gozdu.
Prisezite
,
da
me
bodete
ubogali
v
sili
in
smrti
,
v
bogastvu
in
revščini
!
“
„
Prisegamo
!
“
kriče
roparji
iz
enih
ust
.
Tudi
‚
rudeči
Tomaž
‘
je
roko
dvignil
.
V
njegovih
lisičjih
očeh
pa
se
blisketa
tajen
ogenj
—
srce
njegovo
so
krči
maščevalne
togote
.
„
Sunek
z
nogo
mu
povrnem
,
“
mrmra
hudobnež
;
„
kri
njegovo
moram
videti
,
potem
sem
pa
jaz
glavar
,
in
če
se
mi
celo
peklo
upira
!
“
„
Prisezite
,
“
nadaljuje
Jurij
,
„
smrt
onemu
,
ki
nas
izda
,
ali
pa
le
vinar
od
plena
zataji
.
Vse
,
kar
nam
pride
v
pest
,
se
na
enake
dele
razdeli
:
tudi
jaz
.
Vaš
glavar
,
nočem
nobenega
dobička
imeti
.
“
„
Prisegamo
!
“
kriče
tolovaji
navdušeno
.
„
In
še
eno
mi
obljubite
:
Kri
bodemo
le
v
najskrajnejši
sili
pretakali
.
Prisezite
,
da
bodete
le
bogatine
ropali
,
reveže
pa
pri
miru
pustili
.
Prisezite
,
da
se
ženam
in
otrokom
ne
sme
niti
las
skriviti
.
“
Razbojniki
se
začudeno
ozirajo
na
svojega
mladega
glavarja
.
—
„
Tepec
nori
,
“
mrmra
‚
rudeči
Tomaž
‘
;
„
hahaha
,
zdaj
bodo
izprevideli
,
da
sem
prav
imel
,
ter
se
bodo
še
pravočasno
premislili
.
“
„
Prisezite
!
“
zakliče
Jurij
,
„
ali
pa
Vas
pri
tej
priči
zapustim
ter
si
drugod
poiščem
svoje
tovariše
.
Ali
mi
obljubite
to
,
da
ali
ne
?
“
Tu
se
vse
roke
vzdignejo
.
„
Prisegamo
!
“
se
enoglasno
začuje
iz
ust
vseh
tolovajev
.
Zmagovalno
se
ozira
Jurij
po
svojih
tovariših
.
„
In
sedaj
poslušajte
mojo
prisego
.
Pri
spominu
na
svojo
ranjko
mater
Vam
obljubujem
,
da
Vas
nikdar
ne
zapustim
.
Kdor
mi
bo
mogel
očitati
,
da
sem
prelomil
svojo
prisego
,
razseka
naj
me
na
drobne
kosce
.
Kakor
gotovo
tukaj
stojim
,
nikdar
Vas
ne
bom
zapustil
.
“
Vriskaje
se
zbirajo
tolovaji
krog
svojega
vodje
,
le
‚
rudeči
Tomaž
‘
ostane
v
ozadji
ter
se
približa
Amalijinemu
stricu
,
s
katerim
na
tihem
,
toda
živahno
začne
šepetati
.
Jurij
Skopec
stoji
kakor
kralj
sredi
svojih
podanikov
.
„
Sedaj
pa
na
delo
!
“
kliče
,
„
no
bomo
mirovali
niti
po
dnevu
niti
po
noči
.
Pleniti
hočemo
,
kar
se
bo
le
dalo
.
Napovedali
smo
človeštvu
,
bogatinom
boj
in
svet
naj
v
strahu
in
trepetu
izreka
naše
ime
!
“
Cekinar
si
mane
roke
.
„
Kam
najprvo
,
glavar
?
“
praša
.
Jurij
gleda
na
strop
.
Njegovo
duševno
oko
zagleda
prekrasno
žensko
postavo
mil
obrazek
,
potem
pa
ta
podoba
izgine
ter
se
glavar
zmisli
moža
,
ki
mu
je
toliko
bridkosti
napravil
.
„
Tja
gremo
,
kamor
me
kliče
maščevanje
,
“
pravi
zamolklo
,
„
pripravite
vse
,
da
še
pred
jutrom
odrinemo
—
proti
Sokolskemu
gradu
!
“
Prikazen
.
—
Boj
za
Milico
.
—
Sodniki
postanejo
nepotrpežljivi
.
—
Danes
meni
,
jutri
tebi
!
—
Kje
sta
Milica
in
njen
rešitelj
?
„
Priznaj
,
deklina
!
“
Tako
vpije
pisar
,
ko
Milica
povesi
glavo
,
rudečnik
pa
počasi
navija
palčnike
.
„
Priznaj
—
ali
—
“
Pisar
naenkrat
obmolkne
.
Vdarec
zadene
njegov
zatilnik
,
da
mu
pero
pade
iz
roke
.
Ko
trska
suhemu
pisarju
se
stemni
pred
očmi
.
Začuden
se
rabelj
ozre
.
Hitro
kakor
blisk
skoči
mala
,
škratasta
postava
proti
njemu
.
In
sedaj
se
začno
srdit
boj
.
Ko
pisar
nezavesten
leži
pod
mizo
ter
vse
štiri
od
sebe
moli
,
se
valjata
rabelj
in
pritlikavec
po
tleh
.
Rudečnik
hode
vpiti
,
toda
njegov
nasprotnik
ga
tako
davi
,
da
se
le
neko
grgranje
začuje
iz
njegovega
grla
.
Brzo
pritisne
zraščeni
škrat
krvnika
k
tlom
,
da
se
komaj
gane
.
—
Norec
vzdigne
pest
.
Udarec
za
udarcem
udriha
po
rabeljevi
glavi
,
ki
se
zdihovaje
in
brez
vspeha
hoče
otresti
škratastega
nasprotnika
.
Vedno
hitreje
pada
pest
,
težka
,
kakor
kovaško
kladvo
.
Zraščenec
ima
neznanske
moči
.
Še
dvakrat
udrihne
in
rabelj
leži
brez
zavesti
na
tleh
pri
Miličinih
nogah
.
Norec
ga
nekaj
trenotkov
grdo
ogleduje
.
Potem
se
hitro
obrne
k
Milici
ter
jo
najpoprej
oprosti
palčnikov
.
Grozno
zatuli
norec
,
ko
zagleda
dekletove
krvaveče
palce
.
—
Kakor
besen
plane
znova
na
pisarja
in
krvnika
.
—
—
—
V
veliki
dvorani
prvega
nadstropja
so
sodniki
postali
nepotrpežljivi
.
„
To
je
velika
trdovratnica
,
“
pravi
predsednik
,
„
mislim
,
da
ni
še
ničesar
priznala
.
“
„
Mogoče
,
da
je
postala
nezavestna
,
“
pripomni
drugi
.
„
Ne
,
ne
,
to
bi
nam
bil
že
zapisnikar
naznanil
.
Predlagam
,
stroga
gospoda
,
da
gremo
gledat
ter
odredit
,
ko
bi
bila
zločinka
še
trdovratna
,
da
se
ž
njo
postopa
najostreje
.
Zapisniki
so
itak
že
izgotovljeni
.
Pojdimo
tedaj
!
“
Sodniki
vstanejo
.
Ne
morejo
si
raztolmačiti
,
zakaj
tortura
toliko
časa
traja
,
ker
sicer
žene
in
dekleta
priznajo
,
ko
zagledajo
grozne
mučilne
priprave
.
V
slovesni
vrsti
se
sodniki
po
stopnicah
bližajo
mučilnici
.
Iz
nje
čujejo
zamolklo
stokanje
.
„
Oj
,
“
pravi
eden
sodnikov
,
„
še
jo
mučijo
,
take
trdovratne
že
dolgo
nismo
imeli
.
“
Sodniki
stopijo
skozi
železna
vrata
.
Prvi
sodnik
si
mane
oči
—
drugi
tudi
,
tretji
in
četrti
pa
primeta
očala
,
ker
menijo
,
da
jih
oči
varajo
.
Spogledajo
se
,
eden
z
bolj
neumnim
obrazom
kakor
drugi
.
Jetnica
je
izginila
.
Pač
pa
sta
pisar
in
rabelj
še
tukaj
,
toda
v
takem
položaji
,
da
sodniki
sami
sebi
ne
verujejo
,
kar
vidijo
.
Pisar
sedi
na
stolu
,
na
katerem
je
poprej
Milica
zdihovala
,
na
njegovih
črnih
nogovicah
se
blišče
svetle
verige
.
Njegova
dva
palca
pa
krasijo
palčniki
,
ki
so
menda
dobro
naviti
,
kajti
njegov
hudobni
obraz
je
grozno
skremžen
,
v
ustih
pa
mu
tiči
„
hruška
“
,
mučilna
priprava
,
ki
temeljito
preprečuje
vpitje
.
Rabeljnu
ste
roki
na
hrbtu
zvezani
,
usta
so
mu
s
cunjo
zamašena
,
in
da
mu
na
tleh
ne
postane
predolgčas
,
ga
je
nekdo
ob
vrvi
kviško
potegnil
.
Na
nogah
pa
mu
vese
težke
železne
kroglje
,
ki
mu
strašno
raztezajo
ude
.
Sodniki
z
odprtimi
ustrai
opazujejo
la
čudni
prizor
.
Grozno
javkanje
pisarjevo
jim
dokazuje
,
da
je
vse
to
res
.
„
Vražja
hudobija
se
je
tu
izvršila
,
“
pravi
predsednik
,
„
ha
,
tukaj
so
bili
sami
zlodje
—
zavezniki
obdolžene
hudodelnice
.
Kje
je
ta
?
“
Da
,
kje
je
Milica
?
Z
nova
se
sodniki
z
neumnimi
obrazi
pogledujejo
,
dokler
jih
rabeljevo
zdihovanje
ne
predrami
.
Sedaj
skušajo
,
oba
rešiti
.
Nekaj
sodnikov
začne
vleči
iz
pisarjevih
ust
„
hruško
“
,
da
bi
je
„
svojega
častivrednega
kolega
“
oprostili
.
Pri
tem
mu
skoraj
nekaj
zob
iztrgajo
,
ne
da
bi
nevarno
stvar
iz
ust
spravili
.
Drugi
se
trudijo
,
od
rabeljevih
rok
odvezati
težke
kroglje
.
Zastonj
.
