–kaj
,
če
je
bila
njena
zadrega
le
tisto
nji
navadno
mučno
stanje
,
iz
katerega
si
ne
zna
pomagati
?
–
Toda
ne
,
ne
–
to
je
bila
gola
izpoved
,
ne
pa
obična
njena
boječnost
;
potrdila
mi
je
s
svojim
vedenjem
,
da
je
res
–
dasi
bi
bila
jaz
prisegla
,
da
so
oni
jeziki
samo
zlobni
,
in
da
grdo
lažejo
...
Sedaj
si
tudi
lahko
tolmačim
njeno
vedenje
proti
njemu
–
Vronskemu
,
proti
kateremu
je
vzkipevala
za
neznatnosti
in
se
vedla
celo
pred
drugimi
neolikano
–
gotovo
zato
,
ker
je
ni
še
poročil
...
Zakaj
ne
?
Ljubi
jo
;
živi
le
zanjo
;
da
je
ne
ljubi
,
bi
bil
gotovo
že
davno
od
nje
zbežal
,
ko
tako
razsaja
nad
njim
...
Morda
je
bil
že
prej
zvezan
s
kako
drugo
?
...
Toda
ne
,
ne
–
nikakor
ne
!
Vronski
tega
ne
bi
mogel
«
..
.
Tako
je
Zdenka
zopet
in
zopet
premišljevala
,
a
v
srcu
ji
je
bilo
strašno
hudo
,
ker
je
bila
to
zanjo
nova
prevara
.
Drugo
jutro
si
je
prizadevala
Zdenka
kolikor
možno
prikriti
svojo
zadrego
v
občevanju
z
Vronskima
,
toda
proti
svoji
želji
in
na
svojo
nevoljo
se
jima
ni
mogla
zahvaliti
tako
presrčno
kakor
sicer
ter
se
je
odpeljala
k
Rošerjevim
.
Pri
Rošerjevih
je
bila
Zdenka
prvi
dan
le
bolj
sama
zase
,
bivajoč
večinoma
v
mali
prijazni
sobi
z
razgledom
na
polje
in
gore
.
Slonela
je
ob
oknu
dolgo
,
dolgo
ter
gledala
v
daljavo
ter
je
tako
pozabljala
nekoliko
svoje
gorje
.
Ko
se
je
prejšnji
dan
semkaj
vozila
,
ji
je
bilo
grozno
hudo
,
ko
je
mislila
,
da
je
sama
–
na
vsem
širokem
svetu
tako
strašno
sama
...
Ko
je
tako
dalje
časa
razmišljevala
svoje
obupno
stanje
,
se
je
vzbudilo
v
nji
ono
njeno
navadno
kljubovanje
.
»
In
vendar
hočem
živeti
«
–
si
je
govorila
–
»
boriti
se
hočem
–
upreti
se
neizprosni
usodi
,
in
če
me
tudi
stare
v
tem
boju
...
Ali
je
to
sramota
,
ako
ženska
,
ki
se
lahko
preživi
s
poštenim
delom
,
ostane
sama
?
Ali
je
to
večja
sramota
,
kakor
če
mož
ostane
sam
?
«
Potolažila
se
je
nekoliko
s
temi
refleksijami
,
toda
vedno
in
vedno
si
je
ponavljala
besedo
:
sama
–
sama
–
in
ta
ji
je
zvenela
nekako
strašno
po
ušesih
.
Ko
so
jo
pa
pri
Rošerjevih
vsi
tako
gostoljubno
in
prijazno
sprejeli
,
kakor
je
bila
že
njih
navada
–
ko
sta
jo
Dana
in
Olga
presrčno
objeli
–
tedaj
se
je
razlila
vsa
njena
rezka
žalost
v
nekako
mehko
resignacijo
,
in
vse
njeno
trpko
kljubovanje
se
je
raztopilo
v
olajšujočih
solzah
.
Drugi
dan
njenega
bivanja
pri
Rošerjevih
ji
prinese
popoldne
Olga
debelo
pismo
.
Ker
je
bila
le-ta
poznala
Vronske
pisavo
,
je
rekla
:
»
Glej
,
glej
,
kaj
ti
neki
piše
tako
obširno
?
–
Ne
vidi
se
ji
,
da
bi
bila
tako
zgovorna
ali
mnogopisna
.
«
»
Ostani
,
in
čitajva
skupaj
–
zanimalo
te
bode
,
«
je
dejala
Zdenka
ter
odtrgala
rob
na
zavitku
.
Iz
zavitka
se
je
usulo
več
gosto
popisanih
pol
;
primaknila
se
je
nekoliko
bliže
kratkovidni
Olgi
,
in
obe
sta
čitali
tiho
,
vsaka
zase
:
»
Gospica
Zdenka
!
Včeraj
sem
Vam
hotela
povedati
vse
–
a
nisem
mogla
,
ker
ste
me
tako
nenadejano
spravili
preveč
v
zadrego
.
Videla
sem
takoj
,
da
sem
se
izdala
,
in
da
bi
zaman
tajila
,
ko
ste
mi
itak
brali
resnico
raz
obraz
...
Zdenka
!
Oni
ljudje
niso
lagali
–
res
niso
lagali
!
Jaz
nisem
Vronskega
žena
,
ampak
le
ljubica
njegova
.
Oni
strupeni
jeziki
so
mi
vzeli
sedaj
edino
tolažbo
–
Vas
,
edino
prijateljsko
dušo
;
zato
jih
sovražim
iz
vsega
srca
,
a
lagali
niso
...
Na
kolenih
Vas
prosim
odpuščanja
,
da
sem
Vas
varala
tako
dolgo
;
toda
ko
sem
Vas
spoznala
,
sem
hotela
,
da
bi
mi
bila
le
učiteljica
,
katero
plačam
,
in
kateri
nisem
dolžna
nobene
izpovedi
.
Vi
ste
pa
bili
z
mano
tako
ljubeznivi
,
ste
se
me
–
gotovo
ne
po
mojem
prizadevanju
–
s
toliko
ljubeznijo
oklenili
,
da
je
nikakor
nisem
pričakovala
.
Vaša
ljubezen
mi
je
neizrečeno
dobro
dejala
,
in
bala
sem
se
,
da
jo
izgubim
,
ako
Vam
povem
resnico
.
Ko
sva
postali
prijateljici
,
sem
skrbno
čuvala
tajnosti
svojega
življenja
in
Vas
varala
le
iz
bojazni
,
da
bi
Vas
ne
izgubila
...
Toda
čujte
vse
!
S
svojimi
stariši
,
z
enim
pravim
ter
z
enim
polubratom
sem
živela
v
gosto
obljudenem
,
umazanem
predmestju
prav
revno
,
kakor
žive
obično
ljudje
v
takih
predmestjih
.
Oče
me
je
ljubil
,
jako
ljubil
,
a
na
mojo
nesrečo
je
umrl
,
ko
sem
imela
komaj
devet
let
.
Mati
me
ni
ljubila
.
Večkrat
sem
si
belila
glavo
z
mislijo
,
kako
je
možno
,
da
mati
ne
ljubi
svojega
otroka
,
svoje
krvi
...
Zvedela
in
ugenila
nisem
ničesar
;
le
toliko
vem
iz
ravnanja
svoje
matere
,
da
me
ni
ljubila
.
Moj
polubrat
,
starejši
od
pravega
brata
,
se
je
oženil
,
in
ko
je
dobil
prvega
otroka
,
me
je
izročila
mati
njemu
za
pestunjo
,
zato
da
ji
nisem
bila
na
poti
,
ko
se
je
omožila
v
drugo
.
Ostavila
me
je
na
milost
in
nemilost
surovi
ženi
mojega
polubrata
,
kateri
je
sicer
videl
,
kako
nemilo
ravna
z
menoj
,
a
ni
imel
poguma
,
da
bi
ji
bil
kdaj
kaj
rekel
;
bal
se
je
je
kakor
jaz
,
ako
ne
še
bolj
.
–
Koliko
sem
pretrpela
tam
v
osmih
letih
,
tega
si
ne
morete
misliti
,
in
jaz
Vam
ne
morem
in
ne
maram
vsega
povedati
...
V
šolo
so
me
sicer
zapisali
,
a
pošiljali
so
me
le
malo
–
samo
tedaj
,
kadar
jim
nisem
bila
doma
neizogibno
potrebna
.
–
Izmed
vseh
predmetov
mi
je
vezenje
ugajalo
najbolj
,
in
tudi
doma
sem
vezla
,
kadar
sem
le
mogla
,
bodisi
tudi
v
malovredne
cunje
.
Ko
je
to
zapazila
žena
mojega
brata
,
me
je
dala
nekaj
mesecev
učit
vezenja
;
dolgo
mi
veliko
pouka
poleg
prirojenega
veselja
itak
ni
bilo
treba
.
Vi
ste
se
večkrat
čudili
ti
moji
umetnosti
,
toda
niste
vedeli
,
da
sem
si
s
tem
nekdaj
služila
denar
.
Zaslužila
sem
toliko
,
kolikor
se
pač
da
zaslužiti
s
takim
delom
,
a
vse
sem
morala
oddati
nji
,
ki
mi
je
rezala
kruh
očitaje
,
da
ga
jem
zastonj
,
da
ga
kradem
njenim
otrokom
,
dasi
mi
ga
je
rezala
tako
tenko
,
da
je
bilo
videti
skozenj
.
In
dočim
so
vsi
drugi
ob
nedeljah
imeli
pri
kosilu
vino
,
samo
vino
,
ga
je
nalila
meni
toliko
,
da
je
bilo
pokrito
dno
,
potem
pa
je
dolila
toliko
vode
,
da
je
od
črnega
vina
nastala
nekaka
neokusno-motna
tekočina
...
Ko
sem
hodila
po
opravkih
po
mestnih
ulicah
v
svoji
prekratki
,
pretesni
,
ubožni
obleki
,
se
je
za
mano
marsikdo
ozrl
ter
zašepetal
:
»
Kako
je
lepa
!
«
...
Tako
me
je
srečal
na
ulici
tudi
Vronski
ter
šel
za
mano
.
