,svoj
rojstni
dan
z
večjo
pojedino
obhajati
,
na
katero
je
povabil
vse
svoje
prijatelje
in
znance
iz
obližja
.
Če
pa
pravimo
vse
,
ne
sme
se
misliti
veliko
krdelo
družin
z
materami
in
hčerami
,
starimi
in
mladimi
sinovi
,
zakaj
Bog
je
posadil
ta
grad
tako
na
samijo
,
da
je
gospod
Benjamin
vse
svoje
izobražene
in
polizobražene
povabljence
,
celo
prifarnega
dolgopetega
šolmoštra
vštevši
,
lahko
na
prstih
obeh
rok
zračunil
,
kadar
se
je
reč
najbolje
obnesla
.
Tega
leta
pa
je
nesreča
hotela
,
da
mož
še
tega
malega
števila
ni
mogel
popolnoma
zbrati
na
praznovanje
svojega
godu
.
Eden
sosednih
graščakov
je
bil
zadnji
božič
preselil
se
tjakaj
,
kjer
vedno
godove
obhajajo
;
njegova
vdova
in
njeni
hčeri
,
o
katerih
so
jeziki
hteli
vedeti
,
da
niso
lepé
,
nosile
so
črno
obleko
in
zdelo
se
jim
je
nespodobno
ta
znamenja
neveselega
srca
razkazovati
po
veselicah
.
Družina
bližnjega
gospoda
sodnika
se
je
bila
odpravila
nekam
v
mesto
na
svatovščino
starega
strica
po
drugem
kolenu
,
ki
so
ga
muhe
v
tretje
v
zakon
gnale
.
Tako
so
se
možu
gostje
odpovedali
kakor
tistemu
bogatemu
revežu
v
svetem
evangeliju
.
Gospod
Vencelj
s
svojo
hčerjo
,
fajmošter
,
star
oficir
v
penziji
in
šolmošter
,
ti
so
obljubili
.
Marijana
in
njegovega
očeta
so
sicer
tudi
vabili
,
a
ni
se
vedelo
,
ali
prideta
ali
ne
,
ker
sina
že
dalje
časa
ni
bilo
blizu
,
stari
pa
je
imel
svoje
odurne
navade
.
Posebno
stari
hišni
Urši
je
bilo
tolikanj
čez
glavo
,
da
letos
najboljših
gostov
ne
bode
.
Dva
večera
ji
je
ta
huda
preglavica
spanec
jemala
.
Seštela
je
namreč
umna
žena
,
da
ji
to
nič
manj
škode
ne
prizadene
ko
cele
tri
šmarne
petice
.
Vse
božje
leto
se
je
veselila
na
gospodov
god
,
da
ji
bo
ta
ali
ta
kaj
okroglega
v
pest
stisnil
,
za
kar
ne
bo
drugega
treba
delati
ko
malo
postreči
.
Samo
to
je
še
varčno
ženico
tolažilo
,
da
iz
njene
škode
izhaja
gospe
korist
.
Koliko
se
bo
namreč
prihranilo
mesa
,
zabele
,
vina
in
druge
take
ropotije
.
Lepo
,
jasno
jutro
je
bilo
na
Benjaminovega
godú
dan
.
Marijan
je
bil
zgodaj
vstal
,
poklical
psa
s
seboj
in
šel
čez
travnik
.
Zapalil
si
je
bil
pipo
tobaka
in
je
ravno
preudarjal
,
ali
bi
šel
na
Slemenice
ali
ne
.
Veliko
vzrokov
je
menda
govorilo
za
pojdi
,
še
več
menda
pa
za
vrni
se
,
kajti
večkrat
je
postal
,
pogled
v
tla
obrnil
,
debelo
dima
potegnil
in
zopet
nekaj
počasnih
stopinj
storil
.
Nazadnje
pa
ni
bilo
dvomiti
,
kako
se
je
odločil
,
kajti
pot
,
ki
ga
je
ubral
,
držal
je
proti
hosti
;
tedaj
je
Slemenice
imel
za
hribom
.
Tam
na
robu
gozda
se
uleže
znak
v
senco
,
natlači
v
drugo
tobaka
in
,
kdor
bi
ga
bil
videl
tako
brez
vsega
opravka
na
tak
lep
dan
in
še
dopoldanšnjo
uro
zreti
samo
za
sivimi
oblački
,
katere
je
malomarno
iz
ust
izpuščal
,
dejal
bi
bil
:
to
je
živo
pisana
podoba
takih
ljudi
,
ki
ne
delajo
nič
,
ne
mislijo
nič
.
Ne
moremo
trditi
,
da
bi
naš
gospodič
ne
bil
zares
nič
mislil
.
Nasproti
se
pa
tudi
današnji
dan
ne
da
več
dognati
,
kaj
bi
mu
bilo
po
glavi
rojilo
,
ali
je
morda
preudarjal
,
kako
bi
se
kadilo
,
ko
bi
pipi
dal
novo
srebrno
okovanje
napraviti
,
ali
je
pa
premišljal
,
kar
poje
narodna
pesem
:
Sinoči
je
pa
slan'ca
padla
po
zelenem
travniku
;
je
vse
cvetje
pomorila
in
vse
mlade
rožice
;
meni
pa
nič
ni
za
rož'ce
,
če
jih
slan'ca
pomori
,
meni
je
za
dekle
moje
,
če
me
ona
zapusti
.
Naj
bo
že
tako
ali
tako
;
upam
,
da
ne
bomo
sami
ene
misli
ostali
,
če
rečemo
,
da
je
vrlo
malo
romantičnega
pri
mladeniču
in
da
ga
vsaj
malo
po
slabejši
strani
obseva
ta
resnica
,
da
je
konec
negotove
meditacije
—
trdo
zaspal
,
tako
da
mu
je
njegova
najzvestejša
ljubica
,
pipa
,
iz
ust
padla
.
Zbudi
se
šele
,
ko
ga
nekdo
s
palico
podreza
.
Odpre
oči
in
vidi
svojega
očeta
pred
seboj
.
»
Ali
se
nisi
ponoči
naspal
?
«
vpraša
ga
stari
malo
osorno
.
Sin
vstane
,
pobere
pipo
in
klobuk
,
pa
ne
odgovori
nič
.
Oče
se
obrne
proč
in
hoče
zopet
svojo
pot
iti
,
ker
veliko
še
s
sinom
navadno
ni
govoril
.
Pa
kakor
bi
se
nekaj
domislil
,
vrne
se
,
nekako
ostro
pogleda
sina
in
vpraša
:
»
Kaj
da
ne
greš
danes
med
ljudi
?
Ali
te
niso
vabili
?
«
»
Ne
grem
!
«
Stari
malo
molčé
postoji
,
potem
pa
pravi
:
»
Sin
,
vidim
nekaj
dni
sem
,
da
si
več
doma
,
ko
si
imel
navado
biti
.
Vem
tudi
,
da
se
ti
je
nekaj
zgodilo
,
naj
bo
že
,
kar
hoče
,
da
si
se
tako
spremenil
.
Povedi
mi
,
kaj
ti
je
?
«
Marijan
takega
vprašanja
od
svojega
vedno
tihega
očeta
ni
pričakoval
.
Dasi
je
bil
tudi
glas
nekako
nenavadno
mehek
in
očetovski
,
mladenič
ni
bil
vajen
razkrivati
srca
očetu
,
ki
se
vsaj
na
videz
ni
pečal
za
njegovo
dejanje
in
nehanje
,
zato
je
tudi
zdaj
odgovoril
:
»
Nič
mi
ni
,
motite
se
,
če
menite
,
da
sem
se
spremenil
.
Na
Slemenice
zdaj
nekaj
dni
nisem
šel
,
ker
se
mi
ravno
ne
ljubi
.
Danes
pa
bode
tako
dovolj
ljudi
gori
,
mene
lahko
pogrešajo
.
«
»
Od
kdaj
te
lahko
pogrešajo
?
«
»
Jaz
le
tako
mislim
,
da
grem
lahko
drugo
pot
gor
,
ne
ravno
danes
.
«
»
Fant
,
ti
nisi
odkritosrčen
!
Praviš
,
da
ti
ni
nič
.
To
lahko
rečeš
kmetu
,
ki
zna
pet
šteti
in
ne
dosti
več
.
Tvoj
oče
pa
je
videl
svet
in
pozna
človeka
,
kakor
ne
želi
tebi
,
da
bi
ga
poznal
.
Mene
ne
boš
preslepil
z
besedo
;
ne
motim
se
tako
brž
,
kakor
meniš
.
Ker
ti
meni
nečeš
povedati
,
povedal
bom
jaz
tebi
,
kaj
ti
je
.
Vsa
ta
otožnost
izvira
iz
tega
,
ker
ti
neka
ženska
—
imena
nečem
imenovati
—
ni
po
volji
.
Ali
ni
res
?
«
Marijan
je
očeta
debelo
gledal
.
V
tem
trenutku
bi
bil
skoro
sam
sin
verjel
,
kar
so
ljudje
ugibali
,
da
v
starem
čmerikavcu
tiči
nekaj
vražjega
,
kajti
živi
duši
ni
sam
ničesar
o
tej
reči
govoril
.
Kako
je
oče
zvedel
?
»
Odgovori
,
če
te
vprašam
!
«
pravi
stari
in
nevoljen
nabere
čelo
.
»
Res
je
,
res
,
«
pravi
Marijan
poltiho
.
»
Manico
sem
ljubil
,
pa
zdi
se
mi
—
«
»
Že
vem
,
kaj
se
ti
zdi
;
pa
pameten
bodi
.
Kadar
boš
starejši
,
hvalo
mi
boš
vedel
,
da
sem
te
prav
učil
.
Če
te
ženska
neče
,
pusti
jo
,
še
bolj
je
prav
.
Tako
ne
boš
imel
prilike
,
pustiti
je
sam
.
Svet
je
velik
,
na
ta
kót
pa
nisi
navezan
.
Zdaj
pa
pojdi
v
grad
med
ljudi
!
«
»
Danes
ne
grem
rad
.
