gospoda
Brtonclja
.
V
ta
namen
so
počakali
večera
:
niso
marali
vzbujati
prevelike
pozornosti
s
svojim
pohištvom
.
Hlapec
Jaka
je
stal
v
veži
,
molčal
in
špičil
usta
,
gospod
Brtoncelj
pa
se
je
bil
zaklenil
v
sobo
in
je
skrivaj
izza
zastora
kukal
skozi
pritlično
okno
.
Stanko
je
vlekel
ročni
voziček
z
beraško
šaro
,
mati
je
potiskala
zadaj
,
gospod
Kocmur
pa
je
vodil
to
klavrno
selitev
iz
razdalje
dvajsetih
korakov
,
da
ne
bi
škodoval
svojemu
ugledu
.
Mimo
šentjakobske
cerkve
čez
Ljubljanico
in
po
Krakovskem
nasipu
jih
je
vodila
pot
.
Cestna
razsvetljava
je
postajala
redkejša
in
slabša
,
ulice
bolj
in
bolj
prazne
;
zdaj
je
tudi
gospod
Kocmur
pristopil
in
potisnil
in
s
podvojeno
brzino
se
je
pomikal
voziček
čez
Gradaščico
proti
Mestnemu
logu
.
Zunaj
mesta
blizu
konjača
so
imeli
Korenovi
svoj
del
ali
,
po
ljubljansko
povedano
,
svoj
»
part
«
.
Njega
dni
je
bil
obdelan
,
pridelovali
so
na
njem
krompir
,
fižol
,
repo
,
zelje
in
peso
,
zdaj
je
bil
senožet
in
so
dajali
košnjo
v
zakup
.
Koj
onkraj
z
grmovjem
obrobljene
grape
,
ki
je
ločila
senožet
od
ceste
,
je
stala
zidana
,
s
slamo
krita
stavba
;
nemara
je
svoj
čas
služila
za
shrambo
pridelkom
,
zdaj
je
bila
prazna
.
Semkaj
je
zavila
selitev
.
Tukaj
si
je
bil
izbral
in
določil
preudarni
gospod
Kocmur
letovišče
zase
in
za
svojo
družino
.
Res
da
je
imelo
novo
stanovanje
svoje
hibe
—
tla
so
bila
iz
gole
prsti
,
line
so
bile
brez
šip
,
niti
ni
bilo
sledu
ognjišča
in
peči
.
Ali
zrak
je
bil
izboren
,
za
zabavo
so
skrbele
žabe
v
grapi
,
in
kar
je
bilo
poglavitno
—
stanovanje
je
bilo
zastonj
.
Naselili
so
se
sicer
tukajle
kar
na
svojo
roko
,
niti
niso
obvestili
Korenovih
ali
kogar
koli
o
svojem
novem
naslovu
,
toda
tej
okolnosti
niso
pripisovali
nikake
važnosti
:
kdo
naj
bi
jim
branil
ta
zapuščeni
kot
,
kdo
neki
?
Utaborili
so
se
torej
v
prazni
šupi
,
kakor
so
vedeli
in
znali
.
Kocmur
,
ki
ni
bil
neroden
,
le
len
,
je
že
drugi
dan
zgradil
iz
kamenja
in
opeke
ognjišče
in
s
šipami
zadelal
line
;
zdaj
se
je
dalo
za
silo
bivati
notri
.
Še
Kocmurka
se
je
vdala
v
usodo
,
vsaj
ne
bo
treba
mesec
za
mesecem
računati
,
kako
si
naj
utrga
od
svojih
ubogih
zaslužkov
najemščino
.
Kocmur
je
obetal
:
»
Do
jeseni
že
prebijemo
,
do
tedaj
pa
dobim
mestno
službo
;
prižigalec
Jernač
se
preseli
na
Štajersko
k
hčeri
,
obljubil
je
,
da
bo
zame
govoril
pri
županu
,
da
stopim
na
njegovo
mesto
...
«
»
Bog
daj
,
sveta
Devica
Marija
!
«
je
vzdihnila
Kocmurka
in
si
mislila
:
h
Kožuhovi
stopim
,
h
»
kratki
Marjanici
«
,
ta
se
hvali
,
kako
si
je
dobra
z
županovo
kuharico
,
morebiti
bo
njena
beseda
kaj
zalegla
...
Tiste
dni
je
imela
Korenova
Nanča
silo
opravila
.
Špinclji
,
hruške
in
štrbonclji
na
domačem
vrtu
so
bili
v
najlepšem
cvetju
in
Nanča
je
stala
ves
ljubi
dan
,
razen
očetovih
ur
,
pod
drevesi
,
zijala
kvišku
,
kazala
svoja
dva
osamela
podočnika
in
ugibala
,
ali
bo
dosti
sadja
,
ali
ga
bo
malo
ali
nič
–
ali
je
ta
veter
koristen
ali
ni
–
in
če
bo
kaj
sadja
,
kateri
od
gostačev
ji
ga
bodo
najbolj
zavidali
in
kako
bi
se
odvračali
paglavci
,
da
ne
bi
hodili
rabutat
od
Mirja
sem
čez
ograjo
.
Vsi
ti
opravki
so
ji
dajali
poleg
krmljenja
ptičev
,
pitanja
puric
in
snaženja
čevljev
čez
glavo
posla
od
ranega
jutra
do
pozne
noči
.
