jezopet
vse
zaklenil
.
Ogrne
plašč
,
ozre
se
še
enkrat
po
sobi
in
gre
ven
po
stopnicah
dol
.
Zdolaj
je
Krivčevemu
stanovanju
nasproti
ležal
Marijan
.
V
to
sobo
stopi
starec
tiho
.
Krivčevka
je
dremala
na
stolu
pri
bolniku
in
se
ni
prebudila
.
Oče
pristopi
bliže
k
bolnemu
sinu
,
položi
roko
na
čelo
,
potiplje
žilo
in
šepeta
:
»
Umreti
ne
more
!
«
»
Sin
,
bodi
srečnejši
,
ko
je
bil
tvoj
oče
!
«
pravi
,
ko
je
Marijana
nekaj
minut
gledal
.
»
Kolni
ga
,
če
hočeš
!
«
In
morda
čez
dolgo
dolgo
časa
je
prišla
zdaj
solza
v
oko
možu
,
ki
solz
ni
poznal
.
»
Ponoči
in
v
bolezni
te
pustim
kakor
volk
svoje
mlade
v
brlogu
.
Pustim
te
,
da
te
ne
bom
nikdar
več
videl
,
da
bom
poslovil
se
od
tega
sveta
,
smrdljive
luže
!
O
,
da
bi
ti
drugo
prepričanje
imel
o
življenju
,
da
bi
vedno
v
dosedanjih
sanjah
ostal
!
Zato
te
nisem
budil
,
zato
nočem
,
da
bi
ti
očital
kdo
očeta
.
«
Pri
teh
zadnjih
besedah
se
je
bila
Krivčevka
zbudila
.
Stari
je
ni
opazil
.
Odšel
je
.
»
Kaj
neki
to
pomenja
?
«
mislila
si
je
.
»
Bog
ve
,
če
je
bolezen
zagovarjal
,
ka-li
?
Moram
vendar
pogledati
za
njim
!
«
In
ko
je
šla
po
prstih
iz
sobe
,
našla
je
vežna
vrata
na
stežaj
odprta
.
»
Za
božjo
voljo
,
kaj
bo
neki
delal
zunaj
?
«
mislila
je
in
gledala
po
dvorišču
in
po
vrtu
.
Gospoda
ni
bilo
nikjer
.
Ravno
je
bila
namenjena
vrata
zapahniti
,
ko
zasliši
tam
pri
hlevu
nekaj
šumenja
.
Gospod
Piškáv
je
bil
konja
osedlal
in
Krivčevka
je
videla
,
kako
ga
je
zasedel
in
odjahal
z
dvorišča
po
poti
proti
Slemenicam
.
»
Da
bi
le
ne
znorel
!
Prehladil
se
bo
,
potlej
bom
morala
pa
okopavati
ga
kakor
zdaj
Marijana
.
Zmerom
sem
mislila
,
da
ne
bo
nič
dobrega
,
ker
je
ponoči
zunaj
ostajal
.
Zdaj
je
pa
staknil
,
česar
je
iskal
.
In
stari
še
laglje
kaj
dobi
.
«
Tako
je
majka
gostolela
,
zapiraje
vrata
,
potem
pa
šla
svojemu
ljubeznivemu
povedat
,
kaj
je
videla
.
Na
Slemenicah
je
bila
še
luč
,
čeravno
je
bilo
že
precej
pozno
ponoči
.
Bili
so
zdaj
v
gradu
samo
domači
,
zakaj
stotnik
in
Vencelj
s
hčerjo
so
se
bili
koj
odpravili
,
ko
so
videli
,
da
bi
bili
po
neprijetnem
dogodku
s
Kvasom
za
celo
družino
kakor
gostje
skoro
nadležni
.
V
navadni
sobi
sta
sedela
graščak
in
njegova
žena
.
Manica
in
prejšnji
Kvasov
učenec
sta
bila
odšla
spat
.
Oče
in
mati
pak
sta
ukrepala
to
in
ono
.
Mati
je
zagovarjala
hčer
,
kolikor
je
mogla
,
oče
pa
ji
je
očital
,
da
bi
bila
ona
morala
bolj
paziti
.
Naposled
sta
se
v
tej
misli
zedinila
,
da
bi
bil
Kvas
dober
zet
,
ko
bi
le
kako
premoženje
imel
,
preverila
sta
pa
drug
drugega
,
da
bo
deklica
kmalu
pozabila
vse
to
in
se
bo
rada
možila
,
kadar
dobra
prilika
pride
.
Ravno
sta
tudi
onadva
vstala
,
ko
je
prišla
stara
Urša
na
vrata
povedat
,
da
je
gospod
s
Poleska
tukaj
.
Precej
je
Piškáv
v
sobo
stopil
.
Čudila
sta
se
temu
prihodu
tem
bolj
,
ker
odurni
sosed
še
podnevi
ni
imel
navade
obiskovati
ju
.
»
Dober
večer
,
gospod
Piškáv
!
Kako
je
Marijanu
?
Vendar
ne
slabeje
?
«
reče
graščak
.
»
Bo
že
,
že
!
«
odgovori
stari
ter
se
usede
.
»
Prav
hudo
nam
je
bilo
,
ko
smo
to
nesrečo
slišali
,
ki
je
vas
zadela
;
zakaj
radi
smo
imeli
Marijana
,
kakor
da
bi
bil
naš
domač
,
«
pravi
gospa
.
Doktor
Kaves
izvleče
iz
svojega
plašča
zapečaten
šop
pisanj
ter
ga
dene
na
mizo
,
rekoč
:
»
Gospod
sosed
,
nekaj
vas
bom
prosil
.
Obljubite
mi
,
da
boste
tako
dobri
in
mi
boste
to
opravili
.
«
»
Z
veseljem
,
če
je
le
v
moji
moči
!
«
odgovori
graščak
.
»
Jaz
moram
zdaj
precej
,
še
to
noč
,
odpotovati
.
Prosim
vas
,
dajte
to
pisanje
,
zapečateno
kakor
je
,
mojemu
sinu
,
kadar
bo
čisto
zdrav
.
Pred
ne
!
«
»
Bodite
brez
skrbi
!
Shranjeno
bode
dobro
!
«
»
In
še
to
.
Vi
ste
imeli
tukaj
nekega
Kvasa
za
učenika
,
kakor
sem
slišal
.
Ta
je
nedolžen
,
da
je
mojega
sina
poškodoval
.
To
ni
res
.
Tedaj
vas
pooblastim
v
svojem
in
sinovem
imenu
,
da
ga
rešite
vseh
sitnosti
.
Da
se
vam
veruje
,
prosim
,
dajte
mi
malo
papirja
in
pero
.
«
Piškáv
zapiše
te
besede
:
Lovre
Kvas
ni
bil
pri
poboju
mojega
sina
Marijana
.
Sicer
pa
je
moja
in
bode
tudi
mojega
sina
želja
,
da
se
ta
reč
ne
preiskuje
dalje
.
»
To
izročite
sodniji
,
brž
ko
morete
.
Mogoče
je
,
da
bi
moj
sin
na
tem
kako
drugo
bolezen
dobil
.
Ko
bi
se
to
primerilo
,
dajte
zdravniku
Venclju
to
,
kar
bom
zdaj
napisal
.
On
bo
že
vedel
,
kako
se
ima
ravnati
.
«
In
napisal
je
stari
nekaj
latinskih
besedi
in
znamenj
,
katerih
graščak
ni
umel
.
Potem
je
Piškáv
vstal
in
šel
.
Graščak
ga
je
spremil
po
stopnicah
dol
in
,
ko
je
videl
,
da
ima
konja
pred
vrati
privezanega
,
pomagal
mu
je
,
da
je
zajahal
.
Poslovil
se
ni
nič
,
spodbodel
je
konja
in
kmalu
ga
graščak
ni
videl
več
in
—
nihče
ne
več
!
Prav
po
natančni
niti
morava
govoriti
,
sicer
bo
nama
besede
pregledal
in
naju
ubadal
.
Zares
,
Horacijo
,
jaz
sem
ta
tri
leta
opazoval
:
današnji
čas
je
tako
ostrozob
,
da
kmet
dvorniku
na
pete
stopa
.
Shakespeare
Štiri
tedne
pozneje
je
bilo
zopet
nekaj
pivcev
zbranih
pri
Obrščaku
.
»
Pravijo
,
da
se
je
bil
tisti
učeni
,
ki
je
bil
tukaj
gori
v
gradu
za
šolmoštra
,
nekaj
zameril
,
zato
so
ga
odvrgli
,
«
reče
Matevžek
.
»
Kako
so
mu
že
dejali
?
«
vpraša
eden
tovarišev
.
»
Znano
ime
je
imel
,
«
odgovori
Matevžek
,
»
prav
kmečko
ime
.
Pa
mi
na
misel
ne
pride
.
Čakaj
no
!
Če
Kavelj
ali
kako
.
He
,
Obrščak
,
ti
boš
vedel
!
«
»
Kaj
imate
v
pogovoru
?
«
vpraša
krčmar
,
od
druge
mize
pristopivši
.
»
Radi
bi
vedeli
,
kako
se
je
tisti
pisal
,
ki
je
grajskega
fanta
učil
?
«
»
Za
Kvasú
se
je
pisal
.
Pravi
fant
je
bil
tisti
.
Škoda
,
da
je
moral
kopita
pobrati
iz
našega
kraja
.
«
»
Pravijo
,
da
se
je
pri
grajski
ženil
,
to
je
bilo
že
malo
neumno
;
zakaj
ta
dekle
bo
petična
in
denarna
in
,
kdor
jo
bo
dobiti
hotel
,
ne
bo
smel
imeti
suhega
mošnjička
.
Ta
Kvas
je
bil
pa
legak
za
okrogle
stvari
,
ki
izpod
palca
uhajajo
,
«
ugiblje
Matevžek
.
»
Saj
to
ni
res
,
da
bi
se
bil
ženil
.
Fant
je
bil
premoder
,
«
ugovarja
krčmar
.
