“„
Oj
,
lepi
srček
,
ali
si
res
mislila
,
da
ne
bom
semkaj
prišel
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
počasi
srečna
,
„
saj
sem
Vas
vendar
svarila
.
“
Jurij
Skopec
zaničljivo
zamahne
z
roko
.
„
Nevarnosti
sam
iščem
,
“
pravi
,
„
takrat
mi
je
še
le
dobro
pri
srcu
,
kadar
mi
usoda
od
vseh
stranij
preti
.
Toda
sedaj
mi
povej
,
ljubka
deklica
,
ali
Tvoj
oče
še
bdi
.
“
„
Spi
,
“
šepeta
razkošna
lepotica
in
obraz
jej
globoko
zarudi
.
„
In
posli
?
“
„
Vsi
so
že
v
svojih
spalnicah
,
pri
nas
se
dela
ne
manjka
in
zaradi
tega
vsi
spe
kakor
jazbeci
.
“
„
Dobro
.
Kaki
gosti
prenočujejo
pri
Vas
?
“
„
Samo
vozniki
,
“
poroča
krčmarjeva
hči
,
„
toda
ti
ostanejo
pri
svojih
konjih
v
hlevu
.
“
„
No
,
sedaj
vem
dosti
,
“
pripomni
tolovajski
glavar
;
„
motil
naju
ne
bo
tedaj
nikdo
?
“
Deklica
se
tesno
pritisne
k
lepemu
možu
,
ki
si
je
v
prvem
trenotku
pridobil
njeno
srce
.
„
Svoje
svarilo
moram
ponavljati
,
“
izpregovori
lahkomišljenka
,
„
sicer
sem
danes
na
večer
daleč
na
okog
pregledala
in
nobenega
vojaka
nisem
zapazila
.
Toda
kdo
ve
,
kaj
se
bo
še
zgodilo
—
kajti
naša
krčma
je
itak
že
nekaj
na
sumu
.
Lahko
se
tedaj
pripeti
,
da
pridejo
hišo
preiskavat
.
“
Jurij
Skopec
se
brezskrbno
smeji
.
„
Vojake
dobro
poznam
.
To
so
ljudje
,
ki
po
noči
radi
spe
,
namestu
da
bi
pod
milim
nebom
prenočevali
.
In
gospodje
častniki
raje
pri
vinu
sede
,
kakor
pri
studenčnici
.
“
„
To
je
res
,
toda
znano
je
,
da
ste
bili
v
Zagrebu
,
kjer
so
Vas
izdali
.
In
tedaj
je
mogoče
,
da
vojaki
za
sedaj
opuste
svoje
siceršne
navade
.
“
„
Mene
to
malo
skrbi
.
“
„
Ali
so
nočete
raje
v
varno
skrivališče
povrniti
?
“
„
Ne
,
gotovo
ne
.
“
Lepa
krčmarjeva
hči
so
boji
za
ljubljenega
moža
,
vendar
pa
je
z
njegovim
sklepom
zadovoljna
.
Iskreneje
se
pritiska
na
njegovo
srce
,
hitro
sope
,
prsi
se
jej
visoko
dvigujejo
.
Jurij
Skopec
jo
objema
.
Mlad
je
,
še
nikdar
ni
občutil
prave
ljubezni
—
Milice
ni
tukaj
,
tedaj
živi
samo
sedanjemu
trenotku
.
Znano
mu
je
,
da
ga
krčmarjeva
hči
ljubi
sam
je
ž
njo
v
tihi
sobi
sredi
poletne
noči
.
Poljub
za
poljubom
se
vrsti
,
srce
jima
strastno
trepeče
.
In
Jurij
Skopcc
ni
bojazljiv
ljubimec
,
življenje
hoče
uživati
,
kakor
se
mu
ravno
ponuja
.
Strastnejši
postajajo
poljubi
.
Deklica
ga
s
polnima
rokama
objema
krog
vratu
,
v
divji
,
plamteči
ljubezni
trepeče
njeno
razkošno
telo
.
Tu
se
deklica
hipoma
ozre
.
Poluglasno
vsklikne
.
Bliskoma
se
izvije
iz
objema
.
„
Tam-le
—
glej
!
“
Jurij
Skopec
se
obrne
.
Kaj
jo
to
?
Mož
pleza
skozi
okno
—
tiho
—
oprezno
—
sablja
se
zasveti
in
zunaj
na
dvorišči
se
v
mesečini
blisketajo
bajoneti
.
Trenotek
pozneje
skoči
tujec
v
sobo
.
Tu
notri
ne
zapazi
ničesa
,
ker
je
temno
,
zunaj
pa
sveti
mesec
.
Ve
,
da
pred
njim
stoji
vojak
—
desetnik
,
ki
zre
proti
postelji
,
pred
katero
stojita
zaljubljenca
.
Bliskoma
potegne
tolovajski
glavar
dolgi
lovski
nož
iz
nožnice
.
Jeden
stok
—
jeden
sunek
,
obe
klini
se
zadeneta
jedna
ob
drugo
,
potem
se
začuje
padec
—
zamolklo
stokanje
.
Deklica
groze
omahuje
.
Na
tleh
leži
desetnik
,
ki
je
skozi
odprto
okno
splezal
—
mrtev
—
lovski
nož
tolovajskega
glavarja
mu
je
prebodel
srce
.
—
Jurij
Skopec
stoji
sredi
sobe
ter
gleda
vojake
,
ki
na
dvorišči
v
vrsti
stoje
ter
ne
slutijo
,
kako
naglo
smrt
je
našel
desetnik
,
ki
je
šel
v
hišo
vohunit
.
Jurij
Skopec
zavihti
lovski
nož
.
„
Ha
—
vojaki
—
ali
ni
to
izdaja
?
“
Krčmarjeva
hči
se
pred
njim
na
kolena
vrže
.
V
divjem
obupu
si
prsno
ruto
in
srajco
raztrga
.
„
Jaz
in
izdajalka
?
“
stoka
.
„
Suni
me
v
srce
—
tu
so
moje
prsi
—
živeti
nočem
,
če
to
verjameš
.
Le
prebodi
me
—
jaz
Te
nisem
izdala
.
“
Jurij
Skopec
jokajočo
deklico
kvišku
vzdigne
.
„
Molči
,
dete
,
“
pravi
tiho
,
„
molči
,
da
naju
vojaki
ne
slišijo
.
Vem
,
da
me
Ti
nisi
izdala
—
Tvoja
ljubezen
je
pristna
in
ne
hinavska
—
to
čutim
.
Beseda
izdaja
je
veljala
vohunom
,
ki
so
bili
danes
v
krčmi
.
Morali
so
nekaj
sumnega
zapaziti
,
kajti
gostilno
so
vojaki
na
tihem
obkolili
.
“
„
O
moj
Bog
!
“
jeclja
lepa
deklica
.
Prehitro
je
zaljubljenka
iz
svojih
nebes
neprijetno
padla
na
trda
tla
,
namestu
ljubimske
noči
—
preti
predrznemu
,
zalemu
možu
ob
njeni
strani
poguba
in
smrt
.
„
Bežite
!
“
šepeta
v
smrtnem
strahu
,
„
peljala
Vas
bodem
pod
streho
,
hitro
—
hitro
!
“
K
vratom
hiti
,
Jurij
Skopec
jej
sledi
za
petami
.
Vrata
so
hitro
odprta
.
Na
hodniku
stojita
.
Deklica
sobo
s
ključem
za
sabo
hitro
zapre
.
„
Sedaj
po
stopnicah
navzgor
!
“
izpodbuja
ga
krčmarjeva
hči
.
—
„
Stoj
—
stoj
!
“
odgovarja
predrznež
,
„
sedaj
bom
sam
postopal
.
Nobenega
pomena
nima
,
da
z
mano
greš
,
drago
mojo
dete
,
to
bi
te
le
po
nepotrebnem
pogubilo
.
“
„
Kaj
to
škoduje
?
Če
se
le
Vi
rešite
.
“
„
Ne
,
tega
nočem
,
“
oporeka
jej
grozovitež
.
„
Tvoj
oče
ne
sme
škode
trpeti
,
kor
ga
hočem
pozneje
zopet
obiskati
.
“
Deklica
na
tihem
plaka
.
„
Oj
—
več
Vas
ne
bo
.
“
„
Gotovo
se
bom
še
jedenkrat
tu
sem
povrnil
,
mogoče
prej
,
kakor
misliš
,
in
potem
boui
krčmo
Tvojega
očeta
obiskal
.
Takrat
naju
ne
bo
nikdo
motil
.
Tedaj
na
svidenje
!
“
„
Pod
streho
Vas
spremim
.
“
„
Ne
,
dete
,
Ti
se
sedaj
v
svojo
sobo
povrneš
.
Zapovedujem
Ti
to
.
Vojaki
bodo
mrtvega
desetnika
našli
ter
vrišč
zagnali
.
Mislili
bodo
,
da
sem
tukaj
pod
tujim
imenom
prenočeval
.
—
Tvoj
oče
se
bo
gotovo
znal
dobro
izrezati
,
kajti
premeten
je
.
Tedaj
ubogaj
,
ali
me
slišiš
?
“
„
Če
mi
velevate
,
“
jeclja
jokajoča
deklica
,
„
potem
Vas
ubogam
.
Toda
povrnite
se
,
sicer
samega
hrepenenja
umrem
.
—
Ljubim
Vas
—
le
še
jedenkrat
hočem
na
Vašem
srcu
počivati
.
“
„
Dobro
—
pojdi
—
ali
me
slišiš
?
“
Plakajočo
zaljubljenko
poljubi
,
ki
po
hodniku
omahovaje
odide
.
—
Sedaj
hiti
predrznež
po
lesenih
stopnicah
pod
streho
.
Zgoraj
je
strešno
okno
odprto
.
Jurij
Skopec
pogleda
skozi
.
„
Cela
hiša
je
obkoljena
,
“
mrmra
.
„
Ha
,
sedaj
resnično
tičim
v
pasti
.
Toda
stoj
,
tu
pri
skednju
,
ki
je
ob
hišo
prizidan
,
je
nekaj
nezasedenega
prostora
.
Tjo
moram
priti
!
“
„
Izgovorjeno
—
storjeno
!
“
Tolovajski
glavar
se
skozi
malo
okence
prerine
,
kar
se
mu
komaj
posreči
.
Sedaj
je
Jurij
Skopec
na
strehi
.
Mesec
jasno
sveti
,
in
če
se
predrznož
po
konci
postavi
,
gotovo
bi
ga
vojaki
na
dvorišču
zapazili
.
Toda
glavar
ni
novinec
.
