novain
stara
železnina
,
srpi
,
kose
in
sekire
od
slamoreznice
do
pokrajcarskega
popkarja
z
rudeče
pomalanim
rožičem
.
Zopet
na
drugi
strani
je
na
ogled
lesenina
:
grablje
in
loparji
,
kolovrati
in
žličniki
,
reščeta
,
sita
in
vevnice
,
kolovrati
posebno
povšeči
starejim
ženicam
,
in
pisane
lepo
izrezljane
in
okinčane
zibeli
,
ki
bôdejo
nepisljivo
one
zaljubljene
pare
v
oči
,
ki
bodo
še
ta
predpst
na
oklicih
in
vže
danes
ženitvanjska
pisma
v
kancelijah
izdelujejo
.
Koliko
poželjivih
,
pa
koliko
radovednih
oči
je
gledalo
vse
to
,
kupovalo
in
se
radovalo
,
prepiralo
in
mešetarilo
za
blago
,
ki
je
bilo
vse
kar
po
slepi
ceni
,
kakor
so
trdili
vsi
prodajalci
,
kupci
pa
ne
hoteli
verjeti
in
zmajevali
z
glavami
.
Tudi
Mlinarja
je
veselilo
nekedaj
vse
to
.
Tedaj
pa
je
bil
še
srečen
,
mir
je
kraljeval
v
njegovi
hiši
,
z
ženo
se
ni
prepiral
,
ljudje
ga
niso
pikali
,
pa
Štefan
je
hodil
po
somnju
na
njegovi
strani
.
Kako
vse
drugače
in
žalostno
je
zdaj
!
Stoprv
danes
se
prepriča
,
da
brez
domačega
miru
vendar
ni
sreče
.
Dobro
je
prodal
blago
in
bankovcev
ima
polno
listnico
,
a
kaj
mu
čejo
?
Če
gre
v
krčmo
in
pokliče
polič
najboljšega
vina
in
krožnik
pečenine
in
zelenjadi
,
kar
si
ne
more
privoščiti
vsak
sejmovalec
,
kaj
mu
pomaga
tudi
to
?
Pivci
mu
v
zobe
gledajo
,
za
hrbtom
pa
pravijo
:
Le
poglejte
Mlinarja
,
v
slast
mu
gre
kakor
župniku
,
njegov
sin
pa
po
svetu
tava
in
z
rokami
črn
kruh
služi
.
Da
koliko
bi
dal
,
da
bi
tega
ne
bilo
,
ali
pa
da
bi
bilo
vže
kmalu
konec
.
Prej
je
mislil
,
da
sin
ni
nič
,
a
zdaj
ve
,
da
je
vse
,
da
brez
njega
niti
živeti
ne
more
.
Da
bi
se
le
vrnil
,
ali
da
bi
ga
tukaj
kje
našel
,
potem
bi
se
vže
vse
uredilo
tako
,
da
bi
bilo
prav
,
in
pogodila
bi
se
.
Tako
ugiblje
Mlinar
sredi
kričečih
sejmovalcev
in
ugane
posled
,
da
sam
ga
vendar
ne
gre
iskat
.
Pa
plačal
bi
in
za
pijačo
bi
dal
,
kolikor
bi
hotel
kdo
,
če
bi
mu
Štefana
zdaj
le
pripeljal
.
V
tacih
mislih
zagleda
mešetarja
iz
sosedne
vasi
,
ki
ve
in
pozna
ves
svet
.
Ta
se
mu
dozdeva
dober
za
takov
posel
.
Za
ramo
ga
potrese
torej
in
pravi
:
„
Če
kaj
našega
vidiš
,
k
meni
ga
pripelji
,
v
krčmi
na
klanjcu
me
najdeta
.
Pa
žal
ti
ne
bode
,
če
mi
storiš
to
!
“
„
Da
bi
Štefana
poiskal
,
pravite
.
Jaz
ga
najdem
,
če
ga
le
kateri
,
tega
vas
zaverim
.
Žeja
pa
me
vže
zdaj
,
to
vam
povem
.
Mnogo
kupcev
pa
malo
skupička
in
suha
grla
.
Oče
,
to
je
vedno
tako
,
to
mi
verjemite
,
“
kriči
mešetar
v
zakrpani
kamižoli
,
s
potlačenim
pokrivalom
in
z
rudečo
omrelo
na
motovzu
visečo
na
hrbtu
,
ter
rije
dalje
med
množico
.
Mlinar
pa
se
obrne
in
še
od
daleč
odgovori
:
„
Le
stopi
,
stopi
in
poprašaj
,
pa
stori
,
kar
sem
ti
rekel
.
Pil
bodeš
potem
,
kakor
božja
mavrica
ah
drevesna
žaba
,
kakor
bodeš
hotel
.
Vsega
ne
zapijemo
danes
,
da
veš
.
“
Mešetar
dirja
potem
po
vseh
ulicah
in
poprašuje
s
prirojeno
zgovornostjo
vse
znance
,
ali
so
videli
Mlinarjevega
Štefana
,
pa
če
kaj
vedo
,
kje
da
bi
bil
?
Moč
po
pijači
,
a
ne
po
vodeni
,
temuč
po
vinu
,
pravemu
cekinastemu
vinu
je
baje
velika
in
nepremagljiva
.
Tega
nam
je
priča
naš
znanec
mešetar
,
kajti
on
bi
ne
bil
vpraševal
in
dirjal
tako
dolgo
na
okrog
,
ko
bi
ne
bil
vedel
,
da
velja
Mlinarjeva
beseda
toliko
kakor
gotov
denar
.
In
kedar
plačuje
on
račune
v
krčmi
,
da-si
redko
kedaj
,
ne
gleda
na
groše
ali
dvajsetice
.
Petak
vrže
na
mizo
in
pokliče
vina
,
da
kar
od
mize
teče
.
Ondi
v
stranski
ulici
pove
mešetarju
stara
ženica
brezzobih
ust
,
da
je
videla
Štefana
na
dvorišču
Mejačeve
krčme
,
pa
da
je
bil
nekaj
otožen
in
zamišljen
,
da
si
ga
niti
ogovoriti
ni
upala
,
in
da
se
jej
je
smilil
,
sama
ne
ve
,
zakaj
.
„
Vže
prav
,
meni
ne
uide
,
“
pravi
mešetar
in
zdirja
po
ulici
.
Če
sem
še
kedaj
katerega
kupca
pregovoril
,
da
me
je
vbogal
,
tega
bom
.
On
me
še
ne
pozna
,
a
poznal
me
bode
,
le
čaka
naj
,
ugiblje
potem
med
potoma
.
Med
tem
je
slonel
v
oni
krčmi
Štefan
pri
oknu
in
zrl
s
podprto
glavo
na
ulico
,
na
pisano
množico
,
ki
se
je
gnetla
gori
in
doli
na
desno
in
na
levo
.
Motili
bi
se
,
ko
bi
rekli
da
je
čakal
očeta
.
Tega
ne
.
Videl
ga
je
med
sejmovalci
in
prepričan
je
,
da
ga
je
opazil
tudi
on
,
a
ne
poznati
hotel
.
In
to
ga
je
peklo
notri
globoko
v
prsih
,
dasiravno
se
je
motil
v
svoji
misli
.
Še
nekaj
druzega
je
rojilo
.
Štefanu
po
glavi
.
Trdno
je
upal
,
da
najde
Marjetico
danes
med
sejmovalci
,
a
zastonj
jo
je
iskal
,
zastonj
sloni
tudi
zdaj
zaradi
nje
tu
na
oknu
.
O
ko
bi
jo
bil
našel
,
kako
vesel
bi
bil
,
pa
kako
vesela
bi
bila
morala
biti
tudi
ona
!
Povedal
bi
jej
bil
,
da
je
dobil
tu
v
mestu
doberšen
zaslužek
,
ki
redi
tudi
dva
človeka
,
da
sme
govoriti
zdaj
tudi
očitno
z
njo
,
da
se
očeta
ne
boji
več
in
vsega
sveta
ne
,
pa
da
se
domu
ne
vrne
več
in
ne
mara
istega
očetovega
bogastva
in
posestva
,
da
mu
je
vse
to
ona
,
samo
ona
,
in
v
obili
meri
.
Ne
menjal
bi
s
kralji
in
cesarji
,
vsemi
mogotci
,
ko
bi
vedel
,
da
je
tudi
ona
tacih
misli
,
pa
da
ga
saj
deseti
del
tako
rada
ima
,
kakor
on
njo
.
Srce
se
mu
vžali
,
ko
je
vtopljen
tako
.
Pivci
ga
kličejo
pit
od
vseh
miz
,
a
on
pravi
,
da
ni
žejen
,
pa
da
ne
pije
.
