izlepanikdar
niti
do
vsakega
okna
,
nikar
šele
do
tal
;
tukaj
,
nad
zasutim
mestnim
jarkom
,
je
bilo
vedno
,
tudi
opoldne
ob
najlepšem
vremenu
mračno
,
mokro
in
blatno
.
Navzlic
tesnemu
prostoru
je
bil
tu
ribji
trg
in
ob
hišah
na
levi
in
desni
je
stalo
okoli
dvanajst
lesenih
kramarskih
stojnic
in
lop
z
nizkimi
mizami
in
policami
,
obloženimi
z
raznolikim
blagom
vrvarjev
,
jermenarjev
,
iglarjev
,
pasarjev
,
platnarjev
...
Konec
te
neprijazne
ulice
je
stala
Tranča
,
nerodno
poslopje
na
velikem
močnem
oboku
med
obema
hišama
pred
mostom
.
To
odurno
zidovje
je
delalo
mračno
ulico
še
temnejšo
.
Vsa
okna
so
bila
omrežena
z
orjavelim
debelim
železjem
.
Tukaj
je
bil
najbolj
žalosten
kraj
,
tukaj
je
bil
pravi
pekel
stare
Ljubljane
...
Skrajno
neprijetni
,
duhomorni
občutki
so
obladali
viteza
Doljanskega
pod
to
odurno
zgradbo
,
pod
mestnimi
ječami
za
najhujše
hudodelnike
,
vkovane
v
težke
verige
.
Tam
gori
so
v
kriminalníh
sejah
sodili
magistratni
gospodje
ujete
zločince
;
tod
okoli
so
se
strahotno
razlegali
obupni
kriki
nečloveško
mučenih
obtožencev
,
katerim
so
mestni
sodni
hlapci
na
tezalnicah
z
rafinirano
neusmiljenostjo
zabadali
,
parili
in
žgali
meso
s
kropom
in
razbeljenim
železom
,
jim
raztezali
člene
in
trli
pokajoče
kosti
;
odondod
so
tirali
ljubljanski
krvnik
in
njegovi
pomagači
obsojence
na
morišče
vunkaj
na
Ljubljansko
polje
.
Izpod
temotne
Tranče
je
stopil
na
leseni
Gorenji
ali
Mesarski
most
,
najstarejši
most
ljubljanski
.
Ob
obeh
straneh
so
imeli
mesarji
svoje
klalnice
in
mesnice
;
tu
so
klali
,
sekali
in
prodajali
.
Ker
so
metali
in
izlivali
vse
neporabno
kar
v
globoko
,
leno
tekočo
Ljubljanico
,
so
plavale
ob
lesenih
kozah
neštete
ribe
,
šuke
,
sulci
,
med
njimi
pravi
velikani
.
Mesnice
so
razširjale
posebno
neprijetne
dišave
.
Na
levi
je
molela
iz
kruharnice
potapljalka
,
dolgo
bruno
s
kolesom
,
vrvjo
in
košem
;
z
njim
so
pomakali
prelakomne
pekovske
sleparčke
v
Ljubljanico
.
Po
reki
so
plavali
čolni
,
mali
in
veliki
;
korenjaški
brodarji
so
prepeljavali
pešce
z
brega
na
breg
,
zakaj
Ljubljana
je
imela
samo
dva
mostova
,
Mesarski
most
in
pa
Dolenji
ali
Špitalski
most
.
Na
desnem
obrežju
so
prale
urne
perice
in
nosile
perilo
po
stopnicah
skozi
male
durce
nesramežljivo
onečejenega
mestnega
zidovja
.
Most
je
bil
ozek
in
ne
posebno
trden
.
Akotudi
je
romalo
tod
vsak
dan
,
zlasti
pa
semanje
dni
,
jako
mnogo
tujcev
in
trgovcev
z
obrtnega
Gorenjskega
,
z
Notranjskega
,
iz
Nemčije
,
iz
Italije
,
posebno
iz
Benetek
,
Trsta
in
Reke
;
akotudi
je
bilo
treba
plačati
mostovinski
vinar
za
sleherno
tovorno
žival
;
akotudi
so
prihajali
po
črno-rumeno
pogrnjenem
Mesarskem
mostu
avstrijski
vladarji
v
mesto
—
navzlic
vsemu
temu
je
bil
mestnim
blagajnikom
deveta
briga
:
dali
so
ga
popraviti
le
,
kadar
so
bili
izredno
dobre
volje
.
Za
mesnicami
,
na
levem
bregu
,
so
imeli
svoje
lope
medičarji
,
sedlarji
,
zlasti
pa
čevljarji
.
Zamišljen
je
mahal
vitez
Ahac
proti
starodavni
Židovski
ulici
.
Zdajci
pa
se
je
ustavil
in
debelo
gledal
nazaj
proti
Tranči
.
„
Zakaj
je
prijahal
vitez
Frauensteiner
šele
za
mano
po
trgu
?
—
Kaj
pa
,
če
bi
bil
prišel
vohunit
za
Turke
?
Slišal
je
stari
lisjak
vse
,
kar
smo
blebetali
tam
pri
Veseli
zverini
.
In
zdaj
si
menda
natančno
ogleduje
ljubljanske
utrdbe
...
Saj
Erazmu
se
ne
godi
ravno
sijajno
na
njegovem
zanikarnem
gradiču
.
Za
mehur
cekinov
utegne
prodati
ta
Juda
Iškarjot
nas
in
Ljubljano
!
“
Ljubljana
je
bila
vsled
svoje
izredno
ugodne
lege
od
nekdaj
važno
trgovsko
mesto
,
saj
je
stala
v
dolini
med
prirodnimi
zagradbami
,
ob
reki
,
plovni
že
od
izvira
in
izlivajoi
se
v
Savo
,
ki
je
nosila
kljunaste
tovorne
ladje
proti
daljnemu
iztoku
.
Kar
so
za
mrzli
sever
in
vroči
izhod
prinesle
barke
blaga
iz
tujine
po
morju
v
Trst
in
kar
so
ga
dotovorili
po
kopnem
,
vse
so
pošiljali
skozi
Hrušico
ali
Planino
na
Vrhniko
,
odtod
pa
po
Ljubljanici
in
Savi
v
cvetoči
stari
Sisek
in
potem
dalje
proti
jutrovim
deželam
.
Velikanske
množine
gorenjskega
in
drugega
železa
so
morale
skozi
Ljubljano
v
Neapolitansko
in
dalje
v
Italijo
.
Velevažno
lego
ljubljanskega
mesta
so
kmalu
spoznali
tudi
nemirnega
Ahasvera
nemirni
sinovi
.
Židje
so
se
prvi
naselili
v
Novem
trgu
,
na
levem
bregu
Ljubljanice
,
in
šele
pozneje
so
se
nastanili
tam
tudi
plemenitaši
.
Ljubljanski
„
ghetto
“
,
židovski
oddelek
,
med
Ljubljanico
in
Gosposko
ulico
,
je
imel
le
dve
jako
ozki
in
temni
ulici
.
Večjo
je
odlikovalo
ponosno
ime
Dolga
ulica
(
pozneje
,
že
za
Valvasorja
,
Židovska
ulica
)
;
manjša
pa
se
je
imenovala
Kratka
ulica
(
pozneje
Reverenčna
uličica
ali
Židovska
steza
)
.
Zlogolki
Ljubljančaniso
ji
pa
imenovali
Umazano
ulico
in
Stezo
vseh
slabih
dišav
;
nekateri
so
jima
dajali
še
bolj
drastične
in
žaljive
priimke
.
V
teh
dveh
zatohlih
,
mračnih
uličicah
so
prebivali
Židje
,
sami
zase
,
strogo
ločeni
od
drugih
Ljubljančanov
,
kakor
v
pregnanstvu
.
Ondukaj
,
na
levem
bregu
,
ni
imela
mestna
gosposka
nobene
pravice
.
Judje
so
imeli
svoje
sodnike
;
imeli
so
tudi
svojega
redarja
,
ki
je
skrbel
za
mir
in
varnost
,
zatvarjal
v
mraku
in
pred
Velikim
tednom
vrati
ob
vhodu
Dolge
ulice
in
konec
Kratke
ulice
ter
zapiral
nepokorneže
v
temno
ječo
ob
severnem
mestnem
zidu
.
V
tem
neprijaznem
zakotju
so
životarili
Židje
po
pravilih
in
naukih
mišne
in
gomare
,
po
zakonih
talmudovih
,
kakor
so
jih
sestavili
njih
največji
kahomim
,
modrijani
,
in
uživali
skromno
,
kar
jim
je
dal
njih
Jehovah
.
Največ
se
jih
je
bilo
priselilo
iz
Primorja
,
iz
Italije
in
Nemčije
;
zato
so
govorili
čudno
mešanico
.
Dolga
ulica
je
bila
malone
ves
dan
v
senci
,
v
otožnem
mraku
.
Domovi
bogatinov
so
bili
zidani
,
drugi
so
bili
leseni
in
okrašeni
le
z
gobami
in
mahom
na
trohlih
stenah
in
strehah
—
vsi
pa
so
bili
okajeni
,
očrneli
.
V
vsaki
hiši
je
bila
vsaj
po
ena
gornjica
s
premično
streho
;
na
praznik
šatorov
so
dvignili
to
streho
in
jo
nadomestili
s
smrekovimi
vejicami
.
Ker
so
molela
gorenja
nadstropja
nad
dolenja
in
so
si
obtemtakem
stale
hiše
zgoraj
še
bliže
nego
zdolaj
,
zato
je
sijala
modrina
majnikovega
neba
le
kakor
skozi
ozko
razpoko
v
prepad
.
„
Glej
,
glej
,
kako
lepa
prilika
za
zaljubljeno
mladino
!
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
.
„
Najvišja
okna
na
obeh
straneh
so
si
tako
blizu
,
da
si
moreta
Izak
in
Rebeka
kar
lepo
doma
,
však
v
svojih
copatah
stiskati
roke
in
se
poljubljati
;
posebno
takrat
to
ni
napačno
,
kadar
je
ulica
polna
snega
ali
pa
blata
.
Koliko
globokih
vzdihov
,
koliko
sladkih
prilizovanj
,
koliko
strastnih
priseg
so
slišale
te
stare
strehe
!
Toda
,
kako
tema
mora
biti
tu
oblančne
meglene
dni
pozimi
!
Ne
domoval
bi
tukaj
za
nič
—
rajši
v
vsaki
bajti
na
kmetih
.
“
Vsa
okna
v
prizemlju
so
bila
zavarovana
z
zarjavelimi
prašnimi
mrežami
in
oprežena
s
pajčinami
;
odpirala
se
je
v
njih
le
mala
linica
.
