bikdo
trgal
stol
izpod
njiju
.
Zadovoljen
se
je
odpravil
tja
gor
k
svoji
stari
prijateljici
.
Rajnki
Ravnar
se
je
bil
vdajal
proti
koncu
življenja
vedno
huje
pijači
.
Ko
je
lani
umrl
,
je
zapustil
vdovi
premoženje
tako
zadolženo
,
da
je
reva
že
komaj
vlekla
dalje
.
Skrivala
je
,
kolikor
je
mogla
in
plačevala
oderuškim
upnikom
tudi
po
deset
in
še
več
od
sto
;
toda
zdaj
je
spoznala
vseeno
,
da
pojde
tako
počasi
še
to
,
kar
je
ostalo
.
Tudi
dela
ni
mogla
zmagovati
več
.
Delavcev
skoro
ni
bilo
in
z
gotovim
denarjem
zanje
je
šlo
tudi
vedno
trda
.
Tako
se
je
morala
ubijati
od
zore
do
mraka
,
čeprav
ji
je
pridno
pomagala
Anka
,
nezakonska
hči
njene
pokojne
sestre
,
ki
jo
je
po
njeni
smrti
vzela
k
sebi
in
jo
imela
kakor
za
svojo
.
A
vedno
bolj
je
čutila
,
kako
ji
od
dne
do
dne
pešajo
moči
,
telesne
in
duševne
.
In
tako
je
čakala
že
dalj
časa
prilike
,
da
se
o
vsem
posvetuje
z
Zaplotnikom
.
Pozdravila
ga
je
torej
s
posebnim
veseljem
,
ko
je
stopil
v
hišo
in
ga
je
takoj
peljala
v
sobico
poleg
izbe
.
Tam
mu
je
vse
odkrito
razložila
kakor
pri
izpovedi
in
je
čakala
,
kaj
poreče
.
Vzel
je
molče
košček
papirja
in
svinčnik
iz
žepa
in
je
računal
.
A
ko
je
končal
,
je
zmajal
z
glavo
in
ji
je
povedal
,
da
bo
že
v
dveh
letih
brez
strehe
,
ako
čimprej
ne
uredi
.
Najbolje
stori
,
če
proda
toliko
,
da
izplača
vse
dolgove
in
ji
ostane
vsaj
dom
in
kar
je
okrog
njega
.
Veliko
ne
bo
,
a
živela
bo
že
.
To
bi
ji
vse
on
pošteno
opravil
in
kak
kos
bi
tudi
še
sam
kupil
,
če
bi
ne
bilo
dovolj
drugih
.
„
Potem
pa
ne
bo
več
za
dve
,
Štefan
,
ne
dela
,
ne
pridelka
.
In
kam
naj
spravim
Anko
?
“
je
bolestno
vprašala
Ravnarica
.
„
Ej
,
saj
res
!
“
je
vzkliknil
Štefan
.
„
Na
to
še
mislil
nisem
več
,
pa
sem
vendar
zato
prišel
.
Saj
vidiš
,
kako
je
zdaj
pri
nas
.
Ona
pravi
,
da
ne
more
več
vsega
in
tako
sem
prišel
vprašat
tebe
,
ali
veš
ti
kako
deklino
,
ki
bi
bila
za
nas
.
Ko
je
zdaj
pri
tebi
tako
,
mi
boš
pa
kar
Anko
dala
.
Pri
nas
bo
kakor
doma
,
saj
veš
.
In
še
pri
rokah
jo
boš
imela
,
če
jo
boš
kaj
sama
potrebovala
.
Poprašajva
še
njo
.
Če
je
zadovoljna
,
bi
rekel
,
da
ni
nobenega
zadržka
več
.
Poklicala
sta
dekle
v
sobo
.
Štefanu
je
bilo
toplo
pri
srcu
,
ko
je
stala
pred
njim
krepka
,
življenja
in
zdravja
kipeča
,
z
veselimi
,
dekliškimi
očmi
in
jamicami
v
ličkah
,
čisto
taka
,
kakor
je
bila
v
davnih
,
davnih
časih
njena
teta
...
Anka
je
bila
razumno
dekle
in
ko
je
cula
vse
,
je
vdano
privolila
.
Saj
je
morala
razumeti
,
da
ni
mogoče
drugače
;
tudi
če
bi
bila
tetina
prava
hči
,
bi
bila
v
teh
razmerah
morala
iti
iskat
kruha
drugam
.
In
nazadnje
ji
je
bilo
tako
vendar
še
ljubše
,
nego
da
bi
bila
morala
iti
v
mesto
ali
drugam
po
svetu
.
Saj
je
ostala
teti
v
bližini
in
je
prišla
k
domačim
ljudem
.
Zaplotnice
same
se
je
sicer
malo
bala
,
ker
je
bila
znana
za
bolj
ostro
žensko
,
a
hudega
ni
pričakovala
niti
od
nje
.
Če
bo
pridno
delala
,
kaj
ji
bo
mogla
?
In
tako
se
ji
je
zdelo
,
da
bi
jo
potem
vsaj
gospodar
branil
.
Zakaj
od
tete
je
tolikrat
cula
,
kako
je
takrat
,
ko
je
bila
po
materini
smrti
sirota
ostala
sama
na
svetu
,
ravno
Zaplotnik
še
najbolj
pregovoril
rajnkega
Ravnarja
,
da
je
dovolil
ženi
vzeti
jo
v
hišo
.
Že
zato
je
čutila
globoko
hvaležnost
in
vdanost
do
njega
.
Ta
njena
čustva
do
njega
pa
so
se
nekoliko
izpremenila
,
takorekoč
premaknila
,
ko
je
začela
zahajati
tudi
ona
k
petju
.
Ko
se
je
bil
namreč
Zaplotnik
lotil
nabiranja
pevcev
in
pevk
,
je
prišel
tudi
k
Ravnarici
in
jo
je
naprosil
za
Anko
.
Ravnarici
je
bilo
malo
nerodno
,
ker
jo
je
res
rabila
doma
;
toda
Štefanu
ni
mogla
odreči
,
ker
se
je
celo
ponudil
,
da
bo
Anko
,
če
se
petje
kdaj
zavleče
posebno
pozno
v
noč
,
sam
spremljal
sem
do
Hruškovja
,
ko
mu
ta
ovinek
domov
ni
skoro
nič
daljši
.
In
tam
v
pevski
sobi
je
zagledala
Anka
,
kakor
so
ga
zagledala
tudi
druga
dekleta
,
Zaplotnika
v
neki
novi
,
posebni
luči
.
Sicer
se
jim
že
prej
ni
zdel
samo
kak
„
star
dedec
“
,
kakor
drugi
možje
v
njegovih
letih
;
toda
zdaj
,
ko
so
ga
videle
tako
živahnega
,
veselega
in
porednega
,
se
jim
je
kar
pred
očmi
pomlajal
.
Če
je
sčasoma
kateri
malo
predolgo
ovijal
po
zimi
veliko
ruto
okrog
pleč
in
jo
pri
tem
malo
preveč
stisnil
k
sebi
ali
ji
pomežiknil
preveč
blizu
v
oči
,
se
ni
nobena
hudovala
;
da
niti
od
sebe
ga
niso
odrivale
,
kakor
bi
se
bile
one
same
bale
za
njegovo
čast
,
ako
bi
še
kdo
drugi
opazil
,
da
je
z
ženskami
še
vedno
malo
preveč
norčav
...
In
tako
je
nastala
med
njim
in
dekleti
neka
posebna
skrivna
zveza
in
tajen
sporazum
.
Vse
so
rekle
,
da
imajo
Zaplotnika
rade
in
so
se
smejale
,
a
vsaki
se
je
zdelo
,
da
sta
si
ž
njim
še
posebna
prijatelja
.
In
Štefan
je
bil
dovolj
prekanjen
,
da
ni
nobene
zanemarjal
,
ker
je
slutil
,
da
se
mu
sicer
vsa
ta
topla
dobrodejna
vez
okrog
teh
čednih
stvaric
in
njega
polagoma
lahko
zopet
razdere
—
na
škodo
društva
in
njega
samega
...
Vsaki
je
šel
ljubeznjivo
nasproti
,
ko
je
stopila
v
pevsko
sobo
,
ji
je
vzel
dežnik
iz
rok
,
ji
je
sam
prinesel
note
,
—
je
opravil
vse
one
malenkostne
uslužnosti
okrog
nje
,
ki
ženski
vsake
starosti
in
vsakega
stanu
enako
laska
.
In
vsaka
je
kar
čakala
,
kdaj
v
ji
poreče
Štefan
čisto
na
tihem
in
tajno
kako
onih
ljubeznivosti
,
ki
so
jim
tako
dobro
dele
.
A
če
so
druge
čutile
,
da
so
si
z
Zaplotnikom
dobre
,
Anka
je
vedela
to
.
Z
njo
je
bil
vedno
še
posebno
ljubezniv
in
poreden
in
niti
enkrat
ji
ni
pozabil
povedati
,
da
ima
„
zobčke
ko
deklic
in
očke
kot
srnic
“
.
Če
ji
je
pred
vratmi
,
ko
jo
je
bil
spremil
do
sem
,
pogladil
obrazek
in
jo
prijel
za
bradico
ali
ji
del
celo
roko
okrog
ramen
,
se
mu
je
samo
zasmejala
,
ga
je
prijela
za
roko
,
mu
jo
je
stisnila
in
stresla
in
je
odhitela
v
hišo
.
Tako
se
ji
torej
zdaj
ni
zdelo
prav
nič
hudega
,
ko
jo
je
povabil
,
da
pride
pod
njegovo
streho
.
„
Saj
boš
čisto
naša
,
Ankica
!
“
ji
je
pomežiknil
.
„
Da
,
ali
k
petju
pa
le
ne
bom
smela
več
,
“
se
je
spomnila
in
povesila
glavico
.
