mož.
Sto
od
teh
mu
je
bil
poslal
ban
Draškovič
malo
dni
pred
turškim
dohodom
.
Po
turški
navadi
je
vabil
Ahmed
Afis
Frankola
,
da
mu
izroči
Petrinjo
izlepa
.
Obljuboval
mu
je
nagrado
,
časti
in
prosti
odhod
posadke
.
Grozil
je
z
mukami
.
Frankol
se
ni
prestrašil
.
Ahmed
Afis
je
začel
pravilno
obleganje
.
Nastavil
je
stolpe
,
iz
katerih
so
metali
ognjene
kolače
v
Petrinjo
,
izkopal
rove
,
nametal
nasipe
,
naskakoval
trdnjavo
.
Frankol
se
je
branil
junaško
.
Pa
tu
je
padel
mož
od
turške
otrovane
pšice
,
tam
je
zadela
drugega
kroglja
.
Otrokom
,
ženam
je
pretila
smrt
—
vsem
glad
...
Frankol
je
gledal
blede
,
izstradane
obraze
—
upadal
mu
je
pogum
.
V
takem
hipu
je
napisal
pogoje
za
predajo
.
Pa
Jurij
Brestovski
ga
je
ozmerjal
,
bodril
posadko
:
„
Pogumno
in
junaško
se
branimo
,
ko
vidimo
tovariši
,
da
se
nam
približuje
zadnja
ura
.
Borimo
se
hrabro
za
svoja
ognjišča
,
za
svoje
žene
in
otroke
,
za
rešitev
in
obstanek
naše
mile
domovine
.
“
Več
dni
so
odbijali
pogumni
junaki
sovražnikove
napade
,
čakali
,
upali
pomoči
.
Dan
za
dnevom
je
minul
,
pomoči
od
nikoder
.
V
taki
sili
bi
bil
rad
poslal
Frankol
glasnika
do
Lenkoviča
,
Herbersteina
in
Draškoviča
,
ki
so
taborili
pri
Sisku
.
Dva
vojaka
,
dva
junaka
,
se
javita
na
nevarno
pot
.
Na
potu
ulove
Turki
enega
—
drugi
je
prišel
srečno
v
tabor
krščanske
vojske
.
V
znamenje
,
da
je
dospel
glasnik
,
da
ustreliti
Eggenberg
z
velikim
topom
,
petrinjski
posadki
v
izpodbudo
.
Poveljniki
krščanske
vojske
se
niso
mogli
odločiti
,
ali
bi
šli
Petrinji
na
pomoč
,
ali
ne
.
Prisilila
jih
je
vojska
.
Šest
tisoč
mož
se
je
dvignilo
na
pot
v
Petrinjo
.
Hoteli
so
poslati
iznemogli
posadki
najprej
nekoliko
hrane
.
Pa
ni
bilo
mogoče
.
Sovražnik
je
bil
obkolil
Petrinjo
.
Štirideset
konjikov
,
ki
so
bili
poslani
na
ogled
,
razbijejo
Turki
hitro
.
Lenkovič
je
uvidel
,
da
bodo
mogli
osvojiti
Petrinjo
šele
tedaj
,
ko
pokončajo
sovražnika
na
odprtem
polju
.
Zato
pa
bi
morala
vsa
vojska
črez
Kolpo
.
A
Kolpa
je
bila
narastla
od
dežja
.
Čolnov
,
mostu
ni
bilo
.
Vojska
je
morala
nazaj
pred
Sisek
,
kjer
je
dal
napraviti
zapovednik
trdnjave
most
črez
Kolpo
.
Zdaj
so
hoteli
obvestiti
Petrinjo
,
da
ne
obupa
,
se
ne
proda
.
Juriša
se
je
oglasil
za
nevarno
pot
.
Pa
njegov
stric
Martin
Senjanin
mu
je
ubranil
in
prevzel
nevarni
posel
.
Sto
zlatov
naj
izplačajo
njegovi
ženi
v
slučaju
,
da
se
ponesreči
on
,
je
naročil
Martin
Senjanin
in
se
preoblekel
za
turškega
slugo
.
Srečno
je
dospel
skozi
turški
tabor
do
sestradane
posadke
.
Top
je
obvestil
vojsko
o
njegovem
prihodu
.
Kako
se
je
preplašila
—
kot
po
čudežu
—
ogromna
premoč
oholega
sovražnika
,
kako
je
bežal
Ahmed
Afis
izpred
Petrinje
,
pustivši
krščanski
vojski
bogati
plen
,
dva
velika
topa
,
mnogo
streliva
,
hrane
—
vse
to
je
bilo
znano
Jurišu
.
Po
tisti
zmagi
se
je
oddahnil
Frankol
.
Popravo
trdnjave
je
prepustil
drugim
—
jo
moral
prepustiti
.
Glas
o
njegovi
malosrčnosti
v
času
nevarnosti
je
bil
prišel
do
poveljnikov
.
Prejšnji
stotnik
je
bil
nato
podrejen
drugim
,
dokler
ga
niso
postavili
v
Senj
,
zaupajoč
,
da
on
umiri
razburjene
Uskoke
.
Res
so
se
umirili
Uskoki
pod
njegovim
prijateljskim
poveljništvom
.
Ž
njimi
se
je
zaletaval
v
turško
Liko
,
dovažal
sužnje
,
privajal
nove
pribeglece
.
V
vednih
bojih
,
na
divjem
kraju
,
se
je
čutil
Frankol
srečnega
.
Uskoki
ga
ljubijo
kot
svojega
očeta
,
prijatelja
.
Da
črti
z
Uskoki
Benečane
,
da
pušča
Uskokom
prosto
pot
po
morju
,
to
vedo
v
Gradcu
in
odobrujejo
molče
.
Vedo
pa
to
tudi
Benečani
,
ki
skušajo
spraviti
Frankola
iz
Senja
in
postaviti
na
njegovo
mesto
Benečanom
vdanega
moža
.
Pa
v
Senju
moraš
biti
z
Uskoki
ali
—
dokler
so
Uskoki
v
Senju
,
ne
bodo
trpeli
nasilstva
.
„
Benečani
so
iznajdljivi
v
sredstvih
,
imajo
povsod
nastavljene
vohune
,
“
nadaljuje
Frankol
in
izlije
kupico
.
Čelo
mu
zardi
,
močno
utripljejo
žile
senčnice
,
ko
konča
:
„
Načrt
o
predaji
Petrinje
sem
si
spravil
v
spomin
tistih
težkih
ur
,
ki
so
vrgle
mračno
senco
na
mojo
vojaško
čast
.
Menil
sem
,
da
nihče
ne
ve
za
vsebino
pogojev
,
katere
sem
bil
hotel
staviti
Ahmed
Afisu
.
A
danes
mi
pravi
ta
pasjeglavi
Venier
,
da
sem
ob
stotniško
mesto
,
ako
ne
izročim
tebe
in
tovarišev
,
se
ne
ravnam
po
ljudovladini
volji
.
Ker
da
lahko
dokaže
Venier
,
da
sem
hotel
prodati
Petrinjo
.
Prodati
,
ne
samo
predati
.
V
pogoje
za
izročitev
trdnjave
sem
bil
postavil
namreč
tudi
tisoč
cekinov
za
sirote
in
vdove
padle
posadke
.
Pomisli
,
Juriša
—
jaz
star
vojak
...
“
Žalosti
se
zagrli
Frankolov
glas
.
Globoko
sočutje
se
pokaže
na
Juriševem
drznem
obrazu
;
toplo
stiska
roko
prijatelju
.
„
Frankol
,
pobratim
moj
...
Pa
bi
bil
izročil
mene
.
“
„
Tebe
,
Juriša
?
Kolikokrat
si
tvegal
življenje
zame
.
Nečast
sem
ali
tja
—
naj
se
zgodi
volja
božja
.
Pa
varuj
se
,
Juriša
!
Hotel
je
od
mene
vere
,
da
ne
ubežiš
.
Nisem
je
dal
.
Tedaj
je
uporabil
vremensko
nepriliko
,
tvoje
prešerno
povabilo
...
Stražo
ti
je
postavil
v
hišo
,
stražo
,
ki
te
prikuje
s
črnimi
očmi
,
ti
ubrani
beg
...
“
„
Haha
!
“
se
zakrohoče
Juriša
.
„
Ali
res
?
Ali
lovi
Benečan
z
ženskami
junake
?
“
„
Namesto
konopljenke
ti
ponudi
zlato
verižico
,
namesto
smrti
ljubezen
...
“
Obmolkneta
.
Zreta
v
dogorevajočo
svečo
,
poslušata
piš
viharja
.
Grenkost
zaliva
plemenite
Juriševe
črte
,
razorano
Frankolovo
obličje
.
Ljubezen
,
mir
...
Prazen
sen
za
vojaka
.
Njemu
je
nevesta
bojna
slava
,
ali
bleda
smrt
.
Rob
od
belega
kamna
krasi
veliko
ognjišče
v
prostorni
kuhinji
.
Na
stenah
se
svetijo
velike
kositarske
posode
,
v
skledniku
lončene
in
lesene
skodele
,
krožniki
,
sklede
.
V
žličnjiku
so
lepe
bele
žlice
iz
bezgovega
lesa
.
Lodrice
,
kebliči
na
klopi
,
zajemalke
,
kolarnice
,
lonci
na
polici
,
vse
se
beli
,
sveti
v
medli
luči
obstenske
leščerbe
.
Nad
ognjiščem
visi
kotliček
.
Pri
žerjavici
pod
njim
vre
lonček
.
Burja
se
zaganja
v
dimnik
.
Podpiše
zdaj
žerjavico
,
da
zaplamene
ogorki
,
zapiše
zdaj
,
da
ugasne
plamen
,
leti
pepel
pod
noge
na
ognjišču
sedečim
.
Na
visoko
stojalo
klopi
se
naslanjata
Juriša
in
Frankol
.
Pri
Juriševih
nogah
čepi
in
dremlje
na
pručici
deček
morda
dvanajstih
let
.
Bele
hlače
mu
je
sešila
,
debelo
majo
mu
je
spletla
mati
Trsačanka
.
Deček
je
prišel
preko
gora
iz
Trsata
,
da
prinese
Jurišu
sporočilo
od
brata
patra
,
od
grofa
Frankopana
.
Zdaj
dremlje
,
rdeče
lice
žari
pri
dobrodejni
toploti
.