Stari
trg
—
to
je
Ljubljana
na
desnem
bregu
—
ni
bil
kdove
kako
čeden
in
blagovonjav
;
v
primeri
z
docela
zanemarjenim
židovskim
oddelkom
pa
je
bil
vendar
—
vsaj
včasih
—
vzorno
čist
in
snažen
.
Ker
je
Dolgo
ulico
zapiral
del
visokega
severnega
zidu
,
zato
jo
je
mogla
dodobra
prepihati
le
močna
burja
;
slabši
vetrovi
pa
skoraj
niso
mogli
dovajati
svežega
zraka
v
to
ozko
tokavo
.
Vitezu
Ahacu
je
kar
sapo
jemalo
v
slabovonjavi
soparici
.
Stanovalci
so
metali
vse
nepotrebno
skozi
vrata
na
ulico
in
grozovit
je
bil
duh
po
razlitih
pomijah
,
po
dimu
,
po
trohlobi
,
po
usnju
,
po
kosteh
,
po
gnijočih
capah
.
V
Kratki
ulici
je
prebival
klalec
in
pekel
gosi
;
odtod
je
skrajno
neprijetno
zaudarjalo
po
smodeči
se
gosji
masti
,
od
drugod
pa
po
zabeli
in
čebuli
in
po
vsakojakih
drugih
,
v
srednjem
veku
obče
priljubljenih
in
pretirano
rabljenih
dišečinah
in
začimbah
.
Vitez
Doljanski
je
gromko
kihnil
in
vzdihnil
:
„
Bog
se
usmili
!
Tukaj
diši
pa
res
prav
po
Judeji
,
po
domovini
„
foetentium
Judaeorum
“
,
kakor
bi
rekel
cesar
in
filozof
Mark
Avrelij
.
“
Zdajci
je
zaslišal
čudno
kričanje
jasnih
otroških
glasov
iz
judovske
šole
.
Prišel
je
mimo
sinagoge
,
molilnice
.
Že
pred
XIII.
stoletjem
je
stala
ta
na
ogalu
Dolge
in
Kratke
ulice
krasna
sinagoga
;
leta
1213.
pa
so
jo
prezidali
in
okrasili
tako
,
da
je
bila
lepša
od
vsake
ljubljanske
cerkve
.
V
sinagogi
je
bilo
vedno
nekaj
molilcev
;
kasidim
,
pobožniki
so
čepeli
na
klopeh
ali
šepetali
ob
vratih
—
menda
o
kakšni
dobri
kupčiji
;
v
molilnici
je
preganjani
Žid
iskal
in
našel
svoj
duševni
mir
in
srečo
,
s
fanatično
gorečnostjo
vršeč
verske
dolžnosti
.
Vitez
Ahac
je
postal
par
trenotkov
in
pozorno
motril
motna
okna
poleg
sinagoge
.
Ondi
so
Židje
baje
vsako
leto
opolnoči
med
Velikim
četrtkom
in
petkom
zaklali
ujetega
krščanskega
otroka
in
rabili
kri
nedolžne
žrtve
za
svoj
praznik
passah
.
Kristjani
so
jih
dolžili
ritualnih
umorov
,
kakor
so
dolžili
svoj
as
poganski
Rimljani
kristjane
.
Izprva
so
živeli
ljubljanski
Židje
mirno
in
zadovoljno
v
svojih
umazanih
uličicah
.
Sčasoma
pa
so
se
zamerili
huje
in
huje
stanovom
in
meščanom
.
Zakaj
polagoma
,
skoraj
neopazno
,
so
izvili
drugoverni
naselniki
ljubljanskim
trgovcem
malone
vso
kupčijo
iz
rok
;
skubli
in
odirali
so
gospodo
in
meščane
.
Varčni
,
oziroma
skopi
,
podjetni
,
marljivi
,
pretkani
,
vztrajni
,
trezni
,
so
ljubljanski
Hebrejci
neizmerno
obogateli
s
svojim
prirojenim
trgovskim
duhom
,
po
svojih
velikih
kupčijah
s
Hrvati
,
Ogri
in
Italijani
.
Poleg
veletrgovcev
,
posojevalcev
in
menjalcev
denarja
je
bilo
tudi
mnogo
manjših
trgovcev
,
zlatarjev
,
žítarjev
,
krznarjev
,
kupčevalcev
s
svilo
in
prekupovalcev
stare
šare
.
Bavili
so
se
z
vsakim
poslom
,
ki
donaša
lahek
in
dober
zaslužek
.
Krščanski
trgovci
,
zlasti
potratni
,
lahkomiselni
vinski
bratci
so
jim
zavidali
njih
trgovsko
preudarljivost
in
njih
uspehe
ter
se
bali
njih
zmagovite
konkurence
.
Tudi
aristokratje
jih
niso
gledali
posebno
prijazno
.
Plemenitaši
so
potrebovali
vedno
mnogo
denarja
:
zdaj
za
stavbe
,
zdaj
za
vojne
priprave
,
zdaj
za
odkupnino
ujetih
sorodnikov
.
Malone
vsi
so
si
izposojevali
potrebne
vsote
od
Judov
za
sila
visoke
obresti
.
Koliko
ponosnih
,
sijajnih
kavalirjev
je
bilo
zaznamenovanih
v
dolžnih
bukvah
umazanih
Hebrejcev
!
Ne
iz
verskega
sovraštva
,
marveč
iz
gospodarskih
ozirov
so
se
jeli
bojevati
stanovi
in
národ
proti
Židovstvu
.
Meščani
so
jih
črtili
bolj
nego
plemenitaše
.
Celo
njih
varčnost
so
jim
šteli
v
zlo
.
Zdaj
so
jim
očitali
,
da
trgujejo
tudi
z
okuženimi
kožami
in
okuženo
volno
,
zdaj
so
jih
dolžili
,
da
so
zastrupili
ljubljanske
vodnjake
.
Robato
so
se
norčevali
z
njimi
,
jih
zbadali
,
jih
devali
v
nič
in
jih
poniževali
,
zasramovali
ob
vsaki
priliki
.
Veliki
teden
se
ni
smel
noben
Žid
ganiti
z
doma
in
vsak
Veliki
petek
je
dobil
predstojnik
židovske
srenje
brco
ali
klofuto
.
Pozneje
so
jih
mrzili
Ljubljančani
tudi
kot
sovražnike
prave
vere
.
Oponašali
so
jim
,
da
so
potomci
onih
vekomaj
prokletih
morilcev
,
ki
so
mučili
in
križali
Zveličarja
.
Dolžili
so
jih
,
da
kradejo
in
koljejo
krščanske
dečke
.
In
starodavna
Dolga
ulica
in
steza
sta
slišali
divje
krike
in
obupne
vzdihe
,
žvenket
morilnega
orožja
in
grgranje
umirajočih
v
okrvavljenem
prahu
...
Tuintam
se
je
odprla
lina
,
iz
nje
se
je
pomolila
mastna
glava
z
otožnim
obrazom
in
žalostne
oči
so
gledale
za
vitezom
Ahacem
.
Na
pragih
so
čepeli
kljukonosi
ozkoprsni
možje
v
dolgih
sivih
ali
črnih
kaftanih
ali
v
pisanih
kamižolah
.
Nekateri
so
bili
pokriti
z
okroglim
,
skledi
podobnim
klobukom
,
ki
je
imel
zgoraj
gumb
;
drugi
so
imeli
na
glavah
kučme
z
repki
pred
ušesi
.
Od
senec
so
jim
viseli
dolgi
sesvedrani
kodri
,
pajes
.
Vsi
so
bili
bradatí
,
zakaj
judovski
zakon
jim
je
pripovedoval
,
brado
striči
ali
briti
.
Dekleta
in
žene
so
bile
oblečene
v
pisane
obleke
;
lase
so
jim
zakrivale
oglavnice
,
okrašene
z
raznobarvnimi
biseri
.
Nekateri
so
imeli
okoli
vratu
na
motvozu
nanizane
plodove
koristnega
česna
,
baje
izbornega
sredstva
zoper
pogubno
kugo
.
Vsem
pa
je
bila
na
prsih
in
na
hrbtu
prišita
rumena
zaplata
.
Ta
krpa
je
bila
podolgasto
okrogla
in
približno
tako
velika
kakor
gosje
jajce
.
Nositi
jo
je
moral
vsak
Jud
in
vsaka
Judinja
od
svojega
dvanajstega
leta
;
nekateri
so
jo
imeli
tudi
na
klobukih
,
oziroma
na
tančicah
.
Ta
rumena
„
judovska
krpa
“
je
izključevala
Žide
iz
družbe
sodobnikov
in
jih
poniževala
,
tlačila
,
trla
ob
vsakem
koraku
,
ta
rumena
krpa
je
bila
neusmiljeno
znamenje
ljutega
prokletstva
...
Omejeni
na
svoj
ghetto
,
niso
poznali
druge
zabave
,
nego
v
sinagogi
in
v
obitelji
.
Verno
so
uvaževali
talmudov
uk
:
Komu
velja
rek
psalmistov
:
„
Blagor
njemu
,
ki
dela
po
pravici
in
vsekdar
deli
dobrote
!
“
Onemu
,
ki
hrani
svojo
družino
!
—
Še
preden
je
dosegel
fant
dvajset
let
,
je
že
mislil
na
ženo
in
družino
.
Ob
ogalih
,
po
vežah
,
pri
odprtih
oknih
gorenjih
nadstropij
,
povsodi
je
bilo
polno
črnokodraste
,
židovske
mladine
.
Gologlavi
,
bosi
,
odeti
v
povaljane
cunje
,
so
se
igrali
umazančki
za
bučeve
peške
,
za
orehe
,
se
smejali
,
kričali
,
peli
svoje
izvirno
izmišljene
napeve
.
Ko
pa
so
zagledali
širokoplečega
moža
s
strašnim
mečem
in
zaslišali
rožljanje
težkega
orožja
in
žvenketanje
velikih
ostrog
,
se
jih
je
polotil
strah
kakor
pred
samim
Herodežem
,
dasi
tujega
gospoda
niso
videli
prvikrat
.
Mahoma
so
nehali
kričati
,
pobrali
svoje
peške
in
orehe
in
si
šepetali
na
uho
.
Kako
se
pa
tudi
ne
bi
bali
silnega
viteza
,
ki
je
stopal
tako
mogočno
in
strumno
,
da
se
mu
je
kadil
prah
izpod
podplatov
!
Manjši
so
kar
ušli
in
se
skrili
materam
za
krila
in
s
plašno
radovednostjo
gleducali
iz
zavetja
.
V
vežah
so
renčali
in
lajali
psi
.
