kakóprijetna
druščina
je
Otmar
s
svojim
bogatim
zakladom
mikavnih
dogodkov
,
iztaknjenih
v
vseh
kotih
sveta
.
Storil
bi
mi
bil
veliko
uslugo
.
Doživela
sem
sinoči
soblazen
,
kakoršne
še
nikoli
,
odkar
se
po
naših
dvoranah
shajajo
gostje
.
In
pové
mu
o
sleparskih
umetnikih
,
o
njiju
smešno
nesrečnem
predavanju
.
Otmarju
je
popis
ponesrečenega
koncerta
vzročil
mnogo
zabave
.
A
kmalu
na
to
se
njegov
veseli
obraz
zatemni
.
—
V
majhnem
krogu
,
domačem
krogu
,
kakor
smo
zdaj
mi
trije
,
rad
bivam
in
sem
zgovoren
,
odgovori
on
na
to
,
a
v
večji
družbi
,
sestavljeni
največ
iz
ovc
in
papig
,
sem
kaj
dolgočasen
strijc
.
—
Kakó
to
meniš
?
popraša
grajščakinja
.
Ni
ga
razumela
,
ali
pa
ga
ni
hotela
razumeti
.
—
Menim
,
razlaga
ji
Otmar
,
da
večina
tako
imenovanih
izbranih
družb
ima
mnogo
podobnosti
z
ovcami
,
in
sicer
v
tem
,
da
vsak
posnema
drugega
kretanje
,
in
s
papigami
,
ker
vsak
ponavlja
iste
reči
.
Nepričakovano
Otmarjevo
nevoljnost
in
pikrost
,
s
katero
je
povedal
to
,
si
tolmači
grajščakinja
po
svoje
.
Že
ve
,
zakaj
govori
o
včerajšnji
izborni
družbi
tako
prezirno
.
Ni
mu
zameriti
.
Avrelija
je
bila
med
njimi
,
in
nenadejani
pogled
nezvestnice
ga
je
gotovo
razburil
,
kar
se
jej
zdi
popolnoma
naravno
.
Ko
jo
bode
drugikrat
videl
,
občuti
menj
bridkosti
,
dokler
se
naposled
privadi
nje
pričujočnosti
.
Takó
si
ona
pri
sebi
tolmači
njegov
govor
in
hitro
obrne
besedo
na
kaj
drugega
.
Spet
se
povrne
na
prejšnji
predmet
,
kateri
,
kakor
se
je
kmalu
prepričala
,
mu
napolnjuje
glavo
in
srce
;
s
tem
ga
najhitreje
pomiri
.
—
Verjamem
,
pravi
z
nasmehom
,
da
potem
,
ko
si
se
na
svojem
potovanju
po
tujem
svetu
dolgo
dovolj
prosto
in
svobodno
kretal
,
občujoč
najbolj
samo
s
tovariši
—
sopotniki
,
proti
katerim
se
ni
treba
držati
izbranih
oblik
,
se
ti
zdaj
običaji
izobraženih
krogov
dozdevajo
čudni
,
morda
celó
neprebavni
.
Kmalu
se
tudi
temu
zopet
privadiš
.
Pa
veš
,
Otmar
,
čemur
se
najbolj
čudim
,
nadaljuje
vedno
bolj
z
nagajivim
glasom
,
da
odžene
mračnost
,
ki
se
mu
je
bila
ulegla
na
dušo
,
da
iz
svojega
pomembnega
in
poučnega
svetovnega
potovanja
nisi
za
spomin
seboj
prinesel
majhnega
zverinjaka
,
prikupnega
zamorca
ali
ukročenega
divjaka
.
Pomnim
,
da
si
kot
deček
vedno
sanjaril
,
da
bi
kedaj
imel
svojega
črnega
slugo
,
imel
inozemske
živali
v
zabavo
.
—
In
vse
to
sem
si
tudi
pribavil
,
odvrne
Otmar
.
Bogat
zverinjak
najdragocenejših
živalij
sem
poslal
s
svojim
slugo
domu
,
da
zverjad
čim
preje
pride
k
miru
,
ker
na
potovanju
silno
trpí
in
lehko
pogine
.
Odsotnega
slugo
sem
si
pa
takoj
nadomestil
z
zamorcem
ali
prav
za
prav
s
človekom
mulatskega
plemena
.
To
vam
je
uzorec
tega
mešanega
zaroda
,
kakoršnega
si
ni
moč
lepšega
misliti
.
Ne
popolnoma
črn
,
a
pri
tem
pravilnega
obraza
,
lepo
vzraščenega
,
krepkega
života
,
nenavadno
nadarjen
ter
čednega
,
skoro
vlastelinskega
obnašanja
!
Materinski
jezik
mu
je
angleški
,
a
umeva
in
za
silo
govori
še
več
evropskih
jezikov
.
Njegov
oče
je
bil
baje
izobražen
zamorec
,
a
mati
Evropejka
.
Od
obeh
je
podedoval
nekaj
telesnih
in
dušnih
svojstev
,
in
to
ga
dela
črez
vse
zanimivega
.
Ker
sta
mu
oče
in
mati
zarana
umrla
,
očetovo
premoženje
pa
pozgubilo
,
se
je
usmilil
zapuščene
sirote
neki
amerikanski
grof
.
Vzel
ga
je
v
svojo
obrambo
in
si
ga
vzgojeval
za
slugo
ali
prav
za
prav
za
služabnika
.
Potujoč
blizu
Španskega
seznanil
sem
se
s
tem
mulatom
.
Spremljal
je
svojega
gospodarja
na
nekem
otoku
na
Holandskem
,
kjer
je
neki
imenitno
zdravišče
.
Grofa
sem
samo
enkrat
videl
.
Na
krovu
ladje
je
ležal
v
naslonjaču
,
postelji
podobnem
,
da
si
ogreje
otrpnele
ude
v
toplih
žarkih
poldanskega
solnca
.
Bil
je
silno
star
videti
.
Sodeč
po
njegovem
suhem
,
nagubančenem
licu
in
staljenem
životu
,
bi
mu
bil
prisodil
kakih
osemdeset
let
;
delal
je
utis
jako
bolnega
in
onemoglega
človeka
.
Govoril
pa
nisem
ž
njim
,
ker
ni
občeval
z
nikomur
.
Neko
noč
smo
prebili
grozen
vihár
.
Bili
smo
v
nevarnosti
potopa
.
Potovalci
najčilejših
živcev
so
bili
v
jutro
bledi
kakor
smrt
vsled
prestanih
strahov
.
Otroci
in
ženske
pa
so
vsled
groze
oboleli
,
da
so
morali
ležati
nekaj
dnij
.
Grofa
je
bližajoči
se
potop
ladije
takó
presunil
,
da
je
ležal
več
dnij
v
nezavesti
,
iz
katere
se
ni
več
predramil
.
Ko
so
grofovo
truplo
spustili
v
morje
,
je
hotel
njegov
služabnik
skočiti
za
njim
.
Kaj
naj
sedaj
počne
,
kakó
naj
se
preživi
brez
svojega
zaščitnika
,
tožil
je
.
Še
tega
bi
manjkalo
,
dejal
sem
sam
pri
sebi
,
da
bi
tako
vrl
človek
postal
hrana
gladnim
delfinom
.
Prav
pogostoma
so
namreč
ti
morski
velikani
obkroževali
našo
ladijo
,
a
posebno
oni
dan
,
kot
bi
zavohali
poseben
prigrizek
.
Truplo
preminulega
grofa
,
katero
so
v
trenotju
obkolili
in
požrli
,
jim
je
povečalo
požrešnost
.
Pa
ga
ti
vzemi
v
službo
,
dejal
sem
sam
pri
sebi
.
Govoril
sem
ž
njim
,
bil
je
zadovoljen
,
iti
za
menoj
.
—
A
kje
si
pustil
to
zamorsko
posebnost
,
zakliče
grajščakinja
z
živo
radovednostjo
.
Ni
se
mi
nič
povedalo
o
katerem
tvojem
slugi
,
ki
bi
te
spremil
.
—
Pride
črez
nekoliko
dnij
.
Ker
sem
jaz
bil
namenjen
v
domovino
,
so
mej
tem
moji
sopotovalci
podaljšali
svoje
bivanje
na
Grškem
.
Marsikatero
znamenitost
bi
si
bili
še
radi
ogledali
,
ki
je
meni
bila
že
znana
.
Že
pred
leti
sem
namreč
potoval
po
onem
kraljestvu
ter
obhodil
Grško
do
zadnjih
kotičkov
in
si
jo
natanko
ogledal
.
Prosili
so
me
,
naj
jim
Johna
,
svojega
novega
služabnika
,
za
ta
čas
prepustim
,
ker
kaže
posebno
izurjenost
v
poznavanju
krajev
in
njih
posebnostij
in
je
sploh
kot
ustvarjen
za
popotnega
spremljevalca
.
Rad
sem
jim
storil
to
uslugo
.
Iz
Grške
se
potem
tovariši
vrnejo
domu
,
Johna
pa
mi
pošljejo
semkaj
.
—
Res
se
veselim
videti
ga
,
meni
grajščakinja
;
kaj
pa
vi
,
Malvina
,
ali
niste
nanj
radovedna
?
—
Vse
,
kar
je
nenavadno
,
vzbuja
zanimanje
,
odvrne
Malvina
,
in
ta
zamorec
mora
res
biti
posebna
prikazen
.
—
Najvažnejšega
pa
še
nisi
povedal
,
Otmar
.
Je
li
torej
John
—
junak
še
mlad
?
poizveduje
spet
grajščakinja
,
ki
gledé
radovednosti
ni
zaostajala
za
najradovednejšim
dekletom
.
—
V
najboljši
možki
dobi
je
.
Njegovega
rojstnega
lista
nisem
sicer
videl
,
a
dejal
je
,
da
ima
osemintrideset
let
.
Grajščakinji
se
je
zevalo
.
Nakrat
je
bila
videti
utrujena
in
vzpehana
.
Včerajšnji
sprejemni
večer
,
ki
jo
je
prisilil
do
pozne
noči
ostati
po
koncu
,
Otmarjev
nenadejani
prihod
,
oni
dolgi
razgovor
na
vse
jutro
in
pazljivo
poslušanje
,
to
vse
je
dražilo
nje
živce
in
jo
upehalo
.
—
Ali
si
že
kaj
ogledal
po
gradu
?
Rekli
so
mi
,
da
si
se
davi
že
zarana
sprehajal
po
gaju
.
