«»
Jože
,
tista
dva
tolarja
,
ki
si
ju
spravil
v
omarico
,
pa
le
na
gnoj
vrzi
!
«
je
svetovala
Cijazovka
.
»
Tisto
je
izkušnjavčev
dar
.
«
»
Jaz
se
ju
ne
dotaknem
,
nocoj
že
ne
.
Naj
bosta
,
kjer
hočeta
!
Torej
tista
dva
goldinarja
mi
je
pustil
,
pa
za
tak
pripraven
voziček
.
Saj
so
me
sami
žreblji
veljali
dva
goldinarja
in
kolarju
sem
plačal
osem
goldinarjev
in
ves
les
sem
sam
dal
.
Kaj
pa
kovač
?...
Berdija
mi
pusti
pa
dva
goldinarja
!
Ne
ve
menda
hudir
,
kako
dragi
so
kolarji
in
kovači
v
Gabrovcu
in
po
čem
je
železnina
.
V
peklu
je
nemara
vse
ceneje
.
«
Zdajci
je
Lenka
zapazila
,
da
na
zvoniku
gabrovške
cerkve
ni
več
strehe
.
Ze
drugi
sunek
jo
je
bil
snel
in
spravil
na
tla
.
Vsi
so
v
strahu
strmeli
proti
cerkvi
.
»
Oh
,
ali
niso
to
tista
čudna
znamenja
,
ki
so
o
njih
govorili
gospod
župnik
na
sredopostno
nedeljo
v
pridigi
,
da
se
bodo
pokazala
na
nebu
in
na
zemlji
,
predno
napoči
sodnji
dan
!
Kristjani
,
kristjani
!
«
je
javkala
Cijazovka
,
krileč
z
rokama
.
»
Viž
,
kaj
je
naredila
gospodu
župniku
peklenska
pošast
zato
,
ker
nas
v
pridigi
tako
lepo
svare
pred
njo
!
«
»
Takšen
pripraven
voziček
,
pa
mi
ga
pošast
ukrade
!
«
je
mrmral
gospodar
ter
se
praskal
po
tilniku
.
»
Naj
si
kosti
polomi
na
njem
,
škode
ne
bo
!
«
Tudi
on
je
iz
teh
čudnih
znamenj
sklepal
na
konec
sveta
,
to
pa
ga
ni
oviralo
,
poskrbeti
še
o
posvetnih
stvareh
.
Ukazal
je
Lenki
,
naj
prinese
drv
ter
zakuri
na
zelniku
,
ker
to
noč
ne
gre
več
v
hišo
.
Toneta
je
prosil
,
naj
gre
pogledat
,
kako
se
godi
stricu
.
Različne
misli
so
se
križale
Tonetu
po
glavi
,
ko
je
korakal
po
stezi
preko
njive
.
Kakšna
strašna
in
čudna
noč
je
to
!
Ljudje
prorokujejo
konec
vsega
življenja
in
tudi
sam
se
je
zelo
prestrašil
,
ali
zdaj
se
mu
dozdeva
,
da
mu
je
šele
nocoj
prišel
razsvet
življenja
,
katerega
je
že
davno
slutil
v
svojih
tajnih
mislih
.
Devica
rajske
milobe
je
stopila
pred
njegovo
oko
,
ni
se
je
še
nagledal
dosti
in
glej
—
ljudje
že
napovedujejo
konec
sveta
!
V
ušesih
mu
zvoni
Lenkino
govoričenje
,
kako
abotni
so
tukaj
ljudje
.
Ako
natanko
ne
vidijo
,
kaj
tiči
za
kakšnim
pojavom
,
precej
ga
smatrajo
za
nadnaravnega
.
On
jih
je
nocoj
tako
silno
preplašil
.
Posmejal
se
je
,
ko
se
je
domislil
,
kako
se
bodo
ljudje
prijemali
za
glavo
,
ko
zvedo
resnico
.
Svojim
domačim
ljudem
bi
bil
rad
povedal
,
kako
je
bilo
s
tisto
pošastjo
in
kje
je
zdaj
voziček
,
pa
ni
hotel
,
ker
si
je
mislil
:
čim
plašneje
bodo
gledali
h
kozolcu
,
tem
varnejši
je
zaklad
,
ki
leži
pod
njim
.
Ali
tega
pa
tudi
sam
ne
more
razumeti
,
kaj
je
s
tistimi
tolarji
,
ki
so
se
usuli
pri
drugem
sunku
poleg
njega
na
tla
.
Odkod
so
se
vzeli
?
Najbrž
so
bili
v
kozolcu
v
strehi
,
in
strehe
ni
preiskal
.
Zdaj
jih
gotovo
leži
vse
belo
po
tleh
.
Škoda
je
take
mane
,
ako
izgine
.
Kdor
jih
bo
zagledal
,
sede
k
njim
in
jame
se
jih
tlačiti
v
žepe
in
ne
bo
vprašal
svoje
vesti
,
ali
jih
je
posejal
po
trati
vrag
ali
kdo
drugi
in
ali
bo
nocoj
sveta
konec
ali
še
ne
.
Tak
blagoslov
pa
ne
sme
priti
v
tuje
roke
.
Zato
je
sklenil
,
da
pojde
precej
,
ko
mu
bo
mogoče
,
pobirat
tolarje
,
ne
zase
,
ampak
da
konca
ne
vzamejo
.
Drugi
dan
oglasi
pri
župniji
in
županstvu
,
da
se
je
našel
tak
in
tak
denar
;
če
se
kdo
zglasi
zanj
in
dokaže
,
da
je
njega
gospodar
—
dobro
,
ako
ne
...
in
zopet
se
je
zmislil
Rezike
.
On
jo
je
rešil
,
in
ona
mu
bo
na
veke
hvaležna
.
Postal
je
in
se
ozrl
na
Smoletov
vrt
pod
ono
jablano
,
in
glej
,
tam
gori
ogenj
in
okoli
njega
razloči
ljudi
.
Kako
usodna
in
strašna
noč
!
Tudi
oče
so
nocoj
mehko
govorili
ž
njim
,
ko
so
ga
poslali
k
stricu
;
to
je
bil
očetovskega
srca
glas
,
ki
dobro
de
človeku
,
ako
ga
že
davno
ni
slišal
.
Omečili
so
se
,
pozabili
bodo
njegovo
neposlušnost
,
potres
jim
je
pretresel
srce
in
še
mu
bodo
pomagali
.
Korakal
je
dalje
,
gledaje
v
tla
,
z
rokama
skrižanima
na
hrbtu
.
Zdajci
se
mu
je
potreslo
pod
nogama
tako
,
da
se
je
opotekel
in
se
mu
je
pričinilo
,
ko
da
se
delajo
jame
pred
njim
.
Ali
ta
sunek
je
bil
kratek
,
proti
prejšnjim
rahel
,
pojemajoč
,
in
Tone
je
zahvalil
Boga
,
da
se
ta
potres
,
po
vseh
pričinah
soditi
,
konča
tako
kakor
zagrebški
.
Mnogo
škode
,
mnogo
strahu
,
tuintam
je
koga
tudi
strezoval
,
njemu
pa
je
odprl
novo
obzorje
.
Ali
to
se
mora
reči
,
da
je
osnovan
nocojšnji
strah
.
On
je
trdnega
ogrodja
in
ne
strahopetnez
,
pa
skraja
,
ko
se
je
peljal
na
vozu
,
mu
je
mrgolelo
po
vseh
kosteh
in
čutil
je
na
licu
,
kakor
bi
mu
bil
kdo
natrosil
tja
vresja
in
pezdirja
.
Kaj
šele
drugim
ljudem
,
ki
prirodnih
sil
ne
poznajo
!
In
ko
bi
jih
poznali
,
kaj
bi
jim
to
pomagalo
,
če
jih
ne
morejo
krotiti
.
Kdo
pa
jih
more
spoznati
na
prvi
hip
ob
takem
groznem
pojavu
,
ki
zaduši
vsako
trezno
misel
,
ko
le
strah
in
prazna
vera
in
vraža
dvigajo
peroti
!
Skočil
je
preko
plota
in
kmalu
je
stal
pred
stričevo
kočo
.
Pri
kapelici
sv.
Jeronima
pred
župnijskim
vrtom
je
naletel
na
druhal
ljudi
.
Baš
so
eden
za
drugim
klekali
na
vlažno
zemljo
.
Začeli
so
moliti
litanije
.
»
Kriste
,
usliši
nas
,
Kriste
,
usmili
se
nas
!
«
Taki
kliki
so
doneli
Tonetu
na
uho
v
najrazličnejših
glasovih
in
vsi
ti
glasovi
so
bili
razcviljeni
.
Snel
je
klobuk
in
se
pridružil
verni
gruči
.
Dolgo
so
molili
glasno
in
goreče
,
ko
se
je
pa
prigodil
nov
sunek
,
je
bilo
spoznati
,
kako
se
tem
bornim
ljudem
trga
in
meša
njih
molitev
:
eden
je
na
začetku
litanij
,
drugi
na
koncu
,
tretji
bruha
iz
sebe
pobožne
vzklike
,
ki
se
ne
nahajajo
v
nobenih
litanijah
,
a
četrti
brezslovno
giblje
ustna
in
plaho
gleda
na
nebo
.
Marsikateri
misli
,
da
zdaj
zdaj
treba
storiti
oni
strašni
skok
iz
časnosti
v
večnost
.
In
ko
poneha
valovanje
zemeljske
skorje
,
vse
zopet
udari
v
redno
,
družno
priprošnjo
.
Ko
so
odmolili
,
se
je
Tone
tiho
odtrgal
od
gruče
,
nadel
klobuk
in
šel
dalje
po
vasi
.
Povsod
je
videl
ljudi
na
tratinah
ali
na
njivah
kraj
hiš
.
Nekateri
so
bili
v
zimskih
oblekah
,
drugi
le
površno
oblečeni
,
ker
si
niso
upali
iti
nazaj
v
hišo
po
obleko
.
Matere
so
zibale
,
tešile
in
dojile
otroke
,
ki
se
niso
dali
izlahka
upokojiti
v
takem
nenavadnem
položaju
,
možje
so
na
vozovih
pripravljali
ležišča
za
deco
,
mladina
je
nosila
skupaj
drva
in
kurila
ognje
.
