napačno.
Praznih
rok
bi
se
vsedla
k
polnim
skrinjam
.
“
„
Janez
,
veš
kaj
si
govoril
,
obetal
,
počel
z
menoj
?
“
krikne
deklica
.
„
Zakaj
je
bilo
to
?
“
„
Eh
,
to
je
bilo
samo
za
kratek
čas
!
“
odvrne
ji
Janez
,
ki
so
mu
dale
očetove
besede
pogum
.
Magdalena
obledi
in
se
strese
po
vsem
životu
.
Nato
si
zakrije
oči
in
se
hoče
zgruditi
.
Janez
se
umakne
v
hišo
,
a
stari
stopi
k
deklici
in
ji
reče
:
„
Kaj
se
ihtiš
?
Ako
ne
moreš
obstati
brez
ljubčka
,
pojdi
za
drugim
!
Naš
Janez
si
jo
je
že
prebral
.
Nič
ne
jokaj
!
“
Odtrgati
ji
hoče
roke
od
očij
,
pa
razburjeno
dekle
ga
pahne
,
da
zopet
sede
na
klop
.
„
Samo
za
kratek
čas
,
hahaha
!
“
zakrohota
se
zlobno
Magdalena
in
se
naglo
vrne
v
Samoto
.
Čez
nekaj
tednov
je
pripeljal
Janez
Debeloglav
na
Višavo
svojo
Marušo
.
Minilo
je
leto
,
dve
,
pet
,
deset
...
Mnogo
se
je
med
tem
izpremenilo
,
tudi
Magdalena
je
bila
dobila
še
ljubčka
in
potem
moža
,
samo
na
Višavi
se
ni
hotelo
nič
predrugačiti
.
Nove
zibeli
ni
bilo
treba
,
in
tudi
stara
je
počivala
med
staro
ropotijo
na
kašči
.
Janezu
je
bilo
večkrat
hudo
,
in
kadar
ga
je
obšla
nevolja
,
je
godrnjal
:
„
Ako
bi
bil
vzel
Magdaleno
,
gotovo
bi
bilo
drugače
.
“
Žena
je
bila
žalostna
in
je
skrivaje
jokala
,
a
v
njenem
srcu
je
rastlo
sovraštvo
do
Magdalene
in
se
vzbujalo
ljubosumje
,
katero
so
pasle
zlasti
ženske
,
—
takoimenovane
dobre
sosede
od
blizu
in
od
daleč
,
ki
pridejo
malo
povasovat
in
ki
potem
pogrevajo
stare
reči
,
kadar
nimajo
novih
.
Tako
so
bile
nanesle
Maruši
vse
natanko
na
uho
in
še
dosti
več
,
kar
je
bilo
nekdaj
med
Janezom
in
Magdaleno
iz
Samote
.
In
neka
znanka
je
še
pristavila
:
„
Ej
,
mladostno
znanje
se
rado
ponovi
...
Jaz
bi
svojemu
že
ne
zaupala
,
ako
bi
vedela
kaj
takega
o
njem
.
“
Mladi
,
nesrečni
ženi
so
bile
te
besede
kakor
nož
v
srce
,
katero
je
krvavelo
in
se
nikdar
ni
več
zacelilo
.
Ljubila
je
bolj
svojega
moža
,
toda
tudi
bolj
bohotno
se
je
razvijalo
v
njej
ljubosumje
,
zlasti
kadar
je
bil
mož
malobeseden
,
nevoljen
in
kadar
je
vzdihoval
po
zamujenih
časih
.
In
ta
mož
je
bil
pošten
,
zvest
,
ki
je
voljno
prenašal
nesrečo
;
le
včasih
so
mu
tako
,
nehote
ušle
iskrene
želje
.
V
Marušinem
srcu
je
sedaj
gorela
ljubezen
do
moža
,
a
takoj
je
zopet
divjalo
v
njem
silno
ljubosumje
,
ki
je
prehajalo
v
sovraštvo
do
nedolžne
Magdalene
v
Samoti
.
Tako
je
prišla
starost
,
koža
na
rokah
in
obrazu
se
je
gubancila
obema
,
a
mladostne
strasti
in
želje
so
jima
ostale
.
V
soboto
večer
je
bilo
.
Mesec
je
pose
val
izza
redkih
oblakov
,
in
rahel
zahodnik
je
hladil
ozračje
.
Bila
je
noč
polna
poezije
,
ki
tako
zmagovito
objema
z
mehkimi
rokami
duše
bogatinov
in
siromakov
,
gospodov
in
kmetov
,
ki
navdd
.
dušo
mladeničevo
,
da
vriska
in
poje
tje
v
noč
,
in
daje
ljubezni
moč
in
pogum
,
da
poišče
svoj
vzor
.
Ivan
Debeloglav
se
po
večerji
obleče
v
kamižolo
,
in
namesto
v
seno
na
svisli
zavije
po
stezi
v
dolino
.
Deklica
iz
Samote
mu
ni
hotela
iz
glave
;
vrh
tega
je
še
čutil
,
da
je
njen
dolžnik
,
ker
se
ji
je
bil
zadnjič
pozabil
zahvaliti
;
niti
njenega
imena
ni
vedel
.
Hej
,
zato
je
bilo
treba
res
stopiti
z
Višave
v
Samoto
.
To
bi
morda
storil
še
kdo
drugi
,
akoravno
bi
ga
ne
tirala
tje
hvaležnost
.
Nehvaležnosti
pa
mlad
človek
neče
pokazati
nasproti
lepemu
dekliču
...
Pot
v
Samoto
se
je
Ivanu
zdela
kratka
,
zakaj
spremljalo
ga
je
veselo
,
hrepeneče
srce
...
Toda
?
...
Ko
pride
v
Samoto
,
se
mu
je
zdelo
,
kakor
da
je
prišel
k
ograjenemu
vrtu
,
v
katerega
ne
more
pri
vratih
,
a
ograja
se
mu
je
zdela
previsoka
.
„
Kaj
mi
bodo
dejali
?
Kaj
naj
ji
rečem
?
Kaj
si
bo
mislila
?
“
Taka
vprašanja
so
se
mu
vrivala
.
Gredoč
si
je
bil
vse
lepo
izmislil
,
kako
pride
k
njej
,
pove
ji
,
da
nima
nobene
drage
,
da
bo
premožen
kmet
na
Višavi
,
da
ima
njo
rad
,
da
mu
je
bila
tako
všeč
zadnjič
,
ko
mu
je
pomagala
ujeti
tele
,
ter
jo
prime
za
roke
in
zaprosi
,
rekoč
:
„
Bodi
moja
!
“
A
sedaj
?
Hm
!
Pozabil
je
vse
in
stal
okorno
pred
mlinom
,
ker
ni
vedel
,
kako
bi
šel
notri
,
ker
ni
vedel
nobenega
izgovora
,
niti
ni
vedel
,
kje
dobi
deklico
,
a
drugega
ni
želel
nikogar
.
Obstal
je
,
lovil
misli
in
delal
načrte
,
kako
bi
pričel
,
da
bi
prišel
najprej
do
cilja
,
do
deklice
,
ki
je
bila
sedaj
tako
blizu
,
ki
pa
vendar
ni
mogel
do
nje
,
da
bi
se
nihče
ne
vzgledoval
:
a
tega
ni
maral
.
Vsede
se
za
bližnji
grm
,
upre
roke
ob
kolena
,
nasloni
glavo
in
upre
oči
v
mlin
.
Šumenje
vode
in
zamolklo
trenje
kamnov
mu
je
udarjalo
na
ušesa
.
„
Ha
!
Vraga
,
to
je
vendar
neumno
,
da
mi
ne
dajemo
semkaj
mlet
...
Človek
bi
vsaj
lahko
stopil
v
mlin
brez
pripravljanja
.
Tako
pa
nosimo
na
Suho
vodo
,
kjer
pijani
mlinar
jemlje
preobilno
mero
,
namesto
kaše
naredi
moko
,
premenja
vreče
in
nam
pošilja
ovsene
moke
namestu
koruzne
.
O
mlinu
v
Samoti
se
pa
nihče
ne
pritožuje
,
da
bi
preveliko
mero
jemal
,
melje
tudi
hitro
,
in
zdi
se
mi
,
da
je
bliže
v
Samoto
kakor
na
Suho
vodo
.
Pa
saj
vem
,
kaj
je
:
videti
se
ne
morejo
naši
in
mlinarica
v
Samoti
,
kakor
se
mi
zdi
in
kakor
sem
slišal
.
Vrag
vzemi
vse
sovraštvo
!
Le
kaj
imajo
med
seboj
ti
ljudje
,
da
bi
vsaj
vedel
.
Zamislil
si
je
in
iskal
poti
.
Iz
teh
mislij
ga
je
prebudil
doneč
dekliški
glas
,
ki
se
je
mešal
med
šumenje
vode
in
med
ropotanje
koles
.
Kri
mu
je
zaigrala
po
vsem
životu
,
polastil
se
ga
je
nemir
in
hrepenenje
,
zakaj
ta
glas
mu
je
zvenel
že
nekaj
dnij
po
ušesih
.
Vstane
in
se
približa
mlinu
,
da
bi
bolje
slišal
njeno
petje
.
Pri
vratih
obstoji
,
da
bi
poslušal
.
„
Ko
bi
b
’
la
tičica
,
bi
v
gozdu
letala
,
oj
letala
.
Ko
bi
prisijal
zor
,
bi
tam
prepevala
—
oj
pevala
.
Kadar
bi
b
’
la
spomlad
,
bi
gnezdo
znašala
,
oj
znašala
.
Potem
kot
tič
’
ce
vse
bi
imela
ljubega
,
oj
ljubega
.
A
zdaj
sem
revica
,
kot
v
tični
tičica
,
oj
tičica
.
