seje
lesketal
ogenj
osvete
,
glas
je
klical
maščevanje
.
Zato
se
je
je
bal
.
Čudil
se
je
pa
Marijanici
,
zakaj
njena
ljubezen
se
mu
je
zdela
močna
,
nenavadna
.
Saj
je
celo
sedaj
,
ko
je
ravnokar
izvedela
,
da
iz
te
ljubezni
ne
more
biti
nič
,
da
jo
je
pustil
Ivan
na
cedilu
,
ostala
mu
zvesta
in
zadrževala
mater
v
njeni
togoti
,
ko
je
le-ta
sipala
kletev
na
nezvestega
njegovega
sina
.
Beligoj
je
spoznal
čisto
,
nesebično
ljubezen
Marijaničino
,
in
to
je
omamilo
tudi
njegov
hladni
razum
.
Všeč
mu
je
bila
v
tem
hipu
,
da
si
je
mislil
:
„
O
,
ko
bi
bila
to
moja
sinaha
!
Ta
bi
ljubila
moža
!
“
Toda
spomnil
se
je
testamenta
,
spomnil
se
je
polovice
Višave
.
Stisnilo
ga
je
v
grlu
.
Pod
nogami
ga
je
začelo
peči
.
Stopil
je
korak
bližje
k
njima
in
iztisnil
s
težavo
iz
grla
besede
:
„
Sedaj
vesta
:
Ljubezen
je
proč
!
“
Nato
jo
je
pobral
brž
od
hiše
,
kakor
bi
se
bal
koga
.
„
Haha
!
Ljubezen
je
proč
!
Tvoj
sin
bode
še
stegoval
roke
za
njo
!
Iskal
bo
ljubezni
,
pa
je
ne
bo
.
Ljubezen
je
vrgel
proč
,
zato
pride
prokletstvo
!
“
„
Strašna
ženska
!
“
zastokal
je
Beligoj
in
bežal
,
bežal
.
Marijanica
se
zgrudi
pred
materjo
.
Na
mesto
sovraštva
se
pokaže
na
Magdaleninem
obrazu
strah
in
materina
ljubezen
.
„
Marijanica
!
“
krikne
prestrašena
in
se
sklene
h
hčerki
.
„
Ti
umrješ
.
“
Solze
se
uderč
materi
,
ko
vidi
hčerko
tako
strto
.
„
Proklet
!
“
sikne
srdita
,
in
jeza
in
sovraštvo
vzkipi
v
njenem
srcu
do
njega
,
ki
je
pouzročil
vse
to
.
Zbere
vse
moči
telesa
in
nese
onemoglo
hčerko
v
hišo
.
—
Marijanica
je
za
vratmi
radovedno
poslušala
razgovor
med
materjo
in
neznanim
možem
.
Srce
ji
je
skopitljalo
,
ko
je
izvedela
,
da
je
ta
mož
Ivanov
oče
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
se
njene
sanje
zdaj
uresničijo
.
Toda
oj
,
kako
jo
je
bolelo
,
kar
je
izvedela
!
Vsaka
beseda
,
izgovorjena
tako
mirno
,
jo
je
ranila
,
in
srce
je
krvavelo
in
trepetalo
.
Tiščala
je
roke
na
prsi
,
glavo
pa
naslanjala
na
steno
.
Vpila
bi
bila
bolečine
in
žalosti
,
toda
bala
se
je
in
sramovala
pokazati
,
kaj
čuti
.
Ko
je
pa
mati
začela
preklinjati
njenega
Ivana
,
vzkipela
je
vsa
ljubezen
do
njega
,
zatajevati
se
ni
mogla
več
,
vrgla
se
je
na
mater
,
da
bi
zadušila
one
grozne
besede
,
ki
jih
je
bruhalo
hipno
sovraštvo
.
Ljubila
ga
je
vkljub
temu
,
da
jo
je
pahnil
od
sebe
.
Udarci
so
bili
za
Marijanico
prehudi
.
Načrti
,
ki
jih
je
bila
naredila
Magdalena
,
bili
so
hipoma
razdrti
.
Tisto
sladko
maščevanje
se
je
razpršilo
v
nič
,
in
čutila
je
,
da
je
ostala
Maruša
zmagovavka
.
Toda
njen
maščevalni
duh
ni
miroval
,
iskal
je
novih
potov
,
kateri
bi
privedli
njeno
hčerko
na
Višavo
in
njo
do
zmage
.
Pa
spoznala
je
,
da
je
prišla
s
poti
,
da
je
izgrešila
cilj
,
in
da
se
ne
bode
mogla
maščevati
.
Seveda
je
to
ni
potolažilo
,
a
da
bi
se
ponižala
in
bi
klicala
Ivanu
v
spomin
njegove
obljube
,
kazala
mu
žalostne
nasledke
zakona
brez
ljubezni
,
za
to
je
bila
preponosna
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
bi
se
s
tem
preveč
ponižala
tudi
pred
Marušo
.
—
„
Proklet
!
Segel
si
po
mrzlem
denarju
in
vrgel
proč
gorko-čuteče
srce
!
Proklet
!
“
Tolažila
je
hčerko
,
katera
ni
mogla
več
zatajevati
,
kako
hudo
jo
je
potrlo
vse
to
,
in
je
sedaj
jokala
,
tarnala
in
mrla
za
izgubljenim
ženinom
.
„
Mati
,
jaz
grem
za
njim
!
Jaz
ga
ljubim
!
“
„
Ha
!
Za
njim
?
Ti
,
moja
hči
?
O
,
seveda
,
le
pojdi
tja
gori
,
pa
poklekni
predenj
,
povzdigni
roke
in
ga
prosi
:
Vzemi
me
!
Vzemi
me
!
Smejal
se
ti
bode
,
a
Maruša
te
bode
zasramovala
.
Ali
misliš
,
da
te
bode
maral
?
Ti
ne
poznaš
pohlepnih
ljudij
!
“
„
Ali
v
mojem
srcu
je
samo
Ivan
!
“
„
Iztrgaj
si
ga
!
Vrzi
vun
tega
človeka
,
vun
iz
srca
!
Ne
misli
nanj
!
On
nima
srca
,
pohlepnež
je
,
ki
za
denar
proda
svojo
izbrano
nevesto
.
Prodal
bi
pa
tudi
ženo
,
ako
bi
mu
kdo
obljubil
denarja
za
njo
!
“
„
Pa
kako
bodem
mogla
brez
njega
živeti
?
“
„
Ha
!
To
vprašaš
,
to
?
Lažje
kakor
ž
njim
sedaj
,
ko
ga
poznaš
.
Pozabi
ga
!
O
,
saj
pridejo
drugi
,
katerih
srce
ni
kaljeno
v
pohlepu
.
“
„
Pa
vendar
,
mati
,
jaz
grem
za
njim
,
jaz
ga
tako
ljubim
!
“
„
Kaj
?
Moja
hči
naj
se
hodi
ponujat
?
Nikdar
!
On
ve
dobro
,
kje
si
.
Ako
bi
te
maral
,
prišel
bi
pote
.
Pahnil
te
je
od
sebe
premišljeno
,
in
ti
nisi
na
sramoti
.
“
„
Kako
mi
je
hudo
!
“
„
O
,
še
hujši
bi
ti
bilo
ob
strani
moža
,
čigar
srce
ima
v
oblasti
pohlep
.
Pozabi
ga
!
Ti
ga
moraš
pozabiti
!
Ej
,
saj
se
jih
ne
manjka
drugih
!
“
Marijanica
pa
je
le
mislila
na
Ivana
in
jokala
zanj
,
a
Magdalena
mu
je
želela
vse
hudo
,
še
bolj
pa
Maruši
.
Ko
pride
nekega
dne
mimo
Kokotova
Jera
,
ji
naroči
:
„
Ako
greš
na
Višavo
,
reci
tisti
nesrečnici
,
tisti
Maruši
,
da
je
je
sam
vrag
vesel
!
“
Jera
se
nasmehne
in
gredoč
godrnja
:
„
Lej
,
lej
,
kako
jo
grize
!
O
,
Maruša
jo
je
pa
izvila
!
Nisem
vedela
,
da
je
tako
pretkana
.
Ne
boš
si
prstov
oblizovala
na
Višavi
,
ne
ti
,
Magdalena
,
pa
tudi
tvoja
hči
ne
.
“
Ivana
je
peklo
v
srcu
.
Čutil
je
,
da
ne
dela
prav
,
ker
ne
gre
v
Samoto
.
Pa
se
vendar
ni
mogel
odpraviti
tja
doli
.
Bal
se
je
,
da
ne
bi
zaigral
polovice
Višave
.
Že
tako
se
je
še
nagibal
k
Marijanici
toliko
,
da
je
Višava
komaj
zmagovala
.
„
No
,
sedaj
sem
pa
že
odpravil
tisto
punico
“
,
pravi
mu
kmalu
potem
oče
.
„
K
nji
sem
bil
šel
.
“
„
Ali
ste
jo
videli
?
“
„
O
videl
,
pa
sem
ji
povedal
,
da
je
tista
ljubezen
proč
.
“
„
To
ste
ji
rekli
,
in
kaj
je
dejala
?
“
„
I
,
kaj
!
S
staro
sta
nekaj
vpili
in
regljali
,
in
ko
te
je
začela
stara
preklinjati
,
sem
pa
šel
.
“
„
Preklinjala
me
je
?
“
„
O
,
pa
še
kako
!
“
„
Tako
,
preklinjala
me
je
!
“
Ta
misel
mu
je
ostala
in
dražila
njegov
ponos
.
Zdelo
se
mu
je
čudno
in
grozno
,
da
bi
ga
kdo
preklinjal
,
a
preklinjanje
matere
njegove
Marijanice
ga
je
nad
vse
užalilo
in
vzbujalo
srd
.
