njo.
Osmošolski
izpeljančki
smo
bili
ravno
godni
.
Koprneli
smo
za
Evo
,
ki
bi
nam
bila
dala
od
sadu
spoznanja
.
Morala
bi
biti
Eva
,
ki
jo
je
kajpada
že
kača
zapeljala
;
a
take
po
navadi
ne
hodijo
več
k
uršulinkam
v
šolo
.
Zato
smo
se
ozirali
za
zrelejšimi
lepoticami
.
Bili
so
med
nami
,
ki
so
se
zatekli
pod
okrilje
—
javnih
cip
.
Najkrajša
pot
.
A
meni
se
je
studila
:
—
jed
mi
ne
diši
,
če
je
zajemalo
že
toliko
žlic
iz
sklede
in
je
že
toliko
priskutnežev
pljuvalo
vanjo
...
Ravno
tisti
čas
me
je
zapeljavala
domača
dekla
.
Bila
je
starikava
,
precej
nesnažna
,
v
neokusnih
krilih
,
težkih
čevljih
;
imela
je
že
nezakonsko
deco
in
se
je
še
tedaj
pečala
z
drugimi
.
Brrr
...
Ali
naj
bi
bil
pobral
izsrebano
in
pomečkano
pomarančo
?
...
Moje
hrepenenje
je
bila
takrat
nebeško-lepa
Palma
,
ki
je
kraljevala
med
ljubljanskimi
krasoticami
.
Sanjaril
sem
bil
o
njenih
sinjih
,
sentimentalno
zasenčenih
očeh
in
o
njenem
bledem
,
angeljskem
obrazku
.
Hodil
sem
bil
za
njo
po
šetališčih
in
jo
gledal
zdaleč
in
občudoval
,
—
kakor
gledaš
in
občuduješ
najlepšo
zvezdo
na
večernem
nebu
in
se
zavedaš
,
da
je
blaznost
hrepeneti
k
nji
...
Za
domačo
rabo
sem
se
bil
zagledal
v
predmestno
prodajalko
s
črnimi
skodranimi
lasmi
,
z
belo
kožo
in
rdečim
licem
,
s
svežim
telescem
in
dražestnim
oprsjem
;
oči
so
se
ji
svetile
kakor
ponarejeni
briljanti
v
njenih
uhljih
.
To
se
mi
je
bila
zdela
dosegljiva
zvezda
.
In
res
sem
bil
začel
—
pisati
roman
o
njej
...
Kakor
vidiš
,
sem
jo
bil
zavozil
že
od
kraja
.
Talentov
za
don
Juana
menda
nimam
;
čeprav
sem
se
bil
tuintam
precej
potrudil
.
Zdi
se
mi
celo
,
da
mi
ni
namenjena
ta
pot
...
Pa
kaj
bi
kvasil
?!
Res
je
,
da
sem
si
bil
tako
kot
drugi
prav
don-juanskih
doživljajev
najbolj
zaželel
.
Čeprav
še
nismo
bili
jedli
od
sadu
spoznanja
,
oči
so
se
nam
bile
vendar
že
odprle
.
Boga
smo
bili
odstavili
,
z
nebesi
in
s
peklom
;
porušili
smo
bili
njegovo
cerkev
;
odpovedali
vsem
zemskim
in
nadzemskim
gospodarjem
;
—
zaobljubili
smo
se
bili
svetu
in
slastem
življenja
,
svobodi
in
uživanju
.
S
pohlepnimi
očmi
smo
iskali
ženskih
dražesti
,
z
mladeniško
objestnostjo
smo
prirejali
daritve
Bacchu
.
Pri
plesnih
vajah
smo
imeli
prijeten
venček
čednih
deklic
.
A
bile
so
vse
prenedolžne
in
predostojne
,
občevalne
oblike
vse
prestroge
,
da
bi
se
nam
bilo
zdelo
vredno
,
iskati
tam
intimnih
zvez
.
Izpeljančka
vleče
k
ženski
—
morda
nevede
in
zoper
njegovo
voljo
—
zgolj
pohota
;
želja
,
da
bi
že
mogel
enkrat
vgrizniti
v
skrivnostni
sad
spoznanja
.
Zato
ga
žene
tja
,
kjer
se
mu
zde
razmere
ugodnejše
.
Ljubimkanje
s
pošteno
deklico
je
zanj
otročje
in
filistersko
,
bolj
ovira
nego
izpolnitev
za
pohlep
njegovega
mesa
.
Tako
razmerje
se
mu
zdi
prezgodnje
in
brezmiselno
;
saj
še
ne
more
vedeti
,
kako
si
kaj
postelje
za
življenje
,
pa
bi
si
že
iskal
družice
in
mislil
na
družino
...
Slučaji
velike
ljubezni
so
v
teh
mladih
letih
strašno
redki
.
Če
pa
si
resnično
med
izvoljenci
,
potem
te
itak
mine
vsa
pohota
in
mladeniška
objestnost
;
potem
si
samo
sluga
te
visoke
pesmi
,
ki
te
mora
pripeljati
k
cilju
...
A
mi
nismo
iskali
velike
ljubezni
.
Želeli
smo
si
fletnih
dogodivščin
in
hrepeneli
po
razumnih
,
poljubov
željnih
ženskicah
,
da
bi
se
poigrale
z
nami
kakor
lahkoživke
iz
Decamerona
.
—
In
vendar
se
mi
zdi
,
da
so
bile
naše
želje
vse
bolj
platonične
;
odločnosti
,
podjetnosti
ni
bilo
v
nas
.
O
don-juanski
strategiji
,
kot
jo
ti
razumeš
,
nismo
vedeli
ničesar
.
Pa
kaj
naj
tudi
ve
negoden
človek
?
Vse
,
kar
je
v
njem
vzbrstelo
,
je
še
tako
zeleno
in
nerazvito
,
da
ne
more
imeti
samostojnosti
in
ne
samozavesti
,
še
manj
pa
vere
v
svojo
sposobnost
...
Mira
je
bila
lepa
deklica
.
Njeni
svetlo-rumeni
lasje
so
vzbujali
pozornost
.
Njene
vihrave
kretnje
,
njeno
obračanje
in
oziranje
,
pogledavanje
in
nasmihavanje
,
zanimanje
in
občudovanje
,
—
vse
to
je
bilo
mično
že
po
svoji
naivnosti
in
otroški
preprostosti
.
Telesce
ji
je
bilo
res
da
še
presloko
in
preveč
dekliško
;
a
njen
obrazek
je
bil
risan
z
mojstrsko
roko
;
njene
ustnice
so
bile
kakor
zrela
črešnja
,
ki
je
počila
od
prekipevajoče
sočnosti
;
in
njene
svetlo-modre
oči
so
se
ti
zabliskale
naproti
,
da
ti
je
zarajalo
srce
od
prisrčnega
zadivljenja
.
Če
se
nam
je
bližala
na
promenadi
s
prijateljico
Maro
,
za
njima
Blejčevka
in
Nuša
—
saj
jih
vse
poznaš
—
,
me
je
hitro
opozoril
ta
ali
oni
izmed
tovarišev
:
„
Tomo
,
—
Miramar
!
“
Dražili
so
me
in
se
pogajali
z
menoj
,
da
jim
odstopim
polovico
miramarskega
gradu
;
saj
nisem
morda
Turek
...
In
če
nisem
Turek
:
kako
si
hočem
priboriti
svojo
polovico
,
ko
je
Miramar
tako
enotno
zidan
,
da
si
ni
mogoče
misliti
Mire
brez
Mare
?
...
Jaz
sem
se
s
tovariši
šalil
...
Mira
se
mi
je
zdela
kot
šolarka
še
premalo
zrela
,
da
bi
se
resno
ozrl
za
njo
.
Tudi
znan
še
nisem
bil
z
njo
;
in
če
je
nisem
videl
ob
promenadi
,
se
sploh
nisem
zmislil
nanjo
.
Nekdaj
pa
sem
jo
srečal
sam
,
ko
je
ravno
stopila
za
materjo
—
brez
Mare
in
Nuše
—
v
zlatarsko
prodajalnico
.
Obstala
je
za
steklom
,
z
roko
na
kljuki
,
—
in
njene
oči
so
se
mi
zasmejale
—
občudujoče
in
obožujoče
in
s
takim
hrepenenjem
,
da
sem
ves
zmeden
zardel
in
da
mi
je
zaplalo
v
prsih
od
tesnobe
;
dvignil
sem
klobuk
in
jo
precej
nerodno
pozdravil
...
Prihodnjič
sva
se
zopet
srečala
,
prišla
sva
si
nasproti
—
čisto
sama
.
Prijel
sem
za
klobuk
in
se
ustavil
.
Ona
se
je
prestrašila
in
skočila
v
bližnjo
vežo
...
Stal
sem
pred
njo
—
v
zadregi
,
ves
vznemirjen
—
in
nisem
vedel
,
ali
bi
si
ji
predstavil
ali
kaj
...
„
Kako
vam
je
ime
,
gospodična
?
“
—
Z
desnico
sem
jo
prijel
za
roko
,
z
levico
sem
se
približal
njeni
bradici
...
„
Mira
!
“
—
pa
se
je
zdrznila
in
stisnila
za
vrata
:
„
Moj
Bog
,
če
kdo
pride
?!
Ko
bi
naju
kdo
zapazil
?!
...
Jezus
,
Marija
!
“
„
Dajte
mi
poljubček
,
gospodična
!
“
—
sem
se
osokolil
in
jo
objel
krog
pasu
.
Ona
pa
je
odskočila
:
„
Nekdo
prihaja
.
Z
bogom
!
Saj
se
še
vidimo
!
“
In
odbrzela
je
po
trotoarju
-
,
ozirajoč
se
plašno
in
boječe
,
a
obenem
zvito
in
prekanjeno
,
s
ponosnim
zadovoljstvom
.
Po
par
korakih
se
je
ustavila
za
trenotek
in
me
pozdravila
čez
ramo
z
navdušenim
nasmehljajem
:
„
Na
svidenje
!
“
—
in
odhitela
zopet
dalje
...
Od
takrat
naprej
sem
jo
iskal
,
a
brez
posebne
sreče
.
