vznakz
izbuljenimi
očmi
.
V
srcu
mu
je
še
tičal
Numidov
nož
.
Grka
je
stresla
groza
in
bežal
je
,
da
je
gasnila
plamenica
.
Ko
so
pribežali
do
kraja
,
kjer
je
čepel
Spiridion
,
je
velel
le-temu
Epafrodit
:
»
Zapri
!
«
»
Ne
bom
,
ne
utegnem
!
Bežimo
!
«
Skoraj
po
vseh
štirih
kakor
plaha
žival
je
tekel
Spiridion
in
jih
vodil
po
ovinkih
in
stopnicah
.
Epafroditu
se
je
zdelo
,
da
je
pot
daljša
kakor
prej
,
da
so
hodniki
ožji
,
stopnice
vse
opolzle
.
Ozrl
se
je
na
evnuha
in
se
za
trenutek
ustrašil
.
»
Zmotil
si
se
!
Pot
je
čudna
,
Spiridion
!
«
»
Ne
boj
se
,
bolj
skrita
je
,
bolj
varna
!
«
Tedaj
je
trgovec
videl
,
da
tlači
Spiridionov
hrbet
težka
vreča
.
Povprašal
bi
,
pa
ni
utegnil
.
Nenadoma
so
stali
izven
ozidja
v
gostem
mirtovem
grmičju
.
Spiridion
je
zgrabil
plamenico
,
ji
udušil
luč
z
roko
in
jo
vrgel
v
grm
.
»
Kje
smo
?
«
izpregovori
Epafrodit
.
Spiridion
je
položil
prst
na
usta
,
pokazal
s
kazalcem
kvišku
in
zašepetal
:
»
Teodora
!
«
Privedel
jih
je
bil
po
skrivnem
potu
prav
pod
caričinim
oknom
na
vrt
.
V
kratkih
,
neslišnih
korakih
so
bili
na
znani
stezi
,
pri
vratih
,
kjer
so
prej
vstopili
.
Ko
jih
je
zagledala
senca
vojaka
,
se
je
zganila
in
šla
tiho
za
njimi
.
Prišli
so
do
druge
straže
,
tudi
ta
se
je
okrenila
in
jim
sledila
.
Preden
so
prišli
do
morja
,
so
se
odkrhnile
od
temnih
grmov
še
tri
sence
in
vse
so
kakor
brez
volje
,
gnane
s
čarovniško
silo
,
krenile
na
stezo
za
begunci
.
Ko
so
se
zasvetili
v
temi
beli
stebriči
ob
stopnicah
k
morju
,
je
Epafrodit
polglasno
izpregovoril
:
»
Hvala
tebi
,
Kriste
Spasitelj
!
«
Ali
v
tistem
trenutku
so
se
oglasili
trdi
koraki
,
iz
teme
je
udaril
svetel
meč
in
po
vrtu
se
je
razleglo
z
glasom
zapovedujočega
častnika
:
»
Kdo
?
—
Stoj
!
«
Zalotil
jih
je
nadzirajoči
častnik
,
ki
je
prišel
ob
nenavadni
uri
na
vrt
do
straž
.
Epafrodit
je
odskočil
pred
ostrino
meča
,
zrak
je
zasičal
,
udarec
ni
zadel
.
Bliskovito
se
je
dvignil
sivi
pramen
svetlega
jekla
,
da
bi
udaril
po
Iztoku
,
ki
je
v
goli
tuniki
šel
za
Epafroditom
.
Ali
takisto
bliskovito
so
se
vzpele
iz
grmovja
temne
sence
trgovčevih
sužnjev
,
ki
so
bili
pripluli
z
velikim
čolnom
in
čakali
v
zasedi
,
ako
bi
bilo
treba
pomoči
.
Napadli
so
od
zadaj
častnika
in
ga
podrli
.
»
V
čoln
!
«
krikne
Epafrodit
in
potegne
Iztoka
za
seboj
po
stopnicah
.
Skočila
sta
vanj
tudi
Numida
in
Spiridion
.
»
Odrini
!
«
Šajka
se
je
zagugala
na
valovih
.
Padli
stražnik
je
zakričal
na
pomoč
.
Begunci
v
čolnu
so
slišali
tek
straž
od
raznih
postojank
prostranega
vrta
.
Zazvenčalo
je
jeklo
,
zapokali
šlemi
,
krik
,
hrušč
,
padanje
in
pljuskanje
vodé
.
Pet
stražarjev
Slovenov
,
ki
niso
zabranili
Epafroditu
vhoda
,
ki
so
mu
na
begu
sledili
in
bili
takisto
namenjeni
pobegniti
z
Iztokom
,
vsi
so
priskočili
na
pomoč
vrlim
sužnjem
.
Iztok
se
je
stresal
v
čolnu
od
koprnenja
,
da
bi
udaril
tudi
sam
.
Prsti
na
desnici
so
se
mu
krčili
,
kakor
bi
iskali
ročnika
,
pa
so
otipali
le
konec
verige
,
ki
mu
je
visela
od
vratu
.
Vsi
so
molčali
v
vročici
.
Epafrodit
je
nastavljal
uho
,
da
bi
po
hrupu
razbral
izid
boja
.
Udarci
so
ponehavali
,
krič
je
utihnil
,
bolesten
stok
se
je
priplazil
zdaj
zdaj
po
morju
do
njegovih
ušes
.
»
Zmaga
!
«
izpregovori
prvi
Numida
.
»
Veslaj
!
«
zapove
ostro
Epafrodit
.
Numida
je
zgrabil
veslo
in
pomagal
močnemu
sužnju
.
Šajka
je
letela
kakor
postrv
.
Ko
ni
bilo
ničesar
več
slišati
,
se
je
sklonil
Iztok
do
Epafroditove
roke
in
jo
dvignil
k
ustnicam
.
Grk
je
začutil
dve
gorki
kaplji
,
ki
sta
mu
kanili
iz
oči
junaka
na
drobno
desnico
.
»
Gospod
,
brezmejen
je
moj
dolg
!
«
»
Plačal
sem
ti
svojega
!
«
Iztok
mu
je
vnovič
poljubil
roko
,
pomolčal
in
nato
s
tresočim
se
glasom
vprašal
:
»
Kje
je
Irena
?
«
Vsa
duša
,
srce
,
vse
življenje
je
trepetalo
iz
te
besede
.
»
Oteta
,
Iztok
!
Ni
je
v
Bizancu
!
«
Iztok
se
je
uklonil
,
da
so
se
drgetajoča
kolena
dotaknila
poda
v
čolnu
,
in
položil
glavo
na
mehki
bisus
Epafroditovega
naročja
.
»
Kristus
naj
ti
plača
,
bogovom
žrtvujem
zate
,
jaz
ti
ne
morem
plačati
!
«
Grka
je
ganilo
.
Z
obema
rokama
je
prijel
Iztokovo
glavo
.
»
Iztoče
,
kakor
hčerko
ljubim
Ireno
,
kakor
biser
jo
bom
čuval
zate
.
Ne
vprašuj
,
kje
biva
.
Zakaj
tvoje
srce
bi
pozabilo
nase
in
šlo
za
njo
v
pogibel
.
Tako
mi
Krista
,
objameš
jo
.
Zaupaj
Epafroditu
!
Ona
je
vredna
božje
ljubezni
,
zato
jo
varuje
Bog
!
«
»
Jo
varuje
Bog
...
«
Zamišljeno
,
z
vero
in
dvomom
,
je
ponovil
Iztok
zadnje
besede
.
Vsi
so
obmolknili
.
Z
vseh
lic
je
odsevala
skrivnost
,
svečanost
in
upanje
.
Le
Numida
se
je
smehljal
od
žarečega
veselja
in
se
skrbno
oziral
po
velikem
čolnu
.
Dospeli
so
v
pristan
Grkove
vile
.
Numida
je
gledal
nazaj
in
z
očmi
prebadal
nočno
temino
.
»
Prihajajo
,
«
je
rekel
glasno
,
ko
so
stopali
iz
čolna
.
Šele
tedaj
se
je
zganil
na
dnu
čolna
čepeči
Spiridion
.
Zobje
so
mu
šklepetali
od
silnega
trepeta
,
vrečo
z
denarjem
je
pritiskal
krčevito
k
sebi
.
»
Gospod
,
plačilo
!
«
so
bile
prve
besede
,
ki
jih
je
izpregovoril
.
»
Kako
se
vrneš
?
Zakaj
si
prišel
?
«
»
Plačilo
,
gospod
,
plačilo
mi
daj
,
potem
pobegnem
.
«
»
Pobegneš
?
«
se
začudi
Epafrodit
.
»
Ne
morem
nazaj
,
ne
upam
si
.
Ko
si
ti
otemal
Iztoka
verig
,
sem
zagledal
smrt
.
Zbežal
sem
po
denar
,
kar
sem
si
ga
mukoma
prihranil
.
«
Stisnil
je
vrečo
še
tesneje
k
srcu
.
»
In
sedaj
utečem
,
gospod
.
Daj
mi
plačilo
!
Tisoč
,
si
rekel
,
tisoč
zlatih
.
«
»
Dobiš
,
še
več
dobiš
.
Hočeš
z
menoj
?
«
»
Prosim
,
milost
mi
izkaži
.
«
»
Numida
,
Spiridiona
naj
prepeljejo
na
jadrnico
!
—
Tam
dobiš
plačilo
in
pobegneš
z
menoj
!
«
Vtem
se
je
približal
veliki
čoln
,
katerega
so
gnali
zmagalci
z
velikansko
močjo
.
Nekaj
sužnjev
je
padlo
.
Sloveni
vojaki
niso
bili
ranjeni
.
»
Brž
na
konje
!
«
Spustili
so
se
vsi
po
strmini
proti
hlevu
.
Tam
jih
je
čakalo
petnajst
vrlih
palatincev
,
Slovenov
,
v
krasni
opravi
jezdecev
.
Dvaindvajset
osedlanih
in
obrzdanih
konj
je
hrzalo
in
tolklo
s
kopiti
.
Med
vojaki
je
bil
tudi
Radovan
.
Na
glavi
pozlačen
šlem
,
na
prsih
srebrn
oklep
.
Epafrodit
se
je
godcu
veselo
nasmehnil
,
ko
ga
je
zagledal
v
bojni
konjeniški
opravi
,
kako
je
široko
razkoračen
nerodno
stal
in
čakal
.
