je.
Edino
moje
veselje
,
edini
moj
cilj
je
Evdora
,
za
njo
se
bojujem
,
zaradi
nje
sem
zapisal
vragu
dušo
.
Pa
preden
me
ponese
,
zlijem
svoj
žolč
na
Rufina
,
ki
je
kriv
,
da
sem
toliko
dni
zdihoval
v
krutem
hunskem
zaporu
.
Okoli
rok
nosim
še
znamenje
vrvi
,
s
katerimi
sem
bil
zvezan
.
O
,
čakaj
,
znamenje
ti
napišem
na
hrbet
,
katerega
se
ne
znebiš
tako
lahko
!
«
Helija
je
,
ki
sam
s
seboj
govoreč
čepi
za
stebrom
in
preži
kot
jastreb
v
črno
noč
na
svoj
plen
.
Vedno
meni
,
sedaj
pa
pride
Rufin
iz
poslopja
na
koncu
ulice
,
kamor
se
je
odpravil
,
da
se
z
najbogatejšim
arijaneem
Vigilijem
pogovori
,
kako
naj
se
nadalje
obnašajo
njihovi
privrženci
.
Doslej
so
se
arijanci
z
drugimi
meščani
vred
bratovsko
borili
za
dom
in
svobodo
,
sedaj
pa
je
Rufin
,
prežet
od
sovraštva
do
rimljanstva
in
katoličanstva
,
za
to
,
da
bi
se
vsi
umaknili
in
zbežali
na
bližnje
otoke
,
odkoder
,
meni
,
bi
sam
najlaže
pobegnil
in
rešil
zaklade
,
ki
si
jih
je
nagrmadil
s
svojo
prebrisanostjo
na
račun
arijanstva
.
Ljubezen
do
bogastva
in
denarja
ga
je
storila
sposobnega
za
vsak
zločin
.
Mesec
se
prikaže
tihotapsko
izza
gorà
in
obsije
z
bledim
mrtvaškirn
žarom
velikansko
mesto
.
»
Prekleta
luna
,
«
kolne
zopet
Helija
,
»
a
naj
bo
,
tem
bolj
gotovo
bo
predrla
puščica
sovražniku
srce
.
Čakaj
,
zaradi
tvojih
prenapetih
misli
sem
toliko
prestal
.
Ha
,
kako
strašna
je
bila
lakota
.
Ti
si
si
polnil
želodec
z
dragocenimi
jedmi
,
meni
je
še
konjskega
mesa
manjkalo
;
ti
si
pil
sladko
vince
,
jaz
sem
zdihoval
ob
kupici
gorke
mlakuže
!
Tisoče
imeti
shranjene
na
gradeškem
otoku
in
vendarle
stradati
,
to
je
bila
peklenska
muka
.
A
prekanil
sem
Hune
,
z
zobmi
sem
raztrgal
vez
,
njihov
bojni
klic
mi
je
pomagal
,
popihal
sem
jo
v
temno
noč
.
Sreča
,
da
sem
kraj
dobro
poznal
,
da
sem
brž
za
hrbtom
hunskih
čet
dospel
do
brega
;
sreča
,
da
mi
čolna
niso
staknili
in
sem
takoj
naletel
na
rimsko
ladjo
,
ki
je
brodarila
ob
bregu
kot
opazovalna
straža
.
Velikodušni
Rimljani
so
sprejeli
ubogega
Helija
,
ki
se
je
na
morju
veslaje
tako
zakasnil
,
da
je
zaradi
teme
izgubil
smer
.
In
če
so
zapazili
pri
legiji
,
da
me
dalj
časa
ni
bilo
,
no
,
izgovorov
ne
manjka
.
V
stiski
se
gotovo
za
posameznega
človeka
ne
brigajo
toliko
.
Vrh
tega
,
imenitnemu
,
poštenemu
trgovcu
...
A
čuj
,
vrata
cvrkajo
!
«
Res
,
vrata
se
odpro
.
Mesec
posveti
Rufinov
suhi
,
bledi
obraz
;
srčno
se
poslovi
od
Vigilija
,
ki
ga
je
spremil
do
vrat
.
»
Sam
gre
,
brez
spremstva
,
«
šepeta
Helija
,
»
to
je
dobro
.
Vstopil
je
pod
stebrišče
,
prav
,
kako
počasi
koraka
.
Čuden
sanjar
!
«
In
tiho
kot
mačka
se
plazi
Helija
od
stebra
do
stebra
za
Rufinom
.
Vzpne
se
,
oči
se
mu
posvetijo
kot
oči
krvožejne
hijene
,
vzame
lok
,
pomeri
,
puščica
švigne
žvižgaje
s
strune
.
Rufin
strašno
vzklikne
,
visoko
poskoči
,
se
zasuka
ter
smrtno
zadet
v
hrbet
strmoglavi
na
tla
.
»
Mojstrski
strel
!
«
se
krohota
Helija
in
priskoči
blizu
.
Rufin
ga
pogleda
.
»
Prekleti
pes
!
«
mrmra
,
škripaje
z
zobmi
.
»
Kaj
?!
«
se
norčuje
Helija
—
njegov
spačeni
obraz
je
bolj
podoben
peklenski
spaki
nego
človeku
.
»
Kaj
,
manjka
še
kaj
?
Hahaha
,
kdor
se
očitno
s
svetom
bori
—
nadaljuje
,
rogaje
se
—
no
,
ni
treba
,
da
vse
povem
,
naučil
sem
se
tega
pri
tvojih
nogah
,
mojstrski
učitelj
!
«
»
Milost
,
Helija
!
«
»
Da
,
da
,
milost
,
takoj
!...
«
in
potegne
nož
izza
pasa
in
mu
ga
zasadi
v
prsa
,
nakar
ga
hladnokrvno
obriše
ob
togo
umorjenega
ter
ga
vtakne
v
nožnico
.
Toda
zdajci
se
strese
,
od
strani
začuje
nagel
korak
več
mož
.
»
O
,
bog
,
zgubljen
sem
!
«
vzklikne
prepaden
Helija
ter
odskoči
za
steber
.
»
Obhodna
straža
gre
,
gorje
,
če
me
zaloti
.
«
V
bližini
se
vzdigne
novo
vpitje
.
»
Huni
,
Huni
,
napad
,
vsestranski
napad
!
«
odmeva
iz
daljave
.
Straža
postoji
,
neodločeno
pogleduje
okoli
sebe
,
končno
steče
tja
,
odkoder
se
čuje
vpitje
.
Helija
se
oddahne
.
»
O
preljubeznivi
moji
Huni
,
prav
o
pravem
času
ste
napadli
!
«
pravi
.
Od
nasprotne
ulice
se
sliši
,
kako
hiti
vojni
oddelek
z
naskočnim
korakom
.
Helija
teče
po
stebrišču
,
plane
v
neko
ulico
,
a
naglo
se
vrne
oddelku
naproti
:
»
Junaki
,
na
zahod
,
na
zahod
!
«
kriči
na
vse
grlo
in
z
njimi
vred
dere
naprej
,
mrtveca
pa
pusti
mirno
spati
,
dokler
ga
tromba
ob
sodbi
ne
zbudi
na
odgovor
,
da
je
izdal
domovino
.
Na
vzhodu
žari
jutranja
zarja
,
luna
čimbolj
bledi
,
zvezde
že
umirajo
,
le
danica
se
brani
smrti
ter
zvesto
spremlja
pešajoči
mesec
.
Mestu
preti
zopet
nov
naskok
.
Vidi
se
,
da
bo
bolj
splošen
,
kajti
ne
divje
kot
navadno
,
marveč
počasi
kot
dobro
urejena
vojska
se
pomikajo
sovražni
oddelki
proti
mestu
.
Na
zahod
in
na
vzhod
se
obrne
glavna
moč
.
Vse
,
kar
more
,
hiti
na
obzidje
.
Ves
Oglej
je
razpostavljen
ob
zidovju
,
vsi
pripomočki
za
hrabro
obrambo
so
pripravljeni
.
Skoro
mirno
gledajo
Oglejčani
na
bližajočo
se
četo
.
Na
Menapijevo
povelje
se
odpravi
Marij
na
vzhodno
stran
,
kjer
se
bojuje
celo
dopoldne
,
dokler
popolnoma
ne
odbije
naskoka
Gotov
in
raznih
drugih
čet
.
Preklinjevaje
se
umaknejo
knezi
Valamir
,
Teodomir
in
Videmir
ter
ne
pustijo
za
seboj
drugega
kot
strašno
poklane
mrtvece
in
zdihujoče
ranjence
.
Besnost
je
grozno
divjala
med
obema
nasprotnikoma
.
Le
malo
kasneje
kot
na
vzhod
prihrume
na
zahod
Skiti
,
Sarmati
in
Huni
na
svojih
konjih
,
pehota
pa
stopa
polagoma
za
njimi
.
Silen
boj
se
prične
okoli
obzidja
in
prekopov
.
Menapij
opazuje
oprt
na
svoj
meč
sovražni
način
bojevanja
.
Ko
začno
Huni
še
predrzno
naskakovati
obzidje
samo
,
razpostavi
poveljnik
tik
mestnih
vrat
močan
oddelek
konjikov
.
Se
s
hujšo
besnostjo
navale
Huni
vnovič
na
mesto
,
kot
spake
lezejo
v
prekop
,
kot
mačke
praskajo
,
plezajo
čez
nasip
ne
meneč
se
za
to
,
da
hrešči
iz
kamnometov
kot
toča
gosto
kamenje
.
»
Ha
,
«
kriči
Menapij
,
ko
vidi
to
predrznost
,
»
zdaj
je
čas
,
da
udarimo
nad
te
divje
,
stekle
zveri
.
«
Zasede
konja
,
vzdigne
meč
.
»
Za
menoj
!
«
vzklikne
ter
jo
vdere
iz
mesta
;
rožljaje
udari
za
njim
truma
jezdecev
.
.
Novo
mesarsko
klanje
se
prične
.
Sredi
gneče
se
giblje
visoka
postava
sarmatskega
kneza
Barsanela
,
ki
navdušuje
svoje
Sarmate
in
Skite
,
a
zaman
.
Umikajo
se
mu
,
kajti
dolgi
,
dvorezni
rimski
meči
nimajo
usmiljenja
,
na
vsak
mah
pade
junak
in
kar
ne
more
čez
prekop
nazaj
,
poteptajo
rimska
konjska
kopita
.
