jeležal
in
premišljeval
...
Skozi
zastrta
okna
so
sijali
v
poltemno
sobo
svetli
solnčni
žarki
,
a
Henrik
še
vedno
ni
hotel
vstati
,
sklenil
je
,
da
pove
takoj
vse
svoji
ženi
,
kar
je
opazil
včeraj
,
potem
pa
gre
takoj
k
svoji
sestri
,
da
spregovori
žnjo
odločno
in
odkritosrčno
besedo
.
Slednjič
se
je
Mary
prebudila
,
veselo
je
pogledala
naokoli
in
se
napol
dvignila
v
svoji
postelji
:
„
No
,
kje
si
pa
hodil
včeraj
,
prav
nič
Te
nisem
slišala
,
kdaj
si
prišel
domov
!
“
In
sedaj
ji
je
Henrik
povedal
vse
,
kar
je
mislil
o
svoji
sestri
,
kar
je
videl
mimo
grede
in
slučajno
na
svojem
sprehodu
.
Prosil
je
ženo
,
da
naj
se
najožje
sprijatelji
z
Rene
,
naj
bo
vedno
v
njeni
bližini
.
Henrik
je
bil
človek
,
ki
je
čutil
usmiljenje
in
sočutje
do
onih
nesrečnih
stvorov
,
ki
jih
je
neznana
sila
,
pomanjkanje
ali
pa
njih
sama
strastna
narava
zapeljala
,
tako
daleč
,
da
so
izgubili
vsak
čut
poštenosti
!
Poznal
je
take
ženske
,
poznal
njih
nagnenja
,
a
obsojal
jih
ni
,
ker
je
vedel
,
da
morajo
biti
take
.
Ko
je
včasi
sedel
sam
po
pariških
nočnih
lokalih
,
prihajale
so
k
njemu
lahkoživke
in
on
se
je
vedno
pogovarjal
žnjimi
,
skušal
je
izvabiti
iz
njih
vzroke
njih
življenja
,
a
skoro
vedno
je
dobil
eninisti
odgovor
.
Moram
!
Ne
morem
drugače
!
Med
take
lahkoživke
je
prišteval
Henrik
svojo
sestro
,
vedel
je
sicer
,
da
ni
zašla
na
taka
pota
vsled
pomanjkanja
,
ne
,
poznal
je
njen
živahni
temperament
,
njeno
burno
naravo
...
udala
se
je
v
začetku
nehote
takemu
življenju
,
a
sedaj
ga
ne
more
več
pustiti
...
A
Henrik
je
trdno
sklenil
,
da
jo
mora
rešiti
!
Vstal
je
ter
se
oblekel
,
naročil
Mary
,
da
ga
naj
pričakuje
v
sobi
,
ali
pa
bližnji
kavarni
,
sam
pa
je
odšel
k
svoji
sestri
...
Radovedno
so
se
Ljubljančani
ozirali
za
mladim
elegantnim
gospodom
,
ko
je
šel
odločnega
,
trdnega
koraka
po
ulicah
.
Dvignjene
glave
,
ponosnih
izzivajočih
oči
je
stopal
naprej
;
videl
je
,
da
ga
v
Ljubljani
ne
pozna
nikdo
več
!
Kot
mladenič
idealen
in
brezskrben
je
nekdaj
hodil
po
ljubljanskih
ulicah
,
kot
umetnik
je
stradal
in
prosjačil
...
takrat
so
ga
poznali
vsi
,
smejali
so
se
mu
in
se
norčevali
,
ko
se
je
potikal
naokoli
v
najhujši
zimi
zavit
v
oguljen
plašč
...
poznali
so
ga
takrat
,
ko
je
sedel
obupan
in
strt
v
kotu
kake
gostilne
,
takrat
so
ga
poznali
in
se
polglasno
pogovarjali
o
pijanem
umetniku
...
takrat
bi
hotel
pokazati
svoji
domovini
svojo
moč
,
a
ona
ga
ni
marala
...
potem
pa
je
odšel
...
Ko
pa
je
zablestelo
v
tujini
njegovo
ime
,
ko
se
je
tujina
klanjala
njegovemu
geniju
,
takrat
se
je
mogoče
kdo
spomnil
sestradanega
mladeniča
in
pri
vinu
so
modrovali
rodoljubi
:
„
Kdo
bi
si
mislil
,
da
bo
kdaj
kaj
iz
tega
pijanca
!
“
A
njegova
slava
je
rasla
njegovo
ime
se
je
širilo
od
ust
do
ust
...
na
vseh
svetovnih
razstavah
so
bila
njegova
dela
!
In
zopet
so
modrovali
rodoljubi
:
Poglejte
nehvaležneža
,
ko
je
bil
lačen
,
je
prosil
naokolu
,
a
sedaj
ko
je
slaven
in
premožen
se
pa
še
zmeni
ne
za
nas
.
Te
misli
so
rojile
Kovaču
po
glavi
,
ko
je
stopal
po
ulicah
,
niti
zapazil
ni
,
da
je
prišel
do
stanovanja
svoje
sestre
.
Potrkal
je
na
vrata
,
začudeno
ga
je
pogledala
služkinja
in
mu
rekla
,
da
gospodična
spi
,
a
on
se
ni
zmenil
za
njene
besede
,
hitro
je
v
predsobi
odložil
suknjo
ter
klobuk
in
stopil
v
sobo
svoje
sestre
.
Zastal
je
pri
vratih
,
ker
v
sobi
je
bilo
popolnoma
temno
,
zato
je
stopil
k
oknu
in
razgrnil
zaveso
...
Pogledal
je
naokoli
in
videl
svojo
sestro
,
ki
je
še
spala
...
Ali
skoraj
spoznal
je
ni
...
tako
se
mu
je
zdela
spremenjena
od
včeraj
...
okolu
ust
so
se
ji
nabrale
neke
temne
,
skoro
odurne
poteze
,
ki
so
pričale
o
prečuti
noči
!
Henrik
je
stopil
k
postelji
in
položil
svojo
roko
na
njen
obraz
...
tedaj
pa
je
tudi
ona
odprla
oči
...
prestrašila
se
je
,
ko
je
zagledala
ob
postelji
svojega
brata
,
uprla
je
vanj
svoje
motne
in
mokre
oči
in
ga
vprašujoče
gledala
.
Tako
trudna
,
tako
izmučena
je
bila
,
po
vsem
telesu
je
čutila
neke
čudne
,
neznane
bolečine
.
Henrik
pa
je
sedel
na
rob
postelje
,
prijazno
jo
prijel
za
roko
in
ji
rekel
:
„
Nikar
se
ne
čudi
,
draga
Rene
,
da
me
vidiš
tako
zgodaj
tukaj
!
Ali
—
moral
sem
priti
,
glej
ves
čas
,
kar
sva
se
včeraj
ločila
,
sem
mislil
le
na
tebe
!
“
Začudila
se
je
Rene
njegovim
resnim
a
prijaznim
besedam
,
a
niti
slutiti
ni
mogla
kaj
da
hoče
.
Niti
v
sanjah
bi
se
ne
mogla
predstavljati
,
da
Henrik
ve
le
najmanj
o
včerajšnjih
dogodkih
;
hotela
je
prikriti
svoje
začudenje
in
zato
je
mirno
vprašala
:
„
Kaj
hočeš
?
“
Henrik
se
je
sklonil
k
nji
in
jo
poljubil
:
„
Poslušaj
me
,
Rene
,
govoriti
moram
s
teboj
,
resno
in
pametno
!
Vem
,
da
nisi
več
otrok
,
ki
bi
potreboval
mojih
nasvetov
,
ali
vendar
čutim
kot
svojo
dolžnost
,
da
ti
govorim
o
stvareh
,
ki
sem
jih
takoj
opazil
,
ko
sem
te
zagledal
!
“
Ko
je
slišala
Rene
te
besede
,
je
hotela
vstati
,
a
bila
je
tako
slaba
,
da
se
ni
mogla
dvigniti
...
vsa
kri
ji
je
izginila
iz
obraza
...
kakor
mramor
so
bila
prozorna
njena
lica
.
Henrik
jo
je
žalostno
pogledal
in
ji
rekel
:
„
Nikar
se
ne
razburjaj
,
dokler
ti
ne
povem
vsega
!
Ničesar
ti
nočem
očitati
,
le
posvariti
te
hočem
!
Vem
,
da
nisi
bila
včeraj
v
gledališču
,
da
nisi
imela
skušnje
...
“
Rene
ni
hotela
verjeti
svojim
ušesom
,
ko
je
čula
te
besede
,
kako
je
zvedel
Henrik
,
da
ni
bila
v
gledišču
:
„
Kako
to
veš
?
“
„
Pustiva
to
!
Jaz
sem
zvedel
in
vem
vse
to
!
Ali
ti
se
ne
zavedaš
svojega
početja
...
ti
ne
razumeš
,
kam
vodi
ta
pot
,
ki
si
začela
stopati
po
nji
!
Jaz
poznam
tvojo
naravo
,
tvoje
nagnenje
k
poltenosti
,
za
to
te
hočem
svariti
,
dokler
je
pravi
čas
!
“
Vse
svoje
življenje
ni
še
čula
Rene
takih
besed
,
kajti
nasvetov
in
očitkov
ni
bila
navajena
od
nikake
strani
,
ker
bila
je
popolnoma
svobodna
,
nikdar
se
ni
hotela
vezati
.
A
sedaj
naenkrat
pride
človek
,
njen
brat
,
ki
poseže
odločno
in
sam
ozavestno
v
tek
njenega
življenja
.
Ni
vedela
,
kaj
naj
bi
odgovorila
,
ker
ni
hotela
,
da
bi
pokazala
v
prvem
trenutku
svoje
razočaranje
.
Tudi
svojemu
bratu
ni
hotela
pustiti
ingerence
na
svoja
načela
in
svoje
misli
!
Tako
močno
so
se
zarasle
v
njeno
meso
korenine
razkošnega
življenja
,
da
jih
ni
mogla
več
iztrgati
iz
sebe
...
ker
preveč
bi
krvavela
njena
duša
...
