misliin
govori
Radovan
o
domoljubji
in
zatorej
ga
imam
rad
;
ne
bojim
se
,
da
bi
se
kedaj
izneveril
svojemu
prepričanju
,
da
bi
ga
kedaj
utrudilo
ali
ostrašilo
nasprotovanje
,
naj
mu
pride
od
zgoraj
ali
iz
med
zaslepljenih
rojakov
.
Cesar
se
je
naučil
,
kar
je
marno
in
s
trudom
lepega
in
dobrega
nabral
v
tuji
deželi
,
to
pride
kedaj
,
tega
sem
preverjen
,
našemu
narodu
v
korist
.
In
,
kakor
mi
je
pravil
,
ní
on
sam
,
kateri
misli
tako
.
Posebno
veselje
mi
je
bilo
,
pravo
serčno
veselje
,
ko
mi
je
pravil
,
da
je
sedaj
med
našo
mladino
na
Dunaji
neka
zaveza
,
neka
skrivna
zarotba
,
poštena
zarotba
,
gospod
Mirodolski
!
bog
nam
daj
obilo
takih
!
Dali
so
si
besedo
,
da
hočejo
malo
govoriti
,
a
mnogo
delati
za
domovino
.
Pridnost
je
njih
geslo
in
poštenost
na
vse
strani
.
Dovolj
sleparstva
,
pokazalo
je
,
kaj
more
;
naj
poštenost
enkrat
poskusi
svoje
moči
!
Vsak
naj
se
izuči
in
izuri
v
svoji
stroki
,
da
se
mu
ne
bode
nikogar
bati
.
Potem
pa
vsi
domóv
,
vsak
na
svoje
mesto
.
Koreniti
v
vednosti
,
pošteni
v
dejanji
,
omikani
in
plemeniti
v
vedenji
,
koga
bi
se
bali
,
kedo
se
more
meriti
z
nami
?
Čislati
,
spoštovati
nas
morajo
naši
nasprotniki
,
potem
se
nas
bodo
bali
,
potem
bodo
skromni
in
tihi
,
kakor
je
spodobno
človeku
v
tuji
deželi
:
„
Si
vivis
Romae
,
romano
vivito
more
.
“
To
vam
je
pošten
in
časten
boj
,
brez
kričanja
in
psovanja
.
Tako
bode
,
po
božji
in
človeški
pravici
,
Slovenec
gospod
na
slovenski
zemlji
.
Kaj
pravite
,
gospod
Mirodolski
?
“
„
Nič
novega
mi
niste
povedali
,
čestiti
gospod
:
Radovan
in
jaz
nimava
skrivnosti
;
vendar
sem
vas
z
veseljem
poslušal
do
konca
;
kaj
lepega
človek
rad
dvakrat
sliši
.
Poznate
me
,
gospod
,
kakor
jaz
poznam
vas
,
zato
se
lahko
umeva
.
Priletna
sva
obá
;
težko
,
da
učakava
lepe
prihodnosti
,
katere
želiva
našemu
narodu
;
vendar
potolažena
se
ločiva
od
tod
;
zarija
,
ki
lepši
dan
obéta
,
zlati
nebo
;
od
daleč
gledava
obljubljeno
deželo
,
v
kateri
bodejo
srečno
živeli
naši
potomci
.
Na
veselo
prihodnost
!
“
„
Bog
živi
Radovana
,
bog
živi
nado
našo
,
slovensko
mladino
,
bog
živi
vse
slovenske
poštenjake
!
“
Žvenketanje
kozarcev
,
nenavadno
o
takem
času
,
ni
dalo
mirú
skerbni
Barbi
.
Kaj
neki
imata
danes
gospoda
,
da
sta
tako
razneta
!
A
ko
vidi
steklenico
prazno
na
mizi
,
kaj
treba
tu
premisleka
?
Vé
takoj
,
kaj
ji
je
storiti
,
ker
znane
so
ji
bile
lepe
hišne
navade
.
Krepko
stisne
gospod
Mirodolski
svojemu
prijatelju
roko
,
potem
govori
:
„
Različna
so
bila
,
čestiti
prijatelj
,
najina
pota
v
življenji
;
različne
so
najine
misli
in
sodbe
o
mnogih
,
morebiti
prav
imenitnih
stvareh
—
kako
bi
pač
moglo
biti
drugače
!
—
vendar
med
nama
ní
resnega
razpora
.
Zlagava
se
v
navdušenji
za
vse
,
kar
je
dobro
,
blago
in
lepo
,
zlagava
se
v
ljubezni
do
človeštva
,
v
ljubezni
do
naroda
.
Ne
bojim
se
torej
,
da
bi
me
krivo
sodili
,
ako
vam
govorim
naravnost
,
brez
ovinkov
,
kakor
mislim
in
čutim
.
Meni
ne
pristoji
sodba
o
našem
duhovstvu
,
premalo
ga
poznam
,
premalo
sem
imel
priložnosti
občevati
in
razgovarjati
se
z
njim
.
Soditi
ves
stan
po
nekih
posameznih
glasovih
,
kateri
so
mi
,
in
časi
prav
neprijetno
,
bili
na
uhó
,
to
se
mi
ne
zdi
pravično
.
Klas
ní
najbolji
,
kateri
dviguje
najviše
glavo
;
in
motil
bi
se
svet
,
ako
bi
sodil
naš
narod
,
zlasti
naše
ljudstvo
,
po
možeh
,
ki
vpijejo
najglasneje
.
Kar
bodem
torej
govoril
,
to
meri
samo
na
može
,
kateri
delajo
,
kakor
bi
javno
govorili
v
imenu
vsega
svojega
stanú
.
In
s
temi
se
zlagati
ne
morem
.
Vidi
se
mi
,
da
so
tudi
oni
nekoliko
krivi
žalostnega
razpora
,
kateri
je
na
korist
samo
našim
nasprotnikom
.
Po
svojem
prepričanji
govoré
,
gotovo
!
boré
se
za
resnice
in
pravice
,
katere
se
jim
vidijo
najsvetejše
:
to
je
prav
,
to
je
moško
!
Ali
,
vprašam
,
zakaj
govoré
takó
,
zakaj
se
boré
s
takim
orožjem
?
Ako
se
prepirata
dva
,
pravi
italijanski
pregovor
,
čegava
je
pravica
?
Njegova
ne
,
ki
najbolj
kričí
.
„
Sancta
sancte
!
“
opominjajo
s
povzdignenim
perstom
svoje
nasprotnike
;
zakaj
ne
delajo
sami
po
svojih
besedah
?
Sveta
stvar
naj
se
brani
sè
svetim
orožjem
.
Kako
je
moči
vero
ljubezni
oznanjati
sè
serdom
v
serci
,
gerdimi
besedami
v
ustih
,
širiti
jo
,
pridobivati
ji
učence
s
palico
in
terdo
pestjo
?
O
da
se
tako
malo
spominjajo
svojega
nebeškega
učenika
!
Samo
eno
versto
ljudi
je
sovražil
,
kolikor
je
moglo
sovražiti
to
preblago
serce
,
pismouke
in
farizeje
!
Samo
enkrat
je
bič
zgrabila
krotka
roka
njegova
,
ko
je
svetišče
gospodovo
oskrunjala
kupcev
in
menjalcev
samopašna
druhal
!
Turški
prorok
,
ne
on
,
je
velel
svojim
učencem
:
Pojte
križem
svet
,
ter
širite
moj
nauk
z
mečem
in
ognjem
!
Resnice
se
ne
širijo
,
kakor
se
tudi
ne
zatirajo
,
s
kervjo
in
plamenom
,
s
temnicami
in
železjem
.
O
strašna
zmota
,
o
žalostna
,
sramotna
prikazen
,
gerdi
madež
človeškega
rodu
!
Njemu
,
ki
je
dejal
,
da
noče
klalnih
darov
,
njemu
naj
bi
prijeten
bil
dim
goreče
germade
,
duh
prijeten
pekočega
se
človeškega
telesa
!
On
,
ki
živi
„
mlade
krokarje
ob
potoku
“
,
on
naj
bi
z
veseljem
čul
stók
v
bolečinah
vijočega
se
človeka
,
ki
ga
muči
njemu
na
slavo
in
čast
zdivjana
druhal
;
njemu
naj
bi
bil
sladek
glas
zapuščenih
vdov
in
sirot
!
Tako
si
misliti
najvišje
bitje
,
kakoršen
ní
dan
današnji
najkervoločnejši
človek
,
tako
mu
služiti
:
to
je
bogokletstvo
,
če
je
katero
na
svetu
.
Taki
ljudjé
niso
vstvarjeni
po
božji
podobi
;
sami
so
si
vstvarili
boga
po
svoji
podobi
!
Ali
,
kam
sem
zašel
?
V
starodavne
čase
,
ki
so
minili
,
ki
se
ne
povernejo
nikedar
več
.
Groza
mi
predriza
ude
,
serce
se
mi
kerči
,
ko
se
spominjam
té
najžalostnejše
dobe
v
zgodovini
človeški
.
Stoletij
in
stoletij
pokore
mu
bode
potreba
,
blagega
delovanja
,
dejanjske
bratovske
ljubezni
,
da
si
opêre
človeštvo
ta
kervavi
madež
s
telesa
!
Govoriti
sem
hotel
o
sedanjih
časih
,
o
možeh
,
ki
tako
čudno
,
po
svoje
služijo
bogu
in
njegovim
resnicam
.
Kako
je
mogoče
,
da
so
tako
zaslepljeni
!
Strast
,
strast
,
najhujša
sovražnica
resnice
jim
slepi
sicer
bistro
oko
,
da
ne
vidijo
sami
,
kar
vidijo
vsi
drugi
,
da
je
vspeh
njihovega
početja
naravnost
nasproten
njihovemu
namenu
.
„
Na
skledo
kisline
se
ne
vjame
toliko
muh
,
kolikor
na
žlico
medú
!
“
„
Kedor
veter
seje
,
bode
žel
vihar
,
“
pravi
sv.
pismo
,
katerega
so
,
kakor
je
videti
,
čisto
pozabili
.
