!...
Ne
bom
se
prepiral
!
...
Za
nobeno
ceno
!
...
Kar
sem
videl
,
sem
videl
...
Drugega
ne
rečem
nič
!
“
„
Klečeplazec
!
“
je
zaklical
hripavo
in
polrazumljivo
prešerni
učitelj
in
se
je
zvrnil
na
stol
.
Jerin
je
pomislil
,
nato
je
prijel
steklenico
z
vodo
,
omočil
si
je
čelo
in
je
molčal
.
Kačur
se
je
nagnil
mimo
spečega
praktikanta
k
Matildi
in
je
položil
narahlo
svojo
roko
na
njeno
.
„
Gospodična
Matilda
...
nekoč
,
ob
tistih
časih
...
“
„
Saj
si
pijan
,
starec
!
“
ga
je
prekinila
Matilda
in
mu
je
odtegnila
roko
.
Kačur
se
je
obrnil
v
stran
in
je
napravil
teman
,
užaljen
obraz
;
pol
ga
je
bilo
upijanilo
vino
,
pol
nezavedna
,
skrita
bridkost
—
ki
se
je
bila
rodila
daleč
od
tega
večera
in
daleč
od
teh
obrazov
.
Prijel
se
je
z
rokama
za
glavo
.
„
Ne
mara
me
več
!
“
In
takoj
je
pozabil
,
kdo
ga
več
ne
mara
;
najprej
je
mislil
na
suho
učiteljico
,
nato
na
Matildo
,
nato
na
svojo
ženo
in
nenadoma
so
se
mu
ustavile
misli
pred
Minke
belim
obrazom
in
črnimi
očmi
.
Vzdignil
je
obraz
in
se
je
ozrl
po
omizju
.
Vstal
je
počasi
.
zibaje
se
,
z
motnimi
,
izbuljenimi
očmi
in
je
iztegnil
roko
.
„
Kdo
izmed
vas
,
ki
sedite
tukaj
...
kdo
izmed
vas
je
tako
ljubil
?
...
“
Ugledal
je
same
neznane
obraze
,
pijane
,
strmeče
,
in
je
utihnil
.
Jerin
je
stopil
k
njemu
in
ga
je
potrkal
po
rami
.
„
No
...
saj
je
dobro
...
Zdaj
se
že
razumeva
!
“
„
Pa
zapojmo
!
“
„
Bomo
že
zapeli
;
ne
nocoj
!
“
Prinesel
mu
je
suknjo
in
mu
je
posadil
klobuk
na
glavo
...
Noč
je
bila
hladna
;
nebo
je
bilo
vse
posuto
z
zvezdami
in
čisto
blizu
so
bile
.
Cesta
se
je
svetila
kakor
podnevi
.
Kačur
je
postal
,
zibal
se
je
in
je
gledal
proti
nebu
.
„
Kam
sem
zašel
?
V
kakšno
deželo
?
“
Mislil
je
naporno
in
se
je
domislil
.
„
Ne
!
...
Ne
bodo
me
speljali
!
Otroke
imam
in
ženo
!
...
“
Mislil
je
polglasno
,
nato
je
kričal
in
se
je
opotekal
po
cesti
.
„
Otroke
imam
in
ženo
!
...
Zadosti
ste
mi
dali
!
...
Ne
maram
več
!
...
Pustite
me
na
miru
!
...
Sam
zase
...
“
Postal
je
,
poizkušal
je
glas
in
je
zapel
:
„
Ljubca
moja
,
kaj
si
strila
,
da
ti
drujga
ljubit
greš
...
“
Umolknil
je
in
je
bil
nenadoma
ves
žalosten
.
„
Težko
meni
!
Zdaj
bo
že
jesen
,
bo
že
zima
kakšna
je
moja
suknja
?
...
Kakšno
je
to
življenje
?
Čemu
?
...
“
Prišel
je
do
doma
;
od
okna
se
je
spustila
senca
.
„
Hej
,
ti
!
“
je
vzkliknil
Kačur
in
je
stopil
hitreje
,
omahovaje
.
Ropotoma
in
žvenketaje
se
je
zaprlo
okno
.
Senca
je
postala
.
„
Čakaj
no
,
ti
...
veš
,
le
čakaj
...
jaz
,
jaz
nisem
blag
človek
...!
“
lskal
je
vžigalice
in
jih
je
našel
;
prižgal
je
ter
posvetil
in
je
ugledal
pred
sabo
,
v
zibajoči
se
megli
lepega
fanta
s
pšeničnimi
kodri
;
nežna
polt
je
bila
čisto
bleda
in
vodene
oči
so
strmele
nanj
v
grozi
.
„
Ti
!
“
je
vzkliknil
Kačur
,
vžigalica
mu
je
padla
iz
roke
in
je
ugasnila
.
Zamahnil
je
z
roko
,
zvrnil
se
je
na
tla
in
senca
je
utonila
v
noč
.
Vrata
so
zaškripala
.
„
Kaj
si
ti
,
Kačur
?
“
Vzdignil
se
je
in
se
je
opotekal
počasi
proti
njej
.
„
Kdo
je
bil
pod
oknom
?
“
„
Kje
?
“
„
Pod
oknom
!
“
„
Pijanec
!
Sanjalo
se
ti
je
!
Spravi
se
v
posteljo
!
“
Stopil
je
v
vežo
.
„
Sanjalo
?
“
je
prašal
z
zaspanim
glasom
in
ni
več
vedel
,
kaj
je
prašal
.
Slekel
se
je
v
sanjah
in
se
je
smehljal
blažen
:
bil
je
na
vrtu
in
Minka
je
slonela
ob
plotu
.
Kačur
je
dosegel
štirideseto
leto
,
pa
je
bil
zgrbljen
in
upognjen
starec
.
Podoben
je
bil
tistim
učiteljem
iz
starodavne
dobe
,
ki
so
služili
za
cerkovnike
in
ki
hodijo
po
svetu
kakor
vešče
,
izgubljeni
,
polslepi
,
neprestano
zlovoljni
in
godrnjajoči
.
Zdavnaj
so
že
vsi
pod
zemljo
—
le
tu
in
tam
se
prikaže
spomin
iz
preteklosti
,
pol
strahoten
duh
iz
teme
,
pol
klavrna
karikatura
:
z
drobnimi
opletajočimi
koraki
stopica
v
mraku
preko
ceste
,
suh
,
upognjen
,
z
iztisnjenimi
koleni
in
stresočimi
rokami
;
ogoljena
suknja
se
sveti
na
hrbtu
in
komolcih
,
rokavi
so
prekratki
,
hlače
predolge
,
ozke
in
gubaste
;
iz
suknje
mu
visi
rdeč
robec
,
v
desnici
drži
tenko
palico
,
v
levici
tabakiro
:
iz
obritega
,
zgrbljenega
obraza
gledajo
zlovoljne
oči
,
nos
je
dolg
in
rdeč
,
na
zgornji
ustnici
leži
tobak
;
gre
mimo
,
njuhajoč
,
godrnjajoč
,
ozre
se
postrani
in
ošvrkne
človeka
z
jeznim
pogledom
,
vzdigne
palico
,
če
ugleda
paglavca
;
toda
nenadoma
švigne
ogenj
v
staro
,
zgrbljeno
telo
,
kadar
se
prikaže
na
ovinku
imenitnik
,
župan
,
župnik
,
uradnik
;
prožno
in
mladeniško
je
telo
,
zvije
se
,
priklanja
do
pasu
,
visoki
klobuk
se
dotika
tal
in
vesel
,
srečen
,
uslužen
smehljaj
trepeče
v
mnogoštevilnih
gubah
okoli
ustnic
in
sije
iz
oči
...
Zdaj
leže
v
zemlji
...
Le
časih
,
opolnoči
,
pride
suhljat
človek
v
dolgi
,
ogoljeni
,
staromodni
suknji
,
ustavi
se
pred
belo
,
enonadstropno
šolo
,
zmaje
z
glavo
,
ponjuha
ter
utone
v
noč
...
Kačur
si
je
bil
izbral
za
kvartir
skrito
krčmo
,
ki
je
bila
hkrati
štacuna
.
Tam
so
se
shajali
drvarji
,
zadolženi
kmetje
in
pijanci
po
poklicu
.
Dokler
ni
bil
pijan
,
se
Kačur
ni
brigal
za
goste
;
sedel
je
v
najtemnejšem
kotu
in
je
pil
žganje
.
Prijetno
mu
je
bilo
,
čudno
hladno
,
kakor
da
bi
čutil
v
lice
sence
iz
Blatnega
dola
.
In
ljudje
,
ki
jih
je
videl
,
so
bili
vsi
kakor
iz
teme
porojeni
.
Grobo
obtesani
,
brezizrazni
,
pijani
obrazi
;
zakrvavele
oči
,
hripavi
,
surovi
glasovi
...
Kadar
mu
je
seglo
žganje
v
glavo
ter
mu
leglo
na
jezik
,
se
je
ozrl
po
družbi
.
Tam
so
bili
:
župan
iz
Blatnega
dola
,
in
tajnik
,
ki
je
govoril
po
nemško
,
in
oberbajtar
Samotorec
,
vsi
tisti
zdavnaj
znani
obrazi
;
in
zdavnaj
znane
so
bile
zgodbe
,
ki
so
jih
pripovedovali
,
njih
prepiri
so
bili
stari
,
nikoli
poravnani
,
vse
je
bilo
kakor
nekoč
...
Kačur
se
je
razgovarjal
z
njimi
,
se
je
prepiral
z
njimi
,
razlagal
jim
je
učene
stvari
in
je
govoril
po
nemško
in
v
mnogoterih
drugih
,
zelo
čudnih
jezikih
.
Poslušali
so
ga
spoštljivo
,
ker
so
čutili
,
da
je
njihov
.
