V
obče
nisem
prijatelj
dolgočasnim
predgovorom
,
toda
ondu
,
kjer
mora
biti
predgovor
,
bodi
!
Prav
tukaj
se
mi
je
zdelo
potrebno
nekaj
vrstic
,
predno
začnem
pripovedovati
.
Opisal
sem
Vam
,
dragi
rojaki
,
življenje
slavnega
možá
,
ki
se
je
porodil
v
drugi
polovici
minulega
stoletja
v
leseni
hiši
pod
slamnato
streho
na
Zagorici
v
moravški
župniji
,
možá
,
ki
se
je
,
zapustivši
domačo
hišo
,
po
izredni
učenosti
in
nadarjenosti
svoji
vzpel
na
častno
mesto
c.
kr.
podpolkovnika
pri
topništvu
;
cesar
ga
je
pa
povišal
za
barona
.
Slavni
možjé
so
kakor
repatice
,
ki
se
nam
pokažejo
le
ob
svojih
časih
.
Kakor
imajo
Francozje
le
jednega
Napoleonan
Vélikega
,
Avstrija
le
jednega
Radeckega
,
takó
imamo
Slovenci
v
tem
zmislu
le
jednega
takó
slavnega
možà
,
ki
se
je
dvignil
od
pluga
do
krone
.
Ta
mož
je
bil
Jurij
Veha
,
domá
iz
Zagorice
,
kesneje
po
vsi
Evropi
znan
za
silno
učenega
matematika
,
c.
kr.
podpolkovnik
v
4.
topniškem
polku
:
baron
Jurij
Vega
.
Opiral
sem
se
pri
tem
delu
na
životopis
njegov
,
katerega
je
priobčil
g.
Fridolin
Kavčič
,
c.
kr.
častnik
,
v
»
Organ
der
militär-wissenschaftlichen
Vereine
«
pod
naslovom
»
Georg
Freiherr
von
Vega
«
po
raznih
ondu
naštetih
slovenskih
in
nemških
virih
,
in
na
razne
podatke
,
s
katerimi
mi
je
jako
ljubo
postregel
g.
prof.
Franc
Hauptmann
v
Gradci
.
Obema
gospodoma
izrekam
tu
za
njijino
ljubeznivost
presrčno
javno
zahvalo
!
Da
sem
se
sploh
lotil
romana
,
k
temu
me
je
nagibalo
dvoje
:
prvič
Slovence
seznaniti
s
preslavnim
rojakom
našim
,
česar
je
mož
izvestno
popolnoma
vreden
,
ter
mu
na
tak
način
postaviti
živ
spomeník
v
srci
národovem
;
drugič
pa
sem
hotel
ž
njim
odpreti
oči
zlasti
tistim
kmetskim
očetom
,
ki
imajo
nadarjene
sinove
,
toda
jih
ne
dajó
v
šole
.
S
tem
pa
še
nikakor
ne
trdim
,
da
bi
bilo
že
treba
v
šole
tiščati
vsakogar
,
kdor
se
domá
le
šest
resnic
nauči
brez
težave
.
Ne
,
le
tisti
pojdi
v
mestne
šole
,
kdor
je
resnično
nadarjen
,
izredno
nadarjen
,
kar
se
navadno
pokaže
že
v
domači
šoli
.
Da
ne
bode
vsakdo
baron
,
kdor
gré
s
kmetov
v
mestne
šole
,
umeje
se
samó
po
sebi
,
vender
mislim
,
da
bode
vsakdo
izvestno
zadovoljen
,
komur
se
posreči
priti
do
boljšega
kruha
,
nego
bi
ga
bil
jedel
domá
.
Če
to
dosežem
,
zadovoljen
bodem
.
V
to
pomozi
Bog
!
Na
Dunaji
meseca
septembra
1890.
Pisatelj
.
Leto
1763.
po
Kristovem
rojstvu
se
je
bližalo
koncu
,
ko
se
pričenja
naša
povest
.
Ker
je
časa
dovòlj
,
opravkov
pa
nič
posebnih
,
pojdimo
po
Dunajski
cesti
iz
Ljubljane
proti
Savi
.
Prijazne
vasí
z
belimi
,
pa
tudi
počečkanimi
hišami
in
senčnimi
vrtovi
ostajajo
za
nami
ob
levi
in
desni
stráni
.
Predno
bi
si
kdo
mislil
,
že
smo
v
Krašnji
,
jako
prijazni
vasi
ob
vznožji
Limbarske
gore
.
Okrepčavši
se
,
hajdimo
dalje
.
Pot
nas
privede
v
moravško
okolico
blizu
podružnice
sv.
Križa
na
primerno
višavo
.
Dolga
hoja
nas
je
utrudila
,
prav
nič
ne
bode
torej
napačnega
,
če
zavijemo
v
gozd
in
se
ondu
nekoliko
oddahnemo
.
Jesen
je
sicer
že
v
deželi
,
solnce
pa
vender
še
prav
čutno
pripeka
z
jasnega
nebá
.
Gozdna
senca
se
nam
bode
izvestno
jako
prilegla
.
Daleč
ni
več
na
Zagorico
.
Predno
se
ondu
oglasimo
,
poravnajmo
tu
v
gozdu
trudne
kostí
nekoliko
po
mehkem
máhu
in
rjavkastem
resji
.
Ha
,
kakó
se
nam
prilega
!
Nad
nami
razprostira
stoletni
gozd
svoje
veje
;
ne
daleč
od
nas
je
ravnokar
izluščila
šoga
kostanj
in
kričeč
zletela
dalje
.
«
Oh
,
ko
bi
ti
mogel
do
živega
!
»
vzklikne
deček
,
ki
v
tem
trenutku
skoči
izza
grma
in
se
milo
ozira
za
odletelim
ptičem
.
»
«
Kje
si
pa
doma
,
dečko
?
»
vprašamo
radovedni
devetletnega
čvrstega
fanta
v
prtenih
hlačah
,
katere
drží
preko
hodnične
srajce
le
jedna
preràmnica
,
spredaj
in
zadaj
s
cveki
pripeta
v
hlačni
rob
.
Bos
je
in
golomeč
.
Na
glavi
ima
potlačen
klobuk
,
za
njim
pa
petelinovo
péró
.
Deček
obstojí
pred
nami
,
prekriža
za
sabo
roke
in
nas
ogleduje
zvedavo
.
«
Kje
si
pa
domá
?
»
moramo
ponoviti
.
«
Ondu-le
na
Zagorici
.
»
«
Čegav
si
?
»
«
Vehovčev
.
»
«
Kakó
ti
je
ime
?
»
«
Jurče
!
»
«
Kaj
pa
delaš
tu
v
gozdu
sam
?
Ali
se
ne
bojiš
ciganov
in
rokovnjačev
?
»
«
Nič
!
Ptičem
nastavljam
.
Tašico
bi
rad
ujel
.
»
«
Kakó
neki
loviš
tašice
?
»
«
Na
ščurke
.
K
sosedu
sem
šel
pónje
,
kjer
jih
imajo
vse
živó
,
da
jim
vso
noč
ne
dajó
pokoja
.
Janeza
sem
naprosil
,
naj
mi
preskrbi
jednega
.
Takoj
je
prižgal
tresko
in
jo
pomolil
v
kot
pod
klop
pri
pêči
.
Kakor
bi
bilo
treščilo
mèdnje
,
šinilo
jih
je
zajedno
najmenj
deset
izpod
peči
,
in
šli
so
na
vse
kraje
.
Največjega
sem
ubral
za
bedro
,
in
moj
je
bil
.
Tašica
ima
ščurka
silno
rada
.
Povem
Vam
,
da
bi
se
dala
petkrat
ujeti
nánj
in
ne
le
jedenkrat
.
Videli
bodete
,
da
bode
skoro
moja
.
Ali
jo
slišite
?
»
«
Cik
,
cik
,
cik
,
»
čuje
se
nežen
glasek
iz
leščevja
.
Lani
smo
jo
imeli
vso
zimo
.
Ujel
sem
jo
nekega
jutra
—
okolo
vseh
Svetih
je
že
bilo
—
na
našem
vrtu
pod
bezgovim
grmom
.
Mokra
je
bila
,
kakor
miš
,
ker
seje
ravno
prej
skopala
pri
vodnjaku
v
koritu
in
zato
ni
mogla
leteti
.
Kar
klobuk
sem
poveznil
nanjo
,
in
skupaj
sva
bila
.
Tako
se
nam
je
privadila
,
da
je
vselej
priletela
na
mizo
po
drobtine
,
naj
smo
kosili
ali
južinali
.
In
po
hiši
,
no
,
tam
je
preteknila
vse
kote
!
«
«
Cik
,
cik
,
cik
,
»
oglaša
se
rdečevrata
tašica
v
leščevji
.
Dečku
se
pričnó
rjave
oči
žareti
.
«
Vsak
čas
bode
moja
,
»
zašepetal
je
.
«
Kakó
pa
ji
nastaviš
?
»
«
Kakó
le
?
Na
veliki
jezik
v
hišici
privežem
škripača
čez
trebuh
,
da
brca
na
vse
pretege
.
Tašica
ga
ugleda
že
od
daleč
.
Jedenkrat
,
dvakrat
cikljá
okolo
hišice
,
potem
skoči
nánjo
,
zopet
pocikljá
,
in
že
je
v
hišici
.
Tedaj
pa
zmaje
veliki
jezik
,
ako
že
ni
skočila
nánj
,
in
izproži
nastavo
.
Vratca
na
pol
odprta
se
zapró
in
tašica
je
naša
.
»
Deček
steče
h
grmu
,
kjer
je
imel
nastavljeno
,
tleskne
z
rokami
in
zavriska
,
da
letí
kàr
skozi
ušesa
:
«
I-juhuhu
!
Jo
že
imam
,
jo
že
imam
!
Joj
,
kako
lepó
je
pod
vratom
rdeča
,
po
glavi
zelenkasta
,
na
perutih
pa
pisana
.
To
je
pa
‚
on
‘
.
Dve
petici
je
vreden
,
kakor
krajcar
.
Oh
,
ali
ga
bodo
zopet
mati
veseli
!
Sedaj
moram
pa
kar
hitro
domóv
.
»
Mali
ptičar
stisne
hišico
z
ujetim
ptičem
pod
pazduho
in
hiti
domóv
,
da
bi
ga
komaj
veter
dohajal
.
