.»
Za
sedaj
z
Bogom
!
Doli
v
pristanišče
moram
,
kajti
še
danes
mi
pripluje
ladja
,
napolnjena
z
dragocenim
blagom
iz
južnih
dežel
.
Sicer
pa
vedi
,
če
preti
mestu
nevarnost
,
bom
tudi
jaz
pošteno
sukal
ostri
meč
in
če
bi
prišel
v
stiske
ti
ali
tvoja
Evdora
,
vedi
,
sem
vedno
pripravljen
priskočiti
na
pomoč
!
«
»
Hvala
,
menda
ne
bo
treba
!
«
zavrne
Marij
ter
stopa
zamišljeno
dalje
.
»
Čuden
mož
,
«
si
misli
,
»
ne
razumem
ga
.
Plemenite
so
mu
besede
,
če
bi
le
tudi
srce
bilo
tako
plemenito
in
bi
mačji
pogled
ne
kazal
nezanesljivosti
.
«
»
Fantè
golobradi
,
kaj
ne
bo
treba
?
«
mrmra
Helija
,
poln
sovraštva
za
njim
gledaje
.
»
Bom
že
jaz
pokazal
,
bode
li
treba
ali
ne
.
Še
ga
bo
treba
zbadati
,
da
bo
fantè
še
vse
bolj
želel
pokazati
svojo
hrabrost
in
se
bo
brezobzirno
izpostavil
nevarnostim
...
«
Počasi
koraka
Marij
.
Zlobne
Helijeve
besede
so
vzbudile
nemir
v
njegovem
srcu
.
»
Da
ljudska
govorica
ni
nastala
brez
vzroka
,
potrjujejo
nekdanje
Menapijeve
besede
.
Mogoče
je
starešinstvo
že
prej
kaj
slutilo
.
Glej
,
glej
,
«
premišljuje
,
»
kak
vpliv
imajo
te
negotove
besede
na
ljudstvo
!
Tu
je
kup
delavcev
brez
dela
,
okoli
sebe
gledajo
,
drug
drugemu
pripovedujejo
novosti
in
ugibajo
,
tam
se
zopet
drugi
med
seboj
hudo
razvnemajo
.
A
kaj
,
na
Evdorinem
domu
bom
vse
več
izvedel
!
«
Zamišljeno
se
sprehaja
dalje
.
Skoro
ne
ve
,
kdaj
pride
v
Menapijevo
hišo
.
Vstopi
.
V
predsobi
ni
nikogar
.
Gre
dalje
v
prizemsko
sobano
.
Tudi
tu
ni
žive
duše
.
Stopi
na
vrt
.
»
Ave
sponsus
—
Pozdravljen
ženin
!
«
mu
zadoni
izza
grmovja
prijeten
glas
.
»
Ave
sponsa
—
pozdravljena
nevesta
!
«
odmeva
Marijev
srčen
pozdrav
.
In
proč
so
skrbi
,
prej
zgrbančeno
čelo
se
razvedri
,
pozabljen
je
prejšnji
neprijetni
vtis
.
Mati
Honorija
mu
daje
roko
,
prijazno
se
smehljaje
:
»
Osin
,
tako
zgodaj
te
že
vidimo
!
To
je
kaj
lepo
!
Vidi
se
,
da
ti
je
moja
hčerka
prirastla
na
srce
.
Prav
tako
,
prav
!
Podlaga
vsakega
zakona
je
ljubezen
,
združena
z
medsebojnim
zaupanjem
.
Evo
ti
,
Evdora
,
tvoja
tolažba
,
tvoja
zaščita
.
Toda
kaj
se
ti
je
tako
naglo
obraz
stemnil
,
Marij
?
«
»
Ah
,
mati
,
nekaj
se
kuha
;
ljudstvo
to
že
sluti
.
Razne
novice
,
ki
niso
prijetne
in
vznemirjajo
duhovne
,
se
širijo
po
mestu
.
Srce
mi
dè
,
da
napoči
grenki
trenutek
ločitve
.
«
»
Ah
ločitev
,
kako
grenka
mora
biti
!
«
vzdihne
Evdora
in
solza
ji
zaigra
v
očesu
.
»
Evdora
,
rožica
mojega
srca
,
«
jo
tolaži
Marij
,
»
ne
žaluj
brez
vzroka
.
Bog
čuje
nad
nami
.
«
»
Marij
,
vedi
,
preteklo
strašno
noč
je
prišel
sel
iz
daljnih
krajev
,
iz
Norika
.
Konj
se
mu
je
v
hlevu
kar
zgrudil
,
on
pa
je
ves
premočn
in
ves
spehan
naglo
zahteval
očeta
.
Oče
pride
,
sprejme
pismo
,
pdpečati
in
prebledi
.
Hitro
odide
nato
s
poslancem
v
mestno
palačo
,
skliče
mestne
očete
na
tajno
sejo
,
kjer
se
še
sedaj
posvetujejo
.
O
,
kaj
bo
!
Srce
mi
dè
,
da
se
vname
krvava
vojna
...
«
»
Hčerka
,
«
se
obrne
Honorija
k
Evdori
,
»
ali
si
rimska
kristjanka
?
Kristus
ljubi
svojo
domovino
,
vera
ukazuje
možu
,
braniti
vero
očetov
in
domače
ognjišče
.
In
naši
očetje
storè
to
dolžnost
.
Če
oni
padejo
,
skažimo
se
tudi
me
hrabre
;
zadovoljno
prenašajmo
,
kar
nam
naloži
Previdnost
.
Marij
bo
junak
in
Evdora
ga
bo
,
če
bi
srce
hotelo
obupati
,
navduševala
v
dokaz
,
da
kri
vseh
Rimljanov
ni
še
ostarela
.
«
»
Slava
tebi
,
hrabra
žena
,
krepka
mati
!
«
zadoni
krepki
,
moški
glas
Menapijev
.
»
Da
imajo
vsi
Oglejčani
enake
žene
,
o
potem
se
ne
bojimo
,
četudi
nas
napade
peklenska
drhal
.
Marij
,
sedaj
velja
pogum
!
Nič
več
se
ne
da
prikrivati
,
kar
sem
davno
slutil
,
se
bo
zgodilo
.
Od
severa
se
nam
bliža
hud
sovražnik
.
Huni
,
o
katerih
smo
menili
,
da
smo
jih
lani
na
katolonskem
polju
docela
potolkli
,
so
zopet
dvignili
svoje
glave
;
kruti
Atila
je
zopet
zažugal
zahodu
z
razdorom
in
poginom
.
V
spremstvu
ima
skoro
vse
barbarske
severne
narode
.
O
,
nekdanja
rimska
krutost
se
ostro
maščuje
nad
potomci
!
Kar
so
naši
starši
delali
s
pradedi
barbarov
,
to
bodo
barbari
počenjali
s
potomci
.
Neštevilne
so
njihove
trume
.
Prve
čete
so
se
prikazale
že
okoli
Emone
.
Tamošnji
noriški
poveljnik
se
je
s
posadko
umaknil
in
prosi
pomoči
,
nagle
pomoči
,
sicer
se
prikaže
v
kratkem
sovražnik
na
oglejskem
polju
.
Mestni
zbor
je
odrekel
pomoč
,
dobro
vedè
,
da
ne
bo
mogel
vzdržati
,
a
povelje
je
odposlal
,
naj
se
naglo
umakne
ter
utabori
na
gornjem
Frigidu
,
da
brani
prehod
čez
Julijske
planine
,
dokler
se
ne
pripravi
mesto
na
krvavi
boj
.
Na
našem
polju
se
bo
potem
odločila
usoda
.
Tvojemu
očetu
Severu
je
dana
častna
naloga
,
da
prvi
skusi
hunske
meče
,
in
ti
si
njemu
prideljen
;
v
tvoje
roke
je
izročil
zbor
do
sedaj
še
neoskrunjeno
legijsko
znamenje
:
črnega
orla
.
Marij
,
postal
si
legijski
akvilifer
(
nositelj
orla
!.
Sin
,
glej
,
da
mi
ne
onečastiš
nepremagljivega
orla
.
O
,
gotov
sem
,
da
ne
!
Kako
se
ti
bliskajo
oči
,
roki
se
ti
že
krčita
,
kri
ti
je
vzplamenela
!
Prav
je
tako
!
Tak
je
bil
stari
Rimljan
,
ko
je
branil
domače
Penate
!
A
Evdora
,
ne
žaluj
,
Marij
se
povrne
domov
z
lovorikovim
vencem
.
Čvrst
junak
je
!
«
»
Oh
,
oče
!
Ne
žalujem
zato
,
ker
mora
Marij
v
boj
.
Boj
ob
času
nevarnosti
je
poklic
in
dolžnost
moških
.
A
vendar
,
kako
žalostna
je
ločitev
!
Vsaj
da
bi
se
tukaj
na
našem
obzidju
bojeval
!
Puščice
bi
mu
podajala
,
s
ščitom
bi
mu
branila
glavo
,
da
,
meč
bi
z
nežno
roko
vihtela
kakor
vsak
možak
in
marsikateri
sovražnik
bi
strmoglavil
v
mestni
prekop
pod
šibko
roko
.
Toda
,
kdaj
bo
moral
iti
?
«
»
Takoj
.
Na
domu
sem
ga
že
iskal
.
«
»
Oj
Bog
,
oj
...
Ah
,
oprostite
trenutno
slabost
šibke
ženske
.
Marij
,
kvišku
glavo
,
dvigni
ponosno
dvoje
čelo
,
meč
v
desno
,
ščit
v
levo
,
na
konjiča
pa
nad
sovražnike
,
razbij
jim
črepinje
in
vrni
se
kot
junak
!
Le
junaka
pričakuje
Evdora
,
junaka
s
krvjo
oblitega
.
Mevžo
pahne
od
sebe
.
«
»
Dobro
,
hčerka
,
«
vzklikneta
oče
in
mati
,
»
sedaj
te
poznamo
,
da
si
najine
krvi
.
Ne
bomo
se
ločili
ne
,
in
četudi
se
ločimo
,
združimo
se
zopet
,
če
drugje
ne
,
pa
tam
gori
med
zvezdami
!
«
»
Marij
,
pojdiva
,
da
se
napraviš
doma
!
«
Marij
objame
svojo
Evdoro
in
jo
poljubi
,
tako
tudi
mater
Honorijo
in
odide
za
Menapijem
.