Ah
,
nimam
fantiča
,
da
bi
ljubila
ga
,
ljubila
ga
.
Kako
je
to
pusto
,
kako
je
to
hudo
,
kako
hudo
!
Srčno
b
’
ljubila
ga
,
strastno
objemala
,
objemala
.
Tako
pa
sama
sem
,
za
ljub
’
ga
nič
ne
vem
,
oh
nič
ne
vem
.
“
Ivan
se
ni
mogel
premagovati
,
odpre
polagoma
vrata
in
pogleda
po
mlinu
.
Videl
jo
je
.
Sama
je
bila
v
mlinu
,
nasipala
je
vrečo
in
pela
.
Čutila
ni
,
da
so
se
odprla
vrata
.
Ivanu
je
igralo
srce
,
ko
je
gledal
v
delo
in
petje
zamišljeno
pevko
,
ki
je
vsa
z
moko
oprašena
drsala
iz
predala
z
lopatico
in
omelom
moko
v
nastavljeno
vrečo
.
Pri
zadnjih
besedah
je
Ivan
srčno
vstopil
in
lahko
korakal
k
njej
,
ki
ga
vsled
ropotanja
ni
čutila
.
Položil
ji
je
roko
na
rame
in
ji
šepnil
na
uho
:
„
Jaz
sem
tvoj
ljubi
.
“
Deklica
se
prestrašena
zgane
,
pahne
vsiljenca
in
odskoči
,
za
njo
pa
pade
vreča
z
moko
,
ki
se
raztrese
.
Vsa
osupla
zakriči
:
„
Kdo
si
pa
ti
?
“
Stal
je
pred
njo
osupel
,
neokreten
,
trd
in
je
pogledal
sedaj
njo
,
sedaj
raztreseno
moko
.
„
Ali
me
več
ne
poznaš
?
“
„
Hihihi
“
,
zasmeje
se
deklica
in
tleskne
z
rokama
:
„
Fant
s
teletom
!
Kaj
pa
ti
hodiš
todi
?
“
„
Za
teboj
!
“
„
Za
mano
?
Ti
?
Ali
sem
ti
kaj
dolžna
?
“
„
Ti
ne
,
a
jaz
sem
tvoj
dolžnik
.
Zadnjič
si
mi
pomagala
ujeti
telička
,
pa
sem
se
ti
pozabil
zahvaliti
!
“
Pogleda
ga
od
tal
do
vrha
in
njene
oči
obvise
na
njegovem
obrazu
in
se
ujemó
ž
njegovimi
.
Huj
,
kako
ji
je
bil
nocoj
všeč
vitki
mladenič
!
„
Ne
maram
nobene
zahvale
,
ne
potrebujem
je
.
Vidiš
,
kaj
si
naredil
?
“
Pobere
vrečo
in
natakne
obroč
.
„
Na
,
drži
,
da
pograbim
,
in
mi
vrneš
,
kar
si
mi
dolžan
!
“
Ivan
je
držal
vrečo
,
in
deklica
je
grabila
moko
po
tleh
.
„
Ti
,
da
si
me
tako
prestrašil
!
Nikdar
se
še
nisem
tako
prestrašila
.
In
tako
tiho
si
prišel
!
Kaj
si
prinesel
?
“
„
Nič
!
Kaj
bi
pa
rada
?
“
„
Lej
ga
!
Po
kaj
si
pa
prišel
?
Ali
nisi
prinesel
v
malin
?
“
„
Jaz
?
Ne
!
“
„
Kaj
pa
hodiš
todi
?
Ali
zopet
teleta
preganjaš
?
“
„
Povedal
sem
ti
.
Za
teboj
hodim
.
“
„
Kaj
?
Ti
lažeš
!
Kje
imaš
vrečo
?
“
„
Nikjer
!
Vreče
ne
potrebujem
.
Prišel
sem
k
tebi
,
da
se
ti
zahvalim
,
da
ti
povem
,
da
te
...
“
„
Nisi
ti
z
Višave
Debeloglav
?
“
„
Z
Višave
sem
,
Debeloglavov
pa
nisem
.
Debeloglav
je
moj
stric
ali
kali
,
doma
sem
pa
z
Visokega
.
“
„
Tako
!
Sedaj
mi
pa
še
vrečo
prestavi
!
Kako
ti
je
pa
ime
?
“
„
Ivan
!
“
„
Tako
!
Ivan
!
Pa
res
nisi
prinesel
nič
v
malin
?
“
„
Res
ne
.
Verjemi
mi
!
Prišel
sem
k
tebi
,
ker
te
...
“
„
Pojdi
!
Pojdi
!
Tako
neumen
nisi
,
da
bi
hodil
nalašč
za
to
,
jaz
pa
tudi
nisem
tako
neumna
,
da
bi
ti
verjela
.
“
„
Kakor
hočeš
!
Jaz
vem
,
da
je
to
res
!
Jaz
te
imam
tako
rad
.
“
Položi
ji
roke
na
rame
,
da
bi
jo
privel
k
sebi
.
Toda
deklica
ga
trdo
pahne
od
sebe
.
„
Ti
!
...
Take
besede
sem
že
dostikrat
slišala
in
sem
jih
sita
.
Ako
nimaš
drugega
,
pojdi
svoja
pota
!
Pri
meni
si
opravil
;
kar
si
mi
bil
dolžan
,
si
mi
vrnil
,
drugega
pa
nimaš
nič
pri
meni
.
“
Govoreč
je
jezno
,
zapovedovalno
gledala
Ivana
in
kri
ji
je
silila
v
glavo
,
da
so
rdela
njena
lica
,
kar
je
povečalo
njeno
krasoto
;
to
je
Ivana
še
bolj
razvnemalo
.
„
Deklica
,
ti
si
trda
!
Ti
me
sodiš
krivično
!
Kako
ti
je
ime
?
“
„
Marijanka
mi
pravijo
,
ako
si
tako
radoveden
.
Sedaj
si
pa
res
opravil
.
“
„
Nisem
!
Ti
mi
delaš
krivico
!
Ti
misliš
,
da
sem
prišel
s
slabim
namenom
.
Pa
povem
ti
,
da
od
zadnjič
,
ko
sem
te
videl
,
si
mi
vedno
pred
očmi
,
da
se
mi
v
srcu
nekaj
vzbuja
,
da
me
vleče
k
tebi
.
Zato
sem
prišel
k
tebi
,
Marijanica
,
da
te
vidim
,
da
govorim
s
teboj
in
ti
povem
,
da
te
ljubim
.
“
„
Hihihi
!
Tepec
!
Tako
daleč
štramaš
ponoči
okoli
!
“
„
In
naj
bi
bilo
še
dalje
!
Prišel
bi
bil
,
ker
bi
se
ne
mogel
ustavljati
sili
,
ki
me
vleče
k
tebi
,
Marijanica
!
“
Strast
ljubezni
je
razvnemala
mladeniča
,
da
je
vse
kipelo
v
njem
.
„
Govoriš
,
kakor
bi
bral
iz
bukvic
.
Le
pojdi
svojo
pot
!
Mene
ne
premotiš
!
„
Jaz
ostanem
nocoj
tukaj
.
“
„
Kaj
?
Jaz
ne
potrebujem
nobenega
hlapca
.
Spravi
se
mi
izpod
nog
!
Prav
nič
me
ni
strah
in
dovolj
sem
močna
,
da
vzdignem
vsako
vrečo
,
kadar
je
treba
zasuti
žita
.
“
„
Pa
vendar
ostanem
nocoj
pri
tebi
.
Take
poti
nisem
storil
zastonj
.
“
„
Meniš
,
da
ti
jo
jaz
poplačam
?
O
,
pokličem
mater
,
boš
pa
kmalu
zunaj
.
“
„
Nikar
,
Marijanica
!
Nič
zalega
ti
ne
storim
.
Ali
smem
sesti
?
“
„
Sedi
,
ako
misliš
pošteno
,
sicer
pa
rajši
pojdi
;
jaz
ne
poznam
nobene
šale
in
za
igračo
nisem
nikomur
.
“
„
Marijanica
!
Prej
si
tako
lepo
pela
in
tožila
po
ljubem
,
jaz
sem
pa
zunaj
stal
in
poslušal
.
In
tvoj
ljubi
sem
jaz
.
“
„
Hihihi
!
Pa
veš
,
če
maram
za
—
ljubega
?
“
„
Ti
?
-
Gotovo
,
saj
si
tako
zdihovala
po
njem
,
da
si
se
mi
bila
začela
že
smiliti
.
Lepo
pesem
si
pela
.
Omečila
bi
kamen
.
“
„
Hihihi
!
Tako
!
Pesem
te
je
razvnela
?
Eh
,
to
pesem
sem
že
mnogokrat
pela
,
pa
se
ni
še
nobeden
kamen
omečil
,
niti
prišel
zaradi
nje
kdo
k
meni
kakor
ti
.
“
„
To
je
tvoja
pesem
.
Pesem
tvojega
srca
.
“
„
Kaj
?
Nikar
takih
ne
razdiraj
!
Moje
tovarišice
pridejo
ob
nedeljah
v
vas
,
pa
zapojemo
kakšno
.
Tudi
to
smo
se
navadile
.
“
„
Pa
vendar
nimaš
ljubega
!
“
„
Saj
ga
tudi
ne
maram
.
Kaj
pa
bi
ž
njim
?
“
„
O
,
ti
!
Ljubila
bi
ga
!
Marijanica
,
ljubi
mene
!
“
„
O
,
se
ve
,
prav
tebe
sem
čakala
!
Sedaj
imam
pa
dovolj
,
le
pojdi
!
Ako
nimaš
drugega
opravka
in
ne
znaš
drugače
govoriti
,
opravil
si
pri
meni
.
“
„
Marijanica
,
ali
si
res
taka
?