Ob
ognjišču
stoji
prekrižanih
rok
Vulatko
,
govori
polglasno
,
da
se
ne
zbudi
deček
siromak
,
ki
je
kljuboval
burji
dolgo
pot
od
Trsata
v
Senj
,
prišel
ves
premrzel
do
Orlovičevih
.
Polglasno
govore
Frankol
in
Juriša
,
vsi
trije
gledajo
in
poslušajo
častitljivo
ženo
,
ki
sedi
v
kreslu
pred
ognjiščem
.
Črna
je
njena
obleka
in
ruta
na
glavi
,
črna
,
ker
žaluje
že
dvajset
let
po
gospodarju
.
Ostre
,
upadle
so
njene
,
Juriševim
tako
podobne
poteze
.
Nos
velik
,
ustni
tenki
,
oko
blede
modrine
,
slabovidno
.
Oči
ženske
,
ki
je
prejokala
dosti
noči
.
Orlovička
—
vprašajte
stene
njene
sobe
,
koliko
noči
je
prebdela
v
solzah
.
Prejšnja
leta
za
rajnega
Kaja
,
ki
jo
je
zapustil
s
polletno
deklico
,
s
šestnajstletnim
starejšim
in
s
šestletnim
mlajšim
sinom
.
Niso
se
ji
posušile
še
solze
za
možem
,
začela
jih
je
pretakati
za
sinom
.
Za
predrznežem
,
ki
se
je
spuščal
tako
mlad
v
vratolomne
čine
,
ki
ljubi
kot
zrel
mož
le
boj
in
nevarnosti
.
Podivjal
je
za
njim
tudi
mlajši
sin
.
A
ko
je
prišla
nesrečna
ura
—
ko
je
hotel
obesiti
Rabata
Juriša
—
se
je
bil
zaobljubil
Ivo
cerkvi
.
Slava
Bogu
!
Velika
je
čast
,
imeti
sina
junaka
,
katerega
bojna
slava
polni
Primorje
,
plaši
Turka
in
Benečana
.
A
še
večja
čast
je
materi
,
imeti
sina
oznanjevalca
miru
,
sina
,
ki
spravlja
grešni
svet
z
Bogom
...
In
vendar
.
Da
vprašate
Orlovičko
,
kateri
sin
ji
je
bolj
pri
srcu
,
sklenila
bi
roki
,
imenovala
Juriša
.
Njen
starejši
sin
,
njena
rana
,
njena
skrb
.
Njena
zelena
vejica
življenja
,
nositelj
očetovega
imena
,
njen
častni
venec
.
Od
rana
že
ga
je
negovala
,
povpraševala
nebeška
znamenja
,
mesec
,
zvezde
,
modre
žene
in
svete
može
,
kaka
sreča
se
piše
njenemu
sinu
.
Vsa
znamenja
so
kazala
,
da
postane
mali
Juriša
velik
junak
,
vreden
očetovega
imena
.
Da
bi
bil
vedno
zdrav
in
vesel
,
mu
je
natrgala
lastnoročno
v
mesečini
somovice
,
mu
jo
dajala
jesti
.
Volčjega
srca
mu
je
dela
v
zapis
,
všila
v
haljico
,
da
postane
pogumen
,
neustrašen
kot
volk
.
Čuvala
ga
je
mraka
,
meseca
,
zlih
oči
.
Ko
so
hvalile
zavidne
Senjanke
lepega
dečka
,
je
pljunila
Orlovička
vselej
pred
žensko
in
rekla
vselej
:
„
Ne
budi
mu
čar
!
“
Ko
so
se
jele
ozirati
deklice
za
njim
,
je
odvezavala
sinu
čare
,
mu
kuhala
rože
,
ga
kadila
z
dišečimi
zelišči
.
Ko
je
bil
fant
na
ženilu
,
že
junak
na
glasu
,
se
je
ponujalo
in
vabilo
vse
v
svaštvo
.
Iz
belih
gradov
,
iz
turške
zemlje
so
prihajala
sporočila
,
pozdravi
.
A
Juriša
—
kot
bi
ne
bilo
ženske
zanj
na
svetu
...
On
ljubi
le
morje
,
boj
,
mater
,
sestro
in
brata
.
Orlovička
žaluje
,
ker
izmrje
z
Jurišem
rod
Orlovičev
.
Pa
je
že
pisano
tako
v
zvezdah
.
Saj
bi
bila
revica
Juriševa
žena
.
S
sestro
,
z
materjo
bi
plakala
in
čakala
cele
noči
,
dokler
bi
prišel
krasni
junak
,
pojoč
po
morju
,
dokler
bi
prijezdil
z
gore
.
Pa
vendar
...
Orlovička
bi
pestovala
vnuka
,
živela
bi
v
njem
ona
...
A
težko
,
da
zapojo
še
svatje
pred
Juriševo
hišo
na
zdravje
mlademu
ženinu
.
Le
hčerko
,
Zoro
—
nevestico
,
odvedejo
nekoč
materi
.
Mati
se
boji
tistega
dne
.
Ona
želi
,
da
ostane
Zora
doma
.
Je
dela
in
jela
.
Da
se
moži
—
da
hodi
kot
večina
mladih
žena
po
Krajini
,
v
obleki
žalosti
—
čemu
?
Pa
sin
gospodar
pravi
,
da
je
Zora
prenežna
,
da
bi
stala
sama
v
burji
življenja
.
Če
umrje
brat
,
mati
,
kaj
počne
nerazsodno
,
mlado
dekle
?
Treba
ji
variha
.
Sicer
ji
pograbi
brezvestni
svet
vse
,
kar
je
njenega
.
In
to
je
danes
,
ko
kratijo
Nemci
Senjanom
in
sploh
Hrvatom
njihove
stare
pravice
,
zelo
mogoče
.
Zato
je
Juriša
v
pomenku
z
Milanšičem
,
najbogatejšim
Uskokom
,
stotnikom
v
Brinju
.
Milanšič
je
grd
,
ni
mlad
.
Slabo
bo
ugajal
Zorinim
očem
.
A
kaj
razume
Juriša
o
tem
,
česa
želi
dekliško
srce
.
On
ji
išče
le
ugodnega
gmotnega
stanja
.
Da
so
tu
še
druge
zahteve
,
srčne
,
tega
ne
ve
.
In
Zora
,
materina
razvajenka
?
Ona
sluti
pač
nekaj
,
a
ne
vpraša
,
ne
ugovarja
.
Ve
,
da
ji
hoče
brat
dobro
,
da
mora
ubogati
brata
.
Srečna
Zora
!
Da
bi
ji
ostalo
srce
mirno
,
kot
je
bilo
doslej
...
Pa
prišlo
je
te
dni
nekaj
novega
nad
nežno
hčerko
.
Znanje
z
beneško
plemkinjo
,
katera
spi
gori
v
Zorini
sobi
za
tujce
,
je
razburilo
Zoro
.
In
strah
za
brata
.
Vse
tolaži
Orlovičko
,
da
se
izmota
Juriša
,
kot
se
je
že
dostikrat
,
tudi
iz
te
zagate
.
Tolaži
jo
ljubka
Benečanka
.
Toda
pogovor
mož
kaže
,
da
je
Jurišev
položaj
zelo
resen
.
Frankol
,
ki
je
navadno
opraščal
Uskoke
v
takih
pravdah
,
Frankol
—
bo
najbrž
sam
zatožen
.
Vse
bi
se
uredilo
,
vse
bi
bilo
,
ko
bi
se
vdal
Juriša
črnim
očem
,
stopil
v
beneško
službo
ali
obljubil
vsaj
,
da
bo
miroval
na
morju
.
Vse
bi
se
uredilo
.
A
pogažena
bi
bila
uskoška
čast
,
čast
Orlovičev
.
Ne
!
Umrje
naj
!
Izgine
naj
ime
Orlovičev
,
toda
izgine
naj
rajši
častno
,
kot
da
bi
živelo
od
sramote
.
Misli
Orlovička
,
posluša
,
pripomni
modro
in
vrti
preslico
,
si
popravi
ruto
na
sivih
laseh
,
zavezano
v
zatilniku
,
si
pogladi
svilenico
,
pogleda
v
lonček
.
Veliki
uhani
v
ušesih
,
zlata
verižica
ob
vratu
se
zasvetijo
pri
vsakem
migljaju
glave
.
Orlovička
se
je
nadičila
na
čast
beneškemu
gostu
,
ki
je
že
dva
dni
v
njeni
hiši
,
na
čast
gostovemu
bratu
,
svaku
.
Pokazala
je
mlademu
gostu
,
kaj
zna
in
dela
senjska
gospodinja
.
Kako
suši
ribe
,
jih
spravlja
v
soli
,
kako
dela
sir
,
suši
meso
,
kako
peče
presnjačo
,
mete
maslo
,
kako
prede
,
tke
,
plete
,
šiva
.
Lahko
kaže
to
Orlovička
.
Gospodinja
je
,
da
malo
takih
.
Prva
pokonci
,
zadnja
še
na
nogah
,
oskrbuje
hišo
z
redom
in
snago
.
Lahko
se
vtika
Orlovička
v
resen
pogovor
mož
.
Žena
je
izredno
odprtega
duha
.
K
njej
hodijo
Senjani
po
svèt
,
kdaj
naj
strižejo
otroke
in
ovce
,
kdaj
naj
nastopijo
kako
pot
,
kje
naj
se
ženijo
in
druge
podobne
reči
.
Pozna
vse
leke
in
trave
,
a
sama
ni
bila
nikoli
bolna
.
Možje
se
pogovarjajo
o
sporočilu
,
katero
je
poslal
brat
Ivo
s
Trsata
po
dremajočem
dečku
.
Komisija
je
v
Reki
.
Grof
Frankopan
je
povabil
komisarja
na
večerjo
,
povabil
tudi
patra
gvardijana
.
Kaj
so
govorili
s
Frankopanom
,
o
čem
je
govoril
Frankopan
z
Jurišem
,
to
preudarjajo
zdaj
.
Položaj
senjskih
Uskokov
,
Juriša
in
tudi
Frankola
,
se
je
poostril
,
ker
je
postal
Vid
Kisel
,
ki
je
drugekrati
zagovarjal
Uskoke
,
Senjanom
sovražen
.
Sploh
so
se
jeli
vtikati
hrvaški
generali
v
senjske
pravice
,
v
pravice
hrvaških
plemičev
.
Generali
so
silno
oblastni
.
