Reška
dolina
stoče
v
pišu
jesenskega
viharja
.
Drevje
po
brdih
se
zvija
,
se
stresa
pod
jezno
ploho
.
Reka
narašča
,
valovi
,
se
izliva
na
protje
ob
bregu
,
prestopa
jezove
,
podira
,
odnaša
.
Divja
tožba
vrši
v
zraku
.
Kot
da
preveva
naravo
obupna
bol
,
kot
da
plače
nebo
nad
bedno
zemljo
.
Uboge
vasice
po
brdih
!
Kamenite
hiše
so
se
ukočile
pod
slamnato
streho
.
Kot
da
se
boje
ošabnega
gradu
na
holmcu
,
kot
da
se
boje
viharne
noči
,
ki
se
spušča
tako
naglo
na
brda
.
Zdaj
vstaja
ples
duhov
,
zdaj
vrši
po
zraku
divji
lov
.
Črni
psi
,
veliki
kot
teleta
,
velikanske
mačke
,
konji
z
ognjeno
sapo
se
pode
zdaj
po
hosti
.
Tuli
in
stoče
pod
oknom
.
Vrzi
,
gospodinja
,
pest
pšenice
žalostni
prosilki
,
zaneti
na
ognjišču
,
da
prepodi
plamen
zle
moči
,
da
bodri
in
vabi
blodečega
potnika
.
—
Črna
,
grozna
noč
zavija
brda
in
dol
.
Pa
skoz
vihro
in
strah
sevajo
plameni
po
brdih
,
sijejo
visoka
grajska
okna
,
se
sveti
luč
v
mlinu
pod
gradom
.
Se
sveti
v
hiši
,
trepeče
ob
brvi
,
ob
jezu
,
na
žagi
.
Šumi
,
narašča
Reka
.
Stari
Mihčev
ata
se
ne
boji
njenega
bučanja
.
Na
visoki
brvi
stoji
nad
penečo
vodo
in
daje
hlapcem
povelja
.
Besneča
voda
prinaša
izrvana
drevesa
,
plasti
zemlje
,
kupe
dračja
.
To
se
zaleta
v
podstavo
brvi
,
se
zaganja
v
jez
,
kvari
žago
in
mlin
.
„
Sem
,
Jaka
,
hoj
!
Skoči
,
Jure
,
da
bi
te
strela
!
Daj
,
Janez
,
daj
,
odmaši
!
Zajezite
tu
—
odprite
tam
!
Maklavini
!
Samotorji
!
Kilavci
!
“
Tako
prepiska
tenki
glas
starega
moža
žvižg
viharja
.
Hlače
zavihane
čez
kolena
,
rokalski
,
razoglavi
,
skačejo
hlapci
po
jezu
,
se
prijemajo
za
podnos
brvi
,
da
jih
ne
izpodnese
voda
.
Mladi
gospodar
se
upira
pišu
,
hodi
okrog
mlinskih
zavor
,
se
ozira
plaho
na
očeta
.
Zdaj
zdaj
odnese
voda
brv
in
trmastega
starega
,
ki
se
upira
moči
elementov
,
ki
bi
pokazal
rad
tudi
vodi
,
da
je
stari
Mihec
še
vedno
gospodar
,
da
je
trden
vkljub
svojim
letom
,
pogumnejši
kot
sin
in
vsa
ta
mladina
...
Glej
ga
osemdesetletnega
možakarja
,
kako
stoji
na
brvi
!
Burja
mu
je
odpihala
klobuk
,
pošastno
stoje
sivi
dolgi
lasje
zdaj
pokonci
,
zdaj
delajo
kolobarje
okrog
glave
.
Dolg
,
koščat
se
zdi
oče
v
noči
na
brvi
,
še
enkrat
tako
velik
.
V
levici
drži
visoko
svetilnico
,
z
desnico
maha
,
kaže
...
Oblastnež
!
Modrijan
!
Zapoveduje
,
vse
ve
,
a
vode
vendar
ne
ustavi
...
In
tak
je
Grga
!
Po
dedu
se
je
vrgel
.
Ustavljati
je
hotel
francosko
povodenj
—
noče
sprejemati
milosti
francoskega
cesarja
...
„
Strela
...
Ata
!
Ata
!
“
Pribobnelo
je
,
pridrvelo
...
Voda
odzgoraj
,
voda
odzdolaj
!
Črna
tmina
okrog
,
luči
iz
hiše
mečejo
slabe
žarke
na
hiteče
valove
...
Pridrvelo
je
,
se
zagnalo
v
jez
,
ob
brv
.
Zmajala
se
je
podstava
,
streslo
se
je
žlebovje
,
mlinska
kolesa
so
zastokala
,
zaškripala
je
žaga
.
To
je
pozdrav
kamenitih
gora
,
pozdrav
jezne
Bistrice
,
ki
zapušča
svoj
skrivnostni
dom
.
Iz
hiše
pritečejo
preplašene
ženske
,
iz
mlina
hite
oni
,
ki
so
bili
prinesli
mlet
.
„
Jezus
Marija
!
Ata
!
Ata
!
Fantje
,
vun
!
Pomagaj
,
sv.
Florijan
!
Reši
nas
vode
in
ognja
!
“
V
šumenje
vode
kličejo
različni
glasovi
.
Vse
prekliče
svež
dekliški
glas
,
beli
rokavi
mahajo
skoz
tmino
.
Rezika
Mihčeva
hiti
k
brvi
,
hoče
podpreti
deda
.
„
Beži
,
beži
,
“
jo
odpravlja
ded
in
gleda
čemerno
na
brv
,
ki
se
maje
,
pregiblje
,
pada
...
O
,
težko
je
takemu
gospodarju
kot
je
stari
Mihec
,
gledati
razdiranje
svojega
dela
.
Mokri
kot
miši
,
s
klicem
„
Hvala
Bogu
!
“
pomagajo
hlapci
drug
drugemu
iz
vode
,
gledajo
,
kako
razdira
voda
brv
,
kako
odnaša
kamenje
in
protje
,
se
stresajo
:
„
O
sv.
Florijan
!
Vsi
kraški
hudobci
so
zlezli
nocoj
iz
svojih
jam
.
Za
las
je
manjkalo
,
ata
,
samo
za
las
!
...
Nič
ne
glejte
,
kar
je
,
to
je
!
Bog
je
dal
in
vzel
.
“
„
Strela
!
“
se
jezi
mladi
gospodar
in
si
seže
v
brado
.
„
Toliko
dela
in
škode
...
Še
odnese
nas
vse
vkup
.
“
Stari
pa
se
huduje
:
„
Šleve
zanikarne
!
Odnese
!
Kaj
se
otresate
kakor
mokre
kokoši
!
Piškavci
!
Ne
vidite
sodov
,
ki
plavajo
po
Reki
?
Polovili
bi
jih
,
obvarovali
bližnjega
škode
,
pa
se
tresete
samo
za
svojo
kožo
.
Da
ni
Grge
tu
,
ne
Toneta
!
Glejte
Reziko
,
več
korajže
ima
kot
vi
vsi
!
Odnese
nas
,
praviš
,
Janez
,
pa
stojiš
in
gledaš
!
Najhujše
je
že
minulo
.
Nagel
tok
neha
kmalu
.
“
„
Ata
,
mokri
ste
.
Bežite
gor
,
da
se
preoblečete
,
“
prosi
Rezika
deda
.
—
„
Kaj
misliš
,
da
sem
res
star
,
“
se
otrese
mož
.
„
Bežite
,
ženske
,
gor
—
prižgite
luč
pred
Marijo
in
molite
.
Mlada
naj
skuha
vina
in
dekla
naj
nam
ga
prinese
v
mlin
.
Dosti
medu
in
dosti
žbic
naj
dene
vanj
,
da
se
segrejejo
fantje
.
“
V
Mihčevem
mlinu
je
nizko
ognjišče
,
kjer
se
grejejo
mlinarji
in
oni
,
ki
so
prišli
po
moko
,
kamor
prisedajo
radi
domači
hlapci
in
prihajajo
drugi
k
njim
v
vas
.
Lepo
se
govori
ob
klopotanju
kamnov
,
lepo
diši
v
mlinu
po
žitu
in
moki
,
lepo
stoji
tam
vrsta
mehov
in
mešičev
.
Od
jeza
prihaja
prijeten
šum
,
od
žage
resk
in
škripanje
,
iz
hiše
se
sliši
brenkanje
berača
Jožina
,
petje
gospodinje
,
domačih
deklet
in
dekel
.
Iz
mlina
jim
odgovarja
mladi
,
zali
mlinar
.
Nocoj
pa
molči
žaga
in
petje
.
Berač
modruje
za
ognjem
z
Mihčevimi
,
mlinski
hlapec
Šimen
si
popravlja
kapo
z
dolgim
čopom
,
se
ozira
nestrpno
v
vrata
.
In
volar
sune
pilarja
:
„
Vemo
,
zakaj
se
postavljaš
tako
,
Šimenula
...
Zal
fant
si
in
večkrat
se
gode
čudne
reči
.
Toda
za
gospodarjevo
Reziko
si
obrišeš
usta
;
ko
bi
vedel
stari
Mihec
,
kam
merijo
tvoji
pogledi
,
te
brcne
iz
hiše
.
Oj
Šimenula
!
Reziko
dobiš
takrat
,
kadar
bo
šlo
stročje
v
klas
...
Za
Reziko
gleda
tisti
gospod
v
gradu
,
ki
piše
komisarju
vse
listine
.
Pa
tudi
on
si
obriše
usta
.
Mihec
,
mož
stare
korenine
,
ne
da
hčere
ne
škricu
ne
beraškemu
hlapcu
.
Najmanj
pa
francoskemu
brezverniku
,
neljudniku
.
Rajši
bi
videli
Mihčevi
Reziko
mrtvo
,
rajši
da
odnese
voda
vso
Mihčevino
.
“
Rezika
,
seveda
.
Šimen
je
zal
fant
,
učila
ga
je
brati
,
dokler
ni
prepovedal
tega
stari
ata
.
In
gospod
v
gradu
je
tudi
zal
fant
,
čeravno
je
Francoz
in
škric
in
čeravno
ne
zna
po
naše
.
To
bi
klel
naš
Grga
!
Mlinska
kolesa
zastočejo
pod
besnim
navalom
vode
.
Kamni
se
tresejo
,
oblak
moke
gre
po
mlinu
.
