sPavlo
.
Zgovorno
je
pripovedoval
o
svojih
potih
krog
bolnikov
,
opisoval
z
vso
gorečnostjo
njih
bedo
in
polagoma
začel
udarjati
na
struno
žalostnih
modernih
razmer
.
Bolj
in
bolj
se
je
družilo
krog
njega
celo
omizje
.
Poslušali
so
ga
brez
vidnega
zanimanja
,
nekam
hladno
in
mrzlo
.
Edini
Seme
mu
je
ugovarjal
,
kjer
je
mogel
.
Ugovori
so
bili
plehki
,
in
bistro
pobijanje
zdravnikovo
je
Semena
dražilo
.
Ko
je
zdravnik
omenil
,
da
bi
bila
potrebna
knjižnica
za
delavce
,
je
ugovarjal
Seme
drzno
:
„
Žival
naj
ostane
žival
!
Čim
manj
ve
,
čim
več
ima
dela
in
več
biča
,
bolj
je
mirna
.
To
je
moj
princip
!
“
„
No
,
no
—
tako
zopet
ne
,
“
je
pogovarjal
ravnatelj
,
ki
je
videl
,
kako
prekipevata
nadzornik
in
zdravnik
.
Sluga
je
ostal
miren
.
„
Oprostite
,
gospodje
,
s
tem
stavkom
sem
bil
izzvan
—
nekaj
,
če
dovolite
,
moram
izpregovoriti
,
da
opravičim
svoje
nazore
,
če
dovolite
...
“
„
Prosim
,
gospod
doktor
!
“
je
laskavo
rekel
ravnatelj
in
z
njim
je
ponavljala
taisto
družba
.
„
Značaj
suženstva
v
templju
Moloha
je
značaj
moderne
dobe
:
močnejši
golta
slabejšega
in
najmočnejši
požira
tudi
močne
.
Obrti
,
trgovina
,
politika
,
beraštvo
in
bogastvo
,
bolezni
,
uime
,
vojska
in
krik
o
vojskah
,
smrt
imenitnih
oseb
,
njih
bolehanje
—
vse
to
je
voda
na
mlin
modernega
moloha
.
In
žreci
tega
moloha
—
ni
jih
veliko
—
a
siti
niso
nikoli
ne
denarja
ne
vlade
...
Ministri
so
često
njihove
strdene
punčke
,
ki
se
premetavajo
po
svetovnem
trgu
kakor
šahove
figure
.
Sami
morajo
gnojiti
plevel
,
katerega
sovražijo
in
bi
ga
radi
izrvali
.
In
masa
se
krivi
,
pripogiblje
skoro
do
tal
.
Kriči
že
,
kriči
;
toda
,
kaj
se
meni
družba
v
epikurejskem
salonu
za
krik
lačnih
otročajev
na
ulici
!
—
—
Gospôda
,
tako
gledam
svet
jaz
in
pravim
:
Ulesa
,
velika
in
nevarna
so
v
človeški
družbi
.
Zdravila
je
treba
.
In
tega
mora
dati
izobraženstvo
.
Če
ga
ne
dá
,
ulesa
se
bodo
naravnim
potom
predrla
—
in
bogve
če
ne
bo
to
dolgo
gnojenje
v
masi
ljudstva
diluvij
za
tiste
,
ki
niso
hoteli
pomagati
...
„
Zdravnik
se
je
ogrel
.
Njegovo
oko
se
je
bliskalo
.
Na
sencih
so
se
mu
žile
nabrekle
.
Ko
je
končal
,
za
trenutek
ni
zinil
nihče
.
Bilo
je
zanje
v
teh
kratkih
stavkih
preveč
življenske
filozofije
.
Zdelo
se
jim
je
,
kakor
bi
prihajal
od
daleč
neki
glas
,
katerega
slutijo
,
čutijo
—
pa
ne
razumejo
.
Prvi
se
je
oglasil
ravnatelj
.
„
Gospod
doktor
,
Vi
ste
sociolog
.
Občudujem
Vaše
teoretiško
znanje
.
Seveda
—
vse
res
—
toda
v
praksi
—
v
praksi
—
—
“
„
V
praksi
naj
vlada
korobač
!
“
Seme
je
vrgel
to
besedo
,
kakor
pobalin
kamen
,
doktorju
v
lice
.
V
zdravniku
je
zašumelo
živčevje
,
stopil
je
korak
naprej
.
S
stisnjenimi
obrvmi
je
iztegnil
glavo
proti
Semenu
in
z
nemirnim
glasom
,
vendar
svečanomoško
,
rekel
:
„
Gospod
nadzornik
,
ako
je
to
Vaša
resna
beseda
in
Vaše
prepričanje
—
—
—
“
„
Dovolj
!
gospoda
moja
,
dame
so
prišle
!
Vivat
republika
!
Egalité
—
fraternité
!
“
Kontrolor
je
kljub
temu
,
da
je
precej
pil
,
vendar
spoznal
nevarni
položaj
med
Semenom
in
zdravnikom
.
Stopil
je
med
nju
in
s
tem
krikom
—
in
pa
ker
so
res
prišle
dame
iz
budoarja
,
kjer
jim
je
bila
kontrolorka
postregla
s
sladčicami
in
čajem
—
prekinil
neizogibni
prizor
.
Kakor
bi
odrezal
,
so
padli
vsi
problemi
in
vsa
nasprotstva
.
Alma
je
šla
k
mizi
prav
tesno
mimo
zdravnika
.
Doteknila
se
je
kakor
ponevedoma
njegove
roke
.
Zdravnik
se
je
umaknil
in
ozrl
.
„
Pardon
,
gospica
!
“
Pogledale
so
ga
velike
plave
oči
in
ustnice
so
šepetale
:
„
Častitam
!
“
—
—
—
Nekaj
čepov
je
skočilo
z
glasnim
pokom
do
stropa
,
zašumelo
je
vino
—
zašumela
je
družba
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Proti
jutru
so
se
razhajali
.
Seme
je
počakal
prilike
,
da
je
stopil
za
Slugo
in
ga
nosljaje
,
precej
vinjen
vprašal
:
„
He
,
prosim
,
kaj
je
potem
—
če
je
to
moje
prepričanje
—
—
Kaj
ste
hoteli
—
—
“
„
Sedaj
ni
čas
za
to
.
Ker
pa
silite
,
Vam
rečem
:
Če
je
ono
Vaše
prepričanje
,
če
niste
tega
govorili
kot
frazo
,
tjavendan
,
tedaj
ste
Vi
v
mojih
očeh
čisto
navaden
—
lopov
!
Lahko
noč
!
“
Semenu
so
se
zaprla
vrata
pred
nosom
.
Ob
palici
se
je
počasi
premikal
Peter
Rožman
.
Prvič
je
zapustil
bolniško
sobo
in
dosti
neokretno
jo
je
drsal
z
bolno
nogo
po
veži
.
Zunaj
je
sijalo
gorko
solnce
.
Peter
se
je
naslonil
ob
vrata
in
strmel
čez
ravnino
.
Na
pobledelem
obrazu
je
čutil
solnčne
žarke
,
ki
so
trkali
in
klicali
:
Pomlad
prihaja
!
Pridi
,
zapusti
zaduhlo
sobo
,
dihaj
pomladni
vzduh
,
pridi
in
vstani
,
napij
se
solnčnih
žarkov
!
Peter
je
pomeril
korak
čez
par
stopnic
,
obstal
je
oprt
ob
nerodno
palico
,
prsi
so
se
mu
širile
,
v
glavi
se
mu
je
gubilo
nekaj
mračnega
,
od
srca
se
je
odvalilo
kakor
težko
breme
.
Vleklo
ga
je
z
veliko
silo
čez
ravan
,
mimo
belih
plaht
zaostalega
snega
,
hotelo
se
mu
je
za
solncem
,
za
prostim
zrakom
.
Prestopil
se
je
.
Ali
začutil
je
na
bolni
nogi
kakor
svinec
,
zazdelo
se
mu
je
,
da
je
priklenjen
na
močno
verigo
,
na
srce
mu
je
leglo
vnovič
breme
,
po
glavi
se
je
začelo
mračiti
.
Drsal
je
ob
zidu
bolnice
in
tam
na
vogalu
,
kjer
je
stalo
golo
grmovje
in
pred
njim
star
parobek
,
je
sedel
Peter
,
iztegnil
bolno
nogo
,
na
zdravo
koleno
pa
postavil
komolec
in
si
podprl
glavo
.
Njegov
pogled
je
obtičal
na
bližnjem
gričku
,
ki
se
je
dvigal
sredi
ravnine
.
Pod
gričem
je
stala
bele
cerkev
,
krog
nje
so
se
svetile
čedne
hiše
v
solncu
,
vrh
griča
je
razločno
videl
tri
križe
.
—
V
vasi
,
po
zvinkani
stezi
,
so
se
premikale
črne
,
bele
in
pisane
točke
,
ki
so
vse
hrepenele
kvišku
—
na
grič
.
In
tam
krog
križev
je
gomezelo
,
pluskalo
semintja
,
strinjalo
se
in
razgrinjalo
.
Razločno
je
videl
,
kako
se
je
sredi
tega
ljudskega
mravljišča
zdajpazdaj
zasvetila
bela
obleka
,
kako
se
je
odtrgal
kos
tega
življenja
in
se
kakor
curek
pocedil
po
griču
navzdol
proti
cerkvi
.
Peter
je
bil
čedalje
bolj
zamišljen
,
čedalje
bolj
je
hrepenel
v
to
množico
in
bolj
in
bolj
ga
je
peklo
,
da
je
še
otvezen
kakor
na
verigi
.
Z
roko
je
zakril
oči
.
Ni
mogel
gledati
tega
življenja
.
Krog
njega
je
nekaj
prasketalo
.
Zašumelo
je
tuintam
,
suhi
listi
,
ki
so
prebili
zimo
na
grmu
,
so
drhteli
v
majhni
sapici
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
nekaj
probuja
,
da
odgrinja
težko
odejo
,
ki
jo
je
dušila
,
da
vstaja
,
in
da
se
zdajzdaj
dvigne
z
veselim
vzkrikom
—
—
—
Prav
blizu
je
zazvenel
smeh
,
oglasil
se
je
pogovor
.