Na
dvoru
v
Gradcu
in
Pragi
imajo
vedne
homatije
,
nimajo
časa
,
da
bi
se
brigali
za
hrvaške
plemiče
,
ki
so
stali
cesarju
Rudolfu
tako
zvesto
na
strani
,
ko
se
je
uprl
Bočkaj
;
zdaj
jih
za
zahvalo
preganja
Oger
in
Nemec
.
In
nadvojvoda
...
On
krči
sam
meje
hrvaške
zemlje
,
jemlje
hrvaškim
velikašem
posestva
.
Zato
,
v
takih
razmerah
,
ne
najde
Uskok
pravice
in
si
je
išče
sam
,
česar
bi
ne
smel
.
„
Poglejmo
,
“
pravi
Juriša
,
„
le
dve
leti
nazaj
,
le
dve
kitici
naše
žalostne
pesmi
:
Prisiljen
od
okoliščin
je
sklenil
cesar
Rudolf
žitvarodoški
mir
.
Prepovedal
nam
je
napadati
Turke
.
O
čem
naj
žive
Uskoki
,
na
to
niso
mislili
modri
državniki
.
Saj
je
na
papirju
,
da
dobe
senjski
Uskoki
vsako
leto
10.000
zlatov
.
To
je
dovolj
.
“
„
A
stotnik
mora
plačati
iz
svojega
vohune
,
ki
mu
prinašajo
poročila
s
Turškega
,
poštne
šele
,
posadko
v
Nehajgradu
.
Lahko
je
bilo
to
za
bogatega
Lenkoviča
,
a
jaz
moram
reči
:
Iščite
si
plače
...
“
„
Iskali
smo
jo
tudi
zate
,
Frankol
—
kršili
smo
tako
žitvarodoški
mir
—
“
„
Vrag
vzel
tak
mir
!
“
izbruhne
stotnik
.
„
Tistih
200.000
tolarjev
,
katere
se
je
cesar
Rudolf
obvezal
plačati
sultanu
,
bi
porabil
cesar
rajši
za
vojsko
.
Mi
bi
imeli
prihranjeno
vojsko
in
pravi
mir
,
ne
tak
,
ko
napada
vsak
čas
manjša
četa
naše
meje
.
“
„
Ni
junaka
na
Krajini
,
Daniel
,
ki
bi
ne
mislil
tako
.
Pa
kdo
vpraša
za
mnenje
nas
,
kdo
hrvaške
velikaše
?
“
„
Da
vprašajo
mene
,
“
se
oglasi
Vulatko
in
zadržuje
težko
svoj
gromoviti
nizki
glas
,
„
da
vprašajo
mene
...
“
„
Oj
vemo
,
kaj
bi
odgovoril
,
Vulatko
,
“
ga
udari
Juriša
po
rami
in
našteva
materi
,
kako
so
bili
poslali
Uskoki
po
cesarjevi
prepovedi
starega
vojvoda
Nikolaja
Radiča
v
Prago
,
da
dokaže
cesarju
,
da
ne
morejo
živeti
Uskoki
brez
plena
,
ker
nimajo
hiš
,
ne
zemljišča
.
Da
zaprosi
cesarja
,
naj
jim
da
letno
plačo
v
redu
ali
pa
dovoljenje
,
da
smejo
zopet
pleniti
.
Cesar
bi
bil
dal
rad
plačo
—
pa
ne
more
,
ker
ima
vedno
prazne
blagajne
.
Radič
je
predlagal
cesarju
,
naj
bi
določil
Uskokom
za
dohodek
davek
od
nekaj
morlaških
vasi
v
onih
krajih
.
Radič
je
prepričal
cesarja
,
da
je
nadzorstvo
hrvaškega
generala
,
ki
uživa
tisti
dohodek
,
nepotreben
za
tiste
kraje
.
General
se
le
bogati
z
dohodkom
,
cesarju
pa
ne
koristi
nič
.
Denar
,
katerega
dobiva
hrvaški
general
,
bi
z
malim
dodatkom
zadostoval
za
izplačevanje
senjske
posadke
in
mestnega
kapitana
.
Cesarski
svet
je
odobril
Radičev
predlog
.
Radič
se
vrne
vesel
v
Senj
,
ker
je
mislil
,
da
je
stvar
gotova
.
Pa
na
graškem
dvoru
niso
hoteli
odobriti
Radičevega
predloga
.
Rekli
so
,
da
se
ne
sme
nihče
vtikati
v
dohodke
hrvaškega
generala
.
Uskoki
so
bili
prisiljeni
,
živeti
po
svoji
stari
navadi
.
Radičev
predlog
je
obudil
Uskokom
le
sovraštvo
hrvaškega
generala
,
Vida
Kisela
,
ki
je
bil
prej
Senjanom
naklonjen
,
ki
je
zagovarjal
prejšnja
leta
Uskoke
pri
nadvojvodu
.
L.
1604.
so
obdolžili
Dubrovčani
Uskoke
,
da
pustošijo
,
napadajoč
Turke
,
tudi
njihove
zemlje
.
Res
so
bežali
Turki
takrat
pred
Uskoki
v
dubrovniško
luko
,
a
Uskoki
,
na
čelu
jim
Juriša
,
so
jim
sledili
v
luko
in
jih
tam
pobili
.
Dubrovčani
so
streljali
na
Uskoke
,
jih
zatožili
pri
nadvojvodu
.
Ferdinand
je
poslal
Vida
Kisela
v
Senj
.
Kisel
je
preiskoval
zadevo
,
zaslišal
Uskoke
,
jih
oprostil
in
opravičil
pri
nadvojvodu
.
Nadvojvoda
je
oponesel
celo
Dubrovčanom
njihovo
sitnost
in
rekel
,
da
morajo
ostati
v
slučaju
kot
je
omenjeni
bil
,
nepristranski
.
Senjskim
Uskokom
pa
je
dovolil
nadvojvoda
,
da
smejo
prehajati
po
Neretvi
na
Turško
,
a
v
sili
da
smejo
tudi
skozi
Dubrovnik
.
L.
1606.
je
zaplenil
Juriša
doževo
ladjo
,
odnesel
10.000
zlatov
v
gotovini
.
Nato
je
napadel
še
ladje
po
beneških
lukah
.
Rovinj
,
Vestro
in
druge
.
Tedaj
je
zaprl
benečanski
admiral
,
Ivan
Contarini
,
morje
pri
Reki
,
Senju
in
Bakru
.
V
imenu
stotnikovem
in
v
imenu
senjskega
mesta
se
je
pritožil
pri
admiralu
Frankolov
podstotnik
Jakob
de
Leo
.
Frankol
je
bil
tedaj
na
potu
v
Gradec
.
Jakob
de
Leo
je
dokazal
,
da
so
storili
ta
rop
le
nekateri
nepokorni
Uskoki
proti
stotnikovi
in
meščanski
volji
.
Nadvojvoda
se
je
bal
,
da
bi
vrgli
Benečani
svoje
posadke
v
Primorje
.
Poslal
je
zopet
Vida
Kisela
v
Senj
.
Prišel
je
s
štiristo
vojaki
.
Strah
po
Senju
je
bil
velik
.
Pa
Kisel
je
obsodil
po
dognani
preiskavi
le
dva
izmed
krivcev
na
smrt
.
A
še
tistih
je
bil
eden
Arbanas
.
Drugim
je
odpustil
proti
pogoju
,
da
vrnejo
plen
.
Tajniku
benečanskega
admirala
,
ki
je
prišel
raditega
v
Senj
,
je
izročil
Kisel
7500
zlatov
in
del
najdenega
blaga
.
Tako
je
sodil
Kisel
.
Benečani
so
vpili
o
podkupljenju
...
Pa
od
takrat
je
vsled
Radičevega
predloga
in
drugih
okoliščin
izgubil
hrvaški
general
svojo
naklonjenost
napram
senjskim
Uskokom
.
Pa
če
jim
ni
naklonjen
hrvaški
general
,
jim
je
naklonjen
sam
cesar
Rudolf
II.
Večkrat
je
že
pohvalil
Senjane
,
imenoval
Senj
„
edino
trdnjavo
v
cesarstvu
“
„
antemurale
christianitatis
“
.
Ker
mu
ni
bilo
mogoče
,
pomagati
Senjanom
do
stalne
plače
,
jim
je
potrdil
iznova
njihov
grb
,
jih
pohvalil
zaradi
njihove
velike
vernosti
in
zvestobe
.
In
ko
je
dospel
v
Prago
Anton
Mikulanič
,
zlati
vitez
,
dvorski
knez
in
otoški
stotnik
,
k
cesarju
,
da
toži
v
imenu
vseh
vojskovodij
,
stotnikov
,
zastavnikov
in
vseh
senjskih
vojakov
Vida
Kisela
zaradi
kršenja
senjskih
pravic
—
pravic
,
katere
so
dobili
od
prejšnjih
vladarjev
,
posebno
od
Matija
Korvina
—
je
potrdil
cesar
mestu
zopet
vse
stare
pravice
,
izročil
Senjanom
v
dohodek
vse
vasi
in
gradove
,
katere
so
in
bodo
še
vzeli
Turkom
.
Da
morejo
tako
preživeti
pošteno
sebe
in
svoje
rodbine
.
Vidu
Kiselu
je
zapretil
cesar
še
posebej
,
da
naj
pusti
Senjane
,
da
uživajo
v
miru
svoje
stare
pravice
,
kajti
„
vse
kar
imajo
ti
ljudje
,
so
si
stekli
v
borbi
s
Turkom
.
“
Tako
cesar
.
Drugače
hrvaški
general
.
Vzel
je
Mikulaniču
stotniško
mesto
,
ga
vrgel
v
karlovško
ječo
.
Dohodek
tistih
vasi
,
katere
so
vzeli
Senjani
Turkom
,
je
na
papirju
.
Kdo
se
bo
boril
s
silnim
hrvaškim
generalom
?
Saj
je
vzel
še
mogočnemu
grofu
Nikolaju
Frankopanu
konjeniško
stotnijo
—
saj
dela
s
Hrvaško
,
kot
se
dela
z
vsužnjeno
deželo
.
To
je
zahvala
Hrvatom
.
O
,
visoko
je
nebo
,
car
daleč
.
Ošabna
nemška
gospoda
je
že
po
naravi
sovražna
Hrvatu
.
Raztrgati
,
ponižati
hočejo
Hrvaško
docela
...
„
Tako
je
,
“
kima
Orlovička
in
pogleda
otožno
sina
.
