inželjne
oči
na
denarju
—
je
udarila
in
odjenjala
tisočak
.
Ko
so
se
poslovili
od
hiše
,
je
potegnil
Smrekar
Joka
za
rokav
,
da
sta
šla
še
v
hišo
.
„
Mati
,
še
tole
:
Tistemu
Taljanu
sporočite
,
da
je
les
prodan
.
Ni
treba
,
da
bi
še
sitnaril
tod
!
“
„
Kar
vidva
naredita
v
mojem
imenu
!
“
Strniška
je
pretipavala
bankovce
in
se
ni
genila
od
mize
.
„
Bova
!
“
Ko
sta
sedela
na
vozu
,
je
Smrekar
sunil
s
komolcem
Joka
.
„
Si
slišal
?
“
„
Sem
!
“
„
Za
pričo
si
,
da
je
ona
brzojavila
!
“
„
Dva
dni
prej
,
hahaha
!
“
Zakrohotal
se
je
kakor
razbojnik
.
„
Tiho
,
norec
pijanski
!
Pomni
:
Če
bi
bile
kdaj
sitnosti
zavoljo
tega
,
si
odgovoren
samo
ti
!
Seveda
ne
zastonj
!
“
„
Jaz
,
jaz
in
tista
Vaša
deklina
,
ki
je
pisala
!
“
In
spet
se
je
gromko
zasmejal
.
Nato
sta
umolknila
.
Po
polju
se
je
razlegalo
drdranje
koleslja
in
šviganje
biča
v
tihi
jesenski
večer
.
„
Oho
,
moška
je
ta
!
Ali
ste
šli
na
uro
gledat
?
“
Tako
je
pozdravil
Bresta
Smrekar
,
ki
se
je
po
večerji
vrnil
iz
Strniškinih
gozdov
in
stopil
v
obednico
.
Bresta
tak
pozdrav
ni
kar
nič
zbodel
.
Vstal
je
,
se
poklonil
Smrekarju
in
mu
segel
v
roko
.
„
Pozdravljeni
!
“
je
rekel
Štefan
in
mu
stisnil
roko
.
„
Počakajte
,
da
se
umijem
.
Nocoj
ga
vsekava
!
Nato
je
obesil
od
dežja
izprani
klobuk
na
kljuko
,
slekel
zelenkasti
suknjič
,
ki
je
bil
ves
lisast
od
smolnih
madežev
.
Žena
mu
je
pomagala
,
Viktor
je
stopil
predenj
in
ga
vprašal
:
„
Ata
,
si
kaj
prinesel
?
“
„
Ná
,
“
se
je
zasmejal
Smrekar
in
pobožal
s
smolnatimi
rokami
sina
po
obeh
licih
.
Viktorju
niso
ugajale
raskave
in
klejaste
dlani
očetove
.
Zato
je
z
obema
rokama
prijel
očeta
za
pestmi
,
da
bi
se
rešil
.
Oče
ga
je
pa
dvignil
kvišku
prav
pod
strop
ter
ga
podržal
v
višavi
.
„
Otrok
,
zapomni
!
Več
oče
ne
more
prinesti
sinu
,
kakor
če
mu
prinese
takele
trudne
in
delovne
roke
.
Zapomniš
?
“
Viktor
je
iztegnil
roke
po
očetovih
brkih
,
jih
krepko
prijel
in
ga
poljubil
.
„
Tako
je
prav
,
“
je
rekel
oče
in
postavil
fanta
na
tla
.
Glas
mu
je
bil
mehak
in
se
je
skoro
tresel
.
„
Gospodična
,
“
je
izpregovoril
po
kratkem
molku
Brest
,
ki
je
sedel
sam
z
Aleno
pri
mizi
.
Smrekarica
je
šla
po
večerjo
,
Viktor
se
je
prijel
očetove
roke
in
skakal
za
njim
iz
obednice
.
„
Gospodična
,
tak
prizor
me
gane
,
tako
gane
,
da
bi
bil
sedaj
najrajši
v
samoti
kje
in
bi
sanjaril
.
“
„
Tudi
mene
!
Ali
drugod
bi
me
morda
bolj
,
kakor
tukaj
.
“
„
Tako
?
Zakaj
?
“
je
vprašal
Brest
zategnjeno
.
„
Ah
,
ta
Smrekar
!
“
Alena
je
obrnila
glavo
proti
steni
,
jo
podprla
z
dlanjo
,
da
je
zakrila
lice
pred
Brestom
,
ki
je
videl
samo
njene
krasne
lase
,
na
katere
je
plula
luč
izpod
stropa
.
„
Gospodična
Alena
,
kaj
Vam
je
!
Iz
Vaše
besede
doni
bolest
!
“
„
Če
doni
,
ni
zlagana
!
“
Alena
je
še
vedno
upirala
pogled
v
steno
.
„
Gospodična
,
če
mi
zaupate
,
morda
bi
Vam
—
“
Brest
je
iskal
primernega
izraza
.
Alena
se
je
naglo
okrenila
in
mu
pogledala
v
oči
.
Vprašanje
,
želja
,
tiha
skrb
—
vse
je
bilo
v
pogledu
.
Brest
je
položil
svojo
roko
na
njeno
,
ki
je
mirno
počivala
na
mizi
.
Alena
je
ni
umeknila
.
„
Gospica
,
dijak
sem
,
akademik
,
pri
svoji
časti
,
zaupajte
mi
,
kar
Vas
tare
.
“
Alena
ga
je
motrila
s
pogledom
in
molčala
.
Na
čelu
so
se
ji
zarisale
gubice
,
okrog
ustnic
so
trepetali
živci
.
„
Ali
ste
mož
?
“
Kakor
bi
odsekal
,
je
Alena
pretrgala
molk
in
mu
zastavila
vprašanje
.
„
Gospodična
!
“
je
vzkliknil
Brest
in
se
izravnal
na
sedežu
.
„
Dobro
.
O
priliki
!
“
Brest
je
hotel
izpregovoriti
.
Toda
ni
utegnil
in
je
stisnil
samo
njeno
roko
,
ker
je
vstopil
Viktor
.
V
vsaki
roki
je
nesel
krono
,
kateri
mu
je
dal
oče
,
ker
mu
iz
gozda
ni
mogel
ničesar
prinesti
.
Za
Viktorjem
je
prišel
Smrekar
in
sedel
za
mizo
,
kamor
mu
je
žena
takoj
postavila
večerjo
.
„
Aha
,
“
se
je
razveselil
,
ko
je
zasadil
vilice
v
kos
koštruna
.
„
Življenje
je
delo
in
delo
je
zdravje
!
“
„
Čestitam
,
gospod
Smrekar
!
Tako
življenje
in
delo
in
zdravje
je
zaklad
—
in
ta
zaklad
Vam
rodi
bogate
obresti
.
“
„
Bogate
?
No
,
ne
rečem
,
da
je
brez
obresti
vse
to
.
Toda
o
bogatih
obrestih
naj
govore
drugi
,
ne
jaz
.
“
„
Seveda
,
nihče
Vam
jih
ne
šteje
;
ali
temu
ne
boste
oporekali
,
gospod
Smrekar
,
da
je
dandanes
učenost
najslabše
plačana
.
“
Smrekar
se
je
glasno
zasmejal
,
položil
vilice
in
nož
na
krožnik
in
se
naslonil
na
stol
.
„
Učenost
najslabše
plačana
!
Ha-ha
!
Še
predobro
;
predobro
,
gospod
Brest
!
“
„
Ugovarjam
!
“
Ivan
se
je
razgreval
,
Smrekar
je
jedel
s
slastjo
in
tuintam
pogledal
izpod
čela
na
dijaka
,
ki
je
razlagal
.
„
Ugovarjam
,
odločno
ugovarjam
!
Poglejte
po
deželi
:
Kdo
živi
najbolje
?
Krčmarji
in
trgovci
.
Poglejte
v
mestu
.
Kdo
se
tam
košati
in
zida
vile
in
vozi
z
avtomobili
?
Kdo
,
če
ne
trgovci
,
podjetniki
,
veleobrtniki
.
In
kaj
je
z
učenostjo
takih
mož
?
Ljudsko
šolo
imajo
za
sabo
,
le
kaj
malega
več
.
Kaj
pa
učeni
stanovi
?
Poglejte
učiteljstvo
po
deželi
!
Ali
ni
zidarski
polir
,
ki
je
pred
kratkim
še
mešal
malto
,
baron
v
primeri
z
njimi
?
Poglejte
profesorje
in
uradnike
po
mestih
!
Vsak
vinar
desetkrat
obrneš
,
preden
ga
izdaš
,
sicer
te
pestinijo
krojači
in
šivilje
.
Kdor
ni
tako
srečen
,
da
priženi
težko
doto
—
Bog
se
ga
usmili
!
Ali
ni
tako
,
gospod
Smrekar
?
“
Štefan
si
je
otrl
brke
in
jih
nasukal
.
Alena
je
z
žarečimi
očmi
gledala
Bresta
in
mu
pritrjevala
.
„
Prav
imate
,
da
branite
in
se
poganjate
za
svoj
stan
.
Toda
tole
preudarite
:
Zakaj
vidite
samo
naš
denar
,
ne
vidite
pa
našega
dela
?
Učenost
—
kajpada
;
ne
veste
,
da
ima
ona
pol
leta
počitnice
?
In
mi
?
Kdaj
imamo
mi
počitnice
?
Kdaj
se
mi
oddahnemo
?
Nočindan
,
vuninvun
—
delo
—
delo
—
in
zopet
skrb
in
delo
!
Ko
bi
jaz
samo
kmetoval
,
bi
živeli
,
ne
rečem
;
toda
presneto
bi
nam
bili
kosi
kruha
tenko
rezani
.
Zato
naj
vsak
stan
skrbi
,
da
se
ujame
še
postrani
kaj
kruha
.
Počitnice
so
potuha
!
“
Brest
se
je
ironično
nasmehnil
in
segel
po
kozarcu
.