Že
od
daleč
se
sliši
,
kakó
kliče
mater
,
krepko
žensko
,
ki
stoji
na
pragu
in
kliče
pute
.
«
Mati
,
ali
jo
vidite
,
kakó
je
lepa
!
In
pa
‚
ón
‘
je
!
V
gozdu
sem
ga
ujel
,
kjer
smo
spomladi
grabili
.
Saj
veste
,
koliko
jih
je
bilo
.
Ker
ste
nedavno
rekli
,
da
bi
letos
tudi
radi
imeli
katero
,
šel
sem
jih
lovit
.
»
«
No
,
že
prav
.
Le
v
hišo
jo
nesi
in
izpusti
jo
,
da
bode
pobirala
drobtine
in
muhe
,
»
pravi
mati
in
odide
med
kuretino
,
ki
leti
od
vseh
stranij
skupaj
,
Jurče
pa
stopi
v
hišo
.
V
tem
prijoka
Micika
,
Jurčetova
kakih
sedem
let
stara
sestra
,
v
hišo
in
sede
k
peči
.
Nad
očesom
ji
teče
kri
iz
glave
.
«
Kaj
pa
jokaš
,
Micika
?
»
vpraša
Jurče
,
ki
je
ravnokar
tašici
odprl
hišico
.
Tašica
je
zletela
naravnost
na
mizo
,
obrnila
se
proti
Jurčetu
,
priklonila
se
mu
in
mu
pocikljala
nekoliko
.
Micika
ne
odgovori
ničesar
,
pač
pa
se
začne
jokati
na
ves
glas
.
«
I
,
kaj
pa
ti
je
vender
?
»
vpraša
jo
brat
in
spravi
hišico
pod
klop
,
nato
sede
k
sestri
.
Ugledavši
nje
krvavo
čelo
,
prestraši
se
.
«
Ali
si
padla
?
»
«
O
—
ne
.
Oko
—
me
—
boli
.
Močilnikarjev
Nemec
,
ki
pase
na
vrtu
,
zagnal
je
kamen
vame
.
»
«
Kaj
pa
si
mu
naredila
?
«
«
Nič
,
prav
nič
!
Nate
,
pravi
,
da
je
jezen
,
ker
si
ga
na
sv.
Mihela
dan
obigral
za
vse
gómbe
.
»
«
Kaj
to
,
če
sem
ga
,
drugi
so
pa
mene
kesneje
.
Poglej
,
še
s
hlač
sem
jih
moral
porezati
.
Toda
to
nič
ne
de
,
za
delavnik
so
cveki
tudi
dobri
.
Rob
se
prebode
s
pipcem
,
preramnica
se
vtakne
skozi
luknjo
,
vanjo
pa
cvek
,
in
dobro
je
!
»
«
Tebe
se
boji
,
zato
pa
meni
nagaja
.
Ko
me
je
danes
ugledal
,
pobral
je
kamen
in
ga
vrgel
za
našim
mačkom
.
Jaz
sem
zavpila
,
naj
pusti
mačka
pri
miru
,
ker
mu
ni
storil
nič
žalega
.
‚
Čaj
,
čaj
,
‘
rekel
je
,
‚
bodem
pa
še
tebe
.
‘
Toliko
da
je
izgovoril
,
dobila
sem
že
kamen
na
čelo
.
Kar
stemnilo
se
mi
je
in
padla
sem
.
Ko
se
zopet
poberem
,
Nemca
ni
bilo
nikjer
,
po
obrazu
mi
je
pa
lila
kri
.
»
Jurče
stisne
pest
,
rekoč
:
«
Le
počakaj
,
ti
dlaka
grda
,
jaz
ti
že
uro
navijem
,
naj
mi
le
v
pest
prideš
!
Pomnil
me
bodeš
,
kdaj
si
metal
kamenje
za
ljudmi
!
»
Zajedno
skoči
k
oknu
,
na
katero
je
ravnokar
sedel
vrabec
in
nekolikokrat
jako
zvedavo
pogledal
v
hišo
.
Vrabec
zopet
odleti
,
Jurče
pa
ugleda
strijca
Mihevca
,
ki
naravnost
kresá
proti
hiši
.
«
Micika
,
Mihevčev
oče
gredo
!
»
«
Ali
k
nam
?
»
vpraša
Micika
,
in
takoj
so
pozabljene
vse
bolečine
.
V
tem
duri
že
zaškripljejo
,
in
strijc
Mihevec
stopi
v
hišo
.
«
Ali
sta
sama
doma
?
»
vpraša
ju
.
«
Mati
so
tudi
doma
;
zunaj
so
pri
kokoših
,
»
pravi
Jurče
in
se
zajedno
tudi
že
Mihevcu
obesi
za
žep
,
kjer
se
je
vedno
našlo
kaj
dobrega
.
«
Ali
naj
grem
ponje
?
»
vpraša
Jurče
.
«
Le
pojdi
no
!
»
Jurče
skoči
iz
hiše
,
v
tem
pa
jame
Micika
strijca
jako
vztrajno
izpraševati
:
«
Kaj
ste
pa
prinesli
,
strijc
?
»
«
Jaz
nič
,
ali
k
nam
so
Pibrova
mati
nekaj
majhnega
prinesli
.
»
«
Kaj
pa
,
strijc
?
»
«
Majhno
dekletce
.
»
«
Kje
pa
so
jo
dobili
Pibrova
mati
?
»
«
V
vodi
so
jo
ujeli
.
»
«
Ali
v
vodi
;
kaj
voda
nosi
majhne
otroke
?
»
«
M-h
.
»
Zanimivega
izpraševanja
je
bilo
nenavadno
hitro
konec
,
ker
že
privleče
Jurče
mater
v
hišo
.
Vehovka
je
bila
Mihevčeva
sestra
.
Ko
ji
ta
svoj
opravek
na
kratko
razloži
,
tedaj
Vehovka
že
ve
,
da
Mihovec
išče
botrov
,
in
tega
posla
se
na
kmetih
nihče
ne
brani
.
Ker
Vehovca
še
ni
bilo
iz
Ljubljane
,
kamor
je
vozaril
razne
reči
,
obljubila
je
ona
,
naj
se
Mihevec
le
brez
skrbi
zanaša
na
dragi
dan
.
Drugi
dan
popoldne
pridrdra
v
Moravče
kmetski
voz
s
tremi
ljudmi
in
se
ustavi
pred
Deteljevo
gostilno
.
Bila
sta
botra
Vehovec
in
Košakulja
z
Mihevčevo
novorojenko
.
Predno
sta
v
Zagorici
sedla
na
voz
,
stisnil
je
Mihevec
Vehovcu
tri
srebrne
dvajsetice
v
roko
,
rekoč
:
«
Na
,
za
botrinjo
»
.
Vehovec
spravi
denar
v
usnjato
mošnjico
,
rekoč
:
«
Bog
povrni
,
»
skoči
na
voz
,
prime
za
bič
in
vajeti
,
in
hipoma
zdrdrajo
od
hiše
.
«
Kaj
pa
bode
dobrega
?
»
vpraša
Deteljica
od
krsta
prišedša
botra
,
ko
se
zapro
duri
za
njima
.
«
Nekaj
botrinje
bomo
popili
,
»
pravi
Vehovec
in
se
ozira
po
sobi
,
češ
,
kje
bode
najugodnejši
prostor
.
Ob
mizi
stoji
gospodar
Detelja
.
«
Tu-le
ostaniva
,
ondu-le
naj
pa
sedejo
gospod
Jurij
,
kadar
pridejo
.
Najprej
nama
prinesi
polič
vina
,
za
drugo
se
pa
že
še
zmenimo
.
»
Deteljica
gre
po
vino
;
Vehovec
sede
za
mizo
k
Detelji
,
z
desnico
nekoliko
pridvigne
klobuk
in
se
počehlja
po
glavi
.
Krepak
je
bil
in
velik
,
nekoliko
že
sivkastih
,
po
čelu
poglajenih
las
,
resnega
suhega
lica
,
po
katerem
je
skrb
za
ljubi
kruhek
vrezala
že
marsikako
brazdo
.
Iz
očij
pa
mu
je
sijala
neka
blagodejna
dobrovoljnost
in
šegavost
,
katera
se
mu
je
časih
kazala
tudi
na
ustnicah
.
Opravljen
je
bil
po
stari
domači
noši
.
Nosil
je
lepo
belo
pražnjo
srajco
,
nad
katero
se
je
žaril
skrlatast
telovnik
,
zgoraj
odpet
,
da
so
se
nekoliko
«
gosli
»
kazale
.
Hlače
je
tudi
nosil
od
domačega
pridelka
—
od
mezljana
—
ali
raševine
,
s
platnom
podložene
.
Krojač
mu
jih
je
pomeril
le
do
kolena
;
od
ondod
so
mu
pokrivale
meča
višnjeve
nogovice
;
kvedrasti
čevlji
,
z
debelimi
žebicami
nakovani
,
završili
so
trdno
in
stanu
primerno
opravo
tega
poštenjaka
minulega
stoletja
.
Povejmo
še
,
da
ga
je
dičil
preprost
širokokrajnik
kamniškega
klobučarja
,
in
to
prvo
leto
ali
tudi
še
več
le
za
v
nedeljo
in
praznik
,
kesneje
pa
vsak
dan
in
ob
vsakem
vremeni
.
Deteljica
prinese
polič
rdečega
vina
s
poveznjenim
kozarcem
in
hlebec
belega
kruha
,
ter
da
oboje
na
mizo
.
Vehovec
nalije
,
obriše
se
z
dlanjo
okolo
ust
in
napije
botri
Košakulji
,
ki
nosi
novorojenko
po
hiši
:
«
Na
dobro
zdravje
Miciki
,
katero
smo
danes
krstili
!
»
«
Bog
blagoslovi
,
»
odgovori
botra
.
«
Tjakaj
na
posteljo
jo
položi
in
semkaj
sedi
,
»
svetuje
boter
.
«
Čakam
,
da
zaspi
;
saj
sam
veš
,
da
takih
pevcev
,
kakor
so
dojenci
,
nikjer
ne
poslušajo
radi
.
»
Dete
je
v
tem
že
zaspalo
.
