Peter
Germar
je
živel
že
precej
let
v
samotnej
koči
ob
Savi
,
in
vendar
se
ga
ni
še
misel
polotila
,
da
bi
zapustil
svoje
gnjezdišče
in
se
preselil
v
vas
med
svoje
sosede
.
—
Stariši
so
mu
umerli
ravno
tisto
nesrečno
leto
,
ko
so
pervikrat
rohnele
francoske
čete
po
naših
krajih
,
in
tudi
Petra
je
zadela
nemila
osoda
,
da
je
moral
zadeti
puško
na
ramo
ter
iti
borit
se
zoper
sovražnika
,
ki
je
grozil
pogin
vsem
evropejskim
deržavam
.
Svoja
najboljša
leta
je
preživel
v
mnogoterih
bojih
po
ptujih
deželah
.
Ko
je
slednjič
otresel
vojaško
butaro
raz
sebe
ter
se
povernil
v
svojo
domovino
,
bil
je
že
tako
sit
svetnega
hrupa
in
njegovih
homatij
,
da
si
ni
nič
druzega
želel
,
nego
poiskati
si
samotnega
bivališča
in
ondi
uživati
blagi
mir
,
kterega
že
od
svojih
mladenških
let
ni
imel
.
Kraj
bukovega
gozda
,
koder
je
peljala
pot
čez
hribe
v
sosedne
vasi
,
bilo
je
nekoliko
tratine
.
Ta
kraj
se
je
zdel
Petru
najugodniši
za
samotarenje
.
Živa
duša
ni
ga
motila
v
tem
zatišji
razun
šumečih
valov
bistre
Save
,
ki
je
bobnela
po
belem
produ
v
daljne
kraje
.
Napravil
si
je
majhnino
hišico
iz
smrekovih
tramov
,
jo
pokril
nekoliko
s
slamo
,
nekoliko
z
deskami
,
kar
mu
je
ravno
prišlo
v
roke
,
in
zadosteno
je
bilo
njegovim
potrebam
.
Ker
pa
Peter
ni
bil
vajen
pasti
lenobo
in
pohajkovati
,
okopal
in
obdelal
je
okrog
hiše
pusto
zemljo
ter
jo
obsejal
in
obsadil
z
raznim
sočivjem
in
sadnim
drevjem
.
Njegov
trud
ni
bil
zastonj
.
O
nekterih
letih
je
bila
zemlja
že
tako
rodovitna
,
da
mu
je
dajala
popolnoma
dovelj
pridelkov
,
kolikor
je
potreboval
za
svoje
življenje
.
Male
jablane
in
češplje
,
pridno
in
skerbno
gojene
so
prinašale
že
zgodaj
tečnega
sadja
,
kterega
je
bil
Peter
še
tem
bolj
vesel
,
ker
si
ga
je
pridelal
z
lastno
pridnostjo
.
—
Večkrat
je
djal
sam
pri
sebi
:
„
Moji
stariši
so
bili
revni
,
še
svoje
hiše
niso
imeli
,
druzega
mi
niso
zapustili
kot
obilo
lepih
naukov
,
kterih
ne
bom
nikdar
pozabil
.
Moja
dolžnost
je
toraj
,
da
te
nauke
ne
le
v
sercu
ohranim
,
ampak
tudi
djansko
nje
izveršujem
.
„
Moli
in
delaj
,
in
Bog
ti
bo
pomagal
povsod
,
“
djali
so
mi
vedno
,
in
nehvaležen
bi
bil
,
ko
bi
zanemarjal
te
resnice
in
dobre
poduke
starišev
.
“
—
Tako
je
mislil
Peter
in
tako
tudi
ravnal
.
—
Pa
to
ni
bilo
še
vse
.
Pot
,
ki
je
peljala
memo
njegove
hiše
iz
hribovskih
vasi
,
bila
je
najkrajša
v
faro
drugo
stran
Save
;
a
zavoljo
pomanjkanja
brodnikov
so
morali
gorjanci
hoditi
daleč
na
okrog
do
mesta
,
ako
so
hoteli
priti
na
desni
breg
.
Temu
je
Peter
kmalu
v
okom
prišel
.
Njegova
bistra
glava
mu
je
pomagala
povsod
;
iztesal
si
je
sam
precej
velik
čoln
,
poiskal
pripravno
mesto
,
kjer
voda
ni
bila
preveč
dereča
,
in
ob
kratkem
času
je
bila
pot
odperta
gorjancem
na
drugo
stran
.
Povsod
so
hvalili
modrega
in
pridnega
Petra
in
njegovo
blago
početje
.
Vsako
nedeljo
se
je
oglasilo
pri
njem
mnogo
ljudi
,
da
jih
je
prepeljaval
na
drugo
stran
,
kamor
so
hodili
k
maši
,
in
s
tem
si
je
priložil
,
čeravno
ne
veliko
,
vendar
toliko
,
kolikor
je
potreboval
za
svoje
stanje
.
Mladenči
in
dekleta
radovedni
so
hodili
vselej
že
zgodaj
k
njemu
.
Peter
jim
je
moral
potem
pripovedovati
svoje
dogodke
po
svetu
,
kako
se
je
boril
s
Francozi
,
kako
daleč
so
tisti
kraji
,
koder
je
hodil
,
in
več
enacega
,
kar
navadno
zanimiva
mladino
.
Peter
je
vsem
rad
ustrezal
,
zatoraj
so
ga
pa
tudi
vsi
stari
in
mladi
čislali
in
hvalili
,
kot
prebrisanega
moža
,
ki
je
že
kaj
skusil
po
svetu
in
zvedel
,
kako
se
drugej
kruh
jé
.
Tako
je
gospodaril
Peter
Germar
na
svojem
malem
posestvu
,
popolnoma
zadovoljen
sam
seboj
.
—
Kaj
bi
tudi
ne
bil
?
saj
je
bil
prost
vseh
strasti
,
ki
človeka
pèhajo
navadno
v
neizmerno
brezno
ter
napravljajo
nezadovoljnost
in
spačeno
življenje
;
vdan
v
voljo
Božjo
je
delal
dan
za
dnevom
,
nikdar
ni
poželel
ni
bogastva
ni
sladnostnega
življenja
,
ki
je
sama
ničemernost
,
ki
mami
človeškega
duhá
,
da
slednjič
pozabi
Boga
,
svojega
stvarnika
in
svetih
dolžnosti
,
ki
mu
jih
je
naložila
božja
previdnost
.
Ako
bi
natanjko
premislili
,
kako
malo
potrebuje
človek
,
da
zadovoljno
in
srečno
živí
,
kako
lahko
se
je
ogibati
vseh
strasti
,
ki
vodijo
na
pot
pogube
,
morali
bi
iz
serca
milovati
one
,
ki
dan
za
dnevom
hrepené
po
zakladih
,
svetnem
lišpu
in
hrumečih
veselicah
ter
si
s
tem
hočejo
pridobiti
zadovoljnost
in
srečo
.
Kako
abotni
so
taki
posvetnjaki
!
Oni
iščejo
zadovoljnosti
ondi
,
kjer
je
nikdar
ni
,
oni
iščejo
sreče
v
zakladih
,
ki
jim
je
dati
ne
morejo
.
Bogastvo
je
podobno
morskej
vodi
,
ki
vedno
bolj
žeja
,
čem
več
je
kdo
pije
.
Taki
ljudje
iščejo
omike
ondi
,
kjer
so
leskeče
zlato
in
dragi
kamenji
,
pa
ne
pomislijo
,
da
je
njih
duh
mertev
,
njihova
glava
prazna
.
Ako
natanjko
prevdarimo
vsa
svetna
djanja
in
nehanja
,
zastaviti
moramo
nehoté
vprašanje
:
kdo
je
srečnejši
?
bogatin
v
svojih
nališpanih
sobah
,
ali
prosti
kmet
v
svoji
bajti
?
In
če
potem
to
vprašanje
natanjko
prevdarimo
,
priznati
moramo
,
da
le
prosti
kmetič
uživa
pravo
zadovoljnost
in
srečo
,
kolikor
je
mogoče
na
svetu
.
—
Neko
popoldne
vzame
Peter
veliko
sekiro
dervenico
ter
gré
v
bližnji
gozd
iskat
pripravnega
lesá
,
da
bi
popravil
svoj
čoln
,
ki
je
že
tu
pa
tam
strohnel
in
vodo
spuščal
va-se
.
Dolgo
časa
korači
po
gozdu
ter
ogleduje
lepa
bukova
in
hrastova
drevesa
.
Najbolj
ga
je
veselilo
snažiti
gozd
,
zatoraj
je
tudi
danes
zdaj
tu
zdaj
tam
kaj
potrebil
,
kjer
je
bilo
pregosto
,
obsekal
suhe
veje
,
zamazal
s
prstjo
poškodovana
debla
,
iz
kterih
se
je
cedila
smola
,
itd.
Slednjič
pride
na
precej
sterm
breg
,
kjer
je
rastel
velik
resnjak
.
Z
mahom
poraščena
skala
se
je
dvigala
kviško
in
globoko
spodej
je
šumel
potok
zvijaje
se
med
kamenjem
.
Peter
se
vsede
na
plošat
kamen
,
da
bi
si
odpočil
,
ogledovaje
zdaj
bistrookega
orla
,
ki
se
je
sukal
po
zraku
,
zdaj
sive
gerlice
s
černimi
zavratniki
,
ki
so
gergotale
nad
njim
med
vejami
.
Zdajci
zasliši
na
drugi
strani
skale
nekako
lomastenje
po
germovji
in
kmalo
potem
polglasen
pogovor
.
„
Kdo
pa
še
todi
lazi
,
“
misli
si
ter
stopi
k
debelej
bukvi
,
da
bi
videl
kdo
je
.
Ali
skala
je
bila
previsoka
,
toraj
ni
mogel
nič
zapaziti
.
Urno
spleza
med
rogovilasti
vrh
,
ter
se
spnè
po
konci
.
—
V
majhini
globeli
tik
skale
sta
stala
dva
človeka
.
Pervi
bradat
,
srednje
starosti
je
bil
gosposko
opravljen
,
in
ob
rami
mu
je
visela
puška
,
njegov
tovarš
pa
je
bil
še
mlad
fante
,
zagorelega
lica
.
