tožit,
ako
Koren
ne
pošlje
precej
dekleta
domov
,
toda
Jernej
ji
je
odgovoril
:
„
Tisti
,
ki
pojde
tožit
,
bo
kdo
drugi
!
Le
počakaj
,
da
minejo
prazniki
.
Po
Sv.
treh
kraljih
bomo
govorili
!
“
Jernej
bi
se
ne
bil
še
umaknil
,
če
bi
ga
ne
bil
Koren
poklical
.
Posvaril
ga
je
,
da
naj
se
ne
prepira
na
tako
velik
praznik
.
Ubogal
je
in
šel
domov
.
Hudoval
pa
se
je
še
vedno
na
Mlakarico
.
Odpustiti
ji
ni
mogel
,
da
ga
je
oplazila
tistikrat
s
polenom
preko
pleč
.
„
O
da
bi
te
triintrideset
mernikov
zelenih
...
“
je
začel
,
ko
je
bil
doma
.
„
Ali
danes
bodo
za
izpremembo
pa
trojke
pele
!
“
se
oglasi
Mica
,
kajti
tudi
ona
se
je
bila
preselila
h
Korenovim
.
„
Trojke
,
sedmice
in
devetice
!
“
se
odreže
Jernej
.
„
Pa
takov
praznik
je
!
“
„
Kaj
sem
mari
kaj
hudega
rekel
?
“
„
Hotel
si
reči
in
to
je
zadosti
!
“
„
Nič
nisem
hotel
!
Človek
ima
včasih
samo
tako-le
kako
besedo
na
jeziku
...
Izgovori
jo
,
ne
da
bi
vedel
kdaj
in
ne
da
bi
mislil
kaj
slabega
!
Saj
menda
sem
še
toliko
kristjana
,
da
danes
ne
bom
preklinjal
!
“
Mica
pa
ga
je
le
še
dalje
svarila
:
„
Saj
ni
samo
kletev
greh
.
Boš
videl
kaj
bo
,
ko
bo
treba
od
vsake
nepotrebne
besede
dajati
račun
!
Če
se
ne
poboljšaš
skoro
,
bodo
tudi
tvoje
grehe
merili
na
mernike
,
namesto
da
bi
jih
tehtali
,
ker
jih
bo
preveč
,
da
bi
šli
na
tehtnico
.
“
„
Le
ti
zase
skrbi
Mica
!
Kajti
tvoj
jeziček
se
tudi
malo
preveč
vtiče
v
vsako
reč
.
Kakor
sem
slišal
,
se
to
tudi
ne
šteje
v
posebno
zasluženje
...
“
Anica
je
ostala
pri
Korenovih
.
Sicer
je
silila
večkrat
domov
.
Akoravno
je
vedela
,
da
bi
mačeha
neusmiljeno
ravnala
ž
njo
,
bi
bila
vseeno
rada
šla
,
že
zaradi
dedka
.
Toda
ubranili
so
ji
.
Mlakarica
se
je
prišla
parkrat
pred
Korenova
vrata
grozit
.
Toda
Koren
je
skrbel
za
to
,
da
ji
nihče
ni
dal
odgovora
.
Pustili
so
jo
vpiti
,
dokler
se
ni
naveličala
.
Jernej
je
nestrpno
čakal
,
da
bi
šel
Koren
že
k
sodišču
.
Na
Sv.
treh
kraljev
dan
je
neprenehoma
spominjal
na
to
,
toda
Koren
je
le
molčal
.
Vsa
stvar
se
mu
je
zdela
še
vedno
nekoliko
sitna
.
„
Kaj
pa
,
če
bi
mi
pri
sodišču
rekli
,
da
se
nimam
brigati
za
tuje
stvari
?
“
Ta
misel
ga
je
motila
.
„
Po
uradih
imajo
dosti
opravila
in
čim
manj
jim
kdo
hodi
,
tem
ljubše
jim
je
.
“
Jernej
si
ni
mogel
naposled
kaj
in
vprašal
je
Korena
naravnost
,
če
pojde
k
sodišču
.
Ali
odgovora
ni
dobil
.
Koren
se
je
obrnil
na
drugo
stran
in
se
storil
,
kakor
bi
ne
bil
slišal
.
In
tudi
potem
še
ni
nič
rekel
,
ko
ga
je
žena
izpodbujala
,
rekoč
:
„
Pa
bi
vendar
šel
!
“
Tudi
od
nje
se
je
zasukal
vstran
.
V
noči
po
Sv.
treh
kraljih
je
Koren
še
mnogo
preudarjal
,
naposled
pa
je
prišel
do
zaključka
,
da
je
res
najbolje
,
ako
naznani
vse
sodišču
.
Dekletce
pošiljati
domov
ni
kazalo
,
pridržati
ga
brez
dovoljenja
oblastva
pa
tudi
ni
smel
.
Drugi
dan
poišče
torej
Mlakarjevo
pismo
,
se
obleče
praznično
in
veli
Jerneju
napreči
.
Jernej
ni
zdaj
nič
več
popraševal
,
kajti
vedel
je
,
kam
se
odpravlja
Koren
.
Še
nikdar
ni
z
veselejšim
srcem
napregal
konja
.
„
Ti
greš
z
menoj
!
“
je
rekel
Koren
Anici
,
ko
je
bil
zapeljal
Jernej
voz
pred
vežna
vrata
.
Deklica
se
je
malo
začudila
,
a
Koren
ji
je
bil
dober
kakor
oče
,
zato
se
ni
nič
obotavljala
,
ubogati
ga
.
Sedla
sta
na
voz
in
se
odpeljala
.
Malo
je
srce
utripalo
Korenu
,
ko
je
stopal
z
deklico
ob
roki
v
sodnem
poslopju
po
stopnicah
navzgor
.
Ni
rad
zahajal
v
urade
in
moral
bi
mu
bil
storiti
že
hudo
krivico
,
da
bi
ga
bil
šel
on
za
svojo
osebo
tožit
.
Danes
pa
je
bil
v
tem
bolj
čudnem
položaju
,
ker
ni
vedel
ali
sme
storiti
to
,
kar
je
nameraval
,
ali
ne
sme
.
Srce
mu
je
reklo
,
da
deklice
ne
sme
več
puščati
krvoločni
mačehi
,
a
skrbelo
ga
je
,
da
bi
sodnik
vse
stvari
drugače
ne
sodil
in
imel
,
nego
si
je
želel
on
.
„
Ko
bi
ga
le
pri
dobri
volji
dobil
!
“
je
vzdihnil
večkrat
po
tihem
,
a
ko
je
stopil
naposled
pred
sodnika
,
se
mu
je
skoro
stemnilo
pred
očmi
.
Moral
si
je
prav
globoko
oddahniti
.
„
Kaj
je
?
“
je
bil
kratek
ogovor
sodnikov
.
Prijazno
se
ni
zdelo
Korenu
to
vprašanje
,
a
mislil
si
je
:
„
Zdaj
moram
govoriti
,
ker
sem
vprašan
!
“
In
začel
je
praviti
,
kaj
se
godi
pri
Mlakarju
,
kaj
počne
Mlakarica
s
svojim
bolnim
tastom
in
svojo
pastorko
in
kako
zapravlja
premoženje
v
moževi
nenavzočnosti
.
Pokazal
je
tudi
pismo
,
ki
mu
ga
je
bil
pisal
Mlakar
.
Izpočetka
se
mu
je
malo
ustavljala
beseda
,
a
potem
je
govoril
gladko
,
tako
da
je
moral
biti
sodnik
prepričan
o
resničnosti
njegovega
pripovedovanja
.
Zlasti
pozoren
pa
je
postal
sodnik
,
ko
mu
je
pripovedoval
Koren
o
dogodku
Božičnega
večera
.
Nagovoril
je
,
ko
je
bil
Koren
končal
,
Anico
ter
zahteval
,
da
naj
še
ona
pove
,
kako
se
je
vse
vršilo
.
Anica
je
z
boječim
glasom
povedala
,
kar
je
vedela
,
vendar
tako
,
da
sodnik
ni
mogel
zaslediti
v
Mlakaričnem
dejanju
onega
zločinskega
nagiba
,
ki
ga
je
imela
.
Sicer
je
Anica
tistikrat
slutila
,
da
bi
bilo
mačehi
prav
,
ako
bi
zmrznila
,
ali
bila
pozabila
na
vse
tisto
,
in
če
bi
tudi
ne
bila
,
je
bila
preotročja
,
da
bi
vedela
,
kakega
pomena
je
to
.
In
ta
okolnost
je
rešila
Mlakarico
,
da
je
ni
doletela
kazen
,
kakršno
je
zaslužila
.
Na
vprašanje
,
če
se
je
kaj
udarila
,
ko
jo
je
mačeha
pahnila
,
je
Anica
zmajala
z
glavo
,
toda
Koren
je
pokazal
sodniku
vsa
mesta
,
na
katerih
je
bila
pobita
.
Sodnik
je
poslal
vsled
tega
po
zdravnika
in
ker
je
Koren
pravil
,
kako
je
bila
deklica
večkrat
tepena
,
jo
je
zdravnik
preiskal
tudi
po
životu
.
Črne
lise
po
njenih
rokah
in
po
hrbtu
so
pričale
dovolj
jasno
o
neusmiljenosti
ženske
,
kateri
je
bilo
dekletce
izročeno
na
milost
in
nemilost
.
„
Malo
čudni
ljbdje
ste
na
kmetih
!
“
je
dejal
sodnik
proti
Korenu
,
ko
je
bil
zdravnik
povedal
svoje
mnenje
.
Koren
je
pogledal
malo
debelo
,
ker
ni
vedel
,
kako
naj
bi
si
te
besede
razlagal
,
sodnik
pa
je
dostavil
:
„
Ali
se
vam
dekletce
ni
nič
smililo
?
Kako
ste
mogli
gledati
vse
to
?
Zakaj
niste
precej
prišli
,
ko
...
“
„
Če
pa
nisem
vedel
!
“
se
je
izgovarjal
Koren
.
