Siv,
sključen
starček
je
dvignil
svoje
bledo
lice
in
rekel
:
—
Takrat
,
ko
je
vladal
kralj
Matjaž
,
takrat
je
bilo
kmetu
dobro
.
Nič
ni
bilo
treba
plačevati
davkov
in
vse
je
šlo
po
pravici
in
po
resnici
.
Zdaj
pa
vlada
sila
in
pravica
je
zaničevana
.
In
oglasil
se
je
mož
,
ki
je
sedel
na
drugem
koncu
in
svoje
poglede
doslej
vpiral
v
žerjavico
.
—
Že
pride
čas
,
ko
vstane
kralj
Matjaž
.
Kadar
bo
sila
največja
,
takrat
vstane
in
takrat
bo
konec
krivici
in
nasilnosti
.
V
Sveti
gori
spi
kralj
Matjaž
in
njegovi
vojščaki
.
Vsakih
sto
let
prileti
zlata
ptica
pred
Sveto
goro
in
zapoje
svojo
pesem
.
Kralj
Matjaž
se
zbudi
,
pogleda
po
svetu
in
zopet
zaspi
.
Kadar
pa
bo
sila
največja
,
tedaj
bo
zlata
ptica
zapela
tako
žalostno
,
da
se
bo
odprla
Sveta
gora
,
kralj
Matjaž
in
njegovi
vojščaki
se
bodo
zbudili
in
pokončali
vse
nasilnike
.
In
spet
bo
vladala
na
zemlji
pravica
.
Magajno
je
pravljica
o
kralju
Matjažu
pretresla
do
dna
srca
.
Naglo
je
odpahnil
vrata
in
stopivši
s
trdnimi
koraki
med
zbrane
može
,
je
z
gromkim
glasom
zaklical
:
—
Tepci
ste
,
da
čakate
rešitve
od
drugih
.
Ali
veste
,
kdo
je
kralj
Matjaž
?
To
je
slovenska
duša
,
ki
spi
stoletja
v
gori
,
v
katero
so
jo
zaprli
nemški
velikaši
in
rimski
služabniki
.
Mi
vsi
in
vsak
izmed
nas
smo
vojščaki
kralja
Matjaža
.
Če
se
dvigne
ta
vojska
,
se
odpre
Sveta
gora
in
svoboden
bo
kmetski
stan
.
Naša
usoda
je
v
naših
lastnih
rokah
.
Zdaj
hodijo
Nemci
in
Rimi
kot
gospodarji
po
naši
zemlji
in
na
grobovih
naših
prednikov
vihrajo
njihove
zastave
.
Stara
pravda
je
pokopana
.
A
če
se
zbudi
kralj
Matjaž
,
če
se
zbudi
slovenska
duša
in
se
dvignejo
Matjaževi
vojščaki
,
potem
mora
zmagati
stara
pravda
.
Le
vkup
,
uboga
gmajna
!
Mogočno
so
donele
Magajnove
besede
po
nizki
koči
.
Zbrani
kmetje
so
bili
skočili
s
svojih
sedežev
in
strme
gledali
v
Magajno
,
ki
je
s
plamtečimi
očmi
stal
pred
njimi
,
odganjal
njihove
sanje
in
jim
klical
v
spomin
,
da
si
morajo
sami
z
bojem
pridobiti
staro
pravdo
.
Magajna
je
vilic
svoji
razburjenosti
spoznal
,
da
je
kmetske
duše
spravil
iz
ravnotežja
,
da
je
v
te
duše
vrgel
iskro
,
ki
zna
vneti
velik
plamen
.
Zato
je
prisedel
k
ognjišču
,
na
katero
je
bij
gospodar
naložil
novih
drv
,
in
začel
je
kmetom
razlagati
svoje
misli
in
svoje
nazore
.
—
V
začetku
so
ljudje
živeli
prav
tako
,
kakor
živali
.
Lakota
jih
je
silila
,
da
so
iskali
hrane
,
mraz
jih
je
primoral
,
da
so
si
začeli
odevati
telo
.
Ta
boj
za
obstanek
je
razvijal
njihove
moči
in
njihov
um
;
rastoče
potrebe
so
jih
podžgale
k
delu
,
nevarnosti
so
krepile
njihov
pogum
.
Začeli
so
razločevati
užitne
rastline
od
neužitnih
,
začeli
so
skrbeti
za
svojo
varnost
in
za
udobnejše
življenje
.
Čutili
so
,
da
bi
skupno
še
bolje
izhajali
,
kakor
vsak
zase
,
in
tako
so
se
začeli
združevati
.
In
da
so
si
olajšali
življenje
,
so
nalovili
potrebnih
živali
in
jih
vzgajali
,
da
so
živeli
ugodneje
in
bolje
kot
poprej
,
ne
da
bi
morali
hoditi
vedno
na
lov
.
Začeli
so
tudi
opazovati
nebo
in
zemljo
.
Spoznali
so
red
v
naravi
,
kako
se
menjavajo
letni
časi
in
kako
vplivajo
prirodne
sile
in
kako
iz
malega
semena
zrasejo
užitne
rastline
.
Začeli
so
naravo
posnemati
in
pridelovali
žito
in
druge
sadove
in
videvši
,
da
lahko
na
malem
prostoru
pridobe
,
kar
treba
za
življenje
,
so
nehali
popotovati
in
si
napravili
stalna
bivališča
.
A
dobili
so
se
ljudje
,
ki
niso
bili
zadovoljni
s
tem
,
kar
jim
je
dajala
priroda
in
kar
so
z
lastnim
,
trudom
pridelali
.
Polakomnili
so
se
imetja
svojih
bratov
,
da
bi
na
bratove
stroške
še
bolje
izhajali
.
In
močni
možje
so
se
združili
,
vzeli
so
slabotnim
sadove
njihovega
dela
in
jih
prisilili
,
da
so
se
zanje
trudili
,
med
tem
ko
so
močni
ljudje
živeli
in
uživali
brez
dela
.
In
tako
je
nastal
večni
boj
med
ljudmi
.
Čez
dolgo
časa
so
ljudje
vendar
spoznali
,
da
tako
ne
morejo
živeti
in
dogovorili
so
se
med
sabo
,
kake
pravice
ima
vsak
posameznik
in
kako
mora
živeti
in
ravnati
,
da
ni
drugim
v
nadlogo
.
In
izbrali
so
može
,
ki
so
pazili
,
da
ni
drug
drugemu
sile
delal
in
dali
so
jim
oblast
,
razsojevati
v
prepirih
in
kaznovati
krivce
.
—
Stara
pravda
,
je
komaj
slišno
zašepetat
starček
,
ki
je
bil
začel
govoriti
o
kralju
Matjažu
,
in
drugi
so
mu
prikimali
.
Magajna
pa
je
nadaljeval
:
—
Ljudje
so
bili
tedaj
srečni
in
zadovoljni
in
pravica
je
vladala
na
zemlji
.
Vsi
so
imeli
enake
pravice
,
narava
je
dajala
vsem
dovolj
hrane
in
oblačil
in
zato
so
bili
ljudje
svobodni
in
drug
od
drugega
neodvisni
.
Nihče
ni
bil
suženj
drugega
,
nihče
ni
bil
gospodar
drugemu
.
Vsak
je
delal
zase
in
ražkošje
je
bilo
neznano
.
Ker
je
imel
vsakdo
dovolj
vsega
,
česar
je
potreboval
,
mu
ni
bilo
treba
,
jemati
na
posodo
;
ker
ni
poznal
razkošja
,
je
pridelal
le
toliko
,
kolikor
je
potreboval
;
ker
ni
bilo
izobilja
,
se
tudi
lakomnost
in
pohlepnost
ni
razvila
.
Če
je
kdo
hotel
sosedu
kaj
vzeti
,
so
se
mu
vsi
drugi
uprli
in
meč
pravice
je
zadel
krivca
.
—
Stara
pravda
,
je
zopet
zašepetal
starček
in
zopet
so
mu
drugi
prikimali
.
—
Ljudje
—
je
nadaljeval
Magajna
—
so
bili
vedno
različne
narave
in
različnih
nagonov
ter
podvrženi
različnim
strastem
.
Eden
je
delaven
,
drugi
dela
le
toliko
,
kolikor
mora
;
eden
je
štedljiv
in
si
še
od
ust
pritrga
,
da
spravi
kaj
na
stran
,
drugi
pa
sproti
porabi
vse
,
kar
ima
in
časih
še
več
.
Vsled
tega
se
je
po
dolgem
času
stanje
prvih
ljudi
znatno
izpremenilo
.
Ene
rodovine
so
si
sčasoma
nakopičile
lepo
imetje
,
dočim
so
ostale
druge
brez
imetja
.
To
je
pokazalo
naravno
razmerje
med
ljudmi
.
Nastali
so
bogataši
in
nastali
so
siromaki
in
porodila
se
je
lakomnost
,
tem
laglje
,
ker
se
je
bilo
človeštvo
pomnožilo
,
tako
da
je
bila
skoro
vsa
zemlja
že
razdeljena
in
je
bilo
zdaj
težje
za
življenje
kot
poprej
.
Bogati
ljudje
so
seveda
laglje
skrbeli
za
svojo
omiko
kot
siromaki
in
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
polagoma
izginila
nekdanja
popolna
enakost
in
nastala
razlika
ne
le
po
imetju
,
nego
tudi
po
znanju
.
In
zdaj
so
začeli
bogatejši
in
omikanejši
delati
na
to
,
da
je
prišla
javna
oblast
v
njihove
roke
.
Razdelili
so
si
vse
javne
časti
,
vsa
javna
mesta
in
postali
gospodarji
svojih
bratov
.
Ko
so
imeli
oblast
,
so
ustvarili
take
postave
,
ki
so
bile
njim
ugodne
,
navzeli
so
si
razne
častne
naslove
in
imenovanja
in
poskrbeli
,
da
so
jih
lahko
s
silo
branili
.
Pri
nekaterih
narodih
so
se
namesto
velikašev
polastili
oblasti
duhovniki
,
pri
drugih
so
velikaši
in
duhovniki
delali
roko
v
roki
.
V
temnih
templjih
,
za
altarnimi
preprogami
so
,
duhovniki
delali
čudeže
,
opravljali
različne
ceremonije
in
nakladali
lahkovernim
ljudem
vedno
večjih
bremen
.
