odvseh
skrbi
in
neprijetnosti
.
Imele
so
priložnost
naobraziti
se
in
so
si
morda
tudi
pridobile
raznih
znanosti
,
ali
mehanično
,
brez
globljega
razumevanja
.
Srca
in
duše
so
jim
bile
brez
one
prave
globoke
dobrote
in
blagohotnosti
,
ki
izdaja
resnično
inteligentnega
človeka
.
Tako
je
postalo
Nadi
življenje
dragoceno
in
polno
.
Oglašalo
se
je
v
njej
sami
,
odmeval
je
v
njeni
duši
vsak
glas
in
budil
nove
misli
in
čustva
.
Črpala
je
iz
življenja
kakor
iz
bogatega
studenca
.
Spoznala
je
,
da
ne
daje
sreče
le
veliko
čustvo
–
ljubezen
–
,
nego
da
je
v
vsakem
resničnem
in
lepem
čustvu
skrita
sreča
in
zadovoljstvo
.
Vendar
je
rada
odšla
z
Bleda
.
Ljubila
je
kraj
,
jezero
,
ljubila
osobito
Vintgar
,
kakor
da
bi
bil
njen
,
samo
njen
,
in
vendar
se
je
rada
ločila
,
da
se
ogne
šumni
sezoni
,
tujcem
,
ki
so
kalili
enotnost
in
preprostost
prirode
s
svojim
prenapetim
luksusom
.
Odpeljala
se
je
nekega
lepega
dne
zgodaj
zjutraj
,
da
bi
videla
vse
kraje
,
skozi
katere
mora
potovati
.
V
Trstu
se
je
hotela
ustaviti
en
dan
.
In
lepo
je
bilo
hiteti
z
gorenjskega
gorovja
v
lepo
ljubljansko
dolino
pa
čez
Barje
dalje
skozi
goste
notranjske
gozde
proti
Krasu
!
Osobito
se
je
veselila
morja
.
Od
Št.
Petra
dalje
je
neprestano
stala
pri
oknu
.
Zasvetlikalo
se
je
včasih
doli
v
dalji
nekaj
sivomodrega
,
ali
Nada
ni
mogla
razločiti
,
jeli
to
že
morje
ali
pa
so
samo
nizki
oblaki
.
Ali
ko
so
prišli
bližje
Trsta
,
nad
Opčino
,
se
je
razgrnila
pred
njenimi
očmi
ogromna
leskeča
se
planjava
.
Izpreminjale
so
se
vse
boje
.
Ob
kraju
je
bilo
zelenkasto
,
a
potem
se
je
čim
dalje
bolj
modrilo
.
Ta
krasna
temna
modrina
je
bila
tako
intenzivna
,
da
je
Nadi
prišlo
nehote
na
misel
:
če
bi
pomočila
roko
v
to
modro
morje
,
bi
bila
roka
vsa
modra
.
Daleč
na
obzorju
se
je
delilo
nebo
in
morje
v
temni
jasni
črti
.
Tam
je
izginjal
parnik
,
velika
jadrnica
se
je
svetila
belo
in
je
dolgo
stala
na
istem
mestu
.
Doli
ob
bregu
pa
je
bilo
morje
posejano
z
malimi
pobrežnimi
parniki
,
z
neštevilnimi
čolni
z
belimi
,
žoltimi
in
rdečerjavimi
jadri
.
Gibalo
se
je
vse
to
in
svetilo
v
zahajajočem
soncu
v
krvavo
zlatih
odsevih
.
Iz
zatona
je
stopil
ozek
polotok
,
bel
grad
se
je
zabliščal
pred
očmi
kakor
sen
iz
pravljice
–
Miramare
!
Nada
je
ostala
ves
drugi
dan
v
Trstu
.
Čudila
se
je
,
kako
malo
se
hvali
krasota
tega
mesta
.
Beli
goli
Kras
,
ki
se
razprostira
naokoli
,
sivo
skalovje
,
ki
se
dviga
v
holmce
,
vse
to
mu
daje
le
še
poseben
čar
.
Vile
v
živih
radostnih
južnih
barvah
so
posejane
v
malih
vrtovih
med
skalami
.
Od
morja
sem
je
ob
krasnih
dneh
čaroben
pogled
.
Zelene
kupole
cveto
na
pisanem
ozadju
brezštevilnih
hiš
in
palač
,
ki
stopajo
v
hrib
.
Na
obali
se
vrste
kavarne
,
kjer
sede
rjavi
kapitani
dalmatinskih
in
beneških
bark
.
Na
morju
ob
molih
se
zibljejo
ribiški
čolni
,
barke
,
bele
jadrnice
,
mali
obrežni
hitri
parniki
,
med
njimi
leži
tu
in
tam
široko
in
mogočno
prekooceanski
parnik
s
tremi
,
štirimi
ogromnimi
dimniki
.
Ves
dan
hrešči
dvigalo
,
piska
para
,
ves
dan
izlagajo
fakini
riž
in
bombaž
,
kavo
,
bambus
in
kdo
ve
kaj
.
Ali
v
luki
,
tam
je
še
glasneje
.
Tam
ni
idiličnih
ribiških
bark
,
tam
ni
krilatih
jadrnic
–
sami
ogromni
,
velikanski
parniki
.
Morje
je
gosto
in
mastno
;
zlati
,
rdeči
in
zeleni
cinki
plavajo
počasi
naokoli
.
Ogromna
parna
dvigala
izkrcavajo
in
nalagajo
v
jednakomernem
taktu
ogromne
tovore
.
Velikanski
trebuhi
parnikov
so
nenasitni
,
požirajo
ure
,
dneve
,
in
vedno
je
še
prostora
.
Nekateri
so
odrti
in
umazani
od
zunaj
od
dolgega
pota
;
druge
barvajo
,
snažijo
.
Pomorščaki
hodijo
okoli
s
tujimi
obrazi
,
s
šopki
na
čepicah
,
podjetni
,
pijani
ali
pa
v
polnem
delu
gologlavi
,
do
podpazduhe
zavihanimi
rokavi
in
z
razpetimi
srajcami
na
prsih
.
Vse
narodnosti
se
mešajo
tu
,
vse
kriči
,
hiti
.
V
luki
pa
se
na
obali
širijo
dolge
ulice
skladišč
z
nepreglednimi
kamnitimi
hodniki
.
Pazniki
korakajo
okrog
oglov
,
povsod
vidiš
gasilne
skrinjice
,
pričvrščene
na
zidovih
.
Milijone
stotov
kave
,
riža
,
sladkorja
leži
tu
.
V
skladiščih
samih
vrvi
vse
od
ljudi
.
In
kadar
poči
opoldne
top
,
se
odpro
stotera
vrata
in
na
tisoče
delavk
in
na
tisoče
delavcev
se
žene
proti
izhodu
.
Ženske
so
večinoma
mlade
,
koketno
oblečene
,
gologlave
,
z
lepimi
frizurami
.
Ah
,
to
hihitajo
,
to
žvrgole
,
ščebetajo
!
Špičaste
,
hudobne
jezike
imajo
te
črnooke
in
rjave
krasotice
,
ali
tudi
to
je
eden
njihovih
čarov
.
Ves
dan
je
hodila
Nada
sama
po
mestu
.
Od
stare
katedrale
sv.
Justa
nad
mestom
je
gledala
na
daljno
ravno
morje
,
ki
se
je
svetlikalo
na
obzorju
,
hodila
je
po
zelenem
Sv.
Ivanu
,
kjer
so
se
igrali
po
ulicah
slovenski
otroci
,
k
Sv.
Jakobu
je
šla
,
ki
se
ji
je
zdel
strm
in
predmesten
,
ali
tudi
zanimiv
.
Popoldne
se
je
peljala
v
Barkovlje
in
odšla
peš
v
Miramar
.
Ni
šla
v
grad
.
Malo
so
jo
zanimale
pompozne
dvorane
.
Kaj
bi
ji
bila
vsa
ona
zaprta
krasota
po
stenah
,
ko
je
park
dehtel
ob
morju
,
ko
so
na
terasi
nad
zalivom
tako
temno
in
visoko
stale
ciprese
med
rožami
!
In
zadaj
so
se
vile
senčnate
hladne
steze
,
beli
poti
med
zaraščenim
goščevjem
.
V
skalnatih
jamah
so
stale
klopice
,
studenec
je
žuborel
nekje
blizu
,
zrak
je
bil
dehteč
in
opojen
;
včasih
je
donašal
veter
pljuskanje
morja
skozi
drevje
.
Nada
je
hodila
okrog
,
ali
vedno
se
je
vračala
k
temnim
cipresam
,
ki
so
stale
visoke
in
skrivnostne
na
terasi
.
Nad
modrim
neizmernim
morjem
so
stale
,
ob
belem
gradu
,
vodomet
je
zapršel
včasih
prav
do
njih
,
ali
one
se
niso
zganile
,
sanjale
so
globoko
zamišljene
,
samotne
in
temne
med
vsemi
temi
dehtečimi
rožami
pod
visokim
modrim
južnim
nebom
.
Ko
je
zahajalo
sonce
,
se
je
vračala
Nada
s
parnikom
v
mesto
.
Zardečilo
se
je
nebo
zunaj
daleč
nad
odprtim
morjem
,
zardečilo
se
je
od
vrh
neba
,
legla
je
po
vsem
morju
zlata
večerna
zarja
,
sonce
pa
je
viselo
ogromno
,
krvavo
rdeče
na
krajnem
horizontu
.
Vsi
ljudje
na
parniku
so
stali
v
rdečih
refleksih
,
lasje
so
se
zažarili
,
na
obraze
je
pala
mila
rožičasta
svetloba
.
–
Obrnila
se
je
proti
Trstu
.
Krasen
fenomen
je
vzdivil
njene
oči
.
Oblaki
nad
mestom
so
goreli
v
rdečih
plamenih
,
vsa
okna
v
mestu
so
se
bliščala
kakor
od
požara
.
In
morje
,
nebo
,
oblaki
in
mesto
je
gorelo
v
čudoviti
večerni
zarji
.