Košakulja
ga
položi
na
posteljo
,
ne
daleč
od
peči
ob
steni
in
prisede
k
možema
.
Vehovec
postavi
prednjo
poln
kozarec
,
sam
se
pa
spravi
na
hlebec
,
katerega
najprej
razkroji
,
potem
pa
potisne
na
sredo
mize
,
rekoč
:
«
Na
,
sedaj
pa
prigrizni
;
kruh
se
vedno
prilega
zdravemu
človeku
.
»
«
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
»
zasliši
se
krepak
in
lepo
zveneč
glas
pri
vratih
,
in
gospod
Jurij
,
moravški
kapelan
,
stoji
v
hiši
.
«
Amen
na
večne
čase
,
»
odgovoré
vsi
,
kar
jih
je
v
hiši
.
Vehovec
in
Detelja
se
zajedno
tudi
odkrijeta
.
Prvi
položi
klobuk
poleg
sebe
na
okno
.
Detelja
pa
obdrži
zeleno
kapico
v
rokah
,
in
ker
ne
ve
,
kam
z
rokami
,
prekriža
jih
za
sabo
na
hrbtu
.
Sicer
jih
je
pa
rdečelični
in
precej
trebušni
mož
rad
nosil
v
žepu
in
cvenkljal
s
srebrniki
.
Ko
stopi
gospod
Jurij
v
hišo
,
prime
Vehovec
za
podolgasti
stol
in
ga
odmakne
,
rekoč
:
«
Gospod
Jurij
,
sem
gori
za
mizo
sedite
.
Deteljica
,
sedaj
ga
prinesi
cel
bokal
in
pa
kaj
za
zobe
.
»
«
Kaj
bi
pa
radi
,
morda
mesenih
klobas
,
prekajene
svinjine
ali
pa
šnite
?
»
«
Gospod
Jurij
,
izvolite
si
!
»
«
Ne
,
Vehovec
,
nisem
prišel
,
da
bi
se
pasel
pri
tebi
,
čeprav
ne
rečem
,
da
bi
pri
časi
vina
ne
segel
po
koščku
.
Le
ti
si
izvoli
,
kar
ti
je
najbolj
všeč
.
Danes
,
ko
piješ
botrinjo
,
smeš
si
že
privoščiti
kaj
boljšega
.
»
«
No
,
če
jaz
volim
,
nam
pa
prinesi
klobas
in
šnit
nam
napravi
.
Mesena
klobasa
je
šmentano
dobra
reč
,
le
škoda
,
da
jih
tako
malokdaj
vidimo
.
Kaj
pravite
,
ali
bi
ne
bilo
bolje
v
deveti
deželi
,
nego
tu
?
Tam
so
vse
ograje
prevezane
s
klobasami
in
ne
s
trtami
kakor
pri
nas
.
Hej
,
ali
bi
bilo
to
življenje
!
Kadar
bi
človek
oral
,
ne
bilo
bi
mu
treba
žuliti
zgolj
pustega
ovsenjaka
,
temveč
kar
po
klobasi
bi
segel
na
bližnjo
ograjo
in
bi
jo
potrl
.
»
«
Kaj
pa
še
?
»
vpraša
Detelja
porogljivo
,
«
kdo
bi
pa
potem
pri
nas
vprašal
po
klobasah
?
Nihče
!
Ali
si
že
kdaj
pri
poliči
vina
naročil
krompirja
v
oblicah
?
Zakaj
pa
ne
?
Zato
,
ker
ga
imaš
doma
po
vseh
kotih
.
Prav
tako
bi
izgubile
klobase
vso
veljavo
,
če
bi
bilo
po
tvojem
.
Že
bolje
,
da
ostane
tako
,
kakor
je
.
»
«
Detelja
,
ti
govoriš
kakor
ti
bolje
kaže
,
»
pravi
Vehovec
.
«
Jaz
bi
prav
nič
ne
rekel
,
če
bi
imel
res
toliko
klobas
doma
,
da
bi
mi
preostajale
po
vseh
kotih
.
Naj
bi
zarad
tega
pri
tebi
še
kdo
vprašal
po
njih
ali
ne
,
kaj
to
meni
?
Sedaj
sem
vesel
,
če
h
kruhu
za
malico
prigriznem
strok
česna
;
ali
rajši
bi
ga
jedel
podelanega
v
klobasah
,
kjer
ima
ves
drugačen
ukus
.
»
Duhovni
gospod
sede
,
in
tudi
krčmar
Detelja
prisede
k
mizi
.
Botra
Košakulja
seže
po
polni
časi
rdečega
vina
in
napije
gospodu
Juriju
:
«
Na
dobro
zdravje
!
»
ter
oblizne
vino
,
čašo
pa
takoj
nato
postavi
pred
gospoda
in
pritoči
nekoliko
.
«
No
,
ti
ga
pa
znaš
,
Košakulja
,
»
podraži
jo
Detelja
.
«
Ženske
ste
res
žejne
,
kakor
mlinarjeve
kokoši
.
Kapljico
ga
srkne
zaradi
sramežljivosti
,
misli
si
pa
,
hej
,
ko
bi
ga
vsaj
skrivaj
mogla
stisniti
,
to
bi
ga
!
»
«
O
seveda
,
kakor
bi
se
bale
vas
moških
,
»
odreže
se
botra
.
«
Gospod
Jurij
,
pijte
no
in
Detelji
napijte
,
saj
vem
,
da
je
že
silno
žejen
,
siromak
,
ki
ne
ve
,
kje
bi
ga
dobil
požirek
,
»
pošegeta
Vehovec
Deteljo
.
«
Kaj
bi
lačna
vrana
sito
pitala
,
»
pravi
nagajivo
kapelam
.
«
Vender
pa
,
ker
je
v
naši
druščini
in
pri
botrinji
,
privoščimo
mu
ga
v
imeni
božjem
.
Na
dobro
zdravje
,
Detelja
!
»
«
Bog
blagoslovi
,
gospod
Jurij
!
»
odzdravi
Detelja
in
pridvigne
kapico
.
«
Vina
nimaš
slabega
,
Detelja
,
kar
je
res
,
to
je
res
.
Na
daleč
okolo
se
smeš
kosati
s
katerim-koli
gostilničarjem
,
da
celo
Kolarnik
v
Kamniku
te
ne
zdela
.
Kam
pa
hodiš
ponj
?
»
«
Na
Dolenjsko
,
gospod
Jurij
.
Vsako
jesen
proti
vsem
svetnikom
se
napravim
na
pot
.
Gadova
Peč
in
krška
okolica
sploh
so
kraji
,
kjer
ga
kupujem
.
Tudi
v
Metliko
grem
po
jedenkrat
na
leto
in
se
tako
preskrbim
z
najboljšo
robo
,
kar
jo
je
sploh
rodila
trta
v
deželi
.
Res
ga
plačujem
nekoliko
dražje
,
nego
navadni
tovorniki
,
ker
ga
izbiram
in
mi
ni
všeč
vsaka
brozga
,
zato
pa
tudi
lahko
rečem
,
da
imam
vino
,
kakeršnega
ni
iz
lepa
!
»
«
Res
je
tako
,
»
pristavi
Vehovec
.
«
Jaz
sicer
malokdaj
pridem
do
vina
,
poznam
ga
pa
venderle
,
katero
se
po
grlu
zatika
in
praska
,
kakor
bi
bilo
vzraslo
na
trnji
,
in
katero
teče
lepo
gladko
.
Vidiš
,
tvoje
vino
se
pije
,
kakor
mleko
in
pogreje
v
želodci
,
kakor
bi
zakuril
v
njem
.
Le
glej
me
!
Kakor
sem
neveden
in
zabit
,
pa
venderle
vem
,
kaj
je
vino
in
kaj
brozga
.
Ko
bi
si
le
z
božjo
pomočjo
opomogel
toliko
,
da
bi
ga
vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
brez
skrbi
po
krščanskem
nauku
vsekal
po
poliči
,
pa
bi
bil
vesel
!
»
«
No
,
no
,
Vehovec
,
le
tiho
,
saj
se
poznamo
!
»
zbode
ga
Detelja
.
Meni
ne
bodeš
izbrisaval
oči
.
Kdor
dandanes
vozari
v
Ljubljano
,
navadno
ne
hodi
žejen
in
lačen
za
vozom
.
Vozniki
ste
pravi
ptiči
,
ki
imate
gnezda
povsod
ondu
,
kjer
vinski
bog
roko
iz
hiše
moli
.
»
«
Ni
take
sile
,
ne
,
»
opravičuje
se
Vehovec
.
«
Ne
rečem
,
da
bi
ne
živeli
dobro
tisti
veliki
vozniki
,
ki
vozarijo
v
Trst
in
na
Reko
in
s
katerimi
se
mi
pritlikavci
,
katerim
je
ob
Ljubljanici
že
konec
sveta
,
še
meriti
ne
moremo
.
Mi
pridemo
le
takrat
do
čase
vina
,
kadar
jo
nam
ponudi
dober
prijatelj
,
kateri
se
vozi
z
nami
.
»
«
Aha
,
»
posmehne
se
Detelja
in
Veliovca
zopet
vščipne
;
«
kaj
pa
razne
postaje
,
kjer
napajate
?
Ali
ondu
tudi
čakaš
,
da
bi
se
te
usmilil
dober
prijatelj
?
»
«
No
,
to
moraš
vender
vedeti
,
saj
si
tovornik
,
daje
živina
potrebna
vode
in
krme
,
bolj
nego
človek
.
Trdo
srce
in
še
tršo
glavo
bi
moral
imeti
,
kdor
bi
ne
umel
tega
.
»
«
Živino
ljubiti
je
jako
lepo
,
»
oglasi
se
gospod
Jurij
,
kajti
kdor
sovraži
živino
in
živali
sploh
,
tak
človek
tudi
ljudem
ne
more
biti
prijatelj
.
Toda
kar
mi
ni
prav
nič
všeč
,
to
je
žalostna
resnica
,
da
ljubite
živino
svojo
bolj
nego
družino
.
Če
ti
zboli
krava
,
takoj
tečeš
h
konjaču
;
ako
ti
pa
zboli
žena
,
skuhaš
ji
k
večjem
repnega
soka
,
kamelične
,
ajbiševe
ali
tavžentrožne
vode
;
da
bi
ji
po
zdravnika
poslal
,
na
to
niti
ne
misliš
.
