delalačast
“
,
je
hitel
zatrjevat
vojvodič
.
„
Saj
sem
vendar
že
videl
dokaj
lepih
mladenk
,
a
take
posebne
,
izrazite
lepote
in
takega
dostojanstva
še
ne
.
Jaz
se
le
čudim
,
da
je
naši
potujoči
pevci
še
niso
zasledili
in
opevali
.
“
„
Vzrok
,
da
je
še
niso
opevali
,
bode
vsekako
ta
,
ker
niso
imeli
prilike
,
da
bi
jo
zasledili
.
Kakor
mi
je
pravil
Stojignev
,
je
živela
Viljenica
od
svojih
otroških
let
pri
svoji
teti
,
Gotšalkovi
sestri
,
ki
je
omožena
s
Pluzonom
,
starejšino
v
Velegostu
.
Zgodaj
namreč
je
izgubila
svojo
mater
.
Zato
jo
je
dal
Gotšalk
v
vzgojo
svoji
sestri
.
Ko
se
je
nadknez
kasneje
drugič
oženil
z
dansko
princezinjo
Sirito
,
hčerjo
Svena
Astridsona
,
bi
se
bila
mlada
knežnja
sicer
lahko
vzgajala
doma
pri
nji
.
Toda
Viljenica
je
rajši
ostala
pri
teti
in
rastla
pri
nji
vkup
z
njeno
hčerjo
,
svojo
sestrično
Slavico
,
ki
si
jo
tudi
videl
danes
pri
mizi
.
Ko
sta
odrastli
,
sta
obe
dalje
časa
bivali
v
samostanski
šoli
pri
redovnicah
v
Mecklenburgu
,
potem
se
pa
zopet
vrnili
v
Velegost
.
In
tam
se
je
Viljenica
v
samoti
razvijala
in
razvila
v
krasno
mladenko
.
Na
očetov
dvor
je
prišla
le
semtertja
,
kvečjemu
enkrat
na
leto
,
in
še
takrat
samo
za
malo
časa
.
Tudi
letos
je
prišla
v
Ljubek
s
sestrično
Slavico
šele
pred
nekoliko
dnevi
.
Vidiš
,
zato
je
še
niso
zasledili
naši
pevci
.
No
,
jim
bodemo
sedaj
pa
mi
povedali
,
naj
gredó
enkrat
gledat
to
krasotico
,
kaj
ne
?
“
„
Da
,
bodemo
!
“
je
pristavil
Magnus
navdušeno
.
„
Pa
,
ali
si
še
kaj
nadalje
vprašal
Stojigneva
o
nji
?
Je-li
naobražena
?
“
„
Ona
je
najbolj
izobražena
slovenska
mladenka
.
Saj
si
slišal
:
bila
je
s
svojo
sestrično
dolgo
časa
v
redovniški
šoli
—
sestrično
je
seveda
daleko
presegala
po
razumu
in
po
lepoti
.
Pa
tudi
pri
teti
se
je
dosti
naučila
,
ker
je
baje
tudi
ona
zelo
duhovita
žena
.
Zraven
pismene
naobrazbe
je
pa
knežnja
Viljenica
baje
imenitna
lovka
in
jahalka
.
“
„
Pri
obedu
je
bila
tako
molčeča
in
redkobesedna
“
,
je
povzel
Magnus
,
„
da
bi
na
prvi
pogled
človek
mislil
,
da
zato
molči
,
ker
ne
ve
ničesar
povedati
,
ali
ker
se
boji
,
da
ne
bi
izpregovorila
kaj
nedostojnega
ali
neprimernega
.
Potemtakem
je
pa
le
tako
ohola
,
da
neče
mnogo
in
ne
z
vsakim
govoriti
.
Pa
z
nami
bi
bila
vendar
lahko
kaj
več
govorila
,
saj
smo
vendar
sami
vljudni
vitezi
in
smo
jo
lepo
viteško
pozdravili
in
se
ves
čas
viteško
vedli
napram
nji
.
“
„
Zlasti
s
teboj
bi
bila
lahko
bolj
prijazna
,
kaj
ne
,
ki
si
jo
tako
ljubeznivo
pogledaval
in
jo
nagovarjal
s
tako
medenosladkimi
besedami
?
Hahaha
.
“
„
Kaj
se
boš
norčeval
!
Malo
bolj
vljudna
bi
bila
res
lahko
z
menoj
!
Saj
sem
vendar
prišel
v
Ljubek
iz
plemenitega
,
prijateljskega
namena
,
da
častno
spremim
njenega
brata
v
Lunenburg
!
“
„
In
saj
si
vendar
saksonski
vojvodič
,
bodoči
mogočni
vojvoda
,
kaj
ne
?
“
„
Tudi
na
to
bi
se
lahko
ozirala
.
“
„
In
si
zal
mladenič
,
star
komaj
enaindvajset
let
,
in
še
neoddan
,
ki
bi
jo
torej
enkrat
še
lahko
zasnubil
.
“
„
Ne
bodi
tako
poreden
!
Nisem
še
vedel
,
da
imaš
tako
bujno
domišljijo
.
“
„
Zakaj
bi
bil
poreden
?
To
se
prav
lahko
zgodi
,
če
le
hočeš
.
“
„
Kako
moreš
priti
na
tako
misel
,
saj
sem
vendar
še
premlad
?
“
„
Premlad
?
Kaj
še
!
No
pa
če
misliš
,
da
si
premlad
za
ženitev
,
pa
vendar
nisi
premlad
za
zaročitev
.
Sicer
sem
pa
hotel
jaz
samo
to
reči
,
da
bi
bilo
škoda
krasne
mladenke
,
če
bi
jo
dobil
kak
prostaški
barbar-Sloven
!
Presaditi
je
treba
to
deloma
vendar
še
divjo
cvetko
na
boljša
tla
in
jo
požlahtniti
;
potem
bode
cvetela
in
dehtela
,
da
bode
vse
očarala
.
Hej
,
ko
bi
za
to
rožico
znal
na
primer
nemški
kralj
Henrik
!
Vem
,
da
bi
jo
takoj
hotel
prenesti
na
svoj
vrt
.
“
„
Ta
razuzdanec
naj
bi
jo
dobil
!
“
je
v
svetem
srdu
vzkliknil
Magnus
.
„
On
,
ki
je
s
svojo
razuzdanostjo
že
porušil
srečo
toliko
družin
,
čegar
grdobijam
se
ustavlja
človeška
narava
...
Prijatelj
,
kako
ti
more
taka
misel
v
glavo
!
Nikdar
!
Do
nje
bi
moral
priti
le
preko
mojega
mrtvega
trupla
.
“
„
Hahaha
!
“
se
je
zakrohotal
Anlaf
.
„
Zdaj
pa
res
vidim
,
da
si
se
strašno
zaljubil
v
knežnjo
.
Torej
je
ne
privoščiš
Henriku
?
No
,
saj
mu
je
jaz
tudi
ne
.
Jaz
le
pravim
še
enkrat
,
da
bi
je
bilo
škoda
,
če
bi
jo
dobil
kak
prostak
ali
kak
ničvrednež
.
Hm
,
pa
jo
ti
presadi
na
svoj
vrt
!
Kaj
molčiš
?
Enkrat
se
bodeš
moral
ogledati
po
nevesti
.
“
„
To
je
res
,
“
je
pristavil
Magnus
po
kratkem
razmišljanju
.
„
Pa
misliš
ti
,
da
bi
bil
moj
oče
zadovoljen
s
tako
zvezo
?
“
„
Ne
samo
zadovoljen
—
neskončno
vesel
!
Kje
pa
more
—
bodimo
odkriti
—
dobiti
svojemu
sinu
nevesto
,
tako
bogato
in
tako
lepo
?
Viljenica
je
vendar
hči
nadkneza
Gotšalka
,
ki
je
vladar
mogočni
slovenski
državi
ob
Baltiškem
morju
,
najmogočnejši
državi
v
teh
krajih
od
pamtiveka
.
Oče
tvoj
bo
neizrečeno
vesel
,
če
mu
prineseš
domov
vest
,
da
bi
se
rad
zaročil
z
knežnjo
Viljenico
.
“
„
Misliš
?
Kaj
pa
,
če
me
knežnja
ne
bo
marala
?
Povem
ti
kot
dobremu
svojemu
prijatelju
,
da
se
je
danes
vedla
proti
meni
tako
hladno
,
da
,
naravnost
brezobzirno
,
da
me
je
bolelo
v
dno
duše
cel
večer
.
Že
pri
obedu
je
bila
silno
mrzla
napram
meni
,
kar
ste
lahko
vsi
zapazili
.
Po
obedu
smo
se
šli
na
vrt
šetat
.
Knežnja
in
njega
sestrična
Slavica
sta
trgali
cvetke
.
Jaz
in
moji
tovariši
smo
pričakovali
,
da
jih
poklonita
nam
.
A
smo
se
bridko
varali
.
Poklonili
sta
jih
navzočim
slovenskim
starejšinam
.
Kneginja
Širita
je
sicer
hitro
zapazila
napako
,
natrgala
najlepših
cvetic
in
nam
jih
prinesla
,
ali
užaljeni
smo
bili
pa
le
vsi
!
“
„
Mlad
si
še
,
sinko
,
mlad
in
neizkušen
“
,
ga
je
tolažil
vitez
Anlaf
.
„
Ali
meniš
,
da
Slovenke
ne
poznajo
možkih
;
da
ne
vedo
,
da
krasotice
takrat
najbolj
delujejo
na
možka
srca
,
če
so
hladne
,
mrzle
in
—
ohole
...
In
nasprotno
,
ali
smo
možki
kaj
drugačni
?
Ali
v
resnici
vzljubimo
tako
žensko
,
ki
se
nam
vsiljuje
prvi
pot
,
ko
jo
vidimo
?
Jaz
take
ne
maram
.
“
„
Jaz
tudi
ne
!
“
„
Zato
mene
poslušaj
in
nikar
ne
bodi
žalosten
:
Viljenica
bode
jutri
jokala
,
če
je
ne
pogledaš
,
veš
?
To
ti
pravim
jaz
,
mnogoizkušeni
vitez
.
Le
pogum
,
in
Viljenica
bode
tvoja
!
A
zdaj
,
lahko
noč
,
sinko
!
“
Vitez
Anlaf
je
šel
v
sosednjo
,
njemu
odločeno
sobo
.
Vojvodič
je
pa
kmalu
potem
res
mirno
zaspal
in
zasanjal
sladke
sanje
o
bodriški
cvetlici
Viljenici
—
—
—
Sladko
je
spal
tisto
noč
tudi
nadknez
Gotšalk
.