Kadar
je
bil
pijan
in
se
je
opotekal
,
ga
je
vlekel
domov
tisti
Andrejaz
,
ki
ni
imel
nosa
,
ker
si
ga
je
bil
nekoč
v
veliki
pijanosti
sam
odrezal
.
Solnca
ni
maral
,
ne
žarka
svetlobe
.
Čutil
se
je
nemirnega
,
oči
niso
videle
razločno
,
zihalo
se
mu
je
pred
njim
in
pod
nogami
se
mu
je
zihalo
;
dramilo
se
mu
je
v
srcu
kakor
težak
,
bolesten
spomin
.
Ob
lepem
jutru
se
je
napotil
v
holme
,
v
samotne
laze
,
da
bi
se
razgledal
po
okolici
.
Tiho
je
bilo
tam
,
toda
sonce
je
sijalo
,
svetila
se
je
vsaka
bilka
in
na
grmovju
,
na
samotnem
drevju
se
je
listje
na
rahlo
stresalo
,
trepetaje
je
uživalo
luč
.
Ozrl
se
je
po
ravni
:
vse
v
soncu
;
še
megla
,
ki
je
v
dolgih
pajčolanih
silila
proti
nebu
ter
se
topila
,
se
je
lesketala
kakor
pretkana
z
biserjem
.
Zlato
je
oblivalo
visoke
hiše
v
Lazih
,
okna
so
gorela
.
In
mir
,
velik
,
prazniški
;
v
daljavi
je
zažvrgolel
škrjanec
s
polja
...
Kačur
je
stal
s
povešeno
glavo
,
luč
mu
je
slepila
oči
,
srce
se
mu
je
dvigalo
z
veliko
bolečino
,
kakor
da
bi
se
trgalo
iz
prsi
...
Nejasne
,
polrazumljive
misli
so
se
dramile
,
so
se
porajale
iz
rodovitne
svetlobe
;
jecljajoče
misli
,
še
vse
plahe
in
nezaupne
.
„
Tudi
jaz
sem
nekoč
...
tako
živel
...
v
taki
svetlobi
...
Ni
še
dolgo
tega
...
kdaj
je
bilo
?
...
Kaj
ne
bi
mogel
?
...
Kaj
ne
bi
mogel
v
luč
nazaj
?
“
...
Trepetal
je
;
zdelo
se
mu
je
,
da
se
vzdiga
vsa
prostrana
,
svetla
pokrajina
više
,
k
njemu
,
in
da
se
vzdigajo
holmi
,
samotni
vroči
lazi
proti
nebu
,
k
soncu
samemuj
in
on
sam
se
vzdiga
s
poljem
,
s
holmi
in
lazi
in
vsa
svetloba
neba
in
zemlje
je
v
njegovih
očeh
,
v
njegovem
srcu
...
Legel
je
doma
na
posteljo
,
obrnil
se
je
v
steno
in
je
ječal
.
In
nikoli
več
ni
šel
v
laze
,
kadar
je
bilo
lepo
sončno
jutro
...
Najbolj
srečen
je
bil
,
kadar
je
bil
doma
sam
z
najmlajšini
sinom
.
Pestoval
ga
je
,
igral
se
je
z
njim
kakor
otrok
,
prekopicaval
se
je
po
tleh
,
podil
se
je
po
izbi
,
raziskaval
z
njim
skrivnosti
kuhinje
in
shrambe
.
Čudno
pa
je
bilo
,
da
sta
se
smejala
obadva
redkokdaj
in
takrat
za
hip
,
sunkoma
;
obraza
sta
ostala
zmerom
resna
,
oči
so
bile
motne
in
nevesele
.
Igrala
in
podila
sta
se
z
neokretnimi
,
težkimi
,
opletajočimi
kretnjami
,
kakor
dva
starca
,
ki
sta
se
bila
pootročila
in
uganjata
puste
šale
.
Lojze
je
bil
slaboten
,
bolehav
otrok
;
trebušasto
,
napihnjeno
telesce
na
tankih
,
krivenčastih
,
nerodnih
nogah
;
lica
sivkaste
,
vodene
polti
in
pod
visokim
,
izbočenim
čelom
velike
,
mirne
,
plahe
oči
.
Bal
se
je
hrupnih
glasov
,
šumnega
življenja
,
svetlobe
;
v
cerkvi
se
je
tresel
,
stiskal
se
je
k
zidu
in
se
je
oziral
preplašen
po
ljudeh
.
Šest
let
mu
je
bilo
,
pa
je
bil
komaj
shodil
in
govoril
je
nerazločno
,
jecljaje
in
težko
sopeč
.
Kadar
sta
se
igrala
in
je
stopila
nenadoma
mati
v
izbo
,
sta
utihnila
kakor
hudodelca
;
Lojze
je
pobegnil
in
se
je
skril
.
„
Le
tiščita
se
skupaj
,
le
rad
ga
imej
!
Že
na
obrazu
mu
je
zapisano
,
da
je
sin
pijanca
in
da
se
je
rodil
v
Blatnem
dolu
!
“
Rad
ga
je
imel
,
ker
je
bil
otrok
Blatnega
dola
;
bil
mu
je
kakor
živa
senca
,
bolna
,
skrivnostna
,
ki
jo
je
še
rešil
s
seboj
,
ko
so
ga
bili
siloma
pahnili
v
luč
.
Tone
in
Francka
sta
se
ogibala
očeta
.
Kadar
se
je
ozrl
Kačur
v
velike
,
jasne
sinove
oči
,
ga
je
izpreletelo
čudno
in
povesil
je
glavo
,
kakor
pred
nadučiteljem
;
nekaj
očitajočega
,
prezirnega
je
bilo
v
tistih
očeh
;
če
sta
se
srečala
na
ulicah
,
je
stekel
Tone
hitro
naprej
ter
se
skril
za
ovinkom
,
da
bi
ne
hodil
z
očetom
.
„
Sedi
,
Tone
,
se
bova
učila
!
“
mu
je
rekel
nekoč
.
„
Še
bom
že
sam
učil
!
“
je
odgovoril
Tone
uporno
.
Kačur
je
hotel
zakričati
nad
njim
in
je
vzdignil
roko
;
toda
obrnil
se
je
v
stran
,
roka
mu
je
omahnila
in
ni
izpregovoril
niti
besede
.
Tisto
leto
ga
je
poslal
v
mesto
,
v
latinske
šole
.
—
Ženo
,
ki
mu
je
bila
prej
samo
tujka
,
je
sovražil
z
vso
tiho
,
bolno
silo
onemoglega
starca
.
Ponižen
je
bil
pred
njo
,
tih
in
teman
;
toda
kadar
se
je
okrenila
in
je
šla
skozi
duri
ali
preko
izbe
,
je
gledal
za
njo
s
pogledom
,
polnim
globoke
zlobe
.
Toliko
večje
je
bilo
sovraštvo
in
zloba
je
bila
toliko
globlja
,
ker
je
ljubil
njeno
bujno
telo
bolj
nego
prej
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
mu
kaže
svojo
kipečo
lepoto
s
prezirno
,
škodoželjno
,
vsiljivo
prešernostjo
,
kakor
da
bi
slutila
njegovo
sovraštvo
in
njegovo
ljubezen
...
„
Kako
se
mi
poda
ta
bluza
?
“
je
vprašala
pred
ogledalom
,
vzdignila
je
prsi
in
se
je
zasmejala
naglas
z
živim
,
hudobnim
pogledom
;
nato
se
je
okrenila
koketno
ter
se
ozrla
nanj
preko
rame
,
da
je
natanko
ujela
njegov
topi
,
zlobni
in
pohlepni
pogled
;
in
zasmejala
se
je
še
glasneje
.
„
Ti
,
veš
,
Kačur
,
jaz
pojdem
tudi
v
čitalnico
!
Ali
pojdeš
ti
?
“
„
Kaj
boš
hodila
sama
?
“
„
Zakaj
pa
bi
ne
šla
sama
?
Kaj
misliš
,
da
nikogar
ne
bo
,
ki
bi
plesal
z
menoj
in
me
spremil
domov
?
“
Kačurju
so
vztrepetale
ustnice
.
„
Tudi
jaz
pojdem
!
“
„
Pa
pojdi
!
Lep
boš
v
tisti
suknji
!
“
„
Lep
!
Ker
je
šlo
vse
za
tvoje
cape
in
za
tiste
otroke
,
ki
so
tvoji
!
“
„
Tvoji
ne
?
“
je
prašala
z
zlobnim
nasmehom
.
„
Če
so
bili
,
zdaj
niso
več
!
“
Pomolčal
je
,
nato
je
vstal
in
govoril
trepetaje
,
sunkoma
.
„
Nič
več
!
Še
otroke
si
mi
vzela
!
...
Ki
ne
vedo
,
kaj
sem
jaz
in
kaj
si
ti
!
...
Ti
,
ti
si
mi
vzela
več
nego
vsi
drugi
skupaj
...
Dušo
si
mi
ukradla
...
ti
!
...
“
Gledala
ga
je
osupla
.
„
Kaj
si
znorel
?
Kaj
pa
imam
jaz
od
tebe
?
Kaj
pa
si
ti
meni
dal
?
“
Oblekel
si
je
suknjo
,
pomaknil
klobuk
na
čelo
ter
pobegnil
na
ulice
bled
in
trepetajoč
.
„
Kam
pa
,
stari
?
“
ga
je
ustavil
veseli
učitelj
.
„
Nikamor
!
“
je
pogledal
Kačur
,
kakor
bi
se
bil
zdramil
.
„
Nadučitelja
že
imamo
!
“
„
Res
?
“
„
Ferjan
se
piše
.
“
„
Kako
?
“
je
ostrmel
Kačur
.
„
Ferjan
!
Iz
Zapolja
pride
sem
!
Jutri
že
pride
!
