nišla
več
k
materi
in
mislila
je
,
da
ne
pojde
nikoli
več
;
na
dnu
srca
je
glodala
grenka
bolečina
.
Zdaj
se
je
spominjala
tistega
dne
—
tam
na
rebri
se
je
že
svetil
zvonik
domače
cerkve
,
videla
je
streho
rojstne
hiše
,
za
hip
jo
je
izpreletelo
nekaj
sladkega
—
toda
takoj
je
spet
zagrizla
bolečina
z
ostrimi
zobmi
.
Počasi
je
šla
po
klancu
,
utrujenosti
ni
čutila
,
ali
noge
so
se
branile
,
niso
hotele
dalje
in
postajale
so
za
vsakim
desetim
korakom
.
Ko
je
šla
mimo
okna
,
se
je
sklonila
,
bala
se
je
,
da
bi
je
mati
ne
ugledala
.
Pred
pragom
je
stala
,
iztegnjena
roka
se
je
bala
prijeti
za
kljuko
.
Pritisnila
je
počasi
,
strahoma
,
Francka
je
stopila
v
izbo
tiho
,
s
sklonjenim
životom
kakor
tatica
.
Iz
velike
,
sive
rute
,
ki
je
segala
skoro
do
nog
,
je
gledal
ozek
,
bled
obraz
z
globoko
vdrtimi
lici.
Postala
je
in
se
je
prestrašila
,
ko
je
ugledala
mater
.
Mati
je
sedela
na
postelji
,
v
dve
gubé
sključena
,
obraz
zarit
v
dlani
.
Ko
so
duri
zaškripale
,
je
vzdignila
glavo
—
obraz
je
bil
nekako
osivel
,
ves
razoran
je
bil
,
oči
so
ležale
v
jamah
pod
močnimi
obrvmi
.
In
glas
je
bil
mehak
,
trepetajoč
:
„
Ali
si
prišla
,
Francka
?
Mislila
sem
,
da
te
ne
bo
nikoli
več
.
“
V
Francki
se
je
vzdignilo
nekaj
silnega
,
česar
ni
čutila
prej
nikoli
.
Prijela
je
mater
za
roko
in
ni
mogla
govoriti
.
Ko
je
mati
zajokala
,
je
zajokala
tudi
Francka
,
ali
nekaj
neizmerno
sladkega
je
bilo
v
tej
bolečini
...
Mati
se
je
domislila
—
pogledala
je
s
čudno
otroškim
,
objokanim
in
skoro
plašnim
obrazom
.
„
Saj
ti
dam
,
Francka
,
če
hočeš
en
goldinar
...
imam
še
nekaj
...
“
Francka
bi
izkopala
goldinar
z
rokami
iz
tal
,
če
bi
ležal
seženj
globoko
,
da
bi
ne
bilo
treba
prositi
matere
.
„
Če
še
nisi
zajtrkovala
,
Francka
,
pa
ti
skuham
kavo
.
“
„
Nisem
lačna
,
mati
.
“
„
Pot
je
dolga
in
mraz
je
že
.
“
Mati
je
šla
kuhat
kavo
in
Francka
je
šla
z
njo
v
kuhinjo
.
Sedeli
sta
na
pragu
in
mati
je
pripovedovala
.
Prišla
je
bila
Nežka
iz
Trsta
—
tam
je
služila
.
Prišla
je
vsa
gosposka
,
rdeča
in
debela
in
je
bila
v
vasi
teden
dni
,
dokler
ji
ni
bilo
dolgčas
.
Razposajeno
se
je
vedla
,
smejala
se
je
grohotom
in
ni
hodila
v
cerkev
,
pač
pa
je
nagajala
fantom
,
tako
da
se
jim
je
zagnusila
in
so
pljuvali
,
kadar
je
šla
mimo
.
„
Zdaj
pa
pojdem
,
mati
,
“
je
dejala
,
„
dajte
mi
denarja
!
“
Mati
je
segla
pod
blazino
in
je
rekla
:
„
Pet
goldinarjev
ti
dam
...
pa
pridna
bodi
in
Boga
ne
pozabi
!
“
„
Pet
goldinarjev
—
kaj
ste
nori
,
mati
?
Vse
mi
dajte
!
“
„
Vse
mi
dajte
!
“
je
dejala
in
se
zasmejala
naglas
.
Tudi
mati
se
je
zasmejala
in
je
naštela
pet
svetlih
goldinarjev
in
jih
je
položila
na
mizo
.
Nežka
se
ni
več
smejala
—
zardela
je
do
las
in
je
pomedla
goldinarje
z
mize
,
da
so
se
trkljali
po
tleh
.
„
Ne
delajte
se
norca
,
mati
,
kaj
mislite
,
da
ne
vem
,
koliko
imate
?
“
Stopila
je
k
materi
in
ji
je
hotela
iztrgati
nogavico
iz
roke
.
„
Pusti
!
“
je
vpila
mati
.
„
Izpusti
!
“
Nežka
ni
izpustila
—
sunila
je
mater
v
stran
,
da
se
je
opotekla
po
sobi
in
je
padla
na
skrinjo
.
Nato
je
spravila
denar
v
kovčég
in
je
šla
;
še
ozrla
se
ni
,
še
zbogom
ni
rekla
.
„
Še
ozrla
se
ni
name
in
še
zbogom
ni
rekla
!
“
je
zajokala
mati
na
pragu
in
je
skrila
obraz
v
predpasnik
.
Tako
otroški
je
bil
ta
nanagloma
ostareli
,
od
žalosti
čisto
spačeni
obraz
.
Francka
je
vedela
,
da
se
ni
jokala
mati
po
denarju
,
temveč
da
se
je
jokala
,
ker
se
Nežka
še
ozrla
ni
in
ker
še
zbogom
ni
rekla
.
Francki
se
je
mati
zasmilila
in
nikoli
je
ni
tako
ljubila
,
kakor
to
uro
...
Tako
strašen
je
bil
udarec
,
da
se
je
mati
globoko
sklonila
pod
njim
,
da
je
bila
vsa
plašna
in
otroška
in
je
iskala
opore
.
Pili
sta
kavo
na
pragu
in
sta
se
razgovarjali
.
Ko
se
je
Francka
napravila
na
pot
z
goldinarjem
,
skrbno
zavitim
v
robec
,
ji
je
bilo
lehko
in
prijetno
.
Mati
je
stala
na
pragu
in
je
gledala
za
njo
dolgo
—
Francka
se
je
okrenila
samo
enkrat
,
ali
vedela
je
ves
čas
,
da
stoji
mati
na
pragu
in
sladko
ji
je
bilo
,
da
bi
se
zasmejala
.
Domislila
se
je
dóma
,
otrok
,
ki
čakajo
nanjo
lačni
in
pospešila
je
korake
—
toda
glej
,
skrbi
ni
bilo
nikjer
več
,
vse
je
bilo
dobro
in
prijetno
in
goldinar
je
bil
skrbno
zavit
v
robcu
...
Došel
jo
je
kmet
z
vozom
,
ustavil
je
konje
in
vzel
pipo
iz
ust
.
„
Kam
pa
,
soseda
?
“
—
„
Na
Goličevje
.
“
—
„
Prisedite
!
„
—
Francka
se
ni
nič
začudila
,
da
je
bil
kmet
tako
prijazen
—
vse
na
svetu
je
bilo
zdaj
dobro
in
prijetno
...
Prišla
je
domov
,
kupila
je
mesa
in
je
skuhala
juho
.
Sedeli
so
za
mizo
,
mož
in
otroci
in
so
jedli
in
so
bili
veseli
.
Francka
je
nalila
juhe
v
sklenico
,
odgrnila
je
zastor
in
je
stopila
k
postelji
,
kjer
je
ležal
oče
.
„
Juhe
sem
vam
prinesla
,
oče
!
“
No
,
oče
se
ni
genil
,
čudno
so
gledale
bele
oči
izza
poluodprtih
trepalnic
in
obraz
je
bil
siv
,
miren
.
Francko
je
izpreletelo
,
vzkriknila
je
in
juha
se
je
razlila
po
odeji
.
Mihov
je
skočil
izza
mize
,
da
je
prevrnil
stol
in
otroci
so
se
prestrašili
...
Oče
je
umrl
mirno
,
kakor
da
bi
bil
zaspal
,
nobenega
glasu
ni
bilo
,
nobenega
zdiha
...
Ko
so
ga
pokopali
,
so
zapeli
pevci
lepo
pesem
na
grobu
.
Tudi
Mihov
je
pel
,
ni
velike
žalosti
ni
čutil
in
sram
ga
je
bilo
tega
pregrešnega
miru
.
Samo
ko
je
prišel
domov
in
je
bila
postelja
prazna
,
se
mu
je
srce
za
trenotek
stisnilo
,
potem
pa
mu
je
bilo
laže
,
skoro
vesel
je
bil
in
ni
vedel
zakaj
.
Pokopali
so
očeta
vbogajme
,
celo
šopke
so
si
pogrebci
sami
kupili
in
cerkovnik
je
zvonil
zastonj
.
Tako
je
bila
na
klancu
navada
;
mizar
sam
je
bil
siromak
in
dober
človek
;
dajal
je
vbogajme
celo
mrličem
.
„
Kaj
bomo
zdaj
?
“
je
prašala
Francka
.
Mihov
se
je
začudil
.
„
Kaj
pa
smo
doslej
?
“
Popolnoma
se
je
bil
pogreznil
v
dremajočo
,
leno
pijanost
;
pijan
je
bil
,
tudi
če
ves
dan
ni
pokusil
žganja
in
zmerom
bolj
redke
so
bile
trezne
ure
.
