Duh
slovenskih
taborov
je
pregnal
temne
oblake
nezavednosti
,
duh
taborov
je
pokazal
našim
ljudem
pravo
ceno
človeštva
in
silo
Slovanstva
.
„
Živi
,
živi
,
duh
slovenski
!
“
odmevalo
je
po
širnih
straneh
naše
domovine
.
Ta
klic
je
donel
tudi
po
notranjskih
doléh
in
bregeh
,
ko
ga
je
vzbudil
tabor
na
Kalcu
in
v
Vipavi
.
Marsikdo
,
ki
je
prej
trdovratno
objemal
svojo
kranjščino
,
prerodil
se
je
v
plamenu
nove
dobe
ter
postal
navdušen
,
za
narodno
stvar
delaven
in
požrtvovalen
Slovenec
.
Nekatere
je
bodrilo
k
temu
lastno
prepričanje
,
da
treba
pomagati
narodu
iz
nezavedne
temote
,
druge
so
vzbudile
rodbinske
zveze
in
prijateljske
spone
z
nesmrtnim
pesnikom
,
rodoljubom
Miroslavom
Vilharjem
,
da
so
krenili
na
pravo
pot
.
Ostala
je
pa
še
vedno
peščica
takih
mož
,
mimo
katerih
je
drvil
duh
časa
,
kakor
drvi
hudournik
mimo
mogočne
skale
,
ki
sicer
nima
prave
podlage
,
vendar
se
ne
uda
zbok
lastne
teže
.
Trdovratno
kljubuje
njegovi
silovitosti
.
Takšen
trdovratnik
je
bil
tudi
Luka
Korenčan
,
imovit
tržan
v
Ilirski
Bistrici
,
stara
korenina
in
neomajan
kot
stoletni
hrast
,
trden
v
lastnem
prepričanju
kot
stari
grad
nad
virom
Bistrice
.
Pozdravljen
,
na
sivi
skali
stari
grad
,
pozdravljen
ti
,
vrli
znanec
Korenčan
,
tisočkrat
pozdravljen
,
Bistrice
hladni
vir
,
mnogokrat
pozdravljen
,
spomin
velikega
rodoljuba
Vilharja
!
Pozdravljam
te
,
notranjska
stran
,
in
tebe
,
čudovita
Reka
!
Čuden
je
tvoj
tek
,
a
še
čudnejše
je
človeško
življenje
.
Lepa
je
zemlja
ob
tvojih
bregovih
,
dičen
je
tod
naš
slovenski
rod
.
Pozdravljeni
,
bregovi
,
pozdravljeni
,
stari
znanci
!
Razigrala
se
mi
je
duša
o
lepih
spominih
nedavnega
časa
.
Korenčan
je
imel
svojo
obširno
hišo
,
žago
,
mlin
in
druga
gospodarska
poslopja
ob
viru
Bistrice
,
v
onem
kotičku
,
ki
je
že
marsikoga
navdušil
za
lepoto
slovenske
domovine
.
Luka
je
sezidal
svoje
prepričanje
na
lastno
bogastvo
.
Bil
je
razumen
,
a
tudi
samosvesten
.
Kar
je
sam
spoznal
za
pravo
,
tega
se
je
držal
,
vse
drugo
mu
ni
bilo
prav
nič
mari
.
„
Dokler
imam
kaj
,
spoštovali
me
bodo
vsi
,
če
sem
Slovenec
ali
Nemec
,
Kranjec
ali
celo
Francoz
;
če
sem
pa
brez
premoženja
,
prezirali
me
bodo
vsi
,
ako
vpijem
tudi
noč
in
dan
:
živio
Slovenec
!
“
Tako
je
modroval
proti
vsakomur
,
ki
si
je
prizadeval
omajati
njegovo
prepričanje
.
Vse
zastonj
.
To
je
bilo
prav
tako
nemogoče
,
kakor
če
bi
se
kdo
trudil
,
premeniti
njegovo
ime
,
ki
mu
je
bilo
dika
in
ponos
.
Njegovi
predniki
so
bili
vsi
Korenčani
in
sicer
bogati
,
prav
v
davne
čase
nazaj
bogati
Korenčani
.
Luka
se
je
držal
starih
rodovinskih
izporočil
in
,
ponosen
na
svoje
pokolenje
,
ostal
veren
Kranjec
.
Njegov
nekdanji
sošolec
in
prijatelj
,
Andrej
Lesar
iz
B.
poleg
Reke
pri
Košani
,
bil
je
povsem
drugačen
.
Vzgoja
mu
sicer
ni
mogla
vcepiti
rodoljubja
,
zato
se
ga
je
v
poznejih
letih
oprijel
sam
z
glavo
in
srcem
.
Kadar
ga
je
obiskal
Vilhar
,
bilo
je
v
njegovi
hiši
pravo
gostovanje
.
Navdušeno
so
prepevali
slovenske
pesmi
,
prepevali
probujeni
slovenski
domovini
.
Tedaj
bi
bil
opazil
,
da
celo
skrivnostna
Reka
veseleje
šumi
ob
hiši
in
žaga
urneje
poje
po
bukovem
lesu
.
Kmalu
potem
so
jeli
zidati
železnico
iz
Št.
Petra
na
Reko
.
Zaslužka
je
bilo
mnogo
povsod
,
delavcev
je
ob
vsej
črti
kar
mrgolelo
,
živahno
je
bilo
tudi
zvečer
v
gostilnah
.
Ljudje
so
mislili
,
da
se
je
pokrajina
izpremenila
v
rajski
log
,
koder
se
cedi
med
,
mleko
in
vino
.
Ljudstvo
po
bistriški
in
košanski
dolini
je
razumno
,
a
tudi
delavno
.
Rado
zasluži
,
rado
moli
in
tudi
veseli
se
rado
.
Tedaj
je
bilo
vsega
zadosti
.
Mnogi
posestniki
,
katerim
so
silile
prihranjene
stare
petice
iz
skrinje
v
pisani
svet
,
poskusili
so
svojo
srečo
ob
zidanju
železnice
in
jemali
manjše
oddelke
ceste
v
lastno
zvršitev
,
najemali
so
sami
delavce
,
sami
jih
plačevali
ter
jih
sami
tudi
odpuščali
.
Lesar
in
Korenčan
sta
hotela
s
tem
pomnožiti
svoje
denarje
.
Dasi
z
domovanjem
daleč
narazen
,
srečala
sta
se
v
tem
času
večkrat
ter
nadzorovala
vsak
svoje
krdelce
in
se
,
kakor
sta
bila
navajena
že
izza
mladih
let
,
cesto
tudi
sporekla
.
Obrnila
sta
se
potem
godrnjaje
vsak
v
svojo
stran
,
a
drugi
dan
sta
bila
zopet
prijatelja
.
Lesar
je
pripuhal
smodko
Korenčanu
nasproti
,
ta
mu
je
pa
že
od
daleč
ponujal
roko
v
pozdrav
ter
povpraševal
,
kako
je
kaj
spal
prošlo
noč
.
Tedaj
je
po
navadi
še
dostavil
:
„
Andrej
,
živio
Slovenec
!
Kaj
ne
?
“
—
Kako
pa
porečeš
ti
?
zavrnil
ga
je
Lesar
.
—
Saj
praviš
,
da
nisi
in
ne
maraš
biti
Slovenec
.
„
I
no
,
živio
Kranjec
!
“
—
Glej
,
to
se
že
samo
ob
sebi
ne
zlaga
,
torej
ni
za
nič
.
Nerodno
je
tako
kakor
trditev
sama
,
da
smo
mi
Kranjci
.
„
No
,
potem
:
živio
denar
!
“
—
Luka
,
ti
se
šališ
,
rekel
je
Lesar
,
in
oba
sta
se
smejala
.
Navzlic
temu
sta
ostala
prijatelja
.
Često
se
jima
je
pridružil
tudi
Peter
Tomažič
,
Korenčanov
sosed
,
ki
bi
bil
tudi
rad
pridobil
ob
železnici
nekaj
stotakov
.
Peter
je
bil
popolnoma
Lesarjevega
prepričanja
,
in
kadar
se
ni
bavil
z
elektriko
in
galvanizmom
,
spravila
sta
se
oba
na
Korenčana
.
Obdelovala
sta
ga
zastran
kranjščine
tako
,
da
je
brcal
z
rokama
in
nogama
,
udal
se
pa
ni
.
Korenčan
je
trda
kost
.
Nekega
dne
potem
so
javili
časniki
to-le
novico
:
(
Zavraten
napad
.
)
Nekdo
je
napadel
predsinočnjim
znanega
rodoljuba
,
gospoda
Andreja
Lesarja
iz
B.
ob
notranjski
Reki
.
S
seboj
je
nesel
nekaj
tisočakov
,
katere
mu
je
napadnik
vzel
,
ko
ga
je
udaril
z
neko
stvarjo
po
tilniku
,
da
je
omedlel
.
Zločinca
iščejo
.
Sodi
se
,
da
mora
biti
domačin
.
—
Na
pol
mrtvega
je
našel
gospod
Luka
Korenčan
iz
Bistrice
.
Pripeljal
se
je
mimo
še
o
pravem
času
in
ga
spravil
domov
.
Upanje
je
,
da
ozdravi
.
Ugibali
so
potem
ljudje
to
in
ono
,
uganili
pa
niso
nič
.
Lesar
sicer
res
ni
umrl
takoj
potem
,
a
tudi
ozdravel
ni
.
Spomin
mu
je
otemnel
,
da
se
ni
mogel
domisliti
,
kdo
ga
je
napadel
in
mu
vzel
denarje
.
Niti
sumiti
si
ni
upal
nikogar
.
Napad
je
moral
biti
dobro
premišljen
.
Hudobneža
je
iskala
pravica
,
a
našla
ni
niti
sledu
.
Lesar
je
hiral
,
in
pol
leta
potem
so
ga
nesli
h
košanski
cerkvi
sv.
Štefana
.
Na
domu
je
pozneje
vladala
gospodinja
posestvo
in
vzgajala
nedorastla
otroka
Ivana
in
Gabrijelo
.
Dolgo
so
žalovali
po
ljubljenem
očetu
,
slednjič
je
pa
skrbna
mati
vedno
češče
ponavljala
,
da
bodo
spomin
rajnega
očeta
najlepše
spoštovali
s
tem
,
če
se
ravnajo
po
njegovih
naukih
.
Gabrijela
je
bila
v
marsičem
podobna
očetu
.
