instokalo
življenje
v
svoji
najnižji
nizkosti
;
ponižani
,
zavrženi
,
od
uboštva
in
zavisti
osiroveli
ljudje
so
tavali
tod
okoli
kakor
lačne
živali
:
samo
kruha
,
odkoderkoli
,
za
kakršno
ceno
koli
.
Samo
kruh
je
bil
vsebina
tega
strašnega
življenja
;
kruh
,
iztrgan
lakomni
družbi
z
nečloveškim
trudom
,
s
solzami
in
kletvami
,
in
použit
hlastno
,
brez
miru
in
veselja
.
Slivarja
je
bilo
pol
strah
tega
močvirja
,
pol
ga
je
vabilo
k
sebi
s
čudovito
silo
.
Kletve
,
ki
so
se
vzdigale
iz
tega
ponižanega
sveta
,
so
odmevale
v
njegovem
srcu
,
od
tistih
upalih
,
upornih
obrazov
,
ki
so
gledali
v
bogato
notranje
mesto
s
sovraštvom
,
zavistjo
in
poželjenjem
,
je
padal
odsev
tudi
na
njegov
obraz
,
in
ogenj
,
ki
je
sijal
iz
njegovih
oči
,
je
bil
nemiren
in
krvav
,
kakor
poluzadušen
od
dima
in
prahu
...
Kakor
na
vseh
teh
obrazih
,
je
odsevalo
tudi
na
njegovem
obrazu
le
časih
in
za
hip
sovraštvo
in
poželenje
;
na
Slivarjevem
obrazu
,
kakor
v
vseh
teh
očeh
,
je
zasijal
le
redkokdaj
,
kot
oddaljena
bliskavica
,
nemirni
ogenj
v
njegovih
očeh
.
Drugače
so
bili
ti
obrazi
vdani
,
zamolkli
,
od
skrbi
sirovo
razbrazdani
;
to
je
bila
vdanost
jetnika
,
obsojenega
v
dosmrtno
ječo
;
prve
tedne
je
uporen
in
divji
,
da
ga
je
treba
kovati
v
težko
železje
,
ali
naposled
se
privadi
,
umiri
se
in
gleda
topo
predse
.
Le
kdajpakdaj
se
mu
zasveti
pred
očmi
,
prsi
se
mu
razširijo
—
zalesketalo
se
mu
j
:
v
sanjali
gozdno
zelenje
,
odprla
se
je
za
trenotek
nad
njim
neizmerna
modrina
neba
;
začudi
se
in
prestraši
,
pogleda
z
velikimi
očmi
,
lovi
s
trudnim
spominom
krasno
sliko
—
ali
izginila
je
,
ostavila
je
v
sobi
samo
še
tenak
trak
svetlobe
,
ki
trepeče
na
steni
,
se
bliža
omreženi
linici
ter
se
izgubi
...
Domačega
se
je
čutil
po
teh
ulicah
,
med
temi
ljudmi
.
Beznice
,
ki
je
prej
zahajal
vanjo
,
že
dolgo
ni
videl
;
ne
vabilo
bi
ga
tja
,
tudi
ko
bi
imel
denarja
.
Povsod
je
bil
tujec
in
tam
še
najbolj
,
med
tistimi
ljudmi
,
ki
so
se
bili
dokopali
že
visoko
po
zlati
lestvici
,
ki
so
bili
otresli
prah
od
svojih
podplatov
,
se
izrvali
siloma
iz
domače
zemlje
ter
se
spretno
presadili
.
V
njih
je
bila
mrzla
zoprna
moč
:
plezali
se
po
lestvici
s
trezno
,
mirno
glavo
in
trdnimi
nogami
,
nikoli
se
jim
ni
zavrtalo
in
zazibalo
od
neumnih
sanj
.
Komaj
so
se
zavedali
,
ko
so
si
otresali
prah
od
podplatov
ter
se
polagoma
izkopavali
iz
domače
zemlje
;
nič
jim
ni
bilo
hudo
,
niti
ozrli
se
niso
.
Presadili
so
se
,
kakor
se
presadi
rastlina
—
Bog
vedi
,
če
zahrepeni
kdaj
rastlina
po
vrtu
,
po
svojih
mladih
tovarišicah
...
Če
je
prišel
mednje
,
je
prišel
kakor
iz
tujine
;
govorili
so
z
njim
hladno
,
skoro
zaničevalno
:
tujec
iz
uboge
dežele
,
sam
ubog
in
malovreden
.
Šel
je
nekoč
po
umazani
predmestni
ulici
;
o
mraku
je
bilo
,
in
ljudje
so
prihajali
iz
stanovanj
in
iz
delalnic
,
ulice
so
se
polnile
.
Takrat
se
je
ozrl
,
ozrl
se
še
enkrat
natančneje
in
začudil
se
je
veselo
.
S
sklonjeno
glavo
,
suh
,
bled
in
zanemarjen
je
prišel
mimo
tisti
slikar
,
ki
ga
je
bil
videl
v
Ljubljani
na
slavnostnem
večeru
.
„
Oprostite
“
,
je
zaklical
za
njim
,
„
Jaz
sem
Pavle
Slivar
.
“
„
Jaz
sem
Hladnik
“
,
je
odgovoril
nemarno
ter
se
napravil
,
da
bi
šel
svojo
pot
dalje
.
Ali
postal
je
in
pogledal
Slivarju
pazljivo
v
obraz
:
„
Kaj
pa
ti
delaš
tukaj
?
“
Tikal
ga
je
;
spoznal
je
na
očeh
in
na
obrazu
prijetnega
tovariša
.
Slivarju
se
je
zdela
ta
intimnost
čisto
naravna
.
„
Nič
ne
delam
,
potepam
se
okoli
,
“
se
je
zasmejal
.
„
Torej
se
potepajva
skupaj
,
“
in
prijel
ga
je
pod
pazduho
.
„
Ali
imaš
denarja
?
“
„
Dve
kroni
,
“
je
dejal
Slivar
in
pristavil
:
„
Pa
dobim
kmalu
od
Koprivnika
.
“
„
O
,
jaz
tudi
.
Zdajle
imam
samo
tri
krone
—
ampak
kaj
človeka
vse
čaka
!
Jaz
prodam
jutri
svojo
veliko
sliko
„
Salome
“
za
dvajsettisoč
goldinarjev
;
je
že
vse
narejeno
.
“
„
Kaj
si
delal
kakšno
Salome
?
“
„
O
ne
!
Pa
zakaj
bi
je
ne
delal
?
—
Saj
tudi
ti
praviš
,
da
dobiš
denarja
od
Koprivnika
.
Poznam
te
,
bratec
,
precej
sem
te
spoznal
,
ko
sem
te
ugledal
.
—
Ali
stanuješ
v
teh
krajih
?
“
„
Da
,
čisto
blizu
;
kje
pa
si
ti
doma
?
“
„
Ateljé
imam
na
akademiji
še
za
to
leto
,
stanujem
pa
v
Favoritih
;
tam
je
še
prijetneje
kot
tukaj
.
Sami
razcapanci
,
človek
se
čuti
kakor
v
družini
.
Pojdiva
pit
!
“
Napotila
sta
se
v
eno
tistih
predmestnih
gostilnic
,
ki
diši
v
njih
po
prestanem
pivu
,
po
kvargljih
,
po
golažu
in
po
dimu
slabega
tobaka
.
Vsi
ti
duhovi
se
združujejo
v
težak
,
zadehel
vzduh
,
ki
je
pa
nekako
prijeten
,
če
se
ga
človek
privadi
:
napravi
srce
veselo
,
razposajeno
in
sirovo
,
ali
dobe
se
tudi
ljudje
,
ki
prineso
iz
tega
vzduha
mehko
sentimentalnost
.
„
Kaj
pa
si
doživel
,
Slivar
,
v
tem
času
.
Doživel
si
pač
veliko
,
postaral
si
se
zelo
in
celo
brada
ti
raste
.
“
„
Oženil
sem
se
.
“
Hladnik
je
imel
čašo
že
pred
ustnicami
,
ali
postavil
jo
je
trdo
na
mizo
in
pogledal
mu
je
v
oči
,
če
se
ne
šali
.
„
Ti
—
ženil
?
—
Kaj
to
je
vrag
...
kaj
si
bil
pijan
?
“
„
Nič
nisem
bil
pijan
.
Oženil
sem
se
z
lepo
,
dobro
žensko
;
doma
imam
dvoje
svetlih
sob
in
prostoren
ateljé
.
Tudi
njena
družina
je
pri
meni
.
“
„
Saj
govoriš
čisto
resno
,
nič
se
ne
lažeš
.
—
Ampak
lažeš
se
z
obrazom
,
svinja
!
Zakaj
pa
ni
tvoj
obraz
dostojen
,
zakaj
pa
slepariš
z
njim
poštene
ljudi
?
In
čemu
si
šel
z
mano
v
to
gostilnico
?
“
„
Tudi
z
obrazom
se
nič
ne
lažem
;
vse
je
v
redu
.
Moje
stanovanje
,
moja
družina
in
—
jaz
,
to
je
dvoje
...
“
„
Ej
,
ti
si
pa
veliko
upal
,
globoko
si
se
zakopal
,
“
je
opomnil
Hladnik
pol
šaljivo
,
pol
z
resničnim
obžalovanjem
in
natočil
je
kozarca
.
„
Vraga
—
kaj
pa
misliš
zdaj
?
Jaz
ne
vem
čisto
nič
,
kaj
bi
napravil
na
tvojem
mestu
...
No
,
to
so
naposled
tvoje
skrbi
—
pijva
,
siromak
,
na
tvoje
zdravje
!
“
Slivar
se
je
oddihal
.
Prijetno
mu
je
bilo
,
ko
je
poslušal
te
naravne
,
pol
šaljive
,
pol
sramežljivo
presrčne
besede
in
ko
je
gledal
pred
sabo
ta
čisto
upali
,
od
stradanja
izsesani
,
kocinasti
obraz
.