Peter
je
odmaknil
roko
izpred
oči
.
Gospôda
iz
mesta
je
šla
mimo
na
izprehod
—
na
Kalvarijo
.
Ko
je
Peter
dvignil
glavo
,
je
utihnil
smeh
,
droben
prstek
je
kazal
nanj
,
in
sedemletna
deklica
se
je
prijela
matere
za
krilo
.
Pritisnila
se
je
prav
blizu
,
kazala
s
prstom
še
vedno
na
Petra
in
s
široko
odprtimi
očmi
gledala
mamo
.
Eleganten
gospod
ob
njeni
strani
je
segel
v
žep
in
dal
dekletu
krajcar
.
Mama
se
je
oklenila
tesneje
roke
svojega
moža
in
obrnila
glavo
proč
od
Petra
.
Ta
je
dobro
slišal
,
kako
je
pošepetala
možu
:
„
Ah
,
Edi
,
takega
človeka
ne
morem
gledati
!
Kako
je
umazan
!
“
Hčerka
se
je
pa
varno
približala
za
pet
korakov
,
dvignila
se
na
prste
,
sklonila
nekoliko
naprej
in
vrgla
pred
Petra
krajcar
—
potem
pa
zbežala
in
se
skrila
za
materino
krilo
.
Na
Petrovem
obrazu
je
zagorela
kri
.
Roko
je
dejal
zopet
pred
oči
,
ustnice
je
stisnil
in
obšla
ga
je
neizmerna
bridkostna
jeza
.
Bil
je
res
v
umazani
obleki
—
v
tisti
,
kakor
so
ga
prinesli
iz
tovarne
.
In
zato
se
je
studil
visokim
ljudem
...
Od
česa
je
umazana
obleka
?
Morda
od
grehov
,
od
lenobe
,
od
uživanja
,
od
razkošja
?
Ali
ni
vsako
vlakno
obleke
že
pilo
potnih
kapelj
?
Ali
ne
krijejo
te
revne
krpe
suhih
mišic
,
ki
so
toliko
noči
že
dvigale
goreče
železo
,
ki
so
porjavele
ob
vročini
,
katero
diha
Martinova
peč
?
Ali
ni
to
telo
stradalo
že
toliko
praznikov
,
da
je
pila
juho
rajna
mati
,
ki
že
trohni
nekaj
let
pod
grudo
?
In
tedaj
ste
vi
mogotci
uživali
,
drago
vino
se
je
cedilo
z
vaših
miz
,
bogate
drobtine
so
padale
na
tla
;
stotake
ste
trosili
,
da
ste
odeli
razkošne
ude
—
samo
napol
—
,
da
ste
požirali
iz
čase
opojnosti
z
večjo
slastjo
...
In
vi
ste
lepi
,
občudovanja
in
spoštovanja
vredni
—
vi
pošteni
,
vi
čisti
—
le
jaz
,
le
mi
pritiskani
do
tal
,
le
mi
vam
zbujamo
stud
,
mi
smo
umazani
,
mi
nečisti
...
Petru
so
se
krčile
pesti
.
Divja
moč
je
rastla
v
njem
,
zaničevalno
je
pljunil
na
cesto
,
kjer
je
stopala
noga
bogatih
šetalcev
,
zadrsal
se
je
s
parobka
in
z
zdravo
peto
pomandral
krajcar
v
pesek
:
„
Ne
,
ne
,
nismo
berači
!
Brez
vas
živimo
,
hočemo
in
moramo
živeti
!
Naša
moč
,
naša
moč
!
“
Tresel
se
je
od
gneva
in
zlezel
nazaj
na
parobek
.
Kakor
s
steklenimi
očmi
,
za
katerimi
je
gorelo
nekaj
strašnega
,
je
gledal
na
Kalvarijo
.
Krog
njega
je
v
poljubih
solnčnih
žarkov
nekaj
vzdihalo
,
nekaj
skrivnostno
šuštelo
,
kakor
bi
si
mencalo
oči
,
ko
je
izpregledalo
po
dolgi
noči
jasno
glorijo
belega
dneva
.
„
In
Ti
pustiš
—
“
Rožman
je
govoril
polglasno
—
„
in
Ti
pustiš
,
Ti
na
Kalvariji
,
ki
si
ljubil
zatirane
,
ki
si
preganjal
farizeje
,
Ti
pustiš
,
da
Ti
vsi
ti
poljubljajo
rane
,
da
se
Ti
hinavsko
klanjajo
,
da
k
Tvojim
nogam
mečejo
v
puščico
srebrni
denar
—
—
Ti
pustiš
—
—
—
“
Peter
je
zamižal
.
V
njegovi
duši
je
vstajal
dvom
,
mračen
kakor
polnoč
in
bridek
kakor
strup
.
Dvignil
se
je
s
parobka
.
Iz
mesta
so
prihajali
novi
šetalci
,
on
se
je
pa
plazil
ob
zidu
bolnice
proti
vratom
,
plazil
se
je
,
kakor
človek
,
ki
ga
je
sram
,
ki
si
je
pa
svest
,
da
tega
ni
sam
kriv
—
in
ponavljal
je
polglasno
:
„
Naša
moč
,
naša
moč
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Lepo
popoldne
je
izvabilo
tudi
doktorja
Slugo
,
da
se
je
napotil
po
cesti
,
po
kateri
je
hodila
procesija
drugih
ljudi
.
Uvrstil
se
je
med
nje
.
Par
radovednih
pogledov
ga
je
pozdravilo
,
nato
je
bil
čisto
sam
sredi
množice
.
Spredaj
in
zadaj
so
se
pomikale
skupine
družin
.
Starejši
pari
so
vodili
za
roke
deco
,
svarili
,
opominjali
,
kljub
temu
pa
z
vso
srečo
ogledovali
zdrave
in
živahne
otroke
.
Očetje
so
bili
dokaj
zamišljeni
in
so
kadili
cigare
;
zgovornim
ženam
so
odgovarjali
nakratko
.
Mlajši
,
še
ne
dolgo
poročeni
,
so
se
vodili
roko
v
roki
.
Tesno
so
stopali
drug
ob
drugem
,
ozirali
so
se
pogostoma
med
seboj
v
oči
,
smejali
so
se
glasno
in
veselo
.
Razen
teh
so
hodili
še
drugi
,
mladi
in
veseli
:
gospodične
in
gospodje
.
Mnogo
so
se
menili
,
vsi
naenkrat
so
se
večkrat
zasmejali
,
da
so
se
gospodične
stisnile
tesneje
druga
k
drugi
,
gospodje
so
se
pa
zravnali
v
ponosni
zavesti
,
da
jih
izborno
zabavajo
.
Dr.
Sluga
je
stopal
sam
.
V
rokah
,
na
hrbtu
sklenjenih
,
je
držal
palico
.
Glave
ni
imel
ponosno
dvignjene
.
Nekoliko
je
bila
vpognjena
naprej
,
kakor
bi
jo
tiščale
težke
misli
.
Stopal
je
enakomerno
,
nikamor
se
ni
ozrl
,
kakor
bi
ne
bilo
žive
duše
ob
njem
.
In
vendar
je
tako
jasno
slišal
vsak
zvok
,
tako
natančno
je
videl
iskrene
poglede
,
ki
so
se
med
seboj
božali
in
poljubovali
.
Otožnost
mu
je
sejala
v
srce
in
začutil
je
nenadoma
,
da
je
tako
strašno
sam
na
tem
božjem
svetu
.
In
bilo
mu
je
čedalje
bolj
neugodno
.
Celo
presedati
in
mrzeti
mu
je
začel
smeh
pred
njim
in
za
njim
.
Govoril
si
je
,
da
so
ti
ljudje
neumni
,
otročji
,
brezmiselni
,
sicer
bi
se
ne
smejali
tako
venomer
.
Gotovo
bi
bil
krenil
s
ceste
,
samo
da
bi
se
ločila
majhna
stezica
od
nje
in
ga
peljala
po
travnikih
,
čez
samotno
polje
,
v
tistile
hrastovi
gozdiček
,
da
ne
bi
slišal
več
tega
smeha
,
teh
otročjih
,
brezskrbnih
glasov
.
Ali
steze
ni
bilo
,
ob
desni
in
ob
levi
pa
razmočeni
travniki
,
od
katerih
je
puhtela
izpod
solnčnih
žarkov
tenka
soparica
.
Doktor
Sluga
je
romal
dalje
z
veselo
procesijo
proti
cerkvici
pod
Kalvarijo
.
Zamislil
se
je
.
Kar
nenadoma
je
prišlo
od
nekod
ter
je
stopilo
k
njemu
.
Zadehtelo
je
po
vijolicah
.
Ko
se
je
hotel
okreniti
,
je
stalo
že
tesno
ob
njem
,
prijelo
njegovo
roko
in
z
drobnim
korakom
hodilo
tiho
,
kakor
po
zraku
,
poleg
njega
.
Da
,
to
je
njen
dih
,
njena
gorkota
!
Pavla
ga
je
omamljala
tako
na
plesu
.
In
takole
bi
sedaj
hodila
z
njim
—
družica
življenja
—
lepe
nedeljske
popoldneve
sredi
travnikov
in
njiv
.
Ob
roki
bi
čutil
njeno
toploto
,
čutil
bi
utripe
njenega
srca
;
kadar
bi
ga
pogledala
,
bi
se
razširile
njene
oči
,
kakor
da
bi
ga
hotele
objeti
—
in
potem
bi
se
tako
skrivnostno
napol
zaprle
,
v
strahu
,
da
ne
bi
izgubile
tistega
,
ki
so
ga
pravkar
objele
.
In
Vinko
bi
ji
govoril
lepe
besede
;
vedno
nove
misli
bi
se
mu
ponujale
,
nove
—
globoke
in
vesele
,
katere
bi
Pavla
spremljala
z
nagajivimi
opazkami
.
