Rosen
in
blaten
je
prišel
Martin
Kačur
v
poštno
gostilnico
.
„
Ali
pojde
kmalu
pošta
v
Zapolje
?
“
„
Kmalu
!
Čez
pol
ure
!
“
je
odgovoril
zaspani
krčmar
.
Kačur
je
sédel
za
mizo
in
si
je
naročil
žganja
in
kruha
.
Veliko
culo
,
ki
jo
je
nosil
na
krepki
gorjači
preko
rame
,
je
vrgel
na
klop
.
Ves
njegov
rdeči
,
zdravi
obraz
je
bil
še
poln
svežega
jesenskega
jutra
,
polne
so
ga
bile
njegove
rosne
,
vesele
oči
.
Dolgo
romanje
je
imel
za
seboj
,
dvoje
trdih
ur
;
lic
in
obleke
se
je
še
držala
rezka
megla
in
temna
zora
.
Z
velikim
hrupom
je
stopil
v
gostilnico
debel
,
postaren
človek
;
že
v
septembru
je
bil
oblečen
v
dolg
,
težak
kožuh
in
črno
kučmo
je
imel
na
glavi
.
Tolstoličen
je
bil
in
neobrit
;
gledal
je
osorno
izpod
košatih
,
osivelih
obrvi
.
Krčmar
ga
je
pozdravil
s
posebno
spoštljivostjo
in
mu
je
prinesel
žganja
,
gnjati
in
kruha
.
„
Kaj
še
ne
bo
Jerneja
?
“
„
Bil
je
že
tukaj
,
pa
je
šel
na
pošto
.
“
Debeli
gospod
je
popil
in
pojedel
in
se
je
ozrl
na
Kačurja
.
Razmotril
mu
je
obraz
,
premeril
mu
je
obleko
in
je
spoznal
,
da
je
človek
boljše
sorte
.
„
Kam
pa
vi
?
“
„
V
Zapolje
.
“
„
Kaj
pa
boste
tam
?
“
„
Učitelj
.
“
„
Hm
!
“
Pogledal
je
Kačurja
še
bolj
natanko
,
in
če
bi
Kačur
ne
bil
imel
rosnih
oči
,
bi
bil
spoznal
v
pogledu
debelega
gospoda
sočutje
in
škodoželjnost
.
„
Tudi
jaz
sem
iz
Zapolja
!
“
je
pripovedoval
debeli
gospod
in
si
je
trebil
zobe
.
„
Zdravnik
sem
tam
.
Prekleto
gnezdo
je
to
,
ni
hujšega
na
svetu
!
Ne
rečem
nič
:
kraj
je
lep
;
da
bi
le
ljudi
ne
bilo
!
“
Kačur
se
je
nasmehnil
.
„
Vsi
govore
tako
!
Tudi
jaz
,
če
govorim
o
svojem
rojstnem
kraju
,
pravim
:
lep
je
,
da
bi
le
ljudi
ne
bilo
!
In
vendar
so
tisti
ljudje
blagi
in
spoštovanja
vredni
in
vsi
ljudje
so
blagi
!
“
Zdravnik
je
zalučal
zobotrebec
na
tla
,
uprl
je
komolca
ob
mizo
in
se
je
ozrl
osoren
na
Kačurja
.
„
In
tak
prihajate
k
nam
?
“
„
Kakšen
?
“
se
je
prestrašil
Kačur
.
„
Tak
tepec
,
ne
zamerite
!
—
Vsi
ljudje
so
blagi
!
Boste
kmalu
videli
,
kako
so
blagi
.
—
Noben
človek
na
svetu
ni
blag
,
tudi
vi
ne
in
tudi
ne
jaz
!
—
Pa
kaj
bi
tisto
!
Naravnost
vam
rečem
,
zato
,
ker
ste
mlad
in
spodoben
človek
:
bodite
oprezni
,
stokrat
oprezni
,
in
hinavski
,
hinavski
,
stokrat
hinavski
,
ko
pridete
v
Zapolje
!
Nič
drugega
vam
ne
rečem
!
“
„
Bog
vedi
,
kaj
je
tam
doživel
!
“
si
je
mislil
Kačur
in
zanimal
ga
je
debeli
zdravnik
.
„
Zdaj
ste
me
pogledali
,
prijatelj
,
na
tak
način
,
kakor
gledajo
dandanašnji
mladi
ljudje
nas
starce
:
ne
pozna
več
ljudi
,
ne
pozna
več
časa
!
Ampak
,
fant
,
stvar
je
drugačna
!
—
Žganja
,
Jurij
!
—
Drugačna
je
stvar
!
Ali
si
morete
misliti
,
da
sem
bil
še
pred
desetimi
leti
velik
govornik
na
taborih
?
Da
sem
se
boril
za
naše
narodne
pravice
?
Da
sem
bil
zapisan
v
črnih
bukvah
politične
policije
?
Ne
?
Seveda
ne
!
Debel
sem
!
Jaz
pa
vam
rečem
:
videli
boste
tam
ljudi
,
še
bolj
komodne
,
še
bolj
lene
ljudi
,
ki
so
še
veliko
bolj
debeli
kakor
jaz
in
ki
niso
bili
zapisani
nikoli
v
črnih
bukvah
,
ki
jih
noben
cesarskokraljevi
postrani
ne
gleda
in
ki
so
vendar
,
Bogu
se
usmili
,
zaslužni
in
imenitni
rodoljubi
!
Niso
bili
na
taborih
,
bili
so
v
kanclijah
,
in
vendar
bi
se
jim
moral
odkrivati
dandanašnji
,
če
bi
hotel
!
“
Zdravnik
je
pljunil
debelo
na
sredo
izbe
.
Kačur
pa
se
je
smehljal
veselo
v
svojem
srcu
:
glej
,
staro
rodoljubje
,
taboraško
,
naivno
,
nesebično
!
„
Pa
vendar
ste
ostali
tam
,
gospod
!
“
Zdravnik
je
pogledal
jezno
.
„
Kje
pa
bi
ostal
?
Kaj
mislite
,
da
je
kje
drugod
kaj
drugače
?
Če
je
potrebno
,
da
živi
človek
v
gnoju
,
je
najbolje
,
da
živi
zmerom
v
istem
gnoju
.
Zakaj
vsak
gnoj
smrdi
,
najbolj
pa
od
začetka
;
pozneje
se
ga
človek
privadi
!
“
„
Veliko
je
izkusil
!
“
je
pomislil
Kačur
in
skoro
zasmilil
se
mu
je
zdravnik
.
„
Mlad
ste
še
,
v
službo
se
napravljate
—
ali
je
v
Zapolju
vaša
prva
služba
?
“
„
Druga
je
.
V
Kotlini
sem
bil
prej
,
pa
sem
se
nekaj
sprl
z
županom
in
izjedel
me
je
stran
.
Nič
mi
ni
žal
,
prava
kotlina
je
bila
!
“
„
Tako
!
Z
županom
ste
se
sprli
!
—
No
,
glejte
,
mlad
ste
še
in
naukov
potreben
.
Zato
vam
rečem
in
zapomnite
si
dobro
,
če
hočete
živeti
v
miru
z
Zapoljci
in
z
vsem
svetom
:
ne
sprite
se
nikoli
z
nikomer
,
in
če
kdo
poreče
,
da
ima
osel
zeleno
dlako
,
mu
odgovorite
:
Pa
še
kako
zeleno
!
Nadalje
:
ne
vtikajte
se
v
stvari
,
ki
vas
nič
ne
brigajo
!
Ali
ste
tam
,
v
tisti
Kotlini
,
narod
izobraževali
?
“
„
Poizkusil
sem
!
“
je
zardel
Kačur
.
„
Zato
sva
se
bila
sprla
z
županom
.
In
z
župnikom
tudi
.
“
„
Veste
že
torej
iz
izkušnje
,
da
poučevanje
naroda
ni
dobro
in
koristno
opravilo
.
Ogibajte
se
ga
torej
,
v
Zapolju
se
ga
še
celo
ogibajte
,
zakaj
tam
je
ljudstvo
pouka
potrebno
kakor
nikjer
drugod
in
lahko
bi
vas
izkušnjavec
zapeljal
.
Nevarno
je
,
če
se
zameri
človek
županu
,
še
bolj
je
nevarno
,
če
se
zameri
župniku
.
Razžalite
Boga
in
vam
bo
odpustil
,
razžalite
župnika
in
prestavili
vas
bodo
.
Pustite
torej
ljudstvo
na
miru
.
Ali
se
ženite
?
“
„
Ne
!
“
se
je
začudil
Kačur
.
Poslušal
je
zdravnika
in
bilo
mu
je
,
kakor
da
stoji
v
plohi
.
„
Ne
ženite
se
nikoli
in
sploh
se
ogibajte
žensk
kolikor
najbolj
mogoče
;
zakaj
učitelj
ste
.
Še
navaden
človek
,
kakor
sem
jaz
,
ima
z
ženskami
bridke
izkušnje
—
jaz
sem
namreč
oženjen
—
učitelju
,
ki
se
ženi
,
pa
bi
bilo
bolje
,
da
bi
si
obesil
mlinski
kamen
okoli
vratu
ter
se
potopil
v
globočino
morja
.
Zatorej
:
ne
ženite
se
!
—
Ali
ste
pevec
?
“
„
Sem
.
“
„
Ne
prepevajte
nikoli
,
razen
v
cerkvi
,
in
še
tam
ne
preveč
naglas
,
ker
bi
Zapoljci
rekli
,
da
ste
bahač
.
Ne
prepevajte
v
krčmi
,
ker
poreko
,
da
ste
pijanec
;
ne
v
društvu
,
ker
poreko
,
da
ščujete
ljudstvo
;
tudi
ne
v
svoji
izbi
,
ker
poreko
,
da
ste
norec
.
