inko
so
izginili
v
daljavi
,
je
njegov
pogled
motril
mogočno
ravan
,
ki
se
je
v
svitu
zahajajočega
solnca
razprostirala
pred
njim
.
In
zdaj
ga
je
obšel
ponos
,
da
je
skoro
vse
,
kar
vidi
njegovo
oko
,
njemu
podložno
in
pokorno
,
da
je
on
kralj
te
pokrajine
,
gospodar
imetja
in
življenja
teh
prebivalcev
,
katere
je
s
svojo
železno
pestjo
ukrotil
tako
,
da
se
po
pasje
uklanjajo
njegovi
volji
.
Samo
prijorskega
križa
na
zlati
verigi
še
ni
imel
,
a
vedel
je
trdno
,
da
ga
dobi
,
čim
le
iztegne
roko
,
in
zato
je
lahko
čakal
ugodnega
trenotka
.
Tedaj
,
ko
je
pater
Celestin
z
razmišljevanjem
o
svoji
moči
tolažil
svojo
jezo
,
da
se
ne
more
maščevati
nad
Erazmom
,
je
zapustil
dolgi
Laban
samostan
.
Sedaj
pa
ni
imel
na
sebi
obleke
samostanskih
stražarjev
,
in
ni
imel
na
strani
meča
,
s
katerim
je
bil
sicer
vedno
oborožen
,
nego
je
nosil
oguljeno
kmetsko
obleko
,
v
rokah
pa
je
držal
debelo
palico
.
Vendar
pa
je
zadovoljno
žvižgal
,
ko
je
šel
svojo
pot
do
ovinka
,
izza
katerega
se
ni
več
videlo
na
samostan
.
Tam
se
je
usedel
kraj
ceste
,
da
še
enkrat
ogleda
mogočna
poslopja
,
kjer
je
preživel
toliko
let
in
ki
jih
je
danes
zapustil
za
vedno
.
—
Hej
,
kam
pa
ti
,
pa
v
tej
obleki
?
S
temi
besedami
je
Anton
Magajna
,
ki
je
prijezdil
z
Verda
,
prebudil
dolgega
Labana
iz
njegovih
sanj
.
Počasi
se
je
Laban
obrnil
k
Magajni
,
kakor
bi
se
njegovi
pogledi
ne
mogli
ločiti
od
samostana
.
—
Po
svetu
grem
,
gospod
Magajna
.
Da
,
da
,
po
svetu
.
Nič
se
ne
čudite
;
res
je
tako
.
Savel
je
šel
iskat
očetove
oslice
,
pa
je
našel
kraljestvo
;
kdo
ve
,
kaj
jaz
najdem
.
—
Pred
vsem
bi
se
moralo
vedeti
,
kaj
iščeš
,
je
menil
Magajna
.
—
Ali
naj
vam
povem
po
pravici
?
No
,
pa
vedite
,
cigane
grem
iskat
,
je
potihoma
odgovoril
dolgi
Laban
in
videvši
izraz
začudenja
,
ki
se
je
pojavil
na
Magajnovem
izrazu
,
je
pristopil
bližje
in
skrivnostno
,
skoro
neslišno
razodel
Magajni
svojo
tajnost
.
Vam
že
zaupam
,
vi
ste
bili
zmerom
dobri
z
menoj
.
Veste
zakaj
greni
cigane
iskat
?
Kaj
ne
,
da
ne
veste
?
Lejte
,
gospod
Magajna
,
cigani
so
Aronovi
sinovi
.
To
je
čisto
gotovo
.
Jaz
sem
to
slišal
sam
,
ko
je
to
pravil
kralj
David
in
ko
sem
ga
vprašal
,
če
je
res
,
mi
je
to
potrdil
.
Trikrat
sem
ga
vprašal
in
trikrat
mi
je
to
potrdil
.
—
A
kaj
naj
to
tebi
pomaga
,
ljubi
moj
Laban
;
naj
bodo
cigani
že
Aronovi
ali
Luciferjevi
,
zato
jih
vendar
preganjajo
ko
divje
zveri
in
obešajo
brez
usmiljenja
.
Kaj
hočeš
po
sili
priti
na
vešala
,
da
se
misliš
pridružiti
ciganom
.
—
Saj
ne
ostanem
pri
njih
,
je
menil
Laban
,
le
njihovo
skrivnost
bi
se
rad
mučil
,
potem
jih
spet
zapustim
.
—
Kaka
skrivnost
je
to
?
—
Ali
ne
veste
,
kaj
poroča
sv.
pismo
?
Egiptovski
duhovniki
so
zasačili
Arona
in
videli
,
da
zna
iz
praha
uši
delati
.
Zato
so
ga
zatožili
pri
faraonu
.
Ali
zdaj
razumete
?
Aron
je
delal
uši
,
da
je
ž
njimi
trpinčil
Egipčane
;
če
je
znal
uši
delati
,
potem
je
znal
tudi
iz
praha
denar
delati
,
in
če
je
to
moč
imel
oče
,
zakaj
bi
je
ne
imeli
njegovi
sinovi
—
cigani
?
—
In
ti
bi
se
rad
tega
naučil
pri
ciganih
?
—
I
kajpak
,
pa
kako
rad
.
Pa
se
tudi
naučim
.
Le
verjemite
mi
,
cigani
znajo
res
iz
prahu
delati
ne
samo
uši
,
ampak
tudi
denar
.
Ko
sem
bil
njih
jetnik
,
sem
videl
tri
vreče
čisto
novih
cekinov
.
Magajni
se
je
Laban
smilil
,
ali
izprevidel
je
,
da
s
pametno
besedo
ničesar
ne
opravi
.
—
Laban
,
ti
si
osel
,
kadar
boš
to
sam
spoznal
,
pa
pridi
k
meni
.
Če
najdeš
cigane
,
poizvedi
,
kje
je
Erazem
in
sporoči
mi
to
.
Z
Bogom
!
Magajna
je
odjezdil
,
dolgi
Laban
pa
je
smehljaje
gledal
za
njim
,
kakor
mož
,
ki
si
je
svest
,
da
ima
velikansko
misel
in
kateremu
se
smilijo
vsi
,
ki
njegove
misli
ne
pojmijo
in
ne
morejo
slediti
poletu
njegovega
duha
.
Iz
temnega
gozda
,
ki
obdaja
Polhov
gradec
,
so
prišli
trije
upehani
možje
in
grede
po
bližnjicah
krenili
na
pot
,
ki
vodi
čez
Hladnik
na
Horjul
in
od
tam
na
Vrhniko
.
Na
križpotu
se
ustavili
in
se
ločili
.
—
Tod
naravnost
gre
zdaj
vaša
pot
in
čeprav
se
že
mrači
,
pridete
prav
lahko
še
danes
do
Vrhnike
.
Tako
je
govoril
eden
izmed
kmetskih
mož
,
ki
sta
zdaj
svojemu
spremljevalcu
segla
v
roke
in
jo
krepko
stisnila
,
drugi
pa
je
dostavil
:
—
In
če
bi
nas
prej
potrebovali
,
kakor
je
domenjeno
da
pridemo
,
pa
nas
pokličite
;
kje
nas
dobite
,
vam
je
znano
.
Moža
sta
se
vrnila
v
gozd
,
njiju
spremljevalec
pa
je
nadaljeval
označeno
pot
.
Hodil
je
počasi
,
kakor
človek
,
ki
se
od
silnega
napora
komaj
pokonci
drži
,
dostikrat
so
se
mu
opletale
noge
,
težko
se
je
opiral
ob
palico
,
njegovi
pogledi
,
iz
katerih
je
gledala
bolečina
in
bojazen
,
pa
so
nemirno
švigali
na
vse
strani
,
kot
bi
za
vsakim
grmom
in
za
vsakim
drevesom
iskale
skritega
sovražnika
.
Grede
čez
Hladnik
,
je
tujec
omahnil
,
noge
so
mu
odrekle
oporo
;
komaj
se
je
privlekel
do
drevesa
,
ki
je
košato
stal
tik
ceste
;
tam
se
je
popolnoma
onemogel
zgrudil
na
mah
in
zatisnil
svoje
temne
oči
,
kakor
bi
hotel
tu
počakati
zadnje
ure
.
Po
nebu
so
se
podili
oblaki
in
se
zbirali
in
stiskali
v
temne
,
usodepolne
gore
,
oznanjajoče
slabo
vreme
.
V
daljavi
so
že
viseli
k
zemlji
kot
preproge
,
kažoč
,
da
za
gorami
že
dežuje
.
Iz
gozdov
je
pihal
hladen
jesenski
veter
,
trgal
listje
z
dreves
in
pripogibal
vejevje
,
da
je
ječalo
.
Onemogli
tujec
se
za
vse
to
ni
zmenil
in
odprl
je
oči
šele
potem
,
ko
je
iz
daljave
slišal
drdranje
voza
in
peket
konjskih
kopit
.
Videvši
,
da
se
bliža
od
Horjula
gori
voz
,
je
poskusil
vstati
.
Oprl
se
je
ob
palico
in
se
dvignil
,
a
bil
je
tako
slab
,
da
je
padel
nazaj
na
svoj
sedež
.
Voz
,
na
katerem
sta
sedela
prileten
mož
v
dolgem
plašču
in
kakih
dvajset
let
stara
plavolaska
svetlih
,
prijazno
smehljajočih
se
oči
,
se
je
ustavil
,
in
lepa
gospodična
je
sočutno
priskočila
k
tujcu
.
—
Ali
ste
bolni
,
ali
kaj
vam
je
,
je
vprašala
gospodična
.
Tako
ste
bledi
,
kakor
smrt
.
—
Slab
sem
in
bolan
,
častivredna
gospodična
,
je
s
tihim
glasom
odgovoril
tujec
.
Namenjen
sem
na
Vrhniko
,
a
tu
sem
omagal
in
se
moram
odpočiti
.
Stari
gospod
na
vozu
je
kaj
nezaupno
motril
slabooblečenega
moža
,
ki
je
ležal
ob
cesti
.
Vzlic
kmetski
obleki
je
videl
,
da
je
tujec
gosposkega
stanu
.
Vse
na
njem
se
mu
je
zdelo
sumljivo
,
najbolj
pa
to
,
da
je
hotel
na
Vrhniko
,
da
se
je
moral
torej
doslej
skrivati
po
gozdih
za
Polhovim
gradcem
.
Ljubko
plavolaso
dekle
ni
imelo
takih
misli
.
Prevzelo
jo
je
usmiljenje
.