„
Na
mestih
,
kjer
so
sedeli
dedje
hrvaških
velikašev
in
plemičev
,
sede
tujci
.
Okoli
njih
narod
,
ki
sluša
samo
tujca
,
služi
le
njemu
.
Nadvojvoda
hoče
vzeti
hrvaško
Primorje
.
Zrinjske
,
Frankopane
hoče
potisniti
od
morja
.
Že
je
vzel
Zrinjskim
Baker
,
Kraljevico
,
Frankopanom
hoče
vzeti
Novi
,
Trsat
,
kot
jim
je
vzel
Toun
,
Grabovo
.
Da
,
slabe
čase
smo
doživeli
,
še
slabšim
gremo
naproti
...
Ne
želim
učakati
,
da
zapode
naš
bedni
narod
od
morja
.
Vem
pa
,
da
bodo
napeli
Benečani
in
Nemci
vse
moči
,
da
spravijo
svoje
otroke
na
morje
.
“
„
Da
,
slabi
časi
so
prišli
nad
ubogo
,
od
vseh
strani
stisnjeno
,
izkoriščano
Hrvaško
,
“
pravi
Juriša
in
plemenite
črte
junaka
napolni
globoka
žalost
.
„
V
utrjenih
mestih
zapovedujejo
zapovedniki
tujci
,
imenovani
od
nadvojvoda
.
Lepe
plače
in
dohodke
vlečejo
od
posestev
na
Krajini
.
Saj
ima
karlovški
general
12.000
for
.
letne
plače
.
In
ni
mu
treba
,
da
se
mudi
v
Hrvaški
.
On
se
zabava
lahko
doma
,
ko
potegne
denar
.
“
„
Tujci
se
pasejo
po
naši
zemlji
—
teptajo
naše
pravice
.
Še
bana
nam
niso
hoteli
več
dati
,
“
se
jezi
Vulatko
.
„
Vrag
ž
njimi
!
“
zakolne
Frankol
.
„
Ne
spoštujejo
več
ne
zgodovinskega
,
ne
narodnega
prava
.
Jaz
sem
pa
vedno
za
to
,
da
se
čuvajo
stare
pravice
.
“
„
Da
,
Frankol
.
Ti
si
naš
,
če
te
tudi
ni
rodilo
hrvaško
Primorje
,
“
mu
stiska
Juriša
roko
.
„
Kaj
praviš
:
Prisilili
smo
novega
hrvaškega
in
ogrskega
kralja
,
da
nam
je
dal
bana
s
starinsko
oblastjo
od
Drave
do
Jadranskega
morja
.
Ali
bo
Tomaž
Erdödi
mož
,
ki
se
bo
znal
ustavljati
z
železnim
čelom
vsem
spetkam
in
predrznostim
tujcev
?
Ali
vstane
še
kdaj
Hrvaška
,
samostojna
,
velika
?
Hrvaška
Zvonimirjeva
,
Hrvaška
,
kraljica
Adrije
?
“
Tožno
zmaje
Frankol
z
glavo
.
„
V
sedanjih
razmerah
?
Ne
.
Rečem
ti
,
Juriša
:
Rod
za
rodom
bo
umiral
na
straži
,
v
boju
.
Črez
dolga
leta
,
črez
veke
vstaneta
morda
Hrvaška
,
Bosna
,
prenovljeni
,
pomlajeni
.
A
zdaj
...
Pripravljajva
se
na
smrt
,
Juriša
.
In
če
nam
ne
zada
cesarska
sodba
smrti
,
bodimo
pripravljeni
na
vedne
boje
.
Po
sili
je
vzel
Matija
,
naš
svetli
kralj
,
našemu
svetlemu
cesarju
oblast
nad
Hrvaško
in
Ogrsko
.
Vedni
punti
prete
.
Vse
se
pritožuje
,
vse
govori
o
zli
prihodnosti
.
Kmalu
dobimo
,
kot
kažejo
znamenja
,
novo
vojsko
s
Turki
.
Cesar
nam
je
dovolil
,
da
smemo
delati
izlete
na
pasjeglavce
...
Benečani
niso
zidali
zaman
Palmanove
,
ne
utrjujejo
zaman
svojih
mej
.
Vojna
,
nemir
pretita
na
vse
strani
.
A
da
nas
ugonobe
sedaj
,
žal
bi
ti
bilo
za
obrite
turške
glave
,
in
za
lepe
benečanske
ladje
—
kaj
,
Juriša
?
“
„
Žal
!
“
pravi
zamišljeno
Juriša
in
gleda
v
žerjavico
in
na
mater
,
kot
bi
mu
bilo
žal
še
nečesa
drugega
.
Mati
razume
,
vzdihne
.
Ne
samo
po
bojni
slavi
,
ne
samo
po
materi
in
po
sestri
bo
Jurišu
žal
...
O
črne
,
krasne
,
solnčne
oči
,
zakaj
motite
mir
mojih
otrok
?
Da
ni
videl
Juriša
Cecilije
,
da
ni
videla
Zora
Foscarija
—
mirneje
bi
zaprla
mati
od
joka
trudno
oko
...
Vsi
štirje
molče
,
deček
dremlje
,
v
lončku
vre
,
burja
se
zaganja
v
dimnik
.
Pozno
je
—
ali
rano
.
Kajti
davno
je
minila
polnoč
.
A
Bog
ve
,
če
bodo
še
kdaj
skupaj
z
molčečim
Vulatkom
.
On
molči
.
Njemu
je
tako
težko
iti
od
Milke
v
mrzle
gore
.
—
Oj
težko
.
Pa
se
mora
rešiti
.
Mora
voditi
Juriševo
vojvodstvo
,
skriti
plen
v
jamo
v
gori
.
Naj
ne
pride
več
v
benečanske
roke
,
kar
je
zaslužil
,
kar
je
plačal
Senjan
s
krvjo
...
Vsi
štirje
molče
.
Mati
motri
lepe
sinove
poteze
.
Ah
,
da
je
njen
veliki
,
slavni
Juriša
,
majhen
deček
—
vzela
bi
ga
v
naročje
,
skrila
,
varovala
vseh
nevarnosti
.
Pa
on
je
mož
,
junak
,
ona
uboga
,
stara
žena
ne
more
zadržati
usode
,
katero
izziva
sin
...
Da
ga
more
rešiti
vsaj
ene
boli
,
srčne
boli
...
Frankol
zazeha
in
vstane
,
išče
klobuk
.
—
„
Za
božjo
voljo
!
“
vzklikne
Orlovička
,
„
naredi
vendar
križ
črez
usta
,
gospod
—
veš
,
da
uide
pri
zehanju
rad
nečisti
duh
v
človeka
.
“
Frankol
naredi
po
navadi
Primorcev
križ
črez
usta
,
Juriša
se
zakrohoče
:
„
Čudno
ne
bi
bilo
,
Frankol
...
Saj
si
jih
klical
te
dni
na
stotine
...
“
Juriša
se
zamisli
.
Svetlo
,
krasno
in
toplo
je
bilo
te
dni
,
te
večere
v
dvorani
.
Zunaj
je
bučal
vihar
,
kot
buči
še
zdaj
.
In
Juriša
se
je
čutil
nakrat
trudnega
,
sitega
bojev
.
Spomnil
se
je
svojih
šestintridesetih
let
.
Njegovo
življenje
je
bilo
viharno
in
bode
.
Kakor
morje
...
In
zahrepenel
je
kot
potnik
v
puščavi
,
po
zeleni
oazi
,
zahrepenel
je
po
mirnem
življenju
na
strani
ljubljene
žene
,
po
otrokih
,
vnukih
.
A
za
to
življenje
bi
moral
prodati
dušo
,
Adrijo
...
Zunaj
buči
morje
,
kot
da
ve
Juriševe
misli
...
Frankol
se
poslovi
,
Juriša
ga
hoče
spremiti
,
jemlje
faral
raz
stene
,
prižiga
lojevico
.
Mati
zagrebe
žerjavico
,
naredi
križ
črez
ogenj
.
Nakrat
poči
faral
izleti
iz
Juriševih
rok
,
šipe
se
razlete
v
drobne
kosce
.
Plaha
,
bleda
skoči
mati
k
sinu
.
„
Spomin
!
“
izpregovore
trepetajoča
usta
.
„
Spomin
!
“
kima
Vulatko
.
Osupel
stoji
Juriša
.
Faral
mu
je
padel
iz
roke
,
izbit
od
nevidnega
udarca
.
Rad
bi
se
nasmejal
materinemu
strahu
,
pa
srb
mu
gre
po
koži
.
Frankol
se
prekriža
.
Mestna
vrata
so
zaprta
.
Po
senjskih
ulicah
kraljuje
burja
,
išče
mrak
otrok
.
Kosmatinec
,
dolg
kot
žrd
in
tenak
kot
nit
,
se
ozira
zaman
za
njimi
.
Skrbne
Senjanke
so
sklicale
svoje
nemirneže
okrog
ognjišča
,
so
spravile
perilo
,
plenice
raz
kline
pod
oknom
.
Da
ne
dahne
mrak
v
perilo
,
da
ne
škoduje
otrokom
.
Uskoški
otroci
sede
za
ognjiščem
,
jedo
papeščak
,
se
igrajo
s
kokami
.
Možje
drgnejo
rjo
raz
puškovnike
,
brusijo
nože
,
cepijo
s
cepljenko
trske
,
navijajo
skozi
gladež
S
volneno
ali
laneno
nit
raz
motovilo
,
pletejo
male
ravšeljne
,
velike
mreže
.
Gospodinje
kuhajo
pšenico
,
kašo
—
pripravljajo
suhe
ribe
.
Druge
ženske
pleto
maje
,
nogavice
,
kape
.
Predejo
ovčjo
volno
,
lan
;
tko
,
šivajo
,
vezejo
,
delajo
opanke
,
pisane
šlebedrice
,
tople
pačme
.
Veselo
plapola
ogenj
.
Stara
babica
vrti
preslico
in
pripoveduje
otrokom
,
kako
nevarno
da
je
zdaj
zunaj
za
otroke
,
fante
in
deklice
.
Po
otroke
hodi
mrak
,
jih
odnaša
v
visoke
gore
.
Hodi
po
nje
Martaloz
,
jim
poje
srce
,
jih
proda
na
Turško
.
Odrastlo
mladino
lovi
volkodlak
,
povodni
mož
,
muči
jo
mora
,
mami
vešča
.
