Je
plahotna
v
taki
sili
,
Za
gospoda
se
je
bala
,
K
’
mu
je
sabljo
pripas
’
vala
.
Narodna
.
Kakor
peneče
morsko
valovje
kaže
se
dolenjska
stran
kranjske
dežele
potniku
,
dospevšemu
po
strmej
cesti
na
vrhunec
uskoških
gorá
,
južnega
kranjskega
pogorja
,
ki
se
kot
dolga
stena
od
zahoda
proti
vzhodu
razprostira
.
Razgled
proti
severu
veže
potniku
oko
in
srce
.
Z
mnogovrstnimi
bojami
opasani
holmi
in
griči
se
le
malo
vzdigujejo
od
tal
,
in
le
živejši
in
svetlejši
obrisi
odlikujejo
višave
od
temnejših
dolin
;
v
tej
podobi
pa
se
lesketajo
bele
crkvice
,
kakor
bliščeči
biserji
v
umetno
tkan
zavoj
vsipani
.
Na
zapuščenem
pogorskem
obrobji
in
v
tihih
dolinskih
zakotjih
se
marsikje
vidi
osamelo
zidovje
,
podrte
razvaline
,
sedanjim
rodovom
neme
priče
davne
preteklosti
.
Kolikor
dalje
sega
oko
,
toliko
temnejša
postaja
podoba
.
Na
severno-zahodnem
obzorji
pa
dvigajo
snežniki
v
oblake
svoje
snežne
vrhove
;
tam
stoji
Triglav
,
našega
domovja
zvesti
čuvaj
iz
staroveških
časov
.
Na
severnej
strani
leži
v
vznožji
hriba
razgrnena
prijazna
,
več
milj
dolga
dolina
,
ktera
se
iz
tesne
zahodne
ožine
vedno
bolj
širi
proti
vzhodu
in
se
razprostira
v
prostrano
planjavo
na
posavskem
pobrežji
.
Po
sredi
doline
vali
Krka
počasno
in
lenobno
svoje
vodovje
proti
Savi
,
vijoča
se
kakor
srebrosvetla
nit
med
širokimi
polji
in
senčnatimi
logi
.
Na
njenem
bregu
pa
se
dviga
Novo
mesto
,
poglavitno
mesto
na
Dolenjskem
,
sezidano
na
polotoku
Krke
,
koja
ga
v
polukrogu
od
treh
stranij
obteka
.
Plodne
njive
,
zeleni
travniki
in
košati
gozdje
pokrivajo
valovito
zemljo
.
Sadno
drevje
obdaja
prijazne
vasi
,
na
nasprotnem
robu
doline
pa
se
vrsté
vinske
gorice
,
izmed
kterih
se
ponosno
dviga
z
zalo
crkvico
in
domačo
slovensko
lipo
Trška
gora
,
kinč
novomeške
okolice
.
Na
južnej
strani
uskoškega
gorovja
odpira
se
neizmerna
raván
,
raztezajo
se
hrvatske
pokrajine
do
Zagreba
,
do
Karlovca
;
na
jugozahodu
se
dviga
Klek
in
hrvatsko
gorovje
.
V
podnožji
gore
pa
leži
blizu
Kolpe
Metlika
in
dalje
proti
zahodu
Črnomelj
,
stari
mestici
,
ki
ste
po
požarih
in
v
sedemnajstem
stoletji
po
kugi
veliko
trpeli
.
Mnogo
prebivalcev
je
obožalo
,
veliko
hiš
se
porušilo
,
in
podrto
mestno
obzidje
jih
ni
zamoglo
več
braniti
turških
napadov
.
Obedve
mesti
in
njih
okolica
s
sosednimi
griči
in
vinogradi
,
vse
ono
do
levega
brega
Kolpe
segajoče
ravno
žitno
polje
—
vse
to
je
stan
in
dom
Belokranjcev
.
—
Med
temi
se
tudi
nahajajo
naselbine
Uskokov
,
ki
so
kot
mejni
vojščaki
ali
graničarji
čilega
slovanskega
plemena
že
od
leta
1547.
sem
odbijali
krvoločne
Turčine
od
mej
našega
cesarstva
.
Po
njih
se
imenuje
gora
„
uskoška
“
.
Rod
za
rodom
mine
,
spremené
se
časi
,
šege
,
običaji
.
Nepremično
pa
stojé
po
večnih
natornih
zakonih
vrhovi
gorá
,
ter
gledajo
z
visokega
stališča
v
nižave
na
bedo
človeštva
,
zrejo
prepire
narodov
,
vidijo
potoke
krvi
,
slušajo
krik
obupajočih
,
opazujejo
vesele
in
žalostne
dogodke
,
čudne
zagonetke
človeške
osode
.
Doli
v
dolini
,
pa
tudi
visoko
gori
po
skalnatih
višavah
so
se
pehali
narodi
različnih
plemen
,
dvigali
se
iz
starih
naselbin
,
izganjali
mirno
ljudstvo
iz
domovine
,
drvili
se
kakor
roji
čebel
proti
zahodu
.
Naselili
so
se
naši
pradedje
po
teh
pokrajinah
,
postavili
si
na
višavah
svetišča
bogov
in
boginj
,
prinašali
jim
darove
,
pri
mesečnem
svitu
so
rajali
in
plesaje
in
popevaje
častili
svoja
božanstva
.
—
Prišli
so
drugi
časi
,
drugi
nazori
.
Na
holmih
je
postavilo
pobožno
ljudstvo
sv.
križ
,
sezidalo
si
crkve
po
gričih
,
dolinah
in
vaseh
.
Ljudje
so
se
shajali
,
da
molijo
edinega
Boga
;
zatekali
so
se
v
hram
božji
ob
časih
tuge
in
nadloge
.
In
takih
časov
ni
bilo
malo
.
Vest
o
pretekli
osodi
prebivalcev
se
čuje
,
kakor
milo
ječanje
jetnika
,
ki
se
trudi
,
da
bi
železne
spone
iz
ožuljenih
rok
izstrgal
,
da
bi
se
znebil
verig
na
nogah
.
Sliši
se
kakor
obupni
jok
matere
,
ki
išče
svoje
izgubljeno
dete
.
Pogubonosna
nevihta
je
vse
poljske
pridelke
uničila
,
strašen
požar
je
upepelil
mestna
poslopja
,
kuga
je
podavila
v
kratkem
čez
tisoč
prebivalcev
,
a
večni
in
zakleti
sovrag
vsega
slovanstva
je
ulomil
čestokrat
iz
mozlemskih
krajev
v
mirne
slovenske
dežele
,
pustošil
je
mesta
in
vasi
,
izvaževal
pridelke
,
ropal
crkve
,
davil
starce
,
ter
deco
in
ženstvo
izpeljaval
v
robstvo
.
Da
,
te
gore
,
ki
danes
jasno
bliščé
v
solnčnem
svitu
,
kjer
se
rahli
vetrič
ljubko
igra
z
drevesnim
perjem
,
kjer
pastir
v
senci
sedeč
mirno
posluša
ptičje
petje
v
goščavi
;
ti
holmci
,
na
kojih
danes
žari
rumeno
grozdje
izpod
zelenokošatega
trsja
,
—
da
,
te
gore
so
gledale
zdivjane
obraze
razjarjenih
pošastij
,
ki
so
svojo
zverinsko
besnost
pasle
nad
mukami
umirajočega
starca
,
ki
so
krohotaje
poslušale
zamolklo
ihtenje
od
bolesti
,
strahu
,
obupa
onemoglih
,
iz
materinega
naročja
iztrganih
otročičev
.
Planoli
so
na
nje
ljuti
zločinci
,
kakor
plane
jastreb
na
uboga
piščeta
,
a
ljudstvo
ni
našlo
mogočnega
varha
,
da
bi
čez-nje
razgrnol
varovalna
krila
.
V
crkvi
so
sirote
na
kolenih
klečé
na
prsa
trkale
,
v
občnih
sprevodih
so
tla
s
solzami
rosile
in
enoglasno
je
odmevala
iz
dna
pobitega
srca
izvirajoča
prošnja
:
Gospod
,
reši
nas
v
sili
!
Kdo
bi
naštel
vse
sile
in
nadloge
,
ki
so
težile
ljudstvo
!
Prešle
so
ene
,
prišle
so
druge
.
Poglejmo
tudi
sedaj
z
gore
doli
v
nižavo
!
Žalostno
,
tužno
stanje
!
Ljudstvo
zdihuje
nezadovoljno
pod
tujim
jarmom
.
Tam
v
daljavi
molí
kvišku
iz
tal
razpokano
zidovje
in
začrnele
stene
.
To
je
pogorišče
!
Pepel
in
oglje
pokriva
sedaj
zapuščeni
kraj
,
kjer
je
bilo
prej
ljudem
srečno
domovje
.
Saj
so
še
le
pretekla
komaj
štiri
leta
od
onega
časa
,
ko
je
sovražnik
s
hudo
silo
pridrl
v
te
kraje
ter
upornost
in
rodoljubje
domačinov
,
ki
so
hoteli
z
orožjem
v
roci
braniti
svoj
dom
francoskega
naliva
,
s
tem
kaznoval
,
da
je
njim
upepelil
poslopja
in
vasi
.
Slavnoznani
orel
avstrijski
se
je
moral
umaknoti
,
in
sedaj
visé
po
vseh
mestih
razobešeni
francoski
prapori
.
V
vasici
poleg
stranske
ceste
,
ki
se
vije
proti
malemu
mesticu
na
jugozahodu
uskoškega
gorovja
,
je
nenavadno
živo
gibanje
.
Popoldansko
solnce
vroče
pripeka
ali
vendar
mlado
in
staro
popušča
dobrodejno
senco
;
vsi
tekajo
na
cesto
,
eden
drugega
radovedno
poprašujejo
,
ogibljejo
in
kažejo
po
cesti
gori
.
Daleč
na
cesti
,
na
zadnjem
najvišjem
klanci
se
vzdiga
oblak
,
sliši
se
stopanje
konjskih
kopit
in
orožja
brenket
.
Radovedno
gledajo
in
čakajo
vaščanje
,
ali
hitro
so
učakali
.
Iz
prašnega
oblaka
se
zablišči
orožje
in
kmalu
se
že
lahko
spozna
vojaška
oprava
francoskih
konjikov
.
Še
en
trenotek
in
v
diru
prijezdijo
v
vas
,
njim
na
čelu
višji
častnik
,
ustavijo
se
sredi
vasi
,
in
poskačejo
raz
konj
.
Bilo
jih
je
kakih
štirideset
.