»
Ljudje
govoré
belo
in
črno
.
Pameten
človek
ni
,
da
bi
vse
verjel
.
Samo
zato
,
ker
so
ga
dolžili
,
da
je
bil
Marijana
pretepel
,
zato
ni
htel
več
tod
okoli
hoditi
.
«
»
Da
,
pa
le
dobro
pomniti
,
«
reče
tretji
,
»
tako
dobro
se
mu
ne
bo
nikjer
godilo
,
kakor
se
mu
je
tukaj
v
gradu
.
Tukaj
so
mu
stregli
kakor
otročnici
.
«
»
Zakaj
pa
ne
?
«
pravi
Matevžek
.
»
Saj
je
tisti
pijani
Dolef
óndan
pravil
,
da
je
šel
na
Dunaj
,
kjer
ima
cesar
svojo
hišo
in
ministri
njegovi
,
ki
denar
delajo
.
«
»
Bog
vé
,
če
ima
kaj
zemljišča
cesar
ali
ima
samo
hišo
?
«
vpraša
prileten
mož
.
»
E
,
kako
si
neumen
!
«
pravi
Matevžek
.
»
Čemu
bo
pa
cesarju
njiva
in
travnik
?
Saj
taki
veliki
gospodje
se
ne
pečajo
s
kmetijo
,
saj
lahko
na
kupičku
živi
in
še
prav
dobro
.
Le
pomisli
,
koliko
denarja
mu
pride
v
mošnjo
iz
davkov
,
ki
mu
jih
dajemo
.
«
»
Saj
tegá
ne
mislim
,
da
bi
sam
orat
ali
vlačit
ali
kosit
šel
;
ampak
takole
kakor
naš
graščak
na
Slemenicah
,
delavce
ima
,
ki
delajo
,
on
pa
ukazuje
,
«
pravi
oni
.
»
Šleva
neumna
!
«
reče
Matevžek
.
»
Naš
graščak
je
muha
proti
cesarju
in
berač
.
To
bi
mu
jaz
v
zobe
povedal
,
ko
bi
tukaj
bil
.
Cesar
ima
samo
denar
pa
vojsko
,
da
jo
komandira
.
Njemu
je
že
otorej
dobro
,
da
mu
ni
treba
za
nobeno
delo
prijeti
.
Zakaj
je
pa
naš
gospodar
in
zakaj
vsako
nedeljo
molimo
zanj
po
litanijah
?
«
»
Res
je
tako
,
kakor
ti
praviš
,
Matevžek
!
«
potrdi
krčmar
.
»
Ne
boste
me
pregovorili
,
ne
,
«
reče
oni
kmetič
.
»
Če
ste
vi
modri
,
tako
sem
tudi
jaz
.
Jaz
vem
,
da
ima
cesar
okoli
svoje
hiše
vsaj
toliko
prostora
,
da
kakovo
zelje
posadi
ali
kako
solato
.
Kaj
mislite
,
da
,
kadar
hoče
cesarica
za
svojo
družino
južino
skuhati
,
da
vselej
košaro
vzame
v
naročaj
in
letí
k
sosedovim
kupovat
?
Kaj
še
!
To
bi
bilo
nesloveče
,
ko
bi
kaj
takega
doma
ne
imela
,
kar
imajo
druge
žene
,
ki
so
manj
ko
ona
in
ji
morajo
biti
pokorne
.
«
»
Glej
ga
no
!
Kaj
si
tako
neumen
,
da
misliš
,
da
cesarica
sama
kuha
?
Kaj
ne
more
imeti
ene
kuharice
ali
pa
še
dveh
?
Cesar
ima
drugače
večjo
družino
ko
ti
ali
jaz
.
Bog
ga
vedi
,
koliko
hlapcev
in
dekel
ima
in
pastirjev
,
da
mu
konje
pasó
.
Zakaj
on
se
vozi
gotovo
s
štirimi
konji
,
kakor
so
se
njega
dni
grofje
.
In
svojo
ženo
ima
,
vem
da
,
tako
rad
,
da
noče
,
da
bi
se
s
kuho
upirala
in
ubijala
.
«
»
No
,
če
vi
bolj
veste
,
pa
vedite
!
«
reče
kmetič
in
malo
razžaljen
,
da
so
vsi
z
Matevžkom
potegovali
in
njegova
ni
obveljala
,
natlači
si
pipo
tobaka
in
molči
.
Krjavelj
je
v
tem
hipu
prišel
in
že
na
vratih
vprašal
krčmarja
.
»
Ti
,
glej
ga
!
Zaupaj
mi
ga
en
lunek
,
pol
fraklja
,
žganega
!
Smolnjak
bom
poprodal
in
ne
bom
te
pozabil
.
«
»
Ti
rad
pozabiš
,
Krjavelj
!
«
odgovori
krčmar
.
»
E
,
ne
bodi
,
ne
bodi
!
Zaupaj
,
zaupaj
!
Saj
ti
ni
na
srcu
zrastlo
,
ampak
Hrvat
ti
ga
je
pritovoril
na
konjskem
hrbtu
,
«
prosi
Krjavelj
in
krčmar
ni
bil
neusmiljen
ter
je
prinesel
žganja
.
»
Saj
ti
lahko
plačuješ
,
Krjavelj
!
Deseti
brat
,
ki
je
pri
tebi
umrl
,
imel
je
dvajsetice
,
«
reče
eden
kmetov
.
»
Ka-je
?
«
vpije
Krjavelj
naenkrat
ves
srdit
,
ko
je
glažek
v
roki
imel
.
»
Cucek
ga
podiši
,
desetega
brata
,
figo
mu
bom
pokazal
,
takole
,
kadar
se
snideva
na
onem
svetu
!
«
»
Zakaj
si
tako
hud
?
«
»
Kaj
?
Ali
se
ni
spodobilo
,
da
bi
bil
jaz
po
njem
dobil
kakov
denar
,
ki
sem
ga
pasel
in
pod
streho
imel
in
muham
branil
?
«
»
Ali
nisi
ničesar
dobil
?
«
vpraša
ga
Matevžek
.
»
Nič
!
Toliko
ne
,
kakor
je
to
žgano
vince
vredno
!
«
odgovori
Krjavelj
.
»
Jaz
sem
bil
pomorski
vojščak
,
imel
sem
sabljo
in
,
kjer
sem
bil
,
povsod
so
me
v
čislih
imeli
.
Ta
prekanjenec
mi
pa
tako
naredi
.
Le
čakaj
,
škodilo
mu
bo
to
!
Če
mene
Bog
sliši
in
vidi
,
on
ni
zveličan
.
To
je
krivica
,
taka
,
ko
tisti
muhasti
greh
,
ki
v
nebesa
vpije
.
«
»
Saj
lažeš
,
gotovo
si
kaj
pograbil
,
pa
tajiš
ko
gad
noge
.
«
»
Kaj
sem
pograbil
?
Kaj
?
Tri
umazane
dvajsetice
sem
našel
,
to
je
vse
!
Kaj
sem
pograbil
?
In
pa
tiste
njegove
čevlje
imam
doma
na
polici
.
Pa
so
mi
še
v
urbasih
preozki
!
Deseti
brat
je
imel
pa
še
eno
butaro
bankovcev
,
bog
ve
koliko
.
V
ruto
je
imel
zavite
in
zmerom
jih
je
nosil
pri
sebi
,
v
nedrju
.
Ko
je
ležal
,
imel
jih
je
v
zglavju
.
V
ruto
je
bilo
zavito
in
povezano
in
enkrat
sem
videl
,
da
je
čudno
pomalan
papir
notri
.
Kaj
pak
je
bilo
tisto
,
če
niso
bili
bankovci
?
In
ko
je
umrl
,
iskal
sem
povsod
tistega
,
pa
ni
bilo
nikjer
.
Kam
je
prešlo
?
Gospoda
so
vzeli
,
ta
lakomna
gospoda
!
«
»
Katera
gospoda
?
«
vpraša
krčmar
.
»
Kaj
ti
vem
,
kateri
je
vzel
?
Tri
dni
popred
,
preden
je
umrl
Martinek
,
bili
so
trije
pri
njem
.
Tisti
Kvas
,
ki
ni
več
na
Slemenicah
,
fajmošter
in
stari
s
Poleska
,
ki
je
zdaj
pobegnil
,
kakor
pravijo
.
«
»
Gospoda
fajmoštra
menda
vendar
ne
boš
dolžil
tatvine
?
«
pravi
Matevžek
.
»
Kaj
,
«
vpije
Krjavelj
,
»
zakaj
je
bil
pa
tak
lep
pogreb
?
Pogreb
in
maša
denar
velja
.
«
»
To
je
vse
plačal
mladi
Dražar
,
kateremu
je
deseti
brat
zaklad
skopal
.
Le
molči
,
Krjavelj
,
in
pazi
,
kaj
govoriš
!
«
svari
ga
krčmar
.
»
Tako
sta
pa
onadva
kradla
.
Naj
!
Saj
jima
ne
bo
nič
zaleglo
,
če
Bog
mene
sliši
.
Človek
bi
si
bil
vsaj
še
eno
kozo
kupil
,
ko
ne
bi
bili
ti
lakotniki
bankovcev
požrli
.
«
In
prav
milo
se
je
storilo
Krjavlju
.
Ni
se
dal
preveriti
možem
,
da
morda
deseti
brat
ni
imel
bankovcev
,
ampak
kako
drugo
pisanje
.
Kako
je
bilo
Krjavlju
hudo
pri
srcu
,
to
utegne
le
tisti
popolnoma
umeti
,
kateri
je
skusil
kakor
on
,
kako
človeka
jé
in
peče
,
če
vidi
,
da
mu
je
dolgega
upanja
spolnitev
splavala
po
vodi
.
Ker
pa
vemo
,
da
je
med
našimi
blagovoljnimi
bralci
le
malo
takih
,
ki
,
bi
poznali
žalost
in
otožnost
po
kozi
,
ki
bi
lahko
bila
,
pa
je
ni
,
bojimo
se
,
da
baš
večina
ne
bo
umela
Krjavljeve
reve
in
nadloge
.
