istivtem
slučaju
nobenega
pomena
,
akoravno
je
ta
rek
fiziologično
popolnoma
utemeljen
.
Umolknil
je
ter
zrl
predse
,
kakor
človek
,
ki
ne
ve
,
kaj
bi
rekel
.
Rezika
je
bila
sklenila
,
da
mu
ne
omeni
sama
ničesar
o
plesu
.
Sicer
ponižna
in
pohlevna
,
se
je
vendar
zavedala
toliko
svoje
vrednosti
,
da
se
ni
hotela
poganjati
z
besedo
za
njegovo
ljubezen
.
Pričakovala
pa
je
,
da
se
sam
opraviči
.
A
čakala
je
zaman
.
Albin
,
ki
ni
dvojil
,
da
je
Rezika
že
slišala
o
tem
,
kako
se
je
zabaval
z
Brigito
,
je
bil
mnenja
,
da
bi
se
morala
ona
dotekniti
tega
predmeta
,
če
ji
je
res
kaj
ležeče
na
njem
.
Če
je
Brigiti
bilo
toliko
na
njem
,
da
se
je
potrudila
celo
na
njegov
dom
,
potem
bi
smela
vendar
tudi
ona
pokazati
,
da
se
malce
boji
zanj
.
In
ker
Rezika
tega
ni
storila
,
ji
je
naravnost
zameril
.
A
baš
ker
sta
se
v
mislih
bavila
oba
z
enim
in
istim
predmetom
in
sta
čakala
eden
na
drugega
,
da
bi
izpregovoril
,
se
je
zgodilo
,
da
sta
molčala
oba
.
Med
tem
molkom
pa
je
imel
Albin
časa
dovolj
,
da
se
je
ozrl
po
revni
sobici
ter
si
jo
ogledal
natančneje
,
nego
kdaj
poprej
.
In
začel
se
je
iznova
čuditi
sam
sebi
,
kako
je
mogel
zaiti
v
to
borno
kočo
,
kako
se
je
mogel
ponižati
do
dekleta
,
ki
je
dihalo
med
temi
tesnimi
stenami
!
..
Pri
tem
je
pozabil
popolnoma
,
da
je
bila
njegova
mati
baš
tako
navadna
in
revna
ženska
,
kakor
je
Rezika
,
in
da
prihodnost
,
ki
ga
čaka
,
ni
po
tem
,
da
bi
smel
segati
kdo
ve
kako
visoko
.
Seveda
,
tiste
mestne
ženske
in
gospodične
so
mu
hodile
še
vedno
na
misel
...
Tišina
,
ki
je
vladala
,
je
bila
obema
neprijetna
.
Albinu
ni
bilo
nič
več
strpeti
.
Vstane
naglo
in
se
poslovi
.
Rezika
ga
ni
zadrževala
in
ni
niti
z
eno
besedico
izrazila
začudenja
,
da
tako
hitro
odhaja
.
Saj
je
čutila
sama
,
da
mu
danes
ne
more
biti
prijetno
poleg
nje
.
A
ko
je
bil
že
pri
vratih
,
jo
hkrati
prešine
misel
:
»
Zdaj
gre
in
ga
ne
bo
več
!
«
Grozno
jo
je
zaskelelo
pri
srcu
.
Pokoncu
se
vzpne
in
skoči
za
njim
.
Dohitevši
ga
,
mu
položi
roke
okrog
vratu
in
vikne
bolestno
,
pretresljivo
:
»
Albin
!
«
Toda
takoj
se
obrne
zopet
od
njega
strani
,
kakor
bi
mu
hotela
pritajiti
solze
,
ki
so
se
ji
curkoma
ulile
iz
oči
...
Albinu
se
je
zasmilila
.
V
tistem
hipu
pa
se
mu
je
tudi
pojavila
misel
:
»
Prav
je
tako
!
Zdaj
ve
,
pri
čem
je
!
Enkrat
je
moralo
priti
do
tega
!
«
In
odšel
je
.
Rezika
pa
je
slonela
nad
svojo
posteljo
in
bridko
jokala
.
Zavedala
se
je
,
kaj
ji
je
storil
,
a
sovražiti
ga
ni
mogla
.
Spomnila
se
je
spet
,
kako
jo
je
Albin
že
kot
deček
mučil
,
in
se
čudila
,
da
je
mogla
pričakovati
od
njega
kaj
drugega
nego
muke
.
Še
bolj
nedoumno
pa
ji
je
bilo
,
da
ga
navzlic
vsemu
,
kar
ji
je
storil
,
ne
more
nehati
ljubiti
.
Da
,
čutila
je
,
da
te
ljubezni
ne
bode
konec
,
da
je
ne
bo
mogla
zatreti
nobena
sila
!
V
veži
se
začujejo
stopinje
.
Hitro
se
obriše
ter
sede
na
svoj
navadni
prostor
.
V
hišo
stopita
mati
in
postarana
ženica
.
»
Le
poslušaj
,
«
začne
mati
,
»
kaj
pripoveduje
Barba
tukaj
o
tistem
tvojem
Albinu
!
Cele
noči
tam
doli
pri
Tržačanki
igra
in
popiva
pa
pleše
s
tisto
Brigito
,
ali
kako
ji
je
že
ime
!
Sem
ga
pa
kar
nič
več
ni
!
«
»
Ravnokar
je
odšel
odtod
!
«
odvrne
Rezika
mirno
,
kolikor
ji
je
to
pripuščalo
razburjeno
srce
.
»
Oh
,
seveda
,
«
pripomni
Barba
,
»
po
dnevi
je
tukaj
,
ponoči
pa
tam
!
.
.
Seveda
,
seveda
,
takim
gospodkom
ni
nikoli
dosti
zabave
!
.
.
Jej
,
jej
,
revica
ti
,
da
si
se
zagledala
ravno
v
tega
!
..
To
bo
še
nesreča
,
če
se
ga
ne
otreseš
kmalu
...
Ti
ne
veš
,
kakšen
je
!
..
Nobeno
dekle
ni
varno
pred
njim
!
..
S
tisto
mlajšo
Tržačanko
uganja
take
stvari
—
oh
,
bolje
,
da
molčim
!
..
V
nedeljo
sta
plesala
tako
,
da
sta
šla
bolj
po
zraku
,
nego
po
tleh
!
Tako
so
pravili
,
prav
zares
!
..
Se
li
to
spodobi
za
takega
,
ki
ima
nevesto
,
vprašam
?
«
Barbi
je
migala
njena
suha
brada
tudi
potem
še
,
ko
je
bila
že
izgovorila
te
besede
.
Slastno
je
opazovala
,
kak
vtisk
so
napravile
njene
novice
na
Reziko
,
in
je
nestrpno
čakala
,
kaj
bo
odgovorila
.
Toda
Rezika
je
molčala
.
Poglavitno
je
vedela
že
prej
sama
,
za
podrobnosti
pa
se
ni
brigala
.
To
pa
Barbi
ni
bilo
prav
.
Na
vsak
način
je
hotela
podkuriti
Reziko
,
zato
začne
iznova
praviti
o
Albinu
.
A
sredi
govora
jo
zmoti
Končnik
,
ki
je
nepričakovano
vstopil
.
Bilo
ga
ni
že
dalje
časa
.
Odkar
ga
je
bila
Meta
tako
ostro
zavrnila
,
se
je
izogibal
njene
hiše
.
Bil
je
prepričan
,
da
ga
bo
Meta
še
klicala
.
Toda
dalj
vendar
ni
mogel
strpeti
.
Gnala
ga
je
radovednost
pozvedeti
,
kaj
pravi
kaj
Rezika
zdaj
,
ko
se
je
bil
Albin
seznanil
z
Brigito
.
Zagledavši
Barbo
,
je
bil
vesel
,
zakaj
vedel
je
takoj
,
kaj
jo
je
pripeljalo
semkaj
.
Bilo
je
ni
ženske
v
vasi
,
ki
bi
bila
rajša
prenašala
pošte
ter
delala
zdražbe
,
od
Barbe
.
Bil
je
prepričan
,
da
mu
je
jako
ugladila
pot
.
A
da
bi
odvrnil
od
sebe
sum
,
da
je
prišel
iz
podobnega
namena
kot
ona
,
reče
:
»
No
,
Barba
,
kdo
pa
je
danes
tisti
,
ki
ga
obiraš
?
«
»
Koga
obiram
jaz
?
..
Jaz
nikogar
ne
obiram
!
Resnico
govorim
,
pa
je
!
«
se
obregne
Barba
.
»
Sem
mar
rekel
,
da
lažeš
?
..
Saj
je
dostikrat
huje
za
človeka
,
če
govoriš
o
njem
resnico
,
nego
če
govoriš
laž
!
Prav
lehko
je
torej
mogoče
,
da
pripoveduješ
o
kom
resnico
,
pa
ti
vendar
ne
bo
hvaležen
zato
!
..
Pa
povej
,
koga
si
imela
v
mislih
?
«
»
E
,
koga
naj
bi
imela
v
mislih
neki
?
..
Govorila
sem
o
onem
,
o
katerem
govori
zdaj
vsa
vas
!
«
»
Albinu
torej
in
pa
..
«
»
No
,
da
!
«
»
Saj
se
mi
je
precej
zdelo
!
Pa
kaj
to
tebi
ali
komu
drugemu
mar
,
če
si
Albin
izbira
dekleta
?
..
Naj
pride
li
tebe
vprašat
,
katera
mu
sme
biti
všeč
?
«
Končnik
je
pogledal
pri
teh
besedah
izpodmuljeno
proti
Reziki
,
in
hudoben
smehljaj
mu
je
obkrožil
ustne
.
Rezika
zardi
.
Znala
je
,
da
je
obrnjena
ost
njegove
govorice
proti
njej
.
Kakor
se
je
premagovala
,
se
je
je
vendar
le
lotila
zadrega
.