Pa
se
je
zgodilo
,
da
ji
je
Pirčev
Tonček
poleg
zbirke
končkov
od
smotk
prinesel
tudi
nezaslišano
novico
:
»
Nanča
,
ali
že
veste
,
kje
zdaj
stanujejo
Kocmurjevi
?
V
Mestnem
logu
v
šupi
!
Stanko
mi
je
povedal
.
«
Nanča
je
izbuljila
oči
in
strmela
.
»
V
šupi
stanujejo
,
v
Mestnem
logu
,
«
je
ponavljal
Tonček
,
»
in
je
rekel
Stanko
,
da
na
tistem
hrastu
poleg
tepke
gnezdijo
kavke
,
in
divjega
zajca
je
tudi
že
videl
.
Pa
ne
zna
nastavljati
zank
,
jaz
jih
pa
znam
.
«
Ni
bil
malo
ponosen
na
to
svojo
spretnost
.
Ali
Nanča
ni
imela
zanjo
tedaj
kaj
zanimanja
;
saj
je
celó
na
tobačne
ostanke
pozabila
in
jih
držala
v
roki
,
namesto
da
jih
spravi
v
globoki
,
pod
koleno
segajoči
žep
.
Zijala
je
,
cedilo
se
ji
je
po
bradi
in
potem
je
pričela
kričati
,
kakor
da
tik
pred
njo
stoje
tisti
,
ki
jim
je
veljalo
njeno
ogorčenje
.
»
Brinovec
sta
mi
ukradla
,
parta
pa
ne
bosta
!
Mar
mi
je
brinovec
,
Bog
ve
,
kje
sta
ga
dobila
in
kaj
sta
dala
vanj
!
Prav
nič
mi
ni
zanj
.
Parta
pa
ne
bosta
jemala
,
ne
,
in
v
šupi
tudi
ne
bosta
stanovala
!
Kdo
vama
je
dovolil
?
Čigav
je
part
?
—
Razbojniki
!
Tako
delajo
razbojniki
!
Že
je
sedel
v
Gradiški
pa
še
bo
!
«
Tonček
je
čudeč
se
gledal
razjarjeno
Nančo
.
Radoveden
je
pričakoval
,
kakšno
nagrado
mu
to
pot
obljubi
za
žlahtne
tobačne
paberke
.
Da
še
ni
nikoli
nobene
obljube
izpolnila
,
ga
ni
motilo
;
skromen
je
bil
in
obljube
same
so
mu
že
bile
užitek
:
štrbonclji
z
vrta
,
odpustki
z
Brezja
,
kamor
je
romala
vsako
leto
praznovat
svojo
patrono
sv.
Ano
,
palica
,
ki
jo
bo
odrezala
v
Mestnem
logu
in
jo
dala
okovati
–
ali
kakor
koli
so
se
pač
glasili
njeni
obeti
.
Na
,
zdaj
pa
niti
obljub
ni
dobil
!
Nanča
se
je
morala
nečesa
posebnega
domisliti
.
Pljunila
je
na
tla
:
»
Fej
te
bodi
!
«
in
pričela
še
huje
kričati
:
»
Maram
zate
,
pa
če
bi
te
prinesli
na
zlatem
krožniku
:
rajši
volka
kakor
tebe
!
«
Z
rokavom
si
je
obrisala
usta
in
brado
,
potem
je
vzela
Stanka
na
piko
in
ga
pred
vsem
svetom
obdolžila
,
da
ji
je
pred
tremi
leti
pokradel
vse
štrbonclje
;
tri
je
še
našla
pri
njem
,
za
te
lahko
priseže
,
pa
kdor
je
te
,
je
tudi
ostale
.
In
kdor
krade
štrbonclje
–
je
izvajala
–
je
sposoben
vseh
drugih
hudobij
in
se
mu
obeta
pogubljenje
na
tem
in
na
onem
svetu
.
Tonček
je
potrpežljivo
čakal
,
kdaj
pride
na
vrsto
nagrada
.
Zdajci
se
je
pa
prestrašen
zganil
,
nekaj
mrzlega
se
mu
je
dotaknilo
roke
,
izmaknil
jo
je
in
zavpil
.
Pa
ni
bilo
nič
hudega
:
le
njegov
prijatelj
Sultan
ga
je
prijazno
obvohal
,
ali
nima
zanj
nič
priboljška
.
Čez
dvorišče
je
korakal
s
povešeno
glavo
proti
vrtnim
durim
stari
Koren
.
Nanča
ga
je
zapazila
.
Toda
to
pot
je
bila
preveč
razburjena
,
da
bi
se
umaknila
kakor
po
navadi
;
ostala
je
in
kričala
:
»
Ata
,
pomislite
,
Kocmur
bi
rad
požrl
part
,
nikogar
ni
vprašal
,
kar
preselil
se
je
v
šupo
!
«
Starec
se
je
ustavil
,
dvignil
glavo
in
pogledal
tja
,
kjer
je
stala
Nanča
in
Tonček
.
In
glej
!
–
obraz
mu
je
zlezel
v
prijaznejše
gube
,
pomigal
je
z
roko
in
s
hripavim
glasom
zaklical
:
»
Tonček
,
Tonček
!
«
Fant
se
je
zasukal
kakor
blisk
in
zbežal
v
stanovanje
,
starec
je
spet
povesil
glavo
in
izginil
s
Sultanom
na
vrt
.