Smilili
so
se
ji
siromaki
,
ljubila
je
svoj
rojstni
kraj
,
in
ko
je
dorastla
,
cenila
je
svoj
jezik
in
slovenski
rod
.
Ivan
je
bil
nekoliko
drugačen
.
Posebno
so
nanj
močno
uplivali
šolski
nauki
.
Ko
je
dovršil
realko
,
ni
kazal
one
ljubezni
do
svojega
rodu
in
jezika
kot
njegova
sestra
.
Njegov
vzor
je
bila
spretnost
v
gospodarstvu
in
pa
imetek
.
Vendar
je
vel
med
njima
do
materine
smrti
in
še
pozneje
duh
pokojnega
Lesarja
,
duh
slovenski
.
Bili
so
sicer
časi
,
ko
je
kazalo
,
da
se
preseli
v
hišo
nesloga
in
razpor
,
kopičili
so
se
na
obzorju
Lesarjevih
potomcev
temni
oblaki
in
naznanjali
hudo
hudo
nevihto
.
—
Ko
se
v
naravi
bliža
hudo
vreme
,
buči
grom
,
švigajo
strele
,
temni
se
nebo
,
in
vse
pričakuje
v
strahu
hude
ure
;
le
redki
so
dnevi
,
da
prežene
nasprotni
veter
grozeče
oblake
in
odvrne
ledeno
zrnje
,
ki
preti
poljedelcu
uničiti
nado
.
Ali
so
pa
tudi
v
življenju
tako
močni
,
tako
vstrajni
vetrovi
?
Železnica
je
stekla
na
Reko
.
Luka
Korenčan
je
nabral
poleg
plesnivih
petič
,
podedovanih
po
rajnem
očetu
,
še
lepo
svotico
tolarjev
.
Tudi
med
priprostim
ljudstvom
se
je
marsikje
poznalo
zidanje
železnice
.
Nekaterim
je
vzbujala
železna
cesta
neprijetne
spomine
o
neplačanih
dolgovih
in
o
dolgih
računih
v
gostilni
;
druge
je
pa
spominjalo
srečnih
časov
samo
vedno
žejno
grlo
.
Vilhar
se
je
preselil
v
boljši
svet
,
a
duh
njegov
še
živi
med
njegovimi
rojaki
.
Slava
velikemu
rodoljubu
!
Ona
si
’
zbira
druzega
In
zá-me
ne
mara
nič
več
.
Národna
.
Deset
let
je
minilo
,
kar
je
zdrčal
prvi
vlak
iz
Št.
Petra
na
Reko
.
Krasna
je
okolica
ob
Lesarjevem
domu
poleg
notranjske
Reke
.
Obširno
,
na
pol
gosposko
poslopje
se
mogočno
dviga
izmed
drugih
gospodarskih
stavb
.
V
enolično
ropotanje
mlinskih
kamenov
se
meša
hreščeči
glas
vodne
žage
,
ki
brezozirno
drobi
hlode
v
tenke
deske
.
Tam-le
ob
Reki
pa
se
klanja
tožna
jelša
do
tal
,
kakor
da
posluša
,
kaj
si
šepetajo
srebrni
valčki
skrivnostne
vode
,
ki
nekaj
kilometrov
niže
čudno
izgine
pod
zemljo
.
O
,
ko
bi
mogel
človek
umeti
tajno
šepetanje
bistrih
valov
,
ko
bi
umel
njih
življenje
!
Da
,
umeš
ga
človek
,
saj
si
venec
stvarstva
.
Le
tebi
je
dal
Stvarnik
potrebne
peroti
,
da
se
dvigneš
na
njih
iz
vsakdanjih
zagat
v
sinje
višave
;
tedaj
umeš
naravno
krasoto
,
umeš
ptičje
petje
in
krasoto
pisanega
cvetja
—
na
perotih
poezije
.
Kako
bi
ti
mogla
biti
tukaj
poezija
neumljiva
?
Poleg
bele
ceste
stoji
Lesarjev
dom
,
daleč
na
okoli
se
širi
rodovitno
polje
s
sadnim
drevjem
,
z
dolgimi
vrstami
plemenite
vinske
lože
,
v
zraku
nad
teboj
pa
žgoli
škrjanec
,
više
in
više
se
dviga
v
zvokih
svojega
petja
.
Lesarjeva
Gabrijela
,
osemnajstletna
deklica
,
stopa
med
gredicami
na
vrtu
.
Nabrala
je
zveženj
solate
,
poleg
tega
pa
ni
zabila
pomuditi
se
tudi
pri
svojih
ljubljenkah
,
pestrih
cvetkah
,
katere
je
sadila
in
vzgojila
njena
roka
.
Gabrijela
je
zalo
dekle
.
Visoka
,
dejal
bi
,
krepka
postava
prav
nič
ne
kvari
ljubke
somernosti
,
marveč
še
vzvikšuje
;
v
lepih
,
temnih
očeh
je
njeno
srce
in
njena
duša
.
To
je
podedovala
po
očetu
.
Ljubitelj
naravne
krasote
bi
jo
tako
le
opazoval
med
raznobojnim
cvetjem
v
širnem
vrtu
brez
konca
.
Saj
je
tudi
ona
cvet
med
cvetjem
,
in
njena
navzočnost
še
le
popolnjuje
pomladno
lepoto
narave
.
Človek
je
res
krona
stvarstva
.
Pobrala
je
natrgano
zelenjavo
in
hitela
v
hišo
.
Danes
je
nedelja
,
in
ura
že
blizu
osme
.
Prišedšo
na
prag
sreča
jo
brat
ter
ji
smehljaje
se
nekaj
zašepeta
na
uho
.
Deklica
je
zardela
,
nasmehnila
se
in
zbežala
v
kuhinjo
,
od
tam
se
je
ozrla
k
bratu
in
rekla
:
„
Ali
res
prideta
?
“
—
Glejte
jo
no
!
Ali
misliš
,
da
mora
biti
takoj
prvič
že
vse
res
,
ako
prideta
.
Povabljen
sem
bil
jaz
že
večkrat
h
Korenčanu
,
zato
sem
povabil
danes
oba
,
sina
in
očeta
,
k
nam
na
prijateljski
pomenek
.
„
Pa
mi
nisi
prej
ničesar
povedal
o
tem
.
Sedaj
sem
v
zadregi
.
“
—
E
,
kaj
moraš
vse
naprej
vedeti
,
šali
se
Ivan
.
„
Naj
bo
no
,
če
je
res
“
,
dostavi
ona
in
se
obrne
po
svojih
opravilih
.
—
Saj
te
poznam
po
licu
,
da
ti
je
prav
,
tudi
če
bi
ne
bil
nič
povedal
,
podraži
jo
Ivan
in
odide
pregledavat
,
če
je
vse
v
redu
okoli
hiše
.
Jedno
uro
pozneje
je
drdral
mičen
koles
po
cesti
proti
Košani
.
Blagovoljnemu
bralcu
moramo
tu
precej
pojasniti
Ivanovo
govorjenje
.
Povabil
je
namreč
za
danes
popoldne
Korenčana
in
njegovega
sina
Josipa
,
ki
je
lani
dovršil
v
prestolnem
mestu
pravoslovne
nauke
,
potem
pa
ostal
vsled
izrecne
očetove
želje
doma
.
Josip
je
svojemu
očetu
,
katerega
srčno
ljubi
,
poosebljeno
nasprotje
,
bodi
že
po
telesu
ali
po
mišljenju
.
Stari
Korenčan
je
čokat
človek
,
srednje
postave
,
rej
en
in
okrogel
kot
repa
.
Najraje
govori
nemški
,
o
domačih
stvareh
tudi
domači
,
rekel
bi
,
kranjski
jezik
.
S
pokojnim
Lesarjem
sta
bila
skupaj
v
postojinski
„
glavni
šoli
“
in
pozneje
na
goriški
realki
.
Zato
sta
včasih
,
ko
ju
je
objela
dobra
volja
,
udarila
pomenek
tudi
v
ščebetajoči
furlanščini
.
Korenčan
je
ostal
navdušen
za
vse
tuje
.
Domovina
,
njene
posebnosti
,
njena
krasota
in
veljava
,
to
so
mu
bile
samo
malenkosti
,
za
katere
se
stara
le
še
kak
nespameten
človek
;
kar
ima
kaj
cene
,
to
je
in
mora
biti
nemško
.
„
Pri
nas
je
revščina
,
revščina
“
,
dejal
je
večkrat
.
„
Kaj
hočemo
?
V
Nemcih
je
denar
,
v
Nemcih
naobraženost
,
oni
so
„
narod
mislecev
“
.
Kaj
imamo
pa
mi
?
Vse
polno
kamenja
,
do
vrh
glave
dolgov
;
če
pride
le
količkaj
silnejši
dež
—
povodenj
,
potem
razgled
po
tožnem
Krasu
in
pa
domače
razpore
.
To
je
vse
.
A
drugod
?
Nemec
,
Nemec
....
“
Potem
je
začel
naštevati
znane
„
notranjske
lastnosti
“
.
Tega
prepričanja
bi
mu
ne
bil
izpodbil
sam
Demosten
,
oče
vseh
govornikov
na
svetu
.
Korenčanov
Josip
je
drugačen
.
Visok
,
vitek
mladenič
je
in
prijazen
,
ljubezniv
kakor
malokdo
.
Njegov
ponos
je
to
,
da
je
sin
slovenskega
naroda
,
Slovan
z
dušo
in
telesom
.
Že
dijak
je
gojil
in
širil
take
nazore
.
Izkušaje
očetu
omajati
zastarelo
prepričanje
,
razlaga
mu
včasih
lepoto
,
znamenitost
in
tudi
slavno
prošlost
naše
domovine
,
a
staremu
Korenčanu
to
noče
v
glavo
.
Prav
toliko
umeva
lepe
besede
,
kakor
bi
umel
,
recimo
,
star
zajec
pouk
o
notah
.
„
Jaz
sem
in
ostanem
Kranjec
.
Tako
mi
je
najbolje
.
Bodite
vi
drugi
,
kar
vam
drago
.
“
Tako
so
se
navadno
završevali
vsi
poskusi
,
ko
je
nameraval
pripraviti
očeta
na
svojo
stran
,
kar
se
še
drugim
pred
njim
ni
hotelo
posrečiti
.
Vendar
je
imel
Josip
le
z
očetom
takšen
neuspeh
.