“
„
Ferjan
iz
Zapolja
!
“
„
Korenit
človek
!
Steber
naprednega
učiteljstva
!
“
„
Naprednega
...?
Ferjan
?
“
„
Kaj
ste
gluhi
?
“
Kačur
si
je
pomaknil
klobuk
še
niže
na
čelo
in
je
hitel
v
krčmo
.
S
tresočo
roko
je
zgrabil
steklenico
ter
jo
iz
praznil
na
dušek
.
„
Čuda
se
gode
na
svetu
!
Božja
čuda
in
velika
znamenja
!
...
Kako
pa
je
bilo
nekoč
?
Pomislimo
počasi
...
no
,
sezimo
nazaj
...
sezimo
,
če
se
da
,
počasi
nazaj
in
pomislimo
,
kako
je
bilo
!
“
Naslonil
se
je
globoko
na
mizo
ter
uprl
čelo
v
dlani
.
Žganje
mu
je
bilo
bušilo
v
glavo
in
pisane
podobe
,
preveč
svetle
,
preveč
nemirne
in
migljajoče
,
so
se
prikazale
pred
njegovimi
očmi
...
„
Nocoj
vam
pa
tekne
!
“
se
je
zasmejal
okrogli
štacunar
.
„
Pa
še
prinesite
!
“
„
To
je
bil
tisti
Ferjan
...
tisti
pijanec
...
klečeplazec
;
sam
je
dejal
,
da
je
klečeplazec
...
Pokloni
se
!
je
dejal
.
Pusti
,
je
dejal
,
racmanu
krivčke
in
petelinu
greben
!
In
bodi
,
je
dejal
,
rajši
pijanec
nego
idealist
!
...
In
zdaj
je
...
kako
je
rekla
vrtavka
?
...
Zdaj
je
ste-ber
na-pred-nega
...
o
!
“
Vzdignil
je
glavo
,
nasmejal
se
je
široko
,
z
vsem
obrazom
,
čisto
otroško
,
in
se
je
okrenil
k
štacunarju
.
„
Kaj
pravite
,
Miha
?
Če
bi
jaz
bil
takrat
pijanec
in
zdaj
idealist
?
Kako
bi
bilo
?
Kaj
bi
ne
bil
danes
nadučitelj
?
“
Štacunar
se
je
smejal
dobrodušno
,
kakor
se
je
smejal
pijancem
,
ki
so
govorili
s
težkim
jezikom
modre
besede
.
„
Seveda
bi
bili
!
“
Kačur
je
naslonil
glavo
,
gledal
je
štacunarja
s
topim
pogledom
in
ga
je
videl
,
kako
se
je
zibal
smehljajoč
daleč
v
megli
.
„
Seveda
!
Morda
že
nadzornik
!
...
To
je
...
človek
nikoli
ne
ve
,
kako
je
treba
začeti
in
kdaj
...
Ferjan
pa
je
vedel
...
čakal
je
na
uro
kakor
mačka
na
miš
...
Mačka
je
tiho
...
tiho
,
ne
gane
se
,
ne
prede
...
ampak
kadar
se
prikaže
miš
...
No
,
prinesite
,
Miha
!
“
Nagnil
je
steklenico
,
da
bi
videl
,
če
je
prazna
;
toda
pozabil
je
,
čemu
jo
je
bil
vzdignil
,
in
padla
mu
je
na
mizo
.
„
Ali
je
še
treba
?
“
je
prašal
štacunar
.
Kačur
je
odprl
oči
široko
,
da
bi
ga
videl
,
in
ga
je
ugledal
za
mizo
.
„
Še
!
“
Pijan
je
bil
,
njegove
misli
pa
so
bile
čudno
jasne
in
svetle
in
so
se
menjale
tako
hitro
,
da
jih
ni
dohajal
;
kakor
da
bi
se
vozil
z
urnim
vlakom
mimo
pisanih
,
bežečih
pokrajin
.
„
Vse
ob
pravem
času
...
tako
je
!
Biti
cunja
,
kadar
je
veter
...
sem
in
tja
in
kamorkoli
...
nekam
jo
bo
že
prineslo
;
ne
biti
samovoljen
natič
;
če
je
v
rahli
zemlji
,
ga
veter
izruje
in
zaluča
v
razor
;
če
je
globoko
zasajen
,
ga
prelomi
...
To
kakor
drugo
...
Kadar
ni
vetra
,
leži
cunja
v
blatu
,
natič
pa
se
spenja
visoko
...
zato
je
takrat
bolje
biti
natič
...
bolj
je
spoštovan
,
bolj
čaščen
...
In
tako
...
natič
cunja
,
cunja
natič
...
to
je
življenje
...
“
Začel
je
prepevati
natihoma
po
dolgočasni
melodiji
.
„
Cunja
—
natič
...
natič
—
cunja
...
“
Breznosi
Andrejaz
ga
je
prijel
pod
pazduho
in
ga
je
spravil
do
doma
...
Zbudil
se
je
zjutraj
Kačur
in
zazdelo
se
mu
je
,
da
je
sanjal
čudne
sanje
.
Tam
je
stal
Ferjan
,
in
on
,
Kačur
,
je
stal
pred
njim
s
klobukom
v
roki
in
se
mu
je
klanjal
.
„
Ali
so
bile
sanje
?
“
je
prašal
še
ves
nemiren
,
ko
je
odprl
oči
.
„
Brigajo
me
tvoje
sanje
!
“
je
odgovorila
žena
čemerno
.
„
Pijan
si
bil
,
da
si
obležal
v
veži
!
“
Oblekel
se
je
v
prazniško
obleko
ter
si
očedil
suknjo
.
„
Zdi
se
mi
,
da
niso
bile
sanje
!
“
Napotil
se
je
proti
šoli
;
sijal
je
topel
jesenski
dan
.
Kačur
je
mežikal
z
motnimi
očmi
;
v
obraz
je
bil
siv
,
upadel
;
suho
mu
je
bilo
v
grlu
in
na
jeziku
.
Neprijeten
mu
je
bil
svetli
dan
;
pregosposki
se
mu
je
zdel
,
visok
in
prezirljiv
.
Hodil
bi
rajši
po
blatu
,
v
dežju
in
mraku
.
Pred
šolo
se
je
bil
pripeljal
koleselj
,
iz
njega
je
skočil
gospod
v
svetli
suknji
in
je
izginil
v
vežo
.
„
Tisti
je
!
“
se
je
prestrašil
Kačur
.
„
Spoznal
sem
ga
,
kakor
je
stopil
!
“
Postal
je
,
nato
se
je
vrnil
.
Nekaj
čudnega
,
ne
ponos
ni
bil
ne
strah
,
mu
je
branilo
,
da
bi
se
pokazal
Ferjanu
in
se
mu
poklonil
.
Šel
je
v
krčmo
,
sedel
je
v
teman
kot
in
je
gledal
predse
na
mizo
;
polna
steklenica
je
bila
pred
njim
in
ni
se
je
dotaknil
.
Dolgo
je
sedel
,
nato
je
skril
obraz
v
roke
in
solze
so
ga
zaskelele
v
očeh
.
„
To
ni
pravica
!
Tako
ne
morejo
iti
božja
pota
!
...
Trpljenje
brez
plačila
...
plačilo
brez
trpljenja
!
“
Steklenica
je
bila
še
polna
na
mizi
,
ko
je
šel
ter
se
vrnil
v
šolo
s
krepkejšim
korakom
in
resnim
temnim
obrazom
;
Ferjan
je
prišel
po
stopnicah
in
se
je
razgovarjal
glasno
z
Jerinom
.
„
A
tukaj
si
torej
,
Kačur
?
Iskal
sem
te
že
,
pa
pravijo
...
No
,
“
mu
je
segel
v
roko
,
„
kako
pa
je
?
Hudo
si
se
postaral
,
res
!
Če
bi
te
bil
srečal
na
ulicah
,
te
ne
bi
bil
spoznal
!
“
„
No
,
tako
je
pač
!
“
se
je
smehljal
Kačur
grenko
.
„
Ta
dol
,
ta
gor
...
tako
se
svet
vrti
dandanašnji
!
“
„
Kaj
?
“
se
je
zasmejal
Ferjan
.
„
Saj
mi
vendar
nisi
zaviden
?
Veš
kaj
,
stari
,
stopiva
kam
,
saj
je
še
daleč
do
kosila
,
pa
se
pomeniva
o
tistih
časih
...
“
Jerin
mu
je
ponudil
roko
.
„
Kaj
ne
greš
z
nama
?
No
,
pa
na
svidenje
!
Kaj
?
Zakaj
pa
me
tako
grdo
gledaš
,
Kačur
?
“
„
Nikoli
ne
gledam
drugače
,
odvadil
sem
se
!
“
je
odgovoril
Kačur
in
topila
se
je
samozavest
,
ki
se
mu
je
bila
zdramila
v
srcu
.
Stopila
sta
v
gostilnico
ter
sedla
v
gosposko
sobo
.
„
Seveda
,
tam
v
Blatnem
dolu
!
“
je
vzdihnil
Ferjan
.
„
Zakaj
pa
si
bil
tako
neumen
?
Glej
,
par
let
sem
starejši
od
tebe
in
ti
si
bil
drugače
veliko
bolj
pameten
nego
jaz
—
pa
kaj
je
zdaj
s
tabo
in
kaj
je
z
mano
?
“
„
Le
to
mi
povej
,
“
mu
je
pogledal
Kačur
pazljivo
v
oči
,
„
kako
si
to
storil
?
Rad
bi
vedel
...
ker
ne
razumem
tega
,
ne
morem
razumeti
!
Tako
majhne
,
tako
zelo
nedolžne
stvari
sem
jaz
počel
takrat
;
in
zdaj
...
razvalina
!