Zakaj
v
hipu
je
spoznala
tudi
to
:
zdaj
se
bo
tudi
na
zunaj
videlo
,
da
sem
postala
dekla
.
„
Kdo
pravi
,
da
ne
!
“
je
živahno
ugovarjal
Štefan
.
„
Svojo
delo
opraviš
,
pa
pojdeva
.
Jaz
tako
že
rabim
malo
palice
,
posebno
po
zimi
,
ko
je
zmrznjena
pot
in
Zorko
sem
zdaj
izgubil
.
Me
boš
zdaj
pa
ti
vodila
,
da
mi
kam
ne
zdrsnejo
stare
kosti
.
Kar
nič
se
ne
boj
,
Anka
,
tudi
zaradi
tega
ostane
vse
pri
starem
.
Na
Zorkino
mesto
stopiš
in
konec
besed
!
Tako
se
je
vračal
Štefan
Zaplotnik
domov
.
Dobro
delo
je
bil
napravil
in
še
prijazen
obraz
dobi
v
hišo
.
Zaplotnica
pa
ni
bila
tako
vesela
te
vesti
.
„
Sama
imenitnost
jih
je
bila
vedno
teh
Ravnarjevih
.
Zdaj
bo
mislila
,
da
je
še
zmerom
gospodična
,
čeprav
mora
iti
služit
,
“
je
godrnjala
.
Toda
Štefan
je
pokazal
zopet
enkrat
moža
in
ker
so
ji
šli
še
vedno
davi
obljubljeni
tisočaki
po
glavi
,
vsaj
danes
ni
hotela
delati
prevelikih
sitnosti
.
„
Če
ne
bo
,
jo
že
spravim
!
“
si
je
mislila
.
Ali
spraviti
je
ni
bilo
več
mogoče
.
Anka
je
pela
in
se
je
smejala
po
hiši
,
delala
je
od
zore
do
mraka
za
dve
in
še
slišala
ni
,
če
se
je
Zaplotnica
hudovala
nanjo
.
Potem
pa
sta
se
odpravila
z
gospodarjem
po
klancu
k
petju
in
sta
se
vračala
šele
pozno
po
noči
domov
.
Ne
da
bi
Zaplotnica
kaj
mislila
,
ali
silno
za
malo
se
ji
je
zdelo
,
da
se
vede
gospodar
z
deklo
,
kakor
bi
bila
domača
.
In
ko
ji
je
celo
Jesenko
zadnjič
omenil
,
da
bi
ljudje
lahko
govorili
zaradi
tega
,
ni
mogla
več
molčati
.
„
Meni
je
prav
;
če
drugim
ni
,
se
tolažim
,
da
jim
še
marsikaj
ni
bilo
,
kar
je
bilo
meni
v
korist
,
“
se
je
zasmejal
Štefan
.
Neumno
se
mu
je
zdelo
samo
to
,
da
govori
Jesenko
take
besede
.
Toda
neko
drugo
in
res
rezko
bolečino
so
mu
prinesli
ti
časi
.
Sedel
je
sam
v
sobi
in
je
brenkal
na
tamburico
,
ko
vstopi
Janez
in
se
prijazno
,
a
ob
enem
čudno
žalostno
nasmehne
.
Potem
se
prične
po
ovinkih
pritoževati
zaradi
Tineta
.
Tako
oduren
in
neprijazen
človek
da
je
;
bogve
zakaj
da
celo
njega
grdo
gleda
,
ki
mu
ni
ničesar
storil
,
pač
pa
mu
pomaga
če
le
more
.
Potem
čez
nekaj
časa
,
on
da
bi
mu
tudi
ne
dal
premoženja
,
če
bi
bil
na
očetovem
mestu
.
Še
iz
hiše
bi
človeka
gonil
na
stare
dni
,
če
bi
imel
enkrat
moč
v
rokah
.
Sicer
pa
...
ali
mora
biti
res
ravno
Tine
gospodar
?
...
Kmetija
sama
dandanašnji
itak
človeka
več
ne
redi
in
vsak
zaide
le
v
dolgove
.
Kdor
zna
pa
še
kako
rokodelstvo
zraven
,
da
človeku
v
deževnih
dneh
in
po
zimi
ni
treba
držati
križem
rok
,
tak
si
lahko
vse
drugače
pomaga
.
Ali
tu
je
fant
že
naenkrat
nehal
.
Štefan
si
samo
misliti
ni
mogel
,
da
je
kaj
takega
mogoče
,
zato
ga
je
pustil
govoriti
.
Zdaj
pa
so
mu
naenkrat
zagorele
oči
in
bliski
so
švigali
iz
njih
,
da
je
Janez
strepetal
pred
njimi
.
„
Tako
,
tako
!
Zato
torej
si
se
priklatil
in
se
tiščal
tu
okrog
,
ti
kača
gladka
ti
.
Poberi
se
,
slepar
!
Zapomni
si
,
da
ti
ne
boš
nikdar
gospodar
na
tem
mojem
svetu
in
v
tej
pošteni
hiši
.
Ti
že
ne
,
če
imam
vzeti
prvega
popotnika
,
ki
pride
mimo
!
Če
Tine
ni
nič
drugega
,
vsaj
hinavec
ni
in
nikdar
ni
ruval
proti
tebi
.
Poberi
se
takoj
,
da
te
ne
vidim
več
!
“
„
O
,
me
ni
treba
goniti
!
“
se
je
nasmehnil
Janez
in
obraz
mu
je
bil
bil
ves
spačen
sovraštva
.
„
Samo
izplačajte
,
kar
mi
gre
...
“
„
Kadar
hočeš
,
čeprav
ti
nisem
dolžin
.
Če
hočeš
jutri
.
In
ne
samo
to
:
vse
orodje
ti
kupim
,
vso
pripravo
,
samo
da
se
rešim
takega
gada
!
Kar
račun
prinesi
in
zdaj
pojdi
!
Z
Bogom
!
“
Janez
je
res
odšel
še
tisto
uro
.
Čez
tri
dni
se
je
vrnil
in
je
položil
pred
očeta
dolg
račun
.
„
Prav
!
“
je
rekel
Štefan
kratko
.
„
Jutri
me
počakaj
v
trgu
,
da
mi
narediš
križ
,
in
potem
Bog
s
tabo
!
Padel
si
mi
popolnoma
od
srca
.
“
„
To
mi
je
čisto
vseeno
!
“
se
je
zasmejal
Janez
in
odšel
nazaj
v
trg
,
ne
da
bi
se
poslovil
.
Drugi
dan
sta
opravila
.
Še
nekaj
se
je
Janez
obotavljal
,
a
ko
se
je
Štefan
hladno
obrnil
in
hotel
skozi
vrata
,
je
Janez
zaklel
,
vzel
denar
in
podpisal
.
„
Tako
,
zdaj
bo
vendar
že
enkrat
mir
!
“
si
je
rekel
Štefan
,
ko
se
je
bližal
domu
.
Toda
ali
mu
je
kdo
ženo
nahujskal
ta
čas
ali
kali
,
—
komaj
je
sedel
,
že
je
bila
tu
in
je
zahtevala
,
naj
se
spravi
Anka
nemudoma
iz
hiše
.
Zraven
je
stal
tudi
Tine
in
je
temno
gledal
.
Ali
tu
se
je
Štefan
odločno
uprl
.
Odkar
ni
bilo
Zorke
več
,
je
bila
samo
še
ona
,
ki
je
mislila
nekoliko
nanj
.
Ona
mu
je
prinašala
v
zajtrk
na
posteljo
,
kajti
Štefan
si
je
v
zadnjem
času
privoščil
rad
tuintam
tudi
zjutraj
malo
počitka
.
Ona
je
skrbela
,
da
je
dobil
popoldne
točno
svojo
kavo
;
ona
mu
je
osnažila
obleko
in
ona
mu
je
zlikala
ovratnike
,
da
niti
Jesenko
ni
imel
takih
.
Kakor
hitro
bi
odšla
še
ona
,
bi
bil
popolnoma
zapuščen
...
To
je
povedal
tudi
njima
.
In
potem
je
rekel
počasi
in
vsako
besedo
posebej
:
„
Reziko
in
Zorko
in
Janeza
sem
odpravil
.
Tebi
,
mati
,
sem
zapisal
desetkrat
več
,
nego
si
sama
pričakovala
.
Toda
zdaj
me
pustite
pri
miru
živeti
,
kakor
hočem
jaz
,
drugače
vas
vse
skupaj
zapodim
.
To
je
moja
zadnja
!
“
In
zaloputnil
je
trdo
za
seboj
,
kakor
ni
imel
navade
.
Ali
zdaj
je
bilo
,
kakor
da
so
postala
vsa
vrata
obsedena
.
Ves
dan
so
treskala
zdaj
v
kuhinji
,
zdaj
gori
kje
na
vrhu
,
zdaj
v
shrambi
ali
izbi
,
vsepovsod
,
da
človek
še
vedel
ni
,
ali
je
samo
ona
ali
oba
skupaj
.
Kar
naenkrat
je
stopil
zopet
Tine
ves
trepetajoč
pred
njega
.
„
Zdaj
vem
,
kaj
mislite
.
Prišel
sem
vas
vprašat
še
enkrat
:
Ali
gremo
k
notarju
ali
ne
?
“
„
Ne
!
“
„
Tudi
prav
,
potem
z
Bogom
!
“
„
Kam
greš
?
Kam
hočeš
iti
?
“
Štefanu
niti
neprijetno
ni
bilo
.
„
To
je
moja
reč
.
Za
delavnega
človeka
je
povsod
prostora
.
Torej
da
ali
ne
?
“
„
Oho
!
S
silo
pa
že
celo
ne
!
Ali
hočeš
,
da
odštejem
tudi
tebi
?