Ne
zahajajte
preveč
v
družbo
;
rekli
bi
,
da
ste
veseljak
in
lahkomiselnež
;
tudi
se
je
preveč
ne
ogibajte
;
rekli
bi
,
da
ste
potuhnjenec
.
—
Ali
imate
kakšno
politično
prepričanje
?
“
„
Imam
ga
.
“
„
Skrijte
ga
v
najbolj
skriti
kot
svojega
srca
!
—
Zakaj
laž
je
greh
samo
takrat
,
kadar
nič
ne
koristi
.
Če
vam
je
izbirati
med
lažjo
in
med
resnico
,
in
vas
nobeno
nič
ne
stane
,
odločite
se
za
resnico
,
zakaj
toliko
laže
se
boste
ob
potrebi
zlagali
.
Ne
bodite
svojeglavni
,
posebno
ne
v
svojem
političnem
prepričanju
!
Kadar
se
vam
zdi
koristno
,
da
izpremenite
to
prepričanje
,
citirajte
Tugomera
:
Trd
bodi
in
tako
dalje
—
in
nobeden
ne
bo
zapazil
izpremembe
.
V
slučaju
,
da
kdo
zapazi
vaše
drugo
lice
,
recite
,
da
se
razvijate
z
duhom
časa
.
In
če
vam
zaradi
tega
kdo
očita
,
da
ste
omahljivec
,
koristolovec
in
slepar
,
odgovorite
:
Zabavljati
je
lahko
,
delovati
je
težje
.
In
zapomnite
si
dobro
:
Noben
človek
ne
deluje
zase
,
temveč
vsakdo
za
narod
.
Spoštujte
prepričanje
svojega
bližnjega
,
zakaj
lahko
bi
vam
kdaj
koristil
.
Ali
ste
pesnik
?
“
„
Tudi
pesmi
sem
že
zlagal
,
“
je
odgovoril
Kačur
in
je
pogledal
na
mizo
.
„
Ne
zlagajte
pesmi
,
izgubili
boste
kredit
.
In
ker
govoriva
o
pesmih
,
je
še
potreba
,
da
govoriva
o
pijači
.
Ne
mislite
,
da
morate
piti
,
če
ste
rodoljub
;
tudi
trezni
ljudje
so
že
postali
poslanci
.
Ali
ste
si
zapomnili
vse
te
nauke
?
“
„
Zapomnil
!
“
se
je
zasmejal
Kačur
.
„
In
če
ste
si
vse
zapomnili
in
če
se
boste
ravnali
po
njih
,
vam
bo
vendar
še
težko
na
svetu
.
Prišel
bi
lehko
sam
Bog
med
ljudi
,
posebno
med
Zapoljce
,
in
bi
ne
mogel
izhajati
;
če
ne
drugega
,
bi
mu
oponašali
njegovo
božanstvo
.
“
„
Ali
je
govoril
resno
,
ali
se
je
šalil
?
Grenak
je
;
Bog
vedi
,
kaj
vse
je
doživel
!
“
je
premišljeval
Kačur
.
„
Hudoben
človek
ni
in
tudi
nesrečen
ne
more
biti
;
predebel
je
in
jed
mu
gre
v
slast
!
“
„
Zdaj
pa
le
gor
!
“
je
zaklical
v
krčmo
postiljon
,
dolg
,
koščen
,
rdečenos
starec
.
„
To
je
naš
novi
učitelj
!
“
je
predstavil
zdravnik
Kačurja
.
Postiljon
se
je
ozrl
postrani
nanj
in
ga
je
premeril
z
umim
,
strogim
pogledom
.
„
Mlad
je
še
,
gospod
,
in
majhen
je
!
Zmerom
sem
rekel
,
da
bi
učitelj
ne
smel
biti
mlad
in
tudi
majhen
ne
!
“
Zdravnik
in
učitelj
sta
zlezla
v
voz
,
ki
je
bil
tesan
,
nizek
in
ves
zapažen
z
zaboji
in
zavoji
.
Postiljon
je
švrknil
po
konjih
,
voz
se
je
zazibal
in
je
zaškripal
;
Kačur
je
odprl
okno
in
je
gledal
z
veselim
srcem
po
rosni
jutranji
pokrajini
.
Pot
se
je
vila
ob
strmih
,
gozdnatih
holmih
,
na
desno
pa
se
je
razprostirala
ravan
;
megle
,
dolge
in
tanke
,
kakor
pajčolani
,
so
se
vlačile
leno
po
njej
,
raztrgale
so
se
časih
in
zasvetila
so
se
polja
,
prikazalo
se
je
nebo
.
Časih
se
je
vzdignil
nenadoma
iz
megle
,
sredi
gladke
ravni
,
visok
jagned
in
je
takoj
utonil
.
Prikazala
se
je
vas
ob
poti
,
dvoje
,
troje
hiš
;
Kačurju
so
se
zdele
nenavadno
bele
in
prazniške
.
„
Tako
lepih
vasi
še
nisem
videl
;
hiše
se
svetijo
kakor
v
nedeljo
,
če
sije
sonce
in
zvoni
k
večernicam
!
“
Zdravnik
se
je
ozrl
zlovoljno
.
„
Videli
jih
boste
čez
mesec
dni
ali
dva
in
tako
umazane
bodo
,
kakor
so
vse
na
svetu
!
“
„
Bog
mu
odpusti
črnogledje
!
“
se
je
nasmehnii
Kačur
.
„
Če
bi
bil
vražen
,
bi
mislil
,
da
mi
ga
je
bil
sam
Bog
poslal
na
pot
kakor
hudo
zdelo
!
“
Voz
je
prišel
mimo
starinskega
gradu
;
na
obeh
straneh
gradu
se
je
razprostiral
velik
vrt
;
ob
vrtu
je
šumela
voda
,
peneča
in
pršeča
se
je
izvija
izpod
visoke
skale
nad
cesto
;
tik
poti
je
stala
pod
košatim
kostanjem
odprta
lopa
,
bršljan
je
zastiral
okna
in
je
visel
nad
durmi
;
v
lopi
je
sedelo
dekle
v
rdeči
bluzi
,
okrenilo
se
je
in
Kačur
je
videl
,
kakor
v
hipnem
snu
,
bel
óbraz
in
dvoje
črnih
,
velikih
oči
.
Od
starinskega
grada
se
je
vzdignila
jata
kričečih
ptic
,
voz
se
je
zibal
dalje
in
odprla
se
je
svobodna
,
prostrana
ravan
.
Kačur
je
zavzdihnil
.
„
To
je
Bistra
!
“
je
pripovedoval
zdravnik
.
„
Skoro
bi
človek
rekel
,
da
je
lepa
vas
.
Ampak
če
se
ne
mislite
ženiti
,
in
rekel
sem
vam
že
,
da
ni
potreba
,
tedaj
nikar
ne
hodite
sem
!
“
„
Kaj
je
toliko
lepih
deklet
tukaj
?
“
„
Silno
!
“
Kačur
je
mislil
na
starinski
grad
,
na
odprto
lopo
,
na
bršljan
in
na
rdečo
bluzo
in
mehko
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Voz
je
zavil
na
široko
belo
cesto
;
tiha
,
zelena
voda
,
na
pol
skrita
pod
starimi
vrbami
,
se
je
prikazala
ob
poti
.
Sonce
je
zasijalo
izza
megle
in
v
živem
svežem
blesku
se
je
zasvetilo
Zapolje
onstran
reke
,
pod
daljnim
holmom
.
Majhno
mestece
,
vasi
podobno
,
je
stremilo
iz
polja
,
iz
ravni
,
na
položna
brda
;
in
više
,
visoko
pod
nebom
,
v
ogromnem
tihem
polkrogu
,
so
gledali
v
ravan
visoki
gozdovi
.
„
Tam
je
Zapolje
!
“
se
je
ozrl
zdravnik
malomarno
in
je
pokazal
z
mezincem
.
Kačur
je
molčal
in
strmel
.
Ob
lepoti
,
ki
so
jo
gledale
njegove
oči
,
so
se
vzpele
njegove
misli
,
že
prej
visoke
in
vesele
,
do
neba
;
in
vztrepetal
je
v
prazniškem
pričakovanju
.
Čutil
je
,
kako
je
zrasla
njegova
moč
,
kako
se
je
napelo
v
njem
življenje
,
bujno
cvetoče
,
glasno
šumeče
v
prihodnost
.
Debeli
zdravnik
je
videl
njegova
zardela
lica
in
njegove
žareče
oči
in
mu
je
položil
roko
na
ramo
.
„
Mladi
gospod
,
nikar
se
ne
jezite
,
če
so
bili
moji
nauki
nekoliko
preprosti
.
Ampak
verjemite
,
da
so
bili
pošteni
in
da
bi
vam
nič
ne
škodovalo
,
če
bi
se
ravnali
po
njih
.
Zdaj
vidim
,
na
obrazu
vam
poznam
,
da
se
ne
boste
ravnali
po
njih
.
Zato
vam
rečem
tole
:
skrbite
zase
,
najprej
in
zmerom
zase
,
drugi
bodo
že
opravili
po
svoje
.
In
če
mislite
,
da
morate
na
vsak
način
pomagati
svojemu
bližnjemu
,
tedaj
mu
pomagajte
brez
trušča
in
brez
slovesnosti
;
manj
vam
bo
škodovalo
.
Jaz
sem
se
peljal
snoči
,
opolnoči
,
ves
zaspan
in
nahoden
,
v
strahovitem
koleslju
na
Rakitno
,
da
bi
zdravil
tam
žensko
,
gostačo
,
ki
je
zbolela
brez
potrebe
.
Sredi
pota
,
na
strmici
,
se
je
koleselj
polomil
in
jaz
sem
se
potikal
po
krčmah
in
se
vozim
zdaj
s
pošto
.
To
sem
vam
povedal
zato
,
ker
bi
komu
drugemu
ne
smel
povedati
:
izgubil
bi
ugled
in
spoštovanje
.