Ko
je
opazil
starec
Iztoka
,
bledega
,
v
sprhneli
tuniki
,
z
verigo
krog
vratu
,
je
zletel
k
njemu
in
si
ga
pritisnil
z
nerodnimi
rokami
na
prsi
,
da
je
rožljala
veriga
po
oklepu
,
in
golčal
v
solzah
:
»
Iztoče
,
Iztoče
!
Sinko
moj
,
kako
težko
sem
te
rešil
!
«
Preteklo
je
nekaj
kratkih
hipov
.
Iztoka
je
kril
oklep
magistra
peditum
,
zlati
orel
se
mu
je
svetil
na
prsih
,
ob
pasu
mu
je
poleg
meča
visela
drobna
roženica
s
kamenčki
iz
Hilbudijeve
čelade
.
Kljub
burni
zadregi
je
ni
pozabil
.
Po
Osrednji
cesti
so
udarile
podkve
v
granit
,
pri
odrinskih
vratih
je
zaklical
Iztok
,
magister
peditum
,
geslo
,
katero
so
mu
izdali
bežeči
Sloveni
palatinci
.
Straža
je
odprla
,
pozdravila
,
konjenica
je
šinila
v
divjem
diru
iz
Bizanca
v
svobodo
.
Isti
čas
se
je
dvignilo
sidro
,
jadra
so
se
napela
,
zmagalec
Epafrodit
je
odplul
na
široko
morje
.
Po
Iztokovem
in
Epafroditovem
begu
se
je
že
v
rano
jutro
razburil
ves
Bizanc
.
Kakor
požar
v
preriji
,
v
katero
buti
orkan
,
je
zaplamenela
skrivnostna
povest
pretekle
noči
in
se
raztočila
po
mestu
.
Kakor
skeleča
iskra
je
zadela
kliente
pred
vrati
čislanih
konsiliarijev
in
pretorjev
,
bogatih
senatorjev
in
zvitih
trgovcev
.
Kakor
tuleč
demon
je
segla
do
Kampa
,
na
ognjišče
drhali
ob
Zlatem
rogu
,
se
razplamenela
po
forih
in
preplula
veletok
ljudstva
na
prostrani
Osrednji
cesti
.
»
Iztok
,
Epafrodit
,
«
so
šepetale
strahoma
usahle
ustnice
uglednih
meščanov
,
ko
so
se
komaj
prebudili
iz
spanja
.
»
Iztok
,
Epafrodit
,
«
je
zakričala
množica
,
zaljubljena
v
ti
imeni
.
Iztok
,
najslavnejši
strelec
v
cirkusu
,
lepi
centurio
;
Epafrodit
,
najdarežljivejši
gostitelj
ljudstva
pri
hipodromskih
igrah
!
Množico
je
zgrabila
zavest
,
da
je
utonila
za
vselej
slast
,
ki
bi
ji
jo
pripravil
ob
prihodnjih
igrah
Sloven
Iztok
,
da
se
ji
je
zaprlo
za
vselej
darežljivo
perišče
Epafroditove
roke
.
Ta
ljubezen
,
porojena
iz
surove
sebičnosti
,
je
pozabila
na
Bizanc
,
pozabila
,
da
visi
nad
njo
koščena
roka
mogočnega
despota
,
ki
grozno
maščuje
vsako
nedostojno
besedo
zoper
svoje
veličastvo
in
zoper
bleščeči
se
nimb
svete
despojne
.
Množica
je
pozabila
nase
.
Raztrgane
,
na
pol
gole
tolpe
so
vrele
skozi
umazano
ulico
s
Suženjskega
trga
na
Konstantinov
forum
.
Carska
cesta
je
valila
kričečo
drhal
izpod
arkad
Tetrapilona
na
Teodozijevem
trgu
.
Stranka
zelenih
je
raztrosila
dobro
plačane
hujskače
med
ljudstvo
,
da
je
kričalo
na
despojno
,
pretilo
carski
palači
s
pestmi
in
jo
zmerjalo
:
Morilka
!
Gneča
je
naraščala
;
kakor
povodenj
je
pokrila
marmorni
Konstantinov
forum
in
obgrnila
velikanska
poslopja
carske
palače
.
Kakor
bi
se
dvigali
kričači
iz
zemlje
,
je
naraščalo
ljudsko
valovje
.
Bili
so
tisoči
med
njimi
,
ki
jim
ni
bilo
mar
Iztoka
in
Epafrodita
.
Ali
trenutek
je
bil
ugoden
,
da
so
lahko
dali
duška
notranjemu
črtu
in
svobodno
kričali
in
zabavljali
na
despojno
in
despota
.
Carska
palača
,
komaj
zdramljena
iz
spanja
,
se
je
razburila
.
Azbad
je
bil
obveščen
ob
prvem
jutru
,
kaj
se
je
zgodilo
ponoči
.
Sam
je
prijezdil
v
palačo
,
besnel
nad
centuriji
,
bičal
vojake
in
takoj
poslal
oddelek
Herulov
in
Germanov
,
naj
povežejo
in
odženo
v
ječo
vse
nočne
straže
.
Bal
se
je
despojne
in
despota
in
hotel
ukreniti
vse
,
da
se
stvar
ne
izve
.
Ko
pa
je
čul
odposlance
iz
vojašnic
,
da
je
čez
noč
izginilo
dvajset
najboljših
Slovenov
palatincev
,
da
je
ponoči
jezdila
konjenica
skozi
odrinska
vrata
in
ukanila
straže
,
je
bil
zbegan
;
kričal
je
povelje
za
poveljem
,
da
častniki
niso
vedeli
,
katero
bi
prej
izpolnili
.
In
sedaj
nenadoma
burja
na
ulici
.
Dvorjanice
so
trepetale
v
strahu
,
skopljenci
so
se
plazili
kakor
sence
,
prihuljeni
,
trepetajoči
.
Zatiskali
so
si
ušesa
in
se
skrivali
po
hodnikih
.
Zunaj
je
pljuskalo
valovje
,
kriki
so
navduševali
tolpo
,
divji
udarci
so
se
oglasili
na
vrata
carske
palače
.
Teodora
se
je
prebudila
in
pozvala
Spiridiona
.
Udarila
je
prvič
s
slonokoščenim
kladivcem
na
ploščo
,
udarila
drugič
,
udarila
tretjič
,
da
se
je
kladivce
razpočilo
.
Evnuha
ni
bilo
.
Pritekle
so
trepetajoče
sužnje
;
padle
na
kolena
in
vzdihovale
:
»
Upor
!
Hrup
!
Groza
na
ulici
!
Palačo
razdero
!
«
Teodora
je
pobledela
,
stisnila
ustnice
,
črni
senci
svilenih
obrvi
sta
se
vzbočili
.
»
Po
Azbada
!
«
je
kriknila
.
Sužnje
so
zbežale
iz
sobe
,
sredi
nje
je
obstala
Teodora
.
Razpuščeni
lasje
so
se
v
temnih
valovih
usipali
čez
pleča
in
preko
valujočih
,
razburjenih
prsi
.
Rahlo
se
je
tresla
po
vsem
životu
,
iz
oči
so
ji
gorele
iskre
poguma
in
samozavesti
.
Azbad
je
v
hipu
klečal
pred
njo
in
iskal
z
ustnicami
belega
šolenčka
.
Despojna
pa
mu
je
odmaknila
nogo
,
pozabila
vse
dvorne
ceremonije
,
topotnila
po
mehki
preprogi
in
ukazala
:
»
Udari
!
Kaj
čakate
?
«
»
Jasna
despojna
,
morje
ljudstva
–
straža
prešibka
.
«
Azbad
je
slovkoval
z
drhtečim
glasom
in
se
ni
upal
ozreti
v
despojno
,
ki
je
stala
kakor
Amazonka
z
dvignjeno
pestjo
pred
njim
.
»
Udari
,
sem
velela
!
Kolji
in
presekaj
se
skozi
drhal
ter
išči
pomoči
na
Kampu
!
Hodi
!
«
Azbad
je
takoj
ukazal
oprostiti
zvezane
palatince
in
z
vso
stražo
udaril
iz
palače
.
Njegov
lepi
žrebec
se
je
vzpel
in
zaprhal
,
ko
ga
je
pognal
v
množico
.
Krepki
Heruli
so
nastavili
kopja
,
osti
so
odprle
studence
krvi
,
drhal
se
je
preklala
,
divje
tuljenje
se
je
razlegalo
po
širokem
foru
.
Azbad
je
sekal
bliskovito
z
gizdalinskim
mečem
,
katerega
konica
je
komaj
dosegala
glave
v
gneči
.
Ko
ga
je
množica
spoznala
,
ga
je
obsula
s
točo
kamenja
in
opeke
,
ki
so
jo
grabili
iz
skladišča
,
pripravljeno
za
cerkev
sv.
Sofije
.
Koder
je
vrtal
klin
Herulov
in
Germanov
,
se
je
množica
umikala
.
Ker
pa
so
od
zadaj
pritiskale
številne
tolpe
,
umikajoči
se
niso
mogli
bežati
,
ljudsko
valovje
jih
je
stisnilo
na
palatince
.
Pobesneli
ljudje
so
grabili
kopja
vojakom
in
jih
lomili
,
žrebcu
so
trgali
uzde
,
porezali
povodce
.
Azbad
je
udrihal
,
da
so
rdeči
curki
brizgali
krog
njega
,
Konj
se
je
splašil
in
podivjal
.
Predrzneži
so
držali
Azbada
za
stremena
,
vlekli
ga
za
noge
in
kričali
:
»
Na
tla
s
prešuštnikom
!
Teodorin
ljubej
je
!
Iztoka
je
pahnil
v
ječo
!
Epafrodita
je
umoril
!
Smrt
mu
!
«
Azbadu
je
omahovala
roka
,
levica
je
iskala
grive
razbrzdanega
konja
.
Bil
je
izvrsten
jezdec
,
ali
omahoval
je
v
sedlu
;
kričal
je
povelja
,
toda
palatinci
niso
mogli
do
njega
.
Z
zobmi
jih
je
grizla
gneča
,
kopja
so
bila
polomljena
,
zaradi
navala
pa
mnogi
še
do
mečev
niso
mogli
,
da
bi
jih
potegnili
iz
nožnic
.
Azbad
je
vztrepetal
ob
zavesti
,
da
je
izgubljen
.
Če
ga
potegnejo
s
konja
,
ga
zmendrajo
in
udušé
.
