,ki
ga
iz
njenih
očij
zadene
,
obljubuje
mu
nebeške
radosti
.
„
Glej
,
da
se
mi
pobereš
izpred
očij
!
“
zapoveduje
glavar
javkajočemu
in
rotečemu
se
židu
,
ki
v
srcu
želi
,
da
bi
vse
egiptske
nadloge
prišle
nad
nasprotnika
,
„
glej
,
da
se
mi
takoj
pobereš
—
sicer
—
“
Jurij
Skopec
seže
za
pas
,
kjer
tiči
nevarno
orožje
.
„
Mojo
nevesto
mi
dajte
,
“
sopiha
Levi
.
„
Leo
bom
sam
spremil
v
tabor
,
“
roga
se
mu
Jurij
Skopec
,
„
in
ne
čudil
bi
se
,
ko
bi
do
tja
dobil
od
nje
še
nekaj
vročih
poljubčkov
.
To
je
ljubezen
,
Ti
krivonogi
slepar
,
kaj
meniš
,
da
se
ta
da
prisiliti
?
“
„
Lea
bo
šla
z
menoj
!
“
rogovili
žid
.
„
Ne
bližaj
se
mi
,
“
zapreti
Jurij
Skopec
grozovitim
glasom
,
„
če
Te
še
enkrat
brcnem
,
ležal
boš
štirinajst
dnij
,
Ti
pokveka
!
Pojdi
,
lepa
Lea
,
k
vozovoma
greva
in
Tam
bom
Tvojemu
vzgojevatelju
Abrahamu
povedal
,
kako
pobalinsko
se
je
Levi
vedel
.
“
Ne
da
bi
še
jodenkrat
pogledal
poraženega
‚
ženina
‘
,
odide
glavar
s
svojo
ljubico
.
„
Moj
Bog
,
kako
se
bo
to
končalo
?
“
zdihuje
Lea
,
„
Levi
bo
vse
očetu
povedal
in
potem
bom
morala
jaz
trpeti
.
“
Juriju
Skopcu
se
čelo
zgubanči
.
„
Trpeti
?
No
,
to
bodemo
še
le
videli
.
Pri
tem
imam
tudi
še
jaz
malo
besedico
izpregovoriti
.
Če
Te
bo
Abraham
zaradi
tega
mučil
,
imel
bode
z
menoj
opraviti
.
In
da
mu
to
ne
bo
prijetna
zabava
,
to
si
Abraham
lahko
misli
.
“
„
Kako
se
bo
to
končalo
?
“
ponavlja
lepa
deklica
v
svojem
strahu
.
„
Dobro
za
Vas
,
moje
drago
dete
.
Levija
ne
bodete
vzela
za
moža
!
Ali
ga
morda
ljubite
?
“
Zarudela
Lea
s
svojo
ljubko
glavico
odkima
.
„
Kako
vprašanje
,
kaj
ne
?
“
smehlja
se
Jurij
Skopec
,
„
saj
vem
,
koga
ljubite
,
divna
Lea
.
Toda
bodite
brez
skrbi
,
moja
roka
daleč
sega
,
to
je
tudi
Abrahamu
znano
.
Večkrat
bom
poizvedoval
,
kako
se
Vam
godi
,
tudi
ko
se
bodeva
ločila
.
Gorje
starca
,
če
bo
grdo
z
Vami
ravnal
,
grozno
bi
ga
kaznoval
.
“
„
Ne
govorite
tako
,
“
prosi
ga
Lea
.
„
Prav
tako
—
najin
razgovor
mora
ves
drugačen
biti
,
mnogo
lepši
,
kakor
vse
drugo
,
“
odgovori
jej
Jurij
Skopec
urno
.
In
zopet
jo
iskreno
poljubuje
na
mala
ustica
,
ki
se
mu
ne
izmikajo
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Po
goščavi
se
razlegajo
neznanski
glasovi
.
Levi
hebrejsko
preklinja
in
celo
neznane
besede
so
strašno
slišati
.
—
Končno
vstane
z
velikim
trudom
.
Boli
ga
,
kakor
bi
imel
vse
kosti
polomljene
.
Poškodovan
ni
sicer
,
toda
nastale
bolečine
ga
zelo
mučijo
.
—
Seveda
,
kamor
Jurij
Skopec
stopi
,
tam
nikoli
več
trava
raste
.
„
Kuga
naj
ga
zadavi
,
“
stoka
Levi
,
„
koprive
naj
mu
rasejo
v
trebuhu
.
In
sto
hiš
naj
ima
,
v
vsaki
hiši
sto
sob
.
In
v
vsaki
sobi
naj
ga
sto
let
krč
lomi
!
“
To
je
res
pobožna
želja
,
kajti
Leviju
je
znano
,
da
Jurij
Skopec
raje
stanuje
v
zelenem
gozdu
,
kakor
pa
v
hišah
.
Zaradi
tega
mora
premišljati
,
kako
bi
se
drugače
mogel
nad
glavarjem
maščevati
.
Krivonožec
konečno
počasi
odkrevlja
.
Z
zobmi
škriplje
,
tako
ga
bolečine
nadlegujejo
.
Na
smrekovo
vejo
se
mora
opirati
.
Tako
se
guglje
proti
taboru
.
„
Že
vem
,
kaj
bom
storil
,
“
škriplje
ljubosumnež
.
„
Sedaj
bom
molčal
—
nič
ne
bom
govoril
,
dokler
ne
pridemo
v
Zagreb
.
Tam
pa
ga
bo
strela
zadela
,
hejsa
,
takrat
bom
veselja
skakal
,
ko
bo
Jurij
Skopec
na
krvavem
odru
ležal
ter
mu
bo
rabelj
s
kolesom
tri
ud
za
udom
.
Da
,
da
,
to
bo
radost
,
Ti
pa
,
tolovaj
,
boj
se
mojega
maščevanja
!
“
Srečna
misel
.
—
Neznanska
prikazen
.
—
Jera
Hrvatova
začne
sumiti
.
—
Ženska
ljubosumnost
.
„
Prokleto
,
vedno
bolj
se
dani
,
komaj
pol
ure
še
,
in
solnce
bo
posijalo
.
Hej
,
Pante
,
ali
za
vraga
res
nič
ne
veš
,
kako
bi
se
mogla
iz
teh
škripcev
rešiti
?
V
pravcati
pasti
sediva
tu
notri
.
“
Smukačev
tovariš
menda
teh
besed
ni
slišal
.
Zamišljen
stoji
sredi
spalnice
—
na
tla
zre
,
dokler
ga
Smukač
krepko
pod
rebra
ne
sune
.
„
To
se
mi
še
manjka
,
“
rentači
tolovaj
,
„
hej
,
Pante
,
ali
si
me
zaradi
tega
sem
zvabil
,
da
bi
spala
?
Sem
si
me
zapeljal
,
sedaj
mi
pa
še
vun
pot
pokaži
!
“
Pante
se
zgane
.
„
Da
,
da
,
sedaj
sem
pravo
zadel
,
“
zakliče
.
„
Hej
,
tovariš
,
daj
mi
veliki
beli
plašč
,
ki
tam-le
na
stolu
leži
.
Tako
je
prav
,
sedaj
pa
si
naloživa
svoja
bremena
!
“
Smukač
še
vedno
drži
bodalo
v
roki
.
„
Poprej
moram
te
dve
ženski
v
krtovo
deželo
poslati
,
“
pravi
temnega
pogleda
.
„
Tako
,
sedaj
sem
našel
pravo
mesto
.
Hitro
jo
bom
v
srce
zabodel
,
potem
bodem
pa
še
plavolaso
zaklal
.
“
„
Stoj
,
vzela
ju
bodeva
živi
sabo
!
“
vsklikne
Pante
,
ki
je
poprej
tovariša
za
roko
zgrabil
.
„
To
je
nemogoče
,
hitro
bi
nama
ju
odvzeli
,
in
potem
bi
se
nama
še
slabše
godilo
.
Samo
mrliči
molčijo
.
“
„
Pusti
ju
živeti
,
še
vesel
jih
boš
!
“
„
Ne
,
pokoljem
ju
!
“
„
Človek
,
poslušaj
me
vendar
.
Izmislil
sem
si
načrt
,
kako
bodeva
na
prosto
prišla
.
Zgrabi
svojega
dekleta
!
Če
se
mi
ne
posreči
moj
naklep
,
saj
jo
potem
še
lahko
usmrtiš
.
“
Nerad
se
Smukač
uda
.
Pante
si
je
težko
breme
že
naložil
,
in
ko
Smukač
isto
stori
,
splezata
skozi
okno
na
streho
.
Tukaj
to
še
veliko
lažje
storita
,
kakor
pri
prvem
oknu
,
skozi
katero
sta
notri
prišla
,
kajti
poševna
streha
gospodarskega
poslopja
sega
pri
spalničnem
oknu
skoraj
do
vrha
.
Zunaj
je
že
jutranji
mrak
,
toda
hlapci
,
ki
se
na
dvorišču
mude
,
ne
gledajo
kvišku
,
ker
imajo
preobilo
dela
.
Pante
gre
prvi
.
Večje
breme
nosi
,
vendar
mu
je
silna
teža
prava
otroška
igrača
,
Smukač
pa
komaj
zadržuje
stokanje
.
Sicer
je
tudi
ta
tolovaj
nenavadno
močan
,
toda
ne
tako
spreten
,
kakor
Pante
,
ki
se
kakor
na
ravnih
tleh
plazi
po
strehi
.
—
Sreča
je
predrznežema
mila
.
Nikdo
ju
ne
opazi
,
kmalu
prideta
na
najnižjo
streho
,
s
katere
se
ob
prislonjeni
lestvici
urno
doli
spustita
.
Tako
prideta
na
dvorišče
,
sopihajoča
in
razpotena
,
vendar
pa
brez
vsake
nezgode
.
Neustrašljiva
tolovaja
stojita
v
temnem
kotu
mej
dvema
poslopjema
.
Če
stopita
le
nekaj
korakov
naprej
,
sta
v
jutranjem
polusvitu
in
hlapci
ju
morajo
zapaziti
.
„
Sreča
,
da
ni
tukaj
nobenih
psov
,
“
mrmra
Smukač
,
„
drugače
bi
naju
bili
že
davnej
izvohali
.