Srajco
je
imel
pod
vratom
odpeto
in
platnene
,
zamazane
hlače
so
bile
zatlačene
za
rujave
štebale
zakerpanih
črevljev
.
Na
plečih
je
imel
polomljen
koš
,
samo
na
enej
preramnici
,
in
čez
in
čez
je
bila
pregernjena
plahta
.
Petru
se
je
ta
prikazen
čudna
zdela
.
„
Česa
neki
iščeta
ta
dva
človeka
todi
po
goščavi
?
“
mislil
si
je
,
„
ako
sta
lovca
,
vendar
ne
bosta
nosila
divjačine
v
pregernjenem
košu
.
“
Tiho
je
sedel
na
bukvi
in
neprestano
zerl
,
kaj
bosta
počela
.
Mladi
sluga
odloži
koš
z
rame
ter
ga
postavi
na
trohneli
štor
,
potem
pa
odgerne
plahto
in
iz
koša
prinese
majhino
dete
ter
ga
položí
v
resje
.
Gosposki
človek
s
puško
se
je
naslonil
na
hrastovo
deblo
in
nekako
zaničljivo
gledal
na
otroka
,
ki
je
nepremèkljivo
ležal
na
tleh
,
njegov
sluga
pa
ga
je
neprenehoma
pogledoval
čakaje
povelja
.
Peter
je
od
začetka
mislil
,
da
je
dete
mertvo
,
da
sta
morda
ta
dva
ptujca
doprinesla
kako
hudodelstvo
in
mislita
sedaj
otroka
tukaj
skrivaj
pokopati
,
ali
ko
začne
čez
nekaj
časa
otroče
jokati
ter
valjati
se
po
tléh
,
zdela
se
mu
je
ta
uganjka
še
bolj
čudna
in
nemirno
je
pričakoval
,
kaj
mislita
storiti
.
„
Boš
molčalo
,
ti
vragovo
seme
,
“
renčal
je
bradati
možek
,
ko
dete
ni
hotelo
utihniti
,
„
sicer
ti
zavijem
vrat
,
da
ne
bodeš
več
dihnilo
.
“
„
Jaz
tudi
menim
,
gospod
,
“
zarežal
se
je
sluga
zaničljivo
,
„
da
bi
bilo
najbolje
stopiti
na
vrat
tej
gomazni
in
jo
potegniti
za
peta
,
kot
mlado
mačko
,
da
bi
se
razčesnilo
.
Ne
mara
bi
prišel
kdo
tu
memo
,
in
potem
bi
bilo
vse
zastonj
.
“
Nekako
dvomljivo
je
zmajal
uni
z
glavo
,
kot
ne
bi
vedel
prav
,
kaj
bi
storil
.
„
Ali
ne
bi
bilo
sramotno
umoriti
nedolžno
,
slabotno
stvar
?
Ko
bi
se
dalo
kako
drugače
storiti
?
“
„
Kaj
drugače
storiti
?
“
krohotal
se
je
sluga
in
kazal
versto
belih
zob
.
„
I
no
pa
ga
obesimo
za
pete
na
vejo
,
potem
si
ne
morete
očitati
,
da
ste
ga
umorili
,
poginilo
bo
pa
vendar-le
.
To
bi
bilo
vendar
abotno
,
ko
bi
ga
sedaj
pustili
,
ko
sva
premagala
največje
težave
,
slednjič
boste
še
tako
daleč
pripravili
,
da
bova
obadva
prišla
v
klešče
.
Če
vam
ni
všeč
,
nesem
ga
kar
nazaj
,
pa
bo
,
čemu
bom
sam
sebe
na
vislice
vlačil
?
“
„
Ne
tega
ne
,
—
maščevati
se
moram
,
ali
...
“
„
Ali
poguma
nimate
toliko
,
jelite
?
ha
,
ha
,
ha
.
Kaj
pa
je
tako-le
otroče
?
živi
ali
ne
,
malo
škode
bo
na
svetu
,
vi
pa
slednjič
vendar-le
lehko
doboste
petdeset
tisoč
tolarjev
.
Hudiman
,
to
ni
kar
si
bodi
;
jaz
bi
za
takove
denarje
tri
najbolje
korenjake
obesil
za
pete
,
in
bi
jih
—
“
„
Ko
pa
bi
se
slednjič
le
zvedelo
?
“
„
Nič
se
ne
bo
zvedelo
,
rečem
vam
;
tu-le
ga
pokopljeva
,
še
nobena
lisica
ne
bo
vedela
,
da
kdo
tukaj
leží
.
Ne
vem
,
da
ste
tako
boječi
.
“
„
Stori
,
kar
hočeš
,
jaz
ne
morem
...
“
Ptujcu
je
zastala
beseda
na
jeziku
,
vzel
je
puško
v
roke
in
zbežal
po
hosti
.
„
Šleva
stara
,
“
godernjal
je
zasmehljivo
sluga
,
„
ti
si
baba
pa
ne
mož
.
—
Sedaj-le
pa
ti
mali
červ
boš
poginil
—
ni
drugače
,
sicer
ne
bi
hodilo
prav
za-me
.
“
Že
se
je
pripravil
hudobnež
na
strašno
delo
,
ali
Peter
,
ki
v
tem
trenutku
samega
strahú
ni
vedel
,
kaj
bi
počel
,
zakričal
je
na
ves
glas
:
„
Peklenska
zver
,
ti
hudobna
,
—
kaj
misliš
učiniti
?!
“
In
ko
bi
trenil
,
je
preplezal
stermo
skalo
ter
hitel
na
pomoč
.
Morivec
se
je
preplašil
,
in
mislil
zbežati
,
ali
videvši
,
da
je
Peter
sam
,
zgrabil
je
z
eno
roko
dolg
nož
,
z
drugo
pa
dete
,
ter
se
obernil
s
hudobnim
smehom
proti
Petru
rekoč
:
„
Le
pridi
blizo
,
ti
pokveka
,
vidiš
to-le
svitlo
stvar
?
Najprej
velja
tebi
,
potlej
pa
otroku
.
“
Peter
je
zavihtel
sekiro
,
ali
roki
ste
se
mu
tresli
in
sekira
mu
je
ušla
iz
pesti
.
Ta
trenutek
je
porabil
nasprotnik
.
Zgrabil
je
Petra
ter
mu
nastavil
nož
na
persi
kričé
:
„
spoznaj
svoje
grehe
,
bije
ti
zadnja
ura
.
“
V
takej
smertnej
nevarnosti
je
čutil
Peter
nečloveško
moč
.
Zgrabil
je
morilca
za
roko
,
v
kterej
je
deržal
nož
,
potem
pa
se
mu
skuša
izviti
iz
rok
.
Dolgo
sta
se
premetovala
in
suvala
sem
ter
tje
,
obadva
sta
bila
korenjaka
,
slednjič
pa
se
posreči
Petru
;
spraviti
nasprotnika
na
tla
ter
mu
izviti
nož
.
„
Sedaj
je
prišla
versta
na-te
,
da
se
obtožiš
svojih
černih
pregreh
,
gerdavž
!
“
kričal
je
razserdeni
Peter
,
tlačil
s
koleni
nasprotnikova
persa
,
da
je
ta
kar
pene
tiščal
;
„
vdaj
se
in
pojdi
z
menoj
k
sodniji
,
ali
pa
ti
kar
zabodem
to
morilno
orožje
v
persi
;
govori
!
“
Peter
sicer
ni
imel
v
resnici
volje
doprinesti
takovo
djanje
,
ali
hotel
je
s
tem
oplašiti
morilca
ter
ga
prisiliti
razodeti
vse
skrivnosti
tega
početja
,
zatoraj
mu
reče
čez
nekoliko
časa
:
„
Ako
hočeš
iti
z
menoj
in
povedati
pri
sodniji
,
čegavo
je
to
dete
in
kdo
je
uni
ptujec
,
skerbel
bom
,
da
se
ti
ne
bo
dosti
hudega
zgodilo
;
zamolčal
bom
,
da
si
hotel
dete
umoriti
,
in
to
ti
bo
zlajšalo
kazen
.
“
Hudobnež
se
je
zaničljivo
posmehnil
in
djal
:
„
Ti
zviti
lisjak
,
ti
bi
me
rad
spravil
v
ljuknjo
,
meniš
,
da
ne
vem
,
ne
zaupam
ti
nič
.
Nikdar
ti
ne
bom
povedal
,
čegavo
je
dete
.
“
„
Pomisli
,
da
si
sedaj
v
mojih
rokah
,
“
djal
je
Peter
,
ter
ga
vedno
še
krepko
tiščal
k
tlam
.
Ta
v
stiski
jame
klicati
svojega
gospodarja
na
pomoč
,
ali
on
je
že
bil
Bog
vedi
kje
;
ni
ga
slišal
.
Slednjič
videvši
,
da
so
Petrova
kolena
le
preterda
,
jel
ga
je
prositi
,
naj
ga
izpustí
,
da
mu
bo
vse
povedal
in
tudi
ž
njim
pojde
k
sodniji
.
Peter
ga
izpustí
ter
se
skloni
kviško
,
ali
ta
trenutek
je
porabil
nezvestnež
,
in
ko
bi
trenil
,
skočil
je
k
detetu
,
prijel
ga
za
noge
ter
vzdignil
nad
prepad
.
„
Sedaj-le
pa
,
“
kričal
je
pené
se
jeze
,
„
ali
me
pusti
pri
miru
in
dam
ti
otroka
živega
,
ali
pa
ga
treščim
v
prepad
,
da
se
razleti
na
tisoč
koscev
,
potlej
pa
stori
z
menoj
,
kar
hočeš
.
Razsodi
kar
misliš
!
“
„
Brezbožnik
!
“
djal
je
Peter
,
„
ali
more
peklenšček
tako
hudoben
biti
,
kot
si
ti
,
pusti
nedolžno
dete
,
ki
ti
ni
storilo
nič
žalega
,
sicer
te
zadene
pravična
kazen
božja
.
“
„
Izpustim
te
,
samo
otroku
ne
stori
žalega
,
“
govoril
je
Peter
skoraj
s
prosečim
glasom
.
