Bogmeda
,
da
je
ta
,
da
velja
!
“
On
pa
se
je
čudil
in
ni
mogel
razumeti
...
Resnično
ga
je
vleklo
nekaj
k
Veri
;
rad
se
je
razgovarjal
z
njo
;
pri
nji
se
je
počutil
prijetno
in
domače
,
ker
se
je
lahko
kazal
brez
pretvarjanja
,
brez
lepotičenja
,
odkritosrčno
in
preprosto
ali
drzno
in
objestno
,
kakorsne
je
bil
ravno
volje
;
pobahal
se
je
z
napakami
in
deval
v
nič
vrline
...
Vera
ga
je
vedno
razumela
in
instinktivno
vedela
,
kdaj
govori
iz
njega
duša
in
kdaj
nečimernost
.
—
A
ljubezni
ni
občutil
zanjo
.
Niti
enkrat
ni
zakoprnel
za
žensko
v
njej
.
Zdela
se
mu
je
srčkana
in
zala
,
časi
tudi
poželjenja
vredna
;
a
srce
mu
ni
vzdrhtelo
,
če
je
stal
pred
njo
;
njegovih
prstov
ni
zamikalo
,
da
bi
se
dotaknili
njenih
ličec
,
njenih
rok
in
njenega
životka
;
njegove
ustne
niso
sanjale
o
njenih
ustecih
.
Čutil
je
privlačnost
njene
duše
,
izvirajoče
iz
notranje
sorodnosti
,
iz
skupnih
vzorov
in
podobnega
si
mišljenja
.
In
ta
čustva
je
imenoval
prijateljska
.
Nekdo
ga
je
strašil
:
„
Pazi
,
Tomo
!
Če
pride
Verin
ženin
,
—
on
te
grdo
nabriše
!
“
Tomo
pa
se
je
razjezil
in
bi
bil
skoraj
oklofutal
prijaznega
svarilca
.
Kaj
bi
mu
podtikali
stvari
,
na
katere
niti
v
sanjah
ni
pomislil
?!
In
naj
ne
žalijo
dekleta
,
ki
se
ne
more
braniti
,
če
ne
pozna
obrekovanja
!
...
A
razmerje
se
je
kar
čez
noč
popolnoma
izpremenilo
.
Bilo
je
na
večer
pred
godom
svetega
Miklavža
.
Tomo
z
Vero
,
z
njeno
prijateljico
Zinko
in
z
Zorkovim
Albinom
so
se
preoblekli
za
Miklavže
.
Hoteli
so
obiskati
notarjevi
dekletci
in
Juvanova
otročička
.
Albin
je
bil
škof
,
Vera
in
Zinka
sta
bila
angelja
.
Tomo
je
bil
parkelj
.
Ko
so
se
napravljali
,
so
stikali
in
begali
po
obeh
nadstropjih
in
po
pisarni
,
da
so
dobili
vse
potrebščine
.
Na
stopnišču
je
bil
Tomo
ugasil
luči
,
da
bi
stvar
ostala
tajnejša
in
da
bi
Dana
in
Nada
ne
zapazili
priprav
.
Vera
je
bila
vsa
žareča
od
razigranosti
;
a
ogenj
v
njenih
očeh
je
bil
brže
hudičkov
nego
angeljčkov
.
Tekla
je
po
stopnjicah
doli
in
priletela
nepričakovano
v
Tomovo
naročje
.
Bila
je
tema
kakor
v
rogu
;
po
tlakovani
cesti
zunaj
je
drdralo
,
da
bi
ne
bilo
slišati
grmečega
Boga
.
Tomo
je
objel
dekle
,
poiskal
z
roko
obraz
in
ga
začel
poljubljati
.
Za
hip
je
bila
omamljena
;
a
se
je
naglo
streznila
,
pridušeno
zahihikala
in
se
mu
izmuznjla
.
Tomo
je
obstal
:
„
Ali
je
bila
Vera
?
—
Ali
je
bila
samo
Zinka
?
“
—
In
pozneje
,
ko
so
bili
že
razpravljeni
,
se
je
Vera
nečesa
spomnila
in
zbežala
v
svojo
sobo
.
Bogve
zakaj
je
tekel
Tomo
z
njo
...
On
se
je
nagnil
preko
njene
rame
.
V
ohlapni
bluzi
je
zagledal
njena
nedra
;
vonj
razgretega
dekliškega
telesa
ga
je
opojil
...
Iztegnil
je
roko
in
se
sklonil
k
njenim
ustnicam
...
Ona
ga
je
začudeno
pogledala
,
—
a
on
jo
je
že
poljubljal
...
vroče
,
besno
...
V
smehu
se
mu
je
iztrgala
,
skočila
proč
od
njega
in
si
popravila
lase
:
„
To
bi
bilo
majceno
preveč
prijateljstva
,
gospod
Tomo
Žitnik
!
“
On
jo
je
ulovil
za
roke
,
—
ves
razpaljen
,
napol
pijan
od
razkošja
—
;
ona
pa
se
je
nenadoma
zresnila
,
zobje
so
se
ji
zasvetili
,
oči
so
se
ji
zabliskale
,
—
iztrgala
mu
je
roke
in
užaljena
odšla
...
A
od
tega
večera
je
bil
Tomo
res
zaljubljen
v
Vero
.
Sam
sebi
se
je
čudil
,
da
je
s
tako
neznansko
silo
in
tako
nepričakovano
bruhnila
ta
strast
iz
njega
...
In
zopet
se
je
čudil
,
da
ni
izbruhnila
že
prej
...
Ali
se
je
bil
res
že
prvi
hip
zagledal
vanjo
?
—
In
je
mislil
,
da
mu
je
samo
prijateljica
?
...
Ona
pa
mu
ni
verjela
.
Če
ji
je
govoril
o
ljubezni
,
se
mu
je
smejala
in
ga
zafrkovala
.
Bila
je
prijazna
kakor
prej
in
ga
je
rada
imela
poleg
sebe
.
Še
vedno
sta
bila
mnogo
sama
zase
,
zaverovana
v
najrazličnejše
probleme
;
—
a
kadar
je
zastokal
in
jo
zaljubljeno
pogledal
,
je
zamahnila
z
rokama
:
„
Bababababababa
...
Pojdite
k
natakaricam
ali
kam
drugam
,
—
tam
se
vadite
v
don-juanstvu
!
“
Žitnik
je
preudarjal
:
—
Ali
je
vendar
resno
zaročena
?
—
On
je
že
dvomil
o
tem
.
Nikdar
ni
z
besedico
omenila
svojega
ženina
.
—
Drnovšek
je
bil
urednik
pri
nekem
celjskem
listu
;
že
več
mesecev
ga
ni
bilo
v
Ljubljano
.
Ali
se
je
sprla
z
njim
?
—
Ne
ne
,
ljubezni
ni
bilo
med
njima
;
tako
popolnoma
bi
ga
ne
mogla
zatajiti
.
Kot
zaročenka
bi
se
v
družbi
ne
bila
mogla
tako
svobodno
kretati
.
S
Tomom
je
sicer
samo
prijateljski
občevala
;
ampak
vseeno
:
—
kot
nevesta
je
malo
preveč
občevala
z
njim
.
—
—
In
ne
samo
,
da
se
ženina
ni
spominjala
:
—
šalila
se
je
s
Tomom
,
-
naj
bi
ji
preskrbel
bogatina
za
moža
,
da
bi
mogla
biti
prosta
kakor
kakšna
imenitna
dama
,
ki
se
neovirano
zabava
s
hišnimi
prijatelji
.
—
Bolj
ko
je
premišljal
,
bolj
je
bil
prepričan
,
da
je
Verina
zaročitev
bajka
.
In
če
je
bajka
,
—
zakaj
bi
ga
potem
ne
marala
?
Zakaj
se
ga
tako
okrutno
brani
?
...
in
ga
vendar
ne
požene
?
...
Z
besedo
ga
odganja
,
—
a
njen
pogled
ga
vabi
...
Tomo
je
bil
uverjen
,
da
bi
ga
lahko
rada
imela
.
Ali
ni
najrajša
z
njim
?
Ali
se
mu
ni
zadnjič
zdelo
,
da
bi
mu
najrajša
padla
krog
vratu
?
—
pa
ga
je
odpahnila
!?
...
Zakaj
?
...
Vrgel
se
je
še
odločneje
za
njo
.
Ob
vsaki
priliki
jo
je
nadlegoval
in
pregovarjal
,
prosil
in
rotil
;
stokal
je
in
vzdihoval
,
izpodbijal
njene
ugovore
in
ji
celo
izjavljal
,
da
ne
verjame
v
njeno
nedostopnost
in
v
njeno
trdovratno
zanikavanje
ljubezni
.
Očital
ji
je
,
da
laže
in
da
se
hlini
in
da
samo
glumi
to
odurnost
.
Saj
se
mu
je
vedno
zdelo
,
da
omahuje
in
da
se
s
silo
brzda
,
—
da
bi
se
rada
naslonila
na
njegove
prsi
in
se
razjokala
.
Tuintam
mu
je
pustila
svojo
majhno
,
drobno
ročico
,
dvakrat
ali
trikrat
ga
je
poljubila
—
kajpada
samo
zato
,
da
je
imela
nekaj
časa
mir
pred
njim
!?
Prišel
je
božič
in
prvi
praznik
—
in
dopoldne
je
nenadoma
izvedel
,
da
je
Vera
zjutraj
odpotovala
k
materi
na
počitnice
.
Ničesar
mu
ni
bila
rekla
,
da
se
odpelje
.
Bil
je
ves
obupan
;
ravno
od
praznikov
si
je
bil
toliko
obetal
...
Popoldne
pa
je
slišal
,
da
je
urednik
Drnovšek
v
mestu
,
—
in
mahoma
se
mu
je
porodila
misel
,
da
je
morda
ubežala
svojemu
—
„
ženinu
“
.
Zasmejal
se
je
na
tihem
in
bil
zadovoljen
sam
s
seboj
.
A
ko
je
stvar
premislil
,
ga
je
začela
zopet
huje
mučiti
ta
njena
zagonetna
zaročitev
.
