hodil,
in
bilo
mu
je
zelo
neprijetno
,
ko
je
parkrat
skoraj
padel
.
Skozi
široka
vrata
sta
prišla
na
hladen
hodnik
,
ki
je
vodil
dalje
med
temnimi
zidovi
na
notranje
dvorišče
,
in
tam
se
je
v
spodnjih
prostorih
vendar
nekaj
svetilo
.
„
Upam
,
da
naju
pričakujejo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Kristjan
ga
je
sledil
in
tako
sta
prišla
preko
dvorišča
na
nov
hodnik
in
dalje
pod
mogočnimi
oboki
pred
velika
vrata
,
ki
jih
je
gospod
Muhič
odprl
z
vso
svojo
silo
.
Soba
,
kamor
sta
stopila
sedaj
,
je
bila
slabo
razsvetljena
;
toliko
se
je
dalo
spoznati
,
da
je
to
takozvana
lovska
soba
,
kajti
stene
so
bile
polne
kož
in
rogov
Bog
ve
kdaj
ustreljenih
jelenov
in
srnjakov
.
Dolga
miza
je
stala
na
sredi
,
sicer
pa
je
bila
soba
prazna
in
brez
pohištva
.
Stopila
sta
v
drugo
sobo
in
tam
so
stali
pri
polni
,
obloženi
mizi
štirje
bratje
,
strici
Muhiči
.
Bila
je
stara
navada
,
da
se
je
najstarejši
sin
v
rodovini
Muhičev
po
svojem
slavnem
predniku
imenoval
Mihael
,
drugi
je
dobil
ime
po
onem
Muhiču
,
ki
se
je
bojeval
pri
Mohaču
,
in
se
je
torej
imenoval
Krištof
;
šele
ako
je
bilo
več
sinov
,
so
se
izbirala
imena
poljubno
,
kakor
so
ugajala
očetu
ali
materi
.
Tako
so
tudi
zdaj
stali
vsi
štirje
bratje
po
vrsti
,
po
letih
in
po
imenih
:
prvi
,
najstarejši
in
obenem
gospodar
na
Mušičjem
je
bil
Mihael
Muhič
,
človek
nenavadne
velikosti
,
porastel
z
dolgo
črno
brado
,
drugi
je
bil
Krištof
,
mož
male
postave
in
silnih
rok
,
tretji
je
bil
Andrej
,
prijazen
človek
nekoliko
škilastih
oči
,
a
zadnji
je
bil
Marko
,
daleč
okoli
znan
lovec
,
človek
,
ki
je
preživel
večino
svojega
življenja
v
gozdovih
.
Peti
teh
bratov
je
bil
Nikolaj
Muhič
,
ali
kakor
so
ga
vsi
imenovali
,
Miko
Muhič
.
Kristjan
je
stopil
najprej
k
Mihaelu
,
ki
ga
je
očetovsko
ljubeznivo
poljubil
,
in
je
podal
potem
roko
drugim
trem
,
ki
so
ga
vsi
pozdravili
s
prav
odkritim
veseljem
.
Ženske
v
gradu
so
bile
samo
kuharice
,
kajti
izmed
vseh
Muhičev
se
je
bil
oženil
le
najstarejši
brat
,
Mihael
Muhič
,
toda
žena
mu
je
umrla
,
predno
mu
je
porodila
težko
zaželjenega
potomca
.
Pokopana
je
bila
k
slavnim
prednikom
v
grajski
kapeli
.
Ker
je
brat
Miko
govoril
,
da
bo
po
njem
bodoči
rod
Muhičev
zavzemal
višje
mesto
nego
doslej
—
gospod
Miko
je
takrat
mislil
,
da
se
bo
ženil
na
dvoru
—
se
ni
ženil
nobeden
izmed
bratov
več
,
pač
pa
je
bilo
okoli
po
kmetskih
kočah
dovolj
otrok
,
o
katerih
so
sosedje
po
svoji
stari
navadi
sodili
,
da
spadajo
v
rod
Muhičev
.
Kristjan
se
je
usedel
na
stol
poleg
najstarejšega
strica
in
se
je
ogledal
po
sobi
.
Soba
je
kazala
vse
znake
starodavnosti
.
Stare
podobe
,
orožje
,
ščiti
,
kože
,
vse
je
pričalo
o
davni
slavi
,
o
divjih
bojnih
časih
.
Vse
te
spomine
mu
je
bil
razložil
že
pred
leti
stric
Andrej
,
a
Kristjana
so
zdaj
mnogo
bolj
zanimali
nego
tedaj
in
izkušal
se
je
pri
vsaki
stvari
domisliti
,
kaj
pomenja
in
na
kaj
spominja
.
Pri
tem
pa
je
začutil
,
da
je
tako
truden
od
različnih
dogodkov
današnjega
dne
,
da
si
ne
more
želeti
nič
drugega
nego
počitek
.
Tu
so
se
vrata
odprla
in
debela
kuharica
je
prinesla
večerjo
v
sobo
.
Duh
po
pečeni
divjačini
je
napolnil
vse
prostore
...
Stric
Marko
je
med
tem
točil
vino
v
majolike
.
Začela
se
je
večerja
.
„
Kako
živiš
,
Kristjan
?
“
je
začel
pogovor
najstarejši
Muhič
,
stric
Mihael
ter
se
pogladil
po
bradi
.
„
Živim
,
kakor
ves
današnji
svet
,
v
omahovanju
in
negotovosti
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
„
Čas
bi
že
bil
,
lotiti
se
kakega
večjega
podjetja
,
zato
zbiram
denar
...
“
„
Praviš
,
da
je
naš
čas
negotov
,
“
je
rekel
počasi
stric
Krištof
,
„
kako
misliš
to
?
“
„
Ne
vemo
,
ali
imamo
mir
ali
vojsko
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
„
To
je
res
,
“
je
poprijel
besedo
tretji
brat
,
Andrej
,
„
ali
se
ne
govori
sedaj
o
črni
vojski
?
“
„
Tudi
,
tudi
,
a
črna
vojska
je
brez
pomena
,
če
ni
cesarske
vojske
,
“
je
menil
Kristjan
.
Na
koncu
mize
se
je
dvignila
črna
glava
in
brat
Marko
je
rekel
z
divjim
,
temnim
glasom
:
„
Ako
spravijo
črno
vojsko
skupaj
,
pa
pride
lahko
sto
Napoleonov
s
Francoskega
in
vsi
bodo
bežali
.
“
„
To
pa
to
,
“
je
potrdil
gospodar
Mihael
.
Nato
je
nastal
zopet
molk
,
ki
je
bil
v
navadi
pri
Muhičih
.
Kajti
pogosto
so
sedeli
vsi
štirje
bratje
pri
jedi
,
ne
da
bi
govorili
eno
samo
besedo
.
Bilo
je
to
četvero
ljudi
,
ki
so
pod
eno
streho
živeli
vsak
svoje
življenje
.
To
življenje
je
bilo
—
morda
po
zgledu
slavnega
pradeda
vseh
Muhičev
—
res
samostansko
,
tako
da
so
se
nehote
navadili
svete
čednosti
molčljivosti
.
Mnogo
je
k
temu
pripomoglo
tudi
to
,
da
so
bili
ti
štirje
bratje
popolnoma
različni
značaji
,
vsak
se
je
držal
svojih
navad
in
običajev
,
vsak
je
imel
svoje
nazore
in
posebnosti
,
da
ne
govorimo
o
Miku
Muhiču
,
ki
je
bil
še
posebna
izjema
.
Najstarejši
brat
Mihael
se
je
čutil
gospodarja
v
gradu
in
na
posestvih
,
in
to
je
tudi
bil
po
poslednji
volji
svojega
očeta
.
Moral
bi
bratom
izplačati
denar
,
ki
ga
je
določevala
oporoka
,
toda
nobeden
ni
zahteval
denarja
,
kajti
vsi
Muhiči
so
ljubili
preteklost
in
zgodovino
,
oziroma
Mušičje
in
svojo
rodovino
in
niso
hoteli
deliti
ali
oslabiti
dedne
posesti
.
Gospodarji
so
bili
torej
vsi
,
a
kadar
je
nastopal
Mihael
v
imenu
vseh
kot
edini
gospodar
,
ni
nihče
ugovarjal
.
Zato
je
brat
Mihael
pogosto
pregledoval
zidovje
in
prostore
mušiškega
gradu
in
je
pogosto
izkušal
sani
z
lastno
roko
popraviti
,
kjer
je
kaj
sledov
zapustil
vse
uničujoči
čas
.
Enako
si
je
drugi
brat
Krištof
lastil
pravico
,
gospodovati
konjem
in
drugi
živini
;
tudi
njega
ni
nihče
oviral
v
njegovih
poslih
;
bil
je
znan
daleč
okoli
kot
izboren
jezdec
in
poznavalec
konj
.
Najbolj
nežne
nature
med
vsemi
brati
je
bil
Andrej
,
ki
se
je
zanimal
samo
za
ptiče
in
golobe
ter
je
v
tem
oziru
dosegel
tako
velike
uspehe
,
da
so
ga
po
njegovih
ptičih
poznali
daleč
po
kranjskih
in
hrvatskih
gradovih
.
Bil
je
tudi
čedne
,
vitke
postave
in
milega
,
skoraj
ženskega
obličja
,
kar
ga
je
zelo
priljubilo
ženskam
,
dasi
so
mu
oči
gledale
nekoliko
navzkriž
.
Kar
se
tiče
torej
perutnine
in
ptičev
,
ki
so
polnili
dvorišče
mušiškega
gradu
in
vrtove
ter
gozdove
okoli
njega
,
je
spadalo
vse
to
pod
oblast
Andreja
Muhiča
.
Četrti
Muhič
,
Marko
,
pa
si
je
bil
osvojil
gozdove
in
njegove
prebivalce
.
Bil
je
tu
kakor
kralj
v
svojem
kraljestvu
in
njegovi
predrzni
lovski
čini
,
dvakratni
lov
na
medveda
in
razni
drugi
dogodki
niso
bili
neznani
v
kranjski
zemlji
.
Tako
je
Kristjan
gledal
svoje
strice
pred
seboj
.
