takojzapazil
,
da
dobi
opravka
z
dobrim
junakom
.
Urno
je
imel
kopje
v
rokah
in
z
zaprto
čelado
je
pognal
svojega
žrebca
proti
grofu
.
Kakor
bi
konec
te
borbe
imel
odločiti
zmago
ali
poboj
,
je
bitka
v
bližini
ponehala
.
Marsikateremu
staremu
vojaku
je
preletelo
kosti
,
ko
sta
trčila
junaka
skupaj
.
Oboje
kopje
se
jima
je
zlomilo
na
kose
,
a
jezdeca
se
nista
ganila
na
sedlih
.
V
trenutku
je
izdrl
grof
svoj
meč
in
Črnahora
vihtel
svoj
buzdovan
.
To
je
bil
ropot
in
lom
,
ko
so
padali
udarci
na
železno
opravo
;
to
je
letel
okras
od
čelade
in
oklepa
.
Kakor
pribita
na
mestu
sta
stala
nasprotnika
in
varovati
se
ni
bilo
nikomur
mar.
Nepotrpežljivemu
poveljniku
pa
je
bilo
menda
že
vsega
preveč
,
pokonci
stopi
v
stremenih
in
s
klicem
:
„
Čuvaj
se
,
grof
Urh
!
“
vzdigne
svoje
orožje
nad
grofovo
glavo
.
S
strašno
silo
je
priletela
železna
teža
,
a
sredi
pota
k
svojemu
cilju
jo
je
srečal
grofov
meč
,
ki
ga
je
zavihtel
z
enako
močjo
.
Pregrozno
je
zaškripala
jeklovina
,
nesrečnemu
Črnahori
pa
je
odletela
v
prah
pest
in
bat
.
Stemnilo
se
mu
je
pred
očmi
,
in
razoroženega
bi
bil
grof
posekal
,
da
niso
brž
priskočili
vojaki
in
ga
odvedli
z
bojiš
ča
.
Z
neustavljivo
silo
so
pritisnili
zdaj
zavezniki
,
vsak
upor
so
takoj
pohodili
,
v
divjem
begu
so
gnali
cesarske
do
mestnih
vrat
,
in
ker
se
ta
v
silni
gneči
niso
dala
zapreti
,
bi
bili
z
njimi
vred
udarili
v
mesto
,
da
jih
ni
ustavil
z
dvema
hlapcema
orjaški
Vipavec
vitez
Andrej
Baumkircher
ter
jih
zadržal
toliko
časa
,
da
se
je
rešila
premagana
armada
.
Puščicam
in
kamenju
,
ki
je
letelo
z
obzidja
,
so
se
sovražniki
morali
umakniti
,
a
utaborili
so
se
v
predmestju
in
pred
trdnjavska
vrata
napeljali
dva
topova
,
ki
sta
menda
metala
kamnite
krogle
,
debele
kakor
človeška
glava
.
Dopoldne
je
trajal
boj
,
popoldne
pa
so
le
z
velikim
hrupom
,
a
majhnim
uspehom
streljali
v
mesto
in
iz
mesta
,
kar
je
sovražniku
prizadelo
mnogo
škode
.
Pri
vsem
tem
pa
je
bila
zmešnjava
med
obleganci
neznanska
.
Ljudje
,
ki
so
pribežali
iz
predmestja
v
trdnjavo
,
so
povečevali
strah
potrtega
prebivalstva
.
Krčme
in
prodajalne
so
zapirali
,
ljudje
so
skrivali
svoj
živež
in
niti
za
drag
denar
nisi
dobil
jedi
in
pijače
.
Nezadovoljnost
je
rasla
in
rovarji
so
ščuvali
množico
in
zbrali
kmalu
drhal
razsajajočih
mož
in
tulečih
žensk
,
ki
se
je
valila
proti
cesarskemu
gradu
in
vpila
,
naj
se
konča
vojska
.
Vojaki
so
razpršili
kričače
,
cesar
pa
se
je
vznemirjen
posvetoval
z
Ungnadom
,
ki
je
vedno
trdil
,
da
le
malo
vztrajnosti
,
le
malo
časa
še
treba
in
priti
mora
poročilo
od
Podjebrada
in
Podjebrad
sam
,
cesar
naj
porabi
nadškofa
solnograškega
,
da
se
napravi
premirje
in
dobi
čas
.
„
Izvrstna
misel
,
dragi
Ungnad
,
“
je
dejal
cesar
in
takoj
odpravil
v
sovražni
tabor
nadškofa
Žiga
,
ki
je
sklenil
premirje
,
toda
le
za
en
dan
.
Komaj
pa
se
je
cesar
nekoliko
odkrižal
te
skrbi
,
se
je
prišla
deputacija
vojakov
pritoževat
,
da
že
ves
mesec
niso
dobili
plače
.
Z
obljubo
,
da
se
jim
v
prihodnjih
dneh
usliši
prošnja
,
jih
je
potolažil
,
on
pa
je
hitel
po
znanih
stopnicah
k
mojstru
Bartolomeju
.
„
Oj
,
trikrat
srečne
oči
,
ki
vidijo
,
kar
vidi
Vaše
veličanstvo
!
“
vskliknil
je
alhimist
.
„
Moč
rudečega
leva
,
katerega
je
po
nepopisnem
trudu
in
premišljevanji
ujel
Vašega
veličanstva
hlapec
,
rodil
je
iz
zelene
Venere
,
od
navadnih
ljudij
baker
imenovane
,
luno
ali
kakor
blagovoli
Vaše
veličanstvo
reči
:
srebro
.
“
Pokazal
je
na
velik
kup
sivkaste
kovine
,
ki
bi
imela
biti
srebro
,
iz
bakra
narejeno
.
„
Ali
je
pa
pravo
srebro
,
Bartolomeo
?
“
vpraša
cesar
.
„
Finejše
od
naravnega
,
“
bil
je
odgovor
in
takoj
so
se
začeli
kovati
srebrniki
za
sitne
terjalce
.
Ko
pa
se
je
razdelila
plača
,
potehtovali
so
denar
hrabri
junaki
in
zmajevali
z
glavami
in
nesli
ga
trgovcem
in
krčmarjem
.
A
ti
so
takoj
spoznali
,
da
to
ni
srebro
,
ampak
Bog
vé
kaka
zmes
(
kemiki
bi
rekli
dandanes
:
baker
in
arsenik
)
,
in
za
to
niso
hoteli
dajati
ni
živeža
ni
blaga
.
In
ko
so
razkačenim
vojakom
poveljniki
zatrdili
,
da
je
njih
denar
pravo
srebro
,
jeli
so
vlamljati
v
krčme
in
štacune
in
siliti
meščane
,
da
sprejemajo
denar
.
Premirje
pa
je
porabil
doktor
Lenart
,
da
se
odpravi
k
svojemu
gospodu
.
Bogato
ga
je
obdaroval
cesar
,
pohvalil
njegovo
pošteno
vedenje
in
naročil
mu
,
naj
grofa
pregovori
,
da
se
podaljša
premirje
.
Vse
je
obljubil
Lenart
in
od
Neiperga
spremljan
je
zapustil
s
svojo
družinico
Novo
Mesto
.
Petacij
se
je
čudil
,
da
se
je
moglo
mesto
Korneliji
tako
priljubiti
,
da
se
je
tako
težko
ločila
,
Boštjan
pa
je
zabaval
Klaro
s
pripovedovanjem
svojih
hrabrih
del
.
Neiperg
se
je
vrnil
z
obljubo
,
da
premirje
traja
še
drugi
dan
pod
pogojem
,
da
pride
cesar
iz
mesta
k
pogovoru
.
Ob
določenem
času
se
je
napotil
res
pred
ogerska
vrata
,
kjer
so
ga
sprejeli
vodje
sovražnikov
razven
Eizingerja
.
Grofa
Urha
je
poklical
k
sebi
,
da
se
pogovori
na
samem
ž
njim
.
Nad
poldrugo
uro
sta
se
pogajala
,
pogodila
pa
se
nista
.
Cesar
je
prigovarjal
grofu
,
naj
pusti
Eizingerja
,
in
delal
mu
je
velike
obljube
,
če
prestopi
na
njegovo
stran
.
Grof
pa
je
pomislil
,
koliko
sovražnikov
bi
si
nakopal
,
če
prelomi
besedo
,
kako
bi
se
zameril
zlasti
bodočemu
kralju
Ladislavu
in
kako
bi
moral
kot
cesarjev
zaveznik
svoj
vpliv
deliti
z
Ungnadom
in
Enejem
Silvijem
,
in
ni
se
dal
pregovoriti
;
a
odjenjal
je
mnogo
od
prejšnjih
terjatev
.
Cesar
mu
je
prijazno
podal
roko
k
slovesu
.
Druzega
dne
pa
so
se
jeli
pretresovati
mirovni
pogoji
.
A
ko
je
prišlo
do
tega
,
da
jih
cesar
podpiše
,
ni
se
mogel
odločiti
in
zahteval
je
le
premirja
in
odloga
za
premislek
.
Tega
pa
mu
niso
oblegovalci
nikakor
hoteli
dovoliti
.
Sklical
je
zopet
svoje
veljake
na
posvet
in
kazal
na
trdnost
zidovja
,
hrabrost
vojakov
,
bližanje
Podebradove
vojske
in
da
mu
pride
skoro
štiri
tisoč
Štajercev
na
pomoč
.
Jednako
je
govoril
Ungnad
in
omenil
,
da
mesto
nikakor
ni
obkoljeno
,
na
tri
stráni
jim
je
pot
prosta
in
v
najhujši
sili
se
umaknejo
lehko
proti
Gradcu
.
Še
ostreje
je
govoril
samorok
Črnahora
:
„
Če
Ladislav
ne
odjenja
ljudstva
proti
cesarju
ščuvati
,
na
obzidje
ž
njim
in
sovražnik
naj
strelja
.
“
Srdito
je
obsodila
te
besede
večina
svetovalcev
in
v
sveti
jezi
se
je
vzdignil
Eneja
Silvij
in
z
gorečo
zgovornostjo
je
uprl
se
takemu
nečloveškemu
svetu
.
Dokazoval
je
nemožnost
in
nekoristnost
daljšega
upora
in
rotil
cesarja
pri
njegovi
dolžnosti
,
ki
ga
veže
skrbeti
za
podložnike
svoje
.