Nanča
je
ostala
sama
na
dvorišču
in
nadaljevala
svoja
glasna
premišljevanja
o
brinovcu
,
Kocmurjevih
in
partu
;
šele
ko
se
je
oče
vračal
z
vrta
,
je
utihnila
in
stopila
v
kraj
.
Stari
Koren
je
šel
v
svoj
brlog
.
Pa
kmalu
je
spet
odprl
vrata
in
čul
se
je
njegov
hripavi
glas
:
»
Nanča
,
Nanča
!
«
Nanča
je
prišla
bliže
–
kaj
neki
hočejo
?
—
Dal
ji
je
plesnivo
desetico
v
roko
:
»
Na
,
slamnik
kupi
Tončku
!
«
In
zaklenil
je
spet
duri
.
Nanča
je
sklenila
,
da
gre
drugi
dan
v
Mestni
log
in
se
sama
prepriča
,
kako
in
kaj
;
za
vsak
primer
pa
si
vzame
s
seboj
moško
pomoč
,
Tončka
.
Drugi
dan
je
bil
četrtek
,
šole
prost
dan
.
Mojster
Pirc
je
šel
po
kosilu
za
svojimi
opravki
okoli
dobaviteljev
in
odjemalcev
.
Njegova
soproga
je
porabila
moževo
odsotnost
za
važen
posvet
pri
gospe
Jerajevi
in
tako
sta
kraljevala
sama
v
stanovanju
Tonček
in
vajenec
Peter
.
Med
njima
se
je
bilo
v
kratkem
času
,
kar
sta
se
poznala
,
obudilo
posebne
vrste
prijateljstvo
.
Tonček
je
spoštoval
vajenca
kot
starejšega
in
prebrisanega
,
vajenec
pa
je
hvaležnega
srca
upošteval
dejstvo
,
da
je
dober
del
strahovanja
,
ki
je
bilo
sicer
namenjeno
njemu
,
zdaj
prevzel
nase
Tonček
.
Zakaj
mojster
je
bil
mož
neugnanih
vzgojevalnih
nagonov
;
ni
bil
srečen
,
če
ni
imel
koga
,
da
ga
je
z
besedo
in
dejanjem
učil
,
svaril
in
vračal
.
Prej
se
je
bila
vsa
njegova
vzgojna
skrb
in
sila
razlivala
le
nad
Petrom
in
njegovimi
,
za
vzgojne
namene
tako
priročnimi
ušesi
,
zdaj
ju
je
bil
deležen
tudi
Tonček
.
Res
da
je
delala
očetu
Pircu
vzgoja
edinega
sina
nemale
preglavice
prav
zaradi
prekratkih
in
za
živi
pouk
manj
pripravnih
ušes
;
ali
preudarna
vzgoja
po
novodobnih
načelih
se
mora
pač
prilagoditi
osebnosti
in
posebnostim
vsakega
gojenca
,
in
tako
je
tudi
oče
Pirc
našel
za
sina
Tončka
druga
mesta
in
druge
načine
,
da
je
uspešno
poudarjal
svoje
očetovske
nauke
v
bolest
in
žalost
imenovanega
sina
.
Ne
da
se
tajiti
,
da
ni
Petra
prav
nič
bolelo
,
kadar
jih
je
dobival
Tonček
;
nasprotno
,
udarci
po
Tončkovih
hlačah
so
mu
zbujali
celó
prijeten
občutek
,
kakršnega
ima
človek
za
gorko
pečjo
,
če
zunaj
piska
mrzla
burja
.
Vendar
ga
je
rad
imel
kot
svojega
sotrpina
in
mu
brez
zavisti
nudil
iz
bogatega
zaklada
svojih
skušenj
nasvete
,
kako
bi
se
naredila
telesna
stran
očetove
vzgoje
čim
manj
občutna
.
Okoli
tega
predmeta
se
jima
je
tudi
danes
sukal
pogovor
in
nasveti
mladega
čevljarskega
kandidata
so
bili
menda
posebno
imenitni
,
če
sodimo
po
napetem
zanimanju
,
ki
je
z
njim
sledil
Tonček
prijateljevim
besedam
.
Pa
nekaj
menda
vendar
ni
bilo
v
redu
.
Kajti
Tonček
je
vzdihnil
in
rekel
:
»
Kje
bi
neki
dobil
svetinjico
?
«
»
O
,
svetinjico
,
«
je
odgovoril
Peter
,
»
svetinjic
je
povsod
dovolj
!
«
Toda
ko
ga
je
Tonček
pozval
:
»
Daj
mi
eno
!
«
se
je
moral
umakniti
,
da
je
nima
.
V
stanovanje
je
pokukala
Nanča
.
»
Tonček
,
ali
si
tukaj
?
Klobuk
vzemi
,
greš
z
mano
,
če
hočeš
!
«
»
Kam
pa
?
«
je
vprašal
Tonček
.
»
Na
naš
part
.
Boš
videl
,
kje
je
našel
delavec
tisto
prepeličje
gnezdo
.
«
Tončka
je
mikalo
povabilo
,
vendar
je
pomišljal
:
»
Ata
ni
doma
,
hudi
bodo
.
«
»
Bova
koj
nazaj
,
«
je
obetala
Nanča
.
»
Na
,
tukaj
imaš
krajcar
,
so
mi
ga
dali
včeraj
oče
zate
!
Še
po
robec
stopim
,
kar
na
dvorišču
me
počakaj
!