Zdelo
se
mu
je
,
kot
da
bi
bil
prišel
domov
.
„
Kaj
pa
je
s
tabo
,
Hladnik
?
“
„
Z
mano
je
vse
po
starem
.
Človek
se
naposled
tako
privadi
tega
življenja
,
da
ne
mara
drugega
...
““
„
Jaz
bi
se
ga
ne
privadil
.
“
„
Tem
slabše
zate
.
Ti
bi
se
ga
moral
še
celo
privaditi
.
Seveda
imaš
verige
na
nogah
...
toda
to
so
tvoje
skrbi
.
Res
,
strašno
je
tvoje
življenje
,
prijatelj
,
pijva
na
tvoje
zdravje
!
—
Ali
si
že
kaj
slišal
o
Kuštrinu
?
“
„
Kaj
je
napravil
?
“
„
Kettejev
spomenik
bo
napravil
.
“
„
Slivar
je
omahnil
.
Gledal
je
Hladniku
začuden
v
obraz
.
„
Zakaj
se
pa
čudiš
?
Seveda
ga
bo
napravil
.
Dobili
so
denar
.
Neki
človek
,
ki
nastopa
svojo
politiško
kariero
...
“
„
Tisti
advokat
?
“
„
Tisti
advokat
se
je
lani
bogato
oženil
—
ker
nastopa
svojo
politiško
kariero
—
objavil
je
oglas
in
dal
je
tudi
sam
precej
denarja
.
Nato
so
ga
dali
še
drugi
,
ki
tudi
nastopajo
to
ali
ono
kariero
,
in
Kuštrin
ima
danes
naročilo
.
Zakaj
se
pa
čudiš
?
“
Slivarju
se
je
bilo
razlilo
po
srcu
grenko
in
zoprno
.
„
Kuštrinu
so
naročili
?
“
„
Kuštrinu
,
seveda
;
kaj
misliš
,
da
bodo
naročali
tako
stvar
tebi
?
...
Ne
,
Slivar
,
nič
nikar
ne
bodi
žalosten
:
razžalili
bi
te
,
če
bi
ti
naročili
karkoli
;
resnično
,
Slivar
,
jaz
bi
te
ne
pogledal
več
,
in
moje
prijateljstvo
je
nekaj
lepega
.
Kaj
imaš
opraviti
doli
,
čemu
bi
ti
naročali
,
saj
si
tujec
!
“
Slivar
je
bil
žalosten
;
mučne
misli
so
gledale
iz
brazd
na
njegovem
čelu
.
Beseda
„
tujec
“
se
mu
je
zarezala
v
tem
trenotku
še
posebno
globoko
v
srce
.
Čutil
je
,
kako
je
osamljen
in
siromašen
,
kako
je
bil
zdrsnil
dol
v
vagabundstvo
ter
našel
tam
ljubeznivega
tovariša
,
razcapanega
in
zanemarjenega
na
telesu
in
še
bolj
na
duši
.
„
Čakaj
,
da
ti
to
stvar
razložim
,
“
je
nadaljeval
Hladnik
.
„
Ti
se
še
čudiš
in
se
žalostiš
po
nepotrebnem
,
ker
si
bil
šele
prišel
v
našo
družbo
in
se
še
nisi
dobro
ogledal
.
Polagoma
se
boš
otresel
vseli
sentimentalnosti
,
odprl
boš
oči
in
videl
boš
stvari
,
kakor
so
.
Niso
lepe
,
ali
dobro
je
,
da
jih
človek
vidi.
Brez
naočnikov
živeti
je
grenko
,
prijatelj
,
toda
pošteno
je
.
—
Da
ti
reč
razjasnim
:
Ti
si
tujec
,
dragi
moj
,
iz
devete
dežele
doma
.
Hodiš
lahko
koderkoli
,
lahko
se
oženiš
in
si
napraviš
lepo
stanovanje
in
prostoren
ateljé
—
ali
doma
nimaš
,
vsi
te
poznajo
,
da
si
tujec
in
se
skrivajo
pred
tabo
in
ti
ne
zaupajo
.
Povsod
si
tujec
,
najbolj
pa
si
tujec
tam
doli
.
Vedo
,
da
si
doma
iz
devete
dežele
,
da
si
drugačen
od
njih
in
zato
te
sovražijo
in
tudi
ti
jih
sovražiš
.
Ali
jih
ne
sovražiš
?
“
Slivar
se
je
prestrašil
:
ni
mogel
reči
odločno
,
da
bi
jih
ne
sovražil
.
„
No
,
glej
!
In
vse
kar
pride
iz
tvojih
rok
,
vse
,
kar
ima
tvoje
misli
na
sebi
,
je
tuje
.
Tvoja
dela
jim
gledajo
tuje
in
sovražno
v
lica
,
in
tudi
oni
gledajo
sovražno
nanje
.
Če
je
stvar
taka
,
kako
moreš
zahtevati
,
da
bi
ti
naročali
?
Ali
sem
ti
razjasnil
stvar
?
“
Preštel
je
skrbno
svoje
denarje
ter
naročil
drugo
ali
tretjo
steklenico
vina
.
Vino
je
bilo
jako
slabo
in
dišalo
je
zoprno
po
sodu
;
no
Hladnik
je
bil
navajen
nanj
in
Slivar
ni
mislil
na
vino
;
vedel
je
komaj
,
kaj
je
pil
.
—
Gostilnica
se
je
polagoma
polnila
.
Prihajali
so
delavci
in
tisti
slabo
oblečeni
,
toda
večjidel
dobro
rejeni
in
pijani
ljudje
,
ki
jih
je
predmestje
vse
polno
in
ki
nihče
ne
ve
,
od
česa
žive
in
s
čim
se
ukvarjajo
.
Čez
dan
spe
,
a
na
večer
se
odpravijo
po
svojih
temnih
opravilih
.
„
In
tebi
ni
nič
hudo
,
da
nimaš
doma
?
“
je
prašal
Slivar
.
„
Nič
več
.
Znamenito
je
,
kako
postane
človek
moder
in
soliden
.
Kaj
se
nisi
nikoli
jokal
?
Tudi
jaz
sem
se
jokal
—
strašno
so
ljudje
otročji
,
dokler
ne
izpregledajo
!
Prašam
te
:
kaj
morda
ti
zavidaš
tiste
ljudi
,
ki
imajo
dom
in
so
ukopani
v
zemljo
do
vratu
?
“
Tudi
zdaj
se
je
Slivar
prestrašil
:
ni
mogel
reči
odločno
,
da
bi
zavidal
tiste
ljudi
.
„
No
,
glej
!
Kar
človeka
šele
napravi
človeka
in
kar
ga
povzdigne
visoko
nad
vse
pozemske
neumnosti
,
je
modrost
.
Kako
bi
bil
moder
,
če
bi
bil
zakopan
v
zemljo
do
vratu
in
bi
bulil
s
poluslepimi
očmi
krog
sebe
tako
,
da
bi
ne
videl
preko
najbližje
krtine
?
Mi
pasmo
svobodni
popotniki
,
tujci
povsod
.
Nič
nam
ne
veže
nog
,
nič
nam
ne
moti
očesa
,
vzvišeni
gledamo
na
življenje
,
sodimo
ga
po
pravici
.
Ni
je
usode
lepše
,
nego
je
naša
:
mečejo
nas
preko
praga
in
mi
se
jim
smejemo
,
ker
jih
poznamo
.
Se
bolj
bi
se
jim
smejali
,
če
bi
nas
sprejemali
prijazno
.
Trčiva
:
Bog
živi
popotništvo
!
“
Slivarja
se
je
vino
prijemalo
;
žile
so
mu
bile
na
sencih
in
mehkoba
mu
je
legala
na
dušo
.
„
Ej
ne
,
prijatelj
,
ni
lepo
naše
življenje
.
Kaj
nisi
nikoli
obžaloval
...
ali
ti
ni
bilo
nikoli
žal
tvojih
del
,
ki
so
bila
tako
lepa
in
jih
nisi
nikoli
napravil
,
ker
ni
bilo
človeka
,
da
bi
jih
bil
vesel
in
da
bi
se
ti
zahvalil
?
“
„
Žal
mi
je
bilo
v
tistih
otročjih
časih
.
Ali
zdaj
si
ne
želim
več
nobenega
veselja
in
nobene
hvale
.
Kar
imam
,
je
moje
,
ne
briga
nikogar
nič
...
Toda
na
tihem
dragi
moj
,
odkritosrčno
in
prijateljsko
—
“
Čuden
nasmeh
mu
je
zaigral
krog
ustnic
,
sklonil
se
je
nekoliko
preko
mize
ter
pogledal
Slivarju
naravnost
v
obraz
:
„
Kaj
pa
ti
delaš
?
Povej
mi
po
pravici
:
ali
res
misliš
,
da
bi
mogel
kdaj
delati
?
Kaj
ne
veš
na
tihem
,
da
se
lažeš
,
kadar
misliš
na
svoja
dela
,
ki
jih
nikoli
ni
bilo
in
jih
nikoli
ne
bo
?
“
Slivar
je
molčal
:
ni
mogel
reči
,
da
bi
se
nikoli
ne
bil
lagal
.
„
To
je
usoda
popotnikov
,
prijatelj
!
Taka
je
naša
natura
—
“
„
Tako
je
v
krvi
,
je
rekel
Bajt
.
“
„
Bajt
je
gnusoba
,
ima
dom
!
—
Kako
bi
mogel
delati
ti
,
ki
nimaš
doma
?
Tudi
tvoje
misli
so
popotniške
,
nikoli
jih
ne
boš
zagrabil
s
trdno
roko
.
Saj
te
poznam
,
ne
skrivaj
se
!
Povej
mi
:
koliko
večerov
je
bilo
pač
,
ko
si
hodil
po
ateljéju
in
si
mislil
to
in
ono
,
same
sladke
,
cukrene
misli
—
veličastna
dela
,
sama
nebeška
lepota
,
lavorike
,
slovesen
šunder
vsenaokoli
?