Hitro
je
vzela
z
voza
košaro
,
v
kateri
je
bilo
še
nekaj
mesa
in
kruha
in
v
steklenici
nekoliko
vina
ter
jo
o
postavila
pred
tujca
.
—
Pokrepčajte
se
,
potem
pa
vas
vzamem
na
voz
,
da
se
pri
nas
v
Polhovem
gradcu
odpočijete
.
Kaj
ne
,
oče
?
Stari
gospod
ni
odgovoril
,
kajti
z
začudenjem
je
opazil
,
da
se
je
tujec
pač
sklonil
h
košari
,
a
jo
zopet
izpustil
iz
rok
in
odkimaje
z
glavo
,
se
naslonil
ob
drevo
.
—
Hvala
vam
,
častivredna
gospodična
,
na
vaši
dobroti
.
Ne
maram
vas
spraviti
v
kake
zadrege
.
—
Kako
to
,
se
je
čudila
plavolaska
,
jaz
vas
ne
razumem
.
—
Pregnan
sem
,
je
odgovoril
tujec
.
Ali
veste
,
kaj
to
pomeni
?
Ali
poznate
starodavno
besedilo
te
strašne
kazni
?
Do
tja
kot
orel
leti
in
seže
veter
,
do
tja
kot
sveti
zeleni
in
val
šumi
,
bodi
pregnancu
odrečeno
vse
,
kar
rodi
zemlja
,
odrečena
voda
in
ogenj
,
zrak
in
prenočišče
.
Tu
,
blagosrčna
gospodična
,
je
vaša
košara
nedotaknjena
;
jaz
nočem
,
da
bi
vas
po
moji
krivdi
zadela
kaka
nesreča
.
—
In
zaradi
česa
ste
pregnani
?
Ali
so
vaše
roke
krvave
?
je
vprašal
stari
gospod
na
vozu
in
se
obrnil
k
tujcu
.
—
Ne
!
Moje
roke
so
čiste
in
čista
je
moja
vest
.
Obsodili
so
me
,
ne
da
bi
me
bili
zaslišali
.
Edina
moja
krivda
je
,
da
ljubim
resnico
in
pravico
čez
vse
,
bolj
ko
svoje
življenje
.
Samo
zato
,
ker
sem
govoril
resnico
in
branil
pravico
,
sem
trpel
v
ječi
,
samo
zato
sem
pregnanec
.
Zdaj
je
pa
plavolasa
gospodična
pograbila
košaro
in
ponudši
jo
tujcu
,
zaklicala
z
bleščečimi
očmi
:
—
Potem
pa
jejte
in
pijte
.
Dalje
kot
orel
leti
in
seže
veter
,
dalje
kot
zemlja
zeleni
in
val
šumi
,
dalje
sega
ljubezen
Boga
,
ki
je
za
resnico
in
pravico
na
križu
umrl
.
Zdaj
pa
je
stari
gošpod
skočil
z
voza
in
se
postavil
pred
tujca
in
nekako
nejevoljno
vzkliknil
:
—
Veste
mož
—
govoriva
resno
.
Najprej
povejte
,
kdo
da
ste
.
—
Jaz
sem
Erazem
plem
.
Obričan
,
ubegli
kartuzijanec
iz
Bistre
.
Vtisk
teh
besed
je
bil
nepopisen
.
Plavolaska
se
je
nagnila
naprej
,
kakor
bi
hotela
Erazmu
pogledati
v
obraz
,
oči
so
se
ji
smejale
radosti
in
nežno
lice
je
zažarelo
veselja
,
stari
gospod
pa
je
spoštljivo
snel
svoj
klobuk
in
ponudši
Erazmu
roko
,
je
s
tresočim
glasom
rekel
:
—
Ne
morem
vam
povedati
,
kako
sem
vesel
in
srečen
,
da
sem
vas
našel
.
Ponosen
bom
,
če
se
odpočijete
na
mojem
domu
.
In
videvši
vprašajoče
Erazmove
poglede
,
je
dostavil
:
Jaz
sem
grajski
sodnik
v
Polhovem
gradcu
,
Martin
Strniša
.
Lahko
mi
zaupate
,
kajti
že
davno
sem
vaš
prijatelj
.
—
Od
kod
me
pa
poznate
?
je
vprašal
Erazem
.
—
Anton
Magajna
z
Verda
mi
je
pravil
o
vas
.
—
—
In
tudi
gospa
Regina
Završanova
,
je
dostavila
sodnikova
hčerka
.
A
zdaj
,
gospod
Erazem
,
pokrepčajte
se
,
da
pridemo
prej
domov
.
Vožnja
do
Polhovega
gradca
ni
bila
dolga
,
a
dasi
je
rosil
lahen
dež
in
je
grmenje
za
gorami
napovedovalo
neurje
,
se
je
vendar
Erazmu
zdelo
,
da
ni
lepše
stvari
na
svetu
,
kot
taka
vožnja
v
mraku
,
med
temnimi
gozdi
in
ob
strani
cvetočega
dekleta
.
Vse
se
mu
je
zdelo
tako
lepo
,
da
bi
bil
lahko
pozabil
,
da
so
še
drugi
ljudje
na
svetu
in
obšlo
ga
je
spoznanje
,
da
bi
bilo
človeško
življenje
le
sama
grenkoba
in
ničesar
vredno
,
ako
bi
ne
bilo
ljubezni
in
prijateljstva
.
Z
grajskim
sodnikom
se
je
Erazem
domenil
,
da
nihče
ne
izve
,
kdo
da
je
.
Sodniku
se
je
to
zdelo
potrebno
,
ker
je
bil
grajski
oskrbnik
polhovgraški
pristaš
papistov
in
bi
bil
Erazma
lahko
izdal
.
Bila
je
že
tema
,
ko
se
je
voz
pripeljal
na
grajsko
dvorišče
.
Razločile
so
se
skoro
same
konture
mogočne
graščine
in
drugih
poslopij
,
a
ko
je
Erazem
stopil
z
voza
in
se
ozrl
krog
sebe
,
je
imel
vendar
vtisk
,
da
je
tu
našel
toplo
in
varno
zavetišče
,
da
se
tu
končno
odpočije
od
silnega
truda
in
trpljenja
zadnjih
mesecev
in
zbere
moči
za
veliko
delo
,
katerega
se
je
hotel
lotiti
.
Ta
zavest
se
je
še
poglobila
,
ko
je
sedel
s
sodnikom
in
njegovo
hčerko
pri
večerji
.
Ko
jima
je
pripovedoval
o
svojih
doživljajih
v
samostanu
,
o
mukah
,
ki
jih
je
prestal
v
samostanski
ječi
in
o
svojem
potovanju
s
cigani
,
s
katerimi
se
je
skrival
po
gozdih
in
podzemskih
brlogih
toliko
časa
,
da
je
telesno
docela
oslabel
in
se
moral
odločiti
,
da
pri
kakem
prijatelju
poišče
zavetišča
,
je
sodnikova
Anka
tiho
sedela
za
mizo
in
poslušala
.
Kadar
je
Erazma
pri
spominu
na
prestano
trpljenje
obšla
jeza
,
tedaj
je
pogledal
v
njene
jasne
oči
in
njen
prijazni
pogled
ga
je
pomiril
.
Šele
ko
je
jutranje
solnce
posijalo
na
njegovo
posteljo
,
se
je
Erazem
prebudil
.
Čutil
je
,
da
si
je
že
v
eni
noči
znatno
opomogel
.
Na
mestu
svoje
stare
obrabljene
obleke
je
našel
na
stolu
novo
gosposko
obleko
.
Opravil
se
je
v
naglici
,
potem
pa
hitel
na
vrt
,
da
se
naužije
svežega
jesenskega
zraka
.
Nekaj
veselega
je
ležalo
na
njegovem
obrazu
,
kakor
da
je
zadobil
zopet
zaupanje
do
samega
sebe
in
Anka
je
kar
zavrisnila
presenečenja
,
ko
je
zagledala
mladega
moža
,
čigar
globoke
oči
so
jo
tako
presrčno
pozdravljale
in
čigar
bledi
obraz
so
obrobljali
dolgi
temni
kodri
.
Kar
nič
več
se
ji
ni
zdel
kot
mučenik
,
ki
je
za
resnico
moral
trpeti
v
ječi
in
se
skrivati
po
brlogih
,
nego
kot
mlad
gospod
in
ljub
tovariš
.
Velik
respekt
,
o
ki
ga
je
imela
pred
njim
,
je
izginil
naenkrat
.
In
že
je
veselo
dekle
začelo
trgati
listje
z
grmičevja
in
ž
njim
obmetavati
svojega
novega
znanca
.
Pozimi
se
bodeva
pa
kepala
,
kaj
ne
,
je
vzkliknila
in
obsula
Erazma
z
listjem
in
cvetlicami
,
da
je
bil
kakor
ovenčan
.
Smejaje
se
je
skočila
na
drugo
stran
in
zopet
in
zopet
ponovila
svojo
šalo
.
Zdaj
pa
je
tudi
Erazma
minila
resnost
in
začel
je
trgati
listje
ter
je
lučati
na
Anko
in
se
ž
njo
poditi
po
vrtu
in
jo
loviti
,
kakor
je
delal
nekdaj
kot
otrok
pri
svoji
teti
.
Vriskanje
in
žvrgolenje
je
privabilo
sodnika
na
okno
.
Stari
gospod
se
kar
ni
mogel
nagledati
prizora
,
ki
ga
je
videl
in
obšlo
ga
je
zadovoljstvo
,
da
si
je
Erazem
vzlic
vsem
bridkim
izkušnjam
ohranil
mladeniško
živahnost
in
veselje
nad
nedolžnimi
zabavami
.
A
še
dvoje
drugih
oči
je
sledilo
prizoru
na
vrtu
.
Oskrbnikova
soproga
,
ki
je
bila
že
na
vse
zgodaj
zaznala
,
da
ima
sodnik
gosta
,
je
slonela
ob
svojem
oknu
,
skrita
za
cvetlicami
,
in
pazljivo
motrila
,
kar
se
je
godilo
na
vrtu
.
Gospa
Angela
ni
bila
več
v
cvetu
let
,
a
tolažila
se
je
,
da
jesen
dostikrat
ni
nič
manj
lepa
kot
spomlad
in
da
ima
toliko
mikavnosti
in
razkošja
,
da
se
jim
le
malookdo
ubrani
.
Mladi
mož
,
ki
se
je
tako
brezskrbno
in
srečno
podil
po
vrtu
s
sodnikovo
hčerko
in
se
ž
njo
igral
kot
kak
nedorasel
mladenič
,
jo
je
zanimal
,
kakor
že
dolgo
noben
moški
.
