Okno
se
je
odpiralo
proti
poldnevu
,
ali
zdaj
je
bil
večer
.
Bele
gardine
so
se
zibale
kakor
tenčica
svečenic
,
ki
gredo
po
melodiji
;
čez
vrtove
se
je
nosil
veter
,
vroč
in
dišeč
po
cvetju
in
po
vodi
.
Kakor
brušen
ščit
iz
kaljenega
jekla
je
temnelo
nebo
;
od
zapada
so
štrleli
večerni
oblaki
,
mirni
in
podolgasti
,
kakor
žareče
ostrine
.
Spodaj
na
cesti
je
hodilo
dvoje
ženskih
:
mladi
šivilji
iz
podstrešja
tiste
hiše
.
Doktor
Čander
ju
je
slišal
prihajati
in
odhajati
po
naraščanju
in
pojemanju
otožne
pesmi
,
ki
sta
jo
peli
polglasno
,
v
zamišljenosti
,
zlatolasa
Liza
s
svetlim
,
drobnim
glaskom
,
bruneta
Nela
s
temnim
altom
,
ki
je
lil
polno
in
sladko
,
kakor
zrela
strd
iz
okovanih
rogov
.
Pesem
je
bila
o
ljubezni
,
in
ko
se
je
glasila
v
sobo
,
je
razsipala
polno
davnih
,
mladih
hrepenenj
;
prostor
med
rjavkastimi
tapetami
se
je
polnil
z
mlačnim
,
mehkim
valovjem
,
tisto
valovje
pa
se
je
laskavo
ovijalo
duše
in
misli
,
da
so
objemale
druga
drugo
in
so
bile
bele
in
tople
kakor
device
,
ki
so
si
ob
bistri
reki
odpele
oblačila
ter
se
spuščajo
v
kopel
v
omračenem
tolmunu
.
Doktor
Čander
je
sedel
v
fotelju
,
noge
navzkriž
,
roke
prekrižane
na
prsih
;
prijetna
trudnost
mu
je
držala
ude
kakor
v
čudesni
mreži
,
srce
je
utripalo
in
je
bilo
hvaležno
.
Za
njim
,
pri
zrcalu
,
ki
je
segalo
od
vrha
do
tal
,
je
šumela
ženska
obleka
;
z
nečim
temnim
in
mehkim
se
je
razgovarjal
glavnik
.
Mogočna
je
bila
izkušnjava
,
da
bi
se
okrenil
in
opijanil
ustnice
,
nasitil
oči
do
poslednjega
;
zakaj
—
„
minuto
še
,
dve
minuti
ali
nemara
tri
,
pa
se
zapro
vrata
,
drobni
,
brzi
koraki
zamro
na
stopnicah
,
in
nje
ne
bo
več
:
danes
je
bilo
prvič
in
zadnjič
,
nič
več
se
ne
bova
ljubila
,
ko
pride
jutrišnji
dan
...
“
Ali
doktor
je
v
takšnih
trenotjih
,
ki
niso
bila
redki
prazniki
v
njegovem
življenju
,
brez
izjeme
občutil
čudno
,
zelo
nenavadno
in
prejkone
perverzno
izkušnjavo
:
napenjati
žejo
in
željo
do
viška
,
toda
ne
dvigniti
čase
do
ust
;
hoteti
in
hrepeneti
,
preživeti
in
užiti
v
razpaljenih
slikah
domišljije
tisočkratno
resničnost
,
naposled
pa
—
odreči
si
,
vstati
in
zapeti
snažno
,
skrbno
zlikano
suknjo
,
z
obrazom
modrijana
,
ki
je
spojil
ceno
zveličanja
z
bohoto
greha
,
venec
askeze
s
peklensko
pogubnostjo
naslad
.
Ni
se
ozrl
.
A
dvignil
je
desnico
do
las
,
in
glejte
,
nepopisno
se
je
ustrašil
:
nikoli
prej
se
mu
niso
zdeli
koti
na
čelu
tako
globoko
zarezani
kakor
ta
večer
.
Pobrskal
je
s
prsti
po
laseh
,
kakor
da
bi
mogel
otipati
,
če
se
že
šopiri
sivina
med
skrbno
,
velemodno
pričesko
,
napol
črno
od
esenc
in
dišečih
mazil
.
„
Starost
,
starost
!
“
je
pokimal
nemo
sam
sebi
.
„
Post
iucundam
iuventutem
...
“
S
polagno
,
leno
in
do
pičice
premišljeno
kretnjo
,
ki
je
predstavljala
v
sebi
vzor
elegantnosti
človeškega
gibanja
,
je
vzel
z
usnjatega
področnika
še
levico
ter
je
potegnil
v
lepem
,
njemu
samemu
prijetnem
loku
z
dlanjo
preko
lica
in
po
gladki
,
obriti
bradi
.
In
zopet
se
je
zgrozil
doktor
Čander
,
kakor
mrzle
mravlje
se
mu
je
usulo
po
hrbtu
in
po
rokah
,
in
glava
je
namah
zabrenčala
od
misli
na
smrt
.
„
Obril
se
nisem
davi
...
Vedi
Bog
,
zakaj
se
nisem
?
Vedi
vrag
,
kako
sem
mogel
pozabiti
...
Ah
,
stari
prihajamo
,
prezgodaj
smo
oslabeli
;
mladi
starci
se
poslavljamo
od
življenja
,
in
krive
so
naše
nikdar
brzdane
strasti
...
Krivo
je
to
prokleto
moderno
materialistično
umevanje
življenja
:
glej
hudiča
,
“
je
godrnjal
v
svojih
mislih
,
„
glej
satana
,
da
je
že
tako
daleč
z
menoj
!
Guba
pri
gubici
,
brazda
pri
brazdi
;
koljejo
se
in
sekajo
,
obraz
je
že
razoran
kakor
Karadag
in
Libanonsko
pogorje
...
“
V
duhu
je
pogledal
svoje
obličje
pred
lastnimi
očmi
kakor
lice
tujega
človeka
,
raztrgano
,
razbito
,
prepleteno
z
bridko
pisavo
ostarelosti
,
in
takšna
so
bila
njegova
čuvstva
v
tem
trenotku
,
da
si
je
verjel
in
ni
pomislil
,
da
pretirava
.
„
Stari
prihajamo
;
koža
je
kakor
usnje
,
možgani
so
kakor
mrtev
loj
:
ni
ene
sveže
,
pametne
misli
!
Tako
se
maščuje
posamezniku
,
da
se
je
naša
gnila
in
bedasta
družba
do
golega
slekla
idealizma
;
idealizem
pa
je
krščanskemu
človeku
kakor
srajca
,
—
in
majčkeno
čiste
lepote
,
to
je
boljše
od
figovega
peresa
...
Grešili
smo
,
o
Čander
,
in
zdaj
nas
grizejo
naši
grehi
;
bodočnost
je
kakor
polna
postelja
stenic
.
Vidiš
,
nepridiprav
,
in
vsa
ta
kazen
je
takorekoč
samo
zaraditega
in
zategadelj
:
kdaj
si
,
mrha
,
naslajal
svoje
ničemurno
srce
ob
idealih
?
“
Roke
so
se
sklenile
,
glava
je
omahnila
na
prsi
kakor
debel
,
neroden
cvet
,
ki
se
je
zaprl
in
je
ovenil
.
„
Post
molestam
senectutem
—
nos
habebit
humus
!
Še
malo
let
,
jedva
par
dihov
življenja
,
—
in
potem
revolver
,
—
prsk
!
možgani
na
štiri
vetrove
,
—
et
nous
aurons
vecu
...
“
je
mislil
doktor
,
premikaje
ustnice
,
kakor
da
govori
,
in
predstavljajoč
si
v
duhu
,
kako
bi
zvenele
francoske
besede
.
Takšna
je
bila
njegova
volja
,
ko
je
stala
Gilda
pred
ogledalom
,
ki
je
iz
somraka
odsevalo
njeno
lepo
lice
z
južnimi
,
pravilnimi
črtami
.
Čutila
se
je
užaljeno
,
ker
se
ni
menil
zanjo
in
ni
govoril
.
Še
od
prej
ji
je
viselo
na
licih
dvoje
debelih
solz
.
Pozno
je
prihajalo
,
pred
oknom
je
bilo
vse
bolj
rdeče
,
vedno
glasneje
in
češče
so
se
oglašale
pesmi
in
smeh
;
barve
in
obrisi
so
se
topili
v
večeru
,
tako
da
Gilda
že
ni
več
dobro
videla
svojih
ustnic
.
Ali
vedela
je
,
da
se
nabirajo
v
žaloben
,
temen
lok
in
da
so
pripravljene
vzdrgetati
čez
minuto
v
jeznem
,
krčevitem
ihtenju
,
ki
požene
vso
kri
v
obličje
in
zvije
vse
telo
.
Zavezavala
je
rdečo
petljo
pod
strmim
,
zlikanim
ovratnikom
;
drobni
prsti
,
ne
čisto
gladki
in
mehki
,
kakor
so
prsti
imenitnih
,
brezdelnih
gospa
,
so
ji
trepetali
,
odrekali
in
neštetokrat
ponavljali
delo
.
„
Lepo
je
bilo
in
sladko
,
“
je
mislila
najpoprej
;
misel
se
je
razlila
po
životu
kakor
žlahtno
vino
,
in
Gilda
bi
bila
skorajda
še
ostala
.
„
Toda
moje
sanje
so
bile
lepše
in
omamnejše
;
tam
je
bil
fant
ves
mlad
in
bel
in
vroč
...
Vse
stvari
so
najlepše
,
preden
se
zgode
in
uresničijo
...
“
„
Ali
Gilda
zares
že
odhaja
?
“
Pred
oknom
,
zdaj
,
ko
so
nedaleč
prižigali
svetiljke
,
je
sedel
doktor
kakor
temna
silueta
,
roke
sklenjene
za
tilnikom
;
njegov
glas
je
bil
starikav
,
zaspan
in
skaljen
od
pritvorjene
mehkobe
.
„
Da
...
“
je
dejalo
dekle
s
hipno
tesnobo
.
„
Toda
,
če
hočeš
,
ostanem
!?
