Lepo
prebivališče
bil
si
je
vstvaril
gospod
Mirodolski
.
Ne
da
bi
bila
hiša
bog
vé
kako
velika
in
lepa
;
bila
je
nekako
v
sredi
med
kmečkim
in
gosposkim
poslopjem
.
In
res
,
kedór
je
hodil
tod
pred
kakimi
petémi
leti
,
videl
je
na
istem
mestu
navadno
kmečko
hišo
,
samo
malo
prostornejo
,
rekel
bi
,
oblastnejo
mimo
druzih
po
okolici
,
a
ne
da
bi
bila
s
kako
posebnostjo
vabila
in
mudila
oko
mimo
gredočega
popotnika
.
Kmetje
okoličani
so
sicer
zmajávali
modre
glave
ne
čisto
brez
neke
skrivne
zadovoljnosti
,
da
je
gospod
Mirodolski
mnogo
predrago
kupil
hišo
in
zemljišče
.
Res
,
ko
bi
bil
hotel
gospod
Mirodolski
stiskati
svojega
prednika
,
zadolženega
kmeta
,
lahko
bi
bil
odbil
mnogo
od
kupa
.
A
ták
ni
bil
gospod
Mirodolski
.
Dal
mu
je
toliko
,
da
je
mož
poplačal
svoje
dolgove
ter
kupil
si
na
Dolenjskem
drugo
domovje
,
kjer
mu
želimo
,
da
srečno
živí
in
dobro
gospodari
.
Z
malimi
troški
,
po
mislih
novega
posestnika
,
a
mnogo
preobilimi
,
kakor
so
modrovali
sosedje
,
bila
je
hiša
v
kratkem
času
tako
izpremenjena
,
da
je
bila
videti
čisto
druga
.
Malo
kedó
je
šel
zdaj
po
gladkem
,
drobnopeščenem
,
cesti
podobnem
potu
,
za
streljaj
od
hiše
,
da
bi
ne
bil
postal
,
ter
z
veseljem
ogledoval
prijaznega
poslopja
.
Vendar
prenaredba
ni
bila
posebno
velika
:
štiri
okna
pri
tléh
,
dve
pod
streho
kakor
prej
—
a
bilo
je
vse
tako
snažno
,
tako
čedno
,
tako
praznično
;
vse
je
pričalo
,
da
vlada
tu
umna
roka
izobraženega
gospodarja
,
možá
,
ki
je
dolgo
živel
po
mestih
,
a
naposled
za
stare
dni
tukaj
si
izbral
prijetno
,
mirno
domovje
.
Vse
je
bilo
snažno
,
pravimo
,
saj
to
pač
skoraj
ni
vredno
,
da
se
v
misel
jemlje
,
kar
so
nesnage
delale
lastavice
pod
streho
,
zlasti
mladi
rod
v
gnjezdu
,
ki
še
ne
vé
,
kaj
je
spodobno
.
Rad
jih
je
terpel
gostoljubni
gospod
,
da-si
so
pogosto
po
letu
malo
prezgodaj
budile
ga
iz
kratkega
spanja
.
Škoda
skoraj
,
da
je
bilo
tako
malo
videti
prijaznega
belega
zidovja
;
štiri
krepke
vinske
terte
,
katere
je
bil
sam
vsadil
novi
gospodar
,
raztezale
so
tako
oblastno
,
prav
na
stežáj
,
svoje
veje
in
mladike
po
zidu
,
da
ga
je
,
zlasti
od
spodaj
,
le
malo
tu
pa
tam
bliščalo
med
zelenjem
;
in
skoraj
bi
bile
vsa
okna
zakrile
,
da
bi
jih
ne
bila
neutrudno
,
brez
milosti
krotila
umna
gospodarjeva
roka
.
Prijeten
je
bil
kraj
,
kjer
se
je
naselil
gospod
Mirodolski
;
a
očitati
mu
je
bilo
vendar
eno
slabost
;
blaga
rastlina
,
ki
z
blaženim
svojim
sadom
razveseljuje
serce
človeško
,
toliko
hvaljena
,
toliko
prepevana
vinska
terta
ni
iméla
tukaj
svojega
dóma
.
Ni
čudo
torej
,
da
so
bile
té
štiri
rastline
pravi
ponos
,
prave
rejenke
gospoda
Mirodolskega
;
obdeloval
jih
je
,
prilival
jim
,
skerbel
je
zanje
kakor
včasi
oče
ne
skerbi
za
svoje
otroke
.
In
rastline
niso
bile
nehvaležne
,
rodévale
so
svojemu
gospodarju
obilo
in
,
ako
smemo
njemu
samemu
verjeti
,
sladkega
grozdja
;
terdil
je
vsaj
,
da
nikoli
nikjeri
na
svetu
ni
mu
šlo
tako
v
slást
nobeno
grozdje
,
ne
vipavsko
,
ne
ogersko
in
celo
ne
sloveče
grozdje
meransko
.
In
to
mu
bode
rad
verjél
,
kedór
je
tako
srečen
,
da
iz
lastne
izkušnje
vé
,
kako
prijetno
diši
sad
,
katerega
si
je
človek
pridelal
sam
na
svoji
zemlji
.
Da
so
drugače
sodili
o
njegovem
pridelku
sosedov
hudobni
jeziki
,
to
nas
ne
sme
motiti
;
zavist
ima
svoj
sedež
tudi
v
sicer
nepopačenem
kmečkem
serci
.
A
to
ni
še
vse
!
Više
namene
je
imel
gospod
Mirodolski
:
vino
je
hotel
delati
iz
grozdja
;
in
res
,
zadnje
leto
bil
ga
je
pridelal
toliko
,
da
je
napolnil
štiri
černe
steklenice
,
zamašil
jih
ter
zapečatil
,
kakor
se
dela
z
drazimi
vini
,
ter
shranil
jih
v
kleti
za
visoke
praznike
,
za
posebne
godove
.
Posebno
ljubega
gosta
je
moral
imeti
,
moral
je
biti
posebno
dobre
volje
,
da
je
šel
po
kosilu
tiho
doli
v
svojo
skrivnostno
shrambo
,
prinesel
zaprašeno
steklenico
,
—
kar
je
posebno
imenitno
—
ter
nalil
najprej
gostu
,
potem
sebi
droben
kozarček
.
Hudoben
človek
bi
bil
moral
biti
,
pravi
divjak
,
da
bi
ne
bil
z
vidnim
veseljem
,
z
neko
zamaknenostjo
srebal
blage
kaplje
,
ter
ne
hvalil
je
nad
vsa
vina
,
kar
jih
rodeva
olikani
,
vinorodni
svet
.
Žal
nam
je
,
a
zamolčati
ne
smémo
,
ker
nad
vse
nam
je
resnica
,
da
posebno
o
tém
pridelku
našega
prijatelja
,
gospoda
Mirodolskega
,
šla
je
po
vsej
okolici
čudna
govorica
,
upamo
samó
,
da
ni
izvirala
od
kakega
nehvaležnega
gosta
.
Dajali
so
mu
čudne
,
razžaljive
priimke
,
katerih
si
še
ne
upamo
imenovati
,
ljudje
,
kateri
niso
imeli
drugega
opravka
;
a
vendar
tako
hudobnega
človeka
ni
imela
vsa
srenja
,
da
bi
bil
take
pohujšljive
pogovore
kedaj
nesel
gospodu
Mirodolskemu
na
uho
;
prehudo
bi
bili
žalili
dobrega
moža
.
Vert
pred
hišo
bil
je
zagrajen
sè
živo
sečjo
,
visoko
,
da
je
ni
mogla
preskočiti
nobena
žival
,
gosto
,
da
se
skozi
ni
bilo
moči
splaziti
ne
lesici
,
ne
kuni
,
ne
drugi
tatinski
zverini
.
Na
eni
strani
verta
bile
so
gredice
z
navadno
zelenjavo
,
kakoršne
je
potreba
pri
hiši
,
obrobljene
z
versto
prostih
cvetic
,
kakoršnih
je
videti
na
vsakem
kmečkem
vrtu
.
Cvele
so
in
dišale
,
dokler
se
jim
je
zdelo
;
ni
jim
kratkega
,
nedolžnega
življenja
krajšala
pohlepna
človeška
roka
.
Pred
hišo
in
na
drugi
strani
hiše
bilo
je
samo
sadnje
drevje
.
Če
so
se
nekateri
ljudje
,
zlasti
mlajši
svet
,
včasi
posmehovali
njegovemu
vinárstvu
,
to
je
pa
vsak
rad
priznaval
brez
zavisti
,
da
tako
lepega
,
tako
plemenitega
sadja
ni
bilo
morebiti
v
vsej
deželi
,
kakor
je
bilo
na
vertu
mirodolskega
gospoda
.
Noben
gospodar
ni
se
mogel
ponašati
s
tako
debelimi
,
tako
žarečimi
in
sladkimi
jabelki
,
kar
so
posebno
dobro
vedeli
otroci
,
ki
so
hodili
k
njemu
„
tepežkat
“
.
Češnje
njegove
,
same
cepljenke
,
bile
so
perve
zrele
,
breskev
njegovih
celo
ni
mogel
nihče
prehvaliti
.
Ni
čudo
!
Bilo
je
samo
mlado
,
krepko
drevje
,
—
pervi
je
on
v
tem
kraji
presajal
odrasla
drevesa
.
—
Tu
ni
bilo
videti
suhe
vejice
,
ne
gosénice
na
peresu
,
ne
hrošča
za
lubom
.
Res
se
je
mnogo
trudil
z
drevjem
sam
gospodar
:
snažil
je
in
trebil
in
rézal
;
a
vendar
ne
vemo
,
kako
bi
bilo
,
ako
bi
ne
bil
imel
neutrudnih
,
brezplačnih
pomagačev
.
Vert
gospoda
Mirodolskega
bil
je
pravo
zbirališče
,
prava
obljubljena
dežela
mnogovrstnih
tičev
;
tu
ni
bilo
skoraj
drevesa
brez
tičjega
gnjezda
spomladi
;
in
po
seči
bilo
je
celo
vse
živo
.