Poleg
človeka
je
taborila
plašna
živina
,
ker
mnogi
gospodarji
je
niso
pustili
v
hlevu
.
Vsak
je
izkušal
tako
prilagoditi
in
izkoristiti
okolnosti
,
da
si
spričo
kljubujoče
prirode
ohrani
življenje
.
Milo
se
je
storilo
Tonetu
,
ko
je
videl
toliko
nesrečnih
ljudi
.
Obrnil
je
svoj
pogled
k
nebu
.
Mirno
se
razprostira
nebosklon
nad
njim
,
nastlan
je
tamintam
z
rahlimi
oblaki
,
ki
se
mestoma
kopičijo
že
v
težke
svinčene
gruče
;
neobjetno
leži
nad
njim
nebesni
svod
in
prespokojno
,
kakor
bi
se
na
tej
borni
zemeljski
kepi
ni
las
ne
krivil
božjim
bitjem
.
Strašna
,
nepozabna
noč
!
Razburilni
sluhi
lete
po
vasi
,
pri
vsaki
trumi
ljudi
v
se
povečajo
.
Če
se
ustavi
za
gručo
vaščanov
,
ki
niso
v
molitvi
,
že
sliši
besede
:
sodnji
dan
,
konec
sveta
in
izraze
,
ki
se
nanašajo
na
pogibelj
zemlje
in
človeštva
.
Iz
neke
hiše
je
slišal
uro
biti
dve
.
»
Bog
,
kdaj
bo
konec
te
dolge
noči
?
Ali
si
je
nadel
čas
svinčene
peroti
?
«
je
dejal
sam
v
sebi
in
že
se
mu
je
prijavil
nov
prizor
.
Na
gorenji
strani
Komarjeve
hiše
,
ki
stoji
sredi
vasi
,
tam
,
kjer
se
slamnata
streha
skoraj
dotika
zemlje
,
je
zapazil
nekaj
ljudi
.
Ti
ljudje
so
vpili
,
mahali
z
rokami
,
nemirno
se
kretali
,
tako
da
je
bilo
od
daleč
vidno
,
ko
da
pleše
v
nočni
temi
zbor
čarovnikov
,
ki
se
prepirajo
.
Tonetu
je
precej
šinilo
v
glavo
,
da
se
je
Komarjevim
prigodila
nemara
kakšna
posebna
nesreča
,
zato
je
podvojil
korake
.
Ko
je
prišel
bliže
,
je
videl
,
da
obupno
krdelce
le
vpije
in
kriči
v
streho
,
h
kateri
je
prislonjena
lestva
.
V
treh
skokih
je
bil
za
hišo
.
Spoznal
je
oba
stara
Komarja
,
njega
in
njo
,
ki
sta
stala
zdolaj
pri
lestvi
,
in
dva
možaka
iz
soseščine
,
ki
sta
se
bila
baš
spravila
po
lestvi
na
streho
.
In
slišal
je
starega
Komarja
klicati
v
streho
in
staro
Komarko
javkati
.
Izpod
strehe
pa
je
donel
votel
odgovor
mladega
Komarja
in
pronikav
otroški
jok
je
bil
slišen
od
tam
in
kurje
kokodakanje
.
Tone
je
slišal
,
da
se
je
tudi
tukaj
kakor
pri
Smoletovih
porušilo
zidovje
in
zaprlo
izhod
prebivalcem
.
Možaka
na
strehi
sta
ga
pozvala
,
naj
pride
pomagat
.
V
hipu
je
bil
po
lestvi
pri
njih
.
Vsi
trije
so
jeli
trgati
streho
.
Po
kratkem
naporu
so
zagledali
skozi
odprtino
brlečo
svetiljko
na
dilah
in
družino
mladega
Komarja
.
Mladi
gospodar
je
stal
nepremično
,
stolpu
podoben
,
držeč
se
poprečnega
trama
.
Njegove
velike
in
svetle
oči
,
značeče
grozo
in
strah
,
so
se
ujele
s
Tonetovimi
.
Poleg
njega
je
stala
desetletna
Micka
,
hčerka
po
njegovi
prvi
ženi
,
v
belem
krilcu
,
razkuštrana
in
objokana
.
Videl
je
Tone
,
da
se
je
obok
nad
stopnicami
sesul
,
pogreznil
in
zaprl
pot
v
vežo
onim
,
ki
so
spali
pod
streho
,
videl
je
v
kotu
jato
kokoši
,
ki
so
nemirno
dvigale
čopaste
glave
in
po
strani
gledale
na
to
,
kar
se
godi
v
njih
sicer
tako
mirnem
bivališču
,
in
kar
ga
je
globoko
presunilo
,
zapazil
je
na
tleh
podstrešja
mlado
Komarko
ob
tramu
,
z
detetom
v
naročju
;
le
pročelje
njenega
obraza
je
bilo
videti
izpod
gostih
las
,
ki
so
se
usipali
v
naročje
in
pokrivali
malega
dojenčka
,
čigar
v
plenice
zavite
nožice
so
molele
izpod
take
gorke
odeje
.
In
dlan
materine
desnice
je
pokrivala
,
kolikor
je
presegla
,
in
grela
pretanki
povoj
.
Kakor
bi
hoteli
greti
nedostatno
oblečeno
telo
,
ki
jim
je
dalo
življenje
,
in
da
bi
sami
sprejeli
od
njega
gorkote
,
tiščalo
se
je
troje
otrok
svoje
matere
:
najstarejši
je
stal
za
materjo
,
oklepal
z
eno
roko
njen
vrat
,
z
drugo
si
je
tri
in
mel
oči
,
plašno
zroč
preko
materine
rame
na
glavi
v
strešni
odprtini
;
še
en
fantek
in
deklica
,
oba
v
samih
srajčicah
,
sta
se
držala
vsak
na
eni
strani
matere
,
rila
glavi
v
njeno
obleko
in
jokala
.
Materina
levica
je
brezsilno
ovijala
deklico
.
Podobne
slike
usmiljenja
in
ljubezni
Tone
še
ni
videl
nikdar
.
»
Hoj
,
Komarjevi
,
zdaj
se
pa
le
podvizajte
,
da
vas
spravimo
na
tla
,
predno
se
podere
svet
!
«
je
vpil
eden
možakov
na
dile
.
A
drugi
,
vaški
krovec
,
je
pristavil
:
»
Ne
bodi
hud
name
,
Komar
,
da
smo
ti
razbrskali
streho
.
Nismo
ti
preluknjili
pokrivala
zato
,
da
bi
mesec
svetil
tvojim
kuram
.
Še
to
pomlad
ti
ga
zopet
lepo
ogladim
,
če
nas
večni
Bog
ne
pokrije
s
svojo
večno
streho
.
Prebudi
ženo
,
da
je
ne
pozobljejo
kure
!
Hoj
,
Špelka
,
če
si
živa
,
čivkni
besedo
!
«
Pa
so
začeli
spravljati
mlade
Komarje
izpod
strehe
.
Stari
Komar
,
ki
nikdar
poprej
ni
maral
jemati
v
naročje
vnukov
,
češ
,
to
je
babje
delo
,
pritiskal
jih
je
nocoj
gorko
in
goreče
na
svoje
prsi
,
predno
jih
je
oddajal
ženi
.
Najstarejšega
,
ki
je
prišel
poslednji
na
vrsto
,
ki
ga
je
smatral
in
tudi
že
uvaževal
kot
prihodnjega
gospodarja
svoje
Komarjevine
,
je
podržal
nekoliko
časa
na
svojih
prsih
in
celo
toliko
se
je
bil
raznežil
starček
,
da
je
svoji
ustni
pritisnil
na
njegovi
objokani
očesci
.
Komarjevi
so
bili
že
na
tleh
,
a
Tone
je
še
sedel
na
strehi
,
kakor
bi
bil
pozabil
,
da
tu
gori
zanj
ni
več
posla
.
Naslonil
je
komolec
ob
streho
,
glavo
v
dlan
in
gledal
,
kako
se
razpolože
Komarjevi
na
njivi
.
Njegov
pogled
je
letel
večkrat
preko
vasi
,
kjer
je
plapolal
na
več
krajih
ogenj
,
poleg
katerega
so
se
premikale
človeške
postave
.
Kaj
bi
dal
,
ko
bi
se
mogel
zjutraj
prebuditi
na
svoji
postelji
,
bdeč
sanjati
dalje
o
svoji
sreči
,
vse
drugo
pa
,
kar
je
doživel
in
videl
to
noč
,
odbacniti
kot
strašne
,
a
prazne
sanje
!
Ali
si
opomore
še
kdaj
narod
,
če
je
ves
prizadet
?
Iz
takih
misli
ga
je
zbudila
temna
postava
,
ki
je
prišetala
na
njivo
.
V
njej
je
spoznal
gabrovškega
župnika
.
Gospod
župnik
je
bil
tisti
večer
zgodaj
zaspal
.
Čudne
sanje
so
mu
blodile
po
glavi
.
Sanjalo
se
mu
je
,
da
je
umrl
in
šel
k
sodbi
božji
.
Stal
je
pred
odprtimi
nebeškimi
vrati
ter
gledal
v
raj
.
Ves
zamaknjen
v
rajske
lepote
,
je
hotel
že
stopiti
skozi
vrata
,
da
bi
užival
večno
veselje
po
tolikem
trpljenju
in
bedi
,
kar
zagleda
daleč
tam
v
zraku
nad
neštetimi
nebeškimi
prebivalci
frčečega
človeka
.
Frči
tisti
človek
,
kakor
bi
poigraval
z
zračnimi
valovi
,
pa
se
ustavi
v
zraku
in
obvisi
v
sinji
višavi
;
a
župnik
ga
gleda
ter
se
čudi
,
češ
:
tu
gori
imajo
uganko
zrakoplova
že
rešeno
in
dognano
.
Pa
tudi
temu
se
čudi
,
da
dobiva
oni
v
zraku
čimdalje
bolj
znane
znake
in
poteze
,
po
katerih
spozna
naposled
v
njem
samega
svetega
Petra
.
