kakorzakonik
pisan
od
zločincev
,
ali
kakor
vešča
,
ki
je
sedla
na
ugasel
svetilnik
.
Vidim
tudi
,
da
je
gorje
,
če
zadene
bolan
razum
ob
pokvarjen
nagon
.
Vidim
,
da
Fritz
ne
bo
pisal
Karli
razglednic
,
kakor
jih
pošiljajo
korporali
pericam
,
in
da
se
bo
uničil
.
Ko
sem
bral
danes
pod
galerijami
večerne
časopise
,
sem
slišal
pri
sosednji
mizi
dva
človeka
hrvaško
govoriti
.
Eden
je
odhajal
in
je
že
stal
.
Imela
sta
obadva
nenavadne
klobuke
in
nenavadne
obraze
,
kakor
jih
imajo
vsi
slabi
pisatelji
in
slikarji
.
Tisti
,
ki
je
še
sedel
,
je
rekel
:
„
Kaj
mi
prihajaš
vedno
z
istim
?
Stokrat
sem
ti
rekel
,
da
sta
razumljivost
in
nerazumljivost
relativna
pojma
,
in
povej
tistemu
svojemu
prijatelju
,
ki
mojih
pesmi
ne
razume
,
da
se
zemlja
tudi
takrat
suče
,
kadar
on
spi
,
in
ga
vprašaj
,
če
sta
bila
nebo
in
solnce
šele
takrat
ustvarjena
,
ko
ju
je
obsvetila
luč
njegovega
rojstva
?
Ali
Danteja
zato
nerad
berem
,
ker
je
slab
pesnik
,
ali
ker
ne
znam
italijanske
zgodovine
?
Kako
naj
jaz
prikrajam
svoje
misli
po
tistih
,
ki
jih
tvoj
prijatelj
nima
?
In
če
ima
katero
,
je
toliko
časa
ne
bom
respektiral
,
dokler
imam
sam
boljšo
pri
roki
.
Skliči
vse
markerje
in
ti
bom
izjavil
pred
pričami
:
Če
bi
moral
svoj
prazniški
cilinder
natekniti
oslu
na
glavo
,
ne
bom
prerezal
cilindra
,
ampak
bom
oslu
odstrigel
ušesa
.
In
kar
se
drugega
tiče
,
ne
morem
spoznati
,
da
so
pesmi
izključno
sredstva
za
prebavo
,
pomirjevanje
živcev
in
povzdigo
narodne
zavesti
.
Bil
je
tak
čas
in
bo
morda
zopet
;
takrat
bom
zopet
mislil
,
da
so
velike
reči
velike
,
kakor
sem
sedaj
prepričan
,
da
so
najmanjše
najznamenitejše
.
Lepo
te
prosim
,
pusti
me
,
da
svoje
osebne
zadeve
uredim
,
preden
se
lotim
skupnih
,
in
ti
sveto
obljubljam
,
da
bom
namesto
o
jasminu
prepeval
o
Balkanu
,
kakor
hitro
bom
narod
tak
jasno
čutil
v
srcu
,
kakor
čutim
jasmin
pod
nosom
.
Moj
Bog
,
saj
se
ti
ne
mudi
tako
!
Potrpi
samo
še
za
eno
besedo
o
pohujšanju
.
Vem
,
da
sem
grešnik
,
toda
ko
bi
ne
hotel
biti
pošten
človek
,
bi
pisal
drugače
ali
bi
sploh
ne
pisal
.
Zapeljivec
je
,
kdor
si
mazili
lase
,
svileno
obleče
in
natakne
hrepeneč
pogled
ter
reče
:
'
Mladina
,
tako
se
bližaj
ljubezni
!
'
in
ne
jaz
,
ki
capin
bežim
po
cesti
v
zasmeh
ljudem
ter
kličem
:
'
Mladina
,
od
ljubezni
prihajam
!
'
Sploh
pa
mislim
,
da
mladina
še
vedno
ni
edino
merilo
slovstva
,
kajti
…
“
„
Nazdravje
,
“
mu
je
podal
znanec
roko
.
„
Nazdravje
,
“
je
odgovoril
sedeči
mož
.
„
Povem
ti
pa
,
da
je
vsaj
ta
stara
primera
resnična
:
Pesem
je
kakor
vlačuga
;
eden
gre
mimo
,
drugi
se
ustavi
,
zaničujeta
jo
pa
obadva
,
ki
svetu
z
veliko
bridkostjo
ponuja
svoje
revno
veselje
.
“
Kdo
sta
bila
tadva
moža
in
kako
se
je
pogovor
začel
?
Zveze
mi
niso
popolnoma
jasne
.
Kako
različni
so
nazori
o
umetnosti
!
Mislim
,
da
najde
dandanašnji
vsaka
misel
svojo
glavo
.
Davi
sem
še
ležal
v
postelji
(
prva
jesenska
svetloba
je
prihajala
skoz
okno
in
lahna
zavesa
se
je
napihovala
od
uličnega
hladu
)
,
ko
je
Fritz
stopil
v
sobo
in
mi
sedel
k
nogam
.
Lica
so
mu
bila
pegasto
zardela
,
kravata
mu
je
visela
poševno
in
obleka
mu
je
dišala
po
različnih
tujih
vonjih
.
Bilo
ga
je
žalostno
gledati
takega
v
mirni
jutranji
svetlobi
;
tudi
veseli
,
stekleni
lesk
njegovih
oči
je
bil
žalosten
.
„
Ali
nisi
spal
nocoj
?
“
sem
ga
vprašal
.
„
Nasprotno
.
Bil
sem
vso
noč
izredno
buden
.
“
„
Kaj
si
počel
?
Saj
si
rekel
snoči
,
da
greš
po
predstavi
domov
.
“
„
To
in
ono
,
vse
mogoče
reči
so
mi
dale
opraviti
.
Zložil
sem
pesem
in
jo
komponiral
.
Ali
jo
hočeš
slišati
?
“
Del
mi
je
kazalec
na
nos
in
se
nizko
sklonil
ter
deklamiral
,
kakor
bi
pripovedoval
anekdoto
:
„
Po
cesti
grem
in
slišim
svoj
korak
in
sem
vesel
,
da
ga
sam
ne
odmevam
.
Moj
korak
bije
ob
okna
visokih
hiš
,
ob
zatohlo
spanje
,
polno
pozabe
,
tam
notri
,
ob
mučno
bedenje
,
ki
živi
od
bridkosti
,
ob
nebo
in
zvezde
na
njem
.
Slišim
svoj
korak
in
vse
drugo
,
kako
odmeva
,
tudi
tvoj
večni
odmev
slišim
,
moj
Bog
,
le
sam
ne
odmevam
.
Slišim
glasove
vesoljstva
iz
lastne
bolečine
in
jih
ne
motim
.
“
(
Bilo
je
nekaj
podobnega
,
kar
je
pripovedoval
.
Opažam
,
da
si
je
današnje
pesmi
prav
tako
težko
zapomniti
,
kakor
je
težko
ekscerpirati
moderno
znanstveno
knjigo
,
tudi
najboljšo
.
)
„
Ali
je
pesem
dobra
?
“
me
je
vprašal
Fritz
;
videl
sem
,
da
mu
je
vseeno
,
kaj
odgovorim
.
„
Nič
več
ne
vem
,
kaj
je
poezija
.
Imel
sem
jo
vedno
za
nekaj
prazniškega
.
“
„
Za
nekaj
nadzvezdnega
,
preljubi
?
Ne
za
vizionarno
osvajanje
Neosvojljivega
,
temuč
za
slavnosten
govor
o
stvareh
,
ki
jih
vsi
poznamo
,
najdražji
?
Za
riman
shod
beraških
misli
,
ki
se
sicer
klatijo
po
vsej
deželi
?
Za
ritmično
dirko
javnoznanih
starcev
?
Ali
pravzaprav
za
dišeč
šopek
cvetja
z
domačih
livad
?
Pa
da
boš
potolažen
:
Moja
pesem
je
slaba
,
čeprav
bi
jih
mnogo
reklo
,
da
ni
lepa
.
“
(
Fritz
se
je
malokdaj
hvalil
,
dasi
je
poln
napuha
,
ali
morda
prav
zato
,
toda
kadar
je
rekel
,
da
je
zložil
dobro
pesem
,
je
bila
dobra
.
)
„
In
kaj
naj
pomeni
:
Po
cesti
grem
in
slišim
svoj
korak
in
sem
vesel
,
da
ga
sam
ne
odmevam
?
“
„
Še
nikdar
nisem
bil
tako
srečen
kot
nocoj
,
Guter
.
(
Pa
ne
misli
,
da
ti
bom
pravil
komentar
k
pesmi
,
kajti
pesem
sama
je
komentar
človeka
.
)
Od
tistega
časa
,
ko
so
me
prvič
zabolele
zvezde
,
ko
me
je
vse
bolelo
:
tema
in
luč
in
vse
knjige
in
vse
slike
in
vsake
tuje
oči
.
Morda
še
veš
,
kako
je
,
ko
deček
dorašča
?
“
Legel
je
na
divan
,
razpel
roke
in
zaprl
oči
;
še
nikdar
nisem
prej
videl
,
da
bi
si
bil
dovolil
tako
izrečno
lirsko
pozo
.
„
Deček
,
ki
dorašča
!
“
Spomnil
sem
se
lastne
mladosti
.
„
No
,
vidiš
.
Bil
sem
tedaj
kakor
struna
,
ki
napeta
trepeta
dan
in
noč
ter
tiho
brni
.
Zadnja
leta
sem
si
vsako
uro
očital
,
da
sem
zapravil
to
zmožnost
trepetanja
in
da
ne
slišim
več
skrivnostnega
brnjenja
čiste
bolečine
.
Ali
sem
ti
pravil
,
kdaj
sem
prvič
rekel
:
Ljubil
bi
?
“
„
Ne
vem
.
“
„
Bil
sem
s
starši
na
počitnicah
v
majhnem
trgu
na
Bavarskem
.