In
vender
je
družina
več
nego
živina
,
žena
več
nego
krava
ali
volič
.
Družina
bi
morala
pravo
za
pravo
biti
gospodarju
vse
,
žal
,
da
je
ravno
narobe
.
Marsikateremu
gospodarju
je
povsod
ljubše
,
nego
v
domači
družini
in
odteza
se
ji
,
kadar
le
more
.
Rečem
Vam
,
da
bi
morali
prav
tako
skrbeti
za
družino
svojo
,
ako
že
ne
izdatno
bolje
,
nego
se
brigate
za
živino
.
»
«
Gospod
Jurij
,
skrbeli
bi
že
in
pošiljali
po
zdravnike
,
ali
vsakdo
se
jih
boji
,
ker
so
tako
silno
dragi
.
Mislite
si
,
predno
pride
takšen
gospod
iz
Kamnika
ali
iz
Ljubljane
,
koliko
to
velja
.
Kar
bi
nam
pa
svetoval
domači
naš
moravški
zdravnik
,
vemo
tudi
sami
;
repni
sok
,
kamelično
,
ajbiševo
in
tavžentrožno
vodo
rabimo
in
če
nam
to
ne
pozdravi
bolnikov
,
tedaj
vemo
,
da
so
zreli
za
oni
svet
.
»
«
Kakor
do
zdravja
,
tako
Vam
tudi
ni
kaj
prida
do
duševnega
razvoja
svojih
otrok
.
Navadno
si
vsakdo
domisli
:
Kakor
so
rili
oče
,
ril
bodem
tudi
jaz
.
Da
bi
dal
sina
v
šole
,
kjer
bi
se
izučil
,
da
bi
kdaj
živel
lože
in
bolje
,
tega
ne
misli
nihče
.
Marsikateri
oče
ima
jako
nadarjene
sinove
,
pa
se
še
ne
meni
,
da
bi
vsaj
jednega
poslal
v
šole
.
Tak
si
tudi
ti
,
Vehovec
.
Hodil
si
že
vender
nekoliko
po
svetu
in
bi
že
zaradi
tega
moral
sam
imeti
toliko
pameti
,
da
bi
dal
fanta
v
šole
.
Povem
ti
,
da
nisem
še
iz
lepa
zasledil
tolike
nadarjenosti
,
kakor
je
ima
tvoj
Jurče
.
Kar
jih
k
meni
hodi
k
izpraševanju
,
med
vsemi
je
najbistroumnejši
.
Posebno
računjati
zna
,
da
je
veselje
.
Ni
še
dolgo
,
kar
sem
bil
po
izpraševanji
kazal
dečkom
najpotrebneje
račune
,
kako
se
sešteva
in
odšteva
.
Takoj
me
je
razumel
.
Vehovec
,
če
hočeš
fantu
dobro
,
daj
ga
v
Ljubljano
v
šole
.
»
«
Gospod
Jurij
,
prav
rad
,
ali
šole
so
od
sile
drage
,
jaz
pa
takó
ubožen
.
Šole
veljajo
denar
,
in
to
Vam
je
prav
tista
čudna
zver
,
katero
zalezujem
povsod
,
pa
se
mi
vedno
umiče
.
Ako
bi
dal
fanta
v
šole
,
stal
bi
me
dom
,
kam
naj
grem
pa
z
družino
?
»
«
Vehovec
,
zaradi
tega
ne
bode
treba
zapravljati
doma
.
V
Ljubljani
imam
več
znanih
hiš
,
kjer
bodem
preskrbel
dijaku
brezplačno
hrano
.
Le
za
stanovanje
mu
bodeš
moral
skrbeti
.
»
«
Saj
res
,
Vehovec
,
pa
ga
daj
,
»
poprime
tudi
Detelja
videč
,
kakó
se
je
Jurče
priljubil
kapelanu
.
«
Saj
bode
venderle
lepo
,
če
bodemo
imeli
danes
ali
jutri
novo
mašo
in
gospoda
v
fari
.
Srečen
bodeš
ti
,
srečna
vsa
tvoja
hiša
,
družina
,
vas
in
vsa
fara
,
kadar
tvoj
sin
prvič
zapoje
:
‚
Gloria
in
exeelsis
‘
.
»
Zajedno
prime
Detelja
kozarec
in
napije
Vehovcu
v
Boga
imenu
,
ki
nam
ga
da
,
kakor
je
mož
navadno
pritikal
zdravijcam
.
V
tem
prinese
Deteljica
bokal
žarnega
dolenjca
in
poln
krožnik
mesenih
klobas
,
ki
so
bile
že
opoldne
kuhane
.
«
Na
,
Deteljica
,
pojdi
no
pit
,
ker
si
nam
prinesla
tolikanj
klobas
,
»
vabi
Vehovec
in
porine
poln
kozarec
na
ogel
mize
,
kjer
je
stala
krčmarica
.
Krčmarica
pije
,
kakor
mlinarjeva
kokoš
in
takoj
zopet
odide
v
kuhinjo
;
kozarec
pa
kroži
v
veseli
družbi
do
večera
.
Ko
se
jame
mračiti
,
potegne
Vehovec
mošnjič
iz
žepa
,
rekoč
:
«
Detelja
,
račun
nam
povej
!
«
«
Pa
bi
ga
še
jeden
bokal
,
»
pravi
Detelja
in
prime
za
prazno
posodo
.
«
Ne
,
ne
,
»
ugovarja
Vehovec
,
«
za
potrebo
gaje
že
dosti
.
«
«
Detelja
,
»
oglasi
se
duhovnik
,
«
le
prinesi
ga
,
jaz
dam
zanj
.
V
pošteni
družbi
smo
in
prijatelji
,
in
vesele
družbe
je
sam
Bog
vesel
.
«
«
Kaj
pravite
,
gospod
Jurij
,
kaj
se
bode
sedajle
zgodilo
na
Dunaji
,
ker
je
cesarici
Mariji
Tereziji
umrl
v
Inomostu
soprog
in
sovladar
cesar
Franc
?
Ali
se
bode
zopet
možila
kali
?
»
vpraša
Detelja
,
povrnivši
se
z
novim
bokalom
.
«
Ne
verjamem
.
V
devetinštiridesetem
letu
se
tudi
cesaricam
ne
kaže
drugič
možiti
,
zlasti
če
imajo
že
odrasle
otroke
,
»
odgovori
kapelan
.
«
Kakor
je
slišati
,
razumela
sta
se
vrlo
dobro
z
rajnikom
,
»
dostavi
Detelja
.
«
Res
je
tako
.
Zlasti
pri
nas
bi
se
marsikak
zakonski
par
lahko
vzgledaval
nad
njima
.
In
kaj
bi
se
tudi
ne
bila
,
ker
sta
se
ujemala
takó
lepo
?
Cesarica
ženska
vzvišenih
mislij
,
velikanskega
duha
in
moškega
mišljenja
,
njen
‚
Francelj
‘
pa
dobra
duša
brez
primere
,
kateri
ji
ni
ugovarjal
nikoli
in
nikjer
.
Kar
je
ukrenila
cesarica
,
vse
mu
je
bilo
prav
.
«
«
Menda
nekako
tako
ravnajo
na
cesarskem
dvoru
,
kakor
pri
nas
,
»
opomni
modro
botra
Košakulja
,
ki
je
doslej
večinoma
le
poslušala
.
«
Danes
‚
naš
‘
tako
dela
,
kakor
jaz
hočem
,
jutri
zopet
jaz
delam
,
kakor
se
meni
ljubi
,
pa
je
konec
besed
in
mir
v
hiši
.
Zato
pa
pravim
in
še
porečem
:
Povsod
se
lahko
razumejo
,
če
se
le
hočejo
,
in
če
imata
le
‚
onadva
‘
glavo
na
pravem
mestu
.
«
«
Košakulja
,
ti
govoriš
,
kakor
ti
bolje
ugaja
,
ker
pri
vas
ti
hlače
nosiš
,
moža
pa
imaš
le
nekako
za
boljšega
hlapca
pri
hiši
,
kar
je
tudi
bil
,
predno
se
nista
vzela
,
»
povzame
Detelja
.
«
Jaz
pa
sem
vedno
teh
mislij
,
da
kjer
je
ženska
gospodar
in
volk
mesar
,
ondu
gre
vse
pod
kvar
.
«
«
O
kaj
še
,
Detelja
,
grozno
se
motiš
,
»
pravi
kapelan
.
«
Le
na
cesarsko
hišo
se
ozri
,
pa
se
takoj
prepričaš
,
da
ni
res
tako
!
Ali
se
nam
ni
v
cesarstvu
vse
obrnilo
na
bolje
,
odkar
je
zavladala
Marija
Terezija
po
svojem
očetu
cesarji
Karlu
VI.
?
Saj
dobro
veš
,
kako
prazne
so
bile
državne
blagajn
iee
in
kako
slaba
c.
kr.
vojska
.
In
s
takimi
silami
naj
bi
si
bila
triindvajsetletna
cesarica
,
ki
je
zajedno
primožila
toliko
kakor
nič
,
pomagala
v
tolišnjih
stiskali
,
kakeršne
so
po
očetovi
smrti
od
vseh
stranij
prihrule
nanjo
.
In
vender
si
je
opomogla
kolikor
toliko
,
oprta
na
zvestobo
svojih
državljanov
,
oziroma
podložnikov
,
dasi
je
imela
skoro
pol
Evrope
oborožene
proti
sebi
,
zlasti
pa
pruskega
kralja
Frica
II.
,
ki
je
namerjal
cesarstvo
razbiti
in
s
pridobljenimi
deli
povečati
svojo
Prusijo
,
kar
se
mu
hvala
Bogu
ni
posrečilo
tako
,
kakor
se
je
nadejal
.
«
«
Kako
pa
,
da
tako
imenitna
,
mlada
in
lepa
gospa
,
kakor
je
bila
Marija
Terezija
,
ni
ničesar
primožila
?
»
začudi
se
Košakulja
.
«
Oj
ti
Marijana
marijanasta
,
»
zasmeje
se
ji
Vehovec
,
«
zakaj
pa
ti
nisi
,
a
?