„
Tako
,
kolnejo
me
!
O
,
sedaj
pa
lahko
mislim
,
da
niso
ljubile
mene
,
ampak
moj
denar
.
Hahaha
.
“
Tako
si
je
tolažil
užaljeni
Ivan
vest
,
in
pohlep
je
zmagal
.
In
stvari
so
se
polagoma
razvijale
.
Beligoj
,
ki
je
ostal
na
Višavi
,
in
Maruša
,
sta
bila
kmalu
dobra
prijatelja
.
Preštudirala
sta
bila
dobro
testament
,
in
sedaj
sta
vsa
čisto
skrbela
za
časno
srečo
Ivana
in
Rezike
.
„
Čas
je
,
da
se
vzameta
.
“
Tako
sta
sklenila
Beligoj
in
Maruša
,
in
kmalu
potem
sta
bila
Ivan
Debeloglav
in
Rezika
Glavan
na
oklicih
.
„
Ta
dva
sta
srečna
,
“
govorili
so
ljudje
,
katerim
je
denar
sreča
,
ljubezen
nič
.
Tiste
dni
je
nekdo
po
noči
potrkal
v
Samoti
na
okno
.
Marijanica
je
vztrepetala
,
zakaj
spoznala
je
,
da
trka
Ivan
.
Srce
je
hotelo
,
naj
se
mu
odzove
,
in
ko
le
trka
in
trka
,
hoče
zares
k
oknu
.
„
Kaj
?
Greš
precej
nazaj
!
“
zagrmi
v
hipu
mati
in
jo
pahne
nazaj
.
Sama
pa
zajme
vode
,
stopi
k
oknu
,
odpre
in
vpraša
zamolklo
:
„
Kdo
je
?
“
„
Jaz
sem
,
Marijanica
,
jaz
,
tvoj
Ivan
.
“
„
Ha
!
Ti
nesramnež
,
ti
!
“
Takrat
pa
všk
!
prileti
Ivanu
voda
v
obraz
.
„
To
imaš
,
slepar
lažnjivi
!
To
je
moj
blagoslov
,
druzega
pa
še
dobiš
!
“
Magdalena
zapre
okno
,
a
Ivan
odide
preklinjaje
—
—
—
Mislil
je
,
da
se
mu
bode
Marijanica
oglasila
,
ga
poslušala
in
mu
odpustila
,
ko
ji
pové
,
kaj
hoče
testament
,
in
jo
prosi
odpuščenja
.
Tak
sprejem
pa
ga
je
raztogotil
,
da
je
s
silo
zatrl
vse
misli
,
ki
so
ga
spominjale
Marijanice
.
Nekam
rad
je
šel
z
Reziko
—
k
poroki
,
Beligoj
in
Maruša
sta
bila
vesela
in
sta
dejala
:
„
Kako
se
to
vse
spremeni
!
Kako
se
imata
rada
!
O
,
še
prav
srečna
bosta
!
“
Nekaj
let
potem
.
Ivan
Debeloglav
ni
bil
zadovoljen
v
zakonu
.
Imel
je
premoženje
,
bahal
je
lahko
,
vendar
ni
bil
srečen
,
ni
bil
vesel
tako
,
kakor
bi
bil
lahko
,
kakor
je
mlad
mož
ob
strani
mlade
,
ljubeznive
žene
.
Rezika
ni
bila
po
tem
,
da
bi
sladila
možu
ure
grenkih
izkušenj
,
da
bi
ga
tolažila
ob
času
nevolje
,
mu
dajala
poguma
v
trenutkih
,
ko
ga
napada
malosrčnost
.
Vedela
ni
,
kdaj
ga
tlačijo
skrbi
,
kdaj
potrebuje
razvedrila
,
katerega
mu
tudi
ni
znala
dati
,
zakaj
manjkalo
ji
je
vseh
lastnostij
dobre
žene
:
ljubeznivosti
,
prisrčnosti
,
razboritosti
,
potrpežljivosti
,
s
čimer
bi
bila
blažila
moževo
trdost
.
Zato
je
vstajala
v
njem
nesrečna
mrzkost
do
nje
,
ki
naj
bi
bila
njegova
tovarišica
in
družica
...
Premagoval
se
je
,
kolikor
se
je
mogel
.
Zatiral
je
v
sebi
vse
ono
.
kar
je
vzbujalo
v
njem
zoprnost
do
nje
,
videti
ni
hotel
njenih
slabostij
in
se
je
veselil
,
ako
je
našel
kako
lepo
čednost
in
dobro
lastnost
na
svoji
ženi
.
Toda
ona
ni
vedela
,
kaj
je
in
kaj
mora
biti
možu
žena
.
Kadar
bi
bila
rada
ljubezniva
,
bila
je
zoprna
,
kadar
je
potreboval
tolažbe
,
bila
je
trda
,
neobčutljiva
.
Zato
ni
mogla
vstati
v
Ivanovem
srcu
ljubezen
,
ki
je
v
zakonu
najtrdnejša
in
najslajša
vez
,
izginilo
je
spoštovanje
in
zaupanje
do
žene
,
brez
katerega
ne
more
biti
zakon
srečen
.
Vsega
tega
ni
bilo
.
In
tudi
zakonskega
blagoslova
ni
bilo
,
tudi
otrok
ni
bilo
,
da
bi
vsaj
le-ti
sladili
težke
dneve
zapuščenemu
možu
...
Prokletstvo
!
Ivanu
se
je
zdelo
,
kakor
bi
se
mu
bilo
zlato
v
roki
spremenilo
v
ničvredno
peno
.
In
v
srcu
so
vstajale
stare
želje
po
sreči
,
in
vstajalo
je
kesanje
.
Njegove
misli
so
hitele
k
zavrženi
Marijanici
.
Duh
mu
je
slikal
srečo
,
ki
bi
jo
užival
poleg
nje
.
Ivan
se
je
kot
trezen
,
pošten
zakonski
mož
boril
s
temi
zapeljivimi
željami
,
zavračal
nemirne
misli
in
se
posmehoval
nesmiselnemu
kesanju
in
taki
blesteči
sreči
,
ki
mu
jo
je
slikal
težkobrzdani
duh
.
Dostikrat
je
premagal
želje
in
misli
,
včasih
so
pa
blesteče
slike
v
njegovem
srcu
zapustile
neizbrisne
sledove
.
Tako
je
bil
v
vednem
boju
sam
s
seboj
.
In
ker
je
bil
mehak
,
morda
bi
bil
v
tem
dolgotrajnem
boju
premagan
,
strt
...
Tako
mu
pa
je
prišla
na
pomoč
Marijanica
sama
.
Prebolela
je
bila
kmalu
bolezen
prevarane
in
zapuščene
ljubezni
in
se
ozrla
za
drugim
.
Ker
je
bila
čedno
in
pridno
dekle
,
dobila
ga
je
kmalu
.
Krepak
in
postaven
mladenič
je
prišel
po
njo
,
da
ga
je
bila
tudi
Magdalena
zadovoljna
.
Omožila
se
je
v
malin
na
Črno
vodo
.
Vesela
je
bila
Marijanica
svojega
moža
in
nekoč
je
šla
nalašč
ž
njim
v
Velike
Laze
k
maši
,
da
ga
je
pokazala
ljudem
,
zlasti
Ivanu
.
Ko
sta
šla
mimo
Ivana
,
stisnila
se
je
Marijanica
k
možu
in
se
ozrla
po
Ivanu
.
Smeh
je
igral
na
njenem
obrazu
.
In
ta
obraz
je
izražal
vprašanje
:
„
Ali
ni
lepši
moj
mož
,
kot
je
tvoja
žena
?
“
In
Ivan
je
dobro
čutil
,
kaj
pravijo
njene
oči
,
in
to
ga
je
zabolelo
,
užalilo
.
Njegovo
samoljubje
je
bilo
ranjeno
.
Mislil
je
,
da
bode
Marijanica
ostala
sama
in
hrepenela
ter
vzdihovala
za
nezvestim
Ivanom
,
kar
bi
bilo
ugajalo
njegovemu
samoljubju
.
Pa
Marijanica
mu
ni
bila
hotela
storiti
te
usluge
.
In
nezvesti
Ivan
ji
je
očital
sam
pri
sebi
:
„
Saj
me
vendar
ni
tako
ljubila
,
kakor
je
včasih
dejala
!
“
S
tem
je
opravičeval
svoje
dejanje
.
In
to
je
bilo
prav
,
da
se
je
opravičeval
tako
sam
pred
svojo
vestjo
.
S
tem
je
zatiral
nemirne
misli
in
želje
in
brisal
vse
slike
,
ki
so
ga
spominjale
nekdanje
njegove
neveste
.
Od
tedaj
so
se
sukale
njegove
misli
samo
o
ženi
.
Toda
ta
zvezda
-
stalnica
ni
imela
tiste
potrebne
privlačnosti
,
ki
bi
mogla
obdržati
Ivana
na
pravem
tiru
.
Človek
potrebuje
razvedrila
,
tolažbe
,
ljubezni
,
in
ako
tega
nima
doma
,
išče
si
tega
drugod
.
Maruša
se
je
starala
,
in
s
starostjo
se
je
redila
njena
čmernost
in
sitnost
.
Z
Ivanom
sta
si
prišla
dostikrat
navzkriž
,
toda
vselej
se
je
moral
umakniti
on
,
zakaj
Rezika
je
potegnila
dosledno
z
Marušo
:
„
Kaj
jim
pa
hočeš
?
Pusti
jih
!
Teta
so
moja
!
“
Obema
pa
Ivan
ni
bil
kos
in
je
zato
rajši
odjenjal
in
požrl
jezo
,
ki
mu
je
potem
,
seve
,
obležala
v
želodcu
.