“
„
Ravno
taka
!
Fantovskih
čenč
sem
sita
.
Le
pojdi
!
“
„
Pa
če
ne
grem
?
“
„
Bom
videla
!
“
Pa
je
hotela
po
stopnicah
klicat
mater
.
Ivan
jo
je
ulovil
za
roko
.
„
Nikar
,
Marijanica
!
Saj
grem
.
Imeti
me
moraš
rada
,
kakor
te
imam
jaz
.
In
,
ako
še
kdaj
pridem
,
kaj
ne
,
da
ne
boš
huda
?
“
„
Ako
imaš
kaj
opravka
,
le
pridi
,
po
takem
potu
pa
ni
treba
več
.
“
„
Pa
vendar
!
“
Objame
jo
naglo
in
poljubi
,
pa
v
istem
hipu
mu
prileti
njena
krepka
roka
na
lice
,
da
so
se
vsi
štirje
prsti
poznali
.
„
Fant
,
to
niso
igrače
.
Ako
imaš
tako
navado
,
godilo
se
ti
bo
slabo
.
Tam
so
vrata
,
skozi
katera
si
prišel
.
Boj
se
moje
matere
!
“
Razburjenja
se
je
tresla
in
jezno
kazala
vrata
Ivanu
.
„
Marijanica
!
ne
bodi
huda
,
jaz
te
ljubim
!
Pa
se
ne
bojim
nikogar
.
Ljubi
me
tudi
ti
!
“
Počasi
je
odšel
iz
mlina
.
Deklica
je
gledala
za
njim
in
potem
rekla
:
„
To
je
pa
fant
!
Tega
bi
morala
imeti
vsaka
rada
samo
če
se
mu
sme
zaupati
.
Govoril
je
tako
,
kakor
bi
bil
že
vsega
vajen
.
Slišala
sem
,
da
takim
ni
upati
.
“
Vendar
je
šla
v
nedeljo
k
maši
v
Velike
Laze
,
akoravno
je
bila
čisto
navadna
nedelja
in
je
bilo
opravilo
tudi
v
domači
cerkvi
.
In
ko
je
šla
po
maši
iz
cerkve
,
zardela
je
do
las
,
pobesila
oči
,
ko
je
videla
Ivana
stoječega
v
prvi
vrsti
med
fantovsko
tropo
,
in
so
se
njune
oči
ujele
.
Šele
v
ovinku
se
je
še
jedenkrat
ozrla
,
da
vidi
njega
,
ki
je
nem
,
pa
razburjen
gledal
za
njo
in
si
mislil
:
„
In
vendar
je
prišla
za
menoj
!
Še
nikdar
je
nisem
videl
tukaj
pri
maši
.
Gotovo
me
ima
rada
.
“
Toda
bilo
ga
je
še
sram
stopiti
za
njo
.
In
tako
je
šlo
naprej
.
Kadarkoli
se
je
mogel
Ivan
odtegniti
,
je
prišel
z
Višave
v
Samoto
.
Mlada
,
cvetoča
mlinarica
,
ki
se
nekdaj
ni
marala
kdo
ve
koliko
pečati
z
moškimi
,
je
hodila
sedaj
hrepeneče
čakat
pred
malin
,
kdaj
pride
Ivan
.
Ej
,
fant
je
bil
kmalu
izvohal
,
kdaj
je
Marijanica
sama
v
mlinu
,
in
zato
ni
imel
sitnosti
,
katerim
se
mlad
,
ljubezni
iščoč
človek
tako
rad
izogiblje
.
A
še
prijetneje
je
bilo
tiste
nedelje
,
ko
je
shod
na
Sloki
gori
.
Na
Sloko
goro
hite
radi
mladi
ljudje
,
ki
jih
tero
srčne
težave
.
Oj
,
te
težave
!
Marsikatera
deklica
se
razjoka
pred
oltarjem
Matere
Božje
in
potoži
Mariji
stiske
in
težave
mladega
srca
,
hrepeneče
duše
.
In
mladeniči
,
stoječ
daleč
zadej
za
vratmi
kot
kipi
,
zró
na
oltar
,
a
njihova
srca
molijo
...
Molijo
iskreno
,
zakaj
pred
njimi
se
razgrinja
še
dolgo
,
dolgo
življenje
,
in
nihče
ne
ve
,
kakšne
težave
in
nezgode
mu
gredo
naproti
.
Pridejo
pa
tudi
stari
ljudje
.
Za
grehe
je
treba
pokore
,
in
molitev
je
tudi
pokora
,
ker
si
ž
njo
izprosimo
božjega
usmiljenja
.
Mati
Božja
je
naša
mati
in
najboljša
priprošnjica
pri
svojem
nebeškem
sinu
.
Ej
,
da
!
Pridejo
pa
tudi
taki
,
ki
se
nimajo
ničesar
pogovoriti
z
Materjo
Božjo
,
ali
vsaj
nečejo
ali
ne
znajo
se
.
Imajo
pa
vendar
druge
stvari
na
srcu
ali
—
kako
bi
dejal
—
skrbi
,
ki
jim
ne
dadó
potrebnega
miru
.
Ti
so
deloma
mladi
ljudje
.
Fantje
stoje
pod
korom
z
odpetim
telovnikom
,
da
se
vidi
bela
,
trda
srajca
po
prsih
,
vihajo
brčice
,
pomežikujejo
si
in
motre
ljudi
,
zlasti
dekleta
,
ki
vro
v
cerkev
;
ali
pa
streljajo
z
očmi
po
cerkvi
,
največ
tje
,
kjer
stoje
dekleta
,
ki
škile
največ
z
jednim
očesom
Mater
Božjo
na
oltarju
,
z
drugim
pa
fante
,
ker
vsaka
hoče
vedeti
,
ako
je
tudi
„
njen
“
v
cerkvi
.
Tako
je
Ivan
z
Višave
kmalu
opazil
,
kje
stoji
Marijanica
iz
Samote
,
ki
je
bila
„
njega
“
tudi
že
poiskala
.
„
To
je
dekle
!
“
mislil
si
je
Ivan
.
„
To
je
fant
!
“
dejala
sije
Marijanica
,
pokleknila
in
molila
,
zakaj
sedaj
ni
imela
nobene
večje
skrbi
in
je
lahko
opravila
ono
,
kar
ji
je
naročila
mati
.
Po
opravilu
sta
se
—
kajpada
slučajno
—
našla
.
„
Joj
,
kaj
si
tudi
ti
prišel
?
“
začudila
se
je
Marijanica
.
„
Nisem
mislil
,
da
te
tukaj
dobodem
“
,
odvrnil
ji
je
on
in
stopil
k
njej
.
Tako
sta
se
lagala
zaradi
lepšega
.
„
Pojdeš
plesat
?
“
Deklica
zardi
,
pa
mu
da
šopek
iz
rožmarina
in
naglo
v
,
ki
ga
je
imela
pripetega
na
prsih
.
„
Na
,
da
boš
tudi
ti
imel
!
—
Plesati
ne
vem
ali
smem
,
ker
so
mi
mati
naročili
,
da
moram
kmalu
priti
.
“
„
Pojdi
!
Bova
potem
hitreje
spela
domov
,
ko
bova
dva
.
Jaz
pojdem
s
teboj
,
da
ti
ne
bo
dolgčas
po
poti
.
“
In
prime
jo
za
roko
ter
krene
proti
gostilni
,
iz
katere
se
je
razlegala
godba
in
ukanje
.
„
Ako
naju
kdo
vidi
?
“
pripomni
ona
.
„
Ali
se
me
sramuješ
,
Marijanica
?
“
„
Ti
—
ti
...
morda
se
me
ti
,
ker
sem
revna
.
“
„
Ti
si
moja
...
ne
govori
tako
...
jaz
te
imam
rad
.
Danes
bova
plesala
.
“
Pogumno
je
stopala
za
njim
in
se
ponosno
ozirala
okoli
.
Kako
ji
je
igralo
srce
,
ko
jo
je
vodil
zali
Ivan
med
njene
tovarišice
!
Takega
fanta
nima
nobena
!
„
Pij
,
Marijanica
“
,
ponudi
ji
Ivan
poln
vrček
penečega
piva
.
„
Gotovo
si
žejna
.
“
Ona
ga
pogleda
iskreno
ter
šepne
:
„
Na
tvoje
zdravje
!
“
Pa
omoči
ustnice
in
nagne
vrček
,
a
le
malo
ga
izpije
.
„
Na
najino
zdravje
!
“
reče
Ivan
,
stisne
njeno
roko
,
a
z
desnico
nagne
vrček
,
da
izteče
vse
,
zakaj
žejen
je
bil
.
Potem
sta
šla
h
godcem
.
Ona
odloži
mašno
knjižico
na
polico
,
popravi
si
iglo
za
vratom
,
on
se
pa
odkupi
pri
godcih
,
nato
se
sprimeta
in
se
zavrtita
za
drugimi
.
In
mlada
,
kipeča
kri
se
je
ogrevala
in
vrela
.
Ko
sta
se
pripravljala
na
tretji
ples
,
sleče
si
on
kamižolo
,
a
ona
si
pomakne
ruto
z
glave
na
rame
,
cvetočih
lic
se
nasmehne
,
pogleda
mu
z
velikimi
očmi
globoko
v
njegove
,
da
bi
ugledala
njegovo
dušo
,
oklene
se
ga
strastno
,
in
zopet
se
pomešata
med
plesavce
.
In
plesala
sta
in
plesala
.
Solnce
se
je
bilo
že
precej
pomaknilo
čez
poldne
,
ko
se
Marijanica
naglo
spomni
in
reče
:
„
Joj
,
kaj
bodo
doma
dejali
!
Lahko
bi
bila
že
doma
,
pa
sem
še
tukaj
.
Jaz
moram
iti
domov
.
