ljudskišoli
.
Alma
je
s
posebno
ljubeznijo
skrbela
za
sirotko
,
ki
je
bila
brez
matere
—
očeta
ni
nikdar
poznala
.
Vsak
dan
ji
je
prinesla
piškotov
,
sadja
ali
kak
boljši
prigrizek
.
Tako
se
je
navadila
teh
človekoljubnih
obiskov
,
da
bi
skoro
rekla
:
Diem
perdidi
—
če
ni
bila
pri
bolnici
.
Ko
jo
je
Vinko
zagledal
,
ga
je
nekaj
spreletelo
.
Samemu
ni
bilo
jasno
,
ali
se
je
ustrašil
,
ali
se
razveselil
in
zahrepenel
po
Almi
.
Vedel
je
in
čutil
dobro
samo
to
,
da
mu
srečanje
z
Almo
ni
tako
,
kakor
če
bi
srečal
katerokoli
znanko
.
Zapazil
je
tudi
,
da
je
Alma
rahlo
zardela
in
je
nekako
nemirno
popravila
zavitek
,
ki
ga
je
nesla
v
roki
.
„
Klanjam
se
,
gospica
!
“
Dr.
Slugi
je
korak
obstal
.
Ni
imel
namena
,
da
bi
govoril
z
njo
,
mislil
je
samo
,
da
jo
dostojno
pozdravi
in
gre
mirno
svojo
pot
.
In
vendar
mu
je
zastala
noga
;
z
nevidno
silo
so
ga
prijele
tiste
lepe
,
velike
in
otroško
odkritosrčne
oči
ter
mu
ukazale
,
naj
obstane
.
„
Zopet
usmiljena
sestrica
?
“
„
Da
,
k
Lizi
grem
.
Slaba
je
,
kaj
ne
?
“
„
Zanjo
ni
pomoči
.
“
„
Revica
,
da
bi
le
bila
kmalu
rešena
!
Zelo
se
mi
smili
,
zlasti
ker
nima
nikogar
!
“
„
Saj
ima
Vas
,
gospica
!
“
Alma
je
povesila
oko
.
Vinko
pa
zopet
ni
vedel
kako
in
zakaj
je
nadaljeval
.
„
No
,
ko
bi
jaz
imel
v
bolezni
tako
prijateljico
!
“
...
Zdravnik
je
izrekel
te
besede
tako
mehko
in
koprneče
,
da
je
dobro
spoznal
,
kako
je
izpregovoril
velik
in
resen
stavek
,
in
skoro
bi
se
ga
bil
ustrašil
.
Alma
je
dvignila
proti
njemu
vprašajoče
oči
,
ki
so
ga
pogledale
,
kakor
bi
dva
keruba
dvignila
goreča
meča
in
mu
zagrozila
:
„
Gorje
ti
,
če
se
šališ
,
če
si
lažnik
!
“
...
Ali
hipoma
je
postala
Alma
mirna
in
prašala
kar
na
celem
:
„
Torej
je
resnica
,
da
nas
zapustite
?
“
„
Žalibog
,
da
je
!
“
Za
majhen
časek
je
nastal
molk
.
Almi
so
se
razburile
prsi
.
Oči
so
se
ji
zasvetile
,
kakor
bi
koprena
iz
čiste
rose
legla
nanje
.
„
Kako
Vas
je
škoda
!
“
Almi
se
je
glas
tresel
.
Vinkotu
je
ginil
svet
krog
njega
,
zaslišal
je
udarce
svojega
srca
,
približal
se
je
Almi
,
in
kakor
bi
ga
vodila
usodna
moč
,
katera
je
bila
v
trenotku
edina
zmagovalka
,
segel
je
z
desnico
po
beli
roki
Almini
.
„
Alma
,
pojdite
z
menoj
od
tod
!
“
...
Roka
je
stisnila
roko
,
sezidan
je
bil
skrivnostni
most
,
na
katerem
sta
se
objeli
dve
sorodni
duši
in
se
prelili
druga
v
drugo
v
neskončnem
poljubu
...
Zdravnik
je
prišel
domov
.
Sprva
se
ni
mogel
prav
zavedeti
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
prišel
iz
neznanega
sveta
,
kakor
bi
se
zbudil
iz
sanj
.
Ali
to
očaranje
ni
trajalo
dolgo
.
Hitro
je
spoznal
,
da
stoji
vse
,
kar
se
je
dogodilo
,
na
trdnih
tleh
,
na
zemlji
,
da
je
realna
resnica
.
„
Alma
,
ti
si
moja
...
“
Naglas
je
vzkliknil
in
nato
segel
na
pisalno
mizo
po
kristalno
čašico
,
kjer
so
dehtele
njene
vijolice
,
in
iskreno
jih
je
pritisnil
k
ustnicam
in
vsak
kelih
cvetlice
je
pil
gorkoto
velike
ljubezni
—
—
—
Nekdo
potrka
.
Nadporočnik
Virant
in
avskultant
Grm
se
mu
predstavita
.
Sedejo
.
„
Prihajava
v
imenu
nadzornika
Egona
Semena
,
naznanjat
,
da
zahteva
zadoščenja
,
ker
ste
ga
imenovali
nesramnega
lažnika
!
“
„
Čast
mi
je
,
da
pozdravim
gospoda
v
svojem
stanovanju
,
in
prav
drago
mi
je
,
da
sem
vsaj
izvedel
,
kdo
je
oni
nesramni
lažnik
,
ki
je
mene
pobalinsko
obrekel
.
“
„
Torej
vzdržujete
to
trditev
,
to
žaljenje
,
gospod
doktor
?
“
„
Vedno
,
gospod
nadporočnik
!
“
„
Tedaj
ste
pozvani
,
da
daste
vitežko
zadoščenje
!
Pošljite
nama
sekundante
,
da
določimo
!
“
„
Ne
pošljem
nikogar
!
Na
poziv
gospoda
nadzornika
izvolita
mu
sporočiti
ta
odgovor
:
Človek
,
ki
svojega
tovariša
obreče
in
po
krivem
denuncira
šefu
,
nima
nikake
pravice
več
,
da
bi
sploh
govoril
o
vitežki
časti
.
Za
takega
je
klofuta
in
korobač
!
To
mu
povejta
in
to
,
da
si
od
takega
človeka
najstrožje
prepovem
vsako
pozivanje
s
pristavkom
,
da
je
nekaterim
znano
—
zdravnik
je
pogledal
nadporočnika
—
kako
je
Seme
celo
tedaj
,
ko
vitežki
brani
čast
s
sabljo
,
prav
nevitežki
.
Upam
,
da
sta
me
razumela
!
“
Nadporočnik
se
je
dobro
spominjal
dvoboja
s
Prosencem
in
je
vedel
,
da
je
Seme
tam
v
resnici
zaigral
pravico
,
da
bi
še
koga
klical
na
boj
.
„
Torej
odklanjate
poziv
?
Če
to
storite
,
so
Vam
pač
znane
posledice
—
—
—
“
„
Odklanjam
z
vso
odločnostjo
in
vem
,
da
moja
čast
ni
za
solnčni
prašek
umazana
,
ker
odklanjam
.
Svobodna
pa
je
njemu
pot
tjekaj
,
kamor
gre
ozmerjana
ženska
z
ulice
iskat
zadoščenja
za
razžaljeno
čast
!
Gospoda
,
s
tem
sem
gotov
!
Želita
še
česa
?
“
„
Ne
!
“
Od
Semena
sta
se
poslovila
nadporočnik
Virant
in
avskultant
Grm
.
Povedala
sta
mu
odgovor
zdravnikov
,
ki
je
bil
tako
odločen
,
da
se
ni
nikomur
več
ljubilo
hoditi
še
enkrat
po
takih
potih
do
zdravnika
.
Seme
je
bil
zelen
silne
jeze
.
Prepričal
bi
bil
rad
samega
sebe
,
da
je
bil
vedno
kavalir
,
da
ni
bil
nikdar
denunciant
.
Ali
to
ni
šlo
.
Večkrat
se
posreči
človeku
,
da
nalaže
samega
sebe
.
Toda
v
tem
slučaju
je
vendar
skoro
popolnoma
gluha
vest
Semenova
glasno
izpričevala
,
da
ne
more
ničesar
ukreniti
proti
takemu
ugovoru
.
Dokazano
je
,
da
je
bil
zdravnik
doma
,
da
so
ga
pravočasno
klicali
,
pa
da
je
bilo
po
njegovi
krivdi
vse
zavlečeno
.
Sicer
je
zvrnil
krivdo
na
Klešmana
in
ga
bogato
zato
plačal
.
Toda
kdo
ve
,
Če
bi
Klešman
vztrajal
,
ko
bi
se
šlo
za
prisego
?
Seme
je
čedalje
jasnejše
izpoznaval
,
da
je
po
strmih
potih
zašel
v
zagato
,
iz
katere
ne
more
zlepa
.
Nemirno
se
je
presedal
s
stola
na
stol
in
hodil
kakor
vrtoglav
krog
mize
.
Misli
so
se
mu
porajale
vedno
nove
.
Toda
pravzaprav
to
niso
bile
več
misli
,
to
je
bilo
penasto
valovje
,
ki
mu
je
burkalo
glavo
.
Vse
je
bilo
kalno
in
viharno
,
nikjer
se
ni
pokazal
prozoren
prostorček
,
nikdar
ni
mirovalo
silno
rjovenje
.
Prijemal
se
je
za
glavo
,
čutil
je
,
da
se
ga
polašča
demonska
sila
,
ki
ga
zažene
nekam
ob
skalo
ali
v
propad
,
da
se
razbije
.
Prihajala
je
vsa
njegova
preteklost
in
plesala
krog
njega
kolo
,
tisto
grozno
sklenjeno
kolo
,
iz
katerega
ni
bilo
izhoda
.
Tako
je
letal
brez
miru
po
sobi
.
Včasih
se
je
ustavil
,
in
se
zakrohotal
.
„
Čemu
se
razburjam
?
Saj
je
stvar
v
redu
.
Zdravnik
gre
,
to
je
moje
delo
in
to
—
samo
to
sem
zahteval
.