Dobro
so
vedele
nedolžne
živalice
,
da
tu
se
ni
jim
bati
pasti
in
nastav
,
zalezovanja
in
preganjanja
;
nad
njimi
je
čulo
skerbno
gospodarjevo
oko
.
Res
so
mu
nadležni
vrabci
,
na
pol
berači
,
na
pol
tatjé
,
pobrali
mnogokako
vinsko
jagodo
;
a
to
priča
samo
,
da
grozdje
ni
moglo
biti
tako
kislo
,
kakor
so
ga
bili
razvpili
hudobni
jeziki
;
gospod
Mirodolski
je
vse
voljno
terpel
,
če
tudi
ne
moremo
reči
,
da
je
bil
tem
vednim
gladežem
in
kradežem
poseben
prijatelj
;
še
zaplašil
jih
je
,
pravijo
,
včasi
,
vendar
tako
,
da
je
vselej
kmalu
nazaj
priletela
lačna
druhal
.
Da
bi
jih
bil
prav
v
strah
prijel
,
to
ni
bilo
dano
dobrosrčnemu
možu
;
grozovito
strašilo
obesiti
jim
,
zdélo
se
mu
je
nepošteno
in
morebiti
tudi
—
nepotrebno
.
Čudno
pa
je
bilo
in
skoraj
neverjetno
to
,
da
je
bil
velik
,
hud
maček
pri
hiši
,
Kara-Mustafa
po
imenu
,
in
vendar
so
imeli
tiči
mir
pred
njim
.
Nerad
je
gospod
Mirodolski
govoril
o
tem
čudeži
.
Kader
je
prišla
govorica
na
to
,
dajal
ni
nič
prav
jasnih
odgovorov
;
videti
pa
je
bilo
,
da
ne
govori
rad
o
tej
nevslišani
mačkovi
odgoji
,
kar
morebiti
kaže
,
da
se
ni
veršila
tako
gladko
,
kakor
je
bilo
želeti
.
A
pustimo
take
neprijetne
preiskave
;
veselímo
se
z
našim
prijateljem
,
da
se
mu
je
posrečilo
,
s
katerimi
koli
pripomočki
,
ukrotiti
in
premagati
hudobno
nagnenje
mačkovo
.
Pristavimo
tudi
tó
,
da
se
ni
uresničilo
,
kar
so
prerokovali
neki
černogledi
proroki
,
ki
nimajo
prave
vere
v
stanovitno
izpreobernenje
grešnikovo
,
da
se
namreč
s
časom
povrne
prirojeno
hudobno
poželenje
;
naj
imá
gospodar
žival
še
tako
v
strahu
,
naj
jo
še
tako
dobro
in
obilo
redi
,
zadnjič
pojde
vendar
le
za
svojo
najljubšo
hrano
,
za
tiči
in
zlasti
mladiči
v
gnezdu
.
Mačkovo
poboljšanje
bilo
je
korenito
in
stanovitno
.
To
se
je
videlo
zlasti
po
zimi
.
Gospod
Mirodolski
namreč
je
imel
za
svojo
dolžnost
,
kar
so
mu
dobrega
storili
krilati
prijatelji
o
veselem
poletju
,
povračati
jim
o
hudem
zimskem
času
.
Po
leti
bili
so
mu
tiči
pomagači
,
po
zimi
ljubi
gosti
.
Kader
je
bilo
vse
sè
snegom
krito
,
ko
je
žival
po
gozdu
zmerzovala
in
stradala
,
imeli
so
oni
pri
gospodu
Mirodolskem
vedno
pripravljeno
hrano
na
kopnem
pred
hišo
ter
mirno
zavetje
in
prenočišče
pod
streho
.
Posipal
jim
je
z
milodarno
roko
vsakoverstnega
živeža
,
katerega
je
bil
jeséni
nabral
po
gozdu
.
Brez
strahu
hodila
je
zobat
krotka
druhal
,
kader
se
ji
je
poljubilo
in
vsaka
živalica
je
dobivala
,
kar
je
ugajalo
njenemu
kljunu
.
—
Kosi
,
brinovke
,
sternadi
;
penice
,
tašice
,
tresorepke
:
berlezi
,
ščinkovci
,
senice
,
vse
zmešano
,
vse
vprek
uživalo
je
v
lepi
zložnosti
darove
blazega
možá
.
Poštêni
maček
,
Kara-Mustafa
,
jih
je
pa
mirno
gledal
,
zdaj
sam
,
zdaj
z
gospodarjem
,
kakor
bi
to
moralo
biti
tako
.
Nobenemu
tiču
ni
prišlo
na
misel
,
bati
se
človeka
ali
pa
tiste
tiho
lazeče
,
žarnooke
živali
!
Ni
imel
torej
gospod
Mirodolski
pravice
,
ponosen
biti
in
zadovoljen
s
tiči
,
z
mačkom
in
sè
sábo
?
Z
veseljem
je
gledal
,
kako
se
tiči
čutijo
čisto
domače
;
terdil
je
celó
,
kar
ni
nemogoče
,
da
je
mnogokateri
v
jeseni
čisto
pozabil
seliti
se
sè
svojimi
verstniki
v
daljne
južne
dežele
;
zakaj
neki
?
hrane
dovolj
je
imel
in
zavetje
pri
gospodu
Mirodolskem
.
Ena
izmed
glavnih
posebnosti
gospoda
Mirodolskega
bilo
je
serčno
veselje
do
narave
,
do
vsega
,
kar
rase
in
se
giblje
,
svojega
življenja
veselo
.
A
rad
,
nad
vse
rad
je
imel
tiče
.
Saj
mora
res
biti
terdovraten
grešnik
,
kdor
ne
ljubi
teh
nedolžnih
,
veselih
živalic
.
Zdaj
,
se
ve
da
,
ko
je
imel
svoje
domovje
na
kmetih
,
ni
mu
bilo
treba
hraniti
jih
,
kakor
nekdaj
,
v
tesni
ječi
zapertih
;
zdaj
,
ko
je
bil
ves
vert
njegov
velik
tičnik
.
To
je
pa
vendar
delal
,
pravijo
,
da
je
spomladi
hodil
po
gozdih
in
tičev
iskal
.
Mnogokatero
gnezdo
z
mladimi
prinesel
je
domu
,
ter
položil
ga
na
pripraven
kraj
,
in
stari
so
hodili
,
s
konca
res
plašni
,
a
vedno
pogumneji
,
ter
pitali
svojo
drobno
družinico
;
hrane
je
bilo
dovolj
na
vertu
.
In
tako
so
ostajali
mladiči
sè
starimi
vred
pri
hiši
.
Naravno
je
torej
,
da
je
bilo
po
gospoda
Mirodolskega
vrtu
vse
polno
življenja
,
gibanja
in
petja
.
Pervi
se
je
na
njegovem
vertu
oglašal
ščinkovec
spomladi
,
ko
je
bilo
še
drugod
vse
tiho
in
mertvo
.
Kosovo
petje
se
je
razlegalo
po
leti
z
njegovega
vrta
daleč
okrog
po
vsej
dolini
.
Poleg
poštenega
mačka
bil
je
pri
hiši
Perun
,
zvesti
hišni
čuvaj
po
noči
,
po
dnevu
gospodarju
tovariš
.
Tujcev
Perun
ni
imel
posebno
v
čislu
,
zlasti
ako
so
se
mu
videli
sumni
ali
po
obleki
ali
po
vedenji
.
Ni
bilo
varno
bližati
se
dvoru
posebno
po
noči
;
velik
je
bil
Perun
in
krepak
in
imel
je
ostre
zobe
.
A
s
komur
je
enkrat
prijaznega
videl
gospodarja
,
njemu
se
ni
bilo
bati
Peruna
.
Z
otroci
je
bil
krotak
in
poterpežljiv
kakor
jagnje
in
s
Karo
Mustafo
živel
je
v
terdern
prijateljstvu
.
Še
z
eno
,
imenitno
osebo
nam
je
seznaniti
in
,
upamo
,
tudi
sprijazniti
čestitega
bralca
.
Imeniten
je
bil
v
resnici
Kokodín
,
videti
vsaj
je
bilo
,
da
se
sam
sebi
vidi
silno
imeniten
;
nobeden
v
okolici
ni
tako
veličastno
visoko
po
konci
nasil
žarečega
,
plamenu
podobnega
grebena
,
nobeden
se
ni
ponašal
s
tako
dolgimi
,
tako
ostrimi
ostrogami
—
strah
vsem
sosednim
petelinom
;
in
kako
modro
sta
mu
visela
dolga
podbradka
,
tako
ponosno
ne
nosi
nobena
gospá
koralnih
uhanov
;
sè
svojim
ostrim
,
serditim
pogledom
imel
je
v
strahu
vse
dvorišče
;
enkrat
zakokotati
,
z
glavo
zmajati
bilo
je
dovolj
—
vse
mu
je
bilo
pokorno
.
Gorjé
pa
porednemu
petelinčku
,
ako
se
je
Kokodin
userdil
nad
njim
ter
jezno
ob
tla
brusiti
jel
zakrivljena
svoja
perutna
peresa
,
bridkim
sabljam
podobna
.
Kara
Mustafa
,
katerega
ni
mogel
nič
kaj
terpeti
,
ni
mu
hodil
rad
pred
obličje
,
in
Perun
sam
se
ga
je
ogibal
,
kjer
je
mogel
;
še
celo
gospodarju
,
kadar
sta
se
srečala
,
ni
šel
s
poti
,
skoraj
vselej
moral
se
je
ogniti
gospodar
,
kar
je
rad
storil
dobri
gospod
.
Vedel
se
je
oblastno
,
kakor
da
je
njegovo
vse
to
lepo
domovje
;
tako
moško
,
tako
visoko
prizdigovaje
nogé
,
ni
stopal
sam
gospod
Mirodolski
!
Pervi
se
je
zjutraj
Kokodinov
glas
mogočno
razlegal
po
tihi
dolini
.
On
je
znamenje
dajal
,
za
njim
so
se
oglašali
drugi
po
versti
,
vsak
po
svoji
moči
.
Po
pravici
torej
bil
je
znan
Kokodin
po
vsej
dolini
okrog
in
radi
so
ga
ljudje
vpletali
v
govor
.