Srepo
gleda
Evdora
za
odhajajočima
,
gleda
,
dokler
še
sliši
odmev
korakov
,
potem
se
pa
obrne
k
materi
in
ko
vidi
njeno
solzno
oko
,
prevlada
v
njej
ženski
čut
,
srce
premaga
razum
in
tiho
jokaje
se
zgrudi
materi
v
naročje
.
Poldne
je
proč
.
Kako
vznemirjeno
je
mesto
!
Različne
govorice
se
slišijo
.
Atila
,
Huni
,
vojska
so
na
dnevnem
redu
.
Duhovi
so
razburkani
,
ker
je
prišlo
povelje
mestnega
glavarja
Menapija
,
naj
se
oddelek
oglejske
posadke
kar
naglo
pripravi
na
odhod
,
da
priteče
noriškim
legijam
n
pomoč
,
da
jih
reši
pogube
in
pogina
.
Po
ulicah
odmevajo
trombe
mestnih
obhodnikov
,
biriči
kličejo
,
naj
se
zbere
narod
na
javno
skupščino
na
Marsovem
polju
izven
mesta
,
kjer
mu
bo
slavna
mestna
vlada
naznanila
važno
stvar
in
jo
predložila
v
potrditev
.
Tudi
plemstvo
je
že
osebno
vabljeno
.
Vsi
,
moški
in
ženske
,
drvè
kljub
žgočemu
soncu
na
Marsovo
polje
,
kjer
je
že
pripravljen
visok
oder
za
oblasti
.
Vse
hiti
tja
brez
razločka
vere
in
jezika
,
a
vendar
se
lahko
ločijo
.
Pogan
nosi
dolge
lase
,
ki
mu
pokrivajo
tilnik
do
ramen
in
čelo
do
oči
,
kristjan
pa
ima
lase
pristrižene
in
čelo
prosto
,
kajti
ne
spodobi
se
,
da
bi
bilo
čelo
pokrito
,
na
katerem
je
vtisnjeno
znamenje
svetega
križa
.
In
ženstvo
?
Oj
,
ženstvo
je
vedno
enako
!
Preprostost
prvih
treh
stoletij
se
je
začela
umikati
šopirni
noši
,
vendar
še
lahko
rečeš
,
opazovaje
obleko
:
ta
je
dobra
kristjanka
,
a
zopet
ta
je
mlačna
in
malomarna
katoličanka
,
ker
je
njeno
veselje
v
lepotičju
.
Tu
vidiš
krepko
dekle
krasne
postave
,
a
je
sramežljivo
zavita
v
široko
haljo
,
obraz
ji
je
s
pajčolanom
zakrit
;
tam
zopet
ošabno
koraka
Oglejčanka
:
lasje
,
krasni
in
črni
,
so
v
podobi
ščita
spleteni
vrh
glav
na
temenu
,
a
spredaj
na
čelu
so
postavljeni
v
dva
stolpa
in
v
sredi
je
čelo
podobno
dolini
med
dvema
gorama
.
Od
ušes
ji
visè
v
zlato
vdelani
biseri
,
okoli
vratu
se
vije
zlata
verižica
z
žlahtnim
kamenjem
;
gole
roke
objemajo
krasne
zapestnice
in
na
nogah
na
udobnih
opankah
se
svetijo
demanti
,
rubini
,
safiri
.
Te
niso
dobre
kristjanke
,
mlačnost
je
prevzela
srce
,
Pluton
,
bog
bogatije
in
lišpa
,
je
očaral
njih
dušo
.
Oglejski
možaki
se
vstopijo
okrog
odra
;
najprej
plemstvo
—
patriciji
,
potem
vitezi
—
equites
,
končno
meščani
.
Tisoče
in
tisoče
odličnih
in
hrabrih
Oglejčanov
je
tukaj
zbranih
.
Oglej
,
nepremagljiv
si
!
Vsi
se
pogovarjajo
o
dnevnih
novicah
.
Kar
nagloma
vse
potihne
—
izza
mestnih
vrat
se
pokaže
množica
jezdecev
v
lepi
opravi
.
»
Have
Menapij
—
zdravstvuj
Menapij
!
«
»
Havete
conselus
—
Zdravstvujete
konzuli
!
«
doni
vesel
pozdrav
po
planjavi
.
Ko
lastovice
naglo
priletè
na
čilih
konjih
.
Mestno
starešinstvo
je
pod
vodstvom
razumnega
Menapija
,
ki
stopi
na
oder
.
Krasna
toga
z
robom
z
zlatom
obšitim
ga
odeva
,
pod
njo
se
vidi
jekleno
oklepje
,
ki
varuje
v
krvavem
boju
junaška
prsa
,
na
glavi
mu
svetli
na
daleč
bleščeča
čelada
.
Tik
njega
stoji
mladeniški
Marij
,
v
roki
ima
mestno
znamenje
—
črnega
orla
.
Za
njim
stojè
drugi
mestni
dostojanstveniki
,
med
katerimi
se
odlikuje
junaška
postava
resnega
Severa
;
na
levi
in
desni
ob
odru
pa
je
uvrščeno
vojno
spremstvo
.
Vse
utihne
.
Menapij
razjasni
kratko
ponoči
sprejeto
poročilo
;
omeni
nevarni
položaj
noiških
čet
,
naznani
njih
odpoklic
in
umik
iz
Norika
.
Razpravlja
o
nevarnosti
,
ki
preti
mestu
od
divjih
Hunov
,
našteje
priprave
,
ki
jih
je
skrbno
starešinstvo
že
davno
za
katerikoli
slučaj
preskrbelo
,
omeni
polne
žitnice
,
kupe
morilnega
orožja
,
nerazrušljivost
zidovja
,
negotove
pomoči
z
juga
ali
vzhoda
.
Končno
pokliče
s
krepkim
glasom
:
»
Prebivalci
našega
Ogleja
,
bogata
mesta
,
po
velikosti
in
številu
prebivalcev
še
ne
prekošenega
,
določite
,
ali
se
hočemo
pogajati
s
približajočim
se
sovražnikom
?
«
Popolna
tišina
.
Mrmranje
.
Posamezni
klici
.
Beseda
rodi
besedo
,
strašno
vpitje
nastane
.
Beseda
»
nikdar
!
«
premaguje
.
Menapij
vzdigne
roko
in
takoj
je
vse
tiho
.
»
Oglejski
prebivalci
,
plemenito
plemstvo
,
hrabri
meščani
,
torej
nočete
pogajanja
,
hočete
li
boj
?
«
»
Na
boj
!
Na
boj
!
Na
boj
!
«
se
glasi
,
gromi
tisočeri
klic
,
orožje
rožlja
,
žvenket
mečev
in
ščitov
se
sliši
,
trombe
zadonè
,
njih
zvok
odmeva
v
Julijskih
planinah
.
Zopet
migne
Menapij
.
Grobna
tišina
.
»
Potomci
Antenora
,
slavnega
trojanskega
junaka
,
ki
je
po
opustošenju
svoje
domovine
,
po
dolgem
potu
križem
sveta
zašel
semkaj
ter
našemu
glavnemu
mestu
postavil
temelj
,
ali
odobrite
torej
,
da
se
nikdar
ne
vdamo
,
a
branimo
ključ
Italije
,
ponosni
Oglej
do
smrti
?
«
»
Do
smrti
,
do
smrti
!
Smrt
izdajalcu
!
«
kliče
ljudstvo
.
»
Potomci
starih
Rimljanov
,
«
predlaga
dalje
Menapij
,
»
odobrujete
li
sklep
starešinstva
,
da
se
od
danes
naprej
vpeljejo
v
mestu
vojne
postave
za
vsakega
,
ne
glede
,
katerega
stanu
je
?
«
»
Odobrujemo
!
«
se
ponavlja
tisočeri
klic
.
»
Slavna
skupščina
je
torej
odobrila
predlog
mestnega
sveta
.
Sedaj
naznanjam
,
da
je
mestni
svet
sklenil
poslati
naproti
sovražniku
bojni
oddelek
mestne
posadke
v
pomoč
noriškim
vojnikom
,
da
z
njimi
zadrži
sovražnika
vsaj
toliko
,
da
se
v
mestu
popolno
dovršijo
priprave
.
Za
poveljnika
temu
oddelku
je
postavil
Severa
,
čigar
ime
je
zaslovelo
lani
zaradi
njegovih
zaslug
na
Katalonskem
polju
po
vsem
obširnem
cesarstvu
.
Dobro
pozna
šege
in
način
boja
bližajočega
se
sovražnika
,
skusil
ga
je
od
umnim
Aecijevim
vodstvom
.
«
»
Have
Severe
—
Zdravstvuj
Sever
!
«
kliče
ljudstvo
.
»
Oskrbnik
mu
je
akvilifer
Marij
,
njegov
sin
.
«
»
Have
Marij
—
Zdravstvuj
Marij
!
«
nadaljuje
ljudstvo
.
»
Velja
torej
!
O
mili
narod
,
deni
roko
na
svetli
meč
,
vzdigni
morilno
orožje
,
bojuj
se
za
vero
in
dom
in
lastno
svobodo
!
Boj
bo
hud
.
Narod
,
vzdigni
se
ter
brani
svoje
žene
in
nedolžne
otroke
v
zibelki
!
Narod
,
na
noge
ter
brani
nedolžnost
svojih
deklet
,
ne
pusti
,
da
padejo
v
pohotne
roke
pasjeglavcev
,
čuj
,
da
ne
bo
nedolžnost
vpila
do
neba
zaradi
posilnega
oskrunjevanja
!
Narod
,
vedi
;
Hun
je
zver
v
svoji
strasti
.
Narod
mili
,
brani
imetje
,
ki
si
ga
s
krvavimi
žulji
prislužil
!
Ljudstvo
moje
,
evo
,
Oglej
tam
!
Kako
se
svetijo
v
sončnih
žarkih
njegove
palače
,
njegove
cerkve
,
njegovi
templji
,
kako
ponosno
stoji
cirkus
,
kjer
si
se
tolikokrat
zabavalo
,
kako
veličastno
kipi
v
nebo
veličastni
Kapitol
.
Narod
moj
,
brani
svete
spomine
očetov
,
brani
slavno
oglejsko
zgodovino
!
«
Neizmeren
vtis
napravijo
kratke
Menapijeve
besede
.
Ko
se
z
roko
poslovi
od
ljudstva
in
zajaše
krepkega
šarca
,
se
vzdigne
buren
klic
:
»
Have
Menapij
!
Have
Menapij
!
Havete
patres
conscripti
—
Zdravstvujte
očetje
izvoljenci
!