Hej
,
ves
dan
so
mu
brnele
po
ušesih
besede
svečenika
Eppa
:
„
Vaša
Visokost
ima
ljubeznivo
hčerko
Viljenico
,
saksonski
vojvoda
ima
pa
doraslega
sina
...
Ali
ne
bi
bila
zveza
med
Vašo
in
saksonsko
hišo
zares
velepomembna
?
“
...
In
ko
je
pri
obedu
opazoval
saksonskega
vojvodiča
,
o
katerem
je
že
prej
slišal
samo
pohvalo
,
in
je
videl
,
kako
zal
,
vljuden
,
ponosit
,
a
tudi
razborit
mladenič
je
;
ko
je
opazil
,
kako
ljubeznivo
gleda
njegovo
hčerko
Viljenico
:
so
mu
brnele
svečenikove
besede
še
glasneje
po
glavi
.
In
ko
se
je
saksonski
vojvodič
vzdignil
in
mu
napil
in
je
v
napitnici
izrazil
željo
,
da
bi
bili
hiši
Billungov
in
bodriškega
nadkneza
Gotšalka
še
tesneje
in
še
bolj
bratsko
spojeni
,
in
je
pri
teh
besedah
pomembno
pogledal
Viljenico
:
je
Gotšalku
od
veselja
tako
močno
utripalo
srce
,
kakor
bi
mu
hotelo
skočiti
iz
prsi
.
Najrajši
bi
bil
vojvodiču
na
napitnico
kar
odkrito
in
naravnost
odgovoril
:
Evo
,
tu
imaš
mojo
Viljenico
!
Seveda
tega
ni
smel
reči
naglas
.
Pač
pa
se
je
očividno
ganjen
zahvalil
vojvodiču
za
laskavo
napitnico
poudarjajoč
,
da
je
taisto
tudi
njegova
iskrena
želja
.
Povabil
je
Magnusa
in
njegovo
spremstvo
,
naj
ostanejo
prihodnji
dan
še
njegovi
gostje
,
da
se
odpočijejo
in
ogledajo
mesto
in
okolico
,
saj
se
odhod
knezoviča
Henrika
lahko
odloži
za
dva
dni
brez
vsake
neprilike
.
In
vojvodič
je
rad
sprejel
vabilo
.
In
zazvenele
so
čase
z
glasom
srebrnozvonkim
.
Gotšalku
pa
so
one
besede
svečenikove
zdaj
zvenele
v
srcu
že
kot
lepa
,
melodiozna
pesem
.
Naslajal
se
je
z
veliko
slastjo
ob
njenih
zvokih
.
In
ker
je
človek
že
tak
,
da
v
veselju
poišče
prijatelja
,
ki
naj
bi
z
njim
delil
radost
,
kakor
v
žalosti
človeka
,
ki
naj
bi
z
njim
nosil
bolest
,
je
šel
Gotšalk
,
ko
se
je
naredila
noč
,
in
so
šli
nemški
gostje
v
odkazane
jim
sobe
,
k
svoji
soprogi
,
kneginji
Širiti
,
češ
:
naj
se
tudi
ona
z
njim
veseli
prekrasne
misli
,
ki
se
je
spočela
v
glavi
svečenika
Eppa
.
„
Kako
ti
ugajajo
naši
gostje
,
saksonski
vitezi
?
“
je
vprašal
ženo
po
pozdravu
.
„
Vrlo
dobro
!
“
je
odgovorila
kneginja
nekam
razdraženo
.
„
So
pač
vitezi
,
kakršnih
bi
med
Sloveni
iskala
zaman
!
“
Za
kakega
drugega
Slovena
bi
bile
te
besede
ogenj
v
streho
.
Ne
tako
za
Gotšalka
.
Bil
je
sicer
Sloven
z
dušo
in
s
telesom
.
Ali
poznal
je
le
predobro
svojo
ženo
:
da
se
vkljub
temu
,
da
ga
ljubi
iskreno
,
vendar
kot
danska
kraljeva
hči
še
vedno
čuti
vzvišeno
nad
slovenskimi
‚
barbari
‘
,
in
da
vkljub
svojemu
dobremu
,
krščanskemu
prepričanju
včasih
divje
zbesni
,
da
je
silno
jezljiva
,
včasih
naravnost
neznosna
,
a
kmalu
nato
zopet
sama
dobrina
in
milina
.
Bila
je
pač
pristna
podoba
svojega
očeta
,
kralja
Svena
Astridsona
.
Kako
čudno
se
je
včasih
vedel
ta
kralj
,
je
bilo
znano
po
vsem
severu
.
Iskreno
je
bil
vdan
katoliški
cerkvi
,
vendar
je
izbruhnila
iz
njega
večkrat
divja
normanska
narava
.
Pri
neki
pojedini
v
kraljevem
gradu
v
mestu
Roeskilde
so
se
nekateri
velikaši
pri
vinu
spozabili
tako
daleč
,
da
so
začeli
zbadati
kralja
,
češ
,
da
ima
premalo
junaškega
duha
.
Kaj
je
storil
kralj
?
Drugo
jutro
jih
je
dal
v
cerkvi
zabosti
.
Ko
je
hotel
v
nedeljo
potem
stopiti
v
cerkev
,
mu
je
kot
morilcu
škof
Vilhelm
—
drugi
sveti
Ambrož
—
prepovedal
vstop
v
svetišče
;
in
ko
je
kralj
le
hotel
vstopiti
,
mu
je
škof
nastavil
na
prsi
svojo
palico
.
Že
so
nekateri
dvorniki
z
golimi
meči
naskočili
škofa
,
toda
kralj
jim
je
velel
,
naj
ga
puste
pri
miru
,
je
šel
domov
,
zamenjal
v
gradu
kraljevsko
obleko
s
spokorno
,
se
vrnil
bosonog
v
cerkev
,
padel
pri
vratih
na
kolena
in
pripoznal
svojo
krivdo
.
Ko
ga
je
škof
sedaj
vzdignil
in
potolažil
,
se
je
kralj
vrnil
v
svoj
grad
in
zopet
v
kraljevski
obleki
prišel
v
cerkev
in
stopal
med
ploskanjem
ljudstva
v
cerkveni
kor
.
Kasneje
se
je
ta
Sven
Astridson
,
ki
je
l.
1047.
po
smrti
kralja
Magnusa
,
proti
kojemu
se
je
upiral
več
let
,
postal
pravi
danski
kralj
,
izpozabil
tako
daleč
,
da
je
svojo
pastorko
vzel
za
ženo
.
Ko
ga
je
cerkev
izobčila
,
je
pastorko
odslovil
,
pozneje
jo
pa
zopet
sprejel
.
Tako
čudno
spremenljiv
je
bil
.
In
prav
tako
naravo
je
imela
njegova
hči
Širita
,
soproga
Gotšalkova
.
Sicer
je
Gotšalka
odgovor
nekoliko
spekel
,
vendar
se
je
koj
premagal
in
mirno
dejal
:
„
Ne
govori
tako
prezirljivo
o
Slovenih
,
saj
veš
,
da
so
še
v
povojih
omike
in
olike
,
in
moraš
tudi
to
vedeti
,
da
zunanja
oblika
človeka
bistveno
ne
izlika
,
kakor
obleka
še
ne
stori
človeka
.
“
„
Obleka
res
še
ne
stori
človeka
“
,
ga
je
zavrnila
kneginja
.
„
To
je
pa
tudi
res
,
da
človek
brez
obleke
ni
dostojen
človek
!
Mar
ne
?
“
„
Zakaj
si
pa
tako
razdražena
nocoj
?
“
„
Saj
sem
ti
ravnokar
rekla
,
da
človek
brez
obleke
ni
dostojen
človek
.
In
tak
človek
brez
obleke
,
oziroma
olike
,
je
tvoja
Viljenica
!
“
„
Kaj
ti
je
pa
zopet
naredila
?
“
„
Saj
veš
,
kaj
je
naredila
snoči
!
„
No
,
saj
se
ti
je
opravičila
,
ne
?
“
„
Seveda
se
je
,
ker
si
ji
ti
to
velel
.
Sama
od
sebe
se
ne
bi
bila
nikdar
prišla
opravičit
svoji
kneginji-materi
,
ker
nima
niti
tolike
olike
kakor
kaka
danska
kmečka
hči
.
No
,
pa
če
bi
bila
tako
nevljudna
in
sirova
samo
napram
meni
,
bi
ji
še
ne
zamerila
tako
.
Ampak
da
se
vede
tako
sirovo
in
žaljivo
nasproti
tujim
gostom
,
to
je
vendar
prehudo
.
“
„
Kaj
je
pa
naredila
takega
?
“
„
Saj
si
videl
,
kako
se
je
držala
pri
obedu
:
čudno
,
nevljudno
,
naravnost
grdo
,
da
so
se
nemški
vitezi
kar
spogledavali
!
“
„
No
,
pa
so
jo
le
radi
pogledavali
!
“
je
smejé
pristavil
Gotšalk
.
„
Ali
nisi
zapazila
,
kako
izredno
ljubeznivo
se
je
oziral
vanjo
—
vojvodič
Magnus
?
“
„
Če
zapazi
kaj
takega
možko
oko
—
gotovo
žensko
še
desetkrat
prej
!
Ravno
zato
me
pa
jezi
,
da
se
je
Viljenica
vedla
napram
njemu
tako
hladno
in
nevljudno
.
Popoldne
na
vrtu
pa
se
je
obnašala
naravnost
žaljivo
.
Komaj
sem
vsaj
deloma
popravila
njeno
napako
.
Jaz
ne
morem
razumeti
,
kako
more
biti
dekle
tako
nespametno
in
se
tako
čudno
vesti
nasproti
mladeniču
,
ki
jo
lahko
povzdigne
na
vojvodski
prestol
!
“
„
Tudi
ti
si
že
prišla
do
misli
,
da
bi
se
Magnus
in
Viljenica
končno
lahko
vzela
?
Jaz
mislim
že
cel
dan
o
tem
.
“
„
Zopet
enkrat
v
sorodnih
mislih
!
“
se
je
zasmejala
Širita
.
Bila
je
zopet
mirna
,
potolažena
,
dobra
kneginja
.
Še
dolgo
sta
se
pogovarjala
Gotšalk
in
soproga
.
Ko
sta
se
pa
ločila
,
je
dejala
Širita
:
„
Prepusti
vso
stvar
meni
,
ker
take
stvari
so
za
nas
,
ženske
.
Jaz
bom
storila
,
kar
bom
mogla
,
da
se
sklene
ta
zveza
.