Da
bi
Končnik
tega
ne
zapazil
,
in
pa
tudi
,
da
bi
mu
pokazala
,
kako
malo
ji
je
še
vedno
na
njem
,
vstane
in
gre
vun
.
Ker
se
mu
je
izmuznila
hči
,
je
pa
Končnik
zdaj
tem
bolj
mater
zbadal
,
ter
ji
bral
levite
.
Očital
ji
je
dotlej
,
da
ne
zna
skrbeti
za
srečo
svoje
hčere
,
dokler
ni
naposled
tudi
nje
popala
jeza
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
govori
zavid
iz
njega
,
zato
mu
ni
dosti
verjela
,
ko
ji
je
dokazoval
,
da
se
je
Albin
samo
norčeval
iz
njene
hčere
.
Celo
Barbinim
besedam
je
pripisovala
zdaj
manj
važnosti
.
Baš
ker
so
bili
ljudje
tako
zoper
to
,
da
bi
postala
njena
hči
Albinova
žena
,
je
bila
za
trdo
preverjena
,
da
bi
boljega
zeta
ne
mogla
dobiti
,
nego
je
Albin
.
Skoro
porogljivo
reče
proti
Končniku
in
Barbi
:
»
Pojdita
mi
,
pojdita
!
..
To
,
kar
govoričijo
ljudje
,
izvira
iz
gole
nevoščljivosti
!
..
Tudi
najpremožnejšega
kmeta
hči
bi
bila
vesela
,
če
bi
dobila
takega
ženina
,
kakor
je
Albin
,
zato
pa
moji
hčeri
odpustiti
ne
morejo
,
da
ga
ima
ravno
ona
na
izbiro
,
in
zato
si
prizadevajo
toliko
,
da
bi
ju
razgnali
!
«
Končnik
se
je
čutil
po
teh
besedah
toliko
zadetega
,
da
je
vstal
in
šel
.
Kmalu
za
njim
se
je
odpravila
tudi
Barba
.
Navzlic
temu
pa
,
da
je
bila
Meta
Končniku
in
Barbi
take
zabrusila
v
obraz
,
je
začela
vendar
spet
oštevati
hčer
,
ko
se
je
bila
vrnila
v
hišo
.
»
Naposled
boš
res
še
obsedela
med
dvema
stoloma
«
ji
je
rekla
,
„
ako
ne
boš
malo
bolj
previdna
in
se
boš
vedla
tako
nerodno
proti
Albinu
in
Končniku
.
Ne
da
bi
izkušala
prikleniti
oba
nase
,
ju
pa
še
podiš
od
sebe
!
..
Narediti
si
morala
tudi
Albinu
kaj
,
da
se
te
je
začel
izogibati
!
«
»
Jaz
mu
nisem
naredila
ničesar
!
«
odvrne
Rezika
.
»
Saj
vem
,
kakšna
si
bila
proti
Končniku
!
«
»
Proti
Končniku
nisem
mogla
biti
drugačna
!
«
»
O
,
še
dober
ti
bo
morda
,
dober
tudi
Končnik
!
«
»
Ne
,
mati
!
Končnik
mi
ne
bo
dober
nikdar
,
in
če
danes
zvem
,
da
me
Albin
več
ne
mara
!
«
»
Torej
si
pripravljena
na
to
?
..
Torej
je
res
nekaj
resnice
?
..
In
Končnika
,
praviš
,
navzlic
temu
da
ne
?
«
»
Ne
,
Končnika
ne
!
Končnik
naj
vzame
Vas
,
mati
!
Vajina
starost
se
bolj
ujema
,
in
Vi
ste
še
zmeraj
dovolj
dobri
zanj
.
«
Meta
se
zdrzne
in
gre
hitro
iz
sobe
.
Hčerine
besede
so
jo
zadele
neprijetno
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
bila
ugenila
njene
misli
,
njene
želje
,
in
akoravno
se
niso
mogle
uresničiti
,
jo
je
bilo
vendar
sram
.
Da
,
Meta
je
imela
še
svoje
tihe
,
skrivne
želje
!
Prekratko
je
uživala
zakonsko
srečo
.
Prekratko
je
okušala
ljubezni
slast
,
da
bi
se
bila
kar
tako
odpovedala
uživanju
.
Imela
je
vroče
srce
,
in
nihče
ni
slutil
,
kako
je
trpela
,
ko
se
je
bila
prepričala
o
moževi
nezvestobi
.
Ko
bi
ji
bil
umrl
,
to
bi
bila
še
prenašala
!
Možila
bi
se
bila
sčasoma
zopet
,
tako
pa
se
je
morala
zatajevati
,
zatajevati
dolga
,
dolga
leta
!
Da
,
če
bi
se
bila
mogla
možiti
,
kdo
ve
,
če
bi
se
ne
bila
res
sama
trudila
za
Končnika
?
..
Je
li
hči
slutila
to
?
..
Kaj
jo
je
privedlo
do
tega
,
da
je
izgovorila
one
besede
?
Tisti
dan
nista
govorili
hči
in
mati
nobene
besede
več
...
Značilno
za
Albina
je
,
kako
se
je
izkušal
otresti
Rezike
.
Da
bi
ji
rekel
v
obraz
:
»
Ti
nisi
zame
!
«
tega
poguma
ni
imel
.
Tudi
mu
ni
bilo
vse
eno
,
kako
misli
o
njem
.
Da
bi
torej
kolikor
mogoče
olepšal
svoj
grdi
čin
,
se
je
poteknil
za
očeta
.
Pisal
ji
je
pismo
in
naznanil
,
da
se
oče
protivi
njiju
zvezi
.
V
prepričevalnih
besedah
ji
je
dokazoval
,
da
je
očetu
dolžan
pokorščino
,
in
naposled
je
končal
ginljivo
:
»
Odpusti
mi
,
če
sem
ti
v
svoji
nepremišljenosti
zbudil
nade
,
ki
jih
izpolniti
ni
v
moji
moči
!
To
zavest
imam
:
Tvoja
nedolžnost
ni
utrpela
najmanje
škode
po
meni
,
in
vsled
tega
tudi
tvoja
vrednost
in
tvoja
veljava
ne
!
Moja
vest
je
mirna
,
in
to
je
moja
tolažba
zdaj
,
ko
se
poslavljam
od
tebe
!
Ne
žaluj
radi
male
nezgode
,
ki
te
je
zadela
,
zakaj
prepričan
sem
,
da
ti
je
to
le
na
srečo
in
da
doboš
kmalu
boljšega
moža
,
nego
bi
ti
bil
jaz
!
«
A
Rezike
niso
potolažile
te
besede
.
Nasprotno
:
čim
presrčneje
so
bile
,
tem
huje
je
občutila
izgubo
,
ki
jo
je
bila
zadela
.
Najrajša
bi
bila
na
ves
glas
zakričala
,
ko
je
bila
prečitala
usodne
vrstice
,
toda
morala
se
je
potajevati
pred
materjo
.
A
ker
ni
smela
dati
duška
grozni
bolečini
,
jo
je
tem
huje
rezalo
in
skelelo
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
se
ji
pretakala
po
žilah
namesto
krvi
neka
pekoča
,
žgoča
tekočina
.
Po
vsem
životu
jo
je
peklo
in
zbadalo
.
Časih
se
ji
je
zazdelo
,
kakor
bi
ji
bilo
srce
zastalo
,
a
hipoma
je
vztrepetalo
spet
ter
butnilo
ob
prsi
s
tako
močjo
,
da
je
hitro
položila
dlan
na
srčno
stran
,
boječ
se
,
da
ji
je
ne
raznese
...
»
Ali
je
to
res
?
.
.
Ali
je
mogoče
?
«
je
zdihovala
sama
pri
sebi
...
»
Moja
slutnja
se
torej
uresničuje
!
..
Albin
,
moj
Albin
me
zapušča
!
..
In
to
zaradi
te
—
Brigite
!
«
Divji
srd
se
loti
njenega
sicer
tako
krotkega
srca
.
Ko
bi
bila
njena
nasprotnica
stopila
zdaj
pred
njo
,
ne
bilo
bi
se
ji
godilo
dobro
!
Bila
je
uverjena
,
da
je
Albina
z
zvijačami
premotila
,
in
sovražila
jo
je
radi
tega
...
Divje
misli
so
se
podile
po
njeni
glavi
...
Vse
,
kar
jo
je
čakalo
,
je
videla
pred
seboj
.
Predočevala
si
je
živo
,
kako
ji
bode
mati
očitala
,
predočevala
,
kako
se
ji
bodo
posmehovale
prijateljice
,
in
naposled
,
ta
Končnik
,
ta
strašni
Končnik
!
Ali
ni
zdaj
zapečatena
njena
usoda
?
Ne
bo
li
zdaj
primorana
,
ukloniti
se
volji
materini
?
V
obupu
,
ki
se
je
je
loteval
,
ji
šine
hipoma
v
glavo
:
»
Kaj
pa
,
ko
bi
se
ne
vdala
kar
tako
?
..
Kaj
,
ko
bi
še
enkrat
govorila
z
njim
?
..
Ko
bi
mu
povedala
,
kar
mu
nisem
še
nikdar
—
kako
neizmerno
ga
ljubim
!
..
Če
mu
povem
,
da
umrjem
,
ako
me
zapusti
,
bo
vendar
imel
usmiljenje
z
menoj
!
«
Na
večer
se
je
odpravila
mati
nekam
z
doma
.
To
ji
je
prišlo
kakor
nalašč
.
Hitro
vzame
vrč
in
se
napoti
proti
studencu
.
Hotela
je
dobiti
Albina
in
je
bila
namenjena
celo
stopiti
k
njemu
na
dom
.
Hodila
je
hitro
,
kakor
bi
bila
od
vsakega
trenotka
zavisna
njena
sreča
.
