.„
To
je
bilo
vse
priznanje
in
spoznanje
,
vse
,
vse
,
“
si
je
govoril
,
ves
razburjen
...
„
O
veliki
trenutek
,
zakaj
nisi
prišel
prej
,
ko
je
po
tebi
hrepenelo
mlado
srce
,
ljubezni
polno
,
dvomov
prosto
...
Zakaj
se
je
moralo
prej
vse
zgoditi
,
predno
si
prišel
ti
,
čas
,
poln
neizrečne
sreče
...?
“
Kristjan
je
čutil
,
da
je
zaljubljen
prav
tako
,
kakor
je
bil
pred
desetimi
leti
,
čutil
se
je
mladega
in
silnega
in
je
sanjal
o
Heleni
vso
noč
.
Nekaj
dni
potem
je
odjezdil
v
Ljubljano
,
ker
je
hotel
urediti
svoje
domače
razmere
in
pripravljati
najnujnejše
stvari
za
novo
življenje
.
To
delo
mu
je
bilo
zelo
zabavno
in
pisal
je
o
tem
Heleni
tako
zabavna
pisma
,
da
se
je
gospodična
prav
od
srca
smejala
njegovi
pridnosti
.
Po
dolenjskih
gričih
pa
je
med
tem
padala
jesen
,
bližala
se
je
zima
z
mrzlimi
vetrovi
,
belimi
snegovi
,
prinesla
je
s
seboj
mnogo
mraza
in
mnogo
novic
,
in
povsod
so
začeli
govoriti
o
vojski
.
Prijateljstvo
,
oj
ti
velika
sila
,
ki
družiš
človeška
srca
od
zorne
mladosti
do
pozne
starosti
!
V
tebi
iščejo
zaupanja
in
podpore
mlada
,
hrepeneča
srca
,
v
tebi
dobe
srčne
sile
in
poguma
razdvojene
duše
mladeničev
,
v
tebi
najdejo
tolažbo
in
pozabljenje
spomini
osamljenih
starčkov
.
Prijateljstvo
,
ti
kraljestvo
sile
,
sreče
in
radosti
...
Tako
je
premišljal
gospod
Muhič
večkrat
,
ko
je
bil
ostal
sam
s
štirimi
damami
na
Vinicah
.
Ni
si
mogel
tajiti
,
da
ima
svojega
nečaka
zelo
rad
,
in
postalo
mu
je
dolgočasno
,
posebno
,
ko
se
mu
je
zdelo
,
da
je
tudi
on
enkrat
grešil
zoper
prvo
pravilo
svojega
življenja
;
a
to
ni
bilo
čudno
,
če
pomislimo
,
da
je
gospod
Muhič
moral
dvoriti
štirim
damam
,
izmed
katerih
sta
postali
dve
ljubosumni
prav
oni
večer
,
ko
je
iz
samega
prijateljstva
do
svojega
nečaka
zabaval
na
drugem
koncu
vrta
gospodično
Klaro
,
da
bi
ne
mogla
motiti
mladega
para
pri
njunem
ljubezenskem
sestanku
,
prav
oni
večer
se
je
zameril
gospe
Gusičevi
,
ki
je
bila
slučajno
tudi
prišla
na
vrt
.
Ko
po
Kristjanovem
odhodu
gospodična
Klara
ni
mogla
več
skrivati
,
da
je
v
njej
oživela
vsa
stara
ljubezen
do
gospoda
Muhiča
,
je
postalo
gospodu
Muhiču
nemogoče
,
še
nadalje
ostati
na
Vinicah
.
Tudi
se
je
približala
zima
in
gospoda
Muhiča
je
v
takem
času
vabilo
v
mesto
.
Bili
so
torej
različni
vzroki
,
ki
so
delovali
na
to
,
da
je
gospod
Muhič
nekega
jutra
osedlal
svojega
konja
ter
odjezdil
proti
Ljubljani
,
dasi
je
prejšnji
večer
plakala
na
njegovih
prsih
gospodična
Klara
in
dasi
sta
obe
gospodični
,
Helena
in
Barbara
z
vso
sladkostjo
in
ljubeznivostjo
pregovarjali
svojega
„
strička
,
“
naj
še
ostane
pri
njiju
ter
ju
zabava
.
Gospod
Muhič
se
je
izgovarjal
na
to
,
da
ima
važne
opravke
,
posebno
kar
se
tiče
vojaških
dolžnosti
;
in
v
tem
oziru
ni
mogoče
kaj
odlašati
.
Potolažil
ju
je
tudi
s
tem
,
da
se
najbrže
kmalu
vrne
s
Kristjanom
na
poset
,
a
če
to
ne
bo
mogoče
,
se
pa
itak
kmalu
vidijo
v
Ljubljani
,
ker
je
bila
vsa
družba
namenjena
,
da
preživi
ta
predpust
v
mestu
.
Tako
se
je
torej
poslovil
gospod
Muhič
z
lepimi
obljubami
in
sladkimi
besedami
ter
se
na
ta
način
izognil
vsem
neprijetnim
dogodkom
,
ki
bi
bili
prišli
kot
kazen
za
to
,
da
je
enkrat
—
in
to
iz
prijateljstva
—
grešil
zoper
prvo
in
glavno
pravilo
svojega
življenja
.
Popolnoma
zadovoljen
sam
s
seboj
,
je
gospod
Muhič
jezdil
po
dolenjskih
cestah
in
hvalil
sam
svojo
modrost
.
V
Ljubljani
je
takoj
poiskal
Kristjana
,
ki
ga
je
našel
globoko
zamišljenega
pri
računih
.
To
je
dalo
gospodu
Muhiču
povod
,
da
je
takoj
začel
govoriti
o
tem
,
o
čemer
je
govoril
najbolj
nerad
in
vselej
šele
po
dolgem
obotavljanju
,
to
je
,
o
denarnih
stvareh
.
Pojasnil
je
najprej
,
da
so
zdaj
vsi
njegovi
dolžniki
brez
skrbi
,
bratje
bodo
plačali
vse
dolgove
zato
,
ker
je
vstopil
med
brambovce
;
še
bolj
varno
pa
je
vsako
posojilo
sedaj
,
ko
je
resno
sklenil
,
se
oženiti
z
neko
bogato
žensko
.
Kristjan
si
ni
dal
dolgo
dokazovati
varnosti
posojil
,
ampak
je
takoj
založil
svojega
strica
s
primernimi
vsotami
,
za
kar
ga
je
gospod
Muhič
zahvalil
tako
prisrčno
,
da
so
mu
prišle
skoraj
solze
v
oči
.
„
Vsi
te
bodo
prej
zapustili
nego
jaz
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ko
je
odhajal
.
Tako
je
začel
gospod
Muhič
zopet
svoje
staro
življenje
v
ljubljanski
družbi
,
po
hotelih
in
kavarnah
;
našel
si
je
dohod
v
meščanske
in
gosposke
kroge
ter
se
je
seznanjal
z
novimi
ljudmi
.
Parkrat
je
celo
za
nekaj
časa
izginil
iz
Ljubljane
ter
se
prikazal
zopet
z
novimi
znanci
in
z
raznimi
novicami
.
Kristjan
se
je
med
tem
poglobil
v
svoje
domače
razmere
in
je
hotel
položiti
trden
temelj
svojemu
bodočemu
gospodarstvu
.
Spoznal
je
,
da
bi
bilo
njegovo
premoženje
mnogo
večje
,
ko
bi
bil
obdržal
trgovske
stike
v
oni
množini
,
kakor
se
je
to
godilo
za
njegovega
očeta
.
Toda
za
izgubljenim
je
prazno
žalovanje
.
Zadovoljil
se
je
torej
s
tem
,
kar
je
bilo
,
in
je
izprevidel
,
da
mu
poznanje
sveta
lahko
pripomore
k
bogastvu
.
Tako
je
delal
račune
za
bodočnost
in
pisal
o
njih
tudi
Heleni
.
Da
je
Kristjan
tako
hitro
odšel
z
Vinic
,
to
je
imelo
svoj
posebni
vzrok
.
Vkljub
onemu
večeru
,
ki
je
bil
tako
tesno
združil
dvoje
mladih
src
,
vendar
Kristjan
še
ni
bil
srečen
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
je
bilo
vse
,
kar
se
je
dogodilo
takrat
,
zopet
le
omamljenje
trenutka
,
ponovljenje
nekdanjih
časov
,
brez
globljega
spoznanja
:
nista
se
še
odprli
obe
duši
,
da
bi
v
njiju
bila
ena
ljubezen
,
ena
misel
,
eno
življenje
.
Videl
je
pa
tudi
,
da
ga
njegovi
dvomi
delajo
nesrečnega
in
da
mu
lahko
uničijo
vso
bodočo
srečo
.
Zato
si
je
mislil
,
da
je
edina
rešitev
iz
tega
težkega
položaja
to
,
da
sta
ločena
daleč
drug
od
drugega
,
da
bosta
hrepenela
drug
po
drugem
in
da
za
tem
pride
čim
preje
popolno
združenje
v
zakonu
,
ko
bo
ona
vsa
njegova
in
on
ves
njen
.
Zato
je
tako
hitel
s
pripravami
,
po
Veliki
noči
je
hotel
imeti
svatbo
;
in
v
svoje
račune
in
opravke
se
je
poglobil
tem
rajši
,
ker
je
hotel
pozabiti
vse
drugo
in
živeti
le
v
eni
misli
,
da
z
vsem
svojim
delom
pripravlja
trden
temelj
svoje
in
njene
sreče
.
Tako
je
pisal
tudi
Heleni
in
tudi
ona
se
je
veselila
njegovega
dela
;
le
da
bi
bila
svatba
tako
hitro
,
tega
ni
hotela
slišati
;
iz
tega
je
Kristjan
spoznal
,
da
še
ni
tako
blizu
svoje
sreče
,
kakor
si
je
prej
mislil
.
Dasi
mu
je
to
spoznanje
napravilo
novih
dvomov
in
bolesti
,
je
delal
pridno
,
računal
,
pisal
in
delal
načrte
.