Da
bi
se
ubranil
takim
prijaznostim
pomakne
kastorec
globočje
na
oči
in
se
hoče
pomešati
zopet
med
sejmovalce
.
Na
pragu
pa
mu
zastavi
kakor
navlašč
mešetar
pot
in
vzklikne
:
„
No
Štefan
,
dejal
sem
,
da
si
se
zaril
v
deveto
deželo
ali
kali
,
ker
te
ni
več
na
ogled
in
na
solnce
.
Pa
na
lastno
škodo
te
ni
.
Pijače
bi
bilo
vže
,
da
bi
od
mize
teklo
,
ko
bi
te
bil
našel
prej
,
kajti
kar
verjemi
mi
,
jaz
in
oče
te
iščeva
vže
vse
dopoludne
!
“
„
Kaj
bodeš
ti
iskalo
,
revše
pijano
,
jedva
poznaš
sam
sebe
,
“
pravi
Štefan
,
tovarša
strupeno
pogleda
in
hoče
oditi
na
nasprotno
stran
.
„
Kaj
,
kaj
Štefan
,
kedo
pijan
,
jaz
pijan
,
na
mojo
vero
,
da
nisem
pijan
,
pa
da
sem
jedva
nekaj
žganega
videl
za
zajutrek
danes
.
Veš
,
slab
skupiček
je
,
živine
dosti
pa
italijanskega
kupca
malo
,
to
je
prava
smola
.
A
to
mi
verjemi
,
da
te
iščem
,
pa
prav
res
,
da
te
,
in
oče
te
iščejo
in
poprašujejo
po
vsem
somnju
po
tebi
,
“
odgovarja
mešetar
,
potem
pa
stopi
za
Štefanom
in
se
ga
oklene
okoli
pazduhe
.
Zdajci
zarudi
mladeneč
.
Da
bi
se
šalil
takov
pijanec
z
njim
in
se
mu
siloma
obešal
,
mu
je
preveč
.
Kakor
muho
ga
strese
torej
od
sebe
in
pravi
:
„
Zapomni
me
,
jaz
sem
dober
človek
,
a
za
nos
se
ne
dam
voditi
od
vsacega
sleparja
.
Če
si
žejen
,
tu
imaš
za
polič
vina
in
izgubi
se
!
Ko
bi
te
bili
pa
v
resnici
poslali
oče
sem
,
jim
reci
:
Da
Štefan
ne
potrebuje
njihove
pijače
,
in
ničesar
,
dokler
ne
spremene
svojih
načel
in
misli
.
“
Izgovorivši
odrine
Štefan
raznet
s
komolcema
gnečo
,
da
kar
godrnjajo
in
kolnejo
možakarji
in
se
izgubi
med
množico
.
Mešetar
pa
kar
zazija
začudjenja
.
Kar
božjo
travo
tlači
na
svetu
in
za
voli
,
konje
in
pitane
prasce
kup
dela
in
mešetari
,
se
mu
ni
prigodilo
kaj
enacega
.
Njegova
beseda
se
čisla
in
spoštuje
v
deveti
fari
,
takov
fantalin
ga
pa
smeši
in
na
laž
postavlja
.
Kako
nevsmiljeno
bi
se
maščeval
nad
njim
in
ga
celo
za
skaljeno
čast
na
cesarsko
pečat
tožil
,
ko
bi
ne
bil
za
vino
dal
.
A
tako
naj
bode
.
Drugi
pot
ga
pa
bolje
stisne
v
klešče
in
mu
kar
v
zobe
pove
,
da
on
ni
tako
tja
v
en
dan
,
da
bi
se
pometalo
z
njim
,
kakor
bi
se
hotelo
.
Pošteno
se
govori
o
njem
ali
pa
nič
,
izvzemši
,
če
se
ne
plača
saj
za
pet
bokalov
cekinastega
vina
,
kakoršen
se
toči
doli
v
prvi
krčmi
.
Potem
se
vže
odpušča
,
drugače
ne
.
Mlinarju
se
je
vže
zdelialo
,
vino
mu
je
v
lase
lezlo
in
glavo
je
podpiral
zdaj
v
levi
,
zdaj
v
desni
komolec
,
ko
je
čakal
tako
dolgo
mešetarja
.
Niti
s
svojimi
sosedi
najboljšimi
znanci
ni
govoril
mnogo
,
samo
pil
je
,
mnogo
pil
in
pečenino
rezal
.
„
Kaj
je
to
?
“
vzklikne
potem
,
ko
zagleda
mešetarja
samega
med
vrati
.
„
Nič
ni
,
prav
nič
.
Samo
to
vam
povem
,
hudič
naj
išče
in
pregovarja
tako
seme
,
kot
je
Štefan
,
“
pravi
mešetar
,
sede
k
Mlinarju
in
z
zamazanim
kamižolinim
rokavom
pot
raz
čela
obriše
.
Potem
pristavi
:
„
Pol
mesta
sem
predirjal
in
vse
ljudi
preprašal
,
predno
sem
mu
prišel
na
sled
,
potem
mi
pa
na
polna
usta
pove
,
da
sem
pijanec
,
goljuf
,
da
vašega
vina
ne
pije
,
da
mu
za
ves
svet
ni
mari
,
in
kedo
ve
kaj
še
.
Slišati
bi
ga
bili
morali
,
potem
bi
pa
verjeli
kako
je
.
“
Izgovorivši
vrže
mešetar
bankovec
po
mizi
in
pokliče
vina
,
češ
,
če
sem
prav
uboga
mešetarska
reva
,
vendar
si
ga
privoščim
lehko
eno
pošteno
mero
in
si
ga
.
Mešetarjeva
novica
Mlinarja
kakor
strela
zadene
.
Žalosten
je
,
jezen
je
in
osramotjen
nepopisljivo
od
lastnega
otroka
.
Ko
vidi
povrh
še
tovaršev
ponos
,
ki
hoče
piti
,
kakor
iz
nagajivosti
na
svoj
račun
,
zbledi
,
z
zobmi
zaškriplje
,
zgrabi
mešetarjev
bankovec
,
raztrga
ga
v
drobne
kose
,
vrže
pod
mizo
,
s
črevljem
pohodi
in
zaklikne
:
„
Kedar
sediš
pri
moji
mizi
in
pri
meni
,
piješ
na
moj
račun
,
to
si
zapomni
.
Zasmehovati
pa
se
ne
pustim
.
Ti
me
še
ne
poznaš
a
spoznal
me
boš
.
“
Potem
potegne
listnico
iz
brezrokavnika
,
oslini
prst
in
vrže
petdesetak
po
mizi
,
vdari
s
praznim
poličem
ob
ogel
in
kriči
:
„
Krčmar
,
toči
in
gani
se
!
Pošteno
plačamo
vse
,
pa
pošteno
mero
ga
hočemo
.
“
Mešetar
se
strese
boječ
in
začudjen
bolj
v
kot
mize
,
kajti
tako
razsrjenega
še
ni
videl
Mlinarja
,
nikedar
.
Stoprv
,
ko
prvo
kupo
vina
izpije
in
kos
pečenine
na
vilice
natakne
,
pravi
:
„
Jeze
in
prepira
bi
ne
bilo
potreba
zaradi
tega
.
Take
megle
se
vse
razpode
in
razpiše
,
pa
bankovca
je
bilo
tudi
škoda
.
“
„
Molči
zdaj
in
ne
stokaj
,
ti
me
poznaš
.
Kedar
si
v
stiski
pa
k
meni
pridi
.
Slaba
bi
bila
ta
,
če
bi
Mlinar
nekaj
grošev
pogrešal
.
“
Taka
govorica
se
vrsti
,
dokler
ne
sega
užito
vino
pivcema
v
glave
.
Potem
se
uname
veseli
pomenek
.
Z
mrakom
mlinar
veli
napreči
.
Za
omizjem
pusti
kimajočega
mešetarja
in
polne
kupe
vina
,
ob
straneh
pa
kopice
začudjenih
,
skrivaje
ga
pikajočih
pivcev
.
Ko
odide
poslednji
,
oni
kakor
čebele
ali
ose
obsujejo
mešetarja
in
hote
izvedeti
vsi
na
enkrat
,
kaj
sta
z
Mlinarjem
prišla
navskriž
.
A
mešetar
jeclja
le
na
pol
umljive
besede
,
trka
z
glavo
ob
mizo
in
vedno
ponavlja
:
„
Mlinar
,
to
je
mož
,
takov
,
da
vi
niste
bili
nikedar
taki
,
pa
tudi
ne
bodete
.
Le
pomnite
in
poslušajte
me
.
“
„
Zaradi
Štefana
sta
imela
prepir
,
le
verjemite
mi.
Ta
mu
roge
stavi
staremu
,
da
še
eden
ne
tako
.
A
stari
je
še
trden
in
nepremakljiv
,
“
pravi
postaran
gost
v
obližji
in
pripoveduje
Mlinarjevo
domačo
razprtijo
.
