Na
Radovji
,
v
zagorskej
slovenskej
vasi
,
bil
je
takov
dan
kakor
praznik
,
če
ravno
ni
bilo
niti
v
velikej
niti
v
malej
pratiki
radovskih
vaščanov
videti
rudečega
znamenja
.
Vendar
to
nič
ne
dé
.
Isti
dan
je
bil
prazničen
vsem
.
Motike
in
sekire
in
vse
orodje
je
počivalo
in
gospodarji
tudi
.
Ondi
pod
starodavno
širokovejato
lipo
so
stali
,
kratke
svetloturničkaste
pipe
tlačili
,
cele
oblake
dima
v
lipove
veje
spuščali
—
in
novega
župana
volili
.
Poslednje
ni
bilo
tako
lahko
in
vsakdanje
delo
.
Dobiti
vrednega
naslednika
staremu
Dragarju
,
ki
je
trideset
let
častno
in
možato
županoval
po
Radovji
,
mnogo
lepih
pravic
soseski
pridobil
,
mnogo
zavitih
in
pretkanih
pravd
v
občno
korist
pravdal
in
se
prepiral
z
mustačarji
v
cesarskih
pisarnah
,
to
je
ogrevalo
mnogo
glav
soseskinih
svetovalcev
.
Da
je
moral
Dragar
ravno
zdaj
umreti
,
ko
bi
ga
soseska
najbolj
potrebovala
,
ko
se
zaradi
prevelikih
davkov
,
kar
je
on
sam
gosposki
dokazal
,
srenjski
pašniki
,
gozdi
in
njive
merijo
,
tega
možakarji
kar
razumeti
ne
morejo
.
Zaradi
tega
godrnjajo
in
se
hudujejo
in
morda
s
tem
Dragarju
celó
smrtni
mir
,
kterega
ondi
na
griči
med
križi
uživa
,
kratijo
.
Saj
je
v
resnici
Radovje
sedaj
v
kritičnem
položaji
.
Kje
naj
iščejo
možakarji
takovega
župana
,
da
bi
bil
podoben
ranjcemu
,
da
bi
bil
študiran
,
premeten
,
da
bi
po
nemško
umel
jezik
majati
,
da
bi
vedel
,
kako
se
je
z
gosposko
po
cesarskih
pisarnah
vesti
,
da
bi
vse
tiste
hudimanove
postave
,
ktere
se
vedno
ondi
kujejo
in
ubogega
kmetiča
stiskajo
,
v
malem
prstu
imel
in
kdo
vé
,
kaj
še
vse
.
Tudi
poslednje
bi
še
ne
zadostovalo
.
Župan
mora
biti
tudi
mož
,
prav
mož
,
boljši
od
svojih
sosedov
,
novcev
mora
imeti
in
ne
gledati
na
krajcar
.
Kedar
se
prodaja
kakemu
soseščanu
krava
iz
hleva
,
konj
za
plugom
,
pšenica
na
njivi
,
mora
s
pestjo
ob
mizo
udariti
,
z
nogo
poteptati
,
in
če
ni
drugače
,
nekaj
petakov
biričem
vreči
,
da
se
srenjska
čast
reši
in
občinsko
posestvo
v
tuje
oderuhove
roke
ne
pride
.
Takov
mož
,
takov
župan
je
bil
Dragar
in
takovega
bajè
ne
bode
več
.
Tako
ugibljejo
in
razdirajo
resni
radovski
gospodarji
pod
vaško
lipo
in
na
žulave
prste
preštevajo
,
kdo
bi
bil
najvrednejši
Dragarjev
naslednik
,
kdo
ne
.
Precej
dolgo
se
takó
prepirajo
in
modrujejo
,
a
brez
uspeha
.
Sicer
ne
manjka
gospodarjev
,
ki
so
prepričani
sami
o
sebi
,
da
tudi
niso
tako
pod
nič
.
Eden
je
osem
,
drugi
deset
let
pri
vojakih
častno
cesarja
služil
,
številke
se
pisati
in
v
nemščini
kleti
naučil
;
drugi
ima
sina
kaplana
pri
fari
,
tretji
premerja
in
računi
,
da
bi
svojega
paglavca
v
mestne
šole
dal
in
gospoda
odredil
.
Zopet
drugi
ima
novo
pobeljeno
hišo
sredi
vasi
,
toči
staro
vino
po
poštenej
ceni
,
kamor
celó
sem
ter
tja
farni
župnik
,
rudečelični
kaplan
ali
suhi
učitelj
zaidejo
.
Vse
to
so
lepe
,
hvalevredne
lastnosti
,
a
za
takovega
župana
,
kot
ga
ravno
zdaj
Radovje
potrebuje
,
je
premalo
.
V
takej
stiski
se
spomni
kmetič
v
razcvetenem
belem
slamniku
,
mešetar
Pipec
,
nekaj
imenitnega
in
vzklikne
na
vse
grlo
:
„
Možje
vaški
in
gospodarji
,
poslušajte
in
ubogajte
me
,
nihče
drug
naj
ne
bode
župan
kot
gospod
Kolovski
ondi
na
Zabrdji
.
Povém
vam
,
njega
izvolimo
,
pa
je
mir
besedij
in
vse
prav
za
sosesko
.
“
„
Gospod
Kolovski
,
gospod
Kolovski
,
“
oglasi
se
na
en
pot
več
možakarjev
.
Zadnje
besede
se
vrsté
potem
od
ust
do
ust
,
od
moža
do
moža
.
Sicer
pa
tudi
ne
smemo
zamolčati
,
da
bi
poslednje
ime
ne
bilo
nekaj
nevolje
in
godrnjanja
pri
marsikterem
gospodarji
vzbudilo
.
„
Da
bi
vas
hudiman
potipal
in
copernice
odnesle
,
možakarji
,
“
čujejo
se
posamezni
glasovi
:
„
Takega
izvolimo
,
takega
,
ki
se
je
v
domačem
gnezdu
izvalil
,
ki
Radovje
pozna
in
nas
in
naše
potrebe
,
ki
prtene
ali
irhaste
hlače
nosi
,
kakor
mi
in
naši
dedje
,
ki
se
v
pondeljek
drugače
oblači
kot
v
nedeljo
,
pa
ne
gosposkega
,
o
kterem
niti
človek
ne
vé
,
kdo
je
in
od
kod
,
in
kakovo
vero
ima
,
če
je
sploh
krščen
človek
,
“
razlegajo
se
sem
ter
tja
nevoljni
ugovori
.
V
tem
trenotku
stopi
mešetar
Pipec
na
skladnico
grčavih
borovcev
pod
vaško
lipo
,
razkorači
se
mogočno
pred
možakarji
,
razcveteni
slamnik
bolj
na
desno
uho
pomakne
,
z
levim
zakrpanim
črevljem
raztrgani
desni
zakrije
,
z
žulavima
rokama
tleskne
,
po
tleh
pljune
in
pravi
:
„
Možakarji
,
sosedje
,
vi
ste
neumni
in
brez
glave
,
če
tako
mislite
in
trdite
,
da
bi
gospod
Kolovski
ne
županoval
prida
.
Jaz
vam
kar
na
ravnost
v
zobé
povém
in
pravim
,
da
je
gospod
Kolovski
takov
gospod
,
da
ni
takega
.
Res
je
,
da
ni
iz
tega
kraja
,
a
to
nič
ne
dé
.
Pošten
gospod
je
,
prijazen
je
,
lepo
po
naše
ume
govoriti
,
dobro
srce
ima
za
uboge
in
lepo
posestvo
premore
ondi
na
Zabrdji
,
da
bi
se
mu
celó
ime
grajščak
spodobilo
.
Kterega
naj
pa
volimo
,
če
ne
njega
?
Ali
Cestarja
,
ki
so
mu
posestvo
prodali
,
ali
Reparja
,
ki
ni
za
možato
besedo
in
se
celó
sosedov
ogiblje
,
ali
kterega
drugega
?
Gospod
Kolovski
je
pa
takov
gospod
,
kakor
navlašč
za
župana
.
Njegova
beseda
in
njegovo
ime
velja
pri
gosposki
v
cesarskih
kanclijah
in
povsod
,
zakaj
pa
se
gosposki
oblači
,
sam
ne
vém
,
koliko
jezikov
govori
in
se
v
svetlem
koleseljnu
vozi
v
mesto
,
kamor
mi
niti
peš
nimamo
časa
hoditi
.
Tudi
verjemite
mi
,
da
on
pozna
naše
križe
in
težave
,
akoravno
ne
živi
mnogo
časa
tu
.
Povém
vam
,
ko
je
bil
zadnjič
pri
meni
na
žagi
,
saj
veste
,
ki
jo
imam
od
njega
v
najemu
,
vedel
je
vse
in
govoril
tako
,
kakor
da
bi
bil
že
trideset
let
gospodaril
na
Radovji
in
ne
na
pernicah
počival
in
v
petek
in
svetek
lahko
brez
dela
hlačal
okoli
.
Že
tedaj
sem
mislil
,
to
bi
bil
pravi
mož
,
pravi
župan
,
ko
bi
ga
mogli
izvoliti
.
Takov
bi
ne
gledal
na
krajcar
in
kmetskih
žuljev
bi
ne
strojil
in
posestev
na
boben
spravljal
,
ko
bi
se
utegnolo
primeriti
,
da
bi
mu
bil
kakov
kmetič
kaj
na
dolgu
,
ali
bi
na
njegove
duri
potrkal
,
kedar
bi
mu
birič
zadnjo
kravo
iz
hleva
vlekel
.
“
Tako
je
govoril
Pipec
,
in
možakarji
so
ga
zvesto
poslušali
,
z
glavami
kimali
in
njegovim
besedam
pritrkavali
.
Potem
nastane
sporazumljenje
in
konec
preimenitnega
posvetovanja
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
se
dvigne
ves
srenjski
zbor
izpod
vaške
Lipe
in
hiti
na
bližnje
Zabrdje
gospodu
Kolovskemu
naznanjat
,
da
je
za
župana
na
Radovji
izvoljen
.
Spredaj
pred
častitljivo
deputacijo
stopa
z
nepopisljivim
ponosom
kakor
slaven
vojskovodja
pred
mogočno
vojsko
mešetar
Pipec
,
kajti
svest
si
je
če
ne
slavne
zmage
,
vsaj
podaljšanja
obroka
za
zaostalo
najemščino
na
zabrdskej
žagi
.
Poslednje
si
je
pa
tudi
brezdvomno
zaslužil
s
svojim
navdušenim
govorom
in
le
temu
se
ima
zahvaliti
gospod
Kolovski
,
da
se
bode
podpisaval
s
častnim
imenom
:
Radovski
župan
.