A
dasi
je
bilo
sodnikovo
očitanje
dokaj
pikro
in
ga
je
bilo
tudi
sram
nekoliko
,
je
bil
vendar
vesel
,
da
se
je
vse
tako
izteklo
in
da
je
popolnoma
dosegel
namen
,
ki
ga
je
imel
,
ko
se
je
napotil
z
doma
.
„
Ali
si
rada
pri
Korenovih
?
“
vpraša
sodnik
Anico
,
ko
je
bilo
vse
končano
.
In
ko
je
prikimala
je
pripomnil
:
„
No
,
bomo
pa
tako
naredili
,
da
boš
tamkaj
ostala
.
Tisto
tvojo
pisano
mater
pa
bomo
zaprli
malo
,
kaj
?
...
Ali
jo
hočemo
?
“
Anica
je
zmajala
z
glavo
.
„
Zakaj
ne
?
Te
mar
ni
tepla
?
“
Deklica
je
bila
tako
preplašena
,
da
ni
mogla
govoriti
.
Samo
solze
so
ji
stopile
v
oči
...
„
No
,
le
pojdita
zdaj
,
“
je
rekel
končno
sodnik
.
„
Bomo
že
storili
,
da
bo
prav
!
“
„
I
kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
so
po
pisarnah
tako
prijazni
gospodje
!
“
je
pravil
Koren
doma
,
ko
se
je
bil
vrnil
z
Anico
.
„
Če
bi
bil
vedel
,
šel
bi
bil
že
davno
!
“
Bil
je
jako
zadovoljen
in
vsakemu
,
kdor
ga
je
hotel
poslušati
,
je
ponovil
,
kako
je
bilo
pri
sodišču
in
kako
je
opravil
.
Imel
pa
je
tudi
zavest
,
da
je
storil
dobro
delo
,
ko
se
je
zavzel
za
dekletce
in
za
pravično
stvar
.
Bolj
še
kot
Korena
samega
pa
je
veselila
cela
stvar
Jerneja
.
Ko
je
čul
,
da
bo
pomagano
staremu
Mlakarju
in
Anici
,
pa
da
misli
sodišče
tudi
z
Mlakarico
obračuniti
,
se
mu
je
srce
kar
smejalo
.
Vedno
zopet
mu
je
moral
gospodar
pripovedovati
,
kaj
je
rekel
sodnik
,
in
njegov
vedri
obraz
je
pričal
,
kako
je
zadovoljen
.
Naposled
ga
ni
strpelo
več
doma
.
Moral
je
dati
svojemu
veselju
duška
tudi
še
drugje
.
Šel
je
v
gostilno
,
česar
sicer
ob
delavnikih
nikdar
ni
storil
.
Ljudem
,
ki
so
ga
srečavali
in
vpraševali
,
kam
gre
,
je
odgovarjal
:
„
Z
menoj
pojdi
,
boš
nekaj
lepega
zvedel
!
“
In
res
je
spravil
par
radovednežev
s
sabo
.
V
gostilni
pa
se
je
Jernej
oblastno
vsedel
in
ni
mu
bilo
treba
reči
dvakrat
,
da
je
iztresel
svoje
novice
.
Mogočno
je
razkladal
,
kar
je
bil
zvedel
od
svojega
gospodarja
.
Povedal
je
pa
tudi
marsikaj
,
česar
ni
bil
slišal
.
Namislil
je
Mlakarici
še
vse
več
,
nego
jo
je
pričakovalo
po
gospodarjevem
pripovedovanju
.
Celo
to
je
že
vedel
,
koliko
časa
bo
zaprta
,
kakor
da
je
že
obsojena
.
Maščevalnost
,
ki
jo
je
Jernej
gojil
do
Mlakarice
,
je
razvnemala
njegovo
domišljijo
tako
,
da
je
prišlo
vsak
hip
še
kaj
zraven
k
prejšnjemu
pripovedovanju
.
Drugi
dan
po
tistem
je
Mlakarica
na
vse
zgodaj
kričala
in
razgrajala
.
Vpila
je
tako
,
da
so
h
Korenovim
vsako
besedo
slišali
in
razumeli
.
Nekdo
ji
je
bil
povedal
,
zaradi
česa
je
bil
Koren
pri
sodišču
in
zdaj
mu
je
grozila
in
ga
zmerjala
.
Prekosila
je
danes
samo
sebe
.
Vse
priimke
,
kar
jih
je
kdaj
slišala
v
življenju
in
kar
jih
ji
je
narekovala
njena
lastna
zlobnost
,
je
dala
svojemu
sosedu
.
Pri
tem
pa
je
zatrjevala
,
da
se
ne
boji
nikogar
na
svetu
in
da
se
ji
ne
more
prav
nič
zgoditi
.
A
tisti
dan
,
ko
je
morala
pred
sodišče
,
ji
je
bilo
vendar
nekako
tesno
pri
srcu
.
Slaba
vest
jo
je
navdajala
s
strahom
.
Kaj
,
če
bi
kdo
zasledil
,
kaj
je
nameravala
storiti
?
Ali
ni
bila
mar
pravzaprav
morilka
,
četudi
je
dekletce
ostalo
pri
življenju
?
Pomagati
si
je
izkušala
pred
sodnikom
s
tem
,
da
je
izpočetka
vse
tajila
.
Toda
ni
se
ji
posrečilo
,
premotiti
ga
.
Dokazov
je
bilo
toliko
,
da
je
morala
naposled
utihniti
.
Zadela
pa
jo
je
jako
mila
kazen
,
ker
Anica
,
ki
je
bila
poklicana
kot
priča
,
ni
povedala
najhujših
stvari
,
ki
bi
bile
govorile
zoper
njeno
mačeho
.
Ko
ji
je
sodnik
prigovarjal
,
da
naj
vse
po
pravici
pove
,
kaj
je
počela
ž
njo
in
kako
jo
je
pretepavala
,
je
povesila
oči
in
še
celo
to
je
nerada
potrdila
,
kar
so
bili
že
drugi
povedali
sodniku
.
Njeno
od
narave
dobro
in
mehko
otroško
srce
ni
poznalo
maščevalnosti
.
Zdaj
,
ko
je
pri
sosedovih
lepo
mirno
živela
,
ko
ni
bila
več
tepena
,
več
zmerjana
,
ko
se
je
z
Nejčetom
igrala
kolikor
je
hotela
,
je
hitro
pozabila
na
vse
zlo
prejšnjih
dni
in
najraje
bi
bila
imela
,
če
bi
se
tudi
njeni
mačehi
ne
bilo
nič
hudega
zgodilo
.
Tako
je
prišlo
,
da
je
prisodil
sodnik
Mlakarici
za
vse
njene
hudobije
samo
nekoliko
dni
zapora
.
Toda
njej
se
je
zdelo
še
to
preveč
.
In
kar
besnela
je
,
ko
je
čula
razsodbo
.
Še
v
večji
srd
pa
jo
je
spravilo
to
,
ko
je
zvedela
,
da
ima
ostati
Anica
pri
Korenu
in
da
ji
bo
on
izbran
za
variha
,
dokler
se
ne
vrne
oče
.
Na
Korenovo
prizadevanje
je
priznalo
sodišče
tudi
staremu
Mlakarju
,
kar
mu
je
šlo
.
Odslej
je
lahko
brezskrbno
živel
.
Da
bi
ne
mogla
njegova
sinaha
stresati
nanj
svoje
jeze
,
ga
je
Koren
povabil
,
da
bi
se
k
njemu
prese
In
storil
je
rad
to
.
Tako
so
se
pričeli
zdaj
zanj
in
Anico
boljši
dnevi
...
„
Maščevanje
!
“
to
je
bila
edina
misel
,
ki
je
prešinjala
Mlakarici
srce
in
glavo
,
ko
se
je
bila
vrnila
iz
zapora
.
„
Maščevanje
!
“
Na
to
je
mislila
noč
in
dan
.
Taka
sramota
,
kakor
jo
je
bila
zadela
!
Kjerkoli
se
je
pokazala
,
so
se
ljudje
obračali
za
njo
,
nasmihavali
se
in
si
šepetali
.
O
kom
naj
bi
govorili
,
če
ne
o
nji
?
Oh
,
vedela
je
,
da
ji
privoščijo
in
zato
jo
je
še
bolj
grizlo
.
Ta
Koren
—
če
bi
ga
bila
dobila
na
samem
,
napadla
bi
ga
bila
!
Za
njo
bi
bilo
hladilo
,
ako
bi
bila
videla
njegovo
kri
.
Kar
z
nožem
bi
ga
bila
!
Sovražila
ga
je
tem
bolj
,
ker
je
začel
takoj
z
veliko
strogostjo
izvrševati
nalog
,
katerega
mu
je
bilo
dalo
sodišče
in
je
nemudoma
ukrenil
vse
,
kar
je
le
bilo
v
njegovi
moči
,
da
bi
ne
mogla
še
dalje
zapravljati
Mlakarjevega
premoženja
,
ki
je
imelo
biti
Anično
po
očetovi
smrti
.
Mlakarico
pa
je
žejalo
zdaj
bolj
kot
kdaj
poprej
.
V
pijači
bi
bila
našla
kolikor
toliko
tešila
onemu
gnevu
,
ki
je
polnil
njeno
srce
neprenehoma
.
In
zdaj
ni
imela
tudi
ne
tasta
ne
pastorke
,
da
bi
se
bila
znašala
nad
njima
.
Tudi
s
tem
se
ni
mogla
sprijazniti
.
Njena
popačena
narava
je
zahtevala
,
da
je
vsak
dan
razsajala
.
Besnela
je
zdaj
nad
vsakim
,
ki
ji
je
prišel
pred
oči
.
Včasih
jo
je
skupil
kdo
čisto
po
nedolžnem
.
Največ
psovk
pa
je
moral
slišati
še
vedno
Koren
.
Vsak
dan
najmanj
po
enkrat
mu
je
prišla
razgrajat
pod
okno
.