Gospa
Angela
je
bila
iz
mesta
doma
,
in
je
na
samotnem
gradu
mestnih
zabav
in
razveseljevanj
toliko
bolj
pogrešala
,
ker
se
je
s
svojim
možem
le
slabo
razumela
,
otrok
pa
ni
imela
;
gospa
Angela
pa
je
imela
tudi
svojo
preteklost
ter
je
jako
bistro
oko
.
Ko
je
izza
gostih
cvetlic
na
oknu
opazovala
Erazma
in
plavolaso
Anko
,
ji
je
Erazmovo
vedenje
,
vsa
njegova
zunanjost
in
vsaka
njegova
beseda
razodevala
,
da
je
ta
mladi
mož
še
neizkušen
in
čist
in
nedolžen
,
ko
mladi
sneg
.
In
v
njeni
duši
se
je
začelo
porajati
hrepenenje
,
da
bi
ona
sama
užila
slast
prve
ljubezni
tega
moža
,
da
bi
ona
v
njem
zbudila
zavest
njegovega
moštva
.
Nemirno
je
začela
hoditi
po
svoji
sobi
.
Njene
prsi
so
se
naglo
dvigale
in
zopet
upadale
,
njene
ustne
so
gorele
hrepenenja
po
poljubih
in
vrelo
ji
je
po
možganih
od
premišljevanja
,
kako
naj
vlovi
Erazma
v
svoje
zanjke
.
—
Kaj
sem
jaz
kriva
,
so
šepetale
njene
ustne
,
da
se
moje
srce
tako
hitro
razvname
.
Kaj
morem
jaz
za
to
,
da
se
iz
mojih
oči
smeje
hudič
,
in
da
gnezdi
v
preprogah
moje
postelje
greh
?
Enkrat
mora
biti
moj
,
vsaj
enkrat
—
potem
bodi
kakorkoli
,
saj
se
slast
in
razkošje
prvega
poljuba
nikdar
več
ne
ponovi
.
Zopet
je
gledala
skozi
okno
.
Sicer
vedno
vesela
žena
je
gledala
zdaj
jezno
.
Požuriti
se
moram
.
Fant
je
že
ves
zaljubljen
v
tega
otročaja
in
če
se
v
tem
dekletu
zbudi
žena
,
je
zame
izgubljen
.
In
šla
je
nepoklicana
in
nepovabljena
na
vrt
in
se
pridružila
Erazmu
in
Anki
,
se
ž
njima
šalila
in
igrala
,
zabavala
starega
sodnika
in
vporabljala
vsa
sredstva
rafinirane
,
koketnosti
,
da
postavi
v
senco
sodnikovo
Anko
in
si
pridobi
Erazmove
simpatije
.
Ko
se
je
družba
razšla
,
se
je
gospa
Angela
zadovoljno
vrnila
v
svoje
stanovanje
.
Erazma
je
smatrala
za
dijaka
,
ki
se
je
vrnil
iz
Tübingna
in
je
prišel
k
sodnikovim
na
počitnice
,
njegova
neizkušenost
pa
ji
je
dajala
vse
tipanje
,
da
zmaga
.
Erazem
in
sodnik
niti
slutila
nista
,
kake
namene
da
ima
gospa
Angela
in
tudi
nedolžna
Anka
bi
niti
v
sanjah
ne
bila
na
kaj
takega
mislila
,
ali
instinktivno
je
čutila
,
da
ji
hoče
Angela
vzeti
tovariša
,
in
ko
je
bila
sama
z
Erazmom
,
mu
je
z
vso
naivnostjo
rekla
:
—
Kaj
ne
,
gospod
Erazem
,
prihodnjič
se
bodete
igrali
samo
z
menoj
,
in
pogledala
ga
je
tako
toplo
,
da
bi
ji
bil
Erazem
najraje
poljubil
roke
,
in
slovesno
ji
je
prisegel
,
da
se
nikdar
več
ne
bo
igral
z
nikomer
drugim
,
kakor
svojo
rešiteljico
.
Pred
cerkvijo
v
Polhovem
graden
je
bila
zbrana
velika
množica
.
Bila
je
nedelja
in
ljudje
so
čakali
maše
ali
dasi
so
čakali
že
od
ranega
jutra
,
ni
bilo
župnika
.
Hodili
so
trkat
na
vrata
župnikove
hiše
,
a
tudi
tam
jim
niso
odprli
.
Nevolja
med
ljudstvom
je
bila
velika
.
Zlasti
ženske
so
se
jezile
in
v
svoji
togoti
pogrevale
vse
,
kar
so
vedele
slabega
o
svojem
župniku
.
In
tega
je
bilo
mnogo
.
Župnik
je
imel
s
svojo
gospodinjo
več
otrok
,
pa
vzlic
temu
prav
rad
zalezoval
druge
ženske
.
Župnik
je
imel
tudi
svojo
gostilno
in
je
tam
popival
vsako
noč
.
Kmetom
je
dajal
pijače
na
upanje
kolikor
so
hoteli
,
jih
je
z
brezsramnimi
pripovedkami
zabaval
,
na
jesen
pa
je
zahteval
toliko
plačila
,
da
ljudem
niti
za
živež
ni
ostajalo
.
Župnikova
gospodinja
pa
je
strahovala
in
preganjala
vsakega
,
kdor
se
ji
ni
klanjal
.
—
Gotovo
je
župnik
zopet
tako
pijan
,
da
še
maševati
ne
bo
mogel
,
so
ugibali
moški
.
Saj
drugače
bi
gotovo
ne
bil
izostal
,
ko
je
napovedal
darovanje
za
sv.
očeta
.
—
V
farovžu
so
se
nocoj
stepli
,
je
pripovedovala
neka
ženska
.
Pozno
ponoči
sem
slišala
silno
vpitje
in
razsajanje
,
otroci
pa
so
cvilili
kakor
da
jih
hoče
kdo
na
meh
odreti
.
V
gradu
so
kmalu
izvedeli
,
kaj
da
se
godi
pred
cerkvijo
in
vsi
so
se
napotili
v
vas
,
da
si
ogledajo
ta
prizor
.
Razburjenost
ljudstva
je
bila
že
velika
.
Kmetje
so
se
dogovarjali
,
da
poidejo
v
župnišče
in
da
svojega
dušnega
pastirja
siloma
priženo
pred
altar
;
drugi
so
razbijali
po
cerkvenih
vratih
in
predlagali
,
naj
se
cerkev
siloma
odpre
.
Ko
je
sodnik
Strniša
pregledal
položaj
,
je
šel
sam
v
župnišče
in
po
dolgem
trkanju
dosegel
,
da
so
mu
odprli
.
Župnik
je
bil
res
tako
pijan
,
da
je
brez
zavesti
ležal
na
svoji
postelji
.
Sprl
se
je
bil
s
svojo
gospodinjo
,
se
ž
njo
pretepaval
,
potem
pa
je
toliko
časa
popival
,
da
ga
je
vino
omamilo
in
podrlo
.
Sodnik
je
vzel
ključ
od
cerkvenih
vrat
,
češ
,
naj
ljudje
,
če
že
ni
maše
,
vsaj
v
cerkvi
opravijo
svojo
molitev
,
in
je
cerkev
odklenil
.
Ljudje
so
se
kar
vsuli
v
cerkev
in
tudi
grajska
gospoda
jim
je
sledila
,
največ
iz
radovednosti
,
kaj
se
zgodi
,
sodnik
pa
,
tudi
zaradi
tega
,
da
prepreči
vsako
nespodobnost
.
Na
molitev
pa
ni
nihče
mislil
.
Ljudje
so
se
le
še
bolj
jezili
,
da
ni
maše
,
kajti
vajeni
so
je
bili
tako
,
da
je
niso
mogli
pogrešati
.
Glasno
govoreč
so
dali
duška
svojim
mislim
in
čustvom
in
šumelo
je
v
cerkvi
,
kakor
na
semnju
.
—
Bratje
in
sestre
v
Kristusu
—
poslušajte
me
!
Mogočno
je
zaoril
ta
glas
po
cerkvi
in
vsi
pogledi
so
se
v
trenotku
obrnili
na
prižnico
in
vse
je
utihnilo
iz
radovednosti
ali
iz
začudenja
.
Erazem
se
je
le
naglo
ozrl
po
cerkvi
,
pogledal
je
gori
,
kjer
je
sedela
sodnikova
Anka
,
potem
pa
začel
mirno
in
pogumno
govoriti
:
—
Bratje
in
sestre
v
Kristusu
!
Videl
sem
in
slišal
sem
,
kako
ste
nevoljni
in
srditi
,
da
se
danes
ne
izvrši
tisto
cerkveno
opravilo
,
ki
je
imenujete
sveto
mašo
.
Naučili
so
Vas
in
vtepli
so
Vam
mnenje
,
da
mašna
daritev
koristi
ne
le
duhovniku
,
ki
jo
opravlja
,
marveč
tudi
vsem
tistim
,
ki
se
je
udeleže
,
celo
tistim
,
ki
niso
prisotni
ali
nanjo
vsaj
mislijo
,
in
tistim
,
ki
jo
dajo
po
duhovniku
opraviti
.
Učili
so
Vas
,
da
je
mašna
daritev
koristna
ne
le
za
telesno
srečo
in
blagor
,
temveč
tudi
za
odpuščanje
grehov
živih
ljudi
in
za
odrešenje
duš
iz
vic.
Tako
so
Vas
naučili
.
Jaz
pa
vam
pravim
,
bratje
in
sestre
v
Kristusu
,
da
to
ni
resnično
in
nič
Vam
ni
treba
jeziti
se
,
da
je
Vaš
dušni
pastir
pozabil
na
današnjo
mašo
.
Ko
je
naš
Zveličar
postavil
sveto
večerjo
,
ni
postavil
maše
in
ni
postavil
mašne
daritve
.
Tisti
večer
,
ko
je
Jezus
Kristus
postavil
sv.
obhajilo
,
ni
daroval
svojega
telesa
in
svoje
krvi
,
temveč
je
le
ukazal
jesti
in
piti
kruh
in
vino
.
Šele
drugi
dan
,
na
Veliki
petek
,
je
svoje
rešnje
telo
daroval
za
naše
grehe
na
križu
in
tam
prelil
svojo
rešnjo
kri
.
Kristus
nam
je
enkrat
za
vselej
dobil
večno
odrešenje
in
s
to
edino
daritvijo
za
vekomaj
storil
popolne
vse
tiste
,
ki
vanj
verujejo
.
