kakorda
bi
izgubila
...
«
»
No
,
povej
,
koga
?
«
je
silil
.
»
Brata
,
«
je
dahnila
.
Častniku
se
je
hipoma
zjasnil
temni
obraz
in
iskreno
ginjen
od
otroške
prostodušnosti
,
ki
je
razkrila
toliko
globokega
čustva
,
je
dejal
živo
in
toplo
:
»
Ti
ljubo
,
zlato
dete
moje
!
—
Dà
,
sestrica
mi
bodi
,
—
dobra
,
mila
sestrica
in
jaz
ti
ostanem
zvest
bratec
.
Margica
,
krasno
je
življenje
,
a
strašna
in
grda
je
smrt
.
Zato
se
veseliva
,
dokler
še
plove
nad
nama
gorko
solnce
!
«
In
snel
je
z
mezinca
ozek
in
tenak
prstan
,
ki
je
imel
obliko
zvite
kače
z
majhnim
rubinom
na
mestu
oči
.
»
Vzemi
ga
,
Margica
!
«
je
dejal
in
ga
ji
nataknil
na
sredinec
levice
,
»
v
spomin
na
to
uro
,
ko
sva
postala
brat
in
sestrica
.
Leo
me
moraš
klicati
odslej
in
tikati
me
moraš
,
Margica
,
da
veš
...
in
pa
...
ali
mi
daš
poljubec
za
jamstvo
,
da
mi
ostaneš
zvesta
?
«
Vzravnal
se
je
,
se
nagnil
naprej
in
ji
ponudil
svoja
rdeča
,
majhna
,
ženska
usteca
.
»
Ali
ne
daš
?
«
je
vprašal
iznova
,
ko
je
videl
omahovati
dekletce
,
v
tem
hipu
rdeče
in
trepetajoče
kakor
resnična
roža
na
solnčnem
vrtu
.
»
Ne
daš
?
—
Kakšna
si
mi
sestrica
?
«
»
Dam
,
bratec
!
«
je
šepnila
in
ga
poljubila
nedolžno
in
sveto
.
Tedaj
pa
je
bušnil
poleg
njiju
hrupen
krohot
,
da
sta
se
prestrašeno
zganila
.
Družba
,
ki
se
doslej
zanju
ni
brigala
,
je
videla
,
kako
sta
se
poljubila
.
»
Ta
prokleti
Don
Juan
ima
vražjo
srečo
!
Haha
,
še
ne
poznata
se
,
pa
se
že
poljubljata
!
«
se
je
smejal
najstarejši
ulanec
,
suh
in
koščen
,
z
velikimi
štrlečimi
brkami
,
bujno
,
črno
grivo
in
čopastimi
zalisci
.
»
Grof
Leon
,
naš
Bocaccio
in
Werther
v
eni
osebi
,
ima
s
svojim
sentimentalnim
mijavkanjem
zares
povsod
neznansko
srečo
pri
ženskah
!
«
je
pritrjeval
tovariš
,
okrogloličen
,
zaripljen
mladenič
redkih
,
rjavih
las
,
z
majhno
plešo
nad
čelom
i
majhnimi
brčicami
pod
nosom
.
»
Vidiš
,
tako
se
ravna
z
ženskami
,
prijatelj
!
Le
tako
jih
osvojiš
!
«
je
šepetal
rokavičar
Kavčič
sosedu
brivcu
.
»
Ta
ulanec
pri
ženskah
pač
ni
tepec
!
«
je
pristavil
tajnostno
krojač
Dominik
.
»
Bogme
,
ta
zna
!
Uči
se
,
Danè
,
uči
!
«
Brivec
Danè
pa
je
grdo
gledal
okoli
sebe
in
tiho
rekel
:
»
Vrag
vzemi
vse
te
uniformirane
zapeljivce
!
Ne
smili
se
jim
niti
otroška
nedolžnosti
niti
poštenost
vdov
!
«
Toda
brivec
med
družbo
ni
našel
somišljenikov
,
zakaj
vsi
naenkrat
so
se
mu
zarogali
v
obraz
in
šušljali
:
»
Ljubosumnost
te
grize
,
Gregor
!
Haha
,
zopet
so
te
izpodrepili
!
—
Oj
,
ti
znajo
!
—
Pojdi
se
k
njim
učit
,
šušmarski
zaljubljenec
!
«
—
In
še
so
se
rogali
,
vpili
in
se
smejali
pa
praznili
kozarce
.
Danè
pa
je
grizel
ustnice
in
bledel
od
togote
.
Tisto
objemanje
in
bibanje
ulanskih
prstov
po
Nežikinih
licih
in
laseh
,
—
njen
zadovoljni
,
srečni
nasmeh
in
njeni
žarki
pogledi
po
objestnih
ulancih
so
ga
navdajali
z
besno
ljubosumnostjo
in
ljuto
bolestjo
.
»
Jaz
grem
!
«
je
zarohnel
in
ogorčen
položil
na
mizo
denar
.
»
Kdo
bo
gledal
to
!
«
—
In
naglo
je
vstal
,
zgrabil
klobuk
in
odhajal
.
Sredi
sobe
pa
je
srečal
Nežiko
,
ki
je
prinašala
v
obeh
rokah
bokal
in
kozarce
na
ulansko
mizo
.
»
Torej
!
Pri
moji
duši
,
da
me
ne
bo
nikoli
več
v
tvojo
beznico
!
«
je
siknil
zločastno
.
»
O
jutri
boš
gotovo
spet
tu
,
šema
!
«
je
zaklicala
Nežika
za
njim
in
dostavila
z
najljubeznivejšim
nasmehom
drugi
družbi
:
»
Pa
kmalu
zopet
pridite
,
prijatelji
!
«
»
I
kajpak
!
Dobro
zabavo
želimo
!
«
je
dejal
rokavičar
Kavčič
in
s
favenskim
muzanjem
je
odšel
za
Dominikom
in
tovariši
.
Častniki
za
sosednjo
mizo
se
niso
brigali
za
odhajajočo
družbo
,
in
ker
so
govorili
Ljubljančanje
slovensko
,
je
tudi
razumeli
niso
.
Suhi
in
koščeni
ulanski
častnik
je
pravkar
miril
Metko
,
ki
je
bila
osupla
odskočila
,
ko
je
čula
,
da
kličeta
brata
Leona
za
grofa
:
»
Nič
se
ne
boj
,
dete
!
Grofje
in
baroni
smo
vsi
,
a
zato
smo
vendarle
dobri
ljudje
!
On
je
grof
Leon
Latour
,
—
ta
je
grof
Margheti
in
jaz
sem
grof
Lichtenberg
!
Triperesna
deteljica
nam
pravijo
kameradi
;
Leon
je
naš
pesnik
,
Margheri
skrbi
za
našo
kuhinjo
,
jaz
pa
za
kaso
,
kar
je
najtežje
!
Tako
,
—
zdaj
veš
vse
,
pa
se
mirno
zopet
okleni
svojega
brata
!
«
Strahoma
izpod
čela
je
zrla
Metka
na
grofa
Leona
,
ki
je
smehljaje
iztegnil
roko
,
jo
prijel
za
komolec
in
jo
potegnil
zopet
k
sebi
:
»
Margica
—
sestrica
!
Tvoj
bratec
je
žalosten
,
ker
bežiš
!
Ostani
!
No
,
sedi
—
tako
,
tako
,
srček
zlatkani
!
«
ji
je
prigovarjal
nežno
.
Polagoma
je
prešel
nemir
iz
Metkinega
srca
,
in
zopet
je
sedla
tik
ulanca
ter
se
smehljala
.
Hitro
se
je
družba
udomačila
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
.
Mati
Verderberica
pa
je
natakala
kozarce
in
znosila
iz
kuhinje
na
mizo
vse
,
kar
je
imela
pripravljenega
.
Iz
njenih
oči
so
streljali
najlepši
pogledi
in
na
licih
so
ji
cvetle
rože
,
kakršne
je
mogel
pred
petnajstimi
leti
trgati
le
srečni
rdečelasec
Verderber
tam
na
idilski
Šutni
.
Veseli
in
neskončno
prijazni
so
bili
ti
ulanci
in
o
grofovski
ošabnosti
ni
bilo
pri
njih
niti
sledu
.
Kmalu
je
sedela
tudi
lepa
vdova
med
Margherijem
in
Lichtenbergom
in
objesten
smeh
je
donel
po
skromni
gostilni
...
In
še
ko
se
je
zmračilo
,
so
sedeli
častniki
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
.
Megla
se
je
že
plazila
po
ulicah
in
naglo
se
je
stemnilo
.
Toda
častniki
menda
niso
dovolili
,
da
prižgo
sveče
,
—
ali
pa
so
vsi
pozabili
nanje
.
Zakaj
teme
niso
niti
opazili
,
tako
svetlo
,
veselo
in
srečno
je
bilo
v
dušah
vseh
.
»
Kako
smo
živeli
pred
enim
mesecem
v
Mantovi
—
in
kako
se
nam
godi
danes
,
kamerada
!
«
je
vzkliknil
golobradi
grof
Latour
in
rahlo
božal
Metko
po
bujnih
,
zlatih
laseh
.
»
Dà
,
dà
.
Takrat
je
že
držala
smrt
nas
za
vrat
,
zdaj
pa
držimo
mi
v
rokah
življenje
—
lepoto
—
ljubezen
!
«
je
pritrjeval
koščeni
grof
Lichtenberg
.
Njegova
desnica
pa
je
počivala
mehko
na
kolenu
vdove
Nežike
.
Bilo
je
po
obedu
.
Zopet
sta
sedela
baron
Zois
in
Valentin
Vodnik
v
knjižnici
.
Zois
je
ogledoval
vrsto
kamenov
in
okamenin
,
Vodnik
pa
je
razmišljal
tedanje
hude
čase
.
Kar
je
bil
videl
in
slišal
minole
dni
po
ljubljanskih
trgih
in
ulicah
,
—
tiste
dolge
,
nepregledne
vrste
sestradanih
,
razcapanih
in
duševno
potrtih
Wurmserjevih
vojakov
,
sramotno
poslanih
iz
Italije
na
brezdelje
prav
v
najkritičnejšem
času
,
pa
lehkomiselno
veseljaštvo
aristokratskega
častništva
,
ki
se
je
krohotaje
in
nečimurno
načičkano
vlačilo
po
kavarnah
in
gostilnah
,
vse
to
ga
je
ozlovoljevalo
in
ga
polnilo
s
trpko
bolestjo
.