Vitez
Ahac
pa
je
modroval
sam
pri
sebi
:
„
Ako
bi
imel
dar
zgovornosti
,
bi
tem
hudovernikom
že
dopovedal
,
v
kakšnih
zmotah
blodijo
.
Dopovedal
bi
jim
,
kakšna
neumnost
je
,
braniti
se
klobas
,
kadar
ni
post
,
klobas
ki
so
vendar
tako
dobre
,
akotudi
niso
košer
!
O
,
kakšna
zaslepljena
reva
je
človek
,
ki
misii
,
da
doprinaša
posebno
dobra
dela
,
ako
uživa
le
goske
in
backe
!
O
da
bi
mogel
izpreobrniti
blodne
duše
in
jim
prižgati
luč
prave
resnice
!
Navihani
so
Židji
res
na
vse
plati
,
toda
hudo
prismojeni
so
tudi
.
Ker
pa
žalibog
nimam
daru
zgovornosti
,
bom
rajši
lepo
molčal
in
nikogar
ne
bom
silil
k
večnemu
zveličanju
.
Zdaj
pa
le
k
Aronu
,
da
dobim
kaj
denarja
,
sicer
zvečer
ne
bom
mogel
pri
Veselem
medvedu
igrati
z
mojstrom
Pilkom
.
“
Starinar
Aron
je
barantal
s
svojo
staro
šaro
v
sobici
na
desni
strani
Dolge
ulice
.
Vitez
Ahac
je
zavil
v
hladno
vežo
.
Ondi
je
na
kupu
stare
obleke
sedela
Aronova
postarna
žena
Debora
(
Čebela
)
.
Obličje
ji
je
bilo
ožoltelo
,
upalo
.
Lase
ji
je
pokrivala
ogoljena
oglavnica
,
ozaljšana
s
črnimi
steklenimi
biseri
;
ob
dolgi
temni
obleki
so
ji
viseli
ključi
.
V
naročju
je
imela
desko
in
izbirala
lečo
;
ko
je
spoznala
viteza
Ahaca
,
je
vstala
,
odložila
desko
z
lečo
in
se
globoko
priklonila
debelemu
gospodu
.
„
No
,
mati
Debora
,
kaj
pa
oa
Aron
?
“
jo
je
nagovoril
dokaj
prijazno
.
„
Ga
ni
doma
,
presvetli
gospod
grof
.
“
„
Vitez
sem
,
mati
,
vitez
pa
noben
grof
.
Nemara
me
pozneje
kdaj
doleti
grofovska
čast
.
Kam
pa
je
odneslo
Arona
?
“
„
V
Maribor
.
“
Maribor
je
bil
sredičše
judovskih
trgovcev
na
Slovenskem
.
„
Hm
,
v
Maribor
.
Eh
,
to
je
nerodno
!
Kdaj
pa
se
vrne
?
“
„
Efšer
(
nemara
)
drugi
šabes
(
soboto
)
.
Prej
ga
gotovo
ne
bo
domov
.
“
„
Zlomka
!
To
mi
je
jako
narobe
...
Kako
pa
že
kaj
,
mati
Debora
?
“
„
Slabo
,
slabo
,
prejasni
gospod
!
Tako
zdrava
bodiva
midva
,
gospod
in
jaz
,
kakor
je
moj
mož
dober
baldover
(
kupevalec
)
.
Ali
revah
(
dobčiek
)
je
premajhen
.
Povsodi
se
trudi
moj
Aron
—
sto
let
naj
živi
od
danes
dalje
!
—
povsodi
se
peha
,
v
Mariboru
,
v
Celju
,
v
Ptuju
,
v
Radgoni
,
v
Judenburgu
in
tudi
gori
v
Šent
Vidu
,
v
Velikovcu
,
v
Brežah
in
kaj
vem
,
kje
še
—
pa
nima
in
nima
sreče
.
Pred
dvema
tednoma
so
ga
napadli
in
oropaii
madžarski
tolovaji
;
toliko
da
jim
je
ušel
,
siromak
.
Tukaj
pa
sploh
ne
more
narediti
dober
masematen
(
kupčijo
)
.
Vsi
Ljubljančani
so
naši
rešoim
(
sovražniki
)
,
akotudi
so
sami
ali
njih
očetje
večinoma
priseljenci
.
Prede
nam
huda
.
Nihče
ne
izplača
obresti
,
kaj
šele
dolgove
!
Tako
res
naj
bova
zdrava
in
srečna
moj
mož
in
jaz
,
kakor
so
dolžna
pisma
dandanes
le
ničev
papir
!
“
„
Bo
že
bolje
,
le
nikar
ne
obupajte
!
“
jo
je
tolažil
vitez
.
„
Morda
pridem
drugi
pot
.
Pa
zdravi
ostanite
!
“
„
Zdrav
in
srečen
tudi
gospod
vitez
!
“
Krenil
je
dalje
.
Jezilo
ga
je
,
da
Arona
ni
bilo
doma
.
Od
njega
si
je
že
večkrat
izposodil
denarja
,
ali
pa
zastavil
svoje
dragoceno
bodalo
.
Žid
mu
je
dal
vselej
rad
,
kolikor
je
vitez
zahteval
,
in
svojega
dolžnika
ni
odiral
s
previsokimi
obrestmi
.
„
Kam
pa
zdaj
?
“
je
premišljeval
.
„
Denar
móram
dobiti
na
vsak
način
!
“
Spomnil
se
je
Aronovega
sorodnika
Šmula
(
Samuela
)
.
In
hipoma
ga
je
minila
slaba
volja
,
ko
se
je
domislil
,
a
ima
Šmul
mlado
hči
,
najlepše
judovsko
dekle
v
Ljubljani
.
Jud
Šmul
je
domoval
konec
Dolge
ulice
na
levi
.
Tja
je
marširal
vitez
Ahac
počasi
in
dostojanstveno
,
akotudi
je
imel
le
en
sam
cekin
v
mošnji
.
Medpotoma
pa
je
oveselil
nekaterega
znanca
z
milostnim
ogovorom
in
nagajivo
pomežikaval
mladim
Židinjam
.
„
Dekličice
,
prepeličice
!
“
je
klical
koketnim
mladenkam
,
ki
so
hihitale
za
zagrinjali
.
„
I
,
kaj
se
mi
tako
skrivate
?
Saj
nisem
prav
nič
hud
!
He
—
Zaira
,
Sulamit
,
Dalila
,
Rahel
,
Atalija
!
Nič
se
ne
bojte
,
vitez
Ahac
Doljanski
je
iskren
prijatelj
vseh
zalih
deklet
!
“
Enako
vljudno
je
pozdravljal
vele
stare
mamice
.
Videl
je
pa
tudi
marsikateri
mlad
,
bolan
obraz
.
In
zasmilil
se
mu
je
ves
zaničevani
narod
.
„
Kaj
imajo
ti
čudni
ljudje
dobrega
na
svetu
?
“
je
umoval
.
„
Ali
je
mar
vredno
živeti
tako
življenje
,
življenje
polno
grenjave
,
zasmehovanja
,
zasramovanja
?
In
vendar
ste
zvesti
svojemu
teptanemu
narodu
!
In
vi
,
ubogi
otroci
!
Kaj
vas
čaka
?
Bridkost
,
zaničevanje
.
Zakaj
?
Ali
ste
mar
vi
krivi
,
da
vas
je
rodila
judovska
mati
?
“
Na
prvem
oknu
predzadnje
hiše
na
desni
je
zagledal
polno
zelenih
in
višnjevih
zdelic
in
steklenic
za
zdravila
;
nad
njimi
pa
sta
visela
zlato
solnce
in
srebrn
mesec
in
opozarjala
na
čudovito
moč
in
lekovitost
nastavljenih
vraštev
.
Pri
sosednjem
oknu
je
sedel
sloviti
zdravnik
in
astrolog
Jisroel
in
listal
v
vezanem
preperelem
rokopisu
.
Beli
lasje
so
mu
okvirjali
dobrohotno
lahnordeče
obličje
,
bela
brada
mu
je
visela
globoko
na
prsi
.
Velečueni
Jisroel
je
bil
eden
prvih
mož
med
ljubljanskimi
Židi
.
Tudi
v
tem
malem
oddelku
je
gospodoval
duh
odločenosti
:
nekatere
obitelji
so
visoko
nadkriljevale
druge
v
bogastvu
in
ugledu
.
Pokolenje
slavnih
rodovin
je
veljalo
več
nego
kupi
zlatnikov
;
največje
spoštovanje
pa
so
uživali
potomci
pobožnih
in
učenih
dedov
.
Tak
veleugleden
mož
je
bil
Jisroel
.
Slovel
je
daleč
naokoli
,
ne
samo
pri
rojakih
,
ampak
tudi
pri
kristjanih
,
ker
je
vedel
in
znal
več
nego
domači
doktorji
in
padarji
.
K
njemu
so
romali
bolniki
celo
s
Koroškega
in
Štajerskega
.
Odkar
je
Žigi
Sebrijaškemu
,
deželnemu
glavarju
kranjskemu
,
ozdravil
pljučnico
,
se
je
godilo
ljubljanskim
Židom
malo
bolje
.
Zavidni
krščanski
kolege
so
ga
devali
v
nič
in
trobili
,
da
deželni
glavar
sploh
ni
bil
zbolel
za
pljučnico
,
ampak
da
se
je
le
malo
prehladil
in
da
bi
ga
bila
ozdravila
vsaka
še
tako
neumna
stara
baba
.
Hvaležni
rojaki
pa
so
bili
ponosni
nanj
in
ga
primerjali
slavnemu
židovskemu
zdravniku
in
zgodovinarju
Jožefu
Flaviju
,
ki
je
princu
Titu
odpravil
udnico
in
pridobil
svojemu
narodu
naklonjenost
rimljanskih
prvakov
.
„
Imeniten
mož
,
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
.
„
In
apoteko
ima
kar
na
oknu
!
K
njemu
se
pridem
lečit
,
ako
me
rani
turško
orožje
.
“
Rad
bi
se
bil
pomenil
z
učenjakom
,
pa
se
mu
je
le
preveč
mudilo
za
preljube
denarce
.
Zato
ga
je
le
kolegialno
pozdravil
in
krenil
proti
Šmulovi
hiši
.
Pritlična
okna
z
okroglimi
,
medlimi
šipicami
so
bila
zavarovana
z
debelim
železnim
okrižjem
,
spodaj
izvitim
v
polukrogu
na
ulico
.
Vrata
in
oknjaki
so
bili
lilasto
opleskani
.
Čez
dve
nizki
stopnici
je
stopil
v
temno
prodajalnico
.
Pri
vratih
je
stala
vegasta
klop
.
Križema
na
okoli
so
ležali
svežnji
,
cule
,
zvite
preproge
.