«
S
krajcarjem
v
roki
se
je
čutil
Tonček
zavezanega
,
da
ustreže
Nančinemu
povabilu
.
Dal
je
klobuk
na
glavo
;
pri
vratih
se
je
še
enkrat
ustavil
:
»
Kaj
pa
,
če
pridejo
tačas
ata
?
«
Peter
je
odgovoril
:
»
Nanči
reci
za
svetinjico
,
ta
jih
gotovo
ima
!
«
Strah
pred
atom
in
svetinjica
sta
morala
biti
v
neki
skrivnostni
zvezi
,
kajti
Tonček
se
je
pomiril
in
šel
.
Nanče
še
ni
bilo
na
dvorišču
,
poiskal
jo
je
v
stanovanju
.
Oklevala
je
,
ali
bi
vzela
okovano
palico
s
seboj
ali
je
ne
bi
.
Odločila
se
je
,
da
ne
;
pot
,
kamor
se
je
napravljala
,
je
bila
premalo
gosposka
,
da
bi
ji
mogla
palica
,
bolje
ost
na
njej
,
kaj
prida
služiti
...
Rada
je
ustregla
Tončkovi
želji
po
svetinjici
,
polno
jih
je
imela
,
pobožnih
in
posvetnih
.
Potem
sta
krenila
proti
Mestnemu
logu
.
Na
vrteh
in
njivah
ob
poti
so
pridno
delale
Krakovčanke
in
Trnovčanke
,
ki
so
že
dolgo
vrsto
let
poznale
Nančo
in
se
rade
z
njo
pošalile
.
Nanča
jim
je
dajala
resne
odgovore
;
če
pa
vprašanja
ni
razumela
–
to
je
bilo
v
dobri
polovici
primerov
–
je
rekla
:
»
Ja
!
—
Pa
z
Bogom
!
«
in
je
bilo
tudi
prav
.
Tako
sta
počasi
prišla
do
domačega
parta
.
Gospod
Kocmur
je
bil
sam
doma
.
Žena
se
je
mudila
v
mestu
pri
svojih
postrežbah
,
Stanka
pa
je
bil
poslal
,
da
pozve
,
ali
in
kje
je
sestra
Mici
v
službi
in
ali
bi
se
dalo
dobiti
od
nje
kaj
posojila
.
Stal
je
pred
šupo
,
držal
roke
v
žepih
,
nežno
in
z
občutkom
je
žvižgal
»
Kje
so
moje
rožice
?
«
in
gledal
streho
,
ki
je
imela
graje
vredno
lastnost
,
da
je
prepuščala
dež
.
Ta
lastnost
pa
je
bila
neprijetna
ne
le
za
dragoceno
pohištvo
,
temveč
tudi
za
stanovalce
.
Gledal
je
torej
streho
,
in
ako
bi
bila
kadarkoli
in
kjerkoli
katerakoli
streha
postala
cela
od
vztrajnega
gledanja
,
potem
se
je
tudi
tej
strehi
skoro
obetala
boljša
bodočnost
.
Nanče
se
ni
prav
nič
prestrašil
,
prej
ali
slej
jo
je
pričakoval
.
Vesel
pa
je
bil
ugodne
okolnosti
,
da
je
sam
doma
,
da
ni
žene
.
»
O
,
Ana
,
srečne
oči
!
«
jo
je
pozdravljal
že
od
daleč
s
prijaznim
nasmehom
in
si
vihal
brke
.
»
Pravkar
sem
mislil
nate
.
Streho
bo
treba
popraviti
,
dežuje
noter
,
les
trohni
–
kdo
ima
škodo
kakor
ti
?
«
Nanča
je
bila
pripravljena
na
boj
–
nepričakovano
prijazni
sprejem
jo
je
zmedel
.
Zazijala
je
,
potem
je
rekla
kratek
,
pa
še
dosti
vljuden
»
ja
«
!
in
čakala
,
kaj
pride
.
»
Notri
je
vse
razdejano
!
Nemara
so
kaki
potepuhi
semkaj
hodili
se
valjat
,
kake
barabe
.
Še
čuda
,
da
niso
vsega
odnesli
;
nekaj
opeke
že
manjka
iz
zidu
.
Le
poglej
!
«
Nanča
je
pogledala
,
res
:
zid
je
bil
ob
zgornjem
robu
krog
in
krog
razkopan
in
kakor
škrbast
!
Rekla
je
»
ja
!
«
in
je
čutila
,
da
pojema
njena
bojevitost
in
to
ji
ni
bilo
prav
.
»
In
sploh
,
«
je
rekel
Kocmur
in
se
ozrl
okoli
,
»
v
meji
so
tudi
sekali
.
Dandanes
,
če
človek
ne
čuva
,
vse
mu
pokradejo
.
«
Pokazal
je
in
Nanča
je
videla
,
da
manjka
iz
meje
stara
hruška
,
že
nekaj
let
se
je
počasi
sušila
,
en
vrh
pa
je
bil
vendar
še
lansko
leto
rodil
.
Rekla
je
:
»
Ja
!
«
Hruška
jo
je
zanimala
,
stopila
je
tja
skozi
visoko
travo
.
Kocmur
jo
je
spremljal
,
v
kraj
je
pripogibal
veje
,
da
ne
bi
ovirale
cenjenega
gosta
,
in
ji
razkladal
:
»
Glej
,
čisto
na
novo
je
posekana
!