Prijateljstvo
z
Ivanom
Lesarjem
in
staro
prijateljstvo
s
pokojnim
gospodarjem
ob
Reki
bilo
je
vzrok
,
da
sta
oče
in
sin
rada
obljubila
mlademu
Lesarju
pohod
.
Josipa
je
pa
vleklo
še
nekaj
drugega
,
kar
ni
težko
uganiti
.
Saj
so
si
ljudje
pripovedovali
že
kot
javno
tajnost
,
kako
rada
se
vidita
Josip
in
Gabrijela
.
Modri
sosedje
so
stvar
že
celo
tako
uganili
,
da
,
če
sta
se
stara
dva
kdaj
sporekla
v
boljših
letih
,
se
bodo
pa
njuni
otroci
toliko
bolj
ljubili
.
In
res
,
kadar
je
šla
Gabrijela
z
bratom
v
Bistrico
,
ni
zamudil
mladi
Korenčan
priložnosti
,
da
ne
bi
je
bil
pozdravil
in
govoril
ž
njo
.
Če
je
bil
doma
o
pustnih
veselicah
,
tiščal
je
vedno
za
Ivanom
in
za
deklico
,
ki
je
čim
dalje
raje
prihajala
v
Bistrico
.
Nihče
se
ni
čudil
,
da
so
si
bili
kmalu
domači
.
Nekdaj
se
je
Ivanu
Lesarju
med
potjo
v
Bistrico
nekoliko
poškodoval
konj
.
Kako
srečen
je
bil
Josip
,
da
sta
se
ustavila
s
sestro
v
njih
hiši
in
prosila
pomoči
!
„
Koliko
mi
boste
dali
,
gospica
,
pa
bodem
danes
jaz
vaš
kočijaž
?
Popeljem
vas
naravnost
domov
ali
pa
na
konec
sveta
,
če
ukažete
“
,
govoril
je
Josip
.
Deklica
je
umela
te
besede
,
sramežljivo
povesila
oči
in
dejala
:
—
Menda
mi
zaupate
toliko
,
da
vas
plačam
še
le
na
koncu
vožnje
,
nezaupni
kočijaž
!
Kar
je
govoril
Josip
v
šali
,
to
se
je
potem
tudi
zgodilo
.
Gabrijela
je
sedla
k
njemu
,
njegov
oče
pa
k
Ivanu
na
voz
,
in
kakor
blisk
je
šlo
ob
zeleni
Reki
.
Bližal
se
je
že
mrak
,
ko
sta
bila
Josip
in
Gabrijela
že
blizu
Lesarjevega
doma
,
Korenčan
in
Ivan
sta
ostala
daleč
za
njima
.
„
Zdaj
bom
terjal
plačilo
“
,
reče
Josip
.
—
Sitnež
!
de
mu
ona
šaljivo
.
Josip
jo
pa
začne
dražiti
:
„
Če
bo
samo
to
moje
plačilo
,
povem
vam
,
gospica
,
da
takoj
raje
obrnem
proti
domu
.
Samo
ko
bi
vas
ne
imel
tako
rad
,
pa
bi
vas
peljal
nalašč
nazaj
v
Bistrico
.
“
—
No
,
pa
poskusite
!
Videli
bodete
,
če
pojdem
z
vami
.
„
Ali
bi
se
vrnili
z
menoj
,
Gabrijela
?
“
Ona
molči
in
še
le
za
dolgo
časa
reče
:
Ne
vem
.
A
na
glasu
je
poznal
Ivan
njeno
notranjo
razburjenost
.
Zato
je
rekel
jasno
in
razločno
:
„
Gabrijela
,
ali
bi
hoteli
priti
k
nam
in
kraljevati
v
naši
hiši
,
kakor
že
kraljujete
v
mojem
srcu
?
Prosim
vas
,
odgovorite
!
Jaz
sem
srečen
,
samo
da
vas
vidim
,
presrečen
,
da
smem
bivati
v
vaši
bližini
.
“
Še
marsikaj
ji
je
povedal
Josip
,
in
deklica
mu
je
slednjič
morala
glasno
pritrditi
,
da
pride
kraljevat
v
Korenčanovo
hišo
.
Kdo
je
raje
to
obljubil
kot
Gabrijela
,
in
kdo
je
bil
srečnejši
kot
Josip
!
Na
konec
sveta
bi
se
peljal
ž
njo
.
Staremu
Korenčanu
,
ki
sina
ni
pustil
v
nikako
službo
,
češ
,
da
ima
doma
vsega
zadosti
,
ugajala
je
ta
zveza
prav
dobro
,
in
tudi
Ivan
Lesar
je
bil
vesel
,
da
pojde
sestra
v
tako
staro
in
čislano
hišo
.
Gabrijela
mu
ni
ničesar
povedala
,
a
poznal
je
njeno
in
Josipovo
vedenje
.
Zato
jo
je
podražil
danes
zjutraj
z
nepričakovano
novico
o
prihodu
obeh
Korenčanov
.
Danes
sicer
ne
mislita
še
snubiti
,
a
dolgo
nikakor
ne
bodo
več
odlašali
.
Tako
misli
Luka
Korenčan
in
zato
menda
nalašč
vedno
poudarja
,
da
je
že
doživel
šestdeset
in
dve
pomladi
.
Josip
in
Gabrijela
seveda
nista
temu
nasprotna
.
Saj
so
bili
tako
redki
časi
,
ko
sta
se
mogla
kje
videti
.
Zato
je
žarel
v
njunih
srcih
toliko
zanesljivejše
ogenj
prave
,
resnične
ljubezni
.
Bodočnost
jima
je
bila
tako
lepa
,
tako
jasna
in
čista
kot
kristal
.
Ni
je
kalil
niti
najmanjši
oblaček
,
kakor
ni
kalil
noben
dvom
njune
ljubezni
.
Gledala
sta
v
prihodnost
tako
,
kakor
gledamo
skozi
odprta
vrata
v
cerkev
,
ko
ni
še
pozvonilo
k
svetemu
opravilu
.
Danes
po
veliki
maši
sta
se
ustavila
dva
koleslja
pred
Lesarjevo
hišo
.
Tam
,
kjer
se
strinja
košanska
cesta
s
tržaško
,
sešli
so
se
in
vozili
skupno
in
polagoma
ob
mirno
tekoči
vodi
.
Ne
verjamem
,
če
so
se
vsi
spomnili
onega
mesta
,
kjer
je
bil
nekoč
pobit
stari
Lesar
.
Da
,
starost
se
umika
mladosti
,
nekdanji
spomini
se
umikajo
v
ozadje
,
dokler
jih
nepoznana
,
tajna
moč
ali
nenadejan
slučaj
ne
vzbudi
,
da
s
starimi
prizori
,
z
otemnelimi
predstavami
-
provzročajo
nove
bolesti
.
A
kdo
bi
vedno
mislil
na
to
,
posebno
pa
še
s
takimi
občutki
,
kakor
so
danes
polnili
srce
Josipu
in
Gabrijeli
!
Medpotoma
je
Ivan
razkazoval
Korenčanu
svoje
zemljišče
.
Oba
z
očetom
sta
se
čudila
obširnosti
Lesarjevih
posestev
.
No
,
Ivan
je
seveda
zadovoljno
gladil
svoje
obilne
brke
in
razkazoval
zadovoljnima
znancema
svoje
imetje
.
Zvečer
so
se
ločili
vsi
veseli
,
dasi
je
redkokje
dražba
,
kjer
bi
se
razhajali
vsi
z
isto
mislijo
:
dobro
je
bilo
,
hvalo
Bogu
!
A
nikomur
ni
bilo
znano
,
zakaj
je
stopal
danes
okoli
hiše
Suhorčev
Matej
.
Motil
se
je
sedaj
pri
hlapcih
v
hlevu
,
sedaj
je
pogledal
nekoliko
k
deklam
v
kuhinjo
,
včasih
je
tudi
Gabrijelo
vprašal
kako
navadno
stvar
,
vedno
seje
pa
delal
,
da
se
mu
mudi
naprej
.
—
Matej
ni
nenavaden
gost
pri
Lesarju
.
Večkrat
je
že
posedal
na
ognjišču
,
in
zato
se
danes
ni
nikomur
čudna
zdela
njegova
navzočnost
.
Doma
je
iz
bližnje
vasi
onostran
vode
;
imenovali
jo
bomo
Hrastje
,
ne
glede
na
to
,
če
se
tako
zove
tudi
na
zemljevidu
.
Saj
Matej
ni
karsibodi
.
Blizu
petdeset
let
se
mu
je
že
obesilo
na
hrbet
,
a
zato
je
njegovo
srce
vendar
še
mlado
.
Več
kot
polovico
življenja
je
služil
cesarju
pri
orožnikih
ter
celo
dosegel
čast
krajnega
postajevodja
.
V
službi
se
je
nekoliko
poškodoval
na
nogi
—
še
danes
malo
šepa
—
in
poslali
so
ga
domov
z
lepo
pokojnino
.
Nesel
je
tedaj
s
seboj
tudi
nekaj
prihranjenih
novcev
,
in
sploh
ga
cenijo
Hraščanje
,
da
je
mož
,
ki
nekaj
velja
in
res
tudi
nekaj
ima
.
Odslej
živi
pri
sestri
,
ki
je
omožena
v
Hrastju
pri
Suhorcu
.
Zato
se
ga
je
prijelo
ime
Suhorčev
Matej
.
Njegovi
sestri
Barbi
sicer
pošilja
mož
denarje
s
Hrvaškega
,
kjer
biva
zdržema
že
nad
deset
let
,
vendar
pravijo
ljudje
,
katerim
so
mari
i
tuje
zadeve
,
da
je
več
kot
polovica
premoženja
Matejeva
.
On
nikomur
ne
pove
,
koliko
ima
prihranjenega
,
pobaha
se
pa
rad
,
da
ni
brez
denarja
.
Da
bo
njegova
sreča
popolna
,
želi
si
že
davno
samo
še
mile
ženice
.
A
mož
je
izbirčen
.
Mlada
mora
biti
,
lepa
in
bogata
,
kar
se
pa
redkokje
združi
v
jedni
sami
osebi
,
zato
jo
tudi
Matej
išče
že
tako
dolgo
.
Zadnje
dni
mu
je
v
tem
pomagala
Barba
.
Kolikor
mladenk
je
videl
doslej
,
ugaja
mu
še
najbolje
Lesarjeva
Gabrijela
.