„
Slepar
“
in
„
tat
“
,
to
je
bilo
še
najlepše
,
kar
mu
je
privoščila
.
„
Slepar
,
tat
,
lopov
!
“
se
je
razlegalo
venomer
od
Mlakarja
sem
.
Zmerjala
je
tudi
svojega
tasta
in
Anico
.
Toda
nihče
se
ni
zmenil
zanjo
.
Koren
ni
črhnil
niti
besedice
,
pa
naj
si
je
še
tako
prizadevala
da
bi
ga
zapeljala
v
prepir
.
Semtertja
se
je
začudil
kdo
proti
Korenu
:
„
Kako
moreš
prenašati
to
?
Ali
nimaš
pesti
?
...
“
Ali
Koren
je
odgovoril
:
„
Jaz
,
da
bi
si
mazal
roke
?
...
Bog
me
varuj
,
da
bi
se
tako
izpozabil
!
“
„
Pa
jo
pojdi
vsaj
tožit
!
“
„
Ali
se
je
kaj
poboljšala
,
ker
je
bila
zaprta
?
Vrnila
bi
se
taka
iz
zapora
,
kakršna
je
šla
notri
,
pa
naj
bi
bila
stokrat
zaprta
!
Njej
ne
da
žilica
drugače
.
Naj
vpije
,
dokler
hoče
,
se
bo
že
naveličala
!
Mene
taka
ženska
ne
more
razžaliti
.
Saj
je
taka
,
kakor
bi
ne
bila
prav
pri
pameti
.
Dosti
vredna
ni
bila
nikoli
in
kar
ji
ni
bilo
slabega
že
prirojeno
,
je
zaplodila
pa
pijača
v
njej
.
Sicer
pa
vem
,
da
je
najhujša
kazen
za
njo
to
,
ako
molčim
in
se
za
vse
njeno
divjanje
ne
zmenim
prav
nič
.
Eh
,
če
bi
se
hotel
jaz
prepirati
—
to
bi
bilo
največje
veselje
za
njo
!
To
jo
ravno
najhuje
boli
,
ker
mi
ne
more
do
živega
!
“
Jernej
pa
je
bil
malo
manj
ravnodušen
kot
njegov
gospodar
.
„
Ali
bomo
zmeraj
to
poslušali
?
“
je
godrnjal
večkrat
.
„
Saj
se
je
ni
treba
nikomur
drugemu
dotakniti
.
Prepustite
to
meni
!
“
Nekoč
je
hotel
celo
kar
na
svojo
roko
storiti
konec
besedovanju
Mlakaričinemu
,
ko
je
bila
prišla
zopet
razgrajat
pred
vrata
.
Skočil
je
k
njej
in
namahnil
.
Toda
Koren
je
posegel
še
ob
pravem
času
vmes
.
Potegnil
je
hlapca
vstran
ter
ga
posvaril
:
„
Jernej
,
tega
mi
ne
stori
nikoli
več
,
če
hočeš
,
da
ostaneva
prijatelja
!
“
Jernej
je
ubogal
,
ali
zato
pa
se
je
izkušal
odškodovati
pri
drugih
prilikah
.
Kjerkoli
je
Mlakarico
srečal
,
jo
je
zbodel
s
kako
besedo
in
takoj
se
je
počutil
bolje
,
če
je
le
videl
,
da
so
jo
spekle
njegove
besede
.
Nekoč
jo
je
bil
zalotil
,
ko
se
je
ravno
vračala
od
Kljukca
.
Spomnil
se
je
,
kako
ga
je
bila
obdolžila
tatvine
in
hotel
si
jo
je
privoščiti
zopet
enkrat
prav
pošteno
:
„
No
,
kdo
ti
pa
zdaj
krade
svinjino
,
ko
mene
ni
pri
vas
?
...
Mislim
,
da
je
nobenemu
ni
treba
!
...
Nosiš
jo
še
vedno
sama
tja
,
kakor
si
jo
nosila
tistikrat
!
...
No
,
pa
zdaj
ti
ne
zamerim
,
da
jo
nosiš
...
Še
vedno
se
nisi
pokrepčala
od
takrat
,
kar
so
te
postili
in
pestili
med
štirimi
stenami
...
Bleda
si
se
vrnila
in
nič
več
ni
tiste
rdečice
v
tvojih
licih
...
Vidiš
,
kaka
pravica
je
to
na
svetu
!
...
Meni
,
ki
sem
tat
,
se
nič
ne
zgodi
,
ti
pa
,
tako
nedolžna
golobica
,
kakor
si
,
pa
si
morala
...
“
Jernej
ni
imel
časa
izgovoriti
,
kajti
Mlakarica
je
zarjovela
,
zarjovela
skoro
z
nečloveškim
glasom
in
pobegnila
.
Parkrat
se
je
obrnila
ter
zavihtela
pesti
,
a
kaj
je
govorila
,
Jernej
ni
razumel
.
Bil
pa
je
zadovoljen
,
da
si
je
ohladil
zopet
malo
svojo
jezo
.
Ko
je
doma
potem
pravil
,
kaj
se
je
zgodilo
,
mu
je
gospodar
iznova
očital
njegovo
nelepo
vedenje
.
Jernej
je
tudi
sam
uvideval
,
da
tako
ravnanje
ni
baš
krščansko
,
pa
si
ni
mogel
pomagati
.
Marsikomu
je
odpustil
,
da
bi
bil
odpustil
Mlakarici
,
mu
ni
dalo
srce
.
Preveč
zlobna
se
mu
je
zdela
,
da
bi
zaslužila
odpuščanje
.
Sicer
pa
je
mrzil
bolj
njene
napake
nego
njo
samo
.
Čas
je
potekal
,
Mlakarica
pa
se
le
ni
mogla
privaditi
novim
razmeram
.
Ne
samo
,
da
se
ji
ni
polegel
srd
do
Korena
;
sovraštvo
do
njega
ji
je
celo
rastlo
od
dne
do
dne
.
Vsak
dan
se
je
iznova
rotila
in
zaklinjala
,
da
se
maščuje
,
a
kako
,
o
tem
si
ni
mogla
priti
na
jasno
...
Bilo
je
ob
času
žetve
.
Julijsko
solnce
se
je
že
precej
nagibalo
proti
zatonu
,
a
vročina
le
ni
hotela
pojenjati
.
Ni
enega
oblačka
ni
bilo
zazreti
na
modrem
nebu
in
niti
najmanjša
sapica
ni
vznemirjala
listja
po
drevju
.
Soparilo
je
neznosno
in
bilo
je
,
kakor
bi
bil
ves
zrak
pošel
,
kakor
bi
ga
bili
použili
žgoči
solnčni
žarki
.
Človeka
je
morilo
in
dušilo
,
da
je
bil
nesposoben
za
vsako
delo
.
Ptiči
so
se
skrivali
po
goščavi
,
iskaje
hladnega
zavetja
.
Zbirali
so
se
najraje
po
sečeh
in
žalostno
so
čivkali
.
Kokoši
so
razbrskavale
zemljo
ter
počepale
po
razkopanih
si
jamah
.
Menda
so
si
izkušale
na
ta
način
ohladiti
telo
.
Še
celo
pes
in
mačka
,
ki
sicer
tako
cenita
solnčno
toploto
,
sta
se
potikala
po
senčnatih
kotih
.
Bilo
je
tiho
,
kakor
ni
tiho
niti
o
polnoči
.
Ljudje
,
ki
jim
ni
bilo
treba
delati
na
polju
,
tičali
so
po
sobah
,
katerih
okna
so
bila
zastrta
z
zavesami
,
da
bi
ne
mogel
prodirati
notri
razgreti
zrak
.
Toda
prav
ohladiti
se
tudi
v
hiši
ni
bilo
mogoče
.
Neprenehoma
je
vstajal
človeku
pot
po
čelu
,
kakor
bi
bil
sedel
v
razbeljeni
peči
.
Ali
reveži
šele
ljudje
,
ki
si
niso
smeli
privoščiti
počitka
,
ki
so
bili
izpostavljeni
ves
dan
pekočim
solnčnim
žarkom
.
Mlakarica
je
ležala
v
svoji
čumnati
.
Imela
je
še
vedno
navado
,
da
je
legla
po
kosilu
.
In
danes
se
ji
kar
ni
ljubilo
vstati
.
Najprej
je
spala
,
a
zdaj
je
preudarjala
,
kaj
naj
stori
.
Njene
misli
so
se
sukale
vedno
okoli
ene
in
iste
reči
.
Ah
,
požirek
hladne
,
opojne
pijače
—
koliko
bi
bila
dala
zanj
!
Voda
je
bila
sparjena
in
vode
itak
nikdar
ni
čislala
,
pa
naj
bi
ji
bil
prinesel
kdo
bistre
studenčnice
!
Oštir
Kljukec
je
imel
dobro
klet
.
Po
zimi
je
bila
topla
,
po
leti
mrzla
.
Tako
le
kozarec
hladnega
vina
in
nekoliko
šumeče
slatine
vmes
,
ej
,
kako
bi
se
ji
bilo
prilegalo
to
v
tej
grozni
vročini
!
Že
dolgo
ni
tako
koprnela
po
pijači
kakor
danes
.
Toda
bili
so
slabi
časi
.
Denarja
ni
bilo
in
prodati
je
bilo
težko
kaj
.
Koren
je
zvedel
takoj
,
če
je
dala
kako
stvarco
vstran
in
ničesar
ni
bilo
takega
pri
hiši
,
česar
bi
Koren
pogrešil
ne
bil
,
ako
bi
bila
prodala
.
Na
upanje
pa
ni
dal
Kljukec
prav
nič
več
,
odkar
ni
bila
več
sama
svoja
gospodinja
.
In
vsega
tega
je
bil
samo
Koren
kriv
.
Kadar
se
je
spomnila
nanj
,
je
zbesnela
in
ga
zaklela
.
Ta
Koren
ji
je
zagrenil
vse
življenje
!
...
Sklonila
se
je
po
koncu
in
obsedela
ob
robu
postelje
.