Da
smo
le
nekaj
dni
prej
prišli
semkaj
,
pa
bi
hruška
še
stala
!
Kdo
si
je
mislil
!
«
Tako
se
je
Kocmur
samega
sebe
obtožil
zanikrnosti
,
ker
je
predolgo
odlašal
s
preselitvijo
.
Nanči
se
je
zdelo
,
da
ga
mora
potolažiti
,
in
je
ponovila
njegove
besede
:
»
Kdo
si
je
mislil
!
«
—
Stopila
sta
naprej
ob
meji
in
gledala
,
če
še
kaj
več
škode
pričuje
o
hudobnosti
brezvestnih
ljudi
.
Tonček
jo
je
bil
medtem
ubral
na
ono
plat
parta
,
kjer
je
stal
poleg
košate
tepke
mogočen
hrast
.
Njegova
domneva
ga
ni
varala
;
bele
lise
v
travi
pod
drevesom
so
nedvomno
potrjevale
,
da
zgoraj
gnezdijo
kavke
.
Ogledoval
si
je
položaj
in
ga
preudarjal
.
Skoro
je
dobil
druščino
:
domov
se
je
priklatil
Stanko
.
Ko
je
zagledal
Tončka
,
mu
je
zažvižgal
običajno
znamenje
»
ta-tatata-iti
«
in
se
napotil
proti
njemu
počasi
in
dostojanstveno
,
kakor
se
spodobi
lastniku
ptičjega
gnezda
v
vrhu
visokega
hrasta
.
»
Če
hočem
,
«
je
rekel
brez
pozdrava
in
uvoda
,
»
s
kamni
zbijem
gnezdo
z
drevesa
.
«
»
Počakaj
,
da
se
zvale
!
«
je
svetoval
Tonček
.
»
Mladiče
lahko
prodaš
.
Če
bi
jaz
imel
kaj
denarja
in
če
bi
jo
imel
kam
dati
,
bi
tudi
kupil
kavko
.
«
Stanko
je
preudarjal
:
»
Kako
prideš
do
gnezda
,
ko
nima
drevo
spodaj
nič
vej
!
«
Tonček
se
je
pobahal
:
»
Joj
,
ali
ne
znaš
plezati
?
O
,
jaz
grem
pa
koj
v
vrh
,
samo
roparske
stopnice
mi
napravi
!
«
Stanko
je
povesil
roke
in
jih
sklenil
,
Tonček
mu
je
stopil
nanje
in
od
tod
na
ramena
,
se
oprijel
debla
in
si
skušal
pomagati
više
;
da
le
pride
do
prve
veje
,
pa
bo
rešena
domovina
!
V
takih
in
enakih
spretnostih
je
bil
dobro
izurjen
izza
svoje
pastirske
dobe
pri
teti
;
zato
njegove
besede
niso
bile
prazno
bahaštvo
in
gotovo
bi
bil
rešil
domovino
.
Ali
vmes
je
posegel
nepričakovan
zadržek
:
reklo
je
»
rsk
«
in
tisti
,
ki
je
podal
to
usodno
izjavo
,
ni
bil
nikdo
drug
kakor
Tončkove
hlače
.
Ta
pripetljaj
je
vzel
Tončku
vso
duševno
silo
.
»
Dol
grem
,
«
je
izjavil
in
ko
je
s
pomočjo
roparskih
stopnic
spet
stopil
na
tla
,
ni
rekel
drugega
kakor
:
»
Tepen
bom
!
Jezus
Marija
,
ali
bom
tepen
!
«
Stanko
se
ni
ponašal
z
kdo
ve
kako
dobrim
srcem
;
vendar
se
mu
je
oglasil
čut
skupnosti
z
ogroženim
tovarišem
zoper
očeta
zatiralca
.
Ogledal
si
je
rano
na
Tončkovih
hlačah
in
rana
je
bila
taka
,
da
se
mu
je
najbolj
primeren
zdel
svet
:
»
Nikar
ne
hodi
domov
,
skrij
se
kam
ali
pa
uidi
!
«
Tonček
je
klavrno
pripomnil
,
da
bi
ga
potem
še
bolj
tepli
.
Pričel
je
mežikati
,
bližale
so
se
mu
solze
in
segel
je
v
žep
po
robec
.
Pa
začuti
v
žepu
svetinjico
,
ki
mu
jo
je
dala
Nanča
.
Svetinjico
!
Spomnil
se
je
naukov
vajenca
Petra
in
prešinilo
ga
je
zopet
upanje
.
Stanko
mu
je
dal
konec
vrvice
–
takega
blaga
je
imel
vedno
kaj
v
žepih
–
in
Tonček
si
je
privezal
svetinjico
okoli
života
.
Ko
sta
si
ogledala
mejo
,
je
povabil
Kocmur
Nančo
v
šupo
:
»
Boš
videla
,
kako
se
imamo
.
«
Nanča
je
rekla
»
ja
!
«
in
prijazno
jo
je
pogrelo
,
ko
ji
je
pustil
Kocmur
s
spoštljivo
kretnjo
vstopiti
pred
seboj
kakor
kaki
resnični
gospodični
.
Ponudil
ji
je
edini
stol
.
»
Na
,
usedi
se
!
—
Takole
stanujemo
.
Slabo
!
«
Vzdihnil
je
.
»
Mlad
človek
je
neumen
.
Če
bi
bil
jaz
vedel
...