Tudi
jaz
sem
hodil
nekoč
po
taborih
,
prijatelj
,
in
sem
govoril
o
pravicah
slovenskega
naroda
.
Ampak
takrat
sem
bil
mlajši
in
zdaj
vem
,
da
vse
tisto
delovanje
ni
zaleglo
ne
meni
in
ne
drugim
niti
toliko
kakor
tale
moja
današnja
vožnja
.
—
Doma
sva
,
gospod
!
In
če
vam
bo
kdaj
kaj
hudega
,
stopite
lahko
k
meni
.
Vesel
vas
bom
!
“
Voz
je
stal
pred
poštno
gostilnico
,
novo
,
svetlo
pobeljeno
,
enonadstropno
hišo
;
onkraj
ceste
je
stala
stara
pošta
,
temno
,
neprijazno
poslopje
;
pod
pošto
je
tekla
voda
,
tiha
in
široka
,
vrbe
so
se
klanjale
vanjo
.
Zdravnik
je
stisnil
Kačurju
roko
in
se
je
napotil
po
cesti
s
težkimi
,
trdimi
koraki
,
visok
in
plečat
,
nekoliko
upognjen
.
Kačur
je
stopil
v
gostilnico
.
Sedel
je
k
oknu
in
je
gledal
na
cesto
,
po
trgu
navzgor
,
proti
beli
podružnici
,
ki
se
je
svetila
pod
klancem
;
in
nad
klancem
sončen
holm
in
mlado
drevje
,
ki
je
bilo
še
vse
zeleno
,
in
na
vrhu
druga
podružnica
,
bela
cerkev
,
vsa
goreča
v
jutranjem
soncu
.
Na
cesti
je
videl
ljudi
,
uradnike
,
kmete
,
delavce
in
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
živel
z
njimi
vsemi
prijazno
in
prijateljski
,
zakaj
nobenega
zoprnega
ne
zlovoljnega
obraza
ni
ugledalo
.
„
Zdaj
se
pričenja
resnično
življenje
!
“
je
pomislil
.
„
Zdaj
je
potreba
,
da
ustvarim
,
kar
sem
zamislil
!
“
Slovesno
mu
je
bilo
pri
srcu
in
domislil
se
je
,
da
je
bilo
tako
čisto
in
upanja
polno
njegovo
srce
ob
prvem
svetem
obhajilu
.
„
Bodi
v
božjem
imenu
!
“
je
izpregovoril
skoro
naglas
in
ni
več
mislil
ne
na
debelega
zdravnika
ne
na
njegove
nauke
.
„
Ali
imate
kakšno
izbo
v
hiši
?
“
je
vprašal
okroglo
krčmarico
.
„
Imamo
gospod
,
ampak
Jezus
Marija
,
ravno
snoči
je
prišla
iz
Trsta
neka
ženska
—
lepa
je
,
in
kako
oblečena
,
gospod
!
Saj
jo
boste
videli
,
ko
pojde
skozi
vežo
.
In
neki
gospod
je
prišel
za
njo
,
Bog
vedi
odkod
,
tukaj
ga
nobeden
ne
pozna
—
“
„
Kaj
pa
je
z
izbo
?
“
„
Imamo
še
eno
,
ampak
tam
spi
naš
Tone
,
kadar
pride
domov
.
“
„
Pa
jo
lahko
oddaste
za
en
dan
?
“
„
Seveda
jo
lahko
oddamo
.
Tone
pride
samo
enkrat
na
leto
,
za
tri
dni
.
“
Kačur
je
šel
,
odvil
je
culo
in
se
je
umil
in
preoblekel
.
Izba
je
bila
velika
,
prazna
,
četvero
velikih
oken
je
strmelo
vanjo
;
v
kotu
je
stala
postelja
,
čemerno
in
samotno
,
kakor
na
pokopališču
.
Spodaj
je
tekla
voda
,
tiha
in
široka
,
kakor
ribnik
,
iz
daljave
so
strmeli
temni
gozdi
.
„
Lepa
kazen
!
“
se
je
smejal
Kačur
.
„
Iz
tiste
zatohle
kotline
v
samo
sonce
!
Seveda
sem
bil
tam
gospod
,
cesar
svoje
šole
,
in
tukaj
pravijo
,
da
bom
hlapec
—
ampak
sonce
je
sonce
in
hlapec
je
samo
,
kdor
hoče
!
“
Ogledal
se
je
v
ogledalu
:
spodobna
frizura
,
črna
ovratnica
,
črna
suknja
,
črne
hlače
.
„
In
zdaj
k
veljakom
,
rodoljubom
!
“
Smehljal
se
je
,
srce
pa
mu
ni
bilo
čisto
mirno
,
in
namesto
da
bi
se
bil
napotil
naravnost
,
je
čakal
v
gostilnici
in
pil
žganje
.
Spomnil
se
je
na
debelega
zdravnika
.
„
Da
so
mi
morali
postaviti
na
pot
to
debelo
zdelo
!
On
je
zatrosil
to
malodušnost
v
moje
srce
!
Namesto
da
bi
mislil
na
svojo
imenitno
nalogo
,
se
čutim
hlapca
že
vnaprej
!
“
Vstal
je
zlovoljen
in
se
je
napotil
.
Vse
megle
so
se
že
raztopile
,
toplo
jesensko
sonce
,
prijazno
in
veselo
,
ga
je
pozdravilo
in
mu
je
pobožalo
obraz
;
„
Glej
!
In
že
sem
bil
skoraj
žalosten
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
.
„
Tam
je
tista
velika
štacuna
:
tam
je
menda
župan
!
“
Stopil
je
v
vežo
in
naproti
mu
je
prišel
s
čudno
skakljajočimi
,
plešočimi
koraki
čokat
,
tenkokrak
človek
v
lovski
obleki
,
rdeč
,
vesel
,
kozjebrad
.
„
Kaj
pa
vi
?
“
je
hitel
z
istotako
urnim
,
hlastajočim
,
skakljajočim
,
plešočim
glasom
.
„
Kaj
pa
vi
?
Dober
dan
!
Kaj
pa
bi
radi
?
Pozdravljeni
!
Odkod
pa
ste
?
V
to
sobo
stopite
!
Tja
!
Tja
!
Kdo
pa
ste
?
“
Martin
Kačur
se
je
čudil
,
stopil
je
skozi
duri
,
ki
jih
prej
ni
videl
,
sédel
je
za
mizo
in
na
mizi
je
bilo
dvoje
kozarcev
poleg
steklenice
vina
.
Sédel
je
in
se
je
vzdignil
takoj
in
se
je
poklonil
.
„
Jaz
sem
Martin
Kačur
,
imenovan
za
učitelja
v
Zapolju
,
in
bi
se
rad
poklonil
zapoljskemu
županu
.
“
„
Saj
tisti
sem
jaz
,
gospod
,
saj
sem
jaz
zapoljski
župan
!
“
In
zasmejal
se
je
veselo
,
skakljajoče
in
plešoče
,
stisnil
je
Kačurju
roko
,
potrkal
ga
je
po
rami
in
ga
je
potisnil
na
stol
.
„
Ali
bi
radi
kaj
pili
?
Bi
?
“
In
je
točil
.
„
Ali
ste
že
bili
pri
kom
?
“
„
Pri
nikomer
še
.
“
„
Ne
?
“
„
Pri
nikomer
.
“
„
Lažete
!
“
Župan
je
pomežiknil
,
prekrižal
je
roke
na
trebuhu
in
se
je
zasmejal
od
srca
.
„
Pravkar
sem
prišel
!
“
je
razlagal
Kačur
resno
in
nekoliko
razžaljen
.
„
Z
nobenim
človekom
iz
Zapolja
še
nisem
govoril
,
razen
z
zdravnikom
.
“
„
Z
zdravnikom
?
“
je
vprašal
župan
jako
vzburjen
in
se
je
sklonil
globoko
preko
mize
.
„
Kaj
pa
je
rekel
?
Ali
je
rekel
kaj
o
meni
?
Kar
povejte
!
“
„
Nič
ni
rekel
!
“
se
je
začudil
Kačur
.
„
Kaj
pa
bi
bil
rekel
?
“
„
Je
!
Vem
,
da
je
govoril
o
meni
!
Povedati
nečete
,
to
je
!
Ampak
—
take
reči
!
“
Pogledal
je
Kačurju
v
obraz
,
zasmejal
se
je
vdrugič
zelo
iz
srca
,
nato
pa
je
nenadoma
presekal
smeh
in
je
postal
resen
.
„
Tako
!
Vi
ste
zdaj
torej
naš
!
Upam
,
da
boste
z
vsemi
svojimi
močmi
—
no
,
saj
veste
!
Mladino
je
treba
vzgajati
v
duhu
vere
in
—
no
,
saj
veste
!
Ali
ste
narodnjak
?
“
„
Sem
!
“
„
Hm
!
Jaz
sem
tudi
narodnjak
!
Ampak
—
nobenih
stvari
ni
treba
pretiravati
!
Varčnost
lepa
čednost
!
Če
jo
pretirate
—
lakomnost
!
Greh
!
—
Können
Sie
deutsch
?
“
„
Znam
!
“
„
Kann
ich
!
—
Dobro
!
Otroci
naj
se
le
uče
nemško
—
kaj
je
vse
drugo
?
Za
kmeta
—
kaj
?
No
,
prosveta
,
napredek
,
dobro
!
Saj
se
razumeva
,
kaj
?
“
Nenadoma
je
izginila
resnoba
z
njegovega
obraza
in
zasmejal
se
je
veselo
.
Kačur
je
zardel
in
bilo
mu
je
,
kakor
da
je
kadil
težak
tobak
in
pil
močno
vino
.
Vstal
je
in
je
iskal
klobuk
s
tresočo
roko
.
„
No
?
Kam
?
Kam
?
Kam
pa
jo
udarite
zdaj
?
K
župniku
?
