bijo
slekli
in
da
bi
jo
on
preiskal
po
celem
nagem
telesu
—
«
Spustila
se
je
v
silen
jok
.
Stara
pa
ni
jokala
,
ampak
na
tak
strupen
način
je
ozmerjala
svojega
moža
,
da
je
stari
Frueberger
kar
hitro
zlezel
v
stransko
sobico
.
Tako
je
Bog
še
tisti
dan
kaznoval
oba
najhujša
nasprotnika
naše
Agate
!
Še
enkrat
zapišem
,
da
Škofja
Loka
nikdar
ni
videla
takih
dni
kot
tedaj
,
ko
so
sodili
Agato
Schwarzkoblerico
.
Najstarejši
ljudje
,
ki
so
večkrat
gledali
,
kako
je
Gavžnik
jemal
življenje
revnemu
grešniku
,
so
pričali
,
da
niso
nikoli
take
množice
oblegale
mesta
.
Za
vse
ni
bilo
prostora
v
hišah
,
in
naj
se
jih
je
po
gostilnah
in
pri
znancih
spravilo
kolikor
največ
mogoče
.
Po
trgu
jih
je
kar
mrgolelo
,
ki
so
bili
brez
prenočišča
.
Pivničarji
so
takoj
poskočili
s
svojimi
cenami
,
mesarji
so
neprestano
pobijali
živino
in
klali
drobnico
,
da
si
menil
,
da
si
zašel
v
tabor
velike
armade
,
za
katero
je
treba
pripraviti
zadostnega
provijanta
.
Pri
vsem
tem
ni
hotel
nikdo
proti
domu
in
naš
hlapec
je
prav
posebno
klel
,
ko
je
moral
s
konjičema
na
Visoko
nazaj
,
ker
z
Jurjem
nisva
vedela
,
koliko
dni
nama
bode
ostati
v
Loki
.
Ali
ljudstvo
si
je
vedelo
pomagati
:
naselilo
se
jo
po
njivah
in
senožetih
ter
prenočevalo
pod
milim
nebom
.
Ko
se
je
vlegla
tema
po
ravnini
,
je
gorelo
ognjev
okrog
Puštala
in
okrog
Kamnitnika
,
da
jih
prešteti
nisi
mogel
.
Prebrisani
prekupci
so
se
zagnezdili
v
te
roje
in
vsak
nič
so
drago
prodajali
.
Med
tolpo
se
jih
je
mnogo
tolažilo
,
da
jutri
voda
morda
ne
bo
skalila
veselja
,
da
jo
jutri
morda
le
sežgo
ali
pa
ji
vsaj
vzamejo
glavo
.
Mnogo
jih
je
lahko
zaspalo
v
tem
upanju
!
Tak
je
človek
:
vsak
ima
v
svoji
duši
kot
,
iz
katerega
priteče
nekaj
prijetnega
škodoželja
,
če
je
zagazil
bližnji
v
nesrečo
!
Jedlo
se
je
,
pilo
se
je
,
in
če
so
se
lonci
izpraznili
,
so
se
nasuli
in
znova
pristavili
k
ognju
!
Agato
so
zaprli
v
mestno
hišo
.
Niso
je
zapustile
ne
mesarica
,
ne
pekovka
,
ne
mati
Bergantova
in
tudi
ne
druge
dobre
ženice
,
ki
so
trdno
verovale
v
nedolžnost
dekletovo
.
Cvrle
so
,
pekle
so
in
tudi
sladkega
vina
so
ji
kuhale
,
tako
da
je
Agata
sedela
kakor
pri
svatovski
mizi
.
Pa
ni
mogla
veliko
jesti
.
Le
malo
je
okusila
jedi
,
velik
.
o
pa
je
jokala
;
navsezadnje
je
zaspala
in
je
spala
do
ranega
jutra
,
prav
kakor
bi
pričakovala
veselega
dne
in
ne
mrzle
smrti
v
vodi
ali
pa
še
celo
vroče
smrti
na
grmadi
.
—
Okrog
devete
ure
in
še
prej
je
začelo
občinstvo
zopet
pritiskati
v
mesto
in
po
trgu
se
je
trlo
radovednežev
kakor
prejšnji
dan
.
Tedaj
je
prišel
z
grada
gospod
Joannes
Franciscus
.
Čez
rdeče
obšiti
talar
si
je
bil
oblekel
beli
koretelj
,
rdečkasto
kapo
je
nosil
na
glavi
,
okrog
vrata
pa
široko
štolo
.
Takoj
se
je
raznesla
novica
,
da
hoče
sam
presvetli
škof
spovedati
Agato
Schwarzkoblerjevo
.
Škof
sam
je
hotel
našo
Agato
pripraviti
za
oni
svet
ter
ji
oprati
z
duše
grehe
,
če
jih
je
kaj
imela
.
Takega
odlikovanja
v
Škofji
Loki
še
ni
bil
nikdar
nikdo
deležen
in
sam
Füehrnpfeill
mi
je
pozneje
pripovedoval
,
da
se
tudi
v
najstarejših
pisarijah
,
katerih
je
na
gradu
obilo
,
ne
bere
,
da
bi
bil
freysinški
škof
kdaj
podelil
kakemu
loškemu
podložniku
zakrament
svete
pokore
.
Dolgo
jo
je
spovedoval
.
Kaj
sta
govorila
,
ne
vem
;
o
tem
ni
vedel
nikdo
ničesar
,
kar
je
umljivo
.
Tudi
Agata
mi
o
tem
,
kolikor
časa
živim
,
ni
črhnila
trohice
,
ali
tudi
povprašati
je
nisem
upal
,
dobro
vedoč
,
da
mi
ničesar
ne
bi
povedala
.
Ob
desetih
je
zapel
veliki
zvon
pri
Sv.
Jakobu
.
Kratko
je
pel
,
a
žalostno
je
pel
,
kakor
poje
mrtvaški
zvon
.
V
blisku
je
bil
trg
na
kolenih
in
videl
sem
stare
može
,
da
so
si
otirali
oči
.
Med
klečečimi
je
počasi
prikorakal
prošt
Urh
in
Boga
je
nosil
v
rokah
,
ga
vzdigoval
ter
blagoslavljal
ž
njim
tiste
,
ki
so
molili
.
Zopet
zapišem
:
takega
obhajila
še
ni
bilo
na
loškem
trgu
in
ga
gotovo
ne
bo
,
dokler
bo
stalo
naše
lepo
in
bogato
mesto
,
ki
je
najlepše
,
kar
jih
šteje
naša
kranjska
dežela
.
—
Ljubljana
je
morda
še
lepša
.
Ko
je
bilo
obhajilo
opravljeno
,
je
izpraznila
mestna
gvardija
trg
in
občinstvo
se
je
moralo
odstraniti
.
Hitelo
je
k
vodi
,
napolnilo
zopet
vse
bregove
in
puštalske
travnike
,
pa
tudi
onstran
Selščice
se
je
tiščal
obraz
pri
obrazu
.
Gospod
škof
je
bil
ostro
zaukazal
,
da
morajo
otroci
ostati
doma
,
pa
sem
jih
pozneje
vendarle
opazoval
,
kako
so
silili
k
oknom
ter
pritiskali
glavice
k
steklu
,
da
bi
napasli
svojo
radovednost
.
Ob
poluenajstih
je
zvon
pri
Sv.
Jakobu
zopet
zapel
in
moja
žalostna
duša
je
občutila
,
da
je
glas
tega
zvona
v
resnici
glas
pravega
mrtvaškega
zvona
!
Na
trgu
se
je
v
vrsto
postavil
izprevod
,
kakor
ga
tisti
rod
še
nikdar
ni
videl
.
Naprej
je
hodila
bratovščina
sv.
Rešnjega
Telesa
in
za
njo
še
druge
bratovščine
,
pa
niso
nosile
s
sabo
bander
,
ker
ne
gre
,
da
bi
bandera
v
zraku
plesala
,
kadar
spremljajo
človeka
na
zadnji
poti
.
Potem
so
korakali
loški
meščani
in
njihove
žene
,
in
lahko
trdim
,
da
so
samo
najstarejši
ostali
doma
.
H
koncu
je
prišla
Agata
—
naj
je
preteklo
še
toliko
let
,
še
danes
jo
vidim
,
kako
je
stopila
iz
mestne
jetnišnice
na
svetli
zrak
.
Ni
nosila
druge
obleke
nego
dolgo
,
do
nog
ji
segajočo
belo
srajčko
,
katera
se
je
tu
in
tam
prijemala
deviških
udov
njenega
deviškega
telesa
.
Bila
je
podobna
nebeškemu
angelju
,
posebno
še
zato
,
ker
so
ji
nespleteni
rumeni
lasje
obsipali
tanko
postavo
.
Če
se
je
prestopila
,
smo
videli
,
kako
se
ji
je
tresla
noga
,
in
če
je
sapa
zaigrala
s
srajčico
—
moj
Bog
!
—
so
se
opazile
tudi
črne
lise
na
obeh
belih
nogah
,
kjer
so
jo
bile
ožulile
težke
železne
verige
.
Pa
se
je
vsekdar
sramežljivo
sklonila
,
da
bi
pridržala
belo
obleko
,
da
bi
se
ne
mogla
vzdigovati
.
Jezus
in
Marija
!
Morda
je
vendarle
hodila
po
stezi
,
katera
je
vodila
k
smrti
,
in
to
v
najlepšem
dnevu
,
ko
ga
ni
bilo
oblačka
na
božjem
nebu
in
ko
je
solnce
sijalo
,
kakor
bi
se
hotelo
smejati
nad
njo
,
ki
je
toliko
trpela
!
Gospod
prošt
je
korakal
ob
njeni
strani
,
govoril
pa
ni
z
njo
—
kaj
ji
je
tudi
hotel
govoriti
,
ko
se
je
bila
lepo
spravila
s
svojim
Bogom
,
ki
je
bil
gospodar
njenega
življenja
!
Sredi
pota
,
ko
smo
jo
že
zavili
navzdol
po
klancu
pod
Poljanskimi
vrati
,
je
pričel
gospod
Falenič
moliti
sv.
litanije
za
umirajoče
,
kakor
je
bil
tako
zaukazal
gospod
Joannes
Franciscus
.