In
ob
treznih
urah
se
je
dremajoča
lenoba
izpremenila
v
utrujenost
—
slonel
je
s
komolci
na
mizi
,
težke
misli
so
mu
klonile
tilnik
zmerom
niže
.
Ali
dolgo
ni
mislil
—
misli
so
se
polagoma
izpreminjale
v
sanje
,
obraz
je
bil
še
zmerom
resen
in
teman
,
skrbi
pa
so
izginile
in
samo
na
čelu
so
ostavile
sled
,
globoko
gubo
...
Zima
je
prihajala
,
že
so
bile
zjutraj
rože
na
oknih
.
Nato
je
mraz
malo
ponehal
in
pričel
je
naletavati
sneg
.
Mati
je
prišla
s
hriba
dol
;
odprla
je
duri
in
je
stopila
v
sobo
sključena
,
stara
,
v
veliko
ruto
zavita
.
„
K
tebi
sem
prišla
,
ker
tebe
ni
k
meni
,
“
je
rekla
in
sedla
za
mizo
.
Francka
se
je
začudila
,
vesela
je
bila
in
nerodno
ji
je
bilo
obenem
.
Fanta
sta
bila
v
šoli
,
mala
Francka
se
je
igrala
na
tleh
in
se
je
skrila
v
kot
,
ko
je
ugledala
tujo
žensko
.
Mihov
je
sedel
za
mizo
ob
oknu
,
ozrl
se
je
postrani
in
obšlo
ga
je
upanje
,
da
dobi
denarja
za
žganje
.
Popravil
je
bil
učitelju
zimsko
suknjo
,
toda
učitelj
ni
plačal
.
Mati
je
dala
denarja
in
Francka
je
šla
kuhat
,
Mihov
pa
se
je
napravil
v
žganjarnico
...
Dan
je
minil
veselo
;
mati
se
je
bala
dolgega
pota
,
trudna
je
bila
in
je
ostala
čez
noč
pri
Mihovih
.
Mož
se
je
vrnil
pozno
,
opotekal
se
je
,
ko
se
je
slačil
in
spal
je
stoje
,
še
preden
je
legel
na
posteljo
.
Mati
in
Francka
pa
nista
spali
dolgo
v
noč
,
razgovarjali
sta
se
in
kolikor
bolj
je
bilo
vse
temno
in
tiho
,
toliko
bolj
jima
je
bilo
mehko
in
blago
pri
srcu
in
govorili
sta
,
kakor
govore
ljudje
samo
ponoči
in
kadar
ni
nič
zla
v
njih
dušah
.
Mati
je
povedala
,
da
Francka
nima
očeta
—
komaj
je
prišla
na
svet
,
je
šel
in
ga
ni
bilo
nikoli
več
,
ni
se
zmenil
ne
zanjo
,
ne
za
otroka
.
V
Ljubljani
je
to
bilo
,
in
potem
se
je
mati
poročila
z
dobrim
,
malo
bolehnim
človekom
,
ki
je
kmalu
umrl
,
par
let
potem
,
ko
so
se
preselili
na
Leševje
.
Mati
je
preklinjala
njega
,
ki
jo
je
ostavil
samo
,
preklinjala
ga
je
in
ga
je
ljubila
,
kakor
nikogar
drugega
na
svetu
.
Ljudje
so
ji
povedali
,
da
se
je
poročil
in
takrat
je
ugasnila
ljubezen
—
mislila
je
dolgo
časa
,
kako
bi
se
pritihotapila
k
njemu
in
bi
ga
porezala
z
nožem
po
obrazu
,
zato
da
bi
ga
ne
marala
nobena
več
...
Sovražila
je
tudi
Francko
,
otroka
,
ki
je
bil
ves
plah
in
zbegan
,
ker
nikoli
ni
poznal
ljubezni
in
ker
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
ga
kdaj
pobožal
.
In
senca
tega
sovraštva
se
je
zgrnila
čez
vse
življenje
njeno
zato
je
bila
njena
pot
tako
trnjeva
in
bolečine
polna
;
zapisano
je
bilo
ob
njenem
rojstvu
,
da
bo
hodila
in
da
ne
pride
nikoli
...
Francka
se
je
stresla
,
ko
je
slišala
te
besede
;
sama
je
vedela
,
da
hodi
po
strašni
poti
,
da
koprni
in
omahuje
in
da
ne
pride
nikoli
,
da
nikoli
ne
bo
konca
.
Zasvetilo
se
je
za
trenotek
in
videla
je
pred
sabo
vse
svoje
življenje
,
videla
je
preteklost
in
prihodnost
.
Videla
je
,
kako
teče
,
majhna
in
slabotna
za
vozom
,
ki
se
ji
umika
neprestano
;
ona
teče
,
z
okrvavelimi
nogami
—
toda
nikoli
ne
doteče
voza
...
Ozrla
se
je
po
otrocih
,
ki
so
spali
na
tleh
in
izpreletel
jo
je
silen
strah
—
skočila
bi
dol
in
bi
stopila
prednje
,
da
bi
jih
branila
,
majhne
in
slabotne
,
kakor
so
bili
;
tam
se
je
bližalo
nekaj
velikega
,
črnega
—
prihodnost
.
Tako
ji
je
gledalo
v
lice
prokletstvo
življenja
,
križev
pot
brez
konca
;
prestrašila
se
je
in
se
je
sklonila
,
toda
zgrudila
se
ni
;
majhna
in
slabotna
se
je
branila
s
trudnimi
rokami
,
noge
so
omahovale
,
toda
stopale
so
dalje
;
ob
tej
uri
je
videla
jasno
veliki
križ
,
toda
vzela
ga
je
na
rame
...
Zaspala
je
,
ko
je
bilo
že
proti
jutru
in
zdramila
se
je
kmalu
.
Mati
se
je
odpravila
peš
domov
in
Francka
jo
je
spremila
do
vrh
klanca
.
Zmrzovalo
je
,
sneg
je
bil
pokrit
s
tanko
ledeno
skorjo
,
ki
je
hreščala
in
se
lomila
pod
nogami
.
Ko
se
je
poslovila
od
matere
,
se
je
napotila
Francka
v
trg
.
Šla
je
h
gospé
,
pri
kateri
je
časih
šivala
perilo
;
ali
gospa
,
bogata
in
skopa
ženska
,
ni
imela
nič
dela
,
dejala
je
,
da
naj
pride
pred
prazniki
.
Francka
se
ni
vrnila
naravnost
na
klanec
,
šla
je
po
trgu
dalje
,
po
lepi
cesti
,
mimo
lepih
hiš
.
Ko
je
šla
mimo
šole
,
se
ji
je
zazdelo
,
da
sliši
sina
,
ki
govori
s
tankim
glasom
.
Postala
je
malo
in
sladko
ji
je
bilo
pri
srcu
.
Nato
je
prišla
do
hiše
,
kjer
je
prodajal
krojač
narejeno
obleko
;
šla
je
po
drugi
strani
ceste
in
je
gledala
v
tla
.
Krojač
je
stal
na
pragu
pred
zaprtimi
vratmi
;
imel
je
suknjo
s
kožuhovim
ovratnikom
in
na
glavi
črno
kožuhovko
.
Zelo
se
je
bil
že
zredil
,
njegov
debeli
obraz
je
bil
vesel
in
zadovoljen
,
nos
je
bil
malo
rdeč
od
mraza
in
od
vina
.
„
Dober
dan
,
Mihovka
,
kako
pa
vi
?
“
je
zaklical
preko
ceste
.
„
Slabo
!
“
je
odgovorila
Francka
in
je
hotela
dalje
;
sram
jo
je
bilo
zakrpane
sive
rute
in
raztrganih
čižmov
.
„
Kaj
dela
vaš
mož
?
“
je
prašal
krojač
z
resnim
glasom
in
tudi
obraz
se
mu
ni
več
smehljal
.
„
Spi
.
“
„
Recite
mu
,
da
naj
pride
delat
k
meni
,
če
hoče
...
naj
pride
prašat
danes
ali
jutri
.
Dela
lehko
doma
in
plačam
dobro
...
naj
pride
prašat
!
“
Francka
se
je
začudila
,
pogledala
mu
je
naravnost
v
obraz
in
je
videla
,
da
se
ni
več
hudomušno
smehljal
.
„
Ne
vem
,
če
pride
,
porečem
mu
.
“
Hitela
je
domov
,
ali
ko
je
stopila
v
izbo
,
si
ni
upala
izpregovoriti
.
Mihov
je
sedel
za
mizo
in
je
bral
.
Oči
so
mu
bile
poslednji
čas
oslabele
,
motne
so
bile
in
rdeče
obrobljene
;
zato
je
nosil
naočnike
in
kadar
je
tako
sedel
,
sključen
,
suh
,
z
velikimi
naočniki
v
črnem
okvirju
,
je
bil
popolnoma
podoben
očetu
;
delala
se
mu
je
tudi
že
pleša
,
in
čelo
,
vse
polno
gub
,
kakor
da
bi
bilo
z
nožem
razrezano
,
je
bilo
zelo
visoko
.
„
Tone
!
“
Ozrl
se
je
in
ni
mu
bilo
prav
,
da
ga
je
motila
.
„
Zdajle
sem
bila
doli
,
v
trgu
,
pri
Majerici
...
nič
dela
nima
...
“
„
Zakaj
mi
to
pripoveduje
?
“
si
je
mislil
in
je
bral
dalje
.
„
Če
ga
ona
nima
,
jaz
ga
tudi
nimam
.
“
Francka
je
hodila
v
zadregi
iz
izbe
v
kuhinjo
.
„
Ne
pojde
!
„
si
je
mislila
natihem
in
v
tej
misli
je
bilo
mnogo
srda
nanj
.
„
Zakaj
bi
ne
šel
?
