prijelz
dolgimi
,
šilastimi
prsti
zlato
zapestnico
,
dva
zvita
delfina
,
posuta
po
luskinah
z
berili
in
topazi
,
za
oči
dva
granata
,
in
jo
dvignil
proti
luči
,
da
je
zableščalo
.
»
Samo
sveta
despojna
nosi
lepšo
zapestnico
!
Resnico
govoriš
!
Ali
si
uganila
resnico
,
ali
si
jo
spoznala
na
dvoru
?
«
Cirila
je
zbirala
moči
in
se
pritajevala
,
da
bi
ne
izdala
razburjenosti
.
Zakaj
v
trgovcu
je
spoznala
evnuha
Spiridiona
.
Ko
je
bežal
Epafrodit
in
je
Numida
v
Toperu
poiskal
Ireno
,
da
ji
je
povedal
o
rešitvi
Iztoka
in
begu
Grkovem
,
ni
omenil
Spiridiona
.
Zato
je
sužnja
slutila
v
njem
dvornega
vohuna
,
ki
je
pod
krinko
trgovca
poslan
od
despojne
,
da
stika
za
Ireno
.
Ko
pa
je
trgovec
vprašal
,
ali
je
bila
na
dvoru
,
se
je
razveselila
,
misleč
,
da
je
ni
spoznal
.
»
Cirila
je
živela
na
dvoru
,
«
se
oglasi
žena
najbogatejšega
trgovca
.
»
Sužnja
je
dvorjanice
Irene
,
ki
biva
med
nami
!
«
Sužnja
bi
bila
rada
stegnila
roko
in
pritisnila
bogati
gospe
dlan
na
usta
.
Ali
bilo
je
prepozno
.
Videla
je
,
kako
se
je
evnuh
začudil
,
kako
sklenil
roke
na
prsih
in
se
priklonil
,
da
je
s
čelom
skoraj
dosegel
razloženo
zlatnino
.
»
Jasno
dvorjanico
iz
svetega
Bizanca
imate
!
O
Toper
,
raduj
se
časti
neizmerne
!
Povej
,
sužnja
,
prejasni
gospodarici
,
da
se
ji
klanja
trgovec
Teofil
iz
Soluna
in
prosi
,
če
bi
smel
pred
njeno
,
od
sijaja
presvete
despojne
ožarjeno
lice
.
Nevredni
hlapec
je
srečen
,
če
sme
poljubiti
nogo
tisti
,
ki
je
hodila
z
največjo
despojno
vesoljne
zemlje
!
«
Gospe
in
deklice
so
se
ob
trgovčevih
besedah
priklanjale
,
kadar
koli
je
izrekel
Spiridion-Teofil
ime
despojne
.
Cirila
je
bila
zbegana
.
Priklanjala
se
je
po
dvornih
šegah
,
kakor
bi
stala
pred
samo
carico
,
pa
beseda
ni
mogla
prek
ustnic
.
Zato
je
izpregovoril
vnovič
Spiridion
.
»
Sužnja
,
govori
,
kje
biva
jasna
dvorjanica
?
Ali
more
pred
njeno
lice
hlapec
?
«
»
Gospodarica
sedi
na
vrtu
pod
platano
in
razmišlja
.
«
»
Sužnja
,
poplača
te
Krist
,
ki
je
dober
,
ako
me
vedeš
prednjo
.
Glej
,
zapestnico
ji
podarim
,
če
me
vedeš
do
nje
.
Zakaj
Teofil
se
boji
Boga
in
če
podarim
njej
,
podarim
v
duhu
despojni
.
In
kar
damo
svetemu
domu
,
damo
Kristu
in
Krist
,
ki
je
dober
,
nas
nagradi
!
«
»
Večer
je
,
Teofil
!
Poglej
ljudstva
!
Ne
utegneš
nocoj
!
«
»
Da
govori
tako
sužnja
!
Ni
te
navdahnila
sveta
Sofija
!
Nikoli
!
Kdo
poreče
pod
soncem
:
ne
utegnem
,
če
ga
kliče
prilika
,
da
pade
na
obraz
pred
carico
zemlje
in
morja
?
In
kdaj
so
pognale
črvu
peruti
,
da
bi
sedel
na
kupolo
carske
palače
?
Vesel
je
,
če
prileze
na
travnato
bilko
in
se
ogreje
v
soncu
.
Jaz
grem
s
teboj
!
«
Trgovec
je
takoj
položil
zapestnico
v
baržunasto
škatlico
,
pospravil
zlatnino
ročno
v
zaboj
,
postavil
k
njej
krepkega
sužnja
za
varuha
in
odšel
skozi
gnečo
izpred
bazilike
za
Cirilo
.
Množica
ga
je
pozdravljala
,
on
pa
je
s
povešeno
glavo
mrmral
:
»
Blagor
tebi
,
Toper
!
Blagor
,
blagor
!
«
Ko
sta
dospela
po
ozkih
ulicah
do
prefektovega
dvora
,
se
je
ozrl
Spiridion
z
vajeno
previdnostjo
preko
ramen
na
desno
in
levo
.
Nihče
jima
ni
sledil
.
Pospešil
je
korak
za
bežečo
Cirilo
,
ki
je
šepetala
molitev
k
apostolu
narodov
,
naj
otme
Ireno
,
kakor
je
njega
Bog
otel
iz
morske
globine
.
Zakaj
prepričana
je
bila
še
vedno
,
da
je
evnuh
poslan
od
dvora
.
Spiridion
jo
je
prijel
za
roko
.
»
Cirila
!
Ne
boj
se
me
!
Saj
me
poznaš
?
«
»
Spiridion
!
«
je
dahnila
.
Evnuh
je
posegel
z
levico
na
njene
ustnice
.
»
Molči
!
Ne
govori
niti
v
mislih
mojega
imena
!
Umoriš
me
!
«
Cirila
ga
je
nejeverno
pogledala
in
s
studom
odklonila
njegovo
roko
.
»
Ako
si
izdajalec
moje
gospodarice
,
naj
bo
tvoj
delež
na
vrbi
kakor
Judežev
!
«
»
Cirila
,
ti
ne
veš
,
da
sem
utekel
z
Epafroditom
?
Ne
veš
,
da
sem
v
njegovi
službi
in
da
nosim
na
srcu
pismo
Ireni
?
O
,
nebo
se
odpre
nocoj
nad
njo
!
In
Iztoka
sem
rešil
jaz
,
jaz
,
Cirila
.
Bog
me
ne
pogubi
.
Mogočno
bo
pritisnilo
to
dobro
delo
na
sodbi
skodélo
v
zveličanje
.
«
Sužnja
se
je
pomirila
;
svetilka
na
hodniku
je
razsvetlila
evnuhovo
lice
in
Cirili
se
je
zdelo
,
da
ni
prevare
v
njegovih
očeh
.
Mignila
je
,
naj
počaka
,
da
pojde
na
vrt
k
Ireni
.
Naglo
se
je
vrnila
in
povedala
,
da
je
ni
več
pod
platano
.
Šla
sta
pred
spalnico
.
Cirila
je
odprla
vrata
in
se
bližala
Ireni
,
ki
je
klečala
pred
ikono
v
grozni
žalosti
.
V
roki
je
še
držala
zmečkan
pergament
,
Azbadovo
pismo
,
ki
ji
ga
je
izročil
tekač
,
vtem
ko
je
odšla
Cirila
na
trg
.
Ko
se
je
je
Cirila
dotaknila
in
pokleknila
ob
njej
,
se
je
razblinila
za
trenutek
pusta
meglà
,
ki
jo
je
objela
in
jo
stisnila
,
kakor
bi
se
omotale
krog
nje
vrvi
in
jo
držale
v
tesni
ječi
.
Ko
pa
se
je
ozrla
proti
vratom
,
kjer
se
ji
je
klanjal
Spiridion
,
so
se
nategnile
te
grozne
vrvi
usode
tesneje
krog
njenega
srca
,
stene
duševne
ječe
so
se
zožile
,
da
je
kriknila
od
bolesti
in
se
oklenila
sužnje
,
naj
jo
ščiti
.
Prihuljena
postava
evnuhova
je
priklicala
prednjo
bizantinski
dvor
.
Zagledala
je
že
maščevalno
roko
despojne
,
slišala
natančno
zasmeh
dvorjanic
,
drsela
po
stopnicah
v
ječo
,
kjer
je
zdihoval
njen
Iztok
,
in
za
njo
je
donel
smeh
po
hodnikih
,
ko
so
se
zaprla
vrata
in
jo
je
objel
duh
po
trohnobi
in
plesnobi
.
Obvladalo
jo
je
hipoma
,
da
so
ji
odpovedale
moči
in
se
je
roka
krčevito
oprijela
Cirilinega
vratu
.
Toda
vse
je
trajalo
trenutek
,
evnuh
je
dvignil
tretjič
glavo
in
se
še
tretjič
niže
klanjal
pred
dvorjanico
.
Tedaj
se
je
v
Ireni
kakor
iz
obupa
rodila
silna
,
odporna
moč
.
Azbadovo
pismo
je
stisnila
še
tesneje
z
roko
,
ga
vrgla
na
tla
,
se
ponosno
dvignila
,
stopila
na
list
in
z
ostrim
glasom
zapretila
evnuhu
:
»
Poberi
se
,
Judež
!
Povej
despojni
,
da
sem
svobodna
,
da
ne
maram
več
svilenih
in
zlatih
verig
,
da
moja
roka
tudi
železnih
ne
sprejme
,
rajši
umrem
!
Pojdi
,
ker
te
nisem
klicala
!
«
Ireni
se
je
tresla
iztegnjena
desnica
,
stala
je
ponosna
in
mogočna
kakor
utelešeno
povelje
,
kakor
carica
,
ki
veleva
nepreklicne
ukaze
.
Sužnja
se
je
oklenila
njenih
kolen
,
Spiridion
je
občutil
po
udih
od
mladosti
vgnezdeno
suženjsko
plahost
in
kakor
brez
volje
pokleknil
na
pragu
.
Irena
je
krepko
udarila
z
nogo
po
pismu
in
odsunila
sužnjo
.
»
Proč
tudi
ti
!
Pojdi
z
njim
,
izdajalka
,
ki
si
mu
odprla
mojo
spalnico
!
Ostanem
sama
in
kljubujem
usodi
!