“
Pante
se
ne
zmeni
,
kaj
tovariš
godrnja
.
Hitro
položi
veliko
culo
s
svojo
bodočo
ljubico
na
tla
,
in
ko
se
je
to
zgodilo
,
priveže
si
manjšo
culo
,
katero
je
v
roki
nosil
,
na
glavo
.
„
Smukač
,
“
šepeta
predrznež
.
„
Kaj
je
?
“
„
Vzemi
beli
plašč
ter
mi
ga
tako
ogrni
,
da
bom
popolnoma
v
njem
skrit
.
Tudi
povez
na
glavi
so
ne
sme
videti
,
ali
si
me
razumel
?
“
Smukač
sicer
ne
ve
,
kaj
to
pomeni
,
toda
misli
si
,
da
tovariš
zahteva
nekaj
za
rešitev
potrebnega
.
Stori
,
kamor
mu
je
velevano
.
Trenotek
pozneje
stoji
v
temnem
kotu
velikanska
bela
pošast
.
To
je
Pante
.
Beli
plašč
ga
popolnoma
odeva
in
povez
na
glavi
ga
dela
tako
orjaškega
.
„
Sedaj
tukaj
mirno
ostani
—
ne
gani
se
,
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
,
“
šepeta
Pante
izpod
bele
haljine
.
Ubogljivo
počeno
Smukač
v
kot
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zunaj
na
dvorišču
je
živahno
gibanje
.
Hlapci
pripravljajo
vozove
—
žetev
je
,
drugi
zopet
živini
polagajo
klajo
ter
jo
napajajo
.
Možje
kakor
dekle
so
še
zaspani
,
kajti
ob
tem
letnem
času
je
poljsko
delo
težavno
.
Vendar
se
včasih
radovedni
ozirajo
proti
kotu
,
v
katerem
sta
tolovaja
skrita
.
„
No
,
Kristijan
,
kaj
pa
se
tako
plaho
oziraš
tja
v
kot
,
ali
se
bojiš
,
da
se
Ti
bo
nuna
prikazala
?
“
„
Kaj
pa
da
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
saj
še
ni
dolgo
tega
,
ko
jo
je
Luka
videl
.
Hotel
je
biti
pogumnejši
,
kakor
drugi
,
ter
nuno
zadrževati
.
Tu
pa
je
orjaška
pošast
planila
nanj
,
da
je
kričal
na
vse
pretege
.
Težko
,
kakor
nagroben
kamen
—
tako
mi
je
pripovedoval
—
ležala
je
nuna
na
njem
,
in
še
drugi
dan
je
imel
temne
lise
po
vsem
životu
,
ko
smo
ga
pol
nezavestnega
našli
.
Nune
seveda
ni
bilo
nikjer
,
ker
je
že
jutranje
solnce
sijalo
.
“
„
To
je
plašno
!
“
„
Kaj
ne
da
?
Jaz
bi
kar
na
mestu
umrl
,
ko
bi
se
mi
kaj
takega
pripetilo
.
Pravijo
,
da
nuna
ravno
proti
jutru
rada
rogovili
in
da
iz
onega-le
kota
prihaja
.
Treba
jo
je
pri
miru
pustiti
,
potem
gre
brez
obotavljanja
svoja
pota
ter
nikomur
nič
žalega
ne
stori
.
“
Drugi
hlapec
je
menda
še
novinec
na
graščini
,
kajti
vrat
steguje
ter
zre
v
temni
kot
mej
obema
gospodarskima
poslopjema
.
—
„
Ne
stopaj
mi
tja
preblizo
,
“
svari
ga
tovariš
,
„
tega
nobeden
izmed
nas
ponoči
ne
stori
,
kajti
bolje
je
,
da
se
človek
takim
prikaznim
izogne
.
“
„
Prav
imaš
,
taka
družba
ni
nič
kaj
prijetna
.
“
Hlapca
zopet
svoje
delo
opravljata
.
Iz
lope
potegneta
velik
voz
ter
ga
privlečeta
sredi
dvorišča
.
Pri
tem
se
približata
neznanskemu
kotu
.
Temno
je
še
.
Naenkrat
se
jeden
izmed
njiju
zgane
.
„
Hej
,
kaj
je
pa
to
?
“
Nekaj
hlapcev
pristopi
ter
ga
prašaje
pogleduje
.
„
Kaj
pa
Ti
je
?
“
„
Poslušajte
vendar
!
“
„
Saj
ni
nič
!
“
„
Jaz
tudi
ničesa
ne
slišim
,
“
oglašajo
se
boječe
jeden
za
drugim
.
„
Tu
—
že
zopet
je
!
“
Hlapci
poslušajo
in
dekle
,
ki
so
se
jim
mej
tem
pridružile
,
se
radovedno
ozirajo
na
okrog
.
Naenkrat
se
začno
stiskati
na
kup
,
kajti
slišijo
se
neznanski
glasovi
.
Od
daleč
menda
to
prihaja
,
toda
takoj
potem
menijo
,
da
je
stokanje
prav
blizo
.
To
so
nečloveški
glasovi
—
vsem
se
lasje
ježijo
.
„
Moj
Bog
,
kaj
neki
je
to
?
“
zdihuje
prvi
.
„
Križani
Jezus
—
kako
strašansko
je
to
slišati
!
“
pripomni
drugi
.
—
„
Hu
—
hu
—
huuu
“
—
oglaša
se
prav
od
blizo
,
jasneje
,
kakor
poprej
.
„
Vsi
dobri
duhovi
,
“
kriči
jeden
hlapcev
,
„
glejte
—
tam-le
—
v
kotu
—
glejte
—
joj
!
“
Vsi
gledajo
proti
temnemu
kotu
.
Tam
stoji
velika
bela
postava
.
Hlapci
menijo
,
da
je
iz
tal
vzrastla
—
saj
tam
ni
nikakošnih
vrat
.
„
Nuna
!
“
stoka
prvi
hlapec
.
„
Da
,
nuna
je
!
“
jeclja
drugi
.
V
tem
trenotku
dekle
zavrišče
,
kakor
bi
bile
na
raženj
nasajene
.
„
Bežimo
—
bežimo
,
nuna
prihaja
—
vratove
nam
bo
zavila
!
“
Ženski
krik
v
prvem
trenutku
odrevenele
možakarje
zopet
oživi
.
—
Zdajci
bi
zavidali
junake
,
ko
bi
jih
videli
,
kako
urnih
nog
beže
z
dvorišča
,
kajti
v
tako
orjaških
skokih
divjajo
proti
izhodu
,
kakor
bi
jim
bil
sam
peklenšček
za
petami
.
Jeden
hlapcev
se
izpodtakne
ob
brano
,
ki
leži
na
tleh
,
ter
na-njo
telebne
.
Nesrečnež
v
svojem
strahu
ne
ve
,
da
je
padel
na
to
koristno
poljsko
orodje
,
marveč
meni
,
da
ga
je
pošast
s
svojimi
železnimi
kremplji
zgrabila
.
„
Pomagajte
!
“
rujove
,
„
pomagajte
!
“
Zastonj
so
njegovi
klici
na
pomoč
,
kajti
njegovi
tovariši
so
tem
bolj
preplašeni
,
ker
mislijo
,
da
je
prikazen
že
jednega
izmed
njih
vjela
.
„
Pomagajte
!
“
stoka
hlapec
,
ki
se
ne
more
od
tal
pobrati
—
nataknile
so
se
njegove
hlače
na
zob
brane
.
Hlapci
in
dekle
se
jeden
ob
druzega
zaletavajo
.
Divji
roj
beži
preko
dvorišča
.
„
Nuna
—
nuna
!
“
kriče
prestrašeni
ljudje
,
katerim
se
lasje
ježe
.
Najbolj
se
sliši
rujovenje
reveža
,
ki
leži
na
brani
.
„
Rešite
me
,
nuna
me
drži
—
oj
,
rešite
,
pomagajte
—
zadavila
me
bo
!
“
Malo
trenotkov
pozneje
je
dvorišče
prazno
,
kakor
pometeno
.
Le
dve
temni
postavi
se
premikate
v
jutranjem
polumraku
proti
velikim
,
nezastraženim
,
sedaj
na
stežaj
odprtim
vratom
.
Pante
se
bliskoma
iznebi
belega
plašča
.
Smeh
ga
sili
,
toda
položaj
je
vedno
še
resen
.
Vse
je
od
tega
odvisno
,
da
prideta
na
razvaline
Medvedjega
gradu
in
da
jih
pri
tem
nikdo
ne
zapazi
.
Kmalu
sta
tolovaja
s
svojima
bremenoma
na
prostem
ter
poteč
se
priskačeta
do
vznožja
malega
griča
,
na
katerem
leži
razpalo
zidovje
starega
gradu
.
Priplazita
se
od
nasprotne
strani
k
razvalinam
,
jutranja
megla
jima
je
pri
tem
jako
ugodna
.
„
Le
za
menoj
stopaj
,
“
šepeta
Pante
svojemu
prijatelju
,
„
tik
za
mano
ostani
,
kajti
tu
gori
mi
je
vsak
kamen
znan
.
Vzlic
megli
bom
najino
skrivališče
našel
.
“
Smukač
ne
more
boljšega
storiti
,
kakor
Panteta
ubogati
,
ki
niti
najmanjši
trenotek
ne
premišljuje
,
kam
mu
je
stopati
.
Kmalu
stojita
pred
začrnelim
zidovjem
s
svojima
težkima
bremenoma
.
„
Jaz
že
omagujem
,
“
stoka
Smukač
.
„
Tovor
je
pretežak
.
Pante
,
ali
še
nisva
na
cilju
?
“
„
Le
malo
še
potrpi
!
Tu
je
nekdanja
grajska
kapelica
.
Skozi
to
morava
iti
,
pa
sva
v
svojem
skrivališču
,
“
tolaži
ga
sprednji
.
Pante
stopi
skozi
bivša
vrata
v
notranje
opuščenega
božjega
hrama
.
Tu
je
popolnoma
temno
in
mokrotno
od
jutranje
megle
,
toda
tolovajev
to
ne
moti
.
Oprezno
pritavata
do
nasprotne
stene
,
kjer
je
poprej
stal
oltar
.