Čestokrat
jo
je
že
gledal
prav
ljubeznivo
,
hotel
ji
je
tudi
nekaj
reči
,
a
ni
šlo
,
ni
hotelo
.
Tolažil
se
je
vzdihovaje
:
„
Oh
,
saj
je
še
čas
!
Ona
je
še
mlada
in
jaz
—
lahko
počakam
.
“
Ko
se
je
pa
te
dni
raznesel
glas
po
okolici
,
da
snubi
Gabrijelo
neki
Bistričan
,
izjalovila
se
mu
je
tolažba
.
V
prsih
se
mu
je
vnela
—
prava
ljubezen
,
kakor
mu
je
pravila
Barba
.
„
Ne
bom
je
več
videl
“
,
vzdihoval
je
reva
,
ko
je
zvečer
odhajal
z
vasovanja
pri
Lesarjevih
.
Stokal
je
domov
grede
,
dobro
vedoč
,
da
ga
nihče
ne
sliši
.
Celo
razjokal
bi
se
bil
,
a
kot
dolgoleten
vojak
pozabil
je
jok
in
solze
.
Svojo
globoko
žalost
je
tožil
sestri
,
ki
ga
je
znala
tudi
prav
temeljito
utolažiti
.
Nasledek
temu
je
bil
,
da
je
Matej
takoj
najel
nekaj
laških
zidarjev
ter
velel
vzvišati
in
popraviti
sestrino
hišo
,
da
bo
takšna
,
kakor
veli
narodna
pesem
:
„
Druz
’
ga
fanta
si
bom
’
zbrala
,
Ki
imel
bo
dost
’
blaga
,
Hišo
pa
na
štuka
dva
.
“
Takoj
drugo
nedeljo
potem
se
je
vračal
Matej
utolažen
domov
,
ko
je
zvedel
—
saj
mu
je
povedala
sama
Gabrijela
—
da
niso
še
nič
snubili
.
Vse
njene
poglede
in
vse
besede
si
je
razlagal
v
svoj
prid
ter
prav
nestrpno
čakal
drugi
dan
obljubljenih
zidarjev
.
„
Da
bi
le
prej
dovršili
,
kot
pridejo
oni
snubit
“
,
to
je
želel
sedaj
Matej
bolj
goreče
kot
izveličanje
svoji
duši
.
„
Če
vzame
Gabrijela
Korenčana
,
kje
dobim
drugo
!
“
To
je
preudarjal
naš
znanec
noč
in
dan
.
Zidarjem
se
je
delo
odlegalo
,
vroče
poletje
je
pospeševalo
zidanje
,
in
Matej
je
bil
čim
dalje
zadovoljnejši
.
Nekateri
pisatelji
radi
smešijo
osebe
,
ki
so
kljubu
vsej
svoji
zdravi
pameti
drugim
v
napotje
.
Tukaj
ne
nameravamo
tega
.
Matej
je
resno
mislil
hišo
vzdigniti
in
predelati
,
da
bi
dobila
Gabrijela
,
ko
jo
z
božjo
pomočjo
pripelje
izpred
altarja
,
pač
vse
ugodno
,
udobno
in
pripravno
bivališče
.
Vse
se
je
moralo
vršiti
lično
in
gosposko
.
Zadnjo
besedo
je
rad
poudarjal
,
a
tudi
redno
dostavljal
:
„
Dasi
nismo
gospoda
.
“
Pristnosti
teh
trditev
ne
bomo
preiskovali
.
Matej
je
mislil
pametno
in
tudi
ravnal
pametno
ter
sodil
vse
ljudi
po
svoji
poštenosti
,
poleg
tega
je
pa
vse
zaupal
Barbi
.
Med
delavci
mu
je
takoj
od
začetka
najbolje
ugajal
mojster
Menigo
.
Majhen
,
črnkast
,
nekoliko
osivel
možiček
je
bil
kmalu
Matejev
najzaupnejši
prijatelj
.
Znani
so
mu
bili
že
od
nekdaj
pivški
ljudje
in
pivški
kraji
.
Delal
je
že
za
pokojnega
Lesarja
pri
reški
železnici
.
O
Lesarjevi
nesreči
je
moral
nenadoma
domov
,
prejel
je
namreč
izporočilo
,
da
mu
je
žena
na
smrtni
postelji
.
Šel
je
in
ni
se
več
vrnil
v
naše
kraje
do
letos
.
Zidal
je
pač
drugod
po
slovenski
domovini
,
v
bistriško
in
košansko
okolico
ga
ni
bilo
.
—
Njegov
sin
Batista
je
delal
dolgo
časa
pri
Korenčanu
.
Ali
do
konca
vendar
ni
bil
pri
železnici
.
Resnemu
možu
se
je
zameril
živahni
dečko
.
Oponašal
ga
je
namreč
o
neki
priložnosti
,
ko
je
mislil
Batista
,
da
ni
Korenčana
blizu
.
Delavci
so
se
mu
smejali
,
mladenič
je
pa
še
vedno
izkazoval
svojo
spretnost
v
tem
,
da
je
posnemal
Korenčana
,
kako
tlači
pipo
in
skrbno
gleda
,
da
se
ne
pogubi
najmanjša
mrvica
tobaka
.
Pokazal
je
še
za
nameček
,
kako
hodi
s
palico
okoli
delavcev
,
kako
vzpodbuja
,
zmerja
in
plačuje
.
Silni
smeh
se
ni
dolgo
polegel
,
ker
je
znal
mladi
Lah
res
izborno
svojo
umetnost
.
Tedaj
se
oglasi
izza
lesene
kolibe
Korenčan
:
„
Batista
,
pridi
sem
!
“
Ondaj
je
nehala
komedija
.
Dečko
se
je
ustrašil
,
kakor
da
so
se
zgrnile
gore
nánj
.
In
ne
zastonj
.
Počasi
se
je
bližal
jeznemu
možu
.
Kakor
da
je
Korenčana
prešinila
električna
iskra
,
spustil
je
na
tla
palico
in
pipo
ter
se
vrgel
z
vso
ogromno
težo
svoje
osebnosti
po
žalivcu
.
Hipoma
je
bila
Batistova
glava
v
njegovih
okroglih
pesteh
,
pa
ne
samo
glava
,
tudi
lasje
,
lasje
.
Tako
so
frčali
na
vse
strani
,
kakor
da
jastreb
skube
pišče
.
Nekateri
delavci
so
prihiteli
bliže
in
ga
izpulili
njegovim
rokam
.
Korenčan
vzdahne
kakor
človek
,
ki
je
storil
veledobro
delo
,
potem
pa
plača
Batista
iz
velike
listnice
,
rekoč
:
„
Na
,
in
pojdi
kam
drugam
uganjat
svoje
burke
in
šale
,
samo
če
te
bo
še
kdo
maral
!
Dodelal
si
za
letos
v
našem
kraju
,
verjemi
!
“
Tudi
delavce
,
ne
samo
Batista
je
bilo
sram
,
dasi
ni
drugim
rekel
Korenčan
ničesar
.
Tisti
dan
ga
ni
bilo
blizu
.
Batista
je
šel
od
podjetnika
do
podjetnika
,
a
dela
ni
dobil
;
Korenčan
ga
je
spravil
.
Ko
je
slednjič
prišel
tudi
k
rajnemu
Lesarju
,
kjer
je
delal
njegov
oče
Menigo
,
odpravil
ga
je
tudi
ta
takoj
drugi
dan
.
In
oba
,
oče
in
sin
,
sta
prisegla
maščevanje
Korenčanu
.
Grozila
sta
mu
in
ga
rotila
tako
,
da
,
če
bi
se
le
stotina
vsega
uresničila
,
kar
sta
mu
želela
,
ne
bi
ostalo
Korenčanovega
,
sicer
obilnega
telesa
črvom
pod
zemljo
niti
dlake
.
Vse
to
je
zvedel
Suhorčev
Matej
,
a
vsega
mu
zviti
Lah
ni
hotel
še
povedati
.
Mislil
si
je
:
prihranimo
najmastnejši
ocvirek
za
primernejši
čas
,
in
ta
je
prišel
kmalu
.
Ljudje
so
že
spravili
seno
,
izkopali
krompir
ter
se
lotili
že
sadja
in
otave
.
Pri
Lesarju
ni
nič
posebnega
,
le
Josip
Korenčan
je
cesto
tam
v
gosteh
,
in
pa
za
svatbo
se
pripravljajo
,
a
prav
po
malem
,
ker
Korenčan
ni
še
snubil
.
Suhorčevega
Mateja
zidanje
je
tudi
srečno
pod
streho
.
Menigovemu
mojsterstvu
dela
vso
čast
.
Znotraj
so
še
nekaj
dodelavali
,
zunaj
je
hiša
takšna
,
kakor
si
jo
more
oko
le
želeti
.
Zato
se
pa
tudi
obrača
Matej
sleharni
dan
okoli
Lesarjeve
hiše
in
Lesarjeve
Gabrijele
.
V
to
ga
je
še
posebno
nagibala
njegova
sestra
Barba
.
Ker
ni
Barba
za
našo
povest
najneznatnejša
oseba
,
čutimo
dolžnost
,
da
povemo
nekoliko
več
o
njej
.
Razven
imena
sv.
Barbare
ni
imela
,
dasi
ženska
,
prav
nič
ženskega
na
sebi
,
zakaj
vse
drugo
na
njej
je
kazalo
zvitega
,
včasih
celo
robato
prebrisanega
dedca
.
Iz
tega
menda
tudi
čitatelj
izprevidi
,
da
Barba
ni
bila
lepa
.
Ko
bi
bil
Stvarnik
ravnokar
narejenega
prstenjaka
postavil
na
noge
in
bi
potem
,
sam
s
svojim
stvorom
nezadovoljen
,
udaril
po
mehki
ilovnati
glavi
,
pokazalo
bi
prstenjakovo
lice
blizu
takšen
obraz
,
kakor
ga
je
imela
Suhorčeva
Barba
.
Dvoje
sivih
oči
je
bilo
razmaknjenih
nekoliko
preveč
vsaksebi
,
zrle
so
pa
človeka
tako
,
da
ni
spoznal
v
njih
ne
ognja
,
ne
mrtvila
,
sploh
nikakega
življenja
.
Ko
so
se
ji
ustnice
krčile
same
jeze
,
gledale
so
drobne
oči
tako
mirno
v
božji
svet
,
kakor
bi
v
tem
položaju
gledal
človek
,
kateremu
niso
vse
njene
tožbe
nič
mari
.