Z
menoj
je
Krist
,
ki
skrbi
za
lilije
na
polju
in
bo
skrbel
tudi
zame
!
«
»
Utolaži
se
,
jasna
dvorjanica
!
Spiridion
prihaja
z
blagovestjo
!
«
»
Z
blagovestjo
?
Z
dvora
ni
zame
blage
vesti
,
od
ondod
pride
zame
samo
pogin
!
«
Evnuh
je
dvignil
oči
,
po
licih
je
žarel
od
veselja
in
spoštovanja
.
»
Vredna
si
,
prejasna
,
da
sedeš
na
prestol
!
Tako
si
mogočna
!
In
jaz
bi
ti
služil
zvesto
kakor
spreobrnjeni
Savel
Gospodu
!
«
»
Ne
kliči
Gospoda
,
če
si
v
službi
krivičnikovl
Njegova
roka
je
grozna
.
Zadene
te
!
«
»
Mila
gospodarica
,
Spiridion
ne
služi
krivičnikom
.
On
je
poslanec
Epafroditov
!
«
Ireni
je
omahnila
še
vedno
stegnjena
desnica
ob
beli
haljici
,
glava
se
ji
je
nekoliko
nagnila
in
komaj
razumljivo
je
izrekla
:
»
Razodeni
mi
,
božja
Modrost
,
ali
so
to
tvoja
pota
ali
hodi
satan
po
njih
!
«
»
Neizvedljiva
pota
Gospodova
so
to
,
jasna
dvorjanica
.
On
je
dvignil
svoj
rog
,
da
mazili
z
oljem
sreče
tiste
,
ki
so
nedolžno
trpeli
.
«
Spiridion
je
razgalil
tuniko
,
odvezal
bel
ovoj
,
ki
ga
je
imel
pripasanega
čez
prsi
preko
leve
rame
in
izmotal
iz
njega
zapečateno
pismo
.
»
Beri
,
prejasna
,
in
tvoj
jezik
bo
pel
hvalnice
do
belega
jutra
!
«
Evnuh
ji
je
podal
Epafroditovo
pismo
,
ki
ga
je
Irena
sprejela
s
tresočo
se
roko
.
Stopila
je
pod
plapolajočo
lučko
in
pogledala
pečate
.
»
Njegovi
!
Epafroditovi
!
V
njegovi
vili
v
Bizancu
sem
videla
ta
pečatnik
.
Razjasni
mi
temo
,
Spiridion
!
Vera
mi
še
omahuje
.
«
Irena
je
sedla
trudna
na
svileno
blazinico
in
strmela
v
pečate
na
pismu
,
ki
ga
je
držala
v
rokah
,
ne
vedoč
,
ali
je
v
njem
strup
ali
balzam
.
Cirila
se
je
približala
gospodarici
,
sedla
k
nogàm
in
ji
razodela
neznano
tajnost
,
da
je
Spiridion
pomagal
oteti
Iztoka
in
da
je
pobegnil
z
Epafroditom
z
dvora
.
»
Prejasna
,
beri
!
Videl
sem
,
da
tare
žalost
tvoje
srce
.
Razvedri
se
ob
besedah
dobrega
Epafrodita
!
«
»
Ne
morem
takoj
.
Moj
duh
je
truden
!
Po
sencéh
mi
kljuje
.
Cirila
,
prinesi
mi
vodé
!
In
ti
,
Spiridion
,
kaj
je
moj
dolg
?
«
Evnuhu
je
zaigralo
srce
in
po
sili
mu
je
hotelo
zažareti
oko
,
ko
se
je
domislil
nagrade
.
Toda
potajil
je
svojo
strast
.
»
Nisem
tvoj
služabnik
,
služim
Epafroditu
in
ta
mi
poplača
trud
.
Predrznem
se
celo
,
da
ti
ponudim
to
zapestnico
.
Na
Artemido
,
da
despojna
ne
nosi
lepše
!
«
Evnuh
je
odprl
škatlico
in
ji
ponudil
zvita
delfina
.
»
Trgujem
sedaj
v
Solunu
in
v
Toper
sem
prišel
z
zlatnino
,
da
sem
mogel
do
tebe
.
Tako
je
velel
Epafrodit
.
«
Irena
je
pogledala
dragoceni
nakit
in
zmajala
z
glavo
.
»
Ne
morem
sprejeti
,
ker
bi
ti
ne
mogla
plačati
.
Resnično
,
nisem
videla
lepše
pri
despojni
!
«
»
Ne
vprašam
za
plačilo
,
prejasna
,
sprejeti
moraš
!
To
je
ukana
,
moja
ukana
,
da
sem
mogel
do
tebe
.
Cirilo
vprašaj
!
Stvar
je
draga
,
zelo
draga
,
toda
za
Epafrodita
je
to
smet
,
ki
jo
vrže
v
morje
,
da
podraži
ribice
.
«
»
Torej
bo
moral
plačati
on
?
Težko
zame
!
«
»
Njegova
volja
,
prejasna
,
njegova
sveta
volja
!
Prišel
je
Numida
,
prinesel
pismo
iz
Aten
in
govoril
besede
:
–
Nesi
,
Spiridion
,
to
pismo
v
Toper
k
Ireni
!
Čuvaj
ga
,
kakor
čuvaš
sebe
smrti
in
pogubljenja
.
Ne
boj
se
stroškov
!
Funti
staterov
so
prah
,
pena
,
samo
pismo
izroči
!
In
narokvica
je
ukana
,
je
pena
na
poti
do
cilja
.
Za
teden
dni
se
zopet
oglasim
pri
tebi
in
sprejmem
morda
odgovor
.
«
»
O
predobri
Epafrodit
!
Pridi
!
Toda
varuj
se
izdajalcev
!
«
»
Teofil
mu
ni
bil
izdajalec
nikoli
!
Poslej
sem
namreč
Teofil
,
bogoljuben
trgovec
iz
Soluna
–
mojega
pravega
imena
ne
izgovarjaj
,
prejasna
,
niti
v
sanjah
–
in
kakor
nekdaj
na
dvoru
služim
zvesto
Epafroditu
.
«
Tedaj
se
je
Irena
domislila
mošnjice
zlatnikov
,
ki
jih
je
poslal
Azbad
s
pismom
.
Segla
je
po
njej
na
belo
mizico
in
jih
izročila
evnuhu
.
»
Plačati
ne
morem
,
pa
vzemi
to
,
kar
imam
!
«
Spiridion
je
sprejel
kleče
mošnjico
,
poljubil
Ireni
roko
in
odšel
za
Cirilo
iz
hiše
.
Ko
je
bil
že
na
ulici
,
je
skrbno
potehtal
mošnjiček
.
Njegov
spačeni
obraz
je
oblila
čudovita
sladkost
.
»
Na
Merkurja
,
ta
teža
diši
po
zlatnikih
!
O
,
o
,
Teofil
,
modro
trguješ
!
«
Ko
se
je
sužnja
vrnila
do
Irene
,
je
slonela
ta
na
mizici
in
gledala
na
pečate
Epafroditovega
pisma
.
»
Gospodarica
!
«
Cirila
se
je
stisnila
k
njenim
nogàm
in
z
zvestimi
očmi
motrila
Ireno
.
»
Zakaj
je
žalostna
moja
prejasna
?
Obiskal
te
je
Krist
s
svojo
ljubeznijo
,
a
radosti
ni
na
tvojem
licu
?
«
»
Cirila
,
ti
ne
veš
,
kaj
se
je
zgodilo
,
ko
si
bila
odsotna
.
Poglej
in
preberi
!
«
Pokazala
je
s
prstom
na
tla
,
kjer
je
bilo
poteptano
Azbadovo
pismo
.
Sužnja
je
segla
po
njem
in
naglo
brala
.
»
Ne
zaupaj
,
prejasna
!
Azbad
je
slepar
!
«
»
In
stric
Rustik
?
«
»
Stric
Rustik
–
«
je
ponovila
sužnja
.
»
Ta
gori
za
Bizanc
.
Če
me
odpošlje
na
dvor
?
O
,
Cirila
,
kako
strašno
bo
maščevanje
despojne
!
«
»
Ne
boj
se
,
prejasna
!
Krist
,
Vsevladar
,
te
je
otel
iz
Bizanca
,
otme
te
iz
Topera
,
ako
Azbad
ne
laže
.
Toda
on
laže
.
Nastavil
ti
je
zanko
.
Stric
te
ljubi
in
te
ne
izroči
dvoru
.
«
»
Da
bi
mogla
verjeti
tvoji
sodbi
!
Moje
srce
sluti
grozo
!
«
Cirila
je
sklenila
roké
k
molitvi
.
V
njenih
žarečih
očeh
je
kipelo
od
svetega
upanja
.
S
skrivnostnim
glasom
je
začela
izrekati
božje
obljube
pravičnikom
,
kakor
jih
je
brala
v
psalteriju
:
»
Kdor
prebiva
pod
varstvom
Najvišjega
,
ga
bo
obdal
s
ščitom
.
Izpeljal
ga
bo
iz
zanke
,
ki
so
mu
jo
nastavili
.
Nepoškodovan
pojde
preko
baziliskov
in
njegova
peta
bo
poteptala
leva
in
drakona
.
«
Irena
se
je
dotaknila
prvega
pečata
na
pismu
.
Počil
je
vosek
,
dotaknila
se
je
drugega
,
svilena
vrvca
je
zdrsnila
s
pergamenta
,
prsti
so
se
ji
tresli
,
vsa
duša
ji
je
obvisela
na
lepih
črkah
,
ki
jih
je
pisala
spretna
trgovčeva
roka
.
Sužnja
je
utihnila
;
gibale
so
se
samo
ustnice
v
molitvi
,
njeni
pogledi
so
s
strahom
in
upanjem
viseli
na
očeh
gospodarice
,
ki
je
pričela
brati
.
»
Prejasna
dvorjanica
,
ljubljena
hčerka
Irena
!
Umrl
sem
,
utonil
v
toperskih
vodàh
s
svojo
najboljšo
ljubljenko
,
prekrasno
jadrnico
.
Na
dnu
morjá
mi
stavi
ona
nagrobnik
in
jaz
šepetam
nanj
napis
:
Epaphroditus
in
pace
et
in
Christo
.
V
miru
počivaj
,
trgovec
Epafroditus
!
Živi
pa
naj
oče
Irene
in
Iztoka
!