“
Poslednji
zlog
se
je
pogreznil
v
rahel
,
nežen
molk
,
ki
je
drhtel
od
neme
želje
in
je
prosil
v
svoji
tihoti
.
„
Ne
,
hvala
...
“
Doktor
Čander
je
zazehal
z
veliko
brezobzirnostjo
.
„
Četrt
ure
še
,
potem
odidem
tudi
jaz
,
po
opravilih
:
vzborovanje
ali
nekaj
takšnega
.
Zelo
lepo
je
bilo
,
da
je
Gilda
prišla
k
svojemu
mucku
,
“
je
dodal
čez
čas
,
zakaj
zdelo
se
mu
je
,
da
ni
dovolj
prijazen
;
toda
njegov
glas
je
donel
napeto
in
topo
in
je
bil
ves
ravnodušen
.
Gilda
je
molčala
;
preslišala
je
njegove
besede
,
kajti
v
tem
hipu
jo
je
bila
do
dna
duše
ovladala
misel
,
da
je
s
tem
človekom
,
ki
ga
ljubi
in
vendar
sluti
,
da
je
tuja
njegovemu
srcu
,
pravkar
preživela
uro
,
ki
je
ni
še
nikdar
prej
in
je
nikoli
več
ne
bo
prvikrat
,
uro
,
ki
je
ni
mogoče
izbrisati
iz
življenja
.
„
Kako
se
je
zgodilo
?
In
zakaj
,
zakaj
,
o
Bog
?
...
Bilo
je
vroče
,
bilo
je
sladko
:
pijača
,
ki
s
trenotnim
valom
zagrne
glavo
v
pijanost
!
Ali
nato
je
bilo
pri
kraju
,
in
takrat
se
ji
je
pokazal
tuj
...
Čemu
je
že
prišla
k
njemu
?
—
Ah
,
da
,
prosil
jo
je
;
z
lepimi
besedami
,
s
trdimi
očmi
:
usta
so
prosila
,
pogled
je
ukazoval
.
On
ima
nekaj
v
očeh
,
nekaj
čudnega
,
mogočnega
;
kruta
črta
leži
nad
njimi
in
pod
njimi
,
krutost
in
moč
je
okoli
ust
,
a
pogled
je
kakor
roka
z
mlačnimi
prsti
,
in
kjer
se
dotakne
človeka
,
je
gol
in
si
ne
ve
pomoči
.
Morala
je
priti
,
ko
so
zahtevale
te
oči
;
sicer
bi
jo
bile
žgale
vse
dni
,
v
vseh
mislih
in
v
slehernem
snu
...
Ko
pa
je
bila
tu
,
v
njegovih
objemih
,
njegove
poljube
na
licih
,
na
vratu
,
na
prsih
,
ki
so
dihale
pod
redko
letno
bluzo
,
ni
vedela
in
skorajda
še
zdaj
ne
ve
,
kaj
se
je
zgodilo
...
Bilo
je
toplo
in
silno
kakor
temno
grško
vino
s
težkimi
,
tujimi
dišavami
;
okusila
je
kelih
in
še
bolj
jo
je
zažejalo
po
napoju
,
spoznala
je
vir
in
kakor
skozi
jutranjo
meglo
se
ji
dozdeva
,
da
bo
vrela
kri
po
tem
spominu
vse
žive
dni
...
“
Bila
je
skoraj
že
gotova
.
Ozrla
se
je
proti
oknu
;
doktor
je
sedel
kot
kip
,
in
smotka
,
ki
jo
je
pušil
,
mu
je
zavijala
obrise
lica
v
rdečkast
sijaj
.
„
Ne
ogovori
me
,
ne
da
mi
besede
,
ki
bi
segla
milo
in
mehko
v
srce
,
“
si
je
dejala
Gilda
z
bolestjo
.
„
Ne
mara
me
več
poleg
sebe
:
nasitil
se
je
,
in
zdaj
me
pošilja
domov
...
Odslavlja
me
kakor
brez
slovesa
,
in
jaz
ga
ljubim
!
Bog
,
kako
je
duša
žejna
njegovih
poljubov
...
Zemlja
leži
razpokana
in
žareča
od
solnčne
pripeke
;
oblak
nosi
roso
v
nedriju
in
se
ne
približa
!
Česa
mu
nisem
dala
,
kar
more
živ
človek
žrtvovati
?
Ostaja
življenje
;
z
roko
naj
bi
trenil
,
pa
pristopim
in
ga
položim
v
dar
...
Zakaj
to
,
kar
je
v
meni
,
se
širi
in
razpenja
tako
brezmejno
,
brez
vztoka
in
zapada
,
brez
dna
...
“
Takrat
se
je
oglasila
v
njenih
prsih
misel
,
vsa
ostudna
,
vsa
mrzla
;
poljasna
zavest
,
da
je
med
vzhičenjem
ljubezni
storila
nekaj
,
česar
ne
bi
bila
nikdar
,
z
nobenim
drugim
.
Zagledala
se
je
na
ulici
,
kjer
je
mrgolelo
moških
brez
števila
;
in
s
katerimkoli
obrazom
se
je
po
sili
zvezal
spomin
na
pravkar
prežito
uro
,
—
misel
sama
je
bila
tako
blatna
in
nizka
,
da
se
je
Gilda
izpozabila
ter
je
tukaj
v
zaprti
sobi
dvignila
roke
na
obraz
.
Okrog
srca
se
je
skrčil
skrit
obroč
in
je
razlil
nepoznano
muko
po
vseh
živcih
in
žilah
;
zazdelo
se
ji
je
,
kakor
da
se
je
vžgal
ogenj
izpod
prejetih
poljubov
:
vsa
polt
jo
je
zapekla
s
plameni
sramu
.
Kajti
namah
se
je
odkrilo
vprašanje
:
„
Ali
ni
vse
,
kar
se
je
zgodilo
nocoj
,
do
pičice
tisto
,
kar
bi
bilo
s
komerkoli
iz
vrveče
ulice
?
Jaz
ga
ljubim
,
toda
on
je
prišel
in
me
je
vzel
brez
ljubezni
,
kakor
tujec
tujo
stvar
;
zdaj
je
minilo
,
zdaj
je
vse
končano
,
—
in
vendar
je
ostalo
vse
,
zakaj
,
minuta
je
prišla
,
dogodek
je
bil
,
greh
je
storjen
,
in
če
bi
prav
ne
bilo
sodnika
nad
nami
,
—
nihče
ga
ne
izbriše
v
spominu
.
“
Oči
so
zaskelele
,
obraz
se
je
oblil
s
solzami
.
Doktor
Čander
,
ki
je
sedel
in
čakal
s
srdito
nestrpnostjo
,
zavedajoč
se
mučne
neokusnosti
položaja
,
obenem
pa
poln
prizadevanja
,
da
bi
do
zadnjega
ohranil
svojo
trezno
in
premišljeno
pozo
,
ki
se
mu
je
videla
zanimiva
,
izvirna
in
primerna
rečem
,
je
začutil
dvoje
vročih
rok
,
ki
so
se
oklenile
njegovega
vratu
.
Rosno
,
razpaljeno
lice
se
je
priželo
k
njegovemu
in
dvoje
mladih
,
polnih
ustnic
,
mokrih
od
kapelj
,
ki
so
se
udirale
odzgoraj
.
Doktor
se
je
zgrozil
v
svojem
srcu
:
dasi
je
vse
že
kopnelo
v
mraku
,
vendar
ga
je
obvladala
kakor
sredi
poldneva
njegova
stara
,
od
mladosti
ukoreninjena
mržnja
do
objokanih
ženskih
obrazov
;
poleg
tega
se
je
nepopisno
ustrašil
za
svoj
novi
in
precej
dragoceni
modni
telovnik
,
—
ki
ga
ni
imel
na
sebi
.
Z
naglim
gibom
je
vzel
s
posteljne
omarice
mehko
ruto
;
preložil
jo
je
iz
desnice
v
levico
,
nato
se
je
privzdignil
v
naslanjaču
,
snel
Gildino
desnico
izza
svoje
glave
,
stisnil
raskave
prstke
,
ki
so
krčevito
objeli
njegove
,
in
dvignil
roko
,
z
natančno
in
zelo
laskavo
zavestjo
,
da
ravna
po
stari
,
dobri
in
že
mnogokrat
preizkušeni
metodi
.
Vstal
je
,
njeno
roko
še
vedno
v
svoji
,
priokrenil
se
na
levo
in
prijel
za
hrbtom
še
levico
.
Ko
je
nato
dvignil
desnico
,
njeno
v
svoji
,
še
više
in
proti
svoji
levi
rami
,
levico
v
levici
z
rahlim
pritiskom
na
njenih
prsih
,
mu
je
leglo
vse
njeno
mlado
telo
počasi
,
s
polagnim
,
božajočim
dotikom
mehkih
oblik
v
naročje
.
Gilda
se
je
začutila
na
doktorjevih
kolenih
,
in
doktor
,
ki
je
sedel
zdajci
zopet
v
naslanjaču
,
ji
je
z
rutico
brisal
obraz
.
„
Nič
joka
,
punčka
!
“
je
tolažil
mehanično
,
z
mirnim
in
pokroviteljskim
glasom
,
srebajoč
svojo
blaziranost
s
posebno
in
maloznano
naslado
.
„
Hrabra
bodi
,
Gilda
:
vidiš
,
to
je
takorekoč
veliko
,
in
je
zopet
prazen
nič
,
življenje
,
z
eno
besedo
!
Tiho
,
tiho
,
tiho
...
Čemu
bi
?
Ali
ni
bil
lep
nocojšnji
večer
?
Kaj
?
Poslušaj
!
To
,
vidiš
,
je
umetnost
življenja
:
uživati
,
veseliti
se
iz
hipa
v
hip
in
pozabljati
,
danes
ne
misliti
na
včeraj
,
jutri
ne
na
današnji
dan
...
Nič
sentimentalnosti
,
Gilda
!
Od
same
sentimentalnosti
je
bridka
časa
naših
dni
,
“
je
dodal
z
globoko
zavestjo
,
da
govori
izborne
,
modre
in
zelo
nadčloveške
besede
.
„
Ah
!
“
je
srdito
vzkliknila
Gilda
in
se
je
šiloma
vzpela
v
naročju
.