Kupčevala
je
z
razno
drobnjavo
,
kakor
s
kokošimi
,
z
jajci
in
maslom
v
Trst
,
domov
grede
je
pa
razprodajala
kavo
in
razne
pritikline
po
hišah
.
O
poštenem
plačevanju
dolgov
je
imela
posebne
pojme
,
in
čestokrat
se
je
zgodilo
,
da
je
gospodinja
terjala
Barbo
,
pa
jo
o
tej
priložnosti
razžalila
,
in
tožba
,
če
ne
tudi
zapor
je
bil
prezaupni
upnici
plačilo
.
Barba
je
znala
namreč
govoriti
gladko
in
prepričevalno
,
rotila
se
je
in
,
žugala
,
a
tudi
božati
in
hvaliti
—
ali
kakor
pravi
pristni
Nolranjec
:
po
dlaki
vleči
je
znala
,
ko
je
bilo
potreba
.
Zadnja
leta
je
le
bolj
redkoma
prenašala
svojo
kramo
v
Trst
in
iz
Trsta
.
Pravijo
,
da
ji
je
mož
poslal
lepih
stotakov
domov
,
in
pri
Mateju
ima
vse
,
kar
le
hoče
.
„
Dober
jezik
je
več
vreden
kot
pol
grunta
,
“
zatrjevala
je
Barba
,
ko
je
bila
dobre
volje
.
Zažarelo
ji
je
lice
,
ko
je
govorila
o
Matejevem
bogastvu
,
bratu
ni
rekala
pri
drugih
ljudeh
drugače
kot
„
naš
gospod
“
,
in
samosvestno
je
dostavljala
,
da
spravlja
Matej
njene
prihranjene
novce
in
pa
vse
,
katere
ji
je
poslal
mož
s
Hrvaškega
.
Matej
ji
tudi
popolnoma
vse
veruje
.
Njegovo
ženitev
je
tako
spretno
in
modro
napeljala
,
da
se
je
brat
čutil
prisiljenega
,
slušati
njene
načrte
.
„
Da
,
tako
je
,
tako
!
Tudi
meni
je
všeč
Gabrijela
;
upam
,
da
se
bova
sporazumevali
,
samo
če
bo
za
našo
hišo
.
Meni
se
zdi
,
da
bo
Matej
skoraj
malo
pregosposki
zá-njo
.
No
,
pa
če
se
imata
rada
.
“
Tako
je
govorila
Barba
,
ko
same
zadovoljnosti
ni
mogla
naravnost
hvaliti
bodoče
neveste
.
O
tej
priložnosti
je
navadno
pomižavala
z
levim
očesom
,
kar
ji
ni
prav
nič
prištevalo
.
Tudi
vse
zidanje
,
kar
ga
je
letos
dovršil
Matej
,
vršilo
se
je
po
njenem
svetu
.
Morda
se
je
pa
Barba
res
tako
veselila
Gabrijele
v
hišo
?
Morda
ji
je
želela
dobro
?
—
Preseli
se
,
dragi
čitatelj
,
v
duhu
z
menoj
za
dobrih
deset
let
nazaj
v
naši
povesti
,
in
poglejva
,
kaj
se
je
godilo
nekega
večera
na
Suhorčevem
domu
!
—
Vse
že
spi
.
Temna
noč
objema
zemljo
,
luči
so
pogasnile
,
tudi
v
Suhorčevi
hiši
je
tema
.
Le
ob
stranskem
oknu
se
plazi
črna
postava
—
majhen
možiček
,
gospodar
Suhorec
.
V
roki
nosi
močan
kol
kot
brambo
in
posluša
,
če
Barba
še
ne
spi
.
Rahlo
potrka
s
kolom
po
železju
v
oknu
in
pokliče
potihoma
ženo
.
„
Joj
,
Gašper
,
ali
si
ti
?
Kaj
nisi
že
na
Hrvaškem
?
Že
tri
dni
si
z
doma
.
Morda
je
tvoj
duh
?
Gašper
,
saj
nisi
kod
ponesrečil
?
Moj
Gašper
?
“
Barba
,
tiho
!
Pridi
sem
k
oknu
!
—
Tako
!
Sedaj
to-le
spravi
!
Če
boš
potrebna
,
rabi
po
pameti
,
drugo
ti
bom
pisal
.
To-le
,
poglej
;
ta-le
les
pa
deni
takoj
jutri
na
ogenj
.
Sedaj
pa
tiho
!
Nikomur
ne
pravi
,
da
sem
bil
tukaj
nocoj
,
sicer
ti
razbijem
glavo
,
kakor
sem
jo
onemu
,
ki
me
je
odpustil
z
dela
.
Dobro
sem
ga
izplačal
,
vedi
!
Le
skrbno
spravi
in
nikomur
ne
govori
o
tem
!
Na
starost
nama
ne
bo
škodovalo
.
Nekoliko
„
kebrov
“
sem
vteknil
nazaj
v
listnico
,
da
jih
bom
imel
za
po
potu
.
Tudi
ni
zdravo
,
ko
bi
se
listnica
valjala
tod
okoli
.
Zdrava
,
Barba
!
Dobro
gospodinji
in
molči
!
—
O
teh
besedah
ji
je
segel
v
roko
skozi
odprto
okno
in
odšel
tiho
kot
senca
,
in
izgubljen
je
bil
sled
za
pobijavcem
rajnega
Lesarja
.
Skrbno
kakor
punčico
svojega
očesa
je
Barba
čuvala
tajnost
onega
večera
,
še
skrbneje
je
varčevala
z
novci
.
Zadnji
čas
je
kazalo
,
kakor
da
hoče
usoda
sama
zakriti
zadnji
sled
hudodelstva
s
spretno
napeljano
ženitvijo
.
Kolikor
bliže
je
bil
zvršetek
popravljanja
hiše
,
toliko
živeja
je
bila
nada
v
Barbinem
srcu
,
da
le
ona
,
samo
Gabrijela
in
nobena
druga
ni
vredna
takega
stanovanja
,
tako
gosposkega
doma
.
O
deževnih
večerih
sta
ugibala
z
bratom
,
koliko
bi
utegnila
imeti
dote
,
in
kdaj
bi
„
naredili
.
“
Josip
Korenčan
ju
ni
že
popolnoma
nič
motil
v
snovanju
načrtov
o
prihodnji
sreči
,
zakaj
Barba
je
bila
kakor
svojemu
možu
dobra
pomagavka
tudi
Mateju
zanesljiva
svetovavka
.
Nekega
dne
je
Suhorčev
Matej
omenil
svojo
„
srčno
zadevo
“
Lesarjevemu
Ivanu
,
ki
se
je
prav
srčno
smejal
in
zopet
vprašal
—
kakor
je
mislil
Matej
,
samega
veselja
—
če
bo
res
.
Potem
se
je
pa
tudi
on
pomagal
smejati
,
saj
se
je
njemu
tudi
sreča
smejala
.
„
Tako
bogati
kakor
Korenčan
smo
lahko
tudi
mi
“
,
dejala
je
Barba
bahato
,
in
Matej
jo
je
pogledal
začudeno
kakor
že
davno
ne
.
Odkod
tako
naglo
?
Tako
je
hotel
vprašati
,
ali
Barba
se
je
ozrla
nanj
,
in
on
je
takoj
umel
,
da
misli
tukaj
sestra
njegovo
bogastvo
.
Kar
pri
srcu
ga
je
nekaj
zabolelo
,
ko
se
je
spomnil
,
kako
silno
je
posušil
nekdaj
tako
dobro
rejeno
listnico
,
vzel
je
denarje
tudi
iz
hranilnice
in
jih
dal
Menigu
.
Hudo
mu
je
bilo
,
a
pomagati
si
ni
mogel
.
Človek
ne
more
vselej
„
tako
“
biti
.
Ali
bo
pa
sedaj
zadosti
?
Sama
misel
o
tem
ga
je
že
strašila
.
Barbi
se
niti
ni
sanjalo
,
kakšne
bolesti
prevevajo
ta
hip
Matejevo
srce
.
Rekla
je
:
„
Pri
nas
bode
Gabrijela
kakor
doma
.
“
„
E
,
bode
,
bode
!
Kdo
pravi
,
da
ne
?
“
dostavil
je
kakor
navadno
še
on
,
in
oba
sta
bila
s
tem
zadovoljna
.
Jesen
je
tu
.
Lastovke
so
odletele
,
vrane
se
zbirajo
ob
porobju
gozdov
,
zajec
vhaja
med
korenje
na
njivo
,
in
oni
ženitveželjni
ljudje
,
ki
mislijo
pred
zimo
tudi
nevesto
srečno
spraviti
pod
streho
,
že
hodijo
v
dolgih
haljah
zvečer
po
okolici
pozvedovat
o
primerno
bogatih
nevestah
.
Tako
sta
nameravala
tudi
v
Bistrici
oba
Korenčana
.
Upam
,
da
se
bomo
lahko
sporazumeli
,
tolažil
se
je
Josip
in
razlagal
očetu
:
„
Ivan
Lesar
ni
napačen
človek
.
Širno
je
njegovo
posestvo
.
Danes
ali
jutri
bode
moral
tudi
sam
pogledati
po
nevesti
.
Gabrijela
itak
ne
more
biti
vedno
v
hiši
.
“
Ponosno
in
samosvestno
je
še
tem
besedam
dostavil
oče
:
„
Rad
sem
imel
starega
Lesarja
,
zato
bi
tudi
rad
videl
srečne
njegove
otroke
.
Verjemi
,
Josip
:
čudno
je
moje
vedenje
včasih
,
a
pod
trdo
skorjo
bije
blago
srce
.
Srečen
sem
,
da
se
je
stvar
začela
na
pravem
mestu
.
“
Oče
in
sin
sta
radostno
pričakovala
trenotka
,
ko
potrkata
pri
Lesarju
.
Poleg
ptic
selivk
so
tudi
Lahi
gotovo
znamenje
bližajoče
se
zime
.
Pri
Suhorcu
so
dovršili
delo
in
sedaj
se
odpravljajo
v
domovino
.
Mojster
Menigo
je
slišal
nekolikokrati
o
Korenčanu
iz
pogovorov
,
ki
sta
jih
imela
te
dni
Matej
in
Barba
.
Obraz
se
je
Lahu
nevoljno
namrdnil
.
Spomnil
se
je
nekdanjih
Časov
.
O
neki
priložnosti
je
pa
vprašal
naravnost
:
„
Ali
so
dobili
onega
hudobneža
,
ki
je
ubil
rajnega
Lesarja
?