Umrl
sem
Bizancu
,
umrl
dvoru
,
da
živim
samo
tebi
in
tvojemu
vrlemu
junaku
,
kateremu
dolgujem
življenje
.
Ko
bi
njega
ne
bilo
,
bi
bile
moje
kosti
že
davno
sprhnele
pod
mrzlim
Hemom
.
Irena
,
hčerka
moja
–
tako
te
bom
odslej
nazival
–
obilno
me
je
blagoslovil
Bog
in
jaz
mu
bom
hvaležen
s
tem
,
da
bom
ščitil
tiste
,
ki
jih
preganja
peklenski
zmaj
na
bizantinskem
tronu
.
Sprejel
sem
boj
;
izvojujem
ga
do
konca
.
O
,
koliko
solzá
sem
videl
v
provincah
,
kjer
izžema
despotova
roka
živo
kri
iz
teles
ubogih
podložnikov
!
Po
zidu
cerkve
svete
Sofije
se
cedé
krvave
srage
narodov
,
iz
biserov
se
bleščijo
solzé
.
Božja
Modrost
se
ne
veseli
darov
,
ki
se
jih
drži
kri
ubogih
.
Prišli
bodo
veki
in
gledali
bodo
grozno
prekletstvo
nad
stavbo
,
ki
jo
zida
oholost
sebi
,
ne
Bogu
.
Večja
bo
sramota
hiše
božje
,
kakor
je
bila
sramota
jeruzalemskega
templja
.
V
duhu
te
gledam
,
ko
bereš
te
vrste
,
kako
ti
drhti
nežno
telo
v
trepetu
in
grozi
.
Ne
boj
se
!
Krog
mene
ni
izdajalcev
.
Glasno
lahko
preklinjajo
v
Atenah
moji
prijatelji
Bizanc
–
naše
kletve
ne
segajo
preko
morja
do
Propontide
.
Tudi
pričujoče
pismo
izročim
v
varstvo
zvestega
Numide
,
ki
si
da
prej
iztrgati
živo
srcé
in
prsi
,
kakor
bi
dovolil
nepoklicanemu
pogled
v
pismo
.
Jutri
odpotuje
na
kupčijski
ladji
mojega
prijatelja
v
Solun
.
Tam
biva
Spiridion
,
evnuh
,
trgovec
.
Ti
se
čudiš
!
Čudi
se
,
pa
ne
plaši
se
.
Tudi
njemu
lahko
brezpogojno
zaupaš
.
Kupil
si
je
z
mojim
denarjem
hišo
in
začel
trgovino
.
Izdajstva
se
ni
bati
.
Strah
pred
mukami
in
smrtjo
mu
veže
grlo
.
Zakaj
brez
njegove
pomoči
bi
bil
težko
otel
Iztoka
in
to
na
dvoru
vedo
,
ker
je
tisto
noč
izginil
.
Njegovo
grozno
slo
za
denarjem
pa
utešijo
moje
polne
skrinje
zlatih
bizantincev
.
Velel
sem
mu
iti
zato
v
Solun
,
da
je
blizu
tebe
.
Ko
bi
slutila
najmanjšo
nevarnost
,
beži
iz
Topera
in
se
skrij
pri
Spiridionu
.
Sicer
upam
na
strica
,
ki
te
gotovo
ljubi
.
Kdo
bi
te
ne
ljubil
,
angel
?
Kljub
temu
pa
nisem
brez
strahu
.
Trgovci
trdijo
,
da
je
stric
strog
in
okruten
,
da
gori
za
despota
,
da
je
slavohlepen
,
in
to
je
nevarno
zate
.
Bodi
previdna
!
Jaz
bivam
sedaj
blizu
akropole
.
Na
aeropagu
žalujejo
modrijani
,
ker
je
Justinijan
zaprl
vse
stare
modroslovne
šole
in
zapretil
ostro
kazen
vsem
,
ki
prekršé
ta
zakon
.
Platon
in
Aristotel
se
dolgočasita
,
ker
ni
učencev
,
da
bi
se
zbirali
krog
učiteljev
.
Vse
čuti
,
kmet
in
učenjak
,
težko
roko
despotovo
.
Nebo
že
mora
plesti
bič
za
takega
vladarja
.
In
glej
,
hčerka
moja
,
neke
slutnje
so
se
vgnezdile
v
mojo
dušo
!
Noč
in
dan
mi
govori
čudoviti
orakelj
v
prsih
,
da
je
Krist
pozval
barbara
Iztoka
,
ki
naj
udari
na
te
,
ki
skrunijo
blagovest
z
dejanjem
in
življenjem
.
Junak
,
kakršen
je
on
,
dvigne
narode
onstran
Donave
in
prihrumi
nad
mesto
,
da
se
maščuje
za
krivice
.
Véruj
,
da
se
bližajo
dnevi
,
ko
boš
trpela
in
trepetala
zanj
.
Toda
zaupaj
!
Epafrodit
ne
leže
v
grob
,
doklèr
ne
bo
videl
združenih
teh
dveh
,
ki
mu
jih
je
izročila
usoda
v
varstvo
.
Da
izvršim
to
nalogo
,
se
napotim
čimprej
v
Solun
.
Moje
staro
srcè
se
je
ogrelo
ob
vajini
ljubezni
.
Brezmejno
hrepenim
po
tebi
.
Bodi
srečna
,
bodi
zdrava
!
Upaj
nanj
,
ki
je
vreden
tvoje
ljubezni
.
Iztok
te
ne
pozabi
nikdar
!
Da
bi
le
slutil
,
kje
si
,
prišel
bi
bil
že
pote
.
Toda
v
noči
,
ko
sem
ga
iztrgal
iz
zob
leopardinje
,
sem
mu
prisegel
,
da
te
čuvam
jaz
in
da
te
jaz
izročim
njemu
.
Ali
je
že
prišel
čez
Donavo
?
Nisi
čula
ničesar
o
tem
?
Nadejam
se
,
da
ti
že
veš
.
Do
mene
še
ni
dospelo
poročilo
.
Toda
prepričan
sem
,
da
se
je
otel
.
Zakaj
konji
so
bili
nedosegljivi
.
Končavam
.
Od
tod
ne
dobiš
več
pisma
.
Vidiva
se
v
Toperu
ali
Solunu
.
In
tedaj
bo
najina
radost
velika
.
Pozdravlja
te
tvoj
oče
Epafrodit
.
Ko
prebereš
pismo
,
sežgi
ga
nemudoma
.
Niti
trenutek
ne
sme
biti
shranjeno
pri
tebi
.
«
Ko
je
Irena
prebrala
list
,
so
se
ji
globoke
oči
ovlažile
.
Vse
lice
ji
je
bilo
razpaljeno
,
prsi
so
se
dvigale
v
veselem
razburjenju
,
prijela
je
Cirilo
za
glavo
in
jo
dvignila
k
sebi
ter
jo
strastno
objela
.
Sužnja
se
ji
je
iztrgala
,
razjokala
se
od
veselja
,
pokleknila
pred
podobo
Bogorodice
in
obljubila
pet
strogih
postov
v
zahvalo
,
ker
se
je
vzradovala
njena
gospodarica
.
Irena
pa
je
takoj
v
sveti
pokorščini
prižgala
ob
svetilki
dehtečo
plamenico
in
uničila
pismo
.
Pepel
je
skrbno
zbrala
in
ga
spravila
v
srebrno
pušico
,
ki
si
jo
je
obesila
na
zlati
verižici
krog
vratu
in
jo
čuvala
kakor
svetinjo
.
Tri
dni
nista
govorili
Irena
in
Cirila
drugega
kakor
o
Epafroditu
in
Iztoku
.
Šepetaje
sta
izgovarjali
imeni
pod
terebinto
na
vrtu
,
zvečer
poklekali
pred
ikono
Bogorodice
in
prebirali
psalter
.
Le
včasih
se
je
dvignil
strah
pred
prihodom
Rustikovim
.
Ali
to
je
bila
samo
drobna
meglica
,
ki
je
hipoma
preminila
pod
soncem
sreče
.
Na
véčer
tretjega
dne
so
naznanili
signali
prefektov
povratek
.
Irena
je
hitela
stricu
naproti
v
atrij
in
velela
prižgati
luči
.
Rustikovo
lice
je
bilo
mračno
in
utrujeno
.
V
Bizancu
je
ponočeval
,
iztrošil
s
prijatelji
mnogo
denarja
in
pot
ga
je
tudi
zmučila
.
Irena
se
je
preplašila
mrkega
pogleda
.
Rustik
je
ni
sprejel
prijazno
,
ni
segel
po
njeni
roki
,
da
bi
jo
potegnil
k
sebi
in
poljubil
na
čelo
kakor
sicer
.
»
Za
menoj
!
«
je
velel
osorno
.
Kakor
splašen
golobček
je
šla
neslišno
za
trdimi
stričevimi
koraki
.
Ko
sta
bila
v
stanu
,
se
je
obrnil
prefekt
proti
Ireni
.
»
Hinavka
!
«
Irena
je
vztrepetala
,
na
lice
sta
ji
pritekli
dve
solzi
.
»
Stric
,
zakaj
si
tako
krut
?
«
»
Hinavka
!
«
je
ponovil
še
ostreje
.
»
Doma
klečeplaziš
,
bogomoljka
,
v
Bizancu
si
se
vlačila
z
barbari
,
s
pogani
!
Sramota
!
«
V
Ireni
se
je
prebudil
ponos
,
ki
ima
korenine
v
neoskrunjeni
poštenosti
.
Zravnala
se
je
,
uprla
oči
v
strica
,
solzé
so
hipoma
usahnile
.
Izpregovorila
je
ponosno
:
»
Kdor
je
govoril
to
,
je
nesramen
lažnivec
!
Moja
vest
je
čista
!
«
»
Ne
govori
,
da
ne
izzoveš
moje
jeze
!
Skrunila
si
čast
dvora
,
zavrgla
ljubezen
konjeniškega
poveljnika
Azbada
in
lazila
za
poganom
!
«
»
Azbada
ne
bom
ljubila
nikdar
,
ker
se
mi
studi
!
«
»
In
vendàr
boš
njegova
žena
!
To
je
volja
svete
despojne
,
to
je
želja
Azbadova
,
to
je
moj
ukaz
!
«
»
Nikdar
!
Rajši
umrem
!
«
»
V
jutro
se
takoj
vrneš
na
sveti
dvor
,
od
koder
si
utekla
.
