ledenazima
,
je
bila
pobegnila
in
dala
prostora
ljubeznivi
devi
,
sladki
pomladi
...
Ljudem
se
je
zdelo
,
kakor
bi
bili
prišli
iz
teme
na
luč
,
iz
tesne
ječe
v
zlato
prostost
,
ko
se
je
bil
raztajal
led
,
ko
je
bil
skopnel
sneg
.
Vsakdo
je
veselo
vzdihnil
,
vsakdo
potegnil
krepko
vase
nebeškega
zraka
,
da
se
mu
je
izbistrila
glava
,
oživila
se
mu
po
žilah
kri
.
Veselo
je
sijalo
mogočno
solnce
in
obujalo
k
življenju
cvet
za
cvetom
,
v
zraku
je
začelo
mrgoleti
komaj
vidnih
bitij
,
po
tleh
so
romala
zopet
cela
krdela
malih
živalic
,
vse
se
je
veselilo
mehke
toplote
,
vse
radovalo
prerojenja
,
ki
se
je
vršilo
okoli
in
okoli
.
In
vsak
dan
je
postajalo
lepše
in
veseleje
.
Solnčni
Žarki
so
budili
in
dramili
,
drevje
se
je
blestelo
v
snežnem
cvetju
,
prileteli
so
pestrokrili
metulji
,
pridna
čebelica
se
je
podala
na
pot
,
prijetno
ptičje
petje
je
pretresalo
zrak
,
vsa
srca
so
drhtela
nepopisnega
koprnenja
in
hrepenenja
...
Vsepovsod
je
klila
pomlad
,
klila
po
travnikih
in
vrteh
,
po
poljih
,
gozdih
in
logih
,
klila
tudi
v
človeških
srcih
.
Starček
in
starka
,
ki
sta
se
bala
,
da
ju
kruta
zima
položi
v
hladno
zemljo
,
sta
prilezla
ob
palici
oprta
še
enkrat
na
dan
,
ozrla
se
še
enkrat
hvaležno
v
svet
in
hvalila
Stvarnika
,
ki
jima
je
dal
še
enkrat
učakati
blagi
pomladanski
čas
.
Možem
in
ženam
,
mladeničem
in
dekletom
je
žarel
veselja
obraz
,
a
najbolj
sta
se
sreča
in
veselje
zrcalila
na
zornih
licih
nedolžni
deci
,
ki
je
trumoma
hitela
iz
tesnih
,
zaduhlih
sob
pod
milo
nebo
.
Pod
debelo
jablano
,
ki
je
sipala
svoje
rožnato
cvetje
na
zelena
tla
,
se
je
pojalo
mlado
krdelce
,
smejalo
se
in
žgolelo
,
preganjalo
se
in
pehalo
v
svoji
brezskrbni
razposajenosti
.
Nagnali
so
se
bili
iz
dobršnega
dela
vasi
vkup
dečki
in
deklice
in
igrali
so
se
vojsko
.
„
Al
’
je
kaj
trden
most
?
“
„„
Kakor
kamen
,
kost
!
““
Te
besede
so
zvenele
neprenehoma
po
zraku
,
ponavljale
so
se
stokrat
in
stokrat
in
še
ni
bilo
konca
.
Med
otroci
so
bili
tudi
Anica
,
Tonica
in
sosedov
Nejče
.
Kadar
je
zašla
Anica
med
otroke
,
je
pozabila
naglo
na
vse
grenkosti
svojega
mladega
življenja
in
postala
je
zopet
otrok
.
Tudi
danes
je
bila
vesela
.
Saj
bi
bilo
čudno
,
ako
bi
ne
bila
.
Smejalo
se
je
nebo
,
smejalo
solnce
,
smejali
so
se
vsi
obrazi
okrog
nje
,
kako
bi
se
bilo
moglo
upreti
njeno
mehko
,
dostopno
srce
vsemu
temu
?
„
Al
’
je
kaj
trden
most
?
“
„„
Kakor
kamen
,
kost
!
““
Tudi
ona
je
z
veselim
glasom
vpraševala
in
odgovarjala
,
njena
sicer
bleda
lica
so
bila
obdahnjena
danes
od
lahke
rdečice
in
njene
oči
,
izmučene
in
mrkle
sicer
od
preobilega
joka
,
so
se
bile
poživile
,
da
se
je
njih
modrina
kosala
s
sinjo
modrino
jasnega
neba
.
Kdor
je
šel
starejših
mimo
razposajenega
mladega
krdela
,
mu
je
radosti
zaigralo
srce
.
Spomnil
se
je
nazaj
na
zlati
čas
prve
mladosti
,
in
ob
spominu
mu
je
postalo
mehko
v
prsih
.
Spričo
neskaljene
sreče
nedolžnih
otrok
so
se
čutili
tudi
starejši
ljudje
srečni
in
marsikdo
se
je
ozrl
s
solznim
očesom
na
vesele
otroške
obraze
ter
si
mislil
po
tihem
:
„
Le
veselite
se
,
dokler
je
čas
!
Pridejo
leta
,
pridejo
skrbi
,
pride
vse
drugače
!
...
“
Hudobno
srce
Mlakarice
pa
ni
privoščilo
otrokom
nedolžnega
veselja
,
ni
ga
privoščila
zlasti
pastorki
njeni
.
Prihajala
je
zopet
iz
gostilne
.
Ustavila
se
je
in
opazovala
.
Sosedovih
ni
marala
,
baš
tako
ne
,
kakor
njen
mož
.
Ali
ugajalo
ji
je
sosedovo
posestvo
.
In
zato
je
delala
naklepe
,
ki
so
segali
daleč
v
prihodnost
.
Sosedov
Nejček
,
vrstnik
Aničin
in
Toničin
,
je
bil
edini
sin
,
imel
je
dobiti
torej
nekoč
vse
lepo
premoženje
Korenovo
.
Kaj
,
ko
bi
bila
njena
Tonica
enkrat
gospodinja
pri
sosedovih
?
To
bi
bilo
kakor
nalašč
!
...
Ta
misel
se
ji
je
bila
porodila
nekoč
in
bavila
se
je
poslej
večkrat
z
njo
.
Zato
bi
bila
rada
videla
,
da
bi
se
bilo
začelo
že
zdaj
neko
prijateljstvo
med
Tonico
in
Nejčetom
,
dobro
vedoč
,
da
prijateljstvo
,
ki
se
je
oživilo
v
otročjih
letih
,
traja
dostikrat
notri
do
smrti
.
Toda
njena
pastorka
ji
je
bila
tudi
tu
na
poti
.
Že
često
je
bila
zapazila
,
da
se
drži
Nejče
raje
Anice
nego
Tonice
.
Preprečiti
je
skušala
to
s
tem
,
da
je
Anici
branila
hoditi
k
sosedovim
,
prepovedala
ji
,
pečati
se
z
Nejčetom
.
Ali
otroka
sta
se
vedno
zopet
dobila
in
naj
je
bila
Anica
še
tolikrat
zmerjana
in
tepena
zaradi
tega
.
Pozabila
je
,
ali
pa
je
bilo
njeno
nagnjenje
do
dečka
,
s
katerim
se
je
doslej
vedno
igrala
,
močnejše
,
nego
strah
pred
udarci
.
Mlakarico
je
popadel
srd
že
zaradi
tega
,
ker
je
videla
,
da
je
Anica
med
otroci
.
Njeno
sovražno
srce
jo
je
gnalo
,
da
bi
bila
takoj
skočila
tja
ter
potegnila
svojo
pastorko
iz
veselega
krdelca
.
Toda
premagala
se
je
za
hip
.
Zdaj
se
ji
je
nudila
najlepša
prilika
,
da
se
prepriča
,
ima
li
Nejče
raje
Anico
ali
njeno
Tonico
.
Igra
se
je
ravno
iz
novega
pričenjala
.
Veselo
,
razposajeno
se
je
glasilo
:
„
Al
’
je
kaj
trden
most
?
“
„„
Kakor
kamen
,
kost
!
““
In
vojska
se
je
začela
deliti
na
dva
dela
.
Eni
so
potegnili
s
cesarjem
,
drugi
s
kraljem
.
Ko
pa
je
bila
vojska
razdeljena
,
se
je
začelo
bojevanje
.
Anica
in
Tonica
sta
bili
v
nasprotnih
taborih
in
med
splošnim
pehanjem
in
borenjem
se
je
pripetilo
,
da
sta
se
sprijeli
tudi
oni
dve
.
Anica
nalašč
ni
napela
vseh
svojih
sil
.
Bila
je
dobra
Tonici
,
akoravno
je
že
dosti
trpela
radi
nje
.
Mogoče
tudi
,
da
se
je
bala
,
ker
je
vedela
,
da
je
srdljiva
in
bi
se
bila
začela
cmeriti
,
če
bi
se
ji
ne
bilo
zgodilo
kaj
po
volji
.
Nalašč
je
torej
pustila
,
da
jo
je
premagala
Tonica
.
Ali
to
pa
ni
bilo
Nejčetu
prav
.
Priskočil
je
,
oprijel
se
Tonice
od
zadaj
,
ter
jo
zagnal
po
tleh
.
Zgoditi
se
ji
ni
moglo
nič
hudega
,
kajti
padla
je
po
mehki
travi
.
Navzlic
temu
je
zagnala
jok
.
Po
Mlakarici
pa
je
zavrelo
.
Prepričana
je
bila
sicer
,
da
se
hčeri
ni
nič
zgodilo
,
ali
videla
je
,
kar
videti
ni
želela
in
to
ji
je
bilo
dovolj
.
Skočila
je
tja
in
zarjovela
,
da
so
se
otroci
prestrašeni
razpršili
kakor
piščeta
,
če
se
zapodi
jastreb
med
nje
.
Že
prej
je
bila
pobrala
leskovko
in
s
to
je
zdaj
udarila
Nejčeta
preko
glave
tako
močno
,
da
se
mu
je
stemnilo
pred
očmi
.