Jedva
je
prišel
do
tega
spoznanja
,
pa
se
spusti
sveti
Peter
iz
višav
naravnost
proti
njemu
.
V
gromu
in
blisku
leti
,
in
ko
stopi
na
tla
,
se
potresejo
nebesa
od
vrha
do
tal
in
rajska
vrata
šklepetajo
kakor
v
silnem
viharju
.
In
tako
zarohni
svetnik
na
preplašenega
župnika
:
»
Kaj
iščeš
tod
ti
,
ki
si
barantal
za
maše
!
«
Župnik
je
strmel
:
»
Oh
,
kako
hribovski
zarobljeno
govori
...
Olikanega
Slovenca
sveti
Peter
gotovo
nikdar
ni
čital
.
«
In
spomnil
se
je
,
da
sta
s
sosednjim
župnikom
tovarišem
,
ki
ima
pri
svoji
cerkvi
toliko
ustanovljenih
maš
,
da
sam
vseh
ne
more
opravljati
,
delala
kupčijo
za
svete
maše
,
tako
da
jih
je
prevzel
nekaj
on
,
ki
nima
pri
gabrovški
cerkvi
plačanih
maš
,
ter
dobil
od
tovariša
za
sveta
opravila
enkrat
talar
,
ki
je
postal
sosedu
preozek
,
drugikrat
sta
se
pobotala
še
za
nekaj
manj
imenitnega
.
Sklonil
je
bedni
župnik
glavo
in
dvignil
pogled
,
proseč
milosti
.
In
zelo
se
je
prestrašil
:
sveti
Peter
ima
silno
oduren
obraz
,
na
eno
oko
miži
,
drugo
tako
ostro
in
srepo
vpira
vanj
,
kakor
bi
mu
hotel
pogledati
v
vse
žepe
.
Ker
na
prvo
vprašanje
ni
bilo
odgovora
,
je
svetnik
v
drugo
vprašal
:
»
Zakaj
paseš
svoje
ovce
v
takšni
duševni
temi
?
«
Tu
se
je
župnik
osokolil
,
povzdignil
glavo
ter
ponižno
odgovoril
:
»
Saj
stoji
pisano
:
Blagor
revnim
na
duhu
..
«
Dalje
ni
mogel
,
ker
že
se
je
sveti
Peter
obregnil
nanj
,
rekoč
:
»
Slabo
vam
razlagajo
pisma
v
vaških
zavodih
!
«
Pa
je
svetnik
zaloputnil
prav
pred
župnikovim
nosom
nebeška
vrata
s
toliko
silo
,
da
se
je
potreslo
vse
okoli
,
zahreščalo
in
zagrmelo
.
Župnik
se
je
v
veliki
grozi
zbudil
in
skočil
s
postelje
.
Ali
vse
se
še
ziblje
in
giblje
okoli
njega
,
v
steni
nekaj
poči
,
vrata
se
sama
odpro
in
zunaj
nekaj
završi
,
ko
da
se
podira
cerkev
.
Precej
je
uvidel
,
da
se
je
prigodil
hud
potres
.
Bil
je
to
že
drugi
sunek
,
o
prvem
je
sanjal
pred
rajem
.
Ves
bled
je
tekel
iz
župnišča
.
Zapazil
je
,
da
se
je
zgreznila
streha
z
zvonika
.
Nekaj
časa
je
stal
pred
cerkvijo
in
ukrepal
,
ali
bi
šel
pogledat
v
hram
božji
,
ali
ne
.
Naposled
se
je
osrčil
in
vstopil
s
cerkovnikom
,
ki
mu
je
svetil
.
Videl
je
v
cerkvi
dosti
razdejanega
:
tuintam
se
je
zganil
kakšen
svetnik
ter
se
zaobrnil
na
stran
ali
naslonil
na
oltar
;
sveta
brata
Ciril
in
Metod
v
stranskem
oltarju
sta
se
zbližala
,
kakor
bi
se
hotela
združiti
,
da
skupno
pomagata
slovenskemu
narodu
v
veliki
stiski
;
na
nasprotni
strani
sta
se
sveta
Kozma
in
Damjan
zasukala
eden
na
desno
,
drugi
na
levo
,
ko
da
hočeta
ogledati
ves
svet
in
izlečiti
vse
velike
bolezni
in
nadloge
,
ki
se
ga
drže
;
sveti
Tomaž
se
je
užaljen
obrnil
proti
svoji
blaženi
Indiji
;
le
sveti
Florjan
v
velikem
oltarju
je
gledal
usmiljeno
kakor
drugekrati
na
župnika
,
ko
da
hoče
reči
:
Ljubi
moj
Janez
,
za
potrese
pa
jaz
nisem
,
žal
,
žal
!
Pa
dolgo
župnik
ni
gledal
na
krdelo
svojih
lesenih
svetnikov
.
Izprevidel
je
,
da
je
tukaj
vsaka
pomoč
za
sedaj
nemogoča
in
nepotrebna
,
in
spomnil
se
je
,
da
nocoj
z
besedo
tolažbe
lahko
pomaga
svojim
nesrečnim
župljanom
.
Zapustil
je
torej
svetišče
ter
se
napotil
v
vas
.
Na
svojem
potu
je
našel
do
kraja
zbegane
ljudi
,
ki
so
govorili
najneumnejše
reči
o
Antikristu
,
koncu
sveta
in
sodnem
dnevu
.
Nekaterekrati
se
je
spomnil
svojih
nocojšnjih
sanj
,
kako
mu
je
sveti
Peter
očital
gabrovško
duševno
temo
,
in
našel
je
nekaj
zmisla
v
njih
.
Preveč
je
s
prižnice
govoril
ljudem
o
zadnji
sodbi
,
o
hudiču
in
peklu
in
skoraj
nikdar
jim
ni
razlagal
bolj
bližnjih
stvari
:
kako
deluje
Bog
v
svoji
prirodi
.
Pa
tudi
tega
se
je
spomnil
,
da
mu
je
sveti
Peter
očital
tiste
maše
,
ki
jih
je
opravil
za
obleko
,
in
zapeklo
ga
je
,
da
so
materijalni
pogoji
njegovega
življenja
uravnani
tako
,
da
mora
vzeti
za
mašo
denar
ali
pa
stvar
,
ki
ima
denarno
vrednost
.
Spominjal
pa
se
je
tisti
večer
tudi
neke
majhne
krivice
,
ki
jo
je
naredil
pred
leti
enemu
svojih
župljanov
—
Komarju
—
dasi
ni
bila
krivica
v
pravem
pomenu
besede
.
Kdo
drug
bi
bil
to
že
davno
pozabil
.
Pred
leti
,
ko
je
umrla
mlademu
Komarju
prva
žena
,
zapustivši
mu
triletno
hčerko
,
je
prišel
mladi
Komar
v
župnišče
prosit
,
naj
se
mu
za
mladoletno
hčerko
po
prejemščini
prepusti
sedež
v
oni
klopi
gabrovške
cerkve
,
ki
je
v
njo
hodila
njegova
pokojna
žena
.
Prejemščina
znaša
za
sedež
en
goldinar
.
Dasi
je
Komar
prosil
in
prosil
,
župnik
mu
ni
hotel
dati
klopi
po
prejemščini
,
češ
,
deklica
je
premlada
in
ne
potrebuje
sedeža
.
Svetoval
mu
je
,
naj
pride
k
dražbi
,
če
hoče
že
na
vsak
način
ono
klop
za
triletnega
otroka
.
Na
dražbi
je
potem
Komar
res
dobil
ono
klop
za
deset
goldinarjev
.
Nesel
je
desetak
v
župnišče
ter
ga
položil
na
mizo
,
rekoč
:
»
Tu
imate
,
gospod
župnik
!
Ampak
to
vam
povem
,
kaj
se
meni
čudno
zdi
:
meni
se
čudno
zdi
to
,
da
je
bila
moja
Micka
za
en
goldinar
premlada
,
za
deset
jih
pa
ni
.
«
Od
tistega
dne
se
je
župnik
vselej
razjezil
nase
,
kadar
se
je
spomnil
Komarkine
klopi
.
Uvidel
je
,
da
je
Komar
povedal
pravo
besedo
,
dasi
po
svoje
zarobljeno
,
da
mu
je
,
držeč
se
stare
,
od
svojih
prednikov
sprejete
navade
,
storil
nekoliko
krivice
,
ker
mu
klopi
ni
prepustil
za
prejemščino
.
Oni
denar
,
kar
ga
dobi
za
klopi
,
potrebuje
za
cerkvene
potrebe
,
no
on
da
cerkvi
rajši
iz
svojega
,
nego
pa
da
bi
nalagal
kmetom
takšna
bremena
,
ki
v
njih
vidijo
krivico
.
Ugriznilo
ga
je
na
duši
,
kadar
je
videl
Komarjeve
,
in
mnogokrat
je
premišljeval
,
kako
in
kdaj
poravna
ono
zadevo
.
Nocoj
se
mu
je
ponudila
prilika
.
Na
svojem
potu
preko
vasi
je
prišel
tudi
h
Komarjevim
.
Spoštljivo
so
ga
sprejeli
.
Z
mnogimi
vzdihi
so
mu
na
dolgo
in
široko
potožili
svojo
nesrečo
.
Dolgo
je
stal
pri
njih
in
tolažil
,
kolikor
je
mogel
.
Ko
je
zagledal
za
Komarjevimi
stati
Cijazovčevega
Toneta
,
ga
je
pozdravil
in
pohvalil
,
da
ga
je
najti
povsod
,
kjer
treba
hitre
pomoči
.
Naposled
je
položil
mlademu
Komarju
roko
na
ramo
ter
mu
rekel
:
»
Rad
bi
ti
pomagal
,
prijatelj
,
rad
bi
ti
odprl
svoje
sobe
,
ali
glej
me
—
sam
sem
brez
strehe
.
Potrpi
do
jutra
,
potem
pregledamo
vas
in
nadejam
se
,
da
pridemo
vsi
pod
streho
,
četudi
ne
vsak
pod
svojo
.
«
Tiho
pa
je
pristavil
:
»
Tistih
deset
goldinarjev
za
Mickino
klop
ti
bom
nazaj
dal
...
saj
veš
...
da
se
poravna
star
madež
«
.