Kaj
ne
,
marsikatera
sprememba
se
je
izvršila
v
téh
letih
,
kar
si
bil
z
doma
,
reče
na
to
pastorku
.
—
Bil
sem
davi
res
na
vrtu
,
a
ne
,
da
bi
si
ga
ogledal
,
temveč
da
se
naužijem
čvrstega
zraka
.
Sedel
sem
ves
čas
na
klopici
,
ribniku
nasproti
,
kjer
sem
se
kot
deček
najraje
mudil
,
odvrne
Otmar
.
—
In
si
tudi
,
kakor
tedaj
,
sanjaril
?
pošali
se
grajščakinja
.
Upam
,
da
si
ozdravel
od
one
bolezni
,
vsaj
ne
zdiš
se
mi
več
podoben
sanjaču
.
A
zdaj
prosim
,
da
me
za
nekaj
uric
oprostiš
.
Grem
v
svojo
sobo
,
da
si
nekoliko
odpočijem
;
zeló
sem
potrebna
mirú
.
Gospa
Malvina
,
kaj
ne
,
da
boste
tako
prijazna
,
da
spremljate
ter
služite
Otmarju
za
tolmača
,
ako
bi
si
morda
mej
tem
želel
ogledati
nasade
?
Na
vas
,
kakor
vidim
,
pretekla
noč
ni
pustila
sledú
.
Sveža
ste
,
kakor
napoj
ena
cvetica
.
Malvina
ustrežno
sprejme
ponujeno
nalogo
.
Tudi
Otmar
se
je
strinjal
z
nasvetom
,
in
grajščakinja
se
od
njiju
poslovi
z
zavestjo
,
da
pastorek
jej
ne
bode
štel
v
zlo
,
če
se
prvi
dan
po
dolgi
odsotnosti
od
rodne
hiše
ne
posveti
izključno
njemu
kakor
bi
se
spodobilo
.
Tudi
Malvina
in
Otmar
zapustita
obednico
.
Bila
je
jednajsta
ura
,
a
na
gradu
so
obedovali
ob
treh
popoldan
.
Imela
sta
tedaj
še
štiri
ure
prostega
časa
,
več
kot
dovolj
,
da
si
ogledata
grad
.
Najprej
gresta
v
notranje
prostore
gradu
.
Tod
se
sicer
niso
med
Otmarjevo
odsotnostjo
izvršile
nobene
spremembe
;
vse
je
bilo
,
kakor
nekdaj
,
celó
vsak
kos
pohištva
,
vsak
malenkostni
hišni
kras
je
stal
na
svojem
starem
mestu
.
Grajščakinja
,
dasi
vneta
podpirateljica
vsakega
napredka
,
ki
se
je
rada
držala
najnovejših
šeg
,
ni
dovoljevala
,
da
bi
po
notranjih
prostorih
gradu
trmava
in
lehkomiselna
,
vedno
menjajoča
se
šega
oskrunila
spomine
nekdanjih
dnij
.
Čim
bolj
starinski
so
bo
kazal
,
tem
znamenitnejši
,
je
bilo
nje
geslo
.
Izven
gradu
pa
,
po
hlevih
,
vrtovih
,
gajih
,
gozdičih
,
šetališčih
je
leto
za
letom
skoro
potratno
trosila
,
da
ne
bi
zaostala
za
napredkom
in
dobrim
ukusom
.
To
vse
je
vedel
Otmar
,
vendar
si
je
želel
ogledati
vsak
kotiček
svoje
rodne
hiše
.
Malvina
ga
je
spremljevala
,
in
njej
ni
ušla
presunjenost
,
ki
ga
je
bila
pri
tem
prevzela
,
dasi
se
je
vidno
prizadeval
,
prikrivati
svoja
čustva
.
Posebno
,
ko
si
je
ogledal
prijazno
sobo
z
razgledom
v
daljavo
,
je
postal
mahoma
nem
in
ginen
.
Gledal
je
delj
časa
skozi
okno
,
na
to
sedel
na
stol
ter
krožil
s
sočutnim
očesom
po
sobi
,
kakor
utopljen
v
sladkotožne
spomine
.
—
Ta
soba
je
odmerjena
najbrž
tujcem
,
reče
potem
proti
Malvini
,
zapazivši
po
njej
takó
natančen
red
,
kakor
da
ne
bi
stanoval
nihče
v
njej
.
—
Ta
je
moja
soba
,
odvrne
Malvina
skoro
boječe
.
Bog
vé
,
če
mu
bode
prav
,
da
ona
prebiva
v
njej
,
misli
si
natihoma
.
Slutila
je
,
da
mu
ti
zidovi
hranijo
mile
,
morda
celó
svete
spomine
.
—
Vaša
soba
?
odvrne
Otmar
razveseljen
.
Kakó
me
to
tolaži
!
V
tej
sobi
je
bivala
moja
mati
najraje
.
Tu
,
poleg
nje
,
sem
se
moral
učiti
svojih
lekcij
,
spisávati
svoje
naloge
,
ti
me
je
učila
moliti
,
deklamovati
,
tu
—
pa
čemú
ponavljam
te
sladke
spomine
,
ki
mi
dušo
samó
napolnjujejo
z
bridkostjo
?
—
očita
samemu
sebi
.
Ko
bi
ona
bila
še
nekaj
let
živela
,
bi
bil
jaz
postal
drugačen
človek
nego
sem
,
pristavi
s
težkim
vzdihom
.
Pa
,
kar
je
minulo
,
ne
dá
se
več
napraviti
nestorjeno
,
pristavi
z
navadnim
glasom
,
v
katerem
je
vselej
odmevalo
nekaj
malomarnega
,
pesimistiškega
.
V
onem
kotu
,
kjer
stoji
vaša
postelja
,
nadaljuje
po
kratkem
prenehu
—
in
pozna
se
mu
,
kakó
se
usiljuje
zadušiti
ginenost
,
ki
ga
menda
proti
njegovi
volji
zopet
popada
—
,
je
stala
ob
času
nje
poslednje
bolezni
njena
postelja
;
ondi
me
je
blagoslovila
,
ondi
izdihnila
zadnji
svoj
vzdihljaj
.
Gospa
,
spoštujte
njen
spomin
,
vi
,
ki
ste
postala
naslednica
tega
njenega
svetišča
!
Zdi
se
mi
,
da
ste
vi
rajnki
materi
v
mnogem
podobna
.
—
Hočem
,
gospod
Otmar
,
odvrne
Malvina
jako
resno
.
Veliko
češčenje
in
ljubezen
do
že
davno
preminule
matere
v
srcu
izkušenega
,
navidezno
malomarnega
,
za
lehkomiselnega
razglašenega
moža
sta
napravila
v
njej
globok
utis
.
Ne
,
srce
,
ki
goji
tako
nežno
češčenje
,
še
ni
popolnoma
pokvarjeno
.
In
ogledala
sta
si
dalje
grad
.
Od
gospodarskega
poslopja
do
zadnje
njega
shrambe
,
od
prenapolnjenih
hlevov
najplemenitnejše
domače
živine
do
ličnega
golobnjaka
,
v
katerem
so
golčali
najlepši
uzorci
različnih
golobjih
plemen
.
Potem
je
prišel
na
vrsto
vrt
z
bogato
obloženim
rastlinjakom
,
ribnik
,
ki
se
je
bliščal
v
sredini
in
v
katerega
prozornem
dnu
so
švigale
živobarvne
,
dragocene
ribice
.
Od
tam
sta
stopila
v
skrivnosten
polumrak
temno
zelenega
gaja
,
a
nazadnje
v
smrečji
gozdič
z
mamečo
vonjavo
.
Hodila
sta
skoro
dve
uri
v
živahnem
razgovoru
,
da
sta
bila
že
utrujena
.
Vrneta
se
v
gaj
,
da
si
tam
izbereta
vabljiv
kotiček
,
kjer
bi
si
odpočila
do
časa
obeda
.
Našla
sta
ga
kmalu
,
ker
je
tam
sploh
bilo
povsod
vabljivo
,
povsod
tako
ukusno
in
lepó
urejeno
,
da
si
človek
bolje
ni
mogel
želeti
.
Vsedeta
se
torej
na
prvo
klop
,
na
katero
sta
naletela
,
in
kakor
da
bi
se
bila
dogovorila
,
obadva
utihneta
ter
se
obadva
zamakneta
v
bujno
zelenjavo
,
ki
ju
obkroža
od
vseh
stranii
,
da
niti
neba
ne
vidita
nad
seboj
.
Naposled
je
Malvina
prva
,
ki
pretrga
ta
prijetni
,
dušo
in
teló
okrepčajoči
molk
.
—
Kakó
ugodno
se
tu
sedí
in
kako
rajsko
lep
je
ta
gaj
,
kakor
sploh
vsi
grajščinski
nasadi
,
reče
z
odkritosrčno
navdušenostjo
!
In
v
tem
raju
živim
že
nad
osem
let
,
ki
so
minuli
brzo
kakor
en
sam
dan
.
Toda
žal
,
da
ste
v
raju
brez
Adama
,
se
pošali
Otmar
.
Ona
ne
odvrne
ničesar
,
a
on
je
spoznal
,
da
jej
ni
ugajala
njegova
opazka
.
Ne
zamerite
mi
,
gospa
,
mojega
smelega
,
večkrat
pikrega
,
ne
baš
prikupljivega
govorjenja
,
ki
je
lastno
ljudem
moje
vrste
,
reče
na
to
,
sam
sebe
oproščaje
.
Nahajali
bodite
sčasoma
na
meni
slabosti
,
katere
,
bojim
se
,
utegnejo
odvzeti
ono
vašo
naklonjenost
,
katero
ste
mi
blagovoljno
izkazali
takoj
pri
prvem
srečanju
.
In
to
bi
me
bolelo
.
Zato
vas
rajši
prosim
,
da
se
privadite
,
gledati
me
skozi
povečalo
,
a
ne
skozi
pomanjšalo
,
kakor
je
navada
plemenitim
naravam
,
da
ne
doživite
bridke
prevare
v
svoji
menda
prizanesljivi
sodbi
o
meni
.
Dobri
ljudje
se
radi
motijo
v
ocenjevanju
drugih
.
Postal
sem
pač
tak
,
kakoršnega
so
me
napravile
okolščine
.
Pa
da
se
vrnem
k
prejšnjemu
predmetu
.
Vam
se
tukaj
vidi
lepo
,
kakor
v
raju
.
