Manfred.
„
Čuj
me
,
čuj
me
!
Astarta
!
ljubljenka
!
govôri
k
meni
:
Trpel
sem
toliko
—
trpím
še
zdaj
!
Poglej
me
!
Tebe
grob
ni
bolj
preménil
,
Neg
jaz
preménil
sem
se
tebe
radi
.
Preveč
si
me
ljubila
tí
,
jaz
tebe
;
V
to
muko
nisva
bila
si
rojêna
,
In
če
sva
z
grehom
smrtnim
se
ljubila
!
Rêci
,
da
tebi
ne
mrzím
,
da
sam
Trpím
obéh
jaz
kazen
—
da
si
tí
V
izvôljenih
—
da
mene
čaka
smrt
!
Vse
,
kar
črtím
,
rotílo
se
je
vedno
,
Vezáti
mene
k
dihanju
,
k
življenju
Katero
straši
me
nesmrtnosti
,
Dozdánjim
dnem
podobne
.
Míra
nimam
.
Jaz
sam
ne
vem
,
kaj
hočem
,
česa
iščem
:
Samó
to
čutim
,
kaj
si
tí
,
kaj
jaz
,
In
slišal
rad
bi
zadnjič
,
predno
minem
,
Tvoj
glas
,
ki
godba
mi
je
bil
.
Govôri
!
V
tihotni
noči
sem
jaz
tebe
klical
,
In
ptiče
dramil
,
speče
v
vejah
mirnih
,
Budil
volkove
gorske
ter
seznanjal
Z
imenom
tvojim
glas
duplín
odmévnih
;
Odgovorov
je
bilo
mnogo
raznih
Od
dúhov
,
od
ljudij
—
od
tebe
nič
!
Govôri
k
meni
!
Jaz
sem
čul
na
zvezde
,
V
nebó
zamán
sem
zrl
,
iskaje
tebe
.
Govôri
k
meni
!
Zêmljo
sem
prehodil
,
Primere
tebi
ne
našèl
Govôri
!
Okrog
vragovi
čutijo
vsi
záme
;
Strah
me
jih
ni
,
jaz
le
za
tebe
čutim
.
Govori
!
ako
tudi
v
jezi
;
rêci
Kar
koli
,
glas
da
tvoj
zaslišim
zopet
Le
zdaj
,
le
zdaj
še
!
Astartina
prikazen
.
Manfred
!
Manfred
.
Še
kaj
!
Še
kaj
!
V
tem
glásu
le
živim
!
Tvoj
glas
je
tó
!
Prikazen
.
Manfred
!
Bridkóst
te
zemska
jutri
mine
.
Zdravstvúj
!
Manfred
.
Še
to
,
a
si
mi
odpustila
?
Prikazen
.
Zdravstvúj
!
Manfred
.
Še
kdaj
li
bodem
videl
te
?
Prikazen
.
Zdravstvúj
!
Manfred
.
Usmili
se
me
,
rêci
,
da
me
ljubiš
!
Prikazen
.
Manfred
!
(
Astartina
prikazen
izgine
.
)
3.
dné
julija
meseca
.
Evo
jih
,
ljubljene
Dore
,
osorne
tete
Pavlovne
in
mademoiselle
Zoë
de
Latour
,
neogibno
potrebne
têtine
„
dame
de
compagnie
“
,
ali
„
demoiselle
d
’
honneur
“
,
ne
vem
še
,
kaj
je
.
Grofíca
se
je
peljala
z
dvójkama
na
postajo
R.
pričakovat
gospôde
in
jaz
sem
bila
vse
popóludne
sama
pomagajoč
Ivani
,
ki
je
urejala
stanice
.
Stara
služabnica
je
bila
nemirna
in
zgovorna
,
kakeršne
še
nisem
videla
.
„
Dobro
,
da
ste
mi
na
pomoč
,
gospodična
Beata
,
“
dejala
je
,
pogrinjajoč
turske
preproge
po
tleh
v
têtini
sobi
,
„
danes
bi
jaz
naredila
vse
narobe
.
Rôci
se
mi
kar
treseti
pri
deli
.
Prosim
,
razpníte
Vi
rumeno-svilne
ograče
na
okna
in
na
hrastova
vrata
,
meni
se
v
glavi
vrtí
,
ako
jih
le
pogledam
;
visôka
so
,
da
Bog
pomagaj
!
“
—
Neprestano
sve
delali
,
a
nikoli
jej
ni
bilo
prav
storjeno
,
vedno
je
vse
znova
poravnavala
,
vedno
še
brisala
prah
,
dasi
je
uže
vse
bilo
solnčno-svetlo
.
Zlasti
v
Dorini
sobi
jej
ni
bilo
nič
po
godi
,
vedno
je
majala
z
glavo
in
semtertja
tekala
,
ogledujé
vse
od
vseh
straníj
.
„
Ne
,
ne
,
“
godrnjala
je
„
pozlačeni
okviri
niso
blesteči
,
kakor
bi
morali
biti
,
zrcala
nikakor
takó
čista
,
da
bi
bila
vredna
vpodabljati
Doro
.
Skoraj
se
mi
dozdeva
,
da
svila
sofe
in
naslanjačev
uže
ni
srebrno-bela
,
četudi
sem
jo
vedno
skrbno
pokrivala
s
prti
!
Gospodična
,
kaj
pravite
,
ali
so
čedno
oprane
vezene
ograče
,
ki
plavajo
okoli
postelje
,
in
óne
tam
nad
oknoma
in
pri
toaletni
mizi
?
“
—
„
Izvestno
,
ljuba
Ivana
,
vse
je
belo
v
prelepi
tej
sobi
,
da
bolje
in
lepše
ne
bi
moglo
biti
.
“
—
„
Vendar
ni
,
kakor
se
Dori
pristoja
!
Stopite
semkaj
,
gospodična
,
glejte
,
iz
obeh
óken
se
ne
vidi
,
nego
li
gozd
in
snežníki
.
Prav
takó
,
je
li
?
Tó
je
pogled
,
tó
vzduh
,
katerega
je
bila
navajena
mlada
moja
srna
!
Dvanajst
,
čujte
,
dvanajst
let
je
bila
Dora
moja
in
dobro
ji
je
služilo
Ivanino
varstvo
.
Živejšega
,
srečnejšega
otroka
ni
bilo
v
vsi
okolíni
!
Od
veselja
je
plamtelo
bistro
okó
,
ko
je
,
prosta
kakor
srnica
divjala
po
gozdu
in
krepka
sapa
snežníkova
,
igrajoč
se
z
dolzimi
nje
kodri
,
ožarila
ji
okrogli
lici
!
Oh
,
da
bi
še
jedenkrat
mogla
preživeti
tá
blagi
čas
!
Res
,
da
sta
dvojki
tudi
preljubeznívi
,
da
sta
mi
tudi
na
dušo
prirasteni
,
toda
oni
imati
mater
,
oni
imati
Vas
,
v
tem
ko
Dora
ni
imela
druzega
nego
li
mene
.
Le
Ivano
je
klicala
,
kadar
se
ji
je
nezgoda
pripetila
,
le
k
Ivani
tekala
oznanjat
veselje
!
Ko
je
mati
na
nje
porodu
umrla
in
mi
grof
hčerko
molčé
položil
v
naročaj
,
ondaj
se
mi
je
v
osrčji
nekaj
prebudilo
,
kar
se
do
poslednjega
njegovega
udarca
z
Doro
ločiti
ne
bode
moglo
.
Jeli
,
gospodična
,
čuditi
se
ni
,
da
iz
obilosti
srcâ
danes
neprestano
govoríčijo
usta
in
da
ste
mi
rôci
neokretni
?
Troje
brezkonečnih
let
nisem
videla
srčnega
svojega
otroka
,
in
danes
mu
bodem
gledala
v
sladke
srnje
oči
!
Bog
nebeški
daj
,
da
bi
mi
prvi
pogled
rekel
—
da
ni
prenesrečna
!
—
Gospodična
,
nesivi
še
šopkov
v
obe
sôbi
,
ali
v
Dorino
samih
rož
in
vijolic
.
Te
cvetlice
je
vedno
najbolj
ljubila
.
Védite
,
le
zavoljo
nje
sta
krščeni
dvojki
za
Rozo
in
Vijolo
.
Oj
,
gospodično
ako
bi
Vi
bili
videli
sedemnajstletno
kúmico
,
rekli
bi
bili
z
menoj
,
da
lepša
stvar
še
ni
prišla
iz
božjih
rók
!
Baš
se
je
vrnila
iz
zavoda
,
na
polu
smijoče
se
dete
,
na
polu
razcvetena
deva
.
A
stopivši
pred
oltar
,
pritiskajoč
tam
novoporojeni
bitji
na
srce
,
bila
je
angelj
,
ki
je
sestricama
odpiral
vrata
večnega
življenja
.
Kakó
resno
,
s
kakšnim
prepričanjem
je
izpregovorila
besedo
„
vérujem
“
!
kakó
pobožno
molila
izreke
nadeje
in
ljubezni
!
V
tem
slovesnem
hipu
jo
je
prvič
videl
Rihard
;
ali
je
bilo
čudo
,
da
mu
je
razven
Dore
takoj
minila
vesoljnost
?
—
A
pojdivi
v
têtino
sôbo
,
da
jih
vidivi
pripeljat
se
in
ker
mi
uže
môči
ni
tihi
biti
,
naj
si
olajšam
srce
,
pripovedujé
Vam
,
kar
po
meni
še
živa
duša
izvedela
ni
.
“
—
Sedli
s
ve
k
oknu
in
vedno
oziraje
se
po
dolini
je
Ivana
pripovedovala
,
kar
me
je
zanimalo
,
da
ne
morem
izreči
.
„
Ne
vem
,
“
dejala
je
starka
,
„
kakó
popisovati
Vam
zlate
dneve
,
katere
sem
preživela
po
Dorini
vrnitvi
.
Umeli
jih
bodete
,
ako
pravim
,
da
je
zopet
bila
pri
svoji
Ivani
s
staro
prijaznívostjo
jo
objemajoč
!