—
Ko
bi
bilo
svetlo
,
videi
bi
se
vzidan
nagrobni
kamen
,
katerega
napis
pripoveduje
,
da
tu
notri
leže
zemeljski
ostanki
pred
dolgo
vrsto
let
zamrlega
viteza
.
Pante
pristopi
,
in
ko
nekaj
časa
z
roko
na
kamnu
preiskuje
,
zasliši
Smukač
škripanje
—
spominska
plošča
se
počasi
zasuče
.
„
Ali
ni
to
izvrstno
skrivališče
?
“
praša
Pante
nekako
zmagonosno
.
„
Res
je
.
Kdor
ne
pozna
skrivnostnega
mehanizma
,
ne
more
si
misliti
,
da
je
tu
kak
vhod
.
Ali
si
Ti
jedini
,
kateremu
je
to
znano
?
“
„
Jedini
,
in
tudi
jaz
sem
le
slučajno
na
to
tajnost
naletel
.
Le
vstopi
,
tovariš
,
kakor
je
mokrotno
in
megleno
zunaj
,
tako
lepo
in
suho
je
tu
notri
,
da
celo
svetlobo
nama
ne
bo
manjkalo
,
ki
prihaja
od
precej
malega
,
zunaj
popolnoma
nevidnega
okenca
.
“
Možakarja
vstopita
ter
odložita
svoje
cule
.
Pante
se
je
tu
notri
menda
že
velikokrat
mudil
,
kajti
na
kamenitih
klopeh
leži
nekaj
volnenih
odej
.
„
Tako
,
sedaj
sva
rešena
,
“
oddahne
se
tolovaj
.
„
Dekliča
položiva
na
kamenita
ležišča
.
Sicer
sta
mehkih
postelj
navajeni
,
toda
vragici
nista
boljšega
zaslužili
.
“
„
Ali
naj
ju
razvežem
?
“
praša
Smukač
.
„
Kričita
naj
drage
volje
,
živa
duša
jih
ne
bo
tu
slišala
.
“
„
Gotovo
ne
,
toda
pusti
ju
le
povezani
—
najprvo
je
treba
,
da
postanete
krotki
.
Sedaj
greva
s
plenom
k
ostali
družbi
,
kateri
ni
troba
vedeti
—
hahaha
—
da
imava
tako
lepa
ptička
tu
vjeta
.
Pozneje
se
bodeva
že
tukaj
zopet
oglasila
,
“
zapoveduje
tolovaj
.
Smukač
jo
s
tem
zadovoljen
,
kajti
spoznal
je
,
kako
prebrisan
je
njegov
tovariš
.
Pobereta
svoj
plen
,
ki
sedaj
ni
tako
težak
.
Smukač
zapazi
mala
vratica
,
ki
so
na
nasprotni
steni
vzidana
.
„
Kaj
je
pa
to
?
“
praša
hlastno
.
„
Ta
vhod
vodi
v
nekdanje
podzemeljske
ječe
.
Grozno
globoko
tu
doli
leže
prostori
,
popolnoma
v
skalo
izsekani
.
Prepričal
sem
se
o
tem
,
ker
sem
ob
dolgi
vrvi
spustil
v
navpični
rov
gorečo
svetilnico
.
“
Tolovaja
zapustita
hram
.
Pante
tajni
vhod
za
sabo
zapre
.
Vse
je
v
najboljšem
redu
,
nikdo
ne
more
slutiti
,
kaj
se
skriva
za
nagrobno
ploščo
.
„
Sedaj
pojdiva
k
tovarišem
,
“
pravi
Pante
.
Kmalu
potem
ju
straža
ustavi
,
ki
koj
spozna
tovariša
,
vračajoča
se
s
plenom
.
V
skupnem
skrivališču
je
vse
tiho
,
kajti
tolovaji
tukaj
lahko
spe
,
dokler
se
jim
zljubi
.
Le
Hrvat
stopa
ravnokar
od
kota
sem
,
kjer
se
je
s
svojo
zapeljivo
ženo
vgnezdil
.
Ko
se
Smukač
v
oni
smeri
ozre
,
meni
,
da
vidi
tam
v
polumraku
lepo
Jero
.
Janko
srdito
pogleduje
Smukača
,
kajti
sluti
,
da
je
ta
tolovaj
skriven
ljubimec
njegove
lahkomišljene
žene
.
„
No
,
od
kod
pa
prihajata
že
na
vse
zgodaj
?
“
povprašuje
s
svojim
neprijetnim
,
hripavim
glasom
.
„
Ali
sta
šla
danes
ponoči
na
lastno
roko
ropat
?
“
„
Menim
,
da
,
“
ponaša
se
Pante
,
„
tu
doli
v
graščini
sva
bila
,
in
ko
sto
Vi
tukaj
lenuharili
,
delala
sva
za
vse
skupaj
.
Le
poglej
,
Janko
,
kako
so
Ti
te-le
stvari
všeč
?
“
Svoj
povez
odpre
,
isto
tako
stori
tudi
Smukač
.
„
Raca
na
vodi
,
to
je
nekaj
vredno
!
“
Hrvat
vidi
zlatnino
in
polno
nabasane
denarnice
,
katere
sta
tovariša
v
graščini
priplenila
.
Jankotu
se
oči
pohlepno
svetijo
.
„
Ali
se
bo
to
takoj
razdelilo
?
“
praša
poželjivo
.
„
Kaj
pa
še
!
“
odgovarja
Smukač
.
„
To
pride
k
plenu
,
ki
se
bo
mej
vse
tovariše
razdelil
.
Le
jeden
del
ostane
nedotaknen
za
slabe
čase
.
Tudi
glavar
dobi
poseben
delež
.
“
„
Ah
,
tako
,
“
roga
se
Janko
srdito
.
„
Vi
imate
jako
stroge
zakone
,
kakor
so
mi
dozdeva
.
“
„
Gotovo
,
in
kdor
ž
njimi
ni
zadovoljen
,
ž
njim
tudi
mi
nismo
zadovoljni
,
“
naglaša
Smukač
odločno
.
Hrvat
zavije
takoj
na
drugo
stran
.
„
No
,
no
,
saj
me
ni
treba
za
vsako
besedico
kar
požreti
,
“
pomirjuje
Smukača
;
„
kaj
misliš
,
da
hočem
jaz
druga
pravila
uvesti
?
Meni
je
vse
prav
,
kar
drugim
ugaja
.
“
„
To
je
vsaj
pametno
govorjeno
,
“
priznava
Pante
,
Smukač
pa
se
zopet
skrivaj
v
kot
oziru
,
kakor
bi
se
hotel
prepričati
,
ali
je
tam
njegova
ljubica
ali
ne
.
Razkošna
Jera
so
počasi
bliža
.
Žareče
njene
oči
pohlepno
gledajo
na
zlati
lišp
,
kateri
sta
tolovaja
priplenila
.
„
Cekinar
naj
vse
spravi
,
ta
ima
nadzorstvo
nad
plenom
,
“
pravi
Pante
.
„
Ali
se
morete
na
tega
moža
zanašati
?
“
praša
Hrvat
nezaupno
.
„
Da
,
Cekinar
ne
bo
vinarja
izneveril
,
“
odgovori
Smukač
.
„
Hej
,
Cekinar
!
“
Slednji
svoje
ude
na
ležišči
zaspano
steguje
.
„
Tako
zgodaj
že
,
ravnokar
sem
tako
dobro
spal
,
“
oglasi
se
podnačelnik
.
„
Ej
,
vstani
,
tovariš
,
midva
s
Pantetom
nisva
lenuharila
,
celo
noč
sva
delala
.
Tu
Ti
nekaj
lepega
v
shrambo
izročava
,
kar
čudil
se
boš
.
“
Tolovaj
brzo
poskoči
ter
se
približa
.
Jurij
Skopec
ga
je
izbral
,
da
nadzoruje
plen
.
Prevzame
oropane
reči
ter
nemudoma
napiše
seznam
o
njih
.
Pante
nese
še
neko
culo
na
svoje
ležišče
.
„
Kaj
je
pa
tu
notri
?
“
izprašuje
Janko
Hrvat
.
„
Najina
plašča
,
“
odgovarja
Pante
na
kratko
.
Resnico
govori
,
toda
pod
plaščema
je
obleka
obeh
plemenitašic
,
katere
sta
tolovaja
skoraj
v
sami
srajci
iz
graščine
sabo
prinesla
.
Hrvatovi
Jeri
se
povez
prevelik
zdi
,
toda
o
tem
molči
.
„
Hrvat
,
“
oglasi
se
sedaj
Cekinar
,
„
pojdi
vun
k
stražama
ter
jima
povej
,
naj
bodeta
posebno
pazljiva
.
Ker
sta
najina
tovariša
bila
v
graščini
,
mogoče
je
,
da
ju
bodejo
začeli
preganjati
ter
ju
celo
tu
v
razvalinah
iskali
.
“
Pante
in
Smukač
se
samovestno
muzata
.
Povedala
nista
seveda
nikomur
,
da
sta
sabo
prinesla
graščakovi
nečakinji
,
kateri
bodo
kmalu
pogrešali
.
Brez
skrbi
sta
zaradi
tega
tu
gori
jih
ne
bo
nikdo
našel
—
tu
so
popolnoma
varni
.
Hrvat
počasi
odide
,
da
stori
,
kakor
mu
je
Cekinar
naročil
.
Nezaupno
se
ozre
proti
svoji
lepi
ženi
,
toda
konečno
se
pomiri
,
ker
so
tolovaji
že
vsi
vstali
.
Pante
mora
radovednežem
pripovedovati
,
kako
se
jima
je
godilo
,
zapeljiva
Jera
pa
,
mej
tem
k
Smukaču
pristopi
.
„
Huda
sem
na
Vas
,
“
šepeta
lepa
zapeljivka
.
„
Zakaj
neki
?
“
praša
jo
Smukač
na
tihem
.
„
Ker
niste
za-me
ničesa
seboj
prinesli
,
“
odgovarja
zapeljivka
.
„
Hej
,
kak
zlat
prstan
ali
kako
verižico
bi
bili
lahko
na
stran
spravili
.
“
Smukač
z
glavo
zmaje
.