Kristus
pri
postavljanju
svete
večerje
tudi
ni
ukazal
,
da
naj
kdo
jé
njegovo
telo
in
pije
njegovo
kri
za
se
in
za
druge
,
temveč
je
ukazal
,
naj
vsakdo
sam
za
se
oboje
uživa
.
Kdo
ima
pravico
preminjati
ukaze
Kristusove
?
Te
pravice
nima
ne
papež
in
kak
drug
duhovnik
.
In
vendar
si
Vaš
župnik
lasti
pravico
,
da
za
Vas
opravlja
daritev
.
Jezus
Kristus
je
opravil
spravno
daritev
na
križu
,
Vaš
duhovnik
pa
pravi
,
da
Kristusova
daritev
ne
zadostuje
,
da
bi
se
ž
njo
pridobilo
odpuščanje
grehov
,
nego
da
mora
on
to
daritev
božjega
Sina
spopolniti
z
mašo
.
Ali
se
Vam
ne
zdi
,
da
je
to
žaljenje
našega
Zveličarja
?
Kristus
nam
je
v
svojem
testamentu
z
jasnimi
besedami
razodel
svojo
voljo
.
In
če
se
človeški
testament
,
ako
je
oblastveno
priznan
,
ne
sme
ovreči
in
mu
ne
sme
nihče
kaj
pridejati
,
kako
se
morejo
umrljivi
ljudje
predrzniti
,
da
spreminjajo
čiste
besede
testamenta
,
ki
ga
je
napravil
Sin
božji
?
Kristus
je
večna
modrost
in
resnica
in
zato
se
moramo
držati
samo
tega
,
kar
je
on
učil
,
ne
pa
tega
,
kar
uče
sedanji
duhovniki
.
Kristus
ni
ustanovil
mašne
daritve
in
zato
maša
ni
božja
naprava
,
nego
človeška
naprava
,
toliko
bolj
,
ker
je
spravno
daritev
že
izvršil
Jezus
Kristus
na
križu
in
je
nepotrebno
,
da
bi
to
daritev
še
popolnjeval
kak
grešen
človek
.
Kristus
je
postavil
v
oni
noči
,
ko
je
imel
iti
v
smrt
,
samo
sv.
večerjo
.
Ukazal
je
jesti
kruh
in
piti
vino
.
A
kaj
se
godi
dandanes
?
Preprostim
kristjanom
se
daje
le
polovica
sv.
večerje
,
namreč
kruh
,
blagoslovljenega
vina
v
kelihu
pa
se
jim
ne
da
.
Kristus
ni
postavil
dvojne
večerje
,
eno
za
apostelje
in
za
cerkvene
služabnike
,
drugo
pa
za
preproste
kristjane
.
Ne
,
Kristus
je
postavil
eno
in
isto
obhalijo
za
vse
kristjane
brez
razločka
,
da
uživamo
v
kruhu
njegovo
telo
in
da
pijemo
v
vinu
njegovo
kri
,
katero
je
za
nas
vse
prelil
.
Kristus
ni
le
kruha
blagoslovil
in
rekel
svojim
učencem
:
jejte
,
to
je
moje
telo
,
temveč
blagoslovil
je
tudi
kelih
in
dejal
:
pijte
vsi
iz
njega
,
to
je
moja
kri
,
kar
so
učenci
tudi
storili
.
In
sv.
Pavel
nikakor
ne
pripušča
,
da
bi
samo
duhovniki
pili
iz
keliha
,
drugi
kristjani
pa
ne
,
ter
je
pisal
vsi
občini
in
vsem
kristjanom
v
Korintu
,
da
morajo
,
kadar
se
udeleže
Kristusove
večerje
,
nele
blagoslovljeni
kruh
jesti
,
temveč
tudi
piti
iz
keliha
in
pristavlja
,
da
je
ta
nauk
prejel
od
samega
Kristusa
.
Krivo
je
torej
,
kar
vas
uči
vaš
duhovnik
glede
maše
,
in
krivo
,
da
vam
daje
le
polovico
Kristusove
večerje
.
Krivo
je
tudi
,
da
se
tista
polovica
sv.
večerje
,
namreč
blagoslovljeni
kruh
,
zapira
in
ob
določenih
dnevih
z
veliko
svečanostjo
okoli
nosi
in
od
ljudi
moli
.
Kakor
je
Kristus
vzel
kruh
in
,
zahvalivši
se
,
ga
prelomil
in
rekel
:
Vzemite
in
jejte
,
to
je
moje
telo
;
kakor
je
tudi
kelih
vzel
,
se
zahvalil
in
jim
dal
rekoč
:
pijte
iz
njega
vsi
,
to
je
moja
kri
,
tako
moramo
delati
tudi
mi
in
nič
drugače
.
Svete
večerje
ne
sme
nihče
deliti
ali
polovičiti
,
tudi
ne
pred
njo
na
kolena
padati
in
jo
na
ogled
nositi
,
temveč
po
Kristušovem
zgledu
kruh
lomiti
in
kelih
blagoslavljati
,
jesti
in
piti
.
Kakor
v
starem
testamentu
niso
smeli
ničesar
od
velikonočnega
jagnjeta
ohraniti
do
drugega
dne
,
tako
ne
smemo
mi
od
svete
večerje
ničesar
hraniti
,
da
bi
jo
okoli
nosili
in
molili
,
ker
to
nasprotuje
Kristusovemu
nauku
.
Kar
se
ne
ujema
s
Kristusovimi
besedami
,
je
vse
krivo
in
naj
to
uči
tudi
sto
papežev
.
Iz
božje
cerkve
se
mora
to
vse
odstraniti
in
ohraniti
le
to
,
kar
je
Kristus
sam
zapovedal
in
postavil
,
saj
le
s
tem
bomo
Kristusu
pokorni
,
le
tisti
so
njegove
ovčice
,
ki
poslušajo
njegov
glas
in
ne
gredo
za
tujcem
,
ki
ni
pastir
,
temveč
le
najemnik
.
To
,
bratje
in
sestre
,
sem
Vam
povedal
,
da
spoznate
zmote
,
katere
vas
uči
vaš
duhovnik
,
da
spoznate
čisti
nauk
Izveličarja
in
da
spoznate
,
zakaj
vam
ni
treba
žal
biti
,
da
danes
ni
bilo
maše
.
Gospod
bodi
z
Vami
na
Vaših
potih
.
«
Smrtna
tišina
je
vladala
v
cerkvi
.
Ljudje
so
kar
strmeli
.
Samo
zdaj
in
zdaj
je
kdo
malo
pokimal
,
kakor
bi
hotel
Erazmovim
besedam
pritrditi
,
vsi
pa
so
poslušali
z
napeto
pozornostjo
in
vsi
pogledi
so
viseli
na
Erazmu
,
tudi
ko
je
zapustil
prižnico
in
odšel
iz
cerkve
.
Šele
ko
je
bil
zunaj
,
so
ljudje
vstali
in
zdaj
je
tudi
zašumelo
po
cerkvi
,
kakor
še
nikdar
prej
.
Sodnikova
Anka
pa
je
,
obrnivši
se
z
jasnimi
očmi
h
gospe
Angeli
,
vzkliknila
:
Ali
ni
bilo
to
lepo
?
Ali
se
Vam
ni
zdelo
,
kakor
da
je
prišel
sv.
Duh
v
cerkev
?
Erazem
si
nikakor
ni
domišljal
,
da
je
s
svojim
govorom
že
dosegel
kak
uspeh
.
Rimski
nauki
so
bili
tekom
stoletij
prešli
ljudstvu
v
kri
in
meso
.
Ljudstvo
ni
o
teh
naukih
nikdar
premišljalo
,
niti
o
najvažnejših
ni
imelo
jasnega
pojma
.
Erazem
si
je
hotel
s
svojim
govorom
,
v
katerem
je
v
naglici
očrtal
nekaj
tistih
naukov
,
po
katerih
se
je
protestantizem
razločeval
od
katolicizma
,
samo
vrata
odpreti
v
hiše
kmetskega
ljudstva
in
med
ljudmi
vzbuditi
željo
,
da
se
o
Kristusovih
naukih
pouče
in
jih
spoznajo
.
In
ta
svoj
namen
je
popolnoma
dosegel
.
Vsako
prosto
ure
je
porabil
Erazem
,
da
je
hodil
po
vaseh
od
hiše
do
hiše
in
ljudem
razlagal
evangeljske
resnice
ter
jih
opozoril
na
vse
to
,
v
čemeli
se
je
rimska
cerkev
oddaljila
od
Kristusovih
naukov
.
Časih
je
izostal
kar
po
več
dni
in
tedaj
so
ljudje
hodili
vpraševat
v
grad
,
kdaj
se
vrne
,
tako
težko
so
ga
pogrešali
.
Polhovgraški
župnik
se
za
to
versko
gibanje
ni
dosti
menil
.
Bilo
mu
je
najljubše
,
da
so
mu
ljudje
plačevali
,
kar
so
bili
dolžni
dajati
,
sicer
pa
jim
je
pustil
,
naj
verjamejo
kar
hočejo
,
in
je
bil
zadovoljen
,
da
so
njega
v
miru
puščali
.
Vrhniški
župnik
Juri
Kozina
pa
ni
bil
tako
malomaren
,
kakor
njegov
polhovgraški
tovariš
.
Čim
so
se
začele
pojavljati
posledice
Erazmove
in
Magajnove
agitacije
,
čim
so
ljudje
nehali
hoditi
k
maši
ali
se
branili
obhajila
samo
v
eni
obliki
ter
niso
več
hodili
k
spovedi
,
je
začel
vrhniški
župnik
borbo
proti
novemu
gibanju
in
pomagali
so
mu
pri
tem
menihi
iz
Bistre
.
Vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
je
na
vseh
prižnicah
grmelo
in
treskalo
proti
krivovercem
in
»
sovražnikom
Kristusovini
«
,
kakor
so
papisti
imenovali
pristaše
Magajnove
in
Erazmove
,
a
s
tem
se
je
ljudstvo
samo
vspodbudilo
,
da
je
s
toliko
večjo
vnemo
začelo
pretresati
verska
vprašanja
in
se
čim
tesneje
oklepati
te
ali
one
stranke
.
Kmalu
so
bila
verska
nasprotja
prikipela
do
viška
in
ogenj
,
ki
se
je
širil
po
vsi
Notranjski
,
je
postal
tak
,
da
je
celo
patra
Celestina
v
bistriškem
samostanu
spreletela
groza
,
kadar
ga
je
ugledal
.