Možje
se
prekrižajo
,
vzklikajo
:
„
Sveto
,
sladko
ime
Jezusovo
!
Sv.
Florijan
!
“
Beraču
Jožinu
zamre
beseda
na
ustih
.
Žlehtnik
,
slaboumna
Zagorščica
,
ki
je
prinesla
svoj
mešiček
v
mlin
,
stisne
debelega
mlinskega
mačka
k
sebi
,
izbuli
oči
,
našobi
usta
.
Njen
grdi
obraz
,
ki
izraža
topost
in
zlobo
,
postane
tak
,
da
se
nasmeji
prevzetni
Šimen
:
„
Ala
,
Žlehtnik
,
lepa
si
!
Da
te
vidi
Urban
,
kar
ponori
zate
.
“
Oči
slaboumnice
pozelene
,
mala
kepa
se
stresa
silne
togote
in
pograbi
goreče
poleno
.
Pa
nima
nikogar
udariti
,
že
so
skočili
vsi
vun
—
in
voda
buči
tako
grozno
,
preplašene
tekajo
miši
po
mlinu
...
Zdaj
zdaj
butne
voda
v
mlin
,
odnese
vse
!
„
Tiger
,
tiger
moj
!
“
Jezno
sikne
pisani
maček
,
dvigne
taco
in
skoči
za
mišjo
.
—
Ko
se
vrnejo
možje
,
so
bledi
in
še
bolj
mokri
.
Brv
se
je
odtrgala
—
pri
mlinu
in
žagi
bo
dosti
škode
.
Mladi
gospodar
požira
jezo
,
stari
gleda
trudno
v
plamen
.
Doživel
je
mnogo
tega
!
Hlapci
vedo
,
da
jima
ni
ljubo
,
če
govorijo
o
škodi
.
Izžemajo
si
rokave
in
hlačnike
,
mečejo
na
ogenj
in
dražijo
bebasto
revo
.
„
Ali
te
je
pobožal
Urban
?
“
jo
vpraša
Šimen
,
ko
vidi
,
da
si
briše
krvavo
lice
;
„
hudega
ljubčka
imaš
,
Žlehtnik
,
vsak
dan
se
bosta
tepla
.
“
Kot
sršen
se
zakadi
ženska
vanj
.
„
Mir
!
“
zapove
stari
ata
in
dvigne
pogled
.
„
Pustite
že
vendar
siroto
,
“
se
oglasi
Rezika
in
Šimen
zardi
.
„
Sram
naj
te
bode
,
Šimen
,
bolj
prismojen
si
kot
ona
.
Tebi
je
pa
tudi
prav
,
šema
šemasta
.
Držala
bi
se
gori
pri
ženskah
.
Kaj
pa
ti
,
Jožina
?
Gledaš
kot
lačen
vol
seno
.
Tudi
zate
bo
,
ne
boj
se
.
Sem
,
Mina
!
“
Oblastne
hoje
in
kretnje
stopi
mlinarjeva
hči
k
ognjišču
.
Velika
dekla
postavi
lonec
kuhanega
vina
pred
starega
,
hlapček
Lipe
poda
mlademu
hleb
rženega
kruha
,
mala
Anka
priskoči
z
lesenimi
kozarci
.
„
Jezus
,
Marija
!
“
vije
dekla
roke
,
„
če
nas
le
ne
odnese
!
Bežimo
v
hrib
!
“
„
Beži
,
beži
!
“
jo
pogleda
Rezika
z
rjavimi
očmi
.
Šimen
si
popravlja
kapo
,
berač
mežika
.
Da
,
Rezika
,
to
je
dekle
!
Pri
sebi
je
,
kot
se
spodobi
mlinarjevi
hčeri
,
suhe
bledice
ne
sodijo
v
tako
hišo
.
Obraz
ima
kot
zrela
jagoda
,
glava
ji
komaj
nosi
težo
kostanjevih
las
.
Roke
ima
kot
dva
stebra
.
Baržunasti
modrček
,
pisano
krilce
,
izšiti
beli
pripas
,
kako
se
ji
poda
vse
to
!
Pa
črni
koraldež
,
katerega
potegne
včasih
v
usta
...
Ubogi
Šimen
!
—
Stari
gospodar
naliva
in
podaja
po
starosti
dišeče
vino
.
„
Na
tvoje
zdravje
,
Rezika
!
“
cmaklja
berač
in
si
gladi
telovnik
.
„
Bog
ti
daj
najlepšega
fanta
!
To
je
božja
kapljica
,
ta
poživi
!
hej
!
ko
bi
k
nam
plavalo
vino
—
samo
vino
—
kuhano
in
nekuhano
,
ne
bi
se
ga
branili
in
bali
,
kaj
,
boter
?
“
„
Malo
preveč
bi
ga
bilo
,
Jožina
.
“
„
Pa
če
se
že
moramo
utopiti
,
rajši
bi
požiral
vino
kot
tisto
kalno
,
umazano
vodo
.
Brrr
!
Boter
!
Še
enega
!
Bog
vam
povrni
.
Na
zdravje
,
gospoda
!
“
„
Bog
te
živi
,
Jožina
!
Tebe
in
tvojo
malho
!
Utopiš
se
v
vinu
ali
v
vodi
,
škoda
te
ne
bo
,
večna
goba
.
“
„
Kaj
!
“
miga
berač
z
debelimi
obrvi
in
potegne
kljukasti
nos
navzgor
.
„
Kdo
vam
bo
nosil
pošte
od
deklet
,
od
vojske
,
kdo
vam
bo
razlagal
sanje
,
sestavljal
številke
?
Kdo
vas
bo
učil
zlati
očenaš
,
nekdanje
pesmi
in
pravljice
?
Kdo
vam
bo
godel
na
škant
—
in
kdo
vam
prinese
novic
od
ljubega
starega
cesarja
?
“
Tiše
je
izrekel
berač
zadnje
besede
in
si
odpel
rdeči
telovnik
,
segel
pod
ramo
,
kot
da
hoče
pokazati
nekaj
—
pa
pogleda
okrog
in
prinese
roko
prazno
nazaj
.
„
Oj
Jožina
!
Kaj
je
škant
brez
basa
in
klarineta
!
Kar
imaš
pod
ramo
,
pa
vemo
...
U
pa
i
,
vmes
pa
š.
...
In
cesar
te
pozdravlja
.
Za
ministra
bi
te
rad
imel
.
“
Zunaj
buči
vihra
,
znotraj
smeh
.
Družina
draži
po
svoji
navadi
berača
,
gospodarja
poslušata
in
ne
poslušata
,
lepa
Rezika
si
greje
roke
ob
plamenu
,
se
ne
nasmeji
,
Mina
pogovarja
jeznega
berača
.
V
tem
vstopi
naglo
postavna
ženska
.
Prijazno
podolgasto
lice
ji
objemljejo
gladki
črni
lasje
,
rob
bele
avbice
.
Črno
krilo
in
jopica
sta
bolj
meščanskega
kot
kmetskega
kroja
,
bel
pripas
je
obrobljen
s
čipkami
,
zavezan
v
široko
pentljo
.
Na
srebrnem
sklepancu
vise
ob
verižici
škarjice
,
nožek
,
ključi
.
—
Gospodinja
!
Naglo
se
pomikajo
po
klopeh
...
Za
njo
hite
mala
dekla
,
svinjska
dekla
in
kuhinjska
.
Cel
koš
žensk
!
„
Kaj
si
pribežala
k
nam
,
Anka
?
“
pozdravi
stari
ata
.
„
Tukaj
ni
za
ženske
—
zakaj
ne
molite
?
“
se
jezi
navidezno
mladi
pa
pogleda
ljubeče
ženo
,
ko
sede
k
njemu
,
pogleda
mlajšo
,
starejšo
hčerko
.
Oni
dve
in
dva
sina
.
Samo
to
mu
je
ostalo
od
osmih
otrok
.
Od
sinov
pravzaprav
samo
Tone
,
ki
se
šola
v
Gradcu
.
Kajti
starejši
sin
Grga
—
Bog
ve
,
kod
hodi
...
In
če
je
oblak
na
belem
ženinem
licu
,
na
cvetočem
hčerkinem
,
na
nagubanem
očetovem
,
ni
kriva
tega
toliko
nocojšnja
nevihta
in
škoda
,
kolikor
misel
,
da
je
mogoče
zdaj
Grga
v
pišu
viharja
in
da
ne
najde
zavetja
,
strehe
,
da
je
odrezan
od
dragega
doma
—
dokler
...
„
Molili
smo
,
molili
,
“
reče
z
mirnim
glasom
gospodinja
in
si
potegne
z
belo
roko
preko
čela
.
„
Ali
kako
buči
in
tuli
gori
!
Dež
žeglja
po
oknih
,
burja
jih
stresa
.
Kljuke
ropočejo
...
Menim
,
da
trka
in
prosi
popotnik
...
Pa
sem
pritekla
k
tebi
,
Janez
.
“
„
Če
je
ženo
strah
,
je
mož
,
moj
ljubi
Janez
,
“
zagode
berač
,
„
drugikrat
pa
je
,
Janez
trdolin
,
skopuh
“
...
„
Molči
,
berač
!
“
se
zadere
mladi
in
ustavi
s
pogledom
družinin
smeh
.
Kaj
,
tak
se
bo
utikal
vanj
!
Berač
v
najbolj
premožnega
gospodarja
ob
vodi
!
—
Jožina
zardi
,
se
vgrizne
v
jezik
.
Berač
je
.
Vanj
se
sme
zaletavati
družina
.
Pa
ne
boli
ga
njeno
draženje
toliko
kot
prezir
bogatega
kmeta
.
Družina
ga
draži
le
,
da
si
krati
čas
,
spoštuje
pa
vendar
njegove
svete
in
besede
.
—
Pa
treba
je
napeljati
pogovor
drugam
in
gospodar
pozabi
beračeve
predrznosti
.
„
Berač
,
kajpada
,
“
se
nasmeji
Jožina
in
pokaže
špičaste
redke
zobe
,
skozi
katere
beže
tako
rade
laži
.
„
Še
trgali
se
boste
za
mojo
malho
,
vem
za
marsikateri
zaklad
.
Pa
ni
še
dozorel
cvet
praproti
—
ključa
še
ni
.
Pred
smrtjo
obogatim
.
