Gospod
Kocmur
je
bil
slabe
volje
.
Kaj
ne
bi
bil
!
Ženo
ima
in
nepreskrbljeno
deco
in
je
pristne
ljubljanske
krvi
,
mestni
otrok
in
semkaj
pristojen
,
pa
naduti
svet
prav
nič
ne
upošteva
vseh
teh
vrlin
in
se
ne
gane
,
da
bi
mu
naklonil
takim
vrlinam
primerno
udobno
življenje
.
Kaj
še
!
Danes
je
bil
na
primer
na
magistratu
in
ondi
prijel
gospode
,
naj
mu
dajo
kako
podporo
:
ženo
ima
in
deco
,
živi
ne
morejo
v
zemljo
!
Pa
so
mu
očitali
,
da
je
mlad
,
zdrav
in
močan
–
kakor
da
mu
niti
tega
ne
privoščijo
!
–
in
ga
odpravili
s
poceni
svetom
,
naj
dela
.
»
Saj
spadam
pod
mesto
!
«
jim
je
pojasnil
.
—
»
Da
,
«
so
mu
odgovorili
,
»
in
sicer
v
tisti
del
mesta
,
kjer
stoji
prisilna
delavnica
,
«
in
so
ga
porinili
pred
duri
–
škrici
salamenski
,
jim
bo
že
pokazal
!
Delati
,
delati
!
Ali
se
brani
dela
?
Le
ne
dobi
ga
.
Seveda
,
če
slavni
magistrat
res
misli
,
da
bo
prijel
za
kramp
,
se
moti
–
saj
ni
kmetavz
.
Sramota
za
Ljubljano
,
če
bi
morali
njeni
otroci
vihteti
krampe
!
—
Za
kakega
pisarniškega
sluga
ne
reče
,
da
ne
bi
šel
,
ali
za
hišnika
,
pa
kaj
,
ko
se
jih
toliko
poganja
za
vsako
tako
službico
.
Kocmurju
niti
ne
da
srce
,
da
bi
drugim
revežem
odjedal
kruh
!
Zlasti
,
ko
povsod
vprašujejo
:
»
Kje
si
pa
do
zdaj
bil
,
kaj
si
delal
,
pokaži
spričevala
!
«
Kakor
da
je
prišel
k
spovedi
!
Škandal
!
Tako
je
premišljal
gospod
Kocmur
svojo
krivično
usodo
,
mislil
pa
je
zelo
glasno
in
poleg
tolkel
s
pestjo
po
mizi
in
z
nogo
brcal
v
nedolžni
stol
,
ki
je
klavrno
ležal
na
tleh
.
Žena
Reza
je
plaho
pogledovala
skoz
okno
in
proti
durim
in
ga
mirila
.
»
Lepo
te
prosim
,
nikar
ne
razbijaj
–
ali
bi
rad
,
da
nas
zopet
poženo
na
cesto
?
Danes
je
petega
,
pa
še
nisva
plačala
.
Če
nama
Mici
ne
pomaga
,
ne
vem
,
kaj
bo
.
Včeraj
je
nemara
dobila
svojo
plačo
...
«
»
Ta
ti
bo
pomagala
!
«
se
je
zakrohotal
mož
;
spretno
je
dvignil
z
nogo
stol
,
ga
pogugal
in
treščil
v
duri
.
»
Glavo
dam
,
če
je
sploh
še
v
službi
!
Bog
ve
,
kje
se
spet
potika
!
Lepo
hčer
imaš
!
«
»
Oba
jo
imava
!
—
Sama
ne
morem
vsemu
kaj
.
Ves
dan
letam
za
svojimi
postrežbami
,
da
rijemo
za
silo
naprej
.
Kdaj
naj
gledam
za
dekletom
?
Vse
je
na
mojih
ramah
.
Še
tebe
moram
oblačiti
–
brez
hlač
bi
bil
,
če
bi
ti
jih
jaz
ne
kupila
.
«
»
Tiho
!
«
je
zarjul
gospod
Kocmur
,
da
se
je
streslo
okno
.
Žena
je
skomizgnila
z
rameni
:
»
Kar
ubij
me
,
saj
sem
tako
le
še
na
pol
živa
!
«
»
Za
drugo
res
nisi
...
Ti
,
ki
za
vse
skrbiš
–
dvanajst
je
ura
,
kje
je
pa
kosilo
,
kaj
?
«
»
Čakaj
,
že
fant
prinese
!
«
»
Tisto
priberačeno
mineštro
kloštrsko
!
—
Ali
je
meni
treba
tega
?
Lahko
bi
bil
dobil
ženo
,
táko
z
denarji
,
s
premoženjem
,
pa
si
mi
obetala
:
Hišo
bom
imela
in
njivo
in
del
v
Mestnem
logu
.
Pokaži
no
,
kje
imaš
kaj
!
«
»
Sam
si
kriv
,
da
te
oče
ne
marajo
.
«
Kocmur
je
skrčil
pesti
in
pokazal
zobe
,
in
kar
je
hotel
povedati
,
je
bilo
gotovo
tehtno
,
pa
je
prav
tačas
potrkalo
na
duri
;
duri
so
se
počasi
odprle
,
odrivaje
pred
sabo
stol
,
in
vstopil
je
hišni
gospodar
,
gospod
Brtoncelj
,
suh
,
obrit
,
črno
oblečen
možiček
;
za
njim
se
je
pokazal
hišni
hlapec
Jaka
,
ki
je
zaprl
duri
in
pobral
stol
,
potem
pa
si
pričel
trebiti
nos
v
znamenje
,
da
ga
nadaljnji
dogodki
ne
zanimajo
.
Gospod
Brtoncelj
je
pojasnil
vzrok
svojega
prihoda
:
»
Tako
razgrajanje
...
jej
,
jej
,
jej
...
tak
vik
!
Snoči
,
danes
zopet
...
stranke
se
pritožujejo
...
moja
hiša
tega
ni
vajena
...
«
»
V
svojem
stanovanju
sem
jaz
gospodar
,
«
je
označil
Kocmur
svoje
stališče
.
»
Še
pogovarjati
se
ne
bi
smel
!
Ta
bi
bila
lepa
!
«
»
Človek
ima
le
predobro
srce
!
Vaša
gospa
–
recimo
ta
oseba
–
me
je
prosila
in
prosila
...
Saj
sem
rekel
,
rajši
ne
;
bolje
prazno
stanovanje
,
kakor
take
ljudi
noter
,
pa
me
je
le
preprosila
...
Človek
je
predober
!
Danes
je
petega
,
pa
še
nič
denarja
!
In
nič
pohištva
...
jej
,
jej
,
jej
...
še
postelje
nimata
–
recimo
samo
cunje
na
tleh
.
Oh
,
oh
,
Jaka
,
poglej
no
,
če
niso
tistale
polena
naša
!
In
kaj
sem
hotel
reči
–
pri
tej
priči
denar
ali
pa
mi
gresta
ven
!
Jaka
,
kar
pripravi
se
!
«
»
Gospod
...
«
se
je
ponižno
oglasila
žena
.
Pa
jo
je
prekinil
gospod
Kocmur
,
ki
je
pokazal
,
da
je
v
resnici
glava
družini
in
kos
varovati
njene
koristi
v
najtežavnejšem
položaju
.
»
Kaaaj
?
«
je
zarohnel
,
»
denar
hočete
in
ven
bi
me
radi
vrgli
?
Ali
mislite
,
da
smo
na
Turškem
?
Če
vi
ne
poznate
postav
,
pa
jih
poznam
jaz
.
Ali
je
to
sploh
kako
stanovanje
,
kaj
?
Poglejte
no
zid
,
kako
je
moker
,
kar
teče
po
njem
,
okno
se
zapira
,
da
lahko
prst
vtaknete
v
špranjo
,
pod
je
gnil
–
in
za
to
hočete
denar
?
Na
katerem
koncu
pa
imate
glavo
?
Vi
boste
plačali
meni
,
ne
jaz
vam
,
vi
meni
za
škodo
in
za
zdravje
!
Revmatizem
sem
nalezel
v
tej
luknji
,
v
toplice
bom
moral
–
pa
ne
na
svoje
stroške
,
brez
skrbi
!
In
le
poskusite
me
vreči
ven
,
boste
videli
,
kaj
je
motena
posest
–
poznam
postavo
.
Pa
se
pravdajva
;
mene
pravda
nič
ne
stane
,
ker
nič
nimam
,
vas
pa
bo
,
če
jo
zgubite
ali
dobite
.
«
»
Oh
,
Jaka
,
ali
slišiš
?
«
je
vzdihnil
gospod
Brtoncelj
.
»
Jej
,
jej
,
jej
,
kar
pojdiva
!
Bo
prišel
policaj
...
Taki
razbojniki
!
«
Kocmurju
so
se
zasvetile
oči
.
»
Žena
,
ali
si
slišala
?
Razbojniki
je
rekel
.
Za
to
besedo
mi
boste
odgovor
dajali
pred
kazensko
sodnijo
!
«
»
Jej
,
jej
,
jej
!
«
je
vzkliknil
gospodar
,
si
tiščal
ušesa
,
da
ni
več
slišal
,
in
bežal
.
»
Jaka
,
ti
si
priča
,
da
nisem
nič
rekel
čez
čast
,
razbojniki
so
pa
res
!
«
Kocmur
si
je
zadovoljno
mel
roke
.
»
Zdaj
ga
imam
v
pesti
.
«
»
Pa
se
lahko
spet
selimo
,
«
je
pobita
pripomnila
žena
.
»
Selitev
plača
dedec
,
boš
videla
,
in
še
kaj
povrh
.
Ni
prvi
in
ni
zadnji
,
ki
se
mi
je
ujel
.
Spoznal
me
bo
!
«
»
Kakor
te
pozna
že
vsa
Ljubljana
.
Vsake
kvatre
smo
v
drugem
stanovanju
,
iz
nobenega
ne
gremo
v
lepem
,
povsod
pokade
za
nami
.