Rimska
konjenica
je
sovražniku
vedno
za
petami
.
»
Da
bi
te
bes
!
«
kriči
Barsanel
,
ko
vidi
pogin
toliko
svojih
ljudi
.
Stisne
s
koleni
konja
in
jo
udere
v
gnečo
.
Vso
pozornost
obrne
na
Menapija
,
ki
med
prvimi
visoko
vihti
meč
.
Barsanel
ga
zalezuje
od
strani
.
Zdajci
stojita
drug
pred
drugim
,
kratek
pogled
in
v
svesti
sta
si
junaka
enakega
poguma
.
Kot
bi
trenil
preneha
za
trenutek
boj
krog
njiju
,
obe
vojski
strmè
pazita
,
kaj
bosta
počela
poveljnika
.
Kot
blisk
se
zakadi
Menapij
na
kneza
,
vzdigne
meč
,
strašen
udarec
sledi
,
a
knez
se
ogne
in
ostrina
se
zasadi
konju
v
tilnik
.
Konj
se
vzpne
,
Barsanel
strmoglavi
z
njega
.
»
Ha
,
brezverni
Hun
,
čakaj
!
«
in
vnovič
zablisne
Menapijev
meč
,
da
se
zasadi
knezu
v
hrbet
,
a
obenem
prifrči
puščica
,
zadene
junaka
Menapija
in
obtiči
tresljaje
se
v
njegovih
prsih
.
»
Moj
Bog
,
«
vzklikne
Menapij
,
»
zadet
sem
,
na
pomoč
!
«
V
tem
trenutku
se
zopet
začne
klanje
okoli
padlih
poveljnikov
,
a
slabo
oboroženo
hunstvo
se
ne
more
ustavljati
rimski
sili
.
Ko
poberejo
ranjenega
kneza
,
obrnejo
konje
in
jo
popihajo
nazaj
.
»
Oh
,
Oglej
moj
!
«
vzdihuje
Menapij
v
naročju
vojaka
,
ki
ga
je
bil
prestregel
,
da
ni
padel
s
konja
.
»
Nesite
me
domov
,
moje
umirajoče
oko
bi
še
rado
videlo
moje
ljube
,
mojo
ljubljeno
družino
!
«
Rahlo
ga
nese
na
konju
vojak
.
Žalostno
jezdi
oddelek
in
objokuje
izvrstnega
vojskovodjo
,
žalostno
sprejme
ostalo
vojaštvo
za
obzidjem
skrbnega
poveljnika
.
Menapij
omedli
.
Ustavijo
se
ter
polože
ranjenca
na
kolena
nekemu
dostojanstveniku
.
Ta
trenutek
prijaše
po
ulici
Marij
,
spremljan
od
odličnih
vojščakov
.
Radost
mu
šviga
iz
oči
,
osebno
hoče
svojemu
poveljniku
naznaniti
,
kako
srečno
je
odbil
veliki
naval
na
vzhodu
.
Ko
vidi
žalostne
obraze
pozdravljajočih
ga
vojakov
,
mu
skrči
težka
slutnja
srce
.
Konja
spodbode
in
se
ustavi
ob
velikem
kolobarju
oboroženeev
.
»
Kaj
pa
je
?
«
vpraša
Marij
v
neznanskem
strahu
.
Na
obe
strani
odstopijo
vojaki
in
mu
pustijo
svoboden
dohod
.
Kot
bi
trenil
skoči
s
konja
.
Orožje
zarožlja
na
njem
.
»
Maria
purissima
!
«
vzklikne
prepaden
,
ko
zagleda
smrtno
bledi
Menapijev
obraz
.
»
Za
Boga
,
kdo
je
to
storil
?
Gaj
Menapij
,
oče
mili
,
slavni
junak
...
«
Menapij
spregleda
,
trpek
smehljaj
mu
zaigra
okoli
ustnic
in
mu
proži
onemoglo
,
s
krvjo
oblito
desnico
.
»
Menapij
,
Menapij
,
kdo
je
to
storil
?
«
»
Tu
,
tu
!
«
zdihne
iz
globine
kazaje
na
puščico
,
ki
še
vedno
tiči
v
njegovem
telesu
.
Marij
jo
prime
,
da
bi
jo
izdrl
,
a
od
neznane
bolečine
tresoč
se
,
ga
zgrabi
poveljnik
za
roko
.
»
Ne
,
ne
,
ljubi
Marij
,
pusti
bodalo
!
Če
ga
potegneš
iz
rane
,
mi
hipoma
uide
življenje
.
Oj
,
le
toliko
bi
še
rad
živel
,
da
vidim
svoje
drage
,
da
jih
še
enkrat
pritisnem
na
svoje
ranjeno
srce
.
Marij
,
pošlji
po
Evdoro
in
soprogo
ter
prijateljico
Digno
.
Domov
me
ne
morete
nesti
.
Pošlji
tudi
po
duhovno
pomoč
!
«
»
Smo
storili
,
poveljnik
,
«
odgovori
navzoči
dostojanstvenik
,
»
vsak
trenutek
morajo
biti
tu
.
«
»
Ah
,
Marij
,
kakšna
smrt
,
«
dè
Menapij
,
»
ni
mi
po
volji
puščica
,
rad
bi
končal
svoj
tek
pod
ostrino
meča
.
A
čuj
,
glej
,
ne
hiti
li
tam
moja
družina
?
«
Res
,
vsa
iz
sebe
leti
naprej
Evdora
,
široka
obleka
vihra
okoli
nje
,
za
njo
hitita
Honorija
in
Digna
.
Evdora
se
zgrudi
na
kolena
k
očetu
in
mu
poljublja
roko
.
Honorija
prestrašena
,
prepadena
obstoji
,
povzdigne
obe
roki
proti
nebu
,
strmo
gleda
v
sinjo
višino
,
niti
besedica
ji
ne
uide
.
Okamenela
se
zdi
,
kajti
obraz
je
smrtnobled
,
debele
potne
kaplje
ji
porose
čelo
:
upodobljena
neizmerna
bolest
.
Ni
je
hladilne
solze
v
suhem
očesu
.
Tudi
Digna
,
enako
bleda
,
sklene
križem
roki
in
nemo
zre
v
tla
:
podoba
osuplosti
in
strahu
.
»
O
Evdora
,
Honorija
,
Digna
,
stopite
bliže
!
«
prične
junak
z
onemoglim
glasom
.
»
Marij
,
položi
mi
roko
pod
glavo
.
Tako
!
Sedaj
je
laže
.
Junaki
,
zvesti
bojni
tovariši
,
odstopite
malo
.
Tako
!
«
Duhovnik
pristopi
in
opravlja
sam
z
njim
.
Silna
množica
žalujočih
se
je
zbrala
okoli
umirajočega
junaka
.
»
Evo
,
kako
sonce
lepo
sije
,
a
kako
je
mrzlo
,
nič
ne
greje
.
Nagnilo
se
je
proti
večeru
.
Tovariši
,
bojeval
sem
se
,
delal
sem
,
kar
je
bilo
mogoče
;
tek
sem
dokončal
,
dolžnost
sem
spolnil
.
Bratje
,
ko
umrem
,
naj
vam
načeljuje
Marij
.
Ne
vdaj
te
se
sovražniku
po
nobeni
ceni
.
Boj
do
smrti
!
«
»
Boj
do
smrti
!
«
kličejo
tovariši
.
»
Marij
,
«
nadaljuje
čez
nekaj
trenutkov
s
težkim
dihom
,
»
Marij
,
glej
Evdoro
.
Želim
,
da
se
takoj
po
moji
smrti
poročita
.
Naglo
pokličite
priče
in
duhovna
ter
napravite
veljavno
pismo
.
To
bo
za
vsak
primer
prav
.
Mi
obljubita
?
«
»
Da
,
da
!
«
vzklikneta
ihtè
oba
.
»
Prav
,
pomirjen
sem
,
kajti
«
—
šepeta
,
Marij
ga
komaj
ume
—
»
zvezda
se
Ogleju
utrinja
.
Se
bo
še
kdaj
vžgala
v
prejšnjo
svetlobo
?
O
čudovito
mesto
,
kako
me
peče
,
kako
me
boli
tvoja
usoda
...
«
Obmolkne
.
Vedno
težje
diha
.
Usta
se
mu
pregibljejo
,
rad
bi
še
nekaj
povedal
.
Sonce
je
zašlo
.
Grobna
tišina
vlada
,
moti
jo
le
ihtenje
okoli
stoječih
.
Nema
žalost
četverice
boli
in
zbada
v
srce
.
Junak
odpre
oči
.
Usta
so
mu
postala
že
modra
.
»
Oh
Honorija
,
«
vzdihne
,
»
daj
mi
roko
.
Vedno
si
bila
zvesta
.
Evdora
,
hčerka
,
ti
mi
najbolj
težiš
srce
.
A
kaj
,
tudi
nad
teboj
čuje
bistro
oko
onega
,
ki
ohranjuje
življenje
revnemu
črviču
.
«
»
Pretresljivo
!
«
vzklikne
z
neznansko
bolestnim
vzklikom
trepetajoča
soproga
.
»
O
tiho
,
tiho
!
A
ne
,
jokaj
se
,
jokaj
,
ljuba
soproga
;
le
jokaj
,
solze
bodo
odvalile
kamen
od
tvojega
srca
.
«
»
Ljubljeni
moji
,
«
nadaljuje
junak
počasi
,
»
da
,
da
,
le
jokajte
,
solze
olajšajo
srce
.
Jaz
sem
miren
,
da
bi
kaj
na
vesti
imel
,
se
ne
spominjam
.
Kako
je
že
rekel
Sekund
,
da
pravi
veliki
apostol
?
Bonum
certamen
certavi
,
cursum
consumavi
,
da
,
dobro
sem
se
bojeval
,
svoj
tek
sem
dokončal
,
a
kje
je
venec
plačila
?
O
vidim
ga
,
svetli
se
mi
na
nebu
.
Gospod
,
«
kliče
z
močnejšim
glasom
,
»
dolžnost
sem
spolnil
,
vendar
iz
globočine
vpijem
k
tebi
,
o
Gospod
,
Gospod
sliši
moj
glas
!
Naj
čujejo
tvoja
ušesa
glas
moje
prošnje
...
ah
,
blizu
je
angel
smrti
.