Glejte
,
da
ne
zatajite
denarja
pred
komisarjem
,
sicer
vas
pomeče
v
grajski
stolp
,
kjer
so
še
priklenjeni
kostnjaki
.
“
„
Hudič
nesi
komisarja
in
vse
te
pijavke
iz
dežele
,
“
zarobanti
polglasno
stari
ata
.
„
Samo
svojo
malho
si
polnijo
taki
ljudje
.
Tako
v
Italiji
,
kot
pri
nas
,
kot
drugod
.
Roparji
!
Še
sivega
starčka
papeža
so
oropali
!
...
Verujte
mi
—
zadene
jih
božja
kazen
.
Svoboda
,
mir
,
enakost
,
so
trobili
,
ko
so
prihajali
v
deželo
.
Medenih
ust
so
prigovarjali
,
da
hočejo
Kranjcem
dobro
—
v
Novem
mestu
pa
so
pobili
več
kot
tristo
kmetov
,
ki
so
se
potegovali
za
svojo
svobodo
.
Nič
več
tlačanstva
!
Zdaj
nas
tlačijo
francoske
naredbe
huje
nego
graščinske
,
zdaj
nam
je
odmerjen
vsak
korak
,
preštet
denar
,
pretehtane
besede
.
Nenasitni
Napoleon
ne
konča
starih
vojsk
in
pričenja
nove
.
Kako
mirno
je
bilo
življenje
po
teh
krajih
,
dokler
ni
vznemiril
sveta
Francoz
,
ki
brca
na
vse
strani
kot
objesten
konj
.
Dajali
in
zlagali
smo
radi
za
vojsko
zoper
njega
,
radi
so
šli
naši
fantje
,
ko
sta
klicala
princa
Ivan
in
Karel
.
Kaj
je
trpela
Kranjska
vsled
vojne
naklade
!
Pa
rada
bi
pretrpela
,
da
se
le
reši
še
enkrat
francoske
nerode
,
ki
naklada
kravi
sedlo
,
vernemu
Kranjcu
brezbožne
postave
.
“
Stari
ata
umolkne
in
gleda
v
plamen
,
kolena
razširjena
,
noge
na
zaglavniku
,
roke
sklenjene
.
Družina
gleda
molče
vanj
,
čaka
,
da
pove
modri
mož
še
kaj
.
Mnogo
ve
in
mnogo
je
videl
stari
Mihec
.
Šolan
je
,
po
nemško
jo
vreže
z
graščinsko
gospodo
,
biriči
in
valpet
se
mu
odkrivajo
.
Prejšnji
graščinski
oskrbnik
je
prihajal
celo
v
vas
k
Mihčevim
,
bil
je
boter
Grgu
in
Tonetu
.
Tudi
župnik
prihaja
rad
in
za
Velikonoč
blagoslovijo
pirhe
pri
Mihčevih
.
Francoski
komisar
pa
se
izogiblje
mlinu
.
Ve
gotovo
,
da
je
Grga
v
vojski
zoper
Francoza
,
ve
,
da
se
šola
Tone
v
Gradcu
,
ker
ne
zaupa
Mihec
francoskim
šolam
v
Ljubljani
.
Tam
ne
uče
več
nemškega
,
pomislite
!
In
komisar
je
vzel
Mihcu
županstvo
nad
vasjo
Kilovče
!
...
Takemu
možu
,
taki
hiši
,
od
katere
ne
gre
berač
brez
treh
darov
!
Taki
hiši
,
ki
ima
knjigo
od
Antikrista
,
Kolomonov
žegen
,
Kristovo
trpljenje
in
še
dosti
drugih
beril
,
evangelijev
.
Iz
Ljubljane
prihaja
pola
,
na
kateri
je
zapisano
,
kaj
se
godi
v
Parizu
,
na
Dunaju
in
drugod
po
svetu
.
Dosti
se
izve
,
dosti
dobi
pri
Mihčevih
.
Od
samih
božjih
lonov
se
jim
polni
kašča
.
Tile
francoski
žandarji
pa
stikajo
zmeraj
nekaj
okrog
te
poštene
hiše
.
Da
bi
jih
pozobal
vrag
!
Pa
se
že
še
zmenimo
!
„
Še
pomnim
,
“
se
oglasi
rahlo
gospodinja
,
„
kako
smo
se
ustrašili
,
ko
smo
dobili
prve
vesti
o
strahotah
na
Francoskem
.
To
smo
sklepali
roke
!
Doprinesli
so
hudobijo
vseh
hudobij
—
umorili
lastnega
kralja
,
nedolžno
kraljico
,
hčerko
naše
svetle
cesarice
Marije
Terezije
,
naj
ji
sveti
večna
luč
!
Kristus
,
moj
Bog
!
In
vso
gospodo
!
Kaj
bo
?
so
dejali
cesarji
,
če
pride
taka
hudobija
in
pregreha
preko
meja
.
In
zagnali
so
hud
vojskin
krik
...
Pa
Bog
nas
tepe
...
Zmagal
je
brezbožnik
...
“
Mihčevka
sklone
glavo
.
Solze
,
ne
prve
,
ne
zadnje
,
padajo
na
črno
jopo
.
Njen
žalostni
,
od
belih
čipk
obrobljeni
obraz
ima
nekaj
svetniškega
v
sebi
.
Sožalno
gledajo
vsi
na
mater
,
ki
je
žrtvovala
svoje
najljubše
v
borbi
dežele
s
Francozom
.
Mož
ji
pogladi
sočutno
roko
,
mala
Anka
jo
objame
.
Globoko
pregovori
Rezika
:
„
Mama
—
saj
pride
!
“
„
Pride
,
“
se
vzravna
nakrat
berač
,
oči
mu
zaplamene
.
„
Ste
videli
luči
po
brdih
?
Tam
sede
okrog
ognja
naši
Barkini
,
kolnejo
Francoza
,
čakajo
junaka
.
Potrpite
!
Še
živi
ravanjski
gospod
,
grof
Hohenwart
,
še
ozdravi
Lazarič
,
še
se
oglasi
poganiški
gospod
baron
Langer
,
še
prijezdi
grof
Orsič
,
prihiti
du
Monte
.
Še
pride
Grga
!
In
po
svetu
snujejo
zveze
zoper
nemirnega
Napoljona
,
Bog
nas
ga
varuj
!
Stari
cesar
pa
ni
pozabil
svojih
Kranjcev
—
preko
meja
prihajajo
poročila
.
Naj
se
le
zvera
Antikrist
—
naj
nam
pošilja
svoje
poglavarje
in
postave
.
Šli
bodo
.
Z
novim
letom
—
se
sliši
—
da
dobimo
novo
pratiko
.
To
bo
vihar
,
hujši
kot
nocojšnji
!
Samo
štiri
praznike
bomo
imeli
!
Procesije
že
tako
ne
smejo
hoditi
...
Pa
ni
zapuščena
presveta
Trojica
,
ne
Marija
v
Logu
.
Iz
Ljubljane
in
z
Gorenjskega
so
začeli
hoditi
na
Brezje
.
Bog
bo
poslal
prekucuhom
,
brezvercem
pogin
.
Poslušajte
:
župan
bo
poročal
...
“
„
Kaj
,
tisti
pivški
gozdar
?
Kdo
mu
je
dal
blagoslove
?
Žena
,
kadar
je
pijan
,
in
komisar
,
kadar
naredi
kaj
narobe
.
Ne
,
to
ni
mogoče
pa
ni
,
Jožina
—
tebi
je
šlo
vino
v
glavo
,
“
se
jezi
dekla
Trina
.
„
Žal
,
da
bo
tako
!
“
pritrdi
gospodar
.
„
Pa
počakamo
s
poroko
,
dokler
ne
odidejo
Francozi
,
“
odloči
Rezika
.
„
Hm
,
počakamo
,
“
hiti
Mina
,
velika
dekla
,
in
gleda
volarja
,
„
kdo
bo
čakal
tako
dolgo
?
Morda
ostanejo
vedno
tu
.
“
„
Molči
,
jezik
neumni
,
“
reče
berač
.
„
Pravim
ti
,
da
dočakaš
.
Hudič
jih
bo
vzel
,
preden
se
omoži
Žlehtnik
.
“
Pes
zunaj
zacvili
,
zalaja
,
stresa
verigo
.
Berač
se
pomakne
h
gospodarju
.
Kaj
,
če
ga
sliši
in
ovadi
kdo
?
Saj
dobi
nagrado
za
vsako
ovadbo
.
Domač
človek
te
sicer
ne
izda
—
toda
s
Francozi
je
prišlo
marsikaj
v
deželo
...
„
Skoči
,
Lipe
,
sinko
moj
,
skoči
in
poglej
vun
,
saj
vidim
,
da
je
vse
druge
strah
.
Junaki
pa
ste
!
“
Hlapček
odpre
oprezno
vrata
.
V
tmini
se
ziblje
stara
lipa
in
stoče
.
Posveti
—
nikogar
ni
.
Po
brdih
se
vidijo
lučce
,
s
holma
gleda
s
svetlimi
okni
grad
.
„
Kdo
bi
tudi
hodil
v
taki
noči
okrog
?
Mehkužni
duanirji
naše
burje
nevajeni
orožniki
ostajajo
doma
.
“
„
Mlad
si
,
fantek
,
“
se
smeji
berač
.
„
V
taki
noči
se
ustavi
brod
pod
Kastvo
,
v
taki
noči
hite
Čiči
preko
Učke
,
naši
fantje
do
Jelšan
,
v
taki
noči
se
prenaša
prepovedano
angleško
blago
.
V
gradu
pa
je
svetlo
,
ker
imajo
goste
.
Danes
predpoldan
so
prijezdili
postojnski
intendant
in
njegov
pisar
,
pa
tisti
črni
mršavi
Callot
,
ki
sili
ves
svet
k
cepljenju
koz
.
Oficir
dasemte
mu
pravijo
.
“
„
Haha
!
Kot
da
bi
ne
dal
Bog
bolezni
!
“
Mihčevka
pokima
:
„
Močno
jezdarijo
in
se
vozarijo
na
Prem
.
Vleče
jih
lepa
komisarjeva
hčerka
,
ki
ima
lice
kot
petnajstleten
otrok
.
Taka
je
kot
jutranja
rosa
.
In
pobožna
v
cerkvi
!
Pa
tudi
gospa
.
Toda
ona
se
zavija
tako
,
da
ji
ni
videti
obraza
.
