takratpolagoma
porušili
,
zvozili
kamenje
k
pokopališču
ter
ga
ondi
uporabili
za
pokopališko
obzidje
.
Zdaj
se
je
videlo
le
še
nekaj
mestnega
zidovja
,
ki
se
je
vzpenjalo
od
nekdanjih
Pisanih
vrat
navzgor
po
hribu
do
močne
bastije
z
velikim
trdnjavskim
stolpom
.
»
Zvonarska
ulica
!
A
kje
je
zvonar
?
«
je
vprašal
Murat
,
ki
je
čital
na
enonadstropni
hiši
črni
napis
.
»
Tu
nad
nami
,
«
je
odgovoril
Picard
in
pokazal
hišico
na
pobočje
hriba
,
ob
katerem
so
jezdili
.
»
Ivan
,
Jakob
Samassa
se
zove
.
Pač
tujec
!
«
Na
desni
strani
ceste
so
se
širili
zeleni
travniki
tja
do
Ljubljanice
in
tudi
onkraj
reke
je
bilo
vse
zeleno
.
Travniki
,
njive
in
drevje
.
Le
par
kmetiških
koč
s
slamnatimi
strehami
in
se
dalje
majhna
cerkev
.
Tudi
ob
Zvonarski
ulici
je
stala
le
tuintam
revna
bajta
.
Pred
mostom
čez
Gruberjev
prekop
so
jezdeci
zavili
na
levo
in
jezdili
pod
hribom
.
Drevored
zelenečih
jagnetov
in
lip
je
tekel
okoli
in
okoli
grajskega
griča
prav
do
strelišča
.
Gosto
drevje
je
pokrivalo
območje
na
levi
strani
,
na
desni
pa
so
se
prav
do
Poljanske
ceste
razprostirale
njive
in
pašniki
.
Šele
v
Streliški
ulici
je
stalo
nekaj
pritličnih
hišic
.
Jahaje
ob
zasutem
,
s
travo
,
sadnim
drevjem
in
grmičevjem
bujno
zaraslem
mestnem
jarku
so
dospeli
do
vhoda
na
Poljansko
cesto
.
Tudi
tukaj
so
ležali
kupi
gramoza
in
obsekanega
kamenja
,
zadnjih
sledov
Frančiškanskih
vrat
.
Celih
osem
let
so
podirali
Ljubljančanje
ta
najmočnejša
mestna
vrata
,
ki
so
bila
včasih
pravcata
trdnjava
z
dvema
dva
-
in
trinadstropnima
stolpoma
.
Dvoje
mostov
je
pehalo
skozi
ta
mogočna
vrata
iz
mesta
na
Poljane
in
dvoje
vzporednih
zidov
je
teklo
od
vrat
do
reke
in
po
hribu
navzgor
prav
do
gradu
.
Zasut
je
bil
zdaj
jarek
,
porušena
so
bila
vrata
in
razsuto
zidovje
,
a
gomile
kamenja
,
opeke
in
sipine
niso
še
izginile
.
Jezdili
so
mimo
dvonadstropnega
licejskega
nekdanjega
frančiškanskega
poslopja
,
mimo
župnišča
cerkve
sv.
Nikolaja
in
knezonadškofijskega
dvorca
ter
dospeli
do
magistrata
.
Na
levi
in
desni
so
stale
ob
cesti
same
lične
dvonadstropne
hiše
z
dvema
,
s
tremi
,
največ
štirimi
okni
na
pročelju
in
večinoma
z
majhnimi
marmornatimi
grrbi
nad
vrati
.
Vse
so
bile
popleskane
z
rumeno
barvo
,
zakaj
ta
boja
se
je
zdela
najlepša
in
najtrajnejša
.
Bile
so
hiše
kanonikov
in
proštov
.
In
prišli
so
v
Spitalsko
ulico
,
ozko
ko
soteska
,
mračno
in
blatno
celo
ob
suhem
vremenu
.
Na
obeh
straneh
so
bile
prodajalnice
,
vse
toliko
temne
,
da
so
morale
v
njih
tudi
podnevi
goreti
luči
.
Na
desni
je
stalo
veliko
dvonadstropno
in
četverokotno
poslopje
,
ki
je
segalo
skoraj
prav
do
Ljubljanice
.
Bilo
je
poslopje
meščanske
bolnice
,
ki
so
imeli
v
njem
prosto
stanovanje
ubožni
meščanje
in
ljubljanski
okrožni
urad
svoje
pisarne
.
Nič
več
ni
bilo
tukaj
kapele
sv.
Elizabete
,
kjer
je
nekdaj
Primož
Trubar
pripovedoval
v
slovenskem
jeziku
,
porušena
in
odstranjena
pa
so
bila
tudi
nekdanja
mogočna
Špitalska
vrata
z
dvonadstropnim
stolpom
tik
te
hiše
pred
mostom
.
Lesen
in
širok
je
bil
ta
most
in
na
njem
je
stalo
še
zadnjih
štirinajst
kramarskih
lop
.
Izginil
pa
je
z
mostu
tudi
že
veliki
križ
,
ki
je
pred
njim
gorela
še
minolega
leta
1796.
večna
lučca
.
Ker
so
si
ob
njej
prižigali
brezbožni
tobakarji
pipe
,
so
prestavili
križ
k
vhodu
v
frančiškanski
samostan
.
Še
so
se
poznali
sledovi
nekdanjega
silnega
obzidja
ob
reki
na
desni
in
levi
strani
Špitalskih
vrat
in
od
nekdanjih
obrambnih
stolpov
so
stale
še
razvaline
.
»
Še
pred
par
leti
je
bilo
to
mesto
močna
trdnjava
.
Takrat
bi
se
nam
bilo
moglo
krepko
upirati
.
«
je
dejal
Murat
in
kazal
na
razvaline
.
»
Morda
.
A
le
,
če
bi
bilo
zidovje
imelo
boljše
branitelje
,
nego
jih
ima
ta
država
danes
!
«
je
odgovoril
Picard
.
»
Bojazlivcem
,
ki
znajo
bežati
od
Tagliamenta
do
Drave
na
Koroškem
,
ne
pomaga
niti
trdnjava
iz
samega
jekla
.
«
Jezdeci
so
zavili
mimo
frančiškanske
cerkve
na
Sv.
Petra
cesto
,
ki
so
jo
obdajale
le
na
desni
pritlične
in
enonadstropne
hiše
.
Na
levi
strani
so
stale
še
kmetiške
koče
,
krite
z
deščicami
ali
s
slamo
.
Kmetje
so
prebivali
tod
.
Za
hišicami
na
levi
so
se
razprostirale
njive
in
travniki
,
po
gnoju
je
dišalo
povsod
in
glasovi
goved
in
prašičev
so
se
razlegali
po
vsem
predmestju
.
Na
križišču
Sv.
Petra
ceste
in
ozke
ulice
,
ki
je
vodila
v
Blatno
vas
,
je
stalo
znamenje
s
soho
sv.
Janeza
.
Za
znamenjem
je
čepel
barokar
Danè
in
prežal
kakor
mršava
podlasica
na
svoj
plen
.
Na
bledem
obrazu
mu
je
od
razburjenja
migljala
vsaka
mišica
in
male
sive
oči
so
mu
zrle
strupeno
in
žgale
kakor
koprive
.
In
prav
,
ko
so
se
jezdeci
približali
znamenju
,
je
priletel
iz
gostilne
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
dolgi
,
rdečelasi
Alzačan
in
se
,
krileč
z
rokami
,
lovil
po
zraku
.
Le
iztežka
se
je
ujel
,
da
ni
padel
po
tleh
,
njegovo
itak
zariplo
lice
pa
je
zalivala
rdečica
,
da
je
bilo
kakor
krvavo
.
Velike
modre
oči
so
buljile
topo
v
gostilniška
vrata
,
med
katerimi
je
stala
Nežika
Verderberica
.
Visoka
in
nepopisno
zala
je
bila
mlada
vdova
v
tem
hipu
,
ko
se
je
hudovala
kakor
razdražena
osa
.
Bujni
črni
lasje
so
se
ji
usuli
cvetla
rdeča
vrtnica
in
iz
velikih
črnih
oči
so
ji
ob
vratu
čez
prsi
,
lice
ji
je
žarelo
kakor
razšvigali
bliski
.
Levo
pest
si
je
energično
zasadila
ob
bok
,
desnico
pa
je
grozeče
iztegnila
od
sebe
ter
žugala
Alzačanu
.
»
Jaz
ti
pokažem
,
kakšne
smo
Ljubljančanke
!
«
je
vpila
.
»
Ti
nesramnež
alzaški
!
«
In
prav
nič
se
ni
ženirala
častnikov
,
ki
so
se
ji
bližali
na
konjih
,
nego
je
kričala
le
še
glasneje
:
»
Nemec
je
,
pa
francosko
uniformo
nosi
ta
capin
!
Jaz
te
naučim
manir
!
Samo
prikaži
se
še
kdaj
pod
mojo
streho
!
«
Nikdar
ni
videl
Murat
bojevitejše
in
čvrstejše
ženske
.
V
hipu
je
bil
pred
njo
,
skočil
s
konja
,
vrgel
brzde
kirasirju
in
,
kakor
bi
imel
pred
sabo
najodličnejšo
pariško
damo
,
se
ji
je
poklonil
.
»
Za
Boga
,
kaj
pa
je
zagrešil
ta
nesrečnež
?
«
je
vprašal
nemški
.
»
General
Murat
vam
da
rad
vsako
zadostilo
,
prelepa
gospa
.
«
In
njune
črne
oči
so
se
potopile
druge
v
druge
.
Od
občudovanja
je
zaigralo
Nežiki
srce
,
ko
je
gledala
pred
seboj
petindvajsetletnega
orjaka
v
razkošno
pestri
uniformi
,
bujnih
črnih
las
in
jasnega
,
prijaznega
obraza
.
Njegova
drobna
usta
bujnih
ustnic
brez
brk
,
njegov
lepi
grški
nos
in
velike
temne
oči
z
dolgimi
vekami
so
jo
presunile
,
da
je
bila
vsa
zbegana
in
ni
vedela
odgovoriti
ničesar
.
Nemo
je
zrla
v
njegove
smehljajoče
se
oči
in
nemo
je
pokazala
na
stopnice
,
ki
so
vodile
navzgor
v
sobo
za
odlične
,
goste
...
Tudi
Picard
in
Jordan
sta
stopila
s
konj
ter
ju
izročila
kirasirjema
.
»
Kaj
se
je
vendar
zgodilo
?