„
Ali
prej
mi
še
prisezi
,
da
ne
boš
eno
leto
nikomur
nič
povedal
o
meni
in
mojem
tovarišu
.
Reci
pri
sodniji
,
da
si
vzel
otroka
Ciganom
,
ali
pa
,
da
si
ga
našel
v
gozdu
.
“
„
Kaj
pa
misliš
,
za
božjo
voljo
!
tega
ne
bom
prisegel
,
pred
Bogom
se
ne
bom
legal
.
“
„
Kakor
hočeš
,
razsodi
urno
,
sicer
doveršim
svoj
namen
.
“
Hud
boj
se
je
vnel
v
Petrovih
persih
,
nikdar
mu
ni
še
serce
tako
tolklo
,
še
takrat
ne
,
ko
je
stal
sovražniku
nasproti
v
kervavih
bitvah
,
ter
gledal
bledej
smerti
v
obraz
.
Velik
greh
se
mu
je
zdelo
prisegati
na
takov
hudobni
način
,
in
vendar-le
s
tem
edinim
je
mogel
rešiti
nedolžno
dete
,
po
kterem
se
morda
ravno
zdaj
plaka
nesrečna
mati
in
britko
tuguje
brezupni
oče
.
„
Prisega
velja
samo
eno
leto
,
“
misli
si
,
„
do
takrat
morda
izvem
prave
stariše
otrokove
,
hudobneže
pa
bo
že
doletela
božja
pravica
prej
ali
pozneje
.
O
imenu
božjem
,
On
vé
moje
misli
,
da
ne
storim
iz
hudobije
te
prisege
,
otroka
moram
rešiti
.
“
„
Obljubim
,
“
reče
potem
,
„
da
te
ne
bom
izdal
ni
tvojega
tovarša
,
ali
zapomni
si
,
da
neki
drugi
čuje
nad
teboj
,
čegar
roci
ne
odideš
!
“
„
Ni
zadosti
samo
obljubim
,
—
prisezi
na
Boga
!
“
„
Prisegam
!
“
jecljal
je
Peter
in
udje
so
se
mu
tresli
.
Ptujec
je
položil
dete
zopet
v
mah
,
zarežal
se
zaničljivo
Petru
in
djal
:
„
Dobro
pomni
!
od
danes
eno
leto
,
potlej
pa
le
razodeni
sodniji
,
“
in
urnih
korakov
je
zginil
po
hosti
.
Peter
je
vzel
dete
v
naročje
,
zavil
ga
v
plahto
ter
ga
ujčkal
semtertje
,
da
bi
ga
upokojil
.
Bil
je
zal
fantič
star
komaj
eno
leto
,
in
na
vratu
je
imel
zlato
verižico
z
majhino
svetinico
,
v
kterej
ste
bili
vrezani
dve
čerki
.
Ptujca
sta
menda
pozabila
vzeti
jo
,
ali
pa
je
nista
zapazila
pod
obleko
.
Mrak
se
je
že
delal
,
ko
je
prinesel
Peter
dete
domú
.
Napravil
mu
je
majhino
posteljico
,
preskerbel
mu
kozjega
mleka
in
z
veseljem
je
gledal
,
kako
je
polnolični
deček
povžival
tečno
mleko
,
in
stezal
ročice
po
njem
.
„
Ti
ubožček
ti
,
“
miloval
ga
je
,
„
kmalo
bi
te
bila
umorila
hudobneža
,
ko
ne
bi
bilo
mene
.
Le
tukaj-le
ajčekaj
na
posteljici
,
sedaj
bom
jaz
tvoj
ata
,
dokler
pravega
ne
najdeš
.
“
—
Čeravno
nekdaj
vojak
,
vendar
se
mu
serce
ni
tako
uterdilo
,
kakor
je
sploh
navada
pri
tem
stanu
,
temuč
imel
je
sočutje
,
kakoršno
ima
človek
,
ki
še
ni
zapadel
strastém
.
Skerbeti
za
zapuščenega
otročička
,
zdelo
se
mu
je
prijetno
.
Vedno
je
taval
krog
njega
,
ko
je
že
sladko
spal
,
potem
pa
se
je
tudi
on
vlegel
k
pokoju
.
Ali
dolgo
dolgo
ni
mogel
zatisniti
očesa
.
Dogodek
minulega
dné
mu
je
bil
živo
pred
očmi
.
„
Kdo
sta
bila
ta
dva
ptujca
,
ki
sta
hotela
doprinesti
tako
nečloveško
djanje
?
Gotovo
od
daleč
,
saj
v
obližji
poznal
je
Peter
vse
ljudi
.
In
iz
kacega
namena
sta
to
storila
?
Iz
njunega
pogovora
je
zvedel
,
da
se
plete
zarad
nekega
maščevanja
in
potem
zarad
dobička
petdeset
tisoč
tolarjev
.
Gotovo
mora
biti
dete
bogatih
starišev
,
morda
celó
edino
dete
?
Kdo
bo
popisal
materino
žalost
,
očetove
skerbi
?
Oh
ljudjé
,
ljudjé
,
vi
ste
grozovitnejši
,
nego
ropna
žival
!
“
Tako
je
ugibal
Peter
dolgo
ter
sklenil
zvedeti
o
stariših
,
ako
bo
le
mogoče
.
Drugo
jutro
zgodaj
je
zavil
fantiča
v
svoj
stari
,
ponošeni
plašč
,
nesel
ga
v
čoln
,
potem
pa
z
vajeno
roko
urno
veslal
prek
Save
na
drugo
stran
.
Peter
se
je
namreč
namenil
v
farovž
,
da
bi
pri
gospod
fajmoštru
poprašal
svetú
,
kaj
bi
bilo
storiti
,
da
bi
se
izvedeli
otrokovi
stariši
;
se
vé
da
o
včerajšnem
dogodku
je
sklenil
molčati
,
dokler
ne
preteče
leto
.
Jutro
je
bilo
krasno
.
Solnce
se
je
ravno
pokazalo
izza
hribov
ter
osvetljevalo
verhove
visokih
hoj
,
hrastov
in
bukali
;
ptički
so
skakljali
po
germovji
in
žvergoleli
čast
Večnemu
,
ki
tudi
najmanjšega
červička
v
prahu
ne
pozabi
,
krog
in
krog
po
tratinah
pa
so
ferfrali
pisani
metulji
od
cvetke
do
cvetke
in
pridne
bučelice
nabiraje
med
.
Ta
čarobna
krasota
naravina
je
spodbujala
tudi
Petrovega
duhá
,
večkrat
je
obstal
ob
poti
,
ozerl
se
proti
vzhodu
in
tako
nekaj
časa
zamišljeno
zerl
po
okolici
,
kot
bi
se
spominjal
mladostnih
let
,
ko
je
še
kot
dečko
lazil
po
teh
krajih
iskaje
sladkih
jagod
in
borovnic
.
Vsako
drevo
,
vsaka
globel
ga
je
spominjala
kake
stvarí
iz
otročjih
let
:
tu
je
imel
gugalnico
,
pod
unim
širokovejnim
hrastom
sta
si
napravila
nekdaj
s
sosedovim
pastirjem
,
ki
pa
je
sedaj
že
zdavnej
počival
v
hladnej
zemlji
,
lopo
,
kjer
sta
vsako
popoldne
kurila
ter
pekla
krompir
in
repo
.
To
vse
mu
je
prišlo
na
misel
iz
nekdanjih
časov
,
smehljaje
se
je
zerl
na
spijočega
fantiča
v
naročji
,
ki
sedaj
še
ni
vedel
za
svetne
britkosti
,
z
gabrovo
mladiko
odganjal
mu
je
muhe
in
druge
silne
merčese
,
da
ne
bi
ga
pikali
in
nadlegovali
v
spanji
.
„
Ti
siromače
ti
,
“
govoril
je
sam
seboj
,
„
tako
si
še
mlado
,
pa
te
že
preganja
nesreča
,
Bog
vedi
,
kaj
te
čaka
še
na
svetu
.
“
Sedaj
je
zazvonilo
pri
farni
cerkvi
k
ranej
molitvi
.
Krepko
je
odmeval
doneči
glas
po
okolici
ter
opominjal
pobožne
vaščane
k
molitvi
.
Tudi
Peter
je
snel
klobuk
z
glave
,
pokrižal
sebe
in
potem
tudi
dete
,
ter
polglasno
molil
angeljsko
češčenje
.
Gospod
fajmošter
,
sivolas
mož
,
so
prišli
ravno
iz
cerkve
,
ko
se
jim
približa
Peter
z
otrokom
.
Začudeno
so
ga
gledali
,
kajti
poznali
so
Petra
že
od
nekdaj
in
vedeli
,
da
živí
samotno
unkraj
Save
,
toraj
si
niso
mogli
nikakor
misliti
,
od
kod
bi
bilo
to
otroče
in
kaj
namerja
Peter
ž
njim
.
„
Kje
pa
si
že
to
dobil
?
“
prašajo
ga
nekako
začudeni
,
nekoliko
,
pa
tudi
radovedni
,
„
čigavo
je
to
dete
?
“
Peter
se
jim
ponižno
približa
,
položí
klobuk
na
stran
,
odkrije
otroka
in
jame
pripovedovati
,
da
ga
je
našel
včeraj
v
gozdu
v
resji
spijočega
,
da
ne
vé
čegavo
in
od
kod
bi
bilo
,
zatoraj
ga
je
vzel
seboj
,
da
bi
pozvedel
po
pravih
stariših
.
—
Fajmošter
so
ga
vprašali
,
ali
ni
videl
nobenega
človeka
v
obližji
,
in
pri
tej
priči
je
čutil
Peter
takovo
težo
na
sercu
,
kot
bi
mu
bil
kdo
veliko
skalo
na-nj
zavalil
.
Sramoval
se
je
legati
vpričo
dušnega
pastirja
,
vendar
si
ni
upal
prelomiti
prisego
.
„
Dete
je
bilo
čisto
samo
,
le
star
,
raztergan
koš
ležal
je
zraven
njega
,
“
djal
je
jecljaje
in
uperl
očí
v
tlá
,
kajti
ni
si
jih
upal
povzdigniti
in
pogledati
gospod
fajmoštru
v
obraz
,
ker
mislil
si
ni
nič
drugače
,
nego
,
da
mu
bodo
duhovnik
že
na
obličji
brali
,
da
ne
govori
resnice
.