„
Kaj
mi
pripoveduješ
prazne
reči
!
To
je
dolgčas
,
ki
si
ga
lahko
mislim
sama
...
Reci
rajši
:
ali
si
me
ljubil
?
Ali
me
še
ljubiš
?
“
Belina
v
njenih
očeh
se
je
zasvetila
tesno
pred
njegovimi
,
čelo
mu
je
oblila
snažna
,
strastna
sapa
njenih
ust
.
„
Lepa
si
,
Gilda
,
in
sladka
!
“
je
dejal
doktor
Čander
z
očetovsko
prijaznostjo
in
z
usmevom
visokomerne
ljubeznivosti
,
ki
ga
je
videl
kakor
pred
seboj
.
„
Torej
me
ne
ljubiš
!
“
je
zaječalo
dekle
z
ubitim
glasom
.
„
Nič
ljubezni
...
“
je
ponovila
in
je
vstala
.
„
Pa
to
je
bilo
...
In
jaz
sem
mislila
...
Zato
,
ker
si
rekel
...
“
V
srcu
se
je
pletlo
nekaj
,
česar
usta
niso
znala
izreči
.
Že
se
je
obrnila
,
glavo
sklonjeno
,
roke
viseče
ob
životu
.
„
In
jutri
...
in
potem
?
Torej
praviš
,
da
je
vse
pri
kraju
?
“
je
vprašala
nenadoma
z
bolestno
odločnostjo
.
„
Vse
!
“
je
padlo
doktorju
od
ust
,
trdo
kakor
udarec
kladiva
;
kajti
zdelo
se
mu
je
umestno
,
da
prikrajša
„
to
staro
in
naveličano
komedijo
.
“
„
Če
hodiš
k
ženski
,
vzemi
bič
s
seboj
!
“
si
je
citiral
z
udobnostjo
naobraženega
in
razvitega
človeka
.
„
Ako
pa
pride
ona
k
tebi
,
ga
prinese
sama
,
“
je
dopolnil
in
se
je
nehote
nasmehnil
.
„
Vse
...
“
je
ponovila
Gilda
v
drhteči
muki
sramu
,
ki
je
zdaj
prihajal
z
neskončnostjo
svoje
teže
.
„
Vse
!
“
je
pritrdil
doktor
Čander
s
cinično
resnobo
,
„
vse
do
pičice
.
Da
vam
povem
po
pravici
,
gospodična
Gilda
,
po
božji
in
po
človeški
,
—
jaz
ljubim
v
ženskah
pravzaprav
samo
problem
.
In
ženske
so
izvečine
le
dotlej
problemi
,
dokler
jih
nimaš
,
no
,
in
...
Zaradi
tega
,
ljuba
Gilda
,
ljubim
vsako
žensko
samo
enkrat
,
in
ko
sem
jo
ljubil
,
je
nič
več
ne
ljubim
.
Vaš
problem
je
zame
popolnoma
jasen
in
ne
potrebuje
več
niti
najmanjšega
poizkusa
...
A
propos
:
to
pač
veste
,
kaj
se
pravi
problem
?
Sicer
bi
vam
drage
volje
raztolmačil
...
“
Gilda
je
vrgla
roke
pred
obraz
,
da
so
ploskoma
udarile
po
čelu
,
ter
se
je
okrenila
proti
vratom
.
Tisti
hip
se
je
doktor
Čander
spomnil
slučajne
misli
,
ki
ga
je
navdala
ob
njenem
prihodu
:
„
Kako
so
Gildina
krila
navadna
in
skromna
...
Bluza
iz
židovske
konfekcije
,
predpasnik
za
dve
kroni
!
In
srajčka
,
—
ah
,
mili
Bog
!
čista
je
,
ampak
tako
običajna
,
brez
čipk
,
brez
vsega
,
kakor
nalašč
za
revno
devico
...
“
Čuvstvo
,
ki
ga
je
poznal
le
v
najredkejših
trenotjih
svojega
življenja
,
se
je
razprostrlo
po
širokih
prsih
doktorja
Čandra
;
zazdelo
se
mu
je
,
da
zahteva
vsa
estetika
njegovega
ravnanja
takorekoč
z
neizprosno
nujnostjo
,
da
zaključi
genljivo
novelo
današnjega
dne
z
dejanskim
dokazom
velikodušja
.
Stopil
je
za
njo
,
roko
v
žepu
svojih
skrbno
zlikanih
hlač
.
Gilda
se
je
obrnila
,
kakor
s
poslednjo
nado
,
in
je
iztegnila
desnico
naproti
.
Ali
hip
nato
je
vzkriknila
kakor
pred
gadom
;
nekaj
je
padlo
na
parket
,
z
žvenkom
zlatega
novca
,
ter
se
je
zatrkljalo
pod
omaro
.
Doktor
Čander
je
obstal
v
silni
osuplosti
.
Dekle
je
povesilo
glavo
še
niže
,
zajokalo
je
s
tistim
drobnim
,
tihim
,
čisto
tihim
jokom
,
ki
se
jedva
sliši
in
vendar
trga
mozeg
in
kosti
,
in
je
odšlo
proti
vratom
,
počasi
,
s
trudnimi
,
nesrečnimi
koraki
,
zadevaje
se
v
mraku
ob
razpostavljeno
pohištvo
.
Album
s
fotografijami
je
ropotaje
zdrknil
z
mizice
na
tla
.
Tam
,
pri
vratih
,
jo
je
zagrabilo
kakor
srd
.
Glasno
je
zaprla
za
seboj
,
in
doktorju
se
je
zazdelo
,
da
je
pred
pragom
udarila
z
nogo
.
Nato
je
prisluhnil
in
je
začul
,
kako
stopa
po
stopnicah
,
umerjeno
in
težko
,
ter
plaka
vedno
huje
in
se
ne
more
več
premagovati
:
čimdalje
krčeviteje
,
čimdalje
glasneje
...
„
Jezus
,
Marija
,
kako
neokusno
!
“
je
siknil
doktor
Čander
,
sam
sredi
sobe
.
„
Brezobzirnost
razjarjene
modistke
!
Kaj
naj
si
mislijo
ljudje
?
Toliko
geste
za
takšno
lapalijo
...
Preteklo
je
nekaj
minut
,
preden
se
je
pomiril
dodobrega
.
Nato
je
začutil
trudnost
in
izmučenost
po
vsem
životu
;
v
glavi
je
brnelo
kakor
slabo
napeta
struna
,
kolena
so
se
upogibala
,
jedva
da
so
stale
noge
.
„
Divja
mačka
!
“
se
je
spomnil
z
veliko
zadovoljnostjo
.
„
A
mi
prihajamo
stari
in
onemogli
,
in
nič
več
tako
vrlo
ne
prenašamo
sladkih
križev
in
zapeljivih
težav
...
“
Stopil
je
k
omari
,
da
zaklene
tablete
,
ki
jih
je
jemal
v
krepčilo
.
Prižgal
je
svečo
na
dragem
svečniku
;
držala
ga
je
gola
bronasta
plesalka
z
vitkimi
,
napetimi
rimskimi
udi
.
„
Kakor
Gilda
!
“
se
je
nasmehnil
tiho
.
In
ko
je
pogledal
v
razsvetljeno
starinsko
zrcalce
na
steni
,
se
je
začudil
,
kako
globoko
in
temno
se
mu
vdirajo
oči
.
Nato
je
segel
po
brušeni
steklenici
s
konjakom
fine
importirane
marke
;
mlada
gospa
,
njegova
prijateljica
,
mu
ga
je
bila
poslala
pred
štirinajstimi
dnevi
za
god
.
Nalil
je
kozarec
,
podržal
ga
je
proti
luči
,
v
svečanem
,
lepem
loku
ga
je
nesel
do
ust
in
ga
izpraznil
z
enim
,
dolgim
,
nasladnim
požirkom
.
Takrat
so
se
mu
razširile
nosnice
od
močne
,
opojne
vonjave
,
ki
je
bila
neopažena
napolnila
vso
sobo
ter
zadušila
duh
Gildine
obleke
in
Gildinih
las
.
Ozrl
se
je
na
levo
;
bile
so
cvetlice
,
ki
jih
je
prinesla
Gilda
:
tuje
,
temnordeče
,
doktor
Čander
jim
ni
vedel
imena
.
Velik
šopek
jih
je
bilo
,
povezan
z
ozkim
,
modrim
svilenim
trakom
.
„
Kupila
jih
je
,
zakaj
na
vrtovih
revščine
ni
takšnega
cvetja
,
“
je
šinilo
doktorju
po
glavi
.
„
In
poceni
jih
ni
dobila
;
stale
so
dve
kroni
ali
več
...
To
je
skoraj
že
denar
za
novo
bluzo
;
pri
tem
pa
,
—
ali
morda
ravno
zato
,
—
ker
se
ji
je
užalilo
,
je
vrgla
dvajset
kron
po
tleh
kakor
vinar
.
Uboga
je
prišla
,
uboga
je
odhajala
...
Naposled
bi
jo
bil
moral
poplačati
na
finejši
,
obzirnejši
način
;
uboga
Gilda
!
Človek
si
ne
bi
mislil
,
da
ima
toliko
lepote
v
krvi
...
“
Zamišljenost
se
ga
je
lotila
.
Upihnil
je
svečo
,
obstal
je
v
temi
,
ki
se
je
bila
že
zgostila
,
ter
je
nekaj
trenotkov
z
zanimanjem
tehtal
ginjenost
svojega
srca
.
Nato
se
je
spomnil
,
da
še
ni
večerjal
;
položil
je
prst
na
čelo
,
v
temi
je
vzel
klobuk
in
se
je
napravil
po
stopnicah
.
Med
prvim
nadstropjem
in
med
pritličjem
je
gorela
plinova
luč
;
tik
pod
njo
sta
se
srečala
z
upokojenim
profesorjem
iz
tretjega
nadstropja
.
Gospod
Kajdiž
je
odkril
podolgasto
,
plešasto
glavo
z
ogromnim
čelom
,
zagodrnjal
je
nekaj
o
dobrem
večeru
in
o
lepem
izprehodu
ter
je
spustil
preko
vse
postave
doktorja
Čandra
začuden
,
skorajda
ogorčen
pogled
,
ki
ga
Čander
ni
opazil
.