Ko
pa
je
začel
opisovati
bedno
stanje
mestnega
prebivalstva
,
ki
mrje
od
gladu
za
dozdevno
čast
onega
,
kateri
bi
mu
imel
biti
oča
,
in
pred
oči
staviti
gorje
,
ki
zadene
mesto
,
ako
je
cesar
sramotno
zapusti
in
dá
v
oblast
razdivjanemu
sovražniku
,
skočili
so
vsi
svetovalci
razven
prvih
dveh
po
konci
,
obstopili
cesarja
in
prosili
,
naj
se
usmili
nedolžnega
ljudstva
,
naj
konča
vojsko
,
ki
je
rodila
že
toliko
nesreče
in
ni
cesarju
niti
na
korist
niti
na
slavo
.
Cesar
se
se
obrnil
strani
in
stopil
k
oknu
.
A
kakor
na
povelje
zatulila
in
zakričala
je
množica
pred
gradom
in
pregnala
cesarja
od
okna
.
Ungnad
je
prekrižal
roke
in
temno
zrl
pred
se
,
Črnohora
je
godrnjal
v
svojo
brado
,
cesar
pa
je
gledal
zdaj
tega
zdaj
onega
,
kakor
bi
pričakoval
odkod
pomoči
.
„
Tudi
Vi
ste
za
mir
,
ki
ste
prej
vedno
branili
mojo
čast
?
“
obrnil
se
je
na
Neiperga
.
„
Veličanstvo
,
zmeraj
sem
pripravljen
s
svojo
krvjo
braniti
cesarsko
čast
—
“
„
Vrlo
dobro
!
“
zakričal
je
Črnahora
in
skočil
kvišku
.
„
Jaz
trdim
,
da
je
največja
sramota
za
mojega
cesarja
pogajati
se
z
uporniki
in
njih
pogoje
sprejemati
,
ko
nismo
dočakali
še
nobenega
naskoka
in
opirati
se
na
druhal
,
od
zidov
našuntano
in
podkupljeno
,
topo
za
čast
in
poštenje
,
ki
prodaje
za
jed
in
pijačo
svojega
cesarja
,
svoj
dom
in
sebe
.
Svetli
vladar
naj
dovoli
,
da
pravico
te
trditve
gospodu
baronu
dokažem
z
mečem
.
“
Cesar
je
miril
razburjenega
moža
,
Neiperg
pa
se
je
nasmehnil
v
svoji
zadregi
in
tožil
,
da
nekateri
mir
le
zavirajo
iz
neopravičenega
sovraštva
do
plemenitega
nasprotnika
,
grofa
Urha
.
„
Oni
ni
moder
,
“
dejal
je
,
„
ki
v
spremenjenih
okoliščinah
sam
neizpremenjen
ostane
in
korman
,
ki
jader
,
dobremu
vetru
razpetih
,
ob
nevihti
ne
spravi
,
pogubi
sebe
in
svojo
ladjo
.
“
Cesar
se
je
jezil
,
da
se
je
vse
zarotilo
proti
njemu
in
razpustil
posvetovanje
.
Vso
noč
je
premišljeval
in
ukrepal
.
Ko
pa
so
se
druzega
dne
pripravljali
sovražniki
na
naskok
,
privrelo
je
zopet
ljudstvo
pred
grad
glasno
jokaje
prosit
usmiljenja
.
Eneja
Silvij
je
stopil
s
somišljeniki
pred
vladarja
in
živim
njegovim
besedam
se
je
posrečilo
pregovoriti
ga
.
Da
,
še
več
:
nejevolja
cesarjeva
se
je
zdaj
obrnila
proti
Ungnadu
,
ki
ga
je
toliko
časa
motil
in
zadržaval
z
nezanesljivim
Podebradom
in
ga
tako
primoral
,
z
nečastjo
,
ker
prisiljeno
,
to
storiti
,
kar
bi
se
bilo
prej
lehko
zgodilo
častno
.
Mir
je
bil
sklenen
.
Neizrečena
radost
se
je
polastila
oblegovalcev
in
meščanov
.
Na
mah
je
bilo
živeža
povsod
zadosti
.
Cesar
je
prišel
iz
mesta
in
segel
v
roke
grofu
Urhu
in
drugim
poveljnikom
,
le
Eizingerju
ne
.
In
ko
ga
je
ta
spremil
do
vrat
in
prosil
odpuščanja
,
odgovoril
je
cesar
:
„
Ti
si
storil
,
kar
si
mogel
;
med
nama
pa
bode
Bog
sodnik
.
“
Dne
4.
septembra
se
je
izročil
grofu
Urhu
Ladislav
,
spremljan
od
Eneja
,
Silvija
in
Neiperga
.
Vesela
je
vriskala
vojska
,
zagledavši
prekrasnega
mladeniča
;
sivi
vojščaki
so
pretakali
solze
in
poljubovali
mu
roke
in
obleko
,
vodje
pa
so
mu
slovesno
prisegali
zvestobo
.
Ko
pa
so
se
v
mestu
,
po
pogodbi
izpuščali
ujeti
sovražniki
,
vnel
se
je
prepir
med
dvema
jetnikoma
,
ki
sta
zahtevala
svobode
,
in
ječarjem
,
ki
ju
ni
hotel
izpustiti
,
ker
nista
poštena
sovražnika
,
ampak
ogleduha
,
ki
se
morata
obesiti
.
„
Zakaj
ju
niste
prej
obesili
?
“
vprašal
je
nadzorujoči
poveljnik
.
„
Ker
se
nista
dala
prej
ujeti
,
“
režal
je
vinjeni
dedec
.
„
Kdor
prej
pride
,
prej
melje
.
Včeraj
je
prišla
vrsta
na
doktorja
Manlija
,
ki
se
je
tudi
branil
,
in
užil
veliko
nepotrebnega
strahu
.
Za
proslavljenje
srečnega
miru
bodemo
pa
danes
ta
dva
skupaj
spravili
na
oni
svet
.
Oni
mali
debeluh
nam
bo
še
sitnosti
delal
,
ker
nima
nič
vratu
.
“
„
Milostivi
gospod
,
“
dejal
je
večji
izmed
jetnikov
,
„
midva
sva
vazala
barona
Ungnada
in
ne
veva
,
zakaj
sva
zaprta
.
“
„
Ali
ste
že
slišali
,
gospod
,
“
jezil
se
je
ječar
,
„
da
bi
kdo
pred
smrtjo
tako
nesramno
legal
?
Desetkrat
sem
jima
že
povedal
,
zakaj
,
in
zdaj
še
ne
vesta
.
“
„
Oh
,
po
nedolžnem
obešen
biti
!
“
tarnal
je
drugi
jetnik
.
„
To
se
vam
sitno
zdi
,
prijatelj
?
“
dejal
je
ječar
.
„
O
,
da
bi
meni
ljubi
Bog
skazal
to
milost
,
če
mi
je
že
taka
smrt
namenjena
,
da
bi
jo
storil
po
nedolžnem
.
“
V
tem
pa
je
zagledal
nedolžni
revež
v
dalji
Ungnada
in
na
vso
moč
,
kakoršne
dá
smrtni
strah
,
jel
kričati
in
klicati
ga
,
naj
pride
,
naj
ga
reši
.
A
kako
se
je
začudil
Ungnad
,
ko
je
spozal
jetnika
Viljema
Vranjebrškega
in
Caheja
.
Viljem
je
pripovedoval
,
da
je
zdaj
že
sedmi
dan
zaprt
;
kako
so
ga
pred
mestnimi
vrati
prijeli
kot
ogleduha
in
kako
je
tajnik
grofa
Urha
,
doktor
Lenart
,
preiskaval
ga
in
vzel
mu
izročena
pisma
.
Ungnad
se
je
zavzel
,
kako
pride
tuji
poslanec
do
take
moči
;
a
ječar
je
razložil
,
da
je
imel
mož
pooblastilo
od
samega
Neiperga
in
tudi
njegove
ljudi
s
sabo
;
da
je
popis
onih
,
ki
se
imajo
prijeti
,
popolnoma
zadel
ta
dva
.
„
Zaradi
večje
gotovosti
,
“
dejal
je
ječar
,
„
smo
ja
povprašali
še
po
imenih
.
Jeden
je
dejal
Viljem
,
drugi
Cahej
,
zdaj
smo
ja
pa
imeli
;
in
gospod
mi
je
še
naročal
,
naj
ja
takoj
obesim
.
“
„
In
kaj
je
stalo
v
pismih
?
“
vprašal
je
Ungnad
Viljema
.
„
Tega
ne
vem
,
Vaša
milost
.
Ampak
gospod
Vaš
brat
poroča
,
da
dojde
najkasneje
5.
septembra
s
Podebradom
pred
Dunajsko
Novo
Mesto
.
“
„
To
je
juteršnji
dan
!
“
vskliknil
je
bridko
Ungnad
in
solze
so
se
mu
udrle
od
srda
in
žalosti
po
obrazu
;
Črnahora
je
razsajal
in
rotil
se
,
da
mora
še
ta
dan
ubiti
Neiperga
.
Ječar
pa
je
kar
pobegnil
.
„
Po
nedolžnem
obešen
biti
,
“
godrnjal
je
,
„
danes
se
mi
pa
utegne
pripetiti
...
“
Vojska
sovražnikov
je
odhajala
,
od
vseh
stránij
pa
so
dohajala
poročila
,
da
je
gubernator
Podebrad
s
silno
armado
prestopil
avstrijsko
mejo
.
Kes
,
bridkost
in
jeza
cesarjeva
se
ne
da
popisati
.
Neiperg
je
moral
takoj
zapustiti
dvor
,
kjer
je
bil
Ungnad
zopet
prvi
svetovalec
.
Podebrad
je
zabavljal
,
da
najimenitnejša
cesarska
trdnjava
se
še
osem
dnij
ni
mogla
držati
;
a
Ladislava
je
moral
spoznati
zdaj
za
svojega
kralja
in
biti
mu
poslušen
.
V
krasno
opravljeni
sobici
tik
stanovanja
grofovega
pred
mestom
je
sedela
žalostna
Kornelija
.
Uho
njeno
ni
čulo
veselega
prepevanja
vojakov
,
ki
so
se
vračali
v
domovino
,
oko
se
ni
ozrlo
na
dragoceni
lišp
,
ki
se
je
bliščal
na
mizici
;
gledala
je
tja
v
daljo
,
Bog
ve
kam
.