Takrat
si
bil
res
velik
umetnik
;
ko
bi
bil
prišel
kdo
in
bi
zajel
oprezno
tiste
misli
iz
tvoje
glave
ter
jih
utelesil
:
to
bi
bil
umotvor
,
bratec
!
Ali
nikogar
ni
bilo
,
in
ti
si
hodil
gor
pa
dol
in
ko
si
se
spravil
nad
ilo
,
si
gledal
debelo
ter
se
čudil
:
za
norca
so
te
imele
tvoje
misli
!
Koliko
je
bilo
takih
večerov
?
—
Tudi
tvoje
misli
so
izrvane
,
izkoreninjene
;
če
bi
se
ti
kdaj
posrečilo
,
da
bi
jih
utelesil
,
bi
se
zdele
tuje
tebi
samemu
,
smejale
bi
se
ti
v
obraz
.
—
Delaj
z
roko
,
in
nič
ne
misli
,
pacarije
,
da
si
zaslužiš
kruha
vsaj
za
vsak
drugi
dan
,
zakaj
kruha
je
nazadnje
le
treba
.
Toda
svojih
misli
ne
muči
in
ne
izkušaj
jih
uklepati
,
igraj
se
z
njimi
in
bodi
jih
vesel
,
ker
so
tako
razposajene
in
svobodne
.
“
Slivar
ga
je
poslušal
in
žal
mu
je
bilo
zanj
.
Odkod
so
prihajale
te
prešerne
besede
?
Iz
oblatenega
,
raztrganega
srca
so
prihajale
,
preko
ustnic
,
ki
so
bile
tako
osivele
in
otekle
,
kakor
pri
človeku
,
ki
se
je
vso
noč
jokal
.
Če
bi
videl
kdo
ta
zoprni
,
grdi
obraz
z
majhnimi
mežikajočimi
očmi
,
usehlimi
lici
,
poraščenimi
z
redkimi
rumenimi
kocinami
,
bi
nikoli
ne
pričakoval
takih
besed
.
Najbolj
je
bil
podoben
izgubljenemu
študentu
,
pisaču
v
kaki
zakotni
pisarni
.
Ko
sta
se
poslovila
pred
gostilnico
,
je
hitel
dol
po
temni
ulici
z
drobnimi
,
nerodnimi
koraki
,
sključenim
telesom
,
roke
v
hlačnih
žepih
in
klobuk
pomaknjen
na
tilnik
,
tako
da
so
štrleli
iznad
čela
ščetinasti
lasje
.
Pozneje
se
je
shajal
Slivar
pogostokrat
z
njim
.
Na
dom
ga
ni
povabil
nikoli
,
in
Hladnik
bi
tudi
najbrž
ne
prišel
.
Sešla
sta
se
vsaj
po
dvakrat
v
tednu
v
tisti
gostilnici
,
kot
da
bi
iskala
drug
druzega
;
kadar
je
bil
Slivar
tam
,
je
prišel
gotovo
tudi
Hladnik
.
Slivarju
so
bili
ti
sestanki
zelo
prijetni
;
dihal
je
svobodno
,
govoril
je
iz
srca
,
in
misli
,
ki
jih
je
prej
pazno
in
strahoma
skrival
,
so
mu
prihajale
polagoma
na
jezik
.
Tistih
grenkih
skrbi
,
ki
so
ga
dušile
in
poniževale
in
tistega
čuta
,
daje
slab
,
nizkoten
,
zaničevanja
vreden
človek
,
ni
omenil
prve
dni
niti
Hladniku
.
Bal
se
je
celo
njega
,
zdel
se
mu
je
močnejši
in
poštenejši
.
Toda
ko
je
pil
in
ga
je
obhajala
mehkoba
,
je
pripovedoval
in
Hladnik
je
molčal
in
poslušal
.
„
Siromak
,
zate
bi
bilo
najbolje
,
—
—
no
,
trčiva
na
tvoje
zdravje
!
“
Dela
ni
nič
več
iskal
in
tudi
zase
ni
nič
več
delal
,
niti
igral
se
ni
več
.
Ko
mu
je
bil
povedal
Hladnik
o
Kettejevem
spomeniku
,
je
vzel
v
roko
skico
ter
jo
ogledoval
.
Zdela
se
mu
je
popolnoma
ponesrečena
,
—
Bog
vedi
,
kaj
je
dihalo
iz
nje
:
duh
domače
zemlje
je
dihal
iz
nje
,
še
prav
nalahko
,
komaj
se
je
opazilo
,
nihče
bi
ne
čutil
tega
duha
razen
njega
.
Takrat
se
še
ni
bil
popolnoma
izrval
,
ni
bil
še
otresel
prahu
in
kaj
je
bilo
še
vse
v
njegovem
srcu
!
Milo
in
težko
mu
je
bilo
in
vzel
je
v
roko
kladivo
ter
razdrobil
skico
,
da
bi
je
nikoli
več
ne
videl
.
Nato
je
napravil
v
naglici
in
v
sirovih
potezah
drugo
skico
.
Na
prvi
je
bil
pesnikov
obraz
sentimentalen
:
gledal
je
kakor
zaljubljen
študent
,
in
nedolžen
koder
mu
je
visel
na
čelo
.
Ženska
,
ki
se
je
spenjala
k
njemu
,
boječe
in
hrepeneče
,
je
bila
vitka
,
tenka
,
ne
še
dozorela
,
otrok
poln
neumnih
sanj
,
in
njen
obraz
je
bil
,
kot
da
bi
se
igral
na
njem
žarek
tistega
pohlevnega
ljubeznivega
,
sanjavega
sobica
,
ki
sije
tam
doli
...
Ali
zdaj
se
je
domislil
pesnikovega
obraza
in
zazdel
se
mu
je
ves
drugačen
.
Videlo
bi
se
,
kot
da
se
smehlja
,
toda
odločilno
črto
so
zakrivali
brki
:
bolestno
,
skoro
sovražno
črto
ob
ustnicah
;
tako
je
bila
krepka
in
globoka
,
da
se
je
čudil
,
kako
da
je
ni
bil
prej
opazil
.
Samo
nekoliko
je
bilo
treba
privzdigniti
brke
,
potisniti
jih
v
stran
samo
za
milimeter
,
in
ustnice
so
se
zasmejale
na
glas
,
grenko
in
razžaljivo
:
„
Kdo
pa
ste
vi
,
ki
brskate
po
mojih
možganih
in
ki
mislite
,
da
sem
trpel
vam
na
zabavo
ter
vzdihaval
v
taktu
,
da
bi
vi
plesali
?
Postavili
ste
me
na
kamen
,
da
bi
mi
darovali
svojo
milost
,
in
zgodilo
se
je
,
da
so
moje
noge
nad
vašimi
glavami
.
“
—
In
čisto
napačno
je
bil
zarezal
njegove
obrvi
;
napravil
je
bil
čelo
gladko
,
veselo
,
jasno
,
popolnoma
je
bil
prezrl
tisto
visoko
razbočeno
,
uporno
in
samozavestno
profilno
črto
,
ki
se
je
vzdigala
iznad
obrvi
ter
prehajala
le
polagoma
,
pol
še
nemirno
,
pol
že
resignirano
v
mirno
črto
visokega
čela
.
Slep
je
bil
,
da
ni
videl
te
črte
,
ki
je
dajala
obrazu
čisto
drug
,
nov
izraz
.
Že
je
vstajala
upornost
pod
tem
čelom
,
oči
so
izpregledavale
,
niso
še
videle
natanko
,
čudile
so
se
še
in
gledale
so
z
naporno
pazljivostjo
,
še
vprašujoče
,
a
že
prestrašeno
.
Korenine
so
bile
še
globoko
v
zemlji
,
a
že
so
jih
rvali
,
—
koliko
časa
še
,
in
krasno
drevo
bi
bilo
splavalo
po
reki
?
—
In
žensko
,
ki
se
je
zdaj
spenjala
k
njemu
,
je
napravil
bujno
in
dozorelo
,
toda
njen
obraz
je
bil
mrtvaški
,
ustnice
so
se
tresle
v
zlobnem
nasmehu
,
kakor
so
se
stresle
časih
Hladniku
...
Tako
je
zarezal
par
sirovih
potez
in
postavil
je
nedovršeno
skico
na
tisto
mesto
,
kjer
je
stala
prej
ona
,
ki
jo
je
bil
razdrobil
.
Zadovoljen
je
bil
.
Uničil
je
brez
obžalovanja
svojo
preteklost
,
razdrobil
jo
s
par
udarci
,
izbrisal
vse
spomine
nanjo
.
V
kotu
so
ležale
razbite
tiste
sanjave
zaupljive
oči
,
tisto
jasno
čelo
je
ležalo
razbito
v
kotu
,
tisto
mlado
,
ljubezni
polno
srce
,
ki
je
trpelo
in
se
zvijalo
in
gledalo
v
daljavo
in
sanjalo
stokajoč
in
krvaveč
vesele
sanje
o
veseli
prihodnosti
.
Razbito
za
zmerom
—
in
soba
je
bila
polna
zaničljivega
,
resigniranega
smeha
,
ki
je
prihajal
izza
rezko
zarisanih
,
nalahko
odprtih
pesnikovih
ustnic
.
Berta
ni
imela
več
dela
;
nastopilo
je
bilo
vroče
poletje
.
Kar
je
bilo
v
stanovanju
denarja
vrednega
,
je
šlo
kos
za
kosom
v
zastavnico
.
S
postelj
so
izginili
kmalu
lepi
rožasti
prti
,
koncem
avgusta
so
izginila
lepa
zagrinjala
izpred
oken
;
plačana
so
bila
v
obrokih
,
z
veliko
težavo
in
za
skopo
ceno
.
Stanovanje
je
bilo
pusto
in
dolgočasno
;
Berta
je
hodila
po
sobah
počasi
,
kakor
trudna
,
obrvi
so
se
ji
bile
pomeknile
nekoliko
na
oči
ter
so
jih
obsenčile
.
