seznanilz
mnogimi
malopridneži
.
Ko
se
je
Šved
vtaknil
v
nemško
vojsko
in
ko
je
gospod
Wallenstein
klical
ljudi
pod
svojo
zastavo
,
sem
se
oglasil
pri
cesarskih
.
Silno
mlad
sem
že
bil
v
batalji
pri
Lützenu
,
kjer
je
padel
švedski
kralj
in
naš
general
grof
Pappenheim
.
Nato
pa
sem
vihral
po
Nemčiji
okrog
ter
se
udeleževal
bitk
,
ki
so
bile
res
lepe
.
Pri
mojem
oddelku
je
služil
tudi
Lukež
.
Kako
je
prišel
k
nam
,
kod
se
je
vlačil
poprej
,
ne
vem
.
Po
tem
ga
tudi
nikdar
nisem
povpraševal
,
kakor
me
on
ni
izpraševal
,
kje
sem
se
klatil
poprej
.
Slučajno
se
je
pokazalo
,
da
sva
rojaka
in
da
sva
oba
iz
te
doline
.
Od
takrat
sva
skupaj
držala
kot
dvojčka
.
Bil
je
boljši
od
mene
;
pil
ni
,
igral
ni
in
za
ženske
ni
maral
,
česar
o
sebi
ne
trdim
.
Živeli
smo
divje
življenje
.
Vojskovali
smo
se
za
vero
,
pa
vere
ni
bilo
ne
v
cesarskih
ne
v
švedskih
vrstah
.
Gorje
mu
,
kdor
je
prišel
pod
naše
orožje
!
Človeško
življenje
ni
veljalo
več
,
kakor
jabolko
,
ki
ga
sklatiš
z
drevesa
.
Požigali
smo
,
jemali
smo
,
kjer
smo
kaj
dobili
;
prebivalstva
nismo
pobijali
,
če
se
ni
branilo
;
ženskam
smo
delali
vsako
krivico
;
otrok
nismo
morili
,
pač
pa
so
take
reči
uganjali
oni
iz
Brandenburga
in
oni
z
Ogrskega
.
Živeli
smo
,
da
si
je
moral
Lucifer
od
veselja
meti
roke
,
ali
na
smrt
nismo
prav
nič
mislili
!
Jedli
in
pili
smo
in
kocke
smo
metali
,
dokler
ni
hudič
vzel
vsega
,
kar
smo
bili
naplenili
v
polju
in
kar
smo
bili
naropali
po
seliščih
.
Da
,
divje
življenje
smo
živeli
!
In
to
življenje
mi
sedi
sedaj
na
tilniku
,
da
težko
umiram
!
Verjemi
mi
,
da
težko
umiram
!
«
Nekoliko
se
je
oddahnil
,
izpil
nekaj
vode
,
potem
pa
je
zopet
nadaljeval
:
»
Ko
so
bili
zabodli
gospoda
Wallensteina
,
smo
prišli
pod
grofa
Gallasa
.
Ta
kapitan
je
rad
pil
in
ni
skrbel
,
da
bi
bilo
kaj
v
skladiščih
.
Zatorej
smo
večkrat
trpeli
lakot
,
tako
da
sva
se
ga
z
Lukežem
naveličala
in
da
sva
v
tihi
noči
odrinila
k
Švedom
.
Tam
je
tedaj
zapovedoval
vojvod
Bernard
,
ki
se
je
imenoval
po
nekem
nemškem
mestu
,
katerega
ime
mi
je
ušlo
.
Bil
je
hudič
v
človeški
podobi
,
a
vem
,
da
ni
veroval
ne
v
hudiča
,
še
manj
pa
v
Boga
.
Podil
nas
je
od
batalje
do
batalje
;
ena
je
bila
čednejša
od
druge
.
Dobro
smo
živeli
.
Vsakemu
,
najsi
je
bil
papist
,
najsi
je
bil
protestant
,
smo
vzeli
zadnji
vinar
.
Res
,
bili
so
časi
,
katerih
se
jezdec
rad
spominja
!
Oče
najame
gospoda
generala
pri
Jenikovu
.
1645
Od
Bernarda
smo
prestopili
pod
Torstensona
,
ki
je
vselej
vedel
sovražnika
zagrabiti
na
pravem
mestu
.
Pa
je
bil
hud
gospodar
,
ki
te
je
za
najmanjšo
reč
izročil
profosu
,
da
si
v
hipu
stal
na
lestvi
pod
vislicami
in
da
so
ti
sapo
vzeli
prej
kot
si
mislil
.
Vse
to
ni
ugajalo
ne
meni
ne
Lukežu
.
—
Pri
Jenikovu
na
Pemskem
smo
premlatili
cesarske
in
jih
na
tisoče
položili
v
travo
.
Midva
z
Lukežem
sva
imela
srečo
,
da
sva
dobila
v
pest
cesarskega
generala
.
Še
danes
dobro
vem
,
da
mu
je
bilo
ime
Hatzfelt
.
Da
sva
mu
izkazala
pardon
,
je
nama
moral
položiti
sto
težkih
zlatnikov
,
katere
sva
pošteno
delila
.
Od
tedaj
se
pričenja
moja
nesreča
!
V
ta
rumeni
denar
sem
se
zagledal
in
polastila
se
me
je
lakomnost
.
Teh
petdeset
rumenjakov
sem
spravil
v
usnjato
mošnjo
in
jo
nosil
na
vrvici
okrog
vrata
,
tako
da
je
bila
skrita
in
varna
pod
mojim
kirasom
.
Ravno
zategadelj
mi
je
tako
dobro
v
spominu
ostalo
,
da
je
bila
batalja
pri
vasi
,
ki
so
jo
imenovali
Jenikov
.
Mošnja
je
od
tedaj
s
plenom
in
ropom
postajala
težja
in
težja
,
in
obilokrat
mi
je
ožulila
kožo
,
ko
smo
se
v
skoku
podili
nad
cesarske
.
Pa
tudi
Torstensona
sva
se
z
Lukežem
nasitila
.
Prestopila
sva
v
vrste
Baniera
,
ki
tudi
ni
bil
dosti
prida
.
Zatorej
sva
jo
prav
kmalu
od
njega
odkurila
ter
se
zopet
udinjala
pri
cesarskih
,
kjer
je
bilo
manj
štrapaca
in
več
menaže
.
Prej
sva
se
vojskovala
za
sveti
evangelij
,
sedaj
zopet
za
sveto
katoliško
stvar
.
Ne
s
posebno
srečo
.
Kjer
smo
trčili
na
Švede
,
so
nas
naklestili
,
in
tu
in
tam
smo
izgubili
generale
in
topove
.
V
tistem
času
se
je
meni
in
Lukežu
pridružil
kamerad
,
ki
je
trdil
,
da
se
piše
za
Jošta
Schwarzkoblerja
in
da
je
doma
iz
Eyrishouna
,
nekje
tam
,
kjer
leži
mesto
Passau
.
Govoril
je
,
da
je
oženjen
in
da
je
pustil
v
domači
vasi
ženo
in
otroka
,
hoteč
si
pridobiti
v
vojski
kaj
denarja
.
Ni
pil
,
ni
igral
,
in
gotovo
je
tudi
on
nosil
pod
kirasom
težko
mošnjo
.
Bil
je
človek
,
starejši
od
naju
,
sam
zase
in
manj
odkritosrčen
,
da
ti
ni
rad
pogledal
oko
v
oko
.
Vojna
kasa
pri
Dachauu
dobljena
.
1648
Pri
Dachauu
na
Švabskem
smo
navsezadnje
zopet
enkrat
Švede
potolkli
.
Z
Lukežem
in
Schwarzkoblerjem
smo
zajahali
,
ko
smo
podili
sovražnika
,
v
njegovo
bagažo
.
Tam
smo
uplenili
vojno
blagajno
,
katero
smo
s
težavo
prikrili
tovarišem
.
Vendar
se
nam
je
posrečilo
,
da
smo
jo
spravili
na
varno
in
da
smo
jo
zakopali
v
zemljo
.
Ravno
ko
smo
bili
z
delom
pri
kraju
,
je
sprožil
Šved
,
ki
je
ležal
ranjen
pod
polomljenim
vozom
,
svoj
samokres
na
nas
ter
Lukeža
težko
ranil
.
Da
sva
s
Schwarzkoblerjem
strelca
takoj
zadušila
,
mi
lahko
verjameš
!
Nekaj
dni
pozneje
je
prišlo
sporočilo
,
da
so
cesar
in
kralji
sklenili
mir
in
da
je
končana
vojska
,
katera
se
je
menda
vlekla
trideset
let
in
pri
kateri
sem
imel
sam
opravka
skoraj
osemnajst
let
.
Tudi
nam
je
bilo
prav
,
da
ni
bilo
več
vojske
.
Gospodje
generali
so
hiteli
,
da
nas
odpravijo
,
ker
sedaj
,
ko
se
ni
smelo
več
krasti
in
ropati
,
soldat
ni
mogel
več
živeti
.
Dobili
smo
potrebne
spise
,
da
nas
med
potjo
gosposke
niso
zadrževale
.
Jezdecem
,
ki
so
plačali
malo
odškodnino
,
so
se
prepustili
konji
in
še
celo
vojaška
oprava
z
orožjem
.
Lukež
je
še
vedno
ležal
v
lazaretu
.
Izročil
sem
mu
nekaj
denarja
in
mu
naročil
,
da
naj
pride
pozneje
v
Škofjo
Loko
,
kjer
bo
že
izvedel
,
kje
me
je
dobiti
.
S
Schwarzkoblerjem
pa
sva
se
brez
odloga
podala
na
potovanje
.
Kupila
sva
si
tovornega
konja
ter
ga
obložila
z
vojno
blagajno
in
z
drugo
šaro
,
ki
je
človek
sam
nositi
ne
mara
.
Od
Dachaua
naprej
je
mrgolelo
po
cesti
in
po
poti
znancev
in
kameradov
,
ki
so
—
ta
na
konju
,
oni
peš
—
hiteli
proti
svojim
domovom
.
Srečavali
smo
se
s
tujci
,
ki
so
prihajali
od
severa
in
od
izhoda
.