—
Rihard
je
prišel
vsak
dan
v
graščino
,
grof
in
grofíca
sta
mu
bila
dobra
,
odkar
je
bival
tukaj
pri
svojem
rejniku
,
in
težko
pogrešala
bi
bila
nenavadnega
,
zeló
nadarjenega
mladeniča
.
Čital
je
z
Doro
,
poučeval
jo
in
nje
petje
spremljeval
pri
klavirji
.
Radostno
ja
je
poslušal
grof
in
v
tacih
urah
so
se
mu
porazgubljali
temni
oblaci
raz
čela
.
Mirno
je
počival
pogled
na
hčeri
,
ljubó
motrèč
njo
in
mladeniča
.
Dora
je
bila
od
dneva
do
dné
lepša
,
veselejša
in
malo
ne
vsak
večer
po
molitvi
je
vpraševala
:
„
Ivana
,
je
li
môči
,
da
bodem
v
nebesih
še
srečnejša
?
“
—
Ljubezen
,
svetli
žarek
božji
,
se
je
vselila
v
najčisteje
,
v
najgorkeje
srce
!
—
Rihard
ni
takó
mirno
užival
sreče
prve
ljubezni
.
Ako
se
danes
od
blaženstva
poznal
ni
,
bil
je
jutri
zamišljen
in
tožen
:
videlo
se
je
,
da
trpí
,
da
se
borí
sam
s
seboj
.
Tó
sem
opazovala
jaz
,
prosta
kmetíca
,
a
še
bolje
natanko
je
moral
videti
olikani
izkušeni
grof
.
Sprva
sem
se
čudom
čudila
,
da
ni
načrtal
višijh
naklepov
za
svojo
hčer
,
a
ko
je
molčé
vse
odobraval
,
hvalila
sem
ga
sáma
v
sebi
,
polna
upov
,
da
raj
ljubljenke
moje
ne
bode
kalila
nobena
kriva
misel
.
Minili
ste
dve
leti
.
Dora
ni
želela
nego
da
bi
takó
bilo
do
konca
dnij
.
Prepričana
sem
,
da
se
svoje
ljubezni
zavedala
ni
.
Pretožno
jo
je
usoda
prebudila
!
—
Ne
vem
,
ali
se
je
grof
hipno
premislil
,
ali
se
mu
je
res
tekar
sedaj
zdelo
mogoče
,
da
bi
sin
neplemenitega
rodú
dvigal
k
njegovi
hčeri
pogled
svoj
,
bodisi
kakor
hoče
,
necega
dné
je
naznanil
,
da
je
čas
Doro
uvesti
v
takó
nazivani
„
svet
“
,
in
da
imá
zató
iti
k
teti
,
kneginji
Pavlovni
.
Ostrmelo
je
prestrašeno
deklè
,
kàj
tacega
si
še
misliti
ni
moglo
!
Ali
oča
se
ni
nigdar
šalil
—
in
uboga
Dora
je
plakala
,
prosèč
in
rotèč
ga
,
naj
prekliče
,
kar
je
ukazal
,
naj
jo
pustí
tukaj
!
—
Zamán
je
bilo
vse
in
ko
je
grof
resno
drug
dan
odločil
za
odhod
,
strastno
je
vskliknila
:
„
Ne
grem
odtod
,
rajši
umrem
!
“
in
zablestelo
se
je
v
sicer
tako
krotkem
nje
očesi
,
da
sem
se
vstrašila
jaz
in
menda
tudi
grof
.
Prigovarjala
sem
ji
,
kar
mi
je
bilo
môči
,
udati
se
očetovi
volji
,
a
le
obupno
je
odmajevala
z
glavó
.
Takó
živo
se
spominam
nesrečnega
tega
dneva
,
kakor
bi
ga
bila
tekar
včeraj
preživela
:
niti
molitve
,
niti
solze
mi
niso
izbrisale
bridkega
spomina
nánj
!
—
Dora
ni
imela
nikder
mirú
,
iz
graščine
me
je
vlekla
na
vrt
,
tja
na
konec
,
kder
stojé
lepi
stari
javori
.
Željno
je
gledala
na
pot
,
po
katerem
je
imel
priti
Rihard
.
Ugledavši
ga
,
jo
je
bolest
skôraj
zadušila
.
„
Grofíca
,
za
Boga
,
kaj
to
pomenja
?
“
je
vskliknil
Rihard
uže
od
daleč
,
začujen
Doro
tukaj
videti
.
Brezsapno
mu
je
omahovala
naproti
in
kar
je
do
sedaj
tiho
in
neznano
živelo
v
mladem
srci
,
vrelo
je
glasnó
na
dan
.
„
Oča
me
silijo
,
ostaviti
domovino
,
a
ne
morem
iti
odtod
,
“
dejala
je
težko
sopé
,
„
saj
ne
morem
živeti
drugjé
.
Rihard
—
Rihard
,
jaz
te
ljubim
!
“
—
Brez
zavesti
mi
je
pala
v
naróčaj
in
on
,
osupel
in
osrečen
nepričakovanega
poročila
,
objemal
ji
je
koleni
in
z
neizrecno
ljubeznijo
in
skrbjo
vánjo
upiral
lepo
modro
okó
.
Grof
je
slučajno
mimo
gredé
vse
čul
,
vse
videl
;
bled
kakor
smrt
se
je
približal
in
tolika
tožnost
,
toliko
kesanje
se
mu
je
bralo
na
obličji
,
da
se
mi
je
navzlic
vsemu
srčno
smilil
.
„
Rihard
,
“
vprašal
je
bolestno
,
„
ali
takó
vračate
moje
zaupanje
,
ali
takó
zvršujete
svoj
obèt
?
“
—
Rihard
se
je
vzdignil
in
premo
gledal
grofu
v
obraz
.
„
Gospod
,
nigdar
še
nisem
prevarjal
Vašega
zaupanja
,
storjenega
obeta
nigdar
prelomil
,
in
ako
bi
bil
umrl
zaradi
nerazodetega
čustva
!
Da
ste
me
vendar
svojo
hčer
obožavajoč
našli
tukaj
,
naj
zagovarja
óni
,
ki
je
stvaril
človeško
serce
!
„
Hči
slovečega
rodú
ni
porojena
ponižati
se
k
Vam
!
“
Takó
ste
mi
rekli
nekaj
dnij
po
krstu
svojih
dvójek
.
Dal
sem
si
prebosti
srce
,
razžaliti
čast
in
bil
sem
takó
slab
obljubiti
,
da
bodem
v
hčeri
Vaši
spoštoval
vedno
le
grofíco
.
Res
,
gospod
grof
,
zaničujem
se
,
da
nisem
ostavil
takoj
jednega
ónih
krogov
,
kder
ponos
zapoveduje
srcu
.
Ne
zavoljo
sebe
bi
bil
moral
bežati
—
nevažno
je
,
kar
se
godí
z
menoj
—
a
zaradi
angelja
,
ki
tu
pred
Vami
trepèč
od
bolesti
umíra
!
Védel
sem
,
da
ljubezen
ne
vprašuje
niti
po
stánu
,
niti
po
grbu
,
in
vendar
sem
ostal
,
kajti
—
ljubil
sem
!
Plamtelo
je
v
meni
uže
takrat
najstrastnejše
čustvo
,
môči
mi
ni
bilo
utrgati
se
bližavi
,
ki
me
je
s
srečo
in
nesrečo
napajala
,
ki
“
—
„
A
sedaj
,
sedaj
,
“
segel
mu
je
grof
v
besedo
,
„
sedaj
se
bodete
premagali
,
ljubezni
svoji
odpovedali
se
,
jeli
,
Rihard
,
Vi
,
ki
ste
velikodušni
,
nehčete
biti
Dorini
sreči
na
poti
?
—
Solnčno
se
pred
Vami
razprostira
bodočnost
,
oj
,
Rihard
,
nikari
ne
uničujte
nadeje
móžu
,
ki
je
uže
blizu
groba
!
Jeli
,
“
vprašal
je
bojèč
in
mrzel
pot
mu
je
čelo
oblival
,
„
jeli
,
spominali
se
ne
bodete
besedij
,
katere
je
bolna
grofíca
govorila
?
“
—
„
Po
volji
Vam
ne
morem
biti
,
“
odgovoril
je
Rihard
,
„
besed
,
s
katerimi
me
je
—
Dora
oblažila
,
ne
pozabim
nigdar
!
Luč
mi
bodejo
po
temnem
poti
strtega
življenja
!
—
A
ne
bojte
se
,
gospod
grof
,
oskrunjeno
ne
bode
Vaše
ime
po
občilu
z
učiteljevim
rejencem
.
Vem
,
kaj
sem
Vaši
hčeri
in
kaj
sem
sam
sebi
dolžan
.
“
„
Rihard
,
zatorej
se
odpoveste
?
“
„
Dorini
sreči
se
žrtvujem
s
ponosom
in
z
veseljem
,
a
ljubezni
svoji
se
ni
v
smrti
ne
morem
odpovedati
,
kajti
Doro
bodem
ljubil
večno
!
“
—
Zavedla
se
je
Dora
,
glas
ljubezni
jo
je
menda
iztrgal
nemôči
in
blago
nasmihajoč
se
je
prosila
:
„
Oh
,
rêci
še
jedenkrat
,
kar
sem
čula
v
rajskih
sanjah
,
rêci
da
me
ljubiš
in
nič
naju
ne
more
ločiti
.
Ti
,
Rihard
,
ti
si
mi
več
nego
li
ves
svet
in
pred
Bogom
in
pred
očetom
svojim
se
ti
zaklinjam
.
“
—
„
Nič
se
ne
zaklinjaj
,
Dora
!
Slobodna
pojdi
od
todi
in
kar
bodeš
storila
,
bode
prav
storjeno
!
Izpolni
dolžnost
svojo
,
predraga
moja
,
ubogaj
očeta
!
—
Mir
nad
taboj
,
divni
angelj
!
Nagnil
se
je
nánjo
,
kostanjevo-rjavi
njegovi
kodri
so
se
dotikali
Dorinih
las
,
ki
so
se
kakor
črni
valovi
usipali
čez
snegovita
ramena
,
in
vroč
poljub
,
prvi
in
poslednji
,
žarel
ji
je
na
čeli
.
„
Rihard
,
Rihard
moj
!