Zakaj
še
kmetje
,
Krjavljevi
znanci
,
ki
so
bili
vrh
vsega
tega
še
sami
kozarji
,
niso
umeli
Krjavljevega
srca
ali
ga
vsaj
umeti
niso
hoteli
.
Brezsrčno
so
se
smejali
ubogemu
možu
.
Krjavlja
,
ki
si
je
bil
dobro
v
svesti
,
da
je
pametnejši
ko
vsi
ti
praznoglavci
,
jezilo
je
to
posmehovanje
majhno
in
,
da
bi
svojo
misel
še
bolj
ozatrdil
in
se
tako
malo
maščeval
,
začel
je
še
bolj
rentačiti
in
kleti
desetega
brata
,
ki
mu
ni
ničesar
zapustil
razen
premajhnih
čevljev
in
treh
dvajsetic
.
Ali
kmetje
tudi
tukaj
niso
hoteli
njegovih
misli
biti
,
hvalili
so
desetega
brata
,
rekši
,
da
ga
je
škoda
,
da
je
umrl
,
in
Matevžek
je
celo
predrznil
se
Krjavlja
podučevati
,
da
pregrešno
govori
,
če
koga
,
ki
je
umrl
,
tako
obira
.
To
je
bilo
pa
poštenjaku
vendar
preveč
.
Klobuk
je
jezno
na
glavo
potisnil
,
vse
žganje
naenkrat
izpil
in
zavpil
:
»
Kaj
,
vi
boste
meni
pravili
,
kaj
je
greh
?
Pa
vi
?
Kaj
boste
zame
plačevali
ali
kako
?
Vi
vsi
vkup
še
ne
veste
,
kdaj
ste
siti
!
Jaz
sem
bil
pomorski
vojščak
,
svet
sem
obhodil
,
pa
nihče
me
ni
učil
,
kaj
je
greh
!
Učenega
Hrvata
sem
imel
na
barki
za
prijatelja
,
on
je
več
vedel
ko
vi
vsi
in
ni
me
učil
,
kaj
je
greh
.
«
In
odhajaje
zaloputne
Krjavelj
duri
za
seboj
,
da
se
je
vsa
Obrščakovina
potresla
.
Po
Krjavljevem
odhodu
se
je
nekaj
časa
pletla
govorica
o
njem
.
Kmetje
so
ga
sodili
in
obirali
po
svoje
,
kakor
so
najbolje
vedeli
in
znali
,
in
so
tako
prišli
na
njegov
smolnjak
,
na
dobra
kola
in
sploh
na
kmetijo
.
Naposled
se
je
pa
po
stari
navadi
pomenek
tako
zasuknil
,
da
so
zopet
o
prvi
reči
govorili
,
o
Kvasu
in
desetem
bratu
.
»
Tedaj
je
vendarle
umrl
,
Martinek
!
«
reče
eden
izmed
mož
.
»
Pač
ga
je
škoda
!
On
je
znal
lepo
govoriti
,
kadar
se
je
podal
.
Takega
ne
bo
več
nekaj
časa
ali
pa
nikoli
.
«
»
Kaj
menite
,
vendar
je
to
čudno
,
«
pravi
Matevžek
.
»
Človek
živi
,
vesel
včasi
,
včasi
žalosten
,
nazadnje
ga
pa
zmanjka
.
Čez
tri
leta
ne
bo
že
nihče
vedel
,
da
je
deseti
brat
živel
.
Komaj
ga
bo
še
eden
izmed
nas
pomnil
,
kakovega
lica
je
bil
.
«
»
Saj
smo
za
nebesa
ustvarjeni
,
kakor
pravijo
učeniki
naši
.
Naj
bo
,
kakor
je
božja
volja
,
«
odgovori
drugi
.
»
Šembrano
lep
pogreb
se
je
bil
napravil
,
«
pravi
krčmar
.
»
Kajpak
!
«
odgovori
Matevžek
.
»
Kadar
boš
ti
umrl
ali
pa
jaz
,
ne
bo
svet
tako
vrel
skupaj
,
tako
je
po
pravici
govoriti
.
Posebno
gosposkega
ne
bo
nobenega
za
teboj
.
Pri
pokopavanju
je
bil
graščak
,
Vencelj
,
tisti
Kvas
in
vedi
ga
Bog
,
če
še
kdo
,
ka-li
.
«
»
Tistega
Kvasa
ni
bilo
potlej
več
videti
,
kar
so
desetega
brata
pokopali
,
«
dostavi
krčmar
.
»
Veste
,
kaj
bom
jaz
rekel
,
možje
!
«
oglasi
se
kmetič
,
ki
je
bil
v
prepiru
o
cesarju
v
manjšini
ostal
,
»
kadar
bom
jaz
umrl
,
nič
ne
skrbim
in
malo
mi
je
mar
za
to
,
ali
bo
šel
kak
gosposki
človek
za
menoj
za
pogrebom
ali
ne
.
Jaz
sem
včasi
,
kadar
nisem
mogel
spati
,
premišljeval
in
pravim
,
da
Bog
kmetovo
molitev
rajši
ima
ko
gospodovo
.
Saj
še
ne
vem
,
če
gospôda
kaj
moli
ali
nič
.
Le
v
cerkvi
ga
oglej
.
Pokonci
stoji
in
še
z
usti
ne
gane
.
Bog
ima
kmečko
molitev
rajši
ko
gosposko
,
zato
ker
kmet
več
molitve
stori
.
«
»
Kaj
še
,
ti
ne
veš
nič
,
«
oglasi
se
Matevžek
brž
.
»
Če
gospod
le
križ
stori
,
pri
Bogu
menda
več
zaleže
kot
tvoj
cel
roženkranec
.
Le
ti
na
pratiko
poglej
,
kjer
svetniki
malani
stojé
,
črni
in
rdeči
.
Pa
razbiraj
svetnike
in
videl
boš
,
da
so
vsi
gosposkega
stanu
.
Ta
ima
škofovsko
palico
namalano
,
ta
kraljevo
krono
,
ta
ima
bukve
v
rokah
.
Kmeta
pa
ne
najdeš
med
svetniki
in
svetnicami
ne
.
«
Oni
mož
od
jeze
zardí
,
da
se
mu
zopet
njegova
beseda
oméče
.
Koj
se
pa
nekaj
domisli
,
vesel
udari
ob
mizo
in
zavpije
:
»
Ni
res
,
kar
praviš
!
Sveti
Gol
na
pratiki
nima
ni
bukev
ne
škofovske
kape
namalane
zraven
sebe
,
ampak
panj
čebel
nese
na
rami
.
Kdo
pravi
,
da
ni
bil
kmet
,
če
nosi
čebele
?
«
»
Jaz
pravim
!
«
vpije
Matevžek
.
»
Ti
ne
veš
prav
.
Le
poslušaj
,
bom
jaz
povedal
!
Zakaj
se
pa
pravi
v
pregovoru
:
Sveti
Gál
panj
čebel
ukrál
!
On
ni
bil
kmet
in
čebel
ni
imel
v
lastnem
uljnjaku
,
ampak
ukradel
jih
je
bil
pri
sosedu
.
Zato
je
pokoro
delal
in
v
nebesa
šel
potlej
za
svetnika
.
«
»
Nemara
da
je
res
tako
,
«
pravijo
drugi
.
Oni
kmetič
malo
pomisli
,
vdrugič
ob
mizo
udari
in
pravi
:
»
Pa
je
vendar
tudi
en
kmet
svetnik
,
recite
,
kar
hočete
.
Zakaj
se
pa
o
svetem
Zidoriusu
poje
,
da
je
bil
kmet
in
je
ovčice
pasel
,
na
Oljski
gori
,
trinajst
let
.
«
»
Nú
,
naj
bo
!
«
pravi
Matevžek
.
»
Pa
tega
ne
veš
samo
ti
.
Tudi
mi
vemo
,
da
je
bil
sveti
Zidorius
poprej
kmet
!
Pa
preden
je
s
svetim
Petrom
porajtal
,
da
ga
je
med
svetnike
v
nebesa
spustil
,
stopil
je
v
žolnirski
stan
,
kakor
pesem
pravi
.
Saj
se
poje
:
Zvesto
je
cesarja
služil
,
še
bolj
pa
gospod
Bogá
.
Ali
se
ne
poje
tako
?
«
»
Naj
se
!
«
odgovori
oni
.
»
Obrščak
,
kaj
sem
dolžen
?
«
»
Nikar
še
ne
hodi
,
«
tolaži
ga
krčmar
.
»
Nočem
,
da
bi
se
kdo
ujedal
in
mi
vsako
besedo
ometal
.
Kar
vem
,
to
vendar
vem
,
ne
?
Naj
pa
Matevžek
govori
,
ki
vse
ve
in
zna
!
«
»
Toliko
že
ko
ti
!
Zgaga
sitna
!
«
huduje
se
Matevžek
.
»
To
se
ve
,
pratiko
boš
naredil
!
«
pravi
oni
,
plača
in
odide
v
jezi
.
Možje
tudi
tega
dobro
oberó
in
,
ko
jim
besedi
zmanjka
,
govoré
zopet
o
desetem
—
bratu
,
ugibaje
,
kako
čudno
je
to
,
da
je
umrl
,
kje
neki
se
je
rodil
,
koliko
je
vedel
in
druge
preimenitne
reči
,
katerih
ne
bomo
razkladali
.
Že
truplo
moje
bo
trohnelo
,
in
glej
...
pa
kaj
sem
in
kako
,
to
pač
ne
bo
ljudi
skrbelo
.
Lermontov
Čeravno
smrt
ni
največje
gorje
,
ki
more
človeka
zadeti
,
pritegnil
nam
bode
vendar
vsak
,
da
je
zdravje
največja
dobrota
.