Lahko
noč
!
“
Zares
sta
imela
lahko
noč
knez
in
kneginja
.
Imela
jo
je
pa
tudi
Viljenica
.
Prav
vesela
je
bila
zvečer
,
da
se
je
njena
stvar
iztekla
tako
dobro
,
da
je
tako
hitro
potolažila
očeta
in
pomirila
kneginjo-mačeho
radi
svoje
dolgotrajne
‚
šetnje
‘
...
Zadovoljna
je
bila
pa
tudi
s
svojim
vedenjem
napram
saksonskim
vitezom
...
Bodo
vsaj
videli
,
kako
ima
ona
rada
Nemce
—
kristjane
.
Motila
sta
se
Magnus
in
Anlaf
,
ko
sta
sklepala
,
da
se
je
Viljenica
le
iz
oholosti
vedla
napram
Saksoncem
tako
hladno
,
kakor
se
je
motila
tudi
kneginja
Širita
,
ki
je
pripisovala
hčerino
mrzlo
vedenje
njeni
neotesanosti
in
neolikanosti
.
Viljenica
se
je
vedla
tako
,
ker
je
kot
navdušena
Slovenka
mrzila
Nemce
in
kot
pristašica
starih
bogov
silno
nerada
gledala
v
svoji
bližini
kristjane
.
Kdo
bi
mogel
misliti
o
nji
to
poslednje
!
Da
je
bila
ona
,
Gotšalkova
hči
,
privrženka
starih
bogov
,
se
še
sanjalo
ni
nikomur
na
Gotšalkovem
dvoru
.
In
vendar
je
bila
resnica
,
kakor
smo
videli
že
v
začetku
povesti
.
In
kdaj
se
je
prelevila
iz
verne
kristjane
v
tako
hudo
nasprotnico
križa
?
V
zadnjih
letih
,
v
hiši
Pluzonovi
.
Povedali
smo
že
,
da
je
bila
Viljenica
v
mladih
letih
v
šoli
pri
redovnicah
v
Velegradu
—
Nemci
so
imenovali
to
mesto
Mickilinburg
in
še
kasneje
Mecklenburg
—
skupaj
s
svojo
sestrično
Slavico
,
hčerjo
Pluzonovo
.
Takrat
sta
imeli
še
obe
dobrega
krščanskega
duha
.
Ko
sta
se
vrnili
mladenki
domov
v
Velegost
,
sta
se
začeli
kmalu
obračati
na
slabše
.
Pluzon
in
njegova
žena
,
Gotšalkova
sestra
,
sta
bila
sicer
oba
kristjana
.
Žena
je
bila
krščena
že
v
mladosti
,
Pluzon
se
je
dal
krstiti
pa
pred
poroko
.
Posebno
vneta
pa
nista
bila
nikdar
za
krščansko
vero
.
Pluzon
celo
ne
.
Prej
je
bil
navdušen
pristaš
stare
vere
in
velik
prijatelj-častilec
Slavomira
,
Triglavovega
svečenika
s
Pomorskega
,
ki
se
je
večkrat
oglasil
na
njegovem
domu
.
Dal
se
je
pa
krstiti
,
da
je
lažje
dobil
za
ženo
sestro
Gotšalkovo
.
Pa
tudi
ta
ni
bila
nikdar
goreča
kristjana
.
Bila
je
sicer
zelo
izobražena
,
a
mrzila
je
Nemce
že
od
mladosti
,
in
mrzila
jih
je
po
omožitvi
s
Pluzonom
,
ki
je
ves
gorel
za
slovenstvo
,
bolj
in
bolj
.
Čimbolj
pa
je
rastla
v
njenem
srcu
mržnja
do
Nemcev
,
tembolj
je
pojemala
v
njem
luč
krščanske
vere
,
vere
,
ki
so
jo
oznanjevali
izvečine
Nemci
.
A
če
sama
ni
imela
žive
vere
,
kako
bi
jo
mogla
netiti
v
srcu
svoje
hčerke
Slavice
ali
v
srcu
knežnje
Viljenice
!
Mladenki
sta
postajali
v
verskih
stvareh
bolj
in
bolj
mlačni
in
brezbrižni
,
brezbrižni
zlasti
,
odkar
sta
zapazili
,
da
svobodno
prihaja
na
Pluzonov
dom
Slavomir
,
svečenik
starih
bogov
.
Le-ta
se
je
v
zadnjem
času
res
zopet
večkrat
oglasil
pri
Pluzonu
,
seveda
skrivaj
.
Deklicama
ni
ostalo
prikrito
,
da
so
včasih
kasno
v
noč
sedeli
Pluzon
,
njegova
žena
in
Slavomir
skupaj
v
stranski
sobici
in
se
pogovarjali
.
Kaj
so
se
pogovarjali
,
nista
vedeli
,
a
to
sta
vedeli
,
da
se
niso
ogrevali
za
krščanstvo
.
In
tako
se
je
zgodilo
,
da
sta
mladenki
bolj
in
bolj
izgubljali
in
naposled
izgubili
vero
,
se
vnemali
v
srdu
do
Nemcev
in
se
ogrevali
za
slovenstvo
in
za
stare
bogove
,
pod
katerimi
je
slovenstvo
bujno
cvetelo
.
Tega
duha
prežeta
je
prišla
Viljenica
s
svojo
sestrično
na
očetov
dvor
v
Ljubek
.
In
ta
Nemcem
in
križu
sovražni
duh
je
bil
vzrok
,
da
se
je
vedla
nasproti
saksonskim
vitezom
tako
hladno
.
Drugi
niso
bili
zadovoljni
s
tem
njenim
vedenjem
,
kakor
smo
videli
,
ona
je
bila
pa
prav
zadovoljna
.
S
svojo
družabnico
Slavico
se
je
zvečer
prisrčno
smejala
.
„
Kaj
ne
,
Slavica
,
danes
sva
dobro
igrali
vlogi
pri
obedu
in
na
vrtu
?
“
je
dejala
Viljenica
in
se
zasmejala
na
glas
.
„
lzborno
!
To
so
jo
izkupili
ti
vitezi
!
“
je
smejé
potrdila
Slavica
.
„
To
so
se
nama
klanjali
,
laskali
,
prilizovali
!
“
„
Kako
so
sladko
govorili
!
Menda
so
mislili
,
da
sva
medve
nestalni
mušici
in
se
bodeva
dali
precej
ujeti
.
“
„
Mislili
so
pač
,
da
bodeva
kar
nori
na
nje
.
Ali
so
se
kruto
motili
.
To
so
debelo
gledali
,
ko
sva
se
vkljub
vsemu
laskanju
držali
tako
mrzlo
.
Marava
medve
za
njih
laskanje
!
Le
naj
dvorijo
nemškim
gospodičnam
doma
,
pri
nas
jih
ne
potrebujemo
!
“
„
Kako
so
streljali
z
očmi
!
A
zaman
.
Njih
puščice
se
naju
niso
prijele
.
No
,
zdaj
bodo
vsaj
vedeli
,
da
drže
Slovenke
več
na
svoj
ženski
ponos
in
na
svojo
žensko
čast
,
kot
Nemke
.
“
„
Ti
,
Viljenica
,
ali
si
zapazila
,
kako
te
je
gledal
vojvodič
?
“
„
Kaj
ne
bi
bila
zapazila
!
“
„
Prav
zatrdno
se
je
zaljubil
vate
!
Viljenica
,
sreča
te
išče
“
,
se
je
poredno
zasmejala
hudomušna
Slavica
.
„
Beži
,
beži
!
Maram
za
takega
bahača
!
Si
li
opazila
,
kako
se
je
v
svoji
napitnici
hitro
pobahal
,
da
pod
solncem
ni
hrabrosti
kakor
je
nemška
?
Dali
višnji
bogovi
,
da
bi
ti
bahači
kmalu
čutili
slovensko
pest
!
“
„
Zal
pa
je
ta
vojvodič
in
mlad
!
“
je
dalje
nagajala
Slavica
prijateljici
.
„
Nemec
zame
ni
nikdar
zal
!
“
„
Pa
kar
tako
tudi
ne
kaže
zametavati
imenitne
ženine
.
Poglej
,
kako
bi
bilo
to
lepo
,
če
bi
te
vojvodič
zasnubil
,
pa
bi
bila
ti
enkrat
mogočna
vojvodinja
saksonska
!
“
„
Nikar
se
ne
šali
,
saj
me
vendar
poznaš
!
“
ji
je
že
nekoliko
nevoljno
segla
v
besedo
Viljenica
.
„
Jaz
da
bi
vzela
Nemca-kristjana
!
Nikdar
!
Prej
bode
solnce
izgrešilo
svoj
tir
.
“
„
Ne
bodi
no
huda
,
saj
se
poznava
!
“
jo
je
hitela
mirit
Slavica
.
„
Saj
bi
tudi
jaz
ne
vzela
Nemca
,
in
naj
bi
mi
položil
k
nogam
krono
kraljevsko
!
Kako
pa
se
bodeva
vedli
jutri
,
Viljenica
?
Saj
veš
,
da
ostanejo
ti
sladki
vitezi
še
jutri
tukaj
.
“
„
Sladko
,
kakor
danes
“
,
ji
je
odgovorila
Viljenica
sedaj
že
dobre
volje
.
„
Ali
pa
,
veš
kako
?
Pokaživa
jim
kar
naravnost
svoje
preziranje
.
Če
je
moj
oče
tako
udarjen
s
slepoto
,
da
je
tako
nenavadno
dvorljiv
napram
Nemcem
,
ki
so
bili
in
bodo
zakleti
sovražniki
Slovenov
,
bodeva
pa
medve
drugače
dvorljivi
.
Nič
se
ne
zmeniva
jutri
za
nje
,
veš
?
To
jih
bo
najbolj
jezilo
!
“
„
Zlasti
vojvodiča
,
hahaha
!
Tako
bodeva
delali
jutri
,
da
,
kakor
praviš
.
Sedaj
pa
,
Viljenica
,
pojdiva
spat
,
da
dobiva
v
spanju
moči
za
tako
junaško
delo
,
ki
naju
čaka
jutri
,
za
—
preziranje
.
“
„
Dobro
,
pa
pojdiva
.
Lahko
noč
!
“
„
Lahko
noč
,
dragica
!
Dobro
spavaj
in
sladko
sanjaj
o
—
vojvodiču
Magnusu
!
“
„
Porednica
!
Čakaj
,
bom
pa
jaz
tebi
povedala
,
kdo
te
je
preveč
pozorno
gledal
pri
obedu
.