«
je
vprašal
Jordan
osorno
Alzačana
,
ki
je
obstal
,
kakor
bi
bil
okamenel
.
»
Preveč
je
lepa
!
Poljubiti
sem
jo
hotel
,
gospod
kapitén
,
«
je
priznal
šasér
,
»
a
vrgla
me
je
na
cesto
!
«
»
Prav
je
storila
!
Pijan
si
!
Pazi
se
!
—
Zdaj
pa
izgini
in
pojdi
spat
!
«
je
dejal
Jordan
in
krenil
za
Picardom
v
gostilno
.
Tedaj
je
prilezel
Danè
izza
znamenja
.
»
Prokleto
si
neroden
,
prijatelj
!
«
je
rekel
šasérju
.
»
Ah
,
to
je
ženska
!
«
je
vzdihoval
šasér
.
»
Tristo
!
Ali
si
jo
videl
?
Krasna
,
silna
in
pogumna
.
Joj
meni
!
Še
pojdem
k
njej
,
ker
mora
—
mora
biti
moja
!
«
In
odmajala
sta
se
po
Sv.
Petra
cesti
.
Ko
pa
je
zvonilo
poldne
,
sta
prišla
iz
gostilne
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
le
podpolkovnik
Picard
in
kapitén
Jordan
.
Odjezdila
sta
z
vsemi
kirasirji
in
tudi
Muratov
vranec
je
oddirjal
ž
njimi
.
Toda
brez
gospodarja
.
*
Na
Gradu
je
bilo
vse
črno
ljudi
.
Na
bastiji
,
trdnjavskem
zidovju
,
ki
je
vezal
grad
z
bastijo
,
in
celo
na
grajskem
stolpu
so
stali
in
sedeli
meščanje
z
ženami
in
otroki
,
da
bi
videli
,
odkod
prihaja
sovražnik
in
koliko
ga
je
.
Zvedeli
so
,
da
pride
general
Bernadotte
z
vso
divizijo
in
z
godbo
;
tega
nenavadnega
prizora
pa
niso
mogli
uživati
odnikoder
mirneje
in
lepše
nego
z
grajske
višine
.
Strah
je
minul
Ljubljančane
,
ko
so
videli
,
da
se
vedejo
Francozi
celo
miroljubneje
nego
cesarski
vojaki
.
Nikomur
niso
storili
nič
zlega
,
ničesar
niso
vzeli
šiloma
in
nikogar
niso
razžalili
niti
z
osorno
besedico
.
Straže
so
hodile
pač
po
mestu
,
a
ustavile
niso
nikogar
,
vojaki
so
prihajali
v
gostilne
in
kavarne
,
se
med
sabo
mirno
zabavali
,
in
kadar
so
odhajali
,
so
vse
točno
plačevali
.
Francoski
častniki
so
jezdarili
po
Ljubljani
smehljaje
se
in
veselo
med
seboj
kramljaje
,
a
če
so
srečali
mlado
dekle
,
so
ji
celo
prijazno
pokimali
.
General
Murat
je
docela
razigral
srca
vseh
mladih
žen
in
deklet
,
ki
so
ga
videle
.
To
je
bil
mladenič
!
To
je
bil
jezdec
!
Kakor
mlad
bog
je
jezdil
po
ulicah
,
se
oziral
po
oknih
,
se
nasmihal
vsakomur
in
nagovarjal
ljudi
brez
razločka
.
Od
ust
do
ust
je
šla
govorica
,
kako
prijazen
je
bil
z
županom
in
da
je
obedoval
v
domači
gostilni
brez
ošabnosti
,
skromen
in
zgovoren
,
kakor
bi
bil
rojen
Ljubljančan
.
Tako
je
v
ljubljanskih
dušah
iznova
vzraščal
pogum
in
radovednost
,
najmočnejša
ljubljanska
čednost
,
se
je
smela
razvijati
zopet
v
vsej
svobodi
.
Zaklenjena
in
zabarikadirana
vrata
so
se
odpirala
,
zaprta
in
zastrta
okna
so
se
otvarjala
,
prodajalničarji
in
kramarji
so
se
vračali
za
svoje
trgovske
mize
in
na
ulici
se
je
začenjalo
prejšnje
življenje
.
Plemenitašev
in
njih
gospa
in
gospodičen
sicer
ni
bilo
v
mestu
,
ostala
pa
so
tem
lepša
dekleta
in
čvrste
,
zdrave
žene
ljubljanskih
obrtnikov
in
delavcev
.
In
zdaj
so
sedeli
na
grajskem
obzidju
,
izza
katerega
je
pobegnila
vojaška
garnizija
.
Nestrpno
so
gledali
tja
ob
Mestnem
logu
na
Ljubljansko
polje
,
proti
Viču
in
Brezovici
.
Pričakovali
so
Bernadottovo
divizijo
,
obenem
pa
so
se
togotili
na
lažnive
jezike
,
ki
so
si
leta
in
leta
izmišljali
o
Francozih
krvoločne
bajke
.
Ljubljančanje
so
zdaj
primerjali
,
grajali
in
obsojali
.
Godilo
se
jim
je
kakor
Zoisu
,
Vodniku
in
dr.
Repiču
,
a
veselje
jih
ni
prešinjalo
.
Zvesti
so
bili
svojemu
cesarju
,
da
bi
se
mu
mogli
izneverjati
vzlic
vsemu
.
Francozi
so
jim
bili
vendarle
sovražniki
in
tujci
.
Od
svojih
dedov
so
se
navzeli
avstrijske
ideje
,
v
njej
so
bili
vzrejeni
in
vzgojeni
.
V
kri
in
meso
se
jim
je
vsilila
,
vbičala
,
vkovala
,
in
polna
sta
je
bila
njih
duša
in
srce
.
Ne
,
Francoz
jim
ni
bil
dobrodošel
kot
sovražnik
Avstrije
,
toda
žal
jim
je
bilo
,
da
ne
prihaja
v
deželo
kot
prijatelj
in
zaveznik
habsburške
države
.
In
le
čuvstva
gneva
,
pomešano
z
bridkostjo
,
se
je
oglašalo
,
ko
so
čitali
po
hišah
nalepljene
proklamacije
.
Sovražnik
je
moral
priti
,
da
je
dal
pravico
javnosti
narodnemu
jeziku
,
sovražnik
je
moral
biti
prvi
,
ki
je
izkazal
čast
jeziku
,
v
katerem
se
je
učil
Slovenec
delati
sv.
križ
na
čelo
,
usta
in
prsi
in
v
katerem
ga
je
mati
učila
jecljati
prve
molitvice
!
»
Enakost
,
pravica
,
bratstvo
!
«
Geslo
francoske
revolucije
,
ki
pa
bi
moralo
biti
geslo
vseh
vladarjev
in
vseh
vlad
.
In
tudi
najpreprostejši
ljubljanski
delavec
se
je
zgražal
,
ko
je
videl
,
da
je
baš
Avstrija
najbesnejša
dušmanka
tega
gesla
.
Enakost
?
Kaj
še
!
Plemstvo
in
višja
duhovščina
uživata
v
nebo
kričeče
posebne
pravice
,
meščanstvo
poznajo
le
toliko
,
kolikor
plača
,
delavci
in
drugi
siromašnejši
sloji
pa
so
brezpravni
sužnji
.
Pravica
?
Le
kri
,
naslov
in
denar
jo
poznajo
v
črnožolti
državi
,
in
bratstvo
?
Človek
bi
se
zjokal
,
dvigal
skrčene
pesti
in
klel
!
—
Ali
bo
kdaj
bolje
?
Ali
ostane
napredek
v
Franciji
za
Avstrijo
brez
koristi
?
Na
parobku
planote
med
bastijo
in
gradom
je
rasla
velika
in
stara
lipa
.
Široko
so
se
ji
razrasle
veje
in
delale
poleti
gosto
in
hladno
senco
.
Široka
klop
je
stala
pod
njo
.
Stara
in
pirava
.
O
,
ko
bi
znala
govoriti
ta
široka
klop
pod
staro
košato
lipo
!
Tu
so
sedeli
zdaj
na
travi
hišni
posestniki
in
kramarji
s
Starega
trga
,
pušili
iz
pip
in
se
razgovarjali
.
»
Lani
so
šli
skozi
mesto
Hessen-Darmstadtski
pešci
«
,
je
pripovedoval
nekdo
.
»
Menda
jih
je
bilo
2400.
Naši
prijatelji
so
bili
in
za
našo
državo
so
se
vojskovali
.
In
vendar
!
Razsajali
so
po
Ljubljani
kakor
divjaki
.
Meni
so
razbili
peč
in
mi
hišo
tako
osvinjali
,
da
po
njih
odhodu
nismo
mogli
v
njej
prebivati
.
Dokler
je
niso
osnažili
in
prebelili
od
vrha
do
tal
,
je
bila
kakor
hlev
.
Taki
so
bili
naši
vojaki
!
«
»
Meni
pa
bi
bili
skoro
ubili
ženo
,
«
je
pripovedoval
drugi
.
»
Neki
ognjičar
se
je
ukvartiril
v
moji
hiši
s
svojo
ženo
.
Zlobno
,
prepirljivo
babše
,
bledo
in
suho
pa
grdo
kot
smrtni
greh
.
In
pilo
je
žganje
že
na
tešče
ter
bilo
potem
ves
dan
nasajeno
,
kot
bi
jo
bil
obsedel
sam
satan
.
V
pijanosti
je
enkrat
zakurila
v
peči
kakor
v
peklu
.
Pečnice
so
kar
pokale
,
plamen
je
švigal
v
sobo
in
iz
dimnika
je
bruhalo
dim
kakor
iz
opekarne
.
Vsa
hiša
je
bila
polna
dima
.
Ko
je
pritekla
moja
žena
,
je
začela
z
burkljami
jemati
iz
peči
goreča
polena
in
jih
metati
v
čeber
z
vodo
.
Rešila
mi
je
hišo
.
Pijana
ognjičarka
pa
je
zaradi
tega
začela
tuliti
,
kakor
bi
bila
obsedena
,
in
klestiti
mojo
ženo
z
gorečim
polenom
po
hrbtu
.
Na
srečo
sem
ji
prihitel
na
pomoč
,
sicer
bi
mi
jo
bila
res
ubila
!
«
»
Kaj
pa
je
rekel
njen
mož
?
«
»
Kaj
?
Ozmerjal
me
je
,
kakor
bi
bil
jaz
njegov
hlapec
,
in
drl
se
je
kakor
zaklan
prasec
,
da
nimam
po
hiši
prav
nič
ukazovati
,
dokler
je
on
vkvartiran
!
