bojevnikeza
križ
in
Adrijo
.
Bledega
obraza
,
posivelih
usten
,
hodi
Zora
po
bratovi
orožarni
.
Prime
v
roko
bratov
,
dedov
meč
.
Boža
ga
,
kot
ga
je
božala
bratova
roka
.
Venec
ti
spletati
Dana
in
Cveta
,
nevestin
venec
,
Zora
...
Zakaj
torej
jemlješ
orožje
v
nežno
roko
?
Dom
ti
ostane
,
dragi
rodni
dom
s
poroko
,
Zora
.
Zakaj
ti
torej
beži
pogled
hrepeneče
preko
morja
?
Kaj
ti
dviga
srce
silna
želja
...
Ah
,
mlada
si
in
nisi
poznala
sreče
?
Sreča
stanuje
za
gorami
,
za
sinjim
morjem
.
Pogumni
,
krepki
jo
dosežejo
.
Pogumni
,
krepki
.
Ne
od
žalosti
za
bratom
oslabljena
,
ne
od
ozirov
,
od
tesnih
mej
vezana
,
malodušna
deklica
...
Oj
ti
se
ukloneš
,
Zora
,
starcu
,
šivala
mu
boš
,
kuhala
—
sužnja
mu
boš
do
bele
smrti
.
Umrla
bi
rajša
?
Zaprla
trudno
oko
?
Sladak
bi
bil
počitek
pod
grobno
ploščo
,
ob
materini
strani
.
Kaj
je
bilo
tvoje
življenje
,
Zora
?
Sama
žalost
.
Da
bi
ji
otopela
duša
,
oledenelo
srce
!
Da
,
hočeš
—
hočeš
izpolniti
bratovo
voljo
.
Živeti
ob
Milanšičevi
strani
—
vredna
hči
vredne
matere
.
O
pač
bo
hitela
misel
večkrat
za
jadrom
z
benečanskim
levom
,
rada
boš
tedaj
povprašala
,
kako
živi
Foscari
.
Srečen
naj
bo
v
svojem
zakonu
—
pozabi
naj
Senjanke
...
Ah
,
ne
!
Pretežko
!
Ne
ljubi
druge
Foscari
...
O
meč
!
Prijazna
je
tvoja
ostrina
....
Bratovo
orožje
,
da
se
ne
bojim
razžaliti
bratove
sence
—
bil
bi
mi
prijazen
voditelj
na
smrtno
posteljo
...
Oh
!
konj
pekeče
...
Oblastno
kliče
Milanšič
...
Kako
je
grd
!
Zoprna
,
trdna
mu
je
beseda
,
strasten
pogled
.
O
,
skoraj
mi
povrne
moje
prejšnje
zaničevanje
,
skoraj
me
bo
mučil
z
ljubosumnostjo
,
s
podlo
mislijo
...
Gleda
Zora
Milanšiča
,
trepeče
.
Za
odurnim
ženinom
vstaja
slika
najlepšega
Benečana
...
Ni
bilo
sojeno
...
Ne
Jurišu
,
ne
nji
...
Dožinja
Cecilija
vzdihuje
,
Foscari
brodi
po
morju
,
in
ona
,
Zora
,
bo
objemala
starega
Milanšiča
...
In
burja
bo
bučala
,
klicalo
morje
—
.
Zora
bo
sedela
ob
strani
zoprnega
moža
...
Ne
ne
!
Nikdar
!
Glej
jadro
na
Adriji
,
glej
Krk
...
Tako
blizu
je
rešitev
...
Treba
je
samo
odločne
volje
,
Zora
...
Beži
,
reši
njega
in
sebe
počasnega
umiranja
...
Jutri
naj
bo
poroka
.
Jutri
rano
.
Zdaj
je
poldan
.
Vse
šumi
okrog
kastela
.
Teta
Mara
peče
.
Nihče
ne
pazi
nate
,
Zora
.
Iz
daljave
pa
mami
tako
sladko
...
Škoda
je
polnih
skrinj
,
svetlega
orožja
!
Škoda
voličev
,
ovac
!
Škoda
za
vrt
,
po
katerem
je
hodila
najboljša
mati
...
Škoda
!
A
drugo
bogastvo
me
čaka
v
krasnih
palačah
,
beneška
kneginja
,
beneški
general
sprejmeta
siroto
...
Odpustite
,
materina
,
dedova
senca
!
Odpusti
Juriša
,
Ivo
!
Zora
gre
za
srečo
!
„
Pusti
me
,
mladi
stražnik
,
da
pomolim
v
cerkvici
na
Rtu
,
da
pogledam
na
morje
,
“
izpregovori
Zora
pri
vratih
sv.
Save
in
stopi
izza
tesnega
mestnega
ozidja
.
Globoko
se
oddahne
.
V
obleki
žalosti
,
le
svoj
nakit
v
pleteni
torbici
,
beži
bogata
Senjanka
z
doma
.
Za
srečo
!
Zdrava
,
Adrija
,
uskoška
zibel
,
uskoška
pot
!
Vodi
me
do
Foscarija
,
do
Cecilije
!
V
cerkvici
na
Rtu
se
priporoča
mornar
—
tu
poklekne
Zora
.
Sive
stene
,
stari
kip
svete
Device
ji
šepečejo
:
Ne
hodi
,
deklica
!
Ni
prava
tvoja
pot
!
Ostani
,
nosi
težo
svoje
usode
—
spoštovali
te
bodo
vnuki
;
tako
pa
bo
zardelo
pošteno
dekle
ob
tvojem
imenu
...
Ne
morem
,
Marija
,
ne
morem
!
Lada
je
poljubila
zemljo
—
vse
cvete
,
klije
,
vabi
k
sreči
.
Slabotne
duše
naj
se
uklonejo
usodi
—
ne
jaz
,
Senjaninova
sestra
!
Živ
mrlič
naj
bom
—
ne
!
Meni
se
hoče
življenja
,
veselic
,
poklonov
...
Čolniči
samujejo
tu
—
nikogar
ni
.
Za
Rtom
je
mlad
ribič
.
On
me
prevesla
na
Krk
...
Zora
odveze
čolnič
,
se
ozira
na
nebo
.
Kaj
se
ne
zbira
oblak
na
jasni
modrini
nad
Krkom
?
Oj
čakaj
,
oblaček
,
čakaj
,
da
prevesla
ribič
siroto
na
Krk
,
čakaj
,
da
stoji
Senjanka
na
benečanskih
tleh
...
Oj
morje
,
nemirno
si
...
Skačejo
valovi
,
belogrivi
konji
.
Vesele
se
mlade
mornarice
.
Bele
pene
krope
Zori
bledo
lice
,
ji
poljubljajo
slabotne
roke
.
Sladko
šepeče
morje
:
Ne
hodi
,
prelepa
moja
,
v
daljavo
po
srečo
.
Ne
išči
je
pri
ljudeh
.
Prevara
te
nada
...
Išči
svobode
in
sreče
pri
meni
.
Nad
menoj
vrši
boj
zavisti
,
sovraštva
.
V
meni
je
mir
.
Požgane
vasi
se
zrcalijo
v
obrežnih
valih
,
a
slike
nemira
ne
segajo
v
globino
.
Bodi
,
deklica
,
izmučena
,
tožna
deklica
—
bodi
moja
!
Počij
v
meni
!
Kraljevi
venec
ti
spleto
moje
vile
,
belogrivi
konji
,
te
poneso
valovi
,
bodi
moja
,
počij
v
meni
...
Šume
,
skačejo
valovi
.
Pene
poljubljajo
Zori
roke
,
obraz
.
Morski
div
vzdiguje
glavo
,
zeleni
kremplji
primejo
rob
čolna
,
ga
nagnejo
—
sladka
pesem
se
sliši
iz
morskega
dna
...
Veslo
pada
bolni
deklici
iz
trudnih
rok
...
„
Kje
si
ribič
,
sin
Velebita
?
Omagujem
...
Ah
,
težka
je
borba
za
srečo
!
“
Od
brega
sliši
ribič
obupni
klic
.
Skoči
v
čoln
,
prihiti
do
Zorinega
.
Nov
pogum
oživi
deklico
,
vroče
prosi
ribiča
,
da
jo
prevesla
na
Krk
.
„
Na
Krk
?
“
se
čudi
ribič
.
„
Ne
vidiš
neba
?
Tako
mi
Boga
!
Senjanka
,
ki
ne
pozna
,
da
se
bliža
nevihta
!
“
„
Tako
ti
duše
in
Boga
!
“
roti
Zora
ribiča
.
„
Veslaj
me
na
Krk
,
na
benečansko
last
.
Jutri
me
hote
poročiti
z
nemilim
starcem
—
visok
gospod
v
Benetkah
ti
plača
obilo
tvoj
trud
.
Če
si
človek
—
če
imaš
drago
—
usmili
se
me
!
“
Oj
mladi
ribič
!
Ne
daj
se
preprositi
solznim
očem
...
Ne
glej
biserov
,
leskečega
zlata
.
Glej
oblak
nad
Krkom
,
čuj
,
kako
se
jezi
senjsko
morje
,
vedi
ubeglo
Senjanko
nazaj
.
Toda
ali
more
odreči
mladi
ribič
Zorinim
očem
?
Jezno
šumi
morje
,
željno
gleda
Zora
na
Krk
.
Tam
za
utrjenim
zidom
stanuje
upravitelj
Jeronim
Marcel
.
„
Pojdi
k
njemu
,
“
ji
je
bil
rekel
Foscari
.
Jezno
šumi
morje
,
kropi
mornarje
,
se
nabira
v
mlako
na
ribini
.
Nazaj
mečejo
valovi
čoln
.
Nazaj
?
Zora
,
se
ne
ozre
.
Za
njo
ni
več
vrnitve
.
Utonil
je
Senj
—
utonil
spomin
.
Zdrava
,
Adrija
,
uskoška
zibel
,
uskoška
pot
!
Veličastna
v
miru
in
viharju
,
bodi
zdrava
!
Poginil
je
tvoj
bojevnik
,
umolknila
krvava
davorija
,
sežgana
je
brzojadrna
Morana
.
Uskoška
plemkinja
,
Senjaninova
sestra
,
beži
k
sovražniku
...
In
nemirno
,
kot
si
ti
,
Adrija
,
je
dekličino
srce
—
in
vse
tvoje
vode
,
ti
ogromna
,
ne
morejo
pogasiti
njenega
gorja
...
Kaj
bučiš
,
groziš
,
Adrija
?
Prevržeš
čoln
—
umiriš
Senjankino
srce
?