Otroci
obstopijo
in
ogledujejo
vojake
;
sicer
jih
je
v
zadnjih
letih
že
dosta
šlo
skozi
vas
,
ali
konjikov
niso
še
nikoli
videli
.
Možje
so
jih
pa
le
po
strani
ogledovali
,
dobro
vedé
da
v
teh
časih
vojaki
nič
prida
ne
prinesó
.
Toda
vojaki
so
se
malo
časa
mudili
v
vasi
.
Napili
so
se
vode
in
nekoliko
počili
,
na
to
pa
zopet
zasedli
konje
in
zdirjali
po
cesti
proti
mestu
,
kamor
so
bili
namenjeni
.
Vaščanom
se
je
kamen
od
srca
odvalil
,
ko
zadnji
konjik
vas
zapusti
.
Sešli
so
se
pod
lipo
in
začeli
ugibati
,
kaj
more
ta
vojaški
pohod
pomeniti
.
„
Že
zopet
vojaki
!
Komaj
so
eni
odšli
,
že
so
drugi
tukaj
.
“
„
Dobrega
gotovo
niso
prinesli
,
“
odgovarja
drugi
kmet
prvemu
.
„
Kaj
pa
,
ko
bi
pa
kaj
slišali
ali
slutili
o
naših
naklepih
?
“
se
oglasi
neki
drugi
.
„
Molči
,
molči
,
Juri
!
“
pošepne
mu
njegov
sosed
in
ga
potisne
na
stran
,
„
saj
nismo
sami
!
Ali
ne
vidiš
tujcev
?
Ko
bi
nas
kdo
ovadil
.
“
„
Pri
nas
ne
morejo
ničesar
več
dobiti
.
Vzeli
so
nam
vse
,
kar
smo
imeli
,
“
pristavi
drugi
proti
celi
družbi
obrnen
.
„
Zato
so
pa
začeli
že
crkve
ropati
.
To
sem
včeraj
slišal
.
“
„
Kaj
ste
slišali
,
oče
!
“
„
Sinoči
je
bil
pri
meni
neki
Ribničan
,
ki
je
s
svojo
suho
robo
prišel
tja
na
Bled
na
Gorenjsko
.
Tam
je
bil
priča
čudnim
dogodkom
.
Kakor
sem
rekel
,
Francozje
so
začeli
crkveno
premoženje
,
posebno
zaklade
romarskih
crkev
uporabljati
za
svoje
državne
namene
.
Tudi
blejsko
crkvico
na
jezeru
bi
imela
ta
osoda
zadeti
.
Ko
pa
pride
iz
Radoljice
uradnik
,
da
bi
crkveno
posodo
odvel
,
obstopijo
ga
ženske
in
ga
prosijo
na
vso
moč
,
da
bi
jim
ne
oropal
crkve
.
Med
tem
so
druge
vse
čolne
in
ladije
odvezale
in
na
sredo
jezera
odrinole
.
Uradnik
hoče
nato
z
vojaško
pomočjo
iztirjati
vožnjo
do
otoka
,
ali
v
tem
hipu
zazvoné
na
otoku
vsi
zvonovi
,
da
naznanijo
veliko
silo
.
Ljudje
privró
iz
cele
okolice
in
se
žugáje
bližajo
.
Uradnik
spozna
nevarnost
in
bojazljivo
popiha
domú
.
Tako
mi
je
pravil
Ribničan
;
Ribničanje
pa
radi
ne
lažejo
.
“
„
Verjetno
,
vse
verjetno
!
Prav
so
storili
!
Kmetje
si
morajo
sami
pomagati
,
saj
nima
kmet
nobenega
pravega
prijatelja
.
“
„
Pač
,
pač
!
Mi
imamo
v
naši
sredi
dobrega
moža
,
ki
ima
pravo
srce
za
nas
.
Ta
nas
ne
zapusti
v
nobeni
sili
,
v
vsako
borno
kmečko
hišo
stopi
,
če
je
treba
pomagati
.
In
vendar
je
imeniten
,
bogat
in
učen
.
Poglejte
ga
,
po
cesti
gre
proti
nam
,
—
lipniški
gospod
.
“
Kmetje
pogledajo
vsi
na
zaznamovano
stran
,
snamejo
pokrivalo
z
glave
,
ter
spoštljivo
in
zaupno
pričakujejo
lipniškega
gospoda
.
Od
one
strani
,
kamor
so
odšli
vojaki
,
se
namreč
približuje
mlad
mož
,
lepe
in
čvrste
postave
.
Iz
lic
mu
je
sijal
pogum
in
ponos
,
toda
temni
oblak
,
kteri
mu
je
grbančil
čelo
in
kojega
se
ni
mogel
znebiti
,
pričal
je
brezdvomno
,
da
težke
skrbi
vznemirjajo
njegovo
dušo
.
Zamišljeno
je
stopal
z
v
tla
uprtimi
očmi
,
ne
oziraje
se
ne
na
levo
ne
na
pravo
.
Bil
je
to
lipniški
gospodar
.
Prišedši
v
vas
kmete
prijazno
pozdravlja
;
starejšim
roko
podaja
ter
se
z
njimi
pogovarja
o
dohodu
vojakov
,
ktere
je
tudi
on
videl
,
o
revnem
kmečkem
stanji
in
o
drugih
domačih
stvareh
.
Zapazil
je
pri
mnogih
skrivnostne
obraze
;
niso
mu
odšli
njih
dolgi
in
prašajoči
pogledi
.
Spoznal
je
,
da
bi
radi
z
njim
govorili
.
Ali
bili
so
tujci
v
njihovi
družbi
,
ki
so
vedno
njih
pogovore
poslušali
,
a
nikdo
ni
prav
vedel
,
od
kod
da
so
prišli
.
Lipniški
gospod
je
takoj
spoznal
,
da
ni
varno
sedaj
o
skrivnostnih
rečeh
govoriti
,
zato
se
poslovi
in
urno
proti
domu
odpravi
.
Odhajajočemu
se
pa
približa
starček
in
mu
rahlo
na
uho
šepeče
:
„
Orožje
jo
pripravljeno
,
sekire
nabrušene
,
prirojeno
srčnost
so
nam
pomnožili
tlačitelji
.
Gospod
,
tvoji
sokoli
težko
čakajo
znamenja
,
da
poleté
na
delo
,
da
potrebijo
ostudno
črvad
,
ki
ujeda
naše
meso
in
nam
iz
rok
trga
s
krvavimi
žulji
pridobljeno
hrano
.
Zaukaži
gospod
,
in
vsak
bo
na
svojem
mestu
.
“
Približa
se
mu
zopet
drugi
ter
pravi
:
„
Pijavke
so
se
prilepile
na
naše
telo
,
izpile
so
dokaj
krvi
.
Skrajni
čas
je
,
da
jih
odluščimo
,
dokler
jo
še
kaj
moči
v
naših
žilah
;
gorje
nam
,
če
bode
prepozno
.
“
Približa
se
mu
tudi
tretji
in
skrivnostno
poudarja
:
„
Mi
smo
nevedna
čeda
ovac
brez
pastirja
;
krepka
je
naša
pest
,
hud
naš
udarec
,
toda
mi
ne
znamo
svojih
močij
porabiti
,
kakor
nas
uči
žalostna
skušnja
preteklih
let
.
Vzemi
gospod
v
roke
krmilo
naše
osode
;
na
tvoj
migljej
pritečemo
vsi
,
niti
enega
ne
boš
pogrešal
v
številu
.
“
Gospod
zapusti
vas
in
hiti
iz
doline
po
hribu
navkreber
.
Prav
imajo
,
je
gredé
premišljeval
,
čeda
ovac
so
brez
pastirja
.
Vsak
dela
po
svoji
glavi
,
vsak
se
za
se
bori
na
svojo
roko
;
edinosti
in
reda
ne
poznajo
.
Žalostne
posledice
takega
početja
so
se
pokazale
v
zadnjih
burnih
časih
.
Sedaj
hočejo
mene
za
vodjo
imeti
,
pri
meni
iščejo
pomoči
in
zavetja
,
kakor
da
bi
jaz
tu
zamogel
zdatno
pomagati
.
Ali
nisem
sam
vedno
v
večji
nevarnosti
nego
oni
?
Vedno
lazijo
okoli
moje
hiše
ogleduhi
,
opazujejo
vsako
najmanjšo
stvar
,
gledajo
na
vse
strani
,
kje
je
kaj
sumljivega
.
In
vendar
se
mi
smilijo
ljudje
.
Ubogo
ljudstvo
!
Mirno
in
zadovoljno
je
prebivalo
v
tihej
dolinici
,
dajalo
je
davke
po
svoji
zmožnosti
in
zraven
skromno
živelo
o
pičlih
pridelkih
.
Ali
prišli
so
tužni
časi
.
Kmetiču
so
vzeli
čvrste
in
dela
zmožne
sinove
,
postavili
so
jih
v
boj
zoper
sovražnike
.
Težko
se
jo
stari
oče
sam
trudil
na
kmetiji
,
da
je
preživel
svojo
družino
,
še
težje
je
plačeval
vedno
večji
davek
;
vendar
pa
je
nekako
životaril
.
Toda
ta
davek
,
kterega
mu
naklada
sedanja
tuja
vlada
,
pograbil
mu
je
vse
njegovo
imetje
,
in
prav
pravi
,
da
mu
te
pijavke
preté
s
popolnim
poginom
.
Ali
je
čudo
,
če
se
ljudstvo
drami
,
če
se
vzbuja
,
posvetuje
in
z
orožjem
v
roki
hoče
braniti
in
ohraniti
to
,
kar
je
k
življenju
neogibno
potrebno
;
če
hoče
iz
dežele
izpoditi
one
zatiralce
,
ki
mu
iz
rok
trgajo
zadnji
košček
kruha
.
Rajši
hoče
z
orožjem
v
roki
umreti
,
kakor
doma
v
borni
koči
gladu
poginoti
.
Neumna
žival
se
do
smrti
bori
za
živež
,
kterega
hoče
nesti
svojim
zevajočim
mladičem
,
a
človek
naj
bi
mirno
gledal
,
da
tuji
vsiljenec
iz
mize
požira
jed
,
ktero
bi
on
sam
rad
podal
sestradanemu
detetu
!
Da
,
kedar
vzplamené
ognji
na
naših
gorah
,
doline
in
vasi
zažaré
v
njih
svitu
,
kedar
naš
dobrodušni
kmetič
skoči
na
noge
in
s
trdo
pestjo
zgrabi
svojega
tlačitelja
,
da
,
takrat
naj
tudi
mene
ne
pogrešajo
v
številu
.