Streznila
se
je
,
ko
je
nekdo
potrkal
na
vrata
,
in
trepetaje
vstala
,
ko
je
vstopil
grof
Ureh
.
„
Vedno
otožna
,
mala
moja
Kornelija
?
“
vprašal
je
ljubeznivo
mogočni
mož
in
dotaknil
se
mehkih
las
.
Kornelija
pa
se
je
umikala
proti
oknu
in
prosila
jedne
dobrote
,
jedne
milosti
.
„
Vse
,
vse
,
kar
hočeš
,
dete
moje
,
“
vskliknil
je
grof
.
„
Če
more
kakšen
človek
izpolniti
želje
tvoje
,
jaz
jih
bodem
izpolnil
.
“
Ona
pa
je
prosila
,
naj
jo
pusti
z
očetom
domov
,
v
Celje
.
„
In
čast
te
nič
ne
mika
in
bogastvo
?
In
darovi
moji
nimajo
zate
nobene
cene
?
“
odvrnil
ji
je
on
.
„
Oj
,
da
,
da
,
knez
milostivi
,
“
hitela
je
deklica
,
„
a
naj
se
vrnem
z
očetom
,
naj
se
vrnem
v
domovino
!
“
„
In
kako
mi
boš
poplačala
,
Kornelija
,
če
ti
dovolim
?
“
nasmehnil
se
je
grof
.
„
Molila
bodem
za
milostivega
svojega
gospoda
,
da
bi
ga
mili
Bog
varoval
vse
nesreče
in
dodelil
mu
še
večjo
slavo
.
Oh
,
jaz
pa
naj
se
vrnem
zopet
domov
!
“
Nejevoljen
je
odšel
grof
;
za
njim
pa
je
prišel
Petacij
po
slovo
,
kajti
naročilo
se
mu
je
,
da
se
ima
z
oddelkom
grofovih
ljudij
vrniti
v
domovino
;
Kornelija
pa
se
bode
odgojila
na
Dunaji
,
da
postane
tovaršica
kneginje
Katinke
.
Solze
so
zalivale
možu
oko
,
ko
je
dokazoval
deklici
,
kaka
sreča
jo
je
zadela
in
tolažil
jo
,
da
ločitev
ne
bode
dolga
,
da
ostane
pri
nji
Klara
in
kaka
čast
je
potem
čaka
v
domovini
.
Omenil
je
Vita
Lazarja
,
in
kaj
naj
njemu
sporoči
,
kadar
pride
vprašat
po
nji
.
„
Oh
,
kaj
jaz
vem
!
“
vzdihnila
je
deklica
,
in
skrivaje
si
obraz
prosila
,
naj
pove
Viljemu
,
če
ga
bode
videl
še
katerikrat
,
da
mu
je
vedno
še
hvaležna
,
in
naj
mu
Bog
poplača
,
kar
ji
je
storil
dobrega
.
Jok
ji
je
trgal
besede
;
a
kaj
ji
je
pomagala
vsa
žalost
!
Prešlo
je
nekaj
dnij
.
Noč
se
je
bila
razgrnila
po
ozkih
ulicah
starega
dunajskega
mesta
.
Življenje
je
mirovalo
;
le
iz
onih
gostilnic
,
ki
so
imele
od
mestnih
očetov
posebno
dovoljenje
,
točiti
čez
uro
,
slišali
so
se
glasovi
poznih
gostov
.
Tu
in
tam
je
brlela
ob
cesti
kaka
svetilnica
in
dajala
ravno
toliko
svetlobe
,
da
se
je
videlo
,
kako
je
tema
.
V
jedni
izmed
najlepših
hiš
,
ki
so
stale
blizu
dvornega
gradu
,
hodil
je
po
sobi
,
ki
je
spričevala
o
bogastvu
svojega
stanovalca
,
nemirno
gor
in
dol
trgovec
Filip
.
Vsak
hip
je
stopil
k
oknu
in
gledal
in
poslušal
,
če
kdo
prihaja
,
a
prevarjen
se
je
obrnil
zopet
po
sobi
.
Obstal
je
pred
uro
,
iz
katere
se
je
mlel
pesek
,
počasi
,
počasi
,
a
brez
prestanka
,
in
katere
zgornja
posodica
se
je
bila
ravno
izpraznila
.
„
Dve
uri
!
“
vzdihnil
je
mož
,
obrnil
uro
in
nadaljeval
svojo
hojo
.
A
potrpljenje
vse
premaga
.
Še
dve
uri
tega
sprehajanja
in
po
ulicah
so
se
začuli
koraki
;
kladivo
je
zaropotalo
po
velikih
vratih
in
za
baklonoscem
sta
prinesla
dva
strežaja
v
hišo
nosilnico
.
Vesel
je
hitel
mož
po
stopnicah
;
nasproti
pa
mu
je
prišla
krasna
ženska
.
„
Oh
,
draga
Kornelija
!
“
vskliknil
je
Filip
in
hotel
jo
objeti
.
Ona
pa
je
stopila
nazaj
in
branila
mu
,
naj
ji
nikar
ne
zmečka
obleke
,
v
kateri
je
bila
na
sijajnem
plesu
.
„
Prav
,
prav
,
“
pristavil
je
prijazno
mož
in
pomaga
ji
odlagati
plašč
.
„
Ali
si
se
dobro
zabavala
na
veselici
,
rešenemu
kralju
na
čast
?
Oh
,
koliko
časa
sva
bila
ločena
!
Zdaj
pa
ostanem
dolgo
,
dolgo
pri
tebi
.
Ali
ti
je
bilo
kaj
dolg
čas
te
tri
mesece
?
“
vprašal
jo
je
in
prijel
za
roke
in
pogledal
ji
v
črne
oči
.
„
Oh
,
kako
neslano
vprašanje
!
“
odgovorila
je
ona
in
izvila
mu
roko
.
„
Ali
ne
veš
o
ničemer
drugem
govoriti
?
“
„
Da
,
da
,
“
dejal
je
mož
,
pogladil
si
čelo
in
šel
po
sobi
gor
in
dol
.
„
Kaj
počne
gospodična
,
ki
je
včeraj
došla
?
Ime
ji
je
Kornelija
kakor
tebi
.
“
„
Tvoja
verižica
se
ji
kaj
lepo
poda
!
“
odgovorila
je
žena
malomarno
.
Filip
pa
je
pravil
,
kako
nevarnost
je
prebil
v
Celji
in
kako
se
ima
očetu
te
gospodične
zahvaliti
za
rešitev
.
„
No
,
no
,
“
dejala
je
ona
,
„
če
bi
te
ne
bil
rešil
Peter
,
bil
bi
te
Pavel
.
Koliko
tisočkrat
si
se
že
komaj
rešil
.
—
Oh
,
ne
kaži
,
kam
te
je
zadel
krvoločni
morilec
!
—
Zdaj
je
že
dobro
.
“
„
Vse
dobro
,
ko
sem
pri
tebi
,
“
odvrnil
je
mož
.
„
Ali
si
se
kaj
veselila
mojega
prihoda
?
“
„
Veselilo
me
je
slišati
,
“
odgovorila
je
ona
ponosno
,
„
da
si
stopil
pod
bandero
velikega
grofa
.
To
je
najpametnejše
,
kar
si
še
kdaj
storil
.
“
„
Oh
,
da
te
le
veseli
,
“
radoval
se
je
Filip
in
mel
si
roke
.
„
In
si
zapazila
,
Kornelija
,
koliko
zaupanja
nam
skazuje
milosti
vi
grof
?
Za
to
deklico
,
ki
sem
ti
jo
pripeljal
,
zanima
se
njegova
milost
zelo
zelo
.
“
„
Srečna
deklica
!
“
vzdihnila
je
tiho
žena
,
in
cvetoča
lica
so
ji
pobledela
.
„
Toda
,
koliko
bova
pa
še
pogovarjala
tako
!
“
dostavila
je
.
„
Jutri
je
slovesni
vhod
našega
kralja
,
vse
mesto
se
pripravlja
na
lep
sprejem
in
naspati
se
je
treba
,
da
ne
bodemo
zaspani
kazali
čemernih
obrazov
.
“
Rekši
se
je
zavrtila
in
odšla
v
svojo
sobo
.
Gospod
Filip
pa
je
sedel
počasi
in
naslonil
glavo
na
dlan
.
„
Lepa
je
žena
moja
,
lepa
!
“
šepetal
je
,
in
široko
lice
se
mu
je
mračilo
.
Pomel
si
je
oči
,
mene
,
da
je
menda
tudi
zaspan
,
in
odšel
v
svojo
spalnico
.
Gospa
Filipova
pa
je
bila
prerazburjena
,
da
bi
mogla
spati
.
Vrgla
se
je
v
mehek
naslanjač
pred
zrcalom
in
popravljala
si
lase
.
Potem
je
vstala
in
zamišljeno
stopala
po
razsvetljeni
sobani
.
Ustavi
se
pred
oknom
in
odgrne
težko
zagrinjalo
.
V
stranskem
traktu
hiše
videla
se
je
luč
.
„
Oh
,
gospodična
Kornelija
tudi
ne
more
spati
!
“
dejala
je
in
poreden
smeh
je
zaigral
krog
rožnih
ustnic
.
Poklicala
je
strežnico
in
poslala
jo
h
Korneliji
povabit
jo
,
če
se
ji
ljubi
na
mal
pomenek
.
In
sedeli
sta
si
nasproti
dve
Korneliji
,
tako
različni
v
vedenji
in
mišljenji
.
Živahno
je
pripovedovala
gospa
,
kar
je
vedela
in
znala
,
o
kralji
Ladislavu
,
o
dvoru
njegovem
in
posebno
o
grofu
celjskem
.
In
kadar
je
omenila
to
ime
,
pogledala
je
tako
premeteno
mladi
deklici
v
obraz
,
da
jo
je
sprehajala
vroča
rudečica
.
„
Vi
ste
pač
srečni
!
“
dejala
je
gospa
otožno
.
Deklica
pa
je
strmé
obrnila
vanjo
svoje
velike
oči
.
„
Jaz
srečna
?
“
vprašala
je
mirno
.
„
Jeden
najmogočnejših
in
najslavnejših
junakov
našega
veka
,
“
nadaljevala
je
gospa
,
„
izbral
Vas
je
izmed
tisoč
in
tisoč
druzih
,
o
katerih
se
tudi
pravi
,
da
so
zale
.