„
Ali
tako
boš
našo
,
čakaj
,
zlobnež
,
jaz
ti
dam
...
“
Zamahnila
je
še
enkrat
,
toda
Nejče
se
je
bil
že
zavedel
;
umaknil
se
je
urno
in
pobegnil
.
Zdaj
se
je
Mlakarica
obrnila
do
Anice
in
začela
njo
pretepavati
.
Zaman
je
deklica
zatrjevala
,
da
ni
hotela
nič
hudega
Tonici
,
zaman
prosila
.
Mačeha
jo
je
tepla
naprej
,
njena
hči
pa
,
ne
da
bi
se
bila
oglasila
in
pričala
,
da
ji
Anica
res
ni
ničesar
prizadela
je
gledala
celo
z
nekim
tihim
zadovoljstvom
,
kako
se
je
njena
mati
znašala
nad
njo
.
Vcepilo
se
je
bilo
tudi
že
nji
v
srce
nekoliko
tistega
sovraštva
,
ki
ga
je
vedno
videla
pri
materi
in
zastrupljeno
po
slabih
zgledih
je
postajalo
tudi
njeno
srce
brezčutno
.
„
Zbeži
,
Anica
,
zbeži
!
Sem-le
pojdi
!
“
je
klical
Nejče
izpod
kapka
domače
hiše
.
Ali
Anica
ni
imela
poguma
,
ker
je
vedela
,
da
bi
jo
mačeha
potem
še
huje
tepla
,
ko
bi
jo
dobila
.
Stala
je
na
svojem
mestu
in
samo
jokala
je
in
ječala
.
Tedaj
pa
šine
Nejčetu
nekaj
v
glavo
.
Hitro
skoči
k
hlevu
,
kamor
je
videl
iti
prej
hlapca
,
in
ga
pokliče
:
„
Miha
,
oj
Miha
,
brž
pridi
ven
!
Glej
,
udarila
me
je
,
ona
le
,
s
palico
po
glavi
...
Daj
jo
!
...
“
„
Ali
tebe
da
je
udarila
,
praviš
,
le
ona
?
“
„
Saj
vidiš
,
glej
,
pozna
se
mi
!
“
Miha
je
še
malo
pomislil
,
potem
pa
pograbil
koprivovec
od
biča
ter
se
zapodil
v
Mlakarico
.
Preden
se
je
dobro
zavedla
,
pa
jih
je
imela
par
gorkih
na
plečih
.
To
jo
je
tako
iznenadilo
,
da
ni
mogla
izpregovoriti
prvi
hip
nobene
besedice
.
Samo
gledala
je
debelo
,
kakor
bi
ne
mogla
pojmiti
,
kako
se
je
moglo
zgoditi
kaj
takega
.
Ko
pa
si
je
malo
opomogla
,
je
bila
njena
prva
misel
,
kako
bi
se
maščevala
.
Ali
izprevidela
je
takoj
,
da
za
zdaj
ne
kaže
drugega
,
nego
potrpeti
.
Njen
nasprotnik
je
bil
bolje
oborožen
in
če
bi
se
bila
spustila
ž
njim
v
boj
,
bi
bila
brez
dvoma
ona
tista
,
ki
bi
bila
tepena
.
Hladila
si
je
jezo
s
tem
,
da
ga
je
obkladala
z
vse
možnimi
priimki
,
ki
so
ji
prišli
na
um
.
Miha
pa
,
pravi
navihanec
,
si
ni
storil
čisto
nič
iz
tega
.
Rogal
se
ji
je
in
jo
s
tem
še
bolj
jezil
.
Za
vse
to
bi
bila
morala
trpeti
nemara
Anica
.
Ali
k
sreči
se
je
prikazal
v
daljavi
njen
oče
.
Ko
je
Mlakarica
zapazila
svojega
moža
,
se
je
potuhnila
in
naglo
odšla
proti
domu
.
Podala
se
je
v
sobo
in
začela
dihat
v
zid
.
Navadil
jo
je
bil
Kljukec
to
.
Rekel
ji
je
,
da
iz
človeka
ne
diši
vino
,
ako
dihne
poprej
trikrat
v
zid
.
Toda
navzlic
temu
,
da
je
verjela
to
,
se
ni
šla
kazat
možu
.
On
je
pa
tudi
ni
klical
.
Po
vasi
pa
se
je
bilo
hitro
razneslo
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Po
vseh
kotih
so
si
šepetali
prihodnje
dni
o
tej
stvari
,
in
če
se
je
Mlakarica
kje
prikazala
,
so
se
dregali
s
komolci
,
pomežikovali
si
in
se
smejali
.
Malo
je
bilo
ljudi
,
ki
bi
Mlakarici
ne
bili
privoščili
,
da
je
izkupila
enkrat
.
„
Oh
,
samo
da
si
jo
!
“
je
vzkliknil
Jernej
proti
sosedovemu
hlapcu
,
ko
sta
se
drugi
dan
sešla
pri
napajanju
živine
na
vodi
.
„
Samo
da
si
jo
!
Raje
mi
je
,
kakor
če
bi
mi
kdo
pet
goldinarjev
dal
.
“
„
I
saj
jo
ti
tudi
lahko
,
če
se
ti
tako
dobro
zdi
!
“
se
odreže
Miha
.
„
Saj
!
“
se
oglasi
Mica
,
ki
je
bila
slučajno
tudi
na
vodi
.
„
Bo
pa
že
prej
ona
njega
,
kakor
ga
je
že
!
Nima
poguma
,
ta
naš
Jernej
.
“
Mica
je
včasih
rada
Jerneja
malo
podražila
.
„
Molči
ti
!
odvrne
Jernej
.
„
To
ni
tako
!
Dokler
služim
tam
...
“
„
Jaz
le
tega
ne
razumem
,
“
pripomni
Miha
,
„
da
trpi
vaš
gospodar
vse
to
,
kar
se
godi
.
Saj
menda
vendar
ni
s
slepote
udarjen
!
Vsi
ljudje
vidijo
,
vsi
govorijo
,
on
pa
—
kakor
bi
ne
videl
in
ne
slišal
...
“
„
Čudak
!
“
reče
Jernej
.
„
Rajno
ženo
,
ki
je
bila
sam
angel
iz
nebes
,
je
pretepaval
in
ubijal
,
ta
Vrtačka
pa
počenja
kar
hoče
.
Pisano
jo
pač
že
dolgo
gleda
.
A
stori
ji
nič
ne
.
Kadar
mu
ni
kaj
prav
,
pa
gre
raje
in
ga
ni
po
dva
,
po
tri
dni
.
Ona
medtem
pa
še
huje
počenja
.
“
„
Zakaj
je
ta
naša
gospodinja
tako
hudobna
,
to
mi
povej
eden
!
“
poseže
vmes
Mica
.
Jernej
pa
ji
odvrne
:
„
Povej
,
če
veš
!
Hudobna
je
,
pa
je
.
Srce
tako
!
Je
že
tako
na
svetu
.
Kakor
so
eni
dobri
,
tako
so
drugi
hudobni
.
Menda
kakor
vsakdo
sam
hoče
.
Ali
zakaj
da
hoče
eden
tako
,
drugi
drugače
,
ne
ve
menda
nihče
.
Rečem
ti
le
toliko
:
drži
se
dobrega
in
varuj
se
zlobnega
človeka
!
“
„
Pred
vragom
treba
bežati
!
“
dostavi
Miha
.
„
O
saj
jaz
bom
bežala
!
“
reče
Mica
in
si
dene
škaf
z
vodo
na
glavo
.
Jaz
ne
vem
,
kaj
mi
je
bilo
,
da
sem
se
bila
dala
o
Božiču
pregovoriti
in
sem
ostala
še
eno
leto
.
Pa
seveda
,
če
bi
ta
ne
bil
...
“
„
Kaj
bi
se
name
izgovarjala
!
“
jo
zavrne
Jernej
.
„
Saj
veš
,
kako
je
bilo
.
Stopil
je
Mlakar
pred
naju
,
dal
nama
lepo
besedo
,
pa
plačo
nama
je
zvišal
,
tako
da
bi
ne
imela
nikjer
večje
.
To
naju
je
oba
zapeljalo
.
Ali
zdaj
pa
nič
več
!
Še
enkrat
do
Božiča
,
potem
pa
drugam
.
Kajti
zanašaj
se
še
tako
,
da
bo
drugače
,
stvar
ostane
zmeraj
kakršna
je
bila
.
Par
dni
prijaznost
,
potem
pa
spet
same
psovke
!
Mlakar
nima
toliko
denarja
,
da
bi
mene
še
enkrat
pregovoril
!
“
Mica
je
odhitela
in
tudi
Miha
se
je
odpravljal
,
Jernej
pa
je
ostal
,
ker
je
hotel
še
malo
konja
izkopati
.
„
V
nedeljo
pridi
k
Štefinu
,
“
zakliče
Jernej
za
Miho
.
„
Za
en
ali
dva
poliča
bom
dal
jaz
,
zato
ker
si
jo
.
Tako
se
mi
je
pa
že
ohladila
duša
,
da
ti
ne
morem
povedati
!
“
Ko
je
prišel
Jernej
domov
,
se
je
bilo
že
stemnilo
.
Nastlal
je
živini
,
potem
pa
se
odpravil
proti
kozolcu
,
da
bi
potegnil
prazen
voz
pod
streho
.
Premišljal
je
sam
pri
sebi
,
kje
Mlakarica
toliko
denarja
dobiva
,
kajti
opažal
je
že
dalje
časa
,
da
je
dan
na
dan
vinjena
.
„
Po
pošteni
poti
to
ne
gre
!
“
si
je
dejal
.
Ko
je
stal
pod
kozolcem
in
delal
prostor
za
voz
,
zahreščé
naenkrat
vrata
od
kašče
,
ki
je
stala
na
nasprotni
strani
kozolca
tik
za
hišo
.