V
te
misli
vtopljen
je
prišel
gospod
na
svoj
dom
„
Lipnico
“
,
lepo
,
precej
veliko
posestvo
,
proti
severu
naslonjeno
na
spodnje
pobrdje
uskoškega
gorovja
,
proti
jugu
pa
polagoma
padajoče
v
nižavo
.
Na
majhnem
griči
je
stalo
prostorno
poslopje
,
obdano
z
vrti
in
logi
.
Ljudje
so
Lipnico
navadno
imenovali
gradič
,
da
si
ravno
ni
bila
prav
gradu
podobna
.
Pri
tleh
so
bili
prostori
za
družino
,
kleti
in
druge
shrambe
,
v
prvem
nadstropji
pa
so
se
vrstile
velike
sobe
in
prostorne
dvorane
z
bogatim
pohištvom
,
da
se
je
poslopje
na
Lipnici
odlikovalo
od
najlepše
kmečke
hiše
.
Iz
davnih
časov
je
že
prebivala
na
Lipnici
Rojarjeva
rodbina
.
Stari
dedje
so
pridelovali
v
vinogradih
mnogo
vina
in
ga
drago
prodajali
na
Gorenjsko
.
S
tem
so
si
pridobili
lepo
premoženje
.
Sedanji
gospodar
je
bil
v
Boči
v
poljedelski
in
obrtnijski
šoli
in
je
obiskaval
različne
učne
zavode
za
kmetijstvo
.
Sedaj
poskuša
s
tem
sam
doma
,
kar
je
drugod
opazoval
.
Tudi
kmetom
je
dajal
prilično
rad
dobre
nauke
,
in
v
stiski
jim
vselej
pomagal
;
zato
so
ga
ljudje
zelo
čislali
in
mu
rekali
„
gospod
iz
Lipnice
“
ali
pa
„
lipniški
gospod
“
.
Gospodar
hoče
vstopiti
,
ali
pred
vrati
mu
pristopi
posel
občinskega
župana
ali
mairja
—
kakor
so
ga
takrat
imenovali
—
in
izroči
pismeno
poročilo
,
ali
boljše
,
ukaz
višjega
vojaškega
poveljništva
:
„
Na
Lipnico
pride
jutre
major
Besson
z
desetimi
konjiki
in
bode
z
vojaki
tam
stanoval
,
dokler
ne
dobi
novih
ukazov
.
Posestniku
se
nalaga
,
da
častniku
,
vojakom
in
konjem
preskrbi
pripravnega
stanovanja
in
hrane
;
malomarnost
v
tej
zadevi
se
bode
kaznovala
z
globo
,
a
uporno
vedenje
s
smrtjo
.
“
Ti
gospodje
kratko
pišejo
,
si
misli
gospodar
,
a
zelo
določno
in
umljivo
.
Major
Besson
in
deset
konjikov
,
—
čast
Lipnici
—
to
je
kakor
mala
posadka
.
Bog
zna
,
kaj
še
pride
.
Kaj
pa
,
ko
bi
zvedeli
o
naših
naklepih
v
vasi
?
Ko
bi
jim
kdo
kaj
ovadil
?
Ko
bi
zvedeli
o
moji
orožnici
v
kleti
?
Ni
sicer
verjetno
,
ali
vendar
zmirom
kaki
sumljivi
ljudje
okoli
nas
lazijo
in
to
me
vznemirja
.
Zalezujejo
nas
.
Moja
uboga
žena
!
Ni
še
eno
leto
z
mano
zaročena
,
in
morebiti
že
njeni
nedolžni
sreči
preti
nevarnost
.
Vse
moram
storiti
,
da
to
od
nje
odvrnem
.
Dolgo
že
nisem
bil
v
kleti
;
pogledati
moram
ali
je
še
vse
varno
skrito
,
ali
ni
nič
sumljivega
.
S
temi
premisleki
se
poda
gospodar
čez
vežo
na
dvor
.
Tukaj
se
na
vse
strani
ozira
skrbno
opazujoč
,
je-li
ga
kdo
zalezuje
.
Ko
vidi
,
da
je
vse
mirno
,
da
ni
nikogar
v
obližji
,
obrne
se
rahlo
stopaje
doli
po
stopnicah
,
ki
so
peljale
v
klet
,
odpahne
duri
in
prižge
luč
.
Tam
v
kotu
za
sodom
ležala
je
cela
kopica
starega
hišnega
orodja
;
raztrošeno
je
bilo
mnogo
raznovrstne
šare
in
različne
navlake
.
Gospodar
ni
izbiral
orodja
,
ampak
odrinol
in
pospravil
je
od
zidu
nekaj
te
navlake
,
privzdignol
je
mišjo
past
v
kotu
in
pritisnol
na
neki
skriven
zapah
,
za
kterega
je
le
sam
dobro
vedel
.
Hipoma
se
odpró
ozke
duri
,
pokaže
se
tesen
vhod
v
drugo
podzemeljsko
klet
.
Notri
je
bilo
veliko
orožja
spravljenega
.
Pazno
pregleduje
gospodar
vse
kote
,
luč
v
roki
držeč
,
da
si
posveti
temne
prostore
,
in
ko
najde
vse
v
redu
,
vse
na
svojem
mestu
,
rahlo
zopet
duri
zapre
,
naloži
na
nje
mišnico
in
drugo
ropotijo
,
da
je
bilo
,
kakor
poprej
.
„
Tukaj
menda
ne
bodo
tako
kmalu
zasledili
moje
orožnice
,
“
mrmral
je
sam
pri
sebi
,
„
če
imajo
tudi
dobre
nosove
.
Kedar
pride
čas
,
odprem
ljudem
svoje
zaklade
,
da
se
oborožé
in
v
vojni
opravi
pristojno
tujce
sprejmó
.
Puška
jim
bode
boljše
služila
nego
cepec
in
z
mečem
bodo
več
opravili
kot
s
koso
.
Nočem
,
da
bi
jih
zaupanje
v
mene
goljufalo
;
skrbel
bodem
,
da
se
v
orožji
postavijo
pred
sovražnika
,
in
ne
hité
brez
preudarka
kakor
nezmožno
jagnje
v
mesnico
.
Do
odločilnega
trenotka
pa
naj
moje
orožje
počiva
v
varnem
zavetji
;
naj
major
Besson
s
svojimi
konjiki
preiskuje
kakor
mu
ljubo
in
drago
.
“
Tako
je
premišljeval
,
a
zraven
ni
opazil
,
da
je
dvoje
sovražnih
neprestano
v
njega
uprtih
očij
iz
nasprotnega
temnega
kota
skrbno
zasledovalo
njegovo
početje
.
Bil
je
domači
hišni
strežaj
,
neko
malopridno
človeče
,
ki
je
radi
same
škodeželjnosti
vedno
komu
kake
sovražne
naklepe
kovalo
.
Kakor
tihotapec
se
je
bil
priplazil
v
klet
,
zapomnil
si
je
dobro
kraj
,
kjer
so
so
odprle
one
majhne
v
tla
vdelane
vratice
;
na
to
se
je
potuhneno
zmazal
po
stopnicah
gori
.
Nihče
ga
ni
zapazil
,
tudi
naš
gospodar
v
kleti
ni
ničesar
sumničil
,
ampak
podal
se
je
brezskrbno
klet
zapustivši
čez
dvorišče
na
vrt
.
„
Pozno
si
prišel
,
Vinko
,
“
vsklikne
mlada
žena
,
ktera
je
na
vrtu
spomladne
cvetice
zalivala
,
a
svojega
soproga
ugledavši
,
posodo
odložila
in
s
prostrtimi
rokami
in
veselja
bliščečim
obličjem
mu
nasproti
hitela
.
Pozabil
je
Vinko
,
—
tako
se
je
imenoval
gospodar
na
Lipnici
,
—
vse
svoje
težnje
,
pozabil
je
vse
skrbi
,
ki
so
težile
njegovo
dušo
,
ko
zasliši
ljubo
doneči
glas
svoje
soproge
,
ko
vidi
svojo
skrbno
gospodinjo
pred
sabo
stoječo
z
belim
predpasnikom
,
v
zraku
vihrajočimi
lasmi
,
nežnim
licem
nabranim
v
ljubeznjivo
pozdravljajoč
nasmehljaj
.
Čelo
se
mu
je
razvedrilo
;
popustil
ga
je
prejšnji
nemir
,
ko
ona
svojo
glavico
naslanja
na
njegovo
ramo
in
se
njeno
oko
,
polno
milobe
,
utaplja
v
njegovem
pogledu
.
„
Danes
nisi
mene
počakala
,
Ljudmila
,
da
bi
ti
pomagal
pri
delu
,
kar
sicer
vsak
dan
storim
“
—
reče
ji
nagajivo
Vinko
,
ko
jo
za
roko
vodi
po
gladki
stezici
mimo
cvetličnih
gredic
—
„
ali
mi
boš
očitala
mojo
malomarnost
?
“
„
Dolgo
sem
te
že
tu
na
vrtu
pričakovala
;
cvetice
so
od
vročine
povešale
svoje
glavice
,
morala
sem
danes
sama
opraviti
delo
.
Toda
ne
bom
se
zato
pritoževala
;
da
si
le
prišel
.
In
sedaj
,
je-li
da
nekoliko
časa
pri
meni
ostaneš
?
Vsaj
nekoliko
trenutkov
si
bodeš
odtrgal
od
svojih
mnogih
opravil
,
in
te
daruješ
meni
.
Pregledal
bodeš
z
mano
ono
gredico
cvetlic
,
ktere
sem
letošnjo
spomlad
posadila
in
ktere
se
tako
lepo
razcvetajo
v
solnčni
gorkoti
.
Spremil
me
bodeš
tudi
tja
v
log
,
kamor
sam
tolikrat
zahajaš
,
in
tja
na
potočje
obrežje
,
kjer
enolično
vodno
pluskanje
tako
otožno
in
vendar
tako
ljubo
doni
v
ušesih
;
kjer
si
na
bregu
stoječ
večkrat
z
mano
metal
drobtince
malim
ribicam
in
se
toliko
veselil
,
opazovaje
njih
brzno
in
ljubko
kretanje
.
Gotovo
bodeš
tudi
danes
privoščil
nekaj
časa
svoji
Ljudmili
.
“
Proseče
obrne
vanj
svoje
oči
,
a
iz
jasnega
pogleda
zažaré
kipeča
čutila
prave
ljubezni
;
vsaka
poteza
na
obličji
svedoči
blaženo
dušno
srečo
in
nekaljeno
zadovoljnost
na
njegovi
strani
.
„
Ali
dvomiš
,
da
vsak
dan
željno
pričakujem
časa
,
ko
se
brezskrbno
zamorem
baviti
v
tvojem
obližji
?