Ko
je
bil
tako
olehčal
svojo
vest
,
se
je
obrnil
k
Tonetu
ter
ga
povabil
s
seboj
po
vasi
,
ker
mu
ima
nekaj
nujnega
povedati
.
Šla
sta
po
stezi
na
cesto
.
Ko
sta
bila
za
hišo
,
je
izpregovoril
župnik
:
»
Danes
ste
pa
povsod
hitro
pri
rokah
.
Tako
je
prav
.
Vi
ste
nesli
Daničevo
hčer
izpod
strehe
?
«
»
Nesel
,
gospod
župnik
,
«
je
odgovoril
mladenič
.
On
bi
rajši
prenašal
ponesrečence
po
strehah
in
lestvah
in
jim
otimal
življenje
nego
v
govoril
o
takšnih
stvareh
.
Župnik
je
pomolčal
in
Tonetu
je
prišlo
na
misel
,
da
mu
bo
treba
stvar
vsekakor
nekoliko
razjasniti
,
ker
strogi
čuvaj
gabrovških
duš
še
ne
more
vedeti
,
kako
se
je
pripetilo
,
da
je
bil
s
svojo
pomočjo
tako
hitro
pri
rokah
in
ga
nemara
na
tihem
sumniči
,
da
je
sinoči
po
fantovski
navadi
oglaril
pod
Smoletovimi
okni
.
»
Rešili
ste
morda
obema
deklicama
življenje
,
in
velika
sreča
je
,
da
ste
prišli
o
pravem
času
k
njima
v
sobo
,
«
je
izpregovoril
župnik
.
Tonetu
je
ugajala
takšna
hvala
in
odprla
se
mu
je
zatvornica
mladeniške
zgovornosti
.
Da
bi
izgladil
vsak
sum
glede
tiste
pregrešne
fantovske
nerodnosti
—
tako
je
župnik
v
svojih
propovedih
bičal
ponočno
oglarjenje
—
je
s
kratkimi
besedami
razložil
,
kako
se
je
zgodilo
,
da
je
bil
za
časa
največje
nevarnosti
že
pri
Smoletovi
v
hiši
.
Tudi
o
tolarjih
je
pravil
.
Župnik
se
je
posmejal
,
ko
je
slišal
o
Tonetovi
vožnji
;
a
precej
se
je
spomnil
govoric
,
ki
jih
je
slišal
po
vseh
krajih
vasi
,
in
zmračilo
se
mu
je
lice
,
pa
je
rekel
:
»
Hvala
Bogu
,
ki
je
poslal
tako
vrlega
rešitelja
;
ali
povedati
vam
moram
,
da
je
pričinil
vaš
pojav
na
vozu
ljudem
grozen
strah
.
Po
vsej
vasi
govore
,
da
se
je
peljal
Antikrist
in
ne
vem
kdo
še
mimo
Smoletove
gostilne
.
Vsak
ga
je
videl
na
svoje
oči
.
Ljudje
žive
pri
nas
res
v
veliki
duševni
temi
.
Vsa
moja
zgovornost
je
skoraj
bob
ob
steno
:
nekateri
si
ne
dado
dopovedati
,
kako
neosnovana
in
prazna
je
njih
vera
v
podobne
prikazni
,
«
Tone
si
je
grizel
ustnice
,
ker
žal
mu
je
bilo
,
da
je
prizadel
siromakom
toliko
nepotrebnega
strahu
.
Župnik
ga
je
prosil
,
naj
to
noč
kolikor
mogoče
z
besedo
nasprotuje
tej
prazno
vernosti
,
ker
ob
ljudski
zmoti
ne
smemo
molčati
in
se
ji
smejati
,
ampak
preganjati
jo
treba
.
Tone
je
rad
obljubil
,
da
stori
vse
,
kar
bi
ljudstvo
pomirilo
.
Župnik
ga
je
prijel
za
roko
in
mu
govoril
:
»
Še
nekaj
vam
moram
povedati
.
Od
treh
bližnjih
župnikov
so
mi
došla
sporočila
,
da
imajo
tudi
oni
potres
kakor
pri
nas
.
In
ona
dva
proti
Ljubljani
mi
javljata
hujšega
nego
oni
na
štajerski
strani
.
«
Za
hip
je
umolknil
,
segel
po
sape
in
nadaljeval
v
presledkih
:
»
Bojim
se
,
da
nas
je
zadela
v
Ljubljani
še
večja
nesreča
nego
tukaj
,
da
je
morda
padlo
pribežališče
naše
narodnosti
.
Če
je
padla
Ljubljana
,
padli
smo
vsi
.
Zato
bi
rad
vedel
,
kaj
je
ž
njo
.
Ali
so
ji
prizanesli
jezni
podzemski
viharji
,
ali
so
ji
ugasnili
luč
prosvete
,
katero
je
poklicana
izlivati
po
vsej
slovenski
zemlji
?
Verjemite
mi
,
da
to
z
moje
strani
ni
prazna
in
puhla
radoznalost
.
Do
brzojavnega
urada
imamo
uro
daleč
in
kdo
ve
,
če
je
ob
tem
času
mogoče
dobiti
točnih
sporočil
.
Vsi
imamo
v
Ljubljani
znance
in
prijatelje
,
ljudi
,
katerih
usoda
nam
je
pri
srcu
.
Pri
Smoletu
imajo
tam
brata
,
strica
in
očeta
,
ki
je
moj
prijatelj
.
Zato
vas
prosijo
Smoletovi
in
tudi
jaz
vas
prosim
,
da
si
daste
napreči
Smoletovega
konja
in
se
peljete
v
Ljubljano
po
profesorja
Daniča
.
Smole
sam
ne
more
,
ves
zbegan
je
in
treba
je
gospodarja
pri
domu
,
jaz
tudi
ne
morem
in
moj
hlapec
je
bolan
.
Če
se
v
Ljubljani
trese
,
misli
Danič
z
vso
silo
svoje
duše
na
Gabrovec
.
Morda
ne
more
iz
mesta
,
ljudje
so
tam
med
zidovjem
še
bolj
preplašeni
nego
pri
nas
,
in
jedva
čaka
trenotka
,
da
dobi
tolažnega
sporočila
od
nas
.
Idite
torej
,
kakor
sem
vam
naročil
,
najpoprej
po
vasi
in
povejte
ljudem
o
tisti
svoji
vožnji
;
vam
bodo
prej
verjeli
nego
drugim
.
Ko
se
prične
daniti
,
pa
zapreziti
in
hitite
in
pripeljite
nam
iz
Ljubljane
profesorja
in
pa
dobro
novico
,
da
iz
polnega
srca
zapojemo
zahvalno
pesem
Bogu
;
in
če
že
mora
biti
...
ako
je
božja
roka
udarila
ves
narod
,
prinesite
nam
žalostno
novico
,
da
molimo
k
Bogu
,
naj
zopet
dvigne
narod
,
ki
mu
služi
vekov
veke
.
«
Župnik
se
je
obrnil
in
si
otrnil
solzo
.
Bil
je
zelo
dobrega
srca
in
ves
vnet
za
blagor
svoje
nesrečne
domovine
.
Ta
globoka
skrb
ob
mogoči
vsenarodni
nesreči
je
silno
ganila
mladeniča
.
In
ne
samo
ganila
,
vse
njegovo
dosedanje
bitje
je
prevzela
in
napolnila
ta
skrb
.
Ta
nežni
čut
,
klijoč
že
poprej
v
njegovem
mehkem
slovenskem
srcu
,
ga
je
osvojil
sedaj
popolnoma
,
tako
da
niti
besede
ni
mogel
govoriti
,
ko
se
je
poslavljal
.
Tone
je
precej
začel
izvrševati
župnikovo
naročilo
.
Kjer
je
po
vasi
slišal
govoriti
babjeverne
ljudi
,
je
pristopil
in
vnet
razglašal
resnico
.
Ali
težak
posel
si
je
naložil
.
Nekateri
ljudje
so
bili
tako
zbegani
,
da
si
vere
v
satana
nikakor
niso
dali
vzeti
.
Še
zmerjali
in
oštevali
so
Toneta
kot
nevernika
.
Posebno
trdokrvne
so
se
kazali
tisti
,
ki
so
mislili
,
da
so
na
lastne
oči
videli
peklenskega
kralja
.
Niso
si
dali
izlepa
dopovedati
,
da
je
sedel
na
vozu
in
otepaval
z
rokama
Cijazevčev
študent
.
Gručo
takih
trdokornih
mož
in
fantov
,
stoječih
na
cesti
pred
Smoletovo
gostilno
,
je
prepričal
o
neosnovanosti
njih
abotrie
vere
s
tem
,
da
jim
je
pokazal
in
pripeljal
s
travnika
voz
,
na
katerem
je
hotel
prenočiti
,
ter
ga
postavil
zopet
pod
domači
kozolc
.
No
ljudje
,
ki
še
niso
pozabili
najhujšega
strahu
,
so
si
neradi
dali
izbiti
visoko
nad
vse
druge
vaščane
jih
dvigajočo
misel
,
da
so
videli
nekaj
čudovitega
,
kar
se
ne
prikaže
vsako
leto
in
vsakemu
zemljanu
.
Pa
res
,
kako
imenitno
bi
se
jim
zdelo
in
kako
prijetno
bi
jim
bilo
ob
zimskih
večerih
veličati
strah
tiste
noči
in
pripovedovati
pri
Smoletu
ali
pa
doma
kite
pletočim
babam
,
kako
so
videli
na
lastne
oči
hudirja
,
ki
takrat
—
hvala
Bogu
!
—
še
ni
imel
v
žepu
pisane
pravice
do
človeškega
rodu
.
Na
njivi
za
vasjo
,
jedva
sto
korakov
od
Andrejeve
koče
,
se
je
razpoložila
gruča
ljudi
okrog
ognja
.
Bili
so
tu
večinoma
zbrani
posli
iz
vasi
in
taki
,
ki
doma
ničesar
niso
imeli
izgubiti
.