Iz
teh
njegovih
računov
in
načrtov
ga
je
iztrgal
gospod
Muhič
,
ki
je
nekega
jutra
planil
k
njemu
v
sobo
ter
ga
objel
,
poln
radosti
,
z
besedami
:
„
Prijatelj
,
našel
sem
prijatelja
,
zlato
dušo
,
potomca
francoskih
mušketirjev
v
avstrijski
službi
,
upokojenega
častnika
,
izvanrednega
človeka
,
najlepšega
kavalirja
,
ki
si
ga
moreš
misliti
,
najbolj
duhovitega
Francoza
,
kar
jih
poznam
,
sploh
,
sploh
...
“
Izgovoril
je
to
vse
v
eni
sapi
ter
vlekel
Kristjana
s
seboj
za
roko
,
češ
,
da
čaka
ta
nenavadni
človek
v
kavarni
,
ker
hoče
poznati
tudi
mlajšega
Muhičevega
prijatelja
.
„
Pa
kako
se
vendar
imenuje
,
“
je
vpraševal
Kristjan
nestrpnega
gospoda
Muhiča
,
kajti
njega
ta
izvanredni
Francoz
ni
nič
bolj
zanimal
kakor
vsi
Francozi
sploh
.
„
Don
Pier
,
Don
Pier
,
prijatelj
,
že
ime
govori
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
jaz
poznam
svet
in
ljudi
,
a
človeka
bolj
po
svoji
volji
do
danes
nisem
srečal
.
“
Kristjan
je
sicer
v
zadnjem
času
malo
zahajal
v
družbo
;
imel
je
sam
s
seboj
dovolj
dela
,
zato
je
stric
Muhič
hodil
k
njemu
le
pripovedovat
najnovejše
dogodke
in
novice
;
zdaj
pa
je
vseeno
odložil
pero
in
papir
ter
si
oblekel
najlepšo
obleko
,
zakaj
še
nikdar
se
ni
stric
Muhič
tako
navdušil
za
kakega
človeka
.
„
To
se
je
zgodilo
tako
,
“
je
pripovedoval
med
tem
gospod
Muhič
;
„
sedim
v
kavarni
in
se
dolgočasim
;
nič
ni
bolj
dolgočasnega
,
nego
sedeti
samemu
v
kavarni
.
Tu
sta
sedela
pri
drugi
mizi
častnika
.
Govorila
sta
tiho
med
seboj
in
se
nista
menila
za
drugo
družbo
.
Kar
plane
eden
na
noge
in
zakriči
drugemu
:
„
Ako
ne
bodete
molčali
,
gospod
,
bodete
imeli
opraviti
z
mojim
rapirjem
.
“
—
„
Sem
na
razpolago
,
“
je
odgovoril
drugi
mirno
,
kakor
da
mu
je
kdo
ponudil
tabakero
.
—
„
Jutri
zjutraj
ob
šestih
na
Gradu
,
“
je
rekel
prvi
ter
je
nenadoma
odšel
.
„
Na
svidenje
,
“
je
odgovoril
drugi
ter
mirno
sedel
pri
mizi
,
kakor
da
je
rekel
„
lahko
noč
“
svojemu
prijatelju
.
Zanimalo
me
je
to
in
hotel
sem
se
seznaniti
s
tem
izvanrednim
človekom
.
Pristopim
torej
k
njemu
ter
se
predstavim
.
Gotovo
je
tudi
on
spoznal
,
s
kom
ima
priliko
govoriti
,
kajti
v
nekaj
trenutkih
sva
si
bila
najiskrenejša
prijatelja
.
Ko
sem
ga
vprašal
po
vzroku
,
zakaj
se
je
sprl
s
tovarišem
,
se
je
posmejal
prezirljivo
ter
menil
,
da
to
ni
vredno
besede
.
„
Kadar
je
pijan
,
“
je
pravil
,
„
govori
o
rapirju
in
izziva
;
pride
mu
to
nenadoma
;
jutri
zjutraj
ga
ne
bo
na
Grad
,
kakor
že
dvakrat
ni
prišel
,
ampak
bo
zopet
prosil
sprave
;
ako
pride
,
bo
ležal
v
svoji
krvi
,
dasi
imam
,
kakor
vidite
,
ranjeno
levo
roko
;
to
imam
za
spomin
na
bitko
pri
Slavkovem
.
“
—
„
Za
Boga
svetega
,
“
sem
rekel
,
„
in
vi
občujete
še
s
človekom
,
ki
nima
niti
toliko
časti
,
da
bi
...
—
„
Potrpite
,
“
je
odgovoril
oni
mirno
,
„
jaz
sem
tu
popolnoma
sam
in
sem
še
tujec
.
Vidim
pa
,
da
sem
zašel
v
pravo
gnezdo
.
Zato
ne
zamerim
človeku
,
ki
je
še
popolnoma
mlad
in
še
ni
stal
v
boju
,
da
dela
take
neumnosti
.
Otroka
je
lepše
poučiti
nego
takoj
kaznovati
.
Kar
se
tiče
mene
,
sem
stare
plemenite
rodovine
,
katere
sinovi
so
služili
že
od
nekdaj
na
francoskem
dvoru
;
za
revolucije
smo
prišli
na
avstrijska
tla
,
kjer
sem
tudi
jaz
stopil
v
avstrijsko
službo
...
Toda
v
krvi
se
podedujejo
stari
časi
...
“
Tako
je
govoril
in
jaz
sem
mu
krepko
stisnil
roko
,
kajti
tudi
jaz
sem
potomec
stare
rodovine
in
po
krvi
francoskega
rodu
,
kar
naju
je
zbližalo
še
bolj
.
Tudi
on
je
imel
priliko
,
spoznati
,
da
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
ni
preživel
svojih
časov
le
v
Ljubljani
in
na
Kranjskem
,
ampak
da
poznajo
njegovo
ime
prav
tako
dobro
tudi
v
Gradcu
in
na
Dunaju
in
še
kje
drugod
.
Govorila
sva
do
polnoči
in
si
dala
sestanek
danes
zjutraj
v
kavarni
.
Prijatelj
,
jaz
nisem
spal
vso
noč
;
po
noči
sem
te
hotel
priti
vreč
iz
postelje
,
da
bi
ti
vse
povedal
,
toda
vražja
stvar
je
,
ti
govoriti
o
človeku
,
o
katerem
ne
veš
,
če
bo
jutri
zjutraj
še
živ
.
Zato
sem
čakal
do
jutra
.
Že
ob
sedmih
sem
sedel
v
kavarni
in
ob
istem
času
je
prišel
on
,
popolnoma
miren
,
kakor
da
se
ni
nič
zgodilo
.
—
„
Kako
je
?
“
ga
vprašam
.
—
„
Leži
,
“
je
odgovoril
kratko
.
—
„
Mrtev
?
“
vprašam
.
—
„
Otroci
se
ne
smejo
takoj
kaznovati
,
ampak
se
morajo
poučiti
,
“
je
odgovoril
.
Tako
je
pripovedoval
gospod
Muhič
,
ko
sta
že
hitela
s
Kristjanom
ob
bregu
Ljubljanice
čez
Čevljarski
most
na
Glavni
trg
.
„
Ima
denar
,
plačuje
z
zlatom
,
“
je
pravil
gospod
Muhič
,
„
in
tudi
tebe
bi
rad
poznal
,
mojega
nečaka
,
učenca
in
prijatelja
.
“
Ko
sta
stopila
v
kavarno
,
je
zagledal
Kristjan
pri
mizi
vitkega
moža
v
bogati
obleki
,
nenavadno
krasnega
obraza
,
z
malo
,
francosko
bradico
,
kratkih
,
črnih
las
in
temnih
oči
.
Gospod
Muhič
je
z
vso
njemu
lastno
dvorno
uglajenostjo
stopil
za
par
korakov
naprej
ter
predstavil
Kristjana
svojemu
novemu
prijatelju
.
Francoz
se
je
nalahno
priklonil
ter
izgovoril
svoje
ime
tako
,
da
je
bilo
slišati
,
kakor
ga
je
bil
izgovoril
že
preje
gospod
Muhič
.
Sedli
so
k
mizi
.
„
Dovolite
,
Vaše
ime
me
zelo
spominja
španskih
vitezov
,
“
je
začel
gospod
Muhič
.
„
Da
,
to
je
razumljivo
,
“
je
odgovoril
Don
Pier
,
„
kajti
vsa
naša
rodovina
je
izhajala
prvotno
iz
Španije
,
od
koder
je
prišla
na
francoski
dvor
.
Jaz
sam
sem
bil
lani
še
v
Španiji
in
sem
se
udeležil
bojev
zoper
Francoze
,
kar
mi
je
obnovilo
mojo
rano
na
levi
roki
.
“
Gospod
Muhič
je
občudujoč
gledal
tega
človeka
.
Potemtakem
so
bili
njegovi
predniki
iz
rodu
starih
španskih
vitezov
,
ki
so
bili
znani
po
svoji
hrabrosti
,
in
potomci
teh
prednikov
so
bili
na
dvoru
francoskih
kraljev
in
so
bili
morda
v
četi
onih
kraljevskih
mušketirjev
,
ki
so
se
bojevali
za
kratek
čas
zjutraj
,
opoldne
in
zvečer
.
Španska
dežela
in
francoski
nekdanji
dvor
so
bili
namreč
po
mislih
gospoda
Muhiča
oni
kraji
,
kjer
se
je
dalo
živeti
najkrasnejše
življenje
.
Pripomniti
moramo
,
da
je
v
onih
krajih
doživel
svoje
čudovite
dogodke
tudi
ljubljenec
gospoda
Muhiča
,
Gil
Blas
.
Zato
je
bil
gospod
Muhič
tako
navdušen
za
svojega
novega
znanca
;
ni
rad
komu
priznal
prednosti
pred
seboj
,
bodisi
glede
znamenitih
dogodkov
iz
raja
ljubezni
ali
glede
kavalirstva
ali
glede
rodu
;
a
tu
je
moral
priznati
,
da
se
je
sešel
s
človekom
,
ki
je
iz
slavnega
rodu
in
se
mu
mora
priznati
čast
dovršenega
kavalirja
v
vedenju
,
življenju
in
govorici
.