—
Potem
ga
vprašajo
fajmošter
,
ali
nič
ne
sluti
,
od
kod
bi
bilo
otroče
,
ali
nima
kake
osebe
na
sumu
;
ali
Peter
je
terdil
,
da
ne
vé
prav
nič
in
tudi
soditi
ne
more
,
ker
je
že
mnogo
vaščanov
poprašal
to
jutro
,
ali
ne
bi
se
bilo
kje
kako
dete
izgubilo
,
pa
nihče
mu
ni
vedel
nič
povedati
.
„
Tedaj
bo
treba
skerbeti
za
otroka
,
“
djali
so
slednjič
fajmošter
,
„
dali
ga
bomo
komu
v
izrejo
,
ki
je
kaj
bolj
premožen
,
in
počakali
,
da
se
kaj
izvé
o
njegovih
stariših
.
“
„
Prosim
,
gospod
oče
,
“
reče
Peter
,
„
ni
ga
treba
nikomur
dajati
.
Jaz
sem
ga
našel
in
rešil
grozovite
smerti
—
lakote
,
—
zatorej
pa
ga
tudi
hočem
rediti
toliko
časa
,
da
najde
prave
roditelje
.
Drugi
oče
mu
bom
in
ga
gleštal
,
kolikor
bo
v
moji
moči
.
Čeravno
nisem
bogat
,
toliko
pa
le
še
imam
,
da
bom
lehko
tega
otroka
preživil
,
čemu
bi
ga
dajali
drugim
ljudem
,
da
bi
ga
morda
o
potem
,
ko
doraste
,
domači
otroci
pisano
gledali
in
zaničevali
.
Ko
nekoliko
odraste
,
učil
ga
bom
vse
,
kar
mu
bo
potrebno
za
življenje
:
moliti
in
delati
in
tudi
nadloge
poterpežljivo
prenašati
.
Nobene
sile
mu
ne
bo
,
skerbel
bom
za-nj
,
kakor
bi
bilo
moje
lastno
dete
.
“
Fajmošter
so
molčé
poslušali
te
odkritoserčne
Petrove
besede
.
„
Prav
imaš
,
“
djali
so
potem
ter
ga
potapljali
po
ramah
,
„
le
pri
vas
naj
ostane
,
v
dobrih
rokah
bo
.
Vedno
sem
vas
spoštoval
,
kot
poštenega
moža
,
danes
pa
sem
popolnoma
spoznal
vaše
blago
sercé
.
Izročam
vam
to
dete
,
da
skerbite
za-nj
in
ga
redite
,
po
zmožnosti
bom
tudi
jaz
pomagal
.
Bog
vam
bo
vse
povernil
kedaj
,
in
kako
veselje
bo
,
ako
se
kmalo
najdejo
stariši
,
kako
vam
bodo
hvaležni
!
“
„
Kako
pa
ga
hočem
imenovati
?
“
praša
Peter
,
„
imena
mu
ne
vém
.
“
„
Saj
res
,
“
odvernejo
gospod
,
ter
gredó
gledat
v
pratiko
,
„
imé
mu
moramo
dati
.
—
Včeraj
ste
ga
našli
in
včeraj
je
bil
ravno
sv.
Aleš
;
imenovali
ga
bomo
toraj
Aleša
.
“
„
Aleš
so
bili
tudi
moj
ranjki
oče
in
večkrat
so
mi
pravili
,
da
so
ravno
sv.
Aleša
dan
v
Savo
padli
,
ko
so
bili
še
v
samej
srajci
,
in
malo
jo
manjkalo
,
da
niso
utonili
;
neki
brodnik
jih
je
za
lase
izvlekel
iz
vode
.
Kako
se
to
vse
čudno
strinja
,
tega
fantiča
sem
našel
tudi
včeraj
na
praznik
sv.
Aleša
,
in
danes
smo
mu
dali
imé
tega
svetnika
.
—
Bog
ga
varuj
vse
nesreče
zanaprej
,
in
da
bi
kmalo
našel
stariše
,
druzega
mu
ne
želim
,
vam
častiti
gospod
fajmošter
se
pa
prav
lepó
zahvaljujem
,
ker
ste
mi
izročili
v
odgojo
tega
najdenčka
.
Bom
že
vse
tako
storil
,
da
bo
prav
in
se
ne
boste
imeli
nič
pritožiti
;
saj
znam
to
in
uno
,
mnogo
sem
skusil
po
svetu
,
ko
sem
bil
vojak
,
kar
gotovo
veste
.
In
ker
se
je
meni
marsikdaj
hudo
godilo
,
zatoraj
vém
,
kako
je
in
rad
pomagam
nesrečnim
,
kjer
morem
.
“
—
Peter
je
prinesel
svojega
rejenčka
zopet
domu
in
tu
mu
je
stregel
na
vse
moči
,
da
vsaj
pomanjkanja
ni
terpel
.
Če
je
mali
Alešek
kedaj
jel
siten
biti
in
jokati
se
,
vzel
ga
je
na
kolena
,
sedel
na
klop
pred
vežo
ter
ga
jel
gugati
in
pogovarjati
tako
dolgo
,
da
se
je
mali
paglavček
,
—
kakor
ga
je
navadno
imenoval
,
koder
je
jel
jokati
se
,
—
upokojil
in
da
je
zaspal
.
Potem
takem
je
opravljal
Peter
v
svoji
hiši
dvojno
službo
:
skerbnega
očeta
in
previdne
matere
;
vse
to
pa
se
mu
je
tako
dobro
podajalo
,
kot
bi
bil
nalašč
ustvarjen
za
otročjega
varuha
.
—
Mali
Alešek
je
prihajal
vedno
terdnejši
pod
skerbnim
varstvom
Petrovim
:
tekal
je
po
sobi
,
splazil
se
tudi
že
čez
prag
in
na
dvorišče
,
kjer
je
potem
neznano
kričal
„
ata
!
mama
!
“
in
enacega
več
,
kar
ga
je
naučil
Peter
.
Ob
kratkem
rečeno
,
Peter
in
Aleš
sta
bila
odslé
neločljiva
tovariša
.
Leta
so
naglo
potekala
in
Aleš
je
prihajal
vedno
veči
,
vedno
terdnejši
.
Peter
in
gospod
fajmošter
sta
si
prizadjala
mnogo
,
da
bi
izvedela
o
stariših
,
pa
vse
zastonj
;
ni
duha
ni
sluha
ni
bilo
po
njih
.
Ko
je
Peter
videl
,
da
je
vse
prizadevanje
zastonj
,
sklenil
je
tudi
molčati
o
oni
dogodbi
v
gozdu
,
kjer
je
našel
fantiča
,
nikomur
ni
čerhnil
besedice
,
ker
je
vedel
,
da
sta
hudodelca
že
zdavnej
odnesla
peté
,
in
bi
bilo
pozvedovanje
po
njimu
prazna
reč
;
razun
tega
pa
je
hotel
Alešu
tudi
še
prikrivati
sedaj
njegovo
žalostno
osodo
,
namreč
,
da
je
sirota
,
zapuščenec
brez
starišev
,
ter
mu
razodeti
še
le
v
pripravni
priliki
,
ko
bode
odrastel
.
Aleš
je
dopolnil
že
osmo
leto
.
Bil
je
krepek
fant
,
bistroumen
in
ubogljiv
.
Petra
je
spoštoval
ter
ga
slušal
pri
vsakej
reči
,
nikdar
ga
ni
bilo
treba
s
hudo
k
čemu
priganjati
.
Ker
ni
nikdar
poznal
druzega
očeta
;
mislil
si
ni
nič
drugače
,
nego
da
je
Peter
njegov
pravi
oče
.
Če
je
včasih
fantič
skerbljivo
poprašal
,
kje
so
mama
,
ker
jih
nikdar
ne
vidi
,
odgovarjal
mu
je
Peter
,
da
jih
bo
videl
čez
kaj
let
,
ako
bo
vedno
priden
,
ubogljiv
ter
rad
molil
.
Aleš
je
obljubil
vse
spolniti
in
bil
je
zadovoljen
.
Ker
so
bile
vasí
daleč
v
strani
,
ni
mogel
zahajati
med
drugo
deco
in
se
ž
njo
igrati
,
zatoraj
si
je
pomagal
sam
ter
sí
kratil
čas
.
Dve
rogati
kozi
je
gonil
vsaki
dan
na
pašo
,
vsedel
se
ob
bregu
Save
in
dervil
kamenja
v
va-njo
gledaje
za
njim
,
kako
skaklja
nekaj
časa
po
veršini
in
se
potem
potopi
,
ali
pa
je
sedel
pod
stari
hrast
,
navezal
verbovih
mladik
ter
delal
piščalke
,
ki
je
vsaka
drugače
pela
;
slednjič
je
v
svoji
umetnosti
tako
daleč
pripravil
,
da
je
izdolbel
na
veliki
piščalki
več
lukenj
in
si
naredil
nekako
postranjico
,
na
ktero
je
znal
tako
dobro
piskati
,
da
se
mu
je
celó
Peter
večkrat
čudil
.
Ker
je
posebno
ob
nedeljah
prihajalo
mnogo
ljudi
,
ktere
je
moral
Peter
prepeljavati
,
pridružil
se
mu
je
vselej
tudi
Aleš
.
Lahnih
korakov
,
kot
bi
bil
rojen
na
vodi
,
stopal
je
po
čolnu
,
obešal
se
na
kerm
ter
gonil
veslo
tako
priročno
,
kot
bi
bil
že
kakov
izkušen
brodnik
.
Petra
je
to
veselilo
in
vsako
nedeljo
mu
je
moral
pomagati
vesljati
,
kedar
je
bil
čoln
težko
obložen
.
To
življenje
se
je
Alešu
vedno
bolj
prikupovalo
.
Kedar
je
imel
količkaj
časa
,
sedel
je
v
čoln
,
in
če
ni
bilo
Petra
ravno
pri
domu
,
odklenil
ga
je
in
vesljal
sredi
reke
tako
umetno
,
da
bi
mu
tudi
izkušeni
mornar
ne
bil
mogel
kaj
ovreči
.