Tega
je
pač
preverjen
,
kdor
po
dolgi
bolezni
prvič
zopet
stoji
ozdravljen
pod
prostim
nebom
z
nekim
nepopisljivim
občutkom
,
kakor
da
bi
se
danes
rodil
,
kakor
da
bi
bilo
vse
okrog
njega
novo
in
bolj
prijazno
ko
kdaj
pred
.
Te
občutke
je
imel
Marijan
,
ko
je
nekega
jutra
vprvič
čez
dolgo
zopet
sedel
pred
hišo
.
Stari
oče
njegov
je
prav
slutil
,
ko
je
odhajaje
mislil
,
da
se
utegne
sina
še
druga
bolezen
lotiti
.
Zdravnik
Vencelj
je
imel
dokaj
posla
in
hoje
,
preden
ga
je
ozdravil
.
Danes
šele
mu
je
dovolil
,
da
sme
iti
iz
hiše
kam
,
dasi
ga
je
svaril
in
zabičeval
mu
,
naj
se
še
vedno
varuje
.
Toda
čisto
veselje
zopet
dobljenega
zdravja
so
Marijanu
kalile
druge
misli
.
Očeta
ni
bilo
in
nihče
mu
ni
mogel
povedati
,
kam
je
šel
.
Zdravnik
Vencelj
,
ki
je
vsak
dan
dohajal
na
Polesek
,
ni
mu
hotel
ničesar
več
povedati
,
kakor
da
je
potoval
nekam
po
opravkih
.
Slemeniški
graščak
,
ki
ga
je
tudi
sem
ter
tja
obiskoval
,
govoril
je
še
manj
in
stara
Krivčevka
ni
vedela
drugega
povedati
,
kakor
kar
je
videla
tisto
noč
.
Dejala
pak
je
vedno
,
da
morajo
na
Slemenicah
več
vedeti
,
ker
je
bil
stari
nazadnje
tam
,
kakor
so
ljudje
pravili
.
»
Danes
moram
za
gotovo
zvedeti
,
«
mislil
si
je
Marijan
,
vstal
s
svojega
sedeža
in
počasi
koračil
proti
Slemenicam
.
Noge
so
se
mu
pod
koleni
šibile
,
tako
da
je
trikrat
toliko
časa
potreboval
do
graščine
kot
druge
krati
.
Prvo
je
videl
Manico
,
ki
je
pred
gradom
sedela
pod
lipami
.
Bila
je
jako
spremenjena
od
poslednjega
časa
,
bledejšega
in
bolj
upadenega
lica
.
Ko
ga
je
zagledala
,
oblila
jo
je
za
hip
lahna
rdečica
,
vstala
je
in
segla
mu
v
roke
,
rekoč
:
»
Marijan
—
že
na
nogah
?
To
me
prav
iz
srca
veseli
.
Naj
bom
jaz
prva
na
Slemenicah
,
ki
želi
,
da
bi
ti
zdravje
stanovitno
ostalo
.
Usedi
se
,
nemara
da
si
še
slaboten
.
«
»
Spremenila
si
se
,
Manica
!
Morda
si
bila
tudi
ti
bolna
?
«
pravi
Marijan
.
»
Ne
—
zdrava
sem
.
«
Oba
sta
potem
nekaj
časa
tiho
sedela
.
Marijan
je
gledal
v
tla
,
deklica
pak
v
svoje
delo
.
»
Manica
,
«
spregovori
Marijan
zopet
,
»
nikdar
te
nisem
še
tako
blede
videl
.
In
prav
žalostna
se
mi
zdiš
.
To
pa
tudi
mene
boli
,
zakaj
vkup
sva
zrasla
in
vselej
sem
te
rad
imel
—
«
Mladeniču
je
beseda
zastala
.
Videlo
se
je
,
da
res
čuti
,
kar
pravi
.
»
Hvala
ti
!
Lahko
je
,
da
se
motiš
.
—
Ali
si
danes
naprvo
vstal
?
Ali
ti
ne
bo
škodovalo
,
da
si
se
precej
tako
daleč
spustil
?
«
vpraša
Manica
,
da
bi
govorjenje
na
drugo
stran
napeljala
.
»
Zmeniva
se
do
kraja
!
«
pravi
Marijan
.
»
Kakor
mi
je
predvčerajšnjim
gospod
Vencelj
pripovedoval
,
tako
sem
jaz
vzrok
,
da
si
žalostna
.
Natanko
sem
to
reč
premišljal
,
tega
pa
nisem
menil
,
da
ti
bo
tako
do
srca
šlo
.
Kajne
,
da
sem
jaz
prav
za
prav
vzrok
?
«
»
Jaz
ne
bi
nikogar
dolžila
.
In
tudi
ko
bi
bil
ti
res
vzrok
,
vem
,
da
si
nedolžen
in
ne
moreš
ničesar
predrugačiti
.
Pa
prosim
te
,
ne
govori
o
tej
reči
.
«
Zopet
nastane
malo
časa
molčanje
.
»
Kajne
,
Manica
,
da
mi
ne
zameriš
!
Ko
jaz
ne
bi
bil
s
Kvasom
na
Skalah
,
vsega
tega
ne
bi
bilo
.
Pa
ko
bi
še
enkrat
tako
prišlo
,
ravnal
bi
drugače
,
že
zaradi
tebe
.
Pokoro
sem
storil
...
«
»
Prosim
te
še
enkrat
,
govoriva
o
čem
drugem
,
«
dejala
je
deklica
.
»
Zameriti
ti
ne
morem
in
ti
nimam
kaj
.
«
»
Pa
prijatelja
ostaneva
,
kajne
?
«
pravi
Marijan
.
»
Od
moje
strani
gotovo
!
«
»
Ali
veš
kaj
,
kam
so
šli
moj
oče
?
«
vpraša
čez
nekaj
časa
mladenič
.
»
O
tem
ti
pa
ne
morem
ničesar
povedati
.
Zadnji
večer
so
bili
pri
nas
.
Oče
ali
mati
ti
bodo
morda
utegnili
kaj
razjasniti
.
«
»
Ali
ni
to
čudno
in
žalostno
zame
,
ki
nimam
nobenega
človeka
razen
očeta
,
da
me
na
smrtni
postelji
pusti
in
gre
,
da
nihče
ne
vé
kam
,
morda
po
majhnih
opravkih
?
Tebi
lahko
povem
,
da
mi
je
prav
hudo
,
drugemu
bi
ne
mogel
.
«
»
Ni
prav
,
da
tako
misliš
.
Gotovo
je
imel
tvoj
oče
imenitne
opravke
,
da
te
je
pustil
.
«
Zdajci
je
prišel
graščak
Benjamin
iz
veže
in
,
opazivši
Marijana
,
pozdravil
ga
je
vesel
in
se
usedel
k
njemu
,
izpraševaje
ga
to
in
ono
.
Manici
je
bilo
pogodu
,
da
ni
bila
več
sama
z
Marijanom
,
dasiravno
je
z
veseljem
sprevidela
,
da
se
je
mladi
sosed
po
svoji
bolezni
nekako
spremenil
,
kakor
ji
je
bilo
prav
.
Porabila
je
prvo
priliko
,
da
je
pustila
očeta
in
Marijana
sama
.
Nista
se
dolgo
menila
o
navadnih
rečeh
.
Marijana
je
skrbelo
poizvedeti
,
kje
je
oče
in
zakaj
je
odšel
od
doma
.
»
Ali
mislite
,
da
ste
popolnoma
zdravi
?
«
vpraša
graščak
.
»
Zakaj
to
vprašate
?
«
»
Pismo
vam
imam
dati
od
vašega
očeta
.
Dejal
je
,
da
naj
vam
ga
izročim
,
kadar
boste
popolnoma
trdni
.
Mislim
,
da
ga
danes
že
smete
brati
,
in
zvedeli
boste
več
,
kakor
vam
morem
jaz
povedati
.
Zakaj
,
da
vam
resnico
povem
,
tudi
jaz
ne
umem
vašega
očeta
.
«
»
Prosim
,
dajte
mi
brž
pismo
,
«
pravi
Marijan
.
»
Hladno
je
tukaj
.
Utegnilo
bi
vam
škodovati
.
Stopite
z
menoj
v
sobo
.
Tam
vam
bom
izročil
pisanje
.
«
Oba
sta
šla
potem
v
grad
.
Hlastno
je
Marijan
debeli
šop
razpečatil
.
Našel
je
veliko
papirjev
denarne
vrednosti
,
katere
je
odložil
.
Zraven
njih
je
bil
list
še
vdrugič
zapečaten
,
napis
je
bil
kakor
zunaj
:
»
Mojemu
sinu
Marijanu
.
«
Naglo
je
mladenič
pismo
odprl
in
prebral
.
Kar
je
v
njem
našel
,
to
menda
ni
bilo
posebno
tolažilno
,
zakaj
položil
je
prebrani
list
po
mizi
,
obraz
z
rokami
pokril
in
se
na
komolce
naslonil
.
Graščak
je
mislil
,
da
je
še
od
bolezni
slab
in
mu
ravno
zdaj
ni
dobro
.
Vprašal
ga
je
,
kako
mu
je
,
če
potrebuje
česa
.
Namesto
odgovora
vstane
Marijan
in
gre
dvakrat
po
sobi
gor
in
dol
.
»
No
,
ste
kaj
zvedeli
iz
pisma
?
Kam
so
šli
oče
?
«
vpraša
graščak
.
Marijan
pade
na
stol
nazaj
,
pokrije
lice
in
se
zjoka
.
»
Mrtev
je
!
Nikdar
ga
ne
bom
več
videl
,
«
odgovori
Marijan
čez
nekaj
časa
.
Graščak
se
je
ustrašil
.
Tega
ni
mislil
.
Marijan
mu
porine
pismo
in
pravi
:
»
Berite
!
«
Gospod
Benjamin
je
vzel
list
v
roke
in
je
bral
:
Sin
moj
!
Kadar
boš
ti
to
v
roke
dobil
,
tvojega
očeta
že
ne
bo
!