Tedaj
sem
kadil
prve
cigarete
,
pisal
prvo
dramo
in
sem
imel
hofmajstra
,
ki
je
bil
komaj
leto
dni
starejši
od
mene
in
je
danes
najbrže
še
vedno
tako
otroški
,
kot
sem
bil
jaz
tedaj
.
Ob
večerih
sva
hodila
na
kolodvor
,
kakor
je
v
majhnih
trgih
navada
,
gledat
vlak
in
ljudi
;
že
tedaj
sem
ljubil
nagle
izpremembe
in
vrvenje
neznancev
.
Mislil
sem
si
:
'
Eni
gredo
sem
,
drugi
tja
;
kako
jim
je
pri
srcu
?
'
Enkrat
sem
šel
na
peronu
mimo
črno
oblečene
ženske
;
oči
so
ji
sijale
izza
pajčolana
'
kakor
mesečina
'
.
'
Kdo
te
je
žalil
'
,
sem
jo
vprašal
s
pogledom
,
'
človek
ali
usoda
?
'
Ko
sem
šel
drugič
mimo
nje
in
me
je
pogledala
,
sem
si
dejal
:
'
Ljubil
bi
te
,
da
bi
te
branil
vsega
hudega
in
ti
dal
vse
dobro
.
'
Bilo
mi
je
,
kakor
bi
mi
roka
,
ki
jo
ljubim
,
stiskala
srce
v
prsih
,
zaihtel
bi
od
sladke
bolečine
.
Ko
sem
šel
tretjič
mimo
nje
,
in
me
je
pogledala
,
so
mi
stopile
solze
v
oči
.
'
Hudo
je
živeti
;
umrl
bi
,
'
sem
mislil
.
'
Hudo
je
živeti
;
najrajši
bi
umrl
,
'
je
rekel
moj
hofmajster
glasno
.
Ko
je
vlak
odhajal
,
je
stopila
k
oknu
;
midva
sva
obenem
pozdravila
;
zamahnila
je
z
robcem
;
midva
sva
šla
počasi
za
vlakom
,
dokler
jo
je
bilo
videti
.
Spominjam
se
kakor
danes
,
da
ji
je
na
ovinku
oblak
dima
zakril
obraz
.
To
je
čas
čistih
bolečin
.
Ko
sem
se
vračal
s
hofmajstrom
skoz
gozd
domov
,
sem
videl
med
vejami
prve
večerne
zvezde
.
Rekel
sem
si
:
'
Zdaj
se
prikazujejo
,
opolnoči
bodo
svetile
z
vso
močjo
in
zjutraj
zatonejo
!
'
Bilo
mi
je
neskončno
težko
.
Na
pašniku
spodaj
so
pastirji
kurili
ogenj
,
njega
medli
žarki
so
prodirali
skoz
listje
.
Zadel
sem
ob
kamen
z
nogo
,
da
se
je
zakotalil
navzdol
.
'
Ob
koliko
debel
bo
udaril
,
kje
bo
obstal
?
Kaj
si
bo
mislil
,
komur
se
ustavi
pred
nogami
?
'
sem
si
rekel
.
Bilo
mi
je
neskončno
težko
.
Padel
mi
je
list
na
roko
;
zaostal
sem
in
ga
poljubil
.
'
Dajte
mi
ognja
,
da
prižgem
cigareto
,
'
sem
rekel
hofmajstru
.
Segel
je
v
žep
in
mi
ponudil
škatlico
;
poropotal
je
z
žveplenkami
,
kakor
delajo
skoro
vsi
kadilci
,
kadar
jih
izročajo
.
'
Kako
zamolklo
pojo
,
'
sem
si
rekel
;
'
vsaka
stvar
ima
svoj
glas
;
žveplenke
,
ki
so
določene
,
da
pogoré
,
pojó
kakor
krsta
.
'
Tak
je
deček
,
kadar
dorašča
.
Ves
je
ranjen
.
“
Spomnil
sem
se
lastne
mladosti
.
„
Vse
mu
odmeva
,
“
sem
rekel
.
„
Vse
mu
jasno
odmeva
,
dokler
se
ne
vpraša
:
Zakaj
odmeva
in
odkod
?
kak
je
ta
odmev
?
Jaz
sem
se
jel
veliko
prezgodaj
tako
izpraševati
in
s
prvim
vprašanjem
so
se
čisti
odmevi
izpremenili
v
nejasno
bučanje
.
Ne
vem
,
ali
je
vsakemu
človeku
sojeno
,
da
se
sam
zabode
v
srce
.
Ko
sem
prvič
rekel
bolečini
:
stoj
,
da
te
vidim
,
je
izginila
,
in
ko
sem
ji
dejal
:
vrni
se
,
da
te
vidim
,
je
ni
bilo
nikoli
več
.
Kadar
sem
se
vprašal
:
zakaj
sem
vesel
?
nisem
bil
več
vesel
.
Čakati
sem
hotel
z
merilom
in
drobnogledom
,
kadar
pride
,
pa
ni
prišlo
.
Toliko
časa
sem
degeneriral
,
da
sem
prišel
do
nadčloveka
;
nisem
znal
biti
ne
vesel
,
ne
žalosten
,
in
bi
se
najrajši
sam
pljunil
iz
ust
.
Moje
življenje
je
bilo
tako
strašno
prazno
,
brez
vsebine
;
kar
je
bilo
človeka
v
meni
,
je
ležal
zapečaten
v
zadnjem
predalu
pisalnika
poleg
prvih
rokopisov
in
mladostnih
pisem
.
Toda
nocoj
sem
se
odpečatil
.
“
„
Ali
si
bil
s
Karlo
?
“
„
Da
,
škodoželjni
pravičnik
,
govoril
sem
z
njo
,
psihološki
konjederec
.
Govoril
sem
z
njo
.
Genialno
me
je
žalila
.
“
„
Res
?
“
„
Zakaj
ne
vprašaš
naravnost
:
kako
?
“
Sedel
je
in
me
motril
s
polzaprtim
očesom
,
kakor
je
bila
njegova
navada
,
kadar
je
hotel
koga
pregledati
.
„
Ko
sem
šel
potem
sam
skoz
prazne
ulice
,
sem
se
hotel
vrniti
,
da
ji
poljubim
obedve
roki
in
rob
krila
.
Z
bičem
mi
je
prerezala
vezi
,
ki
sem
se
bil
sam
z
njimi
zvezal
.
Ali
veš
,
da
sem
po
sedmih
letih
čutil
zopet
enkrat
,
kakor
deček
,
ki
dorašča
?
Bolečina
mi
je
pela
v
srcu
kakor
trepetajoči
zvok
srebrne
fanfare
in
nič
nisem
vprašal
,
kako
,
odkod
?
Molil
sem
in
Boga
hvalil
,
da
se
me
je
usmilil
in
mi
dal
zopet
okusiti
čisti
napoj
bolečine
.
Svet
je
bil
v
meni
,
tako
me
je
žgalo
v
srcu
.
“
„
Vse
to
je
nezmiselno
,
Fritz
.
Če
bi
te
resnično
bolelo
,
bi
ne
zahvaljeval
Boga
.
Pusti
Karlo
.
“
„
Jutri
grem
še
z
njo
v
gledališče
.
“
„
Doma
ostani
.
“
„
Nikakor
,
mein
Liebling
,
in
ti
pojdeš
z
menoj
.
Potem
sva
to
reč
končala
.
Ali
boš
kmalu
vstal
?
“
„
Takoj
;
preden
boš
ti
legel
.
“
„
Ne
,
najdražji
.
Le
umil
se
bom
,
potem
grem
v
Brero
.
Danes
bi
se
upal
spreti
z
Michelangelom
.
“
H
kosilu
je
prišel
izredno
dobre
volje
,
zdrav
in
svež
,
le
obraz
mu
je
bil
ponočnjaško
zardel
.
„
Ester
mi
je
pisala
,
preljubi
.
“
Bil
sem
slabe
volje
;
tudi
sem
bil
naveličan
večnih
vesti
brez
novic
.
„
Saj
ti
piše
večkrat
.
“
„
Ali
se
ti
je
kaj
neprijetnega
primerilo
dopoldne
?
Preberem
ti
samo
uvod
;
je
dobro
pisan
.
“
Nagnil
se
je
preko
mize
in
šepetal
:
–
Kakor
je
bilo
v
prejšnjih
pismih
preveč
razglabljanja
,
tako
je
v
zadnjih
preveč
ljubezni
.
Praviš
,
da
me
vidiš
vsak
večer
v
mraku
in
vsako
jutro
v
prvi
svetlobi
(
ali
je
to
samo
podoba
,
ali
si
se
res
navadil
zgodaj
vstajati
?
)
,
da
vidiš
z
zaprtimi
očmi
moje
zapestje
kakor
zasneženo
planjavo
,
po
kateri
teko
mnoge
vijoličaste
reke
,
in
da
čutiš
puh
mojega
obraza
,
če
iztegneš
roko
v
zrak
.
Ne
morem
ti
povedati
,
predragi
,
kako
me
vse
to
vznemirja
;
čudno
tesno
mi
je
,
kadar
tako
govoriš
.
Ali
si
mi
nezvest
in
imaš
slabo
vest
?
Ali
me
res
ne
ljubiš
,
kakor
si
nekdaj
govoril
,
in
se
hočeš
z
besedami
zanesti
v
ljubezen
?
Tolaži
me
le
to
,
da
se
bova
prihodnji
teden
videla
v
Florenci
;
sedaj
se
sama
več
ne
spoznam
,
kako
je
med
nama
.
Sama
sem
izgubila
ravnovesje
,
ker
so
tvoje
primere
pregorostasne
,
v
njih
nenavadnosti
je
kakor
kapljica
cinizma
.
Ali
jih
rabiš
zaradi
njih
samih
,
zaradi
mene
ali
zaradi
sebe
?
Najboljše
bi
bilo
prvo
,
najhujše
zadnje
.
–
„
Ester
je
pametna
.
Rad
bi
govoril
z
njo
.
“
„
Pametna
?