Obrnila
se
je
na
postelji
in
užaljena
odgovorila
:
„
Henrik
,
moralnih
pridig
nikakor
ne
potrebujem
,
niti
od
tvoje
strani
niti
od
druge
!
Jaz
samosvoja
,
svobodna
žena
,
ki
delam
to
,
kar
hočem
,
ki
živim
tako
,
kakor
me
je
volja
!
Nikar
ne
misli
,
da
kaj
opraviš
s
svojo
moralo
!
Niti
najmanj
!
“
„
Vidiš
,
Rene
,
“
je
počasi
odgovoril
Henrik
,
„
ravno
to
je
najslabše
,
da
se
sama
ne
zavedaš
svojega
početja
!
Veruj
mi
,
da
jaz
nisem
moralist
,
ki
bi
te
sedajle
učil
bogvečesa
,
a
jaz
sem
človek
,
mož
z
odprtimi
očmi
,
ki
gledam
in
vidim
tvojo
nesrečno
pot
!
“
Rene
se
je
napol
dvignila
iz
postelje
,
sklenila
roki
in
zaprosila
brata
:
„
Lepo
te
prosim
prenehaj
,
jaz
ne
morem
poslušati
tvojih
besed
,
ki
so
tako
naivne
,
kot
da
prihajajo
iz
kakega
našega
filistra
!
Bodi
prepričan
,
da
me
tvoje
besede
niti
najmanj
ne
ganejo
.
Povem
ti
pa
,
da
takega
naziranja
od
tebe
nisem
pričakovala
!
Umetnik
si
,
moderen
človek
hočeš
biti
,
a
se
zgražaš
nad
stvarmi
,
ki
o
njih
ne
veš
ničesar
natankega
!
“
Henrikove
besede
so
v
nji
prebudile
samozavestno
kljubovalnost
,
ako
se
je
tudi
v
nji
,
za
trenotek
prebudila
zavest
,
da
govori
brat
resnico
,
vendar
se
ni
hotela
pred
njim
ponižati
toliko
,
da
bi
mu
priznala
to
,
kar
je
sama
smatrala
kot
nekaj
čisto
navadnega
,
a
je
bilo
v
očeh
njenega
brata
največje
zlo
.
„
Radovedna
sem
,
kaj
pravzaprav
hočeš
,
kaj
veš
o
meni
;
zakaj
se
ogiblješ
dejstev
,
zakaj
mi
ne
govoriš
naravnost
!
Vsaj
odkritosrčnost
bi
najprej
pričakovala
od
tvoje
strani
!
“
Ko
je
rekla
te
besede
,
je
bil
njen
glas
jezen
in
užaljen
,
hotela
je
razjeziti
Henrika
,
da
bi
jo
slednjič
pustil
na
miru
!
Henrik
pa
se
ni
razjezil
,
mirno
in
prijateljsko
je
govoril
naprej
:
„
Torej
dobro
,
ti
misliš
,
da
živiš
prav
!
Ali
ti
ne
pomisliš
niti
najmanj
na
svojo
prihodnjostl
Ali
si
se
že
kdaj
udala
takim
mislim
,
ali
si
že
kdaj
vprašala
samo
sebe
:
kaj
bo
,
kaj
pride
!
Jaz
vem
,
da
nisi
storila
tega
nikdar
,
ker
sicer
bi
prenehala
in
pustila
to
življenje
!
Mlada
,
lepa
si
,
Rene
,
a
nikar
ne
zlorabljaj
svoje
mladosti
,
te
svoje
lepote
!
Sedaj
mogoče
uživaš
v
nji
,
ker
ti
nudi
vse
,
česar
si
želi
tvoja
nemirna
narava
,
tvoje
nepokojno
srce
...
a
veruj
mi
Rene
,
da
pride
čas
,
ko
se
ti
zastudi
iz
dna
duše
to
življenje
,
ko
boš
proklinjala
svojo
mladost
,
svojo
lepoto
!
Takrat
,
ljuba
sestra
,
takrat
bo
prepozno
!
Takrat
stopi
tvoj
korak
v
ono
grozno
,
negotovo
bodočnost
,
ki
jo
sedaj
ti
nočeš
razumeti
,
ki
pa
že
steguje
svoje
polipske
tipalnice
po
tebi
!
Kaj
pričakuješ
?
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
danes
končaš
vse
,
da
se
vrneš
na
pot
miru
.
Ako
pa
ne
moreš
,
tedaj
—
tu
imaš
samokres
—
stori
takoj
konec
vsemu
!
“
Naglas
se
je
zasmejala
Rene
,
ko
je
čula
te
besede
:
„
Človek
,
ali
blazniš
,
ali
kaj
ti
je
?
Spametuj
se
vendar
,
ne
bodi
tako
otročji
!
“
„
Pa
pustiva
to
;
sklenil
sem
,
da
ti
to
povem
,
a
ti
vendar
nočeš
ničesar
slišati
o
teh
mojih
besedah
,
torej
molčiva
!
—
Pridi
danes
k
nama
na
obed
v
restavracijo
,
te
pričakujem
s
svojo
ženo
!
“
Rene
je
skočila
iz
postelje
:
„
Počakaj
malo
,
takoj
se
oblečem
,
vsako
dopoldne
grem
malo
na
sprehod
,
sedi
ta
čas
,
takoj
sem
gotova
!
“
Henrik
je
komodno
sedel
v
fotelj
,
vzel
v
roko
albume
,
ki
so
ležali
na
mizi
in
jih
začel
malomarno
prelistati
;
gledal
je
fotografije
svoje
sestre
v
najrazličnejših
ulogah
...
Rene
se
je
pa
med
tem
oblačila
;
bila
je
grozno
utrujena
,
roke
in
noge
so
jo
bolele
,
a
pred
bratom
ni
hotela
pokazati
svoje
utrujenosti
!
Videlo
se
ji
je
da
ga
je
s
svojimi
besedami
popolnoma
porazila
,
da
ji
ne
more
ničesar
več
očitati
...
opazila
pa
ni
,
kako
jo
je
Henrik
zdajinzdaj
skrivaj
pogledal
,
kako
je
opazoval
njene
utrujene
kretnje
...
a
njegov
obraz
je
bil
tako
resen
in
skrben
!
Ko
je
bila
oblečena
sta
odšla
.
Na
ulici
se
ga
je
oklenila
in
šla
sta
roko
v
roki
;
ljudje
so
začudeno
gledali
ta
nenavadni
par
;
Rene
je
sicer
poznal
v
Ljubljani
vsakdo
,
a
Henrik
je
bil
popolnoma
neznan
,
vsi
so
se
začudeno
vspraševali
,
kdo
naj
bi
bil
ta
novi
kavalir
.
Henrik
je
posebno
pazil
na
ljudi
,
ki
so
pozdravljali
njegovo
sestro
;
hotel
se
je
prepričati
,
kdo
so
oni
ljudje
,
ki
Rene
občuje
žnjimi
!
Vsakega
,
ki
jih
je
pozdravil
,
premeril
je
od
nog
do
glave
,
a
med
njimi
je
večinoma
spoznal
degenerirane
aristokrate
,
ki
so
ponosno
in
samozavestno
tolkli
s
sabljami
ob
tlak
in
hoteli
s
tem
vzbujati
splošno
pozornost
.
Ko
sta
prišla
pred
pošto
,
prihitela
je
do
njih
mlada
gospodična
Rakarjeva
,
ki
je
veselo
pozdravila
Rene
;
ta
ji
je
predstavila
svojega
brata
in
vsi
skupaj
so
počasi
šli
proti
hotelu
.
Rakarjeva
je
ves
čas
silila
v
Henrika
,
spraševala
ga
o
Parizu
,
kot
največja
in
najboljša
strokovnjakinja
je
govorila
o
njegovih
delih
,
a
to
tako
,
da
je
Kovač
takoj
spoznal
,
da
ni
videla
niti
enega
njegovega
umotvora
.
Pazno
pa
je
poslušal
pogovor
med
njo
in
Rene
,
hotel
je
kaj
več
zvedeti
o
tem
vročem
prijateljstvu
,
a
obe
sta
se
spretno
umikali
vsaki
besedi
,
ki
bi
mogla
le
najmanje
prebuditi
kako
sumnjo
.
Opazoval
je
obe
,
a
na
obrazu
obeh
je
zapazil
enake
utrujene
in
izmučene
poteze
podplute
,
upadle
oči
in
skoro
sive
ustnice
...
Nehote
se
je
v
njem
prebudil
sum
,
da
sta
bili
Rakarjeva
in
Rene
nocoj
skupaj
!
Ko
so
prišli
do
hotela
,
se
je
Rakarjeva
hitro
poslovila
in
izrazila
upanje
,
da
se
gotovo
še
večkrat
vidijo
...
Henrik
in
Rene
pa
sta
odšla
v
restavracijo
,
kjer
jih
je
že
precej
nastrpno
pričakovala
Mary
.
Veselo
jih
je
sprejela
.
Takoj
je
stopila
k
Rene
in
se
začela
žnjo
pogovarjati
,
govorila
je
vse
mogoče
,
kar
ji
je
le
prišlo
na
misel
,
hotela
se
je
po
Henrikovem
nasvetu
takoj
prikupiti
njegovi
sestri
da
bi
ž
njo
govorila
lažje
in
naravnost
.
Rene
se
je
zdelo
malo
čudna
,
ko
je
opazila
,
kako
živahna
je
danes
Mary
,
a
včeraj
je
samo
molčala
in
zaljubljeno
gledala
svojega
soproga
,
a
danes
ji
je
pripovedovala
o
Parizu
,
o
potovanjih
,
o
Henrikovih
umotvorih
.
Henrik
je
nekaj
časa
poslušal
te
pogovore
,
a
nato
je
vzel
v
roke
časopis
,
a
čitati
ni
mogel
,
njegove
misli
so
splavale
daleč
,
daleč
...
tja
v
njegovo
novo
domovino
!
Tako
ozko
se
mu
je
zdelo
tukaj
doma
,
tako
težko
ozračje
je
bilo
nad
njim
.
Kot
svinčene
megle
se
je
vlegalo
na
njegova
prsa
nekaj
neznanega
,
nekaj
nepričakovanega
.
