bilmnogo
močnejši
nego
njegov
napadnik
;
kmalu
je
spravil
Binčeta
pod
se
ter
ga
je
davil
.
Med
tem
so
se
pa
tudi
že
drugi
vojaki
sprijeli
.
Vpitje
je
hrumelo
,
puškin
strel
se
je
razlegal
po
sobi
.
Eden
avstrijskih
vojakov
je
že
v
krvi
ležal
na
tleh
,
njegov
tovariš
pa
je
pomeril
na
strežaja
,
ki
je
Binčetu
na
prsih
klečal
.
Strel
zadoni
,
strežaj
kratko
a
bolestno
zaječi
,
nato
se
pa
predrtih
prsij
zgrudi
mrtev
na
tla
.
Med
tem
se
je
pretrgala
meglena
odeja
,
ki
je
bila
vseskozi
zagrnola
okolico
.
Izpod
neba
zasveti
polmesec
ter
s
svojo
otožno
lučjo
posije
na
gručo
stražnih
vojakov
,
kteri
so
preko
doline
štiri
ujetnike
peljali
,
dva
mrtveca
pa
na
ramenih
nesli
molče
v
francosko
stanišče
.
Drugi
dan
so
ujetnike
pripeljali
pred
starega
,
sivega
generala
,
kteri
je
zatožence
zaslišal
ter
njih
krivdo
presojeval
.
Binčetu
se
je
veliko
očitalo
.
On
sam
je
svoja
tovariša
našuntal
,
da
sta
kljubu
vojaškej
prepovedi
z
njim
mesto
zapustila
;
on
je
vojaka
francoske
armade
če
tudi
ne
z
orožjem
,
vendar
pa
v
zlobnem
namenu
napadel
in
na
tla
vrgel
.
Vrh
tega
so
pa
še
pri
njem
našli
natančen
zemljevid
,
na
kterem
so
bili
vsi
kraji
bojnega
prizorišča
podčrtani
.
Ni
torej
dvomiti
,
da
je
on
ogleduh
,
kteri
hoče
moč
francoskih
čet
,
njih
lego
in
druge
razmere
pozvedeti
,
nato
pa
vse
te
reči
Avstrijcem
ovaditi
.
Zaradi
te
krivde
so
ga
sodniki
soglasno
k
smrti
obsodili
.
To
razsodbo
začuvši
Binče
glasno
zaječi
in
po
vsem
životu
trepeče
.
Silno
ga
je
iznenadila
ta
tužna
obsodba
,
kajti
nobene
krivice
si
ni
bil
svest
,
vojaških
postav
in
pravil
v
vojnem
času
pa
ni
poznal
.
Na
kolena
se
zgrudi
ter
jame
glasno
ihtéč
sodnike
prositi
za
svoje
življenje
.
Roti
se
,
da
je
nedolžen
,
častnikov
se
poprijemlje
za
roke
in
za
noge
ter
prosi
usmiljenja
.
Ko
se
pa
ti
niso
dali
omečiti
,
prične
jih
bolj
trdo
nagovarjati
:
„
Pustite
me
pri
miru
,
razbojniki
!
Meni
je
dal
Dobriha
zemljevid
,
da
bi
si
med
potjo
iz
njega
imena
dolenjskih
mest
in
krajev
zapametoval
.
Jaz
sem
miren
človek
ter
nikomur
nič
žalega
ne
storim
;
samo
tega
mrtvega
vojaka
,
ki
je
bil
prej
naš
strežaj
,
sem
enkrat
butnol
,
ker
je
mojega
brata
izdal
.
Kaj
so
meni
mar
Vaši
prepiri
!
Radi
mene
se
med
sabo
lasajte
,
kolikor
Vam
drago
,
jaz
se
grem
pa
v
Ljubljano
ženit
.
“
Ko
so
pa
vojaki
hoteli
obsojenca
iz
sobe
odpeljati
,
počenol
je
ta
na
tla
ter
se
je
po
tleh
valjal
.
Vse
to
otročje
vedenje
in
pa
čudni
Binčevi
govori
so
bili
vendar
sumljivi
;
general
je
začel
z
nova
premišljevati
in
s
častniki
preudarjati
.
Med
tem
se
pa
oglasi
Matevž
ter
veli
:
„
Saj
je
menda
tukaj
kje
blizu
major
Besson
,
ki
je
bil
prej
pri
nas
na
Lipnici
.
Ta
lahko
spriča
,
da
sva
poštena
in
pravična
človeka
.
“
„
Kako
si
pameten
,
Matevž
!
Brata
mi
je
požrl
ta
surovež
;
misliš
,
da
bo
mene
zagovarjal
?
“
Pri
Matevževej
opazki
so
navzoči
častniki
pozorni
postali
;
takoj
ukaže
general
poklicati
majorja
,
ki
je
v
obližji
imel
svoje
stanišče
.
Čmeren
in
zamišljen
je
major
po
svojej
sobi
hodil
.
Prej
toliko
vesel
,
v
društvu
živahen
in
ljubeznjiv
tovariš
postal
je
tih
in
odljuden
.
Kolikor
občutkov
je
še
njegovo
v
bojnem
hrupu
in
materijalnem
svetu
utrjeno
,
od
vsega
ljubezenskega
sanjarstva
strezneno
srce
zamoglo
obseči
,
vse
to
se
mu
je
v
zadnjem
času
v
prsih
vzbudilo
.
Vse
gorje
neuslišane
ljubezni
ga
je
navdajalo
,
ko
je
v
svojem
čuvstvu
in
samoljubji
razžaljen
z
Lipnice
odhajal
,
ne
vedoč
,
kam
je
utekla
,
kam
je
pred
njim
zbežala
ona
,
h
kterej
ga
je
srce
z
vso
silo
vleklo
.
Gotovo
je
ne
bodo
nikdar
več
videl
.
Življenje
se
mu
je
priskutilo
,
ni
imelo
za-nj
nikake
veljave
v
primeri
z
bolestjo
njegovega
zapuščenega
srca
.
Pri
glasu
vojne
trombe
mu
je
oko
divje
zažarelo
;
sredi
bojnega
torišča
,
sredi
med
stokom
in
ječanjem
ranjencev
,
po
mrtvakih
in
krvi
gazéč
iskal
si
je
tešila
.
Kakor
lev
se
je
bojeval
pri
Šmariji
,
toda
njega
,
ki
si
je
želel
smrti
,
ni
ranila
osodepolna
svinčenka
.
Zdrav
in
nepokvarjen
je
sedaj
premišljeval
in
ugibal
v
svojej
celici
ter
pričakoval
novih
bojev
.
Nemalo
se
je
začudil
major
,
ko
je
v
sobi
,
kamor
je
bil
poklican
,
pred
sabo
zagledal
Binčeta
in
Matevža
.
To
svidenje
mu
je
prav
ugajalo
,
kajti
živo
so
mu
stopili
pred
oči
dogodki
preteklih
dnij
.
Prijazno
je
jel
Binčeta
nagovarjati
,
toda
ta
mu
ni
dal
nobenega
odgovora
,
ker
se
ga
je
nekoliko
bal
,
nekoliko
ga
je
pa
črtil
.
Ko
je
pa
začel
general
popraševati
in
razlagati
,
zakaj
je
majorja
poklical
,
zasmejal
se
je
ta
na
glas
;
tako
smešno
se
mu
je
zdelo
to
vprašanje
.
Vedel
je
,
da
ta
dva
človeka
si
kaj
takega
nikoli
ne
bi
umislila
.
Poznal
je
oba
;
če
bi
jih
kdo
tudi
nalašč
najel
,
za
tak
posel
bi
bila
brezdvomno
nesposobna
.
Smejé
a
odločno
je
torej
major
generalu
odgovoril
:
„
Ta
dva
sta
neškodljiva
človeka
,
jaz
ju
dobro
poznam
.
Za
ogleduštvo
je
prvi
bedast
,
drugi
pa
preneroden
.
“
Uro
pozneje
sta
se
Binče
in
Matevž
mirno
zopet
dalje
peljala
po
cesti
proti
Ljubljani
.
—
Pri
Šmariji
se
je
dobro
videlo
,
kako
hudo
je
tu
pred
nekterimi
dnevi
vojska
razsajala
.
Polje
je
bilo
poteptano
,
žito
pomendrano
.
Pri
cesti
so
ležali
tam
pa
tam
kosovi
razdrtih
voz
,
prevrneni
tovori
;
nekoliko
pobitih
in
onemoglih
konj
,
kterih
do
sedaj
še
ni
bilo
vseh
možno
zagrebsti
,
ležalo
je
po
raznih
krajih
ob
cesti
in
na
polji
.
Roparske
ptice
so
se
okoli
njih
zbirale
,
smrad
se
je
razširjal
v
obližji
te
mrhovine
.
Videlo
se
je
pa
,
da
se
še
ni
sklenolo
primirje
.
Brzi
jezdici
z
nujnimi
poročili
in
ukazi
tekali
so
po
cesti
gor
in
dol
,
cele
vrste
obloženih
voz
so
se
vile
po
cesti
proti
Višnjej
gori
.
V
Ljubljani
se
je
vse
trlo
ljudij
in
vojakov
,
da
se
je
človek
skoz
gnječo
komaj
preriti
zmogel
.
Že
od
začetka
vojske
je
bilo
v
Ljubljani
več
nego
petnajst
tisoč
mož
;
pozneje
se
jih
je
še
več
v
Šent
Vidu
in
v
Šiški
naselilo
.
Sam
namestni
kralj
je
imel
v
Ljubljani
svoje
stanišče
.
Vrh
tega
so
pripeljali
po
bitki
pri
Šmariji
dvaintrideset
z
ranjenci
obloženih
voz
v
Ljubljano
;
ko
so
bile
bolnišnice
napolnjene
,
morali
so
po
hišah
privatni
ljudje
za
bolnike
skrbeti
.
Sila
veliko
požrtvovalnosti
se
je
takrat
od
mestnih
prebivalcev
terjalo
:
morali
so
vojakom
stanovanje
dajati
ter
jim
na
vse
strani
potrebnih
rečij
dovažati
,
in
ko
so
Francozi
mestni
grad
in
most
pri
Črnučah
utrjevali
,
pritegnoli
so
čestokrat
tudi
kmete
in
meščane
k
temu
delu
.
Vsled
vedno
večjih
davkov
in
neusmiljenega
izterjevanja
je
ljudstvo
skoro
že
omagalo
,
vojaki
so
bili
pa
že
tako
razvajeni
,
da
so
siloma
zahtevali
in
ropali
,
kar
in
kolikor
so
mogli
.