Strme
je
gledala
pred
se
in
preudarjala
,
če
bi
se
vendar
ne
dalo
na
kak
način
pomagati
.
Morda
je
pa
vendar
še
kje
kaj
takega
,
kar
bi
zdaj
prav
prišlo
.
Včasih
obleži
tako
kje
kak
goldinar
,
da
človek
sam
ne
ve
zanj
,
a
potem
ga
naenkrat
najde
.
Kaj
,
ko
bi
se
kje
kaj
našlo
!
Tudi
kaka
druga
reč
se
še
morda
dobi
,
ki
bi
Kljukcu
omehčala
srce
!
—
In
dasi
je
vedela
,
da
ni
nikjer
nič
,
ker
je
vse
že
Bog
ve
kolikokrat
preiskala
,
je
vendar
vstala
ter
začela
stikati
po
skrinjah
in
omarah
.
Ali
ves
njen
trud
je
bil
zaman
.
Vse
je
prevrnila
,
pregledala
je
vse
kote
,
nikjer
nič
!
Njo
pa
je
žejalo
čim
dalje
huje
,
čim
slabe
bolj
se
ji
je
skominalo
po
hladnem
vinu
in
šumeči
slatini
.
Šla
je
iz
ene
sobe
v
drugo
in
naposled
še
v
podstrešje
.
Toda
kar
se
je
dalo
prodati
,
je
bila
prodala
že
davno
.
Ničesar
nič
,
za
kar
bi
si
bila
mogla
preskrbeti
toli
zaželjenega
hladila
.
Potrta
in
razjarjena
se
vrne
v
spalnico
.
Ozrši
se
proti
sosedovim
,
dvigne
pesti
in
kakor
še
nikoli
,
se
jame
groziti
:
„
O
le
čakaj
me
,
Koren
,
ti
se
boš
še
kesal
!
Ti
se
boš
še
spominjal
,
Koren
,
kdaj
si
šel
mene
tožit
!
“
Nekolikokrat
je
ponovila
te
besede
in
vsakokrat
je
srdito
udarila
z
nogo
ob
tla
.
„
O
ti
me
boš
še
pomnil
,
pomnil
!
“
Kakor
blazna
je
divjala
po
sobi
gor
in
dol
,
naposled
se
je
iz
same
jeze
razjokala
.
„
O
le
čakaj
,
Koren
!
Enkrat
pride
tisti
čas
,
ko
se
bom
jaz
smejala
,
ti
pa
se
boš
jokal
.
Prej
ali
slej
se
kaj
zgodi
,
kar
ti
ne
bode
po
volji
!
“
Obstala
je
sredi
sobe
in
se
počasi
zasukala
na
okoli
.
Kar
se
ji
razjasnijo
oči
.
Zastale
so
ji
bile
na
steni
vrh
postelje
.
Ondi
je
visel
križec
iz
črnega
,
svetlega
lesa
,
na
njem
pa
je
bila
razpeta
podoba
Zveličarjeva
.
Prinesla
je
bila
to
še
prva
žena
Mlakarjeva
s
seboj
.
Razpelo
je
bilo
iz
čistega
srebra
in
vse
delo
lepo
in
dragoceno
.
Tisti
dan
,
preden
je
bila
rajna
Mlakarica
zapustila
očetovo
hišo
,
ji
je
njena
dobra
mati
izročila
ta
križ
,
rekoč
:
„
Na
,
to
obesi
nad
svoje
zglavje
.
In
kadar
boš
žalostna
,
kadar
bo
trpelo
tvoje
srce
,
tedaj
se
ozri
tja
gori
in
prosi
njega
za
tolažbo
,
ki
je
toliko
trpel
.
“
Kakor
bi
bila
vedela
,
kaj
je
čakalo
njeno
hčer
.
In
ta
ni
pozabila
maternih
besedi
.
Stoinstokrat
je
v
svojih
težavah
obračala
solzne
oči
v
Križanega
podobo
,
stoinstokrat
iskala
in
našla
krepila
v
razmišljevanju
o
njegovem
trpljenju
.
Ni
je
bile
ure
ne
po
dnevi
ne
po
noči
,
da
bi
ne
bila
obračala
svoje
koprneče
prošnje
k
njemu
,
ki
se
ji
je
tako
smilil
,
ker
je
moral
umreti
po
nedolžnem
na
sramotnem
lesu
.
Iz
tega
usmiljenja
je
črpala
hladilo
za
lastne
bolečine
...
Delo
človeških
rok
je
bil
ta
križec
,
ki
je
visel
nad
zglavjem
postelje
.
Ali
bil
je
posvečen
po
vročih
molitvah
,
ki
so
se
dvigale
k
njemu
dan
na
dan
,
posvečen
po
onih
neštetih
vzdihljajih
,
ki
so
kipeli
k
njemu
zlasti
v
tihih
nočeh
iz
izmučenega
srca
nesrečne
žene
.
Ta
križ
je
bil
posvečen
po
nedolžnem
trpljenju
žene
mučenice
,
po
njeni
veliki
ljubezni
,
ki
je
odpuščala
vse
,
tudi
najhujše
krivice
svojemu
trdosrčnemu
možu
...
Sedanja
žena
Mlakarjeva
je
bila
ta
križ
prej
komaj
zapazila
.
Morda
ga
je
videla
,
toda
zmenila
se
ni
zanj
.
Ali
zdaj
jo
je
začel
zanimati
.
Od
daleč
je
lahko
presodila
,
da
ne
more
biti
brez
vrednosti
.
„
To
bi
bilo
nekaj
takega
!
“
ji
šine
v
glavo
.
„
Za
to
bi
znal
dati
tudi
Kljukec
kaj
,
dasi
on
ne
bo
molil
k
njemu
,
kakor
jaz
nisem
.
“
Izrekši
,
stopi
tja
,
da
bi
snela
križ
.
Toda
hitro
odskoči
zopet
.
Strah
jo
pretrese
in
neka
groza
jo
obide
,
dasi
ni
vedela
prav
zakaj
.
Nek
glas
se
ji
je
pojavil
v
prsih
,
ki
jo
je
svaril
...
Ali
žeja
,
ki
jo
je
morila
,
je
bila
neznosna
.
Še
je
bilo
malo
jabolčnika
v
kleti
,
s
katerim
bi
si
bila
lahko
ohladila
žejo
.
Toda
,
ona
si
je
želela
vina
.
Naj
bi
mar
gospodinja
pila
to
,
kar
pije
družina
?
Kak
razloček
naj
bi
potem
še
bil
?
Ne
,
morala
je
dobiti
vina
.
In
kaj
bi
se
bala
in
se
pomišljala
?
Ta
križ
,
ali
visi
tu
ali
ne
visi
!
„
Eh
,
kaj
!
“
je
vzkliknila
hipoma
.
„
To
je
prinesla
še
ona
s
seboj
!
Že
zaradi
tega
ne
pustim
,
da
bi
viselo
še
dalje
nad
mojo
glavo
!
Vstran
mora
!
Čudno
,
da
mi
to
že
davno
ni
prišlo
na
misel
!
Sicer
je
pa
prav
!
Prileglo
se
bo
zdaj
.
Haha
,
srebrn
je
!
Nekaj
litrov
mora
Kljukec
že
dati
zanj
!
Pa
pojdimo
poskusit
,
kako
se
obnese
kupčija
!
“
Po
teh
besedah
se
približa
zopet
steni
,
sname
križ
ter
ga
vtakne
v
žep
.
Govorila
je
tako
,
da
bi
si
delala
pogum
,
ali
njeno
govorjenje
ni
bilo
v
skladju
s
tem
,
kar
je
čutila
.
Tresla
se
je
po
celem
životu
in
ko
se
je
ozrla
na
steno
,
kjer
je
visel
pred
kratkim
še
križ
,
se
je
ustrašila
praznote
,
ki
je
bila
nastala
ondi
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
ji
zijal
prepad
nasproti
...
Da
bi
se
znebila
teh
neprijetnih
občutkov
,
gre
naglo
iz
sobe
ter
se
napoti
h
Kljukcu
.
Ta
jo
je
prijazno
sprejel
.
Bil
je
je
vesel
,
kadar
jo
je
vzrl
,
kajti
navadil
jo
je
bil
tako
,
da
ni
prišla
nikdar
praznih
rok
,
a
kadar
je
kaj
prinesla
,
je
bil
njegov
dobiček
vedno
izdaten
.
Ali
pijače
ji
sam
od
sebe
vendar
ni
ponudil
.
Bil
je
previden
in
si
mislil
:
„
Če
imaš
kaj
,
že
pokličeš
!
“
Mlakarica
se
usede
in
pomolči
malo
.
Ni
vedela
,
kako
bi
začela
prodajati
to
,
kar
je
bila
prinesla
s
seboj
.
Kljukcu
pa
se
je
zdel
njen
molk
sumljiv
.
Da
bi
iztisnil
prej
besedo
iz
nje
,
reče
:
„
Kaj
ne
,
kaka
vročina
je
zopet
danes
!
Pa
ta
žeja
!
Ali
mi
verjameš
,
da
sem
spil
danes
že
deset
četrtink
vina
s
kislo
vodo
?
Čudna
bi
bila
v
taki
vročini
,
če
bi
ne
bilo
pijače
!
Prileže
se
pa
že
tako
tak
požirek
!
“
Izrekši
,
natoči
pol
kozarca
vina
,
pritoči
slatine
,
da
je
vzkipelo
in
zašumelo
,
ter
izpije
vso
pijačo
na
en
dušek
.
Mlakarici
se
izbulijo
oči
in
tresti
se
začne
iznova
,
toda
zdaj
iz
samega
poželjenja
po
pijači
.
Nič
več
ni
mogla
vztrpeti
.
Naglo
potegne
križec
iz
žepa
in
ga
pomoli
proti
Kljukcu
,
rekoč
:
„
To-le
imam
zate
,
če
boš
kaj
dobro
plačal
.
Doma
je
še
ravno
en
takov
križ
,
zato
ti
tega
lahko
prodam
.
Srebrn
je
in
dosti
vreden
.