Od
zahoda
do
vzhoda
so
se
razlivali
goreči
odsevi
po
vsem
nebu
in
po
vsej
zemlji
.
Bela
jadrnica
je
plula
od
morja
sem
proti
luki
.
Ob
treh
jarbolih
so
se
razpenjala
polna
jadra
.
In
bela
ladja
,
obsijana
z
rdečo
večerno
zarjo
,
je
plula
po
tem
čudovitem
modrem
morju
,
na
katerem
je
ležal
rdeči
kovinski
odblesk
neba
,
plula
je
proti
temu
čudovitemu
mestu
,
ki
je
gorelo
od
zemlje
do
neba
v
ogromnih
ognjenih
refleksih
,
kjer
so
se
svetila
vsa
okna
v
živih
krvavih
plamenih
.
Sonce
je
zdrknilo
v
morje
,
nebo
je
rumenelo
,
oblaki
na
vzhodu
so
posiveli
,
na
zahodu
pa
je
ostal
nad
morjem
še
dolgo
širok
zlat
trak
.
Nada
je
večerjala
v
velikem
restavrantu
nasproti
pošte
.
Dvanajst
umetnikov
je
igralo
na
goslih
vsakovečerni
koncert
,
najlepše
kose
iz
znanih
oper
.
Zdaj
veselo
,
potem
žalostno
,
zopet
sanjavo
,
melodijozno
.
Sedela
je
med
samimi
tujimi
ljudmi
,
a
bilo
ji
je
toplo
in
krasno
.
Gosli
so
ječale
,
lahno
so
se
zazibali
loki
na
strunah
,
zahrepenela
je
duša
v
prsih
,
zatožilo
srce
kdo
ve
,
po
čem
,
kdo
ve
,
kam
...
Ko
je
odšla
v
hotel
,
si
je
vzela
s
seboj
program
kakor
lep
spomin
na
ta
dan
in
večer
.
In
ko
je
pogledala
iz
hotelske
sobice
v
tretjem
nadstropju
ponoči
zadnjikrat
skozi
okno
,
se
ji
je
zdelo
,
da
se
blišče
zvezde
velike
in
sijajne
,
kakor
jih
ni
videla
še
nikoli
.
Od
sv.
Križa
,
kjer
je
Nada
službovala
,
se
je
videlo
krasno
na
morje
.
Tudi
okna
njene
sobice
so
gledala
na
morje
.
Ljubila
je
to
morje
z
vso
dušo
.
Ni
se
ga
mogla
nagledati
nikdar
.
Kadar
je
modro
in
krasno
ležalo
pred
njo
,
mirno
kakor
speč
otrok
,
je
prav
tako
rada
gledala
preko
njegove
neizmerne
planjave
,
kakor
če
je
kipelo
in
vrelo
,
divjalo
z
burjo
in
v
belih
penah
odskakovalo
od
obrežja
.
Včasih
se
je
valovilo
črno
,
potuhnjeno
in
kakor
grozeče
v
ogromnih
gladkih
valovih
,
ki
so
se
svetili
kakor
politi
z
oljem
,
zopet
drugič
za
najkrasnejšega
dne
je
bilo
svetlozeleno
in
vse
spenjeno
,
lovilo
se
je
v
majhnih
jeznih
raztrganih
valovih
.
Oči
so
se
zagledale
v
daljavo
,
zlate
sanje
so
se
zazibale
v
duši
,
sladek
mir
je
objel
telo
.
Nada
je
ljubila
večno
pesem
morja
,
to
pesem
,
ki
je
bila
tako
skrivnostna
in
bogata
,
ki
ni
povedala
ničesar
in
vse
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
bi
vse
svoje
življenje
preživela
tako
na
obali
morja
,
da
bi
slišala
pljuskanje
valov
in
dihala
vlažni
morski
zrak
.
Ne
bi
opazila
,
kako
beže
leta
,
kako
izginja
mladost
.
Ne
bi
ji
bilo
žal
ničesar
.
Tako
je
živela
že
skoraj
mesec
dni
kakor
v
vednih
sanjah
,
ali
v
milih
in
lepih
sanjah
.
Prišla
je
nekoč
mlada
ženska
na
pošto
,
cvetoča
kmetica
,
oblečena
posebno
preprosto
,
ali
čisto
,
okusno
in
prikupljivo
.
Bela
ruta
je
ovijala
zagoreli
sveži
in
lepi
obraz
;
nad
čelom
so
se
kodrali
črni
lasje
,
oči
so
bile
inteligentne
in
usta
so
imela
fino
obliko
,
usta
so
bila
gosposka
.
Tudi
trde
rjave
roke
so
bile
majhne
in
gosposke
.
Nadi
se
je
zdela
znana
prvi
hip
,
ko
jo
je
ugledala
,
znan
se
ji
je
zdel
njen
glas
,
njena
postava
.
Mlada
kmetica
se
je
veselo
in
iznenadeno
zasmejala
.
»
O
,
Nada
,
kako
si
pa
ti
prišla
sem
?
«
Ali
takoj
se
je
popravila
.
»
O
,
oprostite
,
gospodična
Nada
Miličeva
,
pozabila
sem
,
da
me
pač
težko
še
poznate
.
«
»
Jako
se
mi
zdite
znani
,
«
pravi
Nada
v
zadregi
.
»
Ali
nikakor
se
ne
morem
spomniti
...
«
Lepa
kmetica
se
je
zopet
nasmehnila
.
»
Ah
,
vem
,
da
bi
zastonj
ugibali
!
Pa
povem
raje
sama
:
Jaz
sem
Vera
,
če
se
še
kaj
spominjate
tega
imena
.
Vaša
sošolka
.
Nekdaj
sva
bili
še
celo
malo
prijateljici
in
često
sem
zahajala
k
vam
.
«
Zdaj
se
je
Nada
še
bolj
začudila
.
»
Ti
si
Vera
?
–
Kako
,
da
si
tu
,
da
...
«
»
...
da
sem
se
tako
pokmetila
.
Kaj
?
«
–
se
je
smejala
kmetica
.
»
No
,
da
,
tudi
to
.
Saj
imaš
vendar
višjo
dekliško
šolo
,
znaš
francoski
menda
boljše
kakor
jaz
.
In
zdaj
te
vidim
v
kmetski
ruti
in
kmetski
jopici
!
«
»
Vse
je
res
.
Veš
,
pred
štirimi
leti
sem
se
omožila
.
Moj
mož
je
pošten
človek
,
ima
lepo
posestvo
,
vinograde
,
polja
,
vrtove
,
sploh
ne
morem
se
pritožiti
,
da
bi
bili
revni
.
Tudi
naobražen
je
moj
mož
.
Ima
sicer
samo
nižjo
gimnazijo
in
kmetijsko
šolo
na
Grmu
,
ali
rad
čita
,
kadar
utegne
,
sploh
je
vedno
dobro
poučen
,
kaj
se
godi
zunaj
v
inteligentnem
svetu
.
«
Nada
ji
je
ponudila
stol
.
Ni
se
mogla
premagati
,
da
bi
ne
rekla
:
»
Ali
če
je
tvoj
mož
premožen
,
potem
pa
res
ne
vem
,
zakaj
si
se
tako
pokmetila
!
«
Vera
je
sedla
.
»
Ah
,
draga
moja
,
nisem
se
tako
pokmetila
,
kakor
misliš
.
Res
nosim
ruto
,
kmetsko
krilo
in
nerodne
čižme
,
ali
duševno
se
nisem
zakopala
.
Lahko
govoriš
z
menoj
in
ne
treba
sramovati
se
,
da
te
tikam
.
«
»
Kdo
pa
govori
o
tem
!
«
se
je
razburila
Nada
.
»
Ali
ne
,
to
je
samo
mimogrede
rečeno
,
zato
ker
me
veseli
,
da
te
zopet
vidim
,
in
bi
me
veselilo
,
če
bi
se
nekdanje
šolsko
prijateljstvo
vsaj
za
silo
obnovilo
.
Toda
vidim
,
da
si
radovedna
.
Moj
mož
torej
in
jaz
sva
se
domenila
še
pred
poroko
,
da
bova
živela
čisto
preprosto
.
On
ima
lepo
posestvo
,
premožen
je
,
bogat
,
in
tudi
jaz
nisem
prišla
brez
cvenka
;
ali
če
bi
se
vozila
v
kočiji
okrog
,
če
bi
igrala
v
sobi
klavir
in
čitala
francoske
romane
in
pustila
deklam
,
kuharici
in
sobarici
,
da
delajo
po
svoje
,
bi
našim
potomcem
ne
ostalo
mnogo
.
Potem
tudi
se
ne
sme
pozabiti
,
da
sva
oba
mlada
,
zdrava
,
močna
,
da
nama
je
delo
v
veselje
in
srečo
.
Videla
sem
na
Štajerskem
,
kako
kmetje
propadajo
,
ker
se
sinovi
in
hčere
po
gosposko
opičijo
,
videla
sem
tudi
,
da
ni
samo
potratno
,
če
se
nosi
kmetska
hči
kakor
mestna
gospodična
,
ampak
da
je
tudi
neokusno
in
smešno
.
Samo
polinteligenten
kmet
bo
hotel
z
mestno
obleko
pokazati
svojo
gospoščino
in
svojo
naobrazbo
.
–
Nu
,
in
vidiš
,
midva
sva
mislila
,
da
sva
oba
dovolj
inteligentna
,
da
ne
bo
najinemu
duševnemu
razvitku
prav
nič
škodilo
,
če
se
nosiva
čisto
kmetsko
.
Kazati
svojo
modernost
samo
v
kroju
obleke
je
najlažja
stvar
,
a
za
človeka
,
kakor
sva
midva
,
ki
živiva
vedno
na
deželi
,
na
samotnem
posestvu
,
na
kmetiji
,
bi
bilo
odveč
,
smešno
in
nepraktično
,
če
bi
se
nosila
,
kakor
se
nosi
kak
diurnist
ali
kaka
šivankarica
v
mestu
.
Nosiva
se
zato
kmetski
in
obema
je
všeč
tako
.
Zakaj
bi
ne
vzela
od
kmeta
tisto
dobro
,
kar
ima
,
saj
sva
tudi
sama
kmeta
,
tj.
poljedelca
!