Ljubljanski
maire
se
je
zatorej
večkrat
potegnol
za
meščane
pri
intendantu
,
naj
bi
ta
pri
namestnem
kralji
olajšanja
teh
težav
izprosil
.
A
pomagalo
je
le
malo
,
kajti
Francozi
so
bili
gledé
denarnih
zadev
v
hudih
stiskah
.
V
Ljubljano
dospevši
pustila
sta
potnika
voz
v
prvej
gostilni
,
nato
sta
se
pa
po
ulicah
v
središče
mesta
dalje
pehala
,
gledala
in
zijala
.
Le
malo
prodajalnic
je
bilo
odprtih
,
gostilničarji
so
prav
previdno
tržili
z
jedjo
in
pijačo
,
okoli
branjavk
na
oglu
ulic
so
se
pa
vedno
zbirale
gruče
vojakov
,
ki
so
se
robato
šalili
in
brez
plače
po
sili
jemali
,
ako
je
bilo
mogoče
.
Tam
pa
tam
se
je
slišal
prepir
med
meščani
in
vojaki
,
ki
so
ljudi
s
silo
priganjali
k
delu
na
grad
.
Vsega
tega
Binče
ni
veliko
opazoval
.
Hitel
je
urno
dalje
ter
iskal
razveseljevanja
;
to
je
bila
njegova
najprva
briga
.
Spomnil
se
je
,
da
se
je
pred
nekimi
leti
na
lesenem
konji
sedéč
v
krogu
vozil
pod
veliko
,
iz
platna
narejeno
streho
,
ktera
se
je
tudi
nad
njim
vrtila
.
To
je
bilo
prekrasno
.
Take
vožnje
v
kolobarji
si
je
Binče
želel
.
Svojega
tovariša
je
prijel
za
roko
ter
ga
s
sabo
vlekel
v
neko
predmestje
,
kjer
so
se
vršile
take
igre
.
Toda
podjetnik
teh
iger
noče
danes
voziti
,
ker
je
premalo
udeležnikov
.
A
Binče
je
kmalu
nabral
celo
krdelo
postopačev
in
vlačugarjev
ter
je
za
vse
plačal
.
Za
ta
denar
bi
se
bil
se
vé
da
tudi
lahko
vozil
če
prav
sam
na
enem
sedeži
sedéč
,
ali
dejal
je
,
da
samemu
se
voziti
ni
pravega
veselja
.
Plačal
je
vrh
tega
vsem
še
posebej
njih
trud
,
ker
so
se
nekteri
naveličali
ter
hoteli
oditi
.
Denar
je
metal
med
nje
ter
se
radoval
vidéč
,
kako
so
se
lasali
in
tepli
za-nj
.
Nato
pelje
Matevža
v
gledišče
.
Star
služabnik
mu
odpre
vrata
ter
se
čudom
čudi
,
ko
mu
Binče
veleva
,
naj
takoj
pričnó
igrati
.
„
Igrati
?
V
tem
času
?
“
poprašuje
ga
začudjen
.
„
Saj
bi
nihče
ne
prišel
v
gledišče
.
“
„
Jaz
plačam
za
vse
!
“
odreže
se
Binče
ter
iz
žepa
izvleče
polno
mošnjo
denarja
.
„
Nič
ne
pomaga
.
Saj
ni
igralcev
tu
.
“
„
Za
denar
se
vse
dobi
.
Jaz
grem
h
glediščnemu
vodji
.
“
Vodja
pa
ni
maral
dolgo
poslušati
Binčevih
prošenj
.
Prej
nego
je
ta
svojo
težko
mošnjo
pokazal
,
zavrnol
ga
je
ven
iz
sobe
.
Binče
se
je
rotil
in
pri
služabniku
doli
pri
vratih
pritoževal
zaradi
take
neuljudnosti
.
Služabnik
ga
je
pa
lepo
podučil
:
ako
hoče
v
višjih
krogih
kaj
doseči
,
naj
se
vede
z
največjo
izbornostjo
ter
naj
sebi
in
svojemu
tovarišu
preskrbi
malo
bolj
pristojno
obleko
.
Res
je
imel
Matevž
povse
kmečko
obleko
,
Binčeva
noša
je
bila
sicer
nekoliko
boljša
,
a
vendar
ne
moderno
okusna
.
Zato
je
Binče
sklenol
kakega
krojača
poiskati
,
da
ga
malo
lepše
opravi
.
„
Meni
lepo
novo
obleko
!
“
nagovori
Binče
krojača
,
„
temu
pa
,
“
na
Matevža
kažóč
,
„
fino
livrée-napravo
!
“
Matevž
bode
odslej
Binčev
laquais
;
tako
je
glediščni
služabnik
svetoval
.
Krojač
ju
je
nekaj
časa
molčé
gledal
.
Nato
pa
počasi
zajeclja
:
„
Kdo
bode
pa
plačal
?
“
Mislil
je
,
da
se
šalita
,
kajti
njuna
zvunanjost
ni
kazala
,
da
bi
bila
posebno
denarna
.
„
Kaj
?
Ta
trapast
srakoper
se
drzne
to
popraševati
?
Ali
hoče
,
da
mu
vso
njegovo
beračijo
skup
plačam
?
“
„
Oprostite
!
“
poprosi
krojač
,
ki
se
je
zbal
,
da
se
ne
bi
prenaglil
.
„
Jaz
sem
le
mislil
-
“
„
Nič
misliti
!
Storite
,
kar
sem
Vam
ukazal
!
Potem
Vam
pa
z
denarji
usta
zamašim
.
“
Nato
izvleče
iz
žepa
polno
pest
denarja
ter
ga
na
mizo
vrže
.
„
Vaš
najponižnejši
sluga
,
premilostljivi
gospod
!
“
pravi
krojač
ter
se
globoko
pripogne
.
Pol
ure
pozneje
sta
ta
dva
bogata
kupca
iz
prodajalnice
odhajala
povse
novo
oblečena
.
Čez
nekaj
trenotkov
se
pa
Binče
zopet
nazaj
vrne
,
odpre
prodajalnična
vrata
ter
na
pragu
stojéč
noter
zavpije
:
„
Čujte
krojač
!
Ali
veste
za
kako
gospodično
?
“
„
Gospodično
?
Se
vé
!
Kako
pa
?
Čemu
Vam
bode
,
gospod
?
“
„
Čemu
mi
bode
!
Glej
ga
tepca
!
Oženiti
se
hočem
z
njo
.
“
„
Takih
imamo
v
Ljubljani
prav
obilo
.
Ali
je
treba
premoženja
?
“
„
Imam
sam
dosta
.
“
„
Potem
je
pa
reč
prav
lahka
.
Tu
blizu
,
na
oglu
te
ulice
stanuje
gospa
Linden-ova
.
Dve
prav
zali
hčerki
ima
,
kteri
bi
že
davno
rada
oddala
.
“
Binče
se
je
takoj
spomnil
,
da
je
ta
gospa
pred
nekimi
leti
Rojarjeve
na
Lipnici
obiskala
,
in
da
se
je
on
takrat
s
polodrastlima
hčerkama
prijazno
kratkočasil
in
igral
.
Hitro
torej
popraša
,
kje
stanuje
imenovana
gospa
ter
z
Matevžem
po
ulici
odide
,
drobno
stopajoč
v
svojej
novej
gizdavej
obleki
.
Njegov
okorni
tovariš
je
pa
imel
dolgo
do
pet
segajočo
suknjo
,
na
glavi
visok
klobuk
z
zvezdo
;
svoji
veliki
v
bele
volnene
rokovice
oblečeni
roki
je
z
razprostrtimi
debelimi
prsti
daleč
od
sebe
molil
ter
delal
zraven
svojega
gospoda
velike
in
dolgočasne
korake
.
Binčetu
se
je
gumba
na
rokovicah
odpela
;
Matevž
bi
moral
zapeti
.
Ker
se
mu
pa
to
pri
njegovih
debelih
prstih
ni
hotelo
posrečiti
,
jel
ga
je
Binče
razdražen
sredi
v
gnječi
na
ulici
suvati
in
zmerjati
.
Ljudje
so
obstajali
ter
smejé
se
to
čudno
dvojico
opazovali
.
Dalje
gredé
je
tudi
Binče
zapazil
,
da
se
jima
nekteri
ljudje
posmehujejo
.
„
Glej
,
Matevž
,
ono
na
pol
mestno
oblečeno
deklino
,
ki
se
vedno
ozira
in
se
nama
reži
!
Morebiti
naju
pozna
.
“
„
Morebiti
je
iz
naših
krajev
,
ali
pa
še
zeló
iz
Mačkovic
doma
,
“
pristavi
Matevž
.
„
Pojdi
jo
vprašat
!
“
Matevž
se
nekoliko
bolj
hitro
pomakne
,
da
doide
smejočo
se
deklico
.
„
Ali
ti
naju
poznaš
?
“
„
Se
ve
da
!
Kako
bi
pa
ne
?
“
odgovori
dekle
zbadljivo
.
„
Gotovo
si
iz
Mačkovic
doma
?
“
„
Kaj
še
!
Iz
Šiške
sem
.
“
„
Kako
pa
naju
poznaš
?
“
„
Ker
si
ti
pravi
butec
,
tvoj
gospod
pa
tepec
.
“
„
Kaj
je
rekla
?
“
vpraša
Binče
Matevža
nazaj
prišedšoga
.
„
Da
si
ti
butec
,
jaz
pa
tepec
.
“
Gorka
zaušnica
je
sedela
Matevžu
na
ušesu
,
ko
je
to
izgovoril
.
„
Ti
se
upaš
o
meni
tako
govoriti
!
Saj
nisi
prav
slišal
.
“
„
Ne
bodi
hud
,
Binče
!
Zmotil
sem
se
.
Rekla
je
,
da
sem
jaz
butec
,
in
ti
tepec
.
“
Binče
je
daljši
govor
pretrgal
zagledavši
pred
seboj
hišo
,
v
kterej
je
stanovala
gospa
Linden
.
„
Gospa
Linden
!
“
prične
Binče
govoriti
v
sobo
stopivši
.
„
Jaz
sem
Albin
Rojár
,
bogat
posestnik
z
Lipnice
;
mislim
,
da
me
še
poznate
.
Vem
,
da
imate
dve
hčerki
za
možitev
.
Eno
bi
rad
v
zakon
vzel
,
zato
sem
k
Vam
prišel
.
Sami
vidite
,
da
sem
postaven
in
še
mlad
.
“
„
O
kresu
bo
imel
dvajset
let
,
“
pravi
Matevž
.
Gospa
je
bila
zelo
vesela
takega
nagovora
.
Poznala
je
dobro
vso
lipniško
družino
.