Jaz
se
več
ne
vem
kam
obrniti
.
«
»
Kje
se
spet
klati
poba
?
«
se
je
dotaknil
gospod
Kocmur
drugega
predmeta
;
zamrmral
je
nekaj
med
zobmi
,
kar
ni
obetalo
nič
dobrega
mlademu
možu
,
čigar
težko
pričakovani
prihod
je
bil
v
tesni
zvezi
s
kosilom
pri
Kocmurjevih
.
Potem
pa
se
je
zopet
ustavil
pred
ženo
,
glavo
potisnil
med
ramena
in
nejevoljno
povedal
:
»
Saj
sva
sploh
neumna
,
da
se
potikava
po
tujih
kvartirjih
,
tvoj
oče
pa
ima
hišo
.
«
»
Psa
spuste
nate
,
če
se
jim
prikažeš
!
Enkrat
so
nas
vzeli
pod
streho
,
pa
nas
ne
bodo
več
.
Misliš
,
da
so
pozabili
,
kako
si
jih
takrat
davil
in
jim
grozil
?
«
»
Sam
si
je
bil
kriv
!
—
Sicer
pa
starcu
niti
ni
treba
vedeti
,
če
pridemo
v
hišo
–
se
mu
bomo
že
umikali
,
da
nas
ne
bo
videl
.
Samo
z
Nančo
se
zmeni
,
s
sestro
!
Zdaj
,
prvi
čas
bi
šli
v
kamrico
pod
streho
,
tiste
ropotije
se
lahko
brez
škode
vržejo
ven
;
tja
proti
zimi
bi
se
nam
pa
umaknil
oni
čevljar
ali
kaj
je
,
ki
stanuje
na
dvorišču
.
«
»
Veš
,
da
te
Nanča
tudi
ne
trpi
.
«
»
Z
Nančo
že
še
obračunava
.
Nanča
je
božji
volek
,
njo
boš
menda
vendar
znala
pregovoriti
.
Pa
ji
tako
reci
,
da
sva
se
skregala
midva
in
šla
narazen
.
Le
tebe
naj
vzame
pod
streho
in
fanta
.
Počasi
se
pa
še
jaz
prismolim
k
vama
.
Ni
pes
,
da
bi
ne
pridobil
takega
tepčka
na
svojo
stran
,
kakršna
je
Nanča
!
«
»
Ko
se
te
vsi
tako
boje
!
«
»
Koga
sem
pa
že
požrl
?
—
Vsak
človek
se
spametuje
,
jaz
sem
se
tudi
,
dovolj
sem
izkusil
.
—
Saj
bo
tudi
hiši
v
prid
.
—
Ne
oče
ne
Nanča
–
nobeden
ni
za
gospodarstvo
.
Vesela
sta
lahko
,
da
naju
dobita
v
hišo
.
Bo
vsaj
kdo
skrbel
za
red
.
«
»
Ne
bo
šlo
,
ne
bo
šlo
,
preveč
si
divji
!
«
Tačas
so
se
hitro
odprla
in
zopet
zaloputnila
vrata
in
v
sobo
je
skočil
zaripel
in
zasopel
desetletni
Stanko
Kocmur
,
suh
fant
s
prebrisanim
pogledom
,
umazan
,
raztrgan
.
»
Kje
si
pa
bil
,
falot
?
«
ga
je
pozdravil
oče
in
dvignil
roko
.
Fant
se
je
spretno
umaknil
za
mater
.
»
No
,
no
,
no
!
Prej
poslušajte
,
potem
šele
udarite
!
«
je
pokaral
očeta
.
Privlekel
je
izza
zapete
suknje
žemljo
in
jo
spretno
zalučal
na
mizo
,
potem
še
eno
in
še
eno
;
iz
žepa
pa
je
prisukal
nekaj
zavitega
v
masten
papir
,
kar
je
šlo
po
isti
zračni
poti
za
žemljami
.
Oče
Kocmur
je
brez
besede
ustavil
sovražnosti
zoper
svojo
nadobudno
kri
,
ugriznil
je
v
žemljo
in
odvil
papir
:
prikazali
so
se
mastni
odrezki
gnjati
in
koščki
klobas
.
»
Glej
ga
tiča
!
«
je
izjavil
svoje
priznanje
,
si
primaknil
stol
,
sedel
in
pričel
jesti
.
»
Ali
so
danes
tole
delili
v
samostanu
namesto
mineštre
?
«
Fant
je
vihtel
roko
,
svetlo
kronico
je
imel
v
njej
in
jo
zmagoslavno
kazal
:
»
Kaj
pa
to
,
kaj
pa
to
?
«
Mati
mu
je
s
hitrim
posegom
vzela
denar
.
»
Ali
daš
koj
sem
!
«
Bil
pa
je
pokonci
tudi
že
gospod
Kocmur
,
ki
je
brez
hrupa
,
pa
z
neusmiljeno
silo
izvil
ženi
dragoceni
plen
.
Fant
je
tulil
:
»
Moja
je
,
jaz
sem
jo
dobil
.
«
»
Tiho
bodi
,
jesihar
!
Kje
si
jo
dobil
?
Ali
ne
veš
,
kar
se
najde
,
je
treba
dati
očetu
,
da
oče
nese
na
magistrat
?
«
»
Saj
nisem
našel
,
gospod
mi
jo
je
podaril
.
«
Solze
so
mu
črtale
bele
proge
po
umazanem
licu
.
»
Potem
je
tvoja
,
«
je
razsodil
oče
,
»
nikar
ne
tuli
!
Pri
meni
bo
spravljena
,
ti
bi
jo
izgubil
.
—
Zdaj
jejta
!
«
»
Vsaj
eno
desetico
mi
morate
dati
,
«
se
je
cmeril
Stanko
.
»
Za
zvezke
potrebujem
,
učitelj
me
zmeraj
sekira
,
ker
nimam
zvezkov
.
«
»
Učitelju
že
še
povem
,
kar
mu
gre
.
Ti
si
mestni
otrok
,
zate
mora
mesto
plačevati
zvezke
.
Ali
naj
bo
,
desetico
dobiš
!
«
Ta
obljuba
je
pomirila
vnetega
šolarčka
,
ki
se
je
že
bal
,
da
stopi
oče
nemara
res
k
učitelju
,
nakar
bi
se
hitro
izkazalo
,
da
je
bila
pritožba
zastran
zvezkov
brez
stvarne
podlage
.
Jedli
so
v
sladki
slogi
,
mož
je
sedel
za
mizo
,
žena
je
čepela
na
cunjah
,
fant
pa
je
,
življenja
poln
,
z
igrajočim
se
korakom
stopical
po
sobi
,
se
mašil
z
žemljo
in
slanino
,
da
se
mu
je
svetil
obraz
do
ušes
,
in
vmes
pripovedoval
,
kako
si
je
osvojil
vse
te
obilne
božje
darove
.
V
samostanu
je
dobil
od
usmiljene
roke
običajni
ričet
s
fižolom
,
pa
ko
je
tresel
to
mineštro
v
piskrcu
proti
domu
,
se
je
zaletel
ob
vogalu
v
vojaka
,
piskrc
je
padel
na
tla
in
se
razbil
,
njegova
vsebina
pa
se
široko
razmazala
po
tleh
.
Na
,
si
je
mislil
,
kaj
bo
pa
zdaj
!
Ali
naj
stopi
domov
po
ata
in
mamo
,
da
vzameta
žlici
in
prideta
kar
tja
na
kosilo
?
Roditelja
sta
se
zadovoljno
namuzala
dovtipni
pripombi
svojega
sinčka
in
sinček
je
samozavestno
nadaljeval
:
»
No
,
sem
rekel
,
doma
bo
ples
,
če
pridem
s
praznimi
rokami
;
nak
,
pa
rajši
ne
domov
,
oče
useka
kakor
nor
in
ne
pogleda
kam
.
Lačen
sem
bil
tudi
,
nisem
vedel
,
kaj
bi
počel
,
in
sem
se
jokal
.
Pa
me
ustavi
gospa
,
tako
je
bila
parfumirana
,
da
mi
je
kar
sapo
jemalo
;
vprašala
me
je
,
zakaj
se
jokam
,
povem
ji
svojo
nesrečo
z
mineštro
,
na
!
pa
je
iz
mufa
potegnila
denarnico
in
mi
dala
desetico
.
Ko
mi
je
dajala
,
je
prišel
mimo
gospod
s
cilindrom
,
pozdravil
gospo
in
sta
govorila
in
mi
je
dal
tudi
desetico
.
Pa
sem
se
koj
spomnil
,
kakšno
kosilo
nakupim
:
tri
žemlje
in
za
drug
denar
pri
klobasarju
odrezkov
.
Grem
,
pa
mi
pridejo
nasproti
gospod
korar
Mejač
,
ki
sva
enkrat
z
mamo
že
šla
k
njim
prosit
pomoči
za
stanovanje
,
pa
sem
pričel
spet
jokati
pa
so
mi
dali
kronico
.
«
»
Ti
si
tič
,
ti
si
tič
,
«
je
priznaval
oče
Kocmur
.
Gubančil
pa
je
čelo
,
očitno
so
se
mu
za
čelom
rodile
resne
misli
.
In
je
prišel
z
njimi
na
dan
.
»
Mastno
je
bilo
,
če
le
ne
bo
škodovalo
mojemu
želodcu
...
«
Sinček
je
poznal
očetov
želodec
in
njegove
potrebe
.
Stegnil
je
roko
:
»
Dajte
,
pa
grem
!
«
Oče
Kocmur
je
z
veleresnim
obrazom
privlekel
iz
žepa
kronico
,
fant
jo
je
vzel
in
švignil
skozi
duri
;
ni
trajalo
dolgo
,
že
je
bil
zopet
nazaj
,
in
kar
je
prinesel
,
je
bila
četrtinka
žganja
.