“
—
O
,
saj
ga
ni
ubil
,
le
pobil
ga
je
,
rekla
je
brž
ona
.
„
Vem
.
Ni
takoj
umrl
.
A
kdo
ga
je
,
Bog
vedi
?
“
—
Nikogar
niso
našli
,
reče
Matej
.
„
In
ga
ne
bodo
“
,
dostavi
ročno
Barba
.
„
Hm
,
hm
!
“
začudil
se
je
Menigo
,
rekel
pa
ni
ničesar
več
.
Preziralno
je
ošinil
Mateja
in
Barbo
s
svojimi
še
vedno
živahnimi
očmi
,
odšel
godrnjaje
in
si
mislil
:
Oj
,
ko
bi
vidva
tako
lahko
spravila
s
poti
tega
Korenčana
,
kakor
ga
spravim
jaz
,
če
hočem
!
Zadenem
ga
lehko
prav
v
srce
,
da
bi
pomnil
,
kdo
je
moj
Batista
.
Za
to
se
mu
je
kmalu
pokazal
pravi
čas
.
Nekaj
večerov
sta
ugibala
Matej
in
Barba
na
ognjišču
,
katere
može
iz
vasi
naj
vzame
on
v
nedeljo
zvečer
,
da
pojde
ž
njimi
—
ker
je
že
taka
navada
—
k
Lesarju
vprašat
za
Gabrijelo
.
To
je
vsekako
važen
korak
,
ker
ni
lepo
,
če
je
človek
sam
,
posebno
ne
zato
,
ker
take
priložnosti
niso
brez
dobrih
založajev
,
ne
brez
pijače
.
„
Zakaj
v
nedeljo
?
Tedaj
utegne
priti
Korenčan
in
ti
vse
podreti
“
,
pojasnila
je
Barba
bratu
nevarnost
.
„
Kdor
prej
pride
,
prej
melje
“
.
Tako
sta
se
dogovorila
tisti
teden
—
tri
dni
pred
sv.
Lukom
,
in
pri
tem
je
ostalo
.
Pri
Lesarju
je
bilo
tisti
čas
vedno
bolj
živahno
.
Rokodelci
so
delali
za
opravo
Gabrijeli
.
Ivan
je
nekoliko
mislil
,
kako
bi
bilo
z
doto
,
ko
bi
jo
hotel
imeti
Korenčan
takoj
,
zakaj
njegova
misel
je
bila
od
nekdaj
,
da
je
Korenčan
v
Bistrici
sicer
bogat
,
pa
vendar
ne
bode
Lesar
od
Reke
še
moledoval
pri
njem
za
„
počakaj
“
.
Nekoliko
se
.
bo
zaletel
,
in
Gabrijela
bo
odpravljena
.
Saj
ima
Lesarjeva
hiša
vsega
v
izobilju
,
tudi
denarja
;
da
,
tudi
denarja
,
dasi
je
bil
pokojni
gospodar
ono
noč
okraden
za
kakih
osem
tisočakov
.
V
take
misli
vglobljen
spomnil
se
je
Ivan
nekega
dne
Suhorčevega
Mateja
in
njegovega
čudnega
vedenja
.
Smešne
so
se
mu
zdele
njegove
besede
,
še
bolj
smešen
pa
Matej
sam
kot
Gabrijelin
ženin
.
Vendar
se
mu
je
stvar
zdela
premalenkostna
,
da
bi
jo
bil
takoj
povedal
sestri
.
Bilo
je
tisto
soboto
popoldne
,
ko
je
prišel
pozneje
snubit
—
pa
zares
—
Suhorčev
Matej
.
Gabrijela
je
nekaj
pospravljala
v
Ivanovi
spalnici
.
On
se
je
z
nasmehom
na
ustnicah
obrnil
k
njej
skozi
vrata
in
ji
zaklical
:
„
Tudi
Suhorčev
Matej
bi
te
rad
,
če
ga
maraš
.
Oni
dan
se
mi
je
razodel
.
“
Kot
ptičica
sem
pevala
,
Sem
sladke
sanje
sanjala
,
Oh
,
zdaj
pa
nikdar
več
,
Veselje
preč
je
,
preč
.
Národna
.
Tisto
nedeljo
potem
ni
nikdo
videl
Suhorčevega
Mateja
.
Glave
ni
pokazal
izpod
strehe
,
tako
ga
je
bilo
sram
.
Oh
,
oh
,
pa
tako
včasih
oči
varajo
človeka
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
?
Vse
se
mu
je
zdelo
že
pripravljeno
,
Gabrijeli
je
bral
kar
z
obraza
,
da
komaj
čaka
njegove
snubitve
.
Kako
vestno
je
hotela
vse
vedeti
,
kakšna
je
hiša
,
je-li
so
res
tako
urejene
sobe
,
ali
se
rado
kadi
v
kuhinji
,
in
pa
če
je
napravil
peč
tudi
v
spalnici
.
Kdo
bi
ne
bil
vesel
takih
vprašanj
,
in
kdo
se
jih
je
bolj
veselil
kot
Matej
?
Predobro
je
vedel
,
zakaj
dela
ona
tako
.
Vsak
človek
namreč
rad
zve
naprej
,
kakšno
bode
tam
,
kamor
ima
priti
.
Celo
zastran
perila
ga
je
izpraševala
.
Oh
,
oh
,
sedaj
pa
taka
sramota
!
Da
ni
prej
vedel
,
da
ni
prej
vedel
!
Ona
je
ploskala
z
rokama
,
in
se
mu
smejala
,
kakor
da
posluša
Čebularjevega
Janeza
,
kateremu
se
obračajo
v
glavi
vsa
kolesca
in
menda
jedno
preveč
.
Mari
je
on
,
bivši
postajevodja
,
zaslužni
penzijonist
in
posestnik
v
Hrastju
,
Čebularjev
Janez
?
On
,
Matej
Volk
,
ki
je
videl
mnogo
sveta
in
ga
tudi
izkusil
mnogo
,
on
,
da
bi
prenašal
tako
ponižanje
?
Nekaj
je
zaslužil
in
nekaj
prihranil
.
Tudi
najhujši
njegov
sovražnik
mora
reči
,
da
je
on
v
Hrastju
najbogatejši
mož
.
Petdesetak
nosi
lahko
noč
in
dan
v
žepu
,
če
hoče
—
njegova
sestra
Barba
.
Petdesetak
,
to
v
sedanjih
piškavih
časih
ni
malo
.
Da
,
in
celo
Ivan
,
ki
mu
je
nekoč
sestro
že
skoro
na
pol
obljubil
,
smejal
se
je
in
ga
tolažil
,
da
mu
bode
pomagal
drugod
izbrati
nevesto
,
Gabrijela
—
škoda
!
—
je
itak
že
oddana
.
To
je
bilo
Mateju
tako
,
kakor
bi
spustil
nanj
mrzel
curek
v
najhujši
vročini
.
Oddana
?
In
vendar
niso
hoteli
povedati
:
kam
.
Morda
ni
on
tega
vreden
?
Vzprejeli
so
ga
sicer
še
še
,
kakor
se
spodobi
.
Tudi
so
peljali
njega
in
njegova
dva
možaka
v
odlično
sobo
,
kjer
mora
človek
že
nekoliko
gledati
,
kani
stopa
,
ali
Mateju
se
je
zdela
njegova
stanica
lepša
.
Seveda
,
vsakdo
hvali
svoje
.
Toda
nocoj
ni
utegnil
mnogo
primerjati
,
celo
piti
se
mu
ni
ljubilo
,
dasi
je
rdeča
vremščina
tako
prijetno
ščegetala
po
vonjalu
.
Urezal
si
je
kruha
,
del
ga
nekoliko
v
usta
,
naprej
ga
je
spravil
le
s
težavo
.
Vsled
presenečenja
mu
je
nedostajalo
celo
potrebne
sline
.
Možakoma
,
ki
sta
prišla
ž
njim
,
ni
bilo
treba
dvakrat
reči
,
naj
jesta
in
pijeta
.
Šlo
jima
je
kakor
za
stavo
.
In
končni
uspeh
snubitve
smemo
napraviti
tako
,
da
sta
bila
onadva
še
najbolj
zadovoljna
.
Matej
se
nikakor
ni
mogel
privaditi
misli
,
da
odslej
ne
bode
mogel
več
smatrati
cvetoče
Gabrijele
kot
cvetko
,
njemu
razcvetelo
.
Oh
,
ta
je
hudo
!
Oči
so
ga
varale
!
Nedeljo
in
še
dva
dni
potem
ga
ni
bilo
na
piano
,
četrti
dan
je
še
le
prilezel
na
hišni
prag
,
in
prve
človek
,
ki
ga
je
pozdravil
,
bil
je
Lah
Menigo
.
Vse
ji
bil
ovedel
o
Matejevi
nesreči
.
„
Kako
je
,
kako
,
šior
paron
?
“
vpraša
ga
in
pomežikuje
hudomušno
.
—
Mnogo
bolje
bi
bilo
lahko
,
vedite
mojster
!
„
Slišal
sem
že
nekaj
.
Nesreča
,
kaj
,
corpo
di
bacco
.
Oni
Korenčan
,
maledetto
„
—
Jaz
sam
ne
vem
,
kdo
je
grajal
.
„
E
,
čujte
,
mio
caro
!
Korenčan
ga
je
diavolo
,
kudič
.
Poznam
ga
že
več
kot
dvajset
let
,
la
me
capissi
!
“
—
Ko
bi
ga
mogel
,
jaz
bi
ga
-
rotil
se
je
Matej
.
Tedaj
stopi
Lah
bliže
njega
ter
mu
pošepne
na
uho
:
„
Če
plačate
,
pa
vam
pomagam
.
Midva
ga
ugonobiva
,
oba
ugonobiva
,
starega
in
mladega
,
potem
naj
pa
imajo
ti
mangiandi
“
.
—
Kaj
pravite
?
Kaj
?
hiti
Matej
in
potegne
Laha
za
seboj
v
hišo
.
„
No
,
no
,
potrpite
malo
,
šior
Mateo
!
Vse
se
zmeniva
,
najprej
pa
ono
,
koliko
mi
boste
dali
.
“
Šla
sta
v
zgornjo
sobo
,
Matej
je
ukazal
prinesti
polič
vina
in
zaklenil
duri
.
Sedla
sta
k
mizi
in
se
menila
dolgo
dolgo
časa
.