Zakaj
se
mu
še
ni
izpovedala
?
Zakaj
še
ni
o
tem
nikoli
govorila
?
—
In
zakaj
je
ubežala
?
—
Ali
se
boji
Drnovška
?
...
Stanislav
Drnovšek
je
bil
suhoparen
človek
,
čmeren
in
nataknjen
,
nezadovoljen
sam
s
seboj
in
z
vsemi
drugimi
.
Prepirljiv
in
strašno
občutljiv
se
ie
znal
za
kako
malenkost
po
cele
mesece
kujati
.
Govoril
je
pretirano
slovenščino
z
vsiljivim
l-om
in
kričečimi
vokali
.
Po
zunanjosti
je
bil
čeden
mož
,
majhen
in
čokat
,
širokopleč
in
mišičast
.
Imel
je
izrazito
,
lepo
glavo
z
dolgo
in
ozko
brado
.
Na
svetega
Štefana
dan
se
je
približal
Žitniku
.
Govoril
je
o
marsičem
;
o
politiki
,
o
štajerskih
razmerah
,
o
literaturi
in
tako
naprej
.
A
večkrat
mu
je
kar
nenadno
zmanjkalo
,
umolknil
je
sredi
stavka
,
da
so
sledili
prav
skrivnostni
odmori
.
Naenkrat
se
je
ozrl
v
Toma
z
namrščenimi
obrvmi
in
vprašal
strogo
:
„
Koliko
ste
stari
,
gospod
Žitnik
?
“
„
V
štiriindvajsetem
letu
sem
.
“
„
In
gospodična
Vera
?
“
„
Ne
vem
.
“
„
Ona
je
vaših
let
!
“
„
Tako
?
“
„
Vi
se
čudite
?
“
Tomo
se
je
samo
veselil
,
da
je
Vera
—
njegovih
let
.
Oni
pa
je
nadaljeval
:
„
No
da
:
—
videti
je
mlajša
!
In
veste
,
kaj
uči
izkušnja
?
—
Izkušnja
uči
,
da
je
oni
zakon
najsrečnejši
,
v
katerem
je
žena
vsaj
za
sedem
let
mlajša
od
moža
.
“
Tomo
ga
je
gledal
s
široko
odprtimi
očmi
in
toliko
,
da
ni
bušil
v
smeh
.
Drnovšek
se
je
zdajci
zmedel
in
umaknil
svoj
pogled
:
„
Vi
ste
zdaj
v
tretjem
letu
svojih
študij
.
Kaj
hočete
postati
?
Notar
?
Sodnik
?
Odvetnik
?
—
V
desetih
letih
boste
ravno
zrel
za
zakon
.
“
Zopet
se
je
zastrmel
v
Tomove
oči
,
ves
zaripel
,
s
pestmi
na
mizi
,
kakor
bi
se
hotel
spreti
:
„
V
desetih
letih
!
“
Žitnik
se
mu
je
nasmehnil
in
si
je
počesal
s
prsti
kodre
:
„
Ampak
,
—
gospod
Drnovšek
...
“
Oni
se
je
zdrznil
,
zamahnil
z
roko
in
se
naglo
dvignil
:
„
Sicer
pa
:
—
oprostite
!
Saj
me
vse
skupaj
čisto
nič
ne
briga
.
Klanjam
se
!
“
Poklonil
se
je
in
odšel
.
Tomo
je
bil
v
zadregi
,
nasmeh
mu
je
postal
naenkrat
malo
kisel
:
„
Kdo
bi
takoj
na
zakon
mislil
?
“
Zagledal
je
prijatelja
in
poskočil
,
da
ga
pozove
na
partijo
karambola
.
—
Tomo
je
zopet
temeljito
krokal
.
Na
Vero
je
mislil
s
hrepenenjem
v
srcu
.
Sladkost
ga
je
obhajala
,
če
si
jo
je
predstavljal
poleg
sebe
;
in
trdno
se
je
nadejal
,
da
si
jo
nazadnje
vendar
pridobi
.
—
Ona
mu
je
poslala
razglednico
s
pozdravom
in
on
ji
je
odgovoril
s
karto
Rafaela
Kirchnerja
:
„
Za
ljubezen
“
.
Srčkano
dekletce
z
lilijo
v
laseh
,
z
dekliškobujnim
nagim
oprsjem
,
drži
v
naročju
veliko
rdeče
barvano
srce
,
ki
ga
narezuje
s
kuhinjskim
nožem
—
kakor
hlebec
kruha
.
In
Tomo
je
pripisal
:
„
To
bi
bil
vaš
ideal
,
kaj
ne
?
Ampak
svetoval
bi
vam
,
da
iz
previdnosti
—
od
sebe
režete
!
Ali
ste
tam
že
tudi
kaj
dobili
pod
svoj
nož
?
—
Srčno
vas
pozdravlja
Tomo
.
“
In
za
novo
leto
ji
je
čestital
na
istega
umetnika
razglednici
:
„
Iz
Arkadije
“
.
Upehan
pan
se
valja
po
travi
.
Z
drevesa
nad
njim
se
klanja
nimfa
ter
ga
z
dolgo
vejico
ščegeta
pod
nosom
:
„
Ilustracija
k
tekstu
izza
zadnjih
dni
!
—
Frlipte
lajt
zan
nimer
kšajt
.
—
Kdaj
splezate
z
drevesa
?
—
Veselo
in
srečno
novo
leto
—
(
že
pod
drevesom
,
če
mogoče
!
)
—
ter
lep
pozdrav
!
Vaš
Tomo
.
“
Na
novega
leta
dan
opoldne
pa
je
bila
Vera
že
v
Ljubljani
.
In
pozdravila
ga
je
s
tako
blestečimi
očmi
in
stisnila
mu
je
roko
tako
prisrčno
,
da
bi
jo
bil
Tomo
kar
objel
,
ko
bi
ne
bilo
druzih
poleg
.
Popoldne
so
se
peljali
na
Posavje
.
Priklopil
se
je
tudi
—
Stanislav
Drnovšek
.
A
Tomo
se
ga
ni
ustrašil
.
Imel
je
krasen
dan
.
V
njegovi
duši
je
bilo
svetlo
in
veselo
,
kakor
da
bi
tudi
v
njej
žarelo
to
sijajno
zimsko
solnce
,
ki
je
kraljevalo
nad
pokrajino
in
odsevalo
milijonkrat
v
blesteči
se
snežni
odeji
.
Bil
je
mlad
in
svež
in
bohoten
,
da
je
kar
poganjalo
iz
njega
:
—
dobra
volja
,
šala
in
dovtip
in
zabavljice
.
—
V
krčmi
je
sedel
tik
Vere
,
njima
nasproti
—
Stanislav
Drnovšek
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
—
„
ženin
“
tudi
nje
ne
ovira
.
—
Pogovor
je
bil
splošen
;
a
Tomo
je
nadkriljeval
omizje
s
poletom
svojih
misli
in
z
drznostjo
idej
.
Življenje
je
puhtelo
iz
njega
,
dobrota
mu
je
sevala
v
očeh
,
z
ljubeznijo
razumevajočega
je
grel
okolico
.
Tudi
„
ženin
“
je
govoril
;
in
Tomo
mu
ni
nasprotoval
,
celo
podžigal
in
izpopolnjeval
mu
je
izvajanja
.
—
Vera
je
bila
srečna
.
Oči
so
ji
bile
vlažne
,
ličeca
žareča
,
ustnice
so
ji
kipele
od
opojne
razigranosti
.
Njeno
ročico
je
pod
namiznim
prtom
parkrat
vjela
Tomova
desnica
.
Ona
mu
jo
je
prepustila
za
trenotek
,
predno
mu
jo
je
s
toplim
stiskom
zopet
odtegnila
.
—
A
družba
se
je
razživela
.
Pili
so
iz
Štefanov
,
prepevali
napitnice
in
trkali
po
napevih
.
V
svoji
prostodušnosti
je
Tomo
ob
takih
prilikah
jako
rad
zaplul
v
nezmernost
.
Preveč
je
bil
še
neizkušen
,
preveč
zaverovan
v
življenje
,
da
bi
ne
zaupal
radosti
in
da
bi
že
poznal
nevarnosti
razkošja
in
izbruhov
nebrzdanih
življenjskih
sil
.
Tako
je
tudi
to
pot
mnogo
preveč
pil
.
—
Vera
je
nekaj
časa
vztrajala
.
Njegova
mlada
neoviranost
in
ljubezniva
objestnost
ji
je
ugajala
.
Videla
je
v
njem
otroško
nepokvarjenost
,
odkritosrčnost
,
nesebičnost
.
A
ko
so
odrekle
druge
ženske
,
je
tudi
ona
popustila
pivce
in
se
priklopila
ostali
družbi
.
—
Pred
odhodom
jo
je
zagledal
Tomo
ob
Drnovšku
.
Zbodlo
ga
je
v
prsih
,
zavrelo
mu
je
v
licih
;
—
stopil
je
naglo
k
nji
in
jo
prijel
pod
pazduho
:
„
Gospodična
Vera
,
ali
ste
mi
nezvesta
?
Lepe
reči
so
to
!
“
Hotel
jo
je
skoraj
šiloma
odvesti
od
Drnovška
in
potegniti
s
seboj
.
Ona
pa
se
mu
je
iztrgala
;
spoznala
je
,
da
je
vinjen
,
in
čelo
se
ji
je
nabralo
v
gube
:
„
Oho
,
gospodek
,
—
ali
smo
se
tako
zmenili
?
Kdo
vam
je
dal
pravico
?
—
Če
si
naložite
alkohola
,
—
to
ste
možje
kot
poblaznel
motor
z
zakurjenim
bencinom
in
brez
vodnika
!
Hvala
lepa
za
tako
prevozilo
!
“
Tomo
se
je
topo
zasmejal
in
se
ironično
poklonil
:
„
Oprostite
,
če
sem
motil
!
“
Zavrtel
se
je
na
peti
in
zavihtel
klobuk
:
„
Kaj
boš
,
kaj
boš
—
za
mano
hodil
,
visoke
škornjice
nosil
?
...