No
,
kako
ti
ugaja
to
modrovanje
?
«
je
vprašala
Nado
.
»
Govoriš
pametno
,
rada
te
poslušam
in
samo
čestitati
ti
moram
,
da
imaš
tako
zdrave
nazore
,
«
je
odgovorila
.
»
Na
,
vidiš
!
Sploh
pa
ne
misli
,
da
sva
se
v
vsem
pokmetila
,
tj.
tako
pokmetila
,
kakor
misliš
ti
.
Ti
še
nisi
videla
modernega
kmeta
in
misliš
,
da
mora
,
če
nosi
irhovino
,
smrdeti
že
par
klafter
daleč
po
gnoju
,
da
mora
stanovati
v
zaduhlih
nizkih
izbah
,
da
je
v
vsej
hiši
ena
sama
postelja
in
da
spe
drugi
po
tleh
.
Tako
pri
nas
ni
.
Samo
pridi
si
enkrat
pogledat
,
boš
videla
!
Sicer
nimam
nič
preprog
in
žametastih
naslonjačev
,
ali
čisto
je
vse
in
prikupno
.
Ne
morem
ti
povedati
,
kako
ljubim
našo
hišo
,
ves
naš
dom
.
Pohištvo
je
v
narodnem
slogu
,
sama
sva
narisala
načrte
in
mizar
je
nama
delal
vse
v
hiši
pred
očmi
.
Ob
nedeljah
,
ko
sva
imela
čas
,
sva
vžgala
v
robe
narodne
ornamente
in
zdaj
je
vse
tako
lepo
,
da
bi
ne
dala
niti
ene
pručice
proč
.
In
na
starost
se
veselim
,
čeravno
je
smešno
reči
to
.
Nasadila
sva
že
prvo
leto
orehov
,
kostanjev
in
sadnega
drevja
okoli
hiše
in
gospodarskih
poslopij
in
ob
potih
k
vinogradom
in
na
polje
cele
aleje
češenj
in
jabolk
.
Kadar
vse
vzraste
,
bo
krasota
in
milina
.
Oh
,
Nada
,
odpusti
,
ali
moram
se
pohvaliti
,
kako
sem
srečna
in
zadovoljna
in
kako
lepo
je
gospodariti
in
delati
na
lastni
zemlji
.
Če
bi
bila
vzela
ne
vem
kako
bogatega
in
visokega
uradnika
,
gotovo
bi
ne
bila
tako
zadovoljna
.
Pa
koliko
je
vedno
skrbi
,
dela
,
gibanja
,
letanja
vse
leto
;
pozimi
pa
se
delajo
naklepi
za
drugo
leto
,
popravlja
se
kaj
,
šiva
,
prede
.
Da
,
jaz
in
moje
dekle
–
tri
imamo
–
predemo
vso
zimo
.
Pa
kaj
bi
naj
delale
?
Lenariti
je
vendar
grdo
.
«
»
Skoraj
te
zavidam
,
«
je
rekla
Nada
.
»
Na
,
vidiš
,
to
me
posebno
veseli
.
Ali
zdaj
moram
iti
.
Prinesla
sem
denar
na
pošto
,
tu
je
,
za
davkarijo
.
Pa
tudi
pri
trgovcu
sem
imela
nekaj
naročil
.
In
že
dolgo
me
ni
bilo
doli
iz
naše
kule
.
«
Medtem
ko
je
Nada
manipulirala
s
poštnimi
knjigami
,
ji
je
Vera
pripovedovala
,
kako
so
se
ji
spočetka
smejali
v
trgu
,
če
je
prišla
v
ruti
,
ker
so
vedeli
,
da
se
je
nosila
kot
dekle
gosposki
.
»
Ali
nič
nisem
marala
.
Oni
po
svoji
,
jaz
pa
po
svoji
pameti
!
Kaj
?
Še
s
posli
sem
imela
spočetka
križe
;
mislili
so
,
da
sva
oba
znorela
.
Ali
videli
so
,
da
se
znam
zasukati
,
in
to
jim
je
imponiralo
.
Pa
tašča
mi
je
šla
tudi
na
roko
.
Škoda
,
umrla
je
že
prvo
leto
.
Prehladila
se
je
sirota
in
dobila
pljučnico
.
Imela
me
je
jako
rada
.
«
»
Počakaj
še
malo
,
«
je
rekla
Nada
,
»
potem
te
spremim
.
«
»
Ah
,
to
je
imenitno
!
Spremiš
me
,
ali
prav
do
nas
!
Kaj
pa
je
to
,
samo
poldrugo
uro
imaš
gori
.
Prenočiš
pri
nas
,
jutri
zjutraj
vstaneš
malo
bolj
zgodaj
,
kakor
si
navajena
,
in
greš
v
najlepšem
hladu
domu
.
Jaz
grem
samo
k
poštarici
in
ji
sporočim
,
da
te
vzamem
s
seboj
.
Tisti
'
lahko
noč
'
ob
devetih
že
sama
lahko
brzojavi
,
saj
zna
.
«
Že
med
vrati
se
je
Vera
še
obrnila
:
»
In
dva
fanta
imam
,
dva
sina
,
dva
junaka
,
da
veš
.
«
»
Ti
imaš
otroke
?
«
se
je
čudila
Nada
.
»
No
,
da
,
kaj
pa
!
Ratka
in
Dragana
.
Eden
je
tri
leta
star
,
drugi
poldrugo
leto
.
Že
tepeta
se
,
pomisli
!
Ali
ne
smem
lagati
,
jako
,
jako
sta
pridna
in
jaz
ju
imam
do
smrti
rada
.
«
Res
je
šla
Nada
z
Vero
tisti
večer
gori
na
njen
dom
,
na
Vrh
,
kakor
se
je
reklo
njihovi
hiši
.
Verin
mož
,
Trdina
,
je
bil
jako
simpatičen
človek
.
Nadi
se
je
zdelo
,
kakor
da
je
prišla
na
drug
svet
,
ko
je
sedela
zvečer
za
belo
javorjevo
mizo
in
sta
ji
oba
pripovedovala
,
kako
živita
in
kaj
delata
.
In
zelo
čudno
se
ji
je
zdelo
,
ko
ji
je
Vera
pokazala
v
drugi
sobi
veliko
omaro
,
knjižnico
,
kjer
so
stale
na
policah
vse
slovenske
knjige
,
nekaj
odbranih
francoskih
,
potem
mnogo
nemških
prevodov
Tolstega
,
Dostojevskega
,
Turgenjeva
,
Čehova
,
Gorkega
.
Pokazala
ji
je
tudi
nekaj
ruskih
knjig
.
»
Moj
mož
čita
dobro
ruski
,
meni
gre
pa
prepočasi
.
«
Nada
je
bila
trudna
,
a
vodila
sta
jo
še
v
mraku
povsod
okrog
po
vrtu
,
po
hlevih
,
šupah
,
skednju
in
po
vsej
hiši
.
Ratko
,
brihten
in
srčkan
fantiček
,
je
capljal
povsod
okrog
z
njimi
,
Dragana
pa
so
devali
spat
že
ob
šestih
zvečer
.
Spal
je
v
svoji
majhni
posteljici
,
rdečeličen
,
s
kodrastimi
laski
in
debelimi
ročicami
kakor
angelček
.
»
Nu
,
ali
prideš
večkrat
k
nam
gori
?
«
je
vprašala
Vera
Nado
,
ko
jo
je
vodila
pod
streho
,
kjer
so
bile
štiri
majhne
,
ali
lične
sobice
z
verandami
za
obiske
in
podobno
.
Sredi
med
njimi
se
je
raztezal
prostoren
mostovž
,
razsvetljen
od
mnogih
ozkih
oken
,
ki
so
bila
razvrščena
pod
špičastim
visokim
stropom
,
sličnim
majhni
kupoli
.
Povsod
so
stali
beli
nizki
stoli
,
široki
in
udobni
z
oporo
za
roke
.
»
Tukaj
lenarimo
ob
nedeljah
,
pišemo
,
računamo
in
se
igramo
z
otroki
,
«
je
rekla
gospodinja
.
Odprla
je
vrata
v
prijazno
sobico
,
kjer
je
tudi
stalo
isto
belo
prikupno
pohištvo
.
»
Zjutraj
ko
te
pridemo
klicat
,
poglej
skozi
okno
,
od
tu
se
vidi
morje
.
Zdaj
pa
lahko
noč
!
«
Nada
je
bila
utrujena
,
ali
še
dolgo
je
sedela
na
balkončku
.
Vse
okrog
nje
je
dihalo
idiličen
mir
.
Cvrčki
so
se
glasili
v
vrtu
,
v
hlevu
je
zamukala
krava
,
sem
od
majhne
pritlične
hišice
na
koncu
dvorišča
se
je
čul
smeh
.
Tam
so
stanovali
posli
,
in
stara
Bara
,
ki
je
bila
že
preko
štirideset
let
v
hiši
,
je
pazila
tam
na
red
.
Slišala
jo
je
Nada
,
kako
je
ukazovala
:
»
Alo
,
zdaj
pa
mir
in
spat
!
«
Stopinje
so
zahreščale
v
pesku
,
vrata
so
se
zaprla
,
vse
je
utihnilo
.
»
Srečna
Vera
!
«
je
mislila
Nada
in
legla
v
posteljo
.
Zjutraj
jo
je
prišla
klicat
sama
gospodinja
.
Odprla
je
vrata
in
sedla
k
Nadi
na
posteljo
.
Bila
je
vsa
sveža
,
dišala
je
po
rosi
.
»
Pri
nas
malo
spimo
,
«
je
rekla
.
»
Skuhala
sem
že
zajtrk
,
pospravila
spalnico
in
natrgala
na
vrtu
solate
in
zelenega
fižola
za
kosilo
opoldne
.
Ravno
so
pomolzle
dekle
,
precedila
sem
mleko
in
te
šla
budit
.
«
Bila
je
oblečena
v
kmečki
srajci
s
kratkimi
rokavci
,
preko
prsi
je
imela
prekrižano
veliko
pisano
kambrikasto
ruto
,
ki
je
bila
zadaj
zataknjena
za
predpasnik
.