Podolgoma
na
strehi
ležeč
se
kakor
kača
proti
sosednji
skednjevi
strehi
vije
.
Tu
pogleda
doli
.
Še
vedno
vojaki
mirno
v
vrsti
stojijo
,
čakajoč
,
da
se
desetnik
povrne
.
„
Dolgo
me
znate
čakati
,
“
mrmra
pogumni
mož
.
Hišna
streha
je
višja
od
one
na
skednji
.
Koncem
hiše
stoji
dimnik
.
Ob
tem
se
urno
kakor
mačka
doli
spusti
.
Sedaj
je
v
senci
,
kajti
mesec
pošilja
pošev
svoje
žarke
na
poslopja
.
Jurij
Skopec
leži
sedaj
na
skednjevi
strehi
.
Vsak
trenotek
je
dragocen
.
Ob
livniku
prizidane
krčme
zdrči
na
tla
—
glavar
stoji
tukaj
v
temni
senci
.
Toda
strah
in
groza
!
Tu
ni
prestanka
v
vojaški
vrsti
,
kakor
je
s
strehe
videl
,
kajti
tik
za
gostim
plotom
stoje
orožniki
jeden
poleg
druzega
.
Še
ga
niso
zapazili
,
toda
če
v
hiši
vsled
umorjenega
desetnika
nastane
vrišč
ter
prižgo
baklje
,
katere
imajo
vojaki
v
rokah
,
potem
je
izgubljen
,
kajti
nazaj
na
streho
splezati
ne
more
.
—
Predrzni
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
je
na
najhujše
pripravljen
—
obkoljen
je
v
resnici
od
vseh
stranij
!
Lenčika
—
tolovajka
.
—
Snidenje
s
tovarišicami
.
—
Pod
zlato
streho
.
—
Nezaupni
cerkovnik
.
V
visokem
zidu
,
ki
obdaja
dvorišče
reškega
mestnega
očeta
,
so
mala
vratica
.
Stari
služabnik
jih
vsak
večer
od
znotraj
z
zapahom
zapre
,
da
ne
more
nobeden
tat
noter
priti
.
Polnoči
je
,
—
tu
se
začuje
,
kako
se
zapah
počasi
premika
.
—
Potem
se
vratica
malo
odpro
,
ravno
toliko
,
da
more
človek
skozi
špranjo
na
ulico
pogledati
.
Zunaj
je
vse
mirno
.
Sedaj
stopi
skozi
vrata
temna
postava
,
ki
za
sabo
varno
pripre
vrata
.
Ko
bi
luna
sijala
,
spoznali
bi
lahko
zalo
Lenčiko
,
ki
je
tako
hipoma
nevarna
nasprotnica
postala
reškemu
občinskemu
odborniku
.
Da
,
stvar
je
sedaj
jasna
.
Prodajalka
črešenj
,
ki
je
obiskala
tržni
dan
,
ni
kmetska
nedolžnost
,
namreč
Amalijina
tovarišica
.
Tolovajka
Lenčika
si
je
znala
pridobiti
naklonjenost
zaljubljenega
mestnega
očeta
,
pa
tudi
ključ
do
zlate
strehe
.
Deklica
še
nekaj
trenotkov
čaka
,
kajti
težki
koraki
se
bližajo
po
ozki
ulici
.
To
je
nočni
čuvaj
,
ki
v
tem
mestnem
okraji
naznanja
nočne
ure
ter
krepko
trobi
na
rog
.
Konečno
odide
—
Lenčiki
je
pot
odprta
.
Skozi
Sušak
krene
po
bregu
navzgor
,
dokler
ne
pride
do
pol
razpalega
stolpa
.
Prišedši
tja
zamolklo
zažvižga
in
takoj
se
pri
stolpu
začne
nekaj
pregibati
.
Ženske
postave
se
prikažejo
in
kmalu
stoji
Lenčika
sredi
šestih
tovaršic
,
ki
so
prišle
na
Reko
.
Ostale
tolovajke
se
skrivajo
zunaj
na
Krasu
,
čakajoč
,
kako
se
bo
predrzno
podjetje
posrečilo
.
Amalija
se
je
s
petimi
deklicami
vtihotapila
v
mesto
,
Uršika
in
Sabina
pa
sta
v
skrivališči
z
drugimi
lepimi
dekliči
ostali
.
—
Tolovajke
so
kot
kmetice
preoblečene
,
kajti
v
moški
opravi
bi
bile
v
preveliki
nevarnosti
,
ko
bi
jih
kdo
spoznal
.
Na
rami
imajo
koše
,
kakor
da
bi
prodajale
zelenjavo
,
tako
so
celi
dan
in
pol
noči
mogle
brez
zaprek
čakati
na
pogumno
Lenčiko
.
Slednji
se
je
naklep
popolnoma
posrečil
.
Nikdo
je
ni
ustavil
in
Amalija
jo
more
sedaj
vesela
pozdraviti
.
„
Tukaj
si
tedaj
,
Lenčika
!
“
šepeta
Jurij
Skopčeva
ljubica
.
„
Pred
vsem
mi
povej
,
ali
imaš
ključ
?
“
„
Tukaj
je
,
“
odgovarja
tolovajka
ponosno
.
„
Dobro
,
najvažnejši
dol
našega
podjetja
se
nam
je
posrečil
.
Sedaj
pa
na
Trsat
,
da
ne
zamudimo
niti
minute
.
Mej
potjo
nam
lahko
poveš
Lenčika
,
kako
so
je
zgodilo
.
“
Lenčika
se
ne
da
dvakrat
prositi
.
Poleg
Amalije
urno
stopajoč
poroča
Lenčika
,
kako
je
preslepila
in
premagala
zaljubljenega
mestnega
očeta
.
Ostalih
pet
tolovaj
k
molče
za
njima
koraka
.
Amalija
pazno
posluša
,
toda
konečno
se
izrazi
na
njenem
obrazu
velika
skrb
.
„
Občinskega
odbornika
bi
bila
morala
usmrtiti
,
Lenčika
,
“
očita
jej
načelnica
.
Lenčika
se
pretrese
.
„
Tega
nisem
mogla
storiti
,
“
odgovarja
tiho
,
„
ne
,
ne
,
ko
je
borna
reva
tako
povezan
pred
mano
ležal
,
mislila
sem
si
pač
,
da
bi
najbolje
bilo
,
ko
bi
ga
na
drugi
svet
poslala
,
toda
nisem
ga
mogla
.
“
„
To
je
bilo
nepotrebno
prizanašanje
,
“
meni
Amalija
.
„
Grdoba
je
smrt
zaslušil
.
Ti
gotovo
nisi
jedina
,
katero
je
zasledoval
—
prepričana
sem
,
da
je
pri
pohotnežu
že
marsikatera
nedolžna
deklica
izgubila
svojo
čast
.
“
„
To
se
je
gotovo
zgodilo
.
“
„
Tedaj
bi
ga
bila
morala
s
smrtjo
kaznovati
,
“
pravi
Amalija
odločno
,
„
toda
sedaj
je
prepozno
.
Mogoče
je
,
da
bo
oskrbnica
oprostila
svojoga
gospoda
in
potem
smo
me
gotovo
izgubljene
.
“
Lenčika
se
smehlja
.
„
Ne
,
to
je
izključeno
.
Mestnega
očeta
sem
tako
povezala
ter
mu
usta
zamašila
,
da
se
najmanje
ne
more
oglasiti
.
“
„
Dobro
,
toda
če
ga
oskrbnica
išče
?
“
„
Tudi
to
ni
lahko
mogoče
.
Malovredna
zapeljivka
bo
mislila
,
da
se
‚
milostni
gospod
‘
z
mano
zabava
.
Prepričana
je
,
da
sem
se
koj
prvo
noč
natančno
ravnala
po
njenih
besedah
.
Da
,
stavila
bi
tudi
,
da
bo
jutri
zjutraj
pozneje
kakor
sicer
pogledala
v
gospodarjevo
spalnico
.
“
Amalija
se
na
tihem
smeji
.
„
No
,
da
,
Lenčika
,
menda
imaš
prav
.
Toda
jedin
mrlič
ničesa
ne
izda
.
Naj
ostane
stvar
pri
tem
,
kakor
je
.
Pol
noči
imamo
časa
,
to
nam
mora
zadostovati
.
“
Lepa
tolovajka
dobro
ve
,
da
jo
še
težak
nalog
čaka
.
Cerkev
na
Trsatu
je
ponoči
sicer
opuščena
,
toda
mogoče
je
,
da
pride
v
božji
hram
kak
čuvaj
ali
pa
pobožen
vernik
.
Glavna
stvar
je
,
da
imajo
ključ
.
Pot
na
Trsat
je
strma
.
Konečno
pridejo
vendar
do
cerkve
.
Deklice
se
na
vse
strani
razkrope
gledat
,
ali
je
vse
varno
.
—
Kmalu
se
vrnejo
.
Žive
duše
niso
opazile
.
Skozi
glavni
vhod
nočejo
stopiti
,
ker
bi
morale
po
polumračni
cerkvi
do
vratic
k
stolpu
korakati
—
v
tem
slučaji
bi
jih
vsak
človek
zapazil
,
ki
bi
slučajno
notri
opravljal
svoje
molitve
.
Krenejo
tedaj
k
stranskemu
vhodu
.
Tolovajke
imajo
srečo
.
Vratica
so
odprta
.
Oprezno
in
tiho
smuknejo
skozi
nje
v
božji
hram
.
Tudi
tu
nikogar
ne
vidijo
—
brez
ovir
pridejo
do
močnih
vrat
z
umetno
ključavnico
,
ki
zapira
pot
do
zlato
strehe
.
Ko
bi
kdo
hotel
siloma
otvoriti
,
poskočili
bi
mnogoštevilni
zapahi
v
stranske
kamenite
stebre
—
vrata
bi
se
premenila
v
orjaško
oviro
.
To
je
na
Reki
znano
,
in
čeravno
se
marsikateremu
‚
uzmoviču
‘
sline
cedijo
po
zlatih
ploščah
,
poskusil
vendar
do
sedaj
ni
nikdo
,
da
bi
vlomil
skozi
ta
vhod
.
Umetno
ključavnico
more
jedini
ključ
odpreti
.
Amalija
ga
Lenčiki
iz
roke
vzame
in
temeljito
z
oljem
namaže
,
da
ne
bi
preveč
škripal
.
Tolovajke
so
tihe
in
mirne
,
kajti
dobro
vedo
,
da
bi
jim
najmanjši
šum
lahko
postal
nevaren
.
V
cerkvi
bi
se
vsaka
nepremišljena
stopinja
po
vsem
prostoru
razlegala
ter
bi
mogla
privabiti
čuvaje
.