Ti
pa
si
,
pravijo
,
steber
naprednega
učiteljstva
;
in
zdaj
...
nadučitelj
!
...
Tega
,
glej
,
ne
razumem
!
Razloži
mi
!
“
Kačur
je
govoril
odkritosrčno
;
s
srepim
pogledom
in
z
napetim
obrazom
.
Ferjan
se
je
zasmejal
grohotoma
.
„
Takrat
v
Zapolju
si
bil
otrok
in
si
bil
otrok
v
Blatnem
dolu
in
si
otrok
še
zmerom
!
...
Kaj
ne
razumeš
?
Takrat
,
pred
dvanajstimi
leti
,
človek
ni
smel
biti
napreden
...
zdaj
sme
!
Še
koristi
mu
!
“
„
Kaj
pa
zdaj
ne
sme
biti
?
“
je
prašal
Kačur
.
„
Ti
bi
torej
zmerom
rad
bil
tisto
,
kar
človek
ne
sme
biti
?
“
„
Ne
!
“
je
zmajal
Kačur
hitro
in
iztegnil
roke
.
„
Ne
maram
biti
nič
;
ne
tisto
,
kar
smem
biti
,
ne
tisto
,
kar
ne
smem
!
“
„
Nič
torej
?
“
„
Nič
!
“
„
Tudi
učitelj
ne
?
Žalostne
stvari
so
mi
pravili
o
tvojih
metodah
...
prinesel
si
jih
bil
pač
s
sabo
iz
Blatnega
dola
...
No
,
zdaj
sva
v
krčmi
!
“
Kačurja
je
izpreletel
strah
;
ni
več
videl
pred
seboj
Ferjana
,
temveč
nadučitelja
;
in
njegov
obraz
se
mu
je
zdel
teman
in
strog
njegov
glas
.
„
Jaz
,
gospod
nadučitelj
...
“
je
jecljal
.
„
Kaj
?
“
ga
je
pogledal
Ferjan
osupel
.
„
Nisem
tako
mislil
...
nisem
mislil
žaliti
...
“
se
je
izgovarjal
Kačur
s
plahim
glasom
.
„
Kaj
pa
ti
je
,
zlodej
?
Kaj
se
ti
je
zmešalo
?
“
se
je
čudil
Ferjan
.
„
Tisto
zaradi
šole
sem
le
tako
omenil
...
se
bo
že
napravilo
!
Zlovoljen
si
pač
,
potrt
,
raka
imaš
v
srcu
—
odtod
palica
v
šoli
in
kletev
!
Seveda
—
kako
pa
bi
bil
prijazen
?
“
„
Saj
se
bom
trudil
...
glej
,
Ferjan
,
zdaj
vidim
,
da
si
blag
človek
...
saj
se
bom
trudil
...
“
„
Nehaj
!
Kdo
pa
te
bo
poslušal
?
Verjamem
,
da
bi
se
izpremenil
človek
v
tvoji
koži
;
ampak
v
staro
babo
—
ne
!
“
se
je
razjezil
Ferjan
.
Kačur
ni
več
vedel
,
kaj
bi
govoril
in
kako
bi
se
opravičeval
.
„
Oprosti
,
Ferjan
...
meni
je
res
težko
na
svetu
...
Kar
sem
doživel
,
vse
,
kar
sem
videl
,
odkar
sem
prišel
iz
Blatnega
dola
,
mi
je
tako
...
tuje
,
nenavadno
...
ne
vem
,
kaj
bi
!
“
Pogledal
je
na
mizo
.
„
Ni
bilo
prav
,
da
so
me
potegnili
iz
Blatnega
dola
...
domač
sem
bil
že
tam
...
Zato
sem
prosil
,
ker
sem
bil
navajen
...
in
ker
sem
bil
vselej
vesel
,
kadar
so
odrekli
...
Ni
bilo
prav
,
da
sem
prosil
...
tam
bi
umrl
v
miru
!
...
“
Ferjan
ga
je
pogledal
sočutno
,
toda
tudi
mnogo
prezira
je
bilo
v
sočutju
.
„
Slab
si
bil
!
“
„
Ne
slab
,
Ferjan
!
Zdaj
šele
,
ko
se
spominjam
v
daljavo
,
zdaj
šele
vem
,
koliko
moči
je
bilo
v
meni
!
Ampak
kaplja
za
kapljo
...
brez
konca
;
noben
sod
ni
tako
velik
,
da
bi
nazadnje
ne
bil
prazen
...
Saj
nič
ne
veš
!
Kaj
tisto
tam
zunaj
!
Človek
se
otrese
,
pa
je
,
in
gre
dalje
svojo
pot
!
Ampak
tisto
...
tisto
trpljenje
med
štirimi
stenami
,
ki
ga
ne
vidi
ne
svet
ne
prijatelj
in
ki
ni
poplačano
nikoli
!
To
bi
moral
poznati
,
Ferjan
!
“
„
No
...
seveda
!
“
Očitno
je
bilo
,
da
se
je
dolgočasil
.
„
Drugače
...
kako
pa
ženi
?
“
„
Kako
bi
?
“
je
odgovoril
Kačur
osorno
.
„
Tukaj
je
zdaj
doma
...
jaz
nisem
!
“
Obadva
sta
molčala
.
„
Skoraj
bo
čas
za
kosilo
,
mislim
!
“
je
pogledal
Ferjan
na
uro
.
„
Čas
je
,
res
!
“
se
je
vzdignil
Kačur
.
„
Ali
prideš
jutri
v
čitalnico
?
“
„
Morda
.
“
„
Žena
tudi
?
“
Kačur
ga
je
pogledal
.
„
Seveda
pride
!
“
—
Ko
se
je
vračal
Kačur
tisti
dan
domov
,
so
bile
njegove
misli
vse
bolj
vroče
in
je
bilo
njegovo
srce
vse
bolj
polno
nego
poprej
.
„
Ne
samo
jaz
,
bratec
...
tudi
ti
si
se
izpremenil
!
...
In
čeprav
nosiš
zdaj
novo
suknjo
:
nič
na
bolje
se
nisi
izpremenil
kakor
jaz
!
“
—
Žena
je
šivala
,
gladila
obleko
,
pripravljala
bluzo
,
krilo
,
klobuk
;
vroč
je
bil
njen
obraz
in
komaj
se
je
ozrla
na
moža
.
„
Kaj
res
pojdeš
?
“
ga
je
prašala
mimogrede
,
ko
je
nesla
vroče
železo
iz
kuhinje
.
„
Pojdem
!
Kamor
ti
,
tja
jaz
!
“
je
odgovoril
s
hudobnim
nasmehom
in
je
gledal
na
razprostrto
krilo
,
ki
ga
je
likala
z
železom
,
na
bluzo
,
ki
je
visela
ob
durih
,
na
belo
,
čipkasto
perilo
.
„
Za
koga
pa
se
tako
napravljaš
?
“
Videl
je
njen
goli
,
polni
vrat
,
njene
gole
,
okrogle
roke
in
je
vztrepetal
.
Prijel
jo
je
za
ramo
in
je
čutil
žarko
gorkoto
njenega
telesa
.
„
Zakaj
pa
si
tako
z
mano
?
“
„
Pusti
me
na
miru
,
ko
vidiš
,
da
delam
!
“
Postal
je
še
trenutek
za
njo
;
vzdignil
je
roko
od
njene
rame
,
držal
jo
je
skrčeno
,
napeto
kakor
kremplje
,
nad
njenim
vratom
.
„
Samo
da
bi
pritisnil
...
tiščal
...
“
Zganila
je
z
glavo
,
zaropotala
z
železom
in
roka
mu
je
omahnila
.
Šel
je
v
svojo
izbo
,
globoko
sključen
,
trepetajoč
,
in
je
legel
oblečen
na
posteljo
.
„
Še
to
,
kar
sem
dobil
za
borno
plačilo
,
ni
moje
!
...
Slab
,
je
rekel
,
da
sem
...
in
zelo
sem
slab
!
Zakaj
nisem
zgrabil
...
pritisnil
...?
“
Iz
postelje
ob
zidu
je
gledalo
nanj
dvoje
velikih
,
vodenih
oči
.
„
Ata
!
“
Skočil
je
k
njemu
in
ga
je
vzel
v
naročje
.
„
Ti
...
ti
si
moj
!
Čigav
si
?
“
„
Atov
!
“
„
Seveda
si
moj
...
saj
si
tako
bolan
,
ubožec
!
“
Stala
je
sredi
izbe
,
v
svetli
obleki
,
vsa
v
čipkah
in
žametnih
trakovih
,
na
glavi
klobuk
z
dolgim
peresom
in
bel
sončnik
v
roki
;
gledal
jo
je
in
ni
se
mu
več
zdela
tako
lepa
,
lep
je
bil
samo
še
zardeli
,
veseli
obraz
.
„
Ali
pojdeš
sam
?
“
„
Pozneje
pridem
.
“
„
Kakšen
obraz
pa
delaš
?
Kaj
nisem
lepa
?
“
„
Ne
!
“
„
Žalost
velika
,
če
tebi
nisem
pogodu
!
“
se
je
okrenila
žena
.
„
Pa
zakleni
vrata
!
“
Videl
jo
je
še
,
ko
je
šumela
mimo
okna
in
je
razprla
sončnik
,
da
bi
ji
ne
sijalo
v
obraz
večerno
sonce
,
in
ko
jo
je
videl
od
daleč
,
je
zapazil
prvikrat
,
da
so
ji
rokavice
preozke
in
pod
rokavom
za
palec
prekratke
.
Napotil
se
je
šele
,
ko
se
je
mračilo
.
Šel
je
mimo
krčme
,
svojega
temnega
,
prijaznega
doma
.
„
Kaj
ne
bi
stopil
rajši
tja
?
Kdo
mi
bo
tam
kaj
očital
?