Zato
ostajata
dober
fant
,
pošteno
dekle
zvečer
doma
,
zato
naredi
skrbna
gospodinja
morsko
nogo
na
vratih
,
da
zabrani
vhod
volkodlaku
in
mori
.
Polno
neznanih
bitij
,
zlih
moči
izpušča
nečisti
duh
ponoči
.
Noč
ima
moč
.
Če
slišite
tuljenje
volka
na
Strmcu
—
ni
to
volk
,
ki
bi
prišel
rad
po
ovco
v
Senj
,
rajnik
je
,
grešnik
,
ki
se
vrača
v
podobi
volka
z
onega
sveta
in
izpije
kri
živalim
,
človeku
.
Pozabili
so
neprevidni
sorodniki
,
da
bi
mu
zastavili
pri
pogrebu
pot
—
a
zdaj
odganjaj
ga
...
Treba
ga
je
izkopati
,
mu
predreti
s
svežim
kolom
srce
...
Tako
je
v
mraku
in
noči
polno
tajnih
moči
in
nevarnosti
.
Stopiš
nevede
na
križpot
,
na
koreninico
,
in
ne
veš
več
,
kje
si
.
Vile
te
vzamejo
v
svoje
kolo
,
ti
zapojo
,
da
ti
ostane
glava
in
srce
bolno
žive
dni
.
Živo
oko
široko
odprto
,
posluša
uskoška
kri
.
Deklice
se
stiskajo
plaho
k
babici
,
fantiči
gledajo
v
omreženo
okno
,
v
dimnik
.
Kaj
ne
migajo
tam
suhe
ribe
,
drva
...
Kaj
ne
vabijo
skozi
okno
čudne
moči
temne
,
burne
noči
?
joče
,
cvili
burja
.
Prasketa
ogenj
.
„
Daj
,
“
pravi
babica
gospodinji
,
„
vrzi
četrtkove
soli
v
ogenj
.
Bog
zna
,
kaka
duša
se
vica
in
prosi
naše
pomoči
.
“
Otroci
se
ozirajo
v
temne
kote
velike
kuhinje
po
duši
,
ki
se
reši
iz
ognja
,
se
ustavi
morda
v
hiši
...
Zavetno
je
v
topli
kuhinji
,
v
družbi
domačih
.
Pa
uskoška
kri
se
ne
zataji
.
Fant
želi
v
temno
,
prigodkov
polno
noč
,
vpraša
babico
:
„
Kaj
pa
haramije
v
gorah
,
na
samotnih
cestah
?
Kako
da
ne
sne
teh
ne
volk
,
ne
medved
,
ne
volkodlak
ponoči
,
jih
ne
zavede
ne
vila
,
ne
salemsonar
,
ne
povozi
vesla
?
“
„
Vsakemu
junaku
je
dala
skrbna
mati
zapis
,
ki
ga
varuje
čarovnic
;
—
volk
,
volkodlak
se
ga
bojita
,
ker
je
pojedel
volčje
srce
.
Veliki
junaki
nosijo
tudi
kamenček
ali
travo
pri
sebi
,
ki
jih
stori
nevidne
,
zapis
,
ki
jih
brani
krogelj
in
noža
.
Zato
pobijejo
naši
toliko
Turkov
...
Tudi
Turki
nosijo
sicer
zapise
,
a
ti
niso
od
Boga
,
ne
od
svetnikov
božjih
...
“
Dečkom
zaplamene
oči
.
Skočijo
k
očetu
:
„
Oče
,
kdaj
pojdem
s
teboj
nad
Turka
—
v
Benetke
?
“
Otroške
oči
se
iskrijo
od
želje
po
razbijanju
,
po
plenu
.
Vse
,
kar
je
lepega
pri
njih
,
je
s
Turškega
,
iz
Benetk
.
To
sta
obljubljeni
deželi
mladih
Uskokov
.
In
oče
odloži
orožje
in
poljubi
sina
:
„
Rasti
hitro
,
materino
zlato
,
da
nadomestiš
očeta
,
strica
...
“
Mlada
mati
pogleda
sinčka
,
ki
bo
strah
Turka
in
Benečana
.
Sinčka
,
ki
prinese
sestricam
zlatnikov
za
upletnjake
,
materi
sukna
in
svile
za
obleko
.
Med
ženskami
se
razvname
živahen
pogovor
o
sedanjih
in
prihodnjih
junakih
.
Ženske
se
vesele
tudi
dne
,
ko
se
bo
zvijal
na
kolu
,
nad
ognjem
Martaloz
,
turški
vohun
,
ki
krade
uskoško
deco
.
Mrko
molči
gospodar
,
molče
mlajši
bratje
.
Potrka
na
vrata
.
Ženske
se
preplašijo
,
možje
stopijo
naglo
k
prišlecu
.
V
skenderju
,
kapo
iz
jančevine
do
ušes
,
v
opankih
stoji
Uskok
v
kuhinji
.
„
Ti
,
vojvoda
?
“
se
klanja
gospodar
,
„
kaka
sreča
te
nosi
?
“
„
Pridi
po
večerji
k
Donateviču
,
“
pravi
Juriša
kratko
,
pokima
ženskam
in
izgine
.
Resno
pogleda
mož
ženo
,
mlajše
brate
.
Vsi
vedo
,
kaj
pomeni
Jurišev
klic
.
Ženske
se
ne
spuščajo
ne
v
vprašanja
,
ne
v
jok
.
Žena
Uskoka
je
vajena
,
da
kliče
oblast
vsak
čas
moža
od
nje
.
In
če
se
ne
vrne
?
Kaj
je
malo
vdov
po
Krajini
?
Delila
bo
usodo
drugih
—
usodi
pa
ne
uideš
...
Skozi
tesne
,
temne
ulice
hodi
Juriša
.
Potrka
tu
,
potrka
tam
.
Zakaj
kliče
sam
svoje
fante
?
Da
mu
vzbuja
skaljeni
mir
družin
še
večji
srd
do
Benečanov
Sovražiti
jih
mora
,
naj
se
tudi
prikazuje
med
njimi
in
med
njim
Cecilijina
podoba
...
V
Donatevičevi
konobi
je
polno
Uskokov
.
Sede
po
sodih
,
po
tramih
.
Same
velike
postave
,
sami
Juriševi
možje
.
V
pleteni
maji
,
v
skenderju
,
kot
se
nosijo
doma
.
Med
Uskoki
se
krečejo
možje
v
laški
kamižoli
,
dalmatinskem
krožetu
,
v
črni
krški
janketi
.
Venturini
.
Mrk
stoji
med
njimi
Juriša
.
Gleda
svojo
četo
.
Mrzlo
bo
v
gozdu
—
v
jami
.
Težko
je
Senjanu
pustiti
kraj
,
kjer
je
doma
,
pustiti
otroke
.
Težko
venturinu
pustiti
Senj
—
kjer
je
našel
pribežališče
pred
krivično
sodbo
benečanske
signorije
—
Senj
—
varno
zavetje
ljudovladinih
beguncev
.
Zdaj
bo
zahtevala
ljudovlada
račun
od
Senjanov
...
„
Odidite
,
prijatelji
,
črez
meje
,
“
jim
pravi
Juriša
.
„
Naj
vam
bo
sreča
mila
.
Ko
bo
vreme
jasno
,
se
povrnete
.
A
vi
,
junaki
...
čuvajte
Senj
raz
gora
—
če
vas
kliče
strel
,
pritecite
.
“
„
Pritečemo
na
krilih
vetra
,
vojvoda
!
A
ti
,
naš
knez
?
Solnčece
naše
,
kaj
nas
ne
povedeš
ti
v
goro
?
“
„
Ostanem
,
da
čuvam
,
delam
za
vas
.
Držite
se
dobro
,
fantje
!
Ko
mine
nevarnost
,
pridem
do
vas
in
gremo
maio
Turku
v
pohode
.
“
„
Živel
Juriša
!
Pa
bojimo
se
,
vojvoda
,
za
tebe
.
Da
se
ti
ne
zgodi
kot
z
Rabato
.
Tako
nam
Boga
in
naše
puške
!
Da
ti
skrive
le
las
,
zapalimo
Benetke
!
“
„
Bog
vas
živi
,
fantje
!
Hej
,
Marko
Donatevič
!
Kaj
spiš
?
Dižo
vina
gor
,
da
pijemo
na
junaško
zdravje
,
na
srečno
vrnitev
.
Potem
se
izgubi
tudi
ti
začas
iz
Senja
,
Donatevič
,
ti
skrivač
venturinov
.
Tudi
ti
si
na
rovašu
ljudovlade
.
Povabil
bi
vas
bil
,
fantje
,
v
svojo
hišo
,
pa
meni
je
prinesla
burja
nepričakovane
goste
...
“
Junaki
pijo
,
kolnejo
Benetke
,
prisegajo
osveto
Benečanom
.
Zunaj
šumi
vihar
z
vedno
enako
močjo
.
Že
četrti
dan
.
Toplo
bi
se
sedelo
zdaj
za
senjskim
zidom
...
živelo
o
benečanskem
plenu
do
pomladi
;
do
tja
preskrbita
Bog
in
Juriša
nove
zaloge
,
če
je
ne
pošlje
cesar
.
Prijetno
bi
bilo
tako
življenje
,
delala
bi
se
vesla
,
ladje
,
popravljale
stare
,
pletle
mreže
.
A
prokleti
Benečani
tirajo
neboge
v
mraz
...
Uskoki
pijo
,
zapojo
pesem
o
uskoškem
življenju
o
Juriševih
slavnih
činih
.
Spominjajo
se
Depuntovičev
,
Daničičev
,
Mihovila
Opečanskega
,
Pariževiča
,
Mate
Tordislaviča
in
drugih
.
Večen
jim
bodi
spomin
,
naj
pojo
haramije
v
gorah
njihova
imena
,
a
ti
,
deklica
,
rožica
,
ne
jemlji
junaka
,
ne
ljubi
Uskoka
,
ker
ti
umrje
v
daljnem
kraju
,
in
ti
boš
močila
belo
ličece
s
solzami
...
Vrata
zaropočejo
.
Dva
hrusta
,
dva
brata
,
vojvoda
Hreljanoviča
,
vstopita
.
Nista
bila
pozvana
,
privabila
ju
je
pesem
.
Vprašajoč
pogledata
po
zbrani
družbi
.
Juriša
jima
natoči
majoliko
:
„
Vsem
junakom
na
zdravje
in
poštenje
!
Živela
Niko
in
Vinko
Hreljanovič
!