Konečno
se
prebrisanci
domislijo
,
da
se
da
vrv
,
ob
kateri
krvnik
visi
za
roke
,
prerezati
.
To
se
jim
tudi
posreči
.
Rudečnik
z
velikim
ropotom
telebne
na
tla
,
in
eden
sodnikov
milo
zastoče
,
ker
mu
je
težka
kroglja
padla
na
palec
desno
noge
.
Rabelj
se
krogelj
hitro
oprosti
,
ko
mu
je
eden
sodnikov
prerezal
spone
na
rokah
.
„
Oprostite
našega
častivrednega
kolega
,
“
zaukazuje
prvi
sodnik
,
kazoč
s
prstom
na
žalostno
pisarjevo
postavo
.
Rabelj
ga
ne
posluša
,
temveč
skače
kakor
norec
na
okrog
,
ž
njim
pa
sodnik
z
zmečkanim
palcem
.
„
Kaj
ste
zblazneli
?
“
praša
predsednik
,
„
saj
smo
Vas
oprostili
,
sedaj
pomagajte
temu
—
“
„
Hu
—
hu
—
hu
—
tuli
rudečnik
.
„
Raki
na
mojih
ušesih
,
—
hu
—
hu
—
hu
—
“
Resnično
,
na
ušesih
mu
bengljajo
takoimenovani
„
raki
“
,
ki
mu
povzročajo
grozne
bolečine
.
Eden
sodnikov
pristopi
,
da
bi
ga
oprostil
„
rakov
“
,
toda
v
naglici
zavije
vijak
narobe
,
„
rak
“
še
bolj
vščipne
,
rabelj
pa
same
bolečine
poskoči
tri
črevlje
visoko
.
Konečno
ga
oproste
muke
.
Javkajoč
se
spravi
na
pisarja
,
da
tudi
njega
reši
„
hruške
“
.
Pisar
se
nezavesten
zgrudi
na
tla
.
„
Kje
je
jetnica
?
“
praša
prvi
sodnik
.
„
Ne
vem
,
“
stoka
rudečnik
,
„
če
to
ni
bil
sam
peklenšček
,
ki
je
prišel
po
njo
,
bil
je
pa
gotovo
kak
drug
hudoben
duh
.
Premagal
naju
je
in
zavedel
sem
se
še-le
,
ko
sem
tu
gori
bengljal
.
“
„
Kakšen
je
pa
bil
?
“
„
Pravcat
škrat
,
“
ječi
rabelj
,
„
majhen
,
zraščen
in
oči
je
imel
kakor
žrjavico
.
Več
nisem
videl
,
kajti
skočil
mi
je
kakor
mačka
na
ramo
ter
me
pričel
daviti
,
da
sem
sapo
zgubil
,
potem
me
je
po
glavi
lomastil
,
da
sem
se
onesvestil
.
“
Sodniki
se
spogledujejo
.
V
tistih
časih
so
ljudje
še
mnogo
bolj
na
vraže
verovali
,
kakor
dandanes
.
„
To
je
bil
gotovo
živi
vrag
,
ki
nas
je
obiskal
,
“
pravi
eden
izmed
njih
.
Kaj
je
početi
?
Pokličejo
vratarja
in
vse
čuvaje
.
Povprašujejo
,
ali
niso
videli
tacega
in
tacega
moža
v
sodnem
poslopju
,
toda
vsi
zanikajo
.
Živa
duša
ni
videla
priti
kakega
škrata
in
vsi
so
prepričani
,
da
se
je
tu
nekaj
nadnaravnega
zgodilo
.
Toda
kje
je
jetnica
?
Ali
jo
jo
peklenšček
skozi
okno
odnesel
?
Skoro
že
na
to
verujejo
,
tu
pa
najdejo
na
prehodu
ruto
,
ki
jo
je
nosila
Milica
okrog
vratu
.
Pisar
se
zdrami
iz
omotice
,
ter
natančneje
popiše
obleko
zraščenega
spaka
.
Zdaj
so
sodniki
druzega
mnenja
.
„
Pajdaš
jetničin
se
je
vtihotapil
ter
tatico
oprostil
,
“
pravi
prvi
sodnik
,
„
beriči
naj
vso
sodnijo
natanko
preiščejo
gotovo
sta
se
v
kakem
kotu
skrila
!
“
Beriči
se
po
celem
poslopji
razdele
ter
prično
povsod
stikati
.
Pod
zemljo
in
pa
gori
do
podstrešja
vse
pregledajo
in
prekucnejo
.
Ali
bodo
našli
norca
in
Milico
?
Grad
stražijo
.
—
Varnostne
priprave
.
—
Tihorepec
preti
.
—
Tolovaji
v
gozdu
.
—
Jurij
v
nevarnosti
.
Na
Sokolskem
je
tiho
kakor
pred
nevihto
.
Grof
se
še
ni
povrnil
,
toda
v
gradu
kar
mrgoli
čuvajev
in
beričev
.
Čemu
so
te
priprave
?
Grofica
to
ve
.
Kopelj
v
Savi
jej
ni
škodovala
in
zapeljiva
vragica
je
krasna
,
cvetoča
kakor
navadno
.
Nestrpljivo
pričakuje
poročil
,
kajti
izvedela
je
,
da
je
Jurij
Skopec
z
nekaterimi
tovariši
ubežal
.
Slišala
je
tudi
o
maščevalni
prisegi
,
katera
jo
pa
ne
plaši
,
kajti
prepričana
je
,
da
lovčeva
togota
velja
le
njenemu
starikavemu
soprogu
.
In
to
jej
ne
dela
preglavice
.
Ko
graščakinja
tako
prevdarja
,
leta
Tihorepec
nemiren
po
gradu
okrog
.
Kakor
da
ne
vidi
nobenega
služabnika
,
hodi
mimo
njih
ter
sam
s
sabo
godrnja
.
Vsi
začujeni
za
njim
pogledujejo
.
Ko
se
zmrači
,
stopi
oskrbnik
skrivaj
skozi
tapetna
vrata
pred
svojo
gospo
.
Ta
ljuta
poskoči
.
„
Ali
ste
že
zopet
tu
?
“
zadere
se
nad
njim
.
„
Ali
Vam
morda
moje
obljube
ne
zadostujejo
?
Dobili
bodete
lovski
gradič
,
toda
glejte
,
da
so
mi
pobereta
!
“
„
Oho
!
“
pravi
Tihorepec
,
„
to
še
ni
vse
.
Slišal
sem
take
reči
,
da
se
ne
morem
pomiriti
.
“
„
Kaj
?
“
„
Danes
je
bil
neki
Ribničan
v
kuhinji
.
Prišel
je
iz
Ljubljane
ter
jo
pripovedoval
,
da
bodo
mučili
Milico
.
“
Grofica
se
malomarno
obrne
.
„
Ali
je
to
vse
,
kar
mi
imate
povedati
?
“
praša
zaničljivo
.
Oskrbnikove
majhno
oči
se
začnejo
svetiti
.
„
Deklica
ima
moja
žena
postati
,
“
odgovarja
trdovratno
,
„
toda
kaj
mi
če
soproga
,
kateri
je
rabelj
vse
ude
polomil
?
“
„
Vi
ste
norec
,
“
draži
ga
lepa
hudobnica
,
„
Milica
je
še
otrok
in
bo
vso
priznala
,
če
ji
par
palčnikov
le
od
daleč
pokažejo
.
“
Tihorepec
zmaje
z
ramo
.
„
Jaz
bi
se
pa
raje
sam
o
tem
prepričal
,
ter
Vas
prosim
odpusta
,
“
pravi
.
„
Do
skrajnosti
stvar
ne
sme
priti
!
“
Grofica
ga
grdo
pogleda
.
„
Da
mi
ni
obljubil
,
Jurija
zvabiti
v
gradič
—
ne
zapustil
bi
živ
moje
sobe
,
“
misli
na
tihem
,
„
tako
pa
mu
moram
prizanašati
,
dokler
ga
potrebujem
.
“
„
Rad
bi
dobil
odpust
,
“
ponavlja
Tihorepec
.
„
Za
moj
del
,
toda
ne
predolgo
.
—
K
večjemu
dva
dni
,
—
pri
moji
jezi
.
“
Oskrbnik
so
pokloni
.
„
Še
nekaj
imam
sporočiti
,
milostna
gospa
grofica
!
“
„
No
?
“
„
Norec
je
kakor
kafra
izginil
.
“
„
E
,
kaj
me
spak
briga
?
Se
že
kje
klati
.
Pustite
me
s
takimi
malenkostmi
pri
miru
.
“
Tihorepec
dobro
ve
,
da
je
grofica
od
njega
odvisna
,
kajti
pisma
,
ki
jih
ima
v
roki
,
zadostujejo
,
da
pogubi
svojo
gospo
.
Pazljivo
ga
grofica
ogleduje
.
Tihorepec
je
zvit
ko
kača
,
kajti
čeravno
je
njegove
sobe
natanko
preiskala
,
pisem
vendar
ni
mogla
najti
.
Gotovo
jih
je
dobro
poskril
.
Toda
čeravno
ne
dobi
pisem
v
roke
,
mož
jej
ne
sme
postati
nevaren
.
Umreti
mora
.
„
Tedaj
grem
,
milostiva
grofica
,
“
šepeta
oskrbnik
,
„
pojutršnjim
najkasneje
sem
nazaj
in
poprej
se
bo
gospod
grof
gotovo
že
povrnil
.
“
„
Le
pojdite
,
ne
potrebujem
Vas
.
“
Oskrbnik
še
vedno
pazljivo
zre
na
lepo
ženo
,
ter
se
potem
kakor
mačka
izmuzne
skozi
tapetna
vrata
.
Grofica
gleda
za
njim
.
„
Dedec
,
ne
boš
mi
dolgo
več
na
poti
,
“
grozi
se
lepa
ženska
,
„
preko
vsakega
stopa
moja
noga
,
kdor
se
mi
zoprstavlja
.
Čez
mrtvece
korakam
,
če
drugače
ni
mogoče
.
Milica
mora
umreti
—
Tihorepec
tudi
—
in
potem
—
potem
tudi
—
“
Šepetanje
njeno
postane
nerazumno
.
Zunaj
ob
zidovji
grajskega
vrta
,
pri
vratih
in
ograjah
stoje
straže
.
Grof
Sokolski
je
previden
.