Na
vse
strani
se
ozirajo
,
ali
jih
morebiti
kdo
skrivaj
ne
opazuje
.
Toda
sreča
jim
je
mila
.
Počasi
vtakne
Amalija
ključ
v
vrata
,
ki
se
tiho
odpro
.
„
Noter
!
“
šepeta
tolovajska
načelnica
.
Ko
vse
tovarišice
vstopijo
,
zapre
za
njimi
,
in
sedaj
se
tolovajke
še-le
upajo
,
dve
svetilnici
prižgati
.
Pri
luči
zapazijo
strme
lesene
stopnjice
,
ki
vodijo
kvišku
.
Takoj
prično
stopati
proti
stolpu
.
Lesene
in
osušene
stopnice
na
nekaterih
krajih
peklensko
škripljejo
,
toda
premetena
Amalija
ukaže
,
naj
dekleta
posamezno
in
tik
zidu
korakajo
kvišku
.
Tako
se
prepreči
vsak
nepotreben
šum
.
Vedno
više
plezajo
.
„
Sreča
,
da
mesec
ne
sveti
,
“
šepeta
Amalija
Lenčiki
,
ki
je
tik
za
njo
.
„
Zakaj
?
“
„
No
,
zlata
streha
se
v
jasni
mesečni
noči
vendar
sveti
in
blišči
.
Zaradi
tega
bi
se
vsakdo
in
posebno
kak
čuvaj
čudil
,
ko
bi
slučajno
gori
pogledal
in
bi
ne
zapazil
več
blisketanja
.
“
Lenčika
mora
prebrisanici
prav
dati
.
„
Ali
nismo
že
kmalu
gori
?
“
praša
za
nekaj
časa
.
„
Mislim
da
.
Pri
svitu
svetilnice
vidim
že
leseni
strešni
stol
.
“
—
Amalija
se
ne
moti
.
V
resnici
so
došle
pod
stolpovo
streho
in
prav
razločno
zapazijo
hrastove
tramove
,
ki
podpirajo
‚
zlato
streho
‘
.
Spretno
kakor
mačke
splezajo
tolovajke
na
križem
pritrjene
orjaške
brune
,
ki
nosijo
velikansko
strešno
težo
.
Od
spodaj
se
vidijo
velike
in
debele
železne
plošče
,
na
katerih
so
zlate
‚
opeke
‘
pribite
.
Vse
to
so
dekleta
že
poprej
izvedela
.
Takoj
se
lotijo
svojega
dela
.
Z
izvrstnim
orodjem
so
dobro
preskrbljene
.
Najprvo
pridno
železne
plošče
trgati
od
lesene
podstave
.
To
je
težavno
.
Pot
jim
teče
po
licih
v
velikih
sragah
,
kajti
noč
je
topla
in
pod
kovinasto
streho
je
nakopičena
dnevna
vročina
.
Toda
to
jih
ne
moti
—
gre
se
za
bogat
plen
.
Jedna
plošča
za
drugo
se
loči
,
zlato
se
trga
od
njih
ter
v
pripravljene
vreče
spravlja
.
„
Zlato
je
kaj
tenko
,
“
šepeta
Lenčika
k
Amaliji
obrnena
.
„
Da
,
toda
čisto
je
in
veliko
denarja
bomo
zanj
skupile
.
Le
žurimo
se
,
noč
je
kratka
.
“
Deklice
delajo
z
vnemo
.
Kmalu
so
skoro
vse
plošče
s
strehe
izginile
in
tam
,
kjer
se
je
še
sinoči
v
zahajajočem
solnci
blisketalo
zlato
,
štrli
v
nočno
tmino
leseni
strešni
stol
svoja
gola
rebra
.
Sedaj
je
zadnja
plošča
zlate
vršine
oropana
ter
vsa
dragocena
‚
opeka
‘
spravljena
v
vrečah
.
Zadnji
čas
je
,
kajti
na
iztoku
se
vidi
na
obzorji
svitla
proga
,
ki
naznanja
bližajočo
se
jutro
.
Treba
je
misliti
na
povratek
.
Tolovajke
zadenejo
vreče
na
ramo
.
Tudi
vse
orodje
vzamejo
sabo
,
katero
se
bo
dalo
še
pozneje
dobro
porabiti
.
Zopet
stopajo
po
starih
lesenih
stopnjicah
navzdol
,
Amalija
kot
prva
,
koj
za
njo
pa
Lenčika
.
Stopnjice
zopet
škripljejo
,
ker
so
deloma
že
trohljive
.
Načelnica
predrznih
tolovaj
k
jih
opominja
k
previdnosti
,
kajti
po
noči
se
najmanjši
ropot
daleč
sliši
.
Tako
pridejo
do
zaprtih
vrat
.
Lenčika
ima
ključ
spravljen
ter
ga
hoče
že
v
ključavnico
vtakniti
,
ko
jo
Amalija
svareč
za
roko
prime
.
„
Stoj
—
stoj
!
“
šepeta
.
„
Najprvo
hočem
skozi
ključavnico
pogledati
;
ne
smemo
se
prenagliti
.
“
Lenčika
odstopi
.
Amalija
se
pripogne
,
ker
ve
,
da
je
luknja
v
ključavnici
tako
velika
,
da
se
lahko
pogleda
del
cerkve
skozi
njo
.
Samo
jeden
trenotek
jej
zadostuje
.
„
Ah
,
slutila
sem
kaj
tacega
,
“
glasi
se
tiho
iz
njenih
ust
.
—
Amalija
vidi
luč
in
pri
njej
moža
,
ki
zunaj
pred
vhodom
stoji
—
pazljivo
proti
vratom
zroč
.
Ni
dvojbe
,
to
je
cerkovnik
,
ki
je
mimo
prišel
ter
slišal
škripanje
starih
stopnic
.
Sedaj
stoji
na
preži
,
da
bi
izvedel
,
kaj
je
povzročilo
ta
nenavaden
ropot
!
Prihod
tolovajev
.
—
Zopet
pri
glumačih
.
—
V
zelenem
vozu
.
—
Na
rop
pripravljeni
.
Čudno
naključje
hoče
imeti
,
da
Jurij
Skopčevi
tovariši
,
ki
so
pod
Cekinarjevim
in
Smukačevim
poveljništvom
,
ravno
isto
popoludne
pridejo
na
Reko
,
ko
je
Lenčika
nastopila
svojo
službo
pri
občinskem
odborniku
.
Seveda
predrzneži
ne
mislijo
na
to
,
da
bi
v
celi
četi
šli
v
mesto
,
marveč
se
hočejo
posamezno
vanj
vtihotapiti
.
V
goščavi
ob
levi
strani
ceste
,
ki
od
Karlovca
vodi
v
velikih
ovinkih
navzdol
proti
morju
,
se
začno
preoblačiti
.
V
svojih
nahrbtnili
vrečah
imajo
zadosti
kmetskih
oblek
.
Kmalu
stoji
v
grmovji
mnogoštevilna
dražba
hrvatskih
kmetov
.
Kot
taki
se
bodo
smeli
v
mestu
pokazati
brez
vsake
nevarnosti
.
Milico
dosedaj
zastonj
iščejo
.
Povpraševali
so
povsod
po
glumačih
,
toda
nikdo
jim
ni
mogel
kaj
povoljnega
o
njih
povedati
.
Zaradi
tega
so
naj
prvo
krenili
proti
Reki
,
da
izvrše
roparski
napad
na
‚
zlato
streho
‘
trsatske
romarske
cerkve
.
Sklenili
so
,
da
oba
podpoveljnika
in
še
nekaj
drugih
tolovajev
odide
na
Reko
.
Tudi
Pante
je
mej
določenimi
tovariši
,
Hrvat
s
svojo
ženo
in
ostali
razbojniki
pa
bodo
čakali
zunaj
mesta
.
Zviti
Janko
je
strahopetnež
,
prenevarno
se
mu
zdi
v
mestu
—
mogoče
ima
pa
še
druge
vzroke
,
zakaj
se
noče
vdeležiti
trsatskega
ropa
.
Prekanjeni
tolovaj
velikokrat
stoji
s
svojo
Jero
ob
strani
ter
ž
njo
skrivnostno
šepeta
.
Kaj
ta
krasna
zakonska
dvojica
namerava
,
nikdo
ne
ve
,
malo
se
za-njo
brigajo
,
ki
se
nekaj
časa
sem
vedno
bolj
odtujuje
ostali
družbi
.
Toliko
je
gotovo
,
da
Jera
še
vedno
s
smrtnim
sovraštvom
zasleduje
Smukača
,
strupeno
ga
od
strani
pogleduje
—
Hrvat
je
pa
itak
znan
,
kako
nevaren
je
v
svojem
srdu
.
Smukač
se
za
nju
malo
zmeni
,
prepričan
je
,
da
mu
ne
moreta
škodovati
.
Preoblečen
je
kot
hrvatski
kmet
ter
hoče
s
svojim
prijateljem
Pantetom
iti
v
mesto
.
Ostali
tovariši
,
mej
njimi
tudi
Cekinar
,
hočejo
posamezno
odriniti
na
Reko
,
da
bi
nikdo
ne
pričel
sumiti
.
V
mestu
samem
se
hočejo
divji
tovariši
sniti
pri
nekem
Pantetovem
znancu
.
Pri
tem
‚
temnem
poštenjaku
‘
se
hočejo
skrivati
,
dokler
ne
obiščejo
trsatske
cerkve
.
Ta
načrt
so
temeljito
premislili
ter
konečno
potrdili
.
Še
nekaj
dni
imajo
časa
,
predno
morajo
oditi
na
Notranjsko
,
in
to
kratko
dobo
hočejo
predrzneži
kar
najbolj
mogoče
izrabiti
.
Podnačelnika
si
žo
v
duhu
predstavljata
,
kako
se
bo
Jurij
Skopec
čudil
,
ko
mu
bodo
pred
noge
položili
zlati
plen
.
Tako
odidejo
veselega
srca
proti
mestu
.
Smukač
in
Pante
hočeta
naravnost
starega
znanca
obiskati
.
—
Cekinar
se
pa
v
družbi
mladega
tovariša
,
ki
je
znan
kot
nenavadno
močan
človek
,
po
okolici
potika
.
Oba
sta
preoblečena
kot
kmeta
ter
hočeta
ravno
v
Sušak
oditi
.
Naenkrat
jima
udari
na
uho
godba
in
šum
,
kakor
bi
od
velike
razburjene
množice
prihajala
.
„
Oho
,
kaj
je
pa
to
?
“
meni
Cekinar
.