No
,
ono
besedo
,
ba
,
če
tak
človek
kaj
reče
—
tak
bojazljivec
—
ali
naj
me
to
vznemirja
?
Ne
!
Stvar
je
in
ostane
tajna
in
kmalu
bom
gospodar
situacije
.
“
Tako
je
modroval
Seme
.
Modrovati
je
lahko
.
Toda
izmodrovati
iz
srca
črva
,
ki
gloje
in
grize
,
to
ni
lahko
.
Seme
se
je
umiril
samo
za
malo
časa
,
da
se
ga
je
lotilo
tem
gorje
.
Obsedla
ga
je
besnost
in
kakor
vampir
je
hrepenel
po
krvi
in
osveti
.
Ves
izmučen
se
je
sesedel
na
otoman
.
Pred
njim
na
majhni
mizici
je
ležal
revolver
.
Izbuljene
oči
,
kakor
blazne
,
so
se
zapičile
v
samokres
.
Prihajalo
je
k
njemu
z
božajočimi
prsti
in
vabljivim
obrazom
.
Valovje
je
potihnilo
in
bilo
mu
je
ugodno
,
da
se
mu
je
pričelo
lice
vedriti
.
„
Primi
!
Ali
je
vredno
življenje
,
da
se
tako
mučiš
?
Primi
—
napni
in
sproži
!
“
Semenu
je
segla
roka
po
orožju
in
zdelo
se
mu
je
ljubko
,
edino
usmiljeno
,
ki
je
na
vsak
migljaj
pripravljeno
,
da
prekine
vse
viharje
in
ga
zavije
v
skrivnostno
noč
.
Dolgo
je
držal
samokres
v
desnici
in
ga
opazoval
z
očmi
,
ki
so
iskale
,
kakor
utopljenčeve
,
veje
,
da
bi
se
je
oprijel
in
se
potegnil
iz
močvirja
.
„
Ne
—
nikdar
!
“
Naenkrat
je
vskliknil
in
planil
s
sedeža
ter
odložil
orožje
.
„
Ne
napravim
ti
prostora
!
Oba
!
Prej
ti
,
potem
jaz
—
in
še
prej
moram
videti
muke
one
lepe
ženske
,
one
varalice
!
“
Bliskoma
mu
je
šinila
v
glavo
nova
misel
.
Na
licu
se
mu
je
videlo
,
da
je
je
zelo
vesel
.
Krog
ustnic
mu
je
zaigral
smehljaj
,
tisti
zlobni
smehljaj
,
ki
se
zapazi
tuintam
krog
ustnic
zlobnega
dečka
,
kadar
zavija
vrat
mlademu
,
nedolžnemu
ptičku
.
Še
nekaterekrati
je
stopil
po
sobi
gorindol
in
nato
odšel
v
pisarno
.
Z
izgovorom
je
šel
do
kontrolorja
,
da
se
je
prepričal
,
če
je
v
pisarni
.
Nato
je
hitel
v
tvornico
,
begal
od
skupine
do
skupine
delavcev
;
povsod
je
dobil
vzrok
,
da
je
ošteval
in
zmerjal
.
Brzo
je
predivjal
tvornico
in
se
zopet
vrnil
proti
svojemu
stanovanju
.
Na
stopnicah
do
kontrolorjevih
je
obstal
.
Neka
sila
ga
je
hotela
odpehniti
in
vrniti
.
Pa
je
zmagal
in
šel
v
kontrolorjevo
stanovanje
.
Otrok
ni
bilo
doma
.
Luci
je
imela
opravka
v
salonu
.
Ko
je
Seme
vstopil
,
se
je
razburila
.
Udarilo
ji
je
nekaj
rdečice
v
obraz
,
obrvi
so
se
ji
nasršile
in
ustnice
je
stisnila
.
Prihajal
je
sicer
prejšnje
čase
pogostoma
tako
.
Ali
tedaj
se
ga
Luci
ni
ustrašila
.
Mirno
je
nadaljevala
započeto
delo
,
in
ko
se
je
Seme
nagovoril
in
nastal
ter
slišal
marsikako
bridko
iz
njenih
ust
,
je
zopet
odšel
.
Luci
se
je
vselej
naigrala
z
njim
in
pri
obedu
pravila
možu
,
kako
ga
je
duhovito
spravila
v
zadrego
.
Toda
današnji
prihod
je
Luci
vznemiril
,
da
so
ji
prsti
drhteli
,
ko
je
po
kameniti
mizici
prestavljala
razne
sohice
in
vaze
.
Da
bi
mogla
reči
,
zakaj
se
ga
je
bala
!
Toda
ona
ni
vedela
vzroka
;
le
s
finim
ženskim
instinktom
je
slutila
nekaj
groznega
.
Seme
se
je
približal
kontrolorki
z
drznim
korakom
in
je
dvignil
desnico
,
da
bi
segel
po
njeni
roki
.
Toda
Luci
je
to
namenoma
prezrla
in
nadaljevala
delo
kakor
sicer
.
„
Smem
nekoliko
sesti
?
“
„
Saj
je
dosti
foteljev
!
“
Seme
je
sedel
in
rahlo
zakašljal
.
Luci
je
trdno
vztrajala
,
da
hoče
biti
z
njim
kar
osorna
.
Zato
je
tako
odgovorila
in
mu
kazala
hrbet
pri
delu
.
„
Milostna
ste
jako
slabe
volje
?
“
„
Da
,
če
Vas
to
zanima
!
“
Seme
je
čutil
vso
bridkost
teh
odgovorov
,
in
strast
po
maščevanju
je
čedalje
bolj
kipela
v
njem
.
„
Tudi
vzrok
bi
me
zanimal
,
vzrok
Vaše
slabe
volje
!
“
„
Slobodno
Vam
,
le
zanimajte
se
zanj
!
“
Seme
je
zopet
zakašljal
in
potegnil
iz
žepa
tobačnico
za
cigarete
.
Luci
je
to
zapazila
.
Jezna
se
je
obrnila
proti
njemu
:
„
Bodite
dostojni
!
Danes
me
posetijo
dame
;
v
salonu
ne
morete
kaditi
!
“
„
Pardon
—
milostna
!
Človek
se
tako
živo
spominja
nekdanjih
lepih
dni
,
ko
se
je
še
smelo
tu
kaditi
,
da
se
spozabi
.
“
Seme
je
vtaknil
cigarete
v
žep
.
Zavladal
je
nekaj
časa
molk
.
Luci
je
vjela
parkrat
njegov
pogled
,
ki
je
bil
grozen
,
kakor
volčje
žrelo
.
Polotil
se
je
je
še
večji
strah
in
skoro
bi
zaklicala
po
hišini
.
„
Da
,
da
srečni
tisti
,
ki
sedaj
posedajo
po
teh
mehkih
blazinah
in
smejo
pušiti
.
Seveda
,
mi
smo
pregnani
iz
raja
!
“
„
Gospod
nadzornik
,
oprostite
,
Vi
ste
danes
jako
čudni
,
da
ne
rabim
drugega
izraza
!
“
„
Čuden
samo
danes
!
Ni
res
!
Jaz
sem
čuden
norec
že
celo
leto
—
zato
pa
moj
ljubeznivi
kolega
—
sosed
tukajle
ni
kar
nič
čuden
,
kaj
ne
?
“
Seme
je
prožil
naprej
spodnjo
ustnico
in
divje
oči
so
se
mu
vrtele
.
Kontrolorka
je
hipoma
spoznala
,
za
kaj
se
gre
.
Zbrala
je
vso
moč
,
krčevito
stisnila
drobne
bele
prste
in
stopila
predenj
,
topotnila
s
svilenim
sandalcem
po
parketu
in
mu
rekla
:
„
Vi
ste
podla
duša
!
Vun
iz
mojih
sob
!
Vun
—
“
S
prstom
mu
je
kazala
vrata
.
Prst
se
je
tresel
.
„
Takole
je
,
hahaha
,
če
se
ustreli
koga
v
Odisejevo
peto
!
“
Kontrolorka
ga
je
zaničevalno
pogledala
in
mu
hotela
popraviti
v
„
Ahilovo
,
“
pa
se
ji
ni
zdelo
vredno
.
Ponovila
je
strogo
povelje
:
„
Vun
—
vun
!
“
Tedaj
se
dvigne
Seme
in
izzivajoč
z
na
prsi
prekrižanima
rokama
stopi
prav
pred
Luci
.
„
Vun
!
Lepa
je
ta
!
Zakaj
pa
ne
vržete
zdravnika
vun
!
Ker
Vam
zdravi
bolno
srce
,
hehe
!
“
„
Ostudnež
!
Vun
!
Lažnik
!
“
„
Lažnik
?
Če
je
Luci
mene
poljubovala
—
tedaj
njega
tudi
!
Jaz
Vama
skalim
vodo
!
“
Seme
se
je
obrnil
in
hohnjaje
nekaj
skozi
nos
odšel
.
Luci
je
obstala
s
povešenimi
rokami
in
sklonjeno
glavo
sredi
sobe
.
Nekaj
trenutkov
se
skoro
ni
zavedala
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Polagoma
je
dvignila
glavo
,
roki
sta
se
približali
obrazu
,
oči
so
ji
zasolzele
in
zgrudila
se
je
na
divan
.
Krčeviti
plač
,
ki
ga
je
dušila
,
da
se
ne
bi
čulo
vun
,
je
stresal
drhteče
telo
.
Skozi
prste
so
ji
polzele
solze
in
minulo
je
dokaj
minut
,
preden
se
je
umirila
.
Vzravnala
se
je
na
divanu
;
po
udih
je
čutila
strašno
utrujenost
,
glava
je
bila
razpaljena
.
Počasi
se
je
še
enkrat
zamislila
v
dogodek
.
Stavek
za
stavkom
je
ponavljala
—
a
ko
je
prišla
do
grdega
očitka
,
je
vnovič
zaihtela
.
„
Moj
Bog
,
ali
nisem
že
dosti
trpela
?
Ti
veš
,
da
je
bil
nepremišljen
trenutek
,
ti
veš
,
da
ga
nisem
poljubila
,
da
sem
kriva
samo
,
ker
sem
se
igrala
,
ker
se
nisem
odločno
branila
.
Ti
veš
,
da
je
moja
duša
neomadeževana
.