«
»
Jaz
pravim
:
pojdi
!
Dokler
si
mlad
,
bodi
vesel
in
uživaj
!
Kadar
boš
star
,
tedaj
se
boš
plazil
okrog
.
«
Marijan
se
takemu
povelju
ni
mogel
ustavljati
.
Komaj
pak
je
dvakrat
prestopil
,
pokliče
ga
oče
nazaj
in
pravi
:
»
Ker
že
ravno
govoriva
,
naj
ti
še
to
povem
.
Če
imaš
kaj
hvaležnosti
v
sebi
,
šel
boš
po
moji
smrti
od
tod
.
Šel
boš
kam
,
kjer
tvojega
očeta
niso
poznali
.
Zato
se
ne
zmeni
veliko
,
naj
te
imajo
ženske
tu
rade
ali
ne
.
Zdaj
pa
le
pojdi
.
«
Kakor
da
bi
bil
več
izgovoril
,
kot
je
mislil
,
korači
starec
naglo
ob
róbu
hoste
proti
domu
,
Marijan
pa
prek
polja
proti
Slemenicam
.
Kaj
bi
bil
mladenič
dal
,
ko
bi
bil
mogel
v
tem
hipu
razjasniti
si
očetove
besede
!
Bil
je
ta
razgovor
z
očetom
najdaljši
;
nikdar
mu
ni
več
povedal
.
Zakaj
ne
bi
tukaj
smel
ostati
?
Nehoté
mu
je
prišla
misel
,
da
morda
oče
ni
popolnoma
zdrave
pameti
;
ali
greh
se
mu
je
zdelo
kaj
takega
misliti
in
našel
je
več
reči
,
ki
so
mu
naravnost
kazale
,
da
so
vse
besede
očetove
premišljene
.
Dasi
si
je
stari
nekako
prizadeval
ostro
govoriti
,
bilo
je
vendar
zlasti
v
poslednjih
besedah
nekaj
srčnega
,
prosečega
in
očetovskega
in
ravno
zato
,
ker
sin
tega
ni
bil
vajen
videti
pri
očetu
,
ganilo
ga
je
tolikanj
bolj
.
Čeravno
ni
mogel
razumeti
razlogov
,
zakaj
mu
oče
velí
,
malo
meniti
se
za
ljubezen
tukajšnjih
ljudi
,
namenil
si
je
vendar
že
iz
hvaležnosti
ravnati
se
po
njegovem
svetu
in
celó
—
ta
namen
je
bil
malo
težek
—
Manico
pozabiti
.
Ko
pride
na
kolovozno
pot
,
ki
drži
do
Slemenic
,
zasliši
voz
za
seboj
.
»
Počasi
,
počasi
,
prijatelj
!
Saj
vas
komaj
s
konjičem
dohajam
po
tem
kamnitem
potu
.
Boste
se
malo
obesili
in
pogovorila
se
bova
kaj
!
«
Tako
je
klical
zdravnik
Vencelj
,
ki
se
je
peljal
na
svojem
malem
vozičku
in
zdaj
pa
zdaj
zarentačil
,
da
Slemeničan
ne
da
pota
popraviti
.
Marijan
se
usede
tik
njega
.
»
Kam
ste
pa
Maričko
deli
,
da
je
ni
z
vami
,
gospod
Vencelj
?
«
vpraša
Marijan
.
»
Saj
je
že
dva
dni
tu
gori
pri
Manici
!
In
vi
ne
veste
tega
?
Včasi
so
mi
ljudje
pravili
,
da
ste
vedno
pri
sosedovih
—
več
ko
domá
,
«
pravi
zdravnik
.
»
Zdaj
že
več
dni
nisem
bil
in
tudi
danes
nisem
bil
namenjen
tja
.
«
»
Ne
?
Tako
je
ta
reč
!
A
že
vidim
,
že
vidim
,
kje
je
rana
.
Malo
ste
se
z
Manico
,
svojo
nevesto
—
le
dovolite
,
da
tako
rečem
—
razprli
in
to
vam
je
nekaj
muh
v
glavo
dalo
.
Pa
to
nič
ne
dene
,
malo
prepira
med
dvema
,
ki
se
ne
vidita
težko
,
to
je
ravno
tako
kakor
kakova
majhna
bolezen
.
Človek
ne
ve
,
kaj
je
zdravje
,
dokler
ni
bolan
.
Sonce
zvečer
zato
zaide
,
da
se
ga
človek
ne
naveliča
:
vsako
jutro
se
mu
še
lepše
zdi
.
Tako
je
tudi
prepir
v
ljubezni
,
ha
,
ha
!
Jaz
vem
,
sam
sem
bil
ravno
tak
v
svojih
lepših
letih
.
Kajne
,
da
sem
uganil
?
«
»
Ne
,
razprtja
ni
bilo
nobenega
,
«
odgovori
Marijan
.
»
Tedaj
vas
pa
že
ne
presodim
,
zakaj
bi
bili
tako
samotarski
postali
.
Dvomim
,
da
bi
vam
bilo
doma
tako
kratek
čas
.
Pa
le
majhno
počakajte
,
ko
prideva
na
Slemenice
,
potlej
sva
že
vkup
,
precej
bom
vedel
,
ali
sem
prav
mislil
ali
ne
.
Kaj
pa
kaj
počne
gospod
Kvas
?
«
Pri
tem
imenu
je
Marijan
zardel
.
Zdravnik
je
to
opazil
.
»
Ne
vem
nič
,
«
pravi
mladenič
.
»
Zdaj
vas
imam
šele
,
prijatelj
!
«
smeje
se
Vencelj
.
»
Tako
,
s
Kvasom
sta
si
navzkriž
!
Le
tiho
,
le
tiho
!
To
pa
že
ni
prav
.
S
poštenim
prijateljem
pa
ne
sme
prepira
biti
.
Le
čakajte
,
jaz
bom
vaju
spravil
,
če
le
zlomek
ni
.
Dolgo
me
že
ni
bilo
tukaj
gori
.
Glejte
no
,
da
se
še
taka
mirna
duša
,
kakor
je
ta
Kvas
,
more
skregati
s
kom
,
ki
je
zopet
tako
neškodljiv
ko
vi
,
tega
bi
ne
bil
verjel
.
«
Marijan
je
sprevidel
,
da
bi
ga
gospod
zdravnik
v
gradu
lahko
v
zadrego
pripravil
,
ko
bi
govorico
napeljal
na
reč
,
o
kateri
še
mislil
ni
rad
,
nikar
da
bi
moral
še
govoriti
.
Zato
je
menil
,
da
je
najbolje
,
če
mu
vse
pové
.
Gospod
Vencelj
je
čudé
se
poslušal
Marijanovo
pripovedovanje
.
»
Ali
pa
dobro
veste
,
da
je
to
vse
res
?
Ali
se
niste
motili
?
«
vpraša
mladeniča
.
»
Slišal
sem
nekaj
besedi
v
njunem
pogovoru
,
pač
težko
bi
bilo
,
da
bi
se
motil
,
«
odgovori
Marijan
.
»
Verjetno
je
,
verjetno
!
Mladost
je
mladost
,
ne
premisli
,
je
li
mogoče
to
ali
to
,
ali
se
da
izpeljati
ali
ne
.
Sicer
je
prav
pameten
mlad
mož
,
jaz
sem
ga
precej
rad
imel
,
ko
sem
ga
spoznal
;
ali
če
je
taka
,
zdi
se
tudi
meni
,
da
je
previsoko
pogledal
.
Svet
je
že
tak
.
Človek
v
vaših
letih
meni
,
da
se
od
ljubezni
živi
,
da
za
življenje
ni
drugega
treba
ko
malo
srca
!
Pa
tiho
zdaj
,
tukaj
sva
,
naproti
nama
gre
celo
krdelo
;
le
pamet
,
le
veseli
bodite
,
vse
se
bo
dobro
napravilo
.
«
Ko
se
je
vozič
ustavil
pred
veliko
grajsko
lopo
,
bližali
so
se
z
vrta
sem
gospodar
Benjamin
s
fajmoštrom
,
Manica
s
starim
dosluženim
vojakom
gospodom
Grašičem
in
Lovre
z
zdravnikovo
hčerjo
.
Za
vso
družbo
pak
je
repil
dolgi
učitelj
Zmuzne
,
kateri
je
sam
sebi
tovariševal
,
ker
je
iz
žalostne
skušnje
vedel
,
da
se
ne
more
nikjer
v
pogovor
mešati
.
Po
navadnih
pozdravilih
prime
gospodar
svojega
prijatelja
zdravnika
za
podpazduho
in
ga
pelje
proti
hiši
.
Marijan
si
je
sicer
prej
za
trdno
namenil
,
da
se
bode
Manice
in
Kvasa
kolikor
moči
ogibal
in
z
drugimi
govoril
.
Ali
ko
je
videl
deklico
pred
seboj
,
s
katero
je
prve
mladostne
igre
igral
,
pri
kateri
je
kakor
deček
sedeval
neskrben
in
vesel
,
za
katero
se
je
nevedé
kdaj
kakor
mladenič
vnel
in
srečen
bil
v
tihi
ljubezni
,
ki
si
je
še
skoro
sam
v
svesti
ni
bil
:
ko
jo
je
videl
pred
seboj
,
pozabil
je
očetove
besede
in
nekako
milo
se
mu
je
storilo
.
Zdaj
šele
je
videl
,
da
je
Manica
lepa
,
da
on
lepše
ne
najde
.
Lovreta
tedaj
še
pogledal
ni
,
ko
ga
je
pozdravil
.
»
No
,
Marijan
,
kaj
pa
je
tebi
,
«
ogovori
ga
domača
hči
,
»
ali
smo
se
ti
kaj
zamerili
,
da
te
ni
nič
videti
?
Bala
sem
se
celó
,
da
nas
še
danes
ne
boš
razveselil
,
vendar
smo
tako
srečni
,
da
te
še
enkrat
vidimo
.
Mislili
smo
,
da
si
zbolel
,
pa
ljudje
so
te
povsod
videli
,
samo
na
Slemenicah
ne
.