Razun
tega
se
je
naučil
tudi
plavati
.
Kedar
je
pasel
kozi
v
ternovji
in
je
bila
huda
vročina
,
slekel
se
je
,
plaval
po
vodi
ter
poskušal
ondi
razne
vaje
.
Sedaj
so
je
vlegel
znak
,
da
ga
je
nesla
voda
dalje
,
potem
se
je
dvignil
kviško
in
jel
jezdariti
vodo
,
ali
pa
se
je
skril
v
globino
in
še
le
na
drugi
strani
prišel
izpod
vodé
.
Pri
takovih
vajah
se
je
tako
izuril
,
da
je
bil
na
vodi
že
vajen
,
kot
na
suhem
.
Savo
je
preplaval
pod
vodo
,
da
mu
ni
bilo
nikdar
treba
priti
kviško
in
si
odsopsti
.
Z
ribami
vred
se
je
sukal
po
globočini
in
prinašal
kamenja
na
dan
.
—
Peter
,
ki
ga
je
večkrat
opazoval
,
hvalil
je
njegovo
gibčnost
,
pri
vsem
tem
pa
vendar
ni
opustil
posvariti
ga
nekoliko
,
da
ne
sme
biti
prederzen
,
ker
tudi
najizurjenejšega
plavalca
večkrat
goljufá
,
in
ga
požro
valovi
.
Nekega
dné
,
bilo
ni
ravno
Petra
domá
,
spravi
se
Aleš
zopet
v
čoln
.
V
čolnu
je
ležal
dolg
drog
,
kterega
je
Peter
rabil
,
kedar
je
prepeljaval
kako
večo
težo
.
Aleš
ga
postavi
kviško
,
in
ker
ni
bilo
sredi
čolna
pripravnega
mesta
,
vtakne
ga
v
ljukno
na
sedežu
v
zadnjem
delu
čolna
.
Ker
mu
je
večkrat
pripovedoval
Peter
o
velicih
barkah
,
z
visokimi
jarboli
in
platnenimi
plahtami
,
v
ktere
se
vloví
veter
in
goni
potem
ladje
po
morji
,
obesil
je
tudi
on
verh
droga
svoj
plašč
,
kterega
je
umetno
spletel
za
deževno
vreme
iz
dolge
trave
.
Potem
odklene
čoln
in
veslja
po
Savi
.
Kakovo
veselje
je
imel
,
ko
je
videl
,
da
čoln
res
urneje
plava
!
ali
komaj
pride
sredi
vodé
,
potegne
močen
veter
in
čoln
se
je
jel
sukati
,
kakor
listič
,
kedar
ga
zgrabi
vertinec
.
Alešu
se
je
ta
kolovratna
vožnja
prijetna
zdela
,
ali
na
nagloma
nagne
se
drog
in
čoln
se
oberne
ter
zajme
vodó
.
To
je
Aleša
nekoliko
oplašilo
,
skušal
je
izdreti
drog
in
čoln
zopet
poravnati
,
pa
ni
se
dalo
.
Valovi
so
dervili
Aleševo
barko
neusmiljeno
vedno
dalje
in
dalje
,
in
voda
je
vedno
bolj
bruhala
va-njo
.
Slednjič
se
čoln
prevaga
ter
povezne
Aleša
pod
vodó
.
Z
velikim
trudom
se
je
spravil
iz
pod
neprijetne
pasti
in
skušal
čoln
oberniti
,
pa
to
ni
bila
lehka
reč
.
Kakor
pribit
je
tičal
v
vodi
in
vse
Alešove
močí
so
bile
zastonj
.
Kmalo
pa
pride
temu
v
okom
njegova
bistra
glava
.
Spravi
se
k
kermilu
,
prizdigne
z
vso
močjo
in
sponese
se
mu
,
da
oberne
čoln
,
čeravno
je
bil
veliko
vodé
zajel
;
kaj
to
nič
ne
dé
,
da
je
le
čoln
zopet
obernjen
.
Vesljal
je
zopet
nazaj
v
malo
pristanišče
domače
koče
in
ondi
ga
je
že
skerbljivo
pričakoval
Peter
.
Aleš
mu
je
z
veseljem
naznanil
svojo
novo
iznajdbo
,
kako
bi
bilo
lože
voziti
čez
Savo
.
„
Oče
!
“
kričal
mu
je
naproti
,
„
sedaj
se
pa
ne
bova
ob
nedeljah
več
tako
upirala
in
rinila
,
kar
sam
pojde
čoln
.
“
Ali
Peter
je
že
tudi
vedel
,
v
laiki
stiski
je
bil
fant
.
Svaril
ga
je
,
da
tega
ne
sme
nikdar
več
učiniti
,
ker
se
mu
lehko
pripeti
velika
nesreča
.
Aleša
je
zapustila
v
tem
trenutku
vsa
sladka
nada
,
da
ga
bo
Peter
kregal
,
tega
se
ne
bi
nadjal
za
celi
svet
ne
.
Nikakor
si
ni
mogel
vbiti
v
glavo
,
kako
more
Peter
tako
aboten
biti
,
da
ne
posluša
njegovega
svèta
,
temuč
bo
rajše
za
naprej
upiral
se
v
veslo
,
da
bodo
kar
terte
škripale
.
—
Odslé
je
tudi
Peter
čoln
vselej
dobro
priklenil
in
skril
ključ
od
ključalnice
,
da
bi
ga
Aleš
ne
našel
.
Pa
to
je
malo
pomagalo
.
Neznana
moč
je
gnala
fanta
vedno
k
vodi
,
največe
veselje
mu
je
bilo
vesljati
po
Savi
.
Pri
kozah
na
paši
je
znosil
skupaj
nekaj
desek
in
druzega
lesá
,
ter
si
iztesal
majhen
čolnič
,
v
tem
se
je
vozil
dan
za
dnevom
po
vodi
,
kedar
je
vedel
,
da
ga
Peter
ne
vidi.
Pri
takovej
vožnji
se
je
tako
izuril
,
da
je
vedel
vsem
vertincem
in
valovom
vkljub
ravnati
.
Sevéda
njegov
novi
čoln
ni
bil
ravno
po
vseh
mornarskih
pravilih
iztesan
ter
je
marsikje
spuščal
vodo
,
ker
Alešu
se
je
nepotrebno
zdelo
,
vse
najmanjše
luknjice
pomašiti
,
pa
on
ga
je
vendar
visoko
cenil
,
morda
še
bolj
,
nego
Petrovo
staro
vlačugo
,
čeravno
ni
smel
ž
njim
daleč
od
brega
.
Peter
,
ki
je
bil
nekdaj
pri
topničarjih
,
ali
,
kakor
mi
pravimo
:
pri
kanonirjih
,
naučil
se
je
ondi
tudi
nekoliko
brati
,
pisati
in
računiti
,
kar
je
bilo
ravno
najneogibneja
potreba
,
ako
je
hotel
izračuniti
,
kam
pojde
krogla
z
najboljim
vspehom
,
da
je
ne
zadervi
v
velikanska
nebešká
okna
,
kakor
se
topničarji
včasih
norčujejo
.
To
vse
je
hotel
oberniti
v
prid
svojemu
rejencu
.
Gospod
fajmošter
so
mu
preskerbeli
potrebnih
knjig
,
in
vsako
nedeljo
popoldne
je
učil
Aleša
brati
in
pisati
.
Fante
je
imel
dobro
glavo
in
ob
kratkem
času
je
bral
že
tako
gladko
,
da
je
bilo
veselje
,
in
njegova
pisava
je
bila
tako
lična
,
da
so
se
celó
gospod
fajmošter
čudili
,
ko
jim
jo
je
prinesel
nekega
dné
Peter
pokazat
.
Odslé
ni
imel
Aleš
nobenega
miru
več
,
neizrekljiva
želja
ga
je
gnala
po
vednostih
.
Kedar
se
ni
vozil
po
vodi
,
vsedel
se
je
v
senco
in
ondi
pisaril
,
če
je
le
dobil
kak
listič
papirja
,
ali
pa
prebiral
in
potem
skušal
vse
še
enkrat
v
glavi
ponoviti
.
Tako
si
je
izbistril
um
ter
si
pridobil
mnogo
lepih
vednosti
.
Telesne
in
duševne
vaje
so
bile
sedaj
edino
Alešovo
veselje
.
Cele
ure
je
plaval
po
Savi
od
brega
do
brega
,
plezal
po
visocih
skalah
lahno
kot
serna
,
ali
pa
na
visoke
smreke
,
kjer
so
gnejzdile
vrane
in
šoje
.
Zavoljo
njegovega
zagorelega
obraza
,
svitlih
,
živih
oči
in
černih
gostih
las
,
sodili
so
abotni
in
babjeverni
ljudje
,
da
ta
fant
ni
,
kakor
kaka
druga
božja
stvar
.
Pravili
so
si
,
da
so
ga
pustili
Cigani
,
da
ima
čudne
moči
v
sebi
,
da
lehko
vsakemu
zacopra
itd.
;
ali
Peter
,
bolj
prebrisan
,
nego
oni
nevedneži
,
smejal
se
je
vsemu
temu
ter
imenoval
svoje
sosede
abotnike
,
ki
človeka
krivo
sodijo
zarad
njegovega
obličja
in
nenavadne
gibčnosti
,
ktero
si
je
pridobil
po
mnogoterih
vajah
.
Takova
ljudska
bojazen
in
krivo
sojenje
je
bilo
tudi
vzrok
,
da
Aleš
tudi
pozneje
ni
zahajal
v
nikakoršno
druščino
,
pa
saj
tudi
ni
mogel
,
ker
so
se
ga
ogibali
.
Petrova
večerna
zabava
je
bila
,
navadno
po
večerji
nekoliko
posediti
zunaj
na
klopici
,
kedar
je
bila
lepa
noč
.
Prej
,
dokler
je
bil
še
Aleš
majhen
,
oskerbljeval
je
Peter
sam
kuhinjo
,
sedaj
pa
je
prevzel
ta
posel
njegov
rejenec
.