“
A
sredi
pesmi
je
obmolknil
in
si
pomaknil
klobuk
nad
obrvi
.
Hodil
je
sam
zase
,
tih
in
čmeren
,
ves
zamišljen
.
—
V
kupeju
pa
je
vendar
sedel
poleg
Vere
.
Brundal
je
pred
se
in
se
jezil
sam
nase
:
„
Saj
ima
prav
,
da
te
ne
mara
!
...
mrha
pijana
!
“
Zdajci
se
je
nagnil
malo
naprej
in
pogledal
—
„
ženina
“
,
ki
je
sedel
na
drugi
strani
Vere
.
Kakor
bi
ga
bil
šele
zdaj
zagledal
,
se
je
demonstrativno
za
ped
odmaknil
in
se
zatopil
v
svoje
trmoglave
in
topoglave
misli
.
Drnovšek
je
silil
v
Vero
,
šepetal
in
prigovarjal
,
prosil
in
razkladal
;
a
ona
je
bila
tiha
in
neprijazna
,
gubančila
je
čelo
in
stiskala
ustnice
.
Obračala
se
je
od
njega
in
ko
ji
je
hotel
položiti
roko
okrog
života
,
ga
je
grdo
pogledala
in
se
mu
naglo
umaknila
.
Pri
tem
se
je
preveč
približala
Tomu
,
se
prestrašila
in
zopet
odskočila
;
pa
se
je
razjezila
,
sunila
svojo
malo
nožico
izpod
krila
,
prekrižala
roke
v
naročju
in
stisnila
zobe
—
kakor
bi
hotela
reči
:
„
Kaj
me
vsi
skupaj
brigate
?
Pustite
me
pri
miru
!
“
In
vendar
je
tuintam
poškilila
proti
Tomu
.
Smilil
se
ji
je
on
in
smilila
se
je
sama
sebi
.
Ni
vedela
,
kako
ji
je
,
in
česa
si
želi
,
in
česa
si
ne
želi
;
a
bilo
ji
je
tesno
v
prsih
in
hrepenenje
je
divjalo
v
njih
...
Grdo
je
pogledala
tudi
Toma
,
še
enkrat
sunila
z
nogo
in
pomislila
:
„
Tepec
!
Zdaj
bi
se
pritisnila
na
tvoje
prsi
...
Zdaj
bi
me
lahko
poljubil
...
Vse
bi
ti
pustila
...
Ali
bi
ne
mogel
pregnati
zgage
tu
na
moji
desni
,
ki
hoče
biti
‚
ženin
‘
?
“
Pa
se
je
tiho
nasmehnila
in
se
nagnila
z
ramo
k
Žitniku
:
„
Gospod
Tomo
,
ali
ste
že
ves
bencin
pokurili
?
“
„
Gospodek
je
že
ves
bencin
pokuril
,
da
,
—
milostiva
gospodična
!
“
Bridko
mu
je
bilo
v
srcu
,
onemogla
ginjenost
ga
je
bila
omrtvila
;
bal
se
je
,
da
bo
kar
zajokal
...
Vstal
je
sunkoma
in
se
pripravil
na
izstop
.
—
Vera
se
je
zdrznila
;
a
ko
je
videla
,
da
se
je
opotekel
,
se
je
nasmehljala
sama
vase
:
„
Oh
,
gospodek
,
—
zdi
se
mi
,
da
vendar
še
gori
!
“
Luči
so
brzele
mimo
,
vlak
je
škripal
,
ropotal
in
se
počasi
ustavljal
.
Tomo
se
je
zdajci
obrnil
k
Drnovšku
in
ga
pogledal
z
divjo
jezo
:
„
Gospod
ženin
,
—
vi
se
peljete
s
prihodnjim
vlakom
v
Celje
—
kaj
?
“
Ta
je
stopil
proti
njemu
in
dostojanstveno
vzdržal
pogled
:
„
Jaz
se
peljem
;
ampak
to
vas
toliko
briga
,
kolikor
mene
vaša
pijanost
!
Razumete
,
gospodek
?
“
Tomo
je
nameril
z
roko
,
da
bi
udaril
.
V
istem
hipu
so
trčili
železniški
vozovi
skupaj
,
vlak
se
je
ustavil
...
Tomo
je
omahnil
;
Drnovšek
se
je
lovil
z
rokama
,
a
pogleda
ni
umaknil
od
nasprotnika
.
Vera
je
skočila
med
oba
in
z
ukazujočo
kretnjo
ukrotila
razjarjenega
Drnovška
.
Zunaj
pa
je
prijela
Žitnika
pod
pazduho
in
ga
naglo
vlekla
za
seboj
.
On
se
je
otepal
in
se
oziral
s
škripajočimi
zobmi
:
„
Čakaj
,
da
mu
kupim
karto
in
da
mu
dam
popotnico
!
“
Ko
sta
se
sešla
z
ostalo
družbo
,
ga
je
ona
popustila
ter
se
oklenila
Zinke
in
obeh
nečakinj
.
Tomo
se
je
skril
v
ovratnik
in
stisnil
roke
v
žepe
.
Hodil
je
ob
strani
,
prežal
na
Vero
in
mrmral
sam
zase
:
„
Jaz
ti
že
pokažem
ženina
,
nevestica
!
Jaz
ti
ga
pokažem
...
“
—
Drugi
in
tretji
dan
sta
se
obadva
kujala
.
Četrti
dan
sta
bila
skupaj
v
družbi
.
Vera
je
bila
resna
in
zamišljena
,
trpek
nasmehljaj
ji
je
igral
krog
ust
.
Pod
očmi
je
imela
lahne
sence
.
Pogled
ji
je
bil
vlažen
,
nestalen
in
izbegavajoč
,
kakor
bi
se
bala
,
da
se
ji
zastrmi
,
kamor
bi
ne
smel
strmeti
.
—
Tomo
je
bil
nataknjen
,
siten
in
zbadljiv
.
Nalašč
je
buljil
v
Vero
,
predrzno
in
izzivajoče
,
kakor
bi
imel
pripravljeno
zanjo
brezobzirno
zabavljico
.
Vera
je
zagovarjala
z
nekoliko
otročjo
trmo
naj
razvratnejše
nazore
.
„
Pameten
je
oni
,
ki
živi
trenotku
,
“
—
je
trdila
.
„
Čegava
je
bodočnost
?
In
kakšna
je
bodočnost
?
Kdo
si
jo
more
sam
ustvariti
?
Sto
malenkosti
ti
prekopicne
vsak
načrt
.
“
„
Če
ni
dovolj
soliden
,
“
—
je
pripomnil
nekdo
.
„
Če
ni
dovolj
moralen
,
“
je
rekla
Zinka
,
ki
se
je
zgražala
nad
prijateljico
.
„
Pojdite
se
mi
solit
s
solidnostjo
in
z
moralnostjo
in
z
vso
to
šaro
čednosti
in
kreposti
!
Človek
naj
živi
,
in
ne
samo
životari
!
Vsakdo
ima
pravico
do
izživetja
.
In
vsakdo
ima
celo
dolžnost
,
da
pokaže
svoje
sile
in
uporabi
svoje
darove
.
“
„
Kdo
pa
brani
?
“
„
Moškim
nihče
;
a
ženskam
je
zabranjeno
.
“
—
Lica
so
ji
zagorela
,
oči
so
se
ji
bliskale
:
„
Enakopravnosti
zahtevamo
.
Današnji
družabni
red
nam
je
krivičen
,
zato
pa
ga
prevržemo
.
“
„
Kar
na
delo
!
“
—
se
je
oglasil
porogljivo
Tomo
.
In
nekdo
se
je
škodoželjno
nasmejal
.
Vera
je
zardela
preko
oči
in
čela
in
povesila
glavo
:
„
Treba
je
razumevanja
in
dobre
volje
,
ne
pa
zlobnih
zafrkacij
.
“
„
Saj
nihče
ne
zafrkuje
!
—
Ampak
gospodična
zagovarja
—
svobodno
ljubezen
!
Ali
nisem
prav
razumel
?
“
„
Kdo
je
to
trdil
?
“
—
se
je
razburila
Vera
in
široko
odprte
oči
so
ji
postale
kalne
.
„
Torej
fraze
!
“
—
je
razsodil
Tomo
brez
usmiljenja
.
„
Ženski
je
samo
na
tem
,
da
pride
pod
zakonski
jarem
.
Poročni
list
je
zanjo
osvobodnica
,
vstop
v
življenje
,
v
katerem
se
lahko
do
kraja
izživi
—
s
hišnimi
prijatelji
.
“
Vera
je
še
bolj
povesila
glavo
,
nestrpno
je
pulila
rese
iz
namiznega
prta
...
Nenadoma
ni
mogla
več
vzdržati
;
vrgla
je
glavo
vznak
,
da
ji
je
padla
solza
v
loku
iz
očesa
,
—
vstala
je
in
odšla
.
—
Po
enajstih
se
je
vrnil
Tomo
iz
kavarne
.
Že
od
daleč
je
zapazil
,
da
gori
pri
Veri
luč
.
Ko
je
zaklenil
hišne
duri
za
seboj
,
mu
je
začelo
srce
neznansko
utripati
...
Ali
bi
si
drznil
?
Ali
bi
smel
poskusiti
?
—
—
Po
prstih
se
je
splazil
do
stopnic
;
previdno
in
počasi
se
je
tipal
ob
držajih
...
Tuintam
so
mu
zašklepetali
zobje
od
mraza
;
—
in
vendar
ga
ni
zeblo
,
kot
plameneč
požar
mu
je
buhtelo
v
prsih
...
Deska
mu
je
zaškripala
pod
nogo
;
—
obstal
je
in
poslušal
,
če
ga
ni
izdala
...
Sam
ni
vedel
,
kdaj
je
dospel
pred
njena
vrata
.
Z
levico
se
je
držal
za
oboj
,
desno
nogo
je
dvignil
in
jo
z
neskončno
pazljivostjo
položil
na
nizki
prag
...
In
vendar
je
zaškripalo
pod
njim
...
V
glavi
mu
je
zašumelo
kakor
v
prazni
školjki
...