Imel
je
pri
tem
priliko
,
opaziti
,
da
je
jedel
vsak
svojo
jed
:
eden
govedino
,
drugi
divjačino
,
tretji
perutnino
,
in
videl
je
tudi
,
da
jedo
nenavadno
mnogo
.
Kristjanu
jed
danes
ni
teknila
,
pač
pa
je
pil
mnogo
vina
.
Tako
je
prešla
večerja
brez
posebnih
pogovorov
.
Po
večerji
se
je
začelo
stricem
zehati
ter
je
le
zdaj
pa
zdaj
kateri
povedal
kako
svoje
počasi
in
dobro
preudarjeno
mnenje
o
vojski
in
o
današnjih
časih
.
Takrat
je
začel
govoriti
Kristjan
o
namenu
svojega
prihoda
,
o
svojem
pokojnem
očetu
in
o
dolgovih
,
ki
bi
jih
bilo
treba
plačati
.
Tu
je
celo
Miko
Muhič
nekoliko
nemirno
pogledal
Kristjanu
v
obraz
.
Kajti
če
je
vsak
izmed
bratov
Muhičev
imel
svoje
opravilo
,
imel
ga
je
tudi
Miko
Muhič
in
to
je
bilo
:
izposojevati
si
in
zapravljati
denar
v
imenu
vseh
Muhičev
.
Kakor
drugih
,
tako
tudi
njega
ni
pri
tem
nihče
oviral
in
gospod
Miko
Muhič
je
to
priliko
porabil
v
to
,
da
je
veselo
in
razkošno
živel
po
svetu
—
tudi
to
v
imenu
vseh
Muhičev
—
ter
igral
kavalirja
svoje
dobe
,
a
to
je
stalo
mnogo
več
,
nego
je
znašalo
vse
njegovo
premoženje
.
Zato
tudi
vprašanje
o
dolgovih
ni
nikogar
tako
vznemirilo
kakor
njega
;
a
gospod
Miko
Muhič
ni
nobene
stvari
tako
rad
odlašal
na
jutri
kakor
dolgove
,
zato
je
zdaj
pripomnil
s
sladkim
nasmehom
:
„
To
vse
uredimo
jutri
.
“
In
je
pil
.
Toda
Kristjan
ni
bil
zadovoljen
.
Njegov
obraz
je
bil
nenavadno
resen
,
nemir
in
nezadovoljnost
v
njegovem
srcu
sta
iskala
izhoda
.
„
Jutri
pojdemo
na
lov
,
“
je
rekel
,
„
na
Poganice
in
potem
se
več
ne
vrnem
v
to
gnezdo
.
“
Tu
se
je
zganila
temna
postava
gospodarja
Mihaela
,
oči
so
razžarele
,
veliki
,
črni
lasje
so
se
stresli
,
brada
je
stopila
naprej
.
„
Kaj
si
rekel
?
Gnezdo
?
“
je
zavpil
in
položil
težko
roko
na
mizo
.
„
Ti
,
ti
...
Veš
,
kje
se
je
rodila
tvoja
mati
!
haa
?
Fej
!
“
Pljunil
je
v
stran
,
beseda
mu
je
zastala
v
grlu
,
vstal
je
in
odšel
ven
na
hodnik
.
„
No
,
no
,
prepirali
se
ne
bomo
,
“
je
začel
Miko
Muhič
,
„
ako
se
ti
tako
mudi
in
če
ni
ravno
denarja
,
izplača
se
ti
nekaj
v
blagu
,
recimo
,
v
konjih
ali
pa
v
lesu
.
“
„
Kaj
?
“
se
je
oglasilo
hkratu
dvoje
glasov
.
„
V
konjih
,
v
lesovih
...
“
Krištof
in
Marko
sta
vstala
s
svojih
sedežev
in
uprla
grozeče
poglede
na
brata
Mika
.
„
Čigavi
so
konji
?
Čigavi
so
lesovi
?
Kdo
ima
pravico
,
dajati
ali
prodajati
?
“
Oba
sta
odšla
od
mize
in
razburjeno
hodila
gor
in
dol
po
sobi
.
„
Bolje
je
,
da
se
o
takih
rečeh
ne
govori
,
“
je
rekel
brat
Andrej
,
ki
je
mirno
sedel
pri
mizi
,
kajti
njegove
posesti
se
ni
bil
nihče
dotaknil
;
zato
ni
imel
vzroka
,
se
razburjati
.
Ko
bi
bil
brat
Miko
svetoval
,
naj
se
dolgovi
plačajo
z
golobi
,
ptiči
in
perutnino
,
bi
se
bil
gotovo
razjezil
tudi
mirni
Andrej
in
bil
bi
povedal
,
da
nima
do
ptičev
in
kuretnine
nihče
pravice
razen
njega
.
„
Tudi
o
takih
rečeh
je
treba
govoriti
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
kajti
danes
so
časi
,
ko
ima
denar
svojo
vrednost
,
in
ni
tako
,
kakor
je
bilo
preje
,
ko
je
človek
izhajal
brez
denarja
.
“
Tu
se
je
ustavil
brat
Marko
pred
Kristjanom
in
rekel
:
„
Kdor
doma
sedi
,
izhaja
tudi
brez
denarja
.
Čemu
ti
je
treba
trositi
denar
po
svetu
?
“
„
To
zahteva
čas
,
“
je
govoril
Kristjan
,
„
kdor
doma
sedi
,
ne
ve
ničesar
.
“
„
Kdo
ne
ve
ničesar
?
“
se
je
raztogotil
stric
Marko
.
Med
tem
se
je
vrnil
gospodar
Mihael
v
sobo
in
je
rekel
:
„
Govorimo
zadnjo
besedo
:
Kdor
je
dolgove
naredil
,
ta
naj
jih
plača
.
“
In
je
obrnil
hrbet
ter
odšel
ven
.
„
Jaz
sem
že
rekel
,
“
je
začel
gospod
Miko
,
ki
je
videl
,
da
se
zbira
zdaj
vihar
nad
njegovo
glavo
;
„
rekel
sem
,
da
se
midva
pogovoriva
o
tem
jutri
.
“
Toda
bilo
je
že
prepozno
.
Brat
Krištof
,
ki
je
zaradi
svoje
konjske
kupčije
imel
še
največ
prilike
,
govoriti
z
ljudmi
,
je
stopil
za
korak
naprej
in
je
rekel
:
„
Je
ravno
prav
,
da
se
pogovorimo
danes
,
ko
smo
vsi
skupaj
.
Komur
se
ljubi
,
hoditi
po
svetu
za
ženskami
in
drugimi
neumnostmi
,
naj
si
to
tudi
sam
plačuje
.
Zastran
nas
lahko
preroma
ves
svet
,
ne
zahtevamo
od
njega
drugega
,
nego
da
ne
dela
sramote
svojemu
imenu
.
Naš
brat
je
do
danes
prejel
od
nas
več
,
nego
mu
je
šlo
,
nihče
mu
ni
tega
očital
;
da
bi
pa
nas
hodil
terjat
s
takimi
mladiči
,
s
katerimi
se
on
potepa
po
svetu
...
“
Miko
Muhič
in
Kristjan
sta
skočila
na
noge
.
„
Ti
boš
to
meni
očital
,
ti
,
meni
,
ki
sem
proslavil
ime
Muhičev
na
najvišja
mesta
ter
po
širnem
svetu
raznesel
slavo
...
“
Krištof
in
Marko
sta
se
na
ves
glas
zasmejala
.
„
Tudi
nas
poznajo
,
tudi
nas
,
“
je
ugovarjal
Andrej
,
„
poznajo
naše
ime
in
nas
in
naše
konje
—
ne
pa
samo
naših
oblek
in
komplimentov
.
“
Kristjan
se
je
čutil
razžaljenega
.
Stiskal
je
pesti
in
je
hotel
planiti
nad
strica
Krištofa
.
Toda
ti
štirje
strici
so
se
mu
zdeli
kakor
štirje
medvedi
,
živeči
v
podgozdnem
brlogu
,
in
videl
je
,
da
bi
slabo
opravil
,
če
bi
se
spustil
z
njimi
v
boj
.
Zato
je
pomiril
svojo
jezo
in
je
izkušal
pomiriti
tudi
razdražene
brate
,
kajti
Miko
Muhič
je
škripal
z
zobmi
in
se
oziral
po
orožju
.
Med
tem
je
stopil
tudi
gospodar
Mihael
zopet
v
sobo
,
pristopil
k
mizi
in
rekel
:
„
Nikdar
se
še
ni
v
tej
hiši
kršilo
gostoljubje
in
se
tudi
danes
ne
bo
.
Z
našim
nečakom
se
pogovorim
jaz
jutri
,
mi
pa
kot
bratje
ne
bomo
očitali
drug
drugemu
njegovih
napak
.
Pri
spominu
naših
dedov
se
varujmo
vsega
,
kar
bi
motilo
mir
in
srečo
te
hiše
!
Bog
in
sveti
križ
!
Želim
vam
lahko
noč
.
“
S
temi
besedami
je
odšel
.
Vsi
bratje
so
na
to
molčali
.
Krištof
in
Marko
sta
se
prekrižala
ter
odšla
drug
za
drugim
iz
sobe
.
„
Res
ni
lepo
,
če
se
prepirajo
sorodniki
,
“
je
rekel
Andrej
in
je
tudi
vstal
.
„
Kristjan
,
nisi
vajen
vina
.
Ko
se
prespiš
,
bo
dobro
.
“
Prekrižal
se
je
in
odšel
.
Kristjan
in
Miko
Muhič
sta
ostala
sama
.
„
Zakaj
mi
nisi
prej
povedal
,
po
kaj
greš
na
Dolenjsko
!
Vidiš
,
kak
vihar
si
naredil
!
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Kristjan
je
bil
truden
in
glava
mu
je
postala
težka
.
Sam
ni
vedel
,
zakaj
in
kako
je
nastal
prepir
,
ki
bi
bil
skoraj
povod
resnemu
boju
.
Šele
zdaj
se
mu
je
zdelo
,
da
je
bil
temu
vzrok
njegov
lastni
nemir
,
ker
se
je
o
takih
časih
zelo
rad
prepiral
z
ljudmi
.
