“„
Vajeni
niso
!
“
je
odvrnil
Golja
žalostno
.
„
Gradnik
bo
naredil
kaj
ž
njimi
,
midva
nič
,
“
je
dejal
Laharnar
,
„
nič
,
ker
misliva
na
vest
.
“
S
Travnika
,
gori
na
Grad
je
bilo
čuti
zamolklo
šumenje
grozeče
kmečke
vojske
.
Podglavarju
se
je
zdelo
,
da
se
stresa
steklo
v
oknih
.
Bil
je
bled
in
skrajno
razburjen
.
Ob
oknu
je
slonel
,
in
kamor
se
je
ozrl
,
povsod
je
mrgolelo
širokih
klobukov
.
Pet
minut
je
že
strmel
podglavar
dol
na
mesto
,
dočim
je
sodnik
Brunetti
stal
ob
vratih
in
čakal
.
Hipoma
so
se
vrata
odprla
.
Brunetti
se
je
spoštljivo
umaknil
.
V
sobo
je
planilo
nekaj
plemičev
z
odbornikoma
Orzonom
in
Delmestrijem
na
čelu
.
„
Vaša
milost
,
gospod
podglavar
,
ali
naj
se
jetniki
izpuste
?
“
je
ponovil
v
četrto
Brunetti
.
„
Ne
uničite
mesta
,
gospod
grof
,
“
je
prosil
Orzon
.
„
Grozijo
,
da
zažgejo
,
“
je
pripomnil
Delmestri
.
Votli
udarci
so
zagrmeli
od
spodaj
.
Kakor
od
kače
pičen
je
planil
podglavar
.
„
Kanalje
,
v
deželno
hišo
hočejo
!
“
„
Ni
pomoči
,
izpustite
ujete
!
“
je
skoraj
prosil
Delmestri
in
pomignil
deputaciji
,
naj
se
umakne
.
„
Gospod
podglavar
,
“
je
dejal
Delmestri
,
„
oni
gredo
po
jetnike
.
“
Podglavar
je
omahnil
v
sedež
:
„
Ali
jim
morem
zabraniti
?
“
Dvignil
je
oči
,
katere
je
bil
iz
sramu
povesil
,
in
je
videl
,
da
je
ostal
sam
.
Nepopisni
hipi
navdušenja
in
zmage
na
Travniku
,
ki
so
sledili
najtemnejši
uri
v
življenju
grofa
Ivana
Adaimai
,
so
ostali
vsem
tem
ljudem
v
neizbrisnem
spominu
do
smrti
in
še
daleč
preko
njih
,
v
spominu
sinov
in
vnukov
.
In
oni
,
ki
jim
je
bilo
namenjeno
,
da
so
čez
leto
in
dan
na
tem
istem
mestu
umirali
sramotne
smrti
,
so
se
v
tisti
zadnji
minuti
spomnili
ginjeni
te
svoje
prve
zmage
.
V
ljudeh
je
prevladalo
čuvstvo
,
da
je
zdaj
z
oprostitvijo
jetnikov
vse
izvršeno
;
ljudje
so
pozabili
,
da
je
ta
uspeh
čisto
postranski
.
Todai
že
v
naslednjih
hipih
se
je
vzbudilo
v
srcih
čuvstvo
neprijetnosti
.
Kaj
sedaj
?
Kam
sedaj
?
Domov
,
kjer
čaka
beda
nanje
?
„
Ne
,
še
nismo
opravili
!
“
„
Opravili
smo
!
“
je
menil
Andrej
.
„
Misliš
?
“
se
je
čudno
rezko
vzdramil
Gradnik
.
„
Davek
bo
odpravljen
,
zarubljeno
blago
dobimo
nazaj
,
nobena
kazen
nas
ne
zadene
.
Ljudje
so
dolžni
,
da
poslušajo
podglavarja
.
“
„
Če
bodo
hoteli
,
“
je
dejal
resno
Gradnik
in
pokazal
na
Andreja
Goljo
in
Martina
Muniha
,
ki
stal
,
komaj
prosta
,
zbrala
krog
sebe
kakih
petsto
ljudi
.
„
Kaj
mislijo
?
“
je
vprašal
Andrej
.
„
Ali
so
Karnelu
prizanesli
?
je
odvrnil
Gradnik
.
„
Tega
ne
smejo
!
“
„
Ali
jih
je
kdo
gospodar
?
“
„
Ti
!
“
Gradnik
se
je
stresel
.
Val
množice
ju
je
potegnil
s
seboj
mimo
jezuitskega
samostana
proti
Studencu
.
„
Ti
si
jih
gospodar
,
pa
nočeš
,
“
je
menil
odločno
Andrej
,
„
ker
ti
imaš
tudi
svoj
obračun
z
Bandelom
.
“
„
In
če
ga
imam
,
“
je
odvrnil
Gradnik
,
„
zadnji
bom
šel
ponj
.
“
„
Saj
že
greš
.
“
„
Ne
grem
ponj
;
Bandel
je
pobegnil
!
“
Tisti
hip
ju
je
ljudstvo
razdelilo
...
Uro
pozneje
je
bila
Bandelova
hiša
kup
podrtin
.
Njegovega
vina
pijani
so
uporniki
vriskali
proti
Brdom
obračunat
z
Zaletelom
,
Taljanutom
in
baronom
Tacco
...
Mohor
Kacafura
je
štel
na
poti
od
Čepovana
proti
Solkanu
na
desno
roko
one
kmete
,
o
katerih
je
mislil
,
da
so
mu
dobri
,
in
na
levo
je
štel
one
,
katerim
se
je
bil
zameril
.
Naštel
je
na
levo
toliko
,
da
je
zaključil
:
„
Hudiči
,
dovolj
jih
je
,
da
bi
me
bili
iz
kože
dejali
!
“
Tako
si
je
dokazal
,
da
mu
ni
ostajalo
drugega
,
nego
bežati
in
se
odreči
biriški
službi
,
dasi
ga
je
skrbela
bodočnost
.
Pred
njim
je
sinila
v
jutranjem
solncu
cerkev
na
Sveti
gori
.
Prav
goreče
je
vzdihnil
:
„
Sveta
Mati
,
ti
mi
daj
pravo
pamet
in
pot
.
Birič
sem
,
tega
mi
ne
štej
v
zlo
.
Po
materi
sem
Tolminec
in
klel
Te
tudi
nisem
nikoli
.
“
Tako
je
polagal
Mohor
v
levo
skodelico
svoje
birištvo
in
v
desno
svoje
tolminstvo
s
skromno
opazko
,
da
vsaj
Matere
božje
ni
klel
.
Potem
se
je
domislil
Grandentijeve
smrti
in
ga
je
streslo
.
Potem
si
je
predočil
Locatellijev
položaj
in
modroval
:
„
Da
bi
živel
ni
,
da
bi
umrl
ni
.
Toliko
je
pa
že
še
,
da
bo
trpel
,
če
ga
kmetje
na
raženj
zavale
,
kakor
so
ajdje
svetega
Lovrenca
.
“
Še
malo
privoščil
je
sodniku
.
Nad
Solkanom
je
zašel
skoraj
med
upornike
.
Šele
popoldne
si
je
upal
v
Solkan
.
Komaj
pa
je
zavil
mimo
druge
hiše
,
je
začutil
temen
udarec
po
glavi
in
skoro
izgubil
zavest
.
Nad
njim
v
oknu
se
je
razlegel
preplašen
klic
,
Gospod
Mohor
je
začuden
odprl
oči
.
Debela
ženska
je
lomila
roke
nad
njim
.
„
Signorai
Mariutta
!
“
je
vzkliknil
Mohor
.
Par
hipov
pozneje
je
sedel
z
debelo
bunko
na
glavi
za
obloženo
mizo
,
negovan
od
gostoliubne
Mariutte
,
vdove
po
dacarju
Bašinu
,
in
se
opijal
s
čudovitostjo
slučaja
v
življenju
,
ki
je
napravil
,
da
sedi
on
,
Mohor
Kacafura
,
ubegli
birič
brez
strehe
,
za
mizo
Mariutte
,
svoje
davno
pozabljene
znanke
,
in
da
je
ta
znanka
vdova
,
in
da
je
ta
vdova
še
prav
čedna
,
in
da
je
on
tej
čedni
vdovi
prav
tako
pri
srcu
,
ko
pred
dvajsetimi
,
morda
tridesetimi
leti
.
Pil
je
pridno
,
saj
mu
je
venomer
nalivala
.
Ko
je
odšla
po
novo
posodo
,
je
pokimal
in
si
zavihal
brke
in
tlesnil
z
jezikom
:
„
Zato
,
ker
nisem
Matere
božje
klel
,
mi
je
dala
to
srečo
,
in
to
bunko
na
glavo
za
birištvo
.
Ampak
,
očedil
se
boš
zdaj
malo
,
gospod
Mohor
.
Baba
je
baba
,
je
rekel
moj
oče
,
najboljša
je
slaba
!
“
Mariutta
se
je
vrnila
in
poizvedovala
,
če
je
Mohor
še
sam
.
„
Zvest
in
sam
!
“
Zardela
je
,
morda
zato
,
ker
se
ko
vdova
ni
mogla
ponašati
z
zvestobo
.
Začela
se
je
opravičevati
.
„
Nič
ne
de
,
“
jo
je
potolažil
,
„
tudi
vdova
je
dobra
,
in
da
niste
vdova
Kacafura
,
je
še
boljše
.
“
Ona
je
rekla
,
da
je
gospod
Mohor
zelo
dober
.
Mohor
ji
je
poljubil
roko
.
O
čudovitost
slučajev
v
življenju
:
ob
smrti
idila
...
Župnik
Murovec
je
sedel
v
svoji
sobi
za
mizo
pri
svitu
motne
oljenice
.
Na
desni
mu
je
ležala
knjiga
,
na
levi
zganjen
,
do
polovice
popisan
list
papirja
.
V
velikem
tintniku
je
tičalo
troje
gosjih
peres
.
Okno
proti
cerkvi
je
bilo
odprto
.