To
boste
nekaj
videli
!
To
boste
videli
fanta
!
Ampak
midva
sva
prijatelja
,
z
župnikom
,
zato
ne
rečem
nič
!
Le
pojdite
k
njemu
!
—
Boste
vsaj
videli
!
—
Zakaj
pa
niste
vina
izpili
?
Dobro
vino
je
!
No
,
seveda
—
človek
pije
doma
,
v
krčmi
—
“
In
župan
se
je
prijel
z
obema
rokama
za
želodec
in
se
je
smejal
hrupoma
;
rdeča
kozja
brada
se
mu
je
tresla
in
mežikal
je
z
rdečimi
očmi
.
„
Stojte
!
Še
nekaj
!
“
Prijel
ga
je
za
roko
in
ga
je
potegnil
v
vežo
.
„
Naravnost
!
Ali
ste
farški
?
“
„
Jaz
?
“
je
obstrmel
Kačur
.
„
Ali
ste
?
No
?
“
„
Nisem
,
ne
mislim
o
teh
stvareh
!
“
;
Iztrgal
mu
je
roko
in
lica
so
mu
plala
v
ognju
.
Župan
je
narahlo
upognil
život
,
smehljal
se
je
in
je
mežikal
hudomušno
.
„
Seveda
ne
!
Na
noben
način
ne
!
Dandanašnji
nobeden
ne
ve
,
kako
se
stvar
preobrne
,
in
zato
je
zmerom
dobro
,
da
ne
praviš
ne
tako
in
ne
tako
!
Hudi
časi
so
,
zares
!
—
No
,
pa
pojdite
v
božjem
imenu
!
“
Gorko
mu
je
stisnil
roko
,
približal
je
svoj
obraz
tako
,
da
bi
bil
skoraj
poljubil
Kačurja
,
in
je
nenadoma
odskočil
,
kakor
da
bi
se
bil
premislil
.
Duri
so
se
zaprle
za
Kačurjem
,
stal
je
na
cesti
in
še
zmerom
so
mu
rdela
lica
.
„
Tega
je
poznal
debeli
zdravnik
!
“
je
pomislil
Kačur
in
je
šel
dalje
zamišljen
in
s
povešeno
glavo
.
Toda
sonce
je
sijalo
in
hiše
so
se
svetile
kakor
o
veliki
noči
.
In
megle
so
se
razpršile
.
„
Kakšen
pa
je
bil
naš
župan
,
tam
v
tisti
Kotlini
!
“
je
pomislil
Kačur
.
„
To
je
bila
klada
—
ta
vsaj
klada
ni
,
čeprav
je
drugače
čuden
človek
.
No
,
Bog
z
njim
!
“
Napotil
se
je
po
cesti
,
široki
in
beli
,
ki
je
vodila
v
velikem
ovinku
zmerom
više
na
holm
,
do
farne
cerkve
.
Šel
je
,
kakor
da
bi
šel
v
svobodo
.
Zmerom
večje
je
bilo
nebo
,
zmerom
bolj
jasno
in
visoko
,
zmerom
dalj
se
je
razprostiralo
spodaj
pisano
polje
,
pod
njegovo
roko
se
je
svetilo
Zapolje
.
„
Ni
treba
!
“
je
vzkliknil
v
močnih
prsih
.
„
Ni
treba
,
da
bi
se
bal
ljudi
,
da
bi
jih
poslušal
,
da
bi
se
ravnal
po
njih
!
Kakor
zemlja
,
kakor
to
polje
!
Rodi
,
kadar
hoče
,
kakor
samo
hoče
,
suženj
mu
je
človek
!
Tako
je
treba
:
sam
svoj
,
svoboden
!
In
svoboden
služabnik
vsem
!
“
Tam
se
je
zasvetilo
visoko
,
belo
župnišče
poleg
farne
cerkve
in
z
mirnim
srcem
je
stopil
vanj
Martin
Kačur
.
Šel
je
po
stopnicah
in
je
pozvonil
.
„
Kdo
je
?
“
je
vprašal
za
steklenimi
durmi
globok
,
osoren
glas
.
„
Ta
vsaj
sladak
ni
!
“
je
pomislil
Kačur
in
je
pozvonil
vdrugič
.
Jezna
roka
je
odprla
duri
in
Kačur
je
ugledal
majhnega
,
debelega
,
postarnega
gospoda
v
dolgem
talarju
.
Kačur
se
je
poklonil
.
„
Martin
Kačur
,
učitelj
!
“
Župnik
ga
je
premeril
z
dolgim
,
tihim
,
hladnim
pogledom
in
mu
je
stisnil
roko
zelo
narahlo
.
„
Vem
!
Vem
!
“
je
govoril
počasi
,
ne
prijazno
in
ne
osorno
.
„
Nič
slabega
niso
govorili
o
vas
,
pa
dobrega
tudi
nič
.
Prazen
list
.
—
No
,
stopite
malo
noter
.
“
Povabil
ga
je
z
zaspanim
glasom
in
je
šel
počasi
pred
njim
v
veliko
belo
sobo
;
dolga
miza
je
stala
sredi
sobe
,
stene
so
bile
prazne
,
samo
v
kotu
je
viselo
siromašno
črno
razpelo
.
„
V
tej
sobi
pač
ne
sprejema
boljših
gostov
!
“
je
pomislil
Kačur
,
ko
je
sedel
župniku
nasproti
.
Vrtil
je
klobuk
na
kolenih
in
bil
je
zmerom
bolj
v
zadregi
;
kri
mu
je
silila
v
lica
,
in
ker
je
čutil
,
da
zardeva
,
je
zardel
še
močneje
.
„
Jaz
mislim
,
“
je
govoril
župnik
z
istim
čemernim
in
zaspanim
glasom
,
„
mislim
,
da
se
bova
razumela
in
da
ostanete
dolgo
pri
nas
.
Povem
pa
vam
naravnost
,
da
nimam
prav
nobenega
zaupanja
v
to
mlajšo
generacijo
.
Navzela
se
je
idej
,
ki
jih
ne
razume
in
jih
ne
more
prebaviti
in
,
kakor
je
zmedena
sama
,
dela
zmedo
še
v
ljudstvu
.
Vedel
sem
takoj
,
kaj
se
bo
navsezadnje
razvilo
iz
tistega
navdušenega
taboraštva
,
iz
tistega
pretiranega
narodnjaštva
...
No
,
o
tem
bova
še
govorila
.
Tistega
Arka
so
nam
hoteli
vsiliti
,
saj
ga
najbrž
poznate
,
tistega
hujskača
.
Ampak
—
ne
ostal
bi
pri
nas
niti
štirinajst
dni
,
toliko
rečem
in
sem
rekel
.
Kar
se
vas
tiče
,
smo
pač
izvedeli
,
da
ste
tam
—
kje
ste
bili
?
V
Kotlini
!
da
ste
tam
nekaj
mešali
.
Ampak
kakor
pravim
:
mlad
ste
še
,
prazen
list
in
videli
bomo
,
kaj
boste
napisali
nanj
.
“
Župnik
je
vstal
in
je
stisnil
Kačurju
roko
prav
tako
hladno
in
rahlo
kakor
ob
sprejemu
.
„
Nič
dobrega
to
ne
pomeni
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
žalostno
,
ko
je
stopil
iz
farovža
.
„
Tih
človek
je
,
ampak
trd
,
trd
!
Z
njim
naposled
ne
bom
imel
opravila
;
žal
mi
je
,
da
sem
ga
pozdravil
.
“
Na
drugi
strani
farne
cerkve
,
nasproti
kaplanije
,
je
stala
šola
,
staro
,
sivo
poslopje
;
omet
se
je
luščil
od
zidu
,
okna
so
bila
majhna
in
neprijazna
.
Prav
tako
neprijazna
in
črna
je
bila
kaplanija
,
toda
za
njo
se
je
širil
ob
cesti
košat
vrt
in
po
vrtu
,
po
peščeni
stezi
,
v
prijetni
senci
,
se
je
izprehajal
mlad
,
rdečeličen
kaplan
z
brevirjem
v
roki
.
Kačur
se
je
ozrl
s
tiho
zavistjo
na
vrt
,
na
lopo
,
skrito
za
drevjem
,
na
rdečeličnega
kaplana
;
nato
je
pogledal
drugič
na
šolo
in
zdela
se
mu
je
še
bolj
pusta
in
mračna
.
„
Radost
pač
ne
more
skozi
tiste
duri
!
“
je
pomislil
.
Zazeblo
ga
je
v
srce
in
čudno
potrt
se
je
napotil
v
klanec
.
Vrhu
klanca
je
stala
sredi
vrtiča
,
ograjenega
z
rdeče
pobarvano
,
leseno
ograjo
,
pritlična
hiša
z
zelenimi
okni
;
bleščeč
bel
zid
se
je
svetil
izza
trte
,
ki
se
je
vila
do
strehe
.
„
Tam
bo
pač
,
kakor
so
mi
razložili
.
—
Lepo
se
je
udomil
!
“
Pred
hišo
je
sedel
na
klopi
visok
,
rejen
gospod
.
Golorok
je
bil
,
toda
rokavi
srajce
so
bili
snežno
beli
in
za
pestjo
so
se
bleščali
zlati
gumbi
;
po
črnem
telovniku
se
je
vila
dolga
zlata
verižica
,
hlače
so
bile
korektno
nagubane
in
čevlji
so
se
svetili
,
niti
praška
ni
bilo
na
njih
.
Obraz
debelega
gospoda
je
bil
nenavadno
sladak
,
bel
in
polnoličen
,
izza
zlatih
naočnikov
so
gledale
mirne
,
človekoljubne
oči
.
Kačur
je
pozdravil
,
gospod
se
je
vzdignil
,
iztegnil
je
obedve
roki
in
velika
sladkost
se
je
razlila
po
njegovih
licih
.