“
Gospa
se
je
z
velikim
dopadajenjem
pogledala
v
zrcalu
.
„
Vsemu
kraljestvu
zapoveduje
grof
,
Vi
pa
ste
kraljica
njegovega
srca
.
“
„
Kraljica
njegovega
srca
je
kneginja
Katinka
!
“
odvrnila
je
nejevoljno
deklica
.
„
Oh
,
oh
,
“
rogala
se
je
ona
,
„
kako
lepo
Vam
stoji
nedolžnost
!
A
prosila
bi
Vas
vendar
,
da
se
spomnite
tudi
mene
,
kadar
Vas
bode
osrečeval
milostivi
naš
gospod
,
veliki
grof
.
“
„
Sram
Vas
bodi
gospa
!
“
vskliknila
je
Kornelija
in
se
vsa
tresla
od
jeze
in
sramote
.
„
Čast
in
poštenje
mi
je
jedino
še
ostalo
,
in
tega
mi
ne
privoščite
,
in
imenujete
me
srečno
—
“
„
Stojte
,
stojte
,
ljuba
gospodična
,
“
prestrigla
ji
je
besedo
gospa
.
„
Nisem
Vas
mislila
razžaliti
.
Rada
priznavam
,
da
je
poštenost
in
nedolžnost
lepa
čednost
.
Toda
,
draga
Kornelija
,
to
je
čednost
nas
vsakdanjih
ljudij
;
kajti
gotovo
bi
bilo
neznosno
,
če
bi
možak
,
čegar
bivanje
na
tem
božjem
svetu
se
niti
z
najmanjšim
duševnim
razlogom
ne
dá
opravičevati
,
čegar
življenje
se
ne
zdi
potrebno
nobeni
živi
duši
,
če
bi
takšen
človek
še
poštenja
in
pokornosti
in
pohlevnosti
ne
poznal
.
A
možje
,
ki
s
svojim
duhom
vodijo
človeštvo
,
ne
merijo
se
po
našem
vatlu
.
In
če
potrebuje
njih
utrujeni
duh
razvedrenja
,
da
ne
omaga
,
kaj
se
dá
misliti
lepšega
in
vzvišenejšega
nego
zmožnost
in
prilika
duševnemu
orjaku
olajševati
breme
truda
polnega
dela
!
Ljud
po
ulicah
seveda
misli
,
da
pride
genij
le
za
to
na
svet
,
da
bi
njegovi
toposti
in
lenobi
delal
tlako
;
a
da
bi
bila
hvaležnost
na
svetu
bolj
poznata
,
ne
bili
bi
očitali
Perikleju
Aspazije
niti
Aspaziji
Perikleja
.
“
Te
izborne
prilike
naša
Kornelija
ni
več
slišala
:
zbežala
je
bila
iz
druščine
,
kjer
se
je
tako
čudno
razlagala
ženska
čast
in
zaprla
se
v
svojo
sobo
.
„
Hinavka
!
“
siknila
je
gospa
med
zobmi
in
pogledala
v
zrcalo
,
če
se
ji
togota
kaj
pozna
.
Hrupna
radost
,
s
katero
je
pričakovalo
vse
mesto
mladega
kralja
,
razlegala
se
je
do
prijazne
izbice
,
kjer
je
bivala
Kornelija
s
Klaro
.
Nemo
je
Kornelija
zrla
v
umetno
vezenino
in
niti
živahno
gibanje
po
ulicah
ni
moglo
pregnati
nje
tihega
sanjarjenja
.
„
Kakor
duše
v
vicah
sediva
tukaj
,
“
reče
dobrovoljna
tovaršica
,
ki
se
ni
ganila
od
okna
,
da
ne
bi
kaj
posebnega
zamudila
;
„
in
doma
ne
bova
vedeli
o
Dunaji
ničesar
povedati
.
In
kdo
ve
,
koga
vse
bi
videli
,
če
bi
smeli
ven
!
Gotovo
obhaja
danes
razven
kralja
Ladislava
tudi
Cahej
svoj
vhod
.
Oh
,
oh
,
oh
,
“
dekle
se
je
jelo
na
vse
grlo
smijati
,
„
kadar
mi
pride
na
misel
njegovo
junaštvo
proti
doktorju
Lenartu
,
smeh
me
posili
,
naj
si
bom
pri
mizi
ali
v
cerkvi
ali
kjer
koli
.
‚
Ali
Vas
še
kaj
boli
?
‘
vprašala
sem
dohtarja
in
prinesla
mu
obvezo
.
Oh
,
ta
obraz
gospodov
!
Objela
bi
bila
takrat
Caheja
,
čeravno
mi
ni
nič
do
njega
.
Toda
zdaj
ga
pa
ne
bom
videla
.
—
In
veste
,
koga
se
Cahej
vedno
drži
,
kakor
miš
polne
kašče
?
“
Bistro
je
pogledala
družico
.
„
Oh
,
Klara
,
“
dejala
je
ona
,
„
ne
muči
me
vedno
s
svojimi
domišljijami
.
Kje
je
Viljem
,
in
kje
sem
jaz
!
On
je
padel
v
boji
,
in
nobena
roka
ga
ni
kropila
,
in
nobena
roža
ne
rase
na
njegovem
grobu
.
Mene
pa
naj
bi
tudi
kmalu
rešila
smrt
!
“
„
Že
zopet
!
“
karala
je
Klara
.
„
Smrti
si
želeti
,
je
smrten
greh
,
ker
je
Bog
zapovedal
,
naj
vsakdo
živi
do
konca
svojih
dnij
.
“
Govor
je
pretrgal
gospod
Filip
,
ki
je
z
mnogimi
pokloni
opravičeval
se
,
če
morebiti
nadleguje
,
in
vabil
deklici
,
naj
ideta
ž
njim
slavnost
si
ogledat
.
Ko
pa
je
Kornelija
brž
in
odločno
sprejela
ponudbo
,
bil
je
poštenjak
malo
osupnen
.
„
Ne
zamerite
,
“
jecal
je
bojazljivo
,
„
ampak
lepo
Vas
prosim
,
nikar
ne
mislite
na
beg
.
Usmilite
se
mene
,
ki
sem
s
svojo
glavo
odgovoren
za
Vas
,
in
nedolžno
,
prisiljeno
orodje
Vaše
nesreče
in
žalosti
.
“
Kornelija
pa
je
pokleknila
predenj
in
prosila
in
jokala
,
naj
jo
reši
iz
grofovih
rok
.
Ubogemu
možu
je
lil
znoj
po
licih
,
in
stal
je
pred
Petacijevo
hčerjo
kakor
zatoženec
pred
sodnikom
.
„
Gospodična
Kornelija
!
“
dejala
je
Klara
,
kateri
se
je
Filip
v
srce
smilil
.
„
Potrpite
mala
časa
;
nemara
se
nama
posreči
,
da
uideve
sami
.
“
„
Da
,
da
,
“
vskliknil
je
mož
vesel
.
„
Že
vem
,
kako
bodemo
naredili
.
Jutri
pride
moj
brat
Volbenk
.
To
Vam
je
predrzen
človek
!
Temu
kar
povem
,
kako
radi
bi
vidve
ušli
,
in
kako
po
krivici
vaji
jaz
zadržujem
,
in
nobena
višina
in
nobena
mreža
v
oknu
mu
ne
bo
branila
,
da
ne
bi
vaji
rešil
.
Počakajte
le
malo
časa
,
da
ne
pade
name
grofov
sum
in
srd
.
“
Kornelijo
je
to
nekoliko
potolažilo
;
slavnost
pa
je
ni
mikala
nič
več
.
Kako
je
Dunaj
sprejel
kralja
Ladislava
,
kako
so
se
mu
poklanjali
stanovi
njegovih
deželá
in
kake
slavnosti
so
se
o
ti
priliki
obhajale
,
ne
hodemo
popisovali
.
Taki
dogodki
se
vršé
dan
danes
po
istih
običajih
kakor
pred
štiristo
leti
ter
se
jako
lepo
vidijo
,
slabo
pripovedujejo
in
neradi
beró
.
Celjski
Ureh
je
jezdil
poleg
kralja
in
orjaška
postava
,
bojevito
držanje
,
duhoviti
obraz
kraljevega
rešitelja
in
cesarjevega
premagalca
je
vnel
vsa
srca
in
vsa
usta
.
Naš
milostivi
gospod
,
véliki
grof
,
glasilo
se
je
povsod
,
in
koder
koli
se
je
omenil
Ladislav
,
slavil
se
je
celjski
grof
.
Tudi
napake
izbranega
svojega
junaka
ljubi
ljudstvo
,
in
anekdote
,
resnične
in
izmišljene
,
nastopile
so
pot
po
mestu
in
množile
priljubljenost
grofa
Urha
.
Kjer
koli
se
je
pokazal
,
vpili
so
mu
slavo
naudušeni
Dunajčanje
in
veselili
se
njegove
ljubeznivosti
.
Mladi
kralj
,
do
cela
nezvéden
v
vladarskih
stvareh
,
odložil
je
prerad
vse
breme
na
široke
rame
občudovanega
svojega
sorodnika
.
In
kako
varnega
je
čutil
sebe
in
državo
v
tem
zavetji
!
Kako
je
kipelo
mlado
srce
,
oteto
iz
neljubljenega
varstva
cesarja
Friderika
,
moža
v
malih
rečeh
natančnega
,
v
velikih
večkrat
neodločnega
,
priganjajočega
vedno
k
delu
in
učenju
,
naproti
moški
dostojnosti
,
neustrašljivemu
pogumu
,
neupogljivi
volji
in
najljubeznivejšemu
vedenju
zmagonosnega
kneza
.
Kakor
otrok
ljubljenemu
in
češčenemu
očetu
zaupal
mu
je
vse
svoje
misli
,
vse
svoje
želje
,
prepustil
vsa
dejanja
svoja
.
V
trdnih
rokah
je
ležalo
krmilo
in
v
gladkem
teku
vseh
strokov
se
je
kazala
spretnost
poglavarja
.
Poleglo
se
je
z
nočjo
glasno
veselje
slavnostnega
dne
in
tiho
je
postalo
po
širnem
mestu
.
Skozi
mala
skrita
vrata
ponosne
hiše
,
ki
je
dan
danes
del
cesarske
palače
,
takrat
pa
bila
last
celjskih
grofov
,
stopili
sta
dve
visoki
postavi
,
zaviti
v
plašče
.