Toda
težka
je
naloga
gospodarjeva
v
hiši
,
ako
hoče
,
da
se
mu
ne
zmanjša
njegovo
imetje
;
ako
hoče
,
da
pošteno
in
spodobno
preživi
sebe
in
svojo
družino
.
Treba
je
,
da
dobro
pazi
,
da
je
vse
v
redu
po
hiši
,
hlevu
in
na
polji
.
Treba
je
povsod
gledati
,
da
delavci
storé
svojo
dolžnost
in
ne
opravljajo
površno
svojega
dela
.
Gospodar
mora
skrbeti
za
vsako
malenkost
;
on
mora
vse
določevati
in
ravnati
,
če
hoče
,
da
mu
posestvo
daje
dobiček
.
Zato
pa
mora
imeti
umno
glavo
in
pridne
roke
.
Zjutraj
rano
je
prvi
na
nogah
,
večkrat
ga
nujni
opravki
cele
tedne
zadržujejo
na
različnih
krajih
,
da
dolgo
časa
izostane
od
doma
,
a
zraven
mu
pa
še
nepovoljno
vreme
ali
svojeglavno
in
neubogljivo
družinče
čestokrat
preglavico
dela
.
Vendar
se
pa
z
veseljem
loti
vsakega
dela
,
lahko
pozabi
marsikako
nevšečnost
,
ko
pomisli
,
da
se
ne
trudi
samo
za
se
,
da
ga
doma
čaka
ljuba
ženica
,
ki
opravlja
in
ureduje
po
hiši
,
varuje
in
uči
otroke
,
ki
se
prijemajo
njenega
krila
,
svojega
varnega
zavetja
in
skrbno
poprašujejo
,
kedaj
pridejo
in
kaj
prinosó
danes
oče
domú
.
Tam
je
njegov
dom
,
njegov
svet
,
tam
so
oni
,
ktere
ljubi
.
Da
bi
svoji
mili
soprogi
ohranil
srečno
zadovoljnost
na
svoji
strani
,
da
bi
svojim
otročičem
vstvaril
brezskrbno
prihodnjost
,
to
so
njegove
želje
,
središče
njegovih
skrbij
,
in
ko
to
premišljuje
,
ne
preseda
mu
nobeno
delo
.
Vsako
delo
mu
je
ljubo
,
poplača
ga
obilno
večerna
zabava
v
krogu
svojih
dragih
.
Da
,
Ljudmila
,
veselja
se
mi
srce
razvnema
,
ko
stopim
utrujen
od
dela
v
skrbno
počejeno
hišo
,
ko
vidim
hišne
dekle
,
vsako
pri
svojem
delu
,
a
s
ponosom
opazujem
med
njimi
umno
zapovedovalko
,
svojo
mlado
gospodinjo
.
“
„
Le
gospodinjo
?
“
vpraša
Ljudmila
in
se
užaljena
naglo
obrne
na
stran
.
„
Torej
le
po
uspehu
mojega
gospodinjstva
zamoreš
ceniti
in
čislati
ženo
.
Vse
drugo
je
pri
tebi
brez
veljave
.
Ali
ni
to
sebično
in
trdosrčno
?
“
„
Ne
sodi
preostro
!
Delavnost
je
dika
vsakega
človeka
;
pridna
in
marljiva
žena
je
zaklad
v
hiši
.
“
„
In
vendar
jaz
nisem
popraševala
po
tvoji
delavnosti
in
marljivosti
,
ko
sem
postala
tvoja
družica
za
celo
svoje
življenje
,
“
odvrne
Ljudmila
z
mehkim
in
malo
očitajočim
glasom
.
„
Marsikak
dan
,
ko
se
iz
daljnih
potov
dolgo
ne
vrneš
domú
,
in
se
solnce
že
začenja
nagibati
proti
zatonu
,
moram
nemirna
zapuščati
svoje
delo
,
a
oko
se
skrbljivo
ozira
v
daljavo
,
da
bi
kje
zasledilo
tvojo
pot
.
In
ko
se
srečno
vrneš
na
svoj
dom
,
ne
poprašujem
,
kaj
si
danes
delal
,
ne
kaj
si
pridobil
svojemu
imetju
,
tudi
mi
na
misel
ne
pride
,
da
bi
ti
razlagala
svoje
podnevne
učinke
;
na
tvoji
strani
iz
tvojega
pogleda
se
mi
odgrinja
vsa
sreča
.
Je-li
slabost
ali
napaka
,
da
tudi
tvoja
,
kakor
jo
ti
imenuješ
,
umna
gospodinja
ne
zatajuje
svojega
pristno
ženskega
svojstva
,
ako
daruje
možu
vsa
svoja
čutila
,
ako
v
nemar
pustivši
sebe
in
vse
drugo
v
njem
združuje
svoje
mišljenje
ter
se
z
njim
raduje
in
toguje
,
ako
s
srčno
veselim
vzklikom
njegov
prihod
pozdravlja
,
kakor
solnčni
žarek
drevesna
mladika
,
da
z
njegovim
uplivom
zamore
razprostreti
svoje
nežno
cvetje
?
O
Vinko
,
minolo
je
komaj
pol
leta
,
odkar
si
me
peljal
pred
oltar
.
Čestokrat
si
pohvalno
govoril
o
mojem
gospodinjstvu
.
Ali
mi
ne
bodeš
tudi
privoščil
,
da
po
volji
uživam
srečo
sedaj
,
ko
se
mi
je
zazoril
dan
moje
prve
ljubezni
?
Ali
mi
ne
bodeš
pustil
te
radosti
,
da
ti
odganjam
one
črne
misli
,
ono
samotno
premišljevanje
,
ono
otožnost
,
ktere
nam
tako
obilno
podaja
duhomorna
enoličnost
našega
življenja
?
Ali
mi
hočeš
vse
sladke
nade
blaženosti
,
ktere
sem
do
sedaj
skrbno
gojila
,
zatreti
,
da
se
posušé
,
kakor
poljske
cvetke
,
ktere
slana
pomori
?
In
vendar
sem
v
tebi
imela
vse
zaupanje
;
moja
sreča
je
v
tvojih
rokah
!
“
Vinko
je
sam
čutil
,
da
se
v
zadnjem
času
ni
tako
vedel
proti
svoji
ženi
,
kakor
bi
se
moral
.
Videl
je
,
da
se
je
vselej
zelo
žalostila
,
kedar
je
odhajal
od
doma
;
ali
do
sedaj
ni
nikoli
tožila
.
On
pa
je
ljubil
svojo
ženo
;
njena
otožnost
ga
je
ganola
.
Vsede
se
tedaj
zraven
nje
na
klopico
in
ji
govori
z
milejšim
glasom
,
da
bi
jo
pomiril
.
„
Ne
tajim
,
Ljudmila
,
da
sem
te
v
zadnjih
časih
zanemarjal
,
in
po
več
dnij
samo
puščal
.
Odpusti
mi
,
opravki
so
me
vedno
zadrževali
,
a
srce
je
po
tebi
hrepenelo
.
Prav
imaš
,
srečimo
in
razveseljujmo
si
med
seboj
življenje
,
kolikor
in
dokler
nam
je
možno
.
Sreča
je
opoteča
.
Razcvete
se
kakor
rožica
v
solnčni
gorkoti
.
Pride
vihar
,
polomi
šibko
steblo
,
ali
jo
izruje
s
korenino
vred
iz
zemlje
,
da
zvene
in
se
posuši
.
“
„
Ali
marsikaka
videzno
šibka
rastlina
je
utrdila
svoje
korenine
v
zemljo
,
ukrepila
steblo
,
da
kljubuje
viharju
in
po
hudem
pišu
ostane
ponosno
kot
zmagovalka
na
svojem
mestu
;
nje
niso
zmogli
pomladanski
vetrovi
.
“
„
In
vendar
je
toliko
mladih
ljudij
,
“
pristavi
Vinko
,
„
ki
z
nedolžnim
,
ukaželjnim
,
ljubezni
gorečim
srcem
stopijo
v
življenje
.
Človeštvu
posveté
svoje
mlade
moči
,
da
bi
dosegli
srečo
,
srce
ponudijo
v
dar
,
in
prosijo
ljubezni
;
ali
svet
jim
kaže
mesto
bratoljubja
mrzlo
sebičnost
,
brezsrčno
lakomnost
,
mesto
ljubezni
—
strup
.
Bridka
,
tužna
prevara
!
Da
bi
upokojili
svoje
krvaveče
srce
,
da
bi
umirili
svoje
brezkončno
hrepenenje
,
da
bi
omamili
svojo
obupno
dušo
,
vržejo
se
v
vrtinec
posvetnega
veselja
—
pogubé
svoje
duševne
in
telesne
moči
,
končno
pa
uniči
strast
in
nezmerni
pohlep
po
užitku
njih
nesrečno
življenje
.
Drugi
so
se
obranili
pogina
,
a
maščevanja
željni
so
zbrisali
na
praporu
svoje
staro
geslo
„
človekoljubje
“
,
zapisali
pa
„
sebičnost
“
in
po
tem
načelu
dalje
živeli
.
Te
so
užugali
pomladanski
vetrovi
.
“
„
Že
zopet
se
ti
vrivajo
,
“
pravi
žena
,
„
oni
neopravičeni
predsodki
,
ono
čmerno
premišljevanje
,
da
vidiš
samo
temno
stran
življenja
in
tako
zaničljivo
govoriš
o
človeški
kreposti
.
Ali
nimamo
vendar
še
mnogo
odličnih
mož
,
kterih
dobrotljivost
je
v
obče
znana
,
kterih
blago
srce
blagoslavlja
ves
svet
,
kterih
ime
se
bode
svetilo
v
knjigi
svetovne
povestnice
kakor
zvezda
na
jasnem
nebu
?
Tudi
oni
so
stali
v
borbi
življenja
,
pretrpeli
so
marsikaj
bridkosti
in
prevare
,
spoznali
so
ničevnost
sveta
;
ali
ko
je
prišel
sad
spoznanja
,
niso
hoteli
z
enako
mero
plačevati
,
kakor
se
je
njim
delilo
.
Obdržali
so
svoja
prejšnja
načela
,
ohranili
so
si
nepopačeno
,
za
blagor
človeštva
občutno
srce
,
ohranili
so
si
čiste
uzore
življenja
,
kakor
jih
je
rodila
mladenška
navdušenost
.
Pusti
tedaj
to
neprijetno
razsojevanje
,
ne
vznemirjaj
,
ne
žali
sebe
in
mene
na
tem
mestu
,
ki
le
osrečevalne
misli
vzbuja
v
moji
duši
.
Saj
je
bilo
tukaj
—
ali
se
še
spominjaš
?