Začel
je
:
»
Kyrie
eleison
!
—
Kriste
,
usliši
nas
!
«
Vzklike
,
ki
so
se
posebno
prikladali
stanju
naše
Agate
,
je
trikrat
ponavljal
,
tako
da
je
po
trikrat
vzdihnil
:
»
Ki
si
na
smrt
bolnemu
kralju
Ecehijelu
življenje
podaljšal
!
—
Ki
si
kraljevemu
sinu
,
ko
je
umiral
,
mrzlico
odvzel
!
—
Ki
si
vdovi
mrtvega
sina
oživil
in
zopet
izročil
!
—
Ki
si
mrtvo
hčer
kneza
sinagoge
v
življenje
poklical
!
—
«
Vsekdar
je
sam
odgovarjal
:
»
Gospod
,
usmili
se
je
!
«
—
in
množica
je
vpila
za
njim
:
»
Usmili
se
je
!
«
—
To
klicanje
se
je
dvigalo
do
prestola
,
na
katerem
je
sedel
naš
gospod
Jezus
Kristus
,
ki
jo
je
potem
sodil
pravično
ter
ji
podaljšal
življenje
,
kakor
ga
je
podaljšal
mrtvi
hčeri
kneza
sinagoge
!
—
Čez
noč
so
bili
prenesli
tudi
ograjo
.
Danes
je
bil
zagrajen
manjši
prostor
neposredno
tam
,
kjer
napravlja
prod
precej
dolg
in
od
pričetka
širok
jezik
med
obema
vodama
,
ki
se
ondi
izlivata
druga
v
drugo
.
Zopet
je
stala
miza
za
sodnika
in
njegove
asesorje
.
Vsi
so
že
bili
na
mestu
.
Sam
Joannes
Franciscus
je
sedel
na
posebnem
stolu
,
a
danes
je
nosil
ob
rami
debelo
zlato
verižico
in
na
nji
križ
,
ki
se
je
lesketal
od
dragih
kamnov
.
Tudi
meni
in
Jurju
se
je
bilo
dovolilo
,
da
sva
smela
prestopiti
ograjo
.
Spodaj
ob
vodi
je
bilo
še
nekaj
grajskih
uslužbencev
,
med
njimi
v
čolnu
lovski
mojster
,
ki
je
bil
obenem
grajski
ribič
.
Vsa
druga
množica
je
morala
ostati
zunaj
ograje
.
Nasproti
na
puštalskem
bregu
pa
so
bile
zbrane
loške
ženice
,
o
katerih
sem
že
toliko
pisal
.
Z
Agato
so
obstali
na
kraju
,
kjer
je
imela
stopiti
v
vodo
,
v
Poljanščico
,
ker
je
bila
iz
Poljanske
doline
.
Ker
litanij
še
ni
bil
izmolil
,
je
gospod
Urh
nadaljeval
:
»
S
Tvojimi
solzami
in
s
Tvojo
žalostjo
!
—
S
Tvojo
grozo
in
krvavim
Tvojim
potom
!
—
S
Tvojimi
svetimi
ranami
,
s
Tvojim
križem
in
trpljenjem
!
—
«
Množice
so
klicale
:
»
Reši
jo
,
o
Gospod
!
«
—
in
ta
klic
,
pomnožen
od
vrste
do
vrste
,
se
je
končno
razlegal
kakor
grom
nad
gorovjem
.
»
Na
dan
sodbe
!
«
Zopet
je
zagrmelo
:
»
Prosimo
Te
,
reši
jo
,
o
Gospod
!
«
—
Le
škof
Janez
Frančišek
je
sedel
na
svojem
stolu
kakor
izsekan
iz
kamna
.
—
Pri
sv.
Jakobu
je
udarilo
enajstkrat
.
Zvon
je
zopet
zabučal
iz
visokih
lin
.
Litanije
so
bile
pri
kraju
.
Utihnil
je
vsak
hrup
.
Škof
je
mignil
z
belo
roko
.
Prošt
je
pristopil
k
Agati
in
je
nekaj
govoril
z
njo
.
Tedaj
se
je
imela
pričeti
bridka
in
grenka
ura
—
Sveta
Trojica
,
Ti
nam
pomagaj
!
Agata
se
je
najprej
ozrla
za
gospodom
proštom
,
ko
je
odhajal
od
nje
.
Gotovo
ji
je
bil
povedal
,
da
je
sedaj
prišel
čas
zanjo
.
Nato
je
pogledala
po
vodi
proti
naši
dolini
.
Gledala
je
tja
precej
časa
,
da
smo
videli
,
kako
so
se
ji
od
globoke
sape
dvigale
prsi
.
Polagoma
se
je
obrnila
.
Tudi
danes
je
počivalo
njeno
oko
na
sivih
planinah
,
kjer
so
bili
vrhovi
ravnotako
beli
,
kakor
njen
obraz
,
v
katerem
ni
bilo
kaplje
krvi
.
Nato
je
pogledala
pred
sé
v
vodo
.
Tu
pred
njo
je
bila
plitvina
,
bolj
spodaj
pa
je
bila
površina
temnikasto
zelena
,
kakor
vselej
pri
globočini
.
Tudi
se
je
sukala
tu
in
umazane
pene
je
okrog
vrtela
.
Agata
je
napravila
križ
,
se
sklonila
,
stisnila
srajčico
okrog
nog
in
pogumno
stopila
v
vodo
.
Pri
kraju
je
bila
drobna
sipa
in
lahko
se
je
hodilo
.
Potem
pa
so
se
pričele
škrljavke
,
da
jo
je
bodlo
,
ko
je
stopala
po
njih
.
Že
ji
je
segalo
čez
kolena
,
da
so
se
pokazali
zaokroženi
udje
in
da
je
že
nekaj
njenih
las
plavalo
po
vršini
.
Gledavcem
je
zastajala
sapa
.
Takrat
je
zavpila
mati
mesarica
:
»
Obrni
se
,
revišče
,
saj
si
že
v
vodi
!
—
Obrni
se
,
pa
prideš
živa
na
suho
!
«
Ker
se
Agata
za
klic
ni
zmenila
,
se
je
zatogotila
mesarica
:
»
Saj
vendar
nisi
gluha
!
«
In
tudi
druge
so
vpile
:
»
Obrni
se
!
«
Zmeden
bi
bil
v
takem
položaju
vsak
človek
in
tudi
Agato
je
to
kričanje
gotovo
še
bolj
spravilo
v
zmedo
.
Naprej
je
silila
,
zašla
je
v
curek
,
da
je
voda
zašumela
okrog
nje
in
da
jo
je
prav
hitro
izpodneslo
.
Naenkrat
je
ležala
deklica
v
valovih
,
pa
se
je
zopet
vzdignila
,
oblačilce
se
je
bilo
tesno
oprijelo
njenih
udov
in
prav
kakor
brez
vsake
obleke
je
stala
pred
svojimi
sodniki
.
Množice
so
otrpnile
in
niti
glas
ni
prišel
iz
črnih
krdel
.
Takrat
se
je
zgodil
čudež
—
kaj
drugega
ne
morem
zapisati
.
Tik
vode
je
rastel
jesen
in
star
je
že
moral
biti
,
ker
je
vrh
kazal
suho
vejevje
.
Pri
tolikem
šumu
,
pri
tolikem
številu
zbranih
ljudi
je
bil
sédel
na
suho
vejo
mlad
muhovček
.
Ni
se
bal
ne
vpitja
ne
množic
.
»
Ček
!
«
—
je
dejal
in
spustil
se
je
z
jesena
.
Agati
okrog
glave
se
je
poganjal
za
mušicami
,
ki
jih
je
mrgolelo
po
zraku
.
Tudi
dve
lastovki
sta
se
pripodili
nizdol
po
Poljanščici
ter
parkrat
zaplesali
okrog
dekliča
,
o
katerem
smo
že
skoraj
vedeli
,
da
ne
bo
prišla
živa
iz
vode
.
—
O
tem
se
je
pozneje
govorilo
še
leta
in
leta
.
—
Loško
ženstvo
je
padlo
na
kolena
in
glasno
je
zadonela
molitev
svetega
očenaša
.
Mene
pa
vše
to
ni
presunilo
in
še
vedno
se
mi
je
v
duši
oglašalo
:
»
Morda
je
pa
le
kriva
.
«
—
Sedaj
je
Agata
poskušala
,
da
bi
bredla
naprej
.
In
res
je
zabredla
kaka
dva
koraka
v
curek
,
pa
se
je
videlo
,
da
vode
ne
bo
premagala
.
Takrat
sem
imel
priliko
,
da
sem
prav
natanko
opazil
,
kako
je
škof
Joannes
Franciscus
dvignil
roko
in
dal
znamenje
ž
njo
.
Na
to
znamenje
je
grajski
lovski
mojster
,
ki
je
bil
obenem
grajski
ribič
,
kaj
spretno
odrinil
z
malim
čolničem
od
kraja
ter
ga
obrnil
proti
globočini
.
V
tem
je
moč
valov
izpodnesla
Agato
,
da
je
hitro
izginila
pod
površino
.
Ljudstvo
je
kričalo
,
lovski
mojster
pa
je
z
vso
silo
veslal
proti
kraju
,
kjer
se
je
deklica
potopila
.
Schwaiffstrigkh
in
njegova
gvardija
so
vpili
:
»
Mir
,
ljudje
,
mir
!
«
Takrat
je
bilo
,
da
sem
tičal
jaz
ob
bregu
prav
kot
bi
imel
na
vsaki
nogi
težko
železje
in
z
mesta
se
niti
premakniti
nisem
mogel
.
Takrat
pa
se
je
tudi
zgodilo
,
da
je
brat
Jurij
v
obleki
in
obutvi
skočil
v
vodo
—
Okrog
njega
je
zavreščalo
in
visoko
je
zapljuskalo
,
da
sem
,
ker
sem
tičal
v
bližini
,
prišel
pod
ploho
in
da
sem
bil
moker
skoraj
ravnotako
kakor
on
,
ki
je
že
plaval
sredi
vodovja
.