Jernej
se
sklone
pokoncu
.
Po
dnevi
bi
se
še
zmenil
ne
bil
za
to
.
Toda
zdaj
,
ob
tem
času
,
ko
se
ni
skoro
že
nič
več
videlo
,
se
mu
je
zdela
stvar
čudna
.
—
Kdo
pa
naj
bi
imel
zdaj
v
kašči
kaj
opraviti
?
Stopi
malo
na
kraj
in
ostrmi
,
kajti
dolga
moška
postava
s
precejšnjo
vrečo
na
rami
je
zavila
od
kašče
proti
vrtu
.
Prva
Jernejeva
misel
je
bila
,
da
ima
tatu
pred
seboj
.
In
že
je
hotel
prestreči
onemu
pot
in
vprašati
ga
,
kaj
in
kam
nese
,
ko
stopi
še
Mlakarica
iz
kašče
ter
se
hitro
izmuzne
proti
hiši
.
Jerneju
pa
se
je
hipoma
posvetilo
.
„
A
tako
?
“
reče
sam
pri
sebi
.
„
Z
vednostjo
naše
dobre
gospodinje
se
torej
godi
to
?
No
,
v
malin
ta
ne
nese
,
stavim
glavo
,
da
ne
!
In
prav
čiste
vesti
tudi
nima
;
ko
bi
jo
imel
,
ne
bi
hodil
v
mraku
.
Ej
,
ej
,
meni
se
je
dozdevalo
že
davno
nekaj
takega
.
Pa
kdo
,
vrabca
,
naj
bi
bil
ta
dolgin
?
Kako
to
skriva
glavo
za
vrečo
!
I
pa
kdo
naj
bi
bil
drugi
—
seveda
,
je
že
,
sam
Kljukec
je
!
Naravnost
proti
domu
jo
maha
!
Primaruha
,
to
je
pa
nekaj
lepega
!
Čakaj
,
čakaj
,
zdaj
bo
pa
treba
bolje
paziti
!
“
Jernej
se
ni
motil
.
Bil
je
to
res
Kljukec
,
ki
je
nesel
vrečo
pšenice
domov
.
Bil
je
že
dalje
časa
z
Mlakarico
v
neki
čudni
kupčijski
zvezi
.
Mlakarici
je
često
manjkalo
denarja
,
žeja
pa
se
ji
je
vračala
vsak
dan
.
Razvadila
se
je
bila
in
morala
je
piti
,
a
ker
ni
bilo
gotovine
,
je
pila
na
upanje
.
Kljukec
je
imel
dosti
krede
in
rad
je
pisal
.
Kadar
pa
je
računček
postal
malo
večji
,
je
Kljukec
Mlakarico
opomnil
,
ona
pa
ga
je
povabila
o
takem
času
,
ko
se
ni
bilo
bati
,
da
bi
kdo
zapazil
,
v
svojo
kaščo
.
In
odnesel
je
zdaj
pšenice
,
zdaj
rži
,
zdaj
drugega
žita
,
ali
pa
tudi
slanine
,
moke
,
jajc
,
krompirja
,
ali
kar
je
že
bilo
.
Vse
je
prišlo
prav
Kljukcu
,
prav
z
vsem
je
bil
zadovoljen
,
samo
da
je
bilo
to
,
kar
je
dobil
,
več
vredno
,
nego
njegova
terjatev
.
In
to
je
bilo
redno
.
Kljukec
je
dobro
vedel
,
pri
čem
je
.
Mlakarica
pa
se
za
račune
ni
dosti
brigala
.
Če
jo
je
tudi
Kljukec
goljufal
,
samo
da
ji
je
dajal
dovolj
pijače
,
kadar
si
je
je
želela
.
Kljukčeva
hiša
ni
stala
v
vrsti
z
drugimi
hišami
,
temveč
v
ozadju
za
vrtovi
,
in
sicer
ravno
ob
koncu
Mlakarjevega
posestva
.
Mlakarici
je
bila
njegova
gostilna
torej
jako
pri
roki
.
Postala
je
malo
na
pragu
,
ozrla
se
na
levo
in
desno
,
pa
smuknila
preko
vrta
,
in
bila
je
v
gostilni
,
ne
da
bi
jo
bil
kdo
opazil
.
Na
dobrem
glasu
Kljukec
ni
bil
.
Večkrat
se
je
govorilo
o
tem
,
da
se
zbirajo
pri
njem
dvomljivi
ljudje
.
Parkrat
so
bili
v
istini
zasačili
pri
njem
ponarejevalce
denarja
.
Tistikrat
je
Kljukcu
samemu
trda
predla
,
a
posrečilo
se
mu
je
,
izmuzniti
se
.
Pošteni
ljudje
so
se
iz
tega
vzroka
izogibali
njegove
gostilne
in
če
je
semtertja
kdo
zašel
notri
,
se
ni
mudil
dolgo
.
Vsakdo
se
je
bal
,
da
ne
bi
prišel
radi
tega
ob
dobro
ime
.
Mlakarica
je
vse
to
vedela
.
Ne
bi
ji
bilo
ljubo
,
če
bi
bili
govorili
ljudje
o
tem
,
da
zahaja
v
Kljukčevo
gostilno
,
ker
je
bila
pregizdava
in
preveč
častihlepna
.
Ali
da
bi
se
bila
premagala
,
za
to
ni
imela
moči
.
Njena
strast
je
premagala
vse
njene
pomisleke
.
Vendar
pa
je
zahajala
h
Kljukcu
najraje
ob
takem
času
,
ko
je
vedela
,
da
so
ljudje
pri
delu
.
In
tako
se
je
res
le
malokdaj
zgodilo
,
da
bi
jo
bil
kdo
tam
zalotil
.
Toda
vedeli
so
ljudje
vseeno
,
kaj
počenja
.
Zapazil
je
zdaj
eden
kaj
,
zdaj
drugi
,
iz
česar
se
je
dalo
sklepati
še
na
druge
stvari
.
Zaduhli
prostori
Kljukčeve
gostilne
so
bili
Mlakarici
že
davno
ljubši
,
nego
svetla
in
prostorna
domača
hiša
.
Ljubezen
je
ni
bila
privedla
k
Mlakarju
in
zato
se
nje
srce
nikdar
ni
prav
udomačilo
v
njegovi
hiši
.
Vzela
ga
je
bila
,
ker
si
je
obetala
pri
njem
udobno
,
prijetno
življenje
,
ali
vzela
bi
bila
ravno
tako
kakega
drugega
,
če
bi
ji
bil
nudil
tisto
,
ali
celo
več
.
Ljubezni
,
tiste
ljubezni
,
ki
je
pripravljena
tudi
na
žrtve
,
njeno
srce
menda
sploh
ni
poznalo
.
Zato
so
ji
bile
tudi
dolžnosti
,
ki
jih
je
imela
kot
zakonska
žena
svojemu
možu
nasproti
,
povsem
tuje
.
Nič
se
ji
ni
zdelo
pregrešno
,
če
je
moževo
premoženje
zapravljala
in
niti
na
misel
ji
ni
prišlo
,
da
se
stori
kriva
tatvine
,
ako
prazni
moževo
kaščo
v
to
svrho
,
da
streže
svoji
strasti
.
Pri
takih
razmerah
ni
bilo
nič
čudno
,
da
se
je
dvigala
vedno
višje
stena
med
Mlakarjem
in
njegovo
ženo
.
Še
ni
vedel
za
vse
njene
napake
,
a
čutil
je
,
da
ga
ne
ljubi
,
čutil
,
da
ga
ni
nikdar
ljubila
,
da
je
temveč
trezno
računila
,
ko
ga
je
jemala
.
In
to
ga
je
delalo
nesrečnega
.
Doma
je
bil
nezadovoljen
,
zato
je
hodil
čim
dalje
pogosteje
z
doma
,
ne
vedoč
,
da
daje
s
tem
ženi
čim
dalje
več
prilike
za
njena
slaba
početja
.
Pred
nekaj
časa
se
je
bil
priklatil
v
ta
kraj
nek
Italijan
.
Trdil
je
,
da
je
konjski
trgovec
;
hodil
je
res
gledat
konje
,
a
kupil
ni
nikdar
nobenega
.
Klatil
se
je
včasih
po
okolici
,
večjidel
pa
je
presedel
v
gostilni
pri
Kljukcu
.
Ondi
je
občeval
z
raznimi
ljudmi
,
ki
so
prihajali
in
odhajali
,
ne
da
bi
bil
kdo
domačinov
znal
,
kaj
je
njih
opravek
.
S
tem
Italijanom
je
sklenila
Mlakarica
hitro
prijateljstvo
.
Pravil
ji
je
mnogo
zanimivega
o
svojem
opotovanju
,
pravil
o
deželah
,
o
katerih
Mlakarica
prej
svoj
živ
dan
ni
slišala
,
a
vmes
se
ji
laskal
,
da
ji
je
srce
poskakovalo
veselja
.
Njeni
ničemurnosti
je
neizmerno
prijalo
,
ako
ji
je
rekel
,
da
je
krasna
in
da
lepše
ženske
še
ni
videl
svoj
živ
dan
.
Kdaj
ji
je
še
rekel
njen
mož
kaj
takega
?
Da
morda
ni
imel
povoda
za
to
in
da
je
imel
morda
njen
mož
kaj
boljega
opraviti
,
nego
govoriti
z
njo
na
take
načine
,
to
Mlakarici
ni
prišlo
na
um
.
Nasprotno
,
bila
je
prepričana
,
da
je
tako
,
kakor
je
pravil
Italijan
in
jezilo
jo
je
,
da
ni
njen
mož
zapazil
vsega
tega
ali
pa
da
se
ni
brigal
za
take
stvari
.
Zato
pa
je
bila
tem
bolj
Italijanu
hvaležna
in
kmalu
je
bila
vsa
zaverovana
vanj
.