Čudovita
je
v
svojem
miru
,
“
je
rekel
Fritz
in
je
spravil
pismo
v
žep
.
„
Zaslužila
bi
,
da
bi
jo
vzljubil
kdo
drugi
.
Toda
jaz
bi
ga
zadavil
.
“
„
Ni
verjetno
.
Ležal
bi
na
divanu
in
bi
govoril
o
čisti
bolečini
.
“
„
Misliš
?
Kadar
ji
pišem
,
mi
je
vse
megleno
v
glavi
od
ljubezni
.
Včasi
mislim
,
da
moje
življenje
brez
nje
nima
cilja
.
“
„
Včasi
?
“
„
Ali
sem
rekel
:
včasi
?
Moj
Bog
,
ne
muči
me
.
Jaz
ne
vem
nič
.
“
Proti
večeru
je
stopil
v
mojo
sobo
že
napravljen
za
gledališče
.
Njegovemu
skladnemu
telesu
se
je
smoking
dobro
podajal
.
Prsi
so
mu
bile
pod
trdim
vzboklim
naprsnikom
še
širše
in
pas
še
vitkejši
.
Preča
sredi
glave
je
bila
začrtana
kakor
z
ravnilom
.
„
Pohiti
.
Čas
je
,
“
je
dejal
in
si
popravil
kravato
pred
ogledalom
.
„
Kaj
igrajo
danes
?
“
Imenoval
mi
je
italijansko
dramo
,
ki
je
tiste
mesece
zelo
slovela
.
„
Bral
sem
,
toda
gledat
ne
grem
.
Mučno
mi
je
,
kadar
vidim
te
reči
na
odru
.
V
njih
ni
reda
.
“
„
Kompozicije
pač
,
kakor
pravi
kritika
?
“
„
Torej
kompozicije
.
“
„
Čim
več
je
je
,
tem
slabše
.
“
„
Red
je
torej
po
tvojem
slabost
?
Ko
dramatik
pograbi
kos
kaotičnega
življenja
,
ga
suvereno
zgnete
kakor
lončevino
,
mu
da
črto
in
simetrijo
svojega
duha
,
ustvari
iz
mrtve
tvarine
živ
organizem
ter
tako
posnema
vsemogočnost
in
vsemodrost
Stvarnika
,
dela
slabo
,
ker
tako
dela
?
Jaz
bom
verjel
v
kompozicijo
.
“
„
Toda
ko
bi
bila
kompozicija
stvarstva
taka
,
da
bi
bila
tvoji
kratkovidnosti
red
in
ne
kaos
kakor
je
,
ali
bi
bil
Stvarnik
še
Stvarnik
?
In
če
bi
poveličani
pregledali
in
doumeli
ta
red
ne
prvo
sekundo
,
ne
prvih
tisoč
let
,
ampak
prvih
bilijon
let
,
ali
bi
mogli
hvaliti
Vsemogočnost
in
Vsemodrost
?
Blasfemija
je
,
če
primerjaš
dramatskega
računarja
z
Onim
,
ki
v
kaosu
razodeva
svoj
red
.
Kaos
je
nadred
.
“
„
Nisem
primerjal
načina
in
zmožnosti
,
le
končni
efekt
;
ta
je
pri
obeh
red
.
“
„
Da
,
mož
neobrezanega
uma
,
toda
kdor
ustvarja
dozdevno
kaotično
,
se
bliža
tudi
načinu
.
Bil
si
večkrat
pred
Lionardovo
Večerjo
.
Že
prej
si
vedel
,
kako
je
zgrajena
;
da
se
vsi
deli
med
seboj
podpirajo
in
dopolnjujejo
.
Kompozicija
je
popolnoma
jasna
,
sicer
bi
je
ne
razlagala
vsaka
knjiga
,
kot
jo
.
Povej
mi
,
kakšen
je
bil
prvi
vtisk
Večerje
.
“
„
Velikanski
.
“
„
Ali
ne
trdiš
preveč
?
In
drugi
in
tretji
?
Ko
si
prvič
že
prehodil
isto
miselno
pot
kot
Lionardo
?
“
„
Slika
je
vendar
dobra
.
“
(
Spomnil
sem
se
,
da
me
v
tretje
res
ni
več
zanimala
.
)
„
Moj
Bog
,
dobra
!
Dobra
!
Pa
bila
bi
lehko
boljša
,
če
bi
ne
bila
modrost
Lionardove
kompozicije
tako
jasna
,
tako
mehanična
skoro
.
V
tej
skrajni
urejenosti
je
mnogo
laži
,
ki
si
jo
je
umetnik
dovolil
svojemu
stvarništvu
na
ljubo
.
Za
naše
oči
je
vse
življenje
preveč
kaotično
,
in
če
ga
izkušamo
umetniško
urediti
,
je
ta
red
potvara
.
Zato
mi
jenjaj
govoriti
o
ekspozicijah
,
viških
,
peripetijah
,
katastrofah
in
drugih
sredstvih
,
ki
z
njimi
izkušamo
svojo
nezmožnost
pobožanstviti
.
Napravi
se
!
“
Hodil
je
z
dolgimi
koraki
po
sobi
gor
in
dol
;
iz
žepa
je
bil
vzel
korobaček
in
z
njim
žvižgal
po
zraku
in
postelji
.
„
Rekel
sem
ti
,
da
ne
grem
.
Kaj
boš
z
bičem
?
“
„
To
je
zadnji
argument
za
Karlo
,
če
vsi
drugi
ne
bodo
držali
.
“
„
O
čisti
bolečinar
!
Rabil
ga
ne
boš
,
razen
morda
za
primero
.
“
„
Prisegam
ti
,
da
jo
udarim
,
če
si
ne
bom
znal
drugače
pomagati
.
Napravi
se
.
“
„
Rekel
sem
ti
,
da
ne
grem
.
“
„
Ali
si
se
že
tako
osamosvojil
?
Sčasoma
boš
še
popolnoma
značajen
.
“
Stopil
je
še
enkrat
pred
ogledalo
.
„
Mislim
,
da
izgledam
kakor
dompteur
.
Ali
nisem
malce
smešen
?
Bog
s
teboj
,
najdražji
.
“
Slišal
sem
še
,
kako
je
zunaj
ozmerjal
vratarja
,
ker
ni
bilo
voza
pred
hotelom
.
Ko
to
pišem
,
je
Fritz
v
gledališču
.
„
Ali
si
rabil
bič
snoči
?
“
„
Ga
ni
bilo
treba
.
Prvo
dejanje
si
je
grizla
ustnice
,
v
pavzi
je
šla
domov
,
da
se
izjoče
.
“
Fritz
je
danes
pust
in
izgubljen
.
„
Pojdiva
v
Florenco
;
meni
se
vse
gnusi
,
“
pravi
.
Ko
sem
se
dovolj
dolgo
potikal
po
hotelih
,
mi
je
pensija
,
v
kateri
sem
sedaj
nastanjen
,
naravnost
oddih
;
vsaj
zelo
prijetna
izprememba
.
Hiša
je
ravno
dovolj
velika
,
da
ni
dolgočasna
,
in
dovolj
majhna
,
da
je
domača
.
Soba
mi
gleda
na
široki
,
plitvi
Arno
in
na
gričevje
onkraj
njega
.
Jutra
so
zgodnja
in
prihajajo
takoj
z
vso
močjo
v
sobo
.
Ko
zvečer
truden
in
za
spoznanje
žalosten
slonim
ob
oknu
,
se
ustavljajo
spodaj
na
cesti
možje
s
tatinskimi
obrazi
in
ženske
z
božjastnimi
obrazi
,
večkrat
so
tudi
prav
taki
otroci
z
njimi
;
gitare
imajo
in
pojejo
del
amooreee
.
Tedaj
se
začno
odpirati
vetrnice
na
naši
hiši
,
ljudje
prihajajo
k
oknom
,
dovtipi
gredo
od
sobe
do
sobe
v
vseh
jezikih
in
smeh
;
potem
zavijamo
palanke
v
papir
in
jih
mečemo
pevcem
na
cesto
.
Mislimo
si
,
da
uživamo
Italijo
;
pevci
nič
ne
mislijo
,
vsaj
na
to
ne
,
kar
pojejo
.
Ko
odidejo
,
pridejo
drugi
,
prejšnjim
podobni
,
in
pojejo
del
amooreee
.
Obedujemo
skupaj
pri
eni
sami
veliki
mizi
.
V
pročelju
sedi
hišna
gospodinja
,
potem
se
vrstimo
gostje
.
V
razvrstitvi
ni
pravega
reda
;
gospa
nas
razpostavlja
,
kakor
se
ji
najprimerneje
zdi
,
in
opazil
sem
,
da
sluti
in
zadene
,
v
katero
družbo
kdo
spada
.
Karlo
,
ki
je
prišla
predvčerajšnjim
(
z
menoj
je
izpregovorila
par
besed
kot
s
površnim
znancem
,
s
Fritzem
se
hladno
pozdravljata
,
kot
bi
se
nikoli
ne
bila
videla
)
,
je
posadila
med
starejšo
,
solidnejšo
družbo
,
zraven
nje
pa
mladega
Montañesa
,
„
našega
malega
Španca
“
,
kakor
ga
imenujemo
med
seboj
,
ki
jo
ves
čas
gleda
s
svojimi
velikimi
očmi
in
belimi
zobmi
,
zardeva
,
kadar
govori
z
njo
,
in
sploh
dela
njej
in
nam
vsem
veliko
zabave
;
Karla
se
igra
z
njim
kot
mlada
mati
s
prvim
otrokom
in
ga
ima
vedno
ob
strani
;
ko
smo
snoči
sedeli
po
večerji
v
majhnih
skupinah
v
salonu
,
se
Karla
nenadoma
bučno
in
od
srca
nasmeje
,
mu
seže
z
obema
rokama
v
lase
in
ga
strese
:
„
Kaj
je
ljubezen
,
ljubo
dete
?
Da
Vam
rojijo
že
take
misli
po
glavi
?
Pazite
!