«
»
Tudi
na
Slemenicah
bi
me
bili
videli
,
ko
bi
bil
vedel
,
da
ni
nikomur
neprijetno
,
če
pridem
,
da
najdem
...
«
»
Veš
,
da
si
veliko
izgovoril
,
«
pravi
Manica
resnobno
.
»
Mene
sicer
ne
moreš
tako
naglo
razžaliti
,
vendar
opomniti
moram
na
tvoje
besede
,
da
si
bil
v
naši
hiši
zmerom
dobro
sprejet
.
Zatorej
ne
razumem
,
zakaj
tako
govoriš
.
«
»
Nič
bolj
vesel
bi
ne
mogel
biti
,
kakor
ko
bi
vedel
,
da
me
res
ne
razumeš
.
Pa
ti
bom
že
še
izpovedal
se
naravnost
,
tako
da
se
ne
boš
mogla
izgovarjati
z
nevednostjo
.
Lej
,
ta
v.
..
je
nama
že
za
petami
,
rad
bi
poslušal
menda
.
Tega
imam
jaz
v
želodcu
.
Pa
se
bova
že
zmenila
,
jaz
ti
bom
govoril
naravnost
in
menim
,
da
bom
tudi
od
tebe
resnico
zvedel
.
«
Predzadnje
besede
so
zadevale
Kvasa
,
ki
je
,
kakor
se
je
videlo
,
bil
v
živem
razgovoru
z
Maričko
.
Zdaj
šele
je
Manica
sprevidela
,
da
je
tudi
Marijanu
znano
,
kar
bi
bila
rada
vsaj
nekaj
časa
še
prikrivala
pred
svetom
.
Pomislila
je
,
da
bi
se
prav
lahko
zgodilo
,
da
bi
Marijan
ali
očetu
reč
razkril
ali
pa
z
Lovretom
kaj
opraviti
imel
,
in
barva
po
lepem
licu
se
ji
spremení
in
oči
pobesi
v
tla
.
Sklene
pri
prvi
priliki
z
Marijanom
govoriti
.
Prav
sreča
je
bila
,
da
je
bil
ravno
stotnik
Grašič
k
Marijanu
pristopil
in
ga
s
celo
vrsto
vprašanj
zamotil
,
da
ni
zapazil
spremembe
na
dekličinem
obrazu
.
Rad
ali
nerad
,
zapleten
je
bil
Marijan
kmalu
v
pogovor
o
zajcih
in
lisjakih
in
celó
šolmošter
Zmuzne
je
katero
vmes
zinil
,
dopovedovaje
gospodu
stotniku
,
—
ki
je
marsikaj
po
svetu
skusil
,
da
boljšega
lovca
ga
ni
,
kakor
je
Marijan
.
In
kakor
je
bil
ta
naš
mladi
znanec
vajen
resnobnejše
reči
hitro
obdelati
,
bil
je
tudi
zdaj
kmalu
ves
v
govoru
,
pozabivši
»
deklice
nezveste
«
in
tekmeca
in
vseh
očetov
na
svetu
,
razen
starih
zajcev
,
o
katerih
je
veliko
pravil
,
kako
mu
je
tukaj
pa
tukaj
kateri
upeljal
kožo
in
življenje
.
Kaj
mu
je
danes
sreče
tat
?
Zamoril
radost
kakšen
strup
?
Al
'
ga
prevaril
je
kak
up
?
M.
Valjavec
Pripovedovalec
večje
povesti
bi
se
dal
primerjati
amerikanskemu
volovskemu
vozniku
,
ki
ima
več
voz
zapreženih
.
Če
poganja
živino
v
prvem
vozu
,
zastaja
mu
ona
v
zadnjem
,
in
če
se
povrne
k
poslednjemu
,
zaide
spredaj
rogata
neubogljivost
iz
tira
,
tako
da
se
revež
sem
ter
tja
tekaje
ves
upeha
in
mu
še
ne
gre
vse
po
volji
.
Tako
tudi
pripovedovalcu
zastane
marsikak
prizor
,
ki
bi
utegnil
vsaj
za
tistega
zanimiv
biti
,
ki
se
je
po
izreji
ali
po
lastnih
načelih
navzel
lepe
čednosti
,
ki
ji
v
navadnem
življenju
pravijo
natančnost
.
Vemo
sicer
,
da
se
s
to
krepostjo
posebno
baha
mogočen
sosed
nas
Slovencev
,
trdé
,
da
je
nekatere
reči
šele
on
do
tal
pregledal
,
do
dna
premislil
.
Mi
Slovenci
pa
smo
zopet
pohlevni
možički
;
ko
bi
Pavliha
še
enkrat
na
svet
prišel
,
dejal
bi
morda
še
več
;
zato
se
ne
predrznemo
svojemu
sosedu
te
samoslave
ometati
,
najsi
je
včasi
že
tudi
neljubezniv
proti
nam
.
Znano
je
,
da
so
slabe
,
grešne
lastnosti
nalezljive
.
Nasproti
pa
tudi
ni
niti
Platon
ni
sveti
cerkveni
očak
Avguštin
dokazal
—
vsaj
kolikor
je
nam
znano
—
da
ne
bi
tudi
dobre
lastnosti
,
tedaj
čednosti
in
kreposti
,
take
navade
imele
,
da
bi
prehajale
od
enega
na
drugega
človeka
;
temveč
človek
ima
celo
tako
malo
originalnega
na
sebi
,
da
vse
svoje
dejanje
in
nehanje
tako
obrača
,
kakor
druge
vidi.
Po
tem
bi
mi
sklepali
—
ne
bomo
se
pa
rotili
,
da
je
ta
naša
logika
prava
—
da
je
že
tudi
med
Slovenci
kaj
takih
natančnežev
.
Ti
pošteni
ljudje
bi
nas
utegnili
tedaj
pocukati
in
reči
:
»
Ti
,
izobražen
gospodar
mora
po
stari
dobri
navadi
seznaniti
tujca
z
novimi
gosti
,
ki
jih
vpelje
v
svojo
hišo
.
Kako
je
tedaj
to
,
da
se
nahajajo
v
tvoji
povesti
ljudje
in
še
celo
mlada
deklica
,
hči
zdravnika
,
o
kateri
ne
vemo
še
več
,
kakor
da
je
na
svetu
?
«
Ko
bi
se
kaj
takega
primerilo
,
in
posebno
od
mlajših
bralcev
se
bojimo
enakega
ometa
,
ne
vemo
drugega
boljšega
izgovora
,
kakor
da
rečemo
:
pisalec
ni
od
Boga
tiste
potrebne
lastnosti
prejel
,
da
bi
bil
ob
enem
istem
času
na
vseh
krajih
.
Ako
to
osebo
spremlja
,
mora
ono
znemar
spustiti
;
poseganje
nazaj
pa
je
morda
temu
ali
onemu
prijatelju
rednega
in
pravilnega
napredovanja
nevšečno
.
Upati
je
pa
morda
oproščenja
,
če
tu
popravimo
zamudo
,
kakor
se
ravno
da
,
namreč
da
predočimo
častitemu
bralcu
nove
goste
po
njihovi
podobi
in
po
značaju
.
Vencljeva
hči
,
ki
je
sedela
pri
obedu
zraven
Kvasa
in
starega
gospoda
Glašiča
,
bila
je
deklica
kakih
devetnajst
let
.
Bila
je
v
primeri
z
Manico
majhne
postave
,
vendar
,
kar
se
zrasti
tiče
,
ne
bi
ji
bil
tudi
zaviden
sodnik
mogel
nobene
nepravilnosti
očitati
.
Malo
drobni
,
okrogli
obraz
z
živim
očesom
je
bil
zrcalo
vedno
veselega
srca
,
kakor
je
tudi
neka
gibčnost
in
lahkota
v
vsem
njenem
obnašanju
oznanjala
veselo
,
mlado
kri
,
ki
svet
in
ljudi
sodi
in
pozna
le
od
medene
plati
.
Njen
oče
,
gospod
Vencelj
,
kakor
v
svojem
poklicu
tako
v
vseh
rečéh
praktičen
mož
,
izredil
jo
je
bil
po
napačnem
načelu
,
da
ženska
ne
sme
več
vedeti
,
nego
kolikor
ravno
potrebuje
kot
dobra
gospodinja
,
in
da
zna
v
omikani
družbi
vsaj
tako
govoriti
,
da
se
ji
ne
more
nič
očitati
.
Sicer
pa
je
skrbel
zanjo
kakor
za
svoje
oko
in
nekateri
pravijo
,
da
mož
ni
bil
nikdar
bolj
pri
dobri
volji
kakor
tačas
,
kadar
je
kdo
njegovo
ljubljenko
pošteno
pohvalil
.
Ob
taki
priliki
mu
je
včasi
—
posebno
če
je
kaj
pil
popred
—
beseda
ušla
,
da
bo
srečen
,
kdor
jo
bo
imel
,
da
je
pa
tudi
ne
bo
vsak
,
ne
ta
ne
oni
,
v
zakon
dobil
.
Gospod
Glašič
je
nekdaj
cesarja
služil
in
je
bil
tako
srečen
,
da
je
do
stotnika
prišel
.
V
sloveči
bitvi
pri
Lipsiji
mu
je
bil
palec
na
levi
roki
odstreljen
.
Tedaj
je
imel
gospod
stotnik
tudi
veliko
srečo
,
da
je
svojega
glavarja
Koloreda
,
generala
kranjskega
polka
Reus-Plauen
,
francoske
sablje
ubranil
,
in
ta
sam
po
sebi
prav
majhen
prigodek
si
je
mož
v
toliko
čast
štel
,
da
so
njegovi
znanci
morali
poslušati
nekaterikrat
to
staro
novico
,
ponovljeno
od
prve
do
zadnje
pike
.
Po
obrazu
soditi
,
stotnik
ne
bi
bil
imel
veliko
čez
petdeset
let
;
ali
sam
je
trdil
,
da
mu
jih
ne
manjka
veliko
do
sedemdeset
in
gotovo
je
sam
najbolje
vedel
.