Slovenski
kmet
je
sicer
krotek
kakor
ovca
,
vedno
potrpljiv
in
voljen
,
a
sem
ter
tja
vendar
ne
more
zakriti
svojega
skritega
,
ponosnega
in
tudi
nekoliko
revolucijonarnega
duha
.
Tako
je
tudi
isto
popoldne
nekaj
kmetov
klelo
in
se
togotilo
,
da
bode
gosposki
nepridiprav
gospodaril
,
ukazoval
in
hlačal
ponosno
po
Radovji
,
domači
kmet
pa
,
ki
tudi
kaj
vé
in
ume
,
naj
le
vedno
uboga
in
molči
in
trpi
,
pa
nič
drugega
,
in
povrh
visoke
davke
plačuje
.
Včasih
vsega
tega
ni
bilo
,
pa
je
bilo
vse
na
boljšem
.
Škrici
niso
zahajali
na
Radovje
,
in
županu
niso
rekali
gospod
,
pa
več
pšenice
se
je
pridelalo
in
dedje
so
si
kakov
požirek
vina
privoščili
.
Zdaj
je
pa
pravi
križ
božji
—
in
ves
narobe
svet
.
Tako
so
sodili
nekteri
radovski
gospodarji
,
o
slabih
časih
tožili
in
hudomušno
gospodo
,
velike
davke
in
ostre
postave
so
rahljali
in
premlevali
.
Ne
vemo
,
ali
so
imeli
po
vsem
prav
ali
ne
,
a
to
nam
je
znano
,
da
neki
pisatelj
trdi
,
da
slovenski
kmet
ni
brez
glave
in
je
celó
mnogo
potov
velik
in
resničen
filosof
ali
kali
?
Selišče
Zabrdje
je
bilo
pol
gosposko
.
Stalo
je
samotno
vrh
prijaznega
griča
,
kakor
da
bi
se
sramovalo
ponižnih
kmetskih
stanovanj
v
gorskem
zakotji
.
Lepo
belo
poslopje
nove
stavbe
je
obdajalo
sadno
drevje
.
Ob
obzidji
notri
do
oken
polnih
dišečih
rož
pa
je
plezala
in
se
stegovala
celó
vinska
trta
.
Na
desno
proti
vzhodu
so
se
razprostirali
travniki
in
nekaj
polja
,
proti
severju
in
zahodu
smrekovi
gozdi
,
proti
jugu
pa
se
je
odpiral
svet
.
Ondi
je
vas
Radovje
.
V
tem
lepem
kraji
si
je
gospod
Kolovski
,
prijazen
možak
,
na
svoja
stara
leta
stanovanje
izbral
.
Prišel
je
pred
kakimi
petimi
leti
sèm
.
Nihče
ga
ni
prašal
in
ne
vé
še
dandanes
,
od
kod
.
Kupil
je
opuščeni
holm
Zabrdje
od
zapravljivega
kmeta
na
Radovji
,
ondi
belo
gosposko
poslopje
sezidal
,
lep
sadonosen
vrt
zasadil
,
opuščene
senožeti
pognojil
,
nekaj
polja
pridobil
in
stvaril
tako
v
kratkem
času
prijazno
selišče
Zabrdje
.
Akoravno
je
bil
Kolovski
gospod
,
kmetje
so
ugibali
in
razdirali
pri
kupi
vina
ali
žganja
,
da
mora
biti
celó
imeniten
in
petičen
gospod
,
sramoval
se
vendar
ni
sem
ter
tja
prijeti
za
lopato
,
sekiro
ali
drugo
orodje
.
Videli
so
ga
več
potov
na
vrtu
,
na
polji
,
na
senožetih
ali
v
gozdu
delati
s
svojo
malo
družino
,
da
naposled
niso
vedeli
,
ali
naj
bi
mu
rekali
in
ga
klicali
„
gospod
“
ali
kako
.
Tudi
je
včasih
obiskaval
gospod
Kolovski
vaško
krčmo
,
edino
na
Radovji
,
ondi
s
kmeti
več
potov
pri
enej
mizi
pil
,
s
kupicami
trkal
,
jim
o
umnem
gospodarstvu
in
kmetijstvu
pripovedoval
in
posled
pogostoma
račun
vsem
pivcem
plačal
.
Poslednje
in
pa
navada
,
da
se
je
Kolovski
dalje
od
doma
v
svetlem
koleseljnu
in
ne
v
kmetskem
vozu
vozil
,
da
se
je
ob
nedeljah
in
praznikih
kanclijskim
gospodom
enako
oblačil
in
smodke
pušil
,
ohranilo
mu
je
vendar
le
prijetno
ime
:
Zabrdski
gospod
.
Rekli
smo
,
da
je
imel
gospod
iz
Zabrdja
le
malo
družino
,
in
o
njogovej
ženi
in
otrocih
niti
omenili
nismo
.
Tega
ni
bilo
treba
.
Kolovski
je
bil
vdovec
ali
kaj
,
ker
gospodinje
ni
bilo
videti
na
Zabrdji
in
kopice
otrok
tudi
ne
.
Edino
desetletno
,
črnooko
,
črnolaso
deklico
je
pripeljal
pred
petimi
leti
s
seboj
in
ona
je
bila
odslej
njegova
edina
domača
druščina
.
Pa
kako
je
odrastlo
in
se
razcvetlo
to
ljubeznjivo
dekletce
.
In
imenovali
in
klicali
so
ga
tako
,
kakor
še
živega
človeka
niso
in
ga
ne
bôdo
.
Zvezdana
,
kaj
je
to
ime
,
žensko
ime
,
pravo
krščansko
ime
?
Le
reče
naj
kdo
,
ali
ni
to
čuden
poganski
ali
kdo
vé
kakov
naslov
!
Vaške
gospodinje
na
Radovji
,
ki
tudi
nekaj
vedó
,
ki
so
mnogo
otrok
odredile
in
jih
še
redé
,
ki
imajo
pratike
z
vsemi
svetniki
in
svetnicami
božjimi
na
polici
ali
za
tramovo
počo
,
niso
čule
še
nikdar
takega
imena
in
ga
tudi
raztolmačiti
niso
umele
.
Zmajevale
so
z
glavami
,
sklepale
roke
na
prsih
in
se
čudile
,
kako
more
mati
ali
oče
svojemu
otroku
ime
dati
,
ki
v
nebesih
in
nikjer
svetega
pripomočnika
nima
.
Gospod
Kolovski
se
za
tako
sodbo
ni
mnogo
zmenil
in
potolažil
je
mlado
Zvezdano
,
ko
mu
je
spočetka
tožila
s
solzami
v
očeh
,
da
se
jej
smejé
vaški
otroci
in
zasmehujejo
njeno
ime
,
kedar
hodi
skozi
Radovje
.
Vendar
v
zadnjem
času
se
je
poslednje
mnogo
na
boljše
zasukalo
.
Odkar
so
se
prepričali
kmetje
,
da
je
Kolovski
blag
gospod
,
da
ima
srce
na
pravem
mestu
in
da
je
že
marsikteremu
sosedu
kakor
dober
angelj
iz
velike
zadrege
pomagal
,
spoštovalo
se
je
njegovo
ime
in
je
veljalo
kakor
gotov
denar
.
Tudi
Zvezdani
so
prišli
prijaznejši
dnevi
.
In
kako
bi
ne
?
Iz
nedorastlega
otroka
postala
je
kakor
solnčnica
črez
noč
krasna
deklica
.
Vaške
hčere
so
v
svoje
osramočenje
spoznale
in
pritrditi
morale
,
da
so
Zvezdanine
oči
in
lica
prijetnejša
od
kmetskih
zagorelih
,
da
so
njena
svilnata
in
dragocena
krila
—
zapeljivejša
od
priprostih
,
ubogih
.
Zavidale
so
torej
skrivši
mlado
Zvezdano
in
blagrovale
so
jo
,
kjer
in
kedar
so
jo
videle
.
Tudi
radovski
mladenči
niso
bili
slepi
za
tako
lepoto
.
Stiskali
so
glave
skupaj
v
nedeljo
pred
crkvijo
ali
kjer
koli
,
kedar
se
je
vozila
Zvezdana
k
maši
ali
skozi
vas
v
svetlem
koleseljnu
in
se
tako
modro
in
veličastno
vedla
,
a
tudi
prijazno
odzdravljala
,
da
jo
je
moralo
spoštovati
in
ljubiti
vse
brez
izjeme
.
Tako
postane
ime
Zvezdana
polagoma
navadno
,
lepo
,
zavidano
in
blagrovano
ime
na
vsem
Radovji
in
še
na
daleč
okrog
.
Tisto
popoldne
,
ko
je
vaška
moška
elita
pod
lipo
župana
volila
,
sedel
je
gospod
Kolovski
na
svojem
vrtu
pred
dišečim
ulnjakom
in
marljive
,
neutrujene
bučele
opazoval
,
kako
se
vračajo
z
medom
obložene
v
svoje
domovje
in
se
dvigujejo
zopet
v
zrak
.
Poleg
očeta
je
slonela
Zvezdana
,
mnogo
izpraševala
svojega
reditelja
o
bučelah
in
mnogih
gospodarskih
rečeh
.
Vse
bi
bila
rada
zvedela
,
vsega
se
naučila
.
A
prečuditi
se
ni
mogla
,
da
je
oče
danes
tako
v
misli
utopljen
,
da
jej
mnogo
potov
niti
ne
odgovarja
,
ali
ne
razume
njenih
vprašanj
.
Gospod
Kolovski
je
imel
danes
v
resnici
nekako
otožen
dan
.
Kmetič
,
ki
bi
bil
pregledoval
njegovo
ravno
,
lepo
obdelano
polje
,
zelene
travnike
,
temne
gozde
in
prijazno
belo
poslopje
sredi
sadnega
vrta
,
zmajeval
bi
bil
z
glavo
,
poklel
bi
bil
in
dejal
:
„
Ni
hudiman
,
da
bi
gospodar
takega
posestva
ne
bil
srečen
in
zadovoljen
.
Kaj
bodemo
pa
mi
ubogi
kmetje
!
“
Birič
je
vsako
četrtletje
pred
durmi
,
polna
kopica
otrok
v
hiši
,
jezična
ženica
v
kuhinji
,
in
niti
požirka
vina
v
nedeljo
popoldne
po
krščanskem
nauku
.
A
dejali
smo
,
da
je
imel
gospod
Kolovski
srce
,
pravo
srce
.
