jeodmeval
jek
iz
daljave
čez
pusto
,
mrzlo
,
zlobno
loko
,
koder
je
med
visokimi
šopi
zelenega
ločja
sililo
iz
zemlje
začrnelo
mahovje
,
kakor
kosi
razdrapanega
mrtvaškega
prta
na
samotnem
,
zapuščenem
pokopališču
.
Vse
je
bilo
tiho
in
mrtvo
,
nobena
sapa
ni
pregibala
listja
na
drevju
,
od
nikoder
ni
bilo
slišati
ptičjega
glasu
.
Ubogemu
Majerju
se
je
stiskalo
srce
v
prsih
,
da
je
menil
,
da
mu
zdaj
zdaj
poči
.
Temno
mu
je
po
stajalo
pred
očmi
,
in
vrteti
se
je
začel
svet
krog
njega
.
Lezel
je
vedno
globočje
in
ni
si
upal
pomagati
.
Odrekale
so
mu
dušne
in
telesne
moči
,
mrzel
pot
mu
je
oblival
čelo
,
in
čakal
je
v
nezavednem
obupu
,
da
se
zgrne
zemlja
nad
njim
.
Težko
je
že
sopel
in
spoznal
,
da
v
kratkem
času
niti
zavpiti
ne
bo
mogel
več
.
Zbral
je
ves
pogum
in
vso
moč
in
zakričal
še
jedenkrat
,
zadnjikrat
,
si
je
dejal
obupno
.
Tedaj
pa
je
pritekel
iz
goščave
Vladimir
,
ki
je
bil
k
sreči
za
gospoda
Majerja
zgrešil
pravo
pot
in
zašel
proti
tistemu
kraju
,
kjer
se
je
bila
prigodila
nesreča
.
Urno
je
snel
ranto
iz
rogovile
,
vrgel
se
ž
njo
po
močvirnih
tleh
in
plazil
se
po
trebuhu
,
da
je
mogel
podati
Majerju
kol
.
Z
velikim
naporom
ga
je
izvlekel
polagoma
iz
mezine
na
trdino
.
„
Vražje
blato
!
Uf
!
“
vzdihnil
je
Majer
,
ko
se
je
zleknil
po
trdih
tleh
.
„
Oh
,
gospod
doktor
,
kako
sem
vam
hvaležen
!
Če
bivaš
ne
bilo
,
zdajle
bi
bil
že
tam
,
kjer
muh
ni
.
Sopsti
že
nisem
mogel
več
,
ker
me
je
tako
dušilo
;
tiščalo
pa
tako
po
vsem
životu
,
da
me
še
zdaj
vse
kosti
bole
;
ves
život
je
premrl
.
“
Vladimir
mu
je
sezul
škornje
in
drgnil
ga
po
nogah
,
da
se
je
začela
zopet
pretakati
kri
po
žilah
.
„
Ti
vrag
,
ti
,
“
jezil
se
je
Majer
.
„
Nič
več
ne
bom
hodil
tod
.
Kaj
stori
vendar
dež
!
Kolikrat
sem
že
šel
čez
to
blato
,
in
prav
malo
se
je
vdiralo
.
Danes
sem
pa
naletel
.
Težak
človek
,
in
nerodno
sem
kobacal
ven
.
Vi
ste
moj
rešitelj
;
kako
vam
morem
povrniti
vašo
ljubav
?
“
Vladimir
je
trdil
,
da
je
storil
le
svojo
dolžnost
.
„
Gospod
doktor
,
jaz
bi
pa
storil
tudi
rad
svojo
dolžnost
.
“
„
Morebiti
pride
prilika
,
ko
mi
boste
mogli
ustreči
vi
,
“
dejal
je
Vladimir
in
malo
zardel
.
„
Jaz
mislim
,
da
,
vas
razumem
,
gospod
doktor
,
“
dejal
je
Majer
.
„
Tu
moja
roka
.
“
Ko
se
je
bil
odpočil
,
vrnila
sta
se
oba
po
bližnjem
potu
proti
krčmi
,
kjer
je
bil
ostal
voz
.
„
Ženske
,
škafe
v
roke
!
“
kričal
je
Majer
,
prišedši
do
krčme
.
„
Glejte
me
,
kakšen
sem
!
“
Strmé
je
povpraševal
krčmar
,
kaj
da
se
mu
je
bilo
prigodilo
,
in
prinesel
mu
pražnjo
svojo
obleko
,
da
se
je
preoblekel
.
Za
mizo
se
je
odškodoval
najprej
gospod
Majer
za
prestani
strah
in
za
težave
napornega
lova
,
potem
pa
je
začel
natančno
opisovati
čudni
dogodek
,
ki
je
bil
tako
sijajno
pokazal
njegovo
hladnokrvnost
in
junaštvo
.
„
In
tvojo
neprevidnost
,
“
očital
je
Edvard
,
ki
se
ni
bil
genil
od
krčme
.
„
Meni
se
ni
moglo
prigoditi
nič
takega
.
“
Gospod
Majer
pa
seje
ponašal
z
nezgodo
,
kakor
če
bi
bil
ustrelil
jelena
.
„
Človek
vsaj
kaj
doživi
.
“
Čez
dolgo
časa
je
dospel
tudi
baron
,
in
ž
njim
je
prinesel
deček
bogat
lovski
plen
:
dva
zajca
,
šest
jerebic
in
tri
divje
race
.
„
Ali
so
drugi
že
tukaj
?
“
nagovoril
je
krčmarja
v
veži
,
in
ta
je
začel
pripovedovati
,
kako
kmalu
bi
se
bila
pripetila
nesreča
gospodu
Majerju
.
Baron
je
nekoliko
pobledel
in
se
zamislil
.
S
suhimi
besedami
je
voščil
srečo
gospodu
Majerju
,
ki
mu
je
začel
od
konca
živo
pripovedovati
vse
,
kar
se
mu
je
bilo
,
ali
kar
bi
se
mu
bilo
lehko
pripetilo
.
„
Kak
pobalin
je
prestavil
znamenje
,
“
menil
je
krčmar
,
ki
je
nosil
pridno
na
mizo
.
Med
tem
se
je
sušila
gospodu
Majerju
obleka
,
da
jo
je
oblekel
zvečer
,
ko
se
je
vrnila
družba
.
„
O
mojem
dogodku
molčite
!
“
ukazal
je
Majer
,
ko
je
obstal
voz
na
Mlaki
.
Tu
je
čakala
večerja
,
med
katero
sta
gospa
in
gospica
dražili
gospode
,
ki
niso
bili
nič
ustrelili
,
in
slavili
spretnost
baronovo
.
Gospod
Majer
je
slovesno
molčal
.
Ko
se
je
bilo
pa
ogrelo
omizje
,
vstal
je
in
jel
opisovati
z
živo
,
v
srce
segajočo
besedo
grozno
svojo
nesrečo
in
čudovito
rešitev
.
„
Ako
bi
ne
bilo
gospoda
doktorja
,
“
je
dejal
,
„
poginil
bi
bil
strahovito
;
noben
človek
ne
bi
vedel
,
kje
da
počiva
ubogi
gospod
Majer
.
Dokler
bom
živ
,
spominjal
se
bom
tega
dne
in
hvalo
vedel
svojemu
rešitelju
,
ki
stoji
mojemu
srcu
za
rodbino
mojo
najbližje
.
Sklenil
sem
pa
še
tesneje
ga
združiti
z
mojo
družino
.
Irma
,
Vladimir
,
vajine
oči
so
mi
že
izdale
sladko
skrivnost
,
vajina
lica
mi
pravijo
,
da
se
ne
motim
:
naj
bo
dan
moje
rešitve
tudi
dan
vajinega
veselja
.
Irma
—
tvoj
ženin
;
gospod
doktor
Vladimir
Dragan
—
vaša
nevesta
!
“
Vsa
družba
,
z
Irmo
in
Vladimirjem
vred
,
je
osupnila
.
Irma
in
Vladimir
sta
bila
med
govorom
res
zardela
čez
in
čez
,
a
vpraša
se
,
če
je
obeh
rdečico
prav
tolmačil
gospod
Majer
.
Vstala
pa
sta
oba
,
podala
si
roke
in
poljubila
se
.
Zahvaljevala
sta
se
potem
gospodu
in
gospej
,
ki
sta
jima
voščila
srečo
,
oni
baš
tako
živahno
kakor
ta
slovesno
.
„
Živio
!
“
kričal
je
Edvard
in
zvrnil
kozarec
.
„
Prosit
!
“
dejal
je
baron
in
prestavil
kupico
na
mizi
.
„
Gospod
Majer
,
“
dejal
je
baron
,
ko
so
bili
zopet
sedli
,
„
če
bi
bili
vi
poginili
brez
sledu
v
močvirju
,
vse
bi
mislilo
,
da
ste
ušli
v
Ameriko
.
“
„
Smešno
!
V
Ameriko
!
To
bi
mislil
le
kak
norec
.
“
„
Ampak
gospod
beneficijat
bi
se
jezil
,
“
menil
je
Edvard
,
„
ker
bi
mu
ušel
lep
pogreb
.
“
„
To
bi
mu
privoščil
,
“
nasmehnil
seje
Majer
.
„
No
pa
saj
me
tudi
tako
ne
bo
pokopaval
;
on
ne
.
To
bom
poskrbel
v
oporoki
.
Meni
sploh
preseda
ves
ta
brimborium
.
Če
bi
imel
človek
gomilo
na
svoji
zemlji
,
na
vrtu
ali
v
logu
pod
košatim
drevesom
,
kjer
bi
mu
peli
ptiči
,
kaj
prijetnejše
bi
to
bilo
nego
stiskati
se
na
pokopališču
kakor
kmetje
v
cerkvi
!
Gospod
Vladimir
—
ne
zamerite
,
da
vas
imenujem
kar
po
domače
kakor
svojega
sina
,
na
katerega
sem
ponosen
—
ali
je
kak
zakon
,
da
se
mora
pokopati
človek
z
dragimi
ceremonijami
skupaj
z
vsakovrstnimi
mrliči
?
