takopotolklo
,
da
ne
bo
kaj
žeti
.
Fižol
je
pa
kar
uničen
,
fižol
,
in
ječmen
,
kjer
ni
bil
že
požet
—
«
»
Gospod
korporal
,
če
mi
ne
zamerite
!
—
Še
te-le
dve
imam
!
Francelj
tako
ne
mara
jesti
—
torej
,
kar
izberite
si
,
katero
hočete
,
to-le
večjo
ali
pa
tole
manjšo
.
«
»
O
,
meni
je
vse
jedno
!
«
so
vzkliknili
gospod
korporal
Godrnjavček
in
si
urno
vzeli
večjo
klobaso
.
»
No
,
no
,
se
ti
pa
lepo
zahvalim
,
Groga
!
—
Ti
vsaj
veš
,
kaj
je
manira
,
ti
veš
,
ti
veš
!
«
—
V
kratkem
ni
bilo
nobenega
para
več
.
Izginila
je
pa
tudi
»
največja
sila
«
,
in
Groga
je
shranil
svoj
pipec
.
»
I
Francelj
,
nikar
ne
bodi
tako
žalosten
!
Saj
to
nič
ne
pomaga
!
«
je
tolažil
Franceljna
.
Gospod
korporal
Godrnjavček
so
zopet
zapeli
z
vojaki
.
»
Ne
pomaga
nič
,
to
je
res
.
—
Toda
,
ti
ne
veš
...
kaj
ti
bom
pravil
in
...
javkal
kakor
stara
baba
.
«
»
Prav
imaš
,
Francelj
!
«
»
Vender
toliko
ti
pa
povem
:
meni
nekaj
tako
pravi
,
da
ne
bom
nikdar
več
videl
domačega
kraja
...
«
»
Kaj
...
kaj
boš
tako
!
—
Francelj
!
«
»
Slišiš
,
ravno
zdaj
pojo
:
»
Nazaj
me
nikol
’
več
ne
bo
!
«
—
»
Ne
boš
ne
padel
,
Bog
ne
daj
...
«
»
No
,
boš
že
videl
,
Groga
!
«
Ves
čas
pozneje
je
ostal
Francelj
tih
,
miren
,
sam
za-se
,
utopljen
v
temotne
slutnje
...
Grogi
pa
se
je
nabral
obraz
polagoma
v
prijazne
gube
site
zadovoljnosti
,
in
gospodu
korporalu
Godrnjavčku
je
ugajalo
vojaško
življenje
v
drdrajočem
,
jednakomerno
bobnečem
vagonu
do
hripave
skrajnosti
.
Gnali
so
v
plemeniti
priljudnosti
z
vsemi
tovariši
od
konca
do
kraja
burno
veselje
in
glasno
vpitje
.
Sami
bi
si
ne
bili
nikdar
mislili
kaj
takega
v
svojem
srcu
,
ki
je
bilo
sicer
polno
pesimističnih
nazorov
;
zakaj
le
taki
se
spodobijo
vsakemu
višje
stoječemu
duhu
...
kaj
pa
šele
takemu
gospodu
,
kakor
so
bili
ravno
gospod
korporal
Godrnjavček
,
svetla
posoda
vseh
koncentriranih
vojaških
krepostij
!
O
vremenu
Grogi
niso
pozneje
razodeli
nič
natančnejšega
,
nikar
pa
da
bi
se
bili
prehiteli
s
kako
prenaglo
prognozo
.
Saj
so
bili
vedno
previden
in
preudaren
in
razboren
mož
;
malo
ali
nič
niso
zaupali
učenim
kvantam
,
negotovim
čenčam
.
Tačas
tudi
niso
odklonili
prijazne
ponudbe
dobrosrčnega
Dolenjca
,
ki
jim
je
dal
z
izrazi
odličnega
spoštovanja
čutarico
izvrstne
domače
slivovke
na
pravico
,
in
so
stregli
z
njo
svoji
volji
tako
dolgo
,
dokler
se
jim
ni
zaletelo
.
In
potemtakem
so
dejali
kašljajoč
,
da
ne
morejo
več
piti
...
Pa
res
niso
mogli
,
zakaj
v
čutarici
ni
bilo
nobene
kapljice
več
.
Lepi
vzprejem
krških
civilistov
so
trdovratno
prespali
in
se
vzbudili
vsi
mrkli
in
mižavi
šele
v
kraljevem
mestu
,
kjer
niso
mogli
prehvaliti
obilega
vina
,
podarjenega
od
šarmantnih
Zagrebčanov
.
Ob
tej
lepi
priliki
,
pravijo
,
niso
pozabili
in
so
zgodovinsko
priščipnili
ljubljansko
gospodo
gotovih
»
višjih
slojev
«
,
ki
niti
ob
prihodu
,
niti
ob
odhodu
polkovem
ni
nikakor
pokazala
brige
in
ljubezni
do
domačih
sinov
s
pretirano
mero
.
Slovesno
so
si
vzvihavali
dolge
,
trde
brke
in
povzdignili
svoj
hripavi
glas
vpričo
Groge
in
drugih
v
svečano
obljubo
,
da
se
povrnejo
ob
prvi
ugodni
priložnosti
semkaj
,
ne
samo
zato
,
da
se
bolje
privadijo
prikupljivemu
hrvaškemu
jeziku
,
ampak
tudi
zato
,
da
se
seznanijo
še
bolj
podrobno
z
različnimi
izvirnimi
hrvaškimi
vini
.
Toda
že
v
Sisku
,
kjer
so
zapustili
naši
vojaki
vlak
,
so
začeli
gospod
korporal
Godrnjavček
na
precej
grde
načine
godrnjati
in
ostro
obsojevati
vse
nadloge
,
katere
so
,
po
njih
nezmotni
razsodbi
,
pregrešili
jedino
le
zanikarni
Turki
.
Tudi
sovražno
ploho
,
katera
se
je
usula
na
naše
v
Sisku
,
so
dejali
naglo
užaljeni
mož
kratko
malo
turškim
čarovnicam
na
rovaš
in
se
zakleli
z
jednim
svojih
najhujših
»
permej-kukušev
«
,
da
bodo
grenili
s
posebno
nemilostjo
dneve
vsakomur
,
kateri
bi
se
predrznil
le
sanjati
o
kaki
prijaznosti
z
nevernimi
dekleti
!
Vzpričo
take
srditosti
so
naši
kranjski
Janezi
,
kar
jih
je
bilo
blizu
,
takoj
preudarili
,
da
bi
bilo
treba
plačati
gospodu
korporalu
za
zaljubljeno
pismo
najmanj
trikrat
toliko
,
kakor
doma
,
in
so
zatorej
na
tihem
zase
še
jedenkrat
obljubili
trpežno
,
večno
zvestobo
vsaki
svoji
Micki
.
Takoj
prve
dni
so
poskusili
vojaki
vse
težave
napornega
marša
.
Zaviti
v
visok
,
siv
oblak
cestnega
prahu
,
so
korakali
v
nepopisni
soparici
in
vročini
.
Nikjer
ni
bilo
nobene
sence
,
nikjer
kapljice
vode
,
dolgo
nobene
vasi
.
Kjer
so
prišli
do
vodnjaka
,
so
ga
hipoma
izpraznili
do
blatnega
dna
.
Take
razmere
so
se
gospodu
korporalu
Godrnjavčku
hudo
zamerile
;
že
od
daleč
so
revskali
na
nedolžno
Bosno
in
jo
devali
tako
v
nič
,
da
so
se
jim
infanteristi
glasno
smejali
.
Čim
bolj
so
se
ljutili
stari
vojščak
,
tem
veseleje
so
se
jim
krohotali
sosednji
možje
,
dobro
vedoč
,
da
je
vse
dovtipno
,
kar
pride
iz
ust
višjega
bitja
,
in
da
je
torej
krvava
dolžnost
vsakega
nižjega
,
smejati
se
po
vsakem
zabavljivem
izreku
.
Zlasti
skromni
Groga
je
imel
vsa
usta
polna
cestnega
prahu
.
Tudi
to
ni
nikakor
ugajalo
gospodu
korporalu
,
da
so
morali
tu
in
tam
,
kakor
pri
Novski
,
streljati
proti
kolonam
v
tarčo
;
iz
lesenih
desek
narejeno
,
in
da
so
morali
pridno
eksercirati
in
uriti
reserviste
.
Vse
to
se
jim
je
zdelo
vrlo
nepotrebno
,
in
žal
jim
je
bilo
za
smodnik
in
svinec
in
nove
komisne
škornje
.
»
Poslušajte
,
kaj
vam
pravim
!
«
so
zabavljali
.
»
Ali
ne
bi
bili
morebiti
mogli
ostati
,
recimo
,
tam
v
Zagrebu
,
če
smo
se
morali
že
odpeljati
z
doma
?
Tam
je
dosti
ravnine
in
planjave
za
parado
,
permejkukuš
,
pa
še
za
kakšno
!
In
tudi
take
suše
ne
bi
trpeli
po
tamošnjih
lepih
krajih
in
nobene
žeje
ne
,
če
Bog
da
,
da
je
res
.
Zdaj
pa
tukaj
zajčke
plašimo
in
čas
tratimo
,
Turka
pa
kar
nobenega
ni
videti
!
«
Ali
,
ko
so
dnevni
ukazi
zmeraj
pogosteje
in
ostreje
naglašali
previdnost
v
občevanju
z
Bošnjaki
,
ko
so
prihajale
in
se
pridruževale
vedno
in
vedno
zopet
nove
vojne
čete
,
tedaj
so
postajali
gospod
korporal
za
hipe
malodušni
in
so
celo
odločno
trdili
,
da
bo
onkraj
Save
le
res
kaj
...
In
ko
je
stalo
na
prostornem
bogučevskem
polju
nekega
poznega
popoldne
z
odkritimi
glavami
nad
osem
tisoč
mož
in
znova
priseglo
vojaško
prisego
:
»
življenje
dati
za
dom
in
za
cesarja
,
ako
treba
,
«
tedaj
se
je
jela
gospodu
korporalu
mahoma
tresti
povzdignjena
desnica
,
in
mraz
je
izpreletel
moža
po
hrbtišču
...
Pogledali
so
Franceljna
;
smrtno
bled
je
bil
...
toda
tresel
se
ni
...
Poleg
njega
je
stal
Groga
,
krepko
vzravnan
,
resnega
obraza
,
bliskajočih
se
očij
!