Pogosto
se
je
čulo
:
Zgodenj
je
,
ali
glasán
je
,
ali
pa
tudi
:
stopa
,
kakor
mirodolski
petelin
.
Ako
nam
se
je
samo
nekoliko
posrečilo
seznaniti
prijaznega
bralca
z
gospodom
Mirodolskim
,
ugane
sam
lahko
,
in
ni
nam
treba
obširno
poročati
,
da
je
imel
naš
prijatelj
poleg
imenovanih
živali
dvé
lepi
kravici
v
hlevu
,
v
posebnem
oddelku
iskrega
konjiča
in
ulnjak
na
vertu
.
Lepi
so
kraji
z
visokimi
gorami
,
bistrimi
jezeri
in
germečimi
slapovi
,
daleč
slujejo
po
svetu
okrog
in
njih
lepote
glas
vabi
nebrojno
število
srečnih
ljudi
v
njihovo
krilo
.
S
takimi
lepotami
ní
se
mogel
ponašati
kraj
,
kjer
si
je
bil
postavil
šator
gospod
Mirodolski
.
Dolinica
ne
preširoka
;
griči
ob
stranéh
,
višji
in
nižji
,
z
njivami
po
čez
prepasani
,
po
njih
verhovih
prijazne
vasice
s
tremi
,
štirimi
belimi
kočami
na
pol
skritimi
med
sadnjim
drevjem
;
v
dolu
polja
,
travniki
,
pa
bistra
voda
po
sredi
tekoča
—
to
ni
nič
posebnega
;
ali
imel
je
ta
kraj
nekaj
tako
prijetnega
,
tako
ljubega
,
da
se
je
moral
prikupiti
vsakemu
,
zlasti
kedor
se
je
umeknil
v
njegovo
krilo
iz
mestnega
hrupa
in
nemira
,
in
po
pravici
se
je
imenoval
„
Tihi
dol
“
.
Tu
se
ní
bilo
bati
gospodu
Mirodolskemu
onih
pustih
ljudí
,
ki
se
z
dolzega
časa
,
„
belega
kruha
pijani
“
zapustivši
mesta
s
pomladi
razsipajo
po
deželi
,
one
nesrečne
nadloge
,
ki
tako
lahko
najlepši
kraj
pristudi
pravemu
narodoljubu
.
Gospoda
Mirodolskega
domovje
bilo
je
na
severni
strani
Tihega
dola
v
stranski
dolínici
;
srednje
visoke
gore
s
temnim
smerečjem
obraščene
branile
so
jo
merzlih
severnih
sap
:
proti
jugu
odperta
,
dajala
je
lep
razgled
po
vsej
prijazni
dolini
.
Ob
stranéh
bili
so
prijetno
namešani
gozdi
—
bukve
,
gabri
,
breze
,
mecesni
,
z
gostim
germovjem
pod
sabo
,
ki
daje
mnogoverstnim
tičem
zavetja
in
hrane
.
Hiša
je
stala
ob
kraji
goré
,
tam
kjer
se
je
začenjala
polagoma
dvigati
iz
ravnine
.
Mimo
hiše
po
sredi
verta
tekal
je
po
belem
kamenjči
bister
studenec
,
zlivajoč
se
po
kratkem
a
prijetnem
toku
v
„
véliko
vodó
“
.
Lep
kos
gozda
ob
stranéh
bil
je
imovina
gospoda
Mirodolskega
,
polje
do
velike
vode
vse
njegovo
!
Srečni
gospod
Mirodolski
!
Predno
je
prišel
gospod
Mirodolski
v
té
kraje
,
dolinica
,
zdaj
njegova
,
ní
imela
posebnega
imena
.
On
jo
je
kerstil
,
dal
ji
je
lepo
ime
:
„
Mirni
dol
!
“
Hitro
se
je
bilo
med
ljudstvom
ukoreninilo
to
prijazno
in
tako
primerno
ime
;
in
ne
samo
to
!
dali
so
celo
po
domovji
ime
posestniku
:
imenovali
so
ga
,
morebiti
ne
vedóč
mu
pravega
imena
,
sploh
samo
mirodolskega
gospoda
;
in
tudi
mi
,
dasi
mu
vemo
pravo
ime
,
zvali
ga
bodemo
vedno
samo
gospoda
Mirodolskega
.
Dasi
tako
radi
vstrežemo
—
ta
je
perva
naša
zapoved
—
čestitemu
bralcu
,
in
kako
še
le
ljubeznjivi
bralki
!
—
pravega
imena
našega
prijatelja
od
nas
vendar
ne
zvedó
—
zakaj
?
še
tega
jim
ne
povemo
;
morebiti
za
to
,
ker
gospod
še
živí
in
ker
bi
mu
bilo
neljubo
,
ako
ga
motimo
v
srečnem
njegovem
zavetji
,
morebiti
nam
kaj
drugega
brani
,
kedo
vé
?
Za
to
pa
,
upamo
,
ne
bodo
brali
z
manjšo
pozornostjo
,
z
manjšim
veseljem
te
povesti
;
da
bi
jo
le
brali
s
toliko
radostjo
,
s
kolikoršno
jo
mi
pripovedujemo
,
da
bi
se
jim
sčasom
tako
priljubil
,
kakor
nam
,
gospod
Mirodolski
;
da
bi
ga
prijazno
spremljali
v
veselih
in
žalostnih
urah
,
katere
mu
je
tudi
prinesel
življenja
večér
.
Če
jim
pa
tudi
zamolčimo
pravo
ime
—
to
pa
skoraj
zvedó
,
samo
nekoliko
poterpljenja
,
kedó
je
bil
in
kaj
je
bil
gospod
Mirodolski
.
Kaj
je
sreča
človeška
?
—
Vsak
hrepení
po
njej
,
vsak
leta
za
njo
;
vsak
je
išče
v
drugi
podobi
;
ta
si
nabira
blaga
,
ta
hlepi
po
časti
in
slavi
.
Več
ko
je
dosegel
,
bolj
mu
rase
poželenje
—
neugasna
žeja
!
Delo
in
trud
,
nepôkoj
in
skerb
ne
dajô
mu
oddihljaja
,
časa
,
da
bi
vžival
,
kar
je
pridobil
.
Ta
meni
izvoliti
boljši
del
;
kakor
od
cveta
do
cveta
lahkokrili
metulj
,
leta
od
veselja
do
veselja
,
da
mu
moči
oslabé
,
da
se
mu
slednjič
pristudi
veselje
,
da
toži
na
zadnje
s
kraljevim
pevcem
:
Vse
prazno
,
vse
ničevo
!
Ni-li
zares
dano
človeku
srečnemu
biti
?
—
ne
vse
življenje
—
vživati
samo
nekoliko
kratkih
srečnih
trenotkov
,
ko
se
je
nagnilo
življenje
,
ko
se
mu
solnce
bliža
zatonu
?
Naj
bode
viharen
dan
—
človek
je
na
svetu
,
da
se
bori
in
terpí
—
ali
ne
smé
želeti
vsaj
mirnega
,
srečnega
večera
?
Redka
cvetica
je
sreča
v
tej
„
solzni
dolini
“
;
išče
je
vsak
:
najde
jo
malokedó
.
—
Krivo
podobo
si
ljudjé
delajo
o
njej
;
večina
je
išče
po
visokih
gorah
:
misli
si
jo
kakor
ponosno
visoko
rastlino
,
ki
z
gorečimi
bojami
vabi
že
od
daleč
potnikovo
oko
,
ki
mu
mami
duh
z
močno
vonjavo
.
A
podobna
je
pobožni
vijolici
,
ki
skromno
cvete
in
diši
v
tihem
germu
skrita
.
Iščejo
je
povsod
,
a
ona
cvete
samo
v
blagem
človeškem
serci
.
Blago
torej
bodi
tvoje
serce
in
sreča
bo
tvoja
?
O
da
bi
bilo
zares
vedno
tako
,
da
bi
samo
blago
sercé
že
srečnega
delalo
človeka
!
A
kaže
nam
življenje
,
da
človek
z
najblažjim
sercem
more
biti
,
in
je
tudi
tolikokrat
,
tako
nesrečen
!
A
to
je
gotovo
,
da
prave
sreče
ni
brez
dobrega
serca
.
Dobro
serce
je
imel
gospod
Mirodolski
in
mirno
vest
,
ki
mu
ni
nič
hudega
očitala
.
Ali
to
ní
še
sreča
!
Dokler
je
človek
še
mlad
in
krepák
,
dokler
mu
vre
po
žilah
gorka
kri
—
„
veselo
mu
tiči
pojo
“
,
ves
svet
je
njegov
;
kamor
položi
trudno
glavo
,
tam
je
domá
,
vse
mu
je
prijazno
,
vse
mu
vrata
odpira
in
serce
.
A
pridejo
leta
,
siví
se
mu
glava
,
pešajo
moči
,
—
tedaj
se
mu
zbuja
v
serci
neznano
prej
hrepenenje
po
miru
in
pokoji
,
po
tihem
kotu
,
kjer
bi
preživel
,
kar
mu
je
ostalo
dní
.
Košček
svoje
zemlje
si
želi
,
mirno
streho
,
svoje
ognjišče
pod
njo
,
in
okolo
ognjišča
—
o
hudó
je
človeku
,
zapuščenemu
,
samemu
na
svetu
zatisniti
trudne
oči
!
Ljube
mehke
ročice
naj
mu
jih
zatisnejo
,
sladke
otročje
roké
!
Ko
je
bival
modri
Solon
za
gosta
pri
mogočnem
kralji
lidijskem
,
katerega
bogastvo
je
dandanašnji
v
prigovoru
,
razkaže
mu
nekega
dné
kralj
vse
svoje
neizmerne
zaklade
;
po
tem
ga
vpraša
,
kedo
se
mu
vidi
najsrečneji
na
svetu
.
Modri
Atenjan
imenuje
mu
neznano
imé
,
imé
Tela
,
skromnega
Atenjana
:
in
zakaj
?
„
Imel
je
Tel
Atenjan
lepe
in
pridne
otroke
,
in
njegovi
otroci
so
imeli
otroke
,
in
vse
je
videl
žive
in
zdrave
.
“
Oj
srečen
gospod
Mirodolski
!