Vsi
bi
imeli
kruha
,
vsa
skrb
bi
bila
pri
kraju
...
Kar
je
bilo
,
je
bilo
,
tako
je
pač
moralo
biti
.
Zdaj
je
drugačno
življenje
,
je
treba
drugače
misliti
...
“
Po
kosilu
je
izpregovorila
.
Mihov
je
sedel
za
malo
mizo
pri
oknu
in
si
je
hotel
natekniti
naočnike
,
da
bi
bral
.
Francka
je
stopila
k
njemu
in
mu
je
položila
roko
na
ramo
.
„
Tone
,
dopoldne
,
ko
sem
šla
skozi
trg
,
me
je
ogovoril
krojač
...
“
Mihov
se
je
pričel
tresti
in
je
položil
naočnike
na
mizo
.
„
Kaj
imaš
govoriti
z
njim
?
Kaj
ima
govoriti
s
tabo
?
“
„
Pomisli
,
Tone
,
tako
ne
more
več
dalje
...
otroci
ne
smejo
stradati
,
zdaj
ko
hodijo
v
šolo
...
“
Mihovemu
je
bilo
neznosno
,
pobegnil
bi
in
grenak
gnev
se
mu
je
dvigal
v
prsih
.
„
Kaj
mi
očitaš
?
Ali
sem
jaz
kriv
?
Prinesi
mi
dela
,
pa
bom
delal
.
“
„
Krojač
je
dejal
,
da
bi
ti
dal
dela
,
da
pojdi
prašat
...
“
Mihov
je
prebledel
od
jeze
in
ni
mogel
takoj
odgovoriti
.
Tresel
se
je
in
je
jecljal
,
naposled
je
pričel
kričati
,
da
se
je
Francka
strahoma
umeknila
.
„
K
njemu
delat
?
In
ti
si
rekla
,
da
pridem
,
o
,
da
že
pridem
...
ti
,
ki
nimaš
sramu
v
sebi
,
ki
nimaš
časti
...
O
,
ti
si
se
mu
poklonila
,
lumpu
:
‚
Pride
precej
;
še
danes
,
še
to
uro
,
in
vam
poljubi
roko
,
ker
ste
tako
usmiljeni
,
tako
prijazni
...
‘
In
on
se
je
smehljal
,
lump
,
lump
,
lump
!
...
“
Hodil
je
razburjen
po
sobi
,
sključen
,
s
spačenim
obrazom
,
potem
je
vzel
klobuk
in
je
šel
in
ga
ni
bilo
do
noči
.
Ko
se
je
vrnil
,
je
bil
pijan
,
pil
je
na
upanje
;
kredita
je
imel
v
žganjarnici
do
pet
desetic
.
Ko
se
je
razpravljal
,
je
gledal
po
sobi
s
krvavimi
očmi
in
pričel
govoriti
s
hripavim
glasom
in
težkim
,
jecajočim
jezikom
.
Govoril
je
pozno
v
noč
,
še
ko
je
ležal
,
že
v
polusanjah
.
Francka
mu
je
odgovarjala
plašno
,
naposled
pa
je
umolknila
.
„
Oropal
me
je
,
okradel
,
in
zdaj
bi
mi
dajal
vbogajme
;
cajgaste
hlače
naj
bi
mu
šival
,
po
dvajset
soldov
...
ki
sem
šival
za
gospodo
,
ko
je
bil
on
še
berač
...
lump
!
Ti
nimaš
časti
;
ko
bi
imela
kaj
sramu
v
sebi
,
bi
mu
pljunila
v
obraz
...
Še
dobro
se
ti
je
zdelo
,
ko
te
je
ogovoril
,
tak
debel
gospod
...
lump
...
Jaz
mu
bom
pisal
...
o
,
jaz
sem
mu
že
pisal
,
da
je
zame
,
kakor
črv
na
cesti
...
da
naj
nikar
ne
misli
,
da
morda
stradam
in
da
česa
potrebujem
od
njega
.
Prav
nič
ne
potrebujem
,
še
sam
bo
stradal
,
prej
nego
jaz
...
lump
!...
“
V
pijanosti
,
v
polusanjah
se
mu
je
zdelo
resnično
,
da
mu
je
že
pisal
in
vesel
je
bil
,
da
mu
je
pisal
tako
imenitno
pismo
.
„
Jaz
nisem
stradal
nikoli
in
tudi
ne
bom
...
preživim
se
pošteno
...
pošteno
preživim
svojo
družino
—
“
Jezilo
ga
je
,
da
mu
Francka
ni
odgovarjala
,
da
mu
ni
pritrdila
.
„
Ali
vas
preživim
pošteno
ali
ne
?
“
„
Pošteno
,
“
je
odgovorila
Francka
.
„
Zdaj
gre
malo
nerodno
,
ampak
bo
kmalu
vse
drugače
.
Življenje
se
zmerom
izpreminja
in
če
je
danes
slabo
,
bo
jutri
bolje
...
Jaz
imam
svoje
misli
,
ti
ne
veš
kakšne
.
Še
imenitno
se
nam
bo
godilo
...
ali
veš
,
da
so
Hrastarju
zarubili
hišo
?
Kupčija
z
lesom
je
kakor
loterija
...
in
tako
so
mu
zarubili
hišo
.
Lepa
hiša
,
lep
vrt
,
šest
tisoč
goldinarjev
...
jaz
mislim
,
da
bi
jo
kupil
...
Tukaj
mislijo
ljudje
,
da
je
to
kakšen
denar
,
šest
tisoč
goldinarjev
...
nič
ni
to
...
bral
sem
,
da
je
v
Ameriki
neki
človek
,
ki
ima
tisoč
mili-jo-nov
...
“
Izgovarjal
je
besedo
„
milijonov
“
počasi
,
z
resnim
in
spoštljivim
glasom
,
zaspal
je
in
je
ponavljal
še
v
sanjah
:
„
Tisoč
mi-li-jo-nov
...
“
Zjutraj
je
bil
malo
bolan
,
pljuval
je
neprestano
,
obšla
ga
je
žalost
in
brezupnost
.
Njegove
misli
že
dolgo
niso
bile
več
jasne
,
a
zdaj
se
je
popolnoma
mešala
resnica
z
domišljijo
in
ni
mogel
več
razločevati
natanko
.
Domislil
se
je
prejšnjega
dne
in
spet
ga
je
obšel
srd
.
Obenem
pa
je
začutil
neko
nezaupnost
do
svoje
žene
in
prvikrat
se
je
ozrl
nanjo
postrani
s
sovražnim
pogledom
.
Rodila
se
je
v
njem
misel
,
ki
je
rasla
in
ki
se
je
izpremenila
naposled
v
trdno
prepričanje
.
„
Ona
je
kriva
!
“
si
je
mislil
in
se
je
ozrl
nanjo
s
sovražnim
pogledom
.
Nakopal
si
je
bil
breme
,
ki
je
bilo
pretežko
,
da
bi
ga
nosil
in
se
je
zategadelj
zgrudil
pod
njim
,
zgrudil
se
v
to
smradljivo
jamo
stradanja
in
siromaštva
in
umazanih
skrbi
.
Tega
vsega
prej
ni
bilo
.
Prej
je
živel
med
gospodo
,
odbornik
je
bil
bralnega
društva
in
je
govoril
slavnostne
govore
in
je
pil
vino
.
Toda
prišla
je
ona
—
in
minilo
je
vse
,
kakor
da
bi
odrezal
.
Naprtila
se
je
nanj
,
naprtila
mu
je
kopo
otrok
—
„
Na
,
redi
jih
!
“
—
Tako
se
je
pričelo
to
življenje
,
ona
je
prinesla
v
hišo
glad
in
siromaštvo
,
veselje
pa
je
šlo
.
Kako
bi
ne
šlo
,
ko
gleda
zmerom
,
kakor
da
bi
jo
tiščali
za
vrat
,
ne
zasmeje
se
nikoli
,
hodi
po
izbi
kakor
senca
...
In
zdaj
mu
hoče
vzeti
še
čast
,
stoji
pred
njim
z
objokanimi
očmi
in
ga
podi
,
da
bi
pokleknil
pred
noge
lumpu
,
ki
ga
je
bil
okradel
...
Kolikor
dalj
je
mislil
,
s
tem
večjim
zadovoljstvom
se
je
pogrezal
v
srd
in
v
grenka
očitanja
;
sladko
mu
je
bilo
,
da
je
mogel
sovražiti
in
očitati
.
Postal
je
sredi
izbe
in
se
je
ozrl
nanjo
.
„
Kakšen
obraz
pa
delaš
?
Kdo
pa
ti
je
kaj
storil
?
Ali
si
mi
nevoščljiva
za
tisto
žganje
?
“
Francka
se
je
prestrašila
tega
nenadnega
hudobnega
vprašanja
,
nikoli
ji
še
ni
bil
tako
govoril
in
tudi
obraz
njegov
ni
bil
še
nikoli
tako
zloben
.
„
Nič
mi
nisi
storil
,
ali
zakaj
bi
se
smejala
?
“
Nadaljeval
je
z
rezkim
glasom
,
tako
da
jo
je
zbadalo
v
srce
kakor
z
nožem
,
ker
ni
vedela
,
kaj
se
je
zgodilo
in
kaj
mu
je
storila
,
da
se
jezi
nad
njo
.
Odgovarjala
mu
ni
več
,
toda
solze
so
jo
zabolele
v
očeh
.
„
Le
nikar
ne
misli
,
da
sem
tvoj
hlapec
,
če
vzamem
kdaj
kak
sold
od
tebe
...
Tudi
jaz
zaslužim
časih
kaj
—
kam
pa
tisto
?
Kje
pa
so
tisti
trije
goldinarji
,
ki
jih
je
poslal
učitelj
oni
teden
?