Alena
je
odgovorila
vneto
:
„
Gospod
Smrekar
,
ko
bi
Vas
postavil
pred
šolske
klopi
samo
pol
leta
,
drugače
bi
govorili
.
Sicer
ste
pa
,
brez
zamere
,
jako
čudnih
nazorov
.
Če
učitelji
ne
delamo
drugega
kot
učimo
,
Vam
ni
prav
.
Minka
na
primer
dela
tudi
izvun
šole
zelo
mnogo
;
Vam
tudi
ni
prav
.
Torej
,
kako
?
“
Smrekarju
so
se
oči
zabliskale
ob
imenu
Minke
.
Zadnji
košček
večerje
je
pustil
na
krožniku
,
na
katerega
je
vrgel
rožljaje
nož
in
vilice
,
zmečkal
servieto
in
jo
položil
na
mizo
tako
,
da
je
zaeno
udaril
s
pestjo
predse
.
„
Gospodična
,
to
Vam
kratkoinmalo
prepovem
!
O
delovanju
Minke
molčite
,
zakaj
o
tem
bodo
govorili
drugi
!
Ali
ste
slišali
!
“
„
Štefan
,
nikar
!
“
je
mirila
rahlo
žena
,
ki
je
jemala
krožnik
izpred
njega
.
„
Me
res
jezi
,
“
je
ponovil
Smrekar
in
se
še
enkrat
otrl
okrog
ustnic
.
Alena
je
dvignila
glavo
,
nagubala
čelo
in
se
nagnila
naprej
,
da
bi
se
spustila
v
odločno
pravdo
s
Smrekarjem
.
Toda
pod
mizo
je
začutila
rahel
opomin
Brestove
noge
,
ki
jo
je
prosil
,
naj
se
zataji
,
in
zaeno
je
dvignil
čašo
in
trčil
čez
mizo
s
Smrekarjem
.
„
Tako
je
prav
!
Vsak
naj
brani
svoj
stan
in
poklic
!
To
je
stanovska
zavest
!
Na
zdravje
,
gospodična
!
“
Aleni
ni
bilo
všeč
,
da
jo
je
Brest
prekinil
in
da
ji
ni
hotel
na
pomoč
.
Jezna
in
razburjena
je
trčila
,
da
je
plusknilo
vino
čez
rob
kozarca
.
Smrekar
je
ob
tem
že
dvignil
čašo
in
izpil
v
dušku
,
kljubtemu
je
opazil
Alenino
razburjenost
.
„
Gospod
Ivan
,
naša
gospodična
,
“
tu
je
zakašljal
,
ker
ga
je
beseda
„
naša
“
zbodla
.
Zato
je
povzel
še
enkrat
.
„
Gospodična
Alena
je
vihrava
,
da
je
kaj
.
Kakor
majhen
lonček
,
za
vsak
nič
vzkipi
.
Da
boste
vedeli
,
zakaj
se
je
sedaj
ujezila
—
“
„
Za
stanovsko
zavest
,
“
ga
je
prekinila
Alena
osorno
.
Brest
jo
je
miril
mahljaje
z
desnico
.
„
Pripovedujte
,
gospod
Smrekar
!
“
„
Stvar
je
tale
.
Od
Strniške
sem
kupil
gozde
;
kupoval
sem
že
dolgo
in
se
nisva
mogla
zediniti
.
Ženska
je
skopa
,
kar
se
da
.
In
slišite
,
v
to
kupčijo
se
je
vteknila
Minka
in
mešetarila
za
nekega
Taljana
.
Ali
ni
to
nesramno
?
Morda
bi
bil
dal
tujec
kak
stotak
več
.
Toda
jaz
sem
ji
pri
tej
priči
naštel
denar
,
Taljana
bi
bila
čakala
in
lovila
kdove
kako
dolgo
.
Menda
me
po
pravici
raztogoti
tako
delovanje
tiste
učiteljice
,
ki
jo
plačujejo
naši
davki
.
Preneumno
!
Za
to
jo
še
izplačam
!
“
„
Minka
se
ni
vtikala
vmes
.
Strniška
jo
je
prosila
.
Jaz
bi
ji
bila
tudi
ustregla
!
Zakaj
neki
ne
?
“
„
Potrpite
,
gospodična
Alena
!
Jaz
bi
takole
razsodil
:
Strniška
je
imela
prav
,
Minka
prav
,
gospod
Smrekar
,
Vi
tudi
prav
!
In
Minke
ne
boste
zato
nič
izplačevali
—
kajne
,
saj
je
sedaj
stvar
v
redu
!
“
Ker
se
je
Viktor
ob
tem
razgovoru
zelo
slabo
zabaval
,
je
pričel
dremati
.
Zato
ga
je
Alena
predramila
in
ga
spremila
spat
.
Ko
se
je
vrnila
,
so
stale
na
mizi
buteljke
in
Smrekar
se
ni
več
jezil
,
Brest
ga
je
ob
Alenini
odsotnosti
pomiril
z
donečo
frazo
in
z
neduhovitimi
dovtipi
.
Ko
je
prisedla
še
Smrekarica
,
se
je
pričela
ob
vinu
zabava
,
katere
vajeti
je
krepko
vodil
Ivan
,
dokler
niso
vsi
razgreti
popolnoma
pozabili
stanovske
zavesti
in
se
veseli
poslovili
.
„
Posveti
po
stopnicah
,
“
je
velel
Smrekar
ženi
in
se
oprostil
,
da
je
truden
,
ter
šel
takoj
spat
.
Alena
je
spremila
Bresta
s
Smrekarico
vred
do
vežnih
vrat
.
Ko
so
jih
odprli
,
se
je
vlila
mesečina
v
vežo
,
tista
tiha
in
sanjava
jesenska
mesečina
.
„
Kako
krasen
večer
!
“
je
vzkliknila
Alena
in
stopila
iz
veže
,
„
Nocoj
bi
bil
izprehod
!
Sama
pesem
!
“
„
Pojdite
,
gospodična
!
Gospod
Brest
Vas
gotovo
rad
spremi
!
“
„
Prosim
!
“
se
je
poklonil
Ivan
Aleni
.
Alena
se
je
ozrla
na
gospodinjo
,
ki
je
stala
na
pragu
.
„
Gospa
,
samo
majčkeno
grem
,
samo
do
šole
!
“
„
Lahko
noč
!
Veža
bo
odklenjena
.
“
Ko
se
je
Smrekarica
obrnila
na
pragu
,
je
Aleni
vztrepetalo
srce
in
v
hipu
je
občutila
,
da
jo
je
vleklo
za
njo
.
Toda
luč
je
že
izginila
in
ona
je
stala
sama
z
Brestom
,
vsa
oblita
z
mesečino
.
„
Pojdiva
!
“
je
izpregovorila
in
stekla
pred
Brestom
z
dvorišča
,
da
je
šumelo
žolto
listje
,
ki
ga
je
nastlala
lipa
po
pesku
.
„
Štefan
,
“
je
ogovorila
Smrekarica
moža
,
ki
je
že
ležal
,
ko
je
stopila
v
spalnico
.
„
Alena
je
šla
z
Brestom
na
izprehod
.
Naj
gre
,
kaj
praviš
?
“
Štefan
je
okrenil
glavo
na
blazini
.
„
Na
izprehod
?
Neumnost
si
naredila
!
“
„
Zakaj
?
“
„
Slamo
in
ogenj
tiščiš
skupaj
.
Starka
!
“
„
I
,
kaj
bi
ne
bil
to
lep
parček
.
Kakor
nalašč
!
“
„
Lep
,
lep
—
!
Od
lepote
še
ni
bil
nihče
sit
.
Če
je
ta
fant
kljub
učenosti
tako
nespameten
,
da
se
zagleda
v
lepo
—
in
prazno
žensko
,
potem
je
najbolje
,
da
vse
šole
zapro
.
Najbolje
,
da
veš
.
Sicer
me
pa
pusti
.
Jaz
sem
zaspan
.
“
Zaobrnil
je
glavo
,
si
pritegnil
odejo
okrog
vratu
in
zamižal
.
Alena
je
hodila
tako
naglo
,
da
jo
je
Brest
komaj
dohajal
.
Glasno
se
je
smejala
in
nalašč
bredla
tam
,
kjer
je
bilo
največ
listja
na
poti
,
da
je
glasno
šumelo
.
Celo
zapela
je
.
Prišla
sta
skoro
do
šole
,
ne
da
bi
se
kaj
pogovarjala
.
Tamkaj
je
Alena
obstala
.
„
Kajne
,
kako
sem
otročja
,
gospod
Brest
?
“
„
Zakaj
otročja
?
Veseli
ste
,
recimo
,
naravni
!
Ali
bi
se
vedli
ob
tej
rožni
mladosti
kakor
siva
matrona
?
Ali
naj
bi
iztegali
ekstatično-bolno
roke
proti
mesecu
,
ko
kipi
v
Vas
življenje
!
Na
hvalo
,
da
se
morete
oddehniti
.
Današnja
družba
res
zahteva
,
da
je
človek
zapet
do
vratu
,
ne
,
do
ušes
,
in
sodi
,
da
imamo
jezik
samo
za
to
,
da
utajimo
,
kar
imamo
v
srcu
.
“
„
Ali
ste
Vi
pristaš
ženske
emancipacije
?
“
„
Ne
samo
ženske
,
vsake
!
“
„
Toda
nocoj
se
pred
Smrekarjem
niste
emancipirali
.
Glede
Minke
,
namreč
.
“
„
Družba
je
trinog
.
“
Alena
je
pomolčala
in
zrla
v
Bresta
.
V
mesečini
so
bile
njene
oči
,
zasenčene
z
obrvmi
in
dolgimi
vejicami
,
kakor
tihe
,
hrepeneče
sanje
.
„
Jaz
se
vrnem
.
Ali
me
spremite
tudi
nazaj
?
“
„
Samo
,
če
dovolite
!
“
Obrnila
sta
se
in
prehodila
nekaj
pota
molče
.