Njega
še
ni
osrečeval
prijazen
pogled
na
lepo
lastno
posestvo
,
on
je
zrl
v
globje
rove
človeške
osode
in
jo
vedel
soditi
drugače
,
kot
neomikano
ljudstvo
.
In
takov
ozir
ni
navadno
prijeten
.
Le
redki
so
oni
,
kterim
je
dano
gledati
in
soditi
v
pravej
luči
življenja
,
in
oni
niso
srečni
.
Koliko
teme
,
koliko
strupa
in
gorja
zrejo
razlitega
po
vesoljnem
svetu
,
želja
pa
,
osrečiti
vse
svoje
brate
,
jim
je
nedosegljiva
,
vedno
umikajoča
se
zvezda
.
Takovo
srce
in
razsodek
je
imel
tudi
gospod
Kolovski
.
Našteti
pa
bi
bil
vedel
tudi
mnogo
uzrokov
za
vse
to
.
Ravno
danes
je
praznoval
žal
spomin
iz
svoje
minolosti
,
ravno
danes
,
mnogo
let
je
od
tega
,
mnogo
se
je
spremenilo
,
mnogo
predrugačilo
,
a
uzor
,
ki
mu
je
žaril
tedaj
prsi
,
ostal
je
nedosegljiv
,
neizpolnjen
.
Zdajci
se
ozre
Zvezdana
v
dolino
proti
Radovju
,
tleskne
z
rokama
,
začudi
se
in
vzklikne
:
„
Oče
,
poglejte
,
kaj
je
to
!
Cela
moška
procesija
se
vije
sèm
od
vasi
na
ravnost
proti
nam
.
In
kaj
je
to
?
Praznično
so
možje
oblečeni
,
prijetno
se
leskečejo
svetli
gumbi
na
njenih
brezrokavnikih
in
zapone
na
črnih
klobukih
.
Samo
pred
njimi
korači
nekdo
v
belem
,
razcvetenem
slamniku
,
kakor
da
bi
se
ne
prišteval
k
njihovej
druščini
.
Zdaj
pa
že
vém
,
kdo
je
oni
.
Nihče
drug
ni
,
kot
naš
najemnik
iz
žage
,
tisti
,
ki
tudi
za
silo
nemščino
govori
in
je
pol
sveta
obhodil
,
če
je
resnica
,
kar
mi
je
nekdaj
pripovedoval
.
“
Tako
je
govorila
Zvezdana
in
gospod
Kolovski
je
sivo
glavo
povzdignol
,
ozrl
se
v
dolino
in
dejal
:
„
Možje
iz
Radovja
so
.
K
nam
gredó
,
in
čudno
je
to
.
Zdaj
pa
le
urno
in
pripravi
se
,
Zvezdana
,
da
jih
prijazno
sprejmeva
.
Zapomni
si
,
pošteni
,
vse
časti
vredni
so
ti
možje
.
Zvunanjost
ne
odločuje
.
V
priprostem
kmetskem
srci
je
največ
potov
poštenost
,
rodoljubje
in
značajnost
domá
.
“
Med
tem
ko
se
oče
in
hči
v
malej
zadregi
tako
pogovarjata
,
približa
se
vaška
deputacija
s
svojim
učenim
mešetarjem
Pipcem
na
čelu
.
Že
od
daleč
snamejo
sivolasi
in
resni
možakarji
svoja
pokrivala
raz
glav
,
vrté
jih
pod
obradkom
,
pogledujejo
spoštljivo
proti
ubijalcu
,
kjer
gospod
Kolovski
sedi
,
in
stopajo
v
svetem
strahu
za
svojim
voditeljem
.
„
Bog
Vam
daj
lepo
popoldne
pa
prijeten
mir
,
če
počivate
,
gospod
milostljivi
,
“
pravi
v
šepavej
nemščini
Pipec
,
da
bi
sosedom
svojo
učenost
pokazal
,
ko
se
približa
procesija
gospodu
Kolovskemu
.
„
Hvala
lepa
Vam
in
vsem
možém
za
voščilo
,
“
odgovori
stari
gospod
,
stopi
prišlecem
naproti
,
vsem
zaporedoma
roko
poda
in
pristavi
potem
:
„
Veseli
me
,
ljubi
sosedje
iz
vasi
,
da
se
potrudite
v
tako
lepem
številu
k
meni
,
in
čast
mi
je
,
lepa
čast
.
Sedite
torej
sèm
v
vrtno
senco
,
da
kako
pošteno
razderemo
,
in
sicer
ne
v
tujem
,
temveč
v
premilem
domačem
jeziku
,
kterega
nas
je
mati
učila
,
in
kaplja
vina
naj
sladi
naše
domače
razgovore
.
“
Poslednje
besede
izgovori
gospod
Kolovski
s
posebnim
naglasom
.
Potem
se
obrne
k
Zvezdani
in
pristavi
:
„
Vroče
popoldne
je
,
možje
so
trudni
in
žejni
.
Zvezdana
,
priskrbi
nam
kupo
rumenega
vina
!
“
Kakor
vrtalka
zavrti
se
urno
deklica
nekoliko
osupnena
in
izgine
v
belem
poslopji
.
Med
tem
se
pripravlja
Pipec
na
svoj
imenitni
govor
,
in
potne
kaplje
se
mu
zbirajo
na
čelu
;
ne
more
namreč
umeti
,
zakaj
gospodu
niso
povšeči
učene
nemške
besede
,
da
govori
on
sam
v
lepej
materinščini
.
Pol
prejšnjega
ponosa
mu
torej
izgine
;
kajti
ukloni
se
ponižno
v
dve
gubi
,
pokrivalo
pod
pazuho
vrti
in
nekako
jecljavo
in
s
tresočim
glasom
pravi
:
„
Gospod
milostljivi
,
veliko
čast
si
je
predrznola
naša
srenja
.
Naznanjamo
Vam
,
da
smo
Vas
danes
vsi
možje
brez
izjeme
za
svojega
župana
pod
vaško
lipo
izvolili
.
“
Poslednjim
besedam
prikimujejo
vsi
tovariši
,
uklanjajo
glave
,
kakor
vidijo
svojega
voditelja
in
stojé
nepremakljivo
pred
svojim
novim
županom
.
Gospod
Kolovski
se
skoro
nasmehne
pri
tem
resnem
,
a
sicer
precej
čudnem
prizoru
,
stisne
govorniku
in
vsej
deputaciji
zapored
desnico
in
reče
:
„
Prevelika
čast
je
zá-me
imé
župana
na
Radovji
.
Dvornim
,
ali
zaslužim
takovo
spoštovanje
in
ali
so
moje
slabe
moči
zmožne
izpolnjevati
natančno
in
uspešno
tako
imenitno
in
težavno
nalogo
.
A
zagotavljam
Vas
,
dragi
sosedje
,
da
se
bom
trudil
vedno
skazati
se
vrednega
Vašega
zaupanja
in
da
mi
bode
blagor
občine
najsvetejša
in
vedno
prva
misel
.
Z
Vašo
pripomočjo
,
možje
,
upam
,
da
se
bode
dalo
storiti
marsikaj
v
srenjsko
korist
.
Če
je
vsak
na
svojem
mestu
,
če
izpolnjuje
po
svojej
zmožnosti
vsak
dolžnosti
,
ki
ga
vežejo
do
človeštva
in
domovine
,
izginoti
morajo
krivice
,
ki
tarejo
toliko
rodov
,
in
sreča
in
radost
mora
polniti
vse
svetovne
družine
.
K
takemu
delovanju
nam
pomagaj
Bog
in
naša
poštena
možata
volja
,
naš
nepremakljivi
značaj
!
“
Tako
je
govoril
gospod
Kolovski
in
veselje
mu
je
sijalo
raz
lica
,
navdušenje
iz
žarnega
prijaznega
pogleda
.
Priprosti
možje
pa
so
strmeli
pri
teh
lepih
besedah
.
Odslej
so
ljubili
vsi
brez
izjeme
starega
gospoda
in
v
smrt
bi
bili
zá-nj
šli
,
če
bi
bilo
potreba
.
Mislili
so
si
:
Glejte
,
tako
imeniten
,
imovit
in
častitljiv
gospod
je
,
pa
tako
prijazen
.
V
svetlej
kočiji
se
vozi
,
po
gosposko
se
oblači
,
pa
z
ubogim
kmetom
tako
govori
in
skrbi
po
očetovo
za
njegove
pravice
.
Dà
takega
župana
še
ni
bilo
na
Radovji
kot
je
gospod
Kolovski
in
ga
bajè
tudi
ne
bode
več
.
Med
tem
prihiti
Zvezdana
z
zlato-rumenim
vinom
in
belim
prtom
pod
pazuho
.
V
lipovej
senci
pogrne
mizo
,
razvrsti
kupice
in
povabi
možé
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
je
zbrana
v
hladnej
senci
častitljiva
vaška
deputacija
in
sredi
nje
sivolasi
gospod
Kolovski
.
Važne
in
resne
govorice
o
srenjskih
križih
in
težavah
se
raznamejo
in
modro
posvetovanje
o
tem
in
onem
se
prične
.
Možakarji
se
kar
prečuditi
ne
morejo
uljudnosti
in
temeljitej
znanosti
gospoda
Kolovskega
o
najpriprostejših
kmetskih
razmerah
,
o
poljedelstvu
,
živinoreji
,
in
o
vsakej
stvari
.
Še
bolj
pa
jim
raznema
glave
gospodična
Zvezdana
.
Da
bi
moglo
biti
tako
gosposko
dekletce
,
v
mestu
izrejeno
,
učeno
,
nežno
,
ki
se
sicer
tako
ponosno
v
kočiji
skozi
Radovje
vozi
,
tako
prijazno
in
postrežno
z
ubogimi
kmeti
,
bi
ne
bili
nikdar
verjeli
.
Saj
je
pa
Zvezdana
tudi
v
resnici
ljubeznjiva
postrežnica
in
vasovalka
,
da
ni
take
.
Tu
ni
bilo
ničesar
videti
o
njenem
gosposkem
stanu
,
o
dragocenej
obleki
in
sramežljivosti
.
Zvezdana
se
je
vrtela
v
belem
predpasniku
,
priprostem
krilu
z
dišečo
vrtnico
v
gostih
črnih
laséh
okoli
svojih
gostov
,
da
jo
je
bilo
kar
veselje
gledati
.
Od
nje
bi
se
bila
lahko
učila
vsaka
vaška
deklica
uljudnosti
in
prijaznosti
.