Ob
straneh
je
visela
raznobarvna
obleka
,
orodje
,
orožje
;
na
policah
je
bilo
polno
posode
,
malovrednega
lišpa
in
pohišnega
drobiža
.
V
levem
kotu
zadaj
je
stala
velika
železna
omara
,
sredi
sobe
pa
nizka
miza
,
na
njej
ura
na
pesek
,
rovaš
in
računska
deska
.
Na
kupu
stare
obleke
je
sedel
Natan
,
dvanajstletni
sin
Šmulov
.
Crnokodrasti
živooki
dečko
z
nekoliko
prevelikim
nosom
se
je
držal
malo
bolj
kislo
,
ker
so
ga
bili
postavili
za
stražo
v
prodajalnico
.
Pri
njem
je
ležal
kuža
,
prijazen
kuža
,
vajen
tujcev
in
lepega
obnašanja
;
nikar
da
bi
bil
zalajal
ali
zarenčal
—
vljudno
in
gostoljubno
je
migal
z
repkom
vitezu
Ahacu
na
čast
.
„
Kje
je
oče
?
“
„
V
sinagogi
moli
minho
,
popoldanjo
molitev
,
takoj
pokličem
sestro
,
“
je
hitel
Natan
,
ves
vesel
,
da
bo
smel
vun
med
tovariše
.
„
Azu
,
Azu
,
ostani
lepo
tukaj
!
“
je
velel
psu
in
naglo
izginil
za
omaroganim
žoltosvilnatim
zastorom
pri
železni
omari
.
Vitez
Ahac
je
previdno
sedel
na
majavo
klop
;
zaječala
je
pod
njegovo
težo
.
Zabrenčal
je
poskočno
pesmico
in
udarjal
takt
z
levo
peto
,
da
je
rahlo
zvenela
srebrna
ostroga
.
Kmalu
pa
se
je
pomajala
zavesa
iznova
in
izza
nje
je
stopila
Smulova
hči
.
Miriam
(
Marija
)
je
dosegla
komaj
šestnajst
let
,
pa
je
bila
že
skoraj
popolnoma
razvita
.
Izvedeni
mladeniči
so
jo
soglasno
imenovali
lepotico
.
Čisti
oval
njenega
nekoliko
rjavopoltega
orientalskega
obraza
je
komaj
vidno
temnila
zagonetna
senca
,
žalobna
zamišljenost
in
stroga
resnoba
tihoma
trpeče
duše
.
Pod
izredno
gostimi
,
krasno
zarisanimi
obrvmi
je
sanjalo
dvoje
koprnečih
oči
o
bajnih
tajnostih
in
krasotah
drugačnega
,
prostega
življenja
.
Ko
pa
je
zagledala
Miriam
veselega
viteza
Ahaca
,
se
je
mahoma
izpremenil
izraz
njenega
obličja
,
radost
ji
je
zaokrožila
živordeče
ustne
in
iz
oči
ji
je
pobliskavala
ljubka
porednost
.
Vitezu
Ahacu
je
bila
mladenka
tako
po
godu
,
da
jo
je
sklenil
osrečiti
z
daljšim
nagovorom
.
Svečano
se
je
odkašljal
in
jel
zamahovati
z
rokama
.
„
Roža
jeruzalemska
,
tvoj
brez
konca
in
kraja
zaljubljeni
prijatelj
ženske
krasote
te
pozdravlja
z
odkritosrčnim
veseljem
!
Pa
—
čakaj
no
malo
,
zakaj
se
mi
smejaš
?
Ali
sem
mar
tako
smešen
?
“
„
Nikakor
ne
,
gospod
vitez
!
“
je
odvrnila
popolnoma
resno
in
si
popravljala
čepico
,
onizano
z
rdečimi
in
zelenimi
biseri
;
to
je
bil
edini
okras
skromno
oblečenega
dekleta
.
„
Ali
govoriti
znate
tako
kratkočasno
,
da
vas
mora
biti
tudi
še
tako
žalosten
človek
iz
srca
vesel
,
kadarkoli
vas
vidi.
“
„
Tvoje
priznanje
me
veseli
,
posebno
veseli
,
“
je
zadovoljno
kimal
pohvaljeni
veseljak
na
škripajoči
klopi
.
„
Toda
zdaj
me
poslušaj
in
nikar
me
ne
moti
,
da
mi
ne
zmedeš
dolgih
niti
mojega
lepega
govora
!
Miriam
!
Razlit
balzam
je
tvoje
ime
,
cvetlica
iz
Sarona
,
liiija
poljan
!
Tvoje
oi
so
kakor
golobi
ob
potoku
.
Tvoj
nos
je
podoben
stolpu
libanonskemu
,
ki
gleda
proti
Damasku
.
Purpurni
tkanini
enake
so
tvoje
ustne
,
tvoj
glas
je
poln
milote
.
Enaki
so
tvoji
zobje
čedi
ostriženih
ovac
,
prihajajočih
iz
kopeli
.
Kakor
granatova
jabolka
so
tvoja
lica
.
Enak
je
tvoj
vrat
slonokostenemu
stolpu
Davidovemu
.
Vzrasla
si
ko
cedra
na
Libanonu
.
Krasna
si
ko
šatori
Kedarjevi
,
ko
zagrinjala
Salomonova
.
Faraonovemu
vozu
te
primerjam
,
ljuba
moja
!
Kar
je
liiija
med
trnjem
,
to
si
ti
med
devicami
.
Kako
popolno
si
lepa
,
prijateljica
moja
!
In
na
tebi
je
ni
nobene
napake
.
Krasna
si
kakor
luna
in
čista
ko
solnce
.
Z
Libanona
pojdi
z
mano
,
z
Amanasovega
vrha
,
z
vrha
Senirjevega
in
Hermonovega
od
jam
Levjih
in
Pantrskih
gora
.
Tebi
na
čast
bi
obljubil
celo
večno
treznost
!
“
Miriam
se
je
držala
resno
,
ko
je
spoznala
,
da
deklamira
vitez
Doljanski
Salomonovo
Visoko
pesem
ljubezni
,
pesem
vseh
pesmi
.
Naposled
pa
jo
je
iznova
premagal
smeh
,
zakaj
zadnjega
stavka
ni
nikdar
zapel
kralj
Salomon
,
ampak
vitez
Ahac
.
„
Že
dolgo
nisva
bila
tako
srečna
,
da
bi
se
videla
!
“
se
je
oglasil
nanovo
.
„
No
,
ta
nesreča
se
da
preboleti
,
“
je
dejala
mirno
in
nagajivo
nagnila
glavo
.
„
Tako
govoriš
?
Nezvesta
!
Ali
me
ne
ljubiš
ve
tako
,
kakor
prejšnji
teden
?
“
Požugal
ji
je
s
kazalcem
.
„
O
—
gotovo
!
Ljubim
vas
prav
isto
tako
,
kakor
prejšnji
teden
ali
pa
—
pred
petnajstimi
leti
.
“
„
Tako
.
Tako
sem
se
zatorej
motil
!
Glej
,
Miriam
,
veselje
mojega
srca
,
zasnubil
sem
te
pri
očetu
.
“
Govoril
je
tiho
in
se
držal
tako
resno
,
da
se
je
vendar
malo
preplašila
.
„
In
moj
oče
?
“
je
vprašala
naglo
in
stisnila
ustnice
.
„
Očka
so
bili
zadovoljni
,
“
se
je
lagal
vitez
Ahac
slovesno
.
„
O
kaj
pa
!
“
„
Ali
nisem
zal
dečko
?
“
„
Dečko
?
Haha
!
Veste
kaj
,
gospod
vitez
?
Moj
stric
bi
bili
lahko
,
moj
ujec
ali
moj
oče
.
Pri
nas
se
ženijo
dvajsetletni
,
enoindvajsetletni
fantje
.
“
„
Kaj
tisto
,
draga
moja
!
Vedno
se
čutim
tako
krepkega
in
mladega
in
razposajenega
kakor
osemnajstleten
mladenič
,
ki
mu
še
ni
dozorela
prava
pamet
,
mladenič
,
ki
uganja
rad
vsakovrstne
neumnosti
.
“
„
Kar
ste
povedali
nazadnje
,
vam
verjamem
prav
rada
.
“
„
Viž
jo
,
kako
zna
zabavljati
!
Res
,
res
,
Miriam
,
vsako
leto
—
kaj
vsako
leto
!
—
vsak
mesec
o
mlaju
se
čutim
mlajšega
.
Ako
pojde
tako
dalje
,
bom
moral
naposled
še
enkrat
v
zibelko
!
Kaj
praviš
,
prijateljica
zlata
?
“
„
Nič
,
mojemu
ženinu
sme
biti
kvečemu
enoindvajset
let
!
“
„
Miriam
,
ne
bodi
no
taka
!
Pomisli
vendar
,
koliko
milijonov
lepih
punc
je
na
svetu
—
“
„
Nič
,
nič
,
enoindvajset
,
enoindvajset
!
“
je
ponavljala
in
trkala
s
kazalcem
na
mizo
.
„
Pa
tudi
sicer
...
Saj
vam
je
znana
postava
?
Odrezali
bi
mi
nos
.
“
„
O
,
vem
,
strogo
prepovedan
je
zakon
med
Židi
in
kristjani
.
Bedaste
postave
!
Pa
to
nič
ne
de
!
Veš
kaj
,
prijateljica
?
Daj
se
krstiti
?
“
„
Tega
pa
že
nikoli
ne
!
“
„
Le
pokristjani
se
,
ljuba
Miriam
,
veno
ti
bom
hvaležen
,
boš
videla
!
Kako
vesel
bi
bil
dobrega
dela
,
ako
bi
rešil
tvojo
dušo
večne
pogube
!
Oh
,
poboljšaj
se
in
ne
zametuj
zlatih
naukov
Mesije
!
Ali
ste
čudaki
,
vi
Judje
!
V
črni
temi
svoje
trdovratne
zaslepljenosti
ne
marate
pripoznati
največjega
modrijana
,
rojenega
Juda
,
največjega
genija
,
najplemenitejšega
človeka
,
kar
jih
je
bilo
in
kar
jih
še
bo
od
vekomaj
do
vekomaj
!
Daj
se
krstiti
!
“
„
Ne
,
ne
.
Toda
,
povejte
mi
,
gospod
vitez
—
kajne
,
vsa
dekleta
imate
radi
?
“
„
Pa
še
kako
!
O
,
moja
duša
je
zlata
!
Vsa
mlada
dekleta
imam
rad
,
ako
so
le
količkaj
zala
.
O
—
kakšno
plemenito
srce
imam
!
Ali
,
kdo
ti
je
vendar
že
pravil
o
tem
?
“
„
Ha
ha
,
Dita
,
pa
Ester
tudi
,
“
se
je
smejala
Miriam
in
se
naslonila
na
mizo
.