Marij
,
tu
je
,
tu
;
no
sedaj
,
sedaj
potegni
puščico
.
Se
bojiš
...
čemu
?
Tu
je
!
«
reče
ter
izpuli
s
krepko
roko
strelico
iz
prsi
.
»
Marij
,
Evdora
,
Honorija
,
Digna
,
objemite
me
!
Tako
,
pulchrum
et
decorum
est
pro
patria
mori
—
lepo
in
častno
je
umreti
za
domovino
!
—
Da
se
zopet
vidimo
—
—
v
večnosti
!
Z
Bogom
!
«
Nežen
smehljaj
zaigra
okoli
ustnic
silnega
bojevnika
,
oči
se
zapro
,
mrzel
pot
stopi
na
čelo
,
strese
se
in
poveljnika
desete
rimske
provincije
,
hrabrega
branitelja
oglejskega
mesta
—
ni
več
.
Njegova
duša
je
odšla
proti
raju
.
»
Z
Bogom
,
z
Bogom
!
«
kliče
Honorija
,
potok
solz
ji
zalije
obraz
;
spusti
se
v
naročje
Evdori
,
Evdora
in
Marij
se
objameta
.
Digna
se
jih
oklene
.
Niti
eno
oko
ni
suho
.
»
Menapij
,
«
se
prva
oglasi
Honorija
,
»
ti
si
rekel
,
da
se
zopet
vidimo
v
večnosti
.
Zagotavljam
ti
,
v
kratkem
te
srečam
v
večnem
raju
!
Junaki
,
k
vam
se
obračam
,
posnemajte
vzvišenega
mrtveca
!
«
Meči
zažvenketajo
,
meči
zahrešče
,
oklepje
zarožlja
.
To
je
odgovor
Honoriji
.
Naslednji
dan
sprejme
Nekropolis
mirnega
vojščaka
v
svoje
tiho
krilo
.
Dolgi
glasovi
daleč
donečih
tromb
so
mu
zadnja
zora
.
Svetli
,
bledi
mesec
pa
obseva
vsak
večer
črno
,
bledo
gospo
,
ki
joče
in
moli
na
grobu
svojega
gospoda
.
V
hunskem
taboru
je
posvet
.
V
kraljevem
šotoru
so
zbrani
vsi
knezi
.
Po
dostojanstvu
so
razvrščeni
.
Dolgo
,
dolgo
čakajo
,
a
kralja
še
ni
,
saj
se
dosti
ne
briga
za
kneževske
sužnje
.
»
To
je
nezaslišano
,
kako
nas
muči
,
«
šepeta
Valamir
Teodomiru
,
bratu
.
»
Pri
vsaki
priložnosti
kaže
,
da
je
on
gospodar
.
Ha
,
čudno
,
da
smo
tako
navezani
na
tega
krvoloka
!
«
»
Tiho
,
tiho
,
«
odvrne
Teodomir
,
»
Atila
ne
razume
šale
,
nobena
lava
ni
tako
visoka
,
da
bi
je
ne
dosegla
njegova
roka
.
«
»
A
kaj
,
čas
maščevanja
že
pride
,
«
se
tolaži
Valamir
.
»
Ta
silovitež
ne
konča
dobro
.
Zdaj
se
gotovo
nikjer
drugje
ne
mudi
,
kot
pri
svojih
mehkužnih
ženskah
.
Zaradi
Ildike
mora
čakati
toliko
knezov
,
na
katerih
migljaj
pazijo
tisoči
hrabrih
vojakov
.
«
Nevolja
raste
med
navzočimi
.
»
Mrtev
je
postal
,
mehkužen
,
v
boj
se
niti
ne
prikaže
.
Medtem
ko
se
mi
bijemo
,
se
zabava
s
svojo
ženo
,
pestuje
svojega
Irnaka
in
meni
,
da
bodo
pesti
njegovih
zaveznikov
že
pribojevale
kraljestvo
,
kjer
bo
njegov
ljubljenec
kraljeval
,
«
se
krega
Barsanel
.
»
Glej
,
Gontarel
,
vidiš
rane
,
ki
sem
jih
dobil
pri
zadnjem
naskoku
?
Mi
se
bijemo
,
tolčemo
,
stradamo
,
on
pa
se
valja
v
razkošju
,
ta
...
«
»
Barsanel
,
«
tolaži
Gontarel
,
»
pri
bogovih
,
vsaj
molči
,
če
ti
je
koža
draga
!
«
»
Kaj
?
Dolgo
ne
bo
trpelo
.
Stvar
se
mora
odločiti
!
«
se
jezi
Barsanel
.
Zastor
se
dvigne
.
Ati1a
vstopi
.
Plamen
mu
šviga
iz
oči
,
zakrivljeni
meč
,
katerega
je
baje
iz
samih
nebes
dobil
,
se
mu
sveti
ob
strani
.
Orožje
navzočih
po
malem
žvenketa
,
naznanjujoč
nevoljo
.
Atila
ne
črhne
besedice
.
Polagoma
grek
sedežu
,
se
usede
in
gleda
grozeče
okoli
sebe
,
misleč
,
da
jih
bo
pokoril
strahoviti
pogled
.
Dobro
sluti
,
da
se
bliža
vihar
,
res
,
v
zboru
nastane
grobna
tišina
.
Nihče
ne
spregovori
.
»
Knezi
,
«
prične
Atila
naposled
,
»
dozdeva
se
mi
,
da
se
ruši
prijateljstvo
med
nami
.
«
Knezi
molče
.
»
Skoro
le
sovražne
poglede
vidim.
Vedite
,
če
bi
prišli
do
razpora
,
Atila
ima
meč
,
ki
se
ne
skrha
nikdar
!
Gorje
mu
,
kdor
me
prisili
,
da
ga
izderem
.
«
S
pobešenimi
očmi
sedè
knezi
.
Ustna
se
grizejo
.
»
Kralj
...
«
se
drzne
Valamir
.
»
Svobodno
,
Valamir
,
govori
!
Atila
te
posluša
!
«
dè
kralj
ostro
.
»
Mogočni
,
silni
kralj
,
«
nadaljuje
pogumno
Valamir
,
»
naj
s
ozre
tvoje
oko
na
uboge
narode
,
ki
se
klatijo
že
tretji
mesec
okoli
Ogleja
brez
kakršnega
koli
uspeha
.
Oglejčani
se
bore
kot
divji
levi
in
imajo
še
mnogo
živeža
.
Mi
pa
stradamo
,
naše
žene
in
otroci
so
postali
medli
;
vojaki
silno
,
silno
tožijo
in
žugajo
,
da
na
lastni
nagib
zapuste
svoje
kneze
in
udarijo
na
jug
,
naj
bo
potem
karkoli
hoče
.
Kralj
,
ozri
se
okrog
!
Vidiš
,
kako
je
vse
snedeno
,
oglodali
smo
deželo
do
kosti
.
Če
Oglej
ni
v
kratkem
naš
,
ne
vem
,
kaj
bo
.
Kralj
,
govoril
sem
v
imenu
ostalih
.
«
»
Torej
,
kaj
naj
storim
?
Kaj
svetuješ
?
Junaki
,
tam
je
mesto
vzemite
si
ga
!
«
»
Kralj
,
«
nadaljuje
Valamir
,
»
načeluj
ti
skupni
vojski
,
tvoj
silni
duh
prešine
vse
vojaštvo
.
Splošen
,
trojen
naskok
naj
se
ukaže
.
In
če
se
ta
ne
posreči
,
dobro
,
pustimo
to
gnezdo
,
udarimo
naprej
ali
nazaj
!
Tu
ni
moč
več
ostati
!
«
Atila
se
nasmehne
:
»
Sam
se
prepričam
o
stanju
vojske
,
«
pravi
,
»
a
spremstvo
naj
bo
močno
,
zanesljivo
,
sijajno
!
«
Naglo
se
vzdigne
kralj
.
V
kratkem
so
priprave
na
bojni
ogled
dovršene
.
Konje
zasedejo
in
zdirjajo
čez
polje
kot
spake
.
Kralj
postane
:
»
Ha
,
še
je
Oglej
ponosen
,
a
čakaj
,
občutil
boš
še
šibo
božjo
!
Za
tisoče
in
tisoče
mojih
ljudi
,
ki
sedaj
gnijo
v
tvojih
okopih
,
boš
točil
še
krvave
solze
!
«
»
Naprej
!
«
zagrmi
kralj
in
naprej
dirja
četa
na
vzhod
.
Mrmraje
sprejmejo
Gotje
kralja
,
orožje
zaropota
...
»
Nevoljnost
je
velika
,
«
si
misli
Atila
,
»
nekaj
se
mora
izvršiti
.
Približajo
se
za
streljaj
mestu
.
Žalosten
pogled
.
Le
krvi
vajeno
oko
ga
prenese
.
Zidovje
je
že
tu
pa
tam
razpokano
,
silni
stenolomi
so
mu
vsekali
rane
.
Izpod
konjskih
kopit
se
vzdiguje
prah
,
a
v
prahu
leže
osmojena
trupla
z
razbitimi
črepinjami
,
polomljeni
rokami
in
nogami
ter
s
prebodenimi
rebri
.
Tu
leži
črni
Hun
,
roke
,
krčevito
objemajo
padlega
Rimljana
,
nohti
so
zabodeni
v
meso
zobje
vtisnjeni
v
obraz
.
V
smrtnem
boju
sta
se
sovražnika
praskala
in
klala
kot
divje
zverine
.
Tam
konj
,
okoli
njega
mnogo
pobitih
ljudi
;
morda
še
na
pol
živim
je
razbil
v
smrtnem
boju
s
kopito
črepinje
.
Vse
leži
križem
,
razparano
oklepje
,
razbite
čelade
polomljena
kopja
,
razklani
meči
in
druga
bojna
ropotija
.
In
v
okopih
?
Nadiža
,
ki
je
tekla
krog
mesta
,
je
postala
mlakuža
in
iz
mlakuže
molè
roke
,
strohnele
roke
,
razpadajoča
telesa
,
ki
razširjajo
neznosen
smrad
.
Kralj
se
ne
zmeni
za
to
in
tudi
knezov
ne
ganejo
te
slike
.
Dalje
jahajo
na
zahod
in
Atila
bistro
ogleduje
trdnjavo
,
išče
kraj
,
kamor
bi
zagnal
glavno
silo
.