Iztegnil
je
roko
in
potrkal
...
prav
na
rahlo
...
niti
vedel
ni
,
ali
je
potrkal
ali
ne
...
„
Kdo
je
?
“
—
Notri
se
je
oglasila
stopinja
.
Tomo
je
pritisnil
kljuko
...
bilo
je
odprto
...
Vera
je
stala
pred
njim
,
—
vsa
začudena
,
z
zaspanimi
in
objokanimi
očmi
,
—
oblečena
,
s
svetlim
šalom
ob
plečih
...
„
Ali
ste
še
pokonci
,
gospodična
?
“
„
Kaj
pa
iščete
pri
meni
?
“
On
je
samo
čutil
,
da
ni
razžaljena
,
da
niti
ni
preveč
začudena
.
Stopil
je
naprej
in
zaprl
vrata
za
seboj
.
Prijel
jo
je
za
roko
:
„
Gospodična
Vera
,
—
prišel
sem
vam
povedat
...
Jaz
vas
ljubim
,
Vera
!
Ali
ne
vidite
,
da
to
ne
gre
tako
naprej
?
Ona
mu
je
umaknila
roko
in
se
zavila
v
šal
:
„
Torej
naj
gre
nazaj
!
“
„
Ne
šalite
se
,
Vera
!
Saj
ni
res
,
da
me
nimate
malo
radi
...
Jaz
ne
vem
,
zakaj
se
branite
?!
Stokrat
sem
že
slutil
...
“
„
Kam
pa
naj
to
pride
?
Ali
more
imeti
kak
namen
ta
vaša
ljubezen
?
“
„
Ljubezen
ne
računi
.
Kaj
je
treba
namena
ljubezni
?
Ljubezen
je
—
in
amen
!
In
če
je
...
gospodična
Vera
,
—
se
ne
more
nehati
!
Če
je
ljubezen
prava
,
ima
namen
že
v
sebi
—
in
ima
večnost
v
sebi
...
Ljubezen
je
nesebična
.
Ljubezen
ne
praša
:
kaj
,
kako
in
kdaj
?
To
pride
samo
ob
sebi
.
—
Vera
?
“
„
Torej
svobodna
ljubezen
!
“
„
Vera
,
oprostite
!
Saj
vas
nisem
hotel
žaliti
!
To
je
bil
samo
obup
...
Morate
me
razumeti
!
Ničesar
ne
zahtevam
od
vas
.
Nobene
svobodne
ljubezni
.
Samo
besedico
,
gospodična
Vera
!
Da
ali
ne
?
—
Prosim
,
Vera
!
“
Vjel
jo
je
za
zapestja
in
držal
kakor
v
kleščah
.
Ona
je
molčala
in
mu
prodirajoče
gledala
v
oči
.
Potem
je
rekla
tiho
:
„
Izpustite
me
,
gospod
Tomo
!
“
„
Da
ali
ne
?
“
Ona
se
je
kratko
zasmejala
in
se
mu
iztrgala
:
„
Najina
ljubezen
bi
bila
nemoralna
,
gospod
Tomo
!
“
„
Nemoralna
?
Ali
nisem
rekel
?
...
“
„
Nemoralna
,
ker
bi
bila
nesolidna
!
Načrt
je
nesoliden
,
zato
se
mora
izjaloviti
.
Lepo
vas
prosim
,
Tomo
,
kaj
pa
hočete
vi
z
mano
?
Ko
bodo
vaši
načrti
lahko
solidni
,
bom
jaz
že
—
nesolidna
,
—
prestara
,
Tomo
!
“
„
Ne
govorite
,
Vera
!
“
„
Haha
...
Kako
pa
si
to
predstavljate
?
—
Za
enodnevno
igračo
sem
si
predobra
,
Tomo
!
Ko
pa
bi
zahtevala
resnosti
od
vas
,
zdaj
resnosti
od
vas
,
—
potem
vas
ukradem
vaši
bodočnosti
in
vas
onesrečim
,
ker
izpodrežem
vaš
razvoj
.
“
„
Gospodična
Vera
,
—
vse
to
ne
pride
v
poštev
!
Če
je
ljubezen
silna
,
ne
praša
za
bodočnost
.
Meni
je
samo
za
vas
na
svetu
,
Vera
,
samo
za
vas
!
Brez
vas
ne
prašam
za
bodočnost
!
In
zlasti
ta
trenotek
,
Vera
,
kaj
nama
je
bodočnost
?
‚
Pameten
je
oni
,
ki
živi
v
trenotku
!
‘
—
ste
bili
rekli
—
“
„
To
ste
si
zapomnili
?
Hahaha
...
to
je
bil
obup
,
to
niso
bile
moje
misli
...
in
tudi
vaše
niso
...
Ne
ne
,
Tomo
,
le
bodiva
pametna
!
Vaša
mati
bi
me
križala
!
“
Naenkrat
se
mu
je
zdela
tako
neizrečeno
hladna
,
da
je
bil
ves
poparjen
in
nesrečen
.
„
Gospodična
Vera
!
“
„
Gospod
Tomo
,
lahko
noč
!
Pojdite
zdaj
,
prosim
vas
!
Pomislite
,
v
kakšen
glas
pridem
,
če
kdo
izve
,
da
ste
bili
tu
pri
meni
!
“
„
Ne
grem
,
dokler
mi
ne
poveste
...
“
„
Kaj
bi
vam
povedala
?
To
vam
rečem
,
da
je
pamet
boljša
nego
žamet
!
“
„
Blaziranka
!
Torej
vam
je
res
samo
za
streho
?
“
Njen
obraz
se
je
zdajci
zresnil
,
ustnice
so
se
ji
stisnile
in
zategnile
:
„
Tako
je
,
Tomo
!
Zdaj
pa
zbogom
!
Le
tiho
hodite
,
da
vas
kdo
ne
čuje
!
“
Bridko
razočaranje
mu
je
divjalo
v
prsih
.
Popolnoma
iztreznjen
se
je
obrnil
k
vratom
.
„
Lahko
noč
,
gospodična
Vera
!
“
Ona
se
je
tesneje
zavila
v
šal
in
se
zdrznila
kakor
bi
jo
bil
mraz
izpreletel
.
S
kislim
in
zveriženim
nasmehom
se
je
Tomo
še
enkat
obrnil
k
njej
:
„
A
če
boste
rabili
kdaj
—
hišnega
prijatelja
,
—
jaz
se
priporočam
!
Lahko
noč
!
“
Ona
mu
je
samo
odkimala
,
bleda
in
tresoča
se
,
s
solzami
v
očeh
,
ki
jih
ni
več
videl
,
ker
je
bil
že
zunaj
.
—
Obadva
sta
trpela
.
Vsak
zase
se
je
mučil
s
svojim
hrepenenjem
.
On
je
obupoval
in
iskal
utehe
v
družbi
ter
v
popivanju
.
Ona
se
je
jezila
sama
nase
,
škripala
z
zobmi
in
se
tolkla
s
pestjo
po
čelu
:
—
„
Hinavka
farizejska
s
svojo
—
prismojeno
moralo
!
“
—
V
družbi
pa
so
se
iskale
njune
oči
.
Vsak
trenutek
sta
se
srečala
pogleda
,
prežeča
in
preiskujoča
,
vprašujoča
...
Predno
sta
se
zavedela
,
kako
in
kaj
,
sta
bila
zopet
skupaj
;
—
oba
drhteča
in
koprneča
,
skrivajoč
zadrego
in
brzdajoč
pohlep
,
ki
je
žehtel
iz
njunih
teles
in
ju
privlačeval
z
nepremagljivo
silo
...
Vera
se
je
rešila
iz
nevarnosti
s
predrzno
šalo
:
„
Gospod
Tomo
,
jaz
vas
imenujem
za
svojega
—
hišnega
prijatelja
!
Sprejmete
?
“
„
Sprejmem
,
gospodična
!
“
„
Ali
veste
,
kdo
je
hišni
prijatelj
?
—
On
je
kakor
nekdaj
trubadur
!
On
lahko
dvori
svoji
dami
in
je
njen
kavalir
,
poje
ji
podoknice
in
tako
naprej
;
—
drugače
pa
...
“
„
On
razigrava
damo
—
za
njenega
moža
!
“
„
M-hm
!
—
Ste
zadovoljni
s
takšno
ulogo
?
“
„
Zadovoljen
,
—
dama
moja
!
“
Led
je
bil
prebit
.
Postala
sta
vesela
in
razposajena
,
dražila
sta
se
in
zbadala
;
—
in
dražila
in
zbadala
sta
druge
,
da
je
oživela
družba
in
se
razradostila
poleg
njiju
,
kakor
bi
bila
prišla
mednjo
nedolžnost
angeljcev
in
poskočnost
dece
...
V
nedeljo
po
Svetih
Treh
Kraljih
sta
bila
z
vsemi
zopet
nekje
v
okolici
.
Harmonika
je
igrala
v
krčmi
.
In
mahoma
so
bile
mize
in
stoli
ob
stenah
,
mladina
pa
se
je
zavrtela
v
razigranem
plesu
.
—
Tomo
in
Vera
sta
plesala
kakor
sama
zase
.
Sredi
družbe
sta
bila
zdajci
osamela
,
kakor
bi
ju
obkrožal
neviden
in
neprodiren
sij
njunih
medsebojnih
simpatij
.
Igrala
sta
se
z
ognjem
,
kakor
bi
bila
čudežno
zavarovana
zoper
opekline
...
Ko
so
se
v
temi
vračali
domov
,
sta
bila
daleč
spredaj
.
Držala
sta
se
oklenjena
in
hitela
lahkonoga
in
vesela
,
da
se
je
smejala
z
njima
vsa
pokrajina
s
svojo
tenko
snežno
odejo
,
in
da
se
jima
je
lunin
krajček
vsak
trenotek
zarezal
iz
vode
v
jarku
ali
iz
lužice
na
cesti
.
In
v
njegovih
žarkih
je
Tomo
pil
krasoto
svoje
dame
,
se
je
potapljal
v
sladke
čare
njenih
oči
in
se
je
sklonil
tuintam
,
da
je
občudoval
njeno
majhno
nožico
in
njen
vitki
gleženj
,
ki
je
prehajal
navzgor
v
najlepša
meča
.