Zabodel
je
ostroge
konju
v
boke
,
plemenita
žival
je
bolestno
zarezgetala
,
se
pognala
v
skok
in
preko
teles
in
glav
divjala
,
kakor
bi
plula
po
morju
.
Tedaj
so
se
nenadoma
oglasile
trombe
težke
konjenice
.
Drhal
je
onemela
.
Po
Carski
cesti
se
je
zableščalo
od
oklepov
,
množica
je
kriknila
in
pljusknila
vsaksebi
.
»
Belizar
!
Belizar
!
«
Togota
se
je
izpremenila
v
plahost
,
vse
postranske
ulice
,
vsa
Solzna
dolina
,
Sužnji
trg
,
vse
je
goltalo
množice
in
Belizar
ni
ne
enkrat
udaril
z
mečem
.
V
nekaj
trenutkih
je
bil
trg
prazen
,
gluh
;
drhal
se
je
nenadoma
poskrila
,
kakor
je
bila
nenadoma
zrasla
iz
tal
.
Še
isto
popoldne
je
sklical
Upravda
na
posvet
najuglednejše
senatorje
,
povabil
Belizarja
in
Azbada
.
Na
seji
je
bila
tudi
Teodora
.
»
Videli
in
čuli
ste
v
jutro
,
da
se
je
dvignila
drzna
množica
in
navalila
na
palačo
svetega
despota
.
Krmil
sem
narod
,
kakor
krmi
Bog
ptice
pod
nebom
;
in
ptice
hvalijo
Stvarnika
,
narod
pa
se
je
uprl
in
psoval
gospoda
zemlje
in
morja
.
Govorite
,
kje
tiči
vir
zla
,
kdo
je
ščuvalec
,
ki
je
zapeljal
množico
!
Na
sv.
Trojico
,
umre
naj
!
«
Krog
senatorjev
je
dolgo
molčal
v
globokem
spoštovanju
.
Ko
so
z
molkom
naznanili
,
kako
svete
so
jim
besede
,
ki
so
prišle
iz
ust
despota
,
se
je
dvignil
siv
senator
,
upognil
koleno
do
tal
in
izpregovoril
:
»
Jasni
despot
,
zmagalec
Afrike
!
Upor
je
dvignil
Epafrodit
!
«
Senatorji
so
pridrževali
sapo
in
zrli
v
Justinijana
kakor
na
božanstvo
.
»
Epafrodit
?
Toženec
?
In
custodia
libera
?
Azbad
,
magister
equitum
,
glej
,
da
bo
ta
grški
hujskač
še
danes
v
vozi
!
«
Senator
,
ki
je
klečal
pred
prestolom
,
je
prosil
z
očmi
dovoljenja
,
da
izgovori
.
»
Nadaljuj
,
čislana
starost
!
«
»
Naj
milostno
dovoli
hlapcu
vzvišeni
despot
,
da
mu
dam
tele
listine
,
ki
mi
jih
je
izročil
v
jutro
suženj
od
Epafrodita
.
«
Senator
je
segel
v
nedrje
in
pokazal
pergamente
.
»
Silenciarij
,
vzemi
in
preberi
!
«
Tajnik
je
odpečatil
pismo
,
ki
je
bilo
naslovljeno
na
Upravdo
.
»
Mogočni
despot
–
«
Tajnik
je
utihnil
,
roka
se
mu
je
tresla
.
Justinijan
je
upiral
vanj
bodeče
oči
,
suhe
roke
so
se
trdo
oprijemale
obslona
na
prestolu
.
»
Silenciarij
,
preberi
!
Vem
,
da
odmeva
iz
pisma
lajanje
psa
.
Za
to
se
despot
ne
meni
!
Dalje
!
«
»
Mogočni
despot
,
nenasitna
pošast
,
krvoses
ljudski
!
«
Senatorji
so
se
stiskali
za
prsi
,
si
mašili
ušesa
in
se
na
široko
prekriževali
preko
ramen
.
Teodori
je
pobledelo
lice
,
zlati
nimb
je
trepetal
na
glavi
,
bager
na
vzburjenih
prsih
je
drhtel
.
»
Nehaj
!
«
je
kriknila
silenciariju
.
»
Beri
!
«
je
ponovil
s
suhim
glasom
despot
.
»
Sveta
despojna
naj
se
prepriča
,
kako
je
z
njo
božja
modrost
.
Ko
bi
jo
bil
slušal
in
zaprl
Epafrodita
,
bi
ne
bruhal
ta
smrad
iz
njegovih
ust
.
Odpusti
,
despojna
!
«
Silenciarij
je
nadaljeval
:
»
Na
večer
pred
svojo
smrtjo
prihajam
k
tebi
,
kri
barbarska
,
da
se
poslovim
.
V
čisti
vdanosti
sem
trošil
,
bedak
,
milijone
za
despota
.
Za
plačilo
me
preganjaš
.
Zakaj
?
Ker
ti
vlada
slovita
hotnica
,
ker
te
je
omrežila
prešuštnica
,
hči
medvedarja
.
Tudi
njej
sem
poklanjal
darov
,
da
je
pila
iz
čaše
zmagoslavja
na
moj
račun
.
Ko
pa
sem
začel
z
njo
boj
,
ko
sem
otel
kakor
Suzano
čisto
Ireno
,
ko
je
Krist
Pantokrator
navdahnil
barbara
Iztoka
,
da
je
pahnil
iz
naročja
lovačo
Teodoro
,
mi
je
prisegla
pogubo
.
Sprejel
sem
to
obsodbo
.
Toda
prej
sem
iztrgal
iz
ječe
Iztoka
in
ga
vrnil
barbarom
.
Danes
ti
je
bržkone
množica
pokazala
,
kdo
je
Epafrodit
in
koga
bolj
ljubi
,
tebe
ali
mene
.
Ti
imaš
meč
,
jaz
imam
ljubezen
.
S
to
lepo
zavestjo
končavam
svojo
pot
.
Moji
nežni
živci
,
rojeni
na
grški
zemlji
lepe
umetnosti
,
ne
prenašajo
več
tvojega
nasilja
.
Ko
boš
bral
to
pismo
,
vedi
,
da
sem
potopljen
z
najboljšo
jadrnico
in
z
vsemi
umetninami
vred
na
dnu
grških
voda
.
Če
te
vleče
sla
,
pridi
ponje
.
Moje
posestvo
pa
je
pred
letom
prodano
po
svetem
pravu
trgovcu
Abiataru
.
Storil
sem
to
iz
usmiljenja
,
da
si
ti
ne
oskruniš
grabežljivih
rok
.
Pravne
listine
so
priložene
.
Epafrodit
.
«
Vsi
senatorji
so
se
skrivili
v
grozi
.
Azbad
je
pobledel
in
zardeval
.
Justinijanovo
lice
je
porumenelo
kakor
vosek
,
Teodora
pa
je
omahnila
na
prestolu
in
omedlela
.
Despot
sam
jo
je
prestregel
,
dvignil
v
naročje
,
ozrl
se
na
senatorje
in
s
suhim
glasom
,
ki
se
mu
je
tresoč
se
trgal
iz
grla
,
izpregovoril
:
»
Satan
je
posodil
čeljusti
psu
,
da
je
ugriznil
na
smrt
nedolžno
,
sveto
despojno
!
«
Sužnji
so
dvignili
prestol
in
odnesli
Teodoro
.
Sam
despot
jo
je
spremil
.
Ko
so
položili
onesveščeno
carico
na
svilen
blazinjak
v
njeni
sobi
,
je
pokleknil
Justinijan
ob
njej
in
ji
položil
roko
na
čelo
.
Šepetaje
je
klical
sveto
Trojstvo
,
rotil
apostole
,
naj
otmo
Teodoro
.
Počasi
je
odprla
oči
.
Justinijan
je
vzkliknil
:
»
Deo
gratias
!
«
»
Ne
boj
se
,
moč
se
mi
vrača
.
O
,
da
je
ušel
klevetnik
!
«
»
Mea
culpa
,
jasna
despojna
!
Ko
bi
te
bil
poslušal
!
«
Teodora
je
trudoma
dvignila
roko
in
ga
objela
.
»
Ker
si
apostol
,
moj
predobri
!
Ali
verjameš
kleveti
?
«
»
Bogu
verjamem
in
tebi
,
ker
s
teboj
je
On
.
«
»
Iztoka
sem
zaprla
,
da
otmem
tebe
.
Ščuval
je
zoper
despota
in
sedaj
je
otet
,
otet
po
lisjaku
,
o
graeca
fides
!
«
»
Božja
modrost
otme
tebe
in
po
tebi
mene
.
Pravica
božja
naj
plača
samomorilcu
na
dnu
pekla
!
«
»
Ne
verjemi
,
despot
!
Graeca
fides
!
«
Teodora
je
zatisnila
oči
.
»
Ne
verjamem
,
despojna
,
ker
ti
veliš
.
Izgrebemo
lisjaka
!
«
Tedaj
je
vstopil
dvorni
zdravnik
.
Carica
mu
je
odkimala
z
roko
,
da
ga
ne
potrebuje
.
»
Zaspim
.
«
»
Zaspi
in
pozabi
!
...
«
Ko
se
je
vrnil
Justinijan
v
zbor
senatorjev
,
je
Teodora
takoj
vstala
.
Omedlevico
je
le
hlinila
.
»
Torej
je
zmagal
satan
–
satan
v
njem
.
Prekletstvo
temu
Grku
!
«
Hodila
je
razburjena
po
dragocenih
preprogah
.
Ustnice
so
se
ji
tresle
.
Glavo
je
povesila
,
v
ušesih
so
ji
šumele
grozne
besede
iz
Epafroditovega
pisma
.
Kakor
poniževalni
udarci
z
umazano
roko
v
lice
so
se
ji
zdela
ta
odkritja
,
polna
resnice
.
Poizkušala
je
mirno
razbrati
,
kar
je
čula
iz
pisma
.
Prešuštnica
–
hotnica
–
barbar
!
To
nesramnost
je
zalučil
njej
,
despojni
,
v
obraz
zviti
Epafrodit
.
In
to
žaljenje
je
poslušal
zbor
senatorjev
.
Krivili
so
se
sivi
možje
in
si
zatiskali
ušesa
.
Hinavci
!
Njihovo
srce
pa
se
je
radovalo
,
ko
je
brizgalo
blato
na
njen
sveti
nimb
.
Kako
si
zabriše
ta
madež
?
Ali
bodo
senatorji
molčali
?
Tajna
seja
je
.