Spoštovala
je
Vinka
ter
ljubila
Ljudmilo
.
Sila
se
je
torej
prestrašila
začuvši
o
žalostnej
osodi
teh
dragih
znancev
,
osobito
pa
o
Vinkovej
smrti
.
Vendar
jej
pa
ni
bilo
nevšečno
,
da
se
je
vse
to
naključilo
in
cela
reč
na
ta
način
izmotala
.
Saj
pride
ena
njenih
nebogatih
hčerk
na
ono
imenitno
lipniško
posestvo
,
kjer
bode
svojevoljno
gospodarila
,
kakor
se
jej
bode
ljubilo
.
Njen
mož
Binče
ni
sicer
prav
bistre
glavice
,
z
gospodarstvom
se
ne
bode
veliko
ukvarjal
,
toda
dober
človek
je
,
ki
ne
bode
svojej
ženi
v
nobenej
stvari
nasprotoval
.
Njena
hčerka
bode
torej
pravi
gospodar
na
Lipnici
,
vse
se
bode
ravnalo
po
njenej
volji
.
Njeni
hčerki
sta
hvaležna
otroka
;
nobena
od
nju
ne
bode
kot
bogata
posestnica
pozabila
,
da
ima
v
mestu
staro
mater
,
ki
mora
s
svojo
majhno
pensijo
pičlo
in
skromno
živeti
.
Rada
je
torej
Binčetu
privolila
ter
še
pridejala
,
da
se
bodete
tudi
njeni
hčeri
veselili
takega
častilnega
predloga
.
Gospodična
Lina
in
gospodična
Nina
,
dve
zali
plavolaski
,
dasi
v
svojih
nazorih
popolnoma
različni
,
bili
ste
vendar
v
enej
reči
edini
,
namreč
,
da
bi
se
obe
radi
brž
ko
mogoče
omožili
.
Lina
jo
bila
pametna
,
kakor
je
mati
dejala
,
prav
pametna
deklica
,
ktera
je
kljubu
svojej
mladosti
vendar
umela
brez
sanjarskih
navodov
trezno
računiti
z
dejanstvenimi
razlogi
v
življenji
.
Želela
si
je
v
zakon
kakega
bogatega
kupca
ali
posestnika
,
vzela
bi
starega
ali
mladega
,
da
ima
le
denar
.
Vsa
drugačna
je
bila
njena
sestrica
Nina
.
Celi
dan
je
pri
oknu
slonela
,
zdihovala
in
rosnim
očesom
koketovala
z
mimo
pohajajočimi
častniki
.
In
pa
še
ti
francoski
častniki
!
Kako
izborno
se
znajo
vesti
,
kako
sladko
znajo
govoriti
,
dobrikati
se
in
lagati
.
Okó
je
gospici
zasvetelo
,
ko
je
od
daleč
zagledala
dvobojno
suknjo
;
srce
jej
je
jelo
glasno
biti
v
razvnetih
prsih
ko
je
zaslišala
sabljo
rožljati
po
mestnem
tlaku
.
Lina
je
igrala
glasovir
,
Nina
pa
je
risala
in
s
čopičem
na
blatno
barvala
.
In
čudo
!
Karkoli
jo
začela
risati
in
načrtovati
,
končna
podoba
je
vendar
le
bila
-
brhki
in
vitki
gospod
lieutenant
z
mehkimi
brkicami
pod
nosom
.
Vsakdo
bi
mislil
,
da
gledé
lastnostij
in
nazorov
Binčetu
bolj
pristoji
Lina
nego
pa
njena
sestra
;
snubec
ni
bil
nikakor
podoben
onim
moškim
postavam
,
ktere
so
se
v
sanjah
rodile
v
Nininej
glavi
.
Vendar
pa
si
je
Binče
Nino
zbral
za
svojo
nevesto
;
mati
je
dovolila
,
hči
pa
ni
ugovarjala
.
Do
noči
je
ostal
Binče
v
družbi
te
družine
ter
se
je
veselil
svoje
zaroke
in
svoje
mlade
neveste
.
V
brezmernem
veselji
je
objemal
—
svojega
Matevža
,
menda
iz
stare
navade
.
Drugo
jutro
sta
bila
Binče
in
Matevž
rano
zopet
na
ulici
.
Binče
je
hotel
svojej
nevesti
nekaj
daril
nakupiti
.
Toda
gnječa
je
bila
še
večja
nego
prejšnji
dan
.
Zjutraj
zgodaj
so
prišli
iz
Črnuč
trije
batailloni
s
šestimi
topovi
;
hiteli
so
dalje
po
dolenjskej
cesti
onim
četam
na
pomoč
,
ktere
so
pri
Višnjej
gori
od
Avstrijcev
premagane
nazaj
proti
Ljubljani
bežale
.
Še
tisti
dan
,
ko
je
Binče
iz
Višnje
goro
v
Ljubljano
prišel
,
zgrabil
je
general
Rebrović
francoske
posadke
.
Polkovnik
Milutinović
je
grad
napadel
in
vzel
.
Francozi
so
zbežali
proti
Ljubljani
,
Milutinović
je
pa
zopet
Šmarije
zasedel
.
Okoli
devet
sto
Francozov
je
bilo
ujetih
,
veliko
pa
ranjenih
in
pobitih
.
Po
noči
so
pripeljali
zopet
sila
veliko
ranjencev
v
mesto
,
prihodnje
jutro
pa
je
bila
Ljubljana
natlačena
z
vojaki
;
nekteri
so
bili
po
dolenjskej
cesti
od
Višnje
gore
pred
Avstrijci
pribežali
,
drugi
so
bili
pa
od
Črnuč
svojim
ubežnim
tovarišem
na
pomoč
prihiteli
.
S
težavo
sta
se
Binče
in
njegov
tovariš
po
ulicah
skoz
gnječo
rivala
.
Ker
je
bilo
dosta
novih
rečij
in
mnogo
ljudij
videti
,
gledala
in
zijala
sta
na
vse
strani
ter
nista
opazila
,
ko
sta
se
na
nekem
razpotji
ločila
in
je
vsak
posebej
po
drugej
ulici
krenol
.
Čez
dolgo
časa
je
še
le
Matevž
opazil
,
da
je
sam
.
Letal
je
po
celem
mestu
na
vse
strani
,
a
vse
zastonj
:
svojega
gospoda
ni
več
našel
.
Utrujen
se
pred
neko
hišo
na
klop
vsede
ter
mirno
pričakuje
rešitve
,
ker
sam
ni
vedel
kam
iti
.
Usmilili
so
se
ga
vojaki
,
ki
so
delavcev
nabirali
.
Odpeljali
so
ga
na
grad
,
tam
jo
pa
moral
na
nasipih
delati
,
dokler
so
bili
Francozi
v
deželi
.
Bolj
prestrašil
se
je
Binče
,
ko
je
izgubil
svojega
pajdaša
.
Na
mestu
je
obstal
ter
se
na
vse
strani
obračal
,
nato
je
pa
po
cesti
tekal
gor
in
dol
ter
glasno
jokajoč
klical
:
„
Matevž
,
Matevž
!
“
Čez
nekaj
časa
se
mu
pridruži
neki
tuj
mož
in
ga
povabi
,
naj
z
njim
gre
.
Skrbel
bode
,
da
Matevža
najdeta
.
Binče
je
ubogal
in
je
šel
.
Tujec
ga
pelje
v
neko
postransko
krčmo
:
v
skrivnej
sobi
je
bilo
tam
veliko
mož
zbranih
,
ki
so
pri
dolgih
mizah
sedé
pili
in
se
živahno
pogovarjali
.
Ko
Binče
s
svojim
spremljevalcem
vstopi
,
stal
je
neki
dolg
in
suh
mož
na
klopi
ter
je
svojim
verno
poslušajočim
sosedom
navdušeno
govoril
:
„
Sedaj
je
osoda
tujcem
hrbet
zabrnola
.
Kakor
zbegane
ovce
so
od
vseh
krajev
zmagani
k
nam
pribežali
.
Spodobi
se
,
da
sedaj
tudi
mi
kaj
pripomoremo
in
vse
to
vztrajno
izvršimo
,
kar
so
Avstrijci
slavno
pričeli
.
Vsak
izmed
Vas
bode
gotovo
mojim
besedam
pritrdil
.
“
„
Dá
,
vsi
se
hočemo
uzajemno
zoper
tujce
boriti
,
“
vsi
v
zboru
odgovoré
.
„
S
prva
smo
se
bili
še
precej
spoprijaznili
s
Francozi
,
ker
smo
od
njih
več
sreče
pričakovali
.
Danes
si
vsakdo
izmed
nas
želi
prejšnje
vladarstvo
nazaj
ter
je
pripravljen
svoje
prepričanje
dejanstveno
skazati
.
Iščimo
si
torej
le
pomočnikov
in
somišljenikov
,
kteri
nam
pri
našem
prizadevanji
pripomorejo
.
“
Binče
je
hlastno
pil
in
pazljivo
govore
poslušal
.
Vse
je
bilo
kakor
iz
njegovega
srca
govorjeno
.
Vedno
je
govorniku
prikimaval
,
pritrjeval
in
z
rokama
ploskal
.
Slednjič
je
pa
tudi
on
vstal
ter
jo
jel
zbranim
možem
razlagati
lipniške
dogodke
:
„
Kar
se
je
pa
pri
nas
godilo
,
tega
si
Vi
še
misliti
ne
morete
.
Brata
so
mi
umorili
,
svakinjo
so
po
svetu
pognali
,
nato
so
pa
jeli
sami
mogočno
gospodariti
na
našem
posestvu
ter
nas
zatirati
.
Komaj
smo
pričakovali
Hrvatov
,
kteri
so
jih
iz
naših
krajev
zapodili
.
“
Binče
se
je
bil
zopet
hudo
razvnel
,
ko
se
je
spomnil
svojega
brata
;
tudi
vino
ga
je
bilo
že
zeló
razgrelo
.
Skočil
je
v
pristransko
sobico
,
kjer
so
uporniki
hranili
nekaj
orožja
.
Hipoma
se
je
oborožil
in
nekaj
srednjeveške
vojaške
oprave
na-se
nataknol
.
Tako
napravljen
je
po
velikej
sobi
razgrajal
in
može
na
boj
budil
,
če
prav
so
se
bili
uporniki
večjidel
že
razšli
si
novih
puntarjev
nabirat
;
kmetom
po
okolicah
so
se
hoteli
pridružiti
ter
z
njimi
uzajemno
Francoze
zgrabiti
.
Binče
sam
je
z
nekterimi
moži
v
sobi
ostal
ter
dalje
razsajal
in
rojil
.