Kako
da
sta
pustila
naš
dični
Nehajgrad
?
Gospod
kastelan
Niko
—
v
konobi
se
ne
straži
grad
.
“
„
A
kak
vrag
naj
ga
odnese
v
taki
burji
?
Ni
broda
na
morju
,
ni
človeka
po
bregu
.
To
vam
piha
!
Komaj
sva
prikobacala
z
našega
brda
v
Senj
.
A
ta
bedak
pri
vratih
nama
ni
hotel
odpreti
.
Menil
je
,
da
je
vzel
nečisti
duh
najino
podobo
nase
.
“
Bučen
smeh
gre
po
konobi
,
obmolkne
za
bačvami
.
Donatevič
,
debeli
oštir
,
opravičuje
Andriča
.
Uskoki
se
prepirajo
,
smejo
,
kot
bi
ne
imeli
v
tem
hipu
nobene
druge
skrbi
.
Gori
,
v
jami
pod
Veljunom
,
bo
takšen
pomenek
njihova
edina
zabava
.
Kot
črn
plašč
vise
Ceciliji
lasje
po
plečih
,
po
belem
krilcu
.
Gole
nožice
slone
na
mehki
preprogi
,
roke
leže
sklenjene
v
naročju
,
glava
je
nagnjena
.
Kot
da
posluša
deklica
...
Debela
voščenka
v
srebrnem
svečniku
gori
s
svetlim
plamenom
in
razsvetljuje
Zorino
prijazno
sobico
za
goste
.
Stene
,
okno
,
postelja
so
pokriti
s
pisanimi
preprogami
.
Dve
veliki
skrinji
,
noge
levje
tace
,
ogli
levje
glave
,
vezene
,
mehke
blazine
na
pokrovu
,
hranita
Zorino
obleko
,
perilo
,
lišp
.
Ves
zaklad
mlade
deklice
.
Na
steni
so
stvari
,
katerih
ni
pričakovala
Cecilija
v
Senju
.
Slika
svete
Device
od
Veronesa
v
zlatem
okviru
;
veliko
benečansko
zrcalo
z
okvirom
iz
školjkovine
.
Ni
pričakovala
postelje
iz
guževega
lesa
,
ne
mehkih
žimnic
,
ne
brokatnih
prevlek
,
ne
svilene
odeje
in
blazin
,
ne
tenkega
platna
.
A
na
vse
to
,
kar
jo
je
tako
zavzelo
prvi
dan
,
kar
ji
je
pojasnil
svak
Venier
z
besedami
:
„
Vse
ukradeno
—
“
,
na
vse
to
ne
misli
Benečanka
nocoj
.
Vse
v
hiši
meni
,
da
spi
.
Pa
ona
sedi
,
posluša
.
Šumenje
burje
?
Ne
.
Tihe
korake
posluša
,
ki
lazijo
po
hiši
—
polagano
odpiranje
hišnih
vrat
na
cesto
...
Posluša
,
misli
na
vse
čudno
,
kar
je
doživela
te
dni
v
Senju
.
Mar
so
res
coprnice
in
coprnije
?
Ceciliji
se
zdi
,
da
je
zašla
v
deželo
bajk
.
Ona
se
smeji
vražam
,
v
katere
veruje
ves
njen
vek
.
Smeji
se
tudi
njen
brat
Ivan
.
Pomiluje
neumnost
in
trdosrčnost
sveta
,
ki
zažiga
uboge
žrtve
nevednosti
,
jih
obsoja
nemogočih
dejanj
.
Pa
tu
na
tem
začaranem
obrežju
,
kjer
se
ubija
moč
slavnih
Benetk
ob
peščici
Uskokov
,
kjer
pravijo
,
da
je
coprnic
več
kot
listja
in
trave
,
tu
bi
skoraj
verjela
na
čarovnije
.
Zakaj
je
prišel
njen
svak
Venier
z
galejami
pred
Senj
?
Da
zahteva
kazen
za
uskoške
zločine
,
da
zahteva
glavo
Juriša
Senjanina
.
In
kar
živi
Cecilija
,
se
spominja
pravd
in
pritožb
radi
Uskokov
.
Ni
zločina
,
katerega
ne
bi
pripisali
Benečani
njim
.
Živo
je
ostala
Ceciliji
v
spominu
slika
,
kako
je
dejal
rabelj
ob
glavo
deset
uskoških
plemičev
,
katere
je
bil
povabil
kapitan
Pavel
na
Lošinju
na
pijačo
,
jih
napil
,
povezal
in
poslal
v
Benetke
.
Ljudstvo
je
kričalo
,
psovalo
obsojence
.
Njih
obleka
je
bila
raztrgana
—
znak
,
da
so
se
borili
,
njih
obrazi
zatečeni
,
oči
podplute
.
Za
zmerjanje
ljudstva
,
ki
je
metalo
gnile
pomaranče
vanje
,
se
niso
zmenili
.
S
krvavimi
očmi
so
gledali
samo
na
morje
—
Adriji
so
poslali
svoj
zadnji
pozdrav
.
Cecilija
se
je
zgražala
,
ker
niso
gledali
rajši
v
nebo
ali
proti
cerkvi
sv.
Marka
.
So
pač
razbojniki
,
se
je
tolažila
takrat
.
Danes
umeva
tisti
pogled
.
Za
Adrijo
,
zaradi
Adrije
so
umirali
Uskoki
,
zato
je
veljal
njej
njihov
zadnji
pogled
.
Za
Adrijo
...
Da
ostane
benečanska
last
,
doževa
nevesta
...
zato
se
dela
vsako
leto
toliko
krivic
Uskokom
.
In
se
molči
o
njih
.
A
kadar
vrača
izzivani
Uskok
milo
za
drago
,
tedaj
se
razglaša
razloggio
,
se
razširja
po
svetu
vest
o
barbarskih
činih
barbarskega
naroda
.
Kličeta
se
cesar
in
nadvojvoda
,
sv.
oče
v
Rimu
se
pozivlje
,
da
proglasi
križarsko
vojsko
zoper
pogane
,
ki
jedo
otroke
,
pijo
človeško
kri
.
A
tu
v
malem
mestu
javlja
šestnajst
cerkva
pobožno
čut
naroda
.
Z
nežno
ljubeznijo
ljubijo
tu
otroci
roditelje
in
brate
,
z
nežno
ljubeznijo
vzgajajo
roditelji
otroke
.
Za
kaj
jih
vzgajajo
?
Za
žrtev
—
za
smrt
.
Tisti
hajduki
,
roparji
—
so
junaki
,
ki
stoje
dan
in
noč
na
straži
ob
Adriji
,
ki
trpe
pomanjkanje
,
mraz
,
zato
da
uživajo
narodi
za
njimi
mir
.
O
junaki
,
krasni
,
veliki
,
vredni
večne
slave
!
Večne
slave
si
vreden
,
Juriša
Orlovič
,
kraljevi
venec
bi
se
podal
tvoji
ponosni
glavi
.
Pa
se
ti
kujejo
okovi
,
pripravlja
sramotna
smrt
.
Kdo
ti
jo
pripravlja
?
Dom
,
katerega
sem
ljubila
,
moj
lastni
dom
.
Zavzeta
za
velikost
njegovo
sem
bila
pripravljena
žrtvovati
sebe
.
Vzeti
neljubljenega
doža
,
če
me
snubi
na
ukaz
slavnega
velikega
sveta
.
Ne
vzamem
ga
,
Juriša
.
Pri
tebi
ostanem
,
se
bojujem
,
umrjem
s
teboj
.
Samo
če
hočeš
,
moj
prijatelj
,
moj
knez
.
Zabolelo
me
je
srce
,
ko
si
krmaril
tako
neustrašen
mimo
naših
galej
.
Prestrašila
sem
se
,
ko
me
je
vodil
Frankol
po
tesni
ulici
,
se
ustavil
pred
to
hišo
...
Zabolelo
me
je
srce
.
Bilo
mi
je
,
da
naj
ne
stopim
v
tvojo
hišo
.
Da
prinesem
hiši
,
sebi
nesrečo
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
pravi
burja
:
Oj
deklica
,
golobica
,
ne
hodi
...
Beži
rajši
v
pusto
goro
,
beži
na
viharno
morje
...
Bolečine
,
huje
kot
smrt
,
te
čakajo
v
tej
hiši
...
Zelišča
v
vrtu
na
vzhodni
strani
hiše
so
se
majala
v
burji
in
pravila
:
Ne
hodi
...
Velika
trta
,
ki
poganja
na
obeh
straneh
konobinih
vrat
,
se
objema
nad
grbom
Orlovičev
,
mi
je
odmajevala
z
velim
listjem
:
Ne
hodi
!
Gledala
sem
grb
.
Kamenito
polje
,
meč
in
križ
,
odsekana
turška
glava
.
Nad
grbom
leto
1535.
Z
balature
se
je
spuščalo
k
trti
zelenje
primorskega
klinčka
.
Dol
so
gledali
rožmarin
,
marva
,
pereči
ogenj
,
ošipek
.
Le
bosiljaka
,
nežnovonjivega
,
ni
bilo
,
da
me
pozdravi
z
obljubo
ljubezni
,
prijateljstva
.
Stala
sem
,
premišljala
...
„
Se
li
bojite
,
donna
Cecilija
?
“
me
vpraša
dobri
,
postrežljivi
Frankol
.
„
Ne
bojte
se
.
Varni
ste
kot
doma
.
Meni
je
sitno
,
ker
nimam
ženske
postrežbe
—
zato
sem
naprosil
vojvoda
...
“
„
Česa
naj
se
neki
boji
?
“
se
je
čudil
dobričina
Ivan
.
Pa
sem
stopila
s
težkim
srcem
na
granitne
praške
stopnice
.
Odprla
so
se
vrata
—
zableščalo
je
v
očeh
—
zabolelo
v
srcu
.
Stali
so
s
svečami
v
široki
veži
,
se
mi
klanjali
v
pozdrav
.
Rodbina
in
družina
.
Zdi
se
,
da
je
tu
vse
eno
.
Patriarhalično
...
Klanjali
so
se
mi
v
pozdrav
,
praznično
oblečeni
.
Vse
je
blestelo
.
Vonj
iz
kuhinje
je
pričal
,
da
se
pripravlja
gostija
gostu
v
čast
.
Mati
mi
je
nudila
kruha
,
hčerka
soli
.