Veš
kdo
?
Tisti
trebušasti
,
rdečenosi
vitez
,
ki
je
pravil
,
da
je
bratranec
saksonske
vojvodinje
Ulfhilde
.
Ta
se
je
pa
v
tebe
zagledal
!
“
„
Hahaha
!
“
„
Hahaha
!
“
Mladenki
sta
se
smejé
poslovili
in
s
smeškom
na
licu
sladko
zaspali
—
—
—
Drugi
dan
sta
pa
hudomušni
deklici
res
držali
dano
si
besedo
.
—
Solnce
je
stalo
že
visoko
in
njegovi
trepetajoči
žarki
so
že
davno
došli
v
sobane
nadknežjega
dvorca
,
ko
se
je
zbudil
saksonski
vojvodič
Magnus
iz
krepkega
spanja
in
lepih
sanj
.
Čilega
,
prenovljenega
se
je
čutil
na
telesu
in
na
duhu
.
Malo
sram
ga
je
bilo
sicer
,
da
je
ležal
tako
dolgo
.
No
,
potolažil
se
je
v
tem
oziru
kmalu
,
ko
je
zaslišal
v
sosednji
sobi
težko
dihanje
viteza
Anlafa
.
Hitro
je
vstal
,
se
opravil
in
stopil
k
oknu
.
In
ko
je
pogledal
skozi
okno
na
vrt
,
je
bila
prva
njegova
želja
,
da
bi
med
cveticami
zagledal
zanj
najlepšo
cvetico
—
Viljenico
.
A
gledal
je
po
nji
zaman
.
Na
vrata
je
nekdo
nalahno
potrkal
,
in
ko
jih
je
vojvodič
hitro
odprl
,
je
zagledal
staro
služkinjo
kneginje
Širite
,
ki
jo
je
bil
spoznal
že
prejšnji
dan
.
Ime
ji
je
bilo
Godislava
.
„
Začutila
sem
,
da
je
Vaša
Visokost
vstala
,
zato
sem
potrkala
“
,
je
začela
služkinja
.
„
Presvetla
kneginja
Vas
vabi
v
obednico
k
zajutreku
.
“
„
Pridem
takoj
“
,
je
odgovoril
vojvodič
.
„
Pa
zgodaj
vstaja
kneginja
!
Ali
je
knežnja
Viljenica
tudi
že
vstala
?
“
„
Knežnja
Viljenica
je
z
gospodično
Slavico
že
zgodaj
zjutraj
šla
na
izprehod
.
“
„
Peš
?
“
„
Ne
,
jež
.
“
„
In
proti
kateri
strani
sta
odjezdili
?
“
„
Po
cesti
ob
Travni
reki
.
“
„
Dobro
.
Reci
torej
presvetli
kneginji
,
da
pridem
takoj
v
obednico
.
“
Kneginja
Širita
ga
je
vzprejela
v
obednici
jako
prijazno
in
milostno
.
Med
zajutrekom
je
sedela
poleg
njega
,
ga
je
vprašala
,
kako
je
spal
prvikrat
v
nadknežjem
dvorcu
v
Ljubeku
,
in
ga
izpraševala
potem
o
življenju
na
saksonskem
dvoru
:
ali
imajo
dosti
zabave
,
ali
jih
pogosto
obiskujejo
potujoči
pevci
,
ali
gredo
večkrat
na
lov
,
ali
tudi
oni
hudo
kritikujejo
življenje
mladega
nemškega
kralja
Henrika
...
Vojvodič
je
sicer
odgovarjal
na
vsa
vprašanja
vljudno-prijazno
,
kakor
je
zahtevala
viteška
čast
,
a
kneginja
je
z
bistrimi
svojimi
očmi
vendar
kmalu
opazila
,
da
vojvodič
nekam
težko
sedi
pri
mizi
,
da
se
dolgočasi
,
kakor
bi
koga
pogrešal
,
in
da
ga
vleče
nekam
drugam
.
Nagajiv
,
poreden
smešek
ji
je
zaigral
na
njenih
ustnicah
,
pa
je
dejala
:
„
Morda
bi
svetlemu
vojvodiču
dobro
del
jutranji
izprehod
?
Naša
knežnja
Viljenica
je
s
svojo
družabnico
Slavico
že
zgodaj
zjutraj
odjezdila
na
šetnjo
.
“
„
Presvetle
kneginje
misel
je
jako
dobra
!
“
je
radostno
odgovoril
Magnus
.
„
Jutro
je
krasno
.
In
čisti
jutranji
zrak
bi
mi
zatrdno
dobro
del
.
“
„
Godislava
,
pojdi
poklicat
knezoviča
Budivoja
,
naj
pride
sem
!
“
je
velela
kneginja
služkinji
.
„
Knezovič
Budivoj
lahko
dela
svetlemu
vojvodiču
družbo
“
,
je
nadaljevala
Širita
.
„
Čas
ima
,
in
vem
,
da
bo
jako
rad
storil
to
uslugo
.
Lahko
gresta
naproti
knežnji
in
njeni
družabnici
!
“
Knezovič
Budivoj
je
bil
res
takoj
voljan
.
In
zajahala
sta
konja
in
odjezdila
po
cesti
ob
Travni
reki
.
Kneginja
Širita
pa
se
je
skozi
okno
za
njima
gledajoč
poredno
smejala
.
Magnus
in
Budivoj
sta
kmalu
,
ko
sta
prišla
iz
mesta
,
srečala
Viljenico
in
Slavico
,
ki
sta
se
že
vračali
domov
.
Jezdili
sta
skokoma
.
Njuna
vranca
sta
veselo
rezgetala
,
lahno
poskakovala
in
ponosno
potresala
z
grivnato
glavo
,
kakor
bi
vedela
,
da
nosita
dve
najlepši
mladenki
bodriške
zemlje
.
Mladeniča
sta
se
ustavila
,
ko
sta
prijezdila
do
mladenk
,
in
ju
vljudno
pozdravila
.
Deklici
sta
pa
samo
z
glavo
pokimali
v
odzdrav
in
podili
svoja
konjiča
dalje
.
Magnus
je
prebledel
.
Zatrdno
je
pričakoval
,
da
se
bodeta
mladenki
ustavili
,
izpregovorili
z
njima
vsaj
nekaj
besedi
,
če
ju
že
ne
povabili
,
naj
se
jima
pridružita
in
ju
spremita
domov
.
Tudi
Budivoju
se
je
tako
vedenje
zdelo
čudno
.
In
ko
je
pogledal
Magnusa
in
videl
,
da
je
užaljen
,
je
rekel
kakor
v
nekako
opravičbo
:
„
Naša
Viljenica
je
včasih
prava
pravcata
divjana
!
“
Vojvodič
ni
ničesar
odgovoril
.
Jezdila
sta
dalje
.
Knezoviču
Budivoju
je
bilo
hudo
,
da
je
Magnusa
minila
vsa
dobra
volja
,
ki
jo
je
imel
prej
.
Zato
je
kmalu
predlagal
,
naj
bi
se
vrnila
domov
.
In
Magnus
je
bil
zadovoljen
s
predlogom
;
obrnila
sta
konjiča
.
Pri
obedu
sta
bili
Viljenica
in
Slavica
zopet
molčeči
,
hladni
in
mrzli
,
še
bolj
kot
prejšnji
dan
.
Gotšalk
je
izprožil
misel
,
da
bi
se
popoldne
peljali
v
čolničih
po
Travni
reki
in
potem
nekoliko
po
morju
na
izprehod
.
Vsi
gostje
so
bili
zadovoljni
.
Viljenica
se
pa
ni
hotela
vdeležiti
te
skupne
vožnje
.
Rekla
je
,
da
jo
boli
glava
,
pa
je
s
svojo
družabnico
Slavico
šla
v
svoje
sobe
in
tam
ostala
celo
popoldne
.
Saksonski
vitezi
so
se
odpeljali
v
čolničih
po
reki
,
se
prostodušno
smejali
in
se
z
raznimi
dovtipi
dobro
zabavali
.
Vojvodič
Magnus
pa
je
bil
silno
čmeren
celo
popoldne
.
Ko
so
se
vrnili
proti
mraku
domov
,
v
nadknežji
dvorec
,
je
pa
postal
vojvodič
Magnus
naenkrat
boljše
volje
.
Komaj
je
namreč
stopil
v
svojo
sobo
,
pa
mu
je
prinesla
služkinja
Godislava
krasen
šopek
in
ga
postavila
na
mizo
z
besedami
:
„
To
pošilja
Vaši
Visokosti
knežnja
Viljenica
;
prinesla
bi
bila
šopek
sama
,
pa
je
nekoliko
bolehna
.
“
Vojvodič
je
bil
iznenaden
in
vesel
,
da
bi
bil
najrajši
zaukal
na
glas
.
Naročil
je
služkinji
,
naj
pove
knežnji
,
da
se
ji
prisrčno
zahvaljuje
za
krasni
spominček
.
Vojvodič
seveda
še
slutiti
ni
mogel
,
da
tega
šopka
ni
zvezala
Viljenica
,
ampak
kneginja
Širita
sama
ter
ga
poslala
po
služkinji
v
imenu
knežnje
...
„
Moja
bode
Viljenica
!
“
si
je
drugo
jutro
radostno
govoril
sam
sebi
Magnus
,
ko
je
s
svojimi
vitezi
,
bodriškima
knezovičema
in
z
njunim
spremstvom
odrinil
iz
Ljubeka
.
„
Moja
bode
,
mora
biti
!
“
„
Nikdar
!
“
bi
bila
zatrdno
odgovorila
Viljenica
,
da
je
vedela
,
kaj
vse
si
Magnus
domišlja
.
Nekdo
drug
pa
je
vedel
,
kaj
si
domišlja
.
Bil
je
to
svečenik
starih
bogov
,
Slavomir
.
Po
služkinji
Godislavi
,
ki
je
bila
skrivoma
zakleta
nasprotnica
novi
veri
in
njegova
častilka
,
je
izvedel
,
kako
se
saksonski
vojvodič
zanima
za
Viljenico
in
tudi
ona
zanj
—
saj
mu
je
poslala
krasen
šopek
—
in
da
na
dvorcu
že
vsi
govore
,
da
jo
bo
vojvodič
kmalu
zasnubil
.
A
ko
je
Slavomir
vse
to
čul
,
je
ponosno
zmajal
z
glavo
in
dejal
samozavestno
sam
pri
sebi
:
„
Motiš
se
,
vojvodiče
saksonski
!
Viljenica
nikoli
ne
bo
tvoja
.