Protestantsko
gibanje
na
Kranjskem
je
bilo
v
tistem
času
v
najbolj
kritičnem
stadiju
.
Dasi
je
bilo
že
staro
skoro
sedemdeset
let
,
vendar
doslej
ni
bilo
zakonito
priznano
.
Začelo
se
je
bilo
že
na
kraju
16.
stoletja
.
Kranjska
je
bila
izza
davnih
časov
v
tesni
zvezi
z
Italijo
in
Nemčijo
,
in
vsak
duševni
pojav
v
teh
deželah
je
našel
na
Kranjskem
živahen
odmev
.
»
Krivoverstvo
«
,
kakor
se
je
tedaj
imenovalo
vsako
nasprotovanje
rimski
duhovščini
,
je
na
Kranjskem
vedno
cvetelo
,
in
komaj
se
je
začelo
v
Nemčiji
reformacijsko
gibanje
,
že
se
je
pojavilo
tudi
na
Kranjskem
.
Prvotno
je
bilo
to
gibanje
naperjeno
samo
proti
takratnim
,
nad
vse
gnilim
in
korumpiranim
razmeram
v
cerkvi
.
Škofje
so
duhovniške
službe
prodajali
in
duhovniki
so
ljudstvo
odirali
brez
usmiljenja
.
Za
denar
so
odpuščali
grehe
in
za
denar
dovoljevali
celo
različna
hudodelstva
.
Sleparili
so
pri
testamentih
in
pri
pogodbah
.
Duhovniki
so
imeli
svoje
gostilne
in
svoje
prodajalne
in
bavili
se
z
vsem
prej
,
nego
z
dušnim
pastirstvom
.
Živeli
so
do
skrajnosti
razuzdano
,
se
pretepali
med
seboj
in
s
kmetskimi
fanti
in
sploh
uganjali
vse
mogoče
grdobije
.
Večina
jih
je
ljudstvo
tako
sovražilo
,
da
so
se
le
oboroženi
upali
iz
svojih
domovanj
.
Marsikateri
župnik
je
dal
svojo
župnijo
v
najem
in
je
v
kakem
mestu
užival
svoje
dohodke
.
Na
Goriškem
so
bile
različne
župnije
podeljene
rimskim
vlačugam
,
priležnicam
papeža
in
kardinalov
.
Te
vlačuge
so
dobivale
vse
župnijske
dohodke
,
službe
pa
je
namesto
njih
opravljal
kak
najemnik
.
Največja
nevolja
pa
je
med
ljudstvom
vladala
zaradi
nravne
izprijenosti
duhovščine
.
Vsak
duhovnik
je
imel
svojo
priležnico
,
včasih
pa
jih
je
imel
tudi
po
več
.
Vsled
tega
se
je
zahtevalo
,
da
mora
vsaka
ženska
,
ki
prebiva
v
hiši
kakega
duhovnika
,
nositi
nekak
sramotni
znak
,
kakor
so
morali
nositi
Židje
rumen
trak
.
Reformacijsko
gibanje
na
Kranjskem
je
našlo
svoje
pristaše
med
mestjani
in
med
poštenimi
duhovniki
.
Razširjalo
se
je
jako
hitro
.
Že
leta
1522.
je
Ferdinand
I.
strogo
prepovedal
vse
propovedi
v
protestantskem
zmislu
in
tudi
tiskanje
in
prodajanje
ter
čitanje
in
prepisovanje
protestantskih
knjig
.
A
to
ni
nič
pomagalo
.
Prav
duhovniki
so
najbolj
delali
za
protestantizem
in
mnogo
redovnikov
in
redovnic
je
zapustilo
samostane
in
stopilo
v
zakonski
stan
.
Nasprotniki
protestantskega
gibanja
so
bili
samo
katoliški
knezi
,
ki
so
se
bili
leta
1524.
v
Reznem
domenili
,
da
zatro
protestantizem
v
svojih
deželah
z
vso
silo
.
Dne
20.
avgusta
,
1527.
je
Ferdinand
izdal
svoj
patent
proti
novim
naukom
:
kdor
kaj
uči
,
kar
je
v
nasprotju
z
nauki
rimske
cerkve
,
je
krivoverec
in
se
kaznuje
na
telesu
in
na
življenju
,
njegovo
imetje
zapade
vladarju
,
dotičnik
postane
človek
brez
časti
,
ki
ne
more
nobene
službe
opravljati
,
ne
sme
izvrševati
nobene
obrti
,
ne
tožiti
,
ne
testirati
,
ne
podedovati
,
njegova
hiša
se
podere
in
njegovo
truplo
se
ne
pokoplje
v
blagoslovljeni
zemlji
.
Zdaj
so
hodile
po
deželi
posebne
komisije
,
ki
so
kaznovale
»
krivoverce
«
,
sežigale
knjige
,
odstavljale
duhovnike
,
ki
so
učili
protestantske
nauke
,
in
neusmiljeno
preganjale
vse
,
ki
so
se
kdaj
zagrešili
proti
rimski
cerkvi
in
njenim
služabnikom
.
In
vendar
ni
to
imelo
drugega
uspeha
,
kakor
da
se
je
sovraštvo
proti
papistom
še
poglobilo
in
se
obrnilo
tudi
proti
vladarjem
.
Ferdinand
I.
je
bil
primoran
izdati
3.
septembra
1546.
patent
,
s
katerim
je
ukazal
,
uničiti
vse
njega
in
njegovega
brata
Karola
zasramujoče
spise
,
s
katerimi
so
bile
vse
dežele
preplavljene
,
in
razširjevalce
kaznovati
.
Reformacijsko
gibanje
je
med
tem
že
zadobilo
določno
versko
obliko
.
Na
državnem
zboru
v
Avgsburgu
je
bila
25.
junija
1530.
predložena
cesarju
spomenica
,
v
kateri
je
bil
označen
razloček
med
rimsko
vero
in
med
evangeljskimi
nauki
-
takozvana
avgsburška
konfesija
.
Tudi
zastopniki
kranjske
dežele
na
državnem
zboru
so
se
izrekli
za
avgsburško
konfesijo
in
jo
takorepoč
v
imenu
kranjskega
prebivalstva
sprejeli
za
svojo
.
Že
naslednje
leto
sta
kanonika
Primož
Trubar
in
Pavel
Wiener
v
Ljubljani
oznanjevala
nauke
avgsburške
konfesije
in
začela
deliti
sv.
obhajila
v
o
obeh
oblikah
.
Škof
Tekstor
,
prijatelj
Loyolov
,
je
dosegel
,
da
so
bili
vsi
glavni
pomočniki
Trubarjevi
,
duhovniki
in
posvetnjaki
,
vrženi
v
ječo
in
Trubarju
se
je
le
slučajno
posrečilo
pobegniti
.
Ali
protestantizem
na
Kranjskem
s
tem
še
ni
bil
ubit
.
Trubar
je
pobegnil
v
Nemčijo
in
tam
položil
temelj
slovenski
književnosti
ter
z
literarnimi
deli
pospeševal
protestantizem
,
doma
pa
so
se
našli
novi
možje
,
ki
so
nadaljevali
njegovo
delo
.
Kranjski
deželni
stanovi
,
ki
nekaj
časa
niso
nič
kaj
prijazno
gledali
reformacijskega
gibanja
,
so
naposled
vendar
izprevideli
,
da
ima
jako
zdravo
jedro
in
so
je
začeli
krepko
podpirati
.
Opozarjajoč
vladarja
,
da
nauki
rimske
cerkve
dostikrat
nasprotujejo
Kristusovim
naukom
,
so
zahtevali
versko
svobodo
za
toliko
časa
,
da
splošen
koncil
poravna
nastala
nasprotja
.
Zahtevali
so
,
naj
se
duhovniki
ne
vtikajo
v
posvetne
zadeve
,
zahtevali
so
,
naj
verniki
sami
volijo
svoje
dušne
pastirje
,
naj
se
odpravi
celibat
,
naj
se
pri
delitvi
zakramentov
namesto
latinskega
jezika
rabi
domači
jezik
,
naj
se
odpravijo
romanja
,
naj
se
nadzira
gospodarstvo
samostanov
in
naj
se
skrbi
,
da
bodo
duhovniki
spodobno
živeli
in
vestno
izpolnjevali
svoje
verske
dolžnosti
.
Dolgo
časa
so
kranjski
deželni
stanovi
upali
,
da
se
doseže
med
kristjani
edinstvo
in
da
prenehajo
verska
nasprotja
.
Toda
koncil
v
Tridentu
ni
izpolnil
teh
nadej
,
marveč
je
pokazal
,
da
je
rimska
cerkev
postala
nesposobna
za
vsako
zdravo
reformo
,
ker
bi
jo
vsaka
reforma
uničila
.
Tedaj
pa
so
se
deželni
stanovi
odločili
,
da
bodo
po
svojih
močeh
delati
na
to
,
da
se
rimska
cerkev
na
Kranjskem
zatre
,
kajti
bili
so
prepričani
,
da
je
rimska
cerkev
in
rimska
duhovščina
v
kulturnem
,
v
gospodarskem
in
v
nravnem
oziru
nesreča
za
prebivalstvo
.
Edina
ovira
temu
namenu
je
bila
vlada
,
ki
je
s
silo
ščitila
rimsko
cerkev
.
Dne
20.
februarja
1554.
je
izdal
Ferdinand
mandat
,
da
mora
vsakdo
vsaj
enkrat
na
leto
iti
k
spovedi
in
prejeti
obhajilo
po
rimskem
običaju
.
Ta
mandat
je
bil
izdan
,
ker
so
se
rimski
duhovniki
pritožili
,
da
skoraj
nikogar
več
ni
k
spovedi
in
da
se
ljudje
še
na
smrtni
postelji
branijo
obhajila
po
rimskem
običaju
.
Deželni
stanovi
so
protestirali
proti
temu
ukazu
,
a
Ferdinand
se
ni
vdal
,
nego
se
je
postavil
na
stališče
,
da
morajo
njegovi
podaniki
biti
tiste
vere
,
ki
jo
on
določi
.
V
letu
1556
,
so
,
se
sešli
na
Dunaju
odposlanci
stanov
vseh
notranje-avstrijskih
dežel
.
Silili
so
Ferdinanda
,
naj
odneha
,
a
opravili
niso
skoro
nič
.
Pač
pa
je
padel
oduševljeni
in
požrtvovalni
pospeševatelj
reformacije
,
deželni
glavar
štajerski
baron
Ungnad
,
katerega
je
bil
ljubljanski
škof
tako
očrnil
na
dvoru
,
da
se
je
moral
odpovedati
vsem
svojim
dostojanstvom
.