“
vzdihovala
je
Dora
in
hrepeneč
širila
rôci
po
njem
,
ki
je
za
javorjem
izginil
.
Tipala
si
je
čêlo
,
kder
so
počivala
njega
ustna
in
dejala
je
:
„
S
solzami
me
je
blagoslovila
ljubezen
,
umri
zatorej
smeh
na
mojih
ustnih
,
dokler
te
ljubezen
zopet
ne
prebudi
!
—
Oče
,
evo
me
,
Riharda
ubogam
,
da
se
Vašim
ukazom
ne
ustavljam
.
Storite
z
menoj
kar
hočete
,
a
spo-minajte
se
,
da
njegov
je
moj
duh
,
njegovo
moje
srce
na
tem
in
na
ónem
svetí
!
“
—
V
svojo
sôbo
se
mi
je
dala
vesti
Dora
in
mirno
je
tam
slonela
,
iz
globocega
zamišljenja
se
le
časih
prebudèč
in
hvaležno
proti
nebesom
šepetajoč
:
„
On
me
ljubi
,
Rihard
me
ljubi
!
“
Zvečera
je
prišel
Mirko
,
prose
da
mlada
grofíca
pridi
h
grofu
.
Planila
je
kvišku
in
oživelo
se
je
bledo
obličje
.
„
Ako
si
je
premislil
oča
?
—
ako
me
je
le
izkušati
hotel
?
—
na-ovito
vskliknila
je
in
hitela
iz
sôbe
.
Dolgo
je
bila
Dora
pri
očeti
,
skrb
me
je
morila
.
Klečala
sem
pred
grofovo
sobo
,
čakajoč
otroka
svojega
.
Moliti
sem
hotela
,
jedno
Češčenosimarijo
pričela
za
drugo
,
a
izmolila
nisem
nijedne
.
Proti
polunoči
so
se
odprla
vrata
in
od
strahú
sem
zakričala
:
mislila
sem
videti
pošasti
.
Grof
,
postáran
,
upaden
,
tresoč
se
,
je
podpiral
senco
,
ki
je
bila
Dori
podobna
.
Jedva
se
je
vlekla
dalje
,
visôka
postava
je
bila
potrta
,
glava
slonela
na
prsih
,
brez
moči
sta
nizdolu
viseli
rôci
:
nekaj
strašnega
se
je
moralo
zgoditi
ž
njo
.
Sleči
se
mi
je
dala
kakor
slabo
dete
,
mrzlica
jo
je
tresla
in
ko
sem
jo
prosila
utolažiti
se
ter
osrečiti
me
samó
z
jedino
besedico
,
mrmrala
je
:
„
Vsega
je
konec
,
poteklo
je
življenje
!
“
—
Drugo
jutro
ob
šestih
sta
bila
konja
naprežena
.
H
grofíci
ni
smela
Dora
,
da
bi
se
bila
poslovila
ž
njo
,
kajti
milostiva
gospá
je
baš
prebolela
iz
hude
bolezni
.
A
h
dvojkama
sem
morala
ž
njo
.
Ležali
sta
še
v
sladkem
spanji
.
Dolgo
je
stala
Dora
pred
njima
,
kakor
pri
krsti
je
okó
ljubeč
počivalo
na
njih
,
a
kakšen
razloček
mej
tem
in
ónim
pogledom
!
„
Bog
vaji
reši
življenja
,
“
vzdihovala
je
,
„
ko
bi
imeli
le
deseti
del
tega
prebiti
,
kar
je
meni
naloženega
!
O
roza
,
o
sladka
moja
Vijolica
,
da
bi
skôraj
molili
na
mojem
grobí
!
“
—
Opirala
se
je
náme
,
a
nogi
sta
ji
odpovedavali
.
Mirko
jo
je
nesel
v
kočijo
,
kder
je
grof
Uže
čakal
.
Znamenje
sv.
križa
sem
naredila
čez
njo
,
kakor
v
nepozabljivem
časi
,
ko
je
detece
mi
še
v
naróčaji
zaspavala
.
Hvaležno
mi
je
stisnila
rokó
,
zadrdrala
je
kočija
in
zatemnil
se
mi
je
svet
,
na
katerem
sem
se
brez
Dore
sáma
sebi
zdela
čisto
nepotrebna
.
Tudi
Mirko
je
tekar
od
iste
dobe
,
kar
imenujete
„
molčeči
strežaj
“
.
„
Pustite
me
,
“
dejal
je
,
„
kaj
bi
neki
govoril
,
ali
hčete
,
da
bi
vedno
preklinjal
?
“
Nekoliko
tednov
potem
se
je
vrnil
grof
in
se
zameknil
še
bolj
sam
v
sé
.
Predlanskem
je
umrl
,
a
pred
smrtjo
mu
je
Dora
še
jedino
njegovo
željo
izpolnila
in
v
zakon
stopila
z
baronom
Feodorom
.
„
In
—
Rihard
?
“
drznila
sem
se
vprašati
.
—
„
Ko
sem
ga
prvikrat
videla
po
Dorinem
odhodu
,
“
pravila
je
starka
,
„
bil
je
takšen
kakeršen
je
sedaj
:
mladenič
,
ki
je
od
življenja
kipel
,
izpremenil
se
je
v
resnobnega
moža
.
„
Bog
me
je
zapustil
,
“
dejal
je
,
„
najti
ga
nikakor
ne
morem
!
Jeli
,
Ivana
,
ti
si
mislila
,
da
sem
srčan
?
Védi
,
to
sem
le
bil
,
dokler
sem
stal
pred
njo
,
a
ko
sem
stopil
čez
prag
samôtne
hiše
svoje
,
bilo
je
pomeni
:
druzega
nisem
mogel
in
še
sedaj
ne
znam
,
nego
li
hrepeneti
po
nji
in
—
obupavati
!
“
—
Tožna
moja
povest
je
pri
kraji
.
Hvala
,
gospodična
,
da
ste
me
takó
vérno
poslušali
,
takó
—
srčno
z
menoj
plakali
!
Dôkaj
lože
mi
je
sedaj
.
Glejte
,
tudi
Mirko
je
danes
ves
izpremenjen
.
Semtertja
teka
pred
gradom
in
gleda
po
dolini
.
V
kočijo
je
vzdignil
preljubo
nama
grofíco
,
naj
ji
tudi
iz
nje
pomaga
na
domača
tlà
.
Zaslužil
je
to
po
udanosti
svoji
.
Bog
nebeški
in
vsi
sveti
angelji
,
tam
se
peljejo
!
“
zavpila
je
starka
in
hitela
po
stópnicah
,
a
jaz
za
njo
.
„
Tukaj
so
!
“
vriskal
je
sicer
molčeči
strežaj
na
ves
glas
,
kapico
vrgel
k
višku
in
pohitel
čez
zidani
most
.
Res
,
tukaj
so
,
in
z
besedami
,
s
katerimi
sem
nocoj
začela
,
moram
tudi
končati
,
kajti
beli
dan
uže
sveti
radovedno
na
moj
list
.
Drevi
,
pri
bliščobi
svetilkini
nadaljujem
.
4.
dné
julija
meseca
.
Kde
sem
ostala
davi
?
—
Dà
,
pri
prihodu
!
Ustavili
sta
se
baš
kočiji
na
ónem
kraji
mosta
,
ko
sem
bila
na
graščínskem
pragi
.
Mlada
,
krasna
gospa
v
sivo
svilni
popotni
obleki
je
stopila
iz
prve
kočije
in
Mirko
,
z
razbistrenim
obrazom
ji
je
pomagal
.
Akopram
molčèč
so
debele
solze
,
ki
so
mu
kapale
v
sivo
brado
,
namestovale
tisoč
besedij
.
„
Mirko
,
stari
ljubi
Mirko
,
da
te
zopet
vidim
!
“
vskliknila
je
z
globôcim
melodičnim
glasom
mlada
gospá
.
„
A
kde
je
Ivana
?
“
Tresoč
se
kakor
šiba
se
je
starka
tiščala
mostnega
stebra
in
geniti
se
ni
mogla
z
mesta
.
Ugledavši
jo
,
je
Dora
z
razprostrtima
rokama
hitela
čez
most
in
ponosna
postava
se
je
ljubèč
pripognila
k
bori
kmetici
,
prekrasni
nje
obraz
se
skril
v
velem
nje
naróčaji
!
„
Ivana
,
“
dejala
je
,
z
mehko
rokó
starki
gladèč
nagubano
obličje
,
„
Ivana
,
tvoj
otrok
je
prišel
domóv
,
ali
ga
nečeš
pozdraviti
?
“
—
„
Gospa
milostiva
,
“
šepetála
je
Ivana
,
ali
z
govorjenjem
nikakor
ni
šlo
,
le
gledala
je
lepo
mlado
ženo
z
razvnetimi
mokrimi
očmi
.
Še
bliže
k
nji
se
je
nagnila
Dora
,
šepeč
ji
:
„
Ivana
,
ali
se
mi
bodeš
dala
odvesti
od
todi
?
Ali
bodeš
—
detetu
mojemu
,
kar
si
bila
meni
?
“
—
Sedaj
je
bilo
po
Ivani
,
zaplakala
je
na
ves
glas
in
smijala
se
vmes
,
blazna
od
veselja
.
„
Grofíca
Dora
,
gospá
milostiva
—
srnica
moja
!
Jeli
môči
!
S
čim
sem
zaslužila
,
da
me
Bog
takó
osrečuje
?
Oj
,
hvaljen
bodi
On
,
ki
mi
je
dal
učakati
ta
hip
.
Sedaj
bode
vse
dobro
!
“
—
„
Izpolnil
se
bode
tvoj
izrek
,
Ivana
,
tudi
jaz
se
nádejem
,
da
bode
vse
,
vse
dobro
!
“
—
Obrnivši
se
k
meni
,
dala
mi
je
baronica
rokó
,
dolgo
in
prijazno
ogledovaje
me
.
„
Res
,
“
dejala
je
,
„
to
je
čisto
sinje
okó
,
iz
katerega
sije
nebó
ljubezni
na
sladki
moji
sestrici
,
to
so
usta
,
ki
nji
učé
Boga
spoznavati
ter
človeka
ljubiti
!