Kje
pa
so
?
“
Stopil
je
prednjo
,
roke
na
prsih
prekrižane
.
„
Enega
si
vzel
ti
,
“
je
odgovorila
Francka
,
„
z
dvema
pa
smo
živeli
teden
dni
.
“
„
Torej
ste
le
živeli
teden
dni
z
mojim
denarjem
,
torej
me
le
ne
redite
zastonj
,
á
?
In
za
tisti
goldinar
ti
je
pač
žal
,
ki
sem
ga
bil
vzel
.
Ampak
jaz
ne
bom
sedel
ves
dan
za
pečjo
,
nisem
otrok
...
Ti
bi
rada
,
da
bi
se
zapisal
tistemu
lumpu
,
da
bi
mu
delal
tlako
za
osemdeset
soldov
na
dan
.
Ampak
jaz
tega
ne
storim
,
nikoli
,
nikoli
ne
,
če
vsi
pocepate
!
“
Kričal
je
in
je
zamahoval
z
roko
,
hodil
je
s
trdimi
koraki
po
izbi
,
postal
je
časih
pred
Francko
,
željan
odgovora
,
in
je
nadaljeval
svojo
pot
.
Ko
se
je
utrudil
,
se
mu
je
srd
polagoma
izpremenil
v
otroško
in
jokavo
žalost
.
Zdihoval
je
naglas
in
očital
,
da
ga
vsi
prezirajo
in
sovražijo
,
da
je
predober
in
preusmiljen
človek
in
da
si
je
zategadelj
nakopal
to
prokleto
...
prokleto
življenje
.
„
Ko
bi
tebe
ne
bilo
,
ko
bi
otrok
ne
bilo
,
ne
bi
jaz
danes
stradal
...
o
,
dobil
bi
pač
nevesto
,
ki
mi
bi
prinesla
v
hišo
kaj
drugega
nego
staro
perilo
...
“
Francko
so
udarile
te
besede
,
zajokala
je
in
je
šla
iz
izbe
.
Dečka
,
ki
sta
bila
prišla
iz
šole
,
sta
šla
za
materjo
v
kuhinjo
,
mož
pa
se
je
napotil
v
žganjarnico
.
Mihov
se
je
komaj
zavedal
,
zakaj
se
mu
je
porodila
tako
hipoma
globoka
mržnja
do
žene
.
Tisti
dan
,
ko
ga
je
prosila
,
da
naj
gre
delat
„
k
tistemu
lumpu
“
,
ga
je
nenadoma
in
siloma
zbudila
iz
sanj
,
iz
lene
pijanosti
,
ki
je
bil
že
čisto
zadovoljen
v
njej
.
„
Delat
,
Mihov
!
“
je
zaklicala
.
„
Otroke
imaš
doma
in
ženo
,
ti
pa
postopaš
,
bereš
romane
,
zapravljaš
na
žganje
zadnje
krajcarje
...
Delat
,
Mihov
,
otroci
stradajo
,
tvoji
otroci
so
!
Delat
,
Mihov
,
žena
berači
zate
in
ti
zapijaš
priberačene
solde
!
Delat
,
Mihov
,
ponižaj
se
pred
lumpom
,
ki
te
je
okradel
!
“
Mihov
je
vedel
na
dnu
srca
,
da
ima
žena
prav
,
in
zato
jo
je
sovražil
.
Slišal
je
neprestano
njene
besede
,
ki
jih
je
bila
izpregovorila
z
očmi
:
„
Ponižaj
se
,
zaradi
otrok
se
ponižaj
!
“
in
odgovarjal
je
naglas
,
odgovarjal
je
mislim
,
ki
se
mu
je
zdelo
,
da
gledajo
iz
njenih
oči
,
sam
sebi
je
odgovarjal
in
opravičeval
se
je
razburjen
in
ves
trepetajoč
,
kadar
je
zašepetalo
v
njem
:
„
Prav
ima
,
ponižaj
se
;
žena
berači
zate
in
tvoji
otroci
stradajo
!
“
Doma
ni
mogel
živeti
več
,
odprl
je
knjigo
,
nateknil
naočnike
,
ali
brati
ni
mogel
.
Kadar
je
stopila
žena
v
izbo
,
se
je
zdrznil
in
bilo
mu
je
,
da
mu
očita
molče
,
da
gleda
nanj
z
očitajočim
pogledom
,
in
zalučil
je
knjigo
v
kot
.
„
Nikar
me
ne
glej
tako
!
“
je
zakričal
.
„
Ali
misliš
,
da
mi
je
prijetno
—
rajši
bi
delal
,
nego
bral
!
“
V
sanje
,
v
roman
so
segala
očitanja
,
so
segale
skrbi
in
sredi
lepih
misli
ga
je
prijelo
za
prsi
,
ga
je
streslo
:
„
Mihov
,
žena
berači
zate
!
“
In
ozrl
se
je
hudobno
na
ženo
,
ki
je
sedela
molče
za
mizo
in
krpala
otrokom
obleko
.
„
Tudi
jaz
sem
te
redil
,
sem
delal
zate
!
Pa
bi
si
bila
vzela
koga
drugega
,
če
si
mislila
nositi
klobuk
!
“
Francki
je
bilo
življenje
strašnejše
nego
prej
,
ko
je
mož
sedel
mirno
za
mizo
in
bral
ter
odhajal
v
žganjarnico
tiho
,
skoro
sramežljivo
:
izgovoril
ni
prej
nikoli
žale
besede
,
govorila
sta
malo
,
ali
govorila
sta
prijateljsko
in
časih
je
pripovedoval
povesti
kakor
otrok
.
Zdaj
se
je
izpremenil
—
bil
je
osoren
in
zloben
,
a
Francka
se
ni
zavedala
greha
.
Ni
se
mu
upala
pogledati
v
obraz
,
da
bi
ga
njen
pogled
ne
razžalil
,
in
stiskala
je
zobe
,
da
bi
ji
ne
prihajale
solze
v
oči
,
zato
ker
ni
maral
solza
.
Plašljiva
je
bila
in
nemirna
in
spominjala
se
je
davne
mladosti
in
zaklete
hiše
,
kjer
je
služila
zlobno
staro
žensko
in
je
stopala
po
prstih
,
sključena
in
boječe
po
temni
veži
,
po
velikih
sobah
,
kamor
ni
pogledalo
nikoli
sonce
...
Mihov
se
je
udomačil
v
žganjarnici
;
kadar
ni
imel
denarja
,
je
sedel
po
cele
ure
pri
eni
sami
čašici
.
Izba
,
nizka
,
temna
in
umazana
,
je
bila
prijetno
zakurjena
;
družba
je
sedela
za
okroglo
mizo
blizu
peči
;
sami
prijatelji
so
bili
,
ki
so
poznali
natanko
drug
drugega
,
dasi
si
po
mislih
in
značajih
niso
bili
veliko
podobni
.
Govorili
so
nekako
zaničljivo
o
dogodkih
v
trgu
,
pri
gospodi
in
pri
ljudeh
,
ki
so
imeli
vsak
dan
hleb
kruha
na
mizi
.
Le
pisar
ni
zinil
nespoštljive
besede
,
zmajeval
je
z
glavo
ter
ugovarjal
z
dostojnimi
in
mirnimi
besedami
,
kadar
so
drugi
zabavljali
.
Skoro
vsako
leto
je
prišel
v
družbo
nov
človek
;
izpočetka
se
je
čutil
malo
nedomačega
in
se
ni
znal
dobro
udeleževati
razgovorov
;
še
se
je
razburjal
,
še
je
preklinjal
in
tožil
;
toda
sčasoma
se
je
privadil
družbe
in
žganja
,
umiril
se
je
,
če
ni
imel
žene
,
je
hodil
umazan
in
raztrgan
in
opil
se
je
vsak
večer
kakor
drugi
.
Vrata
so
se
zaprla
za
njim
,
vrglo
ga
je
življenje
preko
praga
,
obležal
je
in
ni
več
mislil
,
kako
bi
nazaj
.
Mihov
se
je
umiril
samo
na
zunanje
,
v
srcu
pa
mu
je
glodalo
,
glava
mu
je
bila
polna
mučnih
misli
.
Tudi
njega
je
bilo
vrglo
življenje
preko
praga
;
preslab
je
bil
,
da
bi
vstal
in
stopal
in
se
vračal
,
čeprav
bi
padel
desetkrat
na
kolena
toda
toliko
slab
ni
bil
,
da
bi
si
ne
želel
nazaj
,
da
bi
ne
gledal
s
koprnečimi
očmi
skozi
ključavnico
v
drugi
svet
,
kjer
so
ljudje
srečni
in
pijo
vino
in
se
vozijo
v
kočijah
in
trosijo
bogastvo
okoli
sebe
.
Ko
je
imel
osemnajst
let
,
je
šel
na
pot
in
zdaj
se
je
spominjal
nejasno
,
kakor
lepih
sanj
,
krasote
in
bogastva
velikih
mest
in
bilo
mu
je
,
kakor
da
je
takrat
sam
užival
tisto
krasoto
in
kakor
da
je
bilo
vse
tisto
bogastvo
tudi
njegovo
.
Zdaj
je
legla
na
njegove
sanje
črna
senca
,
velika
skrb
,
ali
zato
so
bile
lepše
ob
tistih
kratkih
urah
,
ko
se
jim
je
vdal
popolnoma
.