Zanjo
imam
izbranega
jaz
drugega
ženina
,
lepšega
in
boljšega
,
kakor
si
ti
!
Imam
ga
,
da
,
tam
gori
,
tam
gori
na
Rujani
sveti
!
“
—
—
Morje
Baltiško
,
ti
morje
lepo
zeleno
,
kakšen
priimek
ti
pristuje
danes
?
Rimski
pisci
so
te
imenovali
Ocean
;
Danci
so
te
nazvali
Vzhodno
morje
;
grški
učenjaki
so
te
krstili
za
Scitiško
ali
Pogansko
morje
—
zaradi
nevernih
prebivalcev
ob
tvoji
obali
.
Morje
sinje
,
morje
zeleno
,
povej
,
kateri
priimek
ti
najbolj
pristuje
danes
?
Ti
molčiš
.
Šumiš
pač
s
svojimi
belopoltimi
valovi
,
a
pravega
odgovora
nočeš
dati
.
A
jaz
sam
vem
,
kakšno
ime
se
ti
danes
najbolje
podá
.
—
Pogansko
morje
!
Po
valovih
plove
ladjica
,
na
videz
poskakujoč
nedolžno-veselo
,
kakor
beli
labod
po
jezerski
sinjini
.
Koga
nosi
ladjica
?
Same
zagrizene
nasprotnike
Kristusovi
veri
,
same
pogansko
misleče
in
čuteče
ljudi
.
Tu
vidim
Slavomira
,
svečenika
starih
bogov
,
vidim
Volčana
iz
Roztoka
,
Ratibora
iz
Gabrovega
,
Svetopolka
iz
Varnovega
,
Draškota
iz
Mahovega
in
Gostomisla
iz
Ribnice
,
znane
zarotnike
iz
Volčje
jame
.
In
poleg
njih
so
njihove
žene
in
njihova
deca
,
mladeniči
in
mladenke
,
in
ž
njimi
je
tudi
bodriška
knežnja
Viljenica
in
njena
sestrična
Slavica
.
In
kam
se
peljajo
ti
ljudje
?
Na
Rujano
,
otok
Svetovitov
...
Vidiš
,
ti
morje
lepozeleno
,
kako
jaz
dobro
vem
,
kaj
se
na
tebi
godi
.
Ali
naj
ti
še
povem
,
zakaj
jadrajo
ti
ljudje
na
Rujano
,
otok
malika
Svetovita
?
Pristaši
starih
bogov
,
zarotniki
proti
novi
veri
in
nemštvu
v
bodriški
zemlji
,
so
se
bili
ob
svojem
sestanku
v
Volčji
jami
,
kamor
jih
je
bil
o
priliki
velikega
sejma
v
Ljubeku
povabil
Slavomir
,
Triglavov
svečenik
,
domenili
,
da
bodo
o
prvi
ugodni
priliki
potovali
na
Rujano
,
izprosit
si
od
Svetovita
blagoslova
za
nameravano
svoje
početje
.
Te
prilike
bi
bili
morda
čakali
še
dolgo
,
da
ni
koj
drugi
dan
po
njihovem
zarotniškem
sestanku
prišel
v
Ljubek
saksonski
vojvodič
Magnus
,
in
da
niso
po
mestu
tako
hitro
raznesli
vesti
,
da
se
vojvodič
zelo
zanima
za
Viljenico
in
da
jo
bode
bržkone
kmalu
zasnubil
.
„
Motiš
se
,
vojvodiče
saksonski
!
Viljenica
nikoli
ne
bo
tvoja
.
Zanjo
imam
izbranega
jaz
drugega
ženina
!
“
je
z
zmagovalno-porednim
in
škodoželjnim
smehom
dejal
Slavomir
,
ko
je
bil
začul
ono
vest
.
A
ta
smeh
se
ni
dolgo
zibal
na
njegovih
ustnicah
.
„
Ženska
je
ženska
!
“
je
govoril
z
glavo
kimajoč
,
ko
je
stvar
prerešetaval
nadalje
.
„
Na
nobeno
mladenko
se
ni
zanesti
,
če
se
ji
pride
ponujat
mlad
,
bogat
in
mogočen
ženin
.
In
vojvodič
Magnus
je
tak
ženin
,
tak
,
da
mu
ga
zlepa
ni
najti
vrstnika
.
Kaj
velja
,
če
se
Viljenica
,
vpoštevajoč
ugodno
priliko
,
ne
izneveri
mislim
protikrščanskim
in
protinemškim
in
postane
voljna
vzeti
krščanskega
vojvoda
!
A
to
bi
bilo
za
našo
stvar
usodno
,
pogubno
,
naravnost
uničujoče
.
Preprečiti
moramo
to
zvezo
,
naj
me
stane
še
toliko
truda
in
napora
,
naj
me
stane
življenje
moje
.
Samo
hiteti
moram
,
da
me
ne
prehite
drugi
!
“
Tako
je
govoril
Slavomir
pa
je
začel
hitro
delati
.
Zadnji
čas
po
onem
sejmskem
dnevu
je
bival
—
skrivoma
seveda
—
pri
svojem
prijatelju
in
pristašu
Godeljubu
v
ljubeškem
predmestju
.
Tu
so
se
shajali
v
poznih
večernih
urah
vsi
,
kar
jih
je
bilo
nezadovoljnih
z
novo
vero
,
s
ponemčevanjem
in
z
Gotšalkovo
vlado
.
Tu
sem
je
prihitevala
—
skrivoma
seve
,
in
kadar
je
utegnila
—
tudi
Godislava
,
pravit
,
kaj
je
na
Gotšalkovem
dvoru
novega
.
In
po
Godislavi
je
kmalu
po
zadnjih
dogodkih
poslal
Slavomir
Viljenici
pismeno
poročilo
,
da
misli
družba
,
ki
je
bila
zadnjič
zbrana
v
Volčji
jami
,
v
kratkem
izpolniti
svojo
obljubo
ter
odriniti
na
Rujano
.
In
ker
je
bila
tudi
ona
takrat
v
družbi
in
je
takisto
obljubila
,
da
se
vdeleži
te
božje
poti
,
naj
pove
,
kdaj
bi
ji
bilo
mogoče
iti
z
njimi
,
seveda
brez
vednosti
očetove
,
da
ne
bi
imela
potem
sitnosti
.
Viljenica
mu
je
precej
po
istem
potu
poslala
odgovor
,
da
bi
šla
silno
rada
na
to
božjo
pot
a
da
si
ne
upa
,
ker
zadnje
dni
tako
pazijo
na
njo
.
Toda
Slavomir
ni
odjenjal
,
ker
jo
je
hotel
imeti
na
vsak
način
s
seboj
.
Poslal
ji
je
svet
,
naj
se
odpravi
s
sestrično
Slavico
nazaj
na
Pluzonov
dom
v
Velegost
:
od
tam
pojde
lahko
,
brez
vsake
zapreke
,
z
njimi
.
Iti
pa
mora
.
„
Pojdi
,
golobica
moja
!
“
je
dejal
v
svojem
pismu
.
„
Pokazal
ti
bodem
golobiča-mladiča
,
tako
lepega
,
kakršnega
še
nisi
videla
.
Ta
tvoja
božja
pot
bode
—
bodi
uverjena
—
odločilna
za
pot
tvojega
življenja
.
“
Viljenica
je
že
tako
srčno
želela
iti
na
Rujano
,
pogledat
hram
Svetovitov
.
Zadnje
besede
Slavomirove
pa
so
jo
tako
izpodbodle
,
da
je
pogumno
stopila
pred
svojega
očeta
in
ga
prosila
,
naj
ji
dovoli
iti
s
Slavico
v
Velegost
,
kadar
pojde
ta
domov
.
„
Zakaj
pa
nočeš
biti
pri
nas
v
Ljubeku
?
“
jo
je
vprašal
Gotšalk
.
„
Saj
veš
,
da
imam
rada
Slavico
,
da
skoraj
ne
bi
mogla
živetj
brez
nje
“
,
je
odgovorila
Viljenica
.
„
Enkrat
pa
morda
vendar
pride
čas
,
da
se
bodeš
morala
ločiti
od
nje
in
ločena
od
nje
živeti
!
“
je
nekam
poredno
dejal
nadknez
.
„
Tega
časa
si
ne
želim
!
“
je
odvrnila
knežnja
.
„
No
,
no
,
bomo
že
videli
:
morda
boš
nekoč
pa
vendar
znala
pogrešati
Slavico
“
,
je
z
istim
porednim
glasom
nadaljeval
Gotšalk
.
„
Pa
le
pojdi
svobodno
z
njo
!
Kdaj
pa
mislita
oditi
?
“
„
Dneva
Slavica
še
ni
določila
.
“
„
Dobro
;
kadar
hočeta
,
pa
odrinita
...
“
Viljenica
je
po
Godislavi
hitro
sporočila
Slavomiru
,
da
sprejme
njegov
nasvet
,
in
da
ji
je
oče
že
dovolil
iti
v
Velegost
,
kadar
hoče
.
Naj
torej
sedaj
on
določi
dan
odhoda
na
Rujano
.
Ona
bi
videla
najrajši
,
da
tudi
Pluzon
ne
bi
vedel
za
to
pot
.
Zato
s
Slavico
ne
misli
iti
v
Velegost
.
Samo
dejala
bo
,
da
gresta
,
v
resnici
se
bodeta
pa
skrivoma
vkrcali
z
njim
in
z
drugimi
znanci
iz
Volčje
jame
.
On
naj
le
določi
dan
.
Slavomir
je
pa
zahajal
konjiča
in
pohitel
v
Roztok
k
Volčanu
,
v
Gabrovo
k
Ratiboru
,
v
Varnovo
k
Svetopolku
,
v
Mahovo
k
Draškotu
in
v
Ribnico
k
Gostomislu
.
In
kmalu
so
se
domenili
,
kateri
dan
bodo
odjadrali
.
Sklenili
so
odpotovati
iz
Roztoka
na
ladji
Volčanovi
,
ker
bo
odhod
od
tega
mesta
zatrdno
varnejši
,
kakor
če
bi
odšli
iz
Ljubeka
,
kjer
bi
jih
Gotšalkovi
ovaduhi
lahko
zasledili
.
In
ko
je
bilo
vse
dogovorjeno
in
določen
dan
odhoda
,
je
obvestil
Slavomir
Viljenico
.
In
knežnja
je
s
Slavico
v
spremstvu
dveh
Pluzonovih
oboroženih
hlapcev
,
ki
sta
ju
bila
spremila
v
Ljubek
,
zapustila
dvor
pod
pretvezo
,
da
gre
v
Velegost
,
v
resnici
pa
je
šla
v
Roztok
.