Ali
me
more
kdo
postavno
siliti
,
da
se
pokopljem
,
kjer
ne
maram
?
“
„
Marsikaterega
še
nočejo
pokopati
na
pokopališču
,
“
menil
je
Vladimir
.
„
Smešno
!
Kako
more
pameten
človek
tja
siliti
,
to
mi
je
nerazumno
.
“
Baron
je
odšel
in
pogovor
se
je
zasukal
na
rodbinske
zadeve
.
Vladimir
je
obljubil
,
da
ostane
še
dva
dni
doma
,
da
se
dogovore
o
tem
in
onem
;
zakaj
želel
je
gospod
Majer
,
da
se
zvrši
poroka
še
to
zimo
.
Gospej
in
Irmi
se
je
zdelo
prenaglo
,
češ
,
da
še
ni
nič
pripravljenega
.
„
Kaj
pa
treba
pripravljati
!
“
dejal
je
Majer
.
„
Vse
te
reči
se
dobe
dandanes
storjene
boljše
in
cenejše
,
nego
če
se
delajo
doma
.
Čemu
pa
je
industrija
tako
razvita
!
“
Pozno
so
se
razšli
.
Gospod
Majer
je
hotel
peljati
Vladimirja
domov
;
a
ga
je
preprosil
ta
,
češ
,
da
se
mora
nekoliko
izprehoditi
.
Ko
se
je
poslavljal
z
Irmo
,
očital
ji
je
rahlo
,
da
je
menj
vesela
ko
po
navadi
;
a
odgovorila
mu
je
,
da
ne
kaže
vsakdo
veselja
v
smehu
.
„
Kdo
zna
Noč
temno
razjasnit
’
,
ki
tare
duha
!
“
Prešeren
.
Zamišljen
je
stopal
Vladimir
proti
domu
.
V
srcu
ni
čutil
tiste
sreče
,
ki
mu
jo
je
bila
obetala
za
tak
dogodek
domišljija
,
in
zazdelo
se
mu
je
,
da
je
storil
morebiti
prenaglo
važni
korak
,
da
naj
bi
rajši
užival
še
nekaj
časa
mlado
prostost
.
Toda
,
ali
bi
ga
čakala
nevesta
,
ki
ima
toliko
snubcev
?
—
Žalilo
ga
je
,
da
nevesta
ni
všeč
materi
.
Toda
ta
ima
predsodke
,
ker
je
preveč
vneta
za
Stojanove
.
Ko
bosta
pa
živeli
skupaj
,
sprijaznita
se
kmalu
.
Res
,
da
tudi
njemu
niso
ugajali
nekateri
čudni
nazori
nevestini
,
zlasti
se
mu
je
videla
premalo
pobožna
.
Toda
kako
bi
mogla
biti
drugačna
,
ko
sliši
doma
le
pusto
in
plitvo
govorjenje
in
vidi
tako
malo
lepega
in
vzpodbudnega
!
A
ko
pride
v
drugo
ozračje
,
postala
bo
vsa
druga
,
in
mehko
njeno
srce
se
bo
navzelo
blagega
mišljenja
njegove
matere
in
sestre
.
Kako
srečen
bo
potem
on
,
kako
se
bo
ponašal
ž
njo
,
ki
je
tako
lepa
,
tako
izobražena
in
bogata
!
V
take
misli
vtopljen
ni
zapazil
,
kako
se
mu
je
bližala
skokoma
grda
pošast
.
Ves
se
je
zgenil
,
ko
se
je
vzpel
po
njem
baronov
pes
.
A
kmalu
je
imel
puško
pri
rokah
in
udaril
jezen
s
kopitom
,
da
je
cvile
in
renče
odskočil
Foks
.
„
Nesramnost
,
s
takimi
mrhami
plašiti
ljudi
!
“
dejal
je
razjarjen
Vladimir
.
„
Ali
velja
to
meni
?
“
oglasil
se
je
iz
teme
baron
in
stopil
v
mesečino
proti
Vladimirju
.
„
Vam
in
vaši
pasji
družbi
.
“
„
Takim
besedam
bi
se
spodobil
pasji
odgovor
!
“
zakričal
je
baron
in
mahnil
z
bičem
po
zraku
.
„
Tu
ga
imate
!
“
vzkliknil
je
Vladimir
in
vzdignil
roko
,
pred
katero
se
je
hitro
umeknil
baron
.
„
Bova
se
še
videla
!
“
hropel
je
baron
in
preklinjaje
odkoračil
.
Vladimir
je
še
počakal
nekoliko
in
snel
puško
,
pripravljen
ustreliti
psa
,
če
bi
ga
oni
naščuval
.
A
nič
se
ni
zgodilo
in
nadaljeval
je
svojo
pot
,
nejevoljen
zaradi
nepotrebnega
prepira
.
„
Lep
dan
,
ki
se
pusto
končuje
,
“
dejal
je
sam
pri
sebi
in
hitel
proti
luči
,
ki
je
stala
vedno
na
oknu
domače
hiše
in
kazala
mu
pot
,
kadar
se
je
vračal
po
noči
.
Mati
in
sestra
sta
ga
še
čakali
,
dasi
je
šla
ura
na
jednajst
.
„
Ali
ste
se
imeli
dobro
,
Vladimir
?
“
pozdravljala
je
mati
.
„
Ali
si
kaj
lačen
?
Helena
,
prinesi
čaj
in
pečenko
!
Najprej
jej
,
potem
boš
pripovedoval
.
“
„
Nikar
se
ne
trudite
!
“
branil
se
je
Vladimir
.
„
Lačen
nisem
nič
,
ampak
truden
.
“
„
Pomenimo
se
torej
jutri
.
Postelja
je
že
pripravljena
;
a
nekoliko
boš
vendar
večerjal
.
“
Vladimir
je
omenil
po
vrhu
poglavitne
dogodke
prošlega
dne
.
„
In
kaj
se
je
zgodilo
nazadnje
!
Ugenite
mama
!
“
je
dejal
.
Mati
je
ugibala
sem
in
tja
,
pomagala
ji
je
Helena
;
a
pravega
nista
pogodili
.
„
Ali
kaj
prijetnega
ali
neprijetnega
?
“
vprašala
je
sestra
.
„
Kakor
se
vzame
,
“
nasmehnil
se
je
po
sili
brat
.
„
Zame
—
prijetno
.
“
„
Menda
se
vendar
nisi
zaročil
!
“
„
Menda
vendar
ne
!
“
oponesel
je
brat
.
„
Ali
je
to
taka
pregreha
?
Da
,
zaročil
sem
se
.
“
Mati
je
sklenila
roke
v
naročju
in
žalostna
gledala
sinu
v
obraz
;
tudi
sestra
je
molčala
.
On
pa
jima
je
začel
očitati
predsodke
,
ki
delajo
krivico
njegovi
nevesti
,
in
zagovarjal
in
hvalil
jo
.
Materi
je
prilezla
solza
iz
oči
in
zdrknila
po
velem
licu
.
Vladimir
,
ki
je
to
zapazil
,
jo
je
objel
in
vprašal
jo
prisrčno
,
zakaj
da
mu
ne
privošči
sreče
.
„
Oh
,
Vladimir
,
Vladimir
,
“
tarnala
je
mati
,
„
jaz
jokam
za
tvojo
srečo
,
kateri
ti
koplješ
jamo
.
“
„
Vladimir
,
“
dejala
je
sestra
zamolklo
,
„
saj
nima
Irma
nič
vere
.
“
„
Odkod
pa
ti
to
veš
?
“
zavrnil
jo
je
brat
.
„
Prava
vera
se
skriva
v
srcu
,
ne
šopiri
se
pred
ljudmi
.
“
„
Vsaj
k
maši
naj
bi
hodila
ob
nedeljah
kakor
vsak
krščanski
človek
.
“
Vladimir
ni
odgovoril
na
to
nič
,
ampak
začel
jima
slikati
prijetno
življenje
v
bodočnosti
,
ko
ju
bode
imel
pri
sebi
.
„
Če
bi
vzel
Stojanovo
,
“
je
sklenil
,
„
še
sam
bi
živel
težko
ž
njo
.
“
„
Oh
,
kako
se
motiš
,
Vladimir
,
“
dejala
je
mati
.
„
In
glej
,
zdaj
se
ločita
najina
pota
popolnoma
.
Irma
in
medve
skup
,
to
ne
gre
,
zaradi
nje
ne
in
zaradi
naju
ne
.
Medve
ostaneva
tukaj
,
dokler
naju
Bog
ne
pokliče
.
Milica
bi
bila
tvoja
sreča
.
Bog
ve
,
zakaj
se
je
moralo
to
tako
zgoditi
.
Morebiti
je
nisi
vreden
.
“
„
Lehko
noč
!
“
dejal
je
Vladimir
nejevoljen
in
prepustil
mater
in
sestro
žalostnim
mislim
.
Slabo
je
spal
Vladimir
,
ker
so
vsakovrstne
skrbi
odganjale
spanje
od
trudnega
telesa
.
Vstal
je
čemeren
.
Napočil
je
bil
tudi
pust
jesenski
dan
,
da
bi
ga
bil
najrajši
prespal
Vladimir
.
A
moral
je
obiskati
nevesto
in
premišljeval
je
,
kdaj
da
bi
šel
,
da
bi
ga
najmenj
pogrešili
mati
in
sestra
.
Ko
se
je
tako
izprehajal
blizu
hiše
,
zavijal
se
v
suknjo
pred
mrzlim
vetrom
in
gledal
po
strniščih
,
kjer
so
se
pojale
vrane
,
pritekel
je
po
klancu
bosonog
deček
s
pismom
v
roki
,
ustavil
se
pred
njim
,
odkril
se
in
pomolil
mu
pismo
:
„
To
so
poslali
gospod
baron
.
“
Vladimir
se
je
zgenil
in
pobledel
,
hlastno
je
odprl
pismo
,
urno
je
preletel
z
očmi
in
zamišljen
obstal
.
„
Kaj
čakaš
?
“
vprašal
je
dečka
,
ki
ga
je
gledal
z
odprtimi
usti
.