Živel
sem
dolgo
,
predolgo
.
Moje
življenje
ni
bilo
tako
kakor
drugih
ljudi
ne
tako
,
kakor
bo
tvoje
.
Do
življenja
mi
ni
bilo
v
poslednjem
času
nič
;
živel
sem
zaradi
tebe
.
Od
tega
hipa
pak
,
ko
to
pišem
,
nočem
ravno
zaradi
tebe
več
.
Nočem
,
da
,
ko
bode
morda
jutri
svet
poznal
tvojega
očeta
,
da
bi
se
tega
ti
spominjal
v
poznih
letih
.
Dokazi
mojega
prejšnjega
življenja
so
v
drugih
rokah
in
,
dasi
ne
vem
zagotovo
,
da
pridejo
v
ljudske
roke
—
da
,
celó
ne
vem
,
če
je
eden
vmes
,
ki
bi
me
na
stara
leta
osramotil
:
ognem
se
vendar
tako
,
da
bode
vse
nemogoče
.
Razloge
boš
imel
iz
naslednjega
.
Mislim
,
da
sem
ti
dolžen
razložiti
svojo
nekdanjost
,
tebi
samemu
.
Beri
in
spoznaj
nekoliko
tistega
,
ki
ti
je
bil
oče
.
Spoznati
ga
moreš
le
nekoliko
.
Popolnoma
bi
ga
umel
le
,
ko
bi
imel
življenje
za
seboj
,
kakor
sem
ga
imel
jaz
.
Tega
pak
ne
želim
nikomur
,
tebi
najmanj
.
Ko
bi
me
hotel
umeti
,
umeti
bi
moral
svet
in
samega
sebe
.
Tega
pa
ti
ne
boš
nikdar
,
tudi
ne
skušaj
.
Srečnejši
boš
ko
jaz
.
Beri
,
poznavaj
me
,
pa
ne
sodi
me
!
Pozabi
,
pa
ne
kolni
me
!
Rodil
sem
se
v
majhni
vasi
na
Gorenjskem
v
revščini
in
pomanjkanju
.
Revščina
je
bila
moja
nesreča
,
ne
sama
po
sebi
,
temveč
po
svojem
nasprotju
.
Zbudila
mi
je
željo
po
bogastvu
,
ne
navadno
željo
,
ampak
ognjeno
strast
,
ki
ne
loči
pripomočkov
v
dosego
zaželenega
namena
.
Študiral
sem
.
S
trudom
sem
dokončal
svoje
učenje
in
sem
postal
doktor
.
Moje
in
tvoje
pravo
ime
je
Kaves
ali
,
kakor
se
rod
piše
,
Kvas
.
Vendar
želim
,
da
ostaneš
pri
tem
imenu
,
ki
si
ga
imel
do
zdaj
.
Ime
je
prazen
glas
,
človek
vse
.
Oženil
sem
se
bil
kmalu
.
Ne
iz
ljubezni
do
ženske
,
temveč
do
njenega
premoženja
.
Ko
sem
sprevidel
,
da
sem
se
motil
,
pustil
sem
jo
v
ubožnosti
in
nesreči
in
sem
šel
iz
domovine
v
glavno
mesto
cesarstva
.
Iz
tega
mojega
prvega
zakona
imaš
brata
.
Človek
,
ki
je
kot
berač
hodil
tod
okrog
,
ki
si
je
dajal
ime
:
deseti
brat
,
katerega
si
ti
v
svojem
nesrečnem
pretepavanju
ranil
,
da
ne
bo
dočakal
tvojega
zdravja
—
on
je
moj
sin
in
tvoj
brat
.
On
je
imel
več
pisanj
v
rokah
,
ki
zoper
mene
pričajo
.
Zdi
se
mi
,
da
je
nekaj
vmes
,
kar
bi
mi
sitnosti
napravilo
.
Drugega
ni
ko
zdravilski
recept
.
Vse
to
je
prišlo
v
tretje
roke
,
v
roke
človeku
,
ki
se
piše
kot
jaz
—
Kvas
in
kateri
je
mojega
brata
sin
,
kakor
sem
zvedel
danes
.
Zaradi
tebe
je
zaprt
in
dokumente
ima
pri
sebi
.
Lahko
se
zgodi
,
da
,
ko
bodo
njega
preiskovali
,
pridejo
oni
listi
na
dan
.
Tega
pa
ne
počakam
.
Živel
sem
dolgo
dovolj
.
O
tvoji
materi
nekoliko
.
Prišel
sem
na
Dunaj
.
Kmalu
sem
bil
znan
.
Kakor
se
je
širilo
moje
ime
,
toliko
več
posla
sem
imel
.
Dohodki
moji
so
rasli
.
Kmalu
sem
si
pridobil
premoženje
,
katero
ti
tu
v
priloženih
papirjih
pustim
.
Toda
ko
sem
imel
,
po
čemer
sem
hrepenel
,
ni
me
veselilo
.
Srečen
nisem
bil
.
Spomin
moje
prve
žene
,
katero
sem
v
nadlogi
pustil
,
pekel
me
je
vedno
in
strašno
.
Sin
,
ohrani
čisto
vest
,
varuj
se
strasti
!
Spoznal
sem
ubožno
mlado
deklico
,
h
kateri
sem
bil
poklican
v
njeni
bolezni
.
Ta
je
bila
tvoja
mati
.
Podobo
njeno
najdeš
v
moji
sobi
na
steni
viseti
.
Videl
boš
podobo
tiste
ženske
,
katero
sem
jaz
ljubil
s
strastjo
,
s
strastjo
sovražil
.
Mati
je
tvoja
,
imej
jo
v
čislih
in
v
mislih
,
če
hočeš
in
moreš
.
Vendar
ti
moram
povedati
vse
.
Vzel
sem
jo
v
zakon
.
Ljubil
sem
jo
jaz
in
mislil
sem
,
da
tudi
ona
mene
ljubi
.
Kadar
sem
mogel
svoje
prve
in
prave
žene
,
o
kateri
si
nisem
upal
pozvedati
,
če
še
in
kako
živi
—
kadar
sem
nje
mogel
pozabiti
,
bil
sem
zadovoljen
.
Toda
malo
malo
časa
.
Usoda
me
ni
bila
pozabila
.
Maščevala
se
je
nad
menoj
,
glava
za
glavo
.
Goljufal
sem
in
bil
sem
goljufan
!
Sin
!
Težko
mi
je
—
zapisati
besedo
,
pa
hočem
jo
.
Tvoja
mati
ni
bila
poštena
žena
!
Jaz
sem
mislil
,
da
sem
vzel
v
zakon
žensko
,
ki
je
sicer
s
šivanko
živila
sebe
in
svojo
staro
mater
,
katera
je
bila
pa
—
po
mojih
mislih
—
nedolžna
,
brez
skušnje
,
brez
poznanja
svetá
.
Čez
leto
in
dan
si
prišel
ti
na
svet
.
Nekaj
dni
pozneje
sem
zvedel
,
da
je
tvoja
mati
že
pred
živela
,
ko
sem
jo
poznal
,
živela
je
tako
,
kakor
si
ti
misliti
ne
moreš
,
ki
sem
te
izredil
daleč
od
mest
.
To
bi
bil
jaz
prej
lahko
vedel
,
lahko
poznal
po
tem
in
onem
.
Pa
bil
sem
slep
!
Koj
ko
sem
to
zvedel
,
ko
sem
bil
prepričan
,
hotel
sem
umoriti
njo
in
sebe
.
Pa
domislil
sem
se
svoje
prve
žene
.
Domislil
sem
se
,
da
je
usoda
pravična
,
da
se
je
maščevala
nad
menoj
!
Tvojo
mater
sem
pustil
.
Če
še
živi
ali
je
v
nadlogi
umrla
,
tega
ne
vem
.
Nikdar
nisem
pozvedoval
.
Tudi
tebi
ni
treba
in
menim
,
da
ne
moreš
.
Zato
sem
vse
listine
sežgal
,
katere
imajo
njeno
ime
,
zato
ti
tukaj
njenega
imena
ne
imenujem
.
Nekaj
časa
sem
bil
s
teboj
v
majhnem
mestu
na
Nemškem
.
Potlej
sem
se
naselil
v
ta
kraj
.
Po
tem
,
kar
sem
ti
na
kratko
povedal
,
razsodil
boš
nekoliko
moje
obnašanje
.
Bolje
boš
sodil
,
kadar
boš
starejši
.
Ne
morem
ti
veliko
več
ni
natančneje
reči
razkladati
.
Roka
moja
je
stara
in
posebno
v
tem
trenutku
ni
za
veliko
pisanje
.
Samo
še
svojo
poslednjo
voljo
ti
povem
.
Vse
moje
premoženje
je
tvoje
,
izvzemši
hišo
Polesek
in
kar
je
zraven
.
Da
ti
té
ne
pustim
,
imam
več
razlogov
.
Prvič
želim
,
da
ne
bi
ostal
v
tem
kraju
,
kjer
so
mene
poznali
in
me
bodo
morda
še
bolj
,
če
one
listine
pridejo
na
dan
.
Dasiravno
bom
skrbel
,
da
moje
smrti
ne
bodo
ljudje
zvedeli
tod
okoli
,
mogoče
je
vendar
,
da
se
zgodi
,
in
ti
si
potem
sin
samomorčev
,
kar
bi
se
ti
med
neumnim
ljudstvom
utegnilo
kdaj
očitati
.
Drugič
se
mi
pravično
zdi
,
da
pred
smrtjo
ustrežem
želji
svojega
prvega
sina
,
omenjenega
človeka
,
ki
se
desetega
brata
imenuje
,
da
se
za
nekaj
popravi
krivica
,
katero
sem
gotovo
njegovi
materi
storil
.
Želja
tega
pak
je
,
da
nekoliko
njegove
dediščine
pustim
človeku
,
ki
se
Kvas
imenuje
in
je
na
Slemenicah
.