“
„
Saj
pojdem
tudi
jaz
.
Še
jedenkrat
se
zaobrniva
,
potlej
pa
pojdeva
.
“
In
kdo
bi
ne
zaplesal
še
jedenkrat
za
slovo
,
posebno
kadar
ga
še
mika
?
Plesala
sta
še
dolgo
.
„
Marijanica
,
jaz
te
ljubim
“
,
reče
Ivan
,
ko
prideta
v
gozdno
senco
.
In
deklica
ga
ni
kar
nič
zavračala
ob
njegovem
strastnem
zatrjevanju
,
ampak
mu
je
vse
dokaze
ljubezni
vrnila
dvakrat
.
„
Kaj
porekó
neki
doma
?
“
zaskrbelo
je
Marijanico
.
„
Kako
naj
se
izgovorim
,
kje
sem
se
zamudila
?
“
„
Nič
se
ne
zmišljaj
!
S
teboj
grem
,
da
se
pokaževa
.
Misliš
,
da
se
jaz
res
koga
bojim
?
Naj
vedó
,
da
se
imava
rada
!
“
govoril
je
Ivan
pogumno
,
zakaj
razgrel
ga
je
ples
,
pa
tudi
pijača
.
„
Ti
,
jaz
se
bojim
matere
.
Oh
,
ko
bi
jih
ti
poznal
!
Ti
ne
veš
,
kako
so
hudi
!
Koliko
sem
jih
že
preslišala
,
kolikokrat
so
mi
že
pripovedovali
:
„
Nikar
se
ne
pečaj
z
moškimi
!
Ne
ozri
se
za
nobenim
,
naj
ti
obeta
same
cekine
!
Ogni
se
vsakega
,
ki
se
ti
prismeje
nasproti
!
Nobeden
ni
vreden
prijazne
besede
.
Ne
verjemi
nobenemu
,
naj
ti
obeta
karkoli
!
Vsak
ima
dosti
na
jeziku
,
malo
v
srcu
.
O
ljubezni
se
menijo
,
pa
za
drugimi
mislijo
.
Oh
,
in
kaj
še
vse
drugega
:
to
jih
bom
še
preslišala
danes
!
“
„
Ali
se
morda
kesaš
?
“
„
Kesam
se
ne
,
pa
bojim
se
.
Ej
,
pa
da
me
imaš
le
ti
rad
,
kaj
maram
!
Bo
že
minulo
.
Kadar
se
naveličajo
,
bodo
pa
nehali
.
“
„
Veš
,
Marijanica
,
jaz
pojdem
s
teboj
k
vam
;
pa
če
te
bodo
zmerjali
,
jim
povem
,
da
se
imava
rada
,
da
boš
moja
—
žena
.
“
Ona
se
veselo
nasmeje
.
„
Oh
,
to
je
pa
še
daleč
!
Lej
,
komaj
se
ti
brčice
kažejo
.
Tako
govoreč
sta
jo
urno
pobirala
po
logih
in
travnikih
.
Že
se
je
videla
dolinica
v
Samoti
,
kjer
je
kmalu
za
ovinkom
malin
.
Spela
sta
po
poti
ob
hribu
,
na
levo
so
bili
logi
,
na
desno
pa
gozdi
.
„
Kako
ošabno
si
me
bila
sprejela
oni
večer
,
ko
sem
prišel
prvič
k
tebi
!
Najrajša
bi
me
bila
ven
vrgla
.
“
„
Hihihi
,
kaj
sem
pa
hotela
,
ker
te
nisem
poznala
tako
kakor
sedaj
?
Prišel
si
bil
pa
tudi
tako
naglo
,
da
sem
se
bila
prestrašila
.
“
„
Sedaj
bi
se
pa
ne
več
,
kaj
?
Sedaj
me
poznaš
!
“
„
Poznam
!
Pa
takrat
sem
te
tudi
poznala
.
Ti
ne
veš
...
“
„
Kaj
je
bilo
?
“
„
Oh
,
da
ti
tudi
to
povem
.
Meni
si
bil
že
takrat
všeč
,
ko
smo
tele
lovili
.
“
„
Ti
pa
meni
.
O
,
ko
bi
ti
vedela
!
Jaz
še
spal
nisem
kakor
po
navadi
.
“
Tako
sta
si
dopovedovala
.
Med
tem
se
je
pa
zbirala
nevihta
.
Mlinarica
v
Samoti
je
bila
v
skrbeh
zaradi
hčere
.
„
Kje
je
neki
tako
dolgo
?
Kam
je
šla
?
Zakaj
se
mudi
?
“
Tako
se
je
vpraševala
,
in
njena
skrb
je
rastla
bolj
in
bolj
,
vzbujala
se
je
jeza
,
strah
,
sumnja
in
,
oj
!
spomnila
se
je
,
kaj
je
sama
doživela
nekdaj
na
ta
dan
.
Oh
,
to
niso
bili
veseli
spomini
,
ki
bi
jo
bili
tolažili
!
Hodila
je
gledat
na
breg
,
kjer
se
je
ozirala
na
pot
,
po
kateri
ima
priti
hčerka
,
ako
je
šla
na
Sloko
goro
.
Dolgo
ni
videla
nič
.
Še
le
kasno
popoldne
je
zagledala
v
daljavi
hčerko
,
ki
jo
je
spoznala
po
obleki
,
pa
ustrašila
se
je
,
zakaj
videla
je
,
da
prihaja
ž
njo
moški
.
Speklo
jo
je
pri
srcu
,
da
se
je
kar
zganila
.
„
Počakam
ju
.
“
Tako
sklene
skrbeča
mati
in
stopi
za
gosto
grmovje
na
bregu
.
Poišče
si
prostor
,
raz
kateri
je
lahko
sede
gledala
po
poti
,
po
kateri
sta
prihajala
.
Oh
,
kako
je
kuhalo
v
njej
!
„
Le
,
kdo
je
!
To
ga
bom
izpovedala
!
—
Taka
je
ta
božja
pot
!
Čakaj
,
punica
!
Oh
,
da
sem
jo
pustila
samo
tako
daleč
!
Oh
,
moja
pamet
!
Kje
je
bila
neki
?
No
,
kakor
bi
ne
vedela
!
“
Tako
si
je
bridko
očitala
,
napenjala
oči
,
ju
opazovala
,
nemirno
vstajala
,
da
bi
bolj
videla
,
kako
se
vodita
za
roke
,
kako
si
zreta
v
oči
in
se
smejeta
.
Speklo
jo
je
,
da
je
kar
kvišku
planila
,
ko
je
videla
,
kako
naglo
ji
je
del
„
on
“
roko
okoli
vratu
in
jo
poljubil
.
In
dekle
se
ni
kar
nič
branilo
,
ampak
z
obema
rokama
obesila
se
mu
okrog
vratu
.
„
Oh
,
to
bi
ti
jo
priložila
čez
pleča
!
Nu
,
čakaj
!
“
Oh
,
ko
bi
mogla
kar
zviškoma
pasti
mednja
,
gotovo
bi
se
bila
vzdignila
;
tako
je
pa
morala
z
nemirnim
in
razjarjenim
srcem
čakati
za
grmom
,
ako
je
hotela
,
da
se
ne
pokaži
načrt
,
ki
si
ga
je
bila
v
naglici
osnovala
.
Smijoč
in
vodeč
se
za
roko
sta
se
bližala
,
ne
sluteč
,
kaj
pride
.
Mati
za
grmom
,
ki
je
sedaj
poleg
očij
napenjala
tudi
ušesa
,
je
razločila
prav
natanko
njun
pogovor
.
„
Ej
,
Ivanek
moj
,
do
tje
je
še
daleč
.
Ti
nimaš
niti
dvajset
let
,
pri
vojakih
nisi
še
bil
...
ej
,
ženil
se
ne
boš
še
tako
brž
...
Rada
te
imam
pa
vendar
in
te
bom
čakala
,
dokler
boš
hotel
,
ker
si
mi
tako
všeč
,
ker
te
tako
...
“
govorila
je
deklica
.
„
Veš
,
to
kmalu
pride
!
Stric
se
stara
,
opešal
je
že
,
in
dejal
mi
je
,
da
mi
izroči
kmalu
gospodarstvo
,
in
ako
bo
treba
,
dokupijo
mi
leta
.
Veš
,
to
bo
kaj
kmalu
...
Saj
pa
tudi
komaj
že
čakam
,
da
bi
prišla
že
jedenkrat
skupaj
,
da
bi
mi
ne
bilo
treba
tako
daleč
hoditi
.
Veš
,
včasih
se
le
bojim
,
da
bi
me
naši
ne
zasledili
,
zakaj
sitna
sta
oba
,
stric
in
teta
,
da
ju
včasih
komaj
prenašam
.
“
„
Potlej
boš
seveda
bogat
...
pa
...
mene
ne
boš
več
maral
,
ker
sem
revna
,
zakaj
ponujale
se
ti
bodo
bogate
in
lepe
...
“
Zadnje
besede
so
zvenele
otožno
.
„
Tako
,
Marijanica
,
tako
slabo
me
sodiš
ti
...?
“
ustavita
se
ravno
pod
grmom
,
za
katerim
je
bila
mati
na
preži
.
Uprl
si
je
roke
v
bok
in
se
ji
ozrl
v
obraz
:
„
Nisem
verjel
,
da
me
tako
malo
poznaš
,
da
me
tako
nizko
sodiš
.
Ti
boš
moja
.
Ti
moraš
biti
moja
,
Kako
naj
te
ljubim
;
oh
,
morda
pa
tvoja
ljubezen
ni
trdna
,
ki
dvomiš
o
meni
.
Marijanica
,
Marijanica
!
“
„
Ivan
,
odpusti
!
Oh
,
jaz
ti
verjamem
,
da
me
ljubiš
,
da
me
ne
popustiš
!