Čudovito
tiha
in
nežna
noč
Velikega
petka
je
snivala
zunaj
.
Zdajpazdaj
je
čul
župnik
glas
stopinj
,
škripanje
cerkvenih
vrat
,
zašepetano
besedo
,
vzdih
.
In
tedaj
je
čital
polglasno
:
„
Bonum
est
viro
,
cum
portaverit
jugum
ab
adolescentia
sua
,
sedebit
solitarius
et
tacebit
,
quia
levabit
super
se
.
Ponet
os
suum
in
pulvere
,
si
forte
sit
spes
.
“
In
župnik
se
je
nemirno
zganil
in
ponovil
zamišljen
:
„
Si
forte
sit
spes
!
“
Nema
žalost
mu
je
ležala
na
licu
.
Nekako
nestrpno
je
odmaknil
knjigo
in
segel
po
list
papirja
.
Tiho
je
bral
pisano
,
in
ko
je
prebral
,
je
položil
list
predse
,
vzel
pero
in
začel
pisati
,
od
tam
,
kjer
je
bil
dopisal
.
Besedo
za
besedo
je
izgovoril
,
ko
je
pisal
:
„
Potem
pa
so
se
vzdignili
,
štiristo
in
več
in
so
šli
in
so
do
tal
porušili
Bandelovo
hišo
.
Destruxerant
,
sed
non
occiderunt
.
Niso
pretili
krvi
,
kar
jim
Bog
štej
v
zasluženje
.
“
In
za
hip
je
dvignil
župnik
glavo
.
Nekaj
rahlega
veselja
je
bilo
na
njegovem
starem
zdravo-dobrohotnem
licu
.
Očividno
je
bil
zadovoljen
ali
z
vsebino
ali
obliko
zapisanega
.
„
Potem
pa
so
rekli
eni
,
“
je
pisal
dalje
,
„
vstanimo
in
se
vzdignimo
nad
pijavke
.
In
so
se
vzdignili
in
so
šli
iz
Gorice
in
so
šli
v
Števerjan
(
in
vicum
St.
Floriani
)
in
so
razdejali
hišo
barona
Tacco
,
destruxerunt
,
sed
non
occiderunt
!
“
In
kronist
je
zopet
počival
.
„
Je
bil
in
vico
dacar
,
“
je
pisal
dalje
,
„
in
mu
je
bilo
ime
Peter
Taljanut
in
je
bil
človek
trdega
srca
in
samopašen
.
In
so
rekli
:
Porušimo
mu
hišo
!
In
je
prišel
in
jih
prosil
,
naj
ne
porušijo
hiše
in
tudi
ključarja
sta
prosila
,
naj
ne
porušijo
hiše
.
In
niso
porušili
hiše
.
Dacar
pa
je
plačal
sto
cekinov
cerkvi
Sti
Floriani
.
In
so
bili
to
kmetje
iz
Kromberga
in
Grgarja
in
Lokva
.
Nec
destruxerant
,
nec
occiderant
.
“
Tu
je
župnik
odložil
pero
in
se
vzravnal
in
stopil
k
oknu
.
In
je
slišal
prihajajoče
in
odhajajoče
in
cerkvena
vrata
so
se
škripaje
odpirala
in
zapirala
.
Skozi
malo
okence
jih
je
videl
klečati
v
svitu
oljenic
ob
ralzpelu
.
Padali
so
v
prah
pred
Križanim
in
so
mu
poljubljali
krvave
rane
.
In
je
videl
,
da
niso
same
ženske
.
Tedaj
si
je
segel
Murovec
preko
oči
in
vzkliknil
:
„
Ne
pozabi
jih
v
usmiljenju
!
“
In
zopet
je
sedel
za
mizo
in
potegnil
knjigo
k
sebi
in
je
bral
:
„
Ego
quidem
plantavi
te
vineam
meam
speciosissimam
et
tu
facta
es
mihi
nitnis
amara
!
“
„
Nimis
amara
,
“
je
ponovil
,
segel
po
pero
in
pisal
:
„
In
so
se
dvignili
ljudje
iz
Čepovatna
in
Grgarja
in
bližnjih
vasi
in
so
prišli
na
Tiho
nedeljo
v
Solkan
,
da
bi
porušili
hišo
vdove
Bašin
.
Bilo
pa
jih
je
štiristo
in
več
.
In
so
jim
poslali
gospoda
in
stanovi
naproti
venerabilem
aic
doctum
ex
S.
J.
dominum
Sodar
in
dvoje
očetov
iz
reda
S.
Francisci
in
pet
meščanov
.
In
so
prišli
in
so
rekli
,
naj
ne
porušijo
hiše
.
In
niso
porušili
.
Nec
destruxerant
,
nec
occiderant
.
“
Tu
se
je
župnik
Murovec
razgrel
in
je
vzkliknil
:
„
Bi
jo
kmalu
bili
,
če
gre
Mohor
Kacafura
s
sabljo
nanje
,
potep
!
“
Nato
je
pisal
dalje
:
„
Vstal
pa
je
v
mestu
in
po
deželi
velik
strah
,
In
so
se
zbrali
gospoda
in
stanovi
in
so
se
posvetovali
,
kako
bi
kmete
ustrahovali
in
ukrotili
.
In
so
sklenili
,
da
pokličejo
vojake
.
In
jih
je
prišlo
petintrideset
vojakov
in
stodvainšestdeset
černidov
iz
Gradiške
.
Ko
so
pa
našli
mesto
;
varno
in
nobenih
kmetov
,
so
se
vojaki
vrnili
.
Kajti
dvignili
so
se
meščani
in
so
rekli
...
“
„
In
so
rekli
,
“
je
pomakal
župnik
pero
v
tintnik
:
„
Ali
bomo
mi
reveži
tuje
vojake
redili
in
prenočevali
?
In
je
bilo
sklenjeno
,
da
se
vojaki
vrnejo
iz
Gorice
v
Gradiško
.
Gospoda
in
stanovi
pa
so
se
sešli
in
so
rekli
:
Velika
je
predrznost
kmetov
.
Vohune
pošiljajo
v
mesto
in
nam
branijo
odnesti
podrtije
Bandelove
hiše
.
In
drugi
so
rekli
:
Porušili
so
mitnico
v
Kanalu
.
In
vstal
je
davkar
Roglovič
in
je
rekel
:
Branijo
se
plačevati
vsakteri
davek
.
Stanovi
pa
so
poslali
Kormincem
,
naj
branijo
hišo
Taccovo
in
Thurnovo
.
In
so
odgovorili
Korminci
:
Ne
bomo
branili
ne
hiše
Taccove
,
ne
hiše
Thurnove
.
Gospoda
in
stanovi
pa
so
sklenili
in
so
rekli
:
Kaj
naj
storimo
,
če
pridejo
kmetje
in
bodo
hoteli
vdreti
v
mesto
?
Oborožili
bomo
plemiče
in
njih
hlapce
in
meščane
in
dijalke
.
In
na
dano
znamenje
z
dvojnim
strelom
iz
mortalet
bomo
branili
mest
.
Tako
so
sklenili
.
Visoki
gospod
podglavar
pa
je
poslal
vsem
županom
po
vsej
deželi
opomin
,
naj
gredo
k
ljudstvu
in
ga
posvare
.
Skrivaj
pa
je
poslal
in
velel
poizvedovati
,
kdo
da
so
,
ki
ljudstvo
šuntajo
in
k
uporu
pripravljajo
.
“
In
župnik
se
je
moral
hudo
razburiti
,
zakaj
brezmiselno
je
pisal
iz
knjige
pred
seboj
:
„
Parvuli
petierunt
panem
et
non
erat
,
qui
frangeret
eis
.
“
In
razgrel
se
je
in
udaril
z
roko
ob
mizo
in
vzkliknil
:
„
Kruha
bi
jim
poslali
,
kruha
,
da
bodo
mirni
!
“
In
še
ljuteje
je
vzkliknil
čez
hip
:
„
Pa
bodo
vojake
nanje
poslali
!
“
Sedemnajstega
aprila
na
velikonočni
ponedeljek
zvečer
je
sedelo
pri
Matku
v
Volčah
polna
soba
pivcev
,
kmetov
.
Pili
so
na
upanje
,
kajti
beda
je
bila
velika
.
Klavrna
!
Velika
noč
!
Otroci
so
doma
povpraševali
po
piruhih
in
gubanici
in
so
s
solzami
obirali
ovsen
kruh
.
Marsikatera
mati
se
je
razjezila
,
da
še
ovsenega
kruha
ne
bo
.
Očetov
,
mož
in
odraščenih
sinov
pa
sploh
ni
bilo
ves
dan
domov
.
Čudovita
praznota
je
bila
v
moških
srcih
,
nekak
strah
,
neka
nestrpnost
.
Šele
v
družbi
,
v
gostilnah
so
se
oddahnili
,
pozabili
na
bedo
doma
,
pozabili
na
lastno
lakoto
in
pili
,
nekateri
celo
iz
zavesti
,
da
so
prešli
prazniki
in
da
niso
opravili
izpovedi
.
V
temi
razpoloženju
so
postajali
celo
mirni
možje
v
družbi
nestrpni
,
zbadljivi
,
nezaupni
.
Drug
drugemu
so
hvalisali
svoja
junaštva
,
lagali
in
pretiravali
,
dočim
so
zopet
drugi
s
preračunjeno
hudobno
namero
sikali
,
da
so
izdajalci
med
njimi
.
Kdo
da
je
,
naj
ga
povedo
,
so
vzklikali
tedaj
poslušalci
,
bili
ob
mizo
,
da
je
treba
,
izdajalcem
hiše
požgati
,
nje
same
pa
obesiti
,
da
je
tako
zapisal
Šime
Golja
in
da
je
prav
zapisal
.
Tako
je
sedel
ta
večer
pri
Matku
tudi
Gašpar
Bizalj
.
Bil
je
edini
,
ki
je
še
sproti
plačeval
.
In
ker
je
plačal
nekaj
za
druge
,
je
imel
glavno
besedo
in
je
že
v
peto
godel
od
tistih
prekelj
,
ki
da
jih
ni
in
ni
bil
nasekal
na
Kolovratu
.