Da
se
mu
ognem
,
sem
stopila
v
neko
štacuno
.
On
me
je
pa
čakal
zunaj
ter
šel
za
mano
prav
do
doma
.
Od
tedaj
sem
ga
videla
tudi
večkrat
na
dan
pod
svojim
oknom
.
Ni
bil
več
posebno
mlad
,
a
meni
je
ugajal
.
–
Začel
me
je
na
ulici
nagovarjati
in
potem
spremljati
.
Peljal
me
je
večkrat
–
v
sladičarnico
nisem
marala
nikoli
–
v
gostilnico
,
kjer
me
je
veselo
in
zadovoljno
gledal
,
kako
sem
si
tešila
glad
z
okusnim
,
tečnim
mesom
in
krepilnim
vinom
.
Ponujal
in
kupoval
mi
je
,
česarkoli
sem
si
le
poželela
.
Ko
mi
je
predlagal
nekega
dne
–
po
mnogih
prisegah
,
da
me
prav
kmalu
poroči
–
naj
odpotujem
z
njim
,
sem
privolila
in
bila
tako
njegova
.
Ko
sva
se
vrnila
,
je
najel
tu
lepo
stanovanje
,
kupil
pohištvo
,
in
živela
sva
kakor
mož
in
žena
,
toda
sama
zase
,
umikajoč
se
vsakemu
občevanju
.
Jaz
sem
ga
vedno
nadlegovala
in
priganjala
,
naj
vendar
izpolni
svoje
obečanje
ter
me
poroči
,
on
je
pa
vedno
odlašal
,
izgovorjaje
se
,
da
je
še
vedno
odvisen
od
svojega
strica
milijonarja
,
od
katerega
ima
skoro
ves
dohodek
,
brez
katerega
ne
bi
mogel
živeti
tako
,
kakor
je
bil
od
nekdaj
vajen
;
ta
stric
mu
ne
bi
nikoli
dovolil
take
zveze
.
Zvedel
je
pač
ta
stric
,
da
živi
njegov
nečak
z
menoj
,
a
tega
mu
ni
zameril
,
samo
da
ostane
najino
razmerje
tako
,
da
me
spodi
lehko
,
kadar
hoče
...
Koliko
sem
pretrpela
v
tem
času
!
No
,
saj
ste
mi
čestokrat
pravili
,
kakšna
sem
bila
,
ko
ste
me
spoznali
:
rumena
,
suha
,
žalostna
,
prava
podoba
obupa
–
in
čudo
ni
.
Z
njim
sem
se
prepirala
vsaki
dan
,
in
po
noči
,
kadar
nisem
mogla
spati
,
so
me
obhajale
izkušnjave
,
naj
ga
zadušim
,
naj
ga
ubijem
tako
sladko
hropečega
.
Toda
tudi
on
ima
redkokdaj
vesele
trenotke
;
črv
,
ki
gloje
v
mojem
srcu
in
v
moji
vesti
,
ne
da
miru
niti
njemu
.
Mučim
ga
in
zbadam
,
kar
ga
najbolj
morem
,
da
si
tako
olajšujem
svojo
vest
.
Včasih
se
že
sama
čudim
,
da
imam
toliko
moči
nad
njim
,
in
res
mora
velika
biti
njegova
naklonjenost
do
mene
,
sicer
bi
bil
že
davno
pobegnil
od
mene
.
Ko
sem
Vas
spoznala
,
mi
je
življenje
postalo
vsaj
nekoliko
prijetnejše
;
saj
sem
si
vedno
želela
dobre
,
sočutne
prijateljice
.
Izpovedala
Vam
nisem
povesti
svojega
življenja
,
ker
sem
se
bala
,
da
me
ne
bi
zavrgli
.
Prikupili
ste
se
tudi
njemu
–
Vronskemu
;
vvedli
ste
mene
in
jaz
njega
v
nov
,
nama
čisto
neznan
krog
ljudi
,
kjer
sva
mogla
,
vsem
dotlej
neznana
,
igrati
dostojno
ulogo
...
Kadarkoli
pa
sva
iz
take
družbe
domov
prišla
,
so
se
ponovili
med
nama
zopet
isti
prizori
,
katerih
ne
bom
opisovala
;
saj
ste
bili
nekaterim
sami
priča
in
po
njih
ste
vedno
obsojali
le
mene
.
Toda
vi
ste
videli
le
male
,
nedolžne
prizore
–
kadar
se
mi
je
vzbudila
vest
ter
mi
očitala
,
da
nisem
za
pošteno
družbo
,
da
sem
po
božjih
in
posvetnih
zakonih
izobčena
iz
poštene
družbe
–
ko
sem
videla
,
da
beže
in
se
pred
menoj
skrivajo
ljudje
–
ko
sem
zapazila
Emino
in
Minino
vedenje
–
tedaj
so
bile
med
nama
vprav
infernalne
scene
...
Zdenka
!
Poznam
Vas
;
dasi
vem
,
da
ne
bodete
ravnali
kakor
Ema
in
Mina
,
vendar
se
v
moji
druščini
menda
ne
bodete
hoteli
več
prikazati
med
ljudi
.
Težko
tudi
,
da
pridete
še
kdaj
k
meni
.
Srce
se
mi
trga
ob
ti
misli
–
razumem
pa
vendar
,
da
mora
biti
tako
.
Ko
se
vrnete
v
mesto
in
si
najmete
sobico
,
mi
naznanite
,
da
Vam
pošljem
pohištvo
in
vse
,
kar
imate
še
pri
meni
.
Rotim
Vas
pa
pri
Vaši
naklonjenosti
do
mene
,
ne
pravite
nikomur
o
moji
sramoti
.
S
solznimi
očmi
Vas
še
enkrat
prosim
:
odpustite
,
odpustite
nesrečni
Elzi
.
«
–
Ko
sta
Zdenka
in
Olga
prečitali
pismo
do
konca
,
sta
se
izrazno
pogledali
.
Zdenka
je
imela
solzne
oči
,
podbradek
se
ji
je
tresel
,
in
mahoma
je
udarila
v
zamolkel
jok
.
»
Edino
zavetje
,
edina
zaslomba
,
edina
tolažba
moja
,
edina
nada
v
moji
osamelosti
–
izginila
je
še
ta
–
izginila
!
«
...
je
tožila
v
solzah
Zdenka
.
Dana
,
ki
je
med
tem
časom
klicala
že
večkrat
prijateljici
na
vrt
,
je
jela
v
okno
metati
prodec
,
in
Zdenka
je
prosila
Olgo
,
naj
stopi
ona
na
vrt
k
Dani
in
naj
njo
pusti
malo
samo
.
Kakor
vselej
,
kadar
je
bila
žalostna
,
je
legla
Zdenka
tudi
sedaj
na
divan
ter
,
pokrita
z
lahkim
predpasnikom
črez
obraz
,
tiho
jokala
.
A
baš
solze
so
ji
olajšale
srce
in
jo
umirile
;
otrla
si
jih
je
,
odkrila
predpasnik
ter
srpo
gledala
predse
.
Misel
se
ji
je
podila
za
mislijo
po
glavi
;
gledala
je
nepremično
predse
in
mislila
dolgo
,
dolgo
–
so
zgražala
in
stresala
ob
teh
mislih
.
Mračilo
se
je
.
Z
vrta
je
prihajal
v
sobo
prijeten
vonj
razcvetlih
jesenskih
rož
in
čivkanje
ptičev
,
ko
so
se
spravljali
spat
v
vejevje
.
Urno
in
odločno
je
Zdenka
vstala
z
divana
ter
dejala
glasno
,
spremljaje
besede
z
odvažnim
kretanjem
:
»
Mora
biti
,
mora
!
–
Da
bi
se
sedaj
odtegnila
,
to
bi
bila
malodušnost
,
podlost
.
–
Jutri
zgodaj
moram
odtod
k
nji
;
čaka
me
težko
,
a
plemenito
,
dobro
delo
,
in
zmagati
moram
!
«
...
Stekla
je
,
vesela
svojega
sklepa
,
po
stopnicah
in
odtod
na
vrt
,
kjer
sta
bila
Olga
in
profesor
Nemec
v
tihem
,
važnem
pogovoru
.
Zenka
ju
ni
marala
motiti
v
preživahnem
pogovoru
,
zato
je
odšla
tiho
po
prstih
in
zavila
ob
voglu
hiše
v
gozd
.
Na
prvi
klopici
za
mostičem
je
sedela
Dana
z
ročnim
delcem
v
naročju
,
Rošer
je
pa
z
dvema
možema
iskal
in
gledal
,
kje
bi
se
dala
brez
škode
posekati
dva
lepa
mlaja
za
procesijo
,
ki
je
bila
tod
običajna
osmega
septembra
.
Ko
je
Dana
zagledala
Zdenko
,
je
pritekla
k
nji
in
ji
pošepetala
:
»
Ostani
pri
meni
zdaj
,
ko
oni
odidejo
.
«
Zdenka
je
molče
prikimala
,
in
obe
sta
sedli
na
klopico
ob
visoki
smreki
.
Rošer
z
vaščanoma
se
je
zdaj
približal
klopici
,
zdaj
zopet
oddalil
,
in
dasi
so
bili
že
davno
izbrali
primerni
drevesi
,
je
vendar
še
ostal
v
gozdu
,
ker
je
onima
naročeval
nekaj
dela
.
»
Kaj
se
neki
Olga
in
Nemec
pogovarjata
tako
skrivnostno
?
«
je
vprašala
Dana
Zdenko
.
»
Pripoveduje
mu
menda
o
svojem
bratu
,
«
je
menila
Zdenka
ter
vprašala
:
»
Ali
pride
kaplan
sem
?
«
»
Morda
,
pa
ne
vem
gotovo
,
«
je
odgovorila
Dana
.
Oni
trije
so
odšli
.
V
gozdu
je
bilo
zopet
vse
tiho
;
Zdenka
je
bila
zamišljena
,
a
Dana
nestrpna
,
tako
da
sta
molčali
obe
,
a
stresli
sta
se
pri
vsakem
najmanjšem
šumu
.