Med
vežnimi
vrati
je
stala
kuharica
hišne
gospodinje
ter
je
kramljala
z
golobradim
fantom
v
delavski
obleki
;
doktor
je
šel
mimo
njiju
in
je
čul
izza
hrbta
,
da
se
natihem
smejeta
.
„
Gotovo
sta
slišala
Gildo
,
“
je
dejal
z
nejevoljo
sam
pri
sebi
.
„
Ampak
,
—
koliko
je
pravzaprav
ura
?
Ali
je
družba
že
zbrana
,
ali
še
ni
?
Ali
prihajam
rano
,
ali
mudim
?
“
Ko
pa
je
segel
po
uro
,
je
zatipal
golo
srajco
;
pogledal
je
po
sebi
in
je
zardel
kakor
otrok
,
videč
,
da
je
prišel
na
ulico
brez
suknje
in
telovnika
,
da
,
celo
brez
ovratnika
in
brez
kravate
.
„
Satan
in
babnice
!
“
je
zaklel
med
zobmi
ter
je
krenil
okrog
vile
,
čez
vrt
in
skozi
zadnja
vrata
v
hišo
nazaj
.
Jedva
pa
je
stal
zopet
med
svojimi
stenami
,
že
je
začutil
z
obžalovanjem
,
da
pravzaprav
nima
nikakega
gladu
.
„
In
da
bi
hodil
samo
na
razgovor
,
za
to
sem
prelen
nocoj
!
“
je
dejal
sam
pri
sebi
:
„
Kaj
hočemo
?
“
Gildine
cvetlice
so
dehtele
čimdalje
močneje
,
kakor
da
bi
se
vonjava
v
težkih
meglah
razgrinjala
po
zraku
.
Doktor
je
poiskal
v
temi
čebulasto
vazo
iz
mavrskega
stekla
,
postavil
je
cvetlice
vanjo
in
jih
je
nesel
na
mizico
pred
odprtim
oknom
;
nato
je
šel
po
konjak
,
in
ko
je
bilo
vse
pripravljeno
,
je
primaknil
naslanjač
.
Spustil
se
je
vanj
,
z
vso
udobnostjo
,
noge
iztegnjene
,
roke
povešene
,
tlečo
trabuko
med
kazalcem
in
med
sredincem
desnice
;
pričel
je
piti
in
premišljevati
.
Zunaj
je
temnela
velikomestna
noč
;
redke
zvezde
so
napol
ugasovale
od
pisanih
ognjev
nižave
.
Luči
,
jasnobele
,
krvavkaste
,
žarkordeče
in
modre
,
so
svetile
v
ravnih
in
zavitih
vrstah
,
kakor
so
se
vlekla
pročelja
hiš
;
vse
življenje
mesta
se
je
zdelo
osredotočeno
v
njih
žarkih
,
zakaj
poslopja
sama
s
svojimi
neštetimi
nadstropji
,
z
dimniki
,
podmoli
in
stolpiči
so
ležala
kakor
temna
,
prihuljena
masa
.
Raznotere
posamezne
vrste
večernega
šuma
so
se
strinjale
na
daleč
v
en
glas
,
zdaj
razburjen
in
nervozen
,
zdaj
bolesten
,
zdaj
vesel
,
zdaj
topel
in
udoben
,
kakor
mrmranje
ogromne
,
čudoviščne
zveri
,
ki
se
izteza
v
svojem
ležišču
in
renči
od
zadovoljstva
.
Tuintam
se
je
iztrgal
iz
splošne
reke
glasov
žvižg
parnika
v
pristanu
,
ali
pesem
,
ki
se
je
dvignila
iz
krčme
,
ali
prepir
,
ki
se
je
vnel
bliže
spodaj
pod
vrtovi
.
Šivilji
iz
podstrešja
se
nista
več
izprehajali
;
utihnil
je
bil
sopran
zlatolase
Liže
,
Nela
pa
je
menda
sedela
doma
pri
oknu
in
še
ni
bila
prestala
peti
:
sladki
odmevi
njene
južne
pesmi
so
se
razsipali
v
zrak
,
listom
vročih
,
temnih
rož
enaki
,
kadar
jih
roka
igraje
izsipa
vetrovom
.
Doktorja
Čandra
je
na
vsem
lepem
objela
melanholija
.
Bilo
mu
je
,
kakor
da
bi
bil
izgubil
dušo
v
tisti
Nelini
pesmi
,
in
prišel
je
hip
,
ko
se
je
zalotil
,
da
dela
nepopisno
sentimentalen
obraz
.
Potem
se
je
spomnil
,
da
je
pevka
lepo
dekle
;
Gildine
rasti
je
,
njeni
lasje
imajo
podobno
barvo
,
samo
da
so
bogatejši
;
kakor
dva
široka
oblaka
se
kopičijo
nad
nizkim
čelom
.
Ali
dočim
je
Gilda
vitka
,
je
Nela
še
vitkejša
,
skorajda
šibka
,
in
bleda
;
bolna
je
,
od
sedenja
in
od
dela
po
noči
.
Nje
lica
nimajo
rdečice
in
čudne
čare
skriva
tista
njena
rahlobronasta
polt
.
„
Saj
se
ji
pozna
že
po
glasu
,
da
je
lepa
!
“
je
dejal
zase
;
pokimal
je
z
glavo
in
si
je
natočil
pač
že
sedmikrat
.
„
Kdor
je
dober
poznavalec
ženskih
,
razloča
lepoto
po
glasu
,
ne
da
bi
videl
obraz
.
To
so
takšni
čudni
,
svoji
drhtljaji
;
ne
vem
pravzaprav
,
če
imajo
vsi
ušesa
zanje
...
Ali
rekel
bi
,
nemara
prihaja
to
razlikovanje
od
vznemirjenega
spola
:
le
male
en
rut
!
Ampak
,
Nela
je
sladka
;
prelest
bi
je
bila
takole
...
“
Čudno
je
zamahnil
z
roko
;
v
hipni
strasti
je
stisnil
pest
in
zaškripal
z
zobmi
.
Vele
mišice
njegovih
udov
so
se
napele
in
zopet
vdale
.
Nehote
je
segel
po
kozarcu
.
„
In
Malvin
konjak
ni
slab
...
Pri
moji
duši
,
brez
njenih
žganic
bi
jo
bil
pozabil
že
pred
letom
dni
!
“
Ta
misel
je
odprla
naslednjim
drugo
smer
.
„
Koliko
jih
je
že
,
odkar
se
bavim
s
tem
amaterstvom
?
Dvesto
,
tristo
,
štiristo
,
petsto
?
...
Bogme
,
ni
jih
mnogo
manj
.
Če
človek
premisli
grehe
takšnega
Donjuana
...
Prijetna
podlost
;
ampak
na
koncu
koncev
prihaja
po
malem
dolgočasna
.
In
zakaj
vse
to
,
čemu
ta
neprestani
abotni
da
capo
al
fine
?
Na
zunaj
se
vidi
kakor
postoterjenost
življenja
;
pravzaprav
pa
,
ko
človek
poizkusi
in
poizkuša
leto
dni
,
dve
leti
,
pet
let
in
dalje
,
kakor
jaz
,
—
o
Bog
,
potem
je
sama
enoternost
,
sama
siva
in
moreča
,
z
vso
nezmiselnostjo
pretiravanega
športa
...
Čander
moj
dragi
,
poglej
vase
,
priznaj
si
po
pravici
:
ali
ne
tiči
nekje
na
dnu
,
čisto
spodaj
nekje
v
globini
vseh
globin
,
košček
navadne
laži
?
Tiči
?
Kaj
ne
da
!
Pa
če
ni
ta
mali
košček
navsezadnje
velika
laž
,
ogromna
prevara
,
vse
tvoje
življenje
prepregajoča
?
Prvič
je
poza
;
in
drugič
,
prijatelj
,
je
tudi
patos
,
tisti
votli
,
zoprni
patos
,
ki
bobni
nad
gnusom
in
nad
ostanki
davnih
ran
...
Ampak
naposled
!
“
je
stresel
z
glavo
,
„
kaj
bi
bilo
!
Konjak
je
menda
nalašč
za
falote
v
trenotkih
omahljivosti
,
da
se
ne
izneverijo
zlemu
in
da
jih
v
pravi
uri
pobere
hudič
,
—
oziroma
,
da
bi
jih
,
če
bi
bil
!
...
Čudna
reč
,
“
je
dodal
,
zdaj
že
v
polglasnem
razgovoru
s
samim
seboj
,
„
kadar
pretipavam
svojo
dušo
,
hahaha
!
“
se
je
zasmejal
,
„
kadar
pretipavam
svojo
deviško
dušo
,
“
je
ponovil
z
veliko
zadovoljnostjo
nad
dobrim
izrazom
,
„
vselej
se
mi
dozdeva
,
da
sem
naravnost
nezaslišano
naklonjen
k
veri
v
hudiča
.
Tako
mi
duše
,
veroval
bi
vanj
,
s
fanatizmom
spoznavalca
bi
se
ga
prestrašil
,
sam
iz
sebe
bi
ga
našel
in
bi
si
ga
postavil
v
svarilo
,
—
da
niso
ti
prokleti
ljudje
že
toliko
“
gobezdali
o
njem
:
da
ga
niso
razvpili
s
prižnice
in
da
se
ni
reva
degenerirana
prikazoval
starim
devicam
ob
smrtni
uri
kanalje
je
kompromitiral
hudiča
,
kakor
je
ljubezen
kanalje
kompromitirala
Boga
;
jaz
sem
izgubil
obadva
,
amen
!
“
Prej
je
bil
veter
odnehal
,
zdaj
se
je
dvignil
vnovič
in
močnejši
.
Proga
smrdljivega
premogovega
dima
se
je
potegnila
mimo
okna
,
tako
gosta
,
da
so
za
minuto
otemnele
vse
luči
,
kar
jih
je
videl
doktor
po
mestu
.
Zoprni
duh
je
segel
tudi
v
sobo
;
doktor
je
zakašljal
in
je
vstal
,
ves
nejevoljen
,
da
zaloputne
okno
.