Vse
pa
jej
je
šlo
tako
lahno
,
tako
ročno
od
rok
,
kakor
da
bi
bila
vajena
postrežljivosti
že
od
mladih
nog
.
Takega
lepega
popoldne
še
ni
bilo
na
Radovji
kakor
je
današnje
.
Sivolasi
možak
sredi
ubogega
ljudstva
,
nežna
deklica
—
služkinja
trpečim
vaščanom
.
To
je
radost
,
to
je
prava
poesija
!
Da
,
ko
bi
bil
šel
slikar
mimo
zbrane
druščine
na
zabrdskem
vrtu
,
postal
bi
bil
,
strmel
in
vzel
čopič
v
desnico
in
naslikal
veličastno
sliko
.
Izmed
vseh
podob
pa
bi
bila
bliščala
črnooka
,
črnolasa
Zvezdana
in
gospod
Kolovski
,
—
potem
pa
ondi
na
oglu
mize
zgovorni
,
polno
kupo
pogosto
med
prsti
vrtéči
mešetar
Pipec
v
belem
razcvetenem
slamniku
.
Nekaj
dnij
potem
je
drdral
po
ozkej
cesti
med
gorami
voziček
proti
Radovju
.
Ne
vemo
,
ali
se
je
počivalo
posebno
prijetno
na
malem
iz
vrbovih
šibic
spletenem
kmetskem
koleseljnu
,
mislimo
da
ne
.
In
iz
tega
uzroka
je
tudi
stari
kočijaš
v
rudečem
,
starodavnem
brezrokavniku
,
v
širokokrajnem
pokrivalu
in
s
pogašeno
pipico
v
ustih
precej
pogosto
vrtil
hudomušni
bič
po
zaprašenem
in
utrujenem
sirci
.
Tudi
mlademu
,
rumenobradatemu
gospodu
,
ki
je
slonel
na
slamnatej
blazini
za
kočijaševim
hrbtiščem
,
jelo
se
je
dolgočasiti
,
kajti
prižgal
si
je
dolgo
smodko
in
precej
hladnokrvno
cele
oblake
dima
za
sabo
puščal
.
Le
sem
ter
tja
,
kedar
pridrdra
voz
do
kakega
novega
mostiča
,
do
nove
kapele
ali
prezidanega
in
izboljšanega
poslopja
ob
cesti
,
nagne
se
na
sprednji
konec
,
kočijaša
za
ramo
strese
in
pravi
:
„
Matijec
,
je-li
,
vsega
tega
pred
petimi
leti
,
ko
si
me
ravno
po
tej
cesti
v
mesto
vozil
,
ni
bilo
?
Mnogo
se
je
spremenilo
v
tem
času
,
kar
sem
bival
v
mestu
.
“
Matijec
iztrka
svojo
pogašeno
pipo
ob
levi
palec
,
sede
na
vajeti
in
bič
,
porine
hrbtišče
za
četrt
okrožja
proti
zahodu
in
meni
:
„
Dà
,
dà
Vratislav
,
ali
kako
bi
jim
rekel
in
jih
klical
,
zdaj
jih
ne
smem
več
kar
tako
v
en
dan
tikati
,
kakor
kmeta
,
ker
so
gospod
postali
.
Pač
oní
ne
vejo
,
pa
še
ne
znajo
,
kako
je
vse
drugače
na
Radovji
in
povsod
,
kar
jih
ni
bilo
,
pa
jih
ni
bilo
na
ogled
od
nobene
strani
.
Jaz
sem
tudi
tako
preračunil
in
preštudiral
,
da
bi
ne
bili
minolo
pomlad
sivolasega
očeta
,
Bog
jim
daj
dobro
in
jim
preloži
,
če
bi
ne
utegnolo
biti
vse
po
godu
onkraj
za
nje
,
zakopali
,
ko
bi
bili
oni
pri
domu
in
bi
bili
zapisali
zdravil
in
svetovali
kaj
.
Ješte
,
saj
jaz
sem
vedno
tako
ugibal
,
da
bodo
oní
učen
doktor
,
pretkan
doktor
,
da
ne
tega
.
In
zdaj
so
pa
res
takovi
postali
,
kakor
sem
dejal
.
Pol
fare
,
vsa
fara
govori
v
nedeljo
pred
crkvijo
in
povsod
,
da
je
Draganov
Vratislav
tako
učen
,
tako
hudo
premeten
,
da
mu
vsi
tisti
mestni
in
tisti
cesarski
doktorji
,
ki
po
kanclijah
kmetiča
pesté
in
stiskajo
,
ne
morejo
do
živega
in
mu
ne
morejo
.
“
Gospod
Vratislav
,
otročji
znanec
priprostega
kočijaša
stare
korenine
,
ne
odgovori
spočetka
ničesar
takovej
pohvali
svojega
tovariša
.
Potem
v
svojo
listnico
poseže
in
mu
dolgo
dišečo
smodko
ponudi
rekóč
:
„
Matijec
,
pusti
pipo
zdaj
in
gosposko
kadjenje
poskusi
.
Tisto
častitanje
pa
,
ki
si
ga
prej
omenjal
,
pozabi
.
Midva
ostaneva
stara
znanca
in
od
tebe
ne
zahtevam
poklonov
.
“
„
Tako
,
tako
,
Vratislav
,
gospod
Vratislav
kmetski
sin
iz
Radovja
,
pa
le
gospod
zdaj
,
imeniten
gospod
,
tega
pa
ne
smem
tega
,
da
bi
bila
midva
kar
tako
kot
nekdaj
,
ko
so
še
z
menoj
ob
počitnicah
krave
pasli
po
senožetih
in
sva
ogenj
kurila
in
kostanj
pekla
,
pa
si
storije
pripovedovala
.
Leta
tekó
,
leta
minejo
in
jaz
sem
se
postaral
in
posivil
in
oslabel
sem
,
oh
oní
so
pa
postali
gospod
,
imeniten
in
pa
lep
,
prav
lep
gospod
.
“
Tako
ongavi
od
samega
veselja
in
pripoveduje
Matijec
ter
gobo
kreše
,
da
bi
dišečo
gosposko
smodko
zažgal
.
„
Kaj
drugega
se
pomeniva
,
Matijec
,
jaz
sem
se
pol
potujil
v
petih
letih
,
“
povzame
mladi
gospod
in
hlapcu
po
novej
šegi
z
užigalnimi
klinčki
smodko
zažge
.
„
Potujili
se
niso
,
pa
se
niso
,
prejšnji
Draganov
Vratislav
so
prejšnji
.
Včasih
smo
jih
pa
kar
„
Slavčka
“
klicali
,
pa
nič
drugače
.
Zdaj
pa
se
vé
,
da
jih
ne
smemo
več
,
imenitni
so
in
študirani
na
visokih
šolah
,
mi
smo
pa
le
kmetiči
,
nevedni
kmetiči
in
ostanemo
.
Pa
kaj
so
rekli
in
dejali
,
da
se
kaj
drugega
pomeniva
?
To
pa
to
,
pa
oní
naj
začnejo
oní
,
ki
so
bili
v
cesarskem
mestu
in
so
morda
kdaj
pri
priložnosti
celó
s
presvetlim
cesarjem
govorili
.
Ne
da
bi
dejal
,
da
bi
bila
tako
kakovo
rekla
kot
midva
tu
le
na
prašnej
cesti
,
tega
ne
tega
.
Ali
naš
milostljivi
cesar
so
neki
jako
prijazen
in
predobrega
srca
,
vsakega
radi
poslušajo
,
zakaj
pa
bi
njih
ne
,
ki
so
učeni
in
študirani
.
Pa
jaz
sem
tudi
ugibal
že
in
dejal
:
Matijec
,
ko
bi
se
ti
posrečilo
kdaj
v
svojem
življenji
v
cesarsko
mesto
priti
,
kar
se
ti
ne
bode
,
toliko
poskusiš
,
da
do
svetlega
cesarja
prideš
,
z
njimi
govoriš
in
jim
svoje
križe
in
težave
potožiš
in
odkriješ
.
Oni
so
že
mnogemu
revežu
pomogli
iz
stiske
in
so
mu
.
In
kako
bi
mu
ne
!
Denarja
imajo
kolikor
hočejo
,
saj
ga
sami
delajo
,
kedar
in
kolikor
jim
je
ljubo
.
Pa
jaz
sem
tudi
pretehtal
,
gospod
Slavček
,
in
preštudiral
,
da
ko
bi
mene
postavim
za
cesarja
izvolili
,
pa
bi
bil
svetu
večno
hvaležen
za
to
.
Toliko
bankovcev
,
petakov
in
stotakov
in
vseh
vrst
bi
naredil
,
da
bi
na
vsej
božjej
zemlji
ne
bilo
berača
in
stradača
.
In
tistemu
našemu
mešetarju
Pipcu
,
ki
mu
hočejo
kočo
prodati
in
mu
za
žganje
in
tobak
vedno
primanjkuje
,
bi
kar
tako
tisočak
vrgel
in
dejal
:
Tu
imaš
,
pa
opomozi
si
in
kupico
si
ga
privošči
,
ker
si
učen
človek
in
po
nemško
umeš
jezik
majati
in
se
pravdati
na
vse
mogoče
pečate
.
“
Tega
čudnega
modrovanja
je
bilo
Vratislavu
naposled
vendar
le
preveč
.
Le
nekaj
polovičnega
odgovori
njegovim
besedam
,
in
še
le
ko
voz
vrh
strmega
klanca
dospe
,
dvigne
prst
in
pravi
:
„
Matijec
,
čigavo
pa
je
ono
belo
poslopje
nad
domačo
vasjo
,
ki
se
že
od
daleč
vidi
?
“
„
Čigavo
neki
?
Oh
zdaj
pa
še
tega
ne
vedó
,
preljubi
Slavček
,
da
imamo
na
Radovji
gospoda
za
soseda
in
da
ondi
,
kjer
je
pred
malo
leti
robidovje
rastlo
,
gradič
v
nebó
moli
.
Saj
pravim
,
pa
prav
imajo
,
potujili
so
se
,
ker
ne
znajo
,
da
je
neki
gospod
Kolovski
,
mi
mu
le
„
gospod
“
pravimo
,
Zabrdje
kupil
,
lepo
poslopje
sezidal
in
da
smo
ga
celó
za
župana
na
Radovji
izvolili
.
“
„
Ni
mogoče
,
ni
mogoče
,
Matijec
.
To
mi
je
pa
novo
to
,
in
radoveden
sem
na
svojega
,
kakor
trdiš
,
gosposkega
soseda
.