Kmalu
so
bile
vse
postave
tako
narejene
,
da
so
posvetni
in
duhovski
imenitniki
uživali
vsakovrstne
svoboščine
in
znamenite
predpravice
,
ter
bili
vladarji
v
deželi
,
med
tem
ko
so
se
pravice
siromakov
vedno
bolj
krčile
,
dokler
niso
popolnoma
izginile
.
Tako
se
je
človeštvo
razdelilo
na
bogate
lenuhe
in
v
bedi
in
v
delu
umirajoče
tlačane
;
eni
žive
v
razkošju
in
v
izobilju
,
drugi
v
najhušem
pomanjkanju
,
vse
vere
pa
uče
,
da
je
to
božji
red
in
da
je
božja
volja
,
da
eni
uživajo
sladkosti
življenja
,
drugi
pa
se
morajo
zanje
pehati
do
smrti
in
pri
tem
po
pasje
živeti
.
Toda
ta
red
je
krivičen
in
je
protinaraven
in
zato
se
mu
mora
narediti
konec
.
—
Stara
pravda
!
Ta
mora
spet
obveljati
.
—
Da
,
stara
pravda
mora
priti
zopet
v
veljavo
,
vladati
mora
spet
pravičnost
.
Tista
moč
,
ki
jo
imenujemo
bog
,
ki
je
ustvarila
nebo
in
zemljo
in
človeški
rod
,
bog
,
nam
je
sam
pokazal
,
v
čem
obstoji
pravičnost
.
Bog
je
vse
ljudi
ustvaril
enako
,
vsem
je
dal
enake
ude
,
vsem
služijo
udje
v
isti
namen
,
vsi
ljudje
imajo
enake
potrebe
,
vsi
čutijo
enako
žalost
in
veselje
,
zadovoljstvo
in
nesrečo
,
vsi
hrepene
po
sreči
,
se
enako
množe
in
umirajo
enako
.
Po
zakonu
narave
—
to
vidi
vsak
,
kdor
ima
oči
so
vsi
ljudje
enaki
in
nima
nobeden
večjih
pravic
ali
prednosti
pred
drugim
.
Bog
je
pa
dal
tudi
dovolj
sredstev
,
da
bi
si
vsi
ljudje
lahko
ostali
enaki
in
se
pošteno
preživljali
in
sicer
tako
,
da
bi
nobenemu
ne
bilo
treba
služiti
drugemu
,
da
so
torej
lahko
vsi
ne
le
enaki
,
nego
tudi
svobodni
.
Enakost
in
svoboda
sta
naravna
zakona
,
to
izhaja
iz
narave
same
,
in
kdor
drugače
uči
,
ta
je
sovražnik
pavice
in
resnice
.
Možje
so
zadržuje
sapo
poslušali
Magajno
.
Vsi
pogledi
so
bili
nanj
obrnjeni
.
Poprejšnja
pozornost
se
je
izpremenila
v
pravo
drhtenje
.
—
Enakost
in
svoboda
sta
podlaga
vse
pravičnosti
in
naravna
podstava
vsake
človeške
združitve
.
Vsi
zakoni
morajo
sloneti
na
tej
podstavi
;
kjer
ni
enakosti
in
svobode
,
tam
vlada
sila
,
a
ne
pravica
.
Narodi
morajo
odstraniti
vse
predpravice
,
ki
jih
posamezniki
uživajo
,
in
vse
krivične
odlike
,
odvzeti
se
mora
ljudem
,
kar
po
krivici
uživajo
,
obveljati
mora
zopet
postava
natore
.
—
Stara
pravda
!
Stara
pravda
!
so
ječali
možje
in
v
spoznanju
svoje
bede
in
storjenih
krivic
stiskali
pesti
.
—
Zakoni
in
pogoji
človeške
sreče
so
ravno
tako
večni
,
kakor
zakoni
narave
.
Ali
če
jih
hočemo
uveljaviti
,
se
mora
vzbuditi
kralj
Matjaž
in
njegovi
vojščaki
morajo
imeti
pogum
,
da
gredo
za
pravico
v
boj
in
žrtvujejo
zanjo
če
treba
tudi
kri
in
življenje
.
Lahko
je
ne
bo
izvojevati
.
Velikaši
bodo
rekli
:
Če
smo
vsi
ljudje
enaki
in
svobodni
,
kdo
pa
bo
namesto
nas
delal
,
kako
pa
bomo
mi
prijetno
in
brezskrbno
živeli
,
kaj
bo
iz
naših
predpravic
,
iz
naših
naslovov
,
iz
naših
časti
in
iz
našega
imetja
.
In
duhovniki
bodo
rekli
:
Če
so
vsi
ljudje
popolnoma
enaki
,
potem
so
posebni
posredovalci
med
ljudmi
in
med
bogom
nepotrebni
,
saj
se
ti
posredovalci
prav
nič
ne
razločujejo
od
drugih
.
Velikaši
in
duhovniki
se
bodo
z
vso
močjo
zoperstavljali
enakosti
in
svobodi
.
Iz
enega
grla
bodo
vpili
duhovniki
:
To
so
krivoverski
nauki
;
ljudje
krščanski
,
držite
se
vere
svojih
očetov
.
Samo
mi
duhovniki
vemo
,
kaj
je
prav
in
neskončno
pravični
in
neskončno
usmiljeni
bog
hoče
,
da
vlada
na
zemlji
najstrašnejša
krivica
.
Ali
ne
dajte
se
prevariti
in
ne
dajte
se
ukloniti
.
Poglejte
na
nebo
,
ki
vse
ljudi
enako
greje
in
poglejte
na
zemljo
,
ki
Vas
živi
.
Ista
moč
,
ki
je
vse
ustvarila
,
je
dala
vsem
enake
pravice
,
da
uživajo
,
kar
pod
solnčnimi
žarki
zemlja
za
vse
enako
rodi
.
Kdo
ima
pravico
odrekati
bratu
to
,
kar
mu
je
dala
narava
?
Nihče
!
Vsi
ljudje
smo
ena
velika
rodbina
,
vsi
enaki
v
svojih
pravicah
in
v
svojih
dolžnostih
in
zato
,
je
naša
naloga
,
da
obnovimo
naravni
red
,
kajti
le
tedaj
se
vrne
sreča
na
zemljo
.
Vse
človeštvo
ima
le
eno
postavo
in
to
je
postava
narave
,
le
eno
sveto
knjigo
,
to
je
razum
,
le
en
prestol
,
pred
katerim
se
mora
ukloniti
,
to
je
prestol
pravičnosti
,
le
en
altar
,
to
je
altar
bratoljubja
.
Vstani
kralj
Matjaž
,
vstanite
vojščaki
njegovi
in
izvojujte
človeštvu
staro
pravdo
!
—
Staro
pravdo
!
Vkup
uboga
gmajna
za
staro
pravdo
!
Tako
so
v
svetem
oduševljenju
zaorili
v
revni
koči
stisnjeni
možje
.
Lica
so
jim
žarela
,
v
njihovih
očeh
je
bliskalo
in
srca
so
jim
utripala
kot
človeku
,
ko
stopi
iz
strašne
teme
,
kjer
se
je
bal
grozne
smrti
,
na
jasni
dan
in
vidi
pred
seboj
ravno
pot
v
novo
življenje
.
Zdaj
šele
jim
je
bilo
jasno
,
kaj
da
je
pravzaprav
stara
pravda
,
kaj
mora
biti
njihov
cilj
,
kako
je
mogoče
doseči
,
da
bi
zopet
vladale
sreča
in
zatovoljnost
in
pravičnost
na
svetu
.
In
bližje
so
se
stisnili
k
Magajni
,
kakor
k
sveti
prisegi
so
dvigali
roke
in
vsem
je
trepetala
na
ustnih
želja
:
—
Bodi
ti
,
Anton
Magajna
,
naš
vodnik
,
bodi
ti
kralj
Matjaž
,
ki
se
postavi
na
čelo
svojih
vojščakov
in
jih
popelje
v
sveti
boj
za
staro
pravdo
.
Domovini
je
grozila
vojna
s
Turki
in
nadvojvoda
Karel
ni
imel
mirne
noči
,
kajti
nedostajalo
mu
je
vsega
,
da
ubrani
svojo
krono
.
Nedostajalo
mu
je
pred
vsem
denarja
,
ki
ga
ni
mogel
dobiti
,
če
mu
ga
niso
dovolili
deželni
stanovi
.
Zato
je
po
daljšem
odlašanju
končno
vendar
sklical
zastopnike
kranjskega
,
štajerskega
in
koroškega
deželnega
zbora
in
ti
so
se
sešli
novembra
meseca
v
Brucku
in
tam
zbolovali
celih
pet
mesecev
.
Nadvojvoda
in
njegovi
pooblaščenci
so
na
stanove
pritiskali
z
vso
silo
,
naj
dovolijo
za
vojno
potrebni
denar
,
ali
dolge
mesece
niso
mogli
ničesar
doseči
.
Stanovi
so
zahtevali
,
naj
prizna
nadvojvoda
popolno
ravnopravnost
evangelikov
s
papisti
,
tega
pa
nadvojvoda
ni
hotel
storiti
.
Nadvojvoda
je
bil
trdovraten
,
a
tudi
stanovi
so
bili
trdovratni
in
nepristopni
vsakemu
dopovedovanju
.
Med
tistimi
pogajanji
se
je
zgodilo
,
da
je
baron
Auersperg
izrekel
besedo
,
ki
je
nadvojvodo
in
njegov
dvor
pretresla
,
besedo
namreč
:
Na
nadvojvodove
obljube
ne
damo
ničesar
,
ker
vemo
,
da
jih
ne
izpolni
;
mi
zahtevamo
zagotovila
za
popolno
enakopravnost
in
versko
svobodo
.
In
med
tistimi
pogajanji
je
bilo
,
da
je
Jošt
pl.
Gall
zaklical
nadvojvodi
:
Mi
vam
ne
moremo
želeti
zmage
nad
Turki
,
zakaj
bati
se
nam
je
,
da
obrnete
potem
svoj
meč
proti
nam
in
nam
vzamete
naše
dosedanje
pravice
.
In
Jošt
baron
Gall
je
govoril
resnico
,
kakor
se
je
izkazalo
pozneje
,
ko
sta
nadvojvoda
Karel
in
njegov
naslednik
Ferdinand
s
silo
zlomila
moč
deželnih
stanov
ter
ugladila
pot
vladarskemu
absolutizmu
.