Brest
je
čutil
,
da
valovi
v
njem
srce
,
hladni
razum
se
je
umikal
čuvstvom
.
„
Gospodična
,
pri
večerji
ste
vprašali
,
če
sem
mož
!
Morda
mi
razodenete
sedaj
,
kar
Vas
teži
pri
Smrekarjevih
.
“
Alena
se
je
nenadoma
spet
ustavila
in
ga
motrila
.
Nato
je
izpregovorila
rezko
,
s
trdim
poudarkom
.
„
Smrekar
je
slepar
!
“
Brest
se
je
prestrašil
,
da
je
Alena
zapazila
izpremembo
na
njegovem
licu
.
„
Gospodična
,
“
je
rekel
slovesno
,
z
nizkim
glasom
,
iz
katerega
je
donel
protest
.
„
Gospodična
,
Vi
ste
krivični
!
“
„
Dokažem
!
“
Nato
se
je
obrnila
in
začela
gredoč
pripovedovati
Brestu
ognjevito
in
razburjeno
,
kar
se
je
zgodilo
zadnje
dni
.
Ko
je
dokončala
,
se
je
ustavila
na
poti
,
stopila
pred
Bresta
in
še
vsa
drhteča
jeze
vprašala
:
„
Ali
se
sedaj
še
upate
ponoviti
,
da
sem
krivična
?
“
Iz
oči
so
ji
sršeli
plameni
,
glavo
je
dvignila
in
roke
so
se
ji
krčile
v
pesti
,
kakor
bi
se
nekam
oprijemala
,
da
bi
zakrila
drhtenje
.
Brest
jo
je
že
potoma
opazoval
in
jo
občudoval
,
ko
je
pripovedovala
,
ne
da
bi
se
le
enkrat
ozrla
vanj
.
Čutil
je
,
kako
so
ji
besede
vrele
iz
dna
srca
,
kako
so
hrepeneče
čakale
trenotka
in
iskale
duše
,
kateri
bi
se
mogle
razodeti
.
V
tem
hipu
ni
bila
več
mlada
in
lepa
deklica
.
Nenadoma
se
je
dvignila
pred
njim
kakor
močna
žena
,
ob
katero
je
prvič
udarilo
življenje
in
jo
poklicalo
iz
sanj
.
„
Gospodična
Alena
,
Vi
niste
krivični
Smrekarju
!
“
Tudi
njemu
se
je
glas
tresel
.
„
In
kaj
naj
storim
?
“
„
Vaša
vest
je
čista
,
Vaša
roka
ni
omadeževana
—
torej
molčite
in
se
ne
menite
za
to
.
“
Alena
je
vzdihnila
,
kakor
bi
se
ji
težka
teža
odvalila
od
srca
.
„
Gospod
Brest
,
laže
mi
je
.
Morda
sem
se
resnično
preveč
in
ponepotrebnem
razvnemala
.
Dobro
,
molčim
.
Toda
,
prosim
Vas
,
ko
nimam
nikogar
,
ako
bi
bilo
treba
,
ali
Vam
smem
zaupati
?
“
To
vprašanje
je
bilo
tako
mehko
,
tako
zaupanja
polno
,
da
se
Brest
ni
mogel
zmagati
.
Z
obema
rokama
je
segel
po
njenih
rokah
,
jih
pritisnil
k
ustnicam
in
jih
iskreno
poljubil
.
Alena
mu
je
stisnila
roke
.
„
Hvala
Vam
!
“
Nato
mu
jih
je
naglo
umeknila
in
zbežala
na
dvorišče
.
Brest
je
slišal
,
ko
so
se
zaprla
vežna
vrata
in
je
zacvilila
ključavnica
.
In
še
se
ni
genil
z
mesta
.
Milijoni
zvezd
so
veselo
pluli
nad
njim
v
prostranost
...
Kakor
je
učiteljica
Mara
obljubila
,
tako
je
ukrenila
;
za
nedeljo
je
povabila
Minko
in
Aleno
na
punš
.
Ko
sta
obe
drage
volje
obljubili
in
so
si
že
podale
roke
,
je
Mara
naglo
pripomnila
,
kakor
bi
si
bila
uprav
domislila
:
„
Kaj
sodita
,
ko
bi
povabila
na
čajni
večer
tudi
Bresta
.
Saj
je
revež
.
Doma
tiči
in
študira
;
kaj
mu
more
postreči
mati
,
ko
je
vsa
nevedna
in
nebogljena
.
“
„
Odloči
sama
!
Ti
vabiš
,
torej
si
gospodar
!
“
Tako
je
sodila
Minka
,
kateri
bi
bil
ljubši
večer
brez
Bresta
.
„
Saj
je
res
revček
,
le
povabi
ga
!
“
je
hitro
dostavila
Alena
.
„
Velja
!
Na
svidenje
!
“
Alena
je
odšla
proti
Smrekarju
,
Minka
se
je
napotila
v
vas
,
Mara
je
pa
obstala
pred
šolo
in
zrla
za
Aleno
,
ki
je
pela
arijo
iz
Trubadurja
.
„
Punca
,
trubaduriš
!
“
Mrzel
veter
je
zavel
okrog
ogla
,
da
se
je
zavila
tesno
v
šal
,
se
naglo
obrnila
in
odšla
v
sobo
.
Dolgo
se
je
zibala
na
gugalniku
,
pokadila
dokaj
cigaret
in
še
vedno
ji
je
zvenela
na
uho
Alenina
nagla
prošnja
:
le
povabi
ga
—
in
njena
trubadurska
pesem
.
„
Nekaj
snujeta
in
kujeta
ta
dva
,
“
je
po
dolgem
razmišljanju
razsodila
Mara
in
vrgla
ogorek
cigarete
v
peč
.
Alena
od
onega
večera
ni
več
videla
Bresta
.
Često
jo
je
mučil
dvom
,
je
li
prav
naredila
,
da
mu
je
zaupala
.
Včasih
je
čutila
,
da
bi
jo
bilo
sram
,
ko
bi
stopil
prednjo
in
bi
ne
mogla
zakriti
rdečice
.
Včasih
se
ji
je
zahotelo
po
njem
in
vsa
vesela
je
bila
,
če
je
kdo
pri
mizi
omenil
dijaka
.
Zato
se
je
zelo
veselila
večera
pri
Mari
,
da
bi
mogla
mirno
presoditi
,
je
li
njen
dvom
upravičen
,
ali
če
je
utemeljeno
njeno
veselje
.
Pust
dan
je
bila
tista
novembrska
nedelja
.
Na
nebu
ni
bilo
oblakov
,
ki
se
poleti
kopičijo
in
dvigajo
kakor
gorovja
.
Z
dolgočasno
,
sivo
kopreno
,
ki
se
ni
genila
in
je
tiho
visela
do
vrhov
nizkih
gričev
,
je
bilo
zavešeno
nebo
,
vse
mrtvo
in
trudno
.
Kljub
brezvetrju
so
odpadali
redki
listi
z
drevja
in
se
v
vrtincih
sukali
na
tla
.
Ljudje
so
trdili
,
da
že
diši
po
snegu
in
so
prorokovali
hudo
zimo
.
Mara
je
čakala
gostov
.
V
peči
je
prasketal
ogenj
,
okno
je
bilo
zagrnjeno
in
sredi
mize
je
gorela
svetilka
.
Dva
stola
si
je
izposodila
iz
šolske
sobe
.
„
Že
luč
!
“
sta
se
začudili
Alena
in
Minka
,
ko
sta
hkrati
vstopili
.
„
Saj
je
tema
v
tej
sibirski
puščavi
.
Sedita
!
“
„
In
zakurila
je
!
Poglej
,
Minka
!
“
Alena
je
stopila
k
peči
in
si
grela
roke
.
„
Da
bi
zmrzovale
,
kaj
še
!
Saj
je
že
itak
naše
življenje
tako
mrzlo
—
brr
—
“
Nato
je
vzela
iz
omare
steklenico
vina
in
nalila
v
kozarce
.
„
Oho
,
“
se
je
začudila
Minka
.
„
To
ni
samo
čajni
večer
!
“
„
Najprej
pijmo
pošteno
bratovščino
!
Na
zdravje
,
socialist
!
Servus
,
Alenčica
!
“
Veselo
so
zadonele
čase
.
Mara
je
nagnila
in
izpraznila
.
„
Ex
,
dekleta
!
“
Minka
in
Alena
sta
se
obotavljali
.
„
Izpijta
,
da
bo
kaj
ognja
v
žilah
!
“
Ko
sta
izpili
,
so
zapečatile
bratovščino
s
poljubi
in
sedle
okrog
mize
.
„
Ali
si
Bresta
povabila
?
“
„
Sem
.
Nič
se
ne
boj
,
Alena
;
tvoj
fant
gotovo
pride
!
“
„
Mara
!
“
Alena
jo
je
osorno
pogledala
,
Mara
se
je
pa
navihanski
zasmejala
in
jo
pogledala
izza
cigarete
,
katero
si
je
prižigala
.
„
Alena
,
le
navadi
se
Mare
,
tega
nagajivčka
nepoboljšljivega
!
“
Mara
je
puhnila
oblak
dima
proti
stropu
.
„
Nič
se
ne
jezi
,
Alena
!
Kaj
ne
bi
bila
to
dostojna
partija
?
“
Alena
je
bila
nekoliko
v
zadregi
,
ali
je
vendar
naglo
odgovorila
.
„
Ako
ti
je
tako
všeč
,
vzemi
ga
,
če
te
mara
—
seveda
!
Boš
milostna
gospa
profesorjeva
!
“
Ob
tem
se
ji
je
globoko
priklonila
.
Profesorja
bi
že
vzela
,
nič
ne
rečem
.
Toda
jaz
hočem
tudi
fanta
—
fanta
!
Razumeš
!
“
„
Kaj
Brest
ni
?
“
„
Mm
,
“
se
je
namrdnila
Mara
.