Ogovarjali
so
naju
v
najrazličnejših
jezikih
;
ker
pa
nisva
govorila
ne
španskega
,
ne
francoskega
,
nisva
dajala
odgovorov
.
Veliko
jih
je
gledalo
na
tovornega
konjiča
in
čutila
sva
,
da
je
v
teh
pogledih
tičala
nevoščljivost
.
Posebno
pešci
so
bili
nadležni
ter
so
poudarjali
,
da
dva
človeka
ne
potrebujeta
treh
konj
in
bi
torej
vsaj
enega
lahko
odstopila
,
tako
da
bi
časih
tudi
pošten
pešec
zlezel
v
sedlo
ter
se
oddahnil
.
Te
pripombe
so
se
družile
s
temnimi
pogledi
,
a
sile
delati
si
ni
upal
nihče
,
ker
sva
tičala
v
močnih
kirasih
ter
sva
takoj
v
rokah
imela
napete
samokrese
!
Nikomur
nisva
zaupala
,
a
zaupala
tudi
nisva
drug
drugemu
.
Takoj
,
ko
sva
v
Dachauu
sedla
na
konje
,
sta
se
nama
pridružila
dva
hudiča
.
Eden
je
sedel
k
meni
,
drugi
k
Joštu
.
Že
prve
dni
sva
postajala
zamišljena
in
prav
malo
sva
govorila
.
Če
sem
pa
pogledal
po
njegovem
zamišljenemu
obrazu
,
sem
čutil
takoj
,
da
šepeta
hudič
Joštu
na
uho
:
»
Čemu
ti
je
treba
deliti
?
Samokres
imaš
,
bodalo
imaš
,
in
samotnih
mest
je
na
vsaki
cesti
veliko
;
tudi
jarkov
je
dosti
,
da
vržeš
truplo
v
katerega
,
kjer
ga
do
sodnega
dne
nikdo
iztaknil
ne
bo
!
«
Če
pa
je
Jošt
Schwarzkobler
opazoval
moje
zamišljene
oči
,
je
tudi
vedel
,
da
hudič
za
mano
ne
molči
in
da
polni
tudi
moja
ušesa
z
napetimi
samokresi
,
ostrimi
bodali
,
samotnimi
mesti
in
z
jarki
,
kamor
se
lahko
zakoplje
ubit
človek
.
Bila
sva
prebrisana
kakor
dve
podlasici
in
vsak
hip
bila
pripravljena
,
da
bi
enega
ali
drugega
ne
prehitel
strel
iz
samokresa
ali
pa
sunek
z
dolgim
in
ostrim
bodalom
.
V
začetku
sva
potovala
,
če
le
mogoče
,
v
družbi
s
kakim
konjikom
,
ki
se
je
vračal
s
francoskega
bojišča
ali
od
kod
drugod
.
Ponoči
pa
nisva
nikdar
ostajala
na
cesti
;
vselej
sva
si
na
večer
poiskala
selišče
,
da
sva
prenočila
pod
streho
,
da
bi
bili
ljudje
pri
roki
,
če
bi
skušnjava
premotila
mene
ali
Schwarzkoblerja
,
da
bi
posegla
po
orožju
,
kakor
nama
je
šepetal
hudič
na
uho
.
Tako
sva
se
vlekla
od
dneva
do
dneva
naprej
.
Mesta
,
katerim
pravimo
Ingolstadt
,
Regensburg
,
sva
pustila
za
sabo
.
—
Nekega
dne
je
imel
Jošt
nesrečo
,
da
je
padel
konj
pod
njim
in
da
ni
več
vstal
.
Sebe
sva
slabo
redila
,
a
še
slabše
sva
pasla
spehano
žival
,
ker
sva
lazila
po
krajinah
,
katere
sta
še
ravnokar
pustošila
generala
Tiren
in
Wrangel
,
dva
besna
in
vedno
lačna
volkova
.
Jošt
je
vzel
sedlo
,
ni
ga
vrgel
proč
;
vrgel
ga
je
na
tovornega
konjiča
,
dasi
je
bil
že
tako
preobložen
.
Odtedaj
sem
tičal
en
dan
v
sedlu
jaz
,
drugi
dan
Jošt
.
Pa
niti
eden
,
niti
drugi
bi
ne
bil
privolil
,
da
bi
jezdec
vodil
konja
s
tovorom
.
Če
požene
jezdec
,
lahko
brez
napora
vzame
s
sabo
tudi
tovor
,
ker
žival
že
itak
rada
sledi
živali
.
Zatorej
je
vselej
vodil
otovorjenega
konjiča
tisti
,
ki
je
moral
hoditi
peš
.
Približala
sva
se
zopet
Donavi
,
in
mislim
,
da
sva
se
bližala
tudi
mestu
Passauu
.
Spregovoril
mi
je
Schwarzkobler
,
da
je
Eyrishouen
tako
blizu
,
da
bi
ga
z
mesta
,
kjer
sva
obstala
,
že
skoro
zadela
krogla
,
če
bi
se
izstrelila
iz
topa
.
Vprašal
je
,
hočeva
li
tu
deliti
ali
doli
v
vasi
.
Brez
obotavljanja
sem
odgovoril
:
»
Tu
!
«
Tako
nespameten
nisem
bil
,
da
bi
delitev
dovolil
v
hiši
,
kjer
bi
me
imeli
Schwarzkobler
in
njegovi
v
rokah
.
»
Dobro
,
«
reče
Schwarzkobler
,
»
tu
se
cepi
cesta
:
na
levo
teče
do
Eyrishouna
,
na
desno
pa
proti
meji
.
Čas
je
,
da
deliva
!
«
Zavlekla
sva
konja
v
goščo
ter
ju
privezala
k
drevesu
.
V
tej
gošči
je
bila
majhna
tratina
.
Vrgla
sva
tovor
na
zemljo
ter
sedla
.
Med
nama
je
tičala
vojna
blagajna
.
Schwarzkobler
je
dejal
:
»
Na
samoti
sva
in
prav
lahko
se
zgodi
,
da
se
priplazijo
maroderji
,
ko
bova
pri
najlepši
delitvi
!
Človek
mora
biti
previden
!
«
Izza
pasa
je
vzel
samokres
,
ga
napel
ter
ga
položil
tik
sebe
v
travo
,
da
mu
je
bil
takoj
pri
roki
.
V
tistem
trenutku
sem
pripravil
tudi
jaz
svoj
samokres
,
da
mi
je
bil
pri
roki
,
in
obenem
sem
pripravil
tudi
svoje
bodalo
,
da
ga
rabim
,
kadar
hočem
.
Odprla
sva
železni
zaboj
.
Do
vrha
je
bil
nasut
z
belim
in
žoltim
denarjem
.
V
ta
denar
je
Schwarzkobler
vtaknil
svojo
roko
in
mešal
ž
njo
po
njem
.
»
Glej
,
da
se
ti
kaj
prstov
ne
prime
!
«
sem
pripomnil
hudobno
.
Odgovoril
mi
je
s
pogledom
,
a
vedel
sem
,
da
bi
mi
bil
najraje
odgovoril
s
samokresom
.
»
Meniš
,
da
sem
tat
,
kakor
so
drugi
?
«
Zavrnil
sem
ga
:
»
Le
mir
,
Jošt
,
le
mir
!
Ker
si
potegnil
roko
iz
denarja
,
ne
govorim
več
o
tem
.
Pričniva
raje
!
«
»
Dolgo
se
ne
bova
pričkala
,
«
se
je
odrezal
Schwarzkobler
.
»
Gre
na
pol
,
pa
je
!
«
Začudim
se
:
»
Na
pol
?
Ali
naj
Lukež
nič
ne
dobi
?
«
»
Bogve
,
če
ne
pogine
v
lazaretu
!
«
se
je
ustavljal
Jošt
.
Jaz
pa
:
»
Lukeževa
tretjina
gre
z
mano
!
Iz
enega
kraja
sva
,
poiskal
me
bo
!
«
»
In
če
umrje
?
«
se
je
zakrohotal
Schwarzkobler
.
»
Spraviš
pa
ti
njegovo
tretjino
!
Tako
ne
bova
jezdarila
,
bratec
!
Lukeževa
tretjina
ostane
pri
meni
.
Imam
posestvo
,
ti
ga
nimaš
,
—
kje
naj
te
išče
?
«
»
In
če
v
lazaretu
umrje
?
«
sem
se
zasmejal
.
»
Mi
že
pišeš
,
da
pridem
,
kaj
?
Tako
ne
bova
jezdarila
,
hudič
stari
!
«
Kako
je
Jošt
Schwarzkobler
žalostno
umrl
.
Vinotoka
1648
»
Opeharil
me
ne
boš
!
«
je
hropel
Jošt
.
In
njegova
desnica
je
že
lezla
počasi
do
napetega
samokresa
,
da
sem
prav
videl
,
kako
so
se
premikali
prsti
med
bilkami
.
»
Ti
pa
mene
ne
!
«
Že
je
tičalo
bodalo
v
moji
roki
in
sunil
sem
Jošta
zadaj
pod
tilnikom
v
telo
,
da
se
mu
je
curkoma
vlila
kri
.
Namočila
mu
je
hrbet
in
tudi
spredaj
je
lila
po
rjastem
kirasu
.
Samo
trenutek
je
še
sedel
in
me
čudno
debelo
gledal
,
nato
pa
je
padel
na
hrbet
in
obležal
.
Ustne
je
premikaval
,
in
zadnje
njegove
besede
,
ki
jih
je
stokoma
jecljal
,
so
bile
:
»
Pridem
po
té
!
«
Nato
je
umrl
.
Prav
nič
me
ni
bilo
groza
strašnega
dejanja
.
»
Prideš
po
mé
?
«
sem
se
šalil
.
»
Če
prej
ne
,
vsaj
na
sodni
dan
popoludne
!
«
—
Če
bi
ga
jaz
ne
bil
,
bil
bi
pa
on
mene
!
Taka
je
pač
navada
v
vojski
!
Z
vso
razsodnostjo
in
hladnostjo
sem
se
lotil
dela
.
Odpasal
sem
mu
kiras
ter
pograbil
mošnjo
,
ki
jo
je
res
nosil
na
vratu
.
Tudi
je
bilo
sumljivo
,
da
se
ni
hotel
ločiti
od
starega
sedla
.
