dabo
sit
!
“
ali
pa
:
„
To
nesi
staremu
sitnežu
tja
za
peč
!
“
Ali
akoravno
so
starega
Mlakarja
take
stvari
bolele
,
je
imel
vendar
še
raje
,
da
je
postopala
njegova
sinaha
na
tak
način
ž
njim
,
nego
da
bi
se
mu
bila
prilizovala
.
Ker
je
ni
maral
,
je
prenašal
težje
njeno
prijaznost
nego
njeno
surovost
.
Kaj
mu
je
hotela
njena
prijaznost
,
ko
je
pa
vedel
,
da
je
vse
to
sama
hinavščina
,
preračunjena
na
to
,
da
bi
ga
o
prvi
priliki
lahko
tem
huje
zadela
.
Bridko
je
občutila
izpremembo
Anica
.
Kakor
bi
jo
bil
vzdramil
kdo
iz
mamečih
sanj
,
tako
ji
je
bilo
,
ko
so
začele
leteti
nanjo
najprej
sovražne
besede
,
potem
pa
še
trdi
udarci
.
Njena
otročja
duša
je
bila
že
okrevala
skoro
,
čimdalje
poredkeje
se
je
spomnila
materine
smrti
,
in
rane
,
ki
jih
je
bila
zadala
njenemu
mlademu
srcu
smrt
drage
matere
,
bi
se
bile
zacelile
morda
popolnoma
,
ko
bi
ji
ne
bilo
mačehino
početje
nenadoma
zopet
priklicalo
v
spomin
,
kako
velika
,
nenadomestna
izguba
jo
je
doletela
.
In
to
izgubo
je
čutila
od
dne
do
dne
živeje
,
ker
je
z
vsakim
dnem
bolj
ginila
ona
obzirnost
,
katero
je
kazala
nekaj
časa
do
nje
mačeha
.
Končno
so
prišli
časi
,
ko
zanjo
sploh
ni
imela
več
lepe
besede
.
Samo
rohnela
je
še
na
njo
,
pa
naj
ji
je
kaj
ukazovala
ali
ji
rezala
košček
kruha
,
kadar
je
bila
lačna
.
Ljubezni
do
svoje
pastorke
Mlakarica
ni
nikdar
čutila
,
a
sovraštvo
do
nje
ji
je
podžigalo
sto
in
sto
malenkostnih
stvari
,
za
katere
bi
se
niti
menila
ne
bila
,
ako
bi
bila
imela
blago
srce
.
Z
divjim
srdom
jo
je
navdalo
že
to
,
če
je
omenil
kdo
,
da
je
pridna
in
da
se
lepo
vede
.
Ko
so
se
otroci
pripravljali
za
birmo
in
je
gospod
župnik
pohvalil
Anico
,
Tonice
pa
ne
,
je
bila
vsa
iz
sebe
.
Tonice
bi
ne
bila
smela
po
njeni
misli
njena
pastorka
v
ničemer
nadkriljevati
.
Zmerjala
je
gospoda
župnika
ter
ga
dolžila
nepoštenosti
in
krivičnosti
.
Zdelo
se
ji
je
v
resnici
nemogoče
,
da
bi
bila
hči
one
sovražene
prednice
njene
bolj
prebrisana
nego
njena
Tonica
.
Še
hujše
sovraštvo
do
pastorke
pa
se
ji
je
obudilo
v
prsih
,
ko
je
zapazila
,
kako
lep
obrazek
ima
in
da
postane
mnogo
čednejša
nego
njena
hči
.
Že
sedaj
je
računila
s
prihodnostjo
,
že
sedaj
se
je
bala
,
da
ne
bi
bila
Anična
lepota
kdaj
njeni
Tonici
na
škodo
.
Včasih
si
kdo
ni
mogel
kaj
,
da
bi
se
ne
bil
na
glas
začudil
Aničnemu
milemu
obrazku
in
njenim
sladkim
očem
,
ki
so
ganile
vsakega
,
kdor
se
je
ozrl
vanjo
,
menda
zato
,
ker
je
gledala
iz
njih
vsa
tista
tiha
žalost
,
ki
je
polnila
njeno
mlado
,
nedolžno
srce
.
Mlakarica
se
je
togotila
na
skrivnem
,
kadar
je
čula
kako
tako
hvalo
iz
tujih
ust
,
a
odvrnila
je
navadno
:
„
Kaj
ne
bo
lepa
,
saj
ji
ne
manjka
ničesar
!
Bolj
skrbim
zanjo
kot
za
svojo
.
Moja
,
dasi
mlajša
,
mora
delati
,
te
ne
silim
.
Nočem
,
da
bi
govorili
o
meni
:
Taka
in
taka
je
!
Saj
bodo
morda
še
itak
brusili
jezike
nad
menoj
.
Dovolj
je
,
da
sem
mačeha
!
“
Po
tihem
pa
je
delala
Mlakarica
v
svoji
zavisti
vsakovrstne
zlobne
naklepe
.
Hotela
je
poskusiti
vse
,
da
bi
Anica
vsaj
telesno
zaostala
za
njeno
hčerjo
in
začela
je
nastopati
proti
njej
z
vso
krutostjo
,
ki
se
opazuje
v
življenju
včasih
pri
mačehah
nasproti
nepravim
otrokom
in
ki
je
vzrok
,
da
uživajo
mačehe
tako
žalostno
slavo
.
„
To
lepoto
ji
že
preženem
!
“
je
rekla
Mlakarica
sama
pri
sebi
in
začela
je
goniti
Anico
od
dela
do
dela
.
„
Ti
si
večja
,
ti
pojdi
,
“
ali
pa
:
„
Ti
stori
to
,
ker
si
starejša
!
“
Take
besede
je
čula
Anica
odslej
vsak
dan
neštetokrat
in
letati
je
morala
zdaj
sem
,
zdaj
tja
,
dočim
se
je
njena
sestrica
lahko
v
miru
igrala
.
Ali
Anica
se
ni
pritoževala
.
Celo
dobro
se
ji
je
zdelo
,
ko
je
delala
in
se
je
tega
tudi
zavedala
,
da
je
koristnejša
za
hišo
nego
Tonica
.
Nič
se
ni
pritoževala
,
dasi
je
delo
,
ki
ji
ga
je
nalagala
mačeha
,
daleč
presegalo
njene
moči
.
Kajti
ni
bilo
dovolj
,
da
je
morala
zdaj
v
prodajalnico
,
zdaj
kam
drugam
,
temveč
opravljati
je
morala
tudi
posle
,
ki
so
bili
prikladnejši
za
odraščeno
deklo
nego
za
tako
šibko
telesce
,
kakor
je
bilo
njeno
.
Nanositi
je
moralao
včasih
iz
potoka
na
glavi
vso
vodo
v
škafih
,
če
je
imela
dekla
na
polju
opravka
,
istotako
vsa
drva
,
ki
so
jih
potrebovali
v
kuhinji
.
Njena
drobna
glavica
se
je
često
upogibala
in
zibala
pod
težkim
bremenom
in
noge
so
jo
včasih
tako
bolele
,
da
bi
se
bila
najraje
na
mestu
usedla
na
tla
;
a
vendar
je
delala
,
vendar
si
prizadevala
,
da
bi
zadostila
poveljem
svoje
druge
matere
.
Bila
je
navajena
ubogati
in
preudarna
tudi
še
ni
bila
toliko
,
da
bi
bila
čutila
krivico
,
ki
se
ji
je
godila
ter
uvidela
,
da
se
preveč
zahteva
od
nje
.
Pač
so
se
ji
obrnile
včasih
oči
nekako
željno
proti
oni
strani
,
kjer
se
je
brezdvomno
pojala
njena
sestrica
z
drugimi
otroci
,
a
zavidala
je
ni
,
in
sicer
niti
tedaj
ne
,
ako
je
opazila
,
da
dobiva
boljšega
sadja
in
več
kruha
kot
ona
.
Mislila
si
je
,
da
že
mora
biti
tako
,
da
ona
dela
,
a
Tonica
počiva
in
da
dobiva
ta
boljših
o
stvari
nego
ona
.
Morda
bi
ji
še
dolgo
ne
bilo
prišlo
na
misel
,
da
bi
bila
vprašala
,
zakaj
tako
in
ne
drugače
.
Toda
sčasoma
so
jo
pripravili
drugi
ljudje
do
tega
,
da
je
začela
misliti
o
tem
in
onem
ter
se
zavedati
razločka
,
ki
ga
je
delala
mati
povsod
in
vselej
med
njo
in
Tonico
.
Zgodilo
se
je
večkrat
,
da
jo
je
ogovorila
kaka
usmiljena
ženica
,
ko
jo
je
srečala
s
težko
posodo
na
glavi
ter
ji
rekla
:
„
Si
mar
ti
za
deklo
?
Ali
nimate
nikogar
drugega
pri
hiši
,
ki
bi
opravljal
taka
dela
?
Kako
boš
pa
rastla
če
boš
nosila
zmeraj
tako
težke
stvari
na
glavi
!
Eh
,
vidi
se
,
da
imaš
mačeho
.
“
Take
in
enake
besede
so
jo
vzdramile
in
jo
dovedle
do
spoznanja
.
Govorjeno
je
bilo
vse
to
iz
dobrohotnosti
,
a
v
njenih
prsih
je
vzbujalo
neprijeten
odmev
...
Mačeha
—
pisana
mati
—
to
so
bile
besede
,
ki
so
jo
polnile
s
strahom
,
z
grozo
.
In
čimbolj
je
preudarjala
,
tem
bolj
je
legalo
nekaj
težkega
na
njeno
srce
.
Začela
je
slutiti
zlobo
,
ki
se
je
skrivala
za
početjem
te
tuje
žene
,
katero
je
imenovala
mater
in
prišlo
ji
je
na
misel
,
zakaj
bi
bila
neki
le
tej
tiste
pokorščine
dolžna
,
kakor
svoji
pravi
materi
,
ki
je
bila
tako
dobra
z
njo
.