Od
večera
,
ko
je
pričel
sovražiti
svojo
ženo
in
ko
je
začutil
,
da
se
je
obenem
boji
;
odkar
ga
je
bilo
sram
,
kadar
je
prišel
domov
pijan
in
so
se
skrili
otroci
pred
njim
ter
gledali
nanj
iz
kota
z
velikimi
,
radovednimi
in
plašnimi
očmi
;
odkar
je
vedel
,
da
nima
več
doma
,
se
je
zbudila
v
njem
misel
,
pol
resna
,
pol
sanjarska
,
ki
ga
ni
ostavila
več
,
tako
da
se
je
zaljubil
vanjo
in
je
ni
razodel
nikomur
.
Bežal
bi
,
ostavil
ženo
in
otroke
ter
bežal
;
odkar
ni
imel
doma
,
se
je
zbudil
popotnik
v
njem
,
tisti
popotnik
,
ki
živi
v
vseh
slabičih
,
v
vseh
sanjarskih
in
v
vseh
nesrečnih
ljudeh
.
Sam
—
o
,
čisto
sam
,
čisto
lehak
in
svoboden
tam
zunaj
v
prostranem
svetu
—
samo
roke
bi
iztegnil
in
bi
zagrabil
bogastva
polne
pesti
...
Mislil
je
časih
,
kadar
je
bil
doma
,
bolj
trezno
o
potovanju
.
Premišljeval
je
,
na
katero
stran
bi
jo
krenil
in
kako
bi
tam
pričel
novo
življenje
.
„
E
,
dela
dobim
povsod
!
“
je
odgovoril
sam
in
komaj
je
odgovoril
,
so
mu
izfrfotale
sanje
gor
v
meglene
višave
...
Minila
je
zima
,
sneg
je
kopnel
na
hribu
in
po
klancu
se
je
odtakala
snežnica
v
dolino
.
Mihov
je
bil
bolan
od
koprnenja
.
Zbudil
se
je
nekoč
pozno
ponoči
in
je
videl
ženo
,
ki
je
sedela
za
mizo
in
šivala
.
„
Kaj
delaš
,
Francka
?
Ali
ni
že
pozno
?
“
„
Ena
je
;
za
Majerico
šivam
,
jutri
ponesem
tja
.
“
Mihov
je
malo
pomolčal
,
nato
se
je
vzpel
na
postelji
.
„
Francka
!
“
Ozrla
se
je
za
hip
proti
postelji
in
je
šivala
dalje
.
Oči
so
gledale
motno
;
trudna
je
bila
,
misli
so
bile
čisto
tope
;
spala
je
napol
in
je
šivala
,
komaj
je
slišala
njegov
glas
.
„
Francka
,
jaz
pojdem
stran
!
“
Izgovoril
je
te
besede
s
čudnim
glasom
,
pol
proseče
,
pol
sovražno
.
Zdrznila
se
je
in
se
je
zdramila
,
roke
so
omahnile
v
naročje
.
„
Stran
pojdem
,
Francka
!
Kdo
bi
živel
tako
?
Jaz
ne
morem
—
stran
pojdem
,
ali
pa
se
obesim
.
Ti
delaš
zame
,
glej
,
zato
da
pijem
žganje
,
in
otroci
stradajo
in
se
me
boje
,
zato
ker
nisem
več
njih
oče
...
Jaz
ne
morem
tako
,
Francka
,
stran
pojdem
.
“
Čakal
je
odgovora
,
ali
Francka
ni
odgovorila
.
„
Svet
je
velik
,
dobim
dela
povsod
.
Pošiljal
ti
bom
na
mesec
,
Francka
...
tam
zunaj
je
zaslužek
ves
drugačen
.
In
kadar
se
dobro
ustanovim
,
pridete
za
mano
,
ti
in
otroci
...
Tukaj
poginemo
vsi
skupaj
,
Francka
;
greh
je
tukaj
živeti
,
kakor
da
bi
videl
človek
smrt
in
bi
ne
bežal
...
“
„
Če
misliš
,
da
bo
tako
prav
,
pojdi
!
“
je
odgovorila
Francka
z
globokim
,
tihim
glasom
.
Mihov
je
zaspal
kmalu
v
lepih
sanjah
,
Francka
je
jokala
dolgo
v
noč
.
Preden
se
je
napravila
v
posteljo
,
je
vzela
svetilko
in
je
posvetila
na
njegov
obraz
.
Stala
je
ob
postelji
in
solze
so
kapale
na
odejo
.
Spominjala
se
je
tistih
večerov
,
ko
sta
stala
pod
kostanjem
in
sta
govorila
o
lepi
prihodnosti
,
ki
je
pred
njima
.
Zdaj
je
bil
njegov
obraz
starikav
,
ves
razoran
in
čelo
je
bilo
gubasto
;
samo
ustnice
so
se
komaj
vidno
smehljale
pod
redkimi
brki
.
„
Stran
pojde
in
ga
ne
bo
nikoli
več
!
“
jo
je
izpreletelo
.
Ni
mu
branila
—
videla
je
v
njegovih
očeh
silno
koprnenje
in
strah
,
da
bi
mu
ne
rekla
:
„
Otroke
imaš
tukaj
—
kaj
bo
z
otroki
?
“
Ni
mu
branila
,
ali
zakrvavelo
ji
je
srce
:
„
Stran
pojde
in
ga
ne
bo
nikoli
več
!
“
...
Zabolelo
jo
je
globoko
sočutje
,
zasmilil
se
ji
je
in
bala
se
je
zanj
.
„
Kaj
bo
z
njim
tam
zunaj
,
ko
je
tako
neroden
in
plah
in
ko
se
ne
zna
okreniti
,
siromak
?
...
Suvali
ga
bodo
,
pehali
ga
bodo
stran
in
tako
se
bo
izgubil
in
bo
umrl
sam
in
brez
človeka
,
ki
bi
ga
tolažil
.
Ob
poti
bo
umrl
in
ljudje
bodo
hodili
mimo
in
ga
bodo
suvali
...
“
Stala
je
ob
postelji
,
svetilko
v
roki
in
solze
so
ji
kapale
na
odejo
.
Zjutraj
,
preden
je
šel
v
žganjarnico
,
mu
je
rekla
:
„
Ostani
,
Tone
,
saj
ni
tako
hudo
,
saj
ti
ni
treba
skrbeti
...
Jaz
bom
delala
,
dokler
ne
dobiš
dela
...
ne
bomo
stradali
...
“
Prestrašil
se
je
—
že
mu
je
stopala
na
pot
:
„
Ne
hodi
!
“
—
in
odgovoril
je
osorno
:
„
Ti
boš
delala
?
Jaz
ne
maram
,
da
bi
kdo
delal
zame
.
Nisem
še
tako
star
in
slaboten
...
Pojdem
,
Francka
,
za
nas
vse
bo
bolje
,
tudi
zate
in
za
otroke
.
Pojdem
!
“
Francka
mu
ni
več
branila
—
gledala
je
,
kako
se
je
tresel
od
nemira
in
koprnenja
;
bala
se
je
zanj
in
ljubezen
se
je
dramila
v
srcu
...
Šla
je
k
materi
po
denarja
za
popotovanje
in
Mihov
se
je
poslavljal
v
žganjarnici
dolgo
vrsto
dni
.
To
so
bili
slovesni
dnevi
;
vsa
družba
se
je
bila
polastila
Mihovih
načrtov
in
upov
in
pretresovali
so
jih
z
veliko
resnobo
.
Zadnji
večer
je
plačeval
Mihov
in
genljivo
prijateljstvo
je
vladalo
v
družbi
.
Vsi
tisti
,
ki
so
bili
že
popolnoma
vdani
in
ki
so
se
čutili
domače
v
siromaštvu
,
so
občudovali
Mihovega
,
ali
nihče
ga
ni
zavidal
in
nikomur
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
si
zaželel
z
njim
.
Neobriti
,
ozki
,
upali
obrazi
so
se
sklanjali
čez
mizo
in
so
gledali
resno
in
zamišljeno
;
razgovor
je
bil
izpočetka
tih
in
miren
,
nekaj
prazničnega
je
ležalo
v
zraku
.
Pisar
je
imel
črno
kravato
,
ki
jo
je
nosil
samo
ob
nedeljah
—
prej
je
imel
za
take
prilike
lepo
rdečo
kravato
,
ki
pa
jo
je
bil
spravil
v
skrinjo
,
odkar
so
pričeli
nositi
rdeče
kravate
socialistični
usnjarji
in
opekarji
v
trgu
.
Čutil
se
je
to
uro
kakor
očeta
Mihovega
in
mu
je
dajal
dobre
nauke
,
kako
naj
živi
po
svetu
,
da
ne
zabrede
v
slabo
družbo
—
zakaj
tam
zunaj
je
delavski
svet
podivjal
in
ni
več
pokoren
gospodarjem
in
gosposki
.
Odtod
vsa
revščina
,
ker
si
žele
ljudje
življenja
,
ki
jim
ni
usojeno
.
„
Pokažite
mi
nezadovoljnega
človeka
,
ki
je
kaj
dosegel
.
“
Čevljar
je
ugovarjal
,
da
so
ljudje
baš
zato
nezadovoljni
,
ker
nič
dosegli
niso
in
ker
hočejo
doseči
.
„
Niso
zato
nezadovoljni
!
“
je
oporekal
pisar
.
„
Njih
nezadovoljnost
je
sama
nevoščljivost
,
je
torej
greh
.
Ne
gledajo
na
svojo
revščino
,
na
bogastvo
drugih
gledajo
.
Če
bi
bili
tudi
drugi
siromaki
,
bi
jim
bilo
prav
in
bi
ne
bili
več
nezadovoljni
...
Človek
mora
živeti
,
kakor
mu
je
usojeno
—
ptica
v
zraku
,
riba
v
vodi
,
narobe
ne
more
biti
.
Samo
z
vdanostjo
in
ponižnostjo
se
da
kaj
doseči
,
pokoriti
se
je
treba
gospodarjem
,
gosposki
je
treba
služiti
.