Ti
si
moj
!
Ti
ostaneš
moj
!
Odpusti
!
“
Oklene
se
mu
okrog
vratu
...
Takrat
se
pa
vzravna
za
grmovjem
mati
mlinarica
.
Joj
,
kako
je
vrelo
po
njej
,
in
tresla
so
se
ji
kolena
!
Kakor
ujeda
se
spusti
izza
grma
nizdol
.
A
njena
togota
je
bila
hitrejša
nego
noge
.
„
Smo
vkup
?
“
zavrišči
,
predno
je
prispela
do
njiju
.
„
Čakajta
!
“
Ko
bi
bilo
treščilo
,
bi
se
ona
dva
ne
bila
tako
prestrašila
.
„
Moja
mati
!
“
dihne
Marijanica
in
se
bliskoma
izvije
Ivanu
in
zbeži
po
potu
.
Ivan
se
osupel
odmakne
nekaj
korakov
.
Stara
se
z
razprostrtimi
,
iztegnjenimi
rokami
spusti
za
hčerko
.
Ko
bi
jo
mogla
prijeti
!
A
mlade
noge
,
čeprav
so
dolgo
romale
,
bile
so
vendar
hitrejše
.
„
Uh
!
Ti
vlačuga
,
ti
nesramnica
ti
,
to
so
tvoja
božja
pota
?
Oh
,
sramote
,
sramote
!
O
,
jaz
nesrečna
tvoja
mati
!
...
Lisica
,
počakaj
...
“
Pa
Marijanica
je
bežala
kakor
plaha
srna
,
zakaj
vsa
zmešana
je
bila
,
le
samo
to
je
čutila
,
da
mora
bežati
,
da
uide
materini
jezi
.
Na
Ivana
ni
več
mislila
tisti
hip
.
Ko
je
žena
videla
,
da
je
ne
dohiti
,
obrne
se
k
Ivanu
,
ki
je
stal
ves
osupel
okorno
na
poti
;
celo
umakniti
se
je
bil
pozabil
.
To
je
bil
pa
brž
sklenil
,
da
pojde
deklici
pomagat
,
ako
pride
v
materine
roke
.
Zato
je
bil
vesel
,
ko
je
opazil
,
da
je
deklica
hitrejša
od
matere
.
„
Ti
zapeljivec
grdi
,
ti
“
,
loti
se
mlinarica
sedaj
Ivana
.
„
Na
božja
pota
hodi
dekleta
lovit
;
sram
te
bodi
!
“
Sedaj
ga
spozna
.
„
A-a
?
Si
ti
?
Ali
te
je
tega
stari
učil
?
Oči
ti
izpraskam
,
grdoba
!
“
Ivan
se
nekoliko
umakne
.
„
Kaj
sta
imela
?
Uh
,
pa
saj
sem
videla
!
Sramote
,
sramote
!
Moja
hči
—
ob
belem
dnevu
z
moškimi
pohaja
...
“
„
Nič
napačnega
ni
bilo
.
“
„
Kaj
?
...
To
ni
bilo
napačno
?
Pojdi
drugim
pravit
,
jaz
vem
,
kaj
je
to
.
Sramote
!
Ti
si
tat
,
tat
!
Ti
kradeš
dobro
ime
meni
in
hčeri
!
Ti
jo
zapeljuješ
!
“
„
Jaz
jo
ljubim
!
“
„
Ljubim
...
ljubim
...
o
,
saj
vem
,
kaj
je
to
!
Ljubim
,
hahaha
—
ljubim
!
Ti
ljubiš
sebe
,
ti
ljubiš
svojo
strast
,
ti
iščeš
kratkega
časa
!
Uj
,
mene
,
nesrečne
matere
!
Pa
ravno
moje
hčere
si
se
lotil
!
“
„
Mati
,
dajte
si
dopovedati
!
Vi
me
sodite
krivo
!
Vi
me
ne
poznate
!
Verjemite
mi
,
da
jo
imam
rad
,
ker
jo
hočem
vzeti
za
ženo
.
“
„
Lažnik
!
Ti
si
lažnik
!
Tako
govori
vsak
zapeljivec
!
“
„
Naj
me
Bog
kaznuje
,
ako
ni
res
,
kar
vam
pravim
!
„
O
,
groza
!
Fant
,
fant
!
Ne
kliči
nase
božje
jeze
,
katera
ti
ne
odide
!
O
,
kako
sem
nesrečna
!
Tvoj
stari
na
Višavi
,
kije
tvoj
stric
ali
kali
,
ki
pa
bi
bil
rad
tvoj
oče
,
naj
ti
pove
,
kako
kaznuje
Bog
vsako
verolomnost
.
Njega
vprašaj
!
“
Oči
so
se
ji
začele
škodoželjno
svetiti
.
„
To
ti
povem
!
Le
jedenkrat
se
še
bližaj
moji
hčeri
,
pa
storim
nekaj
,
da
me
boš
pomnil
!
O
,
jaz
povem
vse
Maruši
,
ona
teže
obrzda
,
da
ne
boš
mogel
nikdar
v
Samoto
,
niti
kam
drugam
po
takih
potih
kot
danes
.
Fant
!
Ne
pozabi
,
da
najdražji
zaklad
vsake
matere
je
poštenje
njenih
otrok
,
in
svoj
zaklad
bom
znala
braniti
tudi
jaz
.
Fant
,
ogiblji
se
Marijanice
!
“
Zapreti
mu
s
prstom
in
odide
za
hčerjo
.
„
Marijanica
bo
moja
!
Jaz
jo
ljubim
!
“
A
mlinarica
se
ni
zmenila
za
njegove
besede
.
Vedela
je
,
da
govori
tako
neizkušena
,
kipeča
mladina
,
katero
nagibuje
vse
drugo
bolj
kakor
pamet
.
Ivan
je
stal
nekaj
časa
sam
,
zbiral
je
misli
in
nato
krenil
po
logih
domov
.
V
daljavi
je
pa
obsevalo
večerno
solnce
ponosno
Debeloglavovino
na
Višavi
.
Ko
je
uzrl
domovje
,
zbodlo
ga
je
nekaj
,
da
si
je
mislil
:
„
Doma
pa
tudi
ne
bo
prav
.
“
A
srce
je
kmalu
premagalo
druga
čustva
in
ga
oblivalo
s
sladkimi
nadami
.
Bodočnost
mu
je
kazala
zlate
gradove
.
Ko
je
spel
v
mraku
v
breg
po
kolovniku
,
je
pel
:
Ah
,
te
njene
oči
...
kako
so
hude
!
Kadar
pogleda
me
,
užge
mi
srce
...
Pred
hlevom
se
šele
vzdrami
iz
sladkih
sanj
,
ko
ga
nagovori
gluhi
hlapec
Jurij
,
ki
se
je
hladil
in
kadil
tobak
.
„
Danes
si
pa
dosti
odpustkov
prinesel
,
ker
si
toliko
časa
molil
“
,
reče
pošteni
starina
.
„
Kje
je
pa
tovarišija
?
Tako
sam
?
“
„
Jurij
,
ti
si
neumen
.
“
Stari
se
mu
zareži
:
„
Ej
,
veš
,
jaz
sem
bil
tudi
nekdaj
mlad
in
vem
,
kako
se
moli
pod
Sloko
goro
.
“
„
Na
Sloki
gori
je
cerkev
,
gotovo
si
že
pozabil
od
starosti
.
“
„
Hahaha
...
seveda
,
a
Sloki
gori
.
Mladi
svet
pa
božjo
pot
navadno
pod
goro
odpravi
in
tudi
kaj
zapravi
...
hahaha
!
“
„
Ti
si
neumen
!
“
Počasi
krene
v
hišo
.
Nič
kaj
pogumno
in
veselo
ni
stopal
,
ne
tako
kakor
po
navadi
.
Molče
sta
ga
sprejela
.
„
Fant
!
Sloka
gora
ni
tako
daleč
,
prišel
bi
bil
lahko
prej
domov
.
Ti
veš
,
da
tega
ne
trpim
.
Jaz
hočem
,
da
si
doma
.
“
Tako
je
dejal
oče
.
„
Kdor
ne
pride
o
pravem
času
k
skledi
,
ni
moj
prijatelj
.
Jaz
ne
bom
jedi
prestavljala
.
Ako
ne
veš
,
kdaj
z
božje
poti
—
radovedna
sem
,
katero
si
obiskal
—
,
pa
v
Velike
Laze
hodi
k
maši
,
ko
veš
,
koliko
je
domov
“
,
pristavila
je
mati
.
Ivan
je
bil
ves
rdeč
.
Molče
je
sprejel
svarilo
in
večerjal
.
Žal
mu
je
bilo
,
ker
sta
bila
stara
dva
,
ki
sta
ga
ljubila
kakor
sina
,
nevoljna
in
jezna
,
a
kesal
,
kesal
se
le
ni
.
„
Jaz
jo
ljubim
.
“
S
to
mislijo
v
srcu
je
zaspal
.
Na
Sloki
gori
je
bila
tudi
Kokotova
Jera
.
Ves
teden
je
opletala
od
sela
do
sela
,
od
hiše
do
hiše
,
ter
vpila
:
„
Jajčke
,
jajčke
!
“
in
nabirala
blaga
za
Trst
,
zraven
pa
napletala
z
jezikom
po
vsakem
človeku
,
ob
katerega
se
je
ravno
obšarala
;
varen
seveda
ni
bil
pred
njo
nihče
.
Videla
je
vse
in
slišala
vse
,
kar
se
je
kje
zganilo
,
in
jezik
—
ta
je
bil
nagel
kakor
strela
;
z
jezikom
,
ki
ni
imel
nobene
ograje
več
,
je
zadevala
sedaj
tega
,
sedaj
onega
.