“
On
jo
je
nekaj
časa
začuden
gledal
,
ves
ožarjen
,
ali
od
sreče
,
ali
od
sramu
,
potem
so
se
mu
oči
napolnile
s
solzami
in
je
šel
vun
.
„
Dober
fant
je
,
“
pravim
o
njem
.
Karlo
imamo
za
pametno
žensko
,
ki
je
le
nekoliko
nervozna
in
potrebuje
počitka
;
to
da
je
tako
v
njenem
poklicu
;
v
tujsko
knjigo
se
je
vpisala
„
actrice
de
Varsovie
“
.
Gospa
v
pročelju
je
živa
taktirka
naših
obedov
.
Ona
ve
vse
,
zna
govoriti
z
vsakim
in
vsemi
.
Reči
,
ki
se
prijetno
slišijo
,
zna
povedati
v
vseh
evropskih
jezikih
.
Zna
pogovor
na
pravem
koncu
začeti
in
ob
pravem
času
ustaviti
.
Naše
želje
pozna
,
preden
jih
imamo
,
in
nam
zna
svoje
lastne
podtekniti
.
Če
je
jed
slaba
,
je
ona
prva
,
ki
toži
o
nedostatkih
italijanske
kuhinje
,
in
kadar
ji
pritrdimo
,
nam
zanesljivo
dokaže
,
da
je
njena
pensija
še
najsolidnejša
v
Florenci
.
Kadar
pride
nov
gost
,
je
njena
skrb
,
da
ga
vpelje
.
Fritz
jo
nagovarja
„
ma
mère
“
.
Njej
nasproti
,
na
drugem
koncu
mize
,
sedi
njena
hči
,
signorina
Ada
,
ki
je
šele
pred
letom
dni
prišla
iz
nekega
švicarskega
zavoda
in
izkuša
sedaj
nadaljevati
veselo
pensionatsko
življenje
,
kolikor
ji
hudi
pogledi
matere
dovoljujejo
.
Še
nihče
ni
odšel
iz
hiše
,
da
bi
ga
ona
pri
prihodnjem
obedu
ne
karikirala
;
našega
malega
Španca
se
upa
posnemati
celo
v
njegovi
pričujočnosti
.
Fritzu
je
najboljša
prijateljica
,
od
trenutka
,
ko
je
stopil
v
hišo
;
po
kosilu
bereta
skupaj
Leopardija
,
po
večerji
igrata
četveroročno
;
kadar
sva
sama
,
jo
imenuje
„
našo
vitko
grlico
“
.
Morda
je
več
kot
prijateljstvo
,
kajti
„
jaz
sem
proklet
človek
“
,
mi
je
nekoč
rekel
,
„
kamor
pridem
,
se
mi
narede
sitnosti
“
.
Zadnjič
je
imel
pri
mizi
nov
,
temnordeč
robec
v
zgornjem
žepu
;
videl
sem
,
da
ga
je
med
juho
vzel
,
nanovo
preganil
in
poljubil
;
Ada
je
tačas
zatisnila
oči
in
komaj
opazno
iztegnila
svoj
vitki
vrat
proti
njemu
.
Vse
to
je
trajalo
samo
trenutek
in
niti
gospa
v
pročelju
,
ki
vse
vidi
,
ni
zapazila
tihega
pogovora
.
Začuden
sem
pogledal
Fritza
,
ki
mi
sedi
nasproti
,
toda
on
se
mi
je
nasmehnil
s
svojim
laskavim
,
nedolžnim
nasmehom
in
rekel
:
„
Seveda
,
seveda
,
predragi
!
“
Seveda
.
Ta
čudni
dečko
nima
miru
in
je
samo
tedaj
dobre
volje
,
kadar
kaj
snuje
.
Stavil
bi
mnogo
,
da
je
to
neumnost
začel
zaradi
Karle
;
pokazati
ji
hoče
,
kako
je
brezpomembna
in
kako
njena
navzočnost
ne
more
niti
zadržati
,
niti
izpremeniti
dogodkov
.
Karla
je
preveč
izkušena
,
da
bi
ne
videla
tega
flirta
,
toda
obnaša
se
čudovito
mirno
.
Z
Ado
ravna
še
bolj
materinsko
kot
z
malim
Špancem
in
zdi
se
mi
,
da
jo
skoro
ljubi
.
Danes
popoldne
sem
pisal
pisma
v
bralnici
in
sem
slišal
naslednji
pogovor
med
njima
:
„
Ali
niste
šli
nikamor
vun
?
“
je
vprašala
Ada
,
ko
jo
je
našla
samo
pri
knjigi
.
„
Ne
,
trudna
sem
,
spočiti
se
moram
.
“
„
Ali
ste
bolni
?
Ali
pokličemo
hišnega
zdravnika
?
“
„
Ah
ne
,
le
trudna
sem
,
pusta
sem
.
“
„
Miss
Harton
je
povpraševala
po
Vas
;
rekla
je
,
da
bo
ob
petih
v
kavarni
na
trgu
Vittorio
Emanuele
.
“
„
Ada
,
pustite
me
;
danes
moram
biti
sama
.
“
„
Jaz
sem
nesrečna
,
kadar
sem
sama
.
Ali
Vi
niste
nesrečni
,
kadar
ste
sami
?
“
„
Ne
,
dragi
otrok
,
jaz
nisem
nikoli
nesrečna
.
“
„
Vse
umetnice
so
nesrečne
;
ali
ste
Vi
znamenita
igralka
?
“
„
Saj
nisem
igralka
.
Jaz
nisem
nič
.
“
„
Ne
zamerite
,
če
sem
Vas
žalila
.
V
tujski
knjigi
…
“
„
Ah
,
torej
sem
pač
igralka
.
“
„
Vi
me
ne
marate
;
kakor
z
otrokom
govorite
z
menoj
.
“
„
Ne
,
Ada
;
pridejo
mi
taki
dnevi
.
Hotela
bi
,
da
me
ohranite
v
dobrem
spominu
.
Vam
ne
bom
storila
žalega
.
“
„
In
zakaj
naj
bi
mi
storili
kaj
žalega
?
“
(
Slišal
sem
,
kako
je
njen
tihi
glas
trepetal
.
)
„
Ali
storite
večkrat
komu
kaj
žalega
?
“
„
Mnogokrat
.
“
„
Ali
so
tudi
drugi
ljudje
Vas
žalili
.
“
„
Mnogi
,
skoro
vsi
.
Najprej
so
oni
mene
,
potem
sem
jaz
nje
,
huje
.
“
„
Ali
niste
nesrečni
pri
tem
?
Mislim
,
da
nas
boli
,
če
sovražimo
.
“
„
Najprej
boli
,
potem
je
ugodno
.
Potem
je
potreba
,
da
sploh
moremo
živeti
.
“
„
Gospodična
,
ali
ste
nihilistka
?
“
„
Ne
,
drago
dete
,
jaz
sem
poštena
meščanka
;
naše
sovraštvo
je
globlje
,
se
ne
razodeva
v
besedah
in
bučnih
dejanjih
,
ampak
razjeda
počasi
in
gotovo
kakor
strup
.
“
„
Moj
Bog
,
mislila
sem
,
da
so
le
v
povestih
ljudje
,
ki
vse
sovražijo
.
Vi
ste
strašni
.
“
„
Ne
,
ne
sovražim
vseh
,
Ada
.
Le
izvoljene
,
ponosne
in
velike
,
vladoželjne
.
Samo
ti
me
tudi
žalijo
.
“
„
In
ne
odpuščate
nikomur
?
“
„
Nikomur
.
Še
nihče
ni
odšel
brez
kazni
,
“
je
rekla
zelo
glasno
.
„
Kakšne
?
“
„
Ali
Vas
ne
motimo
,
gospod
?
Naša
Ada
me
izpoveduje
,
“
se
je
obrnila
Karla
name
.
„
Takoj
bom
končal
pisanje
;
bojim
se
,
da
sem
bolj
jaz
Vam
na
poti
.
“
„
Nikakor
;
saj
nimamo
skrivnosti
.
“
Slučaj
je
hotel
,
da
je
ta
trenutek
pridirjal
Fritz
po
stopnicah
.
V
rokah
je
vihtel
telegram
.
„
Pomisli
,
jutri
zjutraj
pride
Ester
z
materjo
!
“
„
Res
?
“
„
Ta
tvoj
vražji
:
res
?
Kraljestvo
bi
dal
za
drugi
telegram
,
da
pride
drevi
.
“
„
Čigavo
kraljestvo
?
“
sem
vprašal
.
„
Nebeško
,
“
je
rekel
in
zopet
stekel
po
stopnicah
.
„
Tanti
complimenti
,
signorina
Ada
,
“
je
še
zaklical
z
vrha
.
Ada
je
stopila
k
mojemu
pisalniku
.
„
Kdo
je
ta
Ester
,
gospod
?
“
„
To
je
njegova
zaročenka
.
“
Ada
me
je
čudno
pogledala
,
pomolčala
en
trenutek
in
potem
rekla
zamišljeno
:
„
Vôtre
ami
c'est
un
drôle
de
type
.
“
Pri
vratih
se
je
obrnila
in
ponovila
:
„
En
effet
,
un
drôle
de
type
.
Povejte
mu
to
!
“
Karla
je
skoro
ležala
v
naslanjaču
in
leno
prelistavala
Burlington
Magazine
.
„
Voz
čaka
,
gospod
,
“
je
naznanila
hišna
,
ko
sva
še
bila
pri
zajtrku
.
„
Ali
ste
sobo
pripravili
za
dami
,
ki
prideta
?
“
je
vprašal
Fritz
.
„
Da
,
gospod
.
“
„
Brava
,
brava
.
“
Stopila
sva
v
voz
.
Na
oknu
je
slonela
Ada
,
še
jutranja
in
malo
zaspana
.
„
Dobro
jutro
,
lepa
gospodična
!
“
je
zaklical
Fritz
.
„
Croyez
moi
bien
que
je
vous
aime
!
“
„
Non
,
je
ne
vous
le
crois
pas
.