Samo
to
,
da
je
še
vedno
z
mladimi
deklicami
najrajši
govoril
,
vrivalo
je
nekaterim
vero
,
da
se
starejšega
dela
,
kakor
je
res
.
Hvale
bi
bila
taka
laž
morda
zato
vredna
,
ker
je
nimajo
vsi
ljudje
,
zlasti
ker
se
,
kakor
hudobni
ljudje
pravijo
,
ženske
rade
ravno
narobe
lažejo
.
O
šolmoštru
Zmuznetu
,
ki
je
na
zadnjem
koncu
mize
zraven
domačega
sina
sedel
,
ne
vemo
drugega
povedati
,
kakor
da
je
bil
dolg
,
koščen
mož
in
mu
ni
bílo
veliko
mar
za
razgovor
,
temveč
bil
je
ves
živ
in
mrtev
na
slastne
jedi
in
dobro
vino
,
katere
je
goltal
,
kakor
bi
nazadnje
v
svojem
življenju
jedel
.
Tega
mu
pa
ne
zamerimo
,
saj
je
mož
dobro
vedel
in
znal
,
da
je
graščakov
rojstni
god
samo
enkrat
v
letu
in
da
mu
njegova
preljubezniva
doma
drugega
ne
privošči
leto
in
dan
ko
slabo
zabeljene
močnike
ržene
moke
.
Da
pa
ni
nič
govoril
,
za
to
je
imel
tudi
veljavne
vzroke
.
Videl
je
namreč
onega
malo
rejenega
moža
z
naočniki
na
nosu
,
sivimi
lasmi
in
dolgo
rjavo
suknjo
,
ki
se
mu
po
domače
fajmošter
pravi
in
ki
sedi
tik
gospodarja
na
drugem
koncu
.
Pri
neki
enaki
priložnosti
je
namreč
Zmuzne
,
misleč
,
da
se
bo
s
tem
gospodinji
prikupil
in
ga
bo
kaj
večkrat
povabilo
na
tolst
obed
doletelo
,
vedno
in
vedno
jedi
hvalil
,
ki
so
na
mizo
romale
.
Ali
fajmošter
so
tako
siten
in
hudomušen
gospod
,
da
so
potem
Zmuznetu
medpotoma
domov
očitali
,
da
je
nespodobno
jedila
hvaliti
,
če
nas
nihče
ne
vpraša
.
Zato
se
je
bil
že
tačas
zagovoril
,
da
bo
vprihodnjič
molčal
,
in
te
obljube
se
je
danes
tem
bolj
držal
,
ker
si
je
mislil
:
»
Ni
dobro
za
človeka
,
če
se
fajmoštrom
zameri
,
zakaj
njim
so
velike
oblasti
dane
za
ta
in
oni
svet
.
«
Ker
družba
ni
bila
velika
,
bil
je
razgovor
večidel
splošen
,
sosed
ni
mogel
s
sosedom
posebne
govorice
imeti
,
da
ga
ne
bi
bili
vsi
slišali
.
Tudi
se
je
reč
naglo
zmenjavala
;
zdaj
so
se
besede
pletle
o
gospodarstvu
in
letošnjem
pridelanju
,
zdaj
o
vsakdanjih
prigodkih
v
okrožju
.
Stotnik
je
včasi
ujel
—
če
ravno
ni
imel
šegave
za
svojo
lepo
sosedo
na
jeziku
—
katero
besedo
,
na
katero
bi
se
dal
ta
ali
oni
zanimivi
spomin
iz
vojaškega
življenja
navezati
in
razširiti
v
daljšo
povestico
.
Zdravnik
pa
mu
je
včasi
nasprotoval
,
zastavljaje
mu
majhna
vprašanja
,
katera
je
sicer
vojak
vselej
razložil
,
pa
so
ga
vendar
bolj
ali
manj
motila
v
pripovedovanju
.
Mi
bi
te
pogovore
razsnovali
bolj
na
drobno
,
ali
ker
so
bili
taki
,
kakršni
se
v
življenju
povsod
slišijo
,
opustimo
jih
rajši
,
ker
ne
vemo
,
ali
bi
ustregli
vsem
bralcem
ali
ne
,
posebno
ker
so
se
jih
mlajši
ljudje
te
poštene
druščine
malo
udeleževali
,
katere
imamo
povsod
najbolj
pred
očmi
in
jih
tudi
bralcem
priporočamo
.
Proti
dvem
popoldne
,
»
ko
so
bile
gostem
želje
po
jedi
in
pijači
ukročene
«
,
da
po
Homerjevo
govorimo
,
vstali
so
izza
mize
razen
gospodarja
,
fajmoštra
in
šolmoštra
,
ki
je
vedno
kupico
v
roki
vrtel
.
Gospodinja
je
peljala
starega
stotnika
,
kateri
bi
si
bil
nemara
drugo
druščino
rad
izbral
,
na
vrt
,
pokazati
mu
novo
zasajeno
nemško
zelje
in
rožmarin
,
ki
raste
že
deseto
leto
.
Marijan
in
Manica
ter
Lovre
z
Maričko
,
kateri
je
bila
Kvasova
družba
nekaj
posebno
pogodu
,
napotili
so
se
za
gradom
navkreber
proti
razvalini
.
Videti
je
bilo
,
da
je
Marijan
nalašč
tako
oprezoval
,
da
sta
šla
Lovre
in
njegova
tovarišica
precej
naprej
.
To
je
menda
Lovre
tudi
opazil
,
zakaj
postal
je
naenkrat
nekako
tih
in
ni
odgovoril
na
vprašanje
,
ki
mu
ga
je
Marička
ravno
zastavila
.
Ne
more
se
naravnost
reči
,
da
bi
bil
ravno
ljubosumen
,
kajti
poznal
je
Manico
in
ji
zaupal
,
ali
obšla
ga
je
vendar
neka
čudna
cut
.
»
Kaj
ste
tako
naglo
obmolknili
,
gospod
Kvas
?
«
vpraša
ga
Marička
.
»
Saj
veste
,
da
se
človek
včasi
kaj
spomni
in
se
tako
nehoté
zamisli
.
Upam
,
da
mi
boste
to
razmišljenost
oprostili
,
dasiravno
vem
,
da
ni
lepo
,
če
se
v
vaši
druščini
kaj
takega
primeri
.
Kaj
ste
me
že
vprašali
?
«
»
Sama
sem
že
pozabila
.
Pa
menda
vam
vendar
niso
moje
prejšnje
besede
tega
spomina
,
ki
mora
kaj
posebnega
biti
,
zbudile
?
Ali
se
ne
sme
vedeti
,
česa
ste
se
ravno
domislili
?
«
Kvas
je
bil
zopet
malo
v
zadregi
.
Hotel
se
je
že
ne
kaj
malega
zlagati
.
Deklica
,
ki
je
vanj
uprla
svoje
bistro
oko
,
opazila
je
menda
to
in
naglo
dejala
:
»
O
,
že
vidim
,
da
je
kaj
takega
,
česar
ne
poveste
prav
radi
.
Nečem
vas
nadlegovati
.
Zvedela
bom
pa
že
še
,
da
le
enkrat
vas
in
vaše
dvomljive
okoliščine
tanje
spoznam
.
Čakajte
,
koj
potem
,
ko
pridemo
dol
v
grad
,
prijela
bom
Manico
;
ona
ima
oster
pogled
,
gotovo
vas
je
že
spregledala
in
vem
,
da
sve
toliko
prijateljici
,
da
vas
bo
izdala
.
«
»
Tako
vi
vérujete
,
da
imam
jaz
kake
dvomljive
razmere
.
«
»
Verujem
ravno
še
ne
,
ali
zdi
se
mi.
Pa
vse
pride
na
beli
dan
,
kar
se
zgodi
.
Če
pa
pravim
dvomljive
,
ne
smete
te
besede
v
slabem
pomenu
misliti
.
Jaz
nisem
tako
učena
ko
vi
,
ne
znam
besedí
premišljati
,
ampak
govorim
,
kakor
mi
na
jezik
pride
.
«
Zdaj
sta
se
bila
že
za
grmovjem
v
ovinku
skrila
.
Marijan
in
Manica
sta
bila
toliko
zad
ostala
,
da
se
nista
več
videla
.
»
Kje
sta
pač
ónadva
ostala
?
«
govori
vesela
deklica
dalje
.
»
A
naj
bosta
,
kjer
hočeta
,
menda
imata
pomenke
,
katerih
midva
ne
smeva
slišati
.
Zato
ju
nečeva
motiti
.
—
Zdaj
sva
na
vrhu
.
Glejte
,
kako
lepo
se
vidi
po
deželi
.
Vidite
tam
le-ono
belo
cerkvico
na
hribu
?
Tukaj
čez
Polesek
?
«
»
Vidim.
«
»
In
potem
majhno
na
levo
pogledite
.
«
»
Tam
ste
vi
doma
,
gospodična
,
ne
?
«
»
Domá
pač
,
ali
rojena
sem
v
mestu
,
tedaj
sem
meščanka
,
če
je
ravno
malo
mestnega
na
meni
.
Oh
,
tam
pri
oni
cerkvici
so
tudi
moja
mati
pokopani
.
Kaj
bi
dala
,
ko
bi
bili
zdaj
tukajle
med
nama
ljuba
mamica
!
Kadar
k
nam
pridete
,
pokazala
vam
bom
grob
.
«
»
Ali
je
že
dolgo
tega
,
kar
vas
je
ta
bridka
izguba
zadela
?
«
»
O
,
komaj
osem
let
sem
bila
stara
.
Pa
,
gospod
Kvas
,
nič
veliko
me
ne
smete
izpraševati
o
tej
reči
,
sicer
bi
vam
tako
zabavo
naredila
,
da
bi
se
začela
jokati
.
«
In
res
se
deklici
prikaže
pol
solzice
pod
bistrim
očescem
.
»
Prav
trd
človek
bi
moral
biti
,
ki
bi
vam
kaj
takega
zameril
,
kar
blago
srce
kaže
.
V
tej
reči
se
solz
ne
smemo
sramovati
.