“
„
Ah
,
kaj
je
neki
na
grajski
gospodični
!
“
se
oglasi
zaničljivo
Šimen
.
„
Saj
je
ni
nič
čez
pas
.
In
kakšno
nekrščansko
ime
ima
!
“
„
Mabelle
,
“
se
smeji
Rezika
.
„
In
lepa
je
!
Oči
ima
kot
vijolice
na
otoku
,
laske
kot
čisto
zlato
in
taka
mehka
ličeca
...
“
„
Kot
angelci
božji
je
,
“
razsodi
Jožina
.
„
V
nedeljo
sem
se
preril
do
nje
in
jo
poprosil
božjega
daru
.
Nasmejala
se
je
tako
ljubo
—
no
,
angelček
!
Škoda
,
da
pojde
s
Francozi
tudi
ona
.
“
„
Pa
bi
jo
vzel
,
Jožina
,
“
mu
zabrusi
Žlehtnik
.
„
Ti
pa
Šimna
!
—
Ali
lepo
je
v
gradu
pri
komisarjevih
,
mi
je
pravila
Jerandovka
,
ki
nosi
mleko
gor
.
Stene
in
tla
so
pokrite
s
pisanim
suknom
,
kot
v
cerkvi
,
botra
Mihčeva
!
Svečniki
in
svetilnice
so
srebrni
.
Pohištvo
ni
tako
kot
pri
nas
in
tudi
ljudje
ne
.
“
„
Bogat
pa
mora
biti
komisar
,
“
pravi
Rezika
.
„
Cele
vozove
blaga
je
pripeljal
v
grad
.
Kuhinja
mu
je
bila
premajhna
.
Predreti
je
moral
Žibert
zid
v
kamro
,
da
se
obrača
Manon
lahko
po
kuhinji
.
“
„
Ona
gospodinji
,
“
reče
Mihčevka
.
„
Špela
Bertoldova
,
ki
služi
pri
njej
,
jo
razume
že
toliko
,
da
ve
,
da
je
Manon
bila
dojka
gospejina
in
da
je
gospa
močno
žlahtnega
stanu
in
jako
pobožna
.
V
svoji
sobi
ima
leseno
Marijo
,
po
cele
ure
kleči
pred
njo
.
Z
možem
pa
se
nič
ne
moreta
.
Ona
ima
svoje
sobe
,
on
svoje
.
Jesta
pač
pri
eni
mizi
,
pa
ne
govorita
nikoli
.
Oba
govorita
samo
z
Mabello
.
Njo
imata
oba
silno
rada
.
Gospa
jo
uči
gosti
na
škant
,
ki
je
malo
dražji
kot
tvoj
,
Jožina
—
jo
uči
slikati
in
delati
lepe
vezenine
.
Kuhati
menda
ne
bo
znala
nikoli
—
ne
vem
,
če
zna
gospa
kaj
...
Graščinska
gospa
je
bila
tudi
od
stanu
,
pa
je
znala
vse
—
a
ti
komisarjevi
so
čudni
.
“
„
Špela
je
dejala
,
da
ni
vzela
gospa
rada
komisarja
in
da
ni
nikdar
vesela
.
Pa
tudi
on
ne
.
Nekaj
tako
čudnega
ima
v
obrazu
.
Lep
človek
,
lepe
postave
—
ni
mu
kaj
reči
.
Pa
vendar
—
oči
ima
take
,
kot
bi
trpel
in
se
kesal
.
Veste
,
“
reče
tiše
berač
,
„
pravijo
da
je
bil
zraven
,
ko
so
morili
kralja
.
“
„
Jezus
!
Marija
!
“
se
prekrižajo
vsi
.
Zunaj
žvižga
in
tuli
.
Pred
Mihčevimi
vstajajo
grozote
revolucije
,
vojskina
beda
in
strah
,
prenaredbe
in
težave
,
ki
so
prišle
z
zmagovalnim
Francozom
nad
deželo
.
Rasto
davki
—
naj
bi
!
A
krvni
davek
gre
materam
od
srca
.
„
Slišite
?
“
zastoče
Mihčevka
,
sklepa
bele
roke
.
„
Burja
žvižga
kot
da
so
to
duše
naših
,
ki
so
padli
pri
Razdrtem
—
pod
Tabrom
.
Slišite
?
General
Turn
kliče
svoje
vojake
.
Pa
so
pod
zemljo
—
razkropljeni
po
zemlji
...
Skrivajo
se
po
hostah
,
bijejo
se
za
tujca
,
gnijejo
na
tujem
...
Ej
fantje
,
fantje
naši
!
Kam
vas
je
odvedla
nesreča
?
Kje
si
,
Grga
,
moj
sin
?
Na
ladji
,
jadrni
je
odbežal
,
je
stopil
pod
angleško
zastavo
.
O
,
čuvaj
ga
,
Mati
božja
,
varuj
ga
sveti
Rafael
...
“
Zunaj
buči
voda
—
naredila
je
škodo
.
Pa
že
je
minil
najhujši
naval
,
jutri
se
poleže
,
škoda
se
pospravi
,
strah
pozabi
.
Se
li
popravi
in
pozabi
kdaj
od
Francozov
povzročeno
gorje
?
Vsem
privro
na
usta
litanije
košanskega
kaplana
,
vse
vzdihne
za
beračem
:
„
Šibe
božje
,
prekucevalca
vseh
starin
,
Napoleona
Bonaparte
,
reši
nas
,
o
Gospod
!
“
Silovit
razgraja
vihar
v
nižini
,
še
silneje
se
zaganja
v
grad
na
višini
,
hoče
,
da
ga
odpiše
raz
holm
,
da
ne
bo
stal
več
tako
oblastno
tu
,
ne
strašil
tlačana
,
ne
zapiral
poti
po
zeleni
Reki
.
Oj
ti
grad
ponosni
!
Minili
so
tvoji
časi
.
Sezidala
te
je
tlačanska
kri
—
zdaj
veje
nov
duh
,
prihaja
nova
doba
.
Izgini
,
poruši
se
,
spomenik
mračnjaštva
!
—
Ponosni
grad
se
ne
zmeni
za
viharjev
žvižg
.
Stoletja
so
hitela
preko
njega
,
on
je
ostal
.
Oblast
je
,
mora
biti
.
„
Mora
biti
,
“
pravi
premski
komisar
in
tolmači
to
kmetom
s
kaznijo
in
globami
.
„
Oblast
,
davek
,
mora
biti
,
sicer
ne
obstoji
nobena
država
.
Francozi
vam
žele
samo
dobro
.
Ko
bodo
dokončane
vse
preuredbe
,
se
poboljša
vaše
stanje
,
zmanjšajo
davki
,
vi
postanete
vredni
podložniki
velikega
Napoleona
.
“
Tako
pravi
komisar
,
a
mnogo
jeze
mu
povzroča
kmetska
zabita
trmoglavost
,
ki
noče
uvideti
koristi
novih
naprav
.
Divji
,
svojeglavi
so
Barkini
,
nočejo
se
ukloniti
novim
naredbam
,
govore
samo
,
kako
dobro
da
je
bilo
pod
starim
cesarjem
.
Kaj
poreko
mrkogledi
gozdarji
,
kadar
jim
oznani
,
da
se
morajo
ravnati
po
novem
koledarju
,
ki
stopi
skoro
,
z
novim
letom
1812
,
v
veljavo
?
Več
ne
bodo
smeli
ti
praznoverni
ljudje
tratiti
polovice
leta
s
praznovanjem
različnih
svetnikov
in
svetnic
.
Završalo
bo
po
zaspani
Kranjski
...
Dobro
,
da
so
razpostavljeni
vojaki
in
orožniki
po
deželi
,
dobro
,
da
stoje
vojaki
pri
Sv.
Petru
...
Premski
komisar
ima
goste
.
Prijezdili
so
predpoldan
na
pomenek
.
Opoldne
je
vstal
nanagloma
vihar
,
zvečer
ni
bilo
varno
podati
se
na
pot
.
Čez
dan
je
poročal
komisar
postojnskemu
intendantu
o
sitnostih
in
težavah
službe
.
Andrian
de
Varburg
se
je
naveličal
razmotrivanj
in
kritike
o
ljudstvu
in
cesarjevih
ukazih
.
Večer
naj
bo
posvečen
zabavi
.
Pa
stemnilo
se
je
tako
zgodaj
.
Mabelle
jim
je
zaigrala
in
zapela
,
Andrian
je
deklamoval
svoja
in
drugih
pesnikov
dela
,
njegov
tajnik
,
Louis
de
Regipont
,
je
iztresel
vse
svoje
navadne
dovtipe
,
naveličali
so
se
iger
in
smeha
.
Komisar
je
zaslišaval
nekega
kmeta
,
prignanega
od
orožnikov
,
ker
je
klel
cesarja
,
gospa
Armande
je
poslušala
raztreseno
pripovedovanje
Frana
Callota
kako
da
je
cepil
v
Senožečah
enoindvajsetim
otrokom
koze
in
dobil
za
cepljenje
določeno
nagrado
;
počasi
se
že
civilizujejo
tudi
Barkini
.
Govorili
so
.
Pa
trudno
in
težko
je
šlo
črez
Hrmandin
nežni
obraz
.
Zapustila
je
goste
.
Po
večerji
je
pravil
komisarjev
tajnik
Marco
Chapotin
navdušeno
o
lepoti
in
preprostosti
deklet
reške
doline
.
Vihar
je
postajal
silen
in
silnejši
.
Včasih
je
zaropotalo
mimo
oken
:
opeka
je
letela
raz
grajsko
streho
.
Zdelo
se
je
,
da
odnese
burja
na
mrzlih
perutih
grad
in
hiše
za
njim
.
Kdo
bi
spal
v
taki
noči
?
„
Bo
li
večkrat
tako
?
Uboga
mama
,
kaj
počne
v
taki
zimi
?
“
—
vzdihne
Mabelle
in
si
zavija
nežne
rame
v
topel
šal
.
„
Kvartajmo
!
“
je
odgovoril
oče
.
„
Pokažimo
viharju
,
da
ne
spravi
Francozov
iz
dobre
volje
.
“
V
veliki
sobi
sede
,
ki
ne
zasluži
imena
dvorane
.
Zidana
je
na
štiri
ogle
.
Slika
na
stropu
,
debeloglav
zmaj
,
ki
vstaja
iz
Reke
in
grozi
gradu
na
zelenem
hribu
,
je
otemnela
,
slike
na
stenah
pokrivajo
drage
preproge
.