Parkrat
se
je
pognal
,
pa
je
bil
pri
nji
,
ki
se
je
bila
sredi
globočine
zopet
prikazala
.
Z
močno
roko
se
je
je
oklenil
,
z
drugo
pa
je
delal
mogočne
kroge
,
da
sta
bila
prav
kmalu
pri
kraju
,
kjer
je
bila
voda
plitva
.
Tu
je
postavil
dekleta
na
mehko
sipo
in
dejal
:
»
In
sedaj
,
Agata
,
prosim
te
v
imenu
Boga
,
stopaj
,
da
prideš
živa
iz
vode
!
«
Ali
ga
je
Agata
umela
ali
ne
,
ne
vem
.
Parkrat
se
je
vendar
prestopila
,
a
večkrat
se
ji
treba
ni
bilo
,
ker
se
je
loško
ženstvo
vlilo
s
proda
proti
nji
,
še
v
vodi
jo
je
obstopilo
s
svojimi
telesi
ter
jo
zakrilo
pred
gledavci
,
da
ni
moglo
nepoklicano
oko
gledati
njene
premočene
in
le
slabo
oblečene
postavice
.
Pred
sodniki
so
jo
vzele
iz
vode
in
jo
tako
rekoč
odnesle
z
nesrečnega
kraja
.
Tudi
Jurija
so
klicale
,
da
mora
ž
njimi
,
ker
je
premočen
in
se
mora
preobleči
.
Kamor
je
prišlo
to
krdelo
,
povsod
je
ljudstvo
stopalo
s
prostora
,
dokler
je
niso
prenesli
do
Wohlgemueta
,
kjer
gospodinja
ni
prej
odnehala
,
da
so
jo
položili
v
široko
in
mehko
zakonsko
posteljo
Wohlgemuetove
matere
.
Pri
teh
prizorih
se
ni
mogla
krotiti
mati
Bergantova
.
V
plitvi
vodi
je
obtičala
,
in
ko
so
tovarišice
odnesle
dekliča
,
je
dvignila
pesti
proti
sodnikom
in
na
vso
moč
vpila
:
»
Ne
boste
je
gledali
več
,
vi
stari
grešniki
!
In
ti
,
plesnjivi
Frueberger
,
če
že
češ
s
šivankami
šivati
človeška
telesa
,
krpaj
svojega
!
Ti
ničvrednež
!
«
Zabučal
je
smeh
naokrog
in
še
celo
Joannes
Franciscus
je
na
rdečem
svojem
stolu
nekoliko
zategnil
usta
.
—
Tako
so
se
loške
žene
in
dekleta
obnašale
pri
tisti
priliki
!
Zapišem
to-le
:
Naj
preteko
stoletja
za
stoletji
,
loško
ženstvo
pa
naj
ohrani
tisto
dušo
,
kakor
jo
je
nosilo
v
sebi
v
Gospodovem
letu
1695.
,
ko
je
bila
ta
duša
svetla
kakor
zlato
in
čista
kakor
sonca
žarki
!
Da
bi
me
nebo
uslišalo
!
Nekaj
gledavcev
je
bilo
odšlo
za
Agato
,
ker
ni
bilo
več
kaj
posebnega
pričakovati
,
ko
je
bila
prišla
živa
iz
vode
.
Čakalo
jih
je
pa
še
mnogo
,
ker
so
škof
in
sodniki
še
vedno
mirno
sedeli
,
in
ti
so
morali
vendar
izreči
sodbo
.
Že
je
škof
poslal
prošta
k
sodnikom
,
ki
so
se
med
sabo
nekaj
posvetovali
,
kar
pristopi
Schwaiffstrigkh
in
pove
,
da
stoji
pred
ograjo
ženska
,
ki
zahteva
z
vso
silo
,
da
jo
sodniki
zaslišijo
.
Gospod
»
Flekte
«
se
ni
dal
pregovoriti
,
češ
da
je
bilo
prič
že
tako
čez
mero
.
»
Togoti
se
in
joka
in
se
ne
da
odpraviti
,
«
je
zagotavljal
Schwaiffstrigkh
.
Škof
je
nekaj
spregovoril
v
latinskem
jeziku
,
nakar
je
glavar
zapovedal
,
da
naj
se
postavi
ženska
pred
njega
in
sodnike
.
Ko
je
prišla
,
bila
je
—
Margareta
Wulffingova
.
Videlo
se
ji
je
,
da
je
imela
dolgo
pot
za
sabo
,
ker
je
bila
v
neredu
njena
obleka
in
njen
obraz
ves
utrujen
.
Kar
pričela
je
:
»
Šele
včeraj
smo
slišali
,
da
hočete
v
Loki
sežgati
Izidorjevo
nevesto
in
da
je
naš
Marks
pričal
proti
nji
.
—
Celo
noč
sem
hodila
in
celo
pot
sem
premolila
.
—
Le
tega
ne
!
Človek
ni
žival
in
ne
kurite
drv
pod
njim
!
Le
tega
ne
!
«
Janez
Frančišek
jo
je
miril
:
»
Ne
hiti
tako
,
deklica
!
Povej
nam
,
kdo
si
in
od
kod
prihajaš
!
«
V
svoji
zmedenosti
ni
spoznala
gospoda
škofa
.
Odgovorila
mu
je
:
»
Govorila
bi
rada
s
tistimi
,
ki
sede
v
sodbi
in
ki
hočejo
življenje
vzeti
Izidorjevi
nevesti
.
«
—
»
Kdo
si
in
kaj
hočeš
?
«
jo
je
zavrnil
škof
nekoliko
ostreje
,
ker
ni
rad
prenašal
ugovorov
.
»
Poglej
no
,
pomisli
no
,
saj
govoriš
z
našim
previsokim
gospodom
škofom
!
«
se
je
vmešal
Schwaiffstrigkh
.
—
»
Marksa
Wulffinga
sestra
je
,
Vaša
milost
!
«
»
Govori
!
«
je
ukazal
Joannes
Franciscus
kratko
in
ostro
.
Margareta
je
pripovedovala
,
kako
je
letos
okrog
Vnebohoda
staknila
brata
Marksa
v
čumnati
pod
streho
.
Bil
je
sam
in
mislil
je
,
da
ga
nikdo
ne
vidi
,
ona
pa
ga
je
gledala
pri
malem
oknu
iz
podstrešja
.
In
opazila
je
,
kako
je
z
ostrim
nožem
globoko
vrezal
v
mečo
na
svoji
nogi
,
da
je
priteklo
veliko
krvi
.
V
to
kri
je
namočil
ostrorobat
sirovec
,
dva
žeblja
in
nekaj
igel
.
Rano
je
zavezal
in
nato
kruljavo
hodil
nekaj
tednov
okrog
voglov
,
povedal
pa
ni
nikomur
,
kaj
mu
je
.
Ko
ji
je
glavar
pokazal
krvavi
kremen
,
žeblja
in
igli
,
je
odgovorila
,
da
je
vse
to
tisto
,
kar
je
bil
Marks
namočil
v
svoji
krvi
.
Škof
je
spregovoril
:
»
Vse
skupaj
naj
se
zapiše
!
«
Najprej
so
tisti
,
ki
so
stali
ob
ograji
,
pripovedovali
onim
,
ki
so
stali
bolj
zadaj
,
da
je
Marks
Wulffing
krivo
pričal
in
da
si
je
žeblje
in
igle
sam
namočil
v
svoji
krvi
.
To
pripovedovanje
se
je
širilo
od
vrste
do
vrste
in
kmalu
je
bučalo
tako
po
puštalskih
travnikih
kakor
pod
Kamnitnikom
:
»
Marks
Wulffing
ni
govoril
resnice
!
«
Preklinjali
so
krivo
pričo
,
in
prava
sreča
je
bila
,
da
je
Marks
že
prejšnji
dan
odnesel
svoje
kosti
,
ker
danes
bi
ga
bila
množica
raztrgala
.
Margaretino
pričevanje
se
je
vse
zapisalo
,
sodišče
pa
je
glasno
izpovedalo
,
da
ni
krivde
na
Agati
Emi
Schwarzkoblerici
.
V
tistem
trenutku
je
Joannes
Franciscus
gospodu
glavarju
naznanil
,
da
bi
rad
spregovoril
pred
zbranimi
.
Gvardija
je
hitela
med
narod
,
in
ko
se
je
izvedelo
,
da
hoče
govoriti
sam
škof
,
so
pritisnili
k
bregovom
,
da
je
bil
čudež
,
da
ni
padel
ta
ali
oni
v
vodo
.
Tudi
k
ograji
je
pritiskalo
občinstvo
.
Janez
Frančišek
je
vstal
s
svojega
sedeža
in
si
je
dal
prinesti
mašno
obleko
;
prošt
pa
mu
je
posadil
na
glavo
visoko
škofovsko
kapo
in
v
roko
mu
je
dal
težko
pastirsko
palico
.
Pričel
je
govoriti
in
glas
je
imel
,
da
nisem
vedel
,
kje
ga
je
jemal
iz
šibkega
svojega
telesa
.
Dejal
je
,
da
si
ta
dva
dneva
ni
upal
oči
povzdigniti
,
tako
se
je
sramoval
sodnikov
in
nas
,
ki
smo
prišli
,
da
bi
se
pasli
ob
krvavi
smrti
mladega
dekliča
.
Pristavil
je
:
»
Bilo
vas
je
kot
listja
in
trave
in
še
otroke
ste
vlačili
s
sabo
,
samo
da
bi
gledali
pogin
dekline
,
ki
nikomur
izmed
vas
ni
žalega
storila
.
Niste
bili
kristjani
,
bili
ste
zverine
,
ki
hlepe
po
krvi
nedolžnega
,
in
zato
boste
dajali
težko
odgovornost
ob
smrtni
uri
!
«
Že
so
padale
vrste
na
kolena
in
ženski
jok
se
je
oglašal
.
—
In
še
nam
je
pripovedoval
,
da
Bog
ne
pozna
čarovnic
in
da
je
krvava
žalitev
tega
Boga
,
če
kdo
,
in
najsi
je
to
kdorkoli
,
trdi
,
da
je
mogoče
,
da
bi
naš
Bog
že
pri
rojstvu
izročil
otroka
hudiču
.