Mimogrede
krene
v
tabor
posameznih
krdel
,
pa
na
zarjavelih
obrazih
ne
vidi
več
onega
ognja
,
ki
je
navduševal
k
divji
besnosti
te
severne
narode
.
Nevolja
mu
raste
,
sam
pri
sebi
sklene
porabiti
vso
moč
,
da
mu
pade
pri
prvem
naskoku
Oglej
v
last
.
Dobro
ve
,
da
se
drugače
vsa
njegova
bojna
sila
razkropi
,
da
bi
delal
vsak
po
svoji
glavi
in
bi
moral
končno
potegniti
meč
proti
lastnim
ljudem
.
Treba
bi
bilo
vzbuditi
vse
k
prejšnji
čilosti
.
Kako
?
Meč
sicer
ima
,
o
katerem
narodi
še
verujejo
,
da
je
padel
iz
nebes
,
a
ta
vera
zadnje
mesece
pojema
.
Dostikrat
zadostuje
za
navdušenje
ena
sama
beseda
,
toda
tako
navduševalno
besedo
je
težko
najti
.
S
pobešenimi
glavami
slede
knezi
in
drugi
dostojanstveniki
;
mogočno
zidovje
jih
plaši
in
zavedajo
se
,
da
so
se
jim
bojni
oddelki
močno
skrčili
.
Dospejo
na
zahodno
stran
,
kjer
se
spomni
kralj
izdajalca
,
ki
je
izginil
iz
tabora
,
kot
bi
ga
požrla
zemlja
.
Skrbneje
opazuje
zidovje
in
res
zapazi
,
da
je
utrdba
na
skrajnem
koncu
slabša
,
da
bi
tam
stenolomi
delali
z
uspehom
.
Če
se
napravi
v
zid
predor
,
potemjo
uderejo
Huni
skoz
predrtje
in
četudi
padejo
prve
stotine
,
čez
njihova
trupla
bodo
lomastili
drugi
.
Konec
obzidja
se
vzdiguje
visok
stolp
.
Star
je
.
Z
njegovega
vrha
se
sveti
vsak
večer
močan
ogenj
daleč
tja
po
morju
,
naznanjajoč
mornarju
v
temni
noči
,
da
sta
breg
in
mesto
blizu
.
Na
stolpu
gnezdijo
štorklje
;
že
imajo
mladiče
.
Ob
stolpu
,
na
predstrešju
stoji
prav
zdaj
štorklja
.
Nekako
otožno
gleda
od
tam
doli
čez
mesto
.
Na
eni
nogi
stoji
,
drugo
je
skrčila
pod
perut
.
Ko
ugleda
kralja
in
njegove
naglo
vzleti
,
kroži
okrog
stolpa
otožno
kričeč
,
kot
bi
klicala
na
pomoč
.
Nepremično
gleda
kralj
ptico
,
a
tudi
spremstvo
jo
opazuje
.
Atila
nekaj
tuhta
.
Zopet
se
starka
usede
in
obrne
svoj
dolgi
kljun
žugaje
proti
Hunom
.
Zdajci
zopet
zleti
,
se
zgubi
za
trenutek
v
stolp
,
a
naglo
zopet
izgine
iz
votline
in
kroži
v
zraku
prav
nad
kraljem
.
Toda
ni
sama
,
v
dolgem
kljunu
nese
ptiča
—
mladiča
,
ki
vrešči
.
Kroži
in
kroži
in
nazadnje
šine
kot
blisk
po
zraku
proti
belim
Julijskim
planinam
.
Kralj
strmè
gleda
,
zdajci
mu
zažare
oči
in
z
mečem
kazaje
za
ptico
reče
s
slovesnim
poudarkom
:
»
Knezi
,
junaki
,
bogovi
govorè
!
Vidite
let
?
Razumete
znamenje
bogov
?
Raztolmačim
vam
ga
.
Evo
,
štorklja
z
mladičem
zapušča
gnezdo
dobro
vedè
,
da
se
tam
,
kjer
stoji
njeno
gnezdo
,
podere
zid
,
da
se
od
tam
naprej
širi
propad
Ogleja
.
Knezi
,
povejte
narodom
:
Bogovi
govore
,
da
v
treh
dneh
Ogleja
ne
bo
več
!
«
Strmè
poslušajo
knezi
kralja
,
čudna
groza
spreleti
praznoverno
plemstvo
.
Dalj
časa
molčè
,
a
tem
močnejši
vrisk
sledi
tem
besedam
.
Kot
blisk
se
razširi
kraljevo
prerokovanje
po
taboru
:
klici
in
žvenket
orožja
vsestransko
navdušeno
pozdravljajo
samosilnika
,
kateremu
se
bere
na
obrazu
silna
zadovoljnost
.
Novo
tekanje
se
prične
v
taboru
.
Novi
stenolomi
se
napravljajo
,
dračje
in
fratje
vežejo
v
snopovje
,
tešejo
lestvice
in
brusi
se
orožje
.
Kralj
je
odslej
povsod
,
povsod
vzpodbuja
in
navdušuje
,
kaže
na
bogati
plen
,
velike
žitnice
.
Velik
ropot
odmeva
po
okolici
in
sega
do
Ogleja
.
Oglej
je
osirotel
.
Ni
več
skrbnega
očeta
,
njegovo
skrbno
oko
se
je
zaprlo
za
večno
.
V
Menapijevi
hiši
se
je
mnogo
spremenilo
.
Digna
molči
,
njene
misli
se
bavijo
bolj
s
padlim
Severom
,
le
sin
Marij
,
ki
pa
ne
sme
in
ne
more
biti
vedno
doma
,
ji
razvedri
včasih
žalostnega
duha
.
Skrb
za
mesto
teži
Marijeva
pleča
,
kajti
mestni
zbor
ga
je
enoglasno
postavil
za
poveljnika
Ogleju
.
V
enem
tednu
se
je
postaral
;
brazde
na
mladeniškem
licu
kažejo
,
da
vedno
skrbi
in
da
duh
silno
dela
.
In
Honorija
?
Pretočila
je
že
potoke
solza
,
vedno
joče
po
ubitem
možu
.
Evdora
se
je
nekako
bolj
umirila
,
mladostni
duh
je
sicer
občutljiv
,
a
vtisi
niso
tako
stalni
kot
v
dozoreli
starosti
.
Vrhu
tega
jo
zelo
tolaži
ljubezen
do
Marija
,
postavnega
moža
.
»
Mati
,
kaj
pa
vedno
jokaš
;
potolaži
se
,
saj
ločitev
od
milega
očeta
ni
večna
,
zopet
se
srečamo
v
srečni
večnosti
in
tam
ne
bo
več
ločitve
!
«
tako
tolaži
Evdora
mater
na
večer
sedè
na
običajnem
,
priljubljenem
mestu
v
vrtu
.
»
Evdora
,
«
odvrne
Honorija
,
»
ko
bi
me
ne
tolažilo
to
upanje
,
bi
me
bili
že
takoj
prvi
dan
požrli
onile
adrijski
valovi
.
Žalovati
pa
smem
.
Bog
mi
tega
ne
zameri
,
saj
zato
mi
je
dal
solze
in
čuteče
srce
,
da
objokujem
soproga
,
kije
bil
vreden
mojih
in
tvojih
solz
.
Sedaj
,
o
sedaj
,
ko
ga
ni
več
,
vem
,
kaj
sva
imeli
in
kaj
sva
izgubili
.
Povsod
pogrešam
njegove
vedno
delavne
roke
.
«
»
O
,
prazna
je
hiša
,
«
zdihne
Evdora
.
»
Bojim
se
,
da
bo
v
kratkem
času
še
bolj
prazna
,
«
reče
Honorija
skoro
le
zase
.
»
Toda
Boga
moramo
hvaliti
,
da
je
podelil
tebi
gospodarja
,
meni
sina
.
Marij
je
mož
,
vreden
spoštovanja
in
ljubezni
.
Težak
kamen
se
mi
je
odvalil
od
srca
,
ko
se
je
izpolnila
z
vajino
poroko
zadnja
očetova
želja
.
Oh
,
menili
smo
,
da
bomo
obhajali
prihodnje
velikonočne
praznike
obletnico
tvojega
krsta
s
svatbo
,
a
Bog
je
sklenil
drugače
.
O
,
Evdora
,
varuj
poročno
pismo
,
morda
ga
boš
še
kdaj
rabila
.
Človek
mora
biti
v
teh
homatijah
,
teh
neprestanih
državnih
prevratih
na
vse
pripravljen
.
«
»
Mati
,
«
dè
Evdora
,
»
se
spominjaš
,
kako
sem
po
krstu
dejala
,
da
postane
moj
krstni
venec
rdeč
?
Glej
,
že
dve
rdeči
roži
je
vpletla
vanj
božja
previdnost
,
očeta
Menapij
in
Sever
sta
padla
kot
mučenika
za
vero
in
narod
.
«
»
Da
bi
le
pri
tem
ostalo
in
bi
odslej
smrtna
kosa
prizanašala
naši
hiši
!
A
zopet
slutim
nesrečo
.
Le
poglej
svojega
soproga
,
poglej
Màrija
,
kako
temen
je
njegov
obraz
!
Malo
upanja
ima
,
da
mesto
vzdrži
.
O
Bog
,
ti
mili
Oče
,
ti
nas
varuj
,
pošlji
svojega
angela
,
da
razprostre
svoje
peruti
čez
nas
,
če
že
ne
čez
me
,
saj
sem
priletna
,
pa
čez
moje
ljube
otroke
!
«
»
Glej
,
glej
,
tam
iz
gaja
prihaja
Digna
,
«
opozori
hčerka
mater
:
»
Kako
je
vedno
tiha
in
zamišljena
!
«
»
Vsa
je
Bogu
vdana
v
svoji
žalosti
,
ki
je
globoka
,
a
nežna
in
ne
divja
.
O
,
vse
štiri
nas
veže
enaka
sreča
,
a
tudi
enaka
nesreča
.
Pa
glej
,
tudi
Marij
se
približuje
.
«
»
O
,
Marij
,
ljubljeni
soprog
,
«
vzklikne
Evdora
,
»
Je
mar
zopet
nevihta
na
čelu
?
Se
zopet
zbirajo
temni
oblaki
?
Čakaj
,
čakaj
,
da
jih
razpodim
,
«
pristavi
in
ga
objame
.