„
Zame
je
vse
pregladek
,
vse
preveč
—
kako
bi
rekla
—
na
vse
plati
.
Fant
po
mojem
okusu
mora
priti
kot
vihar
,
da
te
kar
odnese
s
seboj
,
kakor
rožico
za
klobukom
.
Tak
bo
moj
!
“
„
Če
bo
!
Čestitam
,
rožica
za
klobukom
!
Daj
mi
cigareto
!
“
„
Mara
,
vso
mi
boš
pohujšala
,
“
je
izpregovorila
Minka
,
ko
je
Alena
segla
po
cigareti
.
„
Toda
o
Brestu
si
precej
mojih
misli
!
“
„
Vendar
enkrat
!
“
se
je
zasmejala
Mara
.
„
Sem
rekla
precej
.
Za
moj
okus
je
Brest
kot
inteligenten
mladenič
premalo
—
revolucionar
.
“
„
Bravo
,
Minka
!
Izvrstno
!
Če
si
ti
socialist
,
tedaj
mora
biti
mož
stopnico
više
od
tebe
—
torej
revolucionar
!
“
Tedaj
je
potrkalo
na
vrata
.
„
Brest
,
“
je
izpregovorila
Mara
šepetaje
,
potem
glasno
velela
„
noter
“
in
mu
šla
do
vrat
naproti
.
Brest
je
vstopil
,
eleganten
,
ljubezniv
ter
pozdravljal
in
se
kretal
,
kakor
v
salonu
.
„
Tukajle
,
prosim
!
“
Mara
mu
je
ponudila
stol
ob
Aleni
.
„
K
Alenčici
,
prelepi
kraljici
ogrski
!
“
„
Žal
,
da
nisem
Matjaž
,
gospica
!
“
Brest
se
je
dvorljivo
priklonil
Aleni
.
„
Gotovo
ste
kaj
zanimivega
debatirale
.
Žal
,
če
sem
zmotil
.
“
Alena
je
bila
nekoliko
zmedena
zaradi
vprašanja
in
je
odgovorila
malomarno
.
„
Nič
posebnega
,
gospod
profesor
!
“
„
Pač
,
“
se
je
oglasila
hitro
Mara
,
ki
je
točila
Brestu
.
„
Pomislite
,
zadnja
beseda
naše
debate
je
bila
:
revolucionar
!
“
„
Tako
!
Zelo
zanimivo
!
Prepričan
sem
,
da
jo
je
spravila
gospodična
Minka
!
“
„
Da
,
jaz
sem
izrekla
to
besedo
!
Mislim
namreč
,
da
je
v
naši
moški
inteligenci
premalo
tega
duha
.
Toda
prosim
,
da
me
prav
razumete
!
Ne
mislim
na
krvave
bombe
,
ampak
krvi
,
valujoče
krvi
za
splošno
delo
,
za
socialno
delo
,
za
narod
sploh
—
pogrešam
tam
,
kjer
bi
imela
biti
.
“
„
Gospodična
Minka
,
jaz
sem
že
opetovano
trdil
,
da
Vas
občudujem
.
Toda
—
delo
za
narod
—
ali
ni
to
pravzaprav
fraza
?
“
Ironija
mu
je
igrala
okrog
ustnic
,
ko
je
še
enkrat
ponovil
:
delo
za
narod
.
Minki
je
planil
ogenj
v
lice
.
„
Da
,
taki
ste
!
In
to
je
poguba
za
nas
:
lenoba
in
egoizem
!
“
Brest
se
ni
razburjal
.
Z
umetnim
smehljajem
je
nadaljeval
.
„
Gospodična
Minka
,
Vi
se
motite
!
Ni
lenoba
,
ni
egoizem
.
To
je
boj
za
obstanek
vsakega
poedinca
.
Kruh
,
kruh
do
sita
rezan
,
to
je
prvo
,
potem
narod
in
domovina
!
“
„
Ali
ni
trdil
že
Cicero
,
da
je
človek
rojen
domovini
,
ne
sebi
?
“
„
Retorična
fraza
,
gospodična
,
verujte
!
“
„
Ni
res
!
Splošni
blagor
je
več
,
kakor
blagor
poedinca
.
Zato
je
vsak
,
posebno
inteligent
,
dolžan
,
da
deluje
za
splošnost
,
za
narod
.
To
je
moje
prepričanje
!
“
„
Jako
idealno
,
gospica
Minka
.
Toda
praksa
uči
drugače
.
Le
poglejte
dandanes
vse
tiste
,
ki
delujejo
!
Mar
res
delujejo
za
domovino
?
Tako
dolgo
vsak
deluje
,
glasno
deluje
,
da
mu
vsled
krika
prislonijo
lestvo
,
po
kateri
se
vzpne
kvišku
,
potem
je
hitro
mir
in
konec
delovanja
.
“
„
So
taki
,
žal
,
toda
ne
vsi
!
In
ta
grda
praksa
nam
mora
biti
le
šola
za
revolucijo
mladih
,
idealnih
duhov
.
Tako
sodim
jaz
!
“
Brest
je
pogledal
v
strop
,
vteknil
roke
v
žep
in
pomilovalno
bolj
vzdihnil
kakor
rekel
:
„
Da
,
da
,
za
domovino
žive
,
trdijo
,
—
pravzaprav
pa
le
na
troške
domovine
!
“
„
Ni
res
!
Ne
zamerite
,
če
govorim
celo
o
sebi
,
dasi
vem
,
kaj
sem
.
Komaj
atom
,
prašek
!
In
vendar
trdim
,
da
sem
trohico
le
že
storila
.
In
kaj
imam
zato
?
Poglejte
,
ponošeno
krilo
!
In
sem
ga
vesela
in
ponosna
nanje
!
“
Minka
se
je
razgrevala
čezdalje
bolj
.
„
In
če
domovina
pridnemu
delavcu
kaj
da
,
naj
mu
da
.
Delavec
je
vreden
plačila
.
Sicer
pa
poglejte
bogato
plačilo
domovine
pri
naših
iskrenih
delavcih
za
narodno
kulturo
!
Zaradi
tako
bogatega
plačila
nosijo
razcefrane
hlače
in
stradajo
,
da
se
jim
dela
črno
pred
očmi
!
“
„
Zato
pravim
;
najprvo
kruh
—
potem
ideali
!
Kajne
,
gospica
Mara
?
“
„
Jaz
pravim
:
dekletu
izvrstna
partija
—
to
je
pogača
zanjo
,
vse
drugo
ovsenjak
!
Živijo
in
konec
debate
!
“
Alena
je
naglo
prijela
za
čašo
in
je
bila
vesela
,
da
je
Mara
prekinila
razgovor
,
ki
je
postajal
rezek
.
„
To
je
čisto
akademično
,
gospodična
Minka
!
Brez
disharmonije
!
Pozdravljam
Vas
in
Vas
občudujem
!
“
je
dvignil
Brest
kozarec
proti
Minki
.
Vsi
so
trčili
in
začeli
govoriti
o
vsakdanjostih
.
Mara
je
pripravila
samovar
,
Minka
ji
je
pomagala
,
Brest
je
razlagal
nalogo
iz
klasične
filologije
in
rabil
,
kar
se
je
dalo
,
grških
in
latinskih
terminov
.
Ko
je
žuborel
samovar
,
se
je
družba
čezdalje
bolje
zabavala
.
Edino
Minka
je
bila
malobesedna
in
je
kar
največ
stregla
in
pomagala
Mari
.
Brest
in
Alena
sta
često
započela
pogovor
med
seboj
,
kar
je
Mara
vselej
opazila
preko
rame
,
dasi
je
imela
opravka
s
postrežbo
.
Po
čaju
so
pričeli
peti
,
Brest
se
je
razmajal
in
bil
naraven
ter
vsledtega
bolj
iskren
in
ljubezniv
.
Ko
so
se
dokaj
pozno
poslavljali
,
je
Minka
predlagala
,
da
bi
z
Maro
spremili
Aleno
.
„
No
,
dajta
!
“
je
prosila
Alena
.
„
Gospod
Brest
je
vendar
kavalir
in
te
ne
pusti
same
sredi
ceste
in
v
temi
.
“
Mara
je
rahlo
sunila
Minko
s
komolcem
.
Minki
to
ni
bilo
všeč
in
je
predlagala
.
„
Naj
gre
še
gospod
Brest
.
Vsi
pojdimo
!
“
„
Prehladno
je
!
Gotovo
se
prehladim
in
jutri
bom
hripava
.
Oprosti
,
Alena
.
“
Mara
je
še
enkrat
z
rahlim
sunkom
opozorila
Minko
.
„
Grem
kar
sama
.
Ne
uje
me
strah
!
Lahko
noč
!
“
Alena
je
odšla
izpred
šole
,
Mara
in
Minka
sta
se
poslovili
od
Bresta
in
zaprli
vrata
.
„
Kaj
siliš
za
pričo
,
“
je
rekla
Mara
.
„
Kako
si
čudna
,
Mara
!
“
„
Nič
nisem
čudna
.
Ali
ju
nisi
opazovala
?
Tako
jo
je
gledal
Brest
kakor
ščinkovec
mladiče
v
gnezdu
!
Bog
ji
ga
blagoslovi
!
“
„
Ne
sodi
,
Mara
!
“
„
Lahko
noč
!
“
Mara
je
trdo
zaprla
vrata
svoje
sobe
.
Brest
je
za
trenotek
postal
pred
šolo
in
se
ni
mogel
takoj
odločiti
,
ali
naj
gre
za
Aleno
,
ali
naj
krene
proti
domu
.
Tedaj
je
zavriskal
nekdo
za
vasjo
.
Brest
se
je
odločil
in
se
podvizal
za
Aleno
.
„
Moram
,
da
,
moram
!
Če
bi
jo
srečal
kak
pijanec
!
Nedelja
je
!
“
Šele
na
pol
pota
jo
je
dohitel
.
„
Kako
sem
se
Vas
ustrašila
?
