bran.
Gospod
Muhič
je
bil
s
tem
zelo
nezadovoljen
.
Trdil
je
,
da
se
je
že
tako
privadil
vojaškemu
življenju
,
da
bo
težko
postal
zopet
navaden
kavalir
.
V
resnici
pa
je
bilo
gospodu
Muhiču
žal
,
da
ne
bo
več
brambovski
častnik
novomeške
posadke
,
ker
bi
lahko
pogosto
jezdil
na
Vinice
.
Sedaj
ni
nikakor
kazalo
,
da
bi
ostal
v
Novem
Mestu
samo
zato
,
da
bi
zahajal
tja
,
ker
ni
hotel
,
da
bi
ljudje
slabo
govorili
o
njem
.
Zgodilo
pa
se
je
še
nekaj
drugega
,
kar
je
gospoda
Muhiča
prisililo
,
da
ni
takoj
odšel
na
Vinice
.
Ko
se
je
namreč
zjutraj
vrnil
v
gostilno
,
ni
našel
tam
niti
Kozme
niti
—
svojega
konja
.
Krčmar
je
zmignil
z
rameni
in
rekel
,
da
je
pri
konjarjih
vse
mogoče
.
Gospod
Muhič
je
sicer
hotel
prijeti
krčmarja
za
vrat
in
ga
dati
vreči
v
mestno
ječo
,
toda
čutil
se
je
brez
pomoči
in
ni
kazalo
,
da
bi
se
razburjal
.
Le
skrivaj
je
v
srcu
sklenil
,
da
bo
naučil
krčmarja
in
konjarje
kozjih
molitvic
,
kakor
hitro
pride
ugodna
prilika
.
Zato
je
pustil
gospod
Muhič
vsa
druga
vprašanja
nerazrešena
,
poslovil
se
je
od
gospoda
Langerja
,
izposodil
si
konja
pri
županu
in
še
tisti
dan
odjezdil
v
svoj
domači
grad
,
ker
je
izprevidel
,
da
je
potrebno
,
se
najprej
pogovoriti
s
Kristjanom
.
Moral
si
je
tudi
priznati
,
da
je
vkljub
vsem
izpremembam
ostal
njegov
nečak
še
vedno
najbližji
njegovemu
srcu
.
Zanimala
ga
je
njegova
usoda
,
pa
tudi
oni
nejasni
dogodki
,
ki
so
jih
ljudje
pripovedovali
o
ljubljanskem
Gradu
.
„
Kako
se
počutiš
,
Kristjan
?
“
ga
je
začel
izpraševati
in
položil
roko
na
vzglavje
.
Glava
na
vzglavju
se
je
zganila
.
„
Slabo
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
„
In
kdo
te
zdravi
?
“
„
Ženske
.
“
„
Ženske
,
ženske
,
“
je
ponavljal
gospod
Muhič
,
„
nihče
jim
ne
more
odrekati
zdravniških
zmožnosti
,
kar
se
tiče
...
,
a
v
medicini
se
dozdaj
še
niso
odlikovale
.
Bog
ve
,
s
čim
te
mažejo
!
“
Pri
tem
se
je
gospod
Muhič
ozrl
po
sobi
in
je
zagledal
nekaj
loncev
in
drugih
posod
z
raznimi
zdravili
in
mazili
.
„
Bolje
je
vendar
nekaj
nego
nič
.
“
„
Bolje
,
“
je
zašepetal
Kristjan
.
„
Pripovedujte
,
kaj
je
z
vojno
,
“
je
pristavil
potem
.
„
To
ti
povem
drugič
,
bojim
se
,
da
bi
ti
škodovalo
,
če
bi
se
vznemiril
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Glavna
stvar
je
,
da
hitro
ozdraviš
.
Vojna
še
ni
končana
.
“
„
Še
ni
končana
,
“
je
ponovil
Kristjan
in
takoj
so
se
zganile
roke
nemirno
na
odeji
.
„
Zdi
pa
se
mi
,
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
„
da
je
zmaga
že
odločena
;
cesarska
vojska
je
pobita
,
brambovski
polki
so
razpuščeni
,
trdnjave
so
v
rokah
sovražnikov
.
Nič
dobrega
ne
moremo
pričakovati
.
Ako
nas
niso
rešili
brambovci
,
nas
ne
bo
rešila
črna
vojska
.
Napoleon
je
na
Dunaju
in
ni
dvoma
,
da
pride
kmalu
do
premirja
.
Francozi
imajo
v
rokah
Ljubljano
,
toda
na
Dolenjsko
se
ne
upajo
;
mislim
,
da
se
boje
;
ko
bi
bili
nas
pustili
pri
novomeški
posadki
,
sem
prepričan
,
da
bi
ne
bil
prazen
njihov
strah
.
Imeli
smo
hrabro
četo
.
Bila
se
je
,
kadar
smo
prišli
v
ogenj
...
“
„
Pripovedujte
,
“
je
vzdihnil
Kristan
.
„
Ne
,
to
ti
bom
pripovedoval
drugič
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Glavna
stvar
je
,
da
ozdraviš
,
da
tudi
ti
meni
poveš
,
kaj
se
je
zgodilo
v
Ljubljani
.
“
Kristjan
je
pri
teh
besedah
hotel
vstati
in
je
z
onemoglo
,
tresočo
roko
prijel
svojega
strica
za
roko
.
„
Pomiri
se
,
“
ga
je
prosil
gospod
Muhič
,
„
sedaj
je
vseeno
.
Vem
,
da
ste
se
hrabro
branili
.
Vsi
govore
o
tem
.
Tudi
vem
,
kdo
je
bil
vzrok
.
Srečal
sem
na
poti
Jurija
Simiča
,
ki
mi
je
vse
povedal
,
kako
je
bilo
v
Ljubljani
.
“
„
Kaj
se
je
zgodilo
z
drugimi
?
“
je
vprašal
Kristjan
.
„
Z
drugimi
,
“
je
ponovil
gospod
Muhič
,
„
s
katerimi
drugimi
?
Brambovci
so
vsi
živi
in
zdravi
in
samo
čakajo
,
da
jih
zopet
pokličemo
pod
orožje
.
Gospod
Langer
je
odšel
živ
in
zdrav
na
Paganice
in
...
“
Gospod
Muhič
je
hotel
omeniti
Egida
,
toda
bal
se
je
,
da
bi
to
Kristjana
ne
razburilo
.
„
Ne
;
mislim
posadko
na
Gradu
.
Godović
...
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Ah
,
kdo
ve
to
,
ljubček
moj
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
.
„
Kdo
bi
mogel
to
vedeti
!
Zahvali
Boga
in
svojo
trdo
naturo
,
da
si
se
rešil
.
A
kakega
Godovića
misliš
?
“
Kristjana
je
ta
pogovor
tako
utrudil
,
da
je
mahnil
z
roko
in
ni
mogel
več
govoriti
.
„
Res
sem
nepreviden
,
da
takoj
začnem
tak
pogovor
s
teboj
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
a
sam
si
hotel
.
Bolje
je
,
da
ležiš
,
in
ne
govoriš
.
Jaz
ostanem
tu
pri
tebi
in
bom
izkušal
porabiti
vse
svoje
medicinske
zmožnosti
.
Med
tem
se
lahko
vse
pogovoriva
.
“
Kristjan
ga
je
hvaležno
pogledal
.
„
Vidiš
,
to
bo
najbolje
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
na
to
.
Odprl
je
okno
,
da
je
zavel
prijazen
večerni
veter
v
sobo
.
„
Mislim
,
da
ti
manjka
dober
postrežnik
ali
postrežnica
...
Jaz
z
veseljem
prevzamem
to
službo
,
dokler
ne
dobimo
česa
boljšega
.
Upam
,
da
boš
kmalu
zopet
sedel
zunaj
na
solncu
,
in
potem
odjezdimo
iznova
v
svet
.
Mislim
,
da
zaradi
tega
ne
boš
postal
kapucinar
.
Pri
vsej
nesreči
jaz
do
danes
nisem
obupal
.
Včeraj
so
mi
ukradli
celo
konja
,
banda
konjarska
.
Posvetim
jim
o
priliki
.
“
Kristjan
se
je
zasmejal
na
te
besede
.
„
Vas
ne
zapusti
dobra
volja
,
“
je
rekel
.
„
Ne
,
ljubi
moj
,
dobra
volja
človeka
ne
sme
nikdar
zapustiti
.
Nikdar
ne
vemo
,
kaj
nas
še
čaka
veselega
.
“
Gospod
Muhič
je
tako
zabaval
bolnika
pozno
v
večer
,
potem
je
pregledal
vsa
zdravila
in
mazila
,
ki
so
stala
po
loncih
.
Se
pred
večerjo
je
odšel
v
kuhinjo
,
kjer
je
sklical
ženske
in
izkušal
njih
zdravniško
modrost
.
Ženske
so
zelo
nerade
odgovarjale
,
ker
sicer
gospod
Muhič
ni
nikdar
govoril
z
njimi
,
toda
vkljub
temu
je
zvedel
o
mnogih
naravnih
zdravilih
,
ki
so
jih
rabili
ljudje
v
okolici
.
Pri
večerji
se
je
pogovarjal
gospod
Muhič
s
svojimi
brati
o
vojni
in
je
čutil
,
da
mu
izkazujejo
nenavadno
zaupanje
in
spoštovanje
.
Brata
Marka
ni
bilo
doma
.
Vrnil
se
ni
že
nekaj
dni
,
temu
se
ni
nihče
čudil
,
ker
so
ljudje
vsak
dan
pripovedovali
o
zelenih
lovcih
,
ki
so
se
bolj
in
bolj
množili
.
Tako
je
ostal
gospod
Muhič
na
Mušičjem
in
se
je
popolnoma
posvetil
zdravniški
stroki
;
pod
njegovim
nadzorstvom
je
Kristjan
kmalu
toliko
okreval
,
da
je
mogel
sedeti
pri
oknu
in
govoriti
o
vsem
,
kar
je
hotel
zvedeti
gospod
Muhič
.