Z
bodalom
sem
to
sedlo
parkrat
presuval
na
raznih
mestih
;
in
res
sem
dobil
v
njem
še
nekaj
cekinov
,
za
katere
Jošt
v
svoji
mošnji
ni
imel
več
prostora
.
Truplo
sem
zavlekel
še
bolj
v
goščo
ter
ga
vrgel
v
jarek
.
V
ta
jarek
sem
vrgel
tudi
staro
sedlo
ter
vse
skupaj
založil
s
suhim
vejevjem
,
katero
je
ležalo
tam
okoli
.
Z
vejevjem
sem
pokril
tudi
mesto
,
kjer
sva
delila
,
ter
tako
prikril
kri
,
od
katere
se
je
trava
rdečila
.
V
celoti
torej
nisem
bil
slabo
opravil
.
Obložil
sem
konjiča
.
In
ker
nima
človek
v
takih
divjih
časih
nikdar
preveč
orožja
,
sem
vtaknil
za
pas
svoj
in
Joštov
samokres
.
Niti
trenutek
me
ni
skrbelo
,
da
bi
me
kdo
zavohal
.
Kdo
se
je
brigal
za
take
malenkosti
v
tistih
dneh
,
ko
so
pri
cestah
tolikokrat
zasledili
človeška
trupla
ter
jih
puščali
ležati
,
dokler
jih
niso
obrale
vrane
in
kavke
?
Pred
Eyrishounom
sem
krenil
na
desno
,
da
bi
prejkoprej
prišel
do
meje
.
Če
je
bilo
le
mogoče
,
sem
se
vlekel
s
svojima
konjičema
noč
in
dan
naprej
.
Prišel
sem
dalje
in
dalje
,
ali
nikdo
me
ni
zasledoval
in
lovil
kot
morilca
.
Ali
povem
ti
,
noči
,
če
sem
lazil
v
njih
naprej
,
so
bile
puste
.
Za
mano
pač
ni
več
sedel
peklenski
hudič
;
ta
je
bil
izginil
,
a
na
njegovem
mestu
je
sedaj
čepel
—
Jošt
Schwarzkobler
.
Vedel
sem
,
da
čepi
na
mojem
sedlu
,
če
se
tudi
nisem
oziral
po
njem
.
In
ne
samo
vedel
,
prav
dobro
sem
ga
videl
,
kako
je
tičal
za
mano
,
kako
je
debelo
gledal
in
kako
mu
je
zijala
zadaj
na
hrbtu
globoka
rana
!
Dasi
nisem
obračal
obraza
,
dasi
sem
neprestano
zrl
le
predsé
,
sem
vendar
vse
to
prav
natanko
videl
.
Tudi
molčal
ni
;
brez
nehanja
se
je
med
konjskimi
kopiti
oglašal
njegov
šepet
:
»
Pridem
po
té
!
Pridem
po
té
!
«
Tako
sem
ga
nosil
s
sabo
,
dasi
je
ležal
pri
Eyrishounu
v
jarku
pod
gostim
vejevjem
!
No
,
pa
človek
se
tudi
takemu
šepetanju
privadi
,
in
ko
sem
se
bližal
meji
,
je
Schwarzkobler
opešal
in
je
redkeje
odpiral
mrtva
usta
.
Pričel
sem
kovati
naklepe
za
prihodnjost
.
Pojal
sem
se
po
svetu
kot
zverina
—
danes
tukaj
,
jutri
tam
—
:
nikjer
nič
tvojega
,
nikjer
strehe
,
pod
katero
bi
spal
,
nikjer
zemlje
,
ki
bi
jo
obdelaval
!
Hotel
sem
postati
lastnik
polja
in
njiv
in
živine
,
in
to
v
dolini
,
kjer
sem
prišel
na
svet
otrok
berač
in
v
katero
se
naj
vrnem
kot
mož
veljak
.
Pri
tem
sem
z
največjim
dopadenjem
opazoval
tovor
na
konju
in
šale
sem
bril
z
onim
,
ki
je
še
vedno
sedel
za
mano
v
sedlu
,
pa
že
bolj
v
megli
.
Govoril
sem
:
»
Vpij
,
kolikor
hočeš
,
po
mé
tako
ne
prideš
,
ker
se
sam
z
mesta
ganiti
ne
moreš
!
«
Prišel
sem
v
Škofjo
Loko
.
Vse
je
letelo
skupaj
,
ko
je
pri
Vodnih
vratih
v
mesto
prijahal
v
zarjavelem
oklepu
cesarski
ali
švedski
kirasir
,
kakoršnih
niso
videli
mnogokrat
.
Ustavil
sem
se
pri
najboljši
gostilni
,
ki
je
bila
že
takrat
v
posesti
Wohlgemuetov
.
Dali
so
mi
hlev
za
konja
in
tudi
posebno
čumnato
,
v
katero
sem
se
naselil
s
svojim
zakladom
.
Pričetkoma
sem
zahajal
po
pivnicah
ter
pripovedoval
loškim
meščanom
različne
pripovesti
iz
vojaške
službe
,
katere
so
bile
največkrat
zlagane
.
Da
bi
ne
vzbujal
sumov
,
sem
plačeval
počasi
svoje
račune
pri
Wohlgemuetu
;
po
gostilnah
sem
prodajal
svoje
laži
ter
sem
rad
pil
,
če
so
drugi
plačevali
.
Tako
sem
bil
kmalu
dober
znanec
celemu
mestu
.
Splošno
se
je
mislilo
,
da
nimam
nič
,
in
mestni
sodnik
se
je
že
bal
,
da
bom
padel
občini
v
breme
.
Za
denar
so
bili
tedaj
hudi
časi
;
zatorej
je
bil
moj
zaklad
precej
varen
,
ker
ga
nihče
ni
pričakoval
pri
meni
.
Tudi
tedanji
loški
škof
Vid
Adam
je
živel
v
vednem
pomanjkanju
.
Grajski
glavar
,
grajski
žitničar
in
še
celo
škofov
lovski
mojster
—
vse
,
kar
je
služilo
pri
graščini
,
je
vohalo
od
Loke
do
Vipave
,
kje
bi
se
dobil
človek
,
ki
bi
hotel
gospodu
škofu
kaj
posoditi
.
Ravno
v
tistih
dneh
se
je
po
celem
mestu
govorilo
,
da
išče
Vid
Adam
dva
tisoč
nemških
goldinarjev
in
da
bi
zanje
zastavil
dve
lepi
kmetiji
na
Visokem
.
Tedaj
mi
je
zasijalo
solnce
.
Ponudil
sem
gospodu
glavarju
ta
dva
tisočaka
.
Ko
ju
škof
po
preteku
dveh
let
ni
mogel
plačati
,
mi
je
obe
kmetiji
prodal
.
Dodal
sem
še
petsto
domačih
goldinarjev
,
da
je
bila
s
tem
odkupljena
desetina
,
in
ostala
je
še
neznatna
tlaka
,
katero
sem
opravljal
z
vinskimi
tovori
.
Postal
sem
torej
posestnik
na
Visokem
,
v
očeh
ljudstva
pa
eden
prvih
mož
v
Poljanski
dolini
.
Sam
svoj
biti
je
največja
sreča
!
To
srečo
sem
si
zaželel
že
takrat
,
ko
sem
jezdaril
v
vojsko
,
bodisi
pod
Gallasom
,
bodisi
pod
Torstensonom
!
Oženil
sem
se
.
Vovk
Wulffing
na
Suhi
je
imel
mladega
dekleta
.
To
deklico
sem
dobil
in
še
nekaj
dote
ž
njo
.
Bila
je
tvoja
mati
Barbara
.
Starejši
brat
je
še
sedaj
gospodar
na
Suhi
,
mlajši
Jeremija
pa
se
je
nakupil
v
Davčah
,
kar
ti
je
itak
znano
.
Dopadlo
je
Bogu
ali
pa
morda
hudiču
:
gospodarstvo
se
mi
je
čedno
razvijalo
,
polnili
so
se
hlevi
in
množili
so
se
posli
!
Nekega
dne
je
prišel
k
hiši
raztrgan
človek
,
in
poznalo
se
mu
je
,
da
se
je
klatil
po
svetu
.
Bil
je
moj
kamerad
Lukež
.
Ostal
je
pri
meni
;
pa
tudi
ni
povprašal
,
ali
sme
ostati
.
Nikdar
ni
vprašal
,
kaj
je
z
vojno
blagajno
,
kako
se
je
delila
in
kje
je
njegov
delež
?
Tudi
ni
povprašal
,
koliko
bo
služil
na
leto
.
Bil
mi
je
priden
in
pošten
hlapec
.
Lagal
sem
mu
,
da
ga
je
za
njegov
delež
opeharil
Jošt
Schwarzkobler
.
Verjel
mi
je
,
ali
se
pa
vsaj
delal
,
kakor
bi
mi
veroval
.
Bil
mi
je
vdan
,
kot
je
svojemu
gospodarju
vdano
ščene
,
ki
mu
liže
roko
.
Blagor
mu
,
lahko
je
umrl
potem
!
Ko
se
mi
je
premoženje
množilo
,
ko
sem
moral
vsak
dan
gledati
Lukežev
ponižni
obraz
in
ko
sem
se
pri
tem
vsak
dan
zavedal
,
da
Lukež
ve
,
da
sva
s
Schwarzkoblerjem
skupaj
odjahala
od
Dachaua
,
me
je
pričelo
skrbeti
,
ali
ni
morda
kaj
povpraševal
po
Schwarzkoblerju
,
ali
ni
morda
poizvedoval
v
njegovi
vasi
ter
izvedel
,
da
je
bil
umorjen
in
oropan
.
Ti
skrbi
se
je
pridružila
še
skrb
,
da
bi
moje
premoženje
,
katero
sem
si
pridobil
s
tujim
življenjem
,
zopet
izginilo
,
da
mi
morda
postaneta
otroka
berača
in
potepuha
,
kakor
je
bil
svoj
čas
oče
.
Ti
dve
skrbi
sta
me
davili
,
a
njima
se
je
pridružil
še
nekdo
drug
,
ki
ni
hotel
obtičati
v
svojem
grobu
:
Jošt
Schwarzkobler
je
zopet
pričel
zahajati
k
meni
!