Pil
je
oče
Kocmur
,
tudi
mati
Kocmurka
se
ni
branila
požirka
,
in
zavladalo
je
v
temnem
vlažnem
brlogu
prav
prijazno
občutje
.
Stanko
je
gojil
tiho
nado
,
da
utegne
v
današnjih
okolnostih
zamuditi
šolo
;
le
še
četrt
ure
je
manjkalo
–
če
se
v
tem
času
ne
spomnita
roditelja
na
šolo
in
ga
ne
napodita
,
pa
bo
prepozno
.
»
Hvala
Bogu
,
«
je
rekel
,
»
da
se
mi
je
mineštra
stresla
!
Tako
sem
je
sit
,
da
mi
pri
ušesih
ven
sili
.
«
»
Ej
,
fanté
,
«
ga
je
poučil
oče
,
»
mineštra
je
že
dobra
.
Seveda
,
če
je
dobro
narejena
.
Ali
tukaj
je
ne
znajo
pripravljati
.
V
Gradiški
,
tam
smo
dobro
jedli
,
tam
,
iz
riža
in
graha
,
pa
meso
je
bilo
noter
nasekljano
—
vsak
drugi
dan
smo
jo
imeli
,
pa
se
je
le
nismo
naveličali
.
«
Vglobil
se
je
v
spomine
.
»
Tam
smo
sploh
živeli
imenitno
.
Govejo
juho
vsak
dan
,
samo
ob
petkih
ne
,
zvečer
pa
polento
,
z
maslom
zabeljeno
,
in
kaj
poleg
,
solato
ali
zelje
.
«
»
Kaka
pa
je
polenta
?
«
je
vprašal
Stanko
in
prežal
,
kdaj
bo
zunaj
bilo
dve
.
»
Kakor
koruzni
žganci
,
le
še
boljša
.
V
Mariboru
nimajo
polente
.
Štajerci
jedo
le
cmoke
,
vsak
dan
cmoke
,
pa
take
iz
črnega
kruha
.
«
»
Cmoki
iz
črnega
kruha
so
zanič
,
«
je
vešče
pripomnila
gospodinja
.
»
V
Mariboru
je
sploh
slaba
,
«
je
povedal
oče
Kocmur
.
»
Prav
sitni
so
,
priganjajo
k
delu
,
zaslužka
pa
nič
.
V
Gradiški
je
bilo
drugače
.
V
Gradiški
smo
vedeli
,
čemu
delamo
–
služili
smo
denar
.
Od
kraja
bolj
malo
,
po
štiri
krone
na
mesec
;
pa
sem
kmalu
prišel
v
prvi
razred
–
salamiš
!
na
ovratniku
sem
imel
črne
našive
,
kakor
sarža
pri
vojakih
–
in
sem
služil
po
deset
kron
na
mesec
.
Radi
so
me
imeli
,
prosil
sem
pri
raportu
,
da
me
dajo
v
kuhinjo
,
pa
sem
bil
koj
uslišan
.
V
kuhinji
je
bilo
življenje
,
vsak
dan
maseljc
vina
in
nič
nisem
plačal
zanj
!
Tako
dobro
se
mi
ni
še
nikoli
godilo
.
Ko
je
moj
čas
potekel
,
so
me
neradi
pustili
–
jokali
so
se
za
mano
...
«
»
Pa
kaj
ste
delali
v
Gradiški
,
ata
?
«
je
nedolžno
vprašal
Stanko
.
»
V
kloštru
je
bil
,
«
je
mati
hitela
odgovarjati
na
kočljivo
vprašanje
.
»
Hiša
je
cesarska
,
«
je
modro
razlagal
oče
Kocmur
.
»
Vsi
,
ki
so
notri
,
so
pokorni
cesarskim
postavam
.
Tako
je
kakor
v
vojašnici
,
prav
takšen
red
,
le
da
je
življenje
lepše
in
hrana
boljša
.
«
»
Ata
!
«
»
Kaj
je
?
«
»
Zaprti
ste
bili
v
Gradiški
.
«
Nato
hipen
molk
.
Atu
so
se
napela
lica
.
Potem
pa
je
izbruhnil
v
prisrčen
smeh
in
vsi
z
njim
.
»
Ti
falot
ti
!
«
je
zažugal
s
smešno
resnostjo
in
se
stegnil
za
fantom
.
Ujel
ga
je
,
na
vse
grlo
se
krohotajočega
,
ga
dvignil
in
za
šalo
udaril
po
zadnji
plati
;
potem
si
ga
je
posadil
na
koleno
in
mu
dal
piti
.
»
Samo
tegale
smo
pogrešali
notri
,
žganja
nismo
dobili
za
noben
denar
.
Pa
smo
imeli
paznika
–
Pipec
smo
mu
rekli
–
ta
je
zmeraj
dišal
po
slivovki
,
pa
smo
se
kar
gnetli
okoli
njega
,
da
smo
vsaj
v
nos
ujeli
malo
dobrote
.
Lepo
je
bilo
,
lepo
!
«
Stanko
je
molčal
in
zamišljeno
gledal
predse
.
V
mladi
duši
mu
je
pričenjalo
kliti
seme
hrepenenja
po
tej
Indiji
Koromandiji
,
kjer
se
cedi
mleko
in
med
–
po
Gradiški
,
po
kaznilnici
...
Ura
je
bila
dve
.
Mati
je
planila
kvišku
,
mudilo
se
ji
je
v
popoldansko
postrežbo
,
tudi
je
nameravala
poiskati
hčer
Mici
zaradi
denarja
.
Kocmur
je
zvrnil
vase
ostanek
žganja
in
se
spravil
spat
v
kot
na
cunje
.
Stanko
pa
se
je
tiho
izmazal
iz
sobe
,
da
gre
in
si
kupi
za
drobiž
,
ki
ga
je
dobil
iz
kronice
in
mu
ga
je
oče
spričo
žganja
pozabil
vzeti
,
pištolico
in
cigarete
...
V
ljubljanskem
Krakovem
blizu
Mirja
je
stala
in
stoji
starikava
hiša
,
tam
sta
stanovala
stari
Koren
in
njegova
hči
Nanča
,
oče
in
sestra
Kocmurjeve
žene
.
Skozi
obokana
vrata
stopiš
v
vežo
,
pa
pazi
,
da
se
ne
spotakneš
ob
okornih
okroglih
kamnih
vegastega
tlaka
.
Veža
je
temna
in
oprijemati
se
moraš
zidu
,
da
brez
nezgode
najdeš
onkraj
do
vrat
,
ki
vodijo
na
dvorišče
.
Tu
zadaj
ima
hiša
širok
,
obokan
hodnik
,
izpod
hodnika
peljejo
stopnice
v
prvo
nadstropje
.
Na
desni
strani
hiše
,
če
stopiš
na
dvorišče
,
je
prizidek
;
ali
je
bil
svoj
čas
sezidan
,
da
služi
za
skladišče
ali
za
hlev
,
kdo
to
ve
?
Pri
tej
hiši
se
je
mnogo
prizidavalo
in
prezidavalo
,
kakor
sta
pač
lastnikom
drugemu
za
drugim
kazali
potreba
in
blagajna
;
in
uporaba
posameznih
prostorov
se
je
spreminjala
z
razmerami
.
Zdaj
je
v
prizidku
bival
,
malo
bolje
ko
zver
v
svojem
brlogu
,
stari
Koren
s
svojim
psom
.
Nasproti
prizidku
ob
drugem
koncu
hodnika
,
kjer
je
bila
svoj
čas
mizarska
delavnica
starega
Korena
,
je
ob
času
naše
povesti
stanoval
in
čevljaril
dični
mojster
Pirc
.
Onkraj
dvorišča
čepe
drvarnice
,
za
njimi
se
razprostira
obširen
vrt
s
starimi
,
krivimi
špinclji
in
štrbonclji
in
ribezljevim
grmičevjem
ob
sosedovem
zidu
.
Za
vrtom
se
razteza
Mirje
,
njive
in
travniki
ob
ostankih
rimskega
mestnega
obzidja
.
Tisto
leto
je
bila
izredno
mila
pomlad
.
Že
zadnje
dni
januarja
so
prinašali
otroci
prve
metulje
v
šolo
in
že
prvi
teden
meseca
svečana
je
bil
prisojni
obronek
tivolskega
gozda
kar
višnjev
od
cvetočih
nunk
.
Bilo
je
sredi
sušca
,
lepega
,
sončnega
popoldneva
.
Nanča
,
okoli
štirideset
let
stara
ženska
,
preprosto
oblečena
,
z
ruto
na
glavi
,
s
koščenim
obrazom
in
črnimi
naočniki
,
je
stala
pri
brajdi
,
vzpenjajoči
se
ob
prizidku
,
in
rezala
z
nožičkom
vršičke
,
preskušajoč
,
ali
je
že
sok
v
njih
.
Poleg
nje
je
stala
stranka
iz
prvega
nadstropja
,
gospa
Jerajeva
,
odvetniškega
uradnika
soproga
,
gologlava
,
z
rokami
uprtimi
v
boke
,
in
poslušala
s
hlinjenim
zanimanjem
Nančo
,
ki
je
razkladala
,
kako
se
skoraj
prične
trta
jokati
;
takrat
bo
navezala
ob
obrezane
vršičke
male
steklenice
,
da
se
bo
vanje
nacejal
sok
,
ki
za
oči
ni
boljšega
zdravila
od
njega
.
»
T-t
,
«
je
tlesknila
Jerajeva
z
jezikom
,
»
gospodična
Ana
,
vi
pa
res
znate
čarati
.
Vsi
ljudje
pravijo
:
O
,
gospodična
Ana
,
ta
pa
ta
!
Čevlji
se
nikomur
tako
ne
svetijo
kakor
gospodični
Ani
!
«
Nanča
je
bila
bolj
skromne
pameti
in
zato
priljubljen
predmet
šalam
vsakogar
,
komur
je
prišla
pred
oči
.