Lase
je
imela
ovite
okrog
glave
kakor
venec
.
»
Izredno
si
mi
všeč
,
«
je
rekla
Nada
in
jo
potipala
s
prstom
na
golo
roko
.
»
No
,
vidiš
!
«
se
je
zasmejala
Vera
zadovoljno
.
»
Ali
zdaj
hitro
vstani
in
pridi
doli
!
Danes
nimam
mnogo
časa
,
ker
imamo
kosce
.
Mnogo
trave
sicer
ne
zraste
na
teh
kraških
lazih
,
ali
vendar
!
«
Nada
je
skočila
s
postelje
in
stopila
k
oknu
.
Tam
doli
v
dalji
se
je
bliščalo
nekaj
širokega
,
temnomodrega
:
morje
!
Srce
se
je
zgenilo
Nadi
,
kakor
bi
bila
zagledala
nekaj
neizrečeno
milega
in
ljubljenega
.
»
Kako
imate
tu
lepo
!
Kako
si
srečna
!
«
je
vzdihnila
,
ali
Vera
je
ni
več
slišala
,
odšla
je
bila
že
doli
.
Ko
je
prišla
Nada
,
je
bilo
v
hiši
že
pogrnjeno
.
Verin
mož
je
prišel
iz
hlevov
,
kjer
sta
s
hlapcem
napojila
konje
.
Pozdravil
je
Nado
in
ji
obljubil
,
da
jo
malo
spremi
.
»
Nikar
se
ne
trudite
zaradi
mene
,
«
se
je
branila
Nada
,
»
saj
imate
drugega
dela
zadosti
.
«
»
Prvikrat
se
spodobi
,
da
te
spremi
,
«
je
rekla
Vera
.
»
Potem
se
že
naučiš
hoditi
sama
in
ne
bomo
te
spremljali
,
če
ne
bo
časa
.
Saj
še
prideš
?
«
»
Pridem
in
rada
!
«
Zajtrkovali
so
,
potem
je
šla
Vera
pokazat
Nadi
speča
otroka
.
»
Kajne
,
kako
sta
lepa
?
«
je
vprašala
mlada
mati
svojo
prijateljico
.
In
nakrat
jo
je
obšlo
,
objela
je
Nado
in
rekla
:
»
Oh
,
veš
,
človek
mora
biti
srečen
!
«
V
očeh
je
imela
solze
.
Trdina
je
spremil
Nado
skoraj
uro
daleč
.
Pogovarjala
sta
se
o
vsem
mogočem
,
o
novih
knjigah
,
o
Bledu
,
Gorenjski
,
o
morju
,
o
pošti
,
o
gospodarstvu
.
Bil
je
Trdina
resen
človek
,
moški
,
dober
in
blag
.
Lepo
in
prijetno
je
bilo
govoriti
z
njim
.
Razpovedal
se
je
široko
o
svojih
načrtih
.
»
Kako
ste
srečni
,
da
imate
tako
lepo
domovanje
!
«
je
rekla
Nada
.
Ali
Trdina
je
odvrnil
:
»
Kaj
domovanje
!
Ali
da
sem
našel
tako
ženo
,
kakršna
je
Vera
,
to
je
sreča
!
«
Ko
se
je
morje
široko
razgrnilo
pred
njima
,
je
Nada
zopet
opomnila
,
da
bi
šla
zdaj
lahko
sama
.
Poslovila
sta
se
.
»
Pridite
zopet
kmalu
k
Veri
,
«
je
dejal
Trdina
.
»
Sicer
ji
ni
nikoli
dolgčas
,
ali
vendar
bi
ji
privoščil
razumne
družbe
.
Ti
doli
,
«
pokazal
je
na
Križ
,
»
jo
vsi
pomilujejo
,
da
se
je
tako
pokmetila
.
In
z
ljudmi
,
ki
imajo
take
nazore
,
ne
občuje
rada
.
«
»
Z
veseljem
pridem
,
«
je
odvrnila
Nada
.
Zamišljeno
je
stopala
po
beli
kraški
poti
domov
.
Bilo
je
še
prezgodaj
,
da
bi
šla
v
pisarno
,
zato
je
šla
k
morju
v
samoten
zaliv
.
Sedla
je
na
visoko
skalo
in
se
zagledala
čez
modro
morsko
planjavo
.
Zazdela
se
je
sama
sebi
zapuščena
in
osamljena
.
Kakor
da
je
šlo
enkrat
,
kdo
ve
kdaj
,
nekaj
mimo
nje
in
se
ne
vrne
nikoli
več
.
Videla
je
Vero
pred
seboj
v
trdi
domači
platneni
srajci
,
svežo
,
cvetočo
,
kako
se
sklanja
nad
svoja
otroka
,
in
srce
se
ji
je
stisnilo
v
nemi
trpkosti
.
Ali
takoj
se
je
vzravnala
,
ni
se
hotela
podajati
žalostnim
mislim
.
»
Življenje
je
lepo
,
vedno
je
lepo
,
če
ga
živiš
sam
v
polni
bogati
sreči
,
pa
tudi
če
stojiš
na
strani
in
gledaš
z
razumnimi
očmi
,
kako
ga
žive
drugi
.
Tudi
v
tuji
sreči
je
sreča
za
vsakogar
,
ki
jo
hoče
najti
.
«
Mirno
so
se
zvrstili
dnevi
Nadinega
življenja
.
Sama
se
je
čudila
,
odkod
se
je
vzela
ta
topla
zadovoljnost
,
ki
jo
je
vso
pregrevala
.
Nič
je
ni
vznemirjalo
,
čas
je
tekel
neopazno
kakor
mirna
reka
med
širokimi
polji
.
Zopet
je
vzljubila
prirodo
z
vso
svojo
dušo
.
Zjutraj
je
vstajala
zgodaj
,
in
dokler
je
dopuščalo
vreme
,
se
je
kopala
z
ranim
soncem
v
morju
.
One
ure
v
hladnem
senčnatem
poštnem
uradu
so
se
ji
zdele
kakor
prijeten
odpočitek
.
Opoldne
je
zopet
veslala
v
čolnu
ob
obali
,
potegnila
v
kakem
idilskem
zalivu
vesla
iz
vode
in
legla
v
čolnu
vznak
,
da
je
vstajalo
modro
letno
nebo
,
pretkano
z
zlatimi
nitmi
gorečega
sonca
,
nad
njo
v
daljno
neizmernost
.
Ponoči
je
spala
pri
odprtih
oknih
,
in
pljuskanje
morja
je
spremljevalo
njene
sne
.
Njena
polt
je
postala
zagorela
,
temna
,
a
njeni
lasje
so
se
zdeli
še
bolj
zlati
in
bliskajoči
.
Njeno
telo
je
postalo
prožnejše
,
mišice
trdnejše
,
vsak
napor
se
ji
je
zdel
lahek
in
malenkosten
.
Veselilo
jo
je
to
posebno
tudi
zato
,
ker
je
domnevala
,
da
taka
telesna
svežost
množi
tudi
duševne
sile
.
Radosti
njenega
življenja
so
bile
skromne
,
in
marsikdo
bi
bil
morda
komaj
zaničljivo
skomiznil
z
ramo
nad
njimi
,
Nada
pa
je
ljubila
te
tihe
radosti
,
to
mirno
srečo
,
ki
jo
nudi
tudi
najenoličnejša
vsakdanjost
.
Glej
,
valovito
morje
!
Vrgla
se
je
vanje
,
valovi
so
jo
nihali
,
borila
se
je
z
njimi
s
trmasto
vztrajnostjo
,
in
ko
je
končno
vsa
upehana
legla
na
bregu
v
topli
pesek
,
se
je
nehote
smehljala
in
njene
oči
so
bile
vroče
od
veselja
in
zadovoljstva
.
Veslala
je
daleč
v
morje
,
zamislila
se
je
,
zagledala
se
v
modro
daljo
,
kjer
so
izginjala
žolta
jadra
ribiških
bark
.
Ko
se
je
spomnila
,
da
je
treba
domov
,
je
bilo
že
pozno
;
napela
je
vse
moči
in
kakor
lahki
galeb
je
letel
čolnič
preko
vode
.
Vse
pekoče
roke
je
imela
,
ko
je
skočila
iz
čolna
.
Ves
dan
je
bila
dobre
volje
in
s
smehom
je
pripovedovala
:
»
Ah
,
kako
sem
veslala
!
«
Smejali
so
se
z
njo
,
nehote
je
vplivala
nanje
Nadina
svežost
,
njeno
jasno
veselje
,
žareče
oči
,
vesela
kretnja
njenih
rok
,
s
katero
jih
je
sklenila
za
tilnikom
in
naslonila
zlatolaso
glavo
nazaj
.
In
potem
,
kadar
je
mogla
,
je
hitela
k
Trdinovim
.
Imela
je
tam
gori
tudi
svojo
sobico
.
Vse
je
bilo
tako
pripravljeno
,
kakor
je
imela
najrajši
.
Na
oknih
nageljni
in
rožmarin
,
na
steni
Bled
z
Vintgarjem
,
na
omari
Prešernov
in
Jurčičev
kipec
iz
sadre
,
med
okni
litografija
Böcklinove
krajine
in
nad
mizo
Heinejev
portret
.
Vse
to
so
bili
darovi
Vere
za
božič
,
novo
leto
,
za
god
itd.
»
Kadar
pojdeš
proč
,
si
vzameš
stvari
seboj
,
a
zdaj
naj
ostane
vse
v
sobici
,
da
boš
tukaj
kakor
doma
,
«
je
govorila
Vera
večkrat
.
In
Nadi
je
bilo
res
,
kakor
bi
bila
pri
Veri
doma
,
in
urno
so
hiteli
meseci
za
meseci
.
Drugo
leto
njenega
bivanja
na
Primorskem
pa
ji
je
pisala
Janja
iz
Amerike
:
Čisto
drugačna
je
ta
zemlja
,
kakor
sem
si
predstavljala
.
Nič
od
tega
,
kar
sva
hotela
z
Leonom
,
se
ni
izpolnilo
–
in
vendar
nisva
razočarana
.