Vendar
sem
čutila
,
da
slutijo
tudi
one
,
da
jim
prinašam
nesrečo
.
O
,
v
žepu
je
naredil
gotovo
vsakdo
teh
praznovernih
ljudi
rožičke
,
da
ubrani
hišo
nesreče
,
zlih
oči
.
Kaj
so
tako
hudobne
moje
oči
?
Juriša
se
jih
ni
bal
.
Blesteč
se
v
dragocenem
orožju
,
v
hastji
,
me
je
sprejel
ponosno
.
Obril
se
je
bil
,
preoblekel
,
poklonil
se
ni
.
Ne
zdi
se
mu
vredno
,
klanjati
se
ženski
.
O
čakaj
,
barbar
modrih
oči
!
Kaj
nisem
rekla
,
da
te
še
peljam
na
srebrni
verigi
po
Markovem
trgu
?
Prevzetna
je
bila
tista
beseda
.
Juriša
se
ne
vklone
nikdar
.
V
tem
oziru
je
barbar
.
Nikdar
ne
bo
žgolel
sladko
kot
naši
kavalirji
,
nikdar
mi
ni
,
mi
ne
bo
poljubil
roke
.
Stotnik
je
zbral
ostanke
svoje
nekdanje
galanterije
—
dosti
je
gotovo
ni
imel
star
vojak
nikoli
—
,
mi
je
dvoril
.
Nekoliko
nerodno
—
pa
vendar
.
A
Jurišu
se
je
zdelo
še
to
neumno
.
Ni
navada
pri
njih
.
Tu
se
klanja
ženska
moškemu
,
ga
pozdravlja
.
Ženska
dela
skoraj
vse
—
a
v
okolici
pravijo
,
da
se
niti
ne
spodobi
govoriti
možu
v
družbi
o
svoji
ženi
.
Rekel
bo
:
„
Oprostite
—
moja
žena
...
“
Tu
stoji
ženska
pri
mizi
,
streže
gospodarju
,
sede
k
mizi
šele
,
ko
vstane
on
.
Kako
neumna
ponižnost
.
Prvi
večer
,
ko
nam
je
stregla
Zora
,
sem
rekla
,
da
naj
sede
k
nam
,
da
ni
umestno
,
da
stoji
.
Kako
je
vzrastel
Senjan
.
„
Moje
sestre
sem
jaz
gospodar
,
“
je
rekel
.
O
ti
hrvaški
medved
,
les
leseni
!
Zora
je
dobro
dekle
,
postrežljivo
,
radovedno
.
Videla
sem
,
da
je
poljubila
bratu
roko
.
Zdi
se
,
da
ji
je
brat
življenje
.
Ima
tudi
dosti
bratove
visokosti
v
sebi
.
Smeja
se
našim
navadam
,
ne
razume
naših
misli
.
Vendar
se
razburi
ob
mojem
pripovedovanju
o
naših
veselicah
,
o
lepoti
Benetk
.
Dekle
je
življenja
željno
,
hrepeni
po
svetu
,
a
ne
sme
iz
teh
skal
.
Kot
neprečitana
knjiga
leži
še
svet
pred
njo
.
Kako
je
njeno
življenje
?
Zdaj
se
igra
z
družicami
,
veseli
—
zdaj
bledi
v
tajni
žalosti
.
Mati
kara
Zoro
,
ker
ji
ne
diši
kolovrat
,
ne
statve
,
nogavica
,
ne
vezilo
.
Pela
bi
,
plesala
,
živela
tjavendan
.
Cele
ure
se
lišpa
,
se
ogleduje
v
velikem
zrcalu
,
se
veseli
svoje
mičnosti
,
svoje
lepote
.
Komu
se
lišpaš
,
Zora
?
Resno
te
pogleda
brat
,
pokara
mati
.
Se
lišpaš
Benečanu
?
Ah
,
Zora
!
Da
bi
moglo
,
hotelo
biti
—
kar
ne
more
biti
nikdar
...
Odplula
bo
Dogaressa
.
Najinih
čuvstev
valovanje
utone
v
morju
...
Jaz
bom
bleščala
na
beneških
veselicah
,
tebi
pripelje
neki
dan
brat
ženina
—
ti
se
omožiš
na
ukaz
.
In
prela
,
tkala
boš
.
Kuhala
,
stregla
stoje
možu
gospodarju
.
Vzgajala
sinove
za
turški
meč
,
beneške
vislice
.
Uboga
Zora
!
Čuden
je
ta
svet
,
težko
Benečanki
dobiti
zaupanja
teh
ljudi
.
Divji
so
in
divji
postane
,
kdor
pride
v
dotiko
ž
njimi
.
Moja
Jela
je
kar
podivjala
,
kar
smo
tu
.
Ž
njo
ni
več
nič
.
Z
Uskokom
hodi
,
s
fantom
iz
Juriševega
vojvodstva
,
z
Bogdinovičem
.
Poznala
,
pravi
,
da
ga
je
že
prej
,
ko
je
bila
doma
,
na
Krku
.
Brodaril
je
mimo
,
pozdravljal
.
Zdaj
kipi
ljubezen
.
Jela
pravi
,
da
bi
se
omožila
z
Uskokom
.
Bogdinovič
ima
hišico
.
A
od
hišice
se
ne
živi
,
Jela
moja
...
Plačo
dobi
cesarsko
...
Na
papirju
,
Jela
moja
...
Prinaša
plen
...
A
za
plen
dobi
vislice
,
Jela
moja
...
A
pustiva
,
deklica
,
te
neumnosti
,
vrniva
se
v
Benetke
.
O
jaz
mislim
,
upam
,
Jela
,
da
nama
bo
,
ko
prideva
domov
,
vse
to
kot
sen
.
Kot
sen
mi
je
tudi
sedaj
.
Kot
sen
,
katerega
se
ne
morem
otresti
.
Enkrat
se
pač
vzbudim
—
in
prazne
bodo
bolečine
,
katere
trpim
...
Enkrat
,
enkrat
...
Pa
kdaj
bo
to
?
Gori
srce
—
spanje
beži
moje
noči
.
Kaj
je
nocoj
?
Kak
kohot
in
šepetanje
je
druge
večere
.
Nocoj
ni
Jele
ne
Vele
,
ni
Dane
ne
Mare
,
ni
Zore
.
Kam
je
odšla
gizdavka
?
Da
spi
?
Ne
verujem
.
Rekle
so
mi
„
lahko
noč
“
,
Jela
me
je
razpletla
,
pripravila
posteljo
.
Zdaj
so
odšle
natiho
,
druga
za
drugo
.
Kaj
skrivajo
nocoj
?
Na
večerji
smo
bili
pri
stotniku
.
Juriša
se
je
oprostil
,
Zora
ni
smela
z
menoj
.
Da
imajo
prečnega
dela
.
Stotnik
je
povabil
podstotnika
.
Igrali
smo
.
Pa
stotnik
je
bil
raztresen
,
je
izgubljal
.
Podstotnik
ga
je
opominjal
večkrat
s
pogledom
.
Kaj
imajo
?
Svak
je
nevoljen
—
Ivan
zamišljen
.
Jutri
pojdeta
k
biskupu
.
Kako
tuli
burja
...
Škriplje
po
hiši
,
po
stopnicah
.
Bliža
se
polnoč
...
Kaj
,
če
spe
dekleta
—
in
so
tihi
koraki
le
koraki
duhov
?
—
Cecilijo
prime
groza
.
Glasno
kliče
:
„
Jela
!
Zora
!
“
Iz
druge
sobe
ni
odgovora
...
Deklica
se
ojunači
,
stopi
v
drugo
,
v
tretjo
,
četrto
sobo
.
Vse
prazno
...
Postelje
odkrite
.
Ni
Orlovičke
,
ni
deklic
.
Tako
samo
se
čuti
nakrat
Cecilija
,
kot
se
je
čutila
oni
dan
na
morju
.
Pa
tam
je
bila
vendar
na
benečanski
ladji
—
tukaj
je
v
sovražni
zemlji
.
Kaj
,
ko
bi
...
Bog
jih
sodi
te
ljudi
...
Kaj
,
ko
bi
—
pomorili
Benečane
...
Zdaj
so
v
kastelu
—
pomore
svaka
in
brata
—
potem
pridejo
nad
njo
...
Med
sovražniki
si
,
Cecilija
—
kaj
ne
veš
,
kako
so
mrmrale
tiste
coprnicam
podobne
babnice
,
ko
te
je
peljal
stotnik
v
Senj
?
Stotnik
ti
je
razkazal
Senj
.
Šestnajst
cerkva
,
dva
samostana
.
Pokazal
ti
je
biskupijo
zraven
glavne
cerkve
,
veliki
stari
stolp
,
obzidane
vodnjake
,
Nehajgrad
.
Kjer
je
stal
moški
,
se
je
nasmehnil
,
se
ozrl
.
A
ženske
,
otroci
so
kazali
rožičke
,
pljuvali
...
„
Benečanska
strija
!
Krvopija
!
“
so
klicali
zanjo
.
Nič
več
ni
bila
radovedna
,
kaj
je
po
tesnih
,
krivih
ulicah
,
slepih
uličicah
.
Rekli
so
,
da
bodo
sodili
te
dni
Martaloza
,
ga
mučili
na
kolu
,
ga
pekli
na
žrjavici
.
Ona
ne
pojde
blizu
.
Lahko
bi
zagnale
tiste
grde
babe
tudi
njo
v
ogenj
.
Oh
Cecilija
!
Saj
je
vse
res
,
kar
se
govori
o
Uskokih
.
Roparji
so
,
morilci
.
Umore
te
...
Preden
pride
komisija
.
In
ko
pride
—
jo
potolaži
—
kot
veli
svak
—
lepo
osedlan
konj
,
voz
blaga
,
mošnja
zlata
.
Saj
drže
vsi
vkup
.
Na
videz
le
so
komisije
,
kazni
.
Avstrijci
vidijo
radi
,
če
Uskoki
moré
Benečane
.
To
je
umljivo
—
jasno
.
A
kaj
bi
čakala
smrti
v
Orlovičevi
hiši
—
beži
,
Cecilija
...
Beži
v
kastel
...
Frankol
obvaruje
tebe
in
tvoje
...
A
tiho
,
oprezno
...
Deklica
se
ogrne
v
plašč
,
zavije
glavo
v
črno
benečansko
rižo
,
vzame
solne
v
roko
in
se
spusti
oprezno
po
stopnicah
.
V
prvem
nadstropju
se
ustavi
,
posluša
.
