dote,
izplačila
,
ki
tarejo
vsakega
,
ki
prevzame
dom
.
Če
propade
dom
,
so
tujci
vsi
otroci
;
če
pa
je
dom
trden
,
imajo
zavetje
vsi
.
“
„
Da
,
da
,
“
kimal
je
oče
,
„
tako
zavetje
,
kakršno
imava
jaz
in
jaz
in
mati
.
Oh
,
Mamka
božja
,
ti
hočeš
utrgati
ubogi
sestri
,
ki
si
prejel
petkrat
toliko
.
Ali
nimaš
nič
srca
,
nič
vesti
?
“
„
Vi
ga
nimate
,
“
oglasila
se
je
skoz
kuhinjsko
okno
gospodinja
Ema
,
„
ki
ste
za
vse
ljudi
boljši
nego
za
svojega
sina
.
Vi
posedate
in
jeste
,
midva
se
pa
pehava
in
stradava
.
Če
bi
se
vam
smilil
sin
,
ne
bi
raznašali
okrog
laži
,
da
ravnava
grdo
z
vami
,
tako
,
da
naju
zaradi
tega
vse
pisano
gleda
in
morava
slišati
priimke
kakor
„
tratenska
lakota
“
.
Ali
to
naji
ne
boli
?
In
če
vam
ljudje
kakor
vbogajme
tobaka
dajejo
,
ali
ni
to
sramota
za
naš
dom
?
In
kaj
vam
treba
kaditi
!
Moj
mož
ne
kadi
in
shaja
,
imenitni
in
bogati
gospodje
ne
kade
in
shajajo
;
samo
to
mora
imeti
vedno
pipo
med
brezzobimi
čeljustmi
in
puhati
denar
v
zrak
.
Če
bi
bila
jaz
s
Stankom
,
bi
vam
ubila
in
polomila
tisto
zakajeno
potrato
.
“
„
Ali
boš
kmalu
izlila
ves
žolč
?
“
dejala
je
mati
in
odpeljala
Vrbana
na
spodnjo
stran
hiše
,
kjer
se
je
raztezal
vrt
proti
dolini
.
V
dolini
je
belilo
solnce
šmarjetske
hiše
in
med
njimi
visoko
cerkev
,
žarki
so
se
igrali
po
potoku
in
pisano
barvali
njive
in
travnike
.
„
Tam
doli
bosta
živela
,
“
je
dejala
mati
,
„
in
kar
hitro
naj
se
poročita
,
da
pojdem
jaz
ž
njima
,
ker
me
tukaj
tako
grdo
gledajo
.
“
„
Jaz
pa
baš
zaradi
tega
ne
grem
,
“
jezil
se
je
oče
;
„
ampak
tožil
ga
bom
,
svojega
sina
;
naj
reko
ljudje
,
kar
hočejo
.
Jaz
hočem
svojo
pravico
.
“
Lenčika
se
je
bila
vrnila
s
solzami
v
očeh
;
zaman
se
je
trudila
razvedriti
svojega
ženina
in
srce
ji
je
stiskal
strah
,
da
ne
bi
zavistna
laž
pognala
korenin
v
njegovem
srcu
.
Če
pojasni
vso
zadevo
,
ali
ne
bo
mislil
Tonček
,
da
se
hoče
oprati
z
besedami
?
Če
pa
molči
,
ali
ne
bo
molčanje
znak
slabe
vesti
?
Slutnja
,
kaj
da
premišljuje
molčeči
spremljevalec
,
ji
je
gnala
kri
v
lice
in
jo
zmedla
tako
,
da
ni
našla
nobenega
pravega
izraza
.
„
Ogiblji
se
Albina
!
“
je
rekla
za
slovo
in
zopet
zardela
zaradi
misli
,
kako
si
bo
to
razložil
Tonček
.
„
To
je
moja
skrb
,
“
je
dejal
in
razšla
sta
se
.
Gledala
je
za
njim
,
a
on
se
zamišljen
ni
obrnil
nazaj
.
„
Koliko
je
brhkejši
od
mene
,
“
si
je
mislila
.
„
Kako
se
mu
bodo
ponujale
mlajše
in
premožnejše
neveste
,
ki
ga
ne
bodo
mogle
pol
toliko
ljubiti
kakor
jaz
,
ki
sem
ga
rada
imela
,
ko
sva
bila
še
otroka
,
in
mislila
nanj
in
čakala
ga
,
dokler
ni
prišel
.
Oh
,
neusmiljeni
jezik
,
ki
je
zastrupil
sladko
srečo
!
“
Tončku
je
bilo
pri
srcu
,
kakor
da
bi
mu
bil
kdo
zamazal
spomin
materin
.
Rotil
se
je
na
tihem
,
da
je
Albin
zavisten
lažnivec
in
da
ni
izgubil
biser
njegov
nobene
cene
;
a
mirno
čuvstvo
je
bilo
skaljeno
in
iz
kalne
vode
so
kakor
urhi
pomaljale
glave
hude
misli
;
in
naj
jih
je
pregnal
še
tolikokrat
,
takoj
se
je
zopet
tu
in
tam
pokazala
ostudna
glava
in
z
ostudnim
zvokom
premotila
tihi
mir
.
Zatrjeval
si
je
,
da
ima
tem
rajši
Lenčiko
obrekovano
od
takšnega
človeka
in
da
zasluži
tem
večjo
ljubezen
preganjana
nedolžnost
;
toda
odkrižal
se
ni
ljubosumnosti
,
ki
se
ga
je
lotevala
,
ljubezni
podobna
kakor
opica
človeku
.
Če
mu
je
naslikala
domišljija
prijetno
življenje
v
prijazni
hišici
z
ljubo
družico
,
zagledal
je
za
mizo
,
grom
in
strela
!
Albina
,
ki
se
mu
je
režal
.
Skrčil
je
pesti
,
zaškripal
z
zobmi
in
vroče
mu
je
prihajalo
,
ne
samo
od
solnca
,
ki
je
pripekalo
.
Pospešil
je
korak
,
da
ubeži
nestvorom
domišljije
,
ki
so
drli
za
njim
kakor
razdraženi
sršeni
.
Pred
vasjo
ga
sreča
oče
,
ki
je
razprostrl
roke
,
da
objame
sina
;
a
Tonček
se
je
umaknil
,
spomnivši
se
svoje
matere
.
Potemnelo
je
staremu
Hribarju
oko
,
a
rekel
ni
nobene
hude
besede
,
v
svesti
si
svoje
krivde
;
le
zvok
glasu
je
razodeval
notranjo
burjo
.
„
Torej
vi
ste
moj
oče
,
“
je
dejal
Tonček
in
segel
si
v
nedrje
.
„
Mati
je
umrla
,
to
veste
.
“
Oni
je
prikimal
.
„
In
kako
je
umrla
,
to
tudi
veste
.
“
Mož
je
povesil
glavo
.
„
Naročila
mi
je
,
naj
vas
pozdravim
in
da
vam
je
vse
odpustila
.
In
to
vam
imam
izročiti
.
“
Privlekel
je
iz
nedrja
malo
usnjato
vrečico
.
„
Poročni
prstan
,
čist
kakor
takrat
,
ko
ste
ji
ga
nataknili
na
prst
,
in
to
pisanje
,
preklic
starega
Kramarja
.
“
„
Prokleti
Kramar
!
“
zastokal
je
mož
.
„
On
je
kriv
naše
nesreče
.
On
me
je
pognal
v
Ameriko
.
Oh
,
pa
tudi
jaz
sem
kriv
in
zato
sem
tepen
.
Vrnil
sem
se
,
da
se
maščujem
.
Toda
matere
tvoje
nisem
dobil
več
“
—
Prijel
se
je
za
glavo
in
pomolčal
—
„
tebe
ne
;
le
starega
grešnika
na
smrtni
postelji
.
Njemu
nisem
mogel
več
do
živega
,
toda
Adolf
in
Albin
mi
bosta
plačala
očetov
dolg
.
“
Tonček
je
zmignil
z
rameni
,
češ
,
to
ne
bo
odgrnilo
materinega
groba
.
„
Ali
potrebuješ
denarja
?
“
vprašal
je
oče
užaljen
in
gledal
v
tla
.
„
Ne
.
Prihranil
sem
si
v
desetih
letih
toliko
,
da
lahko
začnem
.
“
„
Prepustim
ti
kočo
,
če
hočeš
.
“
„
Za
moj
obrt
ni
pripravna
.
“
„
Vsako
besedo
moram
iz
tebe
vleči
.
Povej
vendar
kaj
o
materi
in
kako
se
je
tebi
godilo
.
“
„
Ko
je
umirala
mati
,
sem
jaz
spal
poleg
nje
,
tako
da
je
umrla
res
od
vseh
zapuščena
.
Meni
pa
se
je
godilo
bolje
nego
otroku
,
ki
mu
umre
mati
in
se
oče
ne
briga
zanj
.
“
Pripovedoval
je
ob
kratkem
,
kako
je
živel
pri
Vrbanu
,
kako
se
izučil
kovaštva
,
koval
v
Ljubljani
in
v
Celovcu
,
dokler
ga
niso
vzeli
k
topničarjem
.
„
In
kaj
sem
počel
jaz
,
tega
nič
ne
želiš
zvedeti
?
“
„
Pozneje
katerikrat
,
“
je
dejal
Tonček
,
pozdravil
in
šel
.
„
Kramarjevih
se
varuj
!
“
vpil
je
oče
za
njim
in
obrnil
se
proti
svoji
koči
nad
vasjo
.
„
Prav
se
mi
godi
,
“
trdil
si
je
na
tihem
,
„
prav
,
da
me
prezira
sin
sedaj
,
ko
me
ne
potrebuje
,
ker
sem
ga
zatajil
jaz
takrat
,
ko
me
je
potreboval
;
toda
hudo
je
,
hudo
.
“
Tudi
sinu
so
plale
neprijetne
misli
po
mladi
glavi
.
„
Kramarjevih
naj
se
varujem
!
Zakaj
se
jih
ni
varoval
on
?