—
Štirinajst
dnij
po
odhodu
iz
Ljubljane
so
prekorakali
naši
fantje
jasnega
poletnega
popoldne
brez
vročine
v
krasnem
solnčnem
blesku
široko
Savo
pri
Brodu
na
vojnem
mostu
,
katerega
so
bili
napravili
slovenski
pijonirji
,
in
so
vstopili
,
rešitelji
bratom
,
rešitelji
tlačeni
raji
,
v
bogato
,
plodno
,
slikovito
,
toda
kulturno
zelo
zanemarjeno
deželo
med
Uno
,
Savo
,
Drino
in
Dinarskimi
planinami
.
Za
pot
od
Broda
do
Derventa
,
dolgo
le
tri
milje
,
je
rabila
vojska
v
neznosni
vročini
skoro
cel
dan
.
Ves
moker
in
utrujen
od
težavnega
korakanja
pod
pekočim
solncem
,
je
pomagal
Groga
zvečer
zakuriti
ognje
za
menažo
,
kar
se
je
pripodila
grozovita
nevihta
.
Silna
ploha
je
pogasila
hipoma
vsako
iskro
.
Po
tolikem
naporu
so
morali
naši
ljudje
prebiti
vso
noč
brez
jedi
v
strašnem
dežju
med
bliskom
in
gromom
.
Tri
velike
in
jedenindvajset
manjših
mostov
,
stebre
in
žice
vojnega
brzojava
med
Brodom
in
Derventom
je
poškodoval
ljuti
orkan
.
Vojni
oddelki
,
vozeči
živež
za
armado
,
pratež
in
topništvo
,
so
morali
zaostati
.
Tedaj
so
se
zdelani
vojaki
vender
lahko
nekoliko
odpočili
in
sušili
premočeno
obleko
;
kmalu
so
bili
zopet
čvrsti
in
veseli
.
»
Posebno
Kranjci
v
17.
polku
(
naši
Janezi
)
«
—
pripoveduje
poročevalec
iz
Bosne
—
»
in
pa
Istrijani
v
22.
polku
(
primorski
Slovenci
)
so
se
skušali
in
prepevali
,
da
je
bilo
veselje
!
«
In
ko
je
prijahal
poveljnik
diviziji
Viljem
vojvoda
Württemberg
v
tabor
naših
kranjskih
fantov
,
so
ga
navdušeno
vzprejeli
.
»
Živio
,
živio
!
«
so
vpili
vse
vprek
in
metali
kape
in
plašče
kvišku
.
Vse
to
po
neizrečno
težkih
marših
zadnjih
dveh
dnij
,
na
katerih
so
tako
izvrstno
vztrajali
,
da
je
prvi
dan
zaostal
le
jeden
sam
vzpričo
prevelikega
trpljenja
,
drugi
dan
pa
nobeden
,
dočim
so
imeli
drugi
regimenti
polno
»
marodnih
«
.
Zato
je
torej
Württembergu
izredno
ugajalo
,
videčemu
Slovence
vse
tako
»
zidane
volje
«
.
Prijazno
jim
je
odzdravljal
in
se
jim
nasmihaval
raz
konja
in
kar
sam
ni
vedel
,
kam
bi
obrnil
svojo
žival
.
Pot
do
Banjeluke
je
vodila
skozi
jako
rodovitne
,
lepe
,
toda
popolnoma
zapuščene
kraje
,
med
bujnimi
košeninami
in
senožetmi
,
docela
zaraščenimi
z
visoko
travo
in
nizkim
zelenim
grmovjem
na
plodni
črni
prsti
.
Zidanih
hiš
ni
bilo
zlepa
videti
;
ob
cesti
so
stale
tu
in
tam
skromne
ute
in
lope
,
iz
kolcev
in
vej
narejene
,
s
slamo
zamašene
in
z
blatom
ometane
.
Krojači
se
v
teh
krajih
menda
nikdar
niso
mogli
stalno
naseliti
:
pred
kočami
in
kolibami
so
pasli
odrasli
ljudje
in
otroci
lenobo
najrajši
skoro
popolnoma
nagi
.
Pred
Banjoluko
,
tik
mesta
,
kjer
so
imeli
Kuhnovci
začasni
tabor
,
so
se
jim
prvikrat
prikazala
turška
in
bosenska
dekleta
.
Gospod
korporal
Godrnjavček
so
jih
kaj
pisano
gledali
!
Mi
že
vemo
,
zakaj
...
Koderkoli
so
naši
mimo
marširali
,
so
jih
bili
kristijanska
raja
iz
srca
veseli
in
so
razoglavi
molili
v
hvalo
,
da
jim
je
Bog
vender
že
jedenkrat
poslal
rešitelje
izpod
turškega
jarma
.
»
Presneta
reč
vender
,
vsejedno
bo
nekaj
,
fantje
,
boste
videli
!
«
so
prorokovali
gospod
korporal
Godrnjavček
nekega
vročega
dne
,
ko
je
korakal
naš
polk
po
prašni
cesti
zdaj
gori
,
zdaj
doli
med
melanholičnimi
koruznimi
in
tožnimi
,
rjavkastimi
,
deloma
že
požetimi
ječmenovimi
polji
.
»
Tako-o
?
—
?
«
je
vprašal
Groga
in
široko
odprl
oči
.
»
To
pa
rečem
—
kdaj
pa
,
gospod
korporal
?
«
»
Kdaj
,
kdaj
,
kdaj
!
—
Ali
se
mene
tako
vpraša
?
Vsega
tudi
—
mi
korporali
ne
moremo
vedeti
,
permej-kukuš
!
Sovražnik
je
blizu
.
Kdaj
,
zakaj
,
lej
ga
!
No
—
tistih
naših
šest
bobnov
in
šest
trobent
ne
bo
smelo
več
peti
na
vse
zgodaj
pri
oddaji
zastav
.
Tambur
in
trobar
nama
bosta
godla
druge
pesmice
,
čudne
pesmice
...
«
Drugo
jutro
,
zarana
,
je
šla
po
taboru
od
moža
do
moža
resna
novica
:
od
predstraže
je
prinesel
lovec
10.
bataljona
list
s
poročilom
,
da
so
streljali
Turki
na
naše
ulance
.
S
posebno
natančnostjo
so
vizitirali
oficirji
možem
puške
in
municijo
,
predno
so
odkorakali
naprej
v
gosto
jutranjo
meglo
.
Kar
se
začuje
zamolkel
,
vedno
glasnejši
klopot
konjskih
kopit
in
razločni
ukazi
.
Stoječ
v
plitvi
rupi
,
si
nabijejo
vojaki
puške
.
Tačas
poči
daleč
tam
spredaj
prvi
strel
,
hitro
za
njim
drugi
,
tretji
.
V
brzem
koraku
hiti
četa
za
četo
,
krdelo
za
krdelom
v
strmo
reber
proti
grebenu
;
naši
počenejo
začasno
v
mokrem
koruzju
in
se
pomaknejo
zopet
naprej
proti
sovražniku
,
skritemu
v
neprozorni
vlažni
megli
.
Vedno
živahneje
pokajo
turške
puške
,
vedno
gosteje
žvižgajo
kroglje
z
groznim
,
žalnim
,
rezkim
,
tožečim
,
zavijajočim
zujem
,
lomijo
stebla
,
trgajo
liste
,
rijejo
v
zemljo
.
»
Groga
,
—
morda
že
danes
!
«
je
dejal
Francelj
tovarišu
,
čepečemu
tik
njega
,
in
se
mu
žalostno
nasmejal
.
»
Vidiš
—
«
Priletelo
je
po
zraku
in
zbilo
Franceljnu
kapo
raz
glavo
.
Kroglja
je
zapustila
podolgasto
ožgano
luknjo
na
njej
.
Francelj
je
obledel
,
se
mehanično
pokril
in
se
iztegnil
nekoliko
naprej
.
Ta
trenotek
se
je
zasvitalo
.
Jutranje
solnce
je
predrlo
megleni
par
in
pokazalo
sovražnika
na
planoti
zgoraj
,
ob
robu
gozda
,
kakih
sedemsto
korakov
daleč
.
Takoj
so
začeli
naši
streljati
nanj
.
Prav
ta
hip
vzplava
ob
holmcu
okrogel
,
belosivkast
oblaček
.
Sekundo
pozneje
poči
prvi
top
naše
gorske
baterije
,
iz
podolja
sem
se
glase
slovesni
akordi
avstrijske
himne
...
»
Živio
!
«
—
»
Hura
!
«
—
»
Allah-il
Allah
!
«
—
navdušeni
klici
in
grozovito
tuljenje
,
grom
topov
,
pok
šrapnelov
in
pušek
,
ves
divji
bojni
hrum
je
odmeval
daleč
po
bližnjih
tihih
gozdovih
.
Pet
ur
je
trajalo
streljanje
na
obeh
straneh
.
Počasi
so
se
pomaknili
naši
roji
na
vrh
in
prepodili
vstaše
,
ki
so
pometali
mnogo
pušek
in
orožja
proč
in
izginili
za
mestecem
Varcar-Vakufom
.
»
No
,
vidiš
,
Francelj
,
prav
dobro
smo
jih
potipali
,
ali
ni
res
?
«
je
dejal
pozneje
Kozol
prijatelju
in
se
obrnil
h
korporalu
.
»
Tako
se
govori
pri
nas
!
Ranjenih
imamo
pri
naši
kompaniji
samo
štiri
,
slišite
,
samo
štiri
:
dva
lahko
,
dva
hudo
.
No
,
bo
že
,
bo
že
!
Ali
vam
nisem
vedno
pravil
,
da
ne
bo
nič
posebnega
?
—
Nič
hudega
,
ne
samo
danes
,
ampak
tudi
jutri
in
petdeset
let
v
prihodnje
,
ne
samo
meni
,
permej
—
ampak
tudi
vam
vsem
skupaj
,
če
Bog
da
!
«
Vzorna
zadovoljnost
in
čista
radost
,
katera
je
prevevala
gospodu
korporalu
Godrnjavčku
po
prvem
spopadu
s
sovražnikom
vso
dušo
,
jih
je
žalibog
kmalu
minila
,
in
začeli
so
zopet
po
svoji
stari
navadi
godrnjati
nekako
tako-le
:
»
Kaj
?
—
Ne
počivat
,
ampak
na
stražo
gremo
zdaj
?
—
O
?
—
Permej-kukuš
!
—
Dvanajst
dnij
se
že
nisem
slekel
.
Vsaki
dan
dež
,
blato
do
kolen
,
za
menažo
nič
,
kakor
pečeno
koruzo
in
čebulo
...
Že
komaj
smo
ljudem
podobni
!