Bilo
je
koncem
meseca
marca
,
ko
se
je
sodnik
Strniša
iz
Polhovega
gtadca
nenadoma
pripeljal
na
Vrhniko
.
Že
na
cesti
je
kričal
Vrhničanom
,
ki
jih
je
srečaval
:
Veliko
novico
prinašam
!
Zaradi
tega
je
vse
hitelo
za
njim
in
ko
se
je
ustavil
pred
hišo
svojega
tovariša
Završana
,
je
bilo
naenkrat
mnogo
ljudi
okrog
njega
.
—
Zmagali
smo
,
zmagali
smo
,
je
veselo
oznanjal
stari
gospod
.
Danes
sem
dobil
od
grofa
Kisla
pismo
,
da
se
je
nadvojvoda
vdal
deželnim
stanovom
glede
verske
enakopravnosti
.
Dne
1.
marca
je
bila
v
Brucku
sklenjena
dotična
pogodba
med
nadvojvodo
in
med
deželnimi
stanovi
.
Zbralo
se
je
med
tem
vse
polno
ljudi
.
Prihitel
je
tudi
sodnik
Završan
,
gospa
Regina
pa
je
odprla
okno
in
od
tam
poslušala
,
kar
je
pripovedoval
Strniša
.
—
Da
,
nadvojvoda
se
je
vdal
.
Graščaki
so
dobili
zase
in
za
svoje
podložnike
popolno
versko
svobodo
in
tudi
mestom
in
trgom
je
dovoljena
,
čeprav
nekoliko
manjša
svoboda
.
Zdaj
je
konec
neznosnim
predpravicam
papistov
!
Med
ljudmi
je
zavladalo
nepopisno
veselje
,
posebno
ko
jim
je
Strniša
še
povedal
,
da
nameravajo
graščaki
nastaviti
evangeljske
predikante
in
da
hočejo
deželni
stanovi
takoj
ustvariti
evangeljsko
cerkveno
in
šolsko
organizacijo
.
Ljudje
so
pohiteli
oznanit
veselo
novico
na
vse
konce
in
kmalu
je
vsa
Vrhnika
vedela
,
kako
vest
je
prinesel
stari
Strniša
.
—
Zdaj
je
konec
moji
skrbi
,
je
pripovedoval
Strniša
,
ko
je
pri
vrčku
rujnega
vinavca
sedel
poleg
Završana
in
gospe
Regine
.
Vedno
sem
trepetal
,
da
me
zapusti
Anka
,
vedno
me
je
bilo
strah
trenotka
,
ko
pojde
od
mene
,
kajti
tega
nisem
upal
,
da
bo
Erazem
mogel
ostati
doma
.
Mislil
sem
,
da
pojde
na
Nemško
.
Zdaj
tega
ni
treba
.
Grof
Kisel
me
je
vprašal
,
če
ni
dobiti
v
teh
krajih
kakega
predikatna
,
on
da
bi
ga
rad
nastavil
v
Polhovem
gradcu
.
Seveda
sem
mu
koj
pisal
o
Erazmu
in
jaz
ne
dvomim
,
da
se
odloči
zanj
.
Završan
in
gospa
Regina
sta
Strniši
z
iskrenimi
besedami
čestitala
in
se
dejanski
veselila
sreče
,
ki
jo
je
politiški
preobrat
donesel
njegovi
rodovini
.
Vrhničanje
so
veselo
vest
slovesno
praznovali
.
Po
vseh
gostilnah
je
bilo
živo
in
je
odmevalo
petje
.
Tudi
okrog
župnišča
se
je
večkrat
zbrala
znatna
množica
prepevaje
za
papiste
jako
žaljive
pesmi
,
ali
župnik
se
ni
prikazal
,
njegov
bratranec
baccalaureus
iuris
utriusque
Simon
Kozina
je
pa
ljudem
še
prigovarjal
,
naj
le
razgrajajo
,
potem
pa
pohitel
v
Bistro
,
da
svojemu
prijatelju
prijorju
Celestinu
sporoči
,
kaj
se
je
izvedelo
in
kaj
se
godi
na
Vrhniki
.
Vest
je
bila
za
prijorja
Celestina
velike
važnosti
,
kajti
vsled
novega
stanja
stvari
je
hipoma
izgubil
ves
vpliv
nad
tistimi
kmeti
,
ki
niso
bili
samostanu
podložni
,
in
katerih
zdaj
s
cerkvenimi
kaznimi
ni
mogel
več
strahovati
.
Ko
se
je
začelo
mračiti
,
je
vrvenje
na
Vrhniki
še
naraslo
.
Ljudje
so
popustili
delo
in
šli
na
cesto
.
Tudi
iz
bližnjih
vasi
je
prišlo
mnogo
ljudi
.
Slišali
so
bili
nekaj
,
da
je
nadvojvoda
dovolil
versko
svobodo
in
radovednost
jih
je
prignala
na
Vrhniko
,
da
se
tam
prepričajo
,
koliko
je
resnice
na
razširjenih
govoricah
.
Množica
je
vsled
tega
polagoma
tako
narasla
,
da
je
bila
Vrhnika
uprav
preplavljena
.
V
gostilnah
se
je
kar
trlo
gostov
in
ko
je
vino
razgrelo
ljudem
kri
in
so
jih
razvneli
pogovori
o
prestanih
nasilstvih
in
krivicah
od
strani
duhovščine
,
tedaj
so
začeli
dajati
duška
svojim
čuvstvom
na
tako
hrupen
način
,
da
se
je
začel
sodnik
Završan
bati
izgredov
.
Toda
vse
Završanovo
pomirjevanje
ni
nič
zaleglo
.
Razburjenost
je
stalno
naraščala
.
Ljudje
so
se
bili
navzeli
novih
naukov
že
toliko
,
da
niso
rimskih
duhovnikov
sovražili
samo
zaradi
tega
,
ker
so
ljudstvo
na
vse
načine
izsesavali
in
varali
in
ker
so
skrajno
razuzdano
živeli
,
marveč
sovražili
so
jih
tudi
zaradi
nekaterih
njihovih
verskih
naukov
,
ki
se
ne
strinjajo
s
sv.
pismom
.
Vrhniški
župnik
je
ves
večer
trepetal
v
strahu
,
da
se
mu
kaj
zgodi
.
Pred
župniščem
so
se
bile
opetovano
plavile
večje
skupine
ljudi
,
ki
so
trkale
na
njegova
vrata
,
ga
zasmehovale
ali
pa
ga
pozivljale
,
naj
pride
ven
,
da
bo
dajal
odgovor
na
verske
dvome
.
Sodnik
Završan
je
bil
svoje
hlapce
postavil
pred
župnišče
,
a
hlapci
so
le
iztežka
razganjali
množice
.
Župnik
je
vsled
tega
poslal
cerkovnika
v
Bistro
prosit
pomoči
in
cerkovniku
se
je
res
posrečilo
priti
neopaženemu
iz
trga
.
Župnik
je
čakal
in
čakal
,
ali
minule
so
ure
in
nikogar
ni
bilo
iz
Bistre
,
ne
cerkovnika
,
ne
samostanskih
hlapcev
.
V
tej
stiski
je
župnik
poklical
na
pomoč
sodnika
Završana
,
naj
mu
pomaga
uteči
.
Oblekel
je
obleko
svojega
hlapca
in
v
hipu
,
ko
je
Završan
odpodil
večjo
množico
ljudstva
,
se
je
skrivaj
splazil
iz
župnišča
in
v
temi
ubežal
na
cesti
proti
Horjulu
,
kjer
je
imel
dobre
znance
in
kjer
je
bil
varen
.
Bežal
je
,
kar
so
ga
nesle
noge
,
a
še
iz
daljave
je
slišal
za
seboj
nekako
votlo
grmenje
—
vpitje
na
Vrhniki
zbranega
ljudstva
.
Samostanski
stražarji
so
prišli
iz
Bistre
šele
pozno
ponoči
na
.
Vrhniko
.
Prijor
Celestin
jih
ni
hotel
prej
poslati
,
dokler
ni
dobil
iz
bližnjih
vasi
nekaj
samostanu
še
zvestih
mož
,
zakaj
bal
se
je
,
da
so
bili
nemiri
na
Vrhniki
uprizorjeni
samo
zato
,
a
bi
mogli
nepokorni
kmetje
naskočiti
samostan
.
Med
tem
časom
so
bili
nemiri
na
Vrhniki
postali
že
nevarni
.
Zlasti
tisti
tržani
in
kmetje
,
ki
so
bili
po
oznanilu
prijorja
Celestina
in
drugih
duhovnikov
nekako
izobčeni
iz
rimske
cerkve
,
so
pod
vplivom
zaužitih
pijač
nagovarjali
množico
,
naj
razdene
cerkev
in
župnišče
in
naj
se
župniku
maščuje
za
vse
,
kar
je
storil
ljudem
zlega
.
Ljudje
niso
imeli
pravega
pojma
o
pogodbi
,
ki
so
jo
bili
deželni
stanovi
sklenili
v
Brucku
z
nadvojvodo
Karlom
.
Domnevali
so
,
da
je
po
tej
pogodbi
odpravljena
rimska
vera
in
mislili
,
da
store
še
zaslužno
delo
,
če
uničijo
cerkve
papistov
in
preženo
rimskega
duhovnika
.
Vsled
tega
mnenja
so
se
kaj
lahko
dali
dobiti
,
da
poskusijo
naskok
na
župnišče
in
če
so
jih
sodnika
Završana
oboroženi
hlapci
enkrat
odbili
in
razgnali
,
so
se
vrnili
čez
nekaj
časa
vnovič
.
Hrup
in
vik
je
od
ure
do
ure
naraščal
.
Sodnik
Završan
je
bil
v
največjih
skrbeh
,
kako
se
to
konča
.
Ravno
se
je
zopet
bližala
večja
množica
župnišču
.
Završan
je
poklical
tja
svoje
hlapce
in
grozil
ljudem
,
da
bodo
hlapci
streljali
,
če
se
množica
ne
razide
.
A
v
času
,
ko
se
je
Završan
bavil
s
to
skupino
kričečih
ljudi
,
se
je
priplazilo
drugo
krdelo
in
se
zagnalo
na
cerkev
,
da
bi
vanjo
vlomilo
.
Votlo
e
donelo
kričanje
množice
.
—
Tempelj
malikovalcev
se
mora
porušiti
!
—
Vlomite
vrata
!
—
Konec
mora
biti
malikovanja
!
—
Smrt
papistom
!