Zakaj
je
bolj
verjel
njemu
nego
svoji
ženi
,
bolj
sovražniku
nego
prijatelju
,
bolj
hudobnežu
nego
nedolžnosti
!
“
Kakor
muhe
pred
hudo
uro
so
mu
zopet
silile
v
glavo
Albinove
besede
.
Zavil
je
v
Frtinovo
krčmo
,
kjer
so
ga
veselo
pozdravili
,
ker
je
bil
Blaž
hitro
raznesel
vest
o
njegovem
prihodu
.
Prisedel
je
stari
prijatelj
Martin
,
ki
je
bil
tudi
služil
pri
vojakih
,
v
domačem
pešpolku
in
nosil
za
spomin
brke
,
kadil
ob
nedeljah
viržinke
in
se
prišteval
izobraženim
Šmarjetčanom
.
Govorila
sta
seveda
najprej
imenitno
o
vojaških
letih
.
„
Vojaška
služba
je
dandanes
igrača
,
“
zavračal
je
mladeniča
stari
Frtin
.
„
Dve
,
tri
leta
služite
in
skačete
krog
vojašnice
in
vsake
kvatre
se
vam
da
dopust
.
Marširate
pa
samo
po
železnici
v
vagonih
.
A
prej
je
bilo
drugače
.
Jaz
sem
služil
osem
let
nepretrgoma
in
takrat
je
pel
zares
boben
prvi
teden
:
„
Nič
delj
ko
do
nedelje
,
nič
delj
ko
do
nedelje
.
“
in
drugi
teden
:
„
Še
en
teden
po
nedelj
’
,
še
en
teden
po
nedelj
’
!
“
in
potem
:
„
Od
nedelje
do
nedelje
,
od
nedelje
do
nedelje
!
“
Marširali
smo
po
deset
ur
na
dan
;
in
kakšne
so
bile
kazni
!
No
,
da
so
te
odpravili
,
to
je
prav
.
“
„
Koliko
let
si
hodil
,
Tonček
,
ti
za
bobnom
?
“
vprašala
je
Frtinka
.
„
Ne
enega
dne
,
mama
,
“
smejal
se
je
Martin
.
„
Kako
,
da
ne
,
če
je
bil
vojak
.
“
„
Jaz
stavim
za
tri
viržinke
,
da
ni
hodil
Tonček
za
bobnom
.
Velja
,
mama
?
“
„
Ne
bodi
neumen
!
Saj
jaz
ne
kadim
viržink
.
“
„
Ampak
jaz
jih
bom
,
ko
stavo
dobim
.
“
„
Nikar
ga
ne
poslušaj
!
“
dejal
je
oče
.
„
Seveda
ni
hodil
Tonček
za
bobnom
,
ker
je
bil
pri
topničarjih
,
in
ti
ne
rabijo
bobna
.
“
„
V
nedeljo
,
mama
,
da
ne
boste
pozabili
,
tri
viržinke
!
S
Tončkom
se
morava
malo
postaviti
.
“
„
Z
očetom
sta
se
že
videla
?
“
dejal
je
Frtin
.
„
Sam
za
se
živi
v
koči
,
ki
jo
je
bil
nazaj
kupil
in
popravil
,
in
vrtnari
zopet
po
malem
.
Pri
čem
da
je
,
se
pa
nič
ne
ve
.
Marsikdo
si
naredi
denar
v
Ameriki
in
o
teh
vse
govori
;
o
drugih
,
ki
se
vrnejo
revni
,
je
vse
tiho
.
“
„
Kaj
pa
Kramarjeva
dva
?
“
vprašal
je
Tonček
.
„
Prevzetnost
je
velika
,
“
razlagal
je
Martin
,
„
in
razvlaka
tudi
;
toda
Albin
je
,
mislim
,
že
zabil
svojo
doto
,
in
koliko
je
Adolfovega
,
se
ne
ve
.
Lansko
leto
je
bil
zelo
pri
kraju
in
je
bil
namignil
učitelju
,
naj
ne
uči
otrok
tiste
pesmi
:
„
Pred
nami
boben
ropota
.
“
Potem
se
je
pa
poravnalo
in
pogodil
se
je
z
upniki
za
50
odstotkov
popusta
in
zdaj
je
zopet
na
konju
.
Časti
ju
vse
,
ne
mara
pa
za
nju
nihče
.
“
„
Jaz
ju
imam
tem
rajši
,
čim
manj
ju
vidim
,
“
dejal
je
krčmar
.
„
Ker
ste
plačali
20
kron
,
ko
vas
je
tožil
Albin
zaradi
razžaljenja
časti
.
“
„
Kaj
tistih
20
kron
!
A
kar
je
naredil
Adolf
prejšnjemu
dacarju
,
tega
ne
pozabim
nikoli
.
Nekega
Dolinarja
smo
imeli
—
tam
pri
Logatcu
je
bil
doma
—
tako
dober
in
vesel
in
postrežljiv
človek
je
bil
,
kakršnega
ne
dobimo
več
.
Vedno
je
premišljeval
,
kako
bi
ljudem
pomagal
,
in
ustanavljal
je
društva
in
zadruge
in
govoril
in
svetoval
na
vse
strani
.
Ženil
se
je
pri
Cenetovi
Metki
,
ki
se
je
pri
Kramarju
učila
kuhati
.
Toda
ne
dolgo
.
“
„
Adolf
jo
je
hotel
sam
učiti
,
“
je
dejal
Martin
.
„
To
pa
dacarju
ni
bilo
prav
.
“
„
Naj
bo
,
kakor
hoče
,
“
povzela
je
mati
.
„
Sporekla
sta
se
in
toževala
.
V
sodišču
sta
se
potem
nekako
poravnala
in
zopet
občevala
prijazno
.
Dacar
pa
je
bil
tako
nespameten
ali
tako
,
da
je
dovolil
Adolfu
pri
neki
veselici
iztočiti
par
litrov
nezadacanega
vina
.
Adolf
pa
hajdi
!
ovadit
dacarja
.
Prič
je
bilo
dosti
,
utajiti
se
ni
dalo
nič
.
Dolinar
je
izgubil
službo
.
Črez
nekaj
mesecev
smo
brali
,
da
je
utonil
v
Mariboru
.
Metki
se
je
pa
nekoliko
zmešalo
.
En
mesec
,
dva
je
zdrava
in
dobra
,
ne
govori
mnogo
,
a
dela
prav
pridno
pri
Žibertu
.
Na
mah
pa
jo
zgrabi
,
da
začne
tavati
okrog
in
iskati
Dolinarja
.
Zdaj
roma
že
zopet
.
“
Tonček
je
tiho
prikimal
in
vprašal
,
kako
da
se
Žgur
druži
s
Kramarjevima
.
„
Obešata
se
nanj
,
ker
njima
ljudje
nič
prav
ne
zaupajo
,
Žgurju
pa
,
ki
je
poštenjak
,
samo
nekoliko
ničemuren
.
“
„
Ali
se
ni
ženil
Albin
na
Trati
?
“
„
Oh
,
ta
se
ženi
povsod
;
a
povsod
le
na
kvatre
.
Sestro
ima
omoženo
gori
,
Emo
.
Ta
je
pa
vse
drugačna
;
ta
je
pa
takšna
gospodinja
,
kakršnih
treba
z
lučjo
iskati
.
Mladi
Vrban
bo
kmalu
najbogatejši
tod
okoli
.
“
„
Kako
pa
ravnata
s
starima
dvema
,
tega
pa
nič
ne
poveš
?
“
oponesla
je
gospodinja
,
ki
je
slišala
iz
te
hvale
nekako
očitanje
.
„
Da
,
to
je
res
.
S
tema
ne
delata
lepo
.
Tako
ni
noben
človek
popoln
;
ta
je
dober
za
to
,
drugi
za
drugo
,
za
vse
nobeden
.
“
Vstopil
je
Žgur
,
ki
je
iskal
Tončka
.
„
Že
imam
nekaj
za
te
,
Tonček
!
“
je
zavpil
.
„
Poleg
Žiberta
Mlakarjeva
hiša
se
bo
dobila
,
kakor
nalašč
za
tvoj
obrt
,
zraven
vrt
,
njivica
in
malo
travnika
.
Nekaj
boš
plačal
in
potem
dobiš
takoj
posojilo
na
hišo
.
“
Šla
sta
ogledat
si
hišo
,
ki
je
ugajala
Tončku
.
„
Blizu
koče
,
kjer
si
se
ti
rodil
,
“
dejal
je
Žgur
in
pokazal
na
leseno
,
ometano
hišico
.
„
Oče
jo
je
popravil
;
a
noter
ne
pusti
nikogar
in
z
drugimi
kočarji
se
ne
druži
;
zato
ga
nimajo
nič
kaj
radi
.
“
„
Jutri
se
odpeljem
,
“
je
dejal
Tonček
,
„
da
uredim
svoje
stvari
in
v
dveh
dneh
pripeljem
najpotrebnejšo
opravo
.
“
Na
vasi
so
začeli
pokati
možnarji
.
„
Kaj
pa
to
?
“
začudil
se
je
Tonček
.
„
Jutri
je
županov
god
,
sv.
Adolf
.
“
„
Slavite
ga
kakor
cesarjevega
.
“
„
Par
let
sem
.
—
Dvakrat
,
petkrat
,
šestkrat
.
Jaz
štejem
,
koliko
bo
strelov
.
Prihodnji
teden
bo
župnikov
god
,
takrat
bodo
pa
zopet
streljali
in
sprožili
še
več
strelov
,
ker
se
vedno
kosajo
med
seboj
.
“
„
A
to
vas
precej
stane
!
“
„
Ugnati
se
ne
da
nihče
in
videl
boš
,
da
če
bo
nocoj
razsvetljava
,
bo
prihodnji
teden
tudi
.
“
Žgurjeva
gospodinja
Katra
jima
je
doma
gostoljubno
postregla
in
Tonček
je
kmalu
pestoval
Blaževe
otroke
,
kar
je
bilo
posebno
všeč
gospodinji
in
še
bolj
njeni
mlajši
sestri
Jerici
.