„
Hej
,
tovariš
,
ali
Ti
je
ta
okolica
znana
?
“
„
Seveda
,
saj
sem
bil
že
večkrat
tukaj
.
Šum
prihaja
od
travnika
,
na
katerem
se
navadno
vrše
ljudske
veselice
.
Vedno
se
tam
kaj
novega
vidi
—
glumači
in
cigani
prirejajo
razne
predstave
.
“
Cekinar
osupne
.
„
Resnično
,
tje
bodeva
šla
,
“
pravi
,
„
ker
ni
nemogoče
,
da
najdeva
naše
glumače
.
“
„
Tega
ne
verjamem
,
“
odgovarja
tolovaj
,
„
če
so
zlodji
zopet
odpeljali
lepo
deklico
,
potem
dobro
vedo
,
da
smo
jim
za
petami
.
Po
mojem
mnenji
je
sodrga
hitela
noč
in
dan
naprej
,
da
se
kolikor
mogoče
spravi
v
varnost
.
Tukaj
jih
ne
bodeva
dobila
,
sicer
bi
bili
neumnejši
kakor
osli
.
“
Cekinar
ostane
pri
svojem
prvem
sklepu
.
„
Na
travnik
greva
,
“
pravi
odločno
,
„
proti
večeru
,
prideva
še
pravočasno
v
mesto
,
da
poiščeva
skupnega
znanca
.
Sploh
je
bolje
,
da
se
ne
pokaže
naenkrat
toliko
tujih
kmetov
v
ozki
ulici
,
kjer
ima
svojo
hišo
.
“
Močni
tovariš
je
s
tem
zadovoljen
.
Oba
odideta
proti
travniku
.
Tu
je
velikanski
direndaj
.
Menda
praznujejo
kako
ljudsko
veselico
,
kajti
meščanov
in
kmetov
kar
mrgoli
.
Povsod
stoje
lope
in
šotori
,
pred
katerimi
se
drenja
radovedna
množica
,
da
bi
kolikor
mogoče
natanko
videla
vse
naznanjene
čudovitosti
.
„
To
je
prav
,
“
meni
Cekinar
,
„
da
je
toliko
kmetov
tukaj
.
Mej
njimi
se
bodeva
popolnoma
izgubila
.
Ostani
pri
meni
,
tovariš
,
da
se
ne
izgrešiva
!
“
Tolovaja
začneta
hitreje
iti
.
Kmalu
sta
sredi
množice
.
Tu
kriči
mazač
ter
ponuja
svoja
zdravila
,
tam
upije
drug
slepar
ter
vabi
ljudi
,
naj
si
ogledajo
‚
divjaka
‘
iz
črne
Afrike
,
povsod
se
prodaja
pijača
ter
peko
janci
in
celi
prešiči
.
Mnogo
radovednežev
se
drenja
proti
koncu
travnika
,
kjer
mora
nekaj
posebno
zanimivega
biti
.
„
Oho
,
“
pravi
spremljevalec
Gekinarju
,
„
tu
stoji
veljblod
,
tudi
medveda
vidim.
“
Cekinar
ga
zgrabi
za
roko
.
„
Glumači
,
“
šepeta
srdito
,
„
tukaj
so
,
tam-le
stoji
Herkul
.
Vidiš
,
tovariš
,
moja
slutnja
me
ni
varala
.
Tu
na
Reki
dobim
one
,
katere
smo
tako
iskali
.
“
Drugi
tolovaj
mu
prikima
.
„
Hm
,
to
je
čudno
.
Prisegel
bi
bil
na
to
,
da
so
pobegnili
daleč
od
tod
.
Menda
se
čutijo
tukaj
popolnoma
varne
.
No
,
stvar
si
morava
natančneje
ogledati
.
“
„
In
jim
dekleta
zopet
vzeti
,
“
pristavi
Cekinar
.
Tovariš
se
za
ušesi
praska
.
„
To
ne
bo
tako
lahko
šlo
,
“
godrnja
,
„
tu
na
travniku
sredi
stotin
ljudij
vendar
ne
moreva
dekleta
odpeljati
.
Nastal
bi
peklenski
vrišč
.
“
„
To
mi
še
na
misel
ne
prihaja
,
da
bi
pri
belem
dnevu
kaj
tacega
počel
.
Toda
večer
se
že
bliža
in
po
noči
se
bo
dalo
marsikaj
izvršiti
.
“
„
Ali
ne
bodeva
šla
na
Reko
k
tovarišem
?
“
„
Ti
bodo
tudi
brez
naju
dveh
z
zlato
streho
gotovi
,
“
odgovarja
Cekinar
.
„
Stavim
,
da
se
bo
Jurij
Skopec
bolj
veselil
,
če
mu
privedeva
deklico
,
kakor
pa
zaradi
desetih
zlatih
streh
.
“
„
No
,
kakor
Ti
hočeš
;
storil
bom
vse
,
da
si
pridobim
glavarjevo
naklonjenost
,
“
pripomni
orjaški
spremljevalec
.
Preoblečena
tolovaja
se
drenjata
skozi
množico
,
dokler
ne
prideta
do
v
krog
raztegnene
vrvi
,
ki
označuje
glumaško
prizorišče
.
Predstava
se
ravnokar
vrši
.
Burkež
se
prekucuje
ter
pači
,
da
so
prisrčen
krohot
glasno
razlega
.
Herkul
so
igra
s
težkimi
krogljami
,
ognježerec
piha
dim
iz
sebe
in
tudi
obe
deklini
kažeta
svoje
umetnosti
.
Zvezda
glumaške
družbe
pa
manjka
.
„
Vrvi
nimajo
napete
,
“
šepeta
orjaški
tolovaj
Cekinarju
na
uho
.
„
To
vidim
in
ne
čudim
se
.
Deklica
je
ali
bolna
,
ali
pa
jo
imajo
navlašč
v
vozu
zaprto
,
da
bi
se
ničesa
o
lepi
plesalki
ne
izvedelo
.
“
Hrust
mora
podnačelniku
prav
dati
.
Konečno
je
predstava
pri
kraji
.
Glumači
denar
pobirajo
in
tudi
tolovaja
vržeta
nekaj
drobiža
na
krožnik
.
Pri
tem
Cekinar
Herkula
srpo
gleda
v
obraz
,
ki
ravno
tukaj
pobira
vstopnino
.
Golijat
pogleda
tolovaja
,
potem
pa
malomarno
odide
—
ni
ga
spoznal
.
Cekinarju
je
to
ravno
prav
,
čeravno
ni
najmanjši
trenotek
dvojil
,
da
je
izvrstno
preoblečen
.
Glumači
morajo
še
jedenkrat
pričeti
s
predstavo
,
in
ko
so
ž
njo
gotovi
,
vlega
se
že
mrak
na
zemljo
.
Cekinar
si
vse
natanko
ogleda
.
Velike
vozove
vidi
,
ki
ob
strani
stoje
;
dva
sta
odprta
,
zeleni
pa
je
zaprt
.
Tolovaja
sta
prepričana
,
da
je
tam
notri
Milica
s
Sokolskega
gradu
.
Ob
jednem
tudi
zapazita
,
da
so
glumači
precej
čmernih
obrazov
.
Posebno
se
načelnica
glumaske
družbe
kisa
,
ki
se
pa
malo
pokaže
med
ljudmi
.
Cekinar
pripisuje
to
bojazni
ter
na
tihem
meni
,
da
se
glumači
boje
svojih
tolovajskih
preganjalcev
.
Naj
si
bo
,
kakor
že
hoče
,
za
trdno
je
odločen
,
da
si
zopet
prisvoji
lepo
Milico
.
Vozovi
glumaske
družbe
stoje
tik
grmovja
,
kar
Cekinarju
ravno
ugaja
.
Gosto
in
visoko
je
tako
,
da
se
more
v
njem
več
ljudij
skriti
.
—
Nedaleč
od
tega
grmovja
stoji
šotor
,
v
katerem
se
točijo
pijače
.
Tja
noter
stopita
tolovaja
,
kajti
Cekinar
jo
svojemu
tovarišu
že
razodel
,
kaj
da
namerava
.
„
Jutri
zjutraj
prideva
še
zadosti
pravočasno
k
Pantetovemu
znancu
na
Reki
,
“
pristavi
podnačelnik
.
„
Smukač
bo
danes
še-le
vse
potrebno
poizvedel
ter
mirno
na
naji
čakal
.
Dobro
ve
,
da
bom
prišel
,
kakor
sem
to
obljubil
.
“
Drugi
tolovaj
nima
temu
kaj
oporekati
.
Oba
preoblečenca
stopita
v
šotor
ter
si
privoščita
nekoliko
istrijanca
.
Cigani
igrajo
tu
notri
svoje
tužne
in
divje
pesmi
ter
plese
,
zunaj
plešejo
kmetje
s
svojimi
ženami
in
deklicami
kolo
—
tako
preide
čas
.
Polagoma
se
na
travniku
vrišč
poleže
,
kajti
meščani
odhajajo
v
mesto
,
kmetje
pa
,
ki
so
od
daleč
doma
,
so
se
že
pred
večerom
vrnili
domov
.
Jutri
se
bo
veselica
nadaljevala
,
to
tolovaja
kmalu
izvesta
.
—
Ko
postane
zunaj
vse
tiho
in
temno
,
zapustita
šotor
ter
se
priplazita
do
grmovja
.
Nikdo
jih
ne
zapazi
.
V
goščavi
počeneta
na
tla
ter
prav
mirno
še
nekaj
časa
čakata
.
Kmalu
potem
je
travnik
popolnoma
prazen
,
šotori
so
zaprti
le
na
nekaterih
krajih
se
še
luč
sveti
skozi
preležano
platno
.
Tam
menda
pripravljajo
priprosto
večerjo
po
trudapolnem
dnevu
.
Tudi
ti
ljudje
se
konečno
vležejo
k
sladkemu
počitku
.
—
Tudi
v
glumaških
vozovih
je
še
svetlo
.
Od
časa
do
časa
medved
zarenči
,
ki
leži
s
svojim
voditeljem
ob
strani
pod
leseno
lopo
.
Cekinar
in
njegov
tovariš
seveda
posebno
zeleni
voz
opazujeta
,
v
katerem
je
po
njujinem
mnenji
lepa
,
oropana
jim
Milica
.
Tu
notri
prebiva
glumaška
načelnica
.
Vrata
je
skoraj
gotovo
za
sabo
zaprla
.
Cekinar
čaka
zaradi
tega
na
trenotek
,
ko
bo
še
jedenkrat
vun
stopila
.
Opravičeno
sluti
,
da
se
bo
načelnica
,
predno
se
spat
vleže
,
hotela
prepričati
,
ali
je
v
ostalih
vozovih
vse
v
redu
ali
ne
.