Kdo
bo
tam
moj
gospod
?
Kdo
mi
bo
paral
srce
,
ki
je
že
tako
trudno
?
“
In
stopil
je
v
krčmo
,
ko
je
bil
šele
komaj
po
mislil
.
„
Tako
gosposki
nocoj
?
“
ga
je
prašal
štacunar
.
„
Kaj
v
čitalnico
?
“
„
V
čitalnico
!
“
je
odgovoril
čemerno
.
„
Pa
sami
?
Brez
žene
?
“
„
Je
že
šla
!
“
Okrogli
štacunarjev
obraz
se
je
zasvetil
in
za
smehljal
.
„
Tak
je
šla
?
“
Kačur
ga
je
pogledal
temno
.
„
Zakaj
pa
ta
smeh
?
Zakaj
pa
tako
vprašanje
?
“
„
I
!
“
je
skomizgnil
z
ramami
štacunar
.
„
Saj
se
vse
lahko
praša
!
„
Za
drugo
mizo
je
sedel
pijan
kmet
,
štacunarjev
večni
gost
,
kadil
je
iz
kratke
pipe
,
gledal
je
naravnost
na
Kačurja
in
se
je
smehljal
tiho
predse
.
Naposled
je
vzel
pipo
iz
ust
,
pljunil
je
in
se
smehljal
še
bolj
od
srca
.
„
Tako
ste
učeni
,
gospod
šolmašter
,
da
znate
nemško
in
laško
...
ampak
ne
vidite
pa
še
za
ped
ne
izpred
nosa
!
“
„
Kaj
se
to
pravi
?
“
je
prašal
Kačur
jezen
.
„
Nič
se
ne
pravi
!
Kadar
bo
mene
srbelo
,
se
bom
že
sam
praskal
in
svoje
uši
si
bom
sam
česal
!
“
Kačur
je
hitro
izpil
in
je
šel
.
—
Minila
je
igra
,
tudi
petje
je
že
skoro
minilo
,
ko
je
stopil
Kačur
med
duri
in
pogledal
v
dvorano
.
V
drugi
klopi
pred
odrom
,
na
rdečem
žametu
,
zardela
,
srečna
in
ponosna
,
je
sedela
njegova
žena
;
ne
v
blešečih
očeh
ne
na
žarečem
,
življenja
polnem
obrazu
se
ji
ni
več
poznal
Blatni
dol
,
komaj
še
na
čipkah
pod
vratom
in
za
pestjo
in
na
preveselem
in
preglasnem
smehu
.
Poleg
nje
je
sedel
tisti
mladi
uradnik
,
tisti
lepi
fant
s
pšeničnimi
kodri
,
nežno
poltjo
in
z
nelepim
izrazom
na
ustnicah
.
„
Ni
me
ugledala
!
“
je
pomislil
Kačur
.
„
In
če
bi
pogledala
sem
,
bi
me
ne
videla
!
...
Ampak
potrpi
!
“
Mraz
mu
je
segel
v
srce
,
do
glave
se
mu
je
razlila
zloba
in
se
je
prikazala
na
njegovem
obrazu
.
„
Potrpi
!
...
Še
me
boš
ugledala
...
klečala
boš
pred
mano
in
mi
boš
strmela
v
obraz
z
belimi
očmi
in
boš
vzdigovala
sklenjene
roke
...
Potrpi
,
kanalja
!
...
“
Pesem
,
ki
so
jo
peli
na
odru
,
je
bila
pri
kraju
.
Tončka
je
ploskala
,
vesela
,
rdeča
v
lica
,
smehljajoča
se
blažena
,
kakor
otrok
,
in
se
je
ozrla
.
Roke
so
ji
omahnile
,
kri
je
izginila
iz
njenih
lic
in
njenih
ustnic
.
Ugledala
je
njegov
obraz
,
kakor
ga
ni
videla
nikoli
:
strahoten
obraz
iz
teme
,
bled
in
spačen
...
Kačur
se
je
naglo
okrenil
.
V
gostilni
poleg
dvorane
so
ga
pozdravili
glasno
;
Ferjan
je
vstal
izza
mize
.
„
Mislili
smo
že
,
da
te
ne
bo
,
Kačur
!
Z
veliko
silo
sem
jim
dopovedal
,
da
nisi
konservativec
,
da
nisi
klečeplazec
in
špijon
!
Sédi
no
!
Tukaj
zraven
mene
sédi
!
...
Kaj
pa
ti
je
?
“
Kačur
je
bil
še
zmerom
bled
in
je
trepetal
.
„
Slabo
mi
je
bilo
,
drugega
nič
!
...
Čemu
pa
ta
veselica
nocoj
?
“
„
Čemu
?
“
se
je
zasmejal
Ferjan
.
„
Kaj
mora
imeti
vsaka
stvar
svoj
namen
?
Veselica
je
pač
;
vsako
leto
je
in
zato
je
tudi
letos
...
Ti
ne
moreš
pozabiti
na
tiste
čase
,
ko
je
imela
vsaka
beseda
tudi
svojo
misel
!
“
Konec
mize
,
v
tobakovem
dimu
,
je
sedel
župan
in
se
je
ozrl
veselo
na
Kačurja
izpod
črnih
obrvi
.
„
Slabe
čase
ste
pač
doživeli
...
in
zdaj
Vas
ne
izpuste
!
“
Kačurju
je
bilo
sitno
v
veliki
,
gosposki
družbi
;
majhnega
se
je
čutil
in
okornega
;
zato
je
pil
hitro
in
vino
se
ga
je
lotevalo
.
„
Nocoj
pa
nam
ne
uideš
,
Kačur
!
“
je
govoril
Ferjan
veselo
.
„
Pripoveduj
nam
nocoj
,
kako
je
bilo
;
bodi
vesel
in
izbubaj
se
!
Poglej
nas
saj
smo
sami
pošteni
ljudje
!
“
„
Pusti
me
,
Ferjan
!
Kaj
se
norčuješ
!
Prestar
sem
!
“
Ferjan
se
je
naslonil
globoko
na
stol
,
spustil
je
iz
ust
gost
oblak
dima
in
je
gledal
pazljivo
na
Kačurja
.
„
Jaz
pa
mislim
,
da
nisi
samo
star
,
Kačur
!
“
„
Kaj
še
?
“
Ferjan
ga
je
gledal
in
se
je
smehljal
prezirno
.
„
Takrat
,
ko
te
nič
stalo
ni
,
ko
si
bil
mlad
in
sam
,
si
lahko
oral
!
“
Kačur
je
prijel
kozarec
s
tresočo
roko
in
ga
je
izpraznil
:
Jerin
je
položil
Ferjanu
roko
na
ramo
.
„
Ne
,
Ferjan
...
tako
ni
!
“
Ferjan
je
zamahnil
;
vino
je
bilo
v
njem
.
„
Takrat
,
o
!
Mlad
,
sam
—
kaj
prihodnost
?
Zdaj
:
gospod
župnik
!
—
klobuk
do
tal
!
Gospod
župan
!
—
glavo
do
pasu
!
Gospod
nadučitelj
—
he
,
ali
veš
,
Jerin
,
da
me
je
moj
prijatelj
,
tale
Kačur
,
tituliral
z
gospodom
nadučiteljem
?
Ko
se
tikava
in
ko
sem
mu
bil
drug
?
“
Kačur
se
je
tresel
;
vsa
kri
mu
je
bila
izginila
iz
obraza
in
kosti
so
mu
stopile
iz
lic.
„
Ferjan
!
Zakaj
?
“
je
prosil
s
trepetajočim
glasom
in
zakrvavelimi
očmi
.
„
Saj
smo
te
že
spoznali
!
Farški
si
!
“
„
Kaj
sem
?
“
se
je
začudil
Kačur
in
se
je
ozrl
po
omizju
.
„
Farški
!
“
se
je
zasmejal
Ferjan
...
Petje
je
minilo
v
dvorani
in
družba
se
je
usula
v
gostilno
.
Kačur
je
videl
svojo
ženo
ob
strani
kodrastega
fanta
,
suho
učiteljico
ob
dolgem
,
kozjebradem
uradniku
in
je
slišal
klepetavi
glas
ekspeditorice
...
toda
vse
je
bilo
kakor
v
zibajoči
se
megli
,
kakor
v
sanjah
.
V
dvorani
se
je
oglasila
godba
in
pari
so
vstajali
;
vstala
je
tudi
njegova
žena
,
videl
jo
je
iznad
rame
,
dasi
ni
okrenil
obraza
.
„
Kaj
ne
greš
plesat
?
“
se
je
smehljal
Ferjan
.
Kačur
mu
je
gledal
v
obraz
z
izbuljenimi
očmi
.
„
Tvoja
žena
pleše
!
“
Kačur
je
molčal
in
je
pil
.
„
Ti
cunja
!
O
ti
cunja
!
“
se
je
nakremžil
Ferjan
in
je
pljunil
.
„
Kdo
je
cunja
?
“
je
prašal
Kačur
s
tihim
,
hripavim
glasom
.
„
Ti
!
Ti
!
“
je
vzkliknil
Ferjan
in
se
je
smejal
prezirno
.
Kačur
si
je
točil
počasi
,
toda
roka
se
mu
je
tako
tresla
,
da
se
je
izlivalo
vino
mimo
kozarca
.
Okrenil
se
je
k
Ferjanu
,
oddahnil
se
je
težko
in
je
izpregovoril
z
mirnim
glasom
.
„
Ti
,
Ferjan
,
ti
si
klečeplazec
!
Ti
si
cunja
!
“
„
Kaj
ne
veš
,
s
kom
govoriš
?
“
je
planil
Ferjan
.
„
S
klečeplazcem
!
s
klečeplazcem
!
Poznam
še
vse
tiste
besede
...
Obrni
naju
narobe
,
sebe
in
mene
—
in
kaj
se
bo
zgodilo
?