„
Gospod
nadučitelj
,
dovolite
,
da
se
predstavim
—
“
„
Naša
nova
moč
,
da
!
Takoj
sem
vedel
,
ko
sem
vas
ugledal
na
klancu
.
Pozdravljeni
,
od
srca
pozdravljeni
!
Prepričan
sem
že
zdaj
,
da
bomo
izhajali
dobro
,
da
bomo
izborno
izhajali
!
“
Kačur
je
zapazil
,
da
je
govoril
nadučitelj
zelo
čisto
slovenščino
;
izgovarjal
je
besede
natanko
po
pismu
,
izpustil
ni
nobene
končnice
in
v
glasu
in
melodiji
ni
bilo
več
sledu
dialekta
.
„
Pa
so
rekli
,
da
je
iz
Ribnice
!
“
je
pomislil
Kačur
.
„
Iz
knjige
je
,
iz
slovnice
!
“
Nič
mu
ni
bila
pogodu
sladkost
in
prijaznost
;
zeblo
ga
je
ob
njej
in
bilo
bi
mu
topleje
,
če
bi
bil
nadučitelj
glasan
,
osoren
in
zapovedljiv
človek
.
„
Ali
ste
se
že
kaj
ogledali
po
Zapolju
?
“
„
Govoril
sem
med
vožnjo
z
zdravnikom
in
pri
županu
sem
bil
že
in
pri
župniku
.
“
Nadučitelj
je
požugal
narahlo
s
kazalcem
in
se
je
smehljal
.
„
Najprej
se
je
treba
pokazati
predstojniku
!
—
Toda
—
to
je
seveda
samo
šala
.
Jaz
nisem
vaš
predstojnik
,
temveč
vaš
tovariš
in
prijatelj
.
Ali
ste
šolo
že
videli
?
“
„
Videl
sem
jo
;
poslopje
se
mi
je
zdelo
staro
in
pusto
za
tako
lep
in
velik
kraj
.
“
„
Ne
sodite
po
zunanjosti
!
To
,
kar
imenujete
starost
in
puščobo
,
je
za
šolo
bolj
prikladno
nego
blesk
in
bahatost
.
Saj
veste
,
da
je
treba
vzgajati
v
mladini
smisel
za
resnobo
in
ponižnost
.
V
temni
izbi
se
človek
laže
uči
nego
v
svetli
in
v
dežju
je
mladina
mirnejša
nego
v
soncu
.
“
Kačur
ni
odgovoril
.
Dušila
ga
je
nadučiteljeva
sladka
,
mirna
resnoba
;
legalo
mu
je
na
glavo
,
na
srce
kakor
težka
,
hladna
senca
.
Nadučitelj
mu
je
stisnil
desnico
,
levico
mu
je
položil
na
ramo
.
„
Tako
,
prijatelj
!
Seznanila
se
bova
še
bolj
natanko
,
zakaj
nikogar
človek
tako
ne
pozna
,
kakor
tovariša
v
delu
.
“
Kačur
se
je
poklonil
molče
in
je
šel
.
V
grlu
ga
je
dušilo
,
oči
so
mu
bile
zastrte
in
so
videle
komaj
še
pol
lepote
,
ki
se
je
razprostirala
globoko
pod
njimi
,
na
prostrani
sončni
ravni
.
„
Pa
kako
bi
bilo
drugače
,
zakaj
bi
bilo
!
“
je
premišljeval
.
„
Česa
sem
se
ustrašil
?
Vsako
delo
,
ki
ni
ukazano
,
tudi
dovoljeno
ni
in
je
proti
postavam
družbe
.
Kaj
sem
mislil
,
da
bo
to
mahoma
drugače
?
Lahko
je
orati
mehko
grudo
,
težko
nerodoviten
kamen
.
“
Zašel
je
z
velike
ceste
po
strmem
klancu
v
globel
,
skrito
pod
visokimi
,
navpičnimi
skalami
.
Visoko
gori
je
gledalo
zeleno
drevje
v
mrak
,
globel
je
bila
temna
in
hladna
,
izpod
skale
je
tekla
voda
,
že
v
izviru
široka
,
tiha
,
temno
zelena
.
Ob
visoki
steni
se
je
vila
steza
,
lesena
brv
je
bila
položena
čez
vodo
;
v
kamen
je
bila
zasekana
klop
.
Kačur
je
sedel
in
tišina
je
bila
še
globlja
,
ko
tudi
svojih
korakov
ni
več
čul
na
pesku
.
Voda
je
bila
mirna
,
kakor
učarana
v
prozoren
kamen
;
vrbe
se
niso
ganile
,
strmele
so
molče
v
svojo
podobo
,
črno
v
zelenem
ogledalu
;
in
noben
žarek
sonca
ni
segel
v
globel
.
Tam
zadaj
,
kakor
v
velikem
oknu
,
se
je
svetilo
Zapolje
v
poldanskem
blesku
.
V
farni
cerkvi
je
zazvonilo
in
zamolkla
,
poludušena
pesem
je
odmevala
od
sivih
sten
;
tišine
ni
vzdramila
.
Kačur
je
zavzdihnil
globoko
,
kakor
da
je
bil
odložil
težko
breme
.
Bolj
močnega
,
bolj
svobodnega
se
je
čutil
v
samoti
,
in
kar
je
doživel
,
se
mu
je
zdelo
manjše
in
neznatnejše
.
Ljudi
,
ki
je
stal
prej
tik
pred
njimi
,
je
pogledal
od
daleč
,
z
mirnim
očesom
,
in
jih
je
videl
in
spoznal
natančneje
ter
jih
sodil
s
hladnim
srcem
.
„
V
nobenem
ni
tiste
nevarnosti
,
ki
bi
bila
največja
.
Nobeden
nima
nazorov
,
idej
,
prepričanja
,
boriti
se
torej
ni
treba
človeku
z
nikomer
,
ker
nimajo
orožja
.
Ljudje
so
,
trudni
,
pusti
in
čemerni
od
večne
,
zmerom
enake
in
zmerom
dolgočasne
muke
delavnika
.
V
duhu
svojega
srca
pa
so
ljudje
kakor
vsi
,
blagi
in
pošteni
.
Treba
se
jih
je
samo
privaditi
,
spoznati
je
trebanjih
nadloge
in
nadložnosti
.
Stroj
je
samo
nevaren
,
dokler
mu
človek
ne
spozna
mehanike
.
“
Z
lažjim
korakom
se
je
vrnil
iz
globeli
na
veliko
cesto
.
Srečaval
je
ženske
,
ki
so
nosile
kosilo
v
opekarnico
,
prišel
je
mimo
bolje
oblečen
,
suhljav
in
bledikast
človek
,
najbrž
uradnik
,
in
se
je
ozrl
nanj
z
radovednim
in
nezaupnim
pogledom
,
spodaj
na
polju
so
šle
ženske
v
pisanih
rutah
in
s
srpi
v
rokah
v
dolgi
vrsti
po
razoru
in
so
posedle
po
travi
pod
cesto
.
Vzduh
,
prej
čist
in
svež
,
se
je
polnil
s
prašno
,
vročo
soparo
in
sonce
je
gorelo
kakor
v
avgustu
.
Kačur
je
bil
truden
,
ko
je
prišel
v
gostilnico
.
Po
kosilu
si
je
poiskal
stanovanja
blizu
fare
,
tesno
izbo
s
siromašnim
,
starinskim
pohištvom
.
„
Tukaj
je
stanoval
tudi
prejšnji
učitelj
!
“
mu
je
razodela
gospodinja
,
kramarica
.
„
Ali
je
bil
dolgo
v
Zapolju
?
“
„
Ni
bil
dolgo
,
komaj
leto
dni
.
Šel
je
kar
čez
noč
.
Nobeden
ne
ostane
dolgo
tukaj
.
“
„
Zakaj
pa
je
šel
?
“
„
Z
delavci
se
je
bratil
in
k
maši
ni
hodil
.
Dober
gospod
je
bil
,
samo
nositi
se
ni
znal
,
kakor
se
spodobi
.
“
Kačur
se
je
zmenil
za
hrano
in
je
izračunal
,
da
mu
ostane
za
svobodno
uporabo
na
mesec
pet
goldinarjev
.
Prvo
noč
je
spal
v
gostilnici
,
v
prostrani
pusti
izbi
;
oddahnil
se
je
globoko
,
ko
je
upihnil
luč
.
In
ko
je
upihnil
luč
,
je
zamolklo
zašumelo
pod
oknom
.
Vstal
je
in
je
zaprl
okno
.
„
Podnevi
voda
ni
šumela
;
ležala
je
kakor
tolmun
;
zdramila
se
je
šele
v
noč
.
“
Šli
so
mimo
njega
obrazi
,
ki
jih
je
videl
podnevi
;
in
ko
je
zadremal
,
je
stal
v
veliki
,
beli
župnikovi
sobi
in
je
udaril
s
pestjo
po
mizi
,
da
je
odskočil
brevir
.
„
Jaz
sem
se
namenil
,
da
živim
in
diham
za
svoj
narod
in
ni
je
sile
,
ki
bi
me
zmotila
!
Svet
je
moj
poklic
in
jaz
sam
,
jaz
človek
,
izginem
v
njegovi
gloriji
!
...
“
Vrgel
je
odejo
raz
sebe
in
se
je
zdramil
zlovoljen
.
Zastrmelo
se
je
vanj
četvero
velikih
,
črnih
oken
.
voda
je
zašumela
spodaj
.
Zatisnil
je
oči
in
ni
še
zadremal
,
ko
so
se
napotile
njegove
misli
na
lepšo
cesto
.
Ugledal
je
starinski
,
sivi
grad
in
prostrani
park
ob
njem
in
odprto
,
z
bršljanom
ovito
lopo
ob
cesti
.
In
v
lopi
svetlo
rdečo
bluzo
in
bel
obraz
in
črne
oči
.
Zavzdihnil
je
in
se
je
nasmehnil
v
polspanju
.