Varno
in
tiho
sta
stopali
po
ozki
,
krivi
cesti
v
mesto
do
hiše
trgovca
Filipa
.
Pri
vratih
je
čakal
strežnik
,
ki
je
vedel
jednega
izmed
mož
v
svetlo
dvorano
.
Tu
ga
je
sprejela
v
preprosti
obleki
gospa
,
Kornelija
.
Zagledavši
jo
obstal
je
pozni
gost
in
strmel
nad
čudovito
podobo
;
zamaknen
pogled
,
poln
gorečega
hrepenenja
,
ni
se
mogel
ločiti
od
te
divne
rasti
,
teh
rožnih
lic
,
teh
žarečih
očij
.
S
sladko
radostjo
je
opazovala
žena
vtis
lepote
svoje
in
sramežljivo
povesila
ognjene
oči
.
A
skozi
žametaste
vejice
so
sijali
topli
žarki
na
zbeganega
junaka
,
ki
je
molče
padel
na
kolena
,
zgrabil
belo
roko
in
jo
vroče
poljubil
.
„
Oh
,
kaj
počenjate
,
gospod
moj
!
“
vskliknila
je
žena
in
nagnila
glavo
,
da
se
je
zazibalo
ob
vitkem
telesi
mehko
valovje
razpletenih
las
.
„
Jaz
gospod
Vaš
?
“
bil
je
strasten
odgovor
.
„
Sluga
Vaš
,
kraljica
moja
.
“
Žena
pa
se
je
sklonila
k
njemu
,
smehljaje
mu
žugala
in
z
glasom
,
ki
mu
je
protresel
vse
živce
,
dejala
:
„
In
le
roko
mi
poljubi
,
gospod
moj
?
“
Celjski
grof
,
nočni
obiskovalec
,
skočil
je
po
konci
in
objel
in
poljubil
čarobno
bitje
,
ki
se
je
branilo
in
zvijalo
v
njegovih
rokah
.
„
Oh
,
gospod
grof
,
“
dejala
je
gospa
,
„
če
ste
res
sluga
moj
,
ukazujem
Vam
,
da
z
mano
večerjate
in
oprostite
mojega
moža
,
katerega
slavnostni
odbor
zadržuje
,
z
mano
vred
pogostiti
milost
Vašo
.
“
Z
največjo
radostjo
je
sprejel
grof
ponudbo
in
popolnoma
ga
je
očaral
duhoviti
razgovor
s
fino
izobraženo
žensko
,
katere
neprisiljena
,
vedno
zanimiva
beseda
je
tako
prikupljivo
in
prijetno
razodevala
občudovanje
in
češčenje
mogočnega
kneza
.
Kje
je
oklop
,
katerega
ne
bi
prodrl
priliznen
jezik
!
Dolgo
,
dolgo
se
je
mudil
celjski
grof
v
trgovca
Filipa
hiši
in
ko
mu
je
podala
gospa
k
odhodu
roko
,
vprašala
ga
je
nagajivo
,
če
hoče
še
obiskati
varovanko
svojo
,
gospodično
Kornelijo
.
„
Milostiva
,
“
odvrnil
je
razburjen
mož
,
„
na
čast
svojo
Vam
prisezam
,
da
poleg
Vas
zame
ni
nobene
Kornelije
,
nobene
ženske
več
na
svetu
.
“
Drugo
jutro
pa
je
dobil
trgovec
Filip
povelje
,
da
mu
je
nemudoma
z
oddelkom
grofovih
vojakov
oditi
kot
poveljniku
grofovega
gradu
na
ogersko
mejo
.
Oh
,
kako
tožen
je
ubogi
mož
jemal
slovo
od
svoje
žene
,
kako
jo
je
spravljal
,
naj
gre
ž
njim
,
da
bode
grajska
gospa
namesto
neznatne
meščanke
.
Neizprosljiva
žena
se
mu
je
rogala
in
opominjala
ga
,
naj
se
varuje
,
da
izpod
levje
kože
,
katero
mu
je
oblekel
grof
,
ne
pokaže
kopita
.
Komaj
pa
je
bil
grof
odposlal
nesrečno
povelje
na
Filipa
Holcerja
,
prišel
je
sel
iz
Celja
in
prinesel
mu
pismo
njegove
žene
,
kneginje
Katarine
,
in
doktorja
Lenarta
.
Prvo
je
odprl
pismo
doktorjevo
.
To
pa
se
je
pričelo
z
dolgimi
izpiski
Ciceronovih
razgovorov
,
kateri
naj
bi
dokazali
,
da
smrt
človeku
nikakor
ni
zlo
,
ampak
dobrota
.
Nasledovala
je
dolga
vrsta
velikih
mož
,
ki
so
svojo
ali
smrt
svojih
otrok
pogumno
prenašali
.
Brez
konca
in
kraja
je
bilo
pisanje
,
ki
je
neizrečen
nemir
in
nepotrpežljivost
vzbudilo
v
grofovem
srci
.
Naglo
je
hotel
pregledati
vsebino
,
a
oči
so
naletele
vedno
le
na
kakov
Ciceronov
izrek
.
Nejevoljen
vrže
list
na
tla
in
odpečati
onega
,
katerega
mu
je
pisala
žena
njegova
.
Neskončno
žalost
je
dihala
tu
vsaka
beseda
,
s
katero
mu
je
poročala
nesrečna
gospa
naglo
smrt
jedinega
sina
Hermana
.
Kakor
strela
z
nebes
je
udarila
novica
korenjaškega
moža
.
Na
stol
se
je
zgrudil
in
iz
širokih
prsij
se
je
izvil
bridek
stok
.
Nem
je
zrl
dolgo
v
bele
stene
.
„
Kazen
!
“
šepetal
mu
je
neki
notranji
glas
.
„
Ha
,
babja
vera
!
“
zagrohotal
se
je
,
planil
po
konci
in
jel
naglo
hoditi
sem
ter
tja
.
„
Zadnji
sin
,
jedini
sin
!
“
govoril
je
poluglasno
,
dokler
mu
ni
prišlo
poročilo
,
da
ga
pričakuje
kralj
Ladislav
.
Na
kraljev
dvor
je
došlo
poslanstvo
od
cesarja
in
deputacije
ogerskih
in
čeških
magnatov
,
in
kralj
je
bil
v
zadregi
,
kaj
in
kako
vsem
tem
odgovoriti
.
Na
hip
je
bilo
čelo
grofovo
gladko
in
vse
grenke
misli
pokopane
globoko
v
prsih
.
Ko
pa
se
je
posvetoval
s
kraljem
v
njegovi
sobi
in
so
v
prednji
dvorani
zbirali
se
poslanci
in
velmožje
,
da
jih
vladar
pokliče
pred
se
,
odpro
se
zdajci
duri
in
z
velikim
šumom
in
zaupljivim
smehom
na
obrazu
vstopi
stari
Ureh
Eizinger
.
Prevzetni
mož
je
hotel
pač
pokazati
čakajočim
dostojanstvenikom
,
koliko
premore
on
na
dvoru
in
kako
prijateljski
občuje
s
kraljem
.
Ladislav
se
je
zarudel
,
grof
Ureh
pa
je
stopil
k
vsiljencu
,
prijel
ga
za
roko
in
vedel
ga
pred
kralja
rekoč
:
„
V
imenu
barona
Eizingerja
prosim
Vaše
veličanstvo
,
naj
mu
njegovega
čudnega
vedenja
ne
zameri
.
Hudobija
se
kaznuje
,
nerodnosti
naj
Vaše
veličanstvo
milostivo
odpušča
!
“
Osupnenega
barona
,
ki
ni
vedel
,
kako
se
mu
godi
,
spremil
je
potem
pol
z
lepo
,
pol
z
grdo
do
vrat
in
skozi
vrata
v
prednjo
sobo
,
kjer
ga
je
sprejel
glasen
smeh
.
Od
jeze
peneč
se
je
zapustil
Eizinger
v
tistem
trenutji
dvor
.
Kralj
pa
je
zaslišaval
velikaše
,
ki
so
se
mu
poklanjali
,
in
v
njegovem
imenu
je
odgovarjal
grof
Ureh
,
pravi
oblastnik
.
In
ko
je
začel
Eneja
Silvij
,
na
čelu
cesarjevega
poslanstva
,
opominjati
kralja
,
da
te
in
dne
obljube
ni
še
izpolnil
,
in
ko
je
vprašal
grofa
,
kje
ima
pravico
mirovne
pogoje
izpreminjati
,
udaril
je
grof
ob
svoj
meč
:
„
To
je
pravica
moja
!
Pogoje
staviti
ima
junak
,
ki
zmaga
!
“
Mladi
kralj
se
je
oddahnil
,
ko
so
bili
posli
opravljeni
in
sta
sama
ostala
z
grofom
.
Objel
je
svojega
svetovalca
krog
vratu
,
sedel
mu
na
koleno
in
vzdihnil
:
„
Oh
,
ljubi
strijček
,
koliko
truda
bi
mi
vse
to
vladanje
napravilo
.
Kaj
li
bi
počel
brez
tebe
!
In
kako
je
tebi
mogoče
,
brez
preostanka
sto
in
sto
ljudem
,
vsakemu
drugače
in
vsakemu
tako
odgovoriti
,
kakor
mu
gre
,
in
po
vrhu
v
red
spravljati
vso
to
zmešnjavo
,
katero
nam
naših
ljubih
deželá
prezvesti
stanovi
v
jedno
mer
napravljajo
!
Zatorej
se
kar
nič
ne
čudim
,
da
si
malo
pozabil
name
.
“
„
Jaz
pozabil
svojega
kralja
?
“
dejal
je
resno
grof
in
pogledal
v
nedolžne
oči
svojega
varovanca
.
„
Da
,
da
,
“
prikimal
je
kralj
,
„
pozabil
!
Le
glej
me
,
strijček
!
Mi
nisi
li
obljubil
,
da
mi
pripelješ
veselega
tovariša
,
Hermana
svojega
,
ki
je
malo
mlajši
in
gotovo
še
bolj
otročji
kakor
jaz
?
“
Grof
si
je
pokril
obraz
z
roko
in
molčal
;
kralj
pa
ga
je
vznemirjen
božal
in
poljubljal
,
naj
mu
odpusti
,
če
ga
je
nevede
razžalil
.