Prišedši
do
studenca
,
kjer
je
hotela
odložiti
vrč
,
da
bi
šla
potem
proti
logarjevi
hiši
,
obstane
in
se
zamisli
.
Domislila
se
je
,
kako
jo
je
bil
zalotil
Albin
tistikrat
tukaj
,
in
je
še
enkrat
preživela
v
duhu
one
srečne
trenotke
,
ko
se
je
shajala
tu
ob
žuboreči
vodici
z
ljubljenim
mladeničem
.
Zatopila
se
je
tako
v
preteklost
,
da
je
za
nekaj
časa
pozabila
,
zakaj
je
prišla
semkaj
.
Okoli
usten
ji
je
legel
sladak
smehljaj
,
znak
njene
notranje
sreče
.
Precej
časa
je
stala
tako
in
sanjarila
,
kar
zašumi
na
levi
strani
od
studenca
gori
proti
gozdu
nekaj
,
da
se
preplašena
ozre
.
Tedaj
pa
se
ji
stemni
pred
očmi
,
tako
silno
ji
je
šinila
vsa
kri
v
glavo
ob
prizoru
,
ki
se
je
pokazal
njenim
očem
.
Albin
je
stal
naslonjen
ob
nekem
gabru
,
poleg
njega
pa
je
bila
—
Brigita
.
Poljubovala
sta
se
strastno
in
si
koprneče
gledala
v
oči
...
Reziki
se
zavrti
v
glavi
.
Bolestno
vikne
in
se
nezavestna
zgrudi
oh
studencu
na
tla
,
Albin
in
Brigita
se
ozreta
preplašena
.
»
A
—
ta
je
?
«
izpregovori
Brigita
prva
.
Tudi
Albin
je
spoznal
Reziko
in
ko
jo
vidi
nezavestno
,
hoče
do
nje
.
Toda
Brigita
ga
prehiti
,
rekoč
:
»
Tu
ostani
!
Nič
hudega
ni
!
Kaj
ti
veš
,
kake
smo
me
ženske
!
..
Pusti
,
da
grem
jaz
tja
!
Spravim
jo
takoj
pokoncu
.
«
Izrekši
steče
proti
mestu
,
kjer
se
je
bila
zgrudila
Rezika
.
Prišedši
do
studenca
,
privzdigne
krila
ter
čofne
z
desno
nogo
tako
močno
v
vodo
,
da
brluzgne
Reziki
z
veliko
silo
v
obraz
.
Pri
tem
se
zasmeje
razposajeno
ter
zakliče
proti
Albinu
:
»
Pomagalo
je
!
Že
gleda
!
«
Rezika
je
bila
res
izpregledala
,
a
Albinu
se
je
zdelo
početje
Brigitino
tako
brutalno
,
da
stopi
naprej
.
Brigita
je
stala
še
vedno
z
eno
nogo
sredi
vode
in
je
vedno
privzdigovala
krila
,
kakor
bi
se
bila
zazabila
...
Albin
,
hoteč
iti
Reziki
na
pomoč
,
ostrmi
...
Obrnivši
se
proti
Brigiti
,
je
uzrl
najkrasnejšo
žensko
nogo
,
spodaj
,
okoli
členka
,
tanko
,
da
bi
jo
bil
prav
lahko
obsegel
s
palcem
in
kazalcem
,
a
više
gori
močno
in
polno
in
prekrasno
zaokroženo
...
Albin
ni
bil
popačen
;
vedel
je
prav
dobro
razločevati
med
tem
,
kaj
je
dobro
in
slabo
.
A
bil
je
vihrav
;
premagal
ga
je
lehko
trenotek
;
njegova
načela
niso
imela
trdnega
temelja
,
in
njegova
moralna
moč
je
le
prelahko
opešala
!
..
Ko
je
videl
Brigito
tako
sredi
vode
stati
,
kažoč
mu
svojo
lepo
nogo
,
je
bil
takoj
ves
zmeden
;
pozabil
je
na
žrtev
svoje
nestanovitne
ljubezni
,
pozabil
na
to
,
da
bi
bila
njegova
dolžnost
,
priskočiti
ubogi
deklici
na
pomoč
..
Kri
je
burno
plula
po
njegovih
žilah
ter
mu
odplavila
vse
blažje
čute
,
vse
boljše
misli
...
Rezika
se
je
dvignila
ter
odšla
,
smrtno
zadeta
,
proti
domu
.
Brigita
pa
se
je
povrnila
k
Albinu
in
kakor
bi
bila
s
svojim
činom
povekšala
pravico
do
njega
,
je
zahtevala
burno
:
»
Poljubuj
me
,
Albin
,
poljubuj
!
...
Ah
,
ti
ne
znaš
ljubiti
!
«
Ko
se
je
bil
Albin
že
pozno
na
večer
ločil
od
Brigite
in
je
stopal
sam
proti
domači
hiši
,
se
mu
je
zopet
oglašala
vest
.
Bilo
ga
je
samega
sebe
sram
,
ako
je
pomislil
,
kaj
ga
je
bilo
odvrnilo
,
da
ni
pristopil
k
Reziki
ter
ji
pomagal
na
noge
.
In
gabeč
se
sam
sebi
,
je
vzkliknil
nekolikokrat
:
»
Kaka
žival
je
pač
človek
!
«
A
to
spoznanje
ga
ni
rešilo
!
..
Kolikorkrat
se
je
spomnil
Brigitine
lepe
noge
,
mu
je
zakipelo
pri
srcu
in
Brigita
je
dobivala
čezenj
čimdalje
večjo
moč
.
Ko
je
bilo
začelo
postajati
hladno
in
ni
vreme
več
pripuščalo
,
da
bi
se
bila
shajala
z
Brigito
zunaj
,
jo
je
obiskaval
redno
vsak
dan
na
njenem
domu
.
Toda
,
hodil
ni
več
mimo
Metine
koče
v
vas
.
Izvolil
si
je
bil
v
to
drugo
,
sicer
daljšo
pot
,
ki
pa
mu
je
bila
radi
tega
ljubša
,
ker
ga
ni
spominjala
venomer
na
to
,
kar
je
bil
zakrivil
Reziki
nasproti
.
Redno
vsak
dan
pa
je
bil
pri
Tržačanki
tudi
Končnik
.
Temu
se
ljudje
niso
mogli
načuditi
.
Ta
,
poprej
skop
,
grabežljiv
,
je
popival
zdaj
pri
Tržačanki
,
akoravno
je
imel
sam
boljša
vina
doma
.
In
tudi
strasten
igravec
je
bil
postal
.
Končnik
pa
je
vse
dobro
vedel
,
zakaj
.
Poglavitni
namen
je
bil
dosegel
.
—
Albina
je
bil
odvrnil
od
Rezike
in
je
čakal
zdaj
samo
še
,
kdaj
jo
pride
Meta
spet
njemu
ponujat
.
Toda
poleg
tega
poglavitnega
namena
je
imel
zdaj
še
drugega
.
Bil
je
prepričan
,
da
denar
,
ki
ga
je
zapravljal
pri
Tržačanki
,
ni
izgubljen
popolnoma
,
in
da
ga
zabava
,
ki
jo
je
imel
,
ondi
ne
bo
kdo
ve
kako
drago
stala
.
Pri
Tržačanki
so
igrali
vsak
večer
,
Albin
je
izgubljeval
,
Končnik
mu
je
pa
posojal
.
Brigita
je
zapletala
Albina
bolj
in
bolj
v
svoje
mreže
,
in
kmalu
je
bil
uverjen
,
da
mu
brez
nje
ne
bo
živeti
.
Zato
pa
je
gledal
,
da
je
stregel
njenim
željam
,
in
ker
je
videl
,
kako
veselje
ima
,
ako
pri
igri
dobi
,
se
ni
brigal
dosti
za
to
,
ako
je
bil
baš
on
tisti
,
ki
je
plačeval
.
Izpočetka
mu
je
bilo
pač
neprijetno
,
nagovoriti
Končnika
,
naj
mu
posodi
,
a
potem
se
je
tega
navadil
in
je
naposled
tem
laže
jemal
od
Končnika
denar
,
ker
mu
je
ta
že
vselej
na
obrazu
bral
,
kadar
je
imel
bolj
prazen
mošnjiček
,
in
mu
je
večkrat
kar
sam
kaj
tja
potisnil
.
Mlad
in
lehkomišljen
ni
slutil
,
kam
to
lehko
privede
.
Nekaj
časa
si
je
zapisaval
,
koliko
je
prejel
od
Končnika
,
potem
pa
se
je
naveličal
večnega
zapisavanja
tembolj
,
ker
je
med
igro
že
tako
večkrat
pozabil
,
koliko
denarja
mu
je
bil
Končnik
porinil
tja
preko
mize
.
To
je
šlo
precej
dolgo
tako
,
in
Albin
ni
niti
mislil
,
da
mu
bo
treba
kdaj
vrniti
dolg
.
A
nekega
večera
,
ko
sta
bila
on
in
Končnik
nekaj
časa
sama
v
mali
sobici
pri
Tržačanki
,
začne
Končnik
:
»
Gospod
Albin
,
kaj
sem
Vam
hotel
povedati
?
..
Da
!
..
Jutri
mislim
poslati
svoje
hlapce
v
Vaše
gozde
,
da
posekajo
nekaj
smrek
.
Vzeti
jih
hočem
na
račun
za
to
,
kar
sem
Vam
posodil
!
«
Albin
prebledi
.
V
prvem
hipu
mu
je
bilo
,
kakor
bi
moral
planiti
v
Končnika
,
tako
razžaljiva
se
mu
je
zdela
njegova
ponudba
.
A
ko
stvar
nekoliko
premisli
,
reče
samo
:
»
Kaj
pa
mislite
,
Končnik
?
«
Končnik
pa
je
nadaljeval
s
suhim
,
malomarnim
glasom
:
»
I
,
kaj
naj
mislim
?
..
Nič
ne
mislim
!