Toda
od
pečene
koruze
se
še
ni
nihče
zredil
,
da
bi
bil
jaz
kdaj
kaj
o
tem
slišal
,
in
tudi
od
najboljše
čebule
ne
,
še
manj
pa
v
času
vojske
,
v
katerem
se
spodobi
pošten
kos
mesa
in
kaka
kaplja
vina
.
Pa
v
tej
prokleti
Bosni
je
že
vse
narobe
.
Še
vojskovati
se
človek
ne
more
tako
,
kakor
bi
hotel
.
«
Še
bolj
pa
so
zabavljali
drugega
popoldne
;
ko
so
po
tretji
uri
premenili
stražo
in
se
že
veselili
zasluženega
počitka
,
so
zatrobili
v
dolini
vsi
trobarji
signal
»
alarm
«
in
»
naprej
!
«
Krvavordeče
je
šlo
solnce
za
goro
.
Dolge
vijoletne
sence
so
legle
po
dolinah
.
Na
temnomodrem
nebu
so
zablisnile
zvezdice
.
Ob
jednajstih
po
noči
so
se
naši
ustavili
in
polegli
ob
cesti
na
polju
blizu
vasi
Jezero
k
počitku
,
kaki
dve
uri
hoda
od
turške
trdnjave
Jajce
.
»
Groga
,
ali
že
spiš
?
«
»
Kaj
je
,
Francelj
?
«
»
Jutri
torej
,
jutri
,
Groga
!
«
»
Kaj
praviš
?
Zakaj
pa
—
«
»
Jutri
!
—
Sreda
je
jutri
.
Sedmega
avgusta
.
Čudno
,
ravno
v
sredo
!
—
Pa
saj
je
—
—
—
vsejedno
.
«
»
Kaj
govoriš
,
—
kaj
?
—
Francelj
!
«
Od
roba
gozda
sem
je
prihajal
zamolkel
strget
in
sršet
,
rahel
rezget
oficirskih
konj
...
Tu
in
tam
je
vzdihnil
v
tihotnem
taboru
mlad
vojak
v
hudih
sanjah
...
Polnočna
sapa
je
hladno
zapihala
in
šumljala
po
bližnjem
leščevju
in
bukovju
...
»
Jutri
ta
čas
me
ne
bo
več
!
«
je
dejal
Francelj
tiho
.
»
Francelj
!
«
»
Le
pusti
me
in
poslušaj
!
In
drugim
nič
ne
pravi
,
kar
ti
povem
.
—
Predno
sem
odšel
na
vojsko
,
mi
je
dala
Minica
doma
na
Vranovem
malo
podobo
Marije
,
na
košček
platna
natisnjeno
.
Moral
sem
ji
obljubiti
,
da
jo
bom
nosil
vedno
s
seboj
.
Ne
vem
več
,
kako
je
bilo
—
prišlo
mi
je
tako
na
misel
,
in
dejal
sem
ji
:
»
Podobico
bom
zmeraj
nosil
pri
sebi
,
Minica
.
Če
pa
padem
...
ti
jo
pošlje
jeden
mojih
tovarišev
nazaj
.
«
—
Takrat
je
Minica
na
glas
zajokala
in
ni
hotela
nič
vedeti
o
tem
,
in
tudi
meni
je
silil
jok
v
oči
,
da
me
je
bilo
sram
...
Groga
!
—
Če
se
mi
te
dni
res
kaj
zgodi
,
prosim
te
,
da
snameš
podobico
z
mojega
vratu
in
jo
pošlješ
Minici
na
Kranjsko
domov
in
ji
sporočiš
v
mojem
imenu
,
da
jo
zadnjič
pozdravljam
!
In
pa
da
jo
prosim
,
naj
nikar
za
menoj
preveč
ne
žaluje
...
in
se
potolaži
;
in
da
naj
bo
srečna
z
drugim
...
Ali
mi
preskrbiš
to
,
Groga
?
«
»
Lej
ga
!
...
Take
misli
!
—
Saj
ne
boš
padel
!
—
Včeraj
pri
Rogelji
—
«
»
Povej
,
ali
hočeš
storiti
,
česar
sem
te
prosil
?
«
»
Bom
;
pa
,
če
bi
jaz
sam
—
«
»
In
molči
o
tem
.
Zdaj
pa
zaspimo
!
—
Zadnjikrat
...
«
Drugi
dan
se
je
vzbudilo
krasno
poletno
jutro
,
solnčnojasno
mlado
jutro
sedmega
avgusta
...
Na
vse
zgodaj
,
ob
štirih
,
so
se
že
vrnili
brzi
ulanci
,
ki
so
bili
odjahali
po
noči
rekognoscirat
;
donesli
so
novico
,
da
čakajo
Turki
na
boj
pripravljeni
pred
trdnjavo
.
Ob
pol
osmih
zjutraj
so
odrinili
naši
naprej
proti
sovražniku
in
korakali
po
ozki
cesti
,
ki
se
vije
ob
strmi
in
visoki
,
z
gostim
grmovjem
in
bodečim
trnjem
docela
zaraščeni
gori
na
levo
,
na
desno
pa
ob
modrem
,
veliki
reki
podobnem
,
tri
četrti
ure
dolgem
jezeru
.
Prvi
je
marširal
10.
lovski
bataljon
(
primorski
Slovenci
)
,
takoj
za
njim
5.
in
6.
kompanija
Kuhnovcev
.
Imeli
so
s
seboj
dva
Bošnjaka
,
da
bi
jim
kazala
pot
po
gorah
.
—
Komaj
pride
naša
predstraža
po
jako
tesni
cesti
vštric
do
sredi
jezera
,
že
poči
prvi
strel
iz
turške
puške
.
Vsi
možje
prednje
straže
se
naglo
umaknejo
s
ceste
v
strmino
na
levi
in
dospejo
vroči
in
zasopihani
vrh
gore
,
odkoder
zagledajo
trdnjavo
Jajce
,
nad-njo
vihrajočo
turško
zastavo
in
spodaj
v
nasprotnih
gričih
sovražnikove
pozicije
.
Kotlinasta
dolina
,
preko
tisoč
korakov
široka
,
se
razprostira
in
znižuje
polagoma
proti
jezeru
na
desno
in
zožuje
proti
gorovju
na
levi
.
Turki
čepe
v
izvrstnem
zavetju
po
dolgih
strelnih
jarkih
,
katere
so
si
izkopali
drugega
nad
drugim
od
ceste
do
vrha
na
nasprotnem
hribovju
v
treh
širnih
vrstah
.
Gostolistna
hosta
jih
zakriva
tako
dobro
,
da
jih
je
komaj
videti
.
Ko
zagledajo
naše
,
začno
zajedno
z
vseh
treh
etaž
strahovito
streljati
.
Skozi
gosti
dim
se
nič
ne
vidi
,
kakor
črne
,
menjajoče
se
skupine
,
izmed
katerih
se
zasveti
zdaj
pa
zdaj
svetlorumen
ognjen
žarek
,
zablišči
gol
handžar
,
vztrepeče
rdeča
,
zelena
turška
zastava
...
Kot
bi
trenil
,
se
vržejo
naši
na
tla
in
se
plazijo
po
trebuhu
naprej
.
—
Krvav
boj
se
prične
.
Ura
je
tri
četrti
na
devet
.
Z
močnim
pokom
poči
prvi
turški
top
.
Bobneče
in
bučeče
prileti
nekaj
belkastega
v
visokem
kolebu
po
zraku
našim
nad
glavami
in
vrši
dalje
.
Kakor
divje
zveri
zatulijo
fanatični
vstaši
od
strastnega
veselja
,
meneč
,
da
bodo
»
gjavre
«
danes
gotovo
popolnoma
potolkli
.
Strašno
odmeva
divji
»
Allah-il-Allah
«
med
visokim
gorovjem
...
Od
onkraj
jezera
se
oglašajo
zategli
,
žalobni
jekovi
...
V
brzem
koraku
hitita
1.
in
3.
bataljon
Kuhnovcev
na
strmo
!
Hipoma
stoji
ves
naš
polk
in
10.
lovski
bataljon
v
ognju
!
Vname
se
boj
z
grozovito
srditostjo
!
Gosta
toča
svinčenk
se
usiplje
med
bojevnike
...
Že
nosijo
prve
ranjence
iz
bojne
vrste
.
—
Niti
za
ped
se
nihče
ne
umakne
in
ne
prodre
.
Turki
čepe
v
svojih
varnih
jarkih
,
naši
zopet
se
ne
smejo
razpostavljati
po
golih
gričih
.
Ob
pol
jednajstih
se
pridružijo
Slovencem
še
Hrvatje
53.
polka
Leopoldovega
.
Na
našem
desnem
krilu
,
nad
cesto
,
so
stali
tedaj
lovci
skoro
do
gorskih
topov
naših
dveh
baterij
;
odtod
in
v
sredi
se
je
razdelilo
deset
kompanij
naših
Kuhnovcev
;
na
levem
krilu
pa
se
je
razprostrlo
dvanajst
stotnij
Leopoldovcev
.
Jedna
kompanija
Kuhnovcev
je
dobila
posebno
nalogo
onkraj
jezera
.
Tako
bojujejo
torej
zopet
jedenkrat
Slovenci
in
Hrvatje
vzajemno
neusmiljen
,
neodpusten
,
krvav
boj
proti
staremu
sovražniku
slovanskih
plemen
...
Naših
je
okolo
5000
,
Turkov
nad
7000.
Naši
Kuhnovci
streljajo
s
tako
vročo
,
sveto
jezo
,
da
marsikdo
njih
že
opoldne
nima
v
svoji
torbici
nobenega
več
od
vseh
prejetih
72
patronov
!
Tedaj
jim
prepuste
Hrvatje
tu
in
tam
nekoliko
municije
;
ali
to
našim
iskrim
fantom
nikakor
ne
zadostuje
!
Zato
gredo
nekateri
naših
z
gore
,
priženo
konje
z
novimi
zaboji
potrebnega
streliva
v
največjem
trudu
na
vrh
in
oskrbe
z
bojnimi
patroni
tovariše
,
ki
od
veselja
zavriskajo
ob
tej
priliki
!
Večkrat
poskusijo
Turki
naše
obiti
vrhu
gore
,
da
bi
jih
zajeli
in
vrgli
vso
našo
vojsko
v
jezero
.
—
Vender
vselej
jih
5.
,
6.
,
10.
in
12.
kompanija
Kuhnovcev
in
junaški
Hrvatje
še
o
pravem
času
zgrabijo
vrhu
gore
in
jih
daleč
nazaj
poženo
.