Z
Jurjem
pa
tudi
nista
bila
več
taka
prijatelja
kot
nekdaj
.
Zakaj
hlapec
ni
vselej
zaupljiv
do
svojega
gospodarja
.
Vrh
tega
se
je
Ivanu
zdelo
,
da
je
Jurij
nekako
priča
,
da
se
Ivan
ni
z
najčistejšim
namenom
zvezal
z
Reziko
.
Jurij
je
bil
zanj
slaba
vest
.
Sram
ga
je
pa
tudi
bilo
,
njemu
tožiti
težave
,
katerih
je
bil
sam
kriv
.
Kmalu
po
ženitvi
je
bil
vzel
Ivan
k
sebi
enega
brata
in
sestro
,
da
bi
pomagala
delati
.
Toda
nista
mogla
dolgo
časa
prebivati
na
Višavi
.
Rezika
jih
je
črtila
,
ker
sta
vlekla
z
Ivanom
,
pa
jima
je
kmalu
zagrenila
življenje
na
Višavi
,
da
sta
jo
pobrala
kar
skrivaj
domov
,
ker
ju
Ivan
očitno
ni
pustil
.
Tako
je
ostal
Ivan
sam
s
svojimi
težavami
in
skrbmi
.
In
to
je
bila
zanj
poguba
.
Ker
ni
dobil
prijateljstva
,
razvedrila
in
tolažila
doma
,
poiskal
si
ga
je
drugod
.
Zašel
je
na
napačna
pota
,
v
gostilne
,
kamor
se
zatekajo
naposled
nesrečni
in
slabo
oženjeni
možje
.
Maruša
je
doma
nergala
na
Reziko
:
„
V
strah
ga
primi
!
Pri
nas
ni
bilo
nikdar
tako
!
Vse
ti
bo
zapravil
!
“
„
Kaj
pa
hočem
?
“
vpraševala
je
Rezika
.
„
Ej
,
da
bi
bila
jaz
tako
močna
,
kakor
si
ti
!
Nikoli
bi
se
mi
ne
izgubil
,
nikoli
,
to
ti
rečem
.
Doma
pri
meni
bi
sedel
,
pa
mene
bi
gledal
,
pa
nobene
druge
,
veš
?
“
„
Kaj
druge
gleda
,
teta
,
kali
?
“
„
Ti
si
neumna
!
Misliš
,
da
miži
pred
njimi
?
“
...
„
Tako
so
mu
druge
tudi
všeč
!
“
„
I
menda
že
,
ker
ga
nič
več
doma
ne
drži
!
“
Rezika
se
zamisli
.
Seme
je
palo
na
rodovitna
tla
.
„
To
ga
bom
!
Ne
bode
pomival
po
gostilnah
,
ne
!
Ako
ga
mora
biti
poln
,
naj
pa
doma
tepkovec
pije
pa
mene
gleda
!
“
„
To
,
to
!
Tako
naredi
!
Ako
ne
bode
zlepa
,
pa
zgrda
!
“
Ivan
pa
ni
maral
za
Rezikine
besede
.
Smejal
se
ji
je
,
ko
je
godrnjala
in
vpila
nanj
,
pa
se
zopet
izgubil
.
V
gostilnah
je
padal
.
V
vinu
so
tonile
njegove
težave
in
skrbi
,
v
vinu
se
je
potapljal
njegov
značaj
in
moštvo
,
krepka
moč
je
pojemala
,
in
gostilna
mu
je
ugajala
bolj
in
bolj
.
Tam
je
dobil
vedno
veselo
družbo
.
Sladki
krčmar
se
mu
je
smehljal
in
ga
hvalil
:
„
Ti
si
mož
!
Ko
bi
bili
vsi
taki
,
kot
si
ti
!
Tako
srečen
,
tako
bogat
!
“
„
Tacega
nobenega
več
,
kakor
je
ta
Ivan
!
Ta
je
mož
!
Ta
se
postavi
,
kakor
se
možak
mora
!
Prej
se
je
pela
na
Višavi
druga
pesem
.
Hehej
,
vsi
vemo
!
Rajnega
ni
bilo
nikoli
na
izpregled
.
Maruša
je
piskala
,
rajni
je
pa
plesal
,
ako
pa
ni
hotel
tako
...
oj
,
oj
!
...
pa
kaj
bi
to
govorili
.
Ti
si
pa
mož
,
to
vsakdo
pravi
!
Ženska
naj
gospodari
v
kuhinji
!
“
Tako
so
govorili
vinski
bratci
.
In
Ivanu
je
bilo
všeč
to
govorjenje
,
šegačkalo
je
njegov
ponos
,
dušilo
njegovo
vest
,
in
zato
je
rad
ostajal
v
gostilni
in
pil
in
za
vino
dajal
.
„
Pa
ga
dajmo
še
en
liter
,
ker
ste
tako
kratkočasni
!
“
Doma
se
mu
je
pa
zdelo
dolgočasno
in
pusto
.
Maruša
je
godrnjala
,
očitala
mu
dobrote
,
ki
jih
uživa
od
nje
in
rajnega
in
pripovedovala
,
da
nekdaj
ni
bilo
tako
na
Višavi
.
Rezika
se
je
pa
zaganjala
v
moža
.
Nihče
ji
ni
povedal
,
da
lepa
beseda
lepo
mesto
najde
.
„
Jaz
ti
bodem
dala
!
Jaz
ti
bodem
dala
!
Doma
bodeš
,
rad
bodeš
doma
na
zapečku
!
“
„
Pa
tebe
bom
gledal
in
teto
,
hahaha
!
Pa
poslušal
vajine
čenče
!
Nista
tako
kratkočasni
!
“
„
Viš
ga
!
Viš
ga
!
Tak-le
je
!
“
oglasila
se
je
Maruša
.
„
Seve
,
druge
.
“
„
Teta
,
jaz
ga
bom
!
“
zagrozi
se
Rezika
.
V
Ivanu
je
vzkipela
kri
.
„
Poskusi
!
Pa
bomo
videli
!
Ampak
to
ti
rečem
:
Pri
Bogu
je
milost
.
Hahaha
!
Vaju
naj
jaz
doma
stražim
!
Ta
bi
bila
lepa
!
“
„
Hodiš
pa
druge
!
Kaj
misliš
,
da
te
ne
poznam
?
“
zavrne
ga
zlobno
Maruša
.
„
Dekle
,
ne
udaj
se
!
“
Ivan
prebledi
in
naredi
korak
k
nji
.
Premisli
se
in
reče
:
„
Ne
bom
vas
,
kakor
zaslužite
,
da
mine
boste
mogli
očitati
nehvaležnosti
.
Pa
to
rečem
:
tako
zloben
more
biti
le
satan
,
kakor
ste
vi
!
O
,
vem
,
dobro
vem
,
koliko
je
pretrpel
stric
zaradi
vas
!
“
„
Kaj
pa
ti
veš
?
“
„
To
vam
rečem
:
ako
hočete
imeti
mir
,
ne
podpihujte
mi
žene
,
ki
o
tem
ničesar
ne
ve
!
“
„
Hehehe
!
Zato
je
tako
,
ker
ničesar
ne
ve
“
,
zasmeje
se
Maruša
.
„
Jaz
norec
!
“
krikne
Ivan
in
gre
.
„
Tako
jo
že
komaj
prenašam
,
sedaj
naj
jo
pa
še
s
takimi
mislimi
navdahne
.
O
,
kaj
sem
jaz
mislil
!
“
„
Vidite
,
sedaj
je
pa
zopet
šel
,
ker
se
vedno
ujedate
!
“
očita
Rezika
teti
,
ko
vidi
,
da
gre
Ivan
po
navadni
poti
.
„
Šel
,
ker
ne
mara
ne
za
dom
,
ne
zate
.
“
„
Za-me
ne
mara
?
O
,
seveda
ne
!
“
„
Oh
,
kako
si
še
otročja
!
Ti
nič
ne
vidiš
in
nič
ne
veš
.
Pa
potrpežljiva
si
.
“
„
Kaj
pa
hočem
?
“
„
Saj
me
nič
ne
ubogaš
!
Ali
nisi
močna
?
Kako
sem
jaz
nesrečna
!
Ko
bi
še
Kokotove
Jere
ne
imela
,
pa
bi
ne
mogla
več
živeti
.
Bog
se
me
usmili
!
“
Rezika
je
šla
vun
in
premišljevala
,
zakaj
je
Ivan
tak
,
zakaj
ne
more
dalje
časa
prebivati
doma
.
Kokotovi
Jeri
je
potožila
Maruša
vselej
svoje
gorje
.
Že
nekdaj
je
bila
njena
prijateljica
in
sedaj
,
ko
je
Maruša
spoznala
,
da
Rezika
vendar
ni
taka
,
kakršno
si
je
mislila
,
in
je
čutila
,
da
je
osamljena
,
je
bila
Jera
njena
edina
zaupnica
.
Jera
je
pa
vedela
,
da
ji
tam
,
kjer
ji
zaupajo
,
ne
gledajo
tako
pod
prste
,
kadar
šteje
jajčka
.
Težko
jo
je
pričakovala
Maruša
,
kadar
je
že
dolgo
časa
ni
bilo
k
njej
.
In
ko
jo
je
zopet
pričakala
,
oh
,
to
si
je
lajšala
srce
!
Vse
ji
je
povedala
,
čisto
vse
,
in
izpraševala
jo
za
svet
.
Posebno
eno
misel
ji
je
zaupavala
,
tisto
satansko
misel
,
katero
je
skušala
po
vsi
sili
vcepiti
tudi
Reziki
,
da
je
Ivan
poleg
pijanca
tudi
—
nezvestnik
.
In
Jera
Kokotova
,
oh
,
kako
ji
je
pritrjevala
!
