predzačetkom
besede
stražil
pri
vseh
vhodih
,
—
porabljal
je
vsak
prost
trenutek
,
katerega
je
imela
Elza
,
da
je
ali
govoril
,
ali
plesal
ali
promeniral
ž
njo
po
dvorani
.
Velik
,
krasen
šop
redkih
cvetlic
,
katerega
jej
je
bil
prinesel
,
vzbujal
je
občno
pozornost
in
pri
ženskem
občinstvu
—
nevoščljivost
.
Takoj
za
Medenom
je
bil
Megla
jako
pazljiv
,
da
guvernanta
ni
ostala
par
trenutkov
sama
,
in
potem
—
doktor
.
Le
ta
je
bil
vsaj
toliko
previden
,
da
si
je
že
med
besedo
zagotovil
nekaj
plesov
pri
njej
,
za
to
je
bil
njegov
tudi
kotiljon
,
katerega
je
vodil
Megla
.
Ples
je
zaljubljenim
ljudem
jako
nevaren
;
kajti
gotovo
je
,
da
človek
med
plesom
,
bodi
si
že
zaljubljen
ali
ne
,
govori
največ
neumnostij
.
Oh
,
koliko
jih
je
,
ki
se
trudijo
biti
duhovitim
,
dovtipnim
,
a
zaman
;
tako
je
,
kakor
bi
jim
bila
pamet
zlezla
v
pete
.
In
tudi
nepreviden
,
prenagel
je
človek
tedaj
,
kadar
v
šumeči
godbi
suče
svojo
vitko
plesalko
ter
v
rokah
in
ob
vsem
životu
čuti
,
kako
naglo
vrè
njej
kri
po
žilah
.
Gori
v
kotu
dvorane
blizu
godbe
sta
sedela
Elza
in
doktor
;
ne
daleč
od
njiju
Boletova
gospa
in
njen
plesalec
,
Meden
.
Pozornost
vsega
občinstva
je
bila
obrnena
v
Meglo
,
ki
je
sredi
dvorane
stoječ
aranžiral
novo
kotiljonovo
podobo
.
„
Bom
li
nocoj
tudi
prejel
jedno
vijolico
iz
Vašega
šopa
?
“
vprašal
je
Hrast
poluglasno
.
„
Vam
je
li
mari
do
nje
?
“
deje
ona
ter
stisne
svoj
vroči
obrazek
med
cvetice
.
„
Vi
dvomite
?
“
„
Kam
ste
deli
oni
,
kateri
sem
Vam
zadnjič
ponudila
?
“
„
Hranim
ji
doma
.
“
Pogledala
sta
se
:
ona
njega
resno
,
mirno
;
on
njo
nekako
zmoten
,
ali
v
zadregi
.
Tu
pa
je
zaklical
Megla
:
„
Kotiljon
!
“
Pari
so
vstajah
s
stolov
ter
plesali
valček
.
Tudi
doktor
je
plesal
jedenkrat
po
dvorani
.
Razburjen
je
bil
in
težko
je
sopel
;
bližal
se
je
že
svojemu
sedežu
,
a
še
jedenkrat
se
je
zasukal
po
dvorani
.
„
Ali
mi
verujete
,
da
Vas
ljubim
?
“
vpraša
med
tem
svojo
plesalko
;
pa
ni
se
je
upal
stisniti
k
sebi
.
Ona
se
je
zarudela
,
a
pogledala
ga
ni
,
niti
mu
odgovorila
.
Priplesala
sta
zopet
do
svojih
sedežev
;
on
zmoten
,
nem
in
ves
poten
;
ona
mirna
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
pripetilo
.
Igrala
se
je
s
svojim
šopom
,
in
tudi
kakor
igraje
izpulila
iz
njega
vijolico
ter
jo
podala
doktorju
.
A
ozrla
se
ni
vanj
.
„
Je
li
to
Vaš
odgovor
?
“
vpraša
on
po
tihem
.
„
Ali
umete
ta
jezik
,
ta
razgovor
?
Saj
ne
veste
,
kakov
pomen
ima
vijolica
!
“
deje
ona
šegavo
ter
mu
pogleda
od
strani
v
vroče
lice
.
„
Res
,
da
ne
,
“
hiti
doktor
;
„
tudi
nisem
mislil
na
pomen
vijole
nego
samo
na
to
,
da
ste
mi
podali
zdaj
to
cvetko
.
“
Elza
je
malomarno
pulila
široki
svilnati
trak
ob
svojem
šopu
,
in
naglo
dvakrat
zaporedom
ozrla
se
v
Hrasta
;
pa
vselej
je
imel
pogled
nekaj
resnega
,
celó
ognjenega
.
Ko
bi
ja
bil
kdo
strogo
opazoval
in
ko
bi
bil
imel
dovolj
psihologičnega
iskustva
:
nehoté
bi
se
mu
bil
moral
vriniti
spomin
na
mačko
,
ki
ima
onemoglo
miš
pred
seboj
ter
se
igra
ž
njo
.
Pa
doktor
ni
vedel
,
da
je
on
ta
miš
.
Hotel
je
ponoviti
svoje
vprašanje
,
a
v
tem
trenutku
je
prišel
Megla
ter
odpeljal
guvernanto
v
sredo
dvorane
.
Doktor
je
ostal
sam
ter
igral
si
s
pahljačo
,
katero
je
bila
njegova
plesalka
na
stolu
pustila
.
Ne
daleč
od
njega
sta
sedela
Boletova
gospa
in
plesalec
Meden
.
Njijin
razgovor
ni
bil
posebno
živahen
,
kajti
Meden
v
obče
ni
bil
spreten
družbenik
,
Boleška
pa
je
svojo
pozornost
obračala
bolj
tjà
,
kjer
sta
sedela
Hrast
in
Elza
.
In
vedela
je
dobro
,
kaj
se
godi
med
onima
;
kajti
ženske
imajo
v
vsem
,
kar
jih
le
količkaj
zanima
,
boljši
dar
opazovanja
nego
mož
.
Boletova
gospa
ni
bila
koketna
;
nikdo
jej
ni
mogel
v
tem
oziru
kaj
slabega
očitati
;
pa
jezilo
jo
je
,
da
se
doktor
toliko
bavi
z
guvernanto
in
da
je
,
kakor
je
bila
ona
prepričana
,
—
v
istini
zaljubljen
v
Elzo
.
Uzrok
te
nejevolje
pa
ni
bila
ljubosumnja
,
nego
razžaljeno
samoljubje
.
Prej
se
je
doktor
Hrast
,
ki
je
bil
jeden
prvih
osob
tu
v
trgu
in
morda
v
družbenem
oziru
prvi
izmed
vseh
,
sukal
osobito
okoli
nje
,
in
do
denašnjega
dne
je
bil
na
vsaki
čitalnični
veselici
njen
plesalec
pri
kotiljonu
;
zdaj
pa
si
ga
je
po
polnem
osvojila
njena
guvernanta
.
Zdelo
se
jej
je
,
kakor
bi
bila
nekako
smešna
postala
,
in
da
se
jej
rogajo
na
tihem
druge
gospe
in
gospodičine
,
katere
tudi
drugikrat
niso
smele
posebnih
milostij
pričakovati
od
doktorja
.
Skušala
je
prikriti
in
zatreti
svojo
nejevoljo
;
a
to
ni
bilo
lehko
.
Najedenkrat
se
oglasi
celó
sodnikova
soproga
,
ki
je
sedela
za
njo
ter
gledala
strogo
in
ob
jednem
ljubeznivo
vsacega
,
ki
je
plesal
z
njeno
Marico
;
le-ta
jej
šepne
na
uho
:
„
Doktor
nas
pa
nocoj
čisto
pozablja
in
zanemarja
!
“
Boleška
je
stisnila
ustni
;
zdelo
se
jej
je
,
da
je
hotela
ona
reči
:
„
Vas
“
,
a
ne
„
nas
zanemarja
“
.
Pa
vender
se
je
naglo
in
s
smehljajem
obrnila
ter
rekla
sodnikovi
:
„
Ne
,
meni
se
ne
dozdeva
!
“
Na
to
je
tudi
ona
zopet
molčala
.
V
tem
trenutku
je
opazila
Boleška
,
da
podaje
Elza
doktorju
vijolico
iz
šopa
,
ter
videla
njijine
poglede
.
Sklonila
se
je
k
Medenu
,
ki
si
je
ravno
s
svilnatim
robcem
brisal
pot
s
čela
,
in
mu
rekla
po
tihem
in
kakor
bi
se
hotela
malomarno
šaliti
:
„
Vaše
rožice
rade
romajo
,
gospod
Meden
!
“
Le-ta
se
je
ozrl
naglo
na
njen
šopek
,
kajti
tudi
tega
je
bil
on
prinesel
.
„
Ah
,
ne
bojte
se
,
“
nasmehne
se
ona
malo
ironično
;
„
te
ne
ubežé
nikamor
.
Pa
druge
,
druge
so
silo
premakljive
.
“
Zdaj
se
je
Meden
se
ve
da
obrnil
proti
Elzi
in
ugledal
je
res
vijolico
v
doktorjevi
roki
.
„
He
he
he
!
“
zasmijal
se
je
s
svojim
rohnečim
glasom
ter
pogledal
dvakrat
zaporedom
oni
par
in
svojo
plesalko
.
Vedel
ni
,
kaj
bi
odgovoril
.
„
Pazite
,
pazite
,
gospod
Meden
!
“
deje
zopet
Boletova
gospa
ter
poskuša
svojemu
obrazu
podeliti
nekakšen
resen
in
dobrovoljen
izraz
,
kakor
ga
ima
mati
,
ki
svari
svojega
sinka
,
ne
da
bi
ga
karala
.
Boleški
je
to
jako
dobro
pristovalo
;
bilo
je
to
jedina
njena
koketerija
,
a
poznal
jo
je
do
zdaj
morda
samo
Hrast
;
drugi
ne
.
„
He
he
he
!
“
smijal
se
je
zopet
Meden
,
a
potem
je
dejal
vender
samosvestno
:
„
Kaj
to
?