Mahom
stopijo
v
sobo
francoski
vojaki
.
Uporniki
so
bili
naglo
skozi
skrivna
vrata
izginoli
,
Binčeta
so
pa
prijeli
in
ga
na
grad
v
zapor
odpeljali
.
Ujetnik
se
je
se
vé
da
skliceval
na
majorja
,
a
sedaj
ga
ni
nihče
poslušal
.
Velika
truma
zijalcev
ga
je
po
ulicah
spremljevala
,
ne
da
bi
ujetnika
gledali
,
kar
je
bilo
pač
vsak
dan
mogoče
videti
,
ampak
čudé
in
smejé
se
,
ker
je
bil
Binče
tako
čudno
napravljen
.
Iz
okna
neke
hiše
se
začuje
glasen
krik
;
Binče
se
za-nj
ni
zmenil
.
Bila
je
gospica
Nina
,
ki
se
je
s
svojo
sestrico
pri
oknu
slonéč
,
sanjarsko
premišljujoč
ozirala
po
ulici
ter
pričakovala
svojega
ženina
:
„
Lop
kakor
pomladansko
jutro
v
bliščečej
jeklenej
opravi
pride
na
čilem
konji
moj
mladi
vitez
.
Ponosno
in
s
častjo
popelje
izvoljeno
nevesto
v
svoj
grad
.
“
In
res
je
Binče
prišel
,
toda
lep
ni
bil
,
najmanj
pa
kakor
pomladansko
jutro
.
Rudeča
,
dvakrat
prevelika
suknja
mu
je
segala
skoro
do
pet
,
po
tleh
se
je
vlačila
velikanska
sablja
,
na
glavi
pa
mu
je
čepela
pohabljena
in
oguljena
čelada
.
Vsa
oprava
je
bila
iz
davno
že
preteklih
stoletij
.
Ljudje
so
se
mu
smejali
,
gospica
Nina
pa
je
preplašena
omedlela
.
V
blage
namišljije
utopljena
je
srečno
pri
oknu
sanjarila
,
a
Binče
jej
je
s
svojo
čudno
prikaznijo
pokazal
pusto
vsakdanjo
prozo
.
Binče
je
dolgo
v
ječi
jokal
in
tarnal
.
Toda
nobena
razburjenost
ni
pri
njem
dolgo
trpela
.
Pomiril
se
je
in
je
zaspal
.
Po
noči
ga
nekdo
rahlo
prime
za
ramo
.
Ujetnik
se
predrami
,
mane
si
oči
ter
pri
slabej
razsvetljavi
zagleda
pred
sabo
—
debelega
korporala
.
Ta
je
po
dnevu
videl
in
spoznal
Binčeta
,
ko
so
ga
v
zapor
peljali
.
Ker
je
bil
po
noči
pri
ujetnikih
na
straži
,
ni
mu
bilo
težavno
k
Binčetu
se
v
ječo
priplaziti
.
„
Za
Boga
!
Reši
me
od
tu
,
korporal
!
“
prosi
Binče
,
ko
se
je
bil
po
prvem
pozdravu
zopet
pomiril
.
„
Nikakor
ne
morem
,
moj
dragi
Binče
!
“
„
Pa
majorja
pokliči
!
On
me
je
že
pri
Višnjej
gori
rešil
.
“
„
O
tej
stvari
sem
že
slišal
.
A
sedaj
ga
ni
tu
.
Včeraj
se
je
prav
čudovito
junaško
bojeval
;
kjer
je
bila
nevarnost
največja
,
tja
je
zdivjal
.
Ali
zvečer
je
bil
na
klanci
pri
Višnjej
gori
hudo
ranjen
,
nato
pa
še
od
Avstrijcev
ujet
.
“
„
Torej
mi
ne
more
nihče
pomagati
,
ako
njega
ni
tu
!
“
pravi
Binče
žalostno
,
kajti
po
prvej
rešitvi
je
že
majorju
bolj
zaupal
.
„
Pomiri
se
,
Binče
!
“
teši
ga
korporal
.
„
Nič
žalega
se
ti
ne
bode
zgodilo
.
Samo
zaprt
bodeš
tako
dolgo
,
da
se
vojska
konča
.
“
Dolgo
po
noči
sta
prijatelja
med
sabo
tiho
šepetala
in
prijazno
kramljala
.
Proti
jutru
je
pa
Binče
položil
glavo
svojemu
prijatelju
na
kolena
ter
je
mirno
zaspal
.
Drugi
dan
so
Francozi
v
Ljubljani
lepo
število
kmetov
in
meščanov
postrelili
,
kteri
so
hoteli
uspeh
avstrijskega
orožja
dovršiti
in
Francoze
iz
dežele
izgnati
.
Po
noči
so
se
bili
vzdignoli
,
a
ponesrečilo
se
jim
je
.
Francozi
so
jih
zmogli
in
vsakega
umorili
,
kogar
so
z
orožjem
v
roki
zasačili
.
Binčeta
pa
,
ki
se
jim
je
bolj
smešen
kakor
nevaren
zdel
,
odvedli
so
z
drugimi
ujetniki
vred
čez
Notranjsko
na
neko
trdnjavo
na
Laškem
v
zapor
.
Po
dolgem
trudapolnem
potovanji
je
Binče
tja
dospel
.
Ker
je
bila
jetnišnica
precej
napolnjena
,
odločili
so
Binčetu
celico
,
v
kterej
je
že
prej
neki
drug
jetnik
bival
.
Čez
prag
stopivši
in
svojega
soujetnika
zagledavši
strese
se
Binče
na
celem
životu
od
iznenadjenosti
in
veselja
;
kakor
blisk
skoči
z
glasnim
krikom
v
celico
,
jokáje
in
smejé
tam
objemlje
,
boža
in
poljubuje
—
svojega
brata
Vinka
.
Blagor
mu
,
ki
se
spočije
V
črnej
prsti
v
Bogu
spi
.
Prišla
je
zopet
hladna
jesen
z
vsem
svojim
bogastvom
.
Ljudem
je
prinesla
obilo
sadu
,
a
zemlji
je
odvzela
ves
kinč
pomladne
prirode
.
Velo
listje
šumi
in
se
drobi
gozdnemu
sprehajalcu
pod
nogami
,
gosta
morilna
slana
krije
dol
in
raván
.
Na
samotnem
griči
obrača
osamela
cvetlica
svojo
onemoglo
glavico
proti
solnčnim
žarkom
,
da
se
v
svojej
slabosti
okrepi
in
naužije
solnčne
gorkote
.
Otožno
se
ozira
okoli
po
svojih
družicah
,
ktere
so
že
mrzle
jesenske
sapice
pomorile
,
ali
so
jih
pa
potniki
mimogredé
potrgali
čudéč
se
njihovej
lepoti
.
Nje
same
se
pa
še
ni
dotaknola
nežna
ročica
,
da
bi
si
mlada
deva
z
njeno
živobojno
krasoto
dičila
črne
lasce
.
Zapuščena
žaluje
na
holmu
pričakujoč
,
da
jo
umori
zima
in
mraz
.
Iz
zvonikov
se
razlega
po
okolicah
glasno
zvonenje
.
Obhaja
se
vernih
duš
dan
.
Kakor
osamela
jesenska
cvetlica
sredi
polja
žaluje
po
svojih
izgubljenih
tovarišicah
,
tako
se
spominja
človek
koncem
leta
svojih
umrlih
znancev
.
Življenje
jim
je
naglo
minolo
,
enako
kakor
rastlinam
na
polji
,
kjer
se
rožica
hipoma
osuje
in
urno
gine
cvetka
za
cvetko
.
Užaljena
sirota
pohiti
na
grob
svojih
roditeljev
ter
toči
gorke
solze
na
njihovo
gomilo
;
v
zraku
pak
odmeva
žalni
glas
zvonov
,
va-nj
se
zliva
vse
gorje
,
vsi
vzdihi
,
vse
bridkosti
človeštva
,
z
molitvijo
se
vzdiguje
težno
milo
donenje
v
visočino
gor
proti
nebu
.
—
Pri
majhnem
mestici
na
južnem
Štajerskem
se
vije
dolga
vrsta
ljudij
po
cesti
proti
mirodvoru
.
Na
pokopališči
migljajo
nebrojne
lučice
,
ktere
je
ljubeča
roka
postavila
na
skrbno
in
bogato
okinčani
grob
umrlih
sorodnikov
.
Vse
se
tare
ljudstva
,
da
je
komaj
mogoče
prestopati
;
tolike
množice
vernih
pobožnikov
še
tu
nikoli
ni
bilo
zbrane
.
Saj
pa
tudi
smrt
že
dolgo
ni
pograbila
toliko
žrtev
,
kakor
v
zadnjih
časih
,
osobito
v
preteklem
letu
.
Mnogi
domači
sinovi
so
se
na
Kranjskem
in
na
drugih
različnih
krajih
slavno
bojevali
zoper
Francoze
,
marsikako
mlado
življenje
vrlega
rojaka
je
prezgodaj
ugasnolo
na
bojnem
polji
.
Mestne
bolnišnice
so
polne
ranjencev
in
bolnikov
,
novi
grobi
na
pokopališči
krijejo
trupla
onih
junakov
,
kteri
so
po
dolgih
mukah
za
svojimi
ranami
umrli
.
Majhen
križec
ali
priprost
venec
pa
le
kinča
onim
grob
,
ki
so
imeli
kakega
znanca
ali
sorodnika
v
obližji
.
Tam
pa
tam
se
tudi
vidi
kaka
stara
ženica
,
ki
na
tleh
zgrudjena
,
v
solzah
utopljena
objokuje
svojega
umrlega
sina
.
Saj
bi
jej
imel
on
biti
podpora
v
njenej
starosti
,
toda
kakor
mnogi
drugi
bil
je
tudi
on
žrtev
krvave
vojske
.
A
marsikomu
osoda
še
tega
ni
privolila
,
da
v
zemlji
domačej
mu
truplo
leži
.
Daleč
tam
v
tujini
trohni
njegovo
telo
,
trnje
in
osat
pokriva
oni
samotni
in
nepoznani
kraj
,
kjer
mrtvi
vojak
od
vseh
pozabljen
počiva
v
smrtnem
spanji
.
Tudi
na
tem
mirodvoru
se
vidijo
med
drugimi
razsvetljenimi
in
okinčanimi
grobovi
zanemarjene
na
novo
nasipane
gomile
—
grobovi
nepoznatih
vojnikov
.
Z
navdušenim
,
če
tudi
usmiljenim
srcem
so
se
ločili
iz
svojega
domovja
.