„
Kako
ti
je
všeč
Jerica
?
“
dregnil
je
Blaž
Tončka
s
komolcem
,
ko
sta
bili
ženski
ostavili
sobo
.
„
Ali
ni
brhka
?
In
gospodinja
,
to
ti
rečem
,
kakor
njena
sestra
,
in
doto
ima
,
in
nobenemu
drugemu
je
tako
ne
privoščim
kakor
tebi
.
“
Tako
je
hotel
dobri
Blaž
prikleniti
svojega
prijatelja
s
hišo
in
z
ženo
na
Šmarjeto
;
a
Tonček
,
ki
je
premišljeval
,
če
se
ni
bil
s
hišo
prenaglil
,
se
ni
še
hotel
dvojno
vezati
.
V
kuhinji
pa
je
tožila
Jerica
gospodinji
,
da
nič
ne
skrbi
zanjo
.
„
Ti
si
se
tako
hitro
omožila
,
“
je
dejala
;
„
zame
se
pa
nič
ne
zmeniš
,
dasi
bom
o
Veliki
noči
že
23
let
stara
.
“
„
Zakaj
pa
ne
vzameš
Martina
,
ki
se
ti
ponuja
!
“
„
Ker
je
predolgočasen
.
“
„
Kaj
pa
ta
Tonček
,
ali
ti
je
všeč
?
“
„
Ne
rečem
,
da
bi
ga
ne
vzela
,
“
dejala
je
Jerica
in
sklonila
se
pomivat
posodo
.
„
Saj
sta
z
Blažem
prijatelja
.
Ta
mu
bo
že
dopovedal
.
“
„
Če
mu
bo
le
res
?
“
„
Jaz
mu
bom
precej
namignila
.
“
„
Toda
,
Katra
,
“
stopila
je
sestra
za
njo
,
„
mene
ne
štuli
vmes
!
“
Sporazumno
se
ji
je
nasmehnila
sestra
in
ji
požugala
:
„
Dekle
,
dekle
,
dobro
izbiraš
.
“
Jerica
pa
je
bila
stekla
po
stopnicah
preobleč
kočemajko
in
opasat
nov
predpasnik
.
Kmalu
je
zvedel
Tonček
od
zgovorne
deklice
,
koliko
da
je
stara
,
da
ima
snubca
,
za
katerega
nemara
,
in
baš
je
začela
pripovedovati
o
Vrbanovih
na
Trati
,
kjer
je
pred
kratkim
služila
,
ko
sta
prihiteli
Tončka
pogledat
in
pozdravit
stara
Boštetovka
in
Zidarica
.
Nista
se
ga
mogli
nagledati
,
kakšen
korenjak
da
je
.
Držali
sta
ga
vsaka
za
eno
roko
in
spominjali
se
,
kako
radi
sta
imeli
njega
in
njegovo
mater
,
kako
prijetno
se
je
živelo
v
starih
časih
in
da
naj
bi
dal
Tonček
za
par
litrov
vina
in
za
dva
hleba
belega
kruha
za
dobro
srečo
.
Tonček
se
ni
dal
prositi
,
videč
revščino
nekdaj
premožnih
gospodinj
,
ki
sta
nekaj
časa
jedli
in
pili
in
slavili
Tončka
,
potem
pa
odnesli
vsaka
svoj
hleb
in
polovico
vina
,
češ
,
da
morajo
piti
tudi
drugi
domači
na
Tončkovo
zdravje
.
Nastal
je
mrak
in
po
oknih
nekaterih
hiš
so
se
prižgale
luči
.
„
Razsvetljava
!
Pojdiva
gledat
!
“
dejal
je
Blaž
,
ogrnil
suknjo
in
šla
sta
s
Tončkom
po
vasi
.
Nekako
polovica
hiš
je
bilo
razsvetljenih
,
po
ena
ali
dve
sveči
na
vsakem
oknu
;
naprednejši
Šmarjetčani
so
bili
razobesili
lampijone
in
videti
je
bilo
tudi
nekaj
transparentov
.
Ljudje
so
hiteli
radovedno
iz
hiš
,
„
Citre
“
so
se
zbirale
na
cesti
pred
gostilno
in
čuti
je
bilo
:
„
Živio
župan
!
“
in
vmes
smeh
in
zabavljanje
.
„
Ali
je
še
kak
pameten
človek
v
Šmarjeti
,
“
jezil
se
je
stari
Boštè
,
„
ali
ste
vsi
znoreli
?
Prej
ste
streljali
proti
toči
in
zdaj
svetite
,
da
bodo
našli
pijanci
od
Kramarja
domov
.
“
„
To
ti
povem
,
Tonček
,
“
pridušil
se
je
Blaž
,
„
če
bodo
nocoj
pobili
okna
župniku
,
imel
bo
prihodnji
teden
pobita
župan
.
“
„
Citre
“
so
se
ustavile
pred
županovo
hišo
;
prihitelo
je
,
kar
je
bilo
otrok
po
Šmarjeti
,
in
zagrmela
je
„
Lepa
naša
domovina
“
,
in
za
njo
bučalo
„
Morje
Adrijansko
“
.
„
Nadaljuje
se
v
gostilni
,
“
dejal
je
basist
,
ko
so
odpeli
,
„
pijača
in
prosta
zabava
.
“
„
Jaz
upam
,
“
dejal
je
tenorist
,
„
da
zabava
in
prosta
pijača
.
“
„
Najprej
h
gospé
majorki
!
“
odločil
je
Albin
.
„
Tam
zapojemo
„
Zagorske
zvonove
“
in
„
Nezakonsko
mater
“
,
bas-solo
,
ker
gospa
ima
rada
kaj
genljivega
.
“
In
šli
so
in
peli
,
in
ko
je
zabučal
silni
bas
Čurnovega
Jožeta
:
„
Kaj
pa
je
tebe
treba
bilo
,
“
so
se
odprla
vrata
in
s
svojo
hišno
,
ki
je
nesla
na
velikem
podstavku
vina
in
kupic
,
je
prihitela
majorka
,
okrogla
gospa
v
najboljših
letih
z
ljubeznivim
,
hvaležnim
nasmehom
,
namenjenim
v
prvi
vrsti
pevovodju
Albinu
,
ki
se
je
elegantno
priklonil
,
potem
solistu
Jožetu
,
ki
je
še
bolj
čustveno
stresal
glas
,
češ
,
kako
mu
vre
pesem
iz
dna
srca
in
kako
čuti
s
pesnikom
in
skladateljem
.
In
ko
je
hropel
Jože
:
„
Vedno
bom
srčno
ljubila
te
“
,
sta
se
gledala
dolgo
in
sentimentalno
gospa
majorka
in
Albin
.
Vsa
žareča
je
ploskala
gospa
z
debelimi
rokami
in
pomignila
hišni
,
naj
ponudi
pevcem
vina
.
Toda
ti
niso
razumeli
,
kar
se
tiče
ploskanja
,
nobene
šale
in
držali
se
gesla
:
Najprej
delo
,
potem
zabava
;
vsa
pesem
se
je
zapela
še
enkrat
od
konca
do
kraja
.
„
Oh
,
šmarjetski
slavčki
!
“
žvrgolela
je
gospa
,
ko
so
pevci
pili
,
„
kakšni
glasovi
!
“
„
In
grla
,
gospa
,
grla
!
“
je
dejal
Albin
in
pogledal
po
praznili
kozarcih
,
katere
je
gospa
iznova
napolnila
.
„
Za
vaš
god
,
milostiva
,
“
laskal
se
je
Albin
,
„
pripravljamo
nov
zbor
.
“
„
Vi
ste
preljubeznivi
,
gospod
Albin
.
Kaj
bi
bila
Šmarjeta
brez
vas
!
Kjer
ste
vi
,
tam
je
življenje
,
tam
kratek
čas
.
“
„
Da
,
gospa
,
jaz
sem
neizprosen
sovražnik
dolgega
časa
,
dolgih
obrazov
,
dolgih
pridig
in
dolgih
noči
,
sploh
vseh
dolžin
in
dolgov
.
“
„
Kaj
pa
dolgih
las
,
gospod
Albin
?
“
„
Dolgih
las
pa
ne
,
ker
mi
prijetno
naznanjajo
kratke
misli
,
namreč
kratkočasne
misli
.
“
„
Torej
ljubite
nekoliko
,
gospod
Albin
,
tudi
laž
,
ker
ima
kratke
noge
.
—
Toda
Bog
vas
živi
!
“
In
trčila
sta
in
pogledala
se
sporazumno
kakor
stara
prijatelja
,
ki
si
semtertja
malo
ponagajata
iz
ljubezni
.
Čilo
in
ravno
je
odkorakalo
potem
pevsko
društvo
z
baš
zadosti
razdraženimi
grli
v
županovo
gostilno
.
Drugega
dne
se
je
z
imenitnim
kosilom
praznoval
županov
god
,
da
so
lahko
potem
poudarjale
novine
,
kako
priljubljen
in
obče
čislan
mož
da
je
.
V
gosposki
sobici
je
sedel
gospod
nadučitelj
,
prišla
je
bila
z
gospo
majorko
ena
učiteljica
in
poleg
njih
sta
sedela
Stanko
in
Ema
.
Zabaval
je
družbo
gospod
Albin
,
ki
se
je
smelo
klanjal
zdaj
gospe
majorki
in
nagajal
nadučitelju
,
zdaj
učiteljici
in
jezil
majorko
.
V
prvi
sobi
pa
so
sedeli
gospodarji
,
med
njimi
Žgur
Blaž
in
govorili
resno
in
bahato
.
Župan
je
prisedel
zdaj
tu
zdaj
tam
in
govoril
redko
in
važno
,
kakor
se
spodobi
slavljencu
.
Prišel
je
h
gosposki
mizi
in
napil
mu
je
nadučitelj
kot
vzor-županu
,
ki
drži
red
v
občini
kakor
v
dobri
šoli
.