„
Tega
ne
smem
storiti
,
“
pravi
,
„
kajti
prisegli
smo
,
da
ničesa
za-se
ne
obdržimo
.
Huda
kazen
bi
me
zadela
—
toda
od
mojega
deleža
Vam
bom
dal
nekaj
,
lepa
Jerica
,
našel
se
bo
že
kak
dragocen
prstan
za
Vas
.
“
Hrvatova
Jera
menda
s
to
obljubo
ni
nič
kaj
zadovoljna
,
sedaj
bi
že
rada
kaj
imela
—
zaradi
tega
najljubšo
sobico
napravi
.
Smukač
se
za
to
malo
briga
.
Jera
je
sicer
razkošna
in
zapeljiva
,
toda
konečno
je
omožena
,
in
ker
Jurij
Skopec
ne
ljubi
prepira
,
meni
Smukač
,
da
je
bolje
,
če
kolikor
mogoče
hitro
opusti
ljubimsko
zvezo
s
Hrvatovo
ženo
.
Saj
se
je
na
drugi
strani
preskrbel
z
eno
plemenitašic
,
pozneje
pa
bo
iskal
lepo
Sabino
.
Jera
ga
žarečimi
očmi
opazuje
,
kakor
bi
hotela
na
njegovem
obrazu
čitati
.
Čelo
se
jej
zgubanči
.
Smukač
tega
ne
zapazi
ter
se
svojim
tovarišem
urno
pridruži
,
ki
stoje
krog
Panteta
.
Jera
stoji
na
svojem
mestu
kakor
pribita
in
le
počasi
se
otrese
osupnenosti
.
Urno
in
tiho
se
lepa
grešnica
splazi
k
ležišču
,
kjer
je
Pante
odložil
svoj
povez
.
Tam
je
temno
,
nikdo
je
ne
more
zapaziti
,
kajti
jedina
svetilnica
razliva
svojo
luč
na
velike
dragocenosti
današnjega
ropa
.
—
Lepa
lahkomišljenka
seže
z
roko
v
culo
.
Videti
ne
more
ničesa
,
zato
pa
tipati
.
Njena
mala
roka
občuti
svileno
robo
—
žensko
obleko
.
Jera
se
iznenadena
zgane
.
„
Oj
,
“
šepeta
Jera
,
„
to
nekaj
pomeni
—
možakarja
sta
obleko
skrila
,
čeravno
sta
vso
zlatnino
oddala
.
Zakaj
sta
to
storila
?
Pozor
—
Jera
,
ne
izpusti
iz
očij
Panteta
in
Smukača
!
“
Židovska
hiša
.
—
Skrivališče
tolovajskega
glavarja
.
—
Skrivnostni
prehod
.
—
Levijev
maščevalni
naklep
.
Od
Sesvet
prihajata
dva
s
plahtami
pogrnena
vozova
.
Bližata
se
Vlaški
ulici
.
To
sta
židovska
vozova
,
na
katerih
ima
Jurij
Skopec
svoj
bogati
plen
.
Samo
trije
predrzneži
spremljajo
žide
,
glavar
sam
,
Polde
in
Črnič
,
ostali
tolovaji
so
izstopili
v
gostilni
ob
cesti
.
Jurij
Skopec
je
imel
zopet
posebno
srečo
.
Nikdo
ni
zapazil
voz
v
goščavi
,
in
ko
so
nekaj
dni
tam
ostali
,
odpeljali
so
se
v
temni
noči
preko
Prigorja
proti
Zagrebu
.
Mestna
straža
pozna
žida
,
ki
sta
najbogatejša
mej
zagrebškimi
židovskimi
trgovci
.
Nikdo
ne
misli
na
to
,
da
bi
preiskal
vozova
,
ker
Abraham
in
Levi
vsako
leto
velik
davek
plačujeta
,
da
smeta
prosta
dovažati
in
odpeljavati
razno
blago
.
Juriju
Skopcu
je
to
znano
,
drugače
bi
se
ne
smel
upatii
,
skrit
na
vozu
prihajati
v
stolno
mesto
.
Predrznež
ima
poleg
tega
,
da
hoče
Židoma
prodati
svoj
bogat
plen
,
tudi
še
svoje
posebne
načrte
—
izvršiti
hoče
v
hrvatskem
glavnem
mestu
roparski
napad
,
o
katerem
bo
ves
južni
svet
govoril
.
Hebrejca
tega
ne
vesta
.
Navidezno
sta
Juriju
Skopcu
popolnoma
vdana
,
toda
previdni
glavar
jima
ne
zaupa
,
marveč
je
svojima
tovarišema
naročil
,
naj
strogo
pazita
in
odločno
postopata
,
kakor
hitro
kaj
sumnega
zapazita
.
‚
Sladki
Polde
‘
in
Črnič
čepita
z
bodaloma
v
roki
za
voznikoma
,
ki
sta
prepričana
,
da
jima
v
onem
hipu
tiči
ostro
bodalo
v
zatilniku
,
kakor
hitro
bi
izpregovorila
prvo
izdajalsko
besedico
.
V
umazani
stranski
ulici
se
vstavijo
in
kmalu
zavozijo
skozi
velika
vrata
na
prostorno
dvorišče
.
„
Tukaj
smo
,
“
pravi
Abraham
‚
sladkemu
Poldetu
‘
,
„
tu
je
moja
hiša
,
v
kateri
smo
popolnoma
varni
.
“
„
To
je
tudi
Tvoja
sreča
,
žid
,
“
godrnja
Polde
srdito
.
„
Prežal
sem
na-te
,
kakor
vrag
na
ubogo
dušo
.
Pri
najmanjšem
sumu
bi
Ti
bil
prerezal
vrat
,
za
Tabo
pa
poslal
tudi
Levija
v
peklo
.
“
—
„
Joj
,
nikar
tako
grozovito
govoriti
,
“
zakliče
trepetajoči
Hebrejec
,
„
če
gospod
tako
grozi
,
pretresajo
se
mi
vse
stare
kosti
.
“
—
„
Tako
je
tudi
prav
,
“
roga
se
mu
‚
sladki
Polde
‘
,
„
to
Vam
prav
nič
ne
škoduje
.
In
sedaj
zahtevam
dobro
posteljo
,
slastna
jedila
,
—
ali
čuješ
,
žid
,
—
brez
čresnja
,
katerega
ne
prenašam
.
Navajen
sem
dobro
jesti
in
piti
,
vrhu
tega
bodete
pa
tako
lep
dobiček
imeli
od
nas
.
“
Abraham
stoka
in
javka
,
kakor
bi
moral
pri
tej
priči
umreti
.
„
Kaka
kupčija
bo
to
?
“
čivka
prekanjeni
starec
.
„
Zamudil
sem
toliko
časa
,
ko
smo
se
v
gozdu
skrivali
.
Bog
pravični
,
najmanj
na
dva
semnja
bi
se
bil
v
tem
času
lahko
peljal
ter
veliko
denarja
zaslužil
.
Levi
,
ki
v
sosedni
veliki
hiši
stanuje
,
mi
mora
pričati
,
da
govorim
resnico
.
“
„
Jezik
za
zobmi
!
“
zarentači
Polde
nad
njim
.
„
Vašega
javkanja
sem
sit
.
Vi
nam
hočete
prav
malo
plačati
za
dragocenosti
—
toda
sedaj
bodete
morali
prav
globoko
v
blagajnico
poseči
.
“
Abraham
vije
roki
ter
pri
Jehovu
prisega
,
da
bo
plačal
najvišje
cene
,
toda
‚
sladki
Polde
‘
ga
s
svojo
medvedjo
taco
sune
pod
rebra
,
da
ubogi
žid
skoraj
na
tla
pade
.
Jurij
Skopec
temu
konec
napravi
.
Tolovajski
glavar
se
sedaj
ozira
po
Lei
,
toda
ta
je
menda
že
odhitela
v
svojo
sobo
,
kajti
druzega
ne
opazi
,
kakor
za
trenotek
svetlo
žensko
obleko
na
stopnjicah
,
ki
vodijo
v
prvo
nadstropje
.
Levi
je
ves
predrugačen
.
Jurij
Skopec
pričakuje
,
da
ga
bo
mladi
žid
strupeno
gledal
,
toda
moti
se
.
Krivonogi
Hebrejec
je
sama
postrežljivost
in
uljudnost
,
da
,
sam
od
sebe
se
je
ponudil
,
da
bo
z
Abrahamom
v
zvezi
kupil
ves
bogati
plen
.
Za
katero
ceno
,
to
bodo
še-le
pogajanja
dognala
.
„
Jutri
se
zopet
povrnem
,
“
pravi
mladi
žid
,
„
tedaj
se
natančneje
dogovorimo
.
Sedaj
moram
domov
,
kjer
me
že
pričakujejo
.
“
Jurij
Skopec
stopi
k
svojemu
sovražniku
.
„
Še
jedno
,
Levi
,
“
izpregovori
tolovajski
glavar
.
„
Izdajalstvo
bi
le
Vas
pogubilo
—
umorim
Vas
,
če
tudi
sredi
stotine
vojakov
stojite
,
hišo
pa
Vam
potem
takoj
zažgem
.
—
Čuvajte
se
!
“
„
Kaj
neki
mislite
?
Ne
izdam
Vas
,
saj
hočem
samo
kupčijo
z
Vami
napraviti
,
“
odgovarja
prekanjeni
Levi
navidezno
pohleven
.
Da
,
navidezno
,
kajti
v
njegovem
srcu
razsajajo
divje
maščevalne
strasti
.
Mojstrski
se
zna
zatajevati
ter
mirno
odide
na
svoj
dom
.
Abraham
pa
spremlja
svoje
nevarne
goste
v
prvo
nadstropja
njegove
hiše
.
Tu
gori
je
več
sob
,
katerih
dvoje
odkaže
tolovajem
v
stanovanje
.
Jedna
teh
,
prijazno
opremljena
izba
,
je
Juriju
Skopcu
namenjena
,
druga
pa
Poldetu
in
Černiču
skupno
,
ki
se
tudi
takoj
popolnoma
udomačita
.
Abraham
je
v
tem
oziru
ostal
mož-beseda
,
ko
je
obljubil
,
da
pri
njihovem
prihodu
ne
bo
nobeden
njegovih
služabnikov
navzoč
.