Če
je
bila
njena
dolžnost
,
spoštovati
to
žensko
,
potem
bi
bila
morala
tudi
ona
ljubiti
njo
.
Do
tega
prepričanja
so
jo
bile
privedle
opazke
ljudi
in
to
prepričanje
deklici
ni
bilo
na
srečo
.
Tudi
zdaj
še
je
sicer
ubogala
ukazom
svoje
mačehe
,
toda
ne
več
s
tisto
otročjo
ravnodušnostjo
kakor
doslej
.
Poslej
je
opazovala
,
poslej
se
je
pri
vsaki
priliki
vprašala
:
„
Zakaj
moram
ravno
jaz
od
igre
proč
in
ne
včasih
tudi
Tonica
?
...
Zakaj
ni
treba
Tonici
nikdar
po
vode
?
...
Zakaj
ne
nosi
tudi
ona
drv
v
kuhinjo
?
...
In
zakaj
dobi
Tonica
boljšega
kruha
?
...
Zakaj
je
Tonica
lepše
oblečena
od
mene
?
...
“
Takih
vprašanj
je
bilo
vse
polno
,
ki
so
vstajala
zdaj
v
njeni
glavici
in
ji
budila
v
srcu
grenke
občutke
.
Prej
se
je
dala
rada
poditi
semtertja
,
zdaj
se
je
nekaj
upiralo
v
njej
,
kadar
jo
je
mati
poslala
kam
,
kamor
bi
bila
baš
tako
lahko
Tonica
šla
.
In
kako
to
,
da
je
imela
Tonica
toliko
prostosti
,
ona
pa
se
ni
smela
niti
ganiti
po
svoji
volji
?
Tonica
je
stikala
lahko
po
vseh
omarah
,
prevrgla
je
lahko
vse
predale
,
ona
pa
še
zraven
ni
smela
biti
,
kadar
je
kaj
takega
počenjala
.
Tonica
si
je
smela
celo
sama
postreči
,
smela
je
vzeti
,
kar
se
ji
je
poljubilo
,
ona
pa
je
morala
po
večkrat
prositi
,
ako
je
hotela
dobiti
košček
kruha
,
in
še
se
je
zgodilo
,
da
jo
je
mačeha
udarila
preko
hrbta
,
namesto
da
bi
ji
bila
dala
,
za
kar
jo
je
prosila
.
To
in
še
marsikaj
je
Anica
zdaj
opazila
in
začela
je
čutiti
sovraštvo
mačehe
in
pogrešati
ono
ljubezen
,
katere
je
bila
v
tako
obilni
meri
deležna
,
dokler
je
še
njena
draga
mamica
živela
.
Bolj
in
bolj
se
je
zavedala
krivice
,
ki
se
ji
je
merila
in
neka
čudna
bol
se
je
naselila
v
njeno
srce
,
bol
,
ki
je
naraščala
z
vsakim
dnem
.
Tako
se
je
bilo
začelo
zanjo
poleg
telesnega
še
dušno
trpljenje
in
to
je
bilo
hujše
od
prvega
.
Njena
lica
so
bledela
in
po
njenem
obrazu
je
bila
razlita
globoka
žalost
,
ki
je
bila
v
kričečem
nasprotju
z
njeno
mladostjo
.
Dedek
,
ki
tudi
tega
ni
prezrl
,
jo
je
vprašal
nekoč
:
„
Kaj
ti
je
,
Anica
,
da
povešaš
tako
glavo
?
Si
mar
bolna
?
“
„
Oh
,
dedek
,
meni
je
tako
hudo
.
“
Starček
ostrmi
.
Tako
čudno
so
se
čule
te
besede
iz
otročjih
ust
.
Pogledal
jo
je
pazljivo
in
vprašal
dalje
:
„
Zakaj
ti
je
hudo
?
“
A
ona
ni
odgovorila
naravnost
,
temveč
je
vprašala
samo
:
„
Dedek
,
ali
je
vsaka
pisana
mati
tako
huda
?
“
„
Tiho
,
Anica
,
tiho
!
“
jo
je
svaril
in
tolažil
dedek
.
„
Potrpeti
moraš
malo
in
če
dobi
Tonica
kaj
,
česar
ti
ne
dobiš
,
ji
ne
smeš
biti
nevoščljiva
.
...
Le
potrpi
.
Saj
morda
ni
tako
hudo
,
kakor
se
ti
dozdeva
...
“
Deklica
je
uprla
svoje
oči
vanj
in
tako
čudno
ga
je
pogledala
,
da
je
starčka
v
srce
zabolelo
.
Hotel
ji
je
delati
pogum
,
a
ona
je
umela
menda
njegove
besede
tako
,
kakor
bi
ne
čutil
,
kakor
bi
ne
imel
usmiljenja
ž
njo
.
Zdelo
se
mu
je
torej
potrebno
potolažiti
jo
,
zato
ji
je
rekel
:
„
Vem
,
Anica
,
vem
,
da
ti
je
hudo
,
pa
bode
že
bolje
.
Tvoja
mamica
gori
v
svetih
nebesih
prosi
zate
in
ne
bode
prej
jenjala
prositi
,
da
ti
izprosi
srečo
.
Vse
bo
še
drugače
,
boš
videla
!
“
Pomirjena
je
šla
Anica
v
stran
.
Toda
vsak
dan
ji
je
prinesel
kaj
takega
,
da
ji
je
iznova
zakrvavelo
srce
.
Na
bolje
se
ni
hotelo
obrniti
,
nasprotno
,
njej
se
je
zdelo
,
kakor
bi
bilo
čim
dalje
huje
.
Nikdar
prijazne
besede
...
nikdar
lepega
pogleda
...
sami
nelepi
priimki
...
sami
nezasluženi
udarci
—
to
je
bilo
preveč
za
tako
mlado
,
nežno
bitje
,
ki
je
bilo
žejno
ljubezni
,
kakor
pomladni
cvet
jutranje
rose
.
Dekletovega
srca
se
je
lotevala
bolj
in
bolj
neka
grenkost
in
njene
misli
so
postajale
čim
dalje
bolj
resne
.
Neka
zrelost
se
je
kazala
v
njenem
mišljenju
,
ki
bi
je
človek
ne
pričakoval
pri
takem
otroku
.
Kar
nenadoma
se
je
zavedla
:
„
Ako
me
že
pisana
mati
ne
mara
,
zakaj
me
ne
mara
tudi
oče
?
“
...
Že
je
hotela
stopiti
nekoč
pred
njega
ter
ga
vprašati
,
zakaj
se
sme
Tonica
vedno
igrati
z
otroci
,
ona
pa
nikdar
,
zakaj
ni
Tonica
nikoli
tepena
,
če
je
tudi
še
tako
poredna
,
ona
pa
za
vsako
stvar
,
zakaj
dobi
Tonica
vsega
,
česar
želi
,
ona
pa
mora
biti
tolikrat
lačna
.
Toda
obšel
jo
je
zopet
oni
otroški
strah
,
ki
ga
je
od
nekdaj
imela
pred
svojim
očetom
in
ni
ga
vprašala
.
Ali
misel
,
zakaj
je
ž
njo
tudi
oče
trd
,
jo
je
poslej
mučila
venomer
.
Občutila
je
bridko
,
da
se
oče
nikdar
ne
pobriga
zanjo
,
da
nikdar
ni
opazil
,
kako
dela
mačeha
z
njo
,
da
ni
nikdar
toliko
pravičen
do
nje
,
da
bi
se
potegnil
zanjo
—
za
svojo
hčer
,
kakor
se
je
potegovala
vedno
mačeha
za
svojo
...
Čas
je
potekal
,
a
Anici
ni
krenilo
na
bolje
.
V
njenem
srcu
,
kjer
bi
bila
morala
gospodovati
brezskrbnost
in
otroško
veselje
,
je
naraščala
ogorčenost
in
iz
te
ogorčenosti
se
ji
je
porodil
pogum
,
da
je
nekoč
,
ko
je
bila
odrezala
mačeha
nji
zopet
črnega
kruha
,
kakršnega
so
dobivali
posli
,
Tonici
pa
takega
,
kakor
ga
je
jedla
sama
,
vprašala
:
„
Mama
,
zakaj
pa
ne
daste
tudi
meni
takega
kruha
,
kakor
Tonici
?
“
Iz
teh
samo
ob
sebi
nedolžnih
besed
je
zvenelo
nekaj
,
kar
je
Mlakarico
v
živo
zadelo
.
Če
bi
ji
bil
kdo
naravnost
zaklical
:
„
Krivična
si
!
“
ne
bi
je
bilo
huje
zaskelelo
,
kakor
jo
je
.
Pa
da
se
je
upalo
tako
otroče
pozivati
jo
na
odgovornost
!
Rdečica
v
njenih
polnih
licih
je
potemnela
in
srd
ji
je
švigal
iz
oči
.
„
Kaj
,
ti
se
predrzneš
?
“
je
zakričala
in
udarila
deklico
s
pestjo
preko
glave
,
da
se
je
opotekla
in
zvrnila
po
tleh
.
„
Čakaj
,
jaz
ti
pokažem
!
“
In
začela
jo
je
suvati
z
nogami
ne
meneč
se
za
to
,
kam
jo
zadene
s
trdim
škornjem
.
„
Seme
zlobno
ti
!
Hočemo
videti
,
bom
upognila
tvojo
samoglavnost
ali
ne
!
Še
enkrat
kaj
takega
in
pretepem
te
,
da
boš
imela
svoj
živ
dan
zadosti
!
“
Mlakarica
je
tako
besnela
,
da
niti
zapazila
ni
,
ko
je
stopil
njen
mož
v
vežo
.
Pogledal
jo
je
nekako
temno
in
vprašal
z
neprijaznim
glasom
:
„
Kaj
je
to
?