A
ko
je
zvedel
grofovo
nesrečo
,
spustil
se
je
mladenič
v
jok
,
oklepal
se
svojega
strijca
in
prosil
,
naj
zdaj
njega
vzame
za
sina
svojega
.
Na
večer
se
je
vrnil
grof
v
svoje
stanovanje
,
kjer
ga
je
čakalo
dišeče
pisemce
.
Ves
se
je
zganil
pri
tem
pogledu
.
Pozabivši
sina
,
kralja
,
samega
sebe
hitel
je
z
zvestim
svojim
spremljevalcem
Rožekarjem
po
znani
poti
tja
,
kamor
ga
je
vlekla
prečudna
moč
.
Dokaj
mesecev
je
bilo
preteklo
.
Na
grofovem
gradu
tik
meje
ogerske
je
še
vedno
gospodaril
gospod
Filip
.
Srce
njegovo
je
želelo
strani
in
kadar
je
zahajalo
solnce
,
postajal
je
na
visokem
stolpu
in
zrl
tja
proti
zahodu
,
kjer
mu
leži
ljubo
mesto
dunajsko
,
in
v
mestu
bela
hiša
,
v
hiši
pa
ga
čaka
ljubljena
žena
.
Toda
grad
je
važen
,
tako
se
mu
je
reklo
,
in
Bog
ne
daj
zapustiti
ga
le
za
jedno
noč
.
Oh
,
kako
je
bila
dolga
zima
na
samoti
,
ko
ni
imel
po
vse
tedne
druge
druščine
nego
osmerico
robatih
hlapcev
!
A
minula
je
in
prišla
pomlad
in
prišlo
poletje
,
in
poletni
dan
mu
je
pripeljal
drazega
brata
Volbenka
,
ki
je
hodil
po
kupčiji
na
Ogersko
.
„
Postaral
si
se
,
Filip
!
“
dejal
je
krepki
mož
,
stisnivši
mu
desnico
.
„
Kaj
pa
moja
žena
,
Kornelija
moja
?
“
bilo
je
prvo
vprašanje
.
Brat
je
povesil
oči
in
jecal
nekaj
besed
brez
pravega
zmisla
.
„
Oh
,
gotovo
je
umrla
in
ti
mi
nečeš
povedati
?
“
zakričal
je
mož
smrtno
bled
.
„
Oh
,
nič
ji
ni
sile
,
“
siknil
je
oni
;
„
toda
zakaj
je
nimaš
pri
sebi
?
“
Filip
se
je
začel
izgovarjati
,
da
je
ne
more
izpostavljati
takim
nevarnostim
niti
zahtevati
od
nje
,
da
bi
njemu
na
ljubo
se
odrekla
vsi
zložnosti
,
katere
je
navajena
.
Volbenk
pa
je
pravil
,
da
so
se
meščanje
že
precej
naveličali
vélikega
grofa
,
ki
jim
brezobzirno
naklada
davke
in
s
tujim
premoženjem
maši
brezdno
zapravljivosti
svoje
.
„
Bolj
tiho
govori
!
Nekdo
prihaja
,
“
opomnil
je
Filip
,
kajti
trdi
koraki
so
odmevali
po
koridoru
.
Vstopil
je
naš
hrust
Boštjan
.
„
Kaj
prinašaš
z
Dunaja
?
“
vprašal
ga
je
ostro
in
vojaško
Filip
.
Boštjan
pa
je
nagrbančil
čelo
in
nagnil
meč
,
da
je
poropotal
po
tleh
.
„
Stražmešter
celjskega
grofa
,
“
dejal
je
ponosno
nekdanji
kaporal
,
„
ni
vajen
,
da
bi
se
zadiralo
nanj
.
“
„
A
navadim
te
jaz
!
“
zakričal
je
Filip
in
skočil
izza
mize
.
Boštjan
,
ki
si
je
bil
v
svesti
mnogo
večje
zmožnosti
boj
napeljati
kakor
izpeljati
,
mobilizoval
je
takoj
pehoto
svojo
in
se
umaknil
iz
sobe
.
„
Vzemite
mu
orožje
!
“
velel
je
Filip
došlim
vojakom
.
A
ti
so
stali
in
se
nesramno
posmehovali
.
„
Ha
,
ha
,
gospod
poveljnik
,
“
dejal
je
jeden
.
„
Svojega
stražmeštra
da
bi
razorožili
?
To
vendar
ne
gre
.
Kam
pa
pridemo
,
če
se
bode
vojakom
orožje
jemalo
in
dajalo
kramarjem
!
“
Strašna
jeza
je
vila
Filipa
.
Zdaj
se
mu
je
prvikrat
ustavila
posadka
,
in
da
ne
bi
bil
imel
brata
pri
sebi
,
nemara
bi
se
bil
Boštjan
šopiril
zadnjikrat
.
Tako
pa
je
hitel
odpravit
svojega
Volbenka
,
odločen
ostro
kaznovati
ta
upor
.
Porogljivo
grohotanje
ga
je
spremilo
v
sobo
.
„
O
mili
brat
moj
,
“
vzdihnil
je
Volbenk
;
„
hudiču
si
se
zapisal
,
ko
si
se
odpovedal
meščanstvu
svojemu
.
Popusti
grad
in
grofa
in
pojdi
z
mano
!
“
„
Kar
je
,
to
je
,
“
dejal
je
oni
udan
v
svojo
usodo
in
naročal
bratu
,
kaj
naj
vse
opravi
v
mestu
.
„
In
Kornelijo
mojo
boš
tudi
videl
,
“
razvnel
se
je
.
„
O
,
reci
ji
,
kako
hrepenim
videti
rožo
v
njenih
laseh
in
slišati
njen
pozdrav
.
Glej
,
to
ji
poneseš
!
Tu
stojalce
za
Jezuška
pri
njeni
postelji
,
tu
okvir
za
uro
in
skrinjica
za
ženske
malenkosti
.
Vse
sem
izrezal
sam
,
iz
dolzega
časa
.
Toda
tega
nji
ne
praviti
,
da
sem
jaz
naredil
.
Brate
,
ti
si
mladenič
,
ti
ženskih
ne
poznaš
.
Vse
imajo
svoje
muhe
in
kar
jim
mož
stori
,
to
je
brezukusno
,
kmetsko
in
Bog
vé
kaj
še
vse
.
Samo
da
nam
nagajajo
.
Zlata
moja
Kornelija
ima
tudi
to
slabost
;
a
jaz
jo
imam
za
to
še
rajši
.
Zdaj
pa
,
Bog
te
obvaruj
!
In
pridi
še
katerikrat
!
“
Volbenk
je
objel
svojega
brata
in
se
zjokal
in
besedo
mu
je
trgalo
ihtenje
,
ko
je
pravil
,
kaj
vse
mesto
govori
,
da
grof
zahaja
h
Korneliji
.
„
Da
,
h
Korneliji
,
“
nasmehnil
se
je
Filip
,
a
takoj
postal
zopet
resen
in
jel
dopovedovati
,
da
grof
gotovo
obiskuje
Kornelijo
,
gospodično
Kornelijo
,
hčer
celjskega
učitelja
.
„
Prav
,
da
morem
govoriti
s
tabo
,
“
dejal
je
.
„
Ti
si
bil
vedno
predrzen
junak
,
tudi
kadar
ni
bilo
treba
.
Skaži
se
zdaj
in
reši
mlado
grlico
,
kadar
grofa
ne
bo
na
Dunaji
.
V
drugem
nadstropji
,
v
zeleni
sobici
je
zaprta
.
Potem
ne
bo
zahajal
grof
več
v
hišo
mojo
.
“
„
Bog
dal
,
da
bi
bilo
tako
!
“
vzdihnil
je
oni
.
„
Toda
ljudje
menijo
,
da
je
zato
tebe
poslal
strani
,
da
ga
v
njegovih
grehih
nikdo
ne
moti
.
“
Volbenk
je
bil
odšel
.
Filip
pa
je
zažugano
kazen
kar
pozabil
,
kajti
drugačne
čudne
misli
so
ga
obšle
.
Neznan
,
bridek
čut
stisnil
mu
je
srce
,
ki
je
nemirno
bílo
v
tesnih
prsih
.
O
zvestobi
svoje
žene
še
nikdar
ni
dvojil
,
in
tudi
zdaj
ni
mogel
,
ni
hotel
obdolžiti
je
.
A
vedno
je
slišal
grozen
glas
,
ki
se
mu
je
rogal
in
šepetal
:
„
Glej
,
za
to
si
bil
poslan
strani
.
“
Neizrekljiv
nemir
se
ga
je
polastil
.
Ni
ga
trpelo
več
v
sobi
,
ne
v
obzidji
;
in
v
pekoči
nepotrpežljivosti
tekel
je
po
stopnicah
in
čez
dvorišče
v
hlev
osedlat
si
konja
,
da
dirja
v
mesto
in
na
laž
postavi
in
na
odgovor
pokliče
vse
one
,
ki
mu
obrekujejo
in
sramoté
nedolžno
ženo
.
„
Ha
,
mojster
Filip
,
kam
pa
?
“
zavpil
je
nanj
predrzen
vojak
;
toda
on
ga
je
sunil
v
stran
,
ne
meneč
se
za
njegovo
kričanje
.
A
na
to
je
priteklo
par
hlapcev
,
ki
so
ga
hoteli
ustaviti
.
Meč
njegov
in
krepki
konj
si
je
naredil
pot
.
V
brzem
diru
je
puščal
grad
za
sabo
in
preganjan
od
svojih
mislij
niti
zapazil
ni
,
da
se
dreví
za
njim
četvero
vojakov
,
na
čelu
jim
Boštjan
.
Podili
so
konje
svoje
in
kričali
,
naj
obstane
;
a
Filip
jih
ni
čul
.
Videvši
,
da
ne
dohite
ubežnika
,
zgrabili
so
preganjalci
svoje
loke
.
Tetiva
je
zasvrčala
in
sikaje
zasadila
se
pušica
Filipu
v
hrbet
.
Za
to
druga
in
tretja
in
za
smrt
ranjen
je
zdrknil
mož
raz
konja
.
Divji
krik
so
zagnali
morilci
in
Boštjan
je
tekel
,
da
oropa
umirajočega
.