No
,
pa
tudi
svojo
babo
je
pretepel
,
da
je
bila
vsa
črna
.
«
»
Pridite
k
meni
,
«
je
začel
tretji
,
»
pa
si
oglejte
spomin
na
Hessen
-
Darmstadtovce
!
Imel
sem
kar
tri
pod
streho
,
prave
zverine
v
človeški
podobi
.
Kadar
so
bili
trezni
,
so
bili
ošabni
in
oblastni
,
da
bi
jih
bil
postrelil
,
če
bi
si
jih
le
upal
;
kadar
pa
so
bili
pijani
—
kakršni
so
bili
navadno
—
,
sem
se
moral
skrivati
pred
njimi
...
Enkrat
je
eden
izmed
njih
s
puško
zamahnil
po
meni
in
ubil
bi
me
bil
iz
same
objestnosti
.
V
zadnjem
hipu
sem
skočil
za
vrata
,
in
divjak
je
zadel
ključavnico
,
ki
je
odletela
pri
tej
priči
.
Spravil
sem
jo
sebi
in
svojim
otrokom
za
spomin
,
ker
brazgotina
na
njej
je
bila
namenjena
moji
črepinji
!
«
Tedaj
je
završalo
med
množico
,
ljudje
so
poskočili
s
strane
,
vstali
na
zidovju
in
kazali
s
prsti
na
severno
stran
.
Po
cesti
proti
Savi
in
Kamniku
je
jezdila
eskadrona
kirasirjev
.
Prav
gori
na
grajsko
planoto
se
je
videl
odlesk
njih
kovinskih
kirasov
ter
so
se
svetlikali
njih
srebrno
-
in
zlatobleščeči
šlemi
z
dolgimi
repi
iz
konjske
žime
.
Na
čelu
je
jezdil
na
velikem
,
črnem
žrebcu
,
ki
je
skakal
,
plesal
,
se
vzpenjal
in
kosil
s
svojim
košatim
repom
,
orjaški
general
.
Po
njegovi
visoki
rasti
,
pestri
uniformi
in
po
silnem
konju
ga
je
spoznal
vsakdo
takoj
in
vsi
meščani
so
veselo
in
navdušeno
vzklikali
:
»
Murat
!
Murat
!
«
Vse
je
hitelo
na
severno
pobočje
hriba
,
a
najhitreje
so
tekle
tja
ljubljanske
žene
in
dekleta
.
Ko
so
pritekle
prav
pod
grajsko
poslopje
,
so
začule
za
seboj
krik
svojih
mož
,
bratov
in
ljubimcev
,
visoko
v
zraku
nad
njimi
pa
je
zaplahutalo
,
kakor
bi
letela
nad
gradom
ogromna
ptica
.
In
ozrle
so
se
kvišku
ter
zagledale
na
grajskem
stolpu
vihrajočo
orjaško
belo
zastavo
.
In
tudi
same
so
vzkliknile
,
da
je
zavalovilo
po
zraku
kakor
en
sam
silen
vzdih
.
Nato
pa
je
zatleskalo
in
zaploskalo
par
sto
dlani
in
vse
je
klicalo
:
»
Dobro
!
Bravo
!
Pametno
!
«
Mračilo
se
je
že
,
ko
so
zapuščali
poslednji
meščani
grajski
hrib
.
Bernadotta
niso
pričakali
.
Videli
so
le
,
kako
prihajajo
sem
od
Vrhnike
manjši
in
večji
oddelki
francoskih
pešcev
mirno
in
moško
,
kako
se
utaborili
okoli
Šiške
,
Bežigrada
in
za
Sv.
Krištofom
,
da
so
zažgali
ognje
ter
si
začeli
kuhati
večerjo
.
Piketi
in
straže
so
obstavile
mesto
okoli
in
okoli
,
Ljubljano
pa
je
zagrnila
tema
,
tiha
in
globoka
.
Ljubljana
je
bil
a
slična
roju
čebel
.
Francozi
najrazličnejših
polkov
in
uniform
so
dohajali
v
vedno
novih
četah
,
komiki
so
posamič
in
v
majhnih
četah
jezdarili
semtertja
,
po
kroglastem
tlaku
so
ropotali
topovi
in
raznovrstni
vozovi
.
Vse
je
iskalo
stanovanj
,
konjskih
hlevov
in
bolnic
.
Vojašnice
,
skladišče
na
Dunajski
cesti
,
bolnica
,
lontovž
,
šola
ob
Ljubljanici
in
razne
gostilne
s
prenočišči
so
bile
hitro
polne
,
častniki
so
se
nastanili
po
meščanskih
stanovanjih
in
kmalu
so
začeli
tudi
podčastniki
ter
vse
šarže
pritiskati
v
hiše
.
Tako
je
bila
tiha
nedelja
prav
glasna
.
Po
gostilnah
in
kavarnah
je
vojaštvo
jedlo
,
pilo
in
pelo
,
hrup
se
je
razlegal
po
mestu
,
povsod
se
je
peklo
in
kuhalo
,
vojaki
pa
so
znašali
orožje
,
kruh
in
seno
za
svoje
konje
.
Vsakdo
je
imel
posla
sam
s
seboj
,
da
si
najde
v
mestu
ugoden
kotiček
.
Na
glas
so
strmeli
Ljubljančanje
,
ko
so
videli
celo
francoske
častnike
nositi
si
hlebce
kruha
pod
eno
in
povesmo
detelje
ali
mrve
pod
drugo
pazduho
.
Demokratnost
francoske
vojske
se
je
kazala
povsod
.
Francoski
vojaki
so
bili
v
resnici
enakopravni
,
in
nikomur
ni
niti
na
misel
prišlo
,
da
bi
zlorabil
tovariša
za
hlapca
ali
slugo
,
čeprav
je
imel
višjo
šaržo
.
Tu
ni
bilo
opaziti
med
preprostimi
vojaki
suženjske
odvisnosti
in
strahopetne
subordinacije
,
a
tudi
najvišji
častniki
se
niso
vedli
vsegamogočno
in
zaničljivo
napram
podrejencem
.
V
vsej
vojski
je
vladalo
resnično
bratstvo
.
Niti
nervoznega
pozdravljanja
ni
bilo
med
njimi
,
nego
so
se
ogovarjali
znani
prostaki
in
častniki
mimogrede
,
navadno
celo
brez
salutiranja
,
če
pa
se
osebno
niso
poznali
,
so
hodili
drug
mimo
drugega
tudi
brez
pozdrava
.
Vsi
so
bili
ravnopravni
služabniki
francoske
republike
,
a
tudi
v
uniformi
svobodni
državljani
.
General
Murat
in
še
mlajši
polkovnik
Picard
sta
hodila
peš
po
Ljubljani
,
se
ustavljala
pri
raznih
vojaških
gručah
,
kramljala
in
se
šalila
s
častniki
,
jim
dajala
povelja
in
navodila
ter
si
ogledovala
vse
.
Vzlic
trušču
in
hrupu
se
je
vršilo
vkvartirjanje
brez
nasilnosti
in
prepirov
.
Bernadottova
proklamacija
je
bila
njegovi
diviziji
povelje
,
ki
ga
je
izvrševala
najvestneje
in
,
kakor
je
bilo
videti
,
tudi
brez
samozatajevanja
.
Vesela
temperamentnost
in
ljubeznivost
lepega
Murata
in
ljudomila
resnoba
dobrosrčnega
človekoljuba
Bernadotta
sta
se
izražali
tudi
v
vsem
vedenju
in
postopanju
vojaštva
.
Še
pred
poldnem
se
je
razvedelo
po
mestu
,
da
so
Francozi
porušeni
savski
most
zopet
popravili
in
ga
dali
zastražiti
s
topničarji
;
obenem
pa
tudi
,
da
se
je
avstrijska
vojska
umaknila
že
do
koroške
meje
.
In
prav
nič
se
niso
zgražali
Ljubljančanje
,
ko
so
slišali
oklic
,
da
so
Francozi
zaplenili
ves
erarski
tobak
v
skladišču
in
po
opaldah
,
in
ko
so
razglasili
,
da
je
vse
cesarske
reči
razodeti
in
izročiti
njim
.
Nikogar
ni
bolelo
in
nikomur
se
ni
delala
škoda
s
tem
,
da
so
postali
Francozi
lastniki
vsega
tistega
,
kar
je
bilo
doslej
last
cesarskih
oblasti
in
prav
samo
ob
sebi
razumljivo
se
je
zdelo
Ljubljancem
,
da
so
prepovedali
Francozi
,
konje
prodajati
izven
mej
in
da
so
meščanom
ukazali
,
da
morajo
konje
vzeti
domov
,
če
so
jih
bili
poslali
kam
na
tuje
.
Konje
izberejo
in
tudi
kupijo
Francozi
,
če
jih
bodo
potrebovali
!
Kajpak
.
Avstrijci
niso
kaj
takega
niti
razglašali
,
nego
so
si
konje
kratkomalo
jemali
in
navadno
jih
—
niso
plačali
.
Preveč
se
jim
je
mudilo
dalje
,
pa
so
menda
pozabili
.
Pa
tudi
na
Viču
,
v
Šiški
,
v
Mostah
,
v
Stožcah
,
v
Rudniku
,
v
Vodmotu
in
na
Dobrovi
je
bilo
vse
živo
Francozov
.
Na
Selu
kraj
Ljubljane
je
stala
Desselbrunnerjeva
tovarna
.
Na
treh
straneh
je
obkrožalo
to
obširno
poslopje
dvorišče
,
ki
je
bilo
odprto
le
na
cestno
stran
in
zagrajeno
z
visokimi
stebri
in
močno
leseno
ograjo
.
V
prvem
nadstropju
je
imel
Desselbrunner
s
svojo
obiteljo
razsežno
stanovanje
.
Bogat
mož
je
bil
.
Njegova
suknarna
je
slovela
po
vsej
deželi
ter
imela
trgovske
zveze
do
Trsta
in
Reke
.
Na
Selu
je
delal
z
domačini
delavci
in
delavkami
iz
mesta
in
okolice
,
na
Žabjaku
,
v
mestni
kaznilnici
,
pa
so
mu
delali
kaznjenci
in
vsiljivi
zunanji
berači
,
ki
so
morali
presti
sirovo
volno
.
Že
njegov
oče
je
bil
bogat
obrtnik
,
imetje
pa
se
je
kasneje
še
povečalo
.
Te
nedelje
je
imel
Desselbrunner
na
obedu
veleodlične
goste
.