Župan
je
pobobnal
po
mizi
in
menil
,
da
v
občini
to
ne
gre
tako
gladko
kakor
v
šoli
,
da
je
moral
v
začetku
pokazati
zobe
,
tega
tožiti
,
onega
kaznovati
,
tretjega
raztrgati
po
novinah
,
dokler
se
ni
v
red
spravila
občina
.
„
Red
je
temelj
vzgoji
in
pouku
,
“
je
dejal
nadučitelj
;
„
red
vzgaja
značaj
,
in
značaje
vzgajati
je
namen
šoli
.
“
„
Lep
namen
!
“
smejal
se
je
Albin
.
„
Kaj
pa
je
značaj
?
Ovira
napredku
,
in
napredovanju
.
Hvala
značajev
je
samo
mladinskim
spisom
hvaležna
snov
.
Z
značajem
se
ne
pride
nikamor
.
Le
vprašajte
naše
uradnike
.
Kdor
se
vedno
suče
v
istem
zagrajenem
prostoru
,
ki
ga
imenujemo
značaj
,
hodi
,
hodi
,
a
ne
pride
naprej
kakor
osel
,
ki
v
kolesu
vodo
žaga
.
“
„
A
s
tem
,
“
dejala
je
majorka
,
„
vrši
vendar
svoje
delo
in
izpolnuje
svoj
namen
.
“
„
Gotovo
,
če
je
kdo
osel
.
“
„
Jaz
imam
pa
rad
značaje
,
“
dejal
je
Adolf
,
šel
v
prvo
sobo
in
napil
Žgurju
.
„
Ti
Blaž
,
ti
si
značajen
mož
.
Ti
moliš
,
jaz
pa
kolnem
,
a
sva
si
vendar
prijatelja
,
in
kakor
potegneva
,
imava
svoje
tri
,
edino
prava
politika
.
“
„
Kaj
pa
je
to
pravzaprav
,
politika
?
“
„
Poiitika
?
“
razlagal
je
Adolf
.
„
Če
ti
,
Blaž
,
obljubiš
,
kadar
te
Frtin
napaja
,
da
boš
njega
volil
za
župana
,
in
kadar
te
napajam
jaz
,
da
boš
volil
mene
,
in
če
voliš
na
vse
zadnje
samega
sebe
,
je
to
politika
.
“
„
Torej
sleparstvo
,
“
je
dejal
Blaž
.
„
Če
se
odkrije
in
ponesreči
,
pač
,
“
je
dejal
Adolf
.
„
Če
pa
posreči
,
se
imenuje
takšna
politika
uporaba
duševne
premoči
.
“
Važnejši
pogovori
so
se
pletli
v
sosednji
sobi
.
„
Gospoda
,
jaz
imam
imenitno
misel
,
“
je
dejal
Albin
.
„
Ah
,
to
je
lepo
!
“
je
dejala
majorka
.
„
Na
dan
ž
njo
!
“
nadučitelj
.
„
Dolgo
se
že
ni
ustanovilo
nobeno
novo
društvo
v
naši
vasi
.
Mi
dremljemo
in
nazadujemo
,
svet
pa
hiti
naprej
.
Ali
poznate
,
gospoda
,
tamburo
?
“
Vsi
so
pritrdili
.
„
Tambura
je
imeniten
inštrument
,
inštrument
bodočnosti
,
ki
bo
izpodrinil
gosli
in
bas
.
Ustanovimo
tamburaško
društvo
!
Za
prvo
silo
nas
je
zadosti
,
kar
nas
je
tukaj
.
“
„
Ali
sodelujejo
tudi
gospe
in
gospodične
?
“
vprašala
je
majorka
.
„
Te
v
prvi
vrsti
.
Na
Hrvaškem
ni
vasi
,
ki
bi
ne
imela
tamburaškega
društva
,
in
vse
gospe
in
gospodične
so
zraven
in
ilustrovani
listi
ne
prinašajo
skoro
drugih
podob
kakor
tamburaške
zbore
.
Kakor
hitro
se
ustanovi
naše
društvo
,
pokličemo
Rovška
iz
Ljubljane
,
da
nas
fotografira
vse
vkup
,
in
listi
se
bodo
kar
trgali
za
fotografijo
.
Potem
priredimo
imenitno
veselico
,
kjer
nastopijo
„
Citre
“
in
tamburaški
zbor
.
“
„
Prisedite
,
gospod
župan
!
“
vabil
je
Adolfa
,
ki
je
bil
zopet
vstopil
,
nadučitelj
.
„
Gospod
Albin
ustanavlja
nova
društva
.
Tamburaško
je
že
ustanovil
.
Sokolsko
društvo
bi
se
pa
tudi
dalo
osnovati
.
Telovadba
je
velikega
pomena
za
vse
družabno
življenje
in
kako
bi
bila
kmetskim
fantom
,
ki
so
močni
,
toda
okorni
,
olajšana
vojaška
služba
,
ako
bi
telovadili
.
Pouk
lahko
prevzamem
jaz
.
“
„
Samo
dacarja
Dolinarja
še
manjka
zdajle
,
“
je
pripomnil
Stanko
;
„
ta
je
bil
tudi
tako
vnet
za
društva
in
za
napredek
.
“
„
Tak
norec
je
bil
kakor
Albin
,
“
dejal
je
Adolf
in
prebledel
;
kajti
prihitela
je
v
sobo
Cenetova
Metka
,
pogledala
po
vseh
kotih
,
posmejala
se
in
popraševala
:
„
Ali
je
tukaj
gospod
Dolinar
,
gospod
Dolinar
,
moj
ženin
?
“
Zagledavši
Adolfa
pa
je
zakričala
tako
čudno
,
da
je
groza
spreletela
goste
,
in
kričaje
je
stekla
iz
hiše
.
„
Cilka
,
zakaj
puščate
to
noro
žensko
v
hišo
!
“
jezil
se
je
župan
in
grizel
si
ustnico
.
—
„
Koliko
sem
že
pisaril
jaz
na
vse
strani
,
da
bi
vzeli
to
revo
v
blaznico
;
a
vse
zaman
.
Človek
ne
ve
,
čemu
je
deželna
blaznica
.
Treba
bo
to
škandalozno
stvar
spraviti
v
novine
.
—
Zapojmo
!
„
Mi
smo
mi
,
mi
smo
mi
,
—
Smo
iz
Šmarjete
doma
“
.
“
Zabava
se
ni
hotela
več
vneti
.
Stanko
in
Ema
sta
se
vzdignila
prva
.
„
Albin
,
posojilnično
knjižico
mi
prinesi
!
“
dejal
je
Stanko
.
„
Zdaj
je
ne
grem
iskat
;
jo
boš
že
dobil
.
“
„
Tončka
pa
nikar
ne
hodi
tožit
!
“
je
dejala
Ema
.
„
Naj
vzame
Lenčiko
in
naložila
jima
bova
za
balo
stara
dva
,
da
bo
mir
.
“
S
prijetno
zavestjo
,
da
sta
jedla
in
pila
zastonj
,
sta
se
vračala
Tratenska
domov
.
„
Posojilnične
knjižice
pa
mi
le
ni
dal
Albin
,
“
premišljeval
je
Stanko
.
„
Menda
mi
je
vendar
pripisal
teh
800
goldinarjev
,
ki
sem
mu
jih
bil
dal
.
“
„
Kaj
pa
,
da
ti
jih
je
.
Saj
ti
še
nikoli
ni
pripisal
premalo
in
knjižica
ni
v
njegovih
rokah
nič
manj
varna
nego
v
tvojih
,
“
zavrnila
ga
je
žena
in
vohala
doma
po
hiši
,
če
ni
morda
Lenčika
kuhala
za
kosilo
žgancev
mesto
kaše
,
kakor
je
bila
ona
naročila
.
Za
Tratenskima
se
je
poslovila
gospoda
,
dasi
jo
je
s
prisiljeno
veselostjo
zadržaval
gospodar
.
Spremil
jo
je
Albin
,
češ
,
da
se
mora
izprehoditi
;
Adolf
pa
je
prisedel
h
kmetski
družbi
,
kjer
ni
bilo
treba
skrivati
slabe
volje
.
„
E
,
pustite
dacarja
;
naj
v
miru
počiva
!
“
je
dejal
jezen
in
zvrnil
kupico
vina
in
obrnil
pusti
pogovor
o
Cenetovi
Metki
in
dacarju
Dolinarju
na
Amerikanca
Hribarja
in
njegovega
sina
Tončka
,
ki
se
gledata
kakor
pes
in
mačka
.
Začeli
so
ugibati
,
ali
ima
stari
Hribar
kaj
denarja
ali
nič
,
ali
se
bo
Tonček
obdržal
kot
kovač
ali
ne
.
Polagoma
so
odhajali
gostje
drug
za
drugim
,
ko
se
je
bilo
zmračilo
;
in
ostal
je
poleg
žnpana
le
še
mladi
gospodar
Žibert
in
stari
Robovec
,
oba
imovita
in
ponosna
na
prijateljstvo
obeh
bratov
.
„
Čaja
nam
napravite
,
Cilka
,
potem
pa
spat
pojte
,
“
dejal
je
Adolf
natakarici
,
ki
je
kimala
pri
drugi
mizi
.
„
Mi
pa
naredimo
majhno
igro
.
“
Položil
je
kvarte
na
mizo
.
„
Kaj
bomo
igrali
?
“
vprašal
je
Žibert
.
„
Cvik
,
po
malem
,
po
krajcarju
.
“
Zažvenketal
je
drobiž
po
mizi
in
pričela
se
igra
.
Ura
je
potekala
,
ne
da
bi
bili
opazili
,
strastno
zatopljeni
v
razburljivo
igranje
.
Samo
kakšna
kletev
se
je
še
slišala
in
udarjanje
pesti
,
ki
so
metale
kvarte
na
mizo
pod
srepe
oči
.
Žibertu
je
tekel
pot
s
čela
,
da
so
se
mu
prilepili
lasje
ob
sencih
.