Rada
je
slišala
,
če
so
jo
klicali
za
gospodično
Ano
,
v
poseben
ponos
pa
so
ji
bili
svetli
čevlji
,
ki
je
z
njih
krtačenjem
tratila
lep
del
dneva
.
—
Hvala
gospe
Jerajeve
ji
je
dobro
dela
,
pomolila
je
izpod
krila
desni
čevelj
in
ga
zadovoljno
sukala
,
da
se
je
v
njem
lesketalo
rumeno
sonce
.
Jerajeva
se
je
s
pričakujočim
pogledom
ozirala
na
vežne
duri
.
»
Enkrat
mi
morate
vendar
povedati
,
kaj
dajete
v
čistilo
,
da
se
tako
svetijo
!
Ne
vem
,
kdo
je
zadnjič
rekel
:
Gospodična
Ana
gotovo
žveči
tobak
,
tobakov
sok
je
tako
imeniten
za
čevlje
.
«
Nanča
je
v
hipu
zardela
in
pričela
kričati
:
»
Laž
,
laž
,
laž
,
laž
,
laž
.
«
Jerajeva
jo
je
mirila
:
»
Gospodična
Ana
,
kar
tiho
bodite
!
Prav
tako
sem
se
jaz
pričkala
in
se
zavzemala
za
vas
.
Gospodična
Ana
je
iz
dobre
hiše
,
sem
rekla
,
njen
oče
nosi
klobuk
.
Gospodična
Ana
,
sem
rekla
,
če
bi
hotela
,
bi
bila
zdaj
imenitna
gospa
,
ampak
ni
hotela
.
Ali
ni
res
?
—
Sicer
pa
kdo
ve
,
ali
nas
vendar
ne
povabite
še
na
ženitovanje
.
Če
vas
takole
gledam
...
«
»
Maram
za
dedca
,
«
je
zakričala
Nanča
,
»
vsi
so
pijanci
in
divjaki
!
«
»
Se
že
še
kateri
znajde
,
da
vam
omehča
srce
!
To
bo
svatba
,
kaj
?
Takšna
mora
biti
kakor
na
novi
maši
vašega
rajnega
gospoda
po
poli
brata
Antona
.
Takrat
je
bilo
nemara
sila
imenitno
?
«
Nanča
je
točno
zgrabila
ponujeno
snov
in
drage
volje
zopet
povedala
,
kar
je
že
stokrat
in
stokrat
pravila
,
vsakikrat
z
istimi
besedami
:
»
Ja
!
—
Take
nove
maše
še
ni
videla
Ljubljana
,
kar
stoji
.
Ata
so
imeli
v
časteh
Antona
,
vse
bi
dali
zanj
,
nič
se
jim
ni
zdelo
škoda
.
Pa
je
bilo
pri
pojedini
,
da
se
ne
zlažem
,
gotovo
sto
ljudi
.
Zadnji
so
sedeli
na
stopnicah
in
ko
so
šli
,
je
vsak
dobil
polno
ruto
potice
s
sabo
in
pečenega
.
In
ko
so
šli
,
potem
so
ata
še
naju
poklicali
iz
kuhinje
,
mene
in
sestro
,
in
so
nama
natočili
vina
,
da
sva
trčili
s
po
poli
bratom
,
z
gospodom
Antonom
.
«
»
O
,
«
se
je
na
videz
začudila
gospa
Jerajeva
,
»
ali
vedve
nista
bili
pri
mizi
?
«
»
Nisva
,
ni
mačeha
pustila
,
je
rekla
,
da
ni
prostora
.
—
Ja
!
In
še
tisto
leto
je
umrla
.
«
»
In
gospod
Anton
tudi
,
«
je
dostavila
gospa
Jerajeva
;
čuda
temeljito
je
poznala
vso
zgodovino
Korenove
dinastije
.
»
Gospod
Anton
tudi
,
«
je
potrdila
Nanča
.
»
Najprej
gospod
Anton
,
za
njimi
pa
mačeha
.
Trije
zdravniki
so
bili
okoli
njegan
in
ena
usmiljena
sestra
–
nič
ni
pomagalo
.
Tako
smo
se
jokali
,
da
je
župan
poslal
detektiva
gledat
,
kaj
da
je
.
Ata
so
pa
zboleli
.
«
»
T-t-t
,
«
se
je
čudila
Jerajeva
že
neštetokrat
slišani
povesti
.
Tisto
,
kar
je
nestrpno
pričakovala
,
se
še
vedno
ni
pojavilo
.
Zato
ji
je
preostajalo
časa
za
Nančo
.
»
Kaj
pa
,
ali
ni
imel
gospod
Anton
psička
?
«
»
Imel
.
Finetelj
mu
je
bilo
ime
.
Ta
psiček
je
neusmiljeno
tulil
tisto
noč
,
preden
je
gospod
umrl
.
Rjave
lise
je
imel
nad
očmi
–
taki
psi
,
pravijo
,
da
vidijo
smrt
.
Ta
Finetelj
je
potem
od
same
žalosti
storil
konec
.
«
»
Ali
ga
ni
vzel
konjederec
?
«
»
Vzel
,
ker
ni
imel
marke
.
Ampak
je
marko
nalašč
izgubil
,
da
ga
je
vzel
konjederec
.
O
,
ta
je
bil
pameten
!
«
»
Kakor
vsi
od
vaše
hiše
,
«
je
pohvalila
Jerajeva
.
»
Zdaj
mi
pa
povejte
,
gospodična
Ana
,
ali
vas
še
kdaj
straši
?
«
»
Zdaj
me
že
dolgo
ni
.
Prej
sem
pa
večkrat
slišala
gospoda
Antona
,
da
je
šaril
po
sobi
.
Pa
sem
smuknila
kar
pod
odejo
in
molila
,
da
je
strah
minil
.
«
Gospa
Jerajeva
se
je
slednjič
naveličala
lepih
Nančinih
povesti
.
»
Kje
je
neki
Pirčeva
?
«
je
nestrpno
vprašala
po
kratkem
premoru
.
»
Kako
,
da
je
ni
nič
na
pregled
?
«
»
Kaj
me
briga
Pirčeva
!
«
se
je
pričela
razburjati
Nanča
.
»
Vesela
sem
,
če
je
ne
vidim.
Ta
me
že
ne
bo
komandirala
.
Pa
tudi
kuhala
mi
ne
bo
več
.
«
»
Pst
,
pst
,
ne
tako
na
glas
!
«
je
mirila
Jerajeva
.
»
Kaj
se
je
pa
zgodilo
?
«
»
Polovico
,
vem
,
da
ima
dobička
pri
tisti
hrani
,
ki
jo
nama
daje
,
meni
in
atu
,
pa
bi
me
zato
še
zmerjala
?
Ne
bo
me
!
«
je
kričala
Nanča
,
slinila
se
je
in
roke
so
se
ji
tresle
,
tako
je
bila
huda
.
Pa
jo
je
kar
na
mah
minila
vsa
togota
in
šepetnila
je
Jerajevi
:
»
Beživa
!
«
in
jo
je
naglo
potegnila
s
sabo
gor
po
stopnicah
.
Od
vrat
v
prizidku
se
je
čulo
zamolklo
trkanje
–
stari
Koren
je
dajal
znamenje
,
da
hoče
s
svojim
psom
na
zrak
in
da
ne
mara
videti
ljudi
.
Počasi
so
se
odprle
duri
,
ven
se
je
pognal
velik
,
kosmat
pes
,
skakal
kvišku
in
tulil
,
za
njim
se
je
prikazal
sključen
,
širok
starec
.
Dolgi
beli
lasje
so
mu
viseli
v
čelo
,
siva
zmršena
brada
mu
je
preraščala
lice
,
golorok
je
bil
,
obleka
je
bila
povaljana
.
Zatohel
smrad
je
udaril
za
njim
in
psom
iz
njunega
brloga
.
Stari
je
zaprl
duri
in
jih
zaklenil
.
Izpod
čela
se
ozirajoč
na
desno
in
levo
,
je
šel
počasi
čez
dvorišče
na
vrt
v
oni
konec
,
ki
je
bil
najbolj
oddaljen
od
hiše
–
koprive
so
tam
rasle
na
groblju
.
Pes
Sultan
se
je
ob
njem
vzpenjal
kvišku
,
renčal
in
tulil
.
Vrh
stopnic
,
stisnjeni
v
kot
,
sta
stali
Nanča
in
Jerajeva
.
Jerajeva
je
vprašala
:
»
Ali
ata
res
mislijo
,
da
sin
Anton
še
živi
?
«
»
Včasi
.
—
Včasi
so
pa
čisto
dobri
.
Preveč
so
ga
imeli
radi
.
Naju
deklet
ne
tako
.
Prej
pač
,
dokler
so
mama
živeli
.
Pa
so
umrli
,
ko
sva
bili
še
takole
majceni
.
Mačeha
naju
ni
marala
,
večkrat
sva
bili
tepeni
kakor
siti
.
Tukaj
na
čelu
se
mi
še
zdaj
pozna
,
ko
me
je
udarila
z
grebljo
,
tri
dni
sem
ležala
v
omedlevici
,
luč
so
že
držali
nad
mano
.
Ja
!
Pa
ji
vendar
sveče
prižigam
na
vernih
duš
dan
.
«
»
Ko
imate
dobro
srce
,
«
jo
je
pohvalila
Jerajeva
in
koj
nato
vzkliknila
:
»
Na
,
pa
je
že
štiri
ura
!
«
Po
stopnicah
je
prihajal
desetleten
,
bledičen
,
pa
prijazen
deček
v
snažni
,
dasi
oguljeni
obleki
,
s
šolsko
torbico
na
hrbtu
,
gospe
Jerajeve
edini
sin
Milan
.
Komaj
je
utegnil
pozdraviti
.