»
Čarovnica
!
«
dè
smehljaje
se
Marij
.
»
O
,
da
bi
smel
v
miru
uživati
svojo
ljubezen
!
Toda
,
ah
,
moja
skrb
mora
biti
moj
meč
.
Ne
preteče
mnogo
dni
,
in
stavim
,
zopet
bomo
imeli
grozen
naval
.
Ogleduhi
in
straže
so
sporočili
,
da
je
sam
kralj
obšel
mesto
in
prevzel
vrhovno
poveljstvo
ter
da
se
delajo
strašne
priprave
v
hunskem
taboru
.
«
»
O
Marij
,
Marij
,
varuj
se
,
kolikor
mogoče
!
Če
ni
več
mogoče
držati
mesta
,
umakni
se
z
vojsko
mimo
naše
hiše
.
Čolne
imamo
v
gaju
ter
odrinemo
ponoči
lahko
brez
nevarnosti
na
otok
,
«
svetuje
Honorija
.
»
Da
,
da
,
odrinem
,
toda
ne
prvi
,
ampak
zadnji
.
Sicer
so
pa
vse
naše
dragocenosti
na
gradeškem
otoku
,
ostale
malenkosti
tu
nam
ne
bodo
delale
skrbi
.
Na
vsak
način
skrbite
v
primeru
nesreče
,
da
odrinete
po
morju
.
Zame
ne
skrbite
,
jaz
bom
že
odšel
prej
ali
poslej
.
«
Dolgo
se
še
pogovarjajo
,
dokler
ne
zagrne
tiha
noč
mesta
v
svoj
črni
objem
.
Napočil
je
usoden
dan
odločitve
.
Temno
nebo
je
prepreženo
s
sivimi
,
pogubonosnimi
oblaki
.
Morje
je
nenavadno
tiho
,
ni
ga
čuti
,
barva
mu
je
siva
.
Od
juga
se
oglasi
grom
,
spočetka
zamolklo
,
potem
pa
vedno
bolj
določno
,
vmes
se
na
skrajnem
obzorju
krvavo
bliska
.
Gorak
vetrič
prične
pihljati
,
morje
oživi
.
Valovi
krožijo
,
vrte
plešejo
,
love
drug
drugega
,
dospejo
do
brega
,
pljusknejo
ob
skalovje
,
se
odbijejo
in
hite
naproti
drugim
,
ki
valovijo
po
enaki
poti
.
Valovi
rasto
,
že
,
že
šumi
morje
,
njegov
šum
se
brati
s
tuljenjem
vetrov
.
Temnejši
in
temnejši
postajajo
oblaki
,
drug
za
drugim
hite
nad
mestom
proti
Julijskim
planinam
.
Zdi
se
,
da
stoji
vse
mesto
pod
velikim
mračnim
šotorom
.
Krvavo
se
zablisne
.
Blisk
leti
od
vzhoda
in
sledi
mu
grozovit
grom
,
da
se
zemlja
strese
.
»
Moj
Bog
!
«
zakriči
Evdora
,
poskoči
in
zbeži
materi
v
naročje
.
»
Norica
!
«
se
smehlja
Marij
,
ki
je
pravkar
stopil
iz
vrta
v
obednico
.
»
O
,
ne
boj
se
naravnih
pojavov
,
kajti
te
ima
Bog
v
rokah
,
a
boj
se
razposajene
divjosti
svobodnega
človeka
!
«
Zopet
se
zažari
nebo
,
zopet
sledi
grom
.
»
Ah
Bog
,
to
je
strašno
,
«
dè
Honorija
in
objemaje
Evdoro
gleda
skozi
okno
bojujočo
se
naravo
.
»
Oj
čuj
,
kako
zamolklo
šumi
od
juga
!
Slišiš
li
bobnenje
divjega
morja
?
Kako
hrešči
njegov
pljusk
ob
našem
obzidju
!
O
,
glej
,
kako
se
upogiba
drevje
vetru
,
glej
,
cipresa
se
mu
klanja
do
tal
,
glej
oblake
,
kako
se
podè
in
drug
drugega
lovè
v
višini
.
Narava
,
mogočna
si
,
a
kakšen
mora
biti
on
,
ki
tebe
kroti
?
«
Nov
blisk
,
nov
grom
in
zopet
vse
tiho
.
S
Kapitola
se
začuje
zateglo
doneči
glas
trombe
,
ob
katerem
se
skrči
marsikatero
srce
.
»
Na
pomoč
,
v
boj
!
«
pomeni
njegov
žalostni
jek
.
»
O
Bog
in
vsi
nebeški
prebivalci
,
«
vzklikne
Marij
,
»
ples
,
krvavi
ples
se
začne
.
Hunske
pošasti
se
ne
bojè
razsajajoče
narave
,
z
njo
se
bratijo
!
Naj
bi
jim
zagodla
popotnico
v
hladno
zemljo
!
Evdora
,
daj
mi
čelado
,
pripni
mi
oklepje
.
Tako
!
Zdaj
meč
!
«
»
Oj
meč
ti
moj
,
«
nadaljuje
,
ga
gleda
,
»
oj
meč
,
ti
mojega
očeta
zvesti
tovariš
,
dosti
krvi
si
že
okusil
,
a
še
je
boš
.
«
Tromba
še
vedno
kliče
.
»
Evdora
,
zdaj
pa
z
Bogom
!
«
dè
,
a
nehotè
se
mu
prikaže
solza
v
očesu
.
»
Marij
,
ah
Marij
,
«
kliče
Evdora
in
se
oklepa
železnega
moža
z
nerazumljivim
strahom
,
»
srce
se
mi
krči
,
jaz
te
ne
pustim
,
jaz
grem
s
teboj
!
«
»
Evdora
,
domovina
kliče
,
vojak
posluša
.
Otrok
moj
,
dosti
je
,
pusti
me
!
«
»
O
mati
,
drži
ga
,
drži
ga
,
glej
ga
,
uide
mi
,
—
o
trdosrčni
mož
!
«
Marij
se
je
otrese
,
izpuli
se
ji
iz
rok
.
Evdora
omahne
,
a
mož
priskoči
in
jo
ujame
v
naročje
.
»
Oj
žena
!...
Honorija
,
na
Evdoro
,
iti
moram
,
četudi
se
mi
trga
srce
.
Ni
drugače
!
Z
Bogom
,
Honorija
!
«
»
Z
Bogom
,
Marij
!
«
»
Z
Bogom
,
mati
!
«
se
še
obrne
proti
Digni
in
se
spusti
na
koleno
.
Mati
se
ga
oklene
,
oči
ji
žarè
,
blagoslovi
ga
,
poljubi
in
še
reče
:
»
Pojdi
,
Marij
,
maščuj
očeta
,
bodi
junak
!
«
Marij
poskoči
,
švigne
k
Evdori
,
poljubi
jo
in
ona
odpre
oči
,
nasmehne
se
prav
žalostno
in
se
poslovi
.
»
Z
Bogom
,
Marij
,
bodi
junak
!
«
Marij
se
obrne
,
otre
solzo
,
dvigne
ponosno
glavo
in
s
krepkim
korakom
odide
.
Na
njem
rožlja
orožje
,
z
enim
skokom
zasede
konja
ter
jo
ubere
s
spremstvom
,
ki
ga
je
že
čakalo
,
na
obzidje
h
krvavemu
plesu
.
Nevihta
je
razvila
medtem
vse
svoje
moči
.
Kako
šumi
,
kako
bobni
,
kako
žare
bliski
,
kako
krožijo
oblaki
in
divja
morje
!
Visoko
se
vzpenjajo
valovi
,
gore
in
brezna
napravljajo
.
Burno
je
morje
,
kot
bi
se
tudi
ono
zaklelo
proti
ubogim
Oglejčanom
,
da
bi
ga
ne
mogli
v
sili
prebroditi
.
Mar
bi
se
razlilo
čez
ravan
in
požrlo
hunske
divjake
,
ki
se
ne
menijo
zanje
in
dobro
urejeni
stopajo
proti
obzidju
,
da
uničijo
ponosno
hčer
adrijske
obale
.
Rogovi
pojo
,
konji
rezgetajo
,
s
kopiti
bijò
ob
tla
,
jezdeci
jih
komaj
krotè
.
Enakomerno
koraka
pehota
,
vrste
so
ozko
sklenjene
.
V
velikem
kolobarju
se
bližajo
čete
mestu
,
na
zahod
se
obrača
največja
sila
.
Sredi
mogočnega
oddelka
jaha
kralj
,
na
strani
mu
jezdita
sinova
Dengiš
in
Elak
.
Ta
dan
hoče
pokazati
,
kaj
velja
hunska
moč
.
Od
morske
strani
stopajo
Sarmatje
in
Skiti
,
peš
in
na
konjih
;
vsak
četrti
jezdec
je
moral
s
konja
,
preveč
je
bilo
konjenikov
.
Vse
skupaj
pokriva
velik
prah
,
ki
jim
ga
razsajajoča
burja
podi
naravnost
v
obraz
,
a
jim
nič
ne
dè
.
Če
je
nevihta
Hunu
nadležna
,
tudi
Oglejčanu
ni
ljuba
.
Naprej
!
Na
vzhodu
se
zbirajo
hrabre
čete
Gotov
,
da
poskusijo
svojo
moč
.
Tudi
Valamir
in
bratje
se
hočejo
izkazati
,
da
so
junaki
.
Nalog
imajo
zasesti
predmestje
in
morsko
mesto
.
Za
streljaj
pred
mestom
se
ustavijo
na
zahodu
Huni
in
pripravijo
stenolome
.
Konjeniški
oddelek
plane
naprej
do
okopa
,
vrže
vanj
snopovje
ter
jo
hitro
pobriše
iz
nevarnosti
.
Marsikateri
pa
se
le
zvrne
zadet
od
rimskih
puščic
v
mlakužo
okopa
,
kar
jim
je
le
prav
,
saj
jezdec
velja
za
tri
,
štiri
snope
.
Več
ko
jih
pade
,
prej
se
napolni
okop
.
Dolgo
traja
nanašanje
snopovja
,
a
končno
je
okop
napolnjen
.
»
Zdaj
naprej
!
«
zakriči
kralj
in
pehota
napreduje
.