Na
obrazu
so
se
poznali
sledovi
neizgovorjenih
misli
,
skrite
žalosti
.
Prej
se
je
komaj
genilo
v
njenem
srcu
in
ozrla
se
je
ter
iskala
ljubeznivega
obraza
,
da
bi
ji
pogledal
v
oči
ter
jo
vprašal
.
Potrkala
je
v
prejšnjih
časih
na
duri
ateljéja
,
nasmehljala
se
ter
povedala
Slivarju
kakršnokoli
važno
malenkost
.
In
Slivar
je
bil
vesel
,
ko
mu
je
prinesla
na
dlani
svojo
otroško
dušo
.
Zdaj
so
kljuvale
in
vzdihovale
v
njenem
srcu
zaklenjene
misli
,
ki
niso
imele
nikogar
,
da
bi
jim
odprl
duri
.
Njen
obraz
je
bi
resen
in
zamišljen
,
postaral
se
je
.
Kakor
se
je
Slivar
oddaljeval
,
izgubljal
se
v
daljavo
,
tako
se
je
oddaljevala
tudi
ona
sama
;
z
obrazom
proti
njemu
obrnjenim
je
stopala
počasi
nazaj
,
navzdol
,
brez
upora
in
srce
polno
grenkobe
.
Ni
imela
toliko
moči
,
da
bi
zaklicala
,
da
bi
vzdignila
roko
.
Trpela
je
kakor
onemela
,
uklenjena
,
kakor
v
spanju
.
Govorila
je
s
Slivarjem
in
z
materjo
samo
o
najbolj
vsakdanjih
stvareh
.
O
vsakdanjih
skrbeh
sta
govorila
s
Slivarjem
,
mirno
in
na
videz
odkritosrčno
,
ali
vedela
sta
oba
,
da
to
ni
tisto
,
o
čemer
bi
bilo
treba
govoriti
.
„
Denar
...
denar
...
denar
...
“
beseda
je
dobila
naposled
čisto
poseben
zvok
;
bila
je
meja
,
preko
katere
niso
segali
njuni
razgovori
.
Zjutraj
sta
se
domenila
o
stvari
,
ki
bi
jo
bilo
še
lahko
pogrešiti
,
opoldne
sta
računila
in
če
je
bil
zvečer
slučajno
doma
,
sta
računila
tudi
zvečer
.
Časih
so
besede
pošle
,
stvar
je
bila
predelana
že
popolnoma
,
presojena
natanko
od
vseh
strani
;
ali
ker
sta
si
pač
sedela
nasproti
,
sta
govorila
dalje
,
monotono
,
mirno
,
da
bi
ne
molčala
in
da
bi
si
ne
pogledala
v
oči
baš
v
trenotku
,
ko
bi
sijale
iz
njih
prikrite
misli
,
ali
da
bi
ne
zašle
nenadno
in
po
nerodnosti
na
razgovor
,
ki
bi
ne
imel
opravka
s
kruhom
...
kruhom
...
kruhom
.
„
Sploh
pa
mislim
,
da
dobim
jutri
dela
,
“
je
dejal
časih
,
ali
ona
je
vedela
tako
kakor
on
,
da
ga
ne
dobi
in
da
ga
tudi
iskal
ni
.
„
Sploh
pa
mislim
,
da
dobim
jutri
tisti
denar
iz
Ljubljane
,
“
—
in
oba
sta
vedela
,
da
ga
čisto
gotovo
ne
dobi
,
toda
zadovoljna
sta
bila
in
gledala
sta
resno
.
Samo
da
je
človek
govoril
,
vedel
se
dostojno
ter
se
delal
,
kot
da
je
domač
in
da
se
medtem
nič
ni
bilo
dogodilo
.
Ne
pokazati
,
za
Boga
;
da
se
je
bilo
nekaj
dogodilo
!
Če
bi
se
kar
duri
odprle
,
če
bi
zašumelo
,
privrelo
nenadno
na
dan
,
z
vso
strašno
silo
,
—
za
Boga
!
Zatorej
le
skrivati
,
le
tiho
in
mirno
in
polahko
,
ne
se
zadevati
ob
srce
!
Dokler
je
mogoče
;
kadar
pride
,
pride
samo
,
le
nikar
odpirati
duri
,
pride
zgodaj
dovolj
!
—
Pet
,
šest
tednov
,
zadehlih
,
vročih
dni
,
—
in
če
je
sedel
v
ateljéju
,
je
spet
poslušal
,
kako
je
drdral
v
sobi
šivalni
stroj
in
so
škripale
škarje
v
odmerjenih
presledkih
.
„
Strašno
mu
je
bilo
:
tiste
škarje
so
škripale
,
prihajale
so
bliže
,
polagoma
,
oprezno
so
se
odpirale
duri
v
ateljé
,
in
tako
smešno
so
škripale
svetle
škarje
,
in
bližal
se
je
neznan
,
ostuden
obraz
,
plazil
se
je
k
njemu
,
in
škarje
so
mu
škripale
že
prav
pred
očmi
,
dotikale
so
se
mrzlo
njegovih
lic
,
tako
da
je
sklanjal
glavo
nazaj
,
a
geniti
se
ni
mogel
...
Fej
!
Slepar
,
vagabund
,
ženska
te
redi
!
—
Bal
se
je
,
da
bi
kdo
ne
prišel
,
da
bi
ga
ne
videl
in
ne
spoznal
na
njegovem
obrazu
,
da
je
ničvreden
in
v
srcu
ves
gnil
in
umazan
.
Skrival
se
je
v
Hladnikovo
družbo
,
želel
si
je
je
tem
bolj
,
kolikor
bolj
se
je
bal
sam
sebe
.
Hladnikova
ciničnost
in
mirnost
mu
je
bila
pogodi
,
spoštoval
ga
je
zaradi
teh
čednosti
,
ki
jih
sam
še
ni
imel
,
in
ki
so
mu
zato
imponirale
in
si
jih
je
želel
...
Lepo
je
biti
brezskrben
popotnik
,
—
vse
se
je
v
prsih
že
raztrgalo
,
izkrvavelo
je
že
vse
,
nobene
bolečine
več
,
nič
upanja
in
hrepenenja
,
v
nobeni
gubi
ni
več
ostala
kaplja
,
ki
bi
časih
zaskelela
,
da
bi
se
zdrznil
ter
zajokal
.
Vse
mirno
in
tiho
,
človek
hodi
po
svetu
kakor
po
pokopališču
in
se
smehlja
z
nasmehom
,
polnim
mrtvaške
modrosti
.
Življenje
seka
rane
,
trudi
se
neprenehoma
v
krvoločni
zlobi
,
toda
moti
se
jako
:
meso
je
neobčutljivo
,
nobene
kapljice
ni
več
iz
njega
in
človek
se
smeje
,
da
je
bil
tako
prešerno
opeharil
življenje
...
Laže
mu
je
bilo
,
kadar
je
prihajal
od
Hladnika
;
prijeten
hlad
mu
je
ležal
na
srcu
,
čutil
se
je
nekako
varnega
,
ves
strah
je
izginil
vsaj
za
minute
...
Prijetno
in
hladno
je
bilo
tako
globoko
doli
,
v
nižinah
,
na
neizmerni
ravnini
;
tam
ni
bilo
več
mogoče
navzdol
,
noga
je
stopala
svobodno
,
nikjer
ni
bilo
zadehlega
brezdna
,
da
bi
se
ga
človek
strahoma
ogibal
.
In
tudi
gora
ni
bilo
,
visokih
,
solnčnosvetlih
,
da
bi
človek
hrepenel
in
plezal
po
strmi
poti
in
se
ranjeval
,
spotikal
se
in
padal
.
Sama
ravnina
brez
konca
in
kraja
,
sivo
nebo
nad
njo
,
mir
naokoli
.
In
popotnik
hodi
brez
misli
,
brez
želja
,
brez
skrbi
:
vsa
pota
so
enaka
,
vsa
vodijo
v
neskončnost
...
Doma
se
je
izgubljal
ta
lepi
,
polnočni
mir
;
predramil
se
je
,
spet
so
se
pokazala
brezdna
,
in
so
se
vzdignile
gore
.
Časih
je
pogledal
,
stresel
se
je
in
milo
in
težko
mu
je
bilo
:
iz
dveh
velikih
,
temnili
oči
mu
je
sijal
isti
lepi
,
polnočni
mir
nasproti
.
Bližal
se
je
polagoma
Bertini
sestri
,
Mariji
,
še
boječ
in
neodločen
.
Prej
je
čutil
na
sebi
poglede
teh
oči
kot
očitanje
in
zaničevanje
;
goreli
so
mu
na
obrazu
,
tako
da
se
jih
je
ogibal
.
In
ni
jih
še
razumel
v
svojih
nemirnih
mislili
,
v
nestalnem
sanjarjenju
in
kolebanju
prvih
mesecev
.
Zdaj
jih
je
skoro
že
razumel
in
zato
mu
je
bilo
milo
in
težko
pri
srcu
...
Vedel
se
je
do
nje
kakor
do
bolnega
,
nezadovoljnega
otroka
,
ki
molči
in
misli
in
v
svoji
svojeglavnosti
ne
pozna
ne
ljubezni
ne
veselja
.
Tako
so
govorili
z
njo
vsi
:
s
prisiljeno
mehkobo
,
ki
je
ležalo
nekaj
očitanja
v
njej
:
„
Glej
,
kako
smo
ljubeznivi
in
prijazni
s
tabo
,
in
ti
si
tako
samosvoja
in
nezadovoljna
!
“
—
Ni
se
nasmehnila
in
še
ozrla
se
ni
:
„
Hranite
svojo
ljubeznivost
!