S
pravim
zadovoljstvom
sem
opažal
,
kako
se
je
črnemu
sodniku
iz
Ljubljane
daljšal
kljukasti
nos
in
kako
je
tudi
gospod
Freuberger
nekako
neumno
gledal
pred
sé
,
kot
volič
,
katerega
je
mesar
prelahno
udaril
po
glavi
.
Škof
je
dalje
govoril
,
da
je
Agata
Schwarzkoblerica
prevzela
za
nas
vse
veliko
žrtev
in
da
je
s
svojim
trpljenjem
očistila
naše
duše
ter
prižgala
luč
v
temi
,
v
kateri
tavajo
te
duše
.
»
Kar
smo
grešili
nad
to
žensko
,
to
nam
Bog
odpusti
,
posebno
sodnikom
in
tudi
vam
,
ki
ste
hrepeneli
po
krvi
nedolžnega
človeka
.
«
In
slovesno
je
obljubljal
,
kolikor
časa
bode
imel
on
gospostvo
nad
krvavo
pravico
v
loškem
kastelu
,
da
on
ne
bo
pustil
nikogar
več
preganjati
zavoljo
čarodejstva
.
Končal
je
:
»
To
sem
vam
hotel
povedati
.
—
Vas
,
gospod
prošt
,
pa
prosim
,
da
ljudstvu
poveste
v
njegovi
besedi
,
če
bi
me
kdo
ne
bil
umel
.
«
Gospod
Urh
nam
je
v
domači
besedi
še
veliko
ostreje
razložil
,
kaki
telički
in
junčki
smo
bili
,
ko
smo
verjeli
,
da
je
Agata
Schwarzkoblerica
napravljala
točo
in
na
prašičku
pod
nebom
jahala
,
in
da
gospod
škof
pravijo
,
da
ni
večje
neumnosti
,
nego
je
neumna
vera
v
coprnijo
.
Skesane
so
bile
množice
in
vse
so
nosile
v
svojem
srcu
škofa
Janeza
Frančiška
in
kakor
apostol
se
nam
je
videl
,
ko
je
stopal
od
sodišča
proti
cerkvi
ter
delil
nadpastirski
svoj
blagoslov
.
—
Tako
se
je
končala
poskušnja
z
vodo
in
Agata
Schwarzkoblerica
je
prišla
očiščena
iž
nje
!
Bogu
bodi
čast
in
hvala
,
da
je
vse
do
dobrega
konca
privedel
in
da
ni
vzel
mladega
življenja
,
ki
bi
gotovo
ne
bilo
rado
zapustilo
zelene
zemlje
,
na
kateri
vsi
visimo
.
Dasi
sva
bila
počitka
bolj
potrebna
kakor
vsak
drug
dan
v
letu
,
tisto
noč
z
bratom
nisva
prišla
do
spanja
.
Najprej
so
prihajali
znanci
in
prijatelji
,
ki
so
govorili
o
svojem
veselju
,
da
se
je
vse
tako
srečno
končalo
.
Niti
vedel
nisem
,
da
imam
toliko
prijateljev
v
Loki
!
Tudi
vino
so
pili
na
moj
račun
,
kar
se
ni
dalo
preprečiti
,
ker
sem
bil
še
vedno
gospodar
dveh
kmetij
.
Prišel
je
še
celo
gospod
grajski
protipisar
,
da
se
je
tudi
veselil
z
mano
.
V
spomin
na
to
veselje
mi
je
prinesel
pismo
o
razsekanem
Finkensteinu
,
za
katero
sem
ga
bil
že
večkrat
poprosil
in
katerega
mi
do
tedaj
ni
hotel
dati
.
Tako
je
prišlo
znamenito
to
pismo
med
visoške
pisarije
.
Okrog
enajste
ure
se
je
prebudila
Agata
iz
globokega
spanja
.
Ali
,
glejte
,
med
spanjem
ni
prišlo
pomirjenje
nad
njo
!
Obraz
ji
je
gorel
in
iz
joka
ni
mogla
!
Iz
mesta
je
hotela
,
domu
je
hotela
na
vsak
način
.
Le
na
Visoko
in
v
največji
temi
,
da
bi
je
svet
ne
ugledal
,
ko
se
je
vračala
v
kraj
,
od
koder
so
jo
bili
odgnali
graščinski
hlapci
!
Udati
sva
se
ji
morala
z
Jurijem
,
ker
bi
bila
zblaznela
,
tako
se
je
obnašala
.
Izposodili
smo
si
konja
in
bilo
je
že
dosti
čez
polnoč
,
ko
smo
zapustili
mesto
.
Sedel
sem
v
sedlo
in
pred
sé
sem
jo
vzel
.
Jurij
pa
je
peš
vodil
konja
,
da
smo
mogli
v
temi
naprej
.
V
nočnem
hladu
se
je
nekoliko
pomirila
in
obmolknila
je
s
svojim
zdihovanjem
in
stokanjem
.
Že
smo
jahali
proti
Scheffertnu
,
in
tedaj
se
mi
je
zganila
v
naročju
.
Vročina
je
šla
od
nje
kakor
od
peči
,
ali
v
rokah
nisem
imel
skoraj
kaj
držati
!
Najprej
nekaj
zamolklih
besed
,
prav
kot
bi
govorila
k
drugemu
in
ne
k
meni
.
Potem
pa
je
zastokala
:
»
Izidor
,
ko
bi
se
ravnalo
po
tvojem
,
bi
bila
morala
na
grmado
!
—
Tudi
ti
,
o
Jezus
!
si
verjel
vse
,
kar
je
pripovedoval
Marks
Wulffing
in
—
«
—
prav
tiho
je
dostavila
—
»
ti
ljuba
mati
sedem
žalosti
,
kar
vem
,
da
bo
te
laži
v
prihodnjih
letih
še
marsikdo
verjel
!
«
Ničesar
ji
nisem
odgovoril
.
Ona
je
vzdihnila
:
»
In
vendar
sem
te
tako
rada
imela
,
kakor
sestra
brata
rajši
imeti
ne
more
!
«
Čez
nekaj
časa
:
»
Jurij
težko
hodi
.
—
Izidor
,
pusti
ga
malo
na
konja
.
«
Takoj
sem
obstal
.
V
tistem
hipu
,
ko
sem
zdrknil
k
zemlji
,
sem
opazil
,
da
so
ji
verige
tudi
na
rokah
zapustile
svoje
sledove
.
Luna
je
prisvetila
izza
Stanišč
in
dolina
se
je
svetila
v
njenih
žarkih
.
»
Še
v
cerkev
si
ne
bom
upala
—
«
je
zajokala
Agata
ter
tiščala
roki
v
obleko
,
da
bi
skrila
pred
mano
spomine
na
ječo
.
Z
Jurjem
sta
zlezla
v
sedlo
,
jaz
pa
sem
vzel
povodec
v
roko
.
Pri
tem
nismo
govorili
,
—
čemu
tudi
,
ko
je
bilo
le
pravično
,
da
ni
en
sam
tičal
celo
pot
na
konju
.
Hodili
smo
naprej
po
dolini
in
voda
je
močno
šumela
na
naši
levici
.
Dekle
se
je
naslonilo
na
Jurja
.
Nekaj
sta
šepetala
med
sabo
,
potem
zopet
nekaj
in
naenkrat
se
je
Agata
oklenila
njegovega
vrata
.
Ni
bilo
dolgo
,
pa
je
zaspala
,
tako
da
je
tudi
šepetanje
ponehalo
tam
gori
v
sedlu
.
Ko
sem
se
oziral
na
ta
dva
,
se
je
v
meni
nekaj
pretrgalo
in
padlo
je
zagrinjalo
,
da
sem
lahko
gledal
na
vse
,
kar
je
tičalo
za
njim
.
In
tedaj
je
prišla
moja
duša
med
dve
težki
mlinski
kolesi
,
ki
sta
se
vrteli
hitreje
in
hitreje
,
da
se
je
ta
duša
tresla
in
zvijala
od
težkega
trpljenja
!
Moja
posvetna
ošabnost
je
bila
strta
,
in
stoliček
,
na
katerem
je
tičala
,
je
bil
strt
ž
njo
!
V
teh
mukah
se
mi
je
čulo
,
kakor
bi
prihajal
glas
iz
neba
:
»
Izidor
,
ta
je
nedolžna
,
obsojen
pa
si
bil
—
ti
v
Loki
!
Zaigral
si
dekliča
,
ki
ti
je
bil
namenjen
.
«
Korakal
in
korakal
sem
tik
konja
,
ali
najrajši
bi
bil
padel
po
zemlji
ter
si
pulil
lase
s
svoje
glave
.
Bilo
mi
je
odkrito
,
da
si
je
izbrala
drugega
,
in
v
polni
meri
sem
se
zavedal
svoje
prisege
,
da
ji
tega
braniti
ne
smem
!
Takrat
se
me
je
usmilila
božja
mllost
in
napolnila
me
je
z
zavestjo
,
da
se
mi
ne
godi
krivica
:
Bog
mi
je
odrekel
nevesto
,
kateri
sem
se
bil
prej
sam
odrekel
,
in
to
,
da
bi
senca
ne
padla
na
visoški
dve
kmetiji
!
Ko
sta
mlinski
kolesi
odnehali
in
ko
je
izmučena
moja
duša
prišla
k
neznatni
moči
,
sem
vedel
,
da
mi
je
delati
pokoro
ne
samo
za
ubogega
svojega
očeta
,
temveč
tudi
zase
,
za
svoje
velike
pregrehe
.
—
Proti
jutru
smo
prekoračili
plitvino
pri
Visokem
—
bil
sem
še
tako
zmeden
,
da
nisem
čutil
hladne
vode
,
ko
sem
stopal
po
nji
—
ali
Agata
je
še
vedno
spala
.
Jaz
pa
v
tistem
trenutku
že
nisem
bil
več
gospodar
obeh
kmetij
,
ki
sta
v
jutranjem
mraku
ležali
pred
mano
in
ki
sta
tolikanj
sloveli
po
celi
Poljanski
dolini
,
—
nisem
bil
več
gospodar
zemlje
,
katero
mi
je
bil
zapustil
Polikarp
Khallan
,
da
bi
po
mojem
gospodarstvu
postala
deležna
še
boljšega
imena
in
da
bi
Agatini
otroci
oprali
ž
nje
pregrešno
in
brez
usmiljenja
prelito
kri
ter
ji
prinesli
novega
blagoslova
z
nebes
!