„
Kolikrat
boš
še
povedal
o
prekljah
?
“
je
dejal
Matko
.
„
Kolikorkrat
hočem
.
Ti
imaš
nositi
na
mizo
in
molčati
!
“
je
odvrnil
vinjeni
Gašpar
.
„
V
svoji
hiši
že
katero
lahko
rečem
,
“
je
menil
Matko
.
Toda
kmetje
so
držali
z
Gašparjem
.
Tedaj
se
je
Matko
razgrel
:
„
Pijani
ste
.
Delat
bi
šli
,
da
vas
ne
bo
lakota
končala
in
da
boste
imeli
s
čim
plačati
,
kar
zapijete
!
Tudi
kaplje
ne
dam
več
.
“
„
Dal
jo
boš
!
“
je
vzkliknil
Bizalj
.
Matko
se
je
obrnil
proti
vratom
.
„
Judež
si
,
saj
vem
!
“
je
rekel
Gašpar
.
Tedaj
se
je
Matko
hipoma
obrnil
in
skočil
h
Gašparju
:
„
Kdo
je
Judež
?
“
„
Čemu
si
pa
zacvilil
!
“
Matku
je
lice
zagorelo
.
Z
levico
je
stisnil
Gašparja
za
vrat
,
z
desnico
pa
stegnil
po
vrč
.
Kmetje
so
planili
kvišku
.
„
Nazaj
besedo
!
“
je
klical
Matko
.
Bil
je
ko
vsi
drugi
.
Kakor
je
sovražil
izdajalce
in
jih
sumničil
,
tako
je
sovražil
očitek
,
da
bi
bil
on
sam
izdajalec
.
„
Pa
reci
,
da
si
plačal
groš
!
“
je
siknil
Bizalj
.
Par
kmetov
je
zgrabilo
Matka
,
preden
je
zamahnil
.
Divje
pehanje
se
je
začelo
.
Hipoma
je
viknil
nekdo
v
šum
.
Možje
so
se
razgnetli
in
ozrli
na
vrata
,
kjer
je
stal
Gradnik
.
Pomiril
jih
je
resno
in
odšel
v
kuhinjo
k
Tini
in
mrmral
:
„
Dobro
mu
pa
ne
bo
,
kdor
bo
res
izdajal
.
“
Pa
je
bil
v
Modreju
Miha
Gregor
.
Tak
revež
je
bil
,
da
je
pač
včasih
kaj
slišal
o
cekinih
in
goldinarjih
,
imel
pa
svoj
živ
dan
ni
nobenega
.
Pa
to
ni
bilo
narobe
.
Narobe
je
bilo
,
dal
je
mož
venomer
govoril
o
cekinih
in
goldinarjih
,
kakor
bi
jih
res
kaj
imel
doma
.
V
resnici
je
mel
,
sirota
,
sedem
grošev
in
je
vil
in
vil
,
da
bo
že
dal
tisti
kvatrni
groš
in
ni
nič
dal
.
Pri
Defacisu
v
Tolminu
so
ga
prijeli
mesar
Melinc
in
drugi
.
Nekaj
je
pil
,
nekaj
se
pa
vdati
ni
hotel
in
je
mlel
:
„
Kaj
pa
je
to
troje
grošev
ali
deset
?
“
In
kaj
zaničljivo
si
je
pihnil
čez
odprto
dlan
.
„
Ne
rečem
,
pest
cekinov
že
človek
pogreši
,
pest
cekinov
.
“
„
Zato
boš
dal
groš
!
“
je
odvrnil
Melinc
,
ki
je
z
Modrejani
še
trše
govoril
,
nego
je
že
bila
njegova
navada
.
„
Dal
,
dal
,
“
je
modroval
tjavendan
Gregor
,
„
že
da
človek
,
če
ve
zakaj
.
To
je
vprašanje
,
če
se
že
vprašat
,
naj
se
vpraša
,
zakaj
.
“
„
Kaj
ne
boš
dal
?
“
je
menda
prav
doumel
Melinc
.
„
Cesarju
,
kar
je
cesarjevega
,
“
se
je
lahkomiselno
iz
vil
iz
zadrege
Gregor
.
„
In
uhajaču
,
kar
mu
gre
!
“
je
odvrnil
temno
Melinc
in
kmalu
odšel
.
Gregor
pa
je
še
posedel
,
meneč
,
da
je
zdaj
odrešen
sitneža
.
In
prav
gorostasno
je
zopet
razsipal
v
besedah
s
cekini
,
dokler
ga
ni
domačin
sosed
Kafol
pokaral
:
„
Uboga
cerkvena
miš
ti
!
“
Vtemni
noči
sta
nekaj
hipov
pozneje
koračila
moža
domov
.
Sredi
Dobrav
sta
bila
in
Gregor
je
kljub
temi
in
eventualnim
roparjem
ob
cesti
cingljal
v
besednih
podobah
s
cekini
in
goldinarji
.
Tedaj
se
je
posvetilo
pred
njima
.
„
Ogenj
,
“
je
vzkliknil
Kafol
.
„
Jezus
,
Marija
,
radi
groša
!
“
je
zastokal
Gregor
in
zajokal
.
Pred
njima
,
sama
zase
izven
vasi
sredi
sadnega
drevja
ob
Soči
je
gorela
Gregorjeva
bajta
in
razsvetljevala
velik
del
Bučenice
in
Senice
...
Andrej
Golja
je
bil
prišel
na
velikonočni
ponedeljek
zgodaj
zjutraj
k
Antonu
Božiču
v
Podmelec
ali
Melca
in
se
hudo
razjezil
:
„
Ti
,
“
je
rekel
Božiču
,
„
ti
mi
hčer
skrivaš
,
potep
.
Denar
si
vzel
,
dekleta
pa
ne
misliš
dati
.
“
„
Ali
bi
se
bil
v
postu
oženil
?
“
je
miril
Božič
.
„
Da
mi
jo
skrivaš
,
“
je
vzkliknil
Golja
,
„
sem
rekel
.
Da
mi
nevesto
skrivaš
,
če
nisi
gluh
.
“
„
Nisem
gluh
,
“
je
odvrnil
Božič
.
„
V
cerkev
pojdi
,
pa
jo
boš
videl
.
“
„
Vedno
je
v
cerkvi
,
“
je
rohnel
divjak
.
Vendar
se
je
vsaj
toliko
utolažil
,
da
je
sedel
in
si
dal
prinesti
pijače
.
In
tudi
jesti
je
hotel
,
meso
jesti
.
Božič
mu
je
ponudil
kos
ržene
pogače
.
Je
surovina
božji
kruh
po
tleh
treščil
,
da
je
neko
vaško
otroče
od
strahu
zajokalo
in
hitelo
domov
pravit
,
da
je
„
mož
“
pri
Božiču
Sv.
Duha
po
tleh
vrgel
.
Andrej
Golja
je
pil
,
in
čim
bolj
je
pil
,
tem
huje
se
je
pridušal
,
da
se
je
naveličal
čakati
.
In
se
vendar
ni
naveličal
,
dokler
ni
dočakal
Cilke
.
Vstopila
je
in
prebledela
in
najrajša
bi
bila
zbežala
;
pa
ji
je
oče
pomignil
,
naj
bo
dobra
ž
njim
.
In
s
silo
se
je
krotila
in
hlinila
veliko
ali
veselo
zadrego
,
čeprav
ji
je
bilo
hudo
.
Pijani
Golja
je
rahlo
udaril
ob
mizo
in
dejal
:
„
Cilka
,
moj
dom
bova
šla
pogledat
.
“
Prikimala
je
.
„
Kar
zdaj
pojdeva
na
Grahovo
.
Mesa
boš
jedla
in
pila
boš
,
boš
vsaj
vedela
,
kaj
je
Velika
noč
.
“
Branila
se
je
.
„
Pa
pojdi
,
“
je
drhtel
Božiču
glas
.
„
Cilka
,
pa
da
boš
do
večera
nazaj
!
“
„
Ne
grem
!
“
je
jeknila
.
„
Kaj
?
“
Žile
na
čelu
so
Golji
nabrekle
.
„
Kaj
?
“
je
zategnil
.
„
Tako
hčer
imaš
,
Tone
.
Očeta
ne
sluša
.
Bomo
videli
,
ali
bo
moža
!
“
„
Saj
pojde
,
“
je
dejal
Božič
,
„
pametna
je
dovolj
.
Bo
že
vedela
,
kaj
narediti
,
če
ti
ne
boš
!
“
Golja
je
kimal
z
glavo
in
se
pomirjen
smejal
.
Ob
dveh
sta
šla
,
ob
treh
sta
bila
na
Grahovem
.
Hiše
Goljeve
ni
marala
videti
,
da
jo
pa
pelje
h
„
Gradniku
“
v
gostilno
,
je
privolila
.
Celo
nekaj
vina
je
okusila
.
Krčma
je
bila
polna
kmetov
.
Smeh
in
šala
in
opojni
smradljivi
vzduh
sta
jo
prevzemala
.
V
strastni
neslišni
molitvi
so
ji
drhtele
ustnice
.
Golja
je
hotel
biti
nesramen
.
Udarila
ga
je
v
obraz
.
Zelo
začudeno
jo
je
pogledal
,
toda
kmetje
so
ji
dali
prav
.
„
Saj
še
ni
tvoja
žena
,
Andrej
!
“
Zasmejal
se
je
in
vzkliknil
:
„
Vrnem
ji
,
kadar
bo
.
“
Nema
groza
jo
je
spreletela
.
Vedela
je
,
kako
je
počel
s
svojo
prvo
ženo
.
„
Zadušil
me
bo
,
kakor
je
Terezo
,
“
je
mislila
in
ni
je
bilo
stvari
na
svetu
,
ki
bi
jo
bolj
sovražila
in
se
je
obenem
tako
bala
,
ko
tega
divjega
,
brezvestnega
nasilneža
.
Sedel
je
med
kmeti
neki
tujec
.
Radoveden
je
bil
.