„
Vidiš
,
vidiš
,
taka
so
dekleta
!
Nobene
tajnosti
jim
ne
sme
človek
zaupati
.
Vse
razneso
.
“
„
Zakaj
pa
ste
jima
ponujali
srce
?
“
„
Govoril
sem
le
v
šali
,
ljuba
Miriam
!
Zakaj
zvest
sem
bil
,
zvest
sem
in
zvest
ostanem
le
svoji
edini
,
nebeško
lepi
ljubici
!
“
„
E
!
Kje
pa
je
to
srečno
dekle
?
“
„
Moja
nesrečna
ljubica
Fiametta
Santarosa
?
Sam
Bog
vedi
,
kje
prebiva
.
Nemara
je
doli
v
Kalabriji
ali
pa
v
Siciliji
ali
pa
celo
v
Afriki
.
“
„
Pa
ste
res
čudni
,
gospod
vitez
!
Menim
,
da
bi
morali
vendar
vedeti
,
kje
živi
bitje
,
vašemu
srcu
najdražje
!
“
„
O
ne
,
prijateljica
!
Tega
mi
ni
treba
vedeti
.
Pravi
vitez
občuduje
,
časti
,
ljubi
kraljico
svojega
srca
mirno
dalje
,
akotudi
se
mu
niti
ne
sanja
,
kje
prebiva
izvoljena
krasotica
.
Poglejte
,
tale
nežna
petlja
je
delo
njenih
prebelih
rok
.
“
Iskreno
je
poljubil
Fiamettino
darilce
.
„
Revica
!
Bog
ve
,
kam
jo
je
vlekel
njen
zakonski
dedec
.
Morebiti
ji
prav
zdajle
prodaja
svoje
sitnosti
,
da
ubožica
še
rajša
misii
name
.
“
Tedaj
je
vzdignil
Azu
glavo
.
Zaslišala
sta
drsajoče
korake
.
„
Oče
,
“
je
rekla
Miriam
,
se
nasmehnila
vitezu
v
slovo
in
izginila
za
rumenim
zagrinjalom
.
Šmul
ben
Zuar
,
eden
najimovitejših
Židov
ljubljanskih
,
je
bil
srednje
velik
in
jako
suh
.
Bilo
mu
je
komaj
petdeset
let
;
trudno
,
razorano
obličje
in
izmozgani
hromotni
život
pa
ga
je
kazal
mnogo
starejšega
.
Glava
mu
je
bila
izredno
velika
,
še
večja
,
nego
Ahačeva
,
in
večjega
nosu
ni
imel
prejkone
nihče
v
Ljubljani
.
Napravljen
je
bil
sijajno
;
njegov
rumeni
židovski
klobuk
,
njegova
obleka
,
vse
se
je
svetilo
od
potu
in
masti
.
Mršavo
truplo
je
tičalo
v
ohlapnem
temnomodrem
kaftanu
,
prikrojenem
menda
po
modrem
pregovoru
:
širok
kaftan
ima
dovolj
prostora
za
vse
gorje
.
Ob
sencih
so
mu
mahali
sesvedrani
pajes
.
Od
ogoljenega
usnjatega
pasu
mu
je
visela
trioglata
torbica
in
pa
tales
,
mošnja
za
molitveno
tančico
in
molitveni
jermen
.
Na
levih
prsih
mu
je
bil
prišit
šibolet
,
žolta
judovska
krpa
.
Miriamin
oče
je
bil
jako
pobožen
,
strogoveren
mož
.
Z
neomajno
zvestobo
se
je
ravnal
po
vseh
šeststo
zapovedih
,
oziroma
prepovedih
.
Vsako
leto
se
je
postil
na
očetove
smrti
dan
;
vsak
mlaj
je
obhajal
z
zahvalnicami
;
pridno
je
obiskoval
vse
židovske
bolnike
;
bil
je
pri
vsakem
pogrebu
;
po
trikrat
na
dan
je
šel
molit
v
sinagogo
;
v
urah
počitka
pa
je
razmotrival
mišno
in
gomaro
.
Nihče
ni
v
ljubljanskem
templju
popeval
s
tako
gorečnostjo
,
nihče
ni
gledal
tore
,
štirioglate
deske
s
svetimi
zapovedmi
,
tako
blagoverno
,
tako
zamaknjeno
,
kakor
Šmul
,
sin
Zuarov
.
Po
trikrat
na
dan
je
vrgel
svoj
vinar
,
svoj
prispevek
za
judovsko
šolo
v
cerkveno
pušico
in
obdarjal
tudi
siromake
,
da
so
mogli
dostojno
praznovati
šabes
.
Sinagogi
pa
je
podaril
krasno
zlatozarno
ogrinjalo
za
tabernakelj
in
dragocen
,
z
biseri
okrašen
plašč
za
toro
.
Z
največjim
veseljem
in
ponosom
je
opravljal
častno
službo
cerkvenega
blagajnika
.
V
sinagogi
je
preživel
najlepše
ure
svojega
življenja
;
skoraj
ni
poznal
drugega
razvedrila
,
nego
premišljevanje
globokoumnih
naukov
,
ki
so
jih
zapustili
stari
židovski
modrijani
.
Neopisno
pa
se
je
radoval
Šmul
,
ako
je
mogel
okaniti
in
oskubsti
kristjana
;
to
je
smatral
za
posebno
zaslužno
delo
.
Od
ponedeljka
zjutraj
pa
do
petka
zveer
se
je
marljivo
bavil
s
trgovino
.
Užival
je
popolno
zaupanje
potratnih
plemenitašev
in
vladnih
uradníkov
.
Dobavljal
jim
je
domala
vse
potrebno
:
drago
svilo
za
visoko
gospodo
in
preprosto
sukno
za
njih
hlapce
,
zlato
tkanino
in
baršun
,
zlatnino
in
dragulje
za
aristokrate
,
pa
konjsko
opravo
za
njih
vojnike
.
Vse
je
oblekel
in
oskrbel
od
nog
do
glave
,
vse
je
pošiljal
ošabni
gospodi
na
dom
,
kajpa
večinoma
na
ljubi
puf
.
Posojeval
jim
je
tudi
denar
na
dolžna
pisma
in
zastave
.
Kupoval
pa
je
staro
obleko
,
orožje
,
pohištvo
in
vsakolčino
robo
,
ki
so
jo
klativitezi
in
vojni
hlapci
uplenili
trgovcem
ali
romarjem
ali
drugim
popotnikom
na
cestah
in
rekah
.
Pobožno
je
poljubil
mezuso
,
majhen
pergamen
,
ki
je
,
popisan
z
reki
svetega
pisma
,
visel
na
vratih
.
Pohlevno
,
s
povešenimi
očmi
se
je
obrnil
proti
vitezu
,
se
dvakrat
priklonil
globoko
in
ga
pozdravil
:
„
Dober
dan
in
dobro
leto
prežlahtnemu
gospodu
!
“
„
Bog
daj
!
“
je
odzdravil
in
pokimal
vitez
Ahac
.
„
No
,
Šmul
,
očka
,
ali
kaj
pridno
molite
,
da
nam
Turki
ne
bi
vzeli
in
razdejali
Ljubljane
?
“
Tako
je
vprašal
,
ker
ni
hotel
precej
barantati
,
da
Žid
ne
bi
prekmalu
spoznal
njegove
denarne
zadrege
.
Ali
navihani
Šmul
je
takoj
uganil
,
kaj
in
kako
,
„
Au
,
au
!
“
je
zaječal
plaho
,
dejal
klobuk
na
omaro
in
iztegnil
svoje
dolge
prste
pred
ušesi
kakor
v
bran
.
„
Kas
vešolom
,
Bog
obvari
—
kaj
mi
govori
velejasni
gospod
o
Turkih
?
“
„
Ali
se
jih
tako
bojiš
?
“
„
I
kako
se
jih
ne
bi
bal
,
divjakov
!
“
je
vzdihnil
Šmul
in
se
prihulil
za
mizo
,
da
ga
je
bilo
manj
videti
.
„
Vselej
mislim
na
Turke
,
kadar
molim
šefot
,
molitev
zoper
naše
sovražnike
.
“
„
Ako
osvoje
Ljubljano
,
pomrcvarijo
najprvo
vas
Jude
!
“
ga
je
strašil
vitez
Ahac
z
vidnim
veseljem
.
„
Saj
vedo
prav
dobro
,
da
imate
po
svojih
brlogih
polno
dragocenosti
.
Vse
vam
prekopljejo
in
preiztaknejo
,
vse
zidove
in
kleti
in
vse
luknje
!
“
„
Au
,
au
,
lepo
prosim
gospoda
,
naj
ne
govori
tako
strašno
!
“
je
tarnal
Šmul
,
dvignil
dlani
nad
glavo
in
se
sključil
do
brade
za
mizo
.
„
Vaša
svetloba
,
jaz
nisem
,
lahko
rečem
,
noben
junak
!
Naj
mi
verjame
previsokorodni
gospod
,
da
nimam
take
sposobnosti
.
Za
Boga
milega
,
kako
se
jamem
tresti
,
kadar
le
kaj
slišim
o
nevarnih
Turkih
!
Ako
res
pridivjajo
nad
nas
,
nam
bo
to
kazen
,
ker
ne
živimo
vedno
po
zakonu
Mojzesovem
;
le
zato
moramo
trepetati
za
življenje
in
blago
.
“
„
He
,
Šmul
,
kadar
se
prikažejo
širokohlčaniki
,
ti
pa
meč
pa
sulico
v
roke
in
hajdi
nadnje
s
svojimi
brati
!
“
„
Kaj
pravi
gospod
?
Meč
?
Meč
in
sulico
?
Bodi
gospod
zdrav
in
močan
sto
let
—
ali
ne
naglašam
zmeraj
,
da
nimam
nobenega
pravega
veselja
do
vojskovanja
?
Niti
izza
zidu
se
ne
bi
upal
streljati
na
Turka
in
dražiti
od
daleč
njega
,
ki
tako
rad
odrobi
glavo
,
au
,
au
!
Ne
,
ne
,
miroljuben
trgovec
sem
,
krotak
trgovec
in
se
previdno
ogibam
vseh
gezeres
,
vseh
sitnosti
.
Živim
prav
skromno
,
da
bi
mi
knez
usmiljenja
prizanesljivo
sodil
moje
grehe
v
dolini
Jozafatski
in
me
blagoslovil
ob
uri
ločitve
.
Ako
prihrume
Turki
—
se
jim
umaknem
lepo
tiho
v
sod
ali
v
peč
ali
v
dimnik
.