Če
sem
ugledal
kakega
loškega
biriča
,
ki
je
prihajal
po
opravkih
v
dolino
,
me
je
premrazilo
,
da
mi
je
kar
sapo
jemalo
,
ali
morda
ne
lovi
mene
.
Jošt
Schwarzkobler
se
je
oglašal
,
in
sicer
glasneje
in
glasneje
od
leta
do
leta
.
Ponoči
v
sanjah
je
bil
tu
,
in
če
sem
sedel
v
sedlu
,
je
čepel
ta
peklenski
mrlič
zopet
za
mano
!
»
Pridem
po
té
!
Pridem
po
té
!
«
mi
je
zopet
in
zopet
zvenelo
po
ušesih
in
od
muk
sem
se
v
temni
kleti
dostikrat
zvijal
kot
kača
!
—
Vse
to
sem
ti
povedal
,
ker
mi
je
tako
zapovedal
Valentin
,
vnuk
Felicijanov
.
Ti
veš
,
kako
je
pri
meni
umirala
Marija
Schwarzkoblerica
in
kako
je
hudiču
izročala
morilca
svojega
moža
.
Tako
se
mora
pričenjati
peklensko
trpljenje
,
kakor
je
bilo
meni
tisti
večer
!
«
Stari
mož
je
stokal
in
ječal
.
Ali
zopet
se
je
ojačil
:
»
Poslušaj
me
natanko
,
fante
,
in
tvoja
duša
naj
si
zapomni
vsako
mojo
besedo
!
Moja
želja
je
,
da
gospodariš
za
mano
na
Visokem
.
Napravim
še
svoj
testament
,
da
bo
držalo
povsod
,
tudi
na
gradu
v
Loki
.
Preveč
te
ne
bom
obložil
,
da
ti
bo
mogoče
obdržati
posestvo
in
da
ga
obdrži
tudi
tvoj
otrok
,
ker
je
njegov
stari
oče
v
ta
namen
moril
in
kradel
po
svetu
!
«
Težko
je
izpregovoril
te
besede
.
Ko
si
je
nekoliko
počil
,
je
nadaljeval
:
»
Koj
ko
boš
za
mano
vse
opravil
,
uredi
tudi
vse
potrebno
pri
hiši
,
ker
boš
moral
na
pot
,
s
katere
se
povrneš
v
dveh
ali
treh
mesecih
.
Ne
pozabi
vdove
in
njenega
obračuna
z
žirovskim
Oblakom
!
Nato
pa
osedlaj
oba
tovorna
konja
;
s
sabo
vzami
hlapca
in
orožje
,
ker
vem
,
da
je
še
danes
več
hudobnih
ljudi
na
svetu
ko
pravičnih
.
Jezdil
boš
daleč
v
tujino
,
dokler
ne
prispeš
do
velike
reke
,
ob
kateri
leži
nemško
mesto
Passau
.
Tik
tega
mesta
mora
biti
vas
Eyrishouen
.
V
ti
vasi
povprašuj
po
Joštu
Schwarzkoblerju
in
po
vseh
,
ki
so
ostali
za
njim
.
Poizvedi
tuje
ljudi
,
pri
katerih
je
vnukinja
Agata
,
o
kateri
je
govorila
Schwarzkoblerjeva
vdova
.
To
dekletce
moraš
,
naj
te
stane
,
kar
hoče
,
pripeljati
na
Visoko
.
Šla
bo
s
tabo
,
posebno
ker
bo
hotela
videti
grob
svoje
stare
matere
.
Ko
si
jo
pripeljal
na
Visoko
,
imej
vsak
dan
pred
očmi
,
da
je
Agata
Schwarzkoblerjeva
lastnica
dobre
polovice
obeh
tvojih
kmetij
na
Visokem
;
plačala
se
je
ta
polovica
z
denarjem
Jošta
Schwarzkoblerja
,
torej
z
dekletovim
denarjem
.
Moja
želja
bi
bila
,
da
zasnubiš
deklico
,
da
bi
postala
tvoja
zakonska
žena
,
ker
Visoko
itak
ne
bo
moglo
dolgo
ostati
brez
gospodinje
.
V
tem
pa
ji
ne
delaj
sile
!
Če
bi
si
izbrala
drugega
,
ji
izplačaj
polovico
naših
dveh
kmetij
,
da
bo
poravnana
škoda
in
da
bo
vse
to
govorilo
zame
,
kadar
bo
sodil
Gospod
mene
—
morilca
.
Na
vse
to
si
mi
dal
svojo
prisego
in
zgnije
naj
ti
jezik
,
če
jo
kedaj
prelomiš
!
«
S
temi
groznimi
besedami
me
je
oče
odslovil
.
Bilo
je
to
zjutraj
na
dan
sv.
Korbinijana
,
ki
ga
praznujemo
ob
koncu
meseca
listopada
.
Nekaj
časa
je
oče
potem
še
vstajal
in
lazil
okrog
.
Tu
in
tam
sem
tudi
še
čul
,
kako
je
odpiral
železni
zaboj
in
kako
je
cvenkljal
denar
,
ki
ga
je
prešteval
s
trdimi
prsti
.
Oče
dela
testament
okrog
Božiča
.
1690
Okrog
božiča
sem
moral
po
grajskega
pisarja
,
ki
je
dal
poklicati
Jakoba
Debeljaka
,
prvega
ključarja
pri
Sv.
Volniku
,
in
Janeza
Klemenčiča
,
drugega
ključarja
ravnotam
.
Oče
je
delal
testament
,
in
grajski
pisar
je
zapisal
,
kar
je
bila
očetova
poslednja
volja
.
Stara
pa
je
resnica
:
Kdor
dela
testament
,
mora
kmalu
umreti
!
Vedeli
smo
zatorej
,
da
so
štete
ure
življenja
Polikarpu
Khallanu
,
tudi
Khallainu
.
Kmalu
po
novem
letu
se
ga
je
dotaknil
božji
prst
in
ohromela
mu
je
desna
stran
telesa
,
da
ni
mogel
več
vstajati
in
da
smo
ga
prekladali
kakor
kos
mrtvega
lesa
.
Takrat
sem
bil
poslan
še
enkrat
po
brata
Valentina
.
Zopet
mu
je
dolgo
govoril
,
tudi
pel
mu
je
in
čital
iz
debele
knjige
.
Ko
je
bilo
petje
in
čitanje
pri
kraju
,
me
je
poklical
Valentin
v
sobo
.
Pomagam
pri
luteranskem
obhajilu
.
Bog
mi
bo
odpustil
in
Devica
Marija
bo
molila
zame
,
da
mi
ta
greh
ne
obleži
na
duši
!
V
moji
navzočnosti
je
luteranski
kaplan
po
krivoversko
blagoslovil
kruh
in
blagoslovil
je
tudi
vino
v
kelihu
.
Nato
je
delil
kruh
in
vino
bolniku
,
katerega
sem
vzdignil
,
da
je
zavžil
,
o
čemer
mu
je
Felicijanov
vnuk
lagal
,
da
je
meso
in
kri
našega
Gospoda
Odrešenika
.
Ko
je
ležal
oče
zopet
v
postelji
,
je
prijel
z
levico
,
ki
jo
je
še
lahko
pregibal
,
mojo
desnico
,
rekoč
:
»
Izidor
!
Bodi
blagoslovljen
za
vso
ljubezen
,
katero
mi
izkazuješ
!
«
Bratu
Valentinu
sem
izplačal
deset
cekinov
,
potem
pa
sem
pobegnil
iz
sobe
pod
temno
podstrešje
,
kjer
sem
se
izjokal
,
kakor
nekdaj
sveti
apostol
,
ko
je
bil
zatajil
svojega
Učenika
.
—
Felicijanov
vnuk
je
pustil
očetu
težko
knjigo
,
da
bi
si
dal
iz
nje
brati
,
kadar
bi
se
mu
približevale
smrtne
stiske
.
Ta
knjiga
je
nosila
to-le
ime
:
BIBLIA
,
TV
IE
VSE
SVETU
PlSMV
,
STARIGA
inu
Noviga
Teftamenta
,
Slovenski
tolmazhena
,
Skvsi
IVRIA
DALMATINA
.
In
res
se
je
pričel
visoški
gospodar
približevati
smrtni
stiski
.
Govorica
mu
je
tekla
težko
in
postal
je
sam
sebi
v
največjo
nadlego
.
Meni
pa
naj
pričajo
vsi
svetniki
,
da
sem
mu
tudi
v
največji
revščini
izkazoval
ljubezen
,
ki
jo
mora
dajati
sin
svojemu
očetu
.
Niti
za
trenutek
nisem
opešal
pri
njegovi
postelji
.
To
umiranje
je
bilo
mučno
,
grozno
in
strašno
!
Tako
umirati
nisem
videl
človeka
.
Videl
sem
jih
umirati
po
bojiščih
,
ko
je
polje
odmevalo
od
obupnih
krikov
obupanih
grešnikov
;
ali
tudi
takrat
nisem
opazil
toliko
straha
pred
smrtjo
,
kadar
je
profos
vlačil
svoje
ljudi
pod
vislice
!
Jošt
prihaja
k
očetovi
smrtni
postelji
.
Grozne
so
bile
noči
.
Onemoglemu
telesu
je
odpovedalo
spanje
.
Stari
mož
je
pričel
pripovedovati
,
da
čuje
različne
glasove
:
sedaj
je
šumela
reka
,
sedaj
zopet
so
se
oglašali
iz
daljave
zvonovi
.
Nad
šumenje
in
brenčanje
pa
je
segal
glas
,
ki
ga
je
v
smrtnem
objemu
ležeči
bolnik
najneraje
poslušal
,
—
glas
umorjenega
Schwarzkoblerja
:
»
Pridem
po
té
!
Pridem
po
té
!
«
Jecljal
je
:
»
Ali
ga
vidiš
?
Tam
v
temi
stoji
,
dobro
mu
razločim
obraz
in
zadaj
je
tudi
rana
in
v
nji
to
prokleto
bodalo
!
—
Izidor
,
pomagaj
!
«
V
takih
trenutkih
sem
pograbil
po
knjigi
Jurija
Dalmatina
.
Odprl
sem
jo
,
kjer
se
je
sama
hotela
odpreti
.