On
je
izgubljal
;
a
čim
več
je
izgubil
,
tem
manj
je
hotel
jenjati
in
pri
igri
velja
načelo
,
da
kdor
dobi
,
ne
sme
jenjati
.
„
Štirideset
goldinarjev
sem
že
izgubil
,
“
je
zaškripal
z
zobmi
,
„
hudičeva
igra
!
“
„
Kadar
hočeš
,
jenjajmo
,
“
je
dejal
Adolf
in
delil
kvarte
.
„
Prodaj
tele
in
precej
imaš
denar
.
“
„
Ona
ne
pusti
.
“
„
Ti
si
gospodar
,
“
potegnil
se
je
zanj
Robovec
.
„
Ona
naj
prodaja
kokoši
,
ne
goveje
živine
.
Pa
saj
ni
treba
,
da
bi
žena
kaj
vedela
.
Koliko
se
klati
ciganov
tod
,
koliko
pokradejo
.
V
Stegnah
so
odgnali
kobilo
,
v
Črešnjicah
dva
prasca
;
zakaj
bi
se
ne
oglasili
enkrat
pri
tebi
,
ki
imaš
hlev
precej
pd
hiše
!
“
„
Tako
bom
naredil
,
“
je
dejal
mladi
Žibert
,
vstal
razburjen
od
mize
in
vrgel
kvarte
po
tleh
;
„
a
vrag
me
vzemi
,
če
se
dotaknem
še
katerikrat
teh
hudičevih
podobic
!
Adolf
,
naj
bo
vaš
hlev
odklenjen
;
kar
zdajle
—
ura
gre
na
eno
—
bom
spravil
tele
noter
k
vam
in
mir
besedi
!
“
„
Prav
,
Žibert
.
Jaz
koljem
jutri
ali
pravzaprav
danes
na
vse
zgodaj
.
Mesto
mojega
teleta
bo
klavec
tvoje
dejal
iz
kože
.
“
—
Žibert
je
šel
in
Adolf
se
je
začel
tolči
ob
kolena
in
krohotati
se
,
koliko
da
bo
zabave
s
tem
Žibertovim
teletom
.
„
Prijetnejše
ne
bi
bil
mogel
praznovati
svojega
godu
.
Robovec
,
ti
si
kanalja
;
izpij
in
greva
spat
.
“
„
Po
mojem
računu
,
“
je
dejal
Robovec
„
bodo
v
par
urah
že
iskali
tele
po
Šmarjeti
.
“
Mladi
nespametni
Žibert
je
res
iz
straha
pred
svojo
ženo
odpeljal
sam
sebi
tele
.
Ko
se
je
vrnil
pozno
ponoči
,
ga
je
sprejela
žena
seveda
neprijazno
,
a
imel
je
mnogo
izgovorov
,
kako
važne
stvari
so
se
obravnavale
pri
županu
,
da
se
vrše
dogovori
za
neko
podjetje
,
ki
bo
dalo
mnogo
dobička
,
a
mora
ostati
tajno
da
ne
zaženó
ljudje
krika
.
„
Pa
kaj
naša
sivka
tako
muka
!
“
začudila
se
je
žena
.
„
Ker
ne
zna
govoriti
,
“
je
dejal
mož
.
„
Naj
muka
!
“
„
Bog
ve
,
kaj
ima
.
Morebiti
ji
pastir
ni
dal
vode
ali
pa
je
tele
skočilo
iz
ograje
.
Pojdi
gledat
!
“
„
Saj
se
bo
jutri
videlo
.
Jaz
ne
grem
,
“
izgovarjal
se
je
grešnik
.
A
krava
ni
mirovala
in
gospodinja
je
šla
klicat
hlapca
,
naj
pogleda
,
kaj
da
je
.
Črez
dolgo
časa
se
je
ta
oglasil
,
da
išče
teleta
,
a
ga
ne
more
najti
.
Precej
je
bila
napravljena
skrbna
gospodinja
in
nič
več
se
ni
mogel
potuhniti
gospodar
;
moral
je
pokonci
in
iskat
izgubljeno
tele
.
Ni
ga
bilo
in
ni
ga
bilo
.
Žibert
je
svetil
s
svetiljko
po
hlevu
,
po
dvorišču
,
kje
bi
bil
kak
sled
in
zdelo
se
mu
je
po
dolgem
trudu
,
ko
je
hudo
napel
svoje
oči
,
da
pelje
sled
iz
dvorišča
po
stezi
proti
gozdu
.
„
Prokleti
cigani
!
“
zagodrnjal
je
Žibert
,
„
gotovo
imajo
svoje
parklje
vmes
.
“
„
Oh
,
Janez
in
Tone
,
“
vpila
je
Žibertovka
,
„
vzemita
vile
ali
sekiro
in
tecita
za
njimi
.
Gotovo
še
niso
daleč
,
ker
sivka
je
tele
gotovo
takoj
pogrešila
.
Najbrž
so
v
gozdu
krog
ognja
,
ki
vama
jih
bo
ovadil
.
Hitita
,
hitita
!
“
„
Cigan
je
cigan
,
“
ugovarjal
je
gospodar
;
„
prestreže
te
na
lepem
in
ti
zasadi
nož
med
rebra
.
“
„
Kaj
pa
imate
?
“
oglasil
se
je
s
ceste
fant
,
ki
je
še
stražil
,
da
ne
bi
prišel
kak
tovariš
iz
sosednje
vasi
zdravit
si
v
Šmarjeto
srčnih
ran
.
„
Jože
,
ali
si
ti
?
“
vprašala
je
gospodinja
.
„
Cigani
so
nam
odpeljali
tele
.
Pojdi
še
ti
lovit
jih
!
“
„
Takoj
;
samo
nekaj
fantov
moram
še
sklicati
,
“
in
začel
je
vpiti
po
vasi
in
klicati
tovarišev
,
da
so
se
na
vseh
krajih
odpirala
okna
in
vse
plaho
popraševalo
,
kaj
da
je
.
Svetiljke
so
begale
semtertja
,
oboroženi
moški
se
zbirali
in
tako
srdita
gorečnost
jih
je
prevzela
,
ko
jih
je
okrepčala
Žibertovka
s
hruševcem
,
da
jih
je
zaman
zadržaval
sam
Žibert
,
češ
,
da
naj
počakajo
vsaj
belega
dne
.
Gorje
ciganu
,
ki
bi
jim
prišel
v
pest
!
Za
vetrnicami
doma
pa
sta
se
krohotala
Adolf
in
Albin
in
poslušala
,
kako
vnema
in
ščuje
ljudi
stari
Robovec
,
da
„
eni
tecite
na
to
stran
,
drugi
na
ono
“
,
kako
da
naj
se
sklicujejo
,
kako
obkole
tolpo
,
da
jim
ne
uide
nobena
miš
.
„
Najbrž
se
je
tele
kam
zateklo
,
“
razlagal
je
Žgur
,
„
in
morebiti
ni
daleč
.
Ali
se
ne
oglaša
že
kravi
,
ki
muka
?
“
In
res
se
je
slišal
tak
glas
iz
Kramarjevega
hleva
;
a
hkrati
je
začelo
mukati
na
vseh
krajih
,
iz
vseh
hlevov
.
„
Nikamor
se
ni
zateklo
,
“
je
dejal
žibertov
hlapec
.
„
Vrata
v
hlev
so
bila
zaprta
;
tele
jih
ni
samo
odprlo
in
zaprlo
.
Tele
se
je
odpeljalo
.
“
Na
vse
strani
so
se
razpršili
fantje
in
možje
,
po
cele
ure
daleč
jih
je
razposlal
Robovec
;
zaman
.
Niti
videli
niso
nobenega
cigana
,
kaj
li
,
da
bi
bili
oteli
tele
!
Ubogi
Žibert
je
moral
poslušati
oštevanje
svoje
žene
,
ki
ga
je
dolžila
,
da
je
on
kriv
nesreče
in
njegovo
popivanje
,
in
gonila
ga
,
naj
gre
orožnikom
naznanit
tatvino
.
Mož
se
je
branil
,
češ
,
da
so
samo
pota
,
morda
še
stroški
in
druge
sitnosti
,
da
jim
nič
ne
pomaga
,
če
se
cigani
,
ki
so
gotovo
že
pojedli
tele
,
še
tako
strogo
kaznujejo
;
zaman
.
Žibertovka
se
je
hotela
znositi
nad
hudobnimi
cigani
in
mož
je
šel
naznanit
orožniški
postaji
.
Nerada
mu
je
šla
beseda
z
jezika
in
govoril
je
previdno
kot
človek
,
ki
noče
nikomur
storiti
krivice
.
Ko
ga
je
vprašal
orožnik
,
iz
česa
da
sklepa
,
da
so
cigani
odpeljali
tele
,
je
dejal
Žibert
:
„
Jaz
ne
dolžim
nikogar
,
tudi
ciganov
ne
,
in
rajši
vidim
,
da
uide
deset
tatov
,
nego
da
bi
en
pravičnik
trpel
.
Ampak
kar
je
,
to
je
in
teleta
ni
.
Ali
se
je
kam
zateklo
ali
ga
je
kdo
ukradel
,
tega
jaz
ne
vem
,
in
česar
ne
vem
,
tega
ne
trdim
.
Hlapec
pravi
,
da
so
bila
vrata
zaprta
;
to
bi
kazalo
,
da
so
bili
tatje
v
hlevu
,
ker
ni
misliti
,
da
bi
bilo
tele
zaprlo
vrata
za
seboj
.
Možno
pa
tudi
,
da
se
moti
hlapec
,
ki
je
taval
okrog
ponoči
in
zaspan
.
Naj
bo
,
kakor
hoče
;
to
se
preboli
in
pozabi
.
—
Ali
bo
še
kaj
sitnosti
?
“
„
Za
tistega
,
ki
je
ukradel
tele
;
če
ga
namreč
dobimo
,
“
je
rekel
orožnik
.