«
Tako
doni
med
množico
viharen
pozdrav
,
ko
zopet
odjaše
mestni
svet
v
mesto
.
Komaj
se
vrne
ljudstvo
v
mesto
,
se
mu
nudi
nov
prizor
.
Na
Marsovem
polju
se
je
narod
odpovedal
za
čas
nevarnosti
vsem
svojim
svobodnim
pravicam
.
Namesto
privilegija
je
nastopil
»
imperium
«
,
ukaz
vojnega
poveljnika
:
njegovi
volji
se
morajo
vsi
vdati
.
Na
javnem
mestnem
trgu
se
zbira
vojaštvo
oglejske
posadke
.
Razdeljeno
je
na
oddelke
,
legije
,
katerih
vsaka
četa
šteje
okoli
5000
lahko
oboroženih
mož
;
vsaka
legija
se
razdeli
v
deset
drugih
oddelkov
,
kohort
imenovanih
,
vsaka
kohorta
v
deset
maniplov
,
manipel
v
dve
centuriji
.
Pri
vsaki
legiji
so
vojaki
različnega
orožja
.
Prvi
pred
vsemi
stopajo
Antesignani
—
tako
imenovani
,
ker
stopajo
pred
legijskim
bojnim
znamenjem
;
oboroženi
so
s
puščicami
in
fračami
,
s
katerimi
izvrstno
mečejo
kamenje
pa
tudi
železne
krogle
:
nobeden
ne
zgreši
svojega
moža
.
Prvi
naskakujejo
,
prvi
planejo
na
sovražnika
.
Njim
sledi
truma
pravih
vojakov
.
Oboroženi
so
s
sulico
,
oklepom
in
čelado
,
s
ščitom
in
kratkim
mečem
.
Imenujejo
se
Hastati
—
suličarji
.
Med
njimi
v
vsaki
kohorti
stojè
dragonarji
,
ki
imajo
pokrito
glavo
in
hrbet
z
levovo
kožo
,
v
rokah
pa
drže
znamenje
kohorte
:
volka
,
leva
,
besnega
zmaja
.
Sredi
kohort
stoji
glavno
legijsko
znamenje
:
črn
orel
na
dolgem
drogu
.
Nosi
ga
vedno
tik
legijskega
poveljnika
legijski
akvilifer
.
K
legiji
spada
še
oddelek
300
konjenikov
.
Navadno
obstoji
legijska
posadka
iz
štirih
ali
petih
legij
.
Trobente
zapoje
.
Dve
legiji
se
nastavita
na
širnem
prostoru
.
Kakšne
vrste
!
Vojaštvo
še
enkrat
priseže
zvestobo
poveljn
ikuSeveru
,
ob
katerem
drži
sin
Menapij
nepremično
oglejskega
orla
.
Sever
z
ostro
besedo
spodbuja
vojake
k
hrabrosti
,
pozornosti
,
previdnosti
in
natančnosti
v
vojaškem
zadržanju
.
Povelje
zadoni
in
legije
se
napotijo
v
silni
boj
.
Kako
veselo
pojo
rogovi
!
Kako
lepo
se
svetijo
čelade
,
kako
se
leskeče
oklep
okoli
junaških
prsi
!
Orožje
zveni
,
meči
žvenketajo
,
ščit
se
stiska
k
ščitu
,
gozdu
enako
se
vzdigujejo
svetla
kopja
in
tu
in
tam
se
pokaže
legijsko
znamenje
.
Zdi
se
,
da
se
v
takih
rokah
ne
bo
nikdar
upognilo
.
Ponosno
sledi
na
hitrih
konjičih
truma
konjenikov
.
Ne
na
desno
ne
na
levo
več
ne
pogleda
vojaštvo
,
tako
zahteva
vojna
postava
.
In
sicer
čemu
?
Vsakemu
je
bila
že
doma
ločitev
huda
,
težka
,
pretežka
.
Tu
stopa
oče
,
zapustil
je
ženo
in
otroke
.
Jih
bo
li
še
kdaj
objel
?
V
kratkem
ga
morda
poteptajo
hunska
kopita
.
Tam
koraka
sin
—
siloma
se
je
iztrgal
iz
materinega
naročja
.
Kaj
,
bo
li
še
kdaj
bilo
materino
zvesto
srce
na
njegovih
mladeniških
prsih
?
Tam
stopa
brat
,
zapustil
je
nežno
sestrico
.
Se
li
bosta
še
kdaj
videla
,
kdo
ve
?
Tu
koraka
mladenič
.
Ponosno
se
drži
,
obraz
mu
je
trd
in
nepremakljiv
,
srepo
gledajo
oči
,
roka
krčevito
drži
ščit
in
meč
,
ves
je
vojak
.
Oj
,
ta
mora
biti
junak
!
Jeklo
ga
pokriva
,
jeklo
ga
oklepa
,
a
tudi
srce
mora
biti
jekleno
.
Motiš
se
,
motiš
.
Od
zunaj
jeklo
—
v
prsih
občutljivo
,
krvaveče
srce
!
Od
zunaj
je
miren
,
malomaren
je
njegov
pogled
,
v
duši
pa
ga
plaši
spomin
na
objokane
oči
lepe
neveste
.
»
Jo
bom
li
še
kdaj
videl
?
Ne
bo
krila
v
kratkem
črne
zemlja
mojega
trupla
?
«
premišljuje
Marij
,
drži
v
rokah
legijskega
orla
in
gleda
okoli
,
da
bi
še
kje
zapazil
ljubeznive
oči
.
»
Ni
je
,
ni
je
.
Težko
ji
mora
biti
,
morda
sedaj
joče
v
tihi
sobici
in
moli
,
moli
za
ljubimca
svojega
srca
.
«
Marij
se
vzpne
na
konju
,
strese
se
in
polglasno
zašepeta
:
»
Orel
,
bojno
znamenje
,
ti
si
od
sedaj
moja
ljubica
!
«
»
Prav
tako
,
akvilifer
!
«
se
oglasi
oče
Sever
.
»
Doma
jagnje
,
v
silnem
boju
divji
lev
!
«
Še
enkrat
se
oglasi
viharni
pozdrav
ljudstva
,
legija
se
pomika
skozi
mestna
vrata
,
trobenta
poje
,
poje
marsikomu
zadnji
korak
—
v
dolgo
večnost
!
Dan
hoda
od
Ogleja
ob
bregu
reke
Vipave
med
sedanjima
vasicama
Vogrsko
in
Gradiščem
stoje
rimske
legije
.
Na
desni
in
na
levi
se
vzdigujejo
zeleni
griči
,
obrastli
s
temnim
hrastovim
gozdom
.
Ob
Vipavi
pelje
noriška
cesta
do
tabora
na
ajdovskem
polju
,
od
tam
čez
oddelek
Julijskih
gorà
,
Okra
imenovanih
,
dalje
od
Emone
in
Nauporta
v
daljavo
400
stadij
.
Rimske
legije
so
se
močno
utaborile
ter
zaprle
čez
in
čez
vhod
v
oglejsko
planjavo
.
Kohorta
se
je
odpravila
po
cesti
na
ogled
,
kako
stojè
stvari
,
a
se
je
takoj
vrnila
,
kajti
od
Črnega
vrha
in
Hrušice
se
vali
proti
nebu
gost
dim
,
znamenje
,
da
je
sovražnik
zopet
v
deželi
.
Noč
nastopi
.
Vse
je
mirno
.
Tiho
sije
bleda
luna
na
jasnem
nebu
.
Legije
počivajo
.
Tu
pa
tam
stoji
straža
,
oprta
na
sulico
,
ter
nepremično
gleda
v
daljavo
.
Stoji
in
zre
.
Kar
zagori
plamen
na
daljnem
griču
in
zopet
drugi
in
zopet
tretji
,
ki
naznanjajo
,
da
se
nekaj
godi
.
Rog
zapoje
in
v
trenutku
sta
legiji
na
nogah
in
se
postavita
v
bojni
red
.
Ure
in
minejo
,
nič
se
ne
sliši
,
le
ognji
po
gorah
še
gorijo
.
A
čuj
,
zopet
se
oglase
rogovi
,
da
ni
nevarnosti
,
le
pomoč
je
prišla
.
Od
severa
je
dospel
noriški
vojni
oddelek
,
potem
ko
je
pobral
po
poti
vse
druge
posadke
v
raznih
rimskih
taborih
.
Celih
400
stadij
je
premeril
ta
oddelek
,
vedno
se
je
boril
z
zasledujočimi
Huni
.
Pa
čez
Okro
psoglavci
niso
še
prišli
,
ropaje
in
požigaje
so
se
razkropili
po
deželi
.
Pred
njimi
beži
,
kar
more
,
deloma
v
hribe
,
deloma
pa
teče
pred
rimskimi
vojaki
,
misleč
,
da
bo
pod
varstvom
njihovih
ščitov
varno
njih
življenje
.
Zopet
vse
utihne
.
Utrujeni
vojaki
poležejo
,
da
se
odpočijejo
.
Jutro
.
Sonce
vstaja
izza
temnih
gozdov
,
ki
krasijo
po
visokih
gorah
v
polkrogu
oglejsko
planjavo
.
Ptički
veselo
in
brezskrbno
žvrgolè
,
veseleč
se
svobode
,
ki
jim
je
nihče
ne
kali
.
Med
seboj
prijateljsko
tekmujejo
,
kdo
bo
lepše
proslavil
dobrotnega
Stvarnika
.
Človek
pa
misli
,
kako
bi
drugega
usmrtil
,
kako
bi
ga
vkoval
v
težke
spone
suženjstva
!
...
Blizu
hribčka
na
mali
višini
ob
levem
bregu
Frigida
stoji
oddelek
oglejskih
vojakov
.
Razpostavljeni
so
v
dobrem
kritju
kot
opazovalne
straže
.
Med
njimi
je
Helija
.
Bled
je
,
obraz
mu
je
prepaden
.
Boji
se
preteče
nevihte
.
Oborožen
je
s
ščitom
,
lokom
in
mečem
.
Srepo
gleda
pred
se
.
Tam
v
dolini
stoji
poleg
očeta
poveljnika
v
sredi
legije
visoko
na
konju
njegov
smrti
sovražnik
.
Pozornost
vseh
je
obrnjena
proti
vzhodu
.
Dospel
je
sel
s
sporočilom
,
da
se
bliža
Hun
na
čilem
konjiču
.
»
Res
,
da
bi
smel
očitno
pokazati
svoje
sovraštvo
!
Pa
kaj
,
potem
bi
bila
smrt
gotova
.