Pa
le
o
puntarjih
ga
je
gnala
radovednost
.
„
Hentaj
,
si
ti
radoveden
,
“
se
je
ujezil
končno
mlad
mož
in
pogledal
nekam
po
strani
tujca
.
Da
ne
misli
nič
vedeti
in
da
že
ve
,
je
menil
tujec
.
„
Odkod
pa
si
?
“
Od
Železnikov
da
je
,
žebljar
da
je
,
je
odvrnil
.
Nekaj
časa
je
bil
mir
,
pa
je
postal
zopet
radoveden
,
češ
,
da
bo
Golja
gotovo
eden
glavnih
.
„
Seveda
je
,
“
je
odvrnil
star
zaupljiv
možic
in
začel
dokaj
vljudneje
pripovedovati
o
groših
in
leskovih
križih
,
pa
da
se
bodo
presneto
urezali
,
če
mislijo
gospoda
,
da
bo
že
mir
.
In
tedaj
se
je
zgodilo
,
da
je
slučajno
postalo
hipoma
vse
tiho
med
pivci
in
so
se
čule
samo
starčeve
besede
.
Golja
je
vprašal
:
„
Kdo
je
tisti
tam
?
“
„
Žebljar
iz
Železnikov
je
,
“
je
dejal
prvi
kmet
.
„
Žebljar
si
?
“
je
vprašal
Golja
.
Da
je
,
je
menil
tujec
,
pa
da
gre
na
Goriško
po
tropine
.
Golja
se
je
čudno
mirno
dvignil
izza
mize
in
stopil
k
tujcu
.
„
Prijatelj
,
le
meni
veruj
,
ti
nisi
Železnikar
.
“
Tujec
je
izkušal
zakleti
nekam
po
kranjsko
,
pa
je
vendarle
prebledel
.
„
Ti
bom
jaz
povedal
,
odkod
si
.
Od
Mirna
si
,
ali
pa
iz
Sovodenj
;
ali
zdaj
veš
?
“
Tujec
se
je
izkušal
smejati
in
ugovarjati
in
je
res
izdal
svojo
vaško
govorico
.
Golja
se
je
ozrl
po
ljudeh
in
dejal
:
„
Potep
sem
od
nog
do
glave
,
tak
tepec
pa
ne
kot
vi
!
Ali
ga
ne
vohate
,
da
je
ovaduh
!
“
„
Ovaduh
?!
“
Dobrodušni
,
od
vina
razvneti
obrazi
so
v
hipu
potemneli
.
V
široka
lica
je
legla
neskončna
trdost
in
krutost
.
Ropotaje
so
se
dvignili
.
„
Ovaduh
?!
“
Golja
,
je
položil
tujcu
roko
na
rame
.
„
Reci
,
če
moreš
,
da
nisi
!
“
Da
ima
šest
otrok
doma
in
bolno
ženo
,
je
jecal
mož
in
trepetal
ves
bled
.
„
Ali
zdaj
veste
?
“
se
je
obrnil
Golja
k
ljudem
.
Že
so
prvi
zamahnili
s
pestmi
,
drugi
so
prijemali
za
vrče
,
vlekli
krivače
izza
,
pasov
.
„
Na
drevo
ž
njim
!
“
je
vzkliknil
nekdo
.
„
Skozi
palice
naj
gre
!
“
je
klical
drugi
.
„
Čemu
?
“
je
dejal
kruto
in
mirno
Golja
.
„
Saj
je
Bača
blizu
.
“
„
V
Bačo
z
ovaduhom
!
“
so
klicali
.
„
Ne
morite
,
“
je
hotela
zaklicati
Cilka
,
ali
neslišno
so
ji
drhtele
besede
na
ustnicah
.
Tujec
je
šinil
kvišku
,
zasikal
z
nožem
in
planil
iz
sobe
.
V
hipu
so
bili
vsi
za
njim
,
preklinjajoč
in
kričeč
.
Cilka
je
skočila
k
oknu
in
je
še
videla
,
kako
je
Golja
dotekel
beguna
in
ga
z
močnim
sunkom
v
hrbet
vrgel
po
tleh
.
In
potem
je
videla
,
kako
je
do
trideset
in
več
rok
seglo
po
nesrečni
žrtvi
in
jo
pehalo
proti
strmemu
bregu
nad
Bačo
.
In
potem
je
zatisnila
oči
in
si
z
rokama
zamašila
ušesa
,
da
ne
bi
videla
in
slišala
njegove
smrti
.
Potem
je
skočila
na
cesto
in
začela
bežati
proti
domu
.
In
čim
bolj
je
bežala
,
tem
jasneje
je
videla
tujca
.
In
gledala
ga
je
zvečer
in
vso
noč
na
baškem
produ
.
Ležal
je
vznak
in
iz
ust
in
iz
rane
nad
temenom
mu
je
curljal
droben
studenček
krvi
.
In
krilil
je
z
rokama
in
se
dvigal
in
se
ni
mogel
dvigniti
in
venomer
je
stokal
:
„
Pet
otrok
,
šest
otrok
in
bolno
ženo
!
“
Proti
jutru
je
Cilki
odleglo
.
Vstala
je
in
šla
v
kuhinjo
in
vzela
skrivaj
kuhinjski
nož
in
je
čakala
.
Andreja
Golje
ni
bilo
.
„
Tončka
pojdi
!
“
je
dejal
brat
Lovrenc
trdo
svoji
sestri
.
In
Tončka
se
je
mukoma
dvignila
s
peči
in
se
opotekla
proti
vratom
.
Ni
pogledala
Gradnika
.
Martin
Munih
je
dejal
rezko
,
polglasno
:
„
Z
eno
nogo
je
že
v
grobu
.
“
To
je
bilo
zvečer
na
velikonočni
torek
,
ko
je
semanji
dan
pri
sv.
Luciji
na
Mostu
.
Resnih
obrazov
so
sedeli
možje
za
orehovo
mizo
.
Molčali
so
še
nekaj
hipov
potem
,
ko
je
bila
Tončka
odšla
.
Tedaj
je
potisnil
Lovrenc
Kragulj
velik
poln
vrč
pred
može
na
mizo
.
„
Ali
je
zlodjeva
?
“
je
vprašal
Andrej
Laharnar
.
„
Je
!
“
je
odvrnil
Lovrenc
.
„
Vipavci
ga
pijo
,
zakaj
ga
ne
bi
Tolminci
?
“
Andrej
je
zmajal
z
glavo
.
Martin
Munih
pa
je
dvignil
vrč
žganja
in
pil
.
In
ko
je
odložil
je
dejal
:
„
Hudičeva
voda
je
,
pa
greje
in
je
za
rane
.
“
Andrej
je
nestrpno
pogledal
na
Gradnika
,
ki
je
ves
zamišljen
strmel
na
vrata
za
Tončko
.
„
Janez
!
“
„
Duša
naj
pove
,
kar
ve
,
“
je
rekel
Gradnik
,
ko
se
je
vzdramil
.
Peter
Duša
je
sedel
ob
peči
.
„
Povem
,
kar
vem
,
“
je
dejal
in
vstal
.
„
Tako
je
,
da
je
vsa
dežela
pokoncu
,
Rihemberžani
in
Kraševci
.
Huda
sila
bo
kmetov
.
Samo
vkup
ne
držijo
vsi
.
Brici
zase
,
Rihemberžani
zase
,
Kraševci
zase
.
“
„
Kako
to
,
zase
?
“
je
vprašal
Andrej
Lahalmar
.
„
Tako
,
“
je
odvrnil
Duša
.
„
Vipavci
pravijo
,
da
pojdejo
na
svoje
grofe
,
na
Lanthierija
in
Dornberga
.
Kraševci
na
Thurna
in
Petača
.
Mnogo
je
omahljivcev
med
njimi
,
pa
kakor
pravdarji
so
,
vsak
hodi
svojo
pot
.
“
„
Kakor
pri
nas
,
“
je
pripomnil
polglasno
Kobal
.
„
Ne
,
“
je
odvrnil
Duša
.
„
Zakaj
pa
se
boje
v
Gorici
najbolj
nas
in
Bricev
?
“
„
Saj
smo
jim
pest
pokazali
,
naj
jo
še
Vipavci
in
Kraševci
tako
,
“
je
dejal
Munih
.
„
Nočejo
!
“
je
dejal
Šime
Golja
.
„
Kaj
torej
hočejo
?
“
je
vprašal
Štefan
Laharnar
.
„
Pravijo
,
da
pošljejo
v
Gorico
nekaj
mož
,
“
je
odvrnil
zopet
Duša
,
„
da
naj
jim
dajo
ven
stara
pisma
.
“
„
Če
jih
dajo
!
“
je
pripomnil
Martin
Munih
.
„
Kaj
to
govorimo
,
“
je
dejal
zdaj
Kobal
,
„
naj
dajo
ali
ne
,
kaj
nas
briga
?
Za
svoja
pisma
naj
sami
gledajo
!
Jaz
vprašam
,
kdaj
pojdemo
vsi
skupaj
?
“
Lovrenc
Kragulj
je
prikimal
z
glavo
:
„
Z
jezika
si
mi
vzel
besedo
.
“
Andrej
Laharnar
je
srepo
strmel
predse
in
mrmral
:
„
Vse
se
punta
,
pa
vsak
za
svoje
!
“
„
Mi
smo
za
svoje
že
opravili
,
“
je
pripomnil
Šime
Golja
.
„
Zakaj
potem
še
vlečemo
z
Vipavci
?
“
je
odvrnil
Andrej
Laharnar
.
„
Prav
res
!
“
je
pritrdil
Štefan
.
„
Zakaj
?
“
se
je
tedaj
nekako
zlobno
začudil
Gradnik
.
„
Da
tega
ne
veš
,
Andrej
!
“
Andrej
se
je
ozrl
na
Gradnika
.
Ta
je
nadaljeval
.
„
In
tudi
to
se
mi
čudno
zdi
,
da
Šimon
Golja
tega
ne
ve
ali
morda
,
vedeti
noče
.
“
„
Bog
ve
,
da
ne
vem
!