Jeli
,
Vi
ste
Beata
?
“
—
„
Sem
,
gospa
milostiva
,
Beata
sem
,
pokloneč
se
z
duhom
in
telesom
Vaši
postrežbi
.
“
—
„
Ne
takó
,
Beata
,
bodite
mi
,
kar
ste
predragim
mojim
,
bodite
mi
,
prijateljica
!
“
—
Tesnó
mi
je
bilo
pri
srci
,
ali
ob
jednem
se
je
širil
ponos
:
izvoljena
,
ljubljena
,
najlepša
stvar
zemljé
je
takó
ljubeznivo
govoríla
z
menoj
!
Čar
blagosti
in
krasote
nje
me
je
premagal
,
nje
sem
bila
od
prvega
stiska
blage
roké
,
pripravljena
s
svojem
življenjem
kupiti
ji
jeden
hip
sreče
!
Odtrgati
mi
ni
bilo
môči
pogleda
od
nje
,
kar
začujem
oster
glas
,
ki
vpraša
:
„
Kdo
je
ta
mala
?
“
—
„
Vzgojevalka
mojih
hčerk
je
,
“
odgovorila
je
grofíca
,
„
gospodična
Beata
,
o
kateri
sem
pravila
uže
po
poti
.
“
—
„
Nisem
poslušala
!
Gospodična
Beata
,
hm
,
hm
—
in
nje
obitelj
?
“
—
„
Sirota
je
.
“
—
„
Eh
bien
,
comtesse
,
sa
famille
,
son
nom
?
“
—
„
Bergarjeva
se
imenuje
.
“
—
„
Takó
!
“
je
z
zategnenim
glasom
pomrmrala
gospá
,
odslé
preziraje
„
malo
“
,
ki
se
ji
je
globôko
klanjala
.
Vzdigujé
okó
,
vidim
,
da
je
ponosna
aristokratinja
še
mnogo
manjša
od
„
male
“
plebejke
.
Majhna
,
suha
,
sključena
osobica
je
visela
ob
rôci
mile
grofíce
,
katere
nežnost
in
plemenitost
je
bila
na
nje
stráni
še
očitnejša
.
Mademoiselle
de
Latour
je
hodila
za
njo
,
prijazno
se
mi
posmihajoč
,
ko
se
je
nje
gospodaríca
zaničljivo
obrnila
od
mene
.
Utegníla
nisem
seznániti
se
ž
njo
,
kajti
,
lepi
kakor
cvetlici
,
katerih
njima
je
dano
irne
,
veseli
kakor
ptiči
,
čisti
in
dobri
kakor
zlató
,
priskačeti
dvôjki
moji
in
gorki
njih
objem
mi
okrepča
dušo
.
„
Jeli
,
Beata
,
jeli
Dora
ti
je
po
godi
?
“
skrivnostno
šepeče
Roza
.
—
„
Še
lepša
in
večja
je
,
nego
li
je
bila
lani
,
ko
smo
bili
v
B.
pri
nji
,
“
pristavi
Vijola
.
„
Oj
,
Beatica
,
Beatica
,
“
se
šaljivo
smeje
Roza
,
„
kakó
si
majhna
proti
nji
!
“
—
„
Ni
inače
,
a
zatorej
sem
jaz
tudi
„
mala
“
.
“
—
„
Prav
takó
!
Ivana
pravi
:
„
volk
se
druži
z
volkom
“
,
komú
se
zatorej
pridruži
mala
Beata
?
“
—
„
Vendar
ne
volkom
?
“
—
„
Ne
,
saj
veš
,
Beata
,
kar
sem
rekla
,
bila
je
prilika
,
ali
še
jedenkrat
,
prosim
,
povej
:
komu
se
pridrúži
mala
Beata
?
“
—
„
Rozi
in
Vijolici
!
“
—
„
Takó
je
,
pravo
,
pravo
!
“
vsklikali
sta
ploskaje
z
rokami
.
„
Roza
,
“
dé
Vijola
,
„
pogledi
,
tudi
teta
Pavlovna
je
majhna
.
Vendar
se
ne
pridrúži
tudi
ona
.
“
—
„
Ne
,
ne
,
za
Boga
,
“
ugovarja
vneta
sestrica
„
saj
teta
Pavlovna
ni
majhna
in
ona
tudi
velika
ni
—
teta
Pavlovna
je
samó
—
strašna
!
“
—
Smejé
se
sta
me
vlekli
za
Doro
,
ki
je
pred
vsemi
hitela
v
prvo
nadstropje
.
Stala
je
uže
pred
lepo
temno
podobo
,
ko
smo
me
stopile
v
dvorano
.
Zadržala
sem
dekletci
,
da
je
nista
motili
.
Bilo
mi
je
,
kakor
bi
Dorino
čêlo
krvavelo
izpod
nevidnega
trnjevega
venca
.
Ali
se
je
spomínala
strte
svoje
sreče
?
—
—
Počasi
je
prišla
kneginja
Pavlovna
.
Uže
na
pragu
dvorane
se
je
zadovoljno
oddihovala
:
„
Ah
,
ah
,
evo
me
napósled
v
dragem
,
znanem
prostoru
!
“
„
Mademoiselle
de
Latour
,
“
besedico
„
de
“
je
silno
poudarila
,
bodèč
me
z
malimi
svojimi
očmi
,
„
mademoiselle
de
Latour
,
regardez
donc
mes
sublimes
ancêtres
!
Eh
bien
,
qu
’
en
dites
vous
?
“
—
„
Madame
,
je
n
’
ose
respirer
,
je
suffoque
d
’
admiration
,
c
’
est
tout-à-fait
,
comme
,
si
j
’
entrerais
au
Louvre
.
“
—
„
Nu
,
grofíca
Vijola
,
vprašala
je
kneginja
,
kazaje
na
neko
staro
podobo
,
„
kdo
je
nesmrtni
junak
,
h
kateremu
povzdiguješ
pogled
?
“
—
„
Saj
ga
ne
povzdigujem
k
njemu
,
“
odgovorilo
je
dekletce
s
povešenimi
očmí
,
„
bojim
se
ga
!
“
—
„
Qu
’
est
ce
que
j
’
entends
!
A
vous
donc
,
comtesse
Rose
,
povédi
ti
,
kdo
je
tó
?
“
—
„
Star
mož
,
ki
grdo
gleda
izpod
črnih
obrvij
,
ki
so
veče
nego
li
Mirkove
brke
,
“
dejala
je
srčno
Roza
.
„
Za
Boga
,
kaj
moram
čuti
!
“
še
bolj
zarmenela
je
pergamentna
polt
suhega
obličja
,
v
sveti
jezi
še
bolj
obledel
tanki
zakrivljeni
nos
,
in
pogledi
črnih
očij
so
pretili
„
mali
“
smrt
.
„
Je
li
môči
,
vzgojevalko
imeti
in
ne
poznati
svojega
pradeda
Herbarta
?
Njega
,
ki
se
je
s
Turci
bojeval
in
iz
vojske
prinesel
rano
!
Ali
ne
videti
preslavnega
rdečega
obrunka
na
impozantnem
nosi
?
In
óni
,
poleg
njega
,
ki
ga
je
odlikovala
celó
cesarica
Marija
Terezija
,
da
je
on
,
čujte
,
on
poslednjo
„
polonnaiso
“
plesal
z
nadvojvodinjo
Marijo
Karolino
,
predno
je
prišla
na
neapolitanski
prestol
—
ali
ga
morebiti
tudi
ne
poznati
?
“
—
„
Ne
,
ne
poznavi
ga
.
“
—
„
Lepi
Kuno
je
,
cvetlica
kranjskega
junaštva
!
Zapomeniti
se
tó
!
“
Zvèdrilo
se
je
jezno
obličje
,
ko
je
kneginja
stopila
pred
drugo
podobo
in
priklanjaje
se
,
vskliknila
:
„
Pozdravljam
te
,
visôki
strijc
,
slavni
Maksim
,
tebe
,
katerega
sem
še
osebno
poznala
in
se
ti
čudila
!
Kolikokrat
si
mi
pravil
,
da
si
bil
1810.
leta
na
Dunaji
in
se
udeležil
tam
znamenite
zabave
,
s
plemenitažem
F.
muhe
biti
in
brojiti
fijakarje
!
Več
nego
listo
jih
je
časih
na
jeden
hip
stalo
pred
grajskimi
vrati
.
Nepozabljiv
spomin
!
“
dejala
je
sanjaje
kneginja
in
nadaljevala
:
„
Akopram
sem
takrat
bila
otrok
,
vendar
sem
srečnega
Maksima
zavidala
,
ceniti
sem
vedela
čast
,
ki
mu
je
bila
naklonjena
in
ve
—
ve
ga
še
ne
poznati
!
Gorjé
,
gorjé
,
da
sem
morala
tó
čuti
!
Grofíca
,
ne
zabite
,
rotim
Vas
,
da
Vaši
hčeri
sta
moji
sinovki
!
“
—
„
Izvestno
tega
ne
pozabim
,
têta
milosti
va
,
toda
oprostite
,
premladi
sta
še
učiti
se
rodoslovju
.
“
—
„
Nigdar
ni
visôkorojen
človek
premlad
seznaniti
se
z
visôcim
!
Se
vé
,
vsak
pogled
ne
seže
v
oblake
,
vsakdo
se
ne
more
povzdigniti
iz
prahu
,
iz
katerega
je
prišel
!
“
Strupene
strele
so
pri
tem
govoru
znova
treščile
v
mé
in
Francozinja
mi
je
šepetala
na
úho
:
„
Pulvis
es
!
“
—
„
Skrbite
,
grofíca
,
“
dejala
je
srdito
kneginja
,
„
da
se
mi
bode
semkaj
prinesla
pisna
miza
z
fauteuilom
.
Spisati
hočem
historijo
vseh
,
ki
živé
tukaj
v
podobah
.
Zaradi
njih
si
štejem
v
dolžnost
tó
storiti
,
da
vzgoja
njih
vnukinj
vendar
ne
bode
cisto
zanemarjena
.
“
Nekoliko
krotkeje
je
nadaljevala
:
„
Rada
,
prerada
bivam
v
čistem
vzduhu
te
dvorane
,
mej
svojci
se
čutim
!