—
kjer
si
mi
prvikrat
govoril
o
svojih
naklepih
in
o
moji
sreči
.
Radostno
iznenadjena
nisem
ti
zamogla
odgovoriti
,
a
solzeče
oko
je
dovolj
kazalo
,
kaj
čuti
srce
.
Ne
jemlji
mi
,
Vinko
,
vere
,
mojega
sladkega
prepričanja
,
da
je
to
čustvo
takrat
navdajalo
tudi
tebe
,
ko
se
je
moje
srce
topilo
v
razkošji
.
Ta
misel
me
osrečuje
,
ko
čestokrat
z
najino
zvezo
v
srci
samotno
sedevam
na
klopici
,
a
v
čudovitem
soglasji
z
mojo
srečo
obdaja
me
v
tihem
,
s
cvetlično
vonjavo
napojenem
logu
sveti
mir
,
v
zraku
pa
se
razlega
slavčevo
žgolenje
,
da
oratar
ob
robu
loga
pozabi
svoj
trud
,
poslušaje
njegovo
mično
pesen
v
šumi
.
Tudi
danes
sem
te
dolgo
tukaj
pričakovala
in
zelo
sem
bila
nevoljna
,
ko
me
je
nekdo
hipoma
preplašil
iz
mojih
sanj
.
“
„
In
kdo
je
bil
ta
nepovoljni
prišlec
?
“
vpraša
zavzet
Vinko
.
„
Bil
je
srenjski
sluga
,
ki
je
urno
hitel
po
poti
proti
hiši
.
“
V
pogovoru
je
bilo
Vinku
že
iz
mislij
prišlo
naročilo
,
ktero
je
dobil
po
županu
.
Sedaj
je
uvidel
,
da
tudi
on
ne
sme
dalje
odlagati
potrebnih
ukazov
.
Težko
je
bilo
svoji
soprogi
o
tej
reči
govoriti
,
toda
prej
ali
slej
je
morala
tudi
ona
vse
zvedeti
.
„
Ali
ga
nisi
vprašala
po
njegovem
opravku
?
“
„
Ne
,
saj
ni
nič
posebnega
,
če
k
nam
pride
.
“
„
Bil
je
pri
meni
,
“
nadaljuje
Vinko
,
a
oblak
skrbij
pokril
je
z
nova
njegov
obraz
.
„
Ali
je
prinesel
kaj
novega
?
“
„
Goste
dobimo
.
“
„
Goste
?
Kake
goste
?
“
vpraša
Ljudmila
in
svoj
pogled
zvedavo
v
moža
upré
.
„
Major
Besson
z
desetimi
konjiki
nas
bo
jutre
počastil
.
“
„
Major
in
deset
konjikov
!
Za
Boga
!
Kaj
pomeni
to
?
“
vsklikne
preplašena
njegova
žena
.
„
Ali
je
to
kaj
strašnega
?
Saj
se
v
teh
časih
vojaki
vedno
premičejo
.
Kaj
to
pomeni
?
Nič
drugega
,
nego
da
so
se
drugod
ti
gospodje
že
naveličali
in
hišne
gospodarje
že
popolnoma
obrali
.
Zvedeli
so
,
da
imamo
na
Lipnici
v
kleti
še
precej
starega
vina
in
po
shrambah
polno
jedij
najboljše
vrste
,
da
bi
jih
še
vojak
velikega
Napoleona
ne
zavrgel
.
To
jim
je
zadišalo
.
Prav
imajo
;
na
Lipnici
bodo
bolje
postreženi
,
kakor
marsikje
v
mestu
.
“
„
Ali
pa
ni
še
kak
drug
uzrok
njihovega
prihoda
mogoč
?
Da
jih
le
ne
bi
kak
drug
nagon
pripeljal
na
Lipnico
,
—
jaz
mislim
,
da
le
ne
bi
imeli
kake
posebne
naloge
v
našem
kraji
!
“
pristavi
po
časi
žena
,
ki
je
slutila
pretečo
nevarnost
,
a
v
svojem
strahu
se
ni
upala
izreči
prave
besede
.
„
Če
imajo
še
kako
drugo
nalogo
,
nogo
naše
sode
in
našo
klet
sprazniti
,
“
odvrne
Vinko
zaničljivo
,
„
če
se
hočejo
tudi
uriti
v
orožji
in
v
vojaški
službi
,
popeljem
jih
tje
v
laze
na
ono
reber
;
tam
se
naj
pehajo
celi
dan
,
kolikor
jim
je
ljubo
in
drago
,
da
konji
jezike
iz
gobca
povešajo
.
“
Tako
se
je
hotel
Vinko
ognoti
njenim
vprašanjem
.
Mislil
je
sam
vse
poskrbeti
;
žene
ni
hotel
strašiti
.
Ali
ona
je
že
davno
vse
uganila
,
česar
ji
on
ni
hotel
razodeti
.
„
Imajo
pa
morebiti
še
drug
nalog
,
“
žena
dalje
poprašuje
,
„
da
vestno
opazujejo
,
kaj
se
godi
v
naši
hiši
.
Mar
misliš
,
da
so
pozabili
,
da
so
se
pri
zadnjem
uporu
kmetje
v
naši
okolici
najprej
vzdignoli
,
da
si
bil
ti
duša
vsemu
početju
,
da
si
ti
sam
Kostelce
in
Poljance
vodil
in
učil
,
da
si
kmete
pri
Novem
mestu
nagovarjal
k
složnosti
,
vzajemnosti
in
skupnemu
uporu
?
“
„
To
pač
vse
dobro
vedó
;
toda
prizanesli
so
vsem
,
kteri
so
se
pomirili
.
Ko
bi
nas
hoteli
zaradi
tega
kaznovati
,
bili
bi
že
to
davno
storili
.
“
„
O
ne
,
zavoljo
preteklosti
nas
ne
opazujejo
,
“
nadaljuje
Ljudmila
,
„
pri
nas
ne
iščejo
maščevanja
,
le
bolj
pazni
so
postali
,
da
se
z
nova
punt
ne
vname
.
Morebiti
več
vedó
,
kakor
bi
smeli
.
Tvoje
ponočne
hoje
,
tvoji
skrivnostni
pogovori
s
kmeti
po
vaseh
,
ali
ni
vse
to
sumljivo
?
Ovaduhov
pač
ne
pomanjkuje
okoli
nas
;
tudi
svoje
prijatelje
bi
izdali
za
lahko
zasluženi
a
sramotni
denar
.
“
„
Ne
boj
se
ljuba
,
“
tolaži
Vinko
,
„
še
je
vse
mirno
,
in
nadejam
se
,
da
nekaj
časa
še
vse
tako
ostane
.
Vojaki
pa
tudi
nimajo
nikakih
dokazov
.
Kdo
vé
,
kaj
se
jaz
s
kmeti
pogovarjam
?
Hoja
v
vasí
in
po
vaseh
mi
bo
pa
vendar
pripuščena
?
“
„
Torej
le
še
nekaj
časa
,
“
nadaljuje
Ljudmila
vedno
bolj
vznemirjena
,
„
in
potem
bodete
zopet
pričeli
boj
zoper
močnejšo
silo
vojaško
.
Zraven
pa
ne
pomisliš
,
da
ti
morebiti
sreča
sedaj
ne
bo
tako
ugodna
,
da
ti
sedaj
morda
ne
prizanese
svinčenka
.
Tudi
imaš
mnogo
raznovrstnega
orožja
spravljenega
v
kleti
,
več
nego
ga
za
lov
potrebuješ
.
Če
to
zasledijo
in
zvedó
o
tvojih
skrivnih
naklepih
,
kdo
ti
je
potem
porok
,
da
ne
zapadeš
smrtni
kazni
.
“
„
Le
ti
in
jaz
veva
za
kraj
,
kjer
hranim
orožje
.
Ni
misliti
,
da
hi
nas
zasačili
,
naj
se
upirajo
kakor
hočejo
.
“
„
Večkrat
sem
že
o
tej
zadevi
premišljevala
,
“
prične
zopet
ona
s
prosečimi
glasom
.
„
Namerjavala
sem
ti
odkriti
enkrat
svojo
bojazen
,
a
sedanji
položaj
ne
dopušča
več
,
da
bi
ti
jo
še
dalje
zatajevala
.
Ne
huduj
se
nad
mano
,
Vinko
,
poslušaj
mirno
mojo
prošnjo
;
nareka
ti
jo
ljubeče
srce
,
ki
za
te
v
strahu
trepeče
.
Prosim
te
,
ne
pečaj
se
dalje
z
ljudmi
doli
v
vasi
!
Pusti
pri
miru
reči
,
ktere
ti
le
preté
pogubo
prinesti
.
Sam
dobro
veš
—
saj
ni
še
dolgo
od
tega
—
kako
žalostne
nasledke
je
imel
prvi
brezumni
upor
.
Vojaki
so
oplenili
in
požgali
posamezna
poslopja
in
cele
vasi
,
veliko
upornikov
je
bilo
pobitih
,
Francozje
pa
so
ostali
gospodje
v
deželi
.
“
„
Res
je
,
“
odgovori
Vinko
,
„
pri
prvi
vstaji
so
preslepljeni
ljudje
v
svoji
kratkovidnosti
in
neslogi
učakali
žalostno
osodo
.
Ko
se
je
razširila
vest
o
junaških
činih
Tirolcev
,
ko
se
je
po
krčmah
in
občnih
shodih
raznesla
novica
,
da
so
tam
že
trikrat
vrgli
sovražnika
iz
dežele
,
razvnela
je
ta
novost
kakor
iskra
zatirano
in
odirano
Kranjsko
.
Hipoma
so
zgrabili
za
orožje
in
brez
vzajemnosti
in
reda
drli
na
tujce
.
Ali
tu
ni
bilo
ne
skalnatih
pečin
po
strmih
gorah
,
ne
skrivnega
zatišja
po
ozkih
in
globokih
jarkih
,
da
bi
imeli
varnega
zavetja
;
njihov
trud
je
bil
brez
uspeha
.
—
Minola
so
od
onega
žalostnega
časa
štiri
leta
;
v
tej
kratki
dobi
pa
se
je
veliko
spremenilo
.
Zvezda
sreče
,
ki
je
Napoleonu
vedno
jasno
sijala
,
jela
bo
po
malem
svojo
bliščobo
izgubljevati
.
Kar
smo
si
namreč
prej
le
tiho
na
uho
šepetali
,
je
sedaj
sploh
znano
,
da
je
one
velikanske
vojne
čete
,
s
kterimi
je
Napoleon
hotel
mogočnega
protivnika
na
vzhodu
ponižati
,
uničila
na
Ruskem
nenavadno
ostra
zima
.