To
ne
bode
napačno
,
če
dobim
v
daljnem
pogorji
omikanega
človeka
za
dolgočasne
brezdelavne
ure
.
“
Poslednje
besede
je
govoril
Vratislav
s
posebnim
naglasom
in
veseljem
,
vzel
iz
torbe
daljnogled
in
je
svoje
dolgo
zapuščeno
domovje
raz
klanca
ogledoval
.
Matijec
pa
je
prst
desne
roke
na
čelo
položil
,
pokrivalo
nekako
na
oči
potegnol
,
mlademu
gospodu
hrbet
obrnol
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
„
Saj
sem
dejal
,
takova
je
gospoda
,
tu
jo
imaš
.
Dokler
je
domá
kratke
hlače
trgal
,
bil
mu
je
dober
Matijec
in
mu
je
bil
.
Zdaj
pa
,
ko
nekaj
vé
,
obrača
se
od
domačih
in
se
veseli
tujstva
.
Vse
so
enake
te
gosposke
vrane
!
“
Tako
nekako
je
modroval
Matijec
,
če
smemo
soditi
po
njegovem
modrem
,
nekako
nevoljnem
obrazu
.
Potem
je
pa
kakor
v
maščevanje
visoko
bič
povzdignol
,
urneje
raz
klanca
vozil
in
po
krivem
nedolžno
konjsko
hrbtišče
strojil
.
Mrak
se
je
ulegal
na
zemljo
.
Na
zahodu
je
rudela
večerna
zora
.
Tiha
in
nekako
praznična
je
bila
dolina
.
Govor
je
umolknol
na
drdrajočem
voza
,
in
tiho
,
nekako
otožno
tiho
je
bilo
v
prsih
mladega
doktorja
.
Ondi
se
razprostira
ponižna
vasica
,
kjer
je
zagledal
svet
,
ondi
moli
rudeče
barvani
zvonik
v
nebó
,
in
okoli
njega
se
vrsti
grob
za
grobom
,
—
ondi
počivata
že
tudi
njegova
roditelja
,
oče
in
mati
,
zopet
ondi
leži
zelena
senožet
,
senčni
gozdje
,
kjer
je
preživel
mladostne
ure
!
A
koliko
je
tudi
spremenjenega
tu
?
To
košato
drevo
je
bilo
pred
petimi
leti
šibko
,
brez
kinča
.
Kjer
se
razprostira
zdaj
rumeno
polje
,
stala
je
gošča
.
Marsiktera
lesena
koča
je
spremenila
svoje
lice
odslej
,
marsikteri
sosed
in
znanec
mu
ne
bode
stisnol
več
desnice
in
dejal
:
„
Ali
si
prišel
,
Vratislav
,
prišel
še
enkrat
pogledat
gorsko
zakotje
?
Je-li
,
povsod
je
lepo
,
domá
pa
najlepše
?
Domú
žene
nekaj
nepopisljivega
vsakega
človeka
,
saj
še
ptica
,
pravijo
,
obišče
enkrat
pred
smrtjo
drevo
,
kjer
je
počivalo
njeno
gnezdo
.
“
Take
misli
obspó
našega
mladega
prijatelja
,
ko
se
vozi
proti
večeru
po
znanem
domačem
potu
v
rojstno
,
dolgo
zapuščeno
vas
.
Ko
bi
hoteli
po
teh
znamenjih
sklepati
o
notranjosti
,
o
značaji
človeškem
,
in
ko
bi
naša
sodba
kaj
veljala
,
dejali
bi
:
Dober
človek
,
dober
in
nepopačen
mora
biti
to
.
Kako
rado
se
potuji
sicer
v
tujem
mestu
v
tujem
duhu
izrejena
mladina
!
O
ljubezni
govori
in
poje
,
ono
najlepšo
iskro
in
kinč
,
najblažji
čut
pa
izgubljava
,
čut
,
ki
nikdar
ne
goljufa
,
nikdar
ne
zagreni
:
ljubezen
do
svojega
naroda
,
do
domovine
.
Kopica
bosopetih
,
kuštravih
,
razoglavih
vaških
fantičev
v
zamazanih
hodnikovih
srajcah
in
prtenih
hlačah
,
roke
v
zijavih
ustih
ali
za
hlačnim
robom
,
oblegala
je
isto
popoldne
Draganovo
poslopje
in
čakala
v
božjem
strahu
,
kdaj
se
pripelje
Draganov
mladi
gospod
.
Pripovedovale
so
jim
namreč
matere
že
davno
,
da
študira
Draganov
Vratislav
za
takovega
doktorja
,
ki
vse
vé
ter
ljudi
zdravi
in
veliko
čast
uživa
.
Že
beseda
„
doktor
“
bila
je
čudno
tuja
bosopetim
paglavcem
.
Zakaj
pa
tistemu
sivolasemu
gospodu
z
velikimi
naočniki
in
širokokrajnim
pokrivalom
iz
bližnjega
trga
,
ki
tudi
ljudi
zdravi
in
mrliče
ogledavat
hodi
,
zakaj
le
njemu
—
„
padar
“
pravijo
,
pa
ne
„
doktor
“
?
Dà
poslednje
mora
kaj
posebnega
biti
.
Taki
doktorji
menda
drugim
ljudem
niti
podobni
niso
,
pravi
mustačarji
gosposki
in
kdo
vé
kaki
morajo
biti
!
Tako
je
sklepala
mlada
vaška
deputacija
,
ko
je
doktorja
pričakovala
ter
zaradi
tega
na
jed
in
marsiktera
materna
naročila
in
zapovedi
pozabila
.
Zdajci
se
čuje
vozno
drdranje
.
Vrišč
nastane
med
mladino
,
paglavci
zaženó
glas
:
„
Hitimo
,
zdaj
le
se
pelje
!
“
in
vderó
v
tek
po
prašnej
cesti
.
V
tem
trenotku
jih
prehiti
drdrajoči
voz
in
se
ustavi
pred
Draganom
.
Kako
se
začudijo
fantje
,
ko
vidijo
stopati
raz
voza
prijaznega
mladega
gospoda
s
polno
rumeno
brado
..
Prav
nič
mu
nimajo
oporekati
.
Samo
tista
brada
jim
ni
povšeči
,
sicer
bi
bil
dobršen
sicer
.
Pa
že
more
takov
biti
,
sklenejo
naposled
.
Kdo
vé
,
ali
niso
doktorji
,
kakoršen
je
Draganov
Vratislav
,
primorani
takovih
brad
nositi
in
ali
niso
zaradi
tega
tako
hudo
učeni
.
Enako
sodbo
in
popis
raznesó
potem
hitro
fantiči
po
vasi
,
in
isti
večer
je
bila
po
vsem
Radovji
govorica
o
Draganovem
doktorji
in
njegovej
rumenej
bradi
.
Vratislava
ni
pričakovala
samo
vaška
mladina
s
težkim
srcem
,
temveč
tudi
neka
druga
oseba
.
Isto
popoldne
se
je
več
potov
odprlo
oknice
v
Draganovej
hiši
,
kakor
je
bila
sicer
navada
,
in
mlado
žensko
lice
se
je
oziralo
radovedno
po
cesti
in
tja
proti
klancu
nad
vasjo
.
In
ko
se
je
čulo
drdranje
po
vasi
,
odpró
se
urno
vežne
duri
,
na
prag
stopi
sedemnajstletna
rumenolasa
deklica
v
nekakej
prazničnej
opravi
in
belem
predpasniku
:
mlada
Vida
hiti
k
vozu
pozdravljat
svojega
brata
.
„
Ali
si
prišel
,
ali
si
prišel
?
Pa
dolgo
te
ni
bilo
,
silno
dolgo
,
dragi
Vratislav
,
“
vzklikne
deklica
in
objame
svojega
brata
.
„
Moralo
je
biti
tako
,
moralo
,
Vida
.
Bilo
me
ni
,
dolgo
me
ni
bilo
in
še
bi
se
ne
bil
vrnol
,
ko
bi
ne
ljubil
tebe
in
svoje
domovine
.
“
V
takem
razgovoru
stopata
Vida
in
Vratislav
čez
dvorišče
in
ko
prideta
do
klopice
pod
starodavno
lipo
pred
vežo
,
ustavi
se
mladeneč
,
zre
na
prazno
mesto
in
pravi
potem
:
„
Véš
Vida
,
kdo
je
sedel
redno
ob
poletnih
večerih
na
tem
mestu
in
kdo
me
jo
spremljal
po
tem
potu
pred
petimi
leti
?
“
Deklica
molči
,
a
še
tesneje
oklene
svojo
desnico
okoli
mladenčeve
pazuhe
,
povzdigne
oči
v
njegovo
lice
in
šepeče
:
„
O
vém
,
o
vém
,
dragi
Vratislav
.
Boljše
bi
bilo
pač
,
da
bi
ne
vedela
.
Povem
ti
,
kedar
se
ozrem
tja
v
ozidje
poleg
zvonika
in
na
to
zapuščeno
klopico
,
spomnim
se
,
da
sva
zapuščeni
siroti
,
da
najinih
roditeljev
več
ni
,
več
ni
.
“
Mladeneč
ne
odgovori
tem
besedam
,
temveč
stopi
urno
čez
vežni
prag
v
hišo
,
kjer
se
je
rodil
.
Ondi
že
čaka
mladega
gosta
belo
pogrnena
miza
in
vabéče
rumeno
vino
se
mu
smeji
naproti
.
A
on
ne
pogleda
vsega
tega
,
akoravno
je
truden
in
žejen
po
dolgodnevnej
vožnji
iz
glavnega
mesta
.
Kakor
da
bi
nekoga
iskal
ali
pozdravljal
dolgo
zapuščene
kraje
,
hiti
od
hrama
do
hrama
.
Tú
nekoliko
postoji
,
tam
potegne
nekako
otožno
z
desnico
po
zamišljenem
čelu
,
tukaj
zopet
nerazumljivo
z
glavo
zmajuje
.
Kaka
tri
pota
ga
mora
opominjati
in
klicati
Vida
,
naj
prisede
k
mizi
in
si
spočije
.
„
Koliko
se
je
spremenilo
,
draga
Vida
,
koliko
,
kar
me
ni
bilo
,
“
pravi
naposled
,
ko
prisede
k
sestri
,
sedanjej
mladej
gospodinji
na
očetovem
domu
.
„
Vse
mi
je
tuje
,
sam
sebe
bi
kmalu
več
ne
poznal
v
domovji
,
“
pristavi
še
k
prejšnjim
besedam
in
žalosten
umolkne
.
„
In
tudi
ti
si
se
spremenil
,
dragi
Vratislav
.