Všeč
ti
je
bil
tvoj
hlapec
,
kaj
ne
da
,
ker
je
znal
tako
lepo
na
pero
piskati
,
zato
si
ga
pa
pozabila
za
doto
vprašati
.
Ali
ni
res
tako
?
«
«
Beži
,
beži
,
Vehovec
,
kaj
bi
mene
primerjal
cesarici
.
Saj
njen
‚
Francelj
‘
,
Bog
mu
daj
nebesa
,
menda
vender
ni
pri
nji
služil
za
hlapca
in
na
pero
ji
bržkone
tudi
ni
hodil
piskat
?
«
«
Za
hlapca
res
ni
služil
pri
našem
cesarji
,
pač
pa
za
kaj
drugega
,
»
odgovori
gospod
Jurij
.
«
Cesar
Kari
ga
je
imel
za
svojega
namestnika
na
Ogerskem
,
kjer
se
mu
je
bil
Lotarinžan
jako
prikupil
.
Ker
je
bil
mlad
in
lep
mladenič
,
junaškega
duha
in
viteškega
vedenja
,
bil
je
mladi
hčeri
cesarjevi
bolj
všeč
,
nego
marsikateri
razuzdani
kraljevič
,
s
katerim
bi
bila
morda
tudi
primožila
kaj
prida
.
Zató
je
vzela
Lotarinžana
,
katerega
je
po
smrti
svojega
očeta
imenovala
za
sovladarja
-
vlade
mu
pa
le
ni
hotela
izročiti
popolnoma
.
«
«
Vse
,
kakor
pri
vas
,
Košakulja
,
»
podraži
Vehovec
botro
in
se
zajedno
ozre
na
okno
.
Videč
,
da
je
že
temna
noč
,
pristavi
:
«
Detelja
,
sedaj
pa
le
kar
neutegoma
račun
.
«
«
Tri
poliče
dolenjca
je
dvanajst
krajcarjev
,
dva
ogla
kruha
je
tri
—
je
petnajst
krajcarjev
,
štiri
klobase
so
štirje
groši
—
je
devet
grošev
in
skleda
‚
šnit
‘
velja
dva
groša
,
vsega
skupaj
torej
ravno
jednajst
grošev
.
«
«
Gospod
,
fanta
sem
pripeljal
v
šolo
,
če
bi
ga
hoteli
vzprejeti
,
»
rekel
je
Vehovec
na
Vernih
duš
dan
dopoldne
v
pisarni
tedanje
vzorne
glavne
šole
ljubljanske
,
ko
je
bil
za
sabo
in
Jurčetom
zaprl
duri
;
nató
se
je
nekoliko
popraskal
za
ušesom
in
z
dlanjó
pogladil
po
čelu
.
«
Takó
,
takó
,
»
reče
nató
prijazni
duhovnik
,
mož
suhotnega
lica
in
bistrih
očij
,
po
obleki
soditi
jezuvit
,
ki
je
bil
ravnatelj
šoli
:
«
V
šolo
ste
ga
namenili
?
Ali
ima
káj
prida
glavo
?
»
«
O
,
gospod
,
to
pa
to
,
»
odreže
se
hrabro
Vehovec
,
«
debela
je
kakor
moja
,
in
kadar
sem
mu
hotel
kupiti
klobuk
,
pomeril
sem
ga
kar
po
sebi
,
in
prav
mu
je
moral
biti
.
»
«
Oče
,
ne
umejeva
se
.
Pri
nas
ne
presojamo
glav
po
večji
ali
manjši
obliki
,
temveč
po
tem
,
kar
je
notri
.
»
«
No
,
saj
takó
sem
si
tudi
jaz
mislil
domá
in
sem
vam
zató
pripeljal
dečka
v
šolo
,
da
mu
bodete
kàj
pravega
ubili
v
glavo
.
»
«
Kaj
pa
brati
in
pisati
,
ali
že
káj
zná
?
»
«
Lansko
zimo
je
pač
zahajal
k
Podmiljščakovi
Mici
,
da
mu
je
kazala
črke
,
in
jih
je
za
silo
tudi
že
pobiral
za
njo
.
Gladko
mu
je
steklo
berilo
šele
letos
,
ko
sem
mu
kupil
bukvice
,
da
moli
v
cerkvi
.
Mica
je
rekla
,
da
ima
dobro
glavo
.
»
«
To
se
bode
že
pokazalo
.
Kakó
mu
je
ime
?
»
«
Jurče
.
»
«
Kako
se
pa
pišete
?
»
«
Za
Veho
,
pravijo
mi
pa
Vehovec
.
»
«
Torej
Jurij
Veha
.
Odkod
ste
domá
?
»
«
Iz
Zagorice
pri
Moravčah
.
»
«
Koliko
let
ima
deček
?
»
«
Kar
je
od
svetega
Jurija
,
v
desetem
letuje
.
Čakajte
,
gospod
,
saj
imam
nekaj
tu-le
spravljenega
.
Gospod
Jurij
so
mi
nekaj
napisali
in
dali
,
rekoč
:
‚
Ná
,
da
bodeš
imel
,
če
bi
te
ravno
povpraševali
,
kàj
bolj
natanko
.
‘
Ne
vem
,
kaj
je
,
ali
‚
lectat
‘
ali
rojen
list
.
»
Vehovec
ponudi
gospodu
ravnatelju
pôlo
popirja
,
na
kateri
je
bilo
zapisano
,
«
da
se
je
Jurij
,
zakonski
sin
Jerneja
in
Helene
Vehe
v
Zagorici
,
vikarijatu
svetokriškem
,
porodil
dné
23.
marca
1754.
leta
,
in
da
ga
je
krstil
drugi
dan
,
dné
24.
,
tedanji
kapelan
moravški
,
g.
Jurij
Fik
.
Botra
sta
mu
bila
Jožef
Grilj
in
njegova
žena
Jera
»
.
«
No
,
no
,
je
že
vse
v
redu
,
Vehovec
,
le
še
to
mi
povejte
,
kje
bode
stanoval
?
»
«
Gospod
,
ondu-le
pri
svetem
Florijanu
,
tista
Meta
ga
bode
vzela
.
Gospod
Jurij
so
mi
jo
nasvetovali
.
»
«
Že
prav
,
stanovanje
mi
je
znano
.
Ondu
se
vam
ni
bati
zánj
,
v
dobrih
rokah
bode
,
kakor
bi
ga
imeli
domá
.
Sedaj
ste
pa
že
opravili
.
»
«
No
,
Bog
vas
obváruj
,
gospod
!
Zdravi
ostanite
!
»
«
Oh
,
oče
,
kakó
je
vender
Ljubljana
velika
in
lepa
,
»
pravi
Jurče
,
ko
prideta
z
očetom
iz
šolske
pisarne
zopet
na
Stari
trg
in
nekoliko
postojita
.
«
Saj
se
bodem
še
izgubil
.
Ce
sem
domá
takó-le
stopil
na
konec
hiše
in
sem
krepko
zakričal
,
slišali
so
me
do
drugega
konca
vasi
.
Tukaj
naj
se
pa
oziram
,
kamor
hočem
,
nikjer
nobenega
konca
,
nič
nego
hiša
pri
hiši
,
in
kakšne
!
Kar
gledal
bi
jih
!
Še
tista
,
kjer
bodem
stanoval
,
taka
je
skoro
,
kakor
župnišče
v
Moravčah
.
Poglejva
no
še
nekoliko
po
mestu
!
»
Oče
Vehovec
,
dober
mož
,
ni
se
hotel
proti
viti
tej
nedolžni
prošnji
Jurčetovi
,
ker
se
mu
je
zdela
kolikor
toliko
tudi
upravičena
.
Jurče
bode
odslej
živel
v
mestu
,
treba
se
mu
bode
torej
polagoma
spoznavati
.
Bolje
,
da
si
ga
ogleda
z
očetom
,
nego
na
svojo
roko
.
Naša
znanca
torej
kreneta
po
mestu
.
Od
sedanjih
starih
podrtin
na
Gradu
,
meščanski
bastijon
nazivanih
,
sezalo
je
zidovje
v
ravni
črti
mimo
sedanje
Samassove
zvonarne
k
vhodu
v
Florijanske
ulice
in
mimo
njih
k
Ljubljanici
,
ob
Ljubljanici
pa
do
sedanjega
Šentjakopskega
mostú
.
Tu
je
preskočil
zid
k
oglu
sedanje
Zojsove
hiše
in
v
ravni
črti
tekel
do
vogla
Zojsovega
vrta
na
Emonski
cesti
.
Tu
se
je
zopet
zasukal
ter
držal
mimo
Križevníške
cerkve
in
Turjačanove
palače
v
ravni
črti
za
hišami
Grospodskih
ulic
in
deželnim
dvorom
do
njegovega
ogla
,
kjer
ga
je
ustavil
močen
in
lep
zidan
bastijon
.
Zasukavši
se
okolo
bastijona
doli
k
Ljubljanici
,
preskočil
je
zopet
nekoliko
pod
Čevljarskim
mostom
vodo
in
tekel
ob
Ljubljanici
do
Čevljarskega
mostú
,
ali
bolje
rečeno
do
ogla
gimnazije
in
ob
gimnaziji
in
hišah
na
sedanjem
cesarja
Jožefa
trgu
po
hribu
v
ravni
črti
gôri
h
Gradu
in
od
Gradú
po
ravnem
po
hribu
k
starim
podrtinam
.
Skozi
ta
zid
je
držalo
v
mesto
pet
vrat
.
Najstarejša
so
se
zvala
Karlovška
ali
Pisana
vrata
ali
tudi
vrata
na
Starem
trgu
in
so
stala
pod
zvonarjem
,
t.
j.
pred
vhodom
v
Florijanske
ulice
.
Druga
vrata
so
bila
Nemška
vrata
tik
Križevníške
cerkve
;
nasproti
sedanje
Reharjeve
hiše
.
Med
njimi
je
držala
cesta
iz
Križevniškega
trga
v
Trst
.
Tretja
vrata
so
zapirala
vhod
v
Gospodske
ulice
pri
sedanjem
deželnem
dvoru
in
zvala
so
se
Vicedomska
,
ali
kakor
je
ljudstvo
izraz
popačilo
Festamijska
vrata
.
Četrta
vrata
so
bila
Špitalska
vrata
pred
Špitalskim
mostom
pri
vhodu
v
Špitalske
ulice
.