Ko
pride
sin
človekov
,
ki
ni
imel
,
kamor
bi
položil
glavo
,
nek
večer
sè
svojimi
učenci
truden
v
neko
vas
;
ko
jim
terdoserčni
nje
prebivalci
odrekó
prenočišče
:
kako
so
se
razserdili
njegovi
učenci
,
tako
malo
še
pododni
svojemu
nebeškemu
učeniku
;
kako
so
mu
prigovarjali
v
nesveti
jezi
,
naj
pokliče
ogenj
in
žveplo
z
neba
na
pregrešno
vás
!
Kaj
jim
odgovori
izveličar
?
„
Vi
ne
veste
,
kakega
duha
ste
otroci
!
“
Kakega
duha
otroci
so
oni
,
ki
živega
preklinjajo
njega
,
ki
se
v
svojem
prepričanji
ne
more
zlagati
z
njimi
.
Kaj
bi
jim
rekel
,
ako
bi
stopil
med
nje
on
,
ki
je
govoril
:
Človekov
sin
ní
prišel
na
svet
,
da
pogublja
duše
,
temuč
,
da
jih
reši
!
Fanatičen
bodi
Mahomedán
,
ta
je
pravi
značaj
njegove
vere
;
ljubezen
,
vsmiljenje
z
nesrečnim
bratom
je
kristijanstva
jedro
.
Kedo
je
boljši
kristijan
,
on
,
ki
je
pel
:
Skèrbi
zase
,
ljubi
brata
,
Dvigni
ga
,
odpri
mu
vrata
In
sodnik
naj
bo
serce
,
ali
óni
,
ki
so
ga
preganjali
„
od
nemila
do
nedraga
?
“
Oprostite
,
čestiti
prijatelj
,
da
tako
govorim
,
kakor
sicer
ní
moja
navada
.
Gotovo
že
čutite
,
kaj
me
je
tako
razjarilo
;
saj
ste
mi
sami
poslali
list
,
v
katerem
sem
bral
—
kako
bi
imenoval
tako
pisanje
?
To
ni
že
več
strast
,
sovraštvo
,
žolč
;
mogoče
,
da
je
pisala
to
blagoslovljena
,
a
gotovo
ne
blažena
roka
.
Taki
ljudje
bi
še
dandanašnji
zažigali
germade
,
ako
bi
mogli
in
smeli
.
Poznate
me
,
gospod
;
dovolj
sva
se
že
razgovarjala
o
vsem
,
kar
je
na
korist
in
kvar
našemu
ubogemu
narodu
.
Vi
veste
,
kako
mislim
o
žalostnem
domačem
razporu
;
da
sè
svojim
prepričanjem
,
se
svojim
sercem
ne
morem
biti
ne
na
óni
,
ne
na
tej
strani
.
„
Intra
muros
peccatur
et
extra
.
“
Jaz
sovražim
strastnost
in
surovost
,
kjer
jo
vidim.
Recimo
,
da
se
je
začelo
na
óni
strani
;
kako
jih
to
opravičuje
?
Kje
naj
bode
plemenitost
doma
,
ako
ne
pri
njih
?
“
Na
obéh
stranéh
je
krivica
,
obéma
je
torej
potreba
poboljšanja
,
da
bode
konec
pogubnega
razkolstva
,
da
se
verne
mir
in
z
njim
sreča
v
našo
ubogo
deželo
!
Nemogoče
mi
je
misliti
,
da
so
vsi
,
da
je
samo
večina
našega
duhovstva
enakih
misli
s
temi
vpijáti
.
Zakaj
se
nikedo
ne
oglasi
:
Bratje
,
mir
in
sprava
!
vsi
smo
ene
matere
sinovi
,
vsi
jo
ljubimo
:
podajmo
si
roké
ter
delajmo
zložno
na
korist
domovini
!
“
Ničesa
ne
odgovori
na
to
gospod
župnik
;
molčé
podá
roko
svojemu
prijatelju
:
razumela
sta
se
čestita
moža
.
Nekoliko
časa
molčita
obá
,
potem
povzame
gospod
Mirodolski
zopet
besedo
:
„
Lep
je
duhovski
stan
;
jaz
sam
sem
bil
že
blizo
nekedaj
,
da
bi
si
ga
bil
izvolil
.
Živeti
med
ljudstvom
,
učiti
,
voditi
ga
z
besedo
in
izgledom
,
z
njim
čutiti
vse
potrebe
njegove
,
z
njim
veseliti
se
in
žalovati
;
kaj
lepšega
si
more
želeti
človek
na
sveti
!
Ni
mi
treba
iskati
izgleda
daleč
okrog
.
Kedo
je
najbolj
spoštovan
,
najbolj
ljubljen
mož
po
vsej
srenji
?
Kam
se
zatekajo
v
svojih
potrebah
,
prepričani
,
da
najde
vsak
pomoči
,
dobrega
sveta
,
ali
vsaj
prijazne
,
tolažilne
besede
?
Vi
,
čestiti
gospod
,
ne
razgrajate
v
cerkvi
,
ne
razbijate
lece
;
vi
ne
strašite
vedno
ubozega
ljudstva
z
gorečim
peklom
in
černim
gospodarjem
njegovim
;
vi
svojim
zvestim
poslušalcem
ne
belite
glav
sè
skrivnostnimi
vérskimi
resnicami
,
katerim
niso
do
dna
prišli
cerkveni
očetje
;
vi
jih
ne
svarite
pred
krivimi
preroki
,
kateri
bi
pač
težko
kedaj
utegnili
zaiti
v
to
tiho
dolino
.
Svarite
jih
pred
sovražnikom
,
katerega
nosi
vsak
,
več
ali
manj
,
sam
v
sebi
.
Vi
ne
strašite
vedno
sè
šibo
božjo
;
v
jasnih
podobah
jim
kažete
žalostne
nasledke
lahkomiselnosti
,
nezmérnosti
,
razuzdanosti
in
drugih
napak
,
ki
izpodjedajo
srečo
in
blagostanje
na
kmetih
.
Iz
vaših
ust
ní
čuti
neprimerne
besede
.
Vas
lahko
posluša
najbolj
izobražen
človek
;
iz
vaših
ust
bode
slišal
resnice
,
ki
ne
bodo
tudi
njemu
brez
koristi
.
Da
sem
vam
jaz
vedno
zvest
poslušalec
,
kateremu
ne
uide
nobena
beseda
,
to
veste
,
čestiti
gospod
župnik
!
“
„
Oho
!
“
zavpije
na
to
duhovni
gospod
,
ki
je
že
delj
časa
zmajával
glavo
,
„
oho
!
gospod
Mirodolski
!
Tako
torej
?
Da
hodite
v
cerkev
vsako
nedeljo
sè
svojima
hčerkama
,
to
mi
je
znano
,
tó
;
da
me
pa
tako
zvesto
poslušate
,
kakor
pravite
;
da
pazite
na
vsako
besedo
,
tega
nisem
vedel
do
sedaj
.
To
ní
lepo
,
gospod
Mirodolski
;
vsaj
povedati
tega
ní
bilo
potreba
.
Naravnost
vam
povem
;
moja
navada
ní
,
da
bi
se
bog
vé
kako
pripravljal
v
saboto
večer
ter
premišljal
,
kaj
bodem
jutri
govoril
.
Sedaj
bode
pa
treba
vse
drugače
!
Še
tega
bi
bilo
potreba
,
da
bi
moje
govore
zapisavali
v
cerkvi
,
besedo
za
besedo
,
kakor
neki
delajo
na
Dunaji
časniški
poročniki
iz
rodú
onih
,
ki
so
nekedaj
peš
popotovali
skozi
rudeče
morje
.
Čakajte
,
gospod
;
ker
hodite
tako
zvesto
poslušat
moje
cerkvene
govore
,
ki
so
namenjeni
samo
vérnim
ovčicam
,
meni
izročenim
;
treba
,
da
izpregovorim
z
vami
enkrat
resno
besedo
,
ki
mi
je
že
zdavnaj
na
jeziku
.
Če
ste
tako
dober
kristijan
,
kako
to
,
da
ste
dali
svojima
hčerkama
tako
nekristijanski
imeni
?
Zora
,
Breda
!
lepi
imeni
,
ní
da
bi
dejal
;
a
vprašam
vas
,
gospod
Mirodolski
,
kedaj
se
je
katera
svetnica
imenovala
tako
?
Teh
imen
ni
najti
ne
v
mali
ne
v
veliki
„
pratiki
“
;
zastonj
bi
jih
iskal
v
svetem
pismu
stare
in
nove
zaveze
,
zastonj
v
življenji
svetnikov
!
“
„
Vidite
,
čestiti
gospod
župnik
,
to
je
vse
dobro
premišljeno
,
na
tanko
prevdarjeno
.
Ne
da
bi
morebiti
zaničeval
poštena
imena
,
katera
dajó
naši
pošteni
kmetje
po
stari
navadi
svojim
otrokom
.
Kaj
je
ime
?
Človek
je
lahko
kerščen
za
Jurja
in
more
biti
vendar
pameten
mož
.
Ali
jaz
sem
premišljal
in
sodil
tako
:
Mislite
si
,
gospod
,
da
hoče
pri
nas
pisatelj
pisati
povest
,
roman
,
dramo
;
vprašam
vas
,
kaj
more
začeti
z
našimi
imeni
?
Kako
naj
imenuje
svoje
osebe
,
katere
hoče
povzdigniti
iz
navadnega
,
vsakdanjega
življenja
,
obdati
jih
z
vzornim
svitom
!
Vsak
narod
ima
svoja
imena
,
zakaj
bi
mi
ne
imeli
svojih
?
Imeli
smo
jih
,
kakor
nam
še
pričajo
narodne
pesmi
,
a
izgubili
smo
jih
iz
življenja
.
Kaj
nam
je
torej
storiti
?
Kmet
se
derži
svojih
starih
navad
;
zakaj
bi
mi
,
ki
se
imenujemo
izbražene
,
ne
storili
pervega
koraka
?
Meni
se
zdi
,
da
je
dolžnost
vsakemu
izobraženemu
Slovencu
dajati
svojim
otrokom
lepa
,
slovenska
imena
.
Kedó
more
reči
,
da
se
ne
širi
tudi
s
tem
narodna
zavest
?