Bila
pa
mu
je
tudi
zoprna
ona
tiha
samostanska
zadovoljnost
,
v
kateri
so
živeli
njegovi
strici
,
in
hotelo
se
mu
je
prepira
z
njimi
.
Kajti
videl
je
prav
tu
še
oni
stari
svet
s
svojim
življenjem
,
ki
si
je
ostal
vedno
enak
in
je
bil
iz
same
svete
zadovoljnosti
s
samim
seboj
slep
za
vse
izpremembe
in
prevrate
,
ki
jih
je
bil
s
seboj
prinesel
čas
.
Toda
mladi
revolucionar
je
videl
,
s
kako
odločnostjo
branijo
stari
ljudje
svoj
red
in
mir
.
Gospod
Muhič
je
bil
zaradi
vsega
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
,
zelo
žalosten
;
prišlo
je
vse
tako
nenadoma
,
prvič
je
slišal
svoje
brate
tako
govoriti
,
prvič
je
videl
da
bo
poslej
tudi
pri
njem
dobil
denar
drugo
veljavo
.
Za
enkrat
mu
ni
kazalo
nič
drugega
,
kakor
ostati
zvesto
na
strani
svojega
nečaka
.
„
Bil
si
nepreviden
,
“
je
govoril
,
„
kar
je
dolga
,
bo
vse
plačano
,
a
misliti
moraš
,
da
so
tu
drugi
ljudje
nego
na
Dunaju
.
“
Ko
sta
odšla
iz
sobe
,
se
je
tudi
gospod
Miko
Muhič
prekrižal
,
kajti
to
so
delali
vsi
rodovi
drug
za
drugim
v
trajen
spomin
,
da
izhajajo
iz
rodu
križarjev
.
„
Kako
neumne
navade
in
tradicije
,
pri
tem
pa
umiranje
sedanjosti
iz
same
ljubezni
do
preteklosti
,
“
je
mrmral
Kristjan
sam
pri
sebi
,
zakaj
dobro
mu
je
bila
znana
povest
o
francoskem
križarju
in
o
raznih
šegah
v
rodovini
Muhičev
,
ki
naj
bi
spominjale
na
davno
preteklost
.
Star
hlapec
jima
je
posvetil
po
hodniku
in
po
stopnicah
navzgor
.
Miko
Muhič
je
Kristjanu
krepko
stisnil
roko
ter
mu
želel
lahko
noč
.
Ko
je
Kristjan
prišel
v
svojo
sobo
,
se
je
začudil
nje
lepi
opravi
in
ni
se
motil
,
ko
je
menil
,
da
je
ta
soba
namenjena
le
za
najboljše
goste
.
Utrujen
je
legel
na
posteljo
in
se
zagledal
v
jesensko
noč
.
„
Ali
me
ljubi
ali
me
ne
ljubi
!
“
—
To
je
bilo
vprašanje
,
ki
je
bilo
vzrok
vsega
današnjega
nemira
in
prepira
.
Razreševaje
to
vprašanje
,
je
Kristjan
trdno
zaspal
,
ne
da
bi
bil
našel
pravi
odgovor
.
Dasi
sta
Kristjan
in
gospod
Muhič
sklenila
,
da
drugega
dne
čimpreje
odpotujeta
z
gradu
,
se
to
vendar
ni
zgodilo
.
Visoko
je
že
sijalo
jutranje
jesensko
solnce
,
ko
se
je
Kristjan
prebudil
.
Čutil
se
je
dobro
okrepčanega
,
pogledal
je
skozi
okno
ter
se
začel
spominjati
dogodkov
včerajšnjega
dne
.
Obenem
so
se
tudi
že
vrata
odprla
in
vstopil
je
gospodar
Mihael
Muhič
z
resnim
,
temnim
obrazom
.
Usedel
se
je
na
stol
pri
vratih
in
je
začel
pogovor
,
ki
se
mu
je
poznalo
,
da
ga
je
po
noči
natančno
preudaril
:
„
Ljubi
Kristjan
,
moje
sestre
sin
!
Ena
kri
nas
veže
,
vezati
nas
mora
ena
ljubezen
.
Zato
ne
sme
biti
vzrok
sovraštva
to
,
kar
napravi
v
neumnem
trenutku
neprevidna
mladost
ali
dobro
vino
.
Po
smrti
tvojega
očeta
bi
bila
moja
dolžnost
,
skrbeti
zate
,
ker
sem
najstarejši
izmed
tvojih
stricev
.
Toda
ti
nisi
prišel
na
Mušičje
in
jaz
te
nisem
mogel
iskati
po
svetu
.
Vem
,
da
se
je
zgodilo
mnogo
napačnega
,
vem
pa
tudi
,
da
se
da
vse
popraviti
,
ker
ne
moreš
zatajiti
v
sebi
rodu
Muhičev
.
Veš
,
da
se
zbira
vojska
brambovcev
,
in
želel
bi
te
videti
med
onimi
,
ki
se
hočejo
boriti
za
cesarja
.
Spominjam
se
še
,
da
te
je
nekoč
slepota
zavedla
tako
daleč
,
da
si
se
veselil
jakobinskih
zmag
,
toda
to
je
bila
mladost
,
zdaj
pa
si
že
preudaren
mož
.
Hotel
bi
da
bi
rod
Muhičev
,
ki
je
vedno
zvesto
služil
cesarju
,
tudi
zdaj
dal
moža
,
ki
bi
mu
delal
čast
.
To
pričakujem
od
tebe
.
Kar
se
tiče
denarja
,
ga
dobiš
,
kolikor
izkažejo
dolžna
pisma
,
dasi
ni
naša
dolžnost
,
plačevati
dolgove
,
ki
jih
dela
naš
brat
.
To
sem
ti
hotel
povedati
.
“
Dasi
je
bil
glas
gospodarja
Mihaela
trd
,
sirov
in
skoraj
neprijeten
,
je
Kristjan
vendar
čutil
,
da
govori
iz
njegovih
besedi
prav
očetovska
skrb
in
ljubezen
.
„
To
si
še
premislim
,
“
je
rekel
čez
nekaj
časa
.
„
Z
denarjem
,
ki
sem
ga
hotel
dobiti
,
sem
imel
najboljše
namene
.
Mislim
tudi
,
da
se
zdaj
umirim
ter
ostanem
stalno
v
Ljubljani
.
Morda
se
celo
oženim
.
“
„
Tudi
to
je
pametno
,
“
je
rekel
gospodar
Mihael
,
„
a
če
bi
imela
biti
vojska
,
se
take
stvari
navadno
odlože
na
poznejši
čas
.
Sicer
pa
:
jaz
sem
govoril
,
kakor
sem
mislil
,
in
ti
delaj
kakor
hočeš
.
Vedi
le
eno
:
srce
tvojega
strica
Mihaela
je
v
skrbi
za
tebe
in
ti
želi
samo
dobro
,
zraven
pa
ne
pozabi
,
da
je
v
tebi
kri
Muhičev
in
da
imaš
dolžnosti
do
cesarja
.
Za
take
stvari
boš
našel
pri
nas
tudi
denarja
dovolj
.
“
Tako
je
rekel
in
vstal
ter
odšel
.
Kristjan
je
nekoliko
pomislil
te
besede
in
je
našel
v
njih
mnogo
lepega
.
Potem
se
je
hitro
umil
in
oblekel
in
čez
malo
časa
je
že
stal
na
velikem
dvorišču
,
ki
je
bilo
zarastlo
in
zanemarjeno
,
kakor
da
ni
žive
duše
v
gradu
.
Na
drugem
koncu
dvorišča
je
stal
stric
Andrej
in
se
oziral
po
drevju
,
kako
se
parijo
golobje
.
Stric
Krištof
je
bil
na
vse
zgodaj
nekam
odjezdil
s
par
konji
,
a
brat
Marko
je
že
izdavna
sedel
s
puško
v
gozdu
.
Tu
je
imel
Kristjan
priliko
,
videti
vso
zapuščenost
in
siromaščino
mušiškega
gradu
.
„
Odrinemo
,
odrinemo
,
“
je
klical
Miko
Muhič
,
ki
je
bil
ravnokar
prišel
po
stopnicah
.
Stric
Mihael
se
je
približal
Kristjanu
ter
mu
podal
roko
,
gospod
Miko
Muhič
pa
je
med
tem
že
sedel
v
sedlu
,
ker
je
vedel
,
da
se
nobeden
njegovih
bratov
ne
poslovi
od
njega
.
Tudi
stric
Andrej
je
počasi
prišel
preko
dvorišča
z
mladim
sokolom
na
rami
ter
je
podal
Kristjanu
roko
v
slovo
.
Nekaj
časa
nato
sta
hitela
dva
jezdeca
drug
za
drugim
po
ozki
poti
proti
glavni
cesti
.
Dan
je
bil
jesenski
,
jasen
.
Od
gozdov
na
zapadni
strani
so
odmevali
streli
in
lovski
rogovi
.
Tam
je
bil
danes
velik
lov
.
Gospod
Miko
Muhič
je
bil
vkljub
lepemu
dnevu
zelo
slabe
volje
;
kajti
je
imel
po
svetu
mnogo
dolgov
,
se
mu
ni
še
nikdar
primerilo
kaj
takega
,
kakor
snoči
.
Čutil
se
je
globoko
razžaljenega
od
svojih
bratov
in
bil
je
nejevoljen
tudi
na
Kristjana
,
ker
se
v
tako
važni
zadevi
ni
prej
posvetoval
z
njim
.
Toda
gospod
Miko
ni
bil
človek
,
ki
bi
si
bil
dal
sploh
s
čim
greniti
dneve
svojega
življenja
.
Zato
je
kratkomalo
mahnil
z
roko
in
se
posmejal
prav
od
srca
ter
rekel
:
„
Da
ne
bova
pozneje
več
na
to
mislila
,
mi
povej
,
kako
je
z
denarjem
.
Kajti
tako
na
svetu
nič
ne
dela
in
kazi
veselja
in
radosti
kakor
denar
.
“
„
Denarja
dobiva
,
kolikor
hočeva
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
a
stopiti
morava
med
brambovce
.