Ljuti
udarci
s
sekirami
so
padali
na
cerkvena
vrata
in
žvenketaje
so
pokala
okna
,
v
katera
so
prileteli
kamni
.
—
Slame
prinesite
,
da
užgemo
ta
tempelj
malikovalcev
.
V
tem
trenotku
je
prijezdilo
dvanajst
samostanskih
stražarjev
iz
Bistre
.
—
Na
pomoč
,
na
pomoč
,
jim
je
zaklical
Završan
,
ki
je
komaj
odbijal
napade
na
župnišče
in
ni
mogel
iti
proti
množici
,
ki
je
naskakovala
cerkev
.
Ubranite
cerkev
!
Čez
šum
je
zaoril
mogočen
glas
.
Kakor
grom
je
zaklical
mož
,
ki
je
jahal
na
čelu
samostanskih
stražarjev
:
—
Vsi
nazaj
.
Kdor
se
ne
umakne
,
tega
ustrelim
.
Pri
teh
besedah
je
pa
že
zablisnilo
in
počil
je
strel
.
Iz
množice
se
je
slišal
bolesten
vzklik
,
kateremu
je
takoj
sledilo
strahotno
vpitje
.
Več
sto
pesti
se
je
dvignilo
proti
samostanskini
stražarjem
.
V
rokah
razljučene
množice
so
zablisnili
noži
in
besno
so
se
ljudje
zagnali
na
stražarje
.
—
Naprej
!
je
ukazal
poveljnik
samostanskih
stražarjev
,
vzpodbodel
konja
in
se
zapodil
med
množico
.
Stražarji
so
mu
sledili
in
v
temni
noči
se
je
vnel
ljut
boj
.
Ta
boj
je
pa
trajal
samo
nekaj
trenotkov
.
Stražarji
so
sekali
z
meči
okrog
sebe
,
da
so
ljudje
plašno
odskakovali
,
čim
je
nekaj
izmed
njih
bilo
ranjenih
.
Z
groznim
krikom
je
množica
se
jela
umikati
in
se
končno
spustila
v
beg
.
Samostanski
stražarji
pa
so
divjali
za
ljudmi
in
neusmiljeno
tolkli
s
svojimi
meči
na
vse
strani
.
Sredi
glavne
ceste
na
Vrhniki
so
stražarji
zadeli
na
novo
množico
,
ki
se
ni
hotela
umakniti
,
nego
je
stražarje
sprejela
s
kamni
,
tako
da
so
se
konji
za
nekaj
časa
ustavili
.
In
zopet
je
poveljnik
s
svojim
mogočnim
glasom
ukazal
:
»
Naprej
!
«
in
se
vzlic
kamenju
zapodil
proti
množici
.
V
tem
trenotku
je
počilo
nekaj
strelov
.
Konji
stražarjev
niso
hoteli
naprej
,
nego
so
se
začeli
umikati
,
poveljnikov
konj
pa
se
je
visoko
povzpel
in
potem
mahoma
z
jezdecem
vred
padel
na
tla
.
Množica
je
zagnala
grozen
krik
in
kamenje
je
začelo
z
novo
silo
leteti
na
stražarje
.
Zopet
je
počilo
nekaj
strelov
,
eden
stražarjev
je
omahnil
in
se
zgrudil
s
konja
,
drugi
stražarji
pa
so
izgubili
oblast
nad
konji
,
in
videvši
da
so
izgubili
poveljnika
,
se
umaknili
in
zdirjali
nazaj
pred
župnišče
,
kjer
je
stal
sodnik
Završan
s
svojimi
hlapci
.
Množica
pa
je
kričaje
drla
za
njimi
,
ne
meneč
se
za
ranjence
,
ki
so
ležali
na
cesti
,
in
se
z
vso
ljutostjo
zagnala
na
župnišče
.
Na
opomine
in
na
grožnje
sodnika
Završana
ni
nihče
slušal
in
tako
je
končno
bil
sodnik
primoran
,
ukazati
svojim
hlapcem
,
naj
streljajo
.
Ko
se
je
množica
zapodila
proti
župnišču
,
so
počile
puške
in
z
rjovenju
podobnim
bolestnim
kričanjem
se
je
množica
razpršila
.
In
ko
je
ustrelila
še
druga
polovica
hlapcev
,
so
ljudje
strahoma
zbežali
na
vse
strani
.
Izgredom
je
bilo
zdaj
mahoma
konec
.
Vrhnjičanje
so
se
poskrili
v
svoje
hiše
,
kmetje
so
pa
kar
po
noči
odšli
domov
.
Za
ranjence
in
mrliče
,
ki
so
ležali
na
cesti
,
se
ni
nihče
na
straži
zmenil
.
Sodnik
Završan
je
ostal
na
straži
vso
noč
,
a
klel
je
in
se
togotil
,
da
je
bil
primoran
rabiti
orožje
in
da
je
obramba
cerkve
in
župnišča
zahtevala
toliko
žrtev
.
Med
tem
,
ko
je
divjal
na
Vrhniki
boj
,
je
vrhniški
župnik
korakal
proti
Horjulu
in
vesel
je
bil
,
da
je
odnesel
pete
,
kajti
dozdevalo
se
mu
je
,
da
bo
to
noč
tekla
na
Vrhniki
kri
.
Na
cesti
ni
bilo
nikogar
videti
in
župnik
je
upal
,
da
pride
neopažen
v
Horjul
.
Sicer
se
mu
je
zdelo
,
da
švigajo
kak
streljaj
od
ceste
sumljive
sence
,
ali
sodil
je
,
da
se
pomikajo
proti
Vrhniki
in
zato
je
brez
strahu
nadaljeval
svojo
pot
.
Naenkrat
se
je
ustavil
in
koj
potem
ves
preplašen
stopil
na
stran
,
kajti
zagledal
je
pred
seboj
visokega
človeka
,
ki
je
imel
puško
v
roki
.
—
Dober
večer
,
gospod
,
je
pozdravil
tujec
.
—
Bog
daj
,
Bog
daj
,
je
zaječal
župnik
in
se
še
bolj
umaknil
v
stran
.
Bog
daj
dober
večer
vsem
dobrim
ljudem
.
—
Kam
pa
greste
,
gospod
,
tako
pozno
zvečer
?
Če
hočete
,
vas
malo
spremim
,
saj
imava
menda
isto
pot
.
—
O
ne
,
hvala
lepa
,
je
hitel
odgovarjati
župnik
,
ki
se
je
strahu
tako
tresel
,
da
se
je
komaj
vzdržal
na
nogah
.
Le
pojdite
sami
naprej
,
dobri
mož
;
jaz
ne
potrebujem
nobenega
spremstva
.
—
No
,
kakor
hočete
,
je
dejal
tujec
ravnodušno
.
Silil
vas
ne
bom
.
A
za
pijačo
bi
mi
lahko
kaj
dali
,
saj
imate
gotovo
kaj
denarja
pri
sebi
.
Župnika
je
kar
mrzlica
stresla
,
ko
je
tujec
zahteval
denarja
.
Imel
je
pri
sebi
okrogel
mošnjiček
suhih
cekinov
in
zbal
se
je
za
te
cekine
,
kakor
da
je
od
njih
odvisno
izveličanje
njegove
duše
.
—
Ali
mi
še
za
pijačo
nečete
dati
,
je
vprašal
tujec
čez
nekaj
trenotkov
.
—
Lepo
Vas
prosim
,
mož
kristjanski
,
je
tarnal
župnik
,
saj
bi
Vam
rad
ustregel
,
ko
bi
mogel
.
A
jaz
sem
sam
siromak
in
nimam
niti
vinarja
pri
sebi
.
Le
idite
svojo
pot
;
božja
milost
naj
Vas
spremlja
.
Župnik
se
je
pri
teh
besedah
naglo
obrnil
in
je
hotel
oditi
nazaj
proti
Vrhniki
,
toda
tujec
je
skočil
za
njim
,
ga
prijel
za
plašč
in
osorno
zaklical
:
—
Stojte
!
Kaj
mislite
,
da
se
res
dam
tako
odpraviti
?
Denar
sem
!
—
Razbojnik
!
Božja
kazen
te
zadene
!
Ali
ne
veš
,
kaj
pravi
sveto
pismo
?
»
Ne
kradi
!
«
In
Salomon
je
rekel
:
Ne
oropaj
reveža
,
ker
je
potreben
.
Razbojnik
,
ropar
,
beži
,
da
te
strela
z
neba
ne
udari
.
Tujec
pa
je
srdito
zgrabil
župnika
za
sprednji
del
plašča
,
ga
zasukal
dvakrat
,
trikrat
sem
in
tja
in
pri
tem
jezno
rentačil
:
—
Kako
ste
rekli
?
Razbojnik
,
ropar
?
Jaz
Vam
že
dam
roparja
.
Jaz
sem
poštenejši
kot
ste
vi
,
čeprav
sem
ropar
.
Ali
ni
rekel
Salomon
:
Tudi
roparja
ne
smeš
zaničevati
?
Sem
denar
!
Saj
pravi
sv.
pismo
:
Dajati
je
lepše
,
kakor
jemati
.
Župnik
se
je
krčevito
branil
,
ali
tujec
ga
je
hitro
tako
pretresel
in
ugnal
,
da
so
mu
roke
omahnile
.
Videvši
,
da
ne
more
ničesar
več
storiti
,
je
začel
prositi
,
a
napadalec
mu
ni
odgovarjal
,
nego
mu
hitro
preiskal
žepe
in
zadovoljno
spravil
polni
mošnjiček
.
Zdaj
pa
je
začel
župnik
znova
vpiti
in
kleti
in
groziti
roparju
s
peklenskimi
mukami
.
A
kolikor
bolj
se
je
župnik
jezil
,
toliko
glasneje
se
je
tujec
smejal
in
s
toliko
večjim
veseljem
je
žvenketal
z
župnikovimi
cekini
.
Končno
je
župnik
vendar
opešal
in
umolknil
,
ter
si
začel
brisati
potno
čelo
.
—
Ali
vam
je
sape
zmanjkalo
,
se
je
rogal
razbojnik
.
Čemu
se
pa
jezite
?
Zaradi
teh
vinarjev
,
ki
sem
Vam
jih
vzel
?
To
pa
res
ni
lepo
!
Saj
Vam
nisem
ničesar
hudega
storil
.
—
Tat
,
ropar
,
razbojnik
,
je
vpil
župnik
.
Božja
kazen
te
že
zadene
.