Kdaj
pa
vas
smem
obiskati
?
«
»
Veselilo
bo
očeta
in
mene
,
kadar
pridete
.
Jaz
sem
vedno
doma
in
oče
tudi
malokdaj
kam
gredó
,
posebno
zdaj
poleti
,
ko
so
ljudje
zdravi
.
Le
kmalu
kdaj
pridite
.
Vsaj
danes
teden
,
če
vam
prej
ni
ljubó
.
«
»
Porabil
bom
to
vaše
prijazno
povabilo
,
to
se
vé
,
ako
vašega
gospoda
očeta
ne
nadlegujem
.
«
»
Lepo
vas
prosim
!
Če
menite
,
da
na
mojo
besedo
še
ne
morete
k
nam
,
bodo
vas
še
oče
povabili
.
Samo
potlej
pa
morate
ostati
mož
beseda
.
Pozabiti
ne
smete
;
moški
radi
pozabijo
svoje
obljube
.
«
»
Tega
pa
še
vendar
iz
skušnje
ne
veste
?
«
»
Čeravno
ne
,
«
odgovori
deklica
malo
zardela
,
»
pa
se
vendar
sliši
in
bere
.
Vi
morate
dokazati
,
da
ste
v
tem
boljši
ko
drugi
.
In
kadar
pridete
,
razkazala
vam
bom
svoj
vrt
in
rože
in
svoji
dve
ovčici
,
moje
največje
veselje
.
«
»
Ali
bom
dobil
kaj
iz
vašega
vrta
?
«
»
No
,
to
se
samo
ob
sebi
razume
,
da
doboste
najlepšo
rožo
za
spomin
,
če
jo
boste
hoteli
vzeti
.
In
tukaj
vam
brž
aro
dam
.
«
Rekši
,
utrga
divjo
rožo
z
grma
in
mu
jo
da
.
Lovre
bi
bil
lahko
opazil
,
da
se
nežna
ročica
za
majhno
spoznanje
trese
,
ko
bi
ne
bile
njegove
misli
drugje
.
Prišla
sta
bila
zdaj
na
majhno
porobje
,
tako
da
sta
lahko
ves
hribec
razgledala
.
Precej
daleč
zdolaj
sta
na
potu
stala
Marijan
in
Manica
.
Kvas
je
videl
iz
Maničinega
obnašanja
,
da
Marijana
nekaj
prosi
,
česar
mladenič
neče
obljubiti
.
Dasi
je
Lovre
slišal
le
nekatere
besede
Marijanovega
govora
,
razvidel
je
naglo
,
kaj
govorita
,
in
obraz
se
mu
je
nekako
čudno
spremenil
.
Strmel
je
tjakaj
dol
in
vidé
,
da
je
Marijan
hitro
obrnil
se
od
Manice
in
sam
koračil
proti
gradu
,
pozabil
je
,
da
ni
sam
,
in
dejal
je
pol
na
glas
:
»
O
nespamet
!
Povedala
mu
je
.
Vse
je
izgubljeno
.
«
Marička
,
ki
je
nekoliko
poznala
razmere
med
Marijanom
in
svojo
prijateljico
,
razvidela
je
zdaj
s
tisto
žensko
ostroumnostjo
,
katera
je
celó
mladim
,
tudi
malo
izkušenim
deklicam
v
enakih
rečeh
lastna
,
kaj
pomenja
Kvasov
malo
preglasni
izrek
.
Tih
vzdihljaj
se
ji
ukrade
globoko
od
srca
.
Precej
pa
se
umiri
in
reče
:
»
Gospod
Kvas
,
ali
ne
greva
zopet
nazaj
?
«
Glas
tega
vprašanja
pak
je
bil
ves
drugačen
kakor
v
njeni
prejšnji
govorici
.
Lovre
je
molčé
koračil
tik
nje
po
poti
navzdol
.
Tudi
njej
se
ni
ljubilo
nove
govorice
začeti
.
Morala
je
precej
hitro
stopati
,
da
ga
je
dohajala
.
Kaka
dva
pota
ga
je
opomnila
,
da
prehitro
stopa
.
Kmalu
sta
bila
zopet
pri
gradu
,
skoro
ob
istem
času
ko
Manica
,
ki
je
bila
veliko
pred
njima
.
Marijan
je
hotel
iti
proti
domu
,
a
zdravnik
Vencelj
ga
je
zagledal
in
vlekel
po
sili
nazaj
gor
v
sobo
,
kjer
se
je
zopet
zbrala
vsa
družba
.
Toda
mlajši
ljudje
so
bili
vsi
nenavadno
tihi
.
Marijan
je
slonel
na
stolu
in
zdaj
pa
zdaj
jezno
pogledal
Kvasa
.
Gospod
Vencelj
,
ki
je
morda
nekoliko
slutil
,
kaj
je
tej
spremembi
vzrok
,
pomagal
si
je
zdaj
tako
,
zdaj
drugače
,
da
bi
se
zopet
jeziki
malo
otajali
.
Ali
kmalu
je
videl
,
da
mu
to
tako
malo
izpod
rok
gre
,
da
je
celo
gospodar
opazovaje
pogledoval
zdaj
svojo
hčer
,
zdaj
Marijana
.
Ne
vemo
,
kaj
bi
bilo
konec
te
situacije
,
ko
ne
bi
bila
hišna
Urša
naznanila
,
da
je
Krjavelj
od
zdolaj
in
da
hoče
po
vsi
sili
z
gospodi
govoriti
.
»
Aha
,
to
je
tisti
pomorski
vojak
,
ki
pripoveduje
,
da
je
hudiča
presekal
?
«
vpraša
gospod
Grašič
.
»
Tisti
,
tisti
!
Le
brž
naj
gor
pride
;
jaz
tega
neumneža
prav
rad
slišim
,
«
pravi
Vencelj
.
Ko
je
tudi
gospodar
potrdil
,
kar
je
dejal
zdravnik
,
šla
je
ženica
ven
in
kmalu
potem
se
vrata
počasno
in
polagoma
odpró
in
naš
smolar
se
zmuza
v
sobo
.
Kakor
ni
nič
potrkal
,
tako
tudi
širokega
klobuka
ni
snel
z
glave
,
ampak
debelo
je
gledal
zdaj
enega
,
zdaj
drugega
in
,
ne
vedé
,
koga
bi
ogovoril
,
vedno
še
vrata
pritiskal
,
dasiravno
so
bila
že
zaprta
.
»
No
,
Krjavelj
,
kaj
bi
pa
ti
rad
?
«
vpraša
ga
gospod
Benjamin
.
»
Bog
daj
,
da
bi
vam
dobro
teknilo
,
če
ste
jedli
vsem
!
«
pravi
Krjavelj
.
»
Je
že
dobro
!
Le
povedi
,
kaj
si
prišel
!
«
»
Pa
odkrij
se
;
kadar
prideš
med
gospodo
,
ne
smeš
imeti
klobuka
na
,
glavi
,
«
pravi
fajmošter
.
Krjavelj
se
odkrije
in
pravi
:
»
Saj
res
,
odkriti
sem
se
bil
pozabil
.
—
Prišel
sem
povedat
,
da
sem
v
hosti
videl
dve
čudni
živali
.
Dopoldne
sem
smolo
bral
po
smrečju
.
Še
košek
sem
bil
doma
pustil
,
prav
pozabivši
sem
ga
bil
pustil
,
in
moral
sem
si
narediti
kozico
iz
brezovega
lubja
.
Komaj
pol
sem
je
bil
nadrgnil
tam
pri
tisti
debeli
smreki
v
Kavki
,
kjer
imajo
vrane
vsako
pomlad
mlade
.
In
kaj
sem
zagledal
?
Dve
zveri
ste
obirali
gabrovo
zelenje
komaj
tako
daleč
,
kakor
tista
moja
puška
streli
,
ki
sem
jo
ono
leto
,
ko
je
bila
tista
suša
,
od
ciganov
kupil
.
Pa
veste
kaj
,
ljudje
božji
,
ne
morem
lahko
praviti
,
ker
od
davi
si
nisem
nič
skuhal
.
Tako
mi
je
nekaj
grčavo
po
grlu
—
ko
bi
mi
hoteli
pol
glažka
takega
vina
privoščiti
,
kakor
ga
imate
ondukaj
,
da
bi
ga
popil
.
Bodem
pa
molil
zanj
.
«
Ko
so
se
stari
in
mladi
na
to
prošnjo
,
ki
se
po
Krjavljevi
misli
že
sama
ob
sebi
lahko
razume
,
glasno
zasmejali
,
postane
malo
srdit
in
za
dlako
je
manjkalo
,
da
ni
debelo
po
tleh
pljunil
in
obrnil
se
.
Ali
ta
srditost
ga
naglo
neha
,
ko
vidi
,
da
je
grajski
gospod
vzel
prazno
kupo
in
jo
do
vrha
natočil
.
Poželjivo
zvrne
pijačo
váse
do
zadnje
kaplje
,
odpre
potem
usta
in
z
nekim
nepopisljivim
glasom
na
znanje
da
,
kako
slasten
požirek
je
bil
to
.
»
Bog
vam
daj
zdravje
,
da
bi
šele
čez
dolgo
časa
pomrli
.
Dobro
je
bilo
,
tri
ure
pred
smrtjo
bi
tako
pil
.
«
»
No
,
zdaj
pa
povedi
nadalje
,
kakšne
živali
si
videl
?
«
vpraša
Vencelj
.
»
Kdo
je
dejal
,
da
so
živali
?
Zveri
so
,
zveri
,
pravim
!
Ne
vem
,
če
so
sloni
ali
so
levi
ali
kakova
druga
divja
teleta
.
To
pa
vem
,
da
medvedje
niso
ni
volcjé
ne
,
še
lisice
ne
!
«
odgovori
Krjavelj
.
»
Naj
bodo
pa
zveri
,
samo
povedi
,
kakšne
so
.
«
»
I
,
kakšne
!
Štirinogate
,
rogate
,
kosmate
,
tolike
kakor
kozé
,
pa
vendar
niso
koze
.