In
kadar
bi
pogledal
nanjo
,
bi
se
posvetili
na
belem
vratu
indijski
svetlinčki
,
vkovani
v
zlato
,
in
on
bi
jo
stisnil
tesneje
za
roko
,
približal
bi
jo
bolj
k
srcu
.
Pavla
bi
pa
okrenila
glavo
,
nalašč
tako
,
da
bi
ga
pobožali
njeni
kodri
in
bi
mu
pokazala
lepe
zobe
ter
mu
rekla
:
Porednež
!
Nato
bi
se
oba
zasmejala
in
šla
nekaj
korakov
hitreje
,
da
bi
prešla
počasni
par
pred
seboj
—
—
—
Vinko
ni
bil
več
sam
.
Oprijelo
se
mu
je
za
komolec
in
hodilo
je
z
njim
s
pomladno
rahlimi
koraki
.
Smeh
spredaj
in
zadaj
mu
ni
bil
več
smešen
,
več
mu
ni
bil
neznosen
.
Smejala
se
je
njegova
duša
in
tiho
je
kramoljala
...
Sam
ni
vedel
,
kdaj
se
je
dvignil
pred
njim
stožkasti
zvonik
bele
cerkve
Kristusovega
vstajenja
.
Glavo
je
dvignil
in
pogledal
v
odprte
line
.
Zginilo
je
od
njegove
strani
—
nenadoma
,
kakor
je
prišlo
.
Ozrl
se
je
;
ničesar
ni
videl
.
Zazdelo
se
mu
je
le
,
da
je
dvoje
velikih
plavih
oči
pogledalo
nanj
,
in
te
oči
so
bile
oči
—
Almine
,
in
oči
Almine
so
bile
žalostne
—
—
—
Veselje
in
krik
delavskih
otrok
sta
ga
poklicala
nazaj
,
kjer
je
hodil
doslej
kakor
po
cvetličnem
vrtu
,
na
katerem
kipi
iz
cvetnih
kelihov
duh
po
medu
.
—
Krog
cerkve
so
stale
tri
ponosne
bele
gostilne
.
Nekaj
kočij
je
bilo
pred
njimi
.
Za
lepimi
hišami
so
čepele
revne
bajte
z
majhnimi
okni
,
nekatere
napol
lesene
,
krite
s
slamo
,
po
kateri
je
rastel
mah
.
Branjevke
so
imele
šatore
na
prostoru
pred
cerkvijo
.
Dr.
Sluga
se
je
počasi
bližal
živahni
množici
.
Iz
gostilen
so
prihajali
gosposki
gostje
in
postajali
pred
durmi
.
Sredi
‚
trga
‘
pred
cerkvijo
je
bil
krik
,
pehanje
in
rovanje
slabooblečenih
,
deloma
že
bosonogih
dečkov
.
Od
lesenih
hiš
so
se
bližale
revne
postave
mater
z
dojenčki
v
naročju
,
možje
s
pipami
in
dekleta
,
ki
so
imele
bele
predpasnike
s
pedanj
širokimi
čipkami
.
Obstajali
so
za
vogli
in
vsi
so
gledali
v
to
živo
in
kričečo
gručo
,
ki
je
vrela
krog
mestnega
landaverja
.
Dr.
Sluga
se
takisto
ozre
radoveden
na
gručo
—
potem
na
voz
in
ugiba
,
kaj
bi
to
bilo
.
Tedaj
se
dvigne
na
vozu
velika
,
suha
postava
z
dolgimi
,
povešenimi
brkami
.
Z
dolgo
levo
roko
je
držal
ta
človek
vrečico
,
z
veliko
desnico
—
kakor
lopata
—
je
segel
zdajci
v
vrečico
in
iz
nje
prinesel
zaprto
perišče
,
katero
je
dvignil
visoko
.
Krik
med
otroci
je
rastel
,
klobuki
so
leteli
kvišku
,
gozdiček
rok
se
je
dvignil
proti
vozu
,
vse
seje
obrnilo
v
celotni
klobčič
in
se
rinilo
,
kričalo
;
tudi
vzdihalo
in
jokalo
,
kakor
bi
se
hotela
dvigniti
vsa
množica
s
peroti
do
one
silne
roke
,
ki
je
tiščala
polno
pest
.
„
Ena
,
dve
,
tri
!
“
Zacvenkljalo
je
po
belem
pesku
,
gruča
se
je
prikopicnila
,
namesto
rok
so
se
dvigale
kvišku
bose
noge
,
krik
je
zaoril
,
a
polagoma
pojemal
in
pojemal
,
začul
se
je
jek
bolečin
,
jok
,
pričelo
se
je
rvanje
in
pehanje
—
nazadnje
je
vse
potihnilo
.
Dečki
so
vstajali
z
razgretimi
obrazi
,
iskali
klobuke
in
šteli
na
dlani
,
koliko
krajcarjev
je
kdo
dobil
.
Trije
najmanjši
v
razparanih
hlačkah
so
jokaje
zapustili
bojno
polje
.
Še
enkrat
—
in
še
enkrat
se
je
vsulo
kakor
dežja
—
ljudje
so
se
nagledali
in
nasmejali
—
dečki
so
hiteli
k
šatorom
in
si
potoma
brisali
blatna
kolena
.
Dr.
Sluga
je
pa
stal
od
daleč
in
strmel
nevede
,
ali
naj
se
vrne
,
ali
gre
naprej
.
Z
voza
se
je
namreč
stoično-mirno
muzal
—
adjunkt
Prosenec
.
Flegmatično
je
stopil
z
voza
.
Njegovo
lice
je
bilo
radostno
.
Nekaj
deklic
ga
je
obstopilo
in
mu
pomaljalo
odprte
rokce
.
Prosenec
je
vse
obdaroval
—
ker
jim
je
prepovedal
prej
,
da
se
ne
smejo
spopadati
z
dečki
—
in
nato
odšel
z
dolgimi
počasnimi
koraki
mimo
cerkve
.
Tedaj
se
je
podvizal
za
njim
Vinko
Sluga
.
Prve
stopinje
je
zastavil
Prosenec
v
klanec
proti
Kalvariji
,
ko
ga
prime
za
rokav
Vinko
:
„
Za
vraga
,
kaj
počenjaš
?
“
Pristav
se
je
ozrl
.
„
Oho
!
Sluga
!
—
Socialno
vprašanje
študiram
!
“
„
lnteresanten
študent
si
!
“
„
Bolj
nego
ti
!
Ti
nisi
modern
,
ker
ne
ceniš
nazornega
nauka
.
Ti
si
teoretik
.
Po
tvoji
glavi
vršé
razni
Marksi
,
Bebeli
,
Lassalli
,
Oweni
,
Saint
Simoni
,
Lavroviči
Lavrovi
—
in
bogvekaki
učenjaki
še
.
Jaz
pa
porabim
lepo
popoldne
,
dve
pesti
krajcarjev
,
ki
jih
vržem
med
otroke
,
in
imam
jasno
,
nazorno
razložen
večni
krik
človeštva
:
Panem
et
circenses
.
Drugi
so
imeli
komedijo
—
otroci
imajo
pa
pomaranče
in
zabavo
—
ergo
oboje
.
Seveda
tudi
nekoliko
obdrgnjenih
kolen
,
nekaj
prask
po
rokah
.
Toda
mara
svet
za
krvava
kolena
,
če
se
gre
za
denar
.
Saj
si
videl
!
Deset
jih
prekobali
in
pohodi
,
da
dobi
krajcar
.
To
je
svet
—
jasno
,
nazorno
pred
nosom
;
veliki
svet
je
seveda
toliko
popolnejši
,
da
ti
kar
dokaže
,
kakor
bi
imel
pravico
in
dolžnost
drugega
pohoditi
,
da
pride
preko
njega
do
kruha
,
do
časti
in
slave
ali
vsaj
do
ugleda
.
“
„
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
imaš
toliko
zmisla
za
socialno
dôbo
.
V
kavarni
si
zadnjič
govoril
drugače
!
“
„
Ker
se
je
šlo
za
drugo
reč
.
Tedaj
sem
tebi
hotel
dokazati
,
da
moraš
biti
ti
tudi
človek
,
kakor
ti-le
paglavci
.
Pririni
se
najprej
do
krajcarja
,
potem
rogovili
.
—
No
,
kako
pa
ti
gre
?
“
„
S
Semenom
sva
se
pred
tednom
sprla
prav
zaradi
najinih
nasprotnih
nazorov
.
“
„
No
,
in
—
“
„
Rekel
sem
mu
lopov
!
“
„
Možka
je
ta
!
“
„
Mislil
sem
,
da
me
pozove
.
Toda
ni
ga
bilo
.
Sedaj
občujeva
strogo
oficielno
!
“
„
Saj
sem
ti
rekel
,
da
je
poba
.
“
„
Izvohal
sem
pa
med
delavci
že
toliko
,
da
vem
,
kako
vre
.
“
„
In
ti
sezi
z
roko
v
krop
,
če
te
prsti
skelijo
.
Fant
,
bodi
pameten
!
“
„
Pameten
hočem
biti
—
toda
principi
—
so
principi
!
“
„
Hf
—
hf
,
hf
,
“
se
je
oddihal
adjunkt
in
globoko
sopel
ter
mrmraje
ponavljal
:
„
Principi
so
principi
.
“
Prišla
sta
na
Kalvarijo
.
Krog
križev
se
je
gnetlo
ljudstva
.
Prvo
cvetje
so
pokladali
pred
križ
,
poklekali
so
pred
njim
in
molili
;
matere
so
dvigale
otroke
,
da
so
poljubljali
krvave
in
blede
Zveličarjeve
noge
.
Adjunkt
in
zdravnik
sta
obstala
in
se
odkrila
.
Za
Kristusovo
kronano
glavo
se
je
bleščala
velika
solnčna
obla
,
ki
se
je
bližala
vrhu
visoke
gore
.
Oblivala
je
z
zlatordečim
nimbom
nagnjeno
glavo
mrtvega
Odrešenika
—
—
—
Po
gozdu
so
ptice
pele
večernice
,
ljudstvo
je
tiho
šumelo
in
kipelo
iz
doline
proti
križu
.