Aj
,
tu
so
Krčani
.
Na
pomoč
,
dobri
ljudje
,
na
pomoč
!
“
Mokra
,
solzna
stoji
Zora
na
Krku
.
Na
tuji
zemlji
.
Pod
levom
sv.
Marka
.
Ta
jo
brani
zdaj
Senjanov
,
neljubega
ženina
...
Kako
besni
morje
...
Oblak
je
pokril
nebo
...
Vzemi
,
mladi
ribič
,
zlat
v
plačilo
,
vzemi
svetlo
ovratnico
za
svojo
drago
.
Počakaj
,
da
mine
nevihta
.
A
ribič
,
predrzen
,
ne
mara
Zorine
prošnje
,
ne
opominov
Krčanov
.
Na
naglih
konj
belo
grivo
se
spusti
.
Daleč
je
nevesta
—
a
še
danes
naj
se
razvesele
ljubljene
oči
ob
blesku
ovratnice
.
Oj
ribič
,
kaj
ne
razumeš
grožnje
morja
?
Odpeljal
si
Senjanko
.
Za
zlat
—
za
ovratnico
.
Zdaj
utešiš
ti
željo
morja
—
zdaj
počiješ
ti
v
hladnem
dnu
...
Šumi
nevihta
,
Zoro
vodijo
rešitelji
do
nekdanje
palače
Frankopanov
,
kjer
stanuje
benečanski
upravitelj
.
Gladko
obriti
,
široki
obraz
Marcelov
zažari
,
ko
zagleda
lepo
uskoško
dekle
.
Ah
,
kaka
ribica
!
Objel
bi
jo
okrog
vitkega
pasu
,
ji
pogladil
ličece
,
pogledal
v
oko
.
Saj
je
on
upravitelj
,
mogočen
benečanski
gospod
.
Pa
stoji
dekle
tako
ponosno
,
tako
dostojno
pred
njim
.
Gotovo
plemkinja
.
Prosit
je
prišla
!
Ne
,
zapoveduje
...
Zora
Senjaninova
?
Potem
je
umevno
,
da
je
taka
...
Uskoška
plemkinja
,
bogata
dedinja
,
nevesta
najbogatejšega
Uskoka
,
sestra
najpredrznejšega
razbojnika
.
Upravitelj
se
klanja
,
vede
Zoro
k
stolpu
.
„
Foscari
?
“
pravi
,
zamiži
za
hip
.
Postane
mu
jasno
...
„
Da
,
general
Foscari
mi
je
naročil
,
spominjam
se
...
Pa
dolgo
je
pustila
gospica
čakati
...
Še
nocoj
odjadra
brzojadrnica
,
jutri
,
gospica
,
z
dnevom
,
zagledaš
kras
Benetk
.
“
—
Zdravo
,
morje
!
Uskoška
zibel
,
uskoška
pot
!
Zdrave
,
marmorne
palače
,
leskeča
pravljica
,
ki
vstajaš
s
solncem
iz
morja
.
Venecija
,
kraljica
.
Močna
si
,
krasna
,
velika
.
Sprejmi
velikodušno
hčerko
svojega
malega
nasprotnika
,
daj
mi
sreče
,
radosti
,
Venecija
!
Odbežala
je
radost
od
moje
trudne
glave
.
Za
njo
sem
šla
preko
sinjega
burnega
morja
,
med
tuje
ljudi
.
Drzni
pogled
mornarjev
se
je
ustavljal
ob
moji
črni
suknji
.
Drzni
pogled
mornarjev
me
je
svaril
:
Oj
deklica
,
ti
nosiš
poštenje
naprodaj
...
Teče
gondola
mimo
krasnih
palač
,
mimo
zlatoglavih
cerkva
.
Divno
!
Prelestno
!
Ni
cest
,
trdega
kamna
,
prahu
.
Samo
voljno
,
mehko
valovanje
.
Gondoliere
priveze
gondolo
za
steber
.
Široka
so
vrata
,
visoka
palača
,
ošaben
hišnik
.
Kaj
hočem
?
Vodi
me
,
hišnik
,
do
generala
Foscarija
,
vodi
me
do
moje
utehe
.
Kaj
gledaš
tako
čudno
?
Kaj
ni
prišla
še
nikoli
mlada
deklica
v
mlado
nedeljsko
jutro
k
njemu
?
Reci
mu
—
da
sem
to
jaz
—
Zora
Senjaninova
...
Nedeljsko
jutro
je
,
sveže
,
krasno
.
Foscari
se
napravlja
k
maši
.
Sobar
Gianin
mu
podaja
vezen
ovratnik
,
baržunasto
suknjico
,
meč
ob
novem
,
krasno
vezenem
bandelirju
.
Foscari
je
zamišljen
,
ne
posluša
,
ne
odgovarja
brbljavemu
slugu
.
Tako
krasno
je
jutro
.
Na
krilih
lahkih
oblakov
je
priplaval
spomin
...
Foscari
se
napravlja
k
maši
.
Tam
se
snide
z
nevesto
,
s
Klaro
Mocenigovo
...
Strt
je
Foscarijev
upor
zoper
neljubo
mu
deklico
...
Saj
so
ga
prosili
,
ga
rotili
,
mu
dokazovali
vsi
,
tudi
Cecilija
.
Ne
samo
Venier
,
starši
,
dož
,
tudi
Cecilija
.
Foscari
se
napravlja
k
maši
.
Gianin
opomni
,
da
je
izvezla
dama
Klara
bandelir
res
krasno
—
izza
mize
pozdravlja
generala
šopek
živobojnih
rož
—
Klarin
dar
—
preko
Kanala
izza
visokega
okna
gleda
Klara
.
V
zlatem
okviru
se
kaže
ženinu
njena
podoba
.
Obeta
mu
prihodnje
časti
,
ugodno
življenje
.
Denar
pomore
ne
samo
njemu
,
tudi
bednemu
ljudstvu
.
S
Klarinim
denarjem
se
reši
pogibajoča
ladja
Foscarijeve
hiše
—
s
Klarinim
denarjem
se
oživi
njegovo
delovanje
.
On
postane
priljubljen
povsod
—
ovenča
ga
dožev
venec
.
Druge
načrte
je
snoval
,
hotel
je
živeti
mirno
življenje
poljedelca
.
Idilično
,
mirno
življenje
ob
strani
uskoškega
dekleta
.
Sporočal
ji
je
to
...
Pa
ona
,
ponosna
,
ni
marala
.
Bala
se
je
brata
.
Toda
brat
je
umrl
.
Prosta
je
.
Zakaj
se
ni
zatekla
k
njemu
?
Ni
se
.
Veže
se
rajša
s
starim
ženinom
.
Bog
ž
njo
!
Kaj
bi
mislil
na
ošabnico
.
Izpolni
staršem
željo
,
vzame
Klaro
...
Privadil
se
je
te
misli
.
Toda
danes
,
v
mlado
nedeljsko
jutro
je
priplavala
slika
Senjanke
pred
njega
.
In
zaman
govori
Gianino
o
Klari
.
Napravljen
je
general
Foscari
.
Doli
čaka
gondola
.
Še
roditelje
pozdravi
.
Kaj
hoče
hišnik
?
Kdo
?
...
Zora
Senjaninova
!
Foscari
ne
spravi
besede
iz
ust
.
Le
migljaj
zapove
pripeljati
deklico
,
le
migljaj
odslovi
hišnika
.
Pod
zaveso
stoji
visoka
,
bleda
deklica
.
Črna
obleka
objemlje
shujšano
telo
,
črna
ruta
bledi
obraz
.
Njene
oči
,
njene
poprej
tako
ponosne
oči
in
usta
govore
o
veliki
boli
.
Kot
preganjana
ptica
se
mu
zdi
,
ki
išče
pri
njem
utehe
.
Foscari
razširi
roke
:
„
Pridi
,
Zora
,
na
moje
srce
!
Ne
boj
se
ničesar
!
Moj
gost
in
varovanka
moja
si
...
“
Stoji
Zora
,
trepeče
.
Pohitela
bi
v
odprto
naročje
.
Naslonila
se
na
Foscarija
,
se
izjokala
.
Tako
težka
je
bila
pot
,
odločitev
...
A
tuje
,
čudno
je
vse
okrog
nje
.
Senjanka
se
je
zatekla
k
Benečanu
.
Iz
tega
krasnega
mesta
hodi
smrt
nad
Uskoke
—
in
oni
,
ki
ji
širi
roke
naproti
,
je
vodja
sovražnih
bark
...
Zora
se
priklone
:
„
Uskoška
sirota
sem
,
gospod
,
Senjaninova
sestra
.
Tesno
mi
je
.
Vedi
me
,
te
prosim
,
do
tvoje
sestre
,
da
se
izjokam
pri
njej
po
bratu
junaku
...
“
V
veliki
dvorani
Foscarijeve
palače
sedita
patricija
Mocenigo
in
Foscari
,
po
pisanem
tlaku
med
širokolistnimi
rastlinami
se
izprehajata
Bernarda
Foscarijeva
in
Klara
Mocenigova
.
Predpoldan
je
,
zadnjega
majnikovega
dne
.
Iz
jasnega
neba
obliva
solnce
Venecijo
z
zlatom
.
Vroče
je
na
molu
,
na
morju
.
Fakin
se
poti
pri
težkem
delu
,
galjot
na
galeji
preklinja
svojo
usodo
:
Vroče
je
majnikovo
solnce
,
žgalo
bo
junija
.
A
ti
,
galjot
,
veslaj
!
V
mrazu
in
vročini
.
Če
ti
upade
utrujena
roka
,
če
zadremlješ
omamljen
od
sparine
,
te
prebudi
paznikov
bič
.
Skočiš
—
a
zarožlja
veriga
...
Blagor
patricijem
v
hladnih
dvoranah
...
Na
marmornih
mizah
stoje
hladilne
pijače
,
v
srebrnih
posodah
dehti
cvetje
,
žari
sadje
.
Blagor
patricijem
...
Tako
misli
galjot
prikovan
na
ozko
veslarsko
klop
.
A
da
bi
videl
Foscarija
,
lastnika
krasne
palače
,
trgovskih
bark
,
očeta
dožinje
in
generala
,
bi
umel
,
da
nosijo
tudi
patriciji
verige
usode
,
da
se
čutijo
v
hladni
dvorani
pogostoma
kot
galjot
na
veslarski
klopi
.