„
Bašte
ti
bi
kmalu
prav
imel
.
Saj
je
res
taka
.
Ženiti
se
mu
brani
stari
,
ženiti
pa
je
.
“
„
To
je
vže
križ
“
.
pristavijo
drugi
gostje
in
se
izgubljajo
polagoma
iz
krčme
,
to
novico
pa
s
seboj
na
dom
vzamejo
.
Mati
Mlinarica
je
isti
večer
moža
s
prižgano
svečo
čakala
in
tudi
nekaj
večerje
mu
je
hranila
gori
vrhu
peči
.
Mlinar
se
vrne
stoprv
v
pozno
noč
.
Ker
ga
je
razjedala
med
potjo
vedno
bolj
in
bolj
jeza
in
sram
,
zavil
je
še
na
nekaj
dvorišč
in
z
vinom
togoto
v
prsih
moril
.
„
Kje
si
hodil
tako
pozno
?
Ob
ti
ljubi
Bog
!
vže
petelini
se
oglašajo
“
.
pravi
ženica
,
ko
mož
pozneje
trdih
korakov
v
sobo
stopi
,
bič
v
kot
vrže
,
kožuh
na
klin
obesi
in
nemirno
po
hiši
bodi
,
ženi
pa
nič
ne
odgovori
.
„
Nekaj
večerje
imaš
na
peči
,
če
češ
.
Samo
mrzla
bode
se
bojim
“
.
pristavi
potem
gospodinja
,
zleze
,
na
klop
in
na
mizo
večjo
in
manjšo
skledo
postavi
,
žlico
s
prtom
obriše
,
pol
hleba
rženega
kruha
iz
miznice
vzame
in
nož
nanj
položi
.
Mlinar
jedi
niti
ne
pogleda
,
niti
žene
ničesar
.
„
Jej
,
jej
!
Tako
dober
,
pa
tako
slasten
je
bil
ta-le
,
ješprenček
,
ko
bi
bil
o
pravem
času
prišel
da
bi
se
bil
kar
sam
jedel
.
Pa
sem
tudi
pol
svinjskega
rilca
v
njem
skuhala
.
Le
poglej
ga
,
kar
trese
se
na
krožniku
,
tako
je
vabljiv
“
.
Tudi
temu
vabilu
,
in
prijaznosti
Mlinar
nima
besede
.
To
ženico
zaboli
in
misel
,
da
ima
Štefan
na
dvorišču
s
konji
opravek
in
nekoliko
za
možem
k
večerji
pride
,
se
jej
dozdeva
neverjetna
.
Da
bi
ne
spominjala
moža
neprijetnih
reči
,
ga
pri
vstopu
o
njem
niti
vprašati
ni
hotela
,
kakor
da
bi
bilo
pri
hiši
vse
po
starem
.
„
Oh
takov
si
,
da
še
eden
ni
takov
!
Govori
no
in
vbogaj
me
,
pa
Štefana
pokliči
,
naj
tudi
k
večerji
pride
.
Mene
se
morda
sramuje
“
.
povzdigne
zopet
mati
glas
,
z
roko
proti
možu
mahne
in
z
levico
velik
otrinek
pri
sveči
očisti
.
„
Kar
pokliči
ga
stara
,
pa
je
!
Babnice
tako
vse
zmagate
z
jezici
,
čemu
bi
vam
moški
pomagali
pri
tem
,
reci
čemu
!
A
to
ti
povem
,
da
ga
jaz
ne
kličem
zdaj
in
ga
ne
bodem
nikedar
več
.
Kakor
si
postilja
,
tako
bo
ležal
.
Takov
fantalin
naj
mi
v
zobe
pove
,
da
ne
potrebuje
od
mene
nič
,
da
mu
je
oče
,
da
mu
je
dom
,
vse
nič
.
Čakaj
me
fantalin
,
ti
me
še
ne
poznaš
!
Bog
ve
,
da
bi
mu
bil
čeljusti
raztolkel
,
ko
bi
ga
bil
dosegel
.
“
„
O
svet
Štefan
,
njegov
patron
in
pomočnik
,
kaj
pa
je
,
kaj
mož
?
Ali
se
ni
pripeljal
on
s
teboj
domu
,
kaj
ga
nisi
poiskal
in
potolažil
“
.
vsklikne
zopet
boječa
žena
in
vpre
pol
moker
pogled
v
razsrjenega
moža
.
„
Tam
le
so
duri
,
pa
ga
ti
pojdi
iskat
ti
,
ker
vse
veš
in
znaš
.
Samo
domu
mi
ga
ne
vodi
.
Rajši
vidim
,
da
cigani
gospodarijo
na
mojem
posestvu
,
kot
takovo
spridjeno
seme
,
da
veš
.
“
„
Kaj
pa
sta
imela
,
kaj
?
Oh
ti
si
,
kakor
ogenj
,
kar
dopovedati
si
ne
daš
nič
in
vedno
naprej
siliš
.
Z
lepo
bi
ga
bil
pregovoril
z
lepo
,
pa
bi
bil
šel
in
bi
bil
vbogal
.
A
tega
ne
znaš
in
ne
moreš
,
ker
srca
nimaš
,
ne
spoznaš
,
da
si
oče
,
njegov
oče
,
da
mu
moraš
nekaj
odpustiti
“
.
pravi
med
glasnim
ihtenjem
žena
in
zakrije
obraz
s
predpasnikom
.
„
Kar
molči
mi
!
Mir
je
besedi
!
Kar
sem
rekel
,
sem
rekel
in
to
je
tako
trdno
,
kakor
bi
z
žrebljem
pribil
in
s
trto
privezal
.
Če
ni
za
te
,
pa
se
pritoži
pri
fajmoštru
,
pri
komisarju
,
pri
beričih
in
kjer
se
hočeš
,
je
vse
eno
.
“
Izgovorivši
zgrabi
svečo
,
porine
večerjo
po
mizi
,
da
zazveni
,
ogrne
kožuh
in
odide
po
stopnjicah
v
prvo
nadstropje
k
počitku
.
Žena
pa
še
dolgo
v
temi
za
omizjem
sloni
in
joka
in
vzdihuje
in
sklepa
roki
in
moli
,
kakor
je
sploh
navada
in
tolažba
starikavih
ženic
in
skrbnih
mater
.
Kmalu
bi
bili
pozabili
povedati
,
da
se
je
tudi
Marjetica
veselila
somnja
In
zakaj
bi
se
ga
ne
bila
radovala
ravno
ona
?
Vže
štirinajst
dni
popreje
je
računila
na
prste
,
kedaj
pride
oni
praznični
dan
.
Zadnje
dni
pa
,
kar
je
zvedela
,
da
je
Štefan
v
mestu
,
pa
kar
strpeti
ni
mogla
več
samega
čakanja
in
hrepenenja
.
Uganila
in
pretuhtala
je
vže
natančno
,
katero
ruto
dene
tedaj
za
vrat
,
katero
krilo
obleče
,
in
ali
jej
suknena
jopica
,
ali
po
materi
podedovan
in
njej
prenarejen
kožušček
boljše
pristuje
.
Odločila
se
je
za
zadnjega
,
—
samo
zato
,
ker
je
Štefan
dejal
enkrat
,
da
je
kožušček
Prav
lepa
obleka
.
Ker
je
bila
Marjetica
skrbna
in
dobra
gospodinja
,
imela
bi
bila
še
tudi
druzih
opravil
v
mestu
,
kar
čez
glavo
in
brez
kupčije
bi
tudi
ne
bilo
.
Vže
vso
jesen
je
hranila
in
spravljala
jajca
za
na
prodaj
,
dva
piskra
masla
je
imela
rumenega
kakor
vosek
ali
cerkvene
sveče
,
pa
dišečega
,
kakor
tavžentrože
.
Vse
to
bi
bilo
lehko
prodala
za
lepe
,
gotove
denarje
,
za-nje
bi
bila
nakupila
vse
,
kar
še
potrebuje
pri
hiši
in
pri
gospodinjstvu
in
tu
ni
nikedar
brez
potreb
.
Zdaj
zmanjka
soli
,
zdaj
se
vbije
krožnik
ali
lonec
,
milo
se
rabi
dan
na
dan
,
olje
za
leščerbo
,
šivalnice
in
druga
drobnjav
.
Vse
to
pa
velja
denar
.
—
Najlepše
pa
bi
bilo
na
somnju
,
seveda
,
to
da
bi
bila
s
Štefanom
govorila
,
saj
vže
tako
dolgo
ni
,
saj
se
jej
tako
nepopisljivo
toži
po
njem
.