Vam
hočem
dobro
,
drugega
nič
!
..
Denarja
,
vem
,
da
nimate
,
in
na
ta
način
se
spravite
najlaglje
iz
zadrege
!
..
Da
bi
Vam
denar
dajal
kar
tako
,
tega
gotovo
ne
zahtevate
!
«
»
To
se
ve
,
da
ne
!
..
Ali
kaj
takega
!
..
Končnik
,
li
veste
,
kaj
mi
svetujete
?
«
»
Nič
hudega
,
gospod
Albin
!
..
Mislite
mar
,
da
drugi
gozdni
oskrbniki
ne
delajo
ravno
tako
?
Ali
niste
slišali
še
nikdar
,
da
je
služabnik
kupil
od
gospodarja
grad
?
..
O
,
jaz
poznam
take
služabnike
,
ki
so
obogateli
,
in
take
gospodarje
tudi
,
ki
so
prišli
na
beraško
palico
...
Vaš
oče
je
res
poštenjak
—
a
tudi
bedak
!
..
Pa
brez
zamere
!
..
Če
bi
bil
kdo
drug
toliko
časa
v
tej
službi
,
kakor
je
Vaš
oče
,
bi
imel
že
lep
kupec
denarja
na
strani
!
..
Sicer
pa
graščaki
to
sami
vedo
,
kaj
počenjajo
njih
logarji
,
zato
jih
tudi
ne
plačujejo
kdo
ve
kako
dobro
!
«
»
Ne
,
ne
.
tat
ne
postanem
!
«
odvrne
Albin
odločno
-
ter
namahne
z
levico
proti
Končniku
,
kakor
bi
mu
hotel
dati
znamenje
,
da
naj
ne
pride
več
s
takimi
predlogi
.
A
Končniku
to
ni
zaleglo
.
»
Kak
tat
!
«
vzklikne
.
»
Kdo
Vas
pa
sili
,
da
postanite
tat
?
..
Smešno
!
..
Kaj
takega
živ
krst
nebo
imel
za
tatvino
!
..
Sicer
pa
,
kakor
mislite
,
gospod
Albin
...
«
Končnik
je
zamižal
s
svojim
napol
zaprtim
očesom
popolnoma
,
z
drugim
pa
ga
je
pogledal
tako
nekako
hudomušno
,
kakor
bi
mu
hotel
reči
:
»
Si
pa
pomagaj
,
ako
si
moreš
!
«
»
Koliko
pa
sem
Vam
dolžan
?
«
vpraša
Albin
čez
nekaj
časa
potrt
.
»
E
—
no
,
tako
nekaj
čez
pet
sto
!
«
odvrne
Končnik
z
malomarnim
glasom
,
kakor
bi
mu
hotel
pokazati
,
kako
neznatna
se
mu
zdi
ta
svotica
...
»
Pet
sto
?
«
se
začudi
Albin
.
»
In
še
nekaj
čez
!
«
potrdi
Končnik
,
prikimavajoč
z
glavo
.
»
Zlomka
,
kako
je
to
mogoče
!
«
vzkipi
Albin
.
»
O
prav
lehko
,
gospod
Albin
!
Igra
naju
nese
oba
doli
,
da
je
grdo
!
Toda
pomislite
—
Brigita
!
Če
bi
bil
jaz
na
Vašem
mestu
,
ali
bi
se
menil
za
borih
par
goldinarjev
?
«
»
Ali
bi
ne
mogli
še
nekoliko
počakati
?
«
vpraša
Albin
poparjen
.
Izprevidel
je
,
kako
je
zavozil
.
Končnik
stisne
ustne
,
kakor
bi
šlo
za
nekaj
prav
važnega
,
strese
nekolikokrat
molče
z
glavo
,
potem
pa
reče
:
»
Čakati
je
težko
!
..
Ljudje
smo
vsi
,
in
tudi
mlad
človek
lehko
umrje
!
..
Kje
naj
bi
jaz
iskal
potem
denarja
?
In
pa
—
jaz
Vas
res
ne
razumem
!
..
Brigite
vsaj
ne
boste
pustili
!
Bil
bi
smrtni
greh
,
če
bi
jo
!
..
Tako
dekle
,
vraga
,
kje
ga
dobite
še
?
.
.
Vsak
poljub
,
ki
Vam
ga
da
,
je
vreden
desetak
!
..
Če
jo
pa
hočete
obdržati
,
morate
hoditi
semkaj
in
če
storite
to
,
morate
imeti
denarja
!
..
Kaj
pa
hočete
?
..
Kaki
drugi
bi
morali
kupovati
obleke
,
z
njo
pa
samo
igrate
!
..
Torej
,
kakor
stvari
stoje
—
Vam
je
treba
denarja
,
in
jaz
Vam
ga
dam
rad
,
prav
rad
,
samo
tistih
smrek
se
Vam
ni
treba
zdeti
tako
škoda
!
«
»
Pa
če
kdo
zapazi
!
«
reče
Albin
po
daljšem
boju
.
»
Eh
,
kdo
bo
zapazil
!
«
ga
tolaži
Končnik
.
»
Vaš
oče
tudi
ne
more
biti
povsod
!
Svoje
hlapce
pošljem
tjakaj
proti
Zadolju
,
kamor
le
redkokdaj
zahaja
in
kjer
imam
tudi
jaz
svoje
gozde
.
Če
bi
ga
pa
ravno
zdaj
tja
zaneslo
,
mu
rečem
,
da
moji
ljudje
niso
prav
vedeli
za
mejo
.
Jaz
mu
škodo
povrnem
,
in
stvar
je
pri
kraju
!
..
Sicer
pa
bo
Vaš
oče
že
tudi
toliko
pameten
,
da
Vas
ne
izda
!
..
Ste
torej
zadovoljni
?
«
Pri
zadnjih
Končnikovih
besedah
se
prikaže
Brigita
med
vrati
.
Nagovoril
jo
je
bil
nekdo
od
zadaj
,
zato
je
obstala
in
se
obrnila
.
Albinu
se
je
zažarilo
oko
ob
njenem
pogledu
.
»
Končnik
ima
prav
,
«
misli
pri
sebi
.
»
Ta
ženska
je
vredna
,
da
tvegam
kaj
za
njo
!
«
In
ko
ga
Končnik
nato
še
enkrat
vpraša
:
»
Velja
torej
?
«
odgovori
lehkomišljeno
,
veselo
:
»
Velja
!
«
Končniku
se
je
razvedrilo
lice
.
Zdaj
je
imel
Albina
v
pesteh
,
zdaj
šele
je
bil
popolnoma
miren
.
Iznebil
se
je
bil
Mihca
in
iznebil
Albina
—
kaka
sreča
!
Tistikrat
je
Končnik
še
mislil
na
Reziko
,
a
stvari
so
se
tudi
zanj
zasukale
drugače
.
Brigitina
mati
se
je
jako
zanimala
za
Končnika
.
Ko
je
bila
zvedela
in
se
je
bila
o
tem
tudi
prepričala
,
da
je
bogat
,
se
mu
je
začela
približevati
.
Končnik
je
bil
pa
tudi
mož
,
da
si
ga
je
lehko
kaka
vdova
zaželela
.
Bil
je
sicer
kmet
,
a
že
na
njegovi
zunanjosti
se
je
poznalo
,
da
je
boljši
kmet
in
da
živi
v
obilosti
,
zakaj
bil
je
zdrav
,
krepak
in
poleg
tega
ne
ravno
grdega
lica
.
Kadar
so
torej
zvečer
sedeli
v
mali
sobi
sami
in
se
je
Brigita
bavila
z
Albinom
,
se
je
laskala
njena
mati
Končniku
.
Nekoč
stopi
celo
k
njemu
,
mu
poseže
z
roko
v
njegove
lase
ter
ga
vpraša
,
zaljubljeno
pogledujoč
ga
:
»
Kaj
pa
midva
,
a
...?
«
Končniku
je
postalo
gorko
,
in
izpreleteli
so
ga
občutki
,
kakor
bi
bil
šele
dvajset
let
star
.
Obraz
se
mu
razblini
in
,
položivši
ji
desnico
okoli
pasa
,
odgovori
:
»
Midva
?
..
E
—
no
,
pa
še
midva
!
«
Od
tistihmal
ni
Končnik
več
mislil
na
Reziko
.
Tržačanka
je
bila
ženska
,
kakor
nalašč
zanj
.
Bila
je
v
najboljših
letih
,
še
vedno
lepa
in
mladostna
,
poleg
tega
pa
bogata
!
Kaj
boljega
si
ni
mogel
želeti
.
Oprijel
se
je
naglo
misli
,
da
mora
Brigitina
mati
postati
njegova
žena
,
in
odslej
je
bil
več
pri
Tržačanki
nego
doma
.
Ljudje
pa
so
si
kmalu
splošno
pripovedovali
,
da
se
med
njo
in
med
Tržačanko
nekaj
plete
.
Človek
bi
dejal
,
da
je
dekletce
,
kakršno
je
bila
Rezika
,
ustvarjeno
za
samo
srečo
.
In
vendar
,
kako
bridko
gorje
jo
je
bilo
doletelo
!
Nezvestoba
Albina
,
ki
ga
je
ljubila
z
vsemi
močmi
svoje
deviške
duše
,
ki
ga
je
zrla
s
tolikim
zaupanjem
,
ki
bi
bila
rada
zanj
umrla
,
je
bila
zadela
smrtno
rano
njenemu
mlademu
,
še
ne
izkušenemu
srcu
.
Po
onem
dogodku
pri
studencu
ni
bila
več
dni
sposobna
za
nobeno
delo
.
Bolelo
jo
je
srce
,
bolela
jo
je
glava
in
udje
so
ji
bili
težki
,
da
se
je
držala
komaj
pokoncu
.
V
oči
so
ji
silile
neprenehoma
solze
,
a
jih
je
morala
zadržavati
,
da
bi
ne
bila
izdala
materi
grozne
skrivnosti
.