To
je
menda
pri
Abrahamu
vedno
tako
običajno
,
kajti
tolovaji
opravičeno
slutijo
,
da
stari
žid
večkrat
sprejema
goste
,
katerih
navzočnost
mora
ostati
prikrita
.
Tolovajska
trojica
ima
dobro
stanovanje
,
to
jej
mora
za
sedaj
zadostovati
.
Polde
in
Černič
znosita
ves
plen
v
malo
čumnato
,
ki
leži
mej
obema
sobama
.
Abraham
se
ne
more
premagovati
,
da
ne
bi
pogledal
v
nekatere
vreče
in
zaboje
.
„
Čudež
božji
,
“
klice
starec
,
„
to
so
lepe
reži
.
Da
,
da
,
zlatarji
so
dandanes
pravcati
umetniki
.
Škoda
,
da
pri
tem
rabijo
malovredno
kovino
.
“
Polde
čuje
te
besede
in
takoj
prične
z
velikimi
ušesi
migati
,
kakor
vojaški
konj
,
kadar
začuje
bojni
rog
.
„
Oho
,
Ti
suha
pošast
,
“
zagrmi
srdito
,
„
kaj
pa
to
zopet
pomeni
,
kaj
hočeš
s
tem
reči
?
“
„
Zakaj
ste
zmiraj
tako
hud
?
“
stoka
zviti
žid
.
„
Žalibog
je
resnica
,
da
zlatu
preveč
kositarja
primešavajo
—
konečno
taka
navidezna
dragocenost
izgubi
vso
veljavo
.
In
za
delo
tako
ne
morem
nič
plačati
,
ker
moram
vse
stopiti
.
Bog
pravični
,
ko
bi
tega
ne
storil
,
hitro
bi
me
oblastnije
zgrabile
.
“
Polde
mu
s
pestjo
zapreti
.
„
No
,
danes
se
nočem
togotiti
,
“
zareži
nad
njim
,
„
ker
sem
lačen
.
Prinesi
mi
jesti
,
žid
,
pa
kaj
dobrega
!
In
vina
mi
ne
pozabi
.
Jutri
se
bodemo
prijateljski
pogajali
,
in
Bog
Vam
milostiv
,
če
nam
bodete
hoteli
premalo
plačati
.
Izpulim
Vam
brado
ter
odtrgam
nos
in
ušesa
,
Vi
zamazana
sodrga
!
“
Pri
teh
prijaznih
besedah
Polde
žida
tako
brcne
,
da
starec
kričeč
sfrči
skozi
vrata
.
„
Jesti
hočem
kmalu
,
“
kliče
‚
sladki
Polde
‘
za
njim
,
„
kajti
lačen
sem
kakor
volk
.
“
„
Sara
Vam
bodo
postregla
,
“
odgovarja
preplašen
Hebrejec
,
„
to
je
stara
dekla
,
ki
je
gluhonema
,
tedaj
tudi
popolnoma
molčeča
.
“
Godrnjaje
odkrevlja
stari
Abraham
.
„
Zaradi
mene
naj
bo
stara
kavka
tudi
še
slepa
,
če
mi
le
prinese
jesti
,
“
meni
Polde
.
Abraham
krene
v
veliko
,
skoraj
popolnoma
temno
kuhinjo
,
kjer
se
krog
ognjišča
suče
stara
,
čarovnici
jednaka
babura
.
To
je
gluhonema
Sara
.
Gospodar
jej
ravno
naroča
,
toda
molče
z
znamenji
,
ker
se
drugače
ni
mogoče
ž
njo
porazumeti
.
Gotovo
jej
veleva
,
naj
kar
najbolje
postreže
tolovajem
.
Abraham
je
sicer
pravoslaven
žid
,
toda
v
njegovi
kleti
ima
vedno
tudi
polno
dobrih
rečij
za
krščanska
grla
in
želodec
.
Kmalu
je
vse
odrejeno
;
potem
odide
gospodar
v
svoje
sobe
.
—
Pri
nekih
vratih
obstoji
.
„
Lea
,
“
zakliče
poluglasno
,
„
Lea
,
moj
otrok
!
“
Znotraj
je
vse
tiho
,
in
ko
žid
prime
za
kljuko
,
ne
more
vrat
odpreti
.
Lepa
deklica
se
je
zaprla
.
„
Lea
,
otrok
moj
,
“
kliče
Abraham
z
nova
,
„
odpri
mi
!
“
„
Pustite
me
,
“
glasi
se
iz
sobe
,
sedaj
ne
morem
odpreti
—
ne
,
ne
!
“
Hebrejec
zmajeva
s
sivo
glavo
.
Rad
bi
z
Leo
govoril
,
toda
mogoče
,
da
se
ravnokar
preoblači
v
druge
obleke
.
Tu
začuje
neki
čuden
glas
.
Slišati
je
,
kakor
zatajevan
jok
,
ihtenje
,
potem
pa
zopet
vse
tiho
postane
.
Abraham
hoče
še
jedenkrat
potrkati
,
toda
premisli
se
.
„
Levi
bo
kmalu
prišel
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
nočem
,
da
bi
me
čakal
—
moj
bodoči
zet
—
ne
,
govoriti
moram
ž
njim
.
“
Starec
odpre
druga
vrata
,
ki
so
na
prvi
videz
lesena
,
v
resnici
pa
so
od
debelega
železa
ter
le
tako
pobarvana
.
Stari
žid
stopi
v
svoje
stanovanje
.
Tu
notri
je
vse
v
neredu
,
kajti
tudi
stara
Sara
sme
tukaj
le
vse
svete
čase
malo
pospraviti
.
Bistro
se
gospodar
ozira
po
sobi
.
„
Vse
je
v
redu
,
“
govori
sam
s
seboj
,
„
saj
pa
teh
močnih
vrat
ne
more
nikdo
vlomiti
;
moj
denar
je
tukaj
dobro
spravljen
,
celo
pred
tolovaji
.
Tukaj
bi
celo
Jurij
Skopec
ničesa
ne
opravil
;
no
,
pa
saj
tega
tudi
ne
bo
poskušal
,
ker
smo
v
trgovski
zvezi
.
“
Izgovorivši
odide
v
drugo
sobo
.
Tam
je
vse
polno
knjig
in
spisov
po
mizah
in
tleh
raztresenih
.
Razven
nekaterih
starikavih
stolov
in
miz
stoji
tu
notri
še
neka
visoka
omara
,
v
kateri
so
spravljene
Abrahamove
obleke
.
Starec
odpre
njena
vrata
in
duh
,
ki
se
iz
nje
po
sobi
razširi
,
je
vse
poprej
,
kakor
prijeten
.
Abraham
te
stare
,
zamazane
cunje
na
stran
porine
,
in
g
lej
!
—
v
ozadji
so
druga
železna
vrata
,
pred
katerimi
Abraham
nekaj
trenotkov
posluša
.
Naenkrat
nekdo
dvakrat
na-nje
potrka
.
„
Oj
,
Levi
je
tukaj
,
“
mrmra
Hebrejec
,
ključ
vtakne
v
vrata
ter
jih
odpre
.
Prekanjeni
obraz
mladega
in
krevljastega
žida
se
prikaže
pri
vhodu
.
„
Ali
ste
sami
,
oče
Abraham
?
“
„
Kdo
naj
bo
pri
meni
,
ko
vendar
le
stara
Sara
sme
včasih
tu
sem
priti
?
Vse
imam
dobro
zaklenjeno
,
“
zagotavlja
ga
starec
.
Levi
vstopi
skozi
vrata
,
ki
vežejo
obe
sosedni
hiši
—
njegovo
in
Abrahamovo
.
Žida
se
vsedeta
ter
jeden
druzega
pogledujeta
z
malimi
,
zvitimi
očmi
.
„
Kje
je
tolovajski
glavar
?
“
praša
konečno
Levi
,
iz
katerega
prekanjenih
oči
švigajo
strele
srditosti
in
peklenskega
sovraštva
.
„
Bog
pravični
,
sem
mu
odkazal
sobo
,
kakor
tudi
njegovima
tovarišema
.
Jutri
se
dogovorimo
in
sklenemo
velikansko
kupčijo
.
“
„
Da
,
kupčijo
,
“
sika
Levi
,
„
to
se
bo
tudi
zgodilo
,
toda
Jurij
Skopec
ne
sme
te
hiše
živ
zapustiti
—
poginiti
mora
kakor
stekel
pes
.
“
Abraham
se
prestraši
.
„
Jehova
,
pomozi
mi
!
“
vsklikne
ves
iz
sebe
,
„
Levi
,
kako
morete
tako
nepremišljeno
govoriti
?
Ali
naj
mi
tolovaji
zapalijo
hišo
nad
mojo
sivo
glavo
?
“
„
To
bodo
gotovo
raje
opustili
,
“
rentači
mladi
žid
temnega
obraza
.
„
Kako
morete
kaj
takega
le
misliti
?
“
Levi
položi
starcu
roko
na
kolono
.
„
Poslušajte
,
oče
Abraham
,
“
izpregovori
po
daljšem
premisleku
.
„
Obljubili
ste
mi
Leo
za
soprogo
.
“
„
Gotovo
,
to
som
storil
—
in
pri
tem
tudi
ostane
!
“
pritrjuje
Hebrejec
.
„
Zahvaljujem
se
Vam
,
oče
Abraham
.
Tako
je
tudi
prav
,
saj
Vam
je
znano
,
kako
bogat
sem
,
tako
pride
denar
k
denarju
—
midva
sva
najbogatejša
mej
soverniki
na
Hrvatskem
.
Toda
povejte
mi
,
ali
je
Lea
Vaša
hči
?
“
Hebrejec
odkima
.
„
Ne
,
samo
rejenka
je
,
katera
se
mi
je
umilila
.
“
„
In
Lea
ni
židinja
?
“
sika
Levi
.
„
To
je
,
kajti
vzgojil
sem
jo
v
veri
naših
očakov
.
Pripeljal
sem
jo
s
Turškega
,
mojo
Leo
.