Pri
kakem
zlatarju
v
mestu
bi
dobila
lep
denar
zanj
.
Toda
jaz
ne
hodim
v
mesto
...
“
„
Dosti
vreden
,
saj
!
“
odvrne
Kljukec
zaničljivo
,
ko
je
bil
vzel
križ
v
roke
ter
si
ga
ogledal
od
vseh
strani
.
Presodil
je
takoj
,
da
ima
Mlakarica
prav
in
da
je
križ
morda
še
več
vreden
,
nego
ona
sama
misli
,
a
bil
je
lisjak
in
nalašč
se
je
delal
,
kakor
bi
mu
ne
bilo
čisto
nič
na
tem
,
ga
li
dobi
ali
ne
.
„
Čemu
pa
naj
mi
bo
ta
križ
?
“
reče
po
daljšem
premolku
.
„
Saj
imamo
dovolj
križev
pri
nas
!
Še
lepših
kot
je
ta
!
Kajti
ne
vem
,
če
je
to
res
srebro
!
Dandanes
je
vse
na
goljufijo
!
Še
križi
!
“
„
I
saj
imaš
vendar
oči
!
“
se
zahudi
Mlakarica
,
ki
je
komaj
čakala
,
da
bi
bila
kupčija
že
sklenjena
.
„
Vsak
otrok
ti
bo
povedal
,
da
je
to
srebro
!
“
„
Če
prav
!
“
odvrne
Kljukec
malomarno
ter
položi
križ
pred
njo
na
mizo
.
„
Jaz
nimam
kaj
rabiti
takih
stvari
!
“
„
Saj
sem
ti
rekla
,
da
križ
lahko
v
mestu
za
drag
denar
prodaš
.
Ah
,
če
bi
mogla
jaz
tako
z
doma
,
kakor
ne
morem
...
“
„
Hahaha
!
“
se
zasmeje
Kljukec
.
„
Za
drag
denar
,
torej
misliš
ti
,
da
bi
se
prodalo
to
?
Oj
,
ti
si
čudna
,
čudna
!
Misliš
mar
,
da
ljudje
komaj
čakajo
,
da
dobijo
kaj
takega
,
kaj
ne
?
Če
ti
to
kdo
vzame
,
ti
vzame
samo
iz
usmiljenja
!
...
No
,
pa
povej
vseeno
enkrat
,
koliko
bi
pa
hotela
imeti
za
to
?
Rad
bi
vedel
!
“
„
Križ
je
vreden
več
kot
pet
goldinarjev
,
“
se
odreže
Mlakarica
,
„
ali
tebi
ga
dam
za
tri
,
ker
sva
prijatelja
!
“
Kljukec
je
bil
prepričan
,
da
je
vreden
križ
tudi
štirikrat
toliko
,
kakor
ga
je
cenila
Mlakarica
,
vendar
ga
po-rine
še
bolj
tja
proti
nji
in
reče
:
„
Lepa
hvala
za
tako
prijateljstvo
!
Le
obdrži
križ
zase
,
in
pojdi
ga
,
če
hočeš
,
prodajat
v
mesto
!
Haha
,
tri
goldinarje
!
Saj
jih
ne
pobiram
po
tleh
!
“
Mlakarica
pa
ni
mogla
več
čakati
.
„
Eh
,
daj
vina
sem
“
,
zakliče
,
„
morda
se
potem
laglje
domeniva
!
“
Kljukec
je
rad
ubogal
.
Saj
je
dosegel
,
kar
je
hotel
!
Dva
kmeta
,
ki
sta
sedela
pri
drugi
mizi
,
plačata
naglo
in
odideta
.
„
Le
beživa
,
“
reče
potoma
starejši
mlajšemu
.
„
Nič
bi
se
ne
čudil
,
ako
bi
iz
jasnega
treščilo
sem
notri
!
“
„
Kakor
Judež
Iškariot
,
je
prodala
Jezusa
!
“
pripomni
mlajši
.
„
Ravno
tako
!
Ali
zapomni
si
:
tudi
zgodilo
se
ji
bo
,
kakor
Judežu
Iškariotu
!
Pahnila
je
vstran
od
sebe
Boga
in
zato
jo
pahne
tudi
on
od
sebe
!
“
Mlakarica
pa
se
je
otresla
kmalu
vse
skrbi
in
groze
.
Pila
je
vino
,
ki
ji
ga
je
nosil
Kljukec
in
pozabila
na
vse
drugo
.
Kakor
bi
bilo
umevno
samo
ob
sebi
,
da
je
križ
zdaj
njegov
,
ga
je
Kljukec
pograbil
in
ga
potaknil
v
skrinjo
.
Da
je
zadovoljen
s
kupčijo
,
se
mu
je
poznalo
na
obrazu
.
Smehljal
se
je
in
zdajpazdaj
se
je
usedel
k
Mlakarici
.
Navadno
ni
dosti
besedoval
ž
njo
,
ali
danes
je
bil
zgovoren
.
„
Kaj
pa
s
Korenom
—
ali
sta
že
prijatelja
?
“
jo
je
vprašal
.
„
S
Korenom
—
prijatelja
?
Prej
se
bosta
sprijaznila
ogenj
in
voda
!
Kaj
pa
misliš
?
Take
stvari
se
ne
pozabijo
kar
tako
!
“
„
Strašno
te
je
ugnal
,
res
!
“
„
Kaj
,
ugnal
?..
Goljufija
,
nič
drugega
,
kot
goljufija
!
“
Mlakarici
so
se
jezno
iskrile
oči
.
Kljukec
pa
ni
nič
drugega
nameraval
,
kot
da
bi
jo
vzjezil
.
Zato
je
nadaljeval
:
„
Naj
bo
,
kakor
hoče
.
Dosegel
je
,
kar
je
hotel
doseči
.
Lahko
se
smeje
zdaj
!
Ni
dovolj
,
da
gospodari
na
svojem
domu
;
gospodar
je
tudi
črez
tvoje
!
“
V
Mlakarici
je
vzkipelo
.
Ob
mizo
udari
in
reče
:
„
Za
to
se
bo
še
kesal
!
Le
zapomni
si
,
kaj
ti
rečem
!
Prej
ali
slej
mu
posvetim
,
posvetim
tako
...
“
„
Saj
tisto
bi
bilo
pravo
!
Posvetiti
bi
se
mu
moralo
!
“
Kljukec
je
poudarjal
besedo
„
posvetiti
“
tako
,
da
ji
je
hipoma
prešinila
nova
misel
glavo
.
Segla
je
po
mizi
,
zagrabila
par
vžigalic
ter
jih
vtaknila
v
žep
.
Storila
je
to
skoro
vselej
,
kadar
je
bila
v
gostilni
,
a
zaradi
tega
,
da
jih
ji
ni
bilo
treba
kupovati
.
Celo
za
take
malenkosti
ji
je
namreč
primanjkovalo
denarja
.
Ali
danes
je
posegla
po
vžigalicah
z
nekim
posebnim
čustvom
.
Nič
jasnega
in
določnega
ni
mislila
pri
tem
,
toda
tresla
se
je
in
srce
ji
je
utripalo
,
da
si
je
morala
položiti
roko
nanj
.
Kljukec
je
videl
vse
to
,
a
rekel
ni
nič
.
Tudi
on
je
sovražil
Korena
.
Bil
je
Koren
občinski
mož
in
kot
tak
je
bil
že
večkrat
povzročil
,
da
je
imel
Kljukec
sitnosti
.
Pazil
je
strogo
na
to
,
da
ni
imel
odprte
gostilne
črez
zakonito
določeno
uro
in
parkrat
je
moral
Kljukec
vsled
njegove
ovadbe
celo
globo
plačati
.
Prileglo
bi
se
bilo
torej
tudi
njemu
,
če
bi
se
bilo
Korenu
pripetilo
kaj
takega
,
česar
bi
ne
bil
vesel
.
In
morda
ni
brez
skrivnega
namena
nanosil
Mlakarici
toliko
vina
,
da
jo
niso
nič
več
prav
nosile
noge
.
Mrak
je
že
legal
na
zemljo
,
ko
se
je
Mlakarica
vračala
proti
domu
.
Vstala
je
bila
in
šla
,
ne
da
bi
bila
vprašala
,
če
ima
še
kaj
dobiti
za
lepi
srebrni
križ
.
Zadovoljna
je
bila
.
Za
danes
je
imela
pijače
dovolj
;
na
drugi
dan
ni
mislila
.
Dospela
je
bila
do
vrtnih
vratic
,
ko
zdrdra
izpod
sosednega
kapa
voz
,
na
katerem
je
sedel
gospodar
sam
,
pa
hlapec
Jernej
poleg
njega
.
Hitela
sta
na
polje
,
da
bi
še
enkrat
pripeljala
domov
rži
,
ki
so
jo
bile
črez
dan
nažele
ženjice
.
Mlakarica
,
ki
so
ji
vsled
použite
pijače
že
itak
žarela
lica
,
še
bolj
zardi
,
ko
vzre
Korena
.
Vsa
kri
ji
je
šinila
v
glavo
.
In
vse
sovraštvo
,
ki
ga
je
čutila
kdaj
zoper
Korena
,
se
ji
obnovi
.
Divje
hrepenenje
se
loti
njenega
srca
,
da
bi
se
mu
takoj
maščevala
.
Ali
naj
mu
še
dalje
prizanaša
?
Ali
naj
še
dalje
trpi
vse
to
,
naj
ji
še
dalje
škoduje
,
ne
da
bi
ga
kaznovala
?
Ali
ni
šel
mar
celo
na
njeno
polje
gledat
,
koliko
žetve
bo
,
da
bi
jo
tem
laglje
nadzoroval
?
Delavci
so
ji
bili
povedali
to
.
Ne
,
to
ne
more
iti
več
tako
!
Maščevati
se
mora
!
...
Ali
kako
?
Koliko
časa
se
pripravlja
,
koliko
časa
dela
že
naklepe
,
ali
storila
ni
še
nič
!