Skrivaj
sem
jo
zalezoval
in
čakal
prilike
,
da
bi
se
ji
spet
približal
.
Če
so
mi
tovariši
nagajali
,
sem
se
jezil
;
če
so
me
povpraševali
,
kje
sem
se
seznanil
z
njo
,
da
jo
pozdravljam
,
sem
molčal
in
se
skrivnostno
muzal
.
Počasi
je
postajala
Mira
manj
boječa
.
Tuintam
sem
ji
mogel
stisniti
pisemce
v
roko
,
v
katerem
sem
jo
rotil
za
kak
sestanek
.
Odgovarjala
mi
je
na
majhnih
lističih
in
me
naročala
zdaj
sem
zdaj
tja
,
največkrat
v
njih
domačo
vežo
,
ki
ga
je
na
sekunde
natančno
določila
.
Po
navadi
ni
prišla
,
ali
pa
je
trajal
ves
sestanek
samo
par
trenotkov
.
Prijela
me
je
za
roko
in
se
smejala
vsa
zasopla
,
skoraj
otročja
,
in
povedala
kaj
malega
o
sebi
ali
o
svojih
ali
o
prijateljici
Mari
.
Nekdaj
se
je
pobahala
z
naivno
resnostjo
:
„
Včeraj
se
mi
je
vse
popoldne
hlepkalo
.
Ali
ste
kaj
name
mislili
?
Jaz
zmirom
mislim
...
Ali
se
vam
nič
ne
hlepka
?
“
„
Malokdaj
.
A
še
ponoči
sanjam
in
hlepim
po
vas
.
“
„
Aha
...
ko
bi
vam
kaj
verjela
?!
Moški
se
samo
igrate
z
nami
.
“
Telesce
se
ji
zvije
od
zadrege
,
lica
ji
zarde
...
Nenadoma
se
spomni
in
se
naglo
poslovi
:
„
Hiteti
moram
,
jezesna
...
Na
svidenje
!
“
In
že
je
na
stopnicah
;
za
hipec
postoji
in
mi
požuga
hudomušno
,
pa
mi
pošlje
poljubček
s
prsti
...
Postal
sem
vsiljivejši
in
zahteval
daljšega
sestanka
.
Očital
sem
ji
,
da
menda
sploh
ne
ve
,
kaj
je
ljubezen
,
in
da
je
vse
to
med
nama
—
zgolj
otročarija
.
Kdaj
me
namerava
na
primer
—
če
me
ima
res
kaj
rada
!
—
kdaj
me
hoče
poljubiti
,
kakor
se
spodobi
?
—
Postala
je
zamišljena
in
malo
žalostna
,
rdečica
ji
ves
čas
ni
izginila
,
—
pri
slovesu
pa
je
zamižala
,
napela
ustnice
in
me
udarila
z
njimi
po
mojih
ustnicah
.
Jaz
sem
se
zasmejal
:
„
Tako
poljubljajo
golobi
!
To
ni
nič
!
“
A
nje
je
bilo
sram
in
se
ni
več
obrnila
...
Naslednje
dni
se
mi
je
zdelo
,
da
se
me
nekoliko
ogiblje
.
Pa
sem
jo
srečal
,
ko
je
sama
šetala
s
prijateljico
Maro
,
in
zapazil
sem
,
da
se
prepira
z
njo
,
da
šobi
usta
in
grdo
gleda
,
—
toliko
,
da
ni
pahnila
njene
roke
izpod
pazduhe
.
Parkrat
se
je
obrnila
za
menoj
,
kakor
bi
ji
bilo
silno
žal
,
da
ne
more
k
meni
.
Potem
sva
se
dogovorila
za
sestanek
v
tivolskem
gozdu
...
Bila
je
Mara
poleg
.
Ta
se
je
držala
strogo
in
čemerno
;
komaj
da
me
je
pogledala
,
ko
sem
se
ji
predstavil
.
Živahna
Mira
je
tuintam
zbežala
malo
naprej
po
poti
in
pričakovala
,
da
pohitim
za
njo
.
A
jaz
sem
bil
v
zadregi
radi
Mare
in
se
nisem
upal
...
Ko
pa
smo
bili
večkrat
skupaj
,
sem
si
polagoma
pridobil
tudi
njo
.
S
pohlevnostjo
in
par
skromnimi
komplimenti
sem
jo
bil
omečil
;
in
ko
sem
časi
v
notranjih
prepirčkih
miramarskih
odločil
zoper
Miro
,
je
postala
celo
prijateljska
proti
meni
.
Tajto
je
bil
ves
Miramar
zavojevan
...
Nekega
dne
pa
sem
nenadoma
zavohal
,
da
Mira
tudi
z
drugim
onegavi
.
Zlasti
me
je
vznemirjal
sošolec
Kraševec
,
predrzen
in
podjeten
fant
.
Lep
ni
bil
;
s
svojo
zunanjostjo
bi
mi
ne
mogel
izneveriti
dekleta
.
A
ženskam
ugaja
tudi
moška
brezobzirnost
,
moška
,
moč
,
celo
nasilnost
.
In
sam
me
je
kanalja
opozoril
,
naj
pridem
gledat
,
kako
se
z
mojo
„
punco
“
nepoklicani
zabavajo
.
—
Zvečer
okrog
devete
ure
sem
pritihotapil
po
nasprotni
strani
trga
.
Čisto
ozek
,
zelo
raztegnjen
lunin
krajec
je
žarel
na
nebu
;
zvezde
so
bile
drobcene
in
strašno
daleč
.
Jug
je
pihal
,
od
streh
je
kapalo
od
talečih
se
ostankov
zadnjega
snega
.
—
Mira
je
bila
na
oknu
,
vsa
živahna
in
nemirna
.
Sklanjala
se
je
ven
in
se
zopet
vzpenjala
nazaj
;
zdelo
se
mi
je
,
da
slišim
njeno
pridušeno
hihikanje
.
Poleg
nje
je
bil
še
nekdo
,
ki
se
je
iztezal
daleč
ven
in
tuintam
zaklical
besedico
mladeničema
,
ki
sta
stala
spodaj
na
trotoarju
in
nekaj
vezala
ali
razmotavala
ali
kaj
...
Oknica
ob
Miri
se
je
časi
sunkoma
zazibala
,
iz
šipe
je
zablestela
zgrbljena
slika
luninega
krajca
...
Zdaj
sem
spoznal
Kraševčev
glas
:
„
Potegni
,
Bogdan
!
“
Mira
se
je
vzpela
daleč
ven
in
gledala
napeto
doli
.
Nekaj
belega
je
udarilo
ob
steno
in
se
dvigalo
navzgor
...
Tedaj
je
prišel
nekdo
mimo
in
se
ustavil
,
kimajoč
z
glavo
.
Mira
je
hipoma
izginila
od
okna
...
Poleg
nje
je
moral
biti
Bogdan
,
njen
brat
,
nakazen
petošolec
,
ki
je
bržčas
na
motvozu
vlekel
k
sebi
tisto
belo
stvar
...
V
tem
hipu
so
za
oknom
zaloputnila
vrata
,
luč
se
je
posvetila
...
Bogdan
je
odskočil
.
Nekdo
je
s
truščem
zaprl
okno
.
—
Bela
stvar
je
padla
nazaj
na
tla
.
Kraševec
jo
je
pobral
in
odhitel
s
tovarišem
.
Za
oglom
pa
sta
se
ustavila
in
prežala
...
Tudi
jaz
sem
čakal
v
senci
na
nasprotni
strani
.
Čutil
nisem
ničesar
posebnega
,
ne
jeze
in
ne
žalosti
.
Vse
skupaj
je
bilo
menda
preotročje
—
z
mojo
zaljubljenostjo
vred
...
Ko
se
ni
pri
oknu
nihče
več
prikazal
,
sta
onadva
odišla
in
jaz
za
njima
.
Drugi
dan
po
šoli
pa
me
je
Kraševec
podražil
:
„
Misliš
,
da
te
sinoči
nisem
videl
?
“
„
Kako
?
“
—
sem
se
začudil
.
A
še
predno
sem
spoznal
,
da
me
je
samo
lovil
,
je
že
nadaljeval
:
„
Ecco
!
Saj
ne
moreš
skriti
svoje
škodoželjnosti
!
Včeraj
se
nam
ni
posrečilo
,
prej
pa
že
velikokrat
...
“
Pozneje
sem
izvedel
,
da
je
bil
to
sploh
prvi
poskus
;
tudi
sledil
mu
ni
nobeden
več
.
Takrat
pa
sem
verjel
in
sem
bil
naenkrat
ves
poparjen
.
Ali
je
bila
to
že
prava
ljubomornost
?
Ali
je
bil
le
moj
ponos
užaljen
,
ker
sem
mislil
,
da
me
je
Mira
varala
za
hrbtom
in
se
mi
hlinila
v
obraz
?
...
Povesil
sem
oči
in
se
obrnil
proč
od
Kraševca
.
On
pa
je
dostavil
zlobno
:
„
Veš
,
kaj
ji
pošiljamo
na
tak
romantičen
način
?
Se
ti
ne
zdi
romantična
ta
naša
zračna
pošta
?
Ti
si
se
najbrže
smejal
,
ker
si
ugibal
:
—
če
je
Bogdan
njih
zaupnik
,
zakaj
ji
ne
pošiljajo
po
njem
?
Hahaha
...
Zapomni
si
:
—
če
hočeš
uspehov
pri
dekletih
,
moraš
imeti
malo
fantazije
,
brate
moj
!
Zakaj
tudi
one
jo
imajo
in
ne
obrajtajo
posebno
suhoparnežev
!
—
In
veš
,
kaj
ji
pošiljamo
?
—
Pesmi
,
zlato
moje
!
Ljubavne
pesmi
!
—
Pa
se
poskusi
z
nami
,
če
se
moreš
!
“
Jaz
sem
se
porogal
:
„
Pesemce
ti
dela
Pokovec
!
“
—
To
je
bil
šestošolec
Pokovec
,
ki
je
bil
kot
nadobuden
pesnik
znan
med
gimnazijci
.
On
je
bil
najbrže
tovariš
Kraševčev
pri
zračni
pošti
.
„
Naj
bo
Jokovec
ali
Lokovec
,
to
je
prav
vseeno
.