Tukaj
naj
stojí
miza
,
tukaj
pod
tó
podobo
!
Naj
me
obseva
pri
delu
duh
sloveče
Uršule
!
Nje
,
ki
je
bila
modra
in
učena
,
kakor
še
ni
bila
nobena
žena
.
Slikar
ji
je
zatorej
glavo
naorožil
s
šlemom
,
sovo
ji
posadil
na
róko
,
genijalna
misel
,
ki
se
more
poroditi
samó
v
možjanih
plemiča
.
“
„
Vendar
je
bil
umeteljnik
državljan
,
ljuba
têta
,
evo
njegovo
imé
!
“
dejala
je
Dora
.
„
Ne
,
prepričana
sem
,
da
je
vsaj
po
materi
bil
plemenit
.
Plebejska
drhal
kàj
tacega
ne
izúmi
.
Dora
,
pogledi
,
predraga
moja
,
ali
ni
li
res
naša
prababica
Uršula
podobna
Minervi
,
ali
ni
sova
.
“
—
„
Je
,
je
,
“
vskliknila
je
veselo
Roza
,
„
sova
je
res
podobna
“
—
in
skrivaje
se
za
mene
je
šepetala
:
„
teti
Pavlovni
!
“
—
„
L
’
adorable
enfant
!
“
dejala
je
tiho
Francozinja
.
—
„
Kômu
je
sova
podobna
,
povedi
,
Roza
,
nisem
te
umela
?
Nu
,
ali
ne
bodeš
ubogala
,
kômu
je
sova
podobna
?
“
vprašala
je
razkačena
gospá
,
srdito
tudi
mene
ogledujé
.
Vedela
nisem
,
kaj
bi
storila
;
videe
milo
grofico
boječo
,
da
bi
živahni
otrok
nepremišljeno
ne
govoril
,
dejala
sem
:
„
Oprostite
,
milostiva
kneginja
,
da
se
osmeljam
Vam
odgovoriti
:
Roza
je
menda
rekla
,
da
je
sova
—
podobna
meni
!
“
—
„
Hahaha
!
“
blagovolila
je
smijati
se
milostiva
.
„
Pravo
,
Roza
,
pravo
,
vredna
vnukinja
si
sloveče
Uršule
,
bister
razum
kažeš
uže
sedaj
!
Hahaha
!
„
Mala
“
ima
res
mnogo
sóvjega
na
sebi
:
kodrasto
glavo
,
okrogel
obraz
,
okrogle
oči
“
—
„
Ne
,
“
vskliknila
je
tožno
Vijola
,
„
Beata
nima
okroglih
očij
,
Beata
ni
sovi
podobna
,
jeli
mati
?
Saj
ste
po
poti
pravili
Dori
,
da
zlatolasa
Beata
je
prav
„
Marjetinega
“
obrazka
?
“
Stala
sem
na
britvah
,
želé
konca
neugodnemu
prizoru
.
Dora
mi
je
prišla
na
pomoč
,
rekoč
:
„
Dovolite
,
milostiva
têta
,
da
si
odpočijem
,
utrujena
sem
.
“
—
„
Jaz
sem
tudi
trudna
in
nervozna
od
dolzega
potovanja
,
“
dejala
je
vedno
še
jezna
kneginja
,
„
a
tukaj
tega
nobeden
ne
pomisli
!
“
in
ponosno
pozdravljaje
je
stopala
v
staniee
svoje
,
katere
ji
je
Mirko
priklanjaje
se
odprl
.
Oddehnila
sta
se
grofíca
in
Dora
in
objemaje
jo
,
je
vêdla
mati
hčer
v
nje
sobo
.
Gori
pri
nas
sta
me
dvojki
še
tolažili
,
da
nisem
sovi
podobna
.
„
Res
ne
,
evo
pnnčikinega
zrcala
,
pogledi
vánje
,
“
dejala
je
Vijola
,
„
videla
bodeš
,
Beata
,
da
si
vsa
druga
nego
li
je
sova
.
“
Pozno
je
bilo
in
Roza
se
je
pritožila
,
„
da
je
utrujena
in
nervozna
od
dolzega
potovanja
a
nobeden
tukaj
tega
ne
pomisli
.
“
Ponosno
pozdravljaje
je
počasi
koračila
proti
posteljici
svoji
.
Jedva
dospevši
k
nji
je
pritekla
nazaj
in
me
obsipajala
s
poljubi
.
„
Ali
se
je
Rožica
vrnila
?
“
—
„
Dà
,
têto
Pavlovno
sem
spravila
spat
,
uže
spi
in
o
sovi
se
ji
sanja
.
“
—
„
Rožica
,
ali
mi
hočeš
nekaj
obljubiti
?
“
—
„
Vse
,
Beata
,
kar
zahtevaš
!
“
—
„
Jeli
,
nigdar
več
ne
bodeš
priličevala
žival
najblažji
stvari
božji
,
človeku
?
Čutila
si
,
da
ni
prav
,
kajti
skrila
si
se
za
mé
,
šepetajoč
razžaljive
besede
.
Kar
je
prav
,
pové
se
na
glas
.
“
—
Zardela
se
Roza
je
povesila
očí
,
rekoč
:
„
Res
,
Beata
,
ustrašila
sem
se
sama
pred
soboj
,
a
venkaj
je
moralo
!
Sova
in
“
—
umolknilo
je
dekletce
,
hipno
zaplakaje
in
z
jokom
vprašujé
:
„
Ali
me
sedaj
nimaš
več
rada
,
Beata
?
“
—
„
Rada
te
imam
kakor
prej
,
in
baš
ker
te
takó
neizrecno
ljubim
,
opomínam
te
pregreškov
tvojih
.
Pojditi
sedaj
izpočit
se
,
pogledi
,
dušíca
moja
,
Vijolici
se
uže
dremlje
.
“
Roza
me
ni
hotela
izpustiti
,
držala
me
je
za
róko
še
v
postelji
,
poljubljala
jo
in
negovala
.
„
Nigdar
—
Beata
,
ne
bodem
več
takó
malopridna
—
nigdar
—
nikari
mi
ne
zameri
“
—
in
plakajoči
otrok
je
zaspal
,
v
spanji
še
ihté
in
besedici
„
nigdar
—
več
“
vzdihajoč
.
Od
sladkih
podob
ljubeznivih
dekletec
je
misel
zopet
zletela
k
svetli
prikazni
Dorini
.
Kakó
je
krasna
,
kako
nedosežna
,
kakó
junaška
v
trpljenji
!
In
jaz
—
kakó
sem
bora
in
slaba
,
kakó
otročja
v
mukah
,
katere
si
ustvarjam
sáma
!
Da
bi
le
barona
Feodora
ne
bilo
,
res
bi
moglo
še
vse
dobro
biti
,
čemú
se
je
Dora
omožila
—
—
ali
Rihard
je
dejal
,
kar
bode
storila
,
storjeno
bode
dobro
.
—
Čuj
,
kaj
je
bilo
tó
?
V
drugo
je
uže
trkalo
na
moja
vrata
,
kvišku
skočim
in
odprši
jih
,
plane
nekdo
noter
—
mademoiselle
de
Latour
stojí
sredi
sôbe
!
Ne
utegnem
je
pozdraviti
,
kajti
tragikomično
deklamuje
:
„
Sans
parents
,
sans
amis
et
sans
concitoyens
,
Oubliée
sur
la
terre
,
et
loin
de
tous
les
miens
,
Par
le
sort
jettée
dans
ce
pays
farouche
,
Le
doux
nom
de
France
est
toujours
sur
ma
bouche
.
Auprès
d
’
une
vieille
méchante
,
je
plains
mon
sort
,
Je
compte
les
moments
,
je
souhaite
—
la
mort
!
Et
pas
une
seule
amie
,
dont
la
voix
m
’
encourage
,
Qui
près
de
moi
s
’
asseie
et
voyant
mon
visage
Se
baigner
de
mes
pleurs
et
tomber
sur
mon
sein
,
Me
dise
:
„
Qu
?
as-tu
donc
?
“
et
me
presse
la
main
!
“
„
N
’
est
ce
pas
bien
triste
cela
?
“
vprašala
je
po
kratkem
oddíhu
.
Predno
mi
je
bilo
môči
odgovoriti
ji
,
nadaljevala
je
uže
:
„
Eh
bien
,
blonde
fille
slovène
,
je
te
demande
,
De
mon
amitié
,
acceptes-tu
l
’
offrande
?
Veux
tu
me
dire
„
pauvre
,
pauvre
française
“
,
Quand
la
vieille
me
tuéra
de
ses
fadaises
?
“
„
Je
le
veux
!
Je
le
veux
bien
!
“
vskliknila
sem
,
podajaje
obe
rôci
nji
,
ki
je
mi
takó
odkritosrčno
gledala
v
oči
,
takó
dobrohotno
se
mi
nasmihala
.
Oklenila
se
me
je
krog
vratú
,
stisnila
mi
srčno
rokó
in
naglo
,
kakor
me
je
napadla
,
takisto
je
tudi
izginila
.
—
10.
dné
julija
meseca
.
Zarano
sem
šla
včeraj
v
salon
grofíčin
,
postavit
Manfreda
na
svoje
mesto
.
Pekle
so
me
knjige
v
rôci
in
po
nobeni
ceni
ne
bi
bila
hotela
,
da
bi
jih
bil
kdo
videl
pri
meni
.
Odgovora
za
to
si
ne
morem
dati
;
morebiti
me
je
sram
,
da
sem
se
brez
vzroka
takó
mučila
,
da
sem
noč
in
dan
mislila
samó
na
Manfreda
,
toda
pravo
za
pravo
na
—
Bog
se
me
smiluj
,
kaj
bi
bila
skôraj
zapisala
!
Jedva
sem
bila
rešena
Manfreda
,
njega
,
ki
me
je
storil
tako
nesrečno
,
jedva
je
stal
v
vrsti
druzih
otrok
Byronove
muze
,
ko
se
vrata
odpró
in
Dora
v
lehki
beli
obleki
se
prikaže
v
mračni
sobani
.
Hotela
sem
jo
pozdraviti
,
ali
videla
me
ni
hité
k
oknu
,
odpiraje
je
in
povešene
ograče
zavihajoč
.