Leon
,
bivši
advokat
,
je
zdaj
farmar
daleč
v
osredju
te
čudovite
zemlje
.
Nič
se
mu
ni
posrečilo
.
Končno
,
čez
pol
leta
,
ko
nama
je
od
raznih
naših
špekulacij
ostalo
komaj
toliko
,
da
sva
kupila
–
bolj
iz
obupa
kakor
iz
nagnjenosti
–
to
farmo
,
se
nama
je
sreča
nasmehnila
.
Že
čez
leto
sva
tu
na
'
Janjini
farmi
'
,
kakor
jo
je
pokrstil
Leon
.
Dobro
se
nama
godi
,
delava
na
polju
kakor
kmeta
in
ugaja
nama
to
skromno
,
a
svobodno
življenje
,
nad
katerim
bi
se
bila
prejšnje
čase
zgražala
.
Tudi
nekaj
Slovencev
je
tu
.
V
sosednjih
gozdovih
delajo
doge
.
Vsako
nedeljo
prihajajo
k
nama
,
ki
imava
nekaj
časa
tudi
posebno
vrsto
branjarije
.
V
Ameriki
ni
nobeno
delo
in
nobena
trgovina
sramotna
,
tudi
če
je
tako
primitivna
kakor
najina
.
Za
deklo
imam
zamorko
,
a
možu
pomaga
Irec
,
ki
je
že
pol
leta
pri
nama
.
Leon
je
postal
protestant
in
še
pred
letom
sva
se
v
Čikagu
poročila
.
Zdaj
bova
imela
kmalu
že
družino
!
Nepopisno
se
veselim
!
Moj
Bog
,
mati
–
mati
postanem
!
Ali
poznaš
večjo
srečo
?!
–
Moje
visokoleteče
romantične
sanje
so
se
res
razpršile
v
nič
,
ali
zanje
mi
ni
žal
,
v
skromni
delavnosti
in
tihi
ljubezni
sem
našla
srečo
.
Življenje
je
trdo
in
preprosto
ter
osrečuje
le
zdrave
,
krepke
ljudi
,
ki
se
znajo
boriti
z
njim
–
sanjarje
nikoli
ali
pa
le
redkokdaj
.
Pomisli
,
one
Slovence
,
ki
so
tu
,
poučujem
vsako
nedeljo
popoldne
v
angleščini
do
pozne
noči
.
Perfektno
seveda
še
sama
ne
znam
tega
jezika
,
toda
mojim
učencem
to
zadostuje
.
Celo
plačajo
me
.
Enajst
jih
je
in
sami
so
sklenili
,
da
mi
dajo
vsak
po
dva
dolarja
na
mesec
.
Zelo
so
zadovoljni
z
menoj
in
hvaležni
so
nama
za
vsak
prijazen
nasvet
.
Tudi
če
jim
pišem
pisma
,
me
plačajo
.
V
Evropi
je
poštene
ljudi
sram
,
sprejemati
za
svoje
usluge
denar
,
in
Evropejci
imajo
čustvo
,
kakor
bi
jih
hotel
razžaliti
kdo
z
–
'
napitnino
'
.
V
Ameriki
pa
velja
trezno
načelo
:
roka
roko
umiva
,
vsako
delo
je
vredno
plačila
!
Sploh
hočem
tu
obogateti
!
Smejaj
se
!
Zakaj
pa
ne
?!
Vedno
si
mislim
:
koliko
bi
se
lahko
naredilo
v
malem
narodu
,
če
bi
bil
človek
bogat
–
milijonar
!
In
niti
požrtvovalen
bi
ne
moral
biti
,
ampak
le
podjeten
,
vztrajen
,
pameten
in
pogumen
.
Njemu
bi
se
godilo
dobro
,
a
tudi
narodu
!
Obrt
je
dandanes
temelj
blagostanja
narodov
.
In
kakšno
obrt
imamo
?
–
Še
tisto
boro
,
kar
je
je
,
tiči
v
rokah
tujcev
,
ker
smo
bili
sami
prezaspani
in
prebojazljivi
.
Nikar
se
ne
rogaj
!
Moj
mož
mi
razlaga
ob
večerih
narodnogospodarske
temelje
,
kar
je
zanimivejše
,
kakor
si
misliš
.
Jaz
pa
sem
tu
v
mednarodni
Ameriki
naredila
iz
njega
,
ki
je
po
rodu
pravzaprav
Slovenec
,
a
je
po
zaslugi
svojih
staršev
obesil
v
Gradcu
svojo
narodnost
v
dimnik
,
zopet
to
,
kar
je
in
bi
moral
biti
–
Slovana
.
Smešno
se
mi
zdi
pravzaprav
,
kako
se
trudijo
narodi
,
pridobiti
si
novih
duš
–
tj.
novih
bastardov
.
Če
se
kdo
nauči
tujega
jezika
in
zagotavlja
,
da
je
Nemec
ali
Španjol
,
je
to
vendar
prav
tako
smešno
,
kakor
če
bi
se
velika
italijanska
ali
norveška
družina
izselila
na
Kitajsko
,
naučila
se
kitajski
in
rekla
potem
:
»
Glejte
nas
Kitajce
!
Posebno
naši
otroci
so
pristni
Kitajci
;
nikoli
niso
slišali
drugega
jezika
kakor
kitajskega
!
«
–
In
vendar
odloča
kri
,
rod
,
in
ne
jezik
!
Narodnost
,
tj.
plemenska
individualnost
,
se
mi
zdi
kakor
drevo
;
ako
je
dobro
,
zdravo
,
cepiš
lahko
nanj
najplemenitejše
vrste
in
uspelo
ti
bo
.
Ali
temelj
mora
biti
trden
,
krepak
,
sočen
–
in
čepek
od
iste
vrste
;
na
tepki
se
ne
cepijo
fige
ali
pomaranče
!
Moj
mož
si
je
naročil
fotografski
aparat
.
Moje
velike
bradate
učence
je
fotografiral
že
vsakega
posebej
,
in
čeravno
so
to
še
jako
barbarski
amaterski
proizvodi
,
so
jih
modeli
vendar
z
velikim
veseljem
poslali
domov
preko
morja
.
Potrpi
,
ko
se
nauči
,
fotografira
našo
idilsko
farmo
,
našo
zamorko
Kiti
,
našega
Irca
,
naše
polje
,
naša
vola
,
našega
psa
in
vse
,
kar
je
naše
–
tudi
mene
in
sebe
.
In
če
Bog
da
,
Ti
pošljem
sličico
svojega
deteta
,
da
ga
poljubiš
,
kakor
poljublja
Tebe
Tvoja
srečna
Janja
.
«
Nada
je
Janji
takoj
odpisala
,
ali
minila
sta
dva
meseca
,
minili
trije
,
štirje
–
o
Janji
nič
več
glasu
.
Nada
se
je
čudila
in
pisala
še
enkrat
dolgo
pismo
,
potem
še
parkrat
nekaj
razglednic
.
A
nič
odziva
!
Pol
leta
po
zadnjem
pismu
pa
je
dobila
Nada
dopis
,
pisan
z
okorno
težko
roko
:
»
Velecenjena
gospodična
!
Slučajno
mi
je
prišla
v
roke
razglednica
,
ki
ste
jo
poslali
pred
tedni
gospe
Janji
.
Iz
karte
posnemam
,
da
ne
veste
nič
o
dogodkih
,
a
ker
ste
iskrena
prijateljica
gospe
Janje
,
bi
ne
bilo
lepo
,
če
bi
Vam
ne
pisal
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Gospa
Janja
je
nas
Slovence
učila
angleškega
jezika
.
Imeli
smo
jo
jako
radi
in
zelo
smo
čislali
njo
in
njenega
gospoda
.
Bila
sta
blaga
in
dobra
človeka
.
Prišla
sta
semkaj
nekako
potrta
,
in
mislim
,
da
se
nista
lotila
z
veseljem
farmarstva
.
Ali
sreča
jima
je
bila
mila
in
jako
dobro
se
jima
je
godilo
.
Premoženje
se
jima
je
od
dneva
do
dneva
večalo
in
karkoli
sta
začela
v
našem
kraju
,
vse
jima
je
lepo
uspevalo
.
Vsakdo
bi
jima
bil
prerokoval
najkrasnejšo
srečo
in
krasno
bodočnost
.
In
zaslužila
bi
bila
oba
vsega
;
nihče
jima
ni
bil
nevoščljiv
.
Enemu
od
naših
je
v
šumah
zlomilo
nogo
in
kar
k
sebi
sta
ga
vzela
in
šest
tednov
je
ležal
na
farmi
;
kakor
bratu
sta
mu
stregla
.
Gospa
je
pričakovala
prvo
dete
in
zakonca
sta
se
ga
veselila
nepopisno
.
Kolikrat
sta
še
nam
pripovedovala
,
kako
sta
srečna
in
kako
mislita
vzgojiti
svoje
otroke
,
da
bi
bili
pametni
in
dobri
ljudje
!
Jaz
sem
še
celo
svoji
ženi
pisal
domov
o
tem
,
tako
se
mi
je
zdelo
lepo
in
poučno
,
kar
sta
govorila
.
Pred
štirimi
meseci
smo
bili
v
nedeljo
kakor
navadno
zopet
tam
in
gospa
nas
je
zopet
učila
.
In
še
smejali
smo
se
,
kako
smo
pridni
,
bolj
kakor
šolarji
,
in
kako
se
zdaj
,
ko
imamo
pamet
,
sami
radi
učimo
,
prej
pa
,
ko
smo
bili
majhni
,
smo
se
skoraj
siloma
branili
šole
.
Tako
smo
govorili
in
se
poslovili
veseli
.
In
glejte
,
ko
smo
čez
teden
dni
prišli
zopet
na
farmo
,
je
bila
gospa
Janja
že
pokopana
.
Umrla
je
in
tudi
otrok
je
z
njo
umrl
!
Solze
so
nam
stopile
v
oči
.
Tako
mlada
,
lepa
in
dobra
gospa
!
Njen
soprog
je
bil
uničen
in
ves
prepadel
je
bil
v
teh
par
dneh
.