Svoj
prosti
čas
je
porabil
gospod
Muhič
za
to
,
da
je
izpolnjeval
svoja
„
Koroška
pisma
“
,
in
nekoč
mu
je
prišlo
celo
na
misel
,
da
bi
v
francoskem
jeziku
napisal
svoje
spomine
,
ki
bi
jih
izdal
pod
naslovom
:
Čudoviti
in
slučajev
polni
dogodki
,
ki
jih
je
doživel
slavni
kavalir
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
,
dvornik
na
dvoru
velike
cesarice
Marije
Terezije
,
vojak
v
vojski
Njegovega
Veličanstva
Jožefa
II.
ob
priliki
Njegove
vojne
proti
Turkom
,
poveljnik
brambovcev
leta
1809
i.
t.
d.
i.
t.
d.
...
Francosko
bi
se
to
delo
nazivalo
kratko
:
Les
merveilleuses
aventures
de
chevalier
de
Mussitz
.
Ob
dolgočasnih
nočnih
urah
je
gospod
Muhič
res
začel
pisati
prve
liste
svojih
spominov
.
Delo
ga
je
tako
navdušilo
,
da
je
nekega
dne
izročil
Kristjana
zopet
ženskam
in
je
odšel
na
Vinice
.
Imel
je
nov
načrt
.
V
resnici
je
moralo
postati
v
gradu
,
oddaljenem
od
sveta
,
obdanem
okoli
in
okoli
od
lesov
,
dolgčas
vsakemu
,
ki
je
bil
navajen
,
živeti
med
svetom
.
Ni
čuda
,
da
se
je
dolgočasil
tudi
gospod
Muhič
,
ki
je
težko
živel
brez
vesele
družbe
.
Ako
je
pogreval
svoje
spomine
,
je
tem
bolj
čutil
samoto
,
v
kateri
je
bil
zaprt
.
Zanimale
so
ga
novice
o
vojni
,
a
teh
ni
mogel
zvedeti
od
nikogar
.
Dolgčas
in
radovednost
sta
bila
torej
glavna
vzroka
,
da
je
gospod
Muhič
zapustil
Mušičje
.
Da
se
je
namenil
na
Vinice
,
je
bilo
samo
po
sebi
razumljivo
.
Kar
je
zvedel
od
Kristjana
,
mu
je
zadostovalo
,
da
si
je
bil
na
jasnem
glede
svojega
bivšega
prijatelja
Don
Piera
.
Mogel
je
torej
govoriti
na
„
podlagi
dokazov
“
.
Poleg
tega
si
je
gospod
Muhič
že
izdavna
želel
iti
na
Vinice
in
govoriti
z
gospo
Gusičevo
.
Bal
se
je
,
da
bi
morda
ne
izgubil
popolnoma
njene
naklonjenosti
,
ako
bi
ji
dal
predolgo
čakati
nase
.
Vedel
je
sicer
,
da
se
iz
pričakovanja
rodi
hrepenenje
in
da
v
njem
raste
ljubezen
,
toda
taka
pravila
iz
mladih
let
niso
bila
v
teh
resnih
in
težavnih
časih
primerna
.
Gospod
Muhič
pa
je
imel
poleg
svojih
lepih
sebičnih
namenov
še
drug
načrt
.
Vedel
je
,
da
se
je
v
kraju
,
kjer
se
je
prikazal
gospod
Muhič
,
rada
pojavila
tudi
gospodična
Vrankova
z
gospodično
Heleno
.
To
bi
mu
sedaj
zelo
ugajalo
,
ker
bi
s
tem
rešil
svojega
bolnika
raznih
težkih
slutenj
in
dvomov
.
Mislil
je
,
da
se
je
morda
gospodična
Klara
že
naveličala
francoskih
komplimentov
ali
da
jo
je
vsaj
strah
pred
novimi
napadi
izvabil
iz
mesta
na
deželo
.
Gospod
Muhič
se
je
ustavil
v
Novem
Mestu
,
a
ni
mogel
dobiti
nobenih
posebnih
novic
o
vojni
.
Vojaška
posadka
je
bila
še
vedno
v
mestu
,
toda
nikjer
ni
bilo
videti
,
da
se
pripravlja
na
resno
obrambo
.
Gospod
Muhič
se
je
povsem
začudil
,
da
ni
v
mestu
že
Francozov
.
Ker
ni
našel
nobene
prave
družbe
,
je
odšel
še
tisti
dan
dalje
na
Vinice
.
Razveselil
se
je
zelo
,
ko
je
zagledal
pred
seboj
znani
drevored
košatih
kostanjev
in
belo
zidovje
za
njimi
.
Koliko
lepih
spominov
je
budila
ta
pot
!
Kaj
bi
znali
pripovedovati
ti
kraji
naokoli
!
Koliko
krasnih
trenotkov
spi
v
samotnih
kotih
na
vrtu
okoli
gradiča
!
Gospod
Muhič
se
je
ozrl
na
balkon
pred
gradom
.
Res
,
nekdo
stoji
tam
na
balkonu
!
To
je
gospa
Gusičeva
.
Čakala
ga
je
!
Spoznala
ga
je
in
mu
miga
z
roko
v
pozdrav
.
Gospod
Muhič
je
v
tem
trenotku
začutil
,
da
ni
zaman
pisal
„
Koroških
pisem
“
.
Izpodbodel
je
konja
in
zdirjal
proti
gradiču
.
Na
dvorišču
je
vrgel
vajeti
hlapcu
v
roke
in
hitel
v
prvo
nadstropje
.
Nevede
kdaj
in
kako
je
preletel
vse
stopnice
;
komaj
da
je
potrkal
na
vrata
,
jih
je
odprl
na
tečaj
in
je
priletel
naravnost
v
objem
gospé
Gusičevi
.
Presrečni
gospod
Muhič
!
Začel
ji
je
poljubljati
roke
,
toda
gospa
Gusičeva
je
svojega
kavalirja
tako
prisrčno
objela
,
da
se
je
skoraj
popolnoma
izgubil
v
njenem
objemu
.
„
Kako
dolgo
sem
vas
morala
čakati
,
vi
,
dragi
,
ljubi
prijatelj
,
vi
,
mon
ami
...
“
je
očitala
gospa
gospodu
Muhiču
.
„
Kako
dolgo
sem
moral
zaman
hrepeneti
po
vas
,
vi
,
draga
,
ljuba
prijateljica
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Sedla
sta
na
zofo
.
Gospod
Muhič
se
je
opravičeval
,
da
je
prišel
šele
sedaj
na
Vinice
;
skliceval
se
je
na
svoje
dolžnosti
,
ki
jih
je
imel
kot
stric
,
kot
tovariš
in
kot
vojak
,
ker
je
moral
skrbeti
za
ranjenega
Kristjana
;
trdil
je
,
da
je
to
upravičeno
v
vojnem
času
in
da
stoje
v
takem
slučaju
vojaške
dolžnosti
nad
dolžnostmi
kavalirja
.
„
Ali
niste
čutili
nič
več
od
kavalirskih
dolžnosti
?
“
je
rekla
gospa
Gusičeva
,
ki
ni
mogla
gospoda
Muhiča
takoj
opravičiti
.
„
Draga
gospa
,
nikoli
vas
ne
morem
dovolj
prepričati
o
svoji
ljubezni
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
a
pride
čas
,
ko
bodete
spoznali
,
da
ima
gospod
Muhič
še
zelo
mlado
srce
.
“
Nato
je
gospod
Muhič
začel
razlagati
namen
svojega
prihoda
.
„
Prihajam
k
vam
s
prošnjo
,
“
je
rekel
.
„
Sprejmite
bolnika
in
zdravnika
pod
svojo
streho
.
Brez
dvoma
bo
ta
kraj
ugodno
vplival
na
zapuščenega
bolnika
,
pa
tudi
zdravniku
bo
lažje
srce
,
ko
bo
videl
svoje
uspehe
.
Vesela
družba
in
prijazen
kraj
gotovo
pospešita
ozdravljenje
.
“
„
Z
veseljem
,
dragi
gospod
Muhič
,
“
je
rekla
gospa
in
prijela
njegovo
nežno
roko
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
dobro
razume
načrt
gospoda
Muhiča
.
Gospod
Muhič
ji
je
hvaležno
poljubil
roko
,
potem
pa
je
po
kratkem
molku
začel
nadaljnji
pogovor
.
„
Govoriti
moram
z
vami
o
zelo
važnih
stvareh
,
“
je
rekel
.
Gospa
Gusičeva
je
vedela
takoj
,
česa
se
tikajo
te
važne
stvari
.
Vzdihnila
je
globoko
in
rekla
:
„
Jaz
nisem
bila
kriva
,
verjemite
!
Govorite
z
Barbaro
,
prosim
vas
.
Toda
vi
veste
,
kaj
dela
ljubezen
iz
ljudi
.
Zato
se
zanašam
na
vašo
nežnost
in
dobroto
.
“
„
Toda
morda
niti
ne
veste
,
da
ste
imeli
ogleduha
in
izdajalca
v
svoji
hiši
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Tega
nikdar
ne
verjamem
,
“
je
rekla
gospa
Gusičeva
odločno
.
„
Bil
je
vendar
vaš
prijatelj
.
“
„
Bil
je
,
žal
,
da
je
bil
.
Bil
je
in
ni
več
.
Resnica
je
,
kar
sem
vam
rekel
.
“
Nato
je
začel
gospod
Muhič
gospé
Gusičevi
pripovedovati
celo
povest
o
generalovi
hčeri
,
o
Simiču
,
o
Don
Pieru
,
o
dvoboju
in
o
ljubljanskem
Gradu
.
Gospa
Gusičeva
ga
je
strmé
poslušala
.
Gospod
Muhič
je
opazoval
njen
obraz
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
to
ena
onih
žen
,
ki
je
ni
zmotil
njegov
francoski
prijatelj
.
Zato
ji
je
spoštljivo
poljubil
roko
.
V
tem
je
prišla
v
sobo
gospodična
Barbara
.
„
Glej
,
gospod
Muhič
se
je
vrnil
,
“
je
rekla
gospa
Gusičeva
.
Gospod
Muhič
je
vstal
in
se
priklonil
gospodični
.