“
Počenil
je
do
nosu
za
mizo
,
kakor
bi
se
hotel
že
zdaj
skriti
krvolokom
;
s
svojimi
malimi
očmi
je
gledal
tako
plašno
in
debelo
izza
robu
,
da
se
je
jel
vitez
Ahac
na
glas
grohotati
odkritosrnemu
strahopetcu
.
„
V
dimnik
...
ho
ho
...
Osuše
in
prekade
te
kakor
kračo
!
“
„
Zmerom
bodi
gospod
zadovoljen
pa
vesel
—
ali
,
lepo
prosim
,
pomeniva
se
kaj
drugega
!
“
je
pohlevno
predlagal
Žid
in
počasi
lezel
izza
mize
zopet
kvišku
.
„
Ako
želi
vaša
preblagorodna
visokost
,
narediva
dobro
kupčijo
?
“
„
Dobro
,
Šmul
,
le
zmeniva
se
!
Za
nekaj
dni
bi
zastavil
tole
!
“
Vitez
Ahac
je
snel
svoje
bodalo
s
pasu
in
ga
dejal
na
mizo
.
„
Za
nekaj
dni
,
“
je
rekel
Šmul
,
potegnil
obrvi
in
rame
kvišku
ter
pokazal
svoje
rumenkaste
zobe
.
„
Ako
pa
viteza
ne
bo
več
nazaj
,
mi
ostane
kapital
brez
obresti
,
au
!
“
„
Ne
klepetaj
!
Povej
,
koliko
mi
posodiš
!
“
Pozorno
je
ogledoval
Jud
bodalo
od
vseh
strani
.
Ko
je
otipal
vse
dragocene
kamene
ročnika
in
nožnice
,
je
dejal
:
„
Tako
res
naj
bom
srečen
in
zdrav
,
kakor
vam
ne
morem
dati
več
nego
pet
cekinov
benečanskega
kova
.
Nobenega
krajcarja
več
.
“
„
Kaj
,
barantač
nesramni
!
“
je
vzkliknil
vitez
nejevoljno
.
„
Bodalo
je
vredno
med
dvočjkoma
ve
kakor
trideset
beneških
zlatnikov
.
Podaril
mi
ga
je
moj
svak
grof
Majnard
Blagaj
,
preden
je
odpotoval
na
Hrvaško
,
kjer
ima
več
gradov
in
vasi
,
nego
znaš
ti
kozjih
molitvic
!
Daj
mi
petnajst
cekinov
!
“
„
Au
—
petnajst
cekinov
!
“
je
zastokal
Šmul
in
kakor
ves
začuden
sklenil
roke
pred
čelom
.
„
Čemu
pa
naenkrat
toliko
denarja
?
“
Nagnil
je
veliko
glavo
,
poželjivo
gledal
dragoceno
orožje
in
javkal
:
„
Čemu
mi
bo
ta
nevarni
nož
?
Talmud
mi
prepoveduje
nositi
orožje
.
Kar
petnajst
zlatov
?
Vaša
prevzvišena
velmožnost
,
ne
morem
,
ne
morem
!
“
In
zamahnil
je
z
rokama
daleč
naravnost
predse
.
„
Štirinajst
!
“
Šmul
je
molče
dvignil
dlani
pred
pazduhi
in
pomajal
z
glavo
,
da
so
mu
bingljali
dolgi
kodrasti
pajes
okoli
velikega
nosu
.
„
Trinajst
,
Šmul
!
Vraga
,
saj
ti
vrnem
vkratkem
!
“
Navihani
Jud
je
malomarno
skomizgnil
z
ramami
,
kakor
mu
ne
bi
bilo
prav
čisto
nič
do
kupčije
.
Pogladil
se
je
po
mastnih
rokavih
,
včasi
skrivoma
poškilil
na
bodalo
in
hitel
z
jutrovsko
zgovornostjo
:
„
Naj
me
izvoli
milostno
poslušati
vaša
prežlahtna
visokost
!
Moj
oča
Zuar
—
bodi
mu
paradiž
!
—
je
bil
vse
žive
dni
siromak
in
tudi
jaz
sem
le
berač
.
Tako
res
zdrava
in
srečna
bodiva
oba
skupaj
,
kakor
govorim
samo
živo
resnico
.
Nihče
na
svetu
ne
more
reči
,
da
bi
ga
bila
Zuar
ali
Šmul
ogoljufala
le
za
pol
vinarčka
.
Tako
gotovo
naj
ne
jem
nikdar
več
macesov
,
opresnikov
,
kakor
ni
bil
nihče
v
naši
rodovini
lokefec
,
malopridnež
.
Trudil
in
mučil
sem
se
,
odkar
sem
izhodil
;
pretrpel
sem
mnogo
mnogo
krivice
.
Pa
kaj
bi
pravil
gospodu
dolgo
majso
,
povest
!
Tudi
gospoda
ne
maram
ogoljufati
za
noben
vinarček
—
rajši
bi
izgubil
vse
zobe
!
“
Vitez
Ahac
ga
je
motril
nezaupno
in
zarenčal
zlovoljno
:
„
Daj
mi
deset
cekinov
,
zgaga
čifutska
!
“
Šmul
je
bridko
vzdihnil
in
šel
k
omari
.
Odklenil
je
stranski
predal
in
vzel
iz
umazane
bisage
usnjato
mošnjo
.
Počasi
je
naštel
pet
cekinov
na
mizo
in
se
pogajal
:
„
Pet
cekinov
,
vaša
velerodna
milost
,
več
ne
morem
plačati
,
akotudi
mi
daste
sto
goldinarjev
!
“
„
Nikar
me
ne
draži
,
Šmul
!
“
Žid
je
pobral
cekine
in
jih
zopet
spravil
v
mošnjo
.
To
se
je
zdelo
vitezu
Ahacu
grozno
za
malo
.
Ves
rdeč
od
jeze
je
zapretil
Hebrejcu
z
nožnico
svojega
meča
in
ga
jel
oštevati
:
„
Kaj
,
ti
zanikarni
farizej
,
tako
se
vedeš
pričo
plemenitaša
?
Prokleti
hinavci
,
vsi
skupaj
!
Moral
bi
vam
reči
kakor
cesar
Mark
Avrelij
:
„
O
Markomani
,
o
Kvadi
,
o
Sarmati
,
zdaj
sem
naletel
na
še
gnusnejše
ljudi
,
kakor
ste
vi
!
“
Prav
vam
bodi
,
da
vas
Ljubljančani
ne
morejo
žive
videti
,
prav
vam
bodi
,
ako
vas
večkrat
namlatijo
!
Edini
Aron
je
še
nekaj
vreden
.
“
„
Ubogi
reveži
smo
,
krotki
in
ponižni
ko
Hilel
in
Job
in
Mojzes
,
Ljubljančani
so
pa
prepirljivi
kakor
Korah
.
“
„
Še
zdaj
ste
tam
,
kakor
pred
1472.
leti
,
ko
se
je
rodil
Mesija
,
Jezus
Kristus
,
judovske
matere
sin
.
In
zastonj
se
je
rodil
,
trpel
in
umrl
za
vas
,
za
svoje
rojake
!
Ako
ostanem
v
Ljubljani
,
vas
nemara
izpreobrnem
,
danes
se
mi
pa
ne
ljubi
.
Samo
toliko
rečem
:
Židje
izpolnujete
zapovedi
le
po
vnanjem
.
Cenite
le
prazno
lupino
,
jedro
pa
zametujete
.
Slepo
se
oklepate
le
mrtvih
črk
in
čačk
.
Vaš
talmud
je
zakon
zoprnega
farizejstva
.
Sovražite
vse
nežide
in
zaničujete
deželo
,
ki
vas
pita
,
vsiljivi
pritepenci
!
Ne
pritožujejo
se
samo
Ljubljančani
,
ampak
tudi
drugi
Kranjci
,
Štajerci
,
Korošci
in
Primorci
.
Zasramujete
našo
vero
in
prezirate
kristjane
zaradi
najsvetejšega
.
Morite
krščanske
otroke
in
rabite
njih
kri
za
svoje
velikonočne
maces
in
za
velikonočno
vino
,
zoper
božjast
in
gobavost
.
“
„
Au
,
au
,
saj
ni
res
,
vaša
grofovska
milost
!
Kaj
mora
vse
preslišati
in
pretrpeti
preganjani
Izrael
,
to
ve
samo
On
,
ki
Ga
ne
imenujem
.
Talmud
nam
strogo
prepoveduje
rabiti
vsakršno
kri
,
bodi
človeška
,
bodi
živalska
.
“
„
A
,
kaj
!
“
je
dejal
vitez
Ahac
in
prezirljivo
zamahnil
z
roko
.
„
Judje
ste
najbolj
zanikarni
ljudje
na
svetu
.
Ne
bavite
se
z
nobenim
pravim
delom
ne
na
polju
,
ne
v
delavnicah
,
niti
niste
za
vojaško
službo
,
ampak
le
za
kupčijo
.
Dobro
jo
je
pogodil
modri
Seneka
,
ki
je
imenoval
Žide
zavržen
narod
.
“
„
Ah
,
siromaki
smo
.
Kaj
govori
gospod
o
delu
na
polju
?
Ali
smemo
kupovati
kmetijska
zemljišča
?
Ali
nam
ni
prepovedan
tudi
zakup
?
“
„
Prav
tako
,
da
se
preprečijo
umazane
navidezne
prodaje
.
Sicer
bi
v
par
letih
s
posojili
in
oderuškimi
obrestmi
spravili
vse
kmete
in
meščane
pod
svojo
denarno
oblast
in
jih
izsesali
do
kosti
.
Pijavke
!
Hujši
ste
kakor
sami
Turki
!
“
„
Ali
nismo
izključeni
iz
vseh
javnih
služb
in
uradov
?
Kaj
nam
ostaja
nego
trgovstvo
?
Kaj
pravi
prejasni
gospod
k
temu
?
“
„
Godi
se
vam
čisto
prav
!
“
se
je
odrezal
vitez
Ahac
.
„
Prodajali
bi
službe
nevrednim
kreaturam
,
osvojili
bi
vso
vlado
,
ugonobili
bi
deželo
in
bi
svoje
polne
malhe
odnesli
drugam
;
in
tam
bi
začeli
iznova
.
Povsodi
goljufate
svoje
dolžnike
,
jih
rubite
s
pismom
in
pečatom
in
jih
ožemate
tako
neusmiljeno
,
da
morajo
zabresti
v
najhujšo
stisko
in
bedo
.
Z
biči
naj
bi
vas
iztirali
preko
meja
!
“
„
Plačajo
naj
nam
,
kar
nam
dolgujejo
,
pa
pojdemo
radi
sami
odtod
.
Saj
imamo
v
Ljubljani
tako
samo
jezo
in
žalost
in
gezeres
.