„
Gospod
baron
so
rekli
,
da
boste
vi
tudi
nekaj
napisali
.
“
„
Kar
pojdi
!
“
dejal
je
Vladimir
in
obrnil
se
proti
gozdu
,
da
prebere
pazljivo
še
jedenkrat
pisanje
,
ki
se
je
glasilo
tako
:
„
P.
T.
Kaj
se
je
bilo
prigodilo
med
nama
sinoči
,
tega
ni
treba
omenjati
.
Nastala
je
záme
dolžnost
braniti
svojo
čast
,
katero
ste
vi
napadli
in
žalili
.
Pričakujem
vas
jutri
,
4.
t.
m.
,
ob
devetih
dopoldne
nad
Gorenjo
vasjo
pri
Žalostni
vrbi
.
Z
orožjem
vam
lehko
postrežem
jaz
,
ker
imam
dva
jednaka
samokresa
,
ki
sta
vam
na
izbor
.
Mislim
,
da
bo
tudi
vam
ljubo
,
da
se
dožene
zadeva
,
ki
briga
le
naju
,
med
nama
samima
,
brez
tistih
slovesnosti
,
s
katerimi
obračajo
dijaki
pozornost
na
svoj
pogum
ali
izkušajo
časnikarji
preprečiti
njega
dokaz
.
Ker
poznate
in
čutite
kot
častnik
v
rezervi
svoje
častne
dolžnosti
,
ne
bojim
se
,
da
ne
bi
ugodili
temu
mojemu
vabilu
.
Baron
Berger
.
“
„
O
,
nič
se
ne
bojte
,
gospod
baron
!
“
dejal
si
je
Vladimir
,
ko
je
prebral
pismo
.
„
Ne
bo
me
treba
klicati
dvakrat
.
“
Če
bi
bil
oni
blizu
,
takoj
bi
se
streljal
ž
njim
.
Vteknil
je
pismo
v
žep
in
ni
hotel
več
misliti
nanje
.
A
po
sili
so
mu
uhajale
misli
tja
.
Izvlekel
ga
je
zopet
,
prebral
še
jedenkrat
,
pretehtal
vsako
besedo
in
spoznal
,
da
je
stvar
jako
resna
,
da
mu
gre
za
življenje
.
Razložil
si
je
to
prav
lehko
iz
baronovega
položaja
.
Vedel
je
,
da
je
ta
v
večni
denarni
stiski
,
da
hodi
za
Irmo
in
da
pričakuje
rešitve
od
njene
dote
.
To
rešitev
pa
je
preprečil
Vladimir
.
Kaj
čuda
,
da
obupuje
baron
!
Zanj
je
ta
boj
zadnja
,
a
jako
ugodna
stava
.
Ako
dobi
,
pridobil
je
vse
in
dosegel
svoj
cilj
;
ako
izgubi
,
izgubil
je
,
kar
je
zanj
brez
vrednosti
,
česar
bi
se
sicer
nemara
odkrižal
sam
.
—
Kaj
pa
bi
zastavil
Vladimir
?
Ako
zmaga
,
ne
pridobi
nič
,
ker
je
Irma
tako
že
njegova
,
nakoplje
si
le
kazen
za
prekršenje
zakona
.
A
če
izgubi
,
izgubil
je
vse
.
—
Kaj
mu
je
ponudilo
dosedaj
življenje
?
V
trudu
in
pomanjkanju
je
dovršil
šolanje
.
Zdaj
še
le
se
mu
je
odprla
lepa
bodočnost
;
zdaj
še
le
mu
je
začelo
pridno
delo
roditi
sad
.
In
vse
to
naj
ostanejo
le
sanje
,
prazna
pena
!
Zavisten
lenuh
naj
mu
pobere
v
jednem
trenotju
,
kar
si
je
bil
pridelal
on
v
dolgih
,
trudapolnih
letih
!
In
to
puhlemu
predsodku
na
ljubo
;
zaradi
abotnih
nazorov
,
ki
jih
obsoja
vsak
trezni
,
pametni
človek
,
ki
se
jih
ne
upa
nihče
zagovarjati
drugače
nego
s
potrebo
,
da
se
navdihnejo
posebni
ljudje
s
posebno
nadutostjo
!
—
In
Vladimir
nima
živeti
samo
sebi
.
Mati
in
sestra
smeta
zahtevati
,
da
jima
povrne
pomanjkanje
in
trud
,
s
katerim
sta
ga
bili
odgojili
.
A
če
pade
,
ne
samo
da
jima
ne
bo
povrnil
tolikih
dobrot
,
ampak
uničil
bo
samopašno
ves
njun
trud
in
pokazal
jima
,
da
se
ne
meni
zanju
nič
,
kadar
gre
za
tako
imenovano
njegovo
čast
,
da
se
ne
boji
kar
nič
z
žaljenjem
jima
plačati
ljubezen
.
Kaj
bi
počela
mati
,
če
bi
sin
poginil
tako
žalostno
!
Za
njim
bi
šla
v
grob
,
katerega
bi
bila
izkopala
njegova
nehvaležnost
.
Ne
,
tako
daleč
se
ne
bo
izpozabil
.
Oglašala
se
je
tudi
ljubezen
do
neveste
in
netila
ljubezen
do
življenja
,
ki
mu
je
obetalo
toliko
sladke
sreče
ob
strani
lepe
,
ljubljene
soproge
.
Kako
bi
se
mogel
ločiti
od
tega
krasnega
sveta
!
Toda
čast
!
Portepej
!
Brez
časti
ni
življenja
.
Po
koncu
se
je
sklonil
Vladimir
in
odločil
,
da
se
bode
bil
.
Napotil
se
je
proti
vasi
,
in
spremljale
so
ga
misli
,
ki
mu
niso
dale
miru
.
Domišljija
mu
je
nasproti
postavila
nasprotnika
,
v
katerega
meri
s
samokresom
,
da
bi
ga
ubil
namenoma
,
po
hladnem
preudarku
.
Zgrozil
se
je
.
Za
par
neumnih
besedi
ubiti
človeka
,
kateremu
ni
življenje
nič
menj
drago
nego
njemu
!
Kako
bi
mogel
to
katerikrat
opravičiti
pred
svojo
vestjo
,
ki
bi
mu
očitala
,
da
je
ubijavec
;
kako
bi
se
mogel
pokazati
v
pošteni
družbi
;
kako
stopiti
materi
pred
oči
;
peljati
s
krvavimi
rokami
nevesto
pred
oltar
!
Sramotna
,
nečastna
je
čast
,
ki
goni
človeka
v
ubojstvo
!
Človek
je
najprej
človek
,
potem
častnik
.
Toda
mora
li
on
ubijati
?
Mora
li
pomeriti
v
človeka
?
Strelja
naj
v
zrak
!
Da
,
to
bode
storil
;
ne
bode
si
omadeževal
rok
s
krvjo
pregrehe
.
Komaj
ga
je
bil
nekoliko
pomiril
ta
sklep
,
naskočile
so
ga
misli
z
nova
.
Če
sklene
baron
isto
,
si
je
dejal
,
in
bosta
streljala
oba
v
zrak
,
kolika
smešnost
!
Treba
le
še
,
da
razbobnata
po
novinah
svoje
junaštvo
.
Na
misli
so
mu
prišle
besede
baronovega
pisma
,
in
razvidel
je
,
da
baron
nima
takih
pomislekov
,
ker
ga
premaguje
jeza
in
sovraštvo
,
in
ker
zaničuje
navadne
ljudi
.
On
bode
meril
v
glavo
,
v
srce
.
Kamor
hoče
!
Menj
se
je
bal
Vladimir
smrti
nego
ubojstva
.
Na
vse
zadnje
se
domisli
,
da
ni
samo
človek
,
ampak
tudi
kristjan
,
katoličan
,
da
mu
vera
prepoveduje
dvoboj
,
in
da
smrt
ni
konec
življenja
,
ampak
pravi
začetek
.
Ta
misel
ga
je
razburila
tako
,
da
mu
je
postalo
vroče
in
je
začel
hitrejše
hoditi
po
cesti
.
Zdravi
razum
,
posvetni
zakon
,
vera
in
cerkev
obsojajo
in
prepovedujejo
posebnost
,
katero
zahteva
posebnih
ljudi
posebna
čast
!
Na
katero
stran
se
bode
postavil
on
kot
pameten
človek
,
kot
jurist
,
kot
kristjan
!
Bogme
,
za
čast
,
ki
nasprotuje
zdravemu
razumu
,
ki
nasprotuje
zakonom
in
veri
,
naj
se
pulijo
drugi
!
Zavest
prave
časti
,
ki
je
poštenje
,
ne
pogreša
posebnega
potrdila
.
Stvar
je
bila
dognana
,
sklep
storjen
;
počasi
in
mirno
se
je
zopet
začel
izprehajati
Vladimir
.
A
še
mu
niso
dali
pokoja
pomisleki
.
Kaj
se
bo
zgodilo
,
če
se
ne
zmeni
za
poziv
!
Baron
bo
naznanil
stvar
vojaškemu
poveljništvu
,
poveljništvo
jo
bo
spravilo
pred
častno
sodišče
,
in
častno
sodišče
bo
razsodilo
,
da
se
je
vedel
Vladimir
strahopetno
,
nečastno
,
da
ni
vreden
portepeja
.
Prisilili
ga
bodo
odložiti
častništvo
.
Oh
,
sramota
!
Zaškripal
je
z
zobmi
.
Spominjal
se
je
podobnega
slučaja
izza
dijaških
let
,
kako
zaničljivo
se
je
govorilo
o
častniku
v
rezervi
,
ki
je
bil
odklonil
dvoboj
in
bil
degradovan
.
Kako
so
se
ga
ogibali
tovariši
dijaki
,
češ
,
da
je
na
sramoto
dijaštvu
;
kako
so
razpravljali
po
gostilnah
in
kavarnah
vojaki
vprašanje
,
če
bi
ne
kazalo
odpraviti
jednoletnega
prostovoljstva
,
ki
ne
iztrebi
zadosti
iz
mladih
src
filisterskega
mišljenja
in
jih
ne
navda
s
pravimi
pojmi
o
vojaški
časti
!