Čisto
je
bilo
nebó
,
z
bagreno
rdečico
polito
na
iztoku
.
Valovit
je
vrèl
hladni
jutranji
vzduh
v
soparni
prostor
:
njega
in
svetlôbe
nasrkala
se
je
Dora
,
ko
se
je
venkaj
nagibala
in
prelepo
belo
rokó
v
rosi
resédinega
listja
kopajoč
,
odtrgala
si
dehtečo
vejico
.
Gledala
je
po
dolini
,
objemaje
jo
z
vso
dušo
,
dalje
in
dalje
je
plavalo
temno
okó
,
tja
čez
staro
javorje
,
proti
kraji
—
ali
grešno
se
mi
je
dozdevalo
,
prežati
dalje
nánjo
in
tiho
,
tiho
sem
se
pomeknila
iz
sôbe
.
Bog
védi
,
prerada
bi
bila
ostala
tamkaj
,
nikoli
mi
ni
dovolj
Dorinega
pogleda
!
Očesu
in
srcu
dobro
dé
kakor
vsak
umotvor
stvarstva
.
Harmonično
je
gibanje
visoke
postave
,
prosta
,
vendar
plemenita
nje
hoja
,
prelepa
nje
roka
,
prelepa
drobna
nožíca
,
vedenje
,
govoríca
—
„
quite
Lady
“
.
In
obličje
!
Po
klasičnih
potezah
je
lepi
temni
podobi
dôli
v
dvorani
jednako
,
ali
izraz
mu
je
drug
.
Tudi
v
njem
je
trpljenje
narisalo
znamenje
svoje
,
ali
krivica
se
mu
ni
pridružila
.
Oča
je
trpel
do
konca
svojih
dníj
,
pri
hčeri
je
premagano
!
Tó
se
vidi
v
čudovitem
očesi
:
dnò
najblažje
,
toda
upokojene
duše
kaže
njega
pogled
,
ki
čist
in
predirajoč
drugi
duši
seza
do
dnà
.
Črne
svetle
lasé
nosi
razpréčene
na
obé
strani
in
prosta
kita
venča
glavo
.
Nič
o
smešni
napravi
babilonskih
stolpov
,
kateri
kazé
lepoto
.
Krasni
grški
nos
,
omamljiva
usta
,
snežnobela
pòlt
,
polno
nédrije
,
vse
,
vse
bi
bilo
vredno
Afrodite
,
valovom
izhajajoče
.
„
Res
,
res
,
primere
nji
na
zemlji
najti
ni
!
“
Nesrečni
Manfred
,
ali
me
še
strašiš
in
vznemirjaš
navzlic
razvnetemu
molikovanju
boginji
Dori
?
Nečem
,
nečem
se
spomínati
tebe
!
Ker
sem
baš
bila
pri
poobrazovanji
,
naj
načrtam
še
podobo
mademoiselle
de
Latourove
,
kar
mi
je
môči
s
fotografsko
natančnostjo
.
Zoë
nikakor
ni
lepa
,
na
prvi
pogled
skôraj
odurna
—
ali
Francozinja
je
!
Vse
živi
in
govorí
v
nji
,
od
majhne
rdeče
kodrice
,
ki
se
koketno
guga
sredi
čêla
,
do
otročje
nogé
,
ki
je
v
elegantni
obutvi
vsem
na
razgled
.
Izgovorno
je
bistro
sivo
okó
,
kadar
se
pomenljivo
obrača
na
vse
straní
in
kadar
zameži
in
se
trepalnica
zgane
,
izgovorna
so
širôka
usta
,
ki
kažejo
dvé
vrsti
najlepših
zób
,
izgovoren
,
jako
izgovoren
je
zavihani
nosek
,
izgovorne
so
nebrojne
po
obličiji
posejane
pege
,
ko
se
pod
njimi
lice
zardí
,
izgovorna
je
ugibična
postava
in
najzgovarnejše
vse
,
kadar
Zoë
molčí
!
Čudno
,
ali
istina
je
!
—
Nje
ded
je
bil
ubog
částnik
,
ki
si
je
pri
Waterloou
prislužil
réd
in
„
neprecenljivi
“
pridévek
„
de
“
.
Sin
—
gospodični
naši
oča
—
posnemal
ga
je
v
srčnosti
ter
poplatil
pri
Sedanu
„
malemu
“
—
vendar
je
razven
mene
še
drugih
„
malih
“
ljudij
na
sveti
!
—
sinovcu
„
vélicega
“
strijca
očetovo
poslavitev
z
življenjem
svojim
.
Izobražena
in
jako
talentirana
mati
,
ki
je
bila
uže
prej
umrla
,
bila
je
pred
svojo
možitvijo
priljubljen
ud
„
de
la
comédie
française
“
.
Po
očeti
vneta
domorodkinja
ni
hotela
Zoë
dlje
ostati
v
Franciji
,
„
vélicega
“
naroda
ni
mogla
gledati
ponižanega
,
in
podedovaje
po
materi
ljubezen
do
umételjnosti
sploh
in
zlasti
do
poezije
,
izvolila
si
je
pôsel
bralke
in
Francijo
neprestano
molèč
sedaj
v
tujini
z
Bérangerom
in
Hugom
hrepeni
po
nji
.
Prerada
tudi
vzleta
na
francoski
parnas
ter
recituje
nesmrtne
izreke
blestečih
njegovih
zvezd
,
ali
improvizuje
z
urojenim
ji
humorjem
kakovo
vrstico
,
kder
se
za
prozodijo
in
metriko
nikakor
ne
briga
.
Tó
je
Zoë
,
živahna
Francozinja
,
ki
se
nasmiha
vsemu
svetu
,
ki
s
siromakom
vesela
delí
poslednji
svoj
„
sous
“
,
tó
je
Zoë
,
ki
se
mi
je
nepričakovano
ukrala
v
srcé
,
ôna
,
ki
jo
poznamo
dvójki
in
jaz
,
kadar
je
tù
pri
nas
,
ali
kadar
se
na
vrti
v
razuzdani
veselosti
z
nami
šali
ter
pravi
,
da
je
srečnejša
nego
li
celó
gospod
Bog
v
dragi
Franciji
bil
pred
letom
1871.
Druga
pa
je
mademoiselle
Zoë
de
Latour
,
lectrice
de
Madame
la
douairière
Princesse
Pauline
W.
Ta
je
tiho
šepetajoča
dvorjanka
izbornega
vedenja
,
ki
se
tiho
in
sigurno
ziblje
po
gladkem
parketu
,
ki
se
umeje
takó
„
noble
“
dolgočasiti
,
ki
z
poluzaprtimi
očmí
vsako
neizpregovorjeno
misel
gospodaríce
svoje
pogodi
in
ki
jo
sme
vsak
večer
in
vsako
popoludné
s
pomočjó
Molièreja
ali
Rousseaua
zazíbati
v
spanje
.
In
kneginja
?
Menda
sem
uže
popisala
nje
odličnosti
,
pristaviti
zatorej
nimam
druzega
,
nego
li
da
je
živ
s
heraldiko
in
rodoslovjem
napolnen
gotsk
koledar
,
vezan
v
prav
trdem
usnjiji
,
koledar
,
v
katerem
se
je
tó
,
kar
mi
prosti
zemski
državljani
srce
imenujemo
,
z
vsemi
svojimi
čustvi
popolnoma
posušilo
in
kder
le
vkoreninjeni
ponos
v
najsmešnejši
obliki
neprestano
poganja
novo
cvetje
.
12.
dné
julija
meseca
.
Poklonil
se
je
danes
gospod
Rihard
kneginji
in
Dori
,
in
ob
jednem
se
poslovil
.
Neki
prijatelj
ga
vabi
na
Dolenjsko
.
Čez
nekaj
tednov
se
vrne
domóv
,
a
proti
koncu
avgusta
meseca
odpotuje
v
Švico
.
Ne
vem
,
če
se
je
dolgo
mudil
v
graščini
.
Iz
svojega
tina
sem
ga
le
videla
pri
odhodi
arabca
zajezditi
.
Kakor
blisek
je
krênil
iskri
konj
,
ali
jezdec
ga
ni
gnal
proti
dômu
,
ampak
v
gozd
.
Dvójki
sta
tudi
gledali
za
njim
in
se
ga
veselili
.
„
Da
bi
me
bil
gospod
Rihard
soboj
vzel
,
“
dejala
je
Roza
,
„
tó
mora
biti
lepó
,
hitro
kakor
veter
posveti
dirjati
!
“
—
“
Na
vrt
,
na
vrt
,
“
silili
sta
,
in
prestopivši
dvorano
,
kder
nas
je
takoj
ostavila
Zoë
,
našle
smo
vso
gospôdo
še
tamkaj
zbrano
,
razgovarjajóč
se
menda
ob
obiskovalci
,
kajti
kneginja
je
baš
zaničljivo
dejala
:
„
Bodi
si
ljubezniv
,
nadarjen
,
lep
in
izobražen
in
Bog
védi
še
kaj
,
plebejec
je
in
s
to
besedo
je
povedano
vse
.
Záme
takšni
ljudje
niso
na
sveti
,
toda
od
nekdaj
se
preradi
vrivajo
tja
,
kder
jim
ni
mesta
,
to
je
k
nam
,
ki
smo
visoeega
rodú
“
—
„
in
nizkih
mislij
,
“
mrmrala
je
Dora
,
in
bol
in
srd
sta
ji
krivila
lepe
ustnice
.
„
Ne
,
têta
,
motite
se
,
“
deje
mirno
in
dostojno
grofíca
,
„
Rihard
se
nikakor
ne
vriva
in
nikomur
ne
sili
.
Jaz
ga
poznam
,
ponosno
ga
imenujem
prijatelja
in
s
plemenitostjo
svojo
,
ki
ni
mlajša
,
nego
li
Vaša
,
sem
pôrok
zánj
.
Res
je
,
slučaj
mu
ni
položil
grba
v
zibel
,
a
modrice
so
se
mu
milo
nasmihale
in
,
kneginja
,
malo
,
malo
aristokratov
,
ki
jih
poznam
,
moglo
bi
se
primerjati
kar
se
tiče
dušnega
in
srčnega
plemstva
s
tem
—
plebejcem
!