Nad
vso
množico
,
nad
vso
vstajajočo
naravo
je
slovesno
plavala
prorokba
iz
božjih
ustnic
:
„
Ko
bom
povišan
na
križu
,
potegnem
vse
k
Sebi
—
—
—
“
Kontrolor
se
je
odpeljal
,
da
sklene
z
neko
tvrdko
pogodbo
za
nabavo
železnine
.
Sama
je
bila
doma
Luci
.
Brez
soproga
ni
hodila
navadno
na
izprehode
.
Zato
je
sedela
tisto
popoldne
pri
klavirju
in
sanjarila
in
svoje
mladostne
sanje
izpod
vedno
jasnega
italijanskega
neba
izlivala
v
strune
.
Akordi
so
zadoneli
burno
kakor
utripi
vročega
italijanskega
srca
,
pojemali
so
zopet
in
se
prelili
v
melanholično
pesem
napolitanske
mandoline
,
ki
zveni
v
mesečni
noči
pod
zrelimi
oranžami
na
Posilipu
in
se
guglje
po
dihanju
čarobnega
maja
,
kakor
ribiški
čoln
po
plivkajočem
pristanišču
.
Pri
kontrolorki
je
sedel
stalni
gost
in
domači
prijatelj
nadzornik
Seme
.
Govoril
ni
nič
.
Strastno
je
prižigal
cigareto
za
cigareto
,
zamrmral
včasih
,
kakor
bi
hotel
peti
,
toda
vselej
se
je
ustrašil
lastnega
glasu
,
ki
je
tako
hreščeče
udaril
med
ubrane
strune
ali
hotel
spremljati
zvonki
alt
kontrolorke
.
Samo
eno
besedo
je
zapel
in
vselej
je
kar
z
odprtimi
ustnicami
obmolknil
.
Čutil
je
silno
disonanco
.
Glas
gospe
je
bil
čist
kakor
srebro
—
njegov
se
mu
je
zdel
umazan
,
glinast
in
prsten
,
da
bi
gotovo
oskrunil
lepo
pesem
,
kakor
bi
na
svetli
mramorni
kip
pritiskal
blatne
roke
.
Zato
je
čisto
umolknil
.
Stol
je
odmaknil
od
klavirja
,
da
je
gledal
igralko
od
daleč
.
Skozi
gardine
so
pluli
solnčni
žarki
in
poskakovali
na
igrajočih
belih
rokah
.
Tako
so
bile
nežne
in
bele
,
da
si
celo
žarki
niso
upali
vsuti
se
nanje
z
odločnim
mirom
,
ampak
so
se
jih
samo
dotikali
,
prilizovali
so
se
jim
in
jih
poljubovali
.
Nekateri
so
se
skrili
v
blesteči
briljant
v
zaročnem
prstanu
.
Tam
so
zažareli
v
mavričnem
ognju
in
iz
prstana
gledali
z
drhtečimi
zlatimi
očesci
v
lice
krasni
Luciji
.
—
Nadzornik
je
strmel
v
to
čarobno
podobo
,
njegove
misli
so
se
zapletle
čisto
vanjo
.
„
Ah
,
Luci
!
“
Kontrolorka
se
je
ozrla
naglo
in
ga
skoro
srepo
pogledala
.
„
Želite
?
“
„
Ah
,
Luci
!
“
Seme
je
zdrsnil
s
stola
,
pokleknil
poleg
nje
,
nagnil
se
nad
klaviaturo
in
začel
poljubovati
njene
roke
.
Luci
je
začutila
ogenj
,
ki
so
ga
dihale
nadzornikove
ustnice
.
V
njej
se
je
nekaj
streslo
,
kakor
bi
vihar
nenadoma
udaril
v
dušo
.
Obrvi
je
skrčila
,
ustnice
stisnila
,
roke
mu
odmaknila
in
energično
vstala
od
klavirja
.
„
Ne
bodite
predrzni
!
“
Odšla
je
po
salonu
.
Seme
je
še
klečal
,
gledal
za
njo
s
širokoodprtimi
očmi
,
nosnice
so
mu
plale
kakor
nozdrvi
mlademu
žrebetu
,
in
jezik
je
blebetal
:
„
Ah
,
Luci
,
Luci
,
Luci
—
—
“
Kontrolorka
je
šla
k
oknu
.
„
Poglejte
,
zdravnik
gre
z
Almo
!
—
V
stanovanje
gre
!
“
Zdravnik
se
je
bil
vrnil
s
Kalvarije
.
V
parku
je
šetala
Alma
z
mlajšim
bratom
.
Ko
jo
je
zdravnik
pozdravil
,
je
stopila
Alma
k
njemu
.
„
Oprostite
,
gospod
doktor
,
ali
bi
ne
bili
tako
prijazni
,
da
bi
mi
posodili
kako
knjigo
,
ki
se
peča
s
sociologijo
.
Vaš
govor
z
onega
večera
mi
ne
gre
iz
glave
.
Rada
bi
kaj
čitala
.
“
„
Kako
me
veseli
,
gospica
,
da
se
tudi
Vi
zanimate
za
najbolj
aktualno
vprašanje
naše
dobe
!
V
drugih
narodih
se
že
davno
bavi
tudi
nežni
spol
s
takimi
študijami
,
na
primer
Rusinje
.
“
„
Torej
mi
posodite
?
“
„
En
trenutek
izvolite
počakati
;
takoj
Vam
prinesem
knjigo
.
“
„
Grem
z
Vami
,
saj
dovolite
?
“
„
Seveda
,
čast
mi
je
,
če
se
morda
—
“
„
Kaj
ne
,
če
se
morda
ne
bojim
—
recimo
puhlih
opazk
.
Kaj
me
briga
!
Honny
svit
qui
mal
y
pense
.
Pojdiva
!
“
Šla
sta
mimo
paviljonov
.
Zdravnik
se
je
ozrl
;
iskal
je
bratca
;
toda
ta
je
ostal
v
parku
in
lovil
metulja-citrončka
.
Prav
v
tem
trenutku
je
stopila
kontrolorka
k
oknu
in
sporočila
to
nadzorniku
.
Seme
se
je
hitro
dvignil
.
Vzkipel
mu
je
žolč
.
Ta
zdravnik
,
to
je
zanj
pravi
demon
.
Povsod
se
mu
nastavlja
pred
noge
.
Tako
blaženi
trenutki
,
tako
silno
dolgo
pričakovana
ura
,
da
bi
razodel
čuvstva
,
ki
ga
palijo
noč
in
dan
,
oboževani
gospe
—
in
sedaj
je
vse
razdrto
,
vse
uničeno
.
Šel
je
hitro
k
oknu
in
prodirajoče
pogledal
Luci
,
ki
je
imela
nekoliko
nejevoljno
lice
.
Semenu
je
šinila
skozi
glavo
takoj
strašna
misel
:
Luci
je
Almi
nevoščljiva
!
Luci
je
ljubosumna
!
Zdravnika
čisla
!
Vse
to
mu
je
sugerirala
razpaljana
domišljija
.
Zobe
je
stisnil
,
da
je
skoro
zaškripalo
.
„
Kak
škandal
,
škandal
!
Dan
na
dan
novi
škandali
!
Tako
nedolžno
dete
,
Almo
,
hčerko
svojega
šefa
—
lopov
—
lopov
je
,
direktorju
povem
,
da
ga
zapodi
iz
hiše
.
—
Tja
grem
,
primem
ga
za
vrat
in
vržem
iz
sobe
—
lopov
,
propalica
!
“
„
Ne
bodite
besni
!
Kaj
Vas
briga
?
Ne
obsojajte
tako
naglo
!
“
„
Nič
ne
obsojam
,
vem
,
vse
vem
!
Ta
človek
je
sin
samega
satana
!
Škandal
!
Pošteni
gospici
sneda
ugled
.
“
„
Naša
Franci
in
Gerti
sta
pri
zdravnikovi
kuharici
,
ki
se
tako
rada
igra
z
njima
.
Torej
,
čemu
norite
?
—
Sicer
,
kaj
pa
to
,
ko
ste
Vi
pri
meni
?
“
—
Kontrolorka
je
stopila
korak
nazaj
,
črne
oči
so
kakor
dva
trna
pičile
Semena
v
obraz
in
so
odločno
vprašale
:
„
Kaj
sodiš
tudi
mene
tako
?
“
Seme
je
bil
pobit
,
kakor
bi
plusknil
škaf
vode
na
njegovo
glavo
.
Hotel
je
nekaj
odgovoriti
—
pa
ni
mogel
.
Skoro
jokajoče
je
vzdihnil
vnovič
:
„
Ah
,
Luci
!
“
Kontrolorka
mu
je
obrnila
hrbet
.
Prepričana
je
bila
,
da
je
dosti
močna
;
kljub
temu
ji
je
bila
naenkrat
samota
ob
tem
človeku
polna
čudnih
strahov
,
vsa
živa
vojske
,
v
kateri
je
ona
v
srcu
vztrepetala
in
drhtela
.
Nadzornik
je
hodil
po
sobi
in
govoreč
kakor
sam
s
seboj
opravičeval
svoj
izbruh
ter
izkušal
dokazati
,
da
je
govoril
prav
in
da
je
njegova
dolžnost
,
da
se
odstrani
čimprej
zdravnik
od
tovarne
.
Alma
se
je
medtem
že
vrnila
s
knjigo
.
Zdravnik
je
v
sobi
zapazil
,
da
je
omara
,
kjer
je
imel
orodja
,
zdravila
in
strupe
,
odprta
,
zato
gre
v
kuhinjo
prašat
,
kdo
je
bil
pri
omari
.
Ko
je
vstopil
,
sta
se
nanj
plašno
ozrla
Franci
in
Gerti
ter
se
umaknila
s
slabo
vestjo
v
kuharično
sobo
.
„
Kdo
je
bil
pri
moji
omari
?
“
„
Prosim
lepo
,
gospod
,
ti
otroci
so
stikali
po
njej
.
Pa
sem
rekla
,
da
se
ne
smejo
ničesar
dotakniti
.
Toda
ne
ubogajo
!
Poredna
sta
,
zelo
poredna
!
“
Zdravnik
je
stopil
za
njima
v
sobico
.