Na
tujem
bi
te
niti
ne
poznala
več
,
“
odgovori
Vida
,
„
a
kaj
ti
prašaš
za
to
;
odprt
ti
je
svet
in
kmalu
zapustiš
lahko
zopet
kraj
,
ki
je
za
te
brez
veselja
.
Ali
dragi
brát
,
ostani
domá
!
Glej
,
skupaj
bodeva
živela
,
ti
bodeš
zdravil
ljudi
in
pomagal
ubožcem
,
jaz
bodem
pa
gospodinjila
in
za
te
skrbela
.
Ob
nedeljah
in
praznikih
popoldne
ali
kedar
ti
bode
ljubo
,
bodeva
pa
sem
ter
tja
obiskovala
skupno
svoje
znance
in
prijatelje
.
Tudi
omikane
druščine
ti
ne
bode
manjkalo
.
Gospod
Kolovski
iz
Zabrdja
je
prijazen
gospod
in
bode
tudi
tebi
prijatelj
.
“
„
Gospod
Kolovski
?
“
povzame
začudjeno
Vratislav
.
„
Kdo
je
to
,
jaz
ga
ne
poznam
?
“
Vida
mora
potem
na
dolgo
in
široko
pripovedovati
,
kar
jej
je
znanega
o
Kolovskem
gospodu
in
njegovej
družini
,
in
ne
pozabi
pohvaliti
mlade
gospice
Zvezdane
.
Pozna
noč
je
bila
.
Po
vasi
so
pogasnole
oljnate
svetilnice
in
skozi
vrtno
drevje
je
svetila
luna
v
spalnico
Vratislavovo
.
On
pa
je
slonéč
na
oknu
zrl
v
vas
,
in
misel
mu
je
drvila
za
mislijo
,
podoba
za
podobo
iz
njegovega
otročjega
življenja
,
kterega
je
srečno
preživel
domá
pri
svojih
stariših
.
Drugo
jutro
je
bil
Vratislav
že
s
solnčnim
vzhodom
na
nogah
,
če
se
je
tudi
pozno
vlegel
in
še
dolgo
v
noč
bedél
.
Človek
je
tako
stvarjen
,
da
je
vsako
prenovljenje
v
zvunanjosti
v
ozkej
zvezi
z
njegovo
notranjostjo
.
Nove
podobe
v
našem
okrožji
uplivajo
tako
mogočno
na
našo
duševnost
,
da
smo
si
nenadno
v
tujem
svetu
,
v
nepričakovanem
stališči
tuji
samemu
sebi
.
In
Vratislavu
je
bilo
domovje
črez
dolgih
pet
let
nenavadno
spremenjeno
,
domačega
se
ni
čutil
več
na
domačih
tleh
.
Vse
to
mu
je
vznemirjalo
dušo
in
kratilo
spanje
.
Isto
popoldne
je
porabil
torej
za
to
,
da
se
zopet
udomači
v
gorskem
zakotji
,
da
obišče
stare
tovariše
izpod
vaške
lipe
,
sedanje
mlade
gospodarje
na
Radovji
in
popraša
po
tem
in
onem
starem
dedu
,
sivolasem
sosedu
,
upognenej
babici
in
pozvé
,
koliko
nekdanjih
znancev
se
ga
še
spominja
.
O
pa
kako
,
kako
veselo
in
žalostno
je
bilo
to
obiskovanje
!
Mlade
vaške
gospodinje
,
nekdanje
vesele
deklice
so
sklepale
roke
,
kimale
z
glavami
in
se
niso
prečuditi
mogle
,
kako
je
mogel
dorasti
in
tako
spremeniti
se
nekdanji
Draganov
Slavček
.
Pa
kako
majhen
je
bil
še
pred
toliko
in
toliko
leti
,
pa
kako
prijetno
je
bilo
še
tedaj
!
Zdaj
je
pa
tako
imeniten
in
učen
in
spoštovan
gospod
,
da
same
ne
vedó
,
ali
bi
si
ga
upale
še
tikati
,
čeravno
so
mu
nekdaj
trdile
,
da
mu
ne
rekó
nikdar
drugače
kot
Draganov
Slavček
—
ali
pa
nič
,
če
mu
ni
tako
po
godu
.
In
možakarji
,
ti
resni
možakarji
na
Radovji
so
bili
še
v
večjej
zadregi
pri
nepričakovanem
Vratislavovem
obiskovanji
.
Vedeli
niso
,
kako
in
kaj
hočejo
govoriti
s
tovarišem
,
ki
je
neki
tako
učen
,
da
mu
ni
tega
.
Kdo
vé
,
če
bi
mu
bilo
povšeči
,
ko
bi
mu
rekli
kar
Vratislav
kakor
nekdaj
,
ko
so
igrali
skupaj
v
vasi
in
si
sem
ter
tja
posegli
tudi
s
sovražnim
namenom
v
kuštrave
lase
in
si
pulili
srajce
izza
hlač
.
Pa
je
tudi
v
resnici
križ
občevati
z
gospodo
,
saj
ona
je
občutna
in
natančna
.
Kedar
se
jej
misliš
najbolj
prikupiti
,
pa
jo
razžališ
in
se
jej
zameriš
.
Tako
bi
bil
postavim
marsikteri
gospodar
rad
ponudil
v
znamenje
prijateljstva
Vratislavu
pipo
tobaka
in
bi
mu
ga
bil
zažgal
s
smrekovo
trščico
.
A
kako
bi
storil
to
?
Gospoda
,
akoravno
imenitna
,
niti
take
svetloturničkaste
pipe
ne
premore
in
rajši
drage
dišeče
smodke
paši
,
kakor
da
bi
bilo
kdo
vé
kaj
posebnega
v
takovem
pušenji
.
Zopet
drugi
znanec
bi
bil
rad
povabil
Vratislava
,
naj
prisede
k
črvivej
javorjevej
mizi
,
in
hleb
domačega
kruha
bi
bil
položil
pred-enj
.
A
zopet
tu
je
križ
,
pravi
križ
!
Gospoda
pravijo
da
jé
le
bel
kruh
,
kakoršnega
ne
pekó
in
ne
poznajo
na
Radovji
,
kaj
posebnega
pa
ni
na
izbiro
v
ubogej
zagorskej
vasi
.
Tako
je
hitel
Vratislav
od
znanca
do
znanca
in
v
tako
zadrego
je
spravljal
svoje
sosede
.
A
to
nič
ne
dé
!
Blagrovalo
ga
je
vendar
vse
brez
izjeme
.
Mlade
žene
so
mu
dejale
,
da
ga
je
škoda
,
ker
se
je
potujil
in
postal
gospod
.
Možje
so
se
mu
pa
priporočali
in
trdili
,
da
je
čast
za
Radovje
in
še
velika
čast
,
da
imajo
domačega
doktorja
,
kakoršnega
ne
premorejo
tri
fare
na
okoli
.
In
sivolasi
starci
in
babice
so
se
čudile
,
veselile
in
migale
s
suhimi
bradami
,
ko
jim
je
stiskal
Vratislav
roke
.
A
sem
ter
tja
je
bilo
se
vé
da
tudi
marsikteremu
nekaj
protivnih
mislij
v
glavi
,
kakor
je
to
sploh
navada
.
Ta
in
oni
ded
bi
bil
namreč
rajši
imel
in
ne
bilo
bi
tudi
napačno
,
ko
bi
bil
prišel
Vratislav
po
očetovej
smrti
domú
in
bi
bil
prevzel
gospodarstvo
,
ki
je
zdaj
skoro
popolno
v
tujih
rokah
.
Marsikterej
babici
pa
je
žal
,
močno
žal
,
da
Vratislav
ni
postal
„
gospod
“
,
pravi
gospod
,
ki
človeku
v
nebesa
pomaga
.
Saj
je
to
lep
in
časten
stan
in
Vratislav
bi
bil
kakor
navlašč
stvarjen
za-nj
.
Le
mlajšim
deklicam
na
Radovji
in
otrokom
ni
bil
Vratislav
celó
povšeči
.
Prve
so
se
skrivale
,
ko
so
videle
Vratislava
mimo
iti
,
in
potem
skrivši
pri
prislonjenih
durih
sklenole
sodbo
,
da
bi
on
ne
bil
sicer
napačen
človek
,
ko
bi
tiste
dolge
brade
ne
imel
,
ko
bi
se
na
gladko
bril
,
kakor
vaški
fantje
,
in
ne
pokrival
gosposkega
širokokrajnega
pokrivala
,
temveč
domači
kastorec
iz
zajčje
dlake
,
okinčan
s
pisanim
šopkom
in
sreberno
zapono
.
Bosopeti
paglavci
in
kuštravi
kričači
pa
so
naznanjali
svojo
sodbo
o
Vratislavu
najbolje
s
tem
,
da
so
že
od
daleč
,
kedar
so
ga
videli
,
stiskali
pokrivala
v
pest
in
bežali
pred
njim
,
kolikor
je
bilo
mogoče
.
Ko
so
se
pa
čutili
v
varnem
zavetji
,
zijali
so
pa
radovedno
va-nj
in
v
strahu
božjem
ugibali
,
ali
je
Vratislav
tudi
tak
človek
,
kakor
so
drugi
ljudje
,
ali
menda
tak
,
o
kakoršnih
čujejo
v
pravljicah
,
da
otroke
jemljó
in
coprati
znajo
,
zakaj
pa
je
tako
čuden
kosmatin
,
da
še
takega
videli
niso
nikdar
!
Tako
se
je
sodilo
in
ugibalo
o
Vratislavu
v
oddaljenej
,
priprostej
gorskej
vasi
.
Vratislav
je
videl
vse
to
in
smejati
se
je
moral
več
potov
takej
naivnosti
svojih
rojakov
.
Sem
ter
tja
pa
je
bilo
v
tem
smehu
tudi
mnogo
ironije
.
Vratislav
je
imel
srce
na
pravem
mestu
in
ljubil
je
svoj
ubogi
narod
tako
,
kakor
ga
ljubi
malo
njegovih
sinov
.
Užalilo
se
mu
je
torej
pogosto
,
če
ga
je
nevedoma
primerjal
s
sosednjimi
srečnejšemi
narodi
.
Spoznal
je
,
kako
daleč
je
zaostal
v
omiki
.
Jasno
mu
je
bilo
,
kdo
je
kriv
vsemu
temu
,
kako
krivična
,
kako
bridka
je
njegova
osoda
!