Ba
,
tajna
!
To
se
pravi
,
da
bo
vsak
,
ko
se
vrne
domov
,
tajno
pošepetal
skrivnost
na
uho
svoji
ženi
in
še
prej
svoji
ljubavnici
.
Te
gredo
v
Zevskipove
kopeli
in
bodo
pod
večer
takisto
tajno
pripovedovale
prijateljicam
in
drugo
jutro
bo
govoril
o
pismu
Bizanc
na
forih
,
seveda
ne
javno
,
ampak
govoril
bo
.
Teodora
je
mislila
,
toda
ni
iznašla
zatvornice
,
ki
bi
zaprla
jez
,
preko
katerega
zašumi
Epafroditova
kleveta
.
»
Naj
govore
,
«
je
dejala
,
»
Upravda
ne
verjame
,
za
to
mi
je
,
za
drugo
se
ne
menim
.
«
Pikra
porogljivost
pohotnice
,
ki
je
prebredla
morje
blata
,
ji
je
obsenčila
poteze
na
licih
.
Ustnice
ji
niso
več
trepetale
,
rahlo
so
se
razširile
in
nasmehnile
.
»
Ko
sem
otel
kakor
Suzano
čisto
Ireno
,
«
tudi
to
je
zapisal
Epafrodit
,
je
razmišljevala
dalje
.
»
Otel
?
Kako
otel
?
Mar
je
ni
več
med
dvorjanicami
?
Morda
je
menišič
utekel
z
barbarom
?
«
Ta
misel
jo
je
bolj
zapekla
kakor
Epafroditova
očitanja
.
Ves
strup
ljubosumja
ji
je
prepojil
dušo
.
Ves
strah
pred
carjem
,
vsa
sramota
pred
Bizancem
,
vse
je
skopnelo
kakor
snežen
kosmič
v
južnem
soncu
.
Sesedla
se
je
na
blazine
in
z
vso
vrojeno
ji
duhovitostjo
snovala
takoj
načrte
,
kako
bi
se
maščevala
Ireni
,
kako
dosegla
Iztoka
.
Vtem
je
Upravda
v
tajni
seji
mirno
razpravljal
dalje
važna
državna
vprašanja
.
Govoril
je
o
monopolu
svile
,
o
stavbah
,
vodovodih
,
zlasti
o
cerkvi
svete
Sofije
.
Nobenega
svetovalca
ni
bilo
,
ki
bi
se
bil
drznil
z
najmanjšo
besedico
ugovarjati
.
Ob
koncu
seje
pa
se
je
dvignil
despot
in
slovesno
razglasil
:
»
Znano
je
vesoljnemu
svetu
,
da
je
iskala
preganjana
kraljica
Gotov
,
Amalasunta
,
zatočišča
in
tolažbe
pri
meni
.
Despot
zemlje
jo
je
sprejel
,
poslušal
njeno
tožbo
o
krivicah
in
ji
obljubil
pomoč
.
Toda
krivica
je
šla
v
službi
hudega
duha
preko
pravice
in
nabrusila
nože
zavratnim
morilcem
.
Padla
je
kraljica
–
umoril
jo
je
narod
podložnikov
.
Zato
pa
je
naloga
despota
,
ki
ji
je
obljubil
pomoč
,
ki
si
je
izbral
za
geslo
življenja
‚
Boj
krivici
,
brambo
pravu
!
‘
,
da
maščuje
zaradi
tega
njeno
kri
.
Slovesno
izročam
poveljništvo
armade
v
izkušeno
roko
Belizarju
,
ki
naj
kaznuje
smrt
Amalasunte
in
osvobodi
Italijo
izpod
jarma
morilcev
.
«
Vsi
senatorji
so
se
priklonili
.
Belizar
je
vstal
in
pokleknil
pred
Upravdo
ter
sprejel
zlato
verigo
v
znak
vojne
oblasti
,
Justinijan
je
razprostrl
nadenj
roké
in
molil
k
sveti
Sofiji
,
da
ga
navdahne
in
obsenči
z
duhom
zmagalca
.
Ob
tem
slovesnem
trenutku
javi
dvorjan
,
da
je
prijezdil
brzi
sel
iz
Odrina
in
želi
oddati
list
jasnemu
despotu
.
Pošilja
ga
magister
peditum
Orion
.
Azbada
je
oblila
rdečica
ob
tem
poslanstvu
.
Senatorji
so
dvignili
glave
in
osupli
strmeli
na
Upravdo
.
»
Magister
peditum
Orion
?
«
Upravda
se
je
ozrl
na
Azbada
.
»
Govori
,
odličnost
,
kdo
je
ta
magister
peditum
Orion
?
Ne
spominjam
se
ga
!
«
Azbadu
so
se
ježili
lasje
v
strahu
.
Iztoka
sta
imenovala
Teodora
in
on
–
cesarski
ukaz
je
bil
ponarejen
–
zato
,
da
bi
laže
uničila
Iztoka
.
Če
zve
Upravda
,
zadene
kazen
samo
njega
.
Teodora
se
opraviči
.
»
Magister
equitum
,
čemu
pomišljaš
?
«
»
Naj
bom
zadnji
suženj
v
hipodromu
,
če
kaj
vem
o
tem
imenu
.
Brzi
sel
se
moti
.
«
»
Prinesite
pismo
!
«
Silenciarij
je
šel
iz
dvorane
,
Upravda
je
sedel
na
prestol
,
naslonil
glavo
v
koščene
prste
in
gledal
proti
zavesi
,
kamor
je
izginil
silenciarij
.
Vse
je
molčalo
.
Senatorji
so
si
z
dragocenimi
tunikami
pokrili
usta
,
da
bi
se
ne
čulo
dihanje
.
Ves
Bizanc
je
vedel
,
da
je
Iztoka
car
imenoval
za
magistra
palatinskih
pešcev
.
Vojaki
so
raznesli
novico
še
tisti
večer
po
mestu
.
In
sedaj
Upravdovo
vprašanje
.
Izpod
čela
so
opazovali
Azbada
,
ki
mu
je
ginila
rdečica
in
se
prelivala
v
bledost
obupnega
strahu
.
Vsi
so
slutili
,
da
je
vmes
roka
carice
.
Silenciarij
se
je
vrnil
s
pismom
.
Z
levico
mu
je
namignil
Upravda
.
Razpečatil
je
zavoj
in
ponudil
pergament
carju
.
Despot
je
zamahnil
z
roko
in
velel
:
»
Kaj
piše
?
Beri
!
«
»
Jasni
despot
!
Ker
se
nisem
utegnil
posloviti
,
zato
se
poslavljam
sedaj
.
Dolgujem
ti
zahvalo
,
ker
sem
se
v
vrstah
tvojih
vojakov
izuril
.
Zato
sprejmi
za
plačilo
priloženo
roženico
.
V
njej
so
kamenčki
iz
Hilbudijeve
čelade
.
Vedi
,
da
ga
je
podrla
puščica
z
mojega
loka
.
Sedaj
se
vračam
preko
Hema
k
očetu
–
pod
svobodno
sonce
,
ki
mi
ga
je
hotela
ugasiti
za
veke
medvedarka
Teodora
.
Po
nagrado
za
to
njeno
ljubeznivost
pridem
sam
in
z
menoj
vojska
Slovenov
.
Zahvali
za
ta
obisk
despojno
.
Iztok
.
«
Justinijan
se
ni
ganil
.
Na
suhi
dlani
je
počivala
glava
,
na
obrazu
ni
zatrepetala
nobena
,
mišica
.
Gledal
je
preko
senatorjev
na
steno
,
kjer
je
bila
slika
svetih
Treh
kraljev
pred
Herodom
.
Počasi
je
izpregovoril
,
ne
da
bi
dvignil
glavo
in
trenil
z
očmi
.
»
Pekèl
se
je
odprl
danes
in
izbruhnil
četo
satanov
.
Toda
despota
ne
uničijo
.
Kristus
Pantokrator
jih
zatre
.
Belizar
,
vsi
Sloveni
morajo
v
Italijo
na
vojsko
!
Azbad
naj
odbere
nekaj
Herulov
,
ki
naj
sledé
ubeglim
Slovenom
in
temu
magistru
peditum
–
Upravda
se
je
nasmehnil
–
preko
Hema
.
Če
jih
dohité
,
naj
jih
posekajo
.
Če
jim
uteko
,
naj
gredo
do
Hunov
in
poiščejo
Tunjuša
,
ki
naj
se
takoj
oglasi
v
Bizancu
!
«
Ko
so
senatorji
zapuščali
dvorano
,
je
pošepetal
evnuh
Azbadu
,
da
mora
brž
k
despojni
.
Slušal
je
.
Toda
v
grozi
se
je
tresel
.
Komaj
je
ušel
jezi
Upravde
,
ker
ni
despot
povpraševal
dalje
o
Orionu
in
je
imel
vse
samo
za
zvijačo
Slovena
,
že
mora
k
Teodori
.
Težak
bo
račun
o
Iztokovem
begu
.
Ponižno
je
dvignil
oči
v
despojno
,
ko
je
klečal
pred
njo
in
ji
poljubljal
nogo
.
Toda
hitro
jih
je
povesil
.
Zakaj
v
njenih
očeh
ni
videl
milosti
.
»
Kje
je
Irena
?
«
»
Pobegnila
.
«
»
Z
Iztokom
!
«
»
Ne
,
sveta
despojna
.
Teden
dni
poprej
.
«
»
Zakaj
je
nisi
poiskal
?
«
»
Izginila
je
,
kakor
bi
utonila
v
morju
.
Brez
sledu
.
«
»
Išči
jo
,
zvedi
zanjo
,
plačuj
vohune
,
sicer
se
mi
ne
prikaži
več
!
Kako
si
stražil
Iztoka
!
«
»
Izdajstvo
v
hiši
!
Spiridion
je
izginil
z
Grkom
.
Podkupljen
je
bil
od
trgovca
.
«
»
Tudi
njega
išči
in
išči
Epafrodita
,
ki
se
ni
utopil
,
nikdar
.
Ne
verjamem
lisjaku
!
«
»
Za
Epafroditom
je
poslal
jasni
despot
jadrnico
.
«
»
Tega
te
nisem
vprašala
!
Pojdi
!
«
Po
tleh
je
drsel
Azbad
od
despojne
in
odšel
pobit
in
ponižan
kakor
zadnji
suženj
,
ko
ga
pretepe
gospodar
z
bičem
.