To
je
bila
kokošarica
Kokotova
Jera
iz
Hude
Luknje
.
Ta
Jera
je
bila
šla
tudi
na
božjo
pot
.
„
Jej
!
Jej
!
Jej
!
Človek
nič
ne
ve
,
kdaj
greši
!
Pokora
!
Pokora
!
Pokora
!
“
Tako
je
pravila
onim
,
ki
so
jo
izpraševali
:
kam
?
Na
Sloki
gori
je
že
pred
mašo
večkrat
drsala
po
kolenih
okrog
oltarja
in
drsajoč
se
ozirala
na
desno
in
levo
,
da
je
videla
,
kdo
jo
vidi
—
utopljena
v
tiho
pobožnost
,
in
je
molila
na
vsa
usta
,
katera
so
se
odpirala
na
iztezaj
.
Pošiljala
je
glasne
vzdihe
po
cerkvi
,
da
se
je
marsikdo
radoveden
ozrl
,
iz
katerega
kota
prihaja
ječanje
.
Med
mašo
je
kajpada
klečala
na
spodnji
stopnici
pri
oltarju
med
otroki
in
včasih
iztegovala
roke
,
kakor
bi
lovila
kaj
po
zraku
,
da
je
kapelana
dvakrat
premotila
,
in
jo
je
pogledal
.
Po
maši
je
bila
trudna
,
potrebovala
je
počitka
in
krepčila
.
Zato
je
krenila
v
gostilno
pod
goro
.
Kajpada
sama
.
Njenih
tovarišic
ni
bilo
,
mladi
deklici
so
imeli
drugačno
družbo
,
a
plesavci
,
ti
so
se
je
ogibali
,
ker
vsak
se
je
bal
priti
pred
njen
pogled
;
a
tudi
iz
let
je
že
bila
...
Zato
se
je
sama
vsedla
k
mizi
za
vrati
,
kjer
je
tičala
skrita
,
a
je
vendar
videla
vse
,
in
to
edino
jo
je
veselilo
in
zanimalo
.
Dobila
je
kozarec
vina
in
vogal
kruha
.
Lomila
je
kruh
,
pomakala
ga
v
vino
in
razmočeni
kruh
cmokaje
požirala
;
sedaj
in
sedaj
je
tudi
s
požirkom
vina
poplaknila
grlo
.
To
je
bilo
za
njeno
telo
prav
koristno
,
a
njena
duša
je
trpela
nove
muke
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
se
peklenske
pošasti
vrte
pred
njo
.
„
Pekel
!
Pekel
!
Pekel
!
Jej
!
Jej
!
Jej
!
Kako
hitro
se
polni
peklensko
brezdno
!
O
,
pregrešni
svet
!
O
,
spačenosti
!
Vse
izprijeno
!
Kam
pridemo
?
Nebesa
bodo
prazna
!
O
,
strah
nas
bo
gori
,
ker
nas
bo
tako
malo
tam
!
“
Tako
in
jednako
si
je
dajala
njena
vznemirjena
duša
potrebnega
duška
,
seveda
natihoma
,
zakaj
,
ako
bi
bila
to
glasno
pravila
,
pila
bi
vino
zunaj
—
to
je
vedela
,
a
ona
je
hotela
biti
znotraj
na
straži
.
Imela
je
že
drug
kozarec
pred
seboj
,
ko
pripelje
Debeloglavov
Ivan
mlinarjevo
Marijanico
v
gostilno
.
„
Jej
!
“
vzdihne
Jera
,
povzdigne
oči
,
da
bi
se
skoraj
preobrnile
,
in
se
potrka
na
prsa
.
„
Jej
!
Jej
!
Jej
!
Ta
je
tudi
tak
!
Kdo
bi
si
mislil
!
“
Njena
duša
je
pogreznila
oči
v
kozarec
za
kruhom
,
da
bi
ne
videla
vsega
,
česar
se
je
bala
videti
.
Oh
,
kako
se
je
vse
upiralo
v
njej
proti
ravno
dovršenemu
spoznanju
!
„
Oh
,
ni
ga
poštenega
človeka
več
na
svetu
,
zlasti
kar
je
mladih
!
Čast
Bogu
,
da
sem
že
stara
!
Ta
Debeloglavov
!
To
imata
stara
dva
za
hvaležnost
!
Jej
!
Jej
!
Jej
!
Pa
s
to
mlinarjevo
se
peča
!
Uh
!
To
ni
samo
na
sebi
!
Gotovo
ima
oni
—
bognasvari
—
kremplje
vmes
!
Jej
!
Jej
!
Jej
!
Uboga
Maruša
!
Koliko
je
reva
že
pretrpela
zaradi
njene
matere
!
Koliko
si
je
prizadejala
z
možem
,
predno
ga
je
preobrnila
,
zakaj
—
oh
ta
ženska
,
ta
mlinarica
—
vsega
je
še
imela
v
oblasti
tudi
potem
,
ko
sta
bila
poročena
.
Ni
zastonj
jokala
Maruša
pred
menoj
,
ker
jo
je
Bog
tako
zapustil
,
da
je
morala
sprejeti
tega
Ivana
za
sina
!
In
njena
punica
!
Oh
,
to
je
cvet
,
prav
kakor
mati
!
—
Lej
,
kako
ga
gleda
,
da
kar
vanj
leze
.
Ne
,
jaz
nečem
imeti
tega
greha
na
vesti
.
To
se
mora
razdreti
!
“
Tako
si
je
naštevala
Jera
sama
sebi
in
snovala
načrte
za
razrušenje
znanja
med
Ivanom
in
Marijanico
.
In
Jera
je
nalašč
čakala
,
dokler
se
nista
odpravila
.
„
Nu
,
je
pa
dolgo
trajalo
,
predno
sta
se
naskakala
!
Eh
,
ko
smo
bile
me
mlade
,
bilo
je
drugače
.
Jej
!
Jej
!
Jej
!
Kaj
še
bo
!
Kaj
še
bo
!
“
Pred
hišo
je
gledala
za
njima
,
dokler
je
videla
po
poti
,
tako
rada
ju
je
videla
.
„
E
,
da
bi
jaz
imela
jerbašček
,
ne
bi
mi
prišla
vidva
danes
iz
očij
.
“
To
rekši
je
prasnila
po
stezi
v
Hudo
Luknjo
.
Po
poti
je
mnogo
mislila
—
—
.
V
sredo
dopoldne
prisopiha
na
Višavo
Kokotova
Jera
na
rokah
s
procko
,
v
kateri
je
bilo
do
polovice
jajec
.
Že
iz
navade
je
zavpila
na
pragu
:
„
Jajčke
!
Jajčke
!
Jajčke
!
“
Maruša
je
lupila
krompir
za
južino
,
ko
privihra
v
vežo
Jera
.
„
Zmerom
za
jajci
,
Jera
?
Nič
si
ne
daš
počitka
,
ne
bo
prav
“
,
sprejme
jo
Maruša
.
Jera
odloži
procko
in
oddihujoč
si
obriše
pot
,
ki
ji
je
lil
po
obrazu
.
„
Joh
!
Joh
!
Joh
!
Kako
je
vroče
!
Skoro
bi
se
mi
srce
stopilo
v
vročini
.
“
„
Pa
bi
malo
počivala
,
saj
ti
ne
bode
jajec
nihče
prevzel
.
“
„
O
,
ti
pa
veš
!
Čič
ne
da
nič
!
Pa
bi
ne
bilo
kofka
,
pa
tudi
močnika
ne
,
ako
bi
jaz
tako-le
čakala
doma
.
In
zvedela
bi
nič
ne
,
kar
sedaj
vem
.
O
,
Bog
nas
varuj
!
“
In
pogleda
pomenljivo
Marušo
.
„
Kaj
pa
,
kaj
veš
?
“
„
Jehata
!
Saj
ne
smem
povedati
.
Uh
,
še
sedaj
me
je
sram
,
kar
sem
videla
...
Ti
ne
veš
!
“
„
I
,
seveda
ne
!
“
„
Pa
bi
morala
vedeti
!
“
„
Jaz
?
“
„
Da
,
ti
!
Ravno
ti
moraš
vedeti
.
Ti
ne
veš
!
O
,
Bog
nas
ne
zapusti
!
“
„
Kaj
pa
je
?
“
„
Pa
res
ne
veš
?
Ti
si
res
slepa
.
I
,
pa
saj
nisi
bila
v
nedeljo
na
Sloki
gori
,
fant
ti
pa
kaj
takega
ne
pove
...
“
„
Kaj
takega
ve
naš
fant
?
“
Maruša
se
začudi
in
preneha
lupiti
.
„
Saj
pravim
,
da
je
bognasvari
vmes
.
Ta
zna
prikrivati
take
reči
!
Ti
,
Maruša
,
ljuba
moja
Maruša
,
največja
prijateljica
moja
,
samo
zato
ti
povem
,
nikar
se
ne
prestraši
,
rajša
kaj
moli
,
jaz
si
pa
moram
olajšati
vest
,
ne
zameri
mi
za
to
,
jaz
si
ne
morem
pomagati
drugače
,
da
ti
to
povem
.
Bog
naj
mi
ne
zameri
,
ker
sem
to
videla
.
Vaš
fant
,
ki
sta
mu
vidva
toliko
dobrega
storila
,
in
ona
punica
,
ki
je
hči
mlinarice
iz
Samote
,
se
imata
—
rada
!
Rada
,
pa
prav
rada
,
da
veš
.
“
In
zapiči
oči
v
Marušo
,
da
bi
videla
,
kak
učinek
bo
napravila
ta
novica
.
Maruša
se
je
prisiljeno
nasmejala
.
„
Kdo
ti
je
pa
to
natvezel
?
“
„
Natvezel
?
Jaz
vem
!