Zdenko
je
ob
ti
tišini
zopet
obšla
otožnost
;
naslonila
je
glavo
ob
dlan
ter
nekako
željno
srkala
vase
gozdno
samoto
in
tihoto
,
ki
se
je
tako
dobrodejno
strinjala
z
njeno
notranjostjo
.
»
Nekdo
prihaja
,
«
jo
je
zdramila
Dana
.
»
Več
jih
je
,
«
je
rekla
Zdenka
,
ko
je
bila
vzdignila
glavo
in
slišala
več
glasov
.
Črez
mostiček
so
prihajali
Olga
,
profesor
Nemec
in
Rodič
.
»
Evo
,
tu-le
sanjarita
,
«
je
dejala
Olga
,
ko
je
zagledala
Zdenko
in
Dano
.
»
Ali
misliš
,
da
se
v
gozdu
samo
sanjari
?
«
je
vprašala
Dana
;
»
glej
,
da
sem
delala
,
dokler
je
bilo
videti
.
«
Zdenki
se
tudi
zdaj
ni
razjasnil
obraz
;
jela
se
je
čutiti
nekako
tuja
in
zapuščena
kot
edina
nesrečnica
med
temi
,
kakor
je
mislila
ona
,
zgolj
presrečnimi
ljudmi
.
Olga
se
je
takoj
oklenila
Dane
,
se
jela
šaliti
z
njo
in
jo
ljubkovati
ter
,
misleč
na
kaplana
,
ji
govorila
dvoumno
.
Zdenki
je
bilo
to
danes
strašno
sitno
.
Nasmehovala
se
je
nekako
nervozno-porogljivo
,
potem
pa
stopila
trdo
k
profesorju
in
ga
vprašala
:
»
No
,
gospod
profesor
,
ali
se
ne
bojite
,
da
postanete
sentimentalen
fantast
,
ko
med
nas
zahajate
?
«
»
Dobro
sem
zavarovan
proti
taki
bolezni
,
gospica
;
filozof
sem
,
in
zategadelj
govori
in
prevladuje
v
meni
vedno
le
razum
.
«
Mehanski
in
nevede
sta
se
med
tem
pogovorom
oddalila
od
drugih
ter
sedla
na
klopico
,
kjer
sta
prej
sedeli
Dana
in
Zdenka
.
Ko
jo
je
Rodič
videl
,
je
dejal
Olgi
:
»
Ali
vi
ne
sedete
?
«
»
O
,
jaz
tako
obsedim
!
«
je
odgovorila
Olga
,
šaleč
se
kakor
obično
s
svojim
samskim
stanom
.
»
Zakaj
?
Pride
že
tudi
za
vas
čas
,
ko
vas
kdo
vzdigne
,
«
je
odgovoril
resno
Rodič
.
»
No
,
to
je
pa
huda
lekcija
,
«
si
je
mislila
Zdenka
.
Profesor
Nemec
,
ki
je
bil
jako
ljubezniv
in
nenavadno
fin
družabnik
,
je
hotel
popraviti
neljubo
situacijo
ter
se
je
oglasil
:
»
Gospica
Olga
,
doktor
je
danes
strašno
slabe
volje
;
kmetje
so
ga
hudo
razjezili
.
«
–
»
Zapazila
sem
že
nekaj
takega
,
«
je
odgovorila
Olga
.
»
Zdravnik
je
namreč
sanjaril
«
–
je
nadaljeval
profesor
,
ko
so
jima
oni
trije
sedli
nasproti
–
»
da
postane
tu
nekak
apostol
,
ki
prinese
luč
prosvete
med
nevedno
ljudstvo
;
ubožec
si
je
izslikal
svojo
nalogo
kot
najidealnejšo
,
zato
so
taki
slučaji
,
ki
so
drugim
le
vsakdanje
stvari
,
njemu
že
prestopki
«
.
»
Kaj
je
bilo
že
zopet
,
«
je
vprašala
Dana
.
»
Nič
posebnega
–
zdravila
,
katera
je
on
zapisal
bolniku
,
so
izlili
skozi
okno
ter
lečili
bolnika
z
domačimi
zdravili
.
«
»
Pri
nas
je
korajža
,
pri
vas
je
pa
ni
!
«
je
pripel
črez
mostič
sem
kaplan
s
šopkom
korčkov
v
gumbnici
.
Gladko
obriti
,
sedaj
zardeli
obraz
mu
je
žarel
od
veselja
,
iz
oči
mu
je
odsevala
radost
,
življenje
in
mladeniški
ogenj
.
Povabili
so
ga
bili
nekam
na
krst
,
in
dobro
vince
,
s
katerim
so
poslavili
imenitni
dogodek
,
ni
bilo
brez
vpliva
.
»
Povsod
sem
vas
iskal
in
vpraševal
po
vas
,
«
je
dejal
vsi
družbi
.
»
Ali
ne
veste
,
da
je
to
naš
»
refugium
?
«
je
dejala
Olga
.
»
Naprej
,
naprej
!
Kaj
bi
sedeli
tu-le
,
«
je
silil
kaplan
.
»
Idimo
do
slapa
!
–
Glejte
luno
,
ki
je
ravnokar
izšla
,
ali
nas
prozaičnih
prozaistov
je
nihče
ni
opazil
.
Glejte
jo
,
kako
se
nam
smehlja
izza
smrek
!
«
Vsi
so
se
vzdignili
;
in
–
potrjujoč
resnico
,
da
se
enako
rado
druži
z
enakim
–
so
se
kaplan
,
Olga
in
Dana
sestali
v
eno
skupino
,
a
drugi
trije
zopet
v
drugo
.
Rodič
je
le
molčal
ter
gotovo
niti
poslušal
ni
filozofovanja
profesorja
Nemca
in
Zdenke
.
In
čudo
!
Profesor
Nemec
,
kije
navadno
govoril
vedno
le
malo
in
le
toliko
,
kolikor
je
bilo
potrebno
,
je
zdaj
Zdenki
na
dolgo
in
široko
razlagal
različna
vprašanja
,
kajti
govoril
je
z
njo
tako
lahko
,
kakor
doslej
še
z
nobeno
žensko
.
Ona
pa
mu
ni
zgolj
pritrjevala
,
ampak
mu
tako
dolgo
ugovarjala
,
dokler
je
ni
o
kakem
vprašanju
dodobra
prepričal
.
Pri
tem
je
pa
široko
odpirala
oči
ter
nepremično
zrla
v
daljavo
.
Nedolžni
in
v
ženski
družbi
popolnoma
neizkušeni
profesor
Nemec
je
pa
Zdenko
strmeč
gledal
ter
bil
nevede
kar
zamaknjen
vanjo
.
Zdenki
ni
bilo
težko
uvideti
,
da
je
to
mož
blagega
,
plemenitega
srca
in
kristalnega
značaja
...
Oni
trije
spredaj
pa
so
bolj
ali
manj
duhovito
dovtipkovali
ter
se
prav
radostno
smejali
.
Ko
je
pa
Dana
iznenada
omenila
kaplanovega
premeščenja
ter
hotela
postati
otožna
,
je
zapel
Zorko
s
svojim
globokim
,
melodioznim
basom
,
da
je
kar
odmevalo
:
»
O
srček
ti
moj
,
Nikar
ne
žaluj
,
Veselo
zavriskaj
,
zapoj
!
«
In
Dana
se
je
morala
hote
ali
nehote
nasmehniti
...
Pri
slapu
se
niso
ustavili
,
ker
je
Dana
menila
,
da
jih
doma
gotovo
že
pričakujejo
.
Olga
,
hoteč
pustiti
Dano
nekoliko
samo
z
Zorkom
,
je
stopila
k
Rodiču
ter
šla
z
njim
naprej
.
Toda
poleg
njega
stopajoč
,
je
popolnoma
pustila
svoje
obične
šale
in
podajanje
ter
govorila
z
zdravnikom
resno
;
vpraševala
ga
je
po
zdravnikih-znancih
ter
potem
prešla
na
zdravilstvo
,
vedoč
,
da
to
Rodiča
najbolj
zanima
.
Za
njima
sta
šla
Zdenka
in
profesor
Nemec
,
živahno
se
razgovarjajoč
o
bistvu
ali
nebistvu
»
usode
«
.
Počasneje
sta
stopala
za
njima
kaplan
in
Dana
z
roko
v
roki
.
»
No
,
ali
pojdeva
oba
v
samostan
,
Dana
?
«
je
vprašal
on
.
Odgovorila
mu
ni
takoj
.
»
Če
pojdete
vi
,
Dana
,
«
je
nadaljeval
milo
,
»
pojdem
jaz
tudi
«
.
»
In
kaj
potem
?
Videvala
se
itak
ne
bodeva
več
.
«
»
Res
,
Dana
,
videvala
se
ne
bodeva
več
,
toda
pripravljala
se
bodeva
na
drugo
,
prihodnje
,
boljše
življenje
,
v
katerem
se
snideva
za
večno
tam
gori
–
ali
hočete
?
«
»
Ne
vem
–
taka
stvar
se
ne
more
odločiti
tako
naglo
.
«
Molčala
sta
nekaj
časa
.
Ko
so
bili
konec
gozda
,
je
postal
kaplan
nekoliko
ter
ji
dejal
milo
:
»
Dana
!
«
»
Čevo
vam
nužno
?
«
ga
je
ona
šegavo
vprašala
z
rusko
frazo
,
katero
je
on
čestokrat
rabil
v
pogovoru
.
»
Poljubčka
nužno
!
«
je
odgovoril
on
naglo
ter
jo
v
istem
hipu
poljubil
na
ustnice
.
Pospešila
sta
potem
korake
in
,
glasno
govoreč
,
dospela
do
drugih
.
Ko
so
prišli
pred
Rošerjevo
hišo
,
sta
se
hotela
profesor
Nemec
in
Rodič
posloviti
,
ko
zakliče
Rošer
izza
vrtnega
omrežja
.
»
Nič
'
z
Bogom
'
,
nič
'
lahko
noč
'
!
«
»
Kjer
je
že
toliko
ljudi
,
sta
lahko
še
dva
;
le
noter
,
gospoda
,
le
noter
!