Pa
tega
blagoslova
nisem
bil
vreden
,
ker
je
bila
moja
posvetna
ošabnost
močnejša
od
ljubezni
,
katero
bi
bil
moral
imeti
do
svoje
neveste
.
Moja
roka
je
dajala
pohujšanje
,
zato
sem
moral
poseči
po
sekiri
,
da
jo
odsekam
na
mah
,
da
je
padlo
od
mene
,
kar
ni
bilo
zdravega
na
meni
!
Tako
,
grešnik
,
stori
vselej
,
da
bo
ozdravljena
tvoja
duša
!
Agata
se
je
vlegla
in
je
ležala
mesec
dni
;
bali
smo
se
za
njeno
življenje
.
Jaz
pa
se
niti
za
korak
nisem
odmaknil
od
steze
,
po
kateri
sem
hodil
tisto
noč
,
ko
sem
vodil
konja
od
Scheffertna
do
Visokega
.
Takoj
ko
je
Agata
vstala
,
sem
razodel
njej
in
Jurju
,
da
jima
izročim
obe
kmetiji
in
da
se
podam
v
vojsko
.
Ravno
v
tisti
dobi
so
bili
namreč
deželni
stanovi
zaukazali
veliko
vojaško
izbiranje
med
kmečkim
ljudstvom
.
To
je
bilo
solzâ
in
ljubezni
!
Tudi
branila
sta
se
in
govorila
,
da
Visokega
imeti
nočeta
.
Jaz
nisem
odnehal
.
V
Loki
na
gradu
smo
vse
uredili
,
kakor
se
spodobi
,
da
bi
v
prihodnjosti
ne
nastale
zmešnjave
in
prepiri
.
Sebi
sem
izgovoril
polovico
gorenje
hiše
,
da
bi
tam
imel
svoj
kot
,
če
bi
se
kdaj
vrnil
in
morda
še
s
strelom
v
telesu
.
Tudi
delež
v
denarju
sem
si
pridržal
,
tolik
,
kolikršen
je
bil
namenjen
bratu
Juriju
.
Napravili
smo
svatbo
,
da
je
bilo
takih
še
malo
v
dolini
.
Nato
sem
odrinil
.
Odnesel
sem
le
toliko
,
kolikor
sem
potreboval
do
Ljubljane
,
potem
pa
sem
stopil
pod
stroške
cesarja
,
ki
me
je
prav
rad
vzel
v
svojo
armado
.
Z
Agato
in
Jurjem
smo
se
hitro
poslovili
.
Pogledal
sem
še
enkrat
na
pisano
cerkev
sv.
Volnika
ter
obrnil
obraz
na
dolino
in
njene
zelene
gozdove
,
na
vse
to
pa
sem
odšel
z
malo
bisago
ob
rami
,
in
še
ta
je
bila
skoraj
prazna
.
—
Tako
je
odrinil
nekdaj
bogati
Visočan
s
svojega
posestva
:
ali
v
sebi
ni
nosil
viharja
,
vse
je
bilo
mirno
v
njem
in
vedel
je
,
da
je
božja
volja
vse
to
in
da
je
vse
to
del
njegove
pokore
!
Naj
takoj
zapišem
,
da
je
bilo
to
v
letu
1695.
in
da
sem
se
vrnil
šele
na
spomlad
v
Gospodovem
letu
1707.
Še
na
tem
mestu
bodi
razloženo
,
kako
so
v
teh
letih
živeli
na
Visokem
.
Zapišem
,
kar
se
mi
je
o
tem
povedalo
,
pa
je
vse
resnično
in
zanesljivo
.
Jurij
in
Agata
sta
živela
,
kakor
je
zakonskim
predpisano
in
zapovedano
:
gospodar
in
gospodinja
nista
poznala
nasprotja
in
bila
sta
kakor
kolesa
pri
vozu
,
ki
vselej
na
eno
in
isto
plat
vlečejo
.
V
teku
časa
je
Agata
zopet
okrevala
,
ali
prejšnje
veselosti
ni
več
imela
.
Na
njenem
obrazu
je
vedno
ležalo
nekaj
oblakov
,
ki
so
ostali
iz
dobe
,
ko
so
jo
sodili
v
Loki
.
To
sodbo
je
ob
svoji
nogi
na
težki
verigi
še
vedno
vlačila
s
sabo
,
in
k
verigi
ji
je
bilo
prikovano
še
težje
železje
kakor
hudodelcem
,
katere
pošilja
Beneška
na
galero
.
Svet
je
neumen
in
hudoben
!
Najprej
se
je
pričelo
z
Debeljakovimi
.
Tam
je
bil
stari
gospodar
prepustil
posestvo
sinu
Petru
.
Kmalu
po
izročitvi
je
tudi
umrl
.
Sin
je
bil
le
malo
podoben
očetu
.
Bil
je
prepirljiv
in
huda
beseda
se
je
pri
najmanjši
priliki
oglašala
na
njegovem
jeziku
.
Jurij
in
Peter
sta
se
sporekla
zavoljo
meje
—
kar
vse
ni
bilo
toliko
vredno
,
kolikor
je
vredna
volna
,
če
ovco
enkrat
ostrižeš
.
Beseda
je
dala
besedo
.
In
ko
se
je
brez
potrebe
Agata
vmes
vtaknila
,
jo
je
Peter
takole
zavrnil
:
»
Ti
pa
molči
!
Boga
hvali
,
da
te
niso
v
Loki
žive
sežgali
!
Da
ti
ni
škof
pomagal
—
bogve
,
kaj
si
mu
dala
?
—
bi
te
bili
gotovo
na
drog
potegnili
!
«
Pri
tem
se
je
strupeni
ta
človek
še
krohotal
,
da
bi
se
bil
skoraj
zadušil
.
—
Agata
je
sedla
v
travo
,
a
Jurij
je
zatulil
kakor
ranjen
vojak
,
če
mu
ranocelniki
roko
žagajo
.
On
in
hlapec
sta
pograbila
kole
,
pobila
sta
Debeljaka
na
tla
ter
ga
pretepla
,
da
je
dolge
mesece
preječal
v
postelji
.
Tožil
je
na
gradu
.
Ko
je
bila
stvar
preiskana
,
je
prišel
Joannes
Franciscus
zopet
v
Loko
.
Glavar
mu
je
predložil
spise
in
gospod
škof
jih
je
pregledal
od
kraja
do
konca
.
Silna
je
bila
njegova
jeza
in
grozno
je
udarila
njegova
roka
!
Zaukazal
je
,
da
naj
se
Jurju
in
hlapčetu
ne
stori
žalega
.
Petra
Debeljaka
pa
je
posadil
v
grajske
tranče
,
kjer
je
presedel
več
nego
leto
dni
.
—
Neko
popoludne
je
prijezdila
na
Visoko
tolpa
grajskih
helebardirjev
.
Ž
njo
je
prijezdil
grajski
glavar
,
in
čemur
se
je
vse
čudilo
,
prijezdil
je
sam
škof
Janez
Frančišek
.
Našo
Agato
je
prišel
obiskat
in
pred
vsemi
Poljanci
jo
je
počastil
!
Ker
so
imeli
vina
v
kleti
—
Jurij
je
namreč
tudi
kupoval
po
Vipavi
—
so
mu
lahko
dali
piti
;
kaj
so
mu
dali
jesti
,
ne
vem
.
Celo
uro
je
ostal
milostivi
gospod
na
Visokem
.
Ko
je
odhajal
,
je
dal
Agati
svojo
lastno
podobo
,
katero
je
bil
mojster
Remp
na
platno
naredil
,
da
ga
gledaš
kakor
živega
pred
sabo
.
Podoba
je
bila
v
zlatem
okviru
.
Še
danes
smo
ponosni
,
da
imamo
Janeza
Frančiška
v
gorenji
svoji
hiši
in
pokažemo
ga
vsakemu
,
ki
pride
k
nam
na
Visoko
.
—
Tako
je
loški
škof
v
sramoto
vsem
hudobnim
jezikom
počastil
Agato
Schwarzkoblerico
,
sedaj
omoženo
Khallan
!
Z
Debeljakovimi
pa
je
ostalo
sovraštvo
—
zavoljo
ničvredne
in
slabo
zarastle
ruče
,
kateri
bi
se
bila
Jurij
in
Peter
brez
škode
lahko
odpovedala
.
In
to
sovraštvo
še
sedaj
,
ko
sem
se
jaz
,
Izidor
Khallan
,
vrnil
pod
očetovo
streho
,
ni
ponehalo
.
Slabih
besed
si
sicer
ne
dajejo
,
ali
hiša
ne
pogleda
hiše
.
Kdaj
bo
vendar
enkrat
bolje
na
svetu
?
Bil
sem
skoraj
enajst
let
od
doma
in
služil
sem
v
vojskah
,
katerim
je
zapovedoval
gospod
princ
Eugenius
.
Težko
mi
je
bilo
živeti
,
in
skoraj
vsekdar
je
bilo
več
palic
od
menaže
.
Ali
na
svojega
Boga
nisem
nikdar
pozabil
in
tudi
domačih
krajev
ne
,
na
katere
sem
mislil
,
in
to
v
najhujšem
ognju
krvavih
afér
in
tudi
kadar
smo
lenarili
po
zimskih
kvartirjih
.
Nikdo
ne
vé
,
kaj
je
vojska
,
če
ni
bil
sam
v
vojski
!
Raztepeno
je
ljudstvo
povsod
in
vselej
,
kjer
se
tepó
armade
:
takrat
ni
varno
nobeno
življenje
,
takrat
nista
varna
ne
ženska
,
ne
otrok
.
Vse
take
reči
so
videle
moje
oči
.
Videl
sem
umirati
starce
,
videl
sem
,
kako
se
je
sila
delala
dekletom
,
videl
sem
,
kako
so
se
palile
koče
in
kako
so
se
plenila
in
podirala
mesta
.