Isto
se
bo
zgodilo
njemu
.
Oh
!
In
da
se
razglasi
sramota
,
za
to
bode
poskrbel
baron
.
Kaj
si
bo
mislila
,
kaj
bo
rekla
nevesta
!
Kaj
mati
in
sestra
!
Kaj
Stojanovi
!
Kaj
vrstniki
in
prijatelji
njegovi
!
Kako
ga
bodo
gledali
po
strani
,
kako
se
muzali
za
hrbtom
!
Bridko
je
spoznaval
Vladimir
,
da
ne
najde
vedno
notranje
poštenje
časti
zunaj
,
in
da
stopi
cesto
nečastnemu
poštenju
nepoštena
čast
nasproti
,
ter
je
ubije
pred
ljudmi
.
Spoznal
je
,
da
se
ne
krije
zakon
povse
s
pravico
,
in
da
sta
pravičnost
in
čast
prav
različna
pojma
.
Oj
,
da
bi
bilo
vedno
to
,
kar
je
pravično
pred
Bogom
,
tudi
pravo
pred
zakonom
in
v
časti
pred
ljudmi
!
A
kadar
nastane
navzkrižje
,
sme
se
li
plačati
čast
s
pravičnostjo
?
Ne
,
nikdar
ne
!
Njega
naj
postavijo
v
boj
,
v
prvo
vrsto
;
a
v
boj
z
ljudmi
,
ne
z
Bogom
!
Ako
bi
se
smel
ozirati
on
samo
nase
,
ne
bi
mu
bilo
žal
portepeja
.
A
kaj
poreko
drugi
?
Mati
in
sestra
,
oh
,
tidve
sta
popolnoma
na
njegovi
strani
,
in
ljubši
jima
je
poštenjak
brez
častništva
nego
ubijavec
s
portepejem
.
Mati
in
sestra
stojita
vedno
tam
,
kjer
Bog
in
vera
in
poštenje
.
A
kaj
si
bodo
mislili
drugi
?
Toda
kaj
se
meni
on
za
druge
!
Mati
,
sestra
in
nevesta
,
ti
so
mu
ves
svet
.
Kaj
bo
rekla
nevesta
?
Bode
li
še
pogledala
strahopetca
?
Strahopetca
!
šumelo
mu
je
po
ušesih
,
gnalo
mu
kri
v
glavo
in
motilo
hladne
misli
.
Grizel
si
je
ustni
,
škripal
z
zobmi
,
ker
se
ga
je
lotil
zopet
dvom
in
neskončno
mučna
neodločnost
.
Hitel
je
k
nevesti
,
da
se
raztrese
in
uide
vsaj
za
malo
časa
morečim
mislim
.
Neveste
ni
bilo
doma
.
„
Peljala
se
je
obiskat
svoji
prijateljici
Lini
in
Fini
,
“
dejala
je
mati
.
„
In
jezit
ju
s
poročilom
o
svoji
zaroki
,
“
pristavil
je
gospod
Majer
.
Vladimir
je
menil
,
da
se
odpelje
drugi
dan
,
obmolknil
in
pobledel
,
ker
mu
je
prišla
na
misel
zadeva
baronova
in
stavila
mu
vprašanje
,
če
bo
to
res
.
Pomenkovali
so
se
,
kje
da
se
naseli
Vladimir
kot
odvetnik
,
kje
da
bi
se
kupilo
pohišje
,
kje
da
bosta
stanovala
v
Ljubljani
,
same
važne
reči
,
a
tudi
same
hipoteze
za
Vladimirja
,
čegar
dušne
oči
so
bile
vedno
uprte
na
to
veliko
,
z
vsakim
trenotjem
rastoče
in
bolj
in
bolj
grozeče
vprašanje
.
Poslušal
je
brez
pozornosti
,
govoril
razmišljen
,
pretrgano
,
kakor
zastaja
med
vojaki
za
okopi
pomenek
,
kadar
zagledajo
na
nočnem
nebu
krvavordečo
točko
,
ki
se
cvrče
in
žvižgaje
v
visokem
loku
suče
proti
njim
,
ki
čakajo
strahoma
,
kam
da
udari
.
Kmalu
se
je
vračal
Vladimir
proti
domu
,
nejevoljen
in
neodločen
.
Baronov
list
,
ki
ga
je
nosil
v
suknji
na
prsih
,
mu
je
žgal
srce
.
Razjarjen
ga
je
izvlekel
,
raztrgal
in
vrgel
v
potok
.
Toda
ostala
mu
je
v
spominu
vsaka
beseda
,
vsaka
poteza
,
vse
malenkostne
posebnosti
,
ki
so
mu
silile
in
tiščale
kakor
zareže
igle
v
glavo
,
v
možgane
,
v
dušo
.
Jed
mu
opoldne
ni
teknila
,
govoriti
se
mu
ni
ljubilo
nič
.
„
Vladimir
,
tako
žalosten
si
,
“
dejala
je
mati
in
položila
mu
roko
na
ramo
.
„
Ti
nisi
srečen
.
“
„
Vladimir
,
pridi
v
našo
družbo
!
“
dejala
je
sestra
.
„
Ti
ne
veš
,
kako
je
prijetno
pri
nas
!
Mama
,
jaz
,
obe
dekleti
in
časi
tudi
gospa
šivamo
;
gospod
svetovavec
,
gospod
Bojanec
in
časi
tudi
gospod
beneficijat
nas
pa
zabavajo
.
To
je
tak
kratek
čas
,
da
nam
prehitro
preteče
vsako
popoldne
.
“
Vladimir
ni
rekel
nič
;
šel
je
v
svojo
sobo
,
vrgel
se
na
divan
in
izkušal
zadremati
;
a
ni
se
mu
posrečilo
.
Vzel
je
pravoslovno
knjigo
,
pregledal
določbe
o
dvoboju
,
ki
so
mu
bile
tako
že
znane
,
in
naveličal
se
.
Odprl
je
leposlovno
knjigo
,
bral
nekoliko
,
prelistal
in
odložil
pusto
,
suhoparno
berivo
.
„
Same
luščine
brez
jedra
,
besede
brez
misli
!
“
je
vzdihnil
,
vstal
in
začel
hoditi
po
sobi
.
Kadar
je
prišel
do
okna
,
pogledal
je
na
prazno
cesto
in
na
temni
gozd
.
Na
misel
mu
je
prišlo
,
da
bi
šel
k
Stojanovim
;
a
se
je
nekoliko
sramoval
,
ker
ga
že
dolgo
ni
bilo
gori
,
in
ker
je
slutil
,
da
nimajo
posebno
radi
bodočega
zeta
Majerjevega
.
Toda
kam
,
kam
,
da
bi
ušel
sam
sebi
!
Če
bi
mu
došel
brzojavni
poziv
,
da
mora
nemudoma
na
vojsko
,
pozdravil
bi
ga
vkljubu
ljubezni
do
matere
,
do
sestre
,
do
neveste
,
do
doma
z
največjim
veseljem
kot
rešitev
iz
pogube
,
in
naj
bi
tudi
vedel
,
da
se
ne
vrne
več
.
Oh
,
da
bi
saj
mogel
pošteno
umreti
!
Pa
kaj
mu
brani
živeti
pošteno
?
Barona
Bergerja
sodba
?
Od
kdaj
pa
se
briga
toliko
za
to
,
kaj
da
misli
ta
človek
o
njem
?
Zazdelo
se
mu
je
,
da
izkazuje
preveč
časti
baronu
,
če
se
zmeni
zanj
in
za
njegove
besede
.
Te
misli
so
ga
zopet
pomirile
.
Napravil
se
je
,
da
se
izprehodi
.
Pred
hišo
ga
sreča
beneficijat
Valentin
,
ki
ga
je
takoj
prijel
,
zakaj
da
pride
tako
redkokrat
k
svojim
sosedom
.
„
Mi
vas
zelo
pogrešamo
,
“
je
dejal
.
„
Tres
faciunt
collegium
;
dva
se
prepirata
,
jeden
sodi
.
A
manjka
nam
baš
tretjega
,
ker
se
gospod
Bojanec
ne
zmeni
za
nikogar
razen
za
gospico
Anico
;
ostanem
torej
sam
z
gospodom
svetovavcem
,
ki
je
dober
jurist
in
slab
filolog
,
a
trdovraten
,
da
ga
niti
z
Miklošičem
ne
uženem
.
Pridite
torej
,
gospod
doktor
!
“
„
Ali
se
ne
bojite
,
gospod
beneficijat
,
da
bi
pritegnil
jaz
kot
jurist
juristu
po
pregovoru
:
vrana
vrani
?
“
„
Nič
ne
dene
.
Obeh
skupaj
se
ne
ustrašim
,
samo
da
je
pogovor
.
“
Šla
sta
.
V
gradu
je
bila
res
vsa
ženska
družba
zbrana
,
ki
je
pripravljala
balo
gospici
Anici
.
Govorjenja
in
smejanja
je
bilo
mnogo
.
Pri
mali
mizici
na
drugi
strani
je
sedel
Lovro
z
gospodom
svetovavcem
.
Podobice
na
šahovnici
pred
njima
so
bile
prevrnjene
,
ker
je
bil
ravnokar
slavno
zmagal
gospod
svetovavec
in
dokazal
resničnost
pregovora
,
da
je
nesrečen
pri
igri
,
kdor
ima
srečo
v
ljubezni
.
Gospa
jima
je
bila
prinesla
črne
kave
,
in
ker
sta
vstopila
nova
prijatelja
in
,
poklonivši
se
ženski
družbi
,
prisedla
,
nalila
je
tudi
njima
čašici
razveseljena
,
da
jih
vendar
zopet
počastita
.
Vladimir
je
bil
zapletel
gredoč
beneficijata
v
razgovor
o
stvari
,
ki
mu
je
bila
najbolj
pri
srcu
in
ga
najbolj
razburjala
,
v
razgovor
o
dvoboju
.