—
Reši
me
tega
strašnega
človeka
!
“
Gospa
je
vstala
in
s
trudnim
korakom
šla
proti
spalnici
.
In
vse
je
oživelo
,
kakor
oni
dan
,
po
tistem
trenutku
—
vse
je
oživelo
po
stenah
in
ji
žugalo
;
vse
se
je
dvigalo
za
tožnika
pred
možem
,
ki
je
tako
čisto
veroval
v
njeno
zvestobo
—
in
vendar
so
njene
ustnice
onečaščene
z
izdajalskim
poljubom
.
In
sedaj
je
šele
začetek
!
Oni
lopov
gre
k
možu
in
jo
zatoži
—
obdolži
po
krivem
zaradi
zdravnika
!
In
dobri
mož
bo
plakal
—
blaznel
in
mrl
...
Vse
podobe
,
vsi
spominki
,
oprava
—
vse
je
kričalo
.
Edino
Madonna
di
Campiglio
,
edino
ona
je
stiskala
Jezuščka
k
sebi
in
gledala
nanjo
vsa
polna
milosti
in
usmiljenja
.
V
njo
se
je
ozrla
Luci
in
ustnice
so
se
pričele
premikati
:
Iddio
Ti
salvi
...
Po
molitvi
je
bila
Luci
pomirjena
.
Trezno
je
premislila
,
kaj
bi
bilo
ukreniti
,
da
prepreči
še
večje
zlo
,
katerega
bi
bil
vsekako
Seme
zmožen
.
Najbolj
ji
je
ugajala
misel
,
da
pošlje
po
soproga
in
mu
odkrito
vse
razodene
.
Zato
je
šla
v
kuhinjo
in
poslala
deklo
po
kontrolorja
.
Ta
je
hitro
prišel
.
Ob
pogledu
na
Luci
se
je
prestrašil
.
„
Kaj
ti
je
,
Luci
?
Ti
si
jokala
?
“
Njene
sicer
tako
jasne
oči
so
bile
pordele
od
solz
in
joka
.
„
Sedi
semkaj
k
meni
!
“
Prijela
ga
je
iskreno
za
roke
in
vedla
k
divanu
.
„
Povem
ti
nekaj
groznega
,
toda
obljubi
,
da
me
boš
ubogal
!
“
„
Govori
,
dušica
!
“
Kontrolor
je
poljubil
soprogo
.
Njegove
ustnice
so
se
tresle
od
razburjenosti
;
nervozno
je
čakal
one
grozne
novice
.
Kontrolorka
je
pričela
.
Z
vso
energijo
se
je
zmagovala
,
da
je
govorila
kar
mogoče
mirno
,
kakor
bi
pripovedovala
novico
iz
mesta
.
„
Ljubi
moj
,
Seme
je
kača
,
katero
si
ti
gojil
na
srcu
.
Ti
si
bil
predober
in
nisi
videl
,
kaj
trpi
tvoja
žena
že
leto
dni
.
Zakaj
nisi
videl
,
kako
me
zalezuje
,
kako
besni
za
menoj
?
Prisegam
ti
,
da
nisem
niti
iskrice
ljubezni
imela
do
njega
,
da
ni
v
moji
duši
za
trenutek
omahnila
zvestoba
do
tebe
.
Ali
vendar
—
vendar
—
odpusti
mi
,
vse
ti
povem
.
“
Kontrolorko
je
zmagovalo
,
naslonila
je
glavo
na
prsi
možu
,
ki
se
je
tresel
po
vsem
životu
.
Vsa
groza
strašne
slutnje
je
pritisnila
nanj
.
Prijel
je
rahlo
glavo
svoje
žene
in
prosil
jecljaje
:
„
Lepo
te
prosim
,
govori
dalje
,
hiti
,
jaz
znorim
!
Luci
,
povej
,
kaj
ti
je
naredil
!
“
„
Jaz
sem
grešila
...
“
Kontrolor
je
pri
tej
besedi
vztrepetal
in
z
napol
odprtimi
ustmi
bulil
v
soprogo
,
prsti
so
se
drhteč
sklepali
v
pest
.
„
Jaz
sem
grešila
,
ker
sem
se
igrala
z
njim
,
ker
je
moji
ničemurnosti
ugajala
njegova
ljubezen
,
njegove
prisege
,
katerim
sem
se
smejala
,
njegovo
trpljenje
,
katero
me
je
zabavalo
.
In
tako
je
v
blaznem
trenutku
segel
po
meni
in
me
poljubil
.
In
v
istem
trenutku
nisem
imela
moči
,
da
bi
ga
udarila
,
da
bi
zbežala
—
vidiš
tako
sem
grešila
.
“
Kontrolor
,
ki
je
ljubil
svojo
soprogo
kakor
ljubimo
ideal
svojega
srca
,
se
je
oddahnil
,
ker
se
je
bal
groznejšega
.
Ali
samo
to
je
zadostovalo
,
da
mu
je
kakor
grozni
disakord
zazvenelo
v
njegovo
srečo
.
Kontrolorka
je
ovila
roke
možu
krog
vratu
.
Iz
lepih
oči
so
tekle
solze
in
te
solzne
oči
so
ga
gledale
tako
proseče
in
skesano
...
„
Odpusti
mi
!
Ne
veš
,
koliko
sem
prebila
,
koliko
groze
,
kako
silno
sem
se
kesala
in
se
poniževala
sama
pred
seboj
,
da
bi
si
utešila
vest
.
A
miru
nisem
še
dobila
—
mir
mi
daš
samo
ti
,
če
vzprejmeš
moj
confiteor
in
mi
odpustiš
!
“
Kontrolorju
so
se
zasvetile
oči
,
pritisnil
je
Luci
k
sebi
in
jo
poljubil
na
čelo
—
kakor
poljubi
mati
jokajoče
dete
,
ki
je
prišlo
prosit
odpuščanja
.
„
Luci
,
moja
zlata
Luci
!
Ti
si
čista
!
Ti
nisi
grešila
,
ti
me
nisi
izdala
!
Le
on
—
on
.
Ah
,
kje
sem
imel
oči
,
da
ga
nisem
vrgel
že
davno
čez
prag
!
Ti
,
Luci
,
ti
si
močna
,
ti
si
nedolžna
,
jaz
sem
kriv
.
“
„
Od
tedaj
,
kar
si
pač
lahko
opazil
,
ni
smel
več
k
nam
,
če
te
ni
bilo
doma
.
Prepovedala
sem
mu
.
Toda
on
je
blazen
.
In
danes
je
prišel
vnovič
,
in
pomisli
,
kaj
mi
je
očital
ta
zločesti
človek
!
“
Kontrolor
se
je
odmaknil
nekoliko
od
žene
.
Na
sencu
so
se
pokazale
modre
žile
,
v
drobu
mu
je
vrel
žolč
.
„
Luci
povej
,
hitro
povej
,
ubijem
ga
—
s
pestjo
ga
potolčem
na
tla
...
“
„
Ne
smeš
,
ker
si
obljubil
,
da
me
ubogaš
.
Poslušaj
!
Danes
pride
drzen
k
meni
in
mi
očita
—
zdravnika
.
“
„
To
je
grozno
,
jaz
ga
ubijem
—
“
Kontrolor
je
planil
kvišku
in
begal
po
sobi
,
kakor
bi
iskal
orožja
,
da
z
njim
napade
nadzornika
.
Luci
ga
je
mirila
,
prijela
ga
za
roko
,
prosila
ga
je
in
rotila
,
naj
bo
miren
.
Kontrolor
je
iz
divje
jeze
,
ki
je
razvnela
njegove
živce
,
polagoma
prišel
v
drugi
ekstrem
—
:
kakor
onemogli
starček
je
omahnil
k
mizi
,
glavo
je
skril
v
roke
in
začel
glasno
jokati
.
Posamezne
besede
so
se
razločevale
med
jokom
:
„
Lopov
—
kača
—
kako
sem
nesrečen
—
Luci
bodi
moja
...
“
Nad
tovarno
je
zapiskala
glasna
opoldanska
piščalka
,
otroka
sta
se
vrnila
iz
šole
.
Kontrolor
—
solzan
—
se
jim
je
lagal
,
da
ga
boli
zob
.
Oba
sta
mu
zlezla
na
kolena
in
bimčkala
njegovi
vroči
lici
...
Od
tistega
trenutka
,
ko
je
na
usodno
vprašanje
zdravnikovo
:
„
Pojdite
z
menoj
od
todi
,
“
Alma
stisnila
Vinkotu
roko
,
se
je
v
njenem
srcu
ustvaril
nov
svet
.
Ljubila
je
Vinka
že
davno
.
Ali
ta
ljubezen
so
bile
samo
one
tihe
in
sladko-grenke
sanje
,
katere
sanja
vsak
človek
večkrat
v
življenju
,
ko
mu
zasnuje
v
tihi
uri
bujna
domišljija
lepe
gradove
v
oblake
,
kjer
si
zamisli
svoj
raj
,
svojo
srečo
,
in
okušajoč
te
radosti
s
silo
domišljije
pozabi
za
nekaj
hipov
,
da
stoji
na
grudavi
in
blatni
zemlji
,
ki
je
vsa
polita
s
solzami
večnega
zatajevanja
in
razočaranja
.
Almi
se
je
zdelo
,
da
je
z
onim
vročim
stiskom
njegove
desnice
pričarala
one
gradove
na
zemljo
in
da
je
njeno
srce
vstopilo
skozi
široka
,
zlata
vrata
v
te
gradove
in
zakraljevalo
z
vsemi
bujnimi
sladkostmi
v
njih
.
Njena
duša
je
drhtela
neprenehoma
,
kakor
metuljček
na
rosnem
cvetu
,
ko
ga
nenadoma
obsije
gorki
solnčni
žarek
.
Kolikokrat
je
bila
prej
nemirna
vsled
globoke
tajne
,
ki
jo
je
nosila
v
duši
!
Toda
ta
nemir
se
je
je
loteval
le
,
kadar
je
sama
slonela
v
skritem
kotu
,
kadar
je
ob
njeni
postelji
brlela
lučka
v
pozne
večere
.
Ali
sedaj
je
ta
sladki
nemir
šel
za
njo
korak
za
korakom
.