“
„
Ali
ste
res
mislili
,
da
Vas
pustim
samo
ponoči
,
v
nedeljo
zvečer
?
“
„
Ni
me
strah
.
Koga
naj
bi
se
bala
?
“
Pričela
sta
polagoma
stopati
drug
ob
drugem
.
„
Kako
sodite
o
Minki
?
Meni
silno
ugaja
,
kadar
se
tako
razvname
,
da
vse
kipi
v
njej
.
Idealna
ženska
!
“
„
Zame
ste
veliko
bolj
idealni
—
Vi
!
Ne
zamerite
,
če
govorim
odkritosrčno
.
Ko
ste
ob
debati
tako
skromno
molčali
,
ste
se
mi
zdeli
,
kakor
tihi
,
trpeči
ideal
,
prava
ženska
duša
.
Teh
bolj
potrebujemo
kot
socialistov
!
“
„
Bogve
!
“
„
Resnično
!
Minka
je
otrovana
po
vpuhlem
demagoštvu
.
Sama
—
zlato
srce
—
le
žal
,
da
je
zapeljano
.
“
„
In
vendar
stori
mnogo
dobrega
.
“
„
Ne
tajim
.
Ali
to
ni
poklic
žene
,
to
je
javnost
—
in
javnost
sodi
možu
.
“
„
In
zakaj
zahteva
javnost
od
nas
javne
službe
?
“
„
Socialna
beda
—
socialna
krivica
!
“
„
To
je
resnica
,
gospod
Brest
!
Zakaj
se
nas
mora
živiti
toliko
s
kruhom
,
ki
je
tako
grenak
.
“
„
Žalostno
!
“
je
dostavil
Brest
.
Molče
sta
stopala
dalje
in
prišla
do
Smrekarjevega
dvorišča
.
„
Gospodična
,
jaz
sem
prepričan
,
da
se
Vi
ne
boste
dolgo
nasičali
s
tem
grenkim
kruhom
.
To
bi
bilo
preveč
krivično
za
Vas
.
“
Alena
ga
je
pogledala
.
Roki
sta
se
obrnili
v
slovo
,
Alena
je
občutila
,
kako
krepko
jo
je
stisnil
Brest
,
in
vsa
se
je
vznemirila
.
Alena
je
prejela
od
doma
že
tretje
pismo
,
odkar
sama
ni
nič
pisala
staršem
.
Rdečica
jo
je
oblila
,
ko
je
iz
kratkih
in
okornih
stavkov
gledala
nanjo
tesna
skrb
materina
.
Kakor
bi
izza
peči
zrle
očetove
oči
,
hrepeneče
in
rosne
,
take
so
se
ji
zdele
vrstice
v
pismu
.
Takoj
je
odpisala
,
prosila
oproščenja
in
zatrjevala
,
da
ima
dosti
posla
in
naj
jih
nikar
ne
skrbi
.
Vsako
važnejšo
novico
da
jim
takoj
naznani
.
Ko
je
ležalo
pred
njo
zapečateno
pismo
,
se
je
zamislila
.
Kakor
koščen
,
tresoč
se
prst
,
se
je
dvignilo
pred
njeno
dušo
očitanje
.
„
Otrok
,
kje
je
tvoje
srce
?
Kje
tvoja
ljubezen
?
“
Koščeni
,
žugajoči
prst
je
bil
očetov
prst
,
tisti
,
ki
je
štedil
in
pritrgoval
,
da
je
hranil
in
odgajal
otroka
.
Alena
je
opazovala
ta
prst
in
razumela
očitek
.
V
srcu
jo
je
zabolelo
.
Segla
je
po
pismu
in
ga
poljubila
.
Nato
je
naglo
odšla
na
pošto
,
da
odda
pismo
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
oče
občuti
ta
poljub
,
da
bo
na
pismu
dotipal
njeno
gorko
roko
in
se
bo
razveselil
.
„
Gospodična
,
a
—
seveda
!
“
se
je
oglasila
Erna
za
pregrajo
,
ko
je
zagledala
Aleno
.
„
Kakor
bi
umrli
!
Kar
nič
ne
pridete
!
A
—
seveda
,
mladostni
čajni
večeri
,
a
—
seveda
!
“
Alena
je
bila
zbegana
in
ni
prenesla
poštaričinega
pogleda
,
ki
jo
je
srepo
motril
skoz
okence
.
„
Oprostite
,
saj
res
ni
lepo
,
ko
sva
sosedi
,
da
me
ni
bilo
.
Poboljšala
se
bom
!
“
„
Ne
utegnete
,
a
—
seveda
,
nič
ne
zamerim
.
Mlado
srce
ima
svoja
pota
,
svoja
—
seveda
!
“
Erna
ji
je
hudomušno
pomežiknila
,
da
je
Alena
zardela
in
se
silno
razveselila
dveh
kmetic
,
ki
sta
prišli
po
opravku
na
pošto
.
„
Na
svidenje
,
gospodična
Erna
!
“
Alena
ni
utegnila
seči
po
roki
,
katero
ji
je
Erna
ponudila
skoz
okence
,
tako
razburjena
je
odšla
.
Srce
se
ji
je
vzvalovilo
in
jeza
jo
je
trla
.
„
Zavist
,
bleda
zavist
!
Mar
ne
vem
,
zakaj
to
zbadanje
?
Vse
so
enake
.
Mara
ni
nič
boljša
.
Celo
Smrekarica
me
draži
.
Tako
neumna
nisem
,
da
bi
se
v
vsakega
študenta
zaljubila
.
—
Ampak
sedaj
vam
nalašč
še
ponagajam
.
Če
bi
ga
pri
tej
priči
srečala
,
roko
v
roki
ga
peljem
pod
Ernino
okno
,
Nalašč
!
—
“
Aleni
so
žarela
lica
v
mrzlem
vetru
.
Brez
cilja
je
hitela
po
cesti
,
ki
je
bila
že
zmrzla
.
Pred
šolo
je
zagledala
Maro
in
Minko
.
Mara
se
je
naglo
okrenila
in
odšla
v
šolo
,
Minka
pa
se
ji
je
pridružila
.
„
Mara
tudi
!
“
je
pomislila
Alena
,
ker
ji
je
Mara
hladno
odzdravila
in
se
umeknila
.
„
Kam
greš
,
Alena
?
“
Alena
je
skomizgnila
z
rameni
.
„
Ne
vem
!
“
Minka
je
opazila
kipečo
rdečico
v
njenih
licih
.
Oklenila
je
roko
krog
njene
in
jo
tesno
stisnila
k
sebi
.
„
Pojdi
z
mano
!
Strniško
grem
povabit
na
Miklavžev
večer
.
Lepo
vsoto
je
prispevala
za
darila
revnim
šolaricam
.
“
„
Grem
,
“
je
odgovorila
Alena
in
se
stisnila
k
Minki
kakor
otrok
.
„
Kaj
tako
hitiš
?
Ti
si
vsa
razburjena
,
Alenčica
.
“
Minka
ji
je
pogledala
dobrohotno
v
žareče
oči
,
da
se
je
Alena
razveselila
.
„
Ah
!
“
je
vzdihnila
Alena
.
Obe
sta
potem
molčali
.
Ko
sta
že
prišli
skoz
vas
in
se
je
za
Plankarjem
cesta
zavila
skoz
molčeče
polje
,
je
izpregovorila
Minka
:
„
Alena
,
razodeni
mi
,
kaj
ti
je
,
če
mi
zaupaš
!
Ako
mi
ne
,
bodi
prepričana
,
da
nisem
radovedna
.
“
„
Veruj
,
Minka
,
da
pravzaprav
sama
ne
vem
,
čemu
sem
se
razburila
.
Domov
namreč
nisem
odgovorila
takoj
na
pisma
—
in
zato
je
prišlo
danes
tako
žalostno
in
skrbi
polno
pismo
od
mame
,
da
sem
kar
nesrečna
.
“
Minka
ni
takoj
nič
rekla
.
Samo
karajoče
je
pogledala
Aleno
in
spet
sta
nekaj
trenotkov
molčali
.
„
Alena
,
“
je
izpregovorila
Minka
in
bridek
vzdih
je
bil
v
tej
besedi
.
„
Ti
si
otrok
in
ne
veš
,
kaj
imaš
,
ko
imaš
mamo
.
Da
bi
jo
jaz
še
imela
in
bi
jo
samo
enkrat
še
mogla
objeti
!
“
Minka
si
je
otrla
z
rutico
oči
.
„
Toda
še
nekaj
te
muči
,
ljuba
duša
.
Samo
zaraditega
nisi
tako
razburjena
.
“
„
Vsi
me
dražijo
,
vsi
nagajajo
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Zaradi
Bresta
!
“
„
Zaradi
Bresta
?
Zakaj
zaradi
njega
?
In
kdo
?
“
„
Erna
,
Smrekarica
,
Mara
—
vsi
me
zbadajo
.
Kakor
da
bi
bila
institutka
.
Kaj
se
toliko
brigajo
zame
!
O
,
vem
,
sama
zavist
,
grda
zavist
!
Toda
povem
ti
,
da
bom
poslej
nalašč
očitno
hodila
z
njim
,
prav
nalašč
,
da
jih
bom
jezila
.
“
„
Tega
ne
govori
modrost
!
To
je
jeza
,
to
je
strast
.
Tega
ne
storiš
!
“
„
Storim
!
“
Alena
je
korakoma
udarila
z
nogo
ob
trdo
cesto
.
„
In
če
zapraviš
svoj
mir
?
“
„
Mir
?
Torej
tudi
ti
sodiš
tako
,
tudi
ti
misliš
,
da
sem
taka
?
“
„
Nič
ne
sodim
.
Vem
pa
,
da
za
igračo
tvoje
srce
ni
.
In
če
stokrat
tajiš
,
utajila
ne
boš
,
da
je
tvoje
srce
že
vznemirjeno
,
in
vznemirjeno
je
tudi
njegovo
.