Najraje
bi
takoj
odšel
,
ali
ni
se
hotel
pokazati
slabega
in
omahljivega
,
hotel
je
ostati
doma
...
hotel
je
tudi
svoji
domovini
enkrat
pokopati
svojo
umetnost
.
Že
v
Parizu
je
sklenil
,
da
zbere
par
svojih
najboljših
del
in
jih
razstavi
v
Ljubljani
,
hotel
se
je
najprej
že
sam
prepričati
,
kake
so
postale
doma
razmere
v
času
,
ko
njega
ni
bilo
!
Odločil
se
je
,
da
ostane
par
mesecev
v
Ljubljani
,
da
uredi
vse
potrebno
,
posebno
je
pa
moral
ostati
sedaj
,
ko
je
videl
na
kaka
pota
je
zašla
njegova
sestra
,
toliko
časa
je
ne
pusti
,
dokler
ne
vidi
,
da
je
postala
zopet
taka
,
kot
si
je
on
želel
,
ali
pa
,
da
ji
ni
več
rešitve
.
Ni
bil
sicer
kak
filister
,
ki
se
zgraža
nad
vsakim
nepremišljenim
korakom
,
ki
vidi
v
vsakem
veselem
in
razposajenem
razpoloženju
bogve
kako
propalost
,
nikakor
ne
!
Henrik
je
bil
popolnoma
moderen
človek
,
ki
se
ni
spotikal
nad
nikomur
,
ki
ni
ugovarjal
nikomur
,
dokler
ni
opazil
,
da
je
dotičnik
prekoračil
meje
!
Ali
v
slučaju
Rene
se
je
prebudil
v
njegovi
duši
egoizem
!
Zakaj
naj
bi
bila
ravno
njegova
sestra
taka
?
Zakaj
naj
gleda
propast
svoje
krvi
?
Mary
in
Rene
pa
sta
se
med
tem
veselo
pogovarjali
,
vse
mogoče
stvari
sta
že
premleli
;
Mary
je
govorila
živahno
in
temperamentno
,
a
Rene
resignirano
in
izmučeno
.
Zopet
je
v
nji
vstal
nenadno
oni
strah
,
ki
ga
ji
je
slikal
zjutraj
Henrik
,
ki
se
je
je
polaščal
že
tolikrat
v
kasnih
samotnih
urah
.
Skoro
zavidala
je
soprogo
svojega
brata
,
kako
lepa
brezskrbna
bodočnost
se
odpira
pred
njo
...
pot
njenega
življenja
je
posut
s
cvetjem
...
z
ljubeznijo
...
A
ona
?
Ali
se
ne
zgrinja
nad
njeno
bodočnostjo
temna
noč
,
strah
in
obup
?
Mlada
in
lepa
je
sedaj
—
a
kmalu
pride
čas
,
ko
se
zguba
njeno
gladko
čelo
,
ko
upadejo
prožna
lica
...
ko
ugasnejo
svetle
oči
,
ko
se
skloni
nje
vitko
telo
...
In
takrat
?
Zazeblo
je
Rene
pri
teh
mislih
...
kaj
se
zgodi
takrat
...
sama
zapuščena
bo
,
vsi
,
ki
so
sedaj
okoli
nje
,
jo
zapuste
!
Vedela
je
,
da
ta
čas
mora
priti
!
Ali
naj
pusti
svoje
sedanje
življenje
?
Ali
naj
postane
tiha
in
zadovoljna
Mary
njen
vzor
?
Premišljevala
je
vse
to
,
ali
ni
si
mogla
predstavljati
,
kako
bi
mogla
živeti
ona
v
tihem
zadovoljnem
domu
,
kjer
bi
vedno
srečavala
le
svojega
soproga
,
kjer
bi
morala
poslušati
zadostne
besede
o
skrbeh
in
resnostih
življenja
...
Ne
tega
,
ona
ne
more
storiti
!
To
bi
ne
bilo
zanjo
življenje
!
Dokler
more
,
toliko
časa
živi
tako
...
a
kadar
pridejo
one
grozne
ure
zapuščenosti
in
onemoglosti
...
je
takrat
...
takrat
storil
to
,
kar
ji
je
zjutraj
nasvetoval
Henrik
...
živeti
,
živeti
,
to
je
bila
njena
maksima
...
a
potem
umreti
hitro
,
naenkrat
brez
vsakega
smrtnega
boja
,
brez
strahu
...
živeti
,
dokler
je
mogoče
,
a
potem
zadovoljno
umreti
!
Kakor
blisk
so
se
vrtile
take
misli
po
njeni
glavi
...
Ako
so
jo
v
trenutku
premagala
sentimentalna
čustva
,
jih
je
že
v
naslednjem
s
silo
zatrla
...
Dalj
ko
ji
je
govorila
Mary
,
tem
večji
odpor
se
je
prebujal
v
nji
!
Ko
ji
je
Mary
slikala
svojo
srečo
,
se
ni
mogla
več
premagovati
in
je
rekla
:
„
Jaz
ne
morem
razumeti
takega
življenja
,
ki
je
samo
na
sebi
že
tako
dolgočasno
,
a
Vi
uživate
v
njem
.
Poglejte
mene
,
jaz
se
nočem
vezati
nikamor
!
Vso
svojo
mladost
sem
preživela
v
veselju
in
razposajenosti
,
a
zakaj
tega
ne
bi
storila
.
“
Veselo
in
zadovoljno
se
je
zasmejala
,
da
je
njen
glas
odmeval
po
sobi
.
Henrik
,
ki
ni
poslušal
do
sedaj
pogovora
,
je
dvignil
glavo
in
rekel
z
resnim
in
odločnim
glasom
:
„
Rene
,
govoril
sem
ti
že
danes
dovolj
o
stvari
,
stara
si
dovolj
,
da
sprevidiš
,
kaj
delaš
,
zato
te
nočem
več
učiti
!
A
veruj
mi
,
da
pride
čas
,
ko
se
zgrnejo
nad
teboj
one
črne
,
temnje
slutnje
,
ko
se
ti
zmajo
tla
pod
nogami
!
Takrat
boš
dvignila
svoje
roke
in
iskala
rešilne
bilke
...
a
bodi
prepričana
,
da
je
ne
najdeš
...
prepozno
bo
,
Rene
...
prepozno
...
“
Umolknili
so
vsi
trije
.
Rene
se
je
naslonila
na
stol
in
mrmrala
neko
pesen
...
Mary
in
Henrik
pa
sta
molčala
.
Po
vsaki
gledališki
predstavi
je
šla
Rene
v
družbi
kolegov
in
koleginj
v
kavarno
;
sicer
ni
dosti
občevala
z
igralci
,
a
to
shajanje
v
kavarni
ji
je
bilo
nekaj
potrebnega
;
ko
je
sedela
v
družbi
,
je
že
prakrat
opazila
precej
priletnega
gospoda
,
ki
jo
je
vedno
opazoval
in
ostal
toliko
časa
v
kavarni
,
dokler
je
bila
ona
tam
;
tudi
na
ulici
ga
je
večkrat
videla
,
kako
je
šel
par
korakov
za
njo
,
nato
se
je
vedno
ustavil
in
gledal
zaljubljeno
za
njo
;
nji
so
se
zdeli
najbolj
smešni
taki
starci
,
ki
goje
na
tihem
svoje
simpatije
gotove
vrste
do
mladega
dekleta
,
ki
ga
samo
opazujejo
in
se
mu
ne
upajo
približati
!
Hotela
mu
je
nagajati
,
zato
je
vedno
v
kavarni
sedela
tako
,
da
je
bila
obrnjena
proti
njemu
,
na
tihem
se
je
smejala
njegovim
pogledom
,
mimogrede
je
vprašala
svoje
kolege
,
kdo
je
ta
človek
,
a
povedali
so
ji
,
da
je
nek
bogat
zasebnik
,
hišni
posestnik
itd.
...
Bilo
je
na
večer
onega
dne
,
ko
je
bila
Rene
pri
svojem
bratu
v
hotelu
;
zamerila
je
njegovim
besedam
,
trdovratno
je
molčalo
ves
čas
,
niti
besede
ni
več
spregovorila
.
Takoj
po
obedu
je
odšla
v
gledališče
;
na
poti
je
zopet
srečala
onega
gospoda
iz
kavarne
...
In
takrat
se
je
je
polastila
čudna
misel
,
za
njo
dozdaj
popolnoma
nenavadna
.
Spomnila
se
je
besed
svojega
brata
,
ko
ji
je
ta
govoril
o
negotovi
strašni
bodočnosti
...
brez
vsega
bo
na
svetu
,
brez
sreče
,
brez
miru
...
Kdo
se
bo
zmenil
zanjo
?
Ali
bo
morala
umreti
na
ulici
zapuščena
in
zaničevana
?
Bila
je
prepričani
,
da
je
bogati
gospod
zaljubljen
v
njo
,
kaj
,
ako
bi
se
za
vsak
slučaj
oprijela
njega
...
potem
je
njena
bodočnost
zagotovljena
.
Toliko
jo
je
vendar
premagal
strah
pred
bodočnostjo
,
da
se
je
hotela
žrtvovati
;
ko
je
šla
mimo
gospoda
,
ki
jo
je
pazno
motril
,
nasmehnila
se
mu
je
prijazno
,
da
je
on
debelo
pogledal
,
kaj
naj
to
pomeni
;
doslej
se
ni
nikdar
ozrla
vanj
.
Rene
pa
je
šla
mirno
naprej
,
šele
na
voglu
se
je
obrnila
in
zagledala
svojega
oboževatelja
,
ki
je
še
vedno
stal
na
mestu
in
gledal
za
njo
.
Ko
je
zvečer
nastopila
na
odru
,
zagledala
je
njega
v
prvi
vrsti
—
po
drugem
dejanju
so
ji
izročili
velik
šopek
cvetlic
z
napisom
:
„
Neznani
oboževatelj
“
.
Jako
je
bila
zadovoljna
s
svojim
uspehom
;
sklenila
je
,
da
se
kar
najprej
seznani
ž
njim
;
zato
jo
je
ujezilo
,
ko
je
stopila
iz
gledališča
in
zagledala
pred
vrati
Henrika
in
Mary
,
ki
sta
jo
pričakovala
.