Skrivala
sta
se
za
omaro
.
Dr.
Sluga
dvigne
prst
in
resno
povabi
:
„
Pojdita
z
menoj
,
vama
nekaj
povem
!
“
Gerti
zatisne
ušesa
in
reče
:
„
Nočem
,
nočem
slišati
!
“
Franci
glasno
zajoka
;
oba
zbežita
iz
sobe
mimo
zdravnika
.
Zajokala
je
potem
še
Gerti
in
ihteč
in
kričeč
sta
planila
v
sobo
h
kontrolorki
.
„
Mamá
,
mamá
,
zdravnik
nas
je
hotel
—
“
Več
nista
mogla
povedati
.
Oba
sta
se
tiščala
mame
in
glasno
jokala
.
Zmagonosno
je
stopil
Seme
pred
kontrolorko
:
„
Milostna
!
Kaj
sem
rekel
?
Lopov
je
in
kmet
je
!
Pregnala
sta
otroka
njegov
plen
,
zato
divja
!
Proč
z
njim
!
Odtod
mora
!
“
„
Maledetto
!
“
je
siknila
kontrolorka
in
vedla
otroka
v
njuno
sobo
ter
jima
dala
bonbonov
.
Ogorčena
se
je
vrnila
.
„
Da
se
drzne
pretiti
mojim
otrokom
!
Barbar
!
Na
,
ko
se
vrne
kontrolor
,
povem
mu
odločno
,
da
je
bila
ta
predrznost
prvič
in
zadnjič
.
“
Seme
bi
bil
zavriskal
.
Kakor
bi
bila
naenkrat
vzrastla
iz
tal
mogočna
trdnjava
,
iz
katere
bo
streljal
na
zdravnika
,
tako
se
mu
je
zdel
ta
slučaj
.
„
Milostna
!
“
Stopil
je
pred
Luci
in
dvignil
prste
kakor
za
prisego
.
Glas
se
mu
je
tresel
.
„
Milostna
,
kakor
prisega
vojak
na
zastavo
,
prisegam
tu
,
da
ne
neham
prej
,
preden
ne
bo
pometena
hiša
od
te
smeti
.
Osvetim
se
.
Toda
ne
zaradi
sebe
,
ampak
,
“
—
slovke
so
mu
zastajale
v
grlu
—
„
ampak
zaradi
tiste
,
katero
obožujem
,
kateri
sem
suženj
,
hlapec
,
pred
katero
poklekam
v
sanjah
—
kateri
poljubljam
stopinje
,
za
katero
se
dam
sesekati
š
tisoč
sabljami
—
“
Kontrolorka
je
gledala
drhteča
v
njegovo
kipeče
lice
,
v
katerem
se
je
tresel
sleherni
živec
.
Zaželela
je
osvete
,
zasovražila
je
zdravnika
s
sovraštvom
užaljene
matere
.
Dvignila
se
je
v
boj
zoper
tega
človeka
,
ki
je
tako
kruto
ranil
najobčutljivejšo
stran
materinega
srca
.
Dvignila
se
je
v
boj
—
pa
omahovala
in
se
kakor
v
omotici
opotekla
.
Seme
je
razprostrl
roke
—
Luci
je
začutila
njegove
ustnice
na
svojih
.
„
Nikdar
!
“
...
Zazvenelo
je
kakor
disakord
po
sobi
.
Sunila
ga
je
od
sebe
in
zbežala
v
spalnico
.
Za
njo
je
šlo
nekaj
,
česar
ni
še
poznala
doslej
.
S
svilenim
robcem
si
je
otirala
ustnice
,
ki
so
jo
pekle
.
Roke
so
se
ji
tresle
,
kakor
zločincu
,
ki
je
izvršil
prvi
umor
.
In
šlo
je
za
njo
v
spalnico
kakor
črna
lisa
,
kot
umazana
senca
in
za
seboj
je
puščalo
sledove
na
tleh
,
na
stenah
,
da
bi
moral
vsak
zavpiti
kdor
bi
vstopil
:
Kaj
se
je
zgodilo
,
nesrečnica
!
Luci
se
je
prijela
za
posteljo
.
Nad
njo
je
visel
spomin
rajne
matere
—
čudodelna
Madonna
di
Campiglio
.
Črne
,
svetle
oči
kontrolorke
je
zmračila
solzna
bridkost
.
Po
licih
sta
pritekli
dve
kaplji
.
Stresla
se
je
in
omahnila
čez
posteljo
:
„
Madonna
santissima
!
“
Seme
je
šel
tisti
večer
v
mesto
in
od
veselja
pil
kakor
hajduk
.
Proti
polnoči
se
je
vračal
domov
.
Žvižgal
je
in
hodil
poskakovaje
.
Včasih
se
mu
je
korak
zapletel
.
Ko
je
dospel
do
tovarne
,
je
naenkrat
obstal
,
kakor
bi
se
česa
domislil
.
Zavil
je
na
desno
ter
šel
po
cesti
pod
kontrolorjevo
stanovanje
.
Iz
spalnice
je
gledala
skozi
temne
zavese
medla
zelena
luč
.
Seme
se
je
naslonil
ob
platano
,
ki
je
rastla
ob
poti
in
strmel
v
zeleno
svetlobo
prvega
nadstropja
.
Roko
je
včasih
iztegnil
,
kakor
bi
hotel
doseči
gardine
in
jih
razgrniti
na
dvoje
.
Sunkoma
so
prihajali
iz
njegovih
prs
vzdihi
:
„
Luci
!
Luci
!
Luci
!
“
Za
nekaj
časa
je
obmolknil
,
glava
se
mu
je
sklonila
na
prsi
,
kakor
bi
trudna
hotela
zaspati
.
Poglobil
se
je
v
omamne
misli
.
Slišal
je
šumenje
vroče
krvi
po
žilah
na
senceh
,
kakor
šum
potoka
za
njegovim
hrbtom
—
—
—
„
Prosim
,
gospod
nadzornik
,
ne
zamerite
!
Prehladili
bi
se
—
—
—
“
„
Kaj
?
kaj
?
“
Seme
je
jezno
skoro
zakričal
,
odstopil
od
drevesa
in
se
postavil
tesno
pred
Klešmana
,
ki
se
mu
je
globoko
klanjal
.
„
Kaj
tebi
mar
?
Čemu
laziš
za
menoj
?
He
?
“
„
Lepo
prosim
,
ne
zamerite
;
čakal
sem
pri
vratih
,
ker
so
že
drugi
vsi
doma
.
Slišal
sem
vaše
korake
;
ker
pa
vas
le
ni
bilo
,
sem
se
bal
,
da
ne
bi
sedli
in
se
prehladili
.
Saj
vem
,
vroče
vam
je
bilo
,
ker
ste
hitro
hodili
,
pa
ste
se
šli
hladit
.
Lepo
prosim
,
ne
zamerite
!
“
„
Pojdite
z
menoj
!
“
Klešman
je
pomežiknil
in
stopal
za
Semenom
.
Njegove
zelene
oči
so
se
bliskale
v
mesečini
kakor
mačku
.
V
žepih
je
mencal
z
rokami
,
in
v
glavi
je
snoval
zločeste
misli
:
—
„
Čakaj
me
,
fantiček
!
Misliš
,
da
te
nisem
slišal
,
kako
si
vzdihoval
po
kontrolorki
,
zaljubljeni
muc
!
Dvajset
piv
plačaš
ob
priliki
;
sicer
te
pa
zatožim
staremu
,
da
te
sklofuta
,
frkolin
.
“
„
Torej
so
vsi
doma
?
“
„
Prosim
,
gospod
nadzornik
,
vsi
.
“
„
Zaklenite
in
pojdite
z
menoj
v
stanovanje
!
“
Klešman
je
obrnil
ključ
in
šel
za
Semenom
.
Potoma
si
je
oblizoval
brke
.
„
Odprite
tale
zaboj
!
“
„
Precej
,
prosim
,
gospod
!
“
„
Koliko
steklenic
je
še
v
njem
?
“
Seme
je
slačil
suknjo
.
„
Ena
,
dve
—
—
pet
.
Pet
,
prosim
!
“
„
Na
mizo
z
njimi
!
Tamle
so
kozarci
!
“
Seme
nalije
dve
časi
.
„
Povejte
,
ali
ste
mož
,
ali
ste
baba
?
“
„
Oh
,
lepo
prosim
,
saj
me
poznate
!
“
„
Roko
in
častno
besedo
!
Tako
.
Dobro
.
“
„
Poznate
Vi
zdravnika
?
“
„
Če
ne
zamerite
,
bolje
kot
Vi
!
“
„
Torej
,
kaj
je
on
?
“
„
On
—
he
—
pa
ne
me
izdati
,
prosim
,
—
on
je
—
lump
!
“
„
Lump
!
Pijva
!
“
—
Trčila
sta
in
izpila
.
„
Temu
moramo
zakuriti
pod
nogami
.
“
„
Jaz
cépim
že
drva
!
“
„
Klešman
,
ti
si
lisjak
!
Iztuhtaj
kaj
zvitega
.
“
„
Postavim
,
zanemarjanje
službe
!
“
„
Kaj
takega
,
da
!
“
„
To
je
lahko
.
Saj
vidite
,
koliko
ljudi
prihaja
k
njemu
.
Vse
za
druge
,
za
denar
.
Za
tovarno
dela
malo
več
kot
nič
.
“
„
Torej
to
je
vaša
skrb
.
Poleg
tega
opazujte
ženske
,
ki
hodijo
k
njemu
.
Treba
mu
je
napraviti
škandal
,
da
odbeži
,
kot
pobit
pes
.
Razumeli
?
“
Seme
je
točil
,
in
pila
sta
zopet
in
zopet
.
Jezik
se
mu
je
čedalje
bolj
zapletal
.
Kozarcev
ni
več
videl
natanko
.
Vino
je
polival
po
mizi
.
Ko
je
bila
načeta
zadnja
steklenka
,
je
omahnil
na
stolu
.
Klešman
mu
je
sezul
čevlje
in
ga
dvignil
na
posteljo
.