Poslednja
so
bila
Frančiškanska
ali
Poljanska
ali
tudi
Samostanska
vrata
.
Stala
so
na
Vélikem
trgu
pred
nekdanjo
stražarnico
sredi
med
sedanjo
gimnazijo
in
mestnim
zidom
,
ki
je
pritekel
ob
oglu
sedanje
Fabijanove
hiše
z
Gradú
dôli
.
Ta
vrata
so
bila
,
če
že
ne
najutrjenejša
,
pa
vsaj
največja
;
zidanja
je
bilo
tu
toliko
,
da
so
vrata
z
vsemi
pritiklinami
segala
skoro
do
ceste
,
ki
drží
mimo
stare
hranilnice
dôli
k
vodi
.
Okolo
in
okolo
mesta
je
tekla
pod
zidom
na
ravnem
voda
v
globokem
mestnem
jarku
,
preko
katerega
je
pri
vsakih
vratih
držal
po
jeden
most
,
pri
nekaterih
,
n.
pr.
pri
Samostanskih
vratih
,
tudi
po
dva
mosta
pod
vrati
v
mesto
.
Kolikor
je
bilo
Ljubljane
z
ozidjem
zaprte
,
nazivala
se
je
mesto
,
vse
drugo
pak
predmestja
.
Takšna
je
bila
torej
Ljubljana
,
ko
so
jo
oče
razkazovali
Jurčetu
.
Vrnivši
se
na
Stari
trg
,
dojideta
ravno
pred
Simnom
gospodinjo
Jurčetovo
—
Meto
od
sv.
Florijana
.
Pred
Šimnom
postojé
vsi
trijé
.
«
Ali
so
ti
mati
kàj
dali
za
peresa
,
tinto
in
popir
,
ker
te
davi
toliko
časa
ni
bilo
iz
hrama
?
»
vpraša
Vehovec
in
seže
v
žep
.
«
Dali
so
mi
,
dali
,
pa
tudi
sestrice
so
nekaj
pridale
,
»
odgovorí
Jurče
.
«
Na
,
da
bodeš
pomnil
,
kdaj
sem
te
pripeljal
v
šole
,
to
imaš
pa
od
mene
.
Dobro
jo
shrani
,
denar
se
čuda
težko
zasluži
!
»
Srebrna
dvajsetica
se
je
zalesketala
v
Jurčetovi
roki
,
oči
so
se
mu
kar
žarele
od
nepopisne
radosti
.
Joj
,
kakó
je
obogatil
kar
čez
noč
!
Niti
Mlinarjev
Jože
,
ki
je
lani
vso
jesen
nastavljal
kljunačem
,
ni
imel
toliko
.
Le
štiri
krajcarje
še
,
in
goldinar
bode
!
«
O
,
to
bodem
pa
že
dobro
spravil
,
oče
,
»
reče
Jurče
veselo
,
«
Bog
vam
jo
povrni
!
»
«
Kaj
si
pustil
domá
,
sam
veš
,
»
nadaljuje
skrbni
oče
,
«
zató
se
pa
le
pridno
úči
,
da
bodeš
kdaj
gospod
.
Če
ti
pojde
iz
začetka
trda
,
dokler
se
ne
privadiš
,
le
pomisli
,
kako
se
bode
treba
nam
domá
ubijati
,
koliko
prebiti
mraza
in
vročine
!
Ti
bodeš
pa
lepó
poleti
sedel
v
senci
in
prebiral
knjige
,
pozimi
pa
prav
tisto
delal
pri
gorki
peči
.
Za
kruh
sem
mislil
,
da
bi
ti
ga
bil
nosil
kokošar
z
dóma
,
ali
premislil
sem
se
.
Rajši
bom
puščal
vselej
gospodinji
nekaj
drobiža
,
da
ti
bode
kruh
pekla
.
Za
tisto
ceno
bodeš
jedel
lahko
štruco
namesto
ovsenjaka
.
Ali
ni
res
,
gospodinja
,
kaj
?
»
«
Seveda
je
,
»
pritrdi
Meta
.
«
Specite
mu
ga
torej
vsak
teden
,
kar
ga
bode
snedel
,
in
nič
mu
ga
ni
treba
braniti
.
Hleb
od
šest
ali
sedem
funtov
moke
bo
menda
že
zadosti
.
Torej
bi
rekel
,
da
na
teden
ne
bode
premalo
,
če
vam
bom
puščal
po
dvajsetici
?
»
«
O
popolnoma
dosti
ga
mora
imeti
,
če
je
le
božji
!
»
pravi
Meta
.
«
Po
tri
krajcarje
funt
dobíva
se
prav
čedna
moka
za
kruh
,
po
štiri
je
pa
že
dobra
za
cvrtje
!
«
«
Náte
za
štiri
tedne
štiri
dvajsetice
in
nič
mu
ga
ni
treba
zapirati
.
Kar
se
mu
ga
ljubi
,
naj
ga
jé
.
Še
nekaj
!
Jurče
,
sedaj
imaš
namesto
naju
dveh
gospodinjo
,
katero
moraš
spoštovati
prav
takó
,
kakor
bi
bila
mati
tvoja
.
Kar
ti
bodo
rekli
,
vse
moraš
slušati
.
Ali
si
me
razumel
?
«
Sem
,
»
pravi
sin
na
kratko
,
in
solza
mu
zaigrá
v
očesi
ter
mu
zdrčí
po
zagorelem
lici
na
tlà
.
To
videč
,
pravi
Vehovec
hitro
:
«
Sedaj
pa
le
pojdita
,
jaz
pa
naprežem
in
tudi
poženem
domóv
»
.
Skrbni
oče
se
je
zbal
,
da
bi
Jurčetu
ne
pričelo
prihajati
preveč
milo
in
da
bi
ne
zahteval
zopet
domóv
.
Zató
se
je
mož
kar
hitro
obrnil
in
izginil
v
Šimnovo
vežo
.
Gospodinja
Meta
,
katera
je
bila
takih
poslovíl
na
ulicah
že
dobro
vajena
,
kajti
mnogo
mnogo
let
se
je
že
ukvarjala
z
dijaki
,
prime
Jurčeta
za
roko
in
ga
vêde
na
novi
dom
.
V
sobo
stopivši
,
ugleda
Jurče
tri
dijake
pri
mizi
.
Bili
so
razne
velikosti
in
različno
opravljeni
.
Niti
dva
si
nista
bila
podobna
ne
po
obleki
ne
po
vedenji
.
Največji
med
njimi
bil
je
Luka
,
prvošolec
,
in
temu
je
izročila
gospodinja
tudi
nadzorstvo
v
sobi
gledé
na
šolske
stvari
.
Nosil
je
sivo
sukneno
obleko
,
katero
je
izvršil
hribovski
mojster
tam
dôli
nekje
za
Savo
.
—
Drugi
dijak
je
bil
Nande
,
sin
oskrbnika
dolske
graščine
.
Bil
je
okolo
treh
let
mlajši
od
Luke
in
gosposki
.
Vpisan
je
bil
v
tretji
razred
glavne
šole
.
Jako
prijetno
se
je
vedel
in
govoril
lepo
gosposki
.
Imel
je
tudi
precèj
živahen
jezik
.
—
Tretji
dijak
je
bil
Francek
,
kmetski
deček
,
kodrast
,
plavolàs
,
okroglih
rdečih
lic
,
dobrega
srca
in
nagle
jeze
.
Zaradi
kodraste
glave
so
mu
dali
priimek
«
bacek
»
.
Nosil
je
kvedraste
čevlje
,
gosto
nakovane
,
kar
je
dajalo
korakom
nekaj
trdega
,
glasnega
.
—
Četrti
dijak
pri
Meti
je
bil
pa
Jurče
sam
,
naš
junak
in
Franckov
sošolec
.
Oba
sta
bila
namenjena
v
prvi
razred
in
oba
sta
imela
obleko
razven
pokrival
vso
napravljeno
od
domačega
blaga
in
podobno
si
po
kroji
in
blagu
kakor
jajce
jajcu
.
Suknjo
in
telovnik
je
obema
vrezal
in
napravil
vaški
krojač
od
rjavkasto
sivega
suknà
,
hlače
pa
od
rjave
raševine
,
ki
so
bile
jako
trdne
in
so
dobro
grele
po
zimi
.
Čevlji
so
bili
sevéda
na
kveder
,
ker
kvedrasti
čevelj
je
za
mlado
kmetsko
nogo
najpripravnejša
in
najboljša
noša
,
le
žal
,
da
se
usnje
utrdi
takó
rado
,
da
je
kakor
rog
!
Sicer
pa
je
tak
čevelj
kakor
bi
bil
od
železa
.
Pošepati
ga
more
le
silno
neroden
človek
,
petâ
razbiti
mu
ni
môči
,
ker
so
nizke
,
široke
in
gosto
nakovane
z
debelimi
žebícami
.
Jednako
nakovan
je
tudi
podplat
,
potem
ga
pa
raztrgaj
,
če
ga
moreš
!
Sedaj
,
ko
smo
se
površno
seznanili
z
dijaško
družbo
,
pomudimo
se
nekoliko
pri
nji
.
Luka
,
Nande
in
Francek
so
sedeli
pri
mizi
in
nekaj
igrali
,
ko
je
privedla
Meta
Jurčeta
na
bodoči
dom
in
povedala
tovarišem
,
da
je
«
tudi
njen
fant
»
.
Luka
in
Nande
sta
bila
še
precej
živahna
,
kajti
imela
sta
še
polne
mošnjičke
drobiža
,
kar
dijaka
povsod
hrabrí
.
Francek
je
pa
tiho
sedel
poleg
njiju
,
kakor
bi
ne
bil
imel
zajutrka
,
Čeprav
je
spravil
polno
skledico
mlečne
kave
pod
streho
.
Ni
ga
skrbelo
,
kaj
bode
jedel
,
kaj
pil
,
s
čim
se
oblačil
,
ne
,
v
tem
oziru
je
bil
brez
skrbí
.
Nekaj
drugega
je
bilo
.
Prvič
šel
je
takó
daleč
z
dóma
—
po
svetu
.
Domá
je
bil
v
Voklem
in
šel
ni
kar
nič
rad
v
šolo
.