A
konečno
se
je
zastrmel
in
se
je
zamaknil
v
njena
kipeča
in
odprta
in
hrepeneča
usteca
...
In
že
jo
je
objel
in
stisnil
k
sebi
in
se
zasrkal
v
tista
usteca
—
in
je
mislil
,
da
se
pogreza
v
zemljo
od
sladkosti
,
da
se
dviga
nad
oblake
od
razkošja
...
In
po
enajstih
,
ko
je
prišel
spat
,
je
zopet
malo
pomislil
v
veži
—
in
je
krenil
na
stopnice
in
je
tipal
gori
v
drugo
nadstropje
do
njenih
vrat
...
„
Samo
—
resno
ne
misli
name
,
Tomo
!
Bodi
skromen
in
dostojen
in
nedolžen
—
kakor
siv
resnici
,
Tomo
!
In
nedolžno
naj
bo
najino
razmerje
,
—
ostane
nama
lep
spomin
!
“
In
ko
je
pozno
v
noč
legal
v
svojo
posteljo
in
se
zleknil
pod
odejo
,
mu
je
bila
duša
tako
prevzeta
blaženosti
in
sreče
,
da
so
mu
bile
prsi
pretesne
zanjo
in
da
se
je
prijemal
v
božanski
radosti
za
glavo
in
tiho
vriskal
:
„
Moja
Vera
!
Moja
Vera
!
—
Ti
moja
vera
!
Ti
moje
upanje
!
Ti
moja
ljubezen
!
“
Bilo
je
največje
doživetje
njegovega
življenja
.
Vrhunec
sreče
.
Gledal
je
v
temo
,
obraz
se
mu
je
smejal
in
po
hrbtu
mu
je
gomazelo
,
kakor
ob
trenotkih
najsvetejšega
navdušenja
,
najvišjega
užitka
.
In
pred
očmi
so
se
mu
užigale
zvezde
in
vzplamenevala
so
solnca
...
Zavriskal
bi
bil
v
vse
svetovje
:
„
Moja
Vera
!
Moja
Vera
!
“
—
Zdaj
sta
živela
lepe
dni
.
Po
dnevi
jo
je
poiskal
,
če
je
le
utegnil
;
ponoči
se
je
pritihotapil
v
njeno
sobo
.
Poljubljala
sta
se
in
gledala
,
in
spet
poljubljala
in
zopet
gledala
.
V
mladeniški
razposajenosti
jo
je
Tomo
časi
stiskal
k
sebi
,
da
jej
je
zmanjkovalo
sape
in
da
je
mogla
govoriti
samo
v
kratkih
sujočih
vzklikih
;
a
skrajne
žrtve
ni
zahteval
od
nje
.
In
vendar
sta
se
teoretično
pogostokrat
prerekala
:
„
Kdor
ljubi
,
ne
pozna
previdnosti
,
“
—
je
trdil
Tomo
.
„
Brez
vseh
ozirov
in
pomislekov
,
brez
vse
bojazni
se
požene
v
vrtinec
,
ki
mu
je
cilj
in
hrepenenje
,
—
pa
naj
ga
zmane
in
ugonobi
ali
naj
ga
naplavi
kam
v
strašno
zapuščenost
,
da
zapade
bedi
in
počasnemu
umiranju
;
on
se
ne
ozre
na
levo
,
in
se
ne
ozre
na
desno
,
temveč
stopi
svoj
korak
v
ljubezensko
ekstazo
—
kot
izvoljenec
nebeški
ali
kot
obsojenec
peklenski
in
sploh
ne
vidi
poti
razen
te
.
“
Vera
pa
je
ugovarjala
:
„
Kdor
ljubi
,
ta
žrtvuje
.
Cilj
ni
v
sedanjosti
,
cilj
je
v
bodočnosti
—
v
očetovstvu
in
materinstvu
.
In
zanj
je
vredno
žrtvovati
malo
ekstaze
,
dokler
je
grešna
kakor
prepovedan
sad
.
Ljubezen
naj
zori
in
se
razvija
v
solnčni
čistosti
,
da
dozori
v
razkošni
in
popolni
sad
iz
obljubljene
dežele
;
—
ker
takrat
ne
bo
več
dvoma
,
da
se
nisi
udal
ekstazi
kot
obsojenec
peklenski
,
temveč
kot
izvoljenec
nebeški
.
“
„
A
kdo
ti
jamči
,
da
preživiš
to
dozorevanje
?
Kaj
si
imela
od
življenja
,
če
ti
je
naenkrat
odrezano
in
ti
še
nisi
bila
okusila
najvišje
sreče
?
“
„
Najvišja
sreča
je
samo
v
brezgrešnosti
.
S
težko
vestjo
,
očitanj
in
pokore
polno
,
ne
užiješ
sreče
.
“
Tu
je
postala
Vera
mahoma
vsa
tužna
,
zakrila
si
je
oči
z
rokama
in
odkimala
odločno
z
glavo
:
„
Pa
kaj
klepečem
?
Saj
mi
ni
usojena
nikakšna
sreča
!
“
—
Položila
mu
je
roke
na
rame
in
ga
pogledala
ljubeče
:
„
To-le
srečico
mi
pusti
,
Tomo
!
In
ne
umaži
je
!
Pusti
mi
vsaj
spomin
...
prelep
spomin
...
“
Tomo
se
ji
je
zaklinjal
in
rotil
,
da
ji
ostane
zvest
;
a
zaman
—
v
takih
hipih
ni
verjela
v
bodočnost
njune
ljubezni
...
Vera
je
bila
preživela
žalostno
mladost
.
Njena
mati
je
bila
omožena
s
Pavlinom
,
ki
je
bil
bratranec
ranjke
žene
notarja
Zorka
in
je
bil
imel
v
Ljubljani
cvetočo
agenturo
za
moko
in
poljske
pridelke
.
Mati
pa
ga
je
varala
s
svojim
nekdanjim
ljubčkom
,
profesorjem
Sokolom
.
Pavlin
se
je
ločil
od
nje
in
se
je
izselil
nekam
na
Ogrsko
,
kjer
se
je
drugič
oženil
in
se
udomačil
.
Prvi
ženi
je
plačeval
le
neko
malenkost
za
otroka
,
ker
je
bilo
sodišče
krivdo
prisodilo
njej
.
—
Ona
je
rodila
drugo
hčerko
Berto
,
profesor
Sokol
pa
je
kmalu
na
to
umrl
.
In
razporočenka
je
ostala
sama
z
obema
hčerkama
v
največji
revščini
,
brez
vsega
premoženja
.
Živila
se
je
s
šivanjem
in
s
podporami
od
svojih
in
celo
od
—
Pavlinovih
sorodnikov
,
izmed
katerih
ji
je
bil
zlasti
Zorko
mnogokrat
pomagal
iz
največjih
stisk
.
—
Vera
je
bila
še
jako
mlada
,
ko
je
našla
nekdaj
v
zaprašenem
predalu
pismo
svojega
očeta
in
v
njem
odstavek
:
„
...
Jaz
se
prav
nič
ne
zanesem
,
da
je
Vera
moja
hčerka
.
Če
si
me
mogla
varati
pozneje
,
si
me
najbrž
varala
že
tudi
takrat
.
Zato
si
prepovedujem
enkrat
za
vselej
...
“
—
in
tako
naprej
.
Vse
to
je
bilo
krivo
,
da
je
postala
Vera
črnogleda
in
nezaupljiva
;
čeprav
je
bila
v
bistvu
dobrodušna
in
odkritosrčna
,
živahna
in
poskočna
.
Ker
je
videla
pri
lastnih
starših
,
pri
materi
,
ki
jo
je
sicer
ljubila
in
ji
bila
udana
,
—
ker
je
tukaj
videla
greh
in
prevaro
,
so
jo
navdajale
pred
tujimi
ljudmi
še
mnogo
hujše
slutnje
.
Zato
se
je
že
zgodaj
naučila
brzdati
svoje
nade
in
krotiti
želje
,
presojati
ljudi
previdno
in
nezaupno
in
ne
s
površno
lehkovernostjo
svojih
čustev
.
A
morda
prav
zato
,
ker
je
pričakovala
razočaranj
,
so
jo
vedno
toliko
brže
zadela
in
toliko
bolj
potrla
.
Saj
je
bila
sama
nesebična
,
dobra
in
radodarna
dušica
,
ki
bi
se
vsak
trenotek
žrtvovala
za
bližnjega
v
nesreči
;
torej
je
živelo
v
njenem
srcu
upanje
,
da
tudi
drugi
niso
sami
grabeži
in
neusmiljeni
brezčutneži
.
Bila
je
razdvojena
v
svoji
notranjosti
:
—
za
radostjo
je
prežala
tuga
,
za
zaupanjem
nezaupljivost
,
za
ljubeznijo
strah
pred
prevaro
.
—
Že
kot
dekletce
je
bila
srčkana
in
mična
.
Ljudje
so
jo
ljubkovali
in
obsipavali
z
malenkostnimi
darovi
.
Zorko
je
bil
začel
podpirati
Pavlinko
pred
vsem
zaradi
Verine
lepote
in
nadarjenosti
.
In
ko
je
deklica
nekoliko
odrasla
in
hodila
v
učiteljišče
,
ji
je
postal
počasi
tudi
osebno
dobrotnik
in
prijatelj
.
Pozneje
je
bila
učiteljica-namestnica
na
kmetih
;
a
že
drugo
leto
je
doživela
strašno
razočaranje
.
Stanovala
je
pri
županu
,
ki
je
bil
veseljak-dobričina
in
se
je
morda
res
preveč
obiral
okoli
mladega
in
lepega
dekleta
.
Naenkrat
je
bilo
izbruhnilo
iz
matere
županje
,
—
pri
krajnem
šolskem
svetu
je
ležala
ovadba
,
—
in
neizkušena
nesrečnica
je
ubežala
na
vrat
na
nos
domov
v
Ljubljano
.
Takrat
jo
je
vzel
ovdoveli
Zorko
kot
vzgojiteljico
pod
svojo
streho
.