Za
klaftro
bom
višji
od
tebe
,
kaj
za
klaftro
,
za
sto
klafter
!
—
Ti
si
danes
steber
—
o
siromašni
steber
!
Kdo
pa
ti
je
dal
kamen
,
da
stojiš
na
njem
,
če
ne
jaz
s
svojim
trpljenjem
?
Ti
si
bil
cunja
in
klečeplazec
in
pijanec
,
ko
sem
jaz
dolbel
v
krvavem
potu
tisti
kamen
,
ki
si
se
zdaj
tako
moško
postavil
nanj
!
—
Kaj
si
rekel
—
kaj
ne
sme
biti
človek
dandanašnji
?
“
Jerin
je
gledal
na
Kačurja
s
svetlimi
očmi
in
je
odgovoril
:
„
Socialist
!
“
„
Prav
!
Bog
vedi
,
kaj
je
to
,
ampak
tebi
nakljub
,
Ferjan
,
sem
socialist
!
Kar
si
ti
danes
,
sem
bil
pred
petnajstimi
leti
!
Zakaj
?
Ker
nisem
smel
biti
,
ker
je
bilo
trpljenja
potreba
...
Kar
sem
jaz
gnojil
...
“
Ferjan
je
prebledel
in
si
je
grizel
ustnice
.
Valček
je
umolknil
v
dvorani
.
„
Ali
vidiš
svojo
ženo
?
“
je
prašal
Ferjan
z
zlobnim
,
spačenim
nasmehom
.
„
Kaj
te
briga
moja
žena
?
“
je
odgovoril
Kačur
izza
zob
in
se
ni
ozrl
.
„
Tudi
jaz
sem
že
plesal
z
njo
.
“
Kačur
je
strmel
nanj
z
osteklelimi
očmi
.
„
Tudi
jaz
sem
jo
že
poljubil
...
na
večer
tvoje
poroke
!
“
Kačur
se
je
vzdignil
omahovaje
,
zgrabil
je
kozarec
in
ga
zalučal
Ferjanu
v
obraz
.
Roke
so
se
ga
oklenile
,
nekdo
mu
je
ogrnil
suknjo
,
nekdo
drug
mu
je
posadil
klobuk
na
glavo
in
stal
je
na
ulicah
.
Jerin
ga
je
držal
trdo
za
roko
.
„
Spremim
vas
do
doma
...
Prav
ste
imeli
...
Ferjan
je
bil
pijan
...
“
Kačur
se
je
iztrgal
.
„
Stran
!
Ne
maram
nikogar
!
Stran
!
“
Jerin
je
postal
v
veži
in
je
gledal
za
Kačurjem
,
ki
je
hitel
po
ulicah
ter
izginil
v
temo
...
Počasi
in
zamišljen
se
je
vrnil
Jerin
po
stopnicah
;
šel
je
mimo
dvorane
in
je
pogledal
vanjo
;
tam
je
plesala
Tončka
s
Ferjanom
,
ki
je
govoril
zelo
naglas
,
opotekel
se
časih
in
se
zasmejal
...
Ferjan
in
Kačur
sta
sedela
v
konferenčni
sobi
.
Kačur
je
sedel
sključen
,
upiral
je
roke
ob
kolena
,
star
in
prsten
je
bil
njegov
obraz
,
njegove
zakrvavljene
oči
so
gledale
topo
.
Ferjan
,
že
precej
debelušen
,
nekoliko
osivel
,
je
bil
očitno
v
zadregi
;
mečkal
je
v
roki
papir
in
je
gledal
na
mizo
.
„
Tovariša
sva
bila
nekoč
!
“
je
izpregovoril
in
se
je
ozrl
hipno
in
postrani
na
Kačurja
.
„
Tovariša
in
prijatelja
!
Bogami
,
resno
se
nikoli
nisem
pregrešil
proti
temu
prijateljstvu
,
in
če
je
prišla
vmes
kakšna
neumnost
,
sva
jo
poravnala
,
kakor
se
spodobi
...
Ampak
glejte
,
gospod
Kačur
—
“
Njune
oči
so
se
srečale
in
nobeden
jih
ni
povesil
.
„
—
tako
se
mora
sčasoma
nehati
prijateljstvo
!
...
Še
pred
par
leti
sem
vas
gledal
tako
,
kakor
sem
vas
videl
nekoč
,
pred
zelo
davnim
časom
,
ko
ste
stali
više
nad
nami
vsemi
...
ko
smo
še
upali
,
da
boste
nekdaj
...
no
,
minilo
je
!
...
O
vsem
tem
ni
zdaj
nobene
govorice
več
...
ne
prašam
vas
,
v
katerem
političnem
taboru
stojite
,
to
je
vaša
stvar
in
skrb
...
zdaj
vam
nisem
več
drugega
kakor
nadučitelj
...
“
„
Kaj
bo
povedal
?
“
si
je
mislil
Kačur
.
„
Vem
,
kaj
bo
povedal
!
“
„
Te
besede
sem
rekel
zategadelj
,
da
ne
boste
več
pričakovali
od
mene
...
kakšnih
posebnih
ugodnosti
.
Poslednja
ugodnost
je
ta
,
da
vam
svetujem
sam
,
namesto
da
bi
vas
naznanjal
,
kakor
bi
bilo
potreba
...
Ali
veste
,
kaj
mislim
?
“
„
Vem
!
“
se
je
smehljal
Kačur
topo
.
Ferjan
je
vstal
,
stopil
je
bliže
h
Kačurju
,
njegov
obraz
je
bil
resen
,
toda
prijazen
in
ves
sočuten
.
„
Zaboga
,
Kačur
,
kaj
res
ni
zate
nobene
pomoči
več
?
...
Zabavljaj
proti
nam
,
norčuj
se
iz
čitalnice
,
iz
pevskega
društva
,
bodi
navsezadnje
socialist
ali
anarhist
ali
kar
ti
drago
...
samo
vedi
se
kakor
krščanski
človek
!
...
Kaj
je
treba
teh
škandalov
v
šoli
?
To
se
vse
izve
...
pisali
bodo
kmalu
!
Pride
kmet
z
gorjačo
,
ker
si
mu
natepel
otroka
...
ti
,
ki
si
bil
nekdaj
evangelist
...
ne
zameri
!
...
Seveda
,
če
si
zmerom
pijan
!
Pij
,
prosim
te
,
ponoči
,
ko
te
nobeden
ne
vidi
,
in
se
strezni
do
jutra
!
Kaj
moraš
piti
podnevi
?
Ves
dan
?
...
Saj
te
je
lahko
sram
pred
...
“
Ferjan
se
je
ugriznil
v
ustnice
in
je
stopil
korak
nazaj
.
„
Sami
veste
,
kaj
sem
vam
hotel
povedati
.
Ravnajte
se
prosim
!
“
je
izpregovoril
s
hladnejšim
glasom
in
mu
je
ponudil
roko
.
„
Že
prav
!
Že
prav
!
“
je
kimal
Kačur
in
mu
segel
v
roko
in
je
šel
.
„
Eno
je
posebno
spomina
vredno
!
“
je
premišljeval
Kačur
.
„
Poprej
so
me
zmerom
izpraševali
,
kaj
počnem
doma
,
kaj
jem
,
kaj
pijem
,
s
kom
se
razgovarjam
,
kakšne
politične
misli
da
imam
,
če
hodim
v
cerkev
in
k
spovedi
,
kakšno
je
sploh
moje
življenje
in
nehanje
in
glej
—
nenadoma
pride
človek
,
ki
me
praša
,
kaj
počnem
v
šoli
!
Premislimo
—
šola
!
Nekoč
se
mi
je
zdelo
,
da
je
vredna
uvaževanja
...
mislil
sem
,
da
je
lep
in
svet
poklic
...
kdaj
je
bilo
to
?
...
No
,
Bog
s
preteklostjo
!
...
In
zdaj
kar
nenadoma
,
kakor
da
bi
se
opolnoči
duh
vzdignil
iz
groba
...
kaj
je
s
šolo
?
Glej
,
paglavci
imajo
dušo
...!
Imenitno
je
to
vprašanje
in
zelo
tehtno
,
zato
ga
je
treba
premisliti
!
“
Stopil
je
v
krčmo
,
sedel
je
v
najtemnejši
kot
in
si
je
privihal
visoko
ovratnik
zimske
suknje
.
„
Le
sem
z
žganjem
!
Ferjan
pravi
,
da
nikar
!
Nalašč
!
“
Težke
in
lene
so
bile
njegove
misli
,
vlačile
so
se
kakor
megle
preko
ravni
,
tako
nejasne
,
brezoblične
.
„
Glej
ga
,
kako
se
je
bil
razšopiril
nad
menoj
!
Kdo
?
...
Kaj
mi
more
?
Kaj
se
me
more
dotakniti
?
Poizkusi
naj
!
“
Pil
je
;
zavijal
se
je
še
globlje
v
suknjo
,
v
ovratnik
.
Mrzel
zimski
veter
je
vzdigal
na
ulicah
zrahljani
sneg
in
ga
je
zagnal
v
izbo
,
kadar
so
se
odprle
duri
.
Zadnji
šolski
dan
je
bil
pred
božičem
;
od
jutra
že
je
ležal
siv
somrak
nad
vasjo
,
mračilo
se
je
zgodaj
popoldne
,
sneg
je
naletaval
,
droban
in
mrzel
,
zmerom
gosteje
iz
nizkega
neba
in
se
je
vzdigal
v
oblakih
z
ulic
in
streh
,
kadar
je
bušil
veter
.
Kmalu
je
pozabil
Kačur
na
Ferjana
in
začutil
v
srcu
znova
in
z
večjo
silo
tisto
tiho
grozo
,
ki
se
ga
je
oklepala
ob
poslednjem
času
kakor
z
železnimi
rokami
.