Seme
je
zamižal
,
roke
so
ležale
na
postelji
,
kakor
tuje
,
Klešman
je
nastavil
zadnjo
buteljko
na
usta
in
jo
cmokaje
izpraznil
na
dušek
.
Potem
je
ugasnil
luč
in
odšel
.
Kakor
težka
klada
se
je
zavalil
na
slamnico
v
sobi
,
da
so
zastokale
deske
.
Čez
glavo
je
potegnil
plahto
.
Bal
se
je
,
da
bi
črna
noč
ne
videla
njegovih
naklepov
,
ki
jih
je
snoval
še
dolgo
brez
spanca
.
V
presledkih
je
štel
na
prste
,
koliko
buteljk
zasluži
s
svojo
modrostjo
.
—
—
—
V
tem
se
je
nad
tovarno
razgrinjala
resna
polnoč
,
kakor
štiridesetdanski
post
.
Vse
je
spalo
.
Edino
okno
na
zadnji
strani
ravnateljevega
paviljona
,
kjer
je
imela
sobo
Alma
,
je
še
čulo
.
Alma
je
slonela
na
divanu
.
Na
mizici
je
gorela
luč
.
Desnico
je
bila
Alma
povesila
.
Držala
je
ž
njo
odprto
knjigo
,
katero
ji
je
posodil
zdravnik
.
Na
levici
je
slonela
glava
z
razpuščenimi
valovitimi
lasmi
.
Na
prsih
se
ji
je
svetila
ob
srebrni
verižici
v
umetnem
emajlu
Brezmadežna
.
Almine
oči
so
gledale
proti
stropu
in
skozenj
—
daleč
,
daleč
v
lepe
pokrajine
.
Še
nikoli
ni
videla
tako
krasnih
krajev
.
Čisto
neznane
so
ji
bile
te
bele
ceste
,
po
katerih
se
je
izprehajala
sama
radost
.
Nikjer
ni
še
videla
tako
lepo
pisanih
rož
,
s
katerimi
so
bili
posuti
vrtovi
in
travniki
.
Tako
blaženo
niso
dehtele
nobene
vijolice
,
in
solnce
se
še
ni
nikdar
smejalo
s
tako
sladkim
smehom
iznad
brezkončnega
baldahina
.
In
po
celi
pokrajini
se
je
razlegala
visoka
pesem
,
katere
ni
prisluškovalo
uho
,
ampak
jo
je
pilo
srce
.
In
ko
se
je
je
naužilo
,
je
bilo
tako
sladko
omamljeno
,
da
je
začelo
prepevati
,
in
visoki
pesmi
je
odgovarjalo
tisoč
jekov
iz
tisoč
srečnih
src
,
ki
so
se
izprehajala
po
krasni
pokrajini
.
In
med
temi
srci
je
zagledala
tudi
svoje
.
Tudi
njeno
je
okusilo
spev
ljubezenske
pesmi
.
Vse
je
zadrhtelo
v
radosti
in
kar
odprlo
se
je
nekaj
doslej
zaklenjenega
v
srcu
in
njej
je
bilo
tako
ugodno
.
Šlo
je
skozi
ta
čudežna
vratca
,
da
ni
vedela
kdaj
;
a
vedela
je
,
daje
prišlo
,
in
ustrašila
se
je
in
se
je
razveselila
.
In
tudi
iz
njenega
srca
je
donel
odmev
—
toda
vrnil
se
je
.
Iskal
je
poti
v
srce
,
kamor
je
bil
namenjen
—
a
našel
je
vse
zaprto
,
vse
zastraženo
in
vrnil
se
je
odmev
ves
truden
in
bolan
nazaj
v
njene
prsi
in
skril
prav
na
dno
srca
...
Alma
se
je
zganila
,
kakor
bi
jo
stresnila
zima
.
Mislila
je
—
nanj
.
Desnico
je
dvignila
,
knjiga
se
je
dotaknila
njenih
ustnic
.
Odmaknila
jo
je
hitro
in
odložila
na
mizico
.
Pogledala
je
po
sobi
,
prisluškala
.
Skozi
priprta
vrata
se
je
čulo
dihanje
Pavle
,
ki
je
že
dolgo
mirno
spala
.
Alma
je
naslonila
trudno
glavo
na
roko
.
„
In
vendar
je
Pavla
tista
presrečna
,
ki
pojde
v
to
pokrajino
!
In
ona
spi
—
spi
—
Ničesar
ne
pričakuje
,
ničesar
se
ne
veseli
—
še
toliko
ne
,
kakor
če
bi
si
bila
umerila
novo
obleko
.
Ah
,
Pavla
...
“
Stisnilo
jo
je
v
srcu
kakor
črt
,
sovraštvo
in
nevoščljivost
—
—
„
Ne
,
nikdar
!
Živelo
bo
z
mano
,
umrlo
z
mano
—
—
—
“
Alma
je
poljubila
svetinjico
,
njeno
okno
je
zaspalo
...
Kasno
se
je
prebudil
drugo
jutrro
nadzornik
.
—
Skozi
okno
je
že
gledalo
solnce
;
njegovi
žarki
so
se
plazili
po
vlažnih
lisah
na
mizi
,
kjer
je
bilo
polito
vino
.
Seme
se
je
ozrl
na
prazne
buteljke
;
z
obema
rokama
se
je
prijel
za
glavo
in
se
obrnil
vznak
.
Škoda
jih
je
bilo
,
si
je
mislil
,
škoda
,
da
jih
je
popil
nenasitni
Klešman
.
Zanj
bi
bila
dobra
zavrelica
,
podčepno
naj
pije
!
Toda
vrag
je
,
ko
je
človek
pijan
!
Zlepa
ne
ukrene
kaj
pametnega
,
zlepa
ne
,
če
je
pijan
in
še
—
zaljubljen
.
—
Prevrnil
se
je
proti
zidu
,
pozabil
popitega
vina
in
obšla
ga
je
misel
na
kontrolorko
.
Prvi
uspeh
je
bil
velik
.
Da
,
to
je
bil
pričetek
...
In
njegova
domišljija
se
je
pričela
plaziti
počasi
,
od
stopnje
do
stopnje
,
po
ovinkih
je
šla
dalje
,
zvijala
se
je
kakor
gosenica
,
dokler
se
ni
skrila
v
blato
.
Nadzornik
je
čutil
,
da
za
potjo
te
gosenice
umira
zeleno
listje
,
da
gine
cvetje
,
da
molijo
gole
,
oglodane
veje
brez
pravega
življenja
proti
nebu
.
Skoro
se
je
ustrašil
.
Spomnil
se
je
prijatelja
kontrolorja
,
pri
katerem
je
živel
kot
parasit
,
kateri
mu
je
čisto
vse
zaupal
,
ki
je
bil
vedno
pripravljen
,
da
mu
pomaga
in
ga
je
že
nekaterekrati
potegnil
iz
neugodne
gmotne
zadrege
.
Znana
mu
je
bila
kontrolorjeva
poštenost
,
znano
,
kako
ljubi
svojo
ženo
in
da
ne
štedi
nikoli
,
kadar
je
treba
ustreči
Luci
.
Toda
njemu
se
je
zdelo
,
da
njegovo
oko
,
ki
je
videlo
že
za
marsikatere
kulise
,
dobro
poznava
tudi
Luci
.
Luci
soprogu
nikakor
ne
vrača
tiste
ljubezni
,
kakor
jo
zasluži
.
Čisla
ga
bolj
zaradi
udobnih
razmer
,
kakor
pa
ga
ljubi
z
iskrenim
srcem
.
Vroča
italijanska
kri
je
,
ki
kipi
in
išče
sorodnih
valov
...
Tako
je
mislil
Seme
:
sodil
je
vse
ženstvo
prostaški
,
brez
sile
,
igračo
trenotka
...
In
njegova
domišljija
je
bila
umazana
.
Nasanjaril
se
je
.
Vstal
je
z
odločnostjo
človeka
,
ki
je
do
zadnje
betve
pretuhtal
načrt
za
delo
in
je
popolnoma
prepričan
,
da
mu
ne
izpodleti
.
Prva
pot
je
bila
v
park
,
in
od
tam
je
po
ovinkih
kmalu
dospel
do
platane
,
pod
katero
je
stal
prejšnji
večer
.
Pri
oknu
se
je
zganila
težka
gardina
.
Nadzornik
se
je
odkril
in
globoko
poklonil
.
„
Čakala
me
je
!
“
Izprehodil
se
je
pod
stanovanjem
.
Vesel
je
bil
,
da
je
zadel
tako
ugodno
,
da
ji
je
dokazal
,
kako
mu
je
prva
in
zadnja
misel
samo
ona
.
Zažvižgal
si
je
najlepšo
pesem
in
hodil
hitro
ter
poskakovaje
,
kakor
deček
,
ki
vodi
na
vrvici
papirnatega
zmaja
.
Pogledaval
je
na
okno
.
Luci
ni
več
zazrl
.
„
K
njej
!
“
Posvetilo
se
mu
je
v
glavi
.
„
Bedak
!
To
je
povabilo
!
A
seveda
vzroka
je
treba
,
da
ni
škandala
!
“
Hitro
se
je
obrnil
proti
vratom
in
poiskal
Klešmana
.
„
Ali
je
že
prišel
pismonoša
?
“
Klešman
mu
je
potrdil
z
zaspanim
basom
.
„
Je
nesel
kaj
h
kontrolorjevim
?
“
„
Prosim
pokorno
,
nesel
.
“
„
Gotovo
od
gospoda
,
kdaj
se
vrne
?
“
„
Gotovo
,
gospod
nadzornik
!
“
„
Poprašam
,
da
ga
grem
čakat
na
kolodvor
.
“
Seme
je
odšel
preko
dvorišča
.
Za
njim
je
pomežikaval
Klešman
z
zelenimi
očmi
,
ki
so
bile
danes
krvavo
obrobljene
.
—
—
Kontrolorka
je
bila
prebila
neprijetno
noč
.
Ko
je
izjokala
nekaj
solz
,
ji
je
bilo
lažje
pri
srcu
.
Šla
je
k
deci
in
se
ves
čas
zabavala
z
otrokoma
.