Trdno
se
sklene
mož
k
možu
,
v
desni
tišči
meč
,
v
levi
pa
drži
vsak
visoko
nad
glavo
svoj
ščit
tako
,
da
je
oddelek
popolnoma
pod
streho
in
mu
puščice
in
kamenje
ne
morejo
škodovati
;
med
bliskom
in
gromom
se
začuje
bojni
klic
:
»
Atila
!
Atila
!
«
Čete
plezajo
kot
mačke
čez
zid
.
»
Atila
!
Atila
!
«
bobni
kot
morsko
šumenje
iz
grl
Sarmatov
in
Skitov
,
navaljujočih
že
na
mestna
vrata
.
A
že
je
fratje
naloženo
,
že
šviga
plamen
,
ki
grozi
uničiti
lesovino
,
že
so
stenolomi
pripravljeni
,
prve
udarce
že
čuti
mogočno
zidovje
,
da
kar
poka
in
se
v
svojem
podnožju
trese
in
hrešči
.
Tudi
Oglejčani
ne
drže
križem
rok
.
Kamnometi
hreščaje
usipajo
kamenje
nad
hunska
krdela
.
Visoko
raz
obzidje
letè
daleč
tja
posode
z
gorečo
smolo
,
razbijejo
se
nad
četami
in
razlijejo
nepogasljiv
ogenj
nad
sovražnike
.
Strašna
zmešnjava
nastane
,
veter
pospešuje
ogenj
,
tuleč
in
rjoveč
se
prično
umikati
preplašeni
barbari
.
»
Grom
in
peklo
,
«
divja
Atila
,
»
nihče
nazaj
!
Naprej
,
naprej
!
«
In
sledeče
čete
zapro
prvim
pot
.
Ubogi
Sarmatje
,
ubogi
Skiti
,
ni
drugega
kot
naprej
!
Spredaj
smrt
,
zadaj
pogin
pod
hunskimi
bodali
,
pod
bodali
lastnih
zaveznikov
.
Torej
naprej
!
Kljub
kamenju
,
puščicam
in
ognju
!
In
naprej
,
naprej
drvi
ubogi
Sarmat
,
ubogi
Skit
,
dokler
se
ga
ne
usmili
puščica
in
ne
strmoglavi
,
stisnivši
se
za
prsa
,
v
prekop
.
Več
ur
že
traja
silni
boj
,
a
se
ne
odloči
.
Ob
obzidju
so
se
nakopičili
mrtveci
in
ranjenci
,
ki
še
vedno
divjajo
.
V
svoji
besnosti
ne
poznajo
več
drug
drugega
;
meneč
,
da
imajo
sovražnika
pred
seboj
,
praskajo
in
koljejo
svoje
tovariše
kot
stekli
psi
.
Posamezni
vzdigujejo
proseč
roke
,
oklepajo
se
nog
zdravih
,
ki
korakajo
čez
nje
,
a
pustiti
jih
morajo
,
ker
drugače
bi
jih
prisilili
z
bodalom
.
Zdrav
tovariš
mora
naprej
,
naprej
,
dokler
se
tudi
sam
ne
zvali
mrtev
mednje
...
Boj
traja
dalje
ob
nevihti
,
ki
ni
še
prenehala
,
dasi
je
poldne
že
davno
proč
.
Srdito
gleda
Atila
okoli
sebe
,
oči
so
mu
od
jeze
krvave
,
divje
piha
,
prsa
se
mu
dvigajo
,
zobje
škripajo
.
»
Ha
,
danes
ima
smrt
obilno
žetev
!
«
mrmra
Atila
,
»
Glej
,
kako
se
koljejo
,
kot
divji
,
stekli
psi
!
Koliko
opravila
mi
dajejo
ti
Oglejčani
!
Kdo
bi
menil
,
da
je
še
toliko
moči
v
teh
omehkuženih
telesih
?
No
,
ker
nič
ne
koristi
...
zažgite
,
zažgite
!
Naj
ogenj
uniči
vse
!
«
zdivja
končno
kralj
.
Huni
napno
loke
,
goreče
puščice
frče
v
mesto
.
Z
novo
močjo
navale
na
obzidje
,
pred
vrata
in
kamor
morejo
namečejo
suhega
fratja
.
»
Zažgite
,
zažgite
!
«
kriči
Atila
.
Fratje
prižgo
,
ogenj
visoko
vzplamti
,
veter
se
obrne
in
plamen
švigne
Oglejčanom
v
obraz
,
da
se
umaknejo
.
»
Stojte
,
stojte
!
«
se
sliši
Marijev
glas
v
mestu
.
»
Zažgite
,
zažgite
!
«
kriči
Atila
,
»
napnite
stenolome
!
«
In
stenolomi
se
napno
.
Prvi
udarec
:
zidovje
se
strese
,
drugi
—
zidovje
poka
,
tretji
—
zidovje
hrešči
,
še
četrti
in
peti
udarec
—
zidovje
se
maje
.
In
udarci
se
množe
,
v
hitrejših
presledkih
slede
drug
drugemu
in
obzidje
se
nagne
ter
trešči
s
stolpom
vred
hreščaje
v
prekop
,
kjer
pokoplje
pod
seboj
Rimljane
in
Hune
.
»
Vendar
enkrat
!
«
se
zakrohota
Atila
ter
zavihti
meč
.
»
Zažgite
,
zažgite
;
naprej
,
naprej
,
konji
in
pehota
!
V
predor
,
v
predor
!
«
»
Moj
Bog
,
«
vzklikne
Marij
za
obzidjem
,
in
dvigne
roke
proti
nebu
,
»
izgubljeni
smo
!
Ah
Bog
,
zakaj
me
nisi
poklical
k
sebi
?
Junaki
,
zid
je
že
padel
,
branimo
predor
do
zadnjega
dihljaja
.
«
»
Atila
!
Atila
!
«
rjove
hunska
drhal
,
pleza
čez
kamenje
in
sili
skozi
predor
v
mesto
.
Tudi
če
jih
na
tisoče
poseka
rimski
meč
,
se
ne
pozna
,
saj
jih
je
toliko
,
ko
da
jih
rodi
samo
peklo
.
Na
čelu
Rimljanov
se
bojuje
Marij
,
krvav
od
čelade
do
opank
;
tudi
konj
mu
je
oblit
s
krvjo
in
sam
krvavi
iz
raznih
ran
.
»
Drago
prodajamo
svojo
kri
!
«
vpije
mladi
junak
in
z
novo
močjo
brani
četa
vhod
.
Toda
na
gorenji
strani
nastane
nov
krik
,
hunske
hijene
so
preplezale
zidovje
.
»
Dobri
Oče
,
«
vzdihne
Marij
,
vedno
na
levo
in
desno
sekaje
,
»
mili
Oče
,
hudo
,
prehudo
nas
kaznuješ
.
O
lepa
moja
Akvileja
,
o
lepo
moje
domovje
!
Ljubim
te
!
«
Korak
za
korakom
,
prelivaje
potoke
krvi
se
Marij
umika
s
svojo
četo
.
Moči
ga
že
zapuščajo
,
pred
očmi
se
mu
temni
,
a
vendar
še
maha
,
še
udarja
njegov
meč
po
neverskih
glavah
.
Tudi
na
gorenji
strani
,
odkoder
se
je
že
cela
četa
umaknila
,
se
bojujejo
meščani
,
ter
se
počasi
umikajo
.
Huni
še
vedno
plezajo
kot
mačke
čez
zidovje
,
kot
strahovi
iz
samega
pekla
jim
slede
.
Kot
tigri
planejo
nad
uboge
Rimljane
,
kot
satani
divjajo
z
noži
,
morè
in
derò
s
sabljami
;
v
bojni
zmešnjavi
se
vržejo
na
tla
,
kot
kače
se
zmuznejo
Rimljanom
med
noge
,
poderejo
jih
na
tla
in
po
tleh
se
valjaje
s
sovražnikom
praskajo
in
koljejo
,
da
je
groza
.
Proti
takemu
sovražniku
vsa
bojna
umetnost
nič
ne
zaleže
.
»
Atila
!
Atila
!
«
grmi
še
vedno
hunski
bojni
klic
.
»
Gotje
so
zavzeli
vzhodno
predmestje
!
«
zašumi
med
Rimljani
.
»
Na
lagune
!
«
se
pojavi
klic
in
odmeva
med
vojščaki
in
prešine
celo
vojsko
.
Redno
vojaštvo
se
obrne
;
počasi
se
sklenjeno
umika
,
medtem
ko
se
drugo
meščanstvo
razkropi
po
ulicah
,
bežeč
proti
pristanišču
.
»
Na
lagune
,
na
lagune
!
«
kličejo
še
v
begu
,
a
marsikateremu
zastane
klic
v
grlu
,
v
hrbet
ga
zadene
hunska
puščica
.
Mrak
se
je
napravil
,
noč
je
prišla
.
Marij
in
zvesta
četa
se
še
bojuje
in
se
le
počasi
umika
.
Bled
je
mladi
junak
kot
smrt
,
mrzel
pot
slabosti
mu
stopi
na
čelo
.
Krik
»
na
lagune
!
«
ga
pretrese
.
Spomni
se
svojih
ljubih
.
»
Rešite
se
!
«
krikne
svojim
tovarišem
in
udari
nad
sovraga
,
a
konja
zadene
sulica
.
Zgrudi
se
in
z
njim
vred
strmoglavi
junaški
poveljnik
med
kopo
mrtvih
in
ranjencev
.
Še
vidi
,
da
drvè
preko
njega
divji
Huni
.
Ta
strašni
pogled
ga
bridko
prevzame
,
zamiži
,
strese
se
in
se
več
ne
gane
...
»
Na
lagune
,
na
lagune
!
«
doni
še
od
daleč
klic
,
a
vedno
tišji
je
;
tem
močnejši
je
vrisk
zmagujočih
Hunov
,
ki
divjajo
v
hiše
in
vohajo
okoli
kot
lovski
psi
.
Kar
je
živega
,
vse
pomore
;
usmiljenja
ne
poznajo
.
Zastonj
vzdiguje
onemogli
starček
svoje
roke
proti
divjaku
.
Odgovor
je
mrzlo
železo
.
Molče
se
zgrudi
,
umirajoče
oko
kliče
h
gospodu
vojnih
trum
za
maščevanje
.
Tudi
dojenček
na
materinih
prsih
ni
varen
.