Repa
nimajo
,
pa
vendar
ne
vem
;
zdi
se
mi
,
da
repa
nisem
videl
.
Divji
ste
pa
,
saj
ste
tako
dirjali
čez
goščo
ko
svetega
Elija
voz
po
oblakih
,
ko
sem
malo
zateptal
nad
njima
.
Pa
ste
vendar
tudi
malo
krotki
,
zakaj
precej
potlej
sem
ju
videl
vrh
hriba
.
Zato
bi
jaz
dejal
,
da
puške
vzamete
pa
ustrelite
kleka
divjega
.
Ko
bi
mesa
ne
hteli
jesti
,
i
nu
,
jaz
bi
ga
prav
rad
vzel
in
za
zimo
posušil
.
«
»
Ali
je
pa
tudi
res
,
kar
praviš
?
Ali
niso
bile
kake
domače
koze
?
«
vpraša
gospodar
.
»
Ne
,
kozi
pa
že
niste
bili
.
Saj
ju
je
tudi
Obrščak
videl
,
kako
ste
šli
mimo
njegovega
kozolca
davi
ob
petih
,
potlej
Matevžek
ju
je
pod
Obrhkom
srečal
in
deseti
brat
ju
je
tudi
ogledoval
.
Martinek
je
trdil
,
da
ste
divji
kozi
,
ki
iz
hribov
prihajate
.
Jaz
pa
pravim
,
da
ni
res
,
zakaj
o
divjih
kozah
nisem
slišal
nikjer
,
še
tačas
ne
,
ko
sem
bil
pomorski
vojak
.
Druga
zver
je
to
.
«
Stotnik
in
zdravnik
sta
dejala
,
da
naj
bi
se
šlo
malo
pogledat
.
»
Divje
koze
pridejo
večkrat
spomladi
ali
jeseni
.
Pred
dvema
letoma
sem
eno
jaz
sam
ubil
.
Ni
jih
težko
zalesti
,
ker
so
večidel
mladiči
,
ki
se
v
dolino
upajo
,
«
rekel
je
gospodar
.
»
Haló
,
lepo
orodje
!
Saj
imamo
dva
mlada
junaka
,
ki
imata
urne
roke
in
dobre
oči
.
Posebno
vi
,
Marijan
,
poznate
vse
kote
po
hosti
.
Vi
nas
boste
razstavili
.
«
»
Danes
se
mi
nič
kaj
ne
ljubi
,
«
odgovori
Marijan
.
»
Ohe
!
Ali
vas
ni
sram
take
besede
!
«
vpije
stotnik
.
»
Ko
sem
bil
jaz
v
vaših
letih
,
ljubilo
se
mi
je
vse
.
Nobena
noč
ni
bila
tako
temna
in
nobena
deklica
taka
,
da
ji
ne
bi
bil
kadet
Grašič
znan
—
gospodični
tu
mi
boste
že
dovolili
,
da
se
malo
pohvalim
.
«
»
Če
gredo
vsi
drugi
,
«
dejal
je
Marijan
ter
nekako
s
strani
pogledal
Lovreta
,
»
grem
tudi
jaz
.
«
»
Saj
bodo
še
gospod
fajmošter
šli
z
nami
,
«
pravi
gospod
Vencelj
.
»
Meni
se
ne
spodobi
morilnega
orodja
nositi
okrog
,
«
odgovori
stari
mož
.
»
Bog
je
živali
zato
ustvaril
,
da
so
človeku
na
korist
.
Zato
jih
sme
vsak
za
potrebo
pobijati
.
Ko
bi
jaz
bolj
sveto
pismo
iz
glave
znal
in
življenje
svetnikov
,
dokazal
bi
vam
,
gospod
fajmošter
,
da
so
dostikrat
sveti
možje
morilno
orodje
nosili
.
Sveti
Hubert
,
sveti
Florijan
,
sveti
Jurij
in
vedi
ga
Bog
,
kako
se
jim
še
pravi
,
«
reče
stotnik
.
»
Oni
so
imeli
drug
poklic
in
jaz
imam
drugega
,
«
odgovori
fajmošter
ter
vstane
.
Gospodar
je
bil
medtem
več
pušk
prinesel
in
,
ko
si
je
vsak
eno
izbral
,
vzel
je
po
ponudbi
še
Zmuzne
dolgocevko
,
dasiravno
se
je
videlo
že
na
tem
,
kako
jo
je
prijel
,
da
ni
še
nikdar
kaj
enakega
v
roki
imel
.
Fajmošter
se
poslovi
.
Zdaj
Krjavelj
za
korak
naprej
stopi
in
pravi
:
»
Gospod
grajski
,
ko
bi
kaj
smolnjaka
za
kolo
potrebovali
,
zdaj
imam
prav
dobrega
.
Tak
je
ko
olje
,
kakor
laneno
olje
;
ni
zgoščen
niti
ne
vodén
.
In
vam
ga
dam
prav
poceni
,
zato
ko
ste
vi
,
krajcar
bom
odmaknil
pri
dveh
funtih
.
«
»
Le
k
hlapcu
pojdi
za
take
reči
.
Tukaj
imaš
za
pot
.
«
In
petica
zgine
v
Krjavljevem
žepu
.
»
Gospod
grajski
,
ko
bi
jaz
smel
ono
posekano
javorovo
hlod
,
ki
v
Kavki
leži
,
domov
vzeti
?
Vidite
,
žlica
se
mi
je
strla
,
nimam
s
čim
jesti
,
rad
bi
si
drugo
zdolbel
.
«
»
Žlice
ne
boš
iz
cele
golí
delal
!
Le
pojdi
dol
k
Urši
,
pa
naj
ti
da
eno
žlico
.
«
»
Bog
vam
daj
zdravje
!
Pa
,
gospod
grajski
,
ko
bi
smel
jaz
svojo
molzavo
kozo
po
vaši
senožeti
ob
gozdku
včasi
malo
popasti
;
zdaj
mi
še
latvice
mleka
ne
da
,
ko
nima
dobre
poklaje
.
«
»
Po
senožeti
bomo
kosili
.
Pasel
boš
jeseni
!
Le
pojdi
,
zdaj
si
že
opravil
.
«
»
Gospod
grajski
,
ko
bi
—
«
»
Le
pojdi
,
le
pojdi
!
Zdaj
ne
utegnemo
.
«
S
tem
mu
je
gospodar
prestrigel
celo
réd
prošenj
,
ki
se
jih
je
bil
Krjavelj
namislil
govoriti
.
Zato
je
,
po
stopnicah
gredé
,
godrnjal
nad
vražjo
gospodo
,
ki
je
tako
skoporita
,
da
še
ene
koze
ne
pusti
napasti
in
ne
dá
ene
javorove
golí
,
katera
bi
se
dobro
prodala
,
in
še
celo
človeku
ne
privošči
,
da
bi
vse
izgovoril
.
In
ko
je
medpotoma
to
premišljal
,
vzkliknil
je
:
»
O
,
Krjavlje
,
o
ti
sam
zlodej
ti
,
o
ti
živi
nepridiprav
ti
!
Zakaj
si
govoril
o
javorovi
hlodi
?
Ko
bi
bil
jezik
za
zobmi
držal
,
kaj
bi
je
ne
bil
lahko
skrivaj
potulil
in
unesel
in
ukradel
?
Kaj
bi
kdo
vedel
,
ka-li
?
Nihče
bi
ne
bil
vedel
,
da
si
jo
ti
!
Še
deseti
brat
ne
bil
bi
vedel
!
Saj
pravim
,
moja
pamet
je
taka
ko
moje
koze
rep
.
Zmerom
je
zadaj
,
če
se
prav
koza
trikrat
obrne
.
Ti
nepridiprav
,
ti
!
«
Pobitega
srca
je
bil
Krjavelj
zaradi
javorove
golí
tako
dolgo
,
dokler
ni
petice
zapil
pri
Obrščaku
,
kjer
je
našel
tudi
strica
Dolfa
,
kateri
se
je
s
svojim
bratom
Benjaminom
tako
malo
dobro
razumel
,
da
je
na
njegovega
godu
dan
rajši
v
krčmi
kakor
doma
vezoval
se
.
Me
vpraša
,
—
—
zakaj
več
zanj
ne
maram
,
zakaj
več
on
ni
moj
?
M.
Vilhar
O
ti
veliki
Shakespeare
,
mož
modrosti
in
spoznanja
,
katerega
pritlikavci
dolžé
,
da
je
božjo
vrednost
na
človeku
preveč
v
ničevo
deval
,
kako
modro
besedo
si
ti
zinil
,
ko
si
dejal
,
da
je
tista
uboga
stvar
,
ki
po
dveh
nogah
hodi
in
se
človek
imenuje
,
včasi
najneumnejša
na
tej
božji
zemlji
.
Kajne
,
da
nisi
ni
v
spanju
mislil
,
da
bode
čez
tri
sto
let
priplazil
se
k
tvoji
velikosti
eden
iz
dežele
Ilirije
,
ki
je
bila
tebi
tako
mitično
daleč
kakor
preprostemu
slovenskemu
dedu
neznana
srečna
Olentova
dežél
,
vprašaje
te
:
»
Kajne
,
ko
si
ono
besedo
izrekel
,
bili
so
ti
posebno
zaljubljeni
ljudje
na
mislih
?
«
Ali
!
Gotovo
si
imel
te
vrste
ljudi
pred
očmi
.
Zakaj
ali
niso
ravno
reveži
ti
najbolj
vrtoglavi
?
Ali
ne
sanjarijo
,
da
zdaj
nebesa
,
zdaj
pekel
v
srcu
nosijo
?
Ali
ne
trdijo
,
da
se
jim
je
v
srcu
vnel
in
razpalil
tak
požar
,
da
ne
mogó
ugasíti
potoci
vse
ga
zemlje
,
deževje
vsega
neba
in
vse
široko
morje
.
Ali
si
ne
domišljajo
,
da
imajo
»
kragulja
«
v
sebi
,
da
imajo
globoke
»
srčne
rane
«
,
katerih
ne
ozdravi
sam
Eskulap
ali
,
da
po
krščansko
govorim
,
katerim
ne
vesta
zdravil
še
sveti
Kozma
in
Damijan
ne
?