Barba
je
že
godrnjala
,
češ
:
Kaj
se
Lah
zopet
valja
okoli
naše
hiše
!
Zaslužil
je
lepih
novcev
prošlo
poletje
,
sedaj
pa
sama
ne
vem
,
kaj
bi
rad
.
Še
h
kosilu
ga
bo
treba
povabiti
.
Ti
prebiti
Menigo
!
—
Tako
je
vzdihovala
,
v
resnici
ji
je
bilo
pa
le
hudo
,
ker
ni
mogla
k
njima
,
da
bi
zvedela
,
o
čem
ukrepata
.
Nekega
večera
pozneje
so
mirno
šumljali
bistre
Reke
valovi
in
mirno
so
se
pomikali
drug
za
drugim
vedno
bliže
in
bliže
nenasitnemu
in
nedoumnemu
zrljlu
Škocijanske
Jame
,
kakor
se
človek
nevede
čestokfat
hladnokrvno
bliža
lastni
pogubi
.
Bila
je
tiha
,
jasna
jesenska
noč
,
ko
nas
spominja
veneča
narava
na
življenje
dobrodušnega
starčka
,
ki
zadovoljno
gladi
zlate
lasce
svojim
unukom
,
dobro
si
v
svesti
,
da
je
vsak
trenotek
bliže
oni
uri
,
ko
se
jim
bo
moral
umakniti
in
se
bo
ločil
od
njih
za
vedno
.
Pri
Lesarju
je
snubil
Korenčan
.
Dobro
jim
je
bilo
.
Tudi
Gabrijela
je
bila
vesela
kakor
menda
še
nikdar
,
dasi
ni
kazala
svoje
radosti
.
A
natančnejši
opazovavec
bi
bil
takoj
uganil
,
da
ji
pogled
prav
rad
skrivaj
uhaja
na
mladega
Korenčana
.
Tudi
Suhorčev
Matej
je
sedel
oni
dan
na
istem
mestu
,
ali
ondaj
se
je
Gabrijela
samo
smejala
.
Kolika
prememba
,
tedaj
in
sedaj
!
Danes
je
vesela
,
da
bi
objela
ves
svet
,
saj
vidi
pred
seboj
se
uresničujočo
najsrčnejšo
željo
.
Res
,
da
se
s
tem
porajajo
tudi
že
nove
skrbi
—
takšen
je
življenja
tek
—
a
kaj
so
resne
skrbi
lahkoživi
mladosti
!
Kakor
lahkonoga
srnica
se
je
sukala
nocoj
srečna
nevesta
okoli
dragih
gostov
.
„
Torej
kdaj
bomo
zavezali
?
“
vprašal
je
stari
Korenčan
.
„
Kadar
vam
drago
“
,
de
ponosno
Ivan
.
„
Gabrijela
,
saj
boš
ti
odločila
to-le
stvar
“
,
rekel
je
Josip
.
O
tej
priložnosti
je
prvič
„
tikal
“
svojo
zaročenko
.
„
Pa
ti
odloči
!
“
zavrne
dekle
v
zadregi
.
„
Po
tem
načinu
ne
nehamo
nikdar
“
,
seže
v
besedo
stari
Luka
,
videč
,
da
se
je
sin
zopet
zaupno
obrnil
k
njemu
,
kakor
hoteč
reči
:
„
Oče
,
prosim
vas
,
recite
vi
!
“
„
Takoj
po
sv.
Martinu
mora
biti
“
,
zavpije
Korenčan
in
udari
s
pestjo
po
mizi
.
Vino
se
ga
je
namreč
že
prijelo
nekoliko
,
in
nevesta
mu
je
ugajala
.
Ivan
je
potrdil
to
določbo
malone
molče
.
Ni
se
hotel
kazati
,
da
mu
je
morda
kaj
na
tem
,
če
je
prej
ali
slej
.
Kar
ima
na
hišo
priti
,
pridi
danes
ali
jutri
.
Lesarju
se
hlače
ne
tresejo
za
par
tisočakov
.
To
se
bo
že
kako
prebilo
,
dasi
prihajajo
zelo
jalovi
časi
v
deželo
.
Neka
stvar
ga
je
pa
vendar
strašila
,
namreč
ta
,
kaj
potem
,
če
vpraša
Korenčan
takoj
za
sestrino
doto
;
a
njegov
strah
je
bil
zaman
.
Pozno
v
noči
se
je
poslavljal
Korenčan
s
svojimi
prijatelji
,
odhajaje
v
Bistrico
.
Kako
ljubeznivo
,
kako
prisrčno
je
bilo
slovo
!
Človek
bi
dejal
:
ti
ljudje
so
prav
rojeni
za
skupno
življenje
.
V
tem
času
je
pa
nekdo
ogledoval
vso
to
družbo
izpod
grmovja
ob
cesti
kraj
hiše
in
mislil
vse
drugače
,
kakor
je
mislila
pred
njim
razhajajoča
se
družba
.
Bil
je
Matej
.
Skrb
,
strah
in
morda
še
kak
drug
črv
so
bili
,
da
ga
poleg
jezične
in
vedno
pikajoče
ga
Barbe
niso
pustili
na
miru
spati
doma
v
Hrastju
.
Kar
zavohal
je
,
da
se
danes
nekaj
snuje
pri
Lesarju
.
Prišel
je
bliže
in
,
ker
si
ni
upal
več
v
hišo
,
skril
se
v
grmovje
in
tu
preslonel
britke
ure
.
V
Lesarjevi
hiši
je
zavladal
mir
.
Luči
so
ugasnile
in
jednolična
svetloba
prvega
krajca
lune
je
dobila
tu
svoje
pravice
.
Prisvetila
je
celo
v
spalnico
Gabrijeli
in
nežno
poljubila
nje
rožne
ustnice
,
ki
so
šepetale
Bogu
in
Mariji
hvalo
za
nocojšnji
večer
,
za
nocojšnjo
noč
.
Lahki
san
jo
je
zazibal
kakor
odmev
daljne
godbe
v
sladko
spanje
.
Matej
je
krčil
pesti
in
z
zobmi
škrtal
kakor
besen
,
ko
se
je
zavedel
žalostnega
položaja
.
Strast
ga
je
tako
prevzela
,
da
bi
bil
stri
vse
,
svet
in
samega
sebe
,
ko
bi
bil
dovolj
močan
.
Tudi
Korenčana
bi
stri
,
o
njega
še
najraje
!
S
takimi
praznimi
sklepi
v
srcu
se
je
splazil
na
cesto
in
dalje
proti
mostu
,
ki
je
čez
Reko
v
Hrastje
.
Diven
pogled
je
od
tukaj
na
mirno
tekočo
vodo
in
po
vsem
Lesarjevem
posestvu
.
Lunin
svit
je
odseval
iz
tisočerih
valčkov
Mateju
v
lice
,
nebeški
mir
je
kraljeval
v
naravi
.
Le
v
mlinu
je
jednakomerno
ropotal
klepetec
.
Na
mostu
je
stal
Matej
delj
časa
,
jezno
je
gledal
na
Lesarjevo
hišo
in
slednjič
zarentačil
ter
zamahnil
z
roko
:
„
Nesrečno
gnezdo
!
Jaz
ti
že
pokažem
,
jaz
in
pa
moj
prijatelj
Menigo
.
Strta
bo
ošabnost
tvoja
,
strt
bo
tvoj
gosposki
greben
.
Tedaj
bi
bil
morda
zopet
dober
Suhorčev
Matej
,
a
ne
bode
ga
blizu
!
“
Nemo
je
odmevala
Matejeva
grožnja
z
bregov
in
temnih
jelš
,
in
nihče
ga
ni
slišal
.
Mlinarja
je
glušil
klepetec
in
ropotanje
lesenega
ogroda
,
Ivan
je
mislil
o
tem
,
da
se
bode
treba
,
ko
odide
sestra
,
tudi
njemu
ozreti
kam
po
novo
gospodinjo
,
Gabrijela
je
pa
počivala
v
sladki
istini
svoje
sedanje
sreče
.
Minili
so
potem
nekateri
dnevi
.
Suhorčeva
Barba
je
zopet
zbirala
svojo
„
kramo
“
za
kupčijo
v
Trst
.
Ljudje
so
se
čudili
,
da
se
je
zopet
lotila
tega
posla
,
saj
ga
je
opuščala
že
več
let
.
Po
vsej
košanski
fari
in
tudi
še
dalje
se
je
tedaj
razglasila
novica
,
da
se
bo
zopet
začela
preiskava
zastran
rajnega
Lesarja
.
Dobili
so
baje
že
pravega
zločinca
,
a
prijeli
ga
še
niso
,
ker
bi
bilo
preveč
hrupa
.
Tako
je
pripovedovala
Barba
povsod
in
vsakemu
,
da
je
le
hotel
poslušati
.
Res
je
bil
Matej
že
napravil
ovadbo
pri
bistriškem
sodišču
z
Menigovo
izjavo
,
ki
je
bila
blizu
taka-le
:
„
Okoli
devete
ure
zvečer
dne
....
sem
slišal
na
tržaški
cesti
,
proti
kateri
sem
šel
po
bližnjici
,
obupen
krik
.
Bil
sem
oddaljen
od
onega
mesta
,
kakor
sem
se
letos
prepričal
sam
,
le
dobrih
tristo
korakov
.
Prišel
sem
po
tihem
bliže
ter
videl
na
tleh
ležečega
človeka
,
kateremu
je
nekdo
prav
skrbno
preiskaval
žepe
.
Kdo
je
bil
,
vem
prav
dobro
,
saj
sem
bil
prav
tik
njega
;
njegovo
ime
pa
objavim
samo
sl.
c.
kr.
sodišču
.
Tedaj
povem
tudi
zvezo
dogodkov
,
ki
mi
doslej
ni
dala
mirovati
,
dokler
nisem
dal
zapisati
te
ovadbe
“
.
Naglo
kakor
požar
se
je
širila
potem
novica
,
da
je
Luka
Korenčan
že
v
preiskavi
,
ker
je
on
zločinec
.
Tiste
dni
se
je
ustavil
sedaj
ta
,
sedaj
oni
pri
Lesarju
in
vprašal
,
če
je
res
Korenčan
že
zaprt
.
Ženske
v
mlinu
,
čakajoče
melje
,
pripovedovale
so
že
o
različnih
strahovih
,
katere
so
videli
potniki
na
omenjenem
mestu
.