Prišlo
je
tako
,
da
ni
mogla
več
strpeti
brez
njegove
druščine
,
in
da
je
bila
nesrečna
,
če
je
kam
odšel
,
ali
če
je
bil
mož
doma
,
in
ni
mogla
iz
tega
vzroka
v
gostilno
.
Da
bi
mu
svojo
hvaležnost
pokazala
tudi
dejansko
,
je
ona
plačevala
zanj
pijačo
in
on
je
rad
videl
to
.
Pa
tudi
za
kak
prigrizek
je
zmeraj
poskrbela
.
Prinesla
je
zdaj
kak
kos
svinjine
,
zdaj
kako
kuretino
s
seboj
.
Italijan
pa
je
jedel
eno
kot
drugo
z
veliko
slastjo
ter
hvalil
Mlakarico
na
vse
pretege
.
Posledice
takega
počenjanja
niso
mogle
ostati
prikrite
in
naposled
jih
je
moral
zapaziti
tudi
Mlakar
,
dasi
je
zadnje
čase
hudo
zanemarjal
dom
in
se
je
zdelo
,
kakor
bi
mu
bilo
vseeno
,
naj
se
godi
kar
hoče
v
njegovi
hiši
.
Pogrešil
je
že
marsikaterikrat
kaj
,
ne
da
bi
se
bil
posebno
razvnel
.
Če
je
vprašal
ženo
po
tem
ali
onem
,
mu
je
znala
vsako
stvar
pojasniti
tako
,
da
ji
je
večkrat
verjel
.
Toda
nekega
popoldne
je
bil
dobil
gosta
,
ki
mu
je
bilo
treba
postreči
in
ga
nekoliko
pogostiti
.
Reče
torej
ženi
:
„
Skuhaj
par
mesenih
klobas
in
pripravi
malico
!
“
Mlakarica
pa
zamrdne
in
reče
:
„
Kje
pa
so
tiste
klobase
,
ki
naj
jih
skuham
?
“
„
Pod
streho
menda
!
“
„
Pod
streho
ni
nič
klobas
!
“
Mlakar
se
začudi
,
a
ker
mu
ni
kazalo
,
pričkati
se
s
svojo
ženo
,
ko
mu
je
sedaj
gost
v
sobi
,
pripomni
:
„
Pa
skuhaj
torej
par
krač
!
“
„
Tudi
krač
ni
več
!
“
„
Torej
kak
drug
kos
!
“
„
Jaz
sem
bila
včeraj
pod
streho
,
pa
nisem
videla
nobenega
kosa
več
!
“
„
Kaj
?
...
Svinjina
naj
bi
bila
že
pošla
?
To
ni
mogoče
,
saj
smo
zaklali
vendar
to
zimo
štiri
prašiče
!
“
„
Zastran
mene
lahko
deset
!
Jaz
vem
le
toliko
,
da
svinjine
nič
več
ni
!
“
„
To
ni
mogoče
!
“
ponovi
Mlakar
.
„
Jaz
ne
vem
,
da
bi
jo
bili
toliko
jedli
!
Nasprotno
,
še
ni
dolgo
tega
,
ko
sem
te
hotel
vprašati
,
zakaj
pride
tako
poredkoma
na
mizo
.
Kam
je
torej
meso
?
“
Ona
skomizgne
ravnodušno
in
odvrne
nesramno
:
„
Jaz
ne
vem
!
Če
ne
verjameš
meni
,
pa
pojdi
sam
gledat
!
“
Upala
je
,
da
bode
izhajala
tem
bolje
,
čim
predrznejša
bo
.
Mlakar
gre
res
pod
streho
,
kjer
se
je
navadno
sušilo
svinjsko
meso
in
prestraši
se
,
ko
dobi
vse
prazno
.
Kri
mu
šine
v
glavo
,
ko
se
zave
,
kaj
se
godi
za
njegovim
hrbtom
.
Ali
naj
bi
bil
mar
še
zdaj
dvomil
,
da
njegova
žena
ni
dobra
gospodinja
,
ampak
zapravljivka
?
Pri
srcu
ga
je
zabolelo
in
nehote
se
je
spomnil
zopet
svoje
rajne
žene
.
In
vedel
je
,
da
se
je
bo
spomnil
še
mnogo
,
mnogokrat
,
akoravno
mu
je
rekla
na
smrtni
postelji
,
da
naj
mu
nobena
misel
nanjo
ne
kali
veselja
.
Ah
,
res
,
kako
veselje
je
bilo
to
!
O
vedel
je
,
vedel
,
da
bo
še
često
mislil
na
njo
,
ki
jo
je
trpinčil
,
ki
jo
je
spravil
v
prerani
grob
,
vedel
,
da
se
bo
še
često
kesal
.
Grozno
mu
je
bilo
pri
srcu
,
ako
je
primerjal
in
ako
je
pomislil
,
kaj
počenja
ta
njegova
žena
,
ki
jo
je
zoper
voljo
,
zoper
prošnje
očetove
privedel
na
dom
.
In
vendar
je
slutil
šele
pol
resnice
!
Že
večkrat
je
bil
opazil
,
da
njegova
žena
pri
mizi
malo
je
,
tako
malo
,
da
bi
od
tega
,
kar
je
použila
vpričo
njega
,
niti
živeti
ne
mogla
,
kaj
še
tako
debelila
se
.
In
bil
je
zdaj
bolj
nego
kdaj
prepričan
,
da
se
posebka
ter
v
svoji
sebičnosti
črez
mero
zapravlja
.
Da
ji
pri
tem
posebkanju
in
zapravljanju
kdo
pomaga
,
kaj
takega
bi
mu
niti
v
sanjah
ne
bilo
prišlo
na
misel
.
A
bilo
je
že
to
,
o
čemer
je
bil
prepričan
,
dovolj
!
Vse
je
kipelo
po
njem
in
zopet
je
čutil
potrebo
,
da
bi
dal
na
glasen
način
duška
svojemu
gnevu
in
jezi
,
ki
ga
je
trla
.
Toda
ni
smel
,
ni
smel
zaradi
očeta
in
zaradi
ljudi
.
Saj
se
mu
je
itak
že
dozdevalo
,
da
kažejo
s
prstom
za
njim
in
da
se
mu
posmehujejo
.
Ne
,
ljudem
se
ni
smel
dati
še
bolj
v
zobe
in
očetu
ni
smel
nuditi
prilike
,
da
bi
mu
bil
dejal
:
„
Ali
vidiš
,
moj
sin
?
...
Ti
nisem
li
pravil
?
Mar
ni
prišlo
vse
po
mojih
besedah
?
“
Ne
,
ne
,
do
tega
ni
smelo
priti
,
molčati
je
moral
,
treba
je
bilo
obračunati
samo
ž
njo
,
in
sicer
kolikor
mogoče
po
tihem
in
brez
hrupa
.
Ko
stopi
izpod
strehe
,
mu
zakliče
žena
porogljivo
nasproti
:
„
No
,
kako
pa
to
,
da
prihajaš
prazen
?
Mislila
sem
,
da
prineseš
kdo
ve
koliko
doli
,
pa
nisi
dobil
ničesar
,
kakor
videti
!
“
Bila
je
srdita
,
ker
je
nameraval
mož
ostati
popoldne
doma
,
a
na
njo
je
čakal
Italijan
pri
Kljukcu
.
Bila
je
ravno
tisto
dopoldne
snela
zadnji
kos
svinjine
zanj
,
in
akoravno
je
videla
,
da
je
mož
zaradi
tujega
gosta
v
zadregi
,
mu
ga
vendar
ni
hotela
pokazati
.
Tujec
ji
je
bil
že
davno
več
nego
mož
,
in
zdaj
ni
mislila
na
nič
drugega
,
nego
kako
bi
moža
pregnala
z
doma
.
Zato
tudi
ni
skušala
z
jokom
in
lepimi
besedami
prikriti
svoje
krivde
,
kakor
je
bila
sicer
njena
navada
,
ampak
je
govorila
pikro
in
zbadljivo
,
dobro
vedoč
,
da
se
bo
njen
mož
premagoval
zaradi
tujega
človeka
in
da
ne
bo
vzrojil
nad
njo
,
ampak
kvečjemu
pobegnil
.
In
nakana
se
ji
je
posrečila
.
Mlakar
je
strmel
nad
nesramnostjo
svoje
žene
,
a
rekel
ni
v
tem
hipu
nič
.
Poklical
je
gosta
in
odšel
ž
njim
v
gostilno
,
in
sicer
črez
dolgo
zopet
enkrat
k
Štefinu
,
očetu
njegove
prve
žene
.
Mlakarica
pa
je
stekla
h
Kljukcu
,
kjer
jo
je
že
nestrpno
čakal
Italijan
.
Še
tistega
večera
pa
je
pozval
Mlakar
svojo
ženo
na
odgovor
.
„
Povej
,
kam
je
prešlo
meso
?
“
„
Kam
je
prešlo
meso
!
Hahaha
,
to
je
res
dobro
!
Jaz
naj
vem
za
vse
!
Morda
hočeš
,
da
naj
stojim
neprenehoma
pod
streho
in
pazim
na
tiste
revne
kosti
.
Saj
itak
o
vse
skupaj
ni
bilo
dosti
vredno
.
“
„
Vredno
ali
ne
vredno
,
“
zarohni
Mlakar
z
zamolklim
glasom
.
„
Bilo
je
in
zdaj
ga
ni
,
a
jaz
hočem
vedeti
,
kam
je
izginilo
.
Ne
delaj
se
mi
tako
nevedna
!
Ti
veš
in
noben
drugi
!
Ali
misliš
,
da
sem
tako
nespameten
?
Prazna
vreča
ni
še
nikdar
stala
pokoncu
!
Zdaj
mi
je
jasno
,
zakaj
ti
ne
diši
nobena
jed
,
kadar
smo
skupaj
pri
mizi
...
“
Mlakarici
je
postalo
vroče
.