Kako
so
je
to
zgodilo
,
povedal
Vam
bom
drugikrat
,
kajti
ne
maram
danes
misliti
na
one
čase
,
stara
srčna
rana
bi
zopet
v
mojih
prsih
začela
krvaveti
.
Da
,
Levi
,
tako
je
!
Dolgo
časa
nisem
mogel
mladega
dekleta
trpeti
,
toda
sedaj
jo
imam
rad
tor
jej
bom
zapustil
vse
svoje
premoženje
.
“
Mladi
žid
je
verno
poslušal
.
„
To
mi
zadostuje
,
“
izpregovori
,
„
hotel
sem
le
vedeti
,
ali
je
Lea
naše
vere
ali
ne
.
“
„
Gotovo
je
!
“
„
Dobro
tedaj
,
in
kar
je
bila
poprej
,
to
me
ne
briga
dosti
.
Pri
tem
ostane
,
da
bom
Vaš
zet
.
Toda
čuvajte
mi
Leo
,
kajti
pod
Vašo
streho
prebiva
oni
,
katerega
moja
bodoča
žena
ljubi
,
mnogo
bolj
ljubi
,
kakor
mene
.
—
Da
,
le
čudite
se
,
oče
Abraham
;
povedati
Vam
moram
še-le
,
kaj
se
je
zgodilo
zunaj
v
gojzdu
.
“
Predno
mu
more
stari
žid
odgovoriti
,
prične
Levi
v
strastni
razburjenosti
poročati
,
kaj
je
doživel
z
Jurijem
Skopcem
,
tolovajskim
glavarjem
.
„
Čudež
božji
!
“
vsklikne
Abraham
,
„
Vi
ste
hoteli
Jurija
Skopca
z
nožem
zabosti
?
“
„
Da
,
toda
sunil
me
je
z
nogo
,
kakor
garjevega
psa
,
“
huduje
se
suhljati
žid
.
„
To
mu
moram
poplačati
,
maščeval
se
bom
grozovito
maščeval
.
“
Abraham
se
še
bolj
prestraši
.
„
Bog
pravični
,
ne
govorite
tako
,
Levi
!
Kaj
imate
od
tega
,
če
napravite
groznega
tolovaja
kapores
?
Jurija
Skopca
ne
poznate
,
v
njegovem
telesu
liči
sam
peklenšček
.
Le
z
lepo
moreva
se
ga
odkrižati
.
“
„
In
vendar
se
bom
osvetil
!
“
kriči
Levi
strupeno
.
„
Lea
ga
je
poljubila
,
da
,
da
!
Toda
lepe
deklice
mu
ne
prepustim
—
nastavil
mu
bom
—
past
!
“
„
Kaj
nameravate
storiti
?
“
Leviju
se
oči
svetijo
.
„
Nastavil
mu
bom
past
,
“
škriplje
,
„
da
,
spoznal
me
bo
,
kdo
da
sem
jaz
.
In
njegova
tovariša
tudi
ne
bodeta
zapustila
hiše
—
kakor
gotovo
se
Levi
zovem
.
“
Abraham
roki
vije
.
„
Bog
pravični
,
moj
zet
me
bo
pahnil
v
nesrečo
.
Kaj
me
čaka
?
Tolovaji
pred
mestom
bodo
začeli
sumiti
—
znano
jim
je
,
da
se
glavar
mudi
v
moji
hiši
—
zapalili
mi
jo
bodo
nad
glavo
!
“
„
To
bodo
opustili
,
“
pomiruje
Levi
trepetajočega
starca
.
„
Rokovnjači
bodo
mislili
,
da
jih
je
Jurij
Skopec
s
svojima
zaveznikoma
za
velike
deleže
ropa
osleparil
ter
da
je
pobegnil
.
Naji
dveh
ne
bo
nikdo
sumničil
.
“
„
In
kako
bodete
to
napravili
?
“
Levi
vstane
s
stola
.
„
To
je
moja
skrivnost
—
vrag
mora
umreti
!
“
odgovarja
prekanjenec
zamolklim
glasom
.
Nemirna
noč
.
—
Amalijin
sklep
.
—
Odhod
.
—
V
sodnikovem
vrtu
.
—
Zvesti
berič
.
—
Skrivnostni
tujec
.
—
Zahteva
.
Jutranja
zarja
obseva
bdeče
tolovajke
v
lepem
rudečkastem
svitu
.
Stražile
so
vse
tri
dohode
v
pri
prosto
taborišče
ter
celo
noč
čule
.
Amalija
in
Uršika
sta
oprezno
poslušali
v
temno
noč
ter
od
časa
do
časa
slišali
znamenja
,
ki
jima
dokazujejo
,
da
se
rokovnjači
še
vedno
v
bližini
mude
.
Proti
jutru
je
ranjenec
umrl
.
Pred
svojo
smrtjo
je
tolovajkam
razodel
,
da
njegovi
tovariši
,
surove
pošasti
,
nameravajo
deklico
napasti
ter
svojim
zverskim
strasti
m
žrtvovati
.
Potem
je
dušo
izdihnil
.
Truplo
so
v
razpoklino
položile
ter
veliko
kamenja
nanj
nanosile
—
vsaka
sled
za
rokovnjačem
je
izginila
.
—
Amalija
in
Uršika
so
posvetujete
.
„
Spoznavam
sedaj
,
da
bodemo
morale
marsikaj
po
nepotrebnem
prestajati
,
“
prične
prva
,
„
deklice
vendar
nismo
možakarji
;
zaradi
tega
som
sklenila
,
da
preložimo
svoj
tabor
v
bližino
Jurij
Skopčevega
bivališča
.
“
Uršika
se
tega
na
tihem
razveseli
.
Sama
si
je
že
večkrat
očitala
,
da
se
je
Cekinarju
nasproti
tako
odurno
kazala
,
ko
mu
mora
vendar
za
življenje
in
čast
hvaležna
biti
.
Da
,
Uršika
hrepeni
po
mladem
tolovaju
,
ki
jej
je
vedno
poleg
svoje
naklonjenosti
kazal
tudi
spoštovanje
.
„
Danes
zvečer
bodemo
odrinile
,
“
nadaljuje
Amalija
.
„
Tolovaj
je
pokopan
,
davkarja
in
Ivanko
pa
vzamemo
sabo
.
Prodno
zapustim
Uskoke
,
videti
mora
Jurij
Skopec
,
da
je
njegova
nevesta
njega
vredna
,
ponosen
mora
biti
na
mene
,
“
povdarja
načelnica
.
„
In
kam
se
bodemo
obrnile
?
“
„
Za
tolovaji
,
“
odgovarja
Amalija
hitro
.
„
Sicer
še
ne
vem
,
kje
so
sedaj
,
toda
če
me
vse
ne
vara
,
obrnili
so
se
proti
Hrvatski
.
Jurij
Skopec
mi
je
pripovedoval
,
da
pozna
v
Zagrebu
dva
bogata
žida
,
ki
imata
toliko
gotovine
,
da
mu
moreta
bogati
plen
iz
samostana
odkupiti
.
Ne
bojim
se
,
da
bi
zgrešila
Jurija
Skopca
,
kajti
pri
prvem
njegovem
roparskem
napadu
se
bo
novica
o
tem
nemudoma
razširila
potem
so
bomo
tudi
ž
njim
sešle
.
“
—
Uršika
jej
ne
ugovarja
.
—
Celi
dan
deklice
strogo
stražijo
,
toda
nobenega
sumnega
človeka
ne
zapazijo
.
Le
včasih
začujejo
kak
žvižg
.
Amalija
ne
prezira
nevarnosti
,
katera
jej
preti
od
‚
rudečega
Tomaža
‘
in
strica
,
ki
ga
menda
podpira
.
Če
jima
pride
v
roke
,
bati
se
mora
Amalija
,
da
jo
bodeta
takoj
vlekla
odtod
,
videla
ne
bo
več
svojega
ljubljenega
Jurija
ter
bo
postala
žrtva
podivjanega
tolovaja
.
Amalija
za
trdno
sklene
,
da
bo
odšla
v
varstvo
tolovajske
čete
,
s
katero
se
jej
sicer
ne
bo
treba
družiti
,
vendar
pa
bo
pred
preganjalci
.
Le
jedno
jo
skrbi
.
Če
pride
k
Juriju
Skopcu
,
bo
tudi
Sabina
pri
njej
,
ljubček
bo
videl
lepo
,
zapeljivo
tujko
—
ha
,
zopet
se
vzbuja
v
njenih
prsih
ljubosumnost
.
Toda
,
ali
ne
more
biti
oprezna
—
ali
jej
ne
bo
mogoče
,
ugonobiti
tekmovalko
,
če
jej
postane
v
Jurijevi
ljubezni
nevarna
?
—
Amalija
je
pogumna
in
odločna
,
zaradi
tega
tovaršicam
zapove
,
naj
bodo
proti
večeru
z
vsemi
stvarmi
na
odhod
pripravljene
.
Mnogo
opravil
v
tem
oziru
itak
ni
treba
izvršiti
.
Utice
so
kmalu
razrušene
—
vejevje
na
kup
zmetano
—
kmalu
nikdo
ne
bo
mogel
slutiti
,
da
je
toliko
ljudij
prebivalo
tu
v
prepadu
.
Prtljago
povežejo
v
cule
—
konj
nimajo
,
tedaj
morajo
vse
same
nositi
.
Posebno
velika
cula
je
—
debeluharski
davkar
.
Tolovajke
se
prav
prisrčno
krohotajo
,
ko
ga
tako
povezujejo
.
Surovemu
in
drznemu
graščinskemu
uradniku
se
je
slabo
godilo
.
Jedi
in
pijače
je
komaj
toliko
dobival
,
kakor
nevaren
bolnik
,
kar
pa
njegovemu
dobro
rejenemu
trebuščku
ni
posebno
škodovalo
.
Ubogljiv
je
sedaj
,
kakor
jagnje
,
in
zale
njegove
čuvajke
se
radujejo
,
če
ga
morejo
vsak
dan
vsaj
nekoliko
v
kozji
rog
ugnati
.
Tolovajke
se
mu
rogajo
,
ko
vidijo
,
da
divji
razuzdanec
v
svojem
smrtnem
strahu
tako
zavija
oči
kakor
čuk
pri
solnčnem
svitu
.