General
Murat
,
polkovnik
Picard
,
kapitana
Jordan
in
Marbeof
ter
lajtnant
Morean
so
sedeli
za
obloženo
mizo
.
Desselbrunnerjeva
soproga
se
je
bila
že
pred
dobrim
tednom
odpeljala
z
otroki
na
Hrvaško
,
tovarnar
je
bil
torej
s
svojimi
posli
sam
doma
.
Tudi
dr.
Repič
je
bil
gost
,
ki
se
je
prijateljevemu
vabilu
odzval
toliko
rajši
,
ker
se
je
želel
čimpreje
seznaniti
s
francoskimi
častniki
.
Murat
je
bil
vesel
,
ko
je
našel
nepričakovano
kar
dva
moža
,
ki
sta
govorila
francoski
in
ki
sta
bila
vrhutega
prav
tako
živahnega
temperamenta
kakor
on
.
Gospodje
,
sami
med
seboj
,
so
se
hitro
udomačili
in
Francozi
so
se
počutili
prav
dobro
za
polno
mizo
najizbranejših
jedil
ter
vzorne
Desselbrunnerjeve
kleti
.
Imeli
so
tek
Homerievih
junakov
.
Pili
so
in
jedli
,
da
sta
dva
strežaja
jedva
dovolj
hitro
prinašala
.
Dr
.
Repič
je
občudoval
in
zavidal
živahnega
in
zgovornega
Murata
.
Saj
to
ni
bil
navaden
človek
,
nego
atlet
,
orjak
.
»
Nikdar
bi
ne
bil
sanjal
,
da
najdem
v
Ljubljani
,
niti
po
imenu
mi
znanem
mestecu
,
kdaj
toli
vrlega
gostitelja
.
«
je
dejal
Murat
,
ko
so
služabniki
pospravili
z
mize
posodo
ter
postavili
nanjo
buteljk
.
»
Odkar
sem
bil
zadnjič
v
Parizu
,
nisem
doživel
toli
izvrstnega
obeda
kakor
danes
pri
vas
.
«
Desselbrunnerja
je
naivna
dobrodušnost
generalova
zabavala
.
»
Kdaj
ste
bili
poslednjič
v
Parizu
?
«
je
vprašal
.
»
Kmalu
bo
minilo
leto
dni
.
Desetega
maja
sem
prinesel
direktoriju
iz
Italije
sklep
premirja
s
Sardinijo
ter
enoindvajset
avstrijskih
in
sardinskih
zastav
.
Kot
zastopnika
Bonapartovega
so
me
Parižani
sprejeli
z
nepopisnim
navdušenjem
in
s
častmi
,
ki
jih
je
doživel
še
malokateri
vojak
.
Slavnosti
in
pojedine
so
bile
brezkončne
in
prekrasni
doživljaji
tistih
dni
mi
ostanejo
neizbrisno
v
spominu
.
Obed
pri
madami
Josipini
Buonapartovi
pa
je
bil
vendarle
najvišji
vseh
pariških
užitkov
!
In
—
ah
!
—
tiste
soareje
pri
njej
so
bile
prelestne
!
«
Sanjav
izraz
mu
je
legel
na
obličje
,
zamislil
se
je
,
strmel
predse
,
iz
oči
pa
mu
je
žarel
zagoneten
ogenj
.
Dr.
Repič
ga
je
opazoval
in
ugibal
:
Madame
Josipina
in
ta-le
lepi
general
,
kaj
je
med
njima
?
»
Kakšna
je
ta
dama
?
«
je
vprašal
z
nedolžnim
obrazom
.
»
Josipina
?
Madame
Buonapartova
?
«
se
je
naglo
popravil
general
.
»
Novorojena
Juno
,
gospod
!
Vsa
Francija
nima
krasnejše
,
elegantnejše
in
duhovitejše
dame
.
«
»
Pa
tudi
nobene
opasnejše
,
general
!
«
je
dejal
s
poudarkom
kapitan
Jordan
in
bistro
pogledal
generala
.
Tudi
Murat
se
je
ozrl
v
svojega
adjutanta
,
za
hipec
ostrmel
,
pa
ugasnil
ogenj
v
svojih
očeh
.
Dr.
Repiču
se
je
zdelo
,
kakor
bi
bil
Jordan
s
svojo
opomnjo
ukoril
generala
,
ki
je
bil
govoril
preveč
in
zdaj
nemudoma
popravil
svoje
prekipevajoče
navdušenje
z
odgovorom
.
»
Zame
ne
!
Zame
je
opasnejša
Bounapartova
najmlajša
sestrica
.
«
»
Haha
,
Anuncijata
ima
šele
petnajst
let
...
napol
odrastel
otrok
!
«
je
zamahnil
Picard
malomarno
.
»
Kaj
hočete
!
Pri
ženskah
se
giblje
moj
okus
le
v
največjih
kontrastih
:
všeč
so
mi
napol
odrastle
punčke
in
napol
odcvetle
matrone
;
kar
je
pod
to
dobo
in
nad
njo
,
me
ne
zanima
.
«
se
je
šalil
general
,
a
govoril
je
hkratu
resnico
.
»
Vaša
Ljubljana
n.
pr.
ima
lepo
ženstvo
,
a
kolikor
sem
ga
videl
doslej
,
je
zame
med
vsemi
najlepša
in
najopasnejša
madame
Nežika
Verderberica
!
«
Desselbrunner
in
dr.
Repič
sta
se
morala
zasmejati
.
»
Odkod
,
za
Boga
,
že
poznate
našo
zalo
krčmarico
?
«
je
izpraševal
tovarnar
.
»
Take
majhne
,
čedne
gostilne
me
živo
spominjajo
očetove
krčme
v
Bastide
-
Fortuniěre
,
zato
so
mi
ljubše
nego
najrazkošnejši
hotel
,
«
je
pripovedoval
general
.
»
Če
pa
strežeta
človeku
še
dve
toli
sladki
golobici
,
kakor
sta
madame
Nežika
in
njena
rdečelasa
hčerka
,
mi
tekne
celo
vaše
kranjsko
kislo
vino
.
«
In
povedal
je
,
da
je
bil
pri
»
Treh
gavtrožcah
«
ne
le
že
na
obedu
,
nego
tudi
na
večerji
in
da
pojde
še
tja
.
Nič
napetega
ni
bilo
v
Muratovem
govorjenju
;
podoben
je
bil
bolj
naivnemu
kmetiškemu
fantu
ali
objestnemu
študentu
,
ki
čeblja
odkritosrčno
in
brez
potvarjanja
.
Tovariši
so
poznali
njegovo
iskreno
lovijalnost
,
v
kateri
je
večkrat
povedal
več
,
nego
je
bilo
njegovemu
dostojanstvu
primerno
.
Kadar
je
pil
preveč
,
ni
sicer
postal
pijan
,
a
zato
blebetav
,
bahav
in
preprost
kakor
navaden
grenadir
.
Ko
je
sedel
zdaj
za
mizo
v
širokem
stolu
z
razkoračenimi
nogami
in
neprestano
vrtel
in
praznil
svojo
čašo
je
bil
sličen
bolj
ničemurnemu
gizdavcu
in
plitkemu
veseljaku
,
nego
strašnemu
konjeniškemu
junaku
,
ovenčanemu
že
z
mnogimi
čudovitimi
zmagami
.
In
vendar
.
Murat
je
bil
prvi
,
ki
je
razbil
in
uničil
doslej
povsod
stoletja
slavno
avstrijsko
konjenico
ter
jo
igraje
onemogočil
na
vseh
bojiščih
.
V
devetih
letih
je
postal
ta
veseli
orjak
,
pobegli
duhovski
semeniščnik
,
od
navadnega
lovca
na
konju
polkovnik
in
prvi
Buonapartov
pobočnik
.
V
krvavih
bitkah
pri
Montenotti
in
Millesimu
je
odločil
francosko
zmago
in
v
strašnem
boju
pri
Mondovi
je
na
čelu
svojih
dragoncev
pognal
Avstrijce
v
obupen
beg
.
Kakor
srednjeveški
vitez
se
je
zakadil
daleč
pred
svojim
moštvom
prvi
na
avstrijske
konjenike
ter
pozival
z
gromkim
krikom
najmočnejše
in
najpogumnejše
sredi
bojnega
viharja
na
dvoboj
.
V
bitki
pri
Roveredu
je
preplaval
in
prebredel
Adižo
ter
presenetil
in
razkropil
na
naskok
popolnoma
nepripravljene
Avstrijce
,
štiri
dni
nato
pa
je
pri
Bassanu
atakiral
sam
s
svojimi
konjiki
vso
združeno
avstrijsko-sardinsko
armado
.
Čeprav
tresoč
se
od
mrzlice
od
rane
na
reki
,
ki
jo
je
moral
nositi
v
obvezi
,
je
vodil
vse
kavalerijske
atake
z
bravuro
,
ki
je
bila
celo
v
francoski
armadi
čudovita
.
V
par
tednih
pa
je
bil
že
zopet
zdrav
in
zdaj
se
je
krohotal
in
šalil
kakor
najmiroljubnejši
filister
.
Mahoma
se
mu
je
izresnilo
lice
.
»
Čemu
,
zlodeja
,
se
pobijamo
,
ko
bi
mogli
v
najlepšem
miru
živeti
vedno
toli
prijetno
,
kakor
živimo
sedajle
?
«
je
dejal
in
izpraznil
poln
kozarec
.
»
Ali
je
sam
vrag
obsedel
vašega
Thuguta
,
da
se
vtika
v
naše
posle
,
ki
mu
niso
prav
nič
mari
?
Ali
ni
blazno
,
vojskovati
se
s
tako
mizérno
oskrbljeno
armado
in
s
takimi
generali
marastiki
?
To
se
pravi
vendar
ljudi
pošiljati
v
mesnico
!
Verjemite
mi
vaše
vojaštvo
je
izvrstno
.
Nepopisno
se
mi
je
smililo
,
ker
se
je
,
čeprav
lačno
,
tako
hrabro
žrtvovalo
pod
toli
sramotno
slabim
vodstvom
.
«
»
Ljudstvo
ni
vneto
za
vojno
in
vse
si
želi
miru
,
general
,
«
je
odvrnil
dr.
Repič
.
»
Vem
,
a
kralji
in
cesarji
se
za
želje
ljudstva
nikdar
in
nikjer
ne
menijo
,
«
je
dejal
Murat
.
»
In
se
ne
bodo
!
Mi
Francozi
se
vojujemo
po
želji
ljudstva
,
vsega
naroda
,
—
vi
Avstrijci
pa
le
iz
nore
trme
intrigantske
dvorne
kamarile
.