«
Mali
Nikola
Rošerjev
,
ki
je
moral
za
kazen
skoraj
vse
počitnice
ostati
v
mestu
,
ker
je
imel
preskušnjo
iz
enega
šolskega
predmeta
,
je
bil
sedaj
obenem
s
profesorjem
Vidom
nenadoma
domov
prišel
;
z
njima
sta
pa
bila
prišla
tudi
Josip
Vid
,
sedaj
absolviran
jurist
,
ter
oni
parfumovani
lajtnant
s
skrbno
zaokroženimi
brčicami
in
v
debelo
podloženi
,
tesno
se
oprijemajoči
uniformi
.
Domenjeni
so
bili
vsi
štirje
,
da
skupno
iznenadijo
Rošerjeve
.
»
Večer
je
lep
,
a
hladen
,
gospoda
,
idimo
noter
!
«
je
vabil
Rošer
,
ki
je
bil
med
tem
pristopil
k
družbi
...
V
obednici
je
bila
že
miza
pripravljena
za
večerjo
,
in
kakor
bi
se
to
umelo
samo
ob
sebi
,
so
posedli
prostore
tako
,
kakor
so
bili
prišli
po
dva
in
dva
:
Zorko
in
Dana
,
Rodič
in
Olga
,
Nemec
in
Zdenka
so
sedeli
na
eni
strani
mize
,
na
drugi
pa
oba
Vida
,
lajtnanček
in
Nikola
;
gospodar
in
gospodinja
pa
sta
bila
vsaki
na
enem
koncu
mize
.
»
O
,
kako
mi
je
žal
,
da
pojdete
od
tod
!
«
je
dejal
profesor
Nemec
tiho
Zdenki
;
zdelo
se
mi
bode
odslej
tu
vse
pusto
in
prazno
.
«
»
Saj
me
komaj
poznate
,
«
je
rekla
Zdenka
.
»
Res
,
pa
meni
se
zdi
,
kakor
bi
se
poznala
že
prav
dolgo
.
«
»
Meni
tudi
!
«
je
pritrdila
Zdenka
.
»
Pa
saj
se
vrnem
;
le
sedaj
moram
v
mesto
,
ker
me
nekje
potrebujejo
.
«
»
Mene
morda
ne
bo
več
tu
,
ko
se
vrnete
,
«
je
rekel
Nemec
.
»
Pa
pisali
mi
bodete
?
«
je
vprašala
Zdenka
.
»
Vaša
pisma
mi
bodo
v
zabavo
in
pouk
.
«
»
Rad
,
samo
dolgočasen
vam
bodem
.
No
,
pa
saj
vam
res
ne
bi
škodilo
nekoliko
filozofije
in
malo
več
vere
;
potem
bi
bili
ženska
po
mojem
vzoru
.
«
»
Lepo
vas
prosim
,
«
se
je
razvnela
Zdenka
,
»
ali
mislite
,
ker
se
ne
ogrevam
za
neke
stvari
,
ki
so
po
mojih
mislih
postranske
formalnosti
,
da
zato
nimam
vere
?
«
»
Ko
bi
jo
imeli
,
bi
bili
zadovoljnejši
in
srečnejši
,
nego
ste
videti
.
«
»
Vi
je
torej
tudi
nimate
,
ker
ste
vedno
tako
otožni
.
«
»
Oho
!
«
je
dejal
glasno
profesor
,
se
vzravnal
pokoncu
ter
zopet
postavil
vilice
na
mizo
.
»
Tega
ne
smete
reči
!
Otožnost
je
v
moji
naravi
!
«
...
Vsi
so
bili
sicer
v
živahnem
pogovoru
drug
z
drugim
,
a
zapazili
so
nehote
,
kako
je
profesor
vzkipel
;
umolknili
so
za
hip
ter
se
vsi
ozrli
nanj
.
Ko
je
bilo
tako
nekaj
trenotkov
vse
tiho
,
je
vprašal
Rošer
mladega
lajtnantčka
:
»
Kaj
ste
prinesli
iz
Trsta
novega
?
«
Lajtnantček
se
je
zaničljivo
nasmehnil
ter
dejal
:
»
Bah
–
Trst
!
Dolgočasno
gnezdo
za
nas
vojake
!
«
»
Dolgočasno
v
Trstu
?
«
se
je
začudil
jurist
Vid.
»
Ženske
so
tam
strašno
puste
!
«
je
odgovoril
poročnik
.
»
Vi
ste
po
drugih
krajih
vajeni
pač
drugačnih
sprejemov
nego
v
Trstu
,
«
je
ironski
priteknila
Olga
.
»
Obupati
bi
morali
,
ako
bi
bilo
za
nas
povsod
tako
,
kakor
je
v
Trstu
.
«
»
Kako
,
zakaj
to
?
«
je
pozvedoval
Rošer
.
»
I
,
zato
,
«
se
je
posmihala
Olga
,
»
ker
se
Tržačanke
niti
ne
ozrejo
,
kadar
srečajo
kakega
vojaka
;
najsi
bodo
častniki
tudi
sami
bogovi
,
v
Trstu
nimajo
sreče
.
In
kakor
se
gosposke
Tržačanke
ne
zmenijo
za
častnike
,
takisto
se
tudi
preprosta
mestna
dekleta
in
okoličanke
ne
bratijo
z
vojaki
.
«
»
Tržačanke
kažejo
s
tem
pač
,
da
so
brez
vsega
okusa
,
«
je
dejal
pomilovalno
lajtnantček
ter
si
ponosno
vihal
svoje
brčice
.
»
Mislim
pa
,
da
kažejo
,
da
so
bolj
modre
,
ker
se
ne
pečajo
z
Martovimi
sinovi
,
ki
niso
vzeli
duhovitosti
v
zakup
–
seveda
izimši
navzočne
gospode
Martovce
!
«
se
je
norčevala
Olga
.
»
In
vi
,
ki
se
bavite
s
slovenskim
slovstvom
,
gospica
,
bi
lahko
vedeli
,
da
igramo
prav
mi
Martovci
v
slovenskem
slovstvu
velevažno
ulogo
;
godi
se
nam
prav
kakor
Cezarju
:
pridemo
,
vidimo
,
zmagamo
!
«
»
Morebiti
,
da
je
tako
;
saj
se
gotovo
tudi
v
Trstu
nekateremu
izmed
vas
nasmeje
sreča
,
vsaj
pri
nekih
ženskih
,
«
se
je
rogala
Olga
.
»
Odkod
tolika
antipatija
do
vojakov
?
Saj
so
vendar
naši
mladeniči
brhki
ljudje
,
«
je
dejal
Rošer
Olgi
.
»
Pri
Italijankah
izvira
antipatija
bolj
iz
političnega
nasprotja
,
«
je
važno
razlagal
poročnik
.
»
A
preprosta
dekleta
se
vojakov
ogibljejo
,
ker
nočejo
biti
'
soldatinke
'
...
«
Nemec
in
Zdenka
sta
pričela
zopet
tih
razgovor
,
in
naposled
je
zopet
vse
drugo
obmizje
šepetalo
le
tiho
.
Med
večerjo
je
govoril
le
Nikola
,
ki
se
je
kaj
postavljal
,
da
je
preskušnjo
srečno
prebil
,
in
bil
je
ves
srečen
,
misleč
,
da
zanima
njegovo
pripovedovanje
vse
obmizje
.
Pripovedoval
je
,
kako
je
varal
tega
in
onega
profesorja
,
kako
je
moško
odgovoril
temu
,
kako
energično
je
zavrnil
onega
.
Ni
slutil
,
da
ga
poslušajo
le
zato
,
ker
se
nobenemu
ni
ljubilo
pričeti
svojega
pogovora
...
»
Ali
vas
smem
posetiti
,
ko
pridem
v
mesto
?
«
je
vprašal
profesor
Nemec
Zdenko
,
ko
se
je
poslavljal
.
»
Veselilo
me
bode
,
«
je
le-ta
odgovorila
.
»
Stanujem
v
Gosposkih
ulicah
,
št.
4
,
pri
Vronskih
.
«
»
Dana
,
ali
pojdete
v
samostan
?
«
je
vprašal
kaplan
Dano
ob
slovesu
.
»
Pojdem
,
«
je
odgovorila
ona
odločno
.
Zunaj
je
bilo
svetlo
kakor
po
dnevu
.
Profesor
Nemec
je
bil
neobično
živahen
ter
je
predlagal
zdravniku
:
»
Pojdiva
se
še
malo
izprehajat
;
tako
krasno
je
nocoj
.
«
Zdravnik
je
privolil
,
in
krenila
sta
kakor
navadno
proti
najlepšemu
kraju
,
proti
gozdu
.
Nekaj
časa
sta
hodila
molče
drug
poleg
drugega
.
Nobena
sapica
ni
pihljala
,
noben
list
se
ni
majal
,
le
njiju
koraki
so
glasno
odmevali
v
toliki
tišini
,
in
oba
sta
se
parkrat
ozrla
,
meneč
,
da
gre
kdo
za
njima
.
»
Jutri
moram
zopet
v
mesto
k
bratu
,
«
je
izpregovoril
profesor
.
»
Kaj
mu
hočeš
že
zopet
?
«
je
vprašal
zdravnik
.
»
Popraviti
mora
neki
greh
;
Olga
mi
je
vse
povedala
in
me
prosila
,
naj
vplivam
nanj
,
dokler
je
še
čas
.
Kakor
ti
je
znano
,
se
hoče
on
poročiti
,
a
kjer
je
prej
služboval
,
je
zapustil
ljubo
in
otroka
.
«
»
Kaj
se
hoče
,
ko
so
pa
dekleta
tako
neumna
,
«
je
menil
zdravnik
.
»
Poznam
jaz
svojega
brata
;
tudi
mi
je
Olga
pravila
,
da
je
dekle
pošteno
in
iz
poštene
rodbine
,
da
se
zdaj
ubija
noč
in
dan
z
delom
,
da
preživi
sebe
in
otroka
,
ker
njeni
nočejo
nič
več
o
nji
vedeti
.
«
»
Dvomim
,
da
kaj
opraviš
;
kako
naj
se
odreče
bogate
neveste
,
ko
vendar
znaš
,
kako
on
hrepeni
po
bogastvu
,
od
katerega
pričakuje
vso
svojo
srečo
.