Nisem
bil
s
srcem
pri
krvavem
tem
rokodelstvu
;
sv.
Izidor
mi
je
priča
,
da
se
nisem
udeleževal
morij
in
ne
plenitev
!
Ker
sem
prisegel
,
sem
ostal
zvest
svoji
službi
,
in
ni
je
bilo
moči
,
ki
bi
me
bila
izneverila
polkovi
zastavi
.
Vojske
vzlic
temu
nisem
bil
vesel
in
k
Bogu
sem
molil
,
da
bi
jo
ustavil
z
močno
svojo
roko
.
Resnica
pa
je
,
da
sem
prebil
obilo
vojske
,
katera
je
tedaj
divjala
okrog
nas
,
da
nikdar
k
sapi
nismo
prišli
.
Kar
sedaj
zapišem
,
bodi
zapisano
v
ta
namen
,
da
vedo
tisti
,
ki
bodo
za
nami
živeli
na
Visokem
,
da
se
je
njihovim
prednikom
prehuda
godila
in
da
niso
živeli
v
takih
dobrih
časih
,
kakor
bodo
oni
živeli
!
Najprej
smo
bili
pri
Zenti
,
kjer
smo
vzeli
turški
tabor
,
pobili
tridesettisoč
Turkov
in
ubili
še
celo
prvega
vezirja
,
da
je
turški
sultan
prav
grdo
jokal
za
njim
.
Plena
je
bilo
na
ostajanje
,
in
tudi
meni
se
je
odkazal
pravičen
delež
.
Pozneje
smo
vihrali
na
Laško
,
in
princ
Eugenius
je
podil
Francoze
pred
sabo
.
Pri
Cremoni
smo
vjeli
francoskega
generala
,
in
pri
Luzzari
jih
je
gospod
Eugenius
znova
naklestil
.
Pozneje
so
nas
vzeli
z
Laškega
ter
nas
prestavili
na
Nemško
,
in
to
zopet
proti
Francozom
.
Pri
Hochstättu
smo
imeli
krvavo
bataljo
,
ker
so
bili
tudi
Angleži
z
nami
.
Lepi
ljudje
,
močni
možje
,
ali
jezik
govoré
,
da
ga
morda
sami
komaj
umejo
!
Privadil
sem
se
,
ko
so
me
tako
sem
ter
tja
metali
,
laškemu
in
francoskemu
jeziku
,
ali
angleškemu
ne
!
Pri
Hochstättu
jih
je
premagal
Eugenius
na
levem
krilu
po
velikih
izgubah
,
ker
so
se
Parci
,
ki
so
takrat
s
Francozi
držali
,
prav
močno
ustavljali
.
Videl
sem
tamkaj
francoskega
generala
,
ki
se
je
imenoval
tako
,
kakor
se
imenuje
duhovniški
talar
.
Do
takrat
sem
ostal
zdrav
pri
vseh
aférah
.
Kroglje
so
žvižgale
mimo
mene
,
turške
sablje
so
se
bliskale
nad
mano
,
s
palaši
so
sekali
po
meni
in
s
helebarbardami
so
suvali
proti
meni
,
ali
Bog
Oče
je
pazil
nad
mano
,
da
mi
je
telo
ostalo
nepoškodovano
.
Svojo
dušo
sem
si
varoval
sam
,
da
se
ni
zaletela
v
škodo
.
Moje
obnašanje
je
bilo
všeč
tistim
,
ki
so
bili
postavljeni
nad
mé
,
zatorej
sem
po
dolgi
in
trudapolni
službi
dosegel
precejšnjo
čast
,
da
so
me
imenovali
za
desetnika
.
Bil
sem
tudi
v
glorijozni
batalji
pri
Turinu
,
kjer
je
tičal
v
francoskih
kleščah
vrli
naš
kapitan
,
gospod
Daun
.
Prihiteli
smo
mu
na
pomoč
in
naskočili
visoke
francoske
okope
.
Mali
sovražniki
so
streljali
na
nas
,
od
koder
so
mogli
,
da
se
je
veliko
naših
zavalilo
po
melini
navzdol
,
zadetih
od
smrti
.
Bil
sem
že
skoraj
pri
vrhu
,
in
takrat
je
bilo
nekaj
cesarskih
,
ki
so
hoteli
popihati
navzdol
.
S
palico
sem
jih
tepel
ter
jih
gonil
naprej
.
Tedaj
se
mi
je
zdelo
,
da
me
je
eden
teh
bojazljivcev
z
roko
sunil
v
prsi
.
Kar
brez
pričakovanja
sem
ležal
na
tleh
,
in
na
levi
,
nad
srcem
,
mi
je
hitela
kri
po
obleki
.
Ni
me
zadela
uporna
roka
,
ali
zadela
me
je
francoska
mušketa
!
Kaj
se
je
potem
zgodilo
,
ne
vem
.
Ko
sem
se
zopet
zavedel
,
sem
ležal
v
lazaretu
.
Obvezan
sem
bil
in
uda
nisem
mogel
ganiti
.
Ležal
sem
na
deskah
,
in
kosti
nisem
čutil
v
sebi
.
A
vendar
se
mi
je
dozdevalo
,
da
je
vse
lahko
v
meni
,
da
počivam
na
mehkih
oblakih
in
da
se
zibljem
ž
njimi
po
nebu
!
Ko
sem
se
ozrl
po
prostoru
okrog
sebe
,
jih
je
ležalo
precej
na
enakih
ležiščih
.
Vsi
so
bili
obvezani
in
kri
je
v
rdečih
lisah
pri
obvezah
silila
na
dan
.
A
glej
,
takrat
sem
videl
,
da
sem
obvezan
na
prsih
;
in
ko
sem
svojo
glavo
na
vzglavju
obrnil
na
levo
,
je
bila
tudi
moja
obveza
težko
krvava
.
Tedaj
sem
se
spomnil
,
da
sem
obležal
v
batalji
in
da
sem
prestreljen
prav
tako
,
kakor
mi
je
vedeževala
ciganka
za
Blegašem
.
Tistihmal
je
bilo
,
da
je
stopil
v
lazaret
majhen
človek
,
na
katerem
ni
bilo
opaziti
nič
posebnega
.
Pri
vstopu
je
z
veliko
spoštljivostjo
vzel
z
glave
svoj
triogelnik
.
Za
njim
se
je
trlo
vse
polno
samih
generalov
in
oficirjev
,
na
katerih
se
je
svetilo
obilo
zlata
in
katerih
obleke
so
bile
obšite
z
drobnimi
in
dragimi
čipkami
.
Princ
Eugenius
pa
ni
nosil
ne
zlata
,
ne
preveliko
špic
,
pa
se
je
vzlic
temu
takoj
dalo
spoznati
,
da
je
naš
vojskovodja
in
naš
general
.
Pristopil
je
k
vsaki
postelji
,
razgovarjal
se
je
z
najnižjim
vojakom
in
tolažil
ga
je
ob
ležišču
bolečin
in
trpljenja
.
Če
so
mu
ranocelniki
na
tihem
povedali
,
da
je
rana
težka
in
da
bo
bolniku
skoraj
gotovo
vzela
življenje
,
je
položil
svojo
roko
ranjencu
na
čelo
ter
spregovoril
:
»
Merci
bien
!
«
,
kar
se
pravi
po
naše
,
da
se
gospod
princ
Eugenius
zahvaljuje
za
doprinešeno
delo
.
Tudi
k
meni
je
prišel
,
ali
odgovarjati
nisem
mogel
radi
velike
svoje
slabosti
.
Ranocelniki
so
nekaj
šepetali
,
nakar
je
general
položil
svojo
drobno
in
voljno
roko
na
vroče
moje
čelo
,
rekoč
:
»
Merci
bien
!
«
—
to
je
bila
edina
zahvala
,
ki
se
mi
je
dala
za
to
,
da
sem
bil
v
laške
dežele
nesel
na
trg
svoje
življenje
za
cesarja
,
ki
pa
pozneje
ni
nič
več
povpraševal
po
meni
,
kako
se
mi
godi
in
kako
izhajam
!
Drugo
jutro
se
prebudim
,
in
glej
,
tik
mene
prazna
postelja
prejšnjega
dne
je
dobila
svojega
bolnika
:
ponoči
so
bili
privlekli
težkega
jezdeca
,
ki
je
sedaj
ležal
na
nji
.
Poprej
so
mu
bili
odrezali
roko
in
nogo
,
tako
da
je
tičal
v
širokih
obvezah
.
Bil
je
tako
slab
,
da
ni
dal
glasu
od
sebe
,
in
naj
so
mu
bile
bolečine
še
tako
neznosne
.
Prebudil
sem
se
torej
in
svoje
oči
sem
nehote
obrnil
proti
sosednji
postelji
.
Pred
mano
je
ležal
človek
z
dolgim
,
suhim
obrazom
,
ki
je
bil
z
divjo
brado
gosto
zaraščen
in
v
katerem
so
oči
ležale
v
globokih
jamah
,
prav
kakor
pri
mrliču
.
Upiral
in
upiral
sem
svoj
pogled
v
tega
soseda
in
v
slabotne
moje
možgane
je
silila
misel
:
Kje
sem
že
videl
tega
človeka
?
Tako
sem
ga
gledal
cele
ure
.
Navsezadnje
se
je
prebudil
tudi
sosed
in
v
jamah
na
obrazu
sta
se
utrnili
dve
medli
lučici
.
Hudo
je
stokal
,
nato
pa
se
je
uprl
njegov
pogled
v
mé
in
zrla
sva
si
iz
oči
v
oči
zopet
cele
ure
.
Moj
Bog
!
Kje
sem
že
videl
ta
obraz
?
Bil
je
preoran
in
opustošen
kakor
njiva
,
če
je
udaril
ob
plohi
hudournik
čez
njo
!
Ganiti
se
nisva
mogla
in
niti
glave
nisva
mogla
dvigniti
,
le
gledala
sva
eden
drugega
.
Naposled
se
je
kakor
iz
dalje
tam
zadaj
za
hribom
začul
onemogel
glas
:
»
Izidor
—
gotovo
si
ti
,
Izidor
—
?