—
Vedno
znova
pojo
glasni
signali
turških
trobent
,
vedno
hujši
so
naskoki
hrabre
turške
konjiče
na
levo
naše
krilo
.
Zopet
jame
pohajati
našim
municija
.
Že
dopoldne
je
stopil
zadnji
roj
reserve
v
bojno
vrsto
;
pomoči
od
tretje
brigade
se
ni
nadejati
,
ker
je
predaleč
zadaj
še
na
maršu
.
Situvacija
naših
je
strašna
...
Jezero
in
ozka
cesta
na
desni
,
visoka
gora
na
levi
in
zadaj
neugodni
teren
zabranjuje
vsaki
umik
in
povratek
.
—
Vname
se
boj
na
življenje
in
smrt
...
Vtem
se
nebo
hipoma
zatemni
...
Niti
dvajset
korakov
daleč
ni
dobro
videti
.
Strašna
nevihta
se
pripodi
tam
od
temnega
,
črnega
,
nočnega
obzorja
...
Ulije
se
ploha
,
kakor
bi
se
bil
utrgal
oblak
.
V
mrzlih
višavah
se
krešejo
ognjene
strele
in
sečejo
oblačne
megle
krogoma
po
zamazanem
,
osivelem
,
svinčenem
nebesju
...
Ali
niti
za
minuto
ne
preneha
ostro
streljanje
pušek
.
Otli
impojzantni
grom
topov
pregluši
vso
nevihto
,
ves
grom
neba
!
Strast
človeška
se
meri
z
močjo
elementov
...
To
je
strahotno
tuljenje
,
to
je
žvižganje
krogelj
in
granat
v
razburjenih
,
drgetajočih
zrakovih
.
In
zopet
pogosteje
pokajo
puške
,
grmi
grom
kanonov
,
pogosteje
lete
svinčenke
in
granate
,
pogosteje
se
glase
jasni
signali
avstrijskih
in
turških
trobent
...
Vso
razjarjeno
dolino
preprega
,
zaliva
,
poplavlja
,
prikriva
gost
,
dušeč
sivobelkast
dim
,
katerega
gnete
mrzel
dež
v
zraku
in
ga
šiloma
žene
in
tlači
k
tlom
,
kadar
mu
ga
ne
zajame
uren
veter
,
da
ga
trenotkoma
ponese
nad
mirne
valove
,
nad
krotke
vode
dolgega
jezera
...
Proti
peti
uri
—
dež
je
ponižno
ponehaval
,
solnce
je
zopet
jasno
posijalo
—
se
jamejo
Turki
počasi
in
redno
umikati
,
potem
ko
sta
morala
dva
njih
topov
,
zadeta
in
razbita
,
popolnoma
utihniti
,
in
ko
se
je
posrečilo
našim
Kuhnovcem
in
Hrvatom
,
da
so
prišli
vstašem
na
njih
desnem
krilu
za
hrbet
.
—
Tristo
in
šestdeset
nabitih
pušek
se
je
obrnilo
takoj
prve
te
hipe
proti
preplašenim
Turkom
in
jih
popolnoma
zbegalo
z
gostimi
streli
.
Ob
šestih
zvečer
jih
naši
predrzni
fantje
večkrat
napadejo
in
,
vsi
užgani
od
tajnopolnega
bojnega
ognja
,
kar
nočejo
odjenjati
,
dasi
Turki
pred
njimi
mahoma
zapuščajo
svoje
ugodne
zasede
.
Poleg
mohamedanskih
civilistov
se
je
bojevalo
tudi
mnogo
pravih
turških
vojakov
,
askerov
in
nizamov
.
To
je
kazal
ves
način
,
po
katerem
so
zasedli
strategično
najboljše
pozicije
,
še
bolj
pa
hitro
in
razumno
podaljšanje
in
podkrepljenje
desnega
krila
,
vse
taktično
pravilno
,
po
vojaškem
redu
.
Miroljubni
turški
vladi
,
ki
se
oficijalno
in
odkrito
ni
drznila
vojskovati
,
moramo
gotovo
dati
odvezo
z
odličnim
spoštovanjem
.
In
zdravega
bralca
mi
ni
treba
tukaj
še
posebej
opozoriti
na
to
,
da
so
regularni
turški
vojaki
v
boju
sodelovali
zgolj
iz
prirojene
jim
prijaznosti
,
od
dolgega
časa
,
v
privatno
zabavo
.
Dež
je
bil
popolnoma
pojenjal
.
Skozi
raztrgane
kosme
sivomodrih
oblakov
je
sijalo
zopet
toplo
popoldansko
solnce
.
Naši
znanci
so
bili
vedno
skupaj
v
zvesti
tovarisiji
.
Gospod
korporal
Godrnjavček
niso
niti
najmanj
godrnjali
,
temveč
so
se
ves
čas
z
Grogo
vred
smejali
finim
in
robatim
dovtipom
krepkega
Dolenjca
.
»
Zdaj
vsaj
vemo
,
fantje
,
«
so
rekli
,
»
zakaj
smo
tukaj
,
čeprav
se
večjidel
po
trebuhu
plazimo
dalje
,
kakor
tista
kača
v
svetem
pismu
.
Le
natanko
jih
jemajte
na
muhol
Nobeden
strel
ne
sme
biti
zastonj
!
«
Kar
je
Dolenjec
strašno
zakričal
:
sovražna
kroglja
ga
je
zadela
v
roko
.
Odšel
je
opotekajoč
se
v
ozadje
,
kjer
so
obvezovali
ranjence
,
toda
nič
več
ga
ni
bilo
nazaj
.
»
Kako
je
to
,
da
ga
le
ni
in
ni
?
«
so
se
čudili
gospod
korporal
Godrnjavček
,
ko
so
se
ga
spomnili
črez
dolgo
uro
,
in
ko
so
jele
žvižgati
svinčenke
vedno
hujše
in
hujše
.
Ravno
tedaj
pa
se
je
vrnil
,
težko
sope
,
drug
ranjenec
,
ki
se
je
šel
obvezovat
pozneje
za
pogrešanim
Dolenjcem
.
Prinesel
je
grozovito
novico
.
»
Gospod
korporal
,
—
strašno
,
strašno
!
Tam
zadaj
v
grmovju
—
tam
sem
našel
našega
Dolenjca
.
Ves
je
razmesarjen
.
Vsi
udje
so
mu
odsekani
.
Na
rokah
še
celo
prsti
.
Palca
sta
odtrgana
,
vrat
do
zatilnika
prerezan
,
kos
zatilnika
pa
z
jezikom
vred
iz
ust
odtrgan
.
Oči
so
izvrtane
in
iztaknjene
,
ustnice
in
nos
odrezan
.
Krog
po
tleh
leži
krvavo
meso
.
Spoznal
sem
ga
le
po
mali
krpi
na
suknji
,
katera
je
bila
moja
,
dokler
nisva
bila
menjala
—
«
»
Ali
je
res
,
kar
pripoveduješ
?
«
»
Sam
Bog
mi
je
priča
!
«
»
Fantje
,
ali
ste
slišali
?
—
Zdaj
pa
le
po
njih
!
To
niso
ljudje
,
to
so
zverine
!
Streljajte
,
streljajte
!
Pa
mirno
merite
!
«
Okolo
jedne
ure
in
pozneje
,
ko
so
bili
naši
v
največji
stiski
,
se
je
jela
širiti
vest
,
da
so
mnogoštevilni
Turki
že
zadaj
za
hrbtom
,
in
da
ni
našim
nikamor
drugam
več
mogoče
,
kakor
v
jezero
ali
pa
pod
handžar
.
»
Nič
,
fantje
!
—
Rajši
se
damo
na
drobne
kosce
razsekati
,
kakor
pa
da
se
le
za
seženj
umaknemo
nazaj
!
«
so
kričali
hrabri
gospod
korporal
Godrnjavček
.
Vojaki
so
škripali
z
zobmi
;
torbice
za
patrone
so
bile
prazne
.
Komaj
so
oficirji
zadržavali
razburjene
fante
,
ki
so
hoteli
kar
sami
planiti
na
divjaškega
sovražnika
in
ga
pozneje
,
ko
je
naskakoval
,
vselej
v
besni
jezi
vrgli
nazaj
z
ono
viharno
silo
,
kateri
se
je
nemogoče
ustavljati
.
»
Ali
se
ti
ne
zdi
,
Groga
,
da
streljajo
naši
kanoni
bolj
pogosto
,
kakor
preje
?
—
To
je
vesela
godba
,
kaj
?
—
Turkom
se
pa
kar
nič
več
tako
ne
ljubi
—
naše
bombe
in
granate
jih
motijo
—
živio
!
«
Komaj
izrečejo
gospod
korporal
Godrnjavček
te
besede
,
ko
prizveni
nenadoma
nekaj
kakor
podolgasta
,
okrogla
,
žarna
senca
v
strašni
hitrosti
po
zraku
.
»
Varujte
se
!
«
zakriči
ta
mah
infanterist
zadaj
za
Franceljnom
.
—
Takoj
potem
pade
turška
granata
par
korakov
od
Groge
in
Franceljna
na
tla
,
se
zavrti
in
zapleše
kakor
vrtalka
.
Iz
trave
se
vzdigne
in
vzdiguje
tenek
,
kratek
,
navpičen
dimček
,
lahno
in
rahlo
,
a
vender
žalobno
in
ostro
sikajoč
.
»
Na
tla
!
«
zavpije
lajtenant
zadaj
in
se
vrže
na
zemljo
.
—
»
Kaj
pa
je
,
kaj
?
«
pozvedujejo
gospod
korporal
Godrnjavček
,
ki
niso
razumeli
klicev
vzpričo
bojnega
hrupa
,
in
se
ozirajo
po
vojakih
.
Toda
ti
tišče
vsi
obraze
k
tlom
in
se
ne
ganejo
.
Ta
hip
se
strahovito
zablisne
.
Zahrešči
,
zazvenči
,
poči
.
Tla
se
stresnejo
.
Neprozoren
,
debel
dim
zastira
obližje
z
vročim
zgoščenim
parom
.
—
—
—
Ko
se
razkadi
,
Godrnjavčka
ni
več
na
prejšnjem
mestu
.
Zagnalo
je
reveža
v
stran
,
kjer
leži
na
hrbtu
,
široko
iztegnjen
,
v
rdeči
mlaki
peneče
se
krvi
.
Granata
je
odtrgala
ubogemu
korporalu
glavo
.
Naprej
hrumi
srditi
boj
.
Na
desno
,
na
levo
,
spredaj
,
zadaj
škropi
neuslišna
smrt
pogubne
kaplje
.
Naši
naskočijo
.