—
Foscari
,
bogati
patricij
,
se
zavija
sključen
v
črno
haljo
,
pomika
nervozno
baret
na
sivi
glavi
,
gleda
na
zemljevid
,
predse
,
računi
,
dokazuje
,
pogleduje
na
zlatotkano
zaveso
,
ob
kateri
stojita
zamorca
kot
kipa
izrezana
iz
guža
.
Mocenigo
,
pravi
tip
benečanskega
plemiča
,
posluša
in
motri
hladno
nemirnega
Foscarija
,
si
gladi
črno
brado
,
pogleduje
hčerko
,
pogleduje
zaveso
visokih
vrat
.
In
hladno
lice
mu
temni
čimdaljebolj
.
Ne
gane
se
zavesa
,
ne
ganeta
se
zamorca
.
Ivanu
Foscariju
,
pozvanemu
od
svojih
in
nevestinih
roditeljev
v
rodbinski
svet
,
se
ne
mudi
,
da
pride
in
opraviči
svoje
čudno
obnašanje
od
par
mesecev
sem
...
Ivan
Foscari
spravlja
s
svojo
lahkomiselnostjo
Klaro
v
posmeh
—
svoje
roditelje
v
pogubo
.
O
,
Mocenigo
ve
vse
!
Tudi
kar
mu
zakrivajo
Foscarijevi
.
Oni
so
zadolženi
do
skrajnosti
.
Ivan
je
razsipnik
,
ki
podpira
s
svojim
denarjem
vsakega
vagabunda
.
Plačuje
dolgove
umetnikov
,
podpira
reveže
,
ustanavlja
nepotrebna
društva
,
je
signoriji
in
modrim
možem
v
prezir
.
A
vse
to
naj
bi
še
bilo
.
Ljudstvo
in
plemiška
mladina
ga
obožuje
.
Dož
Erizzo
ni
priljubljen
.
Da
hoče
Foscari
...
Z
Mocenigovim
denarjem
,
s
svojim
vplivom
postane
Ivan
lahko
dož
.
Kaj
bi
se
šopirila
samo
lahkoumna
Cecilija
po
dogani
,
razsipala
,
se
zabavala
!
Tudi
Klara
je
lepa
,
je
duhovita
,
tudi
Klara
sodi
na
knežji
stol
...
Otrok
je
ljubila
že
Klara
Ivana
,
že
takrat
so
sklenili
roditelji
zvezo
.
Kot
hladen
računar
motri
Mocenigo
vročo
ljubezen
svoje
edinice
.
Ve
,
da
ne
ljubi
Ivan
Klare
.
Da
sili
vihravca
samo
polom
roditeljev
v
zakon
.
Ob
strani
Klarini
,
pod
Mocenigovim
vplivom
pa
se
umiri
in
strežne
nerazsodnež
.
Tako
so
računili
.
In
že
je
bil
Ivan
popolnoma
zadovoljen
.
Tisto
nekaj
,
kar
je
motilo
mlado
kri
pred
leti
,
je
bilo
izginilo
.
Klara
,
ki
sledi
ljubosumno
vsaki
stopinji
in
misli
Ivanovi
,
je
poizvedela
,
da
se
moži
lepo
uskoško
dekle
v
Senju
,
sestra
glasovitega
roparja
,
ki
je
blodil
nekaj
časa
po
glavi
benečanskih
plemkinj
,
bil
to
zimo
na
vislice
obsojen
in
ubit
v
turški
Liki
od
Turkov
.
Ivan
je
bil
zadovoljen
.
Kar
ga
premoti
samanasebi
smešna
stvar
.
Saj
ni
da
bi
govoril
resen
mož
o
tem
.
Saj
smo
bili
vsi
mladi
...
Toda
Ivan
je
čudak
...
Ne
ceni
razlike
stanu
,
naroda
.
Tisto
uskoško
dekle
pusti
starega
ženina
,
se
pritepe
v
Benetke
.
Tega
ji
ne
bi
zameril
nihče
.
Naj
pusti
starega
volka
,
naj
se
pozabava
z
našimi
plemiči
.
Zato
so
barbarska
dekleta
,
in
mož
,
ki
se
je
prenorel
,
je
še
bolj
voljan
soprog
.
Toda
Ivan
je
slep
in
gluh
,
kar
je
pritepenka
v
dogani
...
Ne
vidi
,
da
ljubeznikuje
Uskokinja
z
vsakaterim
.
Ne
vidi
več
Klare
,
ne
materinih
solznih
oči
.
Cecilija
,
ki
bi
morala
biti
modrejša
,
drži
bratu
trto
.
Treba
jima
odpreti
oči
—
treba
povedati
,
da
so
se
očetove
barke
,
naložene
z
dragim
indijskim
blagom
,
bržkone
razbile
v
velikem
viharju
,
o
katerem
gre
sluh
,
da
je
besnel
sredi
majnika
po
Indijskem
oceanu
,
ravno
v
času
,
ko
so
morale
biti
barke
Foscarijeve
na
poti
...
Treba
jima
povedati
,
da
so
bile
natovorjene
te
barke
za
izposojen
denar
—
da
je
Mocenigo
porok
za
tisti
denar
...
Ivanu
se
ne
mudi
.
Z
drhtečo
roko
nalije
Foscari
sam
kupico
—
Mocenigo
odkima
hladno
,
gleda
Klaro
.
Kako
se
naslanja
ob
prihodno
taščo
!
Z
zaupanjem
in
ljubeznijo
.
Malo
večja
je
od
Bernarde
.
Ponosne
,
trde
hoje
in
držanja
,
ponosnih
misli
.
Španska
kri
njene
matere
ji
razbija
po
žilah
.
Temnopolti
podolgati
obraz
ji
bledi
v
strastnem
pričakovanju
,
ostro
oko
pod
gosto
obrvjo
žari
jeze
.
Gibljejo
se
nosnice
,
tenka
ustna
so
se
stisnila
,
nervozna
roka
lomi
pahljačo
.
O
ta
zavesa
,
ki
se
ne
gane
!
Nestrpen
bi
moral
prihiteti
ženin
k
nevesti
...
A
zamorca
ob
vratih
stojita
kot
kip
,
obračata
samo
belino
očesa
,
se
smejita
morda
preziram
plemkinji
.
Bičati
bi
ju
pustila
Klara
,
bičati
do
krvi
...
Bernarda
Foscarijeva
vidi
,
da
ne
posluša
Klara
njenih
besed
—
da
sluša
le
na
sinov
korak
—
in
vzdihne
,
umolkne
.
Koliko
je
že
govorila
dva
meseca
,
da
utolaži
ljubosumno
dekle
—
hudega
soproga
in
ponosnega
upnika
,
ki
se
poteguje
za
čast
svoje
edinice
!
Koliko
bi
govorila
sinu
in
hčeri
,
da
jo
poslušata
!
Pa
sin
se
umika
materi
,
hčerka
ne
prihaja
k
njej
.
„
Vsega
kriva
si
samo
ti
!
“
ji
očita
soprog
.
Ona
tolaži
,
miri
.
A
ne
veruje
sama
svojim
besedam
—
ker
pozna
trmoglava
otroka
.
Nehvaležnika
!
Vse
življenje
jima
je
snovala
srečo
—
zdaj
ji
grenita
starost
,
zdaj
sta
kriva
,
da
je
uvel
materin
nekdaj
lepi
obraz
.
Ko
je
že
vse
dobro
kazalo
...
Čast
je
zagrnila
Foscarijevo
hišo
.
„
Dožinja
hči
moja
—
general
moj
sin
.
“
Mati
se
ni
mogla
nagovoriti
teh
besed
.
Uživala
je
slavo
svojih
otrok
,
pozabila
sence
,
ki
je
krila
včasih
Cecilijino
marmorno
čelo
,
sinovo
izrazito
lice
.
Ni
mislila
na
to
,
da
čaka
zaman
krasna
zibel
v
doževi
palači
,
da
išče
dož
drugod
zabave
,
ko
ga
odbija
Cecilijina
hladnost
.
Saj
to
se
uredi
vse
s
časom
.
Da
sta
le
dožinja
in
general
,
da
je
odprta
pot
Alminim
otrokom
do
časti
.
Naj
brodi
Ivan
po
morju
,
naj
se
ogiblje
Klare
,
pohodov
na
Uskoke
—
oženi
se
,
umiri
.
Vse
je
bilo
dobro
.
Kar
se
pritepe
uskoško
dekle
.
Izpod
nevestine
zastave
je
ušla
.
Naravnost
k
Ivanu
.
Ona
je
ni
hotela
pozdraviti
kot
gosta
v
svoji
palači
.
A
sin
general
,
hčerka
dožinja
,
sta
sprejela
potepenko
kot
visokega
,
dragega
gosta
.
In
materi
je
padla
mrena
raz
oči
:
Slučajno
,
kratko
znanje
se
ne
sprejme
tako
—
tako
se
pozdravlja
samo
spomin
srečnih
dni
—
tako
se
pozdravlja
ljubezen
.
Dožinja
in
general
nista
pozabila
v
blišču
časti
pohoda
v
Senj
...
Od
tistih
osmih
kratkih
dni
pada
senca
na
življenje
Bernardinih
otrok
.
Uradno
poročilo
s
Krka
,
v
črno
zavita
Zora
,
so
prinesli
Ceciliji
vest
,
da
je
umrl
Juriša
Senjanin
.
Umrl
je
in
Cecilija
ne
zakriva
svoje
žalosti
.
Po
bajnokrasnih
dvoranah
ne
zveni
več
njen
smeh
,
njene
oči
so
suhe
,
vroče
,
kot
da
jih
peko
zamorjene
solze
.
Cecilija
se
zapira
v
svoje
sobe
.
Z
Ivanom
negujeta
,
tolažita
uskoško
siroto
.
In
dož
ni
ljubosumen
.
Tudi
dož
se
kratkočasi
s
kmečkim
dekletom
.
Zabava
ga
njena
naivnost
.
A
Bernarda
mu
vidi
globoko
v
dušo
...
Zato
je
zahtevala
že
prvi
mesec
od
Cecilije
,
da
pošlje
Zoro
k
deklam
v
kuhinjo
,
zahtevala
je
od
doža
,
da
odstranr
tujko
,
hčer
sovražnega
rodu
,
iz
dogane
.
A
Cecilija
je
odgovorila
trdo
materi
—
dož
je
rekel
,
da
je
čast
zanj
,
da
se
je
zatekla
hči
sovražnika
k
njemu
.
V
časti
in
sreči
naj
živi
Zora
,
da
vidijo
tujci
,
kako
ceni
dož
njih
zaupanje
,
da
vidijo
,
da
so
prazne
govorice
o
benečanski
grozovitosti
.