„
Tak
je
,
tak
.
O
malopridnež
!
Vse
bo
pognal
.
In
za
drugimi
lazi
,
kajpada
lazi
.
“
„
Oh
,
Jerčka
,
kaj
ne
,
tudi
ti
veš
?
“
„
Vem
,
vem
—
poznati
jih
je
treba
!
“
„
Ha
,
poznati
,
poznati
!
—
Oh
,
moja
nesrečna
Rezika
!
“
Nekega
dne
je
prišla
Kokotova
Jera
zopet
na
Višavo
.
Komaj
je
dobro
zagledala
Marušo
,
že
se
ji
je
usula
govorica
:
„
Vaš
pa
zopet
pije
tam
doli
pri
„
suhi
Mici
“
.
Štirje
so
,
pa
s
kozarci
trinkajo
in
pijo
,
da
se
kar
hiša
trese
.
Mene
je
bil
tudi
poklical
pit
,
pa
sem
samo
jezik
pomočila
;
rajši
sem
ga
potlej
skrivaj
v
kamrici
kozarček
.
Ob
sami
vodi
kar
ne
morem
več
živeti
.
“
„
Tako
je
,
tako
.
On
pije
,
ona
pa
—
Bog
se
usmili
—
skozi
prsta
gleda
.
Pa
tega
mora
biti
konec
,
mora
!
“
Maruši
so
se
jezno
posvetile
oči
.
„
I
,
naj
ga
naredi
,
ona
naj
ga
naredi
—
Rezika
!
“
„
Oh
Rezika
!
—
Saj
me
že
skoro
nič
ne
uboga
!
Nič
se
ne
zmeni
.
“
„
Tako
ji
je
treba
dopovedati
.
—
Maruša
,
ali
ji
hočem
jaz
dopovedati
?
“
„
Daj
nu
,
Jerčka
,
daj
!
stori
to
in
potem
si
kar
izberi
dve
jari
kokoši
.
“
„
Boš
videla
!
“
Maruša
si
je
mencala
roke
od
veselja
.
Dobri
prijateljici
sta
bili
še
skupaj
,
ko
pride
Rezika
k
njima
.
„
Ali
ste
zopet
prišli
po
jajčka
,
Jera
?
Komaj
bi
bilo
,
ako
bi
naše
kokoši
po
dvakrat
na
dan
nesle
,
ker
se
tako
radi
oglašate
tukaj
.
“
„
Lej
,
lej
,
kako
me
pa
težko
vidi
!
“
pravi
Jera
in
sune
Marušo
.
Ta
jo
pomenljivo
pogleda
.
„
O
,
saj
ste
lahko
zmeraj
pri
nas
“
,
pogovori
Rezika
.
„
I
,
kaj
bi
pa
jaz
zmeraj
tukaj
delala
?
Toda
nekdo
drugi
,
Rezika
,
bi
pa
bolj
spridom
bil
malo
več
doma
na
Višavi
,
nego
je
.
Ali
veš
kdo
?
Tvoj
mož
,
Anza
.
To
ti
rečem
:
jaz
bi
ga
že
ne
pustila
tako
kakor
ti
,
da
bi
popival
tja
okrog
in
lazil
za
drugimi
babami
.
Doma
bi
moral
biti
!
“
„
Kaj
ga
zopet
ni
doma
?
“
„
Kaj
še
!
Jerčka
,
kje
si
ga
že
videla
,
povej
!
“
poseže
hudobno
vmes
Maruša
.
„
Oh
,
kje
neki
drugod
!
Tam
pri
„
suhi
Mici
“
je
ves
v
veselju
.
“
„
Prav
precej
grem
ponj
.
Bom
videla
,
ako
bo
nehal
enkrat
plašariti
se
ali
ne
!
“
Maruša
se
zadovoljno
nasmehne
,
ko
vidi
,
da
je
njena
Rezika
dobila
potrebni
pogum
.
„
Pa
sama
ne
pojdeš
!
Samo
tebe
bi
se
ne
bal
.
“
„
Pa
pojdite
še
vi
z
menoj
!
“
„
In
jaz
pojdem
z
vama
,
saj
sem
tako
rekla
Mici
,
da
se
še
vidivi.
“
Doli
pri
„
suhi
Mici
“
je
bilo
veselje
,
ko
so
prišle
te
tri
doli
.
Ivan
je
bil
ravno
pregovoril
svoje
bratce
,
da
so
krožili
:
Bratci
veseli
vsi
tralala
,
tralala
...
Takrat
se
pa
odpro
vrata
in
na
prag
stopi
Rezika
.
„
Tako
,
Anza
,
tako
?
Tralala
,
tralala
Jaz
pa
nisem
vedela
,
da
znaš
tako
.
Doma
se
pa
držiš
žalostno
in
pusto
,
kakor
bi
metle
upal
“
,
izpregovori
Rezika
in
stopi
na
sredo
hiše
.
„
Ko
tebe
vidim
,
pa
me
vse
veselje
mine
“
,
zavrne
jo
Ivan
,
ki
ga
je
imel
že
pod
kapo
.
„
Ali
sedaj
veš
?
Ali
si
slišala
na
svoja
ušesa
?
“
oglasi
se
Maruša
in
stopi
za
njo
.
„
Ho
,
ho
?
Ali
je
stara
tudi
s
teboj
prišla
?
“
Ivan
je
malo
prebledel
in
poklical
ženo
:
„
Reza
,
pojdi
pit
!
“
„
Jaz
bodem
doma
pila
,
pa
tudi
ti
boš
doma
pil
!
Jaz
ti
bom
dala
,
ti
volk
,
ti
!
Kajpak
!
Tako
le
:
tralala
,
tralala
,
to
ti
je
všeč
.
Toda
jaz
ti
pokažem
!
“
„
Le
postavi
se
!
“
šepetne
Maruša
Reziki
.
Rezika
stopi
k
mizi
in
veli
:
„
Anza
,
precej
domov
!
Tega
je
že
dovolj
.
Jaz
čakam
,
čakam
,
pa
te
ni
od
nikoder
.
“
„
Bodem
že
prišel
,
kadar
se
mi
bode
zdelo
.
“
„
Le
poslušaj
!
“
hujska
Maruša
.
„
Jaz
ti
tako
rečem
,
da
pojdi
precej
,
prav
precej
domov
!
In
vam
,
ki
ta
strup
prodajate
,
pa
rečem
:
našemu
nikoli
nobene
kaplje
več
!
Zapodite
ga
,
ako
še
pride
;
on
mora
biti
doma
.
“
„
Pa
ga
priveži
!
“
„
Saj
ga
tudi
bodem
,
ako
ne
bode
ubogal
.
“
Ivan
je
bil
ves
iz
sebe
od
sramote
.
Sramoval
se
je
tovarišev
,
gostilničarja
in
sebe
.
„
Da
bi
sam
ne
bil
svoj
gospod
?
“
Upornost
se
je
vzbudila
.
Vstane
in
reče
:
„
Ako
se
mi
precej
ne
pobereš
,
vržem
te
tako
vun
,
da
se
ne
bodeš
pobrala
nikdar
več
.
“
Ej
,
kako
je
zagomezelo
po
Reziki
.
Kakor
bi
jo
kdo
klical
na
boj
.
„
Ti
bodeš
mene
metal
,
ti
?
Koliko
te
pa
je
?
“
To
rekši
,
iztegne
roke
po
njem
,
a
Ivan
jo
pahne
,
da
podere
Rezika
Marušo
,
ki
je
stala
za
njo
.
„
Jazes
,
Rezika
,
jaz
sem
proč
!
“
Rezika
se
vzravna
,
in
se
razjarjena
zapraši
v
moža
,
ki
se
je
bil
malo
prestrašil
svojega
dejanja
.
„
Pa
se
dajmo
!
“
Takrat
ga
je
Rezika
že
objemala
trdo
,
da
se
Ivan
ni
mogel
ganiti
.
„
Pusti
me
!
“
sika
Ivan
.
„
Ali
greš
domov
?
“
„
Pusti
me
!
“
„
Greš
ali
ne
greš
?
“
„
Tako
nikdar
!
“
„
Greš
pa
tako
!
Teta
,
umaknite
se
!
“
To
rekši
se
Rezika
upre
,
privzdigne
moža
in
ga
nese
med
glasnim
krohotom
skozi
vrata
.
„
Ali
bodeš
sedaj
krotak
?
“
reče
Rezika
,
ko
ga
izpusti
pred
hišo
.
„
Kaj
je
bilo
tega
treba
?
“
Ivan
je
bil
javno
osramočen
,
zato
je
vstalo
sovraštvo
do
nje
,
ki
mu
je
to
naredila
.
Zažuga
ji
,
rekoč
:
„
To
bodeš
še
pomnila
!
“
Nato
se
obrne
pa
gre
.
„
Hihihi
,
pa
si
mislil
,
da
te
ne
bom
“
,
zasmejala
se
je
Rezika
za
njim
in
je
šla
v
hišo
k
teti
,
ki
je
jokala
.
Jera
jo
je
tolažila
,
jokala
in
ž
njo
vred
tarnala
:
„
Saj
sem
rekla
:
pustiti
ga
,
naj
dela
kar
hoče
.
Sedaj
pa
imati
.
O
,
uboga
reva
,
vsa
si
pretrta
!
“
„
Kje
je
Ivan
?
“
vpraša
Maruša
Reziko
,
ko
se
vrne
.
„
O
,
tako
gre
,
da
bi
ga
zajec
ne
dohajal
!
Sedaj
me
bo
poznal
!
“
Te
besede
so
potolažile
Marušo
popolnoma
.
„
O
,
čast
Bogu
!
Pa
pojdivi
še
med
ve
za
njim
.