V
nedeljo
dopoldne
je
bilo
,
pozno
v
novembru
,
ko
je
romal
Martin
Kačur
iz
Zapolja
v
Bistro
.
Nebo
je
bilo
nizko
in
sivo
,
megle
so
ležale
na
ravni
,
plazile
so
se
leno
in
tiho
nad
močvirjem
.
Cesta
je
bila
razvožena
in
blatna
,
hiše
ob
poti
so
gledale
mrko
;
umazane
so
bile
in
sajaste
.
Martin
Kačur
pa
ni
videl
ne
sivega
neba
,
ne
megla
,
ne
sajastih
hiš
;
veselo
in
sončno
je
bilo
njegovo
srce
.
To
je
bil
tisti
čas
,
ko
je
bil
močan
in
svoboden
,
kakor
nikoli
poprej
.
Prišel
je
v
Bistro
,
do
bele
enonadstropne
hiše
;
njegov
obraz
je
bil
vesel
in
slovesen
,
kakor
da
bi
stal
ob
sončnem
prazniku
pred
cerkvijo
.
Na
hiši
je
bilo
skromno
,
polskrito
znamenje
,
da
se
toči
tam
vino
;
žejen
bi
moral
biti
človek
,
da
bi
zapazil
oblanico
nad
vrati
.
Drugače
ni
bila
hiša
čisto
nič
podobna
gostilnici
;
ne
kozlov
ni
bilo
pred
njo
ne
korita
za
napajanje
živine
,
tudi
krčmarja
ni
bilo
nikoli
med
durmi
,
nikoli
ni
prepeval
pijanec
v
veži
;
okna
so
bila
,
umita
in
gosposka
.
Vozniki
niso
ustavljali
tam
in
fantje
so
šli
v
nedeljo
mimo
kakor
mimo
cerkve
.
Gospodar
je
bil
bogat
in
je
točil
vino
popotnikom
,
ki
niso
plačali
,
študentom
,
ki
jih
je
gostil
iz
bahatosti
,
in
gosposkim
gostom
,
ki
so
prihajali
poleti
ob
nedeljah
popoldne
.
Kačur
je
stopil
v
izbo
in
je
sédel
za
mizo
,
pogrnjeno
s
svetlim
belim
prtom
.
Ko
je
odprla
duri
gospa
Sitarjeva
,
je
vstal
urno
ter
se
smehljaje
poklonil
.
Gospa
je
bila
visoka
,
lepa
ženska
in
edino
,
kar
je
Kačurja
motilo
,
je
bil
tih
,
nekoliko
prezirljiv
nasmešek
na
njenih
ustnicah
,
ki
ni
izginil
nikoli
.
„
Malo
vinčka
,
kajne
?
Malo
vinčka
?
“
Prinesla
je
vina
,
gnjati
in
belega
kruha
;
nato
je
sedla
udobno
za
mizo
in
je
prekrižala
roke
na
prsih
.
Kačur
je
poznal
njen
pogled
in
njen
nasmešek
in
vendar
je
vselej
posebej
zardel
,
kadar
je
čutil
na
licih
njen
mirni
,
veseli
pogled
.
„
Kako
pa
z
vami
?
Kako
vam
je
kaj
v
Zapolju
?
“
„
Bi
bilo
!
“
„
Zdaj
imate
pač
že
nekoliko
znanja
;
z
ženskami
posebno
.
“
Kačur
je
zardel
še
bolj
.
„
Ne
poznam
nobene
ženske
v
Zapolju
.
“
„
Pa
pravijo
,
da
ste
liberalec
.
“
„
Kaj
da
sem
?
Zakaj
?
“
„
Pravijo
;
to
se
pozna
človeku
že
na
obrazu
.
—
Ali
ste
z
notarko
kaj
govorili
?
“
„
Nikoli
.
Poznam
jo
komaj
.
“
Njen
nasmešek
je
bil
še
bolj
vesel
in
nekoliko
nezaupen
.
„
Res
ne
?
Ali
se
vam
zdi
lepa
?
“
„
Ne
lepa
ne
grda
;
ne
briga
me
.
“
„
V
vsakega
mladega
človeka
,
ki
pride
v
Zapolje
,
je
zaljubljena
.
Ne
da
bi
ga
imela
res
rada
,
ampak
navadila
se
je
.
Njen
mož
jo
neprestano
tepe
.
“
„
Res
?
“
Kačur
je
gledal
začuden
.
„
Čemu
mi
to
pripoveduje
?
“
si
je
mislil
.
„
Nekoč
,
ko
je
bil
tisti
mladi
dacar
v
Zapolju
,
“
se
je
smejala
gospa
,
„
je
prišel
notar
domov
natanko
ob
tisti
uri
—
no
,
veste
kaj
?
Pomagal
je
dacarju
v
suknjo
in
se
je
smejal
in
mu
je
stisnil
roko
,
notarka
pa
potem
teden
dni
ni
mogla
na
cesto
,
in
ko
je
prišla
,
je
imela
bulo
pod
očesom
.
“
Gospa
se
je
zasmejala
naglas
,
naslonila
se
je
globoko
na
stol
in
je
prekrižala
noge
.
Kačur
je
srečal
pogled
njenih
oči
;
toplejši
je
bil
in
zastrt
.
Povesil
je
glavo
,
natočil
si
je
in
je
pil
hitro
.
„
Čemu
to
?
Kaj
je
to
?
“
si
je
mislil
in
nekaj
grdega
,
zoprnega
,
nerazumljivega
mu
je
seglo
v
srce
.
„
Tako
!
Torej
z
notarko
ni
nič
!
“
Njen
glas
je
bil
čisto
miren
,
tudi
njen
pogled
je
bil
spet
hladan
in
vesel
.
„
Kaj
pa
z
Martinčevimi
?
Ali
ste
že
kaj
govorili
z
njimi
?
“
„
Nisem
govoril
,
ampak
pravijo
,
da
jih
je
veliko
.
Še
danes
sem
jih
videl
,
ko
sem
šel
sem
;
pet
jih
je
bilo
na
pragu
.
“
Gospa
se
je
zasmejala
zvonko
.
„
Pet
!
Deset
jih
je
!
In
Bog
vedi
,
koliko
jih
še
bo
!
Vsaka
izmed
njih
ima
pet
tisoč
,
pa
vendar
ni
nikogar
,
da
bi
jih
pobral
.
Kmeta
ne
marajo
,
drugi
pa
se
boje
žlahte
in
pobožnosti
.
V
nedeljo
gredo
od
večernic
,
vse
po
vrsti
,
kakor
gosi
,
in
vsaka
ima
molek
v
roki
in
gleda
v
tla
.
“
Kačurju
je
bilo
neprijetno
.
„
Nekaj
namerava
,
Bog
vedi
!
Drugače
ne
bi
tako
govorila
,
brez
smisla
in
brez
pomena
.
Kaj
me
briga
notarka
in
kaj
me
brigajo
vse
ženske
na
svetu
?
“
Gospa
je
opazila
zlovoljnost
na
njegovem
zardelem
obrazu
in
takoj
je
bil
tudi
njen
obraz
resen
in
prezirljiv
kakor
prej
;
ostal
je
samo
rahli
nasmešek
na
ustnicah
.
„
Zdi
se
mi
,
da
ne
marate
takih
povesti
?
Da
sploh
ne
marate
žensk
?
“
„
Ne
maram
jih
,
bogami
!
“
je
odgovoril
Kačur
skoro
osorno
.
„
Ali
bi
še
četrt
vina
?
“
„
Še
bi
!
“
Gospa
je
vzela
steklenico
,
ni
se
ozrla
na
Kačurja
in
je
šla
.
„
Razžalil
sem
jo
!
“
je
pomislil
Kačur
in
je
bil
jezen
nase
in
nanjo
.
„
Ampak
kaj
je
hotela
?
Čemu
je
tako
govorila
?
Ni
bil
lep
njen
obraz
;
videl
sem
take
v
Ljubljani
,
časih
na
večer
;
in
sem
šel
hitro
mimo
.
“
Naslonil
je
glavo
ob
dlan
in
ni
bil
vesel
.
Tudi
niso
pogledale
njegove
oči
tako
veselo
kakor
zmerom
,
ko
so
se
odprle
duri
in
je
stopila
v
izbo
Minka
.
Tako
bel
je
bil
njen
obraz
in
tako
črne
so
bile
njene
oči
,
kakor
tisto
jutro
,
ko
jo
je
videl
v
lopi
,
in
celo
njena
bluza
je
bila
rdeča
;
toda
v
tem
trenutku
je
zapazil
prvikrat
na
njenih
ustnicah
tisti
tihi
,
komaj
vidni
,
prezirljivi
in
nezaupni
nasmešek
,
ki
ga
je
videl
na
ustnicah
njene
matere
.
„
Jezni
danes
,
čemerni
,
gospod
Kačur
?
“
Kačur
je
vstal
in
je
zardeval
in
ji
stiskal
roko
.
Ona
je
stala
pred
njim
mirna
,
smehljajoča
,
tudi
njena
roka
je
ležala
v
njegovi
in
je
ni
stisnila
.
„
Ne
jezen
!
Ne
čemeren
!
Vesel
sem
,
da
vas
vidim
,
gospodična
Minka
—
kakor
sem
vesel
in
srečen
celo
v
sanjah
,
če
vas
ugledam
!
“
Sedla
je
na
stol
,
kjer
je
trenutek
prej
sedela
njena
mati
.
„
Ne
tja
,
gospodična
Minka
,
sedite
bliže
,
kamorkoli
...
Ne
tja
!
“
Pogledala
je
začudeno
in
se
je
nasmehnila
in
je
sedla
na
klop
ob
steni
,
prav
poleg
njega
.
„
Ves
drugačen
ste
danes
!
Kaj
se
vam
je
pripetilo
?
“
lzpil
je
hitro
;
vroče
mu
je
bilo
v
lica
in
oči
so
mu
žarele
.