“
„
I
kaj
!
Prav
je
,
da
vprašaš
!
Tvoja
hči
bi
me
najraje
pregnala
,
ako
bi
mogla
!
Si
pač
napak
storil
,
da
je
nisi
prosil
za
dovoljenje
,
preden
si
me
pripeljal
na
svoj
dom
!
Nič
ji
ni
prav
,
naj
delam
,
kar
hočem
in
če
dam
včasih
tudi
svoji
hčeri
malo
kruha
,
pa
se
vstopi
prav
oblastno
pred
me
in
mi
očita
.
Za
pritepenki
naju
ima
najbrž
.
No
,
pa
saj
vem
,
odkod
prihaja
vse
to
.
Tam
notri
le
,
tam
se
vse
to
kuha
!
“
In
pokazala
je
z
roko
proti
sobi
,
kjer
je
njegov
bolehni
oče
čepel
za
pečjo
.
Pri
tem
je
pomembno
namrdnila
z
obrazom
.
Mlakarju
se
ni
ljubilo
prepričati
se
,
koliko
je
resnice
na
tem
,
kar
je
trdila
njegova
žena
.
Da
pretirava
,
je
vedel
.
Navzlic
temu
pograbi
hčer
za
vrat
ter
jo
pahne
s
tako
silo
v
sobo
,
da
bi
bila
skoro
še
enkrat
padla
.
Potem
ji
pa
reče
:
„
Tam
v
kotu
mi
ostaneš
,
dokler
ti
ne
velim
od
tam
!
Pa
ne
oglasi
se
mi
,
če
ne
—
—
!
“
Ali
tu
poseže
vmes
stari
Mlakar
,
ki
je
že
prej
čul
v
veži
hrup
in
vpitje
,
pa
ni
mogel
radi
svojih
bolnih
nog
tako
lahko
venkaj
.
S
povzdignjenim
glasom
reče
:
„
Anice
mi
ne
pusti
pretepati
od
one
...!
“
„
Tiho
!
“
zagrmi
sin
in
udari
z
nogo
ob
tla
,
da
so
zažvenketale
šipe
v
oknih
,
potem
pa
odide
jezen
iz
sobe
...
Tako
se
je
bilo
začelo
tisto
,
kar
so
ljudje
že
z
vsega
početka
pričakovali
.
A
vsakdo
je
vedel
,
da
pride
še
huje
!
Dober
prerok
je
bil
hlapec
Jernej
in
ni
se
motil
,
ko
je
napovedoval
,
da
bode
pri
Mlakarjevih
še
poleno
pelo
.
Ali
motil
se
je
v
nečem
drugem
.
Jernej
je
vedel
,
da
bode
še
poleno
pelo
,
a
vedel
ni
,
da
bode
najprej
njemu
zapelo
.
Niti
v
sanjah
bi
mu
ne
bilo
prišlo
na
misel
,
da
se
zgodi
,
kar
se
je
v
resnici
zgodilo
.
„
Eh
,
njega
da
bi
se
bil
upal
kdo
,
njega
?
Pa
ga
ni
na
svetu
!
...
“
Tako
je
mislil
Jernej
,
a
pomagalo
ni
nič
.
Bil
je
on
prvi
na
vrsti
.
Vročega
popoldne
junija
meseca
je
bilo
.
Jernej
je
bil
pripeljal
domov
velik
voz
duhtečega
sena
.
Izpregel
je
počasi
konja
,
pa
poklical
deklo
in
še
neko
najeto
žensko
,
da
bi
mu
pomagale
spraviti
seno
pod
streho
.
Ženski
splezate
po
lestvi
v
lino
na
strehi
,
Jernej
pa
se
oprime
z
rokami
žrdi
ter
se
zavihti
na
voz
.
„
Dobro
se
je
posušilo
!
“
reče
zadovoljen
,
odveže
vrv
in
spusti
žrd
na
tla
,
potem
pa
dostavi
proti
onima
dvema
,
ki
sta
čakali
,
da
bi
jima
začel
podajati
seno
:
„
Mar
ni
lepo
naloženo
?
“
Jernej
si
je
domišljal
,
da
ga
v
celi
župniji
ni
človeka
,
ki
bi
znal
spraviti
toliko
sena
na
voz
,
kakor
on
in
ni
bil
malo
ponosen
na
to
svojo
umetnost
.
Kadar
je
stopal
poleg
voza
,
naloženega
tako
po
vseh
pravilih
,
se
je
oziral
na
vse
strani
ter
opazoval
,
če
ga
kdo
vidi.
In
da
bi
ga
nihče
ne
prezrl
,
je
pokal
z
bičem
,
da
je
kar
odmevalo
.
Tudi
zdaj
se
je
nalašč
obotavljal
in
ni
se
hotel
dotakniti
sena
,
dokler
bi
ga
dekla
in
njena
družica
malo
ne
pohvalili
.
Ker
pa
jima
kaj
takega
le
ni
prišlo
na
misel
,
se
mu
je
zdelo
potrebno
,
opozoriti
ju
na
to
z
gorenjim
vprašanjem
.
Mica
,
kateri
Jernejeve
slabosti
niso
bile
neznane
,
je
takoj
vedela
,
po
čem
se
mu
delajo
skomine
in
mu
odgovorila
:
„
No
,
seveda
je
lepo
naloženo
.
Kdo
pa
razume
to
tako
kakor
ti
?
Toda
hvaliti
bi
se
ti
zaradi
tega
vendar
ne
bilo
vedno
treba
.
“
„
Kdo
se
hvali
?
...
Jaz
se
nič
ne
hvalim
!
Ali
kar
je
res
,
je
res
.
Le
poglej
,
kako
lepo
je
razravnano
na
vse
strani
.
Kar
škoda
se
mi
ga
zdi
načeti
.
In
naj
reče
kdo
kar
hoče
:
pod
našim
zvonom
ga
ni
,
ki
bi
se
ga
jaz
ustrašil
za
to
delo
!
Saj
so
se
že
skušali
z
menoj
,
pa
jim
je
salamensko
izpodletelo
.
Kaj
ne
veš
več
,
kako
se
je
bil
prevrnil
Dragarjevemu
voz
,
ki
je
hotel
pripeljati
toliko
sena
domov
,
kakor
jaz
?
...
Na
voz
se
že
dene
,
na
voz
.
Kaj
tisto
!
Ali
naložiti
voz
tako
,
da
se
ne
nagne
in
ne
navezne
na
nobeno
stran
,
to
je
pa
kaj
drugega
!
To
je
tisto
,
vidiš
,
kar
ne
zna
vsak
!
“
„
No
,
saj
vem
“
,
pripomni
Mici
,
„
toda
zdaj
že
začni
enkrat
!
Kaj
bi
se
ti
ga
tako
škoda
zdelo
,
saj
boš
nalagal
jutri
pa
drugega
!
“
„
To
je
res
,
da
ga
bom
!
“
potrdi
Jernej
,
zasadi
vile
v
seno
ter
ga
jame
metati
pod
streho
.
Ko
je
bil
voz
prazen
,
obsedi
Jernej
na
lojternice
ter
si
obriše
pot
,
ki
mu
je
curkoma
lil
s
čela
po
zagorelem
obrazu
.
Ženski
pa
sta
še
tlačili
seno
po
kotih
,
da
bi
bilo
za
drugo
prostora
.
„
No
,
ali
bodete
že
kmalu
?
“
sili
Jernej
.
„
Mica
,
kaj
pa
je
ž
malico
?
Danes
sem
jo
vsaj
zaslužil
,
ali
ne
?
“
„
Jaz
ti
je
že
ne
bom
dajala
“
,
odgovori
dekla
.
„
Le
počakaj
,
da
se
gospodinji
zljubi
in
ti
jo
prinese
!
“
„
Ta
jo
pa
že
prinese
sama
,
ta
,
kakor
vselej
!
Da
ji
delamo
ves
božji
dan
od
ranega
jutra
do
temne
noči
kot
črna
živina
,
to
ji
je
že
prav
;
a
da
bi
dala
družini
jesti
,
kadar
je
treba
,
tega
pa
ne
!
Opoldne
že
še
pride
južina
o
pravem
času
na
mizo
,
a
samo
zato
,
da
nas
po
jedi
precej
lahko
spet
na
delo
požene
.
Na
malico
pa
vselej
nalašč
pozabi
.
O
jaz
dobro
poznam
to
zlodjevko
in
vem
kako
računi
.
Misli
,
da
se
bomo
ali
bali
,
spomniti
jo
na
malico
,
ali
pa
da
se
bomo
usrdili
in
jo
ne
bomo
vprašali
zanjo
.
Eno
in
drugo
bi
ji
bilo
prav
,
samo
da
bi
ji
ne
bilo
treba
dati
tistega
kosa
kruha
in
tistega
požirka
jabolčnika
.
Pa
jaz
ji
ne
ustrežem
.
Baš
zato
,
ker
vem
,
kako
nerada
da
,
hočem
imeti
,
kar
mi
gre
!
Jaz
jo
že
izučim
,
to
zvitorepico
...
“
„
Nikar
ne
govori
toliko
!
“
mu
prestriže
Mica
besedo
.
„
Zakaj
bi
ne
govoril
?
Ali
mar
ni
res
,
kar
govorim
?
Poznam
jo
,
kakor
tebe
in
vem
kakšna
je
!
...
Menda
bi
najraje
sama
spila
še
to
,
kar
gre
nam
.
Ji
že
manjka
za
boljšo
pijačo
!
“
„
Saj
ne
pije
!
“
ugovarja
Mica
,
toda
na
glasu
se
ji
je
poznalo
,
da
ne
verjame
svoji
lastni
trditvi
.
„
Kako
da
ne
?
“
se
razjezi
Jernej
.
„
Ali
si
mar
slepa
?