Pomagati
si
ni
vedela
drugače
,
nego
da
je
začela
kričati
in
vpiti
na
vse
grlo
.
Ker
ni
imela
pametnih
razlogov
,
s
katerimi
bi
bila
svojega
moža
prepričala
ga
je
skušala
ugnati
s
krikom
.
In
res
ga
je
spravila
v
zadrego
.
Bal
se
je
,
da
ne
bi
kdo
slišal
,
kako
se
prepirata
in
siknil
je
skozi
zobe
:
„
Molči
in
ne
deri
se
!
“
Pri
tem
jo
je
prijel
za
ramo
in
jo
stresel
,
da
je
odletavala
z
ene
strani
v
drugo
.
Ona
pa
se
ni
menila
za
njegovo
svarilo
,
temveč
je
kričala
še
bolj
.
„
Jaz
sem
torej
tista
,
ki
je
požrla
vse
;
jaz
sama
,
hahaha
!
Saj
bila
bi
lahko
!
Koliko
je
pa
bilo
?
Ah
,
taka
revščina
,
kakor
je
tukaj
pri
nas
!
“
„
To
je
pri
tebi
revščina
?
Ti
nehvaležnica
!
Namesto
da
bi
bila
vesela
...
“
Mlakarja
ni
mogel
huje
jeziti
,
kakor
če
mu
je
očital
kdo
revščino
.
To
je
njegova
žena
menda
vedela
,
kajti
ponovila
je
:
„
Revščina
,
revščina
,
pa
še
kaka
!
In
še
vesela
naj
bi
bila
?
Zakaj
neki
?
Ali
mar
,
ker
si
me
ti
vzel
?
Da
bi
me
le
ne
bil
!
Koliko
sem
imela
boljših
,
mlajših
in
takih
na
ponudbo
,
da
so
kaj
imeli
!
“
„
Ali
boš
tiho
?
“
„
Nič
ne
bom
tiho
!
Glejte
,
glejte
,
kaj
se
to
skuha
zaradi
tistih
par
kosov
mesa
!
Kakor
bi
ne
bila
že
Velika
noč
in
dosti
drugih
praznikov
za
nami
,
ko
smo
jedli
svinjino
!
In
če
je
kaj
zmanjkalo
,
sem
li
mar
jaz
sama
tukaj
?
Kaj
pa
hlapec
in
dekla
?
Ali
mar
ne
gresta
pod
streho
,
kadar
se
jima
zljubi
?
Ali
si
že
kdaj
pogledal
za
njima
?
Pa
kako
bi
prišlo
tebi
kaj
takega
na
misel
!
Saj
ni
mogoče
,
da
bi
kdo
drugi
kaj
izmaknil
!
Tatica
sem
samo
jaz
,
jaz
...
“
Jernej
je
bil
stopil
ravno
o
pravem
času
pred
vežo
,
da
je
slišal
,
kako
je
Mlakarica
njega
dolžila
tatvine
.
Kaj
hujšega
bi
mu
ne
bil
mogel
prizadeti
,
kajti
Jernej
ni
bil
samo
poštenjak
,
ampak
je
bil
tudi
ponosen
na
svojo
poštenost
.
Prvi
hip
je
bil
ves
trd
od
jeze
,
tako
,
da
se
ni
mogel
ganiti
z
mesta
.
A
tudi
ko
si
je
bil
nekoliko
opomogel
,
ni
vedel
prav
,
kaj
naj
stori
.
Enkrat
je
hotel
stopiti
že
v
vežo
ter
povedati
Mlakarici
vpričo
njenega
moža
svoje
mnenje
.
Toda
premislil
si
je
,
kakor
bi
se
bal
,
da
bi
ne
šel
v
svojem
srdu
predaleč
.
Vrnil
se
je
pred
hlev
,
iz
katerega
je
bila
ravnokar
Mica
stopila
s
polno
golido
mleka
v
roki
.
Komaj
pa
je
Jernej
deklo
zagledal
,
je
vzrojil
:
„
O
da
bi
jo
devet
z
vrhom
nakopičenih
mernikov
zelenih
...
“
„
Za
božjo
voljo
,
kaj
pa
je
spet
!
“
vzklikne
prestrašena
Mica
.
„
Torej
danes
boš
pa
z
deveticami
začel
?
“
„
Naj
začnem
s
komur
hočem
!
Jezen
sem
,
pa
je
!
Saj
pravim
,
no
kaj
takega
!
“
In
iznova
je
vzrojil
:
„
O
da
bi
jo
devetindevedeset
mernikov
zelenih
...
“
„
I
tak
reci
vendar
takoj
„
kuščarjev
“
,
da
se
ne
bom
tako
bala
!
“
„
E
,
kaj
se
boš
bala
!
“
se
zadere
Jernej
.
„
Sicer
so
pa
kuščarji
preveč
nedolžne
živalice
za
takega
hudimana
!
Najmanj
gadje
bi
morali
biti
in
prav
tisti
,
ki
imajo
rožiček
na
glavi
!
“
„
Gadje
pa
zeleni
niso
...
“
„
Naj
bodo
pa
pisani
!
No
,
če
v
tej
ženski
ne
tiči
tisti
,
ki
hodi
v
zelenih
hlačah
okoli
,
pa
nečem
nič
!
“
„
Za
pet
ran
božjih
,
kako
si
hudoben
!
“
„
Zdaj
sem
pa
jaz
hudoben
!
Naj
pa
bom
,
no
!
Ali
toliko
ti
rečem
:
za
to
hišo
ne
mignem
jaz
niti
z
mazincem
več
!
Bog
naj
me
kaznuje
,
če
primem
še
za
kako
delo
tukaj
!
“
„
Jezus
Marija
,
nikar
se
ne
zarekaj
,
greh
je
to
!
“
ga
zaprosi
Mica
.
„
Raje
povej
,
kaj
se
je
dogodilo
?
“
„
Kaj
se
je
dogodilo
!
...
He
,
tatem
so
prišli
na
sled
pri
nas
!
Jih
že
imajo
!
Jaz
sem
tat
,
ti
pa
tatica
!
Zdaj
menda
veš
,
pri
čem
si
!
Če
je
tebi
prav
,
da
te
obkladajo
s
takimi
priimki
,
meni
ni
!
...
“
Mica
osupne
.
„
Kaj
praviš
?
...
Ti
tat
in
jaz
tatica
?
—
Kdo
trdi
to
?
“
„
Tista
tvoja
ljubezniva
gospodinja
,
tisto
presneto
Adamovo
rebro
,
tisti
peklenšček
v
ženski
podobi
!
...
Hej
,
jaz
tat
!
Tako
smo
,
vidiš
,
na
svetu
!
Človek
je
priden
,
je
pošten
,
naposled
pride
pa
tako
!
Svoj
živ
dan
nisem
nikomur
nič
premaknil
,
svoj
živ
dan
si
nisem
tudi
ne
za
las
prilastil
tujega
blaga
,
zdaj
me
ta
vražjevka
pa
tatvine
dolži
!
“
Pri
zadnjih
besedah
se
je
bil
približal
Mlakar
.
„
No
,
kaj
stojita
tukaj
?
“
vpraša
osorno
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
še
jezen
,
kajti
glas
se
mu
je
tresel
.
„
Pa
že
zopet
opravljata
koga
!
“
„
O
seveda
,
midva
opravljava
!
Drugi
govore
pa
resnico
!
“
se
odreže
Jernej
.
Mlakar
pa
je
bil
danes
na
kratko
nasajen
,
zato
reče
,
ne
da
bi
bil
natančneje
premislil
hlapčeve
besede
:
„
Glejta
,
da
mi
prideta
s
poti
!
“
„
Kar
se
tiče
mene
,
pojdem
takoj
s
poti
!
“
odvrne
Jernej
.
„
Samo
dajte
mi
,
kar
mi
gre
,
pa
pojdem
!
Prav
nič
me
ne
bo
treba
goniti
!
“
„
Kaj
blebetaš
?
“
vpraša
zdaj
Mlakar
.
Bil
je
srdit
,
a
te
besede
so
ga
iznenadile
,
kajti
ni
vedel
,
da
je
Jernej
slišal
ženine
besede
.
„
Kaj
blebetam
...
blebetam
?
“
ponavlja
Jernej
.
„
Jaz
nič
ne
blebetam
,
ampak
drugi
blebetajo
in
jaz
imam
tega
blebetanja
zadosti
,
zato
grem
in
še
prav
precej
!
Kar
pa
sem
zaslužil
,
tega
ne
pustim
!
Nečem
,
da
bi
drugi
pili
za
moje
žulje
in
se
dobro
imeli
.
Moj
zaslužek
mi
dajte
,
potem
pa
mir
besedi
!
“
Mlakarju
se
je
nekaj
posvetilo
.
Vedel
je
,
da
se
je
zgodila
hlapcu
krivica
;
a
bil
je
preveč
slabe
volje
,
da
bi
se
bil
danes
pogajal
ž
njim
.
Vendar
mu
reče
z
nekoliko
mehkejšim
glasom
:
„
Kdor
stiče
,
ta
stakne
in
kdor
vleče
na
ušesa
,
zmeraj
kaj
sliši
!
Prav
ti
je
!
Toda
zdaj
se
ne
obotavljaj
in
skoči
h
kovaču
pogledat
,
če
je
že
okoval
voz
.
Jutri
ga
bomo
potrebovali
.
Ako
ga
še
ni
,
naj
vstane
zgodaj
in
popravi
,
kar
treba
.
“
„
Jaz
ne
grem
nikamor
več
po
vaših
poveljih
!
“
odvrne
Jernej
odločno
.
„
V
hiši
,
kjer
imajo
mene
za
tatu
,
ne
ostanem
jaz
za
ves
svet
ne
in
si
tudi
nič
več
ukazovati
ne
dam
!
Kar
reklo
se
bo
:
„
Pojdi
!