Vtisk
,
ki
ga
je
delala
na
Vodnika
ta
razvalina
nekdaj
ponosne
armade
,
ki
je
iz
vseh
bojev
izhajala
vedno
nanovo
pobita
,
ki
je
z
vsako
novo
kretnjo
izgubljala
na
stotine
in
tisoče
mož
,
ki
je
ostavljala
na
bojiščih
neštete
topove
,
metala
od
sebe
orožje
,
telečnjake
in
prapore
ter
si
le
z
begom
in
s
kapitulacijami
reševala
življenje
,
—
ta
vtisk
je
bil
za
Vodnikovo
dušo
strašen
in
ubijajoč
.
»
Italija
bo
grob
Francije
!
«
je
čital
v
vseh
časopisih
,
slišal
iz
vseh
ust
in
sam
je
zapisal
to
frazo
ter
jo
priobčil
v
»
Novicah
«
;
zdaj
pa
je
odpirala
izdajalska
Italija
svoje
grobove
Avstriji
in
požirala
je
hekatombe
njenih
sinov
.
Od
povsod
je
slišal
ogorčene
glasove
o
neverjetni
zanikarnosti
,
zanemarjenosti
in
počasnosti
v
avstrijskih
vojnih
pripravah
,
o
puhli
širokoustnosti
in
zločinsko
lehkomiselni
domišljavosti
nekaterih
avstrijskih
generalov
ter
o
vnebovpijoči
neumnosti
in
nevednosti
premnogih
častnikov
.
S
prtljago
,
orožjem
in
razno
bagažo
preobloženo
vojaštvo
je
omedlevalo
sredi
brezkončnih
in
brezciljnih
maršev
in
od
lakote
in
žeje
je
pogibalo
tam
med
Padom
in
tirolskimi
Alpami
neštevilo
junaških
borilcev
brez
koristi
in
brez
časti
.
Nezaupanje
v
sposobnost
poveljnikov
,
sirovih
,
neusmiljeno
okrutnih
,
zbeganih
in
nesložnih
,
se
je
razširilo
med
vso
avstrijsko
armado
ter
je
prodiralo
vedno
glasneje
tudi
med
ljudstvo
.
Ali
bo
mogel
popraviti
nadvojvoda
Karel
vse
to
in
vdihniti
demoralizirani
vojski
in
narodom
nov
pogum
,
do
skrajnosti
silno
samozavest
in
brezpogojno
zaupanje
?
—
Vodnik
je
le
še
rahlo
upal
,
toda
že
s
strahom
in
nevero
.
Neizmerna
je
bila
njegova
ljubezen
do
države
,
a
z
grozo
je
opažal
,
kako
mu
raste
v
duši
polagoma
,
a
nevzdržno
besno
sovraštvo
do
nesposobne
vlade
in
njenih
organov
,
ki
so
edini
krivci
vseh
nesreč
in
katastrof
.
»
Lenega
čaka
strgan
rokav
,
palca
beraška
in
prazen
bokal
!
«
Glejte
,
le
ta
konec
je
več
vreden
ko
sto
pridig
,
ker
bo
imel
večji
vpliv
na
ljudsko
dušo
,
pa
tudi
več
ko
nešteta
po
duhu
in
čuvstvu
nam
tuja
carmina
.
Ta
vaša
pesem
ima
resničen
naroden
ton
in
naroden
okus
,
zato
ostanejo
njeni
verzi
večni
!
Napišite
jih
le
še
več
,
in
za
usodo
našega
naroda
se
nam
ne
bo
treba
bati
.
Bog
vas
živi
,
prijatelj
!
«
Dvignil
je
čašo
in
veselo
trčil
z
Vodnikom
.
»
Vse
bo
še
dobro
in
lepo
,
le
poguma
in
vztrajnosti
ne
izgubimo
!
Ali
veste
,
da
se
tudi
moja
putika
obrača
na
bolje
?
«
»
O
,
Bogu
hvala
!
«
se
je
ves
rečen
začudil
Vodnik
.
»
Odkar
si
kopljem
noge
v
topli
brinovi
vodi
,
bolečine
izdatno
minevajo
.
Dr.
Wagner
celo
upa
,
da
okrevam
že
v
kratkem
popolnoma
.
Bog
dal
,
Bog
dal
in
zopet
bomo
dobre
volje
!
«
Zoisove
oči
so
se
svetile
v
nekdanji
,
z
nikako
bolestjo
skaljeni
jasnosti
in
njegovo
gladko
obrito
lice
je
izpreletaval
stari
duhoviti
in
hudomušni
smehljaj
.
Presrečen
je
opazoval
Vodnik
baronovo
živahnost
in
mislil
je
na
pesimistne
besede
dr.
Wagnerja
:
»
Nikdar
več
ne
bo
hodil
,
siromak
,
saj
ima
kostenico
,
ki
vsaj
z
današnjimi
sredstvi
ni
ozdravljiva
!
«
Kako
nezanesljiva
je
medicinska
veda
in
kako
hudo
se
lahko
zmoti
—
Bogu
hvala
!
—
celo
toli
učena
kapaciteta
,
kakršna
je
dr.
Wagner
!
je
razmišljal
.
In
domislil
se
je
še
besed
:
»
Zgoditi
bi
se
moral
čudež
!
«
izgovorjenih
pri
isti
priliki
,
pa
tudi
svojih
vsakdanjih
molitev
pred
starinsko
sliko
Matere
Božje
v
tihi
sobici
šentjakobskega
župnišča
se
je
domislil
,
vnetih
in
plamenečih
molitev
za
ozdravljenje
tega
blagega
moža
.
»
Če
se
dr.
Wagner
vendarle
ni
motil
,
se
je
zgodil
očiten
čudež
!
«
je
premišljal
globoko
verni
pesnik
,
»
in
tudi
moja
molitev
je
bila
uslišana
.
«
Zois
pa
je
govoril
med
tem
živahno
dalje
o
Jurju
Japlju
in
njegovem
izvrstnem
prevodu
Sv.
pisma
novega
testamenta
,
o
Blažu
Kumerdeju
,
njegovi
slovanski
primerjalni
slovnici
in
slovarju
,
o
nepozabnem
Antonu
Linhartu
,
njegovih
dveh
gledaliških
igrah
ter
o
njegovi
kranjski
in
jugoslovanski
zgodovini
,
o
botanskih
študijah
brata
Karla
in
dr.
Wagnerja
ter
o
vseh
prosvetnih
delavcih
,
ki
jim
je
dopisoval
marljivo
in
navduševalno
,
jih
s
hvalo
vzpodbujal
,
jih
ljubeznivo
grajal
in
kritikoval
,
jim
pošiljal
najnovejša
tuja
strokovna
dela
ter
se
ž
njimi
veselil
najmanjšega
napredka
.
S
svojim
vseobsežnim
duhom
je
objemal
klasično
in
sočasno
leposlovje
in
najrazličnejše
stroke
vede
in
znanstva
ter
je
sipal
bogastvo
svojega
uma
med
svoje
prijatelje
in
znance
z
isto
ljubeznivo
radodarnostjo
,
s
katero
je
deloval
in
skrbel
za
koristi
in
napredek
Ljubljane
in
vse
Kranjske
.
Tako
se
je
zgodilo
tega
večera
,
da
se
je
vračal
pesnik
Balant
vesel
in
srečen
v
svojo
tiho
,
samotno
sobico
.
Zois
mu
je
bil
olajšal
dušo
skrbi
in
tuge
,
ga
navdihnil
z
novimi
upi
ter
mu
podžgal
v
srcu
za
hip
pojemajoči
plamen
za
novo
vztrajno
delo
in
nove
lepe
načrte
.
Na
trgu
pred
Florijansko
ulico
pa
se
je
motovilil
starejši
gospod
,
krilil
z
rokami
in
govoril
glasno
godrnjaje
sam
s
seboj
.
Lasulja
na
glavi
se
mu
je
premaknila
,
da
mu
je
mahal
čop
preko
ušesa
,
z
odpetim
plaščem
se
je
poigravala
burja
in
visoki
njegovi
škornji
so
bili
pokriti
z
redkim
blatom
do
kolen
.
»
Profesor
Pelzel
!
«
se
je
zgrozil
Vodnik
.
»
Že
zopet
—
!
Pri
obedu
za
Zoisovo
mizo
trezen
,
duhovit
učenjak
in
dovršen
kavalir
,
a
zdaj
—
!
Zgrešil
je
pot
domov
...
Kako
naj
mu
pomagam
?
Me
bo
li
prepoznal
?
Ali
ne
bo
morda
sirov
z
menoj
?
«
Počasi
se
je
bližal
Vodnik
hudo
vinjenemu
učenjaku
.
Tedaj
je
priletel
s
šentjakobskega
trga
študent
:
bil
je
brez
plašča
in
brez
rokavic
,
le
debelo
kmečko
pahavko
je
imel
ovito
okli
vratu
in
na
glavi
mu
je
čepela
gorka
kučma
.
In
študent
je
tekel
naravnost
k
Pelzelu
,
mu
zapel
plašč
,
okrenil
lasuljo
ter
ga
nagovoril
;
Pelzel
pa
,
kakor
bi
ne
čutil
,
kaj
se
godi
,
je
položil
roko
okoli
pasu
,
stopal
dalje
ž
njim
in
govoril
in
govoril
.
»
Lepo
...
lepo
...
Kopitar
!
«
je
razumel
Vodnik
profesorjeve
besede
.
»
Poznam
vas
...
moj
praemifer
...
solus
solissimus
praemifer
...
Ha
,
ha
,
spominjam
se
:
»
Aeneas
,
der
Schlingel
!
«
sem
dejal
...
vi
pa
pogumno
:
»
Nix
nutz
,
esset
enim
hiatus
!
...
«
Haha
!
Pravilno
je
le
:
Meritumque
malis
advertite
numen
,
—
ne
»
malo
«
—
kajpadane
,
»
malo
«
...!
Malis
!
Malis
!
—
Valde
bene
,
mi
fili
!
Valde
bene
!
Hahaha
!
«
In
profesor
in
dijak
sta
kolovratila
mimo
Vodnika
po
Starem
trgu
:
študent
Kopitar
je
podpiral
Pelzla
,
ki
je
žlobudral
dalje
in
dalje
ter
se
veselo
krohotal
in
krohotal
...
In
vendar
,
vrli
brivec
hišni
posestnik
in
ljubljanski
meščan
Gregor
Danè
je
bil
značaj
.