“
Razvneta
je
Dora
po
tem
govoru
grofíci
pritisnila
vroč
poljub
na
lice
in
hvaležno
solzo
v
očeh
je
odšla
v
svojo
izbo
.
(
Prerada
bi
bila
tudi
jaz
grofíci
za
zlate
neprecenljive
besede
poljubila
roko
!
)
Obličje
kneginji
je
otemnelo
pri
tem
prizori
,
prgamentna
pòlt
na
njem
še
bolj
ožoltéla
.
A
črhnila
ni
besedice
,
samó
povzdigovala
tožeča
,
obrnivši
glavo
,
pogled
k
slavni
Uršuli
ter
opiraje
se
na
knjigo
knjig
,
na
gotski
koledar
,
pomakala
je
peró
v
črnilo
in
sredi
nas
vendar
sáma
bila
z
vzvišenimi
mislimi
svojimi
.
18.
dné
julija
meseca
.
Preložile
smo
ure
poúka
od
zjutraj
na
popoludné
,
da
dvójki
uživati
sveži
vzduh
,
dôkler
solnce
prehudó
ne
pripeka
.
V
tem
,
ko
kneginja
blagovoli
„
zbirati
se
“
,
ne
vem
ali
k
molitvi
ali
k
tehtnemu
genealogičnemu
premišljevanju
,
tačas
zmuzne
se
vselej
tudi
Zoë
iz
graščine
in
od
smeha
in
veselja
odmeva
drevje
in
grmovje
.
Ptiči
žvrgolé
ž
njo
in
dekletcama
,
cvetlice
vzdigujejo
radovedno
glavice
iz
rôsne
trave
in
bučele
se
obračajo
brenčé
od
tolicega
hrupa
,
frfolèč
čez
zeleni
vrtni
plot
na
njivo
,
kder
se
zaljubljeno
spogledujejo
z
mladimi
ajdami
,
ki
obrazke
uže
molé
iz
zemlje
.
Okol
pasú
me
je
prijela
davi
Zoë
,
vprašujé
dekletci
:
„
Est
ce
que
vous
plait
l
’
aillance
Entre
la
Carniole
et
la
France
?
“
„
Ne
!
“
odkimali
sta
ob
jednem
Roza
in
Vijola
,
popadši
me
ter
ločèč
me
od
nje
.
„
Vous
ne
m
’
ainez
donc
que
par
distance
?
“
Pritrjujé
sta
kimali
dvójki
.
„
Et
à
Beate
vous
donnez
la
pré
“
—
„
La
préférence
!
“
vskliknila
je
Vijola
.
„
Comtesses
,
je
vous
fais
mon
compliment
,
Dans
Vamour
il
faut
être
constant
!
“
„
Venez
sous
cet
arbre
,
c
’
est
l
’
hirondelle
qui
chante
là
haut
.
Mais
silence
,
silence
,
A
prêsant
elle
commence
!
Ah
!
j
’
ai
vu
,
j
’
ai
vu
!
“
Nous
dit
l
’
hirondelle
;
„
Ah
!
j
’
ai
vu
,
j
’
ai
vu
!
“
—
Oiseau
,
qu
’
as-tu
vu
?
„
J
’
ai
vu
deux
enfants
Parcourir
les
champs
,
Qui
aiment
leur
gouvernante
D
’
une
affection
touchante
.
“
„
N
’
est
ce
pas
joli
?
“
—
„
Res
,
res
,
lepó
je
,
“
sta
dejali
dekletci
,
„
naj
lastavica
še
pôje
!
“
„
Silence
,
silence
,
Elle
recommence
!
“
„
Ah
!
j
’
ai
vu
,
j
’
ai
vu
!
“
Nous
dit
l
’
hirondelle
,
„
Ah
!
j
’
ai
vu
,
j
’
ai
vu
!
“
Dis
donc
,
qu
’
as-tu
vu
?
„
J
’
ai
vu
,
j
’
ai
vu
près
d
’
elles
Une
étrangère
demoiselle
,
Qui
rit
et
cause
toujours
,
Qui
est
de
ceux
„
de
la
tour
!
“
„
Attrapez-moi
,
si
vous
pouvez
!
“
vskliknila
je
Zoë
in
kakor
blisek
izginila
za
grmovjem
.
Tekale
smo
za
njo
,
iskajoč
je
.
Tú
se
prikaže
svetla
sinja
nje
obleka
,
tam
vihrá
rdeči
trak
na
nje
slamniki
!
Ali
se
ni
tukaj
sasmijala
,
o
ne
,
tam
se
vrtí
kakor
vrtalka
.
Takó
se
je
sukala
semtertja
,
a
nikder
je
ni
bilo
.
Izvestno
je
uže
bila
pri
kneginji
ter
ji
oškropila
veternico
in
batistni
robec
s
kolonjsko
vodó
,
da
ji
je
bilo
môči
iti
na
navadni
kratki
izprehod
.
Žàl
,
tudi
kneginja
je
morala
iti
mimo
hlevov
in
brezumna
goveda
so
se
drznila
časih
stopiti
na
uglajeni
pot
.
Pripetilo
se
je
uže
tudi
,
da
so
primeketale
okorne
kozé
in
se
prisilile
breztaktno
celó
k
nji
!
Kaj
storiti
v
tacem
slučaji
brez
blagoslova
,
ki
ga
slavnoznani
Farina
delí
vsemu
omikanemu
svetu
?
Dišečo
veternico
malo
pognati
,
robec
na
usta
pritisniti
,
tako
se
dadé
premagati
še
takšne
nespodobnosti
!
—
24.
dné
julija
meseca
.
Smijati
se
moram
izkušnji
,
kateri
sta
se
danes
dvojki
morali
podvreči
in
ki
sta
jo
takó
slabo
opravili
.
Poludné
je
bilo
,
ko
smo
vrt
pustivši
stopile
v
dvorano
in
—
gorjé
!
têta
Pavlovna
je
uže
kraljevala
pod
podobo
sloveče
Uršule
!
Stopajoč
po
prstih
,
da
bi
je
pri
delu
ne
motile
,
hotele
smo
ponižnim
pozdravom
iti
mimo
,
a
z
žežlom
—
velicim
gosjim
peresom
—
je
mignila
vladaríca
in
,
četudi
obotavljaje
se
,
približati
smo
se
ji
morale
.
„
Semkaj
,
mes
petites
nièces
,
“
dejala
je
,
„
čuti
hočem
,
ali
sta
pazili
ón
dan
na
moje
besede
,
ali
ne
.
Comtesse
Violette
,
povedi
kàj
o
lepem
svojem
pradedi
!
“
in
kazala
je
kneginja
na
cvetlíco
kranjskega
junaštva
,
ki
je
pravo
za
pravo
podobna
ptičjemu
strašilu
.
V
veliki
zadregi
je
bila
Vijolica
,
se
je
pohrkala
,
zopet
pohrkala
in
napósled
boječ
šepetala
:
„
Tó
je
isti
,
tó
je
isti
—
ki
—
ki
je
plesal
s
Turci
,
predno
so
prišli
na
—
na
—
politanski
stol
.
“
—
„
Jeli
môči
,
“
zadrla
se
je
kneginja
,
„
da
vnukinja
modre
Uršule
in
moja
sinovka
takó
blodi
?
O
izpačeni
svet
,
ki
nima
ni
čustva
,
ni
glave
za
tó
,
kar
je
vzvišeno
!
—
A
vous
donc
,
a
vous
Rosette
,
qui
avez
montré
de
l
’
esprit
l
’
autre
jour
,
dites
,
s
čim
se
je
odlikoval
nesmrtni
grof
Herbart
?
“
—
Srčno
je
začela
Roza
:
„
Grof
Herbart
se
je
bojeval
s
kraljíco
Terezijo
in
prinesel
rano
domóv
.
Evo
obrunka
na
dolzem
nôsi
!
In
ta
mož
,
“
nadaljevala
je
trudoljubivo
,
„
ta
mož
,
ki
se
takó
kislo
drží
,
ta
je
naš
strijc
Maksim
,
pomagal
je
na
Dunaji
plemenitažu
F.
fijakarje
broji
ti
in
muhe
bíti
.
Več
nego
li
sto
tisoč
jih
je
stalo
pred
vrati
.
“
—
Od
veselja
je
žarel
Rozin
obrazek
,
predobro
se
ji
je
zdelo
,
da
je
vse
takó
dobro
znala
,
kakó
je
zatorej
ostrmela
,
ko
se
têta
zagrohoče
:
„
Mademoiselle
de
Latour
,
mes
sels
,
du
vinaigre
—
je
me
meurs
!
“
—
Oslabela
naslanjala
se
je
kneginja
v
blazine
svojega
prestola
,
žezlo
je
odpadlo
koščeni
rôci
in
—
oskvrnen
je
bil
rmeni
foulard
nje
obleke
!
Zoë
se
skôraj
ubraniti
ni
mogla
smeha
in
poživeč
gospodaríco
je
neprestano
dekletcema
pošiljala
poljube
.
Vendar
se
je
kmalu
zopet
zavedla
visôka
gospá
in
trepetajoč
si
je
pritisnila
robec
na
očí
.
Poskusila
je
menda
jokati
.
Ali
kakor
največja
bolest
nima
solzâ
,
takó
je
tudi
nje
okó
ostalo
suho
in
vzdihovala
je
:
„
O
ne
zamerite
,
vzvišani
duhovi
,
da
je
tó
zidovje
čulo
takšno
blodnjo
!
“
—
Pogledujé
dvojki
je
bolestno
tožila
:
„
To
je
rod
,
po
katerem
naj
umeva
bodočnost
tvojo
visokost
,
sloveča
“
—
in
kažoč
na
podobo
je
zopet
vprašala
vsa
razkačena
:
„
Ali
morebiti
tudi
ne
vesti
,
kdo
in
kaj
je
bila
velečastna
,
visôkocenjena
gospá
?