„
Ne
drugačen
!
Zmerom
so
moje
misli
vse
pijane
in
blodne
,
kadar
ste
blizu
,
in
moje
besede
jecajoče
in
nerodne
kakor
kaznovanega
učenca
...
In
danes
še
celo
!
“
Minka
se
je
zasmejala
in
je
pustila
svojo
roko
v
objemu
njegovih
.
„
Danes
še
celo
!
To
sem
videla
in
zato
sem
prašala
.
“
Ni
se
zasmejal
z
njo
,
pogledal
ji
je
v
oči
z
dolgim
,
resnim
pogledom
,
njegove
ustnice
so
hotele
izpregovoriti
in
so
vztrepetale
.
„
Predrzen
sem
danes
,
po
tolažbe
sem
prišel
k
vam
!
Res
,
—
“
Zardel
je
v
lica
in
oči
so
se
mu
zalesketale
.
„
—
težko
meni
,
da
bi
vaša
podoba
ne
bila
v
mojih
mislih
.
Slab
je
človek
;
v
oblake
hoče
,
in
vendar
mora
imeti
palico
in
oporo
na
zemlji
.
Glejte
,
že
sem
vam
pripovedoval
,
kako
velik
je
poklic
človeka
,
ki
ve
,
da
ne
živi
zase
,
temveč
za
druge
.
In
kako
veliko
je
njegovo
trpljenje
.
Čudno
je
in
razumeti
ne
morem
:
žive
tam
ljudje
,
sami
zase
in
za
svojo
družino
,
ne
menijo
se
za
nikogar
,
ne
koristijo
nikomur
;
lahko
bi
svet
poginil
in
ne
ganili
bi
mezinca
,
da
bi
ga
rešili
,
samo
da
ostane
njih
hiša
.
Ti
ljudje
so
spoštovani
in
velika
je
njih
beseda
.
Pa
je
še
nekaj
drugih
,
nekaj
ljudi
posebne
sorte
,
čisto
drugačnih
,
nespametnih
ljudi
.
Ne
delajo
zase
,
ne
žive
zase
,
temveč
hočejo
na
vsak
način
,
vkljub
sebi
,
svoji
družini
in
vsemu
svetu
živeti
za
druge
ljudi
;
kakor
Kristus
,
ki
se
je
dal
križati
v
blagor
drugih
.
“
Poslušala
je
,
toda
njen
obraz
je
bil
miren
in
nasmešek
ni
izginil
z
njenih
ustnic
.
Martin
Kačur
je
videl
lepoto
njenih
oči
in
njenih
lic
in
njenih
ustnic
;
njenega
smehljaja
ni
videl
.
„
In
teh
ljudi
ne
marajo
in
težko
je
njih
življenje
!
—
Jedo
siromaki
ovsenjak
in
jim
prinesejo
belega
kruha
:
Kaj
mi
bo
ta
bela
goba
,
pravijo
,
kdo
jo
je
naročil
in
kdo
te
je
klical
?
Kakor
bolnik
je
to
ljudstvo
:
sovraži
zdravnika
.
Jaz
pa
mislim
,
gospodična
,
da
na
svetu
ni
lepšega
poklica
,
kakor
je
poklic
radovoljnega
zdravnika
,
ki
ne
žanje
ne
denarja
ne
časti
,
temveč
samo
žalost
in
trpljenje
.
“
Gledala
mu
je
v
obraz
,
čudila
se
je
ognju
njegovih
oči
in
rdečici
njegovih
lic
in
ga
ni
razumela
.
Sklonila
se
je
niže
k
njemu
in
njen
pogled
je
bil
zaupnejši
.
„
Pa
zakaj
to
?
Zakaj
vse
to
?
“
„
Čemu
?
“
je
obstrmel
Kačur
.
„
Da
,
čemu
?
Kaj
vam
to
koristi
?
“
„
Kaj
mi
koristi
?
Nič
mi
ne
koristi
!
Saj
sem
povedal
,
da
ne
more
,
da
še
ne
sme
ne
koristiti
!
Kjer
je
korist
,
tam
ni
...
tam
ni
poštenosti
.
Kako
bi
moglo
koristiti
,
če
človek
ne
dela
zase
?
Če
ne
dela
zase
,
dela
sebi
v
škodo
!
“
Nenadoma
je
bil
resen
njen
obraz
.
„
Mislila
sem
,
da
ste
pesnik
!
“
Vdrugič
je
obstrmel
Kačur
.
„
Zakaj
bi
bil
pesnik
?
“
„
Tudi
pesniki
ne
mislijo
na
svojo
korist
in
govore
tako
lepo
,
kakor
ste
vi
govorili
.
Ampak
zato
delajo
pesmi
—
vi
pa
še
pesmi
ne
delate
!
“
Kačur
je
pogledal
nanjo
in
od
nje
v
daljavo
;
ogenj
ni
ugasnil
v
njegovih
očeh
.
„
Kaj
ni
človek
lahko
pesnik
,
ne
da
bi
delal
verze
?
“
je
govoril
tiše
,
z
mirnejšim
glasom
.
„
Vsi
tisti
so
bili
pesniki
,
ki
so
bolj
ljubili
svojega
bližnjega
nego
sami
sebe
.
In
pesem
je
vsako
njih
dejanje
.
“
„
Kako
čudno
govorite
danes
;
kakor
—
ob
zadnji
večerji
.
“
Kačur
se
je
zasmejal
in
zvedril
se
mu
je
obraz
.
„
Zares
,
beseda
je
bila
imenitnejša
nego
stvar
in
gesta
večja
nego
beseda
.
Nepotrebna
tragika
;
solzna
oda
mrtvemu
hrošču
!
In
pomožni
učitelj
se
je
primerjal
Kristusu
,
zato
ker
namerava
vkljub
županu
in
župniku
ustanoviti
bralno
društvo
!
Nič
bolj
smešen
ni
Pilatžupan
kakor
Odrešenikučitelj
!
In
vendar
je
treba
pomisliti
,
da
hrošč
,
ki
je
bila
oda
zložena
zanj
,
ni
čutil
nič
manjših
smrtnih
bolečin
,
kakor
jih
bom
čutil
jaz
nekoč
.
Zato
mi
odpustite
tragično
besedovanje
;
smešno
je
bilo
,
ampak
govoril
sem
tako
resno
,
kakor
sem
resno
čutil
.
“
Minka
je
poslušala
razmišljena
;
v
njenem
pogledu
ni
bilo
ne
sočutja
ne
navdušenja
in
ne
obžalovanja
.
„
Pa
zakaj
se
vtikate
v
take
reči
?
Kaj
vam
ne
bo
škodovalo
?
“
„
Seveda
mi
bo
!
“
„
Zakaj
torej
?
“
Kačur
je
pogledal
v
zadregi
in
je
pomislil
;
zdelo
se
mu
je
,
da
ga
je
prašal
otrok
:
Zakaj
živiš
?
in
da
mu
ni
mogel
odgovoriti
.
„
Ne
vem
zakaj
!
—
Zakaj
mi
je
vse
toplo
in
zakaj
je
tako
nemirno
moje
srce
,
kadar
vas
ugledam
?
Ne
vem
zakaj
!
Zakaj
bi
si
dal
roko
odsekati
,
smehljajoč
,
brez
vzdiha
,
če
bi
vi
tako
ukazali
?
Ne
vem
zakaj
!
Kako
bi
mogel
ukazovati
svojemu
srcu
?
Ravna
,
kakor
mora
ravnati
,
gre
svojo
pot
in
nobena
misel
ga
ne
more
ustaviti
.
—
Kaj
bi
bil
jaz
,
če
bi
ne
bilo
v
meni
veliko
hrepenenje
,
da
koristim
drugim
,
da
jim
darujem
to
malo
,
kar
imam
?
Kaj
bi
ne
bil
slabši
od
živali
,
če
bi
spoznal
svojo
pot
in
bi
je
ne
nastopil
,
ker
stoji
tam
na
križpoti
gospod
župnik
s
palico
v
roki
?
Če
bi
vedel
,
da
moram
iti
na
desno
,
in
bi
šel
na
levo
,
zato
ker
je
odrezan
tam
zame
večji
kos
kruha
?
—
Saj
je
tako
malo
,
kar
imam
,
saj
je
to
življenje
tako
majhno
in
malopomembno
—
pa
bi
še
tega
ne
daroval
?
To
je
kakor
z
ubogim
darom
svetopisemske
vdove
:
nič
manj
ni
vreden
kakor
talenti
bogataša
.
In
ko
bi
ne
bila
darovala
,
bi
ne
bil
njen
greh
nič
manjši
nego
bogatašev
...
“
Minka
je
gledala
na
mizo
;
Kačur
sam
je
videl
,
da
ni
več
poslušala
,
in
razsrdil
se
je
nad
seboj
.
„
Kaj
je
bilo
potreba
tega
besedovanja
?
—
Saj
nisem
prišel
zato
,
gospodična
Minka
,
da
bi
tožil
in
da
bi
poveličeval
to
svojo
ubornost
!
Nespametno
je
bilo
,
da
sem
tako
govoril
,
in
nikoli
bi
ne
bile
take
moje
besede
,
če
bi
vam
moje
srce
ne
bilo
tako
blizu
!
—
Samo
zato
sem
prišel
,
da
vas
vidim
in
da
bo
spet
živejša
in
lepša
vaša
podoba
,
ki
jo
nosim
v
srcu
.
Danes
sem
vas
moral
videti
.
Kadar
grem
odtod
,
so
moje
misli
vse
čistejše
in
vsa
večja
je
moja
moč
.
In
nocoj
mi
bo
treba
velike
moči
in
čistega
srca
.
“
Pogledal
ji
je
v
obraz
z
velikimi
,
žarečimi
očmi
,
ustnice
so
mu
trepetale
,
hotel
je
še
govoriti
,
toda
sklonil
je
glavo
in
ji
je
poljubljal
roke
.