Jedna
vijolica
!
Prihodnjič
jih
bom
poslal
doktorju
cel
šop
,
da
ne
bo
drugod
prosil
!
“
Ona
se
je
morala
nehoté
nasmehniti
.
„
Ali
menite
,
da
je
doktor
v
istini
prosil
one
rožice
?
“
dejala
je
potem
malo
zlobno
.
Odgovora
ni
mogla
pričakovati
,
kajti
tudi
njo
je
odvedel
Megla
v
krog
sredi
dvorane
,
kjer
se
je
hotel
izkazati
s
čisto
novo
kotiljonsko
podobo
:
da
bi
bila
tudi
ostala
na
svojem
sedeži
,
odgovora
bi
vender
ne
bila
prejela
,
ker
Meden
je
po
polnem
umolknil
.
Še
zasmijal
se
ni
.
Ko
so
si
volili
malo
potem
gospodje
svoje
plesalke
,
menjala
sta
svoji
dami
Hrast
in
Meden
,
kakor
po
dogovoru
.
Oba
sta
skušala
pogovor
med
plesom
,
pa
Meden
ni
bil
nič
bolj
duhovit
,
nego
Hrast
,
ki
se
je
z
očmi
ogibal
pogledov
Boletove
gospe
.
„
Kako
Vam
dopada
denašnja
beseda
,
milostiva
?
“
vprašal
je
z
jedinim
namenom
,
sploh
nekaj
izpregovoriti
s
svojo
plesalko
.
„
Lepa
je
,
kakor
vse
,
katere
se
pod
Vašim
nadzorstvom
prirejajo
,
gospod
predsednik
!
“
odgovori
Boleška
šaleč
se
.
„
Vi
se
vedno
posmehujete
!
“
očita
on
.
„
Bog
varuj
!
Sami
ste
prepričani
,
da
je
beseda
lepa
,
in
doma
v
skrivnem
predalu
svoje
pisalne
mize
imate
že
dopis
za
„
Slovenski
Narod
“
pripravljen
,
ki
povzdiguje
v
tretje
nebo
vse
denašnje
igralce
in
igralke
,
pevce
in
deklamatorje
...
recite
,
da
ni
res
!
“
Doktor
se
je
smijal
.
„
Škoda
,
da
naša
guvernanta
še
ni
prišla
z
Vašo
slovnico
tako
daleč
,
da
bi
mogla
jedenkrat
na
ta
čitalniški
oder
stopiti
!
“
nadaljevala
je
gospa
s
porednim
naglasom
.
„
Zakaj
?
“
vprašal
je
Hrast
mehanično
.
Stala
sta
že
pred
njenim
sedežem
.
„
Radovedna
sem
,
kako
bi
jo
Vi
hvalili
,
“
reče
Boleška
po
tihem
;
„
a
propòs
,
doktor
,
gospod
Meden
Vam
bo
jutri
vse
pravde
odpovedal
,
katere
koli
Vam
je
izročil
.
“
Hrast
se
je
zasmijal
,
pa
potem
vender
nejevoljno
mignil
z
ramami
.
Te
šale
so
ga
jezile
,
zlasti
ker
so
prihajale
od
Elzine
gospodinje
.
Odšel
je
po
dvorani
iskat
si
druge
plesalke
,
da
zadostí
svoji
dolžnosti
kot
društveni
predsednik
.
Med
tem
je
Meden
premišljeval
,
kako
bi
najbolj
spretno
ogovoril
svojo
plesalko
.
Zadnje
besede
Boletove
soproge
so
mu
donele
še
vedno
na
uho
.
Ta
mož
po
svojem
očetu
,
na
pol
kmetskem
bogataši
,
ni
bil
druzega
podedoval
,
nego
denar
,
zato
se
tudi
v
vsem
svojem
življenji
ni
brigal
za
to
,
kar
imenujejo
izobraženi
ljudje
takt
;
kajti
tudi
tega
je
treba
podedovati
!
Že
je
bil
jedenkrat
preplesal
dvorano
,
in
ker
je
še
več
gospodov
čakalo
Elze
za
ples
,
moral
se
je
požuriti
,
če
je
hotel
kaj
ziniti
.
In
začel
je
res
:
„
Jaz
Vam
ne
bom
več
cvetic
nosil
,
če
jih
boste
drugim
dajali
,
—
gospodična
!
“
Hotel
je
to
povedati
kot
dovtip
,
ali
vsaj
kot
šalo
,
a
čeravno
je
na
konci
pristavil
svoj
neizogibni
„
He
he
he
!
“
—
vender
se
mu
ni
posrečilo
raztegniti
lica
v
prijazne
dobrovoljne
gube
.
Vsi
dotični
poskusi
so
imeli
le
ta
rezultat
,
da
je
bilo
videti
,
kakor
bi
se
hotel
zjokati
.
Guvernanti
ni
bilo
težko
z
jednim
pogledom
spoznati
,
kam
meri
Meden
;
in
čeravno
so
bile
besede
njegove
razžaljive
,
hotela
jih
ni
tako
tolmačiti
;
čemu
bacniti
bogatega
graščaka
od
sebe
?
„
Kaj
pravite
?
Tukaj
so
Vaše
cvetice
!
“
reče
z
naivnim
glasom
ter
dvigne
svoj
veliki
šop
.
„
Pa
jedno
vijolico
ste
oddali
!
“
„
Ah
,
kako
ste
Vi
zaljubljeni
v
svoje
rože
!
Samo
jedno
vijolico
—
kaj
pa
je
to
!
“
Meden
je
bil
udarjen
s
svojim
orožjem
.
Toda
še
nekaj
ga
je
bodlo
.
„
Vas
je
li
doktor
prosil
?
“
„
Ah
,
Vi
ste
res
čudni
!
Menite
li
,
da
cvetice
ponujam
?
“
„
Tega
ne
,
tega
ne
,
—
pa
—
“
Tu
sta
bila
že
na
svojem
prostoru
,
kjer
je
čakal
neizogibni
Megla
,
da
tudi
zaraja
jedenkrat
z
guvernanto
.
Podaril
jej
je
mali
šopek
ter
zavihtel
jo
po
dvorani
.
Tudi
Megla
ni
bil
duhovit
družbenik
,
pa
nocoj
je
bil
mnogo
bolj
energičen
,
nego
njegova
dva
prednika
.
„
Ali
ljubite
cvetice
,
gospica
?
“
vprašal
je
,
govoreč
in
naglasujoč
svojo
nemščino
,
kolikor
mogoče
tako
,
kakor
je
sam
mislil
,
da
je
pravilno
.
Dobro
je
bilo
,
da
se
je
guvernanta
med
plesom
skoro
vedno
smehljala
;
zato
se
jej
tudi
zdaj
ni
bilo
treba
zatajevati
.
„
O
da
,
da
!
“
reče
veselo
.
„
Jaz
tudi
,
gospica
;
jaz
tudi
ljubim
cvetice
!
In
posebno
rad
jih
rišem
in
slikam
.
“
„
To
je
lepo
!
“
reče
ona
,
akopram
je
vedela
,
da
se
Megla
laže
.
„
In
še
nekaj
bi
Vas
prosil
!
“
nadaljuje
on
po
tihem
;
„
ko
bi
mi
hoteli
dati
jedno
rožico
iz
Vašega
šopa
za
spomin
,
prosim
,
prav
lepo
prosim
—
—
“
Elza
ni
vedela
,
ali
naj
bi
se
smejala
,
ali
bila
nejevoljna
.
„
Malo
nesramno
je
to
!
“
mislila
si
je
in
že
hotela
ostro
odgovoriti
,
pa
tu
se
domisli
Medena
;
in
ravno
zdaj
sta
plesala
proti
njegovemu
sedežu
.
„
Naj
bo
,
ker
tako
lepo
prosite
!
“
reče
s
smehom
in
glasno
,
da
jo
je
moral
čuti
Meden
,
ter
potegne
malo
cvetko
iz
šopa
in
jo
poda
Megli
.
„
Pa
redú
zdaj
ne
dobite
:
ta
roža
velja
zanj
!
“
pristavi
potem
naglo
.
Megli
je
podrlo
sicer
to
polovico
veselja
,
toda
odšel
je
vender
ponosno
s
svojo
cvetko
.
Meden
pa
je
bil
tako
zadovoljen
,
ugledavši
tudi
na
Meglovi
suknji
rožo
iz
svojega
šopa
,
da
si
je
mèl
roki
ter
Boletovi
gospé
takoj
razodel
,
da
je
ona
krivo
sodila
.
„
Ste
li
Elzi
to
očitali
?
“
vpraša
ona
začudena
.
„
Se
ve
da
!
“
„
Ah
,
Vi
ste
izvrstni
!
“
zakliče
gospa
in
glasán
smeh
jo
posili
.
—
Pri
zadnjem
valčku
v
kotiljonu
so
volile
dame
,
in
tu
je
plesal
doktor
nocoj
zadnjič
z
Elzo
,
ker
po
kratkem
počitku
so
hoteli
Boletovi
domov
.
„
Zakaj
mi
ne
odgovorite
nocoj
?
“
vprašal
je
on
takoj
,
ko
jo
je
prijel
čez
pas
.
Zasukala
sta
se
naglo
,
in
on
jo
je
strastno
pritisnil
k
sebi
.
Ni
mu
branila
,
pa
tudi
odgovorila
ni
onemu
vprašanju
.
To
ga
je
še
bolj
razvnelo
.
„
Vi
morda
mislite
,
da
se
šalim
,
—
ali
pa
—
“
Ona
ga
je
pogledala
resno
.
„
Ali
pa
—
kaj
hočete
reči
?
“
ponavljala
je
za
njim
.
„
...
me
ne
ljubite
!
“
Molčala
sta
oba
;
samo
roko
mu
je
ona
stisnila
,
lahko
in
mehko
;
pa
pregrelo
ga
je
po
vsem
životu
,
tako
da
jo
je
vnovič
divje
in
strastno
zasukal
.
„
Nocoj
Vam
ne
morem
odgovoriti
!