K
njim
je
stopil
tudi
Krulčev
Peter
,
ko
je
zagledal
njih
ogenj
,
ker
naveličal
se
je
bil
že
skladanice
in
rožnega
venca
in
začutil
je
bil
,
čepeč
na
rosni
zemlji
,
kako
mu
postajajo
prsti
čimdalje
okornejši
,
da
je
ves
trd
od
mraza
,
in
kako
se
celo
njegova
molitev
polagoma
ohlaja
.
Čveljev
Marka
je
bil
tej
gruči
za
krčmarja
.
Dočim
je
Krulčevega
Petra
silni
pojav
prirode
tako
preplašil
,
da
se
ni
dosti
več
zmenil
za
ta
svet
,
je
ostal
v
Čveljevem
Marku
čut
dobičkarstva
neizpremenjen
:
dajal
je
svoj
kontrebant
kuhani
brinovec
in
borovničevec
»
na
brado
«
,
kolikor
je
kdo
hotel
,
znamenje
,
da
je
imel
veliko
zaupanje
v
obstanek
človeštva
.
Poznalo
se
je
,
da
so
ti
tako
hipoma
v
cigansko
življenje
zabredli
ljudje
že
dokaj
prizadeli
steklenicam
poslužnega
točaja
.
Sedeli
so
na
deskah
in
na
slami
.
Nekateri
je
bil
dobro
oblečen
,
drug
le
za
silo
,
nekaterega
je
že
prevzela
dremota
,
drug
je
po
tihem
molil
,
ta
je
topo
zrl
v
ogenj
,
drug
je
svojo
desko
pritegnil
kolikor
mogoče
blizu
ognja
,
da
bi
bolje
grel
premrle
ude
.
»
Krulec
,
prijatelj
,
kaj
povešaš
glavo
,
kakor
bi
bil
ploh
padel
nate
.
To
ti
povem
,
s
teboj
ne
pojdem
na
oni
svet
,
ker
si
preveč
čemeren
in
žalosten
.
En
glažek
ga
boš
,
da
se
razvedriš
,
a
?
«
Tako
je
Marka
silil
v
Petra
,
ki
si
je
podpiral
glavo
ob
dlan
,
ležeč
na
slami
poleg
ognja
.
»
Meni
se
ne
ljubi
,
pusti
me
,
Marka
!
«
je
odgovoril
tesar
s
težkim
glasom
.
»
Mera
grehov
je
polna
in
kazen
božja
—
«
Krulec
ni
odgovoril
.
V
tistem
trenotku
je
med
brinjem
po
rebri
doli
nekaj
tako
čudno
bobnelo
in
vršalo
,
da
so
vsi
oblegalci
ognja
hipoma
in
hrumno
skočili
na
noge
.
Strmeli
so
v
temo
,
groze
buljili
oči
,
ali
videli
niso
ničesar
;
le
bobnenje
so
slišali
,
kakor
bi
kdo
v
prav
kratkih
presledkih
udarjal
na
velik
boben
.
Kaj
je
pa
to
?
To
vprašanje
je
bilo
brati
na
vseh
obrazih
.
Tisti
bognasvaruj
,
ali
kaj
je
bilo
tisto
,
je
skočil
preko
meje
,
zahreščal
,
zakadil
se
v
trnje
,
kjer
je
rohneče
zalajal
pes
,
zatesal
se
v
hosto
—
in
ni
glasu
ni
bilo
več
od
prikazni
.
Hribi
so
prespokojno
stali
nad
Gabrovcem
kakor
poprej
,
v
gori
je
zaskovikala
neka
žival
tako
tožno
,
kakor
bi
kdo
življenje
vil
iz
nje
,
in
tožno
je
viselo
nebo
nad
goro
,
ko
da
je
nataknjeno
na
njo
.
»
To
je
satan
!
«
je
vzkliknil
Krulčev
Peter
.
»
Antekrist
je
v
hosti
.
Le
pijmo
ga
še
nocoj
,
saj
ne
vemo
,
doklej
ga
imamo
!
«
je
vnemal
Čveljev
Marka
.
In
ta
in
oni
je
plašno
pogledal
proti
hosti
,
predno
je
zvrnil
glažek
.
Na
svojem
potu
je
Tone
naletel
tudi
na
to
krdelo
.
»
Plaz
zemlje
se
je
menda
odtrgal
v
gori
in
se
zakadil
v
hosto
,
«
je
dejal
,
ko
so
mu
bili
povedali
o
groznem
pojavu
.
»
Beži
,
beži
,
kakšen
plaz
!
Od
kod
bi
se
vzel
plaz
!
«
mu
je
ugovarjal
hlapec
s
Frtice
,
ki
je
po
svoji
velikosti
za
pol
glave
nadkriljeval
druge
.
Ta
človek
je
imel
mesto
suknje
omotano
žensko
krilo
črez
ramena
in
prsi
.
»
Svet
pod
Planjavo
ni
takšen
,
da
bi
se
tam
trgali
plazovi
.
To
ve
vsak
,
kdor
ne
gleda
v
bukve
.
Le
meni
verjemite
,
plaz
to
ni
bil
,
ampak
najbrž
je
vrag
nesel
Planjavčevega
psa
v
peklo
,
tistega
hudega
.
Ali
niste
slišali
,
kako
je
zalajal
,
predno
se
je
vdrl
v
zemljo
?
«
»
O
,
prav
je
storil
,
če
je
nesel
res
tistega
,
«
se
je
oglasila
s
pojočim
glasom
postarna
ženska
iz
krdela
.
»
Mene
je
na
pepelnično
sredo
,
ko
sem
šla
v
Planjavo
po
slame
za
kite
,
tako
šavsnil
v
nogo
,
da
se
mi
še
zdaj
pozna
,
tako
me
je
šavsnil
.
«
»
A
,
čemu
bi
nosil
pse
v
peklo
!
«
je
zanikaval
Tone
,
uporno
obrnjen
k
hlapcu
s
Frtice
,
in
smeh
izobraženega
,
marsikaj
vedočega
človeka
mu
je
bil
razlit
na
obrazu
.
»
Gospodo
bo
tam
mučil
ž
njim
:
brezverce
,
oderuhe
in
pisače
.
«
»
To
so
neumnosti
misliti
,
da
bi
bil
to
vrag
ali
antikrist
.
«
»
Neumnosti
niso
.
Ni
vse
neumno
,
kar
se
skuha
v
naši
glavi
.
Poprej
je
po
vasi
rogovilil
...
«
je
menil
užaljeni
hlapec
in
se
porogljivo
nasmehnil
,
češ
,
tudi
mi
nekaj
vemo
.
»
Ni
ga
bilo
na
vasi
in
ne
v
Planjavi
.
«
»
Kaj
boš
to
trdil
,
če
sem
ga
pa
sam
videl
na
vasi
.
«
In
trdo
bi
se
bila
zbesedila
Tone
in
frtiški
hlapec
,
da
ni
zdajci
pristopila
k
ognju
nova
oseba
,
gospodar
Planjavec
.
Planjavec
ima
nekaj
minut
nad
vasjo
svoje
precej
razsežno
posestvo
,
ki
se
imenuje
Planjava
.
Peča
se
zlasti
z
živinorejo
in
sadjarstvom
.
Živi
sam
zase
,
kakor
bi
bil
že
istinit
planinščak
,
in
v
vas
pride
malokdaj
.
Pri
vaščanih
velja
za
modrega
moža
in
umnega
gospodarja
in
z
nekako
spoštljivostjo
gledajo
k
njemu
.
Na
njem
se
vidi
,
da
priuči
včasi
osamelost
človeka
globokih
in
stvarnih
razsodkov
.
»
Frtiški
,
pusti
Toneta
,
naj
pove
svojo
!
«
je
miril
Planjavec
hlapca
s
Frtice
,
ki
si
ni
dal
dokazati
,
da
je
bil
Tone
oni
,
ki
se
je
samotek
peljal
na
vozu
.
»
Tone
je
bil
po
svetu
in
je
kaj
videl
,
ti
si
se
tiščal
vedno
le
gabrovških
peči
,
Tone
se
je
učil
,
ti
si
kosil
in
krompir
okopaval
,
torej
več
ve
nego
ti
.
«
»
Zdaj
lahko
vsak
tako
pravi
,
ampak
kar
sem
videl
,
to
je
kakor
pribito
in
ni
ga
študenta
na
svetu
,
ki
bi
me
mogel
prepričati
,
da
bi
bilo
tako
,
pa
je
amen
besedi
.
«
Hlapec
s
Frtice
se
je
lagal
,
zakaj
dokazano
je
,
da
ni
mogel
videti
namišljenega
antikrista
,
ker
je
bil
ob
drugem
potresnem
sunku
predaleč
od
Smoletove
gostilne
;
ali
imenitno
se
mu
je
zdelo
veličati
sebe
za
pričo
takega
groznega
dogodka
.
»
Ali
če
ti
pravim
,
da
sem
bil
jaz
tisti
,
«
razvnel
se
je
Tone
.
»
Glejte
,
to
se
je
dogodilo
vse
po
naravni
poti
;
tudi
nastanek
potresa
se
da
lahko
razjasniti
...
tu
ni
nič
čudežev
.
Zemlja
se
krči
,
leze
proti
sredini
,
takorekoč
sama
v
sebe
...
«
»
Kdaj
si
pa
ti
to
videl
?
Ti
nemara
tudi
slišiš
,
kako
trava
raste
?
«
je
vprašal
hlapec
.
»
Da
se
zemlja
krči
,
seveda
nevidno
za
nas
,
to
so
spoznali
in
dokazali
učeni
možje
.
Zato
nastanejo
včasi
pod
zemeljsko
skorjo
prazni
prostori
,
nad
katerimi
vise
težke
grude
skal
,
ki
z
vso
svojo
težo
silijo
v
praznino
.