Za
Kristjana
je
imel
v
njem
najlepši
zgled
.
Kristjana
novo
znanje
ni
tako
navdušilo
kakor
strica
Muhiča
.
Ugajal
mu
je
sicer
ta
človek
po
svoji
zunanjosti
,
toda
ni
se
mogel
ubraniti
misli
,
da
je
vse
na
njem
sama
prevara
;
v
njegovih
ostrih
očeh
je
slutil
nenavadno
zvitost
,
in
vse
njegovo
pripovedovanje
se
mu
je
zdelo
kakor
krasna
laž
;
zakaj
vse
,
kar
je
izgovoril
,
je
bilo
izgovorjeno
tako
,
da
je
bilo
težko
dvomiti
,
da
bi
ne
bilo
res
.
Kristjan
je
iz
prejšnjih
let
dobro
poznal
svojega
strica
,
ki
se
je
rad
navdušil
za
ljudi
te
vrste
,
ki
so
se
pa
le
prepogosto
pokazali
v
popolnoma
drugi
luči
,
nego
jih
je
videl
prevarani
gospod
Muhič
.
Sploh
se
je
Kristjan
z
nezaupanjem
bližal
vsem
novim
,
neznanim
ljudem
,
in
sedaj
ga
je
njegova
domačija
že
mnogo
bolj
vabila
nego
tovrstna
družba
.
Edino
,
kar
ga
je
vabilo
,
je
bila
umetnost
dvoboja
,
o
kateri
je
s
tako
navdušenostjo
govoril
gospod
Muhič
.
Obratno
pa
je
novemu
znancu
gospoda
Muhiča
Kristjan
zelo
ugajal
,
kar
je
zapazil
na
svoje
veliko
veselje
ne
le
gospod
Muhič
,
ampak
tudi
Kristjan
sam
.
Don
Pier
je
začel
vpraševati
po
njegovih
razmerah
,
po
svatbi
in
po
nevesti
s
takim
zanimanjem
in
tako
prijateljski
,
da
je
Kristjan
parkrat
prišel
v
zadrego
.
Konec
vsega
je
bil
,
da
ga
je
Kristjan
povabil
k
sebi
ne
kot
gosta
,
ampak
kot
prijatelja
ter
mu
ponudil
stanovanje
v
svoji
hiši
,
ker
se
je
hotel
pri
njem
učiti
sabljanja
,
one
umetnosti
,
ki
jo
je
Kristjan
že
od
nekdaj
visoko
cenil
,
brez
katere
si
ni
mogel
predstavljati
nobenega
pravega
junaka
.
To
ponudbo
je
sprejel
Don
Pier
z
velikim
zadovoljstvom
in
je
Kristjanu
prijateljski
stisnil
roko
,
gospod
Muhič
pa
je
v
svojem
navdušenju
poljubil
Kristjana
in
se
je
veselil
tega
,
da
se
je
v
Kristjanu
pokazal
pristen
potomec
Muhičev
,
kri
od
njihove
krvi
.
Tako
so
se
torej
seznanili
ti
trije
ljudje
.
Don
Pier
se
je
s
svojim
slugo
in
z
dvema
konjema
preselil
v
hišo
starih
Salmičev
in
je
sklenil
posebno
z
gospodom
Muhičem
najožje
prijateljstvo
;
na
to
gospod
Miko
Muhič
ni
bil
malo
ponosen
,
s
Kristjanom
pa
je
občeval
Don
Pier
z
onim
spoštovanjem
in
z
dvorljivostjo
,
s
katero
se
počasi
,
a
tem
gotoveje
pridobivajo
nezaupna
in
častihlepna
srca
.
Tako
je
bil
Kristjan
s
svojim
gostom
povsem
zadovoljen
,
postajal
mu
je
bolj
in
bolj
zaupen
in
spoznal
kmalu
,
da
se
je
popolnoma
varal
,
ko
je
v
njegovih
besedah
in
v
zunanjosti
videl
prevaro
in
laž
.
Nasprotno
,
če
je
premislil
,
da
je
Don
Pier
kot
deček
moral
zapustiti
vso
rodovino
,
svojo
domovino
,
svoje
grajsko
življenje
,
bežati
v
tujino
ter
tu
iskati
službe
in
se
bojevati
proti
sinovom
lastnega
naroda
,
je
videl
v
tem
žalostno
delo
usode
,
ki
pogosto
preganja
človeka
od
rojstva
;
v
takih
trenutkih
je
Kristjan
čutil
globoko
sočutje
do
tega
človeka
,
ki
mu
je
tako
mnogokrat
z
dejanji
in
z
besedami
dokazal
svoje
odkrito
spoštovanje
;
in
Kristjan
je
obsodil
svojo
nezaupnost
,
ki
obsoja
,
predno
je
presodila
človeka
in
njegovo
življenje
.
Tako
je
rastlo
prijateljstvo
v
novi
družbi
.
Med
tem
pa
je
Don
Pier
pokazal
Kristjanu
in
gospodu
Muhiču
svojo
umetnost
v
sabljanju
;
priznati
sta
mu
morala
oba
,
da
je
v
tem
izvanreden
mojster
.
Gospod
Muhič
,
ki
je
rad
pravil
o
svojih
neštevilnih
dvobojih
,
je
rad
priznal
,
da
bi
ne
bil
več
med
živimi
,
ko
bi
bil
kdaj
srečal
takega
nasprotnika
.
Poslej
so
se
vadili
in
borili
vsak
dan
.
Don
Pier
je
Kristjanu
priznal
nenavadno
sposobnost
za
to
umetnost
,
kar
je
Kristjanu
napravilo
veliko
radost
;
gospodu
Muhiču
pa
je
Don
Pier
na
njegovo
neskončno
zadovoljnost
izrazil
svoje
občudovanje
,
češ
,
da
tostran
francoskih
mej
ni
imel
prilike
,
videti
podobnega
borca
,
posebno
kar
se
tiče
francoskega
načina
boritve
.
Kristjan
je
sklenil
,
porabiti
svojo
sposobnost
v
to
,
da
se
res
dobro
izuri
v
borjenju
,
gospod
Muhič
pa
je
pripisoval
te
svoje
in
Kristjanove
zmožnosti
svojemu
davnemu
francoskemu
dedu
,
križarskemu
vitezu
.
Tako
so
porabili
za
vajo
ves
dan
,
zvečer
pa
so
posedali
po
kavarnah
ter
igrali
šah
,
karte
in
druge
igre
.
Poznali
so
jih
kmalu
povsod
in
povsod
so
budili
pozornost
,
za
kar
je
najbolj
skrbel
gospod
Muhič
;
on
,
vsaj
za
svojo
osebo
je
bil
prepričan
,
da
podobne
trojice
nima
Ljubljana
,
pa
niti
Gradec
in
kako
drugo
mesto
ne
.
Bil
je
ponosen
na
oba
svoja
prijatelja
.
Kristjan
vendar
pri
vsem
tem
ni
pozabil
,
da
ima
svoje
dolžnosti
do
Helene
in
do
svojih
načrtov
.
Zato
je
ono
malo
časa
,
kar
sta
mu
ga
pustila
njegova
prijatelja
,
porabil
v
to
,
da
je
začel
popravljati
notranjščino
svoje
hiše
;
hotel
je
svojo
ženo
privesti
v
prenovljene
prostore
svojih
dedov
.
Vse
to
,
kar
se
je
dogodilo
,
je
bilo
vzrok
,
da
se
vkljub
mnogim
vabilom
niti
Kristjan
niti
gospod
Muhič
nista
vrnila
na
Vinice
in
da
sta
pisala
rajši
damam
,
naj
pridejo
v
Ljubljano
na
predpust
.
Ker
je
bil
med
tem
zapadel
precej
velik
sneg
,
se
to
ni
takoj
zgodilo
,
pač
pa
sta
Kristjan
in
gospod
Muhič
dobila
pisma
,
v
katerih
ni
nedostajalo
očitanj
,
ki
pa
so
se
končno
zlila
v
sladko
obljubo
,
da
pride
takoj
po
Božiču
vsa
družba
v
Ljubljano
.
Kristjanu
so
segla
očitanja
v
srce
in
očital
si
je
tudi
sam
,
da
zapravlja
čas
v
Ljubljani
,
ko
si
ona
želi
,
da
bi
bil
pri
njej
.
Toda
ni
se
mogel
ločiti
od
svoje
družbe
.
Heleni
je
pisal
,
naj
sprejme
ta
čas
v
pokoro
za
onih
deset
let
,
ki
jih
je
moral
preživeti
brez
nje
.
Bil
je
jasen
zimski
dan
,
ko
so
trije
jezdeci
spremljali
dvoje
kočij
,
ki
sta
po
dolenjski
cesti
hiteli
proti
Ljubljani
.
Bela
planjava
ljubljanskega
barja
se
je
bleščala
v
zimskem
solncu
,
ki
je
svetilo
megleno
,
brez
sil
.
Lačne
vrane
in
sestradani
ptiči
so
polnili
cesto
in
polje
naokoli
.
Po
ravnini
je
brila
dolenjska
burja
.
Trije
prijatelji
:
gospod
Muhič
,
Don
Pier
in
Kristjan
so
spremljali
goste
z
Vinic
v
Ljubljano
.
Predpust
onega
leta
je
bil
v
Ljubljani
zelo
vesel
in
živahen
.
Temu
ni
bila
vzrok
samo
lepa
zima
,
ki
je
vabila
ljudi
na
zimske
vožnje
po
saneh
,
ampak
mnogo
je
pripomoglo
k
temu
tudi
to
,
da
se
je
vso
zimo
govorilo
o
vojski
in
so
zato
ljudje
iz
daljne
provincije
radi
hiteli
v
glavno
mesto
,
da
bi
tam
slišali
natančnejših
novic
.
Negotovost
in
razburjenost
je
rastla
od
dne
do
dne
;
pripravljena
je
stala
ne
le
cela
cesarska
vojska
,
ampak
tudi
velika
sila
prostovoljnih
brambovcev
,
in
za
temi
je
prišla
še
vojska
,
zbrana
iz
navadnih
kmetskih
ljudi
,
ki
se
je
imenovala
črna
vojska
.