Urno
,
kot
kaka
deklina
,
sukal
se
je
krog
ognjišča
,
zalival
piskre
,
pokladal
derva
,
in
vse
mu
je
šlo
tako
urno
od
rok
,
kot
bi
se
bil
že
kedaj
kuharije
učil
.
Peter
sam
je
večkrat
rekel
,
da
zna
Aleš
veliko
boljše
kašo
in
rahleje
žgance
skuhati
,
nego
on
,
zarad
tega
mu
je
rad
pripustil
to
delo
.
Nekega
večera
je
bilo
zunaj
kaj
prijetno
.
Peter
in
Aleš
sta
ležala
na
trati
pod
jablano
,
ki
je
že
precej
velika
zrastla
,
odkar
jo
je
Peter
vcepil
.
Necoj
je
bilo
pervikrat
,
da
je
zapustil
Peter
svoj
sedež
na
klopci
in
se
vlegel
na
trato
;
težavno
delo
po
dnevi
ga
je
bilo
utrudilo
,
da
si
je
raje
nekoliko
bolje
počil
.
Nekaj
časa
ležita
molčé
,
potem
pa
se
oglasi
Peter
kazaje
na
jasno
nebó
:
„
Vidiš
,
Aleš
,
ondi-le
nad
breskvijo
štiri
zvezde
in
potem
tri
zaporedoma
?
“
„
Oče
,
ali
tiste-le
,
kjer
je
ena
koncu
nekoliko
bolj
svetla
?
“
praša
Aleš
radovedno
.
„
Je
,
je
,
tiste
,
tiste
;
—
to
je
veliki
voz
.
Štiri
zvezde
so
kolesa
,
spredej
pa
oj
.
—
Sedaj
pa
poglej
naravnost
nad
hišo
in
ondi
boš
zapazil
še
drugo
svetlo
zvezdo
.
“
„
Jo
že
imam
oče
,
—
kako
prijetno
migljá
.
“
„
To
je
poljarska
zvezda
,
dobro
si
zapomni
.
Meni
jo
je
pokazal
neki
korporal
,
ko
smo
ravno
neko
noč
marširali
po
temnem
gozdu
.
Rekel
mi
je
,
da
se
po
tej
zvezdi
človek
lahko
vedno
ravná
,
in
razloči
,
proti
kteremu
kraju
gré
.
Ta
zvezda
je
na
severji
in
vedno
na
istem
mestu
.
Mornarji
se
po
noči
ravnajo
po
njej
.
“
„
Poljanska
zvezda
je
to
?
“
čudil
se
je
Aleš
ter
jo
pazno
ogledoval
.
„
Oče
,
ko
bi
se
po
Savi
vozil
,
ali
bi
se
tudi
lehko
ravnal
po
njej
?
“
„
Po
Savi
ni
treba
,
ker
imamo
vedno
obrežje
pred
očmi
,
toraj
ne
moremo
zaiti
,
ali
na
morji
je
potrebno
,
ker
ni
krog
in
krog
druzega
kot
voda
,
kolikor
oči
presežejo
.
Po
več
dni
plava
ladija
po
morji
,
urno
kot
ptica
v
zraku
,
preden
zagledajo
mornarji
kaki
otok
ali
suho
zemljo
.
“
„
Oh
jemine
,
“
vzdihnil
je
Aleš
,
„
morje
mora
vendar
strašno
veliko
biti
,
morda
še
veče
,
nego
vsa
naša
soseska
.
Jeli-te
,
jaz
bi
ga
ne
preplaval
?
“
„
To
je
da
ne
,
ljubi
moj
,
ko
bi
celo
leto
neprenehoma
plaval
?
“
„
O
jejhata
!
—
Ali
ste
ga
že
vi
kedaj
videli
?
“
„
V
Terstu
in
Benetkah
sem
ga
videl
,
pa
to
je
le
majhen
del
,
neizmerne
morske
planjave
,
kakor
uni-le
studenček
za
hišo
,
kjer
si
ti
včasih
mline
delal
,
proti
Savi
.
Morjé
je
neizrečeno
globoko
,
takove
barke
nosi
,
kot
je
naš
farovž
in
še
veče
.
Na
takovi
ladji
prebiva
lahko
več
ljudi
,
nego
jih
je
v
našej
vasi
,
razun
tega
pa
naložé
na-nje
še
mnogo
blagá
.
Kedar
je
vihar
,
zaganja
morje
take
valove
,
kot
hribovje
in
ladije
premetava
semtertje
,
kot
kake
lističe
.
Oh
,
ljubi
moj
,
ondi
je
strašno
,
ne
pravi
zastonj
pregovor
:
kdor
ne
zná
moliti
,
naj
se
gré
na
morje
učit
.
“
To
starčevo
pripovedovanje
je
dečka
tako
unelo
,
da
si
ni
mogel
izbiti
iz
glave
teh
čudodelnih
reči
,
vedno
je
popraševal
to
in
uno
,
in
starec
mu
ni
mogel
dovelj
razodeti
vsega
.
V
mislih
si
je
slikal
Aleš
neznano
morje
.
Mislil
si
ga
je
tako
širocega
,
kot
je
vsa
okolica
,
ktero
je
včasih
ogledoval
na
bližnjem
hribu
,
pa
to
se
mu
je
zdelo
še
premajheno
,
da
bi
bilo
treba
plavati
celo
leto
,
preden
bi
prišel
do
kraja
.
Snoval
si
je
še
večega
,
kolikor
mu
je
dopuščala
njegova
domišljija
,
ali
vendar
si
ni
mogel
popolnoma
misliti
,
kolikošno
bi
bilo
.
In
potem
velikanske
ladije
,
tolikošne
,
kot
domači
farovž
,
in
ta
se
je
vendar
zdel
Alešu
največa
hiša
na
svetu
,
saj
še
ni
nikdar
nikjer
veče
videl
.
Domača
bajtica
se
mu
je
zdela
v
primerji
s
farovžem
z
dvema
nadstropjema
,
kot
majhni
kozji
hlevec
.
In
takove
barke
se
sučejo
po
morji
,
na
njih
prebiva
mnogo
ljudí
,
več
,
nego
jih
ob
nedeljah
v
cerkev
pride
.
Kaj
pa
še-le
valovi
,
valovi
!
ki
premetavajo
takove
ladje
,
kot
peresce
;
kakovi
morajo
ti
biti
!
Gotovo
veči
,
nego
homec
sv.
Lenarda
,
na
kterem
stoji
majhena
cerkvica
.
Kaj
tacega
do
danes
Aleš
še
ni
slišal
,
še
v
nobenej
knjigi
ni
čital
tega
,
čeravno
so
mu
jih
gospod
fajmošter
že
mnogo
posodili
.
Sklenil
je
pri
pervej
priložnosti
prositi
jih
za
kake
takove
knjige
,
da
bi
potem
še
kaj
več
zvedel
o
morji
,
ladijah
in
valovih
.
—
Njegova
domišljija
je
bila
preslaba
,
vse
to
si
naslikati
,
zdelo
se
mu
je
vse
tako
čudno
,
da
bi
gotovo
dvomil
o
vsem
tem
in
mislil
,
da
ga
je
Peter
le
nalagal
,
ko
ne
bi
bil
vedel
,
da
„
stari
oče
“
vedno
govoré
resnico
.
Neznana
želja
se
ga
je
polastila
po
ptujem
,
hrepenel
je
to
vse
videti
z
lastnimi
očmí
,
in
se
prepričati
o
resnici
,
samo
pripovedovanje
in
domišljevanje
se
mu
je
zdelo
pomanjkljivo
.
—
V
nekej
knjigi
je
bral
o
dečku
pastirji
,
kterega
vzel
seboj
ptuji
kupec
zavoljo
njegove
poštenosti
,
in
potem
je
obhodil
mladi
pastir
mnogo
dežel
ter
veliko
lepega
videl
.
Ah
kako
strastno
si
je
Aleš
želel
,
da
bi
tudi
ponj
prišel
kak
takov
kupec
,
da
bi
ga
vzel
seboj
po
svetu
.
Kako
bi
hotel
biti
priden
ter
ga
ubogati
!
Ali
nekaj
mu
je
vendar
podiralo
te
prijetne
sanjarije
,
namreč
,
da
bi
moral
potem
zapustiti
starega
Petra
,
kterega
je
tako
ljubil
.
„
Ne
,
“
djal
je
potem
sam
pri
sebi
,
„
tega
pa
že
ne
.
Ko
bi
šel
v
ptuje
kraje
,
morali
bi
tudi
oče
z
menoj
,
da
bi
mi
pomagali
vesljati
in
kermiliti
.
“
Dolgo
,
dolgo
po
noči
je
še
mislil
Aleš
na
ptuje
kraje
,
na
morje
,
ladije
,
itd.
Vse
starčevo
pripovedovanje
si
je
ponovil
še
enkrat
,
in
ko
je
potem
sladko
zaspal
,
sanjalo
se
mu
je
celo
noč
o
širokem
morji
,
velicih
barkah
,
ki
so
se
prepeljavale
med
strašnimi
valovi
,
ki
pa
so
stali
na
morji
,
kot
priraščeni
,
da
ni
nobeden
butil
ob
ladjo
.
Želja
po
ptujem
je
hlapela
vedno
bolj
,
čem
starejši
je
prihajal
Aleš
.
Pretesno
se
mu
je
zdelo
v
domači
dolinici
.
Sava
je
bila
zanj
premajhna
,
čoln
preplitev
in
tudi
valov
ni
bilo
,
da
bi
ga
bili
premetovali
semtertje
.
Takovo
nevarno
življenje
si
je
želel
vedno
v
svojej
nevednosti
,
in
ko
ne
bi
bil
Petra
tako
priserčno
ljubil
,
gotovo
bi
jo
bil
potegnil
na
ptuje
.
Odslé
je
še
bolj
hrepenel
po
vednostih
.
Če
si
je
prihranil
kacih
krajcarjev
,
dal
jih
je
koj
potovki
,
da
mu
je
prinesla
kako
novo
knjigo
iz
mesta
;
neprenehoma
je
bral
,
pisal
in
računil
,
in
gospod
fajmošter
so
večkrat
prerokovali
Petru
,
da
bo
Aleš
kedaj
še
prebrisan
mož
,
da
mu
ga
ne
bo
povsod
para
.