“
je
dejal
Golja
.
Laharnar
je
uprl
svoj
pogled
v
vrč
žganja
na
mizi
.
„
Možje
,
“
se
je
razgrel
Gradnik
,
„
v
naših
predpravicah
stoji
tudi
to
,
da
se
imajo
pustiti
Tolmincem
stare
navade
in
šege
.
Po
stari
navadi
in
pravdi
pa
nam
gre
oblast
,
soditi
po
lastni
pameti
in
vesti
.
Kdo
pa
nam
sodi
zdaj
?
Gospoda
!
In
kako
sodi
?
Da
se
puntamo
.
Zato
pravim
:
Davek
smo
odpravili
,
za
desetinsko
četrt
smo
zmagali
,
za
sodno
oblast
pa
še
nismo
.
Naj
nas
ukrote
.
Sodili
nam
bodo
,
kakor
se
bo
njim
zdelo
.
In
tega
ne
smemo
pustiti
.
In
v
tem
smo
vsi
edini
Kraševci
,
Vipavci
in
Tolminci
.
“
„
Mlad
je
,
pa
ve
vse
,
“
je
mrmral
Golja
.
Andrej
Laharnar
pa
je
dejal
:
„
Če
bi
zmagali
!
“
„
Ali
že
nismo
?
“
je
odvrnil
Gradnik
.
„
Taka
zmaga
!
Bomo
videli
,
kaj
bo
,
če
pride
vojaštvo
!
“
„
Vojaštva
ne
bo
,
“
je
odvrnil
Gradnik
.
Laharnar
se
je
začudil
.
„
Duša
,
povej
!
“
je
pokimal
Gradnik
.
Duša
je
z
rahlim
nasmehom
stopil
k
mizi
in
dejal
:
„
Tako
je
ta
reč
.
V
Gorici
so
sklenili
,
da
naj
vojaštvo
ne
hodi
.
“
„
To
so
sklenili
?
“
se
je
začudil
Kobal
.
„
Kako
so
mogli
to
skleniti
,
če
niso
znoreli
?
“
je
dejal
Martin
Munih
.
„
Zato
,
“
je
triumfiral
Duša
,
„
ker
mislijo
,
da
nobenega
upora
ni
več
in
da
se
vi
med
seboj
prepirate
.
Pa
tudi
se
boje
stroškov
,
če
bi
poklicali
vojake
“
.
„
To
ni
mogoče
,
“
se
je
tedaj
razgrel
Andrej
Laharnar
,
„
kako
morejo
to
misliti
,
da
smo
sprti
?
“
„
To
nič
ni
,
“
je
odvrnil
Gradnik
.
Možje
so
radovedno
strmeli
.
Tedaj
je
rekel
Duša
:
„
Jakob
Defacis
se
dela
,
da
je
ovaduh
,
pa
jim
je
to
natvezel
.
“
„
Kdor
je
to
zmislil
,
je
zlata
vreden
,
“
je
vstal
Andrej
.
Duša
je
pokazal
na
Gradnika
.
Mirni
Andrej
Laharnar
je
udaril
ob
mizo
in
vzkliknil
:
„
Bukve
berem
,
puntati
se
pa
še
ne
znam
.
Šeme
ste
,
če
boste
še
kdaj
kaj
dali
name
.
“
„
Le
sam
sebe
v
nič
ne
devaj
,
Andrej
,
“
je
dejal
Golja
.
Kobal
pa
je
sunil
Martina
Muniha
pod
pazduho
in
pripomnil
:
„
Zdaj
vidiš
!
Ali
ga
je
kdo
gospodar
?
“
„
Bom
videl
!
“
je
odvrnil
Munih
,
ki
ga
je
žganje
omotilo
,
in
je
povesil
glavo
.
Neka
čudna
ginjenost
se
je
tedaj
polastila
Štefana
Laharnarja
in
nevede
,
zakaj
mora
povedati
,
je
rekel
:
„
Možje
,
vesel
sem
in
skrbi
me
.
Pa
le-to
naredimo
,
prijatelji
si
ostanemo
,
in
če
bi
šlo
še
slabše
,
prijatelji
do
smrti
in
zvesti
.
“
„
Zvesti
!
“
so
jeknili
možje
in
si
segli
v
desnice
.
Mnogi
so
imeli
solzne
oči
in
so
dolgo
molčali
,
preden
so
nadaljevali
posvetovanje
.
To
vse
pa
se
je
zgodilo
na
velikonočni
torek
,
en
dan
po
sklepu
stanovske
seje
,
da
ni
treba
vojaštva
...
In
pravi
upor
je
komaj
zorel
!
...
Si
forte
sit
spes
!
Vsa
dežela
je
bila
v
cvetju
,
vsaka
dolina
je
dehtela
.
Vipava
je
bila
kakor
raj
in
Brda
kakor
obljubljena
dežela
.
Zemlja
je
rodila
kot
vsako
leto
,
gnala
travo
in
cvetje
.
Ljudje
pa
so
jo
čudovito
zanemarjali
,
kakor
da
je
ne
poznajo
več
,
črne
,
rdeče
in
ilaste
žemljice
matere
.
Ne
vsi
.
Z
vnemo
in
upom
v
boljšo
jesen
od
preteklih
,
so
drugi
orali
in
kopali
,
obrezovali
trto
in
cepili
.
In
njihov
znoj
je
rodil
blagoslov
.
Bogato
se
je
košatil
črniš
ob
dišečki
,
galovina
in
grganja
sta
bili
razsipni
.
Najlepše
je
obetal
zelen
.
O
trta
,
koliko
lepih
imen
poznaš
!
Fig
belic
je
bilo
toliko
,
da
se
bo
figovje
upogibalo
,
in
breskve
so
bile
kot
rože
v
svojem
cvetu
:
koščenice
,
kosmačke
in
urhovke
;
češnje
ranice
so
dozorevale
,
oblaki
čebel
so
šumeli
ob
jablanah
po
rdečecvetnih
dunajkah
in
pestrobelih
mohorovkah
in
drobnem
cvetju
samosevke
.
Belozelenkasto
so
se
obetale
hruške
krivorepke
,
mehnice
,
rusice
;
vahtnice
so
pravkar
popje
odpirale
.
Orehi
so
se
kadili
.
Droban
je
,
droban
,
pa
je
bogat
in
sladek
kot
med
—
oreh-kostenec
.
Koncem
vinogradov
so
poganjali
bujni
grmi
pelina
.
Oh
,
pelin
!
Od
pelina
ni
bilo
treba
dajati
desetine
,
ne
daca
.
Zato
je
rastel
tako
košato
.
Naj
raste
,
so
rekli
vinogradniki
,
bo
letos
več
vina
,
kot
pelina
.
Pa
so
se
zmotili
.
Jeseni
ni
bilo
vina
;
in
pelina
,
o
Bog
,
vsa
dežela
je
tonila
v
njem
...
Zadnje
dni
v
aprilu
je
začelo
in
prvi
teden
v
maju
je
bilo
kakor
v
vojski
.
Pohod
Tolmincev
v
Gorico
je
bil
pobunil
deželo
,
vzdignili
so
se
Vipavci
in
Kraševci
in
Brici
,
vzdignili
so
se
ob
Primorju
podgrajski
in
devinski
podložniki
in
daleč
čez
mejo
na
Pivko
je
šel
upor
in
onstran
od
Tolmina
se
je
raznetil
čez
Nemško
Idrijo
do
Žirov
.
Vstali
so
Rihemberžani
,
podložniki
grofov
Lanthierijev
,
in
so
poslali
odposlance
v
Gorico
do
podglavarja
.
Pridružili
so
se
jim
Kobencljevi
podložniki
od
Štanjela
s
svojimi
tožbami
.
Prišlo
je
šestdeset
Podgrajčanov
in
so
govorili
„
škandalozno
“
pred
podglavarjem
.
Rabattini
Kanalci
so
prešli
v
upor
in
grozili
in
naskočili
cesarsko
mitnico
.
Čepovanci
so
se
uprli
in
puntali
proti
gozdnemu
uradu
.
Po
Brdih
so
vrele
vasi
:
Kožbana
,
Krasno
,
Gradina
,
Šmartno
in
Biljana
.
In
vsi
ti
ljudje
niso
več
tožili
samo
davkarjev
,
tožili
so
svoje
gospode
,
zahtevali
urbarije
,
grozili
z
naskoki
na
gradove
;
Rihemberžani
so
rekli
,
da
se
nočejo
več
prerekati
,
ampak
vojskovati
.
Tudi
da
ne
pripoznavajo
več
goriškega
sodnika
,
oni
si
hočejo
sami
soditi
po
stari
navadi
in
pravici
.
Sedemstopetdeset
županij
s
svojimi
župani
se
je
zvezalo
v
punt
,
ki
je
visel
kot
ogromen
oblak
nad
središčem
dežele
,
nad
Gorico
,
in
ki
je
jezno
grozil
plemičem
in
njihovemu
gospodarstvu
.
Ne
tožijo
zaman
stanovi
,
da
je
plemstvo
brez
sredstev
,
da
mitnice
počivajo
.
Ljudje
nočejo
več
robotati
,
nočejo
desetine
,
nočejo
davkov
,
skratka
,
„
ubogi
in
revni
ljudje
“
hočejo
biti
prosti
in
v
vse
čase
ne
več
podaniki
...
V
sredo
tretjega
maja
sta
šla
dva
moška
od
Solkana
proti
Plavem
.
Eden
je
bil
star
,
drugi
mlad
;
stari
je
bil
po
obleki
tolminski
kmet
,
mlajši
je
bil
oblečen
po
okusu
meščanskih
fantov
.
Kljub
modni
obleki
pa
je
izdajalo
njegovo
okorno
kretanje
sina
kmetskih
staršev
.
In
to
je
bil
.
Po
poklicu
pa
je
bil
dijak
jezuitskega
gimnazija
v
Gorici
.
Molče
sta
korakala
skozi
Solkan
.
Ko
jima
je
izginila
vas
za
ovinkom
,
sta
počela
korakati
počasneje
in
starejši
je
dejal
:
„
Zdrav
si
?