Velika
peč
z
belimi
pečnicami
se
reži
dobrodušno
iz
kota
pri
vratih
.
Ni
to
soba
za
razvajeno
oko
.
Oprava
v
empirnem
slogu
se
ne
čuti
domače
v
njej
,
Napoleonovo
oprsje
na
stebru
pod
palmo
se
ne
poda
v
okvirju
nizkih
sten
.
Napoleonove
slike
:
tu
Napoleon
med
svojimi
maršali
,
tam
Napoleon
,
ki
nosi
pri
Arcole
zastavo
—
niso
na
pravem
mestu
.
Kot
niso
na
pravem
mestu
tudi
ti
,
drug
jezik
govoreči
,
drugače
oblečeni
tujci
...
Skoz
razpoke
ob
oknih
je
našla
burja
pot
v
sobo
.
Zagrinjala
se
gibljejo
,
plamen
debelih
voščenic
se
zvija
.
„
Držimo
kvarte
,
da
nam
jih
ne
odnese
,
“
pravi
Louis
de
Regipont
.
Andrian
posluša
,
skrb
in
sočutje
se
pokažeta
v
njegovi
simpatični
fizionomiji
.
„
Ubogi
kmetje
!
“
izpregovori
otožno
,
„
koliko
škode
jim
naredi
ta
vihar
!
Odkriva
hiše
,
zanaša
kamenje
in
pesek
na
njive
.
“
„
Ah
,
res
!
“
vzdihne
Mabelle
.
„
Koliko
škode
bo
šele
pri
mlinih
,
“
pravi
naglo
Chapotin
in
se
potegne
nervozno
po
pokonci
stoječih
pšeničnih
laseh
.
On
ne
igra
,
posluša
raztreseno
,
se
ozira
v
okno
.
„
Morda
odnese
narastla
Reka
tudi
ljudi
.
Grozno
silo
ima
deroča
voda
.
“
„
Glej
,
glej
!
“
odloži
Regipont
za
hip
kvarte
.
„
Prijatelj
Chapotin
,
izdajaš
se
!
Kaj
stavim
,
da
stanuje
najlepša
in
najbolj
naivna
vseh
tukajšnjih
lepih
deklet
doli
v
kakem
mlinu
.
Boga
mi
!
Zardel
je
!
Kličem
vas
vse
na
pričo
...
“
„
Najlepša
dekle
je
Mihčeva
Rezika
,
“
pogleda
Mabelle
šegavo
Chapotina
.
Strogo
izpregovori
komisar
:
„
Želja
cesarjeva
je
,
da
se
priljubimo
Kranjcem
,
ki
imajo
zelo
razvit
čut
za
poštenje
.
Zato
naj
se
ne
vtika
nihče
za
zabavo
v
tukajšnja
dekleta
.
Kaj
,
Chapotin
?
Vi
imate
poštene
namene
?
Hvalevredno
.
Toda
vprašajte
ošabnega
mlinarja
,
če
vam
da
svojo
hčer
,
francoskemu
škricu
!
Prijatelji
!
Prisvojil
si
je
cesar
deželo
z
močjo
orožja
—
pa
si
ni
prisvojil
src
deželanov
.
Mi
,
ki
bomo
komaj
uredili
varnost
in
splošno
zaostalost
po
Iliriji
—
mi
smo
tem
kmetom
le
četa
razbojnikov
.
Dovolj
o
tem
.
Kralj
!
“
„
Dama
!
“
Andrian
pogleda
zmagovito
komisarja
,
Mabello
.
Martin
de
Moussage
pogleda
mladeniča
,
hčerko
in
ljubezniv
smehljaj
zašije
kot
soince
na
mračnem
obrazu
:
„
Sreča
hodi
za
vami
,
prijatelj
Andrian
.
“
„
Narobe
bi
bilo
bolje
,
“
meni
Andrian
in
odrine
dobitek
od
sebe
.
—
„
Brez
skrbi
,
monsieur
de
Varburg
!
Vi
ste
ljubljenec
sreče
na
vsakem
polju
,
“
zbode
mladega
intendanta
njegov
tajnik
in
potegne
nerad
zlatega
napoleona
iz
pletene
mošnje
.
Kako
srečo
ima
res
ta
Andrian
.
Že
njegova
zunanjost
je
tako
prikupljiva
.
Bledo
pesniško
obličje
vzbuja
zanimanje
;
zaupanje
,
ljubezen
blaga
Andrianova
duša
.
Naklonjen
mu
je
bil
guverner
Marmont
,
naklonjen
mu
je
Bertrand
.
Iz
stare
rodbine
je
in
že
njegov
oče
je
bil
znan
z
Marmontom
.
Tako
je
dobil
,
čeravno
zelo
mlad
,
ugledno
postojnsko
intendanturo
—
ki
je
pa
le
prva
stopinja
do
višje
časti
.
—
De
Regipont
ni
nevoščljiv
.
Vendar
mu
dene
včasih
težko
,
da
je
Andrian
mlajši
od
njega
,
da
so
mu
odprta
vrata
do
sreče
nastežaj
,
ko
se
odpirajo
njemu
le
nerada
,
le
malo
.
Rojen
iz
rodbine
,
ki
je
bila
znana
po
svoji
vdanosti
do
kralja
,
je
gnala
Regiponta
samo
potreba
v
Napoleonovo
službo
.
Prevare
življenja
so
vtisnile
svoj
pečat
vanj
,
bolehav
je
,
razburljiv
,
neznatne
postave
.
Kako
naj
ga
ljubi
Mabelle
?
On
pa
jo
obožuje
,
kot
jo
obožuje
Callot
—
brez
nade
.
Trije
prijatelji
—
eno
dekle
.
Dobro
bo
to
samo
,
dokler
ne
pokaže
dekle
naklonjenosti
do
enega
izmed
njih
.
Zdaj
se
preoblačijo
in
češejo
,
pesnikujejo
in
bahajo
samo
njej
na
čast
.
Ona
pa
ne
razume
tega
,
ali
se
vsaj
dela
tako
.
Svetle
so
naramnice
uradniške
obleke
,
snežnobeli
so
telovniki
,
tenki
predprsniki
.
Mabelle
ne
gleda
na
to
.
Pač
pa
gleda
gospa
Armande
na
vsako
malenkost
v
kretnji
in
besedi
.
Visoko
nosi
ona
svoj
tenki
nosek
,
se
spušča
milostno
v
pogovor
s
potomci
starih
plemiških
rodbin
,
toda
prezira
njihovo
službo
,
kakor
prezira
službo
svojega
moža
—
in
sploh
moža
.
Tragičen
je
ta
zakon
.
Zakaj
je
vzela
markiza
Martina
?
Kdo
ve
in
kdo
vpraša
?
Dvori
in
kvarta
se
pri
Martinu
,
a
ne
povprašuje
tako
intimnih
stvari
.
Zanimiva
sta
pa
oba
.
Vedno
bleda
markiza
de
Villeneuve
je
silno
privlačna
.
Vsak
bi
ji
odpodil
rad
vsaj
za
hip
sanjavo
žalost
iz
modrega
očesa
,
raz
visoko
čelo
,
ji
pogladil
pepelnate
mehke
kodre
,
da
ne
bi
zatrepetala
več
bleda
usta
v
bolestnem
spominu
,
da
bi
se
ustavila
njena
duša
na
vedni
poti
v
mučno
bolest
preteklosti
...
Pozabi
,
bodi
srečna
,
Armande
!
Ne
moreš
?
Zakaj
ne
?
Štiridesetim
letim
se
že
približuje
Martin
de
Moussage
,
vendar
prekaša
po
postavi
in
obličju
vse
čestilce
svoje
hčere
.
Plemenitega
,
ponosnega
duha
je
,
jeklene
volje
,
nežnega
srca
.
Zakaj
ga
zaničuje
lastna
žena
?
Mnogo
čudnih
zakonov
se
je
sklenilo
ob
revoluciji
.
Markiz
de
Villeneuve
je
umrl
na
sramotnem
odru
,
premoženje
mu
je
zapadlo
.
Njegova
vdova
mu
je
imela
slediti
.
Martin
,
takrat
samo
Moussage
,
brez
vsakega
„
de
“
,
je
bil
znan
jakobinec
.
Pravijo
,
da
je
bil
sin
tlačana
Armandinega
očeta
...
To
pojasnjuje
vse
...
Tlačan
je
smel
rešiti
markizo
,
toda
ostal
je
tlačan
.
Ženski
ponos
ne
priznava
moške
plemenitosti
.
Armande
uživa
varno
mesto
na
strani
znanega
antirojalista
,
čestilca
Napoleonovega
—
hvaležnosti
ne
kaže
Martinu
nobene
.
Proti
njemu
je
še
vedno
markiza
in
še
celo
Manon
,
stara
dojka
Armandina
,
se
vede
nekako
prezirljivo
napram
Martinu
.
In
on
?
Lep
je
,
toda
strog
,
teman
.
Morda
je
ljubil
ponosno
markizo
.
Puste
razmere
!
Solnčni
žarek
v
temi
med
komisarjevo
dvojico
je
nežna
,
zlatolasa
hčerka
.
Svojo
ljubezen
deli
ona
med
oba
enako
,
ne
razume
,
ne
vpraša
,
kaj
da
je
med
njima
.
Ljubo
dete
!
Kdo
doseže
tak
zaklad
?
Gotovo
samo
Andrian
...
Zašumi
v
peči
,
ploha
udari
ob
okna
.
Tožno
pogleda
Mabelle
očeta
:
„
Oh
,
zima
!
In
pri
nas
cvete
še
!
Slišiš
,
papa
?
Kaj
ne
tulijo
volkovi
?
Rekli
so
mi
v
Parizu
,
da
nas
požro
tu
...
Uboga
mama
!
“
Bridko
pogleda
Martin
na
vrata
.
V
bližnji
sobi
žaluje
Armande
sama
.
V
viharni
noči
,
ko
si
išče
vsakdo
ljube
družbe
,
se
muči
ona
s
sencami
preteklosti
,
samo
da
ne
prenaša
njegove
bližine
.
Bližine
plebejca
,
revolucionarja
,
bonapartista
...
Neizprosna
usoda
,
zakaj
si
vrgla
Martina
na
pot
markize
?
Žrtvovala
se
je
.
Ne
da
reši
sebe
.