Izpil
je
hitro
,
zapel
si
je
suknjo
in
je
hitel
domov
.
„
Za
koga
pa
kuhaš
ta
čaj
?
“
je
prašal
ženo
.
Ni
se
ozrla
nanj
.
„
Kako
pa
,
da
že
prihajaš
nocoj
?
“
Kačur
je
pljunil
na
tla
in
je
stopil
v
drugo
izbo
.
V
temi
,
na
nizki
,
siromašni
postelji
je
ležal
Lojze
in
je
sopel
težko
,
počasi
.
Kačur
je
prižgal
luč
;
otrok
je
počasi
okrenil
velike
,
vodene
,
čudno
svetle
oči
in
je
iztegnil
tanke
roke
proti
očetu
.
„
Kaj
ste
mi
prinesli
,
ata
?
“
Kačur
je
privlekel
iz
suknje
rožičev
,
fig
in
bonbonov
.
„
Na
,
Lojze
!
Nastavi
roke
!
“
Lojze
je
trudoma
vzdignil
glavo
,
nastavil
je
roke
v
perišče
in
se
je
zasmejal
kakor
nekoč
,
tiho
,
sunkoma
;
nato
je
bil
spet
resen
njegov
bolni
,
zgodaj
ostareli
obraz
.
Deset
let
mu
je
bilo
.
njegovo
telo
pa
je
bilo
drobno
in
slabotno
,
kakor
telo
petletnega
otroka
,
in
se
je
zgubilo
pod
odejo
;
čelo
je
bilo
še
bolj
izbočeno
;
viselo
je
ogromno
nad
drobnim
,
splahnelim
obrazom
,
nad
globokimi
,
svetlimi
očmi
.
Položil
je
darila
na
odejo
in
ni
pokusil
ne
rožičev
,
ne
fig
,
ne
bonbonov
.
„
Ata
!
“
Kačur
se
je
sklonil
nizko
k
njemu
.
„
Ata
,
prav
do
ust
...
da
ne
bodo
slišali
mama
!
“
Kačur
se
je
sklonil
do
njegovih
ust
in
je
čutil
v
lice
vročo
sapo
.
„
Ata
!
“
je
šepetal
Lojze
težko
sopeč
.
„
Povejte
,
če
je
res
!
Ali
bom
res
moral
umreti
?
“
Kačurja
je
izpreletel
mraz
po
vsem
telesu
in
mu
je
segel
do
srca
.
Zavil
je
Lojzeta
v
odejo
,
vzel
ga
je
v
naročje
in
ga
je
pritisnil
k
sebi
.
„
Kdo
je
tako
rekel
,
Lojze
?
“
„
Mama
so
rekli
!
“
je
šepetal
otrok
in
ga
je
objel
z
rokama
okoli
vratu
.
„
Ali
bom
res
umrl
,
ata
?
“
„
Ne
boš
umrl
!
Jaz
ne
pustim
!
“
Ni
tolažil
samo
otroka
—
upiral
se
je
sam
tisti
mrzli
grozi
,
ki
mu
je
oklepala
srce
,
kadar
je
pogledal
na
sinovo
drobno
,
zgrbljeno
,
splahnelo
telesce
,
na
njegov
sivi
,
ostareli
obraz
in
je
srečal
plahi
,
mrtvi
pogled
njegovih
motnih
oči
.
Hodil
je
z
niim
po
izbi
in
ga
je
zibal
v
naročju
.
„
Zakaj
pa
misliš
na
take
hude
besede
,
Lojze
?
Ne
poslušaj
jih
,
in
če
si
jih
slišal
,
pozabi
nanje
!
Kako
bi
mogel
umreti
,
Lojze
,
ko
te
imam
rad
?
Zdaj
bo
že
kmalu
božič
,
pa
ti
bom
napravil
jaslice
...
sam
jih
bom
napravil
,
lepe
jaslice
!
“
„
Samo
zame
?
“
„
Samo
zate
,
Lojze
!
Tja
ti
jih
bom
postavil
,
v
kot
,
k
postelji
!
In
ti
boš
dajal
nanje
rozine
iz
potice
,
da
jih
bodo
ponoči
pastirji
nosili
Jezusu
!
“
„
Tudi
lani
sem
jih
dajal
,
pa
jih
je
pojedel
Tone
,
ko
sem
spal
!
“
„
Letos
jih
ne
bo
;
jaz
bom
sedel
ob
postelji
vso
noč
in
bom
gledal
,
da
se
ne
bo
kaj
zgodilo
!
In
če
se
boš
zbudil
in
ne
boš
mogel
zaspati
,
se
bova
pogovarjala
...
“
„
Tudi
o
mestu
se
bova
pogovarjala
,
ata
...
tudi
jaz
bi
šel
rad
v
mesto
,
kakor
Tone
...
“
Njegove
oči
so
gledale
svetlo
,
globoko
,
kakor
v
neznano
čudo
,
v
daljno
lepoto
,
ki
ni
dana
vsakomur
,
da
jo
ugleda
.
„
Tudi
ti
pojdeš
v
mesto
,
Lojze
,
in
boš
velik
gospod
...
in
ti
me
boš
imel
rad
,
kadar
boš
gosposki
,
ne
boš
se
me
ogibal
,
ne
boš
tako
jezno
gledal
name
kakor
Tone
...
“
„
Zmerom
vas
bom
imel
rad
,
ata
!
“
Položil
ga
je
na
posteljo
,
spravil
mu
je
roke
pod
odejo
in
ga
je
odel
do
vratu
.
„
Zdaj
zaspi
,
Lojze
!
Nič
ne
misli
hudih
misli
,
nič
ne
sanjaj
!
Zbudil
se
boš
zjutraj
in
boš
zdrav
in
se
bova
igrala
,
kakor
prej
!
“
Lojze
ga
je
pogledal
s
prestrašenimi
očmi
.
„
Kaj
greste
stran
,
ata
?
Ne
hodite
stran
...
ne
nocoj
!
“
Čuden
strah
je
bil
v
njegovem
stokajočem
glasu
;
izvil
je
roke
izpod
odeje
in
jih
je
iztegnil
proti
očetu
.
„
Nikamor
ne
pojdem
,
Lojze
;
zmerom
bom
blizu
tebe
in
te
bom
slišal
...
Ti
pa
spi
;
lepo
spravi
roke
pod
odejo
,
da
te
ne
bo
zeblo
,
zatisni
oči
in
misli
na
božič
in
na
veliko
noč
in
boš
zaspal
!
“
Lojze
je
zatisnil
oči
napol
in
je
gledal
na
očeta
izza
košatih
trepalnic
...
Kačur
je
stopil
v
drugo
izbo
in
je
zaprl
natihoma
duri
.
„
Kdo
je
bil
tukaj
?
“
je
prašal
šepetaje
.
„
Kdo
da
bi
bil
?
Nikogar
ni
bilo
!
“
je
odgovorila
žena
z
rezkim
,
osornim
glasom
.
„
Ne
tako
naglas
!
Otrok
bo
zaspal
!
Jaz
pa
sem
slišal
,
da
so
se
bile
odprle
duri
in
da
je
stopil
nekdo
v
izbo
in
da
si
govorila
z
njim
in
da
je
šel
...
Kdo
je
bil
?
Moški
koraki
so
bili
...
“
Z
neizmernim
zaničevanjem
,
s
studom
v
nasmehu
mu
je
pogledala
v
obraz
in
je
oponašala
njegov
šepetajoči
glas
.
„
Res
?
Moški
koraki
da
so
bili
?
Glej
!
Kako
si
uganil
!
Čudno
,
da
še
poznaš
moške
korake
!
“
„
Kdo
je
bil
?
“
„
Kaj
zdaj
že
nobeden
več
ne
sme
v
hišo
?
Pusti
me
na
miru
!
“
Globoko
sovraštvo
je
pogledalo
iz
njenih
oči
;
srečalo
se
je
z
njegovim
sovraštvom
,
lica
so
jima
bledela
—
žival
se
je
ozrla
v
žival
...
En
sam
hip
je
bil
,
omahnila
sta
obadva
.
Kačur
se
je
vrnil
v
izbo
k
sinu
.
Luč
je
bila
privita
in
je
svetila
zaspano
.
Stopil
je
k
postelji
in
se
je
sklonil
.
Lojze
je
dihal
težko
,
tiho
,
v
dolgih
presledkih
;
izza
polzatisnjenih
trepalnic
so
gledale
bele
oči
;
čelo
je
bilo
potno
in
tudi
na
rokah
je
bil
mrzel
pot
.
„
Zaspal
je
!
“
Po
prstih
je
šel
po
izbi
,
odvil
je
luč
še
niže
,
postavil
je
stol
poleg
postelje
in
je
sedel
.
„
Saj
to
ne
more
biti
!
Tako
neusmiljen
ni
Bog
,
da
bi
mi
vzel
še
to
!
“
V
polmraku
je
videl
pod
sabo
drobni
,
sivi
,
prezgodaj
ostareli
obraz
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zapisana
tam
povest
njegovega
življenja
in
tega
življenja
topo
,
ostudno
trpljenje
...
V
čudni
tišini
,
v
polmraku
,
v
zatohlem
vzduhu
so
vstajali
v
njegovem
nemirnem
,
v
grozi
vzdramljenem
srcu
spomini
jasneje
in
razločneje
nego
kdaj
poprej
;
videl
se
je
v
ogledalu
in
se
je
sam
prestrašil
...
Šel
je
nekoč
mlad
fant
,
napotil
se
je
v
svet
z
lahkim
korakom
in
njegovo
srce
je
bilo
polno
upanja
.
Pa
ni
bilo
samo
upanja
polno
,
neizmerna
ljubezen
,
vseobsežna
,
je
bila
v
njem
.