Povsod
jo
je
spremljal
,
doma
in
na
izprehodu
,
v
tiho
sobico
se
je
prikradel
,
ko
je
slikala
,
se
je
razprostrl
med
paleto
,
da
se
ji
je
tresla
roka
.
In
ob
takih
prilikah
je
odložila
čopiče
in
barve
in
si
zapela
pesem
—
katera
naj
bi
mu
dala
vsaj
nekaj
malega
duška
.
Ta
sladki
nemir
je
bila
lepa
,
mlada
sreča
za
njeno
srce
.
Ali
včasih
je
prišlo
do
nje
čisto
drugo
lice
.
Prišlo
je
sovražno
,
režeče
se
;
gledalo
je
hudobno
nanjo
,
ploskalo
je
z
rokami
,
na
katerih
so
bili
zavihani
dolgi
nohti
,
črno
okrvavljeni
od
srčne
krvi
.
In
ob
tem
smehu
in
ob
tem
plosku
se
ji
je
krčilo
srce
,
da
je
hodila
s
težka
v
globokih
dihih
po
sapo
,
da
so
ji
kipele
nedolžne
prsi
in
da
je
zbežala
v
skriti
kot
ter
zajokala
z
grenkim
jokom
.
Vse
njeno
modrovanje
,
kako
je
močna
,
kako
je
zmožna
,
da
mirnim
licem
prebije
največje
zlo
—
vse
modrovanje
je
bila
puhla
fraza
.
Sedaj
je
bila
ona
samo
srce
,
samo
tisto
plemenito
žensko
srce
,
ki
vzljubi
s
toliko
iskrenostjo
,
da
mu
izgine
vsaka
srednja
pot
,
da
vidi
pred
seboj
samo
smrt
—
ali
življenje
.
Njeno
srce
ni
hodilo
v
svetovno
šolo
,
da
bi
se
naučilo
igre
;
njeno
srce
ni
poznalo
gledališča
življenja
,
kjer
se
v
parfumovani
večer
izrekajo
prisege
,
ki
se
ob
zori
pozabljajo
in
se
smatrajo
za
običajne
lepe
manire
.
Alma
je
bila
cvet
nepokvarjene
narave
,
močan
in
krepak
,
da
bi
kljuboval
največji
muki
—
pa
zopet
tako
čist
in
odkrit
,
da
bi
ga
zmota
srca
ubila
kakor
toča
.
In
prav
zato
je
trpela
neizmerno
dva
dni
,
odkar
je
segla
Vinkotu
v
roke
.
Kakor
bi
iz
pekla
prihajal
dvom
,
tako
jo
je
mučil
dvom
:
Kaj
,
če
je
Vinko
rekel
te
besede
kot
frazo
,
če
je
izgovoril
odločilni
stavek
samo
,
da
je
nekaj
govoril
?
„
Ne
,
ni
res
,
on
se
ne
laže
,
on
se
ne
sme
lagati
—
on
je
značaj
—
“
In
vendar
ni
bilo
mogoče
uglušiti
demonskega
zvoka
,
ki
ji
je
često
pošepetal
na
uho
,
da
je
vse
to
sama
pusta
beseda
.
Na
vse
to
so
pa
vplivale
tudi
razmere
v
družini
.
Ravnatelj
je
bil
po
baronovem
odhodu
redkobeseden
in
slabe
volje
.
Bil
je
sicer
prepričan
,
da
njega
ne
zadene
nikaka
krivda
,
da
je
bil
baron
zelo
prijazen
z
njim
.
Ali
vendar
je
čutil
,
da
bi
bilo
lahko
drugače
,
ko
ne
bi
včasih
prevelik
kos
meje
oblasti
odstopil
Semenu
.
Do
duše
je
bil
uverjen
,
da
je
razmer
v
tovarni
kriv
edinole
nadzornik
in
pa
seveda
on
,
ker
je
bil
tuintam
predober
.
Res
,
da
je
bila
njegova
glava
že
siva
,
res
da
je
v
življenju
izvojeval
že
najhujše
boje
in
da
si
je
želel
miru
na
pozna
leta
ter
je
bil
vesel
,
če
je
disciplino
vodil
kdo
drugi
namestu
njega
.
Ali
vest
mu
je
vendar
rekla
:
Ti
si
ravnatelj
!
In
dokler
si
,
moraš
biti
do
zadnjega
trenutka
edino
odgovoren
za
vse
,
kar
se
vrši
pod
teboj
.
Ob
takem
razmotrivanju
je
bil
žalosten
,
da
ni
mogoče
dobiti
v
svetu
ljudi
,
ki
bi
jim
lahko
vse
zaupal
,
ki
bi
mu
odvzeli
nekaj
bremena
ter
ga
podpirali
.
O
,
da
,
vzeli
so
radi
iz
njegovih
rok
oblast
,
pa
so
jo
porabljali
za
to
,
da
so
mu
naložili
še
težji
jarem
.
Nekaterekrati
so
kaj
malega
govorili
pri
obedu
o
razmerah
v
tvornici
.
Gospe
ni
bilo
všeč
,
da
odhaja
zdravnik
.
Dasi
ga
očitno
ni
hotela
hvaliti
,
ali
cenila
ga
je
visoko
.
Ženskam
je
že
vrojeno
,
da
se
z
lepa
ne
zmotijo
,
kadar
ocenjujejo
moža
.
Morda
tuintam
lažejo
z
ustnicami
,
ali
pošteno
žensko
srce
se
v
tej
sodbi
ne
vara
.
Tudi
ravnatelju
ni
bilo
po
volji
,
da
je
zdravnik
odpovedal
službo
.
Imel
je
dosti
smisla
in
razuma
,
da
je
uvaževal
njegovo
vestno
delovanje
.
Ali
doma
je
vendar
govoril
,
da
je
zaradi
miru
in
reda
vendar
najbolje
za
tvornico
in
za
zdravnika
,
če
gre
.
Ob
takih
prilikah
mu
je
pritrjevala
Pavla
,
ki
je
čedalje
bolj
spoznavala
,
da
nečesa
pogreša
,
odkar
se
je
jezno
obrnila
od
doktorja
.
Zato
je
hotela
sama
sebe
prepričati
,
da
ni
bil
zanjo
,
da
bi
bila
gotovo
nesrečna
z
njim
.
Alma
je
bila
doslej
edina
in
odločna
zagovornica
dejanj
in
idej
zdravnikovih
.
Ali
od
onega
dne
,
od
prizora
pred
bolnico
,
je
molčala
in
zasuknila
govor
kaj
rada
na
druge
stvari
,
ali
je
pa
vstala
od
mize
in
pričela
brati
.
Ni
stavka
ni
upala
več
izpregovoriti
v
prilog
zdravniku
.
Zakaj
bala
se
je
,
da
vsaka
beseda
izda
njena
čuvstva
,
njeno
tajnost
.
In
ko
bi
se
to
zgodilo
,
no
še
sama
ne
ve
,
ali
so
sanje
ali
resnica
,
kaj
bi
bilo
z
njo
!
Kako
bi
prenesla
očitke
mame
,
kako
zbadanje
sestre
!
Zato
je
čakala
,
molčala
in
trpela
...
Trije
dnevi
so
minuli
.
Zdravnik
je
oni
večer
,
ko
je
odslovil
nadzornikova
sekundanta
,
šel
v
mesto
,
da
poišče
mentorja
—
Prosenca
.
Nabralo
se
je
v
enem
dnevu
toliko
velikih
dogodkov
,
da
ni
mogel
odoleti
,
da
ne
bi
šel
iskat
prijatelja
in
mu
vse
povedal
.
Adjunkt
Prosenc
ga
je
poslušal
s
tako
mirnim
in
resnim
licem
,
kot
bi
zaslišaval
v
sodišču
vsakdanjo
tožbo
.
Ko
je
zdravnik
prenehal
in
vprašujoče
ter
radovedno
gledal
majhne
oči
prijateljeve
,
je
pozval
adjunkt
šampanko
.
Nato
mu
je
pomolil
čez
mizo
dolgo
lopatasto
roko
in
stisnil
Vinkotovo
desnico
,
da
ga
je
zabolelo
.
„
Fant
,
dober
šolar
si
ti
!
Dobro
si
se
vedel
.
Vreden
si
kozarca
vina
!
“
V
čašah
je
zakipelo
in
prijatelja
sta
trčila
:
Eden
razgret
in
rdeč
v
lice
,
drugi
miren
in
mrzel
,
pa
v
očeh
z
žarkom
velike
zadovoljnosti
.
Zdravnik
mu
doslej
še
ni
povedal
o
dogodku
z
Almo
.
Ta
ga
je
najbolj
zanimal
in
vse
drugo
,
dasi
važno
,
mu
je
bilo
vendarle
malenkostno
.
Zato
je
moral
dobiti
nekoliko
oddihljaja
in
je
pustil
Prosenca
,
da
je
z
modrimi
opazkami
osolil
njegovo
pripovedovanje
.
„
Še
nekaj
!
“
Zdravnik
se
je
ozrl
nekoliko
po
kavarni
in
primaknil
stol
nekoliko
bliže
.
„
No
,
kaj
še
?
“
Adjunkt
se
ni
ganil
,
mirno
je
kadil
smodko
in
gledal
v
vijuge
dima
.
„
Z
Almo
sem
se
—
—
no
,
pravzaprav
sem
se
zaročil
!
“
Jako
zanimivo
!
En
dan
cela
drama
!
Govori
!
“
Zdravnik
mu
je
povedal
srečanje
pred
bolnico
,
svojo
prošnjo
in
nemi
odgovor
Alme
.
„
Ali
si
že
sedel
na
sodnji
stol
in
si
presodil
samega
sebe
,
kaj
si
storil
?
“
„
Sem
,
prijatelj
.
“
„
In
...
“
„
In
nisem
se
obsodil
!
“
„
Dobro
!
Čestitam
!
“
Adjunkt
je
vnovič
pomolil
roko
čez
mizo
,
in
zdravnik
jo
je
stisnil
trdo
,
kakor
da
bi
iskal
v
tej
močni
dlani
odgovora
,
ali
je
sodil
prav
ali
ne
.