To
znači
,
da
vaše
čustvovanje
tukaj
more
vzkipeti
do
vznešenosti
:
Jaz
pa
,
pri
vsej
tej
krasoti
prirode
,
ne
čutim
drugega
nego
ono
prijetnost
in
zadovoljnost
,
ki
vzbuja
vse
,
kar
je
lepega
,
skladnega
in
popolnega
.
Meni
pač
manjka
ona
prednost
,
ki
je
posebno
ženskam
lastna
,
da
zró
v
odprta
nebesa
,
kadar
jim
ne
zadostuje
zemlja
.
Resnično
mamljivega
ničesar
ne
nahajam
,
ne
na
površini
bogate
zemlje
,
ne
po
neizmernem
nebesnem
oboku
.
Nisem
pač
idealen
,
a
vi
,
kolikor
sem
vas
mogel
presoditi
v
teh
kratkih
uricah
najinega
znanstva
,
ste
zeló
.
Blagor
vam
,
ako
se
v
tem
res
čutite
srečno
!
A
nekdaj
ste
bili
idealni
,
menda
celo
do
pretiranosti
,
opazi
Malvina
,
kakor
bi
ga
hotela
zagovarjati
.
—
Mladostni
nedostatki
,
ki
izpuhtijo
brž
po
prvi
dotiki
s
svetom
,
pri
prvi
bridki
prevari
,
méni
on
lahkotno
.
—
Ni
vselej
res
,
kar
trdite
:
kar
prevare
zadeva
—
Vi
ste
jih
tudi
že
doživela
?
dopolni
Otmar
,
ker
je
Malvina
nakrat
obmolknila
,
kakor
da
obžaluje
svojo
izjavo
.
—
In
kdo
bi
jih
ne
bil
?
odvrne
ona
hitro
in
poskuša
nasmehniti
se
,
da
prikrije
otožnost
,
ki
se
jej
je
vzbudila
v
duši
pri
obilih
spominih
nje
prevar
,
in
o
kateri
čuti
;
da
se
najbrž
zrcali
tudi
na
nje
obrazu
.
Kdor
je
doživel
že
trideset
pomladi
,
nima
pravice
se
pritoževati
,
ako
je
nahajal
med
cvetjem
,
katero
mu
je
raslo
ob
poti
,
tudi
ostri
osat
.
—
Da
bi
vi
imela
že
toliko
let
?
se
začudi
Otmar
,
ki
je
ves
čas
občevanja
ž
njo
natihoma
občudoval
njeno
mladostno
prikazen
,
počenši
od
nežnega
nje
obličja
in
priprostega
,
živahnega
kretanja
do
poetiškega
nje
mišljenja
,
ter
modroval
sam
pri
sebi
,
da-li
se
je
ona
omožila
na
polu
še
otrok
,
ker
je
že
osem
let
udova
,
kakor
jej
bila
mimogrede
omenila
.
Sedaj
pa
,
ko
vé
koliko
let
ima
,
zre
še
bolj
osuplo
v
nje
jasne
,
milobne
oči
,
v
katerih
je
lesketala
navdušenost
prave
mladosti
ob
enem
z
žarom
čile
,
nepokvarjene
duše
.
S
tridesetimi
leti
se
mu
je
zdela
ona
mnogo
mlajša
od
vseh
20
—
24
letnih
žensk
,
katere
je
kedaj
poznal
.
Ženske
,
katere
so
v
petih-šestih
letih
posvetnega
življenja
izgubile
čistost
utisov
,
zapravile
so
tudi
ono
prirojeno
naiivnost
,
ki
dela
žensko
toliko
prikupno
,
zavrgle
vero
,
katero
si
vsak
,
možki
,
naj
si
bo
še
tolik
dvomljivec
,
želi
kot
stalno
tovarišieo
vsake
ženske
.
Pa
niso
zavrgle
le
vere
v
neumerjočnost
duše
,
temveč
tudi
vero
v
krepost
,
v
človeško
blagost
,
vero
v
ljubezen
,
brez
katere
ni
sreče
,
še
manj
pravega
ženskega
značaja
.
—
Vi
ste
že
tridesetletna
?
reče
Otmar
naposled
,
osvobodivši
se
svojega
začujenja
.
Jaz
sem
dve
leti
mlajši
od
vas
,
v
vam
nasproti
starejši
za
najmanj
dvajset
let
.
—
Kaj
neki
govorite
?
se
zavzame
Malvina
.
Takó
mladi
ste
videti
,
da
bi
se
vam
niti
toliko
ne
prisojalo
.
In
tudi
sicer
je
osemindvajsetletni
mož
skoro
še
mladenič
,
mej
tem
ko
se
tridesetletna
ženska
mora
že
prištevati
zastarelim
.
Pri
večini
žensk
je
res
takó
,
a
pri
vas
ne
,
odvrne
on
.
Morda
je
moja
zunajnost
res
še
mlada
videti
,
ne
takó
moj
duh
.
Nič
me
ne
more
prav
veseliti
in
vsled
tega
dolgočasim
se
črez
mero
.
Ali
ni
to
znamenje
starosti
?
Da
bi
se
vi
dolgočasili
?
se
začudi
Malvina
.
To
je
celo
nemogoče
.
Samó
malo
razumna
in
malo
blaga
bitja
se
dolgočasijo
,
a
vas
smatram
baš
nasprotno
...
—
Nimam
v
mislih
dolgočasnosti
vsakdanjega
življenja
,
temveč
duševno
dolgočasnost
,
ki
je
še
mučnejša
nego
telesna
,
se
opravičuje
on
.
Tako
dušno
dolgočasovanje
bi
se
dalo
primerjati
želodcu
brez
teka
:
nič
mu
ne
diši
,
nič
mu
ne
tekne
.
Priroda
že
davno
nima
záme
več
glasú
,
in
nobena
vez
me
ne
druži
s
človeštvom
.
Morda
je
to
posebna
bolezen
...
—
Duševna
dolgočasnost
ne
prihaja
od
ničesar
drugega
nego
od
brezposelnosti
,
meni
Malvina
odkritosrčno
.
Kako
pa
uporabljate
svoj
čas
in
s
čim
se
sploh
bavite
,
ako
smem
prašati
?
—
S
čim
?
se
nasmeje
Otmar
.
Z
vsem
nekoliko
in
z
ničem
prav
določno
.
To
delam
,
kar
dela
sto
in
sto
mojih
vrstnikov
.
—
In
to
bi
bilo
?
poizveduje
Malvina
radovedno
,
dasi
že
sluti
,
kakšen
odgovor
dobi
.
—
Da
igram
,
da
gojim
šport
,
da
hitim
od
ene
veselice
do
druge
,
da
dvorim
lepim
ženskam
,
da
potujem
,
—
vidite
,
koliko
imam
poslovanja
.
A
da-si
sem
pri
vsem
tem
preobložen
s
poslom
od
zora
do
mraka
,
ipak
se
dolgočasim
do
skrajne
mere
.
—
Verjamem
,
reče
ona
z
napol
žalostnim
glasom
,
a
verjeti
ne
morem
,
da
bi
vsi
premožni
mladi
možje
,
katerim
ni
treba
ubijati
se
za
obstanek
,
živeli
tako
brezposelno
,
brez
najmanjšega
spoštovanja
do
samega
sebe
,
brez
vere
v
uzore
,
brez
plemenite
ljubezni
do
znanostij
in
umetnostij
.
Ali
nisem
dejal
,
da
ste
za
dvajset
let
mlajša
od
mene
?
se
nasmeje
znovič
Otmar
,
a
ta
smeh
ni
bil
tako
pristen
,
kakor
prejšnji
.
Ta
vaša
navdušenost
bi
pristojala
res
mlademu
dekletu
,
ki
meni
,
da
je
vse
zlato
,
kar
se
blišči
.
Res
,
gospa
,
nadaljuje
resneje
,
smete
mi
verjeti
,
da
vsi
mladeniči
in
mladi
možje
,
kateri
imajo
čas
in
mošnjo
na
razpolaganje
,
živijo
tako
,
kakor
sem
vam
opisal
,
da
živim
jaz
in
mnogokateri
še
huje
.
S
čem
bi
sicer
oni
napolnjevali
prazni
čas
in
kako
se
iznebili
danarja
?
—
Bogatašem
,
katerim
ni
treba
boriti
se
za
življenje
,
je
naložena
dolžnost
,
truditi
se
z
duhom
ter
posvečevati
se
blagim
činom
in
vrlim
podvzetjem
,
deje
Malvina
.
—
Ko
bi
vsi
mislili
,
kakor
vi
,
bi
postalo
življenje
silno
enakomerno
in
dolgočasno
,
odvrne
on
.
—
Narobe
,
prav
kratkočasno
in
prijetno
,
odvrne
Malvina
.
Še
ni
tega
deset
minut
,
kar
ste
se
pritoževali
o
silno
dolgem
času
,
očita
mu
.
Kako
se
to
ujema
?
—
Res
je
tudi
,
kar
sem
trdil
,
a
ta
potožba
velja
samo
,
kar
zadeva
mene
,
in
nikakor
ni
občna
.
Drugi
navadno
preživljajo
z
naslado
in
v
polni
meri
enako
trapljivo
življenje
.
—
Ker
so
drugačni
od
vas
.
Pri
njih
se
dejanje
ujema
s
čustvovanjem
,
a
pri
vas
se
čustvovanje
zoperstavlja
dejanjem
,
hitro
odvrne
Malvina
,
kakor
da
jo
veseli
,
da
je
tako
.
On
zmaje
z
glavo
s
kretom
,
ki
je
kazal
več
malomarnosti
in
utrujenosti
nego
dvoma
.
—
Ne
unemajte
se
preveč
za
me
,
reče
na
to
mračno
;
dejal
sem
že
,
da
sem
poln
slabostij
,
da
sem
slabši
nego
se
dozdevam
.
—
Ne
morem
verjeti
,
odvrne
ona
nekako
pobito
.
Ko
bi
vi
bili
moj
brat
,
prijatelj
,
ali
vsaj
dober
znanec
,
hotela
bi
z
vami
govoriti
resno
besedo
.
—
Mislite
si
torej
,
da
sem
,
dé
on
živahno
,
ter
mi
odkrijte
svoje
misli
.
—
Tega
si
ne
morem
niti
prav
predočiti
,
pa
ker
želite
,
povem
vam
,
da
bi
vas
tedaj
vprašala
,
da-li
se
vam
ne
zdi
,
da
je
umnemu
možu
,
takemu
možu
,
ki
nosi
v
prsih
pravo
srce
,
sveta
dolžnost
,
uporabljati
prirojena
mu
svojstva
v
svoj
in
človeštva
prid
?