“
„
Mais
oui
,
je
vous
admire
.
“
„
Non
,
vous
raillez
.
“
Bilo
ji
je
malo
na
smeh
,
malo
na
jok
.
„
Au
contraire
,
je
suis
follement
épris
de
vous
,
“
je
rekel
Fritz
in
si
nategnil
hlače
na
kolenih
.
„
Ah
,
pohitite
vendar
!
Vaša
zaročenka
bo
žalostna
,
če
Vas
ne
bo
,
ko
pride
.
“
Sedaj
ji
je
bilo
bolj
na
jok
kot
na
smeh
.
„
Saj
res
!
Daj
poženi
,
mladec
,
“
je
potapljal
sivega
kočijaža
po
plečih
.
„
Devotissimo
servitore
,
mon
amie
,
“
se
je
nasmehnil
proti
oknu
.
„
Guten
Tag
,
“
je
rekla
Ada
in
je
izginila
.
„
Kajne
,
kako
je
čedna
,
naša
Ada
?
V
laseh
še
noč
,
jutro
v
očeh
.
Strl
bi
jo
v
pasteto
,
ves
svet
bom
zgnetel
v
pasteto
in
si
ga
bom
serviral
za
malico
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Kar
tako
.
Poglej
ta
dan
,
mon
cher
!
Gorgona
bi
oživela
v
njem
.
Kaj
sem
storil
,
da
me
Bog
kaznuje
s
to
lepoto
?
Svet
bom
preustvaril
,
vse
bom
prenaredil
.
Solncu
bom
ukazal
,
naj
vzhaja
na
zapadu
.
“
„
Zakaj
vendar
?
“
Oči
so
mu
bile
tako
svetle
,
da
sem
se
skoro
bal
zanj
.
„
Kar
tako
.
Kadar
bo
Ester
hotela
pogledati
na
uro
,
bo
moralo
posvetiti
ob
polnoči
.
Kadar
bo
hotela
senco
in
mrak
,
da
jo
poljubim
,
bom
ukazal
,
da
zaide
opoldan
.
Zvezdam
bom
rekel
,
naj
rojijo
krog
najinih
glav
kakor
roj
kresnic
.
Rimski
cesti
bom
zapovedal
,
naj
se
poniža
do
najinih
nog
.
Če
pojdeva
skoz
puščavo
,
bom
rekel
,
naj
rodi
drevje
in
naj
stresa
na
naju
cvetje
in
tihoto
z
mogočnimi
vonji
.
Kjer
sedeva
,
bom
velel
,
naj
bo
nad
nama
senčna
trta
z
zorečim
grozdjem
.
Kadar
bo
spala
,
bom
ukazal
,
naj
iz
jasnega
neba
prše
dišave
neodkritih
dežel
,
gore
naj
bodo
črne
z
zelenimi
snegovi
.
Michelangelov
David
bo
stražil
njeno
spalnico
in
Medicejska
Venus
ji
bo
pred
vrati
snažila
čevlje
.
“
Govoril
je
vso
pot
,
prav
do
kolodvora
.
Nikdar
ga
nisem
videl
v
taki
živčni
napetosti
in
ljudem
,
ki
ga
ne
poznajo
,
bi
se
moral
zdeti
napol
blazen
.
Na
peronu
mi
je
še
rekel
,
ko
je
prihajal
vlak
v
postajo
:
„
Odpravil
bom
vsa
prometna
sredstva
.
Prenašali
se
bomo
z
voljo
in
z
naglico
misli
,
ki
ljubijo
.
“
Medtem
se
je
vlak
ustavil
;
Fritz
je
motril
tujce
s
polzaprtim
levim
očesom
.
Meni
je
bilo
sitno
,
da
sem
se
vdal
in
šel
na
kolodvor
,
„
da
bo
slovesnost
večja
“
.
„
Tam
je
,
“
je
rekel
Fritz
.
Tudi
sam
sem
jo
opazil
.
Prihajala
je
malo
nervozno
,
toda
z
istim
počasnim
korakom
,
ki
ga
je
znal
Fritz
tako
smešno
oponašati
.
Oslabela
je
bila
od
tistega
časa
,
kar
sem
jo
videl
na
Dunaju
;
ostri
zarezi
ob
ustih
so
jo
delali
naravnost
staro
.
Za
njo
se
je
smehljala
njena
mati
.
„
Grda
je
,
“
je
zašepetal
Fritz
in
je
bil
v
trenutku
ves
drugačen
.
„
Grda
ni
,
“
sem
rekel
začuden
.
„
Naravnost
grda
je
,
mein
Schatz
.
“
Potem
smo
se
pozdravili
.
„
Kako
imaš
mrzlo
roko
,
“
je
rekel
Fritz
Esteri
.
„
Zadnji
čas
so
mi
roke
vedno
tako
mrzle
;
če
si
jih
denem
na
čelo
,
se
mi
zde
kakor
mrzle
in
opolzle
kače
.
Mislim
,
da
je
slabokrvnost
,
“
je
rekla
zelo
enostavno
in
smehljaje
.
„
Torej
kam
?
“
je
vprašala
gospa
.
„
Voz
čaka
pred
kolodvorom
;
sobo
sem
naročil
v
naši
pensiji
.
Ali
je
prav
?
“
„
Prav
.
“
Pot
domov
je
bila
sitna
.
Vsi
smo
bili
kakor
v
zadregi
.
Fritz
je
govoril
malo
in
je
še
tedaj
gledal
skoz
okno
.
„
Kaj
je
s
teboj
,
Fritz
?
Izpremenil
si
se
,
“
je
enkrat
rekla
Ester
.
„
Nekaj
ni
v
redu
;
mislim
,
da
bom
dobil
mrzlico
,
“
je
odgovoril
in
gledal
skoz
okno
.
Ester
je
molčala
in
ga
dolgo
gledala
.
Ko
sta
odšli
v
svojo
sobo
,
da
se
preoblečeta
,
je
tudi
Fritz
hitel
,
skoro
bežal
v
svojo
.
Pred
vrati
sem
ga
ujel
za
roko
:
„
Kaj
ti
je
?
“
„
Grda
je
.
Sram
me
je
.
Zaspan
sem
.
“
Potem
je
zaloputnil
vrata
za
seboj
in
jih
zaklenil
.
Danes
smo
proti
večeru
potoma
krenili
v
konditorijo
.
Jaz
sem
spremljal
gospo
,
Fritz
je
šel
zadaj
z
Estero
;
bila
sta
obadva
zelo
resna
.
Pri
mizi
ji
je
Fritz
nadaljeval
:
„
So
ljudje
,
ki
enostavno
nimajo
dovolj
zbranosti
za
zakonsko
življenje
,
ki
imajo
preveč
opraviti
sami
s
seboj
,
da
bi
mogli
z
resnobo
misliti
na
druge
.
Kako
bo
človek
ljubil
in
ščitil
druge
,
če
sam
sebe
neprenehoma
z
nožem
zalezuje
?
Ne
vem
,
če
dobro
razumeš
položaj
takega
človeka
.
On
je
razvožena
cesta
,
ki
pelje
preko
udrtih
mostov
;
kdor
je
ne
pozna
,
si
zlomi
vrat
na
njej
.
Takega
človeka
ni
mogoče
poboljšati
,
če
mu
ne
preustvariš
narave
.
“
„
Značaja
pač
?
“
je
vprašala
Ester
tiho
.
„
Kar
hočeš
,
saj
mi
ni
za
besedo
.
Tak
človek
ni
za
življenje
.
Njemu
je
pri
srcu
,
da
bi
vsak
dan
najrajši
pel
take
pesmi
:
“
Sklonil
se
je
nad
mramorno
mizo
in
jel
pisati
;
Ester
je
polglasno
brala
vrstico
za
vrstico
:
Slep
biti
je
premalo
in
predobro
.
Še
gluhonem
bi
bil
presrečen
.
Več
,
več
.
S
slastjo
bi
gledal
,
kako
mi
sahne
roka
,
minuto
za
minuto
,
dan
za
dnem
,
desnica
,
ki
sem
držal
z
njo
pero
,
ki
z
njo
načenjam
kruh
,
ki
z
njo
sem
dvigal
glavo
ženi
ljubljeni
,
da
ji
poljubim
čelo
,
ki
sem
iztezal
k
zvezdam
jo
in
širil
jo
čez
polja
v
hrepenenju
,
ta
živi
,
gibčni
ud
,
ki
sem
jaz
sam
.
Slasti
premalo
.
Odprl
bi
si
črepinjo
z
ljubeznijo
kot
krasotica
svoj
biserni
tok
,
zakladnico
lepote
,
v
krvavem
smradu
bi
možgan
užival
in
kopal
bi
se
v
njem
,
nosnice
širil
,
z
zobmi
bi
šklepetal
slasti
.
Razdeval
bi
jih
kos
za
kosom
,
gnojišče
kužno
misli
,
leglo
blaznosti
,
studenec
strupa
,
ki
kaplje
ne
potratijo
;
razdel
bi
jih
;
tedaj
bi
glavi
rekel
:
Zdaj
vredna
si
življenja
.
Živi
!
Videl
sem
,
kako
je
bleda
Ester
pri
zadnjih
verzih
še
bolj
prebledela
.
„
Kake
neumnosti
so
to
,
Fritz
?
Ne
razumem
Vas
,
“
mu
je
rekla
gospa
strogo
.
„
To
so
slabi
dovtipi
,
ma
chère
maman
.
Prosim
Vas
,
dogovorite
se
z
mojim
prijateljem
,
kam
pojdemo
jutri
.
“
Gospa
ga
je
še
enkrat
strogo
pogledala
–
videl
sem
,
da
ga
bolj
ljubi
,
kot
zasluži
–
in
se
obrnila
k
meni
.
„
Glava
ni
pri
vsem
tem
nič
kriva
,
Fritz
,
ampak
srce
,
“
je
rekla
Ester
.
„
Torej
srce
;
dejal
sem
ti
,
da
mi
ni
za
besede
.
“
„
Ne
,
to
je
zelo
važno
.