Zakaj
pa
zahajajo
gojim
k
nam
?
Zabavljajo
Židom
—
židovski
denar
jim
pa
le
diši
!
“
„
Kaj
klobasaš
?
Vaš
denar
prihaja
vendar
ves
le
od
kršanskih
žuljev
.
Lahko
prodajate
svojo
robo
neumnim
kupovalcem
tako
poceni
,
ker
je
slabo
.
S
tem
pa
škodujete
obenem
drugim
,
poštenim
trgovcem
,
ki
imajo
le
dobro
blago
naprodaj
.
“
„
Živeti
mora
vendar
tudi
ubogi
Judek
!
Prodajati
smemo
le
na
velikih
letnih
sejmih
;
po
deželi
ne
smemo
krošnjariti
.
“
„
Zato
,
ker
bi
preveč
tihotapili
.
“
„
Tihotapijo
tudi
kristjani
.
Zakaj
nimamo
enakih
pravic
?
Ali
nismo
ljudje
tudi
mi
?
Ali
ne
plačujemo
tudi
mi
pošteno
svojih
davkov
?
“
„
Davkov
!
Tistih
petsto
goldinarjev
plačujete
vsi
skupaj
,
kar
vas
je
na
Štajerskem
,
Koroškem
in
Kranjskem
.
Prava
reč
!
“
„
Vse
slabo
,
vse
gorje
vale
na
nas
.
Naši
sovražniki
mislijo
:
„
Jud
ni
človek
,
Jud
je
pes
.
Masikateremu
psu
se
godi
bolje
kakor
pa
nam
.
“
„
Še
vse
predobro
!
“
je
ugovarjal
vitez
Ahac
živahneje
.
„
Cesar
naj
bi
takoj
prepovedal
Judom
v
naših
deželah
vsako
trgovino
in
jih
dal
izgnati
na
vse
večne
čase
!
Obesili
naj
bi
vsakega
,
ki
bi
se
predrznil
vrniti
v
naše
kraje
.
Vaša
vera
je
pogubna
ljudem
in
nevarna
državi
.
Vaša
vera
je
vera
izsesavanja
,
izključnosti
in
samoljubja
.
Pomagate
le
svojim
obrezanim
bratom
,
naj
uči
talmud
tako
ali
tako
.
“
Šmul
se
je
vzravnal
za
mizo
,
zvijal
mršavo
telo
in
venomer
zamahoval
z
rokama
.
Naposled
je
sklenil
dolge
koščene
prste
pod
brado
in
dejal
tiho
,
toda
z
veliko
versko
gorečnostjo
:
„
Judje
so
in
ostanejo
izvoljeni
narod
.
In
napoči
dan
,
ko
se
mu
bodo
pokoravali
vsi
drugi
narodi
in
iskali
pri
njem
pomoči
,
resnice
in
življenja
.
Tako
veli
talmud
.
Talmud
je
oče
;
evangelij
in
koran
sta
le
sinova
.
Koga
moramo
bolj
častiti
:
očeta
ali
sina
?
“
Te
besede
so
strašno
razkačile
viteza
Ahaca
.
Udaril
je
s
pestjo
po
mizi
,
da
je
odskočilo
bodalo
na
drugi
konec
.
Pa
tudi
Šmul
je
odskočil
;
počenil
je
v
kot
za
omaro
in
trepetaje
molil
roke
proti
ljutemu
vitezu
.
Pes
je
plaho
zacvilil
in
s
privitim
repom
ubežal
k
svojemu
bojazljivemu
gospodu
.
„
Tako
se
upaš
govoriti
s
krščanskim
vitezom
ti
garjeva
ovca
,
ti
sin
greha
in
pekla
?
“
je
kričal
vitez
Ahac
in
tako
strahovito
zaškripal
z
zobmi
,
da
je
zazeblo
Šmula
v
mozg
.
„
Lahko
bi
te
kaznoval
z
mečem
,
toda
ne
maram
ga
oskruniti
s
tvojo
pasjo
krvjo
.
“
In
vzel
je
svoje
bodalo
ter
se
naglo
obrnil
proti
vratom
.
Zdajci
je
skočil
Šmul
zopet
pokoncu
.
Ves
zgužen
je
prijel
viteza
za
rokav
,
se
klanjal
in
zvijal
in
kazal
svoje
žolte
zobe
.
„
Ne
bodi
gospod
broges
,
ne
bodi
jezna
vaša
grofovska
svetloba
!
“
je
prosil
pohlevno
.
„
Ostani
gospod
le
še
malo
!
“
Jaj
,
zdaj
šele
vidim
:
gospod
je
velik
junak
—
tako
res
mi
bodi
sreča
mila
!
—
gospod
je
lep
junak
,
cel
junak
,
prav
junak
!
Jaj
,
jaj
,
kakšen
baret
,
kakšna
perjanica
,
kakšna
obleka
,
jaj
,
jaj
,
kakšne
ostroge
,
kakšen
meč
,
au
,
au
!
In
kako
strašno
močan
je
gospod
,
ah
,
močan
za
dva
druga
?
Kaj
blebetam
v
svojem
veselju
,
da
me
je
počastil
tak
gospod
s
svojim
obiskom
,
kaj
sem
rekel
?
Močan
je
gospod
za
tri
druge
,
za
pet
drugih
!
Da
bi
bil
jaz
tako
lep
gospod
,
bi
bil
bolj
ponosen
,
kakor
če
bi
bil
od
žlahte
kralja
Davida
.
Jaj
,
jaj
,
kakšna
junaška
postava
zgoraj
in
spodaj
,
kakšne
,
jaj
,
kakšne
rame
!
Kakšne
prsi
!
Kakor
divji
žebec
!
“
Grofovska
svetloba
se
je
morala
nasmehniti
tem
priliznjenim
besedam
.
Ko
je
Šmul
to
zapazil
,
je
naglo
pograbil
vrč
in
goltnil
malo
vode
na
svoj
strah
.
„
Pogodil
sem
se
že
s
marsikaterim
velikim
gospodom
in
še
vsak
je
bil
zadovoljen
z
mano
,
“
je
hitro
nadaljeval
Šmul
.
„
Ne
kupčarim
rad
dolgo
,
ker
to
ne
prinaša
nobenega
pravega
blagoslova
.
In
ugoditi
hočem
hitro
tudi
vaši
prevzišeni
svetlobi
,
gospod
knez
!
Pljuni
mi
vsak
na
moj
prag
,
ako
nisem
poštena
duša
—
ali
ve
vaša
knežja
milost
,
koliko
morem
dati
po
zadnji
,
zadnji
ceni
?
Devet
cekinov
!
“
Toliko
da
je
izgovoril
,
se
je
udaril
po
ustih
,
kakor
bi
mu
bilo
žal
,
da
je
ponudil
skoraj
dvakrat
več
nego
izprva
.
„
Daj
!
Le
naglo
!
“
Šmul
je
odprl
mošnjo
in
dejal
:
„
Zdaj
moram
dati
devet
cekinov
.
Nu
,
nu
,
devet
cekinov
je
ravno
prav
,
devet
cekinov
ni
ne
preveč
ne
premalo
.
“
Tehtal
je
zlato
in
se
oblizni
.
„
Lepi
,
krasni
cekini
!
Nihče
ne
da
gospodu
več
,
gospod
mora
reči
:
Šmul
je
najboij
poštena
duša
v
Izraelu
.
Eden
,
dva
,
tri
...
Kako
se
svetijo
,
jaj
,
jaj
!
Vedno
bom
gospodov
mešores
,
gospodov
hlapec
.
Štiri
,
pet
...
Kako
zveni
zlato
,
kako
se
smeja
,
kako
poje
,
jaj
,
jaj
!
Šest
,
sedem
,
osem
!
Kako
jih
je
škoda
,
au
,
au
,
devet
!
“
Iznova
se
je
oblizni
!
in
božal
cekine
ves
žalosten
,
kakor
bi
se
poslavljal
od
najdražjega
bitja
.
In
z
neznano
kislim
obrazom
je
porinil
denár
proti
vitezu
ter
dostavil
:
„
Ako
prinese
gospod
knez
v
enem
mesecu
deset
cekinov
,
mu
vrnem
bodalo
čisto
tako
,
kakor
je
danes
.
“
„
Prokleti
oderuh
!
“
je
vzrojil
vitez
Ahac
nanovo
.
„
Kakšne
obresti
so
to
?
“
„
Kakšne
obresti
?
Moj
stari
oa
Moše
(
Mojzes
)
je
posojeval
še
po
sedemdeset
do
šestinosemdeset
procentov
.
Zdaj
pa
je
dovoljenih
le
triinštirideset
procentkov
,
au
,
au
!
“
„
Pijavke
!
Pijavke
!
“
Vitez
Ahac
je
godrnjaje
spravil
zlate
v
torbico
,
Šmul
pa
je
odprl
železno
omaro
spredaj
,
da
bi
shranil
bodalo
.
Nehote
je
pogledal
plemenitaš
tja
in
začuden
uzrl
med
blisketavimi
dragocenostmi
bodalo
s
slonokostenim
roajem
.
„
Pokaži
mi
tisto
!
“
je
velel
Židu
in
si
ogledal
beli
ročaj
.
„
Ali
ga
kupi
gospod
?
“
Vitez
Ahac
pa
ni
odgovoril
in
si
mislil
:
„
To
je
moje
bodalo
,
ki
sem
ga
zakockal
pri
vitezu
Erazmu
Frauensteinerju
.
Je
že
,
je
že
!
“
„
Šmul
,
povej
,
kdaj
si
dobil
to
bodalo
?
“
„
Danes
,
gospod
knez
,
davi
.
Prodal
mi
ga
je
mal
suh
gospod
s
črnim
baretom
in
rdečo
perjanico
.
“
„
Nisem
se
motil
,
“
si
je
dejal
vitez
Ahac
,
„
vitez
Frauensteiner
je
v
Ljubljani
!
“
Naglo
se
je
okrenil
in
pozdravil
Juda
:
„
Vrag
vzemi
tebe
in
tvoje
procente
!
“
Šmul
pa
se
mu
je
globoko
priklanjal
z
lokavim
nasmehom
in
mu
ponižno
odzdravljal
:
„
Dober
dan
in
dobro
leto
,
vaše
veličanstvo
!
“
Iz
Dolge
ulice
je
krenil
vitez
Ahac
mimo
šole
in
sinagoge
v
Gosposko
ulico
.
Ondukaj
je
bilo
manj
zatohlo
in
soparno
.
Novi
trg
,
najmlajši
,
aristokratski
del
stare
Ljubljane
je
mejil
ob
levi
breg
Ljubljanice
,
ob
židovskí
oddelek
,
ob
ribiško
krakovsko
vas
in
ob
razvaline
bivše
Emone
,
ob
Gradiše
.