“
jaz
bom
pa
ubogal
,
pa
v
žep
vtaknil
vse
tisto
!
Ko
bi
bil
jaz
tak
osel
!
Ali
nisem
!
“
„
Kaj
pa
si
drugega
,
kot
osel
!
“
„
Tako
,
zdaj
sem
pa
še
osel
!
...
Pa
naj
bom
osel
!
Če
sem
,
pa
sem
!
Boga
naj
hvalijo
tisti
,
ki
so
pametni
!
Ali
tat
,
tat
!
...
Jaz
sem
torej
tat
!
Kako
pa
to
,
da
ne
primanjkuje
samo
mesa
,
ampak
da
primanjkuje
vseh
stvari
pri
hiši
?
...
Lanskega
žita
ni
nikjer
nič
več
!
...
Moka
se
kupuje
ali
pa
jemlje
na
posodo
in
to
pri
taki
hiši
!
...
Ali
je
bilo
to
prej
kdaj
tako
?
In
jaz
sem
bil
tudi
prej
že
pri
hiši
!
...
Kdo
je
torej
kriv
?.
..
Ali
imam
jaz
ključe
od
kašče
v
rokah
?
In
sem
bila
morda
jaz
tisti
,
ki
je
natovoril
zadnjič
Kljukcu
polno
vrečo
na
rame
,
da
jo
je
komaj
nesel
domov
?
...
Seveda
,
najlepše
je
,
zvrniti
krivdo
na
druge
!
Toda
jaz
nisem
eden
tistih
,
ki
bi
hotel
vzeti
meni
nič
,
tebi
nič
kaj
takega
nase
!
Meni
je
pošteno
ime
tudi
nekaj
in
zato
grem
raje
!
...
“
„
Jernej
,
če
lažeš
...
“
zagrmi
Mlakar
.
„
Kajpak
,
lažem
!
Saj
pravijo
:
Kdor
laže
,
ta
krade
!
In
narobe
menda
tudi
velja
!
Tat
in
lažnik
!
...
Ona
tam
pa
...
“
Mlakarju
se
je
vrtilo
v
glavi
.
To
so
bile
zopet
nove
stvari
!
Tako
globoko
se
je
pogreznila
že
njegova
žena
,
da
se
pajdaši
z
ničvrednim
Kljukcem
!
...
Nič
ni
dvomil
,
da
govori
hlapec
resnico
in
če
se
je
proti
njemu
kazal
,
kakor
bi
ne
verjel
,
je
storil
to
samo
,
ker
ga
je
preveč
bolelo
in
ker
se
ni
hotel
ponižati
pred
svojim
poslom
.
Zdaj
mu
je
bilo
marsikaj
jasno
,
jasno
zlasti
tudi
to
,
kje
dobiva
njegova
žena
pijačo
.
Doslej
se
je
vedno
tolažil
,
da
ni
tako
hudo
,
da
se
da
njegova
žena
le
semtertja
zapeljati
in
da
si
le
včasih
privošči
kozarec
vina
.
Mislil
je
tem
laglje
tako
,
ker
se
je
znala
tako
dobro
potajevati
.
Često
je
dvomil
in
često
je
sam
sebi
prigovarjal
,
da
se
moti
,
ko
se
mu
je
zdelo
,
da
je
vinjena
.
Zdaj
ni
bilo
zanj
nobene
dvojbe
,
pa
tudi
nobene
tolažbe
več
!
Da
njegova
žena
ni
dobra
gospodinja
,
da
se
njegovo
premoženje
niči
,
odkar
je
ona
v
hiši
,
je
bil
že
davno
opazil
,
a
da
mu
zapravlja
imetje
na
tako
lahkomiseln
način
,
to
je
vedel
do
dobrega
šele
zdaj
.
Kajti
kako
bi
se
bil
mogel
hlapec
izmisliti
kaj
takega
?
Grozen
srd
se
ga
loti
.
Ves
svet
bi
bil
strl
,
ako
bi
bil
mogel
!
Da
bi
mu
ne
razneslo
prsi
,
je
moral
dati
duška
svojemu
gnevu
.
Ali
kako
?
Kdo
naj
občuti
v
tem
hipu
njegovo
jezo
?
Ali
naj
se
vrne
v
vežo
ter
vrže
ženi
v
obraz
vso
resnico
,
ji
pove
na
ves
glas
,
kako
jo
zaničuje
?
Imela
ga
je
silna
želja
,
da
bi
to
storil
,
da
bi
se
ji
na
ta
način
maščeval
za
vso
bol
,
ki
mu
jo
je
povzročila
.
Toda
kaj
poreče
oče
,
kaj
poreko
posli
,
kaj
poreko
drugi
ljudje
?
Ali
se
mu
ne
bo
smejal
ves
svet
?
Da
,
vsi
so
bili
njegovi
sovražniki
,
vsi
bi
se
veselili
!
Toda
on
jim
ni
privoščil
tega
veselja
!
Kjubovati
je
hotel
še
dalje
sebi
in
drugim
.
Ohladiti
si
je
moral
svojo
jezo
in
ohladil
si
jo
je
nad
hlapcem
,
ki
mu
je
odprl
oči
,
ki
mu
je
strl
zadnji
up
.
Njegove
porogljive
besede
so
ga
še
bolj
razljutile
in
zarohnel
je
nad
njim
:
„
Jezik
za
zobmi
!
Posel
naj
dela
in
opravlja
,
kar
treba
,
za
vse
drugo
se
nima
brigati
v
hiši
!
Najmanj
pa
ima
paziti
na
to
,
kaj
počneta
gospodar
in
gospodinja
!
...
Le
spravi
se
,
kamor
hočeš
,
samo
da
te
ne
vidim
več
!
Po
svoje
plačilo
pa
pridi
v
nedeljo
,
ali
pa
pošlji
—
kar
mi
je
ljubše
—
koga
drugega
ponj
.
Zdaj
ne
bom
računil
,
koliko
imaš
dobiti
!
...
“
Jernej
je
bil
zadovoljen
.
Rekel
ni
nobene
besede
več
.
Bil
je
vesel
,
da
je
mogel
vstran
iz
hiše
,
v
kateri
mu
je
že
vse
mrzelo
.
Pospravil
je
takoj
svoje
reči
in
šel
še
tisti
večer
k
sosedovim
,
ki
so
mu
radi
dali
prenočišča
.
V
nedeljo
popoldne
je
bilo
.
Radostno
je
sipalo
solnce
svoje
zlate
žarke
na
zemljo
,
da
se
je
zdelo
,
kakor
bi
se
tudi
ono
zavedalo
prazničnega
dne
.
Ljudje
so
hodili
vedrih
obrazov
semtertja
,
veseleč
se
prostosti
,
veseleč
se
po
medtedenskem
trudu
dobrodejnega
počitka
in
miru
.
Zlasti
pa
so
bili
otroci
veseli
lepe
nedelje
.
Rajali
so
in
skakali
,
pa
igrali
vse
igre
,
karkoli
jih
je
prišlo
komu
na
misel
.
Vsa
vas
je
bila
po
koncu
,
iz
vseh
kotov
je
bila
privrela
zopet
mladež
vkup
,
in
v
gručah
po
pet
,
šest
in
več
so
se
pojali
in
uganjali
svoje
nedolžne
burke
.
Anica
pa
je
morala
že
od
ranega
jutra
čepeti
zadaj
za
hišo
ter
paziti
,
da
niso
prišle
kokoši
do
pšenice
,
ki
se
je
sušila
na
rjuhah
,
razgrnjenih
po
tleh
in
pa
na
deri
pri
bližnjem
kozolcu
.
Niti
opoldne
ni
smela
vstran
.
Nihče
je
ni
bil
prišel
klicat
k
jedi
in
mislila
je
že
,
da
so
pozabili
nanjo
in
da
bode
brez
južine
,
ko
ji
prinese
Tonica
v
majhnem
piskerčku
nekoliko
že
mrzlih
ostankov
.
Postavila
je
posodo
tja
pred
njo
,
ne
da
bi
ji
bila
rekla
kako
besedico
,
pa
odhitela
zopet
na
vas
iskat
otročje
družbe
.
Anici
se
je
storilo
milo
,
ko
je
gledala
za
njo
.
Bolelo
jo
je
,
da
je
smela
Tonica
,
kamor
jo
je
vleklo
srce
,
ona
pa
je
morala
sedeti
tu
uro
za
uro
čisto
sama
,
vedno
na
enem
in
istem
mestu
.
Kakor
bi
bila
priklenjena
,
kakor
bi
jo
držale
trdne
vezi
,
tako
se
ji
je
zdelo
.
Njena
otročja
duša
je
kar
koprnela
po
prostosti
.
Jed
ji
ni
dišala
.
Zajela
je
parkrat
,
potem
pa
odložila
zopet
žlico
ter
odrinila
vstran
piskerček
,
ki
ji
ga
je
bila
prinesla
Tonica
.
Preveč
je
bilo
užaljeno
njeno
srce
...
Lep
,
prijeten
popoldan
je
bil
za
tistega
,
ki
ga
ni
morilo
telesno
ali
duševno
trpljenje
.
Od
juga
sem
je
vlekel
rahel
veter
in
zdaj
pa
zdaj
je
prignal
krdelce
belkastih
,
marogastih
oblakov
,
ki
so
liki
majhni
čolnički
po
morju
hiteli
preko
sinjega
neba
v
nasprotno
smer
,
od
koder
so
bili
pripluli
.
Zdelo
se
je
,
kakor
bi
se
jim
mudilo
iz
enega
kraja
v
drugega
,
kakor
bi
se
jih
bila
lotila
želja
,
da
poromajo
v
neznane
dežele
.
Anica
se
je
naslonila
na
hlode
,
ki
so
bili
zloženi
za
njenim
hrbtom
.