—
Vas
je
pa
že
zadela
!
Ali
ni
v
sv.
pismu
rečeno
:
Kadar
ste
na
potovanju
,
ne
imejte
pri
sebi
ne
zlata
ne
srebra
in
celo
bakrenega
denarja
ne
imejte
v
svoji
vreči
.
To
je
božja
zapoved
.
Vi
se
pa
niste
držali
te
božje
zapovedi
in
zato
je
Bog
mene
poslal
nad
Vas
,
za
kazen
.
—
Tolovaj
,
smrad
iz
pekla
,
beži
od
mene
in
bodi
proklet
vse
žive
dni
.
—
Oh
,
duhovni
gospod
—
pa
govori
tako
grdo
!
Nikar
se
ne
jezite
,
če
ne
,
bodete
še
oboleli
.
Pomeniva
se
o
čem
drugem
.
Ta
le
vaš
plašč
mi
ugaja
.
Prav
lep
je
,
prav
tak
,
kakršnega
bi
jaz
rad
imel
.
Veste
kaj
,
dajte
ta
—
le
plašč
meni
za
spomin
.
Župnik
je
odskočil
in
začel
zopet
kričati
,
kleti
in
psovati
,
razbojnik
pa
je
dvignil
svojo
puško
in
pomeril
na
župnika
.
—
Plašč
doli
,
če
ne
ustrelim
!
Ena
—
dve
—
Kakor
bi
trenil
je
župnik
snel
z
ramen
svoj
lepi
,
skoro
novi
plašč
in
ga
vrgel
roparju
.
—
Na
,
vzemi
plašč
,
za
vsako
nitko
v
tem
plašču
boš
v
peklu
delal
strašno
pokoro
.
Hudič
te
bo
za
vsako
nitko
posebe
trpinčil
.
—
Slišite
,
gospod
,
vašega
zmerjanja
mi
je
pa
zdaj
dovolj
,
je
rekel
ropar
osorno
in
zopet
dvignil
puško
.
Jaz
Vam
že
pokažem
,
kdo
da
sem
!
—
Razbojnik
si
,
tolovaj
ki
pride
na
vešala
.
—
Za
vešala
je
še
dosti
časa
.
Ropar
je
zopet
pomeril
na
župnika
in
rekel
:
Naš
Izveličar
je
zapovedal
:
Kdor
ti
vzame
plašč
,
temu
ne
brani
,
da
ti
vzame
še
suknjo
.
Tako
pravi
sv.
pismo
.
Vi
kot
duhovnik
celo
ne
smete
grešiti
proti
tej
božji
zapovedi
.
Torej
doli
s
suknjo
,
če
ne
ustrelim
.
Ena
—
dve
—
Župnik
je
,
videvši
,
da
je
ropar
zopet
s
puško
nanj
pomeril
,
skočil
,
kakor
bi
ga
bil
gad
pičil
in
v
trenotku
je
slekel
tudi
suknjo
in
jo
vrgel
pred
roparja
,
a
zdaj
ni
več
rekel
niti
besedice
,
kajti
bal
se
je
,
da
ga
ropar
polagoma
do
golega
sleče
,
če
bi
mu
še
kaj
ugovarjal
.
Trepetaje
je
stal
župnik
pred
roparjem
,
ki
se
je
porogljivo
smejal
in
se
vidno
veselil
župnikovega
položaja
.
—
Zdaj
pa
tecite
,
gospod
župnik
,
sicer
se
še
prehladite
.
A
nazaj
na
Vrhniko
morate
!
Vrhniške
ovčice
bi
ravno
danes
rade
pozdravile
svojega
pastirja
.
Torej
—
ena
—
dve
—
Župnik
se
je
kričaje
obrnil
in
je
tekel
proti
Vrhniki
kar
so
ga
nesle
noge
,
tekel
,
dokler
ni
prišel
na
varno
mesto
,
kjer
se
je
od
onemoglosti
zgrudil
,
a
je
bil
vendar
vesel
,
da
mu
ni
bilo
treba
iti
na
Vrhniko
.
Razbojnik
pa
je
oblekel
župnikovo
suknjo
in
ogrnil
župnikov
plašč
.
—
V
tej
obleki
pa
res
ne
bo
nihče
spoznal
,
da
sem
jaz
dolgi
Laban
.
In
veselo
žvižgaje
je
dolgi
Laban
preštel
cekine
v
župnikovem
mošnjičku
,
jih
dobro
shranil
za
srajco
in
potem
krenil
čez
polja
doli
proti
Vrhniki
.
Po
odbitju
zadnjega
naskoka
na
župnišče
in
na
cerkev
je
zavladala
na
Vrhniki
tihota
.
Sodnik
Završan
je
s
svojimi
ljudmi
in
s
samostanskimi
stražarji
ostal
na
straži
,
ker
se
je
bal
novega
naskoka
,
a
čim
se
je
polegel
šum
,
čim
je
spoznal
,
da
so
se
ljudje
razšli
,
je
takoj
poslal
nekaj
ljudi
gledat
,
kaj
je
z
ranjenci
,
posebno
ker
so
bili
samostanski
stražarji
v
skrbeh
za
svojega
poveljnika
.
Bila
je
polsvetla
pomladanska
noč
.
Vrhniška
glavna
cesta
je
bila
vsa
v
senci
in
težko
je
bilo
od
daleč
razločevati
posamezne
stvari
.
Ali
čulo
se
je
zamolklo
ječanje
in
bolestni
vzkliki
in
stražarjem
se
je
dozdevalo
,
kakor
da
šviga
po
cesti
,
nekaj
ljudi
,
ki
se
bavijo
z
ranjenci
.
Stražarji
so
šli
po
cesti
z
največjo
previdnostjo
.
Tu
so
našli
mrliča
s
preklano
glavo
,
nekaj
korakov
od
njega
je
ležalo
nekaj
ranjencev
,
dalje
naprej
prav
sredi
ceste
pa
ubiti
samostanski
stražar
.
Stražarji
so
šli
dalje
.
Še
nekaj
korakov
in
bili
so
pri
ubitem
konju
svojega
poveljnika
,
ali
poveljnika
,
ki
je
s
konjem
vred
padel
,
ni
bilo
nikjer
.
Samo
njegov
samokres
je
ležal
na
tleh
v
krvi
.
Stražarji
so
začudeni
obstali
.
Če
se
poveljniku
ni
ničesar
zgodilo
pri
padcu
,
zakaj
ni
prišel
k
župnišču
,
saj
je
vedel
,
da
dobi
tam
svoje
ljudi
.
—
Morda
je
ranjen
in
ga
je
kak
dober
človek
vzel
pod
streho
,
je
menil
eden
stražarjev
.
—
Ali
pa
ni
mogel
naprel
in
se
je
skril
,
se
je
oglasil
drugi
.
—
Mogoče
,
da
se
je
rešil
in
šel
naravnost
v
samostan
.
—
Ne
,
gotovo
ne
.
Mogoče
je
le
dvoje
:
ali
je
dobil
kako
zavetišče
ali
pa
je
prišel
sovražnikom
v
roke
.
Stražarje
je
obšla
velika
skrb
.
Preiskali
so
še
enkrat
vso
cesto
in
vso
okolico
.
Poklicali
so
ljudi
v
nekaterih
hišah
,
da
so
odnesli
ranjence
,
in
ker
pri
teh
ljudeh
niso
ničesar
izvedeli
,
so
začeli
hoditi
od
hiše
do
hiše
in
vpraševali
po
svojem
poglavarju
,
a
povsod
brez
uspeha
.
Vrnili
so
se
končno
k
župnišču
in
povedali
Završanu
,
da
je
njihov
poglavar
izginil
.
Zahtevali
so
,
da
naj
da
takoj
preiskati
vse
vrhniške
hiše
,
češ
,
da
gotovo
kje
njihovega
poglavarja
skrivajo
,
ali
pa
so
mu
storili
kako
zlo
.
—
Počakajmo
,
da
se
zdani
,
je
menil
Završan
.
Kdo
naj
bi
se
bil
polastil
ravno
Vašega
poveljnika
,
ko
je
druge
ranjence
pustil
ležati
in
čemu
naj
bi
bil
to
storil
?
Vaš
poveljnik
je
najbrže
prosil
pri
kaki
hiši
,
naj
ga
skrijejo
in
sedaj
mirno
počiva
.
Ne
,
ne
,
je
odgovarjal
najstarejši
samostanskih
stražarjev
.
Nas
bi
bil
prav
gotovo
obvestil
,
kajti
naročil
nam
je
bil
,
da
moramo
nanj
paziti
,
če
bi
se
mu
kaj
zgodilo
.
In
ko
se
Završan
le
ni
hotel
odločiti
,
da
bi
ponoči
preiskali
hiše
,
je
stražar
pristopil
k
njemu
in
mu
tiho
rekel
:
—
Ali
pa
tudi
veste
,
kdo
je
poveljnik
?
Prijor
Celestin
!
—
Ni
mogoče
!
—
Da
!
Simon
Kozina
je
bil
prvi
prišel
v
Bistro
naznanit
,
kaj
se
godi
na
Vrhniki
in
je
nagovarjal
prijorja
Celestina
,
naj
gre
sam
v
boj
,
češ
,
da
drugi
ne
bi
tako
opravili
kot
on
sam
.
In
ko
je
potem
še
vrhniški
cerkovnik
prišel
prosit
pomoči
,
se
je
prijor
Celestin
res
odločil
in
je
šel
z
nami
.
Kdo
ve
,
če
ga
ni
kdo
spoznal
in
ga
že
umoril
ali
pa
odpeljal
,
da
bi
od
samostana
izsilil
kaj
denarja
.
Zdaj
se
ni
sodnik
Završan
nič
več
ustavljal
želji
samostanskih
stražarjev
.
Odredil
je
,
kar
je
bilo
treba
glede
varstva
župnišča
in
cerkve
in
potem
šel
s
tremi
stražarji
preiskovat
hiše
.
Toda
iskal
je
zaman
,
kajti
prijorja
Celestina
že
davno
ni
bilo
več
na
Vrhniki
.
Ko
je
bil
prijor
Celestin
s
svojimi
stražarit
zapustil
Bistro
in
pohitel
na
Vrhniko
,
so
že
čakali
nanj
njegovi
smrtni
sovražniki
—
Aronovi
sinovi
,
podložniki
umrlega
kralja
Davida
.