Nemogoče
mi
ji
verjeti
,
da
se
žalijo
s
tem
svetniki
in
svetnice
v
nebesih
,
kakor
tudi
ne
verujem
,
da
žalimo
boga
,
ako
ga
pišemo
po
našem
pravopisu
,
z
malo
čerko
.
Ako
bi
mu
hoteli
s
čerko
izkazavati
primerno
čast
,
s
kako
veliko
čerko
nam
bi
bilo
pisati
njegovo
imé
!
“
Po
takih
pogovorih
,
resnih
in
šaljivih
,
sta
se
ločila
blaga
gospoda
,
ko
se
je
solnce
že
bližalo
zatonu
.
Po
župnikovem
odhodu
je
ravno
stopal
gospod
Mirodolski
proti
vertnim
vratom
,
da
bi
šel
na
Grič
za
svojo
mlado
družino
;
ali
kako
se
prestraši
,
ko
mu
prisopeti
naproti
Zora
in
Breda
!
Preplašeni
se
stisneti
k
njemu
,
groza
se
jima
bere
z
obličja
!
Predno
še
more
oče
vprašati
dekleti
,
kaj
se
je
zgodilo
,
prikaže
se
mu
žalosten
prizor
:
dva
moška
,
Radovan
spredaj
in
zadaj
mož
iz
sosedne
vasi
,
stopata
počasno
z
nosilnico
,
iz
vej
zgrajeno
,
in
na
nosilnici
leži
mož
na
videz
mertev
!
Molčé
stopata
nosača
v
hišo
,
kjer
odložita
na
posteljo
,
v
naglici
pripravljeno
,
žalostno
breme
.
O
pervem
pogledu
spozna
umni
gospod
Mirodolski
,
da
mu
niso
prinesli
merliča
v
hišo
:
vendar
pošlje
takoj
po
zdravnika
.
Z
navadnimi
domačimi
pripomočki
ga
kmalo
zdrami
iz
omedlévice
.
Ko
se
trudi
dobroserčni
gospod
s
tujim
človekom
,
pripoveduje
Radovan
,
kako
so
ga
našli
;
Perún
ga
je
bil
zasledil
.
Ko
so
bili
,
domú
gredé
,
za
streljaj
od
hiše
,
začujejo
glas
Peruna
,
ki
je
bil
po
svoji
stari
navadi
nekoliko
korakov
pred
njimi
;
tisto
posebno
lajanje
,
s
katerim
naznanja
pes
,
da
je
zagledal
nekaj
nenavadnega
.
Radovan
hiti
urno
za
glasom
.
Pot
je
deržala
čez
jarek
,
precej
globok
,
nad
katerim
je
bil
napravljen
mostek
z
deržajem
ob
eni
strani
,
tako
da
se
je
hodilo
brez
nevarnosti
po
njem
,
ako
ní
bil
človek
tak
,
kakoršni
se
časi
preradi
vračajo
kmetje
v
nedeljo
ponoči
domóv
.
Pod
mostkom
na
dnu
jarka
zagleda
vznak
ležečega
človeka
,
nad
katerim
je
lajal
in
cvilil
Perún
.
Hiti
mu
na
pomoč
;
zdramlja
ga
;
človek
se
ne
gane
;
kervaveča
rana
zadaj
na
glavi
kaže
,
da
se
je
,
morebiti
smertno
pobil
.
Perva
pride
Breda
,
ki
je
bila
manj
boječa
,
na
most
.
Radovan
ji
zakliče
,
naj
gre
urno
iskat
pomoči
.
Na
bližnjem
polji
najde
deklica
kmeta
,
ki
se
napoti
urno
pomagat
.
Z
njegovo
pomočjo
napravi
Radovan
v
naglici
nosilnico
;
položita
ga
nanjo
;
a
kam
z
njim
?
Radovanu
ní
bilo
treba
premiselka
,
dobro
je
poznal
gospoda
Mirodolskega
;
hudo
bi
se
mu
bil
zameril
,
ako
bi
se
bil
obernil
drugam
.
Ko
pride
zdravnik
in
pregleda
bolnika
,
reče
gospodu
:
Nič
nevarnega
!
Krepke
hrane
,
pokoja
—
in
jutri
ali
pojuternim
se
ga
lehko
iznebite
.
Imeniten
ní
bil
novi
gost
gospoda
Mirodolskega
,
ne
po
obleki
,
ne
po
obličji
.
Najbolj
podoben
beraču
,
vendar
ni
bil
navaden
berač
,
kakoršni
hodijo
z
malho
od
hiše
do
hiše
.
Oguljena
,
zamazana
suknja
težko
da
je
bila
pomérjena
po
njegovemu
životu
;
hlače
,
ki
so
gotovo
nekedaj
služile
daljšemu
možu
,
bile
so
od
spodaj
razkosane
in
oškerbane
;
ali
najžalostnejši
del
oprave
bilo
mu
je
obutalo
,
ni
čudo
,
ker
je
največ
terpelo
.
Dolgi
sivi
lasjé
pač
niso
že
dolgo
čutili
glavnika
;
rujavo
,
zabuhlo
lice
je
pričalo
,
da
se
mož
ni
ogibal
solnca
in
vetra
,
zlasti
ne
tiste
žalostne
pijače
,
ki
je
ubogim
ljudjem
tolikokrat
edina
tolažba
!
S
kratka
:
bil
je
ta
človek
žalostna
prikazen
,
tolikanj
žalostnejša
,
ker
se
mu
je
videlo
,
da
je
bil
nekedaj
drugačnega
vajen
.
Ko
se
probudí
,
gleda
debelo
,
zmešano
izpod
gostih
,
zmeršenih
obervi
.
Ko
se
nekoliko
zavé
,
zakriči
z
osornim
,
hripavim
glasom
:
„
Žganja
!
žganja
mi
prinesite
!
“
„
Žganja
nimamo
,
“
odgovori
mu
mirno
blagodušni
gospod
.
„
To-le
vzemite
in
pite
;
dobro
vam
bo
délo
.
“
„
Na
cesti
so
me
pobrali
,
že
vidim
,
zanesli
me
v
bolnišnico
:
tu
ni
žganja
.
Jaz
nisem
bolan
,
samo
tu
le
zadaj
me
nekaj
serbi
;
pobil
sem
se
,
kakor
je
videti
,
pa
to
nič
ne
dé
;
moja
čepinja
ní
steklena
;
žejen
sem
,
žejen
;
dajte
mi
pijače
!
Gospod
doktor
,
imejte
vsmiljenje
z
ubogim
človekom
;
velite
mi
prinesti
žganja
;
moje
gerlo
hrepení
po
njem
kakor
jelen
po
hladnem
studenci
;
samo
en
kozarček
,
en
požir
,
gospod
doktor
!
Nič
se
ne
bojte
;
nikomur
ne
povem
,
da
ste
mi
ga
dali
;
to
je
edino
moje
zdravilo
;
jaz
se
poznam
,
gospod
doktor
;
še
danes
,
to
uro
se
me
iznebite
,
ako
mi
ga
daste
.
“
S
tako
milim
,
prosečim
glasom
je
govoril
té
besede
,
da
bi
se
bil
gotovo
omečil
gospod
ter
dal
mu
strupene
pijače
,
ako
bi
jo
bil
imel
pri
roki
.
„
Žganja
nimamo
,
tudi
ga
ní
blizo
:
kozarec
vina
vam
morem
dati
;
upam
,
da
vam
ne
bode
škodilo
;
poterpite
malo
.
“
In
mož
otide
v
shrambo
.
„
To
vendar
ni
bolnišnica
,
“
govori
mož
sam
pri
sebi
,
oziráje
se
po
sobi
;
„
ta
mož
ni
doktor
;
tudi
gostilničar
ni
videti
,
da
bi
bil
.
Kjé
sem
neki
?
—
Pri
kakem
„
dobrem
“
človeku
,
kateri
misli
,
bog
vé
,
kaj
je
dobrega
storil
,
da
me
je
pustil
prinesti
pod
svojo
streho
;
mož
si
nabira
zaslug
pri
bogu
za
svoje
grehe
;
jaz
mu
ne
bom
dajal
mnogo
priložnosti
;
skoraj
se
odtegnem
;
tá
kraj
ni
zame
.
—
Ali
,
kjé
je
Brutus
?
ne
vidim
ga
.
Brutus
,
Brutus
,
Brutus
!
Kje
si
,
moj
Brutus
!
“
„
Kaj
vpijete
tako
?
Koga
kličete
?
“
vpraša
ga
Mirodolski
,
ki
pride
s
kozarcem
v
roki
.
„
Kje
je
moj
pes
?
Kam
ste
ga
déli
?
Zakaj
ne
pustite
k
meni
mojega
zvestega
tovariša
,
mojega
edinega
prijatelja
!
K
meni
ga
pustite
;
kjer
sem
jaz
,
sme
biti
tudi
moj
Brutus
.
Lep
res
ni
moj
Brutus
,
gospod
,
a
zlata
duša
,
pravim
vam
,
gospod
,
blaga
pasja
duša
.
Ne
bojte
se
,
gospod
,
nič
vam
ne
bo
ponesnažil
;
mirno
bo
ležal
poleg
moje
postelje
ter
gledal
me
sè
svojim
zvestim
očesom
.
O
gospod
,
vi
niste
še
videli
takega
očesa
!
“
„
Samega
so
vas
našli
,
psa
ni
bilo
videti
blizo
.
“
„
Tako
,
tako
?
Psa
ni
bilo
videti
blizo
?
Moj
Brutus
bi
se
me
bil
torej
naveličal
;
moj
Brutus
bi
me
bil
zapustil
;
ukradel
se
od
mene
,
iskal
si
druzega
,
boljšega
gospoda
?
Tudi
ti
,
moj
Brutus
?
Ne
,
ne
!
to
je
laž
;
to
ni
mogoče
;
moj
Brutus
je
pošten
pes
,
ne
človek
!
“
„
Res
!
Zdaj
se
spominjam
;
videti
je
,
da
mi
je
vendar
padec
nekoliko
omajal
pamet
.
Sinoči
že
sem
ga
izgrešil
,
v
mraku
.