Zagovarjal
je
to
šego
z
vsemi
razlogi
,
katere
je
že
bral
,
slišal
ali
sam
si
izmislil
;
beneficijat
pa
mu
jih
je
izpodbijal
,
kakor
si
jih
je
bil
poprej
Vladimir
že
sam
sebi
,
s
stališča
človeškega
razuma
,
zakonskih
določb
in
zlasti
cerkvenih
zapovedi
.
Ker
nista
bila
še
dovršila
razprave
,
pozval
je
beneficijat
takoj
gospoda
svetovavca
,
naj
razsodi
on
.
Svetovavec
je
nekoliko
pomislil
,
otresel
pepel
s
smotke
,
bistro
pogledal
Vladimirja
in
zavzel
se
,
kako
more
jurist
zagovarjati
to
abotnost
.
„
In
dvoboj
je
prepovedan
tudi
po
vojaških
zakonih
,
“
dejal
je
beneficijat
.
„
Istina
,
“
menil
je
Vladimir
;
„
toda
častno
sodišče
,
ki
sodi
absolutno
,
brez
priziva
,
to
je
večkrat
drugega
mnenja
.
“
„
Da
,
to
je
protislovje
,
“
dejal
je
svetovavec
,
„
ki
pa
more
motiti
le
človeka
,
ki
malo
misli
.
Kdor
je
navadil
svojo
voljo
,
da
sledi
pameti
,
ne
nagonu
,
temu
je
pot
odkazan
.
In
čemu
so
postave
,
čemu
sodniki
,
če
si
smejo
državljani
s
pestjo
pisati
pravico
!
Pravna
država
izključuje
silo
,
in
tem
trdnejša
je
država
,
čim
večjo
moč
ima
zakon
.
Kjer
pa
se
prestopa
zakon
brez
kazni
,
tam
vlada
anarhija
,
tam
se
pričenja
razpad
.
“
„
Kaj
pa
ti
misliš
,
Lovro
?
“
dejal
je
Vladimir
.
„
Meni
se
zdi
dvoboj
nespameten
izrodek
človeške
objestnosti
.
“
„
Torej
vidite
,
gospod
doktor
,
“
povzel
je
beneficijat
,
„
da
imate
proti
svojemu
mnenju
zdravi
razum
,
“
pokazal
je
na
Lovra
,
ki
se
je
smeje
se
priklonil
,
„
nasproti
vam
stoji
poosebljena
zakonitost
,
“
pokazal
je
gospoda
svetovavca
,
ki
je
slovesno
prikimal
,
„
in
zastopnika
cerkvenega
oblastva
,
ki
obsoja
dvoboj
najodločnejše
s
stališča
katoliške
vere
.
“
„
A
vendar
se
primeri
razžaljenje
,
“
upiral
se
je
Vladimir
,
„
za
kakršno
ne
daje
zakon
pravega
zadoščenja
.
Recimo
,
če
razžali
ali
zapelje
kdo
drugemu
ženo
ali
hčer
.
“
„
V
takem
slučaju
,
“
odgovoril
je
beneficijat
,
„
se
mi
zdi
pa
dvoboj
še
posebno
smešen
.
Premislite
!
Oni
,
ki
je
bil
razžaljen
,
kateremu
se
je
zgodila
krivica
,
pride
h
krivičniku
ter
mu
reče
:
Prijatelj
,
razžalil
si
me
,
storil
si
mi
krivico
;
boriva
se
!
Morebiti
se
ti
posreči
,
da
me
še
ubiješ
.
To
je
ravno
tako
,
kakor
če
bi
privlekel
jaz
človeka
,
ki
me
je
okradel
,
pred
sodnika
in
tam
dejal
:
Ta
človek
me
je
okradel
,
jaz
hočem
torej
pred
vami
ž
njim
žrebati
,
ali
naj
bo
zaprt
on
ali
jaz
.
“
„
Gospoda
,
“
dejal
je
svetovavec
,
„
ni
dolgo
tega
,
ko
se
je
bralo
po
novinah
o
nekem
dvoboju
v
Galiciji
.
Nekemu
žlahčiču
je
zapeljal
domači
zdravnik
ženo
,
ki
je
gotovo
ni
bilo
nič
prida
.
Nespametni
žlahčič
pozove
zdravnika
,
in
zdravnik
ga
ubije
v
dvoboju
.
Če
ni
s
tem
dvoboj
speljan
ad
absurdum
,
potem
smo
s
človeško
pametjo
pri
kraju
.
Zakon
,
pravica
,
nravnost
trpi
neizmerno
pod
takimi
nazori
,
ki
dajejo
potuho
in
zavetje
marsikateremu
lopovu
.
Kajti
če
imenuje
kdo
kakega
takega
s
pravim
imenom
,
ne
bo
se
zatekel
ta
k
sodišču
,
ampak
k
dvoboju
.
S
tem
prepreči
sodniško
preiskavo
in
ne
uide
samo
kazni
in
zaničevanju
,
ampak
tolika
je
nespamet
nekaterih
ljudi
,
da
ga
zdaj
še
le
začno
prav
častiti
.
“
„
Ker
se
je
izkazal
pogumnega
,
“
dejal
je
Vladimir
.
„
Tako
visoko
se
ceni
pogum
.
“
„
Gospod
doktor
,
“
dejal
je
svetovavec
,
„
ropar
,
hajduk
v
gori
,
ki
je
napovedal
vojsko
vsemu
človeštvu
,
ki
ima
vedno
za
petami
tropo
orožnikov
,
ta
ima
vendar
še
več
poguma
.
Zakaj
se
pa
ta
ne
časti
?
In
vendar
mori
in
ubija
ta
samo
zato
,
da
se
preživi
,
ne
iz
objestnosti
in
napuha
.
Zaradi
kakih
budalosti
pa
se
bijejo
časi
ljudje
!
Jeden
reče
drugemu
:
osel
,
in
ta
ga
pozove
pred
samokres
,
da
bi
preprečil
dokaz
istinitosti
.
A
če
ga
oni
ustreli
,
ne
bodo
li
priznali
najgorečnejši
zagovorniki
dvoboja
,
da
je
zaslužil
krvavo
oni
naslov
?
Pametnim
ljudem
pa
se
zdi
stvar
neizmerno
žalostna
.
“
„
A
padel
je
vendar
za
svojo
čast
,
in
poštenemu
možu
je
čast
več
ko
življenje
.
“
„
Čast
imenujete
tu
pač
čislanje
.
Kaj
pa
,
če
vas
razžali
kak
berač
,
kak
cigan
?
Ali
ga
boste
tudi
pozvali
?
Vzemite
može
,
ki
delujejo
v
javnosti
,
poslance
!
Koliko
morajo
preslišati
zlasti
ob
času
volitev
!
Po
vaših
nazorih
bi
se
morali
biti
skoro
z
vsemi
pristaši
nasprotne
stranke
,
in
do
novih
volitev
bi
ne
utegnili
opraviti
niti
starih
dvobojev
.
Kako
pametno
in
logiški
sodijo
pač
navadni
ljudje
!
Sleparja
imajo
za
sleparja
,
če
se
še
tolikrat
bije
;
poštenjak
pa
izhaja
brez
dvoboja
,
in
pametni
ljudje
ga
imajo
za
poštenjaka
;
in
ozirati
se
je
treba
vendar
samo
na
te
.
“
Vladimir
je
omenjal
,
da
imajo
posebni
stanovi
o
časti
posebno
rahle
pojme
,
in
imenoval
vojake
,
častnike
,
na
katerih
pogumnost
ne
sme
pasti
najmanjša
senca
dvoma
.
„
Tem
je
najmenj
treba
dvoboja
,
“
zavrnil
ga
je
beneficijat
,
„
ker
imajo
največ
prilike
pokazati
svoj
pogum
na
postaven
,
koristen
in
slaven
način
.
Špartanci
in
Rimljani
se
niso
bili
,
in
vendar
ni
nihče
dvomil
o
njih
hrabrosti
.
Če
se
pa
vojak
v
vojski
ne
nosi
hrabro
,
noben
dvoboj
ne
bo
dokazal
njegovega
poguma
,
kajti
hrabrost
armad
se
še
nikdar
ni
cenila
po
številu
dvobojev
.
“
„
To
je
res
;
toda
šega
,
navade
,
javno
mnenje
prisilijo
lehko
človeka
,
da
stori
,
kar
ni
prav
,
in
česar
sam
ne
odobrava
.
“
„
Znak
slabosti
in
pešanja
krščanske
zavesti
,
“
dejal
je
beneficijat
,
„
če
dvomi
kdo
katerikrat
,
ali
bi
se
pokoril
Bogu
ali
ljudem
.
Cerkev
prepoveduje
dvoboj
tako
strogo
,
da
izobčuje
dvobojnike
in
njih
sekundante
kakor
vse
one
,
ki
ne
prepreče
dvoboja
po
svojih
močeh
.
Tudi
državni
poslanci
,
ki
ne
odpravijo
protikrščanskih
šeg
,
bodo
odgovarjali
Bogu
,
in
država
naj
pazi
!
Ljudi
,
ki
se
pregreše
,
kaznuje
Bog
na
tem
ali
na
onem
svetu
;
države
,
ki
niso
večne
,
vselej
na
tem
svetu
,
in
takrat
trpe
krivični
in
pravični
.
“
„
A
kaj
naj
stori
človek
,
če
mu
ukrade
kdo
čast
,
brez
katere
živeti
ne
more
!
“
„
Čast
je
lep
nakit
poštenjaku
,
“
dejal
je
beneficijat
,
„
in
gorje
človeku
,
ki
jo
jemlje
svojemu
bližnjemu
.
A
če
se
mu
je
vzela
,
dvoboj
mu
je
ne
vrne
,
sodišče
sem
ter
tja
.
A
če
je
tudi
ne
dobo
nazaj
,
ni
mu
treba
obupati
,
poštenjaku
.
Koliko
zaničljivega
se
govori
in
piše
o
najvišjih
osebah
,
vladarjih
,
papežih
,
škofih
;
cele
vojske
bi
morale
primeroma
maščevati
taka
razžaljenja
!