Prav
hudo
se
je
zmotila
Verderberjeva
Nežika
,
ko
mu
je
zabrusila
v
obraz
,
da
je
šema
in
da
pride
gotovo
že
naslednjega
dne
gotovo
zopet
k
»
Trem
gavtrožcam
«
,
zakaj
Gregorja
ni
bilo
več
.
»
Nikoli
več
je
ne
pogledam
!
«
je
sklenil
prvi
večer
,
odhajaje
domov
.
In
ko
je
bil
doma
,
se
je
sprl
s
svojo
ženo
na
življenje
in
smrt
.
Ozmerjal
jo
je
,
opsoval
,
nato
pa
odšel
togoten
spat
.
Drugega
dne
pa
si
je
dejal
:
»
Vsaj
štirinajst
dni
ne
pojdem
tja
,
da
vidi
,
kako
jo
zaničujem
in
preziram
.
«
A
srce
ga
je
bolelo
in
v
duši
ga
je
skelelo
.
Ko
je
popoldne
prišla
ura
,
kadar
je
Danè
zahajal
v
Nežikino
gostilno
,
se
mu
je
napolnilo
srce
s
tolikim
hrepenenjem
,
da
mu
je
hotelo
raznesti
prsi
.
Ječal
je
od
bolesti
.
Toda
premagal
se
je
in
ni
šel
k
Nežiki
.
Po
ulicah
je
hodil
,
da
bi
se
raz
nejasno
besedilo
pomiril
,
ogledoval
je
odhajajoče
in
na
novo
prihajajoče
čete
razbite
,
zajete
in
razorožene
Wurmserjeve
armade
,
pa
proklinjal
je
ulance
,
ki
so
zmešale
glavo
lepi
Verderberici
in
njeni
hčerki
.
Naenkrat
pa
ga
je
obšla
strašna
žeja
in
hitel
je
na
Sv.
Petra
cesto
.
Čim
bolj
se
je
bližal
gostilni
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
,
tem
teže
je
stopal
.
Ko
pa
je
stal
že
skoraj
pred
hišo
,
je
zastokal
,
zavzdihnil
in
zaklel
ter
se
bežé
obrnil
.
In
zatekel
se
je
k
Deteljici
v
Frančiškansko
ulico
,
izpil
molče
polič
vina
pa
odšel
k
Piškotu
na
Dunajsko
cesto
,
od
tam
k
Hajduku
,
k
Panju
in
končno
še
k
Židanu
na
Poljanah
.
Nikjer
ni
imel
obstanka
.
Povsod
je
pil
jezno
,
strastno
,
brez
užitka
in
z
ljuto
bolestjo
,
ki
je
kljuvala
v
srcu
huje
in
huje
.
Pozno
ponoči
šele
je
kolovratil
domov
po
temnih
ulicah
,
pijan
in
žalosten
,
a
ponosen
na
svojo
značajnost
.
»
Nikoli
več
,
Nežika
,
me
ne
vidiš
!
«
je
govoril
sam
s
seboj
.
»
Rad
sem
te
imel
—
sam
Bog
ve
,
kako
rad
!
A
ti
si
me
razžalila
in
z
ulanci
si
se
vedla
tako
,
da
ti
tega
ne
odpustim
nikdar
,
nikdar
več
!
Med
nama
je
končano
vse
—
vse
!
«
V
očeh
nejasno
besedilo
zaihtel
je
in
nejasno
besedilo
dve
debeli
solzi
.
Potem
pa
je
zaklel
:
nejasno
besedilo
okleta
ženska
!
Torej
še
jokal
bom
zaradi
nje
?
Saj
sem
vendar
mož
!
«
a
solze
so
mu
drle
dalje
po
licih
in
srce
mu
je
trepetalo
,
da
bi
bil
najraje
tulil
kakor
privezan
pes
.
Drugega
dne
pa
se
mu
je
bolest
še
podesetorila
.
Hrepenenje
po
Nežiki
mu
je
razganjalo
srce
,
da
je
cvili
in
ječal
kakor
obstreljen
.
In
ves
besen
je
opsoval
iznova
svojo
ženo
ter
ji
zagrozil
,
da
jo
ubije
ali
obesi
.
Niti
dopoldne
ga
ni
več
vzdržalo
v
brivnici
in
begal
je
po
mesti
bled
in
prepadel
.
Na
srečo
so
bile
ulice
zopet
kakor
razdraženo
mravljišče
,
in
Danetova
radovednost
je
oživela
ob
pestrih
prizorih
,
ki
jih
je
gledal
po
cestah
in
trgih
.
Po
vseh
cestah
je
mrgolelo
voz
in
topov
,
konj
in
vojakov
,
po
krčmah
in
kavarnah
pa
je
bilo
vse
polno
častnikov
,
grofov
in
baronov
,
—
povsod
nepregledna
pisana
množica
,
prihajanje
in
odhajanje
,
kričanje
in
popevanje
,
prepiranje
in
muziciranje
,
ljudje
so
postopali
po
mestu
in
prodajali
zijala
,
se
smejali
in
jezili
,
na
čelu
vsem
pa
vedno
radovedni
Gregor
Danè
.
V
Špitalski
ulici
je
srečal
nejasno
besedilo
nega
dr.
Repiča
.
»
He
,
mojster
!
nejasno
besedilo
»
Kod
hodite
,
da
vas
ni
v
nejasno
besedilo
kadar
vas
človek
najbolj
potrebuje
?
«
»
Oh
,
ne
zamerite
!
Čisto
pozabil
sem
,
da
je
danes
vaš
dan
!
«
se
je
izgovarjal
mojster
.
»
Bojte
se
žensk
,
mojster
!
«
se
je
zasmejal
dr.
Repič
.
»
Vaša
žena
je
nevarna
,
a
—
verjemite
!
—
še
nevarnejša
je
Verderberica
!
«
In
urno
je
švignil
mimo
.
Danè
je
bil
besen
.
Torej
že
dr.
Repič
ve
,
da
je
blazen
na
Nežiko
!
Vsemu
mestu
je
že
v
posmeh
,
a
za
nič
,
za
goli
nič
...
Prokleta
baba
!
Prokleta
zaljubljenost
!
In
togoten
je
koračil
po
Glavnem
trgu
.
Po
Glavnem
trgu
se
je
pravkar
peljala
velikanska
karosa
s
štirimi
konji
.
Spremljal
jo
je
oddelek
huzarjev
.
Na
desni
strani
tik
mestne
hiše
je
stala
Galletova
hiša
št.
2
in
pred
njo
se
je
ustavil
sprevod
.
Prvi
je
skočil
iz
nje
mlajši
general
.
Za
njim
je
nejasno
besedilo
izstopil
star
general
s
tremi
kodri
ob
sencih
,
s
svileno
lasuljo
na
široki
glavi
in
z
majhnimi
dolgimi
brkami
pod
orlovsko
zavitim
nosom
.
Njegova
visoka
in
vitka
postava
se
je
krivila
pod
težo
let
in
z
desnico
se
je
opiral
nejasno
besedilo
težko
in
trudno
ob
visoko
palico
.
nejasno
besedilo
tužne
,
ugasle
oči
,
drhtave
nejasno
besedilo
so
kazali
,
da
je
prestal
nejasno
besedilo
dogodke
,
da
je
danes
nejasno
besedilo
ga
smrt
le
reši
in
osvobo
nejasno
besedilo
mu
neznosna
in
groznejša
kot
sam
nejasno
besedilo
.
Bil
je
feldmaršal
Dagober
nejasno
besedilo
Klenau
,
duhovit
in
premeten
mož
,
je
izkušal
Serruriera
z
vso
zgovornostjo
prepričati
,
da
pričakuje
avstrijski
nadpoveljnik
že
v
najbližjih
dneh
od
vseh
strani
še
silnih
čet
na
pomoč
,
da
položaj
Avstrijcev
nikakor
ni
obupen
ter
da
ponuja
maršal
Wurmser
svojo
kapitulacijo
edinole
zato
,
da
se
napravi
konec
krvavemu
klanju
,
ki
zahteva
na
obeh
sovražnih
straneh
toli
strašne
žrtve
.
Pripovedoval
je
,
da
je
mesto
Mantova
bogato
založena
z
najraznovrstnejšimi
živili
,
da
ima
streliva
v
izobilju
in
da
je
Francozi
ne
vzamejo
nikdar
.
Prijazni
Serrurier
se
mu
je
vljudno
smehljal
,
poslušal
mirno
njegovo
pripovedovanje
ter
natakal
v
čaši
najboljše
italijansko
vino
.
Tako
sta
sedela
duhovita
kavalirja
,
govorila
kakor
najboljša
znanca
in
pila
sladko
vince
kakor
stara
prijatelja
.
Tam
v
kotu
tik
okna
pa
je
čepel
za
pisalno
mizo
majhen
,
suhoten
mož
.
Obrnjen
s
hrbtom
proti
oknu
,
se
je
globoko
sklanjal
nad
pismom
maršala
Wurmserja
in
molče
pisal
.
Kakor
da
bi
ga
zeblo
,
se
je
zavijal
možiček
v
siv
plašč
in
preprost
podčastniški
trikotnik
si
je
pomaknil
globoko
na
oči
,
kakor
da
bi
ga
ženirala
ostra
svetloba
zimskega
solnca
.
General
Klenau
je
mislil
,
da
sedi
ondi
Serrurierov
pisar
,
zato
ga
ni
niti
pogledal
.
Naenkrat
pa
je
možiček
vstal
,
se
mu
približal
in
mu
ponudil
popisan
papir
.
»
Tu
,
gospod
general
,
«
je
dejal
,
»
je
moj
odgovor
.
Povejte
maršalu
,
da
spoštujem
njegovo
starost
,
njegovo
pogumnost
in
nesrečo
!
Moji
pogoji
so
nepreklicni
in
zanj
častni
.
Naj
jih
sprejme
,
ker
boljših
nisem
dovolil
še
nikomur
!
«
Presenečen
je
opazil
Klenau
šele
tedaj
,
da
govori
z
njim
sam
Napoleon
Buonaparte
.
Izprevidel
je
,
da
je
zaman
vsa
njegova
zvitost
,
da
pozna
francoski
nadpoveljnik
docela
vso
strahotno
resnico
,
da
ni
za
avstrijsko
armado
nobene
rešitve
več
in
da
ve
popolnoma
dobro
,
da
se
preživlja
vojska
v
Mantovi
le
še
z
mesom
zadnjih
mršavih
konj
...
Že
naslednjega
dne
so
se
odprla
Francozom
mantovska
vrata
.
Avstrijska
armada
je
defilirala
z
maršalom
Wurmserjem
in
generalom
Klenauom
na
čelu
mimo
generala
Serruriera
ter
je
odlagala
orožje
.