“
reče
ona
potem
šepetaje
in
ne
ozrši
se
vanj
;
„
drugikrat
;
morda
bode
kmalu
prilika
;
—
in
do
tedaj
—
“
„
Do
tedaj
?
“
„
...
ostaneva
prijatelja
!
“
Pri
teh
besedah
je
uprla
zopet
svoje
mirne
,
modre
oči
v
njegov
vroči
,
strastni
obraz
.
Te
besede
so
ga
nekoliko
ohladile
.
„
Prijateljstvo
!
“
To
mu
je
bil
nekako
sumnjiv
izraz
.
„
Ah
,
Vi
me
ne
ljubite
!
“
dejal
je
še
jedenkrat
,
toda
skoro
osorno
.
Pa
ona
mu
zopet
ni
odgovorila
z
besedo
,
nego
z
roko
,
z
onim
mehkim
,
lahkim
stiskom
.
In
proti
temu
ni
imel
nobenega
ugovora
.
Plesala
sta
še
jedenkrat
po
dvorani
,
pa
v
tem
je
bil
tudi
konec
kotiljonu
.
—
—
Tam
v
zadnji
čitalnični
sobi
se
je
zbrala
za
kratek
čas
vsa
naša
znana
družba
.
Dobre
volje
so
bili
vsi
,
razven
Boleta
,
kateri
je
bil
danes
nenavadno
čmeren
;
še
citirati
se
mu
ni
ljubilo
.
Hrast
pa
je
prisedel
zopet
k
njegovi
soprogi
ter
prepustil
guvernanto
sodniku
in
Medenu
.
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
je
je
gotov
,
in
zato
se
ga
je
polastila
neka
mala
reakcija
.
Boleška
je
to
zapazila
.
„
Obžalujem
Vas
,
doktor
,
“
šepnila
je
svojemu
sosedu
;
„
kaj
nameravate
vender
?
“
„
O
čem
govorite
?
“
vprašal
je
na
videz
osupel
.
„
Ah
,
to
dobro
znate
!
Nikar
ne
silite
svojega
lica
v
tako
nedolžne
gube
.
Pomislite
vender
—
Vi
in
pa
ta
uboga
,
revna
guvernanta
!
Pustite
jo
—
Medenu
!
“
„
Uboga
—
revna
“
—
to
mu
je
bolj
glasno
,
bolj
trdo
udarilo
na
uho
,
nego
„
pustite
jo
Medenu
“
.
Stisnil
je
ustni
,
toda
ohrabril
se
je
zopet
.
„
Vi
nimate
pravice
tako
govoriti
,
milostiva
,
“
dejal
je
naglo
,
toda
jako
pohlevno
.
„
Prav
imate
!
Smete
me
tudi
osorno
zavrniti
;
pa
vender
—
pomislite
malo
o
svoji
lepi
prihodnjosti
,
o
svoji
karijêri
!
“
Govorila
je
to
tako
materinsko
,
zaupljivo
,
kakor
je
le
ona
sama
zmožna
bila
govoriti
.
In
ta
žena
je
bila
lepa
in
še
mlada
.
Hrast
je
grizel
konce
svojih
brk
ter
molčal
nekoliko
trenutkov
.
„
Gospa
!
Milostiva
!
“
dejal
je
potem
naglo
;
„
ali
veste
,
ali
znate
,
kaj
je
ljubezen
?
“
„
Jaz
ne
vem
,
o
kakovi
ljubezni
govorite
;
ah
,
za
Boga
,
kako
različno
je
vse
,
kar
se
imenuje
s
to
besedo
!
“
Povesila
je
nekoliko
glavo
in
lice
se
jej
je
zmračilo
.
Toda
nihče
ni
opazil
tega
.
Tudi
ni
bilo
dovolj
prilike
,
kajti
takoj
se
je
z
veselim
obrazom
obrnila
zopet
k
svojemu
sosedu
:
„
Doktor
,
ne
bodiva
sentimentalna
!
Saj
sva
že
mnogokrat
premišljevala
in
rešetala
take
predmete
,
a
vselej
sva
se
smijala
.
Čemu
bi
se
nocoj
ne
?
In
glejte
,
jaz
sem
si
vedno
prisvojevala
nekoliko
pravice
Vam
časi
več
povedati
,
nego
drugi
smejo
—
tako
v
navadnem
družbenem
občevanji
.
Ni
li
to
istina
?
“
Hrasta
je
ta
laskavi
glas
premagal
.
„
O
,
to
znam
,
da
ste
mi
prijazni
!
In
hvaležen
sem
Vam
!
“
„
Torej
preudarite
in
premislite
!
“
V
tem
je
Bole
naznanil
,
da
je
voz
uprežen
.
Drenovska
gospoda
se
je
odpravila
domov
.
Tudi
Meden
je
imel
nocoj
svoje
konje
v
trgu
ter
je
ukazal
upreči
takoj
po
odhodu
Boletovih
.
Z
doktorjem
sta
se
vračala
skupaj
po
stopnicah
,
po
katerih
sta
bila
spremila
Boletove
do
voza
.
„
Lepa
veselica
,
lep
ples
je
bil
to
!
“
reče
Meden
.
„
Kolikor
zmoremo
!
“
pravi
Hrast
.
Obema
pa
je
donelo
na
uho
drdranje
Boletovega
voza
po
nerodnem
,
razbokanem
tlaku
glavne
tržne
ceste
.
V
teku
onega
tedna
Hrasta
ni
bilo
na
Drenovo
.
Nekaj
so
ga
zadrževala
mnoga
opravila
,
nekaj
pa
se
ga
je
bila
polastila
čisto
naravna
reakcija
.
Ne
,
da
bi
bil
pozabil
Elze
,
nego
vedno
pogosteje
se
je
je
spominal
,
in
strast
njegova
je
rastla
od
dné
do
dné
;
pa
podobna
ni
bila
več
plapolajočemu
plamenu
,
temveč
tlela
mu
je
le
živo
v
prsih
,
in
taka
je
bila
skoro
še
bolj
pekoča
.
Kajti
zdaj
mu
je
bilo
misliti
tudi
o
vprašanji
:
„
Se
li
hočeš
ženiti
?
“
In
to
vprašanje
je
stalo
za
njim
ko
strašilo
.
Tedaj
se
ve
da
,
ko
je
guvernanto
vrtil
v
burnem
plesu
ter
čutil
njeno
gorko
sapo
ob
svojem
lici
in
udarec
njenega
srca
ob
svojih
prsih
,
tedaj
se
ve
da
mu
ni
bilo
do
tega
vprašati
samega
sebe
:
„
Se
boš
li
ženil
?
“
Tedaj
ni
videl
druzega
nego
Elzo
in
ni
občutil
druzega
,
nego
sladkosti
in
bridkosti
,
katere
mu
je
prouzročevala
slepa
strast
.
Zdaj
pa
se
je
oglasila
mirna
,
računjajoča
pamet
.
In
njej
nasproti
si
je
Hrast
redkokrat
mašil
ušesa
.
Poleg
tega
pa
so
mu
hodile
po
glavi
besede
Boletove
soproge
:
„
Ta
revna
,
uboga
guvernanta
!
Pomislite
o
svoji
prihodnjosti
,
o
svoji
karijêri
!
“
Da
,
da
,
karijêra
,
—
tako
nekako
na
političnem
polji
,
to
je
bilo
Hrastu
najljubše
,
najprijetnejše
sanjarjenje
:
in
za
to
karijero
je
treba
kolikor
toliko
—
premoženja
.
Ubog
politik
je
redkokdaj
vpliven
.
Guvernanta
pa
nima
niti
počenega
groša
!
...
Tako
je
premišljeval
doktor
večkrat
sleherni
dan
onega
tedna
;
v
nedeljo
popoludne
se
je
pa
vender
odpravil
na
Drenovo
.
Kakor
je
pričakoval
,
našel
je
Medena
tamkaj
.
Z
Boletom
sta
pila
črno
kavo
ter
pušila
cigarete
.
Gospe
in
Elze
ni
bilo
videti
.
Bolè
je
predlagal
,
da
napravijo
kratek
tarok
,
in
kmalu
so
sedeli
vsi
trije
pri
okrogli
mizi
,
zamišljeni
in
vtopljeni
v
igro
.
Čudno
,
da
je
bil
doktor
redkokdaj
tako
pazljiv
pri
igri
,
kakor
denes
.
Čez
dobro
uro
stoprav
,
ravno
ko
je
bil
Meden
izgubil
veliko
igro
ter
je
z
nejevoljnim
obrazom
odštel
onima
novce
,
—
vprašal
je
Hrast
,
tako
rekoč
mimogrede
,
kje
je
Boletova
obitelj
.
„
Ah
,
da
!
Pozabil
sem
vama
povedati
.
Vsi
so
se
peljali
v
Zálog
obiskat
tamošnjo
gospodo
.
Toda
vrniti
se
morajo
pred
večerom
.
Vidva
pač
ostaneta
tu
?
“
Meden
je
pritrdil
,
a
doktor
se
je
hotel
izgovarjati
.
„
Opravila
imam
mnogo
!
“
„
Ah
,
beži
,
beži
!
Svoje
kmete
lehko
jutri
dèreš
,
saj
ti
ne
odidó
,
“
reče
Bolè
dobrovoljno
;
„
po
večerji
se
pa
pelješ
domov
;
zdaj
je
mesečno
.
“
Ko
se
je
zmračilo
,
pustili
so
karte
ter
šli
pred
grad
;
malo
pozneje
se
je
pripeljala
gospa
z
dekletcema
in
Elzo
.
Sklenili
so
iti
v
mali
prijazni
cvetnjak
na
zadnjem
konci
vrta
,
in
tam
se
je
vnel
prav
živahen
razgovor
.
Pozneje
je
odšla
gospa
ukazovat
nekaj
hišinji
,
in
slučaj
je
nanesel
,
da
se
je
malo
potem
prišel
tovarniški
vodja
posvetovat
zaradi
nekih
hrastov
z
gospodarjem
in
Medenom
,
kateri
je
bil
tudi
nekoliko
v
trgovski
zvezi
z
Boletom
.