Tudi
če
me
Miri
izdaš
,
ti
ne
bo
verjela
.
Rekla
bo
,
da
si
ljubosumen
.
Sicer
pa
je
itak
konec
med
vama
dvema
.
Zato
sem
te
bil
tudi
klical
,
da
pridi
gledat
!
Ti
se
sporečeš
z
njo
!
Je
vse
zaman
:
—
ona
te
je
varala
in
ti
si
razžaljen
!
Narava
je
pa
taka
,
da
ne
odpustiš
žalitve
!
Zato
se
spreta
!
Amen
!
Tebi
je
odklenkalo
in
jaz
sem
tvoj
naslednik
.
“
„
Kralj
je
mrtev
,
živel
kralj
!
“
„
Nič
se
ne
norčuj
,
moj
ljubi
!
V
par
dneh
se
že
prepričaš
.
“
„
Pa
mi
sporoči
na
svoj
romantični
način
,
ti
—
zračni
poštar
!
“
„
Na
povelje
,
mrtvo
veličanstvo
!
In
če
pošlješ
pesemco
nezvesti
,
ne
pozabi
:
—
bel
golobček
jo
prinese
v
zlatem
kljunčku
!
“
—
Čim
bolj
sem
stvar
premišljeval
,
tem
bolj
me
je
jezila
.
Nisem
bil
nesrečen
ali
obupan
ali
kaj
takega
,
samo
razjarjen
.
Mira
se
je
opravičevala
in
izgovarjala
,
da
ji
je
bil
Bogdan
past
nastavil
.
Baje
ni
niti
vedela
,
čemu
ta
zračna
pošta
;
Kraševca
bi
na
ulici
komaj
spoznala
.
In
skoraj
bi
ji
bil
verjel
,
saj
je
bila
tuintam
resnično
še
napol
otrok
.
A
neka
trmoglavost
mi
ni
dala
,
da
bi
ji
odpustil
;
mogoče
tudi
neka
skrita
želja
,
da
bi
mi
to
odpuščenje
—
plačala
...
In
resnično
sem
si
jo
izmislil
,
zvitorepec
:
—
Če
hoče
,
da
verjamem
v
njeno
nedolžnost
,
naj
mi
dokaže
svojo
ljubezen
!
„
Kako
jo
naj
dokažem
?
“
—
Njen
pogled
je
bil
ves
zbegan
,
lica
so
ji
bila
rdeča
,
kretnje
vse
nemirne
.
Hodila
sva
po
nabrežju
v
večernem
mraku
.
Luči
so
odsevale
iz
Ljubljanice
...
Pa
me
je
prijela
za
roko
,
me
potegnila
v
temnejšo
senco
in
mi
ovila
roki
krog
vratu
.
„
Tomo
,
—
saj
te
imam
rada
!
—
Vprašaj
Nušo
,
kako
nemirno
spim
in
se
premetavam
,
—
ker
moram
zmirom
—
samo
nate
misliti
...
“
Ali
je
bilo
to
odkritosrčno
ali
ne
?
—
Naivno
je
gotovo
bilo
—
in
neverjetno
.
Jaz
bi
rekel
,
da
je
bilo
—
narejeno
;
ne
mogoče
preračunjeno
po
ženski
iznajdljivosti
in
prekanjenosti
v
ljubezenskih
stvareh
;
—
v
dekletu
je
že
nagon
,
ki
jo
vodi
pravo
pot
;
deloma
pa
je
menda
izkušnja
—
iz
romanov
.
Že
zadnjič
se
mi
je
bilo
zdelo
,
da
je
tisto
„
hlepkanje
“
—
literarnega
izvora
.
Dekle
občutil
v
sebi
nepremagljivo
slo
za
ženskim
doživetjem
;
ker
pa
je
še
nezrelo
,
si
pomaga
z
oponašanjem
in
išče
vzgledov
po
knjigah
,
če
jih
ne
dobi
v
življenju
.
Seveda
se
pri
tem
pokaže
vsa
naivnost
,
a
tudi
vsa
prisrčnost
in
dekliška
ljubkost
.
Zasmejal
sem
se
in
jo
z
levico
objel
.
Z
desnico
sem
ji
stisnil
lica
in
ji
našobil
usta
,
da
bi
jih
poljubil
.
A
bil
je
zopet
le
udarec
z
ustnicami
in
ne
poljub
.
„
Vidiš
,
Mira
,
—
še
poljubljati
ne
znava
.
To
se
morava
učiti
!
Jaz
pridem
k
tebi
...
“
Vsa
prestrašena
me
je
odpahnila
:
„
K
meni
?
—
Kako
,
—
saj
nisem
sama
!
“
„
Jaz
sem
že
vse
preudaril
.
Ob
enajstih
že
vsi
spe
pri
vas
,
tudi
gospa
mama
...
“
„
A
papa
?!
“
„
Njega
ni
pred
polnočjo
domov
;
časi
pride
komaj
ob
eni
,
tudi
ob
dveh
...
Ti
sama
si
mi
pravila
.
“
„
Časi
pride
prej
...
že
ob
desetih
!
“
„
Larifari
...
In
če
pride
,
gre
naravnost
v
spalnico
;
iz
predsobe
v
spalnico
.
Ai
ni
res
?
“
„
Ne
vem
natanko
.
Najbrže
!
“
„
Skozi
salon
ne
pride
!
“
„
Salon
je
pri
nas
obednica
.
“
„
A
tja
ne
pride
gospod
papa
!
“
„
Lahko
bi
prišel
!
“
„
Se
pa
skrijeva
;
ponoči
je
to
igrača
.
Jaz
pridem
ob
enajstih
,
ti
me
počakaš
v
salonu
in
mi
pošlješ
hišni
ključ
skozi
okno
—
po
zračni
pošti
.
“
„
Hihihi
...
“
—
se
je
zasmejala
Mira
,
se
zavrtela
in
se
tlesknila
po
stegnu
.
„
Ta
bi
bila
lepa
!
In
kaj
potem
?
“
„
Jaz
bi
prišel
gori
k
tebi
...
“
„
V
obednico
.
A
kaj
bi
v
temi
?
Luči
bi
ne
smela
imeti
.
“
„
Čenča
!
Kdo
je
že
kdaj
pri
luči
vasoval
?
“
„
Vasoval
?
“
—
Za
trenotek
se
je
zresnila
,
a
se
je
zdajci
zopet
zasmejala
:
„
Vasovalci
prihajajo
skozi
okno
.
“
„
V
drugo
nadstropje
?
—
Ključ
mi
pošlješ
skozi
okno
.
“
„
Pa
prinesi
lestvo
!
“
—
In
naenkrat
je
bila
v
takem
krčevitem
smehu
,
da
sploh
nisva
prišla
več
v
pogovor
.
Malo
sem
se
jezil
,
malo
sem
se
smejal
;
nazadnje
sem
se
udal
,
načrt
je
bil
itak
skoraj
neizvedljiv
...
Na
Mirin
dom
pa
sem
kmalu
nato
vendarle
prišel
.
Ona
sama
me
je
pozvala
.
Gospa
Blejčeva
je
bila
pri
nekih
prijateljicah
na
popoldanskem
obisku
;
tam
so
kartale
ali
kaj
,
da
je
po
navadi
ni
bilo
pred
večerom
domov
.
Nuša
je
imela
šolo
in
neko
uro
do
petih
.
Bogdan
je
bil
šel
s
kolesom
na
izlet
s
tovariši
.
Tudi
Mare
se
ni
bilo
treba
bati
;
ne
vem
,
kako
da
je
bila
zadržana
...
Prišel
sem
bil
z
najgorostasnejšimi
pričakovanji
.
Upal
sem
bil
,
da
je
prišla
ura
,
ko
okusim
sad
spoznanja
...
Vso
stvar
sem
si
bil
predstavljal
zelo
nejasno
,
niti
mislil
nisem
bil
mnogo
nanjo
;
samo
zdelo
se
mi
je
bilo
,
da
mora
do
nečesa
priti
,
da
se
mora
izvršiti
,
kar
je
cilj
vseh
mladih
hrepenenj
...
Sama
bova
z
Miro
,
vrata
si
zakleneva
...
Časa
imava
od
treh
do
petih
...
V
resnici
pa
sva
uganjala
same
neumnosti
.
Razkazovala
mi
je
razno
drobnarijo
,
igrala
malo
na
klavir
;
peljala
me
je
v
sobico
,
kjer
spita
z
Nušo
,
v
temno
,
precej
veliko
luknjo
,
brez
vseh
čarov
zapeljivosti
...
Prerivala
sva
se
in
se
lovila
.
Ona
seje
branila
nedolžno
,
z
otroškim
smehom
in
dekliško
razposajenostjo
...
Niti
do
poljuba
nisva
prišla
...
Nenadoma
:
—
trkanje
na
vrata
...
butanje
na
vrata
...
Nušin
glas
,
jezen
:
„
Mira
,
odpri
!
Kaj
delaš
notri
?
Mami
bom
povedala
...
“
Sedela
sva
na
tleh
in
se
gledala
,
vsa
presenečena
,
jaz
bolj
prestrašen
nego
ona
.
„
Ne
razbijaj
,
Nuša
,
takoj
ti
odprem
!
“
—
zavpije
zdajci
Mira
,
vstane
,
me
prime
za
roko
in
me
pelje
v
sosednjo
sobo
.
Skril
sem
se
za
preobloženo
obešalo
in
čakal
ves
v
skrbeh
.
Bil
sem
v
spalnici
njenih
starišev
;
oziral
sem
se
na
vse
strani
in
po
vseh
kotičkih
,
a
videl
nisem
ničesar
od
samega
strahu
in
pričakovanja
...
Kaj
če
je
tudi
njena
mati
zunaj
,
gospa
Blejčeva
?
Ali
če
pride
dekla
gledat
z
Nušo
?
...
Če
pride
oče
iz
prodajalnice
v
pritličju
?
...
Nenadoma
je
zadonel
klavir
iz
obednice
...
In
že
je
bila
Mira
poleg
mene
:
„
Nuša
mora
igrati
,
dokler
se
ne
vrnem
k
njej
.