Bil
je
to
hip
največje
sramote
za
avstrijsko
vojsko
!
Za
dvajset
let
se
je
postaral
v
tistih
trenotkih
maršal
Wurmser
in
le
z
največjim
naporom
se
je
vzdrževal
na
nogah
,
da
se
ni
zgrudil
in
umrl
od
žalosti
in
obupa
.
Toda
Serrurier
je
vrnil
sabljo
najprej
maršalu
Wurmserju
in
generalu
Klenauu
ter
nato
še
vsem
drugim
častnikom
.
Tako
mu
je
naročil
Napoleon
Buonaparte
,
ki
je
bil
odpotoval
v
Bologno
,
ker
ni
maral
s
svojo
prisotnostjo
še
zvišati
bolesti
dotlej
najslavnejšega
vojskovodje
in
generalisima
avstrijske
armade
...
Ta
dva
premagana
moža
sta
sedaj
stopila
v
Galletovo
hišo
,
kjer
sta
imela
v
prvem
nadstropju
svoje
stanovanje
dotlej
,
da
se
odpeljeta
zopet
dalje
proti
Dunaju
.
In
za
njima
so
se
pripeljali
še
drugi
avstrijski
generali
,
ki
so
jih
premagali
in
ujeli
Buonapartovi
poveljniki
:
Quosdanovich
,
Vukasović
,
Funk
,
Ott
,
Meszaros
,
Koblos
,
Sebottendorf
,
d
'
Yrles
in
drugi
,
ki
vsi
so
imeli
v
Italiji
nesrečo
bodisi
pod
vodstvom
Wurmserjevim
ali
Alvinzyjevim
.
Vse
je
izpustil
Buonaparte
,
ko
so
se
zavezali
s
častno
besedo
,
da
se
ne
bodo
bojevali
več
v
tej
vojni
.
Vse
hiše
so
po
Ljubljani
bile
polne
generalov
,
polkovnikov
,
majorjev
in
častnikov
najrazličnejših
branž
in
polkov
,
po
vseh
trgih
in
ulicah
so
taborili
vojaki
,
si
kuhali
,
se
umivali
,
snažili
obleko
in
znašali
slamo
in
krmo
.
Za
konje
je
hitro
zmanjkalo
hlevov
in
podstrešij
.
Kmalu
je
bila
od
Viča
do
Šiške
vse
ena
sama
vojašnica
.
Brivec
Danè
pa
je
taval
okoli
,
gledal
,
se
čudil
,
a
hkrati
je
nosil
s
seboj
neutešeno
bolest
in
hrepenenje
po
njej
,
ki
jo
je
sovražil
in
ljubil
.
Na
večer
tretjega
dne
pa
je
to
čuvsvto
prekipelo
in
Danè
je
hitel
po
Šentpetrski
ulici
naravnost
v
gostilno
Nežike
Verderberice
.
Pravzaprav
ni
hodil
sam
,
nego
ga
je
nosilo
hrepenenje
,
ki
mu
ni
bilo
nobenega
odpora
več
.
Vstopil
je
v
sobo
na
levi
.
Srce
mu
je
drhtelo
.
Bal
se
je
,
da
zagleda
Nežiko
in
da
zasliši
njen
porogljiv
smeh
in
strupeni
glas
:
»
Ali
si
zopet
tukaj
,
Gregorček
,
šema
zaljubljena
?
«
Sklenil
je
,
da
se
ne
razjezi
,
nego
da
se
ji
zasmeje
in
ji
odgovori
:
»
Prišel
sem
,
ampak
ne
k
tebi
.
Na
tvoje
vino
me
je
privedlo
nazaj
.
«
Čemu
bi
se
pa
jezil
,
saj
Nežika
vendar
ni
kriva
,
če
so
bili
predrzni
tisti
ulanci
,
in
dolžnost
gostilničarkina
je
,
da
se
smeje
tudi
takrat
,
ko
bi
najrajša
delila
klofute
.
Kupčija
je
kupčija
,
in
če
človek
natanko
premisli
,
je
bila
Danetova
ogorčenost
resnično
smešna
in
pretirana
.
Otročji
,
poredni
in
predrzni
so
bili
ulanci
,
pravzaprav
pa
so
bili
zelo
ljubeznivi
fantje
,
ki
so
se
čutili
po
strašnih
doživljajih
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
takoj
kakor
za
varnim
in
mirnim
domačim
ognjiščem
.
Všeč
sta
jima
pač
bili
Nežika
in
Metka
,
a
komu
bi
ne
bili
?
Že
je
bil
prepričan
,
da
je
bila
nespametna
njegova
ljubosumnost
.
Zato
je
šel
in
vstopil
vesel
,
da
je
rešen
krute
,
a
nepotrebne
bolesti
.
V
gostilniški
sobi
pa
ni
bilo
Nežike
.
Postarana
natakarica
je
stregla
le
dvema
ulancema
,
častniškima
slugama
.
Danè
je
sedel
torej
sam
za
sosednjo
mizo
in
naročil
vina
,
in
pil
je
,
čakal
,
a
ni
dočakal
.
Tisočkrat
se
je
zdrznil
,
ker
je
mislil
,
da
se
odpro
vrata
in
se
prismeje
Nežika
,
a
ni
je
bilo
.
Ulanca
sta
se
začela
dolgočasiti
in
poizkušala
peti
madžarske
narodne
pesmi
,
a
zavijala
sta
kakor
lačna
volka
v
mesečni
noči
.
Nato
sta
umolknila
in
pila
.
Semtertja
je
vstopil
kak
Ljubljančan
,
hitro
izpil
svojo
merico
in
zopet
odšel
.
Lojevi
sveči
sta
dogorevali
in
natakarica
ju
je
vsekovala
,
prinašala
pijače
in
dremala
v
svojem
kotu
.
In
Danè
je
pil
,
pil
,
čakal
,
a
ni
dočakal
.
Jezil
se
je
in
dolgočasil
,
se
čudil
,
ugibal
,
tiho
preklinjal
in
končno
besnel
.
Zaman
si
je
prigovarjal
,
da
je
najpametneje
oditi
.
Slednjič
pa
je
vendarle
bruhnilo
iz
njega
in
vprašal
je
:
»
Kje
pa
je
nocoj
gospodinja
?
«
»
Zgoraj
v
posebni
izbi
«
,
je
odgovorila
zaspana
natakarica
.
V
prvem
nadstropju
je
bila
gosposko
opremljena
soba
za
odlične
goste
.
Uporabljali
so
jo
le
takrat
,
kadar
je
bila
gostilnica
prenapolnjena
ali
če
so
hoteli
biti
gostje
sami
med
sabo
.
Po
brivcu
je
vse
zagorelo
.
Grda
slutnja
je
vstala
v
njem
ter
ga
navdala
z
gnevom
in
besnostjo
.
Čutil
je
,
kako
mu
je
bušknila
kri
v
glavo
,
da
so
se
mu
napele
vse
žile
na
sencih
,
potem
pa
je
zopet
pobledel
.
Naposled
je
molče
plačal
.
Dasi
je
pil
nad
svojo
mero
,
je
čutil
vendarle
,
da
je
osmešen
in
osramočen
celo
sam
pred
seboj
.
Vstal
je
in
odšel
brez
pozdrava
.
V
veži
pa
so
se
mu
ustavili
koraki
,
dvignil
je
glavo
in
posluhnil
.
Iz
prvega
nadstropja
se
je
čul
otroški
dekliški
smeh
.
»
Metka
!
«
si
je
mislil
Danè
.
»
Metka
se
smeje
grofu
ulancu
.
«
In
res
je
slišal
tudi
glas
ulančev
,
sladek
,
sentimentalen
.
A
Nežika
?
Kje
je
ona
?
Nje
ni
bilo
slišati
in
od
nikoder
njenega
zvonkega
smeha
!
Neznana
sila
je
gnala
Daneta
,
da
se
plazil
po
stopnicah
navzgor
,
tipal
z
rokami
ob
zidu
in
lezel
po
prstih
po
ozkem
hodniku
.
V
glavi
se
mu
je
vrtelo
,
pot
mu
je
stopal
na
čelo
in
kolena
so
mu
drgetala
od
razburjenosti
in
strahu
.
Naenkrat
je
stal
pred
posebno
sobo
,
sklonil
glavo
h
ključavnici
,
zadrževal
dih
in
poslušal
.
»
Margica
,
sestrica
,
«
je
govoril
znani
glas
,
»
lase
in
oči
imaš
kakor
moja
sestra
Kamila
.
Že
dve
dolgi
leti
je
nisem
videl
,
pomisli
,
že
dolgi
dve
leti
,
in
prav
po
njej
mi
je
najhuje
.
Tvoj
glas
,
obrazek
in
vsa
tvoja
rast
,
Margica
,
me
spominjajo
sestrice
Kamile
!
Zato
pa
sem
te
vzljubil
prvi
hip
,
ko
sem
te
zagledal
.
Že
več
kakor
leto
dni
nisem
dobil
od
nje
ne
pisma
ne
vesti
.
Sama
živita
z
mojim
očetom
na
gradu
v
Šleziji
in
hrepenita
po
meni
,
kakor
hrepenim
jaz
za
njima
.
«
In
grof
Latour
je
pripovedoval
dalje
o
svoji
sestrici
in
svojemu
očetu
tam
na
meji
Prusije
...
A
Nežika
?
Kje
je
ona
?
Kam
se
je
skrila
?
Naenkrat
je
zaslišal
Danè
Nežikin
smeh
.
Kakor
grlica
,
ki
se
dobrika
samcu
,
je
donel
njen
smeh
,
pridušen
,
strasten
in
razkošen
.
In
Danè
je
čul
lahen
krik
,
odmev
poljuba
in
zopet
smeh
,
topot
nog
in
moški
glas
,
ki
je
dihtel
:
»
Ti
moja
—
moja
—
sladka
—
krasna
Nežika
!
«
Za
Danetovim
hrbtom
,
na
desni
strani
hodnika
so
bila
vrata
,
skozi
katera
se
je
slišal
ta
vzdih
.
Vrata
pa
so
vodila
v
Verderberičino
spalnico
.
Kakor
bi
ga
zadel
udarec
s
kolom
,
se
je
zganil
Danè
,
se
prestrašen
opotekel
ter
zakričal
besno
in
hropeče
:
»
Sramota
!
Fej
!
fej
!
fej
!
«
Nato
je
hotel
steči
.