Kdor
se
s
svetom
pošteno
bojuje
,
je
rekel
bistroumni
Rufin
,
mora
iti
po
zlo
...
Ha
,
kako
lepa
priložnost
je
od
tod
,
toda
Helija
,
festina
lente
—
hiti
počasi
!
Prišel
bo
trenutek
,
ko
se
vname
boj
.
Odtod
prižvižga
puščica
,
zasadi
se
med
sprednjim
in
zadnjim
oklepom
v
desno
stran
,
roko
imam
gotovo
,
in
ono
zaljubljeno
srce
se
oddahne
!
Tu
,
tu
se
dovrši
usoda
,
kdo
bo
čakal
slučaja
,
negotovega
slučaja
!
«
Nenadoma
nastane
v
bližini
strašen
ropot
.
Neznanski
krik
,
kakršnega
dotlej
še
niso
slišali
naši
griči
,
se
vzdigne
za
cestnim
ovinkom
nedaleč
od
prvih
vrst
.
To
ni
človeški
glas
,
to
je
rjovenje
divje
zverjadi
!
Kot
blisk
se
prikažejo
na
konjih
rjave
,
na
pol
nage
pošasti
:
zdi
se
,
da
sta
se
konj
in
človek
skoro
zarastla
,
hrbet
in
glava
se
dotikata
v
divjem
diru
konjskega
vratu
.
Nešteto
konjičev
se
razsuje
po
cesti
in
bližnji
ravni
,
podeč
pred
seboj
rimske
vojake
,
ki
so
stali
na
prednjih
stražah
...
Rog
zapoje
.
Vrste
se
stisnejo
,
Antesignani
napno
loke
,
povelje
zadoni
in
neštevilne
puščice
frče
po
zraku
med
divje
pošasti
.
Hunski
konji
se
vzpno
in
brez
jezdeca
beže
nazaj
po
planjavi
.
Že
prvi
trenutek
leži
na
stotine
divjakov
na
bojišču
.
Novo
vpitje
nastane
,
krvožejno
se
vzdignejo
drugi
nad
peščico
Oglejčanov
.
A
kaj
pomaga
hrabrost
Antesignanom
:
ko
padejo
prvi
Huni
,
nastopijo
drugi
.
Konjski
rezget
,
ropot
konjskih
kopit
.
Tuljenje
azijskih
barbarov
onemogoča
vsako
povelje
.
Molče
se
bojujejo
Antesignani
;
že
jih
popušča
moč
in
mnogo
,
mnogo
hrabrih
junakov
stoka
pod
konjskimi
kopiti
.
»
Naprej
!
«
zadoni
mogočni
Severov
glas
.
»
Antesignani
nazaj
!
«
Antesignani
odskočijo
na
levo
in
desno
,
se
poskrijejo
med
hrastovje
na
griče
,
in
kot
železna
stena
se
vstopijo
na
bojišče
viteški
suličarji
.
S
pomnoženo
močjo
udarijo
nad
nje
divji
Huni
.
Zastonj
.
Nad
njimi
se
razbije
vsak
naval
.
S
hribčkov
frče
puščice
,
kamenje
leti
iz
frač
,
na
desni
in
levi
cepajo
hunski
jezdeci
.
Pa
se
vzpno
še
suličarji
,
s
strašanskim
krikom
napadejo
hunske
pošasti
in
bodejo
in
sekajo
,
da
ni
več
boj
temveč
mesarsko
klanje
.
Huni
napadajo
,
napad
spodleti
,
obrnejo
konje
in
odbeže
,
a
se
kot
blisk
povrnejo
.
Spet
in
spet
se
ponavljajo
taki
napadi
,
a
rimske
vrste
se
ne
ločijo
.
Ne
korak
naprej
,
a
še
manj
,
da
bi
se
umikali
.
Kadarkoli
pade
Rimljan
,
zakličejo
centurioni
:
»
Sklenite
vrsto
!
«
toda
tudi
proti
Hunom
nič
ne
izda
rimska
hrabrost
:
več
ko
jih
pobijejo
,
več
jih
je
.
Visoko
na
konju
navdušuje
Sever
rimske
sinove
.
Marijev
glas
—
blizu
očeta
vihti
svoj
meč
,
držè
v
levi
kvišku
oglejskega
orla
—
doni
daleč
,
vse
doseže
.
»
Sin
,
«
reče
Sever
in
vzdigne
meč
,
»
daj
povelje
konjenikom
,
naj
od
strani
napadejo
silnega
...
«
»
Da
!
«
reče
sin
ter
povleče
konja
nazaj
,
da
naznani
povelje
poveljniku
.
V
tem
usodepolnem
trenutku
prifrči
puščica
tik
mimo
njega
in
namesto
njemu
se
zasadi
očetu
v
desno
stran
.
Oče
se
zgrudi
,
sin
ga
ujame
v
naročje
.
»
Ah
,
oče
,
ljubi
oče
!
«
vzklikne
Marij
prestrašen
.
»
Glej
puščico
,
glej
,
a
za
Boga
,
to
ni
sovražnikova
,
rimljanska
je
!
«
»
Moj
sin
,
nič
ne
dè
,
po
meni
je
,
srce
je
zadeto
...
zgubljenec
...
pozdrav
materi
,
zvesti
Digni
...
pozdrav
...
pusti
me
na
tla
...
Ah
,
glej
zmešnjavo
...
glej
nered
...
naši
se
umikajo
...
Sin
,
orla
kvišku
!
V
boj
!
«
Strese
se
in
nagne
glavo
.
Neizmerna
bolečina
stisne
Mariju
srce
.
Poljubi
očeta
,
spusti
ga
na
tla
,
krčevito
zgrabi
očetov
meč
,
zavihti
ga
nad
glavo
,
vzdigne
orla
in
njegov
klic
grmi
:
»
Maščevanje
!
Maščevanje
!
«
Vzpne
se
na
konja
in
zapodi
med
sovražnike
;
s
ponovljeno
močjo
udarijo
na
novo
suličarji
.
Hud
boj
se
vname
znova
.
Ta
trenutek
zapojo
rogovi
,
od
leve
in
desne
prihrume
iz
zasede
rimski
konjeniki
.
Napad
je
silen
.
Osupli
psoglavci
obrnejo
konje
,
zapustijo
na
bojišču
mrtve
in
ranjence
,
ter
jo
popihajo
tja
,
od
koder
so
prišli
.
Kot
veter
so
prišli
,
kot
burja
so
odšli
.
Osuplo
gledajo
Rimljani
.
Pravkar
se
je
še
razlegel
bojni
krik
,
sedaj
pa
vlada
tih
,
mrtvaški
mir
,
le
tu
pa
tam
se
čuje
stok
ranjencev
in
hropenje
pojemajočih
konj
.
Strmè
gledajo
Rimljani
,
njihove
oči
iščejo
poveljnika
.
»
Junaki
!
«
jih
nagovori
Marij
.
»
Sever
,
poveljnik
je
padel
,
v
naročju
mi
je
izdihnil
junaško
dušo
.
Oddelek
naj
poišče
truplo
!
«
Grobna
tišina
nastane
.
Marija
premagajo
solze
,
a
takoj
se
vzdigne
enoglasni
klic
:
»
Sever
je
mrtev
,
evoë
Marij
,
naš
poveljnik
!
«
»
Evoë
Marij
,
naš
poveljnik
!
«
kliče
tudi
Helija
.
»
Prekleta
sreča
,
«
nadaljuje
šepetaje
ter
koraka
dalje
čez
trupla
,
»
da
se
je
prav
ta
čas
moral
umakniti
,
ko
sem
sprožil
!
Namesto
mladega
,
sem
zadel
staro
srce
.
Skoro
žal
mi
je
.
Sever
je
bil
zares
mož
,
tih
pa
delaven
in
dobrega
srca
.
A
kaj
,
še
bo
sonce
vzšlo
izza
gora
.
Huni
zopet
pridejo
.
To
je
bil
le
majhen
oddelek
velike
armade
,
ki
se
zdaj
pomika
.
«
Vojaki
iščejo
truplo
.
Najdejo
ga
v
mlakuži
krvi
pod
kupom
hunskih
in
rimskih
trupel
.
Marij
pristopi
,
stisne
očeta
v
naročje
,
odpne
mu
čelado
,
obriše
obraz
in
ga
poljubi
na
mrzla
usta
.
»
Oj
,
blagi
oče
,
da
si
moral
pasti
takoj
prvi
dan
,
pasti
po
rimski
puščici
!
Da
bi
te
bilo
usmrtilo
vsaj
hunsko
kopje
,
laže
bi
prestajal
!
«
Vojaki
položijo
mrtvega
junaka
na
voz
,
da
ga
s
častnim
spremstvom
odpeljejo
v
Oglej
.
Tedaj
priletita
v
naglem
diru
dva
konjenika
in
vprašata
po
poveljniku
.
Ko
zaslišita
,
da
je
v
boju
padel
in
da
Marij
zapoveduje
,
izročita
njemu
pismo
.
Marij
a
prečita
in
zapove
z
donečim
glasom
:
»
Gaj
Menapij
,
vrhovni
poveljnik
desete
rimske
provincije
in
cesarjev
namestnik
v
Ogleju
,
zapoveduje
,
naj
se
legije
takoj
vrnejo
domov
,
in
sicer
z
naglim
korakom
,
kajti
nevarnost
preti
tudi
z
druge
strani
.
Julijsko
hribovje
je
polno
sovražnika
,
vse
mrgoli
hunskih
konjenikov
.
Bati
se
je
napada
od
te
strani
,
kajti
če
sovražniki
pridejo
po
cesti
Beloja
ali
po
poti
Ad
Silanos
,
tedaj
je
legijam
dohod
do
mesta
zabranjen
in
mi
smo
uničeni
.
Torej
na
delo
!
Naglo
pokopljite
Rimljane
,
ranjene
naložite
na
vozove
,
počivajte
par
ur
in
potem
v
sklenjenih
vrstah
hitro
domov
!
«
Povelje
se
izvši
.
Legije
se
okrepijo
.
Trobente
zapojo
.
V
spremstvu
blede
lune
stopajo
legije
,
v
sredi
peljejo
mrtvega
Severa
.
»
Io
triumphe
«
mu
vzklika
zvesto
vojaštvo
.
Slavi
ga
s
starim
klicem
,
s
katerim
so
pozdravljali
Rimljani
svoje
zmagoslavne
vojskovodje
.
Da
,
io
triumphe
!
V
zmagi
je
živel
,
v
zmagi
je
končal
svoj
tek
.