Oba
sta
šla
v
grad
in
guvernanta
je
ostala
sama
z
doktorjem
v
cvetnjaku
.
Svetilnica
,
viseča
s
stropa
,
brlela
je
slabo
,
in
v
to
polutemo
je
seval
mesec
skozi
sprednjo
stekleno
steno
.
Meden
je
bil
odhajajoč
tako
vtopljen
v
omenjene
hraste
,
da
se
niti
ozrl
ni
,
Bolè
pa
je
postal
malo
v
vratih
ter
dejal
:
„
Oprosti
,
doktor
,
samo
za
trenutek
;
takoj
se
vrneva
.
“
Hrastu
se
je
dozdevalo
,
da
so
imele
te
besede
malo
porogljiv
naglas
.
Pa
ni
odgovoril
ničesa
.
Oba
,
doktor
in
guvernanta
,
molčala
sta
dolgo
.
Sedela
sta
si
nasproti
ob
okrogli
mizi
,
na
kateri
je
stala
velika
aloa
,
in
krog
nje
v
malih
posodah
venec
prekrasnih
marjetic
,
hijacint
in
drugih
zgodnjih
cvetic
.
Vonjava
,
ki
je
polnila
topli
zrak
,
bila
je
mamljiva
.
In
vender
so
je
doktorja
polastil
neprijeten
čut
,
tako
blizu
kakor
bi
bil
v
ledenici
.
Streslo
ga
je
dvakrat
,
mrzlici
jednako
,
in
sam
ni
vedel
,
je
li
to
strast
,
ali
bojazen
pred
strastjo
.
Ko
bi
bil
sedel
poleg
guvernante
,
—
tega
si
je
bil
v
svesti
,
—
že
z
davna
bi
jo
bil
objel
in
poljubil
,
in
to
tem
rajši
in
morda
tem
strastneje
,
ako
bi
se
bila
ona
branila
;
tu
pa
je
stala
široka
miza
med
njima
,
in
krasne
rože
na
njej
so
tako
mamljivo
duhtele
.
Do
guvernante
pa
je
bilo
treba
storiti
najmenj
tri
korake
,
in
kolikokrat
je
človeku
v
jednakem
položaji
še
jeden
korak
preveč
in
nemogoč
.
Elza
je
bila
v
molčanji
trdovratna
;
neprestano
je
zrla
na
svoje
čipke
,
katere
je
pletla
tudi
nocoj
,
kakor
navadno
v
prostih
urah
,
pa
vender
je
bila
videti
nemirna
;
upala
si
ni
pogledati
Hrasta
,
akoravno
je
dobro
čutila
,
da
tudi
on
ne
upira
očesa
v
njo
,
nego
da
zre
nepremično
v
tla
.
„
Kako
ste
se
zabavali
pri
Zaloških
?
“
vpraša
doktor
prvi
,
pa
ne
da
bi
dvignil
glavo
.
„
Ah
,
prijetno
je
tam
;
družba
je
jako
ljubezniva
,
in
meni
simpatična
“
,
deje
Elza
.
„
Gospodične
so
zmerom
dobre
volje
!
Zlasti
Vera
,
kolikor
jo
poznam
.
Pa
—
kavalerije
ni
bilo
videti
?
“
Hrast
je
vprašal
to
z
zlobnim
naglasom
.
„
Jaz
Vas
ne
umem
!
“
reče
guvernanta
.
„
Čudno
!
Ne
veste
li
,
da
imajo
one
gospice
največ
znanstva
med
oficirji
,
zlasti
kavaleristi
in
artileristi
.
Ljudje
pravijo
,
da
je
ni
nedelje
brez
oficirja
—
v
Zalogu
namreč
.
“
„
Mogoče
!
“
pristavi
guvernanta
malomarno
;
„
toda
denes
ni
bilo
nobenega
.
Tudi
govorili
niso
o
tacih
znancih
.
“
Doktor
je
vstal
s
stola
.
Ta
pogovor
,
ki
se
je
sukal
krog
drugih
ljudij
,
in
ki
njiju
ni
več
zanimal
,
nego
toliko
,
da
sta
besedovala
,
omogočil
mu
je
,
da
je
stopil
k
stekleni
steni
.
Ko
bi
bil
govoril
o
svojih
stvareh
in
o
svoji
ljubezni
,
ne
bi
se
bil
mogel
geniti
.
„
Krasen
večer
je
to
!
“
dejal
je
,
ozrši
se
ven
v
mesečino
.
Ona
ni
odgovorila
;
položila
pa
je
pletenje
v
naročaj
in
zrla
v
jasno
pomladno
noč
.
Hipno
se
zgane
ter
reče
poluglasno
:
„
Ali
veste
,
kaj
se
godi
nocojšnji
večer
?
To
noč
?
“
„
Ne
,
ne
vem
,
“
odgovori
Hrast
nekako
začuden
ter
se
obrne
k
njej
.
„
Se
ve
da
,
pri
Vas
ne
znate
tega
;
a
pri
nas
v
Nemcih
—
!
Nocojšnja
noč
je
Valpurgina
noč
,
“
zavrne
ona
skoro
skrivnostno
.
„
Ah
,
čul
sem
o
teh
nemških
bajkah
;
čudne
reči
se
godé
nocoj
,
—
da
da
,
jutri
je
prvi
dan
majnikov
;
nocoj
pa
živi
vse
,
vse
govori
,
vse
se
giblje
v
vsej
prirodi
,
kamen
in
skala
,
leskov
grm
in
star
,
ozebel
macesen
,
marjetica
v
travi
in
vse
,
vse
;
—
in
copernice
letajo
nocoj
po
zraku
,
kali
?
“
„
Nima
li
res
nekaj
čudnega
—
lepa
,
prva
majnikovo
noč
?
“
„
Skoro
da
!
A
te
bajke
so
umljive
;
vsa
priroda
vstaja
zdaj
,
vse
duhti
in
cvete
,
—
in
ptički
stavijo
gnezda
;
povsod
se
budi
novo
življenje
;
tu
ni
čudo
,
da
si
je
človek
to
po
svoje
tolmačil
ter
ustvaril
si
svoje
pojme
o
teh
skrivnostno
delujočih
silah
.
Mi
imamo
jednake
bajke
v
prostem
narodu
,
—
toda
Valpurgine
noči
ne
poznamo
;
na
njenem
mestu
je
pri
nas
kresna
noč
.
“
Guvernanta
je
bila
vstala
ter
odprla
malo
okence
;
gorak
južen
veter
je
pihal
čez
gredice
.
Peščeno
pot
proti
gradu
pa
je
obseval
mesec
,
tako
da
je
bilo
lehko
videti
,
se
li
kdo
bliža
od
tam
cvetnjaku
.
„
Deževalo
bode
morda
,
—
kaj
menite
?
“
reče
poluglasno
ter
se
skloni
malo
ven
,
oziraje
se
proti
nebu
;
a
takoj
upre
zopet
pogled
v
Hrasta
,
poleg
katerega
je
stala
.
Njemu
ni
bilo
treba
storiti
dveh
,
treh
korakov
do
nje
;
—
kdo
more
trditi
,
da
bi
jih
bil
storil
nocoj
;
zdaj
pa
je
stala
deklica
poleg
njega
,
skoro
dotikajoča
se
ga
.
On
je
slonel
ob
debelem
,
lesenem
stebru
ter
neprestano
in
molčé
gledal
ven
;
kam
:
ali
v
nebo
,
ali
proti
gradu
,
ali
na
pot
,
tega
sam
ni
znal
;
čutil
je
le
,
da
je
ona
poleg
njega
.
„
Deževalo
?
“
vprašal
je
ponavljaje
njene
besede
.
In
v
tem
je
obrnil
obraz
k
njej
.
Guvernanta
pa
je
slonela
že
zopet
v
oknu
ter
zrla
kvišku
v
oblake
,
katere
je
gonil
jug
v
redkih
gručah
po
nebu
.
„
Elza
!
“
Rekel
je
to
tako
tiho
,
šepetaje
,
da
je
neumljivo
,
kako
ga
je
mogla
čuti
;
pa
čula
ga
je
dobro
.
Zgenila
se
je
malo
,
pa
slonela
v
jedno
mer
v
oknu
.
Ženska
je
čudna
stvar
.
Ne
govorite
mi
,
da
jo
omami
duhovitost
,
lepota
,
in
da
jej
ljubezen
šine
kar
tako
z
jasnega
v
srce
;
—
se
ve
da
,
ljubezen
!
Duhovitost
,
lepota
—
smešno
!
Priložnost
,
—
ona
jim
je
pogubna
.
Doktor
tudi
ni
v
drugič
izustil
njenega
imena
.
Položil
jej
je
roko
okoli
pasa
,
—
strast
,
polutema
in
mamljiva
vonjava
cvetic
,
vse
je
vplivalo
nanj
;
in
v
istem
trenutku
mu
je
slonela
deklica
na
prsih
,
glasno
ihteča
se
,
ter
zakrivala
obraz
z
obema
rokama
.
Snel
jej
je
roki
raz
lice
ter
poljubljal
jo
strastno
.
Pa
izvila
se
mu
je
iz
rok
.
„
Elza
,
recite
mi
,
da
me
ljubite
,
“
hitel
je
on
:
„
kolikrat
sem
Vas
že
prosil
tega
,
in
Vi
veste
,
da
Vas
ljubim
bolj
nego
...
“
„
Stojte
,
doktor
,
“
reče
ona
z
lahkim
smehljajem
;
„
obljubila
sem
Vam
odgovora
,
toda
prej
moram
vedeti
,
ali
Vam
ga
pristuje
zahtevati
!
“
„
Elza
!
“
deje
Hrast
očitajoč
.
„
Ste
si
li
popolno
v
svesti
svoje
ljubezni
?
“
„
Kaj
zahtevate
,
da
Vam
jo
dokažem
?
“
„
Ničesa
zdaj
!
Jedini
čas
mi
jo
bo
dokazal
.