Gotovo
si
te
ljudi
mislil
,
ljubi
moj
»
velikan
učenosti
«
,
saj
ti
je
bilo
gotovo
znano
,
da
si
taki
ubožčki
želé
včasi
najabotnejše
reči
,
postavim
perutnice
in
krila
,
da
bi
kakor
Dedal
leteli
po
zraku
do
drugega
svojega
srca
;
da
si
voščijo
zdaj
večnosti
,
zdaj
kolnejo
in
roté
se
nad
počasnim
tirom
tiste
nevidljive
abstraktnosti
,
ki
ji
pravijo
čas
,
da
priletni
,
razumni
možaki
po
otročje
šepetajo
in
besedujejo
in
se
prav
po
golobje
obnašajo
.
Lahko
si
tedaj
misliš
,
ti
velikan
,
kako
srečni
smo
mi
Slovenci
,
da
imamo
med
majhnim
številom
svojih
filozofov
take
mislece
,
ki
nam
z
jasno
in
učeno
modrostjo
dokazujejo
,
kako
norostno
,
neslovensko
,
da
,
kužljivo
je
tako
dejanje
in
nehanje
.
Ne
vem
sicer
,
kaj
bi
ti
rekel
,
ko
bi
bil
slišal
poštenega
moža
,
ki
mi
je
misel
izgovoril
,
da
se
mu
velik
filozof
zdi
tovorni
osel
,
ki
s
svojo
težko
krošnjo
potrpljivo
kobacá
čez
brv
in
se
za
težko
palico
,
katera
mu
udriha
krotovice
napošev
po
životu
,
samo
toliko
zmeni
,
da
malo
zamiga
z
dolgimi
ušesi
.
Zanimivo
bi
pa
morda
bilo
zate
in
zame
,
ko
bi
ta
štirinogati
mož
—
če
je
res
tak
modroslovec
in
ne
neumen
,
kakor
hudobni
svet
hoče
vedeti
—
ko
bi
ta
mož
ljudem
spregovoril
in
bi
jim
naravnost
svoje
misli
o
zaljubljencih
povedal
.
Mogoče
je
,
da
bi
potlej
vseh
nevernih
Tomažev
pri
nas
Slovencih
in
pri
drugih
rodovih
popolnoma
zmanjkalo
,
da
bi
svet
vse
»
neslano
objemčkanje
in
popevčkanje
«
popustil
in
da
bi
pesniki
po
nasvetu
slavnega
moža
samo
zdrave
in
jedrnate
pesmi
peli
,
postavim
,
»
kak
prideluje
se
krompir
najbolji
«
.
Pa
stoj
,
pero
moje
!
Kam
si
zabredlo
?
Ni
dobro
biti
tako
odkritega
srca
.
Izprašuj
vest
in
spoznalo
bodeš
,
da
se
ti
je
bati
zamere
pri
mladih
lepoticah
,
pesnikih
in
še
pri
drugih
možeh
,
kateri
bodo
hudo
čezte
šli
in
te
zabavljivo
hudobno
in
celo
umazano
dete
po
lahkovernem
svetu
razvpili
.
Tega
se
pa
varuj
,
zakaj
iz
skušnje
veš
,
kako
neradi
nekateri
odpusté
,
če
se
jim
malo
po
robu
postaviš
.
Oporekovati
lastno
besedo
ni
moško
.
Edini
pot
,
po
katerem
se
še
pošteno
izkoplješ
iz
te
zadrege
,
morda
je
ta
,
da
naravnost
poveš
,
da
ti
še
»
na
kraj
pameti
«
ni
bilo
koga
razžaliti
,
temveč
da
si
čenčalo
le
zato
,
ker
ti
je
v
tem
poglavju
nekaj
glav
zaznamovane
zaljubljene
vrste
narisati
,
kaj
so
pametnega
in
—
naj
ti
bo
še
enkrat
dovoljeno
pregrešno
ziniti
—
nespametnega
govorili
in
počeli
.
Lovci
,
s
katerimi
je
po
dolgi
prošnji
smel
tudi
Lovretov
učenec
Balček
iti
,
skrili
so
se
bili
že
med
grmovjem
nad
Poleskom
,
ko
ste
Manica
in
Vencljeva
hči
šetali
se
po
potu
od
Slemenic
proti
travniku
.
Obema
ni
bil
jeziček
nič
posebno
uren
,
kajti
razgovor
je
večkrat
obvisel
.
Obe
ste
menda
imeli
veliko
premišljati
.
Videlo
se
je
,
kakor
da
bi
vsaka
izmed
nju
rada
zaupala
prijateljici
,
kaj
ji
je
na
srcu
,
pa
bilo
je
obeh
sram
začeti
.
Saj
ste
si
imeli
obe
veliko
povedati
.
Danes
se
je
prigodilo
marsikaj
,
kar
je
obema
misli
nekaj
zasuknilo
.
Marička
je
danes
sprevidela
—
zakaj
ne
bi
naravnost
povedali
—
da
ji
je
bilo
začelo
nekaj
prav
skrivaj
globoko
doli
v
mladem
srčecu
tleti
,
česar
gotovo
ona
prva
ne
bi
bila
živi
duši
razkrila
.
Ob
pravem
času
pak
jo
je
ozdravilo
spoznanje
,
da
je
zaželena
reč
zanjo
nedosegljiva
,
ker
se
ne
bliža
njej
,
ampak
prijateljici
.
Hotelo
se
je
sicer
v
mladi
človeški
krvi
deklici
nekaj
takega
kakor
zavist
vzdigovati
,
toda
bila
je
preblagega
srca
,
zmagala
je
boljša
stran
in
privoščila
je
namišljeno
srečo
prijateljici
prav
srčno
.
Manica
pa
je
sreče
v
tem
hipu
prav
malo
čutila
.
Danes
je
govorila
z
Marijanom
.
Kako
neprijazno
ji
je
mladenič
,
kateremu
ni
nikdar
ljubezni
obetala
,
očital
nezvestobo
!
In
kako
surovo
se
je
rotil
nad
Lovretom
proti
njej
;
kake
priimke
je
dajal
njemu
,
ki
je
bil
po
Maničinem
prepričanju
kot
človek
toliko
boljši
,
toliko
višji
od
njega
.
In
vse
to
ga
je
morala
poslušati
samo
zato
,
ker
je
—
Bog
vedi
kako
vedel
skrivnost
,
katero
bi
bila
rada
še
nekaj
časa
skrivala
.
Prosila
ga
je
za
Boga
,
naj
vsaj
molči
,
naj
bode
toliko
blagodušen
in
naj
ne
unesreči
nje
in
Lovreta
.
Pač
je
Marijanu
prišla
solza
v
oko
,
ali
ta
solza
je
bila
bolj
znamenje
jeze
in
žalosti
,
da
ga
ljubljena
deklica
ne
mara
,
da
njega
zaničuje
in
ljubi
človeka
,
ki
ji
celo
lastnega
domovja
ne
more
ponuditi
.
Rotil
se
je
,
da
ga
iz
hiše
spravi
in
—
sama
ni
vedela
kaj
še
!
Bala
se
je
zdaj
,
da
bode
že
danes
očetu
vse
razodel
,
in
kdo
se
bode
potemtakem
čudil
,
da
je
govorica
med
deklicama
vedno
zastajala
.
Prišli
ste
bili
do
lipe
na
travniku
in
se
usedli
na
klop
.
»
Manica
,
«
dejala
je
zdravnikova
hči
,
»
jaz
te
imam
malo
okregati
.
Ti
me
nimaš
čisto
nič
rada
.
Glej
,
tako
si
žalostna
,
da
se
mi
smiliš
,
če
te
pogledam
,
in
še
ne
poveš
mi
,
kaj
ti
je
.
Dolgo
sem
čakala
,
zdaj
pa
,
ko
vidim
,
da
nečeš
sama
povedati
,
moram
jaz
začeti
.
Naravnost
ti
povem
,
meni
ni
nobene
sile
,
ali
ko
bi
bila
na
tvojem
mestu
,
zdi
se
mi
,
da
bi
bila
popolnoma
srečna
.
«
»
Ali
se
res
tako
malo
znam
premagovati
,
da
že
vsak
vidi
in
vé
!
«
dejala
je
Manica
.
»
Ti
!
To
bi
me
pa
vendar
lahko
razžalilo
in
tako
bi
ti
zamerila
,
da
me
ne
bi
nikdar
več
bilo
k
vam
,
ko
bi
le
mogla
.
Kaj
vsak
vé
,
če
jaz
vem
?
Povej
mi
naravnost
:
kajne
,
da
imaš
rada
gospoda
učenika
in
ne
Marijana
,
kakor
ljudje
pravijo
?
«
Za
odgovor
se
Manica
nasloni
prijateljici
na
ramo
in
šepeče
:
»
Marička
,
če
že
veš
,
prosim
te
,
nikar
ne
pravi
nikomur
,
tudi
svojemu
očetu
ne
.
Jaz
bi
bila
povedala
tebi
,
ko
bi
bila
le
komu
.
Mislila
sem
,
da
vem
jaz
sama
in
on
.
Pa
vse
se
je
menda
proti
meni
zagovorilo
.
Da
bi
le
sama
ti
vedela
in
nihče
drug
,
kako
vesela
bi
bila
,
ko
bi
imela
razen
njega
še
enega
človeka
moje
enakosti
,
postavim
tebe
,
ljuba
moja
,
da
bi
govorili
o
moji
sreči
.
Ali
zdaj
vé
že
nekdo
,
ki
bi
eden
najzadnjih
imel
vedeti
.
«
Marički
je
bilo
to
vse
še
nekako
novo
.
Zardela
je
v
lice
in
se
veselo
nasmehnila
.
»
Ti
,
Manica
,
«
pravi
,
»
ali
se
mora
o
takih
rečeh
tako
žalostno
govoriti
?
Jaz
bi
pa
plesala
in
vesela
bila
na
tvojem
mestu
.