“
Povedla
me
je
k
vratom
,
jih
previdno
odklenila
in
me
spremila
skozi
predsobo
:
„
Tiho
pojdi
do
stopnic
,
menda
je
dekla
v
kuhinji
!
“
Stisnila
mi
je
roko
in
me
udarila
z
ustnicami
po
ustih
:
„
Servus
,
Tomo
!
“
Imenitna
punca
!
—
je
zapelo
v
meni
...
A
v
tem
trenotku
se
je
oglasilo
iz
kuhinje
:
„
Aha
!
Tako
,
tako
!
“
Jaz
pa
sem
bil
že
po
stopnicah
doli
...
V
velikih
skrbeh
sem
bil
zaradi
Mire
.
Če
jo
je
dekla
zatožila
?!
...
Napisal
sem
ji
pisemce
in
jo
čakal
v
Zvezdi
,
da
pride
iz
šole
.
Imel
sem
smolo
,
da
je
čakal
tudi
Kraševec
s
svojim
poetom
Pokovcem
.
Vrag
vedi
,
kako
je
bil
zavohal
moje
pisemce
in
mi
je
izvlekel
iz
žepa
?
K
sreči
je
bilo
brez
naslova
;
a
kanacija
je
seveda
vedel
,
komu
je
namenjeno
.
„
Aha
,
—
to
je
zdaj
tvoja
pesemca
nezvesti
!
Kar
meni
pusti
,
ji
že
izročim
!
Vidiš
?
—
jaz
jo
tudi
čakam
.
“
Pokazal
mi
je
elegantno
temnosivo
kuverto
,
parfumirano
,
da
je
kar
dišalo
.
Na
naslovni
strani
je
bil
naslikan
bel
golobček
z
zlatim
kljunčkom
,
v
njem
rožno
pisemce
.
—
Jaz
sem
mu
iztrgal
svoje
pismo
in
se
obrnil
proč
.
V
tem
hipu
je
prišla
po
drevoredu
Mira
,
z
roko
v
roki
z
Maro
.
Spred
in
zad
vse
polno
šolaric
.
Mira
pa
je
brez
strahu
stopila
k
meni
in
mi
stisnila
roko
:
„
Spremi
naju
,
Tomo
!
“
Za
hip
so
onemela
dekleta
naokoli
;
potem
pa
je
zahihikalo
in
žašušljalo
med
njimi
,
da
sem
zardel
.
In
že
je
stal
pred
nami
Kraševec
:
„
Dovolite
,
gospodična
rajskolična
!
“
—
Ponujal
ji
je
svoje
pismo
.
Mira
se
je
malo
umaknila
,
potem
pa
mahoma
zavila
okoli
njega
in
šla
naprej
:
„
Bržčas
ste
se
zmotili
,
gospod
!
To
ni
moj
naslov
.
Tu
zadaj
si
poiščite
golobčka
!
“
Kraševec
je
ostrmel
sredi
gruče
mladih
šolaric
.
„
Prmejkuš
,
zdaj
pa
pojdem
še
jaz
med
Tomaže
,
med
neverne
!
Tomaži
imajo
srečo
!
“
—
smo
ga
slišali
za
seboj
.
Dekleta
so
se
smejala
.
Mira
se
je
smejala
in
se
tepla
z
robcem
po
obrazu
in
se
ozirala
čez
ramo
...
Še
Mara
se
je
muzala
in
mi
prijateljsko
mežikala
...
Jaz
sem
bil
v
zadregi
,
kako
bi
kaj
izvedel
od
Mire
o
včerajšnji
nezgodi
;
premišljeval
sem
,
ali
bi
jo
kar
vpričo
Mare
vprašal
...
Ona
pa
je
bila
videti
popolnoma
brezskrbna
,
niti
senčica
ji
ni
temnila
radosti
v
obrazu
.
Nenadoma
me
je
prijela
za
roko
:
„
Popoldne
,
Tomo
,
prideš
k
nam
!
Mama
bi
te
rada
videla
.
Nuša
bo
doma
,
Mara
pride
...
Malo
ponorimo
in
zaplešemo
...
še
pred
tretjo
pridi
,
Tomo
!
“
Niti
svojega
pisma
ji
nisem
bil
mogel
izročiti
...
Pri
Blejčevih
sem
mahoma
spoznal
,
da
je
Mira
absolutna
gospodarica
v
hiši
.
Tiranizirala
je
sestro
in
brata
,
mater
in
očeta
;
odločala
je
v
vseh
stvareh
,
ki
segajo
v
obzorje
mladega
dekleta
.
In
to
obzorje
,
dragi
moj
,
ni
ravno
majhno
.
Ko
bi
bilo
treba
,
bi
poskusila
celo
v
trgovskih
poslih
vplivati
na
očeta
.
Dekla
jo
je
bila
zatožila
,
da
je
bila
z
mano
sama
v
stanovanju
.
Ona
pa
se
ni
opravičevala
.
Narobe
:
—
zacepetala
je
z
nogami
in
se
razdivjala
nad
njimi
vsemi
,
da
so
kar
obmolknili
.
Ne
vem
,
kako
jih
je
bila
ugnala
;
mogoče
me
je
že
prestavljala
kot
svojega
zaročenca
.
A
drugi
dan
,
ko
sem
bil
pri
njih
,
jih
je
bila
zgolj
prijaznost
.
Mati
je
bila
majhna
,
malo
lena
debeluška
,
z
živahnimi
očmi
,
ki
so
s
tolikim
dopadajenjem
gledale
za
mano
,
da
sem
bil
večkrat
majčkeno
v
zadregi
.
Na
Miro
je
bila
kaj
ponosna
;
in
zdelo
se
mi
je
bilo
,
da
mi
je
pred
vsem
hvaležna
,
ker
je
našla
njena
hči
že
kot
negodna
goska
zaročenca
v
meni
.
Nuša
je
bilo
srčkano
dekletce
,
čmolaso
,
črnooko
,
malo
bledo
in
precej
suhljato
,
a
poskočno
in
razposajeno
kakor
razigrana
veverička
.
Tudi
oče
je
bil
črn
,
že
nekoliko
sivkast
,
zelo
simpatičen
,
živahen
veseljak
,
ki
je
bil
skoraj
večno
—
podnevi
in
ponoči
—
od
doma
,
menda
ne
po
samih
opravkih
.
Edini
Bogdan
mi
ni
posebno
ugajal
.
Za
petošolca
je
bil
malo
presiguren
,
predomišljav
.
Občeval
je
zmirom
samo
s
starejšimi
,
zlasti
s
Kraševcem
.
Po
tisti
zračni
pošti
ni
poskusil
nobenih
zgag
več
med
menoj
in
Miro
.
Tudi
se
ni
vtikal
v
našo
družbo
in
me
je
puščal
samega
z
dekleti
;
ob
potrebi
bi
mi
bil
celo
pomagal
.
Vendar
ga
nisem
maral
z
njegovim
vse
razumevajočim
,
pokroviteljskim
nasmehom
,
ki
se
mi
je
z
njim
dobrikal
...
Zdaj
sem
bil
zelo
pogostokrat
pri
Blejčevih
.
Po
navadi
sem
bil
sam
z
dekleti
—
z
Miramarom
in
z
Nušo
—
,
ker
nas
je
tudi
gospa
mama
prav
rada
zapustila
in
odšla
po
svojih
obiskih
.
Zabavali
smo
se
zelo
nedolžno
,
mnogokrat
celo
otročje
.
„
Tomo
,
Tomo
,
Tomo
,
al
’
te
bomo
,
bomo
,
rompompom
...
Tako
so
mi
zapele
in
me
preganjale
iz
kota
v
kot
,
iz
sobe
v
sobo
.
Tudi
na
izprehodih
,
če
smo
prišli
malo
iz
mesta
,
so
me
nagnale
z
„
rompompom
“
...
pa
smo
se
lovili
po
cestah
in
po
tratah
in
med
drevjem
kakor
pravi
vaški
paglavci
...
Razmerje
med
menoj
in
Miro
je
postalo
mnogo
bolj
prisrčno
;
a
danes
se
mi
zdi
,
da
je
bilo
morda
malo
preveč
bratovsko
.
Poljubov
niti
iskala
nisva
.
Za
roke
sva
se
vodila
in
se
prerivala
,
tudi
požgačkala
sva
se
in
se
sprijela
;
a
strasti
ni
bilo
v
nama
...
Odkar
sem
bil
vpeljan
v
družino
,
je
bila
najina
ljubezen
—
kakor
posvečena
...
Mira
se
je
nenadoma
razvila
v
bujno
cvetko
.
Prsi
so
se
ji
izbočile
,
postala
je
stasitejša
,
morda
tndi
za
spoznanje
resnejša
.
Zapazil
sem
bil
to
izpremembo
čisto
nepričakovano
,
ko
je
oblekla
v
majniku
prvo
lažjo
,
svetlorožasto
obleko
.
Takrat
sem
ji
zadeklamiral
:
„
Med
otroki
si
igrala
,
draga
,
lani
.
Čas
hiti
.
Letos
že
unemaš
srca
po
Ljubljani
.
Čas
hiti
.
Koder
hodiš
,
te
mladenči
spremljajo
z
očmi
povsod
;
satelitov
trop
nam
zvezde
kraj
oznani
.
Čas
hiti
.
Zdaj
je
Hanibal
pri
Kanah
,
premagavec
tvoj
obraz
,
naša
srca
Rim
,
ostrašen
,
ne
vstrah
’
vani
.
Čas
hiti
.
“
„
Aha
—
ostrašen
!
“
—
me
je
prekinila
.
„
Kdo
pa
ti
verjame
?
Moški
in
—
ostrašen
!
Moje
srce
je
Rim
,
ostrašen
in
vstrah
’
vani
!
In
čas
stoji
!
—
Ali
si
upam
kam
pogledati
?
Saj
se
te
bojim
,
ko
si
tako
neznansko
ljubosumen
!
“
Z
začudenjem
sem
jo
pogledal
.
Vedel
sem
,
da
je
čitala
Prešerna
;
a
takega
umevanja
in
kriticizma
—
da
,
celo
sarkazma
!
—
bi
ji
ne
bil
prisojal
.
Zapazil
sem
bil
tudi
,
da
je
postala
mnogo
manj
koketna
nego
je
bila
prej
.