Kakor
da
se
mu
je
zmešalo
,
je
hodil
okrog
in
vedno
se
je
prijemal
za
glavo
in
stokal
:
»
Kaj
naj
pa
zdaj
počnem
?
«
Zelo
se
nam
je
smilil
in
radi
bi
mu
bili
pomagali
,
če
bi
bili
mogli
.
Ali
gospod
se
ni
dal
potolažiti
.
V
par
dneh
je
na
hitro
vse
prodal
,
kar
je
imel
.
Farmo
sem
kupil
jaz
s
svojima
dvema
bratoma
.
Rekel
sem
gospodu
,
da
mu
farmo
vsak
dan
zopet
odstopimo
,
če
bi
si
premislil
.
Samo
žalostno
se
je
nasmehnil
in
rekel
,
da
ga
ne
bo
nikoli
več
v
te
kraje
.
Prosil
me
je
še
,
naj
zasadim
včasi
kakšne
rože
na
gospejin
grob
.
Dal
mi
je
celo
sto
dolarjev
v
ta
namen
,
čeprav
sem
se
branil
.
Rekel
je
,
naj
bo
to
za
moje
otroke
in
naj
jim
pripovedujem
o
gospe
,
kako
je
bila
dobra
in
lepa
,
in
naj
hodijo
na
njen
grob
.
Po
svojo
ženo
in
po
otroke
sem
namreč
takoj
pisal
,
ko
sem
bil
kupil
farmo
.
Potem
je
gospod
odpotoval
in
niti
naslova
ni
pustil
.
Najbrž
ga
res
ne
bo
nikoli
več
sem
.
Siromak
!
Kadar
se
spomnim
nanj
,
vselej
mi
ga
je
žal
.
In
zdaj
Vas
,
gospodična
,
prav
lepo
pozdravljam
.
Žalostne
vesti
sem
Vam
sporočil
.
Je
že
tako
na
svetu
!
S
spoštovanjem
Peter
Premerl
.
Sila
je
pretreslo
Nado
to
preprosto
pismo
,
in
oni
večer
se
niso
smejali
pri
Trdinovih
.
Brat
Miloš
je
prišel
na
počitnice
,
da
bi
se
kopal
v
morju
in
se
okrepil
.
Polagoma
se
mu
je
vrnil
v
svežem
morskem
zraku
tudi
humor
,
ki
je
bil
seveda
po
vseh
trpkih
izkušnjah
večkrat
trpek
in
jedek
.
No
,
vrnil
se
je
v
Galicijo
pomlajen
in
poln
novih
nad
.
In
v
istini
,
nepričakovano
se
mu
je
izpolnila
najgorečejša
želja
,
da
je
dobil
mesto
v
svoji
domovini
–
med
rojaki
.
Prestavili
so
ga
v
Maribor
na
Štajersko
.
V
družbi
novih
tovarišev
je
oživel
,
zahajal
je
rad
v
družbo
,
in
komaj
je
minilo
nekaj
mesecev
,
se
je
seznanil
s
hčerko
premožne
družine
in
v
predpustu
sta
se
poročila
.
Nada
je
strmela
,
ko
je
dobivala
Miloševa
pisma
,
v
katerih
ji
je
opisoval
svojo
nevesto
ter
ji
slikal
svojo
srečo
.
Brat
Miloš
,
strupeni
cinik
,
mračni
pesimist
,
se
je
bil
mahoma
izpremenil
v
sentimentalnega
idealista
,
čigar
srce
je
prekipevalo
nežnih
čustev
!
Nada
je
bila
srečna
v
sreči
bratovi
.
Mladi
par
je
prepotoval
gorenjo
Italijo
,
bival
dalje
časa
v
Benetkah
in
nazaj
grede
posetil
tudi
Nado
.
Vesela
ju
je
bila
.
Miloš
se
ji
je
zdel
mlad
,
dobre
volje
,
srečen
.
Peljala
ju
je
tudi
k
Trdinovim
.
Doživeli
so
lep
večer
.
Miloševa
žena
je
vprašala
Nado
:
»
In
ti
?
Ali
nas
tudi
posetiš
na
svojem
ženitovanjskem
potovanju
?
Gotovo
imaš
mnogo
častilcev
!
«
»
Niti
enega
!
«
»
Ni
res
!
«
–
je
oporekal
Trdina
.
»
Samo
noče
jih
!
Zadnjič
ko
ste
imeli
tisto
veselico
,
je
prišlo
zanalašč
zaradi
nje
par
gospodov
iz
Trsta
.
Po
celem
Primorju
odmeva
slava
njenih
zlatih
las
in
črnih
oči
!
«
Nada
se
je
zasmejala
:
»
Tržaški
gospodje
so
prišli
menda
prej
pit
kakor
dvorit
.
Dobro
vino
nad
najlepše
dekle
!
«
»
V
Mariboru
,
«
je
pripovedovala
Miloševa
žena
,
»
pa
imamo
par
mesecev
novega
advokatskega
koncipienta
,
dr.
Korošca
,
ki
te
pozna
z
Bleda
.
Ko
se
je
izvedelo
,
da
se
poročim
z
Milošem
,
mi
je
enkrat
pel
z
veliko
vnemo
tvojo
hvalo
.
Najbrž
si
mu
na
Bledu
tako
ranila
srce
,
da
se
mu
še
danes
ni
zacelilo
.
«
»
Že
dolgo
nisem
ničesar
slišala
o
njem
,
«
je
odgovorila
Nada
in
lahna
rdečica
ji
je
spreletela
lice
.
Pogovor
se
je
obrnil
na
drugo
polje
,
Nada
pa
ni
bila
tistega
večera
nič
več
vesela
...
In
zopet
so
potekali
tedni
in
meseci
.
Neko
popoldne
pa
je
pritekel
Trdinov
pastir
in
prinesel
Nadi
Verin
listič
:
»
Nada
!
Danes
je
tri
leta
,
odkar
si
bila
prvič
pri
nas
.
Zato
smo
zaklali
malega
janjčka
in
zvečer
ga
spečemo
na
dvorišču
,
na
vrtu
pa
priredimo
gostijo
.
Pridi
torej
!
«
Tri
leta
že
!
Kako
čas
hiti
!
Skoraj
stožilo
se
je
Nadi
.
Kmalu
pride
starost
.
In
mahoma
se
ji
je
zazdelo
to
njeno
življenje
pravzaprav
jako
ubogo
in
prazno
.
Vera
ima
moža
,
otroka
,
Miloš
je
oženjen
in
zadovoljen
,
vsakdo
,
kogar
pozna
,
ima
svoje
ljudi
,
svojo
družino
,
bitja
,
ki
zanje
živi
in
ki
žive
zanj
!
Nada
pa
je
sama
–
sama
!
Odprla
je
miznico
in
začela
čitati
pismo
svakinje
,
ki
ji
piše
o
Tonetu
Korošcu
.
Vsi
ga
imajo
radi
,
ker
je
tako
dober
in
ker
tako
rad
stori
za
vsakogar
,
kar
more
.
Sprijateljil
se
je
intimno
z
njenim
možem
Milošem
ter
prihaja
večkrat
k
njim
.
In
zadnjič
ji
je
Tone
povedal
,
da
je
nekdaj
mislil
,
da
bo
Nada
njegova
.
In
še
vedno
jo
ljubi
kakor
nekdaj
!
Dr.
Korošec
ima
zdaj
službo
,
ako
bi
le
hotela
,
bi
lahko
postala
njegova
žena
...
Tako
je
pisala
svakinja
.
Že
skoraj
štirinajst
dni
je
ležalo
to
pismo
v
miznici
,
in
še
vedno
ni
Nada
odgovorila
svakinji
ničesar
.
Kolikrat
je
prečitala
te
vrste
,
znala
jih
je
na
pamet
,
in
vendar
odločiti
se
je
bilo
tako
težko
!
In
zopet
se
je
spomnila
:
že
tri
leta
sem
tu
.
Kakor
voda
teče
čas
in
nikoli
več
se
ne
vrne
mladost
!
Spomnila
se
je
Bleda
,
onih
šetenj
s
Korošcem
po
Vintgarju
in
vseh
njegovih
blagih
besed
.
Dober
človek
je
,
da
,
in
gotovo
bi
bila
srečna
z
njim
.
Ali
neki
glas
ji
je
ugovarjal
:
Kaj
ga
ljubiš
?
In
spomnila
se
je
Gojka
,
svoje
prve
ljubezni
,
in
tistega
razgovora
v
Ljubljani
po
materini
smrti
.
Zabolelo
jo
je
nekaj
v
srcu
in
tiho
si
je
rekla
:
»
Pozabila
sem
ga
,
in
vendar
z
drugim
bi
ne
bila
srečna
!
«
Zaprla
je
zopet
miznico
s
pismi
in
v
naglem
sklepu
je
pisala
svakinji
:
»
Hvaležna
sem
Ti
za
Tvojo
skrb
zame
.
Vem
,
da
mi
želiš
dobro
–
ali
ni
mogoče
,
ne
more
biti
.
Reci
doktorju
Korošcu
,
da
ga
spoštujem
,
morda
od
vseh
ljudi
,
kar
jih
poznam
,
najbolj
.
In
naj
mi
odpusti
,
kar
sem
mu
zakrivila
neprijetnih
trenutkov
v
njegovem
življenju
.
Kesam
se
odkritosrčno
svoje
lahkomišljenosti
,
toda
njegova
žena
ne
morem
biti
–
ne
ljubim
ga
!
Nikdar
bi
ne
bili
Trdinovi
tako
srečni
,
kakor
so
,
ako
bi
se
ne
ljubili
,
nikdar
bi
bila
Ti
zadovoljna
v
zakonu
,
ako
bi
ne
ljubila
Miloša
,
ako
bi
ga
ne
bila
vzela
za
soproga
iz
ljubezni
.
Simpatija
je
za
zakon
premalo
in
večkrat
zmanjka
pozneje
tudi
te
.
Edino
le
v
ljubezen
verujem
in
brez
te
se
ne
omožim
nikdar
.