Pregovorila
bi
ga
bila
tudi
,
če
ga
more
pregovoriti
le
kedo
,
da
bi
se
bil
vrnil
,
pa
da
bi
bilo
zopet
tako
lepo
,
tako
veselo
doma
,
kakor
je
bilo
nekedaj
.
Vse
te
sklepe
in
namene
pa
je
sklepala
Marjetica
zaradi
tega
,
ker
jej
je
oče
obljubil
vže
teden
prej
,
da
sme
iti
na
somenj
in
se
je
tudi
on
pripravljal
na-nj
.
Vso
jesen
je
rezal
metličje
in
izdeloval
lične
,
lahne
metle
za
na
prodaj
.
Lesene
robe
je
bilo
izgotovljene
v
obilem
številu
.
Žličniki
,
lesene
žlice
,
kuhalnice
,
pihalniki
,
grablje
,
loparji
,
pletenice
,
toporišča
,
vsega
je
bilo
nakopičeno
pri
Srakarju
in
lepo
urejeno
,
kar
za
somenj
.
Povrh
je
imel
tudi
na
brezovi
trti
nabranih
lesenih
turničkastih
pipic
in
tako
lepo
okovanih
,
da
jih
je
bilo
kar
gledati
veselje
in
ni
bilo
najti
na
vsem
trgu
boljših
in
ličniših
od
njegovih
.
Torej
so
ga
poznali
Srakarja
tudi
vsi
tobakarji
na
daleč
okrog
in
vedeli
ceniti
njegovo
robo
.
Srakar
je
tudi
izračunil
dva
večera
prej
na
zapečku
,
koliko
bode
vrgla
ta
roba
,
koliko
bode
zaslužka
,
koliko
se
bode
prodalo
,
kaj
ložje
,
kaj
težje
,
pa
kako
porabi
pridobljene
novce
.
Najprvo
si
kupi
črne
irhaste
hlače
bolj
za
velike
praznike
za
božič
in
veliko
noč
.
Stare
so
se
jele
rujaviti
in
niso
več
primerne
za
k
maši
.
Sicer
so
še
doberšne
,
sicer
.
Tudi
usnja
za
nove
črevlje
z
visokimi
golenicami
bi
si
kupil
.
Zime
so
vedno
huji
in
sneg
je
vedno
večji
.
Pa
zdravo
baje
ni
,
ker
pri
starih
črevljih
snežnica
semtertje
v
črevlje
vhaja
,
da-si
jih
maši
vsak
teden
po
dva
pota
z
ječmenčkovo
gorko
slamo
.
Še
nekaj
železnine
in
žrebljev
bi
kupil
posled
in
nazadnje
bi
pol
frakeljna
brinjevca
pil
doli
pri
cesti
.
Nekaj
dni
ga
po
trebuhu
ščiplje
in
vije
.
Pa
boljšega
zdravila
po
njegovi
misli
ni
od
pravega
,
žganega
brinjevca
,
kakoršen
se
toči
ondi
.
Povrh
bi
ostalo
še
nekaj
novcev
.
Te
bi
pa
hranil
za
slabe
čase
in
za
bolezen
.
Tedaj
potrebuje
človek
kaj
boljšega
ugrizka
in
kupo
vina
.
A
Srakar
misli
in
ugiblje
tako
,
nepridiprav
pa
ugane
in
ugonobi
vse
te
lepe
,
te
prijetne
sklepe
in
namene
.
Ko
Srakar
dva
dni
pred
somnjem
od
fare
sem
po
cesti
korači
,
ožuli
ga
namreč
desni
čevelj
tako
,
da
ga
zdaj
kar
obuti
ne
more
.
Bos
pa
ne
more
po
ledu
in
snegu
,
to
ni
mogoče
.
Marjetica
kar
na
glas
zajoče
,
ko
zve
to
nesrečo
.
Ves
sejmski
dan
jo
pa
kar
vtolažiti
ni
.
Če
sede
za
kolovrat
,
ne
vrti
se
jej
kolo
po
volji
,
nit
se
jej
krotiči
;
če
gre
na
prag
in
pogleda
po
cesti
,
kjer
ljudje
v
sejem
hite
,
jo
zaboli
srcé
.
Včasi
se
jej
dozdeva
tako
,
da
bi
kar
sama
šla
tja
,
v
časih
pa
jej
pravi
tudi
neki
notranji
glas
,
da
mora
očeta
vbogati
,
pa
da
ga
ne
sme
puščati
hromega
in
samega
doma
.
Tako
se
tudi
zgodi
.
Proti
večeru
sejmskega
dne
nekdo
na
okno
potrka
in
zakliče
:
„
Marjetica
ven
pojdi
,
če
češ
!
“
Marjetica
se
prestraši
,
porine
kolovrat
od
sebe
in
hiti
na
prag
,
Srakar
pa
ravno
v
istem
trenotku
zadremlje
na
zapečku
.
„
Štefana
sem
videla
,
Marjetica
“
.
pravi
stara
ženica
iz
vasi
,
ki
je
tudi
v
sejmu
bila
in
njej
to
novico
iz
mesta
prinesla
še
nocoj
,
kajti
važna
se
jej
je
dozdevala
.
„
Ali
res
?
“
pravi
Marjetica
in
zarudi
v
obraz
in
migne
ženi
naj
tiho
govori
,
da
kedo
drugi
ne
čuje
.
„
Res
,
prav
res
Marjetica
,
da
sem
ga
.
Pa
ti
ne
veš
in
ne
vstraši
se
,
z
očetom
sta
se
sprla
do
pravega
.
Čula
sem
v
krčmi
,
kako
je
preklinjal
stari
in
se
rotil
na-nj
.
Kar
pozabi
ga
,
pa
je
najbolje
,
da
veš
.
Nič
dobrega
ti
ne
kaže
ž
njim
“
.
pripoveduje
ženica
in
miga
s
suho
brado
.
Marjetica
zajoka
in
vzklikne
:
„
Tega
ne
morem
nikedar
in
ne
bodem
,
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
“
.
Potem
sede
na
mrzel
vežni
prag
in
zakrije
obraz
v
dlani
.
Ženica
jo
tolaži
nekaj
časa
,
a
videč
,
da
ne
pomaga
nič
,
odide
po
stezi
,
od
koder
je
prišla
.
Medpotoma
pa
ne
pomisli
,
koliko
gorja
so
vže
očinili
strupeni
,
opravljivi
jezici
in
koliko
žalosti
je
napravila
ona
Marjetici
.
O
nesramna
ženska
opravljivost
!
To
je
prava
kačja
zalega
;
kjer
se
vgnjezdi
ona
,
od
ondot
beži
sreča
,
ljubezen
,
mir
in
zadovoljnost
.
Isti
večer
je
bil
eden
najžalostnejših
,
kar
jih
pomni
Srakarjeva
koča
.
Srakar
je
dremal
ves
ljubi
večer
na
zapečku
,
kolovrat
ni
brenčal
in
se
vrtil
,
celo
leščerba
je
gorela
z
otožnim
velikim
vtrinkom
.
Marjetica
,
kaj
pa
vboga
Marjetica
?
Kaj
neki
?
Jokala
je
tiho
,
grenko
in
skrivaje
,
jokala
zaradi
Štefana
,
zaradi
hudobnega
sveta
,
ki
ga
preganja
in
kedo
ve
,
zakaj
še
vse
.
Jok
pa
je
pravo
in
najboljše
žensko
orožje
.
Z
njim
opravijo
in
ginejo
več
kot
vojske
vsega
sveta
s
sulicami
in
bodali
in
vso
krutostjo
.
Tudi
Marjetica
bi
bila
ginila
vsacega
,
ki
bi
jo
bil
gledal
tako
.
A
kedo
bi
jo
bil
videl
?
Srakar
je
dremal
na
zapečku
,
zunaj
je
bila
temna
noč
in
leščerba
je
gorela
z
vtrnikom
,
luna
je
plavala
za
oblake
,
Marjetica
je
bila
sama
,
tako
sama
.
Vboga
,
zapuščena
Marjetica
!
Drugo
jutro
Mlinar
pozneje
vstane
,
kakor
je
je
imel
navado
.
Po
veži
z
zaspanim
čemerikavim
obrazom
gredoč
,
postopi
v
kuhinjo
in
iz
peči
ogorek
brsne
ter
si
z
njim
pipico
zažge
.
Potem
kake
tri
pota
gostega
dima
tja
gori
proti
okajenemu
stropu
puhne
,
okoli
sebe
pogleda
in
Barbo
,
ki
kosilo
pripravlja
praša
:
„
Kje
so
mati
?
“
„
Ne
vem
,
nisem
videla
“
.
odgovori
precej
osorno
teta
.
Mlinar
urno
zapazi
,
kam
merijo
te
besede
,
in
se
prepriča
,
da
ima
zdaj
dvojnega
sovražnika
v
nasprotji
;
ženo
in
svojo
v
vsem
njej
enako
sestro
.