Šipe
so
zacingljale
,
on
pa
je
začutil
,
da
ga
noge
skoraj
več
ne
drže
,
glava
pa
da
mu
je
težka
,
težja
od
svinca
.
„
Napil
si
se
,
šema
!
“
je
zagodrnjal
sam
sebi
,
z
usmevom
tope
naivnosti
na
obrazu
.
„
Ali
nemara
sem
pijan
od
Gildinih
cvetlic
?
Kako
diše
:
mogočno
,
sladko
in
strupeno
kakor
maščevanje
...
“
Nagnil
je
vazo
k
sebi
:
od
vonjave
cvetov
,
ki
so
mu
zakrili
obraz
,
je
stalo
dekle
nenadoma
zopet
pred
njim
,
a
s
tistimi
solzami
srda
in
bolečine
v
očeh
,
ki
so
drle
tiho
in
nevzdržema
,
ko
je
odhajala
iz
njegove
sobe
.
„
Revica
Gilda
!
“
se
je
zamislil
nad
novim
kozarcem
,
„
več
si
od
drugih
,
takšna
si
,
da
bi
postal
grešnik
,
sentimentalen
in
bi
napisal
zaljubljen
sonet
,
ako
ne
bi
bil
slučajno
doktor
Čander
.
V
tebi
je
ogenj
stotine
in
morda
je
tudi
duša
v
tebi
...
Kako
bi
morala
ljubiti
,
da
sem
jaz
tisti
,
ki
ti
je
usojen
v
krvi
in
v
mislih
od
početka
dni
;
kajti
v
tem
je
sodba
,
je
fatum
,
ki
ne
pozna
usmiljenja
.
Ljudje
smo
kakor
zvezde
vsemirja
;
sleherna
svojo
pot
,
in
včasi
se
križa
dvoje
poti
.
Včasi
se
najdeta
dve
in
pritegneta
druga
drugo
,
da
ne
moreta
narazen
,
temveč
da
se
vrtita
skupaj
skozi
eone
;
včasi
je
strast
silnejša
:
blisk
in
tresk
,
druga
ob
drugo
,
tako
da
se
zdi
vse
pogubljeno
in
uničeno
v
plamenih
;
tepec
sedi
na
zemlji
in
zija
nakvišku
ter
misli
,
da
gore
svetovi
in
da
zvezde
umirajo
.
Da
!
Kakor
se
mi
vidi
,
ne
umre
niti
najmanjši
atom
;
samo
preraja
se
:
iz
dveh
propalih
zvezd
se
stvori
eno
ognjeno
solnce
,
ako
je
sreča
velika
;
ako
je
manjša
,
jih
je
sto
in
tisoč
in
več
.
Vsakteri
novih
svetov
gre
svojo
pot
in
sveti
svoje
življenje
,
in
vendar
je
med
njimi
zakon
,
skupnost
,
privlačnost
in
harmonija
;
ne
morejo
se
razdružiti
,
dokler
ne
pride
nov
sodnji
dan
.
Pravzaprav
je
vseeno
,
človek
na
zemlji
ali
zvezda
vsemirja
,
samo
da
prokleti
astronomi
računajo
zvezde
višave
,
človeške
neumnosti
pa
ne
morejo
izračunati
;
in
prijetno
bi
bilo
zvezdam
,
da
ni
astronomov
.
Pa
kaj
!
Zvezde
ne
vedo
,
da
jih
norec
umeva
,
ne
vidijo
ga
;
le
on
sedi
na
svoji
zemeljski
žogi
in
jih
vidi
in
gleda
ter
piše
njih
pot
na
papir
.
Tako
je
nemara
tudi
v
človeškem
življenju
;
proroki
so
le
najmanj
zabiti
med
zabitimi
;
tisti
pa
,
ki
mu
je
vsa
skrivnost
razprostrta
,
hodi
slep
z
odprtimi
očmi
in
strmi
z
velikim
začudenjem
otroka
...
Gospod
doktor
,
vi
se
vdajate
filozofiji
;
in
če
ne
pride
brž
izpreobrnitev
grešnikov
,
poginete
s
pečatom
mistika
na
čelu
!
“
se
je
prekinil
v
hipni
veselosti
.
„
A
tega
je
kriv
vaš
konjak
,
milostljiva
,
in
tvoje
cvetlice
,
o
Gilda
,
in
vsi
tisti
čudeži
,
ki
si
jih
prinesla
s
seboj
!
“
„
Da
si
tukaj
,
nemara
bi
te
poljubil
!
“
je
nadaljeval
svoj
samogovor
po
nedolgem
molčanju
.
„
Ampak
vem
,
da
te
ne
bi
;
zakaj
ljubezen
je
meni
le
še
eksperiment
in
rešitev
problema
,
ta
problem
pa
je
rešen
,
kakor
hitro
se
zgodi
skrivnost
;
jaz
ljubim
enkrat
,
in
katero
sem
enkrat
ljubil
,
tiste
ne
ljubim
nikdar
več
!
“
je
neštetokrat
zopet
ponovil
svoje
načelo
.
„
Toda
čudno
je
in
,
naravnost
povedano
,
velika
in
neodpustljiva
hudomušnost
božja
:
kako
malo
razlike
bi
trebalo
,
uboga
Gilda
,
pa
bi
se
midva
zaljubila
,
drug
v
drugega
,
ne
le
ti
vame
;
zaljubila
bi
se
in
se
ne
bi
pustila
na
veke
.
Danes
morda
mislim
,
da
si
preprosta
in
nespametna
:
ker
te
ne
ljubim
;
zakaj
,
umevanje
deli
edina
ljubezen
.
Pa
če
je
ljubezen
zato
neumnost
,
kakor
sem
prej
dejal
o
zvezdogledih
?
Naj
bo
;
in
modrost
je
bližja
nespameti
kakor
nauk
filozofov
,
in
je
lepša
od
filozofije
.
Gilda
,
ljudje
smo
kakor
krogi
na
ribnjaku
:
so
,
ki
se
najdejo
in
strnejo
,
so
,
ki
se
skrivajo
drug
pred
drugim
,
so
,
ki
se
zaslutijo
med
seboj
,
pa
utonejo
vsakteri
zase
,
ker
jim
ni
bila
pisana
združitev
.
Stvarnik
pa
je
otrok
,
ki
sedi
na
bregu
in
meče
kamenčke
v
svojo
zabavo
:
moj
kamen
je
pal
prezgodaj
,
tvoj
prekasno
...
Pa
kaj
,
sentimentalnost
!
Ljudje
smo
plazovi
:
tresk
!
v
dolino
,
pa
če
je
konec
vsega
!
Pij
,
gospod
doktor
;
sicer
boš
mislil
jutri
zjutraj
,
da
si
se
pomoralil
in
boš
tarnal
sam
nad
seboj
...
“
To
pot
je
nastavil
steklenico
;
pijano
in
željno
je
razširil
ustnice
ter
je
pil
,
oblivaje
se
s
tekočino
,
pil
,
da
mu
je
tekel
konjak
po
srajci
in
skozi
njo
do
znojne
polti
;
pil
je
in
ni
mogel
nehati
.
Nenadoma
pa
se
je
zavrtela
soba
in
križ
zaprtega
okna
in
vse
luči
,
ki
so
svetile
zunaj
na
prihuljeni
masi
hiš
;
doktor
Čander
se
je
zvalil
z
naslanjača
,
brušena
karafa
se
je
s
treskom
razbila
na
tleh
.
Bila
je
prazna
.
Gildine
cvetlice
so
dišale
brez
usmiljenja
.
Zgoraj
pa
se
je
utrnil
Nelin
glas
.
Prišel
je
mir
;
le
prsi
doktorja
Čandra
so
se
dvigale
v
težkem
,
šumnem
sopenju
,
in
zadovoljna
zver
tam
zunaj
se
je
v
lučih
in
v
ploskvah
odurne
teme
oblivala
z
rekami
nepokojnih
množic
ter
je
renčala
svoj
večni
samogovor
.
Osebni
vlak
nevažne
stranske
železnice
je
z
obširnim
žvižganjem
in
z
raznovrstnim
drugim
ropotom
obstal
na
majhni
postaji
,
kakor
da
bi
hotel
nalašč
opozarjati
nase
in
na
resnično
dejstvo
,
da
je
v
skromnem
trgu
dogodek
,
kar
brez
vznemirjanja
minuto
za
minuto
prenaša
London
ali
Pariz
.
Potniki
,
nervozni
od
tiste
počasne
,
čimdalje
bolj
zavrte
vožnje
,
s
kakršno
se
napovedujejo
postaje
,
so
stali
vsi
pri
oknih
in
so
moleli
pisano
razstavo
svojih
glav
na
prosto
.
Na
takozvanem
peronu
se
je
steklo
,
karkoli
je
bilo
živega
na
nogah
:
postajenačelnik
z
rdečo
čepico
,
obraz
brkat
in
s
črtami
neutajljivega
veljaštva
,
uslužbenci
v
povaljanih
oblekah
,
par
težakov
,
debel
človek
z
dolgim
,
zakrivljenim
,
nosom
in
z
rjavim
kovčegom
v
desnici
,
ki
ga
je
naglo
postavil
v
prvi
izpraznjeni
voz
,
da
se
še
sam
porine
za
njim
,
ter
dvoje
gospodičen
,
prva
bledična
,
druga
polnih
,
zagorelih
lic
,
v
smešnih
,
mestno
prikrojenih
oblekah
.
Došlecev
je
bilo
malo
:
kmetska
mati
s
pisano
turško
ruto
in
s
trebušatim
belim
jerbasom
,
nekaj
možakov
,
ki
so
prihajali
na
zabavo
—
bila
je
nedelja
—
,
troje
pijanih
fantov
,
ki
so
vriskali
in
kleli
,
dva
trgovska
potnika
,
debela
in
krivonosa
kakor
tisti
,
ki
se
je
odpravljal
,
obilen
vaški
župnik
in
njegov
dolgi
,
suhi
kaplan
.