»
Nanča
,
«
je
hitel
praviti
,
»
zunaj
pred
hišo
je
Kocmurjev
Stanko
!
Na
svojo
mamo
čaka
,
potem
prideta
k
vam
,
je
rekel
.
«
Ko
je
Nanča
začula
besedo
o
Kocmurjevih
,
je
široko
odprla
oči
in
usta
,
in
ko
je
Milan
končal
novico
,
je
bila
že
rdeča
kakor
kuhan
rak
.
»
Kdo
jih
je
klical
?
Jaz
jih
nič
ne
potrebujem
.
Bi
že
spet
kaj
rada
!
Ne
maram
jih
.
Tako
reci
,
da
me
ni
doma
!
«
Stopila
je
urno
v
svoje
stanovanje
vrh
stopnic
in
za
sabo
zaklenila
.
Prav
tisti
hip
sta
se
pojavila
pod
stopnicami
Kocmurjeva
in
njen
sinček
Stanko
.
Jerajeva
je
pokašljala
»
khm
,
khm
«
,
in
ko
je
tako
opozorila
Kocmurjevo
nase
,
je
s
pomilujočim
glasom
rekla
:
»
Oh
,
škoda
!
Gospodične
Ane
ni
doma
saj
ste
k
njej
namenjeni
,
gospa
?
Ni
dolgo
,
kar
je
šla
zdoma
,
pred
nočjo
težko
da
se
vrne
.
«
Tako
je
govorila
,
hkrati
pa
mežikala
in
kazala
z
roko
,
da
je
Nanča
v
svoji
sobi
in
da
se
je
zaklenila
.
Kocmurjeva
se
je
namuznila
.
»
Malo
brinovca
sem
ji
prinesla
,
«
je
odgovorila
in
ni
štedila
glasu
,
»
škoda
,
da
je
ni
.
Pa
ne
morem
pomagati
.
Z
Bogom
,
gospa
!
«
Hrupno
se
je
prestopala
,
kakor
da
odhaja
,
pa
so
se
že
odprle
duri
in
se
je
oglasila
Nanča
:
»
Ali
si
ti
?
Le
pridi
noter
!
«
Kocmurjeva
je
naročila
Stanku
,
naj
jo
počaka
spodaj
.
Jerajeva
je
odvzela
svojemu
Milanu
knjige
in
mu
velela
,
naj
malo
poskoči
po
dvorišču
,
in
če
bi
prišla
čevljarja
Pirca
žena
domov
,
naj
ji
pride
povedat
.
»
Pa
pazita
,
stari
je
na
vrtu
s
psom
,
da
se
mu
pravi
čas
umakneta
.
«
In
so
izginili
vsak
v
svoj
konec
.
Kocmurjeva
k
Nanči
,
Jerajeva
v
svoje
stanovanje
,
ki
je
bilo
tik
Nančine
sobe
,
od
nje
ločeno
zgolj
po
nezazidanih
durih
,
dečka
pa
,
sošolca
,
sta
stekla
na
dvorišče
.
Nanča
je
stanovala
v
sobi
rajnega
gospoda
Antona
;
klečalnik
z
razpelom
in
knjižnica
v
okviru
nerabljenih
stranskih
vrat
sta
še
spominjali
nanj
.
Pri
oknu
so
visele
tri
kletke
s
kanarčki
,
ščinkovci
in
drugim
pojočim
drobižem
,
v
katerega
reji
je
bila
Nanča
do
onkraj
Gradaščice
priznana
strokovnjakinja
.
Dišalo
je
v
sobi
po
suhih
rožah
in
starih
knjigah
,
po
ptičkih
in
po
terpentinu
.
»
Tale
brinovček
sem
ti
prinesla
,
«
je
rekla
Kocmurjeva
za
uvod
,
»
malo
ga
je
,
pa
je
dober
.
Včasih
pomaga
.
«
»
Pomaga
,
«
je
pritrdila
Nanča
.
Nekam
premajhna
se
ji
je
zdela
steklenica
,
zlasti
v
primeri
z
nepriliko
,
združeno
po
navadi
z
vsakim
sestrinim
obiskom
.
»
Saj
sem
več
bolna
kakor
zdrava
.
Tebi
se
dobro
godi
,
rdeča
si
in
debela
...
«
»
Še
norca
se
delaj
iz
mene
!
—
Moja
ljuba
sestra
,
če
bi
vedela
,
kako
živim
...
Od
enega
dne
k
drugemu
ne
vem
,
ali
bom
kaj
kosila
,
od
kod
in
kaj
.
Zdaj
bom
pa
kmalu
še
brez
stanovanja
.
«
»
Hohoho
,
«
se
je
krohotala
Nanča
,
»
kdo
ti
bo
verjel
,
ko
imaš
moža
,
imenitnega
,
da
ga
vsa
Korenova
družina
ni
vredna
.
‚
Nanča
,
tista
norčava
Nanča
,
’
je
rekel
,
‚
bi
si
lahko
obliznila
vseh
deset
prstov
,
če
bi
dobila
tudi
le
takega
moža
,
kakor
je
peta
mojega
škornja
,
’
–
tako
je
rekel
tvoj
mož
.
Ali
ni
res
?
Tako
visok
gospod
je
.
«
»
Kaj
bi
gonila
vedno
tisto
!
Da
sem
imela
takrat
to
pamet
,
ki
jo
imam
danes
,
veš
,
da
ga
ne
bi
vzela
.
Vsega
tudi
nisem
sama
kriva
.
Ali
si
čisto
pozabila
,
kako
je
bilo
pri
nas
,
kako
se
je
nama
godilo
–
brez
mame
,
brez
ljubezni
–
kakor
dvema
ptičkoma
brez
gnezda
?
Ni
čudno
,
da
sem
se
mlada
in
neumna
oklenila
človeka
,
ki
mi
je
prvi
dal
prijazno
besedo
.
Če
bi
mama
živela
,
bi
bilo
vse
drugače
.
Nikar
mi
ga
zmeraj
ne
očitaj
!
Jaz
trpim
in
ne
ti
in
ni
majhno
moje
trpljenje
.
—
Ali
ga
zagovarjam
?
Sama
vem
,
kakšen
je
.
Rešila
bi
se
ga
rada
...
Ti
mi
pomagaj
,
ljuba
sestra
!
«
»
Kako
ti
bom
pomagala
!
Ali
imam
kaj
?
Ali
hočeš
kanarčka
?
«
»
Pod
streho
me
vzemi
,
mene
in
Stanka
!
«
»
Stanka
,
ta
cvet
,
da
mi
bo
štrbonclje
kradel
?
Pa
še
kamne
mi
luča
pod
noge
.
Tista
tvoja
Mici
tudi
ni
nič
boljša
.
Včeraj
sem
jo
videla
,
spremljevalca
je
imela
,
gospoda
soldata
,
in
vstran
je
pogledala
,
ko
me
je
srečala
.
Seveda
,
sram
jo
je
bilo
tete
.
«
»
Punca
ima
slabe
oči
,
morebiti
te
ni
poznala
.
Pametna
bodi
–
ali
naj
na
cesti
poginem
?
Sobica
pod
streho
je
prazna
...
«
»
Ata
ne
puste
.
Ali
naj
se
jim
zamerim
?
Da
še
mene
vržejo
iz
testamenta
,
kakor
so
rekli
,
da
bodo
tebe
?
Ne
boš
,
pa
če
si
stokrat
moja
sestra
.
«
»
Nanča
,
bolj
se
delaš
hudobno
kakor
si
!
Niti
sanjalo
se
ne
bo
atu
,
da
sem
v
hiši
.
In
vso
večnost
menda
vendar
ne
bodo
kuhali
jeze
name
.
Skrivala
se
jim
bova
,
jaz
in
fant
...
«
Prišla
je
bila
po
ukazu
svojega
moža
,
da
s
hinavstvom
in
zvijačo
izvede
moževe
naklepe
.
Ali
spomini
na
mamo
,
na
žalostne
dni
mladosti
,
na
sramoto
in
trpljenje
poleg
moža
so
zmagali
,
solze
v
očeh
so
pričale
,
da
ji
prošnja
prihaja
iz
srca
.
Za
roko
je
držala
sestro
Nančo
in
ihtela
.
Nanča
pa
je
umikala
oči
in
premišljala
,
kako
bi
najuspešnejše
končala
razgovor
,
ki
se
je
tako
lepo
pričel
z
brinovcem
in
je
zdaj
krenil
na
področje
,
kjer
se
Nanča
ni
nameravala
umakniti
niti
za
las
;
preživo
so
ji
bili
v
spominu
časi
,
ko
je
po
hiši
robantil
in
strahoval
divji
Kocmur
,
da
si
nikdo
ni
bil
svest
življenja
,
sestra
,
njegova
žena
,
ga
je
pa
še
zagovarjala
.
—
Buljiti
so
ji
pričenjale
oči
,
odpirala
je
usta
,
kazalo
je
,
da
poseže
po
načinu
dokazovanja
,
ki
mu
je
bila
najbolj
kos
,
po
kričanju
.
Pa
ji
ni
bilo
treba
.
Priskočilo
ji
je
na
pomoč
prijazno
naključje
–
z
dvorišča
se
je
začul
krik
in
jok
in
lajal
in
tulil
je
pes
.
Kocmurjeva
je
planila
k
durim
:
»
Križ
božji
,
moj
fant
!
«
in
ko
jih
je
odprla
,
je
že
planil
v
sobo
Stanko
,
ves
preplašen
.
Hitro
je
zaloputnil
duri
;
s
solzami
v
očeh
,
še
ihteč
in
tresoč
se
od
strahu
,
jih
je
tiščal
,
zunaj
je
hropel
in
grčal
razdraženi
pes
.
Komaj
pa
se
je
deček
čutil
varnega
,
že
je
zopet
našel
pogum
in
podjetnost
.
»
Mama
,
dajte
mi
palico
iz
kota
,
ga
bom
po
gobcu
!