Pozno
sva
šla
v
hrib
;
ko
pridem
na
verh
,
ozrem
se
nazaj
,
psa
ni
za
mano
!
Kličem
ga
,
vpijem
na
vse
gerlo
,
vernem
se
nazaj
,
nikjer
ga
ní
!
Žalosten
in
truden
ležem
v
germovje
in
zaspim
.
Ko
me
zjutraj
solnce
izbudi
,
gledam
okrog
sebe
,
kličem
:
Brutus
,
Brutus
!
Nič
se
ne
oglasi
.
Žalosten
sem
bil
,
gospod
,
prav
žalosten
;
vi
ne
veste
,
kako
žalosten
;
hudo
mi
je
bilo
pri
serci
;
tako
samega
,
tako
zapuščenega
sem
se
čutil
na
svetu
!
Vi
ne
veste
,
gospod
,
kako
je
to
,
ko
je
človek
sam
na
svetu
!
Je-li
mogoče
,
da
je
moj
Brutus
nehvaležen
!
Življenje
sem
mu
otel
,
iz
vodé
sem
ga
potegnil
,
kamor
ga
je
bila
vergla
vsmiljena
roka
.
Res
,
življenje
ni
posebno
prijetno
rokodelstvo
;
ali
sirota
ga
ní
še
poznalo
;
branilo
se
je
z
vsemi
štirimi
,
da
bi
ne
poginilo
;
jaz
sem
mu
pomagal
;
in
kmalo
sva
bila
prijatelja
,
dobra
,
zvesta
prijatelja
,
gospod
!
Nič
dobrega
ni
imela
žival
pri
meni
,
res
;
dajal
sem
ji
,
kar
sem
imel
;
skupaj
sva
popotovala
v
mrazu
in
vročini
,
po
prahu
in
po
blatu
;
skupaj
sva
prenočevala
po
svislih
in
po
gozdih
;
skupaj
sva
jela
,
kar
sva
imela
;
iz
enega
kozarca
pila
—
tudi
žganje
je
pil
—
kaj
se
čudite
,
gospod
?
žganje
je
pil
z
menoj
—
pametna
žival
je
bil
moj
Brutus
.
Zvest
tovariš
mi
je
bil
in
sedaj
!
—
O
to
ni
mogoče
,
ni
mogoče
,
da
bi
me
bil
zapustil
;
v
njegovi
starosti
se
človek
več
ne
izpreoberne
,
gospod
!
Kaka
nesreča
ga
je
zadela
;
oslabel
je
na
poti
,
star
je
žé
,
kratke
sape
je
,
gospod
;
jelite
,
da
je
mogoče
;
kedo
vé
,
kje
leži
za
kakim
germom
,
in
jaz
mu
ne
pridem
na
pomoč
!
O
Brutus
,
Brutus
,
dragi
moj
Brutus
!
“
„
Mirni
bodite
,
morebiti
se
je
samo
zatekel
kam
;
morebiti
se
še
najdeta
.
“
„
Kaj
pravite
?
zatekel
?
še
se
najdeva
?
Prav
govorite
:
vi
ste
moder
mož
,
gospod
.
Star
je
Brutus
,
nos
mu
peša
;
starost
,
starost
,
gospod
!
Prav
pravite
.
Čakal
bom
,
tri
dni
ga
bom
čakal
in
tri
noči
;
morebiti
se
res
poverne
;
vesel
bi
bil
,
o
vi
ne
veste
,
kako
bi
bil
vesel
;
ako
ga
ne
bo
čez
tri
dni
in
tri
noči
,
potem
vem
,
kaj
mi
je
storiti
.
Iz
same
žalosti
nisem
mogel
nič
jesti
;
pil
sem
,
samo
pil
in
zato
zdaj
tu
ležim
pod
vašo
streho
.
Glava
me
malo
boli
.
“
„
To
ni
prav
,
da
vas
pustim
tako
govoriti
;
pokoj
vam
je
priporočal
zdravnik
.
Bodite
mirni
;
zaspite
rajši
,
dobro
vam
bo
délo
!
“
„
Miren
naj
bom
,
kakor
otročnica
,
molčim
naj
?
iz
tega
nebo
nič
:
vajen
sem
govoriti
in
molčati
,
kader
se
mi
ljubi
.
Zdaj
se
mi
ljubi
govoriti
.
Zdravnik
nič
ne
vé
;
on
ni
vajen
zdraviti
takih
ljudi
,
kakoršen
sem
jaz
,
mi
ne
kličemo
zdravnika
;
brez
njegove
pomoči
živimo
in
umiramo
,
kakor
je
božja
volja
ali
pa
naša
.
Pustite
me
govoriti
,
gospod
,
dokler
se
mi
ljubi
;
to
mi
je
zdravo
;
dovolj
sem
molčal
v
svojem
življenji
!
Ne
bojte
se
,
gospod
,
merliča
pod
svojo
streho
;
močan
sem
,
krepak
sem
in
sè
svojo
gorjačo
—
—
Kje
je
moja
gorjača
,
gospod
?
Zakaj
ne
sloni
tú
pri
mojem
zglavji
?
Ob
vse
sem
,
brez
pomoči
sem
na
svetu
!
Kje
je
moja
palica
?
“
„
Gotovo
je
obležala
,
kjer
so
vas
našli
;
mirni
bodite
;
takoj
pošljem
po
njo
;
ne
verjamem
,
da
bi
jo
bil
pobral
kedo
.
“
„
Ne
,
tega
ne
!
Ta
palica
je
ustvarjena
samo
za
mojo
roko
,
samo
mene
je
vajena
,
drugemu
ne
služi
.
Vi
ste
dober
mož
,
gospod
;
ne
,
da
ste
me
vzeli
,
ali
pustili
prinesti
pod
streho
—
zasluge
,
zasluge
v
nebesih
!
poznamo
,
dobro
poznamo
!
„
Popoten
sem
bil
,
in
vi
ste
me
sprejeli
“
,
ali
kakó
je
že
tista
stara
molitvica
!
Ne
,
gospod
,
za
to
vam
nisem
hvaležen
.
In
če
ste
mi
življenje
oteli
,
mala
reč
,
mala
reč
,
gospod
!
Veste
s
čem
ste
se
mi
prikupili
;
zakaj
vam
pravim
,
da
ste
dober
mož
?
Ko
sem
vam
govoril
o
psu
—
o
gospod
,
dobro
oko
imam
;
opazoval
sem
in
spoznaval
človeške
obraze
—
gineni
ste
bili
,
zastonj
ste
se
premagovali
;
za
to
pravim
,
da
ste
dober
mož
in
vem
,
kaj
pravim
.
Jaz
sem
bil
tudi
nekedaj
dober
;
kaj
me
gledate
?
Dolgo
je
res
že
,
strašno
dolgo
!
Morebiti
se
mi
je
samo
sanjalo
;
glava
mi
peša
;
vendar
zdi
se
mi
,
prav
za
gotovo
se
mi
zdi
,
da
sem
bil
nekedaj
—
—
Ej
,
ej
,
ej
!
gospod
,
to
ní
dobro
,
če
je
človek
dober
,
meni
verjemite
!
Precej
pri
letih
ste
že
,
gospod
,
vendar
zdravi
ste
in
krepki
;
ako
vam
je
še
mogoče
,
izpreobernite
se
,
bodite
hudobni
;
poslušajte
moj
svet
;
ne
upajte
nikomur
,
ne
bratu
,
ne
sestri
;
ne
ženi
,
ne
otroku
!
Dobro
vam
svetujem
,
gospod
,
spominjali
se
boste
morebiti
še
kedaj
,
kako
pametno
vam
je
govoril
tisti
pijanec
,
tisti
potepuh
,
ki
je
nekedaj
ležal
na
vaši
postelji
.
Dajte
mi
zdaj
tisto
gosposko
pijačo
;
gerlo
mi
je
suho
,
kakor
bi
bil
jedel
pezdirje
.
Brutus
,
Brutus
!
„
animae
dimidium
meae
,
“
duše
moje
polovica
;
boljša
polovica
!
Duša
se
mi
je
razklala
na
dva
kosa
,
ostala
mi
je
samo
polovica
,
slabša
polovica
!
Na
tvoje
zdravje
,
moj
Brutus
!
—
Gladko
,
pregladko
!
Moje
gerlo
je
kakor
podplat
;
pijače
potrebuje
,
ki
prijetno
praska
;
žerjavice
,
ki
greje
tako
dobrodejno
!
Vi
ne
veste
,
kaj
je
žganje
,
gospod
;
vi
ste
srečni
!
“
„
Latinsko
znate
,
kakor
sem
slišal
?
“
„
Znal
,
znal
,
gospod
!
tudi
drugega
sem
mnogo
znal
;
a
to
je
minilo
.
„
Fortuna
fuit
“
:
zdaj
sem
berač
,
klatež
,
potepuh
!
Škoda
,
prava
škoda
,
da
nisem
pesnik
,
romanopisec
!
Pel
bi
pesmi
,
pisal
bi
romane
:
nič
izmišljal
,
vse
kakor
je
bilo
;
samo
golo
resnico
bi
pravil
,
in
svet
bi
dejal
:
Kako
fantazijo
ima
ta
človek
!
Ha
,
ha
,
ha
!
fantazija
!
“
Pri
tej
priči
se
odpro
vrata
,
in
v
sobo
stopi
Zora
pogledat
,
kako
je
bolniku
:
gotovo
dobro
,
ker
se
tako
iz
serca
smeje
!
„
Kedó
je
ta
ženska
prikazen
?
Vaša
hčerka
?
Prijeten
obrazek
,
tako
mil
,
tako
sladák
,
tako
nedolžen
;
oj
tako
nedolžen
!
Človek
bi
ne
mislil
,
da
je
mogoče
—
—
o
vse
je
mogoče
!
O
varuj
se
kragulja
,
krotka
bela
golobičica
!
Nič
se
ga
ne
boš
bala
.
Tako
lep
je
,
tako
gladko
perje
ima
in
tako
bistre
,
žareče
oči
!
—
Pojdi
,
pojdi
,
deklica
!
Videti
te
ne
morem
.
Velite
ji
,
gospod
!
naj
gré
;
jaz
ne
gledam
rad
ženskih
obrazov
;
posebno
takih
ne
!