Popoldne
se
Vratislav
praznično
obleče
in
naznani
Vidi
,
ki
ne
more
umeti
,
kaj
vse
to
pomenja
,
da
gre
novega
soseda
in
župana
,
gospoda
Kolovskega
obiskavat
.
„
Pa
kmalu
se
vrni
in
k
večerji
prav
gotovo
pridi
!
“
kliče
Vida
raz
vežnega
praga
za
njim
,
briše
si
roki
v
bel
predpasnik
in
se
ozira
tako
dolgo
veselega
obraza
tja
proti
Zabrdju
,
dokler
ne
izgine
Vratislav
za
vrtnim
drevjem
.
In
šel
je
tja
,
zavil
ondi
na
desno
po
gladkej
novej
cesti
,
saj
pred
petimi
leti
še
nihče
ni
mislil
,
da
se
strma
steza
črez
Gorjance
spremeni
kmalu
v
kamenito
grajsko
pot
.
Kako
pa
še
le
je
strmel
Vratislav
,
ko
se
približa
belemu
poslopju
in
prestopi
ograjo
novozasajenega
vrta
!
Kako
lepo
,
kako
v
redu
,
kako
umno
in
skrbno
je
bilo
opravljeno
vse
tu
,
kako
prijeten
razgled
se
je
odpiral
na
desno
,
na
levo
,
na
vse
strani
!
Vratislav
mora
nevedé
postati
in
občudovati
naravo
okoli
sebe
in
marljivost
in
umnost
svojega
soseda
.
Iz
takega
premišljevanja
ga
izbudi
žensko
petje
v
obližji
.
Ozre
se
in
na
malej
gredici
za
rožnim
grmovjem
zagleda
mlado
plevico
med
cvetličjem
.
Take
vrtnarice
še
ni
videl
.
Kako
prijetno
se
jej
podaja
širokokrajni
beli
slamnik
,
polen
cvetlic
in
domače
krilo
z
zavihanimi
rokavci
.
Nekaj
časa
stoji
in
ogleduje
veselo
plevico
.
A
to
veselje
mu
spridi
domači
varuh
,
pasji
kosmatinec
,
ki
se
pri
tej
priči
ležeč
na
vežnem
pragu
izbudi
,
kaka
tri
pota
votlo
zalaja
,
kvišku
plane
in
potem
počasnih
korakov
po
stezi
na
vrt
zavije
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
Pa
poglejmo
,
kaj
hoče
ta
tuji
vsiljenec
;
kakor
tako
tatinski
opazovati
ga
ne
pustim
mlade
gospodinje
,
ali
očitno
,
če
hoče
,
ali
pa
nič
.
“
Plevica
povzdigne
veselo
glavico
,
ko
začuje
domačega
lorda
,
in
v
tem
trenotku
se
vé
da
mora
se
pokazati
Vratislav
in
jo
pozdraviti
ter
vprašati
po
gospodu
Kolovskem
.
Deklica
,
naša
znanka
Zvezdana
,
zarudi
kakor
pireh
pri
tem
vprašanji
,
sramežljivo
slamnik
na
čelo
pomakne
in
menéč
,
da
hoče
urno
poklicati
očeta
,
odide
po
stezi
in
Vratislavovega
kosmatinskega
izdajalca
v
naglici
za
seboj
pokliče
.
Tudi
Vratislav
je
v
nekakej
zadregi
.
Neprijetno
bi
mu
bilo
,
ko
bi
vedela
deklica
,
da
jo
je
opazoval
in
da
ga
zaradi
sramežljivosti
niti
počakala
ni
,
da
bi
so
jej
bil
predstavil
.
Iz
take
neprijetnosti
ga
reši
ali
nevedno
naključje
ali
dekliška
radovednost
,
kajti
Zvezdana
se
na
vežnem
pragu
nekako
skrivši
črez
ramo
nazaj
po
njim
ozre
.
Ta
pogled
je
bil
po
Vratislavovej
razsodbi
precejšnje
cene
.
Saj
vendar
ni
tako
boječa
ta
deklica
in
napačna
,
kakor
bi
si
bil
lahko
mislil
.
Ozrla
se
je
po
meni
,
morda
iz
radovednosti
,
ali
jej
sledim
,
ali
pa
—
kdo
vé
,
—
ali
bi
jej
bilo
ljubo
,
če
bi
odšel
brez
seznanja
zopet
od
tod
?
Obe
lepi
misli
,
obe
prijetni
človeku
,
ki
išče
v
tujej
hiši
prijatelja
in
si
privoljuje
nepovabljen
gostoljubne
pravice
!
„
Prav
lepo
je
od
Vas
in
jako
me
veseli
,
gospod
doktor
,
da
me
obiščete
,
“
pravi
nekoliko
pozneje
gospod
Kolovski
,
ko
se
mu
Vratislav
predstavi
in
imenuje
svoje
ime
in
dom
.
Potem
sedeta
skupno
za
omizje
v
spodnjej
sobi
z
razgledom
na
vrt
in
govorica
se
prične
,
kakoršna
je
navadno
v
prvih
trenotkih
.
„
Vi
ste
torej
kmetski
sin
,
a
v
tujini
izrejen
,
v
tujem
duhu
omikan
.
Trikrat
prijetno
se
sliši
torej
,
da
še
vedno
ljubite
svoj
zagorski
dom
,
rojstno
zemljo
,
da
vas
je
gnalo
hrepenenje
po
dolgih
letih
zopet
domú
,
kakor
pravite
.
“
Tako
povzame
polagoma
gospod
Kolovski
besedo
,
bliže
k
svojemu
gostu
prisede
,
dvigne
čašo
rumenega
vinca
,
s
kterim
jima
je
Zvezdana
postregla
,
in
pravi
:
„
Na
zdravje
torej
,
gospod
doktor
,
vaša
prekrasna
domovina
naj
živi
in
vsi
njeni
sinovi
,
ki
mislijo
kakor
vi
!
“
Vratislav
trči
navdušeno
s
tujim
starcem
in
v
tem
trenotku
se
mu
vzbudi
nekaka
nagnenost
do
sivolasega
soseda
.
Dober
človek
mora
biti
to
,
srce
ima
na
pravem
mestu
.
Tujec
je
,
kakor
ga
razodeva
jezik
,
in
vendar
sodi
tako
pošteno
o
narodnih
idejah
.
Ko
starec
nekako
urnejše
,
kakor
da
bi
si
hotel
neprijetno
misel
iz
glave
pregnati
,
kupo
vina
izpije
,
nasloni
glavo
v
dlan
in
pravi
:
„
Pa
ni
treba
misliti
,
moj
mladi
prijatelj
,
in
se
ne
prevzeti
zaradi
tega
,
ker
sem
pohvalil
vašo
ljubezen
do
domovja
.
Tako
delajo
vsi
narodi
brez
izjeme
.
Pojdite
v
daljno
saharino
puščavo
in
vprašajte
večno
potujočega
Beduina
,
kje
je
njegov
dom
,
kje
njegovo
veselje
:
pokaže
vam
kos
peščene
zemlje
pod
pekočim
solncem
,
za
ktero
je
pripravljen
darovati
svojo
življenje
.
Ali
pa
hitite
tja
na
obrežje
ledenega
morja
v
sneženo
kočo
ubogega
Eskima
in
Samojeda
,
pripovedujte
mu
o
večno
cvetóčih
južnih
deželah
,
vabite
ga
tja
,
kjer
se
mu
smeji
sreča
in
veselje
:
pokaže
vam
ginen
ledeno
pogorje
,
rekoč
:
„
Glej
,
tu
sem
se
rodil
,
tu
so
živeli
in
trpeli
moji
dedje
in
tu
naj
počivajo
nekdaj
tudi
moje
kosti
.
“
In
mi
,
ki
se
prištevamo
k
omikancem
,
naj
bodemo
ponosni
na
svojo
ljubezen
,
ki
je
povrh
več
potov
le
na
jeziku
,
srcu
neznana
stvar
?
Isti
še
ne
ljubi
,
ki
razklada
kakor
žid
prokupovalno
blago
pri
vsakej
priložnosti
svoja
čutila
,
temveč
oni
,
ki
tudi
svojej
ljubezni
donaša
darove
po
svojej
moči
.
Žalibože
,
da
mora
biti
poslednje
več
potov
le
ideal
.
In
gorje
tistemu
,
ki
poskuša
prodreti
v
svetišče
uzorov
,
spremeniti
ga
v
resnico
,
v
blagor
svojih
bratov
!
Preganjan
,
psovan
,
zaničevan
je
zaradi
tega
,
čuti
naj
vse
žive
dni
,
da
je
ono
greh
,
za
kar
se
navdušuje
ubogi
sin
Sahare
,
sin
ledenih
gorá
:
ljubezen
do
svoje
domovine
.
“
Tako
je
govoril
sivolasi
starec
.
Pri
zadnjih
besedah
se
mu
zmrači
čelo
,
nekaka
otožnost
mu
zalije
od
navdušenja
žareče
lice
.
Da
bi
zakril
to
nenadno
svojo
zadrego
,
opominja
svojega
tovariša
:
„
Pijte
,
pijte
,
prijatelj
!
Verjamite
mi
,
vino
je
najboljše
pribežališče
nesrečnemu
človeštvu
.
Svetovna
ljubezen
mine
,
domovinska
ljubezen
je
pregrešna
,
le
ljubezen
do
pijače
nam
ostane
zvesta
do
zadnjega
izdihljeja
,
ona
nam
kakor
pravijo
pospešuje
pot
v
ono
neznano
deželo
.
Povem
vam
tudi
,
jaz
se
strinjam
z
njo
in
ko
bi
ne
premogel
kaplje
vina
,
koliko
potov
bi
bil
najnesrečnejši
in
najbolj
zapuščen
človek
na
svetu
!
Vendar
kaj
hočem
,
predaleč
sem
zašel
,
smešen
vam
postajam
.
Star
pessimist
je
slaba
druščina
in
jako
nevarna
mlademu
,
življenja
polnemu
idealistu
.
Ne
zamerite
torej
,
ne
zamerite
,
gospod
doktor
,
drugi
pot
govoriva
drugače
.
Danes
ste
vi
krivi
,
da
ste
razvneli
v
meni
,
pripovedujoč
mi
o
svojej
domovini
,
takove
žale
,
mračeče
se
že
misli
.
“
Vratislav
je
bil
v
zadregi
.
Vedel
ni
,
ali
naj
miluje
svojega
soseda
,
ali
naj
govorico
na
druge
stvari
napelje
;
kajti
mnogo
mu
je
razkril
tovariš
s
poslednjimi
besedami
,
a
določno
ni
razsvetil
ničesar
.