Tako
sta
ji
odgovorila
.
Razžaljena
ni
prestopila
več
Bernarda
hčerinega
praga
—
Cecilija
ne
pride
k
materi
.
Ob
oba
otroka
jo
je
spravila
tujka
.
Ivanove
poti
ne
gredo
več
na
morje
—
redkoma
pride
v
očetov
dom
.
Po
dogani
poslanja
general
Razlaga
uskoški
pritepenki
lepoto
italijanskih
pesnikov
,
izobraziti
hoče
barbarko
.
In
ošabno
dekle
misli
,
da
je
že
generalinja
.
Slekla
je
obleko
žalosti
.
Leskeča
dragega
nakita
,
hodi
po
dvoranah
kot
pav
.
Dvorski
dečki
,
dvorne
dame
,
vse
je
mrtvo
na
njo
.
Da
ni
tukaj
kaka
coprnija
vmes
?
...
Uskoški
čari
,
najhujši
čari
.
Večkrat
je
slišala
Bernarda
to
.
Istranka
Vara
ne
ve
leka
.
Pravi
,
da
ni
še
mesec
v
pravem
krajcu
...
A
tu
je
treba
nagle
pomoči
.
Ivan
snuje
nekaj
.
Na
Giudecchi
,
v
svoji
vili
,
je
pustil
preobiti
stene
sob
,
preslikati
strope
.
Zakaj
?
Radi
Klare
ne
,
dozorela
je
sinova
ljubezen
do
tujke
.
Njo
hoče
odvesti
iz
dogane
.
Da
bi
jo
hotel
peljati
samo
na
kratko
letovišče
—
škandal
bi
bil
—
toda
le
vsakdanji
škandal
,
ki
se
pozabi
hitro
.
Toda
vihravi
sin
je
nepreračunljiv
.
Njemu
je
mogoče
poročiti
pritepenko
...
To
pa
se
ne
sme
zgoditi
!
Oblateno
bi
bilo
za
vedno
Foscarijevo
ime
.
Uskoška
plemkinja
ali
benečanska
sužnja
—
sta
enake
cene
...
—
Nagel
korak
—
zamorca
dvigneta
zaveso
,
se
ukloneta
.
Med
vratmi
stoji
Ivan
.
Oblak
na
ponosnem
čelu
,
v
levi
roki
listino
,
v
desni
klobuk
,
o
boku
sabljo
.
„
Klanjam
se
,
donna
Klara
,
don
Mocenigo
!
Pozdravljeni
,
dragi
roditelji
!
Zapovedali
ste
—
a
moj
čas
je
—
kako
obžalujem
—
silno
odmerjen
,
ker
me
kliče
služba
v
dogano
.
“
Porogljiv
pogled
premeri
zbrane
.
„
Kaj
je
tako
važnega
?
So
kršili
Turki
mir
?
Nova
vragolija
Uskokov
?
“
vprašata
moža
.
Klara
molči
,
a
mati
vpraša
sočutno
:
„
Neprijetne
novice
,
moj
sin
?
“
„
No
,
zdi
se
,
da
naš
slavni
Venier
ne
strahuje
dovolj
Uskokov
.
Poročilo
iz
Krka
pravi
,
da
so
se
vrnili
Uskoki
,
ki
so
odbežali
pred
zadnjo
graško
komisijo
v
Vinodol
,
da
so
se
vrnili
v
Senj
,
in
da
razgrajajo
še
huje
kot
prej
po
Benečanskem
.
“
„
Zlasti
,
sem
slišala
,
“
dvigne
Klara
prežimo
ustnico
,
„
da
se
odlikuje
brinjski
stotnik
Milanšič
.
On
besni
...
“
Gospe
Foscarijeve
pogled
ustavi
Klaro
.
Mocenigo
pregovori
burno
:
„
Seveda
.
Graški
dvor
ljubimkuje
z
Uskoki
.
Komisija
preiskuje
od
nas
zatožene
—
jih
pusti
proste
in
se
vrne
v
Gradec
.
Ni
vrag
,
da
bi
jo
čakal
Uskok
.
In
ko
se
vendar
vrne
v
Senj
,
da
kaznuje
krivca
,
ni
našega
glavnega
protivnika
,
na
katerega
glavo
je
razpisala
naša
signorija
že
zdavna
nagrado
.
Ni
Juriša
Senjanina
.
Pravijo
,
da
je
umrl
na
Turškem
.
Aha
...
Izmaknil
se
je
,
po
njih
nečastnem
običaju
—
potepenka
njegova
sestra
poizveduje
po
dvorani
,
dokler
se
vrne
brat
...
“
„
Ni
res
,
don
Mocenigo
!
“
vzplamti
Ivan
.
„
Juriša
se
ni
hotel
umakniti
nečastno
nečastni
,
od
Benetk
izsiljeni
sodbi
.
Umrl
je
za
križ
.
h
v
njegovo
sestro
se
ne
zaganjajte
z
nobeno
besedo
.
Sicer
...
“
„
Čuvaj
se
nepremišljenih
besed
in
dejanj
,
don
Foscari
,
“
prekriža
Mocenigo
roke
in
stopi
pred
plamtečega
mladeniča
.
„
Zdi
se
mi
,
da
te
kliče
ta
listina
na
morje
,
Venieru
na
pomoč
.
Svetujem
ti
,
da
poslušaš
ukaz
signorije
,
našo
željo
.
“
„
Razumem
,
“
udari
Ivan
z
nogo
ob
tla
.
„
Spletli
ste
to
nit
,
da
me
odpravite
od
tukaj
.
Pa
ne
grem
.
Ne
bom
strašil
bednih
ribičev
.
Sramota
za
Benetke
so
taki
pohodi
in
straže
.
Poznam
vas
...
“
„
Ivan
!
Za
Boga
!
“
vzklikne
mati
,
in
bleda
nevesta
dostavi
:
„
Ti
izgubiš
generalsko
službo
!
“
...
„
Klicali
smo
te
,
da
se
opravičiš
pred
nevesto
,
da
poveš
,
kaj
snuješ
,
tako
neumnih
besed
pa
nismo
pričakovali
,
“
reče
drhteče
oče
in
stopi
blizu
k
sinu
.
S
plamtečimi
očmi
premeri
Ivan
vse
štiri
,
se
nasmehne
ironično
:
„
Za
generala
se
bojite
?
Pošljem
vam
,
donna
Klara
,
v
škatlji
generalski
klobuk
,
tebi
,
mati
,
bandelir
,
tebi
,
oče
,
diplomo
.
Da
,
da
.
Govorimo
jasno
.
Vi
hočete
tako
.
Z
obeti
in
prošnjami
ste
me
bili
ugladili
na
vaš
kalup
.
Odmaknjen
je
kalup
—
jaz
sem
zopet
prastrica
vredni
nečak
.
Pustim
,
da
se
poganjate
za
prazno
čast
.
Jaz
bom
živel
idilično
življenje
,
obdeloval
polje
na
Giudecchi
.
“
„
Nevrednež
!
“
se
dvigne
oče
.
„
Čuvaj
se
očetove
kletve
.
Nikdo
Foscarijevih
ni
obdeloval
polja
.
To
delajo
neplemeniti
najemniki
.
Tvoje
polje
je
bojno
—
žetev
lovorike
.
General
Foscari
mora
stati
na
braniku
domovine
proti
njenim
vragom
.
—
Poslušaj
,
Ivan
...
Ne
kopiji
groba
sivemu
očetu
,
ne
spravljaj
matere
v
sramoto
...
Ti
ne
moreš
delati
,
kakor
bi
hotel
...
Ti
nisi
prost
!
“
„
Nisem
prost
?
Sami
ste
me
vezali
.
Mene
ne
veže
beseda
,
katere
nisem
dal
.
Donna
Klara
—
oprostite
!
“
Priklonil
se
je
—
hotel
k
vratom
.
Pa
strastno
so
zaplamtele
Klarine
oči
,
nagla
beseda
,
huda
grožnja
iz
njenih
ust
,
je
ustavila
Ivana
,
ustavil
ga
je
proseči
materin
pogled
,
dvignjene
roke
:
„
Ivan
,
tako
ti
Boga
!
Ne
bodi
prenagel
—
ti
ne
veš
...
Pridite
popoldan
s
Cecilijo
—
da
izveste
vse
—
da
se
usmilite
starih
roditeljev
...
Tebe
so
premotili
čari
—
pa
reši
te
molitev
...
“
„
In
gorje
tisti
,
ki
te
moti
!
“
je
pristavil
oče
.
„
Idi
in
pridi
popoldan
.
“
Šel
je
naglo
.
Na
tisto
,
za
kar
se
je
odločil
,
kar
je
prisegel
sam
sebi
,
je
padla
senca
dvoma
,
strahu
.
Zori
groze
—
njega
prosijo
,
svarijo
.
O
,
moja
zlata
dušica
,
ne
boj
se
!
Jaz
te
obvarujem
...
Kot
nepredoren
zid
je
moja
ljubezen
...
V
dvorani
pa
je
govorila
Klara
naglo
,
strastno
:
„
Izginiti
mora
čarovnica
še
danes
.
Poročiti
jo
hoče
.
Naglo
,
oče
,
don
Foscari
...
Ovadbo
...
Še
danes
naj
izgine
Senjanka
v
ječi
—
Ivanu
porečemo
,
da
je
ušla
z
drugim
ljubimcem
...
“
Poldan
je
.
Odzvonili
so
zvonovi
,
razšel
se
je
svet
.
Siesto
,
dolce
far
niente
,
uživa
Benečan
.
Gondoliere
se
razteza
v
gondoli
,
mornar
na
krovu
.
Berači
,
lazzaroni
,
fakini
leže
v
senci
arkad
,
po
stopnicah
cerkva
.
Piazzetta
,
molo
sta
prazna
.
Pod
arkadami
dogane
je
tiho
.
Helebardijeri
na
straži
,
sinovi
Dalmacije
,
gledajo
nemo
na
morje
.
Zamorci
,
sluge
leže
,
poslanjajo
.
Po
dvoranah
je
tiho
.
V
svojem
budoarju
čita
Cecilija
Petrarkove
sonete
,
bledi
,
izžiti
dož
leži
na
divanu
,
mižeč
motri
krasno
soprogo
.
Dvorane
so
prazne
.
Dvorjanke
,
dečki
počivajo
.
Rahlo
zaškripljejo
vezeni
opančiči
,
zazvenkečejo
upletnjaki
,
zašumi
svila
,
zažari
škrlat
.