«
Zaprla
je
list
,
odpravila
pošto
in
odšla
k
Trdinovim
.
Urno
je
stopala
po
skalnatem
potu
in
nekako
zadovoljstvo
jo
je
navdajalo
,
da
se
je
odločila
po
svoji
vesti
.
Na
vrhu
hriba
sta
ji
prišla
vriskaje
dečka
naproti
in
oddaleč
se
je
videl
že
velik
plamen
.
Tam
so
že
kurili
grmado
,
pastir
je
pripravljal
raženj
za
janjca
,
da
bi
ga
potem
sam
vrtil
.
Bara
je
stala
vsa
rdeča
na
veznem
pragu
in
smejoč
je
pozdravljala
Nado
:
»
To
bo
gostija
,
gospodična
!
Tri
leta
so
že
tukaj
;
kar
verjela
nisem
,
ko
so
mi
gospa
včeraj
pripovedovali
.
Kakor
da
so
sinoči
prišli
,
se
mi
zdi
.
Da
,
da
,
čas
,
ta
je
uren
!
«
In
zavrtela
se
je
v
kuhinjo
.
Vera
je
prišla
tedaj
iz
gornjih
sob
,
vsa
sveža
,
v
belih
rokavih
,
s
svileno
ruto
krog
vratu
in
v
žametastem
modrcu
.
–
»
Tebi
na
čast
!
«
–
je
klicala
Nadi
.
Tudi
Trdina
se
je
prikazal
z
vrta
.
Nosil
je
svojo
enoletno
hčerko
visoko
na
rami
,
da
je
vriskala
od
veselja
.
Pozdravil
je
Nado
in
ji
izročil
otroka
,
ki
je
živahno
silil
k
njej
.
Nada
je
bila
njena
kumica
in
po
njeni
želji
so
ji
dali
ime
Mira
.
Tako
so
si
naredili
praznik
ta
večer
.
Prisrčna
veselost
je
zavladala
v
družini
,
šala
je
sledila
šali
,
smejali
so
se
,
gostili
in
peli
narodne
pesmi
,
vedno
druge
,
vedno
nove
.
Luna
je
vstala
iz
morja
,
in
vsi
trije
so
šli
k
pečini
v
bližini
,
od
koder
se
je
videlo
morje
posebno
čarovito
.
Ležalo
je
skrivnostno
,
temno
,
in
vendar
svetlikajoče
se
,
s
srebrno
cesto
od
neba
doli
do
bregov
kakor
ogromna
čudovita
plan
.
Neskončen
mir
je
ležal
nad
tem
čudovitim
horizontom
.
Kolikrat
se
je
Nada
pozneje
nehote
nasmehnila
,
ko
se
je
spomnila
,
kaj
je
povzročilo
pravzaprav
končni
obrat
vsega
njenega
življenja
.
Res
,
malenkosti
so
,
okrog
katerih
se
vrti
vsa
ta
naša
usoda
,
ki
se
nam
zdi
,
ah
,
tako
imenitna
,
ogromna
in
ki
je
v
vesoljstvu
nič
.
Domišljavi
smo
vsi
in
ne
škodi
nam
,
kadar
nam
kakšna
smešnost
zareži
v
obraz
...
Tisti
večer
,
ko
so
slavili
pri
Trdinovih
'
triletnico
'
,
odkar
je
prišla
Nada
prvikrat
gori
v
njihovo
domovanje
–
tisti
večer
torej
,
ko
sta
gledali
z
Vero
s
pečine
doli
na
širno
morje
,
sta
porabila
Trdinova
dečka
priliko
in
napila
sta
se
v
lopici
sladkega
starega
refoška
,
napila
se
,
kakor
da
je
nedolžni
malinovec
,
in
ne
plemenita
in
ognjevita
kraška
kaplja
.
Hudo
je
bilo
z
njima
.
Klicali
so
ju
in
iskali
z
lučjo
po
vsej
hiši
,
dokler
ju
niso
našli
speča
pod
mizo
v
lopi
s
praznimi
kozarci
v
rokah
.
Vera
se
je
zajokala
od
strahu
,
ali
situacija
je
bila
tako
komična
,
oba
dečka
tako
dražestna
,
da
se
je
morala
tudi
ona
smejati
med
solzami
.
Umili
so
ju
,
slekli
,
obvezali
jima
glave
z
jesihom
in
upali
vsi
,
da
se
prebudita
drugi
dan
brez
mačka
.
Spala
sta
še
trdno
,
ko
je
drugo
jutro
Nada
odhajala
,
da
bi
dospela
pred
osmo
doli
v
urad
.
Začudila
se
je
,
ko
je
prišel
popoldne
Trdina
na
pošto
z
resnim
,
preplašenim
licem
.
»
Nesrečna
fanta
!
Sam
ne
vem
,
kaj
naj
počnem
.
Vera
se
ne
da
umiriti
,
in
sam
sem
v
skrbeh
.
Strašno
jima
je
slabo
;
menda
imata
vročico
,
bleda
sta
,
in
odkar
sta
se
prebudila
,
bljujeta
neprestano
.
V
bližini
ni
nobenega
doktorja
,
zato
pravi
Vera
,
naj
telegrafiram
v
Trst
teti
,
ki
bo
že
kakšnega
poslala
.
Nesrečna
reč
!
Vino
je
bilo
sladko
,
pa
sta
se
ga
nacukala
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
!
Nikoli
jima
ne
dam
piti
vina
,
niti
z
vodo
ne
,
in
zdaj
se
mi
opijeta
kakor
čepa
.
Taka
otroka
!
Za
malega
se
v
resnici
bojim
.
Kakšne
skrbi
ima
človek
zaradi
take
bedarije
,
ki
bi
se
ji
najrajši
smejal
!
«
Trdina
se
je
res
zasmejal
,
ali
smeh
je
bil
neodkritosrčen
in
prisiljen
.
Nada
je
sestavila
obširnejšo
brzojavko
Trdinovi
teti
v
Trst
,
naj
pošlje
zdravnika
v
Križ
,
kateregakoli
in
takoj
,
in
naj
se
zglasi
zdravnik
,
ki
ga
pošlje
,
na
pošti
v
Križu
,
da
dobi
tam
spremljevalca
,
ki
ga
odpelje
dalje
.
Nato
je
odšla
s
Trdino
domov
,
da
pomaga
Veri
in
jo
malo
umiri
.
Pozno
zvečer
je
dospel
zdravnik
–
bil
je
Gojko
Zemljan
.
Ko
je
ugledal
Nado
,
ni
bil
nič
manj
presenečen
kakor
ona
sama
.
Čuden
slučaj
se
je
zaigral
z
njima
.
Gojko
je
bil
asistent
pri
znanem
in
popularnem
tržaškem
zdravniku
,
ki
ga
je
poslal
namesto
sebe
k
Trdinovim
.
Pregledal
je
dečka
in
potolažil
prestrašene
starše
,
da
jima
ne
bo
hudega
,
da
imata
sicer
izvanredno
močnega
–
mačka
,
ali
najdalje
v
dveh
dneh
bosta
zopet
skakala
okoli
hiše
kakor
prej
.
Po
tej
izjavi
mladega
zdravnika
je
tudi
Vera
oživela
,
in
mala
grešnika
se
njenemu
materinskemu
srcu
nista
več
tako
silno
smilila
kakor
še
četrt
ure
prej
.
»
Samo
da
ni
hujšega
,
to
jima
še
privoščim
!
Pomislite
,
kaj
takega
!
Ves
dan
sem
kakor
iz
sebe
.
Vsa
otečena
sem
od
jokanja
!
«
Dr.
Zemljan
je
dal
dečkoma
zdravila
,
da
bi
se
jima
pomiril
želodec
,
potem
je
Vera
priredila
večerjo
.
Dečkoma
je
bilo
kmalu
boljše
,
in
ko
sta
zaspala
,
se
je
Vera
že
sama
šalila
iz
svojega
strahu
in
skrbi
.
Opazila
pa
je
tudi
hitro
čudno
zadrego
med
Nado
in
med
Zemljanom
.
»
Zdi
se
mi
,
Nada
,
kakor
da
bi
bila
ti
že
od
prej
znana
z
gospodom
doktorjem
,
«
jo
je
interpelirala
naravnost
.
»
Ah
,
kaj
vam
ni
gospodična
še
ničesar
pripovedovala
?!
Seveda
,
taka
smešna
malenkost
!
Oh
,
gospa
,
to
je
važna
stvar
.
Prva
ljubezen
,
nesrečna
bolezen
...
je
pel
neki
moj
kolega
.
Gospodična
Nada
je
bila
prva
moja
ljubezen
,
to
je
zelo
važno
,
gospa
.
Davni
časi
...
tempi
passati
...
Jaz
sem
bil
takrat
še
idealen
fantiček
brez
brk
,
gospodična
Nada
pa
je
nosila
takrat
še
kratka
krila
.
«
»
Pripovedujte
,
gospod
doktor
,
pripovedujte
!
Nada
zatrjuje
,
da
je
moja
vdana
in
odkritosrčna
prijateljica
,
ali
o
tem
mi
ni
rekla
ničesar
!
«
se
je
jezila
Vera
.
»
Saj
sem
rekel
,
«
je
ugovarjal
dr.
Zemljan
,
»
saj
sem
rekel
,
gospodična
je
smatrala
pač
vso
tisto
otroško
epizodico
za
tako
brezpomembno
,
da
jo
je
pač
že
davno
pozabila
.
«
»
O
,
o
tega
ne
verjamem
!
Glejte
,
kako
je
zardela
!
O
,
Nada
,
tako
je
tvoje
prijateljstvo
?!
Čakaj
,
to
si
zapomnim
!
–
Samo
domišljajte
si
,
gospod
doktor
,
mnogo
si
domišljajte
.
Kdo
ve
,
zakaj
mi
ni
povedala
!
«
Gojko
je
pripovedoval
pol
humoristično
,
pol
resno
vso
historijo
svoje
in
Nadine
prve
ljubezni
,
tudi
tisto
slovo
v
Fužinah
,
ali
onega
dogodka
pri
Savici
ni
omenil
niti
onega
razgovora
v
Ljubljani
,
ko
je
umrla
Nadina
mati
.