O
,
saj
sem
vedela
,
da
kaj
takega
ne
bo
nihče
verjel
,
tudi
jaz
bi
ne
bila
verjela
,
ako
bi
mi
bil
kdo
drug
kaj
takega
povedal
;
saj
veš
,
da
ne
poberem
vsake
,
toda
videla
sem
na
—
svoje
oči
in
te
vidijo
—
dobro
.
Vaš
Ivan
in
mlinarjeva
Marijanica
se
imata
.
To
je
pribito
!
“
„
Ti
si
videla
?
Ti
?
Pa
povej
,
kje
si
videla
.
“
„
Nu
,
pa
ti
povem
,
da
mi
boš
verjela
.
Na
Sloki
gori
v
gostilni
pod
goro
.
Sv.
Jera
naj
priča
,
da
je
res
.
“
„
Kdo
bi
si
mislil
!
“
In
Jera
je
odprla
vse
zatvornice
ženske
zgovornosti
in
mahala
z
rokami
,
da
bi
bolj
živo
dopovedala
,
kako
je
bila
v
gostilni
pod
goro
.
Tako
je
gostolela
na
dolgo
in
široko
ter
olajševala
si
obteženo
srce
.
Maruša
je
pa
poslušala
in
poslušala
.
Vzbujala
se
je
nevolja
,
ki
je
polagoma
prehajala
v
jezo
.
Večkrat
se
ji
je
izvil
globok
vzdihljaj
.
„
Tako
je
bilo
!
“
S
tem
zagotovilom
je
končala
Jera
in
si
brisala
obraz
,
na
katerem
so
stale
potne
srage
,
zakaj
človek
,
ki
važne
reči
pripoveduje
,
se
rad
upeha
.
„
Ako
je
to
res
,
potem
to
ni
samo
na
sebi
.
Prav
je
,
da
si
mi
povedala
“
,
izpregovori
Maruša
.
„
O
,
ni
samo
na
sebi
,
ne
,
gotovo
je
kaj
vmes
.
Le
čakaj
,
da
vidiš
!
Meni
,
ki
mi
je
težilo
srce
,
ni
dalo
mini
.
Sla
sem
včeraj
v
Samoto
in
sem
mlinarici
vse
povedala
,
ker
hočem
,
da
se
to
razdere
.
Pa
sem
jo
naletela
.
O
,
ta
mlinarica
,
še
sedaj
jo
ima
bognasvari
v
oblasti
.
Pa
misliš
,
da
je
bila
na
deklica
kaj
huda
,
kali
?
O
,
tej
se
pozna
,
da
je
moške
zapeljevala
.
“
Maruši
so
se
zasvetile
oči
.
„
Kaj
misliš
,
da
je
kaj
dejala
,
ko
sem
ji
sramoto
njene
hčere
razkrivala
?
Niti
z
očmi
ni
trenila
,
ampak
toliko
,
da
me
ni
iz
hiše
vrgla
;
zapodila
me
je
.
Čak
’
,
baba
,
še
jajca
boš
za
menoj
nosila
!
Dejala
je
:
‚
Moja
hči
tebi
nič
mari
.
Za
njo
se
ne
brigaj
!
Jaz
sem
njena
mati
!
Sama
vem
,
kaj
mi
je
storiti
.
‘
Kaj
sem
hotela
?
Pobrala
sem
procko
,
saj
sem
videla
,
da
jo
ima
še
hudobec
v
oblasti
,
pa
sem
šla
.
Po
poti
sem
kajpak
molila
za
njo
in
za
deklica
.
“
„
Prav
si
storila
.
“
„
Vedela
sem
,
da
si
ti
drugačna
mati
;
da
veš
,
kaj
je
tvoja
krščanska
dolžnost
,
kadar
veš
,
da
pod
tvojo
streho
biva
grešnik
.
In
vaš
Ivan
je
grešnik
,
to
sem
videla
.
“
„
Oh
,
kako
sem
nesrečna
!
“
vzdihne
Maruša
.
„
Ti
veš
,
koliko
sem
trpela
z
možem
,
ki
je
imel
znanje
s
to
zapeljivo
mlinarico
iz
Samote
,
sedaj
pa
še
fant
zaide
v
take
peklenske
njene
nastave
!
Moj
dedec
je
strašno
dober
in
rada
ga
imam
,
vendar
mi
vedno
nekaj
pravi
,
da
ima
še
sedaj
za
mlinarico
jedno
oko
.
Oh
,
kolikokrat
sem
že
jokala
zaradi
tega
,
kolikokrat
sem
se
že
jezila
in
na
!
—
sedaj
je
pa
fant
tak
!
“
„
Da
,
tak
,
to
sem
videla
!
“
„
Oh
,
kaj
je
meni
početi
?
Tej
mlinarici
bi
kar
oči
izpraskala
.
In
ta
fant
!
Vse
bo
njegovo
,
pa
nima
pameti
.
O
,
tako
se
bo
sam
zajel
!
Jav
!
Jav
!
Šele
sedaj
sem
se
spomnila
.
“
„
Kaj
?
Kaj
?
Kaj
?
“
„
Oni
dan
jedenkrat
sta
bila
oba
,
dedec
in
fant
,
v
Samoti
.
Takrat
se
je
to
naredilo
!
Jej
!
kako
sta
me
nalagala
.
Jav
!
Jav
!
“
Maruši
je
šlo
na
jok
.
„
Dejala
sta
,
da
jima
je
tele
ušlo
,
pa
sta
imela
z
ženskimi
opraviti
.
Sedaj
vidim.
Moj
dedec
s
staro
in
fant
z
mlado
!
O
Bog
!
Umrla
bom
!
Meni
ni
mogoče
živeti
tako
dalje
.
Stari
je
sam
vsega
kriv
,
da
je
tako
,
pa
mene
ujeda
!
“
Ljubosumje
,
ki
je
nekaj
dni
mirovalo
,
vzbudilo
se
je
in
polastilo
Maruše
.
„
To
je
zakon
!
“
pravi
Jera
in
povzdigne
oči
.
„
Oh
,
kaka
sreča
,
da
sem
ostala
devica
.
Tak
pekel
,
kakor
je
pri
vas
.
“
„
Pekel
!
pekel
!
Mene
bo
konec
tukaj
.
Obupala
sem
...
“
In
Maruša
se
spusti
v
glasen
jok
.
Jera
,
ki
je
bila
mehkega
srca
,
se
ni
mogla
več
zadrževati
,
in
tudi
ona
se
spusti
v
jok
.
Krasen
duet
je
pretresal
ozračje
na
Višavi
.
Vsi
prebivavci
,
kar
jih
je
bilo
doma
,
so
bili
ganjeni
od
te
harmonije
.
Maček
se
je
smukal
okoli
ženskih
in
se
drl
kakor
v
sušcu
,
priklenjeni
sultan
je
tulil
pred
kaščo
,
kokoši
so
prikokodakale
v
vežo
,
in
petelin
se
je
čudil
„
kakaduk
!
kakaduk
!
“
,
iztegoval
vrat
in
z
jednim
.
očesom
gledal
v
procko
z
jajci
,
z
drugim
pa
mačka
,
s
katerim
si
nista
bila
dobra
.
Tako
sta
se
jokali
Maruša
in
Jera
.
Kaj
bi
bilo
,
ako
bili
drugi
ljudje
doma
!
Ti
so
daleč
na
senožeti
sušili
seno
.
Maruša
se
je
jezila
na
moža
in
fanta
,
mlinarico
in
hčer
,
sama
nase
,
in
Jera
je
kajpada
pomagala
,
da
je
bil
koncert
popolnejši
.
Ko
se
je
Jeri
že
precej
dolgo
zdelo
,
ozre
se
na
uro
.
„
O
,
strah
,
pol
poldne
,
jaz
sem
pa
še
tukaj
!
“
javkne
Jera
in
plane
kvišku
.
„
Pol
poldne
že
,
krompir
je
pa
še
v
procki
!
“
vikne
Maruša
.
„
Maruša
!
Bog
te
potolaži
!
Nesrečna
si
,
to
vidim.
Ko
bi
bila
jaz
na
tvojem
mestu
,
naredila
bi
red
.
—
Imaš
kaj
jajček
?
“
„
Jera
,
strašno
rada
bi
ti
postregla
,
pa
vidiš
,
da
nimam
časa
;
poldne
bo
,
krompir
je
pa
še
v
procki
.
Vse
ti
prihranim
,
le
kmalu
se
oglasi
!
“
„
Pa
gotovo
!
“
„
Gotovo
,
le
pridi
!
“
„
Fanta
primi
v
strah
.
“
In
Jera
pograbi
procko
in
odjadra
z
zavestjo
,
da
si
je
olajšala
srce
.
Maruša
je
pa
lupila
in
premišljevala
,
premišljevala
...
Opoldne
seveda
še
ni
bilo
zavrelo
,
ko
so
prihajali
lačni
s
senožeti
in
sedali
k
mizi
,
da
bi
zajeli
.
Čakali
so
in
čakali
,
da
jih
je
minula
potrpežljivost
in
je
hlapec
Jurij
zavpil
v
vežo
:
„
V
mojem
želodcu
je
že
odzvonilo
poldne
.
“
Vsem
je
uhajal
smeh
;
dekla
si
je
morala
tiščati
usta
,
da
ni
razsula
.
Pred
pečjo
so
pa
samo
burklje
zarožljale
.
Vsi
so
vedeli
,
da
materi
nekaj
ni
prav
,
in
so
si
izp
rase
vali
vest
,
kdo
je
kriv
.
„
Mati
,
gotovo
se
ti
je
bila
ura
ustavila
!
“
povzame
gospodar
.
Toda
neprijetna
tišina
je
bila
v
kuhinji
,
da
nihče
ni
vedel
,
kaj
se
še
skuha
.