Kaj
je
nikoli
ne
vidiš
smukniti
tjakaj
le
črez
?
Če
le
more
,
je
pri
Kljukcu
!
Pila
je
že
prej
,
zdaj
pa
še
bolj
,
odkar
je
žena
Mlakarjeva
.
Saj
jo
je
treba
samo
v
obraz
pogledati
!
Kaj
ne
razločuješ
treznega
človeka
od
pijanega
?
Nobena
stvar
ne
izpremeni
obraza
tako
kot
pijača
.
Pijanka
je
,
pa
je
.
“
„
Kaj
praviš
,
da
sem
?
“
se
oglasi
hkratu
za
njegovim
hrbtom
in
precej
nato
je
tlesknilo
po
Jernejevih
plečih
.
Jernej
skoči
po
koncu
in
se
zasuče
na
okoli
.
Ni
vedel
,
ali
čuti
ali
ne
čuti
,
tako
nemogoče
se
mu
je
zdelo
,
dasi
je
bil
udarec
dokaj
krepek
.
Razbistri
pa
se
mu
takoj
,
ko
vzre
pred
sabo
Mlakarico
s
krepeljcem
v
roki
,
rdečo
v
obraz
in
vso
srdito
.
Kar
nič
ni
mogel
dvomiti
,
da
se
je
njegovo
prorokovanje
izpolnilo
,
a
izpolnilo
tako
,
kakor
ni
pričakoval
.
„
Tu
imaš
malico
,
kakršno
zaslužiš
,
lenoba
lenobasta
,
ti
!
“
je
vpila
Mlakarica
.
„
Drugega
ne
dela
,
kot
poseda
in
ljudi
obira
,
pa
bi
se
nemara
še
posebkal
rad
!
Ti
že
prinesem
polič
vina
pa
maslenega
kruha
,
saj
!
...
“
In
tlesknilo
bi
bilo
še
enkrat
,
če
bi
se
ne
bil
umaknil
Jernej
z
večjo
hitrostjo
,
nego
mu
je
bila
sicer
lastna
.
Mlakarica
odide
nato
proti
hiši
,
še
vedno
zmerjaje
in
jezno
mahaje
z
rokami
.
Šele
zdaj
je
prišel
Jernej
do
besede
.
Stisnil
je
pesti
in
vzkliknil
:
„
O
,
da
bi
te
sedem
mernikov
zelenih
—
“
„
Kuščarjev
!
“
poseže
naglo
dekla
vmes
,
boječ
se
,
da
ne
bi
bila
izgovorjena
hujša
beseda
.
Kajti
kadar
je
bil
Jernej
razdražen
,
je
meril
tudi
vrage
na
mernike
,
češ
,
da
jih
gre
na
tako
posodo
več
,
nego
bi
jih
mogel
on
po
številu
poklicati
.
Jerneju
je
bilo
prav
,
da
ga
je
Mica
prestrigla
,
kajti
po
navadi
se
je
vselej
kesal
,
kadar
je
tako
grdo
zaklel
in
raje
je
imel
,
da
se
mu
ni
bilo
treba
kesati
;
toda
odleglo
mu
vendar
ni
in
odškodoval
se
je
na
ta
način
,
da
je
vsul
celo
kopo
psovk
za
Mlakarico
.
„
Le
čakaj
me
,
ti
polomnjeno
Adamovo
rebro
,
ti
“
,
je
kričal
,
„
jaz
ti
že
poplačam
to
!
Ti
boš
še
pomnila
,
kdaj
si
mene
udarila
!
“
„
I
zakaj
pa
Adamovo
rebro
?
“
vpraša
dekla
.
Prvi
hip
se
je
bila
morda
še
bolj
ustrašila
,
kot
Jernej
sam
,
a
zdaj
se
ji
je
bil
že
zopet
vrnil
pogum
in
bilo
ji
je
vpričo
vsega
tega
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
,
kar
na
smeh
.
„
Kaj
še
tega
ne
veš
?
“
se
začudi
Jernej
.
„
Mar
se
ni
reklo
pri
hiši
njenega
rajnega
moža
pri
Adamu
?
On
Adam
,
ona
Adamovo
rebro
,
kakor
Eva
!
“
„
O
,
Marija
,
kake
se
iznebiš
!
“
Jernej
je
pa
še
glasneje
zavpil
,
tako
,
da
ga
je
gospodinja
morala
slišati
:
„
Adamovo
rebro
,
da
!
In
če
ni
še
polomnjeno
,
ga
polomim
pa
jaz
!
“
Mlakarica
,
katero
je
zdevek
„
Adamovo
rebro
“
posebno
jezil
,
se
hoče
ravnokar
obrniti
ter
še
nekaj
izpregovoriti
,
ko
stopi
njen
mož
iz
veže
.
Slišal
je
notri
v
hišo
krik
in
prišel
pogledat
,
kaj
pomeni
vpitje
.
„
Kaj
pa
je
že
zopet
?
“
vpraša
nejevoljen
proti
ženi
obrnjen
.
Opazoval
je
že
nekaj
časa
,
da
s
posli
ni
taka
,
kakršna
bi
morala
biti
.
„
Kaj
je
,
vprašaš
?
“
odvrne
ona
togotno
.
„
Malo
prej
bi
bil
venkaj
stopil
,
pa
bi
bil
slišal
,
kako
lepo
se
govori
o
tvoji
ženi
.
Pa
kaj
,
o
tvoji
ženi
!
To
pot
sem
slišala
jaz
,
kako
me
imajo
v
čislih
posli
,
drugo
pot
boš
slišal
pa
ti
o
sebi
!
Eh
,
dobro
vem
,
da
tudi
tebi
ne
prizanašajo
!
Res
,
lepe
ljudi
imaš
pri
hiši
!
Leni
so
,
kakor
klade
,
poleg
tega
pa
oblastni
in
zahtevni
,
kar
se
da
!
Delati
jim
ne
diši
,
a
pili
in
jedli
prav
dobro
—
to
pa
bi
!
“
Zdaj
je
bila
zopet
na
Jerneju
vrsta
,
da
se
oglasi
.
Začne
se
rotiti
,
da
ne
služi
za
ves
svet
več
tu
in
da
pospravi
še
danes
svoje
reči
vkup
ter
odide
.
„
Torej
klada
sem
jaz
,
klada
!
“
je
kričal
.
„
Ves
dan
trpim
,
kakor
bi
delal
zase
,
jaz
tepec
neumni
,
zdaj
sem
pa
klada
,
ki
leži
tam
in
se
ne
gane
...
In
pa
oblasten
sem
in
zahteven
,
ker
hočem
imeti
malico
!
Ne
,
jaz
nisem
klada
,
a
poznam
nekoga
,
ki
bi
se
mu
presneto
prilegal
ta
priimek
!
...
“
Mlakarica
bi
bila
gotovo
tudi
na
te
besede
kaj
odvrnila
,
saj
ni
dvomila
,
da
merijo
nanjo
,
toda
njen
mož
stopi
k
nji
,
jo
prime
za
roko
ter
jo
odvede
v
hišo
.
Preden
stopi
v
vežo
,
se
ozre
in
pokliče
:
„
Mica
,
sem
pojdi
,
da
boš
vzela
malico
!
“
Mlakar
je
vedel
,
da
se
godi
Jerneju
krivica
,
ako
se
mu
očita
lenoba
.
Ni
bil
sicer
eden
naglih
,
a
kamor
je
stegnil
roko
,
je
nekaj
zaleglo
.
Bil
je
izkušen
,
preudaren
in
vesten
.
Vse
to
je
bilo
znano
Mlakarju
.
Navzlic
temu
bi
bil
morda
pritegnil
ženi
,
toda
spomnil
se
je
še
ob
pravem
času
,
kako
nerodno
bi
mu
hodilo
,
če
bi
jo
potegnil
Jernej
ravno
zdaj
iz
službe
,
ko
je
bilo
največ
dela
.
Kje
naj
bi
mu
bil
poiskal
ob
tem
času
namestnika
,
ko
za
drag
denar
ni
bilo
dobiti
moške
moči
?
Kazalo
je
torej
,
Jerneja
potolažiti
.
In
vedel
je
dobro
,
kako
ga
potolaži
,
kajti
ni
mu
bilo
neznano
,
da
je
Jernej
rad
žejen
...
Dekla
se
vrne
kmalu
z
malico
.
Če
bi
ne
bilo
onega
prepira
,
bi
bili
dobili
nemara
vsi
trije
pol
litra
jabolčnika
ali
hruškovca
,
tako
pa
sta
dobila
dekla
in
dninarica
skupaj
pol
litra
,
Jernej
pa
sam
zase
ravno
toliko
.
„
Na
,
da
si
malo
jezo
poplakneš
!
“
reče
Mica
in
postavi
steklenico
na
čeber
,
ki
je
stal
poveznjen
pred
Jernejem
;
ob
enem
mu
pomoli
velik
kos
kruha
.
„
Za
tako
ceno
bi
si
dal
nemara
pripeljati
vsak
dan
eno
črez
hrbet
,
ali
pa
še
celo
dve
,
če
bi
ne
bilo
drugače
.
Ali
ni
morda
res
?
“
„
Ne
jezi
me
še
ti
!
“
se
obregne
Jernej
.
Bil
je
še
vedno
čemeren
.
Malice
niti
pogledal
ni
.
Pomolčal
je
malo
,
potem
pa
je
zopet
vzkipelo
v
njem
.
Srdito
udari
s
pestjo
po
lestvici
na
vozu
in
iznova
zarentači
:
„
O
,
da
bi
te
sedemnajst
mernikov
tistih
zelenih
...
“
„
Molči
vendar
!
“
ga
svari
Mica
.
„
Moj
Bog
,
in
zdaj
jih
je
že
sedemnajst
mernikov
!
“
„
Komu
naj
o
molčim
?
Ali
mar
tebi
?
“
„
Meni
!
Prosim
te
!