Mogoče
je
imel
še
druge
namene
z
njo
in
ji
je
hotel
postati
več
nego
samo
prijatelj
in
dobrotnik
;
Vera
ni
ničesar
slutila
o
tem
,
notarjeva
starejša
hčerka
Mila
pa
je
umela
razvijajoče
se
stvari
že
v
kali
zadušiti
.
—
Veri
so
se
že
jako
zgodaj
začeli
bližati
občudovalci
in
oblegovalci
.
Prejemala
je
vedno
nova
ljubavna
pisma
,
zaljubljene
pozdrave
in
celo
ženitne
ponudbe
.
Na
vse
načine
in
po
najraznovrstnejsih
ovinkih
so
se
seznanjali
gospodje
z
njo
,
jo
vabili
na
sestanke
in
jo
skušali
zavojevati
—
z
resnimi
,
pa
tudi
,
z
grešnimi
nameni
.
Mnogokrat
je
prejela
iz
najoddaljenejšega
kota
domovine
ali
celo
od
daleč
iz
tujine
občudovalna
pisma
,
pa
ni
poznala
ne
imena
in
se
ni
spominjala
osebe
,
ki
bi
jo
mogla
slutiti
za
dopisovalcem
.
In
bila
je
preobzirna
in
prerahločutna
,
da
bi
ljudi
kar
kratko
malo
odklanjala
;
zato
jih
je
bilo
mnogo
,
ki
so
trdovratno
vztrajali
kot
oblegovalci
;
in
imela
je
vedno
več
prijateljev
,
ki
jim
je
bila
prijateljica
le
po
sili
in
ki
ji
niso
bili
ne
simpatični
ne
zanimivi
.
Celo
dopisovala
si
je
z
marsikom
zgolj
iz
dobrote
in
usmiljenja
.
—
Tudi
Stanislav
Drnovšek
se
ji
je
bil
pravzaprav
samo
vsilil
.
Zdelo
se
ji
je
sicer
,
da
je
pameten
in
lep
možak
;
občudovala
je
njegovo
vztrajnost
in
sigurnost
,
njegovo
silno
voljo
in
odločnost
:
—
a
ljubezni
ni
čutila
zanj
niti
senčice
.
Ni
ji
bil
ravno
antipatičen
,
a
tudi
ne
simpatičen
;
če
ga
ni
videla
,
ga
že
tudi
ni
skoraj
več
poznala
in
se
je
komaj
še
spominjala
,
da
drhti
nekje
za
njo
in
da
računi
nanjo
.
On
se
je
vedno
iznova
vračal
k
njej
,
čeprav
ga
je
že
neštetokrat
odbila
;
prihajal
je
zmirom
z
novimi
načrti
in
z
novimi
pregovarjanji
;
prvikrat
se
je
skliceval
na
njeno
prijateljstvo
in
ljubeznivost
,
drugikrat
na
njeno
velikodušnost
,
naposled
celo
na
dolgotrajnost
njunih
stikov
.
In
ko
je
končno
dosegel
,
da
ga
je
trpela
na
izprehodih
poleg
sebe
in
da
je
v
družbi
obveljal
kot
njen
čestilec
in
kavalir
,
je
zdajci
sam
raztrosil
vest
,
—
da
je
zaročena
z
njim
.
Vera
se
je
izprva
jezila
in
ga
je
nagnala
;
potem
se
je
smejala
;
nazadnje
mu
je
zopet
dovolila
,
da
je
bil
njen
spremljevalec
;
obenem
pa
mu
je
odločno
izjavila
,
da
ne
čuti
zanj
ničesar
in
da
si
naj
najmanjšo
misel
na
zaročitev
izbije
iz
glave
.
Bilo
je
tako
:
—
pravega
ljubimca
ni
imela
,
ki
bi
jo
bil
mogel
mučiti
z
ljubosumnostjo
;
niti
ni
poznala
človeka
,
ki
bi
se
mogla
zaljubiti
vanj
;
tak
laži-zaročenec
pa
ji
je
bil
vseeno
nekakšen
ščit
,
ki
jo
je
branil
vsaj
pred
novimi
vsiljivci
in
zapeljivci
.
—
A
potem
,
ko
je
nastopil
Tomo
,
ki
ji
je
bil
od
prvega
začetka
ljub
prijatelj
in
zaželjen
družabnik
;
—
potem
,
ko
je
Tomo
zdajci
skoprnel
za
njo
in
jo
je
zač
:
l
naskakovati
z
ognjevitostjo
,
ki
je
do
takrat
ni
poznala
;
—
potem
,
ko
je
naenkrat
začutila
,
da
vstaja
tudi
v
njenem
srcu
nekaj
novega
,
razkošnega
,
brezmejno
sladkega
,
najvišjo
srečo
obetajočega
;
—
potem
,
ko
je
spoznala
v
svoji
prerazumni
glavici
,
da
ji
grozi
nevarnost
od
te
sreče
,
—
njemu
ali
njej
,
mogoče
tudi
obema
;
—
potem
si
je
celo
želela
,
da
bi
imela
svojega
zaročenca
poleg
sebe
;
ker
si
je
domišljevala
,
da
se
bo
z
njegovo
pomočjo
vspešneje
in
lažje
borila
zoper
Toma
in
zoper
svoja
lastna
čustva
...
Ko
pa
je
bil
ženin
tu
,
—
mu
je
ubežala
...
Vkljub
zaročencu
,
vkljub
nezaupnosti
in
vkljub
razumu
—
je
vzplapolala
v
njej
ljubezen
,
da
ji
je
duša
vriskala
vzhičenja
in
sreče
,
da
se
ji
je
blaženosti
srce
topilo
in
da
je
koprnela
samega
poželjenja
in
naslade
...
Zmirom
več
je
imela
takih
srečnih
hipov
...
In
vendar
se
je
vedno
iznova
zopet
vdajala
svojemu
brezupnemu
črnovidstvu
.
Po
najrazkošnejših
trenotkih
čiste
radosti
se
je
potapljala
nenadoma
v
razpoloženje
resignacije
in
melanholije
.
Lepih
dni
je
bilo
naglo
konec
.
Jazbinšek
je
prebolel
legar
in
se
je
počasi
toliko
okrepčal
,
da
je
mogel
sredi
meseca
zopet
nastopiti
svojo
službo
pri
notarju
.
Tomo
pa
ni
smel
več
odlašati
,
moral
se
je
odpraviti
na
vseučilišče
in
se
resno
poprijeti
študij
.
—
Ko
je
bila
Vera
sama
,
je
šele
prav
spoznala
,
kako
visoko
in
mogočno
je
vzplamenela
v
njej
ljubezen
.
Zdaj
je
čutila
vso
sladkost
in
vso
grenkost
neutešnega
hrepenenja
za
ljubimcem
,
za
njegovimi
zaverovanimi
pogledi
,
za
njegovimi
objemi
,
za
njegovimi
omamljajočimi
poljubi
.
Če
se
ji
je
v
prejšnjih
časih
zdelo
tuin-tam
,
da
je
zaljubljena
,
je
bilo
treba
nekaj
dni
ločitve
,
pa
je
takoj
spoznala
,
da
je
bilo
vse
ljubimkanje
samo
igračkanje
,
ki
ni
pognalo
koreninic
v
njenem
srcu
in
ni
vzbudilo
odmeva
v
njenej
duši
.
Zdaj
je
vzdihovala
in
ginevala
in
obupovala
,
ker
ni
hotelo
biti
Tomovega
pisma
.
Sama
se
je
spravila
,
da
bi
mu
pisala
;
začela
je
in
raztrgala
...
in
spet
začela
in
raztrgala
...
vsak
dan
iznova
...
V
naslednjem
hipu
pa
se
je
butala
po
čelu
in
se
je
zmerjala
in
si
dopovedovala
,
kako
nezmiselna
,
naravnost
blazna
je
ta
ljubezen
,
kako
bi
si
jo
morala
nemudoma
izbiti
iz
glave
in
izruvati
iz
srca
,
da
ne
ugonobi
in
ne
onemogoči
vse
Tomove
prihodnosti
,
da
ne
upropasti
—
same
sebe
!
...
A
ko
je
vendar
prišlo
pismo
—
četrti
dan
—
in
zakasnela
karta
z
njim
—
,
je
sedla
k
mizi
ter
se
mu
izvriskala
in
izhropla
,
da
ga
je
skoraj
telesno
začutila
v
sebi
...
Nazadnje
pa
se
mu
je
zagrozila
:
—
Ko
bi
je
več
ne
ljubil
?
—
...
„
Potem
bi
bilo
treba
umreti
!
Pa
kakšne
smrti
?
Kako
umreti
?
—
Ich
werde
allen
Liebe
schwören
,
um
im
Genusse
zu
vergehen
...
Ne
,
ne
!
Tu
imaš
poljub
!
Ti
,
samo
Ti
!
Če
imaš
še
kaj
sape
—
še
enega
od
svoje
ljubice
Vere
.
Piši
zopet
!
Piši
!
“
In
Tomo
je
bil
ves
srečen
.
Saj
se
je
bal
,
da
dobi
odpoved
in
trezen
svet
:
„
Bodi
pameten
!
Jaz
sem
premagala
norost
!
“
A
na
mestu
tega
je
prejel
izbruh
strasti
in
prekipevajočega
poželjenja
.
„
Ti
vragec
!
“
—
ji
je
pisal
.
„
Kako
si
me
mučila
do
sedaj
!
Kakor
da
bi
ti
ležala
ljubezen
v
srcu
popolnoma
osamela
,
v
železo
okovana
,
in
bi
je
ne
raznašala
kri
po
telesu
!
Trezni
hudiček
ti
,
jaz
sem
se
bal
,
da
znaš
bolj
misliti
nego
ljubiti
...
“
—
Sanjal
je
,
kako
bi
bilo
,
ko
bi
jo
imel
pri
sebi
...
in
je
bil
nazadnje
vesel
,
da
ima
vsaj
listek
v
roki
,
ki
je
ona
dihala
vanj
in
so
njeni
prstiči
hiteli
po
njem
.