Hinavka
!
Sedaj
ne
utečeš
več
,
ker
te
bo
čuval
prefekt
Rustik
!
«
Ireno
je
spreletela
zona
,
kolena
so
se
ji
pošibila
in
zgrudila
se
je
pred
stricem
.
Počasi
,
v
grozni
bolečini
so
se
ji
izvili
iz
prsi
vzdihi
:
»
Stric
–
ne
ubijaj
me
!
Usmili
se
me
,
o
Kriste
!
«
Nato
pa
so
onemele
njene
ustnice
,
krčeviti
stresljaji
so
ji
gibali
telo
.
Prihitela
je
Cirila
.
Dva
sužnja
sta
dvignila
na
pol
onesveščeno
Ireno
in
jo
odnesla
v
njeno
spalnico
.
Vojska
Slovenov
se
je
po
bitki
z
Anti
vračala
zmagoslavno
proti
Svarunovemu
gradišču
,
da
bi
opravila
pod
lipo
bogovom
obljubljene
obete
.
Ozračje
so
pretresali
divji
kriki
,
iz
hripavih
grl
so
se
usipale
bojne
pesmi
,
drhal
se
je
med
seboj
do
krvi
pretepala
od
veselja
.
Sivi
curki
plešočih
in
rajajočih
mladcev
so
drli
skozi
loge
in
široke
stepe
.
Goste
gruče
možakov
so
korakale
s
ponosnimi
skoki
skozi
drn
,
nad
glavami
so
zamahovali
z
okrvavljenimi
sekirami
in
klicali
slavo
Perunu
.
Pastirji
so
v
sredi
gonili
nagrabljeno
,
mukajočo
goved
Antov
in
meketajoče
trope
ovác
.
Za
čredami
so
omahovali
žejni
Anti
,
katere
so
Sloveni
zajeli
v
boju
.
Zvezani
,
osramočeni
in
osuvani
so
stopali
bratje
med
brati
,
sužnji
med
svobodnimi
.
Iztok
je
jezdil
z
Radom
in
s
konjico
daleč
za
vojsko
.
Njegovo
uho
ni
razločevalo
besed
posameznih
vzklikov
.
Čul
je
samo
,
kako
se
je
valil
pred
njim
od
zmage
razbesneli
veletok
ljudi
,
da
je
zemlja
bobnela
,
da
so
gozdovi
vršali
in
je
ječalo
ozračje
.
Zavedal
se
je
dobro
,
da
je
zmagal
samo
on
.
Potolkel
je
Hune
,
razgnal
Alane
,
zaveznike
Antov
,
potolkel
izdajalca
Volka
;
vojska
ga
je
častila
in
ljubila
,
a
vendar
ni
bilo
veselja
v
njegovem
srcu
.
S
studom
je
gledal
krvava
kopja
in
počrnele
sekire
,
ki
jih
je
umazala
bratska
kri
.
Njemu
se
je
tresla
roka
,
ko
je
otrl
meč
ob
rosno
travo
,
da
je
izbrisal
z
njega
sledove
,
ki
so
kričali
,
da
je
moral
zamahniti
po
Volku
,
izdajalcu
,
a
bratu
.
Saj
se
pogubna
misel
ni
rodila
v
Volkovi
glavi
.
Vsejal
jo
je
sovražnik
–
Tunjuš
.
Zato
je
jezdil
Iztok
molčé
.
Konj
mu
je
povešal
glavo
,
kakor
bi
čutil
,
da
se
tudi
gospodarju
usipajo
dolgi
lasje
na
čelo
razkrite
glave
,
kj
se
je
zamišljena
dotikala
z
brado
mrzlega
oklepa
.
Njegove
misli
so
hrepenele
vse
in
se
vse
zbirale
kakor
sončni
žarki
krog
edinega
gorišča
,
kako
bi
zedinil
razprte
brate
,
kako
jih
strnil
v
mogočno
vojsko
in
z
njo
priboril
ugrabljeno
zemljo
onstran
Donave
;
kako
bi
udaril
še
dalje
preko
Hema
,
zagrozil
samemu
Bizancu
in
poiskal
Ireno
.
Prisegel
je
na
nebo
,
na
vse
bogove
,
na
bele
kosti
svojih
padlih
bratov
in
na
Krista
,
katerega
moli
Irena
,
da
ne
leže
prej
počivat
,
dokler
ne
objame
zopet
Sloven
v
ljubezni
Anta
.
Ko
se
je
bližala
vojska
gradišču
,
je
naraščal
hrup
,
ker
so
se
bojevnikom
pridružile
deklice
in
žené
.
Kdor
koli
je
utegnil
,
je
pustil
kočo
,
ujel
ovco
ali
kozliča
,
natočil
medu
v
buče
in
hitel
za
vojsko
praznovat
bučeče
zmagoslavje
.
Rado
ob
Iztokovi
strani
je
tudi
molčal
.
Toda
njegova
glava
se
ni
sklanjala
na
prsi
.
Na
njegovem
čelu
ni
bilo
sence
,
v
očeh
niso
plavale
bridke
misli
.
Šlema
ni
snel
z
glave
.
Zadovoljno
je
gledal
bleščeči
oklep
,
ki
mu
je
objemal
široke
prsi
,
kjer
so
se
odbijali
sončni
žarki
v
belem
srebru
.
Kakor
sončna
luč
na
oklepu
,
tako
je
gorelo
pod
njim
v
srcu
.
Smehljaj
mu
je
igral
okrog
ustnic
,
ko
je
v
domišljiji
že
zrl
zbor
venčanih
deklic
,
ki
hité
pevajoč
zmagoslavni
vojski
naproti
.
Na
čelu
cvetočega
zbora
je
gledal
Ljubinico
,
ki
zardeva
,
kakor
bi
plula
zarja
v
njenem
licu
,
ko
podaja
v
venec
zvite
mladike
bratu
Iztoku
in
njemu
,
ki
ga
je
vzljubila
hči
slavnega
Svaruna
.
Preštel
je
kratke
dneve
,
ko
jo
povede
na
dom
,
ko
ji
razkaže
ovcé
in
stajo
očeta
Bojana
,
ki
bo
nekoč
vsa
njegova
last
.
Nehote
je
nategnil
ob
teh
sladkih
mislih
povodec
,
da
je
zahrzal
žrebec
pod
njim
in
udaril
veselo
s
kopiti
ob
suho
dračje
,
ki
je
pod
nogami
zapokljálo
in
se
lomilo
.
Četrti
dan
,
odkar
so
zapustili
bojišče
,
so
se
bližali
Svarunovemu
gradišču
.
Tolpa
mladcev
se
je
usula
skozi
soteske
in
hitela
čez
griče
,
da
bi
naznanila
prihod
vojske
.
Veselje
je
kipelo
,
ohripeli
glasovi
so
udarjali
v
davorije
,
trobci
so
z
bučečim
trobljenjem
glušili
pesmi
,
živina
je
žalostno
mrčala
,
kakor
bi
slutila
,
da
se
bliža
mestu
,
kjer
pade
na
žrtvenike
in
umre
pod
nožem
v
hrano
vojski
.
Ob
sončnem
zatonu
se
je
razširila
pred
vojsko
dolina
.
Obdelano
polje
jo
je
pozdravilo
.
Iztok
se
je
zdramil
iz
globokih
misli
.
Šlem
je
potegnil
na
glavo
,
popravil
si
kodre
,
dal
z
mečem
znamenje
in
vsa
konjenica
je
udrla
za
njim
.
Krvavožolti
žarki
tonečega
sonca
so
pordečili
oklepe
in
šleme
,
konji
so
zarezgetali
.
Po
kratkem
diru
se
je
dvignila
groblja
pred
njimi
–
utrjeno
Svarunišče
.
Pridržali
so
konje
.
Vse
je
strmelo
na
grobljo
in
čakalo
,
kdaj
se
odpro
vrata
in
se
usuje
skoznje
zbor
venčanih
deklet
,
pred
njimi
Radovan
in
sredi
njih
starosta
v
beli
svečeniški
halji
.
Že
so
zavili
prvi
konjeniki
navkreber
,
vojska
se
je
usipala
po
dolini
,
ko
se
odpro
vrata
.
Pojavi
se
Radovan
s
plunko
,
za
njim
krdelo
deklet
.
Rado
je
uprl
sokolje
oči
v
mladenke
in
iskal
njenega
lica
,
njene
bele
haljice
.
Toda
oba
,
Iztok
in
Rado
,
sta
zaeno
glasno
vprašala
:
»
Kaj
je
to
?
Morana
!
«
Deklice
so
nosile
namesto
cvetja
žalno
razpuščene
lase
po
ramenih
,
Radovanova
plunka
je
vzdihovala
tako
otožno
,
da
se
je
Iztoku
srce
krčilo
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
?
Če
je
umrl
oče
?
Ni
ga
v
vrstah
.
Kje
je
Ljubinica
?
Tudi
nje
ni
!
«
Konja
sta
prhala
navkreber
,
da
bi
junaka
čimprej
zvedela
o
nesreči
,
ki
je
zadela
gradišče
.
Vtem
so
se
že
mladci
,
ki
so
tekli
pred
vojsko
,
razkropili
med
ljudi
.
Rogovi
so
hipoma
utihnili
,
davorije
so
zamrle
,
naokrog
se
je
razlegal
plač
žensk
.
Bojevniki
so
obstali
na
mestu
in
gledali
na
grobljo
,
kjer
se
je
bližal
Iztoku
starec
Radovan
.
Struna
na
plunki
je
onemela
z
zateglim
,
otožnim
glasom
,
Radovan
se
je
sklonil
potrt
in
uničen
pred
Iztokom
.
Njegove
oči
so
bile
objokane
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
,
Radovane
!
Govori
!
Strah
me
muči
.
«
»
Zakaj
ga
nisi
,
Iztoče
,
moj
sinko
,
zakaj
ga
nisi
?
O
,
zakaj
sem
ti
branil
,
oj
besi
nad
mojo
staro
glavo
!
«
»
Ne
blebetaj
!
V
meni
vre
!
O
kom
govoriš
?
«
»
O
pesjanu
,
o
kravjerepniku
,
o
hudiču
,
o
–
o
–
o
–
o
–
zakaj
ga
nisi
?
«
»
Tunjuš
je
napal
gradišče
–
očeta
–
«
»
Kje
je
Ljubinica
?