Hodi
,
dekle
!
Z
bogom
,
z
bogom
!
pa
poštena
bodi
,
kolikor
ti
je
mogoče
!
Perva
nisi
,
in
zadnja
ne
boš
!
“
Dekle
otide
sè
solznimi
očmi
.
Nevoljen
je
bil
oče
,
a
kaj
?
poterpljenja
je
treba
s
takim
človekom
,
blazega
poterpljenja
!
Pozno
je
bilo
po
noči
;
vse
je
že
počivalo
po
Mirnem
dolu
,
razen
gospoda
Mirodolskega
in
njegovega
gosta
.
Zastonj
si
je
prizadeval
skerbni
gospod
,
zastonj
mu
prigovarjal
,
naj
miruje
,
naj
zaspi
ako
mogoče
,
ker
mu
je
potrebno
spanje
.
Odgovarjal
mu
je
mož
,
da
se
zdravega
in
krepkega
čuti
,
da
že
dolgo
ne
tako
.
„
Storite
mi
to
dobroto
,
gospod
,
ostanite
pri
meni
nekoliko
časa
:
tako
nekako
čudno
mi
je
;
dolgo
že
nisem
dihal
tako
prijetne
sape
,
kakor
tu
pod
vašo
streho
;
govoriti
mi
je
treba
;
dolgo
je
že
,
da
nisem
govoril
poštene
,
pametne
besede
!
Če
vas
ni
strah
potepuha
,
ugasnite
luč
,
gospod
!
hudó
dé
mojim
očem
!
—
Glejte
tam
mojo
luč
!
Bodi
mi
pozdravljena
,
ljuba
prijateljica
moja
,
zvesta
mi
spremljevalka
!
Kolikokrat
sem
ležal
po
noči
v
gozdu
sam
,
sam
!
Ti
si
mi
bila
vérna
tovarišica
;
prijazno
si
čula
nad
mano
,
kakor
čuje
nad
spečim
otrokom
zvesto
materino
oko
!
Netopérji
so
letali
med
vejami
z
rahlimi
krili
in
sova
je
ukala
—
prijeten
glas
mojemu
ušesu
!
Ti
me
nisi
pozabila
,
prijazna
luna
!
tudi
sim
si
prišla
gledat
,
kako
se
godi
tvojemu
prijatelju
.
Ali
ste
zaspani
gospod
?
Imejte
poterpljenje
z
menoj
.
Vi
se
ne
pogovarjate
z
luno
,
prijateljico
nesrečnih
,
izgubljenih
ljudi
!
Kako
prijetno
je
tu
!
Zbujajo
se
mi
stari
spomini
iz
davno
minilih
mladih
let
!
Pripovedke
,
na
pol
pozabljene
,
mi
prihajajo
v
spomin
.
—
—
Enkrat
je
bil
oče
,
tá
je
imel
tri
sine
—
ne
,
samo
dva
sina
je
imel
;
to
ní
navadna
pripovedka
!
—
Lepo
premoženje
je
bilo
njegovo
.
Visoka
bela
hiša
,
grádu
podobna
mu
je
stala
na
griči
,
in
okrog
vse
njegovo
;
verti
in
njive
,
polja
in
gozdi
,
vse
njegovo
!
Težko
je
bilo
z
doma
zaklicati
delavca
,
na
njivi
pri
mejniku
.
Polne
so
mu
bile
žitnice
in
v
hlevu
mu
je
stalo
mnogo
lepo
rejene
živali
.
—
Imel
je
torej
dva
sina
;
rad
je
imel
oba
,
zlasti
starejšega
,
ki
je
imel
biti
nekedaj
za
njim
gospodar
té
lepe
domačije
.
Ali
tega
ní
veselilo
kmetovanje
;
gnalo
ga
je
v
mesto
,
hotel
je
biti
učen
,
imeniten
gospod
.
Pridno
se
je
učil
v
mestu
.
Ko
je
doveršil
latinske
šole
,
umerje
mu
oče
.
Zdaj
je
bilo
vse
njegovo
.
Samo
iti
mu
je
bilo
domov
,
izplačati
brata
ter
izgnati
ga
iz
očetove
hiše
,
naj
si
gre
domovja
iskat
,
kamor
mu
drago
.
Dober
človek
je
bil
naš
prijatelj
.
Brat
se
mu
je
bil
seznanil
z
lepo
deklico
,
hčerjo
imovitega
kmeta
.
Rada
sta
se
imela
;
a
njen
oče
je
bil
osoren
mož
;
nikoli
bi
ne
bil
dal
svoje
hčere
človeku
brez
terdne
domačije
.
Naš
prijatelj
—
kako
se
mu
je
že
dejalo
?
Recimo
:
Krilan
!
—
Krilan
torej
se
ní
dolgo
pomišljal
,
kaj
mu
je
storiti
—
bil
je
dober
človek
.
Ni
ga
bilo
treba
prositi
z
besedo
;
dovolj
glasno
sta
mu
govorila
žalostna
obraza
mladeniča
in
dekleta
,
ki
si
nista
vedela
pomoči
.
Z
veseljem
prepusti
dom
svojemu
mlajšemu
bratu
,
izgovori
si
samo
toliko
,
da
bi
se
mogel
izučiti
v
visoki
šoli
ter
doseči
zaželeni
namen
.
Čudili
so
se
mu
ljudje
in
hvalili
ga
,
kako
dober
človek
je
;
nekateri
so
ga
tudi
imenovali
nespametnega
.
A
Krilan
se
je
malo
menil
za
hvalo
in
grajo
;
bil
je
dober
človek
,
in
nikakor
si
ni
domišljal
,
da
je
ravnal
bog
vé
kako
plemenito
!
Navadna
človeška
dolžnost
,
ne
junaštvo
se
mu
je
zdelo
osrečiti
dva
človeka
,
ki
sta
samo
od
njega
pričakovala
življenja
ali
smerti
.
Vse
je
bilo
srečno
in
veselo
;
lepo
ženitovanje
se
je
obhajalo
na
Krilanovem
domu
!
Še
tisto
jesen
otide
Krilan
v
véliko
mesto
,
v
visoko
šolo
.
Slovo
so
mu
dajale
hvaležne
solze
srečnih
zaročencev
.
Izvolil
si
je
bil
zdravništvo
,
navdušen
je
bil
za
ta
blagi
,
trudapolni
stan
.
Hotel
je
biti
dober
zdravnik
,
pridobiti
si
najprej
vseh
potrebnih
vednosti
,
izurjenosti
in
dobro
imé
v
tujem
mestu
,
potem
pa
preseliti
se
v
domačo
deželo
,
naseliti
se
na
kmetih
ter
živeti
tam
mirno
delavno
življenje
na
korist
svojim
rojakom
—
dober
človek
je
bil
Krilan
in
rad
je
imel
svojo
domovino
.
Vse
je
šlo
po
sreči
.
Redno
mu
je
pošiljal
brat
izgovorjeno
podporo
—
pervo
leto
.
S
časom
začenjajo
prihajati
pisma
bolj
in
bolj
poredko
—
tožbe
;
slaba
letina
,
toča
,
nesreča
pri
živali
,
terde
besede
,
očitanje
,
nehvaležnost
!
Slednjič
nič
pisma
ne
odgovora
!
Bolela
je
Krilana
bratova
nehvaležnost
;
vendar
mirno
jo
je
prenašal
.
Prigovarjali
so
mu
,
naj
si
išče
pri
sodbi
pravice
;
ali
Krilan
ní
poslušal
prijateljskih
svetov
;
gerdo
se
mu
je
zdelo
,
tožariti
se
z
bratom
—
bil
je
dober
človek
!
Hudo
ga
je
zadela
bratova
nehvaležnost
,
vajen
je
bil
od
nekedaj
brezskerbnega
življenja
;
primoran
je
bil
sedaj
služiti
si
kruha
s
podučevanjem
po
hišah
.
Terdo
mu
je
šlo
.
“
—
Na
to
umolkne
mož
,
kakor
da
bi
ga
bilo
utrudilo
govorjenje
.
Dolgo
časa
je
molčal
;
mesec
mu
je
sijal
naravnost
v
obličje
;
obličje
je
bilo
bledo
in
čudno
so
se
mu
žarile
oči
.
Težko
je
sopel
in
nemirno
se
mu
je
vzdigovala
odeja
na
persih
,
kakor
se
dviguje
jezeru
valovje
pred
nevihto
.
„
Kako
vam
je
?
“
vpraša
ga
vznemirjen
gospod
Mirodolski
.
„
Že
dobro
,
že
dobro
!
“
odgovori
mu
.
„
Kaj
niste
zaspali
,
gospod
?
Ali
vas
ne
dolgočasi
moja
pripovedka
?
Torej
dalje
!
Kje
sva
ostala
?
Res
—
terdo
mu
je
šlo
;
vendar
ní
mu
upadalo
serce
.
Izgubil
je
brata
,
ki
ga
je
rad
imel
;
bolela
ga
je
njegova
nehvaležnost
,
ní
čudo
!
Do
tistega
časa
ní
še
vedel
,
da
je
nehvaležnost
na
svetu
,
malo
izkušinj
je
še
imel
;
izkušinj
je
treba
človeku
,
da
se
mu
uterdi
serce
.
Izgubil
je
brata
,
izgubil
je
dom
;
velika
izguba
!
A
kaj
?
Ostal
mu
je
zaklad
,
„
ki
ga
ne
ukrade
tat
,
ki
ga
môli
ne
snedó
.
“
Ostalo
mu
je
zvesto
prijateljsko
serce
.
Lep
mladenič
je
bil
Stanko
,
zlata
duša
.
Znana
sta
si
bila
in
prijazna
od
mladih
nog
.
Skupaj
sta
stanovala
,
skupaj
učila
se
in
razveseljevala
.
Skrivnosti
ni
bilo
med
njima
.
Ljubeznjiv
mož
je
bil
Stanko
;
rad
ga
je
moral
imeti
,
kedor
ga
je
videl
.
Prijatelja
je
torej
imel
Krilan
,
zvestega
prijatelja
;
kako
bi
bil
mogel
biti
nesrečen
!
—
Prijatelja
je
imel
in
—
prijateljico
!