Ne
vemo
,
ali
se
prestraši
take
moči
,
ali
je
razžaljen
zadirne
besede
,
kajti
molče
zapusti
kuhinjo
,
gre
v
sobo
,
sede
za
omizje
,
kjer
je
za
kosilo
pogrnjeno
in
zre
skozi
okno
na
dvorišče
in
dalje
na
vas
.
Tako
dolgočasno
kosilo
vže
davnaj
ni
bilo
pri
Mlinarju
kot
denašnje
.
Okoli
velicih
skled
je
bila
zbrana
sama
družina
.
Matere
ni
bilo
,
tete
Barbe
ni
bilo
in
tudi
Mlinar
je
slonel
le
za
druščino
ondi
in
ni
govoril
.
Bralo
pa
se
mu
je
na
obrazu
,
da
mu
težko
,
nepopisljivo
težko
dene
ta
tihota
,
da
bi
bil
rad
govoril
,
rad
poprašal
po
ženi
,
po
sestri
.
A
njegov
ponos
je
bil
prevelik
,
ošabnost
nepremakljiva
.
Tako
mine
prvi
dan
,
mine
drugi
in
mine
tretji
.
Take
puščobe
nobeden
Mlinarjevih
ne
pomni
.
Prve
dni
gospodar
z
gorečo
pipo
po
dvorišču
in
okoli
družine
hodi
ter
ostro
ukazuje
in
zabičuje
,
nikomur
ne
da
prijazne
besede
.
Pozneje
pa
,
kakor
bi
se
bil
naveličal
tudi
tega
,
utihne
in
obraz
pobesi
.
Če
ga
pride
starejši
hlapec
Blaže
zjutraj
prašat
,
kaj
naj
se
dela
čez
dan
,
odgovori
mu
le
na
pol
ali
pa
nič
,
in
če
kuhinjska
dekla
,
desna
roka
tete
Barbe
,
pripoveduje
,
da
je
tega
in
tega
potreba
v
kuhinji
in
pri
gospodinjstvu
,
vrže
jej
molče
ključe
od
kašče
in
pravi
:
„
Storite
,
kar
hočete
,
kaj
to
meni
mari
?
“
Taka
Mlinarjeva
sprememba
družini
in
nikomur
ni
bila
na
kvar
.
Hlapci
vedó
dobro
porabiti
tako
milobo
.
Čez
dan
se
norčujejo
in
smeje
in
trde
,
da
je
prav
čemerikavemu
staremu
,
da
ga
je
zapustila
gospodinja
in
sin
meneč
:
sam
naj
bode
,
če
je
tak
,
zjutraj
pa
pozneje
vstajajo
,
in
delo
z
mrakom
pokladajo
iz
rok
.
Edini
Barbi
in
mlajši
pastirici
vse
to
ni
po
godu
.
Prva
,
ki
najbolje
ve
,
da
je
šla
mati
v
mesto
Štefana
iskat
,
ter
ga
baje
niti
najti
ne
more
,
ker
se
ne
vrne
več
,
drugi
pa
se
toži
po
obeh
.
Štefana
je
prav
rada
imela
.
Saj
jej
je
bil
prijazen
vedno
.
Branil
jo
je
,
če
jo
je
druga
družina
dražila
.
Mati
pa
je
bila
prava
njena
prijateljica
,
da
ne
najde
nikedar
več
take
.
Milo
se
jej
stori
torej
,
če
pomisli
,
da
nobenega
ne
vidi
nikedar
več
.
Torej
si
vtrne
pogostoma
skrivno
solzo
.
In
kedar
vidi
jokati
Barba
svojo
mlajšo
podložno
,
posili
jok
tudi
njo
;
in
to
se
ne
zgodi
redkoma
,
jako
pogosto
.
V
beriški
vasi
je
starodavna
baje
silo
stara
pa
lepa
navada
,
da
v
dolzih
pozimskih
večerih
mladina
vasuje
zdaj
v
tej
,
zdaj
v
oni
hiši
.
To
se
imenuje
vaška
preja
.
Deklice
stoprv
zapustivše
farno
šolo
tako
zvane
„
ribice
“
in
starejše
vže
globoko
zaljubljene
in
nagajive
tovaršice
,
pa
tudi
nekatere
znanke
vže
bolj
v
srpanu
,
kar
vse
na
križem
hité
po
večerji
in
molitvi
s
kolovrati
v
odmenjeno
hišo
na
skupno
prejo
.
O
ta
preja
je
pa
tudi
v
resnici
jako
zanimiva
,
prijetna
pa
prav
vesela
je
!
Lehko
bi
jo
imenovali
naroden
praznik
.
In
hiša
,
kjer
se
vrši
,
je
domače
ognjišče
,
ono
svetišče
,
na
katerem
žari
,
se
budi
in
plamti
prava
nepopačena
poezija
,
kjer
uživa
mladost
svoje
najlepše
ure
,
kjer
čuti
nežna
deklica
prvič
nekaj
tako
nepopisljivega
v
prsih
,
sama
ne
ve
kaj
,
kjer
sedi
pozneje
v
krogu
svoje
družine
,
prepeva
,
deci
premile
narodne
pesni
,
kjer
sloni
stara
sivolasa
majka
mokrega
očesa
med
vnuki
svojimi
,
kjer
se
jej
pomlade
še
enkrat
dnevi
,
minuli
spomini
zlate
mladosti
.
Vse
to
vedó
vaške
predice
in
tudi
vredno
čislati
umejo
.
K
preji
pa
ni
da
bi
se
prišlo
kar
tako
,
kakor
si
bodi
,
da
je
le
.
Tja
pridejo
tudi
vasovat
mladenči
iz
vasi
in
to
je
tam
okoli
prsi
prijetno
ali
neprijetno
,
ali
kako
bi
se
reklo
.
Zaradi
tega
ni
vsaka
jopica
dobršna
za
prejo
,
temuč
čedna
in
lična
mora
biti
.
Lasje
ni
da
bi
bili
divje
kuštravi
,
temuč
lepo
v
kite
in
rudeče
trakovje
spleteni
.
Rute
za
vrat
morajo
biti
praznične
,
pa
prijetno
šumeče
pa
predpasnik
bel
kot
sneg
.
Brez
njega
bi
bilo
kar
pol
lepote
izgubljene
.
Bel
predpasnik
,
zavihani
rokavci
do
lahti
pa
rudeča
ruta
,
to
je
najlepši
kinč
kmečke
priproste
deklice
.
Pred
enim
letom
je
tudi
Marjetica
vže
hodila
na
prejo
,
a
ne
s
kolovratom
.
Tedaj
še
presti
ni
umela
,
vzela
je
šivanje
s
seboj
in
je
šivala
,
se
ve
da
,
kolikor
se
je
dalo
.
V
tako
prijetni
druščini
poslednje
ni
mogoče
v
obili
meri
.
Kako
neki
?
Veselje
na
levo
,
nagajivost
na
desno
,
šala
in
smeh
povsod
,
potem
pa
delaj
!
V
zgornjem
konci
hiše
na
dolgi
klopi
sede
druga
pri
drugi
mlade
predice
s
kolovrati
,
ki
tako
prijetno
šume
,
kot
čmrlji
v
duplu
.
Okoli
peči
so
zbrane
starejše
device
,
pa
one
,
ki
mislijo
,
da
je
greh
zapeti
kako
veselejo
pesem
,
in
govoriti
nekaj
besedi
s
tem
in
onim
mladenčem
.
Ondi
v
sredi
je
tudi
hišna
gospodinja
,
ki
z
rokami
pod
pazduhami
veselega
lica
zre
po
obilih
vasovalkah
,
da
se
jej
kar
jamica
dela
na
podbradku
,
in
pripoveduje
svojim
sosedinjam
,
koliko
jih
je
bilo
lani
otovrej
tu
,
koliko
se
jih
je
pomožilo
v
enem
letu
,
pa
koliko
celo
odpotovalo
—
tija
v
neznano
—
daljno
,
daljno
deželo
.
Nekoliko
više
na
gorki
zapeček
se
je
spravil
in
ugnezdil
sivolas
ded
v
sivi
polhovki
,
ki
ga
vedno
tako
mrazi
in
mrazi
,
da
sam
ne
ve
kaj
bode
s
to
zimo
,
in
če
ga
ne
pobere
prihodnja
spomlad
ali
ka-li
.
On
se
ne
meni
mnogo
za
zbrano
mladež
,
saj
ima
druščine
in
še
bolje
dovolj
.
Na
desno
na
temenu
turničkasto
leseno
pipico
,
kresilno
gobo
in
kremen
,
na
levi
v
tramovi
poči
pa
pol
mehurja
dišečega
pravega
cesarskega
tobaka
po
srebernem
grošu
zavitek
.