Na
tisoče
pešcev
in
konjikov
je
zagrnola
na
ruskih
planjavah
snežena
odeja
,
nebrojno
množico
je
požrla
ledena
voda
.
Naš
prejšnji
gouverneur
,
ki
je
še
le
to
spomlad
v
Ljubljano
prišel
,
toda
kmalu
po
nastopu
svoje
službe
nesrečno
zbolel
,
—
pravijo
,
da
je
znorel
—
se
je
zelo
trudil
,
da
bi
svojemu
cesarju
nadomestil
izgubljene
čete
in
pridobil
novih
vojnih
sil
,
osobito
konjištva
.
K
temu
pa
je
bilo
denarja
potreba
.
Po
sili
iztirjevati
ni
šlo
,
ljudje
so
bili
dosta
siromašni
.
Prosil
in
moledoval
je
okoli
meščanov
,
nabiral
je
prostovoljne
iz
„
domoljubja
“
darovane
doneske
,
imenoval
jih
je
„
svedočbe
udanosti
“
.
—
Sedaj
se
tudi
sliši
o
ljutih
bojih
na
Nemškem
;
pripoveduje
se
o
zmagah
francoskih
;
toda
odslej
so
ne
bodo
vojevale
samo
redne
vojne
čete
,
ampak
ves
nemški
narod
se
baje
hoče
za
osvobojenje
svoje
domovine
protivnikom
v
bran
postaviti
.
In
če
so
tudi
nedavno
v
Ljubljani
po
višjem
povelji
slavili
zmage
francoske
z
zahvalno
mašo
v
stolni
crkvi
in
zvečer
z
razsvečavo
po
mestu
,
vendar
ni
kljubu
takim
slavnostim
nikdo
dvomil
,
da
bode
Avstrija
poslala
v
kratkem
silovito
armado
proti
jugu
in
tirjala
svoje
izgubljene
pokrajine
nazaj
,
a
da
Kranjsko
zopet
torišče
krvave
borbe
postane
.
—
Za
„
Napoleonov
dan
“
petnajstega
avgusta
delajo
se
že
sedaj
velikanske
priprave
.
Gromenje
topov
,
slovesna
maša
,
razdelitev
kruha
med
uboge
,
obed
pri
gouverneurji
,
zvečer
pa
javne
igre
in
ples
v
gledišči
—
vse
to
bo
značilo
slovesnost
tega
dneva
.
Ljudstvo
bo
skupaj
vrelo
in
radovedno
paslo
svojo
zvedavost
,
nekteri
bodo
tudi
skušali
svojo
udanost
izraziti
,
a
vsakdo
bode
prepričan
,
da
še
to
poletje
razprostré
habsburški
orel
svoja
krila
,
da
se
pod
njegovo
zavetje
zberó
izpeljani
mladiči
.
Vzdignol
se
bode
vojni
hrup
in
vriš
po
deželi
,
na
naših
gorah
pa
bodo
zasveteli
kresi
,
veseli
in
davno
že
pričakovani
znak
osvobojenja
.
Ne
boj
se
Ljudmila
!
Ne
bomo
imeli
dolgo
teh
zopernih
gostov
;
poklicali
jih
bodo
kmalu
tje
,
kjer
bodo
bolj
potrebni
.
Tudi
ne
bomo
sami
lahkomišljeno
prevzeli
vse
naloge
.
Glavno
delo
bode
izvršilo
avstrijsko
orožje
,
iztrgalo
bode
Francozom
vladarstvo
iz
rok
,
mi
pa
bomo
potrebili
njih
puhle
pristaše
in
privržence
,
vzlasti
te
priliznene
mairje
,
ki
se
tujcem
hlinijo
in
dobrikajo
,
prisiljeno
francoski
tolčejo
,
ljudstvo
pa
z
ošabnostjo
pitajo
.
“
Gotovo
je
tudi
Ljudmila
iz
srca
svoji
domovini
sreče
želela
,
toda
za
svojega
moža
se
je
bala
,
da
bi
onesrečil
pri
kakem
nevarnem
početji
.
Saj
bi
se
potem
tudi
njena
sreča
zgrudila
.
„
Ne
ugovarjam
tvojim
preudarkom
,
“
odgovori
torej
možu
;
„
kar
ti
upaš
,
želim
tudi
jaz
.
Ali
je
pa
tudi
potrebno
,
da
se
vselej
in
povsod
ti
postaviš
na
čelo
vsakemu
nevarnemu
podjetju
,
da
kljubuješ
pretečim
okoliščinam
in
se
za
druge
tam
žrtvuješ
,
kjer
je
nevarnost
največja
?
Če
nam
bode
osoda
mila
,
če
se
znebimo
tujih
vsiljencev
in
nam
zazori
srečnejša
doba
mirnega
delovanja
in
pokojnega
življenja
po
starih
pod
avstrijskim
žezlom
utrjenih
postavah
,
zgodilo
se
bode
to
tudi
brez
tvojega
prenapetega
sodelovanja
.
“
Rad
bi
bil
Vinko
ustregel
svoji
ženi
.
Smilila
se
mu
je
,
ko
se
je
skrbno
in
milo
ozirala
proti
njemu
.
Ali
to
prošnjo
ji
je
moral
odreči
.
„
Kaj
pa
bode
,
ljuba
moja
,
“
nadaljuje
Vinko
,
„
če
se
bode
vsak
s
takimi
in
enakimi
izgovori
odtegoval
svojemu
poslu
?
Tujci
še
imajo
mnogobrojno
vojaško
silo
,
vedno
še
držé
oni
naša
mesta
in
vasi
v
svojih
rokah
.
Veliko
si
bodo
morali
naši
prizadevati
,
da
jim
izpulijo
utrjena
stališča
;
trda
bo
borba
,
a
izid
negotov
.
—
V
takih
osodepolnih
trenotkih
pa
marsikaka
na
videz
slaba
podpora
lahko
zdatno
pomore
.
Naš
trud
ne
bode
zastonj
,
če
o
pravem
času
podamo
rešiteljem
pri
blagodejnem
delu
združeno
roko
.
Ali
naši
ljudje
vidijo
le
to
,
kar
jih
neposrednje
tišči
.
Uradne
služabnike
,
osobito
one
,
kteri
davke
pobirajo
,
črtijo
in
sovražijo
iz
cele
duše
;
nad
temi
bi
se
radi
znosili
ter
jih
iz
dežele
zapodili
;
potem
bode
že
vse
dobro
.
Vendar
pa
sta
bila
naša
prva
dva
gouverneurja
,
maršala
Marmont
in
Bertrand
,
poštenjaka
viteškega
značaja
in
plemenitega
srca
,
ki
sta
si
prizadevala
,
da
bi
narod
s
sedanjo
osodo
spoprijaznila
,
da
bi
ga
s
pravičnostjo
in
osobito
ljubeznjivostjo
pridobila
.
A
zraven
sta
bila
tudi
vojaka
in
svojemu
gospodu
vdana
služabnika
,
ki
sta
točno
izpolnjevala
njegova
povelja
.
To
pa
se
vè
da
ljudem
ni
ugajalo
.
Vso
jezo
in
sovraštvo
so
naklonili
tema
možema
in
drugim
uradnikom
,
češ
,
da
oni
ravnajo
celó
prosto
po
svoji
glavi
brez
kakega
povelja
,
in
da
so
oni
zakrivili
vso
nesrečo
.
Zato
jo
treba
ljudstvu
voditelja
,
da
mu
ukazuje
in
ga
podučuje
o
vseh
važnih
stvareh
in
njegovo
vrtoglavost
obvaruje
bedastih
činov
.
Kdo
mu
pa
bode
v
našem
okraji
stal
kot
dobrohoten
sovetnik
na
strani
,
ako
ga
tudi
jaz
v
tem
velevažnem
času
v
nemar
puščavi
?
Posamezne
neprijatelje
iz
vasi
zapoditi
,
to
samo
še
nikakor
ne
zadostuje
,
treba
je
jedro
bolesti
udušiti
ter
na
bojnem
polji
protivnikovo
moč
zatreti
.
“
„
Ali
se
pa
tudi
smeš
zanašati
na
nje
,
da
ostanejo
mož-beseda
,
da
se
v
nevarnosti
bojazljivo
ne
poskrijejo
in
tebe
samega
na
cedilu
ne
pusté
?
“
poprašuje
dalje
žena
,
ktera
je
vse
slučajnosti
pretresovala
,
ki
bi
utegnole
onesrečiti
njenega
moža
.
„
Stara
in
odločna
naklonjenost
Avstriji
mi
je
v
našem
narodu
dovolj
porok
dobre
volje
in
vstrajnega
dejanja
.
Vez
,
ki
nas
je
že
davno
družila
k
habsburškemu
prestolu
,
je
globoko
ukoreninjena
v
naših
srcih
,
in
nobena
zunanja
sila
je
ne
bo
raztrgala
.
To
je
naša
od
pradedov
čislana
očevina
,
in
to
hočemo
neoskrunjeno
zapustiti
našim
potomcem
.
“
„
Res
je
,
“
pravi
žena
,
„
prirojena
čutila
se
ne
dadé
hipoma
zatreti
.
Zato
moram
priznati
,
da
so
mi
sila
zoperni
oni
prilizneni
poetični
proizvodi
,
s
kterimi
nekteri
pisatelji
proslavljajo
pri
vsaki
priložnosti
francoskega
mogotca
;
polni
hlimbe
v
strahu
in
spoštovanji
pred
njim
koprné
,
na
videz
navdušenost
kažejo
,
ki
je
pa
v
resnici
nimajo
.
Tudi
Vodnik
v
svoji
„
Iliriji
oživljeni
“
zelo
laskavo
govori
o
„
dobrotnem
vitezu
“
.
“
„
Toda
Vodnik
ne
išče
proslavljanja
Napoleonovega
,
“
odgovori
Vinko
.
„
Njegova
pesen
je
radosten
vsklik
blagega
,
za
srečo
našega
malega
naroda
gorečega
srca
,
v
njej
nam
podaja
navdušeno
izjavo
svoje
narodne
zavesti
,
pozdravlja
našega
naroda
probujenje
v
sladki
nadi
njegovega
nadaljnega
razvoja
.
Ljubezen
do
domovine
—
tako
nekako
je
pisalo
naše
vladno
glasilo
„
Télégraphe
officiel
“
—
veje
iz
vsake
teh
mičnih
vrstic
,
in
sveti
ogenj
navdušenja
oživlja
celo
.
pesen
.
Da
,
v
resnici
blag
,
dobrodušen
mož
,
zgled
vsem
rojakom
!