—
—
O
srečni
Krilan
!
Trudi
se
,
ubijaj
se
,
saj
se
ne
zastonj
!
Naj
te
vse
zapusti
,
naj
se
ti
izneveri
prijatelj
,
ti
nisi
zapuščen
,
ti
nisi
sam
na
svetu
.
V
daljnem
kraji
,
na
skrivnem
cvete
blaga
cvetica
,
ti
sam
zanjo
veš
;
tebi
cvete
,
tebi
se
razvija
,
tebi
v
radost
in
srečo
!
Tebi
bije
,
po
tebi
hrepeni
v
daljavi
zvesto
žensko
serce
!
Srečni
Krilan
!
Dobra
deklica
je
bila
,
nedolžna
deklica
in
lepa
,
lepa
je
bila
tudi
!
Bogata
ní
bila
,
ne
imenitna
:
z
materjo
je
stanovala
v
skromni
izbici
pod
streho
,
in
mir
in
sreča
sta
prebivala
z
njima
.
Z
delom
svojih
rok
je
živila
mater
in
sebe
—
dobra
hči
!
Rada
sta
se
imela
,
tako
rada
!
Pridno
sta
si
dopisovala
—
pisma
polna
ljubezni
in
hrepenenja
.
Srečni
Krilan
!
Pripovedka
je
pri
kraji
!
“
„
Dalje
,
dalje
!
“
„
Té
ne
več
;
eno
drugo
!
Otročjo
!
Mlad
deček
je
tičke
v
gnjezdu
našèl
V
zelenem
gozdu
ob
potoku
.
Veselje
veliko
je
s
tički
imèl
V
zelenem
gozdu
ob
potoku
.
Pogosto
je
hodil
jih
gledal
vesél
V
zelenem
gozdu
ob
potoku
;
Na
veji
sedèl
je
stari
in
pél
V
zelenem
gozdu
ob
potoku
.
Deček
je
imel
prijatelja
;
med
prijatelji
ní
skrivnosti
.
Zakaj
bi
mu
prikrival
svojo
srečo
?
Njega
se
mu
ni
bati
,
saj
je
prijatelj
.
Pokaže
mu
tiče
;
vesela
sta
jih
bila
obá
.
A
nekega
dne
Prijatelj
mu
vzame
tičke
godné
V
zelenem
gozdu
ob
potoku
;
In
deček
sedi
in
toči
solzé
V
zelenem
gozdu
ob
potoku
!
Vrag
vzemi
prijatelje
!
“
zakriči
sè
strašnim
glasom
sklonivši
se
po
konci
.
Groza
ga
je
bilo
videti
.
S
težka
ga
pomiri
in
potolaži
gospod
Mirodolski
.
Čez
nekaj
časa
začne
zopet
z
navadnim
glasom
.
„
Poslej
nisem
bil
več
dober
človek
.
Videti
nisem
mogel
človeškega
obličja
.
Za
roče
bi
bil
zgrabil
zemljo
,
stresel
jo
,
otresnil
z
nje
,
kakor
mravlje
z
roke
,
ta
prokleti
zarod
človeški
,
ki
lazi
po
njej
;
potem
na
svojih
persih
zdrobil
jo
na
drobne
kosce
!
Smešna
sirota
!
Po
tleh
si
se
valilo
,
kakor
poredno
dete
,
kričalo
in
škripalo
ter
pulilo
si
lase
,
v
svoji
nezmožnosti
!
Zemlje
ne
morem
zdrobiti
,
a
zdrobiti
,
razrušiti
morem
to
nesrečno
posodo
,
po
kateri
mi
tako
divja
in
razsaja
neznosna
bolečina
;
in
vsega
bode
konec
.
Že
je
bilo
vse
pripravljeno
;
že
se
mi
je
merzla
cev
smertnega
orožja
dotikala
vročega
čela
;
tedaj
mi
vražja
misel
,
dobra
misel
prešine
zevrele
možgane
.
To
je
torej
tvoje
junaštvo
!
Kaj
jima
moreš
storiti
boljšega
?
Dobro
plačilo
dobode
,
kedor
jima
prinese
veselo
poročilo
,
da
si
se
jima
umeknil
tako
blagodušno
!
Brez
strahú
bodeta
vživala
svojo
srečo
!
Bodi
mož
!
Prej
si
ljubil
,
zdaj
sovraži
!
Kakor
goreče
si
ljubil
prej
,
tako
goreče
sovraži
sedaj
.
To
je
moštvo
.
Maščevanje
,
maščevanje
,
kervavo
maščevanje
!
Moja
podoba
,
podoba
nesrečnega
,
izgubljenega
človeka
naj
jima
ne
daje
mirú
;
moja
podoba
naj
ju
straši
in
plaši
vsak
čas
,
naj
jima
greni
in
kali
vsako
trenotje
življenja
!
Sklenil
sem
obiskati
ju
vsako
leto
enkrat
,
raztergan
,
zanemarjen
,
pijan
!
Vsako
leto
enkrat
,
a
gotovo
.
Naj
bežita
na
konec
sveta
,
najdem
ju
jaz
in
moje
maščevanje
.
Kar
sem
sklenil
,
to
sem
storil
.
Klatil
sem
se
po
svetu
od
kraja
do
kraja
;
nihče
mi
ni
mogel
kaj
.
Prosil
nisem
in
tujega
blaga
se
ni
dotaknila
moja
roka
.
Česar
sem
potreboval
,
in
to
je
bilo
malo
,
prisluževal
sem
si
pošteno
s
pisanjem
;
bil
sem
dober
delavec
,
radi
so
me
jemali
.
A
vsako
leto
sem
se
postavil
pred
nju
enkrat
,
prišel
sem
in
izginil
kakor
strah
.
In
moja
prikazen
ni
bila
brez
vspeha
.
Kaj
se
mi
je
obetalo
in
ponujalo
!
Prošnje
in
solzé
—
vse
zastonj
!
Prej
bi
bila
omečila
in
izprosila
„
božjo
deklo
,
belo
smert
!
“
Človek
se
s
časom
vsega
naveliča
.
Od
leta
do
leta
sem
čutil
bolj
,
kako
mi
ugaša
sovraštvo
.
Na
stare
dni
človek
še
prav
sovražiti
več
ne
more
.
Slednjič
,
ko
sem
našel
novega
prijatelja
,
svojega
Bruta
,
minilo
me
je
vse
sovraštvo
;
samo
da
še
zdaj
ne
gledam
rad
ženskega
,
zlasti
mladega
ženskega
lica
.
Njemu
sem
naklonil
vso
svojo
ljubezen
,
kolikor
je
imá
še
moje
posušeno
serce
.
Zadovoljen
je
bil
z
njo
—
zdaj
me
je
tudi
on
zapustil
,
ako
se
mu
ní
pripetila
kaka
nesreča
,
kakor
vi
pravite
,
gospod
!
—
Od
tega
časa
sem
ju
pustil
v
miru
,
sam
ne
vem
,
kako
dolgo
je
že
,
jaz
več
ne
štejem
lét
.
Ne
menim
se
,
kje
živita
in
kako
:
zastran
mene
bodita
srečna
,
ako
je
jima
mogoče
.
Samo
svojega
Bruta
bi
rad
še
videl
enkrat
;
potem
mirno
zatisnem
trudne
oči
.
Njegova
izguba
je
kriva
,
da
vas
tu
nadlegujem
,
gospod
!
Ne
bodite
mi
hudi
,
saj
ste
dober
mož
,
ker
ste
me
tako
poterpežljivo
poslušali
.
Naj
bode
,
kakor
je
,
jaz
nisem
pervi
in
zadnji
tudi
ne
bodem
.
“
„
Podajte
mi
roko
,
nesrečni
prijatelj
!
“
nagovori
ga
ginen
gospod
Mirodolski
;
„
tolažil
vas
ne
bodem
;
kedor
je
toliko
preterpel
,
njemu
ni
treba
tolažbe
.
Lahko
noč
!
Zatisnite
oči
in
mirno
počivajte
,
ako
vam
mogoče
!
“
„
Lahko
noč
,
dobri
gospod
;
sladko
bodem
spal
pod
vašo
gostoljubno
streho
.
Lahko
noč
!
“
Drugo
jutro
je
bil
pa
gospoda
Mirodolskega
gost
po
konci
,
ko
se
je
danilo
.
Na
vert
gre
ter
čaka
,
da
vstane
hišni
gospodar
.
Lepo
jutro
je
bilo
.
Vse
je
bilo
tako
krepko
in
mlado
,
in
veselo
.
Rosne
cvetice
so
cvele
in
dišale
in
tiči
so
peli
in
žvergoleli
.
Molčé
je
stal
mož
sredi
vse
té
lepote
,
suh
porobek
sredi
mladega
zelenja
!
Kar
plane
nekaj
čez
zaperte
vertne
duri
in
pred
njim
laja
in
cvili
Brutus
;
zdaj
se
valja
po
tleh
,
zdaj
se
zaganja
možu
v
obraz
.
To
je
bilo
veselje
,
objemanje
in
poljubovanje
!
„
Saj
sem
vedel
,
da
me
nisi
zapustil
,
kakor
človek
,
ljubi
moj
Brutus
;
saj
sem
vedel
,
da
te
bom
videl
zopet
,
če
si
le
še
živ
.
Ujeli
so
te
,
jeli
,
ljubi
moj
Brutus
,
privezali
so
te
,
verv
imaš
še
okoli
vratu
;
ali
ti
si
se
iztergal
,
ti
nisi
hotel
druzega
gospoda
!
Zmeršen
si
,
razpraskan
in
blaten
,
mnogo
si
prestal
,
kar
se
nisva
videla
,
zdaj
je
zopet
vse
dobro
!
“
Ginen
je
gledal
,
med
vrati
stoječ
,
gospod
Mirodolski
ta
čudni
prizor
;
solza
se
mu
je
lesketala
v
žarku
vzhajajočega
solnca
.
„
Z
bogom
,
blagi
gospod
!
glejte
,
izpolnila
se
mi
je
zadnja
želja
;
vesel
odhajam
od
vas
.
Mir
in
sreča
plavajta
nad
vašo
streho
.