In
odprla
se
je
na
mestu
,
kjer
je
stalo
:
Bug
,
bodi
meni
milostiu
,
po
tvoji
dobruti
,
Inu
pobriši
doli
moje
grehe
,
po
tvoim
velikim
vsmilenju
.
Dobro
me
operi
od
moje
pregrehe
,
Inu
očisti
me
od
mojga
greha
.
—
Zakaj
jest
spoznam
mojo
pregreho
,
Inu
moj
greh
je
vselej
pred
mano
.
—
Daj
,
da
slišim
veselje
inu
dobro
volo
,
Da
bodo
te
kosty
vesele
,
katere
si
ti
sterl
.
Skry
tvoj
obraz
pred
mojmi
grehi
,
Inu
zbriši
doli
vse
moje
pregrehe
.
Odreši
me
od
dolga
te
krij
,
o
Bug
,
kir
si
ti
moj
Bug
Inu
Izveličar
,
da
bo
moj
jezik
tvojo
pravico
hvalil
.
Kako
je
oče
Polikarp
Khallan
žalostno
umrl
.
1691
To
sem
mu
prečital
enkrat
ali
dvakrat
,
dokler
se
ni
pomiril
.
Umrl
je
na
pepelnično
sredo
.
Tedaj
sem
ponovil
obljubo
,
da
hočem
vse
žive
dni
delati
pokoro
za
njega
,
ki
je
bil
velik
grešnik
,
ki
pa
je
bil
tudi
moj
oče
.
Pokopali
smo
ga
drugi
dan
po
pepelnični
sredi
.
Kolikor
sem
prosil
duhovnega
očeta
,
—
gospod
Janez
Kašper
se
ni
dal
ganiti
in
nikakor
ni
hotel
dovoliti
,
da
bi
ga
pokopali
pri
cerkvi
sv.
Martina
v
Poljanah
.
Njegova
beseda
je
bila
:
»
Zagrebite
ga
na
luteranskem
pokopališču
,
ki
so
ga
imeli
svoj
čas
protestantje
v
Poljanski
dolini
!
«
To
pokopališče
je
tičalo
na
zapuščenem
mestu
,
in
mi
,
ki
smo
takrat
živeli
,
že
nismo
več
vedeli
,
da
so
se
tam
pokopavala
človeška
trupla
.
Bil
je
to
košček
neobdelane
zemlje
v
kotu
,
kjer
se
tovorna
pot
zavije
proti
poljanski
vasi
.
Le
toliko
je
dovolil
gospod
župnik
,
da
so
smeli
sosedje
prinesti
mrliča
na
ta
kraj
.
Katoličanom
,
ki
niso
bili
z
visoško
hišo
v
nikaki
zvezi
,
je
bila
udeležba
pri
pogrebu
zabranjena
.
Pa
jih
je
le
mnogo
prišlo
vzlic
ti
prepovedi
!
Pogreb
je
bil
ob
nenavadnem
času
.
Dopoludne
sta
hlapca
izkopala
jamo
,
ob
dveh
popoludne
pa
smo
prinesli
mrliča
ter
ga
brez
molitev
pokopali
.
Božje
usmiljenje
!
Da
bi
ne
doživel
več
takega
dne
!
Držal
sem
se
starih
navad
.
Ker
je
bil
pogreb
v
postnem
času
,
sem
mrliča
,
kakor
pravimo
,
»
iz
posta
vzel
.
«
Tik
groba
sem
vse
,
kar
jih
je
bilo
prišlo
,
pogostil
,
kakor
to
store
tudi
kočarji
pri
svojih
katoliških
pogrebih
.
Jedli
so
,
pili
so
in
bili
prav
dobre
volje
.
Oni
pa
je
spal
pod
rušo
!
—
A
več
ko
se
je
snedlo
in
več
ko
se
je
spilo
,
imenitnejši
je
postajal
pogreb
!
Tudi
pri
zadnji
priliki
sem
izkazal
očetu
vso
čast
in
iz
posta
vzetemu
pokojniku
je
visoška
kmetija
napravila
sedmino
,
kakor
je
prej
ne
slej
ni
bilo
na
poljanskem
katoliškem
pokopališču
.
Celega
teleta
in
celega
prašiča
so
snedli
pogrebci
in
povrhu
še
trideset
belih
pogač
.
Vina
pa
se
je
izpilo
,
kolikor
se
ga
je
hotelo
.
—
Ko
je
padal
mrak
na
zemljo
,
je
odšla
pogrebna
družba
vesele
in
židane
volje
.
Župniku
vse
to
ni
bilo
všeč
,
ali
branil
sem
se
,
da
se
visoški
gospodar
ni
mogel
drugače
pokopati
,
če
ni
hotela
pasti
sramota
na
njegovo
hišo
.
Ko
so
bili
pogrebci
odšli
in
ko
se
je
od
teme
že
komaj
videlo
,
je
prišel
nekdo
po
tovorni
poti
.
Pri
grobu
je
stala
dolga
,
črna
oseba
in
govorila
je
in
z
roko
blagoslavljala
mrliča
pod
zemljo
.
Nekomu
pa
,
ki
je
baš
šel
mimo
,
so
se
naježili
lasje
na
glavi
.
Ko
je
prisopel
v
Poljane
,
je
pripovedoval
,
da
je
moral
pokojni
Visočan
že
prvo
noč
iz
pekla
,
da
je
od
bolečin
skakal
po
svojem
grobu
in
da
je
zvijal
roke
,
kakor
bi
ga
nekaj
prav
posebno
peklo
.
Tako
se
nam
je
v
prokletstvo
spremenil
blagoslov
Felicijanovega
vnuka
!
Od
tedaj
se
govori
,
da
stari
Visočan
na
svojem
grobu
straši
.
Ali
Bog
se
nas
je
usmilil
in
ukazal
je
skali
,
da
se
je
zgoraj
v
robovju
odtrgala
ter
spodaj
obtičala
ravno
nad
zemljo
,
kjer
počivajo
kosti
mojega
očeta
,
zadnjega
luterana
v
ti
dolini
!
Prihajala
je
pomlad
in
me
spominjala
na
očetove
ukaze
.
Na
gradu
sem
opravil
vse
in
gosposka
je
pripoznala
,
da
sem
lastnik
in
gospodar
visoških
dveh
gruntov
.
Plačati
sem
moral
cele
koše
denarja
:
plačal
sem
urbarščino
,
umrlino
,
tedenske
vinarje
,
deseti
in
dvajseti
vinar
in
bogve
kaj
še
vse
;
samo
zraka
,
ki
ga
diham
,
mi
niso
obdačili
!
Pač
res
,
v
starih
časih
se
je
živelo
ceneje
ko
danes
,
ko
mi
je
še
celo
prvi
hlapec
svojo
letnino
desetih
nemških
goldinarjev
povišal
za
cela
dva
nemška
goldinarja
;
in
pri
tem
sem
mu
moral
obljubiti
še
ene
prtene
hlače
,
kar
tudi
ni
malenkost
!
Težki
so
dnevi
za
gospodarja
!
Naznanilo
se
mi
je
,
kar
je
bilo
zapisano
v
testamentu
.
Zapisano
pa
je
bilo
na
prvem
mestu
,
da
naj
ne
postavim
v
stran
obljub
ob
očetovi
smrtni
postelji
.
Brat
je
dobil
petnajststo
domačih
goldinarjev
in
da
bodi
preskrbljen
z
vsako
potrebščino
,
dokler
dela
pri
hiši
.
Le
sreča
,
da
sem
imel
v
hiši
še
švedsko
vojno
blagajno
!
Ta
me
je
izvlekla
iz
vode
,
ker
bi
bil
drugače
gotovo
utonil
.
Sv.
Florjana
dan
po
jedi
sem
govoril
z
bratom
ter
mu
povedal
,
da
mi
je
izpolniti
očetovo
voljo
in
da
se
moram
vsled
tega
podati
na
dolgo
pot
v
nemške
dežele
.
Prigovarjal
sem
mu
,
da
naj
bo
pameten
pri
gospodarstvu
in
da
naj
se
ne
podaja
na
lahkomiselna
pota
,
kar
sem
moral
dosedaj
časih
opaziti
;
predvsem
pa
da
naj
bo
pokoren
sosedu
,
ki
bo
v
moji
odsotnosti
nadzoroval
visoško
gospodarstvo
.
Ta
sosed
je
bil
Jakob
Debeljak
,
jako
spoštovan
mož
in
zelo
izkušen
kmetovalec
.
Imel
je
posestvo
tik
nas
,
in
po
pravici
ga
je
vse
spoštovalo
,
ker
je
bil
že
dolgo
vrsto
let
ključar
pri
Sv.
Volniku
.
Kadar
je
gospod
grajski
glavar
prijezdil
,
da
bi
pregledal
in
potrdil
cerkvene
račune
,
so
vselej
poklicali
tudi
Jakoba
Debeljaka
;
in
duhovni
oče
ga
je
povabil
na
kosilo
v
poljansko
župnišče
,
da
je
sedel
pri
eni
mizi
s
tako
visokim
gospodom
,
kot
je
gospod
grajski
glavar
!
Te
časti
je
bil
mož
vreden
,
ker
je
bil
na
vse
strani
pošten
in
pravičen
.
Z
veliko
prijaznostjo
je
sosed
Jakob
prevzel
posle
,
za
katere
sem
ga
prosil
.
Takoj
pa
zapišem
,
da
jih
je
opravljal
vestno
,
dokler
se
nisem
vrnil
iz
nemških
dežel
.
In
naj
še
pristavim
,
da
mu
je
brat
Jurij
izkazoval
pokorščino
,
tako
da
v
moji
odsotnosti
gospodarstvo
ni
trpelo
škode
.
Na
dan
sv.
Florjana
odpotujem
v
nemške
dežele
.
1691
Sv.
Florjana
dan
sta
stala
na
našem
dvorišču
dva
osedlana
,
močna
konja
.
Na
enega
smo
naložili
moke
,
kaše
,
nekaj
hlebov
kruha
,
pa
tudi
različna
orodja
,
ker
se
na
taki
poti
rado
pripeti
,
da
moraš
tu
in
tam
prenočiti
na
samoti
,
kjer
ješ
samo
to
,
kar
si
skuhal
sam
.