Zdaj
tu
,
zdaj
tam
se
opoteka
,
se
vega
,
se
lovi
,
omahuje
,
pade
tovariš
.
Grozno
stokajo
,
kriče
,
kolnejo
ranjenci
in
se
vijejo
v
strašnih
bolečinah
na
mokrih
,
polzlih
tleh
.
»
Naprej
,
fantje
!
—
Za
menoj
!
«
kliče
stotnik
Stojan
tam
spredaj
.
V
desnici
vihti
sabljo
,
revolver
v
levici
.
V
dolgih
skokih
dirjajo
Groga
in
drugi
za
njim
.
Ročno
obrne
puško
;
bajonet
na
njej
mu
je
na
poti
.
Snema
ga
,
sname
ga
.
Vtem
izgubi
svoj
oddelek
in
stoji
nenadoma
daleč
pred
prvimi
tik
stotnika
.
Ta
je
ranjen
padel
,
se
ujel
na
levo
koleno
in
se
brani
sedaj
proti
velikanskemu
vstašu
,
ki
suče
dolg
,
težek
,
od
ljutih
udarcev
že
skrivljen
handžar
v
svetlih
krogih
.
Oficir
omaguje
.
Tedaj
zavzdigne
Groga
svojo
puško
visoko
kvišku
in
zamahne
.
V
zraku
se
sreča
turško
in
avstrijsko
orožje
.
Dolgi
nož
insurgentov
zdrsne
ob
puški
in
se
zareže
Grogi
v
levo
ramo
.
Za
trenotek
odjenjata
.
Oba
visoka
,
oba
krepka
,
dva
orjaška
junaka
si
stojita
tukaj
nasproti
in
merita
moč
silnih
mišic
drug
na
drugem
.
Divje
se
iskre
oči
Turku
iz
temnega
ponosnega
obraza
,
iz
odprtih
ust
se
blišče
krasni
beli
zobje
,
od
bojnega
besa
se
trese
neukročeni
,
krepki
,
vzorno
vzrasli
sin
gora
.
Ugajata
si
obadva
,
vredna
sta
drug
drugega
.
Bliskoma
dvigne
Groga
puško
vdrugič
in
udari
z
vso
močjo
po
nasprotniku
.
Gorki
žarki
krvi
brizgnejo
stotniku
v
obraz
.
Groga
je
razčesnil
vstašu
glavo
s
tako
silo
,
da
se
je
zdrobilo
puški
kopito
.
Insurgent
pade
mrtev
pred
oficirja
...
Groga
vrže
puško
strani
,
zgrabi
handžar
in
maha
kakor
besen
okolo
sebe
.
Od
sovražnikov
si
nobeden
več
ne
upa
blizu
,
z
daleč
se
mu
umikajo
in
streljajo
s
samokresi
in
puškami
nanj
.
Groga
pa
stoji
pred
stotnikom
in
divje
maha
široko
naokolo
.
Roj
tovarišev
hiti
na
pomoč
.
»
Na-nje
!
—
Dajmo
jih
!
«
Kozol
pa
vzdigne
oficirja
in
ga
odnese
za
bojno
vrsto
sanitejcem
.
Tu
si
da
obvezati
v
naglici
tudi
svojo
rano
,
katero
je
šele
zdaj
opazil
,
in
se
urno
vrne
.
Skrbi
ga
za
tovariša
tam
spredaj
.
»
Vse
je
dobro
,
Francelj
,
da
se
le
tebi
ni
nič
zgodilo
,
hvala
Bogu
!
«
je
dejal
in
legel
poleg
prijatelja
v
plitev
vdor
.
»
Ti
si
se
pa
izkazal
,
Groga
,
medaljo
boš
dobil
!
—
Kako
,
da
si
me
še
tako
hitro
našel
?
Spet
smo
za
trideset
korakov
naprej
.
«
Groga
se
nasloni
na
levi
komolec
in
ogleduje
svojo
zamazano
,
oblateno
,
črez
in
črez
s
krvjo
oškropljeno
uniformo
.
Potem
pa
se
iztegne
po
puško
,
ležečo
poleg
mrtvega
infanterista
,
in
začne
zopet
mirno
nabijati
in
streljati
.
Kar
se
Francelj
zgane
.
Dlan
široko
od
njega
prileti
kroglja
,
si
izje
,
lahno
se
kadeč
,
kratek
,
čudno
zavit
jarek
v
zemljo
,
ošvrkne
Franceljna
s
prstjo
in
ožgano
travo
in
obtiči
.
In
zopet
počita
dva
strela
prav
od
blizu
,
hitro
drug
za
drugim
.
»
Zadet
sem
!
«
zavpije
Francelj
in
se
tiplje
po
prsih
.
Iz
rane
priteče
črnikasta
kri
počasi
po
suknji
doli
,
kaplja
na
puško
in
lije
po
tleh
.
»
Brž
,
brž
,
Francelj
!
Z
menoj
k
sanitejcem
!
«
»
Ne
morem
,
Groga
!
«
»
Odpnem
ti
jermene
in
te
ponesem
—
«
»
Ne
,
ne
,
—
boli
!
Ne
e
,
boli
!
—
Pusti
me
!
»
Prestrašen
gleda
Groga
ranjenega
prijatelja
,
ki
leži
smrtno
bled
tukaj
pred
njim
.
»
Z
menoj
je
pri
kraju
!
—
Groga
,
nikar
me
ne
—
pusti
samega
—
«
Ljuti
boj
se
bliža
odločitvi
.
—
Tam
izza
vrhov
se
svita
in
treska
in
bliska
...
Puške
žare
.
Topovi
grme
.
Zemlja
se
potresa
;
zrakovi
vzdrhtavajo
...
Cele
salve
bruhajo
avstrijske
baterije
med
sovražnikove
trume
.
Neprestani
pok
in
grom
gluši
ušesa
.
Zopet
se
deli
našim
municija
...
zadnjikrat
danes
.
Naprej
!
V
boj
!
Naši
gredo
.
Trobente
pojo
.
Bobni
ropotajo
.
Poveljniki
kriče
.
Ponosno
vihrajo
avstrijske
zastave
,
vse
zakajene
od
sivega
,
gostega
dima
,
ki
se
vzdiguje
v
širnih
kolobarjih
in
visi
v
dolgih
,
ogromnih
stenah
nad
bojiščem
...
Kroglje
zvižgajo
,
šrapneli
pokajo
.
Obrazi
gore
.
Oči
plamte
.
Bajoneti
se
bliskajo
,
handžari
blišče
.
Visoko
gori
nad
glavami
naših
tulijo
vrteče
se
kroglje
topov
.
Naprej
!
Kakor
vihar
udarijo
naši
na
Turke
.
Že
beže
posamezni
sovražnikovi
oddelki
proti
cesti
.
Toda
—
čuj
!
—
Kaj
je
to
?
Daleč
od
desnega
krila
,
kjer
stoje
slovenski
lovci
,
od
tam
prihaja
zamolklo
,
zategnjeno
donenje
kakor
tiho
mrmranje
mnogobrojnega
zbora
...
Vedno
silneje
narašča
proti
levemu
krilu
od
roja
do
roja
,
od
moža
do
moža
.
V
kratkem
buči
in
doni
in
odmeva
po
vsej
široki
bojni
vrsti
gromoviti
krik
naših
zmagujočih
fantov
:
»
Živio
!
—
Hura-a-a
!
Živio
!
«
Daleč
naokrog
po
bosenskem
pogorju
orijo
in
odmevajo
zmagoslavni
,
navdušeni
glasovi
...
Turški
topovi
utihnejo
...
V
gostih
tolpah
se
gnete
bežeči
sovražnik
na
ozki
cesti
proti
trdnjavi
.
Tu
sem
merijo
zdaj
vse
naše
puške
,
vseh
osem
topov
.
Kakor
bi
pometel
s
koso
,
jih
pade
za
vsakim
pokom
cela
gruča
.
Od
jeze
in
strahu
tulijo
Turki
kakor
divja
zverjad
...
Vsa
cesta
je
rdeča
od
krvi
;
mnogo
ubitih
konj
leži
na
njej
poleg
mrličev
...
Širok
potok
krvi
se
nabere
iz
rdečih
luž
in
lije
doli
v
modro
jezero
...
—
Tedaj
je
izginil
Groga
iz
vrste
svojih
drugov
in
se
vrnil
iskat
svojega
ranjenega
prijatelja
na
bojišču
.
Dolgo
hodi
med
mrtvimi
in
umirajočimi
...
Tu
leži
vojak
vznak
,
glava
mu
visi
doli
,
osteklele
oči
so
odprte
,
levo
koleno
upognjeno
.
Desno
nogo
mu
je
razmesarila
turška
granata
;
vidijo
se
le
še
raztrgane
cunje
modre
uniforme
in
krvavi
kosi
mesa
...
Poleg
njega
je
iztegnjen
turški
vstaš
.
Padel
je
na
obraz
.
Iz
čela
mu
kaplja
še
vedno
kri
v
počasnem
teku
.
Pisani
turban
,
ki
mu
ovija
glavo
,
je
ves
moker
...
Blizu
njega
je
zvit
v
blatno
,
raztrgano
kepo
širokoplečat
mož
.
Le
po
telečnjaku
je
možno
spoznati
,
da
je
krvavi
mrlič
avstrijski
vojak
...
Nekoliko
dalje
,
tik
kalne
deževne
mlake
,
leže
Turki
in
naši
,
prijatelji
in
sovražniki
križema
na
visokem
kupu
...
Na
ta
kup
ubitih
mož
naslonjen
,
sedi
mlad
vstaš
z
rdečim
fesom
.
Levica
mu
je
krčevito
zarita
v
zemljo
,
desnica
pa
drži
dolg
,
starinski
,
čudno
okrašen
,
s
srebrom
okovan
samokres
...
Z
očmi
zre
naravnost
v
Grogo
,
ki
hipoma
zasukne
in
vzdigne
puško
.
Ali
oni
na
tleh
se
ne
gane
...
Groga
stopi
bliže
;
mladi
Turek
—
je
mrtev
...
Brzo
hiti
Kozol
naprej
...
Povsodi
leže
padli
vojniki
,
leže
na
vse
strani
,
leže
povprek
,
vznak
,
vpošev
,
na
strani
,
tukaj
posamezno
,
tam
skupaj
,
leže
med
nizkim
grmovjem
in
pod
močnimi
bukvami
po
razmendranih
,
vlažnih
,
polzlih
tleh
,
polnih
krvi
in
izgubljenih
kap
,
odlomljenih
in
celih
bajonetov
,
Werndlovih
in
vstaških
pušek
,
tornistrov
,
handžarjev
,
jermenov
,
fesov
,
samokresov
,
sploščenih
svinčenk
,
kosov
granat
,
leže
nebrojno
,
tukaj
naš
v
modri
avstrijski
uniformi
,
tam
Bošnjak
v
narodni
noši
,
tam
vojak
turškega
anatolskega
ali
rumelijskega
polka
v
ozki
jopici
in
širokih
hlačah
,
vsi
mirno
in
tiho
...