Kako
so
zaničevali
in
zasramovali
našega
Vzveličarja
ljudje
,
katere
je
odrešil
,
za
katere
je
umrl
!
Ali
ni
neznosna
prevzetnost
,
če
kdo
misli
,
da
se
more
le
v
krvi
oprati
razžaljenje
,
ki
je
zadelo
njega
?
Kdor
si
je
v
s
vesti
poštenja
in
poguma
,
temu
ni
treba
tako
srepo
ali
tako
plaho
gledati
okrog
sebe
,
ali
ga
imajo
pač
vsi
ljudje
za
poštenega
in
pogumnega
.
Zakaj
se
tak
bije
?
Iz
strahu
,
iz
golega
strahu
,
da
ga
ne
bi
imeli
ljudje
za
strahopetca
.
Tako
postane
v
resnici
strahopeten
,
samo
da
ne
bi
veljal
za
takega
;
videz
mu
je
več
nego
istina
.
Razum
in
versko
prepričanje
se
upira
njegovemu
početju
;
zaman
;
strah
pred
ljudmi
premaga
vse
pomisleke
.
A
pred
kakšnimi
ljudmi
?
Pred
malo
peščico
onih
,
katerih
niti
sam
nima
za
posebno
pametne
,
med
katerimi
je
pa
vendar
še
večina
,
ki
misli
kakor
on
pametno
in
pošteno
;
a
si
ne
upa
zastopati
pametnih
nazorov
proti
krivim
.
Tolika
je
moč
lažnivega
videza
,
ki
izpreminja
možu
pogum
v
strahopetnost
,
vdehnivši
mu
strah
,
da
se
mu
ne
bi
podtikal
strah
.
“
Vladimir
je
čutil
in
spoznaval
sam
na
sebi
,
kako
resnične
da
so
te
misli
;
in
veselil
se
je
v
srcu
,
da
so
se
potrjevali
pravi
njegovi
nazori
.
Kakor
za
šalo
je
pristavil
,
da
ženske
vendar
vse
drugače
mislijo
o
tem
vprašanju
.
„
To
bomo
takoj
slišali
,
“
dejal
je
svetovavec
in
obrnil
se
k
ženski
mizi
.
„
Slavne
gospe
in
gospodične
,
kaj
mislite
ve
o
dvoboju
?
“
Vprašanje
je
vzbudilo
smeh
.
„
Vidite
,
gospodje
,
“
sklepal
je
svetovavec
,
„
da
slavno
ženstvo
ne
samo
da
ne
misli
nič
drugače
o
tej
reči
,
ampak
da
sploh
nič
ne
misli
.
“
„
Oho
!
Papa
!
Dedek
!
Gospod
svetovavec
!
“
bil
je
odgovor
razžaljivim
besedam
.
„
Me
da
sploh
nič
ne
mislimo
?
“
„
O
tej
točki
,
o
dvoboju
menim
.
Anica
,
govori
ti
!
Ti
si
nekako
najmodrejša
.
“
„
Meni
se
zdi
dvoboj
velika
neumnost
.
“
„
S
kakimi
razlogi
si
usojaš
podpreti
svoje
mnenje
?
“
„
Ker
je
nespametna
šega
.
“
„
Dokaz
je
neovržen
.
Gospod
doktor
,
udajte
se
!
Kaj
pa
menijo
tovarišice
?
Morebiti
imajo
še
kak
razlog
,
ki
ni
menj
tehten
.
“
Tri
najedenkrat
so
začele
govoriti
,
da
se
niti
kmetskim
fantom
ne
spodobi
tako
pobijanje
.
„
Kaj
pa
ti
,
Milica
?
“
„
Jaz
si
pač
lehko
mislim
,
“
dejala
je
Milica
,
„
kako
premaga
strast
človeka
,
da
ubije
v
jezi
svojega
bližnjega
;
a
hladno
,
mirno
meriti
komu
v
srce
,
umoriti
ga
po
večdnevnih
pripravah
,
ko
se
je
že
polegla
jeza
in
celo
razglasilo
po
novinah
,
da
se
bosta
pobijala
dva
človeka
,
to
se
mi
zdi
grozna
podivjanost
.
Kje
more
najti
potem
tak
človek
dušni
mir
!
Potikati
se
mora
po
svetu
kakor
Kajn
.
“
Kar
objel
bi
bil
Milico
Vladimir
;
tako
mu
je
govorila
po
srcu
;
a
vlogo
je
igral
zvesto
do
konca
in
menil
,
da
vse
ženske
ne
mislijo
tako
.
„
To
so
najbrž
gospoda
doktoranda
Čuka
svetovno
izobražene
,
jedino
merodajne
ženske
,
“
dejal
je
trpko
svetovavec
,
umolknil
in
zakašljal
v
zadregi
,
ker
se
je
spomnil
,
da
zahaja
k
Majerjevim
Vladimir
,
ki
ga
ni
hotel
žaliti
.
Začeli
so
govoriti
o
drugih
rečeh
.
Vladimir
že
dolgo
ni
bil
tako
dobre
volje
kakor
ta
dan
.
Lovro
se
mu
je
kar
čudil
in
zavidal
mu
zabavno
bistroumnost
.
Čudil
se
je
tudi
svetovavec
,
kako
more
tako
pameten
mladenič
tako
nespametno
misliti
o
dvoboju
.
Mati
in
sestra
sta
poslušali
ponosni
,
in
Milici
je
zastalo
delo
v
rokah
,
poročna
obleka
sestrina
.
„
Kam
si
se
zopet
zamislila
!
“
opomnila
je
tiho
mati
,
in
ona
se
je
zgenila
in
jela
hitro
šivati
sklonivši
se
,
da
zakrije
obraz
zvedavim
očem
.
„
Kako
je
to
,
da
imaš
ti
tako
zardele
in
otekle
oči
?
“
vprašala
jo
je
sestra
.
„
Od
samega
šivanja
,
“
odgovoril
je
svetovavec
in
grdo
pogledal
gospo
Stojanovo
,
svojo
hčer
,
ki
ne
zna
vzgajati
otrok
.
„
Ni
hujšega
in
nevarnejšega
za
oči
od
takega
drobnega
šivanja
.
“
„
Oči
se
morajo
sem
ter
tja
obrniti
od
šivanja
,
“
menila
je
Draganka
,
„
da
se
odpočijejo
.
Najboljše
je
gledati
,
če
so
oči
trudne
,
nekaj
časa
po
zeleni
trati
ali
po
temnem
grmovju
.
“
„
Tako
si
bom
tudi
jaz
pomagala
,
“
dejala
je
Milica
in
sklonila
se
skozi
okno
.
Dve
svetli
solzi
sta
zdrknili
na
zeleno
trato
.
Miren
in
vesel
se
je
vrnil
Vladimir
zvečer
domov
.
Ni
ga
več
mučil
noben
dvom
,
vest
je
zmagovala
nad
domišljijo
in
kazala
volji
pravo
pot
.
Spravil
je
svoje
reči
,
da
se
odpravi
drugega
dne
,
in
misli
so
mu
uhajale
k
Milici
,
ki
se
mu
je
bila
prav
prikupila
.
Kar
smo
nedavno
v
dejanju
ali
v
mislih
doživeli
,
to
se
nam
rado
pokaže
v
sanjah
,
seveda
cesto
spačeno
in
čudno
zveriženo
.
Vladimirju
se
je
sanjalo
,
da
je
na
mezinah
pod
Poljanico
in
da
se
sam
vdira
v
močvirje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
hiti
na
pomoč
Milica
z
dolgim
drogom
,
ki
mu
ga
ponuja
;
a
predno
se
je
prijel
,
pritekla
je
Irma
,
iztrgala
jezna
oni
drog
in
zbežala
ž
njim
.
V
smrtnih
mukah
je
zakričal
.
Tedaj
pa
ga
je
predramila
mati
,
ki
je
prišla
z
lučjo
iz
druge
sobe
in
položila
mu
roko
na
potno
čelo
.
„
Vzdrami
se
,
Vladimir
,
vzdrami
se
!
“
mu
je
prigovarjala
.
„
Kaj
si
tako
zakričal
?
“
„
Puste
sanje
,
mama
,
“
mrmral
je
Vladimir
in
mel
si
oči
.
„
Križ
naredi
in
pokropi
se
!
“
mirila
ga
je
in
prinesla
posodico
z
blagoslovljeno
vodo
.
Počakala
je
pri
njem
,
da
je
zaspal
zopet
,
prekrižala
ga
in
odšla
po
prstih
.
Miren
in
pokrepčan
je
vstal
drugega
dne
Vladimir
.
Proti
poldnevu
je
hotel
iti
po
slovo
k
nevesti
;
do
tedaj
pa
se
je
razgovarjal
z
materjo
in
sestro
.
Na
baronovo
zadevo
ni
mislil
,
ni
hotel
misliti
;
zgenil
se
je
vendar
,
ko
je
bila
domača
ura
devet
,
„
Kako
počasi
bije
naša
ura
!
“
je
vzdihnil
.
„
Ker
je
stara
in
jo
zapuščajo
že
moči
,
“
odgovorila
je
veselo
sestra
.
„
Vladimir
,
kaj
premišljuješ
ti
vedno
?
“
vprašala
je
skrbna
mati
.
„
Oh
,
kako
malo
smo
bili
letos
skupaj
!
Meni
se
zdi
,
kakor
da
bi
bil
včeraj
prišel
;
in
danes
že
odhajaš
.
Kdaj
se
bomo
zopet
videli
?
Ali
boš
vendar
brž
pisal
?
Piši
takoj
,
kje
da
imaš
stanovanje
,
in
kakšno
da
je
,
če
je
čedno
in
prijazno
.
In
Boga
nikar
ne
pozabi
!
Lej
,
kako
skrbno
te
je
vodil
doslej
,
kako
nam
je
pomagal
v
vseh
stiskah
.
Spomni
se
večkrat
,
kaj
je
rekel
na
smrtni
postelji
vajin
papa
.
Nič
se
ne
bojte
,
je
dejal
.
Oče
v
nebesih
vas
preživi
mnogo
lažje
nego
jaz
.