Zmeren
v
mladosti
,
delaven
v
krepkih
letih
,
vživaš
zdaj
mir
in
pokoj
na
stare
dni
.
Na
svoji
zemlji
bivaš
,
pod
svojo
streho
,
in
tvoj
je
najlepši
dar
nebeški
:
življenje
ti
lepšati
dve
hčerki
,
dve
ljubi
,
pridni
,
lepi
hčerki
.
Katero
imaš
rajši
?
sam
ne
veš
,
to
pa
veš
,
da
bi
nobene
ne
dal
za
vse
zaklade
sveta
.
—
Navada
je
pisateljem
,
da
vestno
,
natanko
popisujejo
osebo
,
s
katero
seznanjajo
svojega
bralca
—
lase
in
oči
,
lice
in
život
,
hojo
in
obleko
.
Mi
ne
bodemo
popisovali
hčer
gospoda
Mirodolskega
.
Glasovita
je
bila
lepota
Helene
,
za
katero
je
storilo
smert
toliko
slavnih
junakov
v
kervavi
vojski
;
z
eno
besedo
je
ne
popisuje
Homer
;
samo
to
nam
poroča
vestni
poročevalec
:
Ko
so
jo
videli
stari
junaki
trojanski
,
šepetali
so
si
na
uho
:
Vredna
je
kervave
vojské
!
Tako
poročamo
tudi
mi
,
kaj
so
govorili
ljudjé
o
hčerkah
gospoda
Mirodolskega
:
„
Zora
je
kakor
mati
božja
v
velikem
—
in
Breda
,
kakor
sv.
Marjeta
v
stranskem
oltarji
.
“
Ko
ste
šli
v
nedeljo
praznično
opravljeni
sè
svojim
očetom
v
cerkev
,
stali
so
ljudje
,
ženske
in
moški
,
ter
zamakneni
gledali
nebeški
podobi
,
toliko
da
niso
pripogibali
kolen
pred
njima
.
—
In
mati
?
—
Razširjena
je
bila
vera
pri
starih
Gerkih
,
da
prevelika
človeška
sreča
zbuja
zavist
bogovom
.
Kedor
se
je
torej
presrečnega
čutil
,
daroval
jim
je
prostovoljno
,
kar
je
imel
najljubšega
na
svetu
.
Ako
bi
bil
tudi
imel
gospod
Mirodolski
to
žalostno
vero
,
ni
se
mu
bilo
bati
.
Daroval
je
bil
,
dasi
ne
prostovoljno
,
kar
mu
je
bilo
najljubše
na
svetu
.
Zvesta
mu
družica
v
viharnem
življenji
,
máti
njegovih
otrok
,
s
katero
je
upal
preživeti
v
mirni
sreči
,
v
obljubljeni
deželi
poslednje
svoje
dni
,
ní
mu
izpolnila
zadnje
želje
!
—
Kmalo
potem
,
ko
je
stopil
v
pokoj
ter
preselil
se
v
te
kraje
,
zapustila
ga
je
,
preselila
se
v
pravo
obljubljeno
deželo
,
deželo
večnega
mirú
.
Kedor
je
videl
v
tem
žalostnem
času
nesrečnega
moža
,
ne
bil
bi
mislil
,
da
si
kedaj
opomore
.
Vendar
—
čas
ima
zdravilo
najhujšim
ranam
in
človek
ne
veruje
sam
,
koliko
mu
je
moči
terpeti
.
In
—
to
je
bilo
pač
najboljše
zdravilo
—
saj
ní
bil
sam
;
pustila
mu
je
draga
družica
dve
cvetóči
hčerki
v
spomin
in
tolažbo
.
Kadar
se
mu
je
obnovila
žalost
,
zbudilo
se
hrepenenje
po
izgubljeni
tovarišici
,
kadar
je
želel
videti
ljubo
njeno
obličje
,
mile
njene
oči
,
ozerl
se
je
v
Zoro
ali
Bredo
,
katera
je
bila
ravno
poleg
njega
;
obé
ste
bili
podoba
svoje
matere
.
Ni
čuda
torej
,
da
je
tako
ljubil
svoji
hčeri
;
ljubezen
do
žene
združila
se
mu
je
z
ljubéznijo
do
otrok
.
Zapustila
je
bila
blaga
žena
svoje
ljube
,
vendar
niso
bili
zapuščeni
;
bivala
je
nevidna
med
njimi
;
njen
duh
,
njen
blagoslov
je
plaval
vedno
nad
ljubo
družinico
,
nad
vsem
prijaznim
domovjem
.
Resnične
so
besede
pesnikove
:
Kraj
,
koder
dober
,
blag
je
človek
hodil
.
Ostane
posvečen
na
večne
čase
!
Po
poludne
je
bilo
,
lep
poletni
dan
!
Gorko
je
pripekalo
solnce
z
jasnega
neba
:
vendar
vse
živo
je
bilo
po
Tihem
dolu
;
mlado
in
staro
se
je
gibalo
in
trudilo
po
njivah
in
travnikih
.
Malo
je
motilo
pridne
delavce
,
da
so
jim
tekle
znojne
kaplje
po
čelu
in
po
licih
.
Vse
je
bilo
veselo
;
dobra
je
bila
letina
,
vsega
obilo
!
Na
nizkem
griči
ob
Tihem
dolu
,
v
majhni
prijazni
koči
bila
je
ženica
sama
doma
.
Njej
ní
bilo
treba
truditi
se
v
vročini
na
polji
.
Majhna
je
bila
njena
lastnina
:
hišica
,
košček
verta
,
dvé
njivici
,
to
je
kmalo
obdelano
in
preskerbljeno
.
Vendar
vesela
je
ženica
,
kakor
téžko
kedó
po
vsem
Tihem
dolu
.
Svojega
sina
pričakuje
in
kakega
sina
!
S
takim
se
ne
more
ponašati
najbogatejša
,
najoblastnejša
Tihodolčanka
.
Poročil
ji
je
,
da
pride
;
povedal
ní
na
tanko
ne
ure
ne
dneva
;
vsak
čas
ga
pričakuje
.
O
ti
blaženo
materino
sercé
!
S
tabo
se
primerjati
ne
more
,
kar
je
najlepšega
,
najblažjega
vstvarila
nebeška
modrost
in
dobrota
;
ti
si
pravi
biser
vesoljne
stvaritve
.
Iz
tebe
izhaja
dobrodejna
gorkota
,
katera
oživlja
vse
človeštvo
;
iz
tebe
izvirajo
vsi
blagi
čuti
,
ki
dvigajo
človeška
serca
;
ti
si
življenja
vir
,
ki
ne
usahne
.
S
tiho
radostjo
te
gledajo
—
lepše
prikazni
ne
vidijo
na
zemlji
—
izveličani
nebeški
duhovi
,
tvoje
veselje
,
tvojo
žalost
,
tvoje
hrepenenje
in
tvojo
ljubezen
!
—
Po
poludne
je
bilo
,
lep
poletni
dan
!
Gorko
je
pripekalo
solnce
z
jasnega
neba
:
vendar
vse
živo
je
bilo
po
Tihem
dolu
;
mlado
in
staro
se
je
gibalo
in
trudilo
po
njivah
in
travnikih
.
Malo
je
motilo
pridne
delavce
,
da
so
jim
tekle
znojne
kaplje
po
čelu
in
po
licih
.
Vse
je
bilo
veselo
;
dobra
je
bila
letina
,
vsega
obilo
!
Na
nizkem
griči
ob
Tihem
dolu
,
v
majhni
prijazni
koči
bila
je
ženica
sama
doma
.
Njej
ní
bilo
treba
truditi
se
v
vročini
na
polji
.
Majhna
je
bila
njena
lastnina
:
hišica
,
košček
verta
,
dvé
njivici
,
to
je
kmalo
obdelano
in
preskerbljeno
.
Vendar
vesela
je
ženica
,
kakor
téžko
kedó
po
vsem
Tihem
dolu
.
Svojega
sina
pričakuje
in
kakega
sina
!
S
takim
se
ne
more
ponašati
najbogatejša
,
najoblastnejša
Tihodolčanka
.
Poročil
ji
je
,
da
pride
;
povedal
ní
na
tanko
ne
ure
ne
dneva
;
vsak
čas
ga
pričakuje
.
O
ti
blaženo
materino
sercé
!
S
tabo
se
primerjati
ne
more
,
kar
je
najlepšega
,
najblažjega
vstvarila
nebeška
modrost
in
dobrota
;
ti
si
pravi
biser
vesoljne
stvaritve
.
Iz
tebe
izhaja
dobrodejna
gorkota
,
katera
oživlja
vse
človeštvo
;
iz
tebe
izvirajo
vsi
blagi
čuti
,
ki
dvigajo
človeška
serca
;
ti
si
življenja
vir
,
ki
ne
usahne
.
S
tiho
radostjo
te
gledajo
—
lepše
prikazni
ne
vidijo
na
zemlji
—
izveličani
nebeški
duhovi
,
tvoje
veselje
,
tvojo
žalost
,
tvoje
hrepenenje
in
tvojo
ljubezen
!
—
Svojega
sina
pričakuje
mati
,
ki
ga
ni
videla
že
tako
dolgo
.
Koliko
se
je
trudila
,
koliko
je
terpela
v
svojem
življenji
;
zdaj
bode
konec
truda
in
terpljenja
.
Mirno
,
brez
skerbí
bo
živela
v
svojih
starih
letih
na
njegovi
strani
,
saj
jo
ima
tako
rad
,
česti
jo
pred
vsem
svetom
,
priprosto
kmečko
ženico
,
da
si
je
tako
učen
,
imeniten
gospod
,
kateremu
se
vse
odkriva
;
bolj
ne
more
rad
imeti
in
čestiti
sin
svoje
matere
,
če
je
še
tako
lepa
in
bogata
gospa
!
Vse
je
že
lepo
omito
in
posnaženo
po
hiši
,
vse
v
najlepšem
redu
;
vendar
skerbno
materino
oko
vedno
zapazi
še
kaj
,
kar
ní
na
svojem
mestu
.
Kolikokrat
je
že
obrisala
svete
podobe
na
steni
in
razpelo
v
kotu
,
vendar
je
že
zopet
vse
oprašeno
.