Jera
,
Bog
ti
povrni
,
kar
si
nam
storila
dobrega
!
“
„
Me
smo
stari
prijateljici
,
“
obljubi
ji
Jera
.
„
Jaz
se
ne
čudim
,
da
ne
more
prebivati
doma
.
“
Tako
je
rekel
nekdo
za
njima
.
In
te
besede
je
ujela
Maruša
pod
oknom
in
se
ugriznila
v
jezik
.
„
Tako
je
šel
domov
,
šel
?
“
vpraša
Maruša
.
„
O
,
šel
,
šel
!
Kako
jih
je
pobiral
!
Ali
ste
videli
,
kako
sem
ga
lahko
?
Kar
poigrala
sem
se
.
“
Maruša
se
zareži
.
Rezika
pa
ni
dobila
moža
doma
,
in
nihče
ga
ni
videl
.
„
Kje
pa
je
?
Kje
je
?
Kam
je
šel
?
“
Pa
kdo
je
vedel
.
Ozirala
se
je
,
odkod
bode
prišel
.
Pa
ga
ni
bilo
tisti
dan
,
tudi
noč
ga
ni
prinesla
,
niti
naslednji
dan
.
Ves
izmučen
in
prepaden
je
prišel
Ivan
na
Visoko
.
Njegov
obraz
je
izražal
bolest
.
Iz
udrtih
očij
je
žarel
obup
,
na
zgubanem
čelu
se
je
poznala
skrb
.
Lasje
so
bili
zmršeni
,
obleka
zamazana
.
Ej
,
taka
bolest
!
„
Proč
!
Proč
od
nje
!
Proč
z
Višave
!
“
To
hrepenenje
ga
je
prevzelo
tisti
hip
,
ko
se
je
zavedel
svojega
stanja
po
onem
prizoru
pri
„
suhi
Mici
“
.
Osramočen
in
ponižan
je
taval
po
samotnih
potih
,
skrival
se
po
zakotnih
gostilnah
,
in
pri
tem
je
zorel
sklep
:
„
Na
tuje
!
“
Predno
je
šel
,
želel
je
videti
kraj
,
kjer
je
tekla
njegova
zibel
,
kjer
je
bil
še
srečen
med
bratci
in
sestricami
,
v
naročju
svoje
matere
,
na
kolenih
očetovih
.
Tako
je
prišel
pod
uborni
rodni
krov
.
„
O
,
o
,
kaj
si
pa
ti
prišel
?
“
začudi
se
oče
.
Materine
oči
so
pa
takoj
spoznale
izpremembo
,
ki
se
je
zgodila
ž
njim
od
takrat
,
ko
ga
je
zadnjič
videla
.
Ustrašila
se
je
njegovih
obupanih
očij
in
prepadenega
obraza
.
Osupnila
je
,
ko
ga
je
videla
vsega
zamazanega
.
Presunilo
jo
je
,
kakor
bi
bil
porinil
tanek
,
oster
nož
v
njeno
ljubezni
in
skrbij
polno
materinsko
srce
.
S
solzami
v
očeh
mu
stisne
roko
in
ga
objame
:
„
Moj
sin
!
Moj
Ivan
!
“
„
Zakaj
jokate
,
mati
?
“
vpraša
sin
nekoliko
zbegan
.
Poznal
je
na
njenem
glasu
,
videl
v
njenih
solzah
,
da
je
spoznala
njegovo
gorje
.
„
Sin
,
kako
naj
premagam
solze
,
ko
te
vidim
tacega
!
“
vzklikne
mati
in
se
ga
še
čvrsteje
oklene
.
To
je
opozorilo
Beligoja
,
da
je
skrbneje
ogledal
sina
.
Tudi
on
je
zapazil
na
njegovem
obrazu
sledove
žalosti
,
kesanja
,
skrbij
in
enakih
tovarišic
.
„
Ivan
,
kaj
ti
je
?
“
Strah
je
izražalo
to
vprašanje
.
„
O
,
nič
,
nič
!
“
—
Bridek
smehljaj
zaigra
na
sinovem
obrazu
.
Žena
pa
pogleda
moža
.
Očitanje
se
je
bralo
v
njenih
očeh
.
Premagati
se
ni
mogla
,
ter
je
dejala
možu
:
„
Sedaj
pa
imaš
!
Le
pogledi
ga
!
“
In
obrne
se
v
stran
,
zakrije
oči
s
predpasnikom
in
ihti
,
kakor
bi
klečala
ob
grobu
najljubšega
sina
.
„
O
ljubi
moj
Jezus
!
O
ljuba
mati
božja
!
“
Ivan
se
je
že
kesal
,
da
je
prišel
domov
,
pokazat
svojo
bolest
.
„
Mati
,
saj
ni
nič
!
Ne
jokajte
!
“
„
Pa
vendar
sin
!
Povej
,
kaj
te
teži
!
Zaupaj
svoje
težave
starišem
!
Dokler
ti
moremo
kaj
pomagati
,
te
ne
zapustimo
.
“
Ivan
pa
je
bil
trd
,
ko
je
videl
mehko
materino
srce
.
„
Prav
nič
ni
hudega
!
Prišel
sem
samo
po
slovo
!
“
Dasi
je
govoril
te
besede
lahko
,
kakor
bi
bil
na
poti
v
oddaljen
semenj
,
vendar
so
vzbudile
strah
.
„
Po
slovo
?
Kakšno
slovo
?
Kam
pa
greš
?
“
„
Na
tuje
!
Čez
morje
!
“
„
Ti
?
Ti
?
Čez
morje
?
“
začudi
se
oče
in
prestrašen
tleskne
z
rokami
.
„
Ali
te
Višava
več
ne
more
rediti
?
“
„
Jej
,
kaj
sem
jaz
učakala
!
“
jekne
mati
,
a
nato
stopi
pred
moža
in
mu
reče
srdita
:
„
Viš
,
tako-le
je
!
Moje
srce
je
že
takrat
čutilo
,
da
ne
bode
prav
.
Tvoja
trma
ga
je
pogubila
.
“
„
Mati
,
pustite
očeta
!
Sam
sem
kriv
“
,
reče
Ivan
,
ko
vidi
,
kako
je
očeta
presunilo
materino
očitanje
.
„
O
,
jaz
že
vem
.
“
„
Sam
sem
se
polakomnil
,
zato
trpim
,
za
ta
prokleti
greh
,
za
lakomnost
!
Odpustite
mi
!
—
Živ
ne
morem
v
grob
,
a
živeti
tam
jaz
tudi
več
ne
morem
.
Trpel
sem
voljno
,
dokler
sem
mogel
.
Molčč
sem
nosil
breme
,
ki
sem
si
ga
prostovoljno
naprtil
sam
.
A
zdaj
moram
proč
od
nje
,
ki
ne
ve
,
kaj
je
žena
,
ne
,
kdo
je
mož
,
ki
ima
vragovo
mater
za
svojo
teto
.
Z
Bogom
,
ljubi
moji
!
“
„
Misliš
,
da
pojdeš
?
“
vikne
mati
.
„
O
,
nikoli
,
nikoli
nikamor
!
Ako
ne
moreš
prebivati
na
Višavi
,
pri
svoji
ženi
,
bodeš
pa
pri
meni
,
pri
svoji
materi
.
O
,
bodemo
že
živeli
.
Trd
je
naš
kruh
,
pa
je
sladak
.
Jaz
te
ne
pustim
nikamor
!
“
„
Sin
,
ne
vihraj
tako
!
“
pravi
oče
.
„
Ali
si
dobro
premislil
?
Povej
nam
vendar
,
kaj
te
žene
?
Zdrav
si
,
bogat
si
,
in
ne
morem
si
misliti
,
kaj
bi
te
gnalo
z
doma
.
“
„
Ti
ne
veš
,
ti
nočeš
vedeti
,
ker
misliš
,
da
je
bogastvo
vse
!
“
zavrne
ga
žena
.
Ivana
je
omehčala
ta
ljubezen
,
ki
je
ni
užival
na
Višavi
pri
svoji
ženi
.
Začutil
je
sladkost
,
razodeti
svoje
težave
ljudem
,
ki
čutijo
ž
njim
.
Usede
se
in
se
nasloni
na
mizo
.
Nasproti
se
mu
usede
mati
,
da
bi
ne
preslišala
nobene
besedice
,
da
bi
ji
ne
ušla
nobena
sprememba
na
obrazu
,
ki
je
zrcalo
duše
in
srca
.
Gledala
je
svojemu
Ivanu
v
obraz
in
ga
poslušala
,
ko
je
tožil
svoje
gorje
in
si
s
tem
lajšal
bol
in
trpljenje
.
Kar
je
imel
na
srcu
,
kar
mu
je
težilo
spomin
,
razodel
je
svoji
materi
in
očetu
.
Prikrival
ni
tudi
svojih
napak
,
saj
je
vedel
,
da
bosta
oče
in
mati
milostna
sodnika
.
Bila
je
dolga
povest
o
zakonu
brez
ljubezni
,
o
ženi
brez
srca
,
brez
samostojnosti
,
ki
je
le
slepo
orodje
kovarske
svoje
tete
,
ki
se
je
pogreznila
v
strast
kovarstva
.
Materine
solze
so
spremljale
to
pripoved
,
in
duh
očetov
je
snoval
načrte
,
ki
bi
olajšali
sinu
prebivanje
na
Višavi
.
„
Tako
se
ne
moreta
ž
njo
?
“
povzame
oče
,
ko
sin
konča
.
„
Ona
?
Ne
tožim
je
!
Ona
bi
že
bila
,
ko
bi
tete
ne
bilo
,
te
Maruše
,
ki
je
grenila
življenje
rajnemu
stricu
in
še
sedaj
napravlja
težave
sebi
in
nam
.