Težko
je
bilo
priti
Korenu
do
živega
tako
,
da
bi
sama
sebi
pri
tem
ne
škodovala
!
Kako
bi
si
ohladila
maščevanje
,
kako
bi
sovražnemu
sosedu
prizadela
najhujši
udarec
?..
Postoji
,
kakor
bi
preudarjala
...
Prsti
desnice
,
ki
jo
je
imela
v
žepu
,
so
se
igrali
z
vžigalicami
...
Kaj
,
ko
bi
res
...
Spomnila
se
je
Kljukčevih
besedi
.
„
Posvetiti
bi
se
mu
moralo
!
“
Ha
,
posvetiti
!
Ona
si
ni
mislila
nič
pravega
,
ko
je
bila
izgovorila
to
besedico
.
Ali
ko
jo
je
bil
izrekel
Kljukec
,
ji
je
bilo
,
kakor
bi
ji
bil
sam
hudobec
zašepetal
nekaj
na
uho
.
„
Posvetiti
mu
,
da
!
To
bi
bilo
nekaj
!
“
Dasi
je
bila
pijana
,
se
je
vendar
zavedala
,
kako
nevarne
stvari
se
hoče
lotiti
.
Plaho
se
ozre
okrog
.
Ko
ni
bilo
videti
nikogar
,
je
modrovala
sama
pri
sebi
:
„
Korena
ni
doma
,
hlapca
tudi
ne
.
Dekla
je
gotovo
na
polju
,
a
gospodinja
ima
opravka
v
kuhinji
.
Vse
kakor
nalašč
!..
Toda
...
“
Nenadoma
se
ji
je
pojavil
pomislek
:
„
Kaj
,
če
bi
se
ogenj
razširil
?..
Ah
,
ne
!
Ne
,
nič
se
ni
bati
.
Naša
poslopja
so
dovolj
oddaljena
od
onih
in
sape
ni
nobene
...
Še
nikdar
,
nikdar
ni
bilo
take
prilike
.
Čakaj
me
,
Koren
,
zdaj
ti
poplačam
vse
,
vse
...
Videti
hočemo
,
kdo
se
bo
zdaj
smejal
!
..
In
če
boš
pozvedoval
,
kdo
je
zažgal
—
kdo
drugi
nego
otroci
?
Tista
ljubezniva
varovanka
tvoja
!
Ha
,
kako
boš
vesel
,
da
si
jo
vzel
pod
streho
!
Da
,
da
,
tako
rečem
!
“
Njeno
srce
je
občutilo
čudno
slast
.
Tako
mora
biti
divji
zveri
,
ko
trga
z
zobmi
svoj
plen
...
Še
enkrat
se
ogleda
na
vse
strani
in
ko
ne
zapazi
nikogar
,
steče
za
sosedov
skedenj
,
prižge
vžigalico
ob
desko
ter
jo
vrže
skozi
špranjo
,
iz
katere
je
gledala
slama
.
Storivši
to
,
zbeži
zopet
proti
domačemu
vrtu
in
črez
vrt
v
hišo
.
Nikamor
se
ni
ozrla
,
boječ
se
,
da
ne
bi
zapazila
koga
,
ki
je
bil
morda
priča
njenemu
zločinskemu
dejanju
...
Bila
se
je
hipoma
streznila
in
zavedala
se
je
čisto
jasno
,
kaj
je
storila
.
Dospevši
v
svojo
spalnico
,
pogleda
strahoma
skozi
okno
proti
sosedovemu
skednju
...
Ničesar
ni
bilo
in
odleglo
ji
je
...
„
Žveplenka
je
ugasnila
!
“
reče
sama
pri
sebi
,
in
kakor
bi
se
ji
bil
odvalil
težak
kamen
od
srca
,
tako
ji
je
bilo
.
„
Hvala
Bogu
,
da
ni
nič
!
Kake
skrbi
bi
bila
imela
!
Kajti
če
bi
me
bil
videl
kdo
...
Hvala
Bogu
,
da
ni
nič
!
“
je
ponovila
še
enkrat
.
Kakor
molitev
ji
je
prišla
ta
zahvala
iz
ust
.
Čutila
je
,
kar
je
govorila
in
njene
besede
niso
bile
prazne
.
Veselje
jo
navda
,
da
ni
nastalo
nič
hudega
.
Nekako
čudno
mehko
ji
je
bilo
hipoma
pri
srcu
,
in
kar
se
že
davno
ni
pripetilo
,
začutila
je
potrebo
,
da
bi
pokleknila
in
molila
...
Nehote
se
ozre
tja
na
steno
,
kjer
je
visel
poprej
križ
.
A
stena
je
bila
prazna
.
Kakor
bi
se
bila
razmaknila
pred
njenimi
očmi
,
se
ji
je
zdelo
in
zopet
ji
zazija
oni
prepad
nasproti
.
Zdrezne
se
in
grozna
bolečina
ji
prešine
prsa
in
glavo
.
V
tem
hipu
ji
je
bilo
jasno
,
da
je
njeno
upanje
ničevo
,
in
da
ni
zanjo
več
rešitve
.
Strah
jo
postane
v
mračni
sobi
.
V
vežo
stopi
in
odtod
na
hišni
prag
.
Pogleda
zopet
proti
sosedovim
in
ostrmi
...
Ha
,
kaj
je
to
?
Se
li
ne
zagrinja
sosedov
skedenj
v
dim
?
Je
li
to
resnica
,
ali
pa
se
ji
dela
le
megla
pred
očmi
?
Ne
,
ne
,
to
ni
prevara
,
resnica
je
!
Kako
se
valucka
,
suče
,
dviga
tisti
umazani
,
sivkastočrni
dim
!
Višje
in
višje
se
steguje
,
bolj
in
bolj
se
gosti
in
hipoma
,
kakor
ognjena
kača
,
šine
plamen
proti
nebu
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
bila
grozna
pošast
odprla
svoje
brezdajno
žrelo
ter
stegnila
svoj
jezik
navzgor
...
Nobene
dvojbe
več
...
„
Ogenj
,
ogenj
!
“
zakriči
nekdo
.
„
Ogenj
,
ogenj
!
“
se
razlega
po
vasi
.
In
že
odmeva
tudi
iz
zvonika
tožno
glas
zvona
!..
Čim
dalje
glasneje
postaja
vpitje
,
čim
dalje
bolj
vrve
ljudje
vkup
.
Hiteli
so
iz
polja
,
hiteli
od
vseh
strani
,
prestrašeni
,
boječi
se
za
svoje
imetje
,
za
svoj
ljubi
dom
...
Mlakarica
gleda
nekaj
časa
kakor
nezavestna
vse
to
.
Kakor
okamenela
je
stala
ter
z
odprtimi
ustmi
in
izbuljenimi
očmi
nepremakljivo
zrla
v
en
in
isti
kraj
.
Toda
hkratu
ji
pride
na
misel
,
kaka
nevarnost
ji
preti
,
kako
slabo
bi
se
ji
godilo
,
če
bi
se
obrnil
sum
nanjo
...
Oni
blažji
čuti
,
ki
so
se
ji
bili
vzbudili
za
hipec
v
srcu
,
umaknejo
se
naglo
zopet
strasti
in
želji
po
maščevanju
.
Kakor
besna
se
zapodi
tja
med
ljudi
in
jame
kričati
:
„
Tako
je
,
ako
se
puščajo
otroci
sami
doma
!
“
In
uzrši
Anico
,
ki
je
stala
z
Nejčetom
pod
debelim
hruškovim
drevesom
ter
trepetala
,
skoči
k
njej
ter
zarjove
:
„
Ta
je
zažgala
,
ta
,
videla
sem
jo
!
V
ogenj
jo
vrzite
,
malopridnico
,
v
ogenj
!..
“
In
preden
se
ljudje
prav
zavedo
,
zgrabi
deklico
za
roko
ter
jo
potegne
za
seboj
.
Kakor
bi
bila
ob
pameti
,
drvi
ž
njo
proti
gorečemu
skednju
,
katerega
streha
je
bila
že
en
sam
velik
plamen
.
Vse
to
se
je
zgodilo
tako
hitro
in
tako
nepričakovano
,
da
bi
bila
Mlakarica
v
svoji
podivjanosti
nemara
izvršila
grozni
zločin
,
če
bi
se
ne
bil
Nejče
,
ki
ni
bil
tako
kmalu
zmeden
,
zapodil
za
njo
ter
jo
še
o
pravem
času
ujel
zadaj
za
obleko
.
Potegnil
jo
je
s
tako
močjo
nazaj
,
da
se
je
Mlakarica
opotekla
ter
padla
po
tleh
.
Kričala
je
še
vedno
,
da
je
zažgala
Anica
;
ali
Nejče
jo
preupije
s
svojim
mladim
,
čvrstim
glasom
,
rekoč
:
„
Ni
res
!
Vi
ste
zažgali
,
vi
!
Saj
sem
vas
videl
,
ko
ste
bežali
prej
izza
našega
skednja
!
“
Mlakarica
skoči
po
koncu
in
hoče
zgrabiti
zdaj
Nejčeta
.
V
tem
dečku
,
o
katerem
je
sanjala
,
da
bode
nekoč
mož
njene
Tonice
,
ji
je
vstal
nov
sovražnik
.
Če
jo
je
res
videl
,
kako
se
bo
zagovarjala
?
Nepopisno
je
,
kar
se
je
godilo
v
tistem
hipu
v
njenih
prsih
,
v
njeni
glavi
.
Strah
pred
kaznijo
jo
je
gnal
v
nov
zločin
.
Ako
bi
bila
v
stanu
,
bila
bi
gotovo
oba
otroka
vrgla
v
ogenj
,
da
bi
ne
bila
mogla
pričati
zoper
njo
.
Da
bi
si
nakopala
s
tem
še
hujšo
kazen
,
na
to
ni
mislila
.
Bila
je
pobesnela
popolnoma
in
več
ni
razločevala
,
kaj
je
dobro
,
kaj
slabo
zanjo
.