Pomisli
,
ali
te
to
vodi
k
cilju
—
ali
te
vodi
v
nesrečo
.
“
Ko
je
Minka
pogledala
ob
taki
soditvi
Aleni
v
oči
,
kakor
bi
ji
prodirala
vprašujoče
v
dušo
,
Alena
ni
vzdržala
pogleda
.
Nervozno
se
je
igrala
z
resami
ogrinjače
,
in
nevolja
ji
je
sijala
z
obraza
.
„
Minka
!
“
Alena
je
gledala
predse
na
cesto
,
potem
dvignila
glavo
in
se
ozrla
proč
od
prijateljice
v
tihi
gozd
ob
cesti
.
„
Minka
,
“
je
ponovila
še
enkrat
in
glas
ji
je
bil
nenavadno
teman
,
skoro
zadirčen
.
„
Povej
meni
,
zakaj
ste
taki
.
Tudi
ti
nisi
drugačna
,
nikar
mi
ne
zameri
!
Taki
ste
namreč
vsi
,
da
več
veste
o
meni
,
nego
jaz
sama
.
“
„
Zato
smo
taki
,
ker
imamo
oči
.
Ljubezen
jih
nima
,
je
slepa
.
“
Alena
je
izmeknila
Minki
roko
in
se
ji
odločno
umeknila
na
drugo
stran
ceste
.
„
Ne
vem
,
ali
je
to
hudobno
,
ali
je
neumno
.
Toda
to
vem
dobro
,
da
si
tako
natolcevanje
izprosim
,
tudi
od
tebe
izprosim
,
dasi
te
spoštujem
in
te
imam
rada
!
“
Minka
je
šla
za
njo
preko
ceste
in
jo
prijela
vnovič
za
roko
.
Alena
ji
je
mehanično
dovolila
in
gledala
na
gozd
,
ki
je
molil
gole
,
mrtve
veje
pod
sivo
zimsko
nebo
.
„
Punčka
moja
,
“
je
pričela
Minka
mehko
in
iskreno
.
„
Poslušaj
odkritosrčno
besedo
prijateljice
!
Ni
treba
,
da
bi
bila
ničemurna
zato
,
če
veš
,
da
si
najlepša
dekle
v
fari
.
To
je
suho
dejstvo
.
Če
se
potem
mladenič
kakor
je
Brest
zanima
zate
bolj
,
nego
za
druge
,
ali
ni
to
naravno
?
Ali
ni
takisto
naravno
,
da
ubogo
,
nervozno
Erno
nekako
jezi
že
sam
tvoj
pojav
,
tvoja
mladost
?
Ali
ni
nujno
,
da
je
Mara
,
za
katero
se
je
prej
Brest
zanimal
,
užaljena
,
ko
vidi
tebe
—
in
vidi
njega
?
Ali
ni
to
nujno
?
“
„
Kajne
,
da
ni
bilo
kar
tako
med
Maro
in
Brestom
?
O
,
jaz
sem
naglo
ugenila
!
“
„
Poglej
,
draga
moja
,
to
je
najboljši
dokaz
,
da
nisi
več
mirna
!
“
„
Zakaj
?
“
je
vprašala
Alena
in
sklonila
glavo
ter
pogledala
prijateljico
.
„
Zato
,
ker
te
izda
vsaka
kretnja
,
oči
,
lice
,
vse
.
Prav
zato
te
svarim
.
Ko
bi
bila
prepričana
,
da
greš
sreči
naproti
—
potem
bi
drugače
govorila
.
Razodenem
ti
,
nerada
,
toda
iz
ljubezni
ti
razodenem
.
Tudi
jaz
sem
že
pila
iz
čaše
prevare
!
“
„
Iz
čaše
prevare
?
—
Torej
nesrečna
ljubezen
—
in
odtod
tvoj
socializem
!
“
„
Alena
!
“
Minka
je
izpustila
njeno
roko
in
se
ustavila
sredi
ceste
.
Iz
njenih
pogledov
je
žarel
užaljeni
ponos
.
Nekaj
hipov
je
molčala
,
v
licih
ji
je
nervozno
utripalo
.
„
Alena
,
odpuščam
ti
to
žaljenje
,
ker
si
—
otrok
.
Želim
samo
to
,
da
ti
ne
doživiš
ure
,
kakor
sem
jo
doživela
jaz
,
in
če
jo
doživiš
,
ti
želim
vsaj
toliko
sile
,
kolikor
je
je
bilo
v
meni
,
da
sem
se
dokopala
s
krvavečimi
prsti
na
to
višino
,
kjer
sem
sedaj
—
ponosna
na
to
,
kar
sem
,
ker
sem
sama
iz
sebe
!
“
Alena
se
je
šele
sedaj
zavedla
trpkega
očitka
,
ki
ga
je
nezavestno
izgovorila
.
Planila
je
k
Minki
in
jo
prijela
za
roko
ter
jecljala
:
„
Odpusti
,
Minka
,
odpusti
!
“
Minka
je
držala
njeno
roko
in
govorila
,
kakor
da
ne
bi
slišala
prošnje
.
„
Alena
!
Pomni
!
Žal
mi
je
tvojega
miru
,
žal
tembolj
,
če
se
ti
skali
ob
Brestu
;
zakaj
on
ni
mož
,
ti
pa
si
moža
vredna
.
Dovolj
!
In
sedaj
ne
besedice
več
o
tem
,
dokler
ne
zaprosiš
sama
zanjo
.
“
Prijateljici
sta
nadaljevali
pot
ob
levi
in
ob
desni
ceste
—
molče
.
Težko
škripajoči
vozovi
,
obloženi
s
hlodi
,
so
ju
srečavali
,
tuintam
je
prifrčala
izpod
sivega
neba
,
kakor
cvetni
listič
,
bela
snežinka
in
izginila
na
rjavem
travniku
.
Ko
sta
prišli
do
Strniške
,
je
zaropotala
veriga
,
iz
pasice
je
planil
zvesti
čuvaj
in
ju
oblajal
.
Alena
se
je
psa
prestrašila
in
se
stisnila
k
Minki
.
„
Ali
naj
grem
tudi
v
hišo
?
“
„
Seveda
pojdi
!
Saj
nimam
skrivnosti
!
“
Ko
sta
vstopili
,
je
zavila
vrsta
vozov
s
hlodi
po
kolovozu
preko
Strniškinih
travnikov
proti
cesti
.
Vdova
je
stala
zamišljena
in
žalostna
pri
oknu
.
„
Dober
dan
,
gospodinja
!
“
Minka
je
stopila
k
njej
in
ji
ponudila
roko
.
Ko
je
Strniška
zagledala
učiteljico
,
se
ji
je
lice
nekoliko
zjasnilo
.
„
Nekam
žalostni
ste
?
Kaj
Vam
je
?
“
„
Poglejte
,
“
je
pokazala
Strniška
skoz
okno
na
veliko
rjavo
liso
v
hribu
,
kjer
so
pele
sekire
drvarjev
.
„
Poglejte
,
to
me
spravi
v
grob
!
Kakor
bi
mene
sekali
,
tako
se
mi
zdi
!
O
,
zakaj
sem
prodala
!
Vse
prepoceni
,
vse
prepoceni
!
“
„
Zato
se
nikar
ne
žalostite
!
Gozd
je
dozorel
—
in
Smrekar
Vam
je
tudi
dokaj
primaknil
,
kakor
sem
čula
!
“
„
Vse
premalo
,
še
vse
premalo
!
—
Sedita
!
“
Strniška
je
povabila
učiteljici
k
mizi
,
vzela
iz
miznice
hleb
kruha
in
nož
,
segla
na
polico
po
pehar
orehov
in
jima
ponudila
.
„
Prigriznita
!
“
Minka
si
je
urezala
kos
kruha
in
pričela
treti
orehe
.
„
Še
Vi
,
“
je
silila
Strniška
Aleno
,
ki
ni
bila
tako
domača
v
kmetiški
hiši
in
se
je
obotavljala
.
„
Gospodična
,
prepoceni
sem
dala
,
vse
prepoceni
,
“
je
ponavljala
Strniška
in
gledala
skoz
okno
težke
vozove
,
ki
so
se
škripaje
vili
na
cesto
.
V
par
tednih
,
kar
so
sekali
gozde
,
se
je
postarala
vdova
,
da
je
bilo
očitno
.
„
Čudno
,
da
Vam
niso
nič
pisali
iz
Trsta
.
“
Aleni
je
ob
tem
stavku
izpodletel
oreh
,
katerega
je
hotela
streti
,
in
se
zakotalil
po
tleh
.
„
Kar
pustite
,
“
je
branila
Strniška
,
ko
ga
je
hotela
Alena
pobrati
.
„
To
je
tisto
,
kar
me
jezi
,
tako
jezi
,
da
zbolim
,
in
prav
je
,
da
ste
prišli
.
Poslušajte
!
Danes
dopoldne
je
prišel
neki
gosposki
človek
iz
Trsta
in
se
jezil
,
zakaj
da
sem
že
prodala
,
češ
,
pet
tisoč
več
bi
dal
on
.
Pomislite
,
pet
tisoč
.
Pa
sem
rekla
,
zakaj
niste
nič
pisali
.
Tedaj
se
je
pa
veril
in
trdil
,
da
so
pisali
.
Poglejte
,
in
jaz
nisem
ničesar
dobila
!
“
„
To
je
zares
čudno
!
“
„
Kajne
,
da
je
?
Če
ni
kakšna
hudobna
roka
vmes
!
“
Alena
je
iztežka
prikrivala
,
kako
je
razburjena
ob
tem
pogovoru
.
V
njej
je
kričalo
:
Povej
,
vse
povej
!
Za
krikom
pa
je
stal
Brest
,
ki
ji
je
svetoval
:
Molčite
!
„
Hudobna
roka
,
“
je
povzela
s
poudarkom
Minka
.
„
Tega
ne
mislim
.
Morda
se
je
pismo
izgubilo
.
“
„
Kajpada
izgubilo
!