Povsod
so
se
utrjevale
trdnjave
in
gradile
utrdbe
.
Tako
so
se
sešli
v
Ljubljani
stari
znanci
in
prijatelji
ter
se
pogovarjali
o
preteklih
in
bodočih
časih
.
Ljubljana
se
je
kot
glavno
mesto
dežele
pripravljala
na
vojno
z
vso
resnostjo
.
Ljubljančani
so
bili
navdušeni
za
svojo
staro
državo
in
za
svojega
cesarja
ter
so
v
teh
resnih
časih
dali
tudi
duška
svoji
navdušenosti
.
Zato
je
bil
predpust
poln
plesov
in
slavnosti
.
Obhajali
so
se
z
veliko
svečanostjo
vsi
oni
dnovi
,
ki
so
ob
njih
Ljubljančani
vsako
leto
imeli
priliko
,
dokazati
,
da
so
zvesti
podložniki
svojega
cesarja
;
letos
so
imeli
teh
slavnostnih
dni
več
nego
po
navadi
,
da
ne
omenjamo
onih
večerov
,
ki
so
se
ponavljali
dan
za
dnem
v
višjih
krogih
,
kjer
se
je
ob
takih
prilikah
govorilo
pozno
v
noč
o
stari
slavi
in
mladi
sili
avstrijske
države
in
nje
vojske
.
Vsi
trije
kavalirji
:
gospod
Muhič
,
Kristjan
in
Don
Pier
so
se
pridno
udeleževali
teh
zabav
,
plesov
,
veselic
in
drugih
večerov
,
posebno
odkar
se
je
preselila
v
Ljubljano
družba
z
Vinic
.
Kristjan
je
bil
zelo
srečen
in
zadovoljen
,
da
je
imel
Heleno
v
svoji
bližini
,
kajti
s
tem
je
bil
rešen
one
večne
notranje
nezadovoljnosti
,
ki
ji
je
bilo
vzrok
to
,
da
je
živel
vedno
med
dvema
svetovoma
:
ali
zapustiti
mesto
ter
sanjati
na
samotnem
dolenjskem
gradu
ob
strani
svoje
ljubljene
Helene
ali
pa
posvetiti
v
mestu
vse
svoje
moči
pripravam
za
svatbo
.
Vesel
je
bil
tudi
zato
,
ker
je
zdaj
gospodična
Helena
mogla
videti
,
da
se
on
resno
pripravlja
na
bližnjo
bodočnost
;
upal
je
,
da
se
bo
tudi
ona
odločila
in
bo
njegova
takoj
,
ko
bo
post
končan
.
Zdelo
se
mu
je
to
tembolj
gotovo
,
ker
si
je
isto
želela
gospodična
Klara
,
ki
je
bila
zadnji
čas
Kristjanu
zelo
naklonjena
in
skoraj
vedno
z
njim
enih
misli
,
ter
je
vplivala
tudi
na
Heleno
,
da
je
začela
misliti
na
bližnjo
svatbo
.
Kako
bi
tudi
ne
mislila
?
Saj
je
videla
pred
seboj
krasno
bodočnost
in
Kristjan
vso
zimo
ni
prenehal
popravljati
starega
doma
svojih
očetov
,
kjer
je
v
nekaj
mesecih
ona
imela
zavladati
kakor
kraljica
.
A
nekdo
je
zmotil
Kristjanu
tiho
srečo
.
To
je
bil
Don
Pier
.
Francoz
se
je
zavedal
svojega
vpliva
,
ki
ga
je
zaradi
svoje
lepote
imel
na
ženske
,
ter
je
bil
predrzen
toliko
,
kolikor
mu
je
dopuščalo
njegovo
kavalirstvo
.
Ta
predrznost
se
je
skrivala
vedno
za
najkrasnejšimi
izrazi
in
za
najslajšimi
besedami
in
za
najbolj
vdanimi
pokloni
.
Razumljivo
je
,
da
je
bil
Don
Pier
v
damski
družbi
zelo
priljubljen
,
posebno
še
,
ker
je
imelo
njegovo
življenje
zelo
romantično
ozadje
;
zato
se
je
stara
gospodična
Vrankova
zaljubila
vanj
z
vso
svojo
ljubeznijo
in
celo
gospa
Gusičeva
mu
je
bila
nenavadno
naklonjena
,
tako
da
se
je
včasih
i
gospod
Muhič
čutil
užaljenega
.
In
tudi
Kristjanove
ljubosumne
oči
so
videle
,
da
je
Helena
Don
Pieru
bolj
prijazna
,
nego
bi
nevesta
smela
biti
prijatelju
svojega
ženina
.
To
je
bil
tudi
vzrok
nove
skrite
bolesti
in
zato
je
Kristjan
malo
zahajal
v
družbo
.
Kadar
so
bili
skupaj
,
se
je
videlo
,
da
ni
med
njimi
prave
zaupnosti
in
odkritosti
.
Najbolj
se
je
znal
premagovati
gospod
Muhič
,
ki
je
vedno
hvalil
vse
različne
lastnosti
in
umetnosti
svojega
francoskega
prijatelja
,
a
pri
tem
seveda
tudi
ni
pozabil
sebe
.
Zraven
je
z
veseljem
pripovedoval
o
bližnji
vojski
,
pri
čemer
je
vselej
prišel
na
hvalo
brambovcev
.
Tako
so
tekli
predpustni
dnevi
dovolj
neveselo
,
posebno
ko
je
Kristjan
na
neki
veselici
srečal
gospoda
Vrangla
z
Alenico
ter
ostal
z
njo
toliko
časa
,
da
se
je
gospod
Muhič
bal
za
svojega
učenca
;
zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
zopet
pregrešil
zoper
ono
prvo
in
glavno
pravilo
,
ki
govori
o
tem
,
da
se
človek
ženskam
ne
sme
zameriti
.
In
res
je
dala
Helena
Kristjanu
čutiti
svojo
nejevoljo
nad
tem
ter
je
od
te
dobe
dajala
Francozu
prednost
pred
njim
in
ni
skrivala
tega
niti
pred
javnostjo
,
kar
je
Kristjana
spravilo
popolnoma
v
obup
.
V
začetku
februarja
,
ko
je
droben
sneg
naletaval
na
mesto
in
grad
,
je
bila
v
reduti
maškerada
.
Kakor
vse
zabave
in
veselice
onega
predpusta
,
je
bila
tudi
maškerada
v
reduti
letos
zelo
živa
in
vesela
.
Sešli
so
se
na
njej
ljudje
iz
vseh
različnih
krajev
,
gospoda
in
meščani
;
vrteli
so
se
tu
pari
z
zakrinkanimi
obrazi
v
najrazličnejših
oblekah
.
Med
pari
se
je
smukal
mal
domino
,
v
katerem
so
spoznali
vsi
gospoda
Muhiča
,
dasi
je
govoril
s
tankim
glasom
.
Občno
pozornost
je
zbujal
črn
vitez
v
svileni
obleki
,
ki
je
bil
večini
neznan
,
toda
harlekin
z
velikim
ovratnikom
,
ki
je
stal
za
vrati
,
je
v
njem
po
levi
roki
spoznal
Don
Piera
.
Ta
harlekin
je
bil
Kristjan
.
S
paznim
očesom
je
iskal
med
pari
Heleno
,
a
ni
se
mu
posrečilo
,
jo
najti
.
V
visoki
,
črni
dami
z
belimi
lasmi
je
brž
spoznal
gospodično
Vrankovo
,
iz
česar
je
sklepal
,
da
je
tudi
Helena
tukaj
.
Kristjan
je
bil
zelo
dobre
volje
in
hotelo
se
mu
je
igrati
igro
neumno
,
kakor
jo
more
igrati
samo
harlekin
.
Tu
se
je
naenkrat
pred
njim
pojavila
odaliska
s
krasnimi
očmi
in
ga
pogledala
.
„
Kje
sem
videl
te
oči
?
“
je
ugibal
harlekin
in
je
šel
proti
njej
.
Odaliska
je
zbežala
,
toda
po
par
korakih
je
že
Harlekin
trdo
držal
nje
roko
in
tudi
vedel
,
da
ima
v
rokah
Alenico
.
Navada
je
bila
na
starih
maškeradah
,
da
se
ljudje
niso
hoteli
poznati
,
tudi
če
so
se
spoznali
,
ampak
so
igrali
po
volji
vsak
svojo
ulogo
dalje
,
kakor
se
jim
je
ravno
zdelo
,
da
bo
zabava
lepša
.
„
Iz
katerega
harema
si
ušla
,
krasna
odaliska
?
“
je
izpraševal
harlekin
in
je
stiskal
roko
gospodični
,
ki
ga
je
začudeno
gledala
in
ga
ni
spoznala
.
„
Kaj
iščeš
po
Ljubljani
sedaj
,
ko
je
pomlad
na
jugu
in
pri
nas
še
pada
sneg
?
Ali
si
se
opila
ljubezni
in
iščeš
nove
čaše
opojnih
sladkosti
?
Vzemi
harlekina
v
službo
!
“
„
Od
kod
je
prišel
harlekin
?
“
je
vprašala
odaliska
,
„
zakaj
ni
rajši
ostal
v
Italiji
,
če
tako
ljubi
pomlad
?
“
„
Pomlad
je
tam
,
kjer
je
ljubezen
,
“
je
govoril
harlekin
.
„
Z
ljubeznijo
potuje
harlekin
in
išče
ljubezni
;
in
če
se
zaljubi
v
odalisko
,
kdo
mu
more
braniti
,
da
bi
ne
prišel
do
nje
?
“
„
Lepo
govorite
,
gospod
,
“
je
rekla
gospodična
in
mu
hotela
vzeti
svojo
roko
,
ki
jo
je
držal
z
vso
silo
.
„
Bodi
moja
plesalka
danes
,
“
je
prosil
harlekin
.
„
Bom
,
“
je
odgovorila
gospodična
,
„
a
sedaj
me
pusti
!
“
Harlekin
je
izpustil
njeno
roko
in
ona
je
izginila
med
pari
.