Žibert
je
šel
in
ni
hotel
o
teletu
nič
več
govoriti
,
nič
več
slišati
;
a
sosedje
,
veseli
zanimivega
govoriva
,
so
ga
naprej
in
naprej
nadlegovali
s
svojim
sočutjem
.
Kdorkoli
ga
je
srečal
,
vsak
ga
je
ustavil
in
vprašal
,
kako
da
je
s
teletom
,
vsak
je
ugibal
,
kdo
da
bi
bil
to
storil
,
vsak
je
imel
svojega
tatu
na
sumu
;
in
doma
so
ga
zopet
obsuli
z
vprašanji
,
kaj
da
je
dosegel
.
„
Ali
mislite
,
da
je
tat
že
ujet
,
če
gredo
orožniki
za
njim
?
“
jezil
se
je
gospodar
.
„
Če
kdo
,
dobili
jih
bodo
orožniki
,
“
dejala
je
žena
.
„
Jaz
stavim
glavo
,
da
jih
ne
bodo
.
“
Ko
pa
je
prišel
načelnik
orožnikov
k
županu
z
novico
o
tej
tatvini
,
so
ga
sprejeli
s
takšnim
krohotom
,
da
je
že
hotel
mož
postaje
razžaljen
vzrojiti
.
„
Nedostojno
vedenje
!
“
je
godrnjal
in
obrnil
se
;
Albin
pa
ga
je
zgrabil
za
ramo
in
vlekel
nazaj
in
pripovedoval
med
smehom
in
krohotom
na
dolgo
in
široko
zgodbo
Žibertovega
teleta
,
ki
se
pa
orožniku
ni
zdela
tako
smešna
kakor
Kramarjevim
;
kajti
čutil
je
,
da
gre
smeh
nekoliko
na
njegov
račun
.
Da
ga
je
lahkomiselni
Žibert
v
zmoto
zavedel
,
to
ga
je
jezilo
,
tega
mu
ni
odpustil
;
še
tisti
dan
ga
je
naznanil
sodišču
.
Medtem
,
ko
se
je
vsa
vas
smejala
mlademu
Žibertu
,
se
je
vzbudila
novemu
dacarju
službena
vest
in
gnala
ga
gledat
,
če
ni
morda
Adolf
zaklal
dveh
telet
namesto
enega
naznanjenega
.
„
Baš
sem
bil
stavil
z
bratom
za
pet
goldinarjev
,
“
pozdravil
ga
je
župan
,
„
da
pridete
ogledovat
,
preden
preide
pol
ure
.
Torej
poglejte
Žibertovo
tele
,
da
ima
samo
štiri
noge
.
—
Albin
,
ti
pa
denar
sem
!
“
Črez
par
dni
je
pripeljal
Tonček
svoje
pohištvo
v
Šmarjeto
in
nastanil
se
v
prijazni
hišici
.
Kmalu
je
zapelo
kladivo
na
naklu
in
ljudje
so
hiteli
poskušat
,
kakšen
je
novi
kovač
;
in
kdor
ga
je
poskusil
,
je
bil
zadovoljen
in
ga
priporočal
drugim
.
Ker
je
bil
Tonček
resnega
vedenja
in
premišljenih
besedi
,
se
je
prikupil
možem
in
mladeničem
;
žene
in
dekleta
pa
je
jelo
skrbeti
,
kakšno
gospodinjo
da
bo
dobil
,
ker
nima
revež
več
matere
,
ki
bi
mu
jo
izbrala
,
in
ne
utegne
sam
premišljevati
o
teh
važnih
stvareh
.
In
res
je
imel
Tonček
od
začetka
toliko
dela
,
da
niti
na
Trato
ni
utegnil
iti
v
vas
.
Hodil
je
k
prijatelju
Blažu
ali
pa
sedeval
zvečer
pred
hišo
na
klopi
v
družbi
Frtinovega
Martina
,
s
katerim
sta
se
menila
o
vojaških
letih
in
domačih
stvareh
;
tudi
mu
je
tožil
Martin
,
da
ima
rad
Jerico
,
a
da
se
ona
norca
dela
iz
njega
.
Tonček
ga
je
tolažil
,
da
je
to
ženska
navada
,
da
nočejo
povedati
,
kar
mislijo
,
da
se
skrivajo
,
kadar
jih
kdo
išče
,
in
prikažejo
,
kadar
se
naveliča
.
„
Dober
večer
,
ali
se
hladita
?
“
je
pozdravila
Jerica
in
hitela
mimo
.
„
Kam
pa
,
Jerica
?
“
je
skočil
Martin
pokonci
.
„
V
štacuno
.
“
„
Spremi
jo
!
“
je
dejal
Tonček
in
Martin
je
takoj
vprašal
,
če
sme
.
„
Čeprav
ne
,
“
je
dejala
in
stekla
.
„
Zakaj
pa
bežiš
pred
nema
,
Jerica
?
“
je
vprašal
Tonček
,
ko
se
je
vračala
.
„
Jaz
nič
ne
bežim
,
“
je
dejala
in
ustavila
se
;
„
ampak
ti
bežiš
pred
menoj
.
Tri
večere
te
že
ni
bilo
pri
nas
.
“
„
Ker
vas
samo
zadržujem
,
ki
ste
tako
pridni
.
“
„
Sami
izgovori
,
sami
izgovori
!
“
„
No
,
pa
pojva
malo
!
“
je
dejal
Martin
in
dva
fanta
je
pripeljala
s
seboj
Jerica
.
Prisedla
sta
gospodar
in
gospodinja
in
vnel
se
je
živahen
pomenek
.
Tonček
,
ki
je
videl
toliko
sveta
,
je
znal
tako
zanimivo
pripovedovati
,
da
se
ni
mogla
naslišati
Jerica
,
in
Martin
,
ki
si
je
odsev
bleščečih
njenih
oči
jako
samoljubno
razlagal
,
je
bil
ves
srečen
.
„
Kakor
v
samostanu
živiš
,
Tonček
,
“
je
dejala
Jeriča
.
„
Ali
ti
ni
dolg
čas
?
“
„
Zmeraj
prekratek
,
ker
je
toliko
dela
.
Pospravlja
mi
stara
Bistanka
,
ki
mi
sproti
vsak
dan
pove
,
kar
se
je
važnega
zgodilo
po
župniji
.
“
„
Ali
nič
ne
pobije
posode
?
“
„
Seveda
,
toda
ne
nalašč
.
“
„
S
takimi
starimi
ženicami
ni
nič
;
jaz
pridem
pospravljat
sama
.
“
„
Jerica
,
prinesi
še
hruševca
!
“
ukazala
je
gospodinja
in
šla
za
sestro
v
klet
.
„
Kakšne
neumnosti
pa
ti
govoriš
!
“
jo
je
oštevala
.
„
Ali
si
se
že
tako
prismodila
?
Meniš
li
,
da
ima
tak
resen
človek
,
kakor
je
Tonček
,
rad
,
če
kdo
naprej
in
naprej
otrobe
veže
?
“
„
Zakaj
se
pa
smeje
?
“
„
Smeje
se
pač
,
a
misli
si
svoje
sam
pri
sebi
.
“
„
Ali
meniš
,
da
sem
se
mu
zamerila
?
“
„
Nič
nemara
,
da
si
se
.
“
—
Jerica
je
postavila
pijačo
na
mizo
,
boječe
pogledala
Tončka
,
če
ni
slabe
volje
,
prinesla
si
domačega
dela
in
tiho
poslušala
.
Martin
jo
je
izpraševal
,
zakaj
je
tako
molčeča
,
in
če
ni
huda
nanj
;
Tončku
pa
je
ugajala
takšna
še
bolj
in
domov
gredoč
se
je
zalotil
v
takih
mislih
,
da
se
mu
je
vzbudila
vest
,
postavila
mu
pred
oči
drugo
blažjo
podobo
in
očitala
mu
nehvaležnost
in
nezvestobo
.
Drugi
dan
je
bila
nedelja
.
Tonček
je
stal
v
cerkvi
med
fanti
in
oziral
se
na
žensko
stran
,
če
zagleda
morda
Lenčiko
.
Zagledal
jo
je
od
strani
,
ko
je
klečala
poleg
matere
,
sklonjena
na
knjigo
;
a
ozrla
se
ni
.
Takoj
pa
mu
je
prestregla
oči
Jerica
,
ki
je
sedela
v
klopi
in
zaupljivo
se
mu
nasmehnila
.
Po
maši
je
hotel
počakati
Tonček
Tratenskih
pred
cerkvijo
;
a
opravki
so
ga
odvedli
drugam
in
zaman
sta
gledali
za
njim
Lenčika
in
njena
mati
.
Prevarjeni
sta
se
vrnili
in
tožila
je
med
potom
mati
,
da
se
je
Tonček
prevzel
,
da
je
pozabil
nanje
.
„
Kako
hudo
je
pa
tudi
pri
nas
,
mama
!
“
zagovarjala
ga
je
Lenčika
.
„
Postreči
mu
ne
moremo
in
drugega
ne
vidi
nego
revo
in
žalost
.
Mladi
ljudje
imajo
rajši
veselo
družbo
.
Potem
ima
pa
tudi
še
s
hišo
mnogo
opravka
.
Ali
ste
videli
,
kako
lepo
in
snažno
ima
pred
kovačnico
,
kako
je
popravil
ograjo
pri
vrtu
?
Vidi
se
,
da
je
bil
po
svetu
in
da
ima
spretno
roko
.
Od
mladih
nog
je
bil
že
uren
in
ročen
in
vse
se
mu
je
spešilo
.
“
Tonček
pa
se
je
po
kosilu
skrbno
oblekel
,
popravil
si
lase
pred
zrcalom
in
brž
se
napotil
proti
Trati
.
Dasi
ga
je
gnalo
srce
videti
zopet
svoje
ljube
znanee
,
mu
je
bila
vendar
težka
pot
,
ker
je
že
dolgo
ni
hodil
;
in
premišljeval
je
,
kako
se
bo
izgovoril
,
kako
degovoril
zaradi
ženitve
.