Komaj
jo
je
spoznal
.
Ko
je
odhajal
,
je
bila
skoraj
še
otrok
,
z
okroglim
,
brezizraznim
obrazom
,
polna
živahnosti
in
nagajivosti
.
Sedaj
je
bil
bled
njen
obraz
,
nekaj
resnega
je
bilo
v
njem
in
oči
so
gledale
plaho
,
boječe
.
Komaj
je
mogel
verjeti
,
da
je
to
ista
gospodična
,
s
katero
je
lovil
jeseni
še
slepe
miši
po
vrtu
.
in
ni
se
mu
zdelo
potrebno
,
vpoštevati
njenih
misli
in
besedi
.
Tako
se
je
izpremenila
.
Gospod
Muhič
si
je
moral
priznati
,
da
je
ta
izprememba
šele
pokazala
nje
krasoto
v
pravi
luči
,
kajti
vse
,
kar
je
bilo
prej
otročje
,
skrito
,
nerazvito
,
je
zdaj
kazalo
žensko
krasoto
v
polni
meri
.
Njene
oči
,
ki
so
prej
gledale
otročje-naivno
v
božji
svet
,
so
sijale
sedaj
v
mladostnem
ognju
in
so
izražale
skrite
misli
.
„
Celo
lepša
je
nego
njena
mati
,
“
je
priznal
gospod
Muhič
.
Dasi
ga
je
gospodična
Barbara
pozdravila
otroško-zaupno
,
kakor
vselej
v
prejšnjih
časih
,
je
gospod
Muhič
vendar
videl
,
da
to
ni
več
ona
gospodična
,
kakor
je
bila
nekdaj
,
ko
mu
je
nagajala
z
vsemi
mogočimi
otroškimi
neumnostmi
.
„
Kako
ste
vzrastli
,
“
je
vzkliknil
na
glas
gospod
Muhič
,
ki
si
je
ni
upal
niti
tikati
,
kakor
je
imel
navado
prej
,
ko
ga
je
klicala
za
svojega
strica
.
Sedla
je
na
stol
,
si
popravila
lase
in
je
rekla
:
„
To
je
lepo
,
da
ste
se
srečno
vrnili
,
gospod
Muhič
.
Nam
je
bilo
zelo
dolgčas
po
vas
.
“
„
Sedaj
vam
ne
bo
več
dolgčas
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
preskrbim
vam
dela
dovolj
.
Porabil
vas
bom
pri
bolniku
.
“
Nato
je
gospod
Muhič
razložil
svoj
načrt
.
„
To
me
zelo
veseli
,
“
je
rekla
Barbara
,
„
videli
bodete
,
kako
znamo
zdraviti
bolnike
.
“
Pri
tem
se
je
zagledala
skozi
okno
.
Gospod
Muhič
je
moral
nato
pripovedovati
vse
velike
dogodke
,
ki
so
jih
brambovci
doživeli
na
vojni
.
Pil
je
z
damama
kavo
in
ves
čas
premišljal
,
kako
bi
govoril
z
Barbaro
o
važnih
stvareh
,
ki
so
mu
bile
pri
srcu
Toda
videl
je
,
da
se
ne
bo
dalo
sedaj
več
tako
z
njo
govoriti
kakor
prej
,
ko
je
bila
še
otrok
.
Zato
je
mislil
,
da
je
bolje
počakati
druge
prilike
.
Zvečer
je
odšla
gospodična
Barbara
na
vrt
in
gospod
Muhič
je
mislil
,
da
je
to
najprimernejši
trenotek
,
izpregovoriti
z
njo
.
Odšel
je
na
vrt
in
je
našel
Barbaro
pri
utici
,
naslonjeno
na
debelo
črešnjo
.
Slonela
je
na
deblu
in
gledala
v
mrak
.
Ko
je
zaslišala
stopinje
,
se
je
nevoljno
ozrla
.
Gospod
Muhič
se
ji
je
približal
z
vso
prijaznostjo
in
ljubeznivostjo
,
začel
je
govoriti
o
krasoti
vrta
in
o
romantiki
lepega
večera
.
Prijel
je
gospodično
Barbaro
za
roko
in
jo
nagovoril
s
sladkimi
besedami
:
„
Sladko
moje
dete
!
Nisem
te
hotel
motiti
,
uteho
bi
ti
hotel
dati
,
kakor
jo
da
dober
prijatelj
.
“
Gospodična
Barbara
je
molčala
.
„
Vem
,
da
si
nesrečna
,
golobica
moja
,
zato
je
treba
govoriti
...
“
Barbara
je
zaihtela
.
„
Ne
govorite
o
njem
,
“
je
rekla
s
tako
pretresljivim
glasom
,
da
je
gospod
Muhič
molče
obstal
pred
njo
in
ni
vedel
,
kaj
naj
govori
.
„
Ti
še
ne
veš
,
ljubica
,
niti
ne
veš
...
“
je
rekel
in
jo
je
izkušal
odvesti
s
seboj
na
klopico
.
„
Nečem
vedeti
,
pustite
me
!
“
je
rekla
Barbara
,
„
jaz
sem
tako
nesrečna
...
“
Naslonila
se
je
zaupno
gospodu
Muhiču
na
prsi
in
dolgo
plakala
.
Gospod
Muhič
je
poznal
take
trenotke
in
je
imel
z
mlado
gospodično
globoko
sočutje
.
Zato
je
ni
motil
,
ampak
ji
je
šepetal
utehe
polne
besede
ter
jo
gladil
po
laseh
.
„
Nič
ne
plakaj
,
dušica
,
“
ji
je
govoril
,
„
vse
bo
zopet
dobro
...
“
„
Nikdar
več
,
nikdar
več
,
“
je
rekla
gospodična
,
globoko
ihte
,
„
nesrečna
sem
,
ljubim
...
“
Počasi
je
gospod
Muhič
s
svojo
ljubeznivostjo
spravil
Barbaro
s
seboj
na
klopico
,
si
otiral
z
robcem
solze
in
ji
govoril
najslajše
besede
,
ki
so
mu
prišle
na
misel
.
Ni
hotel
govoriti
niti
o
Tilnu
niti
o
Don
Pieru
.
Govoril
je
o
Kristjanu
in
o
tem
,
kako
ga
bodeta
skupaj
zdravila
.
Gospodična
Barbara
pa
se
ni
dala
tako
hitro
utolažiti
,
dasi
je
zaupno
slonela
ob
rami
gospoda
Muhiča
.
Šele
ko
se
je
popolnoma
zmračilo
,
si
je
upal
gospod
Muhič
vprašati
:
„
Povej
mi
vendar
,
draga
moja
,
kako
se
je
moglo
vse
to
zgoditi
?
“
Gospodična
Barbara
mu
je
nato
zaupala
vso
povest
,
ki
se
je
bila
dogodila
na
Vinicah
.
Gospod
Muhič
je
spoznal
,
da
v
tem
ni
bilo
nikake
otroške
lahkomiselnosti
,
ampak
da
je
bila
stvar
zelo
resna
.
Ker
ni
hotel
sam
prenočevati
na
gradu
,
se
je
še
ta
večer
vrnil
v
Novo
Mesto
.
Po
poti
je
premišljal
,
da
je
vendarle
čudno
,
da
ni
srečal
na
Vinicah
gospodične
Klare
Vrankove
s
Heleno
.
Nekaj
dni
potem
se
je
pomikala
po
cesti
proti
Vinicam
stara
odprta
kočija
,
v
kateri
je
sedel
Kristjan
.
Ob
kočiji
je
jezdil
gospod
Muhič
,
ki
je
spremljal
svojega
nečaka
na
Vinice
.
Ker
je
francoska
vojska
morala
oditi
na
sever
,
se
je
ljubljanska
posadka
zelo
zmanjšala
.
Sovražnik
je
imel
v
svoji
oblasti
glavno
mesto
države
in
vse
važnejše
trdnjave
;
vendar
je
bilo
treba
paziti
na
vsako
gibanje
ravno
zato
,
ker
je
Avstrija
polagala
svoje
nade
na
oboroženo
ljudstvo
.
Francoske
posadke
niso
bile
nikjer
varne
,
dasi
je
bila
zmaga
dobljena
.
Avstrijska
armada
je
bila
premagana
in
razbita
,
nadvojvoda
Karel
je
po
zadnjih
bitkah
odpasal
svoj
meč
in
se
je
odpovedal
poveljništvu
.
Nikogar
ni
bilo
,
ki
bi
se
bil
upal
zbrati
novo
cesarsko
vojsko
.
Vsem
se
je
zdelo
,
da
bi
bil
vsak
boj
zaman
.
Edino
v
ljudstvu
se
je
še
oglašal
bojni
duh
,
ki
so
ga
bile
zbudile
pesmi
in
navdušeni
govori
raznih
bojaželjnih
ljudi
.
Govorilo
se
je
o
bojih
v
Španiji
,
kjer
se
je
ljudstvo
uprlo
Francozom
,
Tirolci
so
zmagovali
nad
francosko
vojsko
...
Vse
to
je
budilo
še
ne
ugaslo
iskro
navdušenja
.
Napoleon
je
dobro
poznal
svoj
položaj
,
zato
je
hotel
izkoristiti
svojo
zmago
.
Nastanil
se
je
v
cesarskem
gradu
na
Dunaju
in
je
začel
pogajanja
z
avstrijskim
cesarjem
.
On
ni
bil
mož
,
ki
bi
čakal
in
odlašal
.
Bil
je
na
vrhuncu
svojih
zmag
in
se
je
tega
dobro
zavedal
.
Njegove
posadke
so
držale
dobljena
mesta
in
ni
se
bal
niti
kmetske
vojske
.
Bil
je
zmagalec
nad
avstrijsko
cesarsko
vojsko
,
in
zdelo
se
mu
je
nevredno
,
da
bi
se
moral
ukvarjati
z
oboroženimi
kmeti
.
Zato
je
izdal
stroge
ukaze
svojim
poveljnikom
,
da
s
smrtjo
kaznujejo
vsak
najmanjši
poizkus
,
ko
bi
se
drznili
oboroženi
kmetje
motiti
francoske
posadke
.