S
hlapcem
sva
bila
oborožena
kakor
vojaka
,
da
bi
naju
ne
mogli
ugnati
razbojniki
,
ki
po
goščavi
radi
prežé
na
popotnike
.
Sam
sem
sedel
v
sedlo
,
hlapec
pa
je
vodil
otovorjenega
konja
.
Proti
večeru
sva
prišla
v
mesto
,
da
tam
prenočiva
,
ker
se
je
moralo
v
Loki
opraviti
še
to
in
ono
.
Ustavil
sem
se
,
kakor
vselej
,
pri
Wohlgemuetu
.
Ali
poznal
se
je
razloček
!
Če
sem
prišel
prej
,
ko
še
nisem
bil
gospodar
,
sem
moral
sam
spraviti
žival
v
hlev
in
gledati
,
da
je
dobila
kaj
zobanja
.
Sedaj
pa
,
ko
je
cela
Loka
vedela
,
da
sem
gospodar
na
Visokem
,
se
je
prikazal
,
komaj
da
sem
v
prostorni
veži
zlezel
s
konja
,
sam
oštir
Wohlgemuet
in
zavpil
proti
kuhinji
:
»
Visočan
je
tu
—
glej
,
da
mu
kaj
dobrega
pripraviš
,
gospodinja
!
«
In
ni
odnehal
prej
,
da
sta
bila
spravljena
oba
konja
in
da
je
bil
tovor
rahlo
in
previdno
prenešen
v
gorenje
nadstropje
,
kjer
se
mi
je
odkazala
spalnica
.
Ko
sem
nato
hotel
stopiti
spodaj
v
pivnico
,
v
prostore
,
odkazane
kmetom
,
se
je
Wohlgemuet
temu
protivil
:
»
Pojdi
,
pojdi
,
z
mano
greš
v
prostore
za
boljše
ljudi
!
Čemu
sem
pa
zidal
novo
hišo
?
«
Res
je
bil
Kašper
Wohlgemuet
,
ko
je
leta
1660
pogorela
skoraj
vsa
Loka
,
na
pogorišču
postavil
novo
,
gosposko
hišo
,
kakor
jih
še
celo
v
Ljubljani
ni
mnogo
!
Zgoraj
na
prostorni
veži
je
bila
pripravljena
dolga
in
široka
miza
,
h
kateri
so
na
večer
prihajali
loški
gospodje
,
da
so
pili
vino
in
tisto
zoprno
pijačo
,
ki
se
je
pred
nekaj
leti
pritepla
k
nam
iz
nemške
dežele
.
Tu
sem
ni
smel
prihajati
vsakdo
,
smeli
so
prihajati
le
tisti
,
ki
so
v
Loki
kaj
šteli
,
kar
se
nam
ni
videlo
čudno
,
ker
je
tu
in
tam
prišel
v
to
družbo
še
celo
gospod
grajski
glavar
.
Ni
tudi
čudno
,
da
mi
je
srce
nekaj
tolklo
,
ko
sem
tisti
večer
stopal
za
oštirjem
.
Pri
mizi
je
že
sedelo
nekaj
loških
gospodov
.
Bil
je
tu
grajski
protipisar
,
grajski
žitničar
,
mestni
pisar
,
mestni
pek
in
še
nekaj
meni
neznanih
meščanov
.
Sedeli
so
v
dimu
in
imeli
prav
slabo
razsvetljavo
.
Pa
sem
vendar
takoj
opazil
,
da
družba
ni
pri
dobri
volji
in
da
se
gospodje
kislo
drže
.
Vedel
sem
tudi
,
zakaj
.
K
mizi
je
bil
namreč
prisedel
Primož
Bergant
,
ki
je
imel
znano
svojo
pretepaško
gostilno
v
Oslovski
ulici
,
kjer
so
obstajali
tovorni
hlapci
in
kjer
je
imel
hlev
za
tovorne
konje
in
tovorne
osliče
.
Proti
večeru
je
bil
Primož
že
navadno
pijan
.
Takrat
je
prav
rad
smuknil
v
tujo
gostilno
,
bodisi
iz
radovednosti
,
bodisi
da
mu
doma
žena
ni
dovoljevala
več
pijače
.
Rad
je
silil
v
bolj
gosposke
družbe
.
In
tako
je
prišel
tudi
danes
k
mizi
na
zgornji
veži
Wohlgemuetove
pivnice
.
Vrinil
se
je
med
gospodo
,
golorok
in
siten
.
Ko
je
naju
Bergantov
oče
zagledal
,
je
veselo
izpregovoril
:
»
Ej
,
Kašper
,
kje
pa
tičiš
,
vraga
!
Dolgo
že
vpijem
,
pa
te
le
ni
!
Zatorej
prinesi
merico
nemškega
olja
.
Imam
pravo
poželenje
po
njem
!
«
»
Kdo
te
je
klical
,
«
se
je
zajezil
Kašper
,
»
in
kdo
te
je
najel
,
da
nadleguješ
gospode
?
«
»
Kakšne
gospode
?
«
je
odgovoril
Bergant
zaničljivo
.
»
Takih
gospodov
ti
na
Lebniku
,
če
hočeš
,
nagrabim
na
koše
!
Kali
od
teh
živiš
?
Mi
ti
izpijemo
tvoje
kislo
vino
,
kolikor
ga
ne
popiješ
sam
,
in
še
za
drag
denar
!
—
Torej
prinesi
!
«
V
tistem
hipu
ga
je
Wohlgemuet
že
tiščal
za
vrat
ter
ga
tiral
proti
stopnjicam
.
Tam
ga
je
pahnil
od
sebe
,
da
se
je
Primož
lovil
ob
steni
.
»
Kakor
češ
—
za
svoj
denar
dobim
povsod
pijače
in
boljše
od
tvoje
!
Ti
in
tvoji
gospodje
v
mojih
očeh
še
tistega
ne
dosežete
,
kar
puščajo
konji
in
osli
po
cestah
!
«
V
srdu
je
odšel
.
Gospodje
so
bili
nevoljni
in
oglasil
se
je
žitničar
Triller
:
»
Če
boš
take
ljudi
puščal
sem
gori
,
boš
kmalu
sam
sedel
pri
tej
mizi
!
«
Grajski
protipisar
Janez
Avguštin
Schwinger
pa
je
dodal
:
»
Kaj
bi
bilo
,
ko
bi
bil
danes
gospod
baron
med
nami
!
«
Oštir
jih
je
tolažil
,
da
bo
v
prihodnje
bolj
pazil
,
da
ne
pride
v
gornje
prostore
nikdo
,
ki
bi
gospodom
ne
bil
všeč
.
Dodal
je
:
»
Tukaj
pa
imam
znanca
,
katerega
gotovo
ne
boste
odrivali
:
veliko
posestvo
ima
in
Polikarp
,
njegov
oče
,
ki
je
časih
že
pil
pri
ti
mizi
,
je
nalovil
veliko
denarja
v
švedskih
vojskah
.
«
Radi
so
me
sprejeli
,
posebno
mestni
pek
,
ki
je
upal
,
da
bo
ceno
kupoval
od
mene
pšenico
.
Drugi
zopet
so
me
gledali
bolj
od
strani
;
ali
imovitega
človeka
ne
mečejo
nikjer
na
cesto
,
če
se
spodobno
vede
.
Vendar
pa
govorica
ni
hotela
prav
teči
,
ker
je
gospodi
še
tičal
v
kosteh
pijani
Bergant
in
ker
jih
je
moja
oseba
vendarle
nekaj
motila
,
ko
do
sedaj
še
nismo
bili
znani
.
Govorilo
se
je
o
mestni
žitnici
in
o
tem
,
koliko
je
bilo
žita
v
nji
.
Glede
cene
je
pek
ugovarjal
,
da
je
previsoka
.
Tako
se
je
vlekla
govorica
naprej
,
počasi
in
zaspano
,
dokler
nismo
začuli
na
stopnjicah
težkih
korakov
.
»
Frueberger
prihaja
in
slabe
volje
bo
,
ker
se
je
zopet
enkrat
brez
uspeha
plazil
okrog
deželnega
glavarja
Volka
Engelbrehta
!
«
—
tako
je
izpregovoril
gospod
protipisar
.
Velika
ošabnost
gospoda
Fruebergerja
,
tiste
dni
zlatarja
in
srebrninarja
v
Loki
.
Gospod
Frueberger
,
zlatar
in
srebrninar
v
Škofji
Loki
,
je
imel
tiste
dni
največ
premoženja
v
mestu
.
Bil
je
večkrat
mestni
sodnik
,
in
ker
se
je
postavljal
za
pravice
meščanstva
,
pri
grajskih
glavarjih
ni
bil
priljubljen
.
Na
te
svoje
zasluge
je
bil
silno
ponosen
,
in
ko
mu
je
cesar
Leopoldus
podelil
plemstvo
,
se
mu
je
v
glavi
zmedlo
,
da
je
postal
ošaben
,
bolj
kot
so
ošabni
naši
graščaki
.
Pri
njegovem
vstopu
smo
se
vsi
dvignili
s
stolov
in
gospod
grajski
protipisar
je
staremu
gospodu
imenoval
tudi
mene
,
za
kar
se
pa
ta
ni
zmenil
.
Sedel
je
na
stol
,
ki
je
bil
zanj
pripravljen
,
in
na
katerega
ni
upal
sesti
kdo
drugi
,
dvignil
nekoliko
svojo
lasuljo
in
si
obrisal
plešo
,
ker
so
ga
bile
stopnjice
spravile
v
pot
.
Nato
si
je
nasul
tobaka
v
nos
,
si
dal
prinesti
nemške
pijače
ter
se
najprej
z
Wohlgemuetom
prepiral
,
da
mu
je
natočil
premalo
.
Nato
je
pil
,
se
glasno
oddahnil
in
zaklical
:
»
Danes
ste
pa
zgodaj
prišli
!
«
Z
velikim
spoštovanjem
je
vprašal
grajski
protipisar
:
»
Kakor
vidim
,
Vaša
plemenitost
,
ste
se
zdravi
vrnili
iz
Ljubljane
?
«
Zamrmral
je
:
»
Ti
Turjačani
bi
vse
radi
sami
požrli
!