Bog
daj
,
da
doživite
mnogo
veselja
sè
svojimi
otroci
!
Midva
pa
,
moj
Brutus
,
potújva
dalje
,
dokler
naju
noge
nesó
.
“
Priljuden
mož
je
bil
gospod
Mirodolski
.
Ni
se
mu
moglo
očitati
,
da
se
ogiblje
druščine
;
a
iskal
je
tudi
ni
.
Rad
je
videl
pri
sebi
,
za
svojo
mizo
,
vesele
obraze
,
a
nerad
je
obiskoval
ljudi
.
Slabo
mu
je
vstregel
,
kedor
ga
je
vabil
v
svojo
hišo
.
Nekedaj
,
ko
je
še
v
mestu
prebival
,
imel
je
mnogo
neprijetnosti
zaradi
té
slabosti
svoje
.
Ponosnega
so
ga
imenovali
ljudje
,
ki
ga
niso
poznali
;
a
to
ga
ni
motilo
.
Zgodaj
se
je
bil
navadil
malo
se
meniti
za
to
,
kaj
svet
govori
.
Sedaj
na
kmetih
se
mu
pač
ni
bilo
bati
,
kakor
nekedaj
,
nepriležnih
vabil
.
Kar
je
imel
znancev
in
prijateljev
,
oglašali
so
se
radi
pod
gostoljubno
streho
njegovo
,
prijetno
je
bilo
pogovarjati
se
z
njim
in
postrežba
ni
bila
slaba
v
njegovi
hiši
.
Todà
človek
ne
more
in
ne
smé
vselej
,
kakor
bi
rad
.
Tudi
gospodu
Mirodolskemu
je
bilo
časi
kreniti
malo
na
stran
sè
starega
,
priljubljenega
mu
pota
.
Sè
sosedi
je
treba
v
miru
,
prijaznosti
in
zložnosti
živeti
,
zlasti
na
kmetih
.
Po
mestih
ni
pravih
sosedov
.
Koliko
ljudi
živi
časi
,
zlasti
v
večem
mestu
,
pod
eno
streho
;
srečujejo
se
in
pozdravljajo
morebiti
,
a
ne
poznajo
se
po
imenu
,
komaj
po
obrazu
!
Soseda
je
bila
gospodu
Mirodolskemu
gospa
Jarinova
.
Na
vzhodni
strani
Tihega
dola
je
imela
na
nizkem
zelenem
griči
prijazen
bel
gradič
,
kamor
je
hodila
prebivat
tri
,
štiri
mesece
po
letu
,
kakor
je
navada
lahkoživim
gosposkim
ljudem
.
Premožna
žena
je
bila
gospa
Jarinova
;
poštenim
Tihodolcem
se
je
zdela
silno
bogata
.
Videli
so
jo
vedno
,
v
delavnik
in
praznik
,
„
v
petek
in
svetek
“
,
v
černi
svilnati
obleki
,
z
bliščečo
zlatnino
in
dragim
kamenjem
okolo
belega
vratu
in
za
pestjo
,
in
krasen
demant
ji
je
blisketal
na
levi
roki
—
prikazen
,
o
kateri
so
do
tedaj
preprosti
Tihodolci
slišali
samo
govoriti
v
starih
pripovedkah
,
kakor
o
drugih
čudovitih
stvaréh
,
katerih
ni
dandanašnji
več
videti
v
navadnem
življenji
!
Imela
je
v
gradu
dva
lepa
konja
za
voz
in
enega
za
—
ježo
!
Da
se
gosposke
žené
rade
vozijo
v
lepih
vozovih
,
ker
so
tako
šibkih
nožic
,
to
je
bilo
pač
znano
vsakemu
Tihodolcu
;
a
najstareji
možak
ni
pomnil
,
da
bi
bil
kedaj
v
svojem
življenji
videl
žensko
na
konji
!
In
gospa
Jarinova
je
jahala
in
kako
je
jahala
!
Kakor
blisek
po
nebu
je
letela
na
svojem
iskrem
vranci
po
cesti
,
po
polji
!
Iskre
so
se
kresale
konju
pod
kopiti
in
dolgo
krilo
je
vihralo
za
njo
!
Starčki
so
zmajávali
sive
glave
:
stare
ženice
toliko
da
se
niso
križale
pred
njo
;
a
mladenič
tihodolski
je
gledal
z
radostno
stermečim
očesom
za
njó
,
kakor
za
zvezdo
na
nebu
,
ki
nedosežna
blišči
v
neizmerni
daljavi
.
Lepa
žena
res
je
bila
gospa
Jarinova
,
visoke
rasti
,
tanka
čez
pas
,
a
polnega
života
;
krasno
razcvela
,
žarna
roža
predno
se
ji
začne
osipati
spodnje
perje
.
Černi
,
gosti
lasjé
nad
nizkim
,
belim
čelom
,
temne
,
plameneče
oči
pod
krasno
obokanimi
obervmi
,
raven
,
prevzeten
nos
,
pod
njim
drobna
žareča
usta
,
po
katerih
se
je
rad
zibal
ponosen
posmeh
,
kakor
se
zarnice
igrajo
po
večernem
nebu
,
ko
razgraja
nevihta
za
gorami
:
vse
to
skupaj
se
je
strinjalo
v
lepo
podobo
.
Lepa
žena
zares
je
bila
gospa
Jarinova
,
veličastna
žena
;
a
vabljiva
prijaznost
in
dobrovoljnost
ji
ni
sijala
iz
lepega
obličja
.
Videti
ji
je
bilo
,
da
je
vajena
gospodovati
in
zapovedovati
brez
ugovora
.
A
kako
ljubeznjiva
je
znala
biti
,
kader
je
hotela
!
Toda
,
gorje
,
kader
se
ji
je
v
jezi
zmračilo
jasno
obličje
!
Kaka
razlika
med
njo
in
med
sestricama
v
Mirnem
dolu
!
Ljudje
so
jo
primerjali
s
podobo
lepe
cesarice
Marije
Terezije
na
tistih
debelih
srebernikih
,
ki
vedno
bolj
in
bolj
ginejo
iz
dežele
kakor
vse
,
kar
je
dobrega
na
svetu
!
Lepa
žena
je
bila
grajska
gospa
,
bogata
in
tudi
radodarna
,
to
se
mora
reči
;
cerkve
in
ubogih
ni
nikedar
pozabila
,
kader
se
je
vračala
zopet
v
mesto
.
A
rada
ni
zahajala
med
ljudstvo
;
plaho
so
se
je
ogibali
tihodolski
otroci
,
in
umikali
so
se
ji
s
pota
iz
šole
gredoč
.
Zljubilo
se
ji
je
časi
,
ko
jih
je
srečala
ali
dohitela
na
konji
,
da
jih
je
vabila
k
sebi
,
ponujáje
jim
svitlih
dvojač
.
Strahoma
so
stali
otroci
,
spogledavali
se
ter
drezali
:
Pojdi
tí
,
pojdi
tí
!
S
težka
se
je
slednjič
ujunačil
najpogumnejši
,
bližal
se
je
počasi
s
pobešenimi
očmi
,
stegnil
,
kar
najdalje
mogel
,
ročico
,
ter
vanjo
prestregel
sreberne
kaplje
iz
njene
roke
.
Ni
se
pripognil
,
ako
je
pala
katera
mimo
,
da
bi
jo
pobral
,
saj
je
še
pozneje
čas
.
Ni
čudo
,
tako
jezno
je
kopal
vranec
s
kopitom
tla
,
tako
serdito
je
perskal
z
žarečimi
nosnicami
:
„
gotovo
grize
!
“
Zgodilo
se
je
pa
tudi
časi
,
da
ni
bilo
tako
pogumnega
junaka
med
otroci
,
tedaj
ni
čakala
dolgo
;
vsula
je
med-nje
pest
srebernikov
potem
pa
pognala
konja
,
ki
je
zdirjal
kakor
pušica
.
Samotno
je
živela
v
svojem
gradu
;
troje
poslov
je
imela
za
postrežbo
:
hišno
,
kuharico
in
strežaja
,
ki
ji
je
bil
tudi
za
voznika
.
Mož
ji
je
bil
umerl
pred
kakimi
petimi
leti
,
zapustivši
ji
lepo
premoženje
brez
otrok
.
Govorili
so
,
da
njun
zakon
ni
bil
srečen
,
ni
se
vedelo
zakaj
;
nihče
je
ni
nikoli
videl
prav
vesele
.
Bila
je
sedaj
v
onih
letih
,
ko
se
pri
nekaterih
ženskih
še
le
prav
razvije
in
razcvete
lepota
;
ona
lepota
,
ki
je
mnogim
moškim
nevarnejša
,
nego
cvet
perve
mladosti
.
Zakaj
je
sama
živela
?
Na
izbiro
bi
bila
imela
snubačev
,
lepih
,
mladih
,
imenitnih
,
da
bi
bila
le
hotela
.
Zakaj
ni
hotela
?
Je-li
kedaj
ljubilo
to
ponosno
serce
?
je-li
sploh
moglo
ljubiti
?
Izmérile
so
se
globočine
morja
,
izmerile
visočine
gorá
;
kedó
pride
kedaj
do
dna
skrivnostim
ženskega
serca
?
Znana
je
bila
z
gospodom
Mirodolskim
;
bila
sta
si
dobra
prijazna
soseda
,
kakor
se
spodobi
.
Letos
je
bila
prišla
pozneje
v
svoj
grad
.
Oglasila
se
je
bila
takoj
po
svojem
prihodu
pri
sosedovih
,
ter
povabila
jih
za
drugi
dan
na
južino
:
vso
družino
,
z
Radovanom
vred
;
znane
so
ji
bile
vse
razmere
v
hiši
gospoda
Mirodolskega
.
Tega
pa
ni
nikakor
hotel
gospod
,
da
bi
bila
poslala
z
vozom
ponje
.
Ni
se
vozil
rad
v
tujem
vozu
in
poleg
tega
je
bila
pot
kratka
in
prijetna
do
grada
.
Ljubeznjiva
gospodinja
je
bila
gospa
Jarinova
.
Umela
je
tisto
redko
umetnost
,
ki
je
tako
potrebna
vsakemu
,
kedor
vabi
goste
in
hoče
,
da
se
dobro
imajo
v
njegovi
hiši
.