In
brez
zapreke
so
se
odpeljali
častilci
Svetovitovi
po
tebi
,
morje
Baltiško
,
proti
Rujani
.
Sedaj
pa
reci
,
ti
zeleno
morje
,
ali
ne
zaslužiš
res
imena
‚
Pogansko
morje
‘
,
ko
nosiš
te
poganske
božjepotnike
?
In
kakšne
pesmi
pojó
ti
božjepotniki
?
O
Svetovitu
,
svetem
in
svetlem
zmagovalcu
;
o
Živi
,
boginji
življenja
,
setve
in
žetve
;
o
Jarovitu
,
pomladanskem
zmagovalcu
;
o
Borovitu
,
gozdnem
zmagovalcu
,
in
o
Triglavu
,
Svarožiču
,
Radigostu
,
Provu
,
Besimiru
,
Sitivratu
in
o
drugih
bogovih
in
boginjah
.
In
kaj
govoré
med
seboj
ti
poganski
božjepotniki
?
Čuj
,
kaj
pripoveduje
Slavomir
.
Na
krovu
stoji
,
veselja
mu
žari
oko
,
pa
govori
:
„
Slavna
so
svetišča
,
posvečena
našim
dobrim
bogovom
.
Krasno
je
Triglavovo
svetišče
v
Štetinu
,
dičen
je
Radigostov
hram
v
Retri
,
Svarožičev
v
deželi
ratarski
in
Besimirov
v
Asmodi
.
Mnogoobiskana
so
svetišča
v
Kolobregu
,
Julinu
,
Velegostu
,
Braniboru
,
Malhovem
in
v
Pluni
.
A
ni
ga
nad
svetiščem
Svetovitovim
v
Arkoni
na
Rujani
.
Na
holmu
stoji
,
obdanem
z
morskim
šumom
.
Iz
rdečega
marmorja
je
sezidano
in
iz
zelenega
smaragda
.
Pod
veliko
kupolo
sredi
hrama
stoji
Svetovit
,
napravljen
v
krasno
obleko
:
v
drago
kamenje
štirih
plemen
,
v
krizolit
,
rdeči
rubin
,
žolti
karneol
in
beli
kristal
.
Glave
njegove
so
iz
rumenega
zlata
.
Glave
pa
ima
štiri
,
in
sicer
sta
dve
obrnjeni
na
spredaj
,
dve
na
zadaj
,
od
obeh
dvojic
ena
glava
gledajoč
proti
desni
,
druga
proti
drugi
strani
.
Brade
in
lase
ima
ostrižene
po
rujanski
narodni
šegi
.
V
desni
roki
drži
rog
,
krasno
ozaljšan
s
kovinami
raznih
vrst
,
ki
se
vsako
leto
enkrat
napolni
s
pijačo
.
Levo
roko
ima
v
podobi
loka
zasukano
v
bok
.
Noge
stojé
na
zemlji
in
imajo
svoj
podstav
.
Velik
je
pa
tako
,
da
presega
v
visokosti
vsako
človeško
postavo
.
Njegova
zunanja
znamenja
so
zastava
in
konj
njegov
.
Zastava
,
odlikujoča
se
po
velikosti
in
barvi
,
ima
to
predpravico
,
da
sme
vojna
,
pred
katero
se
nosi
,
vse
početi
,
kar
ji
ljubo
.
Trdnjave
lahko
ruši
,
uničuje
oltarje
,
sežiga
hiše
,
pustoši
planjave
,
celo
kraljevska
oblast
se
mora
ukloniti
moči
te
zastave
.
Konj
Svetovitov
pa
je
bel
,
dočim
je
Triglavov
črn
.
Sedlo
in
brzda
sta
krasna
,
ozaljšana
z
zlatom
in
srebrom
.
In
to
je
razlika
med
konjem
Triglavovim
in
Svetovitovim
,
da
Triglavovega
konja
nikoli
nihče
ne
jezdi
—
oprava
mu
je
le
za
okrasek
—
,
Svetovitovega
konja
pa
jezdi
ob
določenih
časih
svečenik
,
ki
je
odločen
za
to
službo
.
Konja
pa
imata
Triglav
in
Svetovit
zato
,
da
po
njunih
stopinjah
in
vedenju
izvemo
voljo
in
prorokovanje
bogov
.
Prorokovanje
in
napovedovanje
bogov
o
sreči
ali
nesreči
izvemo
sicer
včasih
tudi
na
preprostejši
način
.
Na
Rujani
sede
ženske
pri
ognjišču
in
zarezavajo
,
ne
da
bi
štele
,
poteze
v
pepel
:
ravno
število
potez
pomeni
srečo
,
neravno
nesrečo
.
Pomembna
kakor
število
je
tudi
barva
:
bela
pomeni
srečo
,
črna
nesrečo
.
V
Arkoni
so
ljudje
že
navajeni
,
da
pričakujejo
slabe
letine
,
ako
se
zmanjša
medica
ali
pivo
,
s
katerim
je
vsako
leto
napolnjen
Svetovitov
rog
;
obratno
pa
bogate
žetve
,
če
ostane
rog
poln
.
Če
pa
gre
za
važnejše
stvari
,
za
vojsko
proti
inozemcem
ali
domačinom
,
je
treba
iskati
drugih
znamenj
,
in
ta
se
včasih
ponujajo
,
ne
da
bi
jih
človek
iskal
.
Iz
morja
pri
Redigostu
se
prikaže
ob
gotovih
časih
velik
merjasec
z
belim
in
sijajnim
zobom
in
se
radostno
valja
po
blatu
.
In
ljudje
vedó
,
ko
to
vidijo
,
da
bo
nastal
v
deželi
upor
,
dolg
,
težak
in
divji
.
Najbolje
znajo
pa
prihodnjost
napovedovati
sveti
konji
v
svetiščih
naših
bogov
.
Križema
se
zasadé
sulice
v
tla
:
v
Redigostu
dve
,
v
Arkoni
tri
take
dvojice
,
vsaka
enako
daleč
oddaljena
od
druge
.
Potem
pripeljejo
konja
.
In
ako
stopi
z
desno
nogo
črez
sulice
,
je
znamenje
sreče
;
če
pa
vzdigne
najprej
levo
nogo
,
pomeni
to
nesrečo
.
Po
teh
znamenjih
znajo
svečeniki
na
Rujani
najbolje
prerokovati
.
Nič
manj
kot
tristo
svečenikov
ima
Svetovit
na
Rujani
,
svečenikov
,
ki
ne
opravljajo
samo
službe
svečeniške
v
hramu
njegovem
,
ampak
gredo
tudi
radostno
v
boj
za
boga
,
kateremu
služijo
.
Ona
opravila
seveda
,
ki
stoje
v
ožji
dotiki
z
bogovi
,
izvršujejo
samo
višji
duhovniki
.
V
Arkoni
sme
samo
višji
duhovnik
prestopiti
prag
Svetovitovega
svetišča
.
Samo
on
ima
to
čast
,
da
z
metlo
očisti
svetišče
enkrat
na
leto
,
in
sicer
pred
glavnim
Svetovitovim
praznikom
,
jeseni
ob
prazniku
žetve
.
Dihati
pa
ne
sme
v
hramu
;
kolikorkrat
potrebuje
zunanjega
zraka
,
mora
hiteti
k
vratom
,
da
se
navzočnost
boštva
ne
razposvečuje
.
Pri
tem
jesenskem
prazniku
žetve
vzame
svečenik
sam
pivno
posodico
iz
roke
Svetovitove
,
prerokuje
pred
hramom
čakajočemu
ljudstvu
,
ali
naj
pričakuje
rodovitnega
ali
nerodovitnega
leta
,
izlije
staro
medico
kot
dar
pred
Svetovitove
noge
,
napolni
vrč
iznova
in
ga
izprazni
namah
,
želeč
sebi
in
domovini
srečo
,
moč
in
zmago
nad
vsemi
sovražniki
.
Še
enkrat
napolni
potem
rog
z
medico
in
ga
postavi
na
prejšnje
mesto
.
Potem
prineso
služabniki
velik
,
okrogel
,
moškovisok
medeni
kolač
kot
dar
za
boga
.
—
Ali
me
vidi
te
?
vpraša
svečenik
zbrano
množico
.
Če
mu
množica
odgovori
z
‚
da
‘
,
moli
,
da
bi
bila
žetev
prihodnje
leto
še
rodovitnejša
,
in
naj
bi
postal
kolač
tako
velik
,
da
bi
se
za
njim
nihče
ne
mogel
skriti
.
Potem
pa
k
sklepu
svečenik
še
pozdravi
navzoče
v
imenu
Svetovitovem
,
jih
opominja
,
naj
ga
še
nadalje
časte
,
in
jim
obeta
za
plačilo
zmago
na
kopnem
in
na
morju
.
Pa
kaj
bi
opisoval
nadalje
svetišče
Svetovitovo
in
običajne
obrede
v
njem
,
saj
bodete
kmalu
vse
to
videli
sami
,
na
svoje
oči
.
Ej
ti
brzokrili
vetrič
Velesov
,
nikar
nam
ne
nagajaj
,
da
bode
lepotesana
ladjica
plula
brzo
,
jaderno
in
krepko
rezala
morsko
planjavo
,
saj
je
ta
planjava
naša
,
samo
naša
,
slovenska
,
in
mora
ostati
naša
...
“
In
vetrič
res
ni
nagajal
.
Kot
brzokrila
ptica
v
zraku
je
ladjica
s
poganskimi
božjepotniki
rezala
morske
valove
proti
Svetovitemu
otoku
,
na
Rujano
—
—
—
Na
Rujani
so
bili
sprejeti
nepričakovano
prijazno
.
Široko
so
odprli
oči
in
čudom
so
se
začudili
,
ko
so
pripluli
v
pristanišče
mesta
Arkone
.
Da
jih
pričakuje
na
obali
sam
rujanski
knez
Grin
,
kje
bi
si
bili
mogli
kaj
tacega
domišljati
!
Seveda
,
Slavomir
jim
je
bil
zamolčal
,
da
je
obvestil
rujanskega
kneza
,
starega
svojega
prijatelja
,
da
pripelje
na
Rujano
veledične
božjepotnike
,
in
da
mu
je
sporočil
tudi
dan
,
kdaj
jih
dovede
—
kajpada
ob
ugodnem
vremenu
—
,
in
naj
zato
on
pazi
s
svojega
gradu
,
kdaj
bode
zagledal
na
morju
ladjo
z
višnjevo
zastavo
,
in
ko
jo
bode
uzrl
,
naj
ve
,
da
prihaja
on
s
plemenitimi
sopotniki
,
in
naj
jih
pride
zato
pozdravit
,
ker
njih
pohod
je
velikanske
politične
važnosti
za
vse
severne
Slovene
.