Toda
ljudje
so
jo
bili
že
obkolili
ter
ji
iztrgali
Nejčeta
in
Anico
iz
rok
.
Mlakarica
pa
je
zdaj
še
bolj
divjala
.
Vpila
je
,
kar
je
mogla
,
ter
trdila
,
da
je
zažgala
njena
pastorka
.
Toda
v
splošni
zmešnjavi
je
ni
nihče
poslušal
.
Bilo
je
treba
zdaj
na
kaj
drugega
misliti
,
nego
na
to
,
kdo
je
zažgal
.
Kajti
bila
je
velika
nevarnost
,
da
se
ogenj
razširi
tudi
na
druga
poslopja
.
Otrinki
so
padali
na
vse
strani
.
Vendar
je
bilo
upati
,
da
se
večja
nevarnost
odvrne
,
dokler
je
vladala
tišina
in
se
je
plamen
dvigal
naravnost
proti
nebu
.
Toda
nenadoma
je
potegnila
sapa
od
juga
proti
severu
.
Na
večer
se
je
rad
pojavil
veter
in
tudi
nocoj
ni
izostal
.
Izpočetka
je
parkrat
samo
dahnilo
,
a
potem
je
završelo
po
drevju
.
Zubelj
se
zasuče
in
nagne
proti
Mlakarjevi
strani
in
preden
bi
bil
kdo
pričakoval
,
začne
goreti
streha
Mlakarjevega
kozolca
.
Zdaj
,
ko
je
pihalo
,
je
imel
ogenj
le
še
hujšo
moč
in
plamen
je
použival
tem
hitreje
,
kar
je
dosegel
,
ker
je
bilo
vsled
dolgotrajne
vročine
vse
tako
suho
.
S
kozolca
preskoči
ogenj
na
Mlakarjev
skedenj
,
odtod
na
hleve
in
hišo
.
V
nekolikih
minutah
so
bila
vsa
Mlakarjeva
poslopja
v
plamenu
!
...
Med
gasilci
je
nastal
vsled
tega
velik
nered
.
Eni
so
silili
še
proti
Korenovemu
skednju
,
drugi
so
z
glasnim
krikom
opozarjali
na
to
,
da
je
nevarnost
pri
Mlakarju
zdaj
večja
,
zlasti
ker
se
je
bati
,
da
se
ne
razširi
ogenj
od
tu
še
naprej
črez
vas
.
Nekdo
nasvetuje
,
da
naj
bi
se
Korenov
skedenj
,
pri
katerem
se
itak
ni
dalo
nič
več
rešiti
,
izpodžagal
in
izpodnesel
.
To
je
bila
pametna
misel
,
ki
se
ji
ni
nihče
upiral
,
najmanj
Koren
sam
.
Sekire
so
zapele
in
ko
so
bile
storile
te
svojo
dolžnost
,
so
zasadili
kaveljne
v
razmajano
tramovje
.
Ni
trajalo
dolgo
,
in
ves
skedenj
je
bil
na
kupu
.
Sedaj
ni
bilo
tu
več
težko
gasiti
.
Zadostovalo
je
,
da
so
donašale
ženske
v
škafih
vodo
ter
polivale
tleče
tramovje
.
Moški
z
brizgalnicami
pa
so
hiteli
Mlakarjevemu
domovju
na
pomoč
.
Ali
tudi
tukaj
se
ni
dalo
več
dosti
storiti
.
Koren
,
ki
je
videl
svojo
hišo
v
varnosti
,
je
izkušal
zdaj
pri
Mlakarju
rešiti
,
kar
bi
se
dalo
.
Sam
je
izpustil
živino
iz
hleva
in
sam
je
nosil
iz
hiše
pohištvo
in
kar
se
je
sploh
odnesti
dalo
.
Pri
tem
je
še
druge
izpodbujal
ter
jim
dajal
navodila
,
kaj
naj
store
,
da
se
škoda
kolikor
mogoče
omeji
.
Da
poslopij
,
kolikor
jih
je
bil
dosegel
plamen
,
pri
tej
suši
ne
bo
mogoče
rešiti
,
je
izprevidel
Koren
in
so
izprevideli
tudi
drugi
gasilci
ž
njim
.
Kazalo
ni
torej
drugega
,
nego
izprazniti
po
možnosti
hišo
in
kaščo
,
vse
drugo
pa
prepustiti
požrešnemu
plamenu
ter
se
mu
postaviti
ondi
v
bran
,
kamor
še
ni
bila
segla
njegova
moč
.
Že
so
hoteli
prepeljati
brizgalnico
k
drugi
hiši
,
ki
je
bila
najbolj
v
nevarnosti
,
ko
se
začuje
izpod
Mlakarjeve
strehe
obupen
,
pretresljiv
klic
.
Vse
se
prestraši
in
ostrmi
...
„
Kaj
je
to
?
Kdo
kliče
?
“
izprašujejo
drug
drugega
.
Toda
nihče
ni
vedel
pojasnila
.
Glas
je
bil
nenavaden
,
neznansk
,
zato
ga
ni
nihče
spoznal
.
„
Ali
ni
bil
otročji
glas
?
“
pripomni
nekdo
.
„
Pomagajte
!
“
se
začuje
iznova
in
čutilo
se
je
,
da
prihaja
glas
človeku
iz
grla
,
ki
mu
gre
za
življenje
.
„
Tonica
je
!
“
se
oglasi
Nejče
,
ki
je
bil
vedno
v
največji
gneči
.
„
Boste
videli
,
da
je
Tonica
!
“
Videl
jo
je
večkrat
gledati
skozi
okno
podstrešne
sobice
.
Tudi
še
tisto
popoldne
jo
je
bil
opazil
gori
.
Dekletce
je
bilo
šlo
precej
po
kosilu
pod
streho
.
Brigal
se
ni
nihče
zanjo
in
tako
je
brskala
nekaj
časa
po
razvlaki
,
ki
jo
je
bilo
vse
polno
tam
gori
,
potem
pa
jo
je
vsled
vročine
premagal
spanec
.
Spala
je
celo
popoldne
in
prebudila
se
je
šele
,
ko
je
prasketal
že
ogenj
okoli
nje
in
je
bilo
že
polno
dima
v
sobi
.
Nihče
ni
mislil
nanjo
in
zato
je
bil
marsikdo
v
dvomu
,
je
li
slišal
prav
in
ni
prišel
morda
glas
vendar
le
od
kod
drugod
.
Zdaj
pa
,
ko
se
je
bil
oglasil
Nejče
,
je
bilo
vsem
jasno
,
da
ne
more
biti
nihče
drugi
nego
Tonica
.
Koren
je
malo
pomislil
.
Vedel
je
,
da
je
treba
tu
hitre
pomoči
in
da
tvega
življenje
,
kdor
se
poda
v
nevarnost
.
„
Pristavite
lestvo
in
počakajte
z
brizgalno
!
“
ukaže
,
potem
pa
se
ozre
po
zbranih
in
vpraša
:
„
Kdo
gre
gori
?
“
Ali
preden
je
imel
kdo
čas
odgovoriti
,
je
hitel
že
sam
po
lestvi
kvišku
.
„
Za
hčer
tako
zlobne
ženske
,
ki
ti
je
storila
že
toliko
žalega
,
se
podajaš
v
nevarnost
!
“
—
ta
misel
mu
je
šinila
skozi
glavo
.
„
V
smrt
greš
morda
,
otroka
in
ženo
storiš
morda
nesrečno
,
da
otmeš
nesreče
tako
hudobnico
!
“
mu
je
očitalo
nekaj
...
En
hip
je
omahoval
,
kajti
storilo
se
mu
je
milo
za
ženo
in
otroka
,
potem
pa
se
je
zavedel
,
da
mu
ukazuje
ljubezen
do
bližnjega
,
storiti
to
,
kar
je
nameraval
in
zatrl
je
one
misli
,
zatrl
tudi
strah
pred
smrtjo
,
ki
ga
je
morda
čakala
.
„
Obrnite
cev
name
,
“
veli
„
in
polivajte
me
,
kadar
bom
zgoraj
,
da
se
ne
vname
obleka
na
meni
!
“
Že
je
bil
zgoraj
pri
oknu
.
Neznosna
vročina
ga
je
obdajala
in
zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
moralo
zdaj
in
zdaj
začeti
vse
goreti
na
njem
.
Toda
najhujše
,
najnevarnejše
ga
je
še
čakalo
.
Pogleda
skozi
okno
,
ob
katerega
okviru
so
se
lovili
že
majhni
plamenčki
.
Nadejal
se
je
,
da
bode
deklica
kje
blizu
okna
,
toda
ni
je
bilo
.
„
Notri
moram
!
“
zaupije
doli
.
„
Brizgajte
skozi
okno
,
kolikor
le
morete
,
da
me
ne
zaduši
!
“
„
Nikar
,
nikar
!
“
mu
odsvetujejo
od
vseh
strani
.
„
Nikar
!
“
mu
zakliče
z
obupnim
glasom
njegova
lastna
žena
.
Toda
Koren
ni
nikogar
poslušal
.
Sramotno
bi
se
mu
bilo
zdelo
,
če
bi
se
bil
vrnil
zdaj
,
ko
je
bil
že
gori
.
Pa
tudi
usmiljenje
do
bližnjega
mu
tega
ni
dalo
.
Zavihti
se
in
izgine
skozi
okno
.
Deklica
je
ležala
sredi
sobe
brez
zavesti
.
Skočil
je
k
nji
,
pobral
jo
in
se
vrnil
zopet
k
oknu
.
Samo
par
hipov
je
trajalo
vse
skupaj
,
a
zdelo
se
je
njemu
in
onim
,
ki
so
čakali
nanj
,
cela
večnost
.
Z
veselim
krikom
so
ga
sprejeli
,
ko
se
je
prikazal
in
takoj
so
mu
hiteli
naproti
,
da
so
mu
odvzeli
dekleta
.
Bilo
pa
je
tudi
potrebno
.
Vsak
hip
je
mislil
,
da
se
zaduši
in
bil
bi
prav
gotovo
omagal
,
ako
bi
ne
bilo
pomoči
.