Tretjič
je
ta
Kvas
meni
v
rodu
.
Tedaj
hočem
,
da
pustiš
Polesek
temu
Kvasu
.
Kar
je
v
tej
reči
potreba
,
svetoval
ti
bo
Slemeničan
.
Preverjen
sem
,
da
boš
mojo
poslednjo
voljo
spoštoval
,
tem
bolj
,
ker
ti
tukaj
izročim
toliko
,
da
lahko
kupiš
tri
boljša
posestva
drugje
.
Bolje
bi
morda
bilo
,
da
bi
bil
s
seboj
nesel
nekoliko
tega
,
kar
sem
ti
povedal
.
Prosim
te
tedaj
,
ne
premišljuj
veliko
.
Zdaj
,
ko
veš
,
da
nimaš
nobenega
človeka
na
svetu
,
skušaj
si
dobiti
prijateljev
,
uživaj
življenje
po
pameti
,
brez
strasti
in
tako
,
da
ne
boš
nikomur
na
potu
,
kar
sem
ti
pa
jaz
tu
grenkega
povedal
—
pozabi
!
Bodi
srečen
!
Tvoj
oče
Peter
Kaves
Pripis
.
Mislim
,
da
se
bo
dobil
kak
dober
tuj
človek
,
ki
mi
bode
grob
izkopal
,
grob
na
samoti
,
kakršen
mi
bo
prav
.
Drugega
ne
potrebujem
.
Tudi
tega
ne
potrebujem
,
da
bi
ti
vedel
zanj
.
Pusti
tedaj
vse
znemar
.
Ne
trudi
se
popraševati
,
kje
sem
bil
poslednji
čas
.
Skrbel
bom
,
da
bo
daleč
od
tebe
.
Če
hoče
,
je
dobro
,
če
noče
,
je
prav
.
Stara
pesem
Gospod
Benjamin
s
Slemenic
je
bil
star
dokaj
let
.
Tudi
bral
je
nekatero
pismo
in
marsikateri
testament
.
Vendar
si
je
mož
v
tej
uri
priznal
,
da
enakega
pisma
in
testamenta
še
ni
imel
v
rokah
.
Čuden
človek
,
čuden
oče
,
pisalec
tega
pisma
!
Kakor
ga
ni
mogel
umeti
v
življenju
,
tako
se
mu
je
zdaj
iz
pisma
videl
nerazumljiv
.
Ali
je
mogoče
,
da
ima
tak
človek
kaj
ljubezni
do
svoje
krvi
,
svojega
sina
,
ki
mu
z
mrzlo
,
kratko
besedo
pové
,
da
je
njegova
mati
zavržena
,
ki
mu
razloži
vse
svoje
grehe
,
ki
ga
na
smrtni
postelji
pusti
in
se
gre
daleč
na
tuje
obesit
ali
ustrelit
!
In
vendar
,
če
je
graščak
to
reč
po
drugi
strani
ogledoval
,
moral
si
je
pritegniti
,
da
je
imel
ta
čudni
človek
še
precej
veliko
ljubezni
.
Zaradi
majhnega
vzroka
—
vsaj
Slemeničanu
se
je
majhen
zdel
—
pustil
je
življenje
,
da
ne
bi
nadlegoval
sina
;
šel
je
daleč
,
da
ne
bi
nadlegoval
sina
.
Pa
vse
to
bi
bil
lahko
storil
,
da
ne
bi
bil
sinu
zagrinjala
odtegnil
od
skrivnosti
,
katera
mu
je
morala
vse
življenje
pravo
veselje
kaliti
,
kadar
se
je
bode
domislil
..
Zopet
pak
je
morda
bolje
za
človeka
,
če
si
zna
to
in
ono
razložiti
,
kakor
če
ostane
neveden
in
v
temi
o
takih
rečeh
,
katere
bi
rad
vedel
,
naj
so
potem
dobre
ali
slabe
.
Tako
je
premišljal
graščak
,
prebravši
pismo
.
Kar
je
bral
o
umrlem
desetem
bratu
,
kar
je
videl
v
testamentu
o
Kvasu
,
vse
se
mu
je
zdelo
čudno
,
ni
skoro
vedel
,
ali
bere
prav
ali
ne
.
Dolgo
je
vrtel
pisanje
v
rokah
,
še
enkrat
in
še
enkrat
bral
in
ni
vedel
skoro
,
kaj
bi
rekel
Marijanu
,
kako
bi
ga
tolažil
.
»
Kaj
čem
zdaj
storiti
?
«
pravi
Marijan
.
»
Ničesar
ne
.
Skušajte
se
razmisliti
na
druge
reči
.
Delati
je
še
čas
.
Slabi
ste
še
in
najprvo
se
morate
varovati
.
Ko
bi
bil
mogel
vedeti
,
da
je
pismo
tako
resnobno
,
ne
bi
ga
vam
bil
še
dal
.
«
»
Razmisliti
?
Kako
?
«
»
Bo
že
kako
,
že
!
Ni
tako
hudo
,
kakor
si
mislite
.
Očeta
res
nimate
,
pa
bodite
preverjeni
,
da
imate
prijatelje
,
ki
bodo
storili
vse
za
vas
,
kar
je
mogoče
in
kar
potrebujete
dejanja
in
sveta
.
Vsaj
kar
morem
jaz
,
to
vam
je
gotovo
.
«
Marijan
seže
graščaku
v
roko
.
»
Morda
ni
po
volji
vašega
rajnkega
očeta
,
da
sem
tudi
jaz
bral
to
pismo
,
ki
je
gotovo
pisano
samo
za
vas
.
Za
to
pa
ne
skrbite
.
Vedel
bom
te
reči
sam
.
Sicer
pa
vam
svetujem
,
ne
kažite
ga
nikomur
več
.
Nadalje
vam
svetujem
,
da
ostanete
nekaj
dni
pri
nas
.
Tu
imate
boljšo
postrežbo
ko
doma
in
—
«
»
Doma
nimam
,
«
pristavi
Marijan
.
»
Imate
denar
in
domov
je
potlej
veliko
;
pa
o
tem
bova
že
še
govorila
.
Tukaj
pri
nas
imate
nekaj
druščine
,
kolikor
toliko
,
in
v
zdanjem
stanju
je
morda
bolje
za
vas
,
da
niste
sami
.
«
Marijan
je
ostal
na
Slemenicah
.
Več
dni
se
je
graščak
skrbno
ogibal
pogovor
napeljati
na
te
reči
.
Videl
je
,
da
se
ni
motil
,
ko
je
mislil
,
da
mladeniču
žalostna
vest
ne
bo
toliko
do
srca
segla
,
da
bi
njegovemu
še
slabemu
zdravju
škodilo
.
Po
svoji
dobri
naturi
je
v
druščini
kmalu
pozabil
,
kar
bi
ne
bil
marsikateri
drug
v
enakem
stanju
tako
prenesel
.
Zdravje
se
mu
je
kmalu
utrdilo
in
ž
njim
precejšen
del
prejšnje
veselosti
.
Z
Manico
je
govoril
Marijan
tačas
precej
veliko
.
Tudi
tega
je
bil
graščak
na
tihem
vesel
,
zakaj
povedali
smo
že
prej
,
da
je
imel
mož
zraven
vseh
svojih
dobrih
lastnosti
tudi
precej
samopridnosti
,
in
bil
je
preveč
praktičen
,
da
ne
bi
bil
vedel
,
koliko
veljave
ima
denar
na
tem
svetu
.
Všečna
pak
mu
je
bila
misel
,
da
bi
mu
bogati
Marijan
utegnil
vendarle
postati
zet
.
Vendar
se
je
tudi
Kvasa
domišljal
in
priznati
si
je
moral
,
da
je
zdaj
majhno
drugače
sodil
dediča
posestva
na
Polesku
ko
pred
svojega
učenika
.
Toda
ko
bi
bil
skrbni
oče
vedel
,
kakovi
so
pogovori
med
Marijanom
in
Manico
,
popustil
bi
bil
prvi
del
svojega
številjenja
.
Marijan
se
je
ravnal
po
uku
,
ki
mu
ga
je
oče
v
poslednjem
pismu
dal
:
ne
bodi
nikomur
na
potu
.
Ker
mu
je
Manica
naravnost
in
za
vselej
odrekla
,
vdal
se
je
in
govoril
je
ž
njo
o
Kvasu
.
Mladeniču
,
ki
je
bil
brez
vsake
globlje
in
stanovitne
strasti
,
zlasti
po
zadnjih
skušnjah
to
ni
bilo
težko
.
Da
,
celo
neko
veselje
je
naposled
imel
,
ko
mu
je
deklica
obljubila
prijateljstvo
in
je
to
njeno
dobroto
povrnil
,
da
je
Kvasova
pisma
prejemal
na
svoje
ime
in
jih
Manici
oddajal
.
Kakih
pet
tednov
je
tako
minilo
.
Marijan
je
skoro
pozabil
,
da
ni
domač
.
Benjamin
ga
neko
popoldne
povabi
,
naj
gre
ž
njim
k
nekemu
sosednemu
graščaku
kaki
dve
uri
od
Slemenic
.
Dasiravno
ne
posebno
rad
,
vdal
se
je
Marijan
vendar
,
ker
ni
imel
nobenega
izgovora
.
Usedla
sta
se
na
voz
in
odpeljala
.
»
Danes
se
morava
zmeniti
do
dobrega
,
«
pravi
graščak
po
potu
.
»
Ondan
nisem
hotel
z
vami
o
rečeh
govoriti
,
katere
vam
gotovo
le
neprijetne
spomine
budé
,
zlasti
zato
ne
,
ker
ste
bili
še
slabega
zdravja
.
Zdaj
ste
se
okrepčali
in
mislim
,
da
ste
se
že
tudi
privadili
in
vdali
v
to
,
kar
je
in
drugače
ne
more
biti
.
Jaz
mislim
,
da
se
vam
bo
treba
ozreti
za
kako
domačijo
.
Polesek
morate
tako
prepustiti
Kvasu
.