Znala
se
je
z
vsakim
gostom
vesti
tako
,
da
se
je
čutil
takoj
domačega
v
njeni
družbi
.
Umela
je
ne
samo
govoriti
tako
,
da
jo
je
vsak
z
veseljem
poslušal
,
umela
je
tudi
,
kar
je
težavneje
,
zbujati
in
naravnávati
take
razgovore
,
da
je
bilo
vsakemu
mogoče
tudi
samemu
vmes
govoriti
.
Južina
je
bila
napravljena
na
vertu
.
Nekoliko
pod
gradom
je
bil
prijeten
prostor
,
z
belim
peskom
posut
,
z
visokim
drevjem
in
gostim
germovjem
obdan
,
samo
proti
večerni
strani
prost
,
tako
da
se
je
lepo
videlo
po
vsej
dolini
.
Vse
je
bilo
že
pripravljeno
:
miza
z
belim
,
tankim
pertom
pogernena
,
in
na
njej
se
je
lesketala
draga
posoda
.
Ali
družbe
še
ni
bilo
;
zastonj
se
je
ozirala
zala
hišna
na
vse
strani
,
ali
še
ne
pride
gospoda
?
Kriv
tega
odlašanja
je
bil
Radovan
.
Bil
je
sicer
pameten
mož
,
a
imel
je
tudi
svoje
človeške
slabosti
.
Ni
se
sicer
ponašal
sè
svojo
učenostjo
,
v
družbi
ni
razkladal
svojih
modrosti
;
z
gospemi
ni
govoril
o
Pelazgih
.
Etruskih
,
Obrih
in
Bizjakih
;
ni
jim
bistroumno
razlagal
,
kaj
so
bili
„
foretes
“
in
„
sanati
“
.
in
kar
je
druge
take
in
enake
učene
navlake
.
Té
slabosti
,
ki
ni
tako
nenavadna
pri
učenjakih
,
ni
imel
Radovan
;
a
ponašal
se
je
rad
sè
svojim
ribištvom
.
Imel
se
je
za
strašnega
ribolovca
.
Rad
je
govoril
v
družbi
o
tej
spretnosti
svoji
,
katera
se
mu
je
zdela
,
kakor
je
bilo
videti
,
silno
imenitna
.
Ni
se
hvalil
sè
svoje
srečo
pri
ženskih
,
kakor
se
tako
radi
hvalijo
ljubeznjivi
mladeniči
,
ki
nabadajo
in
nabirajo
nesrečna
ženska
serca
,
kakor
pastirji
perve
rudeče
jagode
na
obeljeno
brezovo
šibico
spomladi
.
Ali
pri
ribah
je
imel
res
posebno
srečo
,
ako
se
mu
je
smelo
vse
verjeti
,
kar
je
pravil
.
Radi
bi
,
da
bi
naši
bralci
čislali
in
spoštovali
našega
mladega
prijatelja
;
prav
neprijetno
nam
je
,
da
jim
morebiti
zbudimo
kak
dvom
o
njegovi
resničnosti
:
a
naša
nam
je
perva
.
Za
to
jim
ne
smemo
prikrivati
njegovih
napak
,
naj
si
bodo
majhne
ali
velike
.
Po
njegovih
besedah
je
bila
ribolovska
sreča
njegova
res
nenavadna
.
Ni
bilo
tako
plitvega
,
kalnega
potoka
;
ni
bilo
skoraj
luže
,
da
bi
ne
bil
on
vjel
ribe
v
njej
sè
svojim
ternkom
.
In
kake
ribe
!
Pedi
,
komolca
dolge
,
nič
ga
ni
motilo
,
če
so
se
mu
norčevali
nevérni
poslušalci
,
da
bi
mu
ne
bilo
treba
stezati
roke
;
perst
bi
bil
dovolj
,
kazalec
ali
pa
celo
mazinec
!
—
In
same
postervi
!
če
tudi
so
se
mu
pesmehovali
,
da
imá
beljuge
za
postervi
.
Pod
grajskim
gričem
je
tekel
bister
potok
,
ne
širok
ne
globok
;
vendar
je
bilo
mogoče
,
da
je
kje
kakova
posterv
v
njem
.
Radovan
se
je
bil
zavezal
,
da
hoče
naloviti
toliko
rib
,
da
se
jih
nasiti
vsa
družba
;
in
gospa
Jarinova
je
bila
obljubila
,
da
jih
sama
napravi
,
tako
dobro
,
kakor
bodo
vredne
.
Napotijo
se
torej
vsi
k
potoku
;
Radovan
lovit
,
gospa
,
Mirodolski
,
Zora
in
Breda
pa
gledat
.
Ternek
je
imel
ribič
vedno
pri
sebi
,
drugo
orodje
se
je
lahko
dobilo
.
Gledat
,
pravimo
,
so
šli
drugi
;
ne
samo
gledat
;
ženskim
odkaže
Radovan
svoje
delo
,
da
naj
mu
lové
za
vado
kobilic
po
polji
;
sam
gospod
Mirodolski
je
smel
sedeti
nad
potokom
ter
gledati
,
križem
roke
deržeč
,
ali
kakor
mu
drago
.
Mnogo
posla
so
imele
uboge
ženske
;
ribič
je
potreboval
danes
strašno
vade
!
Zamolčali
ne
smemo
,
da
je
bila
gospa
najmanj
spretna
in
ročna
pri
lovu
;
smelo
bi
se
morebiti
celo
reči
,
da
je
bila
malo
nerodna
,
ako
bi
ne
bila
nespodobna
ta
beseda
pri
taki
gospéj
.
Mendà
so
se
ji
s
konca
nekoliko
studile
lahkonoge
skakalke
,
ki
imajo
gerdo
navado
,
da
vjete
rade
z
rujavim
sokom
onesnažijo
roko
.
Mogoče
tudi
,
da
mestna
gospa
s
konca
še
prav
poznala
ní
kobilic
.
Tako
sodimo
po
tém
,
ker
je
večkrat
,
ko
je
kaj
vjela
,
nesla
Bredi
pokazat
,
in
vselej
se
je
čul
glasen
smeh
.
S
časom
je
šlo
bolje
,
človek
se
vsega
privadi
,
samo
volje
je
treba
in
truda
.
In
trudila
se
je
pridno
ponosna
grajska
gospa
.
Kolikokrat
je
skočila
zastonj
;
zastonj
urno
zagrabila
v
travo
z
rokó
!
Pridne
so
bile
vse
tri
lovke
,
a
najročnejša
je
bila
Breda
;
ni
si
mogel
kaj
ribič
,
da
bi
je
ne
pohvalil
;
in
dobiti
od
njega
pohvale
,
to
ni
bilo
lahko
,
za
to
je
pa
bila
tolikanj
več
vredna
.
Pridno
so
mu
znašale
kobilic
:
gospa
po
eno
,
Zora
in
Breda
po
več
;
vendar
vedno
še
premalo
!
Mnogo
jim
jih
je
ušlo
pri
izročevanji
in
prejemanji
,
zlasti
gospéj
;
a
nikoli
ni
hotela
biti
ona
kriva
;
dolžila
je
njega
,
on
pa
njo
;
tako
da
je
bil
veden
prepir
,
kar
je
močno
razveseljevalo
gospoda
Mirodolskega
,
ki
se
je
lahko
smijal
brez
opravka
sedeč
na
parobku
.
Vendar
ne
čisto
brez
opravka
;
štel
je
,
kolikokrat
se
je
katera
pripognila
,
da
bi
vedel
,
koliko
je
vjetih
kobilic
,
a
število
pripogibov
se
ni
hotelo
nikoli
prav
vjemati
sè
številom
vjetnikov
,
česar
ni
nikakor
prikrival
pridnim
lovkam
,
kakor
bi
se
bilo
spodobilo
:
tudi
hudoben
je
znal
biti
časi
gospod
Mirodolski
.
„
Gospa
,
vi
štirindvajsetkrat
—
živali
šestero
;
Zora
!
ti
petintridesetkrat
—
živali
šestnajstero
;
Breda
sedemindvajsetkrat
—
živali
petindvajsetero
.
Kobilica
za
kobilico
,
hop
,
hop
!
to
je
veselje
!
“
Tako
jih
je
dražil
dobrodušni
gospod
.
Ali
gospa
tudi
ni
mirovala
:
„
Šest
in
šestnajst
je
dvaindvajset
;
dvaindvajset
in
petindvajset
—
koliko
je
to
?
Sedeminštirideset
,
če
sem
prav
seštela
?
Kaj
pravite
,
gospod
ribič
?
“
„
In
tiste
,
ki
so
vam
ušle
?
“
„
Meni
?
“
„
Vam
in
onim
dvem
?
“
„
Torej
kar
jih
je
pobegnilo
Zori
,
Bredi
,
meni
in
—
vam
,
gospod
Radovan
:
recimo
sedmero
;
več
jih
ni
.
Torej
štirideset
kobilic
nataknenih
.
Na
vsako
se
ujame
ena
riba
,
kaj
ne
,
gospod
ribič
?
ali
tudi
dvé
,
če
ima
človek
srečo
:
ne
,
gospod
Radovan
!
kaj
pravite
?
Jaz
ne
umejem
vašega
rokodelstva
!
“
„
Petnajst
,
če
ima
človek
srečo
;
a
kako
bi
,
ker
ni
miru
?
“
„
Recimo
torej
:
na
vsako
eno
.
Torej
štirideset
jih
že
imamo
,
dovolj
jih
bo
;
poglejmo
!
“
In
gospa
gre
ter
se
pripogne
nad
posodo
poleg
Radovana
.
„
Kako
je
to
?
gospod
Radovan
!
Kam
pa
devate
,
kar
vjamete
?
Tu
vidim
samo
—
ena
,
dve
,
tri
!
samo
troje
jih
gomazi
po
vodi
;
in
kratke
so
in
drobne
kakor
pijavke
!
Ali
so
to
postervi
?
jaz
jih
ne
poznam
,
samo
učila
sem
se
nekedaj
,
če
se
ne
motim
,
da
imajo
postervi
rudeče
pike
ob
straneh