Io
triumphe
!
Ah
Sever
,
mislil
si
,
da
se
boš
danes
med
stoterim
klicem
na
čelu
svojih
hrabrih
vojakov
ponosno
vrnil
v
bogati
Oglej
na
konju
,
v
roki
držè
krvavi
meč
.
A
kdo
ve
zjutraj
,
bo
li
na
večer
srkal
hladni
zrak
?
Nemila
usoda
!
Naglo
stopajo
legije
proti
mestu
,
a
ne
več
tako
ponosno
kot
pri
odhodu
.
Odbile
so
sicer
junaško
kot
vedno
silni
naval
,
umakniti
se
je
moral
sovražnik
.
Njihovo
hrabrost
izpričujejo
raztrgani
ščiti
,
skrhani
meči
,
polomljena
kopja
,
od
krvi
otemnelo
in
rjavo
oklepje
,
zavezane
glave
,
ranjene
roke
.
Povsod
rane
od
spredaj
,
v
hrbet
ni
nihče
zadet
,
znamenje
,
da
niti
eden
ni
obrnil
junaške
prsi
v
sramotni
beg
.
Io
triumphe
!
Visoko
na
vozu
sredi
njih
je
Severovo
truplo
,
bledo
čelo
pokriva
venec
,
spleten
iz
oljkovih
vej
:
mir
je
zadobil
.
O
da
bi
bil
prinesel
oljkovo
vejico
miru
tudi
mestu
!
S
sklonjeno
glavo
,
z
žalostnim
srcem
jaha
sin
Marij
tik
mrtvaškega
voza
.
Srce
mu
je
otrplo
,
ne
zmeni
se
za
vzdihe
in
stok
stoterih
ranjencev
,
ki
ječè
na
vozovih
.
Človek
v
lastni
nesreči
postane
na
prvi
mah
samoljuben
,
ne
zmeni
se
dosti
za
tujo
tegobo
,
krvaveče
srce
ima
zadosti
lastne
bede
.
Le
od
časa
do
časa
vzdigne
Marij
oko
proti
Ogleju
,
zažari
mu
za
trenutek
,
usta
se
nasmehno
...
Evdora
,
nežna
,
blaga
,
nedolžna
Evdora
je
hladilni
lek
na
rano
krvavečemu
srcu
.
Io
triumphe
!
Od
mesta
sem
doni
že
pozdravni
klic
.
Na
tisoče
Oglejčanov
stoji
ob
mestnem
obzidju
in
pričakuje
bližajoče
se
legije
.
Srca
v
pričakovanju
trepetajo
in
upajo
.
Kdo
ve
,
se
li
dragi
povrnejo
?
Koščena
gospa
je
marsikoga
s
svojim
pogubnim
poljubom
sprejela
za
večno
v
naročje
,
divji
Mars
,
bog
hudega
boja
,
je
marsikoga
pogreznil
v
svoje
nenasitljivo
žrelo
.
»
Digna
,
«
prične
poveljnik
Gaj
Menapij
,
»
tvoj
mož
Sever
je
gotovo
vpletel
svojemu
vencu
nove
lovorike
.
Junak
je
in
zna
le
dvoje
:
zmagati
ali
umreti
za
domovino
.
Ubežniki
gorenjih
dežel
so
poročali
o
ugodnem
uspehu
prve
bitke
.
A
glej
,
vojake
,
prihajajoče
iz
vojske
,
že
lahko
razločujemo
.
Poglej
bistro
,
morda
zagledaš
svojega
gospodarja
!
«
»
Poveljnik
,
srce
,
oj
srce
mi
hoče
počiti
!
«
toži
postavna
Severova
žena
Digna
in
se
nasloni
na
mestno
obzidje
.
»
Neka
nerazumljiva
slutnja
se
me
je
lotila
.
Strašni
so
trenutki
negotovosti
,
a
glej
,
vojska
je
že
blizu
.
Glej
,
glej
,
ponosno
postavo
na
konju
!
Ta
je
Sever
,
ne
Marij
je
...
ah
da
,
Marij
,
moj
sin
je
.
O
Bog
,
kje
pa
je
Sever
?
Hitimo
,
hitimo
naproti
!
«
»
Io
triumphe
!
«
doni
ljudski
pozdrav
.
Skozi
mestna
vrata
stopi
prva
legija
.
Njej
sledi
Marij
,
pri
njem
je
voz
.
Siloma
predere
Digna
vrste
radovednih
.
»
Marij
,
sin
,
kje
je
oče
?
«
»
Tam
!
«
odgovori
kratko
sin
,
obrne
obraz
in
pokaže
z
mečem
na
voz
.
Kot
blisk
je
Digna
na
vozu
.
»
Oh
,
Sever
je
ranjen
!
Oh
,
ne
,
ne
,
mrtev
je
,
mrtev
!
«
vpije
reva
vsa
iz
sebe
in
poljubuje
mrtvo
glavo
.
»
Gorje
meni
!
Gorje
meni
!
«
vzdihne
še
onemogla
in
se
zgrudi
tik
njega
.
Vojaki
jo
rahlo
primejo
in
izroče
blizu
stoječim
ženam
.
Marij
se
s
solzami
v
očeh
komaj
premaguje
in
pobesi
v
znamenje
pokorščine
meč
pred
mestnim
poveljnikom
.
»
Naprej
!
«
doni
njegov
klic
in
legije
stopajo
molčè
,
molčè
gre
za
njimi
množica
,
kajti
slutnja
nesreče
se
je
polastila
vseh
.
Zmaga
in
smrt
sta
združeni
v
tem
prizoru
.
Nihče
ne
vpije
več
:
io
triumphe
!
Naj
v
miru
počiva
,
vošči
vsaktero
krščansko
srce
.
Težka
,
žalostna
je
bila
zadnja
dolžnost
do
umrlega
očeta
.
Žalostna
je
bila
preselitev
v
mesto
umrlih
,
v
tihotno
mesto
Nekropolis
.
Marij
in
Evdora
tolažita
mater
Digno
.
Dobro
ji
de
njuna
tolažba
,
a
najbolj
jo
tolaži
krščanska
resnica
,
da
bo
kdaj
zadonel
mogočen
klic
:
»
Vstanite
,
vstanite
,
suhe
kosti
!
«
In
potem
ne
bo
več
ločitve
.
»
Evdora
,
Marij
,
«
pravi
žalostno
se
smehljaje
Digna
,
»
bodita
srečna
vsaj
vidva
.
Slutim
,
da
moja
ločitev
od
Severa
ne
bo
trajala
dolgo
.
Slutim
,
preden
bosta
srečna
,
preteče
še
mnogo
solz
.
Kdo
ve
,
oj
Honorija
,
in
ti
blagi
prijatelj
Menapij
,
kolikokrat
še
bodemo
tu
v
tem
trikliniju
združeni
?
Toda
,
naj
bo
—
per
aspera
ad
astra
,
po
dežju
sonca
!
«
»
Prijateljica
,
«
odvrne
Menapij
,
»
kdo
more
odgrniti
zastor
prihodnosti
,
s
katerim
nam
je
zakrila
božja
previdnost
bodočnost
?
Nihče
,
in
dobro
je
tako
.
A
Digna
,
ostani
tu
pri
nas
!
Evdora
te
bo
kratkočasila
,
Honorija
ti
tešila
srce
,
medtem
pa
bomo
bili
mi
možje
silni
boj
za
vero
očetov
,
domovino
in
prostost
.
Marij
,
pustiva
ženske
tu
,
pojdiva
po
mestu
,
da
ogledam
,
kako
potekajo
priprave
za
spodoben
sprejem
hudega
sovražnika
.
Spotoma
mi
lahko
natanko
poveš
,
kako
se
je
zgodila
nesreča
.
«
»
Čudno
,
čudno
,
nerazumljivo
mi
je
,
«
nadaljuje
Menapij
že
na
poti
,
ko
mu
pripoveduje
Marij
o
Severovi
smrti
.
»
Nekaj
slutim
,
kar
si
pa
ne
upam
izgovoriti
.
Rimska
puščica
je
morala
prav
njega
zadeti
od
strani
,
kjer
si
ti
stal
!
Marij
,
če
je
tebi
veljala
?
Kaka
sovražna
roka
...
«
»
Oj
,
«
ugovarja
Marij
,
»
za
to
ni
vzroka
.
Komu
sem
kaj
storil
?
Nikogar
nisem
razžalil
.
«
»
Vem
,
vem
,
a
vsekakor
pozor
,
stvar
je
zelo
sumljiva
!
«
Molčè
ogledujeta
dela
po
mestu
.
Tu
dovažajo
kamenje
,
tam
delajo
nasipe
.
Zboljšujejo
zidove
;
na
obzidje
spravljajo
mogočne
stroje
,
ki
bodo
v
strah
in
grozo
barbarskim
narodom
metali
daleč
tja
na
njihove
glave
težko
kamenje
.
Tu
pa
tam
so
kovačnice
,
v
katerih
kujejo
ostre
meče
,
napravljajo
dolga
bodala
in
kalijo
bate
,
ki
so
na
grčastem
delu
polni
ostrih
konic
.
Gorje
,
komur
trešči
tak
bat
na
glavo
!
Vse
mrgoli
po
ulicah
;
mesto
je
postalo
velik
tabor
.
Vsa
pozornost
je
obrnjena
le
na
pretečo
nevarnost
.
Na
javnih
prostorih
se
vežbajo
vojaki
.
Obrtništvo
in
kupčija
se
ne
ganeta
,
kajti
,
kjer
Mars
govori
,
ondi
mora
zviti
Merkur
tiščati
jezik
za
zobmi
.
Razna
rokodelska
in
obrtniška
društva
—
colegia
—
,
katerih
je
bilo
v
mestu
35
z
raznimi
pravicami
pod
lastnimi
zastavami
,
so
se
spremenila
v
bojne
kohorte
.
Njihov
načelnik
,
prefekt
ali
kapitular
imenovan
,
je
postal
prvi
načelnik
.
Dendrofori
ne
kupčujejo
več
z
lesom
kot
prej
,
sedaj
sučejo
svetlo
kopje
;
centonarii
so
pozabili
na
kupčijo
s
starinami
,
pripravljeni
so
drago
prodati
svojo
kri
za
domovje
;
cupedinarii
ne
sekajo
več
mesa
,
voljni
so
razmesariti
krvoločnega
sovražnika
;
lapidarii
—
kamenarji
so
popustili
svoje
rokodelstvo
;
linteones
—
tkalci
,
blattarii
—
barvarji
,
coriarii
—
strojarji
,
murilegii
—
ribiči
,
cementarii
—
zidarji
so
vrgli
od
sebe
svoje
orodje
in
zgrabili
za
svetli
meč
.