A
na
kričanje
se
je
prikazala
iz
gozda
tropa
jezdecev
in
brzo
,
kakor
je
bil
prišel
,
odjezdil
je
Boštjan
nazaj
proti
gradu
.
Došli
jezdeci
pa
so
poskakali
s
konj
in
skušali
pomagati
ranjencu
.
„
Gospod
Filip
Holcer
,
“
nagovoril
ga
je
konjik
,
„
ali
poznate
mene
?
“
„
Poznam
,
“
pokimal
je
oni
,
„
poznam
Vas
,
baron
Eizinger
.
Prijatelj
Vaš
nisem
bil
;
a
sovražil
Vas
nisem
.
Uslišite
mi
jedno
prošnjo
in
poročite
grofu
Urhu
,
da
so
me
njegovi
vojaki
umorili
.
In
pozdravite
mi
ženo
in
brata
.
“
„
Ha
,
Urhu
to
poročiti
?
“
vskliknil
je
Eizinger
.
„
Ubogi
mož
!
Niso
te
vojaki
Urhovi
,
razkošnik
Ureh
te
je
ubil
!
Maščeval
pa
te
bo
Eizinger
!
“
In
konjiki
so
naredili
nosila
in
odnesli
truplo
mrtvega
trgovca
Filipa
.
Boštjan
pa
se
je
čez
nekaj
dnij
zopet
postavljal
po
Dunaji
in
njegova
prevzetnost
je
bila
mnogo
neznosnejša
.
Od
daleč
so
se
ga
ogibali
meščanje
,
in
v
katero
gostilno
je
zašel
,
pregnal
je
vse
goste
;
vreči
ga
iz
druščine
se
nikdo
ni
upal
.
Ko
pa
je
tako
stal
razkoračen
pred
palačo
svojega
gospoda
,
oprt
na
dolgi
meč
,
potegne
ga
nekdo
rahlo
za
obleko
.
Jezno
se
ozre
in
zagleda
pred
sabo
svojo
mater
Mano
.
Obraz
se
je
ženici
topil
v
radostnem
občudovanji
,
ko
je
zamaknena
gledala
sina
svojega
.
„
Poberi
se
,
čarovnica
!
“
zarežal
je
Boštjan
.
Žena
se
je
zganila
,
a
nobena
nejevolja
ni
prošinila
koščenega
obraza
.
„
Denarja
sem
ti
prinesla
,
Boštjan
,
“
šepnila
je
smehljaje
se
.
„
Tam
doli
te
počakam
;
kadar
utegneš
,
pa
pridi
ponj
!
“
Starka
je
drobnéla
strani
;
na
oglu
ulic
se
je
ustavila
,
sedla
na
kamen
in
gledala
svojega
sina
.
Ko
pa
se
je
storila
noč
in
so
se
ceste
izpraznile
,
približal
se
ji
je
Boštjan
,
kakor
ponevedoma
.
„
Kaj
že
imate
,
sitnica
,
da
me
vedno
nadlegujete
!
“
jezil
se
je
poluglasno
.
„
Po
kaj
ste
prišli
noter
na
Dunaj
!
“
„
Da
tebe
vidim
,
sinko
,
“
dejala
je
ona
prijazno
in
izvlekla
težko
mošno
denarja
.
„
Denarja
imam
sam
dosti
,
“
ponesel
se
je
Boštjan
spravljaje
mošno
in
vedel
starko
na
samotno
prenočišče
.
Tam
pa
mu
je
pripovedovala
novice
iz
Celja
.
„
Grofovega
sina
smo
pokopali
,
“
dejala
je
in
oči
so
se
ji
svetile
.
„
Glavo
za
glavo
,
stoji
pisano
in
meni
so
tudi
umorili
Vrbana
mojega
.
“
Pravila
je
,
da
je
bila
pri
starem
grofu
Frideriku
,
prosit
ga
podpore
,
in
kako
neznansko
je
ta
hud
na
svojega
sina
Urha
,
ki
se
peča
,
kakor
je
zvedel
,
z
neko
malopridno
žensko
.
„
Da
bi
bila
malopridna
,
to
ni
res
,
“
odvrnil
je
Boštjan
.
„
Jaz
jo
bom
vendar
poznal
.
Ženska
kakor
angelj
.
Jaz
dobim
pri
nji
jedi
,
pijače
,
denarja
,
vse
kar
hočem
.
Najboljša
znanka
moja
.
“
In
Boštjan
se
je
čudno
posmijal
,
da
ga
je
mati
prestrašena
pogledala
.
„
Bog
nas
varuj
!
Sin
,
glej
,
kaj
delaš
!
“
opominjala
ga
je
mati
.
„
Sam
Belcebub
ne
bi
se
upal
celjskemu
grofu
biti
tekmec
.
“
Sin
pa
je
odgovoril
,
da
se
zanj
ni
treba
bati
;
in
mati
je
nadaljevala
,
kako
je
grofu
Frideriku
omenila
svojega
sina
Boštjana
,
kako
čislan
junak
je
,
in
da
ji
je
starec
naročil
,
naj
se
mu
on
jedenkrat
predstavi
.
„
Dedec
je
že
na
pol
v
grobu
,
“
namignila
je
.
„
Ko
bo
pisal
oporoko
,
lehko
se
spomni
nate
,
da
bo
Ureh
jezen
.
“
S
tem
pa
mati
Boštjanu
ni
ustregla
in
ukazal
je
,
naj
to
reč
kar
pri
miru
pusti
.
On
se
ne
mara
spreti
z
grofom
in
najbolje
je
za
oba
,
če
si
ostaneta
prijatelja
.
Potem
ji
je
pravil
,
da
Petacijeva
Kornelija
še
vedno
žaluje
in
vzdihuje
v
hiši
grofove
ljubljenke
,
trgovca
Filipa
vdove
,
in
naposled
vprašal
jo
,
kdaj
pojde
nazaj
.
„
Kar
jutri
zjutraj
pojdite
!
“
dejal
je
.
„
V
mestu
se
čisto
nič
posebnega
ne
vidi
;
in
jaz
ne
bom
utegnil
,
ker
imam
stražo
pred
kraljevim
gradom
.
“
„
Oh
,
naj
se
te
jutri
še
nagledam
,
“
prosila
je
ženica
.
„
Bog
ve
,
če
te
bom
še
kdaj
videla
.
Nihče
me
ne
pozna
,
in
približala
se
ti
ne
bodem
.
“
Novica
ob
umoru
Filipa
Holcerja
pa
se
je
hitro
raznesla
po
mestu
in
nasprotniki
Urhovi
so
pogumneje
vzdigovali
svoje
glave
in
zbirali
krog
sebe
stranko
nezadovoljnih
meščanov
.
Spominjali
so
se
prejšnjih
časov
,
ko
ni
bilo
treba
davkov
plačevati
za
potraten
dvor
,
in
grozoviti
umor
pripisovali
grofu
Urhu
in
njegovi
naložnici
.
Eizingerji
so
netili
ogenj
na
vseh
straneh
in
nekega
jutra
so
se
našli
na
vratih
kraljevega
gradu
in
grofove
palače
in
mnogih
odličnih
hiš
naslednji
stihi
:
„
Davida
za
smrt
Urije
Kaznovala
je
pokora
;
A
za
Urha
hudobije
Psalme
peti
mesto
mora
.
“
Pisalca
niso
dobili
.
Grof
pa
se
je
posvetoval
s
kraljem
o
zborovanji
avstrijskih
stanov
in
prebiral
došla
pisma
.
„
Oh
,
baron
Eizinger
se
nas
še
spominja
!
“
vskliknil
je
in
z
očmi
preletel
dolgo
pisanje
.
A
čim
dlje
je
bral
,
tem
bolj
mu
je
silila
kri
v
obraz
,
tem
bolj
se
mu
temnilo
čelo
.
Molče
je
podal
kralju
pismo
,
ki
je
dolžilo
grofa
Urha
,
da
je
umoril
trgovca
Filipa
.
Roka
se
je
tresla
mlademu
vladarju
in
vprašaje
je
pogledoval
svojega
strijca
.
„
Ali
svetli
moj
kralj
to
verjame
?
“
dejal
je
ta
zamolklo
.
„
Oh
,
reci
,
da
ni
res
!
“
prosil
je
kralj
in
segel
grofu
v
roke
,
ki
je
preklinjal
nesramno
laž
in
prisezal
maščevanje
obrekovalcu
.
„
Morebiti
so
se
hlapci
pregrešili
?
“
opomnil
je
Ladislav
.
„
Potem
jim
smrt
ne
odide
!
“
dejal
je
grof
in
srdit
odšel
.
Na
trdnjavskem
zidu
pa
je
stal
na
straži
Boštjan
in
v
svoji
ošabnosti
tolpe
vojakov
niti
pogledal
ni
,
ki
se
je
ustavila
za
njim
.
Od
gradu
sem
so
prišli
trije
sumni
korenjaki
,
pregledovali
velikanske
stroje
,
razpostavljene
po
zidovji
,
da
branijo
mesto
,
in
obstali
pred
leseno
pošastjo
.
Na
migljaj
jednega
izmed
te
trojice
,
katerega
je
Boštjan
nekako
oparjeno
spoznal
za
kraljevega
rabeljna
,
zabil
se
je
v
steber
močan
železen
kavelj
dva
sežnja
od
zemlje
.
Mrzla
groza
je
izpreletela
stražarja
,
ko
so
se
možje
obrnili
proti
njemu
in
ga
pozdravili
.
Takrat
pa
je
stopil
predenj
nadkonjar
Rožekar
in
zahteval
meč
in
helebardo
.
Brez
obotavljanja
je
odložil
orožje
trepetajoči
Boštjan
.
Ko
pa
ga
je
prijel
rabelj
,
iztrgal
se
mu
je
s
silno
močjo
,
in
vojaki
,
postavljeni
za
njim
,
ranili
so
ga
pač
s
sulicami
,
vendar
obdržali
ga
niso
.
Vdova
trgovca
Filipa
se
je
odpravljala
ravno
od
doma
,
ko
je
pribežal
krvaveč
v
njeno
hišo
in
vrgel
se
pred
njo
na
kolena
in
vpil
in
kričal
,
naj
se
ga
usmili
,
naj
ga
reši
,
zarad
nje
in
njenega
ukaza
ga
hočejo
umoriti
.
Rahločutna
gospa
je
omedlela
in
strežnice
so
jo
odnesle
v
mehko
posteljo
.