Že
se
je
zdelo
,
da
ne
izstopi
nihče
več
;
izprevodnik
je
hodil
ob
vlaku
in
je
zapiral
vrata
,
ob
progi
so
se
razlegali
klici
za
odhod
,
ko
se
je
prikazal
na
stopnicah
edinega
voza
z
drugim
razredom
dostojen
človek
preko
štiridesetih
let
,
ne
velik
,
ne
majhen
,
ne
debel
in
ne
mršav
,
zdravega
obraza
in
razumnih
oči
,
fin
panama
na
glavi
,
lice
obrobljeno
z
rahlo-sivkasto
,
lepo
pristriženo
ostro
brado
,
ki
je
bila
tako
nevsiljiva
in
rodoljubna
,
da
ni
puščala
niti
majhnega
dvoma
o
njegovi
zaslužnosti
in
poštenosti
.
Kdor
je
poznal
Savla
,
ne
bi
bil
sanjal
,
da
vidi
Pavla
pred
seboj
;
in
da
je
stal
pred
kolodvorom
znanec
doktorja
Čandra
iz
bivših
dni
,
takrat
ko
je
bil
še
mlajši
in
pregrešnejši
in
si
je
bril
obraz
po
amerikanski
šegi
ter
je
zapeljaval
ženske
grešnega
sveta
,
—
moj
Bog
,
tisti
človek
bi
bil
gledal
neznanca
in
ne
bi
bil
prišel
,
da
mu
ponudi
roko
v
prijateljski
pozdrav
.
Kajti
danes
je
hodil
okrog
z
vsemi
znaki
modrega
in
izkušenega
moža
,
in
ni
je
bilo
črte
v
vesoljni
zunanjosti
njegovi
,
ki
bi
bila
le
količkaj
izdajala
podrobnosti
očividnih
izkušenj
.
Kratko
,
ves
nastop
doktorja
Čandra
je
bil
tako
priporočajoč
in
v
toliki
meri
priča
neobičajne
častivrednosti
,
da
ga
je
pogledal
trški
policaj
,
ki
je
dremal
izmed
vrat
čakalnice
v
popoldansko
solnce
,
z
viškom
oboževanja
ter
se
je
nehote
vzravnal
in
pritisnil
desnico
na
vegasti
senčnik
svojega
pokrivala
.
Z
zaupanjem
se
je
približal
tudi
sluga
edinega
hotela
,
ki
ga
je
premogel
tisti
kraj
.
„
Hotel
«
Pri
modrem
volu
»
,
gospod
?!
“
je
izpregovoril
z
odličnim
spoštovanjem
in
z
najzapeljivejšim
glasom
,
ki
je
kdaj
preskočil
njegove
ustnice
,
ter
je
obenem
že
iztegnil
roko
po
prtljagi
.
„
Dobro
,
prijatelj
,
dobro
,
dobro
!
“
se
je
nasmehnil
doktor
Čander
z
veliko
ljudomilostjo
.
„
Ali
je
daleč
do
tistega
hotela
?
—
Deset
minut
?!
Tetete
!
...
Jaz
pa
sem
menil
,
da
leži
trg
takoj
pri
postaji
,
“
je
dodal
,
z
očmi
človeka
,
ki
se
čudi
po
vsej
mogoči
pravici
.
„
Ah
,
voz
imate
?
Lepo
,
prekrasno
;
peljite
me
torej
k
«
Modremu
volu
»
,
dragi
moj
...
“
Par
trenotkov
kasneje
se
je
premaknila
starinska
,
žolto
pobarvana
barka
na
štirih
vegastih
,
glasno
zabavljajočih
kolesih
,
zaprežena
s
konjem
ali
bolje
rečeno
s
kobilo
,
ki
je
kazala
vse
mogoče
barve
,
povrhu
pa
še
nadmerno
obilnost
,
kakršno
je
Bog
dodelil
sicer
samo
nekaterim
krčmaricam
in
vaškim
županjam
.
Na
kozlu
sta
sedela
sluga
in
voznik
,
zabuhel
fant
z
veselim
žganjarskim
obrazom
,
ki
je
z
vsemi
svojimi
potezami
oznanjal
imenitno
čast
,
da
pelje
gospoda
,
spodobnega
in
bržčas
velikega
gospoda
,
nenavadno
prikazen
,
poslano
temu
zapuščenemu
kraju
če
že
ne
iz
daljne
Amerike
,
pa
vsaj
iz
Trsta
ali
iz
bele
Ljubljane
.
Doktor
Čander
se
ni
malo
zavedal
svoje
vloge
;
vsa
njegova
solidna
zunanjost
se
je
zbirala
v
gubah
in
gibih
bizantinskega
dostojanstva
in
vsa
notranjost
je
bila
polna
raznovrstne
prijetne
zavesti
.
Cesta
je
ležala
pokrita
z
globokim
,
mehkim
prahom
ter
je
bruhala
izpod
koles
oblake
,
ki
so
mestoma
zakrivali
voz
in
vprego
in
popotnika
,
oblake
prahu
,
ki
so
bili
že
davno
odeli
vse
travnike
daleč
naokoli
v
svojo
nečisto
,
zoprno
belino
.
In
strašna
vročina
je
pritiskala
na
vso
rast
in
na
vse
življenje
;
znoj
je
stal
v
ogromnih
kapljah
na
obrazu
,
kakor
potoki
se
je
udiralo
s
čela
;
pod
temenom
se
je
vrtelo
v
težkem
,
blaznem
,
počasnem
in
vendar
neprestanem
obratu
,
kakor
da
se
zdajpazdaj
razpoči
čepinja
.
Strupena
soparica
je
dihala
nad
vsemi
predmeti
in
od
sleherne
stvari
;
le
obrazi
,
kolikor
jih
je
srečavalo
voz
nenavadnega
prišleca
,
so
bili
veseli
in
pijani
ter
vsi
pokriti
z
nekakšno
drobno
,
vročo
zlobo
,
kakor
da
so
že
od
rojstva
vdahnjeni
s
to
soparico
ali
morda
celo
rojeni
iz
njenega
morečega
diha
,
z
njo
kot
dušo
v
zabitih
in
zapitih
možganih
ter
v
prsih
,
kjer
je
pač
malo
najti
idealov
,
mehkih
in
ubranih
misli
in
sladkosentimentalnih
hrepenenj
.
Doktor
Čander
še
ni
bil
našel
hipa
,
da
bi
se
razžalostil
nad
toliko
odurnostjo
kraja
,
ki
mu
je
bil
namenjen
v
bivališče
:
kakor
vedoč
,
da
mu
bo
ostajalo
še
vedno
dovolj
brezdelnega
časa
v
opravljanje
te
reči
in
v
dopolnjenje
dolžnosti
vsake
človeške
duše
,
ako
je
količkaj
razvita
in
plemenita
,
čuteča
in
bogata
estetskih
razpoloženj
,
—
kakor
sluteč
vse
to
izza
pragov
prihodnjosti
,
se
je
vdajal
zgolj
čudnemu
,
nenavadnemu
in
odločno
bolnemu
strmenju
.
Kakor
prijetna
groza
je
prihajalo
čezenj
in
kot
bič
uspavnosti
,
spleten
iz
tisočerih
vzrokov
,
iz
imenovanih
in
iz
vzrokov
brez
imena
;
bolj
od
vsega
pa
ga
je
presenečal
njegov
lastni
pogled
,
ki
se
je
bil
danes
razdvojil
:
pol
so
ga
obdržale
oči
,
pol
se
ga
je
odcepilo
in
izločilo
v
obdajajoči
svet
,
odkoder
je
motril
samega
sebe
,
doktorja
Čandra
kakor
tujca
,
ki
se
vozi
po
žalostni
okrajni
cesti
proti
gričem
,
stoječim
v
smrekah
in
borovcih
,
v
trg
,
neznan
mu
do
tistega
dne
.
Vsako
drugo
uro
bi
se
bil
nemara
prestrašil
takšnega
občutka
,
kakor
se
je
spominjal
,
da
so
se
ga
zbali
drugi
ljudje
;
danes
pa
je
z
usmevom
na
ustnicah
mislil
na
mladega
ruskega
revolucionarja
,
ki
je
bil
nekoč
,
v
Ženevi
,
njegov
znanec
in
sostanovalec
.
Tisti
fant
,
begun
,
doma
obsojen
na
smrt
zaradi
pol
ducata
političnih
umorov
,
ki
jih
je
bil
izvršil
v
burnih
časih
vsesplošnega
vrenja
,
človek
torej
,
ki
ni
bil
vajen
tehtati
duš
in
življenj
s
premislekom
in
preudarkom
,
se
je
neko
noč
obrnil
na
svoji
postelji
ter
je
zajokal
z
glasom
,
tako
zverinsko
divjim
in
neutešnim
,
da
je
Čander
zakričal
od
strahu
in
planil
pokoncu
,
prižigat
luč
.
—
„
Kaj
ti
je
,
Fedja
,
za
Krista
milega
?
“
je
vprašal
z
glasom
,
ki
je
trepetal
kakor
rutica
v
vetru
.
—
„
Ja
,
posmotrjel
na
sebja
so
storoni
!
“
se
je
glasil
obupni
odgovor
.
„
No
,
mi
se
dosihdob
še
nismo
gledali
od
strani
,
“
je
menil
doktor
Čander
sam
pri
sebi
,
„
ampak
,
če
je
vselej
tako
prijetno
in
v
toliko
izpodbudo
,
potem
ne
vem
,
čemu
je
tulil
moj
bedasti
Fedja
Trofimov
...
“
Kajti
on
se
je
čutil
naravnost
očaranega
od
svoje
slike
:
„
Mož
,
ki
bi
delal
čast
tudi
drugim
,
večjim
narodom
,
“
se
je
spomnil
častitljivega
rekla
,
priljubljenega
našim
dičnim
slovenskim
kritikom
,
esejistom
in
časopiscem
.
„
Samo
nekaj
mi
ne
gre
iz
glave
,
“
je
nadaljeval
svoje
modrovanje
,
z
jasno
željo
,
da
bi
položil
prst
na
umno
in
prijazno
nagubančeno
čelo
.
„
Samo
nekaj
ne
:
kako
je
mogoče
,
da
smo
se
namah
tako
izpremenili
?
Čudež
božji
;
ali
ukana
peklenščkova
,
bi
rekel
naš
pokojni
oče
,
ki
je
bil
velik
falot
in
je
zvesto
veroval
v
svete
reči
.