Za
seboj
pa
je
slišal
smeh
;
mali
domino
se
je
ravnokar
izgubil
med
množico
.
Harlekin
je
odšel
po
dvorani
ter
se
moral
braniti
napadom
faznih
razposajenih
pajacev
in
vabljivih
laških
pevk
,
ki
so
ga
hotele
vzeti
s
seboj
.
Harlekin
se
ni
dosti
zmenil
zanje
,
kajti
iskal
je
le
črnega
viteza
v
svileni
obleki
.
Med
tem
se
ga
je
prijela
debela
dama
v
dragoceni
obleki
,
ki
mu
je
začela
takoj
šepetati
zaljubljene
besede
.
Kristjan
je
spoznal
gospo
Gusičevo
in
se
je
bal
,
da
so
ga
spoznali
tudi
še
drugi
.
Maska
ga
je
povpraševala
po
njegovi
nevesti
,
on
pa
je
rekel
,
da
je
nevesta
odšla
brez
njega
na
Francosko
.
„
To
je
zelo
nevarno
,
puščati
žene
same
na
pot
,
posebno
,
ko
so
že
neveste
,
“
je
govorila
dama
,
„
in
to
celo
na
Francosko
!
Nič
se
na
svetu
slabše
ne
poplača
kakor
preveliko
zaupanje
.
“
„
Toda
brez
zaupanja
bi
propadel
svet
,
“
je
odgovoril
harlekin
.
„
Svet
lahko
propade
,
a
mi
ne
smemo
,
“
je
odgovorila
dama
.
„
Francozi
so
zapeljivi
,
to
veste
.
“
„
Pardon
,
madame
,
“
je
rekel
harlekin
,
„
ravno
ker
bi
ne
hotel
propasti
,
prosim
,
da
me
za
trenutek
pustite
;
vrnem
se
kmalu
sam
v
vaše
naročje
.
“
Harlekin
je
namreč
zagledal
črnega
viteza
,
ki
se
je
izprehajal
z
gospodično
v
beli
obleki
.
Odšel
je
za
njima
in
poslušal
.
Krasna
postava
gospodične
v
beli
obleki
ni
dala
Kristjanu
mnogo
časa
dvomiti
,
da
ima
pred
seboj
Heleno
.
Bila
je
krasna
v
tem
trenutku
in
Kristjan
je
ves
zahrepenel
po
njej
,
ko
je
zagledal
nje
bele
,
razgaljene
roke
.
Tem
bolj
ga
je
zabolelo
,
da
hodi
ob
strani
drugega
;
zdelo
se
mu
je
,
da
ne
hodi
le
slučajno
na
strani
črnega
viteza
,
ampak
da
sta
dogovorjena
.
„
In
vendar
je
ljubezen
le
otroška
radost
,
nekaka
igrača
mladosti
,
čuvstvo
,
ki
v
resnejših
letih
izgine
skoraj
popolnoma
in
se
pojavlja
le
kot
znamenje
naše
življenjske
sile
,
“
je
pripovedoval
črni
vitez
.
Bela
gospodična
se
ga
je
oklepala
z
golo
roko
in
se
mu
je
smejala
.
„
Torej
,
gospod
vitez
je
že
v
onih
resnejših
letih
,
ko
človek
več
ne
ljubi
,
“
je
odgovorila
.
„
To
morajo
biti
žalostna
leta
,
ne
hotela
bi
jih
doživeti
,
kajti
živeti
ljubezni
prazno
življenje
,
ne
dajte
nam
bogovi
!
“
„
Torej
gospodična
rada
ljubi
in
rada
trpi
zaradi
ljubezni
?
“
„
Da
,
čakam
velike
ljubezni
in
ta
se
rodi
edino
iz
trpljenja
.
“
„
Z
menoj
ni
nikdar
tako
krasno
govorila
,
“
je
pomislil
harlekin
zadaj
,
ko
je
zaslišal
te
besede
.
„
Preziram
trpljenje
in
vsak
trenutek
življenja
,
ki
ne
prihaja
iz
radosti
in
se
ne
izliva
v
radost
,
“
je
govoril
vitez
.
„
Zaničujem
tudi
ljubezen
,
ki
se
rodi
iz
trpljenja
in
rodi
trpljenje
.
“
„
Tudi
jaz
ljubim
radost
,
“
je
vzdihnila
bela
gospodična
,
„
a
prave
sreče
nisem
čutila
iz
nje
.
Toda
pustiva
to
,
gospod
,
in
povejte
,
če
ste
zaljubljeni
!
“
„
Sem
,
in
to
zelo
srečno
.
“
„
To
je
dobro
.
Tudi
jaz
bi
se
hotela
zaljubiti
.
“
„
To
je
zelo
lahko
,
gospodična
;
pogosto
se
to
zgodi
celo
proti
naši
volji
.
“
„
Da
,
da
,
to
se
celo
mora
zgoditi
,
če
ne
,
to
ni
prava
zaljubljenost
.
Človek
mora
iti
,
gnan
od
neznane
sile
,
preko
ovir
,
preko
razmer
in
predsodkov
.
Igre
potrebujemo
,
sicer
je
dolgčas
na
svetu
.
“
„
Do
danes
nisem
vedel
,
da
je
tako
duhovita
,
“
je
rekel
Kristjan
sam
pri
sebi
.
„
Toda
,
ali
je
to
igra
ali
resnica
?
“
se
je
vprašal
potem
.
„
Ako
je
to
resnica
,
zakaj
ni
tudi
z
menoj
taka
,
kakor
sedaj
z
njim
,
in
če
je
to
igra
,
zakaj
se
ne
igra
z
menoj
tako
?
“
„
Imate
prav
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
„
dolgočasne
igre
tudi
jaz
ne
prenesem
.
A
življenje
nas
uči
potrpežljivosti
,
ker
moramo
čakati
,
da
se
iz
enega
dejanja
razvije
drugo
.
“
„
Da
,
toda
treba
je
včasi
z
lastno
silo
poseči
vmes
in
pospešiti
prehod
,
kajti
nič
ni
na
svetu
dolgočasnejše
kakor
čakanje
,
“
je
rekla
maska
v
beli
obleki
.
„
Ko
bi
je
ne
bil
nikdar
ljubil
,
bi
se
vanjo
zaljubil
sedaj
radi
teh
besedi
,
“
si
je
mislil
harlekin
in
je
komaj
obvladal
čuvstva
,
da
ni
planil
naprej
ter
objel
njenih
dražestnih
,
belih
rok
.
„
Gospodična
bi
gotovo
rada
igrala
v
življenju
veliko
ulogo
,
“
je
začel
zopet
črni
vitez
.
„
Da
,
hotela
bi
jo
igrati
;
rada
igram
in
ljubim
uspehe
svoje
igrače
,
“
je
rekla
dama
.
„
In
jaz
trpim
pri
tem
,
“
si
je
mislil
Kristjan
in
je
stisnil
pesti
.
V
tem
je
zagodla
godba
.
Harlekin
je
izginil
med
pari
in
se
stisnil
v
kot
.
Kmalu
se
mu
je
približala
maska
v
črnem
dominu
in
je
rekla
:
„
Danes
ni
čas
niti
za
ljubezen
niti
za
ljubosumnost
,
ampak
samo
za
radost
.
“
—
Harlekin
pa
je
zagledal
odalisko
med
pari
,
hitel
je
k
njej
ter
zaplesal
z
njo
.
„
Niti
za
ljubezen
,
niti
za
ljubosumnost
...
“
mu
je
šumelo
po
glavi
,
„
samo
za
radost
.
“
In
v
tem
trenutku
se
mu
je
zazdel
ves
svet
maškerada
,
igra
,
varanje
,
laž
,
vse
brez
globljih
čuvstev
,
prazna
zunanjost
,
zaradi
katere
trpe
vsi
,
ki
smatrajo
igro
za
resno
.
Pri
tem
je
pogledal
parkrat
svoji
odaliski
v
oči
in
je
čisto
pozabil
,
zabavati
svojo
plesalko
.
Toda
opazil
je
,
da
njene
oči
iščejo
nekoga
drugega
po
dvorani
.
Godba
je
prenehala
,
pari
so
šli
v
promenadi
naokrog
.
Harlekin
se
je
zasmejal
:
„
Ali
se
tudi
odaliski
zdi
,
da
je
ves
svet
maškerada
?
“
je
vprašal
svojo
plesalko
.
„
Tudi
odaliski
se
zdi
tako
,
“
mu
je
odgovorila
ta
,
„
toda
ljubezen
izpreminja
to
maškerado
v
resnico
.
“
„
Odaliska
je
gotovo
zaljubljena
,
ker
tako
govori
,
“
je
rekel
harlekin
.
„
Tega
odaliska
sama
ne
ve
,
“
je
bil
odgovor
,
„
kajti
ljubezen
je
cvetka
,
ki
raste
sama
po
svoji
volji
,
kakor
se
ji
poljubi
.
Toda
harlekin
brez
dvoma
ni
zaljubljen
.
“
„
Harlekin
je
dvakrat
zaljubljen
,
“
je
odgovoril
harlekin
;
„
kaj
pravite
Vi
k
temu
?
“
„
To
je
mogoče
samo
pri
harlekinu
,
“
je
rekla
odaliska
.
„
Govori
se
,
da
nam
je
dano
samo
enkrat
ljubiti
.
“
S
tem
sta
prišla
do
vrat
,
odaliska
se
je
poklonila
in
odšla
.
Harlekin
se
je
obrnil
in
je
zagledal
za
seboj
masko
v
beli
obleki
;
prijel
je
njeno
roko
in
jo
stisnil
k
sebi
:
„
Duša
moja
,
“
ji
je
šepnil
,
„
zakaj
se
tako
igraš
z
menoj
?
“
„
Ali
ti
ni
prišel
gospod
Muhič
nekaj
povedat
?
“
ga
je
vprašala
ona
mirno
.
On
se
je
spomnil
Muhičevih
besed
in
se
je
pomiril
tem
bolj
,
ker
je
videl
,
da
so
prihajale
od
nje
.