Dejala
bi
vam
nadalje
,
da
igranje
,
bodisi
s
kvartami
ali
v
stavo
,
je
nenravno
,
a
posebno
bi
vam
poudarjala
,
da
srčne
kreposti
se
ne
zapravljajo
s
krivimi
trmami
.
Takó
mu
ona
pripoveduje
brez
posebnih
dolgih
uvodov
in
okolišev
.
On
zmaje
zopet
z
glavo
in
se
bridko
nasmehne
.
—
Prepozno
je
že
,
gospa
,
da
bi
se
meni
priporočala
krepost
.
Slučaj
,
rane
,
bridkosti
,
neizmerna
potreba
pozabljivosti
,
zaničevanje
človeške
zlobe
,
to
vse
me
je
obrnilo
na
pot
opačnosti
.
Privadil
sem
se
temu
praznemu
a
ipak
nasladnemu
življenju
tako
,
da
ne
bi
mogel
drugače
živeti
.
Ustom
,
ki
so
navajena
pekočega
žganja
,
se
tudi
najboljša
pijača
dozdeva
prazna
in
zoperna
.
Jaz
potrebujem
neprestane
omame
,
potrebujem
mrzlice
razdraženega
,
trapnega
življenja
,
da
pozabim
sploh
,
da
živim
.
Osemindvajset
štejem
let
,
in
nad
osem
let
je
že
,
kar
sem
se
vrgel
v
brezno
razblodnosti
,
da
bežim
sam
pred
seboj
.
Malvina
obledi
.
Ko
bi
vas
rajnka
mati
čula
tako
govoriti
,
ne
bila
bi
vas
vesela
,
reče
presunjena
.
—
Gotovo
da
ne
,
odvrne
on
odkritosrčno
,
a
nekako
ponižno
,
in
po
njegovem
sicer
prikupnem
obrazu
,
ki
pa
je
bil
med
govorjenjem
zadobil
neki
trdi
,
uporni
izraz
,
razprostré
se
nenadoma
tajnostna
senca
.
Malvina
se
je
zdaj
v
drugič
prepričala
,
da
spomin
na
mater
je
jedina
struna
,
ki
še
ni
zarjavela
v
njegovi
otrpeli
duši
.
In
ta
spomin
,
dejala
si
je
na
tihem
,
utegne
ga
še
rešiti
.
Rada
bi
mu
bila
o
materi
govorila
in
ga
po
njej
popraševala
,
a
zdelo
se
jej
je
,
da
k
temu
zdaj
ni
primeren
čas
.
Bil
je
videti
razmišljen
in
sam
s
seboj
nezadovoljen
,
da
se
sploh
ni
več
upala
siliti
v
njega
.
Po
kratkem
premolku
nadaljuje
on
:
Bil
sem
nekdaj
blag
,
vsaj
smatrali
so
me
za
blagega
.
Rad
sem
imel
vse
ljudi
,
želel
vsakemu
dobro
,
čislal
lepoto
in
krepost
ter
bil
poetičnega
duhà
.
Že
kot
otrok
sem
zlagal
pesmice
,
katere
so
posebno
razveseljevale
dobro
mojo
mater
.
Ona
in
jaz
sva
sanjarila
o
dragem
neskaljenem
mejsobnem
življenju
,
katero
hočeva
živeti
v
tišini
domačih
zidov
,
v
pokoju
gozda
in
v
milini
domačih
trat
,
izven
katerih
ne
bi
nikoli
iskala
sreče
,
utešena
po
samem
najinem
čustvovanju
,
ljubljena
in
poštovana
od
prijateljev
in
podložnikov
.
Ta
načrt
življenja
je
bil
najin
uzor
v
bodočnosti
,
in
tako
življenje
se
mi
je
dozdevalo
lepo
,
sveto
in
zaželeno
,
človeka
pa
sem
tedaj
smatral
za
blago
,
plemenito
bitje
.
Mati
mi
umré
in
—
izginila
je
vsa
lepa
sanja
.
A
ne
samo
sanja
,
ž
njo
se
je
tudi
podrla
vsa
moja
nravna
podlaga
k
dobremu
in
popolnemu
.
Za
materjo
sem
ljubil
pozneje
drugo
žensko
bitje
,
a
bil
od
nje
prevarjen
na
najpodlejši
način
...
Pa
čemù
izgubivam
besede
o
tem
,
kar
je
minulo
?
Vsled
te
prevare
mi
je
umrla
duša
,
boljši
moj
del
,
nagle
,
nepričakovane
smrti
.
Ostal
sem
sam
na
svetu
z
neutešljivim
žalovanjem
po
izgubljeni
materi
in
s
spominom
svoje
prevare
.
Odslej
sem
utapljal
svojo
bridkost
v
opačne
užitke
,
v
nečimerne
časti
,
v
podlo
laskanje
lokavega
sveta
.
Dosegel
sem
,
kar
sem
iskal
,
našel
pozabljivost
,
iz
katere
se
ne
maram
več
vzdramiti
.
—
Kaj
neki
govorite
?
ga
posvari
onaa
z
bolestnim
naglasom
.
—
Samo
resnico
,
da-si
prežalostno
,
pritrdi
Otmar
.
Vi
ste
blaga
.
Vaša
duša
,
kolikor
sem
se
do
zdaj
prepričal
,
je
verna
in
pobožna
,
zato
je
skoro
nemogoče
,
da
bi
umeli
bridkost
,
ki
napolnjuje
vse
moje
žitje
,
da
bi
zapopadli
stud
,
kateri
čutim
do
vsake
stvari
in
vsled
katerega
mi
je
življenje
zastrupljeno
...
Ničesar
ne
morem
ljubiti
,
po
ničem
ne
hrepenim
in
nič
ne
verujem
.
Ako
igram
,
ako
stavim
,
ako
dirjam
s
konji
,
ako
hlinim
ljubezen
,
delam
samo
zato
,
da
sam
sebe
glušim
.
Vaša
noga
je
morala
stopati
samo
po
cvetju
,
da
ste
ohranila
svoje
mišljenje
takó
čisto
in
blago
!
—
Največ
po
trnju
,
verujte
mi
,
zašepeče
ona
s
povešeno
glavo
.
—
Ni
mogoče
!
Trpljenje
vodi
do
obupa
,
obup
do
pregrehe
,
meni
on
.
—
Ne
poznam
pregrehe
,
a
tem
bolj
bolest
,
in
ta
me
je
seznanila
s
krepostjo
,
reče
Malvina
.
On
hoče
nekaj
odvrniti
,
a
v
tem
trenotju
nekaj
zašumi
v
njiju
bližini
.
Ozreta
se
na
ono
stran
,
odkoder
je
prihajalo
šumenje
,
in
nemalo
vznenadjena
zagledata
—
Avrelijo
.
—
Dobro
jutro
,
ali
prav
za
prav
dober
dan
!
reče
ta
bliže
stopivši
.
Hotela
sem
pogledati
,
kakó
se
kaj
čuti
moj
tovariš
mladih
nog
po
prvi
noči
,
po
tolikih
letih
,
pod
domačo
streho
in
po
dolgem
,
trudapolnem
potovanju
.
Bila
sem
v
gradu
,
a
tam
so
mi
rekli
,
da
ste
se
z
gospo
Malvino
pozgubili
v
grajskih
nasadah
.
Letala
sem
v
tej
vročini
več
nego
pol
ure
tod
okoli
,
da
vaju
najdem
.
Takó
govoré
je
sedla
,
ne
da
bi
jo
kdo
povabil
,
na
klop
med
njiju
,
kjer
je
bil
prazen
prostor
ter
s
pihalko
si
hladila
gorko
lice
.
Malvina
je
takoj
vstala
,
pogledala
na
uro
ter
dejala
lahkotno
:
—
Mej
tem
,
da
vidva
ponavljata
mladostne
spomine
,
hočem
jaz
pogledati
,
če
je
vse
urejeno
za
obed
.
—
Vi
naju
zapuščate
?
zakliče
Otmar
,
in
v
njegovem
glasu
,
kakor
v
njegoven
očesu
sta
se
pojavljala
nemir
in
obžalovanje
.
—
Moram
,
odvrne
Malvina
kratko
.
H
gospej
grajščakinji
moram
tudi
pogledati
,
kako
se
počuti
;
tožila
je
davi
,
da
se
čuti
vspehano
.
Ob
treh
pa
,
prosim
,
pridite
v
obednico
.
Gospa
grajščakinja
ljubi
natančnost
in
najmanjše
zakasnjenje
jej
vzbuja
nevoljo
.
—
Izginila
je
bila
nakrat
ž
nje
ona
prisrčnost
,
katera
jo
je
toliko
dičila
ves
čas
,
kar
se
je
mudila
z
Otmarjem
.
Postala
je
nakrat
resna
in
ponosna
.
Videlo
se
jej
je
,
da
ve
,
kako
se
je
treba
vesti
v
različnih
slučajih
,
da
si
je
svesta
,
kaj
dolguje
hiši
,
v
kateri
uživa
čast
prištevati
se
k
glavnim
nje
udom
ter
biti
zaupnica
gospodinje
.
A
nič
menj
mična
,
nič
menj
prikupljiva
je
bila
v
tej
podobi
nego
v
prejšnji
priprosti
,
ker
nič
na
njej
ni
bilo
prisiljeno
,
vse
se
je
pri
njej
naravno
izvrševalo
.
Zato
je
vedno
ugajala
in
se
prikupovala
.
Odhajaje
se
je
ozrla
na
Avrelijo
le
toliko
,
kolikor
je
zahtevala
od
nje
uljudnost
.
Tudi
Otmarja
je
nje
oko
le
površno
spreletelo
,
a
v
nje
kratkem
bliskanju
zenice
se
mu
je
zdelo
,
da
čita
tajno
svarilo
.
Ko
se
je
Avreliji
zdelo
,
da
je
Malvina
že
daleč
dovolj
,
da
ne
bi
čula
nje
besed
,
ozre
se
živahno
na
Otmarja
.
Vendar
sva
enkrat
sama
,
vzdahne
kakor
od
dna
duše
in
sega
zaupno
po
njegovi
roki
.
Otmar
,
moj
prijatelj
,
kakó
se
vam
je
godilo
ves
ta
čas
,
kar
se
nisva
videla
?