Kar
kipelo
ji
je
iz
srca
.
Otroka
sta
bila
razposajena
od
veselja
in
nikakor
nista
hotela
k
počitku
.
Prosila
sta
mamo
novih
igrač
,
drugih
pripovedk
,
morala
jima
je
igrati
na
klavir
,
da
sta
veselo
plesala
in
poskakovala
po
sobi
.
Pozno
sta
se
utrudila
in
zaželela
počitka
.
Po
sobah
je
zaplul
mir
,
da
se
je
čulo
tiho
použivanje
olja
v
nočni
lampici
.
Tedaj
je
prišlo
vnovič
h
kontrolorki
.
Prišlo
je
z
resno
dvignjenim
in
očitajočim
prstom
.
Na
steno
je
pisalo
nekaj
strašnega
,
česar
ni
mogla
umeti
;
čutila
pa
je
vso
grozo
te
pisave
,
iz
katere
so
bile
naperjene
sulice
v
tiho
srečo
njenega
doma
,
njene
duše
...
Prišel
je
,
kakor
skozi
okno
k
njej
kontrolor
,
vračajoč
se
s
potovanja
.
Polne
roke
lepih
daril
je
pokladal
pred
njo
;
odvijal
je
zavoje
,
odpiral
je
škatulje
in
njegovo
preprosto
oko
je
prašalo
in
prosilo
hvaležnosti
in
zadovoljnosti
iz
njenih
oči
.
Toda
zapazil
je
,
da
se
ga
to
oko
boji
,
da
se
poveša
,
da
ni
veselo
in
ne
gleda
tako
odkritosrčno
,
kakor
sicer
.
Kontrolor
je
obstal
zamišljen
,
razprostrl
je
roke
in
objel
Luci
—
ali
hipoma
jo
je
izpustil
.
Njegove
roke
—
poprej
mehko
razprostrte
—
so
se
skrčile
v
pesti
,
oči
je
izbulil
,
odprte
ustnice
so
se
mu
tresle
in
z
jezika
so
blebetaje
in
slovkovaje
padale
komaj
razumljive
besede
,
bridka
očitanja
:
Luci
,
ti
si
me
izdala
!
Ti
si
me
prevarala
!
Videla
je
kontrolorja
,
kako
je
rastel
v
divjem
srdu
in
dvignil
pesti
—
Toda
samo
za
trenutek
.
Nato
je
omahnil
,
njegovo
telo
se
je
pričelo
stresati
—
sesedel
se
je
—
uničen
in
prevaran
od
nje
...
Spoznal
je
,
da
je
trepetal
na
njenih
ustnicah
izdajalski
poljub
.
Začutil
ga
je
,
izpil
je
vso
njegovo
grenkobo
in
z
njo
si
je
zastrupil
dušo
,
razrušil
srečo
in
omahnil
kakor
drevo
,
ko
mu
odseka
sekira
zadnjo
korenino
...
Luci
se
je
dvignila
v
postelji
,
kot
bi
planila
iz
strašnih
sanj
.
Čutila
je
,
da
ima
vlažne
oči
,
ki
so
gledale
po
sobi
in
iskale
kontrolorja
.
Po
sobi
je
plul
mir
.
Počasi
je
zbrala
misli
,
pregledala
je
dogodek
popoldneva
.
Vest
se
ji
je
umirjala
.
Zavedala
se
je
čisto
jasno
,
da
ni
zmagala
ljubezen
do
Semena
,
ampak
le
ljubezen
do
otrok
.
Da
,
bilo
je
prenaglo
,
nepremišljeno
—
toda
njena
zvestoba
ni
prelomljena
,
njeno
srce
ne
ve
nič
zato
,
njena
duša
je
neomadeževana
.
Ali
nekaj
je
vstalo
v
njej
,
nekaj
je
zapustil
ta
poljub
,
česar
prej
ni
bilo
v
njenem
srcu
.
Semena
ni
ljubila
;
vendar
ji
je
ugajalo
,
ko
se
ji
je
klanjal
.
Njeno
ponosno
srce
je
uživalo
,
ko
je
klečal
pred
njo
,
rada
ga
je
imela
v
prahu
—
a
nikdar
ni
mislila
,
da
mu
podá
roko
,
da
ga
dvigne
iz
suženjstva
.
In
včeraj
!
Ta
slučaj
—
ta
nesrečni
trenotek
—
—
V
kontrolorki
je
vstal
silen
strah
pred
tem
človekom
.
Ni
ga
zasovražila
,
ali
bala
se
ga
je
—
—
Že
v
jutro
so
se
ji
zaprle
trudne
trepalnice
in
dozorel
je
v
njej
sklep
:
Beg
pred
njim
!
—
Ko
je
nadzornik
hitel
tisto
jutro
po
stopnicah
h
kontrolorki
prašat
,
kdaj
se
vrne
mož
,
je
Luci
dobro
spoznala
njegove
korake
.
Prisegla
bi
bila
,
da
nihče
drugi
ne
gre
.
Hotela
je
bežati
in
se
zakleniti
v
spalnico
.
Hotela
je
,
prestopila
se
je
že
—
in
vendar
ni
bežala
,
ni
se
zaklenila
.
Seme
je
stal
pred
njo
.
„
Prosim
,
milostna
,
kdaj
se
vrne
kontrolor
?
Gotovo
je
pisal
.
Šel
bi
ga
čakat
?
“
Seme
se
je
ozrl
hitro
po
sobi
,
kakor
bi
iskal
po
kotih
,
če
ni
prikrit
kdo
za
omarami
.
„
Jutri
večer
z
brzovlakom
!
“
„
Ah
,
Luci
!
“
Seme
ni
slišal
odgovora
.
Zaplalo
je
v
njem
in
z
drznim
korakom
je
stopil
proti
gospe
ter
iskal
njene
bele
roke
.
Kontrolorka
bi
bila
udarila
z
nogo
ob
tla
,
v
lice
bi
ga
udarila
z
roko
in
mu
pokazala
vrata
s
prstom
—
Vse
to
je
bil
sklep
trenutka
—
in
vse
to
se
je
v
tistem
trenutku
pomehkužilo
in
splazilo
v
stavek
,
ki
ga
je
izrekla
s
tresočim
glasom
:
„
Ako
ni
doma
soproga
,
prosim
,
nikarte
do
nas
!
“
Seme
je
obstal
z
napol
dvignjeno
desnico
,
s
katero
je
hotel
nekaj
ujeti
,
in
se
mu
je
izmuznilo
.
Globoko
se
je
priklonil
,
obrnil
in
brez
besedice
odšel
skozi
vrata
.
S
hitrimi
in
mencajočimi
koraki
je
šel
čez
dvorišče
v
tvornico
.
Nič
ni
videl
Klešmana
,
ki
ga
je
opazoval
z
lokavim
očesom
in
se
hudomušno
smejal
njegovemu
razočaranemu
licu
.
Mehanično
je
odprl
vrata
v
pisarno
,
preložil
je
knjige
po
mizi
,
pogledal
došli
časnik
,
odložil
ga
,
sedel
in
prijel
za
pero
,
pomočil
v
tintnik
in
predse
dejal
belo
polo
.
Pero
je
odložil
,
nobene
črke
ni
zapisal
.
Povsod
je
ležal
neki
mrak
—
na
knjigah
,
na
črkah
,
po
sobi
.
Ničesar
ni
razločil
,
ničesar
slišal
.
Vedel
je
samo
to
,
da
ga
je
vrgla
njegova
oboževanka
skozi
duri
.
Ta
zavest
mu
je
jezdila
na
tilniku
,
to
dejanje
je
edino
stalo
pred
njim
kot
pošast
z
odprtim
žrelom
,
katero
je
pravkar
pogoltnilo
najljubšo
stvar
.
Hodil
je
po
pisarni
s
povešeno
glavo
.
„
Berite
to-le
naročilo
!
“
Seme
se
je
v
trenotku
zavedel
.
Direktorjev
glas
,
ki
je
donel
vselej
zadirčno
,
razklano
,
kadar
je
bil
slabe
volje
,
je
bil
zanj
tuš
.
Hitro
je
čital
podano
polo
.
„
Ste
prebrali
?
“
„
Da
,
gospod
ravnatelj
!
“
„
Ali
imamo
toliko
blaga
?
“
„
Ne
—
ne
vem
!
“
„
Ne
vem
,
ne
vem
,
ne
vem
!
Poglejte
v
knjige
!
Tak
red
si
prepovem
!
“
Nadzornik
je
odpiral
debelo
knjigo
o
tekočih
izdelkih
.
Direktor
je
prižigal
portoriko
.
„
Ste
dobili
?
“
„
Takoj
,
prosim
!
“
„
Takoj
—
seveda
—
za
pol
ure
!
To
je
pri
Vas
takoj
!
Naročilo
mora
biti
v
štirinajstih
dneh
izvršeno
in
zloženo
na
vagone
.
Razumeli
?
“
„
Da
,
gospod
direktor
!
“
Direktor
je
odšel
v
svojo
pisarno
—
po
sobi
je
donelo
škripanje
njegovih
črevljev
.
Po
pultih
so
drsela
hitra
peresa
.
Seme
je
začel
računiti
.
„
V
štirinajstih
dneh
!
Ni
mogoče
!
Vrag
te
—
—
Pač
,
pojde
!
Uro
več
dela
na
dan
!
Tudi
dobro
.
Ti
mene
draži
in
renči
nad
menoj
—
jaz
si
ohladim
jezo
drugje
.
Sam
ne
bom
pil
tvojega
žolča
.
“
Seme
je
jezno
potegnil
kos
papirja
in
sestavil
nanj
nekaj
besed
.
Nato
je
vstal
in
velel
trem
pisačem
:
„
Vzemite
kvart
popirja
!
Pišite
:
Oklic
.
Zaradi
velikega
naročila
,
ki
se
mora
izvršiti
najkasneje
v
štirinajstih
dneh
,
podaljša
se
vsem
oddelkom
delavski
čas
na
dan
za
eno
uro
in
se
to
prične
z
današnjim
dnem
.
Za
vodstvo
vsem
mojstrom
,
delavcem
in
delavkam
na
znanje
nadzornik
Egon
Seme
.