Toda
tega
ukaza
poveljniki
niso
mogli
popolnoma
izvesti
,
ker
jim
je
manjkalo
moči
.
V
vojni
,
ki
je
trajala
skoraj
dva
meseca
,
je
izgubila
francoska
vojska
vkljub
svojim
zmagam
toliko
svojega
moštva
,
da
ni
bilo
mogoče
zasesti
vsakega
kraja
s
tako
močno
posadko
,
kakor
bi
bilo
potrebno
.
Zato
se
je
zgodilo
v
več
krajih
,
da
so
Francozi
imeli
v
oblasti
glavno
mesto
,
toda
v
posameznih
manjših
mestih
in
po
deželi
so
bile
še
avstrijske
posadke
.
Marsikje
si
francoska
posadka
ni
upala
iz
svojega
mesta
,
ker
so
se
po
okolici
zbirale
oborožene
čete
.
Napoleona
v
njegovih
načrtih
to
ni
motilo
.
Bil
je
zmagalec
in
bil
si
je
svest
svoje
zmage
;
ker
pa
je
rabil
mnogo
vojske
na
severu
pri
glavnem
mestu
,
hoteč
s
tem
pokazati
svojo
veliko
vojno
silo
,
so
morale
trdnjave
na
jugu
zmanjšati
svoje
posadke
,
kolikor
je
bilo
mogoče
.
Zato
se
je
tudi
francoska
posadka
v
Ljubljani
zelo
zmanjšala
in
se
je
omejila
samo
na
mesto
in
na
Grad
.
Francozi
so
utrdili
Grad
in
so
se
pripravili
na
vsak
napad
od
te
ali
one
strani
.
Pazili
so
tudi
na
to
,
da
je
bilo
mesto
dobro
zastraženo
;
kazali
so
se
neustrašene
in
so
meščanom
radi
govorili
o
veliki
moči
svoje
posadke
.
Meščani
so
se
privadili
novih
gospodarjev
in
so
jim
izkušali
postreči
po
svoji
moči
.
Enako
so
bili
Francozi
z
meščani
zelo
vljudni
;
plačali
so
vse
,
kar
so
potrebovali
,
in
častniki
so
pazili
,
da
vojaki
niso
preveč
nadlegovali
ljudi
.
Nekega
vojaka
,
ki
je
okradel
svojega
gospodarja
,
je
dal
poveljnik
javno
pred
stolno
cerkvijo
ustreliti
.
Ker
se
je
posadka
zmanjšala
in
se
je
po
gredah
že
začela
novina
,
niso
meščani
trpeli
niti
draginje
niti
pomanjkanja
.
Enako
se
jim
je
prikupil
francoski
poveljnik
s
tem
,
da
je
odpustil
smrtno
kazen
vsem
onim
vojakom
,
ki
so
se
bili
na
Gradu
uprli
.
Tako
so
bili
meščani
zadovoljni
,
da
se
je
vse
zgodilo
brez
večje
nesreče
,
da
ni
nihče
zažgal
in
razrušil
mesta
.
Bali
so
se
,
da
bi
ne
prišla
odkod
avstrijska
vojska
,
da
bi
zopet
ne
nastal
boj
;
dasi
je
njih
srce
še
vedno
bilo
navdušeno
za
zmago
avstrijske
vojske
,
so
si
vendar
želeli
miru
,
posebno
potem
,
ko
so
dali
Francozi
javno
razglasiti
slavno
Napoleonovo
zmago
pri
Wagramu
,
ki
jo
je
francoska
posadka
v
Ljubljani
proslavila
z
vsemi
svečanostmi
.
Helena
je
živela
z
gospodično
Klaro
v
svoji
hiši
na
Glavnem
Trgu
in
se
ni
mnogo
zanimala
niti
za
važne
dogodke
v
Ljubljani
in
po
drugih
mestih
,
niti
za
one
francoske
častnike
,
ki
so
polnili
vsak
večer
ulico
pod
njenimi
okni
.
Gospodična
Vrankova
pa
je
bila
zelo
vznemirjena
pri
vsaki
novici
,
ki
se
je
raznesla
po
mestu
.
Dasi
nikakor
ni
privoščila
Francozom
zmage
,
je
vendar
zelo
rada
videla
francoske
oficirje
.
Sovražila
je
francoske
vojake
,
ki
so
se
ji
zdeli
pravi
potomci
tistih
revolucionarjev
,
ki
so
pred
nekaj
leti
morili
v
Parizu
visoko
gospodo
,
toda
v
oficirjih
je
videla
ljudi
one
visoke
francoske
družbe
,
po
kateri
se
je
zgledoval
ves
svet
.
V
tem
je
ni
motila
nje
globoka
vdanost
in
ljubezen
do
starega
avstrijskega
cesarskega
dvora
.
Videla
je
v
častnikih
le
ljudi
svojega
stanu
,
ki
izpolnjujejo
vojaško
dolžnost
,
kakor
jim
veleva
povelje
njihovega
poveljnika
,
ne
sovražnikov
države
.
Don
Pier
,
ki
je
bil
postal
stalen
gost
pri
gospodični
Vrankovi
,
je
imel
med
francoskimi
oficirji
mnogo
prijateljev
,
ki
jih
je
rad
privedel
s
seboj
,
da
se
je
stara
gospodična
mogla
zabavati
v
njihovi
družbi
.
Gospodična
Klara
se
je
res
nekolikokrat
zaljubila
v
razne
francoske
kavalirje
in
je
želela
,
da
bi
bila
njena
hiša
zbirališče
vseh
pravih
izobraženih
ljudi
.
Helena
ni
bila
tako
navdušena
za
francoske
oficirje
kakor
gospodična
Vrankova
,
morebiti
zato
ne
,
ker
ji
ni
ugajal
Don
Pier
.
Njegovo
vedenje
se
ji
je
zdelo
sumljivo
;
ni
mu
mogla
odpustiti
njegovih
skritih
nakan
,
ki
so
polnile
vse
njegovo
življenje
.
Ni
ji
bilo
neznano
,
da
je
bil
od
prvega
začetka
gospodični
Klari
več
nego
navaden
kavalir
;
po
mestu
se
je
govorilo
,
da
zahaja
v
hišo
zaradi
gospodične
Helene
.
Zato
je
Helena
le
malo
govorila
z
njim
in
se
ji
je
zdelo
čudno
,
da
tako
dolgo
traja
njegovo
prijateljstvo
s
Kristjanom
.
Ko
je
padla
Ljubljana
,
ni
več
dvomila
,
da
so
bile
njene
sumnje
upravičene
.
Od
onega
dne
je
sovražila
tega
človeka
.
Zato
se
ni
mogla
navdušiti
niti
za
ono
družbo
,
ki
je
hodila
z
njim
.
Čutila
je
dobro
,
da
jo
obožujejo
francoski
oficirji
,
toda
ljubiti
ni
mogla
nobenega
iz
njih
.
Tem
češče
pa
je
mislila
na
Kristjana
in
na
njegovo
usodo
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
je
izgubila
dragega
prijatelja
iz
mladosti
.
Bilo
ji
je
neznano
,
kaj
se
je
zgodilo
z
njim
.
Med
onimi
,
ki
so
prišli
z
Grada
,
ga
ni
bilo
...
Don
Pier
,
ki
jo
je
drugega
dne
posetil
,
je
trdil
,
da
je
padel
.
Govoril
je
to
brez
čuvstva
,
da
je
Helena
vstala
pred
njim
in
rekla
:
„
Vi
to
sporočate
kot
njegov
prijatelj
in
nimate
niti
besedice
sožalja
.
“
„
V
takih
časih
preneha
prijateljstvo
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
„
in
do
sedaj
nisem
vedel
,
da
bi
vam
moral
izražati
svoje
sožalje
.
Žal
,
da
je
padel
,
kot
...
„
Molčite
,
“
je
zaklicala
Helena
z
zapovedujočim
glasom
in
se
je
komaj
premagala
,
da
mu
ni
rekla
iz
oči
v
oči
vsega
,
kar
je
mislila
o
njem
.
Odsle
se
je
Don
Pier
izogibal
pogovoru
z
njo
.
Ko
je
odšel
Don
Pier
iz
mesta
,
ji
je
bilo
laže
pri
srcu
.
Zvečer
je
slonela
na
oknu
in
mislila
na
Kristjana
.
Slišala
je
,
da
so
Francozi
odpeljali
ujetnike
in
ranjence
na
grad
Fužine
,
in
se
je
odločila
,
da
poseti
ranjence
...
Drugega
dne
je
v
predsobi
pri
generalu
Guetardu
,
poveljniku
francoske
posadke
,
sedela
dama
,
v
črno
opravljena
,
ki
je
hotela
govoriti
z
generalom
.
General
jo
je
sprejel
zelo
prijazno
in
jo
vprašal
,
zakaj
želi
govoriti
z
njim
.
„
Prositi
sem
vas
hotela
,
da
bi
smela
posetiti
jetnike
in
bolnike
na
Fužinah
,
“
je
rekla
Helena
.
„
Imate
med
njimi
sorodnike
?
“
je
vprašal
general
z
resnim
obrazom
.
„
Ne
,
“
je
odgovorila
Helena
,
„
iščem
med
njimi
drago
bitje
.
“
„
Torej
ženina
,
“
je
rekel
general
,
ki
je
bil
prepričan
,
da
ima
pred
seboj
neomoženo
ženo
.
„
Tudi
ne
,
“
je
rekla
Helena
,
„
je
to
moj
prijatelj
.
“
„
Prijatelj
,
“
je
ponovil
general
.
„
Hm
,
mislim
si
,
da
je
prijatelj
.
Ali
veste
,
da
je
tam
?
“
„
Tega
ne
vem
,
samo
mislim
,
“
je
rekla
Helena
.
General
jo
je
dolgo
gledal
brez
besedi
.
„
Vi
veste
,
da
neradi
spuščamo
neznane
ljudi
v
take
kraje
in
naj
so
to
tudi
ženske
.
“
„
Moja
hvaležnost
vam
ne
izostane
,
“
je
rekla
Helena
.