Dobro
pa
je
in
najbolj
varno
,
da
svoje
premoženje
kam
založite
,
to
je
,
da
kaj
kupite
.
Bog
obvaruj
,
da
bi
mislili
,
kakor
bi
se
vas
jaz
ali
kdo
drug
naveličal
v
naši
hiši
,
temveč
radi
vas
imamo
vsi
kot
sina
in
pri
nas
ste
lahko
,
kadar
in
dokler
hočete
.
To
pa
boste
sami
sprevideli
,
če
kaj
pomislite
,
da
je
prav
,
kar
vam
svetujem
.
«
Marijan
pobesi
glavo
in
molči
.
»
Kaj
mislite
?
«
vpraša
Benjamin
.
»
Vi
me
domislite
,
da
moram
po
očetovi
želji
iti
od
tod
.
Pa
kam
čem
iti
?
Zares
,
to
mi
je
težko
.
Tukaj
sem
ljudem
in
kraju
vajen
,
drugod
se
ne
bi
mogel
privaditi
,
«
pravi
mladenič
.
»
Saj
vam
ni
treba
bog
ve
kam
iti
.
Oče
vam
ni
določil
doklej
.
Če
kupite
dve
uri
od
Poleska
kako
domačijo
,
niste
več
na
Polesku
.
In
jaz
ne
vem
,
zakaj
bi
daleč
hodili
,
niti
ne
umem
,
zakaj
vam
je
vaš
oče
ta
svet
dal
.
Gotovo
je
,
da
je
to
ena
njegovih
čudnih
želj
,
za
katero
ni
imel
nobenega
imenitnega
vzroka
.
Česar
se
je
bal
,
da
bi
namreč
tista
pisma
v
tretje
roke
prišla
,
to
se
ni
zgodilo
.
O
njem
tukajšnji
svet
ne
vé
ničesar
.
Tedaj
so
vsi
njegovi
razlogi
spodbiti
in
brez
vsake
vestí
lahko
mislite
,
da
je
njegovi
volji
ustreženo
,
če
storite
,
kakor
vam
jaz
pravim
.
«
Marijan
zopet
nekaj
časa
ni
odgovoril
.
»
Kvasu
moram
Polesek
prepustiti
.
Kadar
boste
hoteli
in
utegnili
,
naredila
bova
pisanja
,
kar
jih
je
treba
,
da
se
mu
pošljejo
,
«
pravi
potem
.
»
To
ni
mogoče
.
Vi
niste
še
dovolj
stari
in
skazati
ne
morete
,
da
ste
očetov
dedič
,
če
pisma
ne
pokažete
,
česar
pa
gotovo
ne
boste
storili
.
Za
zdaj
ne
morete
na
svoje
ime
ničesar
kupiti
,
ničesar
oddati
.
Čez
tri
leta
pak
,
ko
očeta
ne
bo
nazaj
,
lahko
ga
razglasite
za
mrtvega
in
potem
boste
delali
na
svoje
ime
.
«
»
Kako
!
Jaz
sem
že
Kvasu
pisal
,
da
je
Polesek
njegov
,
in
sem
mu
poslal
,
kar
sem
dobil
za
letošnjo
najemnino
.
«
»
To
me
prav
veseli
in
je
pravično
.
Tako
lahko
delamo
ta
tri
leta
in
potem
se
reč
popolnoma
uravná
.
Vse
to
bom
jaz
preskrbel
,
če
hočete
.
Tudi
če
boste
kaj
kupovali
,
delal
bom
jaz
za
vas
.
«
»
In
kje
bi
se
kaj
kupilo
?
«
»
Tukaj
,
kamor
ravno
zdaj
greva
.
Če
bo
vam
po
volji
,
zgodi
se
brž
,
jaz
sem
to
reč
že
pred
pozvedel
in
premislil
.
Da
pa
se
vam
ne
bo
treba
bati
,
dal
vam
bom
vsa
pisanja
v
roke
.
«
»
Dobri
ste
zame
kot
drugi
oče
,
zaupam
vam
brez
vsega
in
vam
bom
hvaležen
.
«
Graščak
se
nasmehljá
in
pravi
:
»
To
bi
storil
vsak
pošten
mož
za
vas
.
«
»
Kupila
bova
,
naj
bo
,
kakor
hoče
.
Potem
ostanem
vaš
sosed
in
Kvas
bo
prišel
menda
kdaj
sem
.
Zdaj
vem
,
da
mi
je
v
rodu
,
in
prav
rad
bi
videl
,
da
bi
kmalu
prišel
.
Zmerom
sem
ga
rad
imel
do
zadnjega
,
ko
sva
se
sprla
.
Tačas
nisem
bil
pameten
.
E
,
še
vesele
dni
bomo
imeli
,
kadar
pride
.
Da
,
kupila
bova
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
«
»
Tedaj
ste
Kvasu
že
pisali
?
«
vpraša
Benjamin
čez
nekaj
časa
.
»
Že
precej
dolgo
je
tega
.
Dvakrat
sem
pisal
.
Vprvič
ni
hotel
verjeti
.
«
»
Kako
ste
zvedeli
napis
in
zakaj
niste
ničesar
povedali
?
«
Marijan
malo
zardí
.
»
Resnico
vam
bom
povedal
.
Po
Manici
sem
ga
zvedel
.
«
Benjamina
je
ta
novica
malo
čudno
zadela
.
Obmolknil
je
in
ustnice
stisnil
.
Ta
beseda
ga
je
podučila
,
da
se
je
zmotil
v
svojem
upanju
,
da
mu
bo
nazadnje
vendarle
Marijan
zet
.
»
Jaz
sem
menda
nekdaj
z
vami
govoril
zastran
Manice
.
Zdaj
vidim
,
da
ni
mogoče
,
in
ne
hotel
bi
,
da
bi
se
zgodilo
,
kar
bi
ji
ne
bilo
po
volji
.
Zato
sem
si
namenil
,
da
bom
pri
vas
za
Kvasa
govoril
in
sem
mu
v
zadnjem
pismu
obljubil
.
In
Manica
me
ima
od
tega
časa
rajši
ko
pred
.
«
Benjamin
se
je
naslonil
na
vozu
in
ni
rekel
nič
.
»
Kajne
,
da
se
ne
boste
branili
?
Jaz
ji
privoščim
sreče
in
Kvas
—
tudi
ni
napačen
človek
.
To
sevé
,
da
bi
jaz
rad
videl
,
da
bi
bilo
—
«
Poslednjega
stavka
Marijan
ni
mogel
ali
ni
hotel
dokončati
.
Slišal
je
pa
graščak
zdihljaj
in
namesto
odgovora
podal
mu
je
roko
in
rekel
:
»
Dobro
srce
imate
,
malokdo
bi
tako
govoril
.
«
Kdor
pa
hoče
še
peti
,
mora
od
kraja
začeti
.
Narodna
pesem
Dobra
štiri
leta
pozneje
je
mlad
mož
nekega
jesenskega
popoldne
peš
koračil
po
kamenitem
potu
od
Obrhka
proti
Slemenicam
.
Do
vasi
se
je
bil
pripeljal
in
pustil
voz
in
voznika
pri
Obrščaku
,
sam
se
ni
mudil
,
ni
vprašal
ničesar
,
govoril
ničesar
kakor
naročevanje
,
da
naj
se
vozniku
dá
piti
in
jesti
,
kolikor
hoče
,
na
njegov
račun
.
Obrščak
ni
bil
vajen
gosposkih
gostov
sprejemati
,
zato
se
je
čudil
temu
gospodu
in
,
skušaje
obnašati
se
prav
vljudno
,
bil
je
neroden
in
neumen
videti
.
Zdelo
se
je
staremu
krčmarju
,
kakor
da
bi
bil
tega
gospoda
že
nekje
videl
.
Preštel
je
v
svojem
spominu
vse
oskrbnike
bližnjih
graščin
,
tržaške
hrastarje
in
druge
kupčevalce
,
katere
je
kdaj
videl
v
vasi
ali
po
semnjih
,
pa
nobenega
ni
mogel
najti
,
da
bi
bil
tako
čedno
črno
opravljen
,
da
bi
imel
tako
rjavo
brado
in
bi
bil
tako
mlad
kakor
ta
,
ki
ni
mogel
našteti
več
ko
šest
ali
sedem
in
dvajset
let
svoje
starosti
.
Medtem
ko
je
krčmar
tako
premišljal
in
ni
mogel
uganiti
,
prišel
je
mladi
gospod
blizu
Skal
.
Tam
je
malo
postal
,
naslonil
se
na
svojo
paličico
in
nekako
otožno
gledal
čez
strme
pečine
.
Koj
pa
so
mu
prišle
druge
misli
in
koračil
je
naglo
dalje
po
stezi
.
Prišedši
iz
ovinka
in
iz
grmovja
,
zagledal
je
pred
seboj
Slemenice
.
Sonce
je
nekako
čudno
obsevalo
belo
grajsko
hišo
,
ki
je
ponosno
in
samotno
izmed
zelenega
drevja
molila
svojo
rdečo
streho
nakvišku
.
Ta
razgled
je
bil
res
lep
,
našemu
popotnemu
pak
je
menda
še
posebno
ugajal
,
zakaj
vidno
je
bil
ginjen
,
obstal
je
vdrugič
in
dejal
pol
na
glas
:
»
To
je
tvoja
rojstna
hiša
!
Tam
si
se
rodila
zame
,
zame
se
razcvela
,
tam
sem
čul
tvojo
prvo
sladko
besedo
,
da
me
ljubiš
,
tam
si
me
čakala
dolgo
in
dosti
dni
in
si
mi
zvesta
ostala
.
Tudi
katero
grenko
uro
si
morda
imela
zaradi
mene
in
vendar
je
tvoja
blaga
duša
vredna
,
da
bi
poznala
le
srečo
in
mir
.
Dom
moje
ljube
;
kolikokrat
sem
te
videl
v
svojih
sanjah
in
zdaj
si
mi
v
resnici
pred
očmi
;
zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
mi
star
,
ljub
prijatelj
roko
molil
.