In
to
je
čudno
!
Če
se
mi
drugo
ne
izgubi
,
da
bi
se
prav
to
.
Toda
ta
gospod
bo
vse
dognal
!
Strpensko
je
bil
hud
.
Naj
le
dožene
!
Je
rekel
,
da
gre
kar
na
pošto
!
“
„
Erna
je
nedolžna
!
Ona
je
zelo
vestna
.
Pismonoša
je
res
nekoliko
pijančka
,
ko
bi
bil
ta
kako
izgubil
pismo
!
“
„
Ali
je
bilo
pismo
priporočeno
?
“
je
vprašala
Alena
.
Ko
bi
bila
Minka
kaj
slutila
,
bi
bila
opazila
na
glasu
,
da
je
Alena
vsa
preplašena
.
„
Menda
ne
,
kakor
sem
razumela
Tržačana
.
“
„
Tedaj
bo
težko
kaj
dognati
,
“
je
razlagala
Minka
.
Če
ga
je
izgubil
pismonoša
,
kaj
hočete
?
Siromak
je
,
vzeti
mu
nimate
kaj
,
kvečjemu
,
da
bi
prišel
ob
kruh
.
To
pa
bi
bilo
prekruto
!
“
„
Tako
sem
tudi
jaz
rekla
.
Njemu
naj
se
prizanese
.
Če
je
pa
kdo
drugi
,
nič
usmiljenja
!
“
Strniška
je
potrkala
s
koščeno
roko
ob
mizo
in
zopet
gledala
na
rjavo
poseko
skoz
okno
.
Tedaj
so
se
odprla
vrata
in
je
vstopil
Jok
.
Ko
ga
je
Strniška
zagledala
,
je
vprla
bojevito
roke
ob
boke
in
mu
obrnila
hrbet
.
Jok
je
pogledal
po
družbi
,
se
odkril
in
sedel
k
peči
.
„
Lepo
pozdravljene
ve
,
ki
se
Vam
godi
drugače
dobro
kakor
meni
.
Tako
prebito
piha
sever
,
da
se
mi
je
zanohtalo
,
ko
sem
meril
in
prešteval
te
hlode
!
“
„
Kakor
da
bi
ubogajme
delal
!
Mar
te
ne
plača
Smrekar
,
ker
si
mu
pomagal
,
da
sta
mi
izplela
to
bogastvo
!
Hinavec
!
Naj
te
le
zebe
,
ko
te
ne
zastonj
!
“
„
Kaj
sva
Vam
izplela
?
Mar
ni
pošteno
kupljeno
in
pošteno
plačano
?
In
kdo
je
pritiskal
in
privijal
Smrekarja
na
Vašo
plat
,
če
ne
jaz
.
In
tole
imam
za
plačilo
!
Vsak
je
neumen
,
kdor
stori
dobro
!
“
„
Da
si
me
pustil
pri
miru
in
nisi
stopil
nikoli
čez
moj
prag
,
bi
bil
storil
mnogo
bolje
,
razumeš
,
bolje
!
Za
lepe
tisočake
si
me
okajnol
!
“
„
Jaz
?
“
„
Kdo
drugi
?
“
„
Tako
!
“
Jok
je
skočil
kvišku
.
„
Gospodični
na
pričo
,
obe
!
Gosposka
naj
govori
!
“
Tedaj
se
je
Strniška
obrnila
šele
od
okna
proti
njemu
in
stopila
korak
po
sobi
.
„
Gosposka
naj
govori
!
Saj
tudi
bo
,
in
bo
poiskala
neko
pismo
in
tiste
sleparske
prste
,
ki
so
ga
ukrali
!
“
Jok
je
zaripel
,
iz
bolnega
očesa
so
se
pocedile
solze
.
„
Kakšno
pismo
?
Kakšni
prsti
?
Čigavi
?
Povejte
!
Tu
so
priče
!
“
Jok
se
je
bližal
Strniški
grozeč
in
stiskajoč
pesti
.
Minka
je
vstala
izza
mize
in
se
vstopila
predenj
.
„
Nikar
tako
,
Jok
!
Strniška
so
dobili
za
les
pismeno
ponudbo
iz
Trsta
—
pismo
se
je
pa
izgubilo
—
zato
ga
bomo
iskali
.
Ni
treba
,
da
žalite
gospo
in
kričite
v
tuji
hiši
!
“
„
Povejte
Vi
tistega
,
ki
pravi
,
da
je
prišlo
pismo
iz
Trsta
!
Povejte
!
“
„
So
bili
iz
Trsta
pri
meni
danes
in
so
mi
povedali
.
—
Vun
,
nič
ne
boš
razgrajal
!
Vun
!
“
Strniška
mu
je
odprla
vrata
in
mu
kazala
s
tresočim
se
prstom
skoz
duri
.
Jok
je
umolknil
,
kakor
bi
mu
zadrgnilo
vrat
,
in
je
potepeno
zapustil
sobo
.
Strniška
je
zaloputnila
vrata
za
njim
.
„
Grdoba
!
“
je
še
zamrmrala
in
mu
s
pestjo
požugala
v
vežo
.
„
Pojdiva
,
Minka
,
“
je
prosila
Alena
,
ki
se
je
tresla
po
vsem
telesu
.
„
Mene
je
groza
tega
razbojnika
!
“
Minka
je
tolažila
Strniško
,
ki
je
kipela
jeze
,
in
jo
povabila
na
Miklavžev
večer
.
Nato
sta
učiteljici
naglo
odšli
.
Daleč
pred
seboj
sta
videli
Joka
,
ki
se
je
gnal
po
cesti
z
dolgimi
koraki
.
Ko
je
Alena
prišla
domov
,
je
videla
,
da
sta
šla
preko
dvorišča
pismonoša
in
Jok
.
Pismonoša
je
bil
bled
in
potrt
;
čepico
je
nesel
v
roki
in
segal
z
desnico
razburjen
v
sive
lase
.
Ob
njem
je
stopal
Jok
,
mahal
divje
z
rokami
,
dvigal
kvišku
tri
prste
,
žugal
in
šepetaje
sikal
na
uho
spremljevalcu
.
Ob
lesi
,
ki
vodi
na
dvorišče
,
sta
obstala
.
Jok
je
govoril
bolj
z
rokami
in
obrazom
,
kakor
z
besedo
.
Ko
sta
se
ločila
,
je
pismonoša
zamahnil
z
roko
in
naglo
odšel
,
Jok
pa
stal
in
držal
klobuk
za
okrajce
,
kakor
bi
ga
hotel
vreči
ob
tla
.
Nato
se
je
okrenil
proti
Smrekarjevemu
domu
.
Alena
se
je
umeknila
od
okna
,
ko
se
je
mešetar
ozrl
na
hišo
.
Smrekar
se
je
prismejal
k
večerji
.
Smeh
je
bil
nekaj
groznega
,
tako
se
je
zdelo
Aleni
.
Ko
je
obešal
klobuk
,
je
že
pripovedoval
:
„
Ha-ha-ha
!
Če
to
ni
smešno
!
Kaj
si
izmisli
Taljan
!
Neko
pismo
išče
,
na
pošti
ga
išče
,
pismonošo
so
pestili
,
Erna
je
razgadena
,
da
kar
skovika
,
celo
mene
je
vprašal
,
če
bi
kaj
slutil
!
Ti
kanalja
taljanska
!
Pomislite
!
Zaradi
navadnega
pisma
tak
hrup
!
Ko
bi
jaz
hotel
zaradi
pisem
,
ki
so
se
meni
izgubila
,
tako
rogoviliti
,
bi
morala
nastati
vojska
,
prava
vojska
!
“
Nato
je
sedel
k
mizi
in
si
zadovoljno
podrgnil
roko
ob
roko
.
„
Ta
jeza
Taljanova
me
veseli
,
tako
veseli
,
kakor
bi
zadel
terno
!
Izvrstno
!
Ni
res
,
Alena
?
“
Alena
se
je
sklanjala
nad
krožnik
in
jedla
posili
.
V
ušesih
ji
je
bučal
ta
strašni
grohot
,
kakor
peklenski
grom
.
Na
Smrekarjevo
vprašanje
ni
odgovorila
.
Plaho
je
dvignila
oči
v
Smrekarja
,
ki
je
moral
zagledati
v
njih
strah
in
prošnjo
:
Ne
izdaj
me
!
ne
vleči
me
v
blato
!
In
zaeno
ji
je
na
čelu
ležal
teman
oblak
gostih
črtic
,
ki
mu
je
očital
:
Slepar
!
Smrekar
se
pa
ni
zmenil
ne
za
očitanje
in
ne
za
prošnjo
.
Kakor
bi
ga
nihče
ne
poslušal
,
je
govoril
sam
s
seboj
in
se
smejal
ter
ponavljal
:
„
Izvrstno
!
Izvrstno
!
“
Alena
ni
čakala
konca
večerje
in
ni
spremila
Viktorja
v
spalnico
.
H
gospe
se
je
sklonila
in
ji
tiho
pošepetala
na
uho
,
potem
pa
odšla
v
svojo
sobo
.
Tamkaj
se
je
zgrudila
na
stol
,
sklenila
pred
seboj
na
mizi
roke
,
naslonila
nanje
glavo
in
začela
jokati
.
Solze
so
jo
nekoliko
umirile
.
Trudna
je
dvignila
glavo
in
se
ogledala
po
sobi
.
Po
vseh
kotih
je
šel
njen
pogled
.
Skoro
nezavestno
je
iskalo
njeno
oko
nekoga
,
da
bi
v
tem
hipu
sedel
k
njej
,
ji
položil
roko
na
glavo
ter
jo
vprašal
:
Zakaj
solze
,
Alenčica
?
Na
vrata
se
je
ozrla
in
uho
je
prisluhnilo
,
če
se
ne
slišijo
drsajoči
koraki
očetovi
,
kakor
jih
je
slišala
doma
,
kadar
je
sedela
sama
pri
nalogi
v
pozno
noč
.