“
„
Kaj
pa
ste
vi
dosegli
z
vdanostjo
in
ponižnostjo
?
“
ga
je
prašal
čevljar
.
Pisar
mu
je
odgovoril
mirno
:
„
Kaj
ste
vi
dosegli
,
prijatelj
,
ko
ste
šli
in
ste
zabodli
človeku
nož
v
hrbet
?
“
Čevljar
se
je
zasmejal
:
„
To
sem
dosegel
,
da
mi
je
danes
lehko
pri
srcu
,
toliko
laže
,
ker
je
še
danes
falot
bled
in
slaboten
in
se
skrije
,
kadar
grem
mimo
.
In
to
sem
dosegel
,
da
sem
jaz
gospod
,
vi
pa
ste
hlapec
.
Če
gre
mimo
sodnik
,
se
ozre
name
in
se
jezi
,
ker
se
mu
ne
odkrijem
,
vas
pa
še
ne
pogleda
ne
,
ko
se
mu
priklonite
do
tal
!
“
Pisar
je
zardel
:
„
Kako
,
da
me
ne
pogleda
?
“
„
Zato
ne
,
ker
ste
hlapec
:
kolikor
bolj
je
hlapec
hlapčevski
,
toliko
bolj
gosposki
je
gospod
.
“
„
Zakaj
pa
ne
greste
dol
med
socialiste
?
“
ga
je
prašal
kmet
,
ki
je
bil
prišel
v
družbo
šele
pred
kratkim
,
ko
mu
je
poginila
krava
in
so
mu
kmalu
nato
zarubili
bajto
.
„
Predolgočasni
ljudje
so
,
“
je
odgovoril
čevljar
.
„
Nosijo
rdeče
kravate
,
to
je
vsa
njih
revolucija
.
Govoril
sem
z
enim
izmed
njih
—
bojazljivci
vsi
skupaj
,
tiholazci
.
Molek
bi
jim
dal
v
roke
in
bi
jih
poslal
k
šmarnicam
.
“
Mihov
je
poklical
ženo
;
prišla
je
,
toda
ni
ostala
dolgo
;
malo
strah
jo
je
bilo
te
družbe
,
videla
je
,
da
je
Mihov
že
pijan
,
ali
ni
se
mu
upala
reči
,
da
bi
šel
domov
.
Šla
je
in
Mihov
je
ostal
.
Ko
je
bila
pijanost
vseobča
,
so
se
srca
tajala
in
Mihovemu
so
se
orosile
oči
.
„
Morda
se
ne
vidimo
nikoli
več
,
prijatelji
!
“
je
govoril
.
„
Ali
pozabil
ne
bom
na
vas
,
kadar
mi
pojde
dobro
in
bodem
imel
vsega
dovolj
...
Tudi
zate
bom
skrbel
,
“
se
je
nagnil
k
čevljarju
čez
mizo
in
je
trčil
z
njim
,
da
se
je
razlilo
žganje
,
„
tudi
zate
bom
skrbel
in
dobim
ti
dobro
službo
,
da
prideš
za
mano
...
“
Ginjen
je
bil
tudi
čevljar
,
ali
gledal
je
resno
.
„
Nič
ne
skrbi
zame
,
prijatelj
...
Da
bi
se
ti
godilo
najboljše
!
Ampak
kadar
boš
ležal
v
jarku
in
boš
umiral
brez
prijatelja
,
takrat
se
spomni
,
da
ti
nisem
svetoval
na
pot
.
“
Mihov
se
je
nasmehnil
,
toda
zadele
so
ga
čudno
čevljarjeve
besede
;
pozabil
je
nanje
kmalu
,
ali
spomnil
se
je
nanje
spet
po
dolgem
času
in
takrat
je
spoznal
,
da
je
bil
čevljarjev
obraz
resen
in
da
se
ni
šalil
.
Ko
se
je
poslavljal
na
cesti
,
se
je
opotekal
,
čevljar
ga
je
držal
pod
pazduho
in
ga
je
spremil
do
veže
.
Mihov
je
bil
ves
mehak
,
sladka
otožnost
ga
je
bila
prevzela
vsega
;
iskal
je
prijateljeve
roke
in
je
govoril
z
neokretnim
jezikom
,
komaj
razumljivo
.
„
Jaz
imam
otroke
doma
,
prijatelj
,
troje
majhnih
,
nedolžnih
otrok
...
ne
pozabi
nanje
,
prijatelj
...
izročam
ti
jih
...
Bog
vedi
,
kaj
se
lehko
zgodi
z
mano
...
vse
je
v
božjih
rokah
...
“
Jokal
se
je
pred
durmi
,
a
čevljar
ga
je
tolažil
.
„
Pojdi
spat
,
jutri
zgodaj
moraš
na
pot
...
Kaj
naj
se
ti
zgodi
?
Da
pogineš
,
kvečjemu
...
Ne
skrbi
za
otroke
;
dobro
jim
pojde
,
če
se
niso
vrgli
po
očetu
...
Spat
,
prijatelj
!
“
Zjutraj
se
je
Mihov
napravljal
z
doma
.
Bil
je
ves
nemiren
in
razburjen
,
glava
ga
je
bolela
.
Pospravil
je
obleko
,
kolikor
je
je
imel
,
perilo
in
svoje
šivalne
priprave
,
a
kovčég
ni
bil
natlačen
in
tudi
ne
zelo
težak
.
Nato
je
hodil
po
sobi
,
mudilo
se
mu
je
,
šel
bi
že
rad
.
Žena
je
kuhala
zajtrk
,
otroci
so
se
predramili
in
so
gledali
začudeni
.
Po
zajtrku
se
je
Mihov
poslovil
od
otrok
;
opravil
je
hitro
,
samo
starejši
osemletni
fant
je
zajokal
in
je
tekel
za
očetom
in
materjo
po
klancu
,
dokler
ga
nista
spodila
nazaj
.
Lepo
je
bilo
zunaj
,
sonce
je
že
vzhajalo
in
strehe
so
se
svetile
v
trgu
.
Francka
je
nosila
kovčég
;
govorila
sta
spotoma
malo
.
Njegov
obraz
je
bil
zamišljen
,
gledal
je
nemirno
ob
poslednji
uri
se
mu
je
zdramila
v
srcu
tiha
bojazen
;
zdaj
,
ko
je
izvršil
,
o
čemer
je
sanjal
tako
sladko
,
se
je
prestrašil
in
obšlo
ga
je
,
da
bi
se
vrnil
.
Francka
se
je
bala
,
da
bi
ne
zajokala
,
zato
si
ni
upala
izpregovoriti
.
Tako
sta
stopala
molče
po
klancu
,
nato
po
ozki
stezi
ob
holmu
proti
železnični
postaji
,
ki
se
je
svetila
od
daleč
.
Zgodaj
je
še
bilo
,
ko
sta
dospela
;
sedla
sta
na
klop
pod
košati
kostanj
,
ki
je
bil
že
skoro
ves
v
cvetju
.
„
Ali
moraš
,
Tone
?
“
„
Moram
!
“
je
odgovoril
Mihov
tako
tiho
,
da
bi
vstal
in
se
vrnil
z
njo
,
če
bi
ga
bila
prijela
za
roko
.
Kostanj
je
zašumel
in
velik
dišeč
cvet
je
padel
mednja
na
klop
;
oba
sta
čutila
,
kako
je
bilo
nekdaj
,
in
nista
mogla
govoriti
.
Zazvonilo
je
,
v
daljavi
je
zažvižgal
vlak
.
Mihov
se
je
zdrznil
in
je
vstal
.
Peron
je
bil
skoro
prazen
,
par
ljudi
je
čakalo
voza
,
ki
je
že
prihajal
tam
izza
ovinka
.
„
Pa
zbogom
,
Tone
!
“
je
zaječala
Francka
in
mu
je
dala
roko
.
On
je
gledal
topo
,
obraz
mu
je
bil
ves
siv
in
upal
.
„
Zbogom
,
Francka
!
“
je
odgovoril
in
je
hotel
dostaviti
:
„
Za
otroke
skrbi
!
“
toda
zgrabilo
ga
je
za
grlo
,
ozrl
se
je
komaj
nanjo
,
šel
je
proti
vozu
in
opotekel
se
je
ob
kovčégu
,
ki
se
mu
je
bil
zadel
ob
koleno
...
Zažvižgalo
je
in
voz
se
je
pričel
pomikati
dalje
.
Francka
je
tekla
po
peronu
,
do
žive
ograje
in
ob
ograji
po
nasutem
kamenju
.
Bled
obraz
je
pogledal
skozi
okno
,
vlak
se
je
skril
za
ovinkom
,
samo
še
siv
oblak
se
je
valil
nad
tirom
,
vzpenjal
se
ter
se
izgubljal
...
Francka
je
postala
ob
ograji
,
zakrila
si
je
obraz
v
predpasnik
in
je
zajokala
.
Tako
je
šel
in
se
je
izgubil
in
ni
ga
videla
nikoli
več
.
Zgodilo
se
je
veliko
—
fant
s
klanca
je
šel
študirat
.
To
se
pravi
,
na
posušenem
drevesu
je
pognala
mladika
;
ljudje
so
gledali
,
ko
je
brstelo
popje
in
so
strmeli
in
pričakovali
čudežnih
reči
...
Ves
klanec
je
bil
obsojen
na
žalostno
smrt
—
toda
fantu
se
ni
hotelo
umreti
in
gledal
je
,
kako
bi
ušel
.
Prišlo
je
upanje
na
klanec
,
nekaj
je
zadrgetalo
,
kakor
da
bi
zapihal
spomladanski
veter
preko
snežene
poljane
...
Francka
je
bila
šla
h
krojaču
in
dal
ji
je
dela
.