Divje
vzplamti
ob
pogledu
na
bežeče
ženske
Hunovo
pasje
pohotno
oko
.
Dobro
,
da
jih
je
večina
že
na
varnih
lagunah
.
Bojni
krik
se
bliža
morski
obali
.
»
Gospe
,
«
kriči
oborožen
služabnik
,
ki
plane
ves
okrvavljen
,
prestrašen
in
prepaden
v
sobo
Menapijeve
hiše
,
»
bežite
,
bežite
od
tod
!
Huni
so
vdrli
v
mesto
,
naši
bežijo
.
Naravnost
iz
boja
prihajam
!
Naglo
,
za
petami
so
mi
!
«
»
O
Bog
,
o
Bog
!
«
vzklikne
obupano
Evdora
ter
si
ruje
lase
.
»
O
moj
Marij
,
o
Marij
!
O
moja
mati
,
zakaj
si
odšla
in
me
pustila
samo
z
Digno
!
«
»
Gospe
,
naglo
,
naglo
k
morju
,
da
dobite
še
ladje
!
«
sili
strežaj
.
Digna
se
oklene
Evdore
in
jo
sili
s
seboj
,
ko
zadoni
po
ulici
konjski
ropot
,
sulice
zaleskečejo
,
na
konjih
divjajo
pošasti
,
podeč
pred
seboj
četo
Oglejčanov
.
In
še
pehota
se
bliža
in
razsaja
na
vse
strani
.
»
O
,
prepozno
!
«
zakliče
služabnik
,
potegne
meč
in
stopi
pred
vrata
.
Hud
boj
se
prične
.
»
Bežita
,
bežita
!
«
opominja
še
vedno
skoro
okameneli
ženi
.
Sulica
vrže
služabnika
na
tla
.
Ženski
poskočita
,
treščita
iz
triklinija
na
vrt
,
tečeta
po
gostem
gaju
proti
morju
.
Več
korakov
naprej
leti
kakor
lahkonoga
gazela
Evdora
v
temni
noči
:
»
Digna
za
menoj
!
«
A
Digna
je
ne
sliši
več
,
oslabela
je
,
padla
na
tla
.
Huni
udarijo
nanjo
.
Že
jih
čuti
pri
sebi
,
že
vidi
Digna
roko
,
ki
grabi
po
njej
.
»
Kriste
mili
!
«
vzklikne
reva
,
poskoči
na
noge
in
steče
naglo
kot
puščica
po
gozdiču
.
Ona
naprej
,
Huni
za
njo
.
Zidovje
ji
brani
naprej
,
obrne
se
ter
dirja
ob
zidovju
.
Tam
,
prav
tik
morja
,
kjer
se
izteka
reka
Nadiža
iz
mesta
,
tamje
njena
palača
.
Našla
je
stranska
vrata
in
leti
proti
domu
.
Palača
je
na
stežaj
odprta
.
Digna
teče
po
stopnicah
na
streho
palače
,
ki
je
zidana
po
vzhodni
šegi
,
in
misli
,
da
Huni
izgube
njeno
sled
.
S
strehe
,
odkoder
je
uživala
sicer
lep
razgled
,
ne
more
v
temni
noči
videti
ničesar
,
le
bobnenje
in
šumenje
morja
in
Nadiže
sliši
od
spodaj
.
Čez
trenutek
zasliši
ropot
in
kljub
temi
razloči
Hune
,
ki
ji
slede
vsi
divji
.
Le
kratek
čas
pomisli
.
Spredaj
prepad
,
nazaj
ne
more
.
Spredaj
smrt
,
zadaj
sramota
!
Bleda
luna
pogleda
skozi
pretrgane
oblake
na
ta
prizor
,
kot
bi
čustvovala
z
Digno
in
jo
pomilovala
.
»
Ne
,
ne
,
Sever
,
zvesta
sem
ti
!
«
vzklikne
Digna
v
usodnem
trenutku
.
»
O
Bog
,
ne
zameri
mi
!
«
Hun
stegne
roko
po
njej
,
a
ona
si
zakrije
obraz
,
vrže
se
z
ostrešja
,
strmoglavi
čez
obzidje
in
pljuskne
v
vodo
.
Valovi
se
razgrnejo
in
zopet
zagrnejo
nad
Digno
,
hrabro
žrtev
lastne
zvestobe
in
hunske
besnosti
.
Besno
divjajoč
se
vrnejo
Huni
,
in
nehotè
občudujejo
hrabrost
oglejske
žene
.
»
Na
lagune
,
na
lagune
!
«
doni
še
vedno
klic
bežečih
Oglejčanov
,
ki
v
dir
in
skok
dero
preko
Amfore
proti
pristanišču
,
kjer
je
že
velikanska
gneča
.
Vse
hiti
na
ladje
in
čolne
,
a
v
sili
in
zmešnjavi
pade
marsikdo
v
mokri
grob
.
Čolni
in
ladje
odrinejo
,
a
drugi
zopet
prihajajo
:
prebivalci
bližnjih
otokov
in
sosednjih
mest
prihajajo
na
pomoč
svojim
krščanskim
sobratom
,
dobro
vedè
,
da
jim
Hun
ne
more
škodovati
na
morju
.
Dober
jezdec
je
,
a
voda
se
mu
studi
,
stresa
ga
.
Po
ulicah
še
vedno
divja
boj
.
Redna
oglejska
vojska
se
sicer
umika
,
vendar
se
še
krepko
brani
pomorski
oddelek
.
Tudi
staro
mesto
in
Kapitol
sta
še
vedno
v
oglejskih
rokah
;
prav
okoli
Kapitola
se
bije
najhujši
boj
.
Tudi
Nekropolis
je
še
v
rokah
domačinov
.
Z
zadnjimi
boji
nimajo
drugega
namena
,
kot
da
kolikor
mogoče
zadržijo
Hune
in
omogočijo
ostalim
Oglejčanom
rešitev
.
Tudi
Huni
ne
marajo
več
dosti
za
boj
.
Glavni
namen
so
dosegli
.
Razkropili
so
se
po
zahodnem
in
vzhodnem
delu
mesta
,
kjer
morè
,
požigajo
,
plenijo
.
Kot
tolovaji
vohajo
po
palačah
,
zbirajo
dragocenosti
,
a
živeža
dobijo
le
malo
.
Obljubljenih
polnih
žitnic
in
zalog
kipečega
vina
ne
iztaknejo
.
Morda
jih
pravkar
upepeljuje
ogenj
...
Gotom
je
tudi
na
skrajnem
vzhodu
sreča
prijazna
.
Proti
večeru
so
prodrli
po
dolgem
boju
in
dero
proti
mestu
miru
in
sprave
,
proti
Nekropoli
,
kjer
kleči
,
ne
meneč
se
za
bližajoči
bojni
krik
in
šum
,
na
Menapijevi
gomili
Honorija
.
Neka
notranja
sila
jo
je
gnala
,
da
je
zapustila
med
najhujšim
bliskom
in
gromom
palačo
ter
se
odpravila
kot
vsak
dan
obiskat
zadnji
dom
svojega
moža
.
Mrak
je
že
legel
na
Nekropolo
,
ko
se
Honorija
zbudi
iz
zamaknjenosti
ter
se
ozre
okoli
sebe
in
pobledi
ko
smrt
.
»
Kaj
je
to
?
Ta
šum
,
ta
krik
!
«
se
vznemiri
,
vstane
in
gre
,
da
bi
šla
proti
domu
,
pa
ne
more
.
Po
ulicah
tekajo
divji
vojaki
,
podeč
pred
seboj
rimske
vojščake
.
»
Oj
Evdora
,
oj
Digna
!
«
vzklikne
,
se
ustavi
in
solze
jo
oblijejo
.
Ne
ve
,
kaj
storiti
.
Zapazijo
jo
nekateri
Gotje
,
planejo
proti
nji
,
a
ona
steče
kot
plaha
srna
nazaj
h
grobu
,
se
vrže
na
tla
,
se
oklene
spomenika
in
prosi
:
»
Menapij
,
Menapij
,
reši
,
brani
me
!
«
Gotje
pridrvijo
za
njo
,
siloma
jo
hočejo
odstraniti
,
a
je
ne
morejo
odtrgati
,
z
nadnavadno
močjo
se
drži
za
steber
.
Razsrdijo
se
,
da
jim
daje
slabotna
ženska
toliko
truda
,
in
načelnik
zakriči
drhali
:
»
Udarite
jo
,
posekajte
jo
,
nihče
ne
sme
živ
ostati
!
«
Še
se
trudijo
Gotje
z
njo
,
a
načelniku
se
zdi
odveč
in
priskoči
ter
ji
zabode
v
hrbet
dvorezni
meč
.
Honorija
se
ozre
,
milo
pogleda
,
strese
se
,
njena
kri
porosi
gomilo
—
mrtva
se
zgrudi
zvesta
žena
na
moževem
grobu
...
Črna
noč
je
zakrila
ubogo
mesto
.
Nevihta
je
ponehala
,
nebo
se
je
nekoliko
razjasnilo
,
a
vendar
vlada
še
temina
,
ker
se
mesec
skriva
za
oblaki
,
kot
bi
se
bal
razsvetliti
strašno
pozorišče
.
Cela
hunska
armada
je
v
mestu
.
Tudi
pomorsko
mesto
je
v
rokah
sovražnikov
,
le
v
starem
mestu
okoli
Kapitola
se
bije
zadnji
boj
.
Na
severu
hunskega
tabora
stoji
močna
hunska
četa
,
katero
obdajajo
kričeče
ženske
in
otroci
.
Kralja
ni
v
mestu
;
ko
je
padlo
,
je
odjezdil
s
stražo
na
bližnji
holm
,
odkoder
uživa
nad
krvavim
,
groznim
prizorom
.
Iz
mesta
prinaša
južni
veter
bojni
krik
in
žvenket
orožja
,
ki
je
godba
njegovemu
ušesu
.
Na
njegovo
povelje
gorijo
hiše
,
gorijo
palače
,
da
odseva
daleč
čez
morje
krvavi
svit
,
ki
ožarja
tudi
bregove
in
bližnje
otoke
.
Od
časa
do
časa
zagrmi
v
mestu
:
palača
se
je
v
požaru
zrušila
in
tisočere
iskre
in
zublji
vzlete
proti
nebu
.
»
Hahaha
...