Naj
počnó
drugi
,
kar
hočejo
,
naj
vedó
,
kar
hočejo
!
Če
te
kdo
vpraša
,
saj
ni
,
da
bi
mu
morala
povedati
,
poženi
ga
in
reci
:
kaj
ti
mar
!
Kako
me
more
kdo
siliti
,
da
bi
povedala
,
kaj
mi
je
v
srcu
,
če
nečem
.
«
»
Ti
ne
veš
—
«
»
Nič
,
nič
!
Že
vem
,
če
hočeš
,
molčala
bom
tako
ko
ta
kamen
,
še
sama
si
ne
bom
upala
vedeti
.
Da
bi
očetu
to
pravila
,
to
še
mogoče
ni
in
komu
drugemu
ne
bi
mogla
kaj
takega
govoriti
.
Skoro
sem
tako
neumna
,
da
bi
me
bilo
sram
,
in
,
ko
bi
morala
,
res
ne
vem
,
kako
bi
govorila
.
Samo
tebi
bi
lahko
povedala
,
da
,
tebi
pa
naši
gospodinji
Lizi
.
—
Kaj
meniš
,
kako
sem
jaz
zvedela
?
«
»
Ali
ti
je
Lovre
sam
povedal
?
«
»
O
ne
,
on
ne
pové
nič
.
Posebno
danes
je
bil
tako
molčeč
,
da
se
mi
je
včasi
čudno
zdelo
.
Glej
,
zakaj
mi
nisi
popred
povedala
,
da
bi
mu
ne
bila
toliko
prizadela
,
ko
bi
bila
vedela
,
da
mu
le
ti
po
glavi
greš
.
Pa
vendar
sem
ga
pripela
tako
,
da
mi
je
moral
obljubiti
,
da
pride
óni
teden
enkrat
k
nam
.
Tačas
mu
bom
pa
malo
ponagajala
s
teboj
,
če
smem
.
On
mi
ni
nič
povedal
,
ali
prav
nazadnje
sem
ga
sama
spregledala
,
kaj
je
prav
za
prav
.
—
Pa
popred
si
rekla
,
da
o
tem
nekdo
vé
,
ki
bi
ne
imel
vedeti
.
Kdo
je
to
?
«
»
Marijan
!
«
pravi
Manica
.
»
No
,
prava
reč
!
To
ni
vse
nič
.
Jaz
ne
vem
,
zakaj
bi
se
zato
,
žalostila
.
Če
ga
ne
maraš
,
pa
ga
ne
maraš
,
kaj
ti
more
?
«
»
Veliko
žalosti
mi
lahko
stori
.
On
je
prav
svoj
človek
,
včasi
se
pokaže
,
kakor
bi
imel
nekaj
dobrega
srca
,
in
zato
sem
ga
jaz
rada
imela
,
dasi
bi
ga
ljubiti
nikdar
ne
bila
mogla
;
včasi
je
pa
zopet
trmast
in
ves
predrugačen
.
Danes
je
nalašč
prilike
iskal
,
da
sva
govorila
.
Morala
sem
čudna
očitanja
slišati
od
njega
,
ki
mu
nisem
nikdar
nič
obetala
.
Bil
je
ves
divji
in
rotil
se
je
,
da
hoče
Lovreta
spraviti
iz
naše
hiše
,
preden
bo
en
teden
,
rekši
,
da
bo
očetu
povedal
vse
.
Jaz
sem
mu
naravnost
povedala
,
da
ga
zdaj
res
ne
ljubim
,
pa
vsaj
spoštujem
,
če
pa
to
stori
,
bodem
ga
zaničevala
.
Da
,
nazadnje
sem
ga
za
Boga
prosila
,
naj
bo
tiho
,
pa
obljubiti
mi
ni
hotel
in
sama
si
videla
lahko
,
da
me
je
pustil
samo
in
je
šel
.
Kakšna
imena
je
Lovretu
dajal
,
tega
ti
ne
morem
praviti
,
vsaka
beseda
pa
me
je
globoko
in
ostro
zbodla
.
«
»
Kaj
pa
je
,
če
očetu
pové
,
saj
mu
ne
bodo
verjeli
prej
,
da
tebe
vprašajo
.
Ti
pa
lahko
rečeš
,
da
ni
nič
,
saj
taka
majhna
laž
—
«
»
To
ni
tako
,
ljuba
moja
!
Slišala
sem
ondan
pogovor
med
materjo
in
očetom
in
vem
,
da
že
sami
malo
slutijo
.
Bog
vé
,
kako
so
na
to
misel
prišli
.
Prav
lahko
bodo
verjeli
,
posebno
če
jim
Marijan
pove
.
On
je
nekdaj
razgovor
med
nama
slišal
,
za
gotovo
vé
in
jaz
mu
tudi
nisem
mogla
tajiti
.
Sicer
bi
pa
tudi
ne
mogla
lagati
,
zlasti
svojim
staršem
ne
.
«
»
E
,
saj
ne
bo
povedal
.
Jaz
ga
nikdar
več
ne
pogledam
,
če
to
stori
.
«
»
Menila
sem
včasi
,
da
moj
oče
drugače
mislijo
o
takih
rečeh
.
Zdaj
pa
vem
,
da
bo
moral
,
če
zvedó
,
Lovre
našo
hišo
zapustiti
.
Jaz
bi
ga
pa
ne
mogla
pozabiti
in
nesrečna
bi
bila
,
prav
nesrečna
.
Včasi
sem
si
več
moči
zaupala
,
zdaj
pa
,
ko
mi
nekaj
pravi
,
da
—
«
Manica
ni
mogla
izgovoriti
.
Solze
so
ji
prišle
v
oči
,
objela
je
prijateljico
in
tiho
jokala
.
Znano
je
,
da
so
ženske
mehkejšega
čuta
in
da
ni
posebno
težko
pripraviti
jih
do
grenke
kapljice
,
ki
,
znamenje
veselja
ali
še
rajši
—
žalosti
,
izvira
iz
zrcala
človeškega
srca
,
iz
očesa
.
Zato
tudi
Marička
,
vidé
prijateljico
jokati
,
ni
mogla
dolgo
zadrževati
solzice
na
trepalnici
.
Obe
deklici
ste
sedeli
potem
precej
časa
tiho
,
le
zdaj
pa
zdaj
je
Marička
kaj
vprašala
,
da
bi
govorico
na
druge
reči
napeljala
,
toda
tudi
njej
se
je
videlo
,
da
besedí
zmanjkuje
.
Manica
je
v
misli
zadolbena
zrla
proti
oblakom
,
ki
so
se
trgali
in
vlekli
proti
gozdu
.
Visoko
gori
nad
deklicama
je
nesel
kragulj
pišče
,
v
vasi
uplenjeno
,
svojim
mladičem
.
»
Ali
vidiš
kragulja
?
«
vpraša
Manica
.
»
In
pišče
!
Uboga
živalca
,
kako
vpije
,
ko
bo
moralo
umreti
,
«
odgovori
prijateljica
.
»
Če
žival
kaj
misli
,
gotovo
se
temu
piščetu
zdaj
zdi
,
kakor
da
bi
ž
njim
vred
bilo
vsega
sveta
konec
.
«
»
Kako
ti
taka
čudna
misel
v
glavo
pride
?
«
»
Res
je
morda
čudna
,
pa
ravno
ta
me
je
potolažila
nekako
v
tem
hipu
.
Mislim
si
,
če
mora
že
ta
živalca
tako
gorjé
dočakati
,
kakor
je
smrt
v
mladosti
,
zakaj
bi
potem
druga
božja
stvar
ne
nosila
svojega
bremena
;
Bog
je
pravičen
,
razdelil
je
gorjé
med
vse
svoje
stvarjenje
.
Zato
se
tudi
jaz
ne
smem
braniti
,
če
mi
pride
kaj
,
česar
bi
se
rada
ognila
.
«
»
Lepo
te
prosim
,
ne
govori
tako
čudno
!
Kako
te
more
tolažiti
,
če
vidiš
še
drugje
gorje
,
kakor
ti
praviš
.
Meni
se
pa
živalca
prav
smili
.
Nazadnje
bi
bila
ti
vesela
,
ko
bi
še
jaz
imela
nesrečo
.
«
»
Vesela
ne
,
ali
ravno
ker
te
imam
rada
,
pozabila
bi
sebe
—
«
»
Beži
,
beži
,
kaj
bove
o
takih
rečeh
govorili
,
saj
hvala
Bogu
do
zdaj
ni
niti
tebi
niti
meni
sile
nobene
.
Le
iz
glave
si
izbij
take
reči
.
Jaz
pravim
,
da
bo
Marijan
vendar
toliko
moški
,
da
ne
bo
ničesar
govoril
,
in
drugo
se
bo
počasi
vse
na
dobro
obrnilo
.
Če
ga
imaš
rada
,
gospoda
Kvasa
,
moraš
misliti
,
da
si
srečna
.
Vredna
si
ti
njega
in
on
tebe
.
«
Medtem
je
bil
kragulj
s
svojim
plenom
,
ki
je
bil
deklicama
nove
snovi
za
kratek
razgovor
dal
,
preplul
poljano
in
se
usedel
sredi
gozda
na
visoko
smreko
.
Pol
streljaja
daleč
je
stal
Lovre
na
stališču
,
katero
so
mu
bili
lovci
odločili
.
Puško
je
nerodno
in
malomarno
imel
ob
sebi
naslonjeno
in
,
ne
da
bi
bil
pazil
po
gošči
in
potih
,
kod
pride
zverjad
,
zrl
je
v
tla
.
Tovariši
njegovi
so
se
bili
razkropili
daleč
okrog
,
bil
je
sam
.
Da
mu
je
bilo
za
lov
vsega
sveta
danes
malo
mar
,
razume
se
lahko
,
kajti
ravno
prej
mu
je
na
strani
Marijan
nekako
jezen
rekel
,
naj
ga
drevi
vrh
Skal
na
koncu
gozda
počaka
.
Kaj
mu
je
imel
povedati
,
to