Simon
Kozina
jih
je
bil
obvestil
o
dogodkih
na
Vrhniki
in
jim
naročil
,
da
naj
poskusijo
to
noč
polastiti
se
Celestina
ali
ga
usmrtiti
,
in
cigani
so
prišli
.
Nekaj
se
jih
je
vtihotapilo
na
Vrhniko
,
in
ti
so
se
udeležili
boja
,
drugi
so
prišli
pozneje
.
Njihov
vohun
Simon
Kozina
jim
je
povedal
,
da
leži
prijor
Celestin
ranjen
na
cesti
.
Še
med
tem
,
ko
se
je
množica
po
odbitju
naskoka
stražarjev
zapodila
zadnjič
proti
župnišču
,
so
prihiteli
cigani
,
se
polastili
Celestina
,
ki
je
z
zlomljeno
roko
in
nogo
ležal
brez
zavesti
pod
svojim
konjem
in
ga
skrivaj
odnesli
.
Prišli
so
srečno
iz
trga
in
potem
nesli
svojega
jetnika
čez
polja
in
skozi
šume
,
ne
meneč
se
ne
za
njegovo
bolestno
ječanje
,
ne
za
njegove
vzklike
in
vprašanja
.
Ko
je
prišel
prijor
Celestin
čez
mnogo
ur
k
sebi
,
je
ležal
onemogel
v
ogljarski
koči
pri
Lesnem
brdu
in
krutemu
možu
je
zastala
kri
,
ko
je
uzrl
brezmejno
sovraštvo
razodevajoče
poglede
kraj
sebe
sedečih
ciganov
.
Mogočni
vladar
slovečega
in
bogatega
samostana
prijor
Celestin
,
je
ležal
na
vlažni
slami
v
umazani
koči
kraj
Lesnega
brda
in
se
pripravljal
na
smrt
.
Svojo
usodo
je
čital
v
očeh
ciganov
,
ki
so
ga
stražili
.
Kruti
mož
je
trpel
silne
bolečine
,
a
s
tisto
železno
voljo
,
s
katero
je
doslej
premagal
vsako
oviro
in
vsak
odpor
,
je
zdaj
premagoval
tudi
samega
sebe
in
svoje
bolesti
in
ni
ne
enkrat
zaječal
,
niti
enkrat
zinil
besedice
,
da
,
niti
vode
ni
zahteval
,
da
bi
si
ž
njo
hladil
rane
in
pogasil
žejo
.
Zdaj
in
zdaj
so
ga
cigani
zbadali
in
se
mu
rogali
ter
mu
slikali
bolečine
,
ki
ga
še
čakajo
,
a
prijor
jim
je
s
trdovratnim
molčanjem
kazal
svoje
zaničevanje
.
Na
Vrhniki
in
v
Bistri
je
bilo
med
tem
vse
na
nogah
in
vse
je
iskalo
prijorja
Celestina
.
Preiskali
so
vsako
hišo
,
vsak
skedenj
,
vsak
grm
,
a
brez
uspeha
;
cela
vrsta
ljudi
je
bila
poslana
,
da
preišče
bližnje
gozde
,
a
tudi
ti
so
iskali
zaman
.
Zdaj
ni
nihče
več
dvomil
,
da
so
sovražniki
odpeljali
prijorja
Celestina
in
sodilo
se
je
,
da
so
ga
ubili
in
hitro
pokopali
.
Tudi
deželni
glavar
,
ki
je
bil
prišel
osebno
na
Vrhniko
,
je
bil
tega
mnenja
.
Sum
je
seveda
v
prvi
vrsti
letel
na
samostanu
podložne
kmete
,
kajti
tem
je
prijor
Celestin
prizadejal
toliko
zla
,
da
je
bilo
naravno
,
ako
se
je
mislilo
,
da
so
ti
usmrtili
Celestina
.
Vzpričo
temu
domnevanemu
umoru
je
bilo
takoj
pozabljeno
nasprotje
med
evangelisti
in
med
papisti
.
Deželni
glavar
in
njegovi
svetniki
so
videli
v
prijorju
samo
fevdalnega
gospoda
,
proti
kateremu
se
puntajo
podložni
kmetje
,
samo
velikaša
,
ki
so
ga
njegovi
sužnji
umorili
;
in
zato
so
odredili
strogo
preiskavo
,
katero
je
prevzel
cesarski
svetnik
plem
.
Rauch
iz
Ljubljane
,
in
zato
so
naročili
,
krivce
kar
najstrožje
kaznovati
.
Svetnik
Rauch
se
je
nastanil
v
samostanu
v
Bistri
in
še
tisti
dan
začel
z
zasliševanjem
.
Med
tem
se
je
v
tihem
gozdu
gori
nad
Lesnim
brdom
izvršila
strašna
sodba
,
ki
jo
je
ciganski
zbor
izrekel
nad
prijorjem
Celestinom
.
Bilo
je
že
proti
večeru
,
ko
so
začeli
od
raznih
strani
prihajati
cigani
in
kmalu
je
bila
zbrana
večja
četa
.
Naposled
je
stopila
v
ogljarsko
kočo
tudi
mlada
žena
,
z
močno
zlato
verižico
okrog
vratu
.
Tiho
je
stopila
pred
Celestina
,
a
ko
jo
je
ta
ugledal
,
je
zatrepetal
.
—
Ali
me
še
poznaš
?
je
vprašala
s
pritajenim
glasom
,
dočim
je
v
njenih
očeh
gorel
plamen
sovraštva
in
maščevalnosti
.
Ali
si
morda
že
pozabil
na
hčer
kralja
Davida
,
ki
si
jo
v
gozdu
oskrunil
in
v
samostanski
ječi
bičal
do
krvi
?
Prijor
Celestin
ni
odgovoril
besedice
.
S
temnimi
pogledi
je
motril
bujno
,
cvetočo
ženo
,
ki
je
stala
pred
njim
,
da
zahteva
zadoščenja
za
storjeno
ji
zlo
,
in
v
onemogli
jezi
je
škripal
z
zobmi
,
da
nima
več
moči
,
ponižati
in
pogaziti
to
sodrgo
,
ki
hoče
zdaj
njega
kaznovati
.
Nekaj
trenotkov
je
bilo
v
temni
koči
vse
tiho
,
potem
je
rekla
Ester
:
—
Oko
za
oko
—
zob
za
zob
!
Kaj
ni
tako
zapisano
v
tistih
svetih
knjigah
,
iz
katerih
posnemate
kristjani
svoje
nauke
?
Oko
za
oko
—
zob
za
zob
!
Ali
se
zavedaš
neznanih
krivic
,
ki
si
jih
storil
svojim
podložnim
?
Ali
se
zavedaš
krivic
,
ki
si
jih
storil
mojemu
rodu
?
Mene
si
kakor
tolovaj
napadel
,
mi
storil
silo
,
mojega
očeta
so
tvoji
ljudje
ubili
in
ga
mrtvega
kakor
psa
obesili
,
nagnal
si
na
stotine
ljudi
,
da
so
gonili
in
lovili
cigane
kakor
divje
zveri
in
jih
obešali
brez
sodbe
,
naj
so
bili
krivi
ali
nekrivi
.
Oko
za
oko
—
zob
za
zob
!
Ciganka
je
govorila
s
hripavim
glasom
.
Prevzela
jo
je
strast
.
Stiskala
je
pesti
in
se
tresla
po
vsem
životu
in
vsaka
njena
beseda
,
vsaka
njena
kretnja
je
izdajala
neznansko
,
brezmejno
po
krvi
hrepeneče
sovraštvo
.
—
Mesece
in
mesece
smo
nate
čakali
,
prestajali
mraz
in
dostikrat
trpeli
glad
,
samo
da
se
maščujemo
.
Mesece
in
mesece
sem
se
veselila
trenotka
,
ko
te
dobim
v
roke
in
ko
ti
plačam
tvoje
pregrehe
.
Danes
je
prišel
ta
dan
.
Ester
je
bila
tako
razburjena
,
da
je
omahnila
na
klop
,
a
hipoma
je
skočila
spet
pokonci
.
—
Zaslužil
si
smrt
,
prijor
Celestin
,
in
kar
si
zaslužil
,
to
prejmeš
sedaj
.
Oko
za
oko
—
zob
za
zob
.
Cigani
so
morali
priskočiti
,
da
so
prijeli
omahujočo
Ester
.
Položili
so
jo
na
seno
in
ji
dali
vode
,
a
zopet
se
je
premagala
in
čez
nekaj
trenotkov
vstala
.
—
Spravite
ga
ven
,
je
ukazala
ciganom
in
šla
iz
koče
,
v
tem
,
ko
so
štirje
cigani
prijeli
zvezanega
Celestina
in
ga
nesli
za
njo
ter
ga
položili
pred
kočo
na
tla
.
Ko
se
je
Celestin
ozrl
,
se
mu
je
dozdevalo
,
kakor
da
je
ravno
v
tistem
trenotku
izginil
za
kočo
njegov
prijatelj
baccalaureus
iuris
utriusque
Simon
Kozina
,
in
hipoma
mu
je
bilo
jasno
,
kdo
ga
je
spravil
v
nesrečo
.
Zbral
je
vse
svoje
moči
in
zaklical
na
ves
glas
:
—
Simon
Iškarijot
—
da
bi
te
stekli
psi
raztrgali
za
tvoje
izdajstvo
!
Cigani
so
se
presenečeni
obrnili
k
Celestinu
,
a
ta
se
ni
zmenil
zanje
,
nego
obrnil
glavo
na
stran
in
zopet
molčal
.
Cigan
Miško
je
splezal
na
drevo
in
položil
čez
vejo
debelo
vrv
ter
ukazal
:
—
Prinesite
ga
sem
!
Cigani
so
popadli
prijorja
Celestina
in
ga
nesli
pod
drevo
.
Celestin
je
za
trenotek
zatisnil
oči
,
da
bi
ne
videl
improvižiranih
vešal
,
a
koj
na
to
,
kakor
bi
se
sramoval
svoje
slabosti
,
je
neustrašeno
pogledal
na
vešala
in
se
porogljivo
nasmehnil
.
—
Spravi
se
s
svojim
bogom
,
če
hočeš
,
mu
je
rekel
stari
cigan
,
ki
mu
je
položil
,
zanjko
okrog
vratu
,
kajti
bliža
se
tvoja
zadnja
ura
.
Prijor
Celestin
je
junaško
umrl
.