Ker
ni
nikdar
prišel
iz
svoje
domače
dolinice
,
tudi
ni
še
nikdar
videl
nobenega
topa
,
razun
možnarjev
pri
cerkvi
.
Zatoraj
mu
je
moral
Peter
kot
star
izveden
vojak
vse
to
razlagati
o
prostih
urah
in
Aleš
si
je
nekoliko
pridobil
vednosti
o
tej
reči
,
če
tudi
je
bilo
pomanjkljivo
.
„
Kaj
pa
te
to
vendar
tako
veseli
?
“
djal
mu
je
včasih
Peter
,
kedar
je
Aleš
neprenehoma
popraševal
po
kakej
reči
in
ni
bil
nikdar
zadovoljen
.
„
Le
počakaj
,
morda
še
pride
čas
,
ko
boš
moral
pečati
se
s
tem
orožjem
.
Oh
,
ljubi
moj
,
to
ni
lahka
reč
,
mnogo
terpljenja
in
nevarnosti
je
.
Ne
privoščim
ti
,
da
bi
kedaj
skusil
,
sam
sem
dovelj
užil
takovega
nemirnega
življenja
,
zatoraj
vém
,
kako
je
.
—
Kedar
se
spomnim
bitve
na
Laškem
pri
Arkoli
,
kar
groza
me
spreleti
.
Še
sedaj
dobro
vém
,
naši
topovi
so
stali
na
nekej
višini
za
mesticom
ter
neprenehoma
bljuvali
smertne
krogle
v
francoske
čete
.
Spodej
je
stala
pehota
in
konjištvo
,
da
bi
branili
most
.
Večkrat
so
se
zagnali
Francozje
,
kot
besni
,
v
našo
armado
,
ali
ta
je
stala
kot
skala
,
ni
se
umaknila
.
Potem
izdere
majhen
možek
bandero
svojemu
tovaršu
iz
rok
ter
plane
med
naše
verste
,
kjer
je
vladal
najhujši
boj
.
Krogle
so
švigale
krog
njega
kot
toča
in
podirale
francoske
rajde
,
ki
so
planile
s
strašnim
krikom
nad
cesarske
,
spodbujene
po
serčnosti
svojega
voditelja
.
Ta
mož
bil
je
Napoleon
,
ki
ni
poznal
nobene
nevarnosti
;
nekaka
čudovita
moč
ga
je
varovala
takrat
,
da
ga
ni
doletela
smert
.
Francozje
so
prederli
našo
armado
in
ta
se
je
morala
umakniti
.
Jaz
sem
jezdil
po
nekem
robu
,
kar
se
zverne
konj
pod
menoj
,
zadet
od
sovražne
kroglje
.
Mislil
sem
si
:
—
sedaj
sem
izgubljen
.
—
Ležal
sem
pod
konjsko
težo
in
nisem
si
mogel
pomagati
.
Vsa
francoska
vojska
je
derla
mimo
mene
,
in
Bog
me
je
vendar
obvaroval
,
da
me
niso
pomandrali
,
ni
vjeli
.
Krog
mene
je
ležalo
polno
mertvih
in
ranjenih
:
nekteri
brez
rok
,
drugi
brez
nog
,
ondi
zopet
vse
razmesarjeno
truplo
.
Strašno
ječanje
je
bilo
povsod
,
da
mi
je
kar
serce
tergalo
.
Oh
to
je
bilo
strašno
,
strašno
,
da
si
ti
Aleš
še
misliti
ne
moreš
!
Po
noči
sem
se
spravil
iz
pod
konja
in
srečno
prišel
k
cesarskim
četam
.
—
Vidiš
,
ljubi
moj
,
takova
je
v
vojski
;
koliko
sem
pa
še-le
pozneje
doživel
v
bitvah
na
Nemškem
in
celo
na
Francoskem
,
tudi
v
Parizu
sem
bil
.
“
Aleš
je
skerbno
poslušal
vse
starčeve
besede
in
ko
je
dokončal
,
nasmehnil
se
je
lahno
.
Zdelo
se
mu
je
takovo
življenje
,
čeravno
nevarno
,
vendarle
prijetno
.
„
Kaj
vse
drugo
,
“
mislil
si
je
,
„
svetá
se
le
mnogo
vidi
,
in
oče
Peter
so
bili
v
Parizu
,
Bog
vedi
,
kje
je
to
tam
za
morjem
,
“
ubogi
Aleš
pa
še
ni
bil
nikjer
.
Peter
je
rad
pripovedoval
Alešu
svoje
dogodbe
iz
bojnih
časov
,
ker
je
vedel
,
da
bo
s
tem
lahko
mnogo
koristil
nevednemu
dečku
,
ako
bi
kedaj
tudi
prišel
k
vojakom
.
Lepe
izglede
mu
je
dajal
,
kar
pa
je
bilo
napačnega
,
je
grajal
,
ter
ga
opominjal
,
da
se
mora
vedno
skerbno
varovati
pregrešnih
potov
,
ker
potem
bi
mu
Bog
ne
dal
sreče
ter
bi
mu
ne
pomagala
Njegova
vsegamogočna
roka
v
nevarnosti
.
—
Kar
si
je
Aleš
v
svojej
neizkušenosti
,
rekel
bi
,
skoraj
želel
,
in
česar
se
je
Peter
bal
,
vresničilo
se
je
slednjič
.
Aleš
je
zrastel
krepek
fant
.
Bil
je
močen
in
gibčen
,
kar
pa
je
bilo
še
boljše
,
pridobil
si
je
po
lastnej
pridnosti
mnogo
koristnih
naukov
,
oki
so
bili
njegovo
edino
bogastvo
,
in
od
svojega
rednika
lepih
izgledov
in
opominov
,
da
se
je
vedel
varovati
v
življenji
hudega
in
storiti
dobro
in
pravo
.
Nemirno
1848.
leto
se
je
približalo
,
ko
so
nastale
v
Avstriji
velike
homatije
.
Lahi
so
se
spuntali
in
na
vzhodu
bilo
je
tudi
že
vse
v
ognji
:
Ogri
so
žugali
vzdigniti
se
.
Vse
je
moralo
k
vojakom
,
kar
je
bilo
mladine
.
—
Tudi
Aleša
so
vzeli
ter
ga
poterdili
ravno
k
topničarstvu
,
kar
si
je
pred
vedno
želel
.
Peter
je
bil
grozno
žalosten
,
solza
za
solzo
mu
je
kapala
po
velem
licu
,
ko
je
prišel
zvečer
Aleš
domú
ter
povedal
,
da
more
drugo
jutro
že
odriniti
v
Ljubljano
in
potem
dalje
na
Laško
.
Čeravno
je
bil
Aleš
serčen
in
ni
poznal
nikakoršne
nevarnosti
,
storilo
se
mu
je
vendar
milo
,
ko
je
videl
da
bo
treba
zapustiti
svojega
očeta
,
—
kajti
,
kakor
smo
že
rekli
,
menil
je
za
gotovo
,
da
je
Peter
njegov
oče
,
ki
ga
je
vedno
tako
ljubil
.
„
Nič
ne
bodite
žalostni
,
“
tolažil
ga
je
,
„
ko
vojska
mine
,
pridem
zopet
domú
,
Bog
me
bo
že
varoval
nesreče
.
Ohranil
me
bo
vam
v
podporo
na
stare
dni
.
Potem
pa
ostanem
vedno
pri
vas
.
“
„
Tako
je
,
ljubi
moj
Aleš
,
“
djal
je
starec
in
solzé
so
ga
še
bolj
posilile
,
„
le
Bogá
imej
povsod
pred
očmi
,
in
vse
bo
šló
dobro
.
Njegova
sv.
volja
je
,
da
moraš
biti
vojak
;
vdaj
se
voljno
v
svojo
osodo
,
ako
prideš
zopet
zdrav
domú
,
bo
veselje
še
tem
veče
,
ako
pa
padeš
,
storil
boš
slavno
smert
na
bojišču
.
Posluži
se
sedaj
mojih
naukov
,
ki
sem
ti
jih
vedno
dajal
,
in
videl
bodeš
,
da
bo
prav
.
Nisi
nič
še
skusil
,
ravno
sedaj
pa
je
prišla
ura
,
da
pojdeš
med
svet
,
kjer
bodeš
pripuščen
sam
sebi
;
treba
je
paziti
v
takih
okolščinah
,
kajti
človek
kmalo
zabrede
v
hudobijo
,
ktere
se
potem
težko
otrese
.
Previden
bodi
in
pogumen
,
drugo
pa
pripusti
Bogu
,
kakor
sem
tudi
jaz
storil
nekdaj
.
Molil
bom
za-te
domá
k
tvojemu
angeljčeku
varhu
,
Mamki
Božji
in
sv.
Alešu
,
tvojemu
patronu
,
da
te
bodo
spremljali
po
vseh
potih
.
“
Obadva
sta
molčala
nekaj
časa
;
obadva
se
ihtila
,
nihče
ni
mogel
več
spregovoriti
besedice
.
Slednjič
prime
starec
Aleševo
desnico
ter
pravi
:
„
Ljubi
Aleš
,
še
nekaj
ti
imam
povedati
,
kar
sem
ti
prikrival
do
sedaj
;
vedno
sem
menil
,
da
je
še
prekmalo
,
ali
sedaj
,
ko
se
ločiva
in
ne
veva
,
če
se
še
kedaj
vidiva
,
moram
ti
razodeti
to
skrivnost
.
Večkrat
si
me
popraševal
po
materi
,
in
jaz
sem
ti
rekel
,
da
jih
boš
videl
,
kedar
boš
velik
,
ako
boš
ubogljiv
in
rad
molil
.
Vedi
toraj
,
da
jaz
nisem
tvoj
pravi
oče
,
temuč
le
rednik
.
V
gozdu
,
ondi
nad
tistim
prepadom
,
kjer
si
včasih
koze
pasel
,
sem
te
rešil
iz
rok
dveh
morilcev
,
ko
si
bil
komaj
leto
star
.