Iz
dvorane
v
dvorano
,
od
zrkala
do
zrkala
hodi
Zora
Senjaninova
.
Čudno
se
odbija
podoba
uskoške
plemkinje
iz
beneških
zrkal
.
Čudna
podoba
sestre
,
ki
je
slekla
,
po
treh
mesecih
obleko
žalosti
za
bratom
.
Dož
je
želel
tako
.
In
tujka
,
ki
uživa
dožinjino
gostoljubje
,
se
je
uklonila
tej
želji
.
Ali
rada
,
Zora
?
Rada
.
S
črno
obleko
si
slekla
žalost
,
spomine
.
Naj
ostanejo
v
burji
in
mrazu
.
Tu
veje
jug
,
tu
klije
ljubezen
,
cvete
sreča
.
Dnovi
hitijo
v
radosti
,
v
zabavi
.
Senjanka
beži
samoto
,
Senjanka
se
raduje
poklonov
.
A
zdaj
je
poldan
.
Vsakdo
uživa
siesto
.
Nje
nevajena
,
hodiš
,
Zora
,
po
samotnih
dvoranah
.
Pa
iz
tišine
vstajajo
strahovi
,
spomini
.
Straši
te
lastna
slika
,
ki
se
ti
odbija
,
visoka
,
drznega
čela
,
cvetočega
lica
,
iz
zrkal
.
Si
ti
,
Zora
,
Juriševa
sestra
?
Tam
v
starem
domu
slave
se
zbirajo
junaki
,
da
maščujejo
Juriševo
smrt
,
tam
kolne
prevarjeni
ženin
ubeglico
.
Naj
!
Mar
je
njej
v
časti
,
razkošju
,
za
uskoško
kletev
.
Benečanka
je
—
ker
jo
poroči
benečanski
general
.
Po
dragih
palačah
se
šeče
kot
v
sanjah
uskoško
dekle
.
Ne
,
ne
več
,
kar
je
bilo
—
misli
samo
na
prihodnost
...
Foscari
slavi
Zorin
beg
kot
dejanje
neuklonjene
ženske
duše
.
Foscari
sedi
cele
ure
ob
njej
,
ji
prinaša
cvetlic
,
ji
govori
visoke
besede
...
Ne
razume
vseh
Zora
—
sluti
samo
,
da
so
lepe
.
Zapoje
mu
pesem
o
starih
junakih
.
Zastane
glas
—
junak
junakov
je
bil
Juriša
Senjanin
...
Pa
šumna
zabava
,
spletka
med
dvorskimi
dečki
in
dvorjankami
,
dožev
poklon
—
in
ti
,
Zora
,
pozabiš
vse
.
Prihajajo
poročila
od
hrvaških
bregov
—
odhajajo
galeje
.
Naj
gredo
!
Zora
ne
povpraša
,
kam
.
Mrtev
je
bojevnik
za
Adrijo
—
z
vrvjo
plačajo
v
Senju
junaštvo
...
Naj
gredo
ladje
—
nemir
boja
ne
sega
v
dožinjine
dvorane
—
ljudovladni
general
govori
Senjanki
o
ljubezni
.
Zakaj
pa
ne
govori
o
poroki
,
Zora
?
Zakaj
molči
tudi
Cecilija
o
tej
tako
umevni
stvari
?
Ah
,
roditelji
,
ki
imajo
drugo
izbrano
,
ne
dovolijo
...
Pa
počakaš
,
Zora
.
Leto
za
letom
preteče
hitro
—
roditelji
se
utrudijo
,
naveliča
donna
Klara
...
Kaj
se
glasi
v
poldanski
tišini
v
srcu
?
In
če
ne
,
Zora
?
—
Nisi
nevesta
,
a
nosiš
prstan
—
si
nevesta
in
nimaš
prstana
.
Še
te
veže
Milanšičev
opal
—
umakne
se
drugemu
.
Zakaj
ga
ne
prinese
Foscari
?
...
Glasno
govori
Zora
v
poldanski
tišini
,
izraža
svoje
dvome
in
nade
...
Pa
kaj
se
oglasi
izza
karjatid
pri
vratih
?
Stara
ženska
v
noši
Istrank
,
govori
Zori
,
izgine
neslišno
.
Strašno
—
a
morda
resnično
,
kar
je
rekla
.
Še
šumi
po
dvorani
,
ponavljajo
vsi
koti
:
„
Beži
,
nespametno
uskoško
dekle
!
Sreče
iščeš
tu
?
Biserne
solze
si
pretakala
v
Senju
,
krvave
boš
prelivala
tu
.
Kamen
bi
se
izjokal
nad
teboj
.
Vsemu
dvoru
si
v
zasmeh
.
Meniš
,
da
te
poroči
general
?
Tu
ni
svobode
.
In
on
,
ki
hvali
tvojo
odločnost
,
ne
bo
mogel
hvaliti
svoje
.
Ne
poroči
te
.
V
sramoti
,
v
ječi
končaš
svoje
življenje
.
Beži
...
“
Vun
!
Vun
iz
dvorave
,
kjer
govore
stene
.
Tedaj
je
res
,
da
ni
neopazen
noben
korak
v
dogani
,
nepreslišana
nobena
beseda
...
Vun
!
Pod
arkade
!
na
zrak
!
Omamljenja
poslanja
Zora
.
Ali
je
sanjala
?
Strahovi
o
poldanski
uri
...
Ah
,
mati
,
brat
,
jo
svarita
...
Blagodejno
obsije
solnce
Zorino
zmedeno
glavo
.
Zbegano
oko
hiti
po
lidu
,
po
morju
.
Beži
naj
?
Kam
za
Boga
?
h
komu
?
Neumnica
,
prestrašila
si
se
lastnih
misli
.
Ta
dom
krasote
,
dom
bogastva
je
tudi
tvoj
dom
,
Zora
.
Na
veke
tvoj
dom
.
Za
tebe
ni
poti
nazaj
,
ni
Senja
.
Kaj
se
glasi
vrišč
otrok
,
beračev
,
fakinov
?
Kam
hite
?
„
Galeje
so
prišle
!
Venier
žene
jetnike
!
“
Tako
kriči
sodrga
,
ki
raste
kot
iz
tal
,
prigovarja
izpod
stebrov
,
hiti
čez
Piazzetto
!
Galeje
—
Venier
!
Če
je
v
tebi
še
kaplja
uskoške
krvi
,
Zora
—
uganeš
—
da
so
jetniki
Uskoki
—
če
je
v
tebi
še
kaplja
bratove
krvi
,
trpiš
ž
njimi
...
O
Majka
Trsaška
!
Ali
more
stati
Senjanka
v
lišpu
na
arkadah
dogane
,
ko
ženejo
po
Piazzetti
zvezane
njene
rojake
?
Kako
polje
uskoška
kri
!
Kje
je
sablja
,
da
pohiti
v
bran
siromakov
—
kje
je
dož
,
Cecilija
...
Oproste
naj
Uskoke
!
...
Križani
Zveličar
!
Vklenjeni
,
sklonjene
glave
gredo
jetniki
.
Njih
rane
,
raztrgana
obleka
,
pričajo
o
krvavi
borbi
.
Zori
se
zavrti
v
glavi
...
Milanšič
!
Brinjani
!
In
pred
njimi
se
repenči
mali
Venier
.
Sodrga
tuli
:
Živel
Venier
!
Smrt
Uskokom
!
Sodrga
meče
gnila
jajca
,
limone
,
kamenje
v
ranjence
...
Venier
se
smehlja
,
pozdravi
Zoro
...
Zori
zastane
srce
.
Ušla
bi
rada
,
da
ne
vidijo
rojaki
njene
sramote
,
da
je
ne
vidi
zapuščeni
ženin
.
Pa
negibni
so
udi
—
v
smrtni
grozi
stopajo
oči
iz
votline
.
O
da
bi
se
vdrla
v
tla
!
In
zdaj
dvigne
Milanšič
krvavo
glavo
...
Podpluto
oko
mu
zažari
v
silni
jezi
.
Hoče
dvigniti
pest
—
okovi
jo
teže
...
Pa
grozno
pregrmi
uskoški
glas
vpitje
benečanske
sodrge
:
Prokleta
!
Pogini
v
blatu
,
benečanska
vlačuga
!
Venier
migne
vojaku
.
Kopito
puškino
udari
Milanšiča
—
uskoška
kri
teče
po
Piazzetti
...
kri
uskoškega
vojvoda
,
kri
ženina
,
na
katerega
veže
Zoro
bratova
volja
,
cerkveni
blagoslov
.
In
burno
zapolje
uskoška
kri
v
deklici
,
njeno
srce
tone
v
sramoti
uskoškega
rodu
.
Ledeno
mrzlo
se
je
dotaknilo
srca
.
Ponosno
se
vzravna
,
strese
bujne
kite
.
Proč
s
sladkimi
sanjami
!
Kot
luskine
ji
pada
raz
oko
.
Nečast
je
za
Senjanko
uživati
benečansko
gostoljubnost
,
čakati
na
zakon
,
kateri
je
ne
ovenča
nikoli
.
O
,
da
bi
menili
dobro
ž
njo
,
ne
bi
lovili
Milanšiča
...
Zato
so
ga
ulovili
,
samo
zato
,
da
ne
bo
maščeval
Zorine
sramote
...
Ah
,
dožinja
,
zlatosrčna
,
umna
Cecilija
—
pri
spominu
na
mojega
rajnega
brata
te
zarotim
,
da
preprosiš
doža
,
da
izpusti
Milanšiča
.
Vrnem
se
ž
njim
—
grem
s
poti
Ivanovi
ošabni
materi
,
prevzetni
donni
Mocenigovi
.
Roke
na
hrbtu
,
piker
nasmeh
na
ustih
hodi
Ivan
Foscari
po
sestrinem
budoarju
.
Cecilija
plete
;
ne
dvigne
očesa
v
brata
.
Cecilija
plete
in
njene
tenke
roke
se
tresejo
.
„
Vse
vidim
,
sestrica
,
“
pravi
Ivan
,
se
ustavi
pred
njo
;
„
modro
je
naredila
mati
,
da
ti
je
pojasnila
vse
,
prišla
k
tebi
,
da
mi
zadrgnete
vsi
vkup
vrv
za
vratom
.
Krasna
!
Svoboden
mož
je
bil
vedno
moj
vzor
.
Zdaj
vidim
,
da
ni
človek
nikdar
svoboden
.
“
„
Usoda
naša
,
brat
...
Sam
spoznaš
,
da
ti
je
nemogoče
poročiti
Zoro
.
Ona
ostane
lahko
pri
meni
.