Tiste
podzemeljske
grude
ali
plasti
drži
včasi
le
kakšna
primerno
majhna
zagozda
ali
podlaga
,
da
se
ne
pogreznejo
niže
v
prazne
prostore
,
kadar
pa
tista
podlaga
ali
zagozda
popusti
,
recimo
,
da
jo
moča
izpodje
in
zrahlja
,
takrat
zbobne
grude
in
plasti
z
neznansko
silo
v
praznine
in
svet
se
potrese
,
kakor
se
meja
ne
vdere
vsa
naenkrat
,
ampak
spelje
se
navzdol
plast
,
za
njo
zopet
druga
,
morda
manjša
,
ali
pa
drči
samo
še
zrahljana
prst
in
pesek
v
dolino
,
tako
se
godi
tudi
z
grudami
in
plastmi
pod
zemljo
:
zdaj
se
počasi
sesedajo
,
drugikrat
hipno
zdrče
.
In
glejte
,
kakor
se
je
zgodilo
nocoj
v
ogromnem
z
zemeljsko
grudo
,
ki
je
zakrivila
ta
hudi
potres
,
tako
se
je
zgodilo
v
malem
z
našim
vozom
.
Podložil
sem
ga
z
debelim
kamenjem
in
potem
sem
legel
nanj
spat
.
Potres
je
podlogo
zrahljal
,
na
stran
pomaknil
ali
odbil
,
in
tako
je
zdrdral
voz
z
menoj
po
vasi
,
kamor
svet
visi
.
Glejte
,
to
se
je
zgodilo
in
v
tem
ni
nobenega
čudeža
;
ljudje
pa
trde
:
antikrist
se
je
peljal
po
vasi
.
Ali
ni
to
neumna
babja
vera
?
«
Planjavec
je
umno
poslušal
Toneta
,
opiraje
podbradek
na
palico
;
odobrovalno
mu
je
pritrjeval
.
Tudi
v
krdelu
so
nekateri
verjeli
njegovi
učenosti
,
pokoreč
se
Planjavčevi
mirnosti
.
Drugi
so
se
mu
posmehovali
.
»
Ti
si
izmed
krivih
prorokov
,
kakor
se
bere
v
svetem
evangelju
,
da
bodo
nastopili
pred
sodnjim
dnevom
,
«
je
prerekla
baba
z
ugrizeno
nogo
razlagalca
potresov
in
drugih
stvari
.
»
Ti
si
peti
evangelist
,
ki
bo
nastopil
pred
sodnjim
dnevom
,
kakor
so
nam
pravili
gospod
župnik
.
«
»
Gospod
župnik
sam
ostro
obsoja
in
graja
vašo
prazno
vero
.
Baš
to
uro
sem
govoril
ž
njim
o
teh
stvareh
.
«
»
Tone
ima
prav
!
«
je
kričal
Čevljev
Marka
.
»
Svet
se
počasi
krči
.
Le
poglejte
,
kako
se
je
Koritnikn
skrčil
grunt
,
tako
da
kmalu
ne
bo
imel
toliko
sveta
,
kolikor
ga
potrebuje
človek
,
da
sede
nanj
.
In
—
ali
veste
,
kako
je
nastal
potres
?
Zemlja
gre
v
se
in
peklo
postaja
vedno
manjše
.
To
pa
jezi
peklenskega
kralja
,
ki
zato
otepava
in
brca
okoli
sebe
,
da
bi
si
napravil
več
prostora
.
In
od
tega
brcanja
se
trese
svet
.
—
Kaj
boste
izvolili
,
Planjavčev
oče
,
brinovca
ali
borovničevca
?
«
»
Pa
mi
daj
brinovca
lunek
,
ker
me
zebe
.
Ti
preklicana
reč
ti
...
hude
čase
smo
doživeli
,
«
je
dejal
Planjavec
.
»
Hišo
mi
je
menda
pohabilo
in
si
ne
upamo
noter
.
Tudi
pri
nas
nočujemo
zunaj
.
No
,
hvala
Bogu
,
da
so
nam
le
udje
ostalizdravi
,
pa
si
bomo
škodo
na
poslopjih
še
popravili
z
božjo
pomočjo
in
če
bomo
pomagali
eden
drugemu
.
«
»
Tri
dni
bo
zdaj
tema
,
pravijo
po
vasi
.
Nič
ne
bo
solnca
in
jutra
ne
bo
,
ne
opoldneva
,
ne
večera
,
«
je
zaropotala
baba
z
ugrizeno
nogo
.
»
In
žgancev
ne
bo
,
ne
soka
,
ne
kaše
,
«
jo
je
postrašil
ironist
Marka
.
»
Kaj
menite
,
Planjavčev
oče
,
ali
bo
res
,
ali
ne
?
«
je
vprašala
baba
.
»
To
ni
nič
.
Jaz
že
čutim
,
da
mi
bije
jutranja
sapa
v
nos
.
Dolgo
ne
bo
,
in
imeli
bomo
zopet
dan
.
Solnca
menda
ne
bo
,
ker
v
na
Čemšeniški
planini
vise
mokri
oblaki
.
«
Jel
si
je
napravljati
tobak
.
»
Ampak
tega
pa
še
ne
veste
,
kaj
se
je
prigodilo
na
Kolovraškem
?
«
je
vprašal
mirno
.
»
Ničesar
še
nismo
slišali
,
«
so
odgovorili
iz
krdela
.
»
Kaj
ste
bili
sinoči
na
Kolovraškem
?
«
je
vprašal
hlapec
s
Frtice
.
»
Bil
,
bil
.
Kakšen
strah
je
pa
tam
—
oj
!
«
»
Povejte
nam
,
oče
!
«
»
Le
poslušajte
!
K
bratu
sem
bil
šel
včeraj
popoldne
pogledat
v
kolovraške
hribe
in
nazaj
sem
se
vračal
pozno
v
noči
.
Ali
to
pa
rečem
,
da
groze
sem
pa
toliko
prestal
,
po
nepotrebnem
prestal
,
da
nič
ne
vem
,
kako
sem
prišel
nazaj
v
naš
graben
.
Le
to
vem
,
da
je
včasi
zavihral
gozd
okrog
mene
kakor
ob
velikem
viharju
.
«
»
Saj
smo
se
groze
tudi
mi
naužili
—
oh
!
«
»
Potres
sam
bi
me
ne
bil
toliko
preplašil
,
ali
tisti
Urijčkov
Matija
,
ki
je
cunje
pobiral
tudi
po
grabnu
in
ga
vsi
poznate
,
tisti
me
je
tako
prestrašil
,
da
se
ga
bom
spominjal
vse
žive
dni
,
in
tudi
naši
otroci
bodo
govorili
o
njem
.
«
»
Pa
so
pravili
popoldne
pri
krščanskem
nauku
,
da
je
umrl
.
«
»
Umrl
...
smrt
ga
je
stisnila
...
Bog
mu
naredi
milostivo
sodbo
!
Večkrat
se
je
norčeval
:
umrjem
tedaj
rad
,
kadar
bo
v
raju
izpraznjeno
mesto
cunjarja
,
kajti
drugega
ne
maram
biti
gori
.
Tako
se
je
bil
navadil
svojega
posla
.
Zdaj
pa
stoji
siromak
pred
božjim
prestolom
in
Bog
sodi
,
v
čem
je
grešil
.
«
»
Večna
luč
naj
mu
sveti
!
I
kaj
...
ali
vas
je
mrtev
tako
strašil
?
«
»
Mrtev
...
še
na
parah
se
je
pošalil
z
nami
.
On
bi
bil
to
noč
kmalu
od
mrtvih
vstal
.
«
Iz
krdela
so
se
culi
obupni
vzkliki
k
raznim
nebeškim
mogotcem
.
Gospodar
s
Planjave
je
nadaljeval
:
»
Matija
je
tolikrat
prenočil
pri
nas
v
Planjavi
in
nam
delal
druščino
,
pa
sem
si
dejal
sinoči
,
ko
sem
šel
mimo
hiše
,
kjer
leži
na
parah
:
moraš
mu
tudi
ti
zadnjo
noč
tovarišiti
kratek
čas
.
Bilo
je
že
po
enajstih
,
ko
sem
stopil
v
tisto
hišo
.
Ljudi
je
vasovalo
tam
dosti
.
Pokropil
sem
mrliča
in
pomolil
.
Ko
tako
stojim
pred
mrtvaškim
odrom
in
molim
,
zabobni
pod
zemljo
in
udari
ob
stene
s
tako
močjo
,
da
je
vse
skočilo
na
noge
.
Mrtvaška
lesčerba
na
steni
je
padla
na
klop
,
luč
na
mizi
se
je
zazibala
,
okno
nad
mrličevim
vzglavjem
se
je
samo
od
sebe
odprlo
in
mrlič
se
je
začel
gibati
pod
rjuho
,
kakor
bi
se
bil
že
naveličal
ležati
na
hrbtu
.
«
»
O
prežalostna
mamka
božja
,
prosi
za
nas
zdaj
in
na
zadnjo
uro
!
«
je
zahrumela
baba
z
ugrizeno
nogo
in
vprav
blazna
je
stekla
po
vasi
razglašat
to
novo
znamenje
sodnjega
dneva
.
»
O
Jezus
Nazarenski
!
«
je
viknil
berač
Devs
,
ki
je
bil
tudi
v
krdelu
,
in
zašepal
je
za
babo
.
Za
njim
jo
je
udaril
Krulčev
Peter
.
»
Ali
je
vstal
?
«
je
vprašal
nekdo
iz
krdela
.
»
Kako
bi
vstal
?
Le
postrašil
nas
je
Urijčkov
Matija
.
Nihče
še
ni
vstal
od
mrtvih
nego
Kristus
in
tisti
,
ki
jih
je
on
zbudil
.
Tega
vam
ne
morem
dopovedati
,
kako
smo
koprneli
ob
tem
pogledu
,
kakšen
vik
in
krik
je
nastal
po
izbi
.
Vse
se
je
rilo
k
durim
,
tako
da
jih
tisti
,
ki
so
bili
prvi
,
nikakor
niso
mogli
odpreti
,
kar
je
še
bolj
pomnožilo
zmešnjavo
.
Jaz
sem
bil
še
tako
pri
zavesti
,
da
sem
skočil
k
oknu
za
durmi
in
jih
odprl
;
ali
tako
so
se
zagnali
prestrašeni
ljudje
za
menoj
,
da
sem
se
s
težavo
skobacal
skozi
okno
na
trato
.
In
bežal
sem
,
kolikor
so
dale
noge
,
drugi
pa
za
menoj
.