“
—
Solzna
Vijola
se
je
tresla
,
da
ni
mogla
črhniti
besedice
,
a
Roza
je
srčnó
odgovorila
za
obé
:
„
Tó
je
najina
prababica
Uršula
,
ki
je
več
znala
nego
me
vse
skupaj
in
tó
je
sova
,
ki
je
—
“
Zvedrilo
se
je
malo
kneginji
obličje
vprasajoč
:
„
Kaj
praviš
,
Roza
,
komu
je
sova
podobna
?
“
—
„
Sova
je
podobna
—
sama
sebi
,
kajti
nigdar
se
ne
sme
priličevati
žival
najblažji
stvari
božji
,
človeku
!
“
rekši
to
je
sladka
Rožica
veselo
upirala
bistre
svoje
velike
očí
v
têto
,
pričakujé
vsaj
sedaj
nje
priznanja
.
A
milostiva
je
zaničljivo
vihala
nos
in
vprašala
:
„
Kdo
te
je
temu
naučil
?
“
—
„
Beata
,
ki
naju
vsemu
uči
,
kar
je
pravo
in
dobro
.
“
—
„
Razven
tega
,
kar
bi
morali
vedeti
milovanja
vredna
otroka
,
a
česar
sáma
ne
vé
.
“
Evo
moraličnega
uničevanja
,
ki
je
zopet
„
mali
“
prišlo
v
dél
!
Ozirala
se
je
po
pogrezi
,
da
bi
vánjo
izginila
,
a
marmornata
tlà
dvorane
niso
vedele
ničesa
o
tej
koristni
napravi
,
in
osramočeno
,
kesajoča
se
,
odnesti
sta
jo
morali
slabi
nogi
in
odvedla
s
seboj
je
celó
še
milovanja
vredna
otrôka
!
—
1.
dné
avgusta
meseca
.
Drévi
se
snide
družba
v
pritličnem
,
grádu
prizidanem
salonu
,
pravem
poletenskem
bivališči
.
Visoki
,
vzdušni
,
proti
severu
ležeči
prostor
ima
steklene
stene
,
ki
se
dadé
odpehniti
in
držé
kar
na
vrt
.
Vse
je
poletensko
v
sobani
:
lehko
od
trstja
spleteno
orodje
,
od
lesa
izrezan
strop
,
grmiča
,
ki
zelenita
ob
zidovih
,
in
pisane
cvetlice
,
razstavljene
v
velicih
vrbasih
.
Sredi
salona
se
vzdiguje
fantastično
drevó
,
na
krivih
,
z
bršljinom
obrastenih
vejah
se
zibljó
kletke
,
kder
žvrgolé
inostranski
ptiči
.
Od
stropa
se
krožijo
zeleno-rmenkaste
verige
,
bele
krogle
nosèč
,
ki
se
blesté
v
medlem
sviti
.
V
tem
prijaznem
somraku
se
radujeti
dvojki
pri
svoji
mizici
in
tudi
Irena
,
Zorica
,
Betina
in
druge
zahajajo
časih
semkaj
.
Tukaj
sloní
boginja
Dora
,
gledujé
zvezdno
nebó
in
domovinsko
dolino
,
in
tukaj
sem
tudi
jaz
vsak
večer
s
pletenjem
v
rôci
,
pogovarjaje
se
z
dekletcema
in
—
čudèč
se
Dori
.
Na
drugem
konci
velicega
salona
drug
prizor
:
tamkaj
ni
zavistnih
senčnikov
,
tamkaj
gori
na
starih
,
srebrnih
svetílnikih
luč
na
ves
plámen
.
Svetlo
mora
biti
,
kder
kraljuje
v
svojem
bleski
kneginija
Pavlovna
.
Ponižuje
se
k
igri
„
piquet
“
.
Dr.
Kosec
je
presrečni
človek
,
kateremu
je
dovoljeno
udeleževati
se
kneževske
zabave
.
V
bližnjem
trgu
L.
stanuje
in
graščinska
kočija
ga
privaža
in
odvaža
vsak
večer
.
Ako
poštenjaku
tudi
kapljica
„
višnjeve
“
krví
ne
teče
po
žilah
,
vendar
mu
milostiva
ni
nemila
:
kajti
izvrsten
igralec
je
in
zmožen
zagotovljati
ji
,
da
dragoceno
nje
zdravje
ni
v
nikakeršni
opasnosti
.
Zaradi
dostojnosti
—
vladarica
ni
nigdar
brez
dvorjanke
—
sedi
Zoë
poleg
kneginje
,
toda
,
kaj
pravim
,
ne
poleg
nje
,
ampak
malo
zadaj
,
obžalujoč
nesrečo
,
katera
kneginjo
neprestano
preganja
navzlic
bistroumnosti
,
preračunjanju
in
izborni
njeni
igri
.
Na
desni
kneginje
mila
grofica
,
„
Die
Fürstin
furchtbar
prächtig
wie
blut
’
ger
Nordlichtschein
Die
Gräfin
süss
und
milde
,
als
blickte
Vollmond
d
’
rein
.
“
Kadar
igra
teče
bavi
se
od
dolzega
časa
grofíca
semtertja
s
knjigo
,
v
kateri
biva
duša
Dantejeva
ali
—
Byronova
.
Duša
Byronova
!
Bog
pomozi
grofíci
!
—
(
V
parantezi
naj
se
izpovém
,
da
mi
—
Manfred
še
zmeraj
po
glavi
blodi
.
„
O
štiri
in
dvajseti
junij
,
dan
nepozabljivega
a
—
nesrečnega
spomina
!
“
)
Časih
gleda
mila
grofíca
tudi
doli
k
nami
,
nasmiha
se
dvojkama
,
objema
presrčno
s
pogledom
svetlo
Doro
in
celó
„
mala
“
ujame
nekoliko
prijaznega
nasmeha
in
se
ž
njim
sáma
pred
sabo
dosti
ponašati
ne
more
.
Prej
imenovani
gospod
dr.
Kosec
,
kdo
je
tó
?
Gospod
je
odtis
imena
svojega
,
nenavadno
majhen
,
prav
kosec
človeka
,
in
živahen
ter
ugibičen
,
a
kar
je
še
posebnega
na
njem
je
privilegiji
večne
mladosti
.
Ivana
trdi
„
tak
je
bil
,
ko
se
je
Dora
porodila
,
tak
,
ko
sta
dvójki
ugledali
dan
in
tak
bode
s
stó
leti
—
ako
jih
učaka
“
.
Mladi
starec
,
ali
stari
mladec
ima
gladka
rožna
lica
in
goste
rmenkaste
lasé
,
v
katere
prerad
seza
z
belo
ročíco
.
Očala
v
zlatem
okovi
mu
tiče
na
finem
nosi
,
a
kadar
kàj
na
tanko
gleda
,
jih
pomakne
na
vrh
čela
in
še
mlajši
je
potem
:
očí
gledati
takó
sinje
in
čisto
,
kakor
vspomladnji
dan
ob
zori
.
Pravijo
,
da
je
prijatelj
vsemu
svetu
in
jako
učen
zdravnik
,
pri
bolníku
zbranih
,
toda
v
navadnem
življenji
raztresenih
mislij
.
In
on
,
ki
je
uže
toliko
ljudi
smrti
otel
,
boleha
na
neozdravljivi
vnétici
—
srca
!
Samotár
je
ostal
,
vedno
gorèč
za
vse
,
odločil
se
ni
za
nobeno
.
Kolikokrat
,
kadar
je
vsestranski
prijatelj
pri
poroki
bil
za
pričo
,
se
je
spomnil
,
da
bi
se
bilo
morebiti
tudi
njemu
posrečilo
stati
na
strani
nežne
nevestiee
.
Saj
se
je
njemu
vselej
prijazno
nasmihala
,
rada
mu
v
rôko
sezala
,
zakaj
li
je
vendar
srečo
zamétal
?
In
kadar
je
na
malih
rokah
pazljivo
in
varno
detece
držal
in
ga
gledal
z
nepopisno
ljubeznijo
,
o
kaj
bi
bil
dal
,
da
bi
mu
on
namesto
kuma
bil
oča
!
—
Kakor
se
mi
zdi
,
vžgan
je
zdaj
za
Zoëo
,
a
to
ga
ne
moti
z
medlečimi
očmí
Dori
klanjati
se
,
milo
grofíco
,
katero
imenuje
vzor
ženstva
,
čestiti
,
kneginji
najponižnejši
suženj
biti
in
še
meni
kaj
sladkega
pošepetati
v
tem
,
ko
dvojkama
poljublja
temne
kodre
.
Ali
sem
pozabljiva
!
Naše
učeno-besedne
prijateljice
še
omenila
nisem
,
poglavitne
soudeleževalke
večernih
zabav
!
Pardon
,
siva
starica
,
jutri
popravim
,
kar
sem
danes
zamudila
.
2.
dné
avgusta
meseca
.
Pardon
še
jedenkrat
,
stara
ženica
z
bagreno-rdečim
vratnikom
in
jednacim
čopičem
,
ki
se
ti
takó
ponosno
šopiri
po
glavi
!
Takoj
po
zajutrku
se
spravljam
s
toboj
,
žrtvujé
ti
pest
sladkih
jederc
.
To
jih
bode
hrustal
zakrivljeni
tvoj
kljun
!
Naj
te
imenujem
kakor
gré
:
stara
zaspana
papiga
pripomore
,
ako
ji
dopuščata
volja
in
zaspanec
,
v
večjo
našo
zabavo
v
poletenskem
salonu
.
Mnogo
je
prepotovala
,
predno
se
je
semkaj
k
počitku
naselila
.
„
Papagal
’
real
,
re
de
Portugal
!
“
blebeče
veselo
spominjaje
se
vožnje
iz
žarne
Afrike
na
portugalski
ladiji
.
„
Tocc
’
à
tambur
’
,
bum
,
bum
!
“
zaropoče
in
pogleda
kvišku
.
Ubožica
!
tukaj
ni
mornarjev
,
ki
mej
vrvmí
in
lestvicami
plezajo
spenjajoč
se
k
tebi
celó
iz
koša
jadernikovega
.
Da
si
se
usodi
udala
,
pričaš
,
glavo
krotko
povešajoč
ter
trudoljubivo
mrmraje
„
Madre
di
Dios
,
ruega
por
nosotros
peccadores
!
“
Bodi
pohvaljena
,
stara
Jokita
,
da