Velika
javorova
miza
v
kotu
ne
zdi
se
ji
še
dovolj
bela
,
da
si
jo
je
tako
skerbno
odergnila
z
drobnim
peskom
,
in
ón-le
stolček
tudi
še
prav
ne
stoji
.
Tako
se
kreta
in
suče
srečna
ženica
,
pesiček
jo
pa
gleda
;
pametna
žival
je
,
dobro
vé
,
kaj
se
verši
,
kogá
pričakuje
mati
;
kako
bi
ne
vedel
,
tolikrat
mu
je
že
povedala
ženica
,
saj
nima
nikoga
,
da
bi
z
njim
govorila
o
svoji
sreči
.
In
on
vse
umé
,
to
se
vidi
,
zvesto
spremlja
sè
svojimi
bistrimi
,
umnimi
očmi
vse
njeno
delovanje
,
vesel
je
z
njo
,
samo
da
ji
pomagati
ne
more
.
Ali
kaj
je
to
?
Kakor
blisek
šine
skozi
odperte
duri
čez
vežo
na
vert
!
Mati
ve
kaj
je
to
!
Urno
naproti
!
Ko
ga
zagleda
pred
hišo
,
obstoji
,
kolena
se
ji
šibé
!
Gledata
se
mati
in
sin
,
molčé
;
človeški
govor
nima
besede
,
da
bi
povedala
,
kaj
čutita
mati
in
sin
,
ki
se
ljubita
,
ki
se
vidita
zopet
po
dolgi
ločitvi
.
Molče
si
podasta
roké
;
rada
bi
govorila
srečna
ženica
,
a
jok
ji
gerlo
zapira
,
in
tudi
sinu
udereti
se
debeli
solzi
po
moških
licih
.
Molčé
gresta
v
hišo
.
„
Kako
nenadoma
si
prišel
,
prav
prestrašila
sem
se
te
!
Truden
boš
in
žejen
,
vročina
je
huda
in
daleč
od
terga
do
nas
.
Sédi
in
odpočij
se
;
precej
bom
tukaj
.
“
Predno
je
sin
prav
utegnil
ozreti
se
po
sobi
ter
videti
,
kako
je
vse
snažno
in
lepo
,
že
stoji
na
mizi
pred
njim
skleda
sesédenega
mleka
in
dva
debela
kosa
kruha
,
belega
in
černega
.
„
Če
ga
še
rad
ješ
?
Nekedaj
si
ga
rajši
imel
,
kakor
ne
vem
kaj
.
“
„
O
,
rad
,
rad
,
mati
!
Bolj
bi
mi
ne
bili
mogli
vstreči
;
pravo
poželenje
sem
imel
po
njem
;
ali
takega
pa
tudi
človek
ne
dobi
na
svetu
,
kakor
pri
vas
,
mati
!
Prav
v
slast
mi
pojde
.
“
„
Pa
černega
kruha
si
vselej
hotel
imeti
zraven
,
ali
naj
ti
ga
zadrobim
?
Ali
,
če
hočeš
rajši
,
pa
belega
!
Dejala
sem
:
Iz
mesta
pride
,
tam
ljudjé
samo
bel
kruh
jedó
,
tudi
belega
mora
imeti
,
—
kakor
hočeš
.
“
„
Čemega
,
černega
,
mati
,
v
mleko
:
jaz
se
nisem
izpremenil
;
kar
sem
nekedaj
rad
imel
,
imam
rad
tudi
zdaj
.
A
tudi
belega
se
ne
bodem
branil
,
po
mleku
:
jedel
sem
mnoge
matere
kruh
,
a
takega
ne
zna
peči
nobena
ženska
na
svetu
,
kakor
vi
,
máti
!
“
„
Začni
nu
,
da
se
ne
ugreje
.
“
„
Že
jem
,
mati
!
Kaj
pa
Breza
,
kako
se
ima
?
“
„
Dobro
!
Pridna
kravica
;
rada
jé
in
mléka
zmerom
dovolj
,
do
ostanka
;
pa
telička
imamo
,
tega
nisi
še
videl
;
lep
junček
je
.
“
„
Tega
moram
pa
iti
precej
pogledat
.
“
„
Malo
vendar
še
poterpi
;
toliko
imam
s
tabo
govoriti
.
“
„
Jaz
tudi
z
vami
,
mati
!
Veseli
bodite
,
mati
,
zdaj
je
vse
terpljenje
pri
kraji
.
Službo
imam
,
dobro
službo
v
mestu
;
in
vi
pojdete
z
mano
.
Nič
dela
,
nič
skerbi
;
jeli
boste
,
kar
se
vam
bo
ljubilo
,
posedavali
in
poležavali
,
molili
in
v
cerkev
hodili
.
Nobeni
gospé
v
mesti
ne
smé
se
boljše
goditi
.
“
„
Torej
za
učenika
boš
v
latinskih
šolah
,
latinsko
boš
učil
,
kakor
so
mi
pravili
.
“
„
Latinsko
in
gerško
,
mati
,
in
druge
čudne
reči
!
“
„
Tu
je
treba
veliko
učenosti
;
gospod
profesor
v
latinskih
šolah
,
to
ní
tako
,
kakor
naš
gospod
učitelj
v
tergu
:
tam
se
učé
za
duhovne
,
jeli
.
“
„
Za
duhovne
,
za
zdravnike
,
doktorje
in
druge
učene
možé
.
“
„
Koliko
si
moral
,
sirota
,
učiti
se
in
truditi
,
da
si
prišel
do
tega
visokega
stanú
.
Veš
,
zdaj
ti
lahko
povem
;
moja
skrivna
želja
je
bila
pač
,
da
bi
te
videla
kedaj
pred
oltarjem
;
nič
ne
dé
,
tudi
ta
stan
,
ki
si
ga
izvolil
,
je
lep
stan
:
tudi
v
njem
se
lahko
bogú
služi
;
bog
ti
daj
srečo
,
saj
si
je
vreden
,
ker
si
tako
dober
otrok
.
O
da
ní
mogel
Martin
doživeti
té
sreče
,
zaslužil
bi
jo
bil
;
bil
je
dober
mož
.
Naj
bo
,
kakor
je
božja
volja
;
kar
bog
stori
,
vse
je
prav
storjeno
;
gori
je
pri
očetu
in
veseli
se
tudi
tam
najine
sreče
.
“
„
Kako
se
vam
je
godilo
,
mati
,
kar
se
nisva
videla
?
Kaj
gospod
Mirodolski
?
Ali
vas
je
obiskaval
?
“
„
Kader
utegne
,
pride
pogledat
gori
;
o
to
ti
je
blaga
duša
:
kako
prijazen
je
z
mano
,
kako
skerbi
zame
;
brat
ne
more
lepše
ravnati
sè
svojo
sestro
;
rada
bi
mu
šla
v
časi
kaj
pomagat
pri
hiši
,
ali
ne
terpí
,
da
bi
se
prijela
kakega
dela
.
In
hčerki
—
skoraj
vsak
dan
prideti
k
nam
.
Lepo
jih
je
videti
,
kako
se
obračati
in
sučeti
po
vertu
,
po
hiši
in
po
hlevu
;
kako
veselje
imati
s
kravico
in
s
têlkom
!
O
ti
ljuba
,
nedolžna
,
srečna
mladost
!
Zmerom
smo
govorili
o
tebi
;
kako
se
ti
godí
,
kaj
delaš
,
kedaj
prideš
domú
.
To
je
bilo
veselje
,
kader
je
prišlo
kako
pismo
;
po
dvakrat
,
trikat
bilo
je
vselej
prebrano
.
Veš
,
moj
sin
,
kaj
me
je
najbolj
veselilo
?
—
Ko
si
se
vernil
čez
toliko
časa
zopet
v
svoj
domači
kraj
,
kam
je
bila
perva
tvoja
pot
?
Jeli
,
da
nisi
bil
še
pri
Mirodolskih
?
“
„
Ne
,
mati
!
“
„
Vidiš
,
saj
sem
vedela
,
k
meni
si
naj
prej
prišel
,
pod
nizko
slamnato
streho
,
k
svoji
stari
materi
;
ne
k
nevesti
svoji
,
lepi
,
ljubi
nevesti
,
ki
te
tako
rada
ima
,
in
ti
jo
imaš
rad
,
saj
je
prav
,
tako
je
božja
volja
.
Bog
je
resničen
in
pravičen
,
zvesto
izpolnjuje
svoje
obljube
.
Spoštuj
očeta
in
mater
,
govori
zapoved
,
da
bodeš
dolgo
živel
in
da
se
ti
bode
dobro
godilo
na
zemlji
.
Tebi
se
bo
dobro
godilo
,
moj
sin
!
Glej
,
káko
nevesto
ti
je
bog
podaril
?
Pridno
,
dobro
,
imenitno
nevesto
.
In
lepa
je
tudi
,
lepa
res
kakor
zora
!
Zora
—
ime
res
ní
nič
prav
kerščansko
;
ali
vse
ne
moreje
biti
Urše
,
Neže
in
Barbe
!
Gosposki
ljudjé
morajo
imeti
gosposka
imena
.
Zora
—
lepo
ime
je
,
in
zdi
se
človeku
,
kakor
da
bi
ne
mogla
imeti
druzega
imena
.
Srečen
si
moj
sin
,
da
boš
imel
táko
ženo
.
To
je
pa
tudi
res
,
kakor
je
pridna
in
lepa
,
goršega
moža
si
ne
more
v
želeti
.
“
„
Dá
,
mati
,
srečen
sem
.
Še
to
jesen
,
upam
,
bode
vse
gotovo
:
potem
se
preselimo
v
mesto
,
in
lepo
življenje
bomo
imeli
,
če
bo
božja
volja
.
Ona
bo
moja
žena
,
ali
vi
boste
moja
mati
in
mati
je
vedno
in
povsod
perva
!
Dobra
je
Zora
,
spoštovala
vas
bo
in
rada
imela
,
kakor
hči
svojo
mater
.
Vi
boste
gospodinjili
,
kakor
in
kjer
se
vam
bode
ljubilo
.
“
„
O
!
“
zavpije
tu
ženica
,
ki
je
bila
ravno
pogledala
skozi
odperto
okence
;
„
saj
sem
vedela
,
kaj
bo
!