Kamorkoli
prihajamo
,
povsod
slišimo
:
»
Mi
nismo
hoteli
te
žalostne
vojne
,
—
mi
je
ne
maramo
,
mi
jo
obsojamo
,
—
le
gospoda
na
dunajskem
dvoru
je
kriva
vseh
nesreč
!
Da
,
da
.
V
Avstriji
odločuje
še
vedno
o
vsem
le
par
ošabnih
in
neumnih
plemenitašev
okoli
slabotnega
cesarja
,
narodi
pa
morajo
molčati
in
zanje
krvaveti
.
Pa
zakaj
,
vraga
,
ne
gredo
cesar
in
njegovi
svetovalci
na
bojišče
,
da
se
lice
v
lice
poizkusimo
z
njimi
?!
«
»
Cesar
Franc
ni
vojak
,
«
je
odgovoril
Desselbrunner
.
»
Zakaj
nosi
potem
generalsko
uniformo
?
«
se
je
togotil
Murat
.
»
Naj
obleče
frak
ali
kuto
!
Pristojala
bi
mu
bolje
.
Vašo
državo
vladajo
danes
možje
,
ki
nimajo
z
narodi
nikakega
stika
ter
ne
poznajo
prav
nič
misli
in
želja
ljudstva
.
Tujci
v
lastni
domovini
,
birokrati
,
ki
nima
zanje
dobra
ali
slaba
letina
,
blagostanje
ali
beda
navdušenje
ali
obup
ljudstva
nobenega
pomena
.
Nikjer
v
Evropi
ni
tako
globokega
prepada
med
ljudstvom
in
birokratstvom
,
med
absolutističnimi
ministri
in
med
zasužnjenimi
narodi
.
V
čigavem
imenu
se
z
nami
vojujejo
?
Narodi
odklanjajo
vsako
odgovornost
.
Za
politiko
bolno
trmastih
birokratov
in
vojaških
invalidov
.
«
»
Avstrija
je
pač
nesrečna
država
!
«
je
vzdihnil
dr.
Repič
.
»
Da
,
Avstrija
je
bila
,
je
in
menda
ostane
nesrečna
blaznica
,
ki
mesari
sama
sebe
!
«
je
vzkipel
Murat
in
udaril
s
pestjo
po
mizi
.
»
Ampak
svoje
norosti
je
že
tako
vajena
,
da
pametna
niti
noče
biti
!
Takemu
opasnemu
norcu
ni
popomoči
;
zvezati
ga
je
treba
,
in
čim
preje
izgine
s
površja
zemlje
,
tem
bolje
za
Evropo
.
Potem
bo
konec
vojne
in
svet
bo
večno
odrešen
volkodlaka
,
ki
mu
je
ime
Habsburg
!
«
Težka
mora
je
padla
na
družbo
po
teh
z
grozečo
osornostjo
izgovorjenih
besedah
in
neizrečena
bridkost
je
napolnila
srce
Desselbrunnerju
in
dr.
Repiču
.
Kakor
udarci
s
pestjo
so
bile
Muratove
besede
in
njih
brutalno
žaljivost
sta
čutila
v
svoji
patriotični
,
cesarju
in
državi
vdani
duši
.
Tako
se
drzne
govoriti
sovražnik
,
pa
ga
ne
smeta
,
ne
moreta
zavrniti
!
Spominjala
sta
se
tistega
razkošnega
navdušenja
,
ki
ju
je
navdajalo
jedva
pred
par
meseci
v
stanovskem
gledališču
,
ko
se
je
orila
cesarska
himna
,
ter
tistega
viharnega
,
vse
meje
prekipevajočega
slavljenja
nadvojvode
Karla
na
Glavnem
trgu
.
Kaj
sta
čutila
,
mislila
,
upala
in
verjela
takrat
in
kaj
vesta
danes
?
—
In
zgražala
sta
se
sama
nad
seboj
ter
se
izpraševala
:
ali
sva
se
tako
izpremenila
,
ali
pa
sva
bila
takrat
slepa
?
Vstati
bi
morala
sedajle
in
protestirati
,
a
sedita
,
molčita
ter
se
zaman
branita
misli
,
da
je
v
Muratovih
več
resnice
,
nego
sta
se
doslej
zavedala
.
In
spominjala
sta
se
razgovorov
z
Vodnikom
,
z
baronom
Zoisom
in
Danetovega
hujskanja
pred
vojaškim
skladiščem
,
kjer
so
se
čule
besede
:
»
Kaj
imamo
od
vse
svoje
zvestobe
,
požrtvovalnosti
in
patriotnosti
?
Le
za
molzno
kravo
za
zabavo
in
za
norca
smo
jim
dobri
,
sicer
nas
ne
poznajo
.
Noben
sovražnik
nam
ni
škodljivejši
,
krutejši
in
krivičnejši
,
in
če
pridejo
sami
Turki
v
deželo
,
slabše
se
nam
ne
bo
godilo
!
«
In
spominjala
sta
se
krikov
:
»
Kaj
nam
mar
ta
vojna
?
Mir
,
mir
hočemo
!
Miru
nam
dajte
,
da
moremo
delati
in
služiti
kruh
,
s
katerim
preživimo
pošteno
sebe
in
svojce
!
«
Dr.
Repič
pa
se
je
domislil
tudi
svojih
besed
,
ki
jih
je
dejal
takrat
Zoisu
:
»
Narod
začenja
misliti
in
presojati
!
Narod
začenja
stresati
verige
,
v
katere
ga
je
ukoval
kruti
absolutizem
!
Ideje
svobode
prodero
končno
tudi
k
nam
in
zbude
tudi
naše
ljudstvo
!
«
Na
vse
to
sta
mislila
v
tem
hipu
ter
nista
niti
z
besedico
mogla
ugovarjati
Muratu
.
Mladi
polkovnik
Picard
,
nežnočutnejši
in
taktnejši
od
generala
,
pa
je
razumel
njuno
bolest
,
ki
jima
jo
je
zadala
generalova
brutalna
odkritosrčnost
.
»
Gotovo
sta
vaš
dobri
,
lepi
narod
in
vaša
krasna
domovina
vredna
lepše
usode
,
nego
jo
uživata
sedaj
!
«
je
dejal
po
premolku
.
»
Od
beneških
krajin
do
Ljubljane
in
tja
preko
Celovca
živi
slovensko
ljudstvo
,
—
a
vaša
vlada
ga
ne
vidi
in
vaša
država
ga
noče
poznati
!
Kmetje
,
obrtniki
,
trgovci
,
delavci
,
duhovniki
,
vsi
,
vsi
so
Slovenci
,
a
vaša
vlada
vas
zatakne
in
govori
le
o
Nemcih
.
Vsi
vaši
uradi
so
nemški
,
vse
vaše
šole
so
nemške
,
in
na
jezik
vašega
naroda
se
ne
ozirajo
,
kakor
bi
ga
ne
bilo
!
Mi
Francozi
tega
ne
razumemo
.
Pri
nas
je
narod
vse
.
Narod
je
naš
najvišji
gospod
,
narod
je
naš
najmogočnejši
gospodar
,
ki
mu
služimo
vsi
od
prvega
do
najposlednjejšega
.
Pri
vas
pa
ni
narod
nič
—
nič
—
nič
!
«
»
Da
,
da
,
glavno
je
narod
!
«
je
vzkipel
Murat
.
»
Narod
je
vse
in
njemu
se
mora
uklanjati
vse
!
Kralji
ministri
,
vojskovodje
,
vsi
,
vsi
so
odgovorni
narodu
ter
morajo
vršiti
le
njegovo
voljo
.
Če
je
ne
vrše
,
jih
sodi
narod
!
Pred
zakonom
naj
bodo
vsi
enaki
,
in
če
je
kriva
kronana
glava
,
padi
pod
—
giljotino
prav
tako
,
kakor
pade
vsakega
zločinca
!
Dokler
ne
uveljavite
v
Avstriji
take
odgovornosti
,
ostanete
nesrečni
,
kakor
ste
danes
in
kakor
smo
bili
nesrečni
mi
do
revolucije
...
«
Živahno
se
je
snoval
in
razpredal
razgovor
dalje
,
a
glavno
besedo
je
imel
Murat
,
hrupen
,
vesel
in
včasih
netakten
,
a
vedno
prijeten
s
svojo
naivno
odkritosrčnostjo
.
In
ko
je
vprašal
tovarnar
gostitelj
,
pride
li
tudi
general
Napoleon
Buonaparte
v
Ljubljano
,
je
zabliskalo
Muratovo
oko
od
zanosa
in
ljubezni
.
»
To
je
mož
!
Nov
Hanibal
,
nov
Caesar
!
In
če
Bog
da
in
sreča
junaška
,
francoski
Oliver
Cromvvell
!
«
je
vzklikal
.
»
Verjemite
,
gospodje
,
da
se
resnično
veliki
možje
,
pravi
junaki
,
dobrotniki
in
zveličani
porajajo
le
iz
ljudstva
!
V
hlevu
se
je
narodil
Jezus
Krist
,
beda
je
bila
dojnica
,
skrb
in
delo
pa
vzgojitelja
vseh
velikih
in
dobrih
ljudi
.
Vse
,
kar
pozna
zgodovina
velikega
in
silnega
,
se
je
narodilo
skrivaj
in
borno
,
ne
po
palačah
,
svili
in
baržumu
!
«
Tiha
nedelja
se
že
je
popolnoma
mračila
,
ko
se
je
dvignil
mladi
general
izza
mize
.
Popil
je
ogromne
množine
Desselbrunnerjevega
vina
.
Lice
se
mu
je
zalilo
v
temno
rdečico
in
ustnice
so
mu
žarile
kakor
kri
.
A
krepko
in
naglo
je
stopal
po
stopnicah
,
kakor
je
prišel
in
igraje
se
je
zavihtel
na
silnega
vraneca
,
ki
ga
je
čakal
na
dvorišču
že
nekaj
ur.
»
Jeanu
naproti
!
«
je
velel
Picardu
in
odjezdil
s
spremstvom
.
Tiha
nedelja
,
že
preko
dneva
nemirna
in
glasna
,
je
prinesla
Ljubljancem
na
noč
še
največje
razburjenje
.
Predno
se
je
zmračilo
,
je
mesto
preplul
glas
,
da
se
bliža
nova
velika
francoska
vojska
.
Kje
naj
jo
nastanijo
,
kam
naj
jo
spravijo
,
kako
naj
nasitijo
in
napoje
še
to
armado
?