«
»
Bodemo
videli
,
«
je
rekel
profesor
,
in
zopet
sta
oba
molčala
nekaj
časa
.
»
Kako
pa
ti
misliš
o
Olgi
?
«
je
vprašal
črez
nekaj
časa
zdravnik
profesorja
.
»
Vsa
čast
ji
;
blago
srce
,
razumna
glava
!
»
To
bi
bila
žena
,
kaj
?
«
»
Zate
ne
,
dragi
moj
,
zate
ne
,
«
je
ugovarjal
profesor
.
»
Zakaj
pa
ne
?
«
je
dejal
malo
užaljen
Rodič
.
»
Ali
nisem
zdravnik
?
«
»
Vem
,
vem
–
zadržka
ni
radi
tebe
,
toda
ona
se
noče
možiti
.
In
ko
bi
se
tudi
hotela
,
zate
vendar
ne
bi
bila
pripravna
.
Le
pomisli
:
ona
je
vajena
bivati
vedno
med
svetom
,
vedno
v
družbi
,
ti
pa
tičiš
najrajše
zakopan
v
svoje
knjige
.
Pripravnejša
bi
bila
zate
Zdenka
.
«
»
S
to
nisem
govoril
vsega
skupaj
niti
deset
besed
,
a
zdi
se
mi
,
da
je
presamosvoja
,
preveč
–
emancipirana
.
«
»
Ne
,
emancipirana
ni
–
le
ponosna
je
,
ker
se
boji
,
da
je
bol
ne
potlači
;
sirota
je
,
ki
živi
ob
svojem
delu
,
zato
je
njen
značaj
bolj
utrjen
nego
drugih
.
«
»
Poskusim
vendarle
pri
Olgi
–
tako
od
daleč
,
diskretno
,
«
je
rekel
tiho
,
skoro
sam
zase
Rodič
.
»
No
,
pa
daj
,
«
je
rekel
profesor
;
»
videl
bodeš
,
da
ti
poreče
,
da
ji
je
njena
svoboda
pri
tako
ugodnih
razmerah
,
kakršne
so
njene
,
ljubša
nego
še
tako
slaven
zdravnik
;
sirota
Zdenka
bi
ti
pa
bila
vse
svoje
življenje
hvaležna
,
če
jo
rešiš
skrbi
in
strahu
pred
bodočnostjo
.
–
Bližaj
se
ji
ter
jo
opazuj
;
moral
jo
bodeš
spoštovati
in
kmalu
tudi
ljubiti
.
«
Ko
je
profesor
Nemec
tako
Zdenko
priporočal
in
hvalil
,
mu
je
postajalo
tako
milo
in
mehko
okolo
srca
,
ker
je
čutil
,
kakor
da
je
opravil
plemenito
delo
,
»
Da
bi
jo
kdo
osrečil
,
jo
rešil
morilnih
skrbi
,
«
si
je
mislil
profesor
,
»
in
Zdenka
bi
postala
najpohlevnejša
žena
;
izginila
bi
njena
trma
in
vsa
navidezna
emancipiranost
«
...
Cerkvena
ura
je
zdajci
jela
biti
počasi
polnoči
,
in
njeni
glasovi
so
veliko
slovesneje
odmevali
nego
po
dnevu
.
–
Prijatelja
sta
pospešila
korake
proti
domu
.
»
Veš
kaj
?
«
je
dejal
zdravnik
,
ko
je
odpiral
vezna
vrata
,
»
naš
kmet
je
pa
vendar
še
grozen
nazadnjak
!
«
»
Ali
misliš
,
da
je
italijanski
ali
nemški
kmet
kaj
bolj
prebrisan
?
«
se
je
hudoval
profesor
.
»
Pomisli
,
ljubi
moj
,
ko
bi
kmet
pohajal
univerzo
,
ne
bi
bil
kmet
.
Ti
ga
ne
smeš
soditi
s
svojega
stališča
.
Da
se
pa
naši
prosti
ljudje
še
niso
odrekli
starih
nazorov
in
tradicij
–
in
seveda
tudi
starih
vraž
in
urokov
ne
,
radi
katerih
se
jeziš
ti
in
se
bode
jezilo
še
mnogo
zdravnikov
za
teboj
;
to
ima
,
s
splošnega
narodnega
stališča
sodeč
,
svojo
slabo
,
pa
tudi
svojo
dobro
stran
.
Ako
naš
kmet
ne
bi
bil
tako
konservativen
,
nas
Slovencev
že
davno
ne
bi
več
bilo
.
«
»
Saj
sem
vedel
,
da
jih
boš
ti
zagovarjal
,
«
je
godrnjal
zdravnik
ter
šel
v
svojo
sobo
.
Profesor
Nemec
pa
ni
legel
takoj
;
sedel
je
na
divan
in
se
zamislil
.
Priznati
si
je
moral
,
da
mu
Zdenka
ugaja
,
morda
celo
preveč
ugaja
;
prav
zato
je
bil
Rodiča
opozoril
nanjo
,
da
bi
tako
potolažil
svojo
tenko
vest
...
Od
Zdenke
je
prešel
na
svojega
brata
.
»
Kaj
naj
storim
,
ako
me
brat
ne
bi
hotel
slušati
?
Kako
naj
pomagam
ubogi
materi
in
otroku
!
«
Spomnil
se
je
,
da
se
je
on
sam
prav
nad
takimi
grehi
v
izpovednici
najbolj
zgražal
.
In
zdaj
je
istega
zagrešil
njegov
rodni
brat
!
Zakril
si
je
obraz
z
rokami
.
Črez
dolgo
je
vstal
in
rekel
poluglasno
:
»
Izgubljeno
ni
še
vse
–
še
je
čas
!
«
Drugo
jutro
je
bila
Zdenka
prav
praznične
volje
,
kakor
vsaki
človek
,
ki
se
napravlja
na
dobro
delo
...
Dasi
so
bili
Rošerjevi
z
njo
prav
prijazni
in
dobri
,
je
vendar
nekako
zadovoljno
vzdihnila
,
ko
je
sedla
na
voz
in
je
ta
zdrdral
doli
po
vasi
.
Olga
in
Dana
sta
ji
obe
bili
prav
srčno
naklonjeni
,
toda
Zdenka
si
je
vedno
umišljala
,
da
se
tudi
pri
njiju
potrjuje
istina
,
da
vleče
enako
k
enakemu
,
češ
,
da
Olga
in
Dana
izkazujeta
več
simpatij
znankam
,
ki
so
bile
bogate
kakor
oni
sami
,
nego
nji
ubožni
Zdenki
;
zdelo
se
ji
je
,
da
bogate
prijateljice
celo
na
drug
način
objemata
in
poljubujeta
nego
njo
.
Včasih
se
je
pač
tolažila
,
češ
,
da
je
te
različnosti
v
vedenju
Olginem
in
Daninem
kriva
ona
sama
,
ker
je
proti
njima
prehladna
,
preresnobna
in
preponosna
,
da
bi
se
klanjala
zlatemu
bogu
.
Dasi
bi
se
bila
včasih
kaj
rada
ovila
Dani
ali
Olgi
okoli
vratu
ter
si
s
tem
utešila
svojo
srčno
bolest
,
vendar
tega
ni
nikoli
storila
,
češ
,
da
bi
se
utegnila
njena
sentimentalnost
tolmačiti
drugače
.
Sedaj
pa
se
je
peljala
k
Elzi
,
ki
je
bila
proti
vsem
enako
hladna
in
boječa
;
upala
je
,
da
ji
izpolni
najsrčnejšo
željo
ter
jo
zveze
z
Vronskim
zakonito
ter
ji
tako
pridobi
zopet
srčni
mir
...
Ko
je
prišla
v
Elzino
stanovanje
,
je
našla
le
deklo
doma
.
Le-ta
ji
je
povedala
,
da
gospa
baš
zdaj
odide
z
brzovlakom
k
svojemu
pravemu
bratu
,
a
gospod
da
jo
je
spremil
na
kolodvor
.
Zdenka
je
hitro
pogledala
na
uro
ter
naglo
zdrknila
po
stopnicah
na
ulice
,
poklicala
izvožčka
,
mu
velela
na
kolodvor
in
ga
prosila
,
naj
se
podviza
.
Na
postaji
je
res
še
našla
Vronsko
dvojico
.
On
je
imel
solzne
oči
,
ona
je
pa
kar
ihtela
;
baš
sta
se
objemala
in
poslavljala
,
ko
je
pristopila
Zdenka
.
»
Nikar
,
gospa
!
Vi
se
vrnete
–
takoj
!
«
je
zaklicala
Zdenka
z
naj
odločnejšim
glasom
.
»
Ne
,
jaz
pojdem
k
bratu
.
«
»
Ne
smete
–
morate
nazaj
!
Videli
bodete
,
da
bode
v
kratkem
vse
dobro
.
«
Vronski
je
gledal
Zdenko
radostno
strmeč
ter
vzkliknil
:
»
Glej
,
Elza
,
vrni
se
–
še
je
čas
!
«
»
Idite
,
Elza
–
jaz
ostanem
z
vama
–
vrnite
se
,
«
je
prosila
Zdenka
.
Prijela
sta
jo
Vronski
in
Zdenka
vsaki
za
eno
roko
ter
jo
skoro
šiloma
odvedla
s
kolodvora
.
Elza
se
je
pa
otožno-boječe
s
solznimi
očmi
nasmihala
zdaj
enemu
,
zdaj
drugemu
.
Ko
so
prišli
do
voza
,
je
odšel
Vronski
po
svojih
opravkih
,
Elza
in
Zdenka
sta
pa
sedli
zopet
na
voz
.
»
Kaj
ste
storili
,
Zdenka
?
Ali
vas
ni
strah
in
sram
v
moji
bližini
?
«
je
vprašala
Elza
,
še
vedno
grozničavo
ihteč
.
»
Nikakor
...
nego
prišla
sem
prav
zategadelj
,
da
se
stvar
čim
prej
–
popravi
!
«
»
Nemožno
,
«
je
stokala
Elza
.