“
Tine
se
je
zakrohotal
.
„
Kaj
mislite
,
da
sem
res
tudi
jaz
tako
neumen
kakor
so
bili
drugi
in
vam
bom
delal
križe
za
par
goldinarjev
,
da
boste
dajali
drugo
lahko
za
svoje
...
Niti
krajcarja
nočem
!
Že
pridem
nazaj
,
kadar
bo
moj
čas
;
nič
se
ne
bojte
!
Zdaj
se
pa
le
lepo
naprej
...
“
Tine
je
rekel
tu
vmes
dvoje
besed
,
ki
so
Štefanu
jasno
pokazale
,
kaj
oni
misli
.
In
bilo
je
tako
,
da
je
kar
okamenel
.
Da
ima
to
dekle
rad
,
kakor
bi
bila
njegova
,
saj
ne
taji
;
ampak
da
pride
taka
gnusna
misel
—
—
—
!
Skočil
je
na
noge
,
ali
Tine
je
bil
že
zunaj
.
In
je
res
tudi
on
odšel
.
V
Štefanu
je
vrelo
še
en
dan
in
eno
noč
;
ali
potem
se
je
samo
še
smejal
.
Bilo
mu
je
zdaj
res
že
vseeno
.
Poiskal
si
je
mlinarja
in
hlapca
in
se
je
sprehajal
mirno
pod
svojimi
drevesi
,
kakor
da
se
ni
nič
zgodilo
.
Samo
to
se
mu
je
čudno
zdelo
,
kako
da
se
tako
drugo
za
drugim
hiša
prazni
...
Pogovorili
so
se
.
Prisiliti
me
hočejo
zdaj
tako
.
Pa
me
ne
bodo
!
Če
bi
imel
drugačne
ljudi
okrog
sebe
morda
,
ampak
takim
se
ne
dam
pod
noge
.
In
končno
,
ali
sem
res
tako
star
,
da
me
hočejo
vreči
že
med
šaro
?
Jaz
vsaj
se
ne
čutim
.
Ej
,
še
marsikako
bi
jim
lahko
napravil
!
“
Nasmehnil
se
je
in
je
pomislil
.
Spomnil
se
je
zopet
,
kaj
mu
je
bil
rekel
Tine
...
Ne
,
ne
,
tak
pa
vendar
še
ni
...
In
zdi
se
mu
,
da
bi
tudi
žena
ne
bila
sama
prišla
na
take
bedaste
misli
,
da
je
ni
kdo
nahujskal
...
Kakor
je
divjala
zadnje
dni
vedno
huje
in
huje
,
ni
bilo
mogoče
več
prenašati
.
Da
,
če
človek
pomisli
,
potem
verjame
že
tudi
ona
,
kar
mu
je
rekel
Tine
.
Saj
kriči
nad
ubogim
dekletom
,
kakor
da
ni
več
pri
čisti
pameti
.
In
naposled
se
punica
res
naveliča
in
pojde
!
Štefan
se
je
prestrašil
,
zakaj
to
se
ne
sme
zgoditi
!
Treba
je
,
da
govori
čim
prej
ž
njo
,
da
jo
potolaži
.
Hitel
je
nazaj
in
je
prišel
ravno
o
pravem
hipu
,
da
je
slišal
iz
huhinje
psovko
petkrat
,
desetkrat
po
vrsti
in
prav
tako
,
kakor
mu
jo
je
bil
zabrusil
Tine
v
obraz
,
in
ki
mu
je
povedala
vse
.
Zdaj
pa
je
planil
besno
v
hišo
.
Pred
ognjiščem
je
stala
žena
s
kleščami
v
rokah
,
v
kotu
pa
je
trepetalo
dekle
in
strmelo
prestrašeno
v
njo
,
kakor
da
ne
ume
te
grde
besede
.
Štefanu
se
je
brezmejno
zastudilo
Prvikrat
v
življenju
ga
je
prijelo
,
da
bi
stopil
tja
in
udaril
,
udaril
tako
,
da
bi
ne
ostalo
nič
več
od
tega
hudobnega
in
sirovega
bitja
,
ki
ni
imelo
v
vsem
svojem
življenju
niti
ene
lepe
misli
in
ki
je
videlo
povsod
le
blato
in
podlost
,
ker
samo
ni
poznalo
drugega
.
„
Ali
pustiš
dekle
pri
miru
?
“
je
kriknil
nanjo
,
da
se
je
stresla
pred
njegovim
nenavadnim
glasom
.
Toda
le
za
hip
.
„
Ali
si
jo
prišel
branit
svojo
—
—
—
Ven
,
ven
,
kuga
iz
hiše
...!
“
In
sledile
so
besede
,
ki
se
jih
ni
upal
ponavljati
pozneje
niti
v
mislih
.
Anka
je
zbežala
zdaj
skozi
vrata
bleda
kakor
smrt
.
In
vedno
znova
:
„
Ven
,
ven
iz
te
hiše
jo
spravi
!
Drugače
grem
jaz
,
še
to
uro
grem
!
“
Štefan
ni
prišel
do
besede
.
Šele
ko
je
ponovila
že
neštetokrat
,
da
pojde
,
se
mu
je
posrečilo
.
„
Pa
pojdi
no
,
pojdi
še
ti
kamor
hočeš
,
in
Bog
vas
nesi
!
“
Ali
tedaj
je
ona
naenkrat
skremžila
obraz
in
se
je
čudno
zvila
pred
njim
.
„
Ali
misliš
,
da
nimam
iti
kam
?
Ali
misliš
to
?
Na
,
na
,
tu
imaš
,
tu
beri
!
“
In
srdito
mu
je
pomolila
zmečkano
pismo
pred
oči
.
Štefan
je
bral
.
Janez
jo
prisrčno
vabi
,
naj
pride
k
njemu
na
stare
dni
,
če
se
godijo
pri
hiši
take
stvari
.
Še
ta
mesec
se
poroči
in
priženi
poleg
drugega
tudi
lepo
hišo
,
prostora
da
je
še
preveč
.
Kaj
bi
se
uboga
reva
še
naprej
mučila
in
delala
za
„
tuje
ljudi
“
,
saj
je
bil
oče
sam
rekel
tako
.
Pri
njem
je
vsega
dovolj
in
bo
lahko
v
miru
živela
še
kak
dan
;
cerkev
je
pred
pragom
,
vsak
dan
bo
lahko
pri
maši
...
In
tako
dalje
.
Štefan
je
umel
takoj
.
To
je
torej
zato
,
ker
ji
je
izgovoril
tak
denar
...
Ta
Judež
že
ve
,
kaj
dela
...
Po
kom
neki
se
je
vrgel
ta
nesramni
špekulant
?
Saj
niti
ona
ni
imela
teh
grdih
lastnosti
.
Štefan
je
še
vedno
zamišljen
držal
list
v
rokah
,
ona
pa
je
uživala
njegovo
osuplost
,
češ
:
„
Aha
,
ali
sem
te
?
“
Štefanu
zdaj
vendar
ni
bilo
tako
.
Zdaj
si
sicer
še
ni
mogel
prav
misliti
,
kako
bi
bilo
,
če
bi
šla
;
ali
čutil
je
vseeno
,
da
bi
bilo
čudno
,
zelo
čudno
,
če
bi
ne
bilo
nobenega
domačih
ljudi
več
v
hiši
.
Kaj
bo
s
samimi
tujci
?
mir
bi
seveda
bil
,
popolnoma
mir
.
—
„
Kaj
si
mislil
,
a
?
“
se
je
oglasila
zopet
in
ga
je
gledala
.
„
Da
si
sam
pameten
na
svetu
?
Ej
,
ljubi
moj
,
nismo
še
tako
ne
!
Zdaj
naredi
pa
le
kar
hočeš
.
Ali
gre
ta
hudič
še
danes
po
klancu
domov
,
ali
pa
pojdem
jutri
zjutraj
jaz
.
“
Tu
je
pa
že
vedel
Štefan
,
pri
čem
da
je
.
Saj
tako
ne
pojde
.
Vse
življenje
je
vajena
dela
in
drugega
še
ne
pozna
nego
svoje
sklede
,
pa
bo
hodila
po
svetu
!
No
,
če
hoče
,
naj
gre
poskusit
za
kak
dan
drugam
,
da
se
vsaj
prepriča
,
kje
je
bolje
.
In
če
se
on
zdaj
ukloni
,
potem
bo
mislila
,
da
je
res
bogve
kaka
sreča
,
če
je
tu
in
da
se
brez
nje
vse
podere
.
„
Stori
,
kakor
misliš
.
Anka
pa
ostane
tu
,
dokler
bo
pridna
in
poštena
!
“
Pričakoval
je
novega
izbruha
.
Ali
čudno
:
nobene
več
ni
rekla
,
—
kar
obrnila
se
je
in
je
odšla
po
stopnicah
v
gornje
prostore
.
Štefan
je
šel
pred
hišo
.
Toda
komaj
se
je
ozrl
okrog
vogla
,
že
je
zaslišal
korake
po
stopnicah
.
Hip
pozneje
se
je
prikazala
žena
v
praznični
obleki
in
s
košarico
na
rokah
iz
veže
.
„
Pa
sam
pogini
tu
,
živina
!
“
še
je
rekla
in
odšla
naglo
mimo
njega
.
Štefan
je
gledal
začudeno
za
njo
,
ali
potem
se
je
skoro
na
glas
zasmejal
.
„
Prav
,
da
se
ti
jeza
malo
ohladi
,
kar
ob
vodi
hodi
ves
čas
.
Prideš
že
še
rada
nazaj
!
“
In
pričakoval
je
res
,
da
bo
že
v
soboto
ali
vsaj
v
nedeljo
zopet
razbijala
po
hiši
,
in
tako
naprej
,
dokler
ne
ponesejo
enega
ali
drugega
.