Vihtela
je
venomer
dolgo
preklo
,
ki
jo
je
držala
v
roki
,
da
bi
se
je
bala
vedno
lačna
kuretina
,
a
oči
so
se
ji
bile
zagledale
v
milo
vedrino
jasnega
neba
.
Vse
mogoče
misli
so
prešinjale
mlado
njeno
glavico
.
Z
velikim
zanimanjem
je
zrla
za
oblaki
,
ki
so
prihajali
Bog
ve
od
kod
in
odhajali
Bog
ve
kam
.
In
zaželela
si
je
,
da
bi
mogla
tudi
ona
od
tu
,
iz
teh
krajev
,
kjer
je
bilo
tako
žalostno
.
Zavidala
je
oblake
,
ki
so
leteli
s
tako
lahkoto
nad
njeno
glavo
naprej
in
naprej
.
Ah
,
kako
rada
,
kako
rada
bi
bila
poletela
z
njimi
!
Kdo
ve
,
morda
bi
jo
privedli
celo
tja
,
k
njeni
mamici
!
...
Oči
so
ji
zatopile
solze
,
ko
se
je
domislila
matere
in
srce
ji
je
zadrhtelo
bridkosti
...
„
Kdaj
bode
bolje
,
kdaj
bode
konec
trpljenju
?
“
to
vprašanje
se
ji
je
vsiljevalo
.
Dedek
jo
je
vedno
tolažil
,
vedno
ji
pravil
,
da
se
vse
še
izpreobrne
,
da
pridejo
tudi
zanjo
še
lepši
časi
,
toda
nič
od
vsega
tega
se
ni
izpolnilo
,
ampak
postajalo
je
čim
dalje
slabše
!
Od
tistihdob
,
ko
ji
je
bila
mačeha
prepovedala
,
da
se
ne
sme
več
shajati
z
Nejčetom
in
da
ne
sme
hoditi
več
k
sosedovim
v
vas
,
se
je
čutila
še
bolj
osamljeno
,
še
bolj
nesrečno
.
Vse
drugo
bi
bila
bolj
lahko
prenašala
nego
to
.
Njena
otroška
duša
je
čutila
,
da
so
ji
sosedovi
dobri
in
zato
jih
je
tudi
ona
tako
rada
imela
.
Marsikdaj
,
kadar
je
bila
žalostna
,
kadar
ji
je
bilo
doma
neznosno
,
se
je
zatekla
tja
in
vselej
je
dobilo
tam
njeno
otožno
srce
razvedrila
.
V
prejšnjih
časih
celo
pa
,
ko
je
bila
še
njena
mati
živa
,
je
bila
pri
sosedovih
kakor
doma
.
Z
Nejčetom
sta
bila
od
rane
mladosti
vedno
skupaj
.
Kakor
bratec
in
sestrica
sta
se
imela
rada
in
če
ni
bila
ona
pri
sosedovih
,
je
bil
pa
Nejče
pri
njih
.
Navadila
sta
se
bila
drug
na
drugega
in
nič
čudno
ni
bilo
torej
,
da
ga
je
zdaj
tako
pogrešala
.
Trdosrčnost
mačehina
je
segala
tako
daleč
,
da
ji
niti
tega
ni
dovolila
,
da
bi
bila
smela
v
šolo
ali
iz
šole
hoditi
ž
njim
.
Morala
se
ga
je
povsod
izogibati
in
ako
jo
je
kdaj
v
šolo
ali
iz
šole
grede
ogovoril
,
je
bežala
pred
njim
,
ker
je
Tonica
pazila
nanjo
in
se
je
bala
,
da
bi
je
ta
ne
zatožila
pri
materi
.
Danes
se
je
bila
že
nekolikokrat
spomnila
Nejčeta
.
Bog
ve
,
s
kom
se
igra
!
Morda
celo
s
Tonico
!
Nanjo
pa
se
še
zmisli
ne
!
Skoro
huda
je
bila
nanj
pri
tej
misli
.
Ah
,
zakaj
,
zakaj
ne
sme
tudi
ona
tja
med
druge
otroke
,
zakaj
se
ne
sme
še
ona
veseliti
,
kakor
se
vesele
drugi
?
...
Čim
dalje
težje
ji
je
postajalo
pri
srcu
.
Čim
dalje
burneje
so
postajale
njene
želje
,
da
bi
mogla
vstran
,
vstran
od
tod
...
Koprneče
so
se
vpirali
njeni
pogledi
proti
nebu
,
kakor
bi
za
trdno
upala
,
da
pride
pomoč
od
tam
gori
...
Kar
jo
pokliče
nekdo
za
njenim
hrbtom
po
imenu
.
Bila
je
tako
zatopljena
v
svoje
misli
,
da
je
le
na
pol
slišala
in
da
ni
spoznala
glasu
.
Preplašena
skoči
po
koncu
.
Mlakarjevo
posestvo
je
delil
od
sosedovega
plot
iz
smrekovih
rant
.
Nejček
,
ki
je
vedel
,
da
se
ga
Anica
samo
zaradi
tega
izogiblje
,
ker
se
mora
,
se
je
bil
priplazil
po
tihem
do
plota
,
potaknil
glavo
med
kola
ter
jo
poklical
.
„
Kaj
pa
delaš
tukaj
?
“
jo
je
vprašal
,
ko
se
je
bila
zasukala
na
okoli
.
Anico
pa
je
prešinil
še
večji
strah
,
ko
se
je
prepričala
,
da
je
Nejček
.
S
tresočim
glasom
ga
začne
prositi
:
„
Oh
,
Nejče
,
pojdi
no
vstran
!
Kaj
ti
nisem
že
povedala
,
da
ne
smem
govoriti
s
teboj
?
Bog
ne
daj
,
če
bi
videli
mati
!
Tepli
bi
me
in
tebe
tudi
,
če
bi
te
dobili
,
zato
pojdi
!
“
Deklici
je
bilo
na
jok
,
a
Nejče
je
bil
danes
jako
svojeglaven
.
Ni
je
ubogal
,
ampak
je
odgovoril
:
„
Kaj
misliš
,
da
se
jaz
kaj
bojim
?
Veš
,
tisto
tvojo
mater
bi
jaz
natepel
,
če
bi
jo
mogel
!
Pa
jo
tudi
bom
,
kadar
bom
velik
.
Zato
jo
bom
,
ker
me
je
bila
udarila
tistikrat
po
glavi
in
ker
tebe
zmeraj
tepe
!
“
„
Oh
,
molči
,
Nejče
,
pa
beži
,
beži
od
tod
!
“
„
Saj
pojdem
precej
,
toda
malo
moram
vendar
govoriti
s
teboj
,
ko
že
tako
dolgo
nisem
.
Veš
,
Anica
,
v
šolo
in
iz
šole
bi
pa
vendar
lahko
hodila
z
mano
!
Saj
nisva
skregana
!
“
„
Da
bi
me
Tonica
zatožila
!
“
„
Tisto
Tonico
bom
tudi
še
po
hrbtu
nabunkal
enkrat
!
“
„
Bog
varuj
!
“
„
Bom
je
,
bom
!
...
Kaj
bi
se
tako
bala
tiste
tvoje
matere
,
ki
tvoja
prava
mati
še
ni
ne
!
“
„
Oh
jej
,
molči
vendar
!
Če
bi
slišal
kdo
!
“
Anica
se
je
tresla
po
vsem
životu
od
strahu
,
Nejče
pa
se
ni
menil
za
njeno
bojazen
in
ni
odjenjal
.
„
Ni
ne
tvoja
prava
mati
!
“
ponovi
odločno
.
„
Pa
vprašaj
,
kogar
hočeš
,
da
ni
!
Samo
pisana
mati
in
mačeha
je
in
zato
nima
nobene
pravice
,
tepsti
te
;
tako
so
naš
oče
rekli
!
“
„
Nejče
,
prosim
te
,
pojdi
!
“
„
Eh
,
kaj
,
saj
nihče
ne
vidi
!
“
Ali
komaj
je
bil
Nejče
izgovoril
te
besede
,
pa
je
uzrl
Mlakarico
,
ki
se
je
bližala
urnih
korakov
od
hiše
sem
.
Malo
je
zastrmel
in
prvi
hip
ni
vedel
,
kaj
mu
je
storiti
.
Toda
zave
se
kmalu
.
„
Beži
,
Anica
!
“
zakliče
in
jo
odkuri
proti
domu
.
Anici
pa
ni
prišlo
na
um
,
da
bi
bila
bežala
.
Tega
ni
bila
navajena
.
Saj
bi
ji
ne
bilo
nič
pomagalo
.
Mačeha
bi
bila
pa
pozneje
znesla
nad
njo
svojo
jezo
.
No
,
zdaj
bi
bežati
ne
bila
mogla
,
tudi
če
bi
bila
hotela
.
Otrpnili
so
ji
bili
vsi
udje
,
ko
je
bila
ugledala
mačeho
in
kakor
okamenela
je
stala
na
svojem
mestu
ter
čakala
,
kaj
jo
doleti
.
Za
Mlakarico
pa
je
bilo
dovolj
,
da
je
videla
Anico
z
Nejčetom
skupaj
.
Živela
je
še
vedno
v
zmoti
,
da
se
da
srčno
nagnjenje
pregnati
s
silo
,
računila
je
še
vedno
na
to
,
da
bo
Nejče
sklenil
z
njeno
hčerjo
prijateljstvo
,
akoravno
se
je
vsak
dan
lahko
prepričala
,
da
je
ne
mara
.
Opustiti
ni
mogla
misli
,
da
nastane
iz
otroškega
prijateljstva
pozneje
kaj
drugega
in
njena
jeza
na
Anico
je
bila
tem
večja
,
ker
je
bila
prepričana
,
da
bi
se
Nejče
oprijel
Tonice
,
če
bi
njene
pastorke
ne
bilo
.
Od
daleč
že
je
dvigala
pesti
,
lica
pa
so
ji
bila
zaripljena
in
iz
oči
ji
je
švigal
srd
,
da
jo
je
bilo
grozno
videti
.