Jako
bridka
mu
je
bila
ločitev
od
domačih
logov
,
koder
se
je
z
vrstniki
potikal
za
ovcami
,
rezljal
palice
,
bìl
svinjko
in
kozo
,
vezal
gugalnice
,
pekel
krompir
in
koruzo
ter
ptičem
nastavljal
.
Oh
,
to
je
bilo
življenje
,
kakor
ga
niti
cesarjev
sin
ne
more
imeti
lepšega
!
In
sedaj
naj
bi
bilo
vsega
konec
pri
neumevnih
knjigah
v
zatohlih
šolah
?
Solze
porosé
Francku
okó
,
čeprav
se
na
vso
moč
trudi
,
da
bi
jih
zatrl
.
Ne
zmaga
jih
.
Druga
za
drugo
padajo
mu
po
polnih
rdečih
licih
dôli
na
mizo
,
na
prvo
stran
odprte
knjige
,
kjer
je
jako
debelo
tiskan
prvotni
temelj
človeške
učenosti
.
Dà
,
solznim
Franckovim
očem
so
se
zdele
tiste
čačke
debele
kakor
fižol
,
katerega
sta
Luka
in
Nande
vlekla
in
prestavljala
po
risih
.
In
s
temi
naj
bi
se
ukvarjal
?
O
,
Bog
pomagaj
!
Za
fižol
igrati
se
je
bil
takoj
naučil
,
da
se
ne
ustraši
nikogar
.
Ali
brati
,
to
ti
je
druga
!
Dve
zimi
zapored
so
ga
pošiljali
oče
k
Čebaškovemu
Janezu
,
ki
se
je
bil
pri
topništvu
naučil
za
silo
brati
in
številke
pisati
,
in
česar
se
je
tedaj
Francek
pozimi
iz
težka
naučil
pri
Voklanskem
največjem
učenjaku
,
to
je
navadno
pozabil
poleti
pri
ljubih
svojih
backih
na
paši
.
Ali
je
čuda
,
da
so
pri
tolikanj
bridkih
spominih
Francku
solze
silile
v
oči
?
«
Fantič
,
veš
kaj
,
»
pravi
Nande
,
«
če
si
prišel
po
jok
v
Ljubljano
,
bil
bi
že
lahko
ostal
domá
.
Mevž
v
šoli
prav
nič
ni
treba
.
Videl
boš
,
kako
bodo
drugi
pogumni
,
kadar
se
dobite
v
šoli
.
Lasali
in
suvali
se
bodo
vsi
križem
,
in
tudi
iglica
bode
šinila
temu
in
ónemu
v
zadnjo
oplat
,
da
bode
revše
kar
zaječalo
.
Le
nič
se
ne
jokaj
!
»
«
Saj
bi
rad
,
ali
kaj
,
ker
mi
gre
takó
težko
v
glavo
,
«
vzdihuje
Francek
.
«
Lahko
tebi
,
ker
že
toliko
znaš
,
ali
jaz
ne
vem
še
prav
ničesar
!
»
«
Oj
ti
bebec
ti
,
saj
si
prav
zató
prišel
v
šolo
,
da
se
kàj
naučiš
.
Ali
misliš
,
da
sem
jaz
učen
padel
iz
nebá
?
»
poudarja
prvošolec
,
modri
Luka
.
«
Človek
se
vsega
nauči
,
če
se
le
hoče
,
»
povzame
gospodinja
.
«
Imela
sem
šestošolca
na
stanovanji
,
ki
je
bil
takó
učen
,
da
je
znal
iz
okna
svoje
sobice
premeriti
sv.
Florijana
zvonik
na
višino
in
širino
.
Na
počitkih
je
pa
umrl
za
jetiko
.
Škoda
ga
je
bilo
.
»
«
No
vidite
,
saj
pravim
,
da
je
bolje
backe
pasti
in
po
mejah
iztikati
za
ptiči
,
nego
v
šolo
hoditi
po
jetiko
,
»
potoži
zopet
Francek
.
Naš
junak
Jurče
,
ki
je
do
sedaj
sedel
pri
peči
na
skrinji
in
molčé
poslušal
,
misli
pa
,
da
vsakdo
tudi
ne
dobí
jetike
,
odkod
bi
se
pa
sicer
jemala
gospôda
,
ako
bi
umrl
vsakdo
,
predno
šole
dovrší
?
Silno
mu
je
bilo
pa
všeč
,
kar
je
gospodinja
povedala
o
velikanski
učenosti
rajnega
šestošolca
.
Znati
,
kakó
se
premeri
višina
zvoniku
,
ne
da
bi
šel
človek
k
njemu
ali
nánj
,
mora
biti
jako
lepó
,
in
bodisi
kakorkoli
,
temu
se
mora
priučiti
.
Ko
takó
premišlja
,
pokliče
ga
gospodinja
k
mizi
:
«
No
,
kaj
si
se
pa
spravil
k
peči
,
kakor
bi
ne
bil
naš
?
»
«
Semkaj
sédi
,
da
te
vidimo
od
blizu
,
kakšen
si
.
Sram
te
ni
treba
biti
,
le
misli
,
da
si
domá
.
»
Jurče
prisede
.
«
Kakó
ti
je
ime
?
»
vpraša
ga
Luka
nekako
ponosno
.
«
Jurij
.
»
«
Kako
se
pa
pišeš
?
»
«
Za
Veho
.
»
«
Veš
kaj
,
»
opomni
Nande
,
ki
je
bil
vzgojen
gospodski
,
torej
nemški
,
in
baš
zató
ni
poznal
pravega
našega
jezika
,
«
rêči
ne
smeš
‚
za
Veho
‘
,
temveč
‚
Veha
‘
,
siser
se
ti
utegne
prigoditi
,
da
te
zapišejo
:
‚
Jurij
Zaveho
‘
!
»
«
Čemú
me
bodo
takó
pisali
,
če
razumejo
naš
jezik
?
Pri
nas
živ
človek
ne
reče
drugače
,
nego
sem
povedal
,
»
odgovorí
Jurče
.
«
Res
,
res
,
fantič
,
»
pravi
gospodinja
,
«
le
slušaj
le
,
ti
še
ne
veš
,
kakó
je
svet
hudoben
in
zvit
,
ker
si
ravnokar
prvič
zapustil
poštene
domače
hribe
.
Kdor
te
bode
vprašal
po
priimku
,
le
vsakomur
povej
,
da
si
Jurij
Veha
,
domá
iz
Moravč
,
sicer
se
te
utegne
že
prvi
dan
prijeti
priimek
,
katerega
se
ne
iznebiš
vse
žive
dni
.
Držal
se
te
bode
,
kakor
klòp
kože
.
Ljudje
so
ti
dandanes
od
sile
poredni
in
hudobni
.
S
priimki
se
obkladajo
dôkaj
rajši
,
nego
si
pomagajo
v
sili
.
Sicer
se
ti
pa
že
še
odpró
očí
,
da
bodeš
spoznal
,
kaj
je
svet
,
»
«
Zató
sem
pa
v
šolo
prišel
,
»
odreže
se
Jurče
.
Ako
kliče
Bog
samopašne
in
častilakomne
vladarje
zaradi
krvi
,
po
nedolžnem
prelite
,
na
odgovor
in
zahteva
strog
račun
,
tedaj
se
je
pruskemu
kralju
Fricu
II.
in
za
njim
francoskemu
cesarju
Napoleonu
I.
šmentano
slabo
godilo
pri
sodbi
božji
,
ker
oba
sta
iz
zgolj
sebičnosti
prelila
toliko
človeške
krví
,
kakor
nihče
pred
njima
in
za
njima
.
Fric
II.
,
ki
je
sedel
v
tej
dôbi
na
pruskem
prestolu
,
bil
je
v
večnem
boji
z
našo
tedanjo
vladarico
Marijo
Terezijo
,
hoteč
ji
odkrhniti
lep
kos
države
.
Noč
in
dan
ni
mislil
drugega
,
nego
to
,
kakó
bi
povečal
državo
svojo
.
Mlad
,
hrepeneč
po
časti
in
deželah
,
vpraševal
ni
dosti
po
vzrokih
,
kakó
bi
vladarici
Mariji
Tereziji
napovedal
vsaj
na
videz
upravičen
bòj
.
Kar
iz
trte
je
zvil
vzrok
,
če
ni
bilo
drugače
,
pa
je
bilo
.
Ako
smemo
verjeti
lastnim
njegovim
besedam
,
vodila
ga
je
na
bojno
polje
čestokrat
tudi
vroča
želja
,
da
bi
se
časniki
pečali
ž
njim
,
ali
koliko
je
ta
slavohlepnost
zahtevala
žrtev
v
denarji
,
zdravji
in
življenji
,
tega
ni
pomislil
nikoli
.
Kakó
tudi
?
Brez
srca
je
bil
in
čustva
!
Kjer
pa
tega
ni
,
ondu
se
tudi
ni
nádejati
hvaležnosti
,
in
vender
bi
se
bil
moral
Fric
II.
iz
dveh
vzrokov
Avstriji
izkazovati
hvaležnega
.
Prvič
so
morali
njega
predniki
,
Braniborski
knezi
,
zahvaliti
j
edino
le
avstrijske
vladarje
,
ki
so
bili
tedaj
rimsko-nemški
cesarji
in
največji
veljaki
v
Evropi
,
da
so
dobili
kraljevo
krono
in
kraljev
naslov
.
Drugič
je
bil
oče
cesarice
Marije
Terezije
,
cesar
Karol
VI.
,
Fricu
II.
krstni
boter
in
velik
dobrotnik
,
ki
je
ubogega
pruskega
Frica
leto
za
letom
velikodušno
podpiral
z
denarji
.
V
poslednjem
času
pred
smrtjo
mu
je
dajal
na
leto
po
3000
cekinov
,
njegovi
sestri
pa
po
1000
cekinov
.
Vrhu
vsega
tega
mu
je
cesar
Karol
tudi
rešil
življenje
.
Pošten
človek
bi
torej
od
Frica
ne
pričakoval
drugega
,
nego
hvaležnosti
.
To
je
bilo
pa
uprav
svojstvo
,
katerega
ni
poznal
niti
po
imeni
.
Komaj
je
zatisnil
cesar
Karol
oči
in
je
po
pragmatični
sankciji
njegova
triindvajsetletna
hči
,
bistroumna
Marija
Terezija
zasedla
cesarski
prestol
,
jel
je
Fric
na
vse
strani
rovati
proti
nji
in
se
pripravljati
na
bòj
,
sevéda
vse
lepo
na
tihem
.