Hudobneža
te
nista
drugače
živega
pustiti
htela
,
da
sem
jima
moral
priseči
ju
ne
izdati
eno
leto
,
in
ta
čas
sta
gotovo
pobegnila
v
ptuje
kraje
,
zatoraj
tudi
pozneje
nisem
hotel
o
tem
nikjer
nič
omeniti
,
ker
sem
dobro
vedel
,
da
bi
bilo
vse
prizadevanje
zastonj
.
Po
stariših
smo
dolgo
pozvedovali
,
ali
nič
se
ni
dalo
najti
.
Gospod
fajmošter
so
si
mnogo
prizadjali
,
in
ker
ni
bilo
od
nikoder
nič
čuti
,
mislili
so
si
,
da
so
te
morda
nalašč
kaki
ptuji
ljudje
pustili
v
gozdu
.
Lahko
da
so
stariši
še
živi
,
in
skoraj
za
terdo
upam
,
da
jih
boš
kedaj
našel
,
ali
povedati
ti
nisem
hotel
tega
do
sedaj
,
da
ne
bi
ti
kalil
mladenškega
veselja
;
danes
pa
se
mi
zdi
za
to
pripravni
čas
,
da
pred
odhodom
vsaj
veš
,
pri
čem
si
.
Morda
je
kaka
nesreča
pregnala
tvoje
stariše
iz
dežele
in
upati
je
,
da
jih
kedaj
zopet
srečno
vidiš
.
Le
v
Bogá
zaupaj
,
on
vse
prav
ravna
.
“
Ta
novica
je
zeló
užalostila
Aleša
kajti
vedno
je
mislil
,
da
je
blagi
Peter
njegov
pravi
oče
,
danes
pa
je
izvedel
resnico
,
da
še
starišev
nima
ne
,
ali
vsaj
ne
vedó
zanj
in
ravno
tako
tudi
on
ne
za-nje
.
—
Sedaj
se
mu
je
zopet
vnela
nekdanja
želja
potovati
po
svetu
.
Sklenil
je
poiskati
stariše
,
kedar
mine
vojska
.
„
Toliko
let
že
morda
plakajo
mati
po
svojem
zgubljenem
sinu
,
“
mislil
si
je
sam
pri
sebi
,
„
morda
menijo
da
sem
že
mertev
.
Ali
pa
počivajo
že
v
černej
zemlji
,
ker
jih
je
spravila
s
svetá
žalost
in
tuga
.
In
oče
?
morda
živé
sedaj
kje
v
grozni
siromaščini
in
jaz
ne
morem
biti
pri
njih
,
da
bi
jim
pomagal
.
“
—
Takove
misli
so
se
sedaj
sukale
po
njegovej
glavi
,
da
je
celó
pozabil
današnje
bridke
osode
,
da
more
iti
med
vojake
.
Drugo
jutro
je
segel
še
enkrat
v
roke
blagemu
starcu
,
zahvalil
se
mu
za
vse
dobrote
,
potem
pa
so
ga
odgnali
proti
beli
Ljubljani
in
odondot
na
Laško
.
Stari
Peter
je
sedel
še
dolgo
zunaj
na
klopici
in
solznih
oči
zerl
po
cesti
,
koder
je
odšel
Aleš
.
Polglasno
je
mermral
za
njim
še
zadnji
blagoslov
.
—
Kteri
stari
vojak
se
ne
spominja
radostno
onega
dne
,
ko
so
je
bíla
mogočna
bitva
pri
Novari
?
Radecki
je
bil
poveljnik
avstrijanskim
četam
,
ki
so
zmagovito
derle
vedno
dalje
in
dalje
.
Iz
tisočero
gerl
se
je
razlegal
veseli
krik
hrabrih
vojakov
v
raznih
jezicih
.
Vse
je
bilo
navdušeno
,
vse
je
hrepenelo
,
zdaj
in
zdaj
pokončati
sovražnika
.
Alešu
so
ravno
prav
prišle
njegove
vednosti
.
V
enem
letu
je
postal
korporal
pri
topničarstvu
.
Že
1848.
leta
je
bil
v
mnozih
bitvah
,
in
4.
avgusta
pri
Milanu
se
je
skazal
pravega
junaka
,
zató
pa
je
tudi
dobil
zlato
svetinjo
,
ktero
mu
je
poveljnik
sam
pripel
na
hrabra
persa
ter
ga
pohvalil
vpričo
celega
polka
.
23.
marec
1849.
leta
le
napočil
.
Pri
Novari
so
germeli
topovi
,
da
se
je
zemlja
tresla
.
Baterija
,
pri
kteri
je
bil
vversten
Aleš
,
stala
je
na
majheni
višini
,
najbolj
nadlegovana
od
sovražne
straní
.
Mnogo
konj
je
že
pocepalo
in
tudi
možtvo
se
je
vedno
bolj
kerčilo
.
Aleš
je
kmalo
sprevidel
,
da
je
lega
jako
neugodna
na
tej
višini
,
ker
niso
bili
od
nobene
straní
zavarovani
in
je
sovražno
streljivo
padalo
naravnost
med
nje
ter
mnogo
škode
učinilo
,
med
tem
ko
je
bilo
laško
topničarstvo
za
nekim
prevalom
,
da
naši
niso
imeli
nič
kaj
dosti
vspeha
.
Aleš
dolgo
premišljuje
,
kako
bi
bilo
moč
sovražniku
od
straní
do
živega
priti
ter
ga
prepoditi
iz
pripravnega
kraja
.
Razodel
je
svoje
misli
tudi
stotniku
.
Ta
ga
pohvali
zavoljo
njegove
previdnosti
ter
mu
velí
,
naj
urno
poišče
pripravnega
mesta
,
kjer
bi
bila
baterija
bolj
zavarovana
.
—
Aleš
oddirja
po
bliskovo
skozi
majhen
gozdič
in
ondi
pride
v
ozko
dolino
,
odkoder
jo
lehko
pregledal
sovražnikovo
mesto
na
višini
.
Že
je
našel
pripravno
lego
,
ali
zdajci
prižvižga
krogla
ter
podere
njegovega
konja
na
tla
.
Z
velikim
trudom
se
splazi
Aleš
izpod
konjske
teže
ter
hoče
peš
bežati
,
ali
zdajci
planejo
iz
germovja
trije
Lahi
z
nasajenimi
bajoneti
.
Aleš
izdere
sabljo
ter
se
brani
kolikor
mogoče
preobilnemu
nasprotniku
,
slednjič
pa
se
podtakne
ob
lastne
ostroge
in
pade
na
tla
.
Ta
trenutek
porabijo
sovražniki
;
urno
,
planejo
na-nj
,
izvijó
mu
orožje
,
potem
pa
ga
tirajo
v
svoje
stanišče
.
Aleš
je
bil
sedaj
vjet
.
Ta
nesreča
ga
ni
toliko
pekla
,
nego
skerb
za
svojo
baterijo
,
ki
bo
morda
zastonj
pričakovala
njegovega
sporočila
.
—
Videl
je
v
kakej
nevarnosti
se
nahaja
,
da
bode
morala
omagati
,
ako
ne
dobí
pomoči
,
ali
kaj
je
bilo
začeti
?
on
ni
mogel
nič
storiti
,
vojaki
z
nabitimi
puškami
so
ga
stražili
ter
mu
odvzeli
vse
upanje
rešiti
se
.
Proti
večeru
so
odgnali
Aleša
še
z
nekterimi
drugimi
nesrečnimi
vjetniki
v
neko
selišče
,
kjer
so
jih
zaperli
v
majhino
kapelico
sredi
vasí
.
Zunaj
je
nastala
temna
noč
,
nebo
se
je
preoblačilo
in
pripravljalo
k
nevihti
.
Aleševi
tovarši
,
trudni
dolzega
pota
,
so
kmalo
pospali
na
terdih
tleh
,
on
pa
je
pokleknil
pred
majhenim
oltarčekom
,
edinim
v
tej
kapelici
,
ter
goreče
molil
k
Bogu
in
Materi
Božji
sedem
žalosti
,
ktere
podoba
je
ravno
bila
v
tem
oltarji
,
kar
mu
je
razodevala
bleda
luč
v
majheni
svetilnici
.
Stari
Peter
mu
jo
večkrat
pravil
,
da
ga
je
mnogokrat
čudovito
rešila
v
kervavi
bitvi
molitev
k
prečistej
Devici
.
Aleš
je
ravno
končal
molitev
,
ko
nekdo
prileze
proti
njemu
in
ga
ogovorí
slovenski
.
„
Revež
,
“
pravi
Aleš
,
„
ali
tudi
ti
deliš
z
menoj
žalostno
osodo
?
“
„
Oh
prijatelj
,
“
odverne
ta
žalostno
,
„
moja
nesreča
je
še
veča
,
nego
tvoja
.
Desno
rokó
imam
prestreljeno
in
še
toliko
časa
mi
niso
pustili
,
da
bi
se
bil
obezal
.
Žepno
ruto
sem
ovil
krog
,
pa
je
že
vsa
kervava
.
Lepó
te
prosim
,
če
imaš
kako
obvezo
,
daj
mi
jo
,
rana
me
hudó
skeli
.
“
Aleš
stopi
k
steni
in
ondi
najde
kamenit
kotliček
,
v
kterem
je
bila
voda
.
Brž
izpere
svojemu
ranjenemu
tovaršu
roko
,
potem
vzame
iz
žepa
nekaj
cunj
,
razterga
jih
in
položi
na
rano
,
potlej
pa
izvleče
srajco
iz-za
pasa
,
odterga
velik
kos
,
povije
rokó
ter
jo
obveže
z
belo
rutico
.
Ranjenec
je
koj
čutil
polajšanje
,
s
solzami
v
očéh
se
je
zahvaljeval
Alešu
za
to
blago
delo
,
kar
je
,
se
vé
,
le
dolžnost
vsakterega
v
takovih
okolščinah
.
„
Ljubi
moj
,
“
pravi
potem
Aleš
,
„
britka
osoda
naju
je
tako
nenadoma
združila
in
sklenila
med
nama
prijateljstvo
,
in
ravno
prijateljska
zveza
sklenjena
v
nesreči
,
pravijo
,
je
najstanovitnejša
in
zvestejša
.
Povej
mi
od
kod
si
domá
,
kolikor
po
govoru
poznám
,
sodim
,
da
si
Gorenec
.