“
Toda
vse
ni
nič
pomagalo
.
Jernej
se
ni
mogel
potolažiti
.
Tam
,
koder
ga
je
bila
Mlakarica
udarila
,
ga
je
začelo
šele
zdaj
prav
skeleti
in
to
je
še
bolj
podžigalo
njegov
srd
.
S
temnim
obrazom
je
stopal
semtertja
,
dokler
ni
še
tretjič
dal
duška
svojemu
gnevu
:
„
O
,
da
bi
te
sedeminsedemdeset
mernikov
tistih
...
“
„
I
kako
pa
šteješ
vendar
!
“
vzklikne
Mica
vsa
iz
sebe
.
„
Ko
bi
šel
že
lepo
po
vrsti
...
“
„
Kaj
bom
hodil
po
vrsti
,
če
sem
pa
čim
dalje
bolj
jezen
!
“
Toda
polagoma
so
začele
uhajati
Jerneju
oči
na
čebrovo
dno
,
kjer
je
stala
pijača
in
začelo
ga
je
izpreletavati
drugačno
čustvo
.
Nekaj
časa
se
je
boril
sam
s
seboj
,
potem
pa
je
zmagala
v
njem
želja
,
da
bi
si
ugasil
žejo
.
Ustavi
se
pred
malico
in
poseže
po
steklenico
,
rekoč
:
„
Pa
naj
reče
še
kdo
,
da
ni
obsedena
ta
ženska
!
Toda
tega
veselja
ji
pa
le
ne
naredim
,
da
bi
ji
pustil
jed
in
pijačo
.
Naj
se
le
jezi
,
ta
skopulja
!
“
Izrekši
,
nagne
steklenico
in
potegne
krepko
iz
nje
.
Ženski
sta
se
pomenljivo
spogledali
in
Mico
je
mikalo
,
da
bi
bila
rekla
:
„
No
,
meni
se
ravno
ne
vidi
,
da
bi
ga
pil
samo
nji
na
jezo
!
“
toda
ni
ga
hotela
več
dražiti
,
zato
je
raje
molčala
.
V
tem
pa
je
oštevala
Mlakarica
v
veži
svojega
moža
.
Očitala
mul
je
,
da
mu
je
vsakdo
več
nego
ona
in
da
potegne
z
vsakim
poslom
raje
nego
z
njo
.
Mlakar
ni
črhnil
nobene
besedice
,
dobro
vedoč
,
da
bi
vsak
ugovor
od
njegove
strani
le
še
bolj
raznetil
prepir
.
Srečen
v
svojem
srcu
že
nekaj
časa
ni
bil
več
,
toda
tajil
je
to
sam
sebi
in
Bog
ne
daj
,
da
bi
bil
to
kako
očetu
izdal
.
Za
ves
svet
bi
mu
ne
bil
priznal
,
da
se
njegovo
prorokovanje
uresničuje
.
Zato
se
je
baš
zadnje
čase
še
bolj
potegoval
za
ženo
,
če
sta
se
sporekla
z
očetom
,
in
tudi
proti
hčeri
se
je
kazal
poslej
še
ostrejšega
.
To
prizadevanje
,
da
bi
prikril
svojo
nesrečo
,
pa
ga
je
dostikrat
zapeljalo
,
da
je
storil
več
,
nego
mu
je
bilo
samemu
ljubo
.
Nekega
popoldne
sta
bili
dobili
Anica
in
Tončika
kakor
po
navadi
za
malico
vsak
svoj
kos
kruha
,
Anica
koruznega
,
Tončika
belega
.
„
Ti
si
bolna
in
ne
smeš
jesti
koruznega
“
,
se
je
izgovarjaia
Mlakarica
,
ko
je
rezala
svoji
hčeri
pogače
,
kakor
bi
hotela
pred
pastorko
opravičiti
svoje
krivično
početje
.
Toda
Anica
,
dasi
je
čutila
krivico
,
je
použila
hitro
in
brez
godrnjanja
svoj
košček
.
Tončiki
pa
,
ki
je
imela
vedno
vsega
v
izobilju
,
niti
bel
kruh
ni
šel
prav
v
slast
in
drobila
ga
je
in
raztepala
na
vežnem
pragu
tako
,
da
so
prileteli
sosedovi
golobi
ter
začeli
pobirati
drobtine
.
Mlakar
,
ki
je
prihajal
baš
od
skednja
sem
in
ki
ni
mogel
ničesar
trpeti
,
kar
je
bilo
sosedovega
,
ploskne
jezno
z
rokama
,
da
so
sfrčali
golobje
zopet
tjakaj
,
od
koder
so
bili
prišli
,
potem
pa
vpraša
:
„
Kdo
pa
drobi
tako
kruh
po
tleh
?
“
„
Tonica
“
,
se
oglasi
Anica
.
Mislila
ni
pri
tem
nič
hudega
.
Oglasila
se
je
kakor
otrok
,
ki
ne
preudari
dosti
svojih
besedi
.
Mlakarica
pa
,
mislé
,
da
hoče
Anica
njeno
hčer
počrniti
,
skoči
k
njej
ter
se
raztogoti
:
„
Kaj
praviš
?
Tonica
da
je
...?
O
,
ti
lažnivka
nesramna
,
ti
!
Na
Tonico
torej
zvračaš
,
kar
si
sama
storila
?
Ali
ne
vidiš
,
da
ona
še
je
?
Kam
pa
si
ti
dela
svoj
kos
?
Saj
celega
vendar
nisi
mogla
pogoltniti
!
Sita
si
bila
preveč
,
pa
si
ga
raztepla
po
tleh
!
“
Izrekši
,
udari
deklico
z
dlanjo
po
bledem
licu
,
da
ji
je
takoj
zažarelo
.
Anica
pa
,
razburjena
radi
udarca
in
ker
se
je
zavedala
,
da
se
ji
godi
krivica
,
vzklikne
:
„
Jaz
ne
lažem
in
ne
lažem
!
Res
je
,
kar
sem
rekla
!
Vi
se
lažete
!
Saj
jaz
belega
kruha
še
imela
nisem
!
“
Hotela
je
še
nekaj
reči
,
toda
v
tistem
hipu
je
bil
oče
pri
nji
.
Bil
je
že
ves
dan
jako
slabe
volje
.
Hčerine
nekoliko
neprimerne
besede
so
mu
dale
torej
zaželjen
povod
,
da
je
vzrojil
in
dal
duška
svojemu
srcu
.
Ves
divji
zgrabi
deklico
spredaj
na
prsih
za
obleko
,
jo
dvigne
od
tal
ter
jo
strese
,
kakor
strese
razljuten
pes
mlado
mače
.
„
Ali
se
tako
govori
z
materjo
?
Čakaj
,
jaz
te
naučim
!
“
„
O
,
tako
,
tako
govori
ona
z
mano
!
ščuje
Mlakarica
.
„
Ali
še
tega
ne
veš
?
No
prav
,
da
slišiš
enkrat
na
lastna
ušesa
.
Saj
meni
bi
še
ne
verjel
ne
,
če
bi
ti
pravila
,
kaj
si
vse
upa
!
Oh
,
še
pretepavala
me
bo
,
pretepavala
,
kadar
bo
starejša
!
Seveda
,
kakor
je
naučena
!
Saj
vemo
,
saj
vemo
,
od
kod
prihaja
vse
to
!
Kolikrat
sem
ti
že
rekla
!
“
In
Mlakarica
je
pomenljivo
pogledala
proti
sobi
,
kakor
vselej
,
kadar
je
hotela
opozoriti
moža
na
njegovega
očeta
.
Mlakar
pa
je
posegel
po
palico
ter
začel
neusmiljeno
pretepavati
svojo
hčer
.
Nekaj
časa
je
dekletce
vpilo
in
ječalo
,
potem
pa
je
hipoma
utihnilo
.
Ko
jo
je
spustil
na
tla
,
je
obležala
kakor
nezavestna
.
Tedaj
pa
se
odpro
sobina
vrata
in
stari
Mlakar
ob
palico
uprt
se
prikaže
na
pragu
.
Zbral
je
vse
svoje
moči
,
sklonil
se
po
koncu
ter
se
priplazil
do
vrat
.
Oči
se
mu
zasolzijo
,
ko
vzre
svojo
ljubljeno
vnukinjo
na
tleh
.
S
tresočim
glasom
zavpije
:
„
Ali
jo
hočeta
ubiti
?
O
,
ti
revišče
moje
,
ti
!
Saj
sem
vedel
,
da
ne
bo
prej
miru
,
dokler
ne
pojdeš
še
ti
tja
,
kamor
so
ti
odnesli
mater
!
O
krvoloka
!
Pa
tej
še
ne
zamerim
tako
—
kaj
naj
bi
pričakoval
od
nje
—
a
ti
,
ti
“
,
reče
proti
sinu
obrnjen
,
„
tebi
ne
vem
,
kaj
bi
rekel
,
ki
nimaš
usmiljenja
z
lastno
hčerjo
,
ki
divjaš
kot
oče
zoper
lastno
kri
...
“
„
Tiho
!
“
zarjove
sin
.
V
prsih
ga
je
zaskelelo
,
čutil
je
,
kako
prav
ima
oče
,
a
vdati
se
—
ne
!
„
Tiho
!
Spravite
se
,
od
koder
ste
prišli
,
če
ne
...
“
In
hote
ali
nehote
zadene
očeta
z
desnico
v
prsi
,
da
se
opoteče
ter
pade
vznak
po
tleh
.
Starček
ni
črhnil
nobene
besede
več
,
niti
ni
jeknil
,
dasi
se
je
moral
hudo
udariti
;
samo
pogledal
je
sina
tako
,
kakor
bi
mu
bil
hotel
reči
:
„
To
sem
torej
jaz
zaslužil
,
to
je
torej
povračilo
za
mojo
dobroto
?