“
Gospodu
Muhiču
se
je
od
radosti
razjasnil
obraz
.
„
Imaš
prav
,
je
rekel
,
to
sem
mislil
že
izdavna
storiti
.
Tudi
Mihael
ima
prav
.
Na
vsak
način
krasna
misel
.
Na
Poganicah
gotovo
danes
ne
bova
slišala
nič
drugega
nego
o
brambovcih
.
Prišlo
je
to
kakor
nalašč
.
Sicer
postane
življenje
dolgočasno
,
posebno
če
je
bil
človek
kdaj
že
v
vojski
in
je
navajen
,
sukati
meč
.
“
„
Jaz
si
to
še
premislim
,
“
je
rekel
Kristjan
.
Potem
sta
jezdila
molče
dalje
.
Ko
je
gospod
Muhič
z
zadovoljnim
smehljajem
zahvaljeval
ugodno
svojo
zvezdo
in
vse
druge
višje
moči
,
ker
so
se
tako
hitro
razpršili
oblaki
skrbi
,
ki
so
se
bili
prejšnji
večer
zbrali
nad
njegovo
glavo
ter
pretili
v
marsičem
izpremeniti
njegovo
svobodno
kavalirsko
življenje
,
so
obdajale
Kristjana
dovolj
težke
misli
.
Gospod
Muhič
ni
videl
pred
seboj
sedaj
drugega
nego
lepo
vojaško
življenje
—
dasi
o
vojni
še
ni
bilo
niti
glasu
—
in
je
pri
tem
že
delal
račun
,
ki
ga
bo
položil
svojim
bratom
za
to
,
ker
v
imenu
vseh
Muhičev
služi
cesarju
;
Kristjan
pa
je
resno
premišljal
,
kaj
bi
storil
.
Prejšnje
leto
je
namreč
Napoleon
premagal
Nemce
in
je
držal
v
svoji
oblasti
vso
Evropo
.
Oni
Napoleon
,
ki
ga
je
bil
nekoč
Kristjan
občudoval
kot
vojskovodjo
,
kot
junaka
in
zmagovalca
,
je
postal
med
tem
že
francoski
cesar
in
Evropa
je
ležala
pred
njegovimi
nogami
;
ni
je
bilo
še
sile
,
ki
bi
se
mu
bila
mogla
postaviti
v
bran
.
Kristjan
tudi
sedaj
,
ko
je
imel
priliko
,
bliže
spoznati
svet
,
življenje
,
čas
,
zgodovino
in
tudi
francoske
prekucije
,
ni
prenehal
občudovati
Napoleona
,
nasprotno
videl
je
v
njem
onega
velikega
moža
,
ki
je
sredi
velike
zmešnjave
jasno
videl
svoj
cilj
in
je
šel
za
njim
z
ono
odločnostjo
in
brezobzirnostjo
,
ki
je
morala
zmagati
.
Zmagala
je
in
dosegla
vrhunec
v
cesarski
kroni
.
In
kdo
je
bil
ta
Napoleon
?
Sin
navadnega
advokata
s
Korzike
,
sin
malega
otoka
,
a
velike
razmere
so
ga
napravile
velikega
,
ker
jih
je
znal
obvladati
.
In
tako
je
premišljal
Kristjan
o
sebi
.
Čutil
je
,
da
je
sin
pozabljene
domovine
,
kjer
so
razmere
take
,
da
niso
zmožne
,
roditi
velikega
moža
.
Zato
je
pustil
visokoleteče
misli
in
še
do
danes
ni
v
sebi
rešil
vprašanja
:
kje
bi
laže
našel
slavo
:
ali
z
Napoleonom
ali
proti
njemu
...
Slišal
je
,
da
se
je
začelo
po
Nemškem
ono
gibanje
,
ki
je
imelo
namen
,
uničiti
Napoleona
in
francosko
oblast
v
Evropi
.
Nemški
narod
je
začel
zbirati
svoje
raztresene
misli
in
svoje
razbite
moči
ter
se
je
pripravljal
na
vojsko
.
O
tem
se
je
govorilo
po
Ljubljani
že
vso
pomlad
in
tudi
Avstrija
je
klicala
na
pomoč
svoje
brambovce
.
Odkar
je
bil
Kristjan
zvedel
,
da
mu
hoče
Heleno
prevzeti
neki
nemški
baron
,
je
sovražil
vse
Nemce
in
vse
barone
.
Šele
z
leti
je
pozabil
ono
grozno
bolest
,
toda
za
Nemce
se
vkljub
temu
ni
ogreval
.
Čutil
je
,
da
so
mu
Francozi
bliže
;
to
ni
bilo
čudno
,
saj
je
stala
vsa
Evropa
pod
vplivom
francoske
mode
.
Zato
se
ni
posebno
zanimal
za
boj
,
ki
so
ga
bili
Nemci
začeli
zoper
Napoleona
,
in
tudi
Vodnikove
pesmi
o
brambovcih
ga
niso
navdušile
.
Videl
je
sicer
one
čete
,
ki
so
se
zbirale
junija
meseca
v
Ljubljani
,
udeležil
se
je
celo
slavnosti
,
ko
se
je
blagoslovila
brambovska
zastava
,
videl
je
nadvojvodo
Ivana
,
ki
je
bil
prišel
v
Ljubljano
navduševat
brambovce
,
toda
sam
se
ni
navdušil
za
ta
boj
.
Mislil
si
je
pač
,
da
bo
nekaj
strašnega
,
če
se
zdaj
vname
vojska
med
Napoleonom
in
Evropo
,
in
da
se
bo
težko
izogniti
boju
,
a
med
brambovce
ni
stopil
,
čeprav
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
bilo
tu
odprto
polje
slave
.
Tudi
se
je
kmalu
pokazalo
,
da
bi
proti
dobri
francoski
vojski
ostala
skoraj
brez
pomena
ta
vojska
brambovcev
,
ki
je
bila
na
videz
tako
velika
.
Tako
je
prišla
jesen
;
glasovi
,
ki
so
prihajali
iz
sveta
na
Kranjsko
,
sicer
niso
govorili
o
vojski
,
pač
pa
se
je
še
vedno
dala
čutiti
ona
negotovost
,
ki
je
že
nekaj
let
v
njo
propadala
stara
,
preperela
Evropa
.
To
negotovost
je
Kristjan
dobro
razumel
,
ni
mu
pa
bilo
negotovo
,
čigava
bo
zmaga
.
Zato
je
pustil
,
da
so
šli
časi
s
svojimi
novicami
in
govoricami
mimo
njega
,
izkušal
je
celo
,
se
počasi
ločiti
od
svojih
mladih
sanj
:
izkušal
je
,
pozabiti
Heleno
in
hotel
je
v
sebi
zadušiti
hrepenenje
po
slavi
;
to
ga
je
vodilo
po
praznih
,
neplodnih
cestah
,
odvajajočih
ga
proč
od
one
naloge
,
ki
mu
jo
je
dal
njegov
pokojni
oče
.
Res
je
storil
že
prve
korake
k
poboljšanju
;
pozvedoval
je
po
bogatih
nevestah
ter
zbiral
denar
iz
starih
dolgov
za
nova
podjetja
,
kar
se
je
nenadoma
zgodilo
,
da
sta
se
srečala
s
Heleno
,
in
tudi
besede
strica
Mihaela
niso
mogle
iti
mirno
mimo
njegovih
misli
.
„
Na
vsak
način
bi
bilo
častno
in
lepo
,
se
boriti
proti
tujcem
za
domovino
,
kakor
to
delajo
vsi
,
ki
so
zvesti
,
stari
podložniki
cesarjevi
.
A
stopiti
med
brambovce
,
se
pravi
toliko
,
kakor
opustiti
druge
velike
misli
,
ki
se
tičejo
mojih
podjetij
in
oporoke
mojega
očeta
.
Tudi
je
to
zopet
pot
od
nje
,
kajti
od
one
prve
pomladi
je
preteklo
deset
let
in
z
njimi
je
odletela
vihrava
mladost
.
Vojska
se
lahko
zategne
na
dolgo
in
konec
.
Konec
pride
lahko
tudi
sredi
vojske
.
In
potem
je
ona
izgubljena
zame
za
vselej
...
“
Pri
tem
premišljevanju
je
prišlo
Kristjanu
v
srce
par
tako
sladkih
misli
,
da
se
je
pri
njih
dolgo
zamudil
,
obenem
pa
si
je
moral
priznati
,
da
ni
več
mlad
in
da
je
pravzaprav
čas
,
se
umiriti
in
si
odpočiti
.
Te-le
misli
ga
je
bilo
skoraj
sram
,
a
vabila
ga
je
zelo
,
kajti
tega
počitka
si
ni
mogel
misliti
brez
nje
.
Popoldne
sta
dospela
Kristjan
in
gospod
Muhič
na
Poganice
,
kjer
sta
našla
veliko
družbo
,
ki
se
je
bila
vrnila
z
lova
.
Lovci
so
na
dvorišču
že
trebili
divjačino
in
hlapci
so
se
izprehajali
s
psi
najrazličnejših
vrst
.
Takoj
na
dvorišču
je
nova
gosta
sprejel
grajski
gospodar
,
gospod
Langer
ter
ju
vedel
s
seboj
v
gornje
prostore
,
kjer
se
je
razlegel
glasen
šum
lovske
družbe
.
Kakor
povsod
,
je
bil
gospod
Muhič
tudi
na
Poganicah
dobro
znan
ter
je
poznal
i
vse
goste
,
ki
so
se
tam
shajali
ob
svečanih
prilikah
.
Kristjana
je
predstavil
kot
svojega
nečaka
,
ki
mu
je
najbolj
vroča
želja
,
posvetiti
svoje
moči
domovini
.
To
je
starega
gospoda
Langerja
posebno
razveselilo
,
kajti
močno
je
sovražil
francoske
jakobince
in
njihovega
voditelja
Napoleona
;
posebno
v
zadnjem
letu
je
grad
Poganice
postal
shajališče
vseh
onih
,
ki
so
se
hoteli
z
besedo
ali
z
dejanjem
bojevati
proti
Francozom
.