Pripisoval
sem
to
izpremembo
večji
zrelosti
,
mogoče
tudi
globlji
resnosti
najine
ljubezni
...
A
zdaj
ta
:
—
čas
stoji
!
—
Ali
ji
je
žal
,
da
čas
stoji
?
—
To
se
,
pravi
:
—
čas
stoji
,
ker
je
z
mano
zaročena
!
—
Ali
bi
hotela
raje
,
da
bi
šel
čas
naprej
?
—
in
da
bi
šel
jaz
naprej
?
—
in
da
bi
šla
ona
sama
naprej
—
na
drugi
cvet
?
—
—
Vest
mi
je
zašepetala
:
—
Ali
si
tudi
res
njen
zaročenec
?
Ali
si
že
izpregovoril
pri
njenih
starših
besedico
?
—
No
,
—
kako
bi
vendar
mogel
?
Matura
je
še
pred
menoj
!
Kdo
pa
sem
?
—
in
kaj
sem
?
—
—
Za
enkrat
ima
Mira
prav
:
—
zdaj
čas
stoji
!
—
—
V
zadregi
sem
nadaljeval
:
„
Deklica
prevzetna
!
Zmisli
,
kak
je
kratek
vsaki
cvet
,
v
da
začne
se
leto
starat
’
že
v
srpani
.
Čas
hiti
.
“
„
Ali
sva
resnično
že
v
srpanu
,
Mara
?
“
—
se
je
zasmejala
Mira
.
„
Vidiš
dedca
,
kako
nas
hoče
sramotiti
?!
“
—
Zleknila
se
je
v
životu
in
se
je
v
vsem
zmagoslavju
svoje
mlade
lepote
ozrla
po
šetalcih
v
drevoredu
.
Mara
pa
se
je
namuznila
hudomušno
:
„
Čas
hiti
in
čas
stoji
!
Vesta
kaj
?
Takoj
se
poročita
,
pa
bo
ravno
prav
!
Čas
ne
bo
več
hitel
in
ne
bo
več
stal
...
“
Prasnili
sta
v
smeh
...
In
jaz
sem
bil
vesel
,
da
ni
bilo
treba
odgovarjati
;
čutil
sem
zadrego
in
neko
težo
v
prsih
...
Začelo
se
je
učenje
za
maturo
,
primanjkovalo
mi
je
časa
,
—
hočeš-nočeš
—
sem
moral
Miro
malo
zanemarjati
.
Ona
pa
se
ni
hotela
ozirati
na
to
in
mi
je
očitala
,
da
se
ji
odtegujem
.
Oblačila
se
je
zmirom
mičneje
in
bila
venomer
na
cesti
.
Nobene
promenade
ni
zamudila
in
nobene
prilike
,
kjer
je
lahko
razkazovala
svoje
dražesti
.
Sitnaril
sem
seveda
tudi
jaz
,
postajal
ljubosumen
,
nadzoroval
poglede
in
zasledoval
korake
njene
.
Če
le
mogoče
,
sem
jo
iznenadil
kje
na
cesti
ali
sredi
promenade
;
in
jezil
sem
se
,
da
je
bila
v
moji
odsotnosti
morda
še
živahnejša
in
razigranejša
,
dostopnejša
neumnostim
in
šalam
.
Večkrat
sem
naletel
na
nove
znance
v
njeni
družbi
,
na
dijake
,
na
visokošolce
,
na
častnike
.
Zlasti
zadnji
so
me
precej
vznemirjali
in
me
navdajali
z
bridkostjo
in
sovražnostjo
.
A
za
stalno
se
ni
nihče
vrinil
v
družbo
,
in
to
me
je
pomirjevalo
.
Edini
Mirtič
,
Milan
Mirtič
,
se
je
priklopil
in
prihajal
redno
.
Bil
je
mlad
fantiček
,
nedolžen
in
naiven
,
dijak
s
trgovske
akademije
,
ki
se
je
bil
zagledal
v
Maro
in
zdihoval
za
njo
;
ona
pa
ga
je
trpela
poleg
sebe
,
da
je
sploh
imela
kavalirja
in
ni
bila
več
samo
elefant
;
a
bila
je
precej
okrutna
z
njim
,
visoka
in
nemila
.
V
splošnem
sem
zaupal
Miri
.
Sumničiti
je
nisem
mogel
;
povoda
nisem
imel
,
da
bi
dvomil
o
njeni
zvestobi
.
Vendar
sem
čutil
neko
nesigurnost
,
ne
ravno
skrbi
in
ne
bojazni
,
—
a
neko
slutnjo
,
kakor
da
je
ne
poznam
do
dna
,
ki
morda
čaka
v
njem
še
nerojena
kal
grozečih
možnosti
...
Ko
sem
prihajal
nekdaj
k
njej
in
sem
bil
zavil
iz
veže
po
stopnicah
gori
,
sem
pred
ovinkom
mahoma
obstal
.
Iz
prvega
nadstropja
,
kjer
je
Blejčevo
skladišče
,
sem
slišal
Mirin
glas
,
nestrpen
,
skoraj
jezen
,
in
glas
nekoga
drugega
.
Poznal
sem
pomočnika
,
ki
sem
ga
največkrat
srečal
na
stopnicah
in
pred
skladiščem
,
ali
ga
zagledal
skozi
odprta
vrata
po
hodnikih
med
skladovnicami
blaga
.
Tuintam
se
mi
je
bilo
že
zazdelo
,
da
se
mrcina
nalašč
potika
tod
okoli
in
preži
na
nekoga
.
Parkrat
sem
bil
ujel
njegov
pogled
,
pomilovalen
in
porogljiv
,
da
mi
je
bilo
neprijetno
.
Bil
je
že
starejši
človek
z
rdečkasto
koničasto
brado
in
z
veliko
plešo
.
Govoril
je
s
strupeno
zajedljivostjo
:
„
Vas
moram
čakati
,
—
ko
pa
ne
pridete
več
sami
k
meni
!
“
„
Jaz
sem
vam
že
rekla
,
da
si
prepovedujem
to
nadlegovanje
.
In
če
ne
bo
miru
,
povem
papanu
!
“
„
V
prejšnjih
časih
vam
nisem
bil
tako
zelo
oduren
.
Če
se
spominjam
...
“
„
Pustite
me
,
da
pridem
mimo
!
Proč
tu
!
Proč
!
“
Scepetala
je
navzgor
;
za
pomočnikom
so
zašklepetala
steklena
vrata
pri
skladišču
...
Mira
mi
je
bila
razložila
stvar
precej
odkrito
:
—
Že
pred
leti
jo
je
bil
izvabil
dedec
k
sebi
.
Pripovedoval
ji
je
novice
,
dovtipe
in
zanimivosti
;
prijemal
jo
je
za
brado
in
krog
pasu
,
tudi
na
kolena
si
jo
je
posadil
in
prižemal
k
sebi
,
celo
poljubil
jo
je
bil
tuintam
.
Razlagal
ji
je
smešne
anekdote
...
Če
se
zdaj
spominja
,
jih
je
bilo
mnogo
precej
kosmatih
in
umazanih
,
ki
jih
takrat
niti
razumela
ni
.
Nekaterim
je
šele
pozneje
uganila
zmisel
.
Kakor
bi
prižgal
žveplenko
in
posvetil
,
—
se
ji
je
nenadoma
zabliskala
iz
teme
lumparija
...
Zato
se
je
moža
že
dolgo
časa
ogibala
.
Tudi
prej
se
je
že
zavedala
,
da
stvar
ni
v
redu
,
in
je
svoje
obiske
pri
pomočniku
največkrat
celo
prijateljici
Mari
zamolčala
.
A
dekliška
radovednost
,
njena
samovoljnost
,
otroška
razbrzdanost
—
in
potuha
,
ki
jo
je
imela
od
vseh
strani
...
Že
kot
otrok
je
komandirala
v
družini
,
—
saj
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
jo
bil
vodil
ali
brzdal
...
In
sama
od
sebe
se
mi
je
izpovedala
še
o
neki
drugi
podobni
dogodivščini
.
—
Trgovec
Kolar
,
Magdin
oče
,
—
saj
jo
poznaš
,
ki
je
že
kot
goska
koketirala
z
vsemi
častniki
garnizije
,
in
ki
so
jo
bili
radi
sestankov
z
njimi
izključili
iz
šole
,
—
stari
Kolar
je
bil
povabil
Miro
k
sebi
.
Majhen
je
bil
,
obilen
,
že
siv
bradač
.
Bil
je
v
sorodu
z
Blejčevko
.
Posadil
si
je
Miro
na
kolena
in
jej
začel
razkazovati
—
neke
slike
.
Tiščala
si
je
oči
in
ni
hotela
gledati
.
On
pa
jo
je
držal
.
Nekaj
je
seveda
videla
...
ostudnosti
in
svinjarije
...
fej
!
...
A
ko
je
bila
začutila
njegove
debele
ustnice
na
svojem
ušesu
,
se
mu
je
iztrgala
in
zbežala
...
Kaj
praviš
k
temu
?
Niso
taka
doživetja
za
dekliško
dušo
,
kar
bacilus
kuge
za
telo
?
In
če
veš
,
da
je
to
kužno
seme
v
njej
,
—
sicer
latentno
in
brezplodno
,
a
vendar
v
njej
—
,
kdo
ti
naj
jamči
,
da
ne
vzklije
nekdaj
in
ne
razžene
in
ne
zasmradi
te
deviške
duše
kot
ugonobi
bolezen
tudi
najpopolnejšo
lepoto
?
...
Danes
se
mi
zdijo
važne
te
stvari
.
Takrat
sem
bil
mnogo
bolj
lehkomiseln
.
Morilo
me
je
učenje
za
maturo
,
da
sem
komaj
izhajal
s
časom
;
preveč
sem
bil
zaljubljen
,
da
bi
dolgo
premišljeval
...
Čez
noč
sem
bil
pozabil
na
dogodek
in
se
nisem
več
brigal
zanj
.
—
Edina
posledica
je
bila
,
da
sem
se
od
zdaj
naprej
ogibal
Blejčevega
skladišča
,
kjer
smo
se
prej
—
če
je
bilo
ravno
prazno
—
večkrat
skrivali
in
lovili
...