Vse
tiho
.
Juriša
gotovo
ni
doma
.
Vse
tiho
v
pritličju
,
kuhinja
zaprta
,
vezna
vrata
prislonjena
.
Nalahko
odpre
vrata
.
Tmina
je
na
ulici
.
Pa
v
nji
se
gibljejo
neke
postave
.
Neslišnih
korakov
,
glavo
upognjeno
pod
težo
na
ramenih
.
Vsi
hite
v
eno
smer
.
Duhovi
?
Aj
ne
.
Polglasno
je
rekel
mimo
hiteči
:
„
Ajde
,
kuma
,
žuri
se
.
“
Mehanično
se
spusti
deklica
za
hitečimi
.
Vedno
več
jih
je
.
Prihajajo
iz
vseh
krivih
,
ozkih
ulic
.
Vse
vrvi
v
eno
stran
,
proti
Velikim
vratom
.
Tam
se
odpira
pot
na
Reko
,
v
gozde
,
v
Otočac
,
v
Liko
.
Smoljenica
na
zidu
pri
Velikih
vratih
se
kadi
,
ugasuje
v
pišu
.
Modričasti
plamen
osvetljuje
le
negotovo
množico
mož
,
žena
,
deklet
.
Vse
zavito
v
gunje
,
otovorjeno
.
Puške
slone
na
zidu
.
Možje
objemljejo
starčke
,
žene
.
To
je
slovo
.
Kako
,
zakaj
?
Glej
tam
sloni
Jela
ob
rami
čvrstega
mladeniča
,
Vela
pri
svojem
Miju
.
Pa
kje
je
Zora
?
A
...
Sredi
množice
stoji
orjak
v
gunju
,
črno
kapo
na
laseh
...
Zraven
njega
tolaži
Orlovička
mlado
ženo
,
zraven
njega
bodri
Zora
mladega
moža
.
Tu
so
solze
,
vzdihi
...
Zdaj
razume
:
Junaki
beže
v
goro
...
Zato
so
odbežali
vsi
Orlovičevi
iz
hiše
,
zato
so
imeli
toliko
dela
.
Junaki
beže
v
goro
pred
komisijo
—
zato
je
bil
stotnik
tako
raztresen
.
Ah
,
to
so
reveži
Uskoki
...
Zdaj
vun
,
v
gozd
,
kjer
rajajo
volkovi
in
medvedi
,
kjer
čakajo
pošasti
temne
noči
.
Poslavljajo
se
,
kolnejo
Benetke
,
svojo
usodo
...
Zamolklo
izpregovori
orjak
v
sredi
množice
,
zamolklo
,
kot
bi
se
bal
,
da
prebudi
spečo
jezo
,
obupno
bol
.
„
Idite
,
bratje
,
sokoli
moji
,
idite
z
Bogom
.
Čuvaj
vas
Bog
v
jami
in
gori
!
Vulatko
,
da
mi
privedeš
zdrave
moje
fante
!
“
„
Z
Bogom
,
vojvoda
!
“
„
Da
se
zdravi
vidimo
!
“
„
Bog
z
vami
!
“
„
Mati
,
sestra
,
Jela
,
Dana
,
Mara
—
z
Bogom
!
“
Vse
se
objema
,
kliče
.
Vsak
mož
vzame
svojo
puško
,
strese
Juriševo
roko
.
Zapanjena
stoji
Cecilija
.
Juriša
tu
!
V
starem
gunju
,
v
skenderju
.
Kaj
reče
,
da
jo
vidi
...
Pa
pove
mu
vse
.
Vse
.
Kak
strah
je
preživela
.
Kako
je
sumila
...
Slednji
beguncev
je
šel
skozi
vrata
v
temno
viharno
noč
.
„
Zapri
vrata
!
“
ukaže
Juriša
straži
,
se
ozre
po
materi
.
Kdo
je
ženska
tam
?
Naglo
stopi
k
tujki
.
Plašč
zdrkne
raz
Cecilijinih
ram
.
V
belem
krilcu
,
razpuščenih
las
stoji
trepetajoč
Cecilija
pred
Uskokom
,
išče
zaman
besed
,
pobira
plašč
.
Skoz
tmino
plameni
Juriševo
oko
,
jezna
roka
se
dotakne
dekličine
rame
.
„
Ha
,
Benečanka
!
“
zasikne
,
„
si
plačana
za
vohunstvo
?
Hvali
Boga
,
da
si
ženska
!
“
Kot
na
svatbo
se
napravlja
Juriša
.
Zora
mu
podaja
pas
,
ječermo
,
mu
pomaga
v
suknjico
,
mu
pravi
,
na
kak
način
je
bila
prišla
Cecilija
snoči
na
cesto
.
Kako
je
Benečanki
hudo
,
da
jo
sodi
on
tako
krivo
—
da
je
bil
surov
.
„
Jokala
je
vso
noč
,
“
konča
Zora
pripovedovanje
in
pogladi
gubo
na
sobolovki
,
poravna
pero
.
„
A
tako
!
“
se
zavzame
Juriša
,
vzame
pest
cekinov
iz
klečalnika
,
jih
strese
v
pleteno
mošnjo
,
vtakne
za
pas
.
„
To
je
dobro
,
“
pravi
in
lice
se
mu
razvedri
.
„
Strah
jo
je
bilo
,
da
jo
ubijemo
?
Haha
!
Razžalil
sem
gospico
?
No
—
odpuščanja
je
ne
bom
prosil
.
“
Zora
,
ki
ugiblje
že
ves
predpoldan
,
kam
se
napravlja
brat
,
ga
vpraša
,
videč
,
da
se
je
mrki
udobrovoljil
hitro
.
„
Čuješ
,
Juriša
!
Kam
pa
se
napravljaš
?
Zakaj
prireja
mati
gostijo
?
Prideta
Benečana
in
Frankol
?
“
„
Kam
grem
,
to
je
moja
briga
,
“
se
obregne
brat
in
naježi
obrvi
.
„
Ti
bi
se
pač
rada
zvijala
okrog
Benečana
!
Nisem
slep
.
Čuvaj
se
,
Zora
!
Burja
se
vleže
,
Benečan
odide
.
Da
ga
najdem
na
morju
,
gorje
mu
!
Ti
pa
skrbi
,
da
bo
vse
v
redu
,
ko
se
vrnem
.
“
„
Sela
si
poslal
v
Brinj
,
“
poizkuša
zardela
Zora
.
„
No
da
,
v
Brinj
.
Ni
treba
,
da
pazite
na
vsak
moj
korak
.
“
„
Ko
se
tako
bojim
zate
.
Kaj
naj
počnem
brez
tebe
?
“
„
Zato
je
moja
dolžnost
,
da
ti
poiščem
druge
zaslombe
,
“
se
nasmehne
Juriša
.
„
Pa
vsaj
ne
privedeš
svatov
?
“
vpraša
Zora
prestrašena
.
„
Glej
,
“
se
smeji
brat
glasno
.
„
Kot
bi
ne
čakala
komaj
na
to
.
No
le
pametno
se
obnašaj
,
ko
pride
ženin
.
Ubogi
mož
!
Lep
križ
bo
imel
s
teboj
.
“
„
Ali
jaz
nočem
,
ne
grem
od
tebe
,
“
se
razjoče
Zora
,
skriva
lice
v
pripasu
.
„
Tiho
,
otrok
.
Jaz
sem
gospodar
.
Sprejmi
jabolko
,
pripravi
rožmarin
—
drugo
je
vse
dogovorjeno
.
Že
davno
.
Nisem
ti
izbral
otročaja
.
Moža
,
kot
jih
je
malo
,
ti
privedem
.
In
da
veš
,
nobene
besede
nočem
ne
od
matere
,
ne
od
tebe
,
jaz
sem
gospodar
,
vem
,
kaj
je
treba
.
Poglej
dol
—
prihajajo
?
“
„
Nikogar
ni
,
“
se
joče
Zora
,
gleda
obupno
v
brata
.
„
Ne
teži
mi
srca
,
dekle
,
“
pravi
Juriša
mehkeje
.
„
Saj
traja
vendar
zaroka
tri
,
štiri
leta
.
Do
tje
se
privadiš
ženina
.
Imeti
pa
moraš
zaslombo
,
ker
se
ne
ve
,
kaj
doleti
mene
.
“
„
Saj
je
Ivo
,
“
ihti
Zora
.
„
Ivo
je
božji
,
“
odgovori
resno
Juriša
.
„
Prosil
bo
,
da
bi
prišel
v
rodno
mesto
.
Pa
take
skrbi
ga
motijo
lahko
v
njegovem
poklicu
...
Ah
tu
so
...
Daničič
,
Hreljanovič
,
de
Leo
.
Krasni
deveri
bodo
to
.
In
konji
,
iskri
,
izpočiti
.
To
bo
skakal
moj
zelenko
preko
skal
...
“
Na
kuli
sv.
Save
sloni
bleda
Zora
,
zre
z
rosnim
očesom
na
morje
.
Adrija
se
ne
dviguje
več
v
goratih
valovih
,
burja
ne
nosi
več
vihrajoče
zastave
.
Morje
in
burja
sta
trudna
“
od
besnenja
.
Nebo
slači
sivi
plašč
,
svetla
modrina
,
zlati
solčni
žar
prebijata
pusto
sivino
.
Zunaj
na
prostem
je
morje
že
čisto
,
gladko
.
Tu
v
senjski
luki
,
ob
senjskih
skalah
kipi
še
jezno
in
motno
,
ziblje
izrvano
grmovje
,
drevesa
z
gora
.
Zunaj
mami
že
morje
z
varljivo
gladino
,
šepeče
utopljencem
,
deskam
razbitih
brodov
o
večnem
miru
.
Tu
se
tresejo
šibe
na
motni
vodi
,
tu
toži
skalovje
o
prestani
vihri
.
Jasno
,
krasno
je
zunaj
po
širnem
svetu
.
Tu
za
senjskim
zidom
pa
si
Zora
,
sužnja
starih
običajev
.
Močno
kipi
po
tebi
ponosna
bratova
kri
,
neizprosna
volja
.
A
ti
si
ženska
.
Drugi
ti
odločajo
usodo
.
Ne
ubraniš
se
ji
.
Ne
smeš
osedlati
konjiča
in
bežati
v
goro
,
ne
smeš
sesti
v
jadrnico
in
se
posloviti
od
domačih
bregov
.
Ženska
si
,
Zora
,