Boštjan
pa
je
preklinjal
in
z
najgršimi
priimki
pital
hudobno
žensko
,
ko
so
ga
vlekli
siloma
iz
njene
hiše
.
Kakor
besna
se
je
zagnala
med
biriče
stara
Mana
,
da
bi
otela
sina
.
A
jeden
udarec
,
in
zgrudila
se
je
nezavedna
na
tla
.
Boštjana
so
odvedli
in
obesili
.
Ko
pa
se
je
Mana
zavedla
,
lezla
je
tja
pod
vešala
in
sključila
se
na
zemljo
in
stokala
tako
bridko
in
grozno
,
da
je
gledalcem
letelo
po
mozgu
in
kosteh
.
In
ko
so
jo
zvečer
gonili
od
trdnjave
strani
,
vzdignila
je
koščeno
roko
proti
grofovemu
gradu
in
izustila
divjo
kletev
na
Celjana
in
rod
njegov
.
Opisujoč
homatije
vročega
stoletja
pa
ne
smemo
pozabiti
,
da
se
je
nahajalo
tudi
takrat
mož
,
ki
so
v
tihem
domovji
opazovali
zanimive
dogodke
in
zaznamenavali
jih
potomcem
.
Pripovedovalca
,
ki
zajema
iz
teh
starih
virov
svojo
modrost
,
veže
me
dolžnost
hvaležnosti
s
častjo
tu
omeniti
malo
poznanega
zgodovinarja
,
barona
Bonifacija
Benka
,
kateremu
so
v
tem
času
,
ko
se
vrši
naša
povest
,
dovoljevale
ugodne
razmere
,
da
je
iz
svoje
palače
na
Dunaji
ogledoval
burno
življenje
svoje
dobe
in
zabeleževal
,
kar
se
mu
je
zdelo
spomina
vredno
.
Premoženje
in
zdravje
je
bilo
baronu
dopustilo
naužiti
se
svoje
mladosti
.
Ko
pa
so
pritisnila
leta
in
lotil
se
ga
protin
,
odpasal
si
je
meč
in
vzel
pero
v
okorno
roko
,
da
nadaljuje
,
kar
sta
tako
lepo
pričela
Tukidid
in
Tacit
.
Koliko
truda
in
znoja
je
to
delalo
vrlemu
zgodovinarju
,
o
tem
pisatelji
v
današnjih
časih
nimajo
niti
pojma
.
Da
,
take
volje
je
bil
že
vročekrvni
gospod
,
da
bi
bil
vso
svojo
zgodovino
—
bralec
naj
pomisli
,
kolika
izguba
nam
je
žugala
—
raztrgal
in
sežgal
,
tintnik
pa
razbil
ob
bučo
ošabnega
svojega
oskrbnika
,
ki
mu
je
odpovedal
službo
.
Prihod
prijatelja
,
Jurija
Ungnada
,
zmotil
ga
je
in
odvrnil
pretečo
nevarnost
.
Temu
je
potožil
mož
svojo
sitnost
z
oskrbnikom
.
Ungnadu
pa
je
prišel
takoj
na
misel
vazal
njegovega
brata
,
Viljem
,
ki
še
vedno
čaka
mirnejših
časov
,
da
se
vrne
na
domačijo
svojo
.
Tega
je
ponudil
baronu
,
ki
je
takoj
sprejel
ponudbo
.
Viljem
pa
se
je
predstavil
novemu
gospodarju
sparoma
:
spremljal
ga
je
neločljivi
Cahej
,
češ
,
nemara
tudi
zanj
odpade
kaka
službica
.
In
ni
se
varal
,
kajti
komaj
je
izpregovoril
moško
besedo
o
svoji
učenosti
,
ki
mu
je
dopuščala
toliko
latinskih
izrazov
in
večinoma
jako
pravilno
rabiti
,
pritisnil
ga
je
gineni
baron
na
svoje
prsi
.
„
Bog
hoče
,
“
vskliknil
je
,
„
božja
volja
je
,
da
nadaljujem
težavno
in
važno
delo
svoje
!
Drugače
ne
bi
mi
poslal
tacega
pomočnika
.
“
Da
Cahej
o
sposobnosti
svoji
za
kateri
koli
posel
nikdar
ni
dvojil
,
to
,
menimo
,
je
bralcu
znano
;
da
je
bil
pa
baron
Benko
z
njim
popolnoma
zadovoljen
,
to
bodi
tu
izrecno
povedano
.
Hiša
gospoda
barona
se
je
držala
trdno
lepih
starih
šeg
.
Hrastova
miza
v
veliki
dvorani
je
bila
pripravljena
vsak
dan
za
štiriindvajset
oseb
,
dasi
jih
je
časih
le
kacih
šest
sedelo
pri
nji
.
Če
se
je
oglasil
katerikrat
kak
tuj
poštenjak
,
vprašal
ga
je
baron
,
kako
se
zove
,
še
le
po
kosilu
,
ko
je
krožila
velikanska
kupa
.
A
ker
je
imel
mnogo
znanja
in
kot
bogat
zasebnik
brez
otrok
ni
varčeval
,
zbiralo
se
je
navadno
dokaj
odličnih
gostov
okrog
gostoljubne
mize
.
Najnavadnejši
so
bili
Eizingerji
,
bratje
Ureh
,
Štefan
in
Ožbolt
in
njih
bratranec
Žiga
.
Ti
so
se
mu
znali
lizati
in
slaviti
zgodovinsko
njegovo
delo
in
zabavljati
na
grofa
Urha
,
katerega
Benko
tudi
ni
ljubil
.
A
nagel
in
odkritosrčen
v
svojih
besedah
in
ker
si
je
kot
zgodovinar
štel
v
dolžnost
,
vedno
zagovarjati
resnico
,
ošteval
jih
je
časih
prav
vrlo
in
očital
jim
njih
skopost
in
grabežljivost
in
zavist
proti
grofu
,
ki
ima
vendar
tudi
svoje
dobre
strani
.
Oni
so
se
mu
smijali
in
pili
.
„
Le
presladki
so
ti
ljudje
,
“
dejal
je
časih
sam
pri
sebi
.
„
Dédovati
hočejo
.
“
Rad
je
posedeval
baron
pri
mizi
;
in
zgodovina
mu
je
bila
večkrat
zelo
na
poti
;
a
moško
se
je
premagoval
.
„
Misli
mi
rojé
po
glavi
!
“
vskliknil
je
o
takih
prilikah
in
spravil
se
po
konci
,
in
Cahej
je
iskal
orodja
,
da
bo
lovil
in
spravljal
te
misli
.
„
Kje
sva
ostala
?
“
vprašal
je
zgodovinar
.
„
Oktober
lanskega
leta
,
“
odgovoril
je
Cahej
.
„
Zabeležiti
bo
treba
:
vina
se
je
toliko
pridelalo
,
da
se
je
prodajalo
na
mestu
vedro
po
štirindvajset
krajcarjev
.
Kaj
pa
bi
še
bilo
važnega
?
“
„
Repata
zvezda
!
“
„
Vrlo
dobro
!
Tako
nekako
:
V
znamenje
,
da
Bog
zopet
šibo
plete
brezbožnemu
ljudstvu
,
prikazala
se
je
grozovita
repata
zvezda
.
Vzvezi
s
tem
je
gotovo
tudi
,
da
se
je
dvanajstega
dne
tistega
meseca
nenavadno
veliko
vran
vsedlo
na
stolp
sv.
Štefana
.
Ne
pozabiti
čuda
,
ki
se
je
v
okolici
prigodilo
in
katero
so
nam
pritrdili
resnicoljubni
možje
.
V
začudenje
in
strah
vseh
pričujočih
je
namreč
neko
tele
latinski
zakričalo
:
„
Vae
!
“
Znamenje
hudih
časov
.
—
To
bi
bilo
vse
,
kar
se
je
tega
meseca
zgodilo
spomina
vrednega
.
“
„
Vojsko
s
cesarjem
in
nastop
kralja
Ladislava
smo
menda
v
prejšnjih
mesecih
prezrli
.
Ali
bi
tudi
kaj
omenil
?
“
„
No
,
mimogrede
tudi
,
“
dejal
je
baron
in
prepustil
zdaj
Caheju
,
naj
vso
to
tvarino
spravi
v
lepe
in
ne
prekratke
perijode
.
Pogumno
je
šel
Cahej
na
svoje
delo
,
in
naj
se
je
v
latinskih
šolah
učil
,
kolikor
se
je
hotel
—
kdo
pa
vé
kaj
gotovega
?
—
toliko
moramo
povedati
,
da
latinščina
njega
ni
pol
toliko
trla
kakor
on
njo
.
Baronu
se
je
sicer
sem
ter
tja
kak
izraz
zdel
sumnjiv
,
a
Cahej
ga
je
zagovarjal
tako
samosvestno
sklicuje
se
na
kakega
cerkvenega
učenika
proti
paganskemu
Ciceronu
,
da
je
moral
oni
kot
dober
kristijan
odjenjati
.
To
znanstveno
delovanje
pa
je
vžgalo
v
Caheji
vroče
hrepenenje
po
učenosti
;
in
spodbujen
po
baronu
Benku
je
začel
obiskavati
univerzo
.
Nekoliko
ga
je
nemara
tudi
mikalo
društveno
življenje
,
ki
je
bilo
tedaj
jako
razvito
med
dijaki
.
Nad
petdeset
društev
se
mu
je
ponujalo
,
a
najostrejša
pravila
je
imela
družba
„
Collegium
hirudinum
pacificarum
“
—
miroljubnih
pijavk
:
med
svoje
ude
ni
sprejemala
nikogar
,
ki
ne
bi
mogel
na
mestu
izpiti
deset
kupic
vina
.
To
društvo
si
je
bil
izvolil
Cahej
.
Zbrali
so
se
udje
k
slovesnemu
sprejemu
in
Cahej
je
sedél
med
predsednikom
,
ki
mu
je
točil
,
in
tajnikom
,
ki
je
s
kredo
na
mizi
zaznamenoval
število
kupic
.
„
Deset
!
“
reče
Cahej
in
odstavi
kozarec
.
„
Ne
še
!
“
popravi
tajnik
,
„
črt
je
le
devet
.
“
Oni
je
trdil
svoje
,
ta
svoje
.
Cahej
pa
je
bil
prepira
sit
.
„
A
,
kaj
!
“