Le
kadar
se
je
obrnila
mati
strani
,
si
je
katero
obrisala
.
Tem
bolj
pa
so
ji
tekle
v
tihi
noči
,
ko
se
ji
ni
bilo
treba
bati
,
da
bi
jo
mati
videla
...
Toda
Rezika
se
je
motila
,
ako
je
mislila
,
da
ostane
njena
nesreča
prikrita
.
Zvedelo
se
je
kmalu
,
da
sta
Albin
in
Brigita
zaročena
.
Brigita
sama
je
skrbela
za
to
,
zakaj
Albina
ni
nikoli
več
drugače
imenovala
nego
svojega
ženina
.
In
zdaj
so
se
pričeli
za
Reziko
časi
polni
muke
,
polni
neznosnega
gorja
.
Vsak
hip
se
je
zglasila
pri
njej
kaka
»
dobra
prijateljica
«
,
ki
ji
je
zavidala
poprej
njeno
srečo
in
si
je
hotela
svoj
srd
ohladiti
s
tem
,
da
jo
je
prišla
zbadat
.
»
Seveda
,
taki
fantje
,
kakršen
je
Albin
,
niso
za
nas
kmečka
dekleta
!
..
Jaz
sem
se
čudila
,
jako
čudila
,
da
si
si
upala
dvigniti
pogled
do
njega
!
«
Take
in
podobne
besede
so
ji
donele
iz
ust
njenih
vrstnic
na
uho
.
Ona
pa
ni
odgovarjala
,
ampak
je
molčala
in
vdano
prenašala
vse
to
.
Prišli
so
pa
tudi
taki
,
ki
so
zabavljali
čez
Albina
ter
jo
tolažili
.
A
ti
so
ji
bili
še
bolj
zoprni
,
ker
je
vedela
,
da
njih
besede
ne
prihajajo
od
srca
,
ker
je
vedela
,
da
jih
je
prignala
sama
radovednost
.
Videli
bi
radi
njeno
žalost
,
njeno
bridkost
,
njene
solze
in
onemoglost
njeno
.
Zato
pa
se
je
varovala
,
kolikor
se
je
dalo
,
da
bi
ne
izdala
,
kaj
se
godi
v
njenem
srcu
.
Časih
se
je
res
težko
premagovala
;
časih
je
bila
blizu
na
tem
,
da
bi
ji
bila
prekipela
bridkost
in
da
bi
se
bila
razjokala
ter
s
sklenjenimi
rokami
zaprosila
te
hinavske
ljudi
,
naj
gredo
in
naj
jo
puste
pri
miru
.
A
s
tem
bi
jim
bila
storila
največjo
uslugo
,
zakaj
baš
žalostno
,
obupano
bi
jo
bili
radi
videli
!
Tega
veselja
jim
vendar
ni
hotela
storiti
!
Bojevala
se
je
torej
in
se
premagovala
pa
prosila
Boga
,
da
bi
poslal
že
noč
,
ko
bi
si
mogla
spet
s
solzami
olajšati
srce
...
Nekega
popoldneva
se
odpro
vrata
,
in
v
sobo
stopi
—
Brigita
!
Reziki
zastane
srce
ob
njenem
pogledu
.
Zbrati
je
morala
vse
svoje
moči
,
da
je
pritajila
nemir
,
ki
se
je
je
bil
polotil
.
—
Brigita
pa
stopi
resolutno
k
njej
ter
jo
vpraša
z
zaničljivim
izrazom
okrog
usten
:
»
Aj
,
zakaj
ste
tako
bledi
in
prepadeni
,
Vi
,
Vi
...
Kako
Vam
je
že
ime
?
«
»
Čemu
vprašate
to
?
«
odvrne
Rezika
.
Brigitina
predrznost
jo
je
razkačila
,
in
ni
ji
mogla
zakriti
popolnoma
svoje
nejevolje
.
»
Čemu
vprašam
?
«
nadaljnje
Brigita
...
»
To
se
pravi
,
Vi
bi
nemara
radi
vedeli
,
čemu
sem
semkaj
prišla
?
..
No
,
precej
zveste
!
Najprej
bi
Vam
povedala
rada
,
da
mi
ni
ljubo
,
če
sem
kriva
jaz
vaših
solz
—
zakaj
da
mnogo
jokate
,
se
Vam
pozna
na
obrazu
!
«
Rezika
se
zdrzne
.
Čutila
je
,
da
jo
Brigita
zasmehuje
.
Najrajša
bi
ji
bila
pokazala
vrata
,
toda
še
se
je
premagovala
in
kolikor
mogoče
mirno
reče
:
»
Ne
delajte
Si
skrbi
radi
mene
in
—
pustite
me
na
miru
!
«
»
No
,
saj
Vam
nič
nočem
!
«
odvrne
Brigita
,
zmajavši
z
glavo
.
»
Prišla
sem
iz
posebnega
vzroka
do
Vas
.
Slišala
sem
,
da
dobro
šivate
,
in
jaz
bom
potrebovala
zdaj
mnogo
obleke
.
Ako
hočete
,
čaka
Vas
pri
meni
lep
zaslužek
—
to
se
pravi
,
seveda
,
če
bom
zadovoljna
z
Vami
...
«
Brigita
je
govorila
kakor
kaka
gospa
svoji
dekli
nasproti
.
Rezika
ni
mogla
njene
nesramnosti
več
prenašati
.
Naglo
vstane
,
stopi
nekaj
korakov
naprej
proti
svoji
nasprotnici
ter
reče
z
glasom
,
ki
je
pričal
,
kako
je
razburjena
:
»
Vašega
zaslužka
ne
potrebujem
!
Živela
sem
brez
njega
dozdaj
,
živela
bom
poslej
!
..
Idite
!
«
Brigita
je
zardela
,
a
se
ni
genila
z
mesta
.
Izzivajoče
ji
pogleda
v
obraz
ter
reče
porogljivo
:
»
Aj
,
tako
ošabna
ste
?
..
Kdo
bi
bil
to
mislil
?
Pa
seveda
,
če
bi
ne
bila
,
ne
bi
bila
segala
tako
visoko
!
Eh
,
res
smešno
dekle
ste
—
pa
ne
zamerite
!
«
Zdaj
je
bilo
tudi
Reziki
več
kot
zadosti
.
Roko
dvigne
ter
pokaže
proti
vratom
,
rekoč
:
»
Nihče
Vas
ni
klical
!
..
Pojdite
,
od
koder
ste
prišli
!
«
Zdaj
pa
se
je
raztogotila
tudi
Brigita
.
»
Kaj
,
ti
se
upaš
pokazati
meni
vrata
?
«
zakriči
.
Poprej
jo
je
vikala
,
zdaj
se
ji
to
ni
videlo
več
potrebno
.
»
Hahaha
,
taka
punca
bo
gonila
mene
!
Jaz
pojdem
,
kadar
se
bo
ljubilo
meni
!
Sicer
pa
,
saj
grem
!
..
Nagledala
sem
se
hitro
te
—
krasote
!
Albin
je
bil
res
obžalovanja
vreden
,
da
si
ni
mogel
privoščiti
nič
boljega
!
«
Izrekši
je
Brigita
odšla
.
Rezika
pa
se
je
komaj
privlekla
nazaj
do
klopi
,
ki
je
bila
vstala
z
nje
.
Zgrudivši
se
na
svoj
sedež
,
položi
glavo
na
mizo
in
se
bridko
razjoka
...
In
vendar
je
ni
niti
nesramnost
Brigitina
,
niti
škodoželjnost
ljudi
morila
tako
,
nego
tisto
večno
očitanje
,
ki
ga
je
morala
prenašati
od
strani
lastne
matere
.
Ona
vsaj
bi
jo
bila
morala
tolažiti
,
a
namesto
tega
je
godrnjala
neprenehoma
nad
njo
.
Začela
je
na
vse
zgodaj
in
jenjala
pozno
v
noč
.
Vedno
ji
je
eno
in
isto
trobila
na
uho
in
je
brez
odmora
tarnala
,
zdihovala
in
tožila
,
kakor
bi
bila
vsa
nesreča
zadela
samo
njo
!
Ko
bi
ne
bila
imela
zgolj
lastne
koristi
v
mislih
,
bi
bila
poizkusila
,
olajšati
ji
bolečine
.
Tako
pa
je
s
svojim
večnim
tarnanjem
in
pridigovanjem
povzročala
samo
,
da
Rezika
niti
za
trenotek
ni
mogla
pozabiti
svoje
nesreče
in
da
ji
je
rana
,
ki
ji
jo
je
bila
zadela
Albinova
nezvestoba
,
vedno
zopet
iznova
zakrvavela
.
Saj
prav
za
prav
je
Meta
hčer
pomilovala
,
a
ker
je
bila
tega
prepričanja
,
da
je
nezgodo
zakrivila
sama
,
in
ker
je
ob
enem
videla
,
da
so
se
njeni
lepi
načrti
izjalovili
,
si
ni
mogla
kaj
,
da
ne
bi
bila
dajala
duška
svoji
nejevolji
.
Zares
divja
pa
je
postala
potem
,
ko
se
je
prepričala
,
da
si
je
tudi
Končnik
premislil
.
Bila
je
šla
res
k
njemu
,
kakor
je
pričakoval
Končnik
od
nje
.
Opravičevala
se
mu
je
,
da
je
bila
tistikrat
tako
nevljudna
z
njim
,
in
mu
zatrjevala
,
da
ni
nikdar
resno
mislila
na
to
,
da
bi
dala
Reziko
Albinu
.
Povabila
ga
je
,
da
naj
zopet
pride
,
in
ga
izkušala
prepričati
,
da
niti
Rezika
ni
bila
kdo
ve
kako
zavzeta
za
Albina
,
in
da
je
on
vedno
zavzemal
prvo
mesto
v
njenem
srcu
.