Potem
je
šel
tja
gor
v
šolo
in
je
veselo
smejoč
pripovedoval
,
kako
je
mati
odšla
.
Toda
zadel
je
s
svojim
smehom
ob
čudno
trde
in
resne
obraze
.
Tudi
Zorki
se
ni
hotelo
smejati
.
Jesenko
pa
je
rekel
:
„
Ne
zameri
,
oče
,
ampak
to
tudi
ni
prav
,
da
jo
dražiš
ravno
s
tem
.
Ljudje
govore
to
in
ono
,
to
ti
moram
že
povedati
.
Čemu
se
jim
dajati
še
bolj
pod
zobe
?
“
...
Zorka
je
zardela
in
je
šla
ven
.
To
je
Štefana
še
huje
razdražilo
.
„
Pa
kaj
mislite
pravzaprav
?
“
je
rekel
.
„
Nič
ne
mislimo
.
Mi
že
vemo
,
pri
čem
smo
;
ali
zastran
ljudi
je
.
To
sam
veš
,
da
ne
moreš
živeti
spodaj
tako
.
Če
ne
bo
matere
do
nedelje
nazaj
,
grem
jaz
po
njo
in
ji
porečem
,
da
si
poslal
to
žensko
proč
,
kaj
ne
?
“
Štefan
je
slišal
vse
te
besede
čudno
od
daleč
in
ko
se
je
ozrl
proti
Jesenku
,
se
mu
je
zazdelo
naenkrat
,
da
gleda
nekam
nazaj
.
Hodila
sta
bila
s
človekom
dolgo
časa
skupaj
.
Tako
dolgo
sta
bila
hodila
in
tako
lahko
sta
skupaj
zmagovala
pot
navkreber
,
da
se
Štefan
še
spomnil
ni
,
da
bi
gledal
,
ali
je
oni
še
zraven
njega
ali
ne
.
Ampak
zdaj
se
ozreš
in
ga
vidiš
že
daleč
tam
zadaj
.
Kdaj
je
bil
tako
zaostal
,
kdaj
izginil
?
Ali
bi
ga
počakal
?
Kaj
bi
ga
čakal
!
Sedel
je
in
ne
misli
iti
več
naprej
!
Naveličal
se
je
najbrže
poti
navkreber
,
pa
se
vrne
spet
v
dolino
.
Bog
tudi
ž
njim
!
„
Štefan
je
vstal
,
pa
se
je
ozrl
vseeno
še
enkrat
Jesenku
v
obraz
.
Resen
,
možat
je
bil
ta
obraz
,
vsako
zvezo
s
pogrešnimi
in
nedostojnimi
stvarmi
odklanjajoč
.
In
če
bi
postal
Štefan
res
nedostojen
,
—
prijateljstvo
gor
,
prijateljstvo
dol
!
—
mazal
se
ž
njim
ne
bo
;
za
vsak
slučaj
je
bolje
,
da
mu
ne
stisne
roke
ne
premalo
,
a
še
manj
preveč
.
Ali
pri
tem
čaka
Štefan
Zaplotnik
že
pri
durih
in
ima
že
kljuko
v
rokah
pa
se
drži
tako
,
da
je
Jesenko
skoraj
v
skrbeh
,
ali
ni
rekel
preveč
,
kar
bi
vplivalo
lahko
neugodno
na
tastovo
pisanje
,
če
bo
rekel
še
kdaj
kaj
važnega
glede
na
to
ali
ono
,
tega
in
onega
...
„
Ni
treba
zameriti
,
no
,
saj
nisem
mislil
nič
hudega
.
Ampak
človek
včasih
sam
najpozneje
izve
,
če
brusi
kdo
jezik
obanj
,
“
pravi
in
sili
Štefana
nazaj
k
mizi
,
kjer
ga
čaka
še
poln
kozarec
.
Čez
Štefanov
obraz
gre
miren
nasmeh
.
„
Saj
nisem
zameril
.
Vidiš
,
nisem
več
tako
mlad
,
da
bi
mogel
še
kaj
zameriti
.
Samo
čudno
se
mi
je
zdelo
,
da
ti
tako
govoriš
,
razumeš
...
ti
!
Pa
lahko
noč
za
nocoj
!
Pridem
še
kaj
pogledat
!
“
In
nato
zapre
za
seboj
,
pozdravi
zunaj
Zorko
in
gre
.
Jesenko
je
šel
res
po
taščo
v
trg
,
toda
nazaj
je
ni
pripeljal
.
Janez
je
znal
govoriti
lepe
besede
,
če
je
hotel
in
tudi
snaha
je
bila
prijetna
ženska
in
pametna
:
obložila
je
taščo
z
vsem
težkim
delom
in
ta
natovorjena
,
kakor
je
bila
vajena
celo
življenje
,
se
je
dobro
počutila
...
„
Za
enkrat
še
ne
pojdem
,
“
je
rekla
.
Naj
poskusi
nekaj
časa
sam
,
kako
se
živi
brez
gospodinje
.
Bo
že
še
prišel
prosit
.
Jesenko
je
še
omenil
,
da
je
zdaj
še
bolj
nevarno
,
ko
je
pustila
Štefana
samega
,
z
mlado
žensko
v
hiši
;
ali
Zaplotnica
ga
menda
res
še
vedno
ni
umela
in
je
obrnila
njegove
besede
le
na
zapravljanje
.
To
je
videl
,
da
ima
moža
vsekakor
za
bolj
starega
,
nego
se
zdi
Jesenku
.
Preveč
jasen
pa
tudi
ni
mogel
postati
,
ker
je
težko
kaj
reči
,
predno
nima
človek
dokazov
v
rokah
.
Celo
njegove
lastne
misli
o
ti
stvari
so
njene
besede
nekoliko
popravile
:
končno
ga
ona
,
njegova
žena
,
mora
le
bolje
poznati
v
tem
oziru
in
mogoče
da
so
Štefanova
čustva
proti
Anki
vendar
le
bolj
očetovska
.
Tako
je
odnehal
in
je
šel
sam
povedat
Štefanu
,
kaj
pravi
mati
.
„
No
,
vidiš
!
“
je
rekel
—
„
kaj
boš
pa
zdaj
začel
,
oče
?
“
„
Kaj
bi
začel
?
“
„
Čudno
je
slišati
,
da
je
vse
zbežalo
in
da
nimaš
nobenega
svojih
več
okrog
sebe
.
Najbolje
bi
še
bilo
,
če
bi
hodil
gor
k
nam
vsaj
spat
in
jest
in
bi
bil
le
čez
dan
spodaj
.
“
„
In
puščal
hišo
samo
celo
noč
in
še
po
dnevi
,
da
me
nazadnje
kdo
okrade
?
Le
pustite
mene
lepo
pri
miru
in
nič
se
ne
bojte
zame
.
Nisem
še
tako
star
,
da
bi
si
ne
znal
pomagati
!
“
se
je
zasmejal
Štefan
.
In
ko
je
odšel
Jesenko
,
je
stopil
v
izbo
,
kjer
je
slišal
Anko
.
„
Mati
noče
priti
več
nazaj
,
“
je
rekel
.
Dekle
ga
je
pogledalo
in
se
je
nehote
kar
glasno
oddahnilo
.
„
Ej
,
ti
porednost
ti
!
Ti
se
lahko
smeješ
.
Potem
me
pa
še
ti
pustiš
!
“
ji
je
zapretil
skoraj
bolj
zares
nego
za
šalo
.
„
Kaj
bi
vas
pustila
,
ko
se
mi
ni
še
nikdar
tako
dobro
godilo
!
“
je
rekla
odkritosrčno
.
Štefan
se
je
nasmehnil
.
„
Samo
preveč
dela
bo
.
Treba
bo
poiskati
še
eno
za
druge
stvari
,
ker
ti
boš
imela
z
gospodinjstvom
dovolj
opraviti
.
“
Ali
Anka
ni
hotela
.
Rajši
naj
najme
eno
dninarico
več
,
kadar
bo
zunaj
več
dela
,
doma
že
sama
opravi
.
„
Kupite
rajši
meni
včasih
kako
krilo
!
“
se
je
zasmejala
.
„
Kar
boš
rabila
,
Anka
,
samo
če
mi
ne
utečeš
.
Če
bi
tebe
ne
imel
,
bi
pa
res
ne
vedel
kako
.
“
„
Pa
kaj
imate
s
tem
,
da
vam
utečem
?
Kam
pa
naj
pojdem
?
“
ga
je
vprašala
drugi
dan
.
Anki
se
je
res
čudno
zdelo
,
kako
da
ne
razume
.
Saj
mora
sam
videti
,
da
bi
bila
več
nego
neumna
,
če
bi
šla
.
„
No
,
no
,
Anka
!
Tako
lepe
dekle
!
...
Če
boš
hotela
,
dolgo
ti
ne
bo
treba
čakati
.
“
Anka
je
švignila
s
svojimi
porednimi
očmi
čezenj
in
se
je
zasmejala
.
„
A
,
na
tisto
mislite
?
Če
bi
bila
hotela
,
bi
ga
morebiti
že
imela
.
“
Pogledala
ga
je
tako
,
da
je
zaslutil
takoj
,
ali
nima
kaj
posebnega
v
mislih
.
„
Veste
kdo
?
“
„
Kako
hočem
vedeti
?
“
„
Vaša
dva
!
Oba
.
Najprej
Janez
in
potem
še
Tine
.
“
Štefanu
se
je
zganila
čudna
skrb
v
prsih
.
„
In
kaj
sta
hotela
?
“
je
vprašal
zateglo
.
„
Jaz
že
vem
,
kaj
sta
hotela
.