“
—
In
kakor
se
je
bolj
izgubljal
,
kolikor
bolj
se
je
oddaljeval
od
drugih
,
toliko
bolj
se
ji
je
približeval
;
dobro
mu
je
bilo
,
kadar
je
čutil
na
sebi
njene
poglede
:
kakor
da
bi
sijalo
nanj
njeno
srce
samo
.
Spominjal
se
je
mnogokrat
,
kaj
mu
je
bila
pripovedovala
Berta
nekoč
na
cesti
:
kako
je
prišla
v
sobo
,
ravno
ko
se
je
bila
spela
Mari
na
okno
;
„
ona
,
Berta
,
ve
dobro
,
zakaj
je
Mari
tako
žalostna
in
zakaj
se
že
leto
dni
ni
zasmejala
...
“
Nič
ni
vedela
Berta
;
težko
šolo
je
treba
dovršiti
,
tako
da
je
človek
nakonci
že
raztrgan
in
bolan
,
preden
more
brati
v
takih
očeh
...
Tisti
rdečelični
,
zdravi
,
dolgočasni
komi
,
ki
je
bil
napival
na
svatbi
ter
se
naposled
upijanil
,
—
tisti
človek
,
da
bi
ji
bil
napravil
srce
neumno
!
In
če
se
je
tedaj
,
v
tistih
časih
,
morda
res
bilo
kaj
zgenilo
v
njenem
srcu
,
je
že
davno
izginilo
.
Vse
kaj
drugega
je
bilo
v
njenem
srcu
.
Ta
človek
bi
jo
bil
samo
omadeževal
,
če
bi
mislila
nanj
v
svojih
sanjah
;
tako
je
bil
vsakdanji
,
zdrav
in
neumen
.
Ali
ona
je
bila
v
ječi
,
uklenjena
na
prostor
,
ki
je
bil
komaj
meter
dolg
in
širok
,
—
in
on
je
prihajal
iz
drugega
sveta
,
odondod
,
kjer
je
vse
šumelo
in
se
smejalo
,
prinašal
je
,
sabo
mladost
,
pomlad
in
življenje
,
tako
da
je
zadišalo
sveže
po
sobi
.
Tisto
življenje
je
ljubila
,
mladost
in
pomlad
in
samo
zato
je
bila
prestrašena
,
kadar
je
odhajal
,
zapiral
duri
za
seboj
in
se
je
spet
zgrinjala
tema
po
ječi
.
Tako
bi
bila
ljubila
vsakogar
,
samo
da
bi
prišel
od
zunaj
,
iz
drugega
sveta
,
še
ves
svež
,
mlad
in
vesel
od
tistega
šumečega
življenja
,
ki
je
tam
zunaj
...
To
je
bilo
tedaj
,
preden
se
je
bila
priplazila
do
okna
z
rokami
in
nogami
.
Ali
v
tistem
strašnem
trenotku
se
je
bila
hipoma
zdramila
,
izpregledala
je
in
zazeblo
jo
je
od
groze
.
Ko
ga
je
bila
vprašala
,
če
je
videl
tisto
solnce
,
ki
sije
na
jugu
,
nad
morjem
,
je
vztrepetalo
morda
poslednjikrat
v
njenem
srcu
;
samo
še
rahel
spomin
na
izgubljene
otročje
sanje
,
na
hrepenenje
,
ki
je
bilo
tako
lepo
in
tako
neumno
,
a
potem
se
je
postavala
;
drobni
obraz
je
bil
šestnajstleten
,
srce
pa
je
bilo
suho
in
polno
gub
.
Tudi
ona
je
bila
že
davno
na
tisti
neizmerni
ravnini
,
kjer
ni
ne
gora
,
ne
brezden
,
ki
je
sivo
solnce
nad
njo
in
mir
naokoli
.
Na
tisti
ravnini
,
ki
si
je
je
on
tako
želel
in
ki
mu
je
izginila
izpred
oči
,
ko
se
je
komaj
za
hip
odprla
pred
njim
,
in
so
mu
zatrepetale
in
omahnile
trudne
noge
,
ko
je
komaj
začutil
varna
tla
...
Kakor
tista
mirna
,
neizmerna
ravnina
so
sijale
njene
oči
;
vabile
so
ga
in
bližal
se
jim
je
.
Šel
je
časih
kakor
slučajno
mimo
nje
,
doteknil
se
rahlo
njenih
rok
,
njenih
lic.
Ustnice
so
se
ji
stresle
,
skoro
je
bil
to
smehljaj
,
skriven
,
zaupen
,
kakor
se
nasmehne
prijatelj
prijatelju
,
ki
vesta
oba
lepo
,
globoko
skrivnost
in
se
veselita
,
kako
hodijo
drugi
mimo
,
resno
,
dostojanstveno
in
vendar
tako
neizrekljivo
smešno
,
—
tujci
so
,
prav
ničesar
ne
vedo
o
tisti
skrivnosti
.
Potem
je
časih
sedel
poleg
nje
ob
oknu
,
dopoldne
,
kadar
je
šla
Berta
v
mesto
,
ali
zvečer
,
ko
se
je
vrnil
z
ulice
.
„
Kaj
misliš
,
Mari
,
“
jo
je
vprašal
,
ko
je
sijala
v
sobo
večerna
svetloba
in
sta
bila
sama
v
mraku
,
„
kako
bi
bi
bilo
dobro
umreti
,
počasi
,
mirno
,
kakor
zahaja
solnce
?
“
„
Zakaj
umreti
,
ko
je
zmerom
isto
,
ko
je
čisto
vseeno
!
Kaj
misliš
,
da
se
bo
kdaj
končalo
,
da
bi
se
končalo
s
smrtjo
?
—
To
je
neizmerno
,
nikoli
konca
.
Življenje
je
neizmerno
in
smrti
ni
.
“
—
Slivarju
je
bilo
mehko
;
kako
sladak
mir
je
dihal
iz
njenih
oči
!
„
In
sama
si
si
želela
konca
!
“
„
Tako
je
človek
otročji
,
glej
Pavle
!
“
je
odgovorila
z
resnim
glasom
.
„
Misli
si
:
zaprem
oči
,
pa
ne
vidim
ničesar
več
!
Glej
,
tako
je
človek
neumen
in
bojazljiv
!
A
ne
da
bi
gledal
čisto
mirno
.
Kadar
nič
več
ne
mislim
;
tako
bo
in
tako
bi
bilo
lahko
in
tako
žive
drugi
in
tako
je
drugod
,
—
potem
je
vse
dobro
.
Saj
ni
nikjer
nič
,
Pavle
,
verjemi
mi
!
“
„
Ali
preden
človek
spozna
,
da
ni
nikjer
nič
...
Ti
,
ubožica
!
“
Mari
se
je
nasmehijala
.
„
Kako
pa
govoriš
,
Pavle
,
kakor
da
bi
bil
star
in
moder
?
Saj
si
ti
ubožec
,
Pavle
!
“
In
nekoč
pozneje
—
tudi
tedaj
je
sijala
večerna
svetloba
v
sobo
in
sta
bila
sama
v
mraku
—
mu
je
rekla
nenadno
:
„
Ti
si
ubožec
,
Pavle
,
saj
nimaš
nobenega
človeka
!
“
„
Kako
si
to
videla
,
Mari
?
“
„
Sam
si
mi
povedal
.
Saj
nikoli
ne
govoriš
drugega
.
“
In
nekoč
—
zunaj
je
bila
tema
,
svetilka
je
gorela
na
šivalnem
stroju
,
tam
sta
sedela
Berta
in
rdečelični
komi
Neuner
,
in
Slivar
in
Mari
sta
bila
ob
odprtem
oknu
,
blizu
noči
—
mu
je
pogledala
mirno
v
obraz
in
je
rekla
:
„
Zakaj
pa
hodiš
tod
okoli
,
Pavle
?
Saj
nimaš
nobenega
človeka
!
“
Začudil
se
je
:
„
Resnično
:
čemu
hodim
tod
okoli
,
ko
nimam
nobenega
človeka
!
“
„
Saj
si
popotnik
,
takoj
sem
te
bila
spoznala
,
—
zakaj
pa
si
ostal
tukaj
?
“
Resnično
:
popotniki
potujejo
,
a
on
se
je
bil
spozabil
ter
je
ostal
tukaj
.
„
Šel
bi
bil
po
svoji
poti
dalje
,
Pavle
,
preden
te
ne
ponižajo
.
“
„
Dovolj
so
me
bili
že
ponižali
,
sam
sem
se
bil
ponižal
.
“
„
Ti
govoriš
tako
otročje
,
Pavle
!
Človek
ne
pade
nikoli
nizko
dovolj
!
Verjemi
meni
,
ki
sem
doživela
veliko
:
če
je
človek
v
ječi
,
je
izkušen
in
moder
.
—
Nikoli
ne
pade
človek
nizko
dovolj
,
Pavle
,
—
šel
bi
bil
po
svoji
cesti
in
jaz
bi
te
bila
vesela
.
“
Kamor
je
gledala
Mari
s
tihimi
,
kakor
zastrtimi
očmi
,
tja
so
se
obračale
polagoma
tudi
njegove
oči
;
sklonil
se
je
pod
težo
ostudne
,
nizkotne
misli
.
Ob
šivalnem
stroju
sta
sedela
Berta
in
rdečelični
Neuner
;
od
svetilke
mu
je
padala
luč
naravnost
na
lica
,
tako
da
je
bil
še
bolj
rdeč
,
gladek
in
sladak
.
Berta
ni
gledala
nanj
;
delala
je
hitro
,
z
globoko
sklonjeno
glavo
,
in
telo
se
ji
je
nekoliko
zibalo
.
Dolgo
že
ni
videl
Slivar
njenega
obraza
takega
.
Sanjava
svetloba
je
bila
razlita
po
njem
,
obrvi
,
prej
skrčene
in
nemirne
,
so
se
bile
vzdignile
,
oči
so
se
svetile
jasno
in
veselo
,
in
ustnice
so
kipele
,
cvetele
z
rosnim
,
rdečim
cvetom
.