„
Dà
,
dovoljujem
vam
,
krasna
gospodična
,
želim
,
da
bi
našli
v
najboljšem
stanju
tega
,
kogar
iščete
,
“
je
rekel
general
.
Podal
ji
je
roko
in
ji
pogledal
globoko
v
oči
.
Helena
se
je
pri
tem
vznemirila
.
Toda
general
se
je
zasmejal
in
je
rekel
:
„
Ne
bojte
se
,
krasna
dama
,
mi
smo
vendarle
Francozi
.
Veseli
me
,
da
imam
v
svojem
mestu
krasoto
,
kakor
ste
vi
,
in
spoštujem
čuvstvo
,
s
katerim
iščete
svojega
prijatelja
.
Morete
se
zanašati
na
mojo
naklonjenost
.
“
Helena
je
zahvalila
generala
za
njegovo
ljubeznivost
,
vzela
vizitko
,
ki
ji
jo
je
general
izročil
,
in
se
je
še
tega
dne
odpeljala
na
Fužine
.
Pri
vhodu
je
stala
francoska
straža
;
v
veži
je
sedelo
nekoliko
vojakov
.
Seržant
,
ki
je
sprejel
Heleno
pri
vhodu
,
se
je
ponudil
,
da
jo
spremi
po
sobah
,
kjer
so
ležali
bolniki
.
Težak
je
bil
vzduh
po
celem
gradu
.
Bolniki
so
ležali
ranjeni
na
slami
po
tleh
,
mnogi
so
bili
kakor
mrtvi
,
drugi
so
se
nemirno
obračali
.
Zdravnik
je
z
nekaterimi
pomočniki
hodil
okoli
ranjenih
in
jim
podajal
zdravila
.
Heleno
je
obšla
groza
,
ko
je
vstopila
v
te
prostore
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
nemogoče
tako
najti
,
kar
išče
.
Zato
je
imenovala
seržantu
Kristjanovo
ime
.
Seržant
jo
je
odvedel
s
seboj
,
pregledal
je
zapisnik
imen
,
toda
Kristjanovega
imena
ni
bilo
med
njimi
,
niti
med
bolniki
niti
med
jetniki
.
Na
vrtu
je
videla
Helena
ranjene
vojake
,
ki
so
se
izprehajali
po
stezah
in
polegali
v
sencah
dreves
.
Gledala
jih
je
dolgo
,
kakor
da
hoče
med
njimi
zagledati
tudi
njega
.
Bili
so
sami
tuji
,
zarastli
,
divji
obrazi
.
„
Niti
med
bolniki
niti
med
jetniki
,
“
je
odmevalo
od
vseh
strani
.
Z
žalostnim
srcem
se
je
odpeljala
Helena
nazaj
v
mesto
.
Ves
večer
je
bila
nemirna
in
spati
ni
mogla
vso
noč
.
Bolj
in
bolj
je
čutila
,
da
se
je
storila
velika
izprememba
v
njenem
življenju
,
da
je
izgubila
več
,
nego
je
mislila
prej
.
Drugi
dan
je
Helena
obiskala
Kristjanovo
hišo
na
Bregu
.
Bila
je
opustošena
in
zapuščena
.
Povsod
se
je
poznalo
,
da
so
v
njej
brezobzirno
gospodarili
vojaki
...
Stala
je
na
mestu
,
kjer
je
imela
vladati
kakor
kraljica
.
Tako
ji
je
pisal
po
zimi
v
pismu
.
Sedaj
je
bila
to
velika
,
težka
razvalina
.
Čutila
je
,
kakor
da
stoji
na
razvalinah
lastne
sreče
.
Zaželela
je
ven
iz
mesta
,
na
deželo
,
da
bi
v
tihoti
in
samoti
pozabila
na
vse
to
.
Gospodična
Klara
ni
hotela
slišati
o
tem
,
da
bi
odšli
iz
mesta
.
Zato
je
Helena
sklenila
,
da
odide
sama
.
Dala
si
je
pripraviti
kočijo
in
je
pospravila
svoje
stvari
.
Gospodična
Klara
je
plakala
nad
nehvaležnostjo
svoje
gojenke
in
si
ni
mogla
razlagati
,
kaj
je
privedlo
Heleno
do
tega
,
da
hoče
oditi
.
Helena
si
ni
dala
zapovedovati
;
hotela
je
biti
svobodna
.
Česar
gospodična
Vrankova
ni
pričakovala
,
se
je
zgodilo
.
Helena
se
je
odpeljala
.
Toda
pri
vožnji
iz
mesta
jo
je
ustavila
francoska
straža
.
Morala
se
je
vrniti
.
Drugega
dne
se
je
pojavil
zopet
Don
Pier
v
mestu
.
Posetil
je
gospodično
Vrankovo
in
rekel
:
„
Popolnoma
naravno
je
,
da
ne
puste
iz
mesta
ljudi
,
ki
poznajo
položaj
,
kajti
Dolenjska
je
še
polna
vojske
.
“
Južna
avstrijska
armada
,
ki
se
je
umikala
proti
severu
,
da
bi
šla
na
pomoč
glavnemu
mestu
države
,
je
bila
prisiljena
,
se
umakniti
na
Ogrsko
do
reke
Rabe
.
Zato
ni
mogla
priti
o
pravem
času
na
bojišče
in
se
ni
mogla
združiti
s
severno
armado
,
ki
je
bila
med
tem
potolčena
.
Posadke
,
ki
so
ostale
po
mestih
in
trdnjavah
,
so
vztrajale
na
svojem
mestu
,
toda
bile
so
brez
sile
,
ker
so
bile
zapuščene
in
osamljene
.
Ostale
so
zato
,
ker
jih
ni
sovražnik
napadel
.
Med
tem
se
je
nemirna
črna
vojska
še
vedno
zbirala
po
deželah
.
Ljudje
so
videli
,
kako
se
umika
cesarska
vojska
,
ne
da
bi
branila
domačo
zemljo
,
ne
da
bi
napadla
sovražnike
.
Sedaj
,
so
mislili
,
je
prišel
čas
,
ko
je
treba
braniti
domovino
z
lastno
močjo
proti
tujim
četam
.
V
tem
času
so
vasi
ob
cesti
ostale
prazne
,
v
oddaljenih
vaseh
so
se
zbirali
oboroženi
ljudje
.
Nastale
so
posamezne
čete
,
ki
so
se
prikazale
zdaj
tu
zdaj
tam
in
so
budile
po
vaseh
bojno
navdušenje
.
Te
čete
so
se
bolj
in
bolj
bližale
glavnemu
mestu
ter
se
skrivale
po
vaseh
in
po
gozdih
ob
cestah
,
ki
vodijo
na
Dolenjsko
.
Toda
zgodilo
se
je
kakor
po
navadi
:
ko
so
bili
skupaj
,
—
ni
bilo
sovražnika
.
V
teh
četah
so
bili
ljudje
,
ki
so
bili
željni
boja
in
so
hoteli
proslaviti
svoje
ime
;
njih
romantične
duše
so
sanjale
o
bojih
in
o
slavi
in
so
si
predstavljale
vse
tako
,
kakor
je
pripovedoval
v
zimski
noči
ded
za
pečjo
.
Mladi
ljudje
so
se
jim
pridružili
radi
,
ker
se
jim
je
zdelo
prijetno
,
da
so
živeli
na
pol
vojaško
življenje
.
Vina
je
bilo
ono
leto
mnogo
in
povsod
je
bila
vesela
družba
.
Dobrih
pripovedovalcev
ni
nikdar
nedostajalo
;
taka
je
natura
takih
ljudi
,
da
se
zamislijo
in
zasanjajo
in
mislijo
,
da
je
vse
resnica
,
kakor
se
jim
zdi
.
Rad
se
je
človek
razgovoril
o
vojni
in
o
starih
časih
;
in
povedal
je
vse
.
kar
je
vedel
o
vojskah
,
roparjih
,
o
hajdukih
in
turških
tatovih
,
o
starih
vitezih
in
o
čudnih
dogodkih
,
zraven
pa
se
smejal
pri
vinu
.
Kdo
bi
šel
delat
ob
takem
času
?
Ali
ni
bolje
,
držati
pripravljen
svoj
ostnik
in
čakati
,
kdaj
udari
v
zvoniku
plat-zvona
?
Ako
je
cesar
ukazal
,
je
gotovo
potrebno
...
To
je
bil
duh
,
ki
je
vladal
po
deželi
.
—
Najbolj
znana
četa
črne
vojske
so
bili
zeleni
lovci
,
ki
so
bili
prišli
z
Gorjancev
in
so
nosili
zeleno
obleko
.
Njih
vodja
je
bil
Marko
Muhič
,
ki
je
preživel
vse
svoje
življenje
v
lesovih
in
ga
je
šele
vojna
izvabila
,
da
je
zapustil
svoje
kraje
in
odšel
z
„
lovci
“
proti
Ljubljani
,
kjer
je
stikal
za
sovražniki
.
Upal
si
je
ostajati
v
bližini
mesta
in
je
opazoval
gibanje
francoske
posadke
.
Pošiljal
je
poročila
poveljniku
posadke
v
Novem
Mestu
,
toda
poveljnik
je
ostal
v
mestu
in
se
ni
menil
niti
za
črno
vojsko
niti
za
zelene
lovce
.
Bil
je
zadovoljen
,
da
je
pot
od
Ljubljane
do
Novega
Mesta
dovolj
dolga
in
da
bodo
morda
oboroženi
ljudje
na
poti
toliko
ovirali
sovražnika
,
da
se
prej
sklene
mir
,
nego
se
Francozi
odločijo
za
napad
na
Novo
Mesto
.
Gospod
Muhič
je
živel
na
Vinicah
v
popolni
zadovoljnosti
.
Posebno
ga
je
veselilo
,
da
se
je
Kristjanu
zdravje
hitro
vračalo
in
da
mu
je
zelo
pomagal
„
viniški
zrak
“
,
kakor
je
to
imenoval
gospod
Muhič
.