Končnik
pa
se
je
nasmehnil
in
odgovoril
neusmiljeno
:
»
Meta
,
poprej
nista
hoteli
vedve
,
zdaj
nočem
pa
jaz
!
..
Si
razumela
?
«
Obrnil
ji
je
hrbet
in
odšel
,
Meta
pa
je
zdaj
kar
besnela
na
hčer
.
Kar
ni
storila
že
leta
in
leta
,
je
storila
zdaj
:
zgrabila
je
hčer
za
lase
ter
jo
z
dlanjo
natleskala
po
licih
.
In
namesto
da
bi
se
bilo
za
Reziko
kako
kaj
preleglo
,
so
se
le
nadaljevali
tisti
grozni
neznosni
dnevi
...
Zunaj
je
bilo
nastalo
otožno
jesensko
vreme
,
ona
pa
je
sedela
pri
oknu
in
šivala
.
Megla
je
pokrivala
zemljo
,
in
časih
niti
do
cerkve
ni
videla
.
Pusto
je
bilo
zunaj
,
a
še
pusteje
v
sobi
.
Če
nima
človek
razvedrila
v
takem
dolgočasnem
vremenu
,
se
ga
loteva
obup
.
In
Rezika
ga
ni
imela
.
Mati
je
nad
njo
le
vpila
in
kričala
,
kakor
bi
ji
bilo
posebno
veselje
,
da
jo
more
trpinčiti
.
Še
huje
pa
je
delo
Reziki
,
če
je
mati
utihnila
ter
je
kazala
svojo
jezo
na
ta
način
,
da
po
štiriindvajset
ur
in
dalj
ni
izpregovorila
nobene
besedice
z
njo
.
In
to
se
je
dogajalo
za
izpremembo
večkrat
.
Tedaj
je
vladala
smrtna
tihota
v
sobi
,
ki
jo
je
pretrgal
le
semtertja
kak
»
oh
!
«
iz
materinih
ust
.
Rezika
pa
se
je
pri
vsakem
takem
zdihljaju
stresla
po
vsem
životu
...
Njej
se
je
smilila
mati
,
in
nepopisno
hudo
ji
je
bilo
,
da
si
jemlje
vse
to
tako
k
srcu
.
Poleg
vse
bridkosti
,
ki
jo
je
bila
zadela
,
jo
je
začela
mučiti
še
skrb
za
mater
.
Časih
je
bila
res
naravnost
čudna
.
Nekoč
je
začela
sredi
noči
govoriti
stvari
,
od
katerih
je
ona
le
malo
ali
nič
razumela
.
»
Ti
in
tvoj
oče
sta
oba
enaka
!
«
je
rekla
.
»
Na
oba
sem
se
zanašala
,
in
oba
sta
me
opeharila
v
mojih
upih
!
Oh
,
kje
je
moja
mladost
,
moja
mladost
!
..
Kako
bi
bila
jaz
lehko
živela
!
«
In
začela
je
jokati
na
glas
.
Rezika
je
skočila
prestrašena
s
svojega
ležišča
ter
jo
začela
izpraševati
,
kaj
ji
je
.
A
ko
je
stopila
k
njeni
postelji
,
jo
je
pehnila
mati
srdita
od
sebe
.
Šla
je
spet
nazaj
in
zdaj
je
ona
jokala
.
A
med
jokom
je
iskreno
molila
,
ne
zase
,
ampak
za
mater
!
..
Bala
se
je
,
da
bi
se
ji
ne
zmedlo
.
Saj
vsled
prestanih
bridkosti
,
vsled
žalosti
in
prečutih
noči
tudi
njej
ni
bilo
več
prav
jasno
v
glavi
!
-
-
Ko
so
bili
ljudje
nasitili
svojo
radovednost
,
niso
več
dosti
prihajali
k
Meti
.
Tem
bolj
se
začudita
mati
in
hči
,
ko
stopi
nekega
večera
nenavaden
gost
,
Čibkin
Jožek
,
v
sobo
.
Norel
ni
to
pot
,
a
je
spet
že
nekaj
časa
postopal
ter
se
potikal
po
raznih
hišah
.
Ustrašili
sta
se
ga
prvi
hip
obe
in
komaj
da
sta
mu
odgovorili
,
ko
jima
je
voščil
s
svojim
hripavim
glasom
dober
večer
.
A
to
je
njega
malo
brigalo
.
Sede
k
peči
na
klop
,
motri
nekaj
časa
mater
in
hčer
,
potem
pa
se
zagrohoče
in
reče
:
»
Katera
izmed
vaju
se
bo
torej
možila
?
«
Rezika
povesi
nejevoljna
oči
,
mati
pa
odvrne
:
»
Molči
,
ti
nepridiprav
!
..
Ali
te
je
mar
kdo
klical
v
hišo
?
«
»
Hehe
!
«
se
zareži
Jožek
.
»
Misliš
menda
,
da
sem
prišel
zabavljat
,
pa
ni
nič
res
tisto
!
Samo
to
sem
hotel
reči
,
da
se
boš
morala
omožiti
ti
,
Meta
,
ker
se
Rezika
—
ne
bo
!
«
»
Kaj
se
vtikaš
ti
v
to
?
«
odvrne
Meta
še
zmeraj
osorno
,
ali
vendar
že
z
malo
izpremenjenim
glasom
.
»
I
glej
si
no
,
zakaj
se
jeziš
?
..
Gospodarja
potrebujete
,
pa
je
!
«
»
Že
izhajamo
tudi
brez
njega
!
«
Metin
glas
je
bil
čimdalje
mehkejši
.
»
Izhajate
...
izhajate
...
seveda
izhajate
!
«
odvrne
Jožek
.
»
Pa
izhajale
bi
še
bolje
,
če
bi
imele
moškega
v
hiši
!
..
Saj
ti
,
Meta
,
tudi
še
nisi
tako
,
ne
,
da
bi
se
ne
mogla
več
možiti
!
Tvoj
mož
je
že
davno
mrtev
,
akoravno
so
zadnjič
spet
govorili
,
da
ga
je
nekdo
videl
na
Laškem
nekje
!
..
Pa
to
je
laž
!
..
Kdo
ga
je
videl
neki
!
«
Rezika
je
strmeč
poslušala
te
besede
.
Nehote
jih
je
spravila
v
zvezo
s
tem
,
kar
je
mati
ono
noč
govorila
,
in
akoravno
pravega
pomena
vsega
tega
še
ni
vedela
,
jo
je
vendar
prešinil
neprijeten
občutek
.
Mati
je
morala
to
slutiti
,
zakaj
posegla
je
naglo
Jožku
v
besedo
ter
rekla
:
»
Eh
,
molči
mi
že
o
tem
!
Ljudje
zmeraj
kaj
blebetajo
!
Ko
bi
moj
mož
le
ne
bil
tako
mrtev
,
kakor
je
!
..
Seveda
,
to
je
hudo
,
da
ne
vem
,
kje
ga
je
zadela
smrt
,
in
da
ne
morem
dobiti
mrtvaškega
lista
,
da
bi
zamašila
usta
ljudem
!
«
»
A
saj
res
!
Mrtvaškega
lista
nimaš
in
zato
se
tudi
možiti
ne
moreš
!
«
pripomni
Jožek
.
»
To
je
pa
res
križ
!
«
Meto
je
spravila
ta
opazka
v
zadrego
.
Nevede
,
kaj
bi
odgovorila
,
povesi
oči
ter
molči
.
Jožek
pa
se
je
hudomušno
režal
.
Vedel
je
dobro
,
da
je
Meta
le
nerada
prenašala
svoje
vdovstvo
,
in
je
imel
še
nekaj
na
jeziku
,
toda
ko
je
videl
,
kako
začudeno
gleda
Rezika
,
si
je
mislil
,
da
bo
tudi
Meti
bolj
po
godu
,
ako
molči
...
Kmalu
na
to
je
postavila
Meta
večerjo
na
mizo
,
skledo
ričeta
,
kuhanega
opoldne
.
Poklicala
je
tudi
Jožka
,
da
naj
gre
jest
,
in
ta
si
ni
pomišljal
.
Ko
pa
se
je
bil
najedel
,
reče
:
»
Ker
ste
mi
dali
večerjo
,
mi
dajte
pa
še
prenočišče
!
Nocoj
nimam
kam
iti
!
V
vaši
čumnati
pa
bo
menda
dovolj
prostora
za
enega
človeka
!
«
»
Menda
vsaj
!
«
odgovori
Meta
.
Rezika
pogleda
nekam
čudno
mater
,
ker
ji
je
bil
Jožek
od
nekdaj
zoprn
,
toda
reči
si
ni
upala
ničesar
...
Čibkin
Jožek
je
bil
kakor
klop
,
ki
se
vsesa
v
meso
in
se
ne
premakne
z
mesta
,
dokler
se
ga
ne
odstrani
s
silo
.
Drugi
dan
po
tistem
,
ko
ga
je
bila
Meta
tako
dobrodušno
vzela
pod
streho
,
se
ni
genil
iz
sobe
.
Lenaril
je
ves
dan
pri
peči
.
Ko
je
bila
opoldne
jed
na
mizi
,
je
kar
sam
prisedel
,
kakor
bi
bil
domač
,
in
je
praznil
s
tako
naglico
skledo
,
da
sta
vstali
mati
in
hči
lačni
od
mize
.
Na
večer
pa
se
obrne
proti
Meti
in
ji
reče
:
»
Glej
,
Meta
,
tvoja
kamrica
je
kakor
nalašč
za
takega
samca
,
kakršen
sem
jaz
.
Kar
pri
tebi
ostanem
,
veš
!
Saj
nečem
,
da
bi
me
imela
zastonj
!
..
Za
hlapca
jaz
nisem
ustvarjen
,
ker
me
nikjer
ne
trpi
dolgo
,
po
dninah
pa
rad
hodim
.