“
„
Gorje
onim
,
ki
podirajo
zakonski
mir
!
“
vzklikne
mati
.
„
Gorje
Maruši
!
“
„
Zmotil
sem
se
,
mati
moja
,
zato
se
moram
pokoriti
.
Pohlep
me
je
zaslepil
,
mislil
sem
,
da
bo
mogel
mrzli
denar
nadomestiti
ljubečo
ženo
.
Kriv
sem
,
zato
sem
tepen
.
“
„
Meni
se
takrat
ni
vse
prav
zdelo
,
pa
vendar
,
nisem
mislila
,
da
bi
bilo
tako
hudo
;
zato
nisem
branila
,
češ
,
že
vesta
,
kaj
delata
.
Pa
,
ko
bi
bila
to
vedela
!
O
,
nikdar
,
nikdar
bi
ne
bila
Rezika
tvoja
žena
,
naj
bi
bil
denar
in
zemlja
kjerkoli
.
“
„
O
,
da
bi
jaz
nikdar
ne
bil
videl
Višave
!
“
„
Tako
hudo
pa
zopet
ni
“
,
pravi
počasi
trezni
Beligoj
.
„
Zaradi
teh
žensk
,
ki
jih
imaš
tam
gori
,
pa
res
ni
treba
hoditi
na
tuje
,
kamor
hodijo
ljudje
brez
doma
.
“
„
O
,
tak
dom
!
Rajši
sem
brez
doma
do
konca
svojega
življenja
.
Nazaj
ne
grem
več
!
“
„
To
si
moraš
premisliti
.
Ta
sklep
si
storil
v
naglici
in
nepremišljeno
.
“
„
Dobro
sem
premislil
.
“
„
Premisli
pa
še
to
,
da
Maruša
ne
bode
dolgo
,
da
se
stara
,
da
bo
tudi
njej
prej
ali
slej
zazvonilo
,
in
da
bosta
potem
z
ženo
sama
.
“
„
Pa
se
premisli
,
Ivan
!
“
pravi
mati
.
„
Na
tuje
te
ne
pustim
.
Ako
le
ne
moreš
prestati
na
Višavi
,
pa
bodi
pri
nas
.
Bodemo
že
živeli
!
“
„
Ti
tudi
govoriš
tja
vendan
!
Kaj
pa
bo
dom
brez
gospodarja
?
Nazaj
naj
gre
!
Pa
metla
ne
bodi
,
da
bi
delali
s
teboj
,
kar
bi
se
jim
zljubilo
.
Le
stopi
pogumno
na
noge
!
Kar
je
preveč
,
je
preveč
.
Ti
povej
,
da
si
sedaj
ti
sam
gospodar
,
da
naj
se
teta
v
tvoje
stvari
ne
vtika
in
ne
hujska
žene
.
Ko
pridem
jaz
gori
,
ji
pa
jaz
povem
.
Ni
vrag
,
da
bi
ene
stare
babe
ne
ugnali
!
“
„
Pa
jaz
bom
prišla
,
Ivan
.
Jaz
jej
bom
nadrobila
,
da
me
bo
pomnila
.
Moli
naj
,
moli
,
prikazen
stara
,
in
pokoro
naj
dela
za
greh
!
Kaj
misli
,
da
se
je
bo
tudi
vrag
bal
,
kakor
se
je
je
mož
,
in
kakor
se
je
sedaj
ti
?
“
Ivan
se
zamisli
.
Pogum
se
je
vračal
.
Upanje
je
vstalo
,
da
se
mu
vendar
še
kdaj
zjasnijo
dnevi
.
Višava
se
mu
je
zopet
zazdela
lepa
.
„
Vi
mislite
,
da
ne
smem
z
doma
?
“
Beligoj
se
razveseli
sinove
omahljivosti
.
„
I
seveda
ne
!
Tega
veselja
ne
naredi
Maruši
!
Ti
pojdi
domov
,
pa
pokaži
,
kaj
si
,
da
si
ti
gospodar
!
Z
ženo
pa
potrpi
,
kolikor
moreš
.
Ko
stare
več
ne
bo
,
pa
se
vrne
mir
gotovo
.
“
„
Pa
precej
ne
greš
.
Odpočij
se
malo
doma
pri
meni
!
Pozabi
nekoliko
,
kar
te
je
pognalo
z
doma
!
“
pogovarja
ga
mati
.
„
Bom
videl
“
,
reče
Ivan
in
gre
vun
,
da
si
ogleda
izpremembe
,
ki
so
se
zgodile
na
Visokem
v
dolgem
času
,
kar
ga
ni
bilo
doma
.
Obup
in
strah
sta
bežala
,
in
vračal
se
je
pogum
v
njegovo
šibko
srce
.
Okrepčalo
ga
je
spoznanje
,
da
ni
tako
zapuščen
,
kakor
se
mu
je
zdelo
včasih
na
Višavi
,
da
ga
ljubijo
stariši
,
bratje
in
sestre
.
Pri
tej
zavesti
je
lažje
pogrešal
ljubezni
ženine
.
Okrepčal
se
je
dušno
in
telesno
,
in
ko
se
je
poslavljal
,
vračal
se
je
z
novim
pogumom
in
trdnimi
osnovami
za
prihodnost
.
„
Bodi
mož
!
“
dejal
mu
je
oče
.
Mati
pa
je
vzela
blagoslovljene
vode
in
je
dejala
:
„
Moj
sin
!
Ko
si
šel
k
poroki
,
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
te
bil
pokropii
in
blagoslovil
pot
tvojega
življenja
.
Poklekni
sedaj
!
Kakor
pogasi
voda
plamteči
ogenj
in
napoji
dežek
žejno
zemljo
,
tako
naj
pogasi
ta
blagoslovljena
voda
ogenj
domačega
prepira
in
rosi
srečo
na
tvoje
zakonsko
življenje
.
Pojdi
v
miru
!
“
Ivan
je
bil
ganjen
velike
ljubezni
ter
je
prisrčno
objel
mater
,
očeta
,
brate
in
sestre
po
vrsti
.
In
najstarejša
sestra
ga
je
potegnila
na
stran
in
mu
dala
masno
knjižico
v
roke
,
rekoč
:
„
Na
,
izberi
si
katerokoli
podobico
hočeš
v
spomin
!
“
Ivan
poišče
in
si
izbere
podobico
,
na
kateri
je
bil
upodobljen
šopek
modrih
potočnic
v
ženski
roki
s
podpisom
:
„
Ne
žabi
me
!
“
„
To-le
!
“
Sestra
zarudi
,
pa
pravi
:
„
O
,
le
vzemi
!
Najljubša
mi
je
sicer
ta
podobica
,
pa
jo
le
vzemi
,
ker
te
imam
rada
.
“
Tako
se
je
vračal
Ivan
domov
potolažen
in
pomirjen
.
Toda
lahko
je
biti
pogumen
daleč
od
volčjega
brloga
.
Ko
se
mu
pa
človek
bliža
,
upada
mu
pogum
,
loteva
se
ga
strah
.
Srce
je
zopet
upadalo
tudi
Ivanu
,
in
nemir
se
ga
je
loteval
,
ko
se
je
bližal
Višavi
.
Treba
mu
je
bilo
poguma
.
Zato
zavije
zopet
v
gostilno
,
da
dobi
ondi
potrebnih
močij
.
Zopet
je
pil
,
mnogo
pil
.
Ko
je
čutil
,
da
je
dovolj
srčan
,
šel
je
iz
gostilne
in
se
zibal
na
Višavo
.
„
Jaz
njima
pokažem
!
Bosta
videli
,
kdo
je
gospodar
na
Višavi
!
“
—
Tako
si
je
delal
pogum
.
Večerno
solnce
se
je
ljubko
oziralo
na
Višavo
,
a
na
jugu
so
se
kopičili
viharni
oblaki
;
ognjene
strele
so
švigale
po
njih
in
zamolkel
grom
je
pretresal
gore
.
Lepa
se
je
zdela
Ivanu
v
tem
hipu
Višava
,
in
veselil
se
je
,
da
zopet
pride
pod
varno
streho
,
predno
prihruje
nevihta
.
„
Kje
je
?
Kje
pa
je
?
Kam
je
šel
?
“
žrnela
je
Rezika
,
ko
so
minevali
dnevi
,
in
njega
ni
bilo
.
„
Viš
!
To
si
ti
vzrok
,
zakaj
ga
pa
nisi
strahovala
!
“
očitala
jej
je
Maruša
.
„
Moj
ni
nikoli
tako
naredil
.
“
„
Jej
,
kaj
bode
,
ako
ga
več
nazaj
ne
bo
?
Jazes
,
kako
sem
bila
neumna
,
da
sem
ga
tepla
!
“
Kar
vesela
je
bila
Rezika
,
ko
ga
je
videla
zopet
prihajati
.
Šla
mu
je
nasproti
.
„
Kam
si
se
bil
izgubil
?
Kod
si
štramal
?
“
„
Kar
v
miru
me
pusti
,
ako
ne
...
“
„
I
,
reva
,
kaj
moreš
!
Pa
jaz
ti
nečem
nič
,
saj
te
imam
rada
.
Pa
bi
bil
tisto
vino
,
ki
ga
imaš
ti
preveč
,
meni
prinesel
.
“
„
Ali
bi
tudi
ti
pila
?
“
„
Kaj
misliš
,
da
ga
ne
znam
,
kali
?
Kam
si
bil
pa
šel
,
da
te
ni
nihče
videl
?
“
Ivan
je
spoznal
,
da
je
žena
dobre
volje
in
ji
je
povedal
,
da
je
bil
doma
.