Pridržal
je
roko
Prosenčevo
in
se
mu
zagledal
v
oči
z
vso
silo
človeka
,
ki
stavi
resno
vprašanje
in
ki
čaka
v
odgovoru
sreče
ali
nesreče
za
celo
življenje
.
“
„
Reci
še
enkrat
,
ali
mi
res
čestitaš
?
“
„
Res
,
Vinko
!
“
Adjunkt
je
naenkrat
izpremenil
glas
ter
govoril
mečje
.
„
Vidiš
,
prijatelj
,
poznam
te
in
lahko
trdim
,
da
poznam
tudi
tvojo
izvoljenko
.
Ne
motim
se
,
če
trdim
,
da
sta
rojena
drug
za
drugega
.
Bodita
srečna
!
“
Prosenc
je
še
enkrat
stisnil
roko
prijatelju
,
potem
pa
potegnil
parkrat
silno
iz
trabuke
,
da
je
oblak
dima
zakril
za
trenutek
njegovo
lice
,
kakor
bi
se
sramoval
svoje
mehkobe
in
bi
se
domislil
,
da
sam
ne
bo
bržkone
nikoli
tako
srečen
.
Želi
po
sreči
,
a
ve
dobro
,
če
bi
jo
prijel
,
da
se
mu
izmuzne
iz
roke
,
ker
—
ker
—
je
menda
tako
usojeno
.
Nekaj
sekund
je
vladal
molk
pri
mizi
.
Prosenc
je
izpregovoril
prvi
zopet
z
njemu
lastnim
ledenim
glasom
.
„
Sedaj
je
tvoja
dolžnost
,
da
Alme
ne
mučiš
.
Prepričan
sem
,
da
te
je
ona
razumela
,
kakor
si
ti
njo
.
Tudi
diplomatje
stavijo
predloge
—
toda
treba
je
dati
vsakemu
pametno
obliko
.
Zato
glej
,
da
čimprej
spraviš
ti
svoj
predlog
,
svojo
izjavo
v
dostojno
in
pametno
pismo
in
ga
pošlji
Almi
;
ker
naravnost
do
staršev
menda
ne
greš
takoj
že
zaradi
razmer
ne
!
“
„
Res
ne
grem
in
želim
,
da
je
stvar
do
konca
moje
službe
v
tovarni
tajna
!
“
„
Bene
!
Torej
piši
ji
pametno
pismo
—
pa
ne
diplomatično
pismo
.
Pomoči
pero
v
svoje
srce
—
razumeš
—
in
napiši
ji
tako
,
da
prebere
z
dušo
in
srcem
,
ne
pa
s
suho
glavo
!
“
Tisti
večer
je
Prosenc
spremil
zdravnika
daleč
iz
mesta
.
Pogovor
je
bil
tako
iskren
,
da
sta
si
ob
slovesu
večkrat
stisnila
roki
in
se
dolgo
—
dolgo
poslavljaia
.
Drugi
dan
je
sedel
Vinko
pred
belim
listom
pismenega
papirja
.
Večkrat
je
zastavil
pero
,
da
bi
začel
pisati
pismo
;
vendar
je
vselej
pero
zopet
odložil
in
premišljal
.
Slednjič
je
potegnil
z
roko
po
čelu
in
napisal
z
odločno
potezo
.
Tako
je
in
tako
ji
pišem
.
Saj
je
rekel
Prosenc
,
naj
pišem
s
srcem
;
čemu
torej
ugibljem
?
Ona
je
poslej
last
mojega
srca
,
torej
se
napiše
:
Moja
Alma
!
Zadnjič
sem
Ti
razodel
najiskrenejo
željo
svojega
srca
.
Prepričan
sem
,
da
si
me
razumela
in
trdno
verujem
,
da
sem
prav
razumel
Tvoj
nemi
odgovor
,
da
Ti
poslej
res
smem
reči
:
moja
Alma
.
Odgovori
mi
tudi
Ti
pismeno
.
Prepričan
sem
tako
globoko
,
da
hočeš
biti
moja
,
da
si
že
last
mojega
srca
,
da
čisto
nič
ne
dvomim
o
tem
.
Zato
mi
povej
samo
,
ali
naj
prosim
takoj
pri
starših
Tvoje
roke
,
ali
želiš
tajnosti
do
časa
,
ko
zapustim
to
službo
.
Ves
in
samo
Tvoj
Vinko
.
Zdravnik
je
prebral
večkrat
pismo
.
Zdelo
se
mu
je
premrtvo
,
brez
ognja
.
Ali
ni
ga
uničil
in
napisal
drugič
.
Zganil
je
list
in
ga
zapečatil
.
„
Naj
je
brez
fraz
,
a
resnica
srca
je
v
njem
!
“
Sedaj
se
mu
je
pojavila
druga
zapreka
:
Kako
bi
izročil
pismo
Almi
?
Zdelo
se
mu
je
to
sprva
zelo
smešno
.
O
tem
premišlja
vrtoglavi
in
sanjarski
mladič
,
ki
mu
je
še
daleč
do
matere
in
z
daleka
ne
pojmi
,
kaj
je
resna
ljubezen
.
Kljub
temu
je
pa
vendar
hotel
izročiti
pismo
Almi
tajno
,
najraje
lastnoročno
.
Po
pošti
bi
zbudilo
sum
,
ljudem
pa
ni
zaupati
.
Zato
je
moral
čakati
prilike
.
In
ta
prilika
se
je
umikala
tri
dni
.
Alme
ni
bilo
na
vrt
—
slabo
vreme
je
nastalo
—
,
celo
v
bolnišnico
ni
prišla
.
Zdravnik
je
začel
trpeti
.
„
Umika
se
mi
!
Beži
pred
menoj
!
“
To
mu
je
naenkrat
šinilo
v
glavo
.
Razburil
se
je
,
stal
je
cele
ure
pri
oknu
in
gledal
na
vrt
;
hodil
je
v
park
,
oziral
se
v
okna
—
vse
zastonj
.
Alme
ni
bilo
.
Vinkotu
je
bilo
nervozno
mučno
.
Parkrat
je
že
potegnil
pismo
iz
žepa
,
da
ga
vrže
v
nabiralnik
.
Ali
vselej
si
je
premislil
.
Že
je
sklenil
,
da
poišče
Prosenca
.
Ali
ni
si
upal
v
mesto
,
da
ne
bi
zamudil
morda
prilike
,
ko
bi
ji
lahko
izročil
pismo
.
Celo
izprehode
je
opustil
in
šetal
raje
po
parku
,
dasi
je
bilo
mokro
in
vlažno
.
Tretji
dan
proti
večeru
se
je
posvetila
izmed
lenih
oblakov
proti
zapadu
velika
ravan
sinjega
neba
.
Na
vrtu
so
otresale
prve
rože
debele
deževne
kaplje
in
drhtele
z
zelenjem
in
cvetjem
ter
dvigale
od
dežja
težke
kelihe
proti
zahajajočemu
solncu
.
Zdravnik
je
stal
pri
oknu
in
gledal
v
lepo
naravo
.
Njegova
duša
je
bila
kelih
,
ki
se
je
obračal
za
solncem
,
in
v
srcu
ga
je
bilo
strah
,
če
mu
zajde
,
kakor
je
zahajalo
cvetju
po
gredicah
.
V
tistem
trenutku
se
oglase
vrtna
vrata
.
Vinko
je
vztrepetal
.
Da
,
bila
je
Alma
.
Njen
prvi
pogled
je
obtičal
na
oknu
,
kjer
je
slonel
zdravnik
.
Dvoje
oči
je
vzkliknilo
s
sladko
radostjo
:
Nisi
izgubljen
—
nisi
izgubljena
!
Vinko
je
spustil
skozi
okno
pisemce
.
Trikrat
se
je
zavrtelo
v
večernem
vetru
in
padlo
v
grmiček
vijolic
.
Zdravnik
se
je
odmaknil
od
okna
.
Alma
je
dobro
videla
list
in
previdno
prišetala
po
stezici
,
nagnila
se
do
vijolic
ter
utrgala
nekaj
cvetov
.
Ko
je
odšla
,
ni
bilo
več
lista
med
cvetjem
.
Zdravnik
je
stal
za
gardino
.
Srce
mu
je
močno
bilo
.
Prihajali
so
dvomi
,
dasi
jih
je
z
globokim
prepričanjem
odganjal
in
zmagoval
.
Vendar
je
bil
nemiren
,
vse
je
trepetalo
v
njem
,
ker
je
vedel
,
da
se
odločuje
v
tem
trenutku
njegova
usoda
.
Alma
je
izginila
v
vrtno
lopico
.
Vinko
ni
več
strpel
pri
oknu
,
zamišljen
in
vzrujan
je
sedel
k
pisalni
mizi
.
Prsti
so
nervozno
prekladali
razne
papirje
in
malenkosti
po
mizi
,
trenutki
so
se
vlekli
v
večnost
...
Preteklo
je
četrt
ure
,
ko
zašumi
nekaj
mehkega
na
tla
v
sobo
.
Vinko
je
skočil
s
stola
in
pobral
šopek
vijolic
ter
hitel
k
oknu
,
pod
katerem
so
zašumele
stopinje
po
pesku
.
Ali
vrtna
vrata
so
bila
že
zaprta
—
ni
je
več
videl
.
Rahlo
je
nesel
šopek
k
mizi
.
V
sredi
je
bil
skrit
list
papirja
.
Zdravnik
ga
vzame
v
roke
.
Na
njegovem
obrazu
bi
čital
one
neizrazne
poteze
,
ki
čakajo
samo
ene
besede
,
samo
trenutka
,
da
se
prelijejo
v
veselo
glorijo
ali
pa
se
otemné
v
brezdanjo
bridkost
.
Na
listu
je
bilo
pisano
s
krepkimi
potezami
:
Moj
Vinko
!
Ob
sveti
slovesnosti
tega
trenutka
Ti
izjavljam
,
da
sem
Te
že
davno
ljubila
in
že
mnogo
trpela
.
Ali
s
Tvojim
listom
se
je
dvignila
do
mojih
ustnic
polna
časa
najlepše
radosti
.