“
Iz
teh
besed
je
zvenela
vsa
žarkost
očetovske
ljubezni
,
kmečkega
človeka
,
ki
spoštuje
v
sinu
znanje
in
se
pred
sinom
nehote
sramuje
svoje
robate
neukosti
.
„
Sem
,
“
je
odvrnil
mlajši
rezervirano
.
In
moža
sta
zopet
šla
molče
.
Potem
je
začel
sin
kakor
razmišljen
:
„
V
Biljani
so
predvčerajšnjim
naskočili
Zaletelovo
hišo
.
Trije
so
ustreljeni
,
dvajset
jih
je
ranjenih
.
“
In
nekam
nevoljno
je
pristavil
:
„
Kaj
pa
hočejo
?
Otroke
so
hoteli
metati
skozi
okno
,
kakor
bi
bili
otroci
kaj
krivi
.
“
„
Na
Tolminskem
jih
ne
bomo
,
“
je
odvrnil
stari
.
„
Kdove
,
“
je
jeknil
mlajši
,
„
vojska
ne
pozna
usmiljenja
.
“
Zopet
sta
potnika
utihnila
.
Samotna
je
ležala
pred
njima
in
za
njima
cesta
.
In
tedaj
se
je
mladi
zopet
razvnel
in
dejal
rahlo
očitajoče
:
„
Kaj
hočejo
še
,
da
ne
mirujejo
!
Ali
je
vse
to
komu
podobno
?
Ali
je
sodni
dan
?
“
„
Pravico
hočemo
,
“
je
odvrnil
stari
,
„
in
če
je
sodni
dan
,
naj
bo
,
sojeni
bodo
tisti
,
ki
so
krivi
.
“
„
Ali
gospoda
?
“
„
Ali
niso
krivi
?
“
„
Vi
jih
ne
morete
soditi
.
Tisti
,
ki
se
pravda
,
ni
obenem
sodnik
,
lepa
pravda
bi
bila
to
.
“
Starejši
je
nekaj
časa
korakal
nem
in
zamišljen
,
Nato
je
obstal
:
„
Tako
govoriš
,
kakor
te
učijo
.
“
„
Ni
res
,
“
je
dejal
mladi
,
„
govorim
,
kakor
je
res
.
Kmetje
ste
cesarjevi
podaniki
in
gospodje
so
cesarjevi
podaniki
.
Pravdo
vam
bo
sodil
cesar
.
Če
pa
jo
boste
sami
,
vam
bo
cesar
zameril
in
bo
branil
gospodo
.
“
„
Saj
se
ne
puntamo
prvič
,
ali
nam
je
sodil
kdaj
?
“
„
Sodili
so
njegovi
komisarji
.
“
„
Komisarji
?
“
je
vzkliknil
starejši
.
„
Komisarji
so
sodili
vselej
tako
,
da
smo
mi
kmetje
hudobni
in
uporni
in
da
delamo
gospodi
krivico
.
“
„
Saj
jo
tudi
delate
,
oče
,
“
je
rekel
mladi
;
„
davka
ne
plačujete
in
davek
je
cesarjev
.
“
„
To
ni
res
!
“
je
vzkliknil
stari
.
„
Študiran
si
,
pa
ne
veš
toliko
,
da
nam
je
zapisal
cesar
vse
davke
,
davka
na
vino
in
na
meso
in
na
sol
pa
ni
zapisal
.
Zmislili
so
si
ga
gospodje
.
Ali
pa
ga
je
njim
naredil
,
pa
hočejo
,
da
bi
ga
jim
kmetje
plačevali
.
“
Mlajši
ni
odgovoril
,
stari
se
je
zagledal
v
cesto
pred
seboj
.
„
Ali
veste
,
da
poizvedujejo
za
glavnimi
?
“
je
vprašal
tedaj
nenadoma
mlajši
.
„
Naj
,
“
je
odvrnil
stari
,
„
zato
se
pa
ne
vdamo
,
da
bi
nas
potem
polovili
.
“
Kakor
da
ni
slišal
zadnjih
besed
,
je
dejal
mladi
:
„
Včeraj
me
je
vprašal
grof
,
če
sem
kaj
v
žlahti
nekemu
Šimnu
Golji
;
sem
rekel
,
da
ga
ne
poznam
.
Pa
je
rekel
:
Zahvalite
,
da
ni
Vaš
oče
,
kajti
ne
dam
groša
za
njegovo
glavo
.
Zdaj
veste
oče
,
kaj
Vas
čaka
.
“
Šimon
Golja
je
vzkliknil
neskončno
žalostno
:
„
Štefan
,
zdaj
vem
,
da
nimaš
več
srca
za
svoje
ljudi
.
Celo
očeta
si
zatajil
.
Pa
te
vprašam
,
Štefan
,
če
mi
ne
boš
zameril
.
Ti
si
učen
,
jaz
neumen
kmet
.
Te
vprašam
,
kaj
če
bi
tisti
tvoj
grof
,
ki
te
oblači
,
vprašal
svojčas
,
kdo
da
je
tisti
,
ki
stoji
pred
rabljem
,
in
bi
bil
jaz
tisti
,
te
vprašam
,
ali
bi
mogel
reči
,
da
ga
ne
poznaš
?
“
„
Ne
!
“
„
Toda
,
da
sem
tvoj
oče
,
tudi
ne
bi
rekel
?
“
„
Rekel
bi
,
“
je
odvrnil
mirno
fant
.
Za
hip
sta
se
spogledala
oče
in
sin
.
In
stari
je
videl
,
da
ima
mladi
vse
oči
solzne
in
da
je
bled
in
slab
in
starikav
,
kakor
človek
,
ki
mu
grize
bol
na
srcu
in
ne
najde
miru
ponoči
v
spanju
.
In
tedaj
se
je
očetu
srce
odprlo
in
stena
med
sinom
in
očetom
je
padla
.
Šimon
Golja
je
prijel
sina
za
roko
in
vzkliknil
:
„
Saj
vem
,
Štefan
,
kako
je
,
pa
ne
bodi
hud
.
Vem
,
da
si
moja
kri
,
vem
,
da
se
boš
tudi
ti
puntal
,
pa
ne
kakor
oče
.
Puntal
se
boš
za
pravico
,
pa
ti
ne
boš
umiral
pod
rabljem
—
“
„
Oče
,
kaj
govorite
!
“
ga
je
prekinil
sin
.
Starcu
so
se
tresle
ustnice
.
„
Puntal
se
boš
,
ker
križev
ne
bo
konec
.
Za
nas
ne
!
Čakaj
,
“
je
rekel
nato
,
„
naprej
ne
moreš
z
menoj
,
če
hočeš
do
mraku
nazaj
.
Zato
me
poslušaj
,
kai
ti
zdaj
povem
.
“
Mož
je
za
hip
umolknil
,
kakor
da
išče
pripravne
besede
.
Nato
je
prijel
z
obema
rokama
sinovo
desnico
in
dejal
:
„
Nič
se
ne
bojim
smrti
.
Bojim
se
Boga
.
Če
bodo
nedolžno
kri
prelivali
in
bo
padla
na
mojo
vest
.
“
„
Saj
je
ne
boste
prelivali
Vi
,
“
je
skušal
sin
utolažiti
očeta
.
Ta
pa
je
kimal
z
glavo
in
govoril
:
„
Zaradi
tujih
grehov
bom
težko
umiral
.
“
Sin
ni
odvrnil
nič
.
Tedaj
je
oče
prosil
z
ihtečim
glasom
:
„
Štefan
,
ali
boš
mašnik
?
“
„
Bom
!
“
je
dejal
sin
.
In
tako
sta
se
razšla
...
Ko
je
stopil
tretjo
povelikonočno
nedeljo
tolminski
kaplan
in
poznejši
naddijakon
Andrej
Foramiti
v
cerkev
na
Ilovici
,
je
mimogrede
opazil
,
da
je
v
cerkvi
nenavadno
mnogo
ljudi
iz
okolice
.
Dasi
je
mladi
kaplan
poznal
Surija
in
Kornelija
a
Lapide
ter
pridno
prebiral
Bellovacenzijeve
„
Specula
“
in
se
tako
v
dobrem
tolminskem
zraku
pripravljal
na
častni
in
strogi
doktorski
izpit
,
je
vendar
zdaj
prišel
v
zadrego
,
čemu
neki
bi
bila
baš
tretja
povelikonočna
nedelja
za
kmete
tako
važna
,
da
bi
prišli
v
Tolmin
k
maši
,
kakor
o
priliki
cerkvenega
godu
.
Še
vedno
v
tej
negotovosti
je
stopil
na
prižnico
in
prečital
evangelij
.
Tuj
je
bil
kaplanov
glas
,
enoličen
:
„
Videl
pa
je
Jezus
,
da
ga
hočejo
vprašati
,
in
jim
je
rekel
:
Izprašujete
se
med
seboj
,
čemu
da
sem
rekel
,
čez
malo
časa
in
me
ne
boste
videli
in
zopet
čez
malo
časa
in
me
boste
videli
.
Resnično
,
resnično
vam
povem
,
jokali
boste
in
tarnali
,
svet
pa
se
bo
veselil
,
vi
pa
boste
žalostni
,
toda
vaša
žalost
se
bo
obrnila
v
veselje
...
“
Pridigar
je
odložil
knjigo
in
začel
svoj
govor
:
„
Žalostni
ste
in
tarnate
.
Zakaj
ste
žalostni
?
Ali
vam
je
kdo
umrl
?
Nihče
vam
ni
umrl
.
Ali
vas
je
nesreča
zadela
na
polju
,
pri
živini
,
v
trgovini
?
Ni
vas
zadela
.
Ali
vas
pa
še
ne
zadene
lahko
?
Ali
vas
ne
zadene
lahko
šiba
potresa
,
kuge
,
lakote
in
vojske
?
Kaj
pravim
,
vojske
!
Saj
že
imate
vojsko
.
“
Južna
kri
in
govorniška
spretnost
je
razgrela
duhovnika
.