Raznesite
sedaj
to
takoj
po
tovarni
.
Če
komu
ni
všeč
,
lahko
precej
gre
,
tako
mu
povejte
!
“
Pisači
so
šli
v
tovarno
in
hodili
od
oddelka
do
oddelka
.
Kamor
je
prišel
oklic
,
povsod
so
mišice
za
nekaj
časa
odnehale
,
kladiva
in
klešče
so
se
pobesile
—
bremena
so
sredi
pota
obstala
.
Nekaj
oči
se
je
široko
odprlo
,
nekaj
ustnic
je
šlo
po
sapo
,
da
bi
izrekle
glasni
ugovor
—
nekaj
zob
je
škrtnilo
in
ustnice
so
se
zaprle
:
kletev
je
zdrsnila
z
njih
in
se
prilepila
ne
sikajoče
osi
bežečih
strojev
—
roke
so
prijele
trše
za
ročaje
kladivov
in
klešč
,
razširjene
prsi
so
se
skrčile
in
izbruhnjeni
vzdih
je
utonil
v
bobnenju
turbin
in
potresanju
poda
.
Vse
je
obstalo
za
trenotek
,
vsaka
mišica
—
le
stroji
niso
čutili
in
čuli
oklica
—
le
bobneča
voda
se
ni
ustavila
za
sekundo
.
Vendar
pa
je
donelo
nad
tovarno
sičanje
strojev
kakor
strašna
kletev
,
ostra
,
segajoča
v
človeški
drob
,
in
bučalo
je
kakor
vzdih
Abeljnove
krvi
od
zemlje
do
neba
.
—
Nad
pokrajino
so
zveneli
zvoki
poldanskih
zvonov
.
Ozračje
je
bilo
mirno
,
in
pomladansko
nebo
se
je
svetilo
,
kakor
lističi
encijana
.
Maretka
je
privedla
iz
hišice
okrevajočo
mater
.
Pred
vrata
na
solnce
je
postavila
stolec
,
na
katerega
je
sedla
mati
.
Skrbno
ji
je
ogrnila
veliko
ruto
čez
pleča
,
noge
ji
je
zavila
v
plahto
in
prašala
,
kaj
bi
mati
še
želela
.
„
Nič
,
Maretka
,
le
pusti
me
.
Eno
uro
,
dve
uri
posedim
takole
na
solncu
,
potem
se
vrnem
sama
v
sobo
in
te
počakam
.
Nič
ne
skrbi
zame
.
—
Jejta
,
jejta
,
hvala
Bogu
,
da
sem
le
zopet
na
solncu
.
Še
dva
dni
,
še
dva
ne
,
en
dan
samo
,
pa
bo
dobro
!
“
Starica
je
držala
suhe
roke
,
na
katerih
so
se
grbile
debele
plave
žile
,
na
kolenih
in
je
čutila
ugodno
gorkoto
mladega
solnca
.
Zadovoljno
je
gledala
za
hčerjo
,
ki
je
hitela
po
klančku
na
pot
proti
tovarni
.
Maretka
je
izvedela
,
da
imajo
tovarišice
mnogo
dela
,
da
sedé
uro
,
tudi
dve
,
dalje
v
tovarni
zaradi
obilnega
naročila
.
Še
bi
bila
rada
doma
nekaj
dni
.
Toda
sedaj
ni
smela
biti
.
Ne
bilo
bi
lepo
,
če
bi
se
odtegnila
v
zadregi
delu
,
zdaj
ko
mati
že
vstane
in
je
že
čisto
iz
nevarnosti
.
Sicer
je
pa
tudi
bolezen
segla
s
koščeno
roko
po
zadnjo
kronco
v
skrinjo
,
treba
je
bilo
zopet
zaslužka
.
Ko
je
bila
Maretka
prvi
dan
doma
,
da
ni
šla
v
tovarno
,
zdel
se
ji
je
to
velik
praznik
.
Da
ne
bi
bilo
bolezni
,
gotovo
si
ne
bi
bila
želela
lepšega
življenja
.
Pri
materi
,
v
lepo
pobeljeni
hišici
,
v
najlepšem
miru
—
to
je
življenje
!
Ali
danes
,
ko
je
nastopila
pot
v
tovarno
,
ni
hodila
s
težko
nogo
.
Kar
vleklo
jo
je
nekaj
in
zaželela
je
zopet
po
ropotu
,
po
smehu
in
veselju
tovarišic
;
hotelo
se
ji
je
,
da
bi
zapela
z
njimi
in
potem
poslušala
novice
,
ki
so
se
stekale
z
dekleti
vred
iz
cele
okolice
.
Majhna
je
bila
radost
,
nekaj
smeha
,
nekoliko
nagajivih
dovtipov
,
otožna
pesem
—
tako
majhna
je
bila
in
preprosta
,
kakor
košček
suhega
kruha
.
In
vendar
je
prevladala
danes
vso
grenkobo
dela
,
zaničevanje
in
poniževanje
—
vse
se
je
potopilo
v
kaplji
veselja
.
Pozabila
je
celo
nadzornika
,
in
mislila
je
,
da
bi
ga
danes
morala
veselo
pogledati
in
se
mu
zasmejati
.
Vleklo
jo
je
z
veselo
silo
in
njeno
srce
je
prepevalo
kakor
škrjanček
nad
njivo
:
hrepenelo
je
po
življenju
—
—
Pet
minut
pred
njo
se
ji
je
pojavila
bela
hiša
,
ki
je
potrkala
na
vrata
njenega
srca
,
kakor
znanec
,
ki
potrka
veselo
in
krepko
ter
stopi
v
sobo
.
Tako
dolgo
ga
že
ni
videla
;
bogve
ali
je
že
okreval
.
Morda
bo
sedel
na
solncu
Peter
in
se
grel
,
kakor
mati
.
Lahko
bo
nekoliko
postala
pred
njim
,
saj
ima
še
časa
za
tovarno
.
Kakšen
neki
je
?
Morda
je
bled
in
otožen
?
Peter
je
bil
večkrat
zamišljen
in
otožen
.
Nemara
že
hodi
,
morebiti
gre
prav
danes
že
na
delo
.
Pospešila
je
korake
in
gledala
nepremično
na
cilj
svojih
misli
.
Prišla
je
že
skoro
vštric
bolnice
,
ko
se
zaguga
na
bergli
nekdo
skozi
vrata
.
Maretko
je
prešinila
gorkota
,
pri
srcu
jo
je
stisnilo
.
Človek
ob
bergli
je
pa
obstal
pred
vrati
in
gledal
po
cesti
—
in
se
zagledal
v
Maretko
.
„
Peter
!
“
„
Maretka
!
“
Oči
je
povesila
in
mu
dala
roko
Peter
si
je
izpodmeknil
berglo
in
jo
postavil
pred
se
ter
se
ozrl
na
bolno
nogo
.
„
Si
se
me
ustrašila
,
kaj
ne
?
Fanta
z
berglo
nimaš
več
rada
?
“
„
Peter
,
Peter
!
Ali
te
še
hudo
boli
?
“
Maretka
je
vzela
berglo
iz
njegove
roke
in
jo
sukala
,
da
je
naredila
majhno
jamico
v
pesek
.
Pogledavala
ga
je
s
črnimi
očmi
in
pobešala
pogled
ter
gledala
v
pesek
.
„
Povej
,
Maretka
,
ali
se
me
sramuješ
,
ker
sem
tak
?
“
„
Peter
,
lepo
te
prosim
,
ne
govori
tega
.
“
Dvignila
je
predpasnik
,
kakor
bi
si
hotela
obrisati
solzo
.
Peter
je
videl
,
kako
so
ji
postale
oči
vlažne
.
„
Ko
bi
ti
mogla
pomagati
,
Peter
,
ne
veš
,
kako
bi
ti
rada
.
“
„
Ni
treba
,
Maretka
.
Vidiš
,
saj
že
zapuščam
bolnico
;
še
teden
dni
počitka
nogi
,
in
poslovim
se
od
te
palice
.
Sedaj
grem
domov
.
Naveličal
sem
se
tukaj
!
“
„
Pojdi
k
nam
,
Peter
.
Mati
so
pred
hišo
.
Bodi
pri
njih
do
večera
in
počakaj
,
da
se
vrnem
.
Pri
nas
boš
večerjal
,
potem
greš
lahko
domov
!
“
„
Torej
so
ozdraveli
mati
?
“
„
Prav
trdni
še
niso
.
Pa
da
so
le
iz
postelje
!
Ne
veš
,
kako
bi
bila
rada
prišla
do
tebe
.
Ali
nisem
mogla
.
Mislila
sem
pa
vsak
dan
stokrat
:
Ko
bi
bil
še
Peter
pri
nas
.
Kako
lahko
in
rada
bi
obema
postregla
!
“
„
Ali
res
!
“
Petrovo
bledo
lice
je
obšlo
tiho
koprnenje
;
njegovo
oko
se
je
svetilo
v
vsej
mehkobi
ljubezenske
gorkote
.
Prijel
je
Maretko
za
roko
,
nekoliko
pomolčal
in
nato
prašal
:
„
Maretka
,
ali
bi
me
hotela
ti
za
vedno
pri
vas
?
“
Dekle
ga
je
pogledalo
s
toliko
iskrenostjo
,
da
je
Peter
slišal
in
čutil
glasni
odgovor
njenega
srca
.
V
tvornici
je
zatrobil
rog
na
delo
.
—
Maretka
je
stisnila
Petru
roko
.
„
Peter
,
le
pojdi
k
materi
!
“
—
Rekla
bi
mu
bila
rada
:
Prašaj
jih
,
zasnubi
me
!
Ali
tega
ni
mogla
izgovoriti
.
Njene
drobne
stopinje
so
odšumele
po
cesti
.
Peter
si
je
podstavil
berglo
pod
desno
pazduho
in
se
gugaje
premetaval
dalje
po
cesti
.
Tako
je
hodil
prvič
v
življenju
.
Nekaj
strašnega
je
bila
zanj
ta
hoja
.
Noga
je
bila
že
skoro
zdrava
,
pa