Vem
,
da
ti
je
težko
...
Pa
jo
boš
videl
včasih
...
Zora
ti
ostane
zvesta
...
“
„
Krasno
govoriš
,
sestrica
.
Tako
prepričevalno
,
nedolžno
.
Sladko
.
Aj
,
žal
mi
je
v
tem
hipu
,
da
si
ženska
.
Udaril
bi
te
v
obraz
...
“
„
Miruj
,
Ivan
.
Kaj
hočeš
?
Pozabiš
.
Roditelji
so
več
kot
tujka
,
če
še
tako
ljubljena
.
Če
hočeš
,
jo
pošljemo
nazaj
.
Sicer
vem
—
da
ti
je
težko
in
Mocenigo
se
je
izrazil
...
“
Cecilija
požre
zadnje
besede
.
Sožalno
jo
pogleda
brat
.
„
Da
,
“
reče
.
„
Varamo
se
vsak
dan
.
Mislimo
,
da
smo
pošteni
.
In
nakrat
spoznamo
sebe
in
druge
.
Kaj
te
boli
to
,
idealist
?
Nepošten
sem
proti
Klari
,
pravite
—
nepošten
sem
proti
Zori
,
pravim
jaz
.
Zatekla
se
je
k
meni
...
“
„
Bila
bi
doma
ostala
,
“
pravi
Cecilija
trudno
,
„
in
mi
bi
ne
imeli
teh
neprijetnosti
.
Ah
,
Ivan
,
življenje
je
tako
resno
.
“
„
Da
.
Obžalujem
.
Bolj
kot
Klaro
in
Zoro
obžalujem
tebe
.
Uklonilo
te
je
.
A
da
bi
še
živel
Senjanin
,
reci
,
sestrica
-
bi
ti
govorila
tako
modro
in
nedolžno
?
“
Cecilija
zardi
,
pogleda
brata
.
Ne
vidi
,
da
se
giblje
zavesa
spalničnih
vrat
,
ne
sluti
,
da
posluša
tam
srce
,
ki
tone
v
sramoti
.
Odgovora
reši
Cecilijo
Venierov
nastop
.
Smehljaje
pozdravlja
drobni
admiral
sorodnike
,
zlobno
mu
seva
oko
,
ko
se
pohvali
:
„
Lepega
ptiča
sem
ujel
,
Ivan
.
Hvaležna
mi
je
signorija
,
hvaležen
mi
boš
ti
.
Le
ljubi
zdaj
brez
strahu
uskoško
dekle
.
Ženin
,
ki
se
je
zaklinjal
,
da
se
maščuje
nad
teboj
—
je
v
doganski
ječi
.
Priklenemo
ga
na
galejo
,
a
ti
se
vozi
z
Zoro
—
gleda
naj
te
,
škriplje
...
“
„
Zakaj
si
to
storil
?
“
zaplamti
Ivan
.
„
Le
,
da
naložiš
še
večjo
butaro
na
moja
ramena
.
Poštene
so
moje
misli
—
kaj
mi
podtikaš
?
“
„
Hahaha
!
Poštene
misli
!
Kdo
jih
nima
!
Pošteno
plača
vsak
Benečan
svojo
zabavo
—
tudi
ti
jo
boš
...
Z
Mocenigovim
denarjem
.
Generalova
prijateljica
dobi
še
vedno
moža
,
Ivan
.
Bodi
vendar
moder
—
očetove
barke
je
razbil
vihar
—
ti
imaš
starše
,
nečake
.
Ne
žabi
,
da
ti
ne
brani
nikdo
nedolžne
zabave
...
Bodi
moder
,
Ivan
.
Je
vredno
dekle
,
ki
se
pritepe
samo
k
moškemu
—
ki
se
ti
obesi
na
vrat
—
je
vredno
ene
same
solze
tvoje
poštene
matere
?
“
Trda
beseda
.
Zaman
čaka
Zora
za
zaveso
,
da
izpregovori
Ivan
.
Vidi
ga
bledega
,
utrujenega
.
Še
to
!
Ona
sama
je
hotela
spregovoriti
besedo
slovesa
.
Hotela
je
vzeti
s
seboj
ponosni
spomin
,
da
jo
ljubi
plemeniti
Benečan
,
da
jo
je
hotel
pokazati
svetu
kot
svojo
nevesto
in
ženo
.
A
zdaj
ta
sramota
!
Skozi
red
sob
je
hitela
do
svoje
.
Krvav
oblak
se
ji
je
zgrinjal
pred
očmi
.
Tulila
bi
,
kričala
,
razbila
vse
v
besni
jezi
.
Kaj
ni
ona
Senjaninova
sestra
?
Kaj
ne
žali
bratovega
spomina
,
kdor
žali
njo
?
Domov
—
v
Senj
!
Tam
živi
še
čut
za
čast
.
Slednja
roka
se
vzdigne
,
da
maščuje
čast
Juriševe
sestre
.
Pridejo
,
popalijo
Benetke
,
rešijo
Milanšiča
.
Iskra
bo
njena
beseda
,
ki
zažge
dom
hinavščine
—
marmorne
palače
.
Domov
!
Rano
v
jutro
odide
barka
na
Krk
.
Zora
se
obleče
v
Cecilijino
črno
obleko
se
splazi
zvečer
iz
dogane
in
prenoči
pri
cerkvici
della
Salute
.
Tako
je
ne
najde
nihče
—
nihče
je
ne
ustavi
s
sladko
,
hinavsko
besedo
...
V
noči
tistega
dne
je
hodil
Foscari
po
Piazzetti
in
se
oziral
na
arkade
dogane
.
Hodil
je
naglih
korakov
,
razkrite
glave
,
krilil
z
rokami
,
vzklikal
.
Ob
njegovem
vzkliku
je
dvignil
fakin
pod
stebrovjem
glavo
s
kamena
,
zganil
se
je
gondolir
iz
gugajoče
se
postelje
,
pogledala
straža
pod
arkadami
.
Kaj
je
generalu
Foscariju
?
Ali
mu
ni
trdna
glava
na
ramenih
?
Oj
Foscari
—
prijatelj
ljudstva
...
Slabi
so
tvoji
,
slabi
naši
računi
.
Z
glavami
plačujejo
beneški
plemiči
ljubezen
do
ljudstva
...
Prokleta
signorija
,
praviš
?
Da
,
da
!
Prokleta
—
stokrat
...
Prokleto
vse
!
klikne
Foscari
,
hodi
,
se
ozira
na
arkade
.
Tam
stoji
bela
postava
.
Sestrino
oko
mu
sledi
.
Oko
sestre
,
ki
je
podla
in
slaba
,
kot
so
oni
vsi
,
kot
je
tudi
on
sam
,
Ivan
Foscari
,
general
ljudovlade
,
ženin
Mocenigove
Klare
.
Prokleto
vse
!
Ni
svobode
,
harmoničnega
razpoloženja
duha
.
Razočaranje
povsod
.
Za
njim
—
pred
njim
—
viharni
dnovi
.
Takozvana
čast
,
nazadnjaški
nazori
slabotnih
duhov
—
kako
prazno
,
posmeha
vredno
je
bilo
vse
to
njegovemu
upornemu
duhu
.
Sovražnik
signorije
,
prijatelj
teptanih
in
zatiranih
,
je
snoval
drzne
čine
.
Modra
signorija
!
Kako
je
ukrotila
uporneža
?
Sod
olja
umiri
valove
—
njega
so
utolažili
z
generalsko
častjo
.
Smešen
sebi
in
drugim
se
je
šopiril
v
generalskem
klobuku
,
sedel
pri
doževi
mizi
,
izpolnjeval
signorijine
ukaze
,
se
privadil
ostrih
oči
Klare
Mocenigove
.
Pa
je
prišla
...
Bleda
,
krasna
.
Prosila
je
zavetja
.
Ni
iskala
,
ni
kazala
ljubezni
.
Ohraniti
je
hotela
samo
svobodo
volje
.
Leta
je
čakal
nanjo
.
A
Senjanka
je
ostala
ponosna
tudi
v
doževi
palači
.
Neznosna
mu
je
postala
Klara
.
Cele
ure
je
sedel
v
bližini
Senjanke
.
Razlagal
ji
je
lepoto
italijanske
poezije
.
Ona
pa
ga
je
odvedla
od
visoko
razvite
italijanske
kulture
s
preprosto
pesmijo
pastirja
...
Mož
vojne
je
zasanjal
idilo
miru
:
Ziblje
se
klasje
,
vršiči
visoke
koruze
se
majejo
v
vetru
.
Drhti
trsje
,
žare
paradižniki
,
polni
so
mandeljni
,
blagoslovljene
oljke
.
Med
poljem
in
vrtovi
na
Giudecchi
stoji
bela
in
sveža
njegova
letna
palača
...
V
njej
tiha
sreča
.
Pride
jesen
.
Gibljejo
se
pridne
roke
.
V
širokem
slamniku
,
ves
prepoten
,
prihaja
nekdanji
general
Foscari
domov
.
Vitka
,
visoka
,
polnolično
dete
v
naročju
,
ljubezen
v
očeh
,
kipeča
zdravja
,
mu
prihiti
Zora
naproti
.
Po
skromni
večerji
sedita
z
otrokom
pri
razgledu
na
morje
.
Hite
tam
barke
.
Za
blagom
,
za
častjo
.
On
pa
objemlje
ženo
,
poljublja
dete
,
poje
pesem
o
sreči
poljedelca
.
Tako
idilo
miru
je
zasanjal
vojaški
mož
.
Da
jo
uresniči
,
bi
moral
biti
previden
,
neomajen
.
Toda
kot
izbruhne
vulkan
pogubonosno
lavo
,
je
izbruhnil
on
ob
Venierovem
roganju
svojo
namero
...
Neomajen
je
hotel
biti
.
Pa
kot
se
ohladi
lava
v
naglem
teku
—
tako
se
je
ohladil
njegov
ogenj
ob
materinih
solzah
.
In
on
,
ki
je
slavil
Zorin
beg
kot
čin
neuklonjene
ženske
duše
—
on
mož
...
Že
v
dogani
,
ko
se
je
zavzel
za
Zoro
ob
prihodu
Venierovem
...
Prosila
ga
je
Cecilija
,
mu
dokazovala
:
Roditelji
na
robu
propada
—
očetove
barke
ponesrečile
—
porok
Foscarijevih
dolgov
Mocenigo
.
Ali
more
pustiti
sin
,
da
gre
sivi
oče
s
sramoto
s
sveta
?