Med
ubitimi
vzdihuje
mnogo
zapuščenih
ranjencev
v
smrtnih
bolečinah
;
naglo
stopa
Groga
in
skače
črez
človeška
trupla
.
Naposled
najde
Franceljna
.
»
Francelj
,
Francelj
!
«
»
Kje
sem
?
—
Groga
,
ti
?
—
O
slabo
—
slabo
!
«
Groga
poklekne
k
njemu
in
mu
napravi
vzglavje
s
svojim
plaščem
,
katerega
razvije
na
izgubljen
boben
.
»
Vode
,
vode
!
«
—
prosi
ranjenec
.
Kozol
se
spomni
kalne
mlake
ob
kupu
mrličev
in
hiti
zopet
po
bojišču
tja
nazaj
.
Do
jezera
je
predaleč
.
Ves
poten
in
vroč
se
vrne
.
V
dolgih
,
žejnih
požirkih
pije
Francelj
umazano
vodo
...
»
Groga
vzemi
moj
—
bajonet
!
«
prosi
prijatelj
s
slabim
glasom
.
»
Čemu
?
«
—
»
Prerezi
mi
trak
—
tukaj
na
vratu
!
—
Sam
ne
morem
;
—
preslab
sem
—
«
Kozol
obstane
.
—
»
Prerezi
trak
,
če
si
—
če
si
moj
prijatelj
!
«
Grogi
se
milo
stori
...
»
Prereži
!
—
Kaj
...
kaj
se
obotavljaš
!
«
—
Z
rosnimi
očmi
vzame
Groga
bajonet
,
se
skloni
črez
Franceljna
in
prereže
trak
.
Na
njem
visi
na
platno
natisnjena
podobica
.
—
Še
jedenkrat
poljubi
Francelj
darilo
Minice
...
»
Oddaj
,
kakor
sem
—
te
prosil
.
—
Boš
?
«
»
Bom
,
Francelj
...
«
»
Vrni
Minici
,
da
bo
vedela
,
da
—
ne
bo
—
čakala
—
mene
...
Tako
težko
sopem
—
Groga
—
Groga
—
nikar
me
ne
—
zapusti
!
«
Francelj
se
skuša
dvigniti
.
»
In
zdaj
—
Groga
—
zdaj
mi
podaj
—
še
jedenkrat
roko
—
in
odpusti
mi
,
če
—
če
sem
te
ka
—
terikrat
žalil
v
ži
—
v
življenju
!
«
Komaj
je
Groga
zadržaval
solze
...
»
In
tudi
—
vse
druge
—
prosim
odpu
—
odpuščanja
...
Groga
,
zapomni
si
—
bratovim
otrokom
vse
—
vse
,
kar
je
—
mojega
!
Le
—
le
za
črno
mašo
—
naj
dajo
—
vsakega
—
sedmega
avgusta
—
slišiš
?
«
»
Vse
bom
sporočil
,
Francelj
...
«
»
Pozdravi
vse
—
lepo
doma
,
posebno
—
mojo
—
ubogo
Minico
...
Pozdravi
—
naše
gore
—
naš
Triglav
—
našo
Savo
—
vse
,
vse
doma
—
na
—
na
preljubem
Kranjskem
!
«
Groga
se
strese
...
»
Le
jedenkrat
—
Groga
—
le
samo
jedenkrat
še
—
bi
rad
videl
—
rojstni
kraj
—
naše
ljudi
...
Tako
težko
mi
—
mi
je
tukaj
—
umirati
...
Francelj
zadrhta
.
Bruhnil
je
kri
.
»
O
,
zdaj
mi
je
lože
!
«
vzdihne
in
leži
nekaj
časa
mirno
.
Trudno
odpira
oči
in
zre
srepo
,
strmeč
okolo
sebe
.
Mučno
vzdiga
prsi
,
ki
se
mu
nejednako
napenjajo
in
zopet
padajo
.
Ustnice
mu
posinjevajo
.
»
Groga
,
ti
si
pri
meni
,
«
je
začel
živahneje
.
»
Le
poslušaj
jih
,
kako
ukajo
in
pojo
,
naši
vranovski
fantje
.
—
‚
Nazaj
nas
nikol
’
več
ne
bo
,
‘
pojo
.
—
Tiho
bodi
vender
—
pritrkavajo
—
slišiš
—
pri
naši
fari
vsi
zvonovi
pojo
...
čudno
—
čudno
pojo
,
lepo
pojo
!
—
tako
še
nikoli
...
O
to
je
lepo
,
jutri
bo
praznik
...
Midva
z
Minico
pojdeva
na
vesel
ples
.
—
Godci
že
igrajo
,
fantje
ceptajo
.
Ulcajo
,
vriskajo
...
Patronov
sem
,
patronov
!
Kako
ga
je
raztrgalo
,
našega
korporala
!
Škoda
ga
,
škoda
...
Kako
nas
je
rad
imel
,
če
je
prav
vedno
renčal
nad
vsemi
.
—
Nikdar
nas
ni
tožil
—
vedno
se
je
potegoval
za
nas
,
kadar
je
mogel
...
Streljajmo
,
streljajmo
!
—
Groga
,
kje
si
?
—
Nikar
ne
odtod
!
—
Oče
naš
,
—
kateri
si
v
nebesih
...
«
Na
zahodu
izgoreva
solnce
z
živim
bleskom
in
pari
mehki
,
prozorni
,
topli
vzduh
.
Od
dreves
in
iz
grmovja
lezejo
temne
,
podolgaste
strahotne
sence
.
Mirno
diha
Francelj
in
se
oklepa
Grogove
roke
in
jo
stiska
s
prsti
,
ki
jamejo
postajati
hladnejši
in
hladnejši
...
Le
oči
mu
žive
v
nejasnem
plamenu
.
»
Kaj
je
tam
?
—
Že
gredo
...
Mrliča
neso
,
sosedovega
sina
—
Še
včeraj
je
bil
čvrst
in
vesel
;
lep
mladenič
...
Kako
se
je
ponašal
stari
z
njim
!
—
Zdaj
ga
vabi
zadnji
zvon
—
Ne
—
ne
,
ne
,
umreti
ne
!
—
Seveda
,
seveda
,
hlapec
mi
krade
.
Le
čakaj
,
grdoba
grda
,
—
vidiš
ga
tam
za
skednjem
!
—
Kaj
?
—
Nobenega
groša
več
vam
ne
dam
!
Ali
ne
vidite
,
da
se
krese
z
zadnjimi
nogami
,
to
ubogo
kljuse
,
lepo
vas
prosim
!
—
Nič
—
kaj
blebetaš
?
—
Tukaj
sem
jaz
gospodar
!
Če
ti
ni
všeč
,
pa
kar
pojdi
!
Še
tega
mi
je
treba
!
Zakaj
nisi
še
konj
napojil
,
Tine
—
Povsodi
moram
biti
sam
!
—
Groga
,
luč
prižgi
—
nič
se
ne
vidi
—
lej
ga
,
čemu
si
mi
pa
suknjo
slekel
?
—
Kaj
bajonet
!
Kar
puško
narobe
,
pa
s
kopitom
po
njih
!
—
Le
dajmo
jim
!
—
Dolenjca
so
zadaj
v
grmovju
ujeli
in
ga
vsega
razrezali
.
Nič
,
brez
usmiljenja
nadnje
!
—
Počakaj
—
stoj
!
Slišiš
?
—
Orgije
pojo
!
—
Poslušaj
,
Groga
!
—
Tiho
.
—
Kako
grme
!
—
Ne
,
ne
,
ne
,
to
—
niso
orgije
.
—
Sava
!
—
Gore
se
—
tresejo
—
o
—
kakšna
svetloba
!
—
Domače
gore
,
snežniki
—
vse
žari
...
Triglav
...
Triglav
gori
...
Strašno
,
ves
zrak
se
je
vnel
...
Groga
...
o
...
kako
hitro
—
rastejo
—
valovi
!
—
Celo
—
morje
...
Groga
...
Groga
,
—
reši
me
!
—
U
—
tapljam
—
se
,
po
—
gre
—
zam
—
se
...
Gro
—
Groga
?
—
Ur
—
no
—
k
njej
!
—
Kje
—
je
...
Mi
—
Mini
—
ca
!
«
Na
čelu
Franceljnovem
se
pojavijo
goste
kaplje
,
smrtni
pot
.
Glas
mu
slabeva
,
ne
more
več
skozi
drhtajoče
ustnice
.
Obraz
je
pretvorjen
,
brezbarvno
bled
.
Groga
se
pripogne
nad
umirajočim
.
»
Takoj
«
—
šepeče
ta
,
»
ta
—
koj
...
pri
—
dem
...
po
—
te
—
Minica
!
«
Hoče
se
vzdigniti
,
ali
precej
se
zgrudi
zopet
nazaj
.
V
silovitih
krčih
mu
trepeče
telo
.
Glava
mu
omahne
v
stran
.
Iz
prsij
mu
hropi
in
grgra
.
»
Francelj
,
Francelj
!
«
ga
kliče
Groga
,
držeč
ga
še
vedno
zaroko
,
katero
mu
Francelj
zdaj
stisne
slabo
,
komaj
čutno
.
»
Francelj
!
«
—
Francelj
se
ne
gane
več
,
Francelj
je
mrtev
.
Takrat
Groga
ni
mogel
več
premagovati
solza
.
Bilo
mu
je
težko
pri
srcu
,
kakor
da
bi
ležal
nepremično
tukaj
v
rosni
travi
pred
njim
ljubljeni
,
pravi
,
rodni
brat
...
Groga
se
je
razjokal
kakor
otrok
.
—
Potem
je
zatisnil
prijatelju
oči
,
mu
umil
krvave
roke
in
obrisal
obraz
,
mu
sklenil
prste
in
mu
naredil
križ
na
čelu
,
na
ustnicah
,
na
prsih
.
Stražil
je
dragega
mrliča
,
dokler
niso
prišli
pokopavat
.
—
Na
ozidju
trdnjave
Jajce
je
izginila
turška
in
zaplapolala
avstrijska
zastava
.