Kar
se
tiče
mrliča
,
je
bil
ves
ta
strah
prazen
:
Urijčkov
Matija
je
mrtev
in
prej
ne
vstane
nego
na
sodnji
dan
;
le
potres
ga
je
toliko
zasukal
,
da
se
je
obrnil
na
stran
.
In
tako
leži
morda
še
zdaj
in
čaka
prsti
.
Ali
strah
nam
je
naredil
velik
.
«
V
krdelu
so
izpregovorili
o
tem
čudnem
dogodku
.
Da
je
prinesel
isto
novico
kakšen
mlečnozobnik
ali
človek
,
ki
še
ni
utrdil
svojega
ugleda
pri
vašcanih
,
pa
bi
jo
bili
razteptali
na
široko
in
vsak
po
svoje
,
ali
to
,
kar
je
povedal
možak
,
so
vsi
verjeli
in
nihče
se
ni
drznil
razvijati
drugačne
ali
nasprotujoče
misli
.
Polegli
so
zopet
mirno
na
svoja
ležišča
ter
vpirali
poglede
na
gospodarja
s
Planjave
.
Planjavec
se
je
sklonil
k
ognju
po
utrinek
.
»
Hudika
...
po
vasi
bo
nemara
tudi
dosti
škode
«
,
je
dejal
,
z
gorečim
utrinkom
lahno
se
dotikaje
duhana
in
obrnjen
k
Tonetu
.
»
Oče
,
vse
narobe
je
v
vasi
in
kvara
bo
menda
mnogo
«
,
je
odgovoril
mladenič
,
zadovoljen
,
da
more
izpregovoriti
z
razsodnim
človekom
.
»
Da
bi
le
tresenje
pojenjalo
in
bi
nam
pomladanska
setev
lepo
vstala
in
bi
nam
Bog
dal
obilo
letino
,
pa
bo
še
vse
dobro
.
Hiše
bomo
že
popravili
,
saj
les
rad
raste
v
naših
gorah
in
kamen
in
pesek
tudi
«
,
je
menil
ravnodušno
gospodar
in
bacnil
utrinek
nazaj
v
ogenj
.
Začel
se
je
ozirati
po
njivah
,
kakor
bi
hotel
razbrati
,
kaj
je
tam
posejanega
.
Ker
pa
iz
svita
ni
mogel
videti
,
je
stopil
nazaj
v
temo
in
od
tam
se
je
oziral
po
rebru
in
po
hosti
,
kakor
bi
iskal
nečesa
in
bi
hotel
zapustiti
družbo
.
»
Planjavčev
oče
,
«
je
zaklical
zdajci
za
njim
Frtiški
,
»
ali
imate
svojega
hudega
psa
še
na
verigi
?
«
»
Psa
še
imam
,
hiše
pa
menda
nimam
,
hiše
«
,
je
odgovoril
Planjavec
.
»
Še
otrok
ne
vem
kam
spraviti
.
Kad
,
dobro
novo
kad
z
močnimi
,
železnimi
obroči
sem
bil
privalil
izpod
napušča
,
da
posteljejo
vanjo
otrokom
,
pa
hudik
vedi
,
kako
to
,
da
mi
je
na
vrtu
ušla
iz
rok
in
zbobnela
v
dolino
.
Gori-le
med
brinjem
bo
nekje
,
če
se
ni
zavalila
noter
doli
v
ono
hosto
.
«
»
Aha
,
sedaj
pa
vemo
,
kaj
je
poprej
tako
vršalo
in
hrumelo
po
rebri
doli
«
,
je
vzkipel
Tone
.
»
Viž
,
Frtiški
,
kako
modra
glava
si
ti
!
Glej
,
kakšni
so
tvoji
antikristi
!
Planjavčev
oče
,
vaša
kad
je
v
hosti
,
tu-le
bo
skraja
v
češminju
.
Pomogel
bi
vam
je
iskati
,
ker
je
potrebujete
,
pa
ne
utegnem
.
Pojdi
ti
,
Frtiški
,
in
pomagaj
očetu
iskati
!
Kako
si
trepetal
pred
tisto
kadjo
,
siromak
!
«
»
Noč
ima
svojo
moč
in
po
noči
se
vse
narobe
vidi.
Zjutraj
,
ko
se
dan
zazna
,
bomo
sodili
že
marsikaj
drugače
in
tudi
naše
hiše
se
nam
ne
bodo
zdele
tako
razdrte
,
«
je
govoril
Planjavec
v
temi
.
Hlapec
s
Frtice
se
je
jel
nekoliko
sramovati
svoje
strahopetnosti
.
Vstal
je
in
se
pridružil
Planjavcu
,
dasi
nerad
.
Oprezno
je
stopical
za
gospodarjem
ter
globoko
premišljeval
.
Ukrenila
je
njegova
glava
,
da
kad
bo
morda
res
kad
,
pa
kako
lahko
se
v
njo
skriva
cela
pošast
.
Malodušnost
ga
tudi
tedaj
ni
zapustila
,
ko
je
valil
s
Planjavcem
posodo
v
reber
:
skrbno
se
je
oziral
na
kad
in
na
brinove
grme
,
ali
se
ne
dvigne
od
tu
ali
tam
kakšna
prikazen
,
prežeča
na
njegovo
kristjansko
dušo
.
Ostala
družba
pa
v
antikrista
ni
več
verovala
.
Tone
je
šel
dalje
po
vasi
,
vršeč
župnikovo
naročilo
.
Krulčev
Peter
je
bežal
domov
.
Povest
ob
Urijčkovem
Matiji
mu
je
zadala
takšen
strah
,
da
ni
vedel
,
ali
je
živ
ali
mrtev
.
Taka
groza
ga
je
obhajala
,
da
ni
hotel
iti
v
svojo
sobo
.
Potrkal
je
na
v
Andrejeve
duri
.
Nerad
mu
je
šel
stric
Andrej
odpirat
.
Šklepetaje
z
zobmi
je
stopil
tesar
k
prijatelju
.
»
Ali
si
dobro
zaprl
vrata
za
seboj
?
«
je
vprašal
stric
Andrej
,
ko
je
bil
zopet
legel
v
postelj
.
Peter
si
je
z
dlanjo
obrisal
mrzlični
pot
z
obraza
in
prikimal
.
»
Le
bi
pogledal
,
Peter
,
v
svoj
konec
...
Glej
ga
!
Po
kaj
si
prišel
sem
?
Le
meni
verjemi
:
tat
nikdar
ne
miruje
.
«
»
Oh
,
kaj
mi
more
vzeti
!
Orodje
imam
pri
Porenetu
,
drugih
stvari
pa
ne
najde
pri
meni
.
«
»
Ker
vse
zapiješ
,
«
je
pokaral
Andrej
.
»
Gol
sem
se
rodil
,
gol
pojdem
s
tega
sveta
!
Naj
se
zgodi
sveta
božja
volja
!
Oh
Andrej
,
mrliči
vstajajo
iz
groba
!
«
»
Ti
si
se
ga
menda
zopet
nalezel
.
Kje
vstajajo
mrliči
iz
groba
?
«
»
Urijčkov
Matija
je
vstal
.
«
»
A
—
saj
še
pokopan
ni
.
Čemu
tvezeš
take
neumnosti
!
Ampak
v
svoj
konec
idi
!
Tat
ti
lahko
vzame
kožuh
.
Pri
Koritniku
so
lansko
leto
pokradli
vso
obleko
,
naj
je
bila
kaj
vredna
ali
nič
.
Le
posluhni
me
in
poglej
,
če
je
vse
zaprto
in
pa
če
si
dobro
zapahnil
za
seboj
!
Ti
rad
pozabiš
.
«
»
Oj
Andrej
,
ne
bodi
tako
nezgubečen
!
Ne
boj
se
tako
za
svoje
zaklade
,
v
večnost
jih
ne
poneseš
s
seboj
!
«
»
Kaj
brbljaš
vedno
o
zakladih
,
ki
jih
nimam
!
Kolikokrat
sem
ti
že
rekel
:
naredi
nov
zapah
iz
hraščine
,
bukov
ni
za
nič
;
ti
pa
vselej
pozabiš
.
«
»
Pusti
črvom
in
moljem
,
kar
je
minljivo
,
in
obljubiva
se
v
samoto
pokoro
delat
,
zakaj
prišla
je
velika
žetev
in
angeli
poneso
v
božje
shrambe
dobro
pšenico
.
«
»
Pozebla
je
pšenica
to
zimo
.
Kako
bodo
ljudje
plačevali
obresti
!
«
je
vzdihnil
Andrej
,
ki
ni
dosti
pazil
na
tesarjeve
opomine
.
»
Prijatelj
,
vsa
znamenja
na
nebu
in
na
zemlji
kažejo
,
da
se
nam
bliža
nebeško
kraljestvo
.
In
glej
,
nobena
zapirka
ne
bo
držala
bogastva
in
odvzete
ti
bodo
vse
minljive
stvari
,
naj
tudi
ležiš
na
njih
.
«
»
Na
čem
ležim
,
avša
neumna
!
Vsak
praznik
se
ves
dan
potepaš
po
vasi
,
zvečer
pa
tukaj
rogoviliš
.
Bolan
sem
,
pa
me
tako
žališ
.
«
»
Naj
bom
neumen
,
če
sem
.
Tisti
hudo
učeni
ljudje
,
ki
nam
pošiljajo
novine
in
bukve
,
ne
bodo
deležni
nebeškega
zveličanja
.
Priprosti
,
ponižni
ljudje
pridejo
tja
,
kjer
vsak
dobi
plačilo
.
Ampak
,
Andrejka
,
ti
ne
veš
,
kaj
se
godi
po
vasi
.
Ljudje
molijo
in
jokajo
v
dva
čepa
,
hiše
škripajo
,
dimniki
se
gugajo
,
mrtvi
vstajajo
in
z
našega
zvonika
je
padla
streha
na
tla
.
«
»
Stara
je
bila
tista
streha
.
Moj
rajni
oče
so
pravili
...
«
»
In
čudeži
se
gode
po
vasi
,
kakršnih
ne
pomni
živ
človek
.
«
»
Kakšni
čudeži
?