Ta
pesem
je
slaba
.
“
„
Taka
mora
biti
.
“
„
Človek
,
ki
bi
vsak
dan
posebe
pel
take
pesmi
,
bi
se
vsak
dan
posebe
motil
v
lastni
diagnozi
.
Bolezen
ni
v
mišljenju
,
ampak
v
življenju
.
“
„
Imaš
me
za
ničvrednega
človeka
,
Ester
.
Dobro
je
,
da
se
jasno
in
javno
zmeniva
,
zlasti
ker
se
nemara
ne
motiš
.
“
„
Ne
mislim
ravno
tega
.
Tisti
človek
ni
ničvreden
,
ampak
slaboten
.
Kako
meniš
,
ali
je
storil
veliko
težavnih
reči
?
“
„
Pač
.
Ne
,
mislim
,
da
ni
.
Najtežje
stvari
,
ki
jih
je
izvršil
,
bodo
soneti
.
“
„
Morda
še
kaj
težjega
,
toda
ne
veliko
težjega
.
Ali
se
je
kdaj
samovoljno
odpovedal
kaki
želji
?
“
„
Težko
,
da
se
je
kateri
.
“
„
Ali
je
kdaj
prevzel
nase
veliko
žrtev
,
da
naredi
drugemu
majhno
veselje
ali
da
mu
prihrani
majhno
žalost
?
“
„
To
je
skoro
izključeno
.
Slabo
bi
ga
moral
poznati
,
da
bi
mu
prisodil
kaj
takega
.
“
„
Ali
kdaj
leže
žalosten
v
postelj
in
si
pravi
:
danes
nisem
storil
nič
dobrega
?
“
„
O
pač
.
Dan
in
noč
si
ponavlja
te
besede
.
“
„
Ta
človek
ni
ničvreden
.
Ali
kdaj
vstane
in
si
pravi
vesel
:
danes
me
čaka
velika
naloga
?
“
„
Ne
.
Nima
nalog
.
“
„
Kako
,
da
se
nikoli
ne
vpraša
:
zakaj
sem
?
“
„
Saj
se
vpraša
in
ne
najde
odgovora
.
“
„
Dokler
ne
odgovori
z
dejanjem
,
ni
odgovora
.
“
„
Ali
so
dejanja
težka
?
“
„
Pravijo
,
da
so
od
začetka
težka
;
potem
so
lahka
.
Potem
postanejo
življenjska
potreba
.
Potem
so
vse
reči
v
življenju
velike
.
Potem
se
ne
šali
več
z
drugimi
ljudmi
,
da
sebe
kratkočasi
.
Toda
,
Fritz
,
ti
si
mi
bil
v
Florenci
nezvest
!
“
„
Ne
vem
.
“
„
Signorina
Ada
se
pritožuje
nate
.
Svarila
me
je
pred
teboj
,
“
se
je
žalostno
smehljala
Ester
.
„
Ah
,
Ada
!
Ali
je
mislila
resno
?
“
„
Vsi
dobri
ljudje
mislijo
resno
;
krivico
si
ji
storil
.
“
„
Drugim
sem
jih
več
.
Bojim
se
,
da
jo
bom
tudi
tebi
.
“
„
Ne
boj
se
!
“
„
Ali
hočeš
,
da
pripišem
pesmi
dva
verza
?
“
„
Kako
?
“
„
Tako
:
Vzemi
mojo
roko
,
draga
,
in
me
vodi
.
Ti
vidiš
.
“
„
Ne
.
Vso
pesem
bi
moral
izpremeniti
.
“
„
Moje
pesmi
izidejo
pri
Vischerju
.
Ali
hočeš
,
da
ti
jih
posvetim
in
jim
postavim
ta
motto
?
“
„
Zelo
ljubezniv
bi
bil
.
“
Videl
sem
,
kako
je
z
naporom
pod
mizo
izvila
svojo
roko
iz
njegove
.
„
Vidiš
,
treba
je
,
da
je
človek
pameten
.
“
„
Treba
je
,
“
je
rekel
Fritz
.
„
Plačat
!
“
Z
gospo
sva
se
bila
tačas
zmenila
,
da
pojdemo
dopoldne
na
Viale
dei
Colli
in
popoldne
v
Fiesole
.
Tamburin
je
zapel
in
pretrgal
dolgo
čakanje
pred
večerjo
.
Vrata
na
hodniku
so
se
jela
odpirati
in
zapirati
,
ljudje
so
hodili
po
stopnicah
v
obednico
;
nekateri
so
si
že
spotoma
snažili
nohte
.
V
vestibulu
sem
našel
Fritza
nad
tujsko
knjigo
.
„
Schmitt
je
tukaj
,
“
mi
je
rekel
.
„
Kateri
Schmitt
?
“
„
Bazelski
profesor
vendar
.
Staronemški
in
nizozemski
.
Nabodel
ga
bom
.
“
„
Glej
,
kako
ugoden
slučaj
,
“
sem
rekel
in
odšel
proti
obednici
.
Fritz
se
je
ustavil
pred
ogledalom
in
mrmraje
pel
„
Cara
mia
,
tanti
anni
…
“
Ta
pesem
je
sedaj
nova
ter
gre
z
nama
po
vseh
ulicah
in
mestih
.
Po
večerji
ga
je
res
„
nabodel
“
.
Ko
sem
stopil
v
bralnico
,
je
njegov
pogovor
s
profesorjem
jel
zanimati
že
vso
družbo
;
tisti
,
ki
se
jim
je
zdel
dolgočasen
,
so
se
bili
razgubili
na
vrtu
za
hišo
;
semintja
je
zadonel
njih
smeh
gor
k
nam
in
enkrat
smo
razločno
slišali
,
kako
je
signorina
Ada
veselo
vzkliknila
v
svoji
švicarski
izgovarjavi
:
„
Und
da
heißt's
:
die
ganze
Welt
ist
zum
Verzweifeln
langweilig
!
“
To
nas
ni
motilo
.
Fritz
je
imel
zopet
enega
svojih
najzgovornejših
dnevov
in
je
izbiral
krepke
izraze
,
živahno
mahajoč
pred
Schmittom
,
ki
je
ležal
v
naslanjaču
z
nemško
entre-acte
cigaro
v
širokih
ustih
.
Ko
sem
vstopil
,
je
Fritz
ravno
končal
z
besedami
„
elendiges
Gelehrtenpack
“
.
„
In
vendar
je
tako
,
“
je
rekel
profesor
in
predél
levo
nogo
na
desno
.
„
Narave
stvari
in
našega
spoznanja
ni
mogoče
izpremeniti
.
“
„
Toda
čemu
potem
vsa
veda
?
Kakšen
namen
ima
vse
to
?
Zakaj
tratimo
čas
?
In
če
je
že
tako
,
da
časa
sploh
ne
moremo
koristno
porabiti
in
ga
moramo
izpolniti
s
kakršnimikoli
skrbmi
,
zakaj
zapravljamo
tudi
denar
?
Za
malenkost
,
ki
ni
vredna
,
da
bi
človek
trenil
z
očesom
zaradi
nje
,
ki
ni
vredna
truda
,
kolikor
ste
ga
imeli
sedaj
,
da
ste
otresli
pepel
s
cigare
,
izrabite
sto
sil
svojega
duha
,
prepotujete
pol
Evrope
,
kupite
za
tisočak
knjig
in
zamudite
nešteto
veselja
in
dobrih
užitkov
.
Jaz
bi
rajši
…
“
„
In
kaj
pravzaprav
…
?
“
je
začel
profesor
začudeno
.
„
…
tiste
ure
in
tisti
denar
zapravil
…
“
je
nadaljeval
Fritz
in
ni
dal
Schmittu
izgovoriti
.
„
Oprostite
,
sem
mislil
,
da
ste
končali
,
“
je
dejal
profesor
s
tiho
ironijo
.
„
Nisem
.
Torej
bi
si
naročil
rož
in
sekta
in
nališpanih
žensk
in
bi
imel
veselo
družbo
.
Ko
bi
mi
začeli
lasje
izpadati
,
bi
si
pomel
roke
in
bi
rekel
:
'
Neumno
življenje
sem
živel
,
pa
prijetno
.
'
“
„
Ne
,
“
je
rekla
miss
Harton
,
„
to
ima
še
manj
zmisla
.
Kadar
mine
,
je
itak
vseeno
,
kako
je
bilo
.
“
Ester
je
sedela
za
svojo
materjo
in
je
preko
njene
rame
gledala
na
Fritza
.
Ne
mogel
bi
reči
,
kaj
je
bilo
v
njenih
očeh
;
bile
so
,
kakor
bi
se
ponosno
smehljale
,
in
vendar
so
bile
žalostne
.
„
Toda
kaj
zahtevate
od
učenjakov
?
Če
me
vprašate
,
kak
namen
ima
naše
raziskavanje
,
Vam
moram
reči
,
“
je
odgovoril
profesor
,
„
da
izključno
tega
:
zadostiti
našemu
nagonu
po
spoznanju
,
odgovoriti
na
vprašanja
,
ki
se
mi
vsiljujejo
.
Ta
vprašanja
so
…
“
„
Da
,
ta
vprašanja
so
pri
vas
druga
in
pri
nas
zopet
druga
.
Vi
odgovarjate
na
vprašanja
,
ki
jih
ne
stavljamo
,
in
molčite
,
kadar
je
odgovor
potreben
.
Jaz
vas
vprašam
,
kaj
je
pravzaprav
umetnost
,
in
vi
mi
odgovarjate
:
Skopas
je
imel
očeta
,
bilo
mu
je
morda
Aristandros
ime
.
In
če
vas
prosim
:
Jaz
sem
že
ves
zmeden
,
nič
več
ne
vem
,
kaj
je
lepo
in
kaj
ni
,
mi
pravite
,
da
se
pečate
z
vezavo
knjig
v
šestnajstem
stoletju
.
Vse
je
razbito
,
vse
mišljenje
razdejano
.
Kakor
tatovi
se
plazite
mimo
prvotnih
vprašanj
,
mimo
praproblemov
in
iščete
v
smrdljivih
zakotjih
novih
.