Prišel
je
bil
nekdo
ter
je
odgrnil
sivi
pajčolan
,
ki
je
bil
zakrit
z
njim
njen
obraz
.
—
Govorila
sta
vsakdanje
stvari
,
z
mirnim
,
prijateljskim
glasom
,
le
časih
se
je
ozrla
nanj
,
hipno
in
mimogrede
,
kadar
je
posegla
po
delo
na
mizi
;
ali
ta
pogled
je
bil
mehak
in
prijazen
.
Ostudna
,
nizkotna
je
bila
misel
,
ki
je
obtožila
Slivarju
srce
.
Kakor
se
je
časih
prestrašil
Hladnika
,
tako
se
je
ozrl
zdaj
skoro
strahoma
na
Mari
:
vedel
je
,
da
mu
je
bila
prišla
iz
njenih
oči
tista
ostudna
,
nizkotna
misel
.
Strah
ga
je
bilo
tega
mrtvaškega
miru
,
ki
ne
razločuje
med
veseljem
in
žalostjo
,
med
smrtjo
in
življenjem
.
Zasadila
mu
je
bila
iglico
v
srce
in
niti
sama
ni
vedela
,
da
je
bila
iglica
zastrupljena
in
da
ga
je
ranila
.
Taki
mirni
ljudje
so
iz
rodu
hudodelcev
.
Vstal
je
ter
se
napravil
,
in
tudi
Neuner
se
je
polagoma
vzdignil
.
„
Le
ostani
,
Neuner
,
saj
se
ti
nikamor
ne
mudi
!
Jaz
grem
samo
malo
na
cesto
in
na
cesti
nimam
rad
družbe
.
“
Neuner
se
je
zasmejal
in
je
sedel
.
„
Pa
se
kmalu
vrni
,
morda
te
počakam
!
“
Zakaj
se
je
zasmejal
?
—
je
mislil
Slivar
na
stopnicah
.
Ali
je
bil
to
neumen
smeh
,
kakor
je
ta
človek
sploh
neumen
,
ali
pa
je
bilo
nekaj
hinavskega
na
dnu
?
—
Slišalo
se
je
,
kot
da
bi
se
bil
zasmejal
nedolžnemu
dovtipu
,
ali
pa
je
bil
morda
napravil
v
svojem
srcu
dovtip
,
ki
nikakor
ni
bil
nedolžen
in
se
mu
je
smejal
?
Obstal
je
med
vratmi
:
Kakšna
neumna
,
neumna
misel
!
In
nizkotna
in
ostudna
povrhu
!
Kaj
je
res
,
da
človek
nikoli
ne
pade
nizko
dovolj
?
Zelo
nizko
je
,
kamor
sem
se
bil
izgubil
v
svojih
mislih
!
—
Tako
ni
zadosti
,
da
sem
se
bil
sam
povagabundil
,
še
druge
poštene
in
čiste
ljudi
bi
rad
oblatil
.
Samo
mislim
nanje
,
pa
jih
oblatim
,
tako
blatne
so
moje
misli
!
—
Ali
pretežka
je
bila
tista
misel
in
pregloboko
se
mu
je
bila
zasadila
v
srce
precej
v
prvem
trenotku
,
da
bi
jo
mogel
izrvati
z
razumnim
prigovarjanjem
.
Vzdignila
se
je
,
zgenila
se
močno
in
zaskelelo
ga
je
,
kakor
da
bi
ga
bil
kdo
telesno
ranil
,
zarezal
mu
v
meso
s
topim
nožem
ter
se
še
nekoliko
poigral
,
še
malo
obrnil
nož
v
rani
.
Kje
pa
imam
pravico
,
da
bi
ji
rekel
:
„
Berta
,
poglej
mi
v
oči
—
—
!
“
Prebledela
bi
in
trepetala
pred
mano
?
—
Nasmehnila
bi
se
mirno
in
bi
rekla
:
„
Kako
pa
naj
ti
pogledam
v
oči
,
Pavle
,
ko
jih
sam
povešaš
?
“
—
In
tedaj
bi
on
sam
prebledel
in
bi
trepetal
pred
njo
,
ona
pa
bi
se
okrenila
.
—
Kako
bi
ji
pogledal
v
oči
,
ko
zine
lahko
samo
besedo
,
da
me
poniža
do
kolen
?
In
ko
je
zapisano
na
vseh
stenah
v
sobi
,
da
sem
jo
bil
osleparil
?
—
Napotil
se
je
v
gostilnico
,
ali
ognil
se
je
tiste
,
kjer
ga
je
čakal
Hladnik
.
Zlobni
mir
njegov
bi
ga
zdaj
dušil
,
zalučil
bi
mu
kozarec
v
obraz
.
„
Kriči
,
duša
,
stokaj
,
ali
si
od
mesa
ali
nisi
?
Ali
te
ni
sram
,
da
se
vlačiš
tako
po
svetu
,
cunja
na
cesti
,
prah
v
vetru
?
Kje
pa
si
bil
ukral
to
človeško
podobo
,
da
slepariš
ljudi
z
njo
,
ko
nisi
človek
?
...
Jaz
,
glej
,
—
ali
si
mislil
,
da
sem
tvoj
tovariš
,
kak
filozof
v
usnje
vezan
?
Ne
,
—
stopim
nate
,
ti
prah
,
ker
jaz
sem
človek
!
“
—
Ognil
se
je
bil
gostilnice
,
ali
prišel
je
naravnost
prednjo
.
„
Saj
sem
čisto
bedast
!
“
si
je
mislil
.
Izza
zagrinjala
se
je
svetilo
,
pogledal
je
v
sobo
in
Hadnika
ni
bilo
.
Gostilnica
je
bila
skoro
prazna
,
ob
eni
sami
mizi
je
sedelo
par
zidarjev
.
Pil
je
hitro
kozarec
za
kozarcem
;
čez
pol
ure
je
plačal
ter
se
napotil
zopet
na
ulico
.
Hodil
je
vse
križem
po
predmestju
,
motal
se
med
ljudmi
,
ki
so
se
izprehajali
v
večernem
hladu
.
—
Nič
čudnega
bi
ne
bilo
,
saj
se
je
moralo
tako
zgoditi
,
in
če
se
še
ni
,
če
se
motim
,
tedaj
se
zgodi
gotovo
v
prihodnje
.
Življenja
je
željna
,
kakor
otrok
je
polna
sanj
,
in
jaz
sem
jo
bil
osleparil
za
življenje
in
za
sanje
...
Prišla
je
bila
k
meni
,
oklenila
se
me
je
bila
tako
zaupno
,
vdano
,
mislila
je
,
da
kar
odprem
roko
in
ji
dam
ves
tisti
lepi
svet
,
ki
je
hrepenela
po
njem
in
ki
ga
nikjer
ni
.
Iz
močvirja
se
je
bila
rodila
,
ubožica
,
in
zato
so
bile
njene
sanje
tako
neumne
;
oklenila
bi
se
bila
vsakogar
,
če
bi
bil
prišel
kdo
slučajno
pred
mano
in
bi
govoril
tako
sladko
in
lažnivo
,
kakor
sem
govoril
jaz
.
Vsak
slepar
bi
ji
bil
kraljevič
iz
devete
dežele
...
In
tudi
potem
bi
se
bilo
zgodilo
isto
,
če
bi
bil
prišel
kdo
drugi
namesto
mene
.
Morda
bi
se
vršilo
bolj
počasi
,
polahko
,
—
leta
bi
morda
minevala
,
ali
vršilo
bi
se
čisto
gotovo
...
Boljše
je
celo
,
da
se
je
izvršilo
tako
hitro
,
preden
je
njen
obraz
čisto
bled
in
upal
.
In
boljše
je
,
da
se
je
izvršilo
tako
sirovo
,
jasno
;
nobenega
dvoma
ni
,
nič
kesanja
.
—
Bog
ti
blagoslovi
sanje
,
Berta
,
otrok
!
—
—
Ker
se
mora
tako
vršiti
,
naj
se
vrši
.
Greh
bi
bil
,
ko
bi
s
sovražnim
pogledom
,
z
zlobno
besedo
segal
v
njene
sanje
.
Če
nima
življenja
v
teh
praznih
sobah
,
v
mojih
mrzlih
rokah
,
kako
bi
ga
ne
iskala
drugod
?
Njene
misli
so
prenedolžne
in
preotroške
,
da
bi
se
plazile
po
tleh
,
po
tej
ostudni
vsakdanjosti
.
Osleparil
sem
jo
bil
,
in
okrenila
se
je
od
mene
—
kaj
bi
ji
mogel
očitati
?
Jaz
sam
sem
se
bil
okrenil
od
nje
,
zaprl
sem
se
bil
v
svojo
sobo
in
sem
pozabil
nanjo
.
Kako
bi
zdaj
zahteval
,
da
bi
se
me
oklepala
za
noge
in
drsala
za
mano
po
kolenih
?
Saj
sem
jo
bil
sam
sunil
v
stran
,
poslovil
sem
se
,
ne
da
bi
se
bil
ozrl
nanjo
in
še
čutil
sem
na
sebi
njen
prestrašeni
,
proseči
pogled
.
Takrat
je
bil
čas
;
takrat
naj
bi
se
bil
zdrznil
,
zgrabil
naj
bi
bil
življenje
,
kakor
je
bilo
,
in
delal
veselo
,
z
jasno
,
pametno
dušo
.
Takrat
je
bil
še
čas
,
da
bi
stopil
s
trdnim
korakom
na
Tratnikovo
pot
,
da
bi
delal
in
živel
in
nič
ne
mislil
;
življenje
bi
me
bilo
neslo
samo
navzgor
,
vedno
više
—
in
ona
bi
gledala
name
danes
kakor
prvi
trenotek
,
s
pogledom
polnim
ljubezni
in
občudovanja
,
ker
bi
ji
bil
napravil
življenje
,
kakor
je
bilo
v
njenem
hrepenenju
.