«
je
vprašal
malomarno
Andrej
in
zazeval
.
»
Tolarji
so
padali
včeraj
na
zemljo
.
«
»
Kje
?
«
je
vprašal
stric
,
zabrnil
glavo
k
tesarju
in
razširil
oči
.
»
Pod
Cijazovčevim
kozolcem
.
Oh
,
to
so
znamenja
!
«
»
Tolarji
praviš
?
...
Kakšni
tolarji
?
«
je
zakipel
hipno
Andrej
z
velikim
zanimanjem
za
ta
čudež
.
»
Pogoldinarski
,
okrogli
...
na
videz
pošteni
,
cesarskega
kova
.
«
»
Na
zemljo
so
padali
?
Iz
Cijazovčevega
kozolca
?
«
Postelj
je
zaškripala
in
krčevito
se
je
dvignil
bolnik
,
kakor
bi
se
bila
sprožila
neka
tajna
sila
v
njem
.
»
Ali
so
padli
iz
kozolca
,
ali
iz
neba
,
ali
jih
je
vrag
iz
zemlje
vrgel
ven
,
tega
ne
ve
živa
duša
.
Najbrž
jih
je
metal
izkušnjavec
.
«
Stric
je
te
besede
v
živo
poslušal
.
Obrnil
se
je
na
postelji
in
podprl
težko
glavo
v
roko
.
Grozne
misli
so
ga
burile
.
Noge
je
premetaval
pod
odejo
,
kakor
bi
ga
pikale
vanje
strupene
živali
.
»
Poprej
si
rekel
,
da
so
padali
,
zdaj
pa
praviš
,
da
so
padli
.
Enkrat
praviš
,
da
jih
je
vrag
vrgel
,
potlej
pa
,
da
jih
je
metal
.
Ali
jih
je
bilo
več
in
večkrat
?
«
je
vprašal
po
kratkem
premolku
.
»
Eden
za
drugim
so
padali
,
če
niso
prišli
iz
zemlje
.
Tvoj
brat
Jože
je
našel
enega
zjutraj
,
enega
pa
opoldne
na
trati
pod
znamenjem
.
«
»
Poprej
si
rekel
,
da
pod
kozolcem
!
«
se
je
vzburil
bolnik
ter
ostro
vprl
oči
v
Petra
.
»
A
kaj
vem
,
kje
je
bilo
!
Prišel
sem
prepozno
h
kozolcu
in
sam
nisem
videl
,
kje
so
padli
in
odkod
.
Tolarja
sem
pa
oba
videl
v
Cijazovčevih
rokah
.
Kakor
sem
kupil
,
tako
ti
prodam
.
«
»
Dva
torej
!
«
je
zastokal
stric
Andrej
.
Zgreznil
se
je
vznak
v
posteljo
in
sklenil
roki
.
Zelenkasta
bledost
se
je
razlila
po
njegovem
velem
obrazu
,
iz
katerega
se
je
svetilo
dvoje
sivkastih
,
globoko
vdrtih
oči
.
Nekaj
časa
je
otrpel
ležal
,
strmeč
v
zakajeni
strop
.
Ko
se
je
osvestil
,
je
zopet
dvignil
suho
postavo
,
naslonil
se
na
komolec
in
milo
je
zaječal
:
»
Oh
,
Krul
—
Krul
—
Krulčev
Peter
...
idi
gori
...
«
Tu
se
je
premislil
in
s
posiljenim
kašljem
si
je
prestrigel
besedo
.
Zopet
je
ležal
liki
mrtvo
telo
in
hropel
.
Visoko
so
se
mu
dvigale
prsi
,
ker
huda
ura
je
razsajala
v
njih
.
»
To
je
strašno
,
Peter
!
Ali
si
nisi
morda
sam
izmislil
,
ali
si
pa
napak
slišal
?
«
»
Kaj
si
bom
izmišljeval
?
Vsa
vas
je
govorila
o
tem
.
Opoldne
je
Cijazovčev
Tone
zlezel
v
kozolec
.
«
»
Kakšnega
gruma
je
iskal
tam
?
«
je
zavpil
bolnik
z
ozlobljenim
glasom
in
divje
zroč
v
tesarja
.
»
Denarja
je
iskal
.
Lakomnost
ga
je
zvabila
.
Pogledal
je
za
streho
...
«
»
Za
streho
?
«
je
siknil
bolnik
in
k
steni
se
je
primeknil
,
da
bi
bil
dalje
od
tega
hudobnega
Krulčevega
Petra
.
»
Za
streho
je
gledal
,
tja
noter
za
križ
,
pa
razen
podgan
ni
dobil
ničesar
.
«
Andrej
je
globoko
segel
po
sape
in
stisnil
ozke
skopuške
ustnice
.
Nekakšna
svetloba
je
za
hip
šinila
po
njegovem
ozkem
obrazu
,
kakor
bi
se
bil
odvrnil
sovražnik
,
ki
mu
je
pretil
zasaditi
nož
naravnost
v
srce
,
kakor
bi
mu
bilo
odleglo
gorje
,
ki
mu
je
morilo
dušo
.
Precej
pa
je
nabral
lice
v
skrbne
gube
,
megla
je
legla
na
njegovo
oko
in
skoraj
mirno
je
dejal
:
»
I
kako
,
da
si
zlomek
upa
lesti
na
tak
praznik
v
kozolec
!
Ali
ne
ve
,
da
se
ob
Veliki
noči
,
Nebohoda
dan
in
Šmarne
dni
ne
sme
lesti
na
drevje
,
ne
v
kozolec
in
ne
na
streho
?
Če
ni
kače
tam
,
so
pa
druge
nevarnosti
.
Študiran
je
,
vsega
pa
le
ne
ve
in
ne
premisli
.
«
»
Vrag
je
premotil
fanta
z
denarjem
;
to
je
največja
izkušnjava
.
Dopoldne
je
našel
tolar
.
«
»
On
tudi
?
«
»
Tudi
,
tudi
.
Zato
je
pa
zvečer
tako
moško
sedel
pri
Smoletu
za
mizo
.
«
»
Tri
torej
!
Bog
ve
,
koliko
so
jih
pa
utajili
.
Poznam
jaz
ljudi
in
njih
požrešnost
in
lakomnost
.
In
vse
bodo
zapili
.
To
je
žlahta
!
«
Tako
je
govoril
stric
kakor
sam
zase
.
Polastil
se
ga
je
zopet
grozen
nemir
.
Solze
so
mu
stopile
v
oči
.
Temni
oblaki
so
se
mu
prepeljavali
po
obrazu
in
dajali
gubam
še
odurnejši
izraz
.
Obračal
se
je
na
desno
in
levo
,
polagal
roko
na
znojno
čelo
,
z
nogama
je
vlekel
odejo
s
sebe
,
z
rokama
jo
pritegal
;
naposled
je
urno
sedel
,
kakor
bi
ga
bilo
hipoma
dvignilo
v
postelji
.
»
Peter
,
prijatelj
!
«
je
zaklical
milo
in
s
slabim
glasom
.
Tesar
je
brzo
dvignil
glavo
,
ker
nekaj
posebnega
je
pričakoval
po
takem
nenavadnem
nazivu
.
»
Peter
...
midva
sva
bila
vedno
prijatelja
...
«
»
Bila
,
Andrejka
,
bila
,
«
je
pritrdil
tesar
.
»
Le
na
pustno
nedeljo
zvečer
sem
ti
pa
zameril
,
ko
si
me
tako
ozmerjal
in
mi
očital
,
da
vse
zapijem
,
in
si
me
tako
trdo
poterjal
za
najemnino
.
«
»
Odpusti
,
Peter
,
in
pozabi
!
Takrat
si
bil
res
malo
siten
.
Pijan
si
bil
prišel
iz
Blagovice
.
Tam
se
vselej
napiješ
.
«
»
Kako
bom
pijan
!
Štiri
svinjske
lonce
sem
nesel
iz
Blagovice
,
dva
za
Cijazovko
,
dva
pa
za
Smolevo
in
vse
štiri
sem
cele
prinesel
v
Gabrovec
.
Pa
bom
pijan
?
Oh
,
pustiva
minljive
reči
,
prijatelj
!
«
»
Takrat
sem
se
res
bal
,
da
ti
kdo
ukrade
denar
,
ki
ti
ga
je
odštel
Martan
za
delo
.
Dobro
sem
ti
hotel
.
Jaz
sem
bil
vedno
v
skrbeh
zavoljo
tebe
in
rad
sem
te
imel
.
Ko
si
pred
tremi
leti
ležal
bolan
,
ker
je
bruno
padlo
nate
,
ko
si
pri
Cijazovcu
pod
prepahnil
...
ali
ti
nisem
postregel
takrat
?
«
»
Pusti
,
Andrejka
,
kar
je
bilo
!
Dobrote
so
zapisane
pri
Bogu
.
Ali
nocoj
sem
bil
pa
malo
jezen
nate
.
Bog
tako
tepe
svet
,
ti
pa
vem
,
da
nisi
izmolil
očenaša
nad
navadno
mero
.
«
»
Oh
,
molil
sem
,
prijatelj
moj
,
molil
.
Za
verne
duše
v
vicah
sem
molil
in
za
sovražnike
,
«
je
odgovoril
ravnodušno
Andrej
;
rahlo
je
položil
glavo
nazaj
na
blazino
,
nepremično
zroč
v
strop
,
kakor
bi
imel
misli
,
ki
še
niso
dospele
do
odločne
namere
.
»
Ves
večer
sem
molil
...
in
premišljeval
sem
...
in
domov
sem
te
želel
,
ljubi
moj
!
«
»
In
ven
sem
te
klical
kakor
kokla
pišče
,
ti
pa
nisi
prišel
,
«
je
rahlo
pokaral
tesar
.
—
»
Ali
slišiš
,
kako
to
zopet
vrši
na
nebesih
in
v
zemlji
?
Usmiljeni
Kristus
nam
prizanesi
!
To
je
glas
trobente
božjega
sodnika
.
Oh
,
to
so
tista
znamenja
!
«
Prijatelja
sta
se
pokrižala
in
Andrej
je
zlezel
s
postelje
ves