Vedela
je
,
da
ji
danes
ne
bo
prilike
se
seznati
v
kavarni
ž
njim
,
a
hotela
mu
je
vendarle
pokazati
svoje
simpatije
,
zato
si
je
iz
šopka
iztrgala
več
rož
in
si
jih
pripela
na
prsi
.
Vsi
trije
so
na
to
odšli
v
kavarno
.
Komaj
so
vstopili
,
je
že
Rene
zagledala
njega
,
ki
je
sedel
na
svojem
starem
mestu
,
nasmehnila
se
mu
je
in
sedla
z
bratom
in
Mary
k
sosednji
mizi
.
Opazila
je
,
kako
zadovoljen
je
bil
stari
gospod
,
ko
je
zagledal
na
njenih
prsih
svoje
rože
...
Henrik
se
je
vsedel
in
malo
razgledal
po
kavarni
,
a
naenkrat
vstane
in
stopi
h
gospodu
,
ki
je
neprestano
opazoval
Rene
.
„
Klanjam
se
gospod
Potrato
!
“
ga
je
nagovoril
,
a
gospod
Potrato
ga
je
začudeno
gledal
...
Henrik
pa
se
je
zasmejal
:
„
Da
,
da
ne
poznate
me
več
,
jako
sem
se
spremenil
,
kaj
ne
?
Gotovo
pa
se
še
spominjate
mladega
slikarja
,
ki
Vas
je
nekoč
portretiral
...
“
Tedaj
pa
je
Potrato
vstal
in
rekel
:
„
Kaj
?
Vi
...
Vi
ste
gospod
Kovač
,
vraga
,
ne
spoznal
bi
Vas
,
kako
ste
se
izpremenili
v
tujini
!
“
„
Da
,
da
mnogo
let
je
od
tega
,
a
jaz
sem
Vas
spoznal
takoj
!
Kolikokrat
sem
v
tujini
mislil
na
Vas
,
saj
Vi
ste
bili
takrat
moj
dobrotnik
,
lakote
in
žeje
bi
moral
umreti
,
da
mi
niste
pomagali
Vi
!
“
Dobro
je
delo
to
Potrati
,
zadovoljno
se
je
nasmehnil
in
pomahnil
z
roko
:
„
Ah
,
kaj
to
!
Veseli
me
,
da
Vas
zopet
vidim
...
tako
rad
bi
govoril
z
Vami
,
ali
vidim
,
da
ste
v
družbi
...
“
Henrik
ga
je
hitro
prekinil
:
„
Tam
je
moja
soproga
in
moja
sestra
!
Ako
Vam
je
ljubo
,
prisedite
k
nam
...
“
Neskončno
se
je
razveselil
Potrato
teh
besed
,
torej
vendarle
enkrat
pride
tolikokrat
zaželjena
prilika
,
da
se
seznani
z
Rene
.
Ko
ga
je
Henrik
predstavil
svoji
sestri
,
mu
je
ta
stisnila
roko
kot
staremu
znancu
in
prijatelju
.
V
sebi
pa
je
takoj
sklenila
,
ta
človek
mora
postati
moja
opora
,
on
bo
varuh
in
zaščitnik
moje
bodočnosti
.
Egoizem
žene
jo
je
obvladal
popolnoma
;
ni
ji
bilo
mar
nove
žrtve
,
ki
jo
je
hotela
zaplesti
v
svoje
mreže
,
da
bo
sama
srečna
in
zadovoljna
,
naj
padejo
tudi
oni
,
ki
ji
morajo
pripraviti
to
srečo
in
zadovoljnost
.
Začela
je
govoriti
s
Potratom
vse
mogoče
,
a
on
je
bil
v
vidni
zadregi
,
skoro
ničesar
ni
mogel
odgovarjati
na
njena
vprašanja
,
a
vendar
so
se
mu
zdele
njegove
besede
tako
simpatične
in
prijazne
,
da
si
je
moral
misliti
,
kako
zelo
se
Rene
zanima
zanj
...
In
v
mislih
si
je
že
predstavljal
Rene
kot
svojo
soprogo
,
ki
jo
bo
ljubil
tako
vroče
,
ki
ji
bo
žrtvoval
vse
,
kar
bi
želela
.
Dolgo
so
sedeli
vsi
v
kavami
,
ko
je
Mary
silila
domov
je
Rene
vedno
ugovarjala
a
Henrik
tudi
ni
hotel
oditi
,
ker
se
je
hotel
do
dobrega
pogovoriti
s
Potrato
o
raznih
stvareh
,
ki
so
ga
zanimale
.
Ko
so
odšli
iz
kavarne
je
Henrik
z
Mary
nekaj
časa
spremljal
svojo
sestro
,
a
pred
hotelom
so
se
ločili
in
Rene
je
odšla
sama
s
Potrato
proti
svojemu
stanovanju
.
Potrato
je
postal
nekoliko
živahnejši
,
ker
poprej
se
je
kolikortoliko
ženiral
Henrika
,
a
tudi
Rene
je
začela
govoriti
bolj
naravnost
.
Ko
sta
prišla
do
stanovanja
,
sta
se
ustavila
,
in
Rene
je
izrazila
željo
,
da
bi
šla
še
malo
na
sprehod
,
ker
je
jutri
tako
prosta
in
lahko
spi
.
Šla
sta
po
ulicah
naprej
;
Rene
,
ki
je
bila
poprej
jako
zgovorna
je
naenkrat
utihnila
in
molče
korakala
poleg
Potrate
;
ta
je
zapazil
njeno
zadrego
in
jo
začel
spraševati
,
kaj
da
ji
je
.
A
ona
mu
ni
odgovarjala
,
oklenila
se
je
samo
njegove
roke
in
globoko
vzdihnila
.
Z
žalostnim
glasom
je
vprašal
Potrato
:
„
Kaj
Vam
je
,
gospodična
!
“
Rene
pa
je
stresla
z
glavo
in
rekla
z
glasom
,
ki
naj
bi
njega
prepričal
,
da
ji
je
žal
,
ker
se
je
izdala
.
„
Nič
,
nič
!
“
„
Nekaj
mora
vendarle
biti
,
zakaj
ste
naenkrat
tako
umolknili
!
Povejte
mi
gospodična
!
“
Ničesar
mu
ni
odgovorila
,
samo
bliže
k
njemu
se
je
privila
,
da
je
čutil
nemirno
utripanje
njenega
srca
,
burno
valovanje
njenih
prsi
.
To
ga
je
še
bolj
razburilo
,
z
napol
tihim
glasom
jo
je
poprosil
:
„
Gospodična
,
oprostite
...
ali
zakaj
ne
govorite
,
zakaj
mi
nočete
reči
tega
,
kar
Vas
teži
...
ali
mi
ne
zaupate
?
“
Rene
je
par
trenotkov
premišljevala
,
a
nato
je
rekla
:
„
Zaupam
Vam
popolnoma
,
ali
sami
morete
razumeti
,
kako
težko
mi
je
,
da
bi
Vam
.
ki
sem
Vas
srečala
takorekoč
danes
prvič
v
življenju
,
razkrila
vse
skrivnosti
svojega
srca
,
vse
bolesti
svoje
duše
!
Vi
me
poznate
kot
brezskrbno
veselo
dekle
,
gledate
me
na
odru
,
ko
pojem
,
vriskam
,
ko
se
smejem
...
a
tega
ne
veste
,
kak
boj
divja
takrat
v
meni
...
najraje
bi
se
zjokala
...
a
morem
biti
vesela
...
“
Rafinirane
so
bile
te
besede
,
premotile
ne
bi
samo
starega
zaljubljenca
,
tem
več
tudi
mnogo
drugih
.
Potrati
se
je
obraz
zresnil
in
skoraj
solze
so
zalile
njegove
oči
!
In
od
trenotka
do
trenotka
je
bil
bolj
zaljubljen
v
Rene
.
„
Ali
gospodična
,
kaj
Vam
je
vendar
tako
težkega
na
svetu
?
Ali
Vas
ne
slave
in
ljubijo
povsod
in
vsi
?
Ali
ne
uživate
simpatij
vsega
prebivalstva
...
“
„
Ah
gospod
,
Vi
ne
poznate
ljudi
;
ali
mislite
,
da
slave
mojo
umetnost
...
ne
,
ne
!
Vem
,
da
sem
lepa
,
zato
lazi
vse
okoli
meni
...
Ali
mislite
,
da
so
te
simpatije
—
ljubezen
.
Kaj
še
...
samo
pohotnost
,
samo
poželenje
je
to
.
In
glejte
...
ako
bi
bila
jaz
taka
,
da
bi
res
ustregla
raznim
ponudbam
...
Kaj
bi
govorili
ljudje
o
meni
?
Tega
ne
morem
,
tega
ne
morem
storiti
!
In
te
časti
...
to
traja
le
malo
,
malo
časa
...
Ko
pride
nepričakovano
in
prezgodaj
starost
...
takrat
bom
sama
,
takrat
me
zapustijo
vsi
,
oni
,
ki
zdaj
uživajo
ako
se
jim
samo
prijazno
nasmehnem
,
ti
se
me
bodo
izogibali
!
In
ta
skrb
,
to
grozno
pričakovanje
...
to
je
ta
bolest
,
ki
me
muči
!
“
Tako
spretno
je
napeljavala
Rene
vodo
na
svoj
mlin
,
da
zaljubljeni
Potrato
ni
zapazil
,
kako
se
norčuje
,
kako
ga
vklepa
s
tankimi
a
močnimi
vezmi
,
ki
jih
ne
odvrže
nikdar
raz
sebe
.
Ni
vedel
kaj
naj
bi
ji
odgovoril
,
hotel
ji
je
takoj
govoriti
o
svojih
sklepih
,
a
ni
se
upal
...
On
star
,
prileten
mož
,
ki
je
že
šla
mladost
,
življenje
mimo
njega
...
a
ona
,
ki
v
nji
vse
kipi
in
plamti
...
kako
bi
mogla
živeti
ob
njegovi
strani
,
ko
bi
ji
mogel
nuditi
le
svojo
ljubezen
,
svoj
denar
...