On
osvobodi
svoji
roki
njenih
in
jo
presenečen
pogleda
.
Gospa
,
zdi
se
mi
,
da
se
motite
,
reče
hladno
.
Jaz
nisem
vaš
prijatelj
in
ne
vem
,
kako
vas
more
zanimati
,
kako
se
mi
godi
in
sploh
,
da
še
živim
.
Avrelijo
so
nemilo
doletale
njegova
hladnost
in
njegove
ražaljive
besede
,
a
tega
noče
kazati
.
—
Vi
se
kujate
?
odvrne
z
nasmehom
.
Ali
je
to
možko
?
Kaj
še
niste
pozabili
svojega
mladostnega
romana
?
Svetovni
mož
,
kakor
ste
vi
,
bi
na
take
otročarije
ne
smel
niti
misliti
več
.
Saj
ta
roman
gotovo
ni
bil
prvi
,
niti
ne
bo
zadnji
.
Poznam
svet
in
vem
,
kako
se
živi
v
njem
.
—
Res
je
,
da
ne
mislim
več
na
one
otročarije
,
odvrne
on
ponosno
,
povdarjaje
besedo
«
otročarije
»
;
a
baš
zato
sem
tudi
popolnoma
pozabil
na
ono
,
katera
jim
je
bila
vir
.
—
Zdaj
vidim
,
da
ste
res
hudi
na-me
,
vzdahne
ona
in
se
kaže
pobito
.
Otmar
,
bodite
pravični
,
nadaljuje
z
dobrikovalnim
glasom
.
Pomislite
na
mojo
takratno
mladost
in
izkušnjave
,
katerim
sem
bila
izročena
.
Potem
se
vam
moja
pregreha
ne
bode
zdela
več
tako
grozna
.
Z
vami
sem
občevala
,
odkar
pomnim
,
nadaljuje
prisrčno
.
Kot
otroka
sva
si
bila
dobra
tovariša
,
kot
mladeniča
udana
prijatelja
.
Včasih
ste
dejali
,
da
moram
postati
vaša
zakonska
družica
.
Nisem
se
branila
tega
načrta
,
a
delala
sem
brez
prave
zavesti
o
tem
,
kar
sem
obečavala
,
in
to
bolj
,
ker
mi
je
laskalo
,
da
me
kdo
snubi
nego
iz
pravega
prepričanja
.
Mej
tem
prinese
usoda
lepega
,
mladega
,
prilizljivega
častnika
pod
našo
streho
.
Ta
me
zaslepi
s
svojimi
zlatimi
obeti
ter
me
omami
s
svojimi
sladkimi
besedami
.
Storila
sem
,
kar
bi
bila
učinila
v
mojem
položaju
vsaka
sedemnajstletna
mladenka
moje
lehkoživne
,
živahne
narave
.
—
Vsaka
?
seže
jej
on
rezko
v
besedo
.
Kolikor
sem
neveren
,
posebno
kar
zadeva
žensko
zvestobo
in
krepost
,
ipak
ne
bi
si
upal
trditi
,
da
bi
vsaka
mlada
ženska
,
bodi
še
tako
lehkoživna
in
neizkušena
,
bila
storila
to
,
kar
ste
vi
:
da
zbeži
v
širni
svet
s
komaj
znanim
človečetom
.
Pregrešila
ste
se
tedaj
na
dvojni
način
:
na
zvestobo
do
mene
,
ki
ste
mi
bila
na
pol
že
zaročena
,
in
na
svojo
žensko
dostojnost
.
Avrelija
lahno
zarudi
,
a
ne
srama
,
temveč
zadrege
.
—
Ne
rečem
,
da
se
nisem
pregrešila
,
niti
ne
trdim
,
da
ne
bi
vas
bila
s
svojim
činom
užalila
,
odvrne
na
to
nekako
pohlevno
,
da-si
se
je
v
nje
očesu
žarel
pri
tem
plamen
,
ki
se
nikakor
ni
ujemal
ž
nje
potrtim
glasom
.
Ali
pa
veste
,
da
navadno
žalitelj
mnogo
več
trpi
nego-li
užaljenec
?
Moja
pregreha
se
mi
je
ostro
maščevala
.
Kolikokrat
sem
se
potem
v
solzah
spominjala
vas
,
bridko
obžalovala
svoje
lehkomiselnost
ter
po
vas
hrepenela
!
On
zmaje
malomarno
z
ramami
,
češ
:
kaj
si
potem
mislila
in
čutila
,
briga
me
malo
.
Ona
ugane
njegovo
misel
.
In
mej
tem
,
da
se
čudom
začudi
,
kakó
je
mogoče
,
da
bi
se
bil
nje
nekdanji
priljudni
,
mehkočutni
in
v
njo
toliko
zaljubljeni
ženin
,
katerega
bi
ona
bila
lahko
ovila
okoli
mezinca
,
spremenil
v
neobčutnega
in
odurnega
trdeža
,
pomišljuje
,
da-li
ni
menda
ona
danes
dovelj
nakitila
svojo
zunanjost
,
ker
ga
ne
more
omamiti
?
Saj
je
vedela
iz
izkušenj
,
da
dokler
imajo
možki
čutila
,
a
ženske
čara
,
je
teh-le
zmaga
vselej
gotova
.
In
primakne
se
mu
bliže
,
in
spet
seže
po
njegovi
roki
,
da
ga
s
tem
prisili
živeje
čutiti
nje
bližino
,
natanje
pogledati
jo
v
obraz
.
On
jej
roko
z
osornim
pogledom
odtegne
.
A
ne
odmakne
se
od
nje
,
kakor
se
je
bil
,
ko
se
je
ona
,
bila
vsedla
poleg
njega
,
niti
ne
obrne
drugam
svojega
pogleda
,
kakor
je
bii
storil
na
početku
pogovora
.
Zdaj
stoprav
se
prav
ozre
na
njo
in
jo
opazuje
mirno
,
a
brez
najmanjše
presunjenosti
.
Ko
Avrelija
vidi
,
da
je
on
svoj
pogled
uprl
v
njo
,
raste
jej
pogum
.
Ne
,
slep
ne
more
ostati
za
nje
lepoto
,
če
mu
je
tudi
srce
oglušilo
za-njo
.
Po
čustvu
ljubezni
ona
itak
nikoli
ni
hrepenela
,
nezmožna
uzvišene
navdušenosti
,
nežnosti
in
blagosti
.
Biti
občudovani
,
dvorjeni
,
najbolj
zato
,
da
vzbuja
nevošljivost
drugih
žensk
,
kratkočasiti
se
z
lehkomiselnimi
ljubezenskimi
zapletkami
,
v
tem
sta
bivala
vsa
nje
sreča
in
nje
smoter
življenja
.
A
tu
na
deželi
je
bilo
slabo
v
tem
oziru
.
Nahajali
so
se
tudi
tu
lehkoživni
možje
,
ki
so
se
jej
radi
klanjali
in
jo
občudovali
,
a
ne
taki
,
s
katerimi
bi
bilo
vredno
baviti
se
.
Otmarjev
nenadejani
prihod
v
dolgočasnem
selu
se
jej
je
zdel
kot
posebno
srečen
dogodek
.
Lep
,
mlad
,
imovit
,
ugleden
mož
,
mož
,
ki
je
enkrat
bil
ž
njo
v
tesni
zvezi
—
kako
zanimiv
pridobitek
za
nje
nečimurnost
in
gizdavost
.
—
Otmar
,
reče
s
svojim
najnežnejšim
naglasom
in
ga
milo
,
skoro
proseče
pogleda
z
zapeljivimi
očmi
,
verujte
mi
,
da
sem
hudo
,
prehudo
bila
kaznovana
za
bolest
,
katero
sem
vam
storila
.
Še
isti
dan
mojega
nesrečnega
pobega
so
me
roditelji
brzojavno
zasačili
in
pritirali
domu
,
a
od
tedaj
nisem
imela
več
doma
niti
jedne
vesele
urice
.
Bila
sem
jetnica
v
pravem
pomenu
besede
.
Nobene
svobode
več
,
nobenega
razvedrenja
,
a
očitanja
in
svarjenja
črez
mero
!
Ne
dolgo
potem
so
me
prisilili
v
zakon
s
človekom
,
ki
je
bil
skoro
dvakrat
starejši
od
mene
,
katerega
nisem
ljubila
,
mož
neizobražen
in
zateleban
—
—
Pač
zateleban
,
da
je
svoje
pešteno
ime
pridružil
vašemu
,
poseže
Otmar
zaničljivo
vmes
.
—
Otmar
!
zakliče
ona
očitáje
in
užaljena
ob
enem
.
Ne
zabite
,
da
sem
mnogo
trpela
,
in
trpljenje
očiščuje
vsako
pregreho
.
—
Predobro
je
znano
,
kakó
je
vas
očistilo
,
zavrne
on
neusmiljeno
.
Vaše
razkošno
in
opačno
življenje
najbolj
priča
o
tem
.
Sicer
pa
,
čemu
ves
ta
prizor
?
Ali
je
treba
,
da
se
ponižujete
pred
manoj
?
Saj
vam
ničesar
nisem
očital
,
niti
vam
bom
kedaj
.
—
Ko
bi
mi
le
,
Otmar
,
vzdehne
ona
.
Vaša
pravična
graja
bi
me
manj
zadela
nego
vaše
zaničljrvo
preziranje
.
—
Kako
vam
more
biti
kaj
na
mojem
mnenju
,
zdaj
,
ko
imate
soproga
,
ki
vas
ceni
,
spoštuje
,
kakor
zaslužite
,
se
ve
,
kakor
zaslužite
,
ponavlja
porogljivo
,
ker
se
je
ona
pri
besedi
«
zaslužite
»
nehote
zganila
.
Kaj
,
niste-li
mlada
,
a
on
star
?
Niste-li
lepa
,
a
on
baš
nasprotno
?
Niste-li
občudovana
,
dvorjena
,
kakor
maloktera
ženska
?
Res
da
,
ponosen
sme
biti
na
vas
!
—
Dvorjena
,
občudovana
,
a
ne
ljubljena
—
zašepeče
ona
in
povesi
glavo
.
Sprevidela
je
,
da
ne
s
čarom
svojega
lepega
telesa
,
ne
s
svojo
koketno
drznostjo
,
ne
s
svojim
zapeljivim
vedenjem
in
govorjenjem
ga
ne
more
omamiti
.
Poskusiti
hoče
drugo
sredstvo
:
navidezno
kesanje
in
pobitost
.