Trdno
se
nadeja
,
da
bode
v
novejši
dobi
možno
jezik
dostojno
gojiti
in
mu
pod
pokroviteljstvom
Napoleonovim
dati
primerno
veljavo
.
“
„
Ali
se
pa
to
sme
od
sedanje
vlade
pričakovati
?
“
„
Ni
misliti
,
da
bi
tujci
še
dolgo
gospodovali
po
naših
krajih
.
Toda
pod
njihovim
daljšim
gospodstvom
bi
moral
Vodnik
kmalu
uvideti
,
da
je
bil
prazen
njegov
up
,
prazne
njegove
nade
.
Srce
bi
krvavelo
rahločutnemu
možu
,
ko
bi
videl
,
da
jezik
še
vedno
ostane
zanemarjen
,
nepoznan
,
da
se
mrzla
tajščina
vriva
našemu
ljudstvu
pri
vseh
javnih
poslih
.
Saj
se
mora
militi
vsakemu
rodoljubu
,
če
vidi
,
da
oni
mili
glasovi
,
s
kterimi
mu
je
mati
v
njegovi
mladosti
navdihovala
čista
,
nesebična
,
najblažja
in
najmočnejša
čutila
—
materinsko
ljubezen
,
da
oni
glasovi
še
vedno
ostajajo
nečislani
od
našincev
,
zaničevani
od
tujcev
,
in
da
ima
le
to
,
kar
je
tuje
,
veljavo
.
Le
malo
imamo
takih
veljakov
,
da
bi
iz
čiste
ljubezni
do
materinščine
darovali
svoje
imetje
in
svoj
trud
očevini
na
korist
,
da
bi
preiskavali
zaklade
in
svojstva
našega
jezika
,
da
bi
se
v
njem
urili
in
učili
,
v
pisavi
in
govoru
ga
likali
in
njegovo
lepoto
kazali
svojini
rojakom
.
Le
malo
jih
je
tudi
,
ktere
bi
ganole
slabosti
in
nezgode
sobratov
,
kterim
bi
v
srce
segala
njih
beda
in
siroščina
,
da
bi
nekoliko
svojih
močij
posvetili
narodu
v
občni
blagor
.
“
„
Kdo
bode
pa
tudi
zahteval
tolike
požrtvovalnosti
?
“
pristavi
Ljudmila
.
„
Mož
mora
misliti
tudi
ná-se
in
na
svojo
družino
.
Ne
sme
se
toliko
od
njega
zahtevati
,
in
nespametno
bi
bilo
,
da
bi
svoje
posestvo
obrnol
v
prid
svojim
sosedom
,
da
bi
le
za-nje
skrbel
,
svojo
družino
pa
zanemarjal
in
v
sili
zapuščal
.
Glej
,
Vinko
,
tudi
ti
se
ne
spominjaš
svoje
žene
,
ampak
dolgo
časa
že
s
kmeti
doli
v
vasi
kuješ
temne
naklepe
,
kteri
bodo
tebe
v
nevarnost
,
a
tvojo
soprogo
v
obup
spravili
.
“
„
Ali
bi
se
pa
jaz
ne
moral
tudi
pred
tabo
sramovati
,
ko
bi
se
od
samega
strahú
pred
nevarnostjo
nemoško
odmikal
zaupnim
prošnjam
nesrečnih
ljudij
?
Ali
bi
me
tudi
ti
ne
zaničevala
,
ko
bi
o
onem
času
,
ko
se
bodo
naši
kmetje
vzajemno
borili
za
rešitev
od
tujega
jarma
,
jaz
sam
bojazljivo
po
kotih
posedal
?
“
„
Kaj
pa
dalje
?
“
razvneta
poprime
žena
besedo
.
„
Kaj
bom
počela
sirota
,
kedar
te
ranjenega
ali
celo
mrtvega
prinesó
iz
bojišča
?
Kje
bodem
našla
tolažbe
,
ako
me
ti
edini
,
v
kterega
sem
stavila
vso
svojo
srečo
,
zapustiš
,
in
v
slepi
domišljiji
,
da
koristiš
narodu
,
v
brezuspešnem
uporu
končaš
svoje
življenje
?
“
Mirno
je
sedaj
Vinko
poslušal
ugovore
svoje
žene
.
Toda
misel
na
ono
slučajnost
,
da
bi
ga
mrtvega
prinesli
na
njegov
dom
in
ga
položili
v
naročje
preplašeni
soprogi
,
ki
bi
v
brezmerni
žalosti
obžalujoča
svojo
in
njegovo
osodo
obupno
vila
roke
,
pretresnola
je
njegovo
dušo
.
Srce
se
mu
krči
pri
tej
misli
,
in
on
zbere
ves
svoj
pogum
,
da
potolaži
svojo
ženo
.
„
Pomiri
se
Ljudmila
!
Bila
si
vedno
umna
in
pogumna
deklica
,
ki
si
z
gorkimi
besedami
hvalila
vsako
blago
djanje
in
vedno
le
želela
srečo
našemu
narodu
.
Kako
vesel
,
kako
ponosen
sem
bil
vedno
na
te
!
Saj
sem
si
bil
svest
,
da
bodeš
tudi
v
tem
oziru
z
mano
vedno
enakih
mislij
.
Upal
sem
,
da
bodeš
vse
nesrečne
naključbe
,
ki
bi
utegnole
naju
zadeti
,
stanovitno
prenašala
,
da
ne
bodeš
v
stiski
obupno
tarnala
;
tudi
sedaj
sem
preverjen
,
da
ne
bodeš
nikoli
malosrčno
od
mene
želela
nemožatega
postopanja
.
“
„
Vselej
sem
te
pazno
in
verno
poslušala
,
kedar
si
sočutno
govoril
o
občnih
narodnih
zadevah
,
“
govori
Ljudmila
,
a
glas
se
ji
trese
in
jok
jo
posili
.
„
S
teboj
sem
delila
žalost
in
veselje
,
občudovala
in
opazovala
sem
z
veseljem
tvojo
blago
navdušenost
.
Ali
prevstvari
,
predrugači
mi
srce
,
ki
najvišje
čisla
srečo
in
blagor
svojega
moža
!
V
strahu
sem
pričakovala
vestí
o
izidu
prvega
nesrečnega
upora
,
jokala
sem
,
ko
so
mi
edinega
brata
prinesli
mrtvega
domú
,
a
radosti
se
mi
je
tresla
vsaka
žila
,
ko
sem
zvedela
,
da
se
ti
zdrav
vračaš
iz
bojišča
.
“
Bridkih
mislij
navdana
nagne
uboga
žena
svojo
glavico
,
nasloni
se
na
svojega
ljubljenca
,
na
njegovih
prsih
skriva
obraz
,
da
uteši
nepokojno
srce
.
Saj
je
danes
prvič
okusila
grenkost
življenja
.
Sočutno
jo
tolaži
Vinko
,
gladi
ji
lice
in
jej
popravlja
lasce
,
ki
so
v
neredu
padali
po
čelu
.
„
Blagor
mu
,
kdor
še
ni
okusil
grenkosti
življenja
.
Nikomur
ni
osoda
v
življenji
naklonila
vedno
sreče
.
Obljubil
sem
ti
,
Ljudmila
,
in
z
vsemi
močmí
si
bodem
prizadeval
,
da
te
srečno
popeljem
skozi
življenje
,
da
ti
gladim
pot
in
odvračujem
vse
nevšečnosti
.
Drugega
ti
ne
morejo
človeške
moči
podati
.
Ali
tudi
nama
se
utegne
izneveriti
goljufiva
sreča
;
življenje
nama
lahko
podá
,
grenko
čašo
bridkosti
,
in
v
tolažbo
ostane
le
zvesto
in
zaupno
srce
.
“
V
drevesnem
perji
se
zaziblje
rahli
vetrič
,
izmed
košatih
vej
zasveti
solnčni
žarek
ter
posije
na
vroče
solze
,
ki
so
mladi
ženi
padale
iz
užaljenega
očesa
;
rodila
jih
je
živa
v
bojazni
solzeča
ljubezen
.
—
„
Denarja
,
Vinko
,
denarja
!
“
zasliši
se
iz
obližja
klic
močenega
glasú
,
in
kmalu
potem
se
prikažeta
izza
hišnega
ogla
dva
mlada
človeka
.
Prvi
nekako
bolj
mestno
oblečen
,
šibke
rasti
,
uren
in
gibčen
,
se
je
vedel
kot
zapovedovalec
proti
svojemu
neukretnemu
kmečkemu
pajdašu
,
ki
se
je
kakor
prisiljen
nemarno
premikal
za
njim
.
„
Matevž
,
ti
pa
sedaj
hitro
vprezi
Murota
!
“
reče
prvi
drugemu
,
in
se
hipoma
obrne
proti
njemu
.
Ker
pa
Matevž
,
njegov
tovariš
,
ni
kazal
nikake
volje
,
da
bi
se
malo
bolj
hitro
pomikal
,
razvnela
je
ta
počasnost
in
malomarnost
tako
hudo
njegovega
gospoda
,
da
se
je
ves
razsrjen
zapoletel
va-nj
,
svojo
glavo
vrival
v
njegov
hrbet
in
z
obema
rokama
udrihal
po
njegovih
plečih
,
da
bi
ga
v
malo
hitrejši
tir
spravil
.
„
Premakni
se
vendar
,
ti
nemarnež
,
“
vpije
nad
njim
,
ali
Matevž
se
ni
zmenil
ne
za
prigovarjanje
ne
za
nebrojne
udarce
.
Črhnol
ni
besedice
,
ampak
po
svoji
stari
navadi
,
kakor
da
ne
bi
ničesar
videl
ne
čutil
,
meril
je
svoje
dolgočasne
korake
proti
hlevu
.
Gospod
mu
naloži
še
nekaj
gorkih
za
slovo
,
ko
pa
vidi
,
da
pri
Matevži
njegov
trud
ničesar
ne
opravi
,
spusti
se
v
diru
na
vrt
in
v
sledečem
trenotku
je
stal
pred
Vinkom
.
„
Vinko
,
denarja
,
hitro
denarja
!
“
ponavlja
prišlec
svojo
prošnjo
,
pomoli
roko
in
z
nogo
tepta
—
znamenje
,
da
se
mu
zelo
mudi
.
„
Si
pa
zopet
kakor
burja
,
Binče
!
Čemu
potrebuješ
novcev
?
“
pobara
Vinko
in
srpo
upre
v
njega
svoje
oči
.
„
Ali
ti
moram
zopet
razlagati
in
s
tem
čas
tratiti
,
ko
se
mi
tako
mudi
?
Denar
je
moj
,
ti
mi
ga
moraš
dati
.
Če
pa
hočeš
vedeti
,
ti
tudi
rad
povém
.