V
Berlinu
so
si
že
šepetali
,
da
preží
na
Slezijo
in
na
—
cesarsko
krono
v
rimsko-nemškem
cesarstvu
.
Na
Dunaji
so
sicer
pravočasno
zvedeli
o
Fričevih
nakanah
,
ali
žàl
,
da
jih
niso
verjeli
,
in
kakó
tudi
?
Ali
naj
bi
bilo
to
vračilo
za
tolikanj
prejetih
dobrot
?
Ni
mogoče
!
In
vender
je
bilo
res
!
Ko
so
ga
končno
vender
le
prijeli
,
kaj
namerja
,
jel
je
Fric
tajiti
vse
kar
od
kraja
,
izgovarjati
se
in
lagati
takó
nesramno
,
da
je
bilo
celó
njegovih
poslancev
sram
,
poročati
take
laži
.
Na
videz
se
je
i
na
dalje
hlinil
Mariji
Tereziji
in
njenemu
možu
,
kakor
bi
jima
bil
Bog
vé
kakšen
prijatelj
,
za
hrbtom
je
pa
na
njiju
hujskal
druge
vladarje
,
zlasti
velesile
.
Francozom
je
sporočil
laž
,
da
se
je
Marija
Terezija
zavezala
z
Angleži
proti
njim
,
na
angleškem
dvoru
,
v
Holandiji
in
Petrogradu
je
pa
dal
raztrositi
ravno
nasprotno
laž
,
češ
,
Marija
Terezija
se
je
pobratila
s
Francozi
,
da
bi
nagajala
Angležem
,
Rusom
i.
t.
d.
Na
vrhunec
je
prikipelo
njegovo
sleparstvo
,
ko
je
s
svojimi
četami
prihrumel
v
Šlezijo
in
ondu
razglasil
,
da
zaseda
deželo
dogovorno
s
cesarico
Marijo
Terezijo
.
Takšen
je
bil
ta
Fric
II.
,
katerega
imenujejo
Nemci
«
Velikega
«
.
Da
so
se
na
Dunaji
spogledali
od
samega
začudenja
,
ko
je
Prus
zasedel
Šlezijo
,
umeje
se
samó
ob
sebi
;
prav
takó
se
tudi
razume
,
da
so
táko
sleparsko
in
lopovsko
ravnanje
obsojali
soglasno
tudi
v
inostranstvu
.
Celó
Fričevi
ljudje
,
kateri
so
imeli
količkaj
poštenosti
v
srci
,
grajali
so
takšno
politiko
.
Fričev
prvi
vojskovodja
,
Leopold
Dessavski
,
rekel
je
,
da
napad
na
Šlezijo
ni
drugega
,
nego
pravo
politično
hudodelstvo
.
Francoski
kralj
Ludovik
XV.
je
rekel
:
«
Fricu
se
blede
!
»
Angleški
poslanec
na
dunajskem
dvoru
ga
je
obsodil
takó-le
:
«
Knez
,
ki
bi
se
vsaj
količkaj
oziral
na
čast
,
resnico
in
pravičnost
,
ne
mogel
bi
dalje
igrati
takšne
vloge
,
kakoršno
je
pričel
pruski
kralj
»
.
Osuplost
na
Dunaji
je
bila
tem
večja
,
ker
ni
bila
Marija
Terezija
kar
nič
pripravljena
na
boj
.
Poslednja
leta
cesarja
Karola
VI.
vojska
ni
bila
prav
nič
na
trdnih
nogah
,
odkar
se
je
bil
slavni
Evgen
preselil
v
večnost
k
véliki
vojski
,
jela
je
polagoma
propadati
,
ker
je
z
Evgenom
izgubila
dušo
svojo
.
Trdnjave
so
razpadale
,
živeža
po
njih
je
bilo
malo
ali
celó
nič
,
streliva
nič
in
možtva
tudi
ne
.
Zlasti
v
Šleziji
nismo
bili
prav
nič
utrjeni
,
ker
se
ondu
nihče
ni
bal
napada
.
Fricu
je
bilo
to
vse
dobro
znano
in
zató
je
takoj
porabil
ugodno
priliko
.
Dné
16.
decembra
1740.
leta
so
prestopile
njegove
čete
avstrijsko
mejo
,
in
takó
se
je
pričela
dôba
takozvanih
šlezijskih
bojev
,
dôba
krví
in
smrtne
žetve
.
Navzlic
svojemu
lopovstvu
je
imel
Fric
venderle
srečo
v
bóji
in
je
navadno
zmagoval
.
Temu
je
bila
nekoliko
kriva
zanemarjena
avstrijska
vojska
,
ker
je
hkrati
nikdar
niso
kàj
prida
imeli
zbrane
,
nekoliko
pa
tudi
počasnost
naša
!
Kolikor
toliko
je
bila
v
tem
žalostnem
času
malone
vsa
Evropa
proti
Avstriji
,
oziroma
proti
Mariji
Tereziji
,
ki
je
bila
res
v
groznih
politiških
in
zasebnih
stiskah
,
kajti
sosedni
vladarji
so
kàr
prežah
po
nje
deželah
,
zlasti
Bavarec
od
te
,
Prus
od
druge
straní
.
Marija
Terezija
je
zategadelj
takó
obupala
,
da
je
vzkliknila
:
«
Če
je
Avstrija
namenjena
pogubi
,
tedaj
je
pač
jedno
,
ali
jo
pogoltne
Bavarec
ali
Prus
»
;
in
res
je
poslednji
že
takorekoč
kar
hlastal
po
nji
.
Da
bi
se
ga
odkrižala
iz
lepa
,
ponudila
mu
je
jako
ugodno
ležeče
dele
cesarstva
.
Poredni
Fric
pa
je
hotel
vse
ali
ničesar
in
je
zató
rekel
svojim
ministrom
in
generalom
:
«
Ogerska
kraljica
naj
le
okusi
vso
težo
usode
,
ki
se
bode
končala
šele
tedaj
,
kadar
se
zablestí
meni
na
glavi
rimsko-nemška
cesarska
krona
.
Če
mi
jo
bode
mogoče
dobiti
poštenim
potem
,
hočem
biti
poštenjak
,
toda
če
jo
bode
treba
prislepariti
,
pa
tudi
slepar
!
Takšni
so
bili
Fričevi
nazori
o
pravici
.
Kakor
je
ravnal
krivično
in
brez
srca
z
Avstrijo
,
prav
takó
trinoški
je
bil
proti
svojim
vojakom
,
zlasti
pa
proti
deželam
,
katere
si
je
osvojil
.
V
Šleziji
je
pobral
vse
zdrave
moške
k
vojakom
ter
jih
poteknil
po
svojih
polkih
.
Zató
je
bilo
jako
mnogo
uhajačev
v
Fričevih
polkih
.
Da
bi
jim
pa
za
vedno
pregnal
to
veselje
,
dal
je
nekega
dne
dvema
ujetima
begunoma
porezati
nos
in
ušesa
,
dvema
drugima
pa
je
ukazal
vreči
kocke
za
življenje
.
Vsa
drugačna
je
bila
nasprotnica
njegova
,
cesarica
Marija
Terezija
.
Bila
je
ljudomilega
,
mehkega
srca
,
prava
mati
trpečim
in
stiskanim
podložnikom
.
Uradniki
so
v
tisti
dôbi
hudo
stiskali
kmete
,
in
marsikdo
je
bil
prisiljen
,
iskati
pomoči
na
cesarskem
dvoru
na
Dunaji
.
Marija
Terezija
je
ni
odrekla
nikomur
.
Ako
se
je
k
nji
zatekel
boječ
kmetič
in
je
klobuk
v
rokah
vrté
razmišljal
,
kakó
bi
izprožil
stvar
,
da
bi
bilo
prav
,
ker
je
bilo
toliko
gospôde
okolo
cesárice
,
osrčevala
ga
je
Marija
Terezija
,
rekoč
:
«
Nič
se
ne
boj
;
če
si
drugače
ne
upaš
,
pa
mi
po
tihem
povej
na
uhó
!
»
Vsakdo
je
smel
k
nji
,
vsakega
je
zaslišala
,
bodisi
kmeta
ali
gospoda
.
Če
je
bila
pa
že
podložnikom
dobra
mati
,
koliko
ljubeznivejša
in
skrbnejša
je
bila
za
družino
svojo
!
Moža
svojega
,
Franca
,
vélikega
vojvodo
Toskanskega
ali
tudi
Franca
Lotarinžana
imenovanega
,
ljubila
je
iz
vse
duše
;
tudi
je
Bog
ta
zakon
očito
blagoslovil
,
ker
imela
sta
šestnajst
otrók
:
namreč
pet
dečkov
in
jednajst
deklet
.
Med
dečki
sta
zgodovinski
važna
poznejša
cesarja
Jožef
II.
,
ki
je
izpremenil
ves
državni
red
v
Avstriji
,
in
brat
njegov
,
Leopold
II.
,
ki
je
za
njim
prevzel
cesarstvo
;
izmed
deklet
pa
navojvodinja
Marija
Antonija
,
ki
se
je
omožila
na
Francosko
,
kjer
so
jo
leta
1793.
za
vélikega
prevrata
francoskega
obglavili
kot
kraljico
Antonijeto
,
soprogo
Ludovika
XVI.
Najbolj
pri
srci
izmed
vseh
otrók
pa
je
bil
Mariji
Tereziji
med
sinovi
najstarejši
princ
Jožef
,
poznejši
cesar
Jožef
II.
Prevelika
materina
ljubezen
mu
je
izpregledala
marsikaj
,
česar
bi
mu
ne
smela
.
Vender
je
bila
časih
tudi
jako
stroga
.
Nekega
dné
ukaže
,
naj
mladega
princa
zaradi
trmoglavosti
namažejo
z
leskovim
oljem
.
Dvornik
ji
ugovarja
,
da
to
vender
ne
gré
,
kajti
nobenega
nadvojvode
niso
še
tepli
.
«
Saj
tudi
še
noben
nadvojvoda
ni
bil
takó
poreden
in
neposlušen
,
»
odvrne
cesarica
.
Veliko
veselja