Že
zdaj
je
bil
vsak
prostor
oddan
,
po
vseh
hišah
,
skladiščih
,
hlevih
in
svislih
polno
ljudi
in
živine
,
in
zdaj
dospe
še
nova
vojska
?
In
že
okoli
devetih
zvečer
se
je
od
glinške
strani
začul
hrup
in
ropot
.
Bobni
so
grmeli
,
piščali
brlizgale
in
rogovi
peli
vedno
bliže
in
bliže
.
In
ko
je
godba
utihnila
,
se
je
začulo
čudovito
,
grozno
in
vendar
krasno
petje
.
Kakor
bi
se
valil
po
oblakih
počasen
grom
,
je
odmevalo
zdaj
viharno
,
zdaj
tiše
.
Ogromno
dolga
vrsta
francoskih
vojakov
je
pela
isto
pesem
,
a
slišati
je
bilo
,
kakor
bi
se
glasilo
hkratu
stotero
napevov
,
ki
se
love
,
izvijajo
in
zopet
prelivajo
drug
v
drugega
,
se
potapljajo
v
odmevih
ter
se
dvigajo
iz
njih
,
da
bi
prekosili
drug
drugega
.
Strašna
,
a
veličastna
je
bila
ta
pesem
,
grozeča
in
navdušujoča
,
vesela
in
obupna
hkratu
.
Tako
poje
le
revolucijonar
,
ki
hiti
v
slavno
zmago
in
smrt
obenem
;
tako
doni
le
pesem
o
ljubezni
do
domovine
,
o
fanatsko
strastni
,
a
vse
žrtvujoči
ljubezni
junakov-mučenikov
.
Nikoli
niso
še
slišali
Ljubljanci
take
pesmi
,
nikoli
niso
še
čuli
takega
petja
.
Zona
jim
je
oblivala
telesa
,
ko
so
jo
poslušali
,
in
dasi
niso
razumeli
njenega
besedila
,
njih
duše
so
jo
pojmile
in
njih
srca
so
trepetala
od
zanosa
in
čudne
groze
.
»
Allons
enfants
dela
patrie
...
«
contre
nous
dela
tyranie
...!
«
V
besnem
obupu
,
k
nebu
kipečem
navdušenju
in
smrt
in
peklo
na
osveto
pozivajoči
strasti
porojena
,
na
gorečih
in
s
potoki
krvi
poškropljenih
barikadah
,
v
neštevilnih
krvavih
bojih
in
v
sijajnih
zmagah
posvečena
marseljeza
!
Peli
so
jo
artiljeristi
,
karabinjerji
,
kirasirji
,
lovci
,
dragonci
,
huzarji
in
grenadirji
,
šasérji
in
vozataji
,
moštvo
in
oficirji
,
in
pela
sta
jo
na
čelu
vsem
jezdeča
generala
Murat
in
Bernadotte
.
In
konji
so
hrzali
in
prhali
,
strigli
z
ušesi
,
metali
glave
in
bliskali
z
očmi
,
votlo
bobneči
topovi
pa
so
dajali
tej
divji
melodiji
grmeč
kontrabas
.
Bil
je
prizor
,
kakršnih
Ljubljana
ni
doživela
mnogo
.
Po
nebu
je
plavala
svetla
luna
in
oblivala
mesto
s
čarobnim
svitom
,
okna
in
ulice
so
bile
polne
meščanov
in
vojakov
,
konj
,
topov
in
voz
,
iznad
vsega
pa
se
je
dvigal
iz
tisočerih
silnih
grl
napev
kakor
grom
in
vihar
.
Na
Glavnem
trgu
pred
magistratom
se
je
ustavila
vojska
,
rogovi
so
zarohneli
in
župan
dr.
Podobnik
z
nekaterimi
občinskimi
svetovalci
je
pozdravil
divizijskega
generala
Bernadotta
.
»
Iskali
ste
me
že
na
Vrhniki
,
«
je
odgovoril
general
in
podal
županu
roko
.
»
Žal
mi
je
,
da
me
niste
našli
.
Hvala
vam
za
lepi
sprejem
moje
divizije
!
General
Murat
je
poln
priznanja
o
vas
in
vaših
someščanih
.
Prosim
,
povejte
jim
,
da
naj
ostanejo
zaradi
nas
popolnoma
mirni
in
brez
skrbi
.
Francozi
se
hočemo
vesti
do
vas
in
vašega
mesta
kakor
vaši
rojaki
,
vaši
prijatelji
!
«
In
zopet
so
zabučali
rogovi
,
začula
so
se
povelja
,
vojska
pa
se
je
polagoma
razhajala
in
končno
razšla
po
ulicah
in
trgih
.
Le
generala
in
več
višjih
častnikov
je
odjezdilo
v
škofov
dvorec
.
Škof
Franc
Borgia
baron
Raigersfeldski
jih
je
sprejel
s
kavalirsko
jovijalnostjo
in
ob
strani
mu
je
stal
konsistorijalni
svetnik
Juri
Gollmayer
.
Vsi
drugi
kanoniki
,
plemenitaši
in
mrki
sovražniki
francoske
armade
in
ž
njo
širečega
se
'
duha
časa
'
so
se
poskrili
in
razbegnili
,
knezonadškof
,
baron
Brigido
pa
je
ležal
bolan
v
duhovniškem
semenišču
ob
Ljubljanici
.
Pogrešali
niso
nikogar
.
Stari
,
elegantni
kavalir
,
rdečelični
škof
Borgia
je
igral
vlogo
hišnega
gospodarja
in
gostitelja
z
nedosežno
ljubeznivostjo
in
gracijo
,
zdravi
in
grčavi
Gorenjec
Gollmayer
pa
je
razširjal
s
svojo
preprosto
prijaznostjo
in
skromnostjo
občutje
odkritosrčnosti
,
ki
je
bila
častnikom
na
prvi
hip
simpatična
.
Izvrstna
škofijska
kuhinja
in
vzorna
klet
sta
le
pospeševali
dobro
voljo
gostov
.
Ko
pa
je
začel
govoriti
škof
Borgia
o
konjih
in
lovu
na
divjega
petelina
,
na
srnjake
,
jelene
in
medvede
,
je
postala
družba
živahna
in
glasna
.
Škof
Borgia
je
znal
pripovedovati
zanimive
doživljaje
z
vladarjem
naših
gozdov
,
divjim
petelinom
.
Že
večkrat
ga
je
zalezoval
za
Turjakom
v
horjulskih
in
polhograških
lesih
v
jutranjem
polmraku
.
Krasno
je
pomladno
jutro
!
Prve
se
prebude
drobne
taščice
in
začno
s
svojo
srebrno
pesmijo
klicati
solnce
z
nebeške
postelje
zgodnje
pomladi
;
za
njimi
se
polagoma
razživlja
ves
tičji
roj
in
začenja
žvrgoleti
,
se
izpreletavati
v
zaljubljeni
nestrpnosti
z
veje
na
vejo
.
In
samci
se
poskušajo
mrsiti
okoli
samic
.
Takrat
se
končno
vzbudi
ljubezenska
sla
tudi
v
krilatem
kralju
gozdne
perutnine
,
ki
slep
in
gluh
od
strasti
in
ljubezni
,
zapoje
tudi
on
pesem
bolestnega
hrepenenja
in
kliče
jo
,
roti
,
zaklinja
po
svoje
,
naj
ga
usliši
samo
za
hip
,
za
kratek
,
sirov
,
a
nad
vse
blažen
stisk
telesa
k
telesu
...
Kakor
možu
,
je
tudi
divjemu
pevcu
našiti
borštov
najčešče
predolgo
neusmiljena
,
strastno
opevana
grahasta
devica
:
muči
ga
in
drasti
,
se
mu
roga
in
mu
zoprvuje
,
da
siromak
omuhava
dolgo
okoli
nje
ter
golomiši
z
drevesa
na
drevo
...
Vsa
ženska
bitja
božjega
stvarstva
so
pač
enako
koketna
in
vsa
moška
bitja
so
pač
enake
igrače
ženske
preračunljivosti
!
Zaradi
lepega
hipa
se
podajamo
slepi
in
gluhi
v
sramoto
in
pogubo
,
zakaj
ženska
je
moževa
usoda
od
dni
Adamovih
in
ostane
do
konca
sveta
...
In
prav
istega
večera
je
hitel
dr.
Repič
na
vso
moč
za
kapucinskim
samostanom
ter
se
togotil
:
»
Saj
sem
ju
vendar
pravkar
videl
:
Kopitar
je
bil
,
studiosus
premifer
in
Kalanova
Marijanica
!
Kam
,
zlodja
,
sta
izginila
?
—
Najti
jo
moram
,
govoriti
ž
njo
,
povedati
ji
,
da
mislim
na
njo
noč
in
dan
ter
da
jo
resnično
ljubim
!
Moram
!
«
Bil
je
kakor
blazen
.
Vse
minule
dni
jo
je
čakal
,
iskal
,
zahajal
v
Gradišče
,
oprezoval
okoli
njene
hiše
,
a
zagledal
je
ni
niti
enkrat
.
In
slabovoljen
se
je
vračal
domov
...
O
,
čim
dalje
bolj
se
je
zavedal
,
da
je
še
ni
bilo
ženske
,
ki
bi
se
mu
tako
globoko
vtisnila
v
dušo
in
srce
kot
Marjanica
.
Nobena
ni
bila
lepša
,
nobena
ponosnejša
v
svoji
neomadeževani
časti
,
nobena
tako
rezka
,
odrezava
,
a
nobena
prav
zato
tako
privlačiva
kot
ona
...
Kakšne
so
bile
vse
tiste
igralke
,
pevke
,
plesalke
,
šivilje
in
natakarice
:
afektirane
,
pomadizirane
,
brezčutnice
,
zoprno
glumeče
strast
,
a
vse
le
izžite
špekulantke
na
njegovo
denarnico
ali
nesramno
sirove
vlačuge
vzlic
svili
,
čipkam
in
vonjilom
!
In
Nežika
Verderberica
,
junonsko
prekrasna
podlica
,
je
bila
med
najzoprnejšimi
:
doživljaji
ž
njo
so
ga
navdajali
le
še
z
gnusom
in
sramom
.
Nikdar
več
ne
pojde
tja
,
je
sklenil
,
zakaj
par
tednov
ljubezni
z
Nežiko
tvori
v
vsem
njegovem
življenju
najbolj
sramotno
dobo
,
ki
je
ne
pozabi
in
ne
izbriše
nikoli
več
.