Vojaki
so
prišli
v
mesto
;
te
hočem
videti
.
“
„
Kaj
pa
bo
s
tvojim
ptičjim
lovom
?
“
ga
vpraša
Vinko
.
„
Zlodej
naj
vzame
še
ta
ptičji
lov
!
Sem
se
že
dosta
dolgočasil
.
Pa
še
sopsti
bi
mi
kmalu
v
uti
ne
pustili
ti
paglavci
.
“
„
Kje
pa
imaš
sedaj
svoje
pomagače
?
“
„
Domú
sem
jih
spodil
.
Kaj
se
bom
pa
tudi
jaz
,
izobražen
gospod
,
ukvarjal
s
tako
sodrgo
,
“
odgovori
Binče
nevoljen
,
ker
mu
je
razgovor
že
bil
predolg
,
kajti
o
neljubih
stvareh
,
posebno
o
denarnih
zadevah
on
sam
ni
hotel
in
tudi
drugim
ni
pustil
veliko
govoriti
.
Težko
je
pričakoval
zaželeni
denar
,
prestajal
iz
ene
noge
na
drugo
,
z
desno
roko
mahal
po
zraku
,
da
bi
bolj
poudarjal
svoje
govorjenje
,
zraven
pa
prste
na
levi
grizel
.
To
je
pa
vselej
storil
,
kedar
ga
je
kaka
neprijetna
misel
vznemirjala
,
osobito
če
je
kdo
njegovo
potrpežljivost
zlorabil
,
kakor
sedaj
Vinko
;
kajti
izmed
vseh
dobrih
lastnostij
je
imel
Binče
potrpežljivosti
najmanj
.
Tudi
sedaj
je
je
imel
le
še
malo
na
razpolaganje
.
Zakaj
pa
Vinko
vse
povprašuje
,
čemu
mu
bo
denar
,
in
kaj
bo
s
ptičjim
lovom
.
Saj
bi
mu
lahko
že
takoj
dal
,
kar
želi
.
„
Prosim
te
,
Binče
,
ne
grizi
mi
zopet
nohtov
!
“
ga
je
svarila
prijazno
Ljudmila
,
ktera
se
je
že
dolgo
časa
zastonj
prizadevala
,
da
bi
mu
odpravila
to
nelepo
navado
.
Albin
Rojár
—
kteremu
so
pa
ljudje
sploh
„
Binče
“
rekali
,
je
bil
mlajši
sin
pokojnega
Rojarja
,
kteri
je
svoje
lepo
posestvo
zapustil
svojemu
starejšemu
sinu
Vinku
,
zraven
mu
pa
v
varstvo
izročil
njegovega
mlajšega
brata
Binčeta
,
ki
je
bil
nekako
topast
in
ne
prav
pri
pameti
,
na
pol
nor
,
kakor
so
ljudje
dejali
.
Rajni
oče
je
zapustil
toliko
gotovine
za
svojega
mlajšega
sina
,
da
bi
se
z
njo
celo
življenje
lahko
preživel
;
Vinko
naj
bode
njegov
pokrovitelj
,
varh
in
oskrbnik
njegovega
premoženja
.
Dobro
je
bil
pogodil
pokojni
mož
.
Vinko
je
skrbel
za
svojega
brata
bolj
,
kakor
marsikteri
oče
za
svojega
sina
;
varčno
je
gospodaril
z
njegovim
premoženjem
,
da
bi
zadostilo
za
celo
življenje
.
Saj
si
ubogi
brat
sam
ne
bi
mogel
nikoli
nič
prislužiti
.
Resnega
dela
se
nikoli
ni
poprijel
.
Vsak
dan
si
je
izmislil
kako
novo
bedarijo
,
radoval
se
nekaj
časa
in
kratkočasil
z
njo
,
ali
kmalu
se
je
je
naveličal
,
poprijel
se
zopet
kake
druge
in
tako
vedno
burke
uganjal
,
da
so
se
ljudje
v
okolici
nad
njim
razveseljevali
.
Njegov
vedni
spremljevalec
,
strežaj
in
prijatelj
je
bil
Matevž
iz
Mačkovca
.
V
otročjih
letih
sta
se
že
bila
seznanila
,
skupaj
sta
odrastla
,
in
ker
je
Binče
v
resnici
varha
potreboval
,
da
ga
je
na
vseh
potih
nesreče
in
nevarnega
početja
varoval
,
ostal
je
Matevž
vedno
pri
njem
.
Sicer
pa
tudi
Matevž
ni
bil
bistre
glavice
.
Vinko
ga
je
obdržal
,
da
ima
Binče
tovariša
,
s
kterim
se
zamore
pečati
in
kteri
hoče
njegove
bedarije
prenašati
.
Zato
pa
je
bil
Matevž
kakor
navlašč
vstvarjen
.
Hladnokrvno
je
trpel
in
se
ni
ganol
,
kedar
je
Binče
s
hudimi
udarci
nad
njim
svojo
jezo
hladil
,
in
prav
tako
mirno
se
jo
pustil
od
njega
objemati
in
poljubovati
.
Take
spremembe
občutkov
so
se
pa
pri
Binčetu
velikokrat
prigodile
,
in
le
Matevž
jih
je
umel
prenašati
.
Zato
se
pa
tudi
Binče
nikoli
ni
mogel
od
njega
ločiti
.
Skupaj
sta
obedovala
,
in
ko
se
je
Binče
v
prejšnjih
letih
pri
domačem
učitelji
učil
,
je
moral
Matevž
pri
mizi
zraven
sedeti
in
se
videzno
nemškega
in
latinskega
jezika
vaditi
.
Bila
je
to
nerazločljiva
dvojica
;
Binče
je
bil
svojemu
varhu
prav
po
otročje
udan
.
Se
vé
da
je
on
svojo
udanost
izraževal
tudi
z
zaušnicami
,
kedar
se
je
v
svoji
ognjevitosti
kaj
razvnel
,
vendar
pa
,
če
je
on
sploh
koga
ljubil
,
ljubil
je
gotovo
Matevža
in
pa
svojega
osla
—
Murota
.
Popoldne
ko
je
Ljudmila
na
vrtu
svoje
delo
opravljala
in
Vinka
pričakovala
,
prikoraka
Binče
počasi
,
oči
v
tla
uprte
,
a
prste
med
zobmi
držeč
po
stezi
na
vrt
.
Vse
je
kazalo
,
da
kake
tehtne
misli
pretresuje
,
da
sploh
nekaj
misli
.
To
je
bil
pri
njem
velevažen
trenotek
posvečenja
,
kajti
mislil
je
naš
Binče
silo
malo
in
malokedaj
.
Ni
bilo
treba
dolgo
pričakovati
,
kmalu
se
je
pokazal
plod
njegovega
mišljenja
.
„
Matevž
!
Danes
gremo
na
ptičji
lov
,
“
veli
svojemu
tovarišu
,
ki
je
pri
vrtnih
vratih
sloneč
pričakoval
,
kaj
bode
njegov
gospod
za
danes
priredil
.
„
Pripravi
urno
,
česar
je
treba
,
“
pristavi
odhajajočemu
in
se
obrne
na
pot
proti
gozdu
.
„
Toda
Binče
!
Kdo
bo
sedaj
po
letu
na
lov
hodil
,
saj
ni
pravi
čas
za
to
?
Nobene
živalic
ne
bodete
ujeli
,
“
oglasi
se
Ljudmila
.
„
Kaj
to
tebi
mar
?
Jaz
hočem
danes
svoj
ptičji
lov
imeti
,
če
ni
tudi
nobenega
ptiča
v
gozdu
,
“
odvrne
Binče
,
ki
se
je
rad
bavil
s
ptičjim
lovom
.
Matevž
ni
preudarjal
,
kak
uspeh
bode
lov
imel
.
Svest
si
je
bil
,
da
pri
tem
lahkem
delu
si
ne
bo
nihče
vratú
ulomil
;
to
mu
je
bilo
dovolj
.
Nabral
si
je
v
vasi
nekaj
pomagačev
,
že
odrastlih
dečkov
,
ki
so
radi
z
njim
hodili
vedé
,
da
ne
gredó
zastonj
.
Med
nje
razdeli
nekoliko
orodja
,
da
spletó
uto
,
sam
zadene
kriv
drog
na
ramo
in
tako
stopa
kot
ponosen
vojvoda
pred
svojo
četo
.
„
Rogovila
rogovilo
nese
,
“
se
oglasi
nagajivo
dekle
,
ki
je
na
njivi
plelo
.
„
Ubogi
Matevž
,
“
pravi
njena
tovaršica
,
„
gotovo
ga
bodo
letos
v
vojake
vzeli
,
ker
tako
ravno
in
tako
gibčno
stopa
pred
svojim
krdelom
.
“
„
Da
,
da
,
“
pristavi
zbadljivo
tretja
,
„
lepo
se
mu
bo
podajala
vojaška
suknja
,
da
ga
bode
v
mestu
vse
gledalo
;
me
revice
bomo
pa
doma
jokale
.
“
Matevž
je
preslišal
te
neprijazne
ogovore
in
porogljivi
posmeh
svojih
vrstnikov
.
Mirno
se
je
motál
dalje
po
poti
proti
hosti
,
kjer
jih
je
že
Binče
pričakoval
.
Razstavili
so
limanice
po
drevesih
,
spleli
veliko
uto
,
in
v
senci
ležeči
so
vabili
ptice
s
:
čvink
,
čvink
.
Dolgo
so
čakali
in
se
trudili
,
a
nobena
se
jih
ni
usmilila
.
Binče
je
s
prva
godrnjal
,
ker
ni
smel
na
glas
govoriti
,
a
potem
je
zadremal
.
Predramila
ga
je
govorica
dveh
kmetic
,
ki
so
mimo
gredé
se
pogovarjale
o
novosti
,
ktero
so
videle
v
mestu
.
„
Ne
vém
,
ali
nimajo
res
kam
poslati
vojakov
,
da
jih
vedno
le
nam
vrivajo
,
“
pravi
prva
.
„
Pa
še
toliko
jih
je
sedaj
in
sami
konjiki
,
“
pristavi
druga
.
„
Lepo
jih
je
bilo
pač
videti
,
ko
so
na
konjih
v
vrsto
se
postavili
.
Ko
bi
človek
le
ne
vedel
,
da
nam
to
malo
prida
,
a
dosta
kvari
prinese
!
“
Binče
je
razumel
pomen
teh
besed
ter
planol
hipoma
iz
ute
kakor
razkačena
zver
iz
brloga
.
„
Matevž
,
kje
si
Matevž
?
Midva
greva
v
mesto
vojake
gledat
.