Prav
isto
se
je
godilo
v
Bistrici
.
Možje
iz
one
dobe
so
zopet
pogrevali
razne
dogodbice
iz
časov
,
ko
so
zidali
železnico
.
Marsikdo
se
je
spomnil
tudi
kodravega
Laha
Meniga
,
kateri
je
odšel
nekega
večera
nagloma
domov
.
Kmalu
potem
je
prišel
za
njim
tudi
sin
Batista
.
Proklinjal
je
Kranjce
,
svojo
neumnost
in
svojo
nesrečo
.
Če
sta
se
ustavili
pred
Korenčanovo
hišo
le
dve
ženici
,
ki
sta
se
vračali
z
vodo
domov
,
sklepali
sta
roke
in
boječe
se
ozirali
v
hišna
okna
,
kakor
da
sta
do
živega
prepričani
,
kakšen
vrag
biva
pod
tem
negodnim
krovom
.
Obdelovale
so
novopečeno
novico
na
vse
strani
,
dokler
so
se
mogle
še
česa
domišljati
,
kar
bi
bilo
v
zvezi
s
Korenčanom
;
le
tega
se
skrbne
babnice
niso
domislile
,
da
drže
posodo
z
vodo
na
glavi
,
tako
so
se
zaverovale
v
imenitnost
pomenka
.
Moški
so
postajali
v
senci
košatih
kostanjev
sredi
trga
,
tožili
o
lažnivem
sedanjem
svetu
ter
ugibali
,
za
koliko
se
je
tedaj
pomnožilo
Korenčanovo
imetje
.
Potem
ni
čuda
,
če
so
pri
Lesarju
in
Korenčanu
s
strahom
in
bojaznijo
poslušali
različne
govorice
.
Nikdo
ni
več
dvomil
,
da
se
nekaj
zbira
proti
njim
,
le
stari
Luka
se
je
zadovoljno
pogladil
včasih
po
trebuhu
in
udaril
na
junaške
prsi
,
rekoč
:
„
Ne
bodo
me
ne
!
Pravica
mora
zmagati
!
“
Josip
je
svetoval
očetu
,
da
bi
te
neverjetnosti
zadušil
v
kali
ali
pa
trosivce
takih
nezmisli
izročil
sodišču
,
da
dožene
ž
njimi
,
kar
in
kakor
zaslužijo
.
„
Pa
s
takimi
nesnagami
da
bi
se
mazal
?
“
čudil
se
je
Luka
in
nikamor
se
ni
genil
.
Bilo
je
popoldne
pred
vsemi
Svetimi
.
Luka
Korenčan
se
je
vrnil
plašen
in
razburjen
iz
sodiškega
poslopja
.
Stiskal
je
pesti
ter
jezno
gledal
okoli
sebe
.
Nikdar
si
ni
mislil
,
da
ga
bodo
vjeli
tako
na
lahkem
v
mrežo
raznih
kazenskih
določeb
,
katerim
se
nikakor
ni
mogel
izogniti
.
Če
bi
imel
samo
jedno
pričo
,
da
,
če
bi
jo
imel
!
—
A
sedaj
vsa
določila
in
ves
svet
,
tako
se
mu
zdi
,
govori
proti
njemu
.
To
je
bil
prvi
dan
v
njegovem
življenju
,
o
katerem
je
rekel
,
da
bi
bilo
bolje
,
ko
bi
ne
videl
njegovega
jutra
.
Josip
je
slutil
,
da
so
se
začeli
tudi
zanj
in
za
Gabrijelo
otožni
dnevi
strašne
negotovosti
.
Skrilo
se
je
prijazno
solnce
njune
sreče
,
skrilo
za
temne
oblake
.
Drugi
dan
popoldne
se
je
napotil
vsakdo
na
grobe
svojih
rajnkih
,
da
pomoli
za
pokoj
njihovim
dušam
.
Tudi
Gabrijela
in
Ivan
sta
se
mudila
na
košanskem
pokopališču
.
Saj
počivajo
tu
njima
v
rani
mladosti
pomrli
bratje
in
sestre
,
tu
počivata
oče
in
mati
.
Bili
so
in
ni
jih
več
med
nami
,
a
njihov
spomin
,
spomin
dragih
rajnkih
,
živi
še
med
nami
,
a
lepši
in
vzvišenejši
kot
nekdaj
.
Goreče
in
iskreno
je
molila
Gabrijela
na
grobu
prerano
umrlega
očeta
,
in
naglo
se
je
utrinjala
solza
za
solzo
iz
njenih
oči
.
Vse
je
namreč
zvedela
,
kaj
se
je
zgodilo
s
Korenčanom
,
a
ona
in
brat
sta
prepričana
,
da
je
stari
Luka
nedolžen
.
Obema
je
bilo
žal
obče
spoštovanega
moža
.
Otožno
je
zrla
v
nemi
grob
in
obšla
jo
je
čudna
misel
,
drzna
želja
:
ko
bi
oče
hotel
sam
razodeti
,
če
je
res
,
kar
trosijo
ljudje
o
Korenčanu
!
Komaj
se
je
zavedela
nespametne
težnje
,
prestrašila
se
je
in
še
gorkeje
razjokala
.
Toda
zaman
jadikovanje
!
Pravica
hodi
po
svojih
lastnih
potih
;
mrtve
pa
pustimo
na
miru
!
Ivan
ni
niti
slutil
,
kakšne
bolesti
prestaja
sedaj
sestra
;
vedel
je
sicer
vse
,
a
smatral
je
tudi
vse
z
nekega
stališča
,
da
bi
bil
lahko
rekel
:
kaj
je
meni
Korenčan
,
kaj
mi
je
ves
svet
?
Jaz
sem
Lesar
,
in
s
tem
je
vse
povedano
.
—
Različna
so
bila
torej
čutila
,
ki
so
njemu
prevevala
srce
na
grobju
,
zelo
različna
od
onih
,
ki
so
pretresala
dušo
Gabrijeli
.
Različni
ljudje
z
različnimi
srci
.
Saj
še
listi
na
drevesu
niso
jednaki
.
S
pokopališča
sta
se
kmalu
vrnila
domov
.
Ona
je
bila
bleda
in
prepadena
.
Morda
je
to
tudi
nekoliko
provzročala
črna
obleka
.
Oči
so
otožno
zrle
v
svet
.
Kako
lep
ji
je
bil
nedavno
ta
svet
!
Danes
se
mora
stvar
dognati
.
Ivan
je
namreč
že
med
tednom
naročil
Lahu
Menigu
,
naj
pride
nocoj
proti
večeru
k
njemu
in
naravnost
pove
,
kar
mu
je
znano
o
poboju
rajnega
očeta
.
Mrak
je
objel
zemljo
,
večerni
zvon
se
je
oglasil
in
hladen
veter
je
potegnil
ob
Reki
.
Tedaj
je
prišel
Menigo
k
Lesarju
.
Čudno
so
ga
vzprejeli
.
Gabrijela
je
videla
v
njem
kalivca
svoje
sreče
,
vernega
tovariša
in
pomočnika
Suhorčevega
Mateja
iz
Hrastja
.
In
vendar
ji
je
govoril
notranji
glas
,
da
ji
je
dolžnost
poslušati
njegov
odgovor
:
hudobnež
,
ki
je
kriv
rane
smrti
njenega
očeta
,
mora
pasti
v
roke
pravici
,
kaznovan
mora
biti
.
Ivan
je
sodil
,
da
je
vsemu
temu
kriv
Matej
,
čegar
denar
uporablja
njegova
sestra
,
da
se
maščuje
za
bratov
neuspeh
pri
snubitvi
.
Za
Boga
!
mislil
si
je
mladenič
in
se
zgrozil
nad
človeško
samovoljo
.
Srca
se
vendar
ne
morejo
tako
siliti
in
pariti
,
kakor
komu
bolje
kaže
.
Še
živine
cesto
ni
mogoče
tako
vprezati
,
kakor
kdo
hoče
.
Ivan
je
pomislil
na
Matejevo
vedenje
v
prošlem
poletju
,
in
marsikaj
mu
je
bilo
jasneje
.
Očividno
je
,
da
je
nameraval
nekaj
važnega
.
Zakaj
je
zidal
in
se
hvalil
s
svojim
imetjem
in
zidališčem
,
posebno
ko
je
bila
navzoča
Gabrijela
!
O
takem
razmišljevanju
mu
je
Barba
vedno
bolj
izginjala
z
obzorja
.
V
njem
je
dozorel
slednjič
ta-le
sklep
:
Mateju
se
je
zadnjikrat
in
sicer
z
najhujšo
silo
vzbudila
misel
p
ženitvi
.
Hotel
jo
je
vsekako
oživotvoriti
,
in
pri
tem
mu
je
bila
Barba
slaba
svetovavka
.
V
posebni
sobi
je
sedel
Lah
za
mizo
in
mirno
čakal
,
kaj
ga
bodo
vprašali
.
Dobro
mu
je
bilo
znano
,
da
ga
Ivan
ni
poklical
v
hišo
vsled
posebne
prijaznosti
;
ustrašil
se
pa
vendar
ni
.
Zakaj
neki
?
Kar
mu
je
znano
,
to
pove
sedaj
,
in
to
je
povedal
tudi
pri
sodišču
in
pripravljen
je
potrditi
s
prisego
.
Matej
mu
je
dal
za
to
nekaj
lepili
novcev
,
da
je
stvar
objavil
.
Letos
ima
Menigo
na
Slovenskem
posebno
srečo
.
Dolgo
je
sedel
za
mizo
in
dolgo
pripovedoval
.
Dasi
mu
je
tekel
slovenski
jezik
precej
gladko
,
vendar
se
mu
je
cesto
zadeval
med
soglasniki
,
da
je
milo
vzdihnil
,
spomnivši
se
svoje
mehke
materinske
govorice
.
Tedaj
je
pa
segel
po
kupici
in
močil
grlo
z
dišečo
„
vremščino
“
.
Strmé
sta
ga
poslušala
Ivan
in
Gabrijela
.
To
pripovedovanje
je
čitatelju
že
deloma
znano
,
zato
se
ga
bomo
dotaknili
le
toliko
,
kar
ga
je
v
neposrednji
dotiki
s
povestjo
.
O
zidanju
železnice
je
delal
Menigo
najprej
pri
Tomažiču
,
pozneje
pri
Lesarju
.
Menigo
je
najprej
pravil
svoje
razmere
s
Tomažičem
.
Tomažič
je
rodom
Bistričan