Tam-le
gresti
;
hitro
naproti
!
“
Nekoliko
trenotkov
—
in
združenih
je
bilo
četvero
srečnih
ljudi
.
Umeknimo
se
,
radoglede
oči
naj
jim
ne
motijo
tihe
sreče
!
Lep
večer
je
bil
na
Mirodolskem
domu
.
Na
vertu
v
zelenem
šatoru
,
proti
dolini
odpertem
,
sedela
je
četverica
srečnih
ljudi
.
Živ
pogovor
je
bil
v
veseli
družbi
;
a
ko
se
skrije
solnce
za
večerne
gore
,
ko
se
žaré
v
poslednjem
svitu
njegovem
verhovi
nasprotnih
gorá
,
mrak
po
dolini
nastaja
,
iz
tihih
kotov
razširjajoč
se
dalje
po
ravnini
:
ko
se
vžiga
zvezda
za
zvezdo
na
jasnem
nebu
;
ko
je
vse
tako
mirno
,
tako
praznično
tiho
—
pojema
bolj
in
bolj
govorica
;
zadnjič
vsi
obmolčé
ter
zró
zamakneni
v
krasni
večer
,
gotovo
vsi
ene
misli
,
enega
čuta
:
kako
lepa
je
zemlja
,
kako
lepo
je
življenje
na
njej
!
Čez
nekaj
časa
vstane
Breda
,
prime
sestro
za
roko
in
družno
otideti
sprehajat
se
po
vertu
.
Dolgo
hoditi
molče
;
slednjič
izpregovori
Breda
:
„
Kako
srečni
smo
zdaj
,
ljuba
moja
Zora
!
O
da
ne
more
biti
vedno
tako
!
O
tiho
,
tiho
!
Saj
vem
,
kaj
se
godi
,
kaj
se
na
skrivnem
pripravlja
!
Srečna
bodeš
,
Zora
;
bog
vé
in
ti
veš
,
kako
iz
serca
ti
privoščim
srečo
,
katere
si
tako
vredna
;
kako
se
je
veselim
;
a
bridka
kaplja
grení
mi
veselje
;
zakaj
ne
morevi
srečni
biti
skupaj
!
Zora
,
ti
pojdeš
,
kamor
ti
je
iti
.
Kako
mi
bode
moči
brez
tebe
živeti
!
Kako
mi
bode
hudo
,
ko
pojdem
pervo
noč
brez
tebe
k
pokoju
;
tako
prazno
vse
,
tiho
in
zapuščeno
!
Ne
,
tožiti
ne
smem
,
saj
bodem
pri
očetu
,
najboljšem
očetu
,
kar
jih
ima
svet
.
Kako
te
bodo
pogrešali
!
Tolažila
jih
bode
samo
misel
,
da
si
srečna
;
tvoja
sreča
,
najina
sreča
!
Bodi
vesela
,
sestrica
.
Odpusti
,
nisem
ti
hotela
serca
težiti
.
Vesela
mi
bodi
,
govori
,
smijaj
se
;
glej
,
saj
sem
tudi
jaz
zopet
vesela
;
Zora
,
kaj
molčiš
?
“
Sestra
ji
ne
odgovori
;
nasloni
ji
na
ramo
glavo
in
milo
se
zjoka
.
„
Srečna
sem
,
Breda
,
kako
bi
ne
bila
!
Vendar
,
sama
ne
vem
,
kako
je
to
:
nekaj
mi
brani
,
da
ne
morem
prav
veseliti
se
svoje
sreče
;
tako
tesno
mi
je
pri
serci
;
bog
vé
,
kaj
se
še
zgodi
!
“
„
Kaj
se
zgodi
?!
—
Tice
bodo
plavale
,
ribe
letale
.
Še
žalostna
mi
bodi
;
glavico
pobešaj
,
kakor
marjetica
,
katero
je
oparila
slana
.
—
O
tí
,
tí
!
že
vidim
;
drugače
moram
s
teboj
govoriti
;
ti
poredno
dete
,
ki
mi
dela
toliko
preglavice
,
toliko
skerbi
!
Če
ga
morebiti
nočeš
,
če
si
se
premislila
,
govóri
,
še
je
čas
,
vzamem
ga
jaz
—
ko
bi
me
hotel
!
Prijazen
je
res
z
mano
,
ta
ljubi
Radovan
,
prav
prijazen
,
ní
da
bi
dejala
;
a
z
mano
govori
,
nate
misli
;
z
mano
se
šali
,
za
tabo
pogleduje
tako
zamakneno
,
tako
milo
,
tako
žalostno
!
O
to
je
strašna
nesreča
!
Jaz
hočem
biti
vesela
,
kader
se
bodem
možila
.
Jaz
hočem
veselega
moža
,
ki
me
naravnost
pogleda
,
naravnost
govori
z
lica
v
lice
,
ki
se
tudi
časi
malo
zasmeje
.
Nič
se
mi
ne
boj
;
ne
vzamem
ti
ga
ne
;
jaz
sem
kmetica
,
ti
si
gospa
;
moj
mora
imeti
okrogla
,
rudeča
lica
;
kaj
bi
počela
jaz
s
takim
učenim
bledinom
?
“
„
Ti
si
vedno
dobre
volje
,
vedno
se
šališ
in
norčuješ
z
mano
:
ti
ne
veš
,
kako
čudno
mi
je
pri
serci
.
“
„
Ubožica
!
kaj
ga
nimaš
rada
?
“
„
Rada
!
kako
bi
ga
ne
imela
rada
!
boljšega
moža
si
ne
more
želeti
ženska
na
sveti
.
Skupaj
sva
izrasla
,
skupaj
igrala
nedolžne
otročje
igre
:
on
je
bil
meni
namenjen
,
in
jaz
njemu
,
kar
se
pomnim
:
kakor
bi
ne
moglo
biti
drugače
.
Vendar
zdaj
,
ko
se
bliža
čas
—
Breda
,
tako
mi
je
težko
pri
serci
:
bog
daj
,
da
se
vse
srečno
izide
!
“
„
Le
pazi
,
da
se
ne
pregrešiš
s
tistimi
tvojimi
prenapetimi
sanjarijami
:
pa
vesela
bodi
,
ljuba
moja
Zorka
,
vesela
!
Jeli
,
vsako
poletje
prideta
k
nam
na
praznike
iz
mesta
;
pri
nas
ostaneta
ves
čas
;
srečno
bodemo
skupaj
živeli
kakor
zdaj
,
o
kako
se
že
veselim
!
A
sedaj
dovolj
!
čas
je
,
da
grevi
po
svojih
opravkih
;
kravice
niso
še
pomolzene
;
ali
tebi
vse
to
malo
mari
;
ti
si
že
mestna
gospa
;
jaz
sem
in
ostanem
kmetica
,
kmečka
gospodinja
;
kje
je
lepše
življenje
,
kakor
na
kmetih
!
Čakaj
,
videla
bodeš
,
kako
se
ti
bode
časi
še
tožilo
po
njem
;
po
očetu
,
po
meni
,
po
vsem
preljubem
našem
Mirnem
dolu
!
“
—
Ko
ste
imeli
sestrici
take
pogovore
na
vertu
,
pogovore
žalostne
in
vesele
,
polne
nedolžnosti
,
polne
sestrine
ljubezni
;
sedel
je
gospod
Mirodolski
z
mladim
prijateljem
svojim
v
stranski
izbici
,
imela
sta
imenitne
razgovore
.
Da-si
je
bilo
tako
prijetno
pod
milim
nebom
dihati
mehki
večerni
hlad
,
vstal
je
vendar
gospod
Mirodolski
ter
peljal
svojega
gosta
v
hišo
;
videti
mu
je
bilo
,
da
ima
nocoj
nekaj
posebnega
na
serci
,
česar
ne
more
tako
razkladati
pod
milim
nebom
,
da-si
ni
bilo
blizo
radovednega
poslušalca
.
„
Ne
ustavljam
se
,
“
začne
gospod
Mirodolski
po
kratkem
molčanji
.
„
ne
ustavljam
se
tvoji
želji
,
da-si
bi
bilo
morebiti
bolje
,
ako
bi
se
nekoliko
časa
poterpelo
;
vendar
stori
,
kakor
se
ti
zdi
;
vzemi
jo
,
tvoja
bodi
;
moja
želja
je
bila
vedno
,
da
se
združita
in
želja
nje
,
ki
nas
je
prezgodaj
zapustila
.
Dobra
sta
obá
,
rada
se
imata
,
srečen
zakon
vaju
čaka
,
če
je
božja
volja
.
Kaj
so
vsi
človeški
sklepi
,
vse
človeške
namere
;
rosna
kaplja
,
ki
se
blišči
na
veji
,
veter
potegne
in
kaplje
ní
!
Ti
si
mlad
,
prijatelj
moj
,
malo
si
še
izkusil
na
svetu
;
obetaš
si
stanovitno
srečo
,
ker
čutiš
,
da
si
je
vreden
.
A
kaj
govorím
,
kaj
bi
ti
grenil
vesela
trenotja
!
—
Ne
bodem
te
učil
,
kako
ravnaj
sè
svojo
ženo
;
ti
ne
potrebuješ
poduka
,
in
ako
bi
ga
potreboval
,
zdaj
bi
bilo
prepozno
!
Poznam
te
,
brez
strahú
in
skerbi
ti
izročam
,
kar
imam
najdražjega
na
svetu
.
Ti
ne
bodeš
hčerki
moji
,
svoji
ženi
,
svojeglaven
gospod
;
slepe
pokorščine
ne
bodeš
zahteval
,
kakor
se
zahteva
od
brezumne
živali
;
družica
ti
bode
in
pomočnica
v
življenji
.
Srečen
bode
vajin
zakon
,
kolikor
more
soditi
človeška
kratkovidnost
;
srečen
naj
bode
,
kakor
je
bil
moj
.
“
Pri
teh
besedah
potihne
mož
.
pokrije
si
obraz
z
obema
rokama
;
dolgo
časa
sloní
zamišljen
,
po
tem
si
obriše
rosne
oči
in
govori
dalje
:
„
O
,
mladi
prijatelj
moj
!
ne
čudi
se
,
da
me
je
za
trenotje
premagal
spomin
;
ne
čudi
se
,
da
bodem
govoril
s
teboj
,
kakor
nisem
še
nikoli
govoril
ne
s
teboj
ne
z
drugim
nikomur
.