Vse
to
on
česti
in
spoštuje
,
kakor
stari
očaki
svoje
lesene
malike
ter
jim
kadi
v
gostih
dopadljivih
kvišku
se
dvigajočih
oblacih
—
tobakovega
dima
.
Semtertje
,
to
pa
le
,
kedar
je
posebno
dobre
volje
in
kedar
ga
poprosi
vedoželjna
mladina
,
pripoveduje
tudi
s
povzdignjenim
glasom
strašne
povesti
o
Pesoglavcih
,
o
zmaju
,
o
ljutih
Turcih
,
o
kralju
Matjažu
,
Pegamu
in
Berdavsu
in
druzih
znamenitih
dogodbah
iz
svojega
dolzega
življenja
.
Okoli
omizja
sede
navadno
vaški
mladenči
,
ki
vedno
na
tanko
vedó
,
kje
je
ta
ali
oni
večer
preja
in
mnogi
,
ugibljejo
tudi
,
zakaj
.
Vendar
ljudje
so
hudobni
.
Če
temu
ali
onemu
tudi
ta
in
ona
sramežljiva
predica
nekoliko
po
glavi
roji
,
ter
jo
rad
vidi
no
to
ni
taka
reč
,
prav
brez
greha
je
ali
ka-li
.
Čudno
in
neumljivo
je
le
to
,
kedar
je
več
mladenčev
,
živahniši
je
preja
,
da-si
ženske
so
vse
brez
razločka
Evine
hčere
.
Zmožna
je
govoriti
vsaka
saj
za
dva
ali
tri
možake
ali
pa
še
več
.
Vendar
bi
molčala
marsikatera
in
pobešala
glavo
,
ko
bi
tega
ali
onega
ne
bilo
,
se
ve
da
,
ravno
katerega
,
—
tega
ne
pove
nobena
.
Kaj
je
neki
to
in
zakaj
je
to
,
ve
in
ne
ve
vsak
,
saj
srca
,
ljubezni
pomlad
,
je
baje
najlepša
pa
tudi
najtežja
vganjka
,
kateri
se
ni
umaknil
nobeden
modrec
in
je
tudi
nobeden
prihodnjih
raztolmačil
,
uničil
ne
bode
.
Ona
se
rodi
z
nami
,
živi
z
nami
,
a
ne
izgine
ne
;
preseli
se
v
naše
potomce
in
potomcev
potomce
do
zadnjega
rodu
.
Ko
se
druščina
nekoliko
razgreje
in
prva
rudečica
,
predicam
raz
lica
izgine
,
pravi
ena
izmed
njih
:
„
Zapojimo
pa
je
!
“
„
Saj
je
res
“
.
se
oglasi
vse
na
križem
.
A
zdaj
je
pravi
križ
,
volitev
je
vedno
in
povsod
težka
.
Ena
bi
rada
zapela
in
sicer
devica
ondi
pri
peči
od
tega
„
ledik
“
stanu
druga
od
„
povodnega
moža
“
tretji
obe
te
niste
po
godu
,
ker
se
nekako
previsoko
začenjate
in
besed
se
ne
spominja
nič
prav
,
četrti
je
povšeči
ista
od
rožmarinčka
,
peti
od
nageljnovega
cveta
,
enim
celo
od
misijonskega
križa
ali
ka-li
.
Tako
nastane
mešanica
in
ugibanje
,
kakor
pri
zidanju
babilonskega
stolpa
,
če
še
ne
večja
.
Iz
te
zadrege
reši
vso
družbo
mladeneč
,
ki
ubere
tisto
premilo
,
globoko
čutečo
,
ki
pravi
:
„
Je
pa
davi
slanca
pala
,
Na
zelene
travnike
,
Je
vso
trav
’
co
pomorila
,
Vse
te
žlahtne
rožice
“
.
in
kakor
bi
zazvonil
,
zadone
te
besede
iz
vseh
grl
,
da
se
razlega
tja
na
tiho
vas
,
kjer
otožna
snežena
stoji
stoletna
lipa
in
skrivnostno
šepeče
,
kakor
bi
sanjala
o
veseli
,
veseli
pomladi
.
Vsega
tega
se
je
spominjala
Marjetica
tudi
letos
in
kako
živo
.
A
kaj
je
hotela
,
misel
na
Štefana
jej
je
bila
vse
,
njej
je
darovala
vse
,
vse
.
A
vže
od
semnja
ni
čula
ničesar
o
njem
.
Pač
so
se
vrstile
različne
povesti
o
Mlinarjevih
,
a
njej
so
bile
neumevne
vse
.
Nihče
ni
prišel
k
njej
,
nikogar
ni
obiskovala
ona
.
Stoži
se
jej
torej
,
stoži
nepopisljivo
po
znanki
,
ki
bi
jej
zaupala
vse
to
,
in
ono
najde
nocoj
na
preji
doli
v
vasi
.
Rada
,
oj
kako
rada
bi
šla
torej
tudi
ona
tija
,
samo
zaradi
Štefana
nikogar
druzega
bi
šla
,
kar
živeti
jej
ni
več
v
tej
negotovosti
,
v
tem
upu
in
strahu
,
slasti
in
žalosti
.
Tako
premišljuje
Marjetica
ves
ljubi
dan
poprej
in
ugiblje
ali
bi
prosila
očeta
,
naj
jo
pusti
samo
nocoj
na
prejo
,
ali
kaj
bi
storila
.
Vže
popoludne
lepo
omije
in
obriše
kolovrat
,
poolji
kolo
in
vreteno
,
napolni
preslico
s
povesmom
najlepšega
prediva
in
uredi
vse
,
kar
je
še
potreba
.
Potem
odpre
predala
v
svoji
spalnici
,
kjer
ima
shranjeno
obleko
.
Pisane
in
rudeče
,
bele
in
temne
rute
leže
tu
,
krilo
za
večji
praznike
,
in
za
sopraznike
pa
pisani
in
beli
predpasniki
.
„
Katero
ruto
bi
vzela
,
kaj
bi
oblekla
nocoj
“
.
pravi
potem
polglasno
sama
pri
sebi
in
pogleda
v
shrambo
.
„
Saj
iti
moram
,
samo
enkrat
,
ni
mi
mogoče
drugače
“
.
„
A
kaj
bodem
to
?
Kaj
mi
je
treba
izbirati
,
kedo
me
pogleda
.
Njega
ni
,
oj
njega
ni
,
veselje
se
mi
ne
spodobi
.
Komu
naj
se
kinčam
?
To
le
temno
ruto
denem
za
vrat
pa
enako
krilo
in
ta
le
bel
predpasnik
“
.
vzdihne
potem
in
oko
se
jej
povzdigne
nevedoma
na
steno
na
razbičano
,
krvavo
sveto
razpelo
.
Ta
pogled
jo
baje
utolaži
,
kajti
urno
zapre
shrambo
,
odbrano
obleko
na
posteljo
položi
,
z
desnico
po
očeh
potegne
,
kakor
da
bi
si
solzo
obrisala
in
na
posteljo
sede
.
Čez
nekoliko
,
kakor
da
bi
jej
bila
prišla
zopet
druga
misel
v
glavo
,
hiti
v
vežo
,
stopi
na
vežni
prag
in
se
ozre
na
nebo
,
kakor
da
bi
hotela
preračuniti
koliko
ur
da
je
še
do
tihega
večera
,
pa
koliko
do
todaj
,
—
ko
zve
kaj
o
Štefanu
.
Ko
bi
jej
bilo
moč
,
segla
bi
tja
na
nebo
in
potisnila
solnce
,
ki
se
žari
na
belih
snežnikih
,
daleč
za
gore
v
sinje
morje
ter
ga
utopila
tako
dolgo
,
da
vidi
zopet
Štefana
,
—
in
ko
bi
ga
ne
imela
videti
nikedar
več
,
za
vselej
,
za
vselej
.
Noč
naj
bi
bila
povsod
,
če
mora
biti
večna
tema
v
njenih
prsih
.
Isti
večer
je
bila
preja
pri
Marjetičini
prijateljici
vesela
in
prijetna
,
da
vže
davnaj
ne
tako
.
Poslednje
je
trdilo
vse
povprek
in
počez
.
Zbrano
je
bilo
ondi
deklic
kar
na
izbiranje
in
med
njimi
Marjetica
.
Kedor
bi
se
bil
oziral
le
po
rudečih
in
pisanih
rutah
pa
po
dražjih
krilih
,
bi
Marjetice
niti
opazil
ne
bil
,
saj
ona
vsega
tega
nocoj
ni
oblekla
.
A
vendar
kako
se
je
razločevala
Marjetica
vže
na
prvi
pogled
od
drugih
svojih
družic
.
Rekli
bi
lehko
,
da
je
čepela
,
kakor
ponižna
vijolica
,
mej
v
nebo
kipečimi
,
s
pisanim
cvetjem
se
bahajočimi
cveticami
.