Ko
je
jela
Ljubljana
razcvetati
,
so
dohajali
tujci
od
vseh
strani
vanjo
;
priselilo
se
je
tudi
dokaj
domačih
,
italijanskih
in
nemških
plemenitašev
s
svojih
visokih
starih
gradov
,
kjer
so
zlasti
pozimi
prodajali
pasji
dolgčas
.
Visoke
hiše
so
bile
malone
vse
zidane
;
nekatere
pa
so
imele
samo
kamenito
podlago
,
zgoraj
pa
hrastovino
.
Debelo
kamenje
so
jemali
zidarji
iz
kamenoloma
pod
Gradom
ali
pa
kar
iz
porušenega
zidovja
stare
Emone
.
Bruna
in
prečnice
iz
močne
dobovine
so
bile
lično
izrezljane
in
opleskane
.
Vse
hiše
so
bile
pisano
poslikane
s
svetniki
,
z
vojšaki
,
angeli
,
zamorci
,
Turki
,
živalmi
;
najbolj
priljubljeni
svetniki
so
bili
sveti
Juri
na
konju
,
sveti
Florijan
z
golido
nad
gorečo
streho
,
sveti
Krištof
z
Jezusom
.
Nad
vhodi
so
bili
vzidani
kameniti
grbi
,
ob
vratih
so
stale
ponekod
klopi
.
Na
ogalnih
stolpkih
in
altanih
so
pestrele
zastavice
.
Mirno
je
bilo
v
plemenitaškem
delu
.
Tukaj
niso
ropotali
,
peli
,
žvižgali
nobeni
rokodelci
;
tukaj
je
vse
počivalo
in
tiho
čakalo
ponočnih
plesov
,
pojedin
in
iger
in
škandalčkov
.
Vitez
Ahac
si
je
otrl
znojno
čelo
in
pogledal
na
desno
.
Konec
Gosposke
ulice
je
videl
Vicedomska
vrata
.
Preprosti
narod
jim
je
popravil
ime
po
svoje
in
jih
imenoval
Festamijska
vrata
.
Prizidana
so
bila
vicedomskemu
poslopju
,
staremu
deželnemu
dvorcu
.
Kakor
vsa
mestna
vrata
so
bila
tudi
Vicedomska
višja
nego
najvišje
bližnje
hiše
;
bila
so
pa
tako
ozka
,
da
je
moglo
le
po
dvoje
jezdecev
vštric
skozi
.
Nad
vhodom
sta
se
svetila
cesarski
in
kranjski
orel
.
Zgoraj
je
bila
kapelica
in
ječa
.
Od
vrat
je
držal
prav
tako
visok
zid
do
Ljubljanice
.
Skozi
Vicedomska
vrata
so
prihajali
v
Ljubljano
trgovci
z
Gorenjskega
in
inozemci
,
zlasti
iz
Nemčije
.
Tukaj
skozi
so
prijahali
tudi
deželni
knezi
s
svojim
spremstvom
in
potem
po
črno
in
rumeno
pregrnjenem
Mesarskem
mostu
na
Stari
trg
.
Navadno
pa
vicedomski
vratar
ni
imel
dosti
opravka
.
Poleg
teh
vrat
je
stalo
vicedomsko
poslopje
;
tam
je
bil
vicedomski
urad
,
vrhovna
oblast
za
vse
kameralne
dohodke
pa
pristojbine
in
višja
instanca
za
vse
kranjske
trge
in
mesta
.
Razen
visokega
plemstva
je
na
Novem
trgu
stanovala
gospoda
deželne
vlade
:
deželni
glavar
,
zastopnik
plemičev
,
najvišja
instanca
za
meste
in
trge
in
kameralno
imetje
deželnega
kneza
;
vicedom
,
namestnik
deželnega
kneza
,
nadzornik
in
zaščitnik
meščanov
;
deželni
uradniki
(
Offizierer
)
,
doktorji
zdravilstva
in
prava
,
tajniki
in
druga
veleučena
gospoda
.
Poleg
teh
je
bilo
tudi
nekaj
obogatelih
veletrgovcev
,
ki
pa
ondukaj
niso
imeli
nobene
prodajalnice
.
Tuintam
je
videl
vitez
Ahac
čemerikavo
bledo
glavo
skozi
okno
.
„
O
zoprne
ošabne
pleše
!
“
je
godrnjal
,
še
vedno
zlovoljen
.
„
Domišljavi
pismouki
pa
farizeji
!
Kako
more
biti
človek
tak
pergamenast
peresar
!
Glej
ga
,
kako
bedasto
bulji
pisun
na
ulico
,
kakor
bi
ga
tlačila
mora
njegove
suhoparne
učenosti
!
Ves
ljubi
dan
božji
ti
čepi
v
zatohlini
,
prežvekuje
mrtve
črke
pa
čečka
,
čekča
,
čečka
trakuljaste
stavke
,
da
se
hudiču
gabi
.
Na
konju
dirjati
čez
pian
in
sekati
po
sovražniku
,
to
je
kaj
za
pravega
moža
!
Usmili
se
vas
sveta
Katarina
,
duše
papirnate
!
“
Dva
pažeta
sta
vodila
muli
,
ki
sta
nosili
lepo
nosilnico
,
prevlečeno
z
usnjem
in
obito
z
rumenimi
žebljički
.
Na
ogalih
je
bila
okrašena
s
čapiljinimi
peresi
.
Okna
so
zakrivala
zelena
zagrinjala
.
„
Tam
notri
sedi
gotovo
kakšna
jezična
grofinja
,
ki
gre
opravljat
svoje
prijateljice
,
“
si
je
mislil
in
se
obrnil
na
levo
.
Tedaj
je
stopil
iz
veže
mlad
mož
in
nekaj
trenutkov
začuden
gledal
debelega
plemenitaša
.
„
Gospod
vitez
Doljanski
!
“
je
kliknil
radostno
.
„
Kako
sem
vesel
,
da
vas
vidim
zopet
enkrat
!
“
„
I
kdo
pa
ste
,
mladi
gospod
?
“
„
Me
ne
poznate
?
Res
ne
?
“
Po
obličju
in
malih
brkah
mu
je
prisojal
nekaj
nad
dvajset
let
.
Oblečen
je
bil
mladi
gospod
v
sivo
in
zelenoprogasto
obleko
.
Dolgi
črni
kodri
so
se
mu
usipali
izpod
temnega
bareta
,
ki
je
ob
njem
nad
levo
ramo
nihala
dolga
perjanica
,
bela
ko
planinski
sneg
.
Lična
zlata
verižica
s
pločatim
smaragdom
mu
je
visela
na
rdeči
kamižoli
,
ki
je
bila
po
burgundski
modi
odprta
na
prsih
in
komolcih
,
da
se
je
videla
gubata
fina
srajca
.
Na
širokem
usnjatem
pasu
je
nosil
dolg
meč
,
na
jekleni
verižici
pa
bodalo
.
V
strumno
vzravnani
postavi
,
v
bojevitem
obrazu
in
pogumno
gledajočih
očeh
se
je
kazal
rojeni
poveljnik
.
Vitez
Ahac
si
ga
je
ogledal
od
bareta
do
„
kljunov
“
,
dolgih
rjavih
čevljev
,
pa
ni
vedel
,
kam
z
njim
.
„
Ali
se
ne
spominjate
ve
pažeta
Otokarja
?
“
se
je
nasmehnil
mladi
plemenitaš
.
„
Otokarja
,
ki
vam
je
tako
rad
nagajal
!
“
„
Otokar
,
ti
?
“
se
je
veselo
udil
vitez
Ahac
.
„
Ti
tukaj
,
baron
Gradnikar
?
“
Ogledal
si
ga
je
še
enkrat
.
Otokarjev
obraz
ni
imel
čisto
nič
več
one
malone
dekliške
mehkobe
;
kázal
je
moško
odločnost
,
mladostno
samozavest
,
mladostni
ponos
.
V
očeh
pa
se
mu
je
jela
zabliskavati
porednost
,
kakor
nekdaj
.
„
Jako
me
veseli
,
da
te
vidim
zopet
enkrat
,
“
se
je
radoval
vitez
Ahac
in
mu
krepko
stisnil
roko
.
„
Kam
pa
si
namenjen
?
“
„
V
deželno
hišo
.
“
„
E
,
kaj
,
saj
se
ti
ne
mudi
tako
hudo
!
Spremi
mc
malo
,
da
se
kaj
pomeniva
!
Že
dolgo
nisem
videl
tako
zalega
mladeniča
.
Vidiš
,
ljubi
moj
baron
—
“
„
Prosim
,
recite
mi
le
kar
Otokar
!
Kar
po
stari
navadi
!
Jaz
vas
bom
imenoval
pa
ujca
,
ako
vam
ni
proti
dlaki
.
“
„
Kakor
hočeš
,
“
je
odvrnil
vitez
Ahac
in
jasno
veselje
se
mu
je
smejalo
iz
oči
.
„
Vidiš
,
Otokar
,
tak
fant
sem
bil
jaz
ob
tvojih
letih
.
Lepo
suh
pa
žilav
sem
bil
in
vitek
in
legak
,
da
me
je
bilo
veselje
gledati
!
Tehtal
sem
komaj
toliko
,
kakor
sit
lovski
pes
.
Presneto
sem
bil
res
eden
fant
!
Vse
punce
,
lepe
in
grde
,
so
natihoma
stokale
za
mano
.
O
kje
so
tisti
zlati
časi
!
Mladost
,
mladost
!
Dandanes
je
le
malo
takih
mladeničev
.
Ni
jih
vredno
pogledati
,
dandanašnje
mevže
in
pokveke
!
O
kako
veseli
smo
bili
včasi
;
zdaj
pa
je
vse
drugači
.
Toda
ti
,
ti
si
še
junak
pravega
starega
kova
.
Da
bi
bil
dekle
,
bi
se
neutegoma
zaljubil
vate
.
Rad
bi
te
videl
na
iskrem
konju
,
rad
bi
te
videl
udrihajočega
po
Turkih
.
“
„
Ta
želja
se
vam
utegne
izpolniti
vkratkem
,
dragi
ujec
Ahac
!
Saj
zdaj
tako
ne
morem
iz
Ljubljane
domov
na
Dolenjsko
.
“
„
Kaj
pa
te
je
privabilo
sem
?
“
„
Umrl
mi
je
moj
dragi
strie
Erazem
,
Erazem
Gradnikar
.
V
svoji
oporoki
je
volil
vse
meni
,
siroti
.
Zapustil
mi
je
pa
tudi
pravdo
s
sosedo
Efraniko
baronico
Leuenbergovo
.