Tu
so
se
zbirale
prve
sile
dolenjskih
brambovcev
in
glas
o
Poganicah
in
o
Langerju
je
že
ono
jesen
napolnil
vso
Dolenjsko
.
Tudi
danes
so
bili
zbrani
bližnji
in
daljni
sosedje
in
gospoda
je
bila
dobre
volje
.
Gospoda
Muhiča
so
sprejeli
medse
z
velikim
veseljem
,
kajti
nikomur
ni
bilo
neznano
,
da
zna
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
izborno
zabavati
družbo
.
Med
gosti
je
našel
gospod
Muhič
celo
take
svoje
prijatelje
,
ki
so
ga
objeli
od
veselja
.
Miza
je
bila
bogato
obložena
z
jedjo
in
pijačo
in
videlo
se
je
,
da
so
imeli
lovci
v
gozdih
mnogo
dela
in
da
so
zelo
potrebni
krepčila
.
Gospod
Miko
Muhič
se
je
torej
takoj
znašel
v
družbi
,
ponosljal
je
sam
in
dal
je
nosljati
drugim
,
a
nato
je
začel
pripovedovati
o
svojem
zadnjem
potovanju
.
Kristjan
pa
se
je
usedel
skoncema
mize
ter
je
začel
po
vrsti
ogledovati
zadovoljne
,
svetle
obraze
,
ki
so
se
bleščali
v
radosti
in
smehu
,
ko
je
gospod
Muhič
pripovedoval
svoje
dogodke
o
potovanju
.
Nasproti
njemu
je
sedel
star
,
debel
gospod
,
ki
je
pomežikoval
s
tolstimi
očmi
in
prekladal
debele
roke
po
mizi
.
„
Vi
ste
torej
sin
pokojnega
Salmiča
,
“
je
začel
pogovor
.
„
Prosim
,
gospod
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Poznal
sem
ga
—
dobra
duša
,
“
je
rekel
gospod
in
se
je
zagledal
v
steno
.
Na
drugem
koncu
mize
je
Kristjan
zapazil
mladega
človeka
,
ki
mu
je
prisodil
kakih
petindvajset
let
.
Sedel
je
mirno
in
molče
in
se
le
zdajpazdaj
zasmejal
z
drugimi
vred
.
Kristjanu
je
mladenič
ugajal
.
Bil
je
lepega
,
nekoliko
bledega
obraza
,
črnih
las
,
zamišljenih
oči
.
Začel
ga
je
zanimati
,
ker
se
mu
je
zdel
zanimiv
človek
.
„
Prosim
vas
,
kdo
je
mladi
gospod
tam
doli
na
koncu
mize
?
“
je
vprašal
svojega
soseda
.
Debeli
gospod
se
je
počasi
okrenil
.
„
A
,
a
,
“
je
dejal
,
„
to
je
Egid
Gusičev
,
posestnik
na
Krkovem
,
sin
pokojnega
Gusiča
in
njegove
prve
žene
.
Bližnji
sosed
je
Poganicam
.
Mlad
fant
,
pa
dober
gospodar
.
“
O
tem
Egidu
Gusiču
je
slišal
Kristjan
že
pred
desetimi
leti
,
ker
se
je
že
takrat
začenjala
pravda
med
njim
in
med
onimi
,
ki
so
mu
kratili
njegove
pravice
.
Več
ga
ni
zanimalo
.
Sploh
se
je
Kristjan
počutil
v
tej
družbi
zelo
slabo
in
se
je
kmalu
zamislil
v
svoje
misli
,
kar
se
miza
pred
njim
zaziblje
,
stoli
zaropotajo
,
velikanski
krohot
napolni
sobo
in
drobni
gospod
Miko
Muhič
je
sedel
na
rokah
nekoliko
ljudi
,
ki
so
ga
dvigali
više
in
više
...
„
Živeli
brambovci
,
“
je
odmevalo
kakor
iz
enega
grla
.
Kristjanu
je
bilo
takoj
jasno
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Miko
Muhič
je
stopil
med
brambovce
in
navdušeni
njegovi
prijatelji
so
dali
na
ta
način
duška
svoji
zadovoljnosti
.
Kristjan
je
porabil
ta
trenutek
ter
je
odšel
iz
sobe
,
kajti
vedel
je
,
da
more
stric
Muhič
govoriti
včasih
tudi
besede
,
ki
so
le
na
pol
resnične
,
in
bi
ga
lahko
pripravil
v
tak
položaj
,
kjer
bi
se
bilo
treba
odločiti
.
Tega
pa
Kristjan
ni
hotel
.
In
ni
se
motil
,
kajti
komaj
je
bil
na
stopnicah
,
je
že
slišal
svoje
ime
in
gromovit
„
vivat
“
.
Hipoma
pa
je
Kristjan
obstal
na
stopnicah
.
Nasproti
mu
je
priletela
z
veselim
smehom
mlada
gospodična
,
ki
se
ga
je
tako
ustrašila
,
da
je
mahoma
obstala
,
posebno
,
ko
je
Kristjan
nehote
iztegnil
roko
proti
njej
,
kakor
da
ji
hoče
zabraniti
pot
naprej
.
Gospodična
ga
je
parkrat
strahoma
pogledala
in
presenečeni
Kristjan
je
že
iskal
besedi
,
da
bi
jo
nagovoril
,
ko
sta
prišla
za
njo
po
stopnicah
dva
stara
gospoda
.
V
enem
je
Kristjan
takoj
spoznal
domačega
gospoda
Langerja
,
drugi
pa
mu
je
bil
popolnoma
neznan
.
Mlada
človeka
sta
stala
drug
proti
drugemu
v
veliki
zadregi
,
ki
jo
je
razrešil
gospod
Langer
s
tem
,
da
je
Kristjana
predstavil
svojemu
staremu
prijatelju
Vranglu
in
njegovi
hčerki
Alenici
.
Kristjan
se
je
obema
priklonil
ter
je
ponudil
gospodični
roko
v
oporo
.
Ona
se
ga
je
prijela
nalahno
s
tresočo
roko
.
Pripeljala
se
je
bila
ravnokar
iz
Ljubljane
na
posete
.
Prihod
novih
gostov
je
spravil
celo
družbo
v
novo
življenje
in
Kristjan
je
imel
priliko
,
poprositi
svojega
strica
,
naj
ne
govori
o
tem
,
kar
še
ni
gotovo
,
namreč
da
tudi
on
vstopi
med
brambovce
.
Čez
nekaj
časa
je
začel
govoriti
gospod
Langer
svoj
govor
:
...
„
Ta
sveta
dolžnost
do
našega
presvetlega
cesarja
Franca
,
do
naše
staroslavne
Avstrije
,
do
naše
domovine
,
ta
nas
kliče
pod
orožje
,
na
boj
.
Sveta
in
velika
je
ta
dolžnost
,
kajti
veleva
nam
,
braniti
vero
našo
,
našo
slavo
in
čast
,
naše
imetje
in
našo
last
.
Kdo
ne
bi
šel
z
navdušenjem
v
boj
,
kdo
bi
zapustil
ob
takih
časih
našega
dobrega
,
našega
milega
cesarja
.
Zato
zakličimo
:
vivat
cesar
Franc
,
živela
vojna
,
da
zmagajo
brambovci
!
“
Tako
je
končal
gospod
Langer
in
dvignil
majoliko
,
polno
vina
,
visoko
nad
mizo
.
„
Vivat
!
Vivaaat
!
“
je
grmelo
po
sobi
in
odmevalo
po
vseh
prostorih
.
Pili
so
vsi
iz
polnih
čaš
na
pogin
Napoleonov
in
na
zmago
Avstrije
.
Med
tem
pa
je
gospodična
,
ki
je
sedela
poleg
gospoda
Vrangla
,
odšla
v
gorenje
prostore
;
ko
je
Kristjan
vprašal
po
njej
,
je
dobil
odgovor
,
da
je
potrebna
počitka
in
da
pride
šele
zvečer
.
Lovska
družba
se
je
torej
prepustila
zopet
svojemu
veselju
;
začela
se
je
pojedina
in
gostija
,
pri
čemer
ni
nedostajalo
govorov
,
ki
so
pričali
o
bojnem
navdušenju
pričujoče
družbe
.
Kristjan
pa
je
čul
iz
vsega
le
nerazumljiv
hrum
ter
je
mislil
na
slučaj
,
ki
se
je
prigodil
na
stopnicah
.
Kaj
mu
je
prišlo
zdaj
v
srce
tako
nenadoma
?
Ali
je
to
le
iznova
prebujeni
stari
nemir
,
ali
je
to
nekaj
novega
,
ponovljena
pomlad
,
enaka
oni
prvi
..?
„
Kakor
golobica
,
“
si
je
šepetal
in
si
živo
predstavljal
nje
podobo
.
„
Ta
je
bogata
,
“
je
rekel
debeli
sosed
poleg
njega
,
ki
je
uganil
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Kristjan
ga
je
pogledal
in
ni
razumel
,
zakaj
ta
človek
govori
tako
o
postranskih
stvareh
,
ki
so
popolnoma
brez
pomena
.
Zgodilo
pa
se
je
tako
,
kakor
se
navadno
dogaja
,
da
je
namreč
bila
vsa
lovska
družba
z
gospodom
Muhičem
in
Kristjanom
vred
zvečer
že
tako
vesela
,
da
je
začela
prepevati
pesmi
,
se
med
seboj
objemati
in
poljubljati
.
In
konec
koncev
je
bil
ta
,
da
se
Kristjan
zjutraj
,
ko
se
je
prebudil
,
nikakor
ni
mogel
spomniti
,
ali
je
govoril
prejšnji
večer
z
Alenico
ali
ne
.
Spominjal
se
je
le
toliko
,
da
so
pili
in
peli
pozno
v
noč
.
Ko
sta
s
stricem
Muhičem
jahala
zjutraj
s
Poganic
,
je
videl
v
oknu
njen
obraz
in
jo
je
pozdravil
.
Odzdravila
mu
je
komaj
vidno
,
kar
ga
je
spravilo
v
zelo
slabo
voljo
.
Tudi
gospod
Muhič
se
je
držal
čemerno
in
se
po
tihem
jezil
na
premočno
vino
.
Tako
sta
jahala
molče
proti
Vinicam
.