Sam
nad
seboj
se
je
zgražal
,
kadar
se
mu
je
vsilil
spomin
na
prečute
noči
tam
v
Nežikini
spalnici
in
strmel
je
,
kako
nizko
more
pasti
ženska
.
In
zahrepenel
je
po
čisti
,
pošteni
ženi
,
vredni
spoštovanja
in
ljubezni
.
»
Konec
bodi
podlih
avantur
!
«
se
je
rotil
.
»
Potopim
se
končno
v
idealno
razmerje
z
ženo
,
ki
jo
lahko
spoštujem
,
umijem
se
vseh
grehov
ter
se
dvignem
iz
blata
k
solncu
čistosti
in
značajnosti
!
«
Takrat
jo
je
zagledal
,
stoječo
pred
igriščem
,
visoko
,
vso
svežo
in
energično
v
vsaki
kretnji
,
burnih
kostanjevih
las
in
kakor
oglje
temnih
velikih
oči
.
S
Kopitarjem
sta
se
razgovarjala
,
pred
hišo
pa
sta
se
pojala
Kozlevčarjeva
dečka
.
Vzdrhtelo
mu
je
srce
in
dih
mu
je
zastal
,
kakor
bi
ga
hotelo
zadušiti
.
Toda
premagal
se
je
,
smelo
koračil
k
njima
ter
pozdravil
že
od
daleč
.
Kopitar
ga
je
zagledal
prvi
ter
se
odkril
:
»
Ponižen
sluga
,
gospod
doktor
!
«
»
Ave
,
ave
,
amice
!
—
Moj
poklon
,
gospa
Kalanova
:
vi
ste
se
upali
ostati
v
Ljubljani
?
Nevarni
časi
za
mlado
,
lepo
ženo
!
«
je
dejal
dr.
Repič
,
podal
dijačku
roko
ter
se
sklonil
k
njegovemu
ušesu
.
»
Apage
,
mi
fili
,
apage
!
«
(
Odidi
,
moj
sin
,
odidi
!
)
In
Kopitar
,
bistra
kmečka
glavica
iz
Repenj
se
je
okrenil
ter
zarohnel
na
razgrajajoča
parva
in
principia
:
Hajdita
v
hišo
!
Pozno
je
že
.
Večerjat
pa
spat
!
Alo
!
—
pa
kar
precej
!
«
—
In
ozrl
se
je
po
dr.
Repiču
,
dejal
:
»
Samo
za
trenotek
...
vrnem
se
takoj
...
«
in
izginil
v
široki
temni
veži
na
levo
.
Tako
je
postal
trg
prazen
in
dr.
Repič
je
ostal
sam
s
Kalanko
.
Hipoma
jo
je
zgrabil
za
roko
ter
šepetal
:
»
Odpustite
,
odpustite
!
Nikoli
vas
nisem
nisem
hotel
žaliti
...
slabo
ste
razumeli
moje
besede
...
neroden
sem
bil
,
zakaj
verujte
mi
,
da
vas
spoštujem
!
«
»
Kaj
vendar
hočete
?
Omožena
sem
...
poštena
!
«
»
Ničesar
,
pri
Bogu
prisegam
:
ničesar
!
Samo
da
vas
smem
videti
,
da
smem
govoriti
z
vami
!
Nobene
druge
misli
,
nobene
druge
želje
ne
gojim
;
saj
vem
,
da
imate
moža
,
dobrega
,
pridnega
,
ki
zdaj
trepetate
zanj
in
skrbite
,
kod
hodi
,
kaj
počne
v
tujini
brez
vas
in
brez
vaše
ljubezni
!
Vse
vem
in
zato
vas
spoštujem
,
gospa
,
ter
si
mučim
srce
,
ker
sem
vas
nehote
razžalil
s
svojimi
nagovori
!
«
»
Moški
so
tako
grdi
...
bala
sem
se
vas
...
Mislila
sem
,
da
ste
tudi
vi
taki
...
«
je
dejala
,
kakor
bi
se
opravičevala
.
»
Vem
,
a
sam
sem
kriv
!
Vidite
,
veseljak
sem
,
dobra
duša
,
z
vsakim
človekom
prijazen
.
Pa
ste
me
razumeli
napak
,
kajpada
...
In
tega
mi
je
bilo
strašno
žal
.
Zaradi
vas
nepopisno
žal
.
Človek
se
včasih
zameri
najhuje
prav
ondi
,
kjer
išče
srce
najlepšega
prijateljstva
.
Oh
,
strašno
neumno
je
to
življenje
in
jaz
se
maščujem
nad
njim
,
da
počenjam
čim
večje
neumnosti
!
«
»
Haha
,
vaše
obleke
n.
pr.
—
o
!
«
»
Nikar
ne
mislite
,
da
so
meni
všeč
!
Ali
iz
dolgčasja
se
zabavam
pač
ž
njimi
,
ker
dela
ni
v
pisarni
že
nekaj
mesecev
zaradi
te
proklete
vojne
!
Od
tistega
dne
,
ko
ste
mi
rekli
na
Šentpetrski
cesti
,
da
sem
pravcata
opica
in
za
strašilo
v
koruzi
,
pa
mi
tudi
francoska
nova
moda
ne
dela
več
zabave
!
O
,
poglejte
—
!
«
»
Res
,
tako
ste
mi
vse
bolj
všeč
!
«
se
je
nasmejala
,
ko
je
opazila
,
da
je
oblečen
brez
ekstravaganc
.
»
—
ubogal
sem
vas
in
zdaj
sem
srečen
.
«
»
Ničesar
vam
nimam
ukazovati
:
vi
ste
ste
gospod
,
jaz
—
«
»
Moja
kraljica
ste
!
Jaz
vaš
suženj
!
«
»
Ali
,
gospod
doktor
!
«
je
vzkipela
in
globoko
zardela
.
»
Takoj
odidem
!
«
»
Prosim
,
nikar
!
Prelepa
ste
kakor
boginja
in
kraljica
moji
duši
!
Ljubim
vas
,
gospa
,
ljubim
...!
«
Že
se
je
obrnila
in
stekla
par
korakov
k
hiši
,
a
prijel
jo
je
za
roko
in
ustavil
.
»
Ostanite
!
Samo
hipec
še
!
Ne
vznemirjajte
se
!
Ljubim
vas
pošteno
,
iz
najglobljih
globin
svoje
duše
,
a
brez
sebičnosti
!
Zaupajte
mi
!
Ne
bojte
!
Prepričajte
se
!
Kavalir
sem
...
baron
Zois
,
grof
Hohenwart
,
profesor
Pelzel
,
pesnik
Vodnik
...
vsi
najodličnejši
ljubljanski
gospodje
so
mi
prijatelji
in
vam
povedo
,
da
sem
poštenjak
!
—
Bogat
sem
,
gospa
,
ugleden
advokat
...
vsega
imam
,
česar
si
želim
,
a
vzlic
vsemu
sem
bil
doslej
najbednejši
berač
!
«
»
Kako
je
mogoče
?
«
jo
je
zanimalo
.
»
Ker
sem
brez
žene
...
ker
sem
živel
brez
ljubezni
!
O
,
dovolite
,
da
ljubim
vas
,
ki
ste
med
vsemi
damami
in
ženami
v
Ljubljani
zame
edina
!
Prisegam
:
edina
!
Nobena
ne
bi
obrnila
hrbta
,
nobena
bi
ne
opsovala
tako
,
kakor
ste
me
vi
!
O
,
zakaj
mi
niste
dali
zaušnice
!
Zaslužil
sem
si
jo
bil
in
domov
bi
jo
bil
nesel
v
večen
spomin
!
«
Kalanka
se
je
morala
smejati
dr.
Repičevim
napol
resnim
,
napol
humorističnim
besedam
,
odvetnik
jo
je
zabaval
in
jo
čim
dalje
zanimal
.
Resnično
,
veseljak
je
,
pretiranec
,
a
očividno
poštenjak
,
ki
ni
prav
nič
nevaren
.
Norček
se
je
zaljubil
!
Katera
ženska
na
svetu
bi
bila
nejasno
besedilo
,
je
lepa
,
ve
sama
,
in
Tone
—
pa
tudi
še
marsikdo
—
ji
je
to
povedal
že
neštetokrat
...
In
ta
lepi
,
mladi
človek
je
učen
,
veljaven
,
bogat
gospod
,
ki
ga
pozna
vse
mesto
kot
uglednega
odvetnika
!
Delavčeva
žena
je
,
on
pa
koprni
po
njeni
prijaznosti
!
Da
,
verjame
mu
lahko
,
da
ne
išče
ničesar
drugega
pri
njej
.
He
,
pa
če
bi
tudi
iskal
!
Njena
desnica
je
krepka
in
če
bi
hotel
,
pa
si
še
vedno
lahko
odnese
zaušnico
»
domov
za
večen
spomin
na
Kalanko
...
In
kramljala
sta
dalje
,
se
smejala
,
prepirala
,
spravljala
:
dr.
Repič
je
bil
spreten
zabavnik
.
Kalanka
pa
šale
željna
...
Ni
ga
moža
,
ljubega
Toneta
,
—
že
dolge
dneve
sameva
in
toži
za
njim
:
kako
dobrodošla
ji
je
bila
šaljiva
beseda
!
—
In
s
šalo
sta
se
ločila
,
srečna
in
začudena
oba
,
da
je
po
vsem
prejšnjem
mogoče
sklepati
prijateljstvo
tako
naglo
...
Bilo
je
že
preko
polnoči
,
ko
se
je
dvignil
general
Bernadotte
izza
škofje
mize
ter
se
je
družba
poslovila
.
Takrat
je
odmeval
po
Gradišču
obupen
ženski
glas
.
Okoli
igrišča
je
omahujé
prikolovratil
rdečelas
šasér
,
visok
kakor
žrd
in
mišičast
kakor
atlet
.
Izkušal
teči
po
ozki
ulici
,
ki
vodi
iz
Gradišča
proti
kapucinskemu
samostanu
,
toda
težke
noge
so
se
mu
zapletale
in
zanašalo
ga
je
od
ene
strani
na
drugo
.
»
Pomagajte
!
Držite
ga
!
Moj
Bog
,
pomagajte
!
«
je
kričala
za
njim
mlada
črnolasa
ženska
in
vzdihovala
:
»
Ojoj
,
vsa
ušesa
mi
je
raztrgal
ta
razbojnik
!
«
Iz
obeh
uhljev
ji
je
kapljala
kri
in
rdečila
po
prsih
njeno
srajco
z
dvema
temnima
pramenoma
.