Celo
miroljubni
crepidarii
—
čevljarji
so
zgrabili
namesto
šila
za
sulico
,
tudi
doliarii
—
sodarji
in
cerostrati
—
tesarji
na
ladjah
so
zapustili
mirno
obrt
in
vstopili
med
bojne
branitelje
.
Bojni
duh
je
prešinil
vse
,
ponosnega
plemenitaša
kakor
tudi
ubogega
reveža
.
Naglo
se
je
sklenilo
pobratimstvo
v
skupni
nevarnosti
tudi
med
prej
ločenimi
stanovi
.
»
Kaj
meniš
,
Marij
,
«
prične
Menapij
,
»
bo
vzdržal
Oglej
preteči
sili
?
Glej
,
vode
imamo
obilo
.
Na
zahodu
nam
teče
rečica
Celina
z
dvema
pritokoma
,
na
vzhodu
mesta
dere
Nadiža
,
ki
dovaža
po
raznih
prekopih
v
mesto
obilo
vode
.
Vrh
tega
stoji
okoli
in
okoli
zidovja
v
mestnem
prekopu
globoka
voda
,
ki
brani
dohod
do
mesta
.
Preden
bo
mogel
Hun
vdreti
,
se
je
nažre
do
sitega
.
Dalje
,
kdo
bi
si
mislil
,
da
je
krasen
vodotok
pod
mestnim
sprehajališčem
,
ki
pelje
proti
zahodu
in
je
z
dvema
zidovoma
obdano
?
Živeža
imamo
obilo
in
čez
.
Morje
lahko
redi
četrti
del
prebivalcev
,
zaloge
olja
in
vina
so
bogate
,
iz
ilirskih
pokrajin
je
prišlo
mnogo
živine
in
žita
ne
bo
zmanjkalo
.
Oj
mesto
,
da
,
je
bogato
!
»
Felix
Aquileia
horreum
Romani
imperii
«
je
njegov
stari
naslov
.
In
srečni
Oglej
,
žitnica
rimskega
cesarstva
,
naj
bi
se
vdal
kakemu
nasilstvu
?
Ne
,
nikdar
ne
!
Dokler
se
giblje
Oglejčanov
roka
,
ne
,
niti
koraka
ne
odstopi
od
materinske
zemlje
!
«
»
Ne
,
Menapij
,
ne
!
Enaka
čustva
prevevajo
tudi
moje
srce
!
«
Gresta
dalje
.
Dospeta
do
visokega
poslopja
,
ki
je
brez
zunanjega
okrasa
.
Križ
na
slemenu
kaže
,
da
je
krščanska
hiša
.
»
Marij
,
slišiš
li
glas
od
tam
?
«
vpraša
Menapij
.
»
Kako
prijeten
je
!
Vidiš
,
tu
je
stanovanje
Bogu
posvečenih
devic
,
njih
petje
se
razlega
iz
svetišča
.
Skupaj
stanujejo
,
skupaj
živè
,
a
tudi
skupaj
Večnega
hvalijo
.
Kako
se
časi
spreminjajo
!
Glej
,
tu
so
častili
še
do
leta
389
naši
pradedje
boginjo
Isis
,
Boginjo
meseca
na
nebu
.
Takrat
pa
je
razglasil
cesar
Teodozij
na
željo
tedanjega
papeža
in
po
prizadevanju
milanskega
škofa
Ambroža
oster
ukaz
,
naj
se
podero
vsi
kipi
poganskih
bogov
,
templji
pa
naj
se
posujejo
ali
porabijo
v
drug
namen
.
Ukaz
se
je
deloma
izvršil
,
popolnoma
se
ni
mogel
izpolniti
.
Preprosti
narod
se
ne
dà
naglo
odvrniti
od
svojih
šeg
,
četudi
pozna
zmoto
;
svojih
navad
se
le
še
vedno
drži
.
Kljub
povelju
so
morali
ostati
pri
nas
še
poganski
templji
,
država
je
morala
molčè
dopustiti
nadaljnje
češčenje
bogov
,
posebno
z
ozirom
na
poganske
barbare
,
ki
hodijo
k
nam
na
semenj
.
Tedaj
so
razdejali
Isidin
tempelj
,
a
ga
potem
prezidali
in
sedaj
ga
imajo
v
lasti
krščanske
device
.
Kjer
so
bili
poganski
obredi
,
se
sedaj
opravlja
božja
služba
edino
prave
vere
.
Pobožne
so
te
device
,
a
posebno
slovi
zaradi
izredne
pobožnosti
in
plemenitega
srca
devica
Kolomba
.
Pravijo
,
da
je
naša
rojakinja
.
«
Ko
sta
gledala
mesto
,
sta
se
vrnila
domov
,
zadovoljna
z
delom
in
obnašanjem
Oglejčanov
.
Mesec
junij
se
je
bližal
koncu
.
O
sovražniku
ni
ne
duha
ne
sluha
v
oglejski
okolici
,
a
ubežniki
iz
bližnjih
krajev
pripovedujejo
,
kako
velika
sila
Hunov
razsaja
po
Noriškem
in
po
karnskih
krajinah
,
kako
požigajo
in
morijo
po
Julijskih
planinah
.
Ne
umaknejo
se
še
,
podobni
so
gosenicam
in
kobilicam
,
ki
ne
zapuste
kraja
,
kjer
se
usedejo
,
dokler
ne
obero
zelenjave
do
čistega
.
Uboga
dežela
,
kamor
stopi
azijski
Hiongnu
!
Tam
ne
raste
več
trava
.
Oglejska
okolica
je
mrtva
,
kajti
vse
prebivalstvo
je
pribežalo
iz
strahu
za
varno
mestno
obzidje
,
kjer
pa
je
premalo
prostora
za
ogromno
množico
,
ki
mora
prenočevati
kar
po
cestah
in
mestnih
mostovžih
.
Okolica
je
popolnoma
zanemarjena
,
nihče
ne
obdeluje
zemlje
.
Kdo
se
bo
za
to
trudil
,
da
bi
vložil
svoj
trud
v
krmo
hunskim
konjem
!
Oglejske
poletne
palače
so
prazne
,
plemenitaš
si
ne
upa
iz
mesta
na
deželo
.
Po
vročem
dnevu
,
kije
pritiskal
na
mesto
,
da
je
kakor
zamrlo
,
je
prišel
večer
in
zopet
je
oživelo
.
Bogatin
se
vzdigne
iz
lagodnega
počivališča
,
stegne
roke
,
zeva
ter
misli
in
tuhta
,
kaj
bo
delal
in
s
čim
se
bo
kratkočasil
;
revež
se
tudi
razgiblje
,
a
gleda
,
kje
dobi
kruha
.
Sonce
se
potaplja
v
morje
,
zadnji
žarki
jemljejo
slovo
od
mesta
.
Morje
se
sveti
v
rdeče
zlati
barvi
:
mirno
je
,
le
mali
valovi
lovè
drug
drugega
.
Nešteto
ladij
in
ladjic
se
ziblje
po
njem
.
Odhajajo
in
prihajajo
,
odvažajo
in
dovažajo
mestno
gospodo
,
ki
nikdar
ne
opusti
svojih
navad
in
zabavnih
voženj
.
Na
Menapijevem
vrtu
za
zidovjem
na
morskem
bregu
sedita
Marij
in
Evdora
.
»
Marij
,
morda
je
mesto
nesreči
ušlo
,
morda
so
jo
mahnili
Huni
kam
drugam
.
Bojè
se
gotovo
močnega
zidovja
in
gotovo
imajo
tudi
dobro
v
spominu
udarce
,
ki
so
jih
dobili
na
Frigidu
od
vas
po
plečih
.
«
»
Mila
Evdora
,
ne
motimo
se
!
«
odgovori
Marij
.
»
Prav
ta
sedanji
mir
in
tišina
se
mi
zdita
zelo
sumljiva
.
Si
opazovala
kdaj
naravo
pred
nevihto
?
Vse
utihne
,
nič
se
ne
gane
,
zrak
se
dozdeva
,
da
je
težak
,
pa
potegne
polagoma
veter
,
v
oblakih
po
malo
grmi
,
a
potem
naglo
—
blisk
za
bliskom
,
grom
na
grom
in
tresk
za
treskom
.
Sreča
sicer
,
da
čuvajo
mesto
Oglejčanom
oči
našega
očeta
Menapija
.
Če
bi
njega
ne
bilo
,
bi
Oglejčani
kar
zopet
odpravili
s
tolikim
trudom
napravljeno
utrditev
mesta
.
Le
glej
,
kako
brezskrbno
se
kratkočasi
oglejska
gospoda
!
Evo
ti
,
kako
se
igrajo
na
ladjah
,
čuj
,
kako
vesel
smeh
nam
doni
na
uho
,
koliko
šale
se
sliši
.
Oj
ubogi
,
bojim
se
,
da
vas
nenadoma
pretrese
strela
iz
sladke
brezskrbnosti
,
bojim
se
,
da
napravijo
v
kratkem
vaše
šale
prostor
strašni
resnobnosti
boja
za
domovino
!
«
»
Marij
,
ti
si
pa
vendar
prevelik
prerok
nesreče
,
«
ga
smehljaje
se
zavrne
Evdora
.
»
Le
kri
vidiš
—
morda
to
,
kar
želiš
?
Odkar
si
pokusil
hunsko
kri
,
bi
je
rad
še
več
prelil
.
Maščevanje
menda
prevlada
tvoje
srce
.
«
»
Kako
slabo
me
sodiš
,
kako
malo
me
poznaš
,
«
ugovarja
nevoljen
Marij
.
»
Ne
,
ne
žeja
me
po
krvi
,
Bog
daj
,
da
bi
je
nikoli
več
ne
videl
teči
!
Kdor
jo
je
enkrat
videl
,
ima
že
dosti
,
če
ni
popolnoma
zdivjal
.
Tudi
maščevanja
ni
v
mojem
srcu
.
Že
davno
sem
odpustil
onemu
,
ki
mi
je
usmrtil
ljubega
očeta
.
Toda
če
potegnem
meč
,
da
branim
lastni
dom
,
ne
bom
nikdar
nikomur
prizanašal
.
Na
isti
zemlji
ne
moreta
gospodovati
nasilnik
in
lastnik
.
Torej
ti
ali
jaz
!