Najhujše
je
to
,
da
to
strokovnjaštvo
od
dne
do
dne
bolj
spoštujemo
,
da
ste
nas
okužili
z
občudovanjem
;
če
bi
imel
toliko
energije
,
da
bi
se
lotil
kakega
vprašanja
,
bi
ga
,
menim
,
tudi
sam
toliko
časa
tesal
in
pilil
,
da
razpade
v
prah
,
kakor
delate
vi.
Hotel
bi
zvedeti
,
po
katerih
zakonih
se
je
umetnost
razvijala
do
danes
in
kaj
nam
ta
razvoj
prerokuje
za
bodočnost
,
ter
bi
končal
z
raziskavanjem
o
dvotračnem
okrasku
.
“
Bil
je
zardel
vsled
govorjenja
in
neenakomernega
dihanja
.
Ne
vem
,
ali
je
sam
čutil
,
kako
nespametne
so
njegove
besede
,
toda
zdi
se
mi
,
da
večkrat
pretirava
samo
zato
,
da
mu
drugi
pobijejo
dvome
,
ki
mu
ne
dajo
miru
.
Nam
vsem
je
bilo
neprijetno
,
da
stoji
tu
sredi
sobe
kot
vsevedni
in
vsepravični
sodnik
;
njegovo
obnašanje
nasproti
Schmittu
je
bilo
nesramno
tem
bolj
,
ker
je
bilo
v
vsem
,
kar
je
govoril
,
le
drobec
resnice
in
vse
drugo
le
strahovi
človeka
,
ki
ni
navajen
mirno
misliti
.
Jaz
sem
se
zopet
čudil
gotovosti
in
odločnosti
,
s
katero
izraža
svojo
sodbo
.
Nerazumljivo
mi
je
,
kako
more
človek
,
ki
je
tako
brezpogojno
odkritosrčen
nasproti
samemu
sebi
,
kot
je
Fritz
,
ki
je
navajen
tako
podrobno
kontrolirati
vsako
svojo
misel
in
vsako
čuvstvo
in
ki
je
prav
vsledtega
tako
razjeden
od
notranjih
,
neizraženih
dvomov
,
da
sploh
ne
more
več
jasno
soditi
niti
o
svojih
čuvstvih
,
niti
o
svojih
dejanjih
ter
se
že
brez
odpora
redoma
vdaja
hipnim
domislekom
in
nepreračunljivim
nagonom
,
kako
more
s
tako
odločnostjo
braniti
svoje
mnenje
in
posmehljivo
napadati
vse
druge
,
ki
ne
mislijo
tako
.
„
Zadnji
stavek
je
gotovo
resničen
,
“
je
odgovoril
profesor
z
nasmehom
.
„
Hoteli
boste
odkriti
vrhovne
zakone
ne
samo
umetnosti
,
ampak
življenja
in
boste
vsled
logične
nujnosti
prišli
do
tega
,
da
boste
preiskavali
najenostavnejše
.
Vsi
mi
,
dragi
moj
,
smo
šli
v
vedo
z
nagonom
Kolumba
,
hoteli
smo
odkriti
Novi
svet
.
In
potem
se
nam
je
godilo
vsem
enako
:
ravno
ko
smo
hoteli
pluti
,
smo
opazili
,
da
nimamo
ladij
.
Da
,
da
,
prijatelj
moj
,
mlademu
človeku
je
prav
tako
dano
,
da
išče
sinteze
,
kakor
da
raste
,
toda
ko
neha
rasti
,
spozna
tudi
,
da
je
za
enkrat
še
potrata
časa
iskati
sinteze
.
Potem
je
pa
tudi
veliko
vprašanje
,
“
je
rekel
profesor
tiho
in
mračno
ter
vrgel
ogorek
cigare
v
pepelnjak
,
„
ali
nam
je
sojeno
,
da
sploh
kdaj
pridemo
do
sinteze
.
Bojim
se
,
da
nam
ni
sojeno
.
“
Ester
je
stopila
k
Fritzu
.
„
Pojdiva
na
vrt
,
“
mu
je
rekla
.
On
jo
je
samo
prijel
za
roko
in
je
ni
pogledal
.
„
Tešemo
si
torej
ladje
zato
,
da
ne
odplujemo
?
“
je
vprašal
in
v
očeh
se
mu
je
posvetilo
.
Ester
je
bila
umaknila
svojo
roko
iz
njegove
.
„
Meni
se
nikakor
ne
zdi
tako
strašno
,
“
je
rekla
Karla
in
pogledala
izza
knjige
Fritzu
naravnost
v
oči
,
„
če
moramo
ostati
doma
.
Stvar
je
vendar
zelo
enostavna
.
Treba
je
samo
,
da
se
človek
samega
sebe
privadi
,
da
ne
teži
za
nedosegljivim
,
da
nima
otročjih
,
neumnih
želja
.
Zakaj
bi
iskali
vsepovsod
pravzrokov
in
prazakonov
?
Vsakdo
naj
si
uredi
bivanje
v
sebi
po
svoje
.
Profesor
se
zanima
za
Dürerja
,
miss
Harton
se
peča
z
etnografijo
in
zgodovino
nravnosti
,
gospodična
Ester
ne
vem
s
čim
,
jaz
sedaj
s
tem
,
sedaj
z
onim
.
Če
vzamemo
vse
tako
,
kakor
je
,
in
če
se
znamo
obvladati
,
da
nismo
preveč
resni
in
ognjeviti
,
se
da
dovolj
prijetno
živeti
.
“
„
Torej
sem
imel
prav
;
vseeno
je
,
ali
potujem
v
Rim
,
ali
si
naročim
vina
,
rož
in
…
(
hotel
je
reči
'
nališpanih
žensk
'
)
drugih
reči
?
“
Kar
smo
odšli
iz
Milana
,
sem
prvič
videl
,
da
govori
s
Karlo
.
„
To
je
stvar
okusa
,
“
je
odgovorila
.
„
Jaz
nisem
tega
rekel
,
gospodična
,
“
je
dejal
profesor
.
„
Trdil
sem
samo
…
“
„
Ah
,
Vi
ste
cinični
!
“
je
rekla
miss
Harton
Karli
.
„
Saj
vendar
ni
vseeno
,
ali
delam
dobro
ali
slabo
,
in
to
ne
more
biti
stvar
okusa
.
“
„
Trdil
sem
samo
,
“
je
nadaljeval
profesor
,
„
da
moremo
nekatere
stvari
popolnoma
jasno
spoznati
;
da
jih
pa
spoznavamo
,
nas
sili
prirojen
nagon
.
Kako
širok
je
krog
našega
spoznanja
–
in
tu
je
jedro
našega
prejšnjega
pogovora
.
“
„
Jedro
pogovora
je
to
,
“
ga
je
prekinil
Fritz
,
„
da
mene
ne
zanima
,
kar
Vi
spoznavate
,
ter
da
ne
vidim
razlike
med
Vašim
nagonom
in
svojim
,
ki
mi
pravi
,
naj
življenje
zaveseljačim
;
res
je
vse
stvar
okusa
.
“
„
No
torej
!
“
je
rekla
Karla
prezirljivo
.
„
Fritz
!
“
je
vzkliknila
Ester
tiho
in
prestrašeno
,
kakor
nehote
.
„
To
je
grozno
,
“
je
rekla
miss
Harton
,
vsa
nemirna
;
„
potemtakem
tudi
ne
moremo
več
govoriti
o
…
“
„
Da
se
prav
razumemo
,
“
je
rekel
profesor
glasneje
,
„
moram
poudariti
…
“
„
Sedaj
ne
razumem
nič
več
,
“
se
je
prostodušno
nasmejal
Montañes
,
ki
je
sedel
poleg
Karle
ter
kazal
svoje
bele
zobe
.
„
Prosim
Vas
,
dajte
mi
cigareto
,
“
se
je
obrnil
do
Fritza
,
„
meni
so
pošle
.
Čutim
tak
nagon
.
“
Rekel
je
to
kot
dovtip
,
toda
nihče
se
ni
nasmejal
.
Govorili
so
vsi
naenkrat
in
se
niso
več
poslušali
.
„
Pojdiva
na
vrt
,
“
je
rekla
Ester
zopet
.
„
Pojdiva
na
vrt
,
“
se
je
prekinil
Fritz
sredi
začetega
stavka
in
se
takoj
obrnil
proti
vratom
.
„
Ogrni
se
,
Ester
!
“
ji
je
zaklicala
mati
.
„
Ne
,
saj
je
toplo
,
“
se
je
nasmehnila
Ester
od
vrat
.
„
In
ne
ostajaj
zunaj
predolgo
.
Hladno
je
.
“
Profesor
je
gledal
zadovoljno
za
Fritzom
,
in
ko
so
se
vrata
zaprla
,
je
dejal
proti
družbi
:
„
Morda
bo
popolnoma
dober
delavec
,
kadar
se
unese
.
“
Pogovor
je
polagoma
prešel
na
druge
stvari
,
le
miss
Harton
je
še
želela
nekaterih
pojasnil
.
Ko
smo
se
menili
o
vsakdanjih
stvareh
,
nam
je
bilo
prijetneje
.
Gospa
je
čez
nekaj
časa
postala
nemirna
in
je
venomer
pogledovala
proti
vratom
.
Slednjič
je
vstala
:
„
Predolgo
je
ni
nazaj
,
prehladila
se
bo
,
“
je
rekla
in
mislila
na
Ester
.
„
Ali
gremo
na
vrt
k
drugim
?
Ali
morda
še
ostanete
tukaj
?
“
Pogovor
je
že
bil
zelo
nezanimiv
(
nihče
ni
več
hotel
resno
odgovarjati
na
pomisleke
gospodične
Harton
)
in
tako
sem
šel
na
vrt
.
O
njem
pravi
naša
hišna
gospodinja
:
„
Bog
je
najprej
ustvaril
moj
vrt
,
ko
je
pa
videl
,
da
je
presamoten
in
brez
okolice
,
je
ukazal
sezidati
Firenze
.