Jeden
roparski
vlom
mu
daje
upanje
,
da
ga
bodo
tolovaji
v
drugič
obiskali
in
da
se
mu
bo
posrečilo
,
vjeti
jih
žive
.
Celo
krdelo
straži
grad
in
povsod
je
videti
oborožence
,
ki
se
oprezno
ozirajo
na
vse
strani
.
Celo
vrt
je
zaseden
in
le
v
gozdu
,
ki
se
z
vrtom
tiši
,
ni
videti
nobenega
beriča
,
kajti
gozd
se
ure
in
ure
na
dolgo
razprostira
.
Da
,
ko
bi
človek
mogel
gozd
z
očesom
prodreti
.
Tu
bi
zapazil
,
kako
leži
okrog
trideset
oboroženih
mož
v
mali
dolinici
,
okrog
katere
so
straže
razpostavljene
.
Toda
to
niso
vojaki
,
marveč
predrzneži
pod
poveljstvom
glavarja
Jurija
Skopca
.
Nekoliko
od
glavnega
krdela
leži
Jurij
poleg
Smukača
in
Cekinarja
.
Ta
je
svoja
dva
zvesta
tovariša
imenoval
za
podpoveljnika
,
kajti
poznal
ju
je
natanko
,
posebno
njuni
zviti
butici
.
Jurij
so
ravno
ž
njima
posvetuje
,
kako
bi
se
grad
Sokolski
najbolje
dal
napasti
.
„
Poizvedeti
moram
pred
vsem
,
kaj
se
je
z
ubogo
Milico
zgodilo
,
“
meni
glavar
,
čegar
desnica
še
ni
popolnoma
zdrava
.
„
Revica
mora
morebiti
veliko
prestati
,
in
če
je
zaprta
,
rešil
jo
bodem
.
“
Smukač
se
zaničljivo
namuza
.
„
Glavar
,
čemu
toliko
vrišča
zaradi
borne
hišine
.
Deklet
na
svetu
kar
mrgoli
.
Pustite
deklino
,
kjer
je
.
“
„
Ne
,
“
odgovori
Jurij
,
„
Ti
tega
ne
poznaš
,
kajti
že
davno
si
pozabil
,
kaj
je
sočutje
.
“
„
To
je
res
,
saj
pa
tudi
nisem
stara
baba
.
“
„
To
tudi
drugi
niso
,
“
zavrne
ga
glavar
karajočim
glasom
.
„
Toda
dosti
o
tem
,
mene
zanimajo
zdaj
še
druge
reči
.
In
povesti
o
železnem
vitezu
tudi
ne
morem
verjeti
.
Ali
se
nista
motila
?
“
„
Nisem
se
motil
,
“
zatrjuje
Cekinar
,
„
lahko
mi
verjamete
,
glavar
.
Ko
sva
prvipot
šia
mimo
železne
postave
,
stala
je
v
duplini
in
na
čeladi
in
vezirju
nisva
ničesar
opazila
.
Ko
sva
se
pa
vračala
,
hu
,
to
je
bilo
plašno
.
“
„
Gotovo
,
“
pripomni
Smukač
,
„
glavar
,
midva
gotovo
nisva
strahopetneža
,
vendar
me
je
oblila
kurja
polt
,
ko
je
železna
oprava
tiho
zarožljala
ter
nas
je
vitez
pogledal
z
gorečimi
očmi
.
Hu
,
ali
sva
hitro
pete
odnesla
.
“
Jurij
z
glavo
zmaje
.
„
Jaz
sem
marsikaterikrat
šel
po
dnevu
in
po
noči
mimo
viteza
,
pa
nikdar
nisem
nič
posebnega
opazil
.
“
„
Tako
?
“
„
Pripovedovali
so
si
seveda
veliko
,
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
,
„
v
gradu
so
pravili
,
da
straši
,
nobeden
pa
ni
vedel
nič
gotovega
.
“
„
Midva
sva
natanko
videla
.
“
„
Dobro
,
“
odgovori
Jurij
,
„
saj
pridem
sedaj
v
grad
in
pozno
bo
tudi
,
ko
pridem
skozi
galerijo
mimo
železnega
viteza
.
Radoveden
sem
,
ali
se
bo
prikazen
ponovila
.
“
Smukaču
se
obraz
zamišljeno
zmrači
.
„
Glavar
,
ne
bojim
se
ljudij
,
to
Vam
je
znano
korajže
ne
manjka
—
tudi
Cekinarju
ne
.
“
„
To
vem
.
“
„
Z
ljudmi
se
lahko
borim
,
drugače
pa
jo
s
tako
prikaznijo
.
Jaz
bi
svetoval
,
da
se
galeriji
in
vitezu
izognemo
.
“
„
To
je
nemogoče
,
“
zavrne
Jurij
,
„
če
hočemo
priti
do
grofa
,
—
da
,
tudi
pot
v
grofičine
sobe
vodi
mimo
viteza
.
“
Tolovaja
molčita
.
„
Ostanita
sedaj
tukaj
,
“
pravi
Skopec
,
„
pregledat
grem
najzunajnejše
straže
,
ter
izvedet
,
koliko
stražnikov
je
okrog
gradu
.
V
eni
uri
se
povrnem
in
potem
se
natančneje
pomenimo
,
kako
bi
bilo
najbolje
grad
napasti
.
“
Jurij
vstane
.
Orjaška
postava
gleda
bistro
,
a
temno
svoje
krdelo
.
„
Sedaj
sem
tolovajski
glavar
,
“
šepeta
,
„
ha
,
jaz
si
tega
nisem
želel
,
pa
osoda
me
je
prisilila
.
Jurij
,
Ti
si
proklet
,
iz
človeške
družbe
izobčen
,
vzeli
so
Ti
vse
,
kar
si
imel
.
Tvoj
kruh
.
Tvojo
čast
,
celo
Tvojo
drago
mater
.
Ha
,
sedaj
sem
postal
,
kar
ste
hoteli
imeti
,
vrag
maščevanja
.
Moj
račun
z
Vami
bo
grozovit
!
“
Jurij
počasi
izgine
v
gozdu
.
Tu
je
doma
,
kajti
v
grajski
okolici
mu
je
znan
vsak
grmiček
—
vsako
drevesce
.
Hitro
se
bliža
gradu
.
Včasih
malo
postoji
ter
zamolklo
zažvižga
in
straže
mu
ravno
tako
odgovarjajo
.
„
Vse
je
v
redu
!
“
šepeta
lovec
,
„
sedaj
pa
si
oglejmo
,
kako
je
v
gradu
.
“
Urnih
korakov
odide
.
Obrne
se
proti
grmičevju
vrhu
griča
,
od
koder
je
prost
razgled
na
grajsko
okolico
.
Kmalu
je
tam
.
Ali
ni
za
njim
nekaj
zašumelo
?
Med
vejami
se
prikaže
rudečebradat
,
divji
obraz
.
Ali
ni
to
‚
rudeči
Tomaž
‘
?
Sedaj
se
zasveti
cev
puške
.
Jurij
ne
sluti
,
da
stoji
za
njegovim
hrbtom
smrtni
sovražnik
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
jo
stal
na
straži
.
Zapustil
je
odkazani
mu
prostor
ter
se
za
glavarjem
pritihotapil
.
Hudobno
se
reži
njegov
surovi
obraz
,
ko
pomeri
s
puško
na
Jurija
.
Hrabri
tolovajski
glavar
ne
ve
,
da
je
njegovo
življenje
v
nevarnosti
,
kajti
slutiti
ne
more
,
da
je
med
njegovimi
ljudmi
izdajalski
Iškarjot
,
da
ga
hoče
častihlepni
ničvrednež
ugonobiti
.
—
Še
nekaj
trenotkov
—
puška
je
namerjena
na
Skopčevo
glavo
.
Prst
se
krivi
,
da
sproži
—
le
trenotek
še
—
potem
—
Tu
nekaj
prileti
po
zraku
—
kletvina
se
začuje
—
zamolkel
krik
—
Jurij
se
obrne
.
„
Semkaj
,
glavar
,
“
oglasi
se
srebrnočist
dekliški
glas
,
semkaj
hitro
—
jaz
nimam
orožja
,
drugače
bi
ga
bila
že
sama
usmrtila
.
“
Z
jednim
samim
skokom
je
Jurij
za
grmom
,
ki
ga
loči
od
kličočega
dekleta
.
Kaj
zagleda
?
Po
mahovju
se
valja
velikanska
postava
s
krvavečo
glavo
.
Zraven
nje
leži
puška
,
poleg
pa
stoji
lepa
Amalija
.
V
mali
pa
krepki
desnici
drži
debelo
gorjačo
,
s
katero
enkrat
zamahne
po
izdajalčevi
buči
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
praša
glavar
tiho
.
„
Grdoba
Vas
je
hotel
zavratno
ustreliti
,
“
odgovori
lepa
deklica
,
„
opazovala
sem
ga
ter
še
v
pravem
času
potolkla
.
Hitro
vzemite
bodalo
,
ničvrednež
mora
umreti
.
“
Jurij
zmaje
z
glavo
.
„
Sedaj
se
ne
more
braniti
,
“
pravi
,
„
tovariši
naj
ga
sami
sodijo
—
prejel
bo
svojo
kazen
—
ha
—
!
“
„
Stoj
—
držite
ga
!
“
kriči
Amalija
.
Pobiti
izdajalec
zdajci
poskoči
kvišku
.
Ali
mu
je
strah
pred
smrtjo
dal
nenavadne
moči
,
ali
pa
se
je
bolj
potuhnil
kakor
je
bil
v
resnici
nezavesten
?
Z
jedno
besedo
—
sedaj
beži
kakor
divji
merjasec
skozi
goščavo
in
trenotek
pozneje
že
izgine
za
drevjem
.
Amalija
pristopi
k
Juriju
.
„
Za
njim
—
za
njim
!
“
„
Pustimo
ga
,
naj
beži
,
kamor
hoče
,
“
odgovori
zaničljivo
.
„
Ta
se
gotovo
ne
povrne
več
.
“
„
Ne
,
ne
,
z
nova
Vas
bo
zavratno
napadel
!
“
kriči
deklica
ter
se
po
vsem
telesu
stresa
.
„
Saj
še
orožja
nima
—
no
bo
se
upal
več
priti
mi
v
bližino
.