Ko
je
prišel
iz
palače
,
so
že
gorele
zvezde
na
nebu
.
Divje
je
gonil
žrebca
preko
trgov
na
Kamp
v
vojašnice
,
da
bi
nad
nedolžnimi
palatinci
izbruhal
srd
zaradi
ponižanega
napuha
.
V
nizkih
tabernah
,
mimo
katerih
je
jezdil
,
so
pa
popivali
Epafroditovi
sužnji
,
svobodni
in
veseli
,
da
so
dobremu
gospodarju
izpolnili
zadnjo
željo
ter
v
jutro
nahujskali
narod
v
divji
upor
zoper
carja
in
carico
.
Iz
dalje
se
je
svitalo
jutro
.
Zvezde
so
postajale
redkejše
,
močan
vzhodnik
je
pihal
po
Propontidi
.
Epafrodit
je
stal
nepremično
še
vedno
na
krovu
in
slonel
na
ograji
jadrnice
.
Pretekla
so
desetletja
,
odkar
ni
prebil
bogati
trgovec
toliko
duševnega
in
telesnega
napora
.
Toda
njegovim
očem
se
še
ni
zahotelo
spanca
.
Dramila
ga
je
zavest
,
da
se
vozi
zmagalec
iz
Bizanca
.
Nebo
je
svetilo
z
milijardami
lučk
njegovemu
zmagoslavju
,
šumeča
Propontida
mu
je
z
valovi
vzklikala
:
Mnoga
leta
!
Dolga
,
stisnjena
barčica
je
letela
.
Veter
je
polnil
jadra
,
da
so
se
jambori
krivili
.
Ob
straneh
pa
so
še
udarjala
v
morje
dolga
vesla
pod
mišičavimi
rokami
najboljših
sužnjev
,
ki
jih
je
bil
vzel
Epafrodit
s
seboj
.
V
začetku
vožnje
je
bil
tako
razburjen
,
da
ni
bilo
prostora
nobeni
drugi
misli
kakor
misli
na
beg
in
rešitev
.
Neprestano
je
veleval
Numidi
,
naj
hitreje
udarja
s
kladivom
takt
veslačem
.
Obetal
jim
je
plačilo
in
nagrado
povrhu
,
če
utečejo
carskim
zasledovalcem
.
Prepričan
je
bil
,
da
ni
v
bizantinskih
vodah
hitrejše
jadrnice
mimo
njegove
.
Toda
kljub
temu
,
da
je
letela
z
ugodnim
vetrom
in
pod
vesli
,
se
mu
je
zdelo
,
da
leze
počasno
in
da
utegne
vsak
hip
zazreti
za
seboj
rdeče
oko
carske
barke
,
ki
ga
ujame
in
odvede
v
smrt
.
Šele
ko
se
je
svitalo
jutro
in
so
prebrodili
nad
pol
Propontide
in
ko
najboljše
oko
ni
zapazilo
nobene
zasledujoče
barke
,
se
je
Epafrodit
pomiril
.
Dovolil
je
veslačem
pol
ure
odmora
in
obilen
zajtrk
.
Tudi
njemu
je
prinesel
Numida
ostrig
in
mrzlih
prepelic
ter
vrč
starega
vina
.
Trgovec
se
je
zavil
v
plašč
,
zakaj
mrazilo
ga
je
v
hladni
jutranji
sapi
.
Jedel
je
s
slastjo
,
napor
in
skrb
sta
ga
užejala
,
da
je
točil
izredno
mnogo
iz
vrča
.
Ko
se
je
okrepčal
,
so
se
mu
umirjevale
misli
,
budila
se
mu
je
samozavest
,
da
je
zmagal
despojno
,
otel
Iztoka
in
sebe
.
Na
vzhodu
se
je
bočila
zarja
.
Trgovec
se
je
ozrl
proti
Bizancu
,
ki
je
pogledom
že
davno
utonil
v
morju
.
Občutil
je
nenadoma
tesno
bolest
v
srcu
.
Bizanc
!
Štirideset
let
je
bival
v
njem
,
zaslovelo
je
njegovo
ime
,
z
Justinijanom
je
kockal
neštetokrat
,
preden
je
še
zacaroval
.
Tisoče
je
izgubljal
nalašč
,
da
je
prestolonaslednik
Upravda
imel
novce
za
razkošno
življenje
.
Danes
pa
mora
bežati
,
dasi
ni
storil
krivice
.
Bežati
mora
,
ker
je
branil
Ireno
,
ker
je
otel
življenje
tistemu
,
kateremu
je
dolgoval
sam
življenje
.
»
O
,
Bizanc
,
kako
si
ostuden
,
«
je
izpregovoril
na
glas
.
»
Sedaj
moram
proč
od
tebe
,
moram
.
Ukaz
usode
!
Toda
šel
bi
bil
brez
tega
povelja
,
ker
je
gnus
do
razmer
tako
grenak
,
da
bi
ga
moja
leta
več
ne
prebolela
.
«
Epafrodit
je
zaklopil
oči
kakor
na
nebu
zvezde
ob
vzhodu
jutra
.
Zavil
se
je
še
tesneje
v
plašč
in
se
udobno
naslonil
na
mehkem
stolu
.
Valovi
so
se
penili
ob
bokih
ladje
in
mu
zazibali
otožne
misli
v
sladek
užitek
zmage
in
maščevanja
.
Živo
se
je
vglobil
v
carigrajsko
jutro
.
Slišal
je
šum
množice
,
ki
so
jo
nahujskali
njegovi
osvobojeni
sužnji
.
Videl
je
bledi
obraz
duhovite
despojne
,
ki
si
je
grizla
ustnice
v
gnevu
,
da
jo
je
ukanil
Grk
in
ji
iztrgal
plen
iz
rok
.
Smeh
se
mu
je
krožil
okrog
ustnic
,
ko
je
gledal
v
duhu
suho
lice
despota
,
beročega
njegovo
pismo
,
ki
ga
je
moralo
užaliti
do
smrtne
grenkosti
.
Sporočil
mu
je
,
da
gre
v
smrt
,
da
se
potopi
sredi
morja
.
S
to
lažjo
ni
upal
Epafrodit
ustaviti
preganjanja
in
stikanja
za
seboj
!
Predobro
je
poznal
Bizanc
,
kjer
se
je
moralo
vedno
verjeti
nasprotno
,
kar
si
povedal
.
In
če
bi
verjel
Upravda
,
ne
verjela
bi
nikdar
despojna
.
Želja
po
maščevanju
bo
dvignila
sidro
najboljšim
barkam
in
razkropile
se
bodo
po
vsem
Egejskem
morju
ter
ga
iskale
.
Epafrodit
se
je
skoraj
glasno
nasmehnil
.
Njegov
načrt
je
bil
na
pičico
zarisan
.
Odločno
je
razgrnil
volneno
togo
,
vstal
,
se
ozrl
proti
vzhajajočemu
soncu
in
z
dvignjenimi
prsmi
potegnil
vase
hladni
zrak
.
Zasenčil
je
oči
z
dlanjo
.
Na
obzorju
se
ni
ganila
nobena
bela
perut
hiteče
ladje
.
Umirjen
in
zadovoljen
je
poklical
Numido
in
mu
zapovedal
,
naj
krmar
okrene
ladjo
,
ko
prebrodijo
Helespont
,
proti
severozapadu
,
v
smeri
otoka
Samotrake
.
Če
zazro
pred
seboj
ladjo
,
naj
se
ji
ne
ognejo
.
Ob
njej
naj
plovejo
dalje
in
razvijejo
njegov
prapor
.
Če
pa
bi
se
bližala
barka
za
njimi
,
naj
mu
takoj
naznani
.
Nato
je
šel
v
spalnico
in
zaspal
kakor
truden
vojvoda
po
zmagoviti
bitki
.
Bližala
se
je
tretja
polnoč
,
odkar
so
bili
na
morju
.
Spati
ni
smel
nihče
,
tako
se
je
glasilo
povelje
.
Epafrodit
je
stal
na
krovu
in
strmel
v
noč
,
da
bi
zagledal
luč
v
pristanišču
trdnjave
Toper
.
Zakaj
krmar
je
trdil
,
da
jih
zagledajo
opolnoči
.
Vožnja
je
bila
ves
čas
ugodna
.
Srečali
so
nekaj
bark
,
ki
so
plule
v
Bizanc
.
Vse
so
poznale
Epafroditovo
jadrnico
in
vse
so
jo
spoštljivo
in
navdušeno
pozdravljale
.
Epafrodit
se
jim
je
nalašč
bližal
,
ker
je
hotel
,
da
potoma
povedo
carskim
ladjam
,
kam
je
bežal
.
Preračunal
je
natančno
,
da
morajo
ladje
preganjalke
zakasniti
en
dan
ob
najhitrejši
vožnji
.
Toliko
časa
pa
mu
je
zadoščalo
,
da
načrt
izvede
in
izbriše
vsako
sled
za
seboj
.
Opolnoči
se
je
oglasil
suženj
na
jarbolu
:
»
Luči
!
«
»
Toper
,
«
je
ponovil
krmar
in
se
priklonil
Epafroditu
.
Takoj
so
pričeli
povezovati
jadra
.
Vesla
so
le
polagoma
udarjala
v
vodo
in
gnala
jadrnico
v
pristan
.
Preden
so
prišli
v
soseščino
bark
,
je
ukazal
Epafrodit
:
»
Sidro
!
«
Velika
vretena
so
zaškripala
,
maček
se
je
potopil
in
zapičil
v
dno
,
ladja
se
je
stresla
,
nekoliko
nagnila
in
obstala
.
V
morje
so
spustili
čolniček
.
Vanj
sta
sedla
Epafrodit
in
Numida
,
moštvo
je
ostalo
na
ladji
in
poleglo
.
Edini
evnuh
Spiridion
ni
zaspal
.
Vse
noči
in
dneve
je
prebedel
na
barki
.
Zaril
se
je
v
kot
pod
krovom
,
pokril
s
plahtami
vreči
z
denarjem
in
prečepel
na
njih
v
groznem
strahu
.
»
Če
nas
ulove
?
«
Zamižal
je
vselej
ob
sami
misli
in
se
stisnil
v
klobčič
ter
objel
svoj
zaklad
.
Kadar
se
mu
je
vrnil
zopet
pogum
,
ko
je
na
ladji
vse
počivalo
in
so
doneli
le
udarci
tolkača
veslačem
,
je
odgrnil
umazane
plahte
,
odvezal
vrečo
s
tisoč
zlatimi
bizantinci
ter
s
slastjo
tipal
po
zlatnikih
,
prešteval
jih
s
potnimi
rokami
in
spuščal
tiho
na
kupček
.