—
Izza
dolgih
pretrganih
oblakov
rdi
s
hladnim
svitom
zahajajoče
solnce
na
bojno
polje
,
polže
zamirajoči
žarki
črez
krvave
mlake
,
lijejo
po
pohojeni
,
raztlačeni
,
razteptani
in
od
krogelj
raztrgani
zemlji
,
trepečejo
nad
smrtno
bledimi
obrazi
,
nepremičnimi
trupli
in
svetijo
vojakom
,
ki
kopljejo
tovarišem
globoke
,
široke
jame
ob
vznožju
turških
gričev
.
Tam
daleč
za
gorami
pa
,
onkraj
meje
,
pod
gorenjskimi
snežniki
,
tam
je
klečala
ta
večer
Minica
pred
trhlim
,
starim
znamenjem
na
strmi
terasi
nad
Savo
.
Prišla
se
je
zahvalit
in
priporočit
svojega
ženina
še
zanaprej
višjemu
varstvu
.
Toda
moliti
ni
mogla
;
ginjenost
,
nemir
,
hvaležnost
,
veselje
jo
je
razburjalo
...
Pred
dobrim
tednom
,
ko
so
zaostali
vojaki
v
Ljubljani
izpraznili
šempetersko
kosarno
in
jo
izpremenili
v
bolniščnico
,
se
je
raznesla
po
mestu
vznemirjajoča
vest
,
da
so
uničili
Turki
cel
bataljon
Kuhnovcev
in
jim
vzeli
zastavo
.
Ta
novica
se
je
bliskoma
razširila
po
vsej
deželi
.
Minica
,
vsa
obupna
,
se
ni
dala
pomiriti
.
Kako
neizrečeno
je
bila
torej
vesela
,
dobivši
danes
pismo
od
Franceljna
,
v
katerem
ji
je
pisal
,
da
je
zdrav
,
in
da
se
Turki
našim
povsod
umikajo
brez
boja
!
—
Takoj
je
pohitela
sem
in
z
rosnimi
očmi
okrasila
preprosti
kip
z
novimi
,
svežimi
rožami
v
čast
njej
,
ki
je
obvarovala
ženina
vsega
zlega
...
Pozno
zvečer
se
je
vrnila
domov
in
po
noči
dolgo
ni
mogla
zaspati
.
Zunaj
je
jela
divjati
nevihta
.
Ta
hip
se
ji
je
zazdelo
,
da
trka
nekdo
pred
hišo
na
njeno
okno
.
Preplašena
plane
pokonci
:
»
Kdo
je
?
«
Nihče
se
ne
oglasi
...
Le
grom
udarja
,
veter
buči
,
po
sobici
se
svita
od
bliskov
.
Iz
raztrganega
žleba
lije
voda
od
silnega
dežja
.
—
Zopet
nekaj
potrka
.
Minica
se
prekriža
in
skoči
iz
postelje
.
Ob
oknu
zopet
:
»
Tek
,
teki
—
Tek
,
tek
,
teki
«
Ona
prižge
svečo
in
odpre
okno
.
Mrzel
vzduh
in
težke
deževne
kaplje
udarijo
v
sobo
,
od
okna
pa
zleti
s
tožnim
glasom
črna
senca
,
nočen
ptič
.
»
Tevjemka
,
mrtvaška
ptica
!
«
Mraz
pretrese
dekle
.
Trepetajoč
legne
zopet
v
posteljo
.
In
znova
nekdo
trka
...
Minica
si
potegne
odejo
črez
glavo
;
srce
ji
bije
kakor
kladivo
,
do
vratu
!
Zdaj
...
zdaj
...
razločno
je
slišala
,
—
pri
oknu
je
nekaj
zastokalo
in
milo
zaječalo
...
Njeno
ime
...
že
zopet
:
»
Mi-ni-ca
!
«
Vsa
prestrašena
leti
Minica
v
nasprotno
sobo
skozi
vežo
k
bratu
.
»
Gašper
,
Gašper
!
—
Pri
nas
straši
!
«
»
Ne
bodi
neumna
!
Pusti
me
!
«
—
»
Lepo
te
prosim
,
pojdi
k
meni
,
da
ne
bom
sama
!
Mene
je
strah
!
«
»
Daj
svečo
!
—
No
,
kje
pa
je
kaj
?
—
Saj
ni
nič
.
Ali
se
ti
meša
?
«
»
...
Slišiš
...
tiho
!
Ali
ne
slišiš
?
...
Nekdo
prosi
:
»
Minica
,
odpri
!
«
—
Jezus
Marija
...
on
je
!
Francelj
je
...
Ali
ga
ne
vidiš
?
...
tam-le
ob
oknu
!
...
Ves
krvav
...
ves
bled
...
ranjen
,
vidiš
ga
!
...
v
vojaški
obleki
...
Kako
se
bajonet
blišči
!
...
Kri
...
kri
!
...
«
Gašperju
se
ježijo
lasje
;
odpre
in
stopi
pred
vrata
v
viharno
noč
.
Nikogar
ni
zunaj
.
Le
veter
tuli
okolo
vogla
,
z
višav
lete
goreče
strele
,
po
bližnjih
gozdih
šumi
,
poka
in
pada
;
spodaj
pa
pluskajo
in
bobne
divje
Savske
vode
ob
skalovje
...
»
Nikogar
ni
!
—
—
—
Kaj
noriš
?
«
—
»
Poslovit
se
je
prišel
...
«
»
Beži
,
beži
!
—
Babje
kvante
!
Bodi
pametna
!
«
—
Ko
je
šla
Minica
drugi
večer
zopet
,
da
bi
molila
pri
starem
znamenju
,
ga
ni
bilo
več
.
Vihar
je
je
bil
vrgel
raz
teraso
v
prepad
.
Skala
je
stala
prazna
.
Dasi
je
bila
Grogova
rana
na
rami
precej
globoka
,
se
mu
je
vender
kmalu
zacelila
,
in
hrabro
je
vztrajal
ves
čas
v
našem
polku
.
Nadaljnjih
podrobnostij
izza
okupacije
ne
bom
navajal
.
Kako
srčno
in
resnično
junaško
so
se
odlikovali
vrli
»
kranjski
Janezi
«
onkraj
Save
tudi
pozneje
,
po
bitvah
pri
Rogeljnem
sedlu
in
Jajcu
,
o
tem
naj
priča
lepo
spričevalo
iz
ust
nerojaka
,
da
mi
ne
bo
očital
kakšen
v
trdo
kuhan
kozmopolit
s
svojim
nepreglednim
,
ob
vsaki
priliki
in
nepriliki
v
lastno
pohvalico
poudarjanim
,
titanskim
»
duševnim
obzorjem
«
tesnosrčne
pristranosti
.
Naj
torej
navedem
polkovnikovo
povelje
z
dne
30.
septembra
l.
1878.
(
Livno
)
:
»
Njegova
kraljeva
visokost
,
gospod
poveljnik
oddelkov
,
princ
Wurttembergje
danes
pričo
vseh
generalov
in
načelništvenih
oficirjev
tukaj
zbranih
štirih
brigad
pred
njih
obličjem
(
fronto
)
blagovolil
meni
reči
tele
besede
:
»»
Zahvaljujem
se
17.
polku
za
njegove
odlične
,
brezprimerne
čine
(
»
für
seine
ausgezeichneten
,
unvergleichlichen
Leistungen
«
)
,
za
hladnokrvni
mir
,
red
in
hrabrost
na
bojišču
,
za
lahko
,
radovoljno
,
veselodusno
premagovanje
in
prenašanje
najizrednejših
težav
in
trpljenj
v
najneugodnejših
krajevnih
in
vremenskih
razmerah
.
Ni
jih
nobenih
boljših
krdel
,
kakor
je
ta
polk
in
prestavni
10.
lovski
bataljon
,
krdeli
,
katerih
vrednost
sem
spoznal
teh
pet
let
,
kar
sem
jima
bil
jaz
poveljnik
.
««
Ukazujem
,
da
se
oznanijo
te
slavilne
,
nas
tako
neizmerno
časteče
in
hvaleče
besede
našega
zmagovitega
poveljnika
vsem
gospodom
oficirjem
in
možem
vseh
šestih
polkovnih
bataljonov
,
in
preverjen
sem
,
da
bode
polk
Kuhnov
v
vseh
svojih
delih
vedno
sijajno
zadostoval
temu
priznanju
in
se
vselej
briljantno
ponašal
(
»
stets
die
brillante
Haltung
bewahren
wird
«
)
v
bitvah
,
za
kar
sta
mi
še
vzpričo
poprejšnjih
bojev
milostivo
čestitala
njegova
kraljeva
visokost
,
kakor
tudi
nas
gospod
brigadir
nadvojvoda
Ivan
.
Nad
vse
sijajno
,
točno
in
spretno
se
je
vedel
polk
v
bojih
26.
in
27.
t.
m.
,
zajemaje
po
povelju
mnogobrojne
,
neprenehoma
zavarovane
utrdbe
,
kamenate
kule
in
stolpe
,
stoječe
severno
od
livenskega
gradu
na
skoro
nepribližnem
skalovju
;
presijajno
,
točno
in
v
resnici
junaško
ste
se
bojevali
vi
v
bojih
,
potrebnih
v
izvršitev
te
naloge
,
dasitudi
so
morali
častniki
ranjeni
odlagati
in
premenjavati
vodstvo
bataljonov
in
stotnij
;
velesijajna
sta
bila
pogum
in
razum
,
s
katerima
ste
vi
zavračali
sovražnikove
napade
in
poskuse
,
da
bi
predrl
naše
vrste
;
občudovanja
je
vredna
vztrajna
moč
,
s
katero
ste
v
silni
burji
in
ledenem
dežju
skozi
24.
ur
brez
vode
in
ognja
prebili
največje
trpljenje
na
maršu
,
vso
noč
pripravljeni
na
boj
;
toda
posebno
pohvalno
moram
omeniti
natančno
rekognosciranje
in
junaški
boj
za
nase
ranjence
ob
zapadni
trdnjavi
in
se
zahvaljujem
v
imenu
vsega
polka
oficirjem
in
moštvu
dotičnih
stotnij
,
ker
so
junaško
,
prav
viteško
tvegali
lastno
življenje
,
da
so
oteli
ranjence
v
smrtnih
mukah
nečloveškemu
,
razdivjanemu
sovražniku
.
Prieger
,
m.
p.
polkovnik
.
««
Tri
tedne
pozneje
so
delili
v
Livnu
kranjskim
in
primorskim
Slovencem
medalje
za
boje
pri
Rogelju
in
Jajcu
.