Rene
je
bila
prepričana
,
da
delujejo
nanj
njene
besede
,
ali
bila
je
jako
previdna
,
ker
ni
hotela
izdati
svojih
namenov
naenkrat
in
preveč
očitno
.
Molčala
je
par
trenotkov
,
a
nato
začela
govoriti
o
popolnoma
drugih
stvareh
.
Obrnila
sta
se
in
se
vrnila
.
Ko
sta
prišla
pred
njeno
stanovanje
,
sta
še
nekaj
časa
postala
in
se
pogovarjala
s
Potrato
.
Ni
se
mogla
ločiti
od
njega
...
„
Vi
ne
veste
,
kako
težko
grem
sedajle
v
svoje
stanovanje
!
“
Začudeno
jo
je
vprašal
Potrato
:
„
Zakaj
gospodična
!
“
„
Glejte
dragi
gospod
!
Ko
stopim
v
svoje
stanovanje
prevzamejo
me
tako
čudne
,
otožne
misli
...
Sama
,
čisto
sama
sem
,
a
jaz
si
tako
želim
družbe
,
tihega
domačega
življenja
,
kjer
bi
me
odprtih
rok
pričakovalo
ljubeče
srce
...
Ali
tako
sama
sem
!
“
Prenehala
je
,
hitro
se
poslovila
in
odšla
...
Potrato
pa
je
stal
še
dolgo
na
ulici
in
se
oziral
na
njena
okna
,
videl
je
,
ko
so
se
razsvetlila
...
videl
je
,
ko
je
smuknila
njena
senca
preko
ceste
...
a
nato
so
ugasnile
luči
...
V
Potrati
pa
je
dozorel
trden
sklepi
...
V
najkrajšem
času
se
je
odločil
,
da
uredi
vse
,
potem
pa
stopi
pred
Rene
in
ji
reče
:
Rene
...
bodi
moja
žena
!
Ljubil
te
bom
,
s
cvetjem
bom
posipal
pot
tvojega
življenja
,
srečna
in
zadovoljna
boš
!
Odšel
je
počasi
proti
domu
...
a
njegov
sklep
je
bil
tako
trden
,
da
ga
ni
hotel
več
odlašati
...
Malokdaj
je
bila
Rene
tako
zadovoljna
kot
danes
,
tako
nenadno
ji
je
prišla
ta
misel
in
tako
dobro
jo
je
izvedla
;
bila
je
prepričana
,
da
ji
je
stari
zaljubljenec
popolnoma
nasedel
,
da
se
bo
igrala
ž
njim
,
kakor
jo
bo
volja
.
Zasmejati
se
je
morala
,
ako
je
pomislila
na
svoje
življenje
ob
strani
starega
Potrata
,
dolgočasnega
in
zaljubljenega
možakarja
.
Toliko
časa
ga
bo
ljubila
,
dokler
ga
ne
preveže
popolnoma
,
dokler
se
ji
ne
uda
popolnoma
—
a
potem
ga
bo
ravno
ta
njena
ljubezen
ubila
!
Izginile
so
ji
naenkrat
vse
temne
misli
,
strah
pred
bodočnostjo
,
čutila
se
je
popolnoma
varno
in
skoro
pride
čas
,
ko
stopi
v
mirno
zavetje
,
kjer
ne
bo
nikakih
skrbi
,
nikakih
bojev
...
njeno
življenje
se
ne
bo
sicer
izpremenilo
niti
najmanj
,
živela
bo
,
kot
je
živela
dosedaj
;
bogata
bo
,
zadovoljna
!
...
A
to
je
vse
.
In
kaj
naj
počne
s
svojim
soprogom
?
Ljubiti
ga
ne
more
,
ker
ljubezni
sploh
ne
pozna
,
a
ljubiti
starca
...
gledati
njegove
mokre
oči
,
drgetajoče
ustnice
,
nagubano
lice
?
Pfuj
!
Ali
je
žena
samo
zato
na
svetu
,
da
mora
zadostiti
moški
pohotnosti
kadar
se
njemu
poljubi
?
Ali
naj
res
postane
sužnja
ljubezni
,
sužnja
svojega
soproga
?
Nikdar
!
Tega
ne
stori
nikdar
,
toliko
ne
more
,
ponižati
svoje
ženske
časti
,
svojega
ženskega
ponosa
!
...
Temna
noč
je
ležala
nad
Ljubljano
,
tiha
in
mirna
,
kot
miren
in
tih
—
sladak
in
zadovoljen
sen
.
Lahna
megla
je
objemala
kot
prozorna
tančica
mesto
in
oklepala
hiše
ter
ulice
...
Rene
je
stopila
k
oknu
in
gledala
v
temno
noč
...
in
njen
pogled
je
splaval
skozi
temo
tja
gori
proti
Rožniku
...
ki
se
ga
je
videlo
v
temnih
nejasnih
konturah
...
spomnila
se
je
pretekle
noči
...
orgij
in
svoje
vrnitve
v
mesto
...
Spomnila
se
je
vseh
navzočih
in
njen
obraz
je
zadobil
zaničljive
poteze
...
Njena
divja
,
strastna
narava
je
sicer
našla
svoje
zadovoljstvo
in
nasičenje
...
ali
vendar
je
zaničevala
te
ljudi
,
ki
so
ji
bili
vsi
skrajno
nesimpatični
...
otročji
...
Tako
lepa
noč
je
bila
zunaj
—
in
Rene
se
je
spomnila
onih
lepih
noči
svojih
mladih
let
,
ki
jih
je
presanjala
v
ljubezni
in
koprnenju
,
ko
so
se
v
njeni
duši
porajala
nežna
čustva
idealnih
in
plemenitih
teženj
.
Ah
,
in
takrat
je
bila
varana
,
tako
bridko
varana
...
vsi
njeni
gradovi
,
ki
si
jih
je
zidala
takrat
v
oblake
...
so
se
razsuli
...
in
s
silo
je
iztrgala
iz
svoje
mlade
duše
najnežnejša
čustva
...
Krvavelo
je
sicer
takrat
njeno
srce
,
polaščal
se
je
je
ubup
...
a
ona
ni
mogla
obupati
,
ni
se
hotela
pokazati
pred
svetom
kot
mučenica
...
ne
,
takrat
je
planila
s
smelim
korakom
v
vrtinec
življenja
in
nastopila
pot
,
ki
je
sedaj
nadaljuje
...
Kje
ji
je
konec
...
kje
počitek
...
Ali
mogoče
v
lepem
,
jasnem
pomladanskem
dnevu
—
ali
pa
v
temni
in
viharni
noči
...
Rene
je
stopila
od
okna
in
šla
v
posteljo
,
zastore
pa
je
pustila
razstrte
...
in
gledala
je
dolgo
,
dolgo
časa
skozi
okno
...
in
videla
,
kako
so
prodirali
skozi
meglo
bledi
lunini
žarki
,
ki
so
silili
v
sobo
in
razsvetljevali
posamezne
predmete
...
In
žarki
so
prisijali
na
njeno
posteljo
,
razsvetlili
nje
obraz
...
zaprla
je
oči
...
in
zaspala
...
Ko
se
je
Potrato
drugo
jutro
navsezgodaj
prebudil
,
spomnil
se
je
takoj
prejšnjega
večera
;
niti
trenotek
ni
več
premišljeval
;
tako
trdno
je
sklenil
,
da
ni
bilo
na
svetu
moči
,
ki
bi
ga
mogla
odvračati
od
njegovega
sklepa
!
Vstal
je
in
začel
pregledovati
svoje
stanovanje
,
šel
je
v
vsako
sobo
in
premišljeval
,
kako
bi
naj
jih
opremil
,
hotel
je
dostojno
dočakati
Rene
.
Odpravil
se
je
od
doma
,
šel
takoj
v
največjo
ljubljansko
zalogo
pohištva
in
si
izbral
najmodernejšo
in
elegantnejšo
opravo
.
Nemirno
je
hodil
po
mestu
naokoli
,
a
nato
se
je
spomnil
naenkrat
Henrika
in
šel
v
hotel
.
Dobil
ga
je
ravno
v
kavarni
,
kjer
je
zajtrkoval
s
svojo
soprogo
.
Prisedel
je
k
njima
in
rekel
:
„
Oprostite
,
gospod
Kovač
,
da
Vas
nadlegujem
že
navsezgodaj
,
a
govoriti
moram
z
Vami
o
jako
važni
zadevi
.
Ker
vem
in
Vas
poznam
kot
resnega
moža
,
zato
se
obračam
prej
do
Vas
,
predno
storim
korak
,
ki
sem
se
trdno
odločil
za
njega
!
“
Začudeno
ga
je
pogledal
Kovač
,
ko
mu
je
govoril
tako
resno
.
„
Zakaj
delate
take
uvode
,
gospod
Potrato
,
recite
naravnost
...
Vi
nečesa
želite
,
zakaj
ne
poveste
naravnost
;
bodite
prepričani
,
da
storim
vse
,
kar
je
v
moji
moči
,
da
Vam
pomagam
!
“
Potrato
je
stisnil
Kovaču
roko
in
mu
dejal
:
„
Vi
ste
mož-poštenjak
in
mislim
,
da
poznate
tudi
mene
dovolj
,
da
mi
ne
boste
podtikali
stranskih
namenov
...
“
„
Prosim
Vas
...
govorite
...
“
„
Gospod
Kovač
,
danes
zaprosim
roko
Vaše
gospodične
sestre
Rene
!
“
Kovač
v
prvem
trenotku
ni
vedel
,
kaj
naj
bi
odgovoril
,
vstal
je
in
začudeno
pogledal
Potrato
...
„
Vi
...
Vi
,
gospod
Potrato
,
hočete
zasnubiti
mojo
sestro
?
Kako
ste
prišli
na
to
misel
,
ali
ste
govorili
ž
njo
?
“
Mirno
in
odločno
je
odgovarjal
Potrato
:
„
Sklenil
sem
,
da
storim
ta
korak
takrat
,
ko
sem
prvikrat
srečal
Rene
...
ona
ne
ve
ničesar
o
tem
,
zato
sem
pa
tudi
najprej
prišel
semkaj
,
da
govorim
z
Vami
,
predno
se
oglasim
pri
Vaši
sestri
.