Minka
se
je
smehljala
,
z
istim
tihim
,
mirnim
,
nekoliko
prezirljivim
nasmeškom
,
in
je
gledala
na
njegove
kuštrave
lase
,
na
njegov
mladi
,
skoro
čisto
goli
,
otroško
zaupni
obraz
.
„
Kako
ste
čudni
,
gospod
Kačur
!
Jaz
sem
zmerom
mislila
,
da
ste
pesnik
!
Samo
pesniki
govore
tako
zmedeno
in
—
poljubljajo
roke
...
“
Zasmejala
se
je
,
Kačur
pa
je
obstrmel
in
polila
ga
je
rdečica
.
Nato
se
je
nasmehnil
nerodno
,
v
zadregi
,
in
oči
so
se
mu
orosile
;
kakor
otrok
,
ki
se
je
sklonila
babica
k
njemu
:
Zakaj
pa
samo
krhelj
pomaranče
?
Kaj
ne
maraš
cele
?
—
Roke
so
se
mu
tresle
,
ko
jo
je
objel
okoli
vratu
in
jo
poljubil
na
ustnice
.
V
globokem
ognju
so
se
bleščale
njegove
oči
,
obraz
se
mu
je
izpremenil
,
lep
je
bil
in
nova
luč
je
sijala
na
njem
.
„
Minka
!
Nikoli
—
nikoli
več
te
ne
izpustim
!
“
Jecal
je
in
pijan
je
bil
.
Narahlo
se
je
odmaknila
od
njega
;
njena
lica
niso
bila
zardela
,
njene
oči
so
gledale
veselo
in
jasno
in
njen
smehljaj
je
bil
miren
kakor
prej
.
„
Zadosti
je
,
gospod
Kačur
!
“
Nenadoma
se
je
zasmejala
.
„
Kako
čudno
je
vaše
ime
!
Kačur
in
še
Martin
zraven
!
Pesnik
bi
se
ne
smel
nikoli
tako
pisati
!
—
Moja
mati
je
imela
nekoč
ljubimca
,
ki
je
bil
zelo
bogat
in
zelo
lep
,
pa
ga
nazadnje
samo
zato
ni
marala
,
ker
je
imel
čudno
ime
.
Zelo
nespodobno
ime
je
imel
!
“
Zasmejala
se
je
naglas
in
je
pogledala
Kačurju
v
obraz
s
čudno
zrelimi
,
vročimi
očmi
.
„
Kako
pa
se
je
pisal
?
“
je
prašal
Kačur
razmišljen
in
začuden
.
Minka
se
je
zasmejala
,
pritisnila
je
robec
na
usta
in
oči
so
se
ji
zasolzile
.
„
Kakšen
otrok
ste
,
gospod
Kačur
!
Tako
čudno
in
modro
govorite
,
kakor
sveto
pismo
,
pa
ste
otrok
,
da
se
Bog
usmili
!
“
„
Kaj
sem
ji
storil
?
“
je
pomislil
in
je
ni
razumel
;
toda
slišal
je
njen
smeh
in
grenko
mu
je
bilo
pri
srcu
.
„
Ne
zdaj
!
“
je
prosil
.
„
Tako
se
ne
smejte
zdaj
!
Meni
je
—
kakor
mi
nikoli
ni
bilo
v
življenju
!
Če
bi
za
zvezdami
segal
—
tolike
sreče
bi
ne
dosegel
nikoli
!
“
Prijel
jo
je
za
roke
in
je
gledal
nanjo
z
rosnimi
očmi
.
„
Glejte
,
tako
malo
imam
,
in
zdaj
čutim
,
da
je
veliko
,
ker
je
tako
velika
,
neskončna
moja
ljubezen
.
Sprejmite
jo
vbogajme
!
Stokrat
večja
bo
moja
moč
in
stokrat
večje
bo
moje
premoženje
,
če
me
blagoslovi
vaša
ljubezen
!
“
Minka
se
je
smehljala
in
je
gledala
nanj
z
blagovoljnimi
očmi
,
kakor
na
ljubeznivega
otroka
.
„
No
,
zdaj
je
že
dobro
,
gospod
Kačur
!
Nehajte
zdaj
!
“
Pogledal
jo
je
in
začudil
se
je
,
da
je
bila
tako
lepa
in
tako
vse
ljubezni
in
vsega
poželenja
vredna
kakor
prej
.
„
In
nobene
druge
besede
?
“
„
Kakšno
besedo
?
“
„
Eno
samo
besedo
bi
rad
slišal
danes
,
gospodična
Minka
!
Toplo
besedo
,
prijateljsko
—
drugega
nič
.
Samo
besedo
,
ki
bo
ostala
v
mojem
srcu
kakor
večna
hrana
in
ki
bi
se
spominjal
nanjo
v
žalostnih
urah
!
Eno
samo
besedo
!
“
„
No
!
“
Položila
mu
je
obe
roke
na
rame
,
kakor
mati
,
pogledala
mu
je
v
oči
in
se
je
nasmehnila
.
„
Saj
vas
imam
rada
!
“
Poljubljal
je
njene
roke
in
je
trepetal
od
sreče
.
„
In
zdaj
je
zadosti
,
gospod
Kačur
;
pozabili
ste
,
da
je
že
skoro
poldne
.
“
Njemu
se
ni
zdelo
razumljivo
,
da
bi
moral
odhajati
opoldne
,
tudi
ne
bi
zapazil
mraka
ne
noči
.
„
Samo
še
minuto
!
Trenutek
samo
!
“
Samota
je
bila
zunaj
in
žalost
.
„
Samo
še
trenutek
!
“
Minka
je
vstala
in
mu
je
stisnila
roko
.
„
Saj
pridete
še
velikokrat
!
Zakaj
ste
tako
žalostni
kakor
ob
zadnji
večerji
?
“
Kačur
se
je
nasmehnil
,
toda
bolest
je
bila
v
njegovem
nasmehu
.
„
Pa
če
se
več
ne
vidiva
—
“
„
Zakaj
bi
se
več
ne
videla
?
“
„
Če
se
več
ne
vidiva
tako
,
kakor
danes
...
Zmerom
sem
vas
imel
od
srca
rad
,
gospodična
Minka
,
in
nikoli
ne
bom
pozabil
vašega
obraza
.
“
„
Zakaj
ste
žalostni
?
“
„
Ker
vas
ljubim
.
Odkod
ljubezen
in
odkod
žalost
?
“
„
To
so
tiste
besede
;
tako
ste
govorili
prej
!
“
se
je
nasmehnila
Minka
.
„
In
nikoli
več
!
—
Za
slovo
,
morda
za
dolgo
slovo
!
“
Zatisnila
je
oči
,
lica
so
se
nasmehnila
in
ponudila
mu
je
ustnice
.
Tudi
on
je
zatisnil
oči
,
narahlo
ji
je
položil
roke
na
rame
in
jo
je
poljubil
.
Svež
,
moker
vzduh
mu
je
puhnil
v
obraz
,
ko
je
stopil
na
cesto
,
in
v
prvem
trenutku
se
mu
je
zazibalo
pred
očmi
.
Prijel
se
je
za
čelo
in
je
postal
.
Že
tedaj
,
še
v
polzavesti
,
je
seglo
v
njegovo
srečo
neprijetno
,
ne
še
razumljivo
,
zoprno
čustvo
.
Ob
ovinku
se
je
ozrl
;
nikogar
ni
bilo
na
pragu
,
tuje
in
tiho
je
gledala
nanj
bela
hiša
,
kakor
da
bi
nikoli
ne
bil
prestopil
njenega
praga
.
Čutil
je
senco
,
ki
je
legala
na
njegovo
srce
,
toda
vedel
ni
ne
odkod
ne
zakaj
.
Dan
je
bil
pust
in
meglen
kakor
jutro
.
Toliko
da
se
je
zasvetila
megla
v
zaspani
,
rumenkasti
luči
.
Kačurju
ge
je
zazdela
pot
v
Zapolje
zelo
dolga
in
pusta
.
Srečaval
je
kmetice
in
kmete
,
ki
so
se
vračali
od
velike
maše
;
kmetje
z
blatnimi
škornji
,
kmetice
visoko
izpodrecane
;
nekateri
so
šli
mimo
in
se
niso
ozrli
nanj
,
drugi
so
ga
pozdravljali
z
nezaupnim
,
neprijaznim
pogledom
.
„
Saj
še
pri
maši
ni
bil
!
“
je
izpregovoril
kmet
,
ki
je
šel
mimo
.
„
Pri
Sitarjevih
se
ženi
,
pa
hodi
rajši
tja
!
“
je
odgovorila
kmetica
.
Kmet
se
je
zasmejal
.
„
To
kazen
bi
mu
privoščil
!
“
Kačur
ni
poslušal
,
ni
pogledal
nikamor
in
je
pospešil
korake
.
„
Kaj
sem
jim
storil
?
Teh
ljudi
še
nikoli
nisem
videl
,
še
nikoli
nisem
govoril
z
njimi
,
in
vendar
me
sovražijo
!
“
„
Kaj
pa
ta
škric
tod
okoli
?
“
je
zaklical
fant
tik
njega
in
je
uprl
roke
v
boke
,
da
bi
se
zadel
ob
Kačurja
s
komolcem
,
Kačur
je
stopil
v
stran
,
fantje
so
šli
dalje
.
„
Naj
nikar
preveč
ne
hodi
okoli
deklet
!
“
je
zaklical
nekdo
za
njim
.
„
To
je
tisti
učitelj
,
ki
ne
hodi
k
maši
!
“
Govorili
so
in
so
se
smejali
,
Kačur
je
hitel
dalje
in
jih
ni
razumel
več
.
Zardel
je
bil
v
obraz
in
tresel
se
je
od
srda
,
ustnice
pa
so
se
mu
smehljale
.