Šel
je
in
je
ponudil
od
svojega
bogastva
,
od
svoje
ljubezni
ljudem
.
„
Glejte
,
razbojnika
,
ponuja
nam
ljubezen
—
kamnajte
ga
!
“
Zgrnili
so
se
okoli
njega
in
so
metali
nanj
kamenje
in
blato
,
dokler
se
ni
zgrudil
...
In
ko
je
vstal
,
je
šel
dalje
,
čez
hribe
,
in
je
ponudil
ljudem
od
svojega
bogastva
,
od
svoje
ljubezni
.
„
Glejte
,
razbojnika
,
ponuja
nam
ljubezen
—
kamnajte
ga
!
“
Zgrnili
so
se
okoli
njega
in
so
metali
nanj
kamenje
in
blato
,
dokler
se
ni
zgrudil
...
Takrat
pa
se
je
zgodilo
čudo
:
pest
blata
je
padla
v
njegovo
srce
in
blato
se
je
razlivalo
zmerom
više
in
je
zalilo
srce
do
vrha
.
Težko
je
bilo
,
tako
da
njegovi
koraki
niso
bili
več
tako
prožni
in
lahki
kakor
poprej
;
hrbet
mu
je
klonil
,
glava
se
mu
je
povesila
.
In
zgodilo
se
je
drugo
čudo
;
od
tistega
trenutka
,
ko
je
bilo
padlo
blato
v
njegovo
srce
,
ni
hrepenel
več
v
višavo
ne
v
daljavo
;
ljubil
je
močvirje
,
temo
vlažnega
gozda
,
mračne
zaseke
,
gluhe
in
pozabljene
,
skrite
med
hribi
.
In
zgodilo
se
je
tretjo
čudo
;
ljudje
,
ki
so
ga
kamnali
nekoč
,
so
stali
zdaj
kraj
gozda
,
v
gorkejšem
soncu
,
ob
močvirju
,
na
trdnejši
zemlji
,
nad
zaseko
,
više
v
klancu
,
in
so
kazali
nanj
:
„
Glejte
ga
,
ki
nima
ljubezni
v
srcu
!
“
In
ko
je
zaslišal
njih
smeh
,
se
mu
je
storilo
inako
,
in
—
—
“
Kačur
se
je
stresel
;
velika
je
bila
njegova
bridkost
.
Sedla
mu
je
v
srce
plaha
misel
,
medla
,
trepetajoča
—
kakor
kresnica
v
mraku
.
„
Kaj
ni
več
mogoče
...?
“
„
Ata
!
“
je
zašepetalo
iz
postelje
.
Kačur
se
je
zdrznil
;
ugledal
je
dvoje
velikih
,
motnih
,
čisto
belih
oči
.
Hitel
je
k
mizi
,
privil
je
luč
in
se
je
vrnil
k
postelji
.
„
Kaj
bi
rad
,
Lojze
?
“
se
je
sklonil
sinu
prav
do
usten
.
Ustnice
so
se
zganile
,
bele
oči
so
strmele
nanj
.
Kačurja
je
izpreletel
mraz
,
prijel
je
otroka
za
rame
in
mu
je
vzdignil
glavo
.
„
Kaj
bi
rad
,
Lojze
?
Le
besedo
reci
!
“
Glava
je
omahnila
;
tanke
,
koščene
roke
so
ležale
na
odeji
.
„
Saj
ni
res
!
“
je
zaklical
Kačur
v
grozi
.
„
Saj
ne
smeš
umreti
,
Lojze
!
“
Vzdignil
ga
je
iz
postelje
in
ga
je
stisnil
v
naročje
.
Lica
so
bila
še
topla
,
čelo
je
bilo
še
potno
in
zelo
gladko
.
„
Poglej
me
,
Lojze
!
“
je
prosil
Kačur
in
noge
so
se
mu
tresle
.
„
Samo
poglej
me
,
čeprav
nič
ne
rečeš
!
“
Tanke
roke
so
visele
mrtve
ob
životu
,
ustnice
se
niso
ganile
.
Kačur
je
odprl
duri
ter
jih
odpahnil
z
nogo
nastežaj
.
„
Žena
!
Poglej
!
“
je
zaklical
s
hripavim
,
izpremenjenim
glasom
.
Stopila
je
bliže
;
njen
obraz
je
ostal
hladan
in
miren
.
„
Kaj
bi
kričal
?
Mrtev
je
!
Deni
ga
na
posteljo
!
“
„
Mrtev
!
“
je
zakričal
Kačur
,
tiščal
je
drobno
truplo
k
prsim
in
je
strmel
z
osteklelimi
očmi
...
Vso
noč
je
sedel
ob
lepo
postlani
postelji
,
kjer
je
ležal
sin
ves
bel
in
miren
;
vso
noč
in
ves
drugi
dan
.
Odtrgal
se
mu
je
bil
del
srca
,
del
življenja
je
utonil
v
noč
...
tisti
del
,
ki
mu
je
bil
najbližji
in
ki
je
bil
vsa
dediščina
njegova
iz
preteklosti
,
ves
njegov
delež
,
namenjen
mu
od
skope
usode
:
spomin
na
greh
in
na
ponižanje
...
Ko
je
gledal
tisti
beli
,
drobni
,
mirni
obraz
na
postelji
,
tiste
tanke
,
krempljem
podobne
,
sklenjene
roke
,
je
slutil
z
grozo
,
koliko
mu
je
umrlo
,
in
z
grozo
je
slutil
,
zakaj
se
je
oklepal
s
toliko
ljubeznijo
tega
bolnega
telesca
,
ki
je
živelo
v
mraku
...
živa
,
počasi
umirajoča
,
brezglasna
,
brez
upora
trpeča
senca
iz
Blatnega
dola
...
spomin
na
greh
in
na
ponižanje
...
Sedel
je
ob
postelji
in
je
pogledal
teman
in
zlovoljen
,
če
je
kdo
odprl
duri
v
njegov
hram
.
„
Kam
?
Kam
zdaj
?
“
je
premišljeval
v
globoki
bojazni
,
kakor
otrok
,
ki
je
bil
izgrešil
mater
in
stoji
na
neznani
cesti
,
med
neznanimi
ljudmi
...
„
Ni
več
poti
—
in
zakaj
bi
še
hodil
?
Kam
?
“
Stopil
je
v
izbo
Tone
,
ki
je
bil
prišel
na
božične
počitnice
.
Gosposko
je
bil
oblečen
,
svetlo
kravato
je
imel
zavezano
okoli
vratu
,
lase
je
imel
lepo
počesane
,
njegov
obraz
je
bil
nežen
,
gladek
,
ustnice
so
bile
napete
samozavestno
.
Gledal
je
mrtveca
z
mirnim
,
radovednim
pogledom
,
brez
žalosti
.
„
Glej
,
umrl
je
!
“
je
izpregovoril
Kačur
s
trepetajočim
glasom
,
kakor
da
bi
bil
povedal
sinu
pretresljivo
novico
.
„
Saj
vidim
!
Kaj
pa
bi
imel
na
svetu
,
ko
bi
živel
?
“
Okrenil
se
je
in
se
je
vrnil
k
materi
.
Kačur
si
je
zakril
obraz
...
Mračno
je
bilo
v
izbi
;
z
dolgim
,
sajastim
plamenom
je
gorela
sveča
ob
postelji
,
prasketala
je
in
vzplamtevala
,
v
večnem
nemiru
so
se
zibale
sence
na
stropu
,
na
stenah
,
na
mrtvem
obrazu
.
Zunaj
je
snežilo
;
veter
je
udaril
časih
ob
okno
,
da
se
je
streslo
.
Iz
druge
izbe
se
je
glasilo
žvenketanje
čaš
in
kozarcev
,
razgovarjali
so
se
polglasni
,
veseli
glasovi
,
buknil
je
časih
smeh
,
udaril
je
ob
duri
kakor
sneg
ob
okno
.
„
Ne
puste
ga
,
da
bi
spal
!
“
se
je
razsrdil
Kačur
in
je
odprl
duri
.
Za
mizo
so
sedeli
žena
,
Tone
in
mlad
,
gizdav
uradnik
z
neumnim
obrazom
in
debelimi
,
pohotnimi
ustnicami
.
Na
mizi
se
je
kadil
čaj
,
čaše
so
bile
polne
.
„
Kaj
pa
vi
tukaj
,
ob
tem
času
?
“
se
je
okrenil
Kačur
k
uradniku
.
„
Kaj
bi
?
“
je
odgovorila
žena
.
„
Na
čaj
sem
ga
vabila
!
“
Uradnik
se
je
smejal
nekoliko
prezirno
in
je
vstajal
.
„
Le
ostanite
!
“
je
vzkliknila
žena
.
„
Stran
!
Takoj
od
tod
!
“
Uradnik
je
videl
Kačurjev
obraz
,
vstal
je
hitro
ter
si
ogrnil
suknjo
;
Kačur
mu
je
odprl
duri
in
jih
zaloputnil
za
njim
.
„
Kdo
pa
je
ta
človek
?
“
je
prašal
ženo
trepetajoč
;
tudi
ona
je
trepetala
in
mu
je
gledala
naravnost
v
obraz
.
„
Prašal
bi
ga
bil
!
“
„
Kje
je
tvoje
srce
,
da
si
ga
vabila
nocoj
?
“
„
Ne
brigaj
se
za
moje
srce
!
Nisi
se
brigal
zanj
nikoli
;
zato
tudi
ni
treba
,
da
bi
se
nocoj
!
“
Videl
jo
je
pred
sabo
bujno
,
kljubovalno
in
ves
srd
,
izžet
iz
dolgega
trpljenja
,
ga
je
dušil
v
grlu
.
„
Vlačuga
!
“
Oblila
jo
je
temna
rdečica
.
„
Še
enkrat
reci
to
!
“
„