“
Kovač
ni
mogel
razumeti
tega
,
kako
je
stari
Potrato
prišel
do
teh
misli
,
spoštoval
ga
je
,
visoko
cenil
,
in
sedaj
naj
bi
ga
prevaral
?
Poznal
je
dobro
sestro
,
bil
je
dobro
prepričan
,
da
ne
bi
mogla
osrečiti
svojega
soproga
;
a
mogoče
bi
se
pa
vendarle
opremila
,
ko
bi
živela
v
tihem
domu
,
kjer
bi
postalo
njeno
življenje
mirno
in
zadovoljno
.
„
In
kaj
hočete
,
da
naj
storim
?
“
je
vprašal
Potrato
.
„
Na
vsak
način
morate
govoriti
z
Rene
,
ako
ona
neve
,
ničesar
,
tedaj
je
najbolje
,
da
bi
govoril
naprej
žnjo
jaz
.
“
„
To
sem
Vas
ravno
hotel
prositi
,
“
je
hitro
odvrnil
Potrato
.
„
Vi
ste
njen
brat
,
poznate
njo
najbolje
,
poznate
pa
tudi
mene
!
Pojdite
k
nji
,
pripravite
jo
na
moj
prihod
in
na
mojo
snubitev
!
“
Takoj
je
odšel
Kovač
k
Rene
,
ki
je
ravno
vstala
in
zajtrkovala
;
ni
hotel
delati
nikakih
ovinkov
,
zato
ji
je
rekel
naravnost
:
„
Rene
,
ali
poznaš
gospoda
Potrato
?
“
„
Da
,
včeraj
si
mi
ga
ti
predstavil
,
a
spominjam
se
,
da
sem
ga
že
delj
časa
srečavala
na
ulici
;
ali
pobližje
ga
ne
poznam
.
Ali
zakaj
me
sprašuješ
o
teh
stvareh
?
“
To
je
rekla
samo
navidez
,
ker
je
bila
prepričana
,
da
je
Potrato
že
gotovo
govoril
z
njenim
bratom
o
stvareh
,
ki
jih
je
namigoval
že
včeraj
.
Torej
je
njegov
sklep
trden
!
„
Danes
se
je
oglasil
pri
meni
in
rekel
,
da
hoče
tebe
zasnubiti
—
a
predno
stori
to
,
hočem
jaz
govoriti
,
s
teboj
!
Jaz
poznam
dobro
Potrato
,
visoko
ga
spoštujem
,
zato
ne
morem
in
ne
smem
dovoliti
,
da
bi
ga
zveza
,
ki
jo
hoče
skleniti
s
teboj
za
vse
življenje
ubijala
in
uničila
.
“
„
Kako
to
misliš
?
“
„
Jaz
ne
poznam
samo
gospoda
Potrato
,
poznam
tudi
tebe
,
in
ravno
zato
se
bojim
!
On
je
star
,
njegove
misli
in
njegova
načela
niso
tako
moderna
,
kot
jih
imaš
ti
!
“
„
Radovedna
sem
,
zakaj
mi
govoriš
ti
to
,
sploh
ne
razumem
,
zakaj
se
Ti
tako
vmešavaš
v
take
zadeve
,
ako
me
gospod
Potrato
zasnubi
,
odgovorila
mu
bom
sama
...
in
veruj
mi
,
moj
odgovor
bo
zadovoljil
mene
in
njega
.
“
Henrik
je
uvidel
,
da
ne
opravi
ničesar
,
Rene
je
postala
nezaupna
...
a
hotel
je
biti
priča
med
njo
in
Potrato
,
hotel
je
slišati
izjavo
svoje
sestre
!
Potrato
ni
mogel
dolgo
vstrajati
,
zato
je
kaj
kmalu
odšel
proti
stanovanju
gospodične
Rene
,
premišljeval
je
po
potu
,
kaj
naj
reče
;
nekako
bal
se
je
ali
odnehati
ni
hotel
!
Čim
bolj
se
je
približaval
njenemu
stanovanju
,
tim
počasnejši
je
bil
njegov
korak
,
vsako
svojo
besedo
,
ki
jo
je
namenil
izreči
,
je
natanko
premislil
...
No
,
pa
saj
mu
Kovač
sam
ogladi
pot
...
Rene
je
opazila
skozi
okno
Potrato
,
sedla
je
hitro
v
fotelj
,
a
Henriku
ni
rekla
ničesar
;
tiho
brez
vsake
besede
sta
sedela
v
sobi
,
oba
sta
bila
v
sebi
prepričana
,
da
sta
v
svojih
načelih
popolnoma
različna
.
Vstopil
je
Potrato
...
Tišina
je
zavladala
v
sobi
,
na
obrazu
vseh
se
je
brala
neka
napeta
radovednost
...
prvi
je
spregovoril
Henrik
:
„
Gospod
Potrato
,
svoji
sestri
sem
povedal
Vaš
sklep
,
a
svoj
odgovor
si
je
pridržala
,
sama
Vam
odgovori
!
“
Potrato
je
stopil
k
Rene
,
ta
mu
je
podala
roko
,
ki
ji
jo
je
poljubil
:
„
Gospodična
,
ker
veste
vse
,
torej
mi
takorekoč
ni
treba
,
dostaviti
ničesar
več
!
Jaz
pričakujem
Vašega
odgovora
!
“
Resen
in
miren
je
bil
v
tem
trenotku
njen
obraz
,
namignila
je
obema
,
da
naj
sedeta
.
Ko
so
se
posedli
,
je
začela
govoriti
počasi
in
premišljeno
:
„
Naravnost
Vam
povem
,
da
me
po
Vaših
včerajšnjih
besedah
ni
posebno
iznenadila
Vaša
izjava
,
ker
sem
nehote
pričakovala
nekaj
takega
,
seveda
ne
tako
naglo
kot
se
je
to
zgodilo
!
—
Vi
zahtevate
moj
odgovor
,
dobro
,
odgovoriti
Vam
hočem
,
samo
poprej
mi
morate
dovoliti
par
vprašanj
!
“
„
Govorite
gospodična
!
“
„
Vi
me
poznate
šele
par
ur
,
mogoče
ste
slišali
mnogokaj
govoriti
o
meni
,
ali
to
ni
merodajno
pri
stvari
!
Jaz
sem
odkritosrčna
,
zato
Vam
nočem
zatajiti
svoje
živahne
in
vesele
narave
,
ki
se
mogoče
ne
bi
strinjali
s
tihimi
zidovi
vaše
hiše
...
„
Motite
se
,
gospodična
,
v
svojem
domu
pogrešam
veselja
,
smeha
in
petja
...
in
prepričam
sem
,
da
se
z
Vami
vseli
vanj
vse
to
!
“
Molče
je
poslušal
Henrik
Kovač
ta
razgovor
,
čudne
so
se
mu
zdele
besede
njegove
sestre
,
kajti
niti
pričakoval
ni
,
da
bi
čul
iz
njenih
ust
tako
premišljene
in
resne
stavke
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
v
njegovi
sestri
še
toliko
ozirov
in
poštenosti
,
da
ne
bi
hotela
z
nepremišljenim
korakom
ubiti
bodočnost
popolnoma
nedolžnega
človeka
,
ki
je
zakrivil
samo
to
,
da
se
je
zaljubil
v
žensko
,
ki
je
ni
poznal
!
Mislil
je
,
da
Rene
vendarle
ne
ugodi
Potratovi
prošnji
.
Rene
se
je
za
par
trenotkov
po
Potratovih
besedah
zamislila
,
še
nikdar
ni
bil
njen
obraz
tako
resen
,
po
daljši
pavzi
je
nazadnje
odgovorila
:
„
Iz
Vaših
besed
,
gospod
Potrato
sem
spoznala
,
da
Vas
v
svojem
ukrepu
ne
morejo
motiti
tudi
moji
pomisleki
.
Samo
to
bi
rada
še
vedela
,
zakaj
in
kako
ste
prišli
do
teh
misli
.
“
„
Gospodična
Rene
!
“
je
odgovoril
Potrato
,
„
zdi
se
mi
,
da
je
popolnoma
odveč
,
ako
hočete
vedeti
vzroke
mojega
koraka
;
moja
odločitev
naj
Vam
zadostuje
!
Recite
naravnost
in
brez
vsakih
obotavljanj
vsak
predsodek
in
pogoj
bi
mi
bil
neljub
,
zato
pričakujem
od
Vas
kratkega
in
določnega
odgovora
.
In
ta
odgovor
naj
bo
...
da
...
ali
ne
!
“
Kovač
je
ostro
pogledal
svojo
sestro
,
kot
da
ji
hoče
sugerirati
odgovor
,
a
ona
je
vstala
,
ponosno
se
je
vzravnalo
njeno
telo
,
stopila
je
korak
naprej
bližje
k
Potrati
in
rekla
:
„
Ali
zahtevate
takoj
mojega
odgovora
ali
mi
ne
pustite
,
da
stvar
premislim
...?
“
„
To
je
Vaša
stvar
gospodična
,
“
je
mirno
odgovoril
Potrato
,
„
a
po
mojih
mislih
ni
treba
tu
nikakega
premišljevanja
.
Dasi
se
poznamo
šele
malo
časa
,
poznamo
se
vendarle
dodobra
!
Vi
hočete
veselja
,
radosti
,
godbe
smeha
,
plesa
...
tudi
moj
dom
,
moja
duša
si
želi
tega
;
prazen
in
otožen
je
bil
moj
dom
,
jesen
,
otožna
jesen
je
bila
tam
...
ali
z
Vami
pride
pomlad
,
vse
,
vse
,
česar
si
želim
!
In
zdi
se
mi
,
gospodična
,
da
si
želiva
oba
istega
...
“
Rene
je
stopila
čisto
k
Potrati
,
a
v
istem
trenotku
vstane
Henrik
in
reče
:
„
Dovolita
,
da
spregovorim
tudi
jaz
par
besed
,
sicer
mi
lahko
to
zabranita
,
ali
upam
,
da
ne
storita
tega
;
korak
,
ki
ga
misli
storiti
ta
ali
oni
vaju
,
je
pač
premalo
premišljen
,
da
bi
ga
mogla
takoj
izvesti
...