Oblečeni
le
v
kratko
raztrgano
spodnje
krilo
in
ošpeteli
,
so
ji
padali
črni
lasje
divje
razmršeno
po
hrbtu
,
lepe
roke
je
imela
preko
komolca
gole
in
noge
bose
.
Po
hišah
so
se
odpirala
okna
.
Kaj
je
,
ali
gori
ali
so
vdrli
tatovi
?
Z
raznih
strani
so
pritekli
moški
,
da
branijo
jokajočo
žensko
,
s
Kapucinskega
trga
pa
je
v
skoku
prihitela
francoska
grenadirska
patrulja
z
nasajenimi
bodali
.
Ženska
je
pripovedovala
,
da
se
je
pravkar
odpravljala
v
svojo
posteljo
,
ko
je
s
silo
vlomil
vrata
piian
Francoz
,
planil
nanjo
in
jo
hotel
vreči
na
postelj
.
Žena
pa
je
bila
velika
in
močna
.
Čeprav
se
je
še
zdaj
vsa
tresla
od
strahu
in
razburjenosti
,
se
je
pijanega
Francoza
vendarle
ubranila
.
Bila
je
z
rokami
po
njem
,
ga
suvala
z
nogami
pa
klicala
na
pomoč
na
vse
grlo
.
Francoz
jo
je
davil
in
je
med
borenjem
iztrgal
iz
ušes
oba
uhana
.
Zlata
sta
bila
in
po
svoji
materi
ju
je
podedovala
.
Nasilnež
ju
je
pobral
,
vzel
z
mize
nekaj
srebrnih
petic
in
odkolovratil
.
»
Pa
kje
je
vaš
mož
,
Kalanka
?
«
»
Oditi
je
moral
z
Desselbrunnerjevimi
vozovi
na
Hrvatsko
!
Oh
,
strašno
je
bilo
!
«
Predrzni
napad
Francozov
je
silno
razburil
njeno
dušo
in
jo
napolnil
z
obupom
.
Solze
so
ji
lile
sedaj
iz
črnih
oči
in
drgetala
je
kakor
mrzlična
.
Patrulja
je
medtem
že
prijela
pijanega
šasérja
ter
ga
odvedla
v
šentpetrsko
vojašnico
.
Podčastnik
je
pristopil
k
jokajoči
Marijnici
in
jo
izpraševal
,
ne
da
bi
se
mogel
ž
njo
razumeti
.
Videl
pa
je
njena
krvaveča
ušesa
,
njeno
raztrgano
opravo
ter
nastežaj
odprte
duri
njenega
stanovanja
.
Z
gestami
so
mu
razlagali
ljudje
ves
dogodek
,
Marijanica
mu
je
vsa
jezna
in
polna
srama
kazala
razrito
postelj
ter
le
par
krajcarjev
,
ki
so
še
obležali
na
mizi
pod
brlečo
lojevko
.
Od
nekod
se
je
takrat
primajal
tudi
dolgi
in
mršavi
mestni
policaj
Kozlevčar
.
Še
ves
zaspan
je
bil
in
vrtoglav
.
Nekoliko
je
lomil
italijanščino
in
hitro
je
pojasnjeval
francoskemu
podčastniku
.
Podčastnik
ga
je
razumel
in
si
zapisal
Kalankino
ime
in
stanovanje
.
»
Falot
je
,
gnusen
pijanec
!
«
je
dejal
grenadir
.
»
Sramota
nam
vsem
.
Alzačan
je
,
Nemec
,
ne
Francoz
.
Povejte
to
ljudem
in
razložite
,
da
Francozi
ne
odgovarjamo
za
vsakega
posameznika
!
Vsaka
vojska
ima
te
vrste
nadlogo
,
a
vsakogar
ostro
pokorimo
,
kdorkoli
zagreši
nasilstvo
.
Strašno
bo
kaznovan
!
In
prav
nocoj
,
ko
je
dospel
divizijski
general
,
stori
ta
pijane
tako
svinjarijo
!
Obesiti
gaa
da
,
predno
mine
štirideset
ur
!
«
Odšel
je
togoten
.
Kozlevčar
pa
je
z
največjo
važnostjo
razlagal
ljudem
grenadirjeve
besede
.
»
Potrpite
gospa
soseda
!
«
je
delal
Marijanici
:
»
uhane
dobite
nazaj
,
ali
pa
vam
kupijo
še
lepše
!
Morda
vam
ves
prestani
strah
tudi
bogato
poplačajo
.
General
Bernadotte
je
dal
v
svojem
pismu
na
Kranjce
še
prav
posebno
naglasiti
,
da
se
ne
bojmo
za
poštenje
svojih
žen
,
in
da
bo
kaznovan
s
smrtjo
vsakdo
,
ki
bi
vlomastil
v
kakšno
stanovanje
ali
pregrešil
rop
.
Zelo
oster
in
pravičen
gospod
je
bil
general
,
in
kdo
ve
,
če
ne
da
že
jutri
tega
Francoza
vsem
v
svarilo
usmrtiti
«
.
In
Kozlevčarka
je
vsa
besna
kričala
:
»
Z
žarečim
železom
naj
bi
mu
predrli
jezik
!
Pri
živem
telesu
naj
bi
mu
odrezali
ušesa
,
nos
in
vse
,
kar
štrli
in
visi
od
njega
!
Da
se
postavi
eksempelj
vsem
moškim
beštijam
!
«
Stara
,
malo
grbava
in
napol
že
plešasta
je
bila
Kozlevčarka
,
a
hudo
razžaljena
je
bila
v
njej
ženska
čast
.
»
V
svojem
lastnem
stanovanju
ni
več
varna
poštena
žena
!
«
je
vpila
.
»
Oh
,
gospa
Kalanova
,
Boga
hvalite
,
da
ste
še
živi
;
mene
bi
bilo
od
groze
konec
!
«
In
tiščala
je
k
sebi
svoja
dva
sinčka
,
ki
sta
se
tresla
iz
strahu
,
studiosus
Kopitar
pa
je
molče
poslušal
,
namakal
platnene
cunje
in
jih
podajal
Kalanki
.
In
reva
se
je
ob
krvoločnih
besedah
soseda
in
sosedinje
zgrozila
.
Čeprav
so
jo
hudo
bolela
ušesa
in
je
bil
njen
ošpetelj
že
poln
krvi
,
jo
je
postalo
strah
,
da
bi
bil
zaradi
nje
usmrčen
mladi
človek
.
»
To
bi
bilo
strašno
!
«
je
zdihovala
.
»
Nobene
ure
bi
ne
imela
več
mirne
,
če
bi
moral
kdo
zaradi
mene
pustiti
svoje
življenje
!
Ne
,
ne
,
usmrtiti
ga
ne
smejo
.
Zapro
naj
ga
,
izšibajo
,
a
usmrtiti
nikar
!
«
Bila
je
dobra
ženska
,
ki
je
znala
odpuščati
.
Kozlevčar
pa
je
bil
trd
mož
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ljudi
še
premalo
obešajo
;
njegova
policajska
duša
ni
poznala
do
lopovov
in
malefičnih
oseb
nikakega
sočutja
.
Hvalil
je
le
one
čase
,
ko
so
tudi
v
Ljubljani
zločince
še
javno
s
sekiro
objavljali
,
jih
trli
s
kolesom
,
žive
sežigali
ali
utapljali
,
žive
pokopavali
in
zabili
kole
skozi
nje
,
jih
davili
,
jim
rezali
ušesa
in
jezike
,
odsekavali
prste
ali
cele
ude
ter
jih
dajali
raztrgati
s
konji
na
štiri
dele
.
Takrat
se
je
zločin
resnično
temeljito
in
občutno
kaznoval
.
Dandanes
pa
minejo
leta
in
leta
,
da
koga
kar
hitro
obesijo
,
kar
ni
pravzaprav
nič
posebna
kazen
.
Malefična
oseba
,
ki
ji
v
hipu
zadrgne
vrv
vrat
,
izgubi
zavest
takoj
in
torej
ne
čuti
ničesar
več
.
Kazen
,
ki
je
človek
ne
čuti
,
pa
ni
nikakšna
kazen
.
Marijanica
si
je
močila
svoja
krvava
uhlja
.
Kozlevčar
je
obširno
razlagal
svoje
misli
in
sosedje
so
ga
poslušali
z
naslajanjem
in
tihim
upom
,
da
v
kratkem
doživé
zabavno
javno
usmrčenje
.
Že
druga
lojevka
ie
dogorevala
,
ko
je
zaklepala
Marijana
za
odišlimi
sosedi
duri
svojega
stanovanja
.
Strah
pa
je
je
bilo
zdaj
še
huje
,
in
ko
se
je
ozrla
v
okno
,
je
vzkriknila
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
gleda
v
sobo
belo
pegasto
lice
s
krvavimi
očmi
in
okroženo
rdečimi
lasmi
.
A
nikdo
ni
gledal
,
le
bledi
polni
mesec
je
bil
posijal
v
njeno
sobo
,
ker
je
bila
sinoči
pozabila
zastati
okno
.
In
hitro
je
potegnila
rdeče
zastorje
preko
šip
,
upihnila
lojevko
ter
legla
na
postelj
.
A
premetavala
se
je
po
njej
še
uro
za
uro
,
ne
da
bi
mogla
usnuti
.
Vedno
je
videla
pred
seboj
bel
,
pegast
obraz
,
iz
katerega
zro
velike
modre
oči
,
polne
živinske
strasti
in
sli
:
temnordeči
kodri
mu
visejo
preko
vratu
in
med
bujnimi
ustnicami
se
mu
sveti
dvojna
vrsta
dolgih
,
velikih
in
belih
zob
.
Kakor
iz
pečnice
,
je
vel
vroč
dih
iz
njegovih
ust
,
in
kakor
bi
se
bil
razlil
škaf
vina
in
žganja
,
je
zadišalo
po
sobi
—
gnusno
in
ostudno
.
In
njegove
roke
so
jo
objemale
kakor
železne
verige
in
trgale
njeno
obleko
,
se
ovijale
okoli
njenega
vratu
in
glave
,
medtem
ko
so
poljubljale
njegove
ledenomrzle
ustnice
njen
vrat
in
njene
prsi
...
Ko
je
zadremala
,
je
zasanjala
še
strašnejši
sen
.
Videla
je
črne
rablje
,
ki
so
rezali
Alzačanu
ušesa
in
mu
s
kleščami
pulili
jezik
,
ga
s
štirimi
konji
raztrgali
ter
mu
odsekali
glavo
.
Toda
glava
je
gledala
le
vanjo
,
bruhala
kri
in
kričala
nanjo
:
»
Prokleta
bodi