“
„
Jaz
Vas
ne
umem
!
“
Doktor
res
ni
vedel
,
kam
meri
ona
.
Guvernanta
pa
je
stopila
naglo
v
drugi
konec
cvetnjaka
,
kjer
so
nad
toplico
cvele
mnogovrstne
pozne
rože
.
Odtrgala
je
malo
cvetoč
cyclamen
ali
korček
ter
vrnila
se
k
doktorju
.
Gredoč
mimo
okna
je
pogledala
ven
na
pot
,
da
li
nihče
ne
prihaja
.
„
Vzemite
to
cvetko
,
doktor
!
Ali
veste
kakov
pomen
ima
?
O
,
tega
ne
veste
!
Udanost
in
potrpežljivost
—
pomenja
ta
cvet
.
Hranite
to
rožo
;
in
kadar
Vam
bom
podala
drugo
jednako
,
tedaj
...
“
„
Tedaj
?
“
vzkliknil
je
on
nestrpljivo
.
„
Tedaj
Vam
odgovorim
,
ali
pa
mojega
odgovora
želeli
ne
boste
!
“
„
Čemu
to
igranje
!
“
ugovarja
Hrast
.
„
Ah
,
Vi
se
bojite
kake
romantične
burke
,
“
nasmehne
se
Elza
;
„
verujte
mi
,
nič
romantike
,
nič
poezije
!
Samo
malo
potrpljenja
in
nekoliko
—
stanovitnosti
je
treba
!
“
„
Vi
mi
ne
zaupate
!
“
„
Potem
bi
Vam
tudi
te
cvetke
ne
ponujala
!
“
Stala
je
pred
njim
s
sklenjenima
rokama
in
zapeljivi
smehljaj
jej
je
igral
na
ustnih
.
Doktor
se
ni
mogel
premagati
:
objel
jo
je
v
novič
,
in
zdelo
se
mu
je
,
da
sta
drug
druzega
poljubila
;
pa
zmoten
je
bil
tako
,
da
se
je
stoprav
na
Elze
živahen
opomin
,
katera
je
bila
čula
korake
in
govor
od
grada
sem
,
vrnil
na
svoj
stari
sedež
.
Ona
je
vzela
zopet
pletenje
v
roke
,
Hrast
pa
je
naglo
spravil
korčkov
cvet
v
listnico
.
Toda
svoje
razburjenosti
ni
mogel
tako
naglo
zmagati
,
niti
prikriti
;
ugodno
je
le
bilo
,
da
sta
se
Bolè
in
Medén
,
katera
sta
malo
trenutkov
pozneje
stopila
v
cvetnjak
,
še
vedno
živo
razgovarjala
o
omenjeni
hraščini
.
Takoj
potem
je
odšla
guvernanta
v
grad
po
svojih
opravilih
.
Ostali
večer
je
potekel
brez
zanimljivega
dogodka
;
jedina
Baleška
je
slutila
nekaj
,
kajti
doktor
se
jej
je
zdel
nenavadno
zgovoren
.
„
Nekaj
hoče
prikrivati
,
“
sodila
je
in
morda
je
bilo
res
to
uzrok
Hrastove
nenaravne
veselosti
.
Pa
še
nekaj
je
bilo
hišni
gospodinji
sumnjivo
:
doktor
se
je
namreč
pri
večerji
Elze
skoro
ogibal
;
niti
deset
besed
ni
govoril
ž
njo
.
Dobro
oko
gledé
slabostij
in
skrivnostij
druzih
;
—
to
ima
vsaka
ženska
.
Tem
veselejši
je
bil
Meden
,
ki
je
vsled
previdnosti
hišne
gospodinje
sedel
poleg
guvernante
;
pa
tudi
njena
bližina
ni
zaprečila
,
da
bi
ne
bil
pričel
dvakrat
ali
celo
trikrat
pogovora
z
Boletom
o
lesni
kupčiji
.
Kramarske
narave
tudi
ljubezenska
strast
ne
uduši
.
Majnikovi
krasni
dnevi
so
potekali
jednakomerno
nad
Borjem
,
kakor
vsi
drugi
vsega
dolzega
leta
.
Saj
je
pa
tudi
vsa
okolica
in
leža
našega
trga
jasno
svedočila
,
da
je
tu
ustvarjeno
vse
le
za
nekako
neizogibno
jednakomernost
in
lehko
površnost
.
Oni
nizki
holmi
krog
in
krog
s
svojim
svetlozelenim
bukovjem
,
na
pol
razprostrta
ravan
na
vseh
straneh
,
mala
mirna
vodica
,
ki
goni
nekaj
mlinov
in
žag
,
—
vse
to
ne
prouzročuje
globokih
vtisov
.
Snežene
planine
,
—
oh
,
kje
so
tam
daleč
v
ozadji
,
in
jezera
tudi
ni
,
takega
skrivnostnega
jezera
s
tolmuni
,
prozornimi
morda
par
sežnjev
globoko
—
potem
pa
temnimi
in
brez
dna
.
Je
li
čudo
,
da
tudi
vsi
dogodki
v
naši
povesti
tekó
tako
polagano
,
jednakomerno
,
in
da
ni
burnih
prizorov
,
niti
ognjenih
besed
?
Jezera
ni
,
skrivnostnega
globokega
jezera
s
temnimi
tolmuni
!
In
vsi
ti
pogovori
,
to
besedovanjo
,
kako
površno
,
brez
jedra
,
brez
duhovitega
zrna
je
vse
to
!
Škoda
,
pa
naši
Borjani
so
taki
,
in
drugačnih
ne
smemo
risati
.
Morda
bo
pa
vender
kdo
našel
samega
sebe
v
njih
,
sicer
ne
po
lici
,
pa
spoznal
se
bode
ter
dejal
:
da
,
taki
smo
!
Mesec
majnik
je
potekal
,
in
zadnji
njegovi
izredno
gorki
dnevi
so
prinašali
nekaj
novega
Borjanom
.
Par
tujih
rodbin
je
dospelo
semkaj
,
da
prebijejo
poletje
v
zdravem
zraku
na
deželi
.
Stanovanje
se
je
lehko
dobilo
,
do
železnice
tudi
ni
bilo
daleč
,
in
zato
so
taki
gostje
že
več
let
obiskovali
Borje
.
Tudi
Meden
je
rad
oddajal
stanovanja
v
svojem
gradiči
,
ali
pa
v
lepi
,
prostorni
pristavi
,
oddaljeni
kake
četrt
ure
od
grada
,
kjer
je
bil
navlašč
za
tujce
pripravil
nekoliko
sob
.
Kadar
koli
se
je
prikazal
tuj
obraz
v
ozidji
borjanskega
trga
,
vselej
so
imeli
naši
znanci
zvečer
pri
pivu
veliko
posvetovanje
,
kdo
je
pač
ta
tujec
,
od
kod
je
in
kar
je
bilo
najvažneje
—
je
li
bogat
,
ali
ne
.
Sodnik
Majaron
se
je
brigal
za
vse
lastnosti
vsacega
prišleca
,
adjunkt
Megla
pa
samo
za
ženstvo
.
Drugi
so
uvrstili
svoje
zanimanje
med
ta
dva
različna
pola
.
Ta
radovednost
je
bila
pa
tako
živa
,
da
se
je
baje
pred
par
leti
sodnik
Majaron
že
resno
posvetoval
s
svojim
adjunktom
,
ne
bi
li
bilo
umestno
nekega
tujca
zapreti
kot
gotovega
ogleduha
,
ker
koncem
druzega
dne
svojega
bivanja
v
Borji
še
ni
bil
stopil
na
ulico
,
in
nihče
ni
vedel
njegovega
imena
.
Tudi
okrajni
glavar
in
župan
sta
stikala
glavi
,
k
svoji
sreči
pa
je
prišel
tujec
tretjega
dne
zjutraj
na
pivo
in
golaš
v
gostilno
,
in
tam
se
je
spričal
kot
star
penzijoniran
stotnik
,
katerega
je
dva
dni
po
glavi
trgalo
.
Nocoj
je
Majaron
prvi
izprožil
pogovor
o
tujcih
.
„
Ta
Lah
,
ki
meni
nasproti
stanuje
,
je
jako
originalen
,
“
dejal
je
iztrkavši
po
stari
navadi
svojo
pipo
pod
mizo
;
„
ves
ljubi
dan
sloni
v
oknu
ter
puši
cigarete
,
in
gleda
v
moje
stanovanje
!
Jaz
bom
okna
zagrnil
!
“
„
Morda
hoče
gospici
hčerki
dvoraniti
?
“
omeni
Hrast
,
kateri
je
imel
privilegij
izreči
kaj
tacega
.
„
Saj
je
oženjen
!
“
deje
sodnik
s
smehom
.
„
In
kako
lepo
ženo
ima
!
“
vzklikne
Megla
z
druzega
konca
mize
;
„
vsak
dan
se
trikrat
preobleče
.
“
„
Kdo
?
“
vpraša
davkarski
nadzornik
.
„
Inu
—
ona
!
“
reče
adjunkt
nejevoljno
.
„
To
še
ni
dovolj
za
lepoto
!
“
omeni
Majaron
;
„
toda
gospod
Megla
ima
prav
;
ta
žena
je
res
lepa
.
Vi
je
še
niste
videli
,
doktor
;
toda
povem
Vam
,
da
je
krasna
.
Često
me
spomina
one
lepe
francoske
markize
v
Slatinskih
toplicah
...
“
„
Katero
ste
hoteli
odpeljati
,
pa
novcev
niste
imeli
!
“
ustavi
ga
Hrast
naglo
,
da
zapreči
povest
,
katero
so
vsi
od
besede
do
besede
na
pamet
znali
.
„
Res
da
!
Ah
,
saj
sem
Vam
menda
že
pripovedoval
o
tem
!
Toda
—
ta
Lahinja
je
po
polnem
taka
,
ko
tista
markiza
!
“
„
Preveč
otrok
ima
,
da
bi
bila
interesantna
,
“
reče
doktor
malomarno
.