“
Ta
pogled
je
presunil
sina
,
da
se
je
stresel
.
Naj
bi
mu
bil
rekel
oče
karkoli
,
obsipal
naj
bi
ga
bil
z
najgršimi
priimki
,
preklel
naj
bi
ga
bil
,
vse
bi
bil
prenesel
ta
trenotek
lažje
nego
tisti
tihi
,
očitajoči
solzni
pogled
.
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
se
bil
hkratu
streznil
in
nekaj
bolestnega
se
je
polotilo
njegovega
srca
.
Očetov
pogled
ga
je
vzdramil
iz
neke
čudne
omotice
.
Gledal
je
zdaj
naenkrat
jasno
in
spoznal
je
,
da
se
godi
krivica
njegovi
hčeri
in
njegovemu
očetu
,
zaradi
tega
,
ker
nima
on
moči
,
da
bi
se
vprl
zlobi
njegove
žene
.
V
tistem
hipu
sam
ni
umel
,
kako
je
mogel
biti
tako
neusmiljen
do
svoje
hčere
,
ko
je
vendar
vedel
,
da
je
govorila
resnico
.
Zakaj
ni
udaril
raje
žene
,
ali
njene
hčere
,
ki
sta
obe
lagali
,
ako
že
ni
mogel
zatreti
svoje
jeze
?
Zakaj
je
k
tolikim
krivicam
dodal
novo
?
Take
misli
so
mu
rojile
po
glavi
in
v
prsih
se
mu
je
budilo
mučno
nesoglasje
.
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
se
moral
skloniti
h
hčeri
ter
jo
poljubiti
,
skloniti
k
očetu
ter
ga
dvigniti
od
tal
—
bilo
mu
je
,
kakor
bi
moral
oba
prositi
odpuščanja
.
Ozrl
se
je
na
enega
in
na
drugega
in
nekaj
časa
ni
vedel
,
kaj
bi
storil
.
Toda
kmalu
je
zmagala
zopet
njegova
trdovratnost
,
njegov
stari
ponos
se
je
pojavil
iznova
in
zatrl
je
ona
mehkejša
čustva
,
ki
so
se
mu
pojavljala
tako
neprijetno
.
Počakal
je
toliko
,
da
se
je
pobral
stari
oče
od
tal
in
da
se
je
zavedla
hči
,
potem
pa
je
odšel
z
doma
.
Ženi
,
ki
ga
je
vprašala
,
kam
gre
,
ni
dal
odgovora
.
Drugi
dan
po
tem
razburljivem
dogodku
je
bila
Anica
s
svojim
dedkom
sama
doma
.
Dedek
se
je
premetaval
po
svojem
ležišču
,
ona
pa
je
sedela
z
obvezano
glavo
poleg
njega
ob
postelji
.
Neusmiljeni
udarci
,
s
katerimi
jo
je
obkladal
oče
prejšnji
dan
,
so
se
bili
razboleli
in
občutila
jih
je
zdaj
bolj
nego
včeraj
.
Žalostno
je
povešala
glavico
,
dedek
pa
ji
je
po
stari
navadi
gladil
lice
in
sočutno
je
vpiral
oči
vanjo
.
„
Ali
te
še
močno
boli
,
Anica
?
“
„
Če
sem
pri
vas
,
dedek
,
me
prav
nič
ne
boli
!
“
Starčku
je
zaigralo
srce
vpričo
teh
otročjih
besedi
.
Saj
je
izprevidel
iz
njih
,
kako
resnično
mu
je
vdano
dekletce
.
In
še
bolj
se
mu
je
zasmilila
,
ko
se
je
spomnil
,
da
mora
trpeti
tako
mlada
toliko
sovraštva
,
spomnil
na
to
,
koliko
bridkega
in
grenkega
jo
še
čaka
.
Oči
se
mu
napolnijo
s
solzami
in
s
tresočim
glasom
vzklikne
:
„
O
,
ti
ubogo
moje
dete
!
“
Anica
ga
začudeno
pogleda
.
Ni
umela
,
kaj
hoče
.
„
Kaj
vam
je
,
dedek
?
“
ga
vpraša
.
„
O
nič
,
nič
!
“
Domislil
se
je
,
da
ji
ne
sine
delati
težkega
srca
,
da
jo
mora
temveč
tolažiti
,
dajati
ji
pogum
.
Ali
starčev
vzdih
je
bil
vzbudil
v
dekletovem
srcu
neko
temno
slutnjo
in
nekaj
kakor
groza
jo
je
izpreletelo
.
„
Tako
se
bojim
!
“
je
rekla
ter
se
stisnila
k
njemu
.
„
Česa
se
bojiš
?
Saj
si
pri
meni
!
“
„
Če
bi
prišli
mati
,
pa
bi
me
zopet
...
“
„
Nič
se
ne
boj
,
nikogar
ne
bode
!
Oče
je
s
posli
na
polju
,
mati
—
pa
ali
spi
in
lenuhari
,
ali
pa
je
šla
zopet
popivat
.
“
Stari
Mlakar
se
je
zamislil
,
potem
pa
je
govoril
na
pol
glasno
,
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
:
„
Oh
,
ta
ženska
,
saj
pravim
!
To
,
kar
sem
jaz
s
tolikim
trudom
in
trpljenjem
pridobil
,
bo
pa
vse
ona
zapravila
!
...
Pa
zaradi
mene
naj
bo
kakor
hoče
!
“
Pomolčal
je
,
potem
pa
je
govoril
glasneje
in
proti
Anici
:
„
Zaradi
mene
naj
bo
,
kakor
hoče
.
Saj
jaz
ne
bom
več
dolgo
prenašal
teh
nadlog
.
Ali
ti
boš
ubožica
,
ti
,
moja
Anica
!
No
,
pa
tudi
tebi
ni
treba
obupati
.
Tudi
tebi
bo
še
bolje
na
svetu
.
Bog
bo
skrbel
zate
,
če
boš
pridna
in
dobra
,
kajti
svojih
ljudi
ne
zapusti
.
O
,
če
bi
se
vrnil
tvoj
striček
,
vem
,
da
bi
se
te
usmilil
in
te
vzel
k
sebi
!
Potem
bi
bilo
konec
tvojega
trpljenja
.
No
,
in
vrnil
se
bo
,
za
trdno
upam
in
dobro
vem
,
da
se
bo
!
“
„
Striček
?
“
se
začudi
deklica
.
Še
nikdar
ni
bila
slišala
nič
o
njem
.
„
Imam
li
kakega
strička
?
“
vpraša
.
„
O
imaš
ga
,
imaš
!
Pa
seveda
,
ti
ne
veš
nič
o
njem
.
Kdo
naj
bi
ti
bil
tudi
pravil
.
Tvoj
oče
ga
ne
bo
jemal
v
misel
,
ker
ga
ne
mara
,
jaz
sem
pa
tudi
molčal
do
zdaj
.
Moral
bi
ti
praviti
same
žalostne
reči
,
reči
,
katerih
še
ne
razumeš
.
No
,
pa
toliko
moraš
vendar
le
vedeti
,
da
imaš
še
enega
človeka
,
na
svetu
,
ki
te
ne
bo
zavrgel
,
če
se
kdaj
snideš
ž
njim
.
Seveda
,
kje
je
,
kaj
počne
,
tega
ne
vem
.
A
nekaj
mi
pravi
,
da
še
živi
in
da
se
vrne
prej
ali
slej
.
Njegovo
srce
ni
tako
,
da
bi
ga
ne
prignalo
sčasoma
pogledat
,
kje
je
njegov
oče
,
dasiravno
...
„
Kako
pa
je
ime
stricu
?
“
„
Ah
,
še
tega
ne
veš
!
France
je
,
France
.
Za
dve
leti
je
starejši
od
tvojega
očeta
,
pa
dober
,
dober
človek
.
“
„
Zakaj
pa
ni
tako
dolgo
domov
strička
?
“
„
Zamerili
smo
se
mu
,
drago
dete
,
zamerili
!
Žalili
smo
ga
,
krivico
sva
mu
storila
jaz
in
tvoj
oče
,
zato
je
šel
v
svet
in
nas
pusti
v
miru
.
Pa
pozabil
ni
,
enkrat
pride
...
enkrat
se
mu
stoži
po
domu
...
po
tistih
krajih
,
kjer
je
letal
okrog
kot
otrok
.
Jaz
morda
ne
bom
učakal
tega
.
Jaz
ga
morda
ne
bom
mogel
prositi
odpuščanja
za
to
,
kar
šem
mu
prizadel
hudega
.
Zato
pa
mu
boš
povedala
ti
.
Hudo
mi
je
bilo
žal
,
da
sem
ravnal
tako
trdo
ž
njim
,
ti
mu
boš
povedala
,
kako
sem
ga
ljubil
,
kako
sem
mislil
nanj
,
kako
sem
si
želel
,
da
bi
ga
videl
še
enkrat
...
Jeli
,
da
mu
boš
povedala
,
Anica
?
“
„
Bom
!
“
odgovori
deklica
,
dasi
dedovih
besed
ni
povsem
razumela
.
In
ko
vidi
,
da
si
dedek
briše
oči
,
se
tudi
njej
zalesketa
solza
v
očeh
.
V
takih
pogovorih
sta
popolnoma
pozabila
na
sedanjost
.
Njune
misli
so
se
bavile
le
še
s
prihodnostjo
,
ki
sta
si
jo
slikala
v
svoji
domišljiji
tako
svetlo
in
lepo
.
Stari
Mlakar
si
je
predstavljal
v
duhu
,
da
objemlje
svojega
ljubljenega
sina
,
Anica
pa
je
mislila
na
to
,
kako
krasno
bo
,
ko
se
ji
ne
bo
treba
več
tresti
pred
kruto
pisano
materjo
,
ko
bo
imela
človeka
,
h
kateremu
se
bo
lahko
zatekala
,
ki
jo
bo
ljubil
,
ljubil
po
očetovsko
.