Ali
prosim
Te
,
naj
ostane
ta
lepa
tajnost
samo
last
najinih
src
do
časa
,
ko
vesela
izpolnim
Tvojo
željo
in
grem
s
Teboj
.
Zdi
se
mi
tako
čista
in
lepa
ta
tajnost
,
da
se
bojim
zanjo
in
mislim
,
ko
bi
prišla
javno
v
svet
,
da
potemni
,
da
se
oblati
.
Vsa
in
samo
Tvoja
Alma
.
Skozi
okno
je
sijal
zadnji
večerni
žarek
in
poljubil
duhteče
vijolice
na
mizi
.
Vinko
se
je
ozrl
nanje
in
pritisnil
drobni
list
na
ustnice
...
V
soboto
drugega
tedna
je
krožil
po
tovarni
razglas
,
da
se
prične
s
ponedeljkom
delavni
čas
,
ki
je
zdaljšan
za
dve
uri
na
dan
.
Zato
se
pa
tudi
izboljša
plača
delavcem
.
Boljši
dobijo
preplačilo
po
deset
krajcarjev
,
drugi
po
pet
.
Ko
je
sicer
prišel
podobni
oklic
,
so
delavci
navadno
stiskali
zobe
;
na
licih
se
je
brala
nejevolja
,
kladiva
so
silno
butala
na
rdeče
železo
in
bobneče
mrmranje
se
je
vmešavalo
v
ropot
in
sičanje
koles
.
Danes
tega
ni
bilo
.
Vsa
lica
so
zažarela
,
pri
posameznih
skupinah
so
se
oglasile
pesmi
,
posamezniki
so
si
žvižgali
okrogle
napeve
.
Seme
,
ki
je
bil
zadnje
dni
kakor
napol
blazen
,
napol
divji
,
je
naznanil
ravnatelju
,
kako
veselje
vlada
v
tvornici
zaradi
borih
krajcarjev
.
In
vendar
to
še
kapljica
ni
od
morja
dobička
,
ki
ga
dobi
tovarna
,
ko
dovrši
nujna
in
velika
dela
,
katera
je
sklenila
s
tako
ugodnimi
pogoji
.
Direktor
je
bil
vesel
.
Šel
je
sam
po
tovarni
,
da
se
je
prepričal
o
Semenovih
besedah
.
Hodil
je
vesel
med
delavci
,
marsikoga
celo
nagovoril
in
poudarjal
,
naj
delajo
le
pridno
,
češ
,
saj
ni
izključeno
,
da
dobijo
še
bolj
povišane
plače
.
Delavci
so
ga
gledali
ponižno
in
veselo
,
v
njih
rokah
se
je
krivilo
in
zvijalo
goreče
železo
,
katerega
so
z
mogočnimi
kleščami
prenašali
od
peči
do
kladiva
,
odtod
zopet
v
peč
in
potem
valjavcem
na
vretena
.
Ravnatelj
se
je
vrnil
zadovoljen
v
pisarno
in
takoj
sporočil
baronu
Pinkelesu
,
da
je
podaljšal
vsled
pogodbe
delo
za
dve
uri
in
povišal
za
malenkost
plačo
,
kar
je
zbudilo
med
delavci
občno
veselje
.
Prišla
je
nedelja
,
lepa
,
solnčnopraznična
.
Iz
cerkva
so
doneli
zvonovi
popoldanskih
božjih
služb
.
Vse
je
bilo
svečano
,
pomlad
je
duhtela
v
najlepšem
cvetju
.
Tedaj
začnó
vreti
dolge
vrste
delavskih
množic
,
glasno
in
veselo
govoreč
,
na
prostrani
prostor
pred
gostilno
v
vasi
pod
Kalvarijo
.
Šetalci
so
postajali
in
gledali
te
sklenjene
vrste
močnih
mož
,
gosto
združene
množice
delavk
,
ki
so
prihajale
od
vseh
strani
in
se
stekale
kakor
reke
vse
na
prostrani
prostor
sredi
vasi
.
Gospoda
je
postajala
,
ljudje
so
vreli
iz
hiš
,
vse
je
strmelo
,
in
en
glas
je
šel
od
ust
do
ust
:
Shod
,
shod
—
delavski
shod
!
To
je
bila
novica
za
ono
provincialno
mesto
!
Dotlej
je
bilo
kaj
takega
še
čisto
neznano
.
Ker
so
delavci
tudi
nalašč
v
soboto
večer
raznesli
novico
o
shodu
,
zgrinjalo
se
je
k
njim
čedalje
več
radovednega
občinstva
.
V
ozadju
s
peskom
posutega
prostora
je
bilo
položenih
čez
par
zabojev
nekaj
desk
.
Na
njih
je
bila
majhna
mizica
,
pregrnjena
z
rdečim
pisanim
prtom
.
Ob
njej
je
bil
stol
—
prostor
za
vladnega
zastopnika
.
Ob
treh
popoldne
je
bil
trg
sredi
vasi
natlačeno
poln
.
Kakor
valovi
se
je
pregibala
pisana
množica
,
nobenega
ni
manjkalo
—
:
od
prvega
mojstra
do
zadnje
deklice-delavke
,
vse
je
bilo
združeno
.
Vse
je
dihalo
iste
težnje
,
vse
je
bilo
edino
,
vse
veselo
in
navdušeno
.
Iz
množice
se
je
dvigal
vrtinec
šuma
,
nerazumljivega
govorjenja
.
Večji
so
se
ponosno
ozirali
nazaj
,
kjer
je
za
hrbtom
delavcev
obkrožal
zbor
pisan
trak
lepih
solnčnikov
,
črne
obleke
in
barvanih
klobukov
.
Danes
je
bil
veliki
dan
za
delavce
.
Nikomur
se
niso
ognili
—
:
kdor
je
hotel
v
gostilno
,
je
moral
po
ovinku
.
Toda
nikomur
se
ni
ljubilo
v
notranje
prostore
.
Vse
je
čakalo
,
vse
gledalo
in
strmelo
.
Marsikomu
so
se
porajale
resne
misli
:
Kaj
,
če
bi
ta
nakupičena
moč
zdivjala
,
če
bi
zakriknila
in
udarila
vsa
naenkrat
!
In
nekako
spoštovanje
in
strah
se
je
loteval
onih
,
ki
so
to
mislili
.
Na
odru
se
prikaže
vladni
zastopnik
v
uniformi
.
Množica
obmolkne
.
Po
vzkliku
je
hitro
izvoljeno
predsedstvo
.
Vse
čaka
,
vse
je
napeto
,
kakor
bi
pri
jezu
držal
zatvornico
in
čakal
znamenja
,
da
se
dvigne
in
voda
s
hrupom
zabobni
na
turbine
.
K
besedi
se
oglasi
Peter
Rožman
.
Nekoliko
bled
in
nemiren
stopi
na
deske
.
Med
množico
se
čuje
par
vzklikov
,
ki
hitro
potihnejo
.
Valovje
človeških
glav
se
zaguga
naprej
proti
odru
,
kakor
bi
se
vsak
želel
približati
,
da
mu
ne
uide
nobena
beseda
.
Peter
prične
.
Visoko
dvigne
roko
,
stisnjeno
v
pest
,
in
nato
vzklikne
z
glasom
,
ki
je
bil
močan
in
zvonek
—
pa
se
je
vendar
nekoliko
tresel
.
Vsaka
mišica
na
licu
,
njegove
iskreče
,
široko
odprte
oči
,
bledo
lice
,
vse
je
pričalo
,
da
izpregovori
duša
in
srce
,
da
ne
bodo
prazne
besede
,
da
ne
bo
igra
,
naučena
in
umetna
—
ampak
da
bo
,
kar
bo
govoril
,
vse
njegova
pristna
kri
.
„
Naša
moč
!
“
To
je
bil
njegov
prvi
vzklik
.
Kakor
bi
vrgel
med
množico
bombo
,
tako
je
vplival
ta
izvirni
začetek
njegovega
govora
.
Zabučalo
je
in
zahrumelo
je
med
ljudstvom
,
da
so
zvoki
segali
do
neba
.
Tisoč
pesti
se
je
dvignilo
,
tisoč
glasov
je
ponavljalo
:
„
Naša
moč
!
Naša
moč
!
“
Ljudstvo
se
je
zazibalo
v
nervoznem
nemiru
,
kakor
bi
hotelo
to
črno
morje
delavskega
ljudstva
poroditi
iz
sebe
močno
tajno
silo
in
jo
dvigniti
visoko
do
neba
ter
tam
posaditi
na
prestol
oblakov
,
da
jo
ogleda
vesoljni
svet
in
da
zatrepeta
pred
njo
ter
se
ji
klone
.
Peter
je
stal
kakor
kip
na
odru
z
dvignjeno
pestjo
.
Obraz
mu
je
prošinilo
nekoliko
krvi
,
oči
so
se
mu
zaiskrile
in
se
vsesale
v
to
mogočno
jezero
ljudstva
,
kakor
bi
hotele
ožgati
v
srcu
vsakega
isti
ogenj
,
ki
je
plamtel
v
njegovi
duši
.
Hrup
se
je
polegel
.
Zavladala
je
zopet
tišina
.
Peter
je
nadaljeval
:
„
Bratje
moji
in
moje
sestre
!
Nikdar
še
ni
bilo
moje
srce
tako
veselo
kakor
je
danes
,
in
nikdar
ni
bilo
vaše
toliko
vredno
kakor
je
danes
.
Toliko
vredno
?
Kaj
pravim
?
Ne
,
ni
res
!
Vedno
je
bilo
toliko
vredno
,
pa
tega
ni
vedelo
.
Ali
danes
je
tisti
veliki
dan
,
da
se
nam
je
šele
prvič
v
življenju
zjasnilo
,
danes
nam
je
prvič
posijalo
solnce
spoznanja
.
Kaplje
smo
bili
,
bratje
moji
,
kaplje
,
katere
je
noga
stresla
s
trave
,
ko
je
šla
po
polju
.
In
glejte
,
danes
je
v
tem
jasnem
solncu
iz
kapelj
nastalo
morje
,
morje
tako
bučno
in
pa
tako
globoko
,
da
ga
ne
prebrede
nobena
noga
več
.