Ko
je
Ungnad
odšel
v
Urach
,
je
bilo
že
vse
plemstvo
na
Kranjskem
,
na
Štajerskem
in
na
Koroškem
vdano
reformaciji
.
Ferdinandu
I.
je
sledil
njegov
sin
Karel
.
Novi
vladar
je
bil
malo
nadarjen
mož
,
ki
se
je
dal
slepo
voditi
po
svoji
fanatični
ženi
Mariji
Bavarski
.
Eno
leto
potem
,
ko
je
nadvojvoda
Karel
prevzel
vlado
notranjeavstrijskih
dežel
,
so
prišli
prvi
jezuvitje
v
Gradec
in
takoj
dobili
na
dvoru
največji
vpliv
.
Desna
roka
nadvojvode
je
bil
prekanjeni
slepar
Kobencelj
,
ki
je
bil
najprej
ponižen
pisar
,
potem
pa
postal
podkancelar
,
prezident
nadvojvode
vlade
in
baron
.
Nadvojvoda
mu
je
tudi
podaril
graščino
Prosek
na
Kranjskem
ter
mu
dovolil
,
da
se
po
njej
imenuje
.
Nasprotje
med
nadvojvodo
in
med
deželnimi
stanovi
se
je
pojavilo
koj
pri
prvi
priliki
.
Nadvojvoda
je
zahteval
denarja
za
vojno
s
Turki
,
deželni
stanovi
pa
ga
niso
hoteli
dati
,
ako
nadvojvoda
ne
dovoli
,
da
sme
kdor
hoče
živeti
v
verskem
oziru
po
avgsburški
konfesiji
.
Meseca
novembra
1569.
se
je
začel
nov
boj
za
svobodno
izvrševanje
in
razširjevanje
evangeljske
konfesije
.
Nadvojvoda
je
skrajno
nujno
potreboval
sredstev
za
vojno
s
Turki
.
Odposlanci
notranje-avstrijskih
deželnih
stanov
so
Erazma
pl.
Windischgrätza
pooblastili
,
naj
sporoči
nadvojvodi
,
da
ne
dobi
niti
vinarja
,
ako
ne
izda
zagotovila
,
da
se
sme
avgsburška
konfesija
svobodno
oznanjati
in
da
se
smejo
verniki
kot
samostojna
cerkvena
združitev
organizirati
.
Nadvojvoda
,
ki
so
ga
hujskali
njegova
žena
,
jezuvitje
in
Kobencelj
,
pa
je
ostal
trdoglav
.
Dovolil
je
pač
plemenitašem
v
verskem
oziru
nekaj
malega
svobode
,
mestom
in
trgom
pa
prav
nobene
.
Dolgoletni
boji
za
ravnopravnost
v
verskem
oziru
,
za
svobodno
izvrševanje
in
oznanjanje
evangeljskih
naukov
in
za
svobodno
organizacijo
evangeljske
cerkve
so
bili
torej
brez
uspeha
.
Rimska
cerkev
je
bila
edina
organizovana
in
zakonito
priznana
verska
združitev
in
je
uživala
vse
prejšnje
predpravice
in
svoboščine
,
samo
resnično
in
dejansko
vdanih
vernikov
je
imela
čedalje
manj
,
zakaj
vzlic
vsem
nadvojvodovim
prepovedim
,
vzlic
vsemu
preganjanju
cerkvenih
in
posvetnih
oblastnij
je
evangeljska
resnica
zmagovito
prodirala
po
Kranjskem
.
Tako
je
Anton
Magajna
na
grajskem
vrtu
v
Polhovem
gradcu
zbrani
družbi
pojasnil
verski
položaj
na
Kranjskem
,
kakršen
je
bil
jeseni
l.
1570.
In
ko
je
končal
svoje
pripovedovanje
,
je
vprašal
Erazma
:
—
In
kaj
sedaj
?
—
Neustrašeno
naprej
—
s
sv.
pismom
v
roki
!
je
odgovoril
Erazem
.
Ne
cesar
in
ne
nadvojvoda
me
ne
moreta
prisiliti
,
da
bi
veroval
kaj
drugega
,
nego
me
uči
božje
sporočilo
.
Samo
kdor
se
ravna
po
sv.
pismu
,
ima
pravo
vero
in
postane
prost
svojih
grehov
in
pravičen
ter
svet
pred
Bogom
.
Sveto
pismo
obsega
popolnoma
vse
,
kar
je
treba
za
Bogu
dopodljivo
življenje
in
za
večno
izveličanje
,
sv.
pismo
obsega
vso
božjo
resnico
in
pravo
službo
božjo
.
Rimski
duhovniki
so
se
predrznili
popačiti
božjo
resnico
,
čeprav
ni
in
ne
more
biti
nobenemu
človeku
dovoljeno
,
da
bi
božjim
naukom
in
ukazom
kaj
dostavil
ali
kaj
odvzel
ali
jih
premenil
.
Bog
sam
je
na
Mozesova
usta
ukazal
:
Vse
karkoli
Vam
jaz
zapovedujem
,
hranite
in
storite
;
ničesar
ne
smete
k
temu
pridati
,
ničesar
odvzeti
.
Tudi
Salomon
je
pisal
:
Ničesar
ne
pritakni
k
Njegovim
besedam
,
da
te
ne
bo
kaznoval
in
da
ne
boš
spoznan
lažnjivcem
.
In
sv.
Janez
končuje
svoje
razodenje
in
tako
tudi
vse
sv.
pismo
z
besedami
:
»
Pričam
vsakomur
,
kdor
sliši
besede
prorokovanja
te
knjige
:
Če
temu
kdo
kaj
pridene
,
njega
zadene
Bog
s
šibami
,
zapisanimi
v
tej
knjigi
.
In
če
kdo
odvzame
od
besed
te
knjige
,
odvzame
mu
Bog
del
njegov
od
knjige
življenja
.
Zato
nimajo
nad
sv.
pismom
nobene
veljave
,
ne
stare
navade
,
ne
cesarski
ukazi
,
ne
papeževe
odredbe
,
ne
sklepi
koncilov
,
kajti
božja
beseda
sama
mora
biti
»
sveča
naši
nogi
in
luč
na
našem
potu
.
«
Kristus
je
očitno
rekel
:
»
Zastonj
služijo
meni
;
ker
uče
tak
nauk
,
kateri
ni
nič
drugega
,
kakor
človeška
zapoved
.
«
In
istotako
je
rekel
:
»
Ne
bo
prišel
vsak
,
kdor
mi
pravi
gospod
!
gospod
!
v
nebeško
kraljestvo
;
temveč
kdor
izpolnuje
voljo
očeta
mojega
,
ki
je
v
nebesih
.
«
Sv.
pismo
bodi
naš
meč
,
sv.
pismo
naš
ščit
;
mi
ne
zahtevamo
drugega
,
kakor
da
se
odpravijo
vse
izmišljotine
in
človeške
naprave
,
s
katerimi
so
grešni
ljudje
popačili
božje
nauke
in
zapovedi
in
zato
se
nimamo
ničesar
bati
.
In
vsi
so
pritrdili
mlademu
možu
,
ki
se
je
s
tako
vnemo
zavzemal
za
evangeljsko
stvar
in
ki
je
veselja
žarel
,
videvši
v
očeh
sodnikove
Anke
,
da
je
z
vso
dušo
in
z
vsem
srcem
na
njegovi
strani
.
Gospa
Angela
pa
je
naslonila
glavo
ob
dlan
svoje
roke
in
skušala
prikriti
rahli
ironični
usmev
,
ki
je
ležal
na
njenih
ustnah
ter
razodeval
,
da
ima
ona
o
namenu
in
smotru
človeškega
življenja
vse
drugačne
pojme
.
Vrhnika
je
imela
praznično
lice
.
Hiše
so
bile
okrašene
z
zelenjem
in
z
jesenskimi
cvetlicami
,
na
vseh
koncih
in
krajih
so
bili
postavljeni
mlaji
,
na
oknih
so
bile
razobešene
preproge
in
slovesno
so
zvonili
vsi
zvonovi
,
ko
je
šla
po
trgu
dolga
procesija
,
spremljajoča
ljubljanskega
škofa
v
župno
cerkev
.
Novi
ljubljanski
škof
,
Konrad
Glušič
,
ki
je
bil
pred
leti
župnik
na
Vrhniki
,
je
prišel
ta
dan
obiskat
svoje
nekdanje
župljane
in
njemu
je
veljal
slovesni
sprejem
.
Ljudje
so
prihiteli
od
vseh
strani
na
Vrhniko
,
da
vidijo
škofa
,
in
gospod
Simon
Kozina
,
ki
se
je
bil
na
Vrhniki
popolnoma
udomačil
in
užival
velik
ugled
,
ker
je
vsako
reč
plačal
s
pristnimi
beneškimi
cekini
,
je
imel
ta
dan
obilo
prilike
občudovati
to
,
kar
ga
je
najbolj
zanimalo
,
namreč
žensko
lepoto
.
Simon
Kozina
je
rad
zatrjeval
:
Ženske
so
zame
luč
,
voda
in
zrak
življenja
in
se
je
tudi
po
tem
ravnal
,
samo
na
dan
škofovega
prihoda
se
za
navzočne
krasotice
ni
čisto
nič
zmenil
.
—
Kaj
ste
pa
danes
tako
čemerni
,
gospod
Kozina
,
ga
je
vprašal
njegov
prijatelj
,
debeli
Kričaj
,
ki
ni
zamudil
nobene
prilike
,
kadar
je
bilo
videti
kaj
ženskih
nogavic
.
—
Kaj
bi
ne
bil
čemeren
,
je
menil
Kozina
.
Kadar
vidim
kako
procesijo
,
sem
vedno
slabe
volje
,
kajti
procesija
je
bila
vzrok
,
da
so
me
moje
hlače
spravile
ob
krasno
prihodnjost
.
—
Tega
pa
ne
razumem
,
je
rekel
Kričaj
.
Procesija
,
hlače
,
prihodnjost
?
Prav
res
,
da
Vas
ne
razumem
.
Kričaj
je
bil
skrajno
radoveden
mož
.
Prijel
se
je
gumbov
na
Kozinovi
suknji
in
začel
svojega
prijatelja
siliti
,
naj
mu
stvar
pojasni
.
Kozini
se
je
sicer
vidno
mudilo
,
kajti
oziral
se
je
neprestano
po
ljudeh
,
kakor
bi
koga
iskali
,
ali
Kričaju
ni
mogel
uteči
.