In
v
tem
oziru
se
ne
moti
.
Tolovaja
se
prav
tiho
priplazita
do
stopnic
,
ki
vodijo
v
zeleni
voz
.
Tu
v
temi
molče
ležita
.
Ni
jima
treba
dolgo
čakati
.
V
vozu
zaškriplje
,
vrata
se
počasi
odpro
in
načelnica
prikaže
.
Okrog
se
bojazljivo
ozira
,
potem
pa
stopi
po
stopnicah
na
travnik
.
Dve
temni
postavi
skočita
kvišku
.
Ženska
hoče
klicati
na
pomoč
.
Prepozno
,
kajti
krepka
Cekinarjeva
pest
jo
že
krčevito
drži
za
vrat
,
in
predno
se
načelnica
zave
,
je
tolovaj
že
v
vozu
ž
njo
.
—
Njegov
tovariš
se
vsede
pred
vhod
,
da
bi
ga
v
slučaju
nevarnosti
mogel
pravočasno
svariti
.
Tako
sta
se
že
poprej
natanko
dogovorila
.
Cekinar
vrata
za
sabo
zapre
ter
položi
prestrašeno
glumačico
na
posteljo
.
„
Molči
!
“
zapreti
jej
srditim
obrazom
in
njegovo
bodalo
se
zasveti
pred
njenimi
očmi
.
Načelnica
se
trese
po
vsem
životu
.
„
Prizanesite
mi
!
“
prosjači
;
„
denarja
nimam
.
Kar
smo
danes
zaslužili
,
razdelila
sem
takoj
po
predstavi
med
svoje
ljudi
.
“
—
„
Jezik
za
zobmi
!
“
zareži
Cekinar
nad
njo
.
„
Tiho
,
baba
,
nisem
zaradi
tega
sem
prišel
,
da
Ti
vzamem
Tvoje
borne
groše
.
Te
le
sama
obdrži
—
jaz
hočem
vse
kaj
druzega
imeti
od
Tebe
.
“
Glumačica
ga
neverjetno
pogleda
.
„
Kdo
ste
?
“
„
Hahaha
,
ali
me
več
ne
poznate
?
“
roga
se
jej
Cekinar
.
„
No
,
sedaj
nimam
časa
,
da
bi
se
s
Tabo
na
dolgo
in
široko
pomenkoval
.
Kratko
mi
odgovori
:
Kje
imaš
deklico
skrito
,
lepo
plesalko
na
vrvi
,
katero
ste
nam
včeraj
ponoči
zopet
ukradli
?
“
Oči
se
jej
zasvetijo
.
„
Koga
—
plesalko
?
“
jeclja
hudobna
ženska
.
„
No
,
Milico
,
“
preti
tolovaj
.
„
Hitro
,
gotovo
si
ubogega
dekleta
zvezala
,
stara
copernica
.
Kje
je
revica
?
“
„
Saj
ste
Cenobijo
vendar
sabo
vzeli
,
“
stoka
prekanjena
načelnica
.
„
Seveda
,
toda
Tvoji
vražji
ljudje
so
nam
jo
že
drugo
noč
zopet
odpeljali
.
Tedaj
sem
ž
njo
!
“
„
Pri
meni
je
ni
,
“
javka
prestrašena
žena
.
„
Ne
laži
se
mi
,
sicer
—
“
Cekinar
zavihti
bodalo
.
„
Umorite
me
,
“
čivka
glumačica
,
„
toda
druzega
Vam
ne
morem
povedati
.
Herkul
je
prisegel
,
da
hoče
Cenobijo
zopet
imeti
,
toda
nikdo
mu
pri
tem
ni
hotel
pomagati
.
Zaradi
tega
smo
se
na
Reko
odpeljali
,
da
si
s
predstavami
zaslužimo
nekoliko
denarja
.
“
„
Starka
,
če
me
varaš
,
vzel
Te
bo
hudič
!
“
zagrmi
tolovaj
nad
njo
.
„
Ne
lažem
se
.
“
Cekinar
se
ne
more
odločiti
.
„
Na
postelji
mi
ostani
!
“
veleva
jej
srdito
.
„
Zunaj
pred
vhodom
stoji
moj
tovariš
.
Pri
prvem
Tvojem
klicu
dobiš
bodalo
mej
rebra
.
“
„
Molčala
bom
.
“
„
To
je
tudi
Tvoja
sreča
,
“
odgovarja
jej
Cekinar
ter
začne
po
vozu
iskati
.
Kmalu
dobi
v
ozadji
mal
oddelek
in
v
njem
sledove
,
da
je
tam
bivala
Milica
.
Tu
leži
njena
glumaška
oprava
,
tudi
okno
je
tam
,
skozi
katero
je
gledala
,
ko
jo
je
Smukač
zapazil
.
Toda
o
deklici
ni
duha
ne
sluha
.
Cekinar
se
povrne
zopet
h
glumačici
.
Strašansko
jej
preti
,
bodalo
jej
nastavi
na
vrat
,
vendar
pa
ostane
babura
pri
svoji
izpovedi
.
„
Mogoče
je
nori
spak
prišel
ter
Cenobijo
odpeljal
,
“
pripomni
konečno
glumačica
v
smrtnem
strahu
.
„
Kateri
spak
?
“
Glumačica
mu
hitro
pove
,
kar
ve
o
strašnem
graščinskem
norcu
.
—
Pripoveduje
mu
,
kako
se
je
pritlikavec
z
orjaškimi
močmi
večkrat
pokazal
v
glumaškem
taboru
in
kako
je
premagal
Herkula
.
Tolovaj
osupne
.
Spomni
se
skremženega
obraza
,
ki
je
gledal
izza
grmovja
,
ko
je
peljal
on
Milico
v
tolovajski
tabor
.
Ali
jo
je
ros
skrivnostni
človek
ukradel
?
Nemogoče
to
ni
.
Cekinar
jo
sedaj
prepričan
,
da
glumačica
ne
more
nič
drugega
priznati
in
dokazati
.
Milica
Sokolska
ni
pri
njej
,
to
je
gotovo
.
Vendar
pa
sklene
,
da
bo
še
za
naprej
skrbno
opazoval
glumače
.
Z
nova
načelnici
grozovito
zapreti
,
da
trepetajoča
vragica
misli
—
sedaj
jej
je
odklenkala
zadnja
ura
.
Vendar
pa
pri
svoji
izpovedi
ostane
in
tolovaj
nezadovoljen
zapusti
voz
.
„
Nič
ni
,
“
pravi
svojemu
tovarišu
,
ki
ga
čaka
zunaj
.
„
Deklica
ni
pri
glumačih
.
Vrag
vedi
,
kdo
jo
je
odpeljal
—
mogoče
ima
baba
vendar
prav
,
ko
trdi
,
da
jo
je
skrivnostni
spak
ukradel
.
Resnico
moram
izvedeti
.
Sedaj
pojdiva
tu
stran
in
zjutraj
bodeva
obiskala
reškega
znanca
.
Potem
bodemo
slovito
‚
zlato
streho
‘
tersatsko
cerkve
v
svoje
vreče
nabasali
.
“
Pri
reškem
znancu
.
—
Izdaja
.
—
Smukač
jetnik
.
—
Prepozno
.
Smukač
pride
s
tovarišem
Pantetom
pred
hišo
starega
znanca
.
Najprvo
skromno
potrkata
,
in
ko
se
vrata
odpro
,
sta
hitro
v
veži
.
Gospodar
sam
odpre
,
ker
misli
,
da
je
pozno
na
večer
prišel
še
kak
kupec
.
Zagledavši
svoja
nepričakovana
gosta
,
se
silno
prestraši
.
„
Jojmeni
!
“
„
Molči
!
“
zarentači
Pante
nad
njim
.
„
Ali
me
več
ne
poznaš
,
stari
slepar
?
“
„
Resnično
,
to
je
Pante
.
“
„
Da
,
jaz
som
s
svojim
prijateljem
Smukačem
iz
Jurij
Skopčeve
čete
.
“
Gospodar
hitro
odpira
vrata
v
sobo
.
„
Ne
tako
glasno
,
“
svari
,
„
tukaj
smo
še
v
veži
,
lahko
bi
nas
kdo
slišal
in
sosedje
so
itak
preveč
radovedni
.
“
„
Nikar
mi
ne
javkaj
,
stara
sova
,
“
rujove
divji
tolovaj
,
ki
za
vrat
zgrabi
svojega
starega
znanca
.
„
Sedaj
boš
pokazal
,
kaj
imaš
dobrega
v
kleti
.
Hitro
prinesi
nekaj
steklenic
in
pa
zraven
dober
prigrizek
,
kajti
danes
nas
pride
še
več
,
šest
do
osem
mož
.
“
—
Gospodar
trepeta
.
„
To
bo
ljudem
sumuo
postalo
.
“
„
Tiho
!
“
zareži
Pante
nad
njim
.
„
Mi
natanko
vemo
,
kaj
hočemo
.
Ali
nismo
popolnoma
taki
,
kakor
navadni
kmetje
?
He
,
kdo
bo
kaj
napačnega
mislil
.
Ti
stara
kavka
?
“
Hišni
gospodar
hoče
še
nekaj
odgovoriti
.
Pante
ga
pa
tako
krepko
brcne
,
da
odloti
kakor
bomba
iz
topa
skozi
odprta
vrata
v
vežo
.
Divji
tolovaj
se
na
vse
grlo
krohota
.
„
Vidiš
,
Smukač
,
“
pravi
,
„
tako
je
treba
s
takimi
ljudmi
postopati
.
Povem
Ti
,
da
mi
Hebrejec
obliže
črevije
,
če
mu
to
velevam
.
“
Smukač
se
muza
.
Gospodar
se
kmalu
povrne
s
skledami
,
njegova
žena
in
okrogla
,
sveža
in
zala
deklica
pa
donašata
večje
število
steklenic
.
Smukaču
deklica
ugaja
.
„
Kdo
pa
je
ta
punica
?
“
praša
svojega
tovariša
na
tihem
.
„
Ali
je
domača
hči
?
“
„
Ne
,
njegova
nečakinja
ali
nekaj
jednacega
,
“
glasi
se
malomarni
odgovor
.
„
Ali
Ti
je
všeč
?
No
,
potem
se
le
kmalu
ž
njo
dogovori
,
dekle
je
lahkomišijeno
,
in
če
Te
kak
tovariš
prehiti
,
moral
si
boš
prste
lizati
.
Poprej
sem
se
jej
tudi
jaz
dobrikal
,
za
zlate
prstane
in
jednake
drobnosti
jo
lahko
hitro
pridobiš
.