Mogoče
,
da
le
zato
,
da
sta
mislila
,
ali
bi
vi
potem
ne
privolili
prej
...
zastran
premoženja
,
ko
sta
videla
,
da
se
še
najbolj
neveste
bojite
,
mene
pa
ne
tako
hudo
.
“
„
No
in
zakaj
nisi
hotela
?
“
jo
je
vprašal
skoraj
sovražno
.
In
potem
je
dostavil
zbadljivo
:
„
Saj
nista
napačna
fanta
.
“
„
Naj
bosta
kakor
hočeta
,
zame
že
nista
bila
.
Bi
pa
že
rajša
celo
vas
!
“
In
zopet
se
je
zasmejala
;
njega
pa
je
pogrelo
.
Nazadnje
ve
sam
,
da
ni
več
mlad
,
ali
že
starejši
in
grši
so
izbirali
...
Če
bi
bil
on
recimo
vdovec
...
Hotel
je
že
nekaj
reči
,
a
tu
se
je
naenkrat
oglasila
zopet
ona
,
prav
tako
nedolžno
,
kakor
prej
.
„
Vi
ste
,
kakor
stara
Jurčkovka
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Pri
njej
so
tudi
rekli
,
da
je
še
zmerom
lepša
,
nego
hčere
,
Marička
in
Francka
,
obe
skupaj
.
“
Štefan
je
zardel
.
Dasi
ljub
,
mu
je
prišel
ta
poklon
vendar
prehitro
.
„
Ti
,
ti
...
ali
mi
boš
šla
!
“
se
je
razsrdil
in
se
je
delal
,
kakor
bi
jo
hotel
udariti
.
Veselo
se
je
zasmejala
in
zbežala
ven
.
Ti
vražji
deklic
ti
!
Kakor
kanarček
žgoli
ves
dan
.
Hodil
je
gor
in
dol
po
sobi
in
se
je
smehljal
pred
se
.
Potem
se
je
spomnil
zopet
njene
primere
z
Jurčkovko
.
Takrat
je
prišel
mimo
ogledala
...
Pravzaprav
res
...
Kaki
so
njegovi
sovrstniki
gori
v
vasi
!
Vsi
sključeni
,
sivi
in
izsušeni
.
On
pa
hodi
še
vedno
čvrsto
pokoncu
,
čez
pleča
ga
je
,
kakor
bi
imel
trideset
let
in
enega
belega
lasu
ni
v
bradi
,
komaj
na
sencih
.
In
po
žilah
prav
čuti
,
kako
se
pretaka
gorka
živa
kri
.
V
prsih
pa
je
toplo
,
čudno
sladko
toplo
...
Star
da
!
Takrat
ko
se
je
vračal
od
Zorkine
poroke
,
se
mu
je
naenkrat
zazdelo
tako
.
Ali
kaj
takega
se
začne
oglašati
od
časa
do
časa
,
ko
je
človek
čez
štirideset
.
Star
pa
je
človek
takrat
,
ko
občuti
to
v
kosteh
,
ne
samo
,
Če
se
mu
za
hip
tako
stori
v
srcu
.
Zunaj
v
kuhinji
prepeva
Anka
:
„
Lun
’
ca
,
al
’
ne
veš
nobene
,
ki
bi
rada
vzela
mene
,
mene
star
’
ga
dohtarja
?
“
„
Kaj
,
hoče
dražiti
mene
?
Čakaj
,
čakaj
!
“
se
zasmeje
in
jo
gre
pokarat
.
In
tako
Štefan
zaradi
sebe
in
res
po
srcu
ne
pogreša
prav
nobenega
.
Anka
dela
kakor
mravlja
,
vse
se
sveti
,
vse
je
v
najlepšem
redu
.
In
zraven
tega
še
polno
petja
;
zdaj
iz
kuhinje
,
zdaj
iz
tega
razora
,
zdaj
izza
onega
grma
.
Res
kakor
ptička
.
In
Štefan
jo
mora
časih
prav
resno
posvariti
,
naj
ne
draži
ljudi
,
ki
so
vajeni
opravljati
svoje
težke
posle
mrko
in
molče
.
Časih
gre
Anka
tudi
gor
k
teti
in
ji
kaj
pomaga
.
Lepo
zaokroženo
in
čisto
ima
zdaj
Ravnarica
svoje
majhno
premoženje
,
na
Štefanovo
meječe
,
in
če
gre
plug
že
čez
Štefanovo
njivo
,
se
zareže
sam
od
sebe
dvakrat
,
trikrat
še
naprej
,
pa
je
tudi
njena
njiva
zorana
.
Ljudje
govore
to
in
to
.
„
Najbolje
,
da
bi
pometala
Štefan
in
Ravnarica
mejnike
v
stran
,
“
pravijo
nekateri
.
Reči
pa
se
mora
,
da
ne
mislijo
nič
grdega
pri
tem
.
Preveč
strašen
je
greh
,
da
bi
se
bil
že
kdaj
zgodil
v
teh
poštenih
krajih
;
in
zato
,
ker
ga
ne
poznajo
,
ga
tudi
ne
slutijo
.
Morda
v
vsej
fari
samo
Jesenko
,
ker
pozna
svet
tudi
onkraj
Rogarskega
vrha
in
tudi
Štefana
samega
.
Ampak
tako
so
odločili
ljudje
:
Ravnarici
je
tekla
voda
že
v
grlo
,
pa
je
znala
preprositi
Štefana
,
ki
je
preveč
dober
človek
,
—
komu
še
ni
pomagal
?
—
da
jo
je
izvlekel
iz
jarka
.
In
še
to
deklino
mu
je
znala
vsiliti
v
hišo
,
da
ga
vodita
zdaj
obe
babnici
na
povodcu
,
ko
ga
je
njegova
pustila
.
„
In
zakaj
ga
je
pustila
?
Samo
zato
,
ker
ni
bil
tako
neumen
,
kakor
tisti
,
ki
je
vrgel
konju
vajeti
,
češ
,
zdaj
pa
ti
vozi
in
glej
,
da
me
ne
vržeš
pod
cesto
,
“
je
rekel
stari
Podoreh
,
ki
tudi
ni
hotel
dati
premoženja
iz
rok
.
Tako
so
stali
ljudje
bolj
na
Štefanovi
strani
;
celo
taki
so
bili
,
ki
so
mu
radi
Ravnarice
prišli
oči
odpirat
kot
odkritosrčni
prijatelji
.
Ali
Štefan
ni
bil
mož
,
ki
bi
ljubil
nepotrebno
odkritosrčnost
in
je
rekel
Zalokarju
,
ki
je
prišel
že
tretji
,
tako-le
:
„
Le
nič
ne
skrbite
zame
,
Zalokar
,
in
povejte
tudi
drugim
tako
!
Za
mojim
hrbtom
je
dovolj
prostora
,
tam
se
pomenite
in
nič
me
ne
bo
bolelo
,
v
obraz
pa
še
solnce
ni
dobro
!
“
Tudi
Jesenku
je
povedal
tako
,
ko
je
poskusil
pozneje
še
enkrat
.
Tako
je
imel
mir
pred
vsemi
.
In
hotel
je
imeti
mir
za
vsako
ceno
,
tem
bolj
,
ker
bi
mu
bile
zdaj
take
opazke
še
posebno
mučne
,
ko
res
ni
bilo
več
vse
tako
,
kakor
bi
pravzaprav
moralo
biti
...
Sicer
kaj
bi
mu
mogla
vest
očitati
naravnost
slabega
?
...
Z
Anko
sta
si
bila
čim
dalje
boljša
,
toda
res
hudega
se
ni
dogodilo
nič
.
Toda
,
če
bi
začel
kdo
dregati
v
to
stvar
,
bi
občutil
nehote
,
da
to
vendar
ni
popolnoma
v
redu
,
ko
sede
Anka
vedno
k
njemu
na
po-osteljo
,
ko
mu
prinese
zajtrk
—
prvikrat
jo
je
bil
potegnil
on
sam
k
sebi
—
in
da
potem
vendar
ni
vse
tako
,
da
bi
smel
vsakdo
gledati
skozi
okno
...
Toda
koga
to
kaj
briga
,
če
njegove
žene
ne
,
ki
ga
je
pustila
samega
z
mlado
žensko
v
koči
!
...
On
hoče
mir
in
konec
besedi
!
In
imel
je
mir
...
Še
celo
potem
je
imel
Štefan
mir
,
ko
je
morala
Anka
oditi
gor
na
tetin
dom
in
je
kazala
že
vsa
fara
za
njo
.
„
Hlapec
je
,
tisti
Čotarjev
,
ki
ni
bil
nikdar
nič
prida
,
ali
pa
kak
drugi
.
Za
tako
vse
tišči
,
ko
nima
ne
očeta
ne
matere
.
Štefan
pa
je
bil
gluh
in
slep
,
kakor
da
bi
imel
bogve
kako
alelujo
spodaj
...
“
Tako
so
sodili
skraja
ljudje
.
Toda
prišel
je
Čotarjev
in
je
kričal
v
Ankini
hiši
;
dati
mu
je
morala
vpričo
prič
izpričevalo
,
da
on
ni
.
Za
njim
Zalaznikov
,
ko
so
deli
nanj
,
potem
Jernejčkov
,
dokler
ni
priklel
Juštov
v
hišo
in
je
vpil
,
da
se
je
slišalo
skozi
okna
na
cesto
.
„
Kaj
boš
spravljala
ljudi
v
sramoto
in
skrivala
?
Zdaj
bom
pa
jaz
povedal
:
Stari
sam
,
Zaplotnik
je
,
nobeden
drugi
.
Saj
je
hodil
za
tabo
kakor
senca
.
Sama
sta
bila
spodaj
,
sama
sta
skuhala
,
pa
še
sama
snejta
!
“
Anka
je
pozabila
ugovarjati
...