—
Torej
,
če
že
hočete
,
naj
bo
,
je
končno
rekel
Kozina
.
Poslušajte
!
Ko
sem
bil
še
v
Ljubljani
kot
pisar
in
desna
roka
pri
deželnem
,
vicedomu
,
sem
se
spozabil
in
se
bratil
s
protestanti
.
Danes
to
obžalujem
.
A
tedaj
sem
mislil
,
če
je
deželni
glavar
baron
Auersperg
protestant
,
zakaj
bi
ne
bil
jaz
.
In
ko
je
šla
procesija
mimo
mojega
stanovanja
,
sem
jaz
privezal
strgane
hlače
na
dolgo
palico
in
s
to
zastavo
pozdravljal
ranjkega
škofa
Seebacha
.
In
glejte
,
zaradi
teh
hlač
sem
bil
odpuščen
iz
službe
in
sem
si
pokvaril
sijajno
prihodnjost
.
Tako
,
zdaj
veste
vse
,
prosim
pa
,
da
ostane
to
med
nama
.
Kozina
je
šel
,
še
predno
je
Kričaj
mogel
kaj
odgovoriti
.
Kričaj
je
bil
silno
presenečen
,
kajti
da
je
bil
Kozina
,
bratranec
vrhniškega
župnika
in
vsakdanji
gost
bistriškega
samostana
,
kdaj
pristaš
protestantov
in
je
celo
zasramoval
katoliško
procesijo
,
tega
mož
doslej
ni
vedel
in
si
je
zato
belil
glavo
,
kaj
je
provzročilo
,
da
se
je
Kozina
tako
temeljito
spreobrnil
.
Toda
danes
ni
bil
dan
za
taka
premišljevanja
,
vse
je
drvelo
v
cerkev
,
poslušat
škofovo
propoved
in
tudi
Kričaj
se
je
pridružil
množici
.
A
kjer
je
naletel
na
kakega
znanca
,
vsakemu
je
hitel
povedati
čudno
zgodbo
Simona
Kozine
.
Tudi
gospa
Regina
,
pri
kateri
so
se
bili
nastanili
sodnikovi
iz
Polhovega
gradca
,
je
šla
s
svojimi
gosti
v
cerkev
in
v
hiše
je
ostal
samo
Erazem
pl.
Obričan
,
ki
je
bil
prišel
pač
gledat
slovesni
sprejem
,
a
se
ni
upal
med
ljudi
,
ker
so
prišli
na
Vrhniko
tudi
menihi
iz
Bistre
.
Sam
je
sedel
na
vrtu
v
zarasli
lopi
,
misli
njegove
pa
so
nemirno
begale
zdaj
v
Bistro
,
zdaj
v
Polhov
gradec
,
zdaj
v
gradič
pri
Brezovici
,
kjer
se
je
bil
rodil
kot
vnuk
kranjskega
vojnega
svetnika
pl.
Obričana
,
zdaj
na
Lesno
brdo
pri
Horjulu
,
kjer
so
stale
razvaline
nekdanjega
gradu
Andreja
Baumkircherja
.
Spominjal
se
je
svojega
starega
očeta
,
ki
si
je
tedaj
,
ko
je
Soliman
oblegal
Dunaj
,
s
Thurnom
in
Katzianerjem
,
z
Lambergom
,
Abfaltrernom
in
Auerspergom
pridobil
nesmrtnost
in
češčenje
in
odlikovan
za
svojo
hrabrost
in
zvestobo
do
svoje
smrti
mirno
živel
.
Potem
pa
se
je
spominjal
deda
svoje
matere
,
nekdaj
tako
mogočnega
Andreja
Baumkircherja
,
graščaka
na
Lesnem
brdu
,
ki
je
zaradi
svoje
silovitosti
in
nestalnosti
storil
tako
žalosten
konec
.
Ko
so
se
velikaši
s
celjskim
grofom
Urhom
spuntali
ter
oblegali
Dunajsko
Novo
mesto
,
je
Andrej
Baumkircher
cesarju
rešil
svobodo
in
obvaroval
oblegano
mesto
.
A
ko
svojega
pošteno
zasluženega
in
slovesno
obljubljenega
plačila
ni
in
ni
mogel
dobiti
,
je
preskočil
v
tabor
cesarjevih
nasprotnikov
,
se
združil
s
Stubenbergi
in
z
drugimi
velikaši
in
vzel
cesarju
več
gradov
,
da
dobi
svoje
plačilo
.
A
cesar
ga
je
na
zvijačen
način
dobil
v
roke
in
ga
dal
v
Gradcu
leta
1471.
obglaviti
,
njegovi
graščini
na
Lesnem
brdu
in
v
Vipavi
pa
podreti
.
Take
misli
so
se
podile
Erazmu
po
glavi
,
mu
razgrevale
kri
in
razburjale
njegovo
dušo
.
Obšla
ga
je
slutnja
,
da
je
tudi
on
na
istem
potu
,
na
katerem
je
Andreja
Baumkircherja
dohitela
nesreča
,
saj
je
tudi
on
v
očitnem
uporu
proti
postavnemu
svojemu
vladarju
in
proti
postavni
cerkvi
,
a
ni
ga
bilo
strah
.
V
njegovih
očeh
je
zažarel
ogenj
neupogljive
eneržije
,
in
zavest
,
da
se
v
njegovih
žilah
pretaka
Baumkircherleva
kri
,
je
na
njegov
obraz
izvabila
izraz
ponosa
.
Grozeče
je
dvignil
pest
,
a
roka
mu
je
hipoma
upadla
,
kajti
pri
vhodu
v
lopo
je
zagledal
temne
tajinstvene
oči
gospe
Angele
.
Poznal
je
moč
,
ki
jo
je
imela
ta
ženska
nad
njim
.
Ogibal
se
je
gospe
Angele
,
kjer
je
mogel
,
bežal
pred
njo
na
polje
in
v
gozd
,
a
kadar
je
bil
ž
njo
v
družbi
,
tedaj
je
zahrepenel
po
njej
,
da
se
je
komaj
premagoval
.
Sovražil
je
greh
in
vendar
po
njem
koprnel
in
gospa
Angela
se
mu
je
zdela
uteleseni
greh
.
Tiho
je
stopila
v
lopo
.
Samo
njene
oči
so
ga
pozdravile
,
a
ta
pogled
je
razvnel
vsa
grešna
njegova
nagnenja
,
da
bi
bil
skoraj
stegnil
roke
proti
njej
in
jo
pritisnil
na
srce
.
Gospa
Angela
je
smehljaje
sedla
na
klop
poleg
Erazma
.
Samo
valovanje
njenih
prsi
je
pričalo
,
da
je
tudi
ona
razburjena
.
—
Utekla
sem
iz
cerkve
,
je
začela
pripovedovati
s
pritajenim
glasom
in
prijela
Erazma
za
roko
.
Ni
mi
bilo
več
obstanka
tam
.
Škofova
propoved
je
neslana
,
moja
duša
je
želela
po
Vas
,
gospod
Erazem
.
—
Ali
,
gospa
—
—
samo
jecljaje
je
mogel
Erazem
izgovoriti
te
besede
.
—
Po
Vas
sem
hrepenela
,
Erazem
,
je
nadaljevala
gospa
Angela
,
kaj
morem
zato
?
Kdo
je
izmeril
globine
ljubezni
,
kdo
je
razkrile
njene
zadnje
tajnosti
?
Naslonila
je
svojo
glavo
na
njegovo
ramo
in
mu
šepetala
na
uho
:
—
Jaz
Vas
ljubim
,
Erazem
,
jaz
Vas
ljubim
.
Sedel
je
poleg
nje
in
se
držal
,
kakor
sv.
Anton
,
ko
se
mu
je
bližala
izkušnjava
.
Skušal
se
je
premagati
ali
že
so
ga
objele
njene
roke
in
njeni
vroči
poljubi
so
ga
vpijanili
tako
,
da
je
kakor
brez
lastne
volje
obležal
na
njenih
rokah
.
Stisnila
se
je
k
njemu
in
se
težko
sopeč
,
z
gorečimi
ustnami
in
očmi
ovila
njegovega
života
kakor
kača
.
Vse
njeno
bitje
je
kričalo
po
njegovi
ljubezni
,
kakor
kriči
žejna
žival
po
vodi
,
kakor
da
gori
v
njej
ogenj
,
ki
ga
more
le
on
pogasiti
—
—
Ljudje
so
že
začeli
zapuščati
cerkev
,
ko
sta
Erazem
in
gospa
Angela
odšla
iz
lope
.
Erazem
je
bil
bled
in
upadel
,
kakor
da
je
storil
hudodelstvo
,
za
katero
ni
odpuščanja
,
gospa
Regina
,
pa
je
vsa
žarela
samega
veselja
,
da
je
vendarle
zmagala
in
si
pridobila
ljubezen
lepega
mladeniča
.
Ne
da
bi
kaj
govorila
sta
šla
v
hišo
.
Gospa
Angela
se
je
naslonila
na
okno
in
gledala
ljudi
,
ki
so
prihajali
iz
cerkve
,
Erazem
pa
je
sedel
v
kot
in
se
zatopil
v
svoje
misli
ter
se
boril
z
morečim
kesom
,
ki
ga
je
bil
prevzel
.
Po
prijazni
poti
,
ki
vodi
z
Vrhnike
na
Bistro
,
je
bilo
tistega
dne
vse
živo
.
Vedelo
se
je
,
da
se
pelje
škof
po
obedu
in
po
izvršeni
vizitaciji
v
samostan
in
vse
je
hitelo
tja
,
pričakuje
,
da
sprejmejo
bogati
menihi
novega
škofa
s
posebno
slovesnostjo
.
Tudi
sodnik
Završan
je
povabil
svoje
goste
,
naj
gredo
gledat
sprejem
in
se
je
še
priklopilo
toliko
drugih
ljudi
,
da
je
bila
družba
podobna
celi
karavani
.
Gospa
Regina
je
šla
s
sodnikovo
Anko
naprej
.
Bili
sta
veseli
in
zgovorni
,
a
sta
se
zaman
ozirali
,
kdaj
se
jima
pridruži
Erazem
.
—
Slušaj
dekelce
,
je
dražila
gospa
Regina
svojo
mlado
prijateljico
,
varuj
se
moških
,
Erazem
ima
globoke
in
nevarne
oči
!
—
Nevarne
,
praviš
?
Te
si
moram
natančno
pogledati
,
se
je
smejala
Anka
.