In
vendar
kako
je
prekosila
vse
okoli
sebe
na
desno
in
levo
.
Videti
je
bila
kakor
kraljica
v
priprostem
plašči
sredi
zlata
in
srebra
odsevajočimi
dvorniki
.
Njeno
lice
je
bilo
belo
,
semtertje
oblito
z
rudečico
,
sramežljivo
vpognjeno
navzdol
,
njene
roke
nežne
in
majhine
,
kakor
bi
ne
bila
vedela
,
kaj
je
trud
in
delo
,
priprosta
temna
obleka
z
belim
predpasnikom
,
pa
jej
je
pristovala
tako
,
kakor
bi
bila
vzrastla
na
njej
in
bila
vmerjena
prvi
mestni
gospodični
.
A
Marjetica
jo
je
umerila
in
sešila
čisto
sama
.
Kaj
pa
njen
kolovrat
in
preja
?
O
kolo
se
jej
je
vrtelo
tako
tiho
,
tako
urno
,
kakor
bi
ga
gnala
neka
nevidna
moč
.
In
nobeni
izmed
vseh
predic
ni
drsela
tako
tenka
,
tako
gladka
nit
izmed
prstov
,
kakor
ravno
njej
.
Ko
bi
Marjetica
ne
bila
očaravala
vsacega
s
svojo
nežnostjo
in
milobo
,
o
koliko
zavidljivih
oči
,
koliko
opravljivih
jezikov
bi
bila
imela
celo
med
svojilni
prijateljicami
in
znankami
.
A
njej
ni
mogel
biti
novošljiv
nobeden
,
kedor
jo
je
natančneje
poznal
.
Čestokrat
so
stiskala
sicer
vaška
dekleta
pri
studencu
,
ali
iz
cerkve
grede
glave
skupaj
in
dejala
videč
Marjetico
:
„
Kaj
je
neki
to
?
Če
se
še
tako
priprosto
oblači
,
pa
če
je
prav
Srakarjeva
hči
,
povšeči
je
vsacemu
in
vse
le
govori
o
njej
.
“
Tudi
isti
večer
so
si
namežikavali
mladenči
na
preji
videč
Marjetico
med
predicami
,
kakor
da
bi
ne
bili
mogli
umeti
,
kako
je
to
,
da
vasuje
ona
;
saj
Štefana
vendar
ni
tu
,
druzih
pa
ona
ne
mara
.
Marjetici
je
bilo
nepopisljivo
tesno
v
tacih
trenutkih
tam-le
okoli
prsi
.
Rudečica
jo
zalije
in
oči
mora
pobesiti
.
„
Vesela
bodi
Marjetica
,
vesela
,
pa
je
!
In
kako
bi
ne
bila
?
Vsaka
bi
bila
srečna
na
tvojem
mestu
“
.
šepne
zdaj
njena
družica
na
desni
,
ter
se
jej
nasloni
na
ramo
.
„
Jaz
bi
naj
storila
tako
,
kakor
praviš
?
Jaz
bi
uže
,
saj
veš
,
a
kaj
mi
pomaga
?
“
vzdihne
skrivaje
Marjetica
in
kar
nit
jej
zastane
med
prsti
.
„
Molči
,
molči
,
ti
si
prava
tičica
!
Kar
nič
mi
ne
poveš
,
kedaj
bode
poroka
“
.
reče
precej
glasno
potem
družica
in
jej
požuga
s
prstom
.
„
Poroka
,
oh
kaj
je
to
?
Jaz
nisem
mislila
nikedar
kaj
tacega
,
le
verjemi
mi
,
pa
je
!
“
„
Če
ti
ne
,
mislijo
in
vgibljejo
pa
drugi
.
Veš
,
da
je
pri
Mlinarju
vse
v
neredu
.
Mati
so
šli
Štefana
iskat
,
nazaj
jih
ni
,
in
tudi
Mlinar
si
je
uže
baje
premislil
in
bo
dovolil
v
ženitev
.
Kaj
hoče
druzega
?
“
„
Pa
res
,
da
bi
bil
?
O
ti
se
šališ
,
norčuješ
iz
mene
“
.
odgovori
nenadno
vesela
Marjetica
ter
se
izda
nevedoma
,
da
bi
se
poroke
vendar-le
ne
branila
,
se
ve
da
s
Štefanom
,
z
drugim
ne
.
„
Kar
verjemi
mi
,
pa
je
!
A
misliti
ne
morem
,
da
bi
ne
vedela
ti
mnogo
bolje
tega
kot
drugi
;
samo
zakrivati
znaš
in
tajiti
,
da
veš
“
.
Tako
se
vrsti
govorica
med
prijateljicama
.
Marjetici
se
kar
v
glavi
vrti
,
tako
jo
razvesele
in
iznenadijo
te
besede
;
tako
lepih
,
tako
tolažilnih
še
ni
čula
nikedar
.
Pozneje
veséle
preje
prehvaliti
ne
more
in
žal
jej
je
,
da
ni
hodila
vasovat
uže
prej
.
Med
tem
se
razname
tudi
med
ostalo
druščino
šaljivost
in
nagajivost
,
da
ni
konca
ne
kraja
.
Mladenči
okoli
omizja
trde
in
zabičujejo
,
da
ni
lepšega
od
samskega
stanu
.
Deklice
se
smeje
sicer
videzno
temu
,
a
marsikatero
žalijo
nepopisljivo
žalijo
,
se
ve
da
skrivaje
te
besede
in
razjokale
bi
se
,
ko
bi
se
ne
sramovale
solz
.
Vboge
reve
,
ki
ne
umejo
,
da
se
mladenči
le
norčujejejo
in
skušajo
svoje
skrivne
ljubice
,
kaj
reko
one
o
tem
.
Pozneje
pa
,
da
bi
si
sprali
to
pregreho
,
povzdignejo
glasove
in
vbrano
zapojo
pesem
od
vesele
svatovščine
ko
„
Obroček
bo
zlat
Naredil
pečat
,
Pa
poročil
opat
.
“
Ta
pesnica
tudi
Marjetici
seže
tako
globoko
v
srcé
,
da
jej
jame
prilagati
nevedoma
tudi
ona
.
Njen
milodoneč
,
kot
zvonovi
vbran
glasek
pa
se
pozna
izmed
vseh
.
Hišna
gospodinja
in
stareje
dekleta
je
kar
prehvaliti
ne
morejo
,
meneč
,
da
boljši
pevke
še
v
nedeljo
na
orgljah
ne
pojo
.
Mlajšim
družicam
pa
se
stori
skoraj
milo
,
da
le
ona
,
vse
,
vse
zna
,
da
je
najlepša
,
najprijazniša
in
kedo
ve
,
kaj
še
.
Le
Marjetica
,
sama
Marjetica
,
pa
nobena
druga
,
kakor
da
bi
one
ne
bile
nič
,
prav
nič
.
V
resnici
,
Marjetica
je
bila
prava
izjema
.
Niti
nagajivi
in
šaljivi
mladenči
je
niso
hoteli
dražiti
zaradi
Štefana
pol
iz
spoštovanja
do
njega
,
svojega
vaškega
kralja
,
pol
pa
tudi
iz
ljubezni
do
preljube
Marjetice
.
Saj
koliko
so
pa
tudi
pridobili
s
tem
v
Marjetičnih
očeh
.
Ona
bi
jim
dala
za
to
vse
,
vse
,
en
milijon
ali
pa
dva
,
ko
bi
ga
imela
.
Saj
prepričala
se
je
baš
nocoj
,
da
ni
hudoben
ves
svet
,
da
je
še
mnogo
,
prav
mnogo
dobrih
ljudi
na
njem
,
ki
imajo
občutek
in
srce
.
Pa
tako
prepričanje
bi
ne
bilo
milijona
vredno
,
bašte
še
več
,
mnogo
več
?
Takov
je
bil
prvi
letošnji
Marjetičen
večer
na
preji
.
Ko
bi
ga
bila
morala
ceniti
ona
,
ne
mogla
bi
preračuniti
niti
na
pamet
,
niti
s
številkami
na
papir
,
koliko
je
vreden
,
da
si
jo
je
Srakar
hvalil
nekdaj
,
da
v
računih
ni
prazne
glave
.
Stoprv
,
ko
se
v
pozno
noč
,
razprši
druščina
in
jo
mladeneč
,
najboljši
Štefanov
prijatelj
nekoliko
po
rebri
pospremi
in
strahov
brani
,
čuti
prav
za
prav
vso
srečo
nocojšnjega
večera
.
Koliko
je
imela
,
ko
je
stopala
v
vas
,
in
koliko
ima
zdaj
?
Mlinar
se
je
omečil
in
mati
so
,
šli
Štefana
iskat
.