„
Potem
Vam
bo
druga
bolj
dopadala
,
katera
je
denes
prišla
na
Medenovo
pristavo
,
“
reče
skrivnostno
davkarski
nadzornik
v
svesti
si
,
da
pove
nekaj
čisto
novega
.
„
Kaj
?
Kdo
?
Od
kod
?
“
povpraševali
so
od
vseh
stranij
.
Tudi
Hrast
je
bil
radoveden
.
„
Da
,
da
!
Denes
popoludne
sta
se
pripeljala
dva
tujca
,
gospod
in
gospa
s
postaje
naravnost
na
Medenovo
pristavo
.
“
„
Ste
li
pozvedeli
,
od
kod
sta
?
“
sili
Majaron
.
„
To
se
ve
da
!
“
odgovori
oni
ter
si
prižiga
novo
smodko
.
„
Iz
Gorice
sta
prišla
!
“
„
Ah
—
iz
Gorice
!
Že
zopet
Lahi
!
“
meni
zaničljivo
sodnik
ter
se
nasloni
zopet
nazaj
ob
zid
.
„
O
ne
Lahi
!
Oba
sta
iz
Nemcev
.
Čez
zimo
sta
bivala
v
Gorici
zarad
njegove
bolezni
;
on
je
star
in
bolehen
,
ona
pa
mlada
in
krasna
.
“
„
A
!
“
vzkliknil
je
Megla
.
„
Stanovala
pa
sta
v
Gorici
v
Medenovi
hiši
,
—
saj
veste
,
da
ima
tam
Meden
hišo
—
in
zdaj
,
ko
jima
je
tamkaj
prevroče
postalo
,
prišla
sta
semkaj
ter
ostaneta
baje
do
jeseni
.
“
„
A
!
“
dejal
je
zopet
Megla
,
toda
bolj
potihoma
.
„
Kje
ste
pa
vse
to
pozvedeli
,
gospod
nadzornik
?
“
čudi
se
sodnik
.
„
To
ni
bilo
težko
!
“
smeje
se
oni
;
„
Medena
sem
srečal
po
naključji
,
in
ta
me
je
poučil
.
“
„
Videli
ste
pa
oba
?
“
vpraša
Megla
.
„
To
se
ve
da
!
Tako
,
kakor
zdaj
Vas
!
Jaz
stavim
,
da
se
bo
naš
adjunkt
tudi
v
to
lepoto
zaljubil
,
kakor
v
—
“
Lekar
,
ki
je
do
zdaj
molčal
ter
obiral
pečenega
piščanca
,
dregne
s
komolcem
nadzornika
v
rebra
;
pa
ta
se
je
bil
tudi
že
sam
domislil
,
da
sedi
nocoj
doktor
poleg
njega
ter
ni
končal
svojega
stavka
.
Drugim
je
bilo
tudi
prav
tako
,
najbolj
pa
Hrastu
samemu
,
ki
je
čutil
,
kaj
je
hotel
reči
nadzornik
.
„
Vi
tudi
mislite
,
da
me
vsako
lice
zapelje
,
“
deje
v
tem
Megla
afektirano
.
„
O
ne
,
toda
narobe
,
“
smeje
se
nadzornik
.
„
Vi
ste
zmožni
vsako
lice
zapeljati
.
“
Megla
ni
mogel
drugače
,
nego
smijati
se
z
drugimi
vred
,
akoravno
na
svoje
stroške
.
„
Torej
iz
Nemcev
sta
ona
dva
?
“
zavrne
zopet
sodnik
pogovor
na
stari
predmet
.
„
Gotovega
ne
vem
,
ker
sem
tudi
pozabil
natanko
povprašati
.
Toda
čakajte
—
ne
bo
tako
;
ime
njihovo
je
slovensko
,
kakor
sodim
;
e
,
saj
sem
je
zapisal
,
“
hiti
nadzornik
ter
išče
po
listnici
.
Doktorja
vse
to
ni
posebno
zanimalo
;
pil
je
mirno
svoje
pivo
ter
prebiral
malomarno
liste
starih
novin
.
„
No
,
tukaj
le
je
ime
;
nemško
ni
,
Ilovski
se
zove
,
“
pripoveduje
nadzornik
drugim
.
„
To
je
poljsko
,
ali
rusko
,
morda
tudi
češko
,
“
modruje
z
imenitnim
obrazom
Majaron
.
Drugi
,
o
slovenščini
nič
bolj
poučeni
nego
sodnik
,
prikimovali
so
molčé
.
Hrasta
pa
je
nekaj
po
vsem
životu
stresnilo
.
Vrgel
je
časopis
na
mizo
ter
vzkliknil
:
„
Kako
,
kako
?
“
„
Ilovski
;
gledite
,
tu
je
zapisano
!
“
„
Ilovski
,
Ilovski
!
“
ponavljal
je
Hrast
po
tihem
;
„
kje
sem
jaz
čul
to
ime
?
“
„
Morda
jih
je
več
na
svetu
,
“
meni
sodnik
.
„
Z
imeni
je
tako
,
kakor
z
obrazi
:
človek
jih
lehko
zgreši
.
“
„
Pa
bogati
ljudje
so
to
;
slugo
in
služkinjo
imajo
s
seboj
.
Otrok
pa
ni
,
“
nadaljuje
nadzornik
svoje
pripovedovanje
.
„
Meden
je
tudi
nekaj
pravil
,
da
gospa
ni
posebno
srečna
videti
.
“
„
Oh
,
se
ve
da
,
Meden
!
Ta
se
pa
razume
na
take
diagnoze
!
“
posmehuje
se
doktor
,
da
bi
prikril
nemir
in
zamišljenost
,
katera
sta
ga
hipno
navdala
.
Čudna
slutnja
se
ga
je
lotila
.
Ko
je
zrl
pred
se
na
rudeči
prt
ter
prebiral
krušnje
drobtine
,
vstajala
je
pred
njim
zopet
mračna
podoba
one
deklice
,
katero
je
on
prvič
ljubil
,
a
potem
tako
brezozirno
zapustil
.
To
je
njeno
ime
,
katero
nosi
ona
zdaj
po
moži
:
Ilovski
!
Morda
pa
moti
samega
sebe
—
morda
je
to
ime
onemu
le
podobno
;
doma
hoče
takoj
poiskati
ono
odvetnikovo
pismo
,
jedino
,
v
katerem
stoji
pravo
ime
gospe
—
Katinke
.
Ni
mogoče
,
da
bi
bila
ona
tukaj
!
Pa
ona
—
lepa
in
mlada
,
mož
pa
star
in
bolehen
,
in
—
bogat
.
In
ime
je
res
skoro
jednako
!
Nejevoljno
je
potegnil
uro
iz
žepa
;
zgodaj
je
še
bilo
,
in
drugi
bi
se
čudili
,
ko
bi
že
odšel
.
Pa
gotovosti
je
treba
,
je
li
Katinka
res
—
Ilovska
.
Druga
družba
je
že
zdavna
rešetala
čisto
druge
predmete
,
tudi
nam
ne
zanimljive
,
ko
je
Hrast
še
vedno
strmel
v
rudeči
namizni
prt
ter
prebiral
drobtinice
.
„
Doktor
še
zdaj
ni
gotov
z
onim
imenom
,
“
reče
čez
nekoliko
časa
Majaron
;
„
to
morajo
biti
prav
zanimljivi
spomini
,
ki
Vas
vežejo
na
nekega
Ilovskega
!
“
„
Ah
,
kaj
še
!
“
zavrne
oni
nejevoljno
,
„
jezi
me
,
da
se
ne
morem
domisliti
osobe
,
katera
je
menda
nosila
to
ime
;
pa
tudi
tega
ne
vem
gotovo
.
Povejte
,
gospod
nadzornik
,
kakov
je
ta
tuji
gospod
?
“
„
Povejte
rajši
,
kakšna
je
ona
;
to
nas
bode
—
in
morda
tudi
doktorja
—
bolj
zanimalo
!
“
smeje
se
Majaron
.
Hrast
se
je
skoro
zarudel
,
akoravno
je
vedel
,
da
sodnik
pri
svoji
šali
nima
druzega
namena
,
nego
kar
šaliti
se
tja
v
en
dan
.
„
Ko
bi
jo
mogel
opisati
!
Videl
sem
le
polno
,
mladostno
postavo
,
in
pa
dvoje
živih
,
črnih
očij
;
v
obraz
je
bila
bleda
—
“
„
Pa
lasje
,
lasje
!
“
hiti
doktor
v
začudenje
vseh
nazočih
;
„
kake
barve
so
lasje
?
“
„
Teh
pa
nisem
videl
!
Toda
stojte
,
meni
se
zdi
,
da
ima
prav
rumenkaste
,
svetloplave
—
oh
da
,
da
;
še
čudno
se
mi
je
zdelo
—
črne
oči
in
tako
svetle
lase
!
“
Hrast
je
na
videz
malomarno
odkimal
,
a
zobe
je
tiščal
vkup
in
rekel
bi
bil
kmalu
na
glas
:
„
Ona
je
—
Katinka
je
!
“
Ne
dolgo
potem
je
odšel
domov
;
tam
pa
še
niti
klobuka
,
niti
vrline
suknje
ni
odložil
,
nego
iskati
je
jel
po
predalih
svoje
mize
ter
naposled
res
izvlekel
ono
pismo
.
Tu
pa
je
stalo
ime
Katinčinega
soproga
:
Ilovski
.
„
Ona
je
,
ona
je
!
“
sikal
je
Hrast
mej
zobmi
.
To
noč
dolgo
ni
zatisnil
očesa
in
zadnje
njegove
misli
niso
bile
pri
Elzi
,
nego
tam
gori
daleč
na
Dunaji
in
v
Badnu
in
naposled
na
Medenovi
pristavi
.
Pristava
Medenova
je
bila
,
kakor
smo
že
povedali
,
oddaljena
kake
četrt
ure
hoda
od
njegove
graščine
in
je
stala
na
zelenem
holmiči
onkraj
malega
potoka
,
kateri
je
gonil
malo
niže
Boletove
pile
.