Vkljub
vsem
težkim
trenutkom
,
ki
so
jih
s
seboj
prinesli
burni
časi
vihrave
mladosti
,
ni
še
izgubil
Kristjan
one
sladke
nade
,
ki
pričakuje
nekaj
velikega
,
nenavadnega
,
nekaj
,
kar
ostane
za
vselej
zapisano
kot
največji
trenutek
življenja
.
Kajti
tako
je
ustvarjeno
človeško
srce
,
da
tudi
v
najhujših
časih
ne
prestane
upati
,
ampak
se
zasanja
v
svoje
mamljive
želje
in
si
po
njih
ustvarja
bodoče
čase
.
Pridejo
sicer
prevare
in
razočaranja
,
toda
to
srca
ne
moti
,
da
ne
bi
sanjalo
svojih
lepih
sanj
,
kajti
če
ga
zapuste
nade
,
se
oklene
spominov
...
Tako
je
preživel
Kristjan
svoja
leta
;
pričakoval
je
nekaj
,
kar
ni
hotelo
priti
.
Čakal
je
namreč
na
oni
veliki
trenutek
življenja
,
ko
bi
mogel
reči
:
Tu
sem
na
cilju
,
sem
je
šla
vsa
moja
mlada
sila
,
sem
je
hrepenelo
moje
srce
,
sem
sem
dospel
.
Ta
cilj
je
bil
dosle
nerazdružljivo
zvezan
z
njegovo
ljubeznijo
do
Helene
in
brez
nje
—
se
mu
je
zdelo
—
bi
se
za
njega
ne
moglo
zgoditi
nič
velikega
na
svetu
.
In
tako
je
čakal
v
trdnem
upanju
,
da
nekoč
pride
ta
največji
trenutek
,
ki
bo
razrešil
vsa
vprašanja
,
vso
negotovost
,
ki
bo
položil
temelj
novemu
stalnemu
življenju
.
Toda
Kristjan
je
bil
veliko
preresen
in
preponosen
,
nego
da
bi
bil
delal
na
to
,
da
bi
ta
trenutek
prišel
čim
preje
.
Vedel
je
namreč
dobro
,
da
Helena
ni
poročena
,
a
iskal
je
ni
,
niti
ni
izkušal
,
se
sniti
z
njo
.
Čakal
je
,
da
pride
trenutek
sam
,
da
ga
prinese
čas
,
slučaj
,
sploh
:
verjel
je
na
višjo
moč
,
ki
se
ji
pravi
usoda
.
Kakor
je
sam
ljubil
neomejeno
svobodo
,
tako
ni
hotel
po
sili
jemati
svobode
drugim
.
In
tako
so
prešli
časi
njegove
mladosti
in
niti
oni
niti
slučaj
niti
usoda
niso
hoteli
prinesti
zaljubljenemu
srcu
onega
velikega
trenutka
,
ki
je
nanj
čakalo
vse
tako
željno
.
Ta
veliki
trenutek
je
imel
po
Kristjanovih
mislih
biti
takrat
,
ko
se
nekoč
slučajno
snideta
s
Heleno
kje
v
sobi
ali
na
vrtu
,
ko
se
bodo
nehote
prijele
njiju
roke
in
bo
ona
priznala
,
da
je
grešila
proti
njemu
,
ker
ga
ni
ljubila
,
ker
ni
bila
tako
vsa
njegova
,
kakor
je
on
hotel
,
ker
mu
je
tako
uničila
lepo
mladost
.
In
enako
bi
ji
pripoznal
on
,
da
jo
je
ljubil
ves
čas
,
toda
ni
je
hotel
prositi
ljubezni
,
ampak
je
čakal
,
da
se
ona
sama
odloči
,
zakaj
dvoje
ljubečih
src
najde
tudi
v
največji
zmešnjavi
pravo
pot
,
ki
jo
kaže
obema
jasna
zvezda
—
ljubezen
.
In
če
se
to
ne
zgodi
,
je
znamenje
,
da
se
nista
ljubila
,
da
je
bila
ljubezen
le
prevara
,
in
potem
je
bolje
,
da
se
ne
snideta
,
kajti
težko
je
ljubečemu
srcu
,
ako
mu
ne
odmevajo
čuvstva
v
sorodnem
srcu
.
Tako
je
mislil
Kristjan
.
Stric
Miko
Muhič
je
imel
sicer
po
vseh
mestih
zelo
mnogo
znank
in
prijateljic
še
iz
časa
svoje
dvorne
službe
in
zdelo
se
mu
je
pri
vzgoji
potrebno
,
da
seznani
svojega
nečaka
z
vsemi
temi
znankami
in
prijateljicami
,
ki
so
imele
zopet
svoje
mlajše
znanke
in
prijateljice
,
vendar
je
ostal
Kristjan
zvest
svoji
ljubezni
v
vseh
umazanih
kotih
tedanjega
propalega
mestnega
življenja
,
ni
izgubil
svojih
lepih
mladih
sanj
in
onega
visokega
poleta
,
ki
mu
je
bil
prirojen
ter
mu
je
ostal
vedno
najvarnejši
spremljevalec
po
polzkih
potih
nemirnega
življenja
.
Kristjan
torej
ni
dvomil
,
da
se
je
približal
sedaj
oni
veliki
trenutek
,
ki
je
na
njega
prečakal
vsa
leta
svoje
mladosti
.
Ko
je
pred
par
dnevi
tako
nenadoma
srečal
Heleno
,
si
je
mislil
,
da
je
njegova
vera
v
usodo
in
v
slučaj
popolnoma
prava
in
da
se
bo
vse
zgodilo
,
kakor
je
pričakoval
.
Vedel
je
,
da
bo
v
par
dnevih
na
Vinicah
,
in
tam
se
odloči
bodočnost
njegovega
življenja
.
Toda
dasi
je
ostala
Helena
še
vedno
tako
nežno
krasna
,
kakor
je
bila
v
dobi
šestnajstih
let
,
ko
jo
je
videl
prvič
,
se
mu
je
vendar
zdelo
,
da
se
ji
poznajo
ona
leta
,
kar
jih
je
bilo
čez
dvajset
.
Kazalo
se
mu
je
sicer
,
da
ji
dela
krivico
,
kajti
tudi
on
ni
bil
zdaj
več
dvajsetleten
mladenič
,
vendar
,
kar
je
tako
lahko
odpustil
samemu
sebi
,
tega
ni
mogel
odpustiti
njej
.
In
še
ena
težka
misel
se
mu
je
vrivala
:
zakaj
se
Helena
pri
vsej
svoji
krasoti
vendar
le
ni
možila
,
ko
je
bila
ipak
poznana
kot
krasna
in
bogata
daleč
okrog
?
Ali
je
tako
ljubila
njega
,
da
se
ni
mogla
odločiti
za
nobenega
,
ali
se
je
to
godilo
iz
ponosa
,
ker
so
ji
drugi
še
manj
ugajali
nego
on
,
ali
so
ji
bili
morda
nedosežni
oni
,
ki
jih
je
ona
hotela
?
Kajti
o
njenih
ženinih
je
čul
vedno
in
povsod
,
koder
ga
je
pot
vodila
po
svetu
.
To
so
bila
vprašanja
,
ki
so
se
mu
vsiljevala
neenkrat
in
so
zanesla
v
njegovo
ljubezen
one
dvome
,
ki
jih
je
moglo
uničiti
le
odkrito
in
ljubeznipolno
pripoznanje
.
Kristjan
ni
bil
človek
,
ki
bi
ne
bil
odpustil
tudi
hujših
prestopkov
ženi
,
ki
jo
je
ljubil
,
a
hotel
je
za
to
imeti
veliko
ljubezen
,
odkrito
pripoznanje
in
srčno
vdano
zaupanje
.
Nekaj
sladkih
pogledov
,
s
katerimi
ga
je
gledala
Helena
tako
ljubko
oni
večer
,
ko
jo
je
spremljal
z
gospodom
Muhičem
iz
Novega
Mesta
,
je
vplivalo
na
zaljubljenega
Kristjana
tako
,
da
je
pustil
vse
dvome
in
vprašanja
in
bi
bil
prebodel
na
mestu
vsakega
,
ki
bi
se
drznil
,
dvomiti
o
Helenini
ljubezni
do
njega
;
ni
si
mogel
misliti
,
da
bi
mogle
lagati
one
krasne
oči
,
da
bi
mogli
varati
oni
sladki
pogledi
.
Toda
slučaj
na
stopnicah
v
poganiškem
gradu
je
zopet
izpremenil
vse
in
bolj
ko
kdaj
so
se
ponovili
dvomi
in
pomisleki
in
stara
vprašanja
so
prinesla
novih
vprašanj
na
dan
,
tako
da
je
Kristjan
začutil
,
kakor
da
je
nastal
velik
vihar
,
ravno
predno
je
hotel
zaviti
v
pristan
.
Ni
dvomil
zdaj
samo
o
Helenini
ljubezni
,
kakor
je
to
bilo
preje
,
ampak
je
začel
dvomiti
celo
o
svoji
ljubezni
in
o
vrednosti
prve
svoje
ljubezni
sploh
.
Priznati
si
je
moral
,
da
vzplamti
včasih
srce
v
zgodnji
mladosti
,
hrepeneč
po
ljubezni
in
sreči
,
ne
zato
,
ker
je
spoznalo
,
da
je
res
dobro
to
,
kar
ljubi
,
ampak
omamljeno
od
goljufive
zunanje
krasote
.
In
ko
prineso
časi
pravo
spoznanje
,
uvidi
to
neumno
zaljubljeno
srce
,
da
je
ljubilo
le
to
,
kar
si
je
samo
želelo
,
da
je
ljubilo
le
svoje
lastne
sanje
,
porojene
iz
nerazumljivega
hrepenenja
,
in
da
je
resnica
zelo
različna
od
njegovih
sanj
.
In
ko
je
Kristjan
premislil
vso
svojo
izgubljeno
mladost
,
se
mu
je
rodilo
vprašanje
,
ali
mu
je
Helena
sploh
usojena
,
ali
je
ona
tista
,
ki
mu
je
namenjena
,
da
bo
z
njo
preživel
vse
življenje
.