“
„
Varujte
se
izdajice
,
“
pravi
,
„
hotel
je
postati
načelnik
,
smrtno
Vas
sovraži
ter
Vam
je
bolj
nevaren
,
kakor
si
mislite
.
Svarim
Vas
.
“
Jurij
pristopi
k
zapeljivi
krasotici
.
„
Ne
bojim
se
ga
,
“
pravi
ponosno
,
„
toda
govoriva
o
čem
drugem
.
Rešila
ste
mi
življenje
,
ko
ste
pobila
nesramnega
Judeža
.
Zahvaljujem
se
Vam
!
“
Amalija
globoko
zarudi
.
„
To
sem
—
tako
rada
—
storila
,
“
pravi
pretrgano
,
„
in
—
in
—
“
Jurij
težko
sope
.
Še
pred
nekaterimi
dnevi
služabnik
na
gradu
,
postal
je
po
čudnem
naključji
—
tolovajski
glavar
.
Da
,
na
čelu
lepega
krdela
mož
,
katere
je
človeška
družba
izobčila
,
stoji
Jurij
Skopec
—
napovedal
je
boj
celemu
človeštvu
.
Prvikrat
v
svojem
življenju
čuti
,
kako
krasno
je
zapovedovati
,
biti
neomejen
gospodar
ter
skrbeti
za
blagor
svojih
podanikov
.
In
pred
njim
stoji
tudi
njegovemu
varstvu
izročena
razkošno-lepa
deklica
,
ki
mu
je
že
dvakrat
v
nevarnosti
pomagala
.
Ali
je
bil
le
slučaj
,
—
ali
Amalija
pri
tem
ni
nič
mislila
,
ko
je
zanj
tvegala
življenje
—
ali
pa
so
jo
globokejši
čuti
navdajali
,
da
je
toliko
storila
za
njega
—
tujca
?
Jurij
bi
moral
slep
biti
,
ko
bi
hotel
prvo
verovati
.
Ali
ne
čita
v
žarečih
njenih
očeh
sladke
tajnosti
,
da
gorko
bije
njeno
srce
zanj
?
Jurij
čuti
,
kako
mu
vroče
prihaja
.
Mlad
je
—
krepak
orjak
,
ki
še
nikdar
ni
bil
zaljubljen
.
Za
dekleta
so
ni
brigal
,
ljubil
je
le
knjige
,
zveste
tovarišice
njegovih
prostih
ur.
In
sedaj
je
tolovajski
glavar
!
S
kakim
veseljem
se
je
učil
,
veliko
učil
.
Kdaj
bo
zopet
prišel
čas
,
da
bo
mogel
učenje
nadaljevati
V
Menda
nikdar
več
!
—
Domisli
se
zdaj
Smukačevih
besedij
:
„
Pravcati
tolovajski
glavar
mora
imeti
svojo
nevesto
.
“
Pred
njim
stoji
čudovito
lepa
,
nenavadno
pogumna
deklica
.
Ali
ni
to
prava
rokovnjaška
nevesta
?
Zazre
se
v
njene
temne
oči
.
—
„
Sedaj
moram
iti
proti
gradu
,
da
poizvem
,
kje
najlažje
vlomimo
.
“
„
Da
,
le
pojdite
,
“
pravi
Amalija
in
glas
njen
se
trese
,
„
le
pojdite
—
čakala
bom
,
da
se
povrnete
.
“
Pogled
njen
priča
,
kako
udano
mu
je
njeno
ljubeče
srce
.
—
„
Čakala
bom
na
Vas
,
“
šepetajo
še
enkrat
njene
majhne
ustnice
.
Jurij
se
jej
nasmehlja
.
Amalija
vidi
v
njegovih
očeh
hvaležnost
,
—
da
,
še
več
.
Neznanska
sreča
jo
presune
.
„
Oj
,
kakov
junak
je
to
,
“
jeclja
,
ko
Jurij
izgine
za
drevjem
,
„
čutim
,
da
ga
strastno
ljubim
.
Moj
mora
biti
,
moj
na
veke
!
“
Pobere
puško
zavratnega
morilca
ter
se
vsede
v
gosto
grmovje
,
ki
popolnoma
zakrije
njeno
krasno
telo
.
Previdnost
njena
ni
bila
zastonj
,
kajti
trenotek
pozneje
zagleda
v
večernem
mraku
,
kako
se
jej
počasi
bližate
dve
možki
postavi
.
Straže
niso
to
,
to
sta
dva
druga
človeka
.
Amalija
zadržuje
sapo
.
Spoznati
ne
more
obrazov
,
pač
pa
čuje
glasove
,
ki
vedno
bolj
razločno
udarjajo
na
uho
lepe
opazovalke
.
Ubežnika
.
—
Preganjana
.
—
Na
podstrešji
krvavega
sodišča
.
Zasledili
so
ju
.
—
Nevihta
.
—
V
skrajni
nevarnosti
.
—
Toča
.
—
Ubežnika
padeta
.
Na
podstrešji
sodišča
pod
Trančo
se
plazite
dve
temni
postavi
skozi
mrak
,
ki
se
tukaj
nikdar
ne
umakne
belemu
dnevu
.
Pri
dimniku
sta
zdaj
,
ki
se
dviga
na
jednem
koncu
prostranega
prostora
.
Sedaj
izgineta
za
očrnelim
zidovjem
,
kmalu
potem
pa
se
zopet
prikaže
debela
glava
,
v
kateri
tiče
kakor
žrjavica
žareče
oči
.
Le-te
zro
proti
vhodu
.
Tukaj
se
začuje
ropot
.
„
Že
prihajajo
,
iščejo
me
,
še
enkrat
me
bodo
v
mučilnico
vlekli
,
“
začuje
se
tih
dekliški
glas
.
Spremljevalec
čudno
zakruli
,
kakor
bi
jo
hotel
potolažiti
,
ter
neprestano
gleda
proti
vratom
.
Nemi
norec
z
grada
Sokolskega
se
je
nevidno
vtihotapil
v
sodišče
pod
Trančo
,
oprostil
je
Milico
,
ko
so
hoteli
nesrečnico
surovo
slačiti
in
njene
nežne
ude
s
strašnimi
pripravami
na
razteznici
mučiti
.
Najhujše
je
preprečil
,
toda
nevarnost
je
še
velika
in
po
vseh
kotih
iščejo
jetnico
in
njenega
skrivnostnega
rešilca
.
Koliko
časa
bo
še
trajalo
,
da
pridejo
beriči
na
podstrešje
?
Kaj
se
bo
potem
zgodilo
?
Milica
trepeče
v
smrtnem
strahu
,
osoda
,
ki
jo
čaka
.
jej
je
znana
.
Obupana
objema
črno
,
mrzlo
zidovje
.
„
O
,
da
bi
imela
nož
,
“
stoka
,
„
da
bi
mogla
svojemu
nesrečnemu
življenju
napraviti
konec
,
predno
me
slečeno
polože
na
raztezalnico
.
Sramota
je
vendar
hujša
kakor
smrt
.
Oj
,
kako
hrepenim
po
hitrem
koncu
!
“
Norec
jo
je
menda
razumel
,
kajti
znova
čudno
zakruli
,
da
bi
jo
pomiril
,
toda
Milica
ne
pričakuje
več
rešitve
.
Že
ure
in
ure
se
s
svojim
rešiteljem
potika
od
kota
do
kota
,
po
zapuščenih
dvoranah
,
tihih
prehodih
;
kakor
bi
ju
Bog
sam
čuval
,
posrečilo
se
jima
je
dosedaj
,
ostati
skritima
.
Toda
,
koliko
časa
še
?
Preganjalci
še
vedno
iščejo
.
Beriči
jo
sicer
še
niso
zagledali
,
toda
prepričani
so
,
da
se
nista
mogla
v
zemljo
vdreti
.
Ropot
se
bliža
.
V
drugem
nadstropju
so
že
.
Kmalu
bodo
pri
podstrešnih
vratih
.
Norec
včasih
zamolklo
zarenči
,
kakor
razljutena
zver
.
Potem
pa
prime
za
vrv
,
ki
jo
ima
okrog
sebe
navito
.
Milica
se
ne
gane
.
Niti
pojma
nima
,
koliko
časa
je
preteklo
,
odkar
je
bila
oteta
iz
rabeljevih
krempljev
.
Gotovo
pa
je
že
več
ur
preteklo
in
zunaj
se
gotovo
že
mrači
.
Čuj
!
—
Kaj
je
to
?
Pri
podstrešnih
vratih
se
zaslišijo
stopinje
.
„
Tukaj
so
,
“
stoka
Milica
,
„
po-me
gredo
.
Moj
Bog
,
umrla
bodem
!
“
Norec
zopet
zarenči
,
potem
pa
hipoma
obmolkne
.
Vrata
se
odpirajo
.
Zasvetijo
se
svetilke
in
Milica
z
grozo
vidi
,
da
vstopi
cela
kopa
beričev
.
Le
še
nekaj
trenotkov
in
neusmiljene
pesti
jo
bodo
vlekle
v
ječo
—
v
mučilnico
.
Tu
zgrabi
pritlikavi
spak
s
čudovito
močjo
dekleta
ter
prične
,
kakor
bi
se
igral
,
ob
železnih
drogih
plezati
,
ki
so
v
dimnik
zabiti
.
Vrhu
dimnika
je
mala
linica
v
strehi
,
urno
in
tiho
jo
odpre
ter
s
svojim
bremenom
izgine
izpod
podstrešja
.
Nenavadna
lestvica
je
menda
za
dimnikarje
napravljena
.
Milica
čuje
kakor
v
sanjah
,
kako
pod
njo
beriči
kolnejo
.
Menda
je
preganjalcem
znano
,
da
mora
tukaj
kje
biti
zadnje
zavetje
ubežnikoma
.
„
Tu
morata
biti
,
“
zasliši
se
surov
glas
.
„
Temni
postavi
,
koji
sem
videl
na
stopnjicah
,
sta
človeka
od
kosti
in
mesa
.
Preglejte
vsak
kotiček
.
Še
danes
hočem
imeti
dekleta
na
raztezalnici
,
pajdaš
njen
pa
ji
bo
družbo
delal
.
“
Svetilnice
že
obsevajo
dimnik
.
„
Oho
,
zlodej
vendar
ni
z
deklino
na
streho
splezal
?
“
Milico
zapušča
zadnji
up
.