»
Nobena
reč
ni
nemožna
,
tudi
vaša
zadeva
bi
se
bila
lahko
že
preje
uredila
,
a
Vronski
–
saj
veste
,
kakšni
so
moški
v
tem
pogledu
–
se
je
bil
popolnoma
vdal
razmeram
,
se
privadil
takemu
življenju
,
se
privadil
vednim
prepirom
ter
postal
naposled
apatičen
napram
vašim
hladnim
,
otožnim
pogledom
.
Jaz
vem
,
da
je
on
izmed
tistih
pasivnih
ljudi
,
ki
se
boje
vsake
vznemirjenosti
in
izpremembe
v
svojem
življenju
;
take
ljudi
treba
kar
najodločneje
prijeti
.
«
»
Sinoči
sem
mu
razodela
,
da
sem
se
vam
izpovedala
,
pa
je
bil
hud
zato
;
dejal
je
,
da
bi
bila
morala
molčati
sedaj
,
ko
ste
bili
vi
odpotovali
.
«
»
Dobro
,
da
ste
mi
povedali
,
sicer
bi
bili
Bog
ve
kako
dolgo
še
nosili
ta
težki
kamen
na
srcu
.
«
»
Kaj
mislite
ukreniti
?
«
je
vprašala
Elza
.
»
Govorili
bodeva
doma
,
«
je
rekla
Zdenka
,
ko
sta
bili
že
blizu
doma
.
Tu
ji
je
Zdenka
naglo
,
kakor
je
bila
sploh
njena
navada
,
razložila
svoj
načrt
ter
v
svojem
optimizmu
menila
,
da
se
gotovo
izide
vse
srečno
in
gladko
tako
,
kakor
je
ona
želela
.
Toda
Elza
jo
je
žalostno
zavrnila
,
češ
,
da
se
je
nadejala
bolj
realnega
načrta
.
»
Pustite
sanjarjenje
,
Zdenka
;
da
bi
midva
izposlovala
za
svojo
poroko
dovolitev
njegovih
sorodnikov
,
tega
ne
pričakujte
od
teh
trdih
aristokraških
src
.
Da
bi
bila
tu
le
iskra
nade
,
bi
bila
že
jaz
izprosila
milost
.
Edino
,
kar
je
možno
storiti
,
bi
bilo
,
da
se
poročiva
tajno
.
Enkrat
sva
že
poskusila
,
in
on
je
res
že
dobil
nekaj
potrebnih
dokumentov
iz
domovine
–
saj
veste
,
da
je
Vronski
ruski
podanik
;
toda
obvestiti
treba
tudi
tukajšnjega
ruskega
konzula
,
in
le-ta
je
pa
njegovega
strica
Javorskega
intimen
prijatelj
«
...
Ko
je
opoldne
prišel
Vronski
domov
,
jima
je
Zdenka
tako
govorila
,
kakor
bi
bila
o
tem
že
davno
obveščena
,
in
kakor
bi
se
to
umelo
že
samo
ob
sebi
.
Vronski
je
obetal
,
da
stori
vse
,
kar
bode
v
njegovi
moči
,
da
se
stvar
poravna
,
in
da
je
že
pisal
v
domovino
po
liste
,
katerih
je
še
treba
–
sicer
ne
on
sam
,
pač
pa
njegov
prijatelj
...
Odslej
ni
Elza
niti
delala
,
niti
igrala
na
klavirju
,
niti
pela
;
posedala
je
po
cele
ure
zdaj
tu
zdaj
tam
,
vse
misli
so
se
ji
vrtele
ob
istem
predmetu
:
kdaj
bode
vendar
že
prava
zakonska
žena
,
kdaj
se
ji
že
vendar
izpolni
najbolj
vroča
želja
,
ko
bode
lahko
s
smelim
obrazom
in
z
glavo
pokoncu
zahajala
v
vsako
družbo
...
to
bode
najsrečnejši
trenotek
njenega
življenja
.
Niti
Zdenka
je
ni
mogla
za
dalje
nego
za
trenotek
zbuditi
iz
razmišljevanja
.
Ko
je
prihajal
domov
Vronski
ali
Zdenka
od
lekcij
,
je
bilo
prvo
vprašanje
Elzino
:
»
Kaj
je
novega
?
Ali
so
prišli
že
papirji
?
«
Dolgo
so
bili
vsi
odgovori
negativni
,
in
Elza
bi
bila
že
obupala
in
zopet
zbežala
,
da
je
ni
vedno
in
vedno
zadržala
Zdenka
.
Nekega
dne
je
Zdenka
,
ki
je
znala
rusko
,
povedala
Elzi
,
da
so
vse
potrebne
listine
shranjene
v
Vronskega
pisalni
mizi
.
Elza
,
ki
je
poznala
Vronskega
bolje
nego
Zdenka
,
je
vedela
,
da
bode
stvar
zdaj
še
dolgo
zavlačeval
,
ker
mu
je
največ
do
tega
,
da
se
ne
bi
zameril
stricu
.
In
res
,
ko
ga
je
Elza
začela
opominjati
,
naj
vendar
že
svoj
ukrep
prijavi
ruskemu
konzulu
,
ki
mu
potem
tudi
da
izpričevalo
o
samskem
stanu
–
Vronski
je
bil
pravoslaven
–
tedaj
se
je
zvijal
na
razne
načine
.
»
Vidite
,
Zdenka
,
on
noče
–
noče
–
tak
je
kakor
njegovi
sorodniki
...
Tisti
prokleti
denar
mu
je
vse
–
jaz
nič
,
nič
!
–
Ko
bi
mi
bil
res
vdan
,
se
ne
bi
bal
nikogar
;
živela
bi
lahko
ob
njegovem
zaslužku
brez
strica
,
ko
bi
hotel
živeti
skromneje
...
«
Tako
je
tožila
Elza
.
Tudi
Zdenka
je
govorila
na
srce
Vronskemu
,
toda
ta
se
je
izgovorjal
,
češ
,
da
bi
kmalu
zvedel
njegov
stric
,
čemu
si
je
dal
napraviti
izpričevalo
o
samskem
stanu
;
bogati
aristokrat
Javorski
da
pač
ve
,
da
živi
on
,
njegov
nečak
,
na
veri
z
Elzo
in
mu
tega
niti
očital
ni
,
toda
samo
s
tem
pogojem
,
da
ostane
zveza
taka
,
kakršna
je
,
zaroko
pa
da
smatra
za
»
mesalianso
«
.
Ko
je
nekega
dne
prišla
Zdenka
od
lekcij
domov
,
ji
je
dekla
izročila
listič
,
na
katerem
je
bilo
zapisano
:
»
Morala
sem
oditi
,
ker
vem
,
da
je
to
edino
sredstvo
,
ki
morda
prisili
Vronskega
,
da
dobi
potrebni
list
.
–
Oprostite
!
Elza
«
.
Istega
dne
popoldne
sta
sedeli
Zdenka
in
Dana
pri
oknu
ob
cesti
ter
šivali
.
Dana
ji
je
pravila
,
kako
jo
je
Olga
odvračala
od
samostana
;
nato
je
Zdenka
še
krepkeje
nego
Olga
pobijala
Danino
namero
.
»
Oh
,
da
me
ne
razumete
!
«
se
je
jezila
Dana
.
»
Česa
naj
pa
še
želim
?
Ali
nisem
živela
srečno
?
Kratka
doba
res
,
a
bila
je
srečna
.
Za
pokoro
ali
pa
za
zahvalo
–
kakor
hočeš
–
hočem
odslej
živeti
Bogu
.
«
»
Le
glej
,
da
se
proti
starišem
ne
pregrešiš
,
«
jo
je
svarila
Zdenka
.
»
Meni
se
vse
zdi
,
«
je
nadaljevala
le-ta
,
»
da
se
Zorko
ne
zapre
v
samostan
.
«
»
Zakaj
govoriš
tako
?
Ali
ga
sodiš
tako
slabo
?
«
je
vprašala
Dana
.
»
Slabo
ne
–
a
on
ni
kriv
,
da
je
izmed
tistih
ljudi
,
ki
se
kmalu
vdajo
v
vsaki
položaj
;
sam
ne
more
nič
za
to
,
da
je
po
naravi
veseljak
,
kakor
si
ti
sanjarka
!
«
–
»
Ti
misliš
torej
,
da
o
njem
velja
:
Nov
kraj
,
nova
ljubav
!
In
misliš
,
da
njegova
ljubezen
do
mene
ni
bila
istinita
,
ne
tako
globoka
kakor
moja
?
«
Hišna
,
ki
je
prišla
naznanjat
,
da
sta
doli
profesor
Nemec
in
zdravnik
,
je
rešila
Zdenko
,
da
ji
ni
bilo
treba
odgovarjati
;
zato
je
le-ta
vstala
naglo
in
veselo
,
Dana
pa
nevoljno
.
V
obednici
sta
že
sedela
gosta
z
Rošerjem
in
Rošerico
.
Jesensko
solnce
je
bilo
pokukalo
skozi
oblake
,
se
vanje
uprlo
ter
jih
nekoliko
razgnalo
.
Vsi
so
veselo
zrli
to
izpremembo
skozi
okno
.
»
To
je
vam
poslednji
pozdrav
!
«
je
rekel
Rošer
profesorju
.
»
Porabim
trenotek
in
se
grem
poslavljat
od
krasnega
gozda
,
kjer
sem
preživel
toliko
lepih
ur
,
«
je
melanholski
dejal
profesor
,
vstal
in
hotel
oditi
z
Rodičem
.
»
Pa
pojdiva
še
medve
,
«
se
je
oglasila
Zdenka
ter
vprašujoče
pogledala
Dano
in
njene
stariše
.
Ko
so
oni
štirje
odšli
,
je
dejal
Rošer
svoji
ženi
:
»
Gotovo
se
zopet
srečajo
v
gozdu
z
onim
,
ki
vedno
ondu
čepi
in
menda
premleva
svoje
spomine
.
–
A
ti
še
vedno
nisi
naznanila
Dani
,
da
mora
zopet
na
Dunaj
–
glej
,
da
ji
vsekakor
to
poveš
nocoj
!