Ona
bi
bila
rajši
umrla
,
kot
postala
tlačanova
žena
.
Zaradi
hčerke
je
vzela
tlačana
—
zaradi
nje
prenaša
njegovo
varstvo
in
ime
.
A
to
je
veriga
ponižanj
za
oholo
komteso
d
’
Auxerre
.
Pa
v
hčerki
sanja
,
pričakuje
novega
življenja
.
Po
njej
se
vrne
v
stare
odnošaje
,
za
njo
spletkuje
,
njo
bi
prodala
kakemu
plesnivemu
dostojanstveniku
Ljudevita
XVIII.
O
,
ne
zakrivaj
mi
,
Armande
,
strastnih
misli
in
želja
,
ki
ti
oživljajo
trpeči
,
bledi
obraz
,
ki
ti
bude
nekdanji
ogenj
v
očeh
.
Vem
,
kaj
snuješ
in
želiš
.
V
tajni
zvezi
si
z
ideologi
,
ki
jih
sovraži
Napoleon
,
s
poeti
,
ki
gore
za
staro
dinastijo
.
Ti
delaš
in
upaš
z
njimi
.
Da
se
povrne
za
Francijo
tako
pogubno
kraljestvo
...
Kaj
vedo
ti
ošabni
emigranti
o
ljubezni
do
domovine
,
kdaj
je
bilo
Bourboncem
mari
ljudstvo
?
Samo
po
milosti
božji
hoče
vladati
kralj
,
samo
sebe
išče
samogolta
čreda
markizov
in
chevalirjev
,
grofov
in
baronov
.
Kriče
o
krivici
,
o
Napoleonovem
uzurpatorstvu
—
radi
jemljejo
svoja
posestva
iz
njegovih
rok
,
radi
uživajo
plod
njegove
umne
zakonodaje
;
na
skrivnem
pa
se
vežejo
z
Anglijo
,
ščujejo
narod
zoper
cesarja
.
Brezumna
ljubezen
mladeničeva
,
ki
se
ni
ohladila
v
letih
preziranja
—
vdanost
tlačana
branita
Napoleonovemu
podložniku
,
da
nastopi
zoper
lastno
ženo
,
brani
mu
ljubezen
do
Mabelle
.
Neznosno
stanje
!
Da
se
vrne
res
Bourbon
—
vrgla
bi
Armande
verige
tega
zakona
od
sebe
...
Pove
Mabelli
,
da
nimaš
pravice
do
nje
,
ker
ni
tvoj
otrok
.
Sam
ostaneš
,
Martin
...
Morda
ti
postreže
gospa
markiza
tudi
z
ječo
,
z
guillotino
.
In
kajne
,
Martin
—
tedaj
umrješ
rad
?
Če
ugasne
Franciji
luč
svobode
,
če
ti
utone
edina
zvezda
—
Mabelle
!
Zdaj
te
ljubi
.
A
da
izve
!
...
Nič
ne
ve
doslej
Mabelle
o
očetovi
smrti
.
Strog
molk
je
zapovedal
Manoni
,
sama
si
ga
je
naložila
Armande
,
da
ne
kali
sreče
detinskih
let
svoje
ljubljene
.
Nič
ne
ve
o
strahoti
ječe
v
koncieržeriji
.
Usmiljena
roka
je
izbrisala
otroku
mučne
spomine
.
Mabelle
občuduje
Napoleona
,
ljubi
svojega
očima
,
občuje
ljubeznivo
s
prostakom
.
Otrok
revolucije
ne
pozna
razlike
stanu
.
Toda
—
ali
se
utaji
materinih
dedov
kri
v
hčerki
?
Kadar
razodene
Armande
Mabelli
prošlost
,
kadar
obude
materine
solze
spomin
,
ponos
?
Kaj
niso
plemičem
prirojena
taka
čuvstva
?
Mabelle
ni
vzrastla
v
aristokratskem
salonu
,
ob
njeni
zibeli
je
zvenela
marseljeza
,
je
svetil
plamen
gorečega
gradu
.
Vendar
je
vsaka
njena
kretnja
,
beseda
in
hoja
aristokratska
,
njeno
lice
je
lepo
kot
je
bilo
prababice
na
sliki
v
gradu
d
’
Auxerre
,
kot
je
materino
.
Bi
se
li
upal
kmet
tlačan
bližati
se
Mabelli
?
Še
on
,
njen
oče
,
se
ne
upa
objeti
plemenite
pastorke
—
kakor
ni
objel
še
nikdar
markize
de
Villeneuve
.
Zdi
se
mu
,
kadar
gleda
pastorko
,
da
je
to
njena
mati
—
Armande
d
’
Auxerre
.
Taka
je
hodila
med
zlatim
klasjem
...
Rožnata
,
košata
je
bila
Armandina
obleka
takrat
...
Objest
ji
je
razžarila
obraz
.
A
kratka
je
bila
mladostna
sreča
Armandina
.
Da
bi
bila
trajnejša
Mabellina
!
Varoval
jo
bom
.
Največjo
srečo
žene
,
ono
,
po
kateri
hrepenim
tudi
sam
—
srečo
ljubezni
,
naj
okusi
.
Ne
prodaš
,
ne
oddaš
je
,
markiza
!
Kogar
bo
ljubila
,
tistega
naj
vzame
in
če
bi
bil
preprost
kmet
.
Nikdar
naj
ne
deli
Mabelle
materine
,
Martinove
usode
...
Če
bo
ljubila
Andriana
,
ne
bo
ji
branil
...
Zdaj
ni
več
čas
za
zveze
po
stanu
,
zdaj
je
čas
svobode
srca
,
prosto
bo
volil
otrok
revolucije
.
Trpko
stisne
Martin
izrazita
usta
,
vrže
kvarto
.
„
Kralj
!
“
„
Dama
!
“
zakliče
Andrian
.
„
Mariage
!
“
Callot
.
Štejejo
franke
na
mizi
.
Louis
de
Regipont
si
popravi
čemerno
ovratnik
.
Kaj
koristi
njemu
,
da
jezdari
na
Prem
?
Ostani
doma
,
Louis
,
sadi
lipe
pod
Sovičem
,
računi
in
piši
...
Črn
si
,
neznaten
,
Andrian
je
lep
.
Mariage
!
hrupen
smeh
spremlja
to
besedo
,
udari
skoz
vrata
.
Visoka
postava
,
ki
sloni
ob
oknu
druge
sobe
,
se
zgane
.
Mariage
!
Kaj
se
smeje
!
In
Martin
tudi
...
Porogljivo
buči
njegov
smeh
do
nje
.
Mariage
!
Ne
boš
možil
Martin
Moussage
vnukinje
grofa
d
’
Auxerre
,
ne
!
Vrne
se
kralj
—
Mabelle
je
dedinja
očetove
in
dedove
zapuščine
.
Mabelle
je
bogata
.
Na
zlate
kodre
ji
položim
bleščeč
venec
,
knežji
venec
.
Mabelle
bo
sijala
na
kraljevem
dvoru
...
Sijaj
,
čast
bosta
Mabelli
nadomestilo
za
prazna
leta
mladosti
.
Armande
pritisne
vroče
čelo
na
šipo
.
Zdi
se
ji
,
da
jo
vpraša
bučeči
vihar
:
Prazna
leta
?
Kaj
ne
uživa
ljubezni
svoje
matere
,
nežne
skrbi
Martinove
?
Tlačanovo
!
Haha
!
Ponujal
ti
je
nekdaj
venec
rdečih
rož
—
zakaj
si
ga
pomendrala
,
Armande
?
Morda
bi
bila
uživala
srečo
...
Ob
tlačanu
?
O
vihre
šumne
,
nagle
,
ne
vzbujajte
preteklosti
,
ne
kličite
bojev
prihodnosti
...
Mariage
!
Zopet
...
In
Martinov
bučen
smeh
.
Ne
boš
možil
moje
hčere
,
tlačan
!
—
Tresoče
roke
odpre
naglo
vrata
.
Objokana
,
nežne
črte
razdejane
kot
cvetna
greda
po
viharju
,
stoji
črno
oblečena
žena
na
pragu
,
roke
ji
cefrajo
batistasto
rutico
.
„
Mabelle
!
“
kličejo
njena
usta
in
oči
.
„
Mama
!
Moja
mama
!
“
skoči
hčerka
k
njej
.
Tesno
se
objameta
.
Martin
stisne
ustni
.
Radodarna
je
natresla
zima
obilo
belih
kosmov
iz
svojega
sivega
plašča
.
V
globokem
snegu
so
se
stiskala
brda
,
so
dremale
hoje
,
ko
je
klical
zvon
sv.
Helene
na
Premu
farane
,
da
si
pridejo
izprosit
blagoslova
za
leto
1812.
Barkini
so
se
spuščali
raz
brda
,
se
vzpenjali
na
breg
,
opiraje
se
na
debele
kravalje
,
in
prihajali
razgretih
obrazov
v
sedež
njihove
gosposke
,
v
davni
,
slavni
Prem
.
V
graščinski
krčmi
pri
Juriju
so
se
poživili
ob
kapljici
kuhanega
vina
.
Odlagali
so
jančje
kučme
,
si
brisali
potna
čela
in
rdeče
nosove
ob
rokave
rjavega
kožuha
,
si
pogladili
kitico
,
ki
je
štrlela
še
marsikateremu
iz
zatilnika
v
svet
,
in
stepali
sneg
raz
nenamazane
škornje
.
Pa
hitro
so
zapuščali
krčmo
.
Par
vojakov
Francozov
pije
v
njej
,
ne
moreš
govoriti
po
duši
.
Z
žarečim
ogljem
so
si
prižigali
možje
pipice
in
odhajali
na
prostor
pred
cerkvijo
,
staro
zborovališče
kmetov
,
počivališče
rajnih
,
ki
spe
tako
sladko
pod
senco
mogočne
lipe
.
Drugič
je
vabil
zvon
sv.
Helene
.
Pisane
gruče
so
se
zbirale
pred
nizko
cerkvijo
.
Zorna
lica
deklic
žare
iz
belih
peč
,
nagubani
obrazi
starih
in
polni
mlajših
žen
se
skrivajo
v
resah
sive
volnene
rute
,
zvezane
nad
čelom
.
Deklice
se
košatijo
z
kočamajkami
iz
domačega
sukna
,
pisanimi
krili
iz
barvanega
platna
,
žene
z
belimi
kožuhi
do
kolen
,
z
debelimi
batirankami
.