Takrat
je
bil
čas
,
ali
že
sem
bil
bolan
in
truden
in
izgubljen
;
nezavedno
sem
padal
navzdol
—
in
glej
,
zdaj
bi
hotel
,
da
bi
padala
ona
z
mano
!
—
Čuvaj
se
,
Berta
,
pot
je
strma
in
polzka
!
—
Čuvala
se
je
—
in
že
so
njene
sanje
na
lepih
,
gladkih
potih
,
izprehajajo
se
po
nebu
.
Bog
ti
blagoslovi
sanje
,
Berta
!
—
—
Naj
se
vrši
,
kakor
se
mora
vršiti
;
nič
več
nimam
pravice
,
da
bi
segal
v
njene
sanje
.
—
—
Bilo
je
že
pozno
,
ko
se
je
vračal
domov
.
Miren
je
bil
in
nekoliko
truden
,
vse
ostudne
misli
so
mu
izginile
iz
srca
.
Hladen
veter
mu
je
pihal
prijetno
v
čelo
in
lica
.
„
Naj
se
vrši
,
kakor
se
mora
vršiti
.
“
—
Par
dni
pozneje
je
bilo
,
o
lepem
večeru
začetkom
septembra
.
Vse
je
bilo
kakor
takrat
:
Slivar
je
bil
z
Mari
ob
oknu
;
govorila
sta
poluglasno
,
v
dolgih
presledkih
;
Neuner
je
sedel
poleg
Berte
in
kakor
takrat
mu
je
sijala
v
obraz
luč
od
svetilke
.
Slivarju
so
se
tresle
noge
,
legalo
mu
je
na
lice
nekaj
težkega
in
govoril
je
trudoma
.
Neuner
se
je
bil
že
poslovil
,
in
stala
sta
z
Berto
par
minut
pred
durmi
;
tudi
Slivarju
je
bil
že
dal
roko
.
Toda
govoril
je
in
potem
je
zopet
sedel
,
klobuk
je
položil
na
mizo
.
Pripovedoval
je
o
svojem
življenju
,
o
svojih
prijateljih
in
prijateljicah
,
o
plesu
,
o
gledališču
,
o
izletih
,
o
samem
tistem
veselem
,
vsakdanjem
življenju
.
Govoril
je
neprisiljeno
,
s
prijetnim
glasom
,
zasmejal
se
je
časih
razposajeno
in
samo
žal
mu
je
bilo
,
da
ga
ni
poslušal
tudi
Slivar
.
Obrnil
se
je
časih
k
njemu
in
izpregovoril
glasneje
:
„
čakaj
,
Slivar
,
poslušaj
—
!
“
in
povedal
je
anekdoto
,
ki
se
je
zdela
Slivarju
neizmerno
neumna
in
zoprna
.
—
Poslovil
se
je
vdrugič
in
je
zopet
sedel
;
bilo
je
že
blizu
devetih
.
„
Naj
se
vrši
,
kakor
se
mora
vršiti
!
“
si
je
mislil
Slivar
in
noge
so
se
mu
tresle
.
Bertin
obraz
je
bil
lep
in
mlad
,
oči
so
sijale
v
veselih
sanjah
,
ustnice
so
kipele
,
zgenile
se
časih
,
kot
da
bi
govorile
na
tihem
.
Neuner
je
vstal
vtretjič
;
tudi
Berta
je
odložila
delo
in
vstala
.
In
vstal
je
tudi
Slivar
ter
stopil
bliže
.
Neuner
je
stisnil
Berti
roko
,
govoril
je
dalje
in
njena
roka
je
ostala
v
njegovi
.
Slivar
je
pogledal
njeno
roko
;
nikoli
se
mu
ni
bila
zazdela
tako
bela
in
drobna
in
spomnil
se
je
,
kako
jo
je
nekdaj
poljubljal
.
Izpustila
sta
roke
,
ali
Neuner
se
je
zopet
poklonil
,
njena
roka
se
je
vzdignila
kakor
nezavedno
in
zopet
jo
je
stisnil
in
roka
je
ostala
zopet
v
roki
.
Ozrl
se
je
Slivarju
v
obraz
in
smejal
se
je
nedolžno
,
kot
da
bi
se
nič
ne
vršilo
.
Slivar
je
stopil
čisto
predenj
:
„
Torej
,
ali
bo
konec
?
“
Njegov
glas
je
bil
grd
,
hripav
,
in
komaj
je
začul
sam
svoje
besede
,
je
stisnil
pest
ter
ga
udaril
z
vso
silo
v
veseli
,
rdečelični
obraz
.
Neuner
je
bil
prestrašen
in
začuden
,
ni
mislil
,
da
bi
se
branil
.
Slivar
je
udaril
vdrugič
,
vtretjič
,
naravnost
v
veseli
,
rdečelični
obraz
.
Dihal
je
težko
in
ves
se
je
tresel
.
Neuner
se
je
umikal
počasi
,
nič
ni
razumel
.
„
Kaj
pa
sem
ti
bil
storil
,
za
Boga
?
“
Zgrabil
je
hitro
za
klobuk
ter
zbežal
;
slišalo
se
je
,
kako
je
zaloputnil
zunaj
duri
ter
tekel
po
stopnicah
.
Berta
je
stala
ob
mizi
;
njen
obraz
je
bil
bled
,
ustnice
so
bile
poluodprte
,
ali
izpregovoriti
ni
mogla
besede
.
Šel
je
mimo
nje
,
ne
da
bi
se
ozrl
nanjo
.
Prižgal
je
v
ateljéju
luč
ter
hodil
dolgo
v
noč
,
da
se
je
že
skoro
danilo
.
Ko
se
je
spravil
spat
,
ni
zaspal
niti
za
minuto
;
čakal
je
jutra
,
in
ko
je
zasijalo
solnce
zunaj
na
strehi
,
je
vstal
ter
se
oblekel
.
Kar
se
je
izvilo
polagoma
iz
kipečih
,
razburkanih
misli
ter
stopilo
predenj
jasno
in
neizogibno
,
je
bila
zavest
,
da
je
v
tistem
trenotku
,
ko
je
bil
udaril
s
pestjo
v
rdečelični
obraz
,
privezal
na
svoje
noge
nedolžno
,
trepetajoče
Bertino
telo
ter
jo
prisilil
,
da
hodi
in
pada
z
njim
.
„
Jaz
sem
tvoj
mož
,
“
ji
je
rekel
,
„
Jaz
,
vagabund
,
in
ti
nimaš
pravice
misliti
na
nikogar
,
razen
name
,
in
želeti
si
nimaš
drugega
življenja
,
nego
sem
ti
ga
bil
jaz
pripravil
!
“
Prijel
jo
je
bil
sirovo
s
svojo
mrzlo
roko
,
in
ona
se
je
tresla
,
vsa
majhna
,
nedolžna
in
boječa
.
Kar
popadale
so
vse
njene
sanje
,
porezal
jim
je
bil
peroti
,
in
zdaj
je
hodila
za
njim
,
po
umazanih
,
trdili
tleh
in
njene
oči
se
niso
upale
ozreti
nikamor
.
—
Vedel
je
,
da
je
razbil
s
tistim
udarcem
najlepši
del
njenega
življenja
;
razbil
je
njene
sanje
,
sladke
misli
na
prihodnost
,
ki
je
pač
ne
bo
nikoli
,
a
ki
je
v
hrepenenju
še
vse
lepša
in
slajša
,
nego
bi
bila
v
resnici
.
Njeno
srce
je
razbil
,
neusmiljeno
ga
je
uklonil
v
svojo
službo
in
tako
bi
ga
vlačil
s
sabo
po
umazani
ulici
.
Ubogo
,
trepetajoče
nedolžno
srce
!
—
In
vedel
je
:
samo
ena
je
pot
,
da
izbriše
ta
veliki
greh
in
olajša
svojo
dušo
.
Kako
bi
pač
hodil
,
če
bi
bilo
privezano
nanj
tisto
mlado
življenje
,
ki
ga
je
bil
oblatil
in
uničil
in
bi
stokalo
za
njim
in
bi
mu
očitalo
?
—
Vedel
je
,
da
je
pot
samo
ena
in
skoro
lahko
mu
je
bilo
ob
tej
misli
.
—
Berta
mu
je
prinesla
zajutrek
;
roka
se
ji
je
tresla
in
ni
se
mu
upala
pogledati
v
obraz
.
Nato
se
je
odpravil
takoj
od
doma
in
je
ostal
zunaj
skoro
do
poldne
.
Dan
je
bil
krasen
in
gorak
;
samo
daleč
zunaj
,
ob
gozdu
,
je
že
dihal
nalahko
hladnejši
jesenski
veter
.
Ali
vse
je
bilo
še
zeleno
,
šumelo
je
še
vsenaokoli
in
prepevalo
,
tako
da
mu
je
bilo
čisto
milo
in
mehko
in
da
se
je
spomnil
domovine
.
Tistih
lepih
krajev
se
je
spomnil
,
dolin
in
holmov
,
šumečih
gozdov
;
zdelo
se
mu
je
zdaj
,
da
sije
tam
neprestano
veselo
pomladansko
solnce
,
—
travniki
se
tope
v
svetlobi
,
pšenica
se
ziblje
v
mehkem
vetru
,
vse
čez
in
čez
je
razlita
rosna
solnčna
sreča
...
Kako
bi
pokleknil
in
poljubil
tisto
zemljo
,
on
popotnik
,
izgubljeni
sin
tiste
zemlje
!
S
solzami
bi
jo
poljubil
,
njo
ljubljeno
,
neljubečo
;
„
glej
,
tvoj
sin
se
vrača
k
tebi
!
“
bi
jo
prosil
in
bi
stokal
od
bolečine
,
on
tujec
,
nepoznan
in
neljubljen
.
—
Tako
je
prosil
in
stokal
vso
svojo
mladost
,
ali
naposled
je
spoznal
svojo
usodo
in
svoj
poklic
in
ni
več
prosil
.