«
»
Oj
prijatelj
,
zdaj
si
mi
ljub
in
drag
,
zdaj
,
ko
si
mi
zagotovil
,
da
si
izpolnil
krščansko
dolžnost
.
Sovražniku
si
odpustil
.
Vedno
,
vedno
sem
se
bala
,
da
je
misel
na
maščevanje
prevzela
srce
.
Veš
,
kjer
je
srd
,
tam
ne
biva
ljubezen
in
če
biva
,
ni
prava
.
Prava
ljubezen
je
mirna
,
ljubezen
hoče
biti
gospodarica
celega
srca
,
ni
zadovoljna
le
z
majhnim
delom
.
«
»
Glej
,
najini
materi
prihajata
!
«
opozori
Marij
.
»
Kako
je
bleda
moja
mati
!
Bolj
živi
za
drugi
svet
nego
za
ta
,
a
vendar
se
mi
zdi
,
da
je
postala
zaradi
žalosti
še
lepša
...
«
»
Da
,
res
,
krasna
je
tvoja
mati
kljub
že
precejšnjim
letom
,
še
lepše
pa
je
njeno
srce
,
«
pritrdi
Evdora
.
»
Kako
me
ljubi
,
kot
bi
bila
njena
hčerka
...
«
»
Kaj
ni
tako
?
Nisi
li
tudi
njena
hčerka
?
«
»
O
Marij
,
da
,
pa
čas
teče
tako
počasi
!
«
»
Salvete
!
«
ju
nagovorita
gospe
in
Honorija
nadaljuje
:
»
No
,
prikladen
prostor
sta
si
izbrala
.
Kako
milo
pihlja
vetrič
!
Jug
in
sever
se
bojujeta
.
Kako
kroži
valovje
!
Digna
,
glej
Oglejčana
,
kako
brezskrbno
se
giblje
na
ladjah
.
Vidiš
,
ni
li
tam
bogati
kupec
Helija
?
Sam
vesla
.
Vidi
nas
,
pozdravil
nas
je
.
A
glej
,
že
je
naglo
kot
puščica
smuknil
čoln
naprej
!
«
»
Mati
,
jaz
ne
vem
,
kaj
je
to
;
če
ugledam
tega
moža
,
se
mi
srce
kar
skrči
.
Nič
mi
ni
storil
,
da
,
celo
zelo
dvorljivo
in
postrežljivo
se
obnaša
proti
meni
,
a
dozdeva
se
mi
,
kot
bi
bil
moj
največji
sovražnik
.
«
»
Marij
,
Marij
,
«
odgovori
Honorija
žugaje
,
»
vsak
pošten
človek
mora
imeti
bližnjega
za
dobrega
toliko
časa
,
dokler
se
ne
izkaže
za
popolno
slabega
!
«
»
O
gospa
,
krivico
mi
delaš
.
Sem
jaz
gospodar
svojih
občutkov
?
Sem
jaz
gospodar
svojega
srca
?
«
»
Ne
,
ne
,
za
take
občutke
nismo
mi
odgovorni
,
a
dolžnost
imamo
,
premagovati
naravno
mržnjo
.
Hud
je
sicer
tak
boj
,
a
tem
večja
je
zasluga
.
Večen
boj
se
bije
v
našem
srcu
med
dobrim
in
zlim
.
Blagor
mu
,
ki
premaga
zlo
.
Toda
pošteno
samoljubje
dovoljuje
pozornost
,
s
katero
mora
vsak
skrbeti
za
lastno
srečo
.
Vsekakor
je
najlepši
mir
,
mir
in
ljubezen
med
posameznimi
ljudmi
.
«
»
Oh
mir
,
mir
,
zakaj
zdihuje
moje
srce
vedno
po
miru
?
«
toži
Evdora
.
»
Naravno
,
ljuba
hči
.
Ženska
ima
svoj
delokrog
le
v
družini
,
ki
le
ta
čas
napreduje
,
če
vlada
mir
na
svetu
.
Kadar
so
duhovi
vzburjeni
,
se
rušijo
spone
,
ki
vzdržujejo
državljansko
življenje
.
Iz
javnega
življenja
se
presaja
vzburjenost
tudi
v
družinske
kroge
in
zavira
tiho
delovanje
žene
.
«
»
Živ
dokaz
sem
jaz
,
«
reče
Digna
,
in
obriše
si
solze
.
»
Glejte
,
kaj
je
napravil
nemir
,
kaj
je
napravil
boj
z
menoj
!
Zdi
se
mi
,
da
nimam
več
srca
v
sebi
,
da
je
s
Severom
vred
pokopano
.
«
»
Honorija
,
mati
,
«
vpraša
Marij
,
»
z
omejitvijo
ženskega
delokroga
v
družini
pač
ne
odobravaš
,
če
prime
žena
za
meč
,
da
brani
z
možem
vred
domače
ognjišče
!
«
»
Marij
,
žena
ne
pridobi
nikdar
zmage
v
boju
.
Žalostno
,
da
,
gorje
kraju
,
kjer
ne
more
moška
roka
braniti
domovja
!
«
»
In
oni
dan
,
«
nadaljuje
Marij
,
»
si
Evdoro
pohvalila
,
ko
je
izgovorila
junaške
besede
!
«
»
To
je
drugo
.
Hvalila
sem
njeno
ljubezen
do
domovine
,
kajti
žena
,
ki
ne
ljubi
domovine
,
ni
prava
žena
.
Ta
lepa
lastnost
,
domoljubje
,
bi
morala
biti
pri
nas
še
močnejša
kot
pri
vas
.
Menim
,
da
ima
v
bojni
bedi
ženska
lahko
čudovito
nalogo
;
obvezuje
naj
rane
,
z
nežno
roko
naj
jih
hladi
;
če
treba
,
naj
navdušuje
moža
,
da
brani
resnico
in
pravico
in
ako
pade
,
bi
bilo
junaško
,
da
se
od
junaka
ne
loči
tudi
v
zadnjem
trenutku
.
Smrt
na
strani
moža
bi
bila
častna
,
če
je
višje
dolžnosti
ne
vežejo
,
da
si
ohrani
življenje
.
Mogoče
da
so
napačne
moje
misli
,
ali
vedi
,
v
takem
primeru
bi
bilo
mučno
zapustiti
možev
grob
.
—
O
,
kam
smo
zašli
!
Glejte
,
zvezdice
se
prižigajo
in
nad
pogorjem
tiho
vstaja
luna
.
Kod
se
vendar
muči
Menapij
?
Skrb
za
mesto
ga
še
uniči
.
«
»
Čuj
,
glej
,
«
vzklikne
Marij
.
»
Kapitol
še
žari
.
Je
to
požar
?
Ne
.
Rog
je
zapel
.
Slišite
?
Drugi
po
mestu
odgovarjajo
.
Ah
,
nevarnost
je
blizu
.
Evdora
,
daj
mi
čelado
!
Prikleni
mi
oklepje
!
Tako
.
Tam
visi
meč
,
daj
mi
ga
!
O
meč
,
ljuba
dediščina
mojega
očeta
!
«
Naglo
kot
blisk
je
bil
Marij
napravljen
.
Odkar
se
je
vrnil
iz
boja
,
je
vedno
nosil
bojno
obleko
.
Le
železje
je
odložil
za
trenutek
,
da
se
je
ohladilo
telo
v
svežem
zraku
.
Nežni
mladenič
se
je
spremenil
v
silnega
junaka
.
Oči
mu
žarijo
,
roka
se
krčevito
stiska
.
»
Z
Bogom
,
da
se
zopet
vidimo
!
«
»
Z
Bogom
,
z
Bogom
!
«
mu
doni
iz
ust
prestrašenih
žensk
.
S
krepkim
korakom
odide
po
vrtu
do
palače
,
vzburjen
stopi
na
prag
,
kjer
bi
skoro
treščil
ob
Menapija
,
ki
je
ves
vroč
vstopil
.
»
Prav
tako
,
prav
,
ljubi
Marij
!
Na
prvi
klic
mora
biti
vojak
vedno
pripravljen
,
to
je
pravilo
za
prave
junake
.
Opazovalne
straže
so
prihitele
,
napovedale
so
napad
.
Kje
se
bo
začel
,
ne
vem
.
Dozdeva
se
mi
,
da
bo
zahod
v
nevarnosti
.
Sedaj
naglo
na
konje
in
naprej
na
zahodno
stran
!
Z
Bogom
vsi
skupaj
!
«
V
trenutku
se
poslovita
,
z
roko
še
mahneta
in
že
sta
na
konjih
in
jo
udarita
proti
zahodu
.
Pretresene
gledajo
za
njima
prestrašene
Rimljanke
.
Kratka
,
iskrena
molitev
jim
kipi
iz
srca
,
da
bi
pripeljala
božja
previdnost
junaka
nepoškodovana
zopet
v
hišo
.
Kako
nagla
sprememba
v
mestu
!
Prej
je
bilo
vse
mirno
,
sedaj
pa
rožlja
orožje
,
vojaki
v
naglem
skoku
,
eni
proti
vzhodu
,
drugi
na
zahodno
stran
.
Kako
žvenketajo
meči
,
kako
odmevajo
moški
koraki
v
tihi
noči
.
Menapij
in
Marij
dospeta
do
zahodnih
vrat
in
stopita
med
zbrane
legijske
načelnike
.
»
Ha
,
sovražniki
menijo
,
da
nas
zalotijo
v
spanju
,
a
krog
in
krog
mesta
stoji
dvojno
zidovje
in
za
njim
so
kot
železna
stena
razpostavljene
dolge
vrste
.
Vsi
stojte
mirno
pri
svojih
oddelkih
,
nihče
naj
ne
zapusti
brez
povelja
svojega
mesta
!
Ti
,
Marij
,
pa
vzemi
trumo
konjenikov
,
odjezdi
ob
morju
in
se
skrij
z
njimi
na
bregu
v
tamkajšnji
les
.
Ko
boš
videl
,
da
se
Kapitol
zopet
ožari
,
zgrabi
sovražnika
za
hrbtom
,
a
bodi
zelo
previden
!
«
Vesel
izvrši
Marij
Menapijevo
povelje
in
v
kratkem
se
pomika
z
mogočnim
oddelkom
varno
in
tiho
ob
obali
morja
.
Ure
in
ure
preteko
.
Ničesar
se
ne
sliši
.
Mirno
stoje
vojaki
in
meščani
za
obzidjem
,
ob
katerem
hodijo
le
straže
,
katerih
sulice
in
čelade
se
svetijo
v
mesečnih
žarkih
.