Z
neznanskim
zaničevanjem
je
motril
cigane
,
ki
so
stali
okrog
drevesa
in
se
jim
posmehoval
.
Ester
se
je
prerinila
skozi
vrsto
ciganov
.
Strgala
je
s
sebe
svojo
srajco
in
stopivši
pred
Celestina
,
mu
pokazala
rane
na
svojih
prsih
in
na
hrbtu
.
Tvoj
bič
je
napravil
te
rane
,
je
siknila
polglasno
.
Vsak
tvoj
udarec
je
neizbrisno
zarisan
na
mojem
telesu
.
Takrat
si
se
ti
veselil
mojih
muk
,
danes
se
veselim
jaz
tvojih
muk
.
Celestin
se
je
porogljivo
zasmejal
,
kakor
da
bi
njemu
cigani
sploh
ne
mogli
prizadejati
nikakih
muk
.
Ester
je
ta
smeh
razkačil
,
da
je
potegnila
izza
pasa
malo
bodalo
in
rekla
:
—
Ali
ti
naj
izkopljem
oči
,
ali
ti
naj
izrežem
jezik
?
Celestin
se
je
zopet
zasmejal
,
glasno
in
porogljivo
in
z
neznanskim
zaničevanjem
vzkliknil
:
—
Stori
,
kar
hočeš
,
ciganski
smrad
,
tvoja
jeza
je
meni
slast
,
tvoje
sovraštvo
je
moj
ponos
.
V
divjem
srdu
se
je
zapodila
Ester
na
Celestina
in
ga
sunila
z
bodalom
,
ali
bodalo
se
je
ob
Celestinovem
usnjenem
jopiču
zlomilo
in
odletelo
ciganki
iz
rok
.
V
tem
trenotku
so
cigani
potegnili
za
vrv
,
ki
so
jo
držali
,
in
hipoma
je
visel
prijor
Celestin
na
veji
,
Ester
pa
je
kakor
blazna
poskakovala
okrog
drevesa
,
se
radovala
trepetov
Celestinovega
telesa
in
vriskala
tako
,
kakor
da
je
učakala
največjo
srečo
.
—
Zvečer
ga
nesite
v
Bistro
in
obesite
ga
pred
samostanska
vrata
,
je
Ester
ukazala
.
Samostanci
naj
vedo
,
kaj
se
je
zgodilo
njihovemu
predstojniku
.
Tam
naj
visi
,
kjer
je
visel
kralj
David
.
Cigani
so
pustili
mrtvega
Celestina
viseti
na
drevesu
in
so
se
vrnili
v
kočo
,
da
se
tam
dogovore
o
svojem
odhodu
.
Zavedali
so
se
,
da
se
začne
novič
proti
njim
velika
gonja
.
Sicer
so
se
doslej
znali
tako
skrivati
,
da
ni
nihče
slutil
,
da
so
se
vrnil
na
Kranjsko
,
toda
uvidevali
so
,
kako
lahko
pade
nanje
sum
,
če
obesijo
prijorja
Celestina
tja
,
kjer
je
visel
kralj
David
,
in
zato
so
sklenili
,
da
takoj
odrinejo
čez
Rakitno
,
Cerknico
in
Lož
na
Hrvaško
.
—
Naše
delo
je
tu
končano
,
je
rekel
stari
Miško
.
Maščevali
smo
kralja
Davida
in
maščevali
smo
tebe
,
Ester
,
ki
si
zdaj
ciganska
kraljica
.
Nekaj
let
ne
smemo
priti
na
Kranjsko
.
Cigani
so
mu
tiho
pritrjevali
in
Ester
je
potrdila
Miškov
nasvet
.
—
Pokličite
zdaj
straže
,
je
odredil
Miško
,
prijorja
pa
snamem
jaz
z
vešal
.
Med
tem
,
ko
je
Miško
snel
Celestina
z
vešal
ni
s
pomočjo
drugih
ciganov
truplo
pravili
v
veliko
vrečo
,
je
Ester
dala
odkopati
zemljo
na
koncu
koče
in
odpreti
vhod
v
podzemsko
shrambo
,
kjer
so
bili
spravljeni
zakladi
kralja
Davida
.
Dolgi
Laban
,
ki
je
bil
na
straži
,
je
kar
zatrepetal
jeze
,
ko
je
videl
,
da
se
pripravljajo
cigani
,
odnesti
zaklade
,
o
katerih
je
sanjal
noč
in
dan
,
in
na
katere
je
on
prežal
toliko
mesecev
.
Dolgi
Laban
bi
bil
lahko
že
prej
izdal
cigane
in
se
polastil
zaklada
,
a
tega
ni
storil
,
ker
je
želel
,
da
odstranijo
prijorja
Celestina
,
in
ker
je
mislil
,
da
dobi
potem
zaklad
brez
truda
v
roke
.
Bil
je
prepričan
,
da
razen
mrtvega
kralja
nihče
ni
vedel
za
ta
zaklad
,
a
sedaj
je
videl
,
da
je
vedela
zanj
tudi
Ester
.
Laban
bi
bil
najraje
planil
med
cigane
in
jih
potolkel
,
tako
ga
je
jezilo
,
da
so
splavale
po
vodi
vse
njegove
nade
,
a
moral
je
molčati
in
tiho
gledati
,
kako
so
cigani
spravljali
zaklade
v
vreče
.
Nanesli
so
iz
podzemske
shrambe
več
posod
denarja
,
potem
pa
mnogo
druge
zlatnine
,
zlasti
monštranc
in
kelihov
,
ogromno
premoženje
,
in
Laban
je
moral
gledati
,
kako
so
se
pripravljali
,
da
to
odneso
s
seboj
na
Hrvaško
.
Labanova
jeza
je
še
narasla
,
ko
je
Ester
poklicala
Simon
Kozino
,
ki
se
je
ves
ta
čas
skrival
za
kočo
.
Zahvalila
se
mu
je
za
njegovo
delo
in
mu
izročila
celo
vrečo
polno
zlatnine
in
tudi
nekaj
denarja
.
Govorila
sta
tako
tiho
,
da
Laban
ni
mogel
ničesar
razumeti
,
ali
med
tem
,
ko
ju
je
opazoval
,
je
storil
trden
sklep
,
da
vsaj
Simonu
Kozini
dodeljeni
zaklad
postane
njegov
.
Simon
Kozina
je
ostal
pri
ciganih
do
večera
.
Ko
je
nastala
tema
,
so
se
cigani
odpravili
.
Štirje
so
nesli
vrečo
,
v
kateri
je
bil
prijor
Celestin
,
drugi
so
se
pa
razkropili
in
posamič
po
raznih
potih
odšli
v
določeni
smeri
.
Simon
Kozina
je
ostal
sam
pri
ogljarjevi
koči
.
Spravil
je
svoj
zaklad
v
shrambo
,
kjer
je
bil
prej
skrit
,
in
potem
odšel
proti
domu
,
ne
sluteč
,
da
je
v
grmovju
tičal
dolgi
Laban
in
opazoval
njegovo
početje
.
Laban
je
bil
šel
nekaj
korakov
s
cigani
,
a
ko
je
bil
sam
,
se
je
obrnil
in
se
vrnil
h
koči
in
tam
opazoval
Simona
Kozino
ter
videl
,
kje
je
ta
spravil
svoj
zaklad
.
V
samostanu
v
Bistri
je
že
na
vse
zgodaj
zavladala
taka
razburjenost
,
kakor
še
nikdar
.
Ko
se
je
bilo
začelo
daniti
,
je
samostanski
vratar
odprl
glavna
vrata
,
da
bi
se
mogli
hlapci
odpeljati
na
delo
in
vzrl
pred
vratmi
na
visokem
drogu
prijorja
Celestina
.
Stari
mož
je
strahoma
odskočil
in
kričaje
na
ves
glas
bežal
v
samostan
.
V
nekaj
trenotkih
so
bili
vsi
samostanci
,
menihi
in
uslužbenci
,
na
nogah
in
vsi
so
drveli
k
vratom
,
da
se
prepričajo
,
ali
se
je
stražarju
sanjalo
ali
je
videl
kako
strašilo
,
ali
pa
je
govoril
resnico
.
Ljudje
skoro
niso
verjeli
svojim
očem
,
ko
so
zagledali
na
vešalih
tik
vrat
svojega
prijorja
.
Trepetaje
so
stali
okrog
vešal
,
oči
so
se
jim
izbulile
in
težko
so
sopli
,
a
nobeden
se
ni
ganil
,
da
bi
mrtvega
prijorja
snel
z
droga
.
Gledali
so
in
gledali
,
kakor
bi
sami
sebi
ne
verjeli
,
da
visi
na
vešalih
mogočni
prijor
mogočnega
samostana
in
prišli
so
k
zavesti
šele
potem
,
ko
je
ljubljanski
sodnik
zavpil
nad
hlapci
,
naj
nikar
ne
prodajajo
zijal
,
nego
naj
snamejo
prijorja
z
droga
.
Samostanska
vrata
se
ta
dan
niso
več
odprla
.
Mrtvega
prijorja
so
odnesli
v
cerkev
,
menihi
pa
so
se
zbrali
v
refektoriju
na
posvetovanje
,
kaj
da
jim
je
storiti
.
To
posvetovanje
je
bilo
dolgo
in
jako
viharno
.
Še
nikdar
se
niso
v
samostanu
vladajoča
nasprotja
pojavila
s
tako
ostrostjo
,
kakor
pri
ti
priliki
.
Nekateri
menihi
so
se
zavzemali
za
prijorja
in
zahtevali
,
da
se
mora
njegov
sramotni
konec
kruto
,
krvavo
in
neusmiljeno
kaznovati
,
nekateri
pa
so
celo
rekli
,
da
je
prijor
Celestin
s
svojim
početjem
zaslužil
tak
konec
.
Velike
razlike
v
naziranju
glede
socijalnega
,
verskega
in
političnega
vprašanja
so
ločile
samostance
in
bilo
je
nemogoče
,
doseči
med
menihi
soglasja
glede
prijorjevega
namestnika
.
Končno
je
bilo
treba
glasovati
po
imenih
,
kdo
naj
do
izvolitve
novega
prijorja
vodi
samostan
,
in
izvoljen
je
bil
Celestinov
prijatelj
in
somišljenik
pater
Hugon
plem
.
Oberdorfer
.