«
se
divje
smeje
Atila
,
»
lep
kres
sem
napravil
svojim
padlim
junakom
.
Ha
,
lep
spomenik
je
postavljen
dogodkom
na
Katalonskem
polju
;
umakniti
sem
se
moral
po
zgubljeni
bitki
,
a
sedaj
trepeta
svet
pred
menoj
.
Rim
bo
jokal
.
Šiba
božja
sem
,
v
imenu
bogov
pokorim
puhle
zahodne
narode
.
«
In
še
se
smeje
.
Celo
Irnak
,
njegov
ljubljenec
,
beži
plašno
pred
divjim
očetom
,
beži
k
Ildiki
,
ki
ob
kralju
opazuje
goreče
mesto
.
Žalost
ji
prešine
srce
,
ob
misli
na
prelito
kri
se
spominja
svojega
umorjenega
očeta
.
Po
strani
pogleda
Atilo
,
v
njenem
pogledu
tiči
sovraštvo
in
maščevanje
.
Kralj
pa
mirno
gleda
,
uživa
in
se
veseli
v
razkošju
maščevanja
.
Tudi
na
zahodu
je
polje
prazno
.
Vsi
Sarmatje
,
Skiti
in
drugi
narodi
so
v
Ogleju
,
kjer
se
potapljajo
vedno
dalje
v
notranjost
velikanskega
mesta
,
ropajo
in
požigajo
ter
iščejo
zaklade
in
ženske
.
Pri
zahodnih
vratih
je
kup
trupel
,
okoli
katerih
previdno
hodi
ženska
,
ki
jo
spremlja
neki
moški
.
Polnoč
je
in
vse
tiho
,
le
kdaj
pa
kdaj
iztegne
poginjajoči
konj
nogo
ali
pa
se
čuje
globok
vzdihljal
ranjencev
.
Vsakega
mrtveca
pazljivo
pogledata
,
dobro
opazovaje
pri
bledem
svitu
male
svetilnice
obraz
vsakega
.
»
Vendar
,
tule
mora
biti
.
Tod
okrog
se
je
bojeval
,
«
dè
moški
.
»
Iščiva
,
iščiva
naglo
,
«
dè
gospa
v
črnem
,
»
saj
sem
obljubila
Digni
,
da
bom
pazila
nanj
.
Če
ne
morem
drugega
zanj
storiti
,
izročim
vsaj
njegovo
truplo
materi
zemlji
,
da
ne
bo
v
živež
krokarjem
.
«
In
iščeta
dalje
,
a
pri
vsakem
bližnjem
šumu
se
strese
gospa
in
se
skrije
za
podrtijo
v
globoko
temo
.
Tako
prideta
do
razvaline
ob
obzidju
,
kjer
leži
na
pol
s
trupli
zakrit
močan
rimski
vojak
,
naslonjen
s
hrbtom
na
steno
,
glava
počiva
na
poginulem
konju
,
a
roka
drži
še
zvesti
svetli
meč
.
»
Posveti
sem
!
«
veli
gospa
in
si
odgrne
črni
šal
.
V
bledi
luči
se
pokaže
lep
,
plemenit
,
a
malo
postaran
obraz
,
črne
,
žive
,
odločne
oči
se
svetijo
izpod
visokega
čela
.
»
Bo
ta
?
«
vpraša
gospa
.
»
Ah
,
da
,
«
odgovori
moški
,
»
poznam
oklep
.
«
Pripogne
se
,
obriše
mu
prah
s
čela
in
odpne
čelado
.
»
Ah
da
,
Marij
je
,
toda
mrtev
.
«
»
Ubožec
!
Tako
mlad
in
že
je
moral
svet
zapustiti
.
A
mučeniško
krono
je
dosegel
.
Primi
ga
!
...
Ah
,
čakaj
,
pusti
,
slišiš
,
globok
zdihljaj
iz
prsi
!...
Nesiva
ga
med
razvaline
!
«
Primeta
ga
in
odneseta
v
razrušeno
hišo
.
Počasi
,
počasi
vliva
gospa
Mariju
neko
tekočino
v
usta
.
Marij
se
začne
oddihati
,
odpre
oči
,
a
jih
zopet
zapre
.
»
Ni
v
nevarnosti
,
le
slaboten
je
,
preveč
krvi
je
izgubil
.
Vidiš
,
tu
v
prsih
je
rana
,
ni
globoka
,
«
govori
gospa
in
pregleduje
Marija
.
»
Glej
tu
spet
druga
,
tu
tretja
.
Bog
,
kot
lev
se
je
moral
boriti
!
Revež
v
bojnem
hrupu
menda
še
vedel
ni
,
da
je
ranjen
.
Dokler
ni
izgubil
preveč
krvi
,
se
je
bojeval
,
potem
šele
se
je
zgrudil
.
«
»
Konj
je
ubit
,
«
dè
služabnik
,
»
najbrž
je
z
njim
padel
in
zgubil
pod
njim
zavest
.
Sreča
zanj
,
da
se
je
zavalil
na
stran
in
ga
je
konj
le
deloma
zakril
,
sicer
bi
bil
našel
gotovo
smrt
.
O
Kolomba
,
žlahtna
devica
,
«
nadaljuje
nekako
navdušen
in
gleda
gospo
v
črnem
,
»
O
koliko
dobrega
si
storila
v
teh
dnevih
!
Celo
mesto
je
bilo
polno
tvojega
usmiljenega
delovanja
pri
ranjencih
in
pri
...
«
»
Molči
,
«
ga
opomni
skoro
nevoljna
Kolomba
,
oglejska
devica
,
»
če
kaj
dobrega
storim
,
naj
ve
edino
tisti
,
čigar
oko
prodre
v
najskrivnejše
kraje
.
Sedaj
je
prva
reč
,
da
spravimo
junaka
pred
vrata
na
konja
.
Toliko
bo
prestal
,
da
ga
odvedemo
v
zavetje
.
«
Zvesti
sluga
naloži
junaka
na
krepka
ramena
in
ga
naglo
odnese
skozi
predor
preko
nasipa
.
Plašno
sledi
Kolomba
.
Tam
zunaj
čaka
drugi
sluga
s
krepkimi
konji
,
a
je
ranjen
,
glavo
ima
obvezano
.
Zasedejo
konje
.
Sluga
položi
Marija
čez
kolena
in
ko
spodbodejo
konje
,
šinejo
kot
blisk
po
obali
morja
,
nakar
krenejo
na
desno
in
lete
dalje
in
dalje
čez
ravan
proti
Julijskemu
predgorju
...
Čez
nebeški
obok
,
zastrt
s
temnimi
oblaki
,
plove
mesec
;
zdaj
pa
zdaj
posije
z
modre
oaze
,
a
se
zopet
skrije
,
kot
bi
se
mu
smililo
ubogo
mesto
,
v
katerem
razsaja
ogenj
,
ki
uničuje
vse
trdo
delo
človeških
rok
,
skrije
se
,
kot
ne
bi
hotel
gledati
Huna
,
ki
se
je
polastil
tudi
Kapitola
in
tam
mori
in
seka
junaško
posadko
.
Tudi
staro
mesto
je
v
plamenih
.
Česar
ne
more
uničiti
ogenj
,
razbije
divji
psoglavec
:
najimenitnejša
umetniška
dela
,
ki
jih
je
hranilo
rimsko
bogastvo
več
stoletij
,
padajo
pod
njegovo
roko
.
V
plamenu
je
krasno
svetišče
Hilarijeve
cerkve
,
podrt
in
razrušen
je
Belinov
tempelj
.
Belin
sam
,
bog
življenja
in
moči
,
pa
leži
razbit
na
tleh
,
kajti
drhal
je
mislila
,
da
je
iz
čistega
zlata
in
se
je
spravila
nadenj
.
Mogočna
stavba
cirkusa
,
kjer
se
je
veselilo
nekoč
oglejsko
ljudstvo
,
kjer
je
končalo
toliko
ljudi
svoje
življenje
,
boreč
se
za
življenje
in
smrt
v
zabavo
narodu
,
ta
mogočna
stavba
je
razvalina
in
v
njej
so
kupi
trupel
potemcev
starih
Rimljanov
,
ki
so
se
nekoč
radovali
nad
nedolžno
tekočo
krvjo
...
Grozovit
pogled
.
Na
daleč
razsvetljuje
temno
noč
silni
požar
in
premaguje
bledo
mesečino
.
Na
tem
malem
prostoru
leži
37.000
ubitih
Oglejčanov
.
Vse
navzkriž
leže
trupla
pol
osmojena
,
pol
s
krvjo
oblita
;
tu
je
razbita
črepinja
,
tam
curlja
še
iz
prsi
vroča
kri
.
Trupla
se
divje
gledajo
:
vidi
se
,
da
so
v
strasti
končala
pot
življenja
.
A
glej
,
tu
leži
Hun
,
objetega
drži
v
naročju
Rimljana
.
Ranjena
sta
se
v
zadnjem
trenutku
sprijaznila
in
si
pritisnila
na
lice
poljub
miru
in
sedaj
v
miru
počivata
...
Poljub
miru
?
Hunovi
zobje
tiče
Rimljanu
v
licih
,
Rimljanovi
nohti
so
zabodeni
v
črni
hrbet
psoglavca
!...
Tam
leži
konj
,
s
kopiti
bije
krog
sebe
,
v
zadnjih
trenutkih
se
maščuje
nad
človekom
,
čigar
strast
mu
je
skrajšala
življenje
...
Tu
zdihuje
ranjenec
,
žeja
mu
gori
na
jeziku
,
kanec
vode
prosi
,
a
ga
ni
,
da
bi
pomočil
prst
in
ohladil
njegov
žgoči
jezik
.
Tam
leži
Hun
,
nemo
steguje
roki
proti
mimo
letečemu
bratu
;
ne
pogleda
ga
,
z
rameni
zmaje
ter
skoči
v
hišo
po
plen
.
Zopet
tam
leži
drug
Rimljan
,
zdihuje
in
prosi
milosti
in
pomoči
.
Po
cesti
drvi
truma
Hunov
,
eden
izmed
njih
ga
je
ugledal
,
prikloni
se
k
njemu
,
da
bi
mu
pomagal
—
mrzlo
bodalo
je
razparalo
prsa
in
umirilo
srce
...
Pa
vendar
še
vlada
veselost
po
mestu
,
kajti
ulice
so
polne
krohota
.