Kakor
kladivo
so
padale
njegove
besede
med
poslušalce
,
teple
so
,
bile
so
naiavnost
v
vest
in
dušo
.
„
Kristus
vas
je
zapustil
.
Zapustil
?
Izgnali
ste
ga
sami
.
Kaj
počenjate
?
Facti
fuerunt
rebelles
!
Uporniki
ste
postali
.
Božje
služabnike
,
duhovnike
preganjate
.
Ne
preganjate
?
Lažeš
,
Idrijčan
,
lažeš
Nemškorutar
,
lažeš
Cerkljan
,
lažeš
Šentviškogorčan
!
In
tudi
proti
meni
že
govorite
in
šuntate
tržane
.
Tu
sem
!
Kaj
sem
vam
storil
?
Ali
sem
učil
krivo
,
če
sem
učil
,
da
odrajtujte
Bogu
,
kar
je
božjega
,
in
cesarju
,
kar
je
cesarjevega
?
Res
je
.
Zapreti
sem
ukazal
na
Idriji
cerkev
na
velikonočni
ponedeljek
.
Clausa
erit
rebellibus
.
Zaprta
bo
upornikom
,
Kristus
vas
je
zapustil
.
“
Tu
je
zaključil
,
odmolil
in
šel
.
In
ko
je
vzel
nase
plašč
in
se
ozrl
na
razpelo
,
je
zamrmral
:
„
Nimis
dixi
!
“
In
res
je
rekel
preveč
in
žal
mu
je
bilo
pozneje
in
še
na
smrtni
postelji
mu
je
bilo
žal
in
je
molil
,
naj
mu
Bog
odpusti
tedanjo
ničemurnost
,
da
je
hotel
pokazati
ljudem
,
da
se
jih
ne
boji
.
Ni
minila
ura
po
maši
,
ko
se
je
dvignil
v
spodnjem
delu
trga
šum
in
vik
.
Bled
je
prihitel
cerkovnik
h
kaplanu
in
ga
začel
na
kolenih
prositi
,
naj
se
skrije
ali
pa
naj
beži
,
da
je
do
tristo
kmetov
zbranih
pred
gosposko
hišo
in
da
zahtevajo
urbarije
od
grofovega
kanclerja
in
da
grozijo
trgu
,
da
ga
požgo
,
če
se
jih
le
eden
dotakne
,
in
da
so
med
njimi
,
ki
šuntajo
proti
kaplanu
.
„
Zakaj
,
zakaj
?
“
je
vprašal
razburjeni
Foramiti
.
„
Zato
,
pravijo
,
ker
z
grofom
držite
,
in
zato
,
pravijo
,
ker
niste
pravi
duhovnik
.
“
„
Moja
vest
je
čista
!
“
je
dejal
duhovnik
in
sedel
navidez
miren
.
Toda
še
huje
ga
je
začel
rotiti
cerkovnik
.
Šum
ljudstva
je
naraščal
.
„
Ne
bojim
se
,
“
je
vzkliknil
duhovnik
.
Obličje
mu
je
zagorelo
ogorčenja
.
Hipoma
je
planil
kvišku
in
dejal
:
„
Pripravi
konja
!
“
Kot
na
vojaški
ukaz
je
cerkovnik
izginil
.
Četrt
ure
pozneje
je
jahal
kaplan
proti
Kobaridu
.
Cerkovniku
,
ki
ga
je
spremljal
,
je
dejal
:
„
Zdaj
se
vrni
in
jim
povej
,
da
ne
bežim
,
nego
da
grem
v
Čedad
do
naddijakona
.
Mene
ne
poslušajo
,
bodo
njega
,
kadar
jim
vse
cerkve
zapre
.
“
In
kmalu
potem
je
vzkliknil
sam
zase
:
„
Nimis
dixi
!
“
Vzpodbodel
je
konja
,
cerkovnik
pa
se
je
vrnil
in
bil
priča
,
ko
so
kmetje
prisilili
grofovega
biriča
,
da
je
moral
takoj
na
konja
in
v
Gorico
po
stara
pisma
.
Med
kmeti
sta
delala
red
Kragulj
in
Kobal
.
Martin
Munih
pa
je
stal
na
drugi
strani
in
ščuval
ljudi
:
„
Dokazano
je
,
grofovski
so
pobirali
več
denarja
od
nas
,
kakor
pa
je
bilo
pisano
.
Možje
,
tak
revež
je
grof
,
da
mu
še
njegov
davek
morate
vi
plačevati
.
“
„
Ali
je
to
res
?
“
so
vpili
ljudje
.
„
Defacis
naj
pove
,
ali
je
res
ali
ni
.
Saj
ga
zato
plačujemo
,
da
nam
pove
.
“
„
Martin
,
molči
!
“
je
klical
Kragulj
.
„
Pisma
počakamo
,
potem
bomo
govorili
.
“
„
Ti
in
Kobal
počakajta
,
mi
ne
bomo
.
Možje
,
jaz
pravim
,
naš
denar
nazaj
!
“
„
Martin
ima
pravzaprav
tudi
prav
,
“
je
posredoval
Kobal
.
„
Slišite
,
možje
,
Gregor
je
tudi
tega
mnenja
.
Glejte
,
možje
,
sina
so
mu
grofovski
skončali
,
pa
ko
je
prišel
tožit
,
so
lagali
,
da
nobeden
nič
ne
ve
.
Tako
tudi
zdaj
lažejo
,
da
ni
pisem
v
Tolminu
.
Odprli
bodo
,
mi
hočemo
vedeti
,
ali
so
tu
ali
niso
.
“
„
Martin
,
ali
te
je
zlodej
obsedel
?
“
je
kriknil
Kragulj
.
„
Mene
ni
,
“
je
odvrnil
Martin
,
„
ti
pa
si
tak
,
kakor
tvoj
oče
.
Možje
,
gotovo
je
napravil
,
kakor
oče
,
obljubo
,
da
se
ne
bo
puntal
.
“
Kragulj
se
je
obrnil
in
krenil
drugam
.
Treznejši
so
se
obrnili
za
njim
,
dočim
je
večina
ostala
ob
Martinu
.
Tedaj
mu
je
nekdo
položil
roko
na
rame
in
dejal
:
„
Martin
,
zapri
,
zapri
oči
!
“
In
Martin
je
res
zaprl
oči
.
In
hipoma
se
mu
je
lice
spremenilo
.
Izraz
milobe
in
bolesti
in
strahu
se
mu
je
zrcalil
iz
brazgotin
.
„
Je
ne
vidiš
,
kaj
?
“
„
Ne
vidim
je
!
“
je
jeknil
čudno
žalostno
in
boječe
Martin
.
„
Vidiš
,
zato
nimaš
prav
,
“
je
dejal
Gradnik
in
se
je
obrnil
k
ljudem
,
naj
se
razidejo
.
Pol
ure
pozneje
je
bilo
v
Tolminu
mirno
.
Edino
pri
Antonu
Defacisu
je
bilo
natlačeno
polno
kmetov
,
ki
so
čakali
pisem
iz
Gorice
.
Tisti
čas
je
priletel
Locatellijev
strežnik
v
kaplanijo
,
češ
,
da
se
mudi
s
previdenjem
.
Locatellija
je
bil
zadel
v
drugo
mrtvoud
.
Umrl
je
brez
duhovnika
.
Tudi
to
je
Foramiti
še
na
smrtni
postelji
objokaval
.
Osmega
maja
v
ponedeljek
ob
sedmih
sta
se
imela
poročiti
Janov
Luka
in
Melinčeva
Katrica
.
Ko
so
prišli
svatje
v
Tolmin
,
niso
našli
kaplana
.
Nevesta
je
prebledela
,
Luka
je
stisnil
pest
.
„
To
je
nalašč
napravil
.
“
Ogorčenje
in
bolest
se
je
polastilo
gostov
.
Nevesta
je
potegnila
ženina
za
cerkev
in
zastokala
:
„
Luka
,
Bog
me
je
zapustil
.
Moja
smrt
bo
pod
škrbino
.
“
„
Tiho
bodi
,
Katrica
!
Počakajmo
!
“
Tako
je
rekel
,
v
srcu
pa
je
mislil
,
da
tu
ni
čakati
.
Če
je
kaplan
šel
,
je
šel
zato
,
da
ne
poroči
njega
in
Katrice
.
Kdo
naj
ju
zdaj
poroči
?
Osramočeni
,
jezni
in
nemi
so
krenili
svati
po
Tolminu
.
Ko
so
bili
pred
Defacisovo
gostilno
,
je
Katrica
kriknila
in
stegnila
roko
predse
in
šepetala
:
„
Gospod
gredo
.
“
Nepopisna
radost
je
zvenela
iž
njenih
besed
.
Po
cesti
gori
od
mosta
so
na
palico
se
opiraje
počasi
stopali
gospod
Murovec
,
in
kaj
čudno
pogledali
,
ko
so
jih
svatje
ustavili
,
rekoč
:
„
Gospod
,
zdaj
pa
kar
z
nami
v
cerkev
.
Tolminskega
ni
.
“
„
Seveda
,
“
se
je
ujezil
Murovec
,
„
sem
mari
ciganski
fajmošter
?
Jaz
poročam
svoje
,
Tolminec
naj
pa
svoje
.
“
„
Gospod
,
nam
se
mudi
,
“
je
rekla
Katrica
in
povesila
oči
.
Bila
je
že
rahlo
pegava
.
„
Tako
?
“
je
povlekel
Murovec
.
„
Čigava
pa
si
ti
,
čigava
?
“
„
Melinčeva
!
“
„
In
kdo
je
tvoj
ženin
?
“
„
Jaz
,
“
je
dejal
Luka
.
„
Potep
!
“
je
zavpil
Murovec
in
še
vedno
nevoljen
je
velel
:
„
Pojdite
!
Ali
naj
na
cesti
poročam
?
“
In
ju
je
poročil
.
Dva
dni
zatem
v
Podmelcu
.
Župnik
Murovec
je
hotel
baš
oditi
spat
,
ko
je
nekdo
plaho
potrkal
.