Če
mu
je
iz
tresoče
se
roke
zdrknil
zlat
in
je
tanko
zacingljalo
,
je
vselej
vztrepetal
.
Vso
dušo
mu
je
objela
nedosežna
sladkost
ob
tem
glasu
,
hkrati
pa
mu
je
grozen
strah
zgrabil
mozeg
,
da
je
pokril
z
vsem
telesom
svoj
zaklad
in
prisluškal
dolge
trenutke
,
če
ni
glas
koga
zbudil
in
privabil
dolgo
roko
,
ki
bi
se
iztegnila
iz
mraku
in
segla
po
denarju
.
Ko
je
prebil
strah
,
je
štel
dalje
,
preštel
do
zadnjega
,
spravil
,
tesno
zavezal
vrečo
in
pričel
razmišljati
,
česa
bi
se
lotil
.
Priskoparil
je
toliko
,
da
bi
lahko
brez
dela
živel
.
Ali
kako
bi
mogel
posegati
v
kup
,
ki
bi
kopnel
in
ginil
.
Ne
.
Sklenil
je
,
da
v
Toperu
izstopi
in
odide
v
Solun
ter
neznan
začne
majhno
trgovino
.
Zato
je
tako
silno
hrepenel
,
da
bi
se
mogel
izkrcati
.
Toda
Epafrodit
je
šel
,
z
njim
Numida
,
moštvo
spi
brezskrbno
spanje
,
on
pa
bedi
,
čaka
in
se
trese
.
Naj
sedajle
pridejo
ladje
iz
Bizanca
...
Zadrgetal
je
ob
tej
misli
in
se
ozrl
skozi
okroglo
lino
izpod
krova
.
Kakor
bi
ga
speklo
,
je
odmaknil
obraz
.
Počasi
se
je
dvignil
in
pritisnil
samo
eno
oko
k
lini
.
Zastokal
je
,
zaječal
in
se
zvil
nad
svoj
zaklad
.
Otrpnil
mu
je
razum
,
stisnil
ga
je
tolik
strah
,
da
se
je
od
drgetanja
stresal
pod
njim
.
Kmalu
je
slišal
,
da
je
nekaj
trčilo
ob
barko
.
Dvignil
je
glavo
in
prisluškoval
.
Jadrnica
se
je
rahlo
gugala
.
Zopet
je
potegnil
dolgi
vrat
proti
lini
in
pogledal
.
Ob
ladji
je
stala
kupčijska
barka
,
sklopljena
z
mostom
z
Epafroditovo
ladjo
.
Na
mostu
je
videl
ljudi
,
ki
so
stopali
iz
tuje
barke
na
krov
.
Zaslišal
je
nad
seboj
stopinje
.
Usta
so
se
mu
razprla
v
krik
.
Toda
glasu
ni
bilo
iz
grla
,
zaječal
je
in
objel
zaklad
in
mižé
čakal
smrti
.
Ladja
se
je
zibala
,
umirjevala
,
stopinje
nad
njim
so
prihajale
in
odhajale
,
vračale
se
zopet
in
utihnile
.
Spiridion
je
bil
po
vsem
telesu
oblit
od
strašne
groze
.
Še
enkrat
se
je
nagnila
jadrnica
,
zarožljale
so
verige
,
nato
vse
tiho
.
Pod
vesli
je
pljuskalo
morje
.
Drgetajoč
kakor
topolov
list
se
je
vzpel
na
vrečah
in
pogledal
skozi
lino
.
Tuja
ladja
se
je
oddaljila
in
v
temi
izginila
.
Evnuh
se
je
oddahnil
in
v
zahvalo
molil
vero
.
Takoj
nato
pa
se
je
ladja
vzburila
.
Pod
krovom
so
se
zasvetile
luči
,
vsi
sužnji
–
sedaj
svobodni
služabniki
–
krmar
,
Numida
in
Epafrodit
,
vse
se
je
zbralo
na
krovu
prav
tik
evnuhovega
ležišča
.
Epafrodit
je
obstal
sredi
njih
.
Odet
je
bil
v
navadno
,
preprosto
obleko
popotnega
prekupca
.
Vse
lice
je
bilo
izpremenjeno
,
rjavo
maziljeno
,
kakor
od
sonca
ogorelo
,
da
ga
je
Spiridion
komaj
spoznal
.
»
Končana
je
pot
,
končana
vaša
služba
,
«
je
začel
Epafrodit
s
tihim
glasom
.
Sužnji
so
se
pripogibali
,
nekateri
iz
vrojene
navade
poklekali
.
»
Stojte
,
svobodni
ste
.
Vsakemu
sem
pripravil
plačilo
za
trud
,
da
lahko
počije
,
potem
poišče
slednji
službe
koder
koli
.
«
Nekateri
so
začeli
glasno
ihteti
.
»
Vsi
veste
,
kaj
se
je
zgodilo
v
Bizancu
,
vsi
veste
,
da
visi
smrt
nad
menoj
.
«
Ihtenje
je
postajalo
glasnejše
,
nekateri
so
dvigali
pesti
in
stiskali
čeljusti
.
»
Hvala
vam
,
zvesti
ste
mi
bili
in
upam
,
da
ob
slovesu
ne
bo
med
vami
izdajalca
.
«
Dvigali
so
se
prsti
kakor
za
prisego
.
Ali
vse
glavé
so
se
okrenile
v
kot
na
Spiridionovo
ležišče
.
Tudi
Epafrodit
se
je
ozrl
na
evnuha
.
»
Tegale
sumite
?
Spiridion
,
ali
res
?
«
Evnuh
se
je
zakolebal
na
kolena
,
dvigal
visoko
prste
in
ponavljal
prisego
na
Krista
,
na
Očeta
in
Sv.
Duhá
.
»
Zaseže
te
smrt
tukaj
,
pekèl
tamkaj
,
ako
si
izdajalec
!
«
Spiridion
se
je
tresel
in
se
rotil
na
sv.
Trojstvo
,
da
nikdar
.
»
Torej
zaupam
vsem
!
Moje
dragocenosti
so
na
kupčijski
barki
.
Jadrnica
je
prazna
.
Trgovec
,
moj
prijatelj
,
jih
popelje
v
Atene
.
Jaz
sedaj
izstopim
v
Toper
,
izstopite
tudi
vi
in
v
jutro
raztrosite
po
mestu
vsi
žalostno
novico
,
da
je
sklenil
Epafrodit
potopiti
se
z
brzo
jadrnico
vred
.
Ko
vzide
sonce
,
priveslajte
in
zavrtajte
ladjo
,
da
se
pogrezne
.
Žalujte
za
menoj
,
da
premotite
ljudi
.
Zakaj
tukajšnji
prefekt
gotovo
naznani
takoj
v
Bizanc
,
da
sem
se
res
potopil
,
ladje
,
ki
me
brez
dvoma
zasledujejo
,
priplovejo
sem
in
se
vrnejo
.
Sled
bo
izbrisana
,
moje
življenje
oteto
in
varno
.
Če
me
kdo
sreča
,
naj
me
ne
pogleda
,
naj
me
ne
pozdravi
.
Ali
mi
storite
še
to
zadnjo
uslugo
,
vi
,
svobodni
možje
?
«
Vsi
so
se
stisnili
k
njemu
,
iskali
njegovih
rok
,
jih
poljubljali
in
govorili
grozne
prisege
ter
klicali
vse
strele
iz
nebes
,
ves
pekel
iz
zemlje
na
izdajalca
...
Ob
sončnem
vzhodu
se
je
gnetla
množica
ljudi
na
obrežju
.
Ves
Toper
se
je
izpraznil
.
Epafroditovo
ime
ni
bilo
neznano
častnikom
in
prefektu
samemu
ne
.
Ljudi
je
prignala
radovednost
,
kako
utone
lepa
barčica
in
pokoplje
samomorilca
.
Osvobojeni
sužnji
so
begali
po
mestu
,
na
glas
jokali
,
si
ruvali
lasé
,
se
grizli
v
ustnice
do
krvi
in
vili
roke
ob
nesreči
svojega
gospoda
,
katerega
preganja
po
krivici
silni
Upravda
.
Nekateri
so
nalašč
vpričo
vojakov
zabavljali
na
despota
,
da
so
jih
prijeli
in
odgnali
v
kazen
.
Ko
je
nenavadna
novica
prišla
v
stan
prefekta
Rustika
,
jo
je
izvedela
tudi
Irena
,
ki
je
bila
prišla
srečno
iz
Bizanca
po
kopnem
k
stricu
in
bivala
s
služkinjo
Cirilo
v
preprostem
,
na
pol
barbarskem
mestu
srečnejša
kakor
na
gnilem
dvoru
.
»
Epafrodit
,
moj
rešitelj
,
varuh
Iztokov
?
«
je
izpregovorila
Irena
na
pol
šepetaje
Cirili
,
ki
je
prihitela
k
njej
z
usodno
novico
.
Zaradi
dolge
vožnje
po
Solunski
cesti
iz
Bizanca
do
Topera
ji
je
nežno
lice
nekoliko
zagorelo
in
utrujenost
še
ni
izginila
z
njega
.
Slonokoščeni
glavnik
,
s
katerim
naj
bi
ji
ravnala
Cirila
zlate
lase
,
ji
je
padel
iz
tresoče
se
roke
.
Dolgi
,
razpuščeni
prameni
mehkih
kodrov
so
se
ji
usuli
po
ramenih
,
po
beli
jutranji
prtenini
preko
prsi
.
Vsi
spomini
,
vsa
iskrena
ljubezen
do
Iztoka
in
iz
nje
porojena
hvaležnost
do
Epafrodita
so
se
zbudili
z
vročim
plamenom
v
njenem
srcu
.
Lica
so
ji
zagorela
v
srčnem
ognju
,
ustnice
so
se
ji
tresle
.
»
Bogorodica
,
naj
ne
umre
pravičnik
!
Cirila
,
jaz
ga
otmem
,
moram
,
iz
hvaležnosti
,
iz
ljubezni
do
svojega
Iztoka
.
Hiti
!
«
V
naglici
ji
je
sužnja
spela
lase
s
srebrno
zalasnico
,
jo
odela
preko
tunike
z
lepo
stolo
in
ji
pomagala
obuti
mehke
sandale
.