“
Smukač
si
tega
ne
da
dvakrat
reči
.
Ko
ženski
pripravljate
mizo
,
pristopi
k
deklini
ter
začne
ž
njo
šepetati
.
Deklica
je
v
resnici
malo
vredna
.
Smukač
jej
obljubi
nekaj
zlatnine
,
katere
ima
vedno
nekoliko
pri
sebi
,
in
kmalu
je
dvojica
dogovorjena
.
Tolovaj
si
zadovoljno
mane
roki
.
„
Nocoj
še
ne
moremo
na
to
misliti
,
da
bi
obiskali
‚
zlato
streho
‘
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
tedaj
bom
prosti
čas
dobro
porabil
.
“
Zdolaj
pri
hišnih
vratih
nekdo
trka
.
Zopet
prideta
dva
preoblečena
tolovaja
in
potem
še
jeden
za
njima
.
„
Sedaj
manjka
samo
Cekinarja
s
svojim
spremljevalcem
,
“
pravi
Pante
,
„
potem
smo
polnoštevilni
.
“
Nekaj
časa
še
čakajo
,
ko
pa
teh
dveh
vendar
le
ni
,
vsadejo
se
k
mizi
.
Hišna
gospodinja
in
deklica
strežete
gostom
.
Seveda
mora
deklica
slišati
marsikatero
zasoljeno
šalo
,
toda
to
je
ne
spravi
v
zadrego
.
Tudi
se
za
dobrikanje
ostalih
tolovajev
ne
zmeni
,
ker
je
s
Smukačem
dogovorjena
.
Pravcata
pojedina
se
prične
.
Jedi
so
okusne
,
vino
je
še
boljše
,
zaradi
tega
so
tolovaji
kmalu
dobre
volje
in
delajo
razne
dovtipe
.
Gospodar
se
s
Pantetom
na
tihem
pomenkuje
,
ne
da
bi
se
jedij
ali
pijače
dotaknil
.
Gotovo
je
že
poučen
,
kaj
tolovaji
nameravajo
.
Pripravljen
je
plen
kupiti
,
ki
se
še
visoko
na
Trsatu
bleskeče
.
Da
,
zlati
strehi
velja
tolovajski
obisk
,
in
poštenjaku
se
oči
svetijo
,
ko
misli
na
to
,
kako
dobro
kupčijo
bo
z
dragoceno
opeko
napravil
.
Mej
tem
se
Smukač
z
mehkosrčnim
dekličem
ljubeznjivo
zabava
.
Nova
njegova
ljubica
mu
je
vedno
bolj
povšeči
.
—
—
—
V
tej
hiši
marsikdo
občuje
,
ki
ima
vzroke
,
da
se
skriva
pred
oblastnijami
.
Razkošna
razuzdanka
je
od
teh
gostov
dobila
že
veliko
zlatnine
ter
so
je
za
krasna
in
bogata
darila
prav
hvaležno
izkazala
.
Smukač
je
že
od
nekdaj
pravcati
babjek
.
Obeta
si
nocoj
krasno
noč
.
Vino
tolovajem
srca
razgreva
.
Smukač
le
zmerno
pije
,
kajti
ko
bi
se
upijanil
,
moral
bi
se
obljubljenemu
in
težko
pričakovanemu
ljubimskemu
sestanku
odpovedati
.
Tudi
ostali
tolovaji
so
preveč
previdni
,
da
bi
se
do
cela
udali
pijači
,
ker
dobro
vedo
,
da
v
mestu
niso
nikdar
popolnoma
varni
.
Polnoči
se
bliža
.
Gostje
vstanejo
od
mize
,
postali
so
trudni
.
Gospodinja
že
stoji
pripravljena
,
da
spremi
v
spalnico
neznanske
goste
,
in
Pante
svoj
razgovor
s
starim
znancem
pretrga
.
Razkošna
deklica
je
že
poprej
zapustila
sobo
,
in
ko
se
Pante
obrne
,
zapazi
,
kako
se
njegov
prijatelj
Smukač
plazi
skozi
vrata
.
Tolovaj
se
smehlja
.
„
Seveda
,
“
mrmra
,
„
Smukač
je
še
vedno
stari
.
Kjerkoli
vidi
ženski
predpasnik
,
leta
za
njim
.
Gotovo
se
je
z
dekletom
že
zjedinil
—
no
,
privoščim
mu
zabavo
.
“
Po
tem
samogovoru
odide
Pante
za
svojimi
tovariši
v
skupno
spalnico
,
kjer
so
ležišča
že
pripravljena
.
Nekaj
postelj
stoji
tu
notri
—
toda
večina
razbojnikov
na
slami
,
ki
je
po
tleh
postlana
,
tako
sladko
spi
,
kakor
na
najmehkejših
svilenih
blazinah
.
Tolovajska
družba
smrči
v
vseh
glasovih
,
Pante
pa
le
ne
more
zaspati
.
Tolovaj
je
ravno
tako
prebrisan
,
kakor
častilakomen
,
rad
bi
se
Juriju
Skopcu
prikupil
.
Pante
je
dobro
opazil
,
kako
se
tolovajski
glavar
posebno
za
Černiča
zanima
.
Mladega
tovariša
hoče
pri
njem
s
prav
predrznim
činom
izpodriniti
—
sam
hoče
postati
Jurij
Skopčev
zaupnik
,
in
v
ta
namen
hoče
ugodno
priliko
tu
na
Reki
oziroma
Trsatu
porabiti
.
—
Pantetu
so
težave
znane
,
katere
bo
treba
premagati
,
predno
se
jim
posreči
,
priti
do
zlate
strehe
.
Toda
njegova
glava
je
prebrisana
.
Jutri
si
bo
romarsko
cerkev
ogledal
ter
si
potem
še
le
primeren
načrt
osnoval
,
kako
bi
se
dal
nameravani
rop
najbolje
izvršiti
.
Konečno
vendar
tudi
njemu
začno
trudne
oči
skupaj
padati
.
Naenkrat
začuje
zunaj
na
hodniku
korake
,
vrata
v
spalnico
se
odpro
.
Pri
svitu
brleče
svetilnice
zagleda
Pante
hišnega
gospodarja
.
—
„
Vstanite
,
hitro
!
“
kliče
zviti
mož
,
„
izdani
ste
—
pred
hišo
so
sumne
postave
,
ki
jo
obkolujejo
.
Hitro
—
hitro
—
bežati
morate
.
“
Pante
kvišku
skoči
.
S
krepko
pestjo
spravi
smrčeče
tovariše
na
noge
,
ki
so
hipoma
zdramijo
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
so
že
oblečeni
,
orožje
imajo
v
rokah
ter
se
drenjajo
za
prestrašenim
gospodarjem
,
ki
odhaja
na
hodnik
.
„
Bežati
moramo
,
“
pravi
Pante
tovarišem
,
ko
skozi
okno
pogleda
.
„
Toda
kam
?
“
„
Le
z
menoj
pojdite
,
“
odgovarja
gospodar
nekoliko
pomirjen
.
„
Jaz
sem
star
lisjak
in
mene
tako
hitro
ne
vjamejo
.
Iz
moje
hiše
vodi
neopažena
pot
na
sosedni
vrt
.
Tam
stanuje
moj
dober
prijatelj
,
ki
z
mano
v
družbi
kupčuje
.
Z
vrta
pridete
do
opuščenega
stolpa
v
starem
mestnem
obzidji
,
tam
se
poskrijte
!
“
Svet
je
dober
.
Nikdo
ne
ve
boljšega
povedati
,
in
zaradi
tega
hite
tolovaji
za
gospodarjem
,
ki
spremlja
svoje
goste
k
malim
vratom
v
zidu
,
ki
meji
na
sosedni
svet
.
Nikdo
ne
misli
na
Smukača
,
niti
Pante
,
ki
meni
,
da
je
prijatelj
njegov
tudi
na
nevarnost
opozorjen
in
da
je
zadej
mej
drugimi
tovariši
.
Tako
je
tema
na
prostem
,
da
se
roka
pred
očmi
komaj
razločuje
.
Nekaj
tolovajev
se
na
dvorišči
izpodtakne
.
Kakor
so
dolgi
in
široki
,
popadajo
na
tla
,
toda
hitro
se
pobero
in
srečno
pridejo
do
vratic
.
Dogovorjeno
znamenje
pokliče
soseda
in
kmalu
so
tolovaji
zunaj
kroga
preganjalcev
,
ki
so
na
tihem
obkolili
židovo
hišo
.
—
Zviti
hišni
gospodar
jim
pokaže
še
smer
,
v
kateri
morajo
tolovaji
oditi
,
ki
se
kmalu
potem
v
nočni
tmini
pritihotapijo
do
starega
stolpa
.
Potem
se
zadovoljen
povrne
v
svojo
hišo
.
„
Hihihi
,
sedaj
som
beriče
zopet
lepo
varal
,
“
smeji
se
prekanjenec
,
„
sedaj
naj
le
pridejo
ti
nadležniki
in
iščejo
.
Niso
prišli
prvipot
k
meni
,
toda
vselej
so
morali
z
dolgimi
nosovi
oditi
—
hihihi
!
“
Tudi
on
ne
misli
na
Smukača
,
ker
ni
zapazil
,
da
se
je
izgubil
tolovaj
iz
sobe
,
predno
so
šli
preoblečeni
gostje
skupno
spat
.
—
Prepričan
je
,
da
so
se
vsi
tolovaji
rešili
;
mirno
odide
v
svojo
spalnico
ter
čaka
,
kaj
se
bo
zgodilo
.
Ni
mu
treba
dolgo
čakati
.
Malo
trenotkov
pozneje
začno
beriči
razbijati
po
vratih
.
Pantetov
stari
znanec
se
ogrne
s
plaščem
,
kakor
da
je
še-le
iz
postelje
vstal
.
S
svetilnico
gre
proti
vratom
,
ravno
ko
začno
zunaj
z
nova
klicati
.
„
No
,
kaj
pa
je
to
?
“
kliče
zvitež
navidezno
raztogoten
.
Kdo
tako
pozno
trka
,
sredi
noči
,
ko
vsi
pošteni
ljudje
že
sladko
spijo
?
“
Odgovor
se
takoj
začuje
.
„
Odprite
,
stari
lisjak
!
“
kliče
nekdo
na
ulici
.
„
Odprite
,
v
imenu
zakona
!
“
Hišni
gospodar
takoj
odrine
zapah
ter
težka
vrata
odpre
.
Več
beričev
z
golimi
sabljami
hitro
v
vežo
stopi
.