Vidi
,
da
je
noč
nastala
in
da
se
na
nebu
črni
,
gosti
oblaki
drve
.
K
nevihti
se
pripravlja
.
Dan
je
bil
vroč
in
soparen
in
že
se
na
vseh
straneh
bliska
.
Norec
posadi
Milico
za
dimnik
,
priveže
jej
oprezno
konec
vrvi
okrog
pasa
,
drugi
konec
pa
ovije
okrog
dimnika
.
Streha
je
strma
,
poslopje
visoko
in
človek
,
ki
bi
tu
doli
padel
,
razbil
bi
se
gotovo
na
male
kosce
.
Spak
sam
sebe
ne
priveže
.
Milica
ne
vidi
,
kaj
počenja
,
kajti
tema
je
tako
gosta
,
da
komaj
opazi
lastno
roko
pred
očmi
.
V
daljavi
se
čuje
gromenje
in
okrog
vogla
zašumi
naval
silnega
viharja
.
Iz
dimnika
moli
železen
,
dva
vatla
dolg
drog
.
Norec
ga
po
velikem
naporu
odtrga
.
Malo
linico
tiho
odpre
in
gleda
doli
v
podstrešje
.
„
Tu
je
neka
ruta
,
“
pravi
jeden
beričev
.
„
Hola
,
možje
,
tukaj
sta
bila
,
jaz
vem
,
da
jo
je
tatica
na
glavi
imela
.
“
„
Da
,
da
,
tukaj
sta
bila
!
Čujte
,
ali
ni
nekaj
na
strehi
zaropotalo
—
za
vraga
—
menda
sta
res
na
strehi
!
“
„
To
je
nemogoče
,
telebila
bi
s
strme
strehe
.
“
„
Vse
jedno
,
pogledati
moramo
.
“
„
Kaj
boš
gledal
,
zunaj
je
taka
tema
,
kakor
v
rogu
.
Dan
je
bil
soparen
in
bliža
se
huda
nevihta
.
“
„
Jaz
bom
pa
vendar
gori
splezal
,
glavo
stavim
,
da
sta
na
strehi
.
“
„
Če
sta
gori
,
pa
ne
bodeta
dolgo
ostala
.
Vihar
ju
bo
doli
pometel
kakor
smeti
.
“
„
Saj
škoda
jih
ne
bo
,
zlodjev
,
—
deklica
je
prekanjena
tatica
in
njen
tovariš
,
menda
ljubček
,
gotovo
ni
nič
boljši
.
“
Norec
zarenči
.
Berič
pleza
od
klina
do
klina
,
kmalu
pride
do
strehe
ter
odpre
linico
,
skozi
katero
pomoli
svojo
ščetinasto
glavo
.
„
Tukaj
je
—
tukaj
—
“
Berič
obmolkne
.
Spak
zavihne
z
železnim
drogom
,
ki
silno
vdari
beriča
po
glavi
.
Ta
grozno
zarujove
.
Klin
izpusti
in
telebne
na
svoja
tovariša
,
ki
sta
radovedna
za
njim
plezala
.
Vsi
trije
z
velikim
ropotom
prihrume
na
podstrešna
tla
.
Vpitje
—
kletvine
—
razbite
svetilnice
zažvenketajo
in
po
tleh
se
valja
cela
kepa
ljudij
.
Zgoraj
pa
,
skozi
strešno
linico
,
zagromi
divji
krohot
—
norec
je
,
ki
nima
več
vzroka
,
da
bi
molčal
,
saj
so
ga
našli
.
Skozi
linico
preti
z
železnim
drogom
,
češ
,
le
poskusite
priti
za
menoj
na
streho
.
„
Zgoraj
je
!
Čudna
pošast
s
tatico
je
ušla
na
streho
.
“
Hitro
se
o
tem
raznese
vest
po
sodnem
poslopji
,
pa
tudi
po
ulicah
blizo
Tranče
.
Od
vseh
stranij
hite
radovedneži
.
Na
Glavnem
in
Starem
trgu
kakor
tudi
na
Črevljarskem
mostu
užigajo
baklje
.
Vsak
bi
rad
videl
ubeglo
tatico
in
njenega
pritlikavega
tovariša
.
Naenkrat
prihrumi
v
drugič
silen
vihar
,
da
lete
iskre
od
bakelj
.
Vpitje
in
vrišč
se
začuje
.
Marsikatera
obleka
se
užge
in
po
celi
okolici
diši
po
osmojenih
cunjah
.
Zopet
zažvižga
po
zraku
—
debele
kaplje
padajo
,
ploha
se
vlije
,
da
visoko
škropi
.
Nekoliko
trenotkov
pozneje
so
baklje
pogasnene
in
ulice
prazne
.
Vsakdo
je
gledal
,
da
je
hitro
prišel
pod
varno
streho
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Gori
na
strehi
se
je
položaj
premenil
.
Norec
nekaj
časa
še
preži
z
drogom
pri
linici
,
toda
nikogar
več
ne
mika
priti
ž
njim
v
dotiko
.
Berič
leži
s
krvavo
glavo
nezavesten
na
tleh
.
Pritlikavec
zapre
okno
.
Grom
buči
in
ploha
se
vlije
z
neznansko
silo
.
Uboga
Milica
pričakuje
smrt
.
Bleda
kakor
mrlič
—
glavo
ima
pobešono
ter
visi
ob
vrvi
,
ki
jedi
na
varuje
deklico
groznega
padca
v
globočino
.
Norec
je
zopet
na
njeni
strani
.
Čudni
človek
je
uren
in
spreten
kakor
veverica
.
Na
strehi
kreta
kakor
po
gladkih
tleh
in
celo
silni
vihar
mu
ne
more
do
živega
.
Kaj
dela
sedaj
?
Vrv
odveže
od
dimnika
ter
jo
ovije
okrog
debele
roke
.
Kam
hoče
spak
?
—
Doli
v
strašansko
globočino
?
Pa
tudi
ob
obeh
straneh
,
kjer
so
meščanske
hiše
prizidane
,
je
nemogoča
rešitev
.
Sedaj
prileze
do
velikega
železnega
petelina
vrhu
strehe
.
Milico
vleče
z
veliko
težavo
za
sabo
.
Ubogo
deklo
se
na
levo
in
desno
opoteka
,
toda
norec
ne
izpusti
vrvi
,
s
katero
je
nanj
privezana
.
Nebeški
oče
,
kako
buči
vihar
!
Blisk
razsvetli
streho
,
na
kateri
se
za
trenotek
pokažeta
temni
postavi
.
Doli
na
ulicah
oznanjajo
kriki
,
da
so
zapazili
ubežnika
.
Ploha
se
vedno
huje
vliva
.
Milica
je
do
kože
premočena
.
Med
dežjem
rožljajo
ledena
zrna
,
ki
ljuto
udarjajo
na
streho
.
Norec
spozna
nevarnost
.
Oklepa
se
železnega
petelina
.
Onemogla
Milica
ga
vleče
doli
po
strehi
.
Pomagati
jej
hoče
—
tu
naenkrat
sam
spodrsne
,
petelina
izpusti
.
Nohtove
zasaja
v
streho
.
Zastonj
!
Po
strmi
strehi
drči
v
grozno
globino
in
ž
njim
uboga
Milica
.
V
galeriji
.
—
Železni
vitez
.
—
V
grofičini
sobi
.
—
Ponočni
obisk
.
—
Maščevanje
!
—
Grofica
v
nevarnosti
.
—
Obupno
borenje
.
Neki
mož
se
ročno
dvigne
črez
vrtni
zid
Sokolskega
gradu
.
Jurij
Skopec
je
,
tolovajski
glavar
.
Vrača
se
na
Sokolsko
,
kakor
je
obljubil
—
grozno
obračunat
prihaja
in
obraz
njegov
je
teman
,
grozovito
mračen
.
Res
je
zal
v
lovski
opravi
in
marsikateremu
dekletu
,
ki
bi
ga
zagledalo
,
utripalo
bi
hitreje
,
srce
.
Toda
v
njegovih
očeh
se
bere
jeklena
odločnost
in
žari
ogenj
divjega
maščevanja
.
Nasprotnik
,
ki
bi
ga
sedaj
srečal
,
molil
bi
zadnji
očenaš
.
Mladi
glavar
pozna
svojo
pot
.
Saj
je
tukaj
znan
in
vrhu
tega
sta
mu
Cekinar
in
Smukač
dala
potrebne
ponarejene
ključe
.
Jurij
se
bliža
stolpu
na
levi
strani
gradu
.
Po
vrtu
so
nastavljene
straže
,
kajti
grof
Sokolski
ve
,
da
Jurij
Skopec
še
živi
in
da
se
je
pridružil
tolovajski
četi
.
Ko
bi
plemič
znal
,
da
je
njegov
nekdanji
lovec
sedaj
glavar
teh
rokovnjačev
,
bila
bi
njegova
skrb
tem
večja
.
Jurij
s
pekočimi
očmi
opazuje
grad
.
Tu
gori
se
sveti
luč
.
Ha
,
znana
mu
je
soba
,
tam
ga
je
krasna
grofica
skušala
.
Tam
gori
ga
je
lepa
grešnica
objemala
z
mehkimi
rokami
,
potem
pa
ga
hladnokrvno
zatajila
in
po
krivem
obdolžila
.
Jurij
dvigne
stisneno
pest
.
„
Čuvaj
se
,
plemenita
vlačuga
,
“
sopiha
,
„
obračunal
bom
s
Teboj
S
Teboj
in
Tvojim
možem
,
ki
me
je
onečastil
.
Tresi
se
,
nesrečnica
,
Jurij
Skopec
je
blizo
!
“
Začujejo
se
koraki
.
Jurij
spozna
stražo
,
ki
šeta
po
vrtu
.
Urno
skoči
za
grmovje
.
Tu
čaka
,
da
čuvaj
odide
,
potem
pa
se
urno
splazi
k
grajskemu
stolpu
.
Stolp
obdajajo
zaraščeni
grmi
,
ki
popolnoma
prikrivajo
predrznega
tolovajskega
glavarja
.
Smukač
in
Cekinar
sta
pot
že
poprej
dobro
izvohala
in
ključe
ponaredila
.
Jurij
še
ne
vé
,
ali
bodo
ključi
pravi
,
kajti
mogoče
je
,
da
so
mej
tem
vse
ključavnice
predrugačili
.