«
Iz
tega
smo
sklepali
,
da
je
zopet
brez
uspeha
moledoval
okrog
Volka
Engelbrehta
,
da
bi
ga
vpisal
v
knjigo
kranjskih
deželanov
.
»
Koliko
je
deželanov
,
«
se
je
hlinil
pek
,
»
ki
imajo
dosti
manj
zaslug
,
kot
jih
imaš
ti
!
«
—
Svoj
čas
sta
bila
oba
obrtnika
—
kar
je
postal
plemenit
,
Frueberger
ni
prijel
več
za
delo
,
—
zatorej
sta
se
tikala
,
a
zlatarju
to
ni
bilo
posebno
všeč
.
»
Ne
govorimo
o
tem
!
«
je
mrzlo
izpregovoril
.
»
Hvalil
me
je
Leopoldus
—
malo
mi
je
mar
,
če
me
ne
hvali
ta
Volk
Engelbreht
!
«
A
pek
ni
odnehal
:
»
Le
zadovoljen
bodi
,
saj
imaš
sina
,
ki
ti
opravlja
obrt
,
da
si
lahko
vesel
!
«
Gospod
Frueberger
se
je
jezno
obrnil
ter
izpregovoril
:
»
Pustimo
to
govorico
!
—
Imate
kaj
novic
,
gospod
protipisar
?
«
»
Dosti
novic
!
«
se
je
odrezal
ta
in
izvlekel
iz
žepa
debelo
pismo
ter
ga
položil
pred
sé
na
mizo
.
»
Po
Ogrskem
sekamo
Turkom
glave
,
da
imamo
veselje
in
da
ima
veselje
tudi
dobri
naš
Leopoldus
.
Tu
mi
piše
prijatelj
Markovič
iz
Ljubljane
dolgo
pismo
in
v
tem
pismu
mi
naznanja
,
da
je
bilo
naše
ogrsko
glavno
mesto
v
največji
nevarnosti
,
da
so
ga
Turki
skoraj
zopet
zavzeli
.
«
»
Ni
mogoče
!
«
se
je
začudil
Frueberger
.
Protipisar
je
čital
iz
pisma
:
»
V
naši
trdnjavi
je
živel
tudi
neki
lajtnant
,
Fink
von
Finkenstein
z
imenom
.
Bil
je
doma
s
Pruskega
in
živel
z
dvema
mladima
Turkinjama
,
in
sicer
tako
,
kakor
živi
Turek
s
svojimi
ženami
.
«
»
Grdoba
,
grdoba
!
«
se
je
jezil
Frueberger
.
»
In
ta
Fink
von
Finkenstein
se
je
prodal
turškemu
paši
za
dva
tisoč
cekinov
ter
je
hotel
Turke
spustiti
v
mesto
,
kjer
je
ozidje
najslabše
.
«
»
O
,
ti
svinja
ti
!
«
se
je
togotil
plemenitaš
.
Protipisar
:
»
Paša
je
bil
vesel
,
da
je
kar
od
zemlje
skakal
.
Takrat
je
bil
v
turškem
vjetništvu
naš
polkovnik
Pisterecki
,
katerega
so
ravno
v
tistih
dneh
zamenjali
z
nekim
turškim
generalom
.
Temu
je
prišlo
vse
na
uho
,
in
komaj
se
je
vrnil
v
našo
trdnjavo
,
je
vse
naznanil
njenemu
zapovedniku
,
gospodu
generalu
Becku
,
ki
je
takoj
dal
zapreti
izdajalca
Finka
von
Finkensteina
.
Ta
je
vse
priznal
,
padel
na
kolena
in
prosil
za
svoje
življenje
,
jokajoč
:
,
Kaj
je
vaši
ekscelenci
za
malo
pest
krvi
!
’
«
Frueberger
se
je
zopet
jezil
:
»
To
je
plemenitaš
!
Hvala
Bogu
,
da
je
bil
Prus
in
da
ni
pripadal
med
nas
,
domače
plemenitaše
!
«
Protipisar
je
čital
:
Fink
von
Finkenstein
razsekan
.
1687
»
Pa
mu
jokanje
ni
nič
pomagalo
.
Vojna
sodnija
je
judicirala
,
da
je
kriv
in
da
se
mu
bo
v
dobro
zasluženo
kazen
,
drugim
pa
v
gnusobo
in
eksempel
odbila
glava
,
truplo
razsekalo
na
četrti
in
vsaka
četrt
v
posebni
ulici
razobesila
.
Še
dalje
se
je
judiciralo
,
da
se
Finku
von
Finkensteinu
iztrga
srce
ter
se
mu
ž
njim
tolče
okrog
gobca
—
vse
to
v
imenu
pravice
.
«
Tako
se
je
sodilo
v
Budi
dne
8.
aprila
1687
,
kar
se
je
potem
9.
aprila
vse
do
pike
tudi
izpeljalo
nad
hudodelnikom
.
»
Mi
pa
,
«
je
pristavil
protipisar
,
»
smo
izvedeli
to
šele
sedaj
,
ker
preteče
vselej
nekaj
let
,
predno
prileze
kaka
imenitna
reč
do
naše
beraške
Loke
!
«
»
Nič
ne
dé
,
«
se
je
zaveselil
plemenitaš
,
»
samo
da
se
izvé
!
V
drugem
pa
že
moram
povedati
,
da
mi
je
taka
pravici
po
mislih
.
Koliko
bi
dal
,
da
bi
bil
mogel
gledati
,
kako
so
ga
sekali
in
rezali
,
kakor
se
mu
je
spodobilo
.
Sicer
je
pa
res
škoda
,
da
prihajajo
tako
lepe
novice
tako
pozno
k
nam
!
«
»
Vojaštvo
,
«
ga
je
miril
protipisar
,
»
ne
naznanja
rado
takih
izdajstev
,
zatorej
jih
izvemo
šele
po
letih
.
«
»
Škoda
,
škoda
!
«
je
gonil
plemeniti
zlatar
.
»
Ljudem
je
treba
pokazati
,
da
imamo
pravico
,
ki
se
preprositi
ne
da
!
Kam
pridemo
,
če
bo
našim
generalom
vsejedno
,
se
li
prelije
pest
krvi
več
ali
manj
?
—
In
sedaj
,
kaj
pravite
Vi
,
mojster
Remp
?
«
Tu
se
je
obrnil
k
mlademu
možu
,
ki
do
sedaj
še
ni
bil
izpregovoril
besede
.
Nekako
zasé
je
sedel
na
svojem
mestu
ter
zrl
zamišljeno
pred
sé
.
Le
tu
in
tam
je
nekoliko
pil
iz
svoje
čaše
.
Dobro
sem
ga
poznal
,
ker
nam
je
bil
naslikal
lepo
podobo
sv.
Magdalene
pod
Gospodovim
križem
na
Volniku
,
in
pa
še
lepšo
smrt
sv.
Štefana
pri
desnem
stranskem
oltarju
v
poljanski
cerkvi
sv.
Martina
.
Ti
dve
podobi
sta
bili
faranom
prav
zelo
všeč
in
tudi
predragi
nista
bili
.
Pisal
se
je
za
Janeza
Jurija
Rempa
.
»
No
,
mojster
Remp
,
«
je
govoril
Frueberger
,
»
kaj
pravite
Vi
?
Morda
pa
le
napraviva
zdaj
malo
kupčijo
,
katera
se
nama
do
sedaj
še
ni
posrečila
,
dasiravno
sva
o
nji
že
veliko
govorila
.
Kaj
bi
Vi
rekli
k
mali
,
pa
ne
predragi
podobici
,
na
kateri
bi
se
videl
Fink
von
Finkenstein
,
kako
je
z
odbito
glavo
ležal
na
tleh
in
kako
mu
je
rabelj
s
srcem
klestil
po
gobcu
?
Maestro
,
koliko
bi
hoteli
imeti
za
tako
podobo
—
recimo
podobico
?
«
Gospod
Remp
je
takoj
odgovoril
:
»
Za
odbito
glavo
,
za
iztrgano
srce
in
morda
še
za
par
škafov
krvi
—
čakajte
no
,
koliko
bi
hoteli
Vi
plačati
?
«
»
Nekaj
bi
že
plačal
,
«
je
odgovoril
zlatar
,
o
katerem
se
je
vedelo
,
da
je
skopuh
,
»
preveč
pa
ne
.
Časi
so
slabi
in
za
denar
je
trda
.
«
»
No
,
vidite
,
«
se
je
šalil
slikar
,
»
se
že
tresete
za
denar
,
kakor
je
Vaša
navada
!
Morda
napraviva
kaj
cenejšega
?
Kaj
bi
rekli
k
mesnici
,
kjer
pobija
mesar
velikega
vola
?
Če
bi
vam
zadoščala
vol
in
sekira
,
od
mesarja
pa
samo
roka
,
ki
sekiro
vihti
,
bi
bilo
to
dosti
cenejše
,
gospod
deželan
!
«
Beseda
»
deželan
«
je
zlatarja
spekla
.
Vzel
jo
je
v
zamero
ter
vprašal
:
»
Vi
se
morda
hočete
šaliti
,
maestro
Remp
?
Ali
šala
nasproti
takemu
možu
,
kakor
sem
jaz
,
nikakor
ni
na
mestu
.
Ali
ni
tako
,
gospodje
?
«
Pogledal
je
po
vrsti
svoje
prijatelje
,
ki
so
zamolklo
pritrjevali
:
»
Da
,
da
!
«
Gospod
Remp
je
vstal
.
»
Kaj
mi
je
za
vašo
sodbo
,
kaj
mi
je
na
vaši
Škofji
Loki
?
Pri
Sv.
Volniku
sem
potegnil
denar
za
svojo
podobo
in
za
Selce
bodeta
dve
ravnokar
gotovi
,
potem
sem
pa
prihranil
in
nastrgal
skupaj
,
da
lahko
odrinem
v
Italijo
,
kjer
vedno
solnce
sije
,
ali
pa
v
Flandrijo
,
kamor
me
vlečejo
dela
nebeških
mojstrov
!
«
Ni
spoštoval
starosti
in
tudi
plemstvu
ni
dajal
tiste
časti
,
katera
mu
gre
,
ali
vendar
mi
je
bil
mojster
Janez
Jurij
Remp
pri
tisti
priliki
všeč
!