Iz
njegove
obleke
se
je
že
kadilo
in
vnela
bi
se
bila
,
da
niso
tako
točno
izpolnjevali
njegovega
povelja
ter
ga
polivali
z
vodo
.
Glasno
jokaje
ga
je
sprejela
spodaj
žena
in
ga
objela
vpričo
vseh
ljudi
.
Sosedje
pa
so
ga
glasno
hvalili
ter
mu
stiskali
roko
.
Marsikdo
je
vedel
sam
o
sebi
,
da
bi
tega
ne
bil
storil
,
zlasti
pa
ne
za
sovražnico
,
kakršna
je
bila
Mlakarica
Korenu
.
Tembolj
so
čislali
njegovo
človekoljubno
dejanje
.
Koren
je
bil
nekaj
časa
kakor
omamljen
,
tako
sta
ga
bila
prevzela
vročina
in
groza
,
ki
jo
je
prestal
.
A
ko
se
je
opomogel
,
je
bila
njegova
prva
skrb
za
dekleta
,
ki
ga
je
bil
rešil
iz
ognja
.
Z
vodo
so
jo
bili
pripravili
do
zavesti
in
Koren
je
ukazal
,
da
naj
jo
polože
na
rjuhe
ter
jo
tako
dvignejo
.
Deklica
se
je
vila
v
groznih
mukah
ter
ječala
,
da
se
je
vsem
smilila
.
Mlakarica
je
letata
kakor
blazna
semtertja
,
ko
je
videla
,
da
gori
tudi
njeno
domovanje
.
Ah
,
kako
se
je
maščevalo
nad
njo
samo
njeno
zločinsko
početje
!
Že
ta
zavest
jo
je
uničila
in
strla
.
Ko
pa
jo
je
nekdo
še
opozoril
,
da
se
je
opekla
njena
hči
in
ko
se
je
nato
pririnila
do
nje
ter
jo
videla
polno
ran
,
ji
je
prešinila
nepopisna
bolečina
srce
in
glavo
.
Nikogar
ni
ljubila
,
samo
do
svoje
hčere
je
gojila
veliko
,
morda
celo
preveliko
ljubezen
.
In
zdaj
je
ležala
ta
njena
hči
,
v
katero
je
stavila
toliko
nad
,
o
kateri
je
mislila
,
da
jo
čaka
še
tako
lepa
bodočnost
,
vsled
njene
lastne
krivde
,
neusmiljeno
opečena
po
rokah
in
obrazu
pred
njo
.
Njena
lica
so
bila
za
večno
spačena
in
vedela
je
,
da
njene
Tonice
ne
bo
nikdar
nihče
snubil
,
ne
sosedov
Nejče
,
ne
kdo
drugi
.
In
vse
to
je
ona
...
ona
,
mati
njena
,
zakrivila
!
“
Udarila
se
je
s
pestjo
po
čelu
,
da
je
čudno
zazvenelo
,
potem
pa
se
vrgla
na
tla
ter
se
sklonila
nad
svojo
hčer
.
Strmela
je
nekaj
časa
z
izbuljenimi
očmi
vanjo
,
potem
pa
je
začela
trgati
obleko
raz
sebe
in
z
groznim
,
tulečim
glasom
je
zakričala
:
„
Jaz
sem
jo
umorila
...
jaz
sem
zažgala
!
U
—
u
—
u
!
Vrzite
me
v
ogenj
,
jaz
sem
zažgala
...
“
Pristopila
sta
orožnika
k
nji
in
jo
uklonila
.
Ona
pa
ni
vedela
nič
,
kaj
se
godi
ž
njo
.
Šla
je
,
kamor
sta
jo
gnala
,
a
med
potjo
je
venomer
vpila
:
„
Vrzite
me
v
ogenj
,
jaz
sem
zažgala
,
jaz
sem
umorila
hčer
!
“
Strah
je
navdajal
vsakega
,
ki
jo
je
slišal
...
Ogenj
so
bili
omejili
.
Razen
Korenovega
skednja
in
Mlakarjevega
domovanja
je
bilo
ostalo
vse
nepoškodovano
.
Ali
ogenj
je
zahteval
vendar
še
eno
žrtev
.
Staremu
Mlakarju
se
je
bolezen
že
nekaj
časa
sem
hujšala
.
Dobro
se
mu
je
sicer
godilo
pri
Korenu
,
kjer
so
mu
bili
postrežni
,
da
mu
bolj
biti
niso
mogli
.
Lajšali
so
mu
njegovo
telesno
trpljenje
,
kolikor
se
je
dalo
,
toda
trpel
je
tudi
duševno
.
Pri
srcu
ga
je
peklo
venomer
.
Preboleti
ni
mogel
tega
,
da
je
moral
na
stara
leta
izpod
strehe
svoje
drage
rojstne
hiše
.
Tožil
ni
nikomur
,
a
kadarkoli
mu
je
ušel
pogled
skozi
okno
proti
hiši
,
ki
je
bila
njegova
in
v
kateri
je
gospodaril
nekdaj
,
zalile
so
mu
solze
oči
...
Često
je
vzdihnil
potihem
:
„
O
Bog
,
kako
hudo
si
me
udaril
!
...
O
kako
me
tepeš
za
krivico
,
ki
sem
jo
storil
svojemu
sinu
!
...
Veliko
kazen
si
mi
naložil
!
...
Pri
tujih
ljudeh
,
pod
tujo
streho
bom
zatisnil
svoje
oči
!
“
...
Žalost
in
bridkost
sta
mu
bolj
in
bolj
izpodkopavala
zdravje
.
Strah
pa
,
ki
ga
je
prebil
,
ko
je
bil
nastal
požar
,
zadel
mu
je
smrtni
udarec
.
Ko
je
videl
plamen
na
strehi
svojega
doma
,
ki
ga
je
tako
ljubil
,
ko
je
videl
,
da
ogenj
,
uničuje
trud
njegovih
rok
,
je
vztrepetal
na
celem
životu
.
Zbral
je
vse
svoje
moči
in
se
vzpel
po
koncu
.
Hitel
je
ven
,
kolikor
so
dopuščale
njegove
oslabele
moči
in
kolikor
so
ga
hotele
nositi
njegove
odrevenele
noge
.
Dospevši
na
vežni
prag
vzdigne
roko
,
v
kateri
je
držal
palico
in
odpre
usta
,
kakor
bi
hotel
vzklikniti
,
a
hkratu
se
mu
zavrti
v
glavi
in
nezavesten
se
zgrudi
na
tla
.
Ker
so
bili
šli
vsi
Korenovi
sosedovim
pomagat
,
so
ga
dobili
na
tistem
mestu
šele
potem
,
ko
je
bil
ogenj
udušen
in
so
se
bili
vrnili
.
Od
tistih
dob
so
staremu
Mlakarju
vidno
pojemale
moči
.
Koren
je
kmalu
izprevidel
,
da
se
ne
bo
dalo
tu
nič
več
pomagati
in
nič
se
ni
čudil
,
ko
mu
je
zdravnik
namignil
,
da
naj
bodo
pripravljeni
na
vse
.
A
tudi
starček
sam
je
vedel
,
da
ne
bo
dolgo
do
tistihmal
,
ko
mu
zapoje
mrtvaški
zvon
.
Če
ga
je
kdo
tolažil
,
zmajal
je
z
bridkim
nasmehom
glavo
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
Pustite
to
,
moja
pot
na
tem
svetu
je
končana
!
“
Nemara
da
so
tudi
Anico
obhajale
zle
slutnje
.
Kajti
niti
ganila
se
ni
skoro
od
dedkove
postelje
.
Večkrat
se
ji
je
zaihtelo
.
Spominjala
se
je
še
,
kako
je
bilo
ob
materini
smrti
in
dasi
je
bila
mlada
,
se
je
vendar
zavedala
,
da
bo
poslej
še
bolj
zapuščena
,
nego
je
bila
doslej
.
Dedek
pa
jo
je
milo
pogledaval
.
Smilila
se
mu
je
uboga
deklica
,
ki
je
morala
že
v
svoji
prvi
mladosti
v
toliki
meri
okušati
grenkosti
življenja
.
Nekega
popoldne
veli
starček
poklicati
Korena
k
sebi
.
Ker
zadnje
čase
skoro
nič
govoril
ni
,
so
vsi
mislili
,
da
mu
je
odleglo
in
Koren
je
vesel
pristopil
k
njemu
.
Toda
iz
besed
bolnikovih
je
ta
kmalu
posnel
,
da
se
poslavlja
.
S
slabim
,
tresočim
glasom
mu
je
rekel
:
„
Bog
ti
poplačaj
stotero
,
Koren
,
vse
,
kar
si
mi
storil
dobrega
!
Jaz
ti
na
onem
svetu
tega
ne
pozabim
!
A
še
eno
prošnjo
imam
do
tebe
:
Ne
zapusti
ubogega
otroka
!
Samo
tebe
ima
zdaj
na
svetu
!
Če
pa
pride
kdaj
France
,
izroči
dekletce
njemu
!
Reci
mu
,
da
je
bila
moja
želja
na
smrtni
postelji
,
da
bi
skrbel
za
siroto
.
In
pa
to
mu
povej
,
da
bi
ga
bil
rad
prosil
odpuščanja
,
če
bi
ga
bil
še
enkrat
videl
v
svojem
življenju
!
“
...
Solze
so
zalile
starčku
oči
in
umolknil
je
.
A
črez
nekaj
časa
je
izpregovoril
še
enkrat
:
„
France
pride
,
to
vem
!
...
Čudni
ljudje
smo
Mlakarji
,
Koren
!
...
Trde
glave
imamo
,
a
srce
ni
tako
!
...
Naša
volja
je
uporna
ali
srce
ni
brezčutno
in
zato
tem
bolj
trpimo
,
ker
se
ne
kažemo
,
kakršni
smo
...
O
da
bi
se
bil
znal
premagovati
!
Boljše
bi
bilo
marsikaj
!