Da
je
namreč
Lenčika
njegova
izvoljenka
,
ne
dobrovoljna
Jerica
,
o
tem
je
bil
preverjen
;
kajti
misel
,
da
vzame
Jerico
Martin
ali
kdorkoli
,
ga
ni
kar
nič
vznemirjala
;
a
da
bi
dobil
kdo
drugi
Lenčike
,
to
se
mu
je
zdelo
neznosno
,
kakor
sramotenje
blagega
spomina
mladih
let
.
Pri
mostu
črez
potok
je
stopil
na
cesto
in
kmalu
je
pridrdral
za
njim
koleselj
z
Adolfom
in
Albinom
.
Voz
je
obstal
;
brata
sta
ga
prijazno
pozdravila
in
povabila
,
naj
prisede
.
Imela
sta
namreč
plemenito
navado
,
da
sta
takoj
odpustila
vsakemu
,
komur
sta
kaj
hudega
storila
,
in
kazala
se
ljubezniva
,
kakor
,
da
se
nič
ni
zgodilo
.
„
Prisedite
,
gospod
Hribar
!
“
je
dejal
Adolf
.
„
Prostora
je
dovolj
in
vsi
trije
imamo
isto
pot
.
Menda
vendar
niste
več
hudi
!
Vidi
se
,
da
ste
se
v
tujih
krajih
odvadili
domačih
šeg
.
Hudobni
ljudje
nismo
v
Šmarjeti
,
ampak
norčujemo
se
iz
vsega
sveta
in
brat
bo
dal
zapisati
na
svojo
pisarno
:
Tukaj
se
norci
brijejo
,
češejo
in
strižejo
.
Jaz
upam
,
da
se
bolj
seznanimo
in
sprijaznimo
,
ker
smo
skupaj
v
šolo
hodili
.
“
„
Voz
ste
prav
izborno
popravili
,
“
je
dejal
Albin
.
„
Niti
ljubljansko
delo
ni
boljše
in
prav
ponosni
smo
na
vas
.
“
Tonček
vendar
ni
hotel
sprejeti
te
časti
in
trdovratno
se
branil
voziti
se
,
češ
,
da
nima
daleč
in
da
ni
truden
.
Še
zoprnejša
mu
je
bila
ta
prijaznost
nego
prej
preziranje
.
„
V
taki
družbi
ne
grem
k
Lenčiki
,
“
si
je
dejal
,
ko
se
je
odpeljal
voz
.
Nevoljen
je
legel
v
senco
pod
hrast
kraj
ceste
in
gledal
po
ravnini
zamišljen
,
ali
bi
šel
na
Trato
ali
ne
.
Morda
ga
pa
tam
nihče
ne
pričakuje
,
nihče
ne
pogreša
!
Oh
,
kako
drugače
,
kako
odkrito
in
ljubeznivo
ga
sprejemajo
pri
prijatelju
Žgurju
!
Ko
tako
premišljuje
,
zagleda
svojega
očeta
in
župnika
iz
vasi
,
ki
sta
prihajala
po
cesti
.
Da
ga
ne
bi
videla
,
se
je
umaknil
v
gozd
,
na
mah
odločen
,
da
ne
pojde
na
Trato
.
Stari
Hribar
pa
ga
je
bil
spoznal
in
potožil
je
župniku
,
kako
se
ga
ogiblje
sin
,
kako
niti
nobene
dobrote
ne
sprejme
iz
njegovih
rok
.
„
In
vendar
nisem
toliko
kriv
,
kolikor
on
misli
.
A
on
ne
ve
,
kaj
je
ljubosumnost
.
Naj
bi
bil
on
to
izkusil
,
kar
jaz
,
to
sumničenje
starega
Kramarja
,
to
norčevanje
dan
na
dan
,
na
samem
in
v
družbi
,
ravnal
bi
bil
še
vse
drugače
,
še
vse
hujše
.
Po
meni
je
vrela
kri
in
moral
sem
bežati
,
sicer
bi
bil
ubil
ali
Kramarja
ali
pa
sebe
.
Tega
pa
ne
razume
ta
mladenič
,
ki
vidi
pred
seboj
le
ubogo
mater
in
sebe
siroto
.
“
„
Da
,
čudni
postajajo
otroci
,
“
dejal
je
župnik
.
„
Mene
tudi
žene
gor
na
Trato
,
kjer
se
s
prav
grdo
nehvaležnostjo
plačuje
staremu
Vrbanu
dobrotljivost
in
prevelika
ljubezen
.
Poskušal
bom
nekoliko
ublažiti
hude
razmere
;
a
ne
vem
,
kako
pojde
.
Lakomnosti
se
ljudje
najmanj
zavedajo
.
“
Pod
klancem
sta
se
ločila
.
Hribar
se
je
s
težkim
srcem
vrnil
,
župnik
s
težkim
srcem
nadaljeval
svojo
pot
na
Trato
,
kjer
sta
Adolf
in
Albin
,
kakor
vse
druge
ljudi
,
vlekla
tudi
Stanka
in
Emo
.
„
Tole
je
kapljica
!
“
je
dejal
Albin
in
vzdignil
proti
oknu
kislo
vince
,
kakršnega
je
bil
kupil
par
steklenic
za
slovesne
prilike
gospodar
.
„
Po
sodu
nič
ne
diši
,
“
je
dejal
Adolf
.
„
Če
bosta
vidva
tako
zapravljala
,
vama
postavimo
varihe
.
“
„
Pij
,
pa
tiho
bodi
!
“
ugovarjal
je
Stanko
.
„
Knjižico
si
mi
prinesel
?
“
„
Že
zopet
sem
pozabil
.
Čemu
je
pa
potrebuješ
?
Obresti
ne
potegneš
nikoli
in
denar
imaš
samo
za
gledanje
.
—
He
,
Lenčika
,
“
jo
je
ogovoril
,
ko
je
šla
skoz
sobo
,
„
ali
še
ni
ženina
?
Pod
klancem
sva
ga
srečala
in
vabila
,
naj
prisede
;
a
je
rekel
,
da
se
mu
ne
mudi
.
—
Ali
sta
ta
dva
že
daleč
?
“
„
Lenčika
bi
ga
vzela
rajša
danes
ko
jutri
,
“
je
dejala
Ema
,
„
in
stara
dva
naju
nadlegujeta
,
naj
ji
izplačava
vso
doto
.
Toda
čemu
?
Saj
ni
izgubljeno
,
če
ostane
pri
hiši
.
Ampak
,
Stanko
,
kar
si
potrosil
za
Lenčiko
,
to
moraš
odračunati
.
Zmeraj
hoče
kakšno
novo
obleko
in
to
in
ono
in
kadar
naju
ni
doma
,
kuha
za
se
in
za
starca
kakor
za
svatbo
,
brez
mojega
dovoljenja
.
“
Tako
so
možili
Lenčiko
,
ki
je
bila
šla
natihoma
od
hiše
čakat
in
gledat
,
ali
je
morda
vendar
enkrat
resnico
govoril
Albin
.
Pod
orehom
pred
hišo
pa
je
popraševal
župnik
Vrbana
in
Vrbanko
,
kako
se
jima
godi
.
„
Ej
,
slabo
,
slabo
,
gospod
župnik
,
“
je
dejal
mož
.
„
Predolgo
živim
za
sebe
in
za
druge
.
“
„
Lenčiki
vendar
še
ne
živite
predolgo
.
“
„
Če
bi
te
ne
imel
,
bi
bil
že
dve
leti
tam
,
kjer
počivajo
vrstniki
.
“
„
Premislite
,
gospod
župnik
,
“
je
dejala
mati
,
„
kaj
si
je
izmislila
Ema
.
Midva
naj
bi
šla
v
Čurnovo
kočo
,
ki
je
vsa
razdrta
in
se
še
zapirati
ne
da
.
“
„
A
jaz
ne
grem
,
“
jezil
se
je
oče
.
„
Pod
streho
gor
naju
je
spravila
,
pod
streho
.
Naj
bo
,
sem
vsaj
pod
domačim
krovom
in
v
hiši
,
ne
v
koči
.
Ali
sem
zapravil
zemljišče
,
da
bi
živel
v
koči
?
V
kočo
ne
grem
.
“
Iz
hiše
so
prišli
domači
.
Adolf
in
Albin
sta
prijazno
stisnila
župniku
roko
in
Ema
je
omenila
,
kolika
čast
da
je
ta
obisk
,
in
Stanko
je
prinesel
stolov
,
da
ne
bodo
stali
dragi
gostje
.
Albin
se
je
smehljaje
se
čudil
,
kdaj
da
je
prišel
prečastiti
gospod
župnik
in
kod
,
zakaj
da
se
ni
oglasil
pri
gospodarju
ali
gospodinji
,
ki
bi
ga
bila
takoj
povabila
na
južino
.
Župnik
je
rekel
,
da
je
prišel
samo
malo
obiskat
starega
očeta
in
mater
,
da
vidi
,
kako
se
jima
godi
.
„
Nič
sile
jima
ni
,
“
dejala
je
Ema
.
„
Po
noči
ležita
,
po
dnevu
posedata
.
“
Oče
se
je
obrnil
v
stran
,
da
se
ne
bi
videla
solza
,
ki
mu
je
zdrknila
po
velem
licu
.
„
Oh
,
Ema
,
“
je
vzdihnila
mati
,
„
saj
delava
,
kolikor
moreva
;
zakaj
naju
vedno
pikaš
s
svojim
strupenim
jezikom
!
“
„
Iz
vaših
ust
pa
se
cedi
zgolj
med
,
“
je
dejala
snaha
.
„
Kje
pa
je
pravzaprav
vaše
stanovanje
,
oče
?
“
vprašal
je
župnik
.
„
Gori
pod
streho
.
“
„
Tako
lepo
in
zračno
,
“
je
dejala
Ema
,
„
da
bi
marsikdo
kaj
plačal
za
tako
sobo
.
“
„
A
prevroče
je
poleti
,
veliko
prevroče
za
stare
ljudi
.
Kaj
menite
vi
,
gospod
župan
?