Ali
more
prenašati
težo
materine
kletve
?
Radi
senjske
deklice
,
ki
je
sicer
plemenite
,
ponosne
duše
in
rodbine
,
ki
je
slavna
med
Uskoki
—
toda
v
očeh
Benečana
preprosta
kmetica
,
brez
dote
in
prijateljev
...
Govorila
sta
Cecilija
in
Venier
.
Zore
ni
videl
popoldne
.
Nista
ga
pustila
svak
in
sestra
do
nje
.
Odvedla
sta
ga
v
očetovo
palačo
.
Tam
so
silili
vanj
...
Prosili
,
grozili
,
obetali
so
roditelji
,
Mocenigo
,
dož
,
Venier
,
sestra
.
In
on
,
klaverni
junak
,
se
je
uklonil
moči
dejstev
...
A
če
vzame
siroti
,
ki
je
pribežala
zaupno
k
njemu
,
častno
,
srečno
prihodnost
,
je
njegova
dolžnost
,
da
jo
preskrbi
kako
drugače
.
„
Kaj
naredimo
z
Zoro
?
“
je
vprašal
sestro
,
ki
je
ljubila
Juriša
.
Odgovorila
mu
je
dožinja
...
Dobro
je
podpihala
mati
sicer
tako
blago
Cecilijo
...
O
,
dož
ni
zvest
soprog
.
Ljubše
od
duhovitih
Cecilijinih
besed
so
mu
naivne
besede
preproste
deklice
.
„
Zora
,
“
je
rekla
neodločno
Cecilija
—
„
gre
lahko
domov
—
nazaj
...
“
„
Nazaj
?
“
je
povzel
naglo
dož
.
„
To
ne
gre
.
Stroge
so
uskoške
postave
.
Doma
čaka
pribeglico
sramota
.
Pritekla
je
k
nam
.
Škoda
,
da
uvene
za
senjskim
zidom
.
Naj
ostane
v
dogani
.
Naj
kratkočasi
mojo
drago
,
lepo
soprogo
s
pesmami
o
junaku
Jurišu
...
“
„
Polno
dela
je
v
dogani
,
“
je
presekala
gospa
Foscarijeva
zetu
besedo
.
„
Kaj
bi
poslanjala
Senjanka
po
dvoranah
.
Če
je
že
ne
maraš
poslati
domov
,
k
njenim
ovcam
in
ušem
,
pošlji
jo
vsaj
v
kuhinjo
,
Cecilija
.
“
„
Zakaj
ne
bi
šla
nazaj
?
“
je
stisnil
stari
Foscari
obrvi
.
„
Če
si
,
Ivan
,
dal
besedo
,
da
jo
obvaruješ
pred
neljubim
ženinom
,
si
te
besede
rešen
.
Ženin
Milanšič
je
v
ječi
.
Ne
bo
se
mu
mudilo
domov
...
Brat
je
mrtev
,
dekle
svoja
gospodinja
.
Zdrava
je
,
močna
;
dobi
si
doma
drugega
ženina
.
“
„
Čemu
naj
si
išče
Zora
ženina
drugod
?
Dosti
jih
je
v
Benetkah
.
Če
je
mislilo
dekle
v
svoji
preprostosti
,
da
je
dobra
za
soprogo
benečanskega
patricija
—
ji
tega
ne
smemo
šteti
toliko
v
zlo
...
Sirota
je
—
doževa
dolžnost
je
,
da
ji
preskrbi
ženina
.
“
Tako
je
rekel
dož
.
Ironično
se
mu
je
poklonila
tašča
,
sicer
tako
dobra
gospa
Foscarijeva
:
„
Vaše
gospostvo
ima
res
plemenito
srce
.
Gotovo
bo
benečanskemu
dožu
lahko
preskrbeti
siroto
.
Najde
se
trgovec
,
neplemenit
meščan
,
ki
jo
sprejme
tudi
iz
druge
roke
.
Le
prepusti
,
Cecilija
,
dožu
skrb
za
siroto
...
“
Zatajene
misli
so
se
brale
vsem
na
obrazu
.
Sramota
in
greh
...
Govorili
so
naglo
,
gestikulirali
strastno
.
Rodbinski
svet
je
postal
rodbinski
prepir
.
Tenki
ustni
zažeti
,
hud
blesk
v
ostrih
očeh
,
je
molčala
samo
nevesta
Klara
.
A
njen
molk
se
je
zdel
Foscariju
groznejši
kot
vse
pretnje
drugih
.
Mocenigo
je
rekel
naposled
kratko
upornemu
ženinu
:
„
Daj
besedo
,
da
ne
poročiš
Senjanke
—
drugo
je
vse
v
redu
!
“
Da
je
ne
poroči
...
Podel
izhod
,
vreden
podlega
človeka
.
Pa
Mocenigo
je
govoril
kot
izkušen
mož
...
„
Daj
besedo
,
“
je
šepetal
lisjak
Venier
,
mu
je
namignil
dož
.
„
Besedo
izgovori
samo
,
da
je
ne
poročiš
—
ljubiti
jo
smeš
.
“
Na
čelu
vseh
se
je
videla
sramotna
misel
,
temnejši
je
postal
Klarin
obraz
.
Ona
ni
odobravala
,
kar
odobrujejo
vsi
,
njen
pogled
je
bil
nož
,
ki
je
pretil
Senjanki
.
Vse
je
bilo
nizkotno
,
grozno
.
In
on
,
ponosni
Foscari
,
je
dal
besedo
,
da
ne
poroči
Senjanke
.
Dal
je
besedo
,
da
bo
razžalil
odslej
vsak
njegov
pogled
Juriševo
sestro
,
ker
bo
zahteval
ta
pogled
ljubezni
,
katere
ne
bo
blagoslovil
svečenik
.
Padel
si
,
Ivan
,
globoko
si
padel
...
Ali
bi
ti
delal
tako
,
da
živi
Zorin
brat
,
njen
ljubosumni
varih
?
Aj
,
nisi
ti
senjska
skala
,
nisi
Juriša
...
In
Zora
je
ženska
.
Pripravljen
je
dom
na
Giudecchi
.
Brez
blagoslova
,
brez
svatov
povede
nevesto
vanj
.
Nebo
bo
svečenik
,
zvezde
priče
.
Molči
naj
sodba
sveta
—
sodi
naj
Bog
.
Gondolo
je
bil
pustil
pri
Piazzetti
.
Gondolo
z
lepim
baldahinom
,
baržunastim
sedežem
,
svilenim
zagrinjalom
.
Zaspala
je
Venecija
.
Dožinjin
brat
je
smel
skozi
dožinjine
dvorane
,
je
trkal
na
Zorina
vrata
.
Dolgo
ni
odprla
,
se
ni
oglasila
.
Pa
klical
jo
je
s
sladkim
imenom
,
izlival
žareča
čuvstva
v
vroče
besede
.
Obstal
je
,
ko
je
odprla
vrata
in
stala
tu
v
svitu
svetilnic
visoka
in
stroga
v
črni
obleki
žalosti
.
Žalosti
za
vojvodom
,
katerega
ime
in
poštenje
je
ostalo
neskaljeno
...
Zavzet
je
strmel
vanjo
.
A
kaj
ve
?
Zakaj
je
užaljena
?
Preletel
ga
je
srd
.
Pa
saj
ga
ljubi
,
ga
mora
ljubiti
.
Privrela
je
zopet
iz
duše
reka
strastnih
besed
...
Mrzlo
ga
je
odbila
Zora
:
„
Ne
vznemirjajte
se
,
general
Foscari
.
Imeli
ste
neprijetnosti
?
Radi
uskoške
kmetice
jih
ni
bilo
treba
,
plemeniti
signor
.
Domov
grem
.
Zahvalim
se
za
vaše
gostoljubje
.
Plačam
vam
s
srčno
krvjo
.
Dajte
mi
—
to
je
moja
zadnja
prošnja
—
dajte
mi
mojega
ženina
,
brinjskega
stotnika
Milanšiča
,
iz
ječe
.
Radi
mene
je
prišel
vanjo
stari
junak
.
Bratova
senca
grozi
vam
in
meni
,
Foscari
...
Dajte
mi
nazaj
ženina
,
da
se
vrnem
ž
njim
častno
na
dom
.
Vrnite
mi
moje
upe
,
mojo
čast
mi
vrnite
,
don
Foscari
.
“
„
Tako
mrzla
,
Zora
?
Ne
bodi
taka
.
Domov
hočeš
?
Pri
meni
je
tvoj
dom
.
O
časti
govoriš
?
Kaj
ni
ženski
čast
—
ljubezen
?
In
jaz
te
ljubim
,
Zora
.
Nimam
,
ne
morem
te
poročiti
,
pokazati
svetu
kot
svojo
ženo
.
Pa
Bog
je
zvezal
najini
duši
,
Zora
,
ko
sva
se
videla
prvikrat
.
Moja
si
,
zlata
deklica
.
Idi
z
menoj
.
Gondola
čaka
.
Čakajo
posli
na
Giudecchi
.
Vse
je
prenovljeno
v
moji
vili
,
vse
čaka
tebe
,
kraljica
vil.
Idi
,
Zora
.
Dražji
kot
poročni
bo
tvoj
venec
.
Moja
kraljica
boš
...
“
Vrele
so
besede
iz
dna
duše
kot
lava
iz
vulkana
.
Mrzla
je
ostala
Senjanka
.
Strogost
njenega
čela
se
ni
izpremenila
,
hladno
je
odbila
roko
,
ki
je
hotela
objeti
deviško
telo
.
„
Vaša
?
Brez
blagoslova
in
časti
,
don
Foscari
i
“
se
je
nasmehnila
ledeno
.
„
Nikdar
!
S
kakim
čelom
stavite
Juriševi
sestri
take
ponudbe
!
Odpri
se
zemlja
!
Da
je
hotel
Juriša
—
toda
on
je
varoval
vašo
čast
...
Čujte
,
don
Foscari
:
Niti
žena
Benečanova
ne
mara
biti
Senjanka
.
Pes
je
in
ostane
Benečan
.
Žal
vam
je
,
da
bi
odšla
v
časti
.
A
ko
se
me
nasitiš
,
podlež
—
me
pošlješ
sam
!
...
V
naročje
ti
pade
Senjanka
,
kadar
hočeš
?
Varal
se
je
Venier
,
vara
se
dož
.
Senjanka
pljune
na
vas
...
Senjanka
gre
—
a
se
vrne
strašna
...
“
Obrnila
mu
je
hrbet
.
Jeza
je
zakipela
v
njem
.