V
ljutej
vojnej
borbi
so
si
nabirali
slavo
in
junaško
čast
,
a
slednjič
so
našli
smrt
v
tujej
zemlji
.
Doma
sedaj
pač
vsi
skrbno
po
njih
poprašujejo
,
matere
jokajo
,
neveste
tarnajo
,
oni
pa
tukaj
mirno
spé
,
tiho
spé
večno
spanje
v
zapuščenem
grobu
.
—
V
crkvici
sredi
mirodvora
bere
glasno
duhovnik
zadušnico
za
ranjke
,
ki
tú
počivajo
.
Mrtvaške
pesni
,
v
zboru
pete
se
tužno
razlegajo
po
bližnjej
okolici
;
ljudstvo
na
tleh
kleči
,
glavo
klanja
in
tiho
moli
.
V
vršičkih
visoko-tankih
po
mirodvoru
zasajenih
dreves
pa
šumi
mrzla
jesenska
sapa
ter
se
igra
s
plapolajočimi
plameni
nebrojnih
lučic
po
grobovih
razpostavljenih
.
Blizu
vhoda
tik
zidú
kleči
sklonjena
mlada
,
bleda
žena
črno
oblečena
—
Ljudmila
.
Slednja
iskrica
upa
,
da
se
ona
govorica
o
moževej
smrti
,
o
kterej
jej
je
župnik
prvič
poročal
,
ne
uresniči
,
da
bi
se
torej
njen
mož
še
živ
vrnol
na
svoj
dom
,
jela
je
s
časom
bledeti
in
ugašati
.
Ljudmila
je
mislila
na
Vinkovo
smrt
.
Bogoslužni
obredi
na
mirodvoru
in
ljudski
pobožni
običaji
niso
ostali
brez
mogočnega
vtisa
na
njeno
čuvstvo
in
domišljijo
.
Da
,
ni
jej
bilo
dano
,
da
bi
potočila
eno
solzo
ljubezni
na
njegov
zgodnji
grob
,
a
živo
se
jej
je
dozdevalo
,
da
jo
danes
obhaja
Vinkov
duh
,
da
jo
z
ono
prisrčno
mirnostjo
teši
in
tolaži
,
kakor
prej
na
domačem
vrtu
.
Zdelo
se
jej
je
,
da
jo
on
zopet
s
svojo
moško
ponositostjo
o
vseh
stvareh
podučuje
,
da
mu
ona
zopet
zaupno
zre
v
oči
,
da
iz
njegovega
pogleda
pije
vso
srečo
.
Dà
čula
je
,
kako
jej
on
zopet
njeno
ime
rahlo
na
uho
šepeče
,
tako
ljubo
kakor
v
prejšnjih
srečnih
časih
.
A
pogled
na
švigajoči
plamen
gorečih
nagrobnih
svečic
predrami
jo
iz
sladke
zamišljenosti
.
Resnobne
in
veličastne
nagrobnice
so
jej
donele
na
uho
;
Ljudmila
je
slišala
,
kakor
da
bi
jej
duh
izgubljenega
moža
klical
in
svaréč
govoril
o
minljivosti
posvetne
sreče
in
o
ljutej
človeškej
osodi
.
Strašen
dan
bo
dan
plačila
,
Zemlja
se
bo
v
prah
zdrobila
,
Priča
David
in
Sibila
.
V
prah
se
je
zdrobila
njena
sreča
.
Življenje
jej
je
v
žarnej
blagosti
cvetelo
,
ko
se
jej
je
Vinko
približal
in
v
njegovem
srci
razvnel
plamen
prvo
ljubezni
.
A
le
kratko
so
trajale
te
sanje
.
Razžaljen
mož
je
ženo
mahom
od
sebe
pahnol
,
naglo
je
od
nje
izginol
z
grozno
mislijo
,
da
je
ona
njega
nevredna
.
Kam
naj
bi
se
sirotica
zatekla
,
kje
naj
bi
ga
poiskala
,
da
bi
mu
povse
odkrila
svoje
srce
:
solze
naj
bi
pričale
,
kar
je
za-nj
pretrpela
!
Toda
prepozno
je
sedaj
,
prepozno
!
On
je
umrl
in
umirajoč
se
je
rotil
nad
—
svojo
ženo
!
Bolesti
tesnobno
srce
žalujočej
ženi
ihteče
zaječi
;
kvišku
plane
ter
hoče
oditi
ven
,
ven
iz
tega
kraja
.
Toda
slabosti
onemogla
se
zopet
na
tla
zgrudi
in
glavico
obupno
povesi
;
iz
crkvice
jej
dalje
glasno
na
uho
doné
tožeče
žalostinke
:
Kam
se
revež
čem
podati
,
Kje
prijatelja
iskati
?
Ljudstvo
enomerno
dalje
opetuje
svojo
molitev
ter
z
gorečimi
vzdihi
spremlja
nagrobne
pesni
za
drage
pokojnike
.
Kralj
nezmerne
visokosti
Reši
v
mojej
me
slabbsti
!
Duhovnik
je
končal
sveto
opravilo
,
petje
je
utihnolo
,
po
grobeh
je
lučica
za
lučico
ugasnola
.
Še
nekaj
trenotkov
,
in
na
mirodvoru
je
bila
zopet
prejšnja
grozljiva
tišina
,
vse
je
bilo
mirno
in
prazno
.
„
Vi
nimate
prav
,
gospa
,
da
se
sami
brez
strežnice
tako
daleč
podajate
,
“
pravi
Ljudmili
,
ko
je
domú
prišla
,
gospa
Dobrinova
,
zeló
stara
in
prav
dobra
ženica
,
pri
kterej
je
Ljudmila
ves
čas
stanovala
.
„
Vaše
zdravje
ni
še
popolnoma
utrjeno
,
dogodki
na
mirodvoru
Vas
pa
gotovo
zeló
razvnemajo
.
“
„
Vendar
sem
pa
rada
sama
v
takih
trenotkih
,
kteri
človeku
srce
z
vso
silo
pretresujejo
.
Zalika
ima
pa
tudi
domá
z
detetom
dosti
posla
.
“
Trije
majhni
otroci
,
vnuki
gospe
Dobrinove
,
priskačejo
veselo
iz
vrta
ter
se
hočejo
Ljudmile
oklenoti
.
Opazivši
pa
,
da
je
danes
zopet
vsa
prepadena
in
žalostna
,
kakor
že
prej
čestokrat
,
obstali
so
spoštljivo
pred
njo
ter
so
jo
od
strani
sočutno
ogledovali
.
„
Ne
žalujte
tako
neizmerno
,
draga
Ljudmila
!
“
poprosi
stara
gospa
.
„
Potrpite
še
malo
,
da
vojske
ponehajo
,
in
da
se
tudi
v
Vašem
kraji
vse
pomiri
in
uredi
.
Neka
slutnja
mi
vedno
nareka
,
da
bodete
Vi
svojega
moža
kmalu
živega
in
zdravega
našli
,
in
da
bodem
jaz
priča
Vašega
veselega
združenja
.
“
„
A
bridka
je
prevara
po
goljufivem
upu
.
Tudi
Vi
ste
zastonj
iskali
in
pričakovali
svojega
sina
.
“
Ljudmilina
gospodinja
se
je
pri
vsakej
priliki
na
vso
moč
prizadevala
,
da
bi
svojo
varovanko
,
kakor
jo
je
imenovala
,
kolikor
mogoče
potolažila
.
Sedaj
pa
je
njo
samo
užalilo
,
ko
se
je
spomnila
svojega
izgubljenega
sina
.
Z
ono
izgovornostjo
,
ktera
navadno
starim
ženicam
pristoji
,
jela
je
govoriti
o
svojej
izgubi
.
Se
vé
da
pri
svojem
slabem
spominu
ni
več
pomnila
,
da
je
o
tej
stvari
Ljudmili
že
mnogokrat
obširno
govorila
in
vse
okolnosti
temeljito
razlagala
.
A
oči
so
se
jej
vselej
rosile
,
kedar
je
govorica
na
njenega
izgubljenca
napeljala
.
„
O
to
je
žalostno
,
Ljudmila
,
žalostno
!
Še
danes
mi
je
živo
v
spominu
,
če
prav
je
od
onega
tužnega
časa
že
nad
štirideset
let
preteklo
,
ko
je
pestunja
vsa
preplašena
z
vrta
priletela
in
glasno
vpila
,
da
otroka
,
da
mojega
Pavleta
nikjer
ne
more
najti
.
Vse
smo
preiskali
in
poprašali
,
a
zastonj
.
Nekdo
je
nato
pravil
,
da
je
na
onej
strani
potoka
pohajajoč
slišal
,
kakor
da
bi
z
našega
vrta
nekdo
v
vodo
padel
.
Na
vseh
krajih
smo
vodo
prebrodili
in
premerili
,
toda
o
mojem
sinku
ni
bilo
nobenega
sledú
.
Nato
so
prišli
za-me
obupni
dnevi
in
dolge
,
dolge
noči
brez
spanja
.
In
vse
to
je
pouzročila
grda
,
brezmerna
lakomnost
.
Tako
mi
je
moj
svak
sam
na
smrtnej
postelji
razodel
.
Po
izgubi
mojega
sina
je
tudi
on
kmalu
umrl
;
Bog
mu
grehe
odpusti
,
jaz
sem
mu
vse
iz
srca
odpustila
,
kar
mi
je
žalega
storil
.
Saj
pa
tudi
ni
dolgo
užival
sadú
svoje
pohlepnosti
.
Naše
posestvo
je
bilo
fideicommiss
;
mislim
,
da
sem
Vam
enkrat
že
o
tem
pravila
.
Moj
mož
mi
je
zgodaj
umrl
;
zapustil
mi
je
triletnega
dečka
in
enoletno
hčerko
.
Po
njegovej
smrti
se
je
moj
svak
polakomnil
našega
posestva
.
Edini
naš
moški
potomec
,
moj
Pavle
,
mu
je
bil
na
poti
.
Tega
je
sklenol
hudobni
in
od
lakomnosti
preslepljeni
svak
siloma
v
kraj
spraviti
.
S
prva
je
hotel
otroka
v
vodi
utopiti
,
pozneje
se
je
pa
premislil
,
bojéč
se
,
da
bi
se
njegovo
zločinstvo
ne
zvedelo
.
Izvabil
je
dečka
k
sebi
z
vrta
na
cesto
,
tam
ga
pa
izročil
nekemu
tujcu
,
ki
ga
je
hipoma
odpeljal
v
daljne
tuje
kraje
.
Vendar
je
moj
svak
le
malo
let
užival
svoje
novo
na
tako
zlobni
način
udobljeno
posestvo
.