Menapij
zre
,
naslonjen
na
svoj
dolgi
meč
,
nepremično
čez
planjavo
po
cesti
Beliji
v
Julijske
planine
.
Pri
njem
stoje
še
razni
načelniki
,
katerim
drže
služabniki
konje
.
Razni
sli
na
naglih
konjih
so
pripravljeni
vsak
trenutek
nesti
Menapijevo
povelje
v
najoddaljenejši
oddelek
mesta
.
Pri
vsem
tem
,
da
je
cvet
moštva
za
obzidjem
,
vendar
hodijo
po
mestu
posamezna
krdela
,
ki
imajo
kljub
svetlobi
meseca
svetilnice
v
rokah
.
Skrbno
morajo
stražiti
notranje
mesto
,
ker
je
vanj
prihrulo
mnogo
ubežnikov
različne
narodnosti
.
Polnoč
je
proč
.
Vojska
stoji
še
vedno
nepremično
.
Kar
naglo
vzdigne
Menapij
glavo
,
nategne
ušesa
,
se
vzpne
,
oči
se
mu
zažarè
in
zasede
konja
.
»
Pozor
,
mirno
,
tiho
!
Topot
približujočih
se
konj
slišim
!
«
zakliče
okoli
stoječim
.
Na
severozahodnem
obzorju
se
prikaže
črna
drhal
.
Kot
na
vetrnih
perutih
drvi
bliže
in
bliže
čez
planjavo
.
»
Pozor
,
«
ponavlja
poveljnik
,
»
tu
so
,
tu
,
v
kratkem
!
«
Vsi
se
vznemirijo
in
le
ostre
vojaške
postave
jih
zadržujejo
,
da
ne
udarijo
in
zgrmè
proti
bližajočemu
se
Hunu
.
»
Glej
,
glej
,
«
šepeta
dalje
poveljnik
,
»
voda
jih
zadržuje
,
kajti
prvi
so
se
ustavili
,
razkropili
so
se
,
broda
iščejo
.
Oh
,
so
že
tukaj
,
prebrodili
so
Celino
.
Tiho
!
«
Kot
tropa
vranov
okoli
mrhovine
krožijo
Huni
okoli
mesta
,
ločijo
se
v
posamezna
krdela
,
a
se
zopet
strnejo
.
Ustavijo
se
,
pa
se
zopet
zaženo
kot
peklenske
pošasti
čez
planjavo
naravnost
pred
obzidje
,
a
osupli
obstojè
:
velik
prekop
z
nasipom
jim
brani
dohod
do
zidovja
in
voda
v
globini
brani
prvemu
oddelku
naprej
.
Ne
vedo
,
kaj
storiti
.
Nenavadna
tišina
v
mestu
jih
presune
,
a
vendar
vohajo
kot
divja
zverjad
okoli
.
Našli
so
dohod
:
ozek
most
k
mestnim
vratom
,
katerega
je
Menapij
še
pustil
,
a
se
da
vsak
trenutek
zapreti
.
Cela
drhal
se
obrne
tja
.
»
K
višku
naprej
!
«
zagrmi
Menapij
.
Strašen
krik
se
vzdigne
v
mestu
.
Rožljaje
se
odpro
vrata
,
suličarji
udero
na
prosto
,
izza
obzidja
se
pokažejo
svetle
čelade
,
neštete
puščice
frče
po
zraku
.
Vse
rjove
.
Divje
tuljenje
Hunov
prekaša
vse
drugo
.
»
Akvileja
,
Akvileja
!
«
doni
klic
Oglejčanov
.
Odgovarja
mu
besno
hunsko
divjanje
.
Kot
smeti
pometejo
meščani
Hune
z
mosta
,
hrabro
jih
sprejmejo
na
planjavi
,
a
njih
število
raste
pred
očmi
.
Na
bojni
klic
z
zahoda
obrne
cela
drhal
tja
svoje
konje
.
Zdi
se
,
kot
dajih
meče
zemlja
iz
sebe
.
»
Akvileja
,
Akvileja
!
«
doni
še
vedno
in
na
prosto
grmi
iz
mesta
legija
za
legijo
.
Kako
žvenketajo
meči
,
kako
hrešče
kopja
in
frčè
puščice
!
Osupli
Huni
,
od
katerih
jih
že
mnogo
stoka
na
zemlji
,
ne
vedo
,
kaj
na
storè
.
Opogumijo
se
,
videč
lastno
veliko
število
in
se
na
novo
vzpno
,
na
novo
navalè
na
hrabre
Rimljane
.
Tedaj
zažari
Kapitol
,
njegova
luč
zasveti
daleč
.
»
Akvileja
,
Akvileja
!
«
zadoni
znova
bojni
klic
,
junaki
zopet
napadajo
,
se
zopet
umikajo
,
zopet
napredujejo
.
»
Ali
jih
peklo
rodi
?
«
kliče
Menapij
.
»
Čim
več
jih
pokoljemo
,
tem
več
jih
je
!
Naprej
!
Na
sovražnike
,
junaki
!
«
ln
vzbuja
pogum
in
seka
z
mečem
na
levo
in
desno
.
Prekop
je
že
skoro
poln
padlih
,
a
tudi
mnogo
Rimljanov
stoče
pod
hunskimi
kopiti
.
»
Moj
Bog
!
Marij
,
oj
Marij
,
kje
si
?
«
vzklikne
Menapij
obupno
.
»
Oh
,
če
se
umaknem
v
mesto
,
kako
se
potarejo
srca
someščanov
!
Pogum
,
pogum
,
naprej
!
«
kriči
poveljnik
z
grmečim
glasom
ter
se
zažene
med
bojnike
.
»
Akvileja
,
Akvileja
!
«
se
ponavlja
klic
in
z
novo
močjo
se
vname
plamen
silnega
boja
.
»
Akvileja
,
Akvileja
!
«
zagrmi
od
južne
strani
in
kot
blisk
napade
oddelek
Marijevih
konjenikov
sovražnika
v
hrbet
.
Konji
vihrajo
,
orožje
se
kreše
,
oklepje
zveni
,
pod
konjskim
kopitom
se
trese
zemlja
.
»
Akvileja
,
Akvileja
!
«
kliče
Marij
pred
njimi
,
maha
z
mečem
:
na
vsak
mah
se
zgrudi
Hun
s
konja
.
Junaško
mu
slede
njegovi
junaki
.
Huni
se
prestrašeni
in
osupli
branijo
,
a
silna
moč
jih
potare
.
Prvi
obrnejo
konje
,
porinejo
sledeče
nazaj
,
zmešnjava
nastane
;
rimski
pritisk
se
pomnoži
in
s
strašnim
krikom
se
spusti
drhal
v
beg
.
Kot
burjajo
uderejo
konjeniki
za
njimi
in
sekajo
,
kar
morejo
.
Rog
zadoni
.
Marijevo
povelje
kliče
junake
nazaj
.
Sovražnika
,
ki
se
izgubi
kot
megla
pred
burjo
v
mesečnem
svitu
,
pustijo
,
obrnejo
konje
in
v
naglem
skoku
drve
proti
mestu
.
»
Io
triumphe
!
«
doni
klic
Oglejčanov
,
ko
dospe
hrabra
truma
pred
mestna
vrata
.
»
Io
triumphe
!
«
se
ponavlja
klic
po
mestu
.
»
Marij
,
sin
moj
!
«
reče
Menapij
in
mu
poda
s
krvjo
polito
roko
.
»
Oglej
ti
bo
hvaležen
.
Prvi
naval
smo
dobro
odbili
in
ti
si
vpletel
vencu
slave
novo
lovoriko
.
Ponosen
sem
na
junaškega
sina
junaškega
očeta
.
Jezdi
domov
z
oddelkom
!
Mati
in
hči
hrepenita
po
tebi
.
Odpočijte
se
za
nov
ples
.
«
Z
viharnim
klicem
spremlja
ljudstvo
junaka
.
Kot
bi
trenil
so
bakle
prižgane
,
v
njih
svitu
dospe
oddelek
do
Menapijeve
palače
,
odkoder
ga
odpelje
podpoveljnik
v
vojašnico
.
»
Ave
sponsus
!
«
kliče
od
radosti
žareča
Evdora
in
hiti
naproti
Mariju
.
»
Zdravstvuj
mi
,
sin
!
«
ponavlja
mati
in
se
oklene
sina
.
»
Moj
Bog
,
kakšen
si
,
ves
krvav
!
«
plaka
prestrašena
Evdora
.
»
Kje
je
rana
?
Snemi
oklep
,
da
te
obvežemo
!
«
»
Preskrbna
Evdora
,
«
odgovarja
smehljaje
se
Marij
in
stopi
v
triklinij
,
»
to
ni
moja
kri
,
sovražnikova
je
.
Huni
so
me
pobarvali
z
lastno
krvjo
!
Kako
se
treseš
,
Evdorica
.
In
vendar
Evdora
pričakuje
le
junaka
,
s
krvo
politega
,
za
mevžo
ne
mara
!
«
se
norčuje
junak
.
»
Da
,
da
,
pogled
na
kri
ni
za
žensko
nežno
oko
!
«
»
Io
triumphe
!
«
doni
še
v
pozno
noč
,
ko
pobirajo
v
svitu
mesečine
pred
obzidjem
padle
tovariše
,
da
jih
izročijo
Nekropoli
,
mestu
počitka
in
miru
,
ranjence
pa
,
da
jih
spravijo
na
varno
v
hvaležno
oskrbo
.
»
Io
triumphe
!
«
Legije
poležejo
ob
zidovju
,
Menapij
pa
zopet
sloni
na
obzidju
in
zre
v
daljavo
.
A
narava
terja
svoj
delež
.
Glava
se
mu
skloni
,
oči
se
zapro
,
vojak
priskoči
,
ga
sprejme
v
naročje
in
junak
,
zdelan
od
silnega
boja
,
mirno
zaspi
prostaku
na
kolenih
.
Vse
je
mirno
,
le
straže
enakomerno
korakajo
na
obzidju
.
Začel
se
je
mesec
julij
.
Po
mestu
še
vse
počiva
,
vse
je
še
utrujeno
od
burne
noči
.
Sonce
naznanja
z
zlatimi
žarki
svoj
prihod
!
Bleda
od
večnega
nemira
,
zaradi
katerega
ni
celo
noč
zatisnila
oči
,
bojè
se
za
Marija
in
očeta
,
se
sprehaja
Evdora
po
vrtu
.
»
Moj
Bog