„
Nikamor
ne
pojdeš
!
“
je
zagrozil
.
„
Ženin
Milanšič
ne
zagleda
nikoli
svobode
.
Tebi
zabrani
straža
izhod
iz
dvora
.
Zaničuješ
mojo
ljubezen
—
uživaj
mojo
jezo
.
“
Šel
je
in
ni
ga
klicala
nazaj
.
Ustavila
ga
je
sestra
,
tolažila
,
češ
,
da
minejo
Zoro
muhe
,
preden
pride
dan
.
In
zdaj
hodi
po
Piazzetti
,
se
ozira
na
arkade
.
Če
ne
stopi
skoz
visoka
vrata
,
mupomigne
...
Ni
je
?
Le
sestrina
beloodeta
postava
sloni
otožno
tam
,
po
morju
prihaja
gondolirjeva
pesem
.
In
kipi
jeza
,
vstaja
želja
po
maščevanju
.
Senjanka
prezira
ljubezen
benečanskega
generala
...
Kneginje
so
se
mu
že
ponujale
.
Domov
hoče
z
Milanšičem
?
Še
težje
okove
ukažem
obesiti
na
Uskoka
.
Ne
bo
več
videl
Senja
,
ne
bo
objemal
Zore
!
—
Stražam
dogane
je
prepovedal
pustiti
Senjanko
vun
.
O
,
ne
bo
prosil
Foscari
uskoške
ljubezni
.
Venecija
,
čast
vekov
,
le
tvoji
slavi
bo
živel
odslej
tvoj
sin
,
preganjal
bo
uskoški
rod
—
pozabil
,
da
je
ljubil
hčer
tega
rodu
.
Zavela
je
tramontana
...
O
težko
,
Foscari
,
težko
!
je
šepetala
razgretemu
.
Pomladne
dni
boš
slišal
tenko
škripanje
vezenih
opančičev
,
nežno
žvenketanje
upletnjakov
.
Videl
boš
v
duhu
biserni
blesk
sivih
oči
,
tenke
obrvice
na
belem
čelu
.
Cvetelo
bo
,
dehtelo
...
Zavel
bo
duh
bosiljaka
in
te
spominjal
jutra
,
ko
je
prišla
plaha
k
tebi
.
Spominjal
te
bo
ljubke
naivnosti
,
odkritosrčne
vdanosti
nepokvarjenega
otroka
.
Ne
,
ne
—
ona
ne
sme
nikamor
!
Na
rivi
stoje
barke
vseh
vrst
.
Budna
je
straža
.
Pojdi
,
Foscari
,
prepovej
Senjanki
pot
na
morje
...
Straža
se
je
poklonila
generalu
.
Foscari
pogleda
barke
.
Dolgo
ni
brodil
...
Iz
gozda
jamborov
doni
pesem
stražečega
mornarja
:
Na
morje
,
na
morje
!
Ostanite
,
hišne
miši
,
ženske
,
otroci
,
doma
.
Za
vas
ni
življenja
.
Le
na
morju
je
radost
...
Vabi
morje
.
Vidiš
jadra
,
general
Foscari
!
Iz
Levanta
,
iz
Francije
,
Španije
,
Istre
.
Drugo
za
drugim
stoje
ob
rivi
.
Drugo
za
drugim
odhite
,
ko
zazori
.
Daj
,
poleti
na
morje
,
Foscari
.
Pozabi
neljube
ženitve
,
pozabi
žaljenja
.
V
Franciji
,
Španiji
sprejmejo
benečanskega
plemiča
s
častjo
.
Foscari
je
hodil
ob
rivi
,
da
je
vstajalo
sivo
jutro
.
Potem
je
truden
poiskal
svojega
gondolirja
.
Ko
sta
veslala
na
Giudecco
,
je
plavalo
par
bark
počasi
in
veličastno
z
rive
v
odprto
morje
.
Kam
se
jim
mudi
v
zaspanem
jutru
?
Dremlje
še
morje
,
spi
mornar
.
Srečno
,
barke
!
Z
vami
ni
mogla
uporna
deviška
duša
.
Ne
,
Zora
se
prespi
,
zahrepeni
po
Foscariju
...
Bronasta
moža
na
stolpu
sv.
Marka
sta
naznanila
deseto
uro
dopoldne
,
ko
je
stopil
general
Foscari
pod
arkade
.
Šopek
v
roki
,
je
naglo
prehodil
dvorane
,
veselo
pričakovanje
na
obrazu
.
Jutro
je
izbrisalo
nemire
noči
.
Pozabljena
je
jeza
na
Zoro
,
poroka
s
Klaro
,
ki
se
lahko
odloži
še
leta
.
Foscari
hoče
najti
pot
do
sreče
;
najde
jo
,
ko
se
mu
nasmehne
zopet
Zora
zaupno
,
naivno
.
—
Toda
kaj
stoje
dečki
v
gručah
,
šepečejo
!
Kaj
ga
pogledujejo
sožalno
dvorjanke
?
Ali
ve
že
vsa
dogana
za
njegove
neprijetnosti
?
K
vragu
!
Nikogar
ne
vpraša
,
nikomur
se
ne
naznani
.
Viharno
stopi
Foscari
v
Cecilijino
spalnico
.
Tam
sedita
tako
radi
prijateljici
,
si
prepletata
lase
,
govorita
z
Jelo
o
davnem
,
o
čudnem
...
Danes
ni
Zore
.
Cecilija
sedi
objokana
na
divanu
,
na
mizici
leži
listek
.
„
Kje
je
Zora
?
“
vpraša
hlastno
Foscari
.
„
Pokliči
jo
,
Jela
.
Saj
dovoliš
,
sestrica
?
Mali
trmoglavki
prinašam
šopek
jablanovega
cvetja
.
Glej
rožnati
rob
na
cvetju
.
In
ta
vonj
!
Moje
posestvo
je
vse
v
cvetju
,
vse
dehti
,
da
je
milina
.
Da
vidi
Zora
ta
kras
,
si
ne
zaželi
nikdar
več
v
svoj
mrzli
dom
.
Njeno
naj
bo
to
posestvo
,
njeno
za
pogled
ljubezni
.
Ne
bom
se
ji
več
bližal
z
neoprezno
besedo
,
njen
prijatelj
in
varih
ostanem
.
Pa
kaj
stojiš
,
Jela
—
kaj
jočeš
,
Cecilija
?
“
„
Zore
ni
!
“
Veselja
up
utone
v
Foscarijevih
črnih
očeh
,
bolestno
zatrepečejo
ustnice
.
Cvetoče
vejice
položi
rahlo
k
zrcalu
,
pred
katerim
je
stala
tako
rada
Senjanka
.
Pogleda
listek
.
Ni
se
tresla
roka
,
ki
je
napisala
s
cirilskimi
črkami
,
da
odide
Senjanka
sramoti
,
da
pomiluje
Foscarija
in
zahteva
,
da
izpuste
njenega
ženina
.
Svoj
lišp
pusti
,
ker
so
jo
gledale
v
njem
benečanske
brezstidne
oči
...
Listek
pade
na
tla
.
Zora
je
ušla
!
Ko
so
razpenjale
barke
jadra
,
ko
je
vstajal
dan
,
se
prebujalo
morje
...
Odšla
je
barka
na
Krk
.
„
Sirota
!
Ubožica
!
Kaj
si
bežala
od
nas
.
Kaj
nam
nisi
zaupala
.
Zastrupili
smo
ti
mlado
življenje
.
Ti
si
odšla
čista
,
nam
krije
čelo
sramota
.
“
Vzdiha
Cecilija
,
kaže
bratu
Zorin
lišp
.
Foscari
pogleda
otožno
leskeče
bisere
,
zveneče
upletnjake
.
Uporna
,
ponosna
duša
,
kje
si
zdaj
?
Na
varnem
pred
zasedami
za
njeno
poštenje
,
v
bližini
Trsta
.
Tam
biva
njen
in
Jurišev
prijatelj
,
Frankol
.
On
oskrbi
siroto
,
jo
popelje
v
Senj
,
k
bratu
patru
,
k
prijateljem
.
Zore
ni
.
Teman
postane
Foscariju
pomladnji
dan
.
Kratko
se
poslovi
od
sestre
.
O
,
tudi
sestra
je
kriva
—
noče
,
ne
more
je
gledati
.
Foscari
hiti
vun
,
izprašuje
straže
,
rohni
:
„
Nihče
ni
videl
Senjanke
?
Ne
veste
,
kam
je
izginila
?
Naspite
se
v
ječi
,
mrcine
zaspane
!
“
Foscari
hiti
na
rivo
.
Jambor
pri
jamboru
,
jadro
pri
jadru
.
Na
pot
se
pripravljajo
,
s
poti
vračajo
barke
,
bregantine
,
gripi
,
feluki
.
Ladje
za
daljave
,
ladje
za
obrežno
pot
.
Foscari
izprašuje
nadzornika
pristana
.
Da
,
petero
bark
je
odplulo
z
zoro
.
Proti
Turški
tri
,
dve
do
Dalmacije
.
Petero
bark
...
In
on
je
blodil
ob
rivi
in
ni
vedel
,
da
se
baš
tedaj
odpravlja
uporna
duša
razžaljene
Senjanke
iz
Benetk
.
O
ta
jadra
!
Da
se
jim
je
mudilo
pred
solncem
—
da
so
odvedla
s
seboj
njegovo
solnce
...
Foscari
povprašuje
poslanjajoče
fakine
,
tajne
najemnike
signorije
.
Razjezi
se
:
„
Slabo
opravljate
svoj
posel
.
Nihče
ne
sme
priti
,
oditi
,
ne
podnevi
,
ne
ponoči
z
lagun
,
da
ne
bi
bila
obveščena
o
tem
signorija
.
“
Cvetje
na
Giudecchi
dozoreva
v
sad
.
Popoldne
junijevega
dne
leži
Foscari
v
mreži
pod
jablano
.
Soparno
je
.
V
belih
kopah
se
zgrinjajo
oblaki
,
se
izpreminjajo
,
naznanjajo
nevihto
.
Trudno
vise
veje
dreves
,
umolknil
je
vsak
glas
v
naravi
.
Zaprtih
oken
molči
palača
sredi
vrta
,
sobar
Gianin
leži
poleg
hišnika
pod
stebri
stopnic
.
Vse
je
trudno
.
Izmučen
,
truden
je
tudi
Foscari
.
Truden
od
ugibanja
,
kam
je
prešla
Zora
.
Ko
je
izginila
,
je
drevje
še
cvetelo
.
Potem
jo
je
iskal