«
In
kakor
bi
hotel
srce
utišiti
,
ki
mu
je
nemirno
tolklo
v
nedrju
,
prekrižal
je
na
prsih
in
pod
pazduho
roke
in
gledal
.
S
polja
je
bilo
že
večidel
vse
pospravljeno
,
lahna
sapica
je
majala
visoko
odžeto
strnišče
po
ravnini
daleč
tja
do
grada
.
In
tam
pod
gradom
je
videl
grajsko
čredo
na
travniku
,
pastirja
,
ki
je
ležal
na
tleh
,
in
psa
,
ki
je
kakor
skrben
varuh
letal
okrog
rogatega
krdela
in
zdaj
to
,
zdaj
ono
neubogljivo
živinče
oblajal
in
vračal
.
Na
poslednji
njivi
pak
je
mrgolelo
delavcev
,
ki
so
turščico
rezali
in
znašali
na
kupe
.
Zdelo
se
je
Kvasu
—
vemo
,
da
ga
je
bralec
že
spoznal
—
da
vidi
tudi
visoko
postavo
gospoda
Benjamina
,
ki
je
stal
sredi
svojih
hlapcev
in
tlačanov
.
In
nehoté
mu
je
na
misel
prišlo
,
kako
se
je
ločil
od
tega
moža
in
od
tega
kraja
,
kjer
je
bil
srečen
,
srečnejši
ko
kje
drugje
v
daljnem
svetu
.
Kako
bi
bil
tačas
mislil
,
da
se
bode
tako
vrnil
,
povabljen
,
pričakovan
!
Kako
bi
bil
mislil
,
da
bo
kdaj
lastnik
malega
gradiča
,
ki
ga
je
videl
na
vzhodni
strani
!
Iz
teh
in
enakih
misli
ga
je
prebudilo
kričanje
,
ki
ga
je
slišal
za
seboj
iz
grmovja
:
»
Hej
,
pravim
!
Zgaga
,
bleda
voda
!
Hej
,
kozača
!
«
Ozré
se
nazaj
in
zagleda
znano
podobo
iz
nekdanjih
časov
,
namreč
Krjavlja
.
Mož
je
bil
malo
postaren
,
še
slabeje
oblečen
ko
včasi
,
pa
še
vedno
tistega
zabuhlega
obraza
z
malimi
,
živimi
očmi
in
čokatim
životom
.
Gnal
,
ali
bolj
prav
vlekel
,
je
za
seboj
serasto
kozo
,
kateri
je
bila
debela
vrv
okoli
vratu
prevezana
.
V
levici
pak
je
držal
polenu
podobno
palico
in
,
ker
se
mu
je
koza
z
vsemi
štirimi
nogami
upirala
,
postal
je
včasi
in
jo
pretepel
,
potem
pa
zopet
vlekel
za
seboj
in
klel
:
»
Bleda
voda
,
volk
te
potiplji
,
konjska
smrt
,
da
bi
hudiča
ne
videl
,
hej
!
Jaz
ti
bom
že
dal
pasje
obisti
in
palico
po
rebrih
,
da
se
mi
boš
vedela
izgubljati
.
«
Tako
je
privlekel
Krjavelj
kozo
do
Kvasa
.
»
Kaj
se
ti
je
zamerila
žival
,
da
jo
tepeš
?
«
pravi
Kvas
.
»
Kaj
?
«
pravi
Krjavelj
in
korači
vštric
Kvasa
s
svojo
kozo
.
»
Izgubila
se
mi
je
bila
.
Že
dva
dni
nisem
videl
te
berdje
potepilne
.
Pasel
sem
in
čevelj
sem
šival
,
pa
je
je
zmanjkalo
.
Za
vraga
je
ni
bilo
nikjer
.
Koliko
sem
prestal
zavoljo
kleka
!
Dve
noči
nisem
spal
in
obe
noči
se
mi
je
sanjalo
le
o
kozi
in
o
kozi
.
Jesti
nisem
mogel
nič
,
ni
kislega
mleka
ni
kruhovca
.
Zmerom
sem
je
iskal
po
hosti
in
po
polju
,
klical
in
vpil
:
serka
,
ná
soli
,
ná
,
serka
!
Pa
menite
,
da
sliši
?
Jokal
sem
se
po
hosti
,
kaj
pravim
,
jokal
,
da
mi
je
sedem
vrst
solz
teklo
po
licu
,
kakor
da
bi
se
rajnice
matere
ali
moje
Urške
domislil
.
Pa
menite
,
da
se
človek
kozi
smili
?
Ko
bi
se
na
meh
drl
,
se
ji
ne
smili
!
Čakaj
,
čakaj
,
ti
bom
že
dal
!
«
In
rekši
,
se
Krjavelj
zopet
obrne
in
jame
srdito
natepavati
po
kozi
za
kazen
,
da
mu
je
toliko
nadloge
in
žalosti
prizadela
.
»
Nikar
ne
tepi
!
«
brani
Kvas
.
»
Žival
nima
pameti
!
«
»
Kaj
?
«
rohni
Krjavelj
.
»
Če
vi
mojo
kozo
zagovarjate
,
ki
je
pred
Bogom
in
pred
ljudmi
poredna
in
pregrešna
,
niste
nič
boljši
ko
ona
.
«
Kvas
se
nasmeje
moževi
jezici
.
»
Ali
mi
veš
povedati
,
kaj
je
na
Slemenicah
novega
?
Kaj
počne
stric
Dolef
?
«
vpraša
ga
,
da
bi
govor
na
drugo
napeljal
,
obenem
pa
,
da
bi
zvedel
kaj
.
»
Dolef
?
Kaj
ste
ga
poznali
?
Pač
,
pač
,
saj
on
je
bil
tudi
gospod
,
ko
je
bil
še
mlad
.
Dolef
je
že
tam
,
kjer
muh
ni
,
tri
čevlje
pod
ježo
,
kakor
je
dejal
deseti
brat
Martinek
Spak
,
ko
ni
bil
še
umrl
.
—
Pa
kaj
ste
popred
dejali
,
da
koza
nima
pameti
?
«
»
Umrl
je
,
praviš
?
Ali
je
to
res
?
«
vpraša
Kvas
strmé
.
»
Deseti
brat
?
Kajpak
da
!
«
»
Dolef
?
«
»
Tudi
Dolef
.
Pri
Obrščaku
se
je
bil
lansko
zimo
brinovca
nalezel
in
je
v
snegu
obtičal
za
svinjakom
.
Mesec
mu
je
luč
držal
,
svinje
so
mu
pa
za
zadnjo
uro
krulile
—
Bog
jim
odpusti
,
saj
jih
je
Obrščak
že
zaklal
in
jaz
sem
tudi
dve
klobasi
od
njih
dobil
,
Dolef
je
pa
zmrznil
.
«
Po
tej
vesti
je
Kvas
resen
postal
in
se
zamislil
.
Pač
žalosten
konec
za
moža
,
kateremu
je
bil
Bog
dal
obilo
uma
in
drugih
darov
.
—
Tako
Kvas
ni
slišal
obširnega
Krjavljevega
razlaganja
,
da
ima
koza
več
pameti
kakor
človek
,
da
se
to
jasno
vidi
na
njegovi
kozi
,
ki
samo
zaradi
slabe
vesti
noče
rada
iti
za
Krjavljem
,
temveč
se
mu
vedno
ustavlja
itd.
V
svojem
blebetanju
je
Krjavelj
omenil
tudi
desetega
brata
kakor
veljavno
pričo
,
da
je
res
,
kar
trdi
o
kozji
pameti
.
To
je
Kvasu
naneslo
misli
od
nesrečnega
Dolfa
na
Martinka
in
,
da
bi
zvedel
,
v
kakem
spominu
je
njegov
bratranec
,
vprašal
je
:
»
Ali
je
že
dolgo
,
kar
je
deseti
brat
umrl
?
«
»
Naj
umrje
,
mrcina
!
«
zagodrnja
Krjavelj
.
»
On
je
imel
denar
in
pri
meni
je
ležal
in
jaz
sem
mu
stregel
.
Pa
menite
,
da
mi
je
kaj
pustil
?
Nič
!
Pa
jaz
že
vem
,
kdo
je
tega
kriv
.
«
»
Kdo
?
«
»
Tukaj
gori
na
Slemenicah
je
bil
nekdaj
—
ni
dolgo
let
tega
,
ravno
tisto
leto
je
deseti
brat
umiral
—
nekov
masle
,
goljuf
in
podpihovalec
za
šolmoštra
,
za
takega
,
ki
brati
in
pisati
uči
in
kaj
vem
še
.
Tisti
nepridiprav
je
bil
zadnje
dni
pri
Martinku
in
mu
je
odsvetoval
,
naj
mi
ničesar
ne
zapusti
.
Jaz
vem
,
da
je
tako
storil
,
dasiravno
sem
ga
za
pet
ran
prosil
,
naj
me
v
testamentu
zaznamova
.
Ako
bi
ga
jaz
še
enkrat
v
pest
dobil
,
ko
bi
mi
pred
oči
prišel
,
jaz
bi
ga
pomikastil
in
pretrl
in
pretepel
,
kakor
se
snop
pretepe
.
V
vodo
bi
ga
vrgel
,
v
globoko
vodo
,
ali
pa
še
ozmerjal
bi
ga
,
da
bi
me
pomnil
.
«
»
Ali
bi
ga
poznal
,
ko
bi
zdaj
k
tebi
prišel
,
Krjavelj
?
«
»
O
,
kajpak
!
Kakor
srebrn
groš
,
tako
bi
ga
poznal
.
Tolikšen
je
ko
vi
in
tak
,
ves
tak
,
samo
brade
nima
take
volčje
podobe
kot
vi.
Pravijo
nekateri
,
da
mu
je
Marijan
,
ta
,
ki
se
je
tukaj
na
Stavnik
,
dve
uri