Tako
mehko
,
tako
polno
mi
je
serce
,
da
si
duška
želé
preobili
čuti
.
Poznal
si
mojo
ženo
,
Radovan
.
gledal
si
tolikokrat
prijazno
njeno
obličje
,
čul
si
njen
mili
glas
,
v
spominu
ti
je
vse
njeno
blago
bitje
;
vendar
kar
si
videl
,
videl
si
samo
z
otročjim
očesom
.
Pravo
vrednost
njeno
poznal
sem
jaz
edini
na
svetu
.
Čuden
,
poseben
človek
sem
bil
že
od
mladih
nog
;
otrok
še
,
imel
sem
svoja
pota
,
svoje
misli
;
sam
zase
sem
živel
,
malo
se
prijaznil
in
bratil
sè
svojimi
verstniki
:
jaz
nisem
pogrešal
njih
družbe
in
oni
ne
moje
:
kar
je
njih
veselilo
,
vse
se
je
zdelo
meni
tako
prazno
,
tako
pusto
in
ničevo
.
Svoj
svet
sem
si
bil
vstvaril
,
v
njem
sem
živel
,
srečen
in
vesel
otrok
.
Imenovali
so
me
prevzetnega
,
brezserčnega
:
in
v
meni
je
bilo
tako
mehko
,
premehko
serce
.
Terpeti
nisem
mogel
videti
človeka
ne
živali
,
bolela
me
je
vsaka
bolečina
,
v
serce
se
mi
je
smilila
vsaka
terpeča
stvar
.
Imel
sem
trenotja
,
ko
sem
se
čutil
nesrečnega
,
neskončno
nesrečnega
!
Obšlo
me
je
tako
rekoč
terpljenje
in
gorje
vsega
sveta
.
Zamislil
sem
se
časi
v
čudno
misel
:
zakaj
sem
na
svetu
!
O
ko
bi
ne
bilo
ne
mene
,
ne
zemlje
,
ne
solnca
in
zvezd
,
ko
bi
ne
bilo
sveta
!
Slednjič
se
mi
je
serce
olajšalo
v
solzah
,
ki
so
se
mi
curkom
ulile
po
licih
.
Z
leti
je
rasla
ta
moja
posebnost
,
recimo
:
bolezen
,
nikakor
nenavadna
bolezen
;
bolezen
,
kateri
se
tako
rada
posmehuje
samopašna
druhal
,
ki
je
zadovoljna
in
vesela
,
da
se
le
nji
dobro
godi
,
ki
ima
ime
in
obličje
človeško
,
a
nikakor
ne
človeškega
serca
.
Ta
je
tista
bolezen
,
iz
katere
poganja
cvetica
najblažje
poezije
,
ki
so
jo
solze
rodile
nam
v
veselje
.
O
kolikokrat
sem
si
mislil
:
Zakaj
mi
ní
stvarnik
podelil
darú
poezije
:
vrelo
in
kipelo
je
v
mojem
sercu
,
nema
so
mi
bila
usta
!
Pride
mi
čas
,
ko
se
mladeniču
po
naravnih
zakonih
zbuja
hrepenenje
po
drugi
polovici
človeštva
,
ko
se
mu
šiloma
obračajo
oči
po
cvetočem
ženskem
licu
.
Blagor
mu
,
kedor
najde
tolažbe
in
zdravila
na
blagem
,
zvestem
ženskem
sercu
.
Imel
sem
nekoliko
priložnosti
izpoznavati
ženstvo
,
zahajal
sem
v
hiše
,
tako
imenovane
dobre
hiše
;
prijazno
so
me
sprejemali
povsod
;
radi
so
prezirali
moje
slabosti
,
poterpljenje
imeli
z
mojimi
posebnostmi
.
Imel
sem
priložnost
opazovati
življenje
;
malo
veselega
sem
videl
.
Sijajna
poveršnina
,
pod
njo
toliko
nezdravega
,
červivega
!
Lahko
se
zgodi
,
zlasti
mlademu
človeku
,
da
se
prenagli
v
sodbi
;
nevarno
je
iz
nekaterih
prikazni
,
ki
jih
je
človek
videl
,
sklepati
splošno
sodbo
.
Jaz
nisem
bil
zaničevalec
ženskega
spola
,
kar
se
mi
je
tolikokrat
očitalo
.
Nisem
sovražil
ženstva
,
ne
zaničeval
,
a
posebno
spoštovati
ga
tudi
nisem
mogel
.
Nosil
sem
v
persih
žensko
podobo
,
katero
sem
si
bil
sam
vstvaril
po
svojih
mislih
,
svojih
željah
.
Kolikor
sem
videl
in
poznal
deklet
,
nobena
ni
bila
njej
podobna
.
Koliko
sem
zahteval
,
in
kako
malo
!
Ne
lepote
,
ne
učenosti
,
ne
visokega
stanu
,
da
ne
govorim
o
bogastvu
;
iskal
sem
čistega
,
blazega
,
zvestega
serca
,
serca
ki
me
bode
umelo
,
ki
bode
veselilo
se
z
mano
,
z
mano
žalovalo
,
ki
bode
imelo
z
mano
blago
poterpljenje
.
Želel
sem
žene
,
katera
bi
se
srečno
čutila
v
moji
skromni
domačiji
,
kateri
bi
ne
uhajale
skrivaj
želje
v
sijajni
svet
—
in
Radovan
!
žene
,
katera
bi
bila
plemenita
v
mislih
,
besedah
in
dejanji
.
Vsak
človek
ima
kaj
posebnega
,
česar
ne
more
terpeti
.
Jaz
imam
z
vsem
poterpljenje
,
z
vsako
človeško
slabostjo
,
z
neumnostjo
,
celo
s
hudobijo
,
a
zoperna
,
neskončno
zoperna
mi
je
—
podlost
in
otroka
njena
:
laž
in
hinavstvo
!
Koliko
sem
si
že
prizadejal
,
ne
da
bi
se
sprijaznil
z
njimi
,
to
je
nemogoče
,
da
bi
imel
samo
človeško
poterpljenje
z
njimi
—
vse
zastonj
,
ta
slabost
pojde
v
jamo
z
menoj
.
“
Po
zadnjih
besedah
,
katere
je
blagodušni
gospod
Mirodolski
z
nekako
nenavadno
živahnostjo
,
z
nekako
sveto
jezo
govoril
,
potihne
nekoliko
časa
;
videti
mu
je
bilo
,
da
so
mu
obudile
neprijeten
spomin
;
po
tem
govori
dalje
z
navadnim
glasom
:
„
Take
žene
sem
si
želel
,
in
tako
ženo
sem
našel
!
Če
sem
za
kaj
hvaležen
svojemu
stvarniku
,
hvaležen
sem
mu
za
to
dobroto
!
Radovan
!
ti
si
mlad
,
ti
ne
veš
,
káj
je
blaga
žena
!
Bog
mi
usliši
moje
želje
,
želje
skerbnega
očeta
,
in
na
konci
svojega
življenja
bodeš
govoril
,
kakor
zdaj
jaz
govorim
.
Srečne
dni
sem
preživel
z
njo
,
kako
naglo
so
minili
!
Njene
želje
so
bile
moje
želje
,
moja
volja
njena
volja
.
Lep
je
učiteljski
stan
,
jaz
ne
vem
lepšega
na
svetu
;
vendar
ima
,
izkusil
bodeš
sam
,
svoje
težave
.
Kako
lep
,
blag
namen
,
kako
težko
ga
doseči
!
Človek
,
naj
si
še
toliko
prizadeva
,
naj
ga
vse
hvali
,
težko
je
sam
sè
sabo
zadovoljen
.
Prihajajo
mu
težka
trenotja
.
bliža
se
mu
skerb
,
temni
se
mu
čelo
,
upada
mu
serce
—
ljub
pogled
iz
njenih
oči
,
prijazna
beseda
iz
njenih
ust
in
solnčni
svit
razvedri
mu
čelo
in
mir
se
mu
usede
v
sercé
.
Oj
blago
bitje
,
ki
,
znebivši
se
zemeljske
teže
,
breztelesno
bivaš
zdaj
v
večno
mirnih
prostorih
,
zvesta
družica
moja
!
ako
čuješ
moje
besede
,
hvalo
ti
,
serčno
hvalo
!
Moj
mir
si
bila
ti
,
moja
tolažba
,
moja
sreča
;
samo
enkrat
si
me
žalila
,
ko
si
od
mene
,
od
svojih
se
poslovila
!
“
Začujejo
se
ženski
koraki
,
vrata
se
lahno
odpro
in
—
veselja
žar
posije
očetu
iz
rosnih
očí
.
„
Samí
,
gospod
Mirodolski
,
samí
?
“
„
Sam
,
gospod
župnik
!
Lepo
je
,
da
vam
ní
brani
la
vročina
obiskati
starega
znanca
.
Sim-le
sediva
v
senčnico
;
pot
vas
je
ugrela
,
soparno
je
po
gozdi
,
tudi
senca
malo
pomaga
.
—
Barba
!
“
Nepotrebno
je
bilo
klicati
.
Že
stojí
polič
rumenega
vina
na
mizi
pred
gospodoma
.
Zvesta
služabnica
stoji
pred
gospodom
župnikom
,
ter
čaka
,
da
si
obriše
dobro
rejeni
postavni
mož
potno
obličje
;
potem
mu
prime
urno
roko
ter
jo
poljubi
;
to
se
ve
da
ní
pozabila
prej
obrisati
si
ust
z
belim
predpasnikom
;
snažna
,
čedna
ženska
je
bila
starikava
Barba
;
po
tem
se
zavertí
ter
otide
,
a
verne
se
kmalo
sè
steklenico
hladne
studenčnice
in
hlebom
belega
kruha
.