A
naenkrat
je
bila
matura
tu
...
in
naenkrat
je
bilo
vsega
konec
...
Bil
je
konec
,
četudi
je
sledilo
še
dvoje
žalostnih
sestankov
...
Po
maturi
sem
bil
odišel
z
materjo
na
jug
na
potovanje
.
Od
Mire
in
njenih
ljudij
sem
se
bil
poslovil
površno
in
preprosto
,
kakor
da
se
bomo
drugo
jutro
zopet
videli
in
si
za
danes
samo
voščimo
lahko
noč
...
Ko
sem
odhajal
,
sem
imel
pravzaprav
malo
težko
vest
.
Ali
bi
ne
bila
moja
dolžnost
,
da
bi
se
bil
pred
odhodom
odkrito
dogovoril
z
Blejčevimi
radi
Mire
?
—
Morda
!
—
Pa
saj
smo
se
razhajali
samo
za
kratek
čas
in
zmenjeni
smo
bili
,
da
se
snidemo
ob
morju
,
v
Opatiji
ali
v
Trstu
.
Z
Miramarom
smo
se
bili
celo
dogovorili
,
da
obiščemo
iz
Trsta
—
pravi
adrijanski
Miramar
...
In
nazadnje
:
—
Ali
je
bilo
razmerje
med
med
menoj
in
Miro
res
že
zrelo
—
za
zaročitev
?
...
Par
razglednic
sva
si
pisala
,
po
eno
pisemce
.
Mira
je
bila
celo
zasanjala
o
mojih
„
srčkanih
očeh
“
.
Rada
bi
me
zopet
videla
,
da
bi
se
zatopila
—
še
enkrat
je
ponovila
—
v
te
moje
„
herzig
oči
“
!
A
to
je
bilo
vse
,
kar
je
vedela
o
meni
;
naivno
in
otročje
,
vendar
„
srčkano
“
...
V
Opatiji
sem
se
požuril
po
obrežju
na
prostorček
,
ki
mi
ga
je
določila
za
sestanek
.
—
Čakati
sem
moral
dosti
dolgo
.
Za
mano
je
bila
nizka
železna
ograja
,
onkraj
ograje
senčen
lovorov
gozdič
in
za
gozdičem
park
in
vila
.
Pred
mano
morje
,
ki
se
je
po
malem
penilo
in
pralo
skale
ob
obrežju
.
Obzorje
je
bilo
v
megli
,
solnce
že
precej
nizko
,
njegovi
žarki
so
odsevali
in
lesketali
v
morskih
valčkih
,
jekleno
,
sivkasto
in
kalnomodro
.
Čolni
so
se
zibali
na
vodah
,
ladjice
so
plavale
in
jadra
so
žehtela
od
vročine
.
Tam
daleč
je
plul
parnik
in
rezal
brazdo
za
seboj
;
dim
je
bruhal
iz
njega
in
ležal
vodoravno
v
zraku
,
kakor
pramen
temnosivih
las
.
—
Po
šetališču
je
mrgolelo
letoviščarjev
.
Za
ovinkom
je
bilo
kopališče
;
od
tam
se
je
razlegal
vrišč
otrok
,
ki
so
se
valjali
po
pesku
iu
blatili
vodo
.
Tuintam
je
prišla
kaka
elegantna
ženska
mimo
...
Vse
sem
videl
kakor
v
megli
;
duh
mi
je
bil
odsoten
in
nemaren
,
kakor
brez
želja
...
Sirena
je
zabučala
.
Parnik
se
je
ustavil
ob
pristanu
.
Kakor
pri
ulnjaku
je
vrelo
iz
njega
in
pred
njim
...
„
Tomo
,
Tomo
!
“
—
me
je
zaklicalo
nenadoma
.
Pred
vratci
konec
železne
ograje
je
stala
Mira
.
„
Servus
,
Tomo
!
Pridi
hitro
!
Samo
za
trenotek
sem
se
odtrgala
.
“
Onkraj
gozdička
,
v
majhnem
,
gostem
parku
sva
sedla
na
železno
klop
.
Vse
se
mi
je
zdelo
nekam
mrzlo
,
čudno
hladno
za
to
vroče
morsko
kopališče
.
Miro
sem
držal
v
naročju
in
jo
skušal
poljubljati
.
Ona
se
mi
je
zibala
na
kolenih
in
me
gledala
smehljajoče
,
vprašujoče
...
Nenadoma
je
vstala
in
si
popravila
lase
:
„
Saj
ne
bo
nič
z
nama
,
Tomo
!
“
„
Zakaj
ne
?
“
—
Skušal
sem
jo
zopet
ujeti
;
tedaj
se
je
oglasilo
od
vile
sem
:
„
Mira
,
komm
doch
,
komm
!
“
„
Zvečer
v
zdraviliščnem
domu
,
Tomo
!
Mi
pridemo
ob
devetih
!
“
Že
je
izginila
za
drevjem
...
in
jaz
sem
šel
po
svojih
potih
...
Duh
mi
je
bil
še
bolj
odsoten
in
še
bolj
nemaren
,
čisto
brez
želja
...
Zvečer
je
prišla
Mira
s
precej
veliko
družbo
.
K
meni
se
ni
ozrla
,
morda
me
ni
bila
videla
.
A
zapazila
me
je
Mara
in
mi
pokimala
.
Moral
sem
se
ji
zasmiliti
:
—
pošepetala
je
nekaj
svoji
materi
in
mi
pomignila
,
naj
pridem
k
mizi
.
—
Mira
ni
bila
prišla
s
stariši
.
Blejčevi
so
bili
v
nekem
štajerskem
kopališču
.
Ona
pa
je
dosegla
s
svojo
trmoglavostjo
in
samovoljnostjo
,
da
je
šla
z
Maro
in
njeno
materjo
sem
doli
...
Ali
je
prišla
radi
mene
v
Opatijo
?
Gotovo
ne
.
Prišla
je
,
da
je
skupaj
z
Maro
,
in
ker
si
je
več
obetala
od
svetovne
slave
tega
morskega
kopališča
nego
od
onega
na
Štajerskem
...
Tu
so
se
bili
takoj
pridružili
bogati
rodbini
iz
Gradca
,
ki
je
stanovala
v
isti
vili.
Sin
je
bil
eleganten
gizdavec
,
ne
lep
ne
grd
,
a
samozavesten
,
živahen
in
šaljiv
.
Mira
je
sedela
poleg
njega
in
se
mu
smejala
z
istimi
bleščečimi
,
občudujočimi
kot
nekdaj
meni
...
Pogovor
je
bil
nemški
.
Parkrat
sem
se
ironično
nasmehnil
,
ker
se
je
Mira
zmotila
v
nemškem
členu
.
A
še
ta
ironija
je
bila
strašno
klaverna
in
brez
moči
...
Pri
Mari
je
sedel
krasen
Grk
;
še
nikdar
nisem
videl
tako
lepega
človeka
.
A
bil
je
najbrže
bolan
,
neka
otožnost
mu
je
gledala
iz
oči
.
Mara
pa
je
kar
visela
s
pogledi
na
njegovem
obrazu
...
Adijo
,
Miramar
!
...
Ko
sem
zjutraj
vstal
,
sem
se
napravil
k
Miri
.
Ne
vem
,
zakaj
,
ne
vem
,
čemu
,
—
a
noge
so
me
same
nesle
...
Ali
sem
hotel
še
dokazov
,
da
nimam
ničesar
več
pri
nji
,
niti
ene
žilice
bitja
?
...
in
da
sem
ji
že
tujec
,
ko
da
so
pretekla
desetletja
od
zadnjega
poljuba
in
da
je
bil
še
tisti
—
prisiljen
in
zlagan
?
...
Srečal
sem
jo
že
na
cesti
.
Peljala
se
je
z
graškim
gizdalinom
v
majhni
kočijici
;
on
je
vodil
dvoje
ličnih
ponijev
.
Videla
me
je
in
se
nasmehnila
ter
mi
zaklicala
besedo
,
ki
je
nisem
razumel
.
Jaz
pa
sem
imel
občutek
,
da
je
padla
k
mojim
nogam
drobtinica
z
bogato
obložene
mize
...
Za
njima
se
je
peljala
v
večjem
vozu
vsa
ostala
družba
.
Tej
sem
se
umaknil
za
vogal
sosednje
hiše
...
Če
je
bil
ta
sestanek
z
Miro
morda
še
potreben
—
vsaj
kot
zaključek
najine
ljubezni-neljubezni
—
;
ne
morem
najti
opravičbe
;
zakaj
sem
—
klada
brez
ponosa
!
—
še
enkrat
lezel
k
njenim
nogam
?
...
Ali
sem
bil
—
narobe
!
—
preponosen
,
predomišljav
,
da
bi
verjel
v
izdajstvo
svoje
ljubice
?
—
Ali
sem
bil
upal
,
da
bo
po
razočaranjih
drugod
naenkrat
zopet
skoprnela
za
menoj
in
se
mi
skesana
vrgla
v
naročaj
?
—
—
Kar
sem
mislil
,
kar
sem
upal
,
—
vse
je
bilo
preneumno
,
prebudalasto
in
preneslano
,
da
bi
si
kedaj
odpustil
to
ponižanje
!
...
Po
počitnicah
je
bila
abiturijentska
veselica
.
Vedel
sem
,
da
se
je
Miramar
udeleži
.
Zato
sem
bil
prvotno
sklenil
,
da
ostanem
rajši
doma
.
Odpeljal
sem
se
celo
za
nekaj
dni
k
sorodnikom
na
kmete
.
In
vendar
—
sem
bil
nazadnje
tam
!
...
A
kako
nerodno
in
nezrelo
sem
bil
uprizori
!
vso
to
stvar
!
—
Vrag
vedi
,
—
ali
sem
bil
nalašč
tako
napravil
,
ali
je
bil
samo
slučaj
,
da
sem
prispel
šele
zadnji
dan
domov
,
—
in
še
to
—
zvečer
ob
polenajstih
?!
...
Naglo
sem
se
preoblekel
in
hitel
na
plesišče
.
Strašno
se
mi
je
mudilo
.
Šele
v
dvorani
sem
si
natikal
rokavice
...