«
je
kriknil
Rado
in
zaškrtal
z
zobmi
.
»
Ljubinica
!
«
je
ponovil
Iztok
in
stisnil
ročnik
.
»
O
–
o
–
ukradel
jo
je
.
«
Radovan
je
zajokal
kakor
otrok
in
se
sesedel
ob
poti
.
Junaka
sta
se
spogledala
in
prebledela
.
Jezdeci
so
pritisnili
za
njima
,
bridka
vest
o
ropu
Ljubinice
je
šinila
od
ust
do
ust
.
Polagoma
se
je
oglasil
stari
Sloven
:
»
Za
njim
!
Nad
Hune
!
«
Kakor
bi
utrgal
te
besede
vsem
iz
duše
,
je
vršelo
v
bojnih
vrstah
in
se
točilo
kakor
vihar
krog
gradišča
:
»
Za
njim
!
Nad
Hune
!
Pogibel
jim
!
Smrt
Hunom
!
«
Iztok
in
Rado
sta
jezdila
k
Svarunu
.
Za
njima
so
prihiteli
veljaki
in
starešine
,
Velegost
in
Bojan
in
tovariši
.
Dvorišče
se
je
nagnetlo
ljudstva
.
Vse
je
pomilovalo
Svaruna
,
ki
je
sedel
na
tnalu
pred
hišo
in
si
otiral
solzé
,
polzeče
po
dolgi
bradi
.
Iztok
je
pokleknil
k
očetu
in
ga
prijel
za
roko
.
»
Ne
jokaj
oče
!
Strašno
se
maščujemo
za
Ljubinico
.
«
»
Otmemo
jo
,
starosta
,
če
je
še
živa
!
Tale
meč
pa
preseka
Tunjuša
–
besa
!
«
Rado
je
potegnil
za
ročnik
in
dvignil
meč
iz
nožnice
.
Po
dvorišču
je
zagrmelo
:
»
Za
njim
!
Nad
Hune
!
Nad
Tunjuša
!
«
Kriki
so
starca
zdramili
,
oprl
se
je
ob
Iztoka
,
razprostrl
roké
in
izpregovoril
ob
grobni
tihoti
z
votlim
glasom
:
»
Naj
bodo
bogovi
z
vami
,
kakor
so
bili
sedaj
!
Opravimo
obete
v
zahvalo
!
«
Kakor
bi
plaval
duh
preko
dvorišča
,
je
šel
starec
,
oprt
ob
sina
in
zeta
skozi
vrste
bojevnikov
iz
gradišča
na
hribec
pod
lipo
.
Na
žrtveniku
je
zaplapolal
ogenj
.
V
vernem
spoštovanju
se
je
ponižala
in
pripognila
vesoljna
vojska
.
Ob
svitu
plamenov
so
bleščale
haljice
mladenk
,
črne
sence
razpletenih
las
so
ovijale
molčeče
svečenice
s
tiho
grozo
.
Kakor
bi
zbor
maščevalnih
duhov
priplul
na
zemljo
,
da
se
ob
žaru
krvavih
zubljev
posvétuje
o
maščevanju
nad
Hunom
.
Pod
nebo
se
je
dvigal
duh
žgalne
daritve
.
Svarun
je
razprostrl
roké
,
ustnice
so
mu
trepetale
v
molitvi
.
Ko
so
bile
daritve
končane
,
ko
je
izpil
Svarun
iz
školjke
nekaj
požirkov
daritvenega
medu
,
je
izpregovoril
starešinam
:
»
Veselite
se
,
ljudje
!
Bogovi
so
mi
vrnili
sina
,
tudi
hčer
,
sonce
starih
dni
,
mi
vrnejo
!
Veselite
se
,
ljudje
–
veselite
se
!
«
Svarun
se
je
vrnil
v
gradišče
,
po
dolini
so
se
posvetile
drobne
lučke
,
zmeraj
večje
,
dokler
se
niso
razpalile
v
mogočne
kresove
.
Vojska
je
zahrumela
in
zašumela
,
dvignila
se
je
pesem
,
oglasil
se
je
rog
,
v
slavju
je
utonila
žalost
.
V
Svarunovem
dvoru
ni
bilo
bučečega
veselja
po
zmagi
.
Starosta
se
je
stisnil
v
kot
na
ovnovo
kožo
,
glava
mu
je
zlezla
globoko
na
prsi
.
Podpreti
jo
je
moral
z
usahlimi
rokami
.
Rado
in
Iztok
,
Velegost
in
Bojan
so
sedeli
na
plohih
okrog
ognjišča
.
Pečena
jagnjetina
jim
ni
šla
v
slast
,
roženica
z
medom
ni
krožila
od
rok
do
rok
.
Zunaj
je
vihralo
ljudstvo
,
ki
hipoma
zajoka
,
ki
obupuje
in
preklinja
,
pa
–
ena
beseda
,
en
dogodek
,
čaša
opojne
pijače
–
v
solznih
očeh
se
posveti
radost
,
jok
se
preglasi
v
smeh
,
vzdihi
v
veselo
pesem
.
Dolgo
je
molčala
družba
ob
ognju
,
zatopljena
v
bridke
misli
.
»
Sin
,
slavno
ste
zmagali
!
Morana
je
žela
.
Perun
je
bil
z
vami
.
«
»
Ni
bila
žetev
preobilna
za
Morano
.
Prizanašali
smo
bratski
krvi
,
oče
!
«
Svarun
je
povzdignil
košate
obrvi
in
s
pogledom
pohvalil
Iztoka
.
»
Gorje
narodu
,
če
pognoji
travnike
z
lastno
krvjo
.
Ne
bo
pasel
svojih
čred
po
zelenicah
.
Sovrag
pride
in
popase
s
tujo
čredo
.
Sin
,
če
od
očeta
vse
pozabiš
,
če
se
ne
domisliš
niti
gomile
,
kamor
zasuješ
moj
prah
,
če
se
napotiš
na
jug
,
če
odrine
ljudstvo
za
soncem
proti
zatonu
,
ne
pozabi
teh
besed
.
Velik
bo
Sloven
,
bival
bo
v
mirnih
hišah
,
rejene
bodo
njegove
črede
,
svobodno
sonce
mu
bo
svetilo
leto
in
dan
,
če
bo
složen
z
brati
.
Če
ne
,
pride
tujec
,
postavi
mu
peto
na
tilnik
in
svobodni
postane
suženj
.
«
Vsi
so
molčali
.
Tiho
plapolanje
ognja
je
dramilo
molk
.
Iskre
so
poskakovale
iz
polen
,
prasketale
nad
ognjiščem
in
se
potapljale
v
dolge
jezike
zubljev
,
ki
so
kipeli
pod
sajasto
sleme
.
Svečanost
,
kakor
bi
govoril
prerok
,
je
prevzela
vsa
srca
,
da
so
hitreje
utripala
in
sklepala
velike
sklepe
.
Tedaj
je
vstopil
počasi
,
potrt
,
boječe
,
kakor
grešnik
,
Radovan
.
Komaj
z
očmi
so
se
ozrli
proti
vratom
.
Nihčè
ni
okrenil
glave
.
Radovan
je
čutil
tesnobo
in
slovesnost
.
Kakor
ob
daritvi
se
je
sključil
v
kot
in
pritisnil
roké
na
razgaljene
prsi
.
Svarun
ga
je
pogledal
,
a
v
njegovih
očeh
ni
bilo
jeze
.
»
Radovan
,
pripoveduj
o
roparju
!
Duši
me
v
prsih
,
za
golt
me
še
davi
žalost
.
Ne
morem
sam
!
«
Iztok
se
je
ozrl
na
starca
godca
.
V
pogledu
je
bil
očitek
:
»
Zakaj
je
nisi
čuval
,
branil
?
«
Radovan
se
je
primaknil
k
ognjišču
.
Pri
ognju
se
je
zdel
njegov
obraz
čudovito
zguban
in
shujšan
.
Ko
je
izpregovoril
,
je
bil
glas
tako
plašen
,
tako
pobit
,
da
se
mu
je
Iztok
začudil
in
se
obrnil
proti
njemu
.
»
O
,
vem
,
da
me
sodite
,
mene
starca
.
Sodijo
me
vaši
obrazi
,
obsojajo
me
pogledi
,
ker
je
bila
ukradena
golobica
,
ker
je
izginila
lučka
z
dvora
,
ker
je
onemelo
njeno
petje
in
je
sedaj
hiša
kakor
požeta
njiva
.
Vi
me
sodite
,
bogovi
me
ne
sodijo
.
Vprašam
:
Kdo
izmed
vas
še
ni
krmil
golobcev
in
jim
potresal
zrnja
sredi
dvora
?
In
kaj
si
storil
tačas
,
ko
si
zamaknjen
pasel
oči
po
golčeči
množici
,
pa
je
padlo
izpod
neba
kakor
puščica
,
prhutnilo
med
golobce
,
pograbilo
in
izginilo
.
Še
zakričati
nisi
utegnil
,
še
pomisliti
nisi
mogel
na
lok
,
zakaj
visoko
pod
nebom
je
že
plul
krágulj
z
najlepšo
golobico
v
krivih
krempljih
.
In
tako
se
je
zgodilo
z
njo
.
Svarun
je
priča
.
Iz
zasede
je
planil
Tunjuš
na
njivo
med
deklice
,
rdeča
perut
je
frfotnila
,
kriki
so
nama
umrli
v
grlih
,
on
pa
je
izginil
–
kragulj
,
ropar
,
jezdeč
na
konju
in
na
tisoč
besih
.
O
Morana
!
«
Rado
je
bledel
ob
povesti
,
ustnice
je
stiskal
,
da
je
bežala
slednja
kaplja
krvi
iz
njih
,
prsti
so
se
krivili
in
se
stiskali
v
pest
,
na
rokah
so
se
podrhtavajoč
gibale
močne
,
vzbokle
mišice
.
»
Kaj
bi
storili
vi
,
ki
me
obsojate
,
kaj
?
«
»
Za
njim
!
«
je
rignil
s
sklanim
glasom
Rado
.
»
Za
njim
,
za
njim
!
Ti
bi
šel
za
Hunom
,
vrtoglavi
mladec
,
verjamem
.
Toda
šel
bi
bil
v
pogibel
.
Kje
je
konj
,
ki
bi
dosegel
Tunjuša
?