Kolikokrat
vidi
bojazljivi
davkar
ojstra
bodala
pred
svojim
nosom
,
katera
mu
včasih
tudi
prav
neprijetno
na
vrat
nastavljajo
,
če
menijo
,
da
dosti
hitro
no
izvršuje
njihovih
ukazov
.
Neusmiljeni
davkar
je
nekoliko
shujšal
,
kar
mu
pa
le
prija
.
—
Tolovajke
so
popolnoma
predrugačene
.
Ni
kdo
bi
sedaj
v
njih
ne
slutil
onih
bornih
in
bojazljivih
pastaric
,
ki
so
na
Kumu
pasle
drobnico
svojih
gospodarjev
.
To
so
sedaj
prosto
Amaconke
,
krepke
,
razkošne
postave
,
ki
so
se
hitro
privadile
novemu
življenju
.
Kako
ponosno
—
prosto
korakajo
v
svojih
ličnih
lovskih
opravah
!
Tudi
puške
znajo
rabiti
,
kakor
stari
vojaki
.
To
so
pravcate
tolovajke
.
Ko
se
zmrači
,
odpotujejo
s
svojo
prtljago
skozi
ozko
sotesko
po
stezi
v
dolino
.
Na
vse
strani
se
ozirajo
,
pri
vsakem
grmovji
se
ustavijo
,
da
je
preiščejo
—
znano
jim
je
,
da
rokovnjači
čakajo
le
na
ugodno
priliko
.
Gotovo
jih
hočejo
še
jedenkrat
napasti
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Mej
tem
zdihuje
ubogi
logar
v
kostanjeviški
ječi
,
katerega
so
beriči
prignali
iz
uboge
bajtice
.
Revež
strada
v
temnici
ob
suhem
kruhu
in
vodi
,
kakor
bi
bil
najhujši
hudodelnik
.
Zakaj
se
ž
njim
tako
postopa
?
Odgovor
ni
težak
.
Slišali
so
strel
v
hribih
;
ko
so
tje
prihiteli
,
izginil
je
davkar
.
Ker
tudi
Ivanke
,
logarjeve
hčerke
,
nikjer
ne
najdejo
,
misli
oblastnija
,
da
so
se
podložniki
zarotili
zoper
davkarja
,
katerega
hočejo
zaradi
znane
neusmiljenosti
pri
iztirjevanju
desetine
ugonobiti
.
Graščaki
so
se
od
nekdaj
bali
svojih
podanikov
,
ker
so
jih
le
prevečkrat
mučili
in
zatirali
.
Slutijo
,
da
so
lovski
tatovi
pomagali
logarjovi
hčeri
.
Za
to
mora
sedaj
ubogi
logar
trpeti
,
ki
je
komaj
težke
bolezni
okreval
.
Graščinski
sodnik
je
strog
mož
in
vrhu
tega
dober
prijatelj
davkarjev
.
Za
trdno
je
prepričan
,
da
so
tajni
jetnikovi
zavezniki
siloma
odpeljali
davkarja
,
kateri
je
morebiti
že
umorjen
.
Od
bornega
starčka
hočejo
izvedeti
,
kdo
so
dotični
zločinci
.
—
Prete
mu
z
bičanjem
in
vešali
,
stradati
ga
puste
,
da
bi
ga
omehčali
—
vse
zastonj
!
Revni
logar
ne
more
ničesa
izpovedati
,
ker
ničesa
ne
ve
.
Sodnik
g
a
izprašuje
in
se
mu
grozi
,
ker
pa
starček
vstraja
pri
svoji
prvi
izpovedbi
,
imenuje
ga
trdovratnega
hudodelca
ter
sklene
še
strožje
ž
njim
postopati
.
Večer
je
.
Dan
je
bil
soparen
,
zaradi
tega
sedi
sodnik
na
grajskem
vrtu
ob
Krki
.
Strogi
gospod
uživa
krasni
poletni
večer
,
in
da
ne
zametuje
pristne
vinske
kapljice
,
dokazujejo
steklenice
na
mizi
pred
njim
.
Menda
nekoga
pričakuje
,
ker
se
večkrat
proti
vrtnim
vratom
ozre
,
ki
se
zdajci
odpro
.
Graščinski
jetničar
vstopi
.
„
Semkaj
pojdite
—
tukaj
sedim
,
“
veleva
sodnik
osornim
in
ošabnim
glasom
.
Jetničar
se
približa
urnih
korakov
.
„
Ali
ste
jetnika
izprašali
?
“
obrne
se
sodnik
k
svojemu
podložniku
.
„
Ali
trdovratnež
še
vedno
noče
ničesa
priznati
?
“
„
Ne
,
ničesa
,
“
odgovarja
jetničar
.
„
Tako
trdovratne
hudobe
še
v
svojem
življenji
nisem
videl
,
gospod
sodnik
.
“
„
Res
,
to
je
hudodelec
,
katerega
bomo
morali
trdneje
zgrabiti
,
“
pritrjuje
strogi
gospod
svojemu
podložniku
.
„
No
,
saj
mi
ne
manjka
sredstev
,
da
mu
odprem
usta
.
“
Jetničar
se
na
vsa
široka
usta
reži
.
Z
desnico
zamahne
,
kakor
bi
hotel
koga
pretepavati
.
„
Tako-le
,
gospod
sodnik
,
kaj
ne
—
huj
—
huj
—
!
“
„
Gotovo
—
huj
—
huj
—
!
“
„
ln
kakih
petindvajset
,
ali
ne
?
“
meni
jetničar
.
„
Oj
,
to
je
vse
premalo
—
petdeset
jih
bo
lahko
prenaša
!
,
saj
imajo
pa
ti
hribovci
tudi
kožo
,
kakor
debele
podplate
.
“
„
In
privezali
ga
bomo
na
klop
,
ali
ne
,
gospod
sodnik
?
“
„
Privezali
,
kaj
pa
da
!
“
Oba
obmolkneta
.
„
Povejte
mi
,
“
prične
zopet
sodnik
.
„
ali
ni
nikdo
več
videl
dekline
.
Logar
je
imel
hčer
,
kako
jej
je
bilo
že
ime
?
“
„
Ivanka
se
je
zvala
.
“
„
Res
je
,
tako
mi
jo
tudi
moj
prijatelj
,
ubogi
davkar
pravil
.
Bog
ve
,
kaj
se
mu
je
pripetilo
?
“
Jetničar
zdihuje
.
„
Da
,
da
,
svet
je
hudoben
,
gospod
sodnik
.
Prav
ste
imeli
,
ko
ste
rekli
,
da
je
bil
logar
z
lovskimi
tatovi
v
zvezi
.
Gotovo
so
taki
lopovi
napadli
ubogega
davkarja
ter
ga
umorili
.
“
„
Da
,
umorili
—
hu
—
“
„
In
v
gozdu
zakopali
,
“
pristavi
jetničar
.
Gospodu
sodniku
vroče
prihaja
.
No
,
pa
saj
taki
hudobneži
ne
morejo
v
trdni
grad
—
ni
se
mu
treba
bati
.
Kdo
mu
more
tu
kaj
žalega
storiti
?
Jetničar
ima
menda
že
nekaj
na
srcu
.
„
Gospod
sodnik
,
“
oglasi
se
zopet
,
„
beriči
že
dekliča
zasledujejo
.
Mislim
,
da
jo
bodo
kmalu
zgrabili
.
“
„
To
bi
bilo
izvrstno
!
“
„
Kaj
ne
,
gospod
sodnik
,
potem
bodemo
tudi
njo
na
klop
položili
,
kajti
deklica
gotovo
veliko
ve
—
potem
bo
tudi
šlo
—
huj
!
“
Jetničar
zaljubljeno
zavija
svoje
oči
,
ko
si
predstavlja
,
kako
bo
pretepaval
ubogo
deklico
.
Strogi
gospod
z
glavo
odmajeva
.
„
O
tem
se
bodeva
še-le
pozneje
dogovorila
,
moj
dragi
,
“
pripomni
nenavadno
prijazno
.
„
Jaz
poznam
še
druga
sredstva
,
kako
se
krote
take
ptice
.
“
Jetničar
ga
pazljivo
posluša
.
Svojega
gospoda
dobro
pozna
.
Sodnik
ima
zelo
bogato
,
toda
grdo
in
prepirljivo
ženo
,
zaradi
tega
si
hudobni
jeziki
pripovedujejo
,
da
strogi
sodnik
ni
tako
brezsrčen
,
kadar
ima
z
mladimi
in
zalimi
deklicami
opraviti
.
—
In
Ivanka
je
bila
zanj
dober
grižljej
.
Sodnik
je
lepo
logarjevo
hčerko
večkrat
videi
ter
tudi
ve
,
da
jo
je
njegov
prijatelj
davkar
že
dlje
časa
zalezoval
.
Ker
je
davkar
izginil
,
ne
bo
mu
škodovalo
,
če
se
sodnik
sedaj
za-njo
nekoliko
bolj
pobriga
.
V
duhu
si
predstavlja
sladke
urice
,
katere
bo
doživel
v
družbi
krasnega
dekliča
.
„
Dobro
tedaj
,
“
pravi
v
svoji
sodniški
slavi
,
„
obtoženca
bodemo
jutri
na
klop
položili
.
Najprvo
petdeset
—
huj
—
da
bodo
prav
gorke
.
In
če
ostane
tudi
tedaj
še
trdovraten
,
dodali
mu
bodemo
drugi
dan
še
petdeset
—
potem
bodemo
že
izvedeli
,
kar
nam
je
treba
.
In
kdor
mi
pripelje
to
Ivanko
,
dobil
bo
od
mene
lepo
nagrado
.
“
Jetničar
se
muza
.
Saj
je
on
tudi
prepričan
,
da
bo
logarjeva
hči
prej
ali
slej
prišla
,
zopet
v
očetovo
hišo
.
Tam
gori
vedno
stoji
berič
na
straži
,
da
jo
bo
brzo
zgrabil
,
kakor
hitro
so
domov
povrne
.
Tudi
sodniku
je
to
znano
,
dela
pa
se
.
kakor
bi
mu
to
ne
bilo
nič
mari
.
Mirno
izpije
čašico
vina
.