Nato
sta
šli
obe
k
stricu
,
prefektu
Rustiku
.
Stric
je
že
zvedel
o
nameri
Epafrodita
.
Vojaki
so
ga
obvestili
,
da
so
ujeli
nekaj
sužnjev
,
ki
so
glasno
žalili
veličanstvo
despota
.
Le-ti
da
so
povedali
,
zakaj
gre
Epafrodit
sam
v
smrt
–
Justinijan
ga
dolži
po
krivem
,
naperil
je
pravdo
zoper
njega
,
on
pa
mu
hoče
ubežati
s
samomorom
.
Prefekt
,
Bizantinec
skozi
in
skozi
,
si
je
hitro
domislil
,
da
ga
bogato
nagradi
sam
Upravda
,
če
otme
Epafrodita
in
mu
ga
izroči
živega
.
Ravnal
se
je
pravkar
zdoma
,
da
bi
naglo
ukrenil
vse
potrebno
in
zajel
ladjo
,
preden
se
potopi
.
Tedaj
je
prišla
Irena
.
»
Na
Krista
,
otmi
ga
,
striček
!
«
Irena
je
dvignila
tresoče
se
roke
,
v
očeh
so
ji
igrale
solze
vsa
je
trepetala
.
Rustik
se
je
zavzel
.
»
Irena
,
ti
jokaš
?
Čemu
?
On
je
zoprnik
jasnega
despota
,
čemu
solze
za
takega
,
solze
dvorjanice
?
«
Irena
ni
bila
doslej
povedala
stricu
še
ničesar
,
kar
se
je
zgodilo
z
njo
v
Bizancu
.
Rekla
je
samo
,
da
želi
ostati
dalje
časa
pri
njem
na
deželi
,
ker
ji
ni
bilo
dobro
v
carski
palači
.
Rustik
jo
je
sprejel
z
velikim
veseljem
in
bil
zelo
ponosen
,
da
biva
pri
njem
sorodnica
dvorjanica
.
»
Epafrodit
mi
je
storil
veliko
dobroto
v
Bizancu
.
Povem
ti
odkrito
,
stric
,
vzljubila
sem
magistra
peditum
.
Toda
zadela
ga
je
nemilost
despojne
in
uničen
bi
bil
nekoč
,
ko
je
bil
z
menoj
,
da
ga
ni
otel
ta
Epafrodit
s
svojimi
sužnji
.
In
tudi
mene
bi
bili
onečastili
in
pahnili
v
nesrečo
najeti
razbojniki
.
«
Rustik
se
ni
začudil
.
Pomižal
je
na
eno
oko
in
se
nasmehnil
.
»
A
,
tičica
,
si
že
doživela
zanimive
ljubezenske
spletke
na
dvoru
.
E
,
živi
se
v
Bizancu
,
živi
!
Poznam
despojno
!
Tvojo
prošnjo
izpolnim
.
Ne
bo
počival
ta
Grk
v
morju
.
Naj
mu
posteljeta
despot
in
despojna
.
Upravda
ima
trde
postelje
za
krivičnike
.
«
Rustik
se
je
prestopil
,
da
bi
naglo
odšel
in
prestregel
trgovčevo
namero
.
»
Ne
smeš
,
stric
!
Otmi
ga
in
daj
mu
svobodo
.
Glej
,
jaz
mu
dolgujem
življenje
.
«
Irena
je
zastavila
stricu
pot
in
se
ga
oklenila
.
Toda
prefekt
jo
je
prijel
rahlo
za
roke
,
jih
dvignil
od
vratu
in
šel
mimo
nje
proti
izhodu
.
»
Otrok
moj
,
prva
ljubezen
–
prvi
spomini
!
Pozabiš
,
ko
zaljubiš
drugič
–
tedaj
se
dobi
drug
prijatelj
,
ki
te
otme
–
zakaj
ta
mora
v
Bizanc
pred
despota
,
ki
sem
mu
prisegel
zvestobo
!
«
Rustik
je
odšel
s
trdimi
koraki
moža
,
ki
je
navajen
velevati
.
Irena
je
prebledela
;
iztegnila
je
tresočo
se
desnico
za
stricem
,
kakor
bi
ga
hotela
pridržati
,
ustaviti
:
»
Nikar
!
Usmili
se
me
.
Otmi
ga
!
«
Toda
trdi
koraki
so
že
odmevali
po
marmoru
,
včasih
je
trčil
meč
in
zarožljala
veriga
na
jeklenih
prsih
prefektu
.
Stric
je
odhajal
,
da
bi
ujel
Grka
in
ga
izročil
pravici
.
Ireni
se
je
upognila
hrepeneča
desnica
,
obe
roki
je
pritisnila
na
vroče
čelo
.
Cirila
jo
je
objela
krog
pasu
,
omahujočo
v
silni
bolesti
.
V
svoji
sobi
se
je
zgrudila
pred
ikono
.
»
Prizanesi
,
o
Kriste
!
Odpusti
,
otmi
,
otmi
!
«
Hipoma
je
umolknila
.
Za
trenutek
je
uprla
oči
v
ikono
Bogorodice
.
Obraz
ji
je
zažarel
.
»
Cirila
,
nocoj
ga
otmem
iz
ječe
!
«
»
Prejasna
gospodarica
,
težko
delo
!
«
»
Ni
častnika
pri
posadki
,
ki
bi
ne
izpolnil
dvorjanici
slednje
želje
.
Videla
ga
bom
še
nocoj
,
govorila
z
njim
o
Iztoku
,
mordà
mu
je
sporočil
,
kje
biva
,
ali
je
morda
pozabil
na
mojo
ljubezen
.
«
»
Prejasna
,
on
te
ne
pozabi
!
«
»
Da
,
on
ne
pozabi
moje
ljubezni
.
O
,
Epafrodit
gotovo
ve
,
kje
biva
sedaj
.
Stražo
podkupiva
in
potem
zbeživa
k
njemu
.
Cirila
,
k
njemu
,
k
mojemu
edinemu
!
«
Irenino
srce
se
je
razgorelo
v
koprnenju
.
»
Hitro
na
obal
,
Cirila
.
Videti
ga
moram
;
tudi
Epafrodit
me
mora
videti
.
Moje
oči
mu
bodo
govorile
:
Ne
boj
se
!
Irena
ti
vrne
dolg
.
«
V
pristanu
se
je
ljudstvo
razmikalo
ob
prihodu
prefekta
.
Dva
centurija
sta
vodila
oddelke
vojakov
za
njim
.
Hitro
so
zasedli
pripravljene
čolne
in
se
uprli
v
vesla
ter
gnali
proti
jadrnici
,
ki
se
je
svetila
daleč
pred
luko
v
žarkih
vzhajajočega
sonca
.
Med
množico
je
nastal
začuden
šum
,
ko
je
sam
prefekt
sédel
v
lep
čolnič
in
s
štirimi
častniki
odrinil
na
morje
.
»
Otmo
ga
!
Ne
utone
!
Dobi
ga
v
pest
Upravda
!
Škoda
lepe
barčice
!
Kaj
bi
jo
potapljal
?
Naj
bi
bežal
,
galebi
je
ne
dohité
,
tako
je
urna
.
In
denar
ima
,
pa
tišči
v
smrt
!
«
Vse
to
je
čul
,
pomešan
med
množico
,
Epafrodit
.
Nihčè
se
ni
menil
za
preprostega
potnika
,
spoznal
ga
ni
v
Toperu
nihče
.
Ko
je
trgovec
videl
,
da
so
čolni
odrinili
in
vedel
,
zakaj
so
odrinili
,
ga
je
spreletel
strah
.
Če
jih
Numida
ne
opazi
,
če
dospo
do
ladje
,
preden
odmaši
zavrtane
luknje
,
je
prečrtana
prevara
.
Prefekt
razpošlje
vse
vojaštvo
na
lov
za
njim
.
Kako
bi
ubežal
?
Iz
Bizanca
pridejo
carski
zasledovalci
in
pogon
bi
bil
usoden
.
Epafrodit
se
je
ozrl
.
Rad
bi
se
bil
preril
iz
množice
.
Ali
gneča
je
bila
kakor
zid
teles
.
Čedalje
bolj
so
se
bližali
čolni
brzi
jadrnici
,
tišji
molk
je
trepetal
nad
ljudstvom
.
Šepetaje
,
polglasno
so
govorili
drug
drugemu
opazke
na
uho
.
»
Na
krovu
je
!
«
je
završalo
med
ljudmi
.
Na
rilcu
brze
jadrnice
se
je
prikazala
postava
v
bleščeči
se
opravi
in
z
belim
praporcem
mahala
kakor
v
pozdrav
prihajajočim
.
»
Poslavlja
se
,
Grk
!
«
je
izpregovoril
tik
za
Epafroditovim
hrbtom
slok
Herul
,
ki
je
dišal
po
konjskem
potu
.
»
Prefekt
se
je
dvignil
!
Vojaki
veslajo
hitreje
!
Dobé
ga
!
«
Epafrodit
je
začutil
mravlje
po
hrbtu
.
»
O
,
Numida
,
«
se
je
jezil
v
srcu
,
»
grom
te
ubij
!
Kaj
čakaš
?
Izdaš
me
!
Odmaši
!
«
Tedaj
je
zletelo
belo
praporce
preko
ograje
v
morje
.
Bleščeča
postava
je
izginila
s
krova
.
Epafrodit
je
pridrževal
sapo
.
Vojaki
so
gonili
na
smrt
–
med
ljudstvom
grobna
tišina
.
Kar
se
nagne
visoka
jambora
na
jadrnici
.
Ljudstvo
na
obrežju
vzklikne
:
»
Tone
!
Potaplja
se
!
«
Na
krovu
se
prikaže
suženj
v
kratki
tuniki
,
pa
kriči
in
vije
z
rokami
.
»
Hitro
si
se
preoblekel
,
Numida
!
Dobro
igraš
!
Imeniten
dečko
!
«
Epafrodit
ga
je
hvalil
v
srcu
,
groza
je
ponehavala
.
Barka
se
je
nagnila
čisto
na
stran
,
voda
je
udarila
pod
krov
skozi
odprte
line
,
valovje
se
je
razburilo
in
razpenilo
,
suženj
je
planil
s
krikom
s
krova
v
morje
in
se
prijel
čolnička
,
ki
je
plesal
ob
barki
.
Vojaki
so
dvignili
vesla
in
čolna
sta
obstala
.