«
Odprl
je
malo
duri
,
toliko
,
da
je
skoz
ozko
odprtino
lahko
podražil
psa
»
kš
,
kš
«
,
pes
je
zalajal
.
Stanko
pa
veselo
zavrisnil
–
niti
časa
ni
imel
,
da
si
obriše
solze
.
V
kotu
je
res
stala
palica
z
železno
ostjo
na
koncu
.
Nanča
jo
je
jemala
s
sabo
na
svoja
pota
;
trdila
je
,
da
zato
,
da
se
brani
hudih
ljudi
in
še
hujših
zverin
:
enkrat
je
malo
manjkalo
,
da
ni
videla
gada
;
kakor
so
pa
pravili
drugi
,
zato
,
da
je
z
ostjo
pobirala
s
tal
končke
smotk
,
ki
so
bajé
pomagali
njenim
čevljem
do
tistega
nedosežnega
bleska
in
sijaja
,
ki
je
šel
glas
o
njem
po
vsem
vesoljnem
predmestju
.
Kocmurjevi
se
je
prvotni
strah
za
dečka
spremenil
v
ogorčenje
.
Res
je
vzela
iz
kota
znamenito
Nančino
palico
,
toda
v
drug
namen
,
kakor
je
želel
fant
.
Ročno
je
zgrabila
sina
čez
pas
in
mu
pričela
brez
zaslišanja
in
sodbe
iztrkavati
hlače
in
živo
njih
vsebino
.
Vtepala
pa
mu
je
takele
nauke
:
»
Zanikrnost
zanikrna
,
ali
si
spet
kamne
lučal
v
psa
!
Kolikokrat
sem
ti
rekla
,
da
ne
!
Lahko
se
te
povsod
boje
,
ko
si
takšen
.
Zdaj
si
sit
,
ko
si
nam
požrl
stanovanje
?
Le
čakaj
me
,
doma
jih
dobiš
še
od
očeta
!
«
Fant
je
tulil
:
»
Mama
,
ne
,
ne
,
ne
!
Jej
,
jej
,
jej
!
Saj
nisem
jaz
,
Milan
je
.
«
Ker
pa
je
mama
predobro
poznala
svojega
sina
,
da
bi
na
njegove
besede
odnehala
,
je
spremenil
svojo
taktiko
in
z
zobmi
pričel
hlastati
po
njej
,
pa
ji
ni
prišel
do
živega
skozi
obleko
.
V
vzgajalno
prizadevanje
svoje
sestre
je
zdaj
posegla
Nanča
,
ki
sta
ji
odsevala
s
koščenega
obraza
prestani
strah
in
rastoča
togota
.
»
Mojo
palico
sem
!
Z
mojo
palico
ga
ne
boš
pretepala
;
kakšna
pa
bo
,
škoda
je
palice
!
Ven
se
mi
poberita
!
Kakršen
sin
,
takšna
mati
!
«
Kocmurjeva
je
vrgla
palico
tja
po
sobi
in
izpustila
fanta
,
ki
je
odprl
vrata
,
se
prepričal
,
da
ni
več
psa
,
in
kakor
blisk
planil
iz
sobe
in
po
stopnicah
.
Lovila
je
sapo
,
tako
se
je
bila
upehala
nad
sinom
.
Srd
pa
se
ji
je
obrnil
tudi
zoper
sestro
.
»
Sram
te
bodi
!
Sestra
si
in
me
mečeš
čez
prag
–
že
prav
!
Še
je
Bog
v
nebesih
!
Ampak
mojega
brinovca
tudi
ne
boš
pila
!
«
Vzela
je
steklenico
,
se
ozrla
po
sobi
,
ali
je
še
kaj
pozabila
,
in
šla
.
»
Fej
te
bodi
!
«
je
bil
njen
pozdrav
za
slovo
.
»
Maram
tvoj
brinovec
,
«
je
za
njo
vpila
Nanča
.
»
Bog
ve
,
kakšnega
spaka
sta
mi
noter
nalila
,
saj
vem
,
da
komaj
čakata
,
da
se
vama
spravim
s
pota
.
«
Šla
je
na
dvorišče
in
z
dvorišča
nazaj
po
stopnicah
na
hodnik
in
s
hodnika
spet
na
dvorišče
in
do
osme
ure
zvečer
,
ko
se
je
spravila
spat
,
se
je
tja
v
mlačno
noč
razlegal
njen
krik
,
da
ji
lastna
sestra
in
svak
strežeta
po
življenju
z
zastrupljenim
brinovcem
.
Milan
tačas
ni
bil
navzočen
,
ko
je
začel
Stanko
boj
s
kamni
zoper
Sultana
.
Kajti
komaj
mu
je
bil
utegnil
Stanko
razkazati
svoje
nove
zaklade
:
pištolo
,
tobačnico
in
povečevalno
steklo
,
in
mu
razodevati
način
,
kako
se
dá
priti
v
gledališče
brez
vstopnice
,
že
je
prišla
domov
čevljarjeva
in
je
moral
Milan
gor
,
da
sporoči
mami
,
kakor
mu
je
bilo
ukazano
.
Zgoraj
ga
je
pa
pridržala
služkinja
Jera
,
ki
je
imela
v
tej
družini
prvo
in
zadnjo
besedo
glede
dečka
,
in
ga
ni
več
pustila
nazaj
:
»
Nič
nimam
rada
,
če
se
družiš
s
tistim
Stankom
.
Tukaj
ostani
pri
meni
,
ná
kruha
in
pa
knjigo
vzemi
v
roko
!
«
In
tako
se
je
zgodilo
.
Poprej
je
bila
Jerajeva
nestrpno
čakala
,
kdaj
se
vrne
čevljarica
;
zdaj
ko
se
je
vrnila
in
ji
je
sin
prinesel
to
vest
,
se
ji
pa
ni
več
mudilo
.
To
je
imelo
svoj
vzrok
.
Ločiti
se
namreč
ni
mogla
od
vrat
med
svojim
in
Nančinim
stanovanjem
–
tiho
je
slonela
ondi
,
svetile
so
se
ji
oči
,
zadovoljno
je
kazala
bele
zobe
in
z
naslado
uživala
razburjeni
prizor
v
Nančini
sobi
.
Šele
ko
je
bila
vsa
slavnost
tam
pri
kraju
in
je
čula
že
zunaj
rogoviliti
Nančo
,
je
zapustila
stanovanje
;
brhko
je
stekla
po
stopnicah
,
kakor
bi
štela
šele
šestnajst
let
,
in
smuknila
pod
obokanim
hodnikom
na
levo
do
zadnjih
vrat
–
tu
je
stanoval
čevljar
Pirc
.
Pri
durih
je
malo
postala
in
poslušala
,
potem
je
potrkala
in
vstopila
.
V
kuhinji
ni
bilo
nikogar
,
pa
že
je
iz
sobe
pogledala
Pirčeva
in
jo
pozdravila
:
»
O
,
gospa
Jerajeva
,
le
noter
!
«
Iz
sobe
se
je
slišalo
nabijanje
in
vmes
čevljarjev
glas
:
»
Le
noter
,
le
noter
,
da
bo
krajši
čas
!
«
Pri
oknu
je
sedel
in
delal
čevljar
,
še
mlad
mož
,
nekaj
let
mlajši
od
svoje
žene
,
zdrava
lica
mu
je
krasila
skrbno
negovana
rumena
brada
.
Nasproti
mu
je
sedel
vajenec
Peter
,
čokat
fant
,
toda
plašen
kakor
zajec
;
da
je
mojster
le
glasneje
spregovoril
,
že
se
je
zganil
in
v
svojo
obrambo
dvignil
roke
h
glavi
,
tja
,
kjer
sta
jo
dičila
dva
izredno
velika
,
vkraj
štrleča
uhlja
.
»
Fant
je
zabit
,
«
je
o
njem
trdil
mojster
,
»
že
zdavnaj
bi
ga
zapodil
,
da
nima
tako
priročnih
uhljev
.
«
»
Kaj
pa
to
?
«
se
je
začudila
Jerajeva
,
ko
je
zagledala
v
kotu
nov
,
še
prazen
posteljnik
,
poleg
na
tleh
so
ležale
deske
za
dno
.
»
Ali
dobite
gostača
?
«
»
Učičajte
se
no
,
gospa
!
«
je
rekel
mojster
in
prekinil
delo
.
»
Tončka
vzameva
s
kmetov
k
sebi
.
Star
je
deset
let
,
šole
na
kmetih
so
slabe
,
v
Ljubljani
se
bo
vendar
navzel
malo
več
učenosti
in
manir
,
da
bo
potem
laže
sedel
tu
pri
meni
na
stolu
.
«
Pirčeva
je
polagala
deske
v
posteljnik
.
»
Skrajni
čas
je
,
da
ga
vzameva
zopet
k
sebi
.
Tak
je
že
postal
verjamete
gospa
?
–
teti
,
ki
je
zdaj
pri
njej
,
pravi
mama
,
meni
pa
teta
.
In
še
jokal
se
je
,
žaba
,
da
ne
gre
in
ne
gre
v
Ljubljano
;
teta
,
moja
sestra
,
mu
je
pa
pomagala
:
‚
Pusti
mi
ga
,
deset
let
sem
zanj
skrbela
,
če
ga
do
zdaj
nisi
pogrešala
,
ga
zdaj
tudi
ne
boš
!
’
—
Nič
ne
rečem
,
saj
ga
ima
res
rada
.
Toda
na
koncu
koncev
je
le
najin
sin
in
ne
njen
–
ali
naj
vse
žive
dni
gnoj
kida
in
krave
pase
?
«
Čevljar
je
pritrdil
:
»
Midva
sva
mestna
,
fant
je
tudi
mesten
,
zato
spada
v
mesto
in
ne
med
kmete
.