«
»
Bodem
ji
!
«
je
odgovorila
kratko
in
žalostno
Rošerica
.
–
Na
mostiču
jim
je
res
prišel
naproti
kaplan
z
malim
otrokom
ob
roki
.
»
Ah
,
to
je
Stana
,
poštarjeva
Stana
!
Kako
je
zlata
!
«
je
vzkliknila
Dana
ter
vzdignila
štiriletno
deklico
visoko
v
zrak
in
ji
poljubljala
obraz
.
»
Bila
je
pred
hišo
,
ko
sem
šel
mimo
,
«
je
razlagal
Zorko
,
»
pa
je
klicala
za
mano
:
»
Kam
gleste
,
gospod
paklan
?
««
–
»
Kako
ljubeznivo
dete
!
«
je
rekla
Zdenka
,
božaje
ji
goste
temno-kostanjeve
lase
.
»
Kdo
si
ti
,
kako
ti
je
ime
?
«
je
vprašal
nekoliko
nerodno
profesor
.
Stanka
pa
je
vedno
gledala
le
v
Dolenca
.
Le-ta
jo
je
vzdignil
,
ji
poljubil
koralna
usta
in
jo
bodril
:
»
Povej
no
,
Stana
!
«
»
Poštarjeva
Stana
sem
,
«
je
dejalo
dekletce
,
se
izvilo
kaplanu
iz
naročja
ter
bežalo
na
mostič
ter
jelo
metati
kamenčke
v
potok
,
veselo
vzklikajoč
ob
vsakem
pljusku
.
Vsi
so
nekaj
časa
molče
gledali
srečno
stvarco
.
»
Glej
,
paklan
,
in
ti
,
Dana
,
kako
daleč
zalučim
ta
kamen
,
«
je
ogovarjalo
dete
onadva
,
ki
ju
je
poznalo
bolje
od
drugih
.
Rodič
,
ki
je
spričo
Nemčevega
razkritja
radovedno
ogledoval
Zdenko
,
je
zapazil
,
da
je
res
interesantna
.
Hotel
se
ji
je
pridružiti
,
a
ni
vedel
,
o
čem
bi
začel
govoriti
,
da
bi
jo
zanimalo
.
Rešil
ga
je
Nemec
,
ki
je
velel
,
naj
bi
šli
še
malo
dalje
,
stopil
k
Zdenki
na
drugo
stran
in
začel
razgovor
o
–
srečni
otroški
dobi
.
Dana
je
uporabila
priliko
ter
se
oddalila
nekoliko
s
kaplanom
,
ob
katerem
je
skakljala
tudi
Stana
.
»
Danes
vas
ni
bilo
k
maši
!
«
je
začel
Zorko
.
»
Ne
–
in
včeraj
sem
bila
pri
župnikovi
maši
–
«
»
Videl
sem
vas
!
«
»
Vi
ste
izpovedovali
.
«
»
Da
,
videl
sem
vas
ter
opazil
vsako
vaše
kretanje
,
Dana
.
«
Ona
je
molčala
.
»
Ali
so
vam
kaj
rekli
doma
?
«
je
vprašal
zopet
on
.
»
Rekli
mi
niso
ničesar
,
a
hujše
,
nego
da
bi
mi
kaj
rekli
,
je
njih
pomenljivi
molk
,
«
je
dejala
žalostno
Dana
...
Ko
je
profesor
Nemec
razvil
pogovor
med
Rodičem
in
Zdenko
,
je
pristopil
h
kaplanu
ter
ga
vprašal
,
ali
se
že
pripravlja
na
odhod
.
Ostal
je
do
slapa
in
nazaj
ves
čas
pri
njiju
ter
bil
zadovoljen
,
ko
je
slišal
,
da
se
Rodič
in
Zdenka
razgovarjata
tako
živahno
,
dasi
bi
jo
bil
on
srčno
rad
sam
poslušal
in
se
z
njo
razgovarjal
.
Ko
je
na
večer
Rošerica
ukazala
Dani
,
da
pojde
na
Dunaj
k
teti
,
je
nastal
med
materjo
in
hčerjo
neljub
prizor
,
ker
se
je
Dana
naravnost
uprla
,
rekoč
:
»
Ne
,
mama
,
ne
pojdem
na
Dunaj
–
jaz
pojdem
v
samostan
!
«
Radi
solz
,
katere
je
mati
prelila
o
nepričakovanem
razkritju
svoje
hčere
,
in
radi
besed
,
s
katerimi
ji
je
očitala
v
prvi
jezi
nedopustno
ravnanje
,
ni
mogla
tisto
noč
Dana
dolgo
,
dolgo
zaspati
...
Drugo
jutro
je
odpotoval
profesor
Nemec
ter
obljubil
Zdenki
,
da
ji
bode
pisal
redno
;
a
ona
mu
je
morala
obljubiti
,
da
mu
bode
takisto
redno
.
Rošerica
je
pa
poklicala
Zdenko
k
sebi
in
ji
rekla
:
»
Kaj
bi
se
ubijali
z
lekcijami
,
ki
vendar
niso
nič
gotovega
!
Ljuba
Zdenka
,
ostanite
tu
pri
nas
vsaj
nekaj
časa
Dani
z
družabnico
.
«
Po
teh
besedah
je
sedla
,
potem
povlekla
Zdenko
bliže
k
sebi
ter
nadaljevala
:
»
Saj
veste
,
kaj
je
bilo
!
Mi
smo
hoteli
poslati
Dano
na
Dunaj
,
a
ona
noče
iti
–
gotovo
ne
,
dokler
je
on
še
tu
.
Moral
bi
bil
že
oditi
,
pa
je
menda
nalašč
stvar
zavlekel
.
Prosim
vas
,
pojdite
k
njemu
in
ga
prosite
v
mojem
imenu
,
naj
vendar
že
gre
–
potem
pa
izbivajte
nji
misel
na
samostan
;
kajti
ta
nesrečni
otrok
ne
odneha
,
dokler
se
mu
ne
izpolni
,
kar
si
je
ubil
v
glavo
.
Edinka
je
bila
,
pa
je
bila
vedno
vajena
,
da
smo
ji
izpolnili
vsako
njeno
željo
–
vajena
,
da
ji
nismo
nikdar
ugovarjali
...
«
Tu
se
je
spustila
Rošerica
v
jok
.
»
Kaj
je
vendar
prišlo
na
misel
ti
nesrečnici
!
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
kdo
bi
si
bil
le
upal
misliti
kaj
takega
!
«
je
tarnala
dalje
nesrečna
mati
...
Popoldne
po
kavi
je
hotela
Dana
iz
hiše
,
ker
se
je
bilo
napravilo
lepo
vreme
,
toda
Rošerica
ji
je
rekla
kolikor
možno
milo
:
»
Danes
moraš
ostati
doma
!
Glej
,
ena
naju
mora
v
klet
,
kjer
pretakajo
vino
,
ena
pa
mora
biti
tu
;
a
vas
,
Zdenka
,
prosim
,
da
mi
odnesete
ta
priporočena
pisma
in
denar
na
pošto
.
«
»
Prav
,
mama
!
«
je
rekla
nekoliko
osuplo
Dana
,
ko
je
slišala
,
da
pošilja
Rošerica
Zdenko
na
pošto
.
–
Zdenka
je
bila
že
prej
pismeno
naznanila
kaplanu
,
da
mora
z
njim
govoriti
,
ter
ga
je
naprosila
,
naj
jo
počaka
na
mostiču
.
Našla
ga
je
res
že
na
mestu
,
naslonjenega
ob
leseno
ograjo
,
zamišljeno
zročega
v
mali
potok
pod
seboj
.
Ko
mu
je
povedala
,
kar
ji
je
naročila
Rošerica
,
je
dejal
nevoljno
:
»
Saj
pojdem
pojutrišnjem
–
v
četrtek
pojdem
,
zato
pa
naj
nikar
ne
mislijo
,
da
bode
s
tem
Dani
kaj
pomagano
;
ona
in
jaz
oba
«
...
Umolknil
je
.
Zdenki
se
je
jel
smiliti
,
in
že
se
je
skoro
kesala
,
da
ga
je
imela
za
površnega
sangvinika
,
videč
,
kako
je
potrt
.
Iskala
je
prikladnih
besed
,
s
katerimi
bi
ga
bila
tolažila
,
a
ker
ni
našla
boljših
,
je
dejala
,
kakor
je
slišala
Dano
že
večkrat
govoriti
:
»
Saj
vas
čaka
še
drugo
boljše
življenje
«
.
Kaplan
je
globoko
vzdihnil
,
izročil
Zdenki
za
Dano
srčne
pozdrave
ter
šel
dalje
v
gozd
,
Zdenka
pa
domov
.
V
sredo
zvečer
se
je
prišel
kaplan
kar
na
kratko
poslavljat
od
Rošerjevih
.
Gospa
mu
niti
velela
ni
,
naj
sede
.
Pozdravili
so
ga
vsi
,
tudi
Dana
,
kar
na
kratko
.
Drugo
jutro
je
stala
Dana
z
Zdenko
že
zgodaj
pri
oknu
.
Nebo
je
bilo
oblačno
,
in
iz
nizkih
in
težkih
oblakov
je
škropil
droben
dež
.
Ko
je
pridrdral
kaplanov
voz
mimo
,
sta
odprli
okno
in
ga
pozdravili
še
enkrat
;
voz
pa
je
hitro
oddrdral
dalje
,
da
je
blato
okrog
koles
visoko
odskakovalo
ter
tudi
Zorkovo
črno
suknjo
škropilo
.
Dana
ni
hotela
o
teti
in
o
Dunaju
nič
vedeti
,
a
stariši
,
ki
so
bili
vajeni
,
da
je
niso
silili
k
ničemur
,
so
pustili
,
da
je
ostala
doma
.
Vabili
so
jo
ob
lepem
vremenu
sem
in
tja
,
a
nje
ni
veselilo
nikamor
.