Ni
vedel
,
ali
naj
te
velike
uspehe
pripisuje
svojim
zdravniškim
zmožnostim
ali
skrbljivi
ljubeznivosti
gospe
Gusičeve
ali
požrtovalni
postrežljivosti
gospodične
Barbare
.
Bil
je
v
resnici
vesel
,
kadar
je
sedel
v
senci
na
vrtu
in
je
gledal
na
prijazni
gradič
pred
seboj
.
Gospa
Gusičeva
je
bila
čimdalje
bolj
ljubezniva
in
je
storila
vse
,
da
bi
bilo
življenje
na
Vinicah
prijetno
in
veselo
.
Gospod
Muhič
si
je
s
čim
dalje
večjo
gotovostjo
predstavljal
,
da
se
bo
nekoč
podpisoval
ne
le
kot
„
chevalier
de
Müssitz
“
,
ampak
tudi
kot
„
gospodar
na
Vinicah
“
.
Kristjan
in
Barbara
sta
si
postala
zelo
dobro
prijatelja
.
Kadar
je
Kristjan
sedel
v
svojem
naslonjaču
na
verandi
,
je
sedela
Barbara
ves
čas
poleg
njega
in
mu
je
stregla
s
tako
sestrsko
ljubeznijo
,
da
jo
je
moral
gospod
Muhič
neštetokrat
pohvaliti
.
Mislil
je
,
da
dela
ta
sestrska
ljubezen
prave
čudeže
pri
zdravljenju
.
Pa
tudi
gospodična
Barbara
je
bila
pri
tem
srečna
;
pozabila
je
na
svojo
lastno
nesrečo
,
ko
je
mislila
,
da
pripravlja
srečo
drugim
,
kajti
smatrala
se
je
za
Helenino
namestnico
.
S
Kristjanom
sta
mnogo
govorila
;
oba
sta
se
izogibala
pogovoru
o
tem
,
kar
bi
ju
spominjalo
na
lastno
nesrečo
.
Pogosto
sta
se
zagovorila
tako
,
da
se
je
med
tem
že
zvečerilo
in
ju
je
gospod
Muhič
moral
opomniti
,
da
večerni
hlad
zdaj
lahko
še
škoduje
Kristjanu
.
Gospod
Muhič
je
imel
ob
takih
prilikah
z
„
otrokoma
“
veliko
veselje
in
je
upal
,
da
bo
kmalu
konec
viharjev
in
da
se
začno
solnčnojasni
dnovi
sreče
.
Vkljub
temu
ni
držal
rok
križem
in
se
ni
samo
zabaval
pri
pogledu
na
tiho
srečo
,
ki
se
je
za
nekaj
časa
naselila
na
Vinicah
.
Čutil
je
v
sebi
še
vedno
brambovskega
častnika
;
za
njega
še
ni
bila
vojna
končana
in
to
tem
manj
,
ker
se
Francozi
niso
upali
na
Dolenjsko
.
Zato
se
je
zanimal
za
vse
novice
,
ki
jih
je
slišal
od
domačih
ljudi
ali
popotnikov
.
Pogosto
je
jezdil
v
Novo
Mesto
,
ker
je
tam
mogel
zvedeti
najboljše
novice
.
Poleg
novic
je
imel
gospod
Muhič
tudi
razne
druge
namene
,
ki
so
ga
vodili
v
mesto
.
Ni
mogel
pozabiti
,
da
so
mu
konjarji
ukradli
konja
in
da
je
pri
tem
izgubil
svojega
hlapca
,
ki
gotovo
ni
odšel
od
njega
sam
,
ne
da
bi
se
poslovil
.
Konj
je
imel
visoko
ceno
,
toda
gospod
Muhič
ni
hotel
,
da
bi
se
mogel
kdo
bahati
,
da
mu
je
ukradel
konja
in
da
za
to
ni
bil
kaznovan
.
Radi
tega
je
sklenil
,
da
ne
bo
miroval
,
dokler
ne
poplača
konjskim
tatovom
po
zaslugi
.
Poleg
konjarjev
se
je
gospod
Muhič
v
mestu
vselej
spominjal
Tilna
,
toda
nikdar
ga
ni
našel
.
Tudi
zvedeti
ni
mogel
nič
posebnega
o
njem
.
Gospod
Muhič
je
mislil
,
da
se
potika
kje
po
gozdih
z
zelenimi
lovci
in
si
tam
zdravi
svoje
srčne
rane
.
Ker
pa
tudi
zeleni
lovci
ničesar
niso
vedeli
o
njem
,
si
je
mislil
gospod
Muhič
,
da
se
je
v
mladeniču
kri
pomirila
in
da
se
je
vrnil
domov
k
svoji
bogati
teti
.
Zato
je
sklenil
,
da
ga
poišče
na
njegovem
domu
v
znanem
dvorcu
ob
dolenjski
cesti
in
ga
zopet
pridobi
za
gospodično
Barbaro
.
Take
načrte
je
imel
.
Zaupal
jih
sicer
ni
nikomur
,
le
to
je
bilo
vsem
znano
,
da
je
konjskim
tatovom
napovedal
boj
na
življenje
in
smrt
;
ljudje
so
s
spoštovanjem
izgovarjali
njegovo
ime
,
ki
je
postalo
strah
tatov
in
razbojnikov
.
Gospod
Muhič
se
je
že
pripravljal
na
pot
,
da
poišče
Tilna
na
njegovem
domu
,
ko
ga
je
nekoč
nenadoma
srečal
v
mestu
.
Njegov
obraz
je
bil
shujšan
in
zagorel
.
Gospod
Muhič
ga
je
prijateljski
objel
in
ga
je
povabil
takoj
s
seboj
v
gostilno
.
„
Kje
si
hodil
,
Tilen
?
“
ga
je
začel
izpraševati
.
„
V
Ljubljani
sem
bil
,
“
je
odgovoril
Tilen
,
kakor
da
pripoveduje
kaj
popolnoma
navadnega
.
Gospod
Muhič
je
premeril
mladeniča
od
glave
do
nog
.
„
V
Ljubljani
?
“
je
vprašal
.
„
Da
.
Pogledat
sem
šel
,
kaj
delajo
naši
ljubi
Francozi
.
„
Vrag
te
vzemi
,
“
je
zagodrnjal
Muhič
.
„
Kakor
vidite
,
sem
se
vrnil
živ
in
zdrav
.
“
„
Ko
bi
te
ne
videl
pred
seboj
,
bi
tega
ne
verjel
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
In
vendar
je
resnica
.
Rekel
sem
vam
,
da
ga
poiščem
.
“
„
Koga
?
“
„
Še
vprašujete
!
“
je
vzkliknil
Tilen
in
udaril
z
roko
ob
mizo
.
„
Vašega
prijatelja
!
“
„
Verjemi
,
da
sem
mu
jaz
sam
največji
sovražnik
!
Toda
,
kako
si
ga
iskal
?
“
je
vpraševal
gospod
Muhič
.
„
Kako
?
Kako
se
iščejo
ogleduhi
,
izdajalci
,
zapeljivci
,
vohuni
in
druga
taka
ničvredna
sodrga
?
Z
nožem
v
roki
!
“
Pri
teh
besedah
je
vrgel
Tilen
dolg
lovski
nož
na
mizo
.
Bil
je
lep
,
svetal
,
dragoceno
okovan
in
dobro
nabrušen
.
Gospod
Muhič
je
presenečeno
strmel
v
mladeniča
pred
seboj
;
nikdar
ni
v
njem
pričakoval
take
predrznosti
in
vročekrvnosti
.
„
Pa
—
kako
si
to
storil
?
“
je
izpraševal
dalje
.
„
Kako
?
Vzel
sem
nož
,
nabrusil
sem
ga
in
sem
ga
zataknil
v
prsi
.
To
je
tako
,
kakor
se
to
godi
povsod
.
Nato
sem
odšel
v
Ljubljano
.
“
„
To
je
ravno
vprašanje
:
kako
si
mogel
...
“
„
Kako
sem
mogel
priti
v
mesto
?
“
„
Da
,
to
sem
hotel
vedeti
.
“
„
Prišel
sem
kot
kupec
,
“
je
pripovedoval
Tilen
tiho
,
„
imam
doma
človeka
,
ki
je
vsega
zmožen
.
Zjutraj
,
ko
je
ležala
megla
,
smo
se
usedli
v
čoln
,
ki
nas
je
čakal
na
Ljubljanici
.
Pluli
smo
po
reki
in
ko
smo
pripluli
v
trnovski
pristan
,
nas
ni
mogel
nihče
razločevati
od
ljudi
,
ki
pripeljejo
tja
vsak
dan
sočivja
,
poljskih
pridelkov
in
drugih
stvari
za
na
trg
.
Odšel
sem
v
mesto
in
sem
ga
iskal
ves
dan
.
Ni
mi
bila
sreča
mila
,
nisva
se
srečala
.
“
Gospod
Muhič
je
brez
besedi
gledal
na
Tilna
,
ki
je
vse
to
pripovedoval
,
kakor
da
je
šel
v
mesto
na
trg
in
ne
maščevat
svojo
ljubico
z
lovskim
nožem
.
„
Nista
se
srečala
,
“
je
ponovil
nazadnje
.
„
Nisva
se
srečala
in
zdi
se
mi
,
da
je
bilo
to
mogoče
le
,
ker
njega
ni
v
mestu
,
ampak
vohuni
kje
po
deželi
.
Zdi
se
mi
,
da
je
to
zelo
potrebno
,
kajti
francoske
vojske
je
v
Ljubljani
tako
malo
,
da
se
sami
sebi
čudijo
,
kako
da
jih
nihče
ne
napade
.
“
„
Kaj
govoriš
?
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
.
„
Zdi
se
mi
,
da
smo
bežali
pred
strahom
in
da
nas
je
še
zdaj
strah
.
“
Gospod
Muhič
je
vstal
in
je
objel
Tilna
.
„
Zdaj
šele
vidim
,
kakega
vrlega
dečka
sem
imel
v
svojem
krogu
,
“
je
rekel
,
„
verjemi
,
da
me
nič
ni
tako
bolelo
,
kakor
to
,
da
sem
te
izgubil
.