Otresel
je
prah
od
svojih
podplatov
ter
vzel
v
roko
popotno
palico
.
Namenjena
mu
je
bila
že
oddavna
in
samo
zato
je
trpel
,
ker
ni
,
spoznal
,
da
mu
je
namenjena
in
je
ni
bil
zgrabil
z
vdano
roko
takoj
od
začetka
.
Tujec
je
bil
v
svojih
mislili
;
rodile
so
se
bile
v
vetru
,
na
nebu
,
na
drugih
svetovih
;
tujec
je
bil
v
svojem
srcu
,
ki
je
bilo
nemirno
in
je
hrepenelo
za
solncem
,
kadar
je
odhajalo
v
tuje
kraje
in
jemalo
s
sabo
svojo
gorko
,
zlato
svetlobo
.
Hodil
je
za
njim
,
da
bi
ga
dohitel
,
ali
kamor
je
prišel
,
povsod
je
bila
že
tema
in
povsod
je
bil
tujec
.
Povsod
tujec
!
...
In
gledal
je
z
mračnim
očesom
na
to
lepoto
krog
sebe
in
v
tistem
hipu
kakor
da
je
obledela
svetloba
pod
njegovim
mračnim
pogledom
in
je
zelenje
že
trepetalo
in
venelo
.
Vrnil
se
je
domov
.
Po
kosilu
se
je
zaprl
v
ateljé
,
da
bi
uredil
v
njem
svoje
stvari
.
Spomenik
je
bil
že
odpravil
k
livaču
,
dal
je
navodila
kamnoseku
,
ki
je
izdelaval
podstavo
ter
se
opravičil
onim
starim
gospodom
tam
doli
,
ki
so
se
pripravljali
na
praznik
slavnostnega
odkritja
,
da
ne
more
dol
,
ker
ima
opravkov
preveč
in
bi
zamudil
vsako
minuto
.
—
Ogledaval
je
skice
svojih
del
,
spomenike
razposajenih
sanj
.
Kako
so
mu
gledali
ti
obrazi
tuje
in
začudeno
v
lice
!
Kdo
jih
je
bil
ustvaril
,
iz
katere
zemlje
so
se
bili
porodili
?
Kako
je
vse
živelo
v
njih
—
čudno
,
polnočno
življenje
,
ki
ga
ni
nego
v
popotniški
fantaziji
...
Vedel
je
,
da
bi
zdaj
ne
mogel
več
napraviti
kaj
takega
,
—
spominjal
se
je
na
tisto
življenje
,
ki
so
se
bila
rodila
iz
njega
ta
čudna
dela
,
kakor
na
lepo
mladinsko
neumnost
,
ki
nima
več
ne
moči
ne
veselja
,
da
bi
jo
živel
še
enkrat
.
„
Drugače
bi
delal
zdaj
!
“
„
Ne
...!
Stresel
je
z
glavo
kakor
v
strahu
.
Bal
se
je
misli
,
ki
bi
ga
zapeljale
na
stranpota
,
morda
celo
v
novo
prazno
upanje
.
„
Z
delom
je
zdaj
pri
kraju
,
nima
več
smisla
ne
zame
in
ne
za
druge
.
“
In
sam
se
je
nasmehnil
svoji
smešni
želji
,
ki
mu
je
bila
nenadoma
potrkala
na
srce
.
„
Delal
bi
,
sanjal
z
očmi
in
rokami
!
Kako
bi
mrtveci
delali
?
Zdramil
bi
se
v
rakvi
,
prišel
neroden
in
otročji
v
ateljé
ter
se
spravil
nad
il
—
to
bi
bilo
nedostojno
in
nenaravno
!
Živi
naj
delajo
,
mrliči
naj
gnijo
!
—
Zato
le
brž
stran
z
izkušnjavami
,
le
hitro
stran
z
njimi
!
“
Razbil
je
v
kosce
skico
za
skico
.
Na
steni
je
viselo
dvoje
mask
,
ki
jih
je
bil
napravil
še
na
akademiji
,
v
kotu
so
stala
nekatera
ženska
in
moška
doprsja
.
Vse
je
razdrobil
.
„
Da
se
mi
ne
bo
vedelo
ne
imena
,
ne
stanu
!
“
„
Da
ne
bodo
prihajali
in
zmajevali
z
učeno
glavo
in
govorili
:
škoda
ga
je
bilo
,
lepo
je
bil
začel
,
sčasoma
bi
bilo
morda
nekaj
dostojnega
iz
njega
.
Ali
še
nezrel
in
sanjarski
je
bil
,
zapil
se
je
in
izgubil
,
taki
mladi
ljudje
ne
znajo
živeti
in
tako
dalje
...
Ker
sem
umrl
zase
,
ni
treba
,
da
bi
živel
za
druge
—
in
tisto
neumno
mlado
življenje
še
celo
ne
.
Urez
spomina
,
brez
sledu
!
“
In
lahko
bi
tudi
kdo
prišel
in
bi
rekel
,
da
so
to
otročja
dela
,
ki
pričajo
večjidel
o
vihravosti
in
nestalnosti
in
le
od
daleč
o
neki
vrsti
ženijalnosti
.
S
hladno
radovednostjo
bi
ogledaval
ta
otročja
dela
,
tako
da
bi
jih
ponižaval
in
bi
se
v
resnici
priklanjala
pred
njim
.
Ali
jaz
ne
pustim
tega
.
To
so
bili
kamni
ob
moji
trnjevi
poti
navzgor
,
in
ker
nisem
dosegel
vrha
,
tudi
ni
treba
,
da
bi
pričali
ti
kamni
o
mojih
otročjih
in
neuspešnih
naporih
.
“
„
Strani
torej
z
njimi
!
“
Ostala
je
samo
ženska
glava
,
še
ne
popolnoma
dovršena
.
Vzdignil
je
kladivo
,
ali
roka
mu
je
omahnila
.
Obraz
njegove
žene
je
gledal
nanj
proseč
in
prestrašen
.
„
Prizanesi
,
ne
udari
!
“
Sam
se
je
začudil
in
mehko
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Pred
nekaterimi
tedni
je
bil
pričel
delati
to
glavo
,
brez
namena
in
samo
iz
dolgega
časa
;
ni
imel
ne
modela
ne
slike
in
tudi
spominjal
se
ni
natanko
,
kje
bi
bil
videl
ta
obraz
,
ki
mu
je
bil
tako
jasno
v
spominu
.
Zdaj
,
ko
je
vzdignil
roko
,
da
bi
ga
uničil
,
pa
so
nenadoma
pogledale
nanj
oči
njegove
žene
,
neveste
.
Taka
je
bila
,
ko
jo
je
prvikrat
videl
—
življenja
in
uživanja
željna
,
polna
hrepenenja
in
vdanosti
obenem
.
Živela
je
v
siromaštvu
in
skrbeh
—
ali
glej
,
kako
so
bile
vesele
njene
oči
,
kako
si
je
bila
sredi
siromaštva
in
skrbi
najlepši
cvet
,
ki
bi
si
kraljična
ne
želela
lepšega
.
Sla
je
po
trnjevi
poti
kakor
angel
:
noge
so
se
komaj
dotikale
tal
in
se
niso
ranile
na
trnju
.
Roka
mu
je
omahnila
in
nasmehljal
se
je
.
„
Kako
si
se
prestrašila
,
sirota
!
Ne
boj
se
,
ne
storim
ti
nič
zalega
!
Bog
ti
blagoslovi
sanje
!
“
Stopil
je
v
sobo
;
skoro
se
je
že
bližal
mrak
.
„
Ne
boj
se
,
sirota
,
ne
storim
ti
nič
zalega
!
“
Smehljal
se
je
sočutno
in
ljubeznivo
in
položil
je
Berti
roko
na
ramo
.
Sedela
je
pri
šivalnem
stroju
,
sključena
,
obrvi
tesno
skrčene
,
tako
da
se
je
prikazala
guba
na
čelu
.
Zgenila
se
je
in
ko
se
je
ozrla
nanj
,
se
je
začudila
njegovemu
mehkemu
pogledu
.
„
Če
me
dolgo
ne
bo
domov
,
ne
čakaj
z
večerjo
,
Berta
!
“
Stisnil
ji
je
roko
topleje
in
bilo
mu
je
,
kakor
da
ji
mora
povedati
še
nekaj
,
reči
še
besedo
,
ki
bi
bilo
v
njej
vse
,
kar
je
čutil
.
Ali
tiste
besede
ni
bilo
;
pogledal
ji
je
še
enkrat
v
plašne
in
začudene
oči
.
„
Zbogom
,
Berta
!
“
Nato
se
je
ozrl
po
sobi
.
Mari
je
sedela
ob
oknu
;
zdelo
se
je
,
da
dremlje
,
ali
izza
poluzatisnjenih
trepalnic
je
sijal
pogled
na
Slivarja
.
Miren
in
tih
pogled
,
ki
se
ni
vznemiril
nikoli
več
in
ki
bi
se
ne
prestrašil
in
razširil
,
ko
bi
ugledal
smrt
pred
sabo
.
Slivarja
je
zazeblo
od
tega
miru
,
—
bal
se
ga
je
in
zoprn
mu
je
bil
.
„
Ni
ne
smrt
,
ne
življenje
,
brezdušno
spanje
je
,
Hladnikovo
spanje
.
“
—
V
sobo
je
prišla
za
hip
Bertina
mati
,
tiha
,
skrbeča
,
bolna
,
—
zmerom
enaka
;
njena
usoda
je
bila
odločena
že
davno
,
ko
je
imela
trinajst
let
in
je
nastopila
tam
doli
v
močvirju
svoje
hlapčevsko
delo
.
Slabotna
je
bila
in
bolna
,
ali
njena
močna
opora
je
bila
vsakdanja
skrb
,
ki
ji
je
prilivala
krvi
in
življenja
.
Obsul
bi
jo
z
bogastvom
,
in
ugasnila
bi
v
treh
dneh
.
—
Ko