„
Sedaj
le
pojdite
,
“
pravi
jetničarju
,
„
jutri
pa
mi
pridite
poročat
,
kaj
je
logar
priznal
.
Ne
pozabite
leskovke
v
jesihu
namočiti
.
“
„
Se
že
namakajo
,
gospod
sodnik
.
“
„
Tem
bolje
,
tedaj
se
vsaj
bolj
prilegajo
.
Oj
,
jesih
je
izvrstna
iznajdba
,
palice
postanejo
gibčne
,
da
je
kaj
!
Škoda
,
da
ne
smemo
več
volovskih
žil
rabiti
,
to
je
bilo
izborno
sredstvo
.
Toda
naša
gospoda
pravi
,
da
so
volovske
žile
prehude
—
saj
pravim
,
svet
je
ves
hudoben
.
“
Mej
tem
samogovorom
jetničar
zapusti
vrt
.
Sodnik
je
sedaj
sam
.
Zopet
počasi
prazni
kupico
ter
se
na
tihem
raduje
onega
časa
,
ko
bo
v
ječi
imel
lepo
Ivanko
.
Tako
je
zamišljen
,
da
ne
čuje
,
kako
šumi
za
košato
hruško
,
ki
moli
svoje
veje
preko
vrtnega
zidu
.
Ko
z
nova
zašumi
v
vejevji
,
se
zgane
.
„
Oho
,
“
pravi
sodnik
sam
pri
sebi
,
„
ali
so
tatovi
tako
predrzni
,
da
si
že
zvečer
upajo
na
vrt
?
In
pa
celo
v
moji
navzočnosti
?
No
,
čakajte
me
,
pokazal
Vam
bom
,
kdo
sem
jaz
.
“
Radoveden
se
ozira
,
in
glej
!
Mej
gostim
vejevjem
se
pokaže
bela
ročica
,
za
njo
pa
zal
dekliški
obraz
,
katerega
pokriva
širokokrajen
moški
klobuk
.
„
Sodnik
!
“
zakliče
čist
,
lepodoneč
glas
.
Sodnik
osupne
.
Deklica
tu
gori
kajti
lepi
obraz
je
dekliški
—
mu
je
popolnoma
tuja
—
in
vendar
ga
kliče
.
Sodnik
je
takoj
zaljubljen
.
Saj
je
znano
,
kako
je
bogat
—
oj
,
kolikokrat
je
bil
radodaren
nasproti
krasnim
ženskam
!
In
utica
je
gosto
zaraščena
,
njegova
prepirljiva
žena
se
je
odpeljala
na
Krško
—
ni
se
mu
treba
bati
,
da
bi
ga
kdo
motil
.
Zaljubljenec
vstane
urno
od
mize
.
„
Pojdite
doli
,
lepa
gospodičina
!
“
priliznjeno
šepeta
zviti
starec
.
„
Da
,
takoj
pridem
,
“
glasi
se
od
zgoraj
odgovor
skrivnostne
tujke
.
—
Nato
izgine
lepa
ženska
glavica
mej
vejevjem
in
za
trenotek
je
vse
tiho
.
„
Raca
na
vodi
,
“
mrmra
sodnik
,
„
to
je
gotovo
krasna
pustolovka
,
ki
jo
najbrž
slišala
,
kako
radodarnih
rok
da
je
dobri
gospod
sodnik
.
—
Oj
,
ravno
v
pravem
času
je
prišla
in
lepo
dete
je
to
.
“
V
hruški
zopet
zašumi
.
Ob
deblu
zdrkne
navzdol
temna
postava
in
trenotek
pozneje
ponosno
stoji
pred
sodnikom
razkošna
deklica
v
moški
obleki
.
Sodnik
se
čudi
.
Tujka
rezko
upira
svoje
žareče
oči
v
presenečenega
grajskega
uradnika
.
„
Primaruha
,
“
misli
si
sodnik
,
„
to
je
pogumna
ženska
.
—
Moška
njena
oprava
ni
napačna
stvar
,
vsaj
ne
bo
nikdo
kaj
slabega
o
meni
slutil
.
In
pa
plezati
zna
to
zalo
dekle
,
kakor
mačka
.
“
„
Dobro
došla
,
moja
draga
!
“
pristavi
glasno
zaljubljeni
dedec
.
„
Dobro
sem
Vam
došla
?
“
praša
ga
tujka
,
ki
obstoji
tri
korake
od
njega
proč
.
„
No
,
seveda
!
“
„
Tega
ne
verjamem
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
„
Ker
še
ne
veste
,
iz
katerega
vzroka
sem
k
Vam
prišla
,
“
odgovarja
skrivnostna
deklica
.
Sodniku
zaigra
pri
tem
pomenljiv
smehljaj
krog
debelih
ustnic
.
„
To
mi
ni
težko
uganiti
.
“
„
Ali
res
ne
?
“
„
Ne
,
pojdite
sem
,
ter
pijte
na
moje
zdravje
kozarec
dobrega
vina
.
“
Deklica
se
porogljivo
smeji
.
„
Vi
ste
res
prijazen
gospod
,
toda
—
“
„
Kaj
pomeni
Vaš
‚
toda
‘
?
“
„
Prekmalu
bode
te
to
izvedeli
.
“
„
No
,
radoveden
sem
,
—
glejte
,
preljuba
mi
devičica
,
take
punčike
,
kakor
ste
Vi
,
imam
vedno
rad
,
ker
jim
morem
svojo
očetovsko
naklonjenost
pokazati
.
“
„
Kaj
mi
ne
pravite
?
“
„
Da
,
to
je
resnica
.
“
„
In
kaj
mislite
o
meni
?
“
vpraša
lepa
tujka
.
Sodnik
se
muza
.
Prepričan
je
,
da
ga
čakajo
veseli
trenotki
v
družbi
zalega
dekliča
.
Zaljubljenec
ne
zapazi
,
kako
čudno
se
žari
v
temnih
očeh
nenavadne
deklice
,
ki
sedaj
počasi
pristopi
.
Sodnik
vstane
.
„
Krasno
dete
,
“
pravi
razuzdanec
,
„
tu
zadej
v
paviljonu
imam
nekaj
steklenic
najboljšega
vina
.
Menim
,
da
po
vročem
današnjem
dnevu
ne
bo
—
“
„
Stojte
,
“
poseže
mu
lepa
tujka
v
besedo
,
„
nisem
Vas
obiskala
,
da
bi
se
z
Vami
radovala
.
“
Sodnik
jej
namežikuje
s
svojimi
malimi
očmi
.
„
Hahaha
,
take
izgovore
že
poznam
,
“
smehlja
se
lahkoživec
,
tako
so
vse
lepe
žene
in
punice
govorile
,
kadar
so
me
na
vrtu
obiskale
.
Toda
pozneje
,
v
paviljonu
,
so
bile
pa
veliko
krotkejše
.
“
Tujka
v
moški
obleki
se
menda
drugače
premisli
.
„
Dobro
,
“
pravi
odločno
,
„
pa
pojdiva
v
paviljon
.
“
Takoj
je
sodnik
poleg
neznane
krasotice
,
in
ker
ve
,
da
ga
nikdo
ne
opazuje
,
spremlja
svojo
obiskovalko
v
paviljon
,
čegar
okna
so
skrita
za
zelenjem
.
Tuja
deklica
molče
vstopi
.
Sodnik
hitro
zapre
vrata
za
sabo
,
in
ker
meni
,
da
se
mu
deklina
ne
bo
dosti
upirala
,
—
jo
s
svojo
debelo
roko
objame
krog
pasa
.
Čof
!
Krepka
zaušnica
od
male
,
toda
trdne
dekličine
roke
plamti
na
njegovem
tolstem
licu
.
„
Kaj
—
kaj
—
pa
to
pomeni
?
“
„
To
pomeni
,
da
se
ne
pustim
od
Vas
prijemati
,
“
glasi
se
odločni
odgovor
.
„
Ali
mislite
,
da
sem
prišla
k
Vam
zaljubljenosti
uganjat
?
“
Sodnik
postane
srdit
.
„
Da
—
kaj
—
?
“
„
Tiho
!
“
pretrga
mu
tujka
besedo
.
„
Še
jedenkrat
se
me
dotaknite
,
pa
Vas
bom
izplačala
,
da
me
bodete
svoje
žive
dni
pomnili
.
“
Sodnik
se
prestraši
,
kajti
v
roki
neznane
lepotice
se
zasveti
bodalo
—
nevarno
orožje
ni
po
njegovem
okusu
.
„
Pomagajte
!
“
sopiha
strahopetnež
,
„
morilka
,
hudodelnica
je
v
mojem
vrtu
!
“
Obrne
se
proti
vratom
,
da
bi
ubežal
,
—
toda
deklica
je
hitrejša
.
Hipoma
mu
zapre
izhod
.
„
Pomagajte
,
umoriti
me
hoče
!
“
stoka
debeluhar
in
se
ozira
plašno
okrog
.
„
Če
ostanete
miren
in
me
poslušate
,
no
storim
Vam
nič
žalega
,
“
oglasi
se
tujka
,
„
če
bodete
pa
kričali
,
zasadim
Vam
bodalo
mej
rebra
.
“
„
Oj
,
usmiljeni
Bog
,
zaklala
me
bode
,
“
stoka
plašljivec
,
„
moj
Bog
,
izgubljen
sem
.
“
Tolovajka
pristopi
bliže
.
„
Sodnik
,
“
pravi
deklica
odločno
,
„
Vi
imate
ubogega
človeka
,
starega
logarja
,
v
ječi
,
kor
ni
mogel
plačati
desetine
.
“
Graščinski
uradnik
sloni
ob
steni
,
bled
kakor
zid
,
zobje
mu
šklopotajo
.
„
Ta
revež
mora
postati
prost
,
“
nadaljuje
lepa
tujka
,
„
in
sicer
prej
ko
mogoče
.
Kakor
hitro
bo
izpuščen
,
poravnal
bo
svoj
dolg
.
“
Sodnik
si
ne
upa
dihati
.
„
Ali
ga
bodete
izpustili
?
“
zadere
se
pogumna
tolovajka
nad
njim
.
Strahopetnež
se
po
celem
telesu
trese
.
„
Zločinstva
je
sumen
,
“
zajeclja
konečno