„
Oho
—
to
je
zoper
vsako
pravico
,
“
mrmra
prekanjenec
,
„
z
orožjem
V
roki
prihajate
v
mojo
hišo
kakor
v
kako
tolovajsko
prenočišče
.
“
„
Molčite
,
stari
slepar
,
“
hudujejo
se
beriči
nad
njim
.
„
Vi
imate
že
marsikaj
na
svojem
rovašu
,
to
Vam
je
samemu
znano
,
tedaj
mirujte
.
V
Vaši
hiši
so
danes
sumni
ljude
skrivajo
.
“
Gospodar
se
dela
,
kakor
bi
bil
silno
razžaljen
.
„
Kdo
to
pravi
?
“
zakliče
,
„
kdo
me
tako
obrekuje
?
“
„
To
bodete
že
slišali
,
ko
pride
pravi
čas
,
“
glasi
se
odurni
odgovor
.
„
Sedaj
bomo
hišo
preiskali
.
“
„
Sili
se
moram
udati
,
“
pravi
zviti
možak
rezkim
glasom
.
„
Zaradi
mene
postavite
celo
hišo
narobe
.
Saj
vem
,
kje
mi
je
iskati
pravico
—
in
če
se
moram
celo
do
cesarja
pritožiti
.
“
„
Ali
boš
hitro
molčal
,
predrzni
hinavec
?
Cesar
ima
vse
kaj
druzega
opraviti
,
kakor
da
bi
se
s
takim
večkrat
kaznovanim
sleparjem
ukvarjal
.
“
„
No
,
bodemo
že
videli
,
“
huduje
se
hinavec
,
ki
meni
,
da
beriči
ne
bodo
našli
najmanjše
sumne
stvarice
.
Ukradenih
rečij
res
ne
bodo
zasačili
,
te
so
predobro
skrite
.
Zaradi
tega
stoji
v
veži
samozavesten
,
ko
prično
beriči
s
hišno
preiskavo
.
To
se
tako
temeljito
vrši
,
kakor
se
do
sedaj
še
ni
nikdar
zgodilo
.
Gospodar
vidi
,
da
je
njegova
hiša
od
vseh
stranij
obkoljena
,
ter
si
napenja
možgane
,
kdo
neki
ga
je
izdal
.
Konečno
pride
do
mnenja
,
da
je
kak
sosed
vzlic
temni
noči
opazil
,
kako
so
tolovaji
k
njemu
prihajali
.
Hiša
ni
velika
.
Nekaj
boričev
gre
s
svetilnicami
v
klet
,
toda
tam
ne
vidijo
druzega
,
kakor
nekaj
vina
in
jedil
.
Seveda
takoj
prično
gospodarja
izpraševati
,
kako
je
to
,
da
ima
toliko
jestvin
nakopičenih
.
„
Pri
mojem
bratrancu
v
Karlovcu
je
bilo
ženitovanje
,
“
glasi
so
mirni
odgovor
,
„
od
tod
sem
vse
sabo
prinesel
.
“
Temu
ni
moči
ugovarjati
,
čeravno
beriči
slutijo
,
da
je
to
le
prazen
izgovor
.
Laži
mu
vendar
ne
morejo
dokazati
.
Sedaj
gredo
sodnijski
hlapci
v
gorenje
nadstropje
.
„
Svojo
hčer
bom
poklical
,
“
pravi
zvitež
,
„
sicer
bi
se
ubogo
dete
preveč
prestrašilo
.
“
Beriči
se
srdito
krohotajo
.
„
Hahaha
,
Vaša
punica
menda
ni
tako
plašljiva
,
“
mu
odgovarjajo
.
„
Sicer
je
pa
Vaša
hči
na
glasu
,
da
ima
jako
veliko
srce
.
Ljudje
marsikaj
pripovedujejo
.
“
Gospodar
hoče
ravnokar
pikro
odgovoriti
,
ko
se
nekaj
pripeti
,
kar
spravi
celo
njega
,
starega
lisjaka
,
ob
samozavest
.
Cela
družba
stoji
na
jednem
konci
hodnika
,
ki
je
od
beriških
svetilnic
nekoliko
razsvetljen
.
Na
drugem
konci
so
vrata
,
ki
vodijo
v
hčerkino
spalnico
.
In
ta
vrata
se
naenkrat
odpro
.
Moška
postava
smukne
iž
njih
,
kmet
,
ki
hiti
proti
stopnicam
.
„
Hej
,
zgrabite
ga
!
“
rujovejo
beriči
svojim
tovarišem
,
ki
so
pri
stopnicah
nastavljeni
.
Koj
potem
se
začujejo
togotni
kriki
,
vrišč
divjega
boja
,
konečno
nekaj
kletvic
.
„
Imamo
ga
!
“
upijejo
beriči
,
„
to
je
človek
,
ki
ne
spada
v
to
hišo
.
“
Mimo
njega
hite
sodnijski
hlapci
,
ki
planejo
na
sumnega
moža
.
—
Mnogo
psov
je
zajčeva
gotova
smrt
.
Tolovaj
se
sicer
obupno
brani
,
toda
pritisnejo
ga
le
tlom
in
malo
minut
pozneje
ima
roki
z
verigami
povezani
,
ki
mu
branijo
vsak
nadaljni
upor
.
Hišni
gospodar
ostane
v
prvem
nadstropji
.
Ko
je
sam
hiti
v
spalnico
svoje
hčere
.
Razkošna
deklica
se
med
blazine
zariva
.
„
Dekle
,
Ti
si
jednega
tolovajev
skrivaj
k
sebi
pustila
,
“
sika
starec
,
ki
oprezno
gleda
proti
vratom
.
„
Zakaj
mi
tega
nisi
povedala
?
Sedaj
je
nesreča
gotova
.
“
Deklica
odgrne
odejo
.
„
Izgovorite
se
,
oče
!
“
„
Kako
pa
?
“
pravi
starec
ves
obupan
,
„
to
mi
bo
vrat
zavilo
.
“
Deklina
odkima
.
„
Kaj
pa
še
,
“
glasi
se
odurni
odgovor
,
„
saj
sicer
niste
na
glavo
padli
,
oče
.
“
„
Kaj
pa
naj
storim
?
“
Razuzdanka
mu
nekaj
na
uho
zašepeta
.
„
To
je
vse
prav
lepo
in
dobro
,
“
meni
prekanjenec
,
„
toda
orožje
bodo
pri
njem
našli
.
“
„
Ni
res
,
to
sem
že
jaz
v
skrivni
stenski
omari
poskrila
,
bodalo
in
dva
samokresa
.
Orožja
ne
bodo
pri
njem
našli
.
Oj
,
ti
peklenski
beriči
,
najraje
bi
jih
zastrupila
.
“
Gospodar
teh
ljubeznjivih
besed
svoje
malovredne
hčerke
ne
sliši
več
,
marveč
hiti
iz
spalnice
.
Po
stopnicah
drvi
navzdol
,
kjer
ravnokar
sodnijski
hlapci
na
noge
pomagajo
premaganemu
Smukaču
.
„
Kdo
ste
?
“
upijejo
beriči
.
„
Ne
tajite
,
o
vsem
smo
natanko
poučeni
.
“
Tu
pridirja
gospodar
.
„
Oj
,
ta
človek
se
je
v
mojo
hišo
vtihotapil
,
“
javka
lisjak
ter
tolovaju
skrivaj
namežikuje
,
„
sedaj
vem
,
zakaj
me
oblastnije
sredi
noči
nadlegujejo
.
Ta
kmet
,
ljubimec
moje
hčerke
,
je
skrivaj
skozi
okno
k
njej
splezal
,
da
,
da
,
tako
je
oj
,
ta
nesrečna
,
lahkomišljena
hči
!
“
Beriči
Smukača
prašaje
pogledajo
.
Tolovaj
je
prebrisana
glavica
,
takoj
razume
,
da
njegov
znanec
tako
javka
,
ker
ga
hoče
vsake
sumnje
oprati
.
Molči
—
da
,
hlini
se
,
kakor
bi
se
bal
togotnega
očeta
zapeljane
hčerke
.
„
Ta
je
ljubček
mojega
dekleta
,
“
rentači
gospodar
navidezno
razljučen
.
Oj
,
Ti
nesnaga
,
preslepil
je
mojo
hčer
.
“
To
se
jako
verojetno
glasi
,
toda
beriči
imajo
menda
stroge
ukaze
.
Nekaj
jih
gre
v
dekličino
spalnico
,
katero
natanko
preiščejo
.
Tam
nič
sumnega
ne
najdejo
,
kajti
zvita
deklina
je
tolovajevo
orožje
predobro
skrila
.
Na
razna
vprašanja
odgovarja
razuzdanka
,
da
je
skrivnostni
tujec
njen
ljubček
,
s
katerim
se
je
na
plesišču
seznanila
.
Tudi
njen
oče
v
jednomer
zatrjuje
,
da
je
to
resnica
,
toda
sodnijski
hlapci
vendar
dvomijo
.
Vzlic
vsemu
javkanju
hišnih
prebivalcev
odpeljejo
Smukača
v
varno
mestno
ječo
.
Jurij
Skopec
premoti
svoje
preganjalce
.
—
Nerešena
zagonetka
.
—
Odpotovanje
na
Notranjsko
.
Tolovajskega
glavarja
smo
zapustili
,
ko
je
s
strehe
splezal
.
Vsaka
pot
k
begu
mu
je
zaprta
.
Pred
njim
,
ob
strani
,
stoje
za
plotom
mnogoštevilni
preganjalci
.
Ne
slutijo
,
da
jim
je
sloviti
tolovajski
glavar
tako
blizo
.
Jurij
Skopec
čepi
ob
zidu
.
Dobro
ve
,
da
bodo
našli
umorjenega
desetnika
,
potem
bo
nastal
vrišč
,
baklje
bodo
prižgali
ter
ga
zapazili
.
Njegov
položaj
je
v
resnici
obupen
.
In
vendar
predrznež
niti
za
trenotek
poguma
ne
izgubi
,
celo
v
tej
neznanski
nevarnosti
ostane
hladnokrven
.
Luč
vidi
,
ki
prihaja
skozi
špranje
plota
.
Na
lepo
krčmarjevo
hčerko
misli
.
Ni
se
mu
treba
za-njo
bati
,
prebrisana
deklica
je
gotovo
že
v
svojej
spalnici
.
Nje
ne
bodo
ni
kdo
mogel
sumničiti
,
tudi
ko
bi
njega
našli
.
—
Tako
nekaj
časa
mirno
stoji
,
ne
da
bi
se
kaj
posebnega
pripetilo
.