Kuhnovci
so
dobili
48
svetinj
.
Brigadir
nadvojvoda
Ivan
Salvator
jih
je
sam
pripenjal
Grogi
in
drugim
na
prsi
,
dočim
je
vojaška
godba
igrala
ves
čas
cesarsko
pesem
.
Po
slavnostnem
govoru
jih
je
povabil
nadvojvoda
k
sebi
na
obed
in
tukaj
napil
odlikovanim
vojakom
,
imenujoč
Kuhnovce
in
strelce
10.
bataljona
gardo
avstrijske
vojske
(
»
die
Garde
der
osterreichischen
Armee
«
)
.
Na
večer
vseh
svetih
so
se
spomnili
hrvaški
podčastniki
53.
pehotnega
polka
v
Jajcu
svojih
slovenskih
in
hrvaških
tovarišev
,
ki
so
bili
tam
padli
v
boju
.
Okrasili
so
jim
gomile
.
Na
tihih
grobovih
je
migljalo
nebrojno
lučic
...
Črne
zastavice
in
venci
iz
zimzelena
so
lahno
trepetali
v
hladnem
večernem
vetru
nad
zemljo
,
ki
je
popila
toliko
človeške
krvi
,
nad
zemljo
,
v
kateri
sniva
toliko
slovanskih
junakov
nevzdramni
smrtni
sen
.
—
Sredi
decembra
se
je
vrnilo
570
naših
vojakov
v
Ljubljano
,
med
njimi
tudi
Groga
,
ki
je
bil
vtem
postal
sluga
stotnika
in
pozneje
upokojenega
majorja
Stojana
.
Ljubljanski
meščanje
so
vojake
drugi
dan
po
prihodu
prisrčno
pogostili
.
Ob
sedmih
zvečer
je
šla
godba
ponje
v
kolizej
.
»
Sokole
,
požarna
bramba
,
veterani
,
dijaki
,
nebrojna
množica
jih
je
spremljevala
z
gorečimi
bakljami
po
Dunajski
cesti
,
po
Slonovih
ulicah
,
črez
Marijin
trg
in
Frančiškanski
most
,
po
Špitalskih
ulicah
in
po
Glavnem
trgu
naprej
do
starega
strelišča
.
Vse
hiše
,
mimo
katerih
so
marširali
vojaki
,
so
bile
razsvetljene
,
vsa
Ljubljana
je
bila
pokonci
,
vse
je
domače
sinove
burno
pozdravljalo
z
gromovitimi
»
živio-sklici
...
V
krasno
dekoriranih
prostorih
starega
strelišča
so
jih
meščani
pozdravili
in
pogostili
.
V
imenu
vojakov
se
je
zahvalil
jeden
podčastnikov
v
lepi
slovenščini
in
napil
ljubljanskim
meščanom
.
—
Ali
vso
to
slavo
,
vso
to
čast
bi
bil
Groga
rad
dal
,
ako
bi
mu
bil
kdo
vrnil
nesrečnega
prijatelja
Franceljna
.
Gospod
major
je
dovolil
Kozolu
nekaj
časa
domov
.
Mrzlega
,
jasnega
zimskega
dne
je
pripeljal
vlak
mnogo
reservistov
,
drugih
odpuščenih
vojakov
in
z
njimi
Grogo
na
Vranovo
.
Pred
postajo
je
čakalo
polno
ljudstva
in
voz
,
okrašenih
z
raznobojnimi
zastavicami
v
vzprejem
in
proslavo
vračajočih
se
mož
.
Vlak
hripavo
zažvižga
,
zabruha
,
obstane
.
Skočivši
iz
vagona
,
zagleda
Groga
najprvo
svojo
mater
.
—
»
Groga
,
Groga
moj
sin
!
«
vzklikne
starka
in
joka
od
veselja
na
sinovih
prsih
,
kjer
se
svetita
ta
hip
poleg
starkinih
solz
dve
vojni
svetinji
.
—
»
Groga
!
«
zakliče
moški
glas
...
Pred
seboj
zagleda
Groga
Miničinega
brata
.
»
Že
vem
...
Vse
vem
...
Molči
!
—
Minici
nič
ne
pravi
o
—
«
Ta
trenotek
se
ustopi
pred
Kozola
bujno
,
krasno
dekle
.
»
Kje
pa
je
Francelj
?
—
Groga
?
«
Groga
se
zgane
,
pogleda
Gašperja
,
pogleda
mater
,
povesi
oči
,
molči
.
Prestrašena
,
kakor
okamenela
ga
gleda
Minica
.
»
Groga
—
Gro
—
«
Glas
se
dekletu
zapre
za
trenotek
.
Minica
zadrhta
,
roke
se
ji
krčevito
oklenejo
Groge
—
premaga
se
in
zopet
vpraša
:
»
Kje
—
kje
je
moj
Francelj
?
«
V
bližnje
vozove
sedajo
drug
za
drugim
došli
vojaki
...
Veselo
,
glasno
ukajo
...
Harmonike
zasvirajo
,
voz
za
vozom
se
odpelje
.
Iz
daljave
se
sliši
zategnjen
:
»
Ju-ju-ju-hu-u
!
«
—
»
Groga
—
povej
—
rotim
te
pri
živem
Bogu
—
povej
—
ali
živi
še
Francelj
ali
je
—
mrtev
?
«
—
Groga
molči
...
»
Ustreljen
!
—
Ustreljen
!
—
O
usmiljeni
Bog
...
«
—
Mnogo
zanimivih
dogodkov
so
pripovedovali
vrstniki
Grogovi
o
krvavi
Bosni
.
On
je
molčal
.
—
Franceljnovo
podobico
,
darilo
Miničino
,
je
shranil
Gašper
v
svoji
omari
in
jo
skrbno
zaklepal
.
Minica
je
nevarno
zbolela
.
Zopet
so
zapihale
tople
pomladanske
sape
,
se
tajali
zameti
in
ogrebovniki
,
pokal
led
in
šumljale
vode
snežnice
;
zopet
so
se
vzbujali
po
kopnicah
na
prisojnih
bregeh
mladi
svedrci
,
zvončki
in
...
šmarnice
in
vijolice
;
na
glas
so
se
veselili
drozgi
in
škrjanci
s
tovariši
solnčnosvetle
vigredi
.
Le
sreni
po
snežnikih
so
ostali
mrzli
,
resni
,
strogi
.
Groga
je
ostal
pri
majorju
in
začel
uganjati
na
Javoricah
in
v
okolici
neslavne
čine
.
Minica
je
počasi
okrevala
;
bolezen
ji
je
vzela
prvotni
cvet
obraza
in
čar
prve
mladosti
.
Po
cele
dneve
je
sedelo
dekle
na
kamenu
tik
vranovske
postaje
,
gledalo
proti
jugu
in
čakalo
;
planinski
veter
si
je
igral
z
njenimi
prostimi
lasmi
.
Vlak
za
vlakom
je
pridrdral
,
vlak
za
vlakom
je
oddrdral
,
Franceljna
ni
pripeljal
nobeden
.
Glasno
je
zajokala
Minica
vselej
za
odhajajočimi
vozovi
.
Gašperček
je
izgubil
vse
veselje
do
rednega
dela
in
se
tolažil
s
pijačo
.
Pozneje
se
je
sestra
pomirila
;
postala
je
tiha
,
plašna
,
krotka
.
Le
v
viharnih
nočeh
ali
v
jasni
mesečini
jo
je
gnal
spomin
izgubljene
sreče
z
doma
v
gozdove
,
v
gore
.
Raz
skalo
na
terasi
ob
Savi
nad
prepadom
ali
pa
sredi
temnega
smrečja
in
borovja
so
jo
slišali
ljudje
včasih
glasno
pojočo
in
krepko
ukajočo
ob
groznih
nevihtah
.
Strah
jih
je
obhajal
pred
blazno
nesrečnico
;
imenovali
so
jo
»
divjo
Mino
«
.
»
Ich
kann
’
s
nicht
ertragen
—
und
mocht
’
es
niclit
missen
,
Das
quäend-verlockende
,
wonnige
Leid
.
Ich
kann
dich
nicht
hassen
und
darf
dich
nicht
lieben
,
So
steht
es
im
Buch
der
Geschicke
geschrieben
—
«
Hamerling
.
Goste
,
belkaste
jesenske
megle
so
se
kuhale
iz
jarkov
in
dolin
,
se
plazile
ob
gorah
črez
gozde
in
polja
in
prepregale
vse
nebo
z
nesimpatičnim
zastorom
.
Pričeli
so
se
prav
tožni
dnevi
,
vsa
narava
je
bila
slabe
volje
.
Deževalo
je
ven
in
ven
,
zdaj
ponehalo
,
zdaj
zopet
počelo
,
zdaj
močno
,
zdaj
v
tenkih
,
tresočih
se
strunah
.
Po
potih
,
po
cesti
,
po
izvozkih
,
so
stale
velike
rjavkaste
luže
,
s
trdim
,
mrtvim
listjem
napol
prikrite
.
Na
Javoricah
je
bilo
vse
tiho
.
Zaspano
so
se
zbirale
in
polzele
kaplje
po
oknicah
.
Nekje
iz
raztrganega
žleba
je
letela
voda
v
močnem
žarku
in
se
šumno
pršila
v
kapnici
,
ki
je
vrela
od
padajočih
kapelj
.
Tesno
druga
pri
drugi
,
zmrzle
so
stale
smreke
,
raz
katere
se
je
včasih
zadrla
šoga
od
samega
dolgega
časa
.
Na
Vranovem
je
bilo
ravno
tako
pusto
;
zlepa
ni
bilo
nobenega
človeka
videti
zunaj
,
le
zdaj
in
zdaj
se
je
prikazal
kakšen
voznik
,
zletela
dekla
k
trgovcu
.
Jedino
»
živahnost
prometa
«
so
provzročevali
uradniki
,
vračajoč
se
skupno
iz
pisaren
,
in
pa
razposajena
šolska
mladina
.
Ivanu
in
Mileni
,
obema
se
je
zdelo
,
da
so
v
tej
temoti
,
mrzloti
in
mokroti
izginile
za
vedno
vse
vesele
barve
,
svetloba
in
toplota
,
in
ugajalo
jima
je
,
da
nekako
narava
žaluje
z
njima
.
—
Toda
barometer
se
ne
briga
za
žalost
človeškega
srca
.
Nenadoma
je
veselo
poskočil
,
kakor
ljubeznivi
kritiki
,
ko
so
zapazili
anahronizme
v
Shakespearovih
delih
.
Zapihal
je
svež
gorenjec
,
odkril
goram
meglene