“
Fritz
sicer
trdi
,
da
je
to
z
zgodovinskega
stališča
nemogoče
,
toda
v
Firenzi
vendar
ni
veliko
hiš
,
ki
bi
imele
take
vrtove
.
Na
dveh
straneh
meji
na
poslopje
,
na
drugih
dveh
je
obdan
z
razmerno
nizkim
zidom
.
Vse
steze
so
tako
ozke
,
da
moreta
hoditi
le
dva
človeka
vštric
,
samo
v
sredi
,
kjer
se
stekajo
,
je
majhna
krožina
,
nekoliko
prostornejša
.
Ves
vrt
je
zasajen
samo
z
vrtnicami
;
toliko
jih
je
,
da
človek
sploh
ne
opazi
drugih
rož
,
ki
rastejo
pod
njimi
.
Kadar
so
vse
v
polnem
cvetju
,
mora
biti
ta
mali
prostor
prečudno
lep
.
Sedaj
cvetejo
zadnje
,
toda
kadar
gremo
po
vrtu
,
nam
je
vendar
prijetno
pri
srcu
;
že
zavest
,
da
so
vsepovsod
vrtnice
krog
nas
,
je
laskava
.
Večer
je
bil
hladen
,
pa
ne
mrzel
,
in
zelo
jasen
.
Na
nebu
je
bilo
mnogo
zvezd
;
bilo
jih
je
toliko
,
da
se
je
zdelo
,
kakor
bi
živele
tiho
,
pa
zelo
intenzivno
življenje
med
seboj
,
popolnoma
različno
od
našega
.
Iz
kotov
so
se
slišali
pogovori
posameznih
družb
in
semintja
se
je
zasvetil
v
temi
ogenj
cigare
kakor
velika
kresnica
.
V
hiši
so
se
spravljali
najzgodnjejši
spat
,
nekaj
oken
je
bilo
svetlih
in
včasi
se
je
prikazala
razgaljena
roka
,
ki
je
hrupno
in
naglo
potegnila
zagrinjalo
dol
.
Zunaj
na
ulici
je
včasi
priropotal
tramvaj
mimo
,
včasi
se
je
oglasila
od
blizu
ali
daleč
pesem
del
amooreee
in
brnenje
mandoline
,
koraki
in
pogovor
ljudi
,
ki
so
hodili
mimo
.
Toda
tudi
to
življenje
nam
je
bilo
nekako
tuje
;
kakor
nekaj
nerealnega
je
bila
ta
slučajna
družba
v
gaju
vrtnic
.
Fritz
in
Ester
sta
hodila
po
stezi
ob
ulici
.
Ko
sta
naju
zagledala
,
sta
nama
prišla
naproti
.
„
Ester
,
čas
je
,
“
je
rekla
gospa
.
„
Da
,
čas
je
.
Hotela
sva
ravnokar
priti
gor
.
Glejte
,
kako
je
lep
večer
,
“
se
je
obrnila
k
meni
.
„
Tista
zvezda
je
moja
,
danes
je
zelo
svetla
.
Ali
vidite
?
“
„
Katera
?
“
je
vprašal
Fritz
in
je
stopil
tesno
k
njej
.
„
Glej
v
smeri
moje
roke
!
Najprej
sta
dve
skupaj
,
potem
jih
je
pet
–
malo
više
–
razmetanih
in
v
sredi
med
njimi
je
ena
sama
.
Ali
vidiš
?
“
„
Ne
.
“
„
Glej
vendar
v
smeri
moje
roke
,
“
je
ponovila
Ester
in
stopila
na
prste
,
kakor
bi
hotela
doseči
nebo
.
„
Jaz
vidim
samo
dve
,
veliki
in
zelo
svetli
.
Najsvetlejši
.
“
„
Ah
!
“
je
vzkliknila
Ester
,
ko
je
videla
,
da
ne
gleda
na
nebo
,
ampak
njej
v
oči
.
„
Lahko
noč
!
“
„
Lahko
noč
!
Lahko
noč
!
“
Podali
smo
si
roke
.
„
Čakaj
,
Ester
,
georgino
ti
vtaknem
v
lase
,
“
je
še
rekel
Fritz
,
se
sklonil
za
njeno
glavo
,
ji
pripel
rožo
in
jo
hitro
poljubil
na
lase
.
„
Lahko
noč
torej
,
mesdames
!
“
je
rekel
in
ji
še
enkrat
podal
roko
,
ter
jo
zadržal
,
dokler
je
mogel
.
„
Po
vaši
debati
v
bralnici
mi
je
gospa
rekla
pametno
besedo
o
tebi
,
“
sem
mu
dejal
,
ko
sva
ostala
sama
.
„
No
?
“
je
vprašal
ravnodušno
,
dasi
sem
večkrat
opazil
,
da
rad
sliši
tuje
sodbe
o
sebi
kakor
vsi
ljudje
,
ki
se
sami
s
seboj
veliko
pečajo
.
„
Rekla
je
,
da
si
pizanski
stolp
,
ki
je
ponosen
na
to
,
da
visi
,
in
ve
,
da
je
to
njegova
glavna
zanimivost
.
“
„
Primera
bi
bila
dobra
,
če
bi
bila
še
resnična
.
Jaz
sem
tačas
,
dokler
je
maman
iskala
besedo
za
moj
značaj
,
že
našel
ravnovesje
in
sem
lepo
pokoncu
.
Tista
debata
je
bila
neumna
in
nepotrebna
;
dal
sem
si
častno
besedo
,
da
ne
bom
nikdar
več
govoril
o
takih
stvareh
.
Vedno
se
mi
zdi
,
da
nihče
ne
misli
popolnoma
resno
tega
,
kar
govori
,
in
da
je
vse
prerekanje
samo
maskerada
;
pod
našimi
besedami
živi
drugi
človek
,
ves
različen
od
govorečega
,
in
si
ne
upa
na
dan
,
in
vsa
njegova
vprašanja
so
samo
eno
:
Kako
naj
živim
,
da
mi
bo
dobro
?
“
„
Govoriš
tako
,
kakor
bi
ti
bil
odgovor
že
zdavnaj
jasen
.
“
„
Glej
,
Ester
ima
za
domačo
porabo
majhno
teorijo
o
srečnem
življenju
…
“
je
nadaljeval
smehljaje
.
„
Novo
teorijo
o
srečnem
življenju
?
“
sem
se
ustrašil
.
„
Ne
vem
,
če
je
popolnoma
nova
.
Je
nekoliko
mistična
,
znanstveno
premalo
utemeljena
,
toda
praktično
morda
porabna
,
ker
čutim
,
kako
sem
miren
,
kadar
jo
poslušam
,
in
nič
več
ne
premišljujem
,
zakaj
jem
,
spim
,
diham
in
hodim
,
prestavljaje
nogo
za
nogo
.
Ester
vpliva
name
kot
pomlad
.
Čudna
se
mi
zdi
samemu
tista
siva
in
gnusna
praznota
prejšnjega
življenja
,
ko
sem
se
iskal
in
se
nisem
mogel
najti
,
ko
so
mi
bili
vsi
ljudje
zoprni
in
dolgočasni
in
se
mi
je
zdelo
,
kakor
bi
že
zdavnaj
enkrat
slišal
,
kar
govore
,
tako
da
ni
imelo
zame
poslej
nobenega
pomena
več
,
naj
so
trdili
karkoli
.
Ljubim
jo
neizmerno
,
ti
tega
ne
moreš
razumeti
.
Če
ji
gledam
v
oči
,
vidim
,
da
je
vse
izpolnjeno
,
kar
sem
čakal
,
in
ko
bi
se
ne
poznal
tako
dobro
,
bi
rekel
,
da
se
je
svet
prenaredil
.
Ti
tega
ne
moreš
razumeti
.
“
„
Rekel
si
že
enkrat
.
“
Moram
priznati
,
da
mi
je
bilo
zelo
neprijetno
.
„
In
ponavljam
.
Mislim
,
da
se
mi
ne
more
nič
hudega
zgoditi
,
če
je
ona
poleg
mene
.
Znal
bi
se
odreči
najslajšemu
in
nase
popolnoma
pozabiti
.
Znal
bi
odpustiti
sovražniku
in
poljubiti
človeka
,
ki
bi
me
prosil
,
naj
mu
napišem
delavsko
himno
.
“
„
Tudi
Karli
si
odpustil
?
Govorila
sta
danes
.
“
Fritz
je
moral
slišati
,
da
je
bilo
malo
ironije
v
tem
,
ker
ima
preobčutljivo
uho
,
pa
ni
vzkipel
,
samo
pogledal
me
je
izpod
čela
.
„
Da
,
nagovoril
sem
jo
,
ker
sem
bil
jaz
kriv
pred
njo
,
ne
ona
pred
mano
.
Ni
mi
ljubo
,
če
se
spomnim
milanskih
dni
.
Toda
lepa
je
,
dragi
,
lepa
je
;
ko
bi
ne
bilo
Estere
tukaj
,
bi
še
ne
bilo
konca
.
“
„
Ali
se
svet
ni
prenaredil
?
“
„
Ne
,
Karla
je
ostala
.
Ko
sem
ji
pogledal
v
tiste
čudne
,
poševne
oči
,
ki
so
kakor
tekoča
voda
,
vedno
izpremenljiva
in
vedno
ista
,
sem
zopet
čutil
,
da
se
mi
vrti
v
glavi
,
kakor
dim
ali
prva
cigareta
zjutraj
.
Ne
smem
ji
gledati
v
oči
,
ni
prav
.
Govoril
sem
z
njo
,
kakor
s
teboj
,
in
vidim
,
da
je
človek
kakor
drugi
…
ne
,
mislim
,
da
ni
nič
izrednega
in
skrivnostnega
na
njej
,
kakor
sem
prej
menil
.
Ne
vem
,
ali
me
razumeš
.
“
„
Ne
popolnoma
.
“
„
Saj
je
vseeno
.
“
„
Ali
greva
gor
?
“