«
»
Saj
ga
nisva
dala
rada
iz
hiše
,
«
je
nadaljevala
mojstrica
,
»
toda
kaj
sva
hotela
:
v
tovarno
sem
hodila
,
ali
jo
naj
pustim
zaradi
otroka
in
zgubim
pokojnino
?
Zdaj
sem
dosegla
leta
,
zdaj
sem
izpregla
,
imam
pokojnino
–
dobri
so
tolarčki
!
–
zdaj
ga
lahko
komandirava
doma
.
«
»
Taka
novica
!
Kdaj
pa
pride
?
«
»
Pojutrišnjem
,
v
nedeljo
.
Sam
grem
ponj
,
«
se
je
oglasil
mojster
.
»
Ženi
ga
teta
nemara
niti
ne
bi
dala
.
«
»
Ti
–
pa
da
ne
boš
hud
z
njim
!
«
ga
je
opomnila
žena
.
»
Pojedel
ga
bom
!
«
jo
je
šaljivo
zavrnil
mojster
.
»
Ubogati
mora
,
pa
bova
prijatelja
.
—
Peter
,
kam
pa
spet
zijaš
?
«
Peter
je
zavpil
»
av
!
«
,
še
preden
ga
je
mojster
ujel
za
uho
;
drugega
odgovora
ni
dal
,
le
z
večjo
vnemo
se
je
spet
posvetil
delu
.
»
Kaj
sem
hotela
reči
...
«
je
povzela
besedo
Jerajeva
.
»
Ne
,
sem
rekla
,
to
vam
moram
povedati
,
kaj
se
mi
je
sanjalo
.
Kaj
takega
še
ne
!
«
V
dokaz
popolne
pozornosti
sta
Pirčeva
dva
prekinila
vsak
svoje
delo
in
se
obrnila
k
Jerajevi
.
»
Tako
je
bilo
,
«
je
pravila
Jerajeva
,
»
kakor
da
še
nisem
poročena
in
sva
šli
vkupe
z
mamo
po
mestu
,
eno
nogo
so
imeli
boso
,
eno
pa
v
velikanski
rdeči
copati
.
Mama
,
sem
rekla
,
kakšni
pa
ste
,
pojdite
,
kupite
si
čevlje
!
—
Kako
,
so
rekli
,
ko
nimam
več
kakor
sedemdeset
krajcarjev
!
—
Pa
se
že
znajdeva
pred
vežo
,
kjer
je
stara
babura
–
tisti
zeljarici
Bončarici
je
bila
podobna
–
prodajala
razno
obutev
.
Mama
,
sem
rekla
,
kupite
si
no
čevlje
,
dvajset
krajcarjev
imam
,
pa
jih
dam
zraven
!
—
Ženska
naju
vidi
pa
privleče
izpod
stojnice
en
edini
čižem
,
zelen
je
bil
,
pri
prstih
zakrivljen
navzgor
in
s
kraguljčkom
–
ali
je
mogoče
,
da
se
človeku
kaj
takega
sanja
?
–
in
je
rekla
:
Zato
ker
ste
vi
,
je
rekla
,
tale
čižem
vam
dam
za
petdeset
soldov
.
—
Pa
so
ga
kupili
mama
.
—
Kaj
pravite
k
temu
?
«
»
Sedemdeset
,
dvajset
,
petdeset
,
«
je
ugibal
mojster
,
»
prepametne
se
mi
zde
številke
,
prelepo
razdeljene
take
nerade
pridejo
.
«
»
Kamor
jih
stavite
,
«
je
ugovarjala
Jerajeva
.
»
Če
so
številke
nerodne
,
jih
je
treba
staviti
na
Linc
,
tam
prihajajo
bolj
čudne
...
Tako
živo
se
mi
je
sanjalo
,
mož
mi
je
rekel
:
Naj
se
pes
obesi
,
kar
cel
goldinar
stavi
!
—
Nekaj
tisočakov
bi
se
prileglo
...
Mojster
,
halo
!
Korajža
velja
!
«
»
Desetico
bi
tvegal
...
«
je
rekel
mojster
,
»
kar
nič
mi
niso
všeč
te
številke
.
«
»
Desetico
?
Ali
vas
ni
sram
,
gospod
Pirc
?
Manj
ko
goldinar
pa
res
ne
vzamem
.
«
»
Desetica
je
dovolj
,
«
je
možu
pritrjevala
Pirčeva
.
»
O
,
gospod
Pirc
!
«
je
pihala
Jerajeva
mojstru
na
dušo
,
»
zdaj
se
skaže
,
ali
ima
moja
beseda
pri
vas
kaj
veljave
ali
nič
.
Pomislite
,
moje
so
sanje
,
moje
!
Kar
je
manj
ko
goldinar
,
je
razžalitev
.
Gospod
Pirc
kavalir
!
«
Gospod
Pirc
z
rumeno
brado
je
bil
premagan
,
le
zaradi
žene
se
je
še
malo
opletal
.
»
Ej
,
«
je
slednjič
izjavil
,
»
naj
pa
bo
.
Če
zadeneva
,
žena
,
si
pa
kar
postaviva
hišico
.
«
Okoli
lastne
hiše
se
jima
je
pletel
smisel
življenja
,
zanjo
sta
delala
in
varčevala
.
Jerajeva
je
dobila
v
roko
denar
za
loterijo
in
zdaj
je
bila
prosta
za
drug
razgovor
.
Stemnilo
se
je
bilo
,
Peter
je
nažgal
petrolejko
in
jo
postavil
na
čevljarsko
mizico
–
zunaj
se
je
razlegalo
Nančino
hudovanje
.
»
Ali
jo
slišite
?
«
je
rekla
Jerajeva
in
popisala
burni
prizor
med
Nančo
,
njeno
sestro
in
Stankom
.
»
O
mlaju
je
vsakikrat
bolj
huda
,
«
je
pripomnila
Pirčeva
.
»
Saj
se
nad
mano
tudi
nosi
.
«
»
Sem
slišala
.
Kaj
pa
ji
ni
prav
?
«
»
Oštela
sem
jo
zaradi
las
,
zakaj
si
jih
pošteno
ne
očeše
–
vkup
se
ji
držé
kakor
gnezdo
.
Pa
mi
je
zamerila
dobre
nauke
in
zdaj
zabavlja
zoper
hrano
.
Sem
že
vajena
tega
.
Ni
prijetno
jima
kuhati
in
streči
,
Nanči
in
staremu
,
ki
skoraj
ne
pusti
človeka
blizu
–
rajši
danes
neham
ko
jutri
,
če
bi
se
človeku
ne
smilila
...
«
»
Nanča
je
otročja
,
hudobna
je
pa
tudi
,
«
je
razložil
mojster
.
»
Potrebno
je
,
da
jo
spet
enkrat
obišče
rajni
gospod
Anton
in
jo
malo
postraši
.
«
Pomežiknil
je
Jerajevi
.
»
Nikar
!
«
je
rekla
Pirčeva
.
»
Saj
reva
ne
more
za
to
,
kakršna
je
.
«
Jerajeva
pa
je
odgovorila
:
»
Naredimo
.
«
Pomignila
je
,
vzdignila
in
se
priporočila
.
Tisto
noč
je
res
strašilo
pri
Nanči
.
Komaj
je
bila
ugasnila
luč
in
dobro
zatisnila
oči
,
jo
je
zbudilo
skrivnostno
prasketanje
po
oknu
,
kakor
da
bi
ga
kdo
ometal
,
in
trikrat
je
udarilo
po
šipi
.
Nanči
je
postalo
vroče
in
mraz
,
zaječala
je
pobožen
vzdih
,
skrila
se
pod
odejo
in
pričela
vzbujati
kes
,
kolikor
ga
je
znala
.
V
svojem
strahu
in
pod
odejo
ni
niti
čula
,
kako
se
je
po
končanem
spominu
zaprlo
sosednje
okno
pri
Jerajevih
.
In
drugi
dan
je
bila
prijazna
in
pohlevna
in
hrana
pri
Pirčevih
ji
je
zopet
dišala
.
Stanko
je
bil
ogorčen
,
da
jih
je
dobil
s
palico
.
Prestopivši
hišni
prag
je
hitro
stekel
čez
cesto
,
se
ozrl
,
če
so
mati
že
za
njim
,
in
ker
jih
ni
bilo
,
je
nadaljeval
svojo
pot
.
Z
rokavom
si
je
obrisal
solze
in
nos
in
umazano
lice
mu
je
postalo
lepo
marogasto
.
Naglo
je
stopal
,
mrmral
,
grdo
gledal
in
se
oziral
,
če
mu
je
kdo
za
petami
;
šele
ko
je
prišel
okoli
ovinka
,
se
je
čutil
varnega
.
Palica
je
bila
grčava
,
udarci
so
bili
krepki
,
bolelo
ga
je
in
jezilo
,
stiskal
je
zobe
in
kuhal
naklepe
,
kako
bi
se
maščeval
nad
materjo
.
Otroci
znajo
biti
neusmiljeni
!
Ko
spoznajo
,
kako
jih
starši
ljubijo
,
jim
je
baš
ta
ljubezen
sredstvo
,
da
starše
mučijo
.
—
Stanka
so
boleli
udarci
,
a
hujša
od
bolečine
mu
je
bila
jeza
in
želel
si
je
,
da
so
mu
udarci
prizadeli
rane
,
da
bi
umrl
za
njimi
:
ali
bi
se
potem
kesala
mati
svojega
dejanja
,
ali
bi
mu
tulila
ob
pogrebu
!
Kar
inako
se
mu
je
storilo
,
ko
je
gledal
v
duhu
svoj
lastni
pogreb
,
in
zopet
je
imel
rokav
opravila
pri
očeh
in
nosu
.
—
Ali
pa
,
če
ga
nocoj
ne
bi
bilo
domov
,
kako
bi
jo
skrbelo
!
Prav
ji
je
,
zakaj
ga
je
pa
tepla
!