Na
obrežju
se
je
razlegal
krik
,
smeh
,
zašumeli
so
valovi
,
barka
je
utonila
.
Ljudstvo
se
je
razkropilo
;
Epafrodit
je
obstal
sam
,
z
radostjo
v
srcu
,
da
je
izvel
do
pičice
svoj
načrt
,
pa
spet
z
grenkostjo
,
ker
je
morala
poginiti
barka
ljubica
,
da
je
s
poginom
zabrisala
sled
pred
preganjalci
.
Ko
je
tako
zatopljen
obslonel
na
kamnu
,
ga
je
nekdo
potegnil
za
rokav
.
Spiridionove
oči
so
se
zasvetile
pred
njim
.
Veliko
veselje
je
bilo
na
evnuhovem
obrazu
.
»
Gospod
!
«
je
spregovoril
,
ko
se
je
previdno
ozrl
po
okolici
.
»
Gospod
,
videl
sem
svetlo
dvorjanico
Ireno
.
«
»
V
Toperu
?
«
se
je
razveselil
Epafrodit
.
»
Tukajle
,
tamle
pod
platano
je
objokovala
tvojo
smrt
.
«
»
Objokovala
?
Je
li
tudi
ona
zvedela
?
«
»
Kaj
bi
ne
?
Ni
dojenčka
v
Toperu
,
da
bi
ne
izgovarjal
tvojega
imena
.
Potrudili
smo
se
,
gospod
,
zelo
potrudili
.
«
»
Plakala
je
,
praviš
?
«
»
Na
glas
!
Bridko
,
da
so
mi
solze
stopile
v
oči
.
Morda
je
omedlela
,
zakaj
videl
sem
častnike
,
ki
so
jo
obkrožili
,
prinesli
nosilnico
in
odšli
z
njo
.
«
»
Sirotka
,
angel
božji
!
Še
danes
jo
potolažim
.
Greh
ima
,
kdor
ne
otare
solz
s
teh
nebeških
oči
.
«
Epafrodit
je
govoril
ganjen
in
ponosen
.
Vsa
duša
mu
je
vnovič
zaplamenela
za
Ireno
in
zazdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
ga
bil
Bog
oblagodaril
in
ga
vároval
zadnje
dneve
edino
zato
,
da
izvrši
najlepšo
nalogo
svojega
življenja
,
da
združi
dvoje
plemenitih
src
,
Iztoka
in
Ireno
.
»
Greh
ima
,
praviš
,
gospod
.
In
res
ga
ima
in
imel
bi
ga
jaz
,
tako
velikega
,
da
bi
me
sam
patriarh
ne
otel
peklà
,
ko
bi
ti
ne
bil
naznanil
.
«
»
Zahvalim
te
.
Razodel
si
mi
hvaležnost
svetle
dvorjanice
.
Epafrodit
ji
vse
povrne
.
Kam
sedaj
,
Spiridion
?
«
»
V
Solun
;
ker
si
nehal
ti
,
začnem
s
trgovino
jaz
!
«
»
Želim
sreče
,
modrost
imaš
.
Morda
se
še
vidiva
.
Morda
te
bom
še
potreboval
!
«
»
Na
službo
,
prejasni
,
vedno
na
službo
,
tebi
do
smrti
.
«
Epafrodit
je
zagledal
Numido
,
ki
je
plul
s
čolničem
vštric
s
prefektom
in
glasno
objokoval
smrt
svojega
gospoda
.
Slišal
je
,
da
je
govoril
Rustiku
,
kako
ga
je
ljubil
,
da
je
hotel
z
njim
vred
v
smrt
,
pa
se
je
zbal
,
ker
ni
pravičen
in
čist
kakor
nedolžni
Epafrodit
.
Grk
se
je
hotel
izogniti
Numidi
,
da
bi
ne
zbudil
pozornosti
.
Zato
je
zavil
v
mesto
.
Kakor
senca
mu
je
sledil
evnuh
.
Ko
sta
prišla
pod
platano
,
je
ponovil
Spiridion
:
»
Vidiš
,
gospod
,
tukaj
je
plakala
prejasna
.
«
Tedaj
se
je
Epafrodit
ozrl
,
segel
v
nedrje
in
mu
smehljaje
se
izročil
nekaj
zlatov
.
»
Ne
maram
plačila
za
to
,
res
ne
maram
.
Toda
zlatih
bizantincev
je
samo
devet
sto
devetindevetdeset
–
za
tisoč
sva
se
zmenila
,
ne
zameri
–
zato
sprejmem
,
gospod
,
samo
zato
,
na
Krista
,
da
ne
lažem
.
«
Epafrodit
je
šel
mirno
dalje
in
mu
namignil
z
roko
,
naj
se
loči
od
njega
.
Še
isti
večer
je
Irena
zvedela
po
Numidi
vso
resnično
bridko-veselo
povest
o
Iztoku
in
o
Epafroditovi
ukani
.
V
blaženstvu
se
je
topila
pred
ikono
Bogorodice
.
In
ko
se
je
izmolila
v
hvalnem
psalmu
,
je
vstala
s
cvetjem
na
licih
,
z
ognjem
v
očeh
.
Njeno
srce
je
prekipevalo
od
ljubezni
.
Objela
je
služabnico
Cirilo
,
jo
stiskala
na
prsi
,
ji
poljubljala
oči
in
ustnice
ter
ponavljala
kakor
omotična
:
»
On
živi
!
Moj
Iztok
živi
in
me
ljubi
!
Pome
pride
,
edini
,
predobri
junak
junakov
!
«
Po
travi
so
ležali
razsedlani
konji
,
zleknjeni
,
kakor
bi
bili
pocepali
.
Krila
jih
je
plast
sivega
prahu
.
Po
bokih
so
še
polzele
tu
in
tam
debele
kaplje
potu
in
se
mesile
s
prahom
v
umazane
jagode
.
Udrte
lákotnice
izbornih
živali
so
trudno
plale
.
Kljub
plemeniti
krvi
so
komaj
vzdržali
silno
dirko
,
v
katero
jih
je
gnal
bežeči
Iztok
in
njegovi
Sloveni
.
Padala
je
večerna
rosa
.
V
dolini
je
šumel
Tonzus
od
zahoda
,
na
severu
so
šepetali
vrhovi
dreves
po
rebri
Hema
.
»
Oteti
smo
,
slava
Perunu
!
«
Tako
je
izpregovoril
Iztok
,
ko
je
odpel
jermen
pri
šlemu
in
ga
položil
v
travo
.
»
Samo
orlova
perut
bi
nas
bila
dohitela
in
delfin
bi
bil
priplul
za
nami
po
morskih
valovih
;
ker
pa
Bizantinci
niso
ne
orli
in
ne
delfini
,
zato
ležemo
brez
skrbi
to
noč
in
počijemo
.
«
Star
Sloven
,
z
razsekanim
obrazom
,
je
vrgel
težki
oklep
na
tla
in
se
zleknil
poleg
njega
na
zeleno
grivo
.
Mladi
vojaki
so
se
lotili
brašna
in
skrbeli
za
večerjo
.
Zakaj
Epafrodit
ni
pozabil
,
da
bodo
begunci
lačni
.
Velike
usnjate
torbe
ob
sedlih
so
bile
nabite
z
mesnino
in
v
čutarah
je
pljunkalo
najboljše
vino
.
Radovan
je
vlekel
za
jermen
oklep
po
tleh
in
se
bližal
Iztoku
,
ki
je
zamišljen
slonel
na
kupu
praproti
ob
prasketajočem
ognju
.
Iztok
se
je
nasmehnil
starcu
.
»
Kakor
raca
,
tako
kobališ
,
očka
!
«
Radovan
je
izpustil
jermen
iz
roke
,
oklep
je
zevajoč
obtičal
za
grmom
.
»
To
imam
za
plačilo
,
da
sem
te
rešil
!
Nehvaležnik
!
«
»
No
,
Radovane
,
ne
jezi
se
!
Zahvali
bogove
za
tako
ježo
!
Nisi
še
sedèl
na
boljšem
konju
!
«
»
Hvala
tebi
za
tako
pasjo
ježo
!
Racám
sedaj
po
tleh
,
kakor
bi
bil
pijan
.
In
vendàr
je
moje
grlo
suho
in
prašno
kakor
cesta
,
po
kateri
smo
gonili
.
«
»
Ne
jezi
se
!
Saj
veš
,
če
je
volk
v
sedlu
,
psu
ni
počitka
!
«
»
Seveda
!
Tvojega
jezika
ne
bolijo
nogé
.
«
»
Lézi
semkaj
,
počij
,
bodi
dobre
volje
in
rajši
zapoj
!
«
»
Zapoj
,
zapoj
!
Sedaj
se
šališ
z
menoj
,
ki
sem
ti
zdrobil
verige
.
Seveda
!
Lahko
ti
je
z
mojo
roko
gade
loviti
!
Toliko
modrosti
pa
ni
v
tebi
,
da
bi
vedel
,
če
kokoš
ne
zoblje
,
da
tudi
ne
poje
!
«
Radovan
si
je
jezno
pukal
brado
in
otresal
iz
nje
prah
,
ki
se
mu
je
,
pomešan
s
potom
,
sesedel
po
dolgem
prédenu
.
»
Dajte
,
mladci
,
večerje
Radovanu
!
«
Vojak
je
odprl
pred
starcem
torbo
in
privlekel
iz
nje
kos
mrzle
pečenke
.
»
Čutaro
!
«
je
zamrmral
Radovan
.
Ko
mu
jo
je
ponudil
,
jo
je
prijel
s
trudnimi
rokami
,
zakašljal
in
zacmokal
.
»
Še
pljuniti
ne
morem
,
taka
suša
!
In
sedaj
bo
tekla
ta
žlahtna
Epafroditova
kaplja
po
tako
grdi
prašni
cesti
.
Kakšna
škoda
!
«
Odpil
je
na
dušek
več
ko
pol
in
se
oddahnil
.
»
Epafrodit
,
ko
bi
ti
vedel
,
kako
te
ljubim
!
«
Nastavil
je
še
enkrat
in
nato
zakotalil
prazno
čutaro
po
travi
.
»
Iztoče
!
«
je
pričel
z
razveseljenim
glasom
.
»
Da
nisem
hodil
jaz
s
pametjo
po
svetu
,
kaj
bi
bilo
s
teboj
,
kozliček
!
«
»
Za
to
ti
bo
vedel
hvalo
ves
rod
Slovenov
.
«
»
Za