In
kakor
bi
bil
vedel
,
kje
je
Mira
,
in
kakor
bi
bil
zmenjen
z
njo
,
—
naravnost
k
njej
sem
jo
udaril
...
Z
majhnim
halojem
so
me
sprejeli
.
Presenečenje
,
—
ali
je
bilo
očaranje
?
—
malo
kislo
očaranje
,
—
ali
je
bilo
razočaranje
?
—
zadrega
?
...
Nekaj
častnikov
je
stalo
poleg
.
Spoznal
sem
samo
Praznika
,
ki
se
je
kretal
okoli
Mare
in
le
z
očmi
požiral
Miro
;
a
ta
je
bila
čudovito
lepa
...
Dobro
se
spominjam
samo
izraza
v
obrazu
Blejčevke
.
Smehljala
se
mi
je
prijazno
—
in
vendar
obenem
kislo
,
—
češ
:
—
čemu
prihajaš
motit
?
...
Godba
je
zaigrala
.
Zapel
sem
si
še
zadnji
gumb
na
rokavici
in
se
priklonil
Miri
...
Plesala
sva
molče
,
zaman
sem
iskal
besede
.
Ko
sva
prišla
naokoli
,
je
čakal
tam
poročnik
,
mlad
in
golobrad
,
ves
zagorel
.
Ni
ravno
silil
,
—
a
Mira
se
mi
je
zahvalila
in
se
oklenila
njega
...
Bil
sem
malo
omotičen
;
—
naenkrat
je
zazevala
praznota
v
meni
,
duh
mi
je
bil
odsoten
in
nemaren
,
kakor
brez
želja
...
Čakal
sem
,
da
bi
zaplesal
z
Maro
.
Kadar
je
prišla
mimo
,
me
je
žalostno
pogledala
,
—
kot
da
se
ji
smilim
.
Ali
je
imela
ona
slabo
vest
za
Miro
?
—
A
plesal
nisem
z
njo
,
vsakikrat
mi
jo
je
kdo
odvedel
...
In
to
je
bil
zadnji
ples
pred
odmorom
o
polnoči
.
Pozneje
so
volile
ženske
...
Jaz
sem
sedel
.
Plesal
sem
bil
edino
z
Miro
,
a
nje
ni
bilo
blizu
.
Mara
bi
bila
prišla
pome
,
—
že
iz
usmiljenja
,
kakor
so
pripovedovale
njene
oči
;
a
imela
je
dovolj
opravka
,
da
se
je
odzvala
vsem
svojim
plesalcem
izpred
polnoči
...
In
obsedel
sem
.
Top
sem
bil
,
polomljen
,
—
kakor
ptič
,
ki
so
mu
otrpnile
peroti
...
Ali
je
bila
to
ljubezen
,
Javor
?
—
Seveda
ne
,
—
po
tvojem
je
bila
otročarija
.
Po
mojem
bi
bila
lahko
—
ljubezen
za
življenje
.
A
to
je
struna
,
ki
ne
odmeva
v
tebi
.
Zate
je
trenotek
več
nego
večnost
.
In
nazadnje
:
—
morda
imaš
prav
!
Bolje
:
lep
trenotek
nego
taka
tožna
večnost
!
Ali
je
ženska
sploh
ustvarjena
za
večnost
?
Roža
je
,
diši
;
a
—
duše
nima
.
Utrgaj
jo
,
izžmi
,
—
in
vrzi
v
jarek
!
—
—
V
dveh
mesecih
,
prijatelj
,
—
v
dveh
mesecih
je
imela
Mira
za
menoj
—
že
tretjega
čestilca
!
Ali
je
taka
ženska
sploh
sposobna
za
ljubezen
?
—
Niti
za
trenotek
,
za
ljubezen
v
tvojem
zmislu
ni
sposobna
.
Poljubljati
ne
zna
;
in
ni
ji
za
poljub
.
Slasti
,
razkošja
menda
ne
občuti
.
Tako
neznansko
plitko
je
vse
pri
njej
,
površno
in
zunanje
,
da
bi
jo
skoraj
imel
za
jalov
cvet
,
ki
je
lep
samo
za
oko
,
vonjav
samo
za
nos
,
—
nerodovitnost
je
njegovo
znamenje
.
—
Njena
ličeca
sem
bil
primerjal
nekdaj
breskvici
,
oni
temno-rdeči
breskvici
,
ki
ji
proseva
žameten
karmin
skozi
sivkast
pajčolan
iz
voljne
dlačice
.
A
take
so
tudi
vrtnice
.
In
Mira
je
menda
vrtnica
,
stolista
vrtnica
,
brez
brazde
in
brez
pestiča
;
namenjena
zunanjemu
uživanju
,
minljivosti
brez
živega
nadaljevanja
,
brez
živega
spomina
v
plodu
;
brez
notranje
lepote
,
brez
notranjega
namena
in
pomena
,
brez
žive
večnolepe
duše
.
In
ker
je
njena
lepota
samo
zunanja
,
in
ker
jo
morejo
uživati
samo
zunanji
čuti
,
zato
je
treba
,
da
prehaja
iz
roke
v
roko
in
da
menjava
občudovalce
;
saj
se
more
le
na
ta
način
vživiti
v
to
življenje
in
izživeti
v
tem
življenju
,
ker
si
tako
vsaj
pomnoži
spomin
v
sodobnikih
,
ko
si
ga
ne
more
podaljšati
v
brezkončnosti
potomstva
...
Ti
se
mi
smeješ
,
Javor
!
Ti
se
rogaš
objokavanju
moje
izdane
in
zavržene
ljubezni
!
—
Bog
te
ne
kaznuj
in
ti
ne
plačaj
—
nemilo
za
nedrago
!
—
—
Čemu
sem
ti
pripovedoval
to
zgodbo
?
Zato
da
se
boš
še
malo
krčeviteje
oprijel
načel
don-juanskega
zavojevatelja
in
zapeljivca
ter
brezobzirnega
nezvestnika
.
In
prav
imaš
!
Dokler
ti
je
opravka
z
ženskami
,
katerim
je
ljubezen
boj
,
—
z
ženskami
,
ki
si
jim
tudi
ti
samo
divjačina
,
—
in
ne
divjačina
za
dober
obed
,
temveč
za
pust
in
suhoparen
zakon
,
—
dotlej
le
laži
in
slepari
,
varaj
in
izdajaj
!
—
da
pomaščuješ
nas
,
ki
smo
nedolžnejša
divjačina
,
nedolžni
kakor
ribe
v
vodi
,
in
ki
zacepetamo
nevede
in
nehote
v
spolzkih
mrežah
zapeljivih
ribaric
...
In
vendar
,
Javor
!
Ko
bi
srečal
žensko
,
—
globoko
nesebično
,
duhapolno
;
z
veliko
in
bogato
dušo
!
—
pa
bi
se
žrtvovala
zate
in
bi
te
vzljubila
s
toliko
ljubeznijo
,
da
bi
ne
videla
naprej
in
ne
nazaj
,
in
bi
prenesla
zate
vse
na
svetu
—
sramoto
in
pogin
,
zločin
in
kazen
!
—
—
Ali
bi
ne
skoprnel
za
njo
,
moj
dragi
?
—
Ali
bi
ji
ne
daroval
življenja
,
Javor
?
Ali
bi
se
ne
odrekel
hudiču
in
njegovim
angeljem
,
plehkoti
enodnevnih
ljubic
,
grehoti
bolnih
žensk
,
pijanosti
in
razuzdanosti
vlačug
,
—
za
eno
samo
vse
izpolnjujočo
—
veliko
ljubezen
?
—
—
Ne
reci
:
ne
,
moj
dragi
!
Ne
reci
,
da
se
ne
zarečeš
!
Saj
mora
biti
tudi
v
tvojem
življenju
nekaj
stopnjevanja
,
—
in
morda
te
privede
zoper
tvojo
voljo
do
najvišjega
.
—
Jaz
pa
sem
ustvarjen
—
zdi
se
mi
—
,
da
hrepenim
in
iščem
in
stremim
navzgor
.
In
čeprav
doživljam
razočaranje
za
razočaranjem
,
je
vendar
neomajna
moja
vera
,
da
še
najdem
otok
blaženih
,
kjer
mi
zapoje
rajska
ptica
—
visoko
pesem
!
—
—
Tako
sem
se
ti
izpovedal
,
vidiš
,
—
in
izjokal
.
Ti
pa
porečeš
:
—
Otrok
si
,
nezrel
in
neučen
otrok
!
Ko
bi
bil
znal
,
kar
mora
znati
fant
od
fare
,
bi
si
bil
vzel
,
kar
je
fantovega
!
In
ko
bi
si
ne
bila
dala
vzeti
,
bi
jo
bil
zapustil
in
bi
ji
bil
pokazal
figo
;
—
potem
bi
bila
ona
jokala
mesto
tebe
!
—
No
,
—
Bog
te
živi
,
dragi
Javor
!
Resnično
mi
je
žal
,
da
nisem
—
fant
od
fare
!
Srčen
pozdrav
.
Tvoj
Tomo
Žitnik
.
Na
Dunaju
,
pred
veliko
nočjo
190
—
.
Še
isto
leto
,
ko
je
opisal
Tomo
Javorniku
svojo
ljubezen
z
Miro
,
se
je
seznanil
o
velikih
počitnicah
z
Vero
Pavlinovo
.
Po
oni
osmošolski
„
otročariji
“
ni
več
ničesar
posebnega
doživel
.
Na
Dunaju
je
prodal
svojo
nedolžnost
,
—
zelo
po
ceni
,
brez
nesreče
,
a
tudi
skoraj
brez
užitka
.
Tuintam
se
je
posmuknil
okoli
brhkejše
natakarice
in
ji
ukradel
kak
poljubček
;
a
dogajalo
se
je
samo
slučajno
in
tako
površno
,
da
ni
moglo
priti
do
razvitka
.
Meščanska
dekleta
so
mu
bila
vsa
preveč
obrzdana
,
naivna
,
svetohlinska
;
in
narobe
—
vsa
preveč
prebrisana
,
sebična
in
zahrbtna
;
predvsem
pa
—
neodkritosrčna
.
Ko
bi
bila
vsaj
nekoliko
duhovitejša
in
ne
tako
neznosno
plitka
in
vsakdanja
!