Leža
njena
je
bila
skoro
lepša
ko
gradičeva
,
akoravno
se
je
takoj
ob
zadnjem
konci
poslopja
pričel
že
gost
bukov
log
,
ki
je
prikrival
razgled
na
dalnje
gore
.
Iz
onega
loga
pa
je
vodila
stezica
po
holmovem
grebenu
navzdol
v
sotesko
,
po
kateri
je
poleg
omenjenega
potoka
tekla
okrajna
cesta
.
Ne
daleč
od
mesta
,
kjer
sta
se
stikali
cesta
in
ona
steza
,
stala
je
ob
potokovem
bregu
borna
lesena
kovačnica
,
združena
z
ravno
tako
bornim
lesenim
hramom
;
jedino
ognjišče
s
stransko
steno
vred
je
bilo
zidano
.
Tamkaj
je
vlekel
dan
na
dan
svoj
kovaški
meh
ter
koval
,
kalil
in
brusil
svedre
stari
kovač
Tileh
.
To
vam
je
bil
čuden
možic
;
bavil
se
je
samo
s
svedri
,
kaj
druzega
ni
hotel
zdelavati
;
in
v
ostri
,
dovtipni
besedi
je
bil
vsakemu
kos
.
Premagala
ga
je
jedina
njegova
„
baba
“
,
kakor
je
sam
v
slabih
urah
potrdil
;
toda
ona
ga
ni
zmagovala
z
jezikom
,
kakor
bi
morda
kdo
sodil
,
nego
s
polenom
,
ker
je
bila
telesno
močnejša
.
Otrok
nista
imela
,
in
živela
sta
izvzimši
par
nesrečnih
hudournih
slučajev
,
v
katerih
se
je
redno
izpričala
nadvlada
matere
kovačice
,
prav
v
miru
in
v
sporazumljenji
.
Ta
žena
kovačeva
,
Barba
jej
je
bilo
ime
,
opravljala
je
tudi
redno
leto
za
letom
gori
na
pristavi
pri
tujcih
službo
postrežnice
;
pa
ne
,
da
bi
kdo
mislil
in
sodil
o
kaki
posebni
izurjenosti
te
žene
in
imenitnosti
te
službe
;
nego
vse
njeno
poslovanje
se
je
združevalo
v
tem
,
da
je
po
bližnjih
vaseh
prekupovala
maslo
,
jajca
in
kuretino
,
nabirala
jagode
ter
potem
te
in
jednake
tvarine
kot
po
Medenu
pooblaščena
prodajalka
ponujala
in
oddajala
z
malim
dobičkom
tujcem
na
pristavi
.
In
kadar
je
kako
šestico
več
zaslužila
,
nego
je
bila
s
prvega
računala
,
potem
je
kupila
za
njo
žganja
ter
ga
prinesla
domov
Tilhu
.
Le
ta
je
pa
hvalil
v
dobrih
urah
Barbo
rekoč
:
„
Moja
baba
je
več
vredna
in
boljša
nego
pol
grunta
!
“
Tako
je
šlo
leto
za
letom
.
Nikdar
pa
še
kovačica
glede
tujcev
ni
bila
tako
razdražena
nego
letos
.
Tri
dni
sta
že
prebivala
dva
tujca
,
gospod
in
gospa
na
pristavi
,
pa
do
zdaj
še
ni
imela
prilike
izpregovoriti
z
jednim
ali
drugim
;
le
ohola
služkinja
,
katera
je
ob
jednem
opravljala
kuhinjska
opravila
,
kupovala
je
jajca
in
piščeta
od
kovačice
,
z
drugim
pa
ni
bilo
moči
govoriti
;
to
je
bila
škoda
Barbi
,
ker
ona
je
najskopejšo
gospo
vedela
pripraviti
do
tega
,
da
je
dobila
od
nje
kako
staro
obleko
ali
ruto
;
vse
jej
je
dobro
prišlo
.
Tudi
glede
nemškega
ali
laškega
govora
Barba
ni
bila
v
zadregi
;
vsako
leto
je
vedela
par
besedij
več
,
in
porabljala
jih
je
na
pravem
mestu
.
Proti
večeru
tretjega
dne
po
prihodu
Ilovskih
na
pristavo
je
pilil
Tileh
velik
sveder
,
katerega
je
bil
zdelal
na
Boletovo
naročilo
za
vrtanje
lesenih
cevij
za
vodomet
.
Vrata
kovačnici
so
bila
odprta
,
ker
malo
,
zaprašeno
in
z
brezštevilnimi
pajčevinami
prevlečeno
okno
bi
bilo
branilo
tudi
najjasnejšemu
solnčnemu
žarku
,
ko
bi
bil
segel
popoludne
v
to
samotno
sotesko
;
zato
je
Tileh
sedel
na
širokem
neokretnem
pragu
ter
sukal
in
pilil
svoj
sveder
.
Kar
ga
pokliče
nekdo
:
„
No
,
Tileh
,
kaj
pa
bode
s
tem
?
“
Kovač
se
ozre
na
cesto
ter
dobrovoljno
pokima
z
glavo
,
ob
jednem
pa
pljune
pred
se
.
„
Borovce
bodo
vrtali
gori
na
Drenovem
;
za
vodo
,
ka-li
!
“
Rekši
to
,
zastavi
zopet
svojo
pilo
,
ne
meneč
se
za
prišleca
.
Le
ta
pa
je
stopil
bliže
.
„
Ah
,
da
,
da
,
“
reče
ter
potrka
s
palčico
ob
železo
,
„
vodo
bodo
s
hriba
v
grad
napeljali
!
“
„
To
Vi
bolje
veste
,
gospod
doktor
,
ker
ste
vsak
dan
gori
v
gradu
.
In
pa
dobra
prijatelja
sta
z
gospodom
Drenovskim
!
“
„
To
se
ve
da
,
“
deje
Hrast
,
kajti
ta
je
stal
pred
kovačnico
;
„
povejte
,
Tileh
,
koliko
časa
kujete
tak
sveder
?
“
„
Tak
sveder
?
“
ponavlja
kovač
;
„
verjemite
mi
,
da
je
Bog
prej
svet
ustvaril
,
nego
se
naredi
tak
sveder
;
in
ko
bi
bil
Bog
hotel
še
tak
sveder
ustvariti
,
bil
bi
ves
osmi
dan
za
to
namenil
;
ničesa
druzega
bi
ne
stalo
o
istem
dnevi
v
svetem
pismu
.
“
Hrast
se
je
smijal
.
„
Čemu
se
smejete
!
Tu
ni
treba
nič
smeha
;
Vi
ne
umete
tega
,
gospod
doktor
.
Ko
bi
Vi
kovali
sveder
,
ukrenili
bi
tudi
tako
,
kakor
mati
županja
z
bukvami
.
“
„
Kako
pa
so
storili
mati
županja
?
“
„
I
,
v
cerkvi
so
brali
iz
pozlačenih
bukev
,
pa
so
jih
narobe
držali
;
in
ko
jih
je
soseda
opozorila
,
so
pa
dejali
:
Glej
,
glej
,
gotovo
so
mi
jih
otroci
doma
navlašč
narobe
obrnili
.
“
„
Vi
ste
pa
res
ptič
,
Tileh
,
“
deje
Hrast
med
glasnim
smehom
;
„
kje
jih
pa
pobirate
take
govorice
?
“
„
Kaj
ne
!
Dobro
je
le
,
da
so
bili
moja
mati
prej
na
svetu
,
nego
jaz
!
Bog
zna
,
česa
bi
jih
bil
še
jaz
naučil
!
“
Kovačevi
dovtipi
so
vplivali
na
Hrasta
.
Prisedel
je
na
debel
hrušev
hlod
,
ki
je
ležal
kraj
praga
ter
vprašal
:
„
Kje
imate
pa
ženo
,
—
Barbo
?
“
Oba
,
kovač
Tileh
in
žena
njegova
,
bila
sta
znana
v
Borji
.
Pa
kovaču
se
je
vender
čudno
dozdevalo
,
da
borjanski
doktor
počiva
pred
njegovo
kočo
.
Do
zdaj
se
je
bilo
v
teku
treh
let
to
samo
jedenkrat
zgodilo
,
in
to
tedaj
,
ko
se
je
Tileh
pravdal
z
Medenom
zaradi
steze
čez
greben
proti
pristavi
;
tedaj
je
bil
prišel
ta
Medenov
doktor
ter
ž
njim
vse
poravnal
.
Kovač
je
se
ve
da
pozneje
zvedel
,
da
bi
bilo
bolje
zanj
,
ko
bi
se
ne
bil
podal
,
pa
storjeno
je
bilo
storjeno
in
zato
se
tudi
ni
jezil
ter
ni
postal
sovražen
niti
Medenu
niti
doktorju
.
Danes
je
bilo
pa
vender
čudno
,
zakaj
seda
doktor
zopet
na
hrušev
hlod
,
ko
se
Tileh
ne
pravda
niti
z
živo
dušo
na
svetu
.
„
Žena
?
Barba
?
“
ponavljal
je
po
svoji
navadi
;
„
i
,
na
pristavo
je
menda
nesla
jajca
,
ka-li
!
“
Pri
tem
pa
je
vlekel
pilo
gori
in
doli
po
svedrovem
ušesu
,
da
je
Hrastu
po
kosteh
letelo
.
„
So
li
zopet
tujci
tamkaj
?
“
vpraša
le-ta
.
„
So
,
so
!
“
„
Lahi
?
“
„
Vrag
ga
vedi
!
“
Hrast
je
čutil
,
da
kovaču
ni
nekaj
po
godu
,
toda
zastonj
je
ugibal
,
kaj
in
kako
.
„
Hočete
li
jedno
zasmoditi
?
“
deje
ter
ponudi
Tilhu
smodko
.
Ta
jo
namuznivši
se
vzame
ter
jo
položi
na
klop
poleg
korita
.
„
Ta
sveder
bi
dal
,
ko
bi
vedel
,
česa
hoče
ta
škrijc
?
“
Tako
je
ugibal
Tileh
sam
pri
sebi
.