Na
smrtnej
postelji
se
mu
je
oglasila
vest
,
poklical
me
je
k
sebi
,
razodel
mi
jokaje
vso
storjeno
krivico
,
nato
je
pa
skesan
umrl
.
Jaz
revica
sem
pa
pol
sveta
prehodila
in
po
vseh
časopisih
popraševala
po
svojem
otroku
.
Vse
zastonj
;
do
današnjega
dne
nisem
še
ničesar
čula
o
njem
,
otrok
sam
pa
,
ker
premlad
,
tudi
ni
mogel
niti
vedel
povedati
,
od
kod
in
kdo
da
je
,
ako
je
tudi
h
kakim
poštenim
ljudem
prišel
.
Bog
zna
,
ali
ga
še
kterikrat
vidim
!
“
„
Saj
so
Vam
ostali
zali
vnuki
v
tolažbo
.
“
„
Da
,
da
,
moji
vnuki
so
moje
edino
veselje
v
starosti
,
“
nadaljuje
ženica
z
veselejšim
glasom
ter
otrokom
,
ki
so
se
k
njej
stiskali
,
lice
gladi
in
lasce
ravna
.
„
Moja
hčerka
je
vzela
nekega
vojaškega
zdravnika
,
dobrega
moža
,
s
kterim
je
po
mestih
dolgo
srečno
živela
.
A
tudi
ona
je
že
davno
,
zgodaj
,
prezgodaj
umrla
.
Sedaj
sem
ostala
sama
.
Moj
zet
ima
zadnja
leta
,
odkar
so
vojske
nastale
,
po
bolnišnicah
in
na
bojnem
polji
premnogo
težavnega
službovanja
.
Poslal
je
torej
otroke
k
meni
;
saj
so
pri
meni
v
najboljšem
varstvu
.
Meni
je
pa
tudi
najljubša
zabava
oskrbovanje
teh
gojencev
,
kteri
so
mi
izmed
vseh
sorodnikov
edini
še
ostali
na
svetu
.
Če
pa
Vam
,
moja
ljuba
varovanka
,
gledam
v
oči
,
zdi
se
mi
,
da
mi
moja
umrla
hči
sedi
na
strani
.
Da
,
da
,
draga
Ljudmila
!
“
nadaljuje
živejše
stara
ženica
ter
stiska
goreče
Ljudmili
roké
,
„
ostanite
Vi
še
dolgo
,
ostanite
vedno
pri
meni
!
Saj
ste
Vi
tako
dobra
,
tako
mila
,
kakor
je
bila
moja
pokojna
Micika
.
“
Kako
dobro
dé
nesrečnemu
človeku
v
žalosti
sočutno
in
zvesto
prijateljsko
srce
.
Gospa
Dobrinova
je
bila
Ljudmili
iz
celega
srca
udana
prijateljica
in
neutrudljiva
tolažnica
.
Ljudmila
je
imela
pri
njej
v
svojej
stiski
mirno
zavetje
,
in
nerada
bi
se
sedaj
ločila
od
svoje
dobrotnice
v
domači
kraj
,
kjer
bi
na
mestu
toliko
sladkih
in
grenkih
spominov
,
na
mestu
svoje
izgubljene
sreče
še
bridkejše
čutila
svojo
revno
osamelost
.
Pri
enakih
izjavah
sočutnosti
ni
odgovarjala
svojej
starej
prijateljici
,
a
hvaležno-milo
je
uprla
svoj
pogled
v
njene
dobrotne
oči
,
na
njenih
prsih
je
utešila
izvir
svoje
dušne
bolesti
.
Hišna
gospa
se
je
pa
z
nenavadno
živahnostjo
,
ktero
bi
kdo
komaj
njenim
letom
prisojal
,
in
z
neko
otročjo
postrežljivostjo
kretala
okoli
nje
,
da
bi
jo
le
nekoliko
razvedrila
.
„
Čujte
Ljudmila
,
draga
Ljudmila
!
Kaj
Vam
moram
še
povedati
!
Težko
sem
Vas
že
iz
mirodvora
pričakovala
,
ko
ste
pa
prišli
,
mi
ni
več
na
misel
prišlo
.
Moja
stara
glava
vse
pozabi
in
spomin
me
od
dne
do
dne
znatno
zapušča
.
Poslušajte
torej
,
kake
lepe
sanje
sem
danes
imela
.
Moj
sin
se
je
k
meni
vrnol
,
z
njim
pa
je
prišel
Vaš
mož
.
Videti
je
bilo
,
da
sta
dobra
znanca
,
in
da
sta
že
dolgo
časa
v
svojem
življenji
v
enem
kraji
prijateljsko
skupaj
živela
.
Da
združena
,
za
roko
se
držéč
sta
stopila
pred
naju
.
O
Ljudmila
,
kako
nenadno
svidenje
,
kaka
neskončna
radost
!
Z
detetom
v
naročji
ste
hiteli
svojemu
Vinku
nasproti
,
on
pa
veselja
razvnet
ni
mogel
spregovoriti
:
jokaje
je
Vas
milil
,
smehljaje
je
sinka
ljubkoval
,
ki
mu
je
svoje
slabotne
ročice
kvišku
molil
.
To
je
bilo
veselje
,
in
jaz
nisem
še
nikakor
obupala
,
da
vse
to
še
v
resnici
učakave
.
“
„
Sanje
,
prazne
sanje
,
ki
nam
v
spanji
vse
to
rišejo
in
upodobujejo
,
kar
po
dnevu
navadno
mislimo
in
po
čem
hrepenimo
.
Se
vé
da
vsak
rad
to
upa
in
veruje
,
kar
želi
.
“
„
Pa
vzemite
človeku
upanje
,
in
on
postane
najnesrečnejša
stvar
na
svetu
.
Poglejte
moje
sive
lase
!
Dokaj
prevar
in
bridkostij
sem
že
preživela
,
dolgo
že
pričakujem
vrnitve
svojega
,
sina
,
a
neki
notranji
glas
mi
vedno
govori
,
da
ga
bodem
še
pred
smrtjo
videla
.
Ljudmila
!
Ne
hudujte
se
nad
mano
,
če
Vas
morebiti
žalim
.
A
vendar
ne
morem
zamolčati
,
da
mi
Vaše
brezupno
žalovanje
ni
všeč
,
kakor
da
bi
že
imeli
zanesljivo
poročilo
o
moževej
smrti
.
Ljudje
so
s
prva
res
zavpili
,
da
so
Francozi
med
drugimi
tudi
Vašega
moža
usmrtili
,
toda
pozneje
smo
zvedeli
,
da
so
ga
pač
k
smrti
obsodili
,
nato
pa
vendar
živega
in
zdravega
iz
Novega
mesta
odpeljali
.
Jaz
mislim
,
da
so
mu
prizanesli
;
ko
bi
ga
hoteli
umoriti
,
bilo
bi
se
to
že
v
Novem
mestu
zgodilo
,
kjer
so
tudi
druge
ujetnike
takoj
postrelili
.
“
„
Vendar
pa
kljubu
skrbnemu
prizadevanju
ne
moremo
zvedeti
,
kje
naj
bi
sedaj
bival
.
“
„
Pomislite
na
sedanje
vojne
razmere
!
Francozi
so
se
iz
Dolenjskega
in
skoro
že
iz
Kranjske
umaknoli
,
svoje
ujetnike
so
pa
že
prej
ven
iz
dežele
v
svoje
utrjene
trdnjave
poslali
.
Kdo
bi
zamogel
od
sovražnika
v
vojnem
času
pozvediti
,
v
kterej
ječi
ima
svoje
ujetnike
!
Počakajte
prihodnjega
premirja
!
Med
tem
pa
skrbive
,
da
po
naših
bolnišnicah
bolnikom
in
ranjencem
,
bodi
si
domačinom
ali
pa
Francozom
,
kolikor
mogočo
polajšave
njih
bridko
osodo
;
kajti
kar
jim
mi
tukaj
darujemo
,
to
prejemajo
morebiti
naši
rojaki
in
sorodniki
na
tujem
iz
milostne
tujčeve
roke
.
“
—
Popoldne
istega
dne
še
gre
Ljudmila
s
svojo
gospodinjo
v
mestno
bolnišnico
,
kamor
je
tudi
prej
rada
zahajala
.
V
velikih
dvoranah
so
stale
v
dolgih
vrstah
bolniške
postelje
.
Vse
je
bilo
natlačeno
ranjenih
vojakov
vseh
avstrijskih
narodov
,
med
njimi
je
bilo
tudi
nekoliko
Francozov
,
ki
so
tu
na
sovražnih
tleh
od
usmiljenih
ljudij
pričakovali
olajšanja
svojih
muk
.
Z
marsikterimi
svojih
sedanjih
sotrpnikov
so
se
prej
sovražno
borili
,
toda
v
teh
mirnih
dvoranah
je
potihnol
vojni
hrup
;
sliši
se
le
šepetanje
strežnic
,
ukazovanje
zdravnikov
in
kak
bolesten
vzdih
trpečega
vojnika
.
Zaradi
preobilega
mnoštva
bolnikov
jelo
je
čestokrat
potrebne
postrežbe
,
osobito
pa
zdravilnih
in
okrepčevalnih
jedij
pomanjkovati
.
Mestni
stanovniki
in
okoličani
so
torej
mnogo
potrebnih
rečij
sami
darovali
ter
jih
radovoljni
v
bolnišnice
pošiljali
.
Najbolj
vneta
dobrotnica
je
bila
gospa
Dobrinova
,
njo
pa
je
k
bolnikom
s
polno
posodo
milodarov
vedno
spremljevala
njena
nova
družica
Ljudmila
.
Tudi
danes
ste
oddali
obilo
bogatih
darov
.
Pozvedeli
ste
o
vseh
novostih
in
novejših
naredbah
v
bolnišnici
,
poprašali
ste
še
po
nekterih
že
znanih
bolnikih
,
nato
ste
pa
hoteli
zopet
oditi
.
Usmiljena
sestra
ju
je
spremljala
.
Pri
vratih
pa
jih
dohiti
neka
strežnica
ter
odda
sestri
majhno
knjižico
.
„
Sestra
Lucija
!
Zdravnik
je
velel
,
da
bi
onemu
francoskemu
častniku
,
ki
je
nedavno
prišel
,
to
knjigo
odvzeli
.
Kajti
vselej
,
kedar
to
knjigo
zagleda
in
jo
odpré
,
prične
blesti
in
vpiti
,
da
je
groza
.
Pri
tem
se
pa
sila
muči
in
tako
utrudi
,
da
bi
razvnet
utognol
vsak
hip
umreti
;
saj
jo
le
še
malo
živ
.