In
knez
Grin
se
je
odzval
prošnji
in
vabilu
.
S
svojim
sinom
Krutom
in
z
mnogimi
velmožmi
je
prišel
v
pristan
,
je
došlece
prisrčno
pozdravil
kot
brate
in
sestre
iste
slovenske
krvi
,
jim
ponudil
kruha
in
soli
in
jih
povabil
kot
goste
v
svoj
grad
.
Viljenica
se
je
s
svojo
sestrično
Slavico
držala
bolj
od
zadaj
.
Kakor
so
se
bili
zgovorili
med
potjo
,
Slavomir
ni
povedal
njenega
imena
in
pokoljenja
,
ko
jo
je
mimo
drugih
predstavil
knezu
in
njegovemu
spremstvu
:
rekel
je
le
,
da
je
sestrična
Pluzonove
hčere
Slavice
.
A
ko
jo
je
s
prikritim
in
vendar
dosti
govorečim
smeškom
predstavil
,
je
gledal
,
kakšen
vtisk
bo
naredila
na
Rujance
in
zlasti
na
Grinovega
sina
Kruta
.
In
zadovoljen
smehljaj
je
zaigral
na
njegovih
ustnicah
,
ko
je
opazil
,
kako
pozorno
so
Viljenico
vsi
pogledali
,
kakor
očarani
od
njene
nenavadne
krasote
,
posebno
pozorno
in
pomembno
še
knezovič
Krut
,
in
ko
je
videl
,
da
je
tudi
Krut
naredil
na
mladenko
mogočen
vtisk
.
„
Ta
dva
morata
priti
skupaj
!
“
je
govoril
sam
s
seboj
,
ko
so
šli
v
Grinov
grad
in
je
z
veselo
zadovoljnostjo
opazoval
,
kako
se
ljubeznivo
vede
z
Viljenico
Krut
,
ki
se
je
nji
in
Slavici
koj
pridružil
kot
spremljevalec
.
„
Morata
—
in
prideta
tudi
!
Zato
bodem
že
jaz
poskrbel
,
naj
me
stane
karkoli
.
“
In
res
je
delal
hitro
.
Po
slavnostnem
obedu
,
ki
ga
je
napravil
knez
Grin
bodriškim
gostom
,
je
šel
Slavomir
,
dočim
so
šli
drugi
na
vrt
,
s
knezom
v
njegovo
sobo
,
pa
započel
z
njim
ta
pogovor
:
„
Kako
ti
ugajajo
bodriški
božjepotniki
?
“
„
Dobro
“
,
je
odgovoril
Grin
.
„
Vesel
sem
jih
,
kakor
sem
vesel
namena
,
iz
katerega
so
prišli
sem
.
Dal
vsedobri
Svetovit
,
da
bi
tudi
oni
dobili
ugoden
vtisk
pri
nas
in
ponesli
od
tu
na
svoje
domove
plameneč
ogenj
svetega
navdušenja
za
stare
naše
bogove
.
“
„
Višnji
Svetovit
,
bog
tvoje
zemlje
rujanske
,
slavnoznan
po
svojih
prerokbah
,
bode
zatrdno
prerokoval
srečo
in
uspeh
pri
nameravanem
našem
započetju
,
saj
mislimo
s
tem
započetjem
proslaviti
v
prvi
vrsti
njegovo
ime
.
Prinesli
smo
s
seboj
tudi
lepe
darove
zanj
in
za
njegove
svečenike
,
tako
da
sem
popolnoma
uverjen
,
da
nam
podeli
blagoslova
za
naše
započetje
.
“
„
To
jaz
iskreno
želim
.
Zato
bodem
tudi
jaz
z
darovi
poizkusil
nakloniti
vam
njegovo
milost
,
kakor
tudi
milost
in
dobrohotnost
njegovih
svečenikov
.
Sicer
je
Svetovit
že
sam
bogat
,
in
so
premožni
tudi
njegovi
svečeniki
,
kakor
ti
je
zatrdno
znano
.
Ne
samo
dosti
hiš
,
ampak
tudi
dosti
obsežnih
travnikov
,
njiv
in
gajev
je
last
hrama
Svetovitovega
.
Tudi
reden
davek
plačujejo
Rujanci
Svetovitu
,
in
sicer
daje
vsaka
glava
brez
razlike
,
ali
je
moška
ali
ženska
,
vsako
leto
en
denar
.
Svetovitu
pripade
tudi
tretji
del
plena
,
ki
ga
zaplenimo
v
vojski
.
In
tudi
od
trgovine
dobi
Svetovitov
hram
desetino
.
Torej
se
ne
more
reči
,
da
so
Svetovit
in
njegovi
svečeniki
potrebni
.
Vendar
roka
roko
umiva
,
in
nikomur
dar
ni
neljub
,
tudi
najbogatejšemu
ne
.
Saj
se
z
darom
ne
podpira
samo
potreba
in
revščina
,
ampak
se
z
njim
kaže
tudi
dobro
srce
in
češčenje
ter
spoštovanje
do
onega
,
ki
mu
ga
damo
.
Zato
je
prav
,
da
ste
prinesli
s
seboj
tudi
daril
za
Svetovitov
hram
.
In
kakor
sem
rekel
,
bodem
tudi
jaz
z
darovi
poizkusil
pospeševati
dobri
namen
,
zaradi
katerega
ste
prišli
sem
,
ker
mi
je
v
resnici
mnogo
ležeče
na
tem
,
da
zopet
zavlada
vsedobri
Svetovit
z
drugimi
našimi
bogovi
in
božicami
v
vaših
pokrajinah
,
kakor
gospoduje
pri
nas
.
“
„
Zahvalim
te
kakor
za
lep
vzprejem
in
izkazano
nam
gostoljubnost
že
naprej
tudi
za
dar
,
ki
ga
bodeš
položil
v
naš
namen
na
Svetovitov
oltar
.
Položil
ga
pa
ne
boš
samo
v
našo
korist
,
položil
ga
boš
tudi
—
bodi
prepričan
—
v
svoj
in
svoje
hiše
prid
.
“
„
Kako
to
meniš
?
“
„
Ti
misliš
,
da
sem
prišel
jaz
z
Bodriči
samo
zato
na
Rujano
,
da
vprašamo
preroškega
Svetovita
,
ali
se
obnese
ali
ne
naša
stvar
,
ki
jo
započenjamo
za
staro
vero
in
bogove
.
Toda
povedati
ti
moram
koj
,
da
sem
prišel
še
iz
drugega
namena
.
“
„
Iz
kakšnega
?
“
„
Pokazat
sem
ti
pripeljal
mladenko
,
ki
sem
jo
določil
za
bodočo
ženo
tvojemu
sinu
Krutu
.
“
„
Ali
se
šališ
ali
govoriš
resno
?
“
„
Kdaj
se
je
Slavomir
s
teboj
še
šalil
?
Jaz
govorim
resno
.
Res
sem
ti
privedel
v
hišo
nevesto
.
“
„
In
katera
bi
bila
to
?
“
Slavomir
je
stopil
k
oknu
in
pogledal
na
vrt
.
Knezovič
Krut
je
stal
ravno
pod
oknom
in
smejé
nekaj
dopovedoval
Viljenici
in
Slavici
.
„
Ali
vidiš
deklico
,
ki
stoji
poleg
Pluzonove
hčere
?
“
je
rekel
Slavomir
in
potegnil
kneza
k
oknu
.
„
Vidim.
Rekel
si
,
da
je
sestrična
Pluzonove
hčere
.
“
„
Sestrična
njena
je
res
.
Pa
čigava
hči
je
,
ti
še
nisem
povedal
.
“
„
Čigava
?
“
„
Nadkneza
Gotšalka
!
“
„
Ni
mogoče
!
“
„
Res
je
.
In
glej
,
ta
mora
postati
žena
tvojega
sina
,
kneginja
rujanska
in
kneginja
bodriška
!
To
pravim
jaz
,
Slavomir
„
„
Da
te
ne
poznam
že
dolgo
let
sem
kot
svojega
dobrega
znanca
in
prijatelja
ter
resnega
moža
,
bi
rekel
,
da
budališ
ti
ali
pa
da
imaš
mene
za
budalo
“
,
je
izpregovoril
knez
Grin
po
precej
dolgem
prestanku
,
motreč
z
bistrimi
očmi
Slavomira
ter
tehtajoč
njegove
besede
.
„
Da
bi
Gotšalkova
hči
postala
kneginja
rujanska
in
obenem
—
kakor
sem
posnel
iz
tvojih
besed
—
kneginja
bodriška
!
To
naj
razumejo
bogovi
,
navaden
smrtnik
ne
more
!
“
Slavomir
pa
se
je
zmagovito-ponosno
zasmehljal
,
tako
nekako
kakor
se
smehlja
učenjak
,
ki
je
razvozljal
težak
problem
,
ali
vojskovodja
,
ki
si
je
po
resnem
preudarku
moral
reči
,
da
je
bojni
načrt
,
ki
ga
je
izdelal
,
najboljši
,
tak
,
da
mu
zmago
naravnost
jamči
.
Pa
je
dejal
Slavomir
:
„
Bogovi
razumejo
moje
besede
in
jih
zatrdno
odobrujejo
.
Prav
izvestno
jih
bode
javno
odobril
Svetovit
.
Razumeti
jih
moraš
pa
tudi
ti
,
tembolj
,
ker
nisi
navaden
smrtnik
:
saj
te
vendar
že
dolgo
časa
poznam
,
moža
studenčno-bistrega
duha
in
ribje-zdravih
možganov
.
Naj
ti
stvar
kar
takoj
obrazložim
,
saj
naši
ljudje
na
vrtu
naju
menda
ne
bodo
tako
težko
pogrešali
!
Knežja
Jasnost
!
Vprašam
te
,
ali
more
pravi
Sloven
,
Sloven
stare
korenine
,
častilec
starih
bogov
in
starih
običajev
,
odobravati
Gotšalkovo
vlado
v
Bodričih
?
“
„
Odobravati
jo
more
kvečjemu
narodna
izdajica
,
propalica
ali
kukavica
“
,
je
odločno
odgovoril
rujanski
knez
.
„
Prav
praviš
!
“
je
s
svetim
navdušenjem
povzel
Slavomir
.