Kje
imaš
tovarišev
,
kakor
jih
je
imel
on
?
Ali
bi
copotnil
z
nogo
ob
tla
,
da
bi
prilezli
iz
zemlje
kakor
ose
iz
luknje
,
če
potrkaš
nanjo
?
Oj
,
mladiči
,
ljubezni
lačni
,
krvi
polni
,
kratka
je
vaša
modrost
in
ne
seže
daleč
preko
rumene
kite
lepega
dekliča
.
Tudi
Radovan
bi
bil
jezdil
za
njim
,
ko
bi
bila
žarela
le
taka
iskrica
upanja
,
kakor
jo
dá
slab
kremen
,
če
udariš
z
jeklom
nanj
.
Ali
ni
je
bilo
.
Zato
sem
ostal
in
jokal
s
tiho
in
grenko
žalostjo
in
mislil
v
svoji
stali
modrosti
na
koristne
ukane
.
Na
bogove
,
da
sem
nedolžen
!
A
za
nedolžnost
taki
pogledi
od
vas
,
tako
plačilo
!
«
»
Ne
žaluj
,
Radovane
!
Govori
o
ukanah
!
Prej
pa
izprazni
roženico
,
ki
ti
jo
nudi
tvoj
sin
.
«
Iztok
je
dotočil
do
roba
in
podal
godcu
.
»
Ne
bi
!
Na
bogove
,
da
bi
rajši
od
žeje
pivkal
kakor
ptica
,
ko
pa
omočil
ustnice
sredi
krivih
sodnikov
ob
pijači
.
Na
tvojo
besedo
pa
verjamem
,
pa
so
me
varali
vaši
pogledi
!
«
Izpil
je
naglo
,
v
lice
mu
je
zaplulo
nekaj
krvi
.
Nato
se
je
dvignil
s
ploha
,
vzravnal
staro
telo
in
izrekel
svečano
,
s
pojočim
glasom
:
»
Ni
tvoja
stvar
moja
ukana
.
Zato
je
ne
zve
nihče
,
dokler
se
ne
zgodi
.
Povem
vam
pa
,
da
sem
prisegel
vsak
dan
trikrat
in
vsako
noč
po
trikrat
sveto
prisego
Svetovitu
vsevidečemu
,
Perunu
vsemogočnemu
in
Vesni
in
Devani
:
Radovan
otme
Ljubinico
ali
pade
v
naročje
Morani
ob
cesti
na
sovražni
zemlji
.
Tako
sem
prisegel
,
tako
se
zgodi
!
«
V
starcu
je
zakipelo
čudovito
življenje
,
oči
so
se
mu
bliskale
,
iz
dvignjenih
prsi
je
kipela
moč
,
iz
stisnjenih
pesti
je
kričala
odločnost
in
iz
hropečih
dihov
je
žarela
hrabrost
in
navdušenje
.
Vsi
so
se
zavzeli
,
po
vseh
licih
se
je
raztočilo
od
godca
nekaj
veselega
,
z
upanjem
napolnjenega
,
celo
Svarun
je
dvignil
težko
glavo
,
s
čela
mu
je
izginil
temni
oblak
,
iztegnil
je
proti
Radovanu
desnico
kakor
v
blagoslov
.
Godec
je
obstal
za
trenutek
sredi
njih
,
ponovil
s
sekajočim
poudarkom
:
»
Tako
naj
se
zgodi
,
tako
sem
prisegel
–
«
se
hipoma
obrnil
ter
odšel
skozi
vrata
na
temno
dvorišče
.
V
jutro
so
obsijali
prvi
sončni
žarki
še
spečo
vojsko
.
Krog
in
krog
gradišča
so
črneli
ožgani
vrtinci
zemljé
,
kjer
so
goreli
na
večer
ognji
.
Ob
njih
je
spala
vojska
vse
navzkriž
kakor
od
viharja
posekan
gozd
.
Čudna
omotica
od
veselja
in
pijače
,
od
krika
in
plesa
je
prevzela
ude
bojevnikom
,
da
so
omahnili
,
odreveneli
in
zaspali
v
sen
,
tako
trden
,
da
ga
ni
zdramila
zarja
.
Na
okopih
se
je
že
zbrala
gruča
veljakov
in
starešin
v
posvet
.
Ugovora
ni
bilo
med
njimi
.
Ena
misel
je
vladala
.
Preden
so
sklepali
,
je
bil
sklep
dozorel
:
»
Nad
Hune
!
«
Večina
je
želela
,
da
se
odpočije
vojska
en
dan
in
potem
udari
vsa
čez
Donavo
nad
Tunjuša
.
Temu
je
ugovarjal
Iztok
.
Vojak
skoz
in
skoz
,
ki
je
poznal
red
palatincev
,
se
je
zgražal
,
kadar
je
pogledal
v
dolino
.
»
To
je
drhal
,
«
je
pomislil
,
»
ne
vojaki
.
«
Zato
je
ugovarjal
in
prepričeval
tako
dolgo
,
da
se
je
vdal
zbor
in
pritegnil
njegovemu
nasvetu
.
Poverili
so
mu
oblast
,
da
si
izbere
le
najboljše
ljudi
,
drugi
naj
se
vrnejo
na
svoje
domove
.
Ko
je
bil
sklep
dognan
in
posvetovanje
zaključeno
,
se
pojavi
med
njimi
na
suhem
hunskem
konju
,
kakor
so
jih
nekaj
ugrabili
v
bitki
,
star
Hun
.
Vse
je
spreletel
gnev
in
jad
.
Sprejeli
so
ga
mrki
pogledi
,
namrščene
obrvi
,
zgubančena
čela
.
»
Kakor
sem
prisegel
,
tako
se
zgodi
!
«
Jezdec
je
izpregovoril
.
Po
vseh
licih
se
je
prikazala
osuplost
,
iz
vseh
ust
je
hkrati
zadonel
vzklik
začudenja
.
Jezdec
pa
je
okrenil
konja
;
zamahnil
je
čop
rdečih
las
ob
glavi
,
stresle
so
se
kocine
kozlovskih
hlač
in
–
Hun
se
je
zadrevil
po
brdu
iz
gradišča
.
Zborovalci
so
mu
dvignili
roké
v
pozdrav
,
glasni
klici
so
ga
spremili
in
mu
voščili
srečo
bogov
na
pot
.
Jezdec
,
Radovan
,
se
ni
ozrl
.
Zamahnil
je
s
plunko
po
zraku
,
se
sklonil
konju
na
vrat
in
pognal
v
skok
po
dolini
.
»
Oj
ukane
!
Oj
ukane
,
«
je
šlo
od
ust
do
ust
med
zborovalci
,
ki
so
zrli
za
godcem
.
»
Kdo
ga
prepozna
?
Bogovi
z
njim
!
Čuvaj
ga
Svetovit
!
«
Sredi
dopoldneva
se
je
razgibalo
mravljišče
krog
tabora
.
Kakor
luči
so
švigali
med
umazano
rjavo
in
sivo
tolpo
šlemi
Iztoka
in
Slovenov
iz
Bizanca
.
Krog
poldneva
se
je
že
ločilo
in
razkropilo
valovje
ljudstva
.
Po
zraku
je
kipelo
od
bojevitih
vzklikov
:
»
Nad
Hune
!
Nad
Hune
!
«
Zaradi
zmage
žejna
krvi
je
vojska
hotela
še
tisti
večer
odriniti
skozi
sotesko
od
gradišča
proti
Donavi
.
Iztok
je
imel
dosti
posla
,
da
je
zabranil
razbrzdanemu
hudourniku
divji
pohod
.
Dasi
je
izbral
najboljše
bojevnike
,
bi
se
ne
bili
uklonili
,
da
niso
posegli
vmes
starešine
in
veleli
ljudem
,
naj
bodo
strogo
pokorni
Iztoku
–
poveljniku
.
Polagoma
se
je
vojska
umirila
.
Starešine
so
se
poslavljali
in
se
vračali
na
svoja
selišča
.
Drhal
je
vzklikajoč
in
plešoč
ginila
v
lesovih
.
Proti
večeru
je
stalo
v
dolini
krog
tisoč
vojščakov
.
Vodila
jih
je
železna
roka
posameznih
Slovenov
,
ki
so
dolgo
vrsto
let
korakali
za
bizantinskimi
prapori
.
Iztok
je
velel
porazdeliti
mednje
vse
hunske
in
antske
konje
.
Kar
koli
je
bilo
oklepov
in
šlemov
,
vse
so
si
nadeli
.
Tako
je
imel
okrog
dve
sto
težko
oboroženih
jezdecev
.
Njegov
jermen
pod
brado
je
bil
tesno
zapet
,
ob
vrstah
je
jahal
s
čudovito
samozavestjo
.
V
prsih
je
začutil
hipoma
slast
,
kakršne
še
ni
bil
okusil
.
Tako
jasno
kakor
nikdar
mu
je
stopil
pred
oči
daljni
smoter
.
Zamislil
se
je
kakor
v
lepe
sanje
.
Dolina
pred
njim
se
je
širila
,
prostrana
raván
se
je
polnila
z
vojščaki
.
Vse
se
je
svetilo
in
migotalo
od
brušenega
orožja
.
Nič
več
tolpe
,
nič
drhali
.
Stotnije
,
prave
,
urejene
stotnije
vro
iz
vseh
slovenskih
gozdov
in
se
razlivajo
na
ráven
.
In
sedaj
prijezdi
on
,
zamahne
z
mečem
,
vojska
se
zgane
,
pod
udarci
kopit
zagrmi
zemlja
:
dvigne
se
prah
,
čuti
se
zamolkel
žvenket
jekla
,
trume
se
valé
proti
jugu
–
on
jezdi
na
čelu
.
Oko
ima
uprto
proti
polnoči
,
proti
cilju
.
»
Nad
Bizanc
!
«
grmi
krog
njega
.
»
Maščevanje
!
«
kriči
srce
.
»
Svoboda
!
«
koprni
duša
.
Zajokala
bo
sproščena
zemlja
,
ko
bo
pila
kri
tiranov
;
zasužnjeni
narodi
bodo
poljubovali
osvobojeni
sled
njegovih
stopinj
;
Slovenu
vzide
jasno
in
čisto
svobodno
sonce
na
daljnem
vzhodu
.
In
pod
jasnim
nebom
oblijejo
žarki
zlate
pramene
mehkih
las
,
ki
bodo
pluli
z
glave
njegove
Irene
.