„
Danes
si
tako
krasna
,
vabljiva
,
zapeljiva
,
“
je
šepetal
s
strastnimi
besedami
,
„
in
z
vitezom
sta
lep
par
.
Rekel
sem
že
,
ko
bi
ne
bil
vate
zaljubljen
že
deset
let
,
bi
se
zaljubil
danes
.
A
to
je
ravno
,
da
te
ljubim
čim
dalje
,
tem
bolj
...
“
„
In
koga
ljubiš
še
?
“
je
vprašala
ona
.
„
Nikogar
na
svetu
;
iskal
bi
pri
drugih
utehe
samo
takrat
,
kadar
bi
me
ti
silila
,
da
gre
proč
od
tebe
moja
pot
.
O
,
ko
bi
ti
razumela
harlekina
!
Nikdar
bi
ne
iskala
ne
ljubezni
ne
prijateljstva
,
ne
sreče
ne
radosti
drugod
nego
pri
njem
.
Živela
bi
z
njim
in
bi
čutila
,
kaj
je
radost
,
porojena
iz
trpljenja
,
kaj
je
ono
življenje
,
ki
ni
igra
,
ampak
resnica
in
pri
tem
lepša
od
vseh
iger
na
svetu
!!
“
„
Zakaj
smatraš
igro
za
resnico
?
“
„
Jaz
moram
verjeti
temu
,
kar
vidim
;
zunanjost
nam
kaže
to
,
kar
je
v
notranjosti
.
“
„
Pri
igri
ne
,
“
je
rekla
Helena
in
se
je
zasmejala
.
Godba
je
zaigrala
.
Zaplesala
sta
valček
in
Kristjan
je
šele
zdaj
spoznal
,
da
mu
ona
s
svojo
masko
kot
balerina
tvori
par
.
Čutil
se
je
srečnega
,
da
more
vendarle
nazivati
svojo
to
krasno
ženo
,
ki
se
ji
po
lepoti
ne
more
meriti
nobena
v
tej
dvorani
.
Privil
jo
je
tesno
k
sebi
in
ji
šepnil
v
uho
:
„
Helena
,
ali
si
moja
...?
“
Ona
mu
na
to
ni
odgovorila
,
le
roko
mu
je
na
lahno
stisnila
.
„
Zakaj
me
mučiš
?
“
je
šepnil
zopet
.
„
Ah
,
ti
zaljubljeni
harlekin
,
“
je
rekla
ona
z
veselim
smehom
.
On
je
molčal
.
„
Ali
se
lepo
pleše
z
odalisko
?
“
ga
je
vprašala
potem
.
„
Krasno
,
gospodična
,
a
priznam
,
tako
nebeško
ne
,
kakor
z
vami
.
“
„
To
me
veseli
,
“
je
rekla
ona
,
„
naplešite
se
torej
dobro
,
gospod
harlekin
,
kajti
po
plesu
človek
izborno
spi
.
“
„
Helena
,
“
je
vzkliknil
on
,
„
ne
igraj
se
,
jaz
ne
prenesem
tega
.
“
Godba
je
prenehala
in
pari
so
se
razšli
.
Pred
Heleno
se
je
naenkrat
pojavil
vitez
v
črni
svileni
obleki
ter
se
priklonil
.
Ona
je
stisnila
Kristjanu
roko
,
z
drugo
pa
se
je
oprijela
viteza
.
Harlekin
se
je
poklonil
in
je
ostal
sam
.
Odšel
je
po
dvorani
.
V
kotu
je
kmalu
naletel
na
malega
domina
,
ki
je
sedel
med
dvema
damama
:
ena
je
bila
v
črni
obleki
,
z
belimi
lasmi
,
druga
pa
v
dragocenem
kostumu
,
ki
se
je
lesketal
v
lučih
.
Harlekin
je
prisedel
in
začel
se
je
pogovor
štirih
neznanih
si
ljudi
,
pri
čemer
se
je
harlekin
odlikoval
s
tako
duhovitostjo
in
dovtipnostjo
,
da
je
bil
gospod
Muhič
v
svojem
dominu
prav
od
srca
vesel
svojega
nekdanjega
učenca
;
obe
dami
sta
se
mu
,
polni
smeha
,
priklanjali
ter
ga
odlikovali
z
neštetimi
pohvalami
za
tako
zabavo
.
To
vse
je
spravilo
ljubosumnega
harlekina
v
jako
dobro
voljo
;
prepustil
se
je
godbi
in
plesu
,
tako
da
sta
se
ž
njim
naplesali
obe
dami
do
utrujenosti
,
potem
pa
je
poiskal
odalisko
ter
jo
pripravil
v
smeh
,
dasi
je
bila
zelo
žalostna
.
Harlekin
je
mislil
,
da
je
zakrivil
to
žalost
on
s
svojima
dvema
ljubeznima
,
in
mu
je
bilo
žal
lepe
odaliske
.
Ker
je
hotel
kljubovati
lepi
balerini
,
je
plesal
z
odalisko
ter
ji
pri
tem
mnogo
govoril
o
ljubezni
.
S
tem
pa
je
skoraj
popolnoma
pozabil
na
balerino
in
ko
jo
je
proti
jutru
iskal
,
je
naletel
na
gospoda
Muhiča
,
ki
je
bil
že
razkril
svoj
obraz
in
mu
naznanil
,
da
se
je
Helena
že
odpeljala
.
„
In
kdo
jo
je
spremil
?
“
je
vprašal
Kristjan
.
„
Črni
vitez
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
,
ki
je
bil
precej
slabe
volje
.
„
Koketa
,
koketa
,
“
je
odgovoril
Kristjan
jezno
in
je
izginil
med
pari
,
da
bi
zopet
našel
svojo
odalisko
,
toda
ta
je
med
tem
izginila
.
Zato
je
zapustil
veselo
plesišče
,
se
ogrnil
v
svojo
črno
pelerino
,
sedel
v
prvo
kočijo
,
ki
jo
je
našel
zunaj
,
in
se
je
odpeljal
domov
...
Vse
je
divjalo
v
njem
.
Najrajši
bi
bil
odšel
po
mestu
,
poiskal
predrznega
Francoza
in
ga
pozval
na
rapirje
.
Toda
premagal
se
je
in
je
izkušal
bolest
prespati
ter
vse
premisliti
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
njegova
zaljubljenost
brezumna
,
njegova
ljubosumnost
pa
krivična
.
Tako
je
ležal
na
postelji
in
gledal
v
sneženo
zimsko
noč
.
Pred
njim
so
se
še
vedno
blestele
sveče
,
godba
je
odmevala
po
dvorani
,
glasen
šum
se
je
razlegal
po
prostorih
,
pari
so
šumeli
v
razposajeni
radosti
.
Toda
vse
to
je
bilo
le
ozadje
:
on
je
videl
le
črnega
viteza
z
lepo
,
belo
balerino
...
Ta
lepa
,
bela
balerina
je
njegova
nevesta
!
Hodi
in
pleše
z
drugimi
in
njemu
daje
lepe
nauke
!
Na
njegovo
vprašanje
mu
stisne
roko
;
da
bi
ne
bilo
dvomov
,
kdo
je
njen
kavalir
,
se
da
drugemu
spremiti
domov
.
Premišljal
je
o
tem
vsem
celo
noč
in
ko
se
je
že
svitalo
za
Gradom
,
je
prišel
do
zaključka
,
da
je
edino
častno
zanj
,
pustiti
Heleni
prosto
pot
ter
si
poiskati
nove
sreče
drugod
...
Tako
ga
je
našel
še
gospod
Muhič
,
ki
ga
je
obiskal
okoli
poldne
ter
mu
začel
vlivati
prijateljsko
tolažbo
sladkih
besedi
na
skeleče
rane
užaljene
ljubezni
ter
mu
obenem
dokazal
,
da
je
Don
Pier
spremil
bolj
gospodično
Klaro
nego
Heleno
;
a
tudi
za
njega
,
za
Muhiča
je
bil
ta
večer
odločilen
:
Spremil
je
bil
namreč
domov
gospo
Gusičevo
.
Nato
je
začel
gospod
Muhič
pripovedovati
zanimive
in
nezanimive
dogodke
s
plesa
,
ki
jih
je
Kristjan
poslušal
le
na
pol
.
Sklenil
je
Kristjan
,
da
se
bo
poslej
še
bolj
vadil
v
borbi
z
rapirjem
,
ker
človek
pogosto
ne
ve
,
ali
ga
obdajajo
zvesti
prijatelji
ali
zviti
sovražniki
,
posebno
zdaj
,
ko
je
vojna
skoraj
gotova
.
„
Krasna
ženska
,
pravim
,
krasni
časi
so
to
,
“
je
govoril
gospod
Muhič
.
„
Kdo
?
“
je
vprašal
Kristjan
.
„
Gospa
Gusičeva
,
menim
.
“
Smehljal
se
je
gospod
Muhič
in
je
začel
opisovati
posebnosti
njene
krasote
.
Kristjan
pa
je
molče
gledal
skozi
okno
v
jasni
zimski
dan
,
potem
pa
je
začel
meriti
zasneženo
zidovje
starega
ljubljanskega
Gradu
.
Ko
se
je
nagibala
zima
k
koncu
in
je
prihajala
pomlad
v
deželo
,
so
se
bližali
viharni
časi
,
polni
bojev
in
vojsk
,
bolj
viharni
in
nemirni
,
nego
so
o
njih
vedeli
pripovedovati
stari
ljudje
,
bolj
sovražni
nego
vsi
oni
,
ki
so
o
njih
slišali
praviti
od
svojih
dedov
,
bolj
preteči
in
uničujoči
,
nego
so
bili
oni
,
ki
so
jih
pomnili
še
vsi
izza
zadnjih
let
.
Prišel
je
glas
o
tem
od
severa
in
juga
in
je
napolnil
s
strahom
vso
deželo
;
prišel
je
tudi
na
Dolenjsko
,
in
odmevi
o
tem
so
šli
po
dolinah
in
so
segli
do
zadnje
koče
.