Bil
je
vedno
mehkega
srca
,
morda
ga
s
tem
omeči
.
—
Ženske
vaše
vrste
so
iskane
,
dvorjene
,
občudovane
,
oboževane
,
a
ne
ljubljene
,
ker
niso
čislane
.
Brez
čislanja
pa
tudi
ljubezni
ni
,
odgovori
jej
on
s
trdnim
glasom
.
—
Kako
ste
kruti
,
potoži
se
Avrelija
,
a
zdaj
vidno
osramočena
.
Tedaj
res
ne
morete
ali
nočete
pozabiti
,
kar
je
že
davno
izginilo
v
pozabljivost
?
—
Dogajajo
se
reči
,
ki
se
nikoli
ne
pozabijo
,
in
ko
bi
človek
živel
tisoč
let
,
zavrne
on
kratko
.
—
A
ne
pozabiti
pomenja
ne
odpuščati
,
odvrne
ona
z
javkajočim
glasom
.
—
Takó
nekako
.
Ulivajte
črnilo
na
kup
snega
;
črna
voda
odteče
,
a
madež
ostane
.
Čas
mi
je
iz
duše
izbrisal
zle
spomine
,
a
zarastek
rane
je
ostal
.
—
Tedaj
vi
mi
nočete
več
biti
dober
,
nočete
mi
biti
prijatelj
in
ni
mi
upati
,
da
si
spet
pridobim
vaše
zaupanje
?
zakliče
Avrelija
razdražena
.
—
O
tem
ni
več
govora
,
je
bil
Otmarjev
trdi
,
odločni
odgovor
.
Zaupnost
je
kakor
poštenje
:
enkrat
izgubljeno
,
za
vselej
izgubljeno
.
In
če
to
velja
v
obče
,
koliko
bolj
med
osebami
,
katere
je
združila
spona
ljubezni
!
Kajti
oni
,
ki
se
ljubijo
,
se
lehko
pričkajo
in
v
ognju
jeze
med
saboj
tudi
žalijo
,
a
kmalu
potem
pozabivajo
in
si
odpuščajo
vzajemne
pregrehe
,
a
česar
ni
moč
več
pridobiti
,
to
je
zaupnost
.
Zaupnost
je
jedini
sklep
prijateljske
vezi
,
ki
,
enkrat
pretrgan
,
se
ne
dá
več
zvariti
.
Vzpričo
jasnega
dokaza
njegove
neprijaznosti
se
omaje
v
Avreliji
navidezna
krotkost
,
v
katero
se
je
bila
odevala
.
Čim
trji
je
on
,
tem
bolj
se
je
ona
vnemala
za-nj
.
Neki
neznosni
nemir
,
neka
divja
strast
,
da
bi
zmagala
,
da
bi
ga
spet
priklenila
na-se
,
sta
se
bili
nje
polastili
.
Misel
,
da
je
on
v
kratkih
urah
,
kar
biva
v
domovini
,
morda
že
našel
sočutnost
do
druge
ženske
,
in
da
bi
ona
v
tem
zapuščenem
kotičku
sveta
dobila
tekmovalko
,
kar
se
jej
do
zdaj
še
nikoli
ni
primerilo
,
jej
napolni
dušo
s
takó
grozno
ljubosumnostjo
,
da
se
je
preplašila
.
Saj
ni
ljubila
Otmarja
,
a
oživlja
se
ljubosumnost
tudi
brez
prave
ljubezni
,
kakor
se
nahaja
ljubezen
brez
ljubosumnosti
.
Hotela
ga
je
samo
videti
pred
sabo
klečečega
,
hotela
je
imeti
zadoščenje
,
da
je
bila
tudi
v
tem
slučaju
,
kakor
vselej
,
zmagonosna
.
Ustavi
se
po
koncu
v
vsej
svoji
veličastnosti
.
Dolga
,
bogata
svilena
obleka
povišuje
nje
ponosno
postavo
.
Notranja
razdraženost
je
privabila
na
nje
kot
marmor
belo
lice
skrivnostni
ogenj
,
ki
daje
neki
posebno
zanimiv
izraz
nje
dovršenemu
,
a
čuvstva
mrtvemu
obličju
.
Malo
kedaj
je
bila
Avrelija
videti
tako
lepa
,
tako
dražestna
nego
v
tem
trenotju
,
ko
tako
stoji
pred
njim
,
mično
grški
okroženo
glavico
z
zlatim
dijademom
najsvitlejših
obilih
las
ponosno
kvišku
držé
,
z
najčarobnejšim
nasmehom
na
zapeljivih
ustih
.
Hrepenenje
,
razžaljenje
,
miloba
in
srd
,
vse
to
se
je
izraževalo
v
nje
zgovornem
pogledu
,
s
katerim
je
nemo
merila
Otmarja
.
Tudi
ta
je
bil
vstal
in
roke
križem
držé
postavil
se
jej
nasproti
.
Tudi
on
jo
nemo
pogleda
,
radoveden
,
kedaj
napravi
konec
temu
zanj
neprijetnemu
a
za
njo
poniževalnemu
razgovoru
.
Pri
tem
si
na
tihoma
priznava
,
da
je
Avrelija
sedaj
mnogo
lepša
nego
je
bila
pred
devetimi
leti
.
A
navzlic
vse
njene
lepote
ni
se
v
njem
ganil
nijeden
čut
.
Čudil
se
je
samó
,
da
li
je
ona
res
ono
bitje
,
zaradi
katerega
izgube
je
toliko
trpel
,
da
si
je
hotel
seči
po
življenju
,
zaradi
katerega
je
naposled
postal
to
,
kar
je
zdaj
:
nezadovoljen
,
neveren
,
neprikupen
človek
,
sebi
in
drugim
nadležen
.
Ona
še
vedno
molči
.
Vidi
,
kako
jo
on
opazuje
,
čuti
,
da
priznava
vrednost
njenemu
krasu
,
a
ne
more
umeti
,
zakaj
da
pri
vsem
tem
postajajo
črte
njegovega
obraza
vedno
hladneje
.
Ali
me
je
res
nekdaj
ljubil
?
poprašuje
se
pri
tem
dvoméča
.
Ni
umevala
,
da
čar
,
osnovan
samo
na
gizdavosti
in
občutnosti
,
ne
more
vzbujati
stalne
in
spoštljive
naklonjenosti
.
Pa
ko
bi
tak
čar
tudi
vzbujal
ljubezen
,
moral
bi
giniti
po
kratki
dobi
,
ker
ljubezen
,
da
se
utrdi
in
pomnoži
,
potrebuje
nežnosti
in
uzora
,
česar
pa
je
zastonj
iskati
v
podlih
in
strastnih
naravah
—
Ker
Avrelija
še
vedno
trmoglavo
molči
,
dasi
je
on
zadnji
govoril
in
mu
ona
dolguje
še
odgovora
,
sprevidi
Otmar
,
da
mora
le
on
zopet
pretrgati
to
dolgo
,
prečudno
molčanje
.
—
Obžalujem
,
gospa
,
reče
vljudno
,
kakor
da
sta
doslej
govorila
najmalovažnejših
stvareh
,
potem
ko
je
pogledal
na
uro
,
posloviti
se
moram
od
vas
.
Čuli
ste
,
kako
me
je
materina
družbenica
strogo
opomnila
hišnega
redu
.
Ura
bode
skoro
tri
,
pri
mizi
menda
me
že
čakajo
.
Izvolite
,
da
vas
spremim
do
vhoda
gaja
,
ali
pa
se
želite
še
tod
pomuditi
?
—
Kakor
sem
sama
našla
sem
,
vedela
bodem
tudi
sama
odtod
,
odvrne
Avrelija
z
lehkotno
in
kratko
besedo
,
da
posnema
glas
njegove
malobrižnosti
.
Predobro
mi
je
znan
ta
gaj
,
nič
menj
znan
nego
vam
,
saj
sva
ga
pogostoma
dovolj
prehodila
skupaj
.
—
Čemú
še
tu
stojite
?
Hitite
,
da
se
juha
ne
ohladi
,
priganja
ga
veselo
,
ker
on
čaka
,
da
bi
prenehala
z
besedo
,
da
se
jej
pokloni
in
potem
odide
.
Voščim
vam
posebno
dobrega
teka
!
O
možki
,
možki
!
—
Nasmejala
se
je
,
da
so
se
jej
jamice
delale
v
gladkih
licih
,
da
se
je
za
polnimi
rudečimi
ustnami
prikazala
vrsta
najkrasnejših
zobkov
,
prekrasnih
in
preenoličnih
,
da
bi
bili
njeni
.
Toda
pogled
,
s
katerim
je
spremljevala
svoje
žaljive
besede
,
je
bil
takošen
,
da
je
Otmarju
srce
zledenil
.
Čutil
je
,
da
bolj
nego
nje
ljubezni
se
mu
je
bati
nje
sovraštva
.
Zató
jej
ne
povrne
nje
poroganja
.
Nemo
se
jej
poklonivši
izgine
med
zelenjem
.
Avrelija
se
je
skoro
slednji
dan
prikazovala
v
gradu
,
ker
je
bilo
domovje
njenih
roditeljev
,
pri
katerih
je
stanovala
,
oddaljeno
samo
četrt
ure
od
tam
.
Razven
grajščakinje
,
ki
je
strogo
gledala
na
etiketo
in
svojih
gostov
ni
hotela
žaliti
,
jej
tam
nihče
ni
kazal
prijaznega
obraza
.
Malvina
je
bila
proti
njej
,
kakor
vedno
,
odkar
jo
je
poznala
,
vljudna
sicer
,
a
hladna
in
zaprta
.
Otmar
pa
,
dasi
nikoli
ni
pozabil
,
česa
treba
izobraženemu
možu
nasproti
gospej
,
posebno
še
znani
,
ipak
sta
se
poznali
v
njegovem
občevanju
ž
njo
zopernost
in
odurnost
.
Avrelija
se
za
to
ni
dosti
brigala
.
Bila
je
navidezno
slepa
in
gluha
za
take
malenkostne
trmice
,
kakor
jih
je
imenovala
ona
,
kakor
se
sploh
drzni
vsiljenci
malo
brigajo
za
mnenja
,
katera
puščajo
za
saboj
,
da
le
morejo
s
svojim
postopanjem
doseči
namen
,
in
bila
prepričana
,
da
doseže
,
kar
hoče
.