Čevlje
visokih
peta
nosijo
ženske
in
moški
;
kako
bi
sicer
mogli
po
visokem
snegu
do
cerkve
,
in
na
tak
svet
dan
,
na
Mali
Božič
,
ne
sme
biti
kristjan
brez
sv.
maše
in
božje
besede
.
Bog
,
da
je
tako
vreme
.
Fantje
se
postavljajo
v
kratkih
suknjah
,
z
gizdavo
čopovko
pod
širokokrajnim
zajčnikom
,
si
popravljajo
rdeče
rutice
za
vratom
,
štejejo
svetle
gumbe
na
naprsnikih
,
otrkavajo
svetle
čevlje
.
O
ta
mladi
svet
!
„
Kaj
pravite
,
boter
,
kaj
bo
iz
tega
?
Prej
so
nosili
kite
na
hrbtu
in
čista
usta
.
Zdaj
strižejo
lase
,
pa
jim
raste
kita
pod
nosom
.
Slabe
navade
,
slabi
časi
,
ni
več
starega
;
hvala
Bogu
,
da
ne
bom
dolgo
.
“
—
Tako
toži
stara
Lunjevka
,
pritegne
ji
strica
njenega
očeta
boter
,
Tomažek
iz
Brc
.
Pa
dolgo
ne
utegne
tožiti
s
staro
znanko
;
prihajajo
z
Ratačevega
in
Janeževega
brda
,
iz
Suhorij
,
iz
Bitinj
,
iz
Male
pristave
in
iz
Mulinov
.
Živogledi
otroci
,
drsajoči
starčki
.
Pozdravljajo
se
,
kašljajo
,
krešejo
ogenj
,
ponujajo
tobačne
mehurje
,
tobačnice
.
„
Ej
Brcaj
,
ali
si
živ
?
Z
batom
te
bo
treba
ubiti
,
krača
stara
.
“
—
„
Mati
Lunjeva
,
kaj
tudi
Vi
ne
mislite
še
umreti
?
“
—
„
Rediš
se
,
Jera
,
rediš
,
vidi
se
,
da
je
loja
,
korenja
in
repe
.
“
—
„
To
je
Vaš
sinček
?
Hej
,
to
bo
vojak
!
Vesel
ga
bo
Napoleon
.
“
—
„
Kaj
vesel
?
Dokler
doraste
,
ne
bo
več
racal
Francoz
tod
,
ne
bo
nas
zapustil
Bog
.
“
—
„
Kranjca
nikoli
,
boter
.
Ali
veste
,
da
je
umrl
Franič
na
Zemnu
?
Da
je
udri
volk
v
Juriševo
stajo
in
zaklal
več
ovac
?
“
—
„
Ej
,
zima
pobira
ljudi
,
volk
ovce
,
smrti
pa
ne
uideš
.
Kako
pa
je
,
boter
Toniš
?
Bo
kaj
svatbe
?
Jerandova
Urša
in
Slomačev
Franc
,
slišim
,
da
se
bosta
vzela
.
“
—
„
Kaj
svatba
?
Saj
nimamo
za
kolače
!
Vse
požro
prokleti
Francozi
.
S
čim
boš
ženil
,
kaj
boš
dal
?
Od
vsake
pravice
moraš
plačati
—
vsak
teden
prinese
nove
nadloge
.
Veste
—
ves
teden
so
peli
petelini
.
Na
Učelah
je
znesla
Paškova
kokoš
jajce
popoldan
!
Jeza
bo
—
prepir
.
“
—
„
Bo
že
razbobnan
po
maši
spet
kak
nov
arrete
...
Vidite
,
kako
prihajata
pooblačena
Peterk
in
Moholič
iz
graščine
?
Slišimo
—
da
bo
nekaj
grešnega
...
Pa
to
vendar
ni
mogoče
—
udarila
bi
strela
iz
jasnega
.
“
Možje
udarjajo
s
palico
ob
tla
,
žene
razširjajo
roke
,
živo
se
gibljejo
čopi
res
na
čelu
,
stara
lica
se
pomlajajo
v
ognju
besede
,
mlada
se
zresne
.
Niso
posebno
veliki
,
ne
posebno
lepi
ti
Barkini
.
Trpljenje
viharne
dobe
,
boji
z
burjo
in
pomanjkanjem
,
so
zarisali
pečat
težke
misli
vanje
.
Pa
so
koščati
,
močni
.
Sveža
je
njih
polt
,
svež
njih
duh
,
neomajana
njih
vera
.
Tajna
bitja
stanujejo
ob
Reki
v
dolu
,
prihajajo
na
brda
,
pravijo
o
minulih
boljših
časih
,
kličejo
kmeta
na
polje
,
ga
bodrijo
v
stiskah
.
„
Vse
je
slabše
pod
Francozom
,
samo
loterija
je
boljša
,
“
razlaga
stara
Premščica
.
„
Je
tako
urejena
ta
loterija
,
da
dobiš
več
amb
in
tern
.
Gospa
Podturnska
je
zadela
,
veste
da
.
Potovka
Žefka
,
tista
,
ki
hodi
v
Ljubljano
,
ji
je
prinesla
petsto
frankov
in
blago
na
rožice
in
skodelice
nove
vrste
.
“
„
Veste
,
da
veste
,
“
se
čudijo
žene
,
možje
pljunejo
in
grdogledi
,
jezljivi
Žigman
iz
Nerina
se
ujezi
:
Hudič
vzemi
francosko
loterijo
!
Sama
sleparija
!
Stavil
sem
skupaj
z
Lenarčičem
,
trikrat
,
vam
pravim
.
Od
hudiča
sem
sanjal
—
na
to
zadene
vsak
krščeni
človek
—
midva
pa
nisva
.
Sleparija
,
vam
pravim
.
Kot
vse
,
kar
je
francosko
.
Pravim
vam
.
Vidite
to
graščinsko
kaščo
?
Kako
naročno
je
bilo
,
ko
je
spravljala
gospoda
našo
desetino
vanjo
.
Če
ti
je
pošlo
žito
,
si
pa
vzel
klobuk
v
roko
in
si
stopil
v
grad
.
Za
denar
in
dobro
besedo
si
kupil
ali
dobil
na
posodo
do
žetve
.
In
kakšne
sitnosti
ljudje
božji
?
Nobene
!
Saj
veste
,
kako
je
bilo
.
Valpet
je
odštel
snope
,
graščinski
hlapec
naložil
—
pa
Bog
!
Kapune
,
piščeta
,
teličke
si
zredil
pa
nesel
v
grad
.
Zdaj
pa
taka
reč
!
“
„
Da
se
Bogu
usmili
!
“
tarna
Anžina
s
Tabra
.
„
Za
toliko
in
toliko
blaga
toliko
in
toliko
denarja
.
Da
nima
Francoz
sitnosti
s
prodajo
,
jo
naklada
ubogemu
kmetu
.
Zdaj
letaj
okoli
,
da
prodaš
blago
,
ženi
v
Trst
,
na
Reko
!
Tu
te
opehari
jud
,
tam
kristjan
.
“
„
In
če
dobiš
tolar
ali
repar
—
ne
moreš
plačati
ž
njim
.
Frank
mora
biti
,
drugega
denarja
noče
poznati
naša
gosposka
.
Frankar
v
gradu
preračuni
:
toliko
žita
,
toliko
denarja
.
Pa
imajo
tam
v
svojem
Babilonu
semenj
za
žito
in
denar
.
Kaj
vemo
mi
!
Frankar
dobiva
vsakih
štirinajst
dni
vesti
,
po
čem
je
eno
in
drugo
in
nam
odmeri
davščino
—
kaj
vemo
mi
kako
.
“
„
Galjoti
so
,
“
pljune
Žigman
,
„
brez
dna
,
kot
berača
Jožine
malha
.
In
če
pomislim
,
da
so
nam
dejali
,
ko
so
prišli
,
da
je
vseh
nadlog
tlačanov
konec
,
da
bomo
živeli
pod
velikim
Napoleonom
kakor
gospoda
,
da
bomo
vsi
enaki
!
Ko
smo
se
ustavili
s
tlako
,
z
desetino
,
so
nam
pa
pokazali
zobe
.
“
„
In
Bog
ve
,
kaj
še
pride
,
“
sklepa
Lunjevka
.
„
Trpimo
voljno
šibo
božjo
,
večno
ne
bo
tako
,
pravijo
gospod
župnik
.
Pravijo
,
da
je
cesar
kot
pijanec
,
ki
se
zaleta
v
vsakega
in
skupi
batine
.
“
„
Bog
ve
,
kaj
nas
še
čaka
,
“
reče
resno
Basa
iz
Bitinj
.
Pa
mi
ostanemo
Barkini
,
ne
postanemo
nikdar
francoski
šišmiši
.
“
„
Saj
vam
pravim
,
“
vzdihne
Žigman
,
„
peli
so
petelini
,
peli
...
Nič
dobrega
nam
ne
pripojo
,
vam
pravim
in
povem
.
“
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
“
zapoje
nenadoma
berač
Jožina
in
stopi
med
govoreče
.
„
Dajte
revežu
beraču
,
dajte
!
Jemljem
tolarje
,
šmarnice
,
groše
bakrene
in
srebrne
—
frankov
ne
maram
.
Dajte
vsaj
ščipec
tobaka
,
svalčic
.
Ej
Žigman
,
“
nadaljuje
berač
,
„
peli
so
petelini
,
pa
ti
bodo
še
peli
kapuni
,
če
boš
kričal
pred
cerkvijo
in
zabavljal
črez
grande
nation
.
Petindvajset
jih
dobiš
po
podplatih
.
Še
je
klop
v
stolpu
,
Žigman
,
bič
,
konopci
,
leskovka
je
še
tam
za
jezičneže
,
nepokorneže
.
“
„
Glej
,
glej
čeljustnika
,
kako
se
čeljusti
,
“
se
obregne
Žigman
.
„
Si
se
pa
že
nakoledoval
,
Jožina
,
večni
malhar
.
Nos
se
ti
sveti
kot
puranu
.
“
„
Naletiš
,
Žigman
,
naletiš
.
Drži
danes
jezik
za
zobmi
.
Žandarji
ne
razumejo
šale
in
nekaj
šaserjev
je
prišlo
od
Sv.
Petra
sem
k
maši
.