Kdaj
smo
se
poboljšali
,
kdaj
prekrstili
?
Kaj
se
je
zgodilo
z
nami
?
Ali
se
je
utrgal
kos
duše
in
je
propadel
brez
sledu
,
ali
se
je
pogreznil
težak
spomin
,
kakor
se
pogrezne
kamen
v
čistem
jezeru
ter
obleži
na
dnu
kot
slutnja
,
jedva
verjetna
mislim
,
komaj
še
vidna
očem
?
Saj
so
vendar
živeli
časi
,
mda
,
časi
so
živeli
takorekoč
,
—
ampak
,
pustimo
tiste
čase
,
zakaj
davno
je
,
odkar
smo
blagoslovili
grobove
,
in
zdaj
smo
drugi
ljudje
in
nič
več
ne
maramo
spomina
.
Časi
so
živeli
,
rekel
bi
,
—
ali
,
vraga
,
kaj
nas
brigajo
tisti
časi
!
Kdo
te
je
klical
,
mehkoba
in
sentimentalnost
?
Ne
moti
nam
vesele
volje
:
satan
,
poberi
se
!
Tako
,
da
...
In
potem
so
prišli
drugi
časi
;
požrli
so
prve
kakor
sedem
suhih
egiptovskih
krav
:
časi
pregrehe
in
razvratnosti
,
časi
blaznega
uživanja
,
ko
je
telo
omagovalo
,
duša
pa
še
ni
bila
sita
hudobij
...
Kdo
prešteje
tiste
grehe
?
Kdo
je
zapisal
ljubice
,
kdo
nam
povrne
denar
?
Kaj
smo
pravzaprav
mislili
one
dni
?
Bilo
je
kakor
pijanost
:
neroda
se
naloka
jeruzalemca
in
hodi
po
svetu
kakor
rjoveč
lev
,
ki
išče
,
kako
bi
ga
polomil
.
In
ve
,
da
ga
lomi
,
in
žal
mu
je
včasih
,
in
sram
ga
je
v
imenu
estetike
in
morale
in
vsega
skupaj
,
kolikor
je
tistih
ongá
,
no
...
Zakaj
ure
prihajajo
,
trenotki
,
—
o
Gospod
!
—
ko
bi
grešnik
rajši
,
da
se
odpre
zemlja
in
ga
pogoltne
,
ali
da
pade
strela
z
vedrega
,
tresk
!
na
prokleto
čepinjo
,
—
in
vendar
ne
more
nehati
:
on
ve
,
da
vzame
danes
ali
jutri
vrag
vso
kramo
in
še
njega
povrhu
,
in
vendar
se
zdi
sam
pred
seboj
kakor
kozel
na
plazu
,
ki
jezdi
v
dolino
in
sluti
,
da
živ
ne
prijezdi
,
pa
čuti
,
da
se
živ
ne
otme
.
A
kako
pride
kozel
na
plaz
?
Trezen
ne
,
s
pametjo
ne
,
nikdar
po
božji
milosti
,
nikoli
po
dobroti
človeški
.
Zakaj
,
kozli
poznajo
svoja
pota
...
Morda
je
bežal
,
bežal
pred
nečim
,
česar
ni
smel
več
gledati
,
ne
več
čutiti
okoli
sebe
,
ne
več
,
nikdar
več
misliti
,
da
je
;
tako
je
stekel
:
kamorkoli
,
in
ko
je
zagrmelo
okrog
njega
,
je
zapazil
,
da
se
je
udrlo
pod
nogami
.
—
Molči
,
sentimentalnost
!
—
In
zdaj
—
in
tisto
—
in
kar
je
bilo
potem
,
vse
je
pri
kraju
,
vse
je
ugasnilo
in
umrlo
,
vsega
je
konec
in
amen
današnje
dni
;
vrag
si
je
premislil
,
ne
mara
več
naše
duše
...
Pa
je
ne
imej
,
kopitež
kozlobradi
!
...
Moj
Bog
,
moj
Bog
!
kako
se
je
zgodilo
?
“
je
premišljal
doktor
Čander
med
dolgočasno
vožnjo
,
toda
vprašanjem
ni
bilo
odgovora
,
duša
ni
dala
klicem
odjeka
.
„
Saj
je
vendar
nerazumljivo
:
dolga
doba
je
pretekla
,
preden
so
enakomerne
kaplje
poštenih
ur
izbrisale
madež
pokvarjenih
let
...
In
če
se
danes
zamislimo
,
gospod
doktor
,
prav
tako
je
in
nič
drugače
,
kakor
da
smo
preživeli
dni
pokore
v
snu
.
Rekli
bi
,
da
sploh
nismo
živeli
teh
dni
:
zgodilo
se
je
čez
noč
,
prišlo
je
z
jutrom
,
krepost
se
je
prikazala
kakor
goba
na
gozdnem
parobku
!
Toda
glejmo
,
—
naša
brada
je
zrasla
,
osivela
je
,
postala
je
častitljiva
;
strigli
smo
si
jo
,
pozna
se
ji
,
da
nosi
v
svojem
ščetinju
blagodat
latinske
kulture
...
Život
se
je
izbočil
,
pridobil
je
solidnosti
;
in
dasi
nismo
trebušasti
,
vendar
se
nam
napenja
kakor
potni
list
v
nebeški
raj
,
potrjen
s
pečatom
spodobnosti
in
pravice
;
s
prijazno
milobo
se
je
žalil
pogled
“
,
doktor
Čander
je
držal
zrcalce
v
roki
,
„
da
,
se
je
žalil
pogled
,
kakor
z
oljem
modrosti
,
—
in
naš
smehljaj
je
postal
,
ah
,
tako
sladak
in
o
,
bi
rekel
,
tako
rodoljuben
!
Kdaj
se
je
vršila
izprememba
,
če
ne
v
dobi
let
?
“
„
Poboljšali
smo
se
,
slekli
smo
grdo
suknjo
starega
človeka
,
pomladili
smo
se
v
Gospodu
,
prerodih
smo
se
v
milosti
in
v
dobroti
.
Spoznali
smo
lastne
grehe
,
navadili
smo
se
odpuščati
tuje
;
v
srcu
nam
domuje
prizanesljivost
in
blagohotno
umevanje
zmot
.
Nič
več
ne
želimo
svojega
bližnjega
žene
,
marveč
zadovoljni
smo
in
zahvaljujemo
Previdnost
,
da
drugi
ne
morejo
želeti
naše
,
ki
nam
je
tvoje
usmiljenje
in
naprtilo
,
o
Gospod
!
In
brez
pohujšljivih
misli
srečavamo
device
;
mi
nismo
več
kakor
tisti
cestninar
,
doktor
Čander
,
ki
je
živel
pač
skorajda
že
pred
tisoč
leti
in
je
menil
v
svojem
ničemurnem
srcu
,
da
sta
nebo
in
zemlja
postelja
njegove
slave
...
“
„
Utrdili
smo
si
priporočljive
nazore
,
poglobili
um
,
spoznali
ničevost
posvetnih
reči
;
povzdignili
smo
se
nad
človeka
,
zakaj
,
človek
je
takorekoč
uš
,
ali
kakor
pravi
Zaratustra
,
nekaj
,
kar
treba
premagati
:
posmeh
ali
sram
,
ki
boli
.
Mi
pa
smo
kakor
znanitelj
bliska
in
težka
kaplja
iz
temnega
oblaka
:
in
temu
blisku
je
nadčlovek
ime
.
Tako
je
dejal
Zaratustra
...
“
„
Samo
kdaj
,
o
kdaj
se
je
zgodilo
?
To
ni
čudež
,
da
se
gledamo
od
strani
:
sebe
,
misleč
,
da
vidimo
tujega
človeka
,
ki
ga
občudujemo
in
odobravamo
;
ampak
to
je
čudo
in
čarovnija
,
da
je
čas
izginil
,
da
je
ugasnil
spomin
.
Vemo
:
takšna
bo
resnica
,
da
smo
šli
nekoč
vase
in
smo
se
skesali
v
imenu
dobrote
in
lepote
in
kar
je
še
tistih
onga
,
pa
smo
se
odrekli
napuhu
in
izkušnjavam
;
zaljubili
smo
se
v
solnce
nesebičnosti
,
šli
smo
za
njim
.
Potili
smo
se
po
bolnišnicah
,
ob
siromašnih
posteljah
smo
stali
,
v
gnezdih
revščine
,
na
moriščih
gladu
;
zastonj
smo
razsipali
blagoslov
učenosti
in
smo
si
nabirali
zaslug
.
Skrbeli
smo
za
prosveto
,
za
napredek
naroda
našega
,
za
svobodo
in
za
slavo
domovine
;
imeli
smo
poljudna
predavanja
o
jetiki
in
o
zobobolu
,
o
varstvu
otrok
in
o
preobljudenju
zemlje
,
bili
smo
član
mnogih
društev
,
dvakrat
smo
kandidirali
v
deželni
,
enkrat
v
državni
zbor
.
In
če
nismo
bili
izvoljeni
in
odposlani
,
ni
naša
krivda
,
temveč
naša
zasluga
,
zakaj
nehvaležnost
je
plačilo
tega
sveta
...
Vendar
pa
je
bilo
bridkost
in
se
ni
prileglo
doktorja
Čandra
rahločutnemu
in
v
dnu
svojega
bistva
mehkoblagemu
srcu
;
sklenilo
je
ločitev
,
zaželelo
je
pokoja
,
dela
z
znojem
in
nevenljivimi
,
skritimi
zaslugami
,
okolice
preprostih
,
nepokvarjenih
ljudi
...
Brali
smo
v
časopisih
,
da
je
to
kraj
,
ki
potrebuje
zdravnika
in
smo
slišali
ustno
sporočilo
,
da
leži
daleč
od
kulture
in
od
pokvarjenosti
današnjega
sveta
,
brez
vojašnic
in
nadsodišča
,
brez
gledišča
s
predstavami
francoskih
packarij
,
brez
malopridnih
žensk
in
brez
političnih
lumpov
.