Dozdaj
mi
je
samo
takega
doma
manjkalo
,
kakor
ga
imam
lehko
pri
tebi
,
zato
sem
bil
časih
malo
neroden
.
Če
dovoliš
,
da
ostanem
pri
tebi
,
boš
videla
,
da
bo
še
kaj
iz
mene
!
«
»
Saj
!
Da
bi
mi
začel
spet
noreti
!
«
Metin
odgovor
je
bil
brezoziren
,
a
vendar
je
donela
dobrohotnost
iz
njega
.
Jožek
,
to
čuteč
,
pripomni
:
»
Beži
,
beži
,
kaj
bom
norel
!
Pametnejši
sem
nego
marsikdo
,
ki
misli
,
da
ga
je
sama
modrost
!
«
»
Da
si
navihanec
in
da
vodiš
ljudi
za
nos
,
sem
si
vedno
mislila
,
«
reče
Meta
,
in
ustne
se
ji
zategnejo
v
dobrovoljen
nasmeh
.
»
Saj
dandanes
mora
biti
človek
navihan
,
če
hoče
živeti
,
hehehe
!
«
se
zasmeje
Jožek
.
»
Toda
,
kaj
bi
sponašala
tisto
,
če
sem
časih
malo
okrog
pokolovratil
.
Poslej
ne
bom
več
!
Vsaj
dokler
bom
pri
tebi
,
ne
!
Boš
videla
,
kako
se
bova
razumela
!
..
Saj
si
zadovoljna
,
ne
,
da
ostanem
?
..
Hiša
brez
moškega
ni
nič
!
«
Zadnje
besede
je
izgovoril
s
čudnim
naglasom
.
Meta
mu
ni
dala
odgovora
,
a
to
je
bilo
njemu
toliko
,
kakor
če
bi
mu
bila
rekla
,
da
naj
ostane
.
Rezike
ni
bilo
zraven
pri
tem
pogovoru
.
Ni
se
torej
čudila
malo
,
ko
je
Jožek
tudi
pri
večerji
ostal
,
potem
pa
šel
spet
v
čumnato
spat
.
Ko
sta
bili
z
materjo
sami
,
ji
reče
:
»
Koliko
časa
pa
bo
še
tukaj
ta
nadležnež
?
«
»
Kaj
ti
mar
!
«
odvrne
mati
osorno
.
»
Pa
mu
vsaj
niste
dovolili
?
«
»
Dovolila
ali
ne
dovolila
,
to
tebe
nič
skrb
!
«
In
začela
je
govoriti
spet
zmedeno
o
svoji
mladosti
,
o
izgubljenem
življenju
in
o
svoji
nesreči
!
Meto
je
bilo
to
,
da
so
jo
bile
prevarale
vse
nade
ter
se
ji
izjalovili
vsi
njeni
naklepi
,
spravilo
popolnoma
iz
ravnotežja
.
Leta
in
leta
je
pogumno
prenašala
svojo
usodo
.
Nezvestoba
moževa
jo
je
hudo
pekla
,
a
ni
nikdar
tega
izdala
in
nikomur
kdaj
o
tem
tožila
.
Zatirala
je
svoje
želje
,
borila
se
zoper
izkušnjave
,
vse
zaradi
svoje
hčerke
.
Zakaj
navzlic
vsem
napakam
,
ki
jih
je
imela
,
je
svojo
Reziko
vendar
presrčno
ljubila
.
Ko
pa
se
je
uverila
,
da
se
ji
oni
upi
ne
stečejo
,
katerih
uresničenje
je
hotela
spraviti
v
skladje
s
srečo
svoje
hčere
;
ko
je
uvidela
,
da
ji
ne
bo
dano
,
preživeti
poleg
hčere
mirno
in
brezskrbno
svojih
starih
dni
,
tedaj
se
ji
je
zbudilo
neko
sovraštvo
do
vsega
človeštva
in
celo
do
lastne
hčere
;
polastilo
se
je
je
ob
enem
pa
tudi
burno
hrepenenje
,
da
bi
vsaj
nekoliko
nadomestila
to
,
kar
je
bila
zamudila
vsled
nezvestobe
moževe
;
zbudile
so
se
ji
hkrati
želje
po
uživanju
,
in
srce
ji
je
začelo
hrepeneti
navzlic
njenim
šestintridesetim
letom
spet
po
ljubezni
...
Morda
da
bi
ne
bilo
prišlo
tako
daleč
,
ko
bi
se
ne
bil
priklatil
v
hišo
Jožek
.
A
ta
,
kakor
bi
bil
slutil
,
kaj
se
vrši
v
Metinih
prsih
,
se
ji
je
začel
dobrikati
in
se
ji
ponujati
...
Bil
je
čeden
,
krepak
,
za
Meto
jako
mlad
in
ker
se
je
vedel
zdaj
tudi
popolnoma
pametno
,
ni
bilo
tako
čudno
,
da
se
je
Meta
izpozabila
...
Brez
vsega
boja
to
ni
šlo
.
Dokaz
temu
to
,
da
je
dostikrat
brez
vsega
zunanjega
povoda
jokala
,
bridko
jokala
.
Tudi
molila
prej
ni
nikdar
toliko
kakor
sedaj
.
A
navzlic
temu
je
padala
in
se
pogrezala
bolj
in
bolj
...
Kako
je
skrbela
prej
,
da
bi
bila
ostala
njena
hči
nepopačena
,
čista
,
a
zdaj
se
ni
brigala
več
za
to
,
zdaj
je
bila
sama
kriva
,
če
je
njeno
nevednost
izpodrinilo
spoznanje
,
če
je
pohujšanja
mrzli
dih
otroval
njeno
nedolžno
srce
...
Iz
predrznih
,
umazanih
ust
Jožkovih
so
prihajale
časih
besede
,
ki
so
hčeri
morale
odpreti
oči
,
a
ona
ni
storila
nič
zoper
to
...
Ljudje
,
ki
imajo
jako
oster
vid
za
tuje
grehe
,
so
kmalu
vedeli
,
kako
stoje
stvari
med
Meto
in
Jožkom
.
»
Poprej
je
norel
on
,
zdaj
nori
pa
ona
!
«
so
rekli
in
se
smejali
.
Njeno
pobožnost
in
njeno
posedanje
v
cerkvi
pa
so
imeli
za
golo
hlimbo
in
za
sredstvo
,
s
katerim
je
izkušala
odvrniti
pozornost
ljudi
od
svojega
zasebnega
življenja
.
Za
Reziko
pa
je
bil
to
najhujši
udarec
,
ki
jo
je
bil
kdaj
zadel
.
Čibkinega
Jožka
nikoli
ni
mogla
trpeti
,
zdaj
pa
se
je
šopiril
po
hiši
,
zbijal
tudi
z
njo
svoje
neslane
šale
ter
jo
mučil
s
svojimi
nagovori
.
Nič
več
se
ni
mogla
videti
v
domači
hiši
in
je
večkrat
kar
sredi
dela
vstala
ter
se
podala
h
kakemu
sosedu
,
da
bi
pozabila
malo
nesrečne
razmere
,
v
katerih
ji
je
bilo
usojeno
živeti
.
A
tudi
tuji
ljudje
so
bili
brezozirni
do
nje
.
»
No
,
kdaj
dobiš
očeta
?
«
so
jo
izpraševali
,
pomenljivo
spogleduje
se
.
Nekoč
pa
je
pristavil
nekdo
:
»
Vprašaj
jo
rajši
,
kdaj
dobi
bratca
ali
sestrico
!
«
Drugo
pot
jo
je
dobila
spet
brbljava
Barba
,
ki
jo
je
nadlegovala
že
tistikrat
najhuje
,
ko
se
ji
je
bil
izneveril
Albin
.
Ta
je
začela
kar
naravnost
:
»
Kdaj
pa
bo
konec
pri
vas
tiste
reči
med
Jožkom
in
tvojo
materjo
?
..
Križ
božji
,
ali
se
to
spodobi
!
..
Vsaj
ti
reci
materi
,
da
naj
ne
bo
vsemu
svetu
v
tako
pohujšanje
!
Še
ti
boš
ob
dobro
ime
,
če
bo
to
še
nekaj
časa
trajalo
!
..
Saj
že
zdaj
pravijo
ljudje
:
»
Kakršni
starši
,
taki
otroci
...
kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Rezika
se
je
stresnila
po
vsem
životu
.
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Te
besede
so
jo
zaskelele
,
kakor
bi
jih
ji
bil
kdo
zarezal
z
nožem
v
srce
...
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
..
Ne
,
ne
,
ne
!
..
A
če
bi
bilo
vendar
res
?
«
Ta
misel
ji
sedaj
ni
dala
miru
...
Barba
ji
je
pa
še
dalje
pravila
,
kaj
vse
govore
ljudje
,
in
tako
je
bolj
in
bolj
spoznavala
nedopustnost
med
njeno
materjo
in
onim
človekom
obstoječega
razmerja
.
Spoznanje
pa
je
bilo
zanjo
vir
novega
gorja
...
Ko
se
je
bila
tistikrat
ločila
od
Barbe
,
je
sklenila
,
poizkusiti
pri
materi
s
prošnjo
.
Prišedši
domov
,
zdrkne
pred
njo
na
kolena
—
bili
sta
sami
—
povzdigne
roki
prednjo
ter
jo
zaprosi
,
pretresljivo
ihteč
:
»
Mati
,
ljuba
mati
,
usmilite
se
me
!
..
Prosim
Vas
,
kakor
se
Bog
prosi
,
bodite
spet
drugačna
!
«
A
mati
se
je
obrnila
nejevoljno
od
nje
ter
šla
vunkaj
.
Pred
Reziko
pa
je
zazijalo
brezno
,
ki
jo
je
ločilo
poslej
od
matere
.