“
Kovač
je
hotel
govoriti
naprej
,
ali
Rene
ga
je
hitro
zaustavila
in
rekla
:
„
Henrik
,
povedala
sem
Ti
že
poprej
svoje
mnenje
,
zato
je
pač
neumestno
,
da
govoriš
sedaj
Ti
,
ko
gospod
Potrato
pričakuje
mojega
odgovora
!
Sicer
pa
,
ako
misli
gospod
Potrato
,
da
bi
bilo
dobro
poslušati
tvoje
pomisleke
,
jaz
lahko
odidem
toliko
časa
iz
sobe
,
da
se
dogovorita
vidva
,
kajti
bolje
je
,
da
ne
slišim
vajinih
pogovorov
.
“
Vstala
je
in
hotela
oditi
,
a
Potrato
je
stopil
k
nji
,
prijel
jo
za
roko
in
dejal
:
„
Ostanite
,
gospodična
Rene
,
jaz
ne
potrebujem
nobenih
pojasnil
,
jaz
pričakujem
samo
Vašega
odgovora
!
“
Henrik
je
čutil
,
da
je
postal
tukaj
popolnoma
nepotreben
,
zato
se
je
poslovil
in
odšel
z
besedami
:
„
Sedaj
po
teh
besedah
ne
morem
ničesar
več
govoriti
,
mislil
sem
,
da
imam
dolžnost
in
pravico
,
zato
pa
sedaj
vidim
,
da
sem
tukaj
popolnoma
nepotreben
!
“
Poklonil
se
je
in
odšel
!
Potrati
je
bilo
sicer
žal
,
ker
je
odšel
,
ali
kot
je
spoznal
,
je
hotel
s
svojimi
besedami
kolikor
toliko
vplivati
na
Rene
.
Ni
vedel
sicer
zakaj
se
je
tako
obotavljal
in
odgovarjal
,
dasi
ne
naravnost
...
Ko
sta
bila
Rene
in
Potrato
sama
,
sta
par
trenotkov
molčala
...
nato
pa
je
stopila
Rene
k
njemu
in
mu
rekla
:
„
Ali
še
hočete
mojega
odgovora
?
“
Potrato
jo
je
prijel
za
roko
...
in
Rene
se
je
skoro
stresla
,
ko
je
občutila
njegove
mrzle
roke
...
ali
vendar
je
ostal
njen
obraz
prijazen
,
najraje
bi
pahnila
starca
od
sebe
,
a
premagovala
se
je
...
njena
bodočnost
je
stala
pred
njenimi
očmi
...
On
pa
je
odgovoril
z
drhtečim
glasom
:
„
Odgovorite
,
Rene
!
“
Rene
mu
je
položila
svoji
roki
na
rameni
,
pogledala
mu
naravnost
v
oči
in
odgovorila
glasno
in
odločno
:
„
Da
!
“
Potrato
pa
se
je
sklonil
k
nji
in
jo
poljubil
na
čelo
...
Zazeblo
jo
je
po
vsem
telesu
,
zastudil
se
ji
je
starec
,
ko
je
čutila
njegove
ustne
,
njegovo
nemirno
dihanje
...
Toda
rekla
je
,
spregovorila
je
odločno
besedo
in
tega
ne
prekliče
več
...
,
a
še
isti
trenotek
,
ko
je
prodala
svoje
mlado
telo
zaljubljenemu
starcu
,
porodile
so
se
v
njeni
duši
nove
misli
...
misli
po
maščevanju
...
Splošno
presenečenje
je
zavladalo
po
Ljubljani
,
ko
se
je
zvedelo
za
to
čudno
zaroko
;
v
začetku
ni
mogel
nikdo
tega
verjeti
ali
Rene
je
hodila
s
Potrato
vedno
roko
v
roki
po
mestu
!
Potrato
ji
je
ugodil
vsako
le
najmanjo
željo
,
ki
jo
je
izrazila
,
nakupil
ji
je
dragocenega
lišpa
,
bogatih
toalet
in
sploh
vsega
,
česar
si
je
zaželela
.
Najbolj
začudila
se
je
pa
družba
,
ki
jo
je
posetila
Rene
onega
večera
,
ko
je
slišala
to
vest
...
prvi
jo
je
seveda
zvedel
Minetti
,
ki
ni
imel
drugega
dela
,
kot
da
je
po
cele
dneve
hodil
po
ljubljanskih
ulicah
,
razglašal
na
debelo
vse
novice
,
ki
jih
je
zvedel
;
a
vse
so
prihajale
iz
njegovih
usten
skoro
podvojene
;
ko
je
zvedel
o
zaroki
Rene
,
je
letal
od
enega
do
drugega
in
mu
pripovedoval
najnovejšo
vest
.
Zlasti
je
bil
presenečen
Winter
,
ko
mu
je
Minetti
z
zlobnimi
namigavanji
pripovedoval
o
Rene
:
„
Hehe
,
dragi
prijatelj
,
kaj
malo
časa
je
trajala
tvoja
slava
,
sedaj
ti
pač
ne
bo
preostajalo
drugo
,
kot
da
se
zopet
primeš
Magde
.
Hehe
!
Kdo
bi
si
mislil
,
da
se
ta
naša
Rene
,
ki
smo
v
njo
stavili
toliko
nad
,
tako
izneveri
in
vrže
v
naročje
staremu
norcu
!
“
Winter
mu
ni
mogel
odgovoriti
ničesar
,
tako
ga
je
iznenadila
ta
vest
,
jezilo
ga
je
,
da
je
storila
ravno
sedaj
ta
neumni
korak
,
ko
se
je
mislil
z
njeno
pomočjo
otresti
Magde
,
ki
mu
je
bila
vedno
za
petami
in
ga
hotela
privezati
nase
...
Vedel
je
,
da
bo
Magda
triumfirala
,
ko
zve
za
to
zaroko
.
In
res
,
Minetti
še
ni
končal
svojega
pripovedovanja
,
ko
vstopita
Magda
Kuhnova
in
Eleonora
Rakarjeva
.
Magdi
se
je
bralo
veselje
na
obrazu
,
ko
je
vstopila
in
veselo
pozdravila
Wintra
in
Minettija
.
„
No
,
ali
ste
še
tako
ponosna
na
svojo
„
akvizicijo
“
,
ki
sta
si
toliko
obetala
od
nje
...
“
Winter
je
videl
zlobne
in
zaničljive
poteze
na
Magdinem
obrazu
,
zato
ji
je
hotel
kljubovati
:
„
Dobro
,
naj
se
poroči
,
saj
to
še
vedno
ni
vzrok
,
da
ne
bi
prihajala
v
našo
družbo
!
Saj
prihaja
vanjo
tudi
Freier
s
svojo
soprogo
,
pa
tudi
Malenšek
s
svojo
ženo
je
naš
stalni
gost
,
zakaj
torej
ne
bi
prihajala
tudi
Rene
...
“
Kuhnova
se
je
na
glas
zasmejala
:
„
Pa
vendar
ne
mislite
,
da
bi
sprejeli
tudi
Potrato
v
našo
družbo
...
to
bi
bilo
pa
res
jako
zabavno
...
“
Vsi
štirje
so
se
nasmejali
,
a
Rakarjeva
je
dostavila
:
„
No
,
jaz
bi
bila
v
damskem
komiteju
prva
proti
,
a
za
svojo
osobo
imam
nek
nov
predlog
,
ki
ga
stavim
...
ali
poznate
brata
Kovačeve
,
znanega
slikarja
Henrika
Kovača
,
ki
je
ravno
te
dni
dospel
iz
Pariza
!
Ta
bi
bil
za
nas
!
“
Kuhnova
se
je
zadovoljno
nasmehnila
:
„
Dobro
,
jaz
sem
zadovoljna
,
samo
ako
nam
ne
napravi
kaj
takega
kot
njegova
sestra
!
Jaz
ga
sicer
ne
poznam
,
a
čula
sem
govoriti
že
mnogo
o
njem
in
o
njegovih
delih
!
“
„
Jaz
ga
poznam
pa
popolnoma
dobro
!
Govorila
sem
le
enkrat
ž
njim
,
a
name
je
naredil
najboljši
utis
,
“
je
hitela
Rakarjeva
,
„
Winter
je
pripeljal
v
našo
družbo
Rene
,
ki
je
takoj
fascinirala
vse
moške
,
a
jaz
pripeljem
Henrika
,
ki
si
prilasti
takoj
simpatije
vseh
dam
!
“
S
tem
ni
bil
posebno
zadovoljen
domišljavi
baronček
,
ki
ni
mogel
videti
poleg
sebe
nikakega
tekmeca
ker
je
vedel
,
da
ga
takoj
vsak
potisne
v
kot
!
„
Hehe
,
jaz
pa
nisem
kaj
posebno
zadovoljen
,
da
bi
se
tako
razširjala
naša
družba
,
preveč
nas
bo
potem
in
nevarno
bi
bilo
,
da
nas
izvohajo
nepoklicane
osebe
!
Treba
je
previdnosti
,
hehe
,
skrajne
previdnosti
!
“
Winter
je
bil
istega
mnenja
,
ker
se
je
po
Ljubljani
že
marsikaj
namigovalo
o
raznih
skrivnostnih
sestankih
,
dasi
se
pozitivnega
ni
vedelo
ničesar
...
a
vendar
se
je
bal
,
da
se
vsled
mnogih
članov
ne
bi
povečala
nevarnost
,
da
bi
se
kdo
iz
neprevidnosti
izdal
.
A
Kuhnova
mu
je
takoj
začela
nasprotovati
:
„
Ako
je
komite
gospodov
sklenil
,
da
naj
se
v
našo
družbo
sprejme
Rene
,
tedaj
tudi
lahko
damski
komite
sprejme
Henrika
!
Jaz
opravim
ta
posel
,
a
ti
Eleonora
,
ki
se
poznaš
žnjim
,
ga
pregovoriš
in
privedeš
v
našo
družbo
!
“
Minetti
je
kar
mencal
jeze
,
ko
je
slišal
te
besede
,
a
ugovarjati
se
ni
upal
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
dame
nazadnje
tudi
njemu
ne
pokazale
vrata
...