A
še
se
ni
pritipal
do
stopnic
,
ko
so
se
odprla
vrata
Nežikine
spalnice
,
iz
nje
pa
je
stopil
suhi
in
koščeni
grof
Lichtenberg
.
»
Odlazi
!
«
je
zakričal
,
iztegnil
nogo
in
sunil
brivca
,
da
je
odletel
preko
stopnic
v
vežo
.
»
Janosz
!
Miklosz
!
Vrzita
ogleduha
na
cesto
!
«
je
še
dejal
in
se
vrnil
v
sobo
.
Hipoma
so
zgrabile
brivca
v
veži
štiri
pesti
in
kakor
polna
vreča
je
zletela
na
sredo
ulice
.
Kako
dolgo
je
ležal
ondi
,
ni
zvedel
nikdar
.
Zbudil
se
je
šele
naslednjega
dne
z
zavezano
glavo
,
s
krvavim
,
oteklim
nosom
in
bolečimi
,
razbitimi
udi
.
Jokaje
mu
je
pripovedovala
žena
,
da
ga
je
privedel
domov
šele
proti
jutru
vsega
krvavega
in
blatnega
mestni
policaj
Kozlevčar
.
Danè
je
v
jezi
,
sramu
in
bolečinah
zastokal
,
se
obrnil
v
zid
in
ni
zinil
niti
besedice
.
Župan
dr.
Podobnik
se
tiste
dni
skoraj
ni
ganil
iz
mestne
hiše
in
tudi
občinski
svetovalci
so
imeli
skrbi
in
opravka
,
da
niso
vedeli
,
kje
jim
stoji
glava
.
Neprestano
so
prihajale
eštafete
,
ki
so
naznanjale
,
koliko
sob
je
potreba
preskrbeti
za
častnike
,
ki
prenoče
ali
se
ustavijo
za
več
dni
v
Ljubljani
,
koliko
vojaštva
in
konj
dospe
od
severa
na
poti
v
Italijo
in
koliko
na
poti
z
juga
proti
Dunaju
.
Kruha
,
mesa
,
vina
,
postelj
,
slame
,
odej
,
drv
in
klaje
je
bilo
pripravljati
dan
na
dan
.
Po
vseh
hišah
so
pekli
,
vse
ceste
so
bile
polne
voz
,
dovažajočih
hrano
in
krmo
,
po
Ljubljanici
pa
so
plavali
natovorjeni
čolni
,
ki
so
izlagali
na
Bregu
neštevilo
zabojev
,
košev
in
jerbasov
.
Neprestano
je
grmel
boben
mestnega
biriča
,
ki
je
na
razpotjih
razglašal
županove
ukaze
in
prošnje
.
Po
prenapolnjenih
vojaških
bolnicah
je
že
v
par
dneh
nedostajalo
vsega
,
usmiljeni
Ljubljančani
pa
so
na
županov
poziv
nosili
ranjencem
najrazličnejše
darove
.
V
stražnici
šentpeterske
vojašnice
tik
vhoda
na
levi
strani
si
je
uredil
dr.
Wagner
svojo
pisarno
.
Tam
je
sprejemal
podarjene
srajce
,
rjuhe
,
platno
,
obvezila
,
slamnjake
pa
tudi
hrano
in
pjačo
za
svoje
paciente
.
V
gledališču
se
je
vršil
za
bolnike
in
ranjence
orkestralni
koncert
.
Hesenski
častniki
so
napravili
med
sabo
v
isto
svrho
kolekto
.
Od
povsod
so
pošiljali
ljudje
tolarje
in
cekine
,
kmetje
iz
ljubljanske
okolice
,
iz
Mekinj
in
celo
tam
iz
Idrije
pa
so
morali
pripeljati
več
tisoč
škopnikov
slame
za
postelje
in
ležišča
.
Vsi
stanovi
so
tekmovali
,
radi
in
neradi
,
da
v
dejanjih
znova
dokažejo
svoj
že
tolikokrat
preizkušeni
patrijotizem
.
Kontribucije
in
rekvizicije
so
hodile
druga
za
drugo
.
Obrtniki
in
trgovci
,
uradniki
in
duhovniki
,
meščanje
in
plemstvo
,
najvišji
in
najnižji
so
v
skrbi
in
strahu
žrtvovali
čas
in
denar
,
da
pomagajo
vojski
,
hiteči
v
nove
boje
z
Buonapartom
,
in
da
lajšajo
bedo
in
žalost
onim
,
ki
so
se
vrnili
z
ranjeno
dušo
in
ranjenim
telesom
.
Ko
so
Ljubljančani
zvedeli
,
da
so
skočili
vsi
Tirolci
na
noge
in
da
so
zgrabili
za
orožje
proti
Francozom
celo
tirolske
ženske
,
otroci
in
starci
ter
da
gore
po
vsej
Švabski
kresovi
,
kličoči
na
tisoče
kmetov
pod
avstrijski
prapor
,
so
vzplamenele
vnovič
tudi
njih
že
onemogla
srca
v
novem
pogumu
in
novi
nadi
.
Z
veselo
svirajočimi
godbami
in
z
vihrajočimi
zastavami
so
korakali
skozi
Ljubljano
iz
Gradca
došli
Terzovi
bataljoni
,
za
njimi
so
odmarširali
Hesi
pa
Giulayevi
ogrski
prostovoljci
in
od
povsod
,
celo
iz
daljne
Češke
so
drli
slovanski
in
nemški
polki
proti
Vidmu
in
dalje
proti
Furlaniji
.
Tretjega
dne
marca
meseca
ob
devetih
dopoldne
pa
je
pridrvela
zopet
po
Dunajski
cesti
in
Špitalski
ulici
ogromna
karosa
,
ki
jo
je
spremljal
velik
oddelek
huzarjev
,
ter
se
je
ustavila
pred
»
Divjim
možem
«
.
Dospel
je
nadvojvoda
Karel
z
Dunaja
.
Urno
se
je
umaknil
v
svoje
sobe
,
ki
mu
jh
je
bil
hoteljér
Rechter
že
pripravil
.
Kmalu
nato
je
nadvojvoda
v
družbi
generala
Bellegarde
jezdil
v
mesto
na
poset
k
sinovom
nadvojvode
Ferdinanda
,
iz
Milana
pregnanega
cesarjevega
namestnika
.
Med
tem
so
prihajali
v
hotel
vsi
generali
.
V
paradnih
uniformah
in
z
vsemi
redi
na
prsih
so
se
zbrali
in
čakali
nadvojvode
.
Hitro
se
je
vrnil
,
sprejel
generale
,
se
razgovarjal
z
maršalom
Quosdanovichem
nekaj
minut
ter
se
je
kratko
poslovil
.
Pred
karoso
so
bili
vpreženi
že
drugi
konji
.
Karel
je
skočil
v
voz
ter
se
v
diru
odpeljal
.
Komaj
eno
uro
se
je
mudil
in
že
je
hitel
z
največjo
naglico
proti
Gorici
in
od
ondi
na
Videm
k
armadi
.
Na
tisoče
rok
je
gradilo
v
Julijskih
Alpah
in
Karavankah
nove
utrdbe
,
zapreke
in
okope
.
Že
meseca
februarja
so
začeli
avstrijski
ženijski
častniki
utrjevati
vse
gorske
prelaze
,
popravljati
vse
trdnjave
od
italijanske
meje
do
Celovca
,
narejati
zakope
,
okope
,
nasipe
in
ograde
,
jih
oboroževati
s
topovi
,
preskrbovati
s
strelivom
ter
pripravljati
na
boj
.
Povsod
se
je
zidalo
in
kopalo
.
Avstrijski
vojaški
inženirji
pa
so
utegnili
izvrševati
svojo
nalogo
temeljito
.
Saj
je
bil
Napoleon
Buonaparte
na
vojni
proti
papeževi
državi
,
Pij
VI.
pa
je
imel
močno
vojsko
,
ki
so
jo
vodili
slavni
generali
Colli
,
Colonna
in
Borgia
.
O
njih
se
je
poročalo
in
govorilo
,
da
so
genijalni
vojskovodje
.
Vsaj
nekaj
mesecev
mine
,
tako
so
upali
,
preden
se
utegne
predrzni
Buonaparte
obrniti
proti
Karlovi
vojski
;
poprej
pa
bo
moral
premagati
tudi
še
mogočne
Benetke
,
ki
so
kazale
odkrito
in
samozavestno
svoje
sovražne
naklepe
proti
Francozom
.
V
Ljubljani
so
bili
zopet
polni
novega
upanja
.
Ko
pa
je
deželni
glavar
grof
Fran
Hohenwart
prejel
nadvojvodovo
lastnorodno
pismo
,
je
vse
vriskalo
.
Tudi
Vodnikove
»
Novice
«
so
nemudoma
priobčile
vsebino
tega
pisma
.
Vsej
Kranjski
se
je
odvalil
kamen
s
srca
.
Generalissimus
Karel
je
pisal
—
tako
je
poročal
Vodnik
—
»
da
se
nimamo
ničesar
bati
,
ker
je
on
pri
Gorici
,
ob
Soči
,
pri
Gradiški
in
Palma
Novi
dobro
utrjen
.
Naj
le
imajo
Francozi
beneške
kraje
,
da
le
mi
obdržimo
tudi
svoje
meje
!
Ko
pride
pomoč
iz
Ogrske
,
bomo
mogli
iti
naravnost
proti
Mantovi
.
Soča
,
Gorica
,
Trst
,
Snežnik
in
Hrušica
so
trdne
meje
,
ki
jih
ne
zavzame
nihče
.
«
Po
vseh
ljubljanskih
cerkvah
so
molili
za
zmago
in
mir
.
V
stolnici
sv.
Nikolaja
pa
je
priredil
slovesno
molitev
pred
Najsvetejšim
sam
knezonadškof
baron
Brigido
z
vsem
cerkvenim
pompom
.
Vse
kranjsko
plemstvo
z
glavarjem
grofom
Hohenwartom
na
čelu
,
župan
dr.
Podobnik
z
vsemi
svetovalci
in
višjimi
uradniki
,
vsa
gospoda
in
najboljše
meščanstvo
je
prisostvovalo
molitvi
.
Pred
cerkvijo
so
stali
v
paradi
vrli
meščanski
strelci
in
gardisti
z
zastavama
in
godbo
ter
so
streljali
,
da
je
bilo
veselje
.
In
po
svečanosti
se
je
vršilo
tudi
defiliranje
,
zakaj
brez
defiliranja
in
streljanja
ni
smela
miniti
takrat
nobena
cerkvena
slavnost
.