Toda
obednica
je
bila
nema
.
Tudi
Smrekarjev
grohot
je
utihnil
.
„
Ah
,
kako
me
je
groza
te
samote
!
“
Alena
je
izgovorila
polglasno
te
besede
,
a
se
je
svojega
glasu
skoro
ustrašila
.
Privila
je
luč
,
da
bi
ji
svetloba
dala
poguma
.
Začela
je
razmišljati
dogodke
,
ki
so
jo
tako
vznemirili
.
Slišala
je
vnovič
glas
Erne
in
jo
videla
,
kako
ji
pomežikuje
izza
okenca
.
Mara
se
je
obračala
od
nje
,
Minka
je
bila
užaljena
,
ker
ji
je
povedala
resnico
v
oči
—
in
potem
to
pismo
—
in
Smrekarjev
cinični
grohot
.
„
Zavist
in
zloba
!
Ni
ga
,
da
bi
mu
segla
v
roko
,
ni
ga
.
Edini
Brest
mi
je
privoščil
prijateljsko
besedo
,
edini
on
—
nehote
je
pogledala
roki
,
kamor
jo
je
poljubil
—
in
še
tega
so
mi
nevoščljivi
—
in
še
od
njega
bi
me
odgrizli
,
da
bi
bila
,
kakor
žalostna
vrba
sredi
planjave
—
sama
,
posuta
z
biči
zlovražnih
pogledov
.
Ne
,
ne
!
Tega
veselja
ne
učakate
.
Vse
mu
povem
,
vse
!
“
Nenadoma
ji
je
šinilo
v
misel
,
da
bi
mu
pisala
,
in
vse
razodela
in
zatožila
tovarišice
in
mu
povedala
,
kako
trpi
zaradi
njega
.
Toda
takoj
je
opustila
to
misel
,
ko
je
vedela
,
da
pismo
ne
bi
bila
skrivnost
.
Zato
je
sklenila
,
da
mu
vse
pove
ob
prvi
priliki
,
pove
samo
zaraditega
,
da
bo
spoznal
,
kako
nekolegialne
so
njene
koleginje
.
Ko
je
še
nekaterekrati
premislila
Brestovo
trditev
,
da
se
ji
ni
bati
zaradi
pisma
,
da
je
njena
vest
čista
—
se
je
toliko
pomirila
,
da
je
legla
.
Imela
je
nemirno
spanje
,
ker
so
jo
nadlegovali
v
polsnu
zmedeni
pojmi
;
grozeče
postave
,
ki
so
se
ji
režale
v
žalostno
lice
brez
usmiljenja
in
sočutja
.
Vendar
se
je
v
jutru
dvignila
pokrepčana
iz
postelje
,
silnejša
,
in
skoro
se
je
nasmehnila
pretiranemu
strahu
,
ki
jo
je
zvladal
snoči
.
Ko
je
odgrnila
zaveso
,
jo
je
pozdravilo
živo
migotanje
skoz
okno
.
Sneg
je
naletaval
,
zrak
je
bil
napolnjen
s
plešočimi
roji
snežink
,
ki
so
se
vrtele
in
plule
nad
zemljo
,
se
ji
približevale
in
se
spet
dvigale
,
kakor
da
bi
si
še
ne
upale
zagrniti
zemlje
z
belim
kožuščkom
.
Živo
življenje
in
vesela
radost
je
bila
razsuta
po
zraku
.
Alena
je
stala
dolgo
pri
oknu
,
zamišljena
v
veseli
roj
snežink
,
ki
so
ji
pregnale
vse
otožne
misli
,
da
je
odprla
okno
ter
lovila
bele
metuljčke
kakor
otrok
.
„
Alena
,
sneg
,
sneg
!
“
je
priklical
Viktorček
v
njeno
sobo
in
kazal
klobuček
,
v
katerega
je
nalovil
belih
sneženih
kosmičev
,
ki
so
se
sproti
tajali
in
ginili
brez
sledu
.
Alena
je
morala
z
njim
na
vrt
,
kjer
sta
lovila
in
stregla
sneg
,
dokler
se
nista
oba
upehana
in
zasopla
utrudila
ter
šla
k
pouku
.
Nekaj
dni
je
preteklo
,
nastopil
je
december
,
sneg
je
zapal
do
kolena
.
Dogodek
o
pismu
je
bil
pozabljen
,
kakor
bi
se
pogreznil
v
zemljo
.
Spočetka
je
Alena
še
prisluškovala
,
kdaj
da
Smrekar
začne
vnovič
o
pismu
,
obiskala
je
Minko
,
bila
pri
Erni
—
toda
povsod
molk
o
tem
.
Že
se
je
popolnoma
pomirila
in
si
očitala
,
kako
je
naivna
in
otročja
,
da
se
tako
razburja
in
tako
plaši
ob
praznem
strahu
.
Toda
ni
dolgo
trajalo
,
ko
se
je
pojavila
vnovič
huda
slutnja
.
Videla
je
mešetarja
,
ki
je
prihajal
zvečer
k
Smrekarju
,
čula
je
prepire
med
obema
.
Dasi
ni
razumela
besedice
,
ji
je
neprestano
sililo
v
spomin
,
da
se
plete
vse
to
zaradi
pisma
.
Zopet
se
je
je
polaščal
nemir
.
Cele
ure
je
prežedela
v
svoji
sobi
ob
zaprti
knjigi
.
Ko
bi
le
koga
imela
,
da
bi
mu
potožila
,
da
bi
mu
odkrito
zaupala
—
gotovo
bi
se
razblinile
vse
te
slutnje
in
bi
izginili
strahovi
.
Želela
si
je
Bresta
.
Toda
odkar
je
začelo
snežiti
,
ga
ni
več
videla
.
—
Morda
pridno
dela
,
ob
takem
vremenu
,
ki
je
kakor
nalašč
za
duševno
delo
.
—
Morda
—
ob
tej
misli
jo
je
stresla
groznica
—
morda
je
pa
zvedel
tudi
on
in
se
nalašč
ogiblje
Smrekarjeve
hiše
,
da
se
ne
umaže
,
da
ne
pride
v
dotiko
tudi
z
njo
,
ki
mu
je
zaupala
,
in
bi
ob
slučajni
pravdi
celo
on
—
kot
redni
gost
—
bil
zaslišan
za
pričo
.
—
Tedaj
tudi
on
se
je
pravzaprav
ogiblje
,
on
,
zaradi
katerega
trpi
,
zaradi
katerega
jo
zbadajo
in
se
ji
umikajo
koleginje
.
Ob
takih
urah
je
bila
Alena
tako
potrta
,
da
ji
je
shujšalo
lice
in
je
bledela
,
kakor
da
bi
jo
razjedala
bolezen
.
Celo
Smrekarica
je
opazila
izpremembo
ter
je
velela
parkrat
napreči
sani
,
da
sta
se
peljala
z
Viktorjem
na
izprehod
;
mislila
je
,
da
ji
škoduje
,
ker
preveč
tiči
v
sobi
.
Po
taki
vožnji
se
je
vrnila
resnično
pokrepčana
in
Smrekarica
ji
je
z
veseljem
pobožala
cvetoča
lica
.
Ali
kaj
bi
bila
dala
,
ko
bi
bila
ta
roka
—
roka
materina
!
Domislila
se
je
,
kako
je
včasih
doma
otročje
kljubovala
,
toda
vselej
,
kadar
jo
je
obšla
resnična
žalost
,
je
prihitela
k
očetu
,
k
materi
,
in
kakor
skoz
nevihto
je
zasvetilo
nenadoma
solnce
in
v
srcu
je
bila
spet
mirna
sreča
.
Sedaj
ni
nikogar
!
Krog
nje
fraza
in
vsaka
prijaznost
zlagana
.
Nič
gorečega
ognja
,
nič
srca
!
Tako
je
v
razvneti
domišljiji
,
ki
jo
je
mučila
vsako
noč
,
dočakala
Miklavževega
večera
.
Koprnela
je
,
da
bi
videla
Bresta
in
se
prepričala
,
je
li
njena
sumnja
upravičena
.
Zaeno
je
sklepala
trdne
sklepe
,
da
ne
sme
nihče
opaziti
njenega
trpljenja
,
ker
bi
se
le
zavistno
pasli
ob
njeni
bolesti
.
Vesela
bo
,
razigrana
,
in
šalila
se
bo
z
Brestom
,
nalašč
predrzno
šalila
,
da
jim
pokaže
,
kako
je
samostojna
in
kako
je
jeziki
nič
ne
brigajo
.
Ko
se
je
zmračilo
na
Miklavžev
večer
,
so
se
zbrali
veljaki
iz
cele
fare
.
Prišel
je
župan
in
občinski
svetovalci
,
prišli
vsi
oni
premožnejši
,
ki
so
darovali
za
revne
šolarje
,
prišla
sta
župnik
in
kaplan
in
seveda
vsa
inteligenca
,
med
katero
je
oblastno
vstopil
Smrekar
.
Obdarovanci
so
napeto
čakali
v
šolski
sobi
.
Z
njimi
očetje
ali
matere
.
Tudi
pridni
součenci
premožnejših
rodbin
so
prišli
pogledat
s
starši
.
V
sobi
je
medlo
gorela
sveča
.
Ko
je
Minka
videla
,
da
so
vsi
zbrani
,
je
pozvončkala
.
Tedaj
so
se
odprla
vrata
,
bengalična
luč
je
razsvetlila
sobo
,
prikazal
se
je
angel
,
za
njim
drugi
in
tretji
—
nato
Miklavž
—
in
za
vratmi
so
obstali
parkeljni
rožljaje
z
verigami
.
Ne
samo
otroke
,
celo
starše
je
prevzelo
radostno
očaranje
in
po
sobi
je
zaplul
vzdih
začujenja
:
A-a-h
!
Ko
so
se
otroci
nekoliko
opogumili
,
so
zapeli
pod
Minkinim
vodstvom
Miklavžu
pesem
v
pozdrav
.