„
In
jaz
ti
to
povem
,
da
je
Gotšalk
velik
izdajavec
slovenske
stvari
in
slovenskih
koristi
.
Sicer
ve
vsakdo
,
da
je
v
vojnah
izkušen
vojak-junak
—
“
„
Te
slave
mu
ne
more
nihče
odrekati
.
“
„
Pa
naj
bi
se
pokazal
junaka
tudi
v
borbi
za
narodno
slovensko
stvar
!
Toda
kaj
počenja
?
Z
vsemi
močmi
pomaga
nemškemu
življu
,
da
se
vgnezduje
v
bodriški
deželi
!
Duhovnike
,
redovnike
in
redovnice
naseljuje
po
mestih
in
trgih
,
da
bodo
kmalu
preplavili
deželo
,
kakor
velikanska
,
uničujoča
povodenj
.
Jaz
se
ne
bodem
čisto
nič
čudil
,
če
v
kratkem
dá
ta
slovenski
knez
povelje
,
da
se
mora
vsak
Bodrič
priučiti
blagoslovljeni
nemščini
.
“
—
Zaničljivo
je
izgovoril
te
zadnje
besede
.
„
Škoda
,
res
,
velikanska
škoda
za
Gotšalka
,
ki
je
bil
v
svoji
mladosti
tak
navdušen
Sloven
in
tak
sovražnik
Nemcev
“
,
je
pritrdil
knez
.
„
Za
navdušenega
Slovena
se
dela
in
razglaša
še
danes
.
Pravi
,
da
je
to
znamenje
prave
ljubezni
do
naroda
,
če
mu
človek
želi
in
po
moči
stori
dobro
;
on
pa
da
je
spoznal
,
da
je
za
bodriški
narod
največje
dobro
krščanska
vera
,
in
zato
jo
razširja
na
vso
moč
...
Toda
vprašam
,
ali
ne
bode
uničil
narodnosti
slovenske
,
ali
ne
bode
pahnil
slovenstva
v
prepad
,
iz
katerega
se
ne
bode
moglo
več
vzdigniti
,
če
pospešuje
razširjanje
vere
,
ki
jo
oznanujejo
Nemci
,
in
dovoljuje
,
da
se
naseljujejo
nemški
pritepenci
svobodno
po
slovenskih
tleh
?
Če
on
trdi
,
da
je
goreč
Sloven
in
da
srčno
ljubi
svoje
Bodriče
in
vse
slovenske
sosede
-
rojake
,
zakaj
je
pa
šel
pred
leti
v
zvezi
z
Danci
in
s
Saksonci
zaplesat
bojni
ples
z
ljutiškima
plemenoma
,
s
Prekopenci
in
Kišani
?
“
„
Večna
mu
sramota
!
“
je
ogorčeno
dejal
knez
Grin
.
„
Vem
,
katerega
žalostnega
dejstva
se
spominjaš
.
Pred
prilično
osemnajstimi
leti
je
bilo
,
ko
so
se
sprli
med
seboj
Kišani
,
Prekopenci
,
Ratari
in
Dolenčani
.
Zakaj
ni
takrat
Gotšalk
kot
najbližji
sosed
poizkušal
posredovati
med
bratskimi
plemeni
,
da
se
ne
bi
klali
v
bratomorskih
bojih
in
poklali
toliko
tisoč
slovenskih
mož
in
mladeničev
?
Zakaj
se
je
tako
daleč
izpozabil
,
da
je
šel
z
zagrizenimi
nasprotniki
Slovencev
,
z
Danci
in
s
Saksonci
morit
Prekopence
in
Kišane
in
iz
njih
izsiljevat
po
zadobljeni
zmagi
tako
vojno
odškodnino
?
Za
več
tisoč
mark
srebra
—
sem
slišal
—
sta
si
ti
plemeni
morali
kupiti
mir
.
“
„
Res
je
.
In
zmagovalci
so
si
razdelili
denar
,
in
tudi
Gotšalk
je
vzel
svoj
del
.
Od
bratskega
rodu
plen
...
Da
ga
sram
ni
bilo
!
In
zraven
je
treba
pomisliti
še
to
:
Danci
,
Saksonci
in
Bodriči
pod
Gotšalkovim
poveljstvom
so
šli
nad
ti
ljutiški
plemeni
kot
kristjani
,
češ
da
hočejo
izpreobrniti
poganska
rodova
.
In
kaj
je
resnica
?
Pri
sklepanju
miru
ti
krščanski
knezi
,
danski
,
saksonski
in
bodriški
,
še
omenili
niso
krščanstva
,
oziroma
da
se
morajo
Ljutiči
dati
pokristjaniti
!
Sramota
Dancem
in
Saksoncem
in
stokrat
sramota
Gotšalku
!
“
„
Sramota
mu
!
Dobro
svojo
slovensko
čud
je
docela
izpremenil
v
grdo
,
pohlepno
nemško
.
“
„
Nemci
so
ga
vsega
izpridili
.
“
„
In
bolj
in
bolj
drži
ž
njimi
.
Sicer
je
že
po
vsem
slovenskem
severu
znano
,
kako
se
druži
z
Billungi
,
a
najnovejša
vest
o
tem
prijateljskem
druženju
tebi
zatrdno
ni
še
znana
.
Veš
,
zadnjič
je
prišel
v
Ljubek
Ordulfov
sin
Magnus
,
s
‚
prijateljskim
‘
namenom
,
kakor
je
govoril
,
da
spremi
Gotšalkovega
mlajšega
sina
,
Henrika
,
v
samostansko
šolo
v
Lunenburg
.
In
Gotšalk
ga
je
vzprejel
preljubeznivo
.
In
veš
,
kakšna
vest
se
je
precej
po
prihodu
saksonskega
mladiča
že
raznesla
po
Ljubeku
?
Da
se
je
Magnus
zagledal
v
knežnjo
Viljenico
,
in
da
se
tudi
knežnja
baje
zanima
za
njega
!
“
...
„
Kako
je
pa
mogla
priti
s
teboj
semkaj
,
če
ji
je
všeč
nemški
,
krščanski
mladenič
?
“
je
čudeč
se
vprašal
Grin
.
„
Lahko
se
čudiš
,
toda
vedi
,
to
je
tako
.
Čuje
se
pač
,
da
knežnja
malo
gleda
po
njem
.
Čuje
se
,
pravim
;
ali
koliko
je
resnice
na
govorici
,
še
nisem
mogel
dognati
.
Knežnjo
Viljenico
sem
imel
priliko
spoznati
,
da
je
vkljub
temu
,
da
je
Gotšalkova
hči
in
vkljub
temu
,
da
je
krščena
,
vendar-le
pristašinja
starih
bogov
.
Oni
večer
,
ko
smo
se
v
takoimenovani
Volčji
jami
pri
Ljubeku
ob
priliki
velikega
sejma
sešli
privrženci
starih
bogov
po
dogovoru
,
da
se
pomenimo
,
kako
bi
se
uprli
ponemčevanju
,
sem
spravil
tja
tudi
knežnjo
.
In
tudi
ona
je
z
drugimi
vred
obljubila
iti
na
Rujano
,
izprosit
od
Svetovita
blagoslova
za
nameravano
početje
,
za
odpor
proti
nemštvu
in
križu
v
Bodričih
.
Pa
ko
sem
izvedel
za
one
govorice
,
krožeče
po
mestu
po
Magnusovem
prihodu
,
sem
si
dejal
:
Govorica
je
bila
samo
govorica
;
lahko
ni
pičice
resnice
na
nji
.
Vendar
kaj
če
bi
se
deklica
le
dala
ujeti
v
nastavljeno
ji
lepo
past
in
bi
se
polakomila
naslova
vojvodinje
saksonske
?
Zato
sem
ravno
zaradi
nje
pospešil
zaobljubljeno
božjo
pot
na
Rujano
,
da
knežnja
tem
prej
spozna
in
vzljubi
onega
ženina
,
ki
sem
ji
ga
določil
jaz
—
tvojega
sina
Kruta
.
“
„
Pa
kako
si
prišel
,
prijatelj
,
na
to
misel
,
da
bi
se
vzela
moj
sin
in
hči
bodriškega
nadkneza
Gotšalka
?
“
je
vprašal
knez
Grin
z
glasom
,
ki
se
mu
je
na
njem
že
poznalo
,
da
je
Slavomirov
načrt
všeč
knezu
.
„
Kako
sem
prišel
na
to
misel
,
prašaš
?
Ljubezen
do
starih
naših
bogov
in
ljubezen
do
domovine
mi
jo
je
vdahnila
,
oziroma
višnji
naši
bogovi
so
mi
jo
dali
.
Odvrniti
hočem
nesrečo
,
ki
bi
prišla
nad
bodriški
rod
po
zvezi
s
Saksonci
.
“
„
Kaj
misliš
,
da
bi
bil
nadknez
Gotšalk
res
voljan
dati
svojo
hčer
Nemcu
za
ženo
?
“
„
Zatrdno
,
če
jo
Magnus
le
zasnubi
.
Tako
je
zaverovan
v
Nemce
,
da
bi
še
v
čast
štel
sebi
in
vsemu
bodriškemu
rodu
,
če
jo
zasnubi
Billung
!
“
je
jezno
,
z
zobmi
škrtajoč
rekel
Slavomir
.
„
Ha
,
veš
kaj
bi
naredil
jaz
na
Gotšalkovem
mestu
,
če
bi
mi
Nemec
zasnubil
hčer
?
“
je
smejé
vprašal
Grin
.
„
Udaril
bi
ga
po
nečistih
ustih
...
“
„
Tega
baš
ne
.
Rajši
kaj
drugega
.
Na
udarec
človek
lahko
kmalu
pozabi
,
ne
tako
hitro
pa
na
očitno
zasramovanje
.
In
veš
,
kako
bi
jaz
osramotil
nemškega
snubača
?
Klin
se
izbija
s
klinom
,
pravi
pregovor
.
Ko
je
šel
nemški
kralj
Oto
,
tretji
tega
imena
,
po
cesarsko
krono
v
Rim
,
je
vzel
s
seboj
sijajno
spremstvo
.
Spremljali
so
ga
premnogi
škofje
in
duhovniki
,
knezi
in
vojaški
prapori
.
Spremil
ga
je
tudi
bodriški
knez
Mistivoj
,
Misislavov
sin
,
s
tisoč
slovenskimi
jezdeci
.
Pridružil
se
je
z
njimi
saksonskemu
vojvodu
Bernhardu
,
ki
je
takisto
spremljal
kralja
.
Pridružil
se
mu
je
pa
zato
,
ker
je