Zdaj
,
—
ali
je
bilo
res
tako
,
ali
ne
:
dovolj
,
da
so
se
ljudem
široko
odprle
oči
,
prestrašila
srca
in
da
so
potem
glave
počasi
razumele
.
Ti
usmiljeni
Bog
!
Mogoče
je
...
In
če
je
mogoče
,
se
je
lahko
zgodilo
.
Nikoli
ga
nisi
videl
pri
križevem
potu
in
prevzetnost
se
je
držala
vsake
njegove
besede
,
še
celo
dobre
in
pravične
.
Z
brezverci
v
trgu
se
je
bratil
,
vsakemu
beriču
se
je
odkrival
;
celo
učitelj
se
je
bil
umaknil
v
zadnjem
času
od
njega
,
odkar
je
bil
vzel
to
deklino
v
hišo
.
Gospod
župnik
je
rekel
:
„
Saj
sem
vedel
,
da
ne
bo
nič
dobrega
iz
tega
!
Celo
sam
sem
bil
stopil
enkrat
k
njegovi
ženski
v
trg
in
dejal
:
„
Dober
človek
in
pameten
mož
je
vaš
Štefan
in
v
vseh
stvareh
poučen
;
ali
posebno
trden
ni
videti
ne
v
teh
ne
v
drugih
krščanskih
stvareh
.
Naj
se
zgodi
,
kar
se
hoče
:
žena
ne
sme
od
moža
,
dokler
ju
ne
loči
smrt
!
“
Toda
ona
me
ni
poslušala
,
in
zdaj
ima
sramoto
ona
in
mi
pohujšanje
za
deset
rodov
naprej
.
“
O
,
bolj
in
bolj
se
je
zdaj
vse
odvračalo
od
nesrečnega
Štefana
.
Lastna
hči
ga
ni
več
pogledala
in
zet
mu
v
nedeljo
ni
dal
not
v
roke
.
Odslej
je
ostajal
Štefan
zunaj
pred
cerkvenim
zidom
kakor
očiten
grešnik
,
zdaj
pred
lopo
,
zdaj
pred
zakristijo
,
tako
da
še
gotovo
ni
bilo
,
ali
prihaja
vsako
nedeljo
k
maši
ali
ne
.
Pa
še
od
tam
so
ga
pregnali
!
Pod
velikim
križem
je
sedel
med
pridigo
pred
lopo
nekoč
on
na
levi
strani
,
pijanček
Petrov
Peter
na
desni
.
Pa
se
zasmeje
Klancev
Franc
v
lopi
in
reče
tako
na
glas
,
da
ga
je
slišalo
vse
okrog
:
„
Ali
ju
vidite
tam
razbojnika
:
Petrov
Peter
je
desni
,
Zaplotnik
pa
levi
.
“
Vse
se
je
zasmejalo
ž
njim
in
po
vsej
fari
je
šla
beseda
.
Tako
Štefan
tudi
pred
cerkev
ni
hodil
več
.
Trije
so
manjkali
vsako
nedeljo
:
on
,
Ravnarica
in
Anka
.
Anko
je
videl
časih
kdo
na
njivi
,
drugače
ni
prišla
iz
sobe
.
Srepo
je
gledala
,
in
če
si
postal
in
gledal
tja
,
se
je
naenkrat
vzravnala
in
te
merila
,
dokler
nisi
šel
rajši
dalje
.
„
Kakor
da
ni
pri
čisti
pameti
!
“
so
rekli
.
„
Najboljše
bi
bilo
,
če
bi
jo
vzel
Bog
,
njo
in
otroka
!
“
Ali
vzel
ni
Bog
ne
nje
,
ne
otroka
.
Tak
fant
je
,
da
bi
ga
bilo
veselje
gledati
,
če
bi
ne
bilo
tako
.
„
Bogve
,
kaj
pravi
zdaj
Štefan
?
“
se
je
spomnil
marsikdo
.
Štefan
si
je
bil
našel
neko
gluho
žensko
iz
Robov
,
tri
ure
daleč
,
ki
ni
spregovorila
z
nobenim
človekom
,
njega
samega
pa
ni
bilo
več
na
spregled
.
Še
hiša
je
bila
večinoma
zaklenjena
.
Ko
je
prinesel
človek
mlet
,
je
videl
samo
hlapca
.
Trije
meseci
so
prešli
,
odkar
je
bil
otrok
na
svetu
,
ali
Štefana
še
vedno
nikamor
ni
bilo
,
tako
da
je
rekel
že
ta
in
oni
:
„
Večno
se
pa
tudi
ne
bo
mogel
skrivati
.
“
„
Tistega
čaka
,
da
bi
ljudje
malo
pozabili
,
nič
drugega
ni
!
“
je
mislil
drugi
.
„
Pozabili
!
Pozabi
se
kaj
takega
nikdar
ne
,
ampak
moj
Bog
...!
“
Da
,
to
je
bilo
:
Polagoma
se
je
pričel
ljudem
že
smiliti
.
Že
druge
stvari
je
napravil
eden
ali
drugi
,
—
Močnikov
Tone
je
bil
pet
let
zaprt
,
ker
je
ubil
Kuščarjevega
Matička
;
o
Smrekarju
je
vedel
vsak
otrok
,
da
je
po
krivem
prisegel
in
da
mu
le
dokazati
niso
mogli
;
pa
sta
se
vseeno
šopirila
okrog
.
Seveda
ni
prav
,
kar
je
napravil
Štefan
,
ali
hujše
tudi
ni
.
Še
Bog
odpusti
!
Če
bi
ga
bil
srečal
na
cesti
,
bi
ga
bi
že
skoraj
vsak
prijazno
ogovoril
.
Pevci
pa
so
ga
naravnost
pogrešali
.
Naj
reče
učitelj
,
kar
hoče
:
tistega
ni
več
,
kakor
je
bilo
.
Uči
,
uči
,
potem
se
zvije
pa
vse
skupaj
,
da
ni
nikamor
podobno
,
ko
sam
ne
more
biti
povsod
.
Nihče
ni
rekel
,
a
čutili
so
tako
.
In
Kosov
Pepč
,
ki
se
je
Štefan
vedno
še
najrajši
šalil
ž
njim
in
ga
zelo
spoštoval
,
je
nosil
že
dolgo
lepo
besedo
v
srcu
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
jo
bo
kmalu
čas
povedati
.
Zakaj
,
dejal
si
je
bil
:
„
Ne
smeš
prezgodaj
,
Pepč
;
človek
bi
se
skoro
prekrižal
,
če
požene
po
zimi
na
jablani
cvet
.
Ali
kadar
pride
pravi
čas
,
si
vesel
,
da
se
je
odprlo
,
ko
je
vse
že
težko
čakalo
.
In
tako
so
čakali
vsi
,
kdo
poreče
prvo
besedo
,
in
zdaj
jo
je
Pepč
izrekel
.
„
Jaz
bi
dejal
celo
,
da
bi
stopil
kdo
dol
k
njemu
in
mu
rekel
,
naj
pride
.
Učitelja
še
vprašati
ni
treba
,
“
je
pritrdil
mladi
Drenjar
.
Ali
fisto
je
bilo
:
težko
je
iti
,
ko
ne
veš
,
kaj
poreče
Štefan
sam
.
In
tako
odlašajo
,
odlašajo
...
Kar
naenkrat
,
tisto
nedeljo
potem
po
maši
,
ko
stoje
na
trgu
za
Hvalovo
hišo
—
i
,
kaj
gledajo
?
Res
,
Štefan
,
Štefan
—
sam
Štefan
je
!
Bog
vedi
,
kje
je
bil
,
da
ga
nihče
ni
videl
v
cerkvi
.
Ponosno
stopa
,
raven
kakor
hrast
in
gleda
mirno
okrog
sebe
.
Fantje
se
zganejo
.
Mimo
pojde
kajpak
!
Če
bi
pogledal
sem
,
bi
mu
morda
vseeno
kdo
pomignil
.
Ali
nič
ne
gre
mimo
in
tudi
pogleda
ne
.
Naravnost
sem
se
je
obrnil
.
Fantje
se
zganejo
še
bolj
.
Mišelčkov
Tone
se
nehote
ugane
malo
bolj
nazaj
.
Še
Kosov
Pepč
bi
zdaj
tu
vpričo
vseh
ljudi
skoraj
ne
bil
rad
,
če
bi
ogovoril
njega
prvega
;
nehote
pogleda
Skriljarja
...
Toda
Štefan
je
že
tu
in
stoji
pred
njimi
.
Smehlja
se
,
gleda
jih
vse
po
vrsti
,
potem
se
na
glas
zasmeje
:
„
Ali
me
gledate
,
a
?
Ej
,
fantje
,
fantje
,
ko
boste
imeli
vi
že
čez
šest
križev
na
hrbtu
,
ne
vem
,
če
se
vam
bo
treba
skrivati
zastran
takih
stvari
!
Veseli
boste
lahko
,
če
boste
mogli
še
ob
palici
hoditi
.
Pa
mene
poglejte
!
“
To
vam
je
bilo
kakor
odrešenje
,
kakor
bi
bil
kdo
vsa
ta
srca
odvezal
!
Vesel
smeh
se
je
razlegel
vse
tja
čez
in
kar
naenkrat
so
mu
dajali
in
stiskali
roko
drug
za
drugim
,
kakor
da
se
je
vrnil
po
dolgem
času
od
nekod
.
Vsi
ljudje
so
videli
,
a
za
nobenega
več
se
niso
brigali
.
„
Ali
veste
,
Štefan
,
“
je
rekel
potem
Pepč
,
da
smo
hoteli
priti
že
sami
po
vas
.
Kje
se
le
tišči
?
smo
rekli
,
saj
ni
nobenega
ubil
?
“
„
Ravno
narobe
celo
,
ravno
narobe
:
ne
le
,
da
ni
nobenega
manj
,
še
eden
več
je
na
svetu
!