Če
ga
vi
ne
zapustite
,
on
vas
ne
bo
zapustil
.
“
Vladimir
je
pogledal
na
uro
,
ki
je
kazala
pol
jednajstih
,
in
odpravil
se
po
slovo
in
da
si
preskrbi
voz
.
Med
potom
je
premišljeval
,
kaj
da
poreče
baronu
,
če
ga
sreča
.
Prezrl
ga
bom
,
si
je
dejal
;
ž
njim
nimam
nič
opraviti
.
„
Servus
,
gospod
doktor
,
“
nagovori
ga
Majerjev
Edvard
,
ki
mu
je
prihitel
z
važnim
obrazom
naproti
.
„
Jedno
besedo
!
“
Vteknil
je
roko
pod
njegovo
pazduho
in
jel
polglasno
in
smeje
se
pripovedovati
,
da
ga
je
naprosil
baron
,
naj
mu
bode
sekundant
v
častni
zadevi
z
doktorjem
Draganom
.
„
Jaz
sem
obljubil
,
seveda
,
da
je
vsaj
kaj
zabave
,
ko
ne
ve
človek
,
s
čim
bi
si
preganjal
dolgčas
.
In
koga
hočete
naprositi
vi
?
Doktorand
Čuk
se
je
sinoči
vrnil
;
on
bi
bil
najboljši
,
ker
zna
vsako
stvar
slovesno
uprizoriti
.
Kaj
menite
?
“
Vladimir
je
molčal
.
Kri
mu
je
vrela
k
srcu
,
da
mu
je
postajalo
tesno
;
majala
so
se
dobra
načela
,
in
domišljija
je
napadla
trezni
razum
.
„
Saj
to
je
sama
šala
,
“
menil
je
Edvard
,
„
da
bo
kaj
menjave
v
mučni
jednakomernosti
.
“
Vladimir
je
gubančil
čelo
in
temno
gledal
,
ker
so
ga
žalile
oblastne
besede
neprijetnega
človeka
.
„
Ker
ste
častnik
,
ne
morete
se
lehko
izmuzniti
,
“
modroval
je
Edvard
.
„
če
pa
hočete
barona
prositi
odpuščanja
pred
Irmo
,
potem
je
stvar
tudi
pri
kraju
.
“
„
Jaz
?
Barona
prositi
odpuščanja
!
“
razvnel
seje
Vladimir
in
stopil
Edvardu
nasproti
rdeč
od
jeze
.
„
Nikdar
!
“
„
Torej
je
vse
zgovorjeno
.
Ravno
prav
prihaja
tod
gospod
Čuk
.
He
,
gospod
doktorand
,
dve
besedi
!
“
klical
je
Edvard
in
mahal
s
klobukom
.
„
Gospoda
,
zapovedujta
!
“
dejal
je
Radivoj
,
ko
se
je
bil
počasi
približal
.
Pogledal
je
skozi
ščipalnik
jednega
,
drugega
in
čakal
,
kaj
da
se
mu
pove
.
Edvard
,
ki
se
je
zelo
bal
,
da
se
ne
bi
pokazila
tako
redka
zabava
,
je
hitro
razložil
,
za
kaj
da
ide
,
in
česa
da
se
potrebuje
.
„
Tu
moja
roka
!
“
dejal
je
Radivoj
,
ki
se
ni
nič
ustrašil
tega
dvoboja
.
„
Z
Vladimirjem
prideva
.
Obklej
in
kam
?
“
„
Jutri
ob
devetih
zjutraj
k
Žalostni
vrbi
.
“
„
Velja
!
Gospod
baron
naj
gleda
,
da
ga
ne
bova
čakala
zaman
.
“
„
Brez
skrbi
,
“
potegnil
se
je
Edvard
za
svojega
bojevnika
in
priporočil
se
.
Radivoj
je
začel
dokazovati
Vladimirju
,
da
zastopa
on
ves
mladi
slovenski
svet
,
da
gleda
nanj
vse
razumništvo
ter
pričakuje
,
da
bo
rešil
sijajno
njegovo
čast
.
„
Jaz
se
nič
ne
bojim
,
“
je
dejal
.
„
Ti
si
miren
,
streljaš
dobro
,
in
jaz
se
nadejam
,
da
zaznamiš
barona
za
dolgo
časa
.
Pošteno
mu
puščaj
,
da
se
mu
ohladi
prevroča
kri
.
O
podrobnostih
se
pogovorim
jaz
z
Edvardom
.
Jutri
se
dobova
ob
četrti
na
devet
na
tem
mestu
.
A
propos
,
ti
si
se
zaročil
.
Čestitam
.
Denar
pride
v
narodne
roke
.
Dvoboj
,
kakor
nalašč
.
Ženskam
to
imponira
,
in
nevesti
se
boš
neizmerno
prikupil
.
Zdrav
!
“
Ponosno
je
odkoračil
Radivoj
s
skrivnostnim
obrazom
;
s
tako
važno
zadevo
se
že
zdavnaj
ni
pečal
njegov
duh
.
Vladimir
je
ostal
sam
s
svojimi
mislimi
.
„
Barona
prositi
odpuščanja
,
“
si
je
dejal
,
„
pred
Irmo
!
Rajši
smrt
!
“
Razloge
,
ki
so
se
mu
vsiljevali
proti
takemu
početju
,
razloge
,
katere
je
bil
odobraval
ravnokar
,
spoznaval
kot
jedino
prave
in
pametne
,
je
odganjal
siloma
.
Nobenemu
preudarjanju
se
ni
hotel
udati
več
,
boječ
se
s
Hamletom
,
da
ne
bi
čvrsti
,
zdravi
ukrep
bolehnosti
nalezel
od
bledih
misli
.
Voza
ni
šel
naročat
,
odhod
je
odložil
in
vrnil
se
domov
,
da
pojde
popoldne
k
nevesti
po
slovo
.
Kadar
se
ga
je
lotevalo
premišljevanje
,
ponavljal
si
je
besede
Edvardove
,
da
mora
prositi
odpuščanja
;
in
to
ga
je
tako
razburjalo
,
da
seje
tresel
od
jeze
.
Po
kosilu
je
naznanil
doma
,
da
se
odpelje
še
le
drugi
dan
,
popoldne
da
obišče
Majerjeve
,
in
zvečer
da
ga
ni
treba
čakati
z
večerjo
.
Mati
in
sestra
sta
se
zavzeli
;
a
bil
je
Vladimir
tako
slabe
volje
,
tako
nataknjen
in
razburjen
,
da
se
ga
nista
upali
vprašati
po
vzroku
.
Poslovil
se
je
tudi
nanagloma
in
odšel
.
Izbral
pa
si
ni
bližnjega
pota
po
cesti
,
ampak
zavil
na
drugo
stran
proti
Pristavi
skozi
gozd
,
koder
je
hodil
Lovro
v
vas
.
„
Gospica
Milica
,
“
dejal
je
razmišljen
,
ko
jo
je
zagledal
v
vrtu
,
„
smem
li
prositi
jedne
rožice
?
“
„
Ves
vrtiček
,
če
želite
,
“
je
odgovorila
in
hitela
trgat
najlepših
cvetov
.
„
Preveč
,
preveč
,
hvalo
vam
!
Jedno
samo
rožico
bom
vzel
.
Ta
mi
bo
v
vaš
spomin
,
gospica
,
ker
danes
jemljem
slovo
.
“
„
Vendar
še
ne
!
Saj
ste
komaj
prišli
.
“
„
Kliče
me
dolžnost
,
“
je
dejal
in
poklonivši
se
odšel
.
Dobra
deklica
,
si
je
mislil
,
in
dobra
žena
bo
,
dasi
ni
posebno
lepa
.
Pri
Majerjevih
je
bila
velika
družba
in
smeh
in
radost
po
hiši
.
Gospe
in
gospodične
so
čestitale
ženinu
Vladimirju
,
ki
se
ni
odtegoval
splošnemu
veselju
,
marveč
ž
njim
se
izkušal
omotiti
in
odgnati
črne
misli
,
ki
so
ga
podile
kakor
volkovi
bežečega
popotnika
.
Postal
je
prav
prešeren
v
veliko
zadovoljnost
nevestino
,
ki
mu
je
isto
tako
razposajena
iztrgala
iz
gumbnice
rožo
.
„
Irma
,
dajte
mi
jo
nazaj
!
Tako
lepa
je
in
tako
lepo
diši
,
“
prosil
je
Vladimir
.
„
Te
ne
;
drugo
doboste
,
“
ga
je
zavrnila
,
vzela
rožo
iznad
prs
in
vteknila
mu
jo
v
suknjo
.
Vladimir
je
videl
,
kako
ga
zavidajo
mladeniči
,
in
pregovarjal
se
,
da
je
srečen
;
bal
pa
se
je
konca
omotične
zabave
,
da
ne
bi
samega
zalotile
misli
.
Po
mali
južini
je
predlagal
,
da
bi
šli
plesat
.
„
Izborno
,
izborno
!
“
ploskale
so
gospodične
.
„
Srčno
priznanje
,
gospod
doktor
!
“
„
Prisrčno
hvalo
,
Vladimir
!
“
dejala
je
Irma
in
stisnila
mu
roko
.
„
Danes
se
hočem
naplesati
,
“
odgovoril
ji
je
on
,
„
ker
plešem
zadnjikrat
.
“
Zgenil
se
je
pri
teh
besedah
,
ker
gaje
prestrašil
pomen
.
„
Jutri
namreč
odidem
nepreklicno
.
“
„
Oh
,
Vladimir
,
prosim
lepo
,
še
ta
teden
!
“
„
Ni
možno
,
dasi
bi
rad
,
“
dejal
je
in
zasukal
plesavko
.
Po
plesu
je
spremljal
z
Majerjevimi
nekatere
goste
.
Ko
so
se
vračali
,
srečal
jih
je
Radivoj
,
pozdravil
družbo
,
približal
se
zaupno
Vladimirju
in
mu
pošepetal
:
„
Jutri
ob
četrti
na
devet
.
“
Vladimir
se
je
stresel
in
pobledel
.