Tudi
beriči
in
vojaki
se
ne
ganejo
,
ker
mislijo
,
da
bo
jako
lažje
presenečiti
ljudi
,
ki
so
v
krčmi
.
Naenkrat
se
začuje
kričanje
in
grozovito
preklinjanje
.
„
Aha
,
“
meni
Jurij
Skopec
,
„
sedaj
so
našli
mrtvega
vojaka
.
Žal
mi
je
,
da
sem
ga
moral
pobiti
,
toda
nič
drugega
mi
ni
preostajalo
.
Sedaj
se
bo
še-le
pričelo
pravo
preganjanje
.
“
In
tolovajski
glavar
se
ne
moti
.
Mrtveca
so
našli
,
in
čeravno
ne
vidijo
v
sobi
žive
duše
,
vendar
opravičeno
sodijo
,
da
morilec
ne
more
daleč
biti
.
Začnejo
preiskavati
.
Tudi
vojaki
na
dvorišču
izvedo
grozno
novico
.
„
Mogoče
je
zločinec
skozi
okno
na
dvorišče
skočil
,
“
sliši
Jurij
Skopec
v
svoji
bližini
vojaka
govoriti
.
„
Vse
moramo
natanko
pregledati
.
“
Luč
se
bliža
predrznežu
.
Sedaj
je
njegov
položaj
v
resnici
obupen
.
Na
tleh
čepi
,
pred
njim
so
vojaki
,
za
njim
pa
zid
,
ob
katerem
ne
more
kvišku
splezati
.
V
tej
sili
tiplje
predrznež
za
sabo
.
Z
roko
vrata
začuti
,
ki
so
z
lesenim
zapahom
zaprta
.
Lahko
bi
jih
odprl
,
toda
kaj
mu
to
pomaga
,
ko
vidi
,
da
vodijo
v
hlev
,
v
katerem
bi
ga
vojaki
tem
lažje
zgrabili
.
Toda
sila
je
skrajna
.
Jurij
Skopec
sliši
,
da
se
preganjalci
začno
za
plotom
premikati
.
Vrata
v
plotu
se
odpirajo
.
Sedaj
je
odločilni
trenotek
.
Jurij
Skopec
mora
vse
,
tudi
najobupnejše
poskusiti
,
da
se
reši
.
V
hlevu
bi
bil
vjet
,
tedaj
se
hoče
zaleteti
z
največjo
silo
proti
vojakom
.
Sicer
ima
jako
malo
upanja
,
da
bo
mogel
gosto
vrsto
vojakov
prodreti
,
toda
tolovajski
glavar
hoče
raji
v
poštenem
boji
smrt
iskati
,
kakor
pa
sramotno
končati
pod
krvnikovo
roko
.
—
Že
se
pripravlja
na
skok
.
Tu
udarijo
nenavadni
glasovi
na
njegovo
uho
—
kruljenje
in
prskanje
—
za
njim
je
ta
vrišč
.
„
Ah
,
“
mrmra
Jurij
Skopec
,
„
tu
so
vrata
k
svinjaku
,
kako
krasna
rešilna
misel
mi
prihaja
!
“
Vojaki
odpro
vrata
v
plotu
.
Ravno
hočejo
s
svetilnicami
razsvetiti
dvorišče
,
ko
Jurij
Skopec
leseni
zapah
odrine
—
svinjak
je
odprt
.
Veselo
kruljenje
se
začuje
,
potem
pa
ščetinarji
radostno
hite
na
prosto
,
vse
podero
na
tla
,
kar
se
jim
stavi
v
bran
.
To
je
prava
sreča
za
Jurija
Skopca
,
da
se
hrvatski
krčmar
tako
temeljito
bavi
s
svinjerejo
.
Mnogoštevilen
je
roj
mladih
in
starih
prašičev
,
ki
divja
preko
dvorišča
skozi
odprti
plot
na
travnike
in
njive
.
Kakor
divji
lov
se
zakade
ščetinarji
mej
vojake
.
Ti
na
tak
napad
niso
pripravljeni
—
veliko
jih
leži
v
prah
porušenih
in
črez
njo
skačejo
koristne
živalice
.
Drugi
nehote
zgrabijo
ščetinarje
,
narobe
sede
na
hrbtih
prašičev
,
ki
cvileč
in
prskajoč
z
neprostovoljnimi
jahalci
po
dvorišči
divjajo
.
Svetilnice
leže
razdrobljene
na
tleh
—
baklje
pogasnejo
,
vmes
pa
se
razlega
proklinjanje
vojakov
,
katerim
prašiči
s
kruljenjem
pridno
pomagajo
.
To
je
koncert
,
kakoršnega
menda
še
celo
v
peklu
ne
poznajo
.
Zdaj
jo
prišel
pravi
čas
za
Jurija
Skopca
.
Bliskoma
skoči
skozi
vrata
v
plotu
,
s
tremi
orjaškimi
koraki
je
v
senci
pri
skednju
in
kakor
duh
izgine
v
njem
.
„
To
je
velika
sreča
,
“
mrmra
predrznež
.
„
Za
mojo
glavo
se
je
šlo
,
vendar
pa
sem
jim
v
skrajni
sili
še
pobegnil
.
“
Jurij
Skopec
odvali
seno
,
za
katerim
se
skriva
tajni
vhod
,
in
malo
trenotkov
pozneje
je
pri
svojih
tovariših
,
ki
ne
vedo
,
kaj
se
zunaj
vrši
,
in
krepko
smrče
.
—
Mej
tem
je
vsa
krčma
po
konci
.
Vozniki
prihajajo
iz
hleva
,
krčmar
se
prikaže
in
tudi
njegova
hči
stoji
sredi
poslov
.
Lepa
deklica
je
pač
nemirna
,
vendar
pa
se
za
ljubljenega
moža
ne
boji
,
ker
ve
,
kako
premeten
je
tolovajski
glavar
,
ki
se
gotovo
že
pri
svojih
ljudeh
preganjalcem
v
pest
smeji
.
Togotno
gleda
krčmarjeva
hčerka
vojake
in
beriče
,
te
pravcate
nepridiprave
.
Ko
bi
ti
ljudje
ne
bili
prišli
,
uživala
bi
sedaj
v
objemu
zalega
moža
največje
veselje
vroče
ljubezni
.
Grozen
vrišč
nastane
.
Mrliča
prineso
na
dvorišče
.
Desetnik
drži
še
v
otrpneni
desnici
sabljo
,
oči
njegove
so
steklene
—
ta
nemi
mož
ne
more
ničesa
več
izpovedati
,
kdo
mu
je
v
srce
zasadil
smrtno
orožje
.
Ker
ne
najdejo
morilca
,
obrnejo
se
najprvo
do
krčmarja
,
kateremu
začno
grozno
pretiti
.
„
Vi
imate
morilca
v
hiši
,
“
kriče
nad
gospodarjem
,
„
mogoče
celo
tolovajskega
glavarja
samega
.
“
Toda
na
napačnega
nalete
.
„
Tako
očitanje
si
odločno
prepovedujem
,
“
rujove
prekanjeni
mož
na
ves
glas
.
„
Kdo
pa
trdi
,
da
je
desetnik
umorjen
?
Skoro
gotovo
se
mu
je
izpodtaknilo
ter
se
je
sam
na
lastno
sabljo
nasadil
.
“
Sablja
je
slučajno
na
konci
krvava
,
zaradi
tega
vojaki
nekoliko
osupnejo
.
Krčmarja
sedaj
pri
miru
puste
,
tem
bolj
,
ker
ta
zapreti
,
da
se
bo
takoj
pri
zagrebških
oblastnijah
pritožil
.
Sploh
so
krčmo
obkolili
,
ker
so
samo
slutili
,
da
se
skrivajo
v
njej
sumni
ljudje
.
Vohuni
niso
nikogar
videli
,
kateri
bi
morda
k
tolovajski
četi
pripadal
.
Vzlic
temu
pa
celo
krčmo
od
tal
do
strehe
preiščejo
,
ker
vendar
mislijo
,
da
je
kak
tujec
prebodel
desetnika
.
Kajti
jako
težko
je
soditi
,
da
bi
so
bil
vojak
sam
usmrtil
.
Krčmar
,
ki
meni
,
da
je
bil
Jurij
Skopec
v
njegovi
krčmi
,
prične
z
nova
rentačiti
.
Prisega
pri
vsem
,
kar
je
svetega
,
da
se
v
njegovi
hiši
nikdo
ne
skriva
,
ter
se
jezi
zaradi
prašičev
,
katere
bo
sedaj
,
moral
poloviti
.
Ščetinarji
so
vsi
dvorišče
zapustili
ter
se
vesele
sedaj
zlate
prostosti
.
Vojaki
so
razljučeni
,
ker
je
ves
njihov
trud
zastonj
.
Že
cele
ure
iščejo
,
hlapci
in
dekle
pa
love
ubegle
prašiče
.
—
Preklinjaje
in
godrnjaje
tudi
vozniki
odidejo
jeden
za
drugim
v
hlev
,
da
se
z
nova
vležejo
k
počitku
.
Konečno
store
isto
tudi
hišni
posli
—
le
krčmar
še
bdi
,
ki
ne
more
več
zaspati
.
—
Kad
bi
s
svojo
hčerko
govoril
,
kor
sluti
,
da
je
s
tolovajskim
glavarjem
imela
sestanek
,
toda
deklica
se
jo
zaprla
v
spalnico
ter
na
nobeno
vprašanje
ne
odgovori
.
Krčmar
mora
tedaj
do
druzega
dno
potrpeti
.
Tudi
v
skeden
;
ne
sme
sedaj
iti
,
ker
je
mogoče
,
da
ga
kak
vohun
opazuje
.
Tako
se
približa
jutro
.
O
vojakih
ni
duha
ne
sluha
več
,
pač
pa
pridejo
k
zajutreku
gostje
,
o
katerih
krčmar
opravičeno
sodi
,
da
so
preoblečeni
vohuni
.
Stari
lisjak
kmalu
opazi
,
kako
ga
ti
ljudje
z
očmi
zasledujejo
.
Zaradi
tega
sedaj
ne
more
tolovajev
z
živežem
preskrbeti
.
Neprijetnih
gostov
so
malo
veseli
,
še
manj
pa
njegova
lepa
hčerka
.
Sicer
je
krasna
,
deklica
zadovoljna
,
da
se
je
ljubljeni
mož
pravočasno
rešil
,
toda
jezi
se
zaradi
ljubimskega
sestanka
.
Ali
bo
Jurij
Skopec
šo
tukaj
ostal
?
To
upanje
jo
navdaja
,
zanaša
so
na
svojo
razkošno
lepoto
,
katera
je
že
marsikateremu
zmešala
glavo