«
Nanča
je
sedela
,
poslušala
,
se
ozirala
in
je
videla
nizko
ognjišče
,
preprosto
napravljeno
iz
opeke
če
ni
ta
opeka
izkopana
iz
zgornjega
roba
zidu
?
»
Neumen
sem
bil
,
«
je
rekel
Kocmur
in
se
dotaknil
Nančine
rame
,
»
da
sem
vzel
Rezo
.
Tvoja
sestra
je
,
ali
kar
je
res
,
je
res
!
«
»
Ja
!
«
je
vljudno
pritrdila
Nanča
in
videla
,
da
ležé
poleg
ognjišča
veje
,
in
ko
je
gledala
te
veje
,
se
je
nehote
spominjala
tudi
hruške
,
posekane
iz
meje
.
Kocmur
se
je
igral
z
Nančino
raskavo
roko
in
je
nadaljeval
svojo
sladko
govorico
:
»
Mar
bi
se
bila
midva
vzela
,
Ana
;
tako
bi
živela
kakor
angelčki
v
raju
.
«
Nanči
ni
prijalo
,
da
jo
Kocmur
drži
za
roko
in
da
sta
sama
.
V
žepu
je
imela
denarnico
z
dva
manj
ko
tridesetimi
vinarji
,
tri
nožičke
,
robec
,
pet
tobačnih
končkov
,
kos
kruha
,
dva
žeblja
in
en
gumb
.
Bala
se
je
za
svoje
bogastvo
in
je
vstala
.
Kocmur
ni
odnehal
.
Vroče
ji
je
stisnil
roko
...
Ali
reč
ni
šla
tako
gladko
,
kakor
je
mislil
.
Zakaj
Nanča
je
tisti
hip
v
smrtnem
strahu
za
svoje
zaklade
pričela
neusmiljeno
kričati
:
»
Pusti
me
,
cigan
!
Kaj
mi
hočeš
?
«
Izvila
se
mu
je
iz
rok
in
hitela
ven
.
»
Koj
grem
po
policaja
.
Tonček
,
kje
si
?
Takle
ropar
in
tat
!
Delo
mu
smrdi
,
pa
bi
rad
živel
od
ciganije
.
Toliko
da
me
ni
umoril
!
«
Kriče
je
korakala
in
vmes
tudi
tekla
proti
trnovski
cerkvi
.
Tonček
jo
je
kar
čez
travnike
ubrisal
za
njo
,
pa
ko
jo
je
dotekel
,
ni
šel
vštric
,
temveč
nekaj
korakov
za
njo
–
sram
ga
je
bilo
njenega
vpitja
.
Nanča
je
bila
bolj
okorna
v
mislih
.
V
hudih
skrbeh
za
dragoceno
vsebino
svojega
žepa
ni
bila
od
kraja
niti
pravilno
tolmačila
Kocmurjevega
početja
;
s
kričanjem
združeni
napor
pa
je
očitno
vplival
ugodno
na
delovanje
njenih
možganov
;
čim
dalje
je
kričala
,
tem
bolj
se
ji
je
svital
položaj
in
tako
je
bil
Kocmur
,
ko
se
je
Nanča
s
Tončkom
približala
Korenovemu
domu
,
že
deležen
poleg
obilnih
drugih
psovk
tudi
prav
krepkih
in
značilnih
imen
iz
domačega
živalstva
.
Tončka
je
oče
Pirc
našeškal
po
notah
.
Prvič
zato
,
ker
je
šel
z
doma
brez
dovoljenja
,
drugič
,
ker
je
prinesel
domov
strgane
hlače
,
in
tretjič
zato
,
ker
se
ni
med
šeškanjem
nič
jokal
.
Zadnje
je
najbolj
dražilo
očeta
;
imel
je
fantov
molk
za
prezirljivo
kritiko
očetovih
vzgojnih
prizadevanj
,
za
upor
zoper
kaznovalno
oblast
.
Slednjič
se
je
mati
potegnila
zanj
,
da
je
odnehala
očetova
roka
.
Dala
je
fantu
,
ki
je
tiho
vase
požiral
solze
,
kave
in
kruha
.
Preden
pa
se
je
Tonček
lotil
jedi
,
si
je
moral
olajšati
raztogoteno
dušo
in
je
zavekal
proti
očetu
:
»
Ali
mislite
,
da
me
je
kaj
bolelo
?
Čisto
nič
,
prav
nič
!
Zato
,
ker
sem
imel
navezano
žegnano
svetinjico
.
Vi
pa
imate
smrtni
greh
,
ker
ste
tolkli
po
svetinjici
!
«
Krčeviti
jok
,
ki
je
stresal
fanta
,
je
dokazoval
,
da
so
ga
vendarle
bolele
batine
,
pošteno
bolele
,
in
da
je
lagal
,
ko
je
rekel
,
da
ga
niso
.
Med
jokom
pa
je
premišljal
:
»
Nemara
ni
bila
žegnana
svetinjica
...
«
Dražestna
gospa
Jerajeva
je
bila
zelo
nasajena
.
Vzrok
so
bili
Milanovi
čevlji
.
Tako
so
bili
strgani
,
da
se
jih
niti
mojster
Pirc
ni
več
upal
zakrpati
,
čeprav
bi
se
bil
dražestni
gospe
Jerajevi
na
ljubo
rad
potrudil
do
skrajnih
mej
svoje
obrtne
spretnosti
.