Edina
Malvina
jej
je
bila
nekoliko
na
poti
pri
dosezanju
tega
namena
,
ta
ponosna
lepa
ženska
s
strogim
,
vzdržljivim
,
a
ipak
toliko
oblastnim
vedenjem
,
z
resnim
pogledom
ter
krepostno
govorico
.
Znano
je
bilo
sicer
,
da
Malvina
sluje
kot
izvanredno
vzgledna
,
nepremagljiva
ženska
,
katere
neprodirna
duša
je
bila
vsakemu
očesu
uganjka
.
—
Zdelo
se
je
,
kakor
da
ima
ona
kamen
v
prsih
namesto
srca
;
tako
neobčutna
se
je
vselej
kazala
nasproti
vsakemu
laskanju
,
nasproti
vsakemu
še
tako
iskreno
in
istinito
njej
izkazanemu
sočutju
.
A
pri
vsem
tem
jej
Avrelija
vendar
ni
prav
zaupala
.
Tihe
vode
so
včasih
najgloblje
,
dejala
si
je
.
Pa
,
če
bi
se
tudi
ona
ne
brigala
za
Otmarja
,
utegne
mu
pa
ona
ugajati
.
Ta
misel
je
bila
grenka
dovolj
,
da
bi
jo
resno
vznemirjala
.
Ko
bi
Malvine
ne
bilo
v
gradu
,
morda
se
ne
bi
bila
dalje
brigala
za
Otmarja
,
ki
jo
je
bil
nečuveno
ranil
in
ponižal
.
Kaj
je
njej
do
enega
poraza
,
njej
,
ki
je
štela
nebrojnih
zmag
!
A
ker
nje
ne
mara
,
zató
mu
tudi
druge
ne
privošči
.
In
z
bistrimi
očmi
je
prežala
na
njiju
,
da
bi
o
pravem
času
posegla
vmes
,
ako
bi
trebalo
.
Onega
dne
,
ko
se
je
podala
Malvina
po
onem
dolgem
sestanku
z
Otmarjem
in
potem
,
ko
ga
je
v
gaju
pustila
v
Avrelijini
družbi
,
h
grajščakinji
,
je
ta
koj
zapazila
,
da
njej
nekaj
teži
srce
.
—
Zakaj
ste
tako
pobita
in
otožna
?
jo
je
vprašala
čudé
se
.
—
Kako
bi
ne
bila
,
je
odgovorila
Malvina
odkritosrčno
.
Gospoda
Otmarja
blodnje
so
me
bridko
prevzele
.
—
Na
tó
jej
pové
v
kratkih
besedah
,
o
čem
se
je
ž
njim
menila
in
kaj
jej
je
on
povedal
o
sebi
.
Pové
jej
tudi
,
kako
ona
sodi
o
njem
,
in
meni
,
da
bi
še
bilo
mogoče
,
privesti
ga
na
pravo
pot
.
Vam
,
gospa
grajščakinja
,
nadaljuje
skoro
proseče
,
kot
namestnici
njegove
matere
,
bi
se
najbolj
pristojalo
,
da
prevzamete
to
nalogo
.
—
Draga
moja
,
jej
je
odvrnila
grajščakinja
ravnodušno
,
še
na
dečka
Otmarja
nisem
uplivala
,
pa
naj
bi
zdaj
na
moža
?
Sicer
pa
ni
ž
njim
tako
hudo
,
kakor
si
vi
narisujete
v
svoji
strogosti
.
On
je
zdaj
v
onih
pretiranih
,
dejala
bi
neprištevnih
letih
,
ko
se
včasih
pri
človeku
,
ki
ni
več
neizkušen
mladenič
,
pa
tudi
ne
še
dozorel
mož
,
idealizem
bori
z
materijalizmom
.
Z
ene
strani
se
mu
mili
opuščati
prvega
,
a
z
druge
strani
se
ne
more
upirati
mamljivosti
drugega
.
Vsled
tega
postaja
v
možganih
takega
človeka
neka
mešanica
,
da
mu
naposled
ni
več
ne
za
eno
ne
za
drugo
.
Ta
malomarnost
je
kriva
,
da
tak
človek
ne
veruje
potem
v
nič
,
se
ne
briga
za
nič
,
in
se
smatra
za
nič
.
Pa
to
se
potem
z
leti
poravna
.
Razum
,
izkušnje
,
vedno
jasneje
motreči
duh
,
napravijo
ravnotežje
med
tema
dvema
nazoroma
,
da
iz
največjega
neverca
,
iz
črnogledca
,
iz
navidezno
izgubljenega
uda
človeške
družbe
postane
moder
,
zdravo
misleč
,
mirno
čuteč
,
pameten
mož
.
Otmarja
pa
tudi
ni
soditi
po
njegovem
sedanjem
dušnem
stanju
.
On
je
najbrž
silno
razburjen
vsled
nepričakovane
Avrelijine
prisotnosti
,
in
to
ga
dela
pikrega
in
krivičnega
.
Govorila
še
nisem
z
vami
nikoli
o
tej
zadevi
tako
jasno
in
določno
,
pa
najbrž
slutite
,
da
je
Avrelija
bila
oni
njegovi
mladostni
uzor
,
zaradi
katerega
prevare
je
pobegnil
z
doma
ter
učinil
celo
vrsto
brezmiselnostij
.
Fant
,
dasi
tudi
v
mnogoterem
oziru
pretiran
,
je
bil
vendar
pomilovanja
vreden
,
ker
je
visel
s
celim
življenjem
o
svojem
maliku
,
katerega
je
obožaval
že
za
otroških
let
.
A
ona
mu
je
res
povračevala
njegovo
udanost
in
vernost
na
najbrezsrčnejši
in
najpodlejši
način
.
Pa
o
tem
govorive
ob
drugi
priliki
več
.
Otmar
utegne
vsak
trenotek
priti
.
Nočem
,
da
bi
naju
zasačil
v
tem
pogovoru
.
—
Ne
pride
tako
kmalu
ne
;
Avrelija
mu
dela
družbo
,
odvrne
Malvina
z
vidno
nezadovoljnostjo
.
—
Ali
res
mislite
,
da
je
on
rad
v
nje
družbi
?
reče
grajščakinja
dvomeča
.
Saj
ste
sinoči
videla
,
kako
je
zbežal
,
ko
jo
je
zagledal
.
—
Ne
mogla
bi
o
tem
prav
soditi
.
Vsekako
bilo
bi
obžalovanja
vredno
,
da
bi
gospod
Otmar
pal
znovič
v
mreže
one
prostaške
duše
,
polne
gizdavosti
in
nesramežljivosti
,
reče
Malvina
z
obžalujočim
glasom
.
Bila
je
že
enkrat
v
nesrečo
,
zdaj
pa
bi
mu
bila
v
pravo
pogubo
.
—
In
je
li
to
,
kar
vas
toliko
vznemirja
?
pozveduje
grajščakinja
presenečena
po
nje
živem
zanimanju
za
maloznanega
jej
moža
.
—
Ne
tajim
,
da
ne
bi
me
ta
misel
vznemirjala
,
zavrne
družbenica
lahno
zarudevši
.
Gospodu
Otmarju
,
če
se
je
tudi
mnogo
pregrešil
na
sebe
in
človeštvo
,
je
vendar
prirojena
odlična
narav
;
o
tem
sem
popolnoma
osvedočena
.
In
kar
je
prirojeno
,
se
ne
zatre
nikoli
popolnoma
.
Lepi
vzgledi
,
vspodbudljive
besede
,
blago
občevanje
,
razumno
prigovarjanje
,
to
vse
,
tega
sem
prepričana
,
bi
njega
prerodilo
v
človeka
,
kakoršnega
ga
je
mati
priroda
s
prva
ustvarila
.
A
namesto
tega
ta
ženska
!
Dà
,
gospa
,
morali
bi
biti
menj
prijazni
z
Avrelijo
,
da
preprečite
nekoliko
nje
prihode
v
svojo
hišo
.
Dotika
z
žensko
slabega
glasú
,
kakoršnega
je
ta
,
nikoli
ni
v
čast
in
hasen
.
—
Čudim
se
,
draga
moja
,
da
ste
še
tako
najivna
,
vzlic
vaši
razumnosti
,
odvrne
grajščakinja
nekoliko
užaljena
,
da
kritikujete
nje
početje
.
Do
Avrelijine
prijaznosti
mi
celo
nič
ni
,
a
do
prijaznosti
njenih
roditeljev
mnogo
,
ker
so
naši
najbližnji
sosedje
.
Če
njo
žalim
,
zadenem
tudi
nje
.
Sicer
pa
,
v
čem
se
je
Avrelija
toliko
pregrešila
,
da
jo
črnite
kot
nekako
pogubonosno
pošast
?
Ker
je
koketna
,
lehkomiselna
,
gizdava
,
nečimerna
,
pretirana
?
—
A
take
so
dandanes
vsaj
vse
moderne
ženske
.
Vi
vedno
sodite
le
po
sebi
,
in
taka
sodba
je
napačna
.
Vse
ženske
niso
tako
blage
in
čiste
,
kakor
ste
vi.
A
svoj
spol
bi
morala
vendar
mileje
presojati
,
saj
ste
sicer
tako
prizanesljiva
človeškim
slabostim
.
—
Jaz
presojam
po
svoji
vesti
in
svojem
prepričanju
,
odvrne
Malvina
.
Rada
prizanašam
majhne
prestopke
,
a
hudo
obsojam
velike
.
Toda
ženska
,
ki
se
še
ponaša
s
tem
,
kar
bi
morala
zakrivati
,
in
takó
dela
Avrelija
,
me
neprijetno
preseneča
in
razsrjuje
.
Ko
bi
bili
čuli
,
kakó
se
je
sinoči
bahala
svojih
zmag
!
Kaj
pa
njen
soprog
,
ali
je
res
nebrižen
in
slep
za
vsa
dejanja
svoje
žene
?
—
Njen
soprog
,
zavrne
grajščakinja
z
dvoumnim
nasmehom
.
On
je
in
ni
pomilovanja
vreden
.
Morda
,
ko
bi
se
ne
bal
soblazni
—
,
pa
zdi
se
mi
,
da
Otmar
že
gre
.
Čula
sem
njegov
glas
v
veži
,
poseže
si
grajščakinja
v
besedo
ter
posluša
,
da
li
je
to
njegov
glas
.
Kako
je
točen
!
Vidite
,
da
je
ves
vaš
strah
le
prazen
.
Okusen
obed
mu
več
velja
nego
Avrelijina
lepota
.