Danes
si
odpiramo
oči
in
si
jih
manemo
kot
zaspani
,
ker
skoro
ni
mogoče
verjeti
,
da
je
tako
silna
‚
naša
moč
‘
.
“
V
ljudstvu
je
vnovič
zavrelo
in
donebesni
kriki
so
stresali
vzduh
.
„
In
šele
danes
je
upala
ta
silna
moč
iz
noči
in
iz
skrivnih
kotov
pod
to
slobodno
lepo
božje
solnce
,
ki
je
prav
tako
naše
kakor
milijonarjev
.
Poslej
smo
trpeli
in
smo
se
bali
.
Naš
strah
je
bil
že
tolik
,
da
smo
mislili
prositi
,
ponižno
prositi
,
če
si
smemo
na
solncu
ogreti
trudne
in
mrzle
ude
.
Zakaj
kmalu
bi
bili
mislili
,
da
to
lepo
solnce
ne
sveti
za
nas
žuljave
umazance
.
—
“
Žulji
so
udarili
ob
žulje
,
velikanski
plosk
in
topot
je
zavihral
v
množici
,
da
so
radovedni
poslušavci
čutili
,
kako
se
jim
vliva
nekaj
mrzlega
,
tresničavega
čez
hrbet
in
mozeg
.
„
Dragi
moji
,
prašam
vas
,
ali
je
potreba
tega
krika
?
Ne
,
ne
bilo
bi
ga
treba
,
ko
bi
hoteli
tisti
,
ki
so
zato
poklicani
.
Ali
sedaj
ga
je
treba
in
naj
se
razlega
kakor
grom
in
kakor
tresk
—
treba
ga
je
,
da
ga
slišijo
oni
,
ki
so
bili
gluhi
za
tiho
ječanje
tlačene
bede
In
sedaj
nam
porekó
na
ta
krik
:
‚
Krivice
hočejo
,
predpravice
iščejo
!
‘
Ne
,
mi
sovražimo
krivico
,
mi
nečemo
predpravic
,
mi
hočemo
samo
dvoje
:
človeških
pravic
prvič
,
in
drugič
hočemo
poštenega
kruha
.
Krik
našega
shoda
naj
samo
zavpije
na
uho
vsem
onim
,
ki
so
poklicani
:
Mi
smo
ljudje
—
in
sicer
pošteni
ljudje
,
ki
zahtevajo
v
najbolj
umazani
obleki
vendarle
človeškega
spoštovanja
.
Mi
nismo
kužki
,
da
bi
nas
suvali
z
nogo
,
da
bi
nam
metali
drobtinice
z
bogatih
miz
.
Mi
jih
odklanjamo
—
mi
hočemo
tak
kos
kruha
,
kakor
ga
zaslužimo
in
kakor
ga
potrebujemo
,
da
moremo
vztrajati
pri
težkem
delu
.
In
če
ga
nam
nečete
dati
,
odreka
ga
tudi
vam
danes
slovesno
—
naša
moč
!
“
Za
trenutek
je
vladal
v
mogočnem
zboru
panični
molk
.
Naenkrat
pa
se
je
vzvalovil
vihar
,
ki
je
bil
tako
velikanski
,
da
je
pretil
udariti
čez
bregove
in
zmleti
vsako
zapreko
ter
iti
sam
do
žitnice
in
si
vzeti
zvrhano
mero
.
Navdušenja
ni
mogel
udušiti
celo
Peter
,
ki
je
dajal
znamenja
,
naj
molče
,
naj
mirujejo
,
da
se
oglasi
drugi
govornik
.
Šele
čez
nekaj
minut
se
je
poleglo
navdušenje
,
da
so
mogli
govoriti
še
drugi
.
Vsi
so
bili
prvič
na
govorniškem
odru
.
Ali
v
njih
duše
in
srca
je
bila
vržena
iskra
,
ki
jim
je
narekala
stavek
za
stavkom
,
ki
je
trgala
kakor
kosce
srca
iz
njih
samih
in
jih
metala
med
množico
,
ki
jih
je
sprejemala
vse
z
oduševljenjem
in
svečanim
zanosom
,
kot
bi
lovila
talismane
življenja
.
Za
shod
je
seveda
izvedelo
tudi
vodstvo
tvornice
.
Seme
ga
je
opazoval
od
daleč
.
Ko
je
bil
vihar
navdušenja
najgorji
,
se
je
Semenu
vsililo
vprašanje
:
Kaj
ko
bi
kdo
ukazal
tej
orjaški
sili
:
naprej
!
Kako
grozno
bi
ga
pomandrala
!
Vrnil
se
je
domov
in
pripovedoval
zbranim
uradnikom
,
kaj
je
videl
.
Pikro
je
pripomnil
,
da
je
videl
ob
odru
zdravnika
,
ki
se
je
živahno
pogovarjal
s
Petrom
Rožmanom
,
in
omenjal
,
da
je
gotovo
nahujskal
on
vse
delavce
iz
osvete
,
ker
mora
iz
službe
.
Ali
ta
njegova
opazka
ni
zadela
v
živo
.
Nad
zborom
tvorniških
uradnikov
je
ležalo
nekaj
težkega
,
kakor
usodepolna
slutnja
,
da
se
bližajo
veliki
dogodki
.
V
ponedeljek
dopoldne
so
bili
zbrani
vsi
uradniki
v
pisarni
ob
zajterku
.
Kontrolor
je
praznoval
rojstni
dan
.
Zato
je
poprosil
ravnatelja
,
da
mu
dovoli
postreči
vsemu
osobju
s
pivom
in
prigrizkom
.
Ravnatelj
je
bil
navsezgodaj
v
tovarni
.
Z
veliko
skrbjo
je
hodil
od
oddelka
do
oddelka
.
Nedeljski
shod
mu
je
razburil
živce
,
da
je
zelo
slabo
spal
,
in
še
ta
spanec
,
kar
ga
je
bilo
,
je
bil
utrudljiv
,
ker
so
ga
mučile
hude
sanje
.
Ko
je
pa
v
tvornici
videl
zopet
vesele
obraze
,
urne
roke
,
ko
je
izpoznal
,
da
je
vsak
pri
svojem
delu
,
razblinile
so
se
mu
vse
slutnje
.
Z
mojstri
je
pri
vsakem
oddelku
kaj
malega
govoril
in
jih
bodril
na
delo
.
Obljubil
jim
je
,
če
se
točno
vse
izvrši
,
da
poprosi
barona
še
za
nameček
pri
plačilu
.
Mojstri
so
mu
s
smehljajočimi
obrazi
prikimavali
,
in
kadar
je
odhajal
do
drugega
oddelka
,
je
čul
za
seboj
hujše
udarce
in
urnejše
gibanje
.
Dekleta
v
stekleni
dvorani
so
pele
,
kakor
velika
kletka
kanarcev
spomladi
.
Ravnatelj
jih
ni
zavrnil
.
„
Le
vesele
bodite
!
Zapojte
si
in
hitro
delo
izpod
rok
!
Par
ur
dela
še
čutile
ne
boste
,
a
ob
mesecu
se
le
nabere
doklad
za
novo
ruto
,
za
krilo
ali
za
obutev
.
“
In
dekleta
so
vnovič
zapela
,
papir
je
šumel
,
ki
so
ga
ovijale
krog
svitkov
žic
,
in
žeblji
so
cingljali
po
mizah
,
kakor
bi
kdo
igral
med
petjem
na
cimbale
.
Ravnatelj
se
je
vrnil
vesel
v
pisarno
.
„
A-hà
,
dobro
,
dobro
!
Kakor
po
maslu
,
tako
se
dela
!
Shod
,
he
,
to
je
bila
nedolžna
komedija
.
Naj
imajo
veselje
!
“
Prijel
je
zoper
svojo
navado
za
čašo
piva
in
se
pridružil
uradnikom
.
„
Kdo
bi
si
mislil
,
da
je
to
ljudstvo
zadovoljeno
s
tako
drobtinico
!
Da
,
to
napravimo
še
večkrat
!
Tovarni
se
to
skoro
nič
ne
pozna
,
dobiček
je
pa
vendarle
velikanski
!
“
„
Ne
,
gospod
ravnatelj
,
ne
,
prosim
,
meni
se
zdi
,
da
se
jim
je
dalo
polovico
preveč
!
“
„
Protestiram
,
“
ugovarja
kontrolor
nadzorniku
.
„
Tudi
delavec
je
vreden
plačila
!
“
Nadzornik
je
pomilovalno
pogledal
kontrolorja
,
ki
ga
je
grozno
motril
z
jeznimi
očmi
.
Da
ni
obljubil
doma
ženi
,
da
o
neljubi
stvari
popolnoma
molči
,
planil
bi
bil
nadenj
in
ga
oklofutal
.
„
Delavec
je
vreden
plačila
,
seveda
,
kakršnega
je
vreden
.
To
je
pa
tolpa
!
Ta
potrebuje
samo
toliko
nade
,
da
pride
blizu
in
da
se
potem
pretepe
.
To
je
moj
princip
,
in
tega
se
hočem
držati
!
“
„
Gospod
nadzornik
,
pri
popolnoma
dobri
volji
vas
resno
svarim
,
da
ne
prekoračite
mej
svojega
delokroga
!
Zadnjič
je
bilo
Vam
in
nam
dosti
neugodno
,
ko
je
bil
tu
gospod
baron
.
Hvalim
Vašo
železno
roko
,
toda
ne
predaleč
!
“
„
Tako
je
,
izborno
!
Ne
predaleč
!
“
Kontrolorje
ponavljal
ravnateljeve
stavke
in
mu
natočil
zopet
piva
.
Nadzornik
je
obmolknil
in
hodil
po
sobi
.
Tedaj
vstopi
Klešman
z
velikim
krožnikom
,
obloženim
z
dehtečimi
klobasicami
.
Ravnatelj
pogleda
vratarja
,
ko
je
postavil
jed
predenj
na
mizo
.
Zakaj
iz
Klešmanovih
ust
je
prihajala
smrdljiva
sapa
.
Oči
je
imel
rdeče
,
vse
zalite
,
roke
so
se
mu
tresle
.
„
Kaj
vam
je
?
Pijanec
!
Žgajnar
!
Že
itak
ste
tuintam
napol
bebasti
,
napol
hudobni
,
pa
še
žganje
!