Toda
če
je
ta
nesreča
prinesla
za
našo
stvar
tako
važne
novice
,
tedaj
to
ni
bila
nesreča
;
bilo
je
vse
samo
usojeno
,
da
si
ti
iskal
sovražnika
po
Ljubljani
in
si
nam
pokazal
neprijatelje
.
Kakor
gotovo
stojim
pred
teboj
,
tako
gotovo
te
ne
bodemo
pustili
,
da
bi
ga
hodil
iskat
sam
,
ampak
ga
poiščemo
skupaj
...
“
„
Kako
to
mislite
?
“
je
vprašal
Tilen
.
„
Prijatelj
čuti
s
prijateljem
in
ga
ne
zapusti
v
nobeni
nesreči
.
Mi
vsi
čutimo
s
teboj
,
hočemo
se
tudi
skupaj
s
teboj
maščevati
.
Tudi
—
mimogrede
rečeno
—
gospodična
je
nesrečna
,
mlada
je
bila
in
neizkušena
,
toda
sedaj
plaka
revica
...
“
Tilen
je
prijel
za
nož
.
„
Nikogar
ne
potrebujem
,
“
je
rekel
,
„
niti
vas
,
niti
drugih
,
niti
njenih
solz
,
pojdem
sam
in
—
najdem
ga
.
“
Toda
gospod
Muhič
se
ni
dal
ustrašiti
,
dasi
je
videl
,
da
v
mladeniču
divja
jeza
in
strast
.
„
Nikakor
nečemo
segati
v
tvoje
pravice
,
“
je
rekel
,
„
le
kot
prijatelji
stojimo
s
teboj
.
Njega
prepustimo
tebi
,
ker
imaš
z
njim
svoj
račun
,
mi
pa
,
ki
služimo
domovini
,
obračunamo
tudi
po
svoje
.
Tega
nam
ne
more
nihče
braniti
.
Ti
imaš
svojo
pravico
,
mi
imamo
dolžnost
,
ti
moreš
,
ako
hočeš
,
mi
moramo
.
Razumeš
torej
,
kaj
sem
hotel
reči
.
Zvit
si
,
to
ti
priznavam
;
kajti
nam
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
se
preoblekli
v
kupce
in
bi
se
pomešali
med
branjevce
.
Tudi
ne
bomo
nikogar
iskali
s
skritim
nožem
na
prsih
.
To
je
pravica
osebnih
maščevalcev
.
Mi
bomo
prišli
pri
vratih
v
mesto
,
oblečeni
v
vojaški
obleki
,
z
orožjem
v
roki
.
To
je
dolžnost
vojaka
,
ki
služi
domovini
.
“
„
Ako
to
dolžnost
čutite
,
bi
jo
bili
morali
že
izpolniti
.
“
Gospod
Muhič
mu
je
položil
roko
na
ramo
.
„
To
veš
,
dragi
moj
,
da
bi
se
že
tudi
zgodilo
,
ako
bi
bil
gospod
Muhič
poveljnik
dolenjske
vojske
.
Sedaj
pa
zapovedujejo
drugi
.
Treba
jim
bo
šele
dokazati
,
kaj
je
njih
dolžnost
.
To
stvar
prevzamem
jaz
nase
.
Ali
nečeš
oditi
z
menoj
na
Vinice
?
Tam
leži
moj
nečak
Kristjan
,
ki
je
padel
na
Gradu
.
Lahko
bi
napravili
skupaj
načrt
.
“
Tilen
je
nekaj
časa
molčal
,
potem
pa
je
rekel
:
„
Dokler
ta
nož
ne
bo
krvavel
v
njegovi
krvi
,
me
ne
vidite
niti
tu
niti
na
Vinicah
.
“
Gospod
Muhič
ga
je
objel
in
ga
je
začel
z
najlepšimi
besedami
prositi
.
„
Ne
prenagli
se
,
dragi
moj
,
veš
,
da
si
izgubljen
in
da
te
ne
reši
nihče
,
ako
te
dobe
.
Mi
te
hočemo
rešiti
pogube
in
ti
dati
priliko
,
da
izvedeš
svoj
namen
;
tebe
pa
ohranim
našim
prijateljskim
dušam
in
tvoji
nesrečni
gospodični
.
“
Vkljub
vsem
sladkim
besedam
ni
hotel
Tilen
oditi
z
gospodom
Muhičem
na
Vinice
niti
ni
hotel
ostati
v
Novem
Mestu
.
Prespal
je
noč
pri
„
Petelinčku
“
in
je
odjezdil
takoj
drugega
dne
.
Gospod
Muhič
pa
je
delal
nove
načrte
.
Egid
je
živel
na
svoji
pristavi
mirno
življenje
in
se
je
tako
zanimal
za
svoje
gospodarstvo
,
da
je
pri
tem
skoraj
popolnoma
pozabil
na
vojno
.
„
Glej
,
zdi
se
mi
,
da
sem
bolj
rojen
za
kmeta
nego
za
vojaka
,
“
si
je
govoril
včasih
,
ko
je
stopal
po
polju
in
je
ogledoval
žito
.
Letina
je
dobro
kazala
.
Viharna
pomlad
je
prešla
in
mirno
poletje
je
ugodno
vplivalo
na
žita
.
Vsa
dolina
okoli
Krkovega
je
bila
kakor
zlato
zibajoče
se
morje
;
žita
,
polna
težkega
klasja
,
so
se
valovila
po
njivah
.
Po
stezah
med
njivami
je
hodil
Egid
pogosto
v
večerni
čas
,
ko
se
mu
je
zdela
pokrajina
najkrasnejša
.
Tam
ga
je
vedla
pot
proti
gaju
,
kjer
so
se
oglašali
ptiči
,
nato
je
krenil
po
obronku
navzgor
in
je
gledal
z
zadovoljnim
obrazom
po
svojem
posestvu
.
Čutil
je
,
da
je
to
njegov
svet
,
njegova
domovina
,
njegova
sreča
.
Nič
na
svetu
bi
mu
je
ne
moglo
nadomestiti
.
„
In
ko
bi
jo
izgubil
po
pravdi
ali
kakorkoli
,
“
si
je
govoril
večkrat
,
„
delal
bi
na
njej
kot
najemnik
,
dokler
bi
si
je
ne
prislužil
.
“
Tako
je
ljubil
to
zemljo
,
to
pokrajino
,
to
dobro
polje
,
ki
je
z
bogatimi
darovi
povračalo
ljubezen
svojemu
gospodarju
.
Pogostoma
se
je
spomnil
Egid
onih
težkih
noči
,
ki
jih
je
imel
,
ko
je
bil
razglašen
Napoleonov
ukaz
.
Napoleon
je
pretil
,
da
uniči
posest
brambovskih
častnikov
in
jim
odvzame
njih
imetje
.
Takrat
je
Egid
često
pozno
v
noč
mislil
na
svoj
dom
.
Vzvišena
se
mu
je
zdela
dolžnost
,
služiti
z
orožjem
v
roki
cesarju
in
domovini
,
toda
težka
bolest
je
motila
bojno
navdušenje
,
ako
je
pomislil
na
svoj
dom
.
„
Ako
smo
vredni
kazni
zato
,
ker
služimo
cesarju
in
domovini
,
naj
kaznuje
zmagalec
nas
po
svoji
volji
,
toda
posest
je
nekaj
tako
svetega
,
da
se
zdi
,
kakor
da
bi
kdo
oskrunil
svetišče
,
a
ne
ubil
svečenika
.
“
Tako
je
mislil
Egid
;
zato
je
s
tako
ljubeznijo
hodil
po
svojem
polju
in
se
je
s
ponosom
oziral
na
sive
zidove
stare
pristave
.
Dokler
je
ni
zapustil
,
se
mu
ni
zdela
stara
,
šele
ko
se
je
vrnil
,
je
videl
,
da
bi
bilo
treba
marsikaj
popraviti
.
Toda
bilo
je
skoraj
greh
,
se
dotakniti
teh
častitljivih
zidov
.
In
kaj
bi
se
dalo
popraviti
?
Včasih
je
novo
slabše
od
starega
.
Vendar
je
videl
,
da
bo
treba
nove
opeke
na
streho
,
novih
oken
,
novih
ograj
.
„
Ako
bi
bila
Alenica
tukaj
vzrastla
skupaj
z
menoj
,
“
je
premišljal
Egid
,
„
ne
bi
bilo
treba
popravljati
,
kajti
vse
bi
se
ji
zdelo
tako
lepo
in
prijazno
,
vse
bi
ji
bilo
tako
znano
in
domače
,
da
bi
ljubila
vse
tako
,
kakor
je
zdaj
,
in
bi
ne
želela
izprememb
.
Toda
navajena
je
mesta
in
lepote
in
zdelo
bi
se
ji
vse
to
starinsko
in
ničvredno
.
Zato
bo
treba
popraviti
.
“
Tako
je
delal
načrte
za
bodočnost
in
je
skoraj
pozabil
na
to
,
da
traja
še
vojna
in
da
je
vojak
,
ki
je
s
prisego
obljubil
,
da
pojde
zopet
na
boj
,
ako
ga
bo
potrebovala
domovina
.
Spominjal
se
je
vendar
z
veseljem
pretekle
pomladi
.
Zvečer
je
včasih
ostal
pred
svojo
brambovsko
obleko
,
ki
je
visela
v
kotu
.
Ugajala
mu
je
še
vedno
.
Pri
tem
je
mislil
na
vse
dogodke
,
ki
jih
je
doživel
na
pohodu
brambovcev
.
Ob
takih
trenotkih
mu
je
prišla
podoba
Alenice
tako
živo
pred
oči
,
da
jo
je
skoraj
poljubljal
v
mraku
pred
seboj
.
Mislil
je
pri
tem
na
svoje
zadnje
dni
v
Ljubljani
ter
si
je
predstavljal
bodoče
čase
v
najlepših
slikah
.
Dan
za
dnem
je
čakal
Egid
gospoda
Muhiča
,
da
bi
odšla
skupaj
v
Belo
Krajino
,
obiskat
Simiča
in
njegove
goste
.