Spomnil
se
je
,
da
mu
je
mati
povrhu
zagrozila
še
z
očetom
–
o
joj
!
oče
,
kadar
je
bil
jezen
,
ni
nič
gledal
,
s
čim
in
kam
,
kar
udaril
je
.
Nak
,
domov
pa
ne
!
—
Kaj
potem
,
ni
premišljal
–
mladih
ljudi
navada
ni
,
da
bi
preudarjali
tudi
le
za
pol
ure
naprej
.
Vsi
bolestni
občutki
,
vse
bridke
skrbi
so
ga
pa
minile
,
ko
je
prišel
na
trg
in
pred
izložbe
,
ki
so
jih
pravkar
pričenjali
razsvetljevati
.
Tod
puške
,
samokresi
,
predmeti
za
umetni
ogenj
,
tam
torte
,
piškoti
,
sladkorčki
,
čokolada
,
likerji
,
v
izložbi
naprej
klobase
in
sir
in
jabolka
in
ribe
in
suho
grozdje
.
Stanku
so
se
cedile
sline
:
ko
bi
imel
denar
!
»
Kocmur
,
ali
greš
z
mano
?
«
ga
je
zdramil
iz
slastnih
misli
glas
nekaj
let
starejšega
dečka
,
ki
je
bil
postal
poleg
njega
;
lase
je
imel
skrbno
počesane
v
čelo
,
kadil
je
cigareto
,
na
levem
komolcu
pa
je
prodajal
platno
.
»
O
,
Likar
!
Kam
pa
greš
?
«
»
V
gledališče
.
Igrat
.
Pojdi
z
mano
!
Režiser
je
rekel
,
da
lahko
priženem
še
katerega
.
Boš
igral
in
dobiš
desetico
.
Ampak
moraš
dati
meni
polovico
,
drugače
te
ne
vzamem
s
sabo
.
«
»
Ali
daš
en
dim
?
«
je
vprašal
Stanko
,
in
ko
mu
je
Likar
pokroviteljsko
dovolil
,
da
je
enkrat
potegnil
cigareto
,
enkrat
samkrat
in
ne
več
,
se
ni
dalje
premišljal
in
je
šel
z
njim
.
Gledališče
je
že
poznal
.
Neko
nedeljo
popoldne
je
bil
notri
s
tovarišem
Barličem
,
v
prvi
vrsti
sta
sedela
,
sladkorčke
sta
zobala
in
se
strahovito
smejala
pijancu
,
rdeč
nos
je
imel
,
postrani
cilinder
in
rdeč
dežnik
in
je
kolovratil
po
odru
–
silno
je
bilo
kratkočasno
!
Žal
,
da
takrat
nista
ostala
do
konca
!
Ko
je
prvič
padla
zavesa
,
je
prišel
namreč
gospod
in
ju
poklical
ven
in
ta
gospod
je
bil
detektiv
in
sta
morala
z
njim
na
policijo
–
zakaj
Barlič
je
bil
denar
za
gledališče
in
sladkarije
zmaknil
,
to
se
pravi
:
ukradel
.
Barliča
so
potem
nekam
dali
,
kar
izginil
je
,
nemara
je
moral
v
prisilno
delavnico
;
Stanku
niso
nič
storili
,
ker
ni
bil
sokriv
,
le
posvarili
so
ga
...
Veselilo
ga
je
,
da
bo
to
pot
že
sam
igral
na
odru
.
Strela
!
–
takega
pijanca
bi
že
pogodil
–
kar
gorko
mu
je
postajalo
.
Opotekal
se
bo
in
robantil
in
marelo
odpiral
in
zapiral
in
pa
rigalo
se
mu
bo
,
takole
:
»
Hu-jik
!
«
»
Daj
no
!
«
ga
je
posvaril
tovariš
.
»
Če
se
ne
boš
dostojneje
vedel
,
te
vržejo
ven
.
«
Ta
opomin
ga
je
zbudil
iz
prijetnega
vzleta
domišljije
.
»
Kaj
bova
pa
igrala
,
jaz
in
ti
?
«
»
Morje
,
«
je
kratko
odgovoril
Likar
.
»
Ali
morje
?
«
»
Morje
.
Boš
že
videl
.
«
Morje
!
Stanka
so
pričeli
obhajati
dvomi
,
ali
bo
kos
tako
težavni
nalogi
.
Morja
še
ni
videl
drugod
kakor
na
slikah
;
po
slikah
pa
in
kar
je
bral
in
slišal
,
si
ni
mogel
kar
nič
predočevati
,
kako
naj
igra
,
da
bo
podoben
morju
.
Tolažila
ga
je
edino
okolnost
,
da
ima
tovariš
enako
vlogo
;
kakor
bo
delal
tovariš
,
tako
on
.
Že
sta
zavila
s
ceste
in
izpod
kostanjevega
drevoreda
skoz
vrata
v
ograji
k
vhodu
na
oder
.
Čakalo
je
že
nekaj
fantičev
,
radovedno
so
prežali
v
razsvetljena
okna
garderob
,
s
sveto
grozo
vlekli
na
ušesa
zvoke
in
ropote
,
prihajajoče
iz
poslopja
,
in
vsakikrat
,
če
je
kdo
prišel
in
odšel
skoz
duri
,
so
stegovali
vratove
,
da
ujemó
pogled
na
nekaj
razsvetljenih
stopnic
.
Slednjič
so
se
odprle
duri
in
na
prag
se
je
postavil
širokopleč
,
bradat
mož
.
Vtaknil
je
roke
v
žep
,
dobrohotno
pokimal
mladim
umetnikom
,
se
umaknil
za
korak
v
stran
in
jih
prijazno
povabil
:
»
Na
,
zdaj
pa
le
noter
,
barabice
!
«
Vsi
so
se
hkrati
stisnili
skozi
duri
in
hiteli
po
stopnicah
,
kakor
da
je
škoda
vsakega
trenutka
.
Vrhu
kratkih
stopnic
na
hodniku
so
se
ustavili
,
da
počakajo
prijaznega
moža
.
Na
hodniku
so
bile
po
vrsti
duri
,
skoz
duri
se
je
čul
kreg
,
smeh
,
petje
.
Stanku
je
bilo
kar
tesno
pri
srcu
.
Prijazni
mož
je
odprl
široke
železne
duri
:
»
Le
noter
,
barabice
!
«
in
so
bili
na
odru
.
Stanko
še
ni
videl
kaj
tako
čudnega
,
Neskončen
se
mu
je
zdel
prostor
navzlic
neštetim
lučem
–
ne
v
vrh
ne
v
daljavo
ni
bilo
razločiti
konca
:
vse
križem
so
stale
platnene
,
na
lesene
okvire
pribite
stene
,
vmes
so
s
tihimi
koraki
švigali
ljudje
po
neznanih
opravilih
.
Na
eni
strani
se
je
spenjala
gladka
,
siva
stena
od
vrha
do
tal
,
pred
njo
sredi
odra
je
stal
gospod
s
pobarvanim
licem
in
v
pisani
obleki
in
je
gledal
skoz
okroglo
luknjico
v
steni
–
kaj
,
če
je
ta
visoka
stena
zagrinjalo
?
–
v
kotu
je
slonel
gasilec
.
Strmel
je
v
nevajene
obilne
čudeže
,
ko
ga
je
Likar
dregnil
v
rebra
,
naj
vendar
posluša
.
Pred
njim
je
stal
dolg
gospod
s
plešo
in
z
zlatimi
naočniki
in
jih
kregal
:
»
Morje
zadnjič
ni
bilo
morje
,
ampak
kislo
mleko
.
Vihar
je
na
morju
,
razumete
,
vihar
:
podé
se
divji
valovi
!
Da
mi
ne
boste
spali
,
sapramenski
fantje
,
pripogibati
se
morate
,
gor
dol
,
gor
dol
,
drugače
naj
vse
vkup
pobere
rogač
!
«
Nagnali
so
mlade
umetnike
v
ozadje
,
tam
so
morali
poklekniti
in
se
z
rokami
upreti
v
tla
,
pogrnili
so
jih
s
plahto
,
belo
in
zeleno
pobarvano
,
ta
plahta
je
bila
površina
morja
,
in
gospod
s
plešo
in
naočniki
je
komandiral
fante
,
kako
se
morajo
dvigati
in
kretati
pod
plahto
,
da
bo
uživalo
občinstvo
čimbolj
živ
vtis
viharno
razburkanega
morja
,
tako
živ
,
da
ga
skoro
prično
opominjati
občutki
morske
bolezni
.
Zdaj
je
Stanko
vedel
,
kako
je
treba
igrati
morje
.
Saj
bi
bilo
prav
kratkočasno
noreti
pod
plahto
,
suvati
drug
drugega
in
ščipati
,
če
se
ne
bi
moralo
vse
goditi
skrajno
tiho
;
če
je
dal
kateri
količkaj
glasu
od
sebe
ali
zaropotal
,
že
se
je
čulo
zabavljanje
iz
ust
sitnega
gospoda
s
plešo
in
naočniki
in
razločile
so
se
besede
in
kretnje
,
kakor
da
išče
dolgo
palico
v
nič
kaj
prijazne
namene
.
Pričela
se
je
godba
,
sledilo
je
petje
,
slišati
je
bilo
tekanje
po
odru
,
piš
vetra
,
dež
,
grom
.
Stanka
je
silno
mučila
radovednost
,
tako
rad
bi
pokukal
izpod
plahte
,
pa
se
ni
dalo
:
bila
je
pripeta
.
Temačno
je
bilo
pod
plahto
in
smrdelo
je
po
barvah
.
Stanko
si
je
želel
izpod
nje
–
hitro
se
je
naveličal
biti
morje
.
»
Likar
,
slišiš
,
ali
bo
še
dolgo
trajalo
?
«
»
Čakaj
!
Saj
se
je
šele
pričelo
.
«
»
O
jej
!
«
—
Kaj
naj
počne
,
da
bi
hitreje
tekel
čas
?
Spomnil
se
je
,
da