Ali
iz
prijetnih
sanj
prebudi
oba
hipoma
ropot
v
veži
,
in
preden
se
prav
zavesta
,
se
odpro
vrata
in
v
sobo
stopi
tista
,
pred
katero
sta
imela
oba
tolik
strah
.
Kakor
nevihta
je
prihrula
v
hišo
Mlakarica
.
Z
obraza
ji
je
žarelo
in
vino
je
dišalo
iz
nje
.
Danes
torej
ni
spala
,
ampak
tešila
si
je
žejo
v
gostilni
.
Nekaj
časa
je
molčala
.
Obstala
je
sredi
sobe
,
vprla
roke
v
boke
ter
dihala
,
kakor
bi
ne
mogla
priti
do
sape
.
Rada
bi
bila
izpregovorila
,
pa
ni
mogla
.
Bila
je
preveč
razburjena
.
Srd
,
ki
ga
je
občutila
vselej
,
kadar
je
vzrla
svojega
tasta
ali
svojo
pastorko
,
je
bil
zdaj
tem
večji
,
ker
ju
je
dobila
zopet
enkrat
skupaj
.
Ali
pri
vsem
tem
ji
je
polnila
neka
čudna
zadovoljnost
srce
,
ker
je
imela
—
tako
je
vsaj
mislila
—
zopet
enkrat
vzrok
,
znašati
se
.
Kakor
divja
zver
na
svoj
plen
,
tako
je
gledala
proti
Anici
,
ki
je
bila
kar
trda
od
straha
.
Ko
si
je
bila
malo
oddahnila
,
je
začela
s
hripavim
glasom
:
„
Ha
,
torej
že
zopet
skupaj
!
Ali
ti
nisem
rekla
,
deklina
ti
nemarna
,
da
mi
nimaš
vedno
tičati
poleg
starega
?
Saj
si
že
dovolj
malopridna
,
kaj
treba
,
da
te
uči
še
on
in
ti
daje
potuho
!
Čakaj
,
jaz
te
navadim
,
kaj
se
pravi
ubogati
!
“
In
skočila
je
proti
Anici
,
da
bi
jo
zagrabila
.
Toda
stari
Mlakar
se
sklone
pokoncu
ter
začne
tako
spretno
mahati
s
svojo
debelo
palico
okrog
sebe
,
da
se
Mlakarica
ne
upa
zraven
.
To
pa
jo
je
še
bolj
raztogotilo
.
Kakor
besna
je
letala
semtertja
in
obsipala
svojega
bolnega
tasta
z
najgršimi
priimki
.
Ali
ta
se
ni
dosti
menil
za
besede
,
ampak
mahal
je
še
naprej
s
palico
ter
odbijal
od
sebe
in
Anice
njene
napade
.
„
Ali
boš
jenjal
mahati
—
starec
ti
grdi
—
ali
boš
jenjal
?
“
je
kričala
Mlakarica
v
svoji
onemoglosti
.
„
O
,
le
čakaj
,
le
čakaj
...
No
,
če
se
moj
neumni
mož
tudi
še
zdaj
ne
spametuje
,
če
tudi
še
zdaj
ne
stori
konec
vsemu
temu
!
Kolikokrat
sem
že
rekla
:
če
bi
le
te
nadloge
ne
bilo
pri
hiši
!
...
Da
tega
starca
ne
vzame
že
vrag
!
“
Zdaj
pa
se
je
tudi
stari
Mlakar
oglasil
.
Te
besede
so
mu
bile
preveč
.
„
Kaj
,
mene
naj
bi
vrag
jemal
?
Ta
pride
pote
,
pa
še
kmalu
,
nesramnica
grda
,
ti
!
Le
zapomni
si
to
!
Ne
jaz
,
ampak
ti
si
nesreča
za
našo
hišo
!
Ko
bi
ti
ne
bila
nikoli
prestopila
praga
naše
hiše
,
pa
bi
bilo
vse
drugače
.
Meni
ne
bi
bilo
treba
obupavati
,
otrok
bi
imel
to
,
kar
mu
gre
in
moj
sin
tudi
.
Tako
pa
pojde
kmalu
vse
v
nič
.
Kaj
misliš
,
da
ne
vem
,
kaj
počenjaš
in
kaj
se
godi
?
Težko
in
malo
hodim
,
a
vendar
dovolj
,
da
vidim
in
opazim
marsikaj
,
kar
tebi
ne
more
biti
ljubo
.
In
še
nekaj
ti
rečem
:
Samo
še
enkrat
se
dotakni
tega
otroka
,
pa
se
zgodi
nekaj
,
česar
ne
pričakuješ
.
Slabe
so
moje
moči
,
toda
udarim
že
še
,
če
treba
...
Te-le
moje
palice
se
boj
,
to
ti
rečem
!
...
“
Starček
je
bil
v
dnu
svoje
duše
užaljen
.
Predrznost
njegove
sinahe
in
ljubezen
do
otroka
,
ki
je
po
nedolžnem
toliko
trpel
,
ga
je
zapeljala
,
da
je
govoril
ostrejše
,
nego
je
morda
nameraval
.
Mlakarica
se
ni
nadejala
kaj
takega
.
Njej
da
bi
kdo
s
palico
pretil
?
Ker
si
ni
vedela
pomagati
drugače
,
pograbi
kos
lesa
,
ki
je
ležal
na
klopi
ter
ga
hoče
vreči
proti
svojemu
tastu
.
V
tem
hipu
stopi
njen
mož
v
hišo
.
Njej
omahne
roka
,
mož
pa
pogleda
temno
okrog
sebe
.
Vendar
reče
še
dovolj
mirno
:
„
Ali
bo
že
kdaj
mir
v
hiši
?
“
„
Če
bo
kdaj
mir
,
vprašaš
?
“
odvrne
Mlakarica
s
porogljivim
glasom
.
„
Nikdar
,
ti
rečem
,
dokler
bo
ta
tvoj
oče
tukaj
!
Če
se
le
umakneš
z
doma
,
pa
zvabi
ono-le
malopridnico
k
sebi
,
da
jo
podpihuje
zoper
tebe
in
mene
,
namesto
,
da
bi
jo
učil
,
kaj
je
starišem
dolžna
.
Vprašam
te
,
si
li
mož
,
ali
kaj
si
,
da
trpiš
kaj
takega
?
Sram
te
je
lahko
,
da
se
oblačiš
kot
moški
,
če
nimaš
toliko
moči
in
veljave
v
hiši
,
da
bi
storil
temu
konec
.
“
Mlakarica
je
bila
prepričana
,
da
bodo
te
besede
nekaj
zalegle
in
da
se
bo
njen
mož
zopet
lotil
hčere
in
očeta
.
Toda
bil
je
danes
nekako
čuden
.
Povesil
je
pogled
in
ne
da
bi
bil
črhnil
besedico
,
obrnil
ji
je
hrbet
ter
šel
iz
sobe
.
Ona
skoči
razjarjena
za
njim
.
„
Kaj
,
tako
me
puščaš
?
“
zarjove
.
„
Ali
hočeš
s
tem
reči
morda
,
da
imata
onadva
prav
?
No
,
nič
se
ne
bom
čudila
,
če
bosta
poslej
še
hujša
!
Kakor
sem
rekla
:
še
tepena
bom
tukaj
,
tepena
!
Saj
stari
mi
je
ravnokar
pretil
s
palico
!
Ha
,
ta
je
lepa
!
Jaz
se
potegujem
zate
,
jaz
bi
te
rada
branila
pred
zlobnostjo
tvojega
starega
,
ti
pa
se
vedeš
proti
meni
,
kakor
bi
bila
jaz
tista
,
ki
te
sovražim
.
Jej
,
jej
,
kdo
bi
si
bil
mislil
to
?
Zakaj
nisem
pomislila
prej
,
zakaj
sem
se
dala
zapeljati
po
prijaznih
besedah
?
Saj
sem
slišala
to
in
ono
,
pravili
so
mi
marsikaj
...
O
kako
je
človek
vendar
neumen
!
...
“
Ali
mladi
Mlakar
ni
bil
človek
,
ki
bi
se
bilo
dalo
z
zbadanjem
kaj
opraviti
pri
njem
.
Ko
bi
bila
njegova
žena
molčala
,
bi
se
bil
nemara
zatajil
,
tako
pa
stopi
pred
njo
,
in
sicer
tako
blizu
,
da
je
lahko
čutila
,
kako
se
trese
jeze
,
ter
ji
vrže
v
obraz
besede
:
„
Žena
—
ti
si
pijana
!
“
Nji
je
bilo
,
kakor
bi
jo
bila
zadela
strela
z
jasnega
neba
.
Da
jo
je
mož
spoznal
,
to
je
bil
prehud
udarec
zanjo
.
Opoteče
se
in
zgrudi
na
stopnice
in
na
vso
moč
začne
jokati
.
Toda
Mlakar
,
ki
je
svojo
ženo
že
dalje
časa
opazoval
,
je
vedel
,
da
je
to
sama
komedija
in
da
solze
,
ki
so
ji
tekle
po
licih
,
ni
rodil
kes
.
Mlademu
Mlakarju
se
je
že
nekaj
časa
čudno
godilo
.
Vedno
zopet
se
je
spomnil
svoje
rajne
žene
,
spomnil
tistega
milo
prosečega
njenega
pogleda
,
s
katerim
se
je
na
smrtni
postelji
poslavljala
od
njega
.
„
Niti
tega
ne
zahtevam
,
da
bi
se
me
spominjal
kdaj
;
kaj
bi
ti
misel
name
kalila
veselje
!
“
tako
je
govorila
tistikrat
k
njemu
.
A
on
je
moral
,
moral
misliti
nanjo
.
Spomin
na
te
besede
,
ki
so
bile
polne
najblažje
,
najpožrtvovalnejše
ljubezni
,
ga
je
pretresal
in
mu
povzročal
v
prsih
grenko
bol
.