“
pravi
Štefan
in
pomežikne
.
Vsi
ljudje
so
videli
tudi
ta
smeh
in
so
se
silno
začudili
,
ali
glej
,
tudi
med
njimi
ni
bilo
spotikanja
več
.
„
Prav
je
storil
,
da
se
ne
skriva
več
!
“
je
rekel
nekdo
v
gruči
mož
na
dolenjem
koncu
.
„
Ali
je
res
samo
on
kriv
?
Kaj
ga
je
pa
pustila
baba
tako
!
“
„
Prav
ji
stoji
!
“
je
rekel
drugi
.
„
Čeprav
ni
ona
deklina
tam
veliko
vredna
,
jim
vseeno
privoščim
,
da
jih
je
tako
nabrisala
Zaplotnikove
.
„
Reci
,
kar
hočeš
čez
njo
,
meni
se
punca
pa
še
najbolj
smili
,
“
je
zmajal
tretji
premišljaje
in
stresal
težko
glavo
.
„
Kaj
se
ti
bo
smilila
?
Vjela
ga
je
,
vjela
,
le
verjemi
mi
!
Prava
krivica
ji
je
.
Bogve
,
koliko
ji
je
nasul
.
Stara
in
mlada
sta
zdaj
lahko
brez
skrbi
.
Ali
je
še
nisi
videl
,
kako
ga
nosi
tam
okrog
hiše
pankrta
?
Ves
je
v
špičkah
,
ves
v
trakih
.
Je
že
vedela
,
kaj
je
delala
!
“
In
bilo
jih
je
še
veliko
več
,
ki
so
mislili
tako
.
In
kakor
bi
Štefan
to
natanko
čutil
,
ni
branil
očem
,
da
so
šle
čez
vso
množico
ljudi
.
In
s
tem
in
z
onim
je
izmenjal
prijazen
pozdrav
.
Od
fantov
se
je
odpravil
naravnost
v
šolo
.
Jesenko
je
bil
doma
in
je
ostrmel
,
ko
ga
je
ugledal
.
„
Kaj
si
se
že
kaj
potolažil
?
“
ga
vpraša
Štefan
,
ko
sta
se
nekaj
časa
molče
gledala
.
„
In
ti
?
“
„
Meni
ni
hudega
,
prijatelj
.
Ali
od
tebe
je
grdo
,
da
si
se
pokazal
tako
,
razumeš
?
“
Jesenka
so
te
besede
najprej
zelo
osupnile
;
a
potem
je
rekel
mirno
in
skoraj
svečano
:
„
Dragi
moj
,
če
bi
bil
kdo
drugi
napravil
kaj
takega
,
in
tudi
če
bi
bil
napravil
,
ampak
,
da
bi
jaz
ne
bil
tvoj
zet
,
bi
se
bil
samo
smejal
.
In
še
tako
si
včasih
nisem
mogel
drugače
.
Toda
,
če
sem
pogledal
Zorko
...
“
„
Tako
?
“
vskipi
Štefan
.
„
Če
si
pogledal
Zorko
.
“
Skočil
je
k
durim
in
jih
je
odprl
.
„
Zorka
,
Zorka
!
Sem
pojdi
!
“
je
zaklical
z
močnim
glasom
.
Zunaj
v
kuhinji
je
nekaj
jeknilo
in
potem
je
prišla
Zorka
noter
,
počasi
,
rekel
bi
tipajoč
,
kakor
da
ne
verjame
lastnim
očem
.
„
Sem
stopi
!
“
ji
pravi
Štefan
jezno
.
„
In
zdaj
vama
povem
obema
:
Sram
vaju
bodi
,
da
sta
me
pustila
tako
,
ko
sta
si
morala
misliti
tudi
vidva
,
kako
sem
sam
in
zapuščen
tam
spodaj
.
Kaj
sta
vidva
poklicana
,
da
me
sodita
,
vidva
,
ki
sem
vaju
imel
najrajši
?
In
ne
samo
zato
.
Veš
,
kaj
je
rekel
zdaj
tvoj
cenjeni
soprog
,
Zorka
?
On
da
bi
se
mi
še
smejal
,
ali
če
je
tebe
pogledal
,
da
se
mu
je
storilo
tako
.
Ti
,
fant
,
jaz
pa
ti
pravim
:
Če
bi
bila
Zorka
sama
spodaj
z
menoj
in
bi
ne
bila
moja
hči
,
bi
se
bilo
zgodilo
najbrže
tudi
njej
,
kakor
se
je
oni
tam
.
Ampak
še
eno
vama
moram
reči
:
Ko
ste
vsi
mislili
,
da
se
morda
samo
jokam
spodaj
po
hiši
,
sem
se
vam
moral
časih
vendarle
smejati
.
Vsem
,
vsem
skupaj
sem
se
vam
moral
smejati
in
skoro
dobro
se
mi
je
zdelo
,
ko
niste
vedeli
,
kako
bi
...
“
Prešerno
so
mu
žarele
oči
in
bilo
je
,
kakor
da
ga
ni
čisto
nič
več
sram
.
Zorka
je
zaplakala
.
„
Kaj
ti
je
?
“
je
vskliknil
Štefan
jezno
.
„
O
saj
ni
res
in
da
se
nam
niste
smilili
...
Samo
...
“
„
Eh
,
pusti
to
!
Saj
vem
,
kako
so
take
stvari
.
Smilil
sem
se
ti
,
pa
vseeno
te
je
bilo
groza
pred
menoj
.
Tebi
ne
zamerim
;
ampak
ta
hinavec
tukaj
—
—
—
temu
sem
se
pa
res
samo
smejal
,
ko
je
bil
tako
v
zadregi
pred
ljudmi
.
“
Ali
Štefan
ni
bil
več
jezen
.
Samo
še
delal
se
je
tako
.
„
To
sem
vama
hotel
povedati
,
da
bosta
vedela
za
drugič
!
“
je
zaklical
z
močnim
glasom
.
„
Kaj
misliš
še
enkrat
?
“
je
bleknil
Jesenko
nehote
.
„
Pojdi
k
vragu
!
“
se
je
zasmejal
Štefan
in
je
odprl
vrata
.
„
Ti
,
potem
pridem
zopet
k
petju
!
S
fanti
sem
že
govoril
.
Če
te
je
sram
,
pa
doma
ostani
!
“
je
zaklical
že
s
stopnišča
gor
.
In
zvečer
je
res
prišel
.
Vse
ga
je
veselo
pozdravilo
,
tudi
dekleta
.
In
pri
tem
so
ga
gledale
,
gledale
...
Seve
,
prej
so
ga
videle
vseeno
še
z
drugačnimi
očmi
.
Porednež
že
,
navihanec
,
toda
kaj
takega
bi
le
ne
bile
mislile
!
...
Toda
,
seveda
!
...
Nehote
pretehta
vsaka
krivdo
Ravnarjeve
Anke
še
enkrat
:
na
eni
strani
greh
,
na
drugi
Štefanova
krepka
postava
,
svetle
dražeče
oči
,
drzno
vkrivljen
nos
,
še
vedno
živordeče
ustnice
za
črno
brado
...
Pojejo
.
Potem
pravi
Kosov
Pepč
:
„
Veste
,
Zaplotnik
,
kaj
smo
se
še
najbolj
bali
,
če
vas
ne
bo
več
nazaj
?
Kako
bomo
peli
brez
vas
pri
vašem
pogrebu
!
Ker
pet
bi
vam
bili
prišli
vseeno
,
Štefan
,
tudi
če
bi
vam
niti
zvoniti
ne
hoteli
.
Šala
ugaja
in
vse
se
zasmeja
.
Ali
Štefan
zna
dati
urno
nazaj
:
„
Kaj
mislite
,
da
bi
bil
jaz
molčal
?
Iz
desk
ven
bi
bilo
še
bolj
bobnelo
.
“
Ena
izmed
deklet
krikne
prestrašeno
vmes
—
Bog
ve
,
kod
je
bila
s
svojimi
mislimi
,
—
in
zopet
napolni
vesel
smeh
vso
sobo
.
Po
petju
gredo
vsi
v
gostilno
praznovat
takorekoč
Štefanovo
vstajenje
.
Ali
od
tam
se
Štefan
kar
naenkrat
izmuzne
.
Noč
je
,
si
misli
,
in
najbolje
,
če
odpravim
že
danes
še
to
!
Gospod
župnik
odpre
roke
,
ko
ga
ugleda
in
odpre
usta
,
kakor
bi
hotel
zapeti
„
Dominus
vobiscum
“
.
Toda
pogled
mu
je
trd
.
„
Gospod
župnik
!
Izgubljena
ovčica
se
vrača
pred
pastirja
!
“
pravi
Štefan
s
ponižno
sklonjeno
glavo
.
„
Ovčica
,
ovčica
!
Lepa
ovčica
!
“
vsklikne
župnik
jezno
,
ali
oči
se
mu
že
smejejo
,
ker
je
preneumno
,
kako
stoji
Štefan
skesano
pred
njim
...
Štefan
skomizgne
z
rameni
in
rokama
,
češ
:
tako
je
,
kaj
pomaga
!
Ali
to
spravi
gospoda
proti
njegovi
volji
v
glasen
smeh
,
ki
ga
ustavi
šele
hud
kašelj
.
„
Vi
ste
velik
galjot
,
Štefan
!
“
pravi
župnik
in
skuša
,
da
bi
postal
zopet
resen
.
„
Povedati
vam
moram
,
da
sem
zelo
hud
na
vas
.
Ampak
da
se
ne
bova
lovila
za
praznimi
besedami
,
vam
rečem
za
nocoj
le
toliko
,
da
pridite
čim
prej
enkrat
k
meni
v
izpovednico
.