Z
njihovim
častnikom
sva
sklenila
prijateljstvo
.
Navsezgodaj
sem
moral
tolči
pri
Jerici
po
škantu
,
razgovarjal
sem
se
po
njihovo
s
temi
zlomki
.
‚
Inpedeven
?
‘
so
me
vprašali
,
jaz
pa
:
‚
Ovi
,
ovi
‘
...
‚
Napoleon
velikega
cesarja
‘
,
so
dejali
,
‚
nubevon
na
njegovega
santé
.
‘
Pil
sem
pa
godel
.
Častnik
me
je
vprašal
,
če
ne
bi
šel
na
pomlad
v
Pariz
,
cesar
da
nima
tam
takega
godca
,
povzdignil
bi
me
v
barona
,
me
počastil
kot
ljubljansko
žlahtno
gospodo
,
ko
je
prišla
v
Pariz
.
“
„
Na
samo
sveto
Novo
leto
se
lažeš
,
Jožina
,
“
ga
okrega
resno
Lunjevka
.
„
V
peklu
ti
bodo
ščipali
pregrešni
jezik
.
“
„
Bog
Vas
ne
usliši
,
botra
,
“
se
reži
berač
,
„
redki
zobje
in
Vaše
škrbine
...
Častnik
me
je
,
Bog
ve
da
!
povabil
.
Povedal
sem
mu
,
veste
,
kako
sem
godel
v
Benetkah
na
Markovem
trgu
.
Greh
je
praviti
to
na
tako
svet
dan
—
res
pa
je
—
da
so
se
zaljubile
vse
gospe
v
mene
.
Zato
me
je
pregnal
njihov
cesar
—
njegova
gospa
,
veste
—
hehehe
...
“
Berač
se
zavija
v
mastni
kožuh
,
ki
poka
in
se
trga
na
vseh
koncih
in
krajih
,
in
se
trese
od
smeha
.
„
Hoho
,
Jožina
!
Predebela
je
ta
!
“
mu
odgovarjajo
smeje
se
.
„
Vemo
pač
,
da
te
je
hotela
postaviti
Marija
Terezija
za
generala
vseh
ušivcev
.
Vemo
,
da
si
bogat
.
Toliko
živine
kot
ti
ne
preredi
noben
gospodar
ob
Reki
.
“
„
Brigajte
se
za
svojo
živino
,
“
vrača
berač
besede
.
„
Čič
si
je
sezuval
opanke
in
rekel
:
Bolha
,
to
je
vražja
stvar
.
Lazica
,
to
je
dobra
,
blažena
stvarca
.
Veste
,
v
čem
je
berač
cesarju
enak
?
Nobeden
ne
plačuje
desetine
od
svoje
živine
...
“
„
Moška
je
ta
,
Jožina
,
“
se
postavi
Anžina
in
vrže
beraču
bakren
drobiž
.
„
Viš
!
“
vzklikne
:
„
Mihčevi
so
se
pripeljali
.
Oba
gospodarja
,
Rezika
,
dva
hlapca
in
mala
dekla
.
Ti
presneta
Rezika
,
ti
!
Taka
je
,
kot
bi
jo
zamesil
!
Pa
kako
se
je
naštimala
!
Zlato
avbo
,
baržunasto
kočamajko
,
svilen
pripas
.
“
„
Cela
donda
!
“
kima
Lunjevka
,
ki
govori
po
starem
.
„
Se
je
že
oglasil
kak
fantalin
v
mlinu
,
Jožina
?
Saj
si
ti
cela
pratika
,
veš
vse
.
Tudi
Francozom
v
gradu
se
dopade
povodni
kos
.
Chapotin
,
beloglavec
,
je
že
tu
.
Zdravi
,
Mihčevi
,
zdravi
!
Rezičica
,
ptičica
moja
zlata
,
mar
so
te
objedle
in
opikale
čebele
?
“
Pozdravljajo
,
ustavljajo
vaške
veljake
.
Ti
odzdravljajo
resnega
čela
,
stopajo
v
cerkev
.
Na
pragu
se
ozre
Rezika
in
zardi
:
Grajski
pisar
stopa
tik
za
njo
.
Zunaj
se
jeze
nad
ošabnostjo
Mihčevih
.
„
Saj
se
še
žlahtamo
,
“
toži
Lunjevka
;
„
vse
prezira
starega
človeka
;
“
solze
ji
priigrajo
.
„
Ne
bodite
sitni
,
botra
,
“
jo
tolaži
Taborčan
.
„
Mihčevi
se
niso
hoteli
ustaviti
radi
Francoza
.
Da
bi
vlekel
beloglavec
na
ušesa
.
Veste
,
kako
je
Mihcu
nerodno
zaradi
sinov
,
mora
se
izogibati
vsake
zamere
pri
komisarju
.
“
Vse
pokima
,
se
zresni
.
Saj
vedo
,
kako
je
.
Sila
in
moč
sta
vedno
večji
od
pravice
.
Kar
je
storil
Mihčev
Grga
,
se
maščuje
lahko
na
Tonetu
.
Oni
se
je
boril
kot
brambovec
navdušeno
zoper
Francoze
,
je
pomagal
drznim
napadom
du
Montea
.
Kjer
je
podila
bela
cesarska
suknja
modre
Francoze
,
je
bil
on
.
Ko
se
je
zvezal
Napoleon
s
hčerko
starega
cesarja
in
raztegnil
svoje
komolce
v
Kranjski
,
jo
je
odkuril
Grga
na
Špansko
,
kjer
ne
more
užugati
Napoleon
hudih
Španjolcev
,
ki
so
korajžni
kot
Tirolci
.
Grga
se
tepe
tam
s
Francozi
,
četudi
je
ukazal
Napoleon
,
da
se
morajo
Ilirci
,
ki
služijo
pod
drugim
cesarjem
,
vrniti
k
njemu
,
stopiti
v
njegovo
vojsko
.
Takim
se
godi
prav
dobro
.
Toda
Grga
noče
priti
.
In
ker
je
to
približno
tako
,
kakor
če
se
odtegne
fant
,
kadar
lovijo
v
žolnirje
,
pošiljajo
Mihčevi
kapune
in
jarce
,
sveže
maslo
in
smetano
v
grad
.
Saj
veste
,
da
je
postava
taka
,
da
morajo
biti
roditelji
poroki
za
begunca
,
da
je
odgovorna
vsa
občina
zanj
,
da
je
predpisana
kazen
do
500
gld
.
in
še
več
...
Zdaj
pa
bo
Tone
goden
za
žolnirstvo
.
Saj
se
odkupijo
Mihčevi
;
pa
če
bi
hotel
nagajati
komisar
...
Zato
ima
tudi
botra
Mihčeva
večkrat
rdeče
oči
.
Reši
Bog
Kranjsko
nadlog
.
Lovili
bodo
kmalu
...
Saj
ga
ni
več
božjega
miru
.
Delaj
poleti
in
pozimi
,
ko
je
vendar
zima
čas
počitka
za
ljudi
in
živino
.
Včasih
je
bilo
drugače
.
Podelal
si
,
pa
si
se
grel
pri
ognjišču
,
tesal
,
skubil
volno
.
Če
si
šel
v
gozd
po
potrebi
ali
v
graščino
na
tlako
,
si
bil
v
zavetju
in
dobil
si
še
kupico
vina
.
Komisar
pa
se
boji
,
da
se
polenimo
.
Cesta
v
Postojno
,
v
Bistrico
mora
biti
hodna
!
zapoveduje
.
Volkovi
delajo
škodo
.
Ubijaj
volkove
!
Dobiš
nagrado
.
Dan
za
dnem
trebijo
možje
ceste
,
da
morejo
guvernerjevi
ukazi
nemudoma
do
komisarja
,
njegova
poročila
do
intendanta
v
Postojno
,
da
dobiva
komisar
ribe
in
zelenjavo
iz
Trsta
in
Reke
,
da
koračijo
šenpeterski
vojaki
po
Kilovski
cesti
.
Ceste
in
ceste
!
naroča
guverner
.
Od
Reke
do
Trsta
je
zdaj
živo
po
njih
,
dosti
zaslužijo
oštirji
in
vozniki
,
ker
vozijo
blago
iz
turških
dežel
.
In
kadar
se
zljubi
komisarju
,
skliče
rog
kmete
na
lov
.
Več
tlake
kot
prej
!
Toda
tiho
zdaj
...
Komisarjevi
gredo
.
Uh
,
kako
rešeto
ima
dekle
na
glavi
,
kak
lonec
si
je
poveznila
gospa
na
nasvedrane
lase
!
Gospa
—
ta
ne
bo
dolgo
tlačila
trave
.
Posušila
se
je
,
ujeda
se
.
Glejte
,
kak
kožuh
ima
komisar
!
Poslali
so
mu
ga
Bistričani
.
Oj
,
ta
ima
sukno
in
škarje
,
lahko
hodi
pokonci
.
„
Če
te
bo
srbel
jezik
,
Žigman
,
ugrizni
sevanj
,
“
pošepeta
berač
Žigmanu
in
se
zmuzne
v
kot
pri
cerkvenih
vratih
,
ker
prihajajo
njegovi
prijatelji
—
oddelek
vojakov
s
svojim
seržantom
.
V
majhni
cerkvi
so
stale
klopi
po
stari
navadi
samo
na
moški
strani
;
ženski
svet
je
klečal
.
Klopi
so
bile
častni
prostori
za
starost
;
samo
sive
glave
so
se
svetile
po
njih
.
Otroci
so
se
zbirali
pred
oltarjem
,
ženske
na
levo
,
fantje
posred
cerkve
.
Toda
magnati
iz
mlinov
so
si
znali
priboriti
sedeže
tudi
za
svoje
ženske
.
Ob
zidu
pri
desnem
stranskem
oltarju
so
imeli
klop
Mihčevi
.
Lepo
porezljani
klopi
pred
velikim
oltarjem
sta
bili
graščinski
.
Sivolasi
župnik
stopi
na
prižnico
nenavadno
resnega
,
trudnega
izraza
.
Kot
bi
hotel
reči
:
Gospod
,
kako
dolgo
še
?
Bere
evangelij
in
glas
se
mu
trese
.
Pridiga
in
se
ustavlja
v
govoru
.
Opominja
farane
,
da
hodi
antikrist
po
svetu
in
si
išče
pristašev
.
Trdni
naj
ostanejo
v
veri
očetov
,