Njeno
pismo
mu
je
bilo
sveto
kot
relikvija
,
saj
je
bil
košček
njene
duše
v
njem
;
postavi
si
je
na
oltar
in
moli
...
Prosil
jo
je
za
mnogo
takih
relikvij
.
—
A
že
prihodnje
njeno
pismo
je
bilo
—
obupano
.
„
Zakaj
ti
toliko
časa
ne
pišem
?
—
Pa
morda
se
tebi
niti
dolgo
ne
zdi
!
...
Bila
sem
sitna
in
otožna
...
In
še
nekaj
:
saj
te
ne
smem
motiti
v
učenju
!
Ali
pridno
študiraš
,
kaj
?
...
Časih
vriskam
od
veselja
...
a
zopet
pridejo
trenotki
,
da
bi
si
nekaj
položila
v
glavo
,
kar
bi
jo
razneslo
...
to
bi
dobro
delo
!
...
Pišeš
mi
razglednico
s
prijatelji
in
vsi
se
krohotajo
...
s
kolegi
se
norčuješ
iz
mene
...
Res
te
ljubim
?
Kaj
pa
to
tebe
briga
,
če
te
ljubim
?
...
Sam
si
mi
pokazal
v
zadnjem
pismu
,
kaj
bi
morala
storiti
:
—
pisati
,
da
bodiva
trezna
!
...
Tvoja
gospa
mama
ima
zopet
bolj
prijazen
obraz
.
Čudno
,
da
se
ravno
zdaj
tolikrat
srečava
na
cesti
!
Danes
sem
govorila
z
njo
;
pa
mi
je
mimogrede
povedala
,
da
ti
je
poslala
nekaj
krače
...
In
ti
se
boš
krače
bolj
zveselil
nego
tega
pisma
!
...
“
—
Tomo
jo
je
tolažil
in
prepričeval
,
izpodbijal
ji
črne
misli
.
Rotil
jo
je
,
naj
ga
ljubi
;
ko
bi
ga
pustila
stradati
ljubezni
,
bi
tudi
delati
ne
mogel
...
Ona
pa
mu
je
že
v
prihodnjem
pismu
zopet
pridigovala
pridnost
in
marljivost
.
„
Ko
bi
bila
jaz
kriva
,
da
ne
delaš
,
je
bolje
,
če
me
danes
izbrišeš
iz
srca
.
Stori
to
,
če
je
v
tvojo
srečo
!
Ne
skrbi
zame
!
Moje
življenje
nima
prav
nobene
vrednosti
.
Kmalu
odide
zadnja
,
ki
ji
je
nekoliko
na
tem
,
da
živim
in
kako
živim
.
Potem
bo
konec
...
Jaz
sem
bolna
...
Časih
se
smejem
,
a
obenem
sem
žalostna
in
nezadovoljna
...
Kam
hrepenim
?
—
Po
smrti
?
...
“
—
Tomo
tega
ni
razumel
.
Pripovedoval
ji
je
o
svoji
ljubezni
in
o
svojih
sanjah
.
Vzklikal
je
:
„
Tako
lep
je
svet
!
Tako
dober
in
svetel
!
Sama
luč
!
In
ogenj
mu
daješ
ti
in
mu
ga
daje
najina
ljubezen
...
“
—
Polagoma
se
je
zopet
pomirila
;
začela
se
je
veseliti
Velike
noči
,
ko
se
vrne
Tomo
po
izpitu
na
počitnice
v
Ljubljano
.
Predpustne
veselice
so
jo
razvedrile
in
zmotile
;
njena
pisma
so
postala
bolj
opisovanje
in
pripovedovanje
,
vzbujanje
spominov
.
Tudi
v
Tomovih
dopisih
se
je
strast
polegla
;
poročal
ji
je
o
doživljajih
,
veselih
in
nerodnih
,
o
knjigah
ter
o
literarnem
gibanju
med
mladimi
...
Potem
ji
je
naznanil
,
da
mora
zopet
odložiti
izpit
in
da
za
Veliko
noč
ne
pride
doli
.
Žalost
in
obupovanje
...
in
zopet
mir
...
Nenadoma
:
—
„
Duša
!
Jutri
mi
pokopljejo
mater
—
vse
!
Vsaj
ti
še
ostani
svoji
Veri
!
“
—
Napisal
ji
je
tolažilno
pismo
.
„
...
Tako
malo
je
listov
na
drevesu
tvojega
upanja
in
tudi
ti
odpadejo
drug
za
drugim
.
A
bodi
prepričana
:
—
eden
ti
ostane
,
večno
zelen
,
visoko
gori
v
vrhu
...
Kakor
svetniški
sij
se
mi
zdi
nesreča
...
Ljubica
,
zjokaj
se
mi
v
pismu
—
in
jaz
bom
molil
tvoje
solze
...
“
—
Bila
je
zopet
srečna
;
—
a
istočasno
tudi
resignirana
:
„
...
Ti
zaslužiš
boljšo
,
lepo
in
mlado
srečo
.
Bog
ti
jo
dodeli
!
Tudi
to
prenesem
!
Dragi
,
—
pride
čas
,
ko
se
odtrga
od
drevesa
mojega
upanja
še
oni
list
visoko
gori
v
vrhu
,
počasi
se
zavrtinči
v
zraku
...
in
tudi
meni
se
zavrtinči
v
glavi
,
da
ne
bom
vedela
,
kako
in
kaj
...
“
—
Kmalu
nato
je
Tomo
zbolel
.
Ležal
je
nekaj
tednov
v
bolnišnici
za
dijake
,
imel
je
bolezen
v
prebavilih
,
—
zdravniki
sami
se
niso
prav
spoznali
;
a
ko
je
prišel
zopet
ven
,
je
bil
strašno
oslabel
in
suh
kot
treska
.
Tovariši
so
se
ga
prestrašili
,
vodili
so
ga
v
prelepo
dunajsko
okolico
,
po
gozdovih
in
po
zelenih
gričih
...
Tomo
si
je
zopet
hitro
opomogel
,
popravil
se
je
telesno
in
oživil
duševno
;
polagoma
je
zabredel
v
lehkomiselno
dijaško
životarjenje
,
pomval
je
in
veseljačil
,
kakor
bi
bil
to
edini
užitek
in
edini
namen
življenja
.
Misli
na
izpit
je
opustil
,
saj
je
imel
bolezen
za
izgovor
.
—
Vera
je
dobila
ves
ta
čas
komaj
kako
razglednico
od
njega
;
nenadoma
je
prejela
pismo
:
—
„
Oprosti
,
ljubica
,
da
se
ti
šele
danes
zopet
oglašam
!
Ko
bi
ti
zmirom
pisal
,
kadar
mislim
nate
,
bi
bila
posuta
s
pismi
kakor
majniško
drevo
s
cvetjem
...
Ves
čas
po
bolezni
se
že
pripravljam
na
odhod
domov
;
edini
dobiček
zamude
je
—
menzura
,
ki
jo
bijem
v
sredo
.
Zanesi
se
torej
,
ljubica
,
da
me
dobiš
nekoliko
razsekanega
v
svoj
zaželjeni
naročaj
.
Ali
se
ti
ne
zdi
,
da
se
mi
bo
ta
reč
podala
?
Sicer
pa
molči
o
tem
!
...
“
—
Vera
se
je
prestrašila
tega
pisma
,
prevzele
so
jo
neprijetne
slutnje
...
In
ko
je
bil
pri
njej
,
je
bil
v
resnici
ves
zunanji
,
ves
plitek
in
površen
,
brez
globljih
čustev
,
—
kot
brez
duše
.
Izpovedi
ni
bilo
iz
njega
o
vsem
počenjanju
na
Dunaju
;
v
pogovoru
je
bil
brez
vsebine
,
nagel
in
raztresen
.
Že
prvi
praznik
se
je
na
nekem
izletu
čez
mero
upijanil
,
postavljal
se
je
v
pozituro
,
mahal
s
palico
okoli
sebe
in
vabil
na
dvoboj
...
Ko
ga
ni
mogel
nihče
ukrotiti
,
so
poslali
Vero
nadenj
;
njo
je
ubogal
in
ona
ga
je
spravila
domov
.
A
bila
je
v
dno
duše
razočarana
;
spoznala
je
,
da
mora
nemudoma
pretrgati
vse
zveze
s
tem
otrokom
...
Prejšnje
leto
se
ni
bila
niti
spomnila
,
da
bi
se
peljala
na
počitnice
.
Takrat
je
še
živela
njena
mati
,
v
malem
mestu
na
deželi
,
pri
drugi
hčerki
Berti
,
ki
je
bila
omožena
s
trgovcem
Hubertom
Babškom
.
Vera
sestre
ni
imela
posebno
rada
,
bila
ji
je
prelahka
in
preigrava
;
še
manj
ji
je
ugajal
svak
,
domišljav
in
na
visoko
udarjen
mož
.
A
zdaj
se
je
odločila
čez
noč
in
se
odpeljala
za
poldrugi
mesec
k
njima
.
—
Tomo
pa
je
živel
kakor
je
začel
;
ni
razmišljal
in
ni
preudarjal
;
od
doma
v
mesto
,
iz
gostilnice
v
gostilnico
,
iz
kavarne
v
kavarno
.
Tuintam
se
je
sporekel
z
materjo
;
a
le
površno
,
kakor
mimogrede
;
globljega
pogovora
se
je
izogibal
.
Sploh
se
mu
je
menda
zdelo
,
da
mora
biti
kolikor
mogoče
lahkomiseln
,
da
se
mu
ne
razburi
vest
,
da
se
mu
ne
oglasi
duša
.
Vero
je
pozdravljal
na
odprtih
kartah
.
Želel
si
je
je
nazaj
;
a
to
hrepenenje
je
bilo
zgolj
telesno
,
duša
mu
je
dremala
in
hirala
.
—
In
ko
se
je
Vera
povrnila
,
je
bil
zopet
stari
z
njo
;
le
malo
strastnejši
in
nasilnejši
,
da
se
ga
je
mogla
časi
komaj
ubraniti
.
A
ravno
to
,
da
je
postalo
njuno
razmerje
toliko
plitkejše
,
jo
je
pomirilo
in
jo
iztrgalo
notranjim
bojem
.