Vedela
sem
,
da
se
za-nj
ni
bati
,
in
kakor
je
ozdravel
začaranosti
od
te
ženske
,
tako
tudi
ozdravi
svoje
dušne
bolezni
.
Verujte
mi
,
da
moje
opozarjanje
,
svarjenje
in
prigovarjanje
bi
bilo
celó
nepotrebno
,
morda
bi
celo
pospeševalo
nasprotni
namen
.
Malvina
ni
bila
tega
mnenja
.
Nagonski
je
čutila
,
da
brez
posrednega
upliva
mladi
mož
nikoli
ne
bi
odtegnil
korakov
od
opolzle
poti
,
na
katero
je
bil
zabredel
brez
svoje
volje
.
A
ker
grajščakinja
,
njegova
najbližja
sorodnica
,
katera
bi
se
imela
brigati
za
njegov
blagor
,
noče
ničesar
storiti
,
poskusiti
hoče
zdaj
ona
,
da-li
bi
se
dalo
uplivati
na-nj
.
Ko
je
kmalu
potem
Otmar
prisedel
k
obedu
,
sta
bila
on
in
Malvina
jako
zmedena
.
Ona
se
ga
skoro
ne
upa
pogledati
,
da
ne
bi
iz
izraza
njegovega
lica
menda
nekaj
posnela
,
kar
bi
jej
ne
godilo
,
a
on
poveša
oči
pred
njo
,
kot
da
ga
je
sram
,
če
bi
ona
menila
,
da
je
njemu
sestanek
z
Avrelijo
bil
ugoden
.
O
Avreliji
pa
ni
zinil
besedice
,
a
grajščakinja
in
Malvina
je
tudi
niste
omenjali
.
Brž
pa
,
ko
je
bil
sam
z
Malvino
,
je
napeljal
pogovor
na
to
.
—
Zakaj
ste
me
pustila
samega
z
Avrelijo
?
je
rekel
skoro
očitajoče
,
koliko
bridkega
bi
mi
bili
prihranili
,
da
ste
ostali
!
Neprijeten
občutek
prevzame
Malvino
,
ko
to
čuje
,
in
neka
bridkost
,
katero
občutimo
,
kadar
mrzla
proza
ugaša
nenadoma
plamen
naše
idealnosti
.
Žalostno
ga
pogleda
.
Tedaj
tudi
pri
njem
,
kakor
pri
njej
,
se
izpolnjuje
resnica
,
da
preteklost
,
čeprav
izgine
v
temo
večnosti
,
ipak
ne
izgine
popolnoma
?
Ona
ve
,
kaj
se
pravi
trpeti
pod
tego
bridkih
spominov
.
A
pri
njej
je
to
naravno
,
skoro
tudi
potrebno
.
Preteklosti
pozabiti
ona
niti
ne
sme
;
vedno
jo
mora
imeti
pred
očmi
,
da
jo
opominja
,
da
ni
prosta
,
da
ni
gospodinja
same
sebe
.
Ali
da
on
svoje
preteklosti
noče
zadušiti
,
to
je
napačno
,
nespametno
,
pregrešno
.
Tedaj
se
je
vendar
zmotila
o
njem
?
Njegova
duša
torej
ni
nežnočutna
,
kakor
je
sodila
,
temveč
prostaška
,
kakor
pri
večini
možkih
?
Ali
bi
sicer
imel
takó
slab
ukus
in
nahajal
še
vedno
ugodnost
pri
Avreliji
?
Malvina
ga
je
bila
krivo
razumela
.
Ona
je
menila
,
da
je
želel
samo
za
to
njeno
pričujočnost
,
da
bi
mu
bila
tešila
prisotnost
tretje
osebe
skelečo
,
na
novo
prizadeto
rano
vsled
Avrelijine
bližine
.
Jako
resno
mu
tedaj
ódvrne
:
—
Ali
vas
,
gospod
,
pogled
nekdanje
prijateljice
tako
gane
,
da
ga
sami
ne
morete
prenašati
?
Prijazni
,
skoro
ljubeznivi
glas
,
s
katerim
je
to
vprašala
,
je
skrival
ipak
tajno
očitanje
,
katero
Otmarju
ni
ušlo
.
—
Celo
nič
me
ni
ganil
,
odgovori
hitro
on
,
pač
pa
mi
je
bil
silno
nadležen
.
A
vi
ste
se
bala
za-me
,
vem
,
in
še
zdaj
nimate
najboljšega
mnenja
glede
mojih
čustev
do
one
ženske
,
pristavi
kakor
obžalovaje
.
Malo
preje
nego
se
je
vam
pridružila
Avrelija
v
gaju
,
ste
naslikali
sebe
tako
temnimi
barvami
,
da
sem
se
nehoté
morala
vznemirjati
.
Avrelija
je
znana
kot
lehkomiselna
,
kot
—
—
—
Recite
rajši
kot
pohotna
,
nevarna
ženska
,
kakoršna
tudi
je
,
jej
pomaga
on
iz
zadrege
,
ker
Malvina
ne
ve
,
kakó
bi
zagovarjala
svojo
sumnjo
,
ne
da
bi
njega
žalila
,
niti
Avrelije
ne
obrekovala
.
—
Predobro
vem
in
čutim
,
nadaljuje
,
da
,
kdor
hoče
postati
vaš
prijatelj
,
ne
more
biti
suženj
žensk
Avrelijine
vrste
.
Kajti
prijateljstvo
ž
njo
bi
pomenilo
poniževalno
sužnost
.
A
jaz
bi
si
rad
pridobil
vašo
prijateljsko
naklonjenost
,
prislužil
si
rad
ime
vašega
prijatelja
.
Ali
smem
upati
,
gospa
,
da
me
kedaj
smatrate
za
vrednega
tega
imena
?
Nepopisno
radostna
čut
se
oglasi
vsled
te
njegove
prošnje
v
Malvinini
duši
.
—
Prirasli
ste
mi
k
srcu
še
predno
sem
vas
osebno
poznala
,
mu
je
odgovorila
priprosto
,
a
prisrčno
ob
enem
.
Dečka
Otmarja
sliko
sem
si
morala
vedno
in
vedno
ogledovati
;
tako
me
je
bila
prevzela
miloba
slike
,
izražena
v
plemenitem
njegovem
pogledu
in
blagosrčnem
njegovem
nasmehu
.
Povrnite
se
k
svoji
prvotni
naravi
,
prisvojite
si
spet
mladostnega
Otmarja
dušo
,
in
drag
in
mil
mi
bodete
za
vselej
.
On
nič
ne
odvrne
na
te
besede
.
Spoštljivo
seže
po
nje
roko
,
katero
mu
je
ona
bila
ponudila
v
znamenje
sporazumljenja
,
in
lahen
a
iskren
njegov
pritisk
jej
je
svedočil
,
da
ga
je
volja
izpolniti
nje
željo
.
A
k
Otmarjevemu
moralnemu
spreobrnjenju
ni
trebalo
nikakošne
trdne
volje
od
njegove
strani
,
niti
posebnega
truda
od
njene
,
čim
bolj
sta
se
spoznavala
,
čim
gosteje
sta
med
saboj
občevala
,
temveč
sta
se
sporazumevala
.
Malvinina
nenavadno
dozorela
razumnost
in
zdrava
sodba
,
združena
s
prikupno
nje
resnostjo
in
pristno
nežnostjo
,
sta
uplivale
kakor
čarodejni
lek
na
bolno
Otmarjevo
srce
.
Polagoma
,
da
on
tega
niti
ni
opazil
,
ga
je
vzdigovala
ona
iz
njegove
tmine
ter
mu
ojasnjevala
obzorje
njegovega
mišljenja
in
prepričanja
.
In
to
spreobračanje
se
je
izvrševalo
kot
samo
ob
sebi
,
brez
napora
,
brez
silnih
pregovarjanj
in
dokazovanj
.
V
njeni
bližini
je
bilo
njemu
,
kot
bi
se
čutil
na
varnem
pobrežju
,
občevanje
ž
njo
se
mu
je
zdelo
,
da
ga
tolaži
in
okreva
,
pogled
na
njo
,
da
ga
poblažuje
.
Kadar
je
poslušal
njo
,
mu
je
bilo
tako
svečano
pri
srcu
,
kakor
bi
poslušal
glas
svoje
nepozabne
matere
.
In
tega
glasù
ni
se
nikoli
naveličal
,
in
ta
glas
je
odmeval
v
njegovi
duši
vedno
tako
pokojno
in
milo
.
Saj
se
je
pa
tudi
Malvina
oklenila
s
pravo
materinsko
naklonjenostjo
tega
čudovitega
moža
,
kateri
,
dasi
že
na
potu
pogube
,
vendar
ni
vzbujal
zopernosti
in
studa
,
kakoršen
vzbujajo
navadno
enaki
ljudje
.
In
ker
je
bila
starejša
od
njega
,
se
jej
je
zdelo
,
da
poleg
splošne
človekoljubnosti
je
tudi
skoro
nje
dolžnost
,
odpreti
mu
zaslepljene
oči
,
spominjati
ga
njegove
možke
časti
in
dostojnosti
,
otvoriti
mu
dušo
za
blage
vtise
,
da
v
njej
prebudi
krepostne
nagibe
,
ki
,
kakor
se
je
vedno
bolj
osvedočila
,
niso
tam
zamrli
,
temveč
samo
odreveneli
.
Predno
je
minulo
štirinajst
dnij
,
je
bil
Otmar
kakor
prerojen
.
Njegova
prvotna
narava
se
je
oglaševala
v
njem
vedno
bolj
,
nekdanji
poet
,
nekdanji
pogumni
in
veledušni
mladenič
je
v
njem
spet
ustajal
.
Njegovo
črnogledstvo
,
njegove
opačnosti
,
v
katere
je
siloma
hotel
potopiti
svojo
nezadovoljnost
in
otožnost
,
izgubljivale
so
se
kakor
vsled
kakega
čara
.
Pogostoma
je
govoril
o
rajnki
materi
,
in
to
vselej
z
neizmerno
častitljivostjo
in
ljubeznijo
,
ter
Malvini
pritrjeval
,
da
mu
je
duša
postala
spet
verna
in
goreča
,
kakor
tedaj
,
ko
so
besede
one
čestite
ženske
v
njej
odmevale
.
—
Ko
bi
ona
še
živela
,
bi
bila
zdaj
z
menoj
zadovoljna
,
kaj
ne
?
jo
je
vprašal
vznesen
,
spomnivši
se
nekdanjega
Malvininega
očitanja
.