„
Prijatelj
,
“
dejal
mu
je
tiho
,
ko
je
bil
nekoliko
pomislil
,
„
ali
se
ti
ne
zdi
smešno
vse
to
početje
?
“
„
Če
je
smešen
dvoboj
,
“
modroval
je
Radivoj
,
„
potem
je
smešna
vsa
moška
čast
.
Treba
dokazati
,
da
nas
nikdo
ne
razžali
brez
kazni
.
To
je
jedina
pot
,
da
si
pridobimo
ugled
pred
svetom
.
Poštenje
se
prezira
,
ugled
imponira
.
Baron
je
neznosen
že
sedaj
;
kaj
bo
,
če
se
mu
ne
stopi
na
prste
!
Ti
dvigni
visoko
naš
prapor
,
prapor
svobode
in
prosvete
!
Zdrav
!
—
Ali
imaš
kako
smotko
odveč
?
“
Vladimir
se
je
trudil
ves
večer
odkrižati
se
nadležnih
misli
in
razmišljen
je
sedel
pri
večerji
poleg
neveste
.
Omenil
je
,
da
mu
je
vroče
,
in
da
ga
boli
glava
,
in
šel
se
izprehodit
na
vrt
.
V
zvoniku
je
bila
ura
devet
.
„
Danes
čez
dvanajst
ur
,
“
si
je
dejal
,
„
kaj
bo
?
“
Bliskoma
so
ga
obsuli
in
razvrstili
se
vsi
pomisleki
prošlega
dne
ter
mu
kazali
smešnost
,
nezakonitost
,
protivernost
njegove
namere
tako
jasno
,
tako
razločno
in
prepričevalno
,
da
se
jim
ni
mogel
ustavljati
.
„
Kaj
mi
mar
,
“
si
je
dejal
,
„
kaj
misli
o
meni
Radivoj
ali
Edvard
ali
baron
!
S
poslednjim
se
niti
ne
menim
več
.
Če
misli
,
da
se
mu
je
zgodila
krivica
,
naj
gre
k
sodišču
.
A
Irma
,
Irma
,
kaj
bo
rekla
ta
!
Ta
naj
odloči
!
“
Kakor
nalašč
je
prišla
Irma
na
vrt
za
njim
in
povpraševala
,
če
mu
je
bolje
.
On
pa
je
začel
govoriti
o
tem
in
onem
in
napeljaval
govor
na
svoj
predmet
po
dolgih
ovinkih
,
ker
se
je
bal
in
sramoval
pred
njo
videza
boječnosti
.
Na
vprašanje
,
katero
moško
krepost
najviše
cenijo
ženske
,
odgovorila
je
hitro
:
„
Pogum
,
ker
ga
najbolj
pogrešamo
same
.
Čim
menj
se
moremo
braniti
same
,
tem
više
čislamo
onega
,
ki
nas
more
braniti
,
in
tem
hvaležnejše
in
udanejše
smo
mu
,
čim
bolj
se
boje
ljudje
razžaliti
nas
iz
strahu
pred
braniteljem
.
Ni
je
ženske
,
ki
bi
se
ne
zaljubila
v
onega
,
ki
bi
se
bil
zanjo
.
Za
mojo
prijateljico
Fini
sta
se
bila
že
dva
častivca
,
jeden
je
za
ranami
celo
umrl
;
tretji
,
seveda
civilist
,
je
odklonil
dvoboj
.
Takoj
ga
je
odslovila
Fini
,
in
jaz
bi
storila
takisto
z
vsakim
moškim
;
zakaj
mož
,
ki
nima
poguma
,
ni
mož
.
“
Vladimir
je
bil
vesel
,
da
je
bila
že
tema
,
da
se
ni
videlo
,
kako
ga
je
oblila
rdečica
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
merijo
besede
nanj
,
in
da
se
skriva
za
gospico
Fini
sama
Irma
.
Najbrž
ji
je
bil
Edvard
že
kaj
ovadil
,
in
ona
ga
je
zbodla
nalašč
.
Neki
notranji
glas
mu
je
dejal
,
da
pústi
žensko
s
takimi
nazori
,
pusti
žensko
,
ki
ni
zate
;
a
domišljija
mu
je
hitro
zadušila
ta
glas
.
Sramovati
se
je
začel
samega
sebe
,
da
ga
je
morala
vzpodbuditi
Irma
k
pogumu
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
izrečena
obsodba
,
in
obsodbe
se
je
zbal
,
zvršitve
njene
ne
več
.
„
Ali
se
vidiva
še
jutri
,
Vladimir
?
“
vprašala
je
pri
slovesu
s
sladko
prijaznostjo
,
ki
je
donela
Vladimirju
zasmehljivo
.
„
Ne
vem
,
“
je
odgovoril
in
zapel
si
suknjo
,
ker
ga
je
stresel
mraz
.
Bila
je
pač
že
jesen
,
in
veter
je
metal
pisano
listje
po
blatnih
tleh
.
Vladimir
je
hitel
domov
.
Pri
srcu
mu
je
bilo
,
kakor
da
nima
več
svoje
volje
,
kakor
da
mora
misliti
,
gibati
se
in
delati
po
povelju
drugih
in
pričakovati
usode
brez
ugovora
in
hrambe
.
Doma
je
pogledal
k
materi
in
sestri
,
ki
sta
še
šivali
,
in
poslovil
se
brzo
in
plaho
,
češ
,
da
je
truden
.
„
Vladimir
,
ti
si
se
prehladil
,
“
dejala
je
mati
.
„
Tvoj
glas
ni
čist
.
Jaz
ti
skuham
čaja
.
“
„
Ne
,
ne
,
mama
!
Potem
ne
morem
zaspati
.
Lehko
noč
!
“
Prižgal
si
je
luč
,
odšel
v
svojo
sobo
in
zaklenil
duri
.
Hodil
je
nekaj
časa
sem
ter
tja
brez
pravih
misli
.
„
Stokrat
vse
premišljeno
.
Ne
pomaga
nič
,
“
dejal
si
je
,
sedel
k
mizi
in
jel
pisati
pismo
,
dolgo
pismo
za
slovo
svoji
nevesti
.
Časi
je
prenehal
,
naslonil
si
glavo
na
komolec
in
poslušal
,
kako
je
brnel
šivalni
stroj
v
sobi
matere
in
sestre
.
„
Kako
se
trudita
,
ubožici
!
“
je
vzdihnil
.
„
In
kaj
ju
morebiti
čaka
!
—
Že
zopet
te
misli
!
“
zaškripal
je
z
zobmi
in
pisal
dalje
,
da
so
ga
bolele
oči
in
črke
migljale
pod
zaspanim
pogledom
.
Ura
je
pokazala
polnoči
,
ko
je
bilo
sklenjeno
pisanje
.
Napisal
je
na
zavitek
naslov
svoje
neveste
,
zapečatil
pismo
in
položil
je
v
miznico
.
Pihnil
je
luč
in
legel
v
posteljo
brez
molitve
,
ker
se
je
bal
vzbuditi
vest
,
in
ker
se
mu
je
zdela
bogokletna
poleg
takega
sklepa
v
srcu
.
Odprta
noč
in
dan
so
groba
vrata
.
Prešeren
.
Po
kratkem
,
nemirnem
spanju
je
vstal
Vladimir
truden
na
duši
in
na
telesu
.
„
Torej
zadnji
dan
,
mama
!
“
dejal
je
materi
,
objel
jo
in
poljubil
,
ko
ji
je
prišel
voščit
dobro
jutro
.
Poljubil
je
tudi
sestro
,
ki
ga
je
začudena
pogledala
.
Naročil
je
,
naj
se
mu
zravna
skup
obleka
in
perilo
,
da
ne
bo
zamude
;
zakaj
vleklo
ga
je
stran
iz
domačega
kraja
,
in
kaj
bi
bil
dal
,
da
bi
bil
že
daleč
proč
!
Ko
je
odbila
ura
osem
,
oblekel
si
je
površnik
.
„
Zdaj
grem
,
“
je
dejal
tiho
,
„
da
si
še
malo
ogledam
okolico
.
Bog
vaju
obvaruj
!
Z
Bogom
,
mama
!
“
„
Z
Bogom
,
Vladimir
.
Oh
,
kako
si
bled
,
“
govorila
je
mati
in
poljubovala
ga
.
„
Ti
si
bolan
.
“
„
Žalosten
je
,
“
dejala
je
Heleni
,
ko
je
bil
odšel
,
„
težko
se
loči
.
Oh
,
da
bi
le
tega
znanja
ne
bilo
!
“
Vladimir
je
korakal
počasi
proti
Gorenji
vasi
,
kamor
ga
je
vlekla
nevidna
sila
,
ki
mu
je
bila
zlomila
voljo
in
razum
.
Na
določenem
mestu
je
čakal
Radivoj
kakor
rabelj
obsojenca
in
podal
mu
roko
.
Ko
ga
je
začel
osrčevati
in
pripovedovati
mu
,
kako
važen
da
je
ta
dvoboj
za
vse
Slovenstvo
,
prosil
ga
je
Vladimir
,
naj
molči
,
ker
se
mu
ni
ljubilo
ne
govoriti
ne
poslušati
.
Zavila
sta
onstran
vasi
proti
holmu
med
mokrim
grmovjem
,
ki
ju
je
kropilo
z
rosnimi
kapljami
.
„
Prva
morava
biti
midva
,
“
dejal
je
Radivoj
in
pospešil
korak
,
„
da
ne
bo
mislil
baron
,
da
se
umičeva
!
“
Bila
sta
prva
;
manjkalo
je
še
nekaj
minut
do
zgovorjenega
časa
.
„
Mraz
je
,
“
menil
je
Vladimir
in
jel
hitro
hoditi
po
samotnem
prostoru
med
visokim
drevjem
.
Kraj
pota
je
stalo
pod
Žalostno
vrbo
znamenje
žalostne
Matere
božje
.
Odkril
se
je
Vladimir
,
ko
je
šel
mimo
;
pogledati
tja
si
ni
upal
,
ampak
dušil
siloma
vse
misli
in