Ko
se
je
poslovil
glavar
grof
Hohenwart
pred
cerkvijo
od
zbranih
zastopnikov
kranjskih
oblastev
,
je
še
dejal
:
»
Širokoustni
korzikanski
sansculot
Buonaparte
je
dejal
bajè
:
'
Le
moral
c
'
est
tout
!
'
Ako
je
to
resnica
,
gospoda
,
potem
je
njegove
sreče
konec
in
naša
zmaga
je
gotova
!
«
In
samozavestno
je
sedel
v
kočijo
ter
se
moško
odpeljal
.
Ljubljana
se
je
kopala
v
pomladnem
razkošju
.
Par
dni
je
deževalo
,
potem
pa
se
je
nebo
izjasnilo
in
toplo
solnce
je
sijalo
in
grelo
kakor
v
maju
.
In
vendar
je
bilo
šele
sredi
marca
.
Zrak
svež
in
čist
,
nebo
v
neizkaljeni
krasoti
in
povsod
sama
svetloba
in
gorkota
.
Mesto
je
bilo
zopet
brez
vojaškega
hrupa
in
vrišča
.
Vrnil
se
je
prejšnji
idilski
mir
,
le
še
lepši
,
ker
je
prišel
z
mladim
zelenjem
pomladi
.
Ulice
,
polne
slame
,
cunj
in
razne
nesnage
,
ki
so
jo
pustili
za
seboj
vojaki
,
so
bile
v
nekaj
dneh
pometene
in
očiščene
.
Red
in
pokoj
sta
se
iznova
naselila
povsod
,
po
delavnicah
,
tovarnah
in
pisarnah
pa
so
se
Ljubljančanje
vrnili
k
starim
svojim
opravilom
,
ki
jih
niso
razburjala
.
Le
lepe
Ljubljanke
so
imele
nove
in
velike
skrbi
.
Odložiti
so
morale
zimsko
obleko
in
misliti
na
nove
klobuke
in
nove
,
moderne
toalete
.
In
prav
mudilo
se
jim
je
,
zakaj
bližal
se
je
tihi
teden
in
kmalu
bo
tukaj
cvetna
nedelja
,
za
njo
pa
velika
noč
.
Hiteti
so
morale
.
Marljive
šivilje
pa
so
šivale
in
pomerjale
pozno
v
noč
.
Saj
je
hotela
biti
pri
velikonočni
procesiji
vsaka
Ljubljanka
ne
le
nova
od
glave
do
nog
,
nego
je
želela
biti
prav
vsaka
tudi
med
vsemi
najlepša
in
med
vsemi
najmodernejša
.
Desetega
marca
je
bilo
po
Ljubljani
pač
še
mnogo
ženskih
objokanih
oči
,
saj
je
odmarširalo
na
bojišče
v
Italiji
še
poslednjih
150
mož
domačega
Thurnovega
polka
in
ž
njimi
600
Hrvatov
.
Odjezdil
je
tega
dne
marsikak
mlad
častnik
,
ki
je
ostavil
v
Ljubljani
javno
ali
skrivaj
ljubljeno
bitje
,
pa
tudi
marsikak
podčastnik
in
preprost
pešec
je
odkorakal
,
ki
so
za
njim
lile
solze
mater
,
sester
in
deklet
tam
po
skromnih
predmestnih
hišah
in
le
s
slamo
kritih
delavskih
kočah
ponižnega
kranjskega
glavnega
mesta
.
»
Na
srečo
se
posuše
ženske
solze
hitreje
,
nego
skopni
najkasnejši
pomladni
sneg
,
in
ženska
tuga
mine
preje
,
nego
preide
bleščeči
ščep
v
temni
mlaj
,
«
je
dejal
cinični
dr.
Repič
.
»
Prenaglo
so
se
vršili
dogodki
zadnjih
tednov
drug
za
drugim
,
da
bi
se
mogle
ubožice
potapljati
v
svojo
bolest
,
in
tudi
preveč
dela
imajo
same
s
seboj
,
da
bi
mogle
razmišljati
še
o
tem
,
kar
je
morda
izgubljeno
za
večno
.
Ljubljanka
,
ki
je
lepa
in
mlada
,
je
nesrečna
le
tedaj
,
če
se
dolgočasi
;
ker
pa
si
zna
poiskati
zabave
povsod
,
ni
nesrečna
nikoli
.
«
Dr.
Repič
je
poznal
Ljubljanke
in
menda
se
ni
motil
.
Tako
se
je
zgodilo
tiste
dni
,
da
so
Ljubljanke
kakor
ogromna
jata
golobov
zletele
iz
mesta
in
zasedle
Turško
jamo
za
pokopališčem
sv.
Krištofa
.
Kakor
cvetoča
livada
je
bila
pestra
tista
dolinica
od
samih
klobučkov
,
vihrajočih
šerp
in
barvastih
nogavic
.
In
čebljanja
,
smehljanja
,
radovednega
iztezanja
vratov
in
nemirnega
tekanja
je
bilo
med
njimi
,
kakor
da
se
pripravljajo
na
začetek
najlepše
komedije
.
Pa
ni
bilo
nič
drugega
,
kakor
da
se
je
pripeljal
škof
Franc
Borgia
baron
Raigersfelški
blagoslovit
razširjeno
ljubljansko
pokopališče
.
Le
pozorišče
se
je
izpremenilo
,
menjali
so
se
igralci
,
a
komedija
je
ostala
zabavna
in
zanimiva
.
V
spomin
na
Turke
,
ki
so
jih
bajè
naši
pradedje
pobili
prav
v
tisti
dolinici
kraj
pokopališča
,
se
je
ohranilo
ime
Turška
jama
.
V
spomin
na
to
slavno
zmago
za
ljubljanskim
ozidjem
se
je
vršilo
tamkaj
vsako
leto
na
velikonočni
ponedeljek
bombardiranje
dolinice
z
najdebelejšimi
in
najtršimi
pomarančami
.
Cele
koše
pomaranč
so
izmetale
ljubljanske
aristokratke
in
njih
kavalirji
med
tolpe
dečkov
,
ki
so
se
borili
ondi
za
rumeni
laški
sad
med
seboj
s
tisto
srdito
vztrajnostjo
kakor
nekdaj
njih
pradedje
za
turške
glave
.
Semkaj
torej
so
priletele
jate
Ljubljank
na
zabavo
,
ki
jim
je
bila
prav
tako
zanimiva
kakor
bombardiranje
Turške
jame
s
pomarančami
.
Saj
pa
so
imele
tudi
kaj
gledati
!
Z
najpompoznejšimi
karosami
so
se
pripeljali
metropolitanski
gospodje
,
z
grbi
na
vseh
straneh
svojih
voz
,
z
livriranimi
kočijaži
in
slugami
ter
s
konji
,
ki
so
bili
obrzdani
s
pristnim
zlatom
in
srebrom
.
Mogočni
so
bili
ti
prelatje
in
mogočno
so
znali
nastopati
,
kadarkoli
so
se
prikazali
v
javnosti
.
Bogati
so
bili
,
posestniki
najlepših
hiš
in
opasni
tekmeci
kranjskih
posvetnih
kavalirjev
.
Kavalir
vseh
kavalirjev
pa
je
bil
škof
Borgia
.
Bil
je
na
glasu
izredne
učenosti
,
ki
si
jo
je
pridobil
po
nemških
univerzah
,
a
kot
bivši
jezuit
je
znal
reprezentirati
moč
in
čast
nepremagljive
katoliške
cerkve
impozantneje
nego
sam
knezonadškof
baron
Brigido
.
V
svoji
osebi
je
združeval
veljavnost
pomožnega
škofa
ljubljanskega
,
škofa
derbenskega
in
generalnega
vikarja
nadškofijskega
.
Ta
najelegantnejši
predsednik
ljubljanskega
konsistorija
je
kazal
pri
vsaki
priliki
tudi
v
svoji
prelatski
obleki
,
da
je
polnokrven
potomec
kranjske
plemenitaške
rodbine
.
Do
svoje
visoke
starosti
je
jezdil
po
Ljubljani
in
okolici
iskrega
serca
,
se
vozil
na
lov
ter
se
celo
prav
rad
udeleževal
najsijajnejših
plesov
v
reduti
in
na
strelišču
.
In
baje
ni
bilo
lepšega
prizora
,
kakor
če
je
sedel
ves
v
vijoličasti
svili
in
s
hermelinom
ter
z
velikim
zlatim
križem
rdečelični
starec
škof
Borgia
sredi
belih
,
golih
ramen
v
demantih
in
biserih
cvetočih
ljubljanskih
plemkinj
.
Za
nikomer
ni
zaostajal
živahni
škof
Borgia
v
galantnih
poklonih
,
a
vendar
je
bil
baje
resnično
pobožen
in
dober
mož
,
ki
ga
je
ljubila
vsa
Ljubljana
.
Imponiral
je
vsakomur
,
a
znal
je
tudi
pridobivati
vsa
srca
,
zlasti
pa
ženska
,
ki
so
za
moško
lepoto
v
cerkveni
obleki
že
od
nekdaj
še
prav
posebno
dovzetna
.
Tudi
pri
blagoslavljanju
novega
pokopališča
je
nastopil
škof
Borgia
z
vsem
sijajem
.
Kakor
vladar
se
je
obdal
z
najodličnejšimi
imeni
metropolitanskega
kapitlja
.
Prošt
Sigfrid
grof
Auersperški
,
komendator
malteškega
reda
,
pravkar
infulirani
kanonik
Janez
Anton
de
Ricci
,
infulirani
kanonik
Sigfrid
grof
Gallenberški
,
kanoniki
Janez
Nepomuk
baron
Taufferer
,
Franc
Ks
.
pl.
Webern
,
Franc
Ks
.
Baron
Codelli
pl.
Fahnenfeldski
,
Juri
Gollmaler
,
vodja
in
notar
knezonadškofijskega
urada
,
vsi
člani
knezonadškofijske
pisarne
ter
vsi
semeniščniki
so
obdajali
škofa
barona
Borgia
v
vijoličastih
,
rdečih
in
belih
oblekah
.
Kakor
maki
,
tulipani
,
lilije
in
narcise
je
bila
videti
ta
sveta
družba
po
zeleneči
trati
.
In
ljubljanske
dame
so
vzklikale
od
občudovanja
in
radosti
ob
pestri
krasoti
.
Tudi
grof
Hohenwart
s
svojimi
najvišjimi
uradniki
je
bil
tu
in
ponižno
v
ozadju
je
stal
župan
dr.
Podobnik
z
dvema
občinskima
svetovalcema
.