Morebiti
knjižice
še
zgrešil
ne
bode
.
“
„
To
je
tisti
francoski
častnik
,
o
kterem
sem
Vam
že
pravila
,
“
poreče
sestra
Lucija
svojima
gospema
.
„
Pred
tremi
dnemi
so
ga
pripeljali
k
nam
.
Pri
Višnej
gori
so
ga
naši
ujeli
.
Ujet
se
je
še
vedno
branil
ter
se
skušal
svojih
napadnikov
iznebiti
.
Pri
tem
je
bil
pa
tako
hudo
ranjen
na
prsi
in
na
noge
,
da
ne
bode
nikdar
več
ozdravel
.
“
„
Saj
tudi
sam
ne
upa
več
zdravja
,
“
pristavi
strežnica
.
„
Včeraj
me
je
poprosil
,
da
naj
to
knjižico
po
njegovej
smrti
v
zavitku
na
pošto
oddam
.
Napis
je
sam
na
neki
listič
zapisal
,
kterega
je
v
knjigo
pridejal
.
“
Sestra
Lucija
odpre
knjigo
ter
na
dotičnem
lističi
prebere
napis
,
kteri
je
bil
z
onemoglo
tresočo
se
roko
napisan
:
„
Gospa
Ljudmila
Rojar
na
Lipnici
.
“
Ljudmila
se
iznenadjena
zgane
,
njena
gospodinja
pa
je
začela
v
enoj
sapi
popraševati
,
kaj
to
pomeni
:
„
Kdo
je
to
pisal
?
Kdo
Vas
tú
pozna
?
“
„
Major
Besson
.
On
mora
tukaj
biti
,
“
odgovori
hladno
Ljudmila
.
Knjižico
je
bila
odprla
,
v
njej
je
pa
našla
ne
samo
napis
na-se
,
ampak
tudi
oni
osodepolni
list
,
kterega
je
bila
na
Lipnici
majorju
poslala
.
Major
se
jej
je
smilil
,
a
rada
bi
se
ga
bila
vendar
sedaj
ognola
zaradi
neljubih
spominov
preteklih
dnij
.
Njena
gospodinja
je
bila
pa
bolj
radovedna
.
Želela
je
majorja
videti
,
o
kterem
je
že
marsikaj
po
Ljudmili
slišala
.
Obe
ženski
je
prijela
za
roki
ter
ju
je
peljala
v
bližnjo
sobo
,
v
kterej
je
major
na
nasprotnem
konci
v
postelji
pri
oknu
ležal
in
spal
.
Ljudmila
je
pri
mizi
pri
vratih
obsedela
,
kjer
je
major
ni
mogel
videti
.
Iznenadno
svidenje
bi
njemu
bilo
škodljivo
,
njej
samej
bi
pa
tudi
ne
bilo
ljubo
.
Pri
mizi
sedé
je
svojo
gospodinjo
pričakovala
;
odprla
je
knjižico
,
majorjev
dnevnik
,
ter
je
jela
iz
nje
čitati
.
Nektere
liste
je
malomarno
prevrnola
,
drugod
jo
površno
brala
,
marsikje
se
je
pa
globlje
utopila
v
prejšnje
srečne
čase
;
premišljevala
je
in
preudarjala
,
jela
je
misliti
,
ali
ni
tega
moža
v
nekterih
ozirih
vendar
preostro
sodila
.
Črtice
iz
majorjevega
dnevnika
.
13.
junija
.
Strašno
dolgočasna
mi
postaja
ta
pot
na
Lipnico
.
Huda
vročina
,
mnogo
prahú
,
in
povsod
slaba
voda
.
Kaj
bode
še
v
onem
gnezdu
,
kamor
so
me
prognali
!
Kaj
bodem
tam
počenjal
,
tega
ne
vem
,
ali
to
pač
dobro
vem
,
da
bodem
dolgočasovanja
in
obupa
zbolel
,
ako
me
kmalu
od
tu
ne
pokličejo
.
21.
junija
.
Čudno
,
kako
nas
blaži
,
kako
blagodejno
na
nas
upliva
občevanje
z
naobraženo
žensko
,
koja
kaže
povse
plemenitost
,
ne
samo
v
svojem
zvunanjem
vedenji
,
a
še
bolj
v
svojej
nadarjenej
duševnosti
.
Kako
prijetno
se
zna
gospa
Rojarjeva
razgovarjati
,
a
jaz
sam
njej
nasproti
nikoli
ne
rabim
in
ne
potrebujem
onih
puhlih
fraz
brez
pomena
,
ktere
so
mi
v
pariških
dvoranah
tako
potrebne
in
priročne
bile
.
Z
eno
besedo
napelje
večkrat
govor
na
druge
,
bolj
pristojne
reči
,
rahlo
in
neprisiljeno
,
vendar
pa
s
tako
odločnostjo
,
da
jej
ne
more
nikdo
protiviti
;
na
ta
način
bi
menda
tudi
divjaka
ukrotila
.
Škoda
,
da
sem
pri
svojem
dohodu
na
Lipnico
nekako
drzno
z
njo
govoril
,
ker
je
še
nisem
poznal
.
Prvi
moj
utis
na
njo
je
bil
gotovo
slab
;
nikoli
mi
ne
bo
prav
zaupala
.
28.
junija
.
Mnogo
je
ljudij
,
ki
se
vsem
dobrikajo
in
sladkajo
,
vsakega
,
kogar
srečajo
,
prijatelja
imenujejo
,
v
resnici
pa
le
trohice
prijateljske
ljubezni
ne
občutijo
.
Tak
pa
gotovo
ni
lipniški
gospod
.
Mrzel
proti
vsem
,
ki
mu
niso
všeč
,
malobeseden
proti
onim
,
kterih
še
ne
pozna
;
a
preverjen
sem
,
da
se
z
vso
silo
svojega
čuvstva
oklene
onega
,
ki
je
ljub
njegovemu
srcu
.
Mene
se
izogiblje
in
le
toliko
z
mano
občuje
,
kar
stroga
gostoljubnost
zahteva
.
On
misli
,
da
sem
nepoboljšljiv
lahkoživec
in
oziroma
na
mojo
preteklost
ima
prav
.
To
svojstvo
je
pa
njegovej
individualnosti
istinito
nasprotje
.
2.
julija
.
Včasih
sem
mislil
,
da
se
le
v
hrupu
mestnega
življenja
,
kjer
se
človek
od
veselice
do
veselice
brezmirno
dalje
peha
,
zamore
srečno
živeti
.
Ko
pa
opazujem
v
tej
tihej
samoti
mirno
družbinsko
življenje
,
kjer
mlada
gospa
s
svojo
ljubeznjivostjo
osrečuje
najzadnjega
posla
,
zdi
se
mi
večkrat
,
da
bi
Rojarju
zavidal
njegovo
srečo
.
7.
julija
.
Kaka
sprememba
!
Ali
si
zamorem
še
tajiti
,
da
se
mi
je
v
prsih
vzbudilo
nenavadno
hrepenenje
,
da
mi
v
srci
klijó
želje
po
prej
nepoznanej
sreči
,
da
se
mi
vse
misli
sučejo
okoli
mile
podobe
gospe
Ljudmile
?
Ali
ni
to
ljubezen
?
Njena
prikazen
mi
je
s
strahom
in
nadejami
vsa
čutila
žareče
razvnela
,
pri
njenem
pogledu
mi
srce
radosti
strepeče
,
in
žalost
me
tare
,
kedar
ona
zopet
od
mene
pohaja
.
Kako
se
bode
vse
to
končalo
?
Mar
tako
,
kakor
moje
prejšnje
ljubezinske
sanjarije
,
ki
so
se
hipoma
porodile
in
se
zopet
naglo
kakor
dim
v
zraku
razšle
?
Ne
,
gotovo
ne
!
Pravi
,
istiniti
ljubezinski
čuti
so
večni
.
Moje
želje
bode
ugasil
le
mrzli
grob
,
a
na
zemlji
bodejo
neutešljivo
dalje
gorele
v
mojo
nesrečo
,
morebiti
v
moje
pogubljenje
.
13.
julija
.
Bil
je
prekrasen
poleten
večer
.
Lunina
svetloba
je
bila
razlita
čez
tiho
okolico
,
tisočero
rosnih
kapljic
se
je
lesketalo
v
mesečnem
svitu
kakor
kristalo-svetli
biseri
.
Na
balkonu
je
Ljudmila
sedela
s
svojim
soprogom
.
Na
njegovih
prsih
je
z
glavo
molčé
slonela
ter
zamišljeno
zrla
v
čarobno
noč
;
on
jej
je
ravnal
in
gladil
lase
,
ki
so
po
njegovej
rami
padali
,
ter
je
mirno
polglasno
govoril
;
jaz
pa
od
daleč
opazujoč
bil
sem
priča
njune
sreče
.
Sreča
!
Zakaj
ne
najdem
tudi
jaz
enake
sreče
!
Mnogo
različnih
cvetlic
se
mi
podaja
,
a
jaz
poprosim
le
éno
,
za
ves
svet
si
želim
le
éno
,
toda
ta
je
—
že
oddana
.
O
miruj
mi
,
miruj
,
revno
srce
!
Vesoljni
svet
trpi
v
svojih
težnjah
,
tudi
ti
moško
trpi
in
nosi
svoje
breme
!
14.
avgusta
.
Vse
je
proč
,
vse
je
izgubljeno
.
Nikoli
nisem
prav
upal
njenej
naklonjenosti
,
sedaj
sem
pa
še
izgubil
njeno
spoštovanje
do
mene
.
V
svojej
razburjenosti
in
strasti
sem
jo
hotel
siloma
za-se
pridobiti
,
toda
ona
se
mi
je
prej
odtegnola
ter
mi
zapustila
edino
le
svoje
zaničevanje
.
Kako
mučno
me
peče
misel
,
da
sem
to
zaničevanje
povse
zaslužil
.
Naj
bi
se
bil
stanovitno
odrekel
temu
,
česar
ne
morem
nikdar
doseči
,
naj
bi
bil
v
prsi
zaprl
vse
svoje
gorjé
,
ona
bi
me
bila
vendar
v
blagem
spominu
ohranila
,
solzo
usmiljenja
bi
bila
morebiti
jokala
pri
odhodu
opazivši
,
koliko
trpim
.
A
ko
sedaj
v
boj
odhajajoč
zapuščam
hišo
,
ktera
se
mi
je
toliko
omilila
,
nikogar
ne
najdem
,
da
bi
mi
prijateljsko
segel
v
roko
.
20.
septembra
.
Boj
je
končan
,
ali
bitka
je
izgubljena
.