Bivala
je
najrajša
sama
v
svoji
sobi
,
in
tudi
Zdenka
,
kateri
sta
bila
Danina
roditelja
naročila
,
naj
bo
kolikor
možno
mnogo
z
njo
,
ji
je
bila
nadležna
;
Zdenkina
vsiljivost
je
zbujala
Dani
neko
antipatijo
,
katero
je
Zdenka
dobro
občutila
...
Od
dne
do
dne
je
Dana
pričakovala
,
kdaj
ji
bode
vendar
Zorko
pisal
,
a
ker
je
zaman
pričakovala
,
mu
je
naposled
pisala
sama
,
ker
je
mislila
,
da
se
on
morebiti
boji
.
Njegovemu
odgovoru
se
ni
mogla
načuditi
;
pisal
ji
je
sicer
tudi
dosti
o
ljubezni
,
jo
tolažil
,
a
–
kar
bi
bilo
njenemu
bolnemu
srcu
najbolje
delo
–
svoje
boli
,
svoje
neutešenosti
ni
niti
omenil
.
Kot
»
postscriptum
«
pa
je
dostavil
:
»
Vdajva
se
,
vdajte
se
Vi
,
kakor
sem
se
moral
jaz
!
Nadejam
se
,
da
ste
tudi
Vi
ostavili
misel
na
samostan
;
saj
menda
obema
ni
bila
prav
resna
;
bilo
bi
pač
za
oba
škoda
,
ako
bi
se
zaprla
za
vedno
.
«
Dana
mu
ni
pisala
več
.
Zaskelelo
jo
je
v
srcu
,
in
pribežala
je
k
molitvi
,
iščoč
v
nji
tolažbe
.
Dolgo
je
ni
mogla
dobiti
,
a
ko
se
je
šla
izpovedat
,
ko
je
slišala
ostro
,
a
dobrosrčno
izpovednikovo
svarilo
,
ko
je
klečala
po
izpovedi
pred
podobo
Matere
božje
,
tedaj
se
ji
je
dozdevalo
,
kakor
da
je
prišel
angelj
z
nebes
,
ji
otel
veliko
,
veliko
težo
od
srca
in
ji
prinesel
tolažbe
.
Postala
je
zopet
ona
pobožna
Dana
,
kakršna
je
bila
pred
letom
,
predno
se
ji
je
prikazala
sreča
,
omamljiva
,
a
kratka
kakor
fata
morgana
.
V
vsako
svojo
molitev
je
vpletala
željo
,
da
bi
Bog
genil
njene
stariše
,
da
bi
ji
brez
hudovanja
dovolili
v
samostan
.
Doktor
Rodič
je
prihajal
le
malo
in
le
mimogrede
k
Rošerjevim
,
in
tu
se
je
bavil
večinoma
le
z
Zdenko
,
ki
mu
je
bila
skoro
edina
za
družbo
.
Pravil
ji
je
,
da
tukajšnje
bivanje
ni
zanj
,
da
pojde
zopet
na
Dunaj
,
kjer
mu
je
bolj
odprta
pot
k
napredku
.
Kmetje
,
da
ne
morejo
izhajati
z
njim
,
a
on
ne
z
njimi
.
Nekega
dne
je
pa
prinesel
doktorjev
sluga
drobno
pisemce
za
Zdenko
.
V
par
vrsticah
ji
je
naznanil
Rodič
,
da
mu
je
všeč
,
da
ga
je
nanjo
opozoril
že
profesor
Nemec
,
pa
da
jo
tem
potom
vpraša
,
ali
bi
mu
hotela
biti
družica
za
vse
življenje
.
Zdenka
se
temu
pismu
ni
mogla
načuditi
ter
je
naslov
ogledovala
zopet
in
zopet
,
misleč
,
da
ga
je
sluga
zgrešil
;
toda
ni
bilo
pomote
,
pismo
je
bilo
res
zanjo
.
Odgovoriti
mu
ni
hotela
takoj
.
Premišljavala
je
sama
,
kaj
naj
bi
storila
.
O
kaki
ljubezni
zanj
ni
čutila
v
sebi
ni
sledu
,
a
simpatičen
ji
je
bil
vedno
ta
originalni
zdravnik
,
in
to
–
si
je
mislila
Zdenka
–
je
dovolj
za
srečen
zakon
.
»
In
kaj
še
premišljujem
!
«
je
vzkliknila
sama
pri
sebi
.
»
Ali
ne
bom
tako
rešena
svoje
osamelosti
in
skrbi
za
obstanek
.
Ali
ni
sama
božja
previdnost
,
ki
ne
ostavi
sirot
,
ki
mi
pošilja
tega
rešitelja
!
...
«
In
napisala
mu
je
še
tisti
hip
par
iskrenih
vrst
,
ne
da
bi
mu
hlinila
ljubezen
,
a
obetala
mu
je
,
da
ga
hoče
osrečiti
,
porabiti
vse
svoje
moči
v
to
,
da
ga
osreči
,
kakor
je
on
njo
.
Dane
tudi
ta
nepričakovana
vest
ni
vzdramila
iz
čuvstvene
otrplosti
in
ni
se
ti
novici
niti
čudila
.
Pretekla
so
bila
tri
leta
.
Na
Rošerjevem
vrtu
so
rasle
in
cvetle
cvetice
kakor
nekdaj
–
saj
je
zanje
skrbel
vrtnar
–
in
v
drevju
so
še
vedno
žgolele
ptice
,
v
gozdu
je
bilo
še
zmeraj
tako
prijetno
,
in
slap
je
šumel
še
vedno
tako
ljubko
kakor
nekdaj
.
Priroda
je
sledila
svoje
neomajne
zakone
,
za
zimo
je
prihajala
pomlad
,
za
poletjem
zopet
zima
...
Veseli
in
živahni
Rošer
je
bil
v
tem
kratkem
času
osivel
in
se
silno
postaral
.
Danini
prošnji
,
naj
bi
ji
dovolili
vstop
v
samostan
,
se
nista
roditelja
kakor
obično
dolgo
ustavljala
,
a
prosila
sta
jo
,
naj
počaka
še
eno
leto
,
in
če
bode
črez
leto
dni
gojila
še
isto
željo
,
tedaj
naj
gre
v
božjem
imenu
.
Vse
leto
je
bila
Dana
le
bolj
sama
;
molila
je
,
pomagala
siromakom
in
obilo
darovala
za
cerkve
,
a
ko
je
leto
minilo
,
je
bila
njena
želja
še
bolj
goreča
nego
pred
letom
dni
.
Olgo
,
ki
jo
je
prosila
,
naj
vendar
opusti
svoj
sklep
,
je
zavrnila
rekoč
:
»
Ne
misli
,
da
grem
v
samostan
radi
njega
!
Ne
–
žene
me
vanj
nepopisna
želja
,
in
upam
,
da
bom
tam
najbolj
srečna
.
Vsakdo
nima
toliko
poguma
kakor
ti
,
ko
se
sama
šališ
s
starim
devištvom
.
Ko
bi
jaz
ostala
med
svetom
,
bi
se
morala
poročiti
,
a
dostikrat
sem
ti
dejala
,
da
me
zakonsko
življenje
ne
le
ne
mika
,
ampak
da
se
pred
njim
kar
zgražam
!
«
...
Toda
za
Rošerja
ni
bil
to
edini
udarec
.
Sin
Nikola
res
ni
bil
posebno
nadarjen
,
toda
ako
bi
se
bil
hotel
učiti
,
bi
bil
lahko
izpolnil
očetu
najiskrenejšo
željo
ter
si
pridobil
doktorsko
diplomo
;
a
Nikola
se
ni
hotel
,
navzlic
vsem
pripomočkom
vendarle
ni
uspeval
.
Naposled
je
priznal
starišem
kar
naravnost
,
da
ga
šola
ne
veseli
,
in
Rošerju
ni
preostalo
nič
drugega
,
nego
da
ga
je
dal
v
trgovino
ter
s
tem
zakopal
edino
svojo
nado
...
Profesor
Nemec
in
Zdenka
si
sicer
nista
redno
dopisovala
,
kakor
sta
si
bila
obljubila
ob
slovesu
,
a
dopisovala
sta
si
vendar
semtertja
.
Njegova
pisma
so
bila
posebno
lepa
in
zanimiva
,
polna
plemenitih
misli
.
Poleg
filozofovanja
sta
si
tu
in
tam
poročala
o
znancih
ter
si
pripovedovala
o
njih
,
kar
je
bilo
zanimivih
novic
.
Prav
iz
teh
pisem
,
pisanih
v
raznih
dobah
,
posnamem
nekaj
odlomkov
,
v
katerih
je
govor
o
znancih
naše
povesti
.
Iz
profesorjevega
pisma
:
...
Brat
mi
nič
ne
piše
,
a
zvedel
sem
po
drugih
ljudeh
–
reči
moram
na
svojo
žalost
–
da
ga
zakon
ni
poboljšal
.
Kdo
ve
,
ako
bi
bil
imel
morda
drugačno
ženo
...?
Doma
ima
neki
pravi
pekel
,
ker
se
je
ona
na
njegovo
nesrečo
baje
zaljubila
vanj
ter
ga
iz
ljubosumnosti
–
ali
pa
iz
zgolj
kapricijoznosti
?
–
nepopisno
muči
;
povsod
hoče
z
njim
;
a
to
je
seveda
njemu
največji
križ
,
ker
je
upal
,
da
bode
užival
bogastvo
po
svoji
volji
,
in
se
nadejal
,
da
je
ona
taka
,
da
bode
hodila
svojo
pot
,
kakor
on
svojo
.
Včasih
ji
odpotuje
kar
nenadoma
,
a
predno
se
v
novem
mestu
še
dobro
zave
,
mu
je
že
za
petami
.
Prav
se
mu
godi
!
Naj
bi
se
tako
godilo
vsakemu
,
ki
greši
tako
,
kakor
je
grešil
on
...
Iz
Zdenkinega
pisma
:
...
Naposled
sta
se
Vronska
vendar
poročila
!
Poroka
je
bila
v
K.
na
Ruskem
.
Dolgo
je
trajalo
,
a
nazadnje
se
je
vendar
izpolnila
njena
srčna
želja
.
Bo-li
dolgo
srečna
?
On
si
pa
tistega
lista
o
samskem
stanu
vendar
ni