Rezika
je
godrnjala
,
zakaj
ji
ni
povedal
,
in
mu
je
stregla
,
kolikor
je
mogla
,
in
ni
poslušala
tete
,
ki
se
je
zlobno
posmihavala
:
„
Lej
jo
,
lej
,
kako
je
neumna
!
Vse
bo
vanj
stlačila
!
O
,
nedolžnost
,
kako
mu
vse
verjame
!
O
,
seveda
,
doma
je
bil
,
doma
!
Pa
kje
doma
?
To
ga
vprašaj
!
Ne
bodi
tako
neumna
in
ne
verjemi
vsega
,
kar
ti
natveze
!
“
Pa
Rezika
danes
ni
bila
tako
poslušna
.
Žal
ji
je
bilo
,
ker
je
bila
moža
tako
oplašila
,
da
si
ni
upal
domov
.
Zato
ni
hotela
več
tvegati
in
je
bila
prijazna
ž
njim
,
kakor
je
znala
biti
najbolj
.
„
Saj
vendar
ni
tako
hudobna
“
,
mrmra
Ivan
sam
pri
sebi
,
ko
se
spravlja
spat
.
Navzlic
grmenju
in
viharju
je
Ivan
trdno
in
sladko
zaspal
.
Truden
je
bil
,
pa
tudi
miren
.
Predno
pa
je
šla
Rezika
spat
,
pretaknila
je
moževe
žepe
in
našla
v
listnici
sestrin
spominek
.
Ogledovala
je
podobico
in
brala
:
„
Ne
žabi
me
.
“
„
Ne
žabi
me
!
Ne
žabi
me
!
“
prebrala
je
gotovo
desetkrat
in
se
smejala
:
„
O
,
kako
je
to
lepo
!
“
Ozre
se
na
spečega
moža
,
in
ko
se
prepriča
,
da
ta
ne
čuti
nič
,
nese
tisto
podobico
pokazat
teti
v
kamrico
.
„
Teta
,
lejte
no
,
kaj
ima
!
Kako
je
to
lepo
!
Kaj
pravite
,
kje
je
to
dobil
?
“
„
Pokaži
!
Pokaži
!
“
pravi
Maruša
in
odloži
molek
,
pa
pogleda
podobico
.
„
To
je
imel
on
?
“
vikne
zlobno
Maruša
,
in
zmagoslaven
zasmeh
ji
prepreže
obraz
.
„
Ha
!
Kaj
je
to
?
Kaj
pomeni
ta
šopek
v
ženski
roki
?
In
kaj
je
pisano
tukaj
?
Tomi
preberi
!
“
„
Ne
žabi
me
!
“
bere
obotavljaje
Rezika
,
ki
si
ni
mogla
tolmačiti
tetine
razburjenosti
in
togote
.
„
O
—
o
—
o
...
Ne
žabi
me
!
In
to
se
tebi
zdi
lepo
?
“
„
Kaj
ni
to
lepo
?
“
„
Ha
,
lepo
!
Lepo
!
Ti
si
neumna
!
Pogledi
!
Sem
gledi
!
Ne
vidiš
ženske
roke
,
ha
,
ne
vidiš
?
Ali
ti
še
sedaj
ne
gre
v
glavo
?
Kaj
bo
s
teboj
,
ker
ničesar
ne
razumeš
?
“
„
I
,
kaj
pa
je
hudega
?
„
Jazes
!
Moj
Bog
!
Žensko
roko
vidi
,
pa
še
vpraša
,
kaj
je
hudega
.
To
mu
je
ona
dala
!
O
,
sam
Bog
,
da
je
prišlo
meni
v
roke
!
“
„
Katera
mu
je
dala
?
“
„
Tista
,
ki
jo
ima
,
pa
nobena
druga
!
“
Hudobnost
je
plamtela
v
Marušinih
očeh
.
„
O
,
jaz
bom
že
izvedela
,
kakor
sem
gotovo
Maruša
.
Da
imam
le
to
v
rokah
.
“
„
Pa
to
mu
moram
jaz
dejati
nazaj
.
“
„
Nikoli
!
O
,
jaz
znam
spraviti
!
Pa
to
rečem
,
tega
mora
biti
pri
nas
enkrat
konec
!
Ako
ti
nečeš
narediti
reda
,
ga
bom
pa
jaz
,
kakor
sem
stara
!
“
„
Teta
,
zakaj
ste
pa
tako
hudi
,
saj
mi
ni
nič
hudega
rekel
.
“
„
Da
more
človek
tako
otročji
biti
in
nedolžen
,
kakor
si
ti
!
Oči
imaš
,
pa
ničesar
ne
vidiš
.
A
jaz
,
ki
sem
že
skoraj
brljava
in
gluha
,
pa
vse
vidim
in
vse
slišim
in
vse
vem
.
Rezika
,
ti
si
goljufana
.
Ti
misliš
,
da
je
Anza
tvoj
,
pa
ti
se
motiš
.
Sem
glej
!
Ali
ne
vidiš
tukaj
ženske
roke
?
—
Ha
?
—
In
v
roki
te
rožice
.
In
spodaj
se
bere
:
‚
Ne
žabi
me
!
‘
Pri
nji
je
bil
,
pri
nji
!
O
,
sedaj
se
je
pokazalo
,
da
ima
res
drugo
.
“
„
Drugo
,
pravite
?
“
„
I
,
seveda
!
Usedi
se
k
meni
.
Jaz
ti
moram
vse
povedati
,
kaj
je
tvoj
mož
,
kakšen
nezvestnež
je
on
,
ki
ti
je
prisegel
zvestobo
do
smrti
.
Ti
si
ga
ljubila
,
a
on
te
je
varal
in
te
še
vara
!
O
,
ta
ženska
roka
!
“
Rezika
se
usede
,
pa
gleda
teto
nedolžno
pa
radovedno
.
Maruša
ji
začne
razkrivati
ono
,
kar
ji
je
bila
ustvarila
njena
satanska
domišljija
,
izrodek
peklenske
ljubosumnosti
,
ki
nikdar
ne
miruje
,
dokler
bije
tisto
srce
,
katero
si
je
osvojila
,
ki
ne
miruje
tudi
potem
ne
,
ko
premine
žrtev
njenih
strastij
.
Maruša
je
pripovedovala
strastno
in
prepričevalno
,
kar
je
omamilo
Reziko
,
da
je
pazno
in
s
prepričanjem
sledila
nje
pripovedi
.
Tako
je
izvedela
,
da
je
zakonska
nezvestoba
Debeloglavom
v
rodu
,
da
je
bil
tak
rajni
njen
mož
,
in
da
je
tudi
Ivan
tak
.
Marušina
ljubosumnost
je
omrežila
tudi
Reziko
in
prepojila
vso
njeno
dušo
in
srce
.
Teti
je
verjela
vse
,
do
pičice
,
ko
ji
je
ta
natančno
slikala
z
nepopisno
zlobnostjo
,
kako
jo
vara
Ivan
.
Rezikino
srce
je
burno
tolklo
,
tresla
se
je
razburjenosti
,
ki
so
jo
provzročale
naraščajoče
strasti
.
„
Ali
vidiš
zdaj
,
kako
si
ti
nesrečna
?
Oh
,
tako
nesrečna
,
kakor
sem
bila
jaz
,
tvoja
teta
!
“
„
Kaj
naj
storim
?
Teta
,
povejte
mi
!
Kaj
hočem
storiti
?
“
Rezika
plane
kvišku
,
v
njenih
očeh
je
divjal
poguben
plamen
,
in
roke
so
se
stiskale
v
trde
pesti
.
Maruša
se
je
veselila
tega
vspeha
in
ji
rekla
mirno
:
„
O
,
ko
bi
bila
jaz
tako
močna
,
kakor
si
ti
!
“
„
Tedaj
ga
zadavim
!
“
vikne
Rezika
togotno
.
„
Pogine
naj
!
Rajši
sem
brez
moža
,
kakor
da
bi
živela
poleg
nezvestega
.
“
Maruša
se
prestraši
te
grozne
odločnosti
,
pa
jo
pomiri
:
„
Jaz
bi
že
rekla
:
le
daj
ga
!
Toda
to
ni
kar
tako
,
ljuba
moja
!
Rezika
,
jaz
mislim
tako-le
:
v
strah
ga
primi
,
tako
,
da
ne
bo
mogel
nikamor
več
.
Ako
ni
drugače
,
ga
pa
otolci
,
da
ne
bo
mogel
z
obvezano
glavo
od
hiše
.
“
„
Kar
rečete
,
teta
,
to
storim
.
Nekaj
moram
storiti
,
zakaj
srce
mi
hoče
skočiti
iz
prsij
in
pesti
morajo
udariti
,
ako
ne
,
zbolim
in
umrjem
.
Zdi
se
mi
,
da
si
moram
glavo
razbiti
ob
zid
,
ker
mi
tako
vre
po
njej
.
Teta
,
pomagajte
mi
!
“
„
Precej
ga
primi
,
da
ti
odleže
,
in
sama
ne
znoriš
.
In
sedaj-le
tudi
tajiti
ne
more
.
Ako
bo
tajil
,
mu
pa
jaz
pomolim
to-le
pod
nos
.
“
Rezika
zakrili
z
rokami
po
zraku
in
trči
s
pestmi
.
„
Še
nihče
ni
bil
tako
tepen
od
mene
,
kakor
bo
on
.
Teta
,
pojdite
gledat
!
“
„
Samo
ubiti
ga
ne
smeš
,
potem
pa
počni
,
kar
hočeš
ž
njim
.
“
Pa
sta
šli
v
hišo
.
Ivan
je
trdno
spal
.
Rezika
obstoji
pred
posteljo
in
pogleda
gori
in
doli
,
kakor
bi
premišljevala
,
kaj
bi
naredila
.