«
Božja
Porodnica
!
—
bil
je
res
Marks
Wulffing
,
od
Boga
zapuščen
in
zavržen
,
z
odrezano
desno
roko
in
z
odrezano
levo
nogo
!
»
Marks
—
?
«
sem
vprašal
,
»
ali
si
res
,
Marks
?
«
»
Vidiš
,
«
je
jecljal
,
»
z
eno
sem
krivo
pričal
,
drugo
pa
sem
prerezal
,
da
sem
namočil
kamen
s
krvjo
.
Sedaj
vem
,
da
umiram
—
ali
umreti
skoraj
ne
smem
—
«
Odgovoril
sem
mu
takoj
:
»
Umrjeva
,
če
bo
hotela
božja
volja
!
«
Zaihtel
je
:
»
Odpusti
mi
,
Izidor
!
Odpustite
mi
vsi
!
«
V
srce
se
mi
je
zasmilil
.
»
Odpuščam
ti
,
Marks
,
in
vem
,
da
ti
je
Agata
že
tudi
odpustila
!
Rip
lahadi
tega
lahko
brez
skrbi
stopiš
pred
Boga
sodnika
.
Odpuščeno
ti
bodi
,
da
bo
tudi
nam
odpuščeno
!
«
Zaprosil
je
:
»
Curé
naj
pride
!
«
Poklicali
so
kaplana
,
ki
je
imel
s
pogrebi
in
s
previdenjem
preobilo
opravka
,
a
vendar
je
prav
hitro
prišel
,
ker
mu
ni
bilo
neznano
,
da
v
lazaretu
vojščak
z
odrezano
nogo
vsak
hip
lahko
umrje
.
Dolgo
sta
govorila
,
vmes
je
gospod
nekaj
zapisoval
,
potem
je
dal
bolniku
odvezo
in
končno
je
Marksu
vodil
levico
,
da
je
postavil
znamenje
svetega
križa
pod
tisto
,
kar
je
bil
»
curé
«
napisal
.
Napisal
pa
je
bil
,
da
je
težki
jezdec
Marks
Wulffing
,
ko
je
ranjen
ležal
v
lazaretu
pri
Turinu
,
na
smrtni
svoji
postelji
spokorno
in
skesano
priznal
,
da
je
na
sodbi
v
Loki
lažnjivo
pričal
proti
Agati
Schwarzkoblerici
,
da
je
vse
,
kar
je
tedaj
govoril
,
bilo
izmišljeno
in
da
prosi
njo
in
druge
,
da
bi
mu
odpustili
in
prizanesli
.
Sam
»
curé
«
je
to
svedočbo
podpisal
in
jo
meni
izročil
.
V
noči
potem
je
Marks
Wulffing
umrl
.
Moja
želja
je
,
da
bi
mu
svetila
večna
luč
!
Ko
sem
se
vračal
,
je
bila
spomlad
tu
:
hruška
in
češnja
sta
cveteli
in
cela
Poljanska
dolina
je
nosila
belo
pečo
.
Nista
me
pričakovala
Agata
in
Jurij
,
a
sprejela
sta
me
,
kakor
da
sem
vstal
od
smrti
.
Onemogel
sem
bil
in
vojska
me
je
bila
pohodila
!
Ali
ta
dva
sta
me
objemala
brez
konca
in
kraja
in
odprla
sta
mi
celo
svojo
hišo
.
Po
ti
hiši
se
je
takrat
vlačilo
majhno
dekletce
,
ki
je
sicer
še
komaj
lazilo
,
pa
s
svojim
glasom
polnilo
že
skoraj
vsak
kot
in
kotiček
.
Tu
in
tam
se
je
še
vlegel
Agati
mrak
na
lice
in
njeno
oko
me
je
časih
spominjalo
na
poglede
,
s
katerimi
se
je
tisti
dan
,
prej
nego
je
stopila
v
vodo
,
ozirala
po
dolini
navzgor
.
Tisti
čas
je
župnikoval
pri
nas
gospod
Janez
Krstnik
Šinik
.
Takoj
drugi
dan
sem
se
podal
k
njemu
ter
mu
izročil
svedočbo
,
katero
je
bil
Marks
Wulffing
na
smrtni
svoji
postelji
podkrižal
in
katero
je
bil
gospod
»
curé
«
podpisal
.
Gospod
Janez
Krstnik
je
bil
pravičen
mož
.
Takoj
prihodnjo
nedeljo
je
s
prižnice
govoril
in
ljudem
in
dopovedoval
,
kaka
krivica
se
še
vedno
godi
Agati
Khallanovi
,
o
kateri
na
tihem
marsikdo
v
gorjanski
svoji
nespameti
misli
,
da
je
morda
le
delala
točo
in
nevihto
.
Ošteval
jih
je
,
da
jih
je
obilo
povešalo
glave
,
nakar
je
prebral
Marksovo
svedočbo
,
govoril
o
njegovem
podpisu
in
povedal
,
kako
ga
je
Bog
že
na
zemlji
udaril
,
ko
mu
je
zdrobil
desno
roko
,
s
katero
je
krivično
pričal
,
ter
mu
vzel
levo
nogo
,
v
katero
si
je
bil
rano
vrezal
.
Ljudstvo
je
bilo
ginjeno
.
Pred
cerkvijo
se
je
vse
trlo
okrog
Agate
,
da
so
ji
stiskali
roko
.
Tisti
dan
je
bila
naša
gospodinja
počaščena
kakor
mučenica
,
in
gospod
Bog
je
zaukazal
,
da
bodi
konec
njenemu
trpljenju
.
Sam
Peter
Debeljak
se
nam
je
približal
,
ko
smo
hodili
od
božje
službe
proti
domu
,
in
prosil
,
da
bi
mu
bilo
odpuščeno
.
Podali
smo
si
roke
in
obnovili
staro
prijateljstvo
.
Zadovoljstvo
se
je
znova
oglasilo
na
Visokem
.
Spomin
očeta
Polikarpa
se
je
ublažil
,
in
kri
človeka
,
katera
je
bila
prelita
po
njegovi
roki
,
ni
več
vpila
do
božjega
stola
.
Tudi
mene
je
zapustil
spomin
na
bitke
in
vojske
,
razen
onega
,
ki
mi
je
tičal
v
prsih
,
kjer
mi
je
nekaj
kljuvalo
noč
in
dan
kakor
v
uri
,
viseči
na
steni
.
Težilo
me
je
,
da
nisem
mogel
poprijeti
za
nikako
delo
;
dela
je
bilo
obilo
,
jaz
pa
sem
samo
jedel
pri
hiši
!
Poskušal
sem
delati
,
pa
ni
bilo
mogoče
,
in
Jurij
in
Agata
sta
me
prav
grdo
oštevala
,
če
sem
se
hotel
lotiti
najnedolžnejšega
dela
.
Res
je
,
da
nisem
prišel
praznih
rok
k
hiši
in
lahko
bi
bil
živel
,
ne
da
bi
bil
hiši
v
nadlego
,
ali
človek
,
ki
delati
ne
more
,
je
vendar
preveč
pri
hiši
.
In
to
je
bilo
,
kar
me
je
peklo
!
Ko
je
cvetje
izginilo
s
travnikov
in
vrtov
in
ko
je
vročina
prihajala
,
sem
pri
lepem
vremenu
lazil
k
njivi
pod
gozdom
,
tja
,
kjer
mi
je
bil
svoj
čas
oče
povedal
,
da
je
visoški
dve
kmetiji
meni
namenil
.
Ravno
na
istem
mestu
sem
legal
v
travo
.
Velikokrat
sem
tako
ležal
na
solncu
in
nad
dolino
,
ki
je
mrgolela
pod
mano
;
in
takrat
se
je
razvijalo
pred
mano
,
kar
sem
doživel
v
preteklosti
.
Tu
in
tam
se
me
je
polastila
želja
,
da
bi
umrl
,
ker
sem
bil
sam
sebi
in
drugim
v
težavo
.
Pa
me
je
hitro
zapustila
ta
želja
,
ker
vojščak
,
ki
leži
težko
ranjen
sredi
bojne
poljane
,
ravno
tako
nerad
umrje
,
kakor
se
nerad
loči
od
sveta
bogataš
,
sedeč
pri
polni
skledi
.
V
takih
trenutkih
sem
dobro
vedel
,
da
te
,
naj
si
še
tako
zapuščen
in
osiromašen
,
veže
trdna
veriga
na
nekaj
,
česar
se
vsak
hip
ne
zavedaš
:
ta
nekaj
je
—
zemlja
,
na
kateri
si
se
rodil
.
To
je
naša
edina
neskaljena
prijateljica
,
vedno
ti
kaže
en
in
isti
obraz
,
in
zvesta
ti
ostane
,
če
jo
še
tolikokrat
zatajiš
.
Ko
tako
ležim
,
mi
sili
iz
ruše
nova
moč
v
onemogle
ude
in
prav
vsaka
koreninica
pod
mano
poganja
tudi
v
moje
telo
,
da
se
čutim
eno
z
zemljo
,
na
kateri
ležim
.
Zemlja
domača
—
ni
prazna
beseda
:
del
je
mojega
življenja
,
in
če
se
mi
vzame
zemlja
,
se
mi
je
tudi
vzelo
življenje
.
Ko
si
oglodan
do
kosti
,
ko
te
povsod
preganjajo
,
kakor
bi
se
bile
gobe
razpasle
po
tvojem
telesu
,
te
sprejme
domača
zemlja
z
istim
obrazom
,
kot
te
je
sprejela
nekdaj
,
ko
so
te
še
v
zibel
polagali
.
Nisi
doživel
spomladi
,
da
bi
te
ne
bilo
objemalo
njeno
cvetje
,
in
ne
jeseni
,
da
bi
ti
ne
bila
sipala
svojih
sadov
.
Mogoče
,
da
je
težko
umreti
—
moja
vera
to
ni
!
ali
toliko
zapišem
,
da
bi
raje
umrl
sredi
domače
doline
bodisi
od
gladu
,
nego
na
zlatem
stolu
nemškega
cesarja
,
kjer
bi
imel
vsega
na
kupe
!
Tako
večkrat
premišljujem
na
zeleni
tratini
pod
gozdom
.