Župnik
je
šel
odpirat
.
„
Kaj
pa
ti
,
Božičeva
?
Ali
je
očetu
slabo
?
“
„
Ne
,
“
je
zadrhtela
deklica
,
„
prosila
bi
Vas
nekaj
.
“
„
Kar
prosi
!
“
Dekle
so
polile
solze
in
pretrgano
in
sramežljivo
je
povedala
,
da
Andrej
Golja
zdaj
po
vsej
sili
zahteva
,
da
naj
jo
oče
da
oklicati
ž
njim
,
in
da
je
oče
obljubil
in
da
zdaj
ona
tega
ne
prenese
,
da
rajši
Andreja
ubije
ali
pa
sama
v
Bačo
skoči
,
če
ji
župnik
ne
pomore
.
„
Tako
,
tako
?
“
je
vzkliknil
gospod
in
začel
hoditi
po
sobi
gorindoli
ter
potem
obstal
pred
dekletom
:
„
V
Bačo
bi
skakala
?
Ali
si
žaba
?
In
z
dušo
v
pekel
?
“
„
Gospod
!
“
Zasmilila
se
mu
je
in
ni
je
več
ošteval
.
Prijazno
je
rekel
:
„
Prosila
si
,
zato
ti
bom
pomagal
.
“
Sedel
je
in
napisal
droben
list
in
ga
zvil
in
ga
dal
dekletu
.
„
Zdaj
pojdi
domov
in
jutri
ob
treh
vstani
in
pojdi
v
Gorico
.
Tam
povprašaj
po
nunah
.
Ti
bodo
že
pokazali
ljudje
,
kam
.
Pozvoni
pa
po
sestri
Klementini
vprašaj
in
ji
daj
list
.
Ali
veš
zdaj
?
“
„
Vem
.
“
„
Pa
niti
očetu
ne
povej
,
kam
greš
.
Mu
bom
jaz
povedal
.
“
Rahlo
je
potisnil
dekle
skozi
vrata
in
zaprl
z
zapahom
.
Potem
je
vzel
svečo
in
šel
spat
.
In
ko
je
legel
,
se
je
zasmejal
:
„
Zdaj
naj
se
ženi
,
potep
,
če
se
more
!
“
Zopet
se
je
župnik
zasmejal
in
vzkliknil
:
„
Na
stara
leta
še
lepe
doživim
.
Eno
poročim
,
da
ne
bi
skakala
pod
škrbino
,
pride
druga
,
naj
je
ne
poročim
,
da
ne
skoči
v
Bačo
.
“
„
Deo
gratias
!
“
je
zaključil
župnik
svojo
večerno
molitev
in
mrmral
že
napol
dremajoč
:
„
Kakor
telički
ali
pa
otroci
!
“
...
Tisto
soboto
za
tem
je
župnik
Murovec
zvečer
zopet
segel
po
svoji
kroniki
,
razgrnil
list
in
pisal
:
„
V
tem
mesecu
maju
,
Gospodovega
leta
sedemnajststotrinajstega
so
se
vzdignili
podložniki
cele
dežele
proti
svojim
gospodom
in
spravili
v
nevarnost
vso
deželo
tam
in
genere
quam
in
particularibus
.
Prvi
so
se
vzdignili
podložniki
barona
Karla
Lanthierija
in
so
hoteli
imeti
urbarije
in
so
grozili
,
da
razdenejo
grad
.
Item
so
se
vzdignili
homines
de
Carso
,
šesttisoč
po
številu
.
Ti
so
napadli
devinski
grad
.
Gospod
della
Torre
pa
je
dal
nanje
streljati
.
Eni
so
padli
,
drugi
so
pobegnili
,
videči
,
da
ne
zmorejo
gradu
.
To
je
tisti
grad
,
arx
famosa
ad
mare
,
kjer
gori
ob
viharju
in
nevihti
palica
vrh
slemena
,
in
sem
jaz
sam
videl
ta
čudni
ogenj
,
ki
gori
in
ne
vžge
.
Item
so
napadli
podložniki
grofa
Petazzija
grad
Schwarzenegg
ali
Podgrad
.
Grofa
in
sina
so
hoteli
umoriti
,
pa
ju
je
Bog
čudovito
rešil
ex
manu
rebellantium
in
sta
bežala
v
Trst
,
kjer
živita
v
revščini
in
bedi
.
Kmetje
pa
so
opustošili
grad
,
izpili
vino
in
počenjali
nerodnosti
in
se
vedli
ošabno
in
sirovo
.
Item
so
v
Dornbergu
pregnali
gospodo
in
gospa
grofica
je
morala
bežati
v
Gradiško
.
Fuit
gravata
,
per
mille
angustias
fugam
cepit
ad
Gradiscam
.
Rebelles
autem
deflorabant
ancillam
illae
,
nomine
Theresia
,
quod
videlicet
haud
verum
sit
.
Uporniki
so
nasade
napadli
in
trto
rezali
.
Item
so
v
Biljani
rebelles
rezali
trto
...
“
Tisti
hip
je
od
zunaj
zadonel
na
župnikovo
uho
zamolkel
prepir
,
in
na
vrata
so
padli
težki
udarci
.
Župnik
je
skočil
k
oknu
in
viknil
:
„
Kdo
ne
da
miru
?
“
„
Boš
kmalu
videl
,
hudič
,
“
je
zaklelo
zunaj
.
„
Kdo
je
?
“
je
vprašal
župnik
še
osorneje
.
Tedaj
mu
je
letel
mimo
ušesa
kamen
in
padel
na
mizo
v
tintnik
,
da
je
tinta
oškropila
mizo
in
papir
.
„
Andrej
Golja
,
potep
,
ti
si
vrgel
kamen
.
Saj
vem
,
čemu
si
ga
.
Pa
si
zapomni
:
Prej
bo
črna
zemlja
pokrivala
Murovca
,
nego
bo
tebe
oklical
.
“
„
Hudič
,
odpri
,
da
te
zakoljem
!
“
je
rohnel
Golja
,
ves
divji
od
pijače
.
„
Andrej
,
v
imenu
Jezusa
Kristusa
,
pojdi
domov
in
se
naspi
!
“
je
dejal
Murovec
.
Še
ni
dogovoril
,
ko
je
priletel
nov
kamen
v
okno
in
zadel
duhovnika
v
čelo
.
„
Jezus
!
“
je
zastokal
starec
in
se
opotekel
od
okna
.
Par
vaščanov
se
je
tedaj
osmelilo
in
popadlo
pijanca
.
Nastal
je
divji
boj
in
pretep
.
Deset
jih
je
divjaka
komaj
krotilo
.
Vrgli
so
ga
na
tla
in
z
lastnim
pasom
so
ga
povezali
.
Ko
so
ga
videli
povezanega
in
penečega
se
od
jeze
,
jih
je
obšlo
vse
ono
sovraštvo
,
ki
so
ga
iz
strahu
skrivali
pred
njim
.
„
Obesiti
!
“
je
vpil
eden
.
In
že
so
se
stegnile
roke
po
njem
.
Tedaj
se
je
pokazal
Murovec
na
oknu
in
vzkliknil
:
„
Ne
obešajte
ga
.
Zaprite
ga
v
berlin
.
Sojen
naj
bo
.
“
„
Sojen
naj
bo
!
“
so
rekli
in
so
odšli
s
povezanim
,
in
po
poti
so
se
dogovarjali
,
da
ga
bodo
sodili
sami
po
stari
navadi
in
pravici
,
kakor
so
rekli
.
Zaprli
so
Goljo
v
berlin
ali
vaško
ječo
in
odšli
domov
,
potem
ko
so
postavili
fanta
za
stražo
.
Zjutraj
so
našli
istega
fanta
polmrtvega
v
mlakuži
krvi
.
Golje
ni
bilo
nikjer
.
„
Tomaž
,
njegov
hlapec
,
ga
je
rešil
,
“
so
rekli
ljudje
in
groza
jih
je
stresla
.
Vsako
noč
je
stražilo
deset
mož
vas
,
da
ne
pride
in
ne
zažge
.
Pa
Golje
ni
bilo
.
Dan
pozneje
so
stanovi
postavili
Gorico
pod
varstvo
gradiščanskega
vojaštva
in
osmero
kanonov
,
kajti
zelo
vznemirljive
vesti
so
prihajale
od
vseh
strani
in
se
je
bilo
bati
dan
za
dnem
,
da
pridero
združeni
Vipavci
,
Kraševci
in
Tolminci
nad
Gorico
.
Zato
je
dal
podglavar
povelje
,
da
odrine
vse
plemstvo
oboroženo
v
Gorico
.
Oborožili
so
celo
dijake
in
meščane
.
Toda
ti
zadnji
so
bili
dokaj
nezanesljivi
,
zlasti
zato
,
ker
ni
bila
nobena
skrivnost
več
,
da
so
stanovi
naprosili
vlado
za
vojaško
pomoč
in
vposlali
tozadevno
dvoje
deželnih
map
kot
prilogi
.
Mapi
je
izdelal
Jožef
Božič
in
prejel
za
svoje
delo
60
gld
.
avstr
.
vred
.
Pod
varstvom
gradiščanskega
vojaštva
je
prišla
tudi
grofica
Dornberg
,
Rabattova
soproga
,
v
Gorico
.
Čudovito
ginljivo
je
bilo
za
vse
plemstvo
,
ko
so
videli
,
kako
je
visoka
dama
stopila
iz
nosilnice
in
padla
z
veselim
krikom
možu
v
roke
.
Kljub
slabosti
in
visoki
nosečnosti
je
dama
še
isti
večer
zbrala
pri
sebi
v
salonu
sijajno
družbo
plemstva
.
V
deseto
je
že
povedala
vse
svoje
težave
in
govorila
sploh
tako
,
kakor
da
je
le
čudežno
ušla
.
O
kmetih
je
govorila
kakor
o
zvereh
in
se
čudila
,
kje
so
slavni
vitezi
,
ki
bi
„
kanaljo
“
z
bičem
razgnali
.
Vpričo
kraljice
večera