Oprezno
poskusi
ključ
—
vrata
so
odklenjena
.
Nevarnost
je
velika
.
Tu
notri
morebiti
stražijo
vojaki
,
in
ko
vstopi
,
sprožijo
na
došleca
svoje
puške
.
Toda
to
Jurija
ne
ovira
.
Sklenil
je
,
da
se
vraga
ne
straši
,
in
brez
obotavljanja
odpre
težka
okovana
vrata
.
Jurij
posluša
.
Vse
je
tiho
,
ne
čuje
se
nobeden
glas
.
Vstopi
.
Od
tukaj
vodijo
v
prvo
nadstropje
stopnice
—
potem
pride
nekaj
zapuščenih
dvoran
,
konečno
pa
skozi
železna
vrata
,
do
katerih
ima
tudi
ključ
,
—
galerija
.
To
vse
mu
je
znano
.
Zopet
posluša
Jurij
,
sapo
zadržuje
,
potem
pa
odide
po
stopnjicah
.
Brzo
prekorači
prazne
sobane
ter
odpre
vrata
v
galerijo
.
Na
levi
strani
so
grofove
sobe
.
Tolovajski
glavar
z
nova
posluša
.
Nič
se
ne
gane
—
vse
je
tiho
.
Mogoče
,
da
grofa
niti
doma
ni
.
Njegove
sobe
so
v
tem
slučaju
gotovo
dobro
zaprte
.
„
Tu
sem
pridem
pozneje
,
“
mrmra
Jurij
.
„
Najprvo
hočem
izvediti
,
kako
se
je
grofica
zavarovala
.
Doli
na
vrtu
in
dvorišču
kar
mrgoli
beričev
in
vojakov
.
S
svojimi
tridesetimi
možmi
siloma
nič
ne
opravim
.
Toda
z
zvijačo
—
bojite
se
me
!
“
Jurij
obstane
.
Tu
v
stranski
duplini
,
slabo
razsvetljeni
od
mesečine
,
ki
prihaja
skozi
visoko
okno
.
stoji
—
železni
vitez
.
Tolovajski
glavar
opazuje
čudno
postavo
,
ki
je
dala
povod
tolikim
groznim
pripovedkam
.
Toda
nič
nenavadnega
ne
zapazi
,
čeravno
nekaj
časa
pogleda
ne
obrne
od
čelade
in
vezirja
.
Jurij
zmaje
z
ramo
.
„
Smukač
in
Cekinar
vendar
nista
strahopetneža
,
“
mrmra
,
„
ali
se
nista
motila
?
Morebiti
ju
je
mesečina
ali
pa
svit
njunine
svetilke
premotil
.
Nemogoče
ni
to
.
“
Še
enkrat
so
ozre
.
Črna
železna
postava
pa
mirno
stoji
na
svoji
podstavi
,
nič
nenavadnega
ni
na
njej
.
Jurij
gre
naprej
.
Od
tukaj
se
pride
k
sobani
lepe
grešnice
.
Vrata
so
skoro
gotovo
odprta
,
pa
tudi
če
se
je
grofica
zaklenila
,
njen
bivši
lovec
pozna
pot
k
njej
—
skozi
okno
.
Hitro
zapusti
galerijo
.
Kakor
duh
se
plazi
po
polutemnih
prehodih
ter
se
pazljivo
bliža
svojemu
cilju
.
—
V
grofičini
sobi
še
gori
luč
.
Noč
je
gorka
in
soparna
—
prav
kakor
pred
hudo
nevihto
.
Zaradi
tega
se
grofica
tudi
.
še
ni
vlegla
k
počitku
.
V
tankem
nočnem
oblačilu
,
zapeljiva
,
lepa
,
kakor
boginja
ljubezni
,
leži
vragica
na
divanu
,
zamišljena
se
igra
s
svojimi
dolgimi
kitami
,
ki
segajo
do
tal
.
Na
koga
misli
?
Ali
na
svojega
soproga
?
Ne
,
saj
ga
ni
nikdar
ljubila
:
njeno
strastno
srce
hrepeni
po
drugi
krepkejši
možki
postavi
,
kakor
po
starikavem
grofu
.
Kako
jej
je
soprog
zoprn
—
želi
si
plamtečega
ljubimca
,
naj
je
plemenite
krvi
ali
ne
—
da
bi
jej
le
mogel
gasiti
ogenj
strastnega
srca
,
potem
bi
bila
zadovoljna
.
Soparica
je
vedno
hujša
.
Celi
dan
je
solnce
pripekalo
in
še
sedaj
se
noč
ni
ohladila
.
Grofici
se
zdi
,
da
jo
duši
.
Odpne
svojo
obleko
,
saj
je
sama
,
nobeden
je
ne
moti
—
hišine
že
davno
spe
.
Svoji
polni
,
snežnobeli
roki
sklene
nad
glavo
.
„
Oj
,
ljubezen
—
ljubezen
,
“
zdihuje
,
„
kako
hrepenim
po
tebi
.
Ali
ni
nikogar
,
da
mi
bi
ohladil
vročo
kri
,
katerega
bi
v
strastnem
objemu
mogla
poljubiti
?
Oj
,
ljubezen
—
ljubezen
,
kako
mi
podiš
po
žilah
mojo
prevročo
kri
!
“
Zagrinjalo
pri
oknu
se
premika
.
Grofica
misli
,
da
nočni
veter
pregiba
svilene
zastore
.
Naenkrat
se
zgane
.
Še
enkrat
so
zagrinjalo
premakne
,
toda
to
ni
hladni
vetrič
—
roka
se
prikaže
,
ki
odrine
zastor
na
stran
,
in
z
jednim
skokom
stoji
mož
sredi
sobe
.
„
Jurij
!
“
zakliče
grofica
osupnjena
.
„
Da
,
Jurij
Skopec
je
tukaj
,
“
pravi
počasi
in
srpo
zro
njegove
oči
v
zapeljivo
grešnico
.
Toda
to
ni
ljubezen
,
to
je
maščevalna
srd
,
ki
gori
na
njegovem
obrazu
.
Grofica
pa
si
stvar
po
svoje
tolmači
.
„
Vi
ste
se
rešili
iz
penečih
valov
?
“
zakliče
z
nova
.
„
Ha
,
kako
ste
opravljeni
,
—
orožje
vidim
—
“
„
Tako
je
!
“
odgovori
ropar
zamolklo
,
„
čudna
je
moja
oprava
,
prav
taka
,
kakor
pristoja
tolovajskemu
glavarju
—
hahaha
!
“
Grofica
so
ne
prestraši
.
Slišala
je
že
,
da
se
je
Jurij
pridružil
rokovnjaški
četi
in
skoro
dopadljivo
zre
v
zalega
,
krepkega
moža
.
Niti
na
to
ne
misli
,
da
bi
si
svojo
obleko
poravnala
.
Njeno
dušo
navdajajo
vse
druge
misli
.
Jurij
vidi
vse
lepoto
zapeljive
postave
,
toda
ne
motijo
ga
,
zaničljivo
zre
na
razkošno
zapeljivko
.
„
Tukaj
sem
!
“
pravi
zamolklo
.
„
In
kaj
iščete
tukaj
?
“
praša
skoro
smehljaje
se
,
„
zasledujejo
Vas
—
Vaše
življenje
je
v
nevarnosti
—
na
ognjeniku
stojite
.
“
„
To
mi
je
znano
.
“
„
In
ko
bi
jaz
sedaj
kričala
?
“
„
Ne
bodete
upili
,
ne
,
grofica
Sokolska
,
“
odgovori
Jurij
poluglasno
,
„
k
temu
bi
Vi
niti
časa
ne
imela
.
“
„
Kako
,
Vi
bi
bili
toliko
brezoziren
,
da
bi
silovito
z
menoj
ravnali
?
“
šepeta
ter
se
nasloni
na
divan
.
„
Svoje
maščevanje
si
jemljem
,
“
je
njegov
odgovor
.
Grofica
se
nekako
namuza
.
„
Maščevanje
—
zakaj
neki
?
“
praša
počasi
,
„
a
morda
zato
,
ker
sem
se
takrat
v
sili
lagala
,
da
se
rešim
iz
neprijetnega
položaja
?
“
Sedaj
se
lovec
zakrohota
,
da
ga
je
neznansko
slišati
.
„
V
sili
ste
lagala
,
“
pravi
srdito
,
„
hahaha
,
mene
je
ona
laž
stala
pošteno
ime
,
pahnila
je
mojo
drago
mater
v
hladni
grob
.
“
Grofica
je
popolnoma
mirna
.
„
Oj
,
kdo
bi
se
za
vsako
malenkost
žalostil
,
Vi
niste
veliko
zgubili
,
jaz
pa
bi
se
bila
morala
za
ono
nepremišljenost
pokoriti
.
Govorite
drugače
—
Če
ste
prav
tolovajski
glavar
,
kakor
naglašate
,
naklonjena
sem
Vam
vendar
vse
jedno
.
“
Pogled
njen
mu
pri
teh
besedah
vse
obeta
.
Da
,
krasna
žena
namigne
z
roko
,
kakor
bi
ga
bila
bliže
k
sebi
vabila
.
Jurij
stoji
kakor
pribit
.
„
Sedaj
Vas
še-le
poznam
,
kako
zavržena
ste
,
“
pravi
z
odurnim
glasom
.
„
Vi
ste
prav
navadna
ničvrednica
,
grofica
Sokolska
.
“
„
Kaj
pravite
?
“
zakliče
zapeljivka
ter
togotno
poskoči
.
„
Resnico
!
“
„
Čuvaj
te
se
,
“
preti
ona
,
„
jedna
sama
moja
beseda
,
in
zgubljeni
ste
.
“
„
Besede
ne
bodete
nikdar
spregovorila
.
“
„
Oho
,
kako
mi
hočete
to
zabraniti
?
“
„
Maščeval
se
bom
!
“
zarenči
glavar
,
„
da
,
grdoba
,
ki
si
hladnokrvno
obdolžila
tatvine
nedolžnega
dekleta
,
sedaj
se
bodete
pokorila
za
to
hudobijo
.
“
„
Nazaj
!
“
kriči
ona
ljuto
.
Jurij
priskoči
.
Okroglo
,
divno
roko
lepe
grešnice
zgrabi
z
železno
pestjo
.