Pa
kmalu
se
zarezi
,
seže
mu
z
rokami
v
glavo
in
ga
prime
za
ušesa
in
za
lase
,
kolikor
je
ravno
mogla
zgrabiti
.
„
Le
dobro
ga
stresni
,
da
te
bo
pomnil
!
“
vikne
Maruša
.
Ivana
je
zabolela
vsa
glava
,
ko
je
Rezika
skrčila
prste
.
Zatulil
je
od
bolečine
,
odprl
oči
,
ki
so
izražale
strah
in
grozo
,
obup
in
zmedenost
.
Takoj
ga
mine
pijanost
.
Ko
spozna
zlobno
režeči
obraz
žene
,
vikne
:
„
Žena
!
“
—
Hoče
se
vzdigniti
,
toda
ona
mu
je
tiščala
glavo
v
blazine
in
jo
tresla
vriščeč
:
„
Sedaj
te
imam
!
O
,
sedaj
mi
ne
uideš
!
“
Ivana
je
obšla
grozna
misel
,
da
je
žena
zblaznela
in
ne
ve
,
kaj
počne
.
Strah
ga
obide
.
Spomni
se
,
da
se
blazni
ne
zaveda
svojega
čina
.
Zbere
vse
moč
,
da
se
je
otrese
.
S
prostimi
rokami
se
ji
obesi
za
vrat
in
tišči
njeno
glavo
k
sebi
.
„
Izpusti
Reza
!
Izpusti
!
“
vpije
moker
od
strahu
.
Ona
se
je
pa
napenjala
,
da
bi
se
otresla
tesnega
objema
.
Jaz
ti
pokažem
,
vlačugar
!
Ali
sem
te
dobila
?
Tako
,
tak
si
!
Za
drugimi
se
vlačiš
!
“
sika
Rezika
togotno
in
vrta
z
glavo
.
„
Rezika
,
pomagaj
si
!
“
osrčuje
jo
zadaj
Maruša
.
Ko
je
čul
Ivan
njen
glas
,
se
mu
je
takoj
zjasnilo
.
„
Ha
!
Ali
je
tako
?
Prokleti
satan
!
“
Tisti
hip
hoče
Rezika
poprijeti
z
rokami
,
da
bi
bolj
privila
,
a
Ivan
izpusti
njen
vrat
in
se
upre
z
vsemi
močmi
vanjo
ter
jo
odrine
toliko
,
da
dobi
prostora
zdse
in
vstane
.
„
Kaj
mi
hočeti
?
“
„
Rezika
,
nikar
ga
ne
poslušaj
,
vse
ti
bo
utajil
“
,
oglasi
se
Maruša
.
„
Pri
kateri
ljubici
si
bil
?
Precej
mi
povej
!
“
zavpije
Rezika
in
razprostre
roke
.
„
Jaz
te
zadavim
,
ako
ne
poveš
.
“
Ivan
je
poznal
njeno
moč
,
ozrl
se
je
po
orožju
,
da
bi
se
branil
.
Ugleda
sekiro
,
ki
je
bila
naslonjena
za
vratmi
,
pahne
z
vso
silo
ženo
v
stran
in
skoči
k
sekiri
.
„
Sedaj
pa
ti
ali
jaz
“
,
zagrozi
ženi
in
namahne
.
„
Rezika
,
ubil
te
bo
!
Beži
!
“
vikne
Maruša
in
zbeži
v
vežo
.
Tudi
Rezika
prestrašena
odskoči
.
„
O
,
ti
bom
že
dala
“
,
grozi
se
med
vratmi
,
a
Ivan
zapre
vrata
in
jih
zapahne
.
Roka
mu
omahne
,
da
pade
sekira
po
tleh
,
a
sam
se
zgrudi
na
klop
in
jekne
:
„
O
,
tako
življenje
!
Vsak
pes
ima
boljše
kakor
jaz
.
“
Solze
se
mu
vlijo
.
Oni
dve
sta
pa
vpili
zunaj
in
ga
zmerjali
.
Ko
je
Ivan
nekaj
časa
poslušal
,
spozna
,
kaj
je
,
česa
ga
dolžiti
.
Vsa
kri
mu
je
šla
v
glavo
,
segel
je
po
sekiri
,
da
bi
planil
za
njima
.
Pa
ustraši
se
samega
sebe
,
prime
sekiro
in
jo
zapodi
v
kot
pod
posteljo
,
da
bi
mu
ne
napravljala
izkušnjav
.
„
Torej
to
!
Celo
to
mi
podtika
?
“
Zopet
se
ga
je
polastila
želja
,
umakniti
se
iz
tega
kraja
.
Zadnji
trenutki
so
ga
dovolj
prepričali
,
da
tu
nikdar
ne
bode
miru
.
Nasloni
se
k
mizi
,
podpre
glavo
in
premišlja
;
motilo
ga
ni
gromenje
,
niti
vihar
,
ki
je
divjal
zunaj
.
Tako
je
sedel
nekaj
časa
,
a
naposled
dejal
sam
pri
sebi
:
„
Umakniti
se
moram
.
Tukaj
si
še
nisem
v
svesti
življenja
,
dokler
stara
živi
.
Morda
bode
potem
bolje
.
Jaz
sem
bil
neumen
!
O
,
ko
bi
bil
jaz
vzel
drugo
in
šel
ž
njo
takoj
s
trebuhom
za
kruhom
,
pa
bi
mi
ne
bilo
tako
hudo
,
kakor
mi
je
sedaj
!
O
,
ljubi
stric
,
ko
bi
ti
vedel
!
“
Oblekel
se
je
popolnoma
in
vzel
iz
omarice
denar
.
„
Dovolj
bode
;
ko
pridem
tja
,
bodem
že
zaslužil
.
“
Ozre
se
naokrog
,
da
bi
kaj
ne
pozabil
,
vzame
dežnik
iz
omare
ter
posluša
.
Ko
se
prepriča
,
da
ni
nobene
v
veži
,
omoči
prst
v
kropilnik
in
se
prekriža
in
gre
.
Na
veznem
pragu
se
obrne
in
zavpije
:
„
Boditi
pa
sami
!
Jaz
vama
odpustim
,
pa
moliti
,
da
vama
tudi
Bog
odpusti
,
ako
se
več
ne
vidimo
!
“
V
čumnati
nastane
vpitje
,
a
Ivan
brž
odide
v
temno
viharno
in
deževno
noč
.
Ni
še
bil
sto
korakov
od
hiše
,
ko
se
posveti
na
veznem
pragu
,
in
Rezika
zakliče
:
„
Anza
!
Kam
pa
greš
?
Nazaj
pojdi
,
Anza
!
Jaz
ti
bodem
dala
,
ako
ne
bodeš
ubogal
!
“
„
Vidiš
ga
,
pa
zopet
gre
za
drugo
,
on
,
tvoj
mož
!
“
Te
Marušine
besede
so
ga
še
bolj
pognale
,
da
je
bežal
po
temi
in
dežju
,
kakor
pregnanec
.
Rezika
je
bila
še
drugi
dan
vsa
v
ognju
,
tako
jo
je
bila
Maruša
podkurila
.
Nekaj
časa
je
mislila
,
da
je
šel
mož
res
kam
dalje
,
ko
se
je
tako
poslavljal
,
pa
teta
ji
je
kmalu
izbila
te
misli
.
„
To
je
samo
tebe
slepil
,
da
bi
ne
vedela
,
kam
je
šel
.
Že
sedi
kje
v
kaki
gostilni
s
kakšno
babo
in
se
tebi
posmehuje
,
ki
si
tako
neumna
.
Oh
,
ne
žabi
me
!
“
„
Nič
več
me
ne
bode
vodil
za
nos
“
,
sklene
Rezika
.
Komaj
se
je
zdanilo
,
že
se
opravi
in
gre
za
njim
.
Besnost
jo
je
podila
od
gostilne
do
gostilne
,
in
čim
dalje
je
zaman
hodila
,
tembolj
je
naraščala
njena
togota
.
„
Kje
je
naš
?
Ali
ste
ga
videli
?
“
Pa
nihče
ni
vedel
zanj
.
Gostilničarji
so
se
ji
posmehovali
,
kakor
vsaki
ženski
,
ki
išče
moža
,
in
delali
dovtipe
.
Spehana
se
je
vrnila
Rezika
na
noč
.
„
Ali
si
ga
našla
?
“
„
Ah
,
da
bi
ga
bila
,
privlekla
bi
bila
živega
ali
mrtvega
!
Nikjer
ga
ni
.
Izginil
je
brez
sledu
.
“
„
Kdo
ve
,
kje
jo
ima
?
“
„
Teta
,
kaj
pa
,
ako
je
res
šel
kam
daleč
,
da
ga
ne
bom
več
videla
?
“
reče
Rezika
.
„
Tako
da
bi
zapustil
ljubico
?
O
,
ženo
pač
,
ženo
,
toda
ljubico
?
—
Ej
,
saj
se
poznamo
!
Ne
žabi
me
!
Kaj
tacega
se
ne
pozabi
.
“
„
Pa
kje
je
vendar
ona
?
To
mi
povejte
!
Tja
grem
,
pa
zadavim
njo
in
njega
.
“
„
Le
potrpi
!
Vse
se
bode
izvedelo
.
In
potem
,
Rezika
moja
,
bodeš
pa
že
naredila
svoje
,
jaz
ti
ne
bodem
branila
.
“
„
Niste
slišali
,
ko
je
rekel
:
jaz
vama
odpustim
.
Gotovo
je
šel
kam
daleč
.
“
„
Hinavec
je
!
Le
verjtmi
,
da
je
hotel
naju
s
tem
slepiti
,
in
da
se
zopet
vrne
,
morda
že
nocoj
ali
pa
malo
kasneje
.
“
Pa
ga
ni
bilo
tisto
noč
,
pa
ga