Zatorej
smo
si
dejali
,
da
se
pojdemo
semkaj
odpočit
in
zaključit
stare
dni
,
in
smo
prišli
,
in
glej
,
zdaj
smo
tukaj
v
tej
čisti
,
deviški
,
trikrat
nepokvarjeni
naravi
!
“
Ta
hip
,
ko
se
je
vsa
uganka
razodela
in
razložila
,
je
doktor
Čander
dvignil
glavo
in
je
videl
,
da
drdra
kočija
mimo
kamenoloma
;
pred
kamenolomom
se
je
cedila
umazana
vodica
,
na
levi
in
na
desni
pa
so
temnele
višave
od
temnega
,
jeznega
igličevja
.
Še
malo
,
in
pripeljali
so
se
do
nizke
obcestne
krčme
,
ki
se
je
senčila
pod
vejami
ogromnega
kostanja
;
kmetje
in
delavci
so
stali
ob
surovih
lesenih
mizah
pred
hišo
,
steklenice
in
fraklje
v
rokah
,
ter
so
pili
med
pridušanjem
,
kričanjem
in
grohotom
.
Dva
poldorasla
fanta
,
bledih
in
grobih
lic
,
sta
se
objemala
in
sta
pela
s
hripavim
,
opotekajočim
se
glasom
:
„
Oj
,
Micka
,
kaj
tajiš
,
da
sama
ti
ležiš
...
“
Krčmar
je
nosil
umazan
predpasnik
;
potrt
je
bil
njegov
obraz
,
ko
je
stopical
okrog
dekle
;
ta
je
hodila
z
velikim
vedrom
semintja
in
je
oblivala
pesek
,
ki
je
bil
krvav
kakor
po
kolini
.
„
Holá
!
“
je
zaklical
voznik
.
„
Ali
so
se
zopet
!
“
„
Pa
kako
!
“
je
odkliknil
oštir
in
je
mučeniško
dvignil
oči
,
dočim
je
voznik
nehote
zaustavil
konja
.
„
Kaj
takšnega
!
O
,
živine
,
pijane
!
“
„
Jezik
za
zobmi
!
“
se
je
postavil
visok
kmet
,
rdečenos
in
s
širokimi
brki
.
„
Ti
sam
si
jim
ponujal
;
če
so
ga
—
ti
si
kriv
!
“
„
Kaj
so
ga
?
Koga
so
?
Kje
imate
ranjenca
?
“
je
vzkliknil
doktor
,
čuteč
,
da
je
prebledel
,
obenem
pa
hkratu
zadovoljen
s
svojo
sočutno
,
od
nesreče
bližnjega
potrto
dušo
,
in
nezadovoljen
s
položajem
,
ki
mu
je
veleval
,
da
skoči
z
voza
.
„
Kaj
pa
briga
tebe
,
ti
—
?!
“
je
zarobantil
kmet
.
„
Ali
si
od
sodnije
,
ali
si
padar
,
kali
?
“
In
s
srdito
,
pijano
kretnjo
je
pograbil
zelenkasto
steklenico
.
„
Jaz
sem
novi
zdravnik
iz
trga
!
“
je
suho
odgovoril
doktor
in
prezirno
vzravnal
svoj
stas
.
„
Kaj
je
torej
z
ranjencem
?
“
„
Aaa
!
“
so
dejali
možaki
ter
pričeli
snemati
klobuke
.
„
Torej
kaj
je
z
ranjencem
?
“
je
vprašal
Čander
glasneje
.
Noga
,
v
žoltem
čevlju
amerikanskega
kroja
,
mu
je
nestrpno
udarila
po
tleh
.
„
Kaj
je
z
ranjencem
?
“
se
je
oglasil
postaren
delavec
z
globokim
,
raskavim
basom
.
„
I
,
kaj
bo
z
ranjencem
?
Naj
ne
zamerijo
,
gospod
doktor
“
,
—
to
besedo
je
izgovoril
z
živim
zadovoljstvom
človeka
,
ki
ceni
svojo
naobrazbo
,
—
„
naj
mi
prav
nič
ne
zamerijo
:
kaj
,
hudiča
,
hoče
biti
,
kaj
mislijo
oni
?
s
človekom
,
ki
so
mu
prerezali
vrat
,
tako
da
je
iztekla
vsa
kri
iz
telesa
?
“
Pri
teh
besedah
je
razkrilil
roke
v
pomembno
gesto
,
ki
jo
je
spremljal
hipen
,
oduren
smeh
,
njegov
in
vseh
,
ki
so
stali
pred
hišo
.
„
Čigav
pa
je
bil
?
“
se
je
oglasil
sluga
,
ki
je
leno
sedel
na
svojem
kozlu
,
prižigajoč
ugaslo
viržinko
.
„
Tomazljev
iz
Blagote
!
“
je
žalostno
viknila
dekla
;
doktor
je
šele
zdaj
opazil
,
da
ima
oči
vse
rdeče
in
zabuhle
in
da
joče
s
polglasnim
jokom
:
nevzdržema
so
ji
drle
solze
čez
obraz
.
„
Torej
pravite
,
da
je
mrtev
?
“
se
je
obrnil
k
delavcu
,
s
tesnobo
v
srcu
.
„
Kako
ne
bi
bil
mrtev
?
Saj
ga
je
kakor
pujska
:
omahnil
je
,
opetekel
se
je
parkrat
—
takole
,
vidite
,
—
nato
je
padel
,
tresti
se
je
začel
,
kri
je
vrela
in
vrela
,
—
pa
je
bilo
po
njem
.
Ničesar
ni
rekel
,
samo
kričal
je
nekaj
časa
:
«
Aaa
...!
»
potem
je
grgral
,
nazadnje
—
je
molčal
!
“
je
končal
delavec
,
ko
je
z
zgovorno
mimiko
pokazal
doktorju
ves
odurni
prizor
uboja
.
Zdravniku
se
je
zdajci
odvalil
kamen
od
srca
;
prijazno
je
pokimal
in
se
je
obrnil
k
vozu
.
„
Križajev
ga
je
pa
zaklal
!
“
je
kriknila
dekla
s
srditim
glasom
ter
je
obstala
pred
doktorjem
,
prazno
vedro
v
roki
;
oči
so
se
ji
zasvetile
.
„
Križajev
iz
trga
!
“
„
Tiho
bodi
,
punca
!
“
se
je
zarežal
eden
izmed
tistih
dveh
fantov
,
ki
sta
pela
.
„
Saj
ni
bil
prvi
,
bi
dejal
!
In
če
boš
pridna
,
dobiš
mene
namesto
njega
!
“
„
Gospod
doktor
!
“
je
zaklical
krčmar
,
ko
je
Čander
že
sedel
v
voz
.
„
Gospod
doktor
!
Ampak
,
naj
verjamejo
—
jaz
nisem
kriv
!
Jaz
nisem
podpihaval
prepira
,
ni
res
,
gospod
doktor
,
—
in
da
bi
jih
bil
silil
s
pijačo
,
tudi
ni
res
,
veš
ti
,
Žbontar
,
ki
piješ
za
moj
denar
!
“
Sklenil
je
roke
,
kakor
da
bi
prosil
;
oči
so
mu
bile
polne
slabe
vesti
in
odkritosrčnega
strahu
.
„
Gobec
,
molči
!
“
je
zarezal
brkati
kmet
.
„
Jaz
pijem
na
svojo
hišo
,
ki
jo
imam
,
in
na
grunt
,
ki
mi
ga
je
oče
zapustil
;
a
ti
ga
nimaš
,
ti
si
se
priklatil
,
vedi
,
hudič
,
kje
te
je
skotila
mati
ciganska
!
“
„
Tisto
pa
—
,
“
je
zaklical
delavec
,
„
če
ga
hočejo
videti
,
gospod
,
—
pravkar
so
ga
odnesli
!
Preden
se
pripeljejo
v
trg
,
ga
dojdejo
,
če
Janez
le
količkaj
požene
!
“
Voz
je
zdrdral
;
voznik
in
sluga
sta
se
polglasno
menila
.
„
Križajev
ga
je
!
Križajev
iz
trga
!
“
je
vreščala
dekla
izpred
krčme
.
Doktor
je
bil
vesel
,
„
da
nam
ni
treba
uganjati
komedij
;
kajti
sam
se
je
napil
,
sam
se
je
tepel
,
in
če
je
umiral
brez
naše
pomoči
,
se
je
zgodilo
po
spodobnosti
in
po
pravici
...
“
Nato
je
začutil
,
kako
neplemenita
in
malo
požrtvovalna
je
njegova
misel
;
za
trenotek
je
osupnil
.
„
Ampak
res
je
le
!
“
se
je
potolažil
naposled
.
„
Zakaj
,
vraga
se
ne
tepemo
mi
,
ki
smo
dostojni
in
takorekoč
blagorodni
ljudje
?
“
Izza
griča
se
je
dvignil
stolp
z
bakreno
,
rdeče
pobarvano
streho
.
Doktor
Čander
se
je
nagnil
iz
voza
;
in
ko
je
spustil
oči
do
ceste
,
je
videl
v
prahu
kri
,
mastne
,
široke
kaplje
,
ki
so
temnele
skorajda
v
umerjenih
presledkih
.
„
Vidite
!
“
je
kriknil
voznik
.
„
Tam
ga
neso
!
Hej
,
vi
!
Počakajte
!
Zdravnik
je
tu
!
“
je
zaklical
za
možmi
,
držeč
roke
pred
usta
.
„
Novi
gospod
doktor
!
“
je
ponovil
sluga
zmagoslavno
.
„
Pravkar
so
ga
pripeljali
!
“
Možje
so
obstali
tik
voza
.
Štirje
so
ga
nesli
,
sami
pijani
,
na
deski
,
morda
na
pokrovu
s
pivske
mize
,
kakor
zaklano
žival
.
Mrtvec
je
ležal
z
velimi
udi
,
obraz
krvav
,
vrat
kakor
prevezan
s
široko
,
temnordečo
ruto
,
roke
krvave
in
prašen
;
tudi
kri
na
obrazu
,
na
rokah
in
na
obleki
je
bila
pomešana
s
cestnim
prahom
ter
je
tvorila
ostudno
črnikasto
skorjo
;
očividno
so
ga
bili
med
potjo
vrgli
s
pokrova
.
Doktor
je
pristopil