Storivši
svojo
dolžnost
izgubi
se
zopet
po
svojih
opravkih
;
govorila
ní
besede
,
zdelo
se
ji
je
nespodobno
;
bila
je
Barba
mirnega
jezika
in
urnih
rok
,
biser
vseh
poslov
ženskega
in
moškega
spola
,
kar
jih
je
bilo
do
sedaj
,
in
kar
jih
bode
morebiti
še
nekoliko
časa
za
nami
.
Čakala
ni
,
da
jo
gospod
opomni
dolžnosti
.
Pesiček
,
ki
je
vesel
priskakal
pred
svojim
gospodom
,
naznanil
ji
je
prihod
imenitnega
gosta
;
po
tem
je
vedela
,
kaj
ji
je
početi
;
iz
glave
je
znala
,
po
versti
,
vse
hišne
navade
.
Gospod
župnik
je
dobil
doma
,
kakor
smo
videli
,
svojega
znanca
;
drobni
tovariš
njegov
ní
bil
tako
srečen
.
Perún
je
bil
z
doma
,
bog
vé
,
kam
,
kar
ní
bilo
videti
nikakor
po
volji
njegovemu
mlademu
prijatelju
;
nekoliko
časa
stika
po
hiši
in
po
vertu
;
ker
ga
ní
najti
,
leže
v
hladno
travo
pod
drevo
izpehan
in
nevoljen
.
„
Kje
je
pa
mladi
svet
?
“
vpraša
gospod
župnik
,
ko
se
je
nekoliko
oddahnil
in
ugasil
pervo
žejo
.
„
Na
griči
,
pri
Radovanovi
materi
,
je
vse
troje
,
in
Perun
z
njimi
.
Radovan
je
bil
pri
nas
;
po
kosili
so
odšli
;
kaj
je
njim
vročina
.
Mene
so
pustili
doma
—
starca
;
zvečer
sem
obljubil
priti
za
njimi
.
“
„
Starca
!
norčujete
se
,
gospod
Mirodolski
!
Precej
enoliko
let
imava
,
krepkega
se
čutim
res
,
in
ne
bojim
se
vsacega
,
vendar
z
vami
bi
se
nič
prav
ne
upal
.
“
„
Poglejte
moje
lase
!
“
Imel
je
gospod
Mirodolski
,
kar
smo
morebiti
pozabili
povedati
v
začetku
povesti
,
goste
,
dolge
bele
lasé
,
ki
so
bili
v
nekakem
čudnem
,
a
nikakor
neprijetnem
nasprotji
z
njegovim
polnim
zdravo
rudečim
,
sedaj
krepko
ogorelim
obličjem
,
z
jasnim
,
bistrim
očesom
,
ki
mu
je
tako
pogumno
in
vendar
tudi
tako
prijazno
gledalo
izpod
temnih
obervi
.
Gizdavost
,
najsmešneja
moška
slabost
,
ni
bila
slabost
gospoda
Mirodolskega
,
vendar
ne
dal
bi
si
bil
rad
odrezati
ali
tudi
samo
prirezati
čestitih
belih
lás
,
brez
katerih
si
je
bilo
tudi
težko
misliti
moža
,
kakor
leva
brez
veličastne
grive
.
Tudi
ni
imel
navade
pokrivati
si
glavé
;
gologlav
je
hodil
po
vertu
v
mrazu
in
vročini
.
Lepo
ga
je
bilo
videti
,
ko
se
je
s
cvetočima
hčerkama
izprehajal
čestiti
očák
,
hrast
korenjak
med
mladima
lipama
,
ki
jima
čebele
brenčé
in
šumé
po
dišečem
cvetji
!
„
Sneg
na
verhu
,
“
govorí
dalje
gospod
Mirodolski
,
„
sneg
priča
,
da
je
zima
,
gospod
župnik
;
kaj
pomaga
,
da
je
gora
v
znožji
še
nekoliko
zelena
!
Roka
in
noga
,
ne
rečem
,
da
ste
mi
odpovedali
,
tudi
oko
mi
služi
za
vsako
potrebo
.
“
„
Ne
vstrašili
bi
se
,
mislim
,
ako
bi
srečali
sami
v
gozdu
volka
,
z
vašo
pestjo
po
glavi
,
in
dovolj
bi
mu
bilo
.
“
„
Poskusil
bi
že
,
poskusil
;
ne
dal
bi
se
mu
kar
tako
.
Ali
nakositi
koš
detelje
,
zavihtiti
ga
z
desnico
na
ramo
,
to
mi
je
še
vedno
igrača
.
“
„
Veruje
vam
rad
,
kedor
vas
vidi
,
gospod
,
saj
ste
skoraj
v
prigovoru
po
vsej
župniji
zaradi
svoje
moči
.
Samo
to
se
mi
čudno
zdí
,
kako
ste
mogli
,
tako
dolgo
po
mestih
živeč
,
ohraniti
si
tako
terdno
zdravje
in
táko
moč
.
“
„
Zdrava
kmečka
kri
,
gospod
župnik
,
zmerno
,
trezno
življenje
,
dela
kolikor
prav
,
počitek
o
pravem
času
,
čista
zdrava
sapa
,
merzla
voda
,
ne
preveč
skerbí
,
nič
strasti
in
mirna
vest
,
gospod
župnik
!
tu
imate
vso
mojo
lekarno
!
“
„
Veste
,
kaj
se
mi
posebno
pametno
zdi
,
gospod
Mirodolski
?
Da
ste
tako
o
pravem
času
,
rekel
bi
morebiti
kedo
,
pred
časom
popustili
službo
ter
stopili
v
zasluženi
pokoj
,
katerega
vam
bog
daj
vživati
še
mnogo
,
mnogo
lét
.
“
„
Vidite
,
dragi
gospod
,
moja
misel
je
bila
vedno
ta
:
Človek
ima
svoje
dolžnosti
,
a
tudi
nekoliko
pravice
.
Kader
je
izpolnil
svoje
dolžnosti
,
kolikor
je
najbolje
mogel
in
znal
,
potem
sme
tudi
nekoliko
živeti
zase
.
Delo
v
tednu
,
a
nedelje
proste
,
Trud
ves
dan
,
zvečér
vesele
goste
!
govorí
nemški
pesnik
,
in
prav
govori
.
Pameten
človek
ne
čaka
,
da
mu
začnó
pešati
močí
,
da
že
ne
more
več
izpolnjevati
svojih
dolžnosti
;
umakne
se
za
časa
ter
prepušča
mesto
mladim
,
čilim
močém
.
Vsak
ob
svojem
času
,
tako
je
prav
,
zlasti
v
učiteljskem
stanu
.
Žalostno
je
videti
moža
,
ki
se
ubija
in
trudi
—
se
vé
da
ne
iz
veselja
do
dela
,
ubija
se
in
trudi
,
da
doseže
nekoliko
več
pokojnine
;
morebiti
tudi
sreberni
križec
—
žalostno
je
,
pravim
,
videti
moža
,
katerega
zapušča
dušna
in
telesna
moč
,
vendar
se
sili
izpolnjevati
težke
svoje
dolžnosti
,
učiti
,
izrejati
mladino
,
katera
se
slednjič
igra
z
njim
,
kakor
veter
s
šibkim
terstom
.
Tega
nisem
hotel
čakati
jaz
,
zato
me
vidite
tukaj
,
gospod
sosed
,
v
neslavnem
pokoji
!
“
„
Bog
vas
živi
,
gospod
Mirodolski
,
in
daj
tak
pokoj
vsem
poštenim
možém
!
—
Srečo
imate
,
dragi
prijatelj
z
vsem
,
kar
počnete
.
Glejte
,
zeta
imate
,
da
si
boljšega
ne
morete
želeti
,
ne
hči
vaša
boljšega
moža
.
Veri
mladenič
je
Radovan
,
veselje
mi
je
pogovarjati
se
z
njim
.
Vsestransko
in
korenito
je
izobražen
,
kolikor
jaz
soditi
smem
;
in
kako
skromen
je
poleg
svoje
učenosti
!
Bog
daj
,
da
bi
bila
taka
vsa
naša
učeča
se
mladina
,
da
bi
imeli
mnogo
takih
učiteljev
,
potem
nam
ní
se
bati
.
Na
tujem
se
ní
izneveril
svoji
domovini
,
zvest
sin
ji
je
ostal
,
ali
svojega
domoljubja
ne
nosi
na
jeziku
.
Ime
njegovo
se
ní
imenovalo
po
taborjih
,
čitalnicah
in
časnikih
,
celo
med
našimi
pesniki
se
pogreša
;
kjer
se
je
govorilo
za
domovino
,
kričalo
in
pilo
,
njega
ni
bilo
ne
čuti
,
ne
videti
.
Rekel
mi
je
,
—
in
kako
bi
pošten
človek
ne
bil
njegove
misli
!
—
da
prava
,
resnična
,
globoka
ljubezen
do
domovine
ne
ropoče
in
ne
kričí
pri
vsaki
priložnosti
,
da
jo
čuje
svet
in
slaví
.
Taka
ljubezen
,
táko
navdušenje
je
kakor
plamen
,
ki
ga
daje
zažgana
slámina
kopica
,
res
mahom
se
dvigne
visoko
,
da
se
nebo
žarí
,
da
si
otroci
očí
pokrivajo
poleg
nje
,
ter
od
veselja
vriskajo
,
da
imajo
tako
velik
ogenj
!
Nekoliko
trenotij
—
plamen
je
ugasnil
,
ostal
je
kupček
pepela
,
žerjavice
ne
toliko
,
da
bi
se
hruška
spekla
;
žalostni
stoje
otroci
,
druzega
ne
,
kakor
da
jih
nekoliko
časa
očí
skelé
.
Taki
otroci
smo
bili
tolikokrat
tudi
mi
!
O
da
bi
vendar
že
kedaj
izpoznali
svojo
nespamet
,
ne
dajali
se
vedno
in
vedno
slepiti
bliščečim
„
frazam
“
,
puhlim
besedam
ničemurnih
,
in
tolikokrat
tudi
samopridnih
kričájev
!
Svojih
najsvetejših
čutov
ne
razklada
mož
pred
svetom
,
kakor
pohišni
prodajalec
svoje
blagó
;
globoko
v
persih
goji
sveti
ogenj
,
kateri
ga
blagodejno
ogreva
in
poživlja
,
njega
in
vse
dejanje
njegovo
.
Tako