Mati
se
je
preselila
k
njim
na
klanec
;
ležala
je
za
zastorjem
,
oslabela
je
zelo
in
je
vstala
samo
časih
,
kadar
je
zunaj
lepo
sijalo
sonce
.
Od
bolezni
je
bila
čemerna
in
osorna
,
kakor
prej
je
zdihovalo
in
stokalo
za
zastorom
in
kakor
prej
je
prelagala
Francka
s
postelje
in
na
posteljo
izsesane
ude
,
pokrite
z
ohlapno
sivo
kožo
.
Kadar
je
šivala
pozno
ponoči
in
je
bilo
vse
tiho
,
je
legla
roka
utrujena
v
naročje
,
oči
so
strmele
v
steno
in
zamislila
se
je
.
Zamislila
se
je
kakor
otrok
in
sanje
so
bile
prav
tako
otroške
in
nedolžne
kakor
pred
davnim
časom
...
Mihov
ni
pisal
,
odkar
se
je
poslovil
.
Že
ob
tistem
trenotku
,
ko
je
videla
njegov
bledi
,
prestrašeni
obraz
,
ki
je
pogledal
skozi
okno
železničnega
voza
,
je
začutila
,
da
odhaja
za
zmerom
,
da
odhaja
in
da
ga
ne
bo
nikoli
več
.
To
je
bil
tisti
silni
strah
,
ki
jo
je
obšel
.
„
Odhaja
in
se
bo
izgubil
in
bo
umrl
sam
,
brez
tolažbe
in
brez
človeka
,
ki
bi
ga
ljubil
.
“
Šla
bi
z
njim
,
da
bi
delala
zanj
in
težko
ji
je
bilo
,
kadar
si
je
mislila
,
da
sedi
zvečer
za
mizo
in
ne
more
nikamor
;
beračila
bi
po
cesti
,
da
bi
mu
prinesla
denarja
za
žganje
...
Toda
iz
samih
teh
težkih
misli
so
se
porajale
čudne
sanje
—
roka
je
legla
utrujena
v
naročje
,
oči
so
strmele
v
steno
in
sanjala
je
kakor
otrok
...
Vesel
je
tam
zunaj
v
velikem
svetu
in
dobro
se
mu
godi
,
vino
pije
in
kadi
smodke
in
jé
pečenko
in
beli
kruh
.
Nosi
se
,
kakor
se
je
nosil
prej
,
ko
sta
stala
zvečer
pod
kostanjem
in
sta
govorila
o
prihodnosti
;
ves
se
je
pomladil
;
govori
,
kakor
je
prej
govoril
,
naglas
,
moško
,
z
razposajenim
smehom
.
In
tako
se
povrne
,
morda
že
kmalu
,
morda
že
čez
mesec
dni
,
na
spomlad
morda
.
Ne
piše
nič
in
smeje
se
prav
na
tihem
od
radosti
,
če
pomisli
,
kako
bo
iznenadil
ves
klanec
,
kako
bodo
gledali
nanj
,
na
gospoda
,
ki
se
je
pripeljal
v
koleseljnu
s
kolodvora
in
je
oblečen
kakor
komaj
sodnik
.
In
potem
pojdejo
s
klanca
,
se
vrnejo
zmagoslavno
v
trg
,
kjer
so
bele
hiše
in
kjer
sije
sonce
praznično
prazničnim
ljudem
...
Takrat
šele
se
prične
življenje
,
ki
ga
doslej
ni
bilo
—
dolgo
umiranje
je
bilo
doslej
,
mučno
in
strašno
umiranje
,
ko
se
človek
brani
,
sope
težko
in
pada
na
kolena
,
pa
se
ubraniti
ne
more
;
smrt
ima
trdo
in
neusmiljeno
roko
,
zgrabi
za
vrat
in
ne
izpusti
več
,
potiska
zmerom
niže
,
človek
se
sklanja
in
se
zvija
na
tleh
in
stoka
in
zatiska
oči
...
No
,
smrt
je
izpustila
,
sonce
je
zasijalo
v
izbo
in
človek
vstane
ves
mlad
in
lep
,
kakor
da
bi
se
šele
rodil
.
Vse
je
prišlo
mahoma
;
ob
zadnji
uri
,
ko
je
že
hotelo
izdihniti
življenje
in
je
stiskala
smrt
neusmiljeno
za
vrat
,
se
je
izlil
na
hišo
božji
blagoslov
...
Življenje
od
poročnega
dne
pa
do
tiste
slovesne
ure
so
bile
samo
grde
sanje
—
in
tako
bodo
vsi
odprli
oči
in
nikjer
ne
bo
več
grdih
sanj
,
poročni
venec
bo
še
svež
,
kakor
da
bi
ga
bila
šele
odložila
—
ena
sama
noč
je
bila
vmes
,
dolga
in
težka
noč
,
zdaj
pa
je
zasijalo
jutro
in
vse
je
minilo
.
Nikoli
niso
bili
na
klancu
,
nikoli
niso
stradali
in
beračili
,
niso
hodili
razcapani
po
stranpotih
kakor
izgnanci
in
zavrženci
—
vse
to
so
bile
same
grde
sanje
...
Počivala
je
in
oči
so
strmele
v
steno
;
toda
na
postelji
,
kjer
so
ležali
otroci
,
se
je
zgenilo
,
je
zastokalo
in
Francka
se
je
zdrznila
.
Roka
je
spet
vbadala
,
glava
se
je
sklonila
globoko
in
lepe
misli
so
izginile
,
sram
jo
je
bilo
,
da
se
jim
je
vdala
,
in
žal
ji
je
bilo
,
da
so
tako
hitro
minile
in
da
so
bile
samo
sanje
...
Otroci
so
rasli
,
mala
Francka
je
že
hodila
v
šolo
,
Tone
je
imel
trinajst
let
in
je
šival
.
Suh
je
bil
,
obraz
mu
je
bil
nekako
starikav
,
čisto
je
bil
podoben
očetu
.
Ko
mu
je
bilo
sedem
let
,
so
ga
bolele
oči
in
bali
so
se
,
da
bi
ne
oslepel
;
še
zdaj
je
bil
krmežljav
in
ni
mogel
gledati
pri
luči
;
govoril
je
malo
in
je
bil
sam
zase
;
nikoli
ni
tožil
in
če
bi
ne
bilo
kosila
na
mizi
,
bi
ne
rekel
ničesar
.
Nekaj
mesecev
potem
,
ko
je
odpotoval
oče
,
se
je
odpravil
tudi
Tone
v
oddaljen
trg
h
krojaču
,
ki
je
bil
znanec
očetov
.
Zjutraj
navsezgodaj
,
ko
se
je
komaj
danilo
,
je
odšel
na
pot
in
mati
ga
je
spremila
uro
daleč
.
Tiho
sta
hodila
;
kadar
se
je
Francka
ozrla
nanj
,
ki
je
bil
suh
in
slaboten
in
je
hodil
s
sklonjenim
životom
,
oči
uprte
v
tla
,
jo
je
stisnilo
v
prsih
in
prijela
ga
je
za
roko
.
„
Ali
ti
je
hudo
,
Tone
?
“
„
Kaj
mi
bo
hudo
,
mati
?
Saj
so
oče
tudi
šli
!
“
Kakor
da
bi
se
mu
hotelo
zajokati
,
so
se
mu
ustnice
napele
,
toda
samo
strepetale
so
nalahko
in
oči
so
ostale
suhe
.
Spomnil
se
je
morda
,
kako
je
zaklical
na
pragu
in
tekel
po
klancu
navzdol
za
očetom
,
ki
je
odhajal
za
zmerom
,
—
oče
pa
se
je
obrnil
in
ga
zapodil
nazaj
.
Materi
se
je
sin
zasmilil
,
tako
je
bil
slaboten
in
prav
tak
je
bil
njegov
obraz
,
oči
so
bile
prav
tako
rdeče
in
krmežljave
,
kakor
takrat
,
ko
ga
je
še
nosila
v
naročju
.
In
vzela
bi
ga
spet
v
naročje
in
bi
ga
nesla
nazaj
v
domačo
izbo
in
bi
ga
pitala
in
bi
ga
božala
po
obrazu
.
„
Ali
bi
se
vrnil
,
Tone
?
“
ga
je
prašala
.
„
Pojdeš
drugo
leto
,
premlad
si
še
!
“
On
je
stopal
dalje
,
suh
,
sključen
,
obraz
mu
je
bil
resen
in
miren
.
„
Čemu
bi
se
vračal
,
ko
sem
že
na
poti
?
Saj
so
oče
tudi
šli
.
“
„
Ali
boš
kaj
pisal
,
Tone
?
“
„
Kaj
bi
pisal
?
Če
bo
treba
,
bom
že
pisal
.
Dajte
mi
culo
,
da
bom
sam
nosil
.
“
„
Čakaj
,
Tone
,
da
prideva
do
vrha
.
“
Umolknila
sta
oba
;
pot
je
bila
pusta
,
vila
se
je
po
kamenitem
holmu
,
samotno
in
žalostno
je
bilo
vsenaokoli
,
na
nebu
je
gorelo
sonce
in
kamenje
je
bilo
vse
razpaljeno
.
Prišla
sta
na
vrh
in
sta
se
ločila
.
Ko
je
šel
Tone
že
par
korakov
dalje
,
je
pohitela
mati
za
njim
in
mu
je
dala
še
desetico
,
da
bi
si
kupil
sredi
pota
kruha
in
slanine
.
Pogledala
mu
je
še
enkrat
v
obraz
—
suh
je
bil
in
siromašen
in
oči
so
gledale
mirno
in
vdano
izza
golih
rdečih
trepalnic
.