Ni
je
našel
,
da
bi
mogel
z
njo
razpravljati
o
vprašanjih
,
ki
so
ga
najbolj
zanimala
,
o
katerih
je
predebatiral
dneve
in
noči
po
dunajskih
kavarnah
in
gostilnicah
.
Resnica
je
pa
tudi
,
da
skoraj
ni
imel
časa
za
dekleta
.
Iskal
je
zmirom
le
mladeniške
in
moške
družbe
,
potapljajoč
se
v
krokanju
in
ponočevanju
.
Ni
še
premagal
one
radovednosti
,
ki
goni
dečka
,
ko
dorase
do
mladeniča
,
da
se
ogleda
in
dožene
,
kako
je
pravzaprav
s
to
zagonetko
:
biti
mož
.
Čim
bolj
se
je
čutil
deškega
,
nezrelega
,
celo
otročjega
,
tem
bolj
ga
je
mikalo
možakarstvo
in
kajpada
najbolj
možakarske
zablode
in
strasti
.
Za
doživljaje
z
ženskami
je
bil
premalo
goden
,
presramežljiv
in
preboječ
;
zato
je
živel
skoraj
izključno
alkoholu
,
nikotinu
,
kartam
,
politiškim
,
estetičnim
,
etičnim
in
znanstvenim
debatam
.
—
O
tistih
velikih
počitnicah
pa
je
bil
naenkrat
zopet
v
ženski
družbi
.
Tedaj
je
njegova
mati
po
dolgem
času
izjemoma
pogledala
nekolikokrat
v
ljubljansko
družbo
.
Izvabila
jo
je
bila
notarja
Nikolaja
Zorka
starejša
hčerka
Mila
,
žena
zdravnika
doktorja
Juvana
.
Imela
je
z
njo
neke
tajne
in
prav
posebne
namene
,
ki
pa
so
se
izjalovili
.
A
Tomo
se
je
medtem
udomačil
pri
notarjevih
in
je
zahajal
še
nadalje
v
hišo
.
Vêra
Pavlinova
je
bila
nekakšna
Zorkova
sorodnica
in
je
vzgajala
njegovi
mlajši
hčerki
Dano
in
Nado
.
Ni
bila
ravno
najpopolnejša
lepota
;
a
bila
je
prisrčna
in
iskrena
,
da
ji
je
bilo
vse
prijazno
in
naklonjeno
.
Drobna
in
nežna
,
z
gležnjem
,
ki
bi
ga
med
dvema
prstoma
objel
,
—
je
imela
vendar
čvrste
in
mišičaste
ude
.
Bila
je
malo
bleda
,
a
zdrava
in
življenja
polna
.
Čudovito
bujni
,
lesketajoči
se
kostanjevi
lasje
so
ji
obkrožali
glavo
,
zmirom
malo
zmršeni
,
tako
da
so
te
samosvoji
koderčki
posebej
opozarjali
na
divoto
tilnika
in
vratu
in
oblih
pleč
.
Njen
nos
je
bil
sam
zase
lep
,
a
je
lejal
malce
nepravilno
sredi
ovalnega
obrazka
s
fino
rezanimi
usteci
.
Njen
glavni
čar
je
bil
v
očeh
s
sanjavim
bleskom
,
odsevajoč
dobroto
in
usmiljenje
,
uslužnost
in
požrtvovalnost
.
Preprosta
in
odkritosrčna
duša
je
gledala
iz
njih
ter
razodevala
spoznanje
in
razum
.
Za
njimi
pa
je
trepetalo
kakor
skrita
žalost
,
razočaranje
in
nesreča
.
Tomo
je
našel
v
Veri
žensko
,
ki
mu
je
bila
po
značaju
in
temperamentu
zelo
sorodna
.
Oba
živahna
in
ognjevita
,
skoraj
vedno
dobre
volje
,
pripravljena
za
šegavost
in
norčije
,
sta
bila
v
družbi
po
navadi
enih
misli
in
želja
.
Tvorila
sta
levo
krilo
,
zavzeta
zmirom
za
najskrajnejše
,
brez
vseh
ozirov
na
predpise
in
predsodke
,
na
vsakdanjost
in
navade
.
Oba
kristalnočistih
duš
,
brez
vse
hinavščine
in
sebičnosti
,
nista
mogla
razumeti
,
zakaj
se
drugi
tolikrat
obotavljajo
in
plašijo
pred
najnedolžnejšo
razposajenostjo
,
ki
se
je
njima
zdela
samo
vesela
in
morda
malo
hudomušna
.
—
Tomo
je
našel
v
nji
družabnico
,
ki
mu
je
bila
kos
v
dovtipu
in
domislicah
,
ki
se
je
merila
z
njim
v
duhovitosti
in
se
je
znala
bojevati
z
uma
svetlim
mečem
,
da
so
se
iskre
kresale
.
Oba
svobodomiselna
,
brez
vsega
spoštovanja
do
veljavnosti
tradicije
in
avtoritet
,
sta
premotrivala
svet
in
vesoljstvo
,
človeka
in
boga
.
Sedela
sta
najrajša
sama
zase
,
pozabljajoč
družbe
,
z
blestečimi
očmi
in
razpaljennimi
lici.
Gledala
sta
v
svet
precej
enako
;
samo
da
je
njega
vodil
optimizem
z
zaupanjem
v
človeštvo
,
z
najlepšimi
pričakovanji
za
bodočnost
;
medtem
ko
je
zvenela
iz
globočine
njene
duše
turobna
struna
pesimizma
s
črnoglednim
nezaupanjem
,
brez
pričakovanj
in
nad
.
Tomo
je
živel
lahkomiselno
,
iz
dneva
v
dan
,
študiral
strašno
malo
,
dopoldne
spal
,
ponoči
krokal
,
—
brez
vseh
skrbi
,
brez
vse
resnobe
,
ko
da
je
škoda
vsakega
,
trenotka
,
ki
bi
ne
imel
od
njega
užitka
in
zabave
.
Ni
za
hipec
ni
pomislil
,
da
bi
bilo
treba
zbirati
,
sejati
in
graditi
za
prihodnost
.
Čutil
se
je
že
tako
neznansko
mladega
,
da
se
mu
ni
mudilo
za
nobeno
stvar
.
Bil
je
prepričan
,
da
že
še
pride
čas
,
ko
se
poprime
dela
in
se
loti
izvršitve
svojih
nalog
.
Za
enkrat
mu
je
bil
trenotek
merodajen
.
Za
enkrat
ga
je
zanimalo
samo
teh
par
ljudi
,
s
katerimi
je
veseljačil
in
ki
je
z
njimi
v
vzvišenejših
uricah
reševal
vprašanja
temeljev
in
bistva
vsega
stvarstva
.
—
Mati
mu
ni
kratila
svobode
;
pustila
je
,
da
je
delal
,
kakor
se
mu
je
hotelo
.
A
potekel
je
oktober
,
—
Tomo
je
bil
v
petem
tečaju
svojih
študij
in
moral
bi
bil
misliti
na
izpit
,
—
on
se
pa
še
vedno
ni
nikamor
zganil
iz
Ljubljane
.
K
predavanjem
na
vseučilišču
ga
je
bil
vpisal
tovariš
;
imel
je
skripta
in
potrebne
knjige
in
je
zatrjeval
,
da
se
pripravlja
in
da
naredi
o
pravem
času
;
—
a
mati
je
postajala
vseeno
nekoliko
nestrpna
ter
ga
je
na
rahlo
opozorila
,
naj
ne
zapravlja
časa
.
Slišala
je
bila
o
njegovih
stikih
z
Vero
in
morda
jo
je
tudi
to
navdajalo
s
skrbjo
.
Tomo
pa
se
je
precej
zadirčno
obregnil
ob
njo
in
ji
namignil
,
da
je
že
odrasel
varuštvu
in
da
mu
ni
več
treba
pestunje
.
Saj
se
mu
je
tuintam
vzbudila
vest
;
na
dnu
duše
ga
je
zaskrbelo
,
če
ga
ne
zavede
ta
površnost
in
brezdelnost
v
ono
pustolovsko
životarjenje
zapitih
„
starih
hiš
“
...
A
to
so
bili
le
trenotki
,
bil
je
moralni
maček
po
prekrokanih
nočeh
.
Bil
je
vse
premalo
sam
,
premalo
trezen
,
da
bi
ga
mogla
zmagati
razsodnost
in
preudarnost
.
V
krogu
dobrovoljnih
lahkoživcev
mu
je
vest
zaspala
,
da
se
je
z
deško
prostodušnostjo
potapljal
v
zapeljivosti
družabnega
življenja
.
—
V
novembru
se
je
še
zaganjal
,
da
bi
odpotoval
na
Dunaj
.
Sredi
meseca
je
pa
Zorkov
kandidat
nenadoma
obolel
in
notar
je
naprosil
Toma
,
da
bi
mu
ga
do
božiča
nadomeščal
.
Ponudba
je
bila
tako
ugodna
,
da
ji
ni
mogla
niti
Žitnikova
mati
ugovarjati
.
S
tem
pa
je
bil
seveda
Tomov
izpit
za
ta
semester
definitivno
odložen
.
Notar
je
imel
poleg
pisarne
majhno
sobico
,
ki
jo
je
dajal
na
razpolago
svojim
kandidatom
,
če
jim
ni
bilo
do
ugodnejšega
in
obširnejšega
stanovanja
.
Tomo
se
je
prenočišča
jako
rad
poslužil
;
tako
mu
vsaj
ni
bilo
treba
tavati
ponoči
iz
gostilnice
nazaj
v
predmestje
in
v
jutranji
mrzli
megli
mu
je
bila
prihranjena
prezgodnja
pot
v
pisarno
.
Na
ta
način
pa
je
bil
naenkrat
v
še
tesnejši
zvezi
z
Zorkovo
družino
in
z
vzgojiteljico
Vero
.
Mnogokrat
je
ostal
zvečer
kar
v
hiši
in
celo
pozabil
na
svojo
običajno
pivsko
družbo
.
Zdaj
ga
je
tuintam
kedo
podražil
z
Vero
:
„
Lepo
si
si
uredil
,
Tomo
!
Z
ljubico
pod
isto
streho
...