Pa
če
bi
šlo
le
za
strgane
čevlje
!
Zaradi
strganih
čevljev
se
Jerajeva
milostiva
ne
bi
razburjala
,
niti
če
bi
moral
Milan
hoditi
bos
,
saj
je
bos
hoditi
celó
zdravo
,
kakor
pravijo
.
Ali
nezaslišano
je
bilo
,
da
se
je
služkinja
Jera
,
ta
stara
pokora
,
postavila
za
fanta
in
je
milostivo
gospo
naravnost
oštela
!
»
Če
vas
ni
sram
,
«
je
rekla
,
»
je
pa
mene
,
da
našemu
Milančku
gledata
palca
iz
čevljev
in
eno
peto
je
tudi
že
izgubil
.
Če
mu
jih
,
gospa
,
ne
greste
takoj
kupit
,
mu
jih
grem
pa
jaz
iz
svojega
.
«
Taka
predrznost
!
In
kar
vikala
je
gospo
,
kar
»
vi
«
in
»
vi
«
brez
vsega
drugega
,
namesto
da
bi
spoštljivo
onikala
milostivo
!
Zarobljenost
!
Pa
gospa
Jerajeva
bi
bila
vse
tiho
potrpela
,
potrpela
celó
,
če
bi
stara
sitnica
res
izpolnila
svojo
izzivajočo
grožnjo
in
kupila
fantu
čevlje
–
staremu
poslu
se
mora
pač
marsikaj
spregledati
.
Toda
Jera
ni
poznala
mej
:
izbila
je
loncu
dno
z
zahtevo
,
naj
ji
pripravi
gospa
Jerajeva
denar
!
Zaslužek
namreč
,
ki
ga
Jera
–
razen
majhnih
odplačil
,
kadar
si
je
napravljala
kako
revno
oblačilce
–
ni
prejela
že
dolgih
osem
let
,
ampak
ga
puščala
v
rokah
gospe
Jerajeve
,
da
ga
nalaga
zanjo
v
hranilnici
.
»
Kar
pripravite
mi
denar
ali
hranilno
knjižico
,
«
je
rekla
,
»
bom
že
sama
naprej
hranila
ali
kakor
bom
hotela
.
Fant
se
mi
smili
,
hlače
ima
tudi
že
take
,
da
ne
drže
več
šiva
...
«
Nak
,
kakšni
so
dandanes
posli
!
Milostivo
je
ta
reč
grizla
in
lahko
je
bila
nasajena
.
Zlasti
,
ko
niti
vedela
ni
,
koliko
je
pravzaprav
dolžna
Jeri
.
Morebiti
šesto
kron
,
morebiti
tisoč
.
Spravljala
ni
denarja
–
moj
Bog
,
ko
ji
ga
je
vedno
primanjkovalo
na
vseh
koncih
!
–
in
zapisovala
tudi
ne
.
Najbolj
neprijetno
pa
je
bilo
,
da
ni
mož
sploh
nič
vedel
o
tem
dolgu
.
—
O
,
ko
bi
imela
denar
,
tja
pred
noge
bi
ga
ji
vrgla
,
Jeri
,
in
pri
tej
priči
jo
pognala
iz
službe
,
da
bi
vedela
,
kaj
je
posel
in
kaj
je
gospoda
!
—
Ali
kje
dobiti
denar
?
Pa
je
bilo
treba
požirati
jezo
in
trpeti
krivico
!
Da
potolaži
Jero
,
je
naročila
sinu
nove
čevlje
,
in
sicer
pri
mojstru
Pircu
–
Pirc
ne
bo
priganjal
plačila
.
Ali
iz
Jerinih
pogledov
je
spoznala
,
da
le-ta
ni
opustila
svoje
zahteve
po
zaslužku
in
da
jo
bo
skoraj
ponovila
,
ne
le
s
pogledom
,
ampak
tudi
z
besedo
.
Mar
je
kaj
slutila
,
mar
se
je
bala
za
denar
?
V
takih
skrbeh
je
torej
bila
gospa
Jerajeva
in
prav
sedaj
,
ko
je
imela
glavo
polno
drugih
važnih
opravil
!
Zakaj
damski
odbor
za
veliko
vrtno
veselico
»
Strune
«
je
že
pričel
s
svojimi
sejami
in
ona
je
bila
,
kakor
se
pač
spodobi
,
predsednica
damskemu
odboru
.
Gospod
in
gospa
,
oba
sta
imela
danes
sejo
,
vsak
svojo
;
gospa
od
pete
ure
naprej
in
je
ob
običajnem
času
večerje
še
ni
bilo
domov
,
gospod
pa
ob
sedmih
in
sploh
ni
čakal
večerje
,
ker
si
jo
je
nameraval
privoščiti
pri
seji
.
Tako
je
ostal
Milan
sam
doma
pri
svoji
Jeri
.
Morebiti
je
gospodu
in
gospe
krvavelo
srce
,
da
morata
edinega
,
ljubezni
in
vzgoje
potrebnega
sinčka
samega
prepuščati
poslu
.
Ali
gospod
in
gospa
sta
bila
značajna
,
kakršne
nam
v
zgled
postavlja
starorimska
zgodovina
–
pripravljena
,
na
oltarju
domovine
žrtvovati
,
če
treba
,
tudi
lastno
dete
.
Le
da
domovina
dandanes
vse
premalo
čisla
požrtvovalnost
teh
,
po
odborih
posedajočih
staršev
,
bolje
značajev
!