„
Ste
li
že
videli
to
tujo
gospodo
,
odkar
je
tu
gori
na
pristavi
?
“
prične
zopet
doktor
ter
si
prižiga
smodko
.
„
Oh
,
ta
tiči
v
svojih
sobah
,
kakor
krt
v
zemlji
.
Še
moja
baba
ni
druzega
videla
nego
kuharico
.
Bogati
pa
so
;
plačajo
,
kar
je
prav
,
in
ne
trgajo
krajcarjev
kakor
Lahi
.
“
„
Torej
niso
Lahi
!
“
„
Morda
res
ne
.
Pa
zakaj
ne
greste
gori
?
Tak
gospod
ko
Vi
gre
,
kamor
hoče
.
“
Hrast
se
je
skoro
zarudel
.
„
To
ni
tako
,
Tileh
!
“
„
I
,
zakaj
ne
;
saj
ne
bodo
rekli
,
da
ste
se
prišli
ženit
,
ker
menda
ni
deklet
gori
!
“
Ko
bi
bil
kovač
opazoval
doktorja
,
in
ko
bi
bila
njegova
iskustva
sezala
tudi
tako
daleč
,
bil
bi
zdaj
po
rudečem
Hrastovem
obrazu
marsikaj
sodil
.
„
Kako
ste
se
pa
vender
Vi
ženili
?
“
vpraša
doktor
ter
vstane
.
Rekel
je
to
,
ker
v
svoji
zadregi
ta
trenutek
ni
vedel
druge
besede
.
„
Kako
?
Vraga
!
Kakor
drugi
!
Tako
gotovo
ne
,
kakor
Adam
v
raji
,
ki
je
jemal
svoje
rebro
brez
dote
!
“
„
Haha
,
torej
doto
ste
tudi
priženili
?
“
„
Eh
,
bikov
loj
,
jelšev
plot
,
pa
babja
dota
:
to
je
vse
jedno
;
nobenega
teka
nima
.
“
„
Pa
ko
ste
jo
dobili
,
teknila
Vam
je
vender
.
“
„
Mislil
sem
res
,
da
je
Bog
ve
kaj
,
ko
je
baba
donesla
svojih
petdeset
goldinarjev
dote
in
jedno
brejo
kozo
!
Pa
saj
tudi
krtina
misli
o
sebi
,
da
je
Šmarna
Gora
.
“
Doktorju
je
bil
pogor
zopet
po
volji
,
pa
vender
se
je
jel
ozirati
proti
nebu
;
mračilo
se
je
skoro
.
Nekaj
bi
bil
sicer
še
rad
povpraševal
,
in
tudi
kovač
je
še
vedno
ugibal
,
kaj
pomenja
to
postajanje
in
govoričenje
Hrastovo
,
a
nihče
njiju
se
ni
drznil
stopiti
za
korak
bliže
svojemu
namenu
.
„
Mračno
bo
že
!
“
reče
doktor
.
„
Da
,
da
;
izprehodili
ste
se
že
,
gospod
!
“
veli
oni
;
„
pol
ure
pa
boste
še
potrebovali
do
trga
.
“
V
tem
trenutku
so
se
pa
začuli
človeški
koraki
in
ropot
malega
voziča
sem
od
gorenje
strani
ceste
,
katera
je
delala
za
Tilhovo
kovačnico
oster
ovinek
,
tako
da
prihajajočega
od
te
strani
ni
bilo
moči
prej
opaziti
,
nego
v
trenutku
,
ko
je
bil
že
skoro
poleg
koče
.
Prizor
,
ki
se
je
pokazal
očem
naših
dveh
znancev
,
bil
je
pa
v
istini
za
ta
kraj
nenavaden
.
V
širokem
stolu
na
kolesih
je
sedel
bled
,
postaren
gospod
,
do
podbradka
zavit
v
debelo
odejo
;
očitno
je
bil
silno
bolehen
in
slab
.
Stol
pa
je
rinil
sluga
počasi
po
gladki
cesti
.
Poleg
stola
je
stopala
mlada
dama
.
Bila
je
temno
opravljena
;
lahek
plašček
,
ki
jej
je
kril
ramena
,
ni
mogel
skrivati
mladostne
,
gibčne
,
pa
vender
polne
postave
;
šla
je
razoglava
ter
v
roki
nesla
širok
slamnik
.
Na
rame
pa
so
jej
padali
krasni
,
gosti
,
plavkasti
lasje
;
obraza
je
bila
bledega
,
pa
izredno
lepega
,
in
ta
obraz
je
jasno
pričal
,
da
lastnica
njegova
še
ni
prekoračila
prve
polovice
dvajsetih
let
.
In
akoravno
tako
mladostna
,
vender
ni
niti
kazala
,
niti
imela
že
na
prvi
pogled
nič
dekliškega
.
Vsa
trojica
je
šla
počasi
in
molčé
mimo
kovačnice
.
„
To
le
je
menda
gospoda
s
pristave
,
“
zagodrnjal
je
Tileh
ter
jih
zvedavo
ogledoval
.
Hrast
pa
je
na
prvi
pogled
vedel
,
kdo
je
pred
njim
;
mračilo
se
je
sicer
že
,
toda
svetlo
je
bilo
še
dovolj
za
tako
opazovanje
.
Bled
in
kakor
okamenel
je
stal
mladi
mož
ter
upiral
žareče
oko
v
mimogredoče
;
v
roki
pa
je
krčevito
stiskal
palico
ter
brskal
ž
njo
po
pesku
pred
seboj
.
Zdaj
so
tudi
oni
obrnili
poglede
sem
,
kajti
tudi
ta
prizor
pred
kovačnico
je
bil
skoro
čuden
:
stari
umazani
Tileh
na
pragu
sedeč
,
in
pred
njim
mlad
,
lep
,
eleganten
mož
:
—
kaj
počenjata
skupaj
?
Oči
mlade
gospe
so
se
srečale
s
Hrastovimi
,
in
ta
je
prijel
za
klobuk
.
Ona
je
na
lahko
odzdravila
ter
se
hotela
obrniti
k
bolnemu
soprogu
,
a
v
tem
trenutku
je
pogledala
še
jedenkrat
naglo
,
bliskoma
doktorja
,
in
noga
jej
je
hotela
zastati
.
Pa
to
se
je
godilo
vse
v
jednem
trenutku
.
Stopila
je
naglo
naprej
,
in
lice
se
jej
je
na
lahko
zarudelo
,
ko
je
takoj
potem
dvignila
ponosno
glavo
ter
ustna
malomarno
raztegnivši
obrnila
se
k
bolniku
v
stolu
ter
dejala
:
„
Hladno
je
v
tej
dolini
!
“
„
Da
,
da
!
“
prikimal
je
oni
.
Zavila
ga
je
tesneje
v
odejo
,
pripognivši
se
globoko
k
njemu
.
Bili
so
že
kakih
dvajset
korakov
od
kovačnice
oddaljeni
,
pa
doktor
je
še
vedno
mehanično
gledal
za
njimi
.
Vedel
je
zdaj
,
da
ga
je
tudi
ona
spoznala
;
in
kako
gorko
ga
je
spreletel
njen
zadnji
prestrašeni
pogled
.
Tudi
on
se
je
je
bil
ustrašil
,
ko
je
tako
na
naglem
stopila
izza
ovinka
,
akoravno
se
je
šetal
po
tej
soseski
,
da
bi
srečal
—
njo
;
ta
zadnji
pogled
pa
ga
je
skoro
umiril
.
Ono
ponosno
dviganje
glave
,
oni
skoro
zaničljivi
obraz
okrog
usten
,
vse
to
ga
ni
brigalo
;
v
mislili
mu
je
bilo
za
trenutek
le
to
,
da
jo
je
presunilo
,
kakor
njega
,
ko
sta
se
ugledala
.
Takoj
potem
pa
je
videl
,
kako
se
je
ona
sklonila
k
staremu
bolnemu
možu
ter
zavijala
mu
odejo
tesneje
okrog
života
.
Rudečice
na
njenem
lici
ni
zapazil
,
—
kaj
mu
je
bilo
tudi
mari
rudečice
,
—
a
le
ta
skrb
za
moža
!
Zbodlo
,
speklo
ga
je
v
globini
srca
,
ko
je
ugledal
belo
,
malo
njeno
roko
na
rami
njenega
soproga
.
Pa
kako
globoko
,
kako
blizu
njegovega
lica
se
je
sklonila
!
...
O
ti
neznosna
strast
človeška
!
Tileh
je
zastavil
svojo
pilo
in
njeni
cvileči
glasovi
so
vzdramili
Hrasta
.
„
Ah
,
ti
so
!
“
dejal
je
,
kakor
bi
bil
kovač
stoprav
zdaj
izpregovoril
prejšnjo
svojo
opazko
o
pristavski
gospodi
.
„
Menda
!
Pa
vedite
,
gospod
,
bolje
je
vender
svedre
kovati
in
piliti
,
nego
tako
voziti
se
po
svetu
,
kakor
se
vozi
oni
.
“
„
Ha
ha
!
“
vzkliknil
je
Hrast
,
toda
smijal
se
ni
;
„
ali
se
ne
vozi
vsak
dan
po
tej
cesti
?
“
„
Nocoj
prvič
!
“
„
Kam
pa
hodijo
?
“
„
Menda
nikamor
,
ker
gospod
ne
more
hoditi
!
“
šali
se
malomarno
kovač
ter
vrže
pilo
na
tnalo
,
sveder
pa
postavi
ob
steno
.
Prav
mračno
je
bilo
postalo
.
„
Gospa
pa
vender
ne
tiči
ves
dan
doma
?
“
vpraša
Hrast
kolikor
mogoče
mirno
ter
tolče
s
palico
ob
nogo
.
„
Če
Bog
ne
ve
bolje
za
njo
,
nego
jaz
...
“
„
Tileh
!
“
deje
resno
Hrast
,
„
tu
imate
jeden
forint
;
dal
Vam
bom
še
dva
,
če
kaj
več
pozveste
o
tej
gospodi
.
Vaša