Čutila
je
,
da
ima
mogočen
vpliv
nanj
;
in
morda
je
na
tihem
upala
,
da
si
ga
še
ohrani
,
da
ga
iztrezni
in
da
ga
privede
zopet
k
resnosti
in
delu
.
Mogoče
se
mu
je
v
dnu
duše
že
odrekla
in
je
le
čakala
,
da
stvar
sama
po
sebi
dozori
.
—
Na
Dunaju
se
je
Tomo
brez
pomislekov
zagnal
v
vrtinec
besnega
dijaškega
življenja
.
Pozabil
je
svojih
sklepov
in
dolžnosti
,
poteptal
zvestobo
in
ljubezen
ter
zapadel
grehu
.
Seznanil
se
je
z
lehkoživo
sobarico
.
In
če
je
ona
izostala
,
se
je
lovil
za
drugimi
,
ali
je
pa
krokal
do
nezavesti
.
—
Vere
ni
pozdravil
niti
s
karto
.
Tuintam
se
je
celo
sam
nase
srdil
,
da
ni
zadavil
te
ljubezni
,
ko
je
bila
skoraj
že
v
poslednjih
vzdihih
...
Časih
pa
ga
je
le
tiščala
vest
,
premetaval
se
je
od
težav
,
vroč
in
znojen
od
tesnobe
,
ter
si
s
prsti
ril
po
sprijemajočih
se
laseh
...
„
Vera
,
Vera
,
kam
sem
te
pripravil
?
“
—
Prihodnjič
pa
se
je
zopet
krohotal
—
surov
nasilnež
in
brezvesten
izkoriščevalec
,
ki
ga
ne
briga
usoda
bližnjega
,
da
je
le
njegova
miza
obložena
,
njegova
postelj
topla
...
In
vendar
končno
ni
mogel
več
prenašati
te
negotovosti
.
Izprevidel
je
,
da
je
treba
stvar
na
ta
ali
oni
način
—
končati
!
Napisal
ji
je
pismo
:
„
Kako
naj
te
nagovorim
?
—
Ali
ti
smem
reči
:
ljubica
?
Ali
imam
pravico
do
tega
?
—
In
sploh
—
ali
bi
ti
rad
rekel
:
ljubica
?
—
Vrag
vedi
!
...
Ako
ti
povem
,
da
lazim
že
vse
te
dni
za
ženskami
in
iščem
pripravnega
materijala
,
—
potem
si
lahko
misliš
,
kako
je
to
z
menoj
.
Žalostno
je
,
draga
moja
,
žalostno
!
...
Ali
ti
naj
nalažem
idealno
pismo
,
zaljubljenega
vzdihovanja
in
koprnenja
polno
?
—
Kaj
bi
imela
od
njega
?
—
Čemu
bi
se
še
varala
drug
drugega
?
—
Ko
pa
ni
nobenega
hrepenenja
v
meni
!
...
Zadnjič
sem
gledal
v
neki
izložbi
karto
:
„
Wenn
ich
ein
Vöglein
wär
flög
’
ich
zu
Dir.
“
—
in
sem
pomislil
,
da
bi
jo
kupil
zate
.
Ampak
...
ali
bi
res
poletel
k
tebi
?
...
Ali
nebi
rajši
letal
ob
oknih
dunajskih
deklet
in
prežal
med
zavesami
,
da
bi
iztaknil
lepo
žensko
,
ki
bi
se
mi
s
pohlepom
prepustila
?
Kaj
mi
je
treba
idealnosti
in
nunskega
platonstva
?
„
Le
po
tebi
hrepenim
...
“
—
Ba
,
neumnost
!
Dolga
leta
koprneti
in
samo
čakati
,
kdaj
pride
dovoljenje
,
da
smem
objeti
—
njo
,
edino
—
njo
!?
...
Ne
!
Zato
imam
premalo
volje
,
še
manj
moči
,
najmanj
značaja
!
Kdor
se
je
odločil
za
—
veliko
ljubezen
,
semora
odreči
hudiču
in
njegovim
angeljem
.
Če
pa
sem
spoznal
,
da
je
moja
čistost
—
laž
,
zvestost
—
hinavščina
,
zdržnost
—
suženjska
veriga
,
potem
sem
pred
teboj
—
slepar
!
In
menda
sem
poštenejši
,
če
danes
strahopetno
zbežim
od
tebe
,
nego
da
te
varam
dalje
;
najbrže
sem
manjši
lump
,
če
te
zapustim
že
zdaj
,
nego
da
te
razočaram
—
prepozno
.
—
Zatorej
:
—
Adijo
,
pa
zdrava
ostani
!
...
In
vendar
,
vidiš
:
—
ko
bi
zdajle
stopila
v
mojo
sobo
,
—
bogve
,
ali
bi
ti
ne
padel
krog
vratu
?
V
ustnice
bi
se
ti
vsesal
in
zverina
bi
zahtevala
od
tebe
žrtve
...
zahtevala
bi
,
zahtevala
,
zahtevala
,
zahtevala
;
—
a
dala
ti
nebi
ničesar
!
...
Nekdaj
sem
si
bil
nadel
krinko
veličine
,
dobrote
in
človekoljubnosti
;
morda
nisem
ravno
slabo
igral
uloge
;
a
prišel
je
čas
,
ko
sem
omagal
in
otrpnil
pred
posledicami
,
—
in
zdaj
sem
ti
pokazal
pete
...
strahopetno
in
sramotno
,
izdajalsko
in
pobalinsko
...
Pripelji
se
na
Dunaj
in
pridi
mi
pljunit
v
zobe
!
A
ne
pozabi
vzeti
priče
seboj
.
—
Zaničuj
me
,
zasramuj
me
,
zasmehuj
me
,
—
ljubica
!
—
dušica
!
Tvoj
Tomo
.
“
Vera
je
bila
od
udarca
kot
omamljena
.
Oči
so
se
ji
zameglile
,
roke
so
se
ji
tresle
,
po
telesu
ji
je
zagomazelo
,
—
iz
hrbtenice
ji
je
lezel
mraz
,
zmirom
v
novih
tokih
,
ter
se
ji
razširjal
po
životu
,
kakor
bi
ji
brizgal
led
v
možgane
in
po
udih
.
Zobje
so
ji
zašklepetali
,
stresla
jo
je
mrzlica
,
—
morala
je
sesti
,
da
ne
bi
omedlela
...
Potem
je
otopela
.
S
slepimi
očmi
se
je
zagledala
skozi
okno
,
s
prazno
glavo
,
s
popolnoma
odsotnim
duhom
...
Nato
se
je
nenadoma
zasmejala
...
blazno
in
krčevito
...
in
se
udarila
po
glavi
ter
se
upognila
v
životu
:
„
O
,
prismoda
!
O
prismoda
!
...
ti
si
si
domišljevala
!?
...
“
Naenkrat
jo
je
stisnilo
pri
srcu
...
s
silnim
sunkom
so
se
ji
napela
pljuča
,
obraz
ji
je
nabreknil
in
posinel
—
in
se
je
spačil
,
krčevito
spačil
...
Tedaj
je
bruhnil
jok
iz
nje
in
solze
so
se
ji
udrle
iz
oči
...
Izprehajala
se
je
po
samotnih
potih
—
mrka
in
obupana
nesrečnica
...
Igrala
se
je
z
mislijo
na
samomor
.
Roka
ji
je
božala
revolver
...
in
ga
sprožila
po
trati
...
Z
naslado
si
je
pritisnila
vročo
cev
na
lice
in
srkala
v
nosnice
ščegetajoči
smrad
smodnikovega
dima
...
Potem
se
je
pripravljala
,
da
bi
Tomu
odgovorila
.
Napisala
mu
je
dvoje
,
troje
pisem
,
a
nobeno
je
ni
zadovoljilo
.
Izgubljala
se
je
v
razlaganju
,
očitanju
,
moraliziranju
,
v
pridigah
in
naukih
,
tudi
v
smešenju
in
roganju
,
celo
besedo
„
pflonc
“
mu
je
zabrusila
v
obraz
...
Nazadnje
je
vse
zmečkala
in
raztrgala
;
vstala
je
in
se
vzravnala
v
pasu
,
otrla
si
oči
in
lica
,
postala
stroga
in
resna
;
—
sklenila
je
,
—
da
sploh
ne
odgovori
...
Nato
pa
je
nenadoma
prejela
od
Toma
karto
:
dekle
z
bičem
v
roki
.
Naslov
je
bil
ljubezniv
kot
v
prejšnjih
časih
;
pripisek
je
bil
v
verzih
:
„
Skozi
zlato
jutro
žvižga
bič
;
a
mene
to
ne
briga
nič
,
saj
bič
je
dolg
le
jeden
vatel
,
vihti
pa
ga
poreden
škratelj
—
sto
kilometrov
za
goro
.
“
Nova
nesramnost
je
ni
zadela
.
Trpek
nasmeh
in
zaničljiva
sobica
—
in
karta
je
zletela
v
zadnji
kotek
miznice
.
Potem
se
je
zastrmela
malo
v
strop
—
in
kakor
zadoščenje
ji
je
zasijalo
iz
oči
:
—
zdaj
mu
še
toliko
manj
odgovori
!
...
Preteklo
je
zopet
nekaj
tednov
in
Vera
je
prejela
drugo
pismo
:
„
Draga
Vera
!
—
Ne
raztrži
predno
ne
prebereš
!
Bodi
dobra
!
—
Danes
sem
sanjal
o
tebi
...
Bili
smo
v
veliki
,
prazni
sobi
:
ti
,
Drnovšek
in
jaz
.
On
je
nekaj
skladal
v
skrinjo
.
Ti
si
gledala
,
časih
malomarno
mignila
;
—
zame
se
nisi
brigala
,
kakor
bi
me
ne
bilo
.
Ko
je
bila
skrinja
polna
,
žeblji
zabiti
,
je
vrgel
Drnovšek
kladivo
na
tla
in
si
obrisal
pot
s
čela
.
Potem
se
je
sklonil
,
da
porine
skrinjo
iz
sobe
...
In
ko
je
bil
zunaj
,