Ko
pa
je
po
zaključenem
obredu
pokleknila
vsa
gospoda
na
travo
in
molila
glasno
nemški
»
Vater
unser
«
,
je
obstal
,
visoko
zravnan
,
edini
škof
Borgia
ter
šepetal
molitev
raztresen
in
zamišljen
.
Oči
so
mu
zrle
tja
na
Kamniške
planine
,
ki
so
se
bleščale
v
solnčnem
svitu
,
in
tja
preko
Ljubljanskega
polja
,
nežnozelenega
in
polnega
bujnega
klitja
.
In
škof
je
posluhnil
,
dvignil
oči
in
se
nasmehnil
.
Resnično
,
tudi
škrjanec
je
že
drobil
svojo
pesem
nad
poljem
!
Naglo
se
je
pokrižal
in
živahno
pristopil
h
glavarju
Hohenwartu
:
»
Ako
vam
je
drago
,
pojezdiva
popoldne
do
Save
,
ljubi
glavar
?
»
Z
veseljem
,
prevzvišeni
!
«
je
odgovoril
glavar
.
»
V
turjaških
gozdovih
se
oglašajo
že
divji
petelini
,
prevzvišeni
,
«
se
je
oglasil
tedaj
prošt
Auersperg
.
»
Ah
!
Ali
nas
povabite
,
grof
,
«
je
vzkipel
škof
.
»
Že
v
par
dneh
pričakujem
bratovega
poročila
.
Potem
nam
bodo
petelini
na
razpolago
«
,
je
odgovoril
prošt
.
Pred
cerkvijo
in
ob
Dunajski
cesti
so
se
med
tem
zbrale
Ljubljanke
.
Videti
so
želele
škofa
še
enkrat
iz
bližine
in
dobiti
njegov
blagoslov
,
preden
se
odpelje
s
svojo
karoso
.
Ko
je
torej
stopil
s
pokopališča
,
so
pokleknile
.
Škof
jih
je
blagoslovil
,
se
nasmehnil
in
dal
roko
grofu
Hohenwartu
.
»
Torej
ob
štirih
—
do
svidenja
,
ljubi
grof
!
«
je
dejal
.
»
Pred
škofijo
,
prevzvišeni
!
«
In
obrnivši
se
h
grofu
Auerspergu
,
je
še
rekel
škof
:
»
Peljite
se
z
manoj
,
predragi
!
Poveste
mi
še
kaj
več
o
petelinih
,
ki
čakajo
naših
pušk
,
če
Bog
da
in
sv.
Hubert
!
«
Tedaj
je
zagledal
še
novo
tropo
klečočih
Ljubljank
in
zopet
je
dvignil
desnico
ter
jih
blagoslovil
...
Med
trumo
žensk
,
ki
so
hitele
ob
cesti
proti
mestu
,
sta
stopali
tudi
Neža
Verderberica
in
njena
hči
Metka
.
Žalostni
sta
bili
in
molčali
sta
dolgo
časa
.
»
Petek
je
danes
...
ljudi
ne
bo
...
zamuditi
nimava
ničesar
«
,
je
dejala
Nežika
in
gledala
zamišljeno
v
tla
.
V
duhu
pa
je
videla
samo
sebe
v
svoji
spalnici
in
poleg
nje
je
sedel
grof
Lichtenberg
.
»
Petek
!
«
je
vzdihnila
Metka
.
»
Pust
dan
!
«
in
v
duhu
je
gledala
pred
seboj
žensko
nežno
lice
mladeniča
,
ki
jo
kliče
:
»
Marga
.
Margica
,
sestrica
ljuba
!
«
In
molčali
sta
in
stopali
dalje
.
»
Kdaj
se
vrne
grof
Leo
,
si
rekla
?
«
je
vprašala
čez
dolgo
Nežika
.
»
Čez
dva
meseca
,
«
je
odgovorila
Metka
in
utihnila
.
»
Čez
dva
!
Čez
dva
meseca
šele
!
«
Hipoma
je
zaihtela
Metka
:
»
A
če
ga
ne
bo
nikoli
več
,
mama
?
Moj
Bog
,
zdi
se
mi
,
slutim
,
da
ga
ne
bom
videla
nikoli
več
!
«
»
Ne
jokaj
,
Metka
,
saj
pride
—
gotovo
pride
!
«
je
hitela
Nežika
miriti
hčerko
,
a
tudi
v
njenih
očeh
so
se
zbirale
solze
in
tudi
v
njenem
srcu
je
kričalo
nekaj
obupno
:
»
Nikoli
,
nikoli
več
!
«
Ob
znamenju
na
sv.
Petra
cesti
pa
sta
srečali
dr.
Repiča
,
ki
je
šel
z
neznanim
gospodom
.
»
Le
za
hipec
,
dragi
gospod
doktor
!
«
je
sejal
odvetnik
dr.
Wagnerju
in
naglo
stopil
za
Verderberico
.
»
Ah
,
kolika
sreča
,
da
vas
po
tolikem
času
vidim
zopet
enkrat
!
«
je
vzklikal
in
se
globoko
odkril
lepi
vdovi
.
»
Vaša
krivda
,
gospod
doktor
!
«
ga
je
zavrnila
vdova
.
»
Nikakor
ne
moja
!
Prokleta
vojna
!
Saj
človek
nima
minute
svobodne
in
zvečer
je
utrujen
kakor
mlatič
«
,
se
je
branil
odvetnik
.
»
Ampak
zvečer
pridem
k
vam
na
rake
,
če
dovolite
,
in
po
dolgem
času
se
zopet
kaj
pomenimo
,
če
smem
...
Do
svidenja
torej
,
lepa
gospa
!
«
Držal
jo
je
še
vedno
za
roko
,
ji
globoko
gledal
v
oči
in
čudno
zaostril
ustnice
.
»
Vedno
mislim
na
»
Tri
gavtrožce
,
vedno
...
vedno
!
«
je
še
dejal
,
zavzdihnil
,
se
poklonil
ter
se
naglo
vrnil
k
dr.
Wagnerju
.
Tudi
Nežika
in
Metka
sta
nadaljevali
svojo
pot
...
A
Nežikina
srčna
bol
je
že
prenehala
kljuvati
in
gristi
...
ponehavala
je
,
odnehavala
...
se
mirila
...
»
Ah
,
ko
bi
človek
ne
imel
prijatelja
,
ki
ga
v
težkih
urah
potolaži
!
«
je
govorila
gospa
Nežika
glasno
kakor
sama
s
seboj
.
»
Obupati
bi
moral
...
Gospod
dr.
Repič
pa
je
le
naš
najsimpatičnejši
prijatelj
,
—
ni
res
,
Metka
?
«
»
Res
,
mama
«
,
je
odgovorila
Metka
mehanično
.
»
Prijazen
,
vedno
vesel
gospod
je
.
«
»
Fino
večerjo
mu
pripravim
...
kopuna
mu
spečem
...
da
,
pa
solate
in
kompota
in
pogače
!
«
se
je
veselila
gospa
Verderberica
.
Poznala
je
dr.
Repičev
okus
in
tek
.
Sklenila
je
torej
,
da
mu
postreže
izvrstno
.
In
postregla
mu
je
resnično
.
Izredno
zadovoljen
je
bil
dr.
Repič
tisti
večer
...
Na
stolpu
šentpeterske
cerkve
je
bila
ura
dve
,
ko
je
koračil
ves
zaspan
mimo
»
Treh
gavtrožc
«
mršavi
in
dolgopeti
mestni
policaj
Kozlevčar
.
V
prvem
nadstropju
v
posevni
sobi
pa
je
še
vedno
gorela
luč
!
Po
vsej
hiši
je
bilo
tiho
in
temno
,
le
v
sobi
za
odlične
goste
so
še
bdeli
.
Ljubezniv
,
lep
,
eleganten
gospod
je
bil
dr.
Repič
,
toda
nezvest
kot
metulj
.
Prav
tiste
dni
je
stopil
po
obedu
iz
gostilne
pri
»
Treh
gavtrožcah
«
na
cesto
,
ko
je
šinila
mimo
mlada
ženska
.
Skoraj
zadela
sta
drug
ob
drugega
.
»
Strela
,
to
je
dekle
!
«
je
vzkipel
mladi
odvetnik
in
je
že
krenil
urno
za
njo
.
Visoka
,
ne
suha
,
ne
debela
,
moč
,
svežost
in
energija
v
vsaki
kretnji
,
bujnih
kostanjevih
las
in
kakor
oglje
temnih
,
velikih
oči
.
Obraz
sicer
nekoliko
preširok
,
brada
za
spoznanje
premajhna
,
zato
pa
usteca
kakor
dvoje
debelih
jagod
in
zobje
kot
repa
.
Koliko
let
ima
?
Petindvajset
?
Dekle
,
žena
?
—
Čigava
je
?
Kje
stanuje
?
—
O
,
o
,
če
bi
imel
človek
takole
ljubico
!
Samo
malo
oblekel
bi
jo
...
par
modnih
cunj
,
nekaj
finega
perila
,
tanke
nogavice
in
lahke
čeveljčke
na
noge
...
pa
bi
se
izpremenila
hipoma
v
damo
,
da
bi
se
vsi
moški
oblizovali
prste
za
njo
.
»
Kam
pa
tako
urno
?
«
je
vprašal
.
»
Domov
!
«
»
Pa
greva
lahko
skupaj
.
«
»
Bolje
bo
vsak
zase
!
«
»
E
,
e
!
Kakšna
pa
ste
!
Čakajte
,
no
,
saj
ne
gori
voda
!
«
»
Mudi
se
mi
!
Zbogom
,
gospod
!
«
In
stekla
je
preko
ceste
in
hitela
,
da
je
ni
mogel
dohajati
.
Presneta
ženska
!
Kako
je
odrezava
!
A
sirova
ni
.
Ošinila
ga
je
z
očmi
...
se
nasmehnila
—
nekoliko
zaničljivo
in
zafrkljivo
...
in
odgovorila
brez
premišljanja
nemudoma
...
Ni
neumna
!
—
Rezka
,
lepa
in
sladka
je
kakor
najboljša
rebula
.
In
prav
tak
je
bil
dr.
Repičev
okus
.
Zato
je
ubiral
korake
kolikor
mogoče
hitro
za
njo
.
Saj
bi
bil
rad
stekel
...
ujel
bi
jo
...
se
prilepil
na
njeno
stran
ter
se
ne
dal
odgnati
kar
tako
.
Toda
šentpetrska
cesta
je
bila
polna
voz
...
vojaki
in
nevojaki
so
se
prerivali
po
ozki
pešpoti
,
le
težko
je
prišel
človek
dalje
.