„
Poklekni
!
“
zaukazuje
ter
pritisne
grofico
k
tlom
,
„
sedaj
bije
ura
moje
osvete
.
Toda
jaz
si
moje
roke
z
Vašo
krvjo
ne
bom
skrunil
,
da
,
še
veliko
večje
hudodelce
bi
ne
mogel
moriti
,
davno
ker
je
ženska
.
Toda
k
mojim
ljudem
Vas
bom
vlekel
,
in
ti
naj
Vas
sodijo
,
kakor
zaslužite
.
“
Grofica
gleda
k
njemu
kvišku
.
„
Jurij
,
Vi
se
šalite
ah
—
“
„
Ha
,
ali
res
to
mislite
?
Resen
sem
,
kakor
nikdar
v
svojem
življenju
.
“
Vzdigniti
jo
hoče
.
Grofica
zvrne
mizico
,
ki
stoji
poleg
divana
.
Svečnika
padeta
na
tla
;
Jurij
hoče
jednega
pobrati
,
le
jeden
trenotek
,
toda
prepozno
.
V
tem
hipu
izpusti
grofičino
roko
,
toda
ta
trenotek
zadostuje
vražji
ženski
.
Kakor
blisk
poskoči
,
Jurij
jo
hoče
zgrabiti
,
ta
pa
beži
iz
sobe
kakor
bi
jej
bil
sam
peklenšček
za
petami
.
Jurij
hiti
za
njo
.
Znano
mu
je
,
da
ima
soba
le
samo
ena
vrata
.
Z
dvema
skokoma
je
pri
izhodu
—
ha
,
sedaj
mu
grofica
ne
more
uiti
!
Toda
čuj
—
kaj
pomeni
ta
glas
—
kakor
bi
se
vrata
odpirala
?
Presenečen
skuša
glavar
vžgati
luč
.
Grofico
mora
imeti
—
zlodej
,
ki
mu
jo
uničil
srečo
celega
življenja
—
ne
sme
mu
uteči
.
Tekmec
novega
glavarja
.
—
Amalija
in
njen
strijc
.
—
„
Ljubim
ga
!
“
—
Amalija
premagana
.
—
Črni
naklepi
.
„
Oj
,
da
bi
le
kmalu
prišel
.
Obljubil
mi
je
,
da
se
povrne
in
pogledal
me
je
pri
tem
tako
ljubo
!
Ha
,
kaj
mi
tako
utripaš
,
srce
moje
?
Ko
bi
me
mož
,
krasni
mož
ljubil
,
ko
bi
me
objel
,
pokrival
moja
usta
z
vročimi
poljubi
—
bila
bi
njegova
nevesta
—
nevesta
tolovajskega
glavarja
!
“
Tako
šepeta
zapeljiva
Amalija
,
ki
še
vedno
čepi
v
grmovji
na
mestu
,
kjer
je
Jurija
Skopca
rešila
gotove
smrti
.
Neprestano
zre
proti
gradu
,
kamor
je
odšel
ljubljeni
mož
.
Skozi
grmovje
se
plazi
postava
s
sivkasto
brado
.
Močan
mož
je
in
oči
njegove
se
svetijo
v
večernem
mraku
.
Suha
veja
se
zdrobi
pod
njegovo
nogo
.
Bliskoma
se
obrne
Amalija
.
„
Oj
,
ali
si
Ti
,
strijc
?
“
vpraša
.
„
Kako
me
moreš
tako
ustrašiti
!
“
„
Kaj
počneš
tukaj
?
“
godrnja
starec
,
„
ali
si
že
zopet
mej
tolovaji
.
Prepovedal
sem
Ti
!
“
„
E
,
kaj
,
jaz
si
ne
dam
ničesar
prepovedovati
,
“
zavrne
mu
ona
rezko
.
Starec
pristopi
.
„
Amalija
,
Ti
se
bodeš
toliko
časa
z
menoj
igrala
,
da
se
bom
v
resnici
razjezil
.
Midva
ne
spadava
med
rokovnjače
.
“
„
Tako
?
Vi
pa
vendar
oropano
blago
prodajate
.
“
„
Če
tudi
,
zaradi
tega
še
nisem
tolovaj
,
marveč
poštenjak
.
“
Amalija
se
zaničljivo
zasmeji
.
„
Ti
si
poštenjak
?
Ne
uganjaj
burk
.
“
„
Misli
o
tem
,
kakor
hočeš
,
otrok
.
Jaz
pa
kratkomalo
ne
trpim
,
da
se
vedno
klatiš
okrog
rokovnjačev
.
Nevarnost
je
prevelika
,
da
padeš
kakemu
pohotnežu
v
roke
.
“
Amalija
se
še
vedno
smeji
.
„
To
je
res
dobro
,
strijc
,
kakor
da
bi
se
jaz
koga
bala
.
Tolovaji
dobro
vedo
,
da
nisem
punica
,
s
katero
se
sme
vsakdo
šaliti
.
Prosto
življenje
pa
mi
je
všeč
!
“
„
Meni
pa
ne
,
To
si
zapomni
.
Če
hočeš
imeti
veselje
,
išči
si
ga
drugod
,
denar
Ti
je
na
razpolago
.
“
„
Katerega
si
ravno
pri
rokovnjačih
zaslužil
.
“
„
To
Te
ne
briga
čisto
nič
,
Amalija
,
bogat
sem
zadosti
in
opustil
bom
nevarno
zvezo
z
rokovnjači
.
“
Deklica
se
zopet
nasmeje
.
„
Hoho
,
strijc
,
ali
se
boš
morda
tudi
izpovedal
?
Ali
si
hočeš
plešo
pepeliti
in
cerkve
bogato
obdarovati
?
“
Starec
mirno
posluša
norčevanje
krasnega
dekleta
.
„
Zakaj
pa
ne
,
če
pri
tem
kaj
zaslužim
?
Toda
sedaj
pojdi
z
menoj
,
ker
nimam
povoda
čakati
,
kdaj
bodo
vojaki
zgrabili
Jurija
Skopca
in
njegove
tovariše
.
Konja
sta
pripravljena
.
“
„
Jaz
ostanem
tukaj
!
“
„
Kaj
praviš
?
“
„
Saj
si
slišal
,
da
ostanem
tukaj
.
“
„
Deklina
,
“
zaškriplje
starec
,
„
ali
si
se
v
resnici
zatelebala
v
tolovajskega
glavarja
?
“
Amalija
ga
mirno
pogleda
.
„
Res
je
,
“
pravi
lepa
deklica
,
„
ljubim
ga
—
nobeden
drug
me
ne
bo
nikoli
dobil
.
“
Starec
se
togotno
zakrohota
.
„
Otročarije
,
“
pravi
srdito
,
„
konja
čakata
,
na
mestu
greš
z
menoj
!
“
„
Ne
!
“
„
Ali
res
nočeš
?
“
„
Ostala
bom
tukaj
.
Jaz
nisem
več
otrok
.
Ne
jezi
me
stric
,
drugače
ti
naredim
nekaj
,
kar
ti
ne
bo
posebno
ljubo
.
“
„
Oho
,
pretiš
mi
tudi
še
?
“
„
Pusti
me
pri
miru
.
“
Starec
navije
zdaj
druge
strune
.
„
Razdedini
Te
,
če
ne
greš
z
menoj
,
“
žuga
strupeno
.
„
Niti
vinarja
ne
dobiš
po
moji
smrti
.
“
„
Zaradi
tega
tudi
ne
poginem
,
“
odgovori
deklica
trpko
,
„
le
sam
jahaj
domov
,
ne
brigaj
se
za-me
.
“
Stric
poluglasno
zakolne
.
Pri
tem
se
skrivaj
ozira
na
grm
za
seboj
,
v
katerem
se
včasih
veje
pregibljejo
.
„
Zadnji
pot
Te
vprašam
,
ali
greš
?
“
„
Ne
!
“
„
Ti
hočeš
celo
tolovajska
ljubica
postati
,
katero
bo
rokovnjač
danes
objemal
,
jutri
pa
na
stran
vrgel
—
he
?
“
„
Bolje
enkratna
ljubezen
,
kakor
pa
nikoli
,
“
odgovori
Amalija
tiho
.
„
Norica
!
“
„
Le
pojdi
,
stric
,
jaz
ostanem
.
“
Starec
namigne
.
Amalija
se
hoče
ozreti
—
začula
je
neki
šum
.
Toda
prepozno
je
.
Krepak
možak
z
obvezano
glavo
skoči
izza
grmovja
in
njegovi
roki
objemate
lepega
dekleta
.
Amalija
hoče
klicati
.
Toda
stric
je
že
na
njeni
strani
ter
zamaši
ruto
v
pol
odprta
dekličina
usta
.
„
Urno
,
hitro
!
“
vpije
mož
,
ki
drži
Amalijo
,
„
obupno
se
mi
protí
.
Praska
me
in
z
nogo
bije
.
Zvežite
jej
roki
,
da
se
ne
bo
mogla
braniti
.
“
Starec
si
tega
ne
dá
dvakrat
reči
.
Mož
,
ki
jo
drži
,
je
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
zavratni
morilec
,
katerega
je
Amalijina
gorjača
pobila
na
tla
.
Tomaž
jo
zaupen
pomagač
starega
strica
,
in
oči
se
mu
svetijo
peklenskega
veselja
.
„
Tako
,
ljubica
,
“
pravi
zvezanemu
dekletu
,
ki
še
vedno
brca
z
nogo
proti
njemu
,
„
poprej
si
me
tako
ljubeznjivo
z
gorjačo
poljubila
,
toda
odpuščam
Ti
,
prelepa
si
,
da
bi
so
mogel
resno
nad
Teboj
hudovati
.
“
Amalija
ga
zopet
sune
z
nogo
.
„
Miruj
!
“
zapoveduje
starec
svoji
nečakinji
.
„
Ti
hočeš
imeti
ljubčka
.
Dobro
pred
Teboj
stoji
Tvoj
ženin
—
‚
rudeči
Tomaž
‘
je
vse
kaj
druzega
,
kakor
pa
Tvoj
mlečnati
Jurij
Skopec
!
“
Amalija
se
same
jeze
vije
na
tleh
,
ne
odgovori
pa
niti
z
besedico
.
Le
zaničljivo
se
zasmeji
.
Tomaž
jo
sedaj
zgrabi
ter
jo
odnese
skozi
grmovje
.