Iztok
je
otresel
z
glavo
,
z
roko
potegnil
ob
čelu
.
»
Sanje
,
lepe
sanje
!
«
Velika
vojska
je
izginila
,
pred
njim
je
ostal
zbor
molojcev
.
V
daljavi
se
je
le
še
motno
bleščal
vabljivi
smoter
.
Četi
je
izpregovoril
navdušene
besede
in
ji
velel
počivat
.
Ko
je
veslal
mesec
na
polnoč
,
se
je
napotila
majhna
četa
ob
potoku
skozi
dolino
.
Šlemi
se
niso
svetili
v
noči
,
oklepov
ni
bilo
krog
prsi
vojščakov
.
Sence
slokih
konj
so
tiho
bežale
po
travi
.
Rado
je
jezdil
pred
odhodom
glavne
čete
z
nekaterimi
vojaki
na
ogled
za
Tunjuševim
taborom
.
Odkar
se
je
vrnil
z
vojne
in
zvedel
o
ropu
Ljubinice
,
se
mu
ni
zjasnilo
nagubančeno
čelo
.
Kakor
divji
maček
,
ko
čaka
plena
na
drevesu
,
se
je
tresel
od
koprnenja
,
da
bi
zapodil
konja
proti
Donavi
in
planil
v
tabor
ter
iztrgal
Hunu
ugrabljeno
golobico
.
Ko
je
ugovarjal
Iztok
razdivjani
vojski
,
ko
je
odbiral
vojščake
,
je
čepel
na
okopu
gradišča
,
stiskal
ustnice
in
škrtal
z
zobmi
.
Da
ni
bila
njegova
vera
v
Iztoka
brezmejna
,
zagnal
bi
se
bil
proti
njemu
,
ga
pahnil
s
konja
in
zaklical
v
tolpo
:
»
Za
mano
!
Nad
Hune
!
«
Vsaka
ura
mu
je
bila
trpljenje
,
vsako
posvétovanje
starešin
muka
.
Mižal
je
,
da
ni
videl
mladcev
,
ki
so
dvigali
kopja
in
zahtevali
pohoda
.
Zatiskal
si
je
ušesa
,
da
ni
čul
hrupa
in
vzklikov
:
»
Nad
Hune
!
Nad
Hune
!
«
Dan
se
mu
je
plazil
kakor
lena
voda
.
In
ko
je
četa
prižgala
ognje
in
legala
počivat
,
bi
bil
najrajši
udrl
mednje
in
tolkel
s
pestmi
po
speči
vojski
.
»
Na
noge
!
Sramota
Slovenom
!
Hči
staroste
plen
Tunjušev
in
vi
spite
!
Sramota
!
Na
noge
,
golazen
,
dvignite
se
in
operite
madež
!
Za
menoj
!
Na
konje
,
nad
Hune
!
«
Z
obema
rokáma
je
stiskal
glavo
,
se
vrgel
na
zemljo
in
grabil
v
zeleno
grivo
s
tresočimi
se
prsti
.
Doklèr
so
jezdili
po
zasenčeni
globeli
,
ni
bilo
mogoče
spustiti
povodcev
in
pognati
v
skok
.
Ko
se
je
soteska
razširila
,
ko
je
razgrnil
mesec
pred
njimi
prostrano
stepo
,
so
se
stegnila
telesa
konj
,
postave
jezdecev
so
se
prihulile
do
grive
,
visoka
trava
je
z
latjem
dosegala
konjske
boke
in
kakor
blisk
so
ginila
tla
pod
kopiti
.
Votli
topot
se
je
razlegal
po
gluhi
stepi
.
Daleč
nekje
je
zarenčal
merjasec
,
njegova
čreda
se
je
oglasila
z
začudenim
pogrkovanjem
.
Blizu
v
grmu
je
zajokala
ptica
z
žalostnim
glasom
.
Po
listju
je
udarila
perut
,
nočna
ujeda
je
zgrabila
spečo
jerebico
.
Rada
je
zaskelelo
krog
srca
.
Kakor
bi
bila
zakričala
na
pomoč
Ljubinica
.
Stisnil
je
konja
in
pognal
še
v
daljše
skoke
.
Ko
so
pobledele
na
obzorju
prve
zvezde
,
so
zagledali
jezdeci
pred
seboj
dolg
,
meglén
pas
,
iz
katerega
so
se
dvigale
lene
,
sive
kope
.
Pred
njimi
je
bil
veletok
.
Ustavili
so
konje
,
ki
so
spenjeni
veselo
prhali
z
razprtimi
nozdrvmi
v
hladno
jutro
in
povešali
vratove
do
rosne
trave
.
»
Če
ni
brodov
na
levem
bregu
?
«
je
izpregovoril
stari
Sloven
z
brazdo
na
čelu
.
Iztok
ga
je
bil
pridelil
previdno
Radovi
četi
.
Zakaj
bal
se
je
,
da
utegne
Rada
strast
zaslepiti
in
pahniti
na
Tunjuševo
sulico
.
»
Poženimo
v
veletok
!
«
Rado
je
nategnil
povodce
.
»
Mladec
,
polivaj
ogenj
s
pametjo
!
Če
utoneš
,
ne
rešiš
Ljubinice
!
«
»
Konji
preplavajo
!
«
»
Misliš
ti
,
burja
!
Jaz
pa
ne
mislim
,
ampak
vem
,
da
jih
pol
obnemore
.
«
Rado
je
nategnil
zopet
ob
brzdi
,
da
se
je
njegova
hunska
kobila
povzpela
.
Stari
Sloven
je
obmolknil
.
V
rahlem
diru
so
jezdili
po
travi
,
ki
je
tonila
v
rosi
.
Preden
je
vzšlo
sonce
,
so
se
potopili
v
meglo
ob
Donavi
.
Tla
so
postajala
čedalje
vlažnejša
,
da
so
se
konji
vdirali
do
členkov
in
čez
.
Polagoma
jim
je
začel
udarjati
ob
prsi
suhi
loček
,
jata
povodnih
ptic
je
sfrfotala
iz
bičja
–
konjica
je
obstala
na
bregu
.
Vojščaki
so
poskakali
s
konj
in
gazili
po
blatu
in
svižu
ter
iskali
v
megli
brodov
.
Razkropili
so
se
na
levo
in
desno
gor
in
dol
ob
vodi
.
Prešla
je
ura
,
preden
so
se
vnovič
sešli
–
brez
uspeha
.
Brodov
ni
bilo
.
Edino
stari
Sloven
je
izsledil
v
visokem
trstju
pomendrane
bilke
.
Splazil
se
je
do
reke
.
V
blatu
je
zevala
nova
sled
vtisnjenega
broda
.
V
ilovici
je
zapazil
človeške
stopinje
in
globoko
udrte
sledove
konjskih
kopit
,
ki
še
niso
bili
zaliti
z
vodo
.
»
Kdor
je
hodil
tod
,
se
je
odpeljal
z
brodom
čez
reko
.
«
Poklical
je
tovariše
.
Pokleknili
so
vešči
sledilci
na
zemljo
in
ogledovali
vtiske
kopit
.
»
Hun
,
Hun
,
Hun
!
«
Vsi
hkrati
so
izrekli
isto
sodbo
.
»
Morda
Tunjuš
sam
,
«
je
pripomnil
Rado
in
pobledel
.
»
Ni
Tunjuš
,
ker
ta
je
jezdil
s
tovariši
.
Njegov
sled
bi
bil
že
zalit
,
zabrisan
.
Morda
ogleduh
,
sel
?
«
»
Ho
,
Radovan
,
Radovan
!
«
je
zaklical
mlad
vojščak
,
ki
je
tičal
do
kolen
v
blatu
in
sledil
človeško
stopinjo
.
Vsi
so
pristopili
in
z
napetimi
očmi
zrli
v
dobro
odtisnjen
podplat
bose
noge
na
blatu
.
»
Poglejte
palec
!
Razkrečen
in
podvit
!
To
je
Radovan
!
Vidite
peto
!
Razhojena
,
zmlinčena
!
Godčeva
!
Poznam
jo
!
«
»
Torej
ta
nam
je
odvel
brod
!
«
»
Ponj
!
V
vodo
!
«
je
kričal
nestrpno
Rado
.
»
Kdo
pojde
?
«
vpraša
stari
Sloven
.
»
Jaz
preplavam
!
Ne
sam
,
na
konju
!
Če
konj
sredi
reke
omaga
,
drugo
polovico
preplavam
!
«
»
In
po
stepi
boš
jahal
potem
na
trstu
,
kakor
védomec
!
Ulij
pameti
na
ogenj
!
Poglejte
,
tukaj
štrli
iz
blata
debelo
bruno
.
Izgrebimo
ga
,
vrzimo
žreb
.
Kogar
določijo
bogovi
,
zajaha
bruno
in
se
prepelje
prek
veletoka
!
«
Vsi
so
se
pokorili
nasvetu
starega
Slovena
,
zastavili
vse
sile
in
kmalu
izgrebli
iz
peska
in
blata
dolg
hlod
,
ki
je
bil
iz
srede
izžgan
.
»
Korabelj
!
«
so
vzkliknili
veselo
in
izmetali
blato
iz
vdolbine
ter
vrgli
žreb
;
določil
je
najmlajšega
vojščaka
.
Vitki
mladenič
je
skočil
ročno
v
čoln
,
zavihtel
veselo
kos
širokega
lesa
,
rabeč
ga
kot
veslo
–
ostanek
nekdanjega
Hilbudijevega
mostu
,
kakršnih
je
bilo
dosti
ob
bregu
zapičenih
v
blato
in
zapletenih
v
grmovje
.
Tovariši
so
se
uprli
v
deblo
in
vsi
zaeno
z
močnim
sunkom
potisnili
korabeljček
v
vodo
,
da
so
zašumeli
valovi
.
Veslar
je
kmalu
izginil
v
megli
sredi
veletoka
.
Minilo
je
dokaj
časa
,
preden
se
je
oglasil
nizko
ob
vodi
glas
odposlanega
brodarja
.
Vojščaki
so
šli
za
pozivom
,
pognali
konje
na
široki
brod
in
odrinili
preko
reke
.
Sonce
je
parilo
meglo
;
topila
se
je
,
dvigala
in
kopnela
pod
vedno
gorkejšimi
žarki
.