—
Ne
glej
prevečkrat
in
predolgo
vanje
,
se
je
šalila
Regina
.
Smeje
sta
se
zopet
obrnili
nazaj
,
njiju
oči
so
vabile
Erazma
,
naj
pride
k
njima
,
ali
mladi
mož
ni
hotel
razumeti
tega
vabljenja
in
se
ni
premaknil
od
Strniše
,
ki
mu
je
obširno
pripovedoval
,
da
je
škof
prišel
na
Vrhniko
v
namen
,
da
organizira
boj
proti
reformacijskemu
gibanju
.
A
še
dvoje
drugih
oči
je
neprestano
iskalo
Erazma
.
Angela
je
imela
celo
vrsto
spremljevalcev
a
sicer
toli
živahna
in
zgovorna
gospa
je
bila
sedaj
molčeča
in
je
nervozno
grizla
svoji
ustni
.
Jezila
se
(
je
,
da
se
je
Erazem
tako
trdovratno
ogiba
.
Ves
čas
se
je
veselila
,
da
bo
imela
najlepšega
spremljevalca
,
a
sedaj
ni
Erazem
imel
zanjo
nobenega
pogleda
.
Tolsti
Kričaj
je
bil
najglasnejši
med
vsemi
spremljevalci
gospe
Angele
in
ji
je
vpričo
vse
družbe
neprenehoma
v
vseh
varijacijah
razkrival
svojo
ljubezen
,
ne
da
bi
učakal
odgovora
.
—
Nikar
se
ne
trudi
,
Kričaj
,
je
končno
dejal
eden
izmed
spremljevalcev
,
kaj
ne
vidiš
,
da
ljubiš
nesrečno
.
—
Kajpak
,
nesrečno
!
se
je
rogal
Kričaj
.
Pri
gospe
Angeli
je
to
izključeno
.
Angela
je
,
smatrajoč
te
besede
za
žaljenje
,
vsa
zardela
in
nevoljno
vzkliknila
:
—
Kako
se
drznete
kaj
takega
reči
?
—
Oprostite
gospa
—
ali
kar
sem
rekel
,
je
gola
resnica
.
Na
Kričajevem
licu
se
je
zasvetil
sijaj
zadovoljnosti
.
Vas
ne
morem
nesrečno
ljubiti
,
gospa
Angela
.
Nesrečna
je
namreč
samo
tista
ljubezen
,
ki
se
konča
s
poroko
,
midva
sva
pa
že
oba
poročena
.
Kričaj
se
je
pri
teh
besedah
začel
smejati
in
ostali
čestilci
gospe
Angele
so
se
smejali
ž
njim
.
Angela
pa
je
porabila
to
priliko
ter
se
ločila
od
svojih
spremljevalcev
in
oklenivši
se
Erazma
ga
potegnila
s
seboj
.
—
Kaj
ti
je
,
da
si
tako
molčeč
in
da
se
me
tako
ogiblješ
,
ga
je
vprašala
,
ko
je
bil
sodnik
Strniša
zaostal
za
njima
.
Njene
besede
so
zvenele
mehko
,
ali
pogledi
so
izdajali
njeno
razdraženost
.
Erazem
ni
nekaj
časa
mogel
odgovoriti
.
Zastajala
mu
je
sapa
in
ko
je
končno
odgovoril
,
se
mu
je
tresel
glas
.
—
Prosim
Vas
,
gospa
,
prizanašajte
mi
—
bodite
usmiljeni
vsaj
danes
.
Meni
je
tako
hudo
,
kot
še
nikdar
.
Videla
je
njegovo
bledo
lice
in
plahost
v
njegovem
pogledu
ter
čutila
trepet
njegovega
srca
.
—
Erazem
,
ti
si
otrok
,
je
rekla
smehljaje
in
ne
veš
,
kaj
je
življenje
in
kaj
je
sreča
.
—
In
kaj
je
sreča
po
Vašem
mnenju
?
Pogledal
ji
je
globoko
v
oči
,
kakor
bi
se
hotel
prepričati
,
če
mu
tudi
to
odgovori
,
kaj
misli
.
—
Kaj
je
sreča
?
Nagel
,
sanjav
trenotek
,
v
katerem
je
slučajno
nesreča
pozabila
na
človeka
.
In
tišje
je
dostavila
:
Tak
trenotek
sem
doživela
danes
.
Erazem
se
je
njenih
besed
ustrašil
.
Spekle
so
ga
kakor
ogenj
in
drhte
jo
je
vprašal
:
—
Kaj
se
ne
kesate
?
—
Česa
naj
se
kesam
?
—
Storjenega
greha
.
—
Ali
je
to
greh
,
če
osrečujem
in
sem
sama
srečna
?
Ne
,
Erazem
,
jaz
se
ne
kesam
.
—
Omoženi
se
!
—
Da
!
Omožena
!
In
moj
zakon
je
tudi
eden
tistih
,
ki
so
sklenjeni
v
nebesih
,
kakor
pravijo
naši
duhovniki
,
ali
sreče
mi
ta
zakon
ni
prinesel
.
—
Če
že
niste
srečni
v
zakonu
—
vsaj
moralno
čuvstvo
bi
Vam
moralo
reči
,
da
sva
storila
greh
.
Meni
trga
ta
zavest
srce
in
padla
mi
je
na
dušo
kakor
strupena
rosa
.
Angela
se
je
zasmejala
.
Glasno
in
porogljivo
je
rekla
samozavestno
:
—
Beži
mi
z
moralo
in
s
krepostjo
.
Lahko
bi
rekla
,
da
je
morala
zastrupila
vso
ljubezen
,
in
da
je
krepost
nauk
,
ki
ima
tisoč
oznanjevalcev
pa
nobenega
mučenika
.
To
pa
rečem
,
da
ima
vsak
človek
pravico
,
živeti
po
svojem
temperamentu
.
Sicer
je
pa
zakon
le
posvetna
postava
,
ljubezen
je
pa
nebeška
postava
,
ker
ima
svoj
izvor
v
srcu
.
—
Zakon
je
svet
!
—
—
Ne
!
Zakon
ni
svet
,
sveta
je
samo
ljubezen
.
Erazem
je
bil
kakor
omamljen
.
Vsa
njegova
notranjost
se
je
upirala
nazorom
gospe
Angele
in
jih
odrivala
od
sebe
,
ali
zavrniti
jih
ni
mogel
,
ker
ni
našel
dokaza
,
da
so
krivi
.
Zato
je
tiho
stopal
poleg
zapeljivke
,
ki
je
ponosno
šla
ob
njegovi
strani
,
pogledi
njegovi
pa
so
hrepeneče
viseli
ob
plavolasem
dekletu
,
ki
je
korakalo
spredaj
kot
da
je
poosebljena
čistost
in
nedolžnost
.
Obšlo
ga
je
moreče
čuvstvo
zapuščenosti
in
osamelosti
in
v
tej
glasni
družbi
mu
je
bilo
hudo
,
da
bi
se
bil
najrajši
vrgel
v
travo
in
razjokal
,
kakor
v
onih
težkih
časih
v
samostanu
,
ko
so
ga
začeli
mučiti
verski
dvomi
.
Okrog
njega
pa
je
nezadržno
šumelo
življenje
.
Slišati
je
bilo
vrisk
in
smeh
,
nespametno
govoričenje
in
zasopljene
dovtipe
,
nedolžne
šale
in
modre
besede
in
vse
to
je
opominjalo
Erazma
,
da
se
človek
tudi
kadar
hoče
ne
more
in
ne
sme
vdati
svojim
mislim
in
čustvom
.
Na
Verdu
se
je
sodnik
Završan
ustavil
blizu
Magajnove
hiše
.
—
Pojdimo
k
Magajni
,
je
predlagal
družbi
.
Časa
imamo
še
dovolj
in
se
lahko
pomudimo
pol
ure
.
Škof
se
je
danes
pri
obedu
posebno
zanimal
za
Magajno
in
to
mu
moram
vendar
povedati
.
Še
predno
je
mogel
kdo
kaj
reči
,
se
je
Anton
Magajna
pojavil
na
pragu
svoje
hiše
in
povabil
družbo
na
svoj
dom
.
Gospe
Regini
je
utripalo
srce
,
ko
je
stopila
na
vrt
,
na
katerem
ni
bila
od
onega
večera
,
ko
se
je
izdala
,
da
ljubi
Magajno
.
Edini
Erazem
ni
sledil
družbi
,
nego
je
skrivaj
krenil
na
stran
,
kjer
je
stala
kapelica
.
V
cerkvici
je
bilo
mračno
in
tiho
in
bobneče
so
doneli
Erazmovi
koraki
,
ko
je
šel
počasi
po
kamnitem
tlaku
in
postajaje
pred
altarji
ogledoval
podobe
sv.
Antona
,
sv.
Martina
in
sv.
Uršule
.
Večna
luč
je
tresoče
svetlikala
in
v
samoti
polteme
je
Erazem
čutil
neposredno
bližino
stvarnikovo
.
Padel
je
na
klop
pred
altarjem
in
molil
in
sanjal
in
zopet
molil
in
vihar
v
njegovih
prsih
se
je
začel
polegati
.
Čutil
je
,
da
se
,
mu
pač
vrača
notranji
mir
,
a
bal
se
je
,
da
je
notranja
sreča
izgubljena
za
vedno
.
Šele
čez
dolgo
časa
je
zapustil
kapelico
in
se
vrnil
proti
Magajnovi
hiši
,
s
trdim
sklepom
,
da
razkrije
gospe
Angeli
svoje
srce
in
ji
pove
vso
resnico
,
da
je
ne
ljubi
,
da
je
ne
more
ljubiti
,
da
je
podlegel
danes
kot
žrtev
vsakemu
človeku
prirojenih
živalskih
strasti
,
da
pa
sta
njegovo
srce
in
njegova
duša
vdana
sodnikovi
Anki
.
Magajna
je
bil
svoje
goste
pripeljal
na
vrt
in
jim
postregel
z
vsem
,
kar
je
mogel
.
Vdano
je
poslušal
dolgovezno
pripovedovanje
sodnika
Završana
o
dogodkih
pri
današnjem
obedu
v
župnišču
in
kako
je
škof
Konradus
Glušič
posebno
zanj
izpraševal
in
se
zanj
zanimal
.
Le
časih
je
vzdignil
glavo
in
je
jasni
pogled
njegovih
sivih
oči
krožil
po
gostih
,
se
nekoliko
ustavil
na
gospe
Regini
in
se
potem
zopet
uprl
v