Ko
je
odšel
,
so
zabavljali
drugi
za
njim
kakor
vrabci
,
če
jih
preženeš
z
enega
grma
v
drugega
.
Gospod
Frueberger
pa
je
očitno
iskal
koga
,
nad
katerim
bi
znosil
svojo
slabo
voljo
.
Izbral
si
je
mene
ter
se
delal
,
kakor
bi
me
bil
šele
sedaj
opazil
.
Zaiskrilo
se
mu
je
v
očesu
,
ko
me
je
po
nemški
plemenitaški
navadi
vprašal
:
»
Kdo
pa
je
on
?
«
V
meni
se
je
prebudila
ošabnost
,
ker
bi
ne
pisal
resnice
,
če
bi
zapisal
,
da
nismo
v
dolini
ošabni
in
visoki
.
Nestrpno
je
ponovil
:
»
Še
enkrat
vprašam
:
kdo
pa
je
on
?
«
Molčal
sem
še
vedno
in
se
vedel
,
kakor
da
bi
beseda
ne
veljala
meni
.
Ko
pa
je
starec
tretjič
ponovil
svoje
vprašanje
,
je
v
meni
vse
zakipelo
in
končno
prekipelo
.
Odgovoril
sem
:
Gospoda
Freubergerja
grdo
razžalim
.
»
Kdo
je
on
?
Pri
nas
se
pripoveduje
,
da
je
prišel
nekdaj
bos
in
raztrgan
v
Škofjo
Loko
in
da
je
bil
hvaležen
za
kos
kruha
,
če
ga
je
dobil
.
Nato
je
navsezadnje
kelihe
in
monštrance
zlatil
in
pritiskal
ljudi
tako
,
da
je
od
cesarja
kupil
gosposki
stan
.
Pri
nas
pa
se
tudi
pripoveduje
,
da
stare
hlače
niso
nove
in
naj
se
nanje
prišije
še
tako
široka
nova
krpa
.
To
je
on
!
«
Srce
se
mi
je
ohladilo
,
ko
sem
tako
izlil
svojo
jezo
nad
ošabnim
starim
možem
.
Pa
je
prišel
dan
,
ko
sem
se
bridko
kesal
,
da
pri
ti
priliki
nisem
krotil
samega
sebe
,
kakor
je
dolžnost
vernemu
kristjanu
.
Gospodu
Fruebergerju
je
kri
zalila
obraz
in
začel
je
kričati
na
vse
pretege
:
»
Kašper
!
Kašper
!
«
Lasulja
mu
je
zlezla
z
glave
,
in
ko
je
nerodno
odpiral
tobakiro
,
se
je
tobak
usul
po
mizi
.
Pritekel
je
gostilničar
in
temu
je
zlatar
zaukazal
,
da
naj
pokliče
hlapce
,
da
potegnejo
mene
,
neumnega
in
neotesanega
kmeta
,
od
mize
.
Wohlgemuet
je
odločno
odgovoril
:
»
Tega
ne
morem
storiti
,
tega
ne
bom
storil
!
Izidor
Khallan
je
moj
sorodnik
,
je
moj
prijatelj
,
vaša
plemenitost
!
«
Dostavil
je
še
:
»
Kar
sné
,
kar
izpije
,
pošteno
plača
!
«
Zlatar
je
tulil
:
»
Gremo
pa
mi
!
«
In
res
je
odšel
hude
volje
.
Z
njim
so
odšli
še
ostali
.
Žitničar
in
grajski
pisar
sta
se
posebno
čemerno
držala
.
Žitničar
je
dejal
:
»
Wohlgemeuet
,
pri
vas
je
vsak
večer
manj
prijetno
!
«
In
zlatar
je
ošabno
dostavil
:
»
Ni
treba
,
da
bi
samo
sem
prihajali
!
«
Nakar
je
še
grajski
pisar
spregovoril
:
»
Res
ni
treba
!
«
Ko
so
odšli
,
sem
skesano
pripomnil
:
»
Veliko
škode
sem
ti
napravil
—
ne
bo
jih
več
.
«
»
E
,
kaj
,
«
je
odgovoril
Wohlgemuet
,
»
ti
gospodje
mi
segajo
dostikrat
do
grla
:
usta
vedno
polna
,
mošnje
pa
prazne
,
da
največkrat
ni
solda
v
njih
!
Ko
bi
ti
videl
mojo
preroško
pratiko
,
pa
bi
opazil
,
da
so
skoraj
vsi
v
nji
zapisani
—
od
žitničarja
pa
do
mestnega
pisarja
.
Lačne
kure
so
,
ki
gledajo
za
vsakim
zrnom
.
Naj
gredo
,
če
že
hočejo
!
«
Spodaj
je
potem
privlekel
od
nekod
umazano
staro
pratiko
.
Od
lista
do
lista
mi
je
razkazoval
dolžnike
.
Še
celo
zlatar
je
bil
na
ti
in
oni
strani
in
vselej
je
preteklo
nekaj
mesecev
,
da
je
prišla
pripomba
:
paar
pezalt
!
»
Naj
gredo
,
če
že
hočejo
,
«
je
ponavljal
oštir
,
»
ker
se
moraš
preklicano
napenjati
,
da
iztisneš
par
liber
iz
te
lačne
gospode
!
«
Drugo
jutro
—
bil
je
dan
sv.
Monike
—
sem
zmenjal
nekaj
zlata
v
nemško
veljavo
.
Mladi
zlatar
Frueberger
mi
je
spisal
pismo
,
s
katerim
me
je
priporočil
svojemu
stricu
,
ki
je
imel
menjalnico
v
nemškem
Passauu
.
Na
gradu
mi
je
protipisar
napisal
listino
,
v
kateri
se
je
reklo
,
da
sem
pošten
kmetovalec
in
podložnik
svetlega
gospoda
škofa
v
Fraysingenu
,
da
se
nahajam
na
pravični
poti
in
da
naj
se
mi
na
ti
poti
ne
delajo
ovire
.
Nato
sem
odjahal
s
svojim
hlapcem
.
Očetje
kapucini
zidajo
nov
samostan
.
1691
Ko
sem
onstran
mesta
,
kjer
so
ravno
zidali
kapucini
iz
Kranja
svoj
samostan
,
naletel
na
mladega
prošta
od
Sv.
Jakoba
,
sem
mu
izročil
v
namene
novega
samostana
deset
renskih
goldinarjev
,
da
bi
opravili
pobožni
očetje
kapucini
svete
maše
,
da
bi
se
dobro
in
srečno
dognalo
vse
,
za
kar
sem
se
nahajal
na
potovanju
v
nemške
dežele
.
Z
božjo
pomočjo
sem
dospel
v
Solnograd
in
tudi
v
Passau
.
Tam
sem
izvedel
,
kje
leži
Eyrishouen
in
katero
posestvo
je
bilo
nekdaj
Jošta
Schwarzkoblerja
.
Izvedel
sem
,
da
deklica
še
vedno
služi
pri
poštenih
in
bogoljubnih
ljudeh
,
ki
pa
so
imeli
kopo
svojih
lastnih
otrok
,
tako
da
bi
ne
bili
žalostni
,
če
bi
šla
Agata
od
njih
.
Deklica
ni
vedela
,
da
ji
je
umrla
stara
mati
,
ker
je
ta
ostajala
dostikrat
mesece
in
mesece
od
doma
.
Jokala
je
,
ko
sem
ji
pripovedoval
o
njeni
smrti
.
Tudi
družino
,
pri
kateri
je
Agata
služila
,
je
smrt
stare
Pasaverice
hudo
presunila
,
in
sicer
zato
,
ker
jim
je
deklica
sedaj
obtičala
na
rami
in
je
odpadla
še
tista
mala
podpora
,
katero
je
rajnka
prinašala
k
hiši
.
Nato
sem
deklici
povedal
,
da
je
stara
mati
umrla
pri
nas
in
da
sta
bila
z
mojim
očetom
,
ki
je
sedaj
že
tudi
mrtev
,
prav
dobra
znanca
.
In
ko
sem
Agati
povedal
,
da
sta
stara
mati
in
oče
želela
,
da
bi
prišla
k
nam
,
se
ni
prav
nič
obotavljala
.
Tudi
družina
ji
ni
odgovarjala
;
nasprotno
,
videti
je
bilo
,
da
ji
je
padel
kamen
od
srca
.
Nekaj
dni
sem
še
ostal
v
Eyrishounu
,
da
sem
dobil
krstni
list
,
ki
je
pričal
,
da
je
bila
Agata
Schwarzkobler
zakonska
hči
očeta
Janeza
in
matere
Neže
in
da
je
bila
po
predpisih
svete
katoliške
cerkve
krščena
na
ime
svetnice
Agate
in
svetnice
Eme
.
Nikakor
nisem
hotel
,
da
bi
se
bila
po
dolini
,
ko
sem
se
vrnil
na
Visoko
,
širila
kaka
govorica
,
da
deklica
niti
naše
vere
ni
.
Tako
pa
sem
imel
pri
hiši
veljavno
listino
,
s
katero
sem
vsak
čas
lahko
pobil
hudobne
jezike
,
če
bi
bili
trosili
kaj
hudobnega
.
Kako
smo
potovali
proti
domu
,
kaj
smo
doživeli
in
kako
se
nam
je
godilo
,
tega
ne
bom
popisal
.
Dobro
se
nam
je
godilo
in
očividno
je
bila
božja
roka
nad
nami
.
Gotovo
nam
je
pomagala
molitev
kranjskih
kapucinov
!
Zapišem
naj
še
to
,
da
smo
se
v
dolino
vračali
ravno
na
dan
sv.
Filipa
in
Damjana
in
da
je
bila
tisti
dan
Gospodova
nedelja
.
Moje
potovanje
potemtakem
ni
bilo
tako
dolgo
,
kakor
sem
pričakoval
takrat
,
ko
sem
odjezdil
z
Visokega
.
Kjer
smo
jahali
mimo
hiš
,
so
dekleta
,
katera
so
sedela
pred
temi
hišami
,
vstajala
,
ko
so
me
spoznala
in
ko
so
opazila
,
da
je
na
konju
za
mano
sedela
mlada
ženska
,
kar
v
naših
krajih
ni
bilo
v
navadi
.