Če
se
ne
poboljšate
,
vas
zapodim
!
“
Klešman
je
jecal
posamezne
besede
in
čez
ramo
lovil
z
očmi
nadzornika
,
kakor
bi
ga
prosil
pomoči
.
„
Spravite
se
!
“
Ravnatelj
je
pokazal
s
prstom
proti
vratom
.
Klešman
je
omahovaje
odhajal
in
bežal
s
prihuljeno
glavo
,
katero
mu
je
vpogibala
slaba
vest
,
proti
vratarski
sobi
.
Tam
se
je
previdno
ozrl
krog
sebe
,
nato
segel
pod
slamnico
v
posteljo
in
privlekel
izpod
nje
zelenko
žganice
.
Nastavil
jo
je
na
usta
in
klokaje
pil
.
„
Zlodej
,
kaj
sem
sam
kriv
,
če
pijem
?
Za
te
judeževe
groše
,
ki
sem
jih
prislužil
od
Semena
,
vendar
ne
smem
drugega
kupiti
,
kot
hudičevo
pijačo
.
Misliš
,
da
jih
ponesem
v
cerkev
v
puščico
!
A
,
le
pijmo
!
“
Z
obema
tresočima
rokama
je
zopet
prijel
steklenko
in
jo
pritisnil
k
ustom
.
Nato
jo
je
varno
skril
,
sedel
na
stol
in
se
nerodno
naslonil
na
mizo
Mrmral
je
sam
s
seboj
o
nedolžnih
ljudeh
,
o
službi
,
o
neumnosti
nekega
človeka
,
dokler
mu
ni
glava
zlezla
na
mizo
...
„
Tega
človeka
sem
tudi
sit
!
Vse
blamaže
z
zdravnikom
je
on
kriv
.
Dolgo
ga
ne
trpim
več
!
“
„
Prizanesite
,
gospod
ravnatelj
!
Saj
ga
jaz
tudi
krotim
,
smili
se
mi
le
zaradi
otrok
!
“
„
Da
,
ti
ga
krotiš
,
ko
si
že
često
z
njim
popival
v
pozni
noči
!
“
„
Kako
,
kdaj
,
povej
,
to
je
nezaslišano
!
Dokaži
!
“
Nadzornik
se
je
razvnel
nad
kontrolorjem
,
ki
ga
je
gledal
s
sršečimi
očmi
in
sedel
mirno
na
stolu
.
Ali
v
licih
so
mu
igrale
mišice
in
ustnice
je
imel
stisnjene
:
boril
je
hud
boj
,
da
ni
planil
kvišku
in
mu
vpričo
ravnatelja
razodel
skrivnosti
,
po
katerih
je
tako
ogorčen
popraševal
.
„
Gospoda
,
mir
!
“
je
slovesno
velel
ravnatelj
.
Vsi
hkrati
so
segli
po
čašah
in
trčili
na
mir
in
slogo
.
Komaj
pa
so
se
dotaknili
belih
pen
z
ustnicami
,
ko
zadoni
v
tvornici
piščalka
s
tako
silo
,
s
tolikim
parom
,
da
se
je
glasila
oktavo
više
.
Vsi
so
odmaknili
čase
od
ust
in
segli
po
urah
.
„
Enajst
,
enajst
!
Kaj
je
to
?
“
Na
obrazih
se
je
pojavil
strah
,
vsem
so
se
tresle
roke
in
plašno
so
strmeli
drug
v
drugega
.
Prvi
je
planil
k
vratom
nadzornik
,
za
njim
so
odšli
vsi
drugi
uradniki
proti
tovarni
.
Na
velikem
prostoru
,
kjer
so
bili
kupi
rjastega
železa
,
potrta
kolesa
,
kosi
zamašnjakov
,
je
stal
mogočen
velikan
—
najmočnejši
kovač
v
tvornici
—
in
držal
visoko
dvignjeno
zastavo
,
na
kateri
so
bile
všite
velike
črke
:
‚
Naša
moč
‘
.
Uradniki
so
obstali
,
kakor
bi
jih
zgrabila
silna
moč
za
vrat
.
Iz
vseh
vrat
,
od
vseh
oddelkov
so
vreli
vun
delavci
.
—
Prepevali
so
bučne
pesmi
.
Kvišku
so
dvigali
črne
pesti
,
klobuki
so
leteli
po
zraku
in
vsa
ta
silna
množica
je
drla
in
se
zgrinjala
krog
vihrajoče
zastave
,
katero
so
pozdravljali
z
navdušenimi
vzkliki
.
‚
Naša
moč
‘
je
zagromelo
vselej
,
kadar
je
nov
zbor
delavcev
prišel
iz
tovarne
na
prostorno
skladišče
.
Umazane
kape
in
oguljeni
klobuki
so
se
priklanjali
plapolajoči
zastavi
.
Nekateri
delavci
so
bili
kakor
omotični
veselja
;
segali
so
drug
drugemu
v
roke
,
objemali
so
se
in
vriskali
od
radosti
.
Na
vseh
obrazih
je
bila
neka
luč
,
vsi
so
bili
ožarjeni
z
doslej
nepoznano
jasnostjo
.
Oči
so
zrle
zamozavestno
,
nekatere
celo
predrzno
in
željno
po
osveti
.
Ogromni
prostor
sredi
tovarne
se
je
napolnil
ljudstva
.
Vse
se
je
gibalo
,
valovilo
in
gugalo
semintja
.
Le
zastava
je
stala
nepremično
sredi
tega
črnega
jezera
,
kakor
bi
bila
velika
vojna
barka
ob
njej
zasidrana
;
gugala
se
je
,
popluskovalo
je
valovje
ob
njenem
drogu
,
a
ni
se
moglo
ganiti
z
mesta
,
dokler
se
ni
dvignilo
sidro
.
Moški
so
bili
že
vsi
zbrani
.
„
Naprej
!
Odtod
!
Pojdimo
!
Dvigni
zastavo
!
“
Tako
so
vsklikali
posamezniki
izmed
množice
in
silili
kovača
,
naj
se
gane
z
mesta
.
Ali
on
je
stal
kakor
iz
brona
in
izpod
košatih
obrvi
,
ki
so
bile
na
čelu
strnjene
,
je
gledal
proti
steklenemu
poslopju
.
„
Zdaj
!
“
Kovač
je
vzkliknil
z
globokim
glasom
.
Zastava
se
je
dvignila
in
šla
skozi
množice
naproti
—
delavkam
.
Pevajoč
narodno
koračnico
so
šle
delavke
proti
zastavi
.
Maretka
je
stopala
na
čelu
dolgi
vrsti
.
Bila
je
čisto
izpremenjena
.
Kako
je
hodila
prej
rahlo
z
drobnimi
stopinjami
,
boječe
je
imela
glavo
malce
uklonjeno
kakor
iz
strahu
ali
dekliške
sramežljivosti
.
Danes
je
pa
stopala
ponosno
;
njeni
koraki
so
bili
odločni
,
glavo
je
imela
visoko
dvignjeno
,
prsi
so
se
ji
burile
,
ustnice
je
imela
tesno
stisnjene
in
na
čelu
sta
bili
vidni
dve
gubici
.
Kovač
se
vstopi
pred
Maretko
in
sprevod
se
obrne
proti
vratom
mimo
uradnikov
.
Seme
se
je
tresel
gneva
kakor
šiba
.
Bil
je
bled
in
spodnja
čeljust
mu
je
drhtela
.
„
Psi
,
po
revolver
grem
!
“
Seme
se
je
obrnil
proti
ravnatelju
,
ki
je
bil
razburjen
,
pa
je
vendar
kazal
stoično
mirnost
.
„
Tiho
!
Mirujte
!
To
so
posledice
Vaše
brutalnosti
!
“
Semena
je
speklo
do
mozga
to
očitanje
.
Dva
koraka
je
stopil
proti
delavcem
;
prsti
so
se
mu
krivili
.
Čutil
je
,
da
je
na
verigi
.
Rad
bi
jo
bil
pretrgal
in
planil
v
to
grozno
moč
,
da
potolče
nekaj
ljudi
s
pestjo
,
naj
ga
tudi
potem
poderó
in
razkačeni
pomandrajo
v
blato
.
Vrsta
delavk
se
je
vila
komaj
nekaj
korakov
od
prostora
,
kjer
so
bili
vsi
uradniki
in
pisarniški
uslužbenci
.
Zadnji
je
stal
Klešman
.
Rdeče
oči
je
imel
izbuljene
,
iz
napol
odprtih
ust
se
je
slišalo
močno
kolcanje
.
Zadnja
med
delavkami
je
stopala
Korta
.
Njene
stopinje
so
bile
negotove
.
Bila
je
razoglava
in
štrene
las
so
ji
visele
po
sencih
,
po
čelu
.
Na
komolcih
je
imela
umazano
jopico
.
Kričala
je
s
hripavim
glasom
in
vedno
dvigala
koščene
pesti
.
Ko
je
prišla
v
obližje
Semena
,
je
planila
iz
vrste
,
pokazala
nadzorniku
jezik
in
pljunila
predenj
.
Seme
je
zaškrtal
in
zaklel
ter
dvignil
nogo
,
da
bi
sunil
Korto
.
Ali
ona
je
odskočila
kakor
mačka
in
se
pridružila
delavkam
.
Ob
tem
prizoru
je
nastal
divji
krohot
med
delavstvom
,
ki
je
plul
nad
tovarno
,
kakor
bi
črna
množica
lačnih
gavranov
zakrokala
sredi
stepe
,
ker
je
ugledala
po
dolgem
zaželeni
plen
.
Semenu
se
je
ob
tem
grohotu
stemnilo
pred
očmi
.
V
njem
se
je
nekaj
kuhalo
in
je
besnelo
,
da
mu
je
hotelo
razdrobiti
prša
.
Sedlo
mu
je
v
goltanec
,
da
je
lovil
sapo
.
Planil
bi
bil
med
nje
—
ali
ta
silna
moč
!
Vsi
pogledi
,
ki
so
šli
mimo
njega
,
so
pljuvali
predenj
,
vsi
so
se
mu
rogali
,
in
tisti
,
katere
je
najbolj
zaničeval