Posedali
so
ljudje
vso
zimo
okoli
peči
in
govorili
o
tem
,
kaj
je
novega
po
svetu
,
govorili
so
o
težkih
časih
,
o
francoski
vojski
,
o
revoluciji
,
njenih
krvolokih
in
so
menili
,
da
je
prišla
doba
,
o
kateri
so
pravili
z
grozo
,
da
pojde
človek
zoper
človeka
,
brat
zoper
brata
;
kakor
je
prišlo
vse
to
drugam
,
tako
—
so
mislili
—
pride
tudi
na
Dolenjsko
.
Starci
so
se
spomnili
starih
prerokovanj
o
črni
vojski
,
pravili
so
o
njej
najstarejši
ljudje
,
nekaj
groznega
je
preletelo
vse
,
ki
so
slišali
to
ime
;
tudi
črna
kuga
—
so
pravili
starci
—
pride
vedno
za
vojsko
.
In
mehkočutne
starke
so
pomislile
na
vse
,
kar
so
slišale
kdaj
podobnega
,
ter
so
govorile
o
tem
tako
,
kakor
da
je
bilo
to
že
izdavna
prerokovano
:
postal
je
svet
hudoben
in
prišla
je
nad
ljudi
nesreča
z
vso
težo
,
da
spozna
svet
svoj
greh
in
z
jokom
in
pokoro
prosi
usmiljenja
...
Oni
,
ki
so
pomnili
,
kako
so
prišli
pred
leti
Francozi
na
Kranjsko
,
so
pravili
o
njih
,
kar
so
vedeli
iz
lastne
izkušnje
in
kar
so
slišali
od
drugih
.
Pripovedovali
so
,
da
se
takrat
ni
zgodilo
nič
posebnega
,
dasi
so
bili
„
cesarski
“
tepeni
,
kajti
Francoz
ni
Turek
,
in
ljudje
so
bežali
pred
njim
bolj
,
nego
je
bilo
treba
.
Drugi
so
se
spomnili
,
da
so
bili
Francozi
pred
štirimi
leti
v
Ljubljani
in
je
niti
požgali
niso
...
Toda
sedaj
je
bilo
drugače
,
nego
je
bilo
takrat
:
takrat
je
francoska
vojska
napadala
in
naši
so
se
umikali
,
ker
so
bili
slabejši
,
cesar
je
bil
zato
pripravljen
,
odstopiti
dežele
;
sedaj
je
„
naš
“
sovražniku
napovedal
črno
vojsko
,
ker
hoče
imeti
dežele
nazaj
;
zato
bo
sedaj
boj
drugačen
.
In
predstavljali
so
si
,
kako
je
to
,
črna
vojska
:
kri
teče
v
potokih
,
vse
reke
so
krvave
,
polja
in
ravnine
so
pokrite
z
gnilimi
trupli
,
črni
vrani
lete
od
vseh
strani
in
se
goste
z
mrliči
;
vasi
,
gore
,
mesta
padajo
v
prah
,
vse
beži
,
vse
umira
,
kakor
da
se
plazi
po
deželi
velikanska
strupena
kača
.
In
za
njo
stopa
dolga
,
črna
senca
:
kuga
...
Česar
ni
pomorila
vojska
,
pada
pod
njeno
koso
,
tako
da
pogine
vsa
dežela
;
le
malokdo
se
reši
v
gore
,
grozen
duh
smrti
polni
vso
deželo
...
Tako
so
mislili
o
črni
vojski
.
Pomnili
so
že
mnogo
znanih
ljudi
,
ki
jih
je
v
zadnjih
letih
vzela
vojska
s
seboj
in
ki
se
niso
vrnili
nikdar
več
.
Obležali
so
Bog
ve
kje
daleč
v
tujini
,
da
ne
bo
nihče
nikdar
vedel
,
kje
je
njihov
grob
.
Mnogi
so
tudi
prišli
domov
brez
roke
ali
brez
noge
in
so
pravili
strašne
reči
,
ki
se
gode
po
svetu
.
Po
sejmih
,
po
shodih
,
po
božjih
potih
,
pri
farah
,
po
krčmah
in
po
hišah
so
posedali
taki
ljudje
,
ki
so
bili
ranjeni
v
vojski
ter
so
beračili
in
molili
,
potem
pa
so
pravili
,
kaj
so
doživeli
.
Z
vzdihi
in
solzami
so
govorili
o
vsem
,
kar
so
videli
,
in
so
končali
z
besedami
:
Bog
nas
varuj
!
Ljudje
so
se
spomnili
starih
časov
,
ki
so
o
njih
pripovedovali
stari
možje
,
in
so
začeli
praviti
o
turških
vojskah
,
ko
je
hodil
Turek
v
deželo
.
Huje
je
bilo
takrat
,
so
govorili
,
kajti
Turek
je
prišel
nenadoma
,
ne
kot
vojak
,
ampak
kakor
ropar
:
moril
in
požgal
je
vse
.
Zdaj
gre
vojak
nad
vojaka
,
takrat
pa
so
šli
vsi
nad
kmeta
.
Tisti
,
ki
so
več
hodili
okoli
po
deželi
in
so
imeli
priliko
,
slišati
novice
o
vojski
,
so
pravili
,
da
neprenehoma
gredo
vojaki
skozi
Ljubljano
,
pešci
,
konji
,
topovi
;
vsi
gredo
proti
Italiji
...
Ljubljana
leži
ravno
na
poti
med
Dunajem
in
Rimom
,
zato
mora
vse
skozi
njo
,
zato
je
videla
že
toliko
sovražnikov
,
zato
gre
vsaka
vojska
čez
Krajino
.
Tako
so
mislili
in
mnogi
so
bili
ponosni
na
to
:
ako
bo
treba
,
so
govorili
med
seboj
,
pojdemo
tudi
mi.
Vsak
brani
svoje
...
Vedeli
so
,
da
cesar
ni
sklical
samo
svoje
vojske
,
ampak
je
poklical
na
pomoč
tudi
brambovce
in
kmete
.
Ako
bi
ne
bila
sila
,
bi
tega
ne
bil
storil
,
ker
:
vojak
naj
ostane
pri
puški
,
kmet
pri
drevesu
.
A
če
je
sila
velika
,
je
treba
pomagati
cesarju
.
Navduševalo
jih
je
tudi
to
,
ker
se
je
govorilo
,
da
se
je
nabralo
od
vseh
krajev
toliko
brambovcev
,
da
vseh
niso
mogli
niti
sprejeti
in
da
se
v
vsakem
večjem
kraju
zbira
kmetska
črna
vojska
.
Tuintam
se
je
pojavil
človek
,
ki
je
znal
čitati
in
jim
je
čital
besede
:
„
Kako
radi
so
cesarjev
glas
poslušali
,
k
orožju
skup
tekli
in
vreli
,
bode
nekdaj
v
prihodnjih
časih
per
naših
poznih
vnukih
slovelo
.
Od
roda
do
roda
si
bodo
eden
drugimu
pravili
,
kakšni
junaki
smo
v
naših
dnevih
bili
inu
bodo
pesmi
nam
na
čast
skladali
.
“
Zraven
jim
je
pismouk
bral
pesmi
o
brambovcih
,
ki
jih
je
znal
že
na
pol
na
pamet
.
Slišalo
se
je
vedno
,
da
se
vali
od
Francoskega
sem
čez
Italijo
in
Nemčijo
velikanska
vojska
,
ki
bo
preplavila
vse
cesarske
dežele
.
Vodi
jo
sam
Napoleon
Bonaparte
,
ki
je
razžaljen
,
ker
hoče
imeti
cesar
svoje
dežele
nazaj
.
Tako
so
ljudje
z
veliko
radovednostjo
čakali
novic
.
Hodili
so
s
hribov
v
doline
,
prišli
so
v
Novo
Mesto
,
ostali
so
tam
po
več
dni
in
so
poslušali
,
kaj
se
godi
novega
po
svetu
.
Mnogo
jih
je
ostalo
tam
ter
odšlo
skupaj
s
četami
,
ki
so
šle
dan
za
dnem
skozi
mesto
.
Iz
raznih
občin
so
tja
prignali
mlade
ljudi
ter
jih
poslali
dalje
proti
Ljubljani
.
Taki
časi
so
se
torej
začeli
na
Dolenjskem
,
ko
se
je
bližala
pomlad
.
Nekak
tesen
strah
je
vladal
po
hišah
,
po
družinah
in
po
vaseh
,
ko
se
je
povsod
govorilo
o
strašnih
,
nezaslišanih
časih
.
Po
krčmah
so
si
možje
pri
vinu
dajali
drug
drugemu
pogum
in
se
rotili
na
svojo
čast
in
pest
,
da
sedaj
,
ko
gre
vse
na
vojsko
,
tudi
oni
ne
bodo
mirovali
,
če
se
prikaže
sovražnik
v
tej
strani
.
Zato
so
naročili
cerkveniku
,
da
naj
bije
takoj
plat
zvona
,
če
zapazi
sovražnika
,
da
še
ljudje
o
pravem
času
stečejo
in
si
poiščejo
orožje
.
Priveril
se
je
možak
,
ki
mu
je
zlezlo
vino
v
glavo
,
pomaknil
je
kučmo
na
stran
in
udaril
ob
mizo
:
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
ležalo
vse
pobito
,
ko
bi
med
sovražnika
udaril
z
mogočno
pestjo
.
Takrat
se
je
vzdignil
stari
Čelešnik
s
Krtine
in
je
odšel
s
sinom
v
Novo
Mesto
.
Celo
zimo
je
poslušal
vse
,
kar
so
ljudje
pripovedovali
,
molčal
je
in
ni
govoril
,
kadil
je
pipo
in
samo
prikimaval
,
zraven
pa
je
kašljal
,
kakor
brez
potrebe
;
delal
je
brezove
metle
in
jih
prodajal
naokoli
:
dva
sina
je
imel
in
eno
kočo
:
težko
je
eno
kočo
deliti
med
dva
sina
;
zato
je
o
Svečnici
odšel
mlajši
sin
v
Novo
Mesto
in
se
ni
vrnil
več
;
ujeli
so
ga
in
so
ga
vzeli
s
seboj
na
vojsko
.