Ko
so
dospeli
na
desni
breg
,
se
je
že
razblinilo
megleno
morje
.
V
daljavi
so
se
svetili
nizki
griči
,
visoko
pod
sinjino
nad
planoto
se
je
vozil
orel
.
»
Kam
?
«
so
se
vpraševali
.
Stari
Sloven
je
motril
obrežje
s
sokoljim
očesom
gor
in
dol
.
Stegnil
je
vrat
,
nastavil
roko
na
čelo
in
veselo
pomežiknil
.
Zagledal
je
v
trstju
velike
,
črne
záplate
–
skrite
brodove
.
»
Z
brodovi
nazaj
,
Iztokovi
vojski
naproti
!
«
Radov
konj
je
zacepetal
in
grizel
jekleno
brzdo
.
Njegov
gospodar
ga
je
krčevito
stisnil
.
Žal
mu
je
bilo
vsakega
trenutka
.
Gnalo
ga
je
z
neutešljivo
silo
v
stepo
–
za
Ljubinico
.
Stari
Sloven
se
je
ozrl
na
mladca
preko
rame
in
mirno
,
z
globokim
glasom
ponovil
:
»
Polivaj
ogenj
s
pametjo
!
«
Nato
je
takoj
odredil
,
da
so
odmotali
dolge
konopce
,
ki
so
jih
nosili
zvite
ob
sedlih
.
Otvezli
so
brod
.
Dva
vojščaka
sta
stopila
nanj
in
ga
odpahnila
iz
bičja
.
Nato
so
pripeli
konopce
za
sedla
in
vlekli
s
konji
širok
plav
po
reki
navzgor
proti
kraju
,
kjer
so
videli
druge
brodove
.
Ležali
so
vsi
deloma
na
suhem
.
Zato
so
se
vsi
uznojili
,
preden
so
dvignili
mogočno
težo
z
brega
v
vodo
.
V
tla
so
zabili
kole
in
privezali
sredi
trave
konje
obnje
.
Sami
pa
so
odrinili
s
širokimi
loparji
na
veletok
in
gnali
brodove
na
breg
Slovenov
.
Sonce
je
privozilo
do
zenita
,
ko
so
se
vrnili
na
najmanjšem
brodu
.
Stari
Sloven
je
velel
pluti
v
gosto
vrbje
;
tam
so
plav
previdno
skrili
in
ga
zadelali
z
vejami
in
trstjem
.
Tudi
čolniček
so
pogreznili
v
blato
.
»
Kam
?
«
so
vnovič
vprašali
vojščaki
.
Stari
Sloven
je
zasedel
konja
,
za
njim
so
poskakali
mladci
v
sedla
in
mu
nemo
sledili
.
Previdno
je
jezdil
do
mesta
,
kjer
je
ležal
prvi
brod
.
Upognil
se
je
s
sedla
in
iskal
sledov
.
Ni
trajalo
dolgo
,
ko
je
zagledal
vajeni
vojak
vtisnjena
kopita
Radovanovega
konja
.
»
Za
njim
!
«
je
velel
.
»
Očka
dobro
ve
,
kje
je
tabor
Hunov
.
Zakaj
jahal
je
naravnost
vanj
,
na
Svetovita
,
da
ne
drugam
!
«
Jezdeci
so
se
uvrstili
v
gosji
red
in
oprezno
šli
za
sledom
,
dokler
niso
za
trdno
vedeli
,
v
katero
smer
je
odšel
Radovan
.
Do
vznožja
nizkih
holmov
,
ki
se
vlečejo
proti
jugovzhodu
,
so
razločno
sledili
skoke
godčevega
konja
.
Tu
je
postal
svet
trši
,
sledovi
so
izginili
.
Kljub
temu
pa
so
bili
prepričani
,
da
je
Radovan
šel
ob
pobočju
holmov
.
Zato
so
pognali
odpočite
konje
in
drevili
ob
hribcih
in
gozdih
.
Sonce
se
je
nižalo
–
dan
se
je
nagnil
,
a
drugo
jutro
morajo
biti
ogledniki
s
poročilom
ob
Donavi
,
kjer
bo
čakal
Iztok
z
vojsko
.
Zato
ni
bilo
časa
,
da
bi
se
obotavljali
.
Rado
je
šinil
mimo
vseh
tovarišev
in
jezdil
četi
na
čelu
.
V
daljavo
so
mu
strmele
oči
in
žarele
kakor
mlademu
volku
,
ko
gre
prvič
na
plen
.
Kadar
je
jeknila
ptica
,
mu
je
vzplulo
srce
,
kakor
bi
Ljubinica
zaklicala
na
pomoč
.
Stisnil
je
konja
in
zgrabil
povodce
.
Nekje
daleč
,
se
mu
je
zdelo
,
je
nekaj
zarenčalo
.
»
Tunjuš
!
«
je
naglo
pomislil
in
iskal
z
desnico
ostre
sekire
ob
sedlu
.
Bližal
se
je
večer
.
Dolge
sence
so
se
hipoma
iztegovale
in
ginile
.
Staremu
Slovenu
se
je
svetil
na
čelu
krvavo
podpluti
obrunek
.
Kakor
hrastov
lub
mu
je
bila
koža
nagubančena
po
mrklem
licu
.
Pride
noč
,
kam
potem
?
Treba
je
,
da
napno
zadnje
sile
,
dokler
imajo
še
kaj
dne
.
Poprijeli
so
vsi
tesneje
za
brzde
,
udarili
po
konjih
s
kratkimi
jermeni
in
nato
popustili
povodce
,
da
so
se
iztegnile
vrle
živali
v
dolgih
,
plavajočih
skokih
po
ravnini
.
Hipoma
pa
je
potekel
grič
ob
desni
.
Kakor
bi
ga
odrezal
.
Ozka
dolinica
se
je
odprla
proti
jugu
.
Sloveni
so
konje
ustavili
in
se
spogledali
.
Edini
Rado
je
drevil
kakor
v
sanjah
dalje
.
Ali
nenadoma
so
videli
,
kako
se
je
vzpel
njegov
konj
,
se
okrenil
na
zadnjih
nogàh
in
pridrevil
nazaj
k
četi
.
»
Tabor
!
Tabor
!
«
je
vzkliknil
Rado
.
»
Dim
se
dviga
iz
kotline
!
«
»
Nazaj
!
«
veli
stari
Sloven
.
Polagoma
so
se
vrnili
ob
griču
in
poiskali
gosto
zarasel
kotlič
,
kamor
so
skrili
konje
.
Tam
so
počakali
noči
.
Ko
se
je
stemnilo
in
mesec
še
ni
prisvetil
,
so
izginile
temne
postave
v
mračnem
lesu
.
Po
dva
in
dva
so
se
plazili
mladci
po
griču
.
Razdelili
so
si
kotlino
tako
,
da
bi
ves
tabor
obkrožili
in
si
ga
ogledali
.
Pri
konjih
je
ostal
edino
star
Sloven
,
ki
jim
je
strogo
velel
,
da
se
morajo
vsi
vrniti
do
polnoči
.
Rado
si
je
izbral
najnevarnejšo
pot
pri
vhodu
v
kotlino
.
Dokler
je
plezal
po
brdu
in
skozi
hrastičje
,
se
ni
menil
za
šum
,
če
je
poknilo
dračje
pod
njegovimi
nogami
ali
če
je
sfrfotala
speča
ptica
.
V
prsih
mu
je
gorelo
in
ni
mislil
na
drugega
kakor
nanjo
,
ki
jo
iztrga
in
otme
iz
naročja
pesjana
Tunjuša
.
V
razpaljeni
domišljiji
je
sanjal
,
da
zasliši
morda
že
nocoj
njen
glas
,
jo
ugleda
morda
celo
ob
ognju
,
ko
bo
sedela
otožna
in
bleda
med
deklicami
.
Ko
je
priplezal
na
vrh
griča
in
se
spustil
po
slemenu
in
po
rebri
navzdol
,
je
na
màh
prenehalo
grmovje
.
Stopil
je
iz
gozda
.
Nogé
so
se
mu
zaplele
v
goste
veje
,
ki
so
ležale
po
zemlji
.
Na
tistem
kraju
so
Huni
izsekavali
gozd
.
Obstal
je
,
da
bi
razbral
v
temi
,
kam
bi
krenil
.
Pod
seboj
je
slišal
hrzanje
pasočih
se
konj
,
daleč
pred
njim
je
žarel
ogenj
in
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
krog
njega
premikajoče
se
postave
.
»
Tjakaj
!
«
je
bila
njegova
naloga
.
Kako
?
Mimo
konj
?
Brez
čuvaja
se
redko
pase
hunska
brav
.
In
vendàr
je
njegova
dolžnost
,
da
presodi
po
številu
konj
moč
tabora
.
Ognil
se
je
posekanega
gozda
,
kjer
mu
je
bila
hoja
naporna
zaradi
drevja
in
vej
,
razmetanih
na
gosto
po
tleh
.
Skril
se
je
zopet
v
temo
in
lezel
ob
robu
doline
proti
ognju
.
Počasi
je
ginilo
omotično
koprnenje
po
Ljubinici
,
zmogla
je
skrb
in
teža
naloge
ter
izpodrinila
sanjarjenje
o
Ljubinici
.
Zbral
je
vnovič
vso
prelest
in
zvitost
.
Plazil
se
je
kakor
lisjak
neslišno
,
se
spustil
v
dolino
,
se
potopil
v
travo
in
se
vil
kakor
kača
prav
tik
črede
konj
proti
ognju
.
Poskušal
je
,
da
bi
razbral
iz
črne
sence
število
živali
.
Toda
ni
mogel
.
Vtem
se
je
domislil
,
da
pred
polnočjo
vzide
mesec
;
tedaj
lahko
pregleda
čredo
z
goré
.
Pomikal
se
je
ob
robu
grmovja
uspešno
dalje
.
Ob
konjih
ni
začutil
ničesar
.
Ni
zamomljal
pastir
,
ni
si
žvižgal
čuvaj
.
Huni
so
pustili
konje
brez
varuha
.
Včasih
se
je
dvignil
na
kolena
,
na
noge
,
da
je
opazoval
ogenj
.
Polagoma
je
videl
,
da
se
je
vžgal
še
drugi
,
tretji
,
cela
vrsta
.
»
Mnogo
vojščakov
!
«
je
preudaril