Vse
je
bila
izgubila
,
vse
,
in
zdaj
je
bila
v
nevarnosti
,
da
izgubi
tudi
še
spoštovanje
do
svoje
matere
.
Morala
je
strani
odtod
,
strani
od
tega
kraja
,
kjer
se
ji
je
gabilo
vse
,
vse
,
kjer
je
bila
doživela
tako
grozne
reči
,
kjer
sta
jo
obdajala
le
bridkost
in
obup
...
Prvi
sneg
je
naletaval
ter
počasi
belil
pomrzla
tla
,
ko
je
prišla
Rezika
z
neznatno
culico
v
roki
na
pošto
,
da
bi
se
odpeljala
z
doma
.
Solze
so
ji
stale
še
v
očeh
,
in
še
se
ji
je
semtertja
zaihtelo
,
znamenje
,
da
ji
ni
bilo
lehko
pri
srcu
in
da
bi
se
ne
bila
odpravila
v
svet
,
če
bi
je
ne
bile
neljube
okolnosti
prisilile
v
to
.
Od
matere
se
je
lepo
poslovila
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
se
poslovi
za
večno
od
nje
,
in
je
bridko
jokala
,
ko
ji
je
podala
desnico
.
Pa
tudi
mati
si
je
brisala
solze
.
»
Pridna
bodi
in
Boga
se
boj
!
«
ji
reče
ter
jo
poškropi
z
blagoslovljeno
vodo
.
Ni
ji
pa
prišlo
na
um
,
da
bi
ji
bila
rekla
:
»
Ostani
doma
,
saj
bo
spet
drugače
!
«
Rezika
je
bila
že
pri
vratih
,
ko
se
oglasi
Jožek
:
»
Hehe
,
glej
jo
no
,
ali
meni
pa
ne
boš
dala
roke
?
«
Rezika
mu
poda
desnico
,
dasi
jako
nerada
in
s
srčnim
gnevom
.
Pot
jo
je
peljala
mimo
cerkve
.
Prišedši
do
nje
,
si
ni
mogla
kaj
,
da
ne
bi
stopila
notri
.
Prekrižavši
se
,
zdrkne
precej
pri
vratih
na
kolena
in
začne
iskreno
moliti
.
Ozre
se
še
enkrat
po
vseh
oltarjih
ter
se
priporoči
vsem
svetnikom
in
svetnicam
,
ki
so
jim
bili
posvečeni
.
Spomini
iz
mladostnih
let
so
se
ji
začeli
zbujati
,
in
zmislila
se
je
na
to
,
kak
čuden
strah
jo
je
navdajal
tistikrat
,
ko
jo
je
bila
mati
vzela
prvikrat
s
seboj
v
cerkev
.
S
sladkobo
jo
je
navdajala
zavest
,
da
je
v
tej
hiši
božji
premolila
marsikatero
uro
v
pravi
pobožnosti
,
ter
ji
budila
upanje
,
da
je
Bog
ne
zapusti
tudi
na
tujem
ne
.
A
spomnila
se
je
tudi
tistega
hipa
,
ko
jo
je
bil
nagovoril
cerkovnik
v
cerkvi
,
in
to
spet
ji
je
zbudilo
neprijeten
čut
.
»
Morda
sem
pa
le
tistikrat
tudi
jaz
kaj
zakrivila
?
«
si
je
očitala
,
in
ta
misel
je
bila
vzrok
,
da
je
nekoliko
vznemirjena
zapustila
cerkev
.
Prišedši
na
pošto
,
je
dobila
poštni
voz
že
popolnoma
zaseden
,
in
preostajalo
ji
ni
nič
drugega
,
nego
da
je
prisedla
spredaj
k
postiljonu
.
To
ji
ni
bilo
nič
po
volji
.
Ne
zaradi
tega
,
ker
bi
se
bila
strašila
mraza
,
temveč
radi
tega
,
ker
je
vedela
,
da
pri
Tržačanki
vedno
kaj
naročajo
postiljonu
in
da
se
torej
ondi
skoro
vsak
dan
ustavi
pošta
.
Nekoliko
je
upala
,
da
se
to
morda
danes
vendar
ne
zgodi
,
a
njena
želja
se
ni
izpolnila
.
Ko
je
dal
postiljon
znamenje
s
trobento
,
je
prihitela
Brigita
iz
prodajalnice
na
cesto
,
precej
za
njo
pa
se
je
prikazal
tudi
Albin
.
Izza
šipe
pa
,
ki
je
bila
vdelana
v
prodajalnična
vrata
,
se
je
prikazala
vrhu
vsega
še
Končnikova
krepka
,
voglata
postava
...
Rezika
je
zardela
in
ni
vedela
,
kam
bi
se
dela
.
Sicer
se
je
Albin
,
uzrši
jo
,
takoj
umeknil
nazaj
,
a
njiju
pogleda
sta
se
le
ujela
.
Srce
jo
je
zabolelo
,
in
iznova
ji
je
rana
zakrvavela
...
On
je
bil
vsega
,
kriv
!
..
Ko
bi
njega
ne
bilo
,
ko
bi
on
ne
bil
tako
nepošteno
ravnal
z
njo
,
ne
bi
bilo
treba
njej
odhajati
zdaj
z
doma
,
in
njena
mati
bi
se
ne
bila
izpozabila
tako
,
kakor
se
je
!
..
In
vendar
ga
ni
sovražila
!
V
duhu
se
je
poslovila
od
njega
,
v
duhu
mu
je
zaklicala
:
»
Z
Bogom
,
Albin
!
Ostani
zdrav
!
«
V
prodajalnici
pri
Tržačanki
pa
se
je
razvil
sledeči
pomenek
,
ko
je
bil
oddrdral
poštni
voz
:
»
Kam
pa
je
namenjena
Gorenjčeva
devica
?
«
vpraša
prvi
Končnik
ter
pomežikne
proti
Brigiti
.
»
V
Trst
gre
menda
!
«
pripomni
nekdo
.
»
V
Trst
?
..
Po
kaj
?
«
se
začudi
Končnik
.
»
Ali
treba
še
vprašati
?
«
se
oglasi
Brigitina
mati
.
»
Po
kaj
pa
hodijo
taka
dekleta
v
Trst
?
«
»
Služit
seveda
!
«
jo
prestriže
Končnik
.
»
Eh
,
poznam
vam
jaz
Trst
!
..
Dokler
sem
bil
še
tako
malo
mlajši
in
še
bolj
razposajen
,
sem
jo
večkrat
mahnil
tjakaj
.
«
»
Škoda
za
to
dekletce
,
če
zabrede
!
«
pripomni
resno
postaren
možiček
.
»
Mlada
je
,
neizkušena
in
nevedna
.
«
»
Oh
,
neizkušena
in
nevedna
pa
že
!
«
ugovarja
Brigitina
mati
.
»
Ali
se
ni
mar
doma
pri
materi
zadosti
naučila
?
«
»
Če
je
taka
,
kakor
je
njena
mati
,
se
že
ne
bo
držala
dolgo
!
«
dostavi
Končnik
.
»
Ej
,
mater
jaz
poznam
dobro
!
Vem
,
kaka
je
bila
že
kot
dekle
,
in
vem
,
kaka
je
zdaj
!
«
»
To
ve
ves
svet
!
«
nadaljuje
Brigitina
mati
.
»
In
saj
veste
,
kaj
pravi
pregovor
:
Jabolko
ne
pade
daleč
od
jablane
,
in
lesnika
še
ni
nikdar
rodila
jabolk
.
«
»
Že
prej
jablana
lesnike
!
«
poseže
vmes
nekdo
,
ki
je
dozdaj
molčal
.
»
Ali
ni
mar
taka
?
«
»
Po
starših
se
vržejo
otroci
,
po
starših
!
«
modruje
Končnik
.
»
To
je
že
tako
.
«
»
Nič
ni
tako
!
..
Ta
je
bosa
!
«
izpregovori
kmet
srednjih
let
.
»
Starši
so
lehko
dobri
,
otroci
pa
slabi
in
narobe
!
Kaj
bi
trdili
tisto
?
Vraga
,
mene
poglejte
!
Moj
oče
in
moja
mati
sta
bila
kakor
nalašč
drug
za
drugega
.
Oba
sta
ga
rada
cucljala
,
Bog
jima
ne
štej
tega
v
greh
!
..
Ko
bi
bila
živela
še
nekaj
časa
,
bi
bili
šli
mi
otroci
lehko
beračit
po
svetu
.
Pa
nas
poglejte
zdaj
!
Moja
sestra
je
pridna
,
moj
brat
je
študiran
in
velik
gospod
,
in
jaz
tudi
nisem
pijanec
!
«
»
I
čakaj
,
morda
pa
še
boš
!
..
Saj
ni
še
vseh
dni
konec
!
«
»
Nič
ne
bo
,
nič
!
«
pojasnuje
drugi
.
»
Preveč
skop
je
!
..
Morda
,
če
bi
kdo
drug
plačeval
zanj
.
«
Glasen
smeh
se
je
združil
s
temi
opazkami
.
Oni
pa
,
na
katerega
račun
se
je
glasil
ta
smeh
,
odvrne
nekoliko
užaljen
:
„
Le
govorite
vi
,
kar
hočete
,
jaz
trdim
pa
svojo
!
«
In
kakor
bi
ga
hotel
potolažiti
,
pripomni
njegov
sosed
:
»
Kar
je
res
,
je
pa
res
!
..
Po
obrazu
si
podoben
svojemu
očetu
tako
,
kakor
le
malokdaj
kak
sin
,
po
svojih
lastnostih
pa
čisto
nič
;
zakaj
jaz
sem
poznal
tvojega
očeta
dobro
!
«
»
Pojte
,
pojte
!
«
se
oglasi
spet
Končnik
,
ki
ni
trpel
rad
,
če
se
je
kazal
kdo
drug
preveč
modrega
.
»
Zakaj
sem
pa
jaz
takov
,
kakor
je
bil
moj