Anica
je
vedela
,
da
jo
čakajo
novi
udarci
,
a
premaknila
se
ni
in
črhnila
ni
nobene
besedice
.
Tudi
jokala
ni
.
Ne
solze
,
ne
prošnje
bi
ne
bile
ganile
trdosrčne
mačehe
,
zato
je
čakala
vdano
kakor
jagnje
,
ki
se
ne
ustavlja
,
ko
ga
ženejo
v
mesnico
.
Samo
njeno
srce
je
trepetalo
,
trepetalo
v
grozni
bridkosti
.
In
ta
dušna
bol
uboge
deklice
je
bila
tolika
,
da
skoro
še
čutila
ni
,
ko
ji
je
segla
kruta
mačeha
z
levico
v
lase
,
z
desnico
pa
jo
bila
po
licih
,
po
ustih
in
kamor
je
priletelo
.
Mlakarica
se
je
danes
lahko
znašala
,
ker
se
ji
ni
bilo
nikogar
bati
,
kajti
razen
njenega
tasta
ni
bilo
nikogar
pri
hiši
.
Mož
je
bil
odšel
precej
po
kosilu
čemeren
z
doma
,
dekla
je
bila
šla
nekam
v
vas
,
hlapca
novega
pa
še
itak
imeli
niso
.
Spala
je
doslej
in
bila
je
ravno
namenjena
v
gostilno
,
ko
je
zagledala
Anico
in
Nejčeta
skupaj
.
Morda
je
bila
zaradi
tega
še
bolj
razjarjena
,
ker
ni
imela
denarja
in
je
vedela
,
da
jo
bo
stalo
zopet
mnogo
truda
,
preden
bo
Kljukca
pregovorila
,
da
ji
da
pijače
na
upanje
.
„
Ali
tako
varuješ
pšenico
?
“
je
kričala
nad
deklico
.
„
Tako
se
torej
ti
meniš
za
moje
besede
?
Ali
ti
mar
nisem
rekla
,
da
se
mi
nimaš
shajati
z
onim
razposajencem
in
da
mi
nimaš
govoriti
ž
njim
?
Čakaj
,
jaz
ti
pokažem
...
jaz
te
naučim
!
“
In
skoro
vsako
besedo
je
spremljal
udarec
.
Anica
ni
dala
glasu
od
sebe
,
ko
jo
je
mačeha
vlekla
za
lase
in
jo
nabijala
.
Samo
njene
oči
so
bile
na
široko
odprte
,
kakor
bi
v
smrtnem
strahu
pričakovala
še
kaj
bolj
hudega
,
bolj
groznega
.
Ljudje
,
ki
so
to
videli
,
so
postajali
in
se
zgražali
.
„
Ubila
jo
bo
!
“
so
vzklikali
drug
proti
drugemu
.
Smililo
se
je
dekletce
marsikomu
,
toda
nikdo
ni
imel
toliko
srca
,
da
bi
bil
skočil
tja
ter
ga
iztrgal
iz
krutih
mačehinih
rok
.
Drug
drugega
so
izpodbujali
,
ali
nobeden
se
ni
mogel
odločiti
,
da
bi
bil
posegel
vmes
.
„
Težka
reč
to
,
vmešavati
se
v
tuje
reči
!
“
je
rekel
vsakdo
ter
odšel
počasi
svojo
pot
.
Mlakarica
pa
je
iz
gole
kljubovalnosti
do
ljudi
divjala
še
bolj
.
Privlekla
je
bila
Anico
v
vežo
do
vrat
,
ki
so
držala
v
napol
pod
zemljo
ležečo
klet
,
kamor
so
spravljali
krompir
,
repo
in
druge
take
poljske
pridelke
.
„
Čakaj
,
jaz
ti
pokažem
!
“
je
siknila
še
enkrat
.
„
Ker
ti
ni
prav
na
solncu
,
boš
pa
tu
doli
v
temi
!
“
Izrekši
pahne
ubožico
črez
stopnice
v
klet
,
potem
pa
zapre
zopet
vrata
ter
zasuče
ključ
,
da
bi
ne
mogla
venkaj
.
Stari
Mlakar
je
slišal
v
sobo
kričanje
svoje
sinahe
in
dasi
se
Anica
ni
oglasila
,
je
vendar
slutil
,
da
zopet
zoper
njo
divja
.
Ali
ukreniti
ni
mogel
ničesar
.
Baš
zadnje
čase
se
mu
je
bila
bolezen
shujšala
in
popolnoma
nemogoče
mu
je
bilo
,
stopiti
na
noge
.
Zaklical
je
,
kolikor
mu
je
dopuščal
njegov
slabi
glas
,
ali
nihče
se
ni
zmenil
zanj
.
Mlakarica
se
je
vrnila
na
vrt
,
zgrnila
je
rjuhe
skupaj
,
zaprla
dero
,
potem
pa
odhitela
,
kamor
jo
je
gnalo
srce
.
Stari
Mlakar
je
vlekel
nekaj
časa
na
uho
,
a
ko
ni
čul
ničesar
,
je
sklenil
samo
roke
,
dvignil
oči
navzgor
in
vzdihnil
:
„
O
Bog
,
kako
dolgo
,
kako
dolgo
boš
dopuščal
še
to
!
Usmili
se
ubogega
otroka
in
otmi
ga
krvoločnih
rok
!
...
Oh
,
kaki
reveži
smo
mi
slabi
in
bolni
,
ki
nimamo
moči
,
da
bi
si
pomagali
!
“
Začel
je
razmišljevati
o
tem
,
kako
more
biti
človeško
srce
tako
neusmiljeno
,
kako
je
mogoče
to
,
da
se
človeško
srce
često
veseli
tuje
nesreče
,
da
občuti
človek
često
celo
zadovoljstvo
,
ako
njegov
bližnji
trpi
in
kako
je
mogoče
,
da
dela
človek
človeku
hudo
,
namesto
da
bi
mu
pomagal
in
olajšal
mu
težave
.
Zakaj
ne
gospodujeta
vsepovsod
ljubezen
in
usmiljenje
?
O
kako
lep
bi
bil
potem
svet
!
Tako
je
premišljeval
starec
,
toda
tedaj
se
spomni
:
„
Ali
nisi
bil
tudi
ti
neusmiljen
?
Ali
nisi
bil
tudi
ti
trd
kakor
kamen
,
da
nisi
uslišal
prošenj
svojega
sina
,
da
si
ga
zavrgel
,
ko
je
bil
v
stiski
,
primoral
ga
,
da
je
šel
po
svetu
,
Bog
ve
kam
?
“
Oči
so
se
mu
zasolzile
in
iskreno
je
prosil
:
„
O
Bog
,
odpusti
mi
!
Vodi
ga
po
pravi
poti
in
privedi
ga
nazaj
v
moje
naročje
!
Samo
to
,
samo
to
željo
mi
izpolni
,
da
ga
še
enkrat
vidim
!
“
Zamižal
je
,
kakor
bi
bilo
spanje
leglo
na
njegove
oči
,
a
njegove
ustnice
so
se
pregibale
,
njegovo
srce
je
pošiljalo
vroče
molitve
proti
nebu
.
Anica
je
bila
priletela
preko
stopnic
tako
trdo
na
kup
krompirja
,
da
se
ji
je
pretresel
ves
život
in
da
se
je
skoro
onesvestila
.
Ko
se
je
vzdramila
iz
prve
omotice
,
se
izpočetka
ni
mogla
precej
spametovati
,
kje
je
,
kajti
klet
je
bila
tako
temna
,
da
so
celo
po
dnevi
prižigali
luč
,
če
so
imeli
kaj
opraviti
v
njej
,
tembolj
pa
je
bilo
zdaj
notri
temno
,
ko
se
je
dan
že
nagibal
.
Polagoma
pa
se
je
zavedla
,
kaj
se
je
bilo
zgodilo
z
njo
in
kje
se
nahaja
in
strah
ji
je
spreletel
ude
.
Teme
se
je
bala
,
kakor
se
je
boje
vsi
otroci
in
vse
tiste
izmišljotine
o
strahovih
in
duhovih
so
ji
prišle
zdaj
na
misel
,
kar
jih
je
kdaj
slišala
.
Verjela
je
tistim
pravljicam
,
ker
je
ni
nihče
poučil
,
da
so
neresnične
in
bilo
jo
je
groza
,
da
so
ji
šklepetali
zobje
.
Kaj
bo
,
če
se
je
mačeha
ne
usmili
in
jo
pusti
črez
noč
samo
tu
pod
zemljo
,
kamor
si
še
po
dnevi
sama
nikoli
ni
upala
!
Vsak
hip
,
ki
ga
je
prebila
tu
,
ji
je
bil
nepopisno
dolg
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
bila
zaprta
že
celo
večnost
.
Mislila
je
že
,
da
že
vse
spi
,
ko
začuti
stopinje
v
veži
.
Iz
tega
je
sklepala
,
da
ni
še
tako
pozno
.
Klicala
bi
bila
na
pomoč
,
ko
bi
se
ne
bila
bala
,
da
prikliče
mačeho
,
ki
bi
jo
bila
gotovo
zopet
samo
tepla
.
Zato
je
molčala
in
čakala
,
da
jo
izpusti
iz
kleti
,
kadar
se
ji
sami
zazdi
.
Kolikorkrat
so
se
približale
stopinje
vratom
od
kleti
,
vselej
se
je
zdrznila
,
mislé
,
da
se
ji
bliža
rešitev
,
a
vselej
zopet
se
je
morala
prepričati
,
da
se
je
varala
in
da
so
bile
prazne
njene
nade
.
Tako
ji
je
potekal
čas
med
upom
in
strahom
,
a
zunaj
je
postajalo
tišje
in
tišje
.
Naposled
je
čula
,
kako
so
se
zaloputnila
vrata
pri
sobi
,
kjer
sta
spala
oče
in