Menihi
so
bili
trdno
prepričani
,
da
so
samostanu
podložni
kmetje
umorili
in
obesili
prijorja
Celestina
,
in
to
je
bil
glavni
vzrok
,
da
so
izvolili
Hugona
Oberdorferja
,
vedoč
,
da
je
ta
pravi
mož
,
ki
bo
kmetom
znal
storjeno
hudodelstvo
strašno
plačati
.
In
Hugon
Oberdorfer
jim
je
tudi
prisegel
,
da
maščuje
umorjenega
Celestina
tako
,
da
bodo
to
pomnili
še
pozni
rodovi
in
če
se
ne
dobe
krivci
,
da
bo
kaznoval
vse
samostanu
podložne
kmete
.
Tudi
ljubljanski
sodnik
je
bil
prepričan
,
da
je
prijor
Celestin
postal
žrtev
osvetoželjnosti
samostanu
podložnih
kmetov
in
začel
je
takoj
s
pripravami
za
preiskavo
.
Na
cigane
ni
nihče
mislil
,
ker
se
že
dolgo
časa
ni
v
vrhniškem
okraju
noben
cigan
prikazal
.
Pred
vsem
si
je
sodnik
seveda
preskrbel
primerno
pomoč
,
namreč
oboroženih
ljudi
,
katere
je
naročil
iz
Ljubljane
in
iz
sosednih
graščin
,
kajti
domneval
je
,
da
se
zna
ljudstvo
upreti
in
da
pride
celo
do
boja
.
Prav
zato
je
zaukazal
,
da
naj
se
Strogo
molči
o
dogodku
in
nikomur
ne
pove
,
da
so
našli
prijorja
Celestina
pred
glavnimi
samostanskimi
vratmi
na
vešalih
.
Ko
se
je
to
godilo
v
samostanu
,
je
bil
dolgi
Laban
tako
vesel
,
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenju
.
Po
odhodu
Simona
Kozine
,
ko
je
bila
že
noč
,
je
Laban
odkopal
vhod
v
podzemsko
shrambo
in
se
previdno
splazil
v
dosti
globoko
jamo
.
Užgal
je
pripravljeno
trsko
in
videl
z
začudenjem
,
da
se
nahaja
v
prostorni
,
z
lesovjem
obdani
kleti
.
Ob
strani
je
stalo
več
sodov
.
V
nekaterih
je
videl
razna
oblačila
,
v
drugih
vsakovrstno
orožje
,
zopet
v
drugih
je
dobil
steklenice
:
,
polne
plemenitega
vina
,
večinoma
pa
so
bili
sodi
prazni
.
Labanu
se
je
kar
milo
storilo
,
ko
je
ugledal
prazne
sode
,
kajti
slutil
je
,
da
so
bili
prej
napolnjeni
s
tistimi
zakladi
,
ki
so
jih
cigani
odnesli
.
Zdaj
mu
je
bilo
tudi
jasno
,
zakaj
niso
cigani
nikdar
pustili
te
zapuščene
koče
brez
stražarjev
,
dokler
so
bili
v
kleti
njih
zakladi
.
—
Prokleto
sem
bil
neumen
,
da
sem
čakal
,
kdaj
odidejo
cigani
,
se
je
Laban
jezil
sam
nase
,
ko
je
preiskoval
sode
.
Mar
bi
bil
Erazmu
povedal
,
da
se
tod
potičejo
cigani
in
mu
dal
polovico
zaklada
,
pa
bi
bilo
vse
v
redu
,
Erazem
bi
bil
nagnal
biriče
nad
cigane
in
jaz
bi
se
bil
polastil
zaklada
,
in
pomagano
bi
bilo
obema
.
Čim
dlje
je
Laban
preiskoval
klet
,
toliko
bolj
se
je
kesal
,
da
ni
izvedel
prvotnega
svojega
načrta
in
Erazmu
vsega
razkril
,
a
ta
kes
se
je
takoj
ponehal
,
ko
je
končno
v
zadnjem
sodu
našel
pod
različnimi
capami
vrečo
,
v
kateri
je
bilo
plačilo
,
ki
je
je
prejel
Simon
Kozina
od
ciganov
za
svojo
pomoč
.
V
vreči
je
našel
Laban
dragocenih
kelihov
,
monštranc
in
drugih
zlatih
reči
ter
mnogo
denarja
.
Oči
so
se
mu
iskrile
,
ko
je
zagledal
ta
zaklad
in
roke
so
se
mu
tresle
,
ko
je
prešteval
denar
.
Z
mrzlično
razburjenostjo
je
začel
spravljati
denar
v
žepe
,
a
ga
je
bilo
toliko
,
da
ga
je
moral
povezati
še
v
ruto
.
Zlato
posodje
je
pustil
v
kleti
,
ker
ni
vedel
,
kaj
bi
ž
njim
počel
.
Zadovoljen
in
vesel
je
zapustil
podzemsko
klet
.
Pokril
je
zopet
vhod
in
nagomilil
nad
njim
trave
in
vejevja
.
Tiho
se
je
smejal
,
misleč
,
kake
obraze
bo
delal
Simon
Kozina
,
ko
zapazi
,
da
je
izginil
njegov
denar
,
in
potem
odrinil
čez
goro
proti
Polhovemu
gradeu
.
Komaj
teden
dni
je
trajala
preiskava
zaradi
umora
prijorja
Celestina
in
že
je
groze
in
strahu
trepetal
ves
vrhniški
okraj
.
Samostanske
ječe
v
Bistri
so
bile
prenapolnjene
,
ne
le
moških
,
nego
tudi
žensk
in
otrok
.
Ljubljanski
sodnik
sicer
ni
bil
prijatelj
papistov
,
ali
zvest
služabnik
fevdalizma
in
je
postopal
tako
kruto
,
da
so
ljudje
obupavali
.
Dan
na
dan
so
hodili
biriči
in
vojščaki
po
vaseh
in
lovili
kmete
,
ki
so
bili
izrekli
kako
neprevidno
besedo
.
Prihajali
so
do
Polhovega
gradca
,
do
Iga
,
do
Cerknice
in
do
Logatca
.
V
vsaki
vasi
so
ostajali
po
nekaj
dni
,
preiskovali
hiše
in
pri
tem
poropali
kmetom
zadnje
vinarje
ter
pojedili
in
popili
,
kar
je
bilo
dobrega
dobiti
.
Kmetsko
ljudstvo
je
molilo
in
jokalo
,
a
nebesa
se
niso
zanj
zmenila
;
klelo
je
in
klicalo
hudiče
na
pomoč
,
a
tudi
pekel
se
ni
odprl
.
Iz
samostana
pa
so
se
čule
strašne
vesti
o
trpinčenju
ujetih
ljudi
.
Celo
samostanski
hlapci
,
kar
jih
je
bilo
iz
okraja
doma
,
so
se
zgražali
nad
početjem
ljubljanskega
sodnika
in
prijorja
Nugona
,
ki
sta
obdolžence
devala
na
natezalnico
,
jim
lomila
kosti
in
jih
dala
ščipati
z
razbeljenimi
kleščami
.
Zdaj
in
zdaj
se
je
tudi
zaznalo
,
da
je
kdo
med
torturo
umrl
in
da
so
ga
v
samostanu
skrivaj
pokopali
,
in
zaznalo
se
je
tudi
,
da
so
različni
obdolženci
na
natezalnici
priznali
vse
,
kar
se
jih
je
vprašalo
.
Tudi
dolgi
Laban
,
ki
se
je
potikal
v
okraju
,
je
zaznal
za
te
dogodke
in
trpinčeno
ljudstvo
se
mu
je
tako
smililo
,
da
je
začel
premišljevati
,
kako
bi
mu
pomagal
.
Na
Vrhniko
ali
na
Verd
se
ni
upal
,
kajti
bal
se
je
,
da
bi
ga
prijeli
,
a
do
Erazma
je
lahko
prišel
in
po
dolgetn
ugibanju
se
je
odločil
,
da
njemu
vse
razkrije
,
naj
potem
stori
,
kar
se
mu
zdi
primerno
.
Erazem
je
sedel
na
grajskem
vrtu
in
se
pripravljal
za
svojo
prvo
propoved
kot
predikant
grofa
Khisla
,
ko
je
stopil
pred
njega
dolgi
Laban
.
—
Malo
sem
prišel
pogledat
,
kako
se
Vam
kaj
godi
,
je
začel
Laban
,
ko
je
sedel
na
klopi
nasproti
Erazmu
.
Tako
dolgo
Vas
že
nisem
videl
,
da
mi
je
bilo
kar
dolgčas
po
Vas
.
—
Lepo
,
lepo
,
Laban
,
da
me
nisi
pozabil
,
je
odgovoril
Erazem
,
ali
meni
se
zdi
,
da
te
je
moral
pripeljati
kak
poseben
nagib
.
Ali
si
morda
našel
tisti
kraj
,
kjer
je
zakopan
Baumkircherjev
zaklad
?
—
Kraj
sem
že
našel
,
je
dejal
Laban
,
ali
zaklada
ni
več
tam
.
Odnesli
so
ga
cigani
.
—
In
to
te
peče
,
kaj
ne
,
prijatelj
,
se
je
smejal
Erazem
,
ki
sploh
ni
verjel
,
da
je
Laban
iskal
zaklad
in
našel
kraj
,
kjer
je
bil
shranjen
.
Kaj
bi
pa
s
tolikim
denarjem
?
—
Kaj
bi
z
denarjem
?
Oh
,
kako
more
pameten
človek
tako
neumno
vpraševati
!
Bogat
bi
bil
in
živel
bi
kot
bogataš
in
bil
srečen
.
—
Mar
misliš
,
da
je
res
bogastvo
pogoj
sreče
?
Glej
,
Laban
,
tudi
bogati
ljudje
imajo
svoje
križe
in
težave
in
svoje
skrbi
.
—
To
je
že
res
!
Križe
imajo
,
težave
imajo
in
skrbi
imajo
,
kakor
mi
,
a
nekaj
imajo
tudi
pod
palcem
,
česar
mi
nimamo
in
kar
ima
tako
moč
,
da
pozabijo
na
vse
križe
in
težave
in
skrbi
.
—
V
svetem
pismu
je
rečeno
,
da
pride
prej
velblod
skozi
šivankino
uho
,
kot
bogataš
v
nebesa
.
—
Saj
tako
ni
prav
.
Kako
morete
misliti
,
da
bo
kaj
takega
v
svetem
pismu
,
ko
je
toliko
bogatašev
in
škofov
v
nebesih
,
reveži
so
pa
skoro
vsi
v
peklu
.