Ako
bi
to
bilo
resnično
,
zakaj
ga
ni
ljubila
z
vso
silo
od
prvega
začetka
,
zakaj
ni
stala
na
njegovi
strani
nasproti
onim
ljudem
,
ki
so
za
vsako
ceno
hoteli
kaliti
njegovo
srečo
in
ga
ločiti
od
nje
?
Zakaj
ni
niti
pri
njegovi
prvi
ločitvi
niti
pri
njegovem
posetu
v
Trstu
dokazala
z
dejanjem
,
da
je
njegova
?
Ženska
,
ki
bo
mene
ljubila
—
je
mislil
Kristjan
—
ne
sme
poznati
nobenih
vzgojiteljic
,
nobenih
varuhov
—
s
tem
je
mislil
njenega
očeta
—
„
kajti
silnejše
od
vseh
onih
so
moje
roke
,
ki
jo
bodo
nosile
po
vseh
rožnih
potih
skozi
življenje
;
kdor
ne
zaupa
tej
sili
,
ni
vreden
moje
ljubezni
,
obenem
pa
je
to
dokaz
,
da
so
mu
drugi
ljubši
nego
jaz
.
Kdor
sestro
ali
brata
bolj
ljubi
nego
mene
,
ni
mene
vreden
“
—
si
je
citiral
potem
iz
evangelija
.
„
In
že
to
,
da
se
nisva
srečala
skoraj
deset
let
“
—
je
mislil
Kristjan
dalje
—
„
že
to
je
dokaz
,
da
je
bila
ona
prva
ljubezen
le
trenutek
,
stvar
slučaja
,
o
katerem
si
je
srce
več
mislilo
,
nego
je
bilo
v
njem
resničnega
.
In
tudi
to
,
da
je
stari
Kudrič
prelomil
besedo
,
ki
jo
je
dal
mojemu
pokojnemu
očetu
,
svojemu
zvestemu
,
staremu
prijatelju
,
to
je
dokaz
velike
neznačajnosti
starega
Kudriča
in
obenem
je
to
znamenje
male
ljubezni
njegove
hčere
,
če
se
je
moglo
to
sploh
zgoditi
,
kajti
ko
bi
me
bila
ona
ljubila
s
pravo
,
silno
ljubeznijo
,
kje
bi
bila
sila
na
svetu
,
ki
bi
naju
bila
mogla
razločiti
?
Da
,
takrat
je
bila
to
res
zadeva
moje
časti
in
pravi
mož
bi
bil
pretrgal
vse
zveze
z
ljudmi
,
ki
so
postopali
na
tak
način
.
Tako
je
vse
kazalo
,
da
je
Helena
upala
dobiti
ženina
iz
najvišjih
krogov
,
sploh
vabiti
k
sebi
kavalirje
ter
jih
opajati
s
svojo
krasoto
,
navsezadnje
pa
,
ko
bi
izginili
ženini
ter
se
kavalirji
postarali
,
bi
prišel
na
vrsto
Kristjan
Salmič
,
človek
,
ki
jo
je
zvesto
ljubil
vso
svojo
mladost
ter
ni
imel
za
to
enega
lepega
trenutka
,
pač
pa
si
je
moral
v
tujem
svetu
in
pri
tujih
ljudeh
iskati
radosti
,
sreče
in
ljubezni
;
to
ga
je
delalo
čim
dalje
bolj
nesrečnega
,
nezadovoljnega
in
nemirnega
,
dokler
ni
sploh
opustil
vsega
drugega
ter
se
posvetil
očetovi
zapuščini
—
„
Zdaj
,
ko
so
se
drugi
naužili
ob
njeni
cvetoči
mladosti
,
bi
prišel
jaz
,
“
je
pomislil
Kristjan
in
res
so
se
mu
skrčile
pesti
,
tako
je
bil
užaljen
.
Podobne
misli
,
ki
so
se
že
prejšnje
čase
vsiljevale
tolikrat
,
a
jih
je
vselej
zmagala
mogočna
sila
ljubezni
,
so
zdaj
bolj
in
bolj
prevladovale
njegovo
zaljubljenost
.
Saj
je
vsa
preteklost
govorila
tako
jasno
in
prepričevalno
,
da
se
mu
je
zdelo
čudno
,
da
ni
že
izdavna
razumel
vsega
tega
.
On
,
ki
ni
hotel
biti
nikdar
in
nikjer
niti
drugi
niti
tretji
ali
poslednji
,
ampak
vedno
in
povsod
prvi
ali
pa
rajši
nič
,
on
naj
bi
bil
pri
svoji
ljubici
samo
ona
rešitev
,
ki
pride
šele
v
poštev
,
kadar
je
že
propalo
vse
drugo
!
Ta
misel
mu
je
bila
težka
,
vedno
težja
.
Čutil
se
je
ponižanega
,
osramočenega
;
na
njegovo
razburjeno
glavo
so
donele
grozne
besede
:
Vzel
je
,
kar
je
ostalo
za
nami
...
Obenem
s
temi
mislimi
se
je
zagrizla
težka
bolest
v
srce
.
Kajti
videl
je
,
da
ljubi
vkljub
vsem
tem
očitanjem
in
dvomom
,
čutil
je
,
da
še
ni
zmagal
svoje
prve
tako
silne
ljubezni
,
da
vendar
še
ona
edina
polni
s
čudovito
,
nerazumljivo
silo
svet
v
njem
,
ki
bi
ostal
prazen
,
ko
bi
ne
bilo
nje
...
Prišlo
je
vprašanje
,
ali
bi
mogel
sploh
ljubiti
iznova
,
drugo
...
Ali
je
mogoče
,
da
bi
vzrastlo
kaj
novega
tam
,
kjer
še
ni
padlo
staro
?
Tudi
,
ko
bi
hotel
živeti
z
drugo
,
ali
bi
mogel
ljubiti
z
vso
novo
,
mlado
silo
tako
,
kakor
je
ljubil
njo
?
In
ko
bi
ga
ljubila
mlada
žena
,
ali
bi
ga
ne
vabile
od
nje
še
nekdanje
,
dozdaj
žive
,
neuničene
in
neoslabljene
sanje
,
ki
bi
bile
zmožne
,
uničiti
srečo
njemu
in
njej
,
ki
bi
hotela
živeti
z
njim
?
Iz
teh
misli
ni
bilo
nobenega
izhoda
,
na
vsa
vprašanja
je
bil
le
en
odgovor
:
Dokler
nisi
uničil
v
sebi
starega
boga
,
ne
moreš
postavljati
novega
.
„
Jaz
te
uničim
,
uničim
,
pozabim
te
,
“
je
sklenil
razdvojeni
mladenič
,
toda
v
istem
trenutku
se
mu
je
je
zdelo
tako
škoda
!
„
Nikdar
,
nikdar
!
Mogoče
ji
delam
krivico
,
nihče
ne
ve
,
kaj
se
pogosto
godi
daleč
kje
v
globočinah
srca
,
v
svetu
,
ki
nimamo
pogleda
vanj
.
Vidimo
valove
,
vetrove
pa
slutimo
v
daljavi
...
“
In
če
je
zdaj
pomislil
Kristjan
na
svoj
slučaj
na
grajskih
stopnicah
,
se
mu
je
stavilo
isto
toliko
vprašanj
,
na
katera
je
odgovarjal
najbolje
en
sam
odgovor
:
Bil
je
to
trenutek
,
o
katerem
si
človek
več
misli
,
nego
je
v
resnici
.
Kristjan
si
ni
mogel
tajiti
,
da
se
ga
je
deklica
dojmila
nenavadno
globoko
;
na
njenem
obrazu
in
v
njenih
očeh
—
tako
se
mu
je
zdelo
—
se
kaže
mnogo
onih
lastnosti
,
ki
si
jih
je
tako
želel
videti
pri
Heleni
.
Toda
kdo
ve
,
če
ni
to
prevara
,
sanje
,
porojene
iz
želj
...?
A
eno
je
spoznal
:
da
bi
bil
zmožen
,
zelo
ljubiti
tako
dobro
gospodično
,
da
bi
bilo
to
najslajše
zdravilo
za
vse
bolesti
in
dvome
in
da
bi
mogel
na
ta
način
pozabiti
vse
,
kar
je
bilo
nekdaj
.
To
bi
bila
tudi
najlepša
osveta
onim
,
ki
so
mu
uničili
njegovo
mladost
.
Take
in
podobne
misli
je
preudarjal
in
premišljal
Kristjan
ne
le
na
oni
dolgočasni
jesenski
poti
,
ko
sta
jahala
s
stricem
Muhičem
s
Poganic
na
Vinice
,
ampak
tudi
potem
,
ko
je
živel
na
Vinicah
dovolj
dolgočasne
dnove
.
Ne
more
biti
dvoma
o
tem
,
da
sta
bila
oba
gosta
na
Vinicah
zelo
dobro
došla
in
da
sta
bila
tudi
z
vso
radostjo
sprejeta
,
kajti
na
Vinicah
so
bile
same
ženske
,
kar
je
delalo
življenje
precej
pusto
in
dolgočasno
.
Gospa
Gusičeva
je
bila
v
onih
letih
,
ko
nobena
ženska
še
neče
priznati
,
da
bi
bila
stara
.
Bila
je
živahna
in
vesela
in
ni
ji
manjkalo
ženinov
ne
v
prejšnjih
ne
v
sedanjih
časih
.
Dobro
pa
je
razumela
gospodarstvo
in
je
z
vso
ljubeznijo
živela
svoji
hčerki
Barbari
,
ki
je
tudi
že
mikala
različne
ženine
od
blizu
in
od
daleč
.
Toda
s
tem
,
da
se
gospa
Gusičeva
ni
hotela
možiti
,
se
še
ni
odrekla
vsem
radostim
tega
sveta
in
je
ljubila
veselo
družbo
.
Posebno
je
ljubila
one
izolikane
ljudi
,
ki
so
bili
vzgojeni
po
pravi
francoski
modi
in
ki
jih
je
najbolje
znal
zastopati
ravno
gospod
Miko
Muhič
.