Spomin
na
te
besede
mu
je
vzbujal
nekaj
kakor
kes
in
to
mu
ni
bilo
prijetno
.
Njegova
trmoglavost
se
je
upirala
,
protivila
tistemu
opominjevanju
...
Skušal
je
večkrat
s
silo
zatreti
ona
čustva
,
ki
so
bila
v
protislovju
z
njegovo
naravo
.
Toda
zaman
!
Pojavila
so
se
mu
vedno
zopet
.
In
morda
je
baš
zaradi
tega
včasih
še
bolj
vzdivjal
.
Hotel
je
ostati
sam
sebi
zvest
,
mislil
je
,
da
bode
s
tem
,
ako
se
kaže
neusmiljenega
proti
hčeri
in
očetu
,
zadušil
tudi
opomin
na
rajno
ženo
.
Toda
vračalo
se
je
vedno
,
vračalo
s
čim
dalje
večjo
močjo
.
Vračalo
se
mu
je
zlasti
danes
.
Sram
ga
je
bilo
,
da
se
je
bil
dal
prejšnji
dan
tako
premagati
od
jeze
.
Vedel
je
,
da
je
govorila
neresnico
žena
in
ne
hči
.
In
začel
je
nehote
primerjati
svojo
sedanjo
ženo
z
rajnico
.
Čimbolj
pa
je
primerjal
,
tembolj
se
mu
je
vsiljevalo
vprašanje
:
„
Zakaj
sem
jo
sovražil
?
Bila
je
tako
dobra
,
tako
vdana
,
tako
vredna
ljubezni
,
zakaj
sem
jo
sovražil
?
“
Izpočetka
ni
mogel
doumeti
,
kako
je
vendar
mogel
biti
tak
proti
svoji
prvi
ženi
.
Ali
polagoma
se
mu
je
razbistrilo
,
domislil
se
je
na
to
in
ono
in
končno
je
spoznal
,
da
je
bila
njegova
kratkovidnost
kriva
vsemu
temu
.
Bil
si
je
vtepel
v
glavo
,
da
ga
je
del
oče
ob
vso
srečo
,
ker
mu
je
bil
zabranil
,
da
bi
se
bil
oženil
,
kakor
je
hotel
in
zato
je
sovražil
očeta
in
je
sovražil
vsiljeno
mu
ženo
.
A
zdaj
,
ko
je
začel
uvidevati
,
kako
prav
je
slutil
njegov
oče
,
uvidevati
,
koliko
več
so
pri
ženski
vredne
dušne
čednosti
od
telesne
lepote
,
je
spoznal
tudi
,
kako
krivično
je
bilo
njegovo
postopanje
.
—
Toda
priznati
to
komu
,
priznati
in
ponižati
se
—
ne
nikdar
!
Raje
pogubo
nego
ponižanje
!
...
In
pustil
je
doma
vse
kakor
je
bilo
,
ter
odšel
zopet
na
polje
.
Žena
njegova
pa
je
preudarjala
in
premišljala
,
kako
bi
zabrisala
sled
,
na
katerega
je
bil
njen
mož
tako
nenadoma
prišel
.
Glas
,
s
katerim
ji
je
bil
zaklical
:
„
Ti
si
pijana
!
“
ji
je
povzročil
skrbi
.
Vedela
je
,
da
bi
se
stvari
lahko
zasukale
neprijetno
zanjo
,
če
bi
se
mož
predrugačil
.
A
ona
je
hotela
še
dalje
uživati
,
še
dalje
živeti
,
kakor
je
živela
doslej
.
Mlakarjevega
premoženja
je
bilo
še
dovolj
in
ni
si
želela
,
da
bi
ji
mož
ključe
pobral
od
shramb
.
Sklenila
je
torej
,
da
bode
poslej
bolj
previdna
.
Od
tistih
dogodkov
sem
so
se
razmere
v
Mlakarjevi
hiši
v
istini
nekoliko
izpremenile
.
Gospodar
ni
bil
z
nobenim
človekom
kdovekaj
prijazen
,
a
tudi
tako
oduren
ni
bil
kot
prej
.
Ogovoril
je
semtertja
očeta
in
hčer
,
dasi
ni
ne
enega
ne
drugega
pogledal
v
obraz
,
kadar
je
govoril
z
njim
.
Proti
ženi
se
je
držal
še
vedno
malo
hudo
.
Zašepetal
mu
je
bil
že
prej
nekdo
,
da
hodi
v
gostilno
,
zato
mu
je
bilo
tembolj
ležeče
na
tem
,
da
bi
jo
izpokoril
.
In
zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
njegovo
postopanje
res
imelo
nekoliko
uspehov
.
Žena
je
bila
bolj
tiha
,
bolj
ponižna
in
držala
se
je
tudi
bolj
doma
,
kot
prej
.
Da
je
vse
to
le
golo
pritajevanje
in
hinavstvo
,
tega
ni
vedel
...
Mlakarica
se
je
na
vso
moč
prizadevala
,
da
bi
se
zopet
prikupila
svojemu
možu
.
Ker
je
vedela
,
da
je
postal
proti
svojemu
očetu
mehkejši
,
se
tudi
ona
ni
več
tako
zaganjala
v
svojega
tasta
.
Ko
je
prodal
nekega
dne
Mlakar
par
volov
in
so
po
storjeni
kupčiji
pili
zunaj
bokal
vina
,
se
je
spomnil
Mlakar
tudi
svojega
očeta
ter
ukazal
:
„
Naj
nese
kdo
kozarec
vina
in
malo
kruha
v
hišo
!
“
Mlakarica
je
zardela
do
ušes
,
tako
neprijetno
jo
je
dirnilo
to
;
kajti
vedela
je
,
dokler
je
mož
tak
proti
očetu
,
tako
dolgo
ne
bo
mogla
nastopati
,
kakor
bi
rada
.
Ali
akoravno
bi
bila
najraje
vzrojila
,
se
je
vendar
potajila
in
rekla
s
sladkim
glasom
:
„
Besedo
si
mi
vzel
iz
ust
!
Ravno
sem
hotela
reči
,
da
bi
...
Oj
,
Mica
,
“
pokliče
deklo
,
„
nesi
,
nesi
to
očetu
.
Pa
vse
naj
izpijejo
,
veš
.
“
In
še
na
drugo
stran
se
je
Mlakarica
potajevala
.
Ah
,
kako
rada
bi
bila
kar
na
dušek
popila
kozarec
vina
.
Pa
ga
je
samo
pokušala
.
Hotela
je
na
vsak
način
dokazati
možu
,
da
ni
pijanka
.
Tudi
ob
nedeljah
in
praznikih
,
kadar
je
prišlo
vino
na
mizo
,
se
ga
je
zadnje
čase
komaj
dotaknila
.
In
res
je
sčasoma
dosegla
toliko
,
da
je
postal
njen
mož
zopet
bolj
zaupljiv
do
nje
.
Začel
je
pozabljati
in
pozabil
je
naposled
popolnoma
na
to
,
kar
je
bil
čul
o
ženi
in
kar
je
bil
opazil
sam
na
njej
.
Imel
je
tudi
skrbi
,
ki
mu
niso
dale
misliti
vedno
na
eno
in
isto
reč
.
Posebno
prav
je
hodilo
Mlakarici
to
,
da
je
bil
njen
mož
začel
skupavati
ježice
in
brinjevo
zrnje
.
Poleg
mnogo
slabih
je
imel
Mlakar
eno
dobro
lastnost
:
da
je
na
ta
in
oni
način
poskušal
,
kako
bi
prislužil
kaj
in
pomnožil
svoj
imetek
.
Nova
trgovina
je
zahtevala
od
njega
,
da
je
bil
mnogo
z
doma
.
To
pa
je
bilo
tisto
,
kar
si
je
njegova
žena
najbolj
želela
.
Da
je
le
imela
ves
popoldan
sama
zase
,
pa
je
bila
zadovoljna
.
Po
južini
je
najprej
malo
poležala
,
potem
pa
je
šla
v
gostilno
,
kamor
jo
je
vleklo
z
nepremagljivo
silo
.
Če
je
bil
kdaj
mož
doma
in
ni
mogla
tja
je
bila
vsa
nesrečna
.
Še
bolj
brez
skrbi
je
bila
Mlakarica
,
ko
je
začel
hoditi
njen
mož
po
kupčiji
tudi
v
bolj
oddaljene
vasi
.
Zdaj
je
imela
vedno
mnogo
prilike
,
vdajati
se
zabavam
in
željam
svojega
pohlepnega
srca
.
Začeli
so
se
zanjo
zopet
lepši
časi
in
zopet
se
je
lahko
znašala
na
Anico
in
svojim
tastom
,
ne
da
bi
se
ji
bilo
kaj
bati
...
Preteklo
je
bilo
poletje
,
pretekla
je
bila
jesen
in
tudi
zima
,
pri
Mlakarju
pa
je
šlo
vedno
po
starem
...
Za
mrzlo
zimo
se
je
bil
pojavil
zopet
gorkejši
čas
.
Veselo
je
klila
pomlad
.
Klila
je
povsod
—
po
travnikih
in
vrtih
,
po
gozdih
in
logih
,
klila
tudi
v
človeških
srcih
.
Solnčni
žarki
so
bili
zmagonosno
prodrli
in
prepodili
sive
megle
,
po
obronkih
je
bilo
zazvonilo
nebroj
snegobelih
zvončkov
,
zatrobentalo
brez
števila
zlatih
trobentic
,
modro
nebo
se
je
smejalo
,
brstela
je
seč
,
zelenel
je
gozd
,
cvetje
je
sililo
iz
tal
,
vsipalo
se
na
drevje
,
vsepovsod
se
je
budilo
mlado
,
nadepolno
življenje
.
Odurna
starka
zgubančenih
lic
,