Ko
sta
se
poslovili
Magda
Kuhnova
in
Rakarjeva
,
sta
ostala
Winter
in
Minetti
še
nekaj
časa
v
sobi
;
oba
sta
vedela
,
da
damam
ne
moreta
ugovarjati
,
zato
sta
se
hočeš
nočeš
morala
sprijazniti
z
mislijo
,
da
zagledate
v
svoji
sredi
Henrika
!
Smeje
je
rekel
Winter
:
„
Je
že
tako
dragi
baronček
,
mi
smo
se
naveličali
vedno
iste
damske
družbe
,
ter
smo
sprejeli
Rene
,
a
dame
so
se
naveličale
nas
in
sprejmo
Henrika
Kovača
!
Je
že
tako
takozvano
maščevanje
usode
!
“
Kuhnova
in
Rakarjeva
pa
sta
se
sprehajali
po
Glavnem
trgu
,
ako
bi
mogoče
kje
srečali
Kovača
,
a
ker
ga
niste
našli
,
šli
sta
na
pošto
in
mu
napisali
pismo
,
ki
ga
je
v
njem
povabila
Rakarjeva
na
sestanek
...
Bili
sta
si
tako
v
svesti
svojega
uspeha
,
da
nista
niti
najmanj
dvomili
,
da
pridobita
Henrika
za
svoje
načrte
!
Henrik
Kovač
se
je
nasmehnil
,
ko
je
prečital
fino
parfimirano
pismo
Eleonore
Rakarjeve
,
sicer
ni
vedel
,
kaj
hoče
od
njega
,
a
svoji
ženi
ni
hotel
vendar
povedati
ničesar
;
zato
je
mirno
spravil
pismo
in
sklenil
,
da
obišče
Rakarjevo
.
—
Poznal
jo
je
samo
toliko
,
kolikor
je
zadnjič
mimogrede
govoril
ž
njo
,
ko
je
spremljal
Rene
.
Še
isti
dan
se
je
napotil
k
nji
.
Ona
ga
je
pričakovala
v
svoji
sobi
—
veselo
ga
je
sprejela
,
začela
ga
je
spraševati
o
najnavadnejših
stvareh
,
a
Kovač
je
bil
skrajno
radoveden
,
kaj
je
pravzaprav
vzrok
njenemu
povabilu
,
zato
je
kar
naravnost
vprašal
:
„
Gospodična
,
jaz
nisem
prijatelj
dolgega
slepomišenja
,
zato
mi
kar
naravnost
povejte
,
zakaj
ste
me
pozvali
k
sebi
!
“
Eleonora
se
je
nasmejala
in
rekla
:
„
Jako
radovedni
ste
,
gospod
Kovač
,
ali
mislim
,
da
imate
vendarle
toliko
časa
,
mi
lahko
posvetite
par
trenotkov
svojega
dragocenega
časa
!
“
Na
te
prijazne
besede
se
je
Kovač
vsedel
,
prižgal
si
cigareto
,
ki
mu
jih
je
ponudila
Eleonora
in
odgovoril
:
„
Nikdar
se
ne
branim
družbe
,
posebno
pa
ženske
družbe
ne
!
Jaz
sem
navajen
veselega
življenja
,
a
da
Vam
v
resnici
povem
,
v
Ljubljani
ne
najdem
dosti
tega
—
no
pa
upam
,
da
se
že
privadim
,
posebno
ker
vidim
,
da
so
se
začele
zame
zanimati
tudi
dame
,
kar
se
mi
zdi
jako
čudno
.
“
Kovač
je
izrekel
te
besede
kar
tako
tjavendan
,
ker
ni
vedel
ničesar
drugega
odgovoriti
na
njeno
vprašanje
;
bil
je
prepričan
,
da
ga
je
Eleonora
prav
brez
vsakega
vzroka
poklicala
k
sebi
!
Zanimalo
ga
je
pa
vendarle
,
zakaj
se
ta
prijateljica
njegove
sestre
interesira
zanj
;
mogoče
je
Rene
stopila
vmes
in
poslala
Eleonoro
v
boj
...
„
Gospod
Kovač
,
“
je
nadaljevala
Eleonora
,
„
že
delj
časa
želim
,
da
bi
poklonila
neki
svoji
prijateljici
svojo
sliko
,
a
ker
sem
sama
velika
prijateljica
umetnosti
,
bi
hotela
pokloniti
nekaj
izrednega
.
“
„
Razumem
,
“
se
je
nasmehnil
Kovač
,
„
Vi
hočete
mojo
prisotnost
izrabiti
,
seveda
jaz
sem
takoj
pripravljen
,
da
uzadovoljim
Vaši
želji
.
Priznati
vam
moram
,
da
je
Vaš
obraz
jako
intresanten
,
ki
bi
me
jako
zanimal
!
Dobro
!
Določite
ure
,
ki
so
Vam
najprikladnejše
in
jaz
začnem
takoj
z
delom
!
“
„
No
,
tako
zelo
se
pa
tudi
ne
mudi
,
gospod
Kovač
...
“
„
Jaz
sem
navajen
na
vedno
delo
,
sedaj
sem
pa
že
par
dni
v
Ljubljani
,
a
ne
delam
ničesar
...
“
Oba
sta
bila
zadovoljna
z
rezultatom
tega
razgovora
;
Kovač
,
ker
mu
bo
mogoče
izvabiti
iz
Eleonore
marsikaj
zanimivega
,
Eleonora
pa
,
ker
je
s
tem
stopila
prvi
korak
,
da
dovede
Kovača
v
svojo
družbo
.
Ko
se
je
Kovač
vrnil
v
hotel
,
je
takoj
povedal
svoji
ženi
,
da
je
dobil
delo
;
povabila
ga
je
neka
jako
interesantna
dama
,
da
jo
portretira
!
Mary
ni
odgovorila
ničesar
,
ker
ni
znala
biti
ljubosumna
...
a
ker
ji
je
Kovač
veliko
govoril
o
nji
,
ga
je
vendar
vprašala
:
„
Čudim
se
,
da
si
prevzel
delo
,
ker
si
zadnjič
rekel
,
da
nočeš
več
portretirati
!
“
„
Da
,
ali
obraz
te
ženske
je
tako
interesanten
,
da
sem
se
takoj
odločil
za
delo
.
Dama
je
mlada
črnka
,
pikantnega
bledega
obraza
,
košatih
,
fino
narezanih
obrvi
...
Jaz
sem
že
delj
časa
iskal
obraz
,
ki
bi
ga
mogel
porabiti
v
nekem
večjem
delu
,
in
najboljši
model
sem
našel
sedaj
!
Zato
sem
bil
pa
takoj
zadovoljen
!
“
Mary
je
popolnoma
zaupala
svojemu
soprogu
,
še
nikdar
ni
bila
ljubosumna
na
njegove
modele
,
ker
ga
je
dobro
poznala
...
a
tudi
Kovaču
ni
bilo
mar
,
da
bi
čutil
kake
posebne
simpatije
do
Eleonore
,
ker
je
v
teku
svojega
umetniškega
delovanja
tako
otopel
pri
opazovanju
ženskega
telesa
,
da
ni
na
njem
iskal
ničesar
drugega
,
nego
samo
ono
,
kar
je
rabil
kot
umetnik
.
Kovač
je
pričel
z
delom
takoj
drugi
dan
,
redno
je
hodil
k
Rakarjevi
.
A
opazil
je
takoj
,
kak
namen
je
imela
Eleonora
,
takoj
je
uvidel
,
da
ima
posebne
namene
;
govoril
in
delal
pa
je
tako
,
da
ona
ne
bi
opazila
,
da
je
spregledal
njene
načrte
,
na
njene
besede
in
opazke
je
odgovarjal
popolnoma
mirno
in
hladnokrvno
.
Eleonora
pa
se
je
trudila
na
vse
načine
ženske
frivolnosti
,
da
bi
ga
pridobila
zase
,
sama
sebi
je
morala
priznati
,
da
se
je
zaljubila
v
Kovača
,
posebno
je
seveda
v
ti
misli
ni
oviralo
dejstvo
,
da
je
Kovač
oženjen
,
da
ima
seboj
svojo
soprogo
a
ona
je
znala
računati
z
vsemi
okolnostmi
,
zato
je
niso
motili
razni
predsodki
in
pomisleki
;
ko
je
naredil
Kovač
pavzo
,
sedel
je
k
nji
na
divan
in
se
pogovarjal
ž
njo
.
Eleonora
se
je
tesno
privila
k
njemu
in
mu
govorila
,
on
je
občutil
njeno
razburjeno
dihanje
,
a
iz
vseh
njenih
besed
je
razumel
njeno
razburjenost
in
nasladnost
.
Sklonila
se
je
k
njemu
in
mu
govorila
o
umetnosti
,
a
on
je
sedel
hladnokrvno
in
mirno
,
kadil
je
svojo
cigareto
in
se
zadovoljno
smejal
...
Ko
sta
nekega
dne
sedela
tako
na
divanu
,
vstopila
je
v
sobo
Magda
Kuhnova
;
Eleonora
jo
je
predstavila
Kovaču
in
takoj
so
začeli
živahen
pogovor
.
Kuhnova
je
govorila
s
Kovačem
kot
svojim
starim
znancem
:
„
Gospod
Kovač
,
zakaj
ne
prihajate
v
nobeno
družbo
!
Vi
ne
veste
,
kako
zanimanje
ste
vzbudili
v
vseh
ljubljanskih
krogih
s
svojim
prihodom
,
vse
dame
se
zanimajo
za
Vas
,
a
Vi
ne
prihajate
nikamor
!
Vse
se
hoče
seznaniti
s
Vami
...
a
Vi
čepite
vedno
doma
...
veste
kaj
,
gospod
Kovač
,
jaz
Vam
moram
staviti
nek
predlog
!
“
„
Govorite
,
gospodična
,
jaz
sprejmem
rad
vsak
predlog
!
“
je
mirno
odgovoril
Kovač
.
„
Dobro
,
samo
Vi
se
morate
zavezati
,
da
sprejmete
že
vnaprej
našo
ponudbo
,
da
ne
ugovarjate
,
temveč
zlepo
sledite
našim
pogojem
in
ukazom
!
“
Kovač
se
je