“
„
Jaz
nič
,
gospod
župnik
,
ker
nimam
besede
v
tuji
hiši
in
ker
mislim
,
da
se
ne
spodobi
mešati
se
v
družinske
razmere
drugih
ljudi
.
Gospodar
tukaj
je
Stanko
.
“
„
In
jaz
sem
gospodinja
,
“
je
pristavila
Ema
in
primeknila
se
k
bratu
.
Župnik
je
začel
miriti
in
tolažiti
,
govoril
o
četrti
zapovedi
božji
,
in
kako
se
rado
primeri
,
da
se
sinu
v
starosti
tako
godi
,
kakor
se
je
po
njegovi
krivdi
očetu
.
„
Škoda
,
da
nimata
tale
dva
,
“
Albin
je
pokazal
s
palcem
Stanka
in
Emo
,
„
nič
otrok
,
ki
bi
ju
iz
hiše
gonili
.
Človek
ne
bi
mislil
,
kakšna
sreča
so
otroci
!
“
Vzdihnil
je
turobno
,
da
je
brata
silil
smeh
.
Župnik
je
začel
govoriti
o
onem
svetu
,
kamor
se
vsi
kmalu
preselimo
,
o
plačilu
in
kazni
za
to
,
kar
smo
storili
na
tem
.
„
Posebno
vzvišen
ni
ta
nauk
,
“
je
pripomnil
modrijan
Albin
.
„
Človek
mora
delati
dobro
zgolj
zaradi
dobrega
brez
ozira
na
plačilo
ali
kazen
.
Kdor
ne
krade
,
ker
se
boji
zapora
,
ta
po
mojem
nravnem
prepričanju
ni
poštenjak
.
„
Dobro
zaradi
dobrega
!
“
to
jenravni
velevnik
;
kjer
ne
vlada
ta
,
kjer
se
nebesa
vmes
silijo
ali
pekel
,
tam
ni
prave
kreposti
,
tam
se
šopiri
sebičnost
.
Zatorej
tudi
jaz
nič
posebno
ne
čislam
tako
zvane
poštenosti
preprostih
ljudi
.
Vzemite
jim
hudiča
,
in
vsi
postanejo
lopovi
.
“
„
V
dobro
urejeni
državi
,
“
je
dodal
župan
,
„
kjer
sodišča
pravilno
uradujejo
,
se
že
tudi
izhaja
brez
hudiča
.
“
„
Jaz
sem
hotel
samo
to
reči
,
gospod
župnik
,
“
je
razlagal
Albin
,
„
da
se
dobi
pravo
poštenje
samo
pri
olikanem
človeku
,
poštenje
zaradi
poštenja
,
brez
postranskih
ozirov
.
“
„
Dobro
zaradi
dobrega
,
“
je
dejal
župnik
,
„
to
je
vsa
popolnost
,
in
neskončno
dobro
je
Bog
,
ki
je
tako
dober
,
da
niti
ne
zahteva
takšne
popolnosti
,
ki
podaja
slabotnim
ljudem
oporo
na
težkem
potu
,
ki
sodi
preproste
ljudi
mileje
nego
marsikak
olikan
človek
v
svoji
popolnosti
in
se
drži
načela
,
da
je
vsak
delavec
vreden
svojega
plačila
,
tudi
tisti
,
ki
dobro
dela
.
Vzemimo
pa
poštenega
olikanega
človeka
,
recimo
uradnika
;
kdo
mu
bo
verjel
,
da
vrši
dolžnost
zgolj
zaradi
dolžnosti
,
ko
spiše
vendar
vsak
mesec
pobotnico
za
plačo
,
poprosi
semtertja
boljše
službe
ali
večje
plače
in
se
boji
nekoliko
tudi
nadzorstva
,
kazni
!
“
Župnik
je
vstal
preverjen
,
da
ne
doseže
svojega
namena
in
da
bo
treba
počakati
ugodnejše
prilike
.
Nato
se
je
poslovil
,
zunaj
pred
hišo
potolažil
stara
dva
Vrbana
in
odšel
.
Za
njim
se
je
čul
iz
hiše
smeh
in
glasno
govorjenje
,
da
se
je
tako
spretno
odbil
naskok
,
in
hudovanje
,
da
se
vtiče
duhovnik
v
najtesnejše
družinske
razmere
.
Ob
robu
gozda
pa
je
čakala
Lenčika
svojega
ženina
in
gledala
in
poslušala
,
da
bi
začula
njegov
korak
;
zaman
.
Vrnila
se
je
v
mraku
žalostna
in
tiho
sedla
k
materi
.
„
Oh
,
Lenčika
,
“
je
dejala
ta
,
„
tako
hudo
mi
je
doma
;
jaz
pojdem
kar
s
teboj
.
“
„
Kam
pa
,
mati
,
kam
?
“
je
vzdihnila
deklica
in
zjokala
se
nad
nesrečno
svojo
mladostjo
.
Župnik
pa
je
došel
Tončka
,
ki
se
je
vračal
počasi
pol
žalosten
,
pol
jezen
,
in
spomnivši
se
tožbe
starega
Hribarja
se
mu
je
pridružil
in
začel
govoriti
o
Vrbanovih
in
prešel
na
razmerje
med
starši
in
otroki
,
kako
bi
se
morali
najtesneje
okleniti
najbližji
in
najboljši
prijatelji
;
a
kako
so
večkrat
malenkosti
,
nesporazumljenja
,
slabosti
brez
slabega
namena
krive
odtujenja
,
razpora
ali
celo
sovraštva
.
„
Ali
niste
vi
tudi
tega
mnenja
?
“
„
Seveda
,
gospod
župnik
,
“
je
dejal
Tonček
,
čigar
misli
so
bile
še
vedno
na
Trati
.
Župnik
je
obrnil
svoj
čoln
naravnost
proti
cilju
in
omenil
,
da
so
največkrat
takih
žalostnih
razporov
krivi
hudobni
,
nebrzdani
jeziki
.
V
živo
so
zadele
Tončka
te
besede
in
živahno
je
pritrdil
in
napeto
poslušal
:
„
Ena
sama
neumna
ali
hudobna
beseda
ukrade
najpoštenejšemu
človeku
dobro
ime
in
vseje
seme
nezaupnosti
,
žalosti
in
nesreče
v
srca
,
ki
se
najgorečnejše
ljubijo
.
“
„
Kakor
med
menoj
in
Lenčiko
,
“
si
je
mislil
Tonček
in
preklinjal
hudobni
Albinov
jezik
.
„
In
najhujše
je
,
da
se
tako
težko
popravi
ta
nesreča
,
tako
težko
izruje
žalost
in
jeza
,
ki
požene
kal
iz
sumljivosti
,
naj
bo
še
tako
neutemeljena
.
“
Tonček
je
vzdihnil
,
ker
je
vse
to
čutil
in
izkušal
.
„
In
kolikrat
zavede
popolnoma
neutemeljeno
sumničenje
človeka
na
tako
pot
,
da
ne
najde
več
nazaj
in
se
začne
kesati
,
ko
je
prepozno
.
“
Tonček
je
povesil
glavo
in
se
na
tihem
rotil
,
da
njega
ne
zavede
nobena
beseda
,
nobena
sumnja
več
,
in
prosil
je
v
srcu
odpuščanja
Lenčiko
,
ki
jo
je
bil
tako
žalil
v
svojih
mislih
.
„
Če
pa
je
koga
zavedla
taka
beseda
in
taka
sumnja
in
ga
pripelje
potem
nesreča
in
žalost
zopet
na
pravo
pot
,
treba
mu
je
odpustiti
,
“
—
„
Istina
,
“
pritrdil
je
Tonček
in
zahteval
v
srcu
,
da
mu
odpusti
Lenčika
.
„
Ker
vsi
smo
v
isti
nevarnosti
,
vsi
lahko
takisto
zaidemo
,
in
kakor
bi
nam
bilo
hudo
,
če
bi
nam
ne
odpustil
oni
,
katerega
smo
razžalili
,
zapeljani
,
proti
svoji
volji
,
tako
moramo
mi
,
spominjajoč
se
človeške
slabosti
,
odpovedati
se
sovraštvu
in
odtujevanju
in
prijeti
za
roko
,
ki
se
nam
prijazno
in
skesano
ponuja
.
“
„
Tako
je
,
gospod
župnik
,
“
je
dejal
tiho
Tonček
in
želel
,
da
bi
bila
navzočna
Lenčika
.
Kako
prisrčno
bi
si
segla
v
roko
in
prisegla
si
,
nobene
besede
ne
poslušati
,
ki
bi
mogla
ohladiti
gorko
ljubezen
.
V
takih
pogovorih
sta
prišla
v
vas
in
ločila
se
.
Župnik
je
bil
saj
toliko
potolažen
,
da
če
ni
na
Trati
dosegel
svojega
namena
,
je
pa
vendar
mnogo
pripomogel
,
da
se
zbližata
Hribarja
,
oče
in
sin
.
Tonček
pa
je
premišljeval
njegove
besede
,
ki
so
se
mu
zdele
tako
lepe
in
resnične
,
premišljeval
,
v
kaki
bedi
da
živi
Lenčika
z
lakomnim
bratom
in
hudobno
svakinjo
in
gleda
nesrečo
svojih
staršev
,
katerim
pomagati
ne
more
;
in
plemenito
delo
se
mu
je
zdelo
rešiti
jo
bridkosti
in
s
skrbno
ljubeznijo
ji
poplačati
nezakrivljeno
nesrečo
in
iz
tužne
sedanjosti
jo
prepeljati
v
veselo
bodočnost
.
In
kako
radi
osrečujemo
ljudi
,
če
to
količkaj
pospešuje
našo
srečo
!
„
Tonček
,
že
doma
?
“
nagovoril
ga
je
Martin
.
„
Veš
kaj
?
Pojva
k
Žgurju
!
“
„
Nocoj
se
mi
kar
nič
ne
ljubi
,
“
je
dejal
Tonček
.
„
Pa
pojdi
malo
k
nam
!
Toliko
časa