Tu
in
tam
gledam
tudi
v
preteklost
:
pred
mano
se
vlečejo
široke
vrste
težko
oboroženih
mož
,
vrsta
šaržira
na
vrsto
,
ranjeni
padajo
in
umirajo
,
bogati
prapori
se
vijejo
,
jezdeci
žvenketajo
na
svojih
konjih
,
sami
generali
pridirjajo
,
»
victoria
«
jih
obdaja
,
trombe
se
oglašajo
,
topovi
grme
—
vse
to
pa
izgine
,
kakor
izgine
dih
s
stekla
,
in
ostane
mi
edinole
sladka
zavest
,
da
sem
zopet
na
svoji
domači
zemlji
,
ki
me
objema
,
kakor
objema
mati
svojega
otroka
ali
kakor
objema
nevesta
svojega
ženina
!
Nekega
dne
sem
zaspal
pod
gozdom
in
sem
se
zopet
prebudil
.
Hélas
!
Kako
je
pričela
hiteti
ura
sredi
mojih
pljuč
!
Tik
mene
je
sedela
—
Margareta
Wulffingova
,
in
pogleda
ni
odmaknila
od
mojega
obraza
.
Čakajte
,
bila
je
pet
let
mlajša
od
mene
,
bila
je
potemtakem
stara
sedemintrideset
let
,
ali
bila
je
še
vedno
čedna
ženska
,
ker
njenega
obraza
še
niso
bile
preorale
skrbi
in
ne
bridkosti
,
ki
jih
je
preživela
.
Spregovorila
je
:
»
Izidor
,
govorilo
se
je
,
da
si
slab
in
da
bi
ti
prav
prišla
postrežba
.
«
Nisem
hotel
izreči
trpke
besede
,
ali
vendar
sem
nehote
odgovoril
:
»
Margareta
,
se
nisi
še
možila
?
«
Sam
ne
vem
,
kako
sem
prišel
do
takega
prašanja
:
ni
mi
bilo
prav
všeč
,
da
je
prišla
,
ker
je
nisem
klical
.
»
Čemu
bi
se
možila
?
«
je
zajokala
in
pristavila
je
še
:
»
Lahko
bi
se
že
bila
,
saj
je
dosti
moškega
spola
po
vaseh
,
ki
komaj
čaka
,
da
bi
snedlo
doto
ženski
,
ki
je
sama
in
zapuščena
.
«
Tega
nisem
mogel
tajiti
.
Zatorej
sem
le
vprašal
:
»
Kaj
pa
hočeš
?
«
Odločno
je
odgovorila
:
»
Saj
sem
ti
že
povedala
:
postrežnica
bom
pri
tebi
!
Vendar
vidiš
,
da
ti
domači
,
ki
te
imajo
res
radi
,
ne
morejo
zmeraj
postreči
.
Na
polju
je
delo
,
v
hlevu
je
živina
,
in
prej
ko
je
to
opravljeno
,
preteče
čas
.
To
pač
vidiš
,
kako
se
peha
Agata
,
pri
tem
pa
trepeta
,
da
boš
hud
,
če
nisi
postrežen
,
kakor
bi
moral
biti
.
—
Kar
nič
ne
ugovarjaj
!
«
Ko
je
tako
govorila
in
ko
se
ji
je
v
očeh
nabrala
odločnost
,
je
bila
všeč
meni
,
siromaku
—
pa
je
pač
nespametno
,
da
kaj
takega
zapišem
.
Ali
v
ti
vojski
nisem
zmagal
.
Kmalu
se
je
prikazala
tudi
Agata
na
bojišču
—
ti
dve
ženski
sta
bili
gotovo
sporazumljeni
—
in
njena
vojska
se
je
združila
z
Margaretino
.
Toliko
časa
sta
me
obdelovali
z
mušketami
in
topovi
,
da
sem
se
vdal
na
milost
in
nemilost
.
Privolil
sem
torej
,
da
je
prišla
Margareta
Wulffingova
v
hišo
,
da
mi
je
stregla
.
In
kako
mi
je
stregla
!
Postavila
si
je
pred
vrata
moje
čumnate
posteljo
,
in
če
sem
le
malo
zakašljal
,
malo
težko
zasopel
iz
prestreljenih
prsi
,
je
v
temni
noči
takoj
prihitela
in
povpraševala
,
ali
ne
potrebujem
tega
ali
drugega
.
In
zopet
se
je
lepega
dne
oglasila
Agata
Schwarzkoblerica
.
Imenitno
je
pričela
govoriti
,
da
tako
ne
more
naprej
,
da
je
Margareta
meni
namenjena
,
da
na
drugega
ne
misli
,
nego
name
,
in
da
že
leta
čaka
in
čaka
;
tudi
ne
gre
zavoljo
ljudi
,
in
da
se
je
v
fari
že
opazilo
,
da
imam
premlado
postrežnico
.
Kmalu
sem
bil
okrog
in
okrog
obdan
od
sovražnika
in
zopet
sem
se
moral
udati
!
Dne
29.
avgusta
1707
je
naju
poročil
župnik
gospod
Janez
Krstnik
v
poljanski
cerkvi
pred
oltarjem
Matere
rožnega
venca
,
in
lepo
je
nama
govoril
.
Ali
ženin
je
komaj
stal
,
nevesta
pa
je
bila
vendar
silno
srečna
in
niti
videla
ni
,
kako
se
je
sestricam
obraz
zavijal
,
ko
sem
hropel
na
njeni
strani
iz
cerkve
mimo
množice
,
ki
je
prišla
past
svojo
radovednost
.
Tisti
dan
se
je
prenesla
postelja
moje
postrežnice
v
mojo
čumnato
,
in
Margareta
Wulffingova
je
postala
moja
prava
in
resnična
žena
!
Stregla
mi
je
kakor
prej
.
Kuhala
mi
je
vse
mogoče
reči
,
in
skoraj
nikdar
me
ni
puščala
samega
.
Ali
vzlic
temu
je
tudi
pri
hiši
delala
,
kolikor
je
največ
mogla
.
Vse
jo
je
ljubilo
,
predvsem
pa
sem
jo
rad
imel
jaz
,
njen
pravi
zakonski
mož
.
Gospod
Janez
Krstnik
je
velikokrat
govoril
,
da
bo
dobila
,
če
umrje
in
če
bo
še
on
v
Poljanah
takrat
,
na
kamen
napis
:
»
Margaretha
coelo
clemente
fruitur
«
,
kar
se
menda
pravi
:
Margareta
je
čisto
gotovo
deležna
popolnega
nebeškega
kraljestva
!
Jaz
,
Georgius
Postumus
,
sin
očeta
Izidorja
,
rojen
po
njegovi
smrti
,
ki
mi
živi
še
vedno
čez
vse
ljubljena
mati
,
Margareta
Wulffingova
,
sedaj
sedemnajst
let
star
in
v
šoli
pri
očetih
jezuitih
ljubljanskih
,
potrjujem
in
pričam
,
da
je
naš
oče
Izidor
v
Gospodu
sklenil
svoje
dneve
20.
decembra
1710.
Poklican
je
bil
od
tod
in
lahko
je
umrl
in
prehudih
bolečin
mu
ni
bilo
prenašati
ob
smrtni
uri
.
Tisti
dan
,
ko
je
umrl
,
je
dopoludne
še
okrog
lazil
,
popoludne
pa
je
zaspal
in
na
oni
svet
se
je
preselil
kakor
rumen
jesenski
listič
,
katerega
je
lahna
sapa
spihljala
z
veje
.
Počiva
na
pokopališču
Sv.
Martina
v
Poljanah
,
in
izpolnujejo
se
nad
njim
besede
:
»
Parva
domus
—
magna
quies
«
,
kar
se
pravi
po
naše
:
Mala
hišica
—
velik
počitek
.
—
Bog
mu
dodeli
ta
počitek
,
nam
pa
blagoslovi
Visoko
,
ker
smo
potrebni
tega
blagoslova
,
morda
ne
manj
,
kakor
ga
je
bil
potreben
Polikarp
Khallan
,
prvi
gospodar
dveh
kmetij
na
Visokem
!
Težko
je
namreč
ležala
Gospodova
roka
nad
otroki
,
in
skoraj
se
zavedamo
,
da
pred
božjo
milostjo
še
ni
zadoščeno
krvi
,
po
Polikarpu
preliti
,
in
ne
življenju
Jošta
Schwarzkoblerja
,
ki
je
bilo
pregrešno
.
Šiba
božja
nas
je
tepla
.
Leta
1716.
se
je
priklatila
s
srbskih
bojišč
neusmiljena
morilka
,
divja
kužna
bolezen
.
Na
Visokem
je
pograbila
in
pokončala
gospodarja
Jurja
in
najstarejšega
otroka
,
Marijo
Ano
,
tako
da
smo
imeli
v
enem
tednu
dva
pogreba
.
Sedaj
še
živita
obe
materi
in
Suzana
,
hči
Jurja
,
ter
jaz
,
Georgius
Postumus
,
sin
Izidorja
.
Na
štirih
očeh
počivajo
potemtakem
prihodnji
časi
visoških
dveh
kmetij
.
Mati
Margareta
in
mati
Agata
stikata
dostikrat
sivi
glavi
skupaj
in
čebljata
kakor
dve
račici
pri
vodnjaku
.
Moja
mati
pa
mi
je
tu
in
tam
v
svoji
posvetni
zaslepljenosti
prikrito
in
sramežljivo
nekako
namigavala
to
ali
ono
.
Tudi
devetnajstletna
Suzana
me
časih
preseneti
s
pogledom
,
ki
skoraj
ni
dopuščen
med
najbližjimi
sorodniki
.
Vse
v
meni
pa
hrepeni
,
da
bi
dal
svoje
telo
oltarju
in
da
bi
opravljal
sveto
službo
za
duše
onih
,
ki
so
se
na
visoškem
dvorcu
pred
mano
s
sveta
ločili
in
ki
še
vedno
iščejo
božjega
usmiljenja
!
Ko
je
vendar
na
svetu
zame
najlepša
ženska
moja
dobra
in
ljuba
mati
Margareta
in
ko
vendar