A
iz
vida
je
ni
izpustil
.
Mimo
frančiškanske
cerkve
je
šinila
v
Gledališko
ulico
in
izginila
za
voglom
kapucinskega
samostana
.
»
Kam
?
—
He
,
saj
nisem
slep
!
—
Ali
se
je
udrla
v
zemljo
?
—
O
,
vidiš
jo
!
K
nunskemu
samostanu
je
krenila
.
Pa
hajd
,
hajd
!
«
A
že
je
izginila
zopet
na
levo
:
v
Gradišče
...
Vrag
se
spoznaj
v
teh
zavozlanih
uličicah
in
zagatah
!
Sami
ovinki
in
koti
!
In
če
mu
uteče
za
»
igrišče
«
,
je
bil
ves
beg
zaman
.
Dr.
Repič
je
zdaj
resnično
že
tekel
.
A
ko
je
zavil
na
desno
,
je
videl
le
še
njeno
krilo
,
ki
je
utonilo
v
temi
široke
veže
na
levi
strani
.
Ogromna
pritlična
hiša
je
stala
ondi
s
pročelji
v
Gradišče
in
na
Igriški
trg
in
z
neštevilom
oken
na
obe
strani
.
Sama
revščina
stanuje
tod
.
Koga
bi
vprašal
,
ko
ne
pozna
žive
duše
?
Iz
veže
pa
je
stopil
dijak
s
knjigami
pod
pazduho
.
»
Hej
,
studiosus
!
«
je
poklical
doktor
.
»
Ali
niste
Kopitar
?
«
»
Sem
,
gospod
«
,
je
odgovoril
dijak
in
se
odkril
.
»
Profesor
Pelzel
mi
vas
je
pokazal
.
In
hvalil
vas
je
!
Vrl
latinec
ste
baje
in
vsako
leto
prernifer
...
da
,
da
!
«
je
govoril
odvetnik
in
krenil
zopet
nazaj
na
Kapucinski
trg
.
»
Pri
kom
pa
stanujete
,
Kopitar
?
«
»
Pri
mestnem
stražniku
Kozlevčarju
.
«
»
Ah
,
pri
Kozlevčarju
!
Tako
...
tako
...
Ali
nima
že
odrasle
hčere
?
«
»
Ne
,
ne
,
gospod
...
doslej
ima
le
dva
dečka
:
parva
in
principia
.
«
»
Tako
...
tako
...
Jaz
sem
pa
mislil
,
da
je
dekle
,
ki
je
šlo
prav
kar
mimo
vas
,
njegova
hčerka
.
«
»
Ne
,
gospod
:
to
je
bila
Kalanova
Marijanica
«
,
je
pripovedoval
Kopitar
,
»
žena
delavca
v
Desselbrunnerjevi
suknarni
.
«
»
Ah
,
tako
!
Joj
,
kako
se
človek
včasih
zmoti
!
«
je
hinavščil
odvetnik
.
»
Mislil
sem
,
da
je
policajeva
hčerka
,
pa
je
delavčeva
žena
,
s
kopo
otrok
kajpada
.
«
»
Ne
,
še
brez
otrok
sta
...
Precej
na
levi
strani
veže
imata
sobo
in
kuhinjo
.
Ona
gospodinji
in
malo
šiva
,
njen
mož
pa
je
ves
dan
v
tovarni
...
Vsak
dan
opoldne
mu
ona
nese
kosilo
,
in
kadar
se
vrača
,
odhajam
jaz
v
šolo
:
točna
je
in
po
njej
se
ravnam
kakor
po
najbolj
zanesljivi
uri
.
Kozlevčarjevi
stanujejo
namreč
na
desni
strani
veže
,
in
kadar
vidim
skozi
svoje
okno
prihajati
Kalanko
iz
tovarne
,
vem
,
da
se
mi
že
mudi
.
«
»
Tako
...
tako
?
Torej
mudi
se
vam
...
No
,
pa
srečno
,
srečno
,
Kopitar
!
«
»
Zbogom
,
gospod
!
«
je
še
zaklical
dijak
,
dvignil
čepico
in
jo
skokoma
ubral
za
Kapucini
.
»
Kalanova
Marijanica
torej
!
Delavčeva
žena
,
šivilja
in
brez
otrok
«
,
je
razmišljal
dr.
Repič
.
»
In
vsako
opoldne
...
hm
,
hm
!
...
O
strela
,
to
je
telesce
!
«
Na
Kapucinskem
trgu
pa
sta
prav
pred
samostanovimi
vrati
stali
dve
vrsti
pešcev
v
belih
frakih
,
z
rdečimi
osléci
na
prsih
in
na
sedalih
ter
z
rdečimi
obšivki
na
rokavih
in
v
črnih
okroglih
čakah
z
medenimi
okraski
na
sprednji
strani
;
stali
so
dva
koraka
narazen
,
z
obrazi
obrnjeni
drug
k
drugemu
.
Dr.
Repič
je
videl
vse
enake
njih
hrbte
,
vse
enake
njih
čope
:
enako
debele
in
kakor
z
ravnilom
prirezane
vse
enako
dolge
.
Na
konju
lisičje
barve
je
sedel
častnik
ves
bel
in
v
rdečem
telovniku
,
z
zlato
porto
na
čaki
in
z
golo
sabljo
v
roki
ter
čakal
.
In
iz
samostana
so
prišli
štirje
vojaki
z
leskovkami
v
naročju
;
—
dva
sta
leskovke
razdeljevala
med
čakajoči
vrsti
,
dva
pa
snopa
položila
na
koncu
vrst
na
tla
.
Takoj
nato
se
je
izza
vhoda
pojavil
dr.
Wagner
,
za
njim
pa
je
vojaški
profos
v
spremstvu
dveh
vojakov
z
nataknjenima
bajonetoma
privedel
do
pasu
golega
vojaka-kaznjenca
.
Bil
je
majhen
,
širokopleč
,
slamnatorumenih
,
štrlečih
las
,
bled
,
a
gledal
je
okoli
sebe
kakor
besen
ris
.
Ko
je
zagledal
tovariše
,
je
obstal
in
zakričal
v
čudno
zategnjenem
dialektu
:
»
Ubijte
me
!
Toda
narednik
je
lopov
—
lopov
—
lopov
!
«
In
še
je
kričal
,
a
že
je
dvignil
častnik
sabljo
,
dva
trobentača
sta
začela
trobiti
réveil
,
da
ni
bilo
razumeti
ničesar
več
.
Ranocelnik
dr.
Wagner
je
pristopil
h
kaznjencu
,
da
ga
preišče
;
toda
kaznjenec
je
zaničljivo
zamahnil
z
roko
,
zakričal
in
obrnil
zdravniku
hrbet
.
In
več
pesti
je
sunilo
in
pahnilo
kaznjenca
med
dolgi
stoječi
vrsti
,
—
na
obeh
koncih
sta
stala
vojaka
,
držeča
golo
sabljo
vodoravno
predse
,
ter
s
tem
zapirala
pot
,
trobentača
pa
sta
trobila
in
trobila
.
Kaznjenec
je
prekrižal
pesti
na
prsih
,
sklonil
glavo
in
stekel
.
In
po
zraku
se
je
videlo
šviganje
palic
...
zamrgolelo
je
...
le
tri
,
štiri
hiše
in
...
bilo
je
vsega
konec
.
Vrsti
sta
stopili
narazen
...
palice
so
popadale
na
tla
...
trobentača
sta
utihnila
in
...
pritekel
je
dr.
Wagner
ter
se
sklonil
nad
kaznjencem
,
ki
je
ležal
brez
zavesti
.
Trop
častnikov
,
ki
se
je
bil
prikazal
ob
vratih
,
se
je
naglo
umaknil
...
prihiteli
so
sanitetci
z
belo
plahto
,
zavili
nezavestnika
in
ga
odnesli
v
samostan
.
Nato
še
dve
povelji
,
in
pešci
so
odkorakali
skozi
vrata
,
ki
so
se
zaprla
.
Le
par
minut
je
trajalo
vse
,
a
ljudi
se
je
nabralo
par
sto
.
A
niti
enega
ni
bilo
med
njimi
,
ki
ne
bi
bil
odšel
z
gnusom
in
ogorčenjem
.
»
Za
državo
se
dajo
ubijati
!
Zato
jih
še
pretepajo
!
Sramota
za
človeštvo
!
«
je
slišal
dr.
Repič
govoriti
in
zagledal
profesorja
Pelzela
,
ki
se
mu
je
bližal
.
»
Oh
,
tudi
vi
ste
videli
to
srednjeveško
divjaštvo
?
«
je
vprašal
.
»
Tudi
!
Kdaj
neki
že
to
odpravijo
?
«
je
dejal
profesor
.
»
Francozi
šibanja
ne
poznajo
več
,
le
Avstrija
in
Nemčija
se
oklepata
še
tega
barbarstva
...
In
veste
,
zakaj
je
bil
šiban
ta
siromak
?
—
Ker
je
zabrusil
naredniku
v
zobe
,
da
je
'
nemška
svinja
'
!
Zato
ni
dober
patrijot
!
«
»
Odkod
to
veste
?
«
»
Dr.
Wagner
mi
je
pravil
pri
baronu
Zoisu
.
Narednik
je
ovadil
tega
vojaka
Čeha
,
da
noče
priznati
nemške
domovine
,
nego
prisega
le
na
svoje
češko
kraljestvo
;
Čeh
pa
je
izjavil
,
da
ga
narednik
sovraži
,
ker
ga
ne
podkupuje
in
mu
ne
daje
daril
kakor
drugi
,
ter
je
dostavil
:
'
Narednik
je
lopov
in
prava
nemška
svinja
!
'
—
Da
ga
izpreobrnejo
in
nauče
pravega
avstrijskega
patrijotizma
,
so
ga
obsodili
na
dvesto
šib
.
«
»
A
narednika
?
«
»
Narednika
so
zaprli
ter
degradirali
v
navadnega
pešca
,
«
je
pripovedoval
profesor
in
ogorčen
pristavil
:
»
Vidite
,
to
so
sadovi
nove
kuge
,
ki
se
pojavlja
med
narodi
:
nacijonalizma
!
Včasih
verska
,
včasih
plemenska
,
zdaj
še
nacijonalna
fanatičnost
!
Vedno
nove
bolezni
,
vedno
nova
gesla
—
a
človeštvo
vedno
nesrečnejše
...
vedno
bolj
razcepljeno
in
med
sabo