Gospodarja
je
začelo
skrbeti
.
„
Gledat
pojdi
,
kaj
se
je
zgodilo
“
,
ponorčuje
se
hlapec
.
„
Nesreča
se
je
morala
zgoditi
.
Gotovo
je
mati
onemela
in
prišla
ob
pamet
.
Zdi
se
mi
,
da
sem
slišal
na
senožet
tuliti
našega
psa
.
Nekaj
se
je
zgodilo
.
“
Gospodar
je
pa
začel
slutiti
in
je
molčal
.
Vest
mu
ni
ničesar
očitala
.
Naposled
je
postalo
vendar
mehko
.
„
Krompir
!
“
vzdihnejo
vsi
kmalu
,
ko
prinese
južino
na
mizo
.
„
Mislil
sem
,
da
se
bo
kaj
posebnega
zvarilo
“
,
pravi
Jurij
.
„
Tega
pač
ni
bilo
treba
toliko
časa
čakati
“
,
omeni
gospodar
nevoljno
.
Gospodinja
je
na
te
besede
vzrastla
:
„
Kaj
?
Ti
in
fant
še
tega
nista
vredna
!
Kdor
si
sklede
prebira
in
žlice
izbira
,
vedno
slabo
je
.
V
Samoti
bi
bilo
seveda
vse
dobro
.
“
Pri
tem
ju
strupeno
pogleda
.
Gospodar
obledi
,
a
Ivan
zarudi
in
pobesi
oči
.
„
Te
je
zopet
vrag
obsedel
?
“
vpraša
gospodar
mirno
.
„
Da
!
vrag
!
Mene
je
obsedel
vrag
,
a
tebe
jezdi
ona
čarovnica
iz
Samote
in
tudi
fanta
.
Jojmene
!
“
In
ponovi
se
točka
iz
dopoldanskega
vsporeda
.
Seveda
ni
dišala
jed
gospodarju
niti
Ivanu
.
Stari
Jurij
,
navajen
takih
prizorov
,
je
zajemal
ravnodušno
.
Ker
pa
le
ni
hotelo
zmanjkati
,
ni
si
mogel
kaj
in
je
pripomnil
:
„
Bog
je
dobro
blagoslovil
našo
hišo
.
Nikdar
ničesa
ne
zmanjka
.
Čim
bolj
lačni
sedemo
k
mizi
,
tem
več
ostane
.
Bog
nas
ima
rad
.
Naj
nam
skoraj
pošlje
tudi
potrebno
oljko
.
“
Tako
je
minulo
nekaj
časa
.
Na
Višavi
je
vsak
opravljal
molče
svoje
delo
in
premišljal
,
kar
mu
je
bilo
najbolj
pri
srcu
.
Ivanu
so
uhajale
misli
v
Samoto
k
Marijanici
.
Prvo
sramežljivost
in
strah
,
ki
mu
ga
je
zadala
zavest
,
da
je
njegova
ljubezen
očita
,
je
srečno
prestal
.
„
Marijanico
imam
rad
,
naj
je
to
komu
prav
ali
ne
.
“
Tako
je
dejal
in
tako
ravnal
.
Gospodar
je
mirno
,
seveda
s
krvavečim
srcem
,
pričakoval
,
kdaj
se
poleže
nevolja
ženina
,
strast
,
ki
je
že
izlegla
toliko
grenkih
ur
na
Višavi
.
Naj
si
je
še
tolikrat
izpraševal
vest
,
nikdar
mu
ni
očitala
,
da
je
on
tega
kriv
.
Nikdar
ni
pokazal
najmanjše
nezvestobe
svoji
ženi
,
nikdar
ni
dal
povoda
,
da
bi
smela
dvomiti
o
njegovem
poštenju
,
a
navzlic
temu
se
je
polastil
žene
oni
grozni
demon
,
ki
ruši
pravo
,
mirno
zakonsko
srečo
.
Oh
,
seveda
je
imel
rad
mlinarico
s
Samote
,
ko
je
bil
še
prost
,
a
odkar
je
peljal
svojo
Marušo
k
oltarju
,
niso
uhajale
njegove
misli
in
želje
od
nje
,
in
ko
je
videl
,
da
žena
ne
vidi
rada
,
ako
kdaj
govori
z
mlinarico
iz
Samote
,
ogibal
se
je
je
,
samo
da
je
ustregel
ženi
.
Včasih
se
je
nevoljen
vpraševal
,
kaj
je
vendar
krivo
,
da
dvomi
žena
o
njegovi
zvestobi
.
Vselej
mu
je
bridek
smehljaj
igral
okoli
usten
in
mislil
si
je
:
„
O
,
ko
bi
ji
bil
Bog
dal
kopico
otrok
,
kateri
bi
ji
dali
dela
in
skrbi
,
ne
bi
imela
časa
pasti
onega
vraga
,
ki
vedno
išče
,
kdaj
bi
vgriznil
in
skalil
mir
in
zadovoljnost
,
ki
je
največja
sreča
zakona
.
Ali
sem
morda
sam
kriv
,
ker
je
tako
in
ne
drugače
?
Oh
,
gotovo
ni
volja
božja
!
“
Debeloglav
je
mislil
,
da
bo
žena
,
ki
je
bila
drugače
najboljša
žena
,
mirnejša
,
ko
posinovi
Ivana
.
Pa
varal
se
je
.
Ljubila
ga
je
sicer
,
a
lastnega
otroka
ji
Ivan
vendar
ni
mogel
namestiti
,
česar
pa
fant
ni
bil
kriv
,
ker
ju
je
slušal
in
ljubil
kot
najboljši
sin
.
Debeloglav
ga
je
imel
rad
,
zato
ga
je
peklo
spoznanje
,
da
zli
duh
,
ki
gospodari
v
ženinem
srcu
,
tudi
fantu
ne
prizanese
.
„
To
je
preveč
!
To
je
vendar
preveč
!
“
ponavljal
si
je
večkrat
.
„
Kaj
je
zakrivil
fant
?
Kam
še
to
pride
?
“
Ko
se
je
zavedala
Maruša
,
kaj
je
naredila
v
svojem
srdu
in
strasti
,
da
je
zelo
žalila
moža
,
da
ga
je
žalila
po
krivem
,
zbodlo
jo
je
pri
srcu
,
kes
se
ji
je
vzbudil
in
jokala
se
je
.
Ozirala
se
je
proseče
v
moža
,
ki
je
ni
hotel
pogledati
,
in
prosila
ga
je
v
srcu
odpuščenja
.
„
Oh
,
da
sem
poslušala
to
Jero
!
“
Tako
je
vzdihovala
.
„
Ona
je
vsega
kriva
!
Kaj
mi
take
reči
nanaša
na
ušesa
,
ki
vse
ni
nič
vredno
!
Pa
kolikokrat
mi
je
že
kaj
takega
natvezla
.
“
Maruša
se
ni
mogla
dalje
premagovati
.
Ko
so
se
čez
nekaj
dnij
spravljali
spat
,
udero
se
ji
težko
zadržane
solze
iz
očij
ter
glasno
zajoka
,
poklekne
pred
moža
,
prime
ga
za
roko
in
prosi
:
„
Janez
,
odpusti
!
Odpusti
mi
,
saj
me
poznaš
!
“
„
Žena
!
Nesrečna
moja
žena
!
“
izpregovori
mož
.
Iz
glasii
je
zvenelo
bridko
očitanje
.
„
Odpusti
!
“
krikne
ona
.
„
To
ti
je
že
izdavno
odpuščeno
!
Oh
,
žena
moja
,
ko
bi
vedela
,
kako
se
mi
smiliš
!
Ti
si
suženj
grde
strastij
—
ljubosumja
,
ki
ti
ukazuje
,
ki
tira
tebe
in
druge
v
žalost
in
nesrečo
.
Tvoj
vid
je
zamrežen
in
um
ti
je
okužila
grozna
ljubosumnost
,
hči
pekla
,
ki
si
izmišlja
muke
,
s
katerimi
trpinči
tebe
in
mene
,
da
se
nama
potem
zlobno
reži
...
Žena
,
ljuba
moja
žena
!
Jaz
vem
,
da
mora
biti
tako
,
morda
je
kazen
za
mladostne
grehe
,
vendar
prosim
te
kot
tvoj
mož
,
prizanesi
s
svojimi
sumnjami
in
trpinčenjem
fantu
.
Ne
greni
mu
mladega
življenja
in
bivanja
na
Višavi
,
saj
veš
,
posinovil
sem
ga
.
On
bo
najin
dedič
in
naslednik
.
Saj
on
naj
ima
naju
v
dobrem
spominu
.
Ivanu
prizanesi
!
Fant
je
nedolžen
.
“
„
Janez
,
morda
se
motiš
!
“
pravi
žena
potolažena
.
„
Izvedela
sem
,
da
se
peča
s
hčerjo
one
mlinarice
iz
Samote
.
“
„
Tebi
se
morda
samo
zdi
.
Kolikokrat
si
že
meni
očitala
zaradi
one
mlinarice
po
krivici
!
O
,
da
bi
je
ne
bil
nikdar
poznal
!
“
„
Janez
,
to
je
pa
kaj
drugega
.
Izvedela
sem
za
gotovo
.
Jaz
pa
ne
maram
,
da
bi
kdo
naših
imel
opraviti
z
ljudmi
iz
Samote
;
saj
že
zato
v
malin
tje
ne
dajem
.
“
„
Ti
Ivana
samo
sumiš
.
“
„
Jaz
?
Ne
,
ne
!
Povedala
mi
je
Kokotova
Jera
.
Vse
mi
je
natančno
povedala
,
da
ji
moram
verjeti
.
“
„
Kokotova
Jera
,
hehehe
!
“
zasmeje
se
bridko
Debeloglav
.
„
V
tej
ženski
je