A
gospod
Muhič
je
imel
tako
važne
in
nujne
opravke
,
da
je
skoraj
popolnoma
pozabil
na
svojega
tovariša
.
Zato
se
je
Egid
odločil
,
da
pojde
sam
v
Novo
Mesto
in
da
tam
poišče
gospoda
Muhiča
.
Toda
nekega
dne
je
zagledal
Egid
po
cesti
med
poljem
brzega
jezdeca
,
o
katerem
niti
trenotek
ni
mogel
dvomiti
,
kdo
da
je
.
Res
je
bil
gospod
Muhič
,
ki
je
že
iz
daljave
migal
z
roko
,
ko
je
videl
mladega
gospodarja
pred
pristavo
.
Egid
mu
je
šel
naproti
in
ni
mogel
skriti
velike
radosti
,
ki
ga
je
obšla
v
tem
trenotku
.
Dvignil
je
obe
roki
in
klical
na
ves
glas
:
„
Pozdravljen
,
gospod
Muhič
!
“
Gospod
Muhič
je
kmalu
prijezdil
do
njega
,
skočil
je
s
konja
in
objel
Egida
.
„
Človek
bi
te
skoraj
ne
našel
v
tej
sveti
samoti
,
“
je
rekel
,
„
živiš
sredi
gozdov
,
kakor
Anton
puščavnik
.
Sicer
,
če
se
ne
motim
,
je
bil
tudi
tvoj
patron
prijatelj
lesnih
samot
.
V
resnici
me
zanima
tvoj
dom
.
Po
pravici
rečeno
,
ako
bi
jaz
imel
že
zdaj
kako
besedo
na
Vinicah
,
ne
hotel
bi
se
pravdati
za
to
samoto
,
ki
leži
že
skoraj
onkraj
sveta
.
Prepustil
bi
jo
z
veseljem
takim
samotarjem
,
kakor
je
brambovec
Egid
.
Tukaj
bi
se
res
človek
lahko
svetu
odpovedal
.
Sedaj
se
ne
čudim
,
da
te
niso
motile
...
No
,
kaj
bi
!
Vsi
ne
moremo
biti
enaki
in
kaj
bi
bilo
z
učiteljem
,
ako
bi
vsi
učenci
bili
kakor
on
:
izgubil
bi
pravico
do
življenja
...
“
Te
besede
gospoda
Muhiča
je
zmotil
hlapec
Andrej
,
ki
je
prišel
preko
dvorišča
in
obstal
pri
vratih
.
„
Kakor
vidim
,
ste
vsi
živi
in
zdravi
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Andrej
je
prijel
Muhičevega
konja
za
uzdo
in
ga
odpeljal
s
seboj
.
Pri
tem
ga
je
z
zvedenim
očesom
premeril
od
vseh
strani
in
je
priznal
,
da
ima
gospod
Muhič
dobrega
konja
;
odpeljal
ga
je
v
hlev
in
ga
je
privezal
med
domače
konje
rekoč
:
„
Sedaj
si
morete
kaj
povedati
o
vojni
.
“
Egid
je
vedel
gospoda
Muhiča
s
seboj
po
dvorišču
in
mu
je
začel
razkazovati
svoje
gospodarstvo
na
pristavi
.
„
Res
škoda
,
da
nisem
prišel
na
oglede
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
sicer
bi
me
stvar
bolj
zanimala
.
„
Ako
postanem
gospodar
,
se
mi
zdi
,
da
bom
potreboval
učitelja
,
kajti
v
tem
sem
jaz
ravno
tako
tujec
,
kakor
si
bil
na
primer
ti
v
vojaških
zadevah
,
dokler
nisi
prišel
v
mojo
šolo
.
Včasih
se
namreč
nismo
ukvarjali
s
takimi
stvarmi
,
kakor
je
gospodarstvo
;
sedaj
nas
morda
tudi
to
doleti
.
Mi
smo
se
učili
samo
dvoje
dozdaj
potrebnih
stvari
:
rabiti
orožje
in
ljubiti
ženske
.
Časi
se
izpreminjajo
.
Morda
se
bomo
na
stara
leta
učili
,
kako
je
sestavljen
plug
in
po
čem
je
žito
na
tržišču
.
Sicer
moram
priznati
,
da
so
različni
ljudje
na
svetu
in
da
nismo
ustvarjeni
vsi
za
eno
.
Celo
konj
ne
moreš
porabiti
vseh
enako
.
Deni
svojega
jezdeca
pred
plug
in
pogine
ti
od
sramote
in
žalosti
.
“
Tako
je
modroval
gospod
Muhič
in
ogledoval
pristavo
od
vseh
strani
;
ugajala
mu
je
zelo
.
Pri
njegovi
gostobesednosti
je
Egid
komaj
našel
primeren
trenotek
,
da
ga
je
vprašal
po
novicah
.
„
Da
,
novice
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
zaradi
njih
sem
prišel
.
To
veš
,
da
bo
zopet
vojna
.
“
„
Zopet
“
,
je
ponovil
Egid
.
„
Nič
se
ne
čudi
,
ampak
veséli
se
!
Odideva
takoj
v
Belo
Krajino
jemat
slovo
.
“
Egid
je
povabil
gospoda
Muhiča
na
pijačo
v
svojo
sobo
.
Tam
mu
je
gospod
Muhič
razložil
svoj
načrt
.
Pri
tem
si
ni
mogel
kaj
,
da
bi
ne
bil
pohvalil
dobrega
Egidovega
vina
s
sledečimi
besedami
:
„
Kakor
vidim
,
nima
tvoja
pristava
samo
slabih
lastnosti
pravega
samostana
,
ampak
ima
tudi
dobre
;
kajti
poleg
samostanske
samote
pijem
tukaj
tudi
samostansko
vino
,
ki
je
še
vedno
najboljše
.
Mislim
,
da
si
ga
pripravil
za
svatbo
.
“
„
Ako
nas
vojna
ne
vzame
,
pomnožim
svoj
samostan
res
za
eno
osebo
,
“
je
rekel
Egid
in
je
nalival
vina
v
čašo
gospoda
Muhiča
.
„
Samo
da
pride
s
tem
v
nevarnost
ena
najvažnejših
samostanskih
čednosti
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
zdi
se
mi
,
da
bom
celo
boter
tvojim
bodočim
menihom
,
ki
se
bodo
rodili
iz
tega
samostanskega
para
.
“
„
Upajmo
,
“
je
rekel
Egid
.
„
Prostora
je
dovolj
,
“
je
rekel
zopet
gospod
Muhič
,
„
dvorišče
je
tudi
obširno
in
jedi
ne
bo
manjkalo
;
moram
priznati
,
da
ni
nikakih
zaprek
inzadržkov
.
“
„
Ako
bo
pristava
moja
,
gotovo
ne
,
“
je
rekel
Egid
.
Na
to
sta
veselo
trčila
na
srečo
in
zdravje
bodočega
samostanskega
zaroda
.
Popoldne
sta
se
odpravila
na
pot
...
Gospod
Muhič
je
dobro
poznal
oba
Simiča
,
ki
sta
gospodarila
na
svojem
posestvu
v
Beli
Krajini
.
Bila
sta
oba
že
priletna
,
pri
tem
pa
zdrava
in
silna
,
velike
postave
,
korenjaškega
telesa
;
bila
sta
si
v
marsičem
podobna
,
le
da
je
nosil
starejši
brat
Štefan
Simič
veliko
,
gosto
brado
,
brat
Juri
pa
je
imel
le
dolge
brke
,
ki
so
bili
znani
daleč
na
okoli
,
tako
da
so
govorili
ljudje
:
Ima
brke
,
kakor
Juri
Simič
.
Te
značilne
brke
je
podedoval
po
svojem
očetu
tudi
sin
Juri
;
bili
so
stalna
dediščina
v
Simičevem
rodu
,
podedoval
jih
je
sin
po
očetu
in
lahko
jih
je
vsakdo
videl
na
nekaterih
slikah
,
ki
so
visele
v
kriški
graščini
v
„
dvorani
starih
dedov
“
.
Brat
Štefan
je
bil
gospodar
na
posestvu
in
je
bil
znan
kot
predrzen
lovec
na
medvede
;
o
tem
so
se
pripovedovale
razne
povesti
v
lovskih
krogih
.
V
svoji
mladosti
je
preganjal
hajduke
,
vlahe
in
razne
roparske
bande
,
ki
so
polnile
gozde
ob
vojaški
granici
.
Bili
so
to
predrzni
ljudje
,
od
katerih
so
mnogo
trpeli
popotniki
in
domači
ljudje
.
Nekoč
je
zalotil
Štefan
Simič
celo
četo
v
vasi
in
se
je
zagnal
med
nje
s
tako
silo
,
da
so
pobegnili
na
vse
strani
.
Poslej
ni
imel
več
miru
pred
njimi
.
Zalezovali
so
ga
povsod
in
so
si
ga
upali
celo
obiskati
na
njegovem
lastnem
posestvu
.
Toda
Simič
je
poznal
te
ljudi
in
se
ni
dal
prekaniti
.
Odšel
je
vselej
srečno
raznim
zvijačam
,
s
katerimi
so
ga
izkušali
dobiti
v
roke
.
Vedel
je
,
da
se
hočejo
maščevati
nad
njim
,
zato
je
bil
vedno
pripravljen
na
napad
.
O
teh
bojih
z
roparji
so
pripovedovali
ljudje
po
vaseh
mnogo
povesti
.
Brat
Juri
Simič
je
bil
v
svojih
mladih
letih
vojak
in
se
je
bil
udeležil
obleganja
Belgrada
pod
generalom
Lavdonom
.
Pri
tem
je
bil
ranjen
v
desno
roko
,
ki
je
bila
od
tega
časa
trda
.
Juri
Simič
je
rad
pripovedoval
o
svojih
vojaških
letih
;
general
Lavdon
mu
je
bil
junak
vseh
junakov
.
Ko
je
bil
Juri
Simič
ranjen
,
je
obiskal
general
Lavdon
svoje
ranjene
vojake
in
takrat
je
govoril
Juri
Simič
z
njim
iz
oči
v
oči
.
Tega
trenotka
ni
nikdar
pozabil
in
je