Milan
je
bil
torej
sam
doma
z
Jero
in
ugotoviti
moramo
žalostno
dejstvo
,
da
ni
niti
pogrešal
svojih
odsotnih
roditeljev
;
bil
je
že
vajen
takšnega
reda
.
Sedela
sta
z
Jero
v
kuhinji
in
se
učila
za
drugi
dan
.
»
To
že
znam
,
«
je
rekel
Milan
.
»
Le
še
enkrat
povej
,
da
bo
šlo
bolj
gladko
!
«
je
ukazala
Jera
in
ko
je
ponovil
brez
hibe
,
ga
je
pohvalila
.
»
Če
se
boš
dobro
učil
,
boš
lahko
velik
gospod
,
imel
boš
svojo
hišo
in
v
kočiji
se
boš
vozil
.
«
»
Kočije
ne
maram
,
z
ladjo
se
bom
vozil
,
v
Ameriko
,
v
Kalifornijo
.
Pa
ti
ostaneš
zmeraj
pri
meni
,
Jera
,
da
veš
!
«
je
rekel
Milan
in
ji
božal
zgubančeno
sivo
roko
.
»
Seveda
,
«
je
modro
odgovorila
Jera
,
»
vozila
se
bova
,
še
na
Brezje
se
enkrat
popeljeva
k
Mariji
pomagaj
,
če
boš
priden
.
Priden
bodi
,
bom
že
skrbela
zate
,
da
boš
naprej
študiral
;
nekaj
imam
prisluženega
,
nekaj
imam
dote
v
gruntu
,
vse
bo
zate
!
«
»
Mh
,
«
je
rekel
Milan
,
»
in
mojih
prihrankov
je
tudi
nekaj
,
osemdeset
vinarjev
gotovo
ali
pa
še
več
!
Saj
jih
še
imaš
?
«
»
Nič
se
ne
boj
!
Tvoj
hranilnik
je
zaklenjen
v
moji
skrinji
,
varno
je
spravljen
.
—
Na
,
zdaj
boš
pa
večerjal
.
«
Nalila
mu
je
kave
in
urezala
kruha
.
Dišalo
mu
je
in
Jera
ga
je
zadovoljno
gledala
.
Potem
si
je
pripravljal
za
drugi
dan
knjige
in
zvezke
.
Pa
ko
je
prijel
v
roke
slovenski
zvezek
,
se
je
prestrašil
;
spomnil
se
je
,
da
mora
jutri
oddati
domačo
nalogo
,
pa
je
bil
čisto
pozabil
nanjo
.
Ulile
so
se
mu
solze
.
»
Za
božjo
voljo
,
kaj
se
je
zgodilo
?
«
je
vprašala
skrbna
Jera
,
in
ko
ji
je
razodel
svojo
zadrego
,
je
bila
huda
.
»
Vidiš
,
kakšen
si
!
Tiste
tvoje
indijanske
knjižure
,
tiste
ti
preveč
roje
po
glavi
.
Zapomni
si
,
šola
je
prva
!
—
No
,
zdaj
pa
le
v
kraj
z
jokom
,
jok
nič
ne
pomaga
!
Kakšno
nalogo
pa
imaš
?
«
»
Velikonočne
počitnice
.
Pismo
prijatelju
«
–
je
bral
Milan
z
listka
in
si
brisal
oči
.
»
Zdaj
nikar
ne
trati
časa
,
«
je
ukazovala
Jera
,
»
kar
pero
v
roko
!
Tisto
boš
že
znal
napisati
,
da
si
videl
procesijo
in
božje
grobove
,
da
si
jedel
potice
in
te
je
bolel
želodec
.
—
Ali
imaš
snažne
roke
?
«
Obrisala
mu
jih
je
.
Milan
je
vzel
držalo
v
roke
,
gubal
čelo
in
razkladal
:
»
Pa
ne
smemo
kar
tako
zapisati
,
kakor
je
v
resnici
,
marveč
tako
,
kakor
učijo
v
šoli
.
In
vse
je
treba
popisati
,
veš
,
da
ima
žival
štiri
noge
in
glavo
in
da
je
koristna
.
«
»
Torej
kar
piši
,
«
ga
je
priganjala
Jera
,
»
sicer
mi
do
polnoči
ne
prideš
v
posteljo
.
«
In
Milan
je
pričel
:
»
Ljubi
prijatelj
!
Zelo
sem
se
veselil
velikonočnih
praznikov
.
Komaj
sem
se
zjutraj
zbudil
,
že
so
bili
velikonočni
prazniki
.
«
Tako
daleč
je
hitro
prišel
.
Potem
se
mu
je
ustavilo
.
»
Ko
sem
odmolil
in
vstal
,
sem
pil
kavo
in
jedel
potice
,
po
poticah
me
je
bolel
želodec
,
«
je
pomagala
Jera
.
»
Ne
,
o
kavi
in
potici
in
želodcu
se
nismo
nič
učili
!
Oh
,
in
dve
strani
mora
biti
dolga
!
«
je
vzdihnil
.
»
Pa
piši
bolj
široko
!
«
mu
je
svetovala
Jera
in
uredila
sta
sledeči
stavek
dogovorno
tako
:
»
Ko
sem
se
zbudil
,
sem
opravil
jutranjo
molitev
.
Ker
je
velikonočna
nedelja
praznik
,
sem
pobožno
hitel