Odslej
mu
je
Kolovski
zanimiv
človek
,
ki
nima
najlepše
minolosti
za
seboj
,
a
prej
mu
je
bil
le
blag
in
omikan
sosed
.
In
v
takem
osebnem
razmerji
mora
človek
paziti
na
besede
in
izmed
največjih
človeških
slabostij
z
vsemi
silami
zatajevati
zvedavost
,
svoj
govor
pa
le
na
navadne
vsakdanje
predmete
obračati
.
Iz
takega
gotovo
ne
prijetnega
položaja
reši
Vratislava
gospica
Zvezdana
,
ki
z
zarudelim
licem
v
sobo
stopivši
boječe
popraša
svojega
roditelja
,
ali
še
kake
postrežbe
zahteva
.
Ko
pravi
oče
,
da
ne
potrebuje
ničesar
,
hoče
zopet
oditi
,
a
starčev
glas
jo
ustavi
:
„
Zvezdana
,
sèm
k
nama
prisedi
za
druščino
.
In
vi
,
gospod
doktor
,
ne
zamerite
,
da
vam
še
le
zdaj
svojo
hčer
Zvezdano
predstavljam
.
“
Vratislav
se
pokloni
gospici
ter
imenuje
svoje
ime
in
naslov
ter
pristavi
,
da
mu
je
posebna
čast
imenovati
se
gosta
tako
ljubeznjive
gospodinje
.
Ne
vemo
,
ali
je
umela
in
poslušala
Zvezdana
poslednje
besede
in
ali
so
jo
posebno
veselile
,
le
to
je
znano
,
da
je
zarudela
kot
pireh
in
s
povešenim
očesom
na
odkazano
mesto
poleg
doktorja
sedla
.
Mlada
gospodinja
je
vplivala
mnogo
na
moško
druščino
.
Odslej
ni
Vratislav
po
naključji
ali
kako
marsikterega
vprašanja
gospoda
Kolovskega
ali
ne
umel
ter
neugodne
odgovore
dajal
,
ali
pa
je
bil
nenadno
razmišljen
,
in
uzrok
temu
,
kaj
bi
bil
neki
?
Posebno
težavno
bi
ne
bilo
uganiti
ga
onemu
,
ki
je
že
sedel
v
takovej
druščini
kot
naš
znanec
:
poleg
mlade
jedva
dorastle
gospice
in
njenega
visoko
omikanega
roditelja
.
Noč
je
bila
in
zvezde
so
svetile
,
ko
se
vrača
Vratislav
domú
.
Vrh
strmega
klanca
postoji
in
se
ozre
po
dolini
.
Tihota
pod
nebom
,
tihota
po
pogorji
,
tihota
okrog
in
okrog
,
le
v
njegovih
prsih
je
ni
.
Ondi
se
podi
podoba
za
podobo
,
misel
za
mislijo
,
a
vira
temu
nemiru
ne
more
prav
uganiti
.
Menil
je
,
da
najde
kotiček
,
skrivno
zavetje
od
mestnega
hrupa
trudnemu
srcu
v
daljnej
zagorskej
vasi
,
a
motil
se
je
.
Kar
je
čul
in
videl
danes
,
dovolj
mu
je
,
da
prelomi
svojo
prejšnjo
sodbo
,
da
se
mu
ponové
večno
resnične
besede
starodavnega
rimskega
pesnika
,
ki
poje
:
„
Srečen
isti
,
ki
daleč
od
svetovnega
hrupa
očetovo
grudo
s
svojimi
volički
obdeluje
in
ne
dirja
za
goljufivo
srečo
v
tujini
.
Beatus
ille
qui
procul
negotiis
...
“
Tako
premišljuje
in
ugiblje
Vratislav
in
prišedši
na
domače
dvorišče
sede
na
klop
pod
širokovejato
lipo
in
podprè
glavo
v
dlani
.
Z
današnjim
dnevom
se
je
zasukalo
njegovo
življenje
v
nekak
nov
,
prej
nepoznan
tir
.
„
Historično
mesto
je
tu
,
“
pravi
potem
,
„
kjer
sedim
.
Kdo
vé
,
ali
mi
bode
dano
počivati
tu
črez
dvajset
in
še
več
let
,
ali
pa
nikdar
več
.
Ali
ne
bodem
pahnen
morda
v
tujino
,
ali
ne
iščem
v
tujem
ljudstvu
varnega
počitka
,
kakor
ga
je
poiskal
moj
sosed
na
Zabrdji
.
In
vendar
trdil
mi
je
še
danes
,
ljubezen
do
domovja
je
najlepši
,
najslajši
,
in
za
njo
pride
druga
ljubezen
do
pijače
,
ki
omami
in
utopi
,
če
nam
je
zagrenila
prva
.
Da
,
historičen
kraj
je
to
:
prostor
pred
rojstno
hišo
.
Srečen
oni
,
kteremu
se
uresničijo
ideali
,
ki
si
jih
je
koval
nekdaj
tu
v
prvem
mladostnem
ognji
.
“
Vratislav
se
je
uselil
bolj
trdno
v
zagorsko
selo
,
nego
je
s
prva
mislil
.
Svojo
malo
sobico
si
je
uredil
,
kolikor
je
bilo
mogoče
.
Več
ni
zahteval
.
Bil
je
priprost
zagorski
sin
,
razvajenosti
ni
poznal
in
posebnostij
ni
želel
niti
zahteval
.
Časa
je
imel
sicer
dovolj
,
a
skušal
je
vendar
obračati
vsako
uro
če
ne
v
svojo
pa
vsaj
v
občno
korist
.
In
to
se
mu
je
posrečilo
.
Široko
polje
tihe
delavnosti
se
mu
je
odpiralo
tu
v
gorskem
zakotji
.
Sadú
svojih
dolgih
študij
še
ni
iskal
niti
ga
štel
v
največjo
srečo
.
Njemu
ni
bilo
potreba
,
boriti
se
pol
življenja
z
učenjem
le
za
skorjo
kruha
,
kakor
večini
slovenskih
mladenčev
,
in
zavoljo
vsakdanjega
kruha
zatajevati
glave
in
srca
,
kakor
se
je
to
pri
nas
godilo
in
se
še
tudi
godi
.
Preblag
je
bil
Vratislav
,
da
bi
ne
bil
videl
in
spoznal
vsega
tega
,
in
preveč
je
ljubil
svojo
domovino
,
da
bi
se
bil
boril
po
tujini
za
peno
časti
.
Sklenol
je
torej
ostati
,
kako
dolgo
,
še
ni
preračunil
,
na
Radovji
ter
hotel
svoje
zdravniške
in
druge
vednosti
darovati
ubogim
zagorskim
prebivalcem
na
korist
.
In
največjega
prijatelja
v
tem
delovanji
našel
je
v
gospodu
Kolovskem
.
Naravno
je
tedaj
,
da
postane
mladi
doktor
skoro
vsakdanji
gost
na
Zabrdji
.
Ali
ga
je
vabilo
samo
prijateljstvo
tja
,
ne
vemo
.
Pregrešno
bi
pa
ne
bilo
,
ko
bi
zatrjevali
,
da
je
bilo
tudi
nekaj
skrivne
ljubezni
vmes
.
Lepo
je
bilo
gledati
mladega
doktorja
poleg
sivolasega
starca
,
kedar
sta
sedela
v
vrtnej
senci
na
holmu
in
razpravljala
srenjske
zadeve
.
A
zadostovalo
ni
le
besedovanje
in
posvetovanje
,
tudi
v
dejanji
se
je
kmalu
videlo
navdušenje
teh
občinskih
oskrbovalcev
.
„
Malo
krika
,
a
mnogo
dela
,
to
je
pravo
,
“
dejal
je
vedno
gospod
Kolovski
.
„
Kaj
je
pa
tudi
lepšega
posebno
meni
,
ki
mi
je
življenje
minolo
,
kot
da
še
zadnje
dni
delam
ubogemu
človeštvu
v
korist
.
Novcev
mi
ne
primanjkuje
,
živim
lahko
brez
truda
in
tudi
mojemu
otroku
je
zagotovljena
bodočnost
.
„
A
novci
,
to
je
vse
,
“
kriči
svet
in
se
drvi
za
njimi
,
jaz
pa
pravim
,
to
je
malo
,
čisto
malo
.
Le
isti
je
po
mojej
misli
srečen
v
bogastvu
,
ki
pomaga
z
obilnostjo
ubogemu
svojemu
sobratu
.
“
Tako
je
pripovedoval
gospod
Kolovski
svojemu
mlademu
prijatelju
in
ga
vodil
povsod
,
kjer
je
bila
kakova
priložnost
srenji
pripomoči
.
In
odkar
je
županoval
gospod
Kolovski
,
kako
se
je
spremenilo
vse
na
Radovji
!
Poznati
ni
bilo
več
prejšnje
zagorske
vasi
.
Povsod
je
bilo
življenje
.
Sto
in
sto
rok
se
je
gibalo
,
da
se
popravi
in
uredi
,
kar
se
ni
storilo
prej
.
Tu
se
je
delala
in
posipavala
nova
cesta
,
šrja
in
ravnejša
kot
poprej
.
Tam
so
se
zopet
zasajevali
posekani
gozdi
,
gradile
senožeti
,
cepilo
sadno
drevje
,
belila
in
čistila
so
se
stanovanja
,
popravljal
se
je
zastareli
zvonik
,
lepšala
se
je
mala
crkvica
,
zidala
se
je
učilnica
;
vse
je
mrgolelo
,
hitelo
,
da
se
spolnjujejo
točno
povelja
sivolasega
župana
.
Saj
je
pa
bilo
takovo
delovanje
tudi
polajšano
in
mogoče
zaradi
uma
in
prijaznosti
takega
srenjskega
dobrotnika
.
Gospod
Kolovski
je
vodil
in
ukazoval
v
družbi
mladega
prijatelja
vsa
dela
sam
.
In
kjer
je
primanjkovalo
močij
,
volje
,
veselja
in
denarjev
,
segel
je
v
listnico
in
daroval
stotak
za
stotakom
.
Takova
rodoljubnost
se
je
se
vé
da
razširila
kakor
blisk
na
daleč
okoli
.
Ni
je
bilo
hiše
,
ni
krčme
,
ni
druščine
,
da
bi
se
v
njej
ne
govorilo
o
dobroti
in
premoženji
gospoda
Kolovskega
.
Njegovo
ime
jo
zaslovelo
tako
nenadoma
,
da
so
stikali
delavci
na
polji
in
ob
cestah
skrivnostno
glave
skupaj
in
ugibali