Za
njim
koraka
starec
.
„
Tako
,
to
smo
opravili
,
še
tega
bi
se
mi
manjkalo
,
da
bi
Amalija
za
Jurijem
letala
.
Hihihi
,
Tomaž
,
midva
z
dekličem
vse
kaj
druzega
nameravava
,
ali
ni
res
?
“
praša
ves
zadovoljen
starec
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
niti
pomenljivo
namigne
.
„
Tolovajska
četa
mora
popolnoma
v
naše
roke
priti
,
“
nadaljuje
stric
.
„
Rokovnjači
morajo
biti
veseli
,
če
jim
po
nizki
ceni
prevzamem
oropane
dragocenosti
,
in
Ti
,
moj
dečko
,
boš
njen
glavar
.
Ko
imamo
dosti
,
popihamo
na
tuje
.
Amalija
pa
bo
Tvoja
žena
.
Obljubil
sem
Ti
to
ter
ostanem
tudi
mož
—
beseda
.
“
Deklica
sliši
vsako
besedo
.
Zastonj
se
trudi
,
da
bi
se
oprostila
vezi
.
Niti
klicati
ne
more
.
Možakarja
se
še
vedno
pogovarjata
,
toda
tako
na
tihem
,
da
Amalija
ne
razume
niti
besede
.
Le
ime
Jurija
Skopca
razloči
včasih
iz
njujine
govorice
.
Amalija
se
trudi
,
da
bi
kaj
več
slišala
.
Neznan
strah
jo
preletava
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
,
skrajno
razkačen
,
skoro
gotovo
naklepa
novo
hudobijo
zoper
Jurija
.
Kdo
bo
potem
tolovajskemu
glavarju
pomagal
?
Amalija
so
skrajno
napenja
,
da
bi
vezi
pretrgala
,
toda
ves
njen
trud
je
zastonj
.
V
gozdu
se
je
popolnoma
stemnilo
.
Stric
pa
vendar
pota
ne
zgreši
in
kmalu
se
začuje
konjsko
rezgetanje
.
„
Tako
,
zdaj
smo
tukaj
,
“
pravi
starec
.
„
Priveži
,
dragi
moj
sinko
,
svojo
nevesto
na
sedlo
.
Brez
skrbi
potem
lahko
odjašem
s
Tvojo
golobičico
,
Ti
pa
odideš
na
svoje
delo
,
kamor
si
namenjen
.
“
Tomaž
zadovoljno
prikima
.
„
Svojo
puško
si
našel
poleg
dekleta
,
ali
ne
?
“
praša
starec
.
„
Našel
.
“
Amalija
je
vsa
iz
sebe
.
Ne
dvoji
,
da
lopov
z
nova
hoče
Jurija
ustreliti
,
ko
se
povrne
iz
grada
.
In
vendar
no
more
svojega
ljubljenega
glavarja
v
prebegi
mu
nevarnosti
rešiti
.
„
Zdrav
ostani
,
Tomaž
,
“
poslavlja
se
starec
,
„
jaz
moram
hiteti
,
kajti
noč
je
temna
in
pot
dolga
.
Zasluži
si
nevesto
.
Ali
si
slišal
?
“
Tolovaj
zaupno
prikima
z
glavo
.
Potem
urno
izgine
v
gozdu
.
Starec
pa
zajaše
druzega
konja
ter
z
obupano
Amalijo
odrine
v
soparno
noč
.
Juriju
preti
nova
nevarnost
.
Nevspešno
iskanje
.
—
Kje
je
grofica
?
—
Skrivnosten
hodnik
.
—
Tolovajski
glavar
se
umika
.
—
Železni
vitez
se
oživi
.
—
Čudni
ponočni
dogodki
.
Ves
razburjen
ukreše
Jurij
Skopec
luč
.
Togote
se
mu
trese
roka
,
in
dolgo
traja
,
prodno
prižge
svečo
.
Konečno
se
mu
to
vendar
posreči
.
Toda
glej
čudo
—
grofice
ni
nikjer
!
Jurij
pregleda
vse
kote
.
Jedna
sama
vrata
so
,
skozi
ta
ni
mogla
uiti
,
stal
je
ves
čas
pri
njih
,
z
okna
pa
tudi
ni
skočila
,
previsoko
je
in
skok
bi
lepi
grešnici
lahko
postal
osoden
.
Kje
je
vendar
?
Tu
se
glavar
spomni
onega
glasu
,
kakor
da
bi
so
bila
kaka
vrata
odprla
.
Jurij
zagleda
visoko
omaro
.
Hitro
je
pri
njej
,
vrata
odpre
,
toda
notri
so
same
dragocene
svilene
obleke
.
Predrznež
ne
neha
iskati
.
Pogleda
za
zagrinjalo
,
obtiplje
stene
,
zastonj
.
Lepa
vragica
je
njegovi
maščevalni
roki
utekla
.
Kaj
mu
je
sedaj
početi
?
Gotovo
jo
grofica
našla
kak
skriven
kotiček
,
v
kateri
se
je
stisnila
.
Skrivališče
mora
blizo
biti
,
toda
Jurij
ne
čuje
nobenega
glasu
.
Gotovo
od
tamkaj
ne
more
na
pomoč
klicati
,
drugače
bi
bil
že
poprej
njen
glas
slišal
.
Ali
mu
pa
hoče
še
vedno
prizanašati
?
Ali
je
njena
strast
za
njega
tolika
—
tako
divja
—
,
da
ga
vzlic
njegovim
maščevalnim
grožnjam
noče
izdati
beričem
v
gradu
?
„
Ne
maram
,
da
mi
prizanaša
,
“
mrmra
predrznež
,
„
nočem
,
da
bi
ta
nesramnica
mogla
reči
,
da
ji
kaj
dolžujem
.
Ha
,
da
bi
jo
našel
!
“
In
zopet
začne
iskati
.
Vse
je
zastonj
—
grofica
je
izginila
.
„
Nazaj
moram
k
svojim
ljudem
,
“
pravi
Jurij
Skopec
poluglasno
.
Poprej
se
moramo
posvetovati
,
kako
naj
napademo
grad
Sokolski
.
Drugače
bi
nam
naše
podjetje
lahko
preosodno
postalo
.
“
Izgovorjeno
—
storjeno
.
Jurij
natihoma
zapusti
sobo
;
grofica
naj
misli
,
da
še
vedno
na
njo
preži
.
Ostane
naj
v
svojem
skrivališču
.
Le
tako
sme
upati
,
da
se
mu
posreči
bogat
plen
v
grofovem
gradu
.
Tega
tolovajski
glavar
ne
sme
prezreti
.
Le
če
se
njegovo
podjetje
dobro
obnese
to
noč
,
ubogali
ga
bodo
njegovi
divji
tovariši
.
Ta
pot
Jurij
ne
gre
skozi
okno
.
Na
lahko
odklene
vrata
in
kmalu
je
zopet
na
zapuščenem
prehodu
.
Vse
je
tiho
kakor
v
grobu
.
Nikdo
ne
sluti
,
da
je
predrznež
v
gradu
.
Čuvaji
menijo
,
da
zadostuje
,
če
dobro
stražijo
vhode
na
vrt
in
velika
vrata
na
dvorišču
.
Jurij
Skopec
pride
v
galerijo
.
Tu
je
svetleje
,
kakor
poprej
.
Čudno
,
mesec
ne
sveti
več
,
pa
tudi
luč
ima
nekaj
posebnega
na
sebi
.
Zdi
se
mu
,
da
svit
prihaja
od
konca
galerije
.
Zdaj
stoji
pred
železnim
vitezom
.
Ta
se
ne
gane
.
„
Motim
se
,
“
pravi
pogumni
mož
,
„
moji
razburjeni
živci
so
me
varali
.
“
Počasi
gre
naprej
.
Čuj
—
kaj
je
to
?
Jurij
se
ozre
.
Čuden
ropot
se
začuje
,
kakor
bi
oboroženi
mož
rožljal
s
svojim
okovjem
.
„
Ha
—
kaj
je
to
?
“
Jurij
je
,
ki
je
nehote
tako
zaklical
.
Zavzet
vidi
,
kako
dviguje
železni
vitez
svojo
desnico
.
In
sedaj
—
sedaj
?
Predrznega
moža
polije
kurja
polt
;
obstoji
,
kakor
pribit
.
Roka
vitezova
namigne
in
iz
oči
se
mu
posveti
—
železni
vitez
z
ognjenimi
očmi
zre
na
tolovajskega
glavarja
.
Bivši
lovec
ne
pozna
,
kaj
je
strah
,
toda
groza
ga
pretresa
,
ko
vidi
čudno
prikazen
,
o
kateri
je
že
toliko
čul
pripovedovati
.
Vzdrami
so
ter
zgrabi
samokres
.
Ali
naj
strelja
v
železno
postavo
,
ki
še
vedno
z
ognjenimi
očmi
gleda
na
tolovajskega
glavarja
?
Sedaj
se
zgodi
nekaj
novega
,
groznega
.
Jurij
se
nehote
umakne
.
Iz
vezirja
železnega
viteza
prihajajo
neznanski
glasovi
.
To
niso
glasovi
tega
sveta
,
ne
,
—
tako
menda
rujovejo
in
cvilijo
oni
,
katere
je
večni
Sodnik
proklel
v
večni
ogenj
.
Glasno
in
grozno
se
razlega
po
prostorni
galeriji
in
od
njenih
stropov
jek
strašno
odmeva
.
Jurij
drži
samokres
v
roki
.
Že
ga
dvigne
in
nameri
v
ognjeno
oči
železnega
viteza
.
Tu
zabuči
grom
!
Jurij
čuti
udarec
od
nevidne
,
toda
orjaško-krepke
roke
.
Omahno
in
zdi
se
mu
,
da
se
tla
pod
nogami
vrte
.
Roka
,
ki
drži
samokres
,
otrpnena
pade
.
Zdaj
in
zdaj
morajo
po
njegovem
mnenji
služabniki
prihiteti
,
kajti
grom
se
je
moral
slišati
po
celem
gradu
.
Jurij
se
opoteka
proti
vratom
.
Pljuča
njegova
dihajo
žvepljen
vzduh
;
na
zadetem
zatilniku
ga
peče
kakor
živ
ogenj
.
Duh
njegov
se
orjaško
bori
zoper
vražjo