Tudi
gospodična
Vrankova
ni
ljubila
samote
,
dasi
so
nje
leta
že
davno
presegla
ono
mejo
,
ko
se
o
ženi
govori
,
da
ji
cveto
zadnji
dnovi
.
Bila
je
sicer
stroga
,
kar
se
tiče
občevanja
,
držala
se
je
natanko
vseh
pravil
,
tega
temelja
one
družbe
à
la
mode
,
ki
se
je
mogla
zdaj
imenovati
kot
preživela
,
a
duhovitosti
ji
ni
mogel
nihče
odrekati
;
poznala
je
življenje
in
umetnost
in
v
gotovih
trenutkih
je
postajala
celo
ljubezniva
.
Seveda
je
gospodična
Vrankova
po
stari
navadi
razlikovala
življenje
v
družbi
,
ki
mora
odgovarjati
bontonu
,
in
življenje
na
samem
,
n.
pr.
v
vabljivi
sobici
ali
v
cvetoči
prirodi
,
—
kar
je
najbolje
vedel
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
.
Gospodična
Vrankova
je
hotela
biti
človek
francoskega
salona
,
ne
onega
življenja
,
kjer
odločujeta
dva
človeka
po
svoji
volji
ter
si
posteljeta
tako
,
kakor
se
njima
zdi
najkrasneje
.
Naravno
je
bilo
,
da
se
je
tudi
Helena
razveselila
gostov
,
kajti
navajena
je
bila
velikega
mesta
in
visoke
družbe
,
zato
ji
je
na
Vinicah
kmalu
postalo
dolgčas
.
Nehote
pa
se
je
razveselila
tudi
tega
,
da
je
eden
izmed
gostov
Kristjan
,
oni
dobri
Kristjan
,
ki
je
bil
vanjo
nekoč
tako
otročje
zaljubljen
.
Gospod
Miko
Muhič
se
je
,
po
stari
navadi
,
tudi
tukaj
hitro
našel
v
družbi
in
je
ugajal
vsem
.
Imel
je
o
pravem
času
vedno
prave
dovtipe
in
ni
nikdar
pozabil
,
da
mora
zabavati
štiri
dame
,
da
se
torej
ne
sme
posvetiti
nobeni
preveč
in
nobeni
premalo
.
Posebno
je
pazil
,
da
je
držal
primerno
ravnotežje
med
gospo
Gusičevo
in
gospodično
Vrankovo
,
ki
sta
obe
zahtevali
,
da
bi
jima
posvetil
čim
več
pozornosti
.
Gospod
Miko
Muhič
,
najvdanejši
učenec
slavnega
Gil
Blasa
,
je
bil
namreč
dober
poznavalec
ženskih
src
in
ni
na
nič
v
svojem
življenju
pazil
tako
,
kakor
na
to
,
da
bi
se
ne
zameril
kaki
ženski
.
To
je
bila
tudi
prva
lekcija
,
ki
jo
je
dal
svojemu
učencu
Kristjanu
takoj
v
onih
prvih
časih
,
ko
je
bil
neizkušeni
Kristjan
v
tem
oziru
napravil
tako
usodno
napako
.
Napram
mlajšima
dvema
gospodičnama
pa
je
prevzel
gospod
Muhič
ulogo
starega
strica
;
tako
mu
je
najbolj
kazalo
,
kajti
—
to
je
bilo
njegovo
drugo
pravilo
—
v
življenju
in
v
družbi
mora
človek
prevzeti
ono
ulogo
,
ki
jo
more
najbolje
igrati
,
oziroma
,
ki
mu
najbolje
pristoja
.
Tako
je
živel
gospod
Muhič
v
popolni
zadovoljnosti
svojega
srca
in
želodca
—
kar
je
smatral
za
vrhunec
vse
pozemeljske
sreče
—
in
je
pri
tem
celo
pozabil
na
svoje
denarne
zadrege
in
tudi
na
svojo
brambovsko
dolžnost
.
Kristjan
pa
,
kakor
je
bilo
naravno
,
ni
prišel
na
Vinice
z
ono
odkrito
radostjo
,
ki
jo
je
bil
Heleni
obljubil
.
Tega
tudi
ni
mogel
prikrivati
;
bil
je
resen
,
govoril
je
malo
in
je
rad
odhajal
sam
na
lov
.
Pred
vsem
si
je
moral
priznati
,
da
še
do
danes
ni
odpustil
gospodični
Vrankovi
onih
dejanj
,
ki
mu
je
z
njimi
ona
provzročila
toliko
bolesti
.
Nasproti
temu
so
lahko
vsi
opazili
,
da
je
gospodična
Vrankova
sedaj
po
dolgih
desetih
letih
odpustila
Kristjanu
njegovo
žalitev
s
„
staro
devico
“
.
Toda
Kristjanu
je
bilo
sedaj
vse
eno
,
kako
se
vede
stara
vzgojiteljica
napram
njemu
,
dasi
ga
je
gospod
Muhič
resno
opominjal
na
prvo
in
glavno
pravilo
svojega
življenja
.
Kristjan
je
hotel
tudi
,
naj
ga
vidi
Helena
resnega
in
brezobzirnega
in
naj
čuti
v
tem
,
da
ga
več
ne
zmaguje
ljubezen
.
Tudi
Helena
je
bila
resna
in
se
je
izogibala
vsem
daljšim
pogovorom
o
preteklosti
.
Čutila
je
,
da
on
trpi
,
toda
vzroki
njegovih
bolesti
so
ji
bili
neznani
.
Nekoč
je
šel
zvečer
Kristjan
po
vrtu
ter
se
ustavil
ob
oni
klopici
,
kjer
sta
sedela
nekdaj
s
Heleno
.
Vse
je
bilo
še
tako
,
kakor
nekdaj
:
isto
drevo
je
nad
njo
razprostiralo
svoje
veje
,
isti
grmovi
so
ga
obdajali
;
le
da
je
bilo
takrat
vse
v
cvetju
in
danes
je
odpadalo
že
zadnje
listje
.
Nehote
se
je
usedel
in
se
je
zamislil
.
Tedaj
pa
je
za
njim
zašumelo
.
Kristjan
se
je
ozrl
in
je
zagledal
na
stezi
Heleno
v
beli
obleki
,
ogrnjeno
z
zelenim
kožuščkom
.
Hotela
se
je
umakniti
,
ko
ga
je
zagledala
,
toda
on
je
planil
k
njej
ter
jo
prijel
za
roko
:
„
Helena
,
Helena
,
“
je
šepetal
,
ves
omamljen
od
presenečenja
.
Tudi
ona
je
bila
nemirna
in
razburjena
ter
se
je
dala
brez
odpora
vesti
na
klopico
.
Sedla
je
poleg
njega
in
se
ga
oklenila
z
obema
rokama
,
on
pa
je
ni
prenehal
poljubljati
na
usta
,
na
lica
in
na
oči
in
je
pri
tem
šepetal
neprestano
:
„
Helena
,
ali
me
ljubiš
,
kakor
jaz
tebe
...?
“
Ona
ni
odgovorila
;
slonela
je
kakor
zelo
utrujena
na
njegovih
prsih
in
ga
lahno
poljubila
,
če
so
se
njene
ustnice
srečale
z
njegovimi
.
„
Zakaj
si
prišla
sem
?
“
jo
je
izpraševal
potem
,
a
tudi
na
to
ni
dobil
odgovora
;
očital
je
sam
sebi
,
da
so
ta
vprašanja
odveč
.
Začel
je
pripovedovati
,
kako
se
je
izogibal
tega
kraja
in
kako
ga
je
danes
slučajno
vedla
pot
tod
mimo
.
„
In
zdaj
si
prišla
k
meni
živa
,
ti
moja
sladka
golobica
,
“
je
šepetal
potem
,
„
povej
mi
,
ali
si
kdaj
,
ko
si
bila
sama
,
posedala
tu
in
mislila
name
?
Govori
,
Helena
,
duša
moja
!
...
Ti
ne
veš
,
kako
te
ljubim
,
kako
bi
hotel
,
da
bi
bila
vsa
moja
...
“
„
Kristjan
,
“
je
šepnila
ona
v
odgovor
...
Tako
sta
šepetala
na
klopci
še
dolgo
v
noč
,
jesenski
veter
je
šuštel
po
vrtu
in
velo
listje
,
padajoče
z
dreves
,
ju
je
posipalo
.
„
Sedaj
bova
pripravljala
svatbo
,
hočeš
?
“
je
vprašal
na
koncu
Kristjan
Heleno
.
Tudi
na
to
vprašanje
je
dobil
samo
poljub
v
odgovor
,
zato
je
začel
zopet
šepetati
in
razlagati
načrte
,
ki
jih
je
imel
zasnovane
za
bodočnost
.
Tako
sta
sanjala
v
objemu
sladke
ljubezni
in
nihče
ju
ni
motil
;
za
to
je
že
skrbel
stric
Miko
Muhič
,
ki
je
imel
ob
istem
času
rendezvous
z
gospodično
Vrankovo
daleč
na
drugem
koncu
vrta
.
Šele
mrzli
nočni
veter
je
prebudil
zaljubljenca
iz
prijetnih
sanj
.
Kristjan
je
spremil
Heleno
do
vrat
in
je
tam
začel
nje
trepetajoče
ustnice
polniti
z
novimi
poljubi
,
kakor
da
bi
hotel
ugasiti
žejo
desetih
let
.
„
Kako
si
vendar
nestrpen
“
je
rekla
Helena
,
ko
sta
se
poljubila
v
slovo
.
Kristjan
je
ostal
na
vrtu
in
še
dolgo
gledal
v
njena
razsvetljena
okna
.
Potem
pa
je
stopil
k
obzidju
in
se
zagledal
po
dolini
po
jesenski
mesečni
noči
.
„
Prišel
je
veliki
trenutek
,
prišel
...
“
In
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
je
bil
prepotoval
veliko
puščavo
,
kjer
je
trpel
hudo
žejo
;
zdaj
je
dospel
do
zaželjenega
studenca
ter
se
napil
.
Dà
,
še
več
:
dospel
je
na
cilj
.
Na
cilj
...?
Na
visokem
nebu
se
je
utrnila
zvezda
ter
je
počasi
padala
proti
jugu