Na
vseh
črtah
so
nas
zmogli
sovražniki
.
Marsikteri
mojih
pajdašev
je
našel
slavno
smrt
na
bojnem
polji
,
jaz
pa
sem
učakal
hujše
čase
.
Ranjen
sem
prišel
v
sramotno
zajetje
ter
v
sovražnikovih
rokah
pričakujem
rešitve
iz
tega
revnega
stanja
,
ali
pa
bližnje
smrti
.
Ljuta
osoda
!
Tudi
tega
mi
nisi
prizanesla
.
29.
oktobra
.
Le
še
malo
časa
mi
je
živeti
.
Zdravniki
so
obupali
nad
mojim
zdravjem
,
jaz
pa
nad
svojo
zemeljsko
srečo
.
Zlati
upi
zaželene
blaženosti
,
časti
,
slave
,
bogastva
,
vse
,
vse
je
propadlo
ter
se
pogreznolo
v
prazno
ničlost
.
Ena
mična
,
nad
vse
mila
podoba
se
mi
je
prikazala
v
mojem
življenji
,
prestvarila
in
oživila
mi
je
srce
v
neskončnem
hrepenenji
po
njenej
milobi
.
Kakor
otrok
po
svojej
igrači
stegal
sem
po
njej
svoje
roke
,
a
ona
je
naglo
obledela
in
ugasnola
kakor
zgodnja
danica
pri
solnčnem
vzhodu
.
Sedaj
pa
stojim
s
potrtim
,
od
ran
omadeževanim
in
pohabljenim
telesom
na
razvalinah
svojih
upov
in
čakam
smrti
.
Brez
starišev
,
brez
sorodnikov
sem
se
že
od
mladosti
potikal
po
vsem
svetu
.
S
svojimi
znanci
sem
hlepil
po
stanovitnej
sreči
,
a
našel
sem
prezgodnji
grob
.
Goljufivi
svet
!
Kako
borno
si
mi
delil
svoje
darove
!
Le
malo
svetlih
dnij
se
mi
oživlja
v
milem
spominu
,
ko
na
robu
svojega
burnega
,
življenja
preštevam
tvoje
dobrote
.
A
kar
jaz
nisem
dosegel
,
podeli
to
mojim
ostalim
prijateljem
!
To
naj
bode
moja
zadnja
prošnja
,
moja
oporoka
!
Njo
pa
,
za
ktero
bi
rad
vsako
kapljico
svoje
srčne
krvi
daroval
,
njo
sem
žalil
,
grozovitim
mučil
do
smrti
.
Ni
mi
mogoče
se
pri
njej
opravičiti
in
svoje
strastno
in
krivično
ravnanje
oprati
.
Pošljem
jej
to
majhno
knjižico
.
V
njej
se
najde
marsikako
pojasnjenje
mojega
dejanja
in
obnašanja
:
srce
je
mnogo
grešilo
,
ker
je
strastno
ljubilo
.
Od
njene
blage
in
plemenite
duše
pričakujem
,
da
me
preostro
ne
sodi
,
da
me
ne
preklinja
po
mojej
smrti
.
O
draga
mi
zemlja
francoska
,
zemlja
domača
!
Od
tebe
,
ki
sem
te
ves
čas
toliko
ljubil
,
želel
bi
sedaj
peščico
prsti
,
da
na
njo
položim
trudno
,
umirajočo
glavo
,
da
na
njej
ohladim
vroče
krvaveče
srce
.
Kje
daleč
ležé
tvoji
solnčnati
holmi
,
tvoji
domači
gaji
!
A
ti
me
sedaj
ne
čuješ
,
ti
me
ne
miluješ
,
ko
tvoj
verni
in
zapuščeni
sin
umiram
v
tujini
.
—
Major
se
je
prebudil
iz
spanja
ter
je
zopet
jel
trudno
in
prisiljeno
govoriti
in
pa
blesti
.
Ljudmila
je
nehala
čitati
:
dobro
,
zdravo
jedro
,
mislila
si
je
,
toda
skorja
je
osorna
,
včasih
surova
.
Poslušala
je
majorjev
blazen
samogovor
.
Videti
je
bilo
,
kako
se
je
z
vso
močjo
napenjal
,
včasih
glasno
zajeknol
,
potem
pa
zopet
tiho
šepetal
:
„
Tukaj
sem
,
rabelj
.
Ne
obotavljajte
se
dalje
,
hlapci
!
Prederite
mi
prsi
,
umorite
me
,
morilca
.
Saj
se
ne
bojim
smrti
,
rad
te
zapuščam
,
sovražim
te
,
revno
življenje
,
črtim
te
,
zemeljski
gnus
!
“
Glas
je
bolniku
oslabel
;
mirnejše
je
rahlo
dalje
bledel
:
„
Gavrani
in
mrharji
se
zbirajo
okoli
moje
glave
nadejajoč
se
obilne
pojedine
.
Čakajte
,
potrpite
še
malo
!
Prišla
je
ona
;
prišla
je
z
objokanimi
očmi
v
krvavej
obleki
.
Se
vé
;
vedel
sem
,
da
pride
.
Moža
sem
jej
pogubil
,
njej
sem
dal
pa
strupa
piti
prav
tako
,
kakor
ona
meni
.
To
so
bili
lepi
časi
!
Osupnen
sem
obstal
pred
njeno
podobo
,
smeje
sem
jej
gledal
v
okó
,
a
krohotaje
sem
si
v
divjej
pijanosti
trgal
srce
.
Ali
je
prišla
gledat
mojo
smrt
?
Ne
;
saj
je
dobra
,
mila
.
Slišati
hoče
moje
opravičenje
,
moje
prošnje
odpuščenja
.
A
jaz
ne
morem
dalje
govoriti
.
Tam
je
moja
knjižica
,
tam
naj
bere
mojo
izpoved
.
“
Major
prične
okoli
sebe
tipati
in
knjižice
na
vseh
straneh
iskati
.
Ko
je
pa
ne
more
nikjer
najti
,
jame
se
zopet
razvnet
hudovati
in
vpiti
:
„
Sovražniki
so
mi
vse
vzeli
.
Pobrali
so
mi
mojo
obleko
in
kar
mi
je
najljubše
bilo
,
mojo
knjižico
.
Ljudmila
je
bila
tukaj
;
tudi
njo
so
proč
odvedli
,
da
ne
gleda
morilčevega
obličja
.
In
vendar
bi
mi
bila
sedaj
edina
tolažba
,
ako
bi
mi
ona
podala
prijazno
roko
v
spravo
.
Pripeljite
mi
nazaj
,
kar
ste
mi
krivično
vzeli
!
“
Plašljivo
se
je
major
okoli
sebe
oziral
,
svoje
onemogle
roke
je
s
trudom
v
zrak
stegal
,
proséč
,
da
bi
zadobil
odpuščenje
,
kajti
namišljeval
si
je
,
da
je
Vinka
,
včasih
pa
da
je
Ljudmilo
umoril
.
V
srce
je
zbodel
Ljudmilo
ta
težni
pogled
.
Usmilil
se
jej
je
revni
od
bolezni
popolnoma
potrti
mož
;
bil
je
prava
podoba
smrti
.
Res
jej
je
mnogo
žalega
storil
,
a
on
sam
je
tudi
veliko
trpel
,
trpel
zaradi
nje
.
Ta
slaba
iskrica
življenja
,
ki
le
še
slabo
tli
v
bolnem
telesu
,
utegne
pač
vsak
hip
ugasnoti
.
Kdo
pa
ne
bi
umirajočemu
bolniku
odpuščal
?
Ko
je
major
začel
zopet
proseče
Ljudmilino
ime
šepetati
,
ni
si
mogla
mlada
žena
dalje
kaj
;
zapustila
je
svoje
skrivališče
ter
je
s
knjižico
v
roki
rahlo
proti
bolniku
stopala
.
Toda
ta
nenavadni
prizor
je
bolnega
moža
zmogel
ter
vse
njegove
moči
do
cela
porušil
.
Opazivši
v
resnici
pred
seboj
žensko
,
po
kterej
je
tako
zelo
hrepenel
,
strese
se
na
celem
životu
ter
se
nekoliko
kvišku
spné
.
Oči
so
mu
iz
votlin
stopile
in
mu
zadnjikrat
ognjeno
zablisnole
.
Napel
je
vse
moči
ter
je
bolestno
iz
dna
srca
vzkliknol
Ljudmilino
ime
.
Ali
ta
napétost
in
razburjenost
mu
je
tudi
pretrgala
slabotno
nit
življenja
;
kajti
čez
nekaj
dnij
so
že
spravljali
njegovo
trudapolno
truplo
k
zadnjemu
počitku
.
—
Gosti
mrak
je
že
kril
zemljo
,
ko
se
je
Ljudmila
z
gospo
Dobrinovo
vračala
domú
.
Ničesar
niste
med
seboj
govorili
,
da
bi
druga
druge
ne
motili
v
premišljevanji
poslednjih
dogodkov
.
Ljudmila
je
hitela
v
svojo
sobo
,
a
nepričakovane
novosti
so
jo
tudi
domá
iznenadile
.
Zalika
je
jela
že
od
daleč
na
pragu
pripovedovati
,
da
so
dobili
gosta
.
Nestrpno
pričakujoč
je
Ljudmila
hlastno
v
svojo
sobo
stopila
in
veselja
vzkliknola
,
ko
je
tam
zapazila
Dobriho
.
„
Dobro
nam
došli
,
dragi
sosed
!
Gotovo
ste
prinesli
važne
novosti
.
“
„
Gospod
župnik
Vas
lepo
prosijo
,
da
pridete
že
kmalu
domú
.
Sedaj
ni
nobene
nevarnosti
več
za
Vas
.
Poslali
so
mene
,
da
Vas
jaz
osebno
preprosim
in
pregovorim
,
kar
sami
pismeno
niso
zamogli
storiti
.
Vaše
posestvo
se
zelo
zanemarja
,
in
nujno
je
sedaj
tam
treba
kakega
gospodarja
.
“
„
Torej
se
še
vedno
ne
vrne
?
Še
do
sedaj
ga
ni
,
Vinka
,
mojega
moža
?
“
Dobriha
je
molčé
rami
majal
.
„
Nikogar
ni
domá
.
Tudi
Binče
je
nekam
izginol
,
in
nihče
ne
ve
,
kje
da
je
.
Z
Matevžem
sta
se
bila
v
Ljubljano
odpeljala
ženit
se
.
Matevž
je
prišel
kmalu
nato
,
ko
so
bili
Avstrijci
Francoze
iz
Ljubljane
pregnali
,
ves
raztrgan
in
sestradan