»
Torej
na
Šmarni
gori
je
bilo
,
ko
sta
se
poljubila
prvikrat
?
Na
Šmarni
gori
,
bogme
,
zdi
se
mi
,
da
sem
bila
jaz
takrat
tudi
na
tistem
izletu
!
Da
,
da
,
zdaj
se
vas
prav
dobro
spominjam
,
gospod
doktor
.
Ah
,
pomislite
,
kako
se
snidejo
stari
znanci
!
Ti
,
človek
moj
,
«
se
je
obrnila
na
moža
,
»
kaj
ko
bi
si
še
nocoj
privoščili
kakšno
slavo
?
«
»
Dobro
!
Že
iz
veselja
,
da
tema
našima
prebitima
fantoma
nič
ni
!
«
je
pritrdil
Trdina
in
sam
je
odšel
v
klet
,
da
poišče
»
kaj
takega
,
da
bi
se
dalo
dostojno
trčiti
«
.
Vera
je
nalivala
v
kupice
.
»
Trčimo
!
«
je
rekla
,
»
trčimo
!
Vesela
sem
danes
,
da
so
se
na
tako
lep
način
izpremenile
moje
skrbi
,
vse
moje
smešne
skrbi
–
kajne
?
–
v
odkritosrčno
radost
.
Dobrodošli
,
gospod
doktor
,
upam
,
da
niste
zadnjič
gost
pod
našo
streho
!
In
zdaj
trči
še
ti
,
Nada
,
s
'
prvo
svojo
ljubeznijo
'
!
Lepo
trči
,
da
bodo
čaše
veselo
zapele
,
saj
veš
:
Wann
die
Liebe
ausgeglüht
,
fängt
die
Freundschaft
an
...
In
tako
prijateljstvo
,
pravijo
,
da
je
najtrpežnejše
!
«
»
Wann
die
Liebe
ausgeglüht
...
«
je
ponavljal
Gojko
in
pogledal
Nadi
v
oči
.
Roka
mu
je
lahno
zatrepetala
,
ko
je
vzdignil
kupo
...
»
Krasno
življenje
imate
tukaj
gori
,
«
je
rekel
takoj
nato
Trdini
skoraj
zavidno
.
»
Kakor
kralj
živite
in
še
lepše
!
Lepo
posestvo
,
mir
,
zdravo
delo
,
ljubeznivo
soprogo
,
krasne
otroke
...
Bogme
,
jaz
sem
drugače
prav
dobre
volje
,
ali
tukaj
bi
se
mi
malone
stožilo
kakor
beraču
pred
vrati
...
«
»
Oho
,
oho
!
Vi
slikate
moje
življenje
res
prezapeljivo
!
Glejte
,
otroci
pridejo
do
refoška
,
in
vse
slave
bi
bilo
kmalu
konec
!
«
Smejali
so
se
vsi
,
ali
Gojku
se
je
vendar
zdelo
,
da
je
razburjen
kakor
še
nikoli
,
da
je
sentimentalen
,
celo
žalosten
,
in
preden
je
legel
spat
,
si
je
ponovil
parkrat
,
da
je
smešen
,
da
je
norec
,
osel
pravzaprav
...
»
Enkrat
,
kakšno
nedeljo
popoldne
pridem
,
pa
vas
spremim
gori
k
Trdinovim
,
Nada
.
Ali
se
boste
jezili
?
«
je
vprašal
dr.
Zemljan
,
ko
se
je
poslavljal
pred
pošto
od
nje
in
od
Trdina
.
»
Zakaj
bi
se
jezila
?
Pot
je
dolga
gori
in
kratkočasnejše
bo
,
kakor
kadar
hodim
sama
.
«
Že
tretjo
nedeljo
se
je
oglasil
pred
dvanajsto
na
pošti
.
»
Zglasil
sem
se
,
da
ne
odidete
po
obedu
brez
mene
.
«
Nada
se
je
smejala
.
Bilo
ji
je
veselo
in
prijetno
.
Brez
zadrege
je
gledala
Gojka
.
»
Veste
,
da
me
bodo
v
trgu
opravljali
,
da
hodim
sama
z
gospodi
v
posete
in
še
tako
daleč
po
samotnem
Krasu
.
«
»
Ah
,
veste
kaj
,
naročite
nekaterim
damam
,
naj
naju
nadzirajo
z
daljnogledi
,
kako
pojdeva
po
poti
navzgor
!
Svetoval
bi
vam
,
da
si
najamete
posebno
strogo
gardedamo
,
ki
vas
bo
čuvala
!
«
Šalila
sta
se
tako
ter
se
smejala
.
Nada
se
je
spomnila
,
kako
je
dejala
Vera
oni
večer
:
Wann
die
Liebe
ausgeglüht
,
fängt
die
Freundschaft
an
...
Simpatična
ji
je
bila
ta
misel
in
z
velikim
zadoščenjem
je
konstatirala
,
da
je
njeno
srce
popolnoma
mirno
.
V
polnem
soncu
sta
odšla
iz
trga
.
Bilo
je
že
skoraj
vroče
.
In
ko
sta
tako
sama
stopala
po
peščeni
poti
med
kraškim
skalovjem
,
jima
je
pogovor
zastajal
vedno
bolj
.
Kakor
da
bi
nekaj
slutila
,
tako
tesno
je
postalo
Nadi
.
Hotela
je
pripovedovati
karkoli
,
da
bi
prekinila
mučni
molk
,
ali
zastonj
je
iskala
misli
;
vse
se
ji
je
zdelo
neumno
in
rajši
je
molčala
.
Nakrat
se
je
Gojko
ustavil
,
pogledal
ji
je
naravnost
v
oči
in
obraz
mu
je
vztrepetal
.
»
Nada
,
povem
vam
nekaj
strašno
banalnega
:
Rad
vas
imam
!
Še
vedno
vas
imam
rad
.
«
Nasmehnil
se
je
dobrodušno
in
mirno
.
»
Ali
se
vam
ne
zdi
,
da
naju
življenje
čudovito
hitro
izuči
?
Najprej
mislimo
,
da
se
nam
bo
ono
pokorilo
,
pa
se
moramo
mi
njemu
.
In
končno
ni
to
niti
tako
hudo
,
kakor
si
mislimo
prvi
trenutek
.
Ali
mi
verujete
?
Čisto
nič
nisem
mislil
na
vas
.
Spominjal
sem
se
vas
res
včasih
,
a
redkokdaj
,
kakor
se
spominjate
kakega
lepega
dneva
iz
otroških
let
.
Daleč
je
tisti
dan
,
neizrečeno
daleč
je
za
vami
in
zato
se
vam
zdi
še
lepši
,
še
mamljivejši
.
Smešna
želja
vas
obide
:
še
enkrat
bi
hotela
imeti
tisti
dan
,
eno
uro
vsaj
...!
Pa
se
vam
odpro
oči
,
ki
so
tako
prijetno
mižale
,
široko
se
vam
odpro
in
vi
vidite
,
da
je
tisti
dan
ostal
zadaj
,
daleč
zadaj
na
poti
,
ki
se
ne
boste
nikoli
več
vračali
po
njej
.
Zaboli
vas
nekaj
rahlo
v
duši
,
lahno
,
rahlo
–
in
potem
se
nasmehnete
,
zakaj
smešne
in
prazne
so
take
misli
,
kajne
?
«
Nada
se
je
čudila
.
Zopet
sta
šla
po
poti
navzgor
,
kakor
da
se
ni
ničesar
zgodilo
,
kakor
da
ji
ni
dejal
pravkar
,
da
jo
ima
'
še
vedno
'
rad
.
Mislila
je
prej
včasih
:
če
bi
ga
zopet
videla
in
bi
mi
dejal
,
da
me
ljubi
,
bi
gotovo
omedlela
.
Kar
omedlela
bi
in
padla
bi
na
tla
!
Razveselila
bi
se
neskončno
in
obenem
bi
se
razjokala
,
zakaj
srce
bi
me
zabolelo
,
strašno
bi
me
zabolelo
srce
za
vsa
ta
nesrečna
dolga
leta
,
ki
so
ležala
med
nama
in
so
mi
ga
vzela
in
oskrunila
.
Spomnila
bi
se
v
tistem
hipu
vseh
njegovih
besed
,
ki
mi
jih
je
govoril
takrat
v
Ljubljani
po
materini
smrti
,
in
zagledala
bi
pred
svojimi
očmi
vse
obraze
onih
žensk
,
ki
jih
je
ljubil
.
Zakaj
jih
je
ljubil
,
ko
sem
ga
ljubila
jaz
?!
Ko
sem
ga
ljubila
tako
lepo
,
a
ljubezen
onih
drugih
je
bila
grda
in
umazana
,
samo
strast
–
ne
,
niti
strast
ne
!
–
niti
strast
niti
ljubezen
,
samo
izprijenost
,
ki
se
dolgočasi
in
želi
izpremembe
.
–
Sto
misli
bi
mislila
v
enem
trenutku
,
srečna
bi
bila
,
in
vendar
bi
se
ji
srce
zvijalo
od
žalosti
.
In
omedlela
bi
,
padla
bi
na
tla
od
vseh
teh
čustev
!
Ali
zdaj
je
stopala
po
poti
navzgor
in
poslušala
ga
je
začudeno
,
kako
je
govoril
,
zgovorno
,
z
mehkim
glasom
,
ki
se
mu
je
slišalo
,
kako
rad
ima
vse
te
besede
,
ki
mu
jih
govore
usta
.
»
Nada
,
pomislite
,
nič
nisem
sanjal
,
da
bi
kdaj
živela
skupaj
.
–
Imeli
ste
enkrat
krasen
prstan
,
prelep
prstan
in
izgubili
ste
ga
kdo
ve
kje
.
Spomnili
ste
se
nanj
,
ali
nikoli
niste
mislili
:
nataknem
si
ga
na
prst
in
lepo
se
bo
bleščal
,
kadar
zamahnem
z
roko
.
Izgubljen
je
prstan
,
čemu
misliti
,
da
bi
se
vam
svetil
na
prstu
?
–
In
vidite