Tudi
on
je
pogledal
materi
v
obraz
in
komaj
so
se
mu
ustnice
zgenile
.
Obrnil
se
je
in
je
šel
počasi
svojo
pot
dalje
,
po
holmu
navzdol
,
po
kameniti
,
razriti
cesti
;
ni
se
več
ozrl
,
ko
je
mati
stala
in
gledala
za
njim
...
Šel
je
,
kakor
je
šel
njegov
oče
;
tudi
on
je
vzel
s
sabo
kos
njenega
gorkega
,
vse
krvavečega
in
trepetajočega
srca
.
Šel
je
vdan
in
ubog
,
glavo
globoko
sklonjeno
,
culo
pod
pazduho
;
od
daleč
se
je
videlo
kakor
da
se
ne
premika
,
da
stoji
zmerom
na
istem
mestu
,
doli
v
grapi
,
sredi
razpaljenega
kamenja
,
in
ko
je
čez
nekaj
časa
izginil
za
holmom
,
se
je
zdelo
,
kakor
da
se
je
bil
pogreznil
v
kamenje
—
in
vsenaokoli
samota
,
grozna
,
zadehla
poletna
samota
...
To
je
bilo
ob
tistem
času
,
ko
je
Lojze
dovršil
šolo
.
Lojze
je
imel
komaj
enajst
let
;
debel
je
bil
,
toda
široka
lica
so
bila
brez
barve
.
Oči
je
imel
materine
—
velike
,
začudene
in
plahe
.
Jokal
je
neprestano
,
lačen
je
bil
in
je
tožil
;
jedel
je
več
nego
Tone
in
potem
je
gledal
po
mizi
s
poželjivimi
očmi
.
Tisto
leto
,
ko
je
stopil
v
šolo
,
je
nenadoma
zbolel
in
mati
ga
je
obljubila
Bogu
.
Držal
se
je
je
za
krilo
;
kadar
je
prišel
iz
šole
,
je
stal
v
kuhinji
in
je
pripovedoval
—
toda
časih
je
pripovedoval
čudne
reči
,
ki
jih
mati
ni
verjela
;
ni
legal
,
govoril
je
čisto
nedolžno
,
a
iz
besede
,
ki
jo
je
slišal
slučajno
,
iz
povesti
,
ki
jo
je
bral
v
berilu
,
so
se
mu
spletale
same
nove
dogodbe
in
pripovedoval
jih
je
,
ker
je
sam
verjel
,
da
jih
je
bral
in
slišal
in
da
so
se
resnično
dogodile
...
Ko
je
bil
oče
še
doma
,
je
poklical
časih
Lojzeta
in
mu
je
zapovedal
,
da
naj
bere
naglas
nemški
roman
.
Lojze
je
izpočetka
jokal
—
strašno
mu
je
bilo
,
ko
je
bral
počasi
neznane
besede
,
ki
so
tako
čudno
zvenele
in
so
vendarle
nekaj
pomenile
;
tupatam
je
naletel
na
znano
besedo
,
postal
je
in
je
premišljeval
in
že
je
stopalo
polagoma
življenje
iz
mrtvih
črk
,
svetlikalo
se
je
iz
črnega
ozadja
,
začelo
se
je
premikati
,
govoriti
je
začelo
,
toda
še
nejasno
,
jecajoče
,
komaj
polurazumljivo
.
Čudne
stvari
so
bile
to
,
čudni
ljudje
,
čudno
življenje
.
Vse
je
bilo
drugače
nego
doma
,
vse
lepše
in
večje
,
kakor
da
bi
bili
tam
zunaj
ljudje
za
klaftro
večji
nego
na
klancu
.
Lojze
je
verjel
,
da
so
tam
zunaj
taki
ljudje
in
nikoli
mu
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
ne
bilo
res
,
kar
je
zapisano
v
knjigi
.
Govorili
so
v
čudnem
jeziku
,
človek
je
komaj
razumel
—
če
je
razumel
besedo
,
je
bilo
vendar
še
nekaj
zadaj
,
poseben
pomen
,
ki
ga
je
bilo
težko
razločiti
...
In
to
čudno
,
novo
življenje
mu
je
kmalu
na
stežaj
odprlo
vrata
—
izgubil
se
je
v
njem
in
sanjal
neprestano
.
Sanjal
je
kakor
oče
—
sedel
je
za
mizo
z
resnim
,
skoro
temnim
obrazom
in
misli
njegove
so
hodile
bogvekod
—
po
velikih
mestih
,
mimo
visokih
belih
hiš
,
po
prostranih
vrtovih
,
kjer
so
se
svetili
zadaj
ponosni
gradovi
,
po
črnih
gozdih
so
hodile
med
razbojniki
in
plemenitimi
vitezi
,
ki
so
ropali
bogate
in
site
ljudi
,
zato
da
so
dajali
siromakom
,
hodile
so
med
čarovniki
,
med
pritlikavci
in
velikani
,
po
čudovitem
svetu
,
kjer
ni
bilo
lakote
,
ne
žalosti
,
ne
skrbi
in
kjer
je
bilo
celo
lepo
,
kadar
je
človek
trpel
in
umrl
...
Ob
zvršetku
šole
je
bila
velika
slovesnost
in
ob
slovesnosti
se
je
določila
usoda
Lojzetova
.
Najboljši
učenec
je
bil
,
starega
in
izkušenega
se
je
čutil
med
drugimi
,
ki
so
bili
veseli
in
razposajeni
otroci
.
Tako
so
mu
izročili
veliko
pesem
,
da
bi
jo
govoril
ob
slovesnosti
.
Učil
se
je
tako
,
da
je
jezik
že
sam
izgovarjal
gladke
besede
,
ne
da
bi
bilo
treba
misliti
zraven
.
Časih
pa
mu
je
hipoma
pošlo
,
zardel
je
in
se
je
prestrašil
.
Mati
je
poslušala
in
stvar
se
ji
je
zdela
zelo
važna
in
velika
,
tako
da
je
bila
vznemirjena
tudi
sama
.
Držala
je
list
v
roki
,
Lojze
je
stal
sredi
sobe
in
je
deklamiral
—
čudovito
je
govoril
,
celo
z
roko
je
zamahnil
časih
,
tako
da
so
prišle
materi
solze
v
oči
.
Še
zadnji
večer
,
preden
je
napočil
svečani
dan
,
sta
poizkušala
pri
luči
.
Mati
je
hotela
šivati
,
toda
roka
je
skoraj
zmerom
počivala
—
lepe
okrogle
besede
so
zvenele
po
sobi
in
če
je
šel
kdo
mimo
okna
,
je
postal
ter
poslušal
:
„
Kako
ti
govori
,
fant
!
Kdo
bi
si
mislil
,
da
je
s
klanca
—
po
gosposko
govori
!
“
—
Govoril
je
kakor
oče
,
isti
visokodoneči
glas
je
bil
,
pravtako
so
mu
lica
rdela
in
pravtako
se
je
tresel
od
razburjenosti
.
Spal
je
vso
noč
nemirno
,
premetaval
se
je
in
je
govoril
v
sanjah
;
mati
je
vstala
časih
in
ga
je
odela
in
mu
je
obrisala
čelo
,
ki
je
bilo
vse
potno
.
Ob
štirih
zjutraj
,
ko
se
je
že
danilo
,
se
je
že
zdramil
in
je
skočil
s
postelje
ter
posegel
še
neoblečen
po
listu
,
ki
je
bila
napisana
pesem
na
njem
.
Stal
je
v
srajci
in
tako
je
bil
zelo
majhen
in
otroški
;
oči
so
gledale
še
zaspano
in
lasje
so
bili
vsi
razmršeni
.
„
Poslušajte
mati
,
če
pojde
!
“
Mati
je
vzela
list
v
roke
in
je
sedla
na
posteljo
.
Vse
je
šlo
gladko
prav
do
konca
,
mati
se
je
smehljala
,
vsa
izba
je
bila
polna
tankega
,
lepo
donečega
glasu
in
okroglih
,
visokih
besed
,
ki
so
se
vrstile
tako
prijetno
kakor
koralde
na
verižici
.
Zgodaj
je
še
bilo
,
ko
se
je
odpravil
z
doma
,
nedeljsko
oblečen
,
lepo
počesan
.
Mati
je
stala
na
pragu
in
srce
ji
je
utripalo
,
ko
je
gledala
za
njim
,
ki
je
stopal
po
klancu
dol
kakor
mlad
gospod
.
Lojzetu
je
bilo
,
kakor
da
je
vsa
svečanost
samo
zaradi
njega
,
zdelo
se
mu
je
,
da
gledajo
vsi
nanj
z
občudovanjem
in
ljubeznijo
,
vesel
je
bil
in
komaj
se
je
upal
ozreti
.
Ob
sedmih
je
bila
velika
maša
,
potem
so
šli
v
šolo
in
nato
so
se
vrnili
k
cerkvi
,
kjer
je
bil
velik
in
lep
prostor
.
Tam
šele
je
bila
prava
svečanost
,
vsa
gospoda
iz
trga
je
bila
zbrana
,
gospe
v
svetlih
oblekah
,
in
kolikor
daleč
se
je
videlo
naokoli
,
po
nizkem
zelenem
holmu
,
so
stali
ljudje
,
so
se
smejali
in
govorili
,
tako
da
je
šumelo
kakor
na
semnju
.
Za
cerkvijo
so
bili
jerbasi
,
polni
češenj
in
maslenih
štrukljev
,
sodčke
piva
so
pripeljali
iz
gostilnice
,
točili
so
,
še
preden
se
je
vse
pričelo
in
Lojze
je
videl
,
kako
je
debeli
notar
nagnil
kozarec
,
izpil
ga
na
dušek
ter
si
brisal