Ko
je
starec
to
zvedel
,
je
vzel
pipo
iz
ust
,
čudno
so
pogledale
njegove
oči
,
bilo
je
,
kakor
da
hoče
nekaj
reči
,
—
a
rekel
ni
ničesar
.
Nikdar
ni
z
nikomer
govoril
o
tem
,
le
v
nedeljo
,
ko
je
pil
v
krčmi
in
so
ljudje
govorili
o
vojski
,
je
mahnil
z
roko
in
se
oglasil
:
„
Tudi
moj
je
tam
;
v
mesto
je
šel
in
so
ga
vzeli
.
“
Umolknil
je
...
In
ko
se
je
stajal
led
po
potih
in
je
skopnel
po
hribih
sneg
,
ko
je
glasneje
zašumela
narastla
Krka
,
je
vstal
starec
nekoč
zjutraj
in
je
rekel
starejšemu
sinu
:
„
Pojdi
,
greva
pogledat
.
“
—
Zaklenila
sta
kočo
in
odšla
.
Srečavali
so
ju
ljudje
in
ju
izpraševali
,
kam
gresta
.
„
Greva
pogledat
,
“
je
odgovarjal
starec
vsem
na
kratko
.
Nihče
ni
mogel
vedeti
,
ali
je
gnala
starca
želja
,
videti
še
enkrat
mlajšega
sina
,
ali
je
hotel
sam
pogledati
vojsko
.
Nobeden
se
ni
vrnil
nikdar
več
na
Krtino
:
niti
starec
niti
starejši
niti
mlajši
sin
.
Ostala
je
zapuščena
koča
in
povest
z
njo
—
oni
pa
so
izginili
v
vojski
.
Take
povesti
so
se
začele
.
Zato
so
pogumni
in
bojaželjni
ljudje
hiteli
k
veliki
cesti
v
doline
,
plašni
in
boječi
pa
so
poiskali
zakotne
vasi
,
kamor
so
znesli
tudi
skopuhi
svoj
dragi
denar
.
V
hribih
so
poiskali
znancev
in
sorodnikov
vsi
,
ki
niso
bili
varni
.
Tam
so
se
širile
novice
,
mnogokrat
ponavljane
,
popravljene
in
prenarejene
,
zdaj
grozne
,
zdaj
šaljive
,
zdaj
strašeče
,
zdaj
dovtipne
,
od
vasi
do
vasi
bolj
različne
,
povečane
in
izpremenjene
,
pomnožene
in
olepšane
,
tako
da
je
verjel
oni
,
ki
je
pripovedoval
,
in
oni
,
ki
so
poslušali
.
Pripovedovali
so
o
Napoleonu
in
o
francoskih
generalih
,
drugi
so
slavili
princa
Karla
in
cesarja
Franca
,
drugi
pa
so
govorili
le
o
domači
vojski
,
nazadnje
so
se
poslovili
ter
odšli
.
Tako
se
je
poslovil
Janez
z
Vrbovja
od
cele
vasi
in
tudi
od
tete
Maruške
,
ki
se
je
bil
sprl
z
njo
nekaj
dni
prej
zaradi
svoje
ljubice
,
zaukal
je
na
konci
vasi
,
ko
je
videl
,
da
gledajo
ljudje
za
njim
,
in
je
odšel
proti
Novemu
Mestu
,
kakor
vsi
,
ki
so
bili
doma
nezadovoljni
in
so
iskali
novih
,
boljših
krajev
.
Vsem
je
bilo
žal
za
njim
,
dekleta
so
se
solzila
in
se
jezila
nad
skopo
teto
Maruško
,
Janez
pa
je
ukal
čez
vasi
in
pravil
povsod
,
da
gre
na
vojsko
.
Ni
se
vrnil
nikdar
več
,
niti
k
ljubici
niti
k
teti
Maruški
.
—
Mnogo
mladeničev
je
zmanjkalo
čez
noč
;
prišli
so
bili
ponoči
biriči
in
so
jih
vzeli
;
mnogo
se
jih
je
skrivalo
po
gozdih
in
so
se
le
včasih
skrivaj
upali
priti
v
vas
.
In
kadar
jih
dolgo
več
ni
bilo
,
so
zaplakale
matere
in
sestre
...
In
stare
matere
so
molile
na
posteljah
s
solzami
pozno
v
noč
ter
prosile
rešitve
in
pomoči
v
teh
hudih
časih
.
To
je
bil
čas
,
ko
se
je
usedel
narodni
pevec
in
je
zapel
ganljivo
„
pesem
od
pričujočega
sveta
“
,
kjer
je
potožil
vse
težave
in
gorje
,
ki
jih
je
prinesla
s
seboj
ta
zgodnja
pomlad
.
Pomlad
je
prišla
nenavadno
zgodaj
,
a
bila
je
viharna
in
mrzla
;
vetrovi
so
se
borili
med
seboj
nad
vrhovi
,
zato
dolgo
ni
izginil
poslednji
sneg
z
brd
.
Izkušeni
ljudje
so
prerokovali
slabo
letino
,
modre
može
je
skrbelo
,
kaj
bo
z
vinsko
trto
.
Le
počasi
so
se
odkrivali
grebeni
Gorjancev
in
motno
so
se
kazali
beli
hrami
po
zelenih
vinskih
goricah
.
Iz
različnih
znamenj
so
starke
prerokovale
velike
nesreče
.
Tako
so
trdile
,
da
je
na
mladi
mesec
zapadalo
solnce
v
krvavi
zarji
in
ponoči
so
se
potem
utrinjale
zvezde
,
kakor
da
žalujejo
nad
zemljo
.
Sveta
noč
je
bila
tisto
leto
meglena
in
oblačna
,
ne
sneženo-bela
,
z
jasnim
zvezdnatim
nebom
:
mnogi
,
ki
so
se
spomnili
tega
,
so
zdaj
vedeli
,
da
je
to
imelo
pomeniti
nekaj
slabega
.
Pri
predicah
se
je
ono
zimo
pogosto
trgala
nit
,
kar
je
bilo
znamenje
,
da
jih
bo
mnogo
umrlo
,
in
v
nedeljo
,
ko
so
posedali
možje
po
gostilnah
,
so
pravili
,
da
se
pogosto
oglaša
čuk
in
da
letajo
v
mraku
čudni
črni
ptiči
okoli
hiš
.
Popotniki
so
o
poznih
večerih
neradi
ostajali
zunaj
vasi
,
češ
,
da
se
vidi
letos
mnogo
strahov
,
in
v
noči
so
se
vsi
izogibali
križpotij
,
da
ne
bi
videli
zlih
znamenj
.
Začetkom
marca
so
videli
nekateri
leteti
gorečo
metlo
preko
neba
;
preletela
je
vso
Kranjsko
,
od
gorenjskih
gor
pa
do
Gorjancev
.
Bilo
je
to
zgodaj
zjutraj
in
za
gorečo
metlo
je
šel
ognjen
dež
...
Kaj
čuda
,
da
se
je
raznesla
govorica
,
da
je
videla
neka
žena
dvoje
solnc
,
eno
zlato
in
drugo
krvavo
,
in
krvavo
je
zlato
pokrilo
.
Drugod
so
trdili
,
da
se
vidi
vsak
večer
na
zapadni
strani
goreča
vojska
,
ki
se
pomika
proti
jugu
in
potem
izgine
za
gorami
.
Ljudje
so
hiteli
na
višave
,
na
holme
in
klance
ter
so
gledali
na
zapad
pozno
zvečer
in
zdelo
se
jim
je
,
da
res
vidijo
gorečo
vojsko
,
ki
se
pomika
proti
jugu
;
prevzeti
od
strahu
in
groze
,
so
se
vračali
domov
.
Take
in
podobne
reči
so
pripovedovali
ljudje
:
verjeli
so
samim
sebi
in
drugim
;
zato
so
pripovedovali
s
takim
prepričanjem
,
da
je
celo
resni
in
modri
človek
,
ki
je
slišal
vse
to
,
pomislil
,
če
morda
res
ne
prihaja
kaj
posebnega
.
Tak
nemir
se
je
polastil
ljudstva
,
kar
se
je
raznesel
glas
,
da
gredo
brambovci
iz
Novega
Mesta
na
vojsko
,
da
je
Napoleon
že
v
Italiji
,
da
hiti
od
Dunaja
velika
vojska
čez
gore
in
da
se
ob
Kolpi
na
hrvatski
granici
in
po
Beli
Krajini
zbira
kmetska
črna
vojska
.
To
je
bil
začetek
one
pomladi
—
na
Dolenjskem
.
Zgodaj
zjutraj
,
ko
je
zardelo
v
prvih
žarkih
pomladansko
nebo
nad
Gorjanci
,
sta
stala
na
dvorišču
pristave
Krkovo
konja
pripravljena
in
osedlana
za
na
pot
;
okoli
njiju
se
je
obiral
star
hlapec
in
popravljal
zdaj
uzde
,
zdaj
kaj
drugega
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
ni
vse
v
redu
.
Lahna
megla
je
ležala
po
dolenjskih
hribih
in
pokrivala
dolino
ob
Krki
;
preko
vrhov
je
vel
hladen
jutranji
veter
;
hlapec
se
je
oziral
na
vse
strani
neba
,
da
bi
videl
,
kakšno
vreme
bo
danes
;
med
tem
pa
se
je
pogosto
ozrl
v
prvo
nadstropje
pristave
,
kjer
so
bila
okna
razsvetljena
,
in
je
mrmral
sam
pri
sebi
:
„
No
,
koliko
časa
se
odpravlja
gospod
Egid
!
Ali
pa
so
ženske
v
kuhinji
tako
počasne
!
Grdo
je
,
če
pride
človek
najzadnji
;
mislili
bi
lahko
,
da
smo
lenuhi
.
“
Pri
tem
je
začel
zopet
preudarjati
,
če
je
vzel
vse
s
seboj
na
pot
in
če
ne
bi
kazalo
,
vzeti
še
kaj
,
kar
bi
se
potrebovalo
zdaj
ali
zdaj
.
Včasih
pusti
človek
kaj
malega
doma
in
potem
mu
hodi
vse
navzkriž
.
Pregledal