Kaj
ste
storili
pred
svetom
,
veste
sami
,
—
tam
se
pogovoriva
,
kaj
ste
storili
pred
Bogom
!
Zdite
se
mi
res
prestari
,
da
bi
vas
tu
ošteval
.
Samo
,
da
vas
na
kozarec
vina
pa
vseeno
tudi
ne
povabim
prej
,
ker
bi
rekli
ljudje
:
Župnik
mu
daje
celo
potuho
!
“
...
Nato
ga
je
spremil
gospod
še
ven
pred
hišo
.
Ali
četudi
je
prišel
Štefan
v
njegov
dom
še
s
premnogimi
svojih
hudičev
hudomušnostmi
in
lahkomiselnostmi
,
komaj
dobro
pokritimi
z
nekoliko
resničnega
strahu
,
—
župnikove
dobrotne
besede
so
ga
bile
ganile
tako
,
da
mu
je
zunaj
v
temi
hotel
gorko
poljubiti
roko
!
Župnik
pa
ga
je
odrinil
od
sebe
.
Tako
se
je
vrnil
Štefan
ves
veder
v
družbo
.
In
pilo
se
je
dolgo
v
noč
.
Šele
ko
so
se
vsi
izgubili
,
drug
za
drugim
,
je
ubogal
Štefan
Jesenka
,
da
gresta
še
ona
dva
.
Počasi
sta
stopala
dol
proti
šoli
.
Ali
bolj
ko
sta
šla
,
bolj
je
postajal
Štefan
potrt
in
malobeseden
...
Pusto
je
bilo
iti
nocoj
domov
,
čudno
pusto
...
Prej
seveda
je
bilo
temno
in
mračno
in
žalostno
.
Strah
ga
bo
in
njegovi
koraki
bodo
odmevali
votlo
po
veži
in
po
praznih
sobah
.
Tik
pred
šolo
se
je
ustavil
,
da
se
je
ustavil
tudi
Jesenko
.
„
Ti
prijatelj
!
“
je
rekel
Štefan
.
„
Ali
veš
,
„„
kako
je
rekel
oni
,
ko
je
stopil
opoldne
v
hišo
,
kjer
so
ga
bili
povabili
zjutraj
na
kosilo
,
pa
ni
maral
?
Kako
ste
že
rekli
?
je
dejal
.
In
kako
si
že
rekel
takrat
ti
,
ko
si
me
povabil
,
naj
pridem
k
vam
?
“
„
Moja
beseda
še
vedno
velja
,
oče
.
In
še
z
večjim
veseljem
zdaj
,
nego
takrat
.
“
Štefan
je
nekaj
časa
molčal
in
potem
je
rekel
:
„
Tako
se
mi
zdi
,
da
postajam
vendarle
truden
.
Dosti
je
potovanja
in
človek
bi
rad
sedel
v
zapeček
.
Bogve
kam
bi
drugače
še
prikolovratil
in
če
bi
se
ne
zvrnil
naposled
res
še
v
kak
jarek
kakoršen
sem
...
“
Zasmejal
se
je
malo
prisiljeno
in
je
pogledal
v
stran
.
„
Hvala
Bogu
,
da
si
prišel
tudi
ti
enkrat
sam
do
tega
spoznanja
!
“
je
rekel
Jesenko
.
„
Veš
kaj
,
kar
že
nocoj
stopi
k
meni
!
“
je
pristavil
potem
,
kakor
da
se
boji
,
da
se
oni
zopet
ne
premisli
.
„
Ne
,
nocoj
še
ne
!
“
je
zmajal
Štefan
.
„
Ampak
kakor
hitro
pride
Tine
.
Še
danes
mu
pišem
...
“
In
odšel
je
hitro
navzdol
in
je
pisal
Tinetu
dolgo
pismo
.
Razmere
da
so
se
izpremenile
,
in
če
hoče
priti
,
mu
da
premoženje
že
zdaj
.
Samo
kot
si
izgovori
za
vsak
slučaj
,
če
bi
se
ga
v
šoli
naveličali
,
in
vinograd
do
smrti
.
Dva
tedna
pozneje
je
prišel
Tine
,
in
Štefan
se
je
preselil
v
šolo
.
Proti
večeru
pa
jo
je
mahnil
večkrat
tja
po
cesti
proti
Hruškovju
.
In
čudna
govorica
je
napolnila
zopet
strniško
dolino
:
Štefan
prihaja
skoraj
že
vsak
večer
k
Ravnarjevim
in
sedi
pred
hišo
.
Noter
ne
gre
nikdar
,
za
nobeno
besedo
ne
,
ali
Anka
in
stara
prideta
k
njemu
ven
.
Mlada
mu
prinese
dečka
,
in
potem
se
pulita
„
stric
Zaplotnik
“
in
otrok
,
da
se
sliši
dečkovo
vreščanje
daleč
okrog
...
Ali
ni
to
novo
pohujšanje
?
Hm
,
prvi
,
drugi
,
deseti
dan
...
Ali
sčasoma
pravijo
ljudje
tako
:
„
No
,
nazadnje
...
saj
ni
nobena
skrivnost
,
da
je
otrok
njegov
,
čemu
bi
se
ga
ogibal
?
Tako
pride
in
gre
,
da
ne
more
nihče
reči
nič
slabega
,
—
čemu
bi
ne
imel
malo
veselja
na
stare
dni
?
Spodaj
v
mlinu
s
svojimi
ga
ni
imel
veliko
.
“
Še
Anke
niso
sodili
več
tako
hudo
.
Pošteno
je
živela
od
takrat
,
vsakemu
je
dala
le
dobro
besedo
in
stari
Jeri
je
stregla
lani
celo
zimo
do
smrti
kakor
Samaritanka
.
In
Štefan
se
vrača
zdaj
vselej
ves
veder
domov
.
„
Toliko
me
je
skrbelo
in
skrbelo
,
kam
bi
dal
tisti
kupček
,
ki
mi
še
ostane
,
da
bi
bilo
na
vse
strani
prav
,
zdaj
imaš
res
komu
dati
!
“
govori
sam
s
seboj
in
se
smehlja
pred
se
,
kakor
govore
in
se
smehljajo
stari
ljudje
.
Zakaj
zdaj
je
bila
vendar
prišla
starost
tudi
nad
Štefana
Zaplotnika
.
Ali
nič
zimskega
še
ni
bilo
na
njej
,
—
sama
vedra
in
samo
malo
otožna
jesen
.
„
Ti
,
s
pametjo
sva
se
danes
srečala
,
“
pove
nekega
dne
Jesenku
s
skrivnostnim
glasom
.
„
Vendar
enkrat
!
“
„
Da
,
pa
sva
se
pogodila
:
dal
sem
ji
svojo
norost
,
a
pusti
mi
tiste
muhe
,
ki
so
mi
celo
življenje
brenčale
okrog
ušes
.
Zdaj
na
jesen
bodo
same
polagoma
cepale
.
a
katera
,
upam
le
še
ostane
za
mojo
zadnjo
uro
.
“
„
Pa
ti
je
res
povedala
tista
,
ki
si
jo
srečal
,
da
je
pamet
?
“
Zdi
se
,
da
si
zamenjal
,
se
je
zasmejal
Jesenko
.
Štefan
se
je
resignirano
nasmehnil
in
je
šel
sest
pred
hišo
.
Tam
se
je
najrajši
grel
na
solncu
,
časih
vse
popoldne
,
če
ni
odšel
v
vinograd
.
Videlo
se
je
lepo
dolina
njegov
stari
dom
...
Gledal
je
rad
tja
dol
,
—
vse
spodaj
je
bilo
zdaj
kakor
en
lep
spomin
;
hodil
pa
ni
dol
nikoli
več
,
—
pogled
sama
mehkost
,
pot
dol
sama
trdost
...
Okoli
Štefana
so
se
veselo
igrali
njegovi
vnučiči
,
Zorkini
otroci
.
A
nekoč
je
pripeljal
še
malega
Pepčka
s
seboj
.
„
Strička
sem
jim
pripeljal
,
“
je
rekel
potihoma
Jesenku
in
Zorki
,
ki
sta
stala
malo
začudena
tam
kraj
lope
.
„
Kakega
strička
!
“
je
rekla
Zorka
v
zadregi
.
Ali
Štefan
ni
hotel
razumeti
te
zadrege
.
„
No
,
kaj
ti
nisi
Pepčkova
sestra
:
oba
imata
enega
očeta
pravijo
,
in
Tvojim
otrokom
je
Pepček
torej
stric
!
“
se
je
veselo
hihitel
Štefan
,
a
le
kakor
da
razlaga
.
„
Oh
,
oče
da
vas
ni
sram
!
“
je
rekla
Zorka
,
a
ne
da
bi
ga
kregala
.
„
Eh
,
kaj
me
bo
sram
!
Sram
me
je
bilo
že
dovolj
!
“
je
odgovoril
Štefan
in
je
šel
k
otrokom
,
da
jih
sprijazni
,
ker
so
se
še
vedno
le
od
daleč
gledali
.
Pod
noč
je
spremljal
Pepčka
sam
domov
,
češ
da
pogleda
potem
še
malo
k
trtam
.
„
Zdaj
šele
vem
,
zakaj
si
je
oče
vinograd
pridržal
!
“
je
rekel
Jesenko
Zorki
.
„
Izgovor
ima
,
da
šiva
ves
dan
sem
in
tja
po
cesti
mimo
Ravnarjevih
.
“
Ali
ravno
v
tem
vinogradu
se
je
bil
Štefan
na
jesen
težko
prehladih
Moral
je
leči
.
Videti
je
bilo
,
da
gre
h
koncu
.
Poslali
so
po
duhovnika
in
po
zdravnika
.
Kaj
ne
,
oče
,
k
materi
in
Janezu
,
naj
voznik
tudi
stopi
,
da
ju
pokliče
gor
?
“
ga
je