O
ko
bi
bila
mogla
iti
vsaj
ona
z
njimi
.
Saj
jo
dejala
,
da
prehodi
križem
svet
in
ne
počiva
prej
,
da
ga
najde
in
domu
pripelje
—
ne
zaradi
poroke
ali
kaj
druzega
,
—
le
za
to
,
ker
ga
ima
rada
in
tudi
on
je
trdil
,
da
jo
ima
rad
.
In
zdaj
se
vrne
sam
,
in
ljudje
ugibljejo
,
da
bode
poroka
.
O
kaj
pa
je
poroka
?
Vendar
lepa
prav
lepa
mora
biti
.
Videla
jo
je
vže
enkrat
.
Svatje
v
višnjevkastih
plaščih
in
s
šopki
na
kastorcih
sedejo
na
vozove
,
družice
v
zlatih
avbah
poleg
njih
in
ondi
—
ženin
in
nevesta
;
vse
hoče
videti
le
ona
dva
.
V
tem
trenutku
se
vtrga
zlata
svetinja
na
nebu
in
preleti
,
kakor
goreča
metla
goro
,
hiteč
svetnike
v
samotnih
cerkvah
obiskat
.
Marjetici
pa
se
dozdeva
tako
,
kakor
da
bi
se
ta
svetinja
vtrgala
zaradi
nje
raz
neba
in
jej
voščila
srečo
.
Saj
ona
mora
živeti
na
zvezdi
,
pod
katero
je
rojena
in
nad
katero
pride
po
smrti
.
Ko
zapahne
potem
vežne
duri
,
se
ozre
še
enkrat
skozi
oknece
na
zvezdnato
nebo
.
V
postelji
pa
pomoli
precej
očenašev
svetinji
na
čast
in
v
molitvi
jo
zasači
spanec
in
prenese
na
Štefanovi
strani
tja
nad
nebeške
svetinje
,
v
kraj
ljubezni
in
sreče
.
—
Drugo
popoludne
je
Srakar
na
vrtu
do
kolena
v
snegu
stal
in
brezovo
trtje
pod
pazduho
tiščeč
nekaj
količev
poleg
cepljencev
v
zemljo
ril
,
da
bi
jim
sneg
ne
prišel
tako
do
živega
,
pa
da
jih
burja
ne
bi
otresla
.
Iz
tako
važnega
,
opravka
ga
vzdravi
zvonec
ondi
na
cesti
.
Vže
sklone
suhi
život
v
podobo
velicega
prašaja
,
pokrivalo
sname
raz
glave
in
s
pestjo
tri
pote
ponižno
in
pobožno
na
prsi
udari
,
meneč
da
hite
župnik
in
cerkovnik
z
zadnjo
popotnico
k
stari
Osebenici
doli
v
vasi
,
ki
vže
nekaj
tednov
smrti
pričakuje
,
ko
zapazi
,
da
se
moti
.
Po
cesti
pridrse
namreč
lahne
sani
.
In
zvonjenje
je
bilo
le
lepo
rejenega
Mlinarjevega
„
prama
“
.
ki
je
z
zvoncem
na
vratu
domu
dirjal
.
„
Marjetica
,
poglej
no
,
poglej
,
kedo
se
pelje
!
“
vsklikne
zdajci
Srakar
in
pokaže
prihiteli
Marjetici
s
prstom
na
voz
meneč
:
„
Ali
vidiš
,
Štefan
se
pelje
;
mati
poleg
njega
in
tudi
Mlinar
sedi
v
novem
kožuhu
ponosen
in
vesel
v
sredi
!
„
Saj
je
res
,
prav
res
je
!
“
pravi
Marjetica
,
veselja
tleskne
z
rokama
,
zarudi
,
zbledi
in
kakor
okamenela
zre
doli
na
vas
,
ko
vže
sani
dolgo
izginejo
za
poslopji
.
„
Pa
so
ljudje
dejali
,
da
Štefana
ni
,
da
matere
ni
,
pa
,
da
se
Mlinar
kuja
.
Zdaj
imajo
“
.
povzame
zopet
Srakar
in
zareže
novo
zarezo
v
prislonjeni
količ
in
skrivaje
izpod
pokrivala
po
Marjetici
pogleda
,
kaj
neki
ona
poreče
k
temu
.
„
Ljudje
nikomur
miru
ne
dade
,
pa
je
.
Kaj
neki
to
,
če
je
Štefan
nekaj
dni
v
mestu
bil
?
Komu
mari
to
?
“
pravi
,
spozabivši
se
samega
veselja
Marjetica
.
„
Kaj
govoriš
in
praviš
v
mestu
je
bil
Štefan
,
v
mestu
?
Kedo
pa
ti
je
rekel
,
da
je
bil
v
mestu
,
kaj
?
“
vpraša
zdajci
začudjeno
Srakar
,
roke
v
hlačni
žep
porine
in
s
čevlji
mraza
po
tleh
pocepta
.
Marjetica
zarudi
,
prestraši
se
in
domisli
,
kako
brezpametno
se
je
izdala
.
Posled
se
zavrti
na
eni
nogi
,
kakor
vrtalka
in
vzkliknivši
:
„
kedo
?
neki
ljudje
govoričijo
tako
“
.
zdirja
sramujoč
se
v
vežo
.
Srakar
pa
pozneje
k
druzemu
cepljencu
preskoči
,
na
nebo
pogleda
,
kakor
da
bi
hotel
jutrajšnje
vreme
pretuhtati
,
v
viseč
kolec
novo
luknjo
zavrta
,
trto
vtakne
vanj
in
pri
tem
sam
pri
sebi
zagodrnja
:
„
Nekaj
bode
pa
vendar
le
res
.
Kar
po
treh
farah
zvoni
,
ne
goljufa
.
Kaj
,
ko
bi
se
kaj
tacega
kakor
ženitev
Štefanu
primerila
,
in
bi
on
le
po
srcu
pa
,
ne
po
glavi
izbiral
?
Ni
da
bi
dejal
,
da
je
Marjetica
Bog
vedi
kakošna
.
A
lepo
je
dorastla
in
vsacemu
beraču
bi
je
ne
dal
v
malho
.
če
bi
se
kaj
boljšega
pa
poštenega
primerilo
,
ne
pravim
,
da
bi
jej
ne
dovolil
,
če
vže
ni
drugače
.
Potem
bi
pa
jaz
bolj
za
starega
pri
hiši
bil
.
Tako-le
bolj
lehko
dela
bi
opravljal
,
orodje
bi
tesal
,
cepljence
bi
povijal
,
pa
kako
pipico
bi
si
ga
ložje
privoščil
.
Posebnosti
ne
maram
in
jih
nisem
vajen
.
Da
bi
le
kar
brez
opravka
v
skledo
zajemal
in
da
bi
mi
kedo
v
zobe
gledal
,
tega
tudi
nočem
!
“
Drugo
jutro
je
Marjetica
še
v
mraku
vstala
in
k
fari
k
maši
šla
.
Dozdevalo
se
jej
je
to
potrebno
.
Molitve
tako
ni
nikoli
dovolj
,
pravijo
.
Iz
cerkve
grede
jo
nekdo
na
pokopališču
za
krilo
od
zadaj
potegne
.
Marjetica
se
ozre
in
mati
Mlinarica
stoji
pred
njo
,
ki
jo
za
roko
vlovi
in
pravi
:
„
Moli
Marjetica
,
moli
,
in
Boga
hvali
,
da
bi
vama
pravo
srečo
in
blagoslov
dal
.
Glej
,
vse
se
je
na
dobro
obrnilo
in
se
izteklo
,
kakor
je
prav
!
“
„
Kaj
pa
mati
,
kaj
“
.
jeclja
nenadnega
veselja
,
Marjetica
in
kar
zemlja
jej
pleše
same
sreče
pred
očmi
.
—
„
Kaj
neki
?
Saj
pravim
,
božja
volja
je
baje
tako
,
pa
naj
bode
še
vajina
.
Glej
Štefan
se
je
vrnil
,
oče
ne
brani
več
in
še
danes
popoludne
pridejo
prisežni
možje
k
vam
,
da
SO
pomenijo
,
kako
in
kaj
,
pa
kaj
naj
se
pri
komisiji
v
pisma
postavlja
“
.
Marjetica
zbledi
pri
teh
besedah
in
sape
jej
zmanjkuje
.
Pa
vendar
jej
je
tako
milo
pa
tako
lehko
pri
srcu
,
da
bi
brez
bolečine
umrla
,
sladko
in
milo
,
kakor
da
bi
zadremala
.
„
Ne
vstraši
se
in
ne
jokaj
!
Tako
je
moralo
priti
.
Namenjen
ti
je
,
in
kar
je
namenjenega
človeku
,
ne
uide
,
kakor
smrt
,
ki
nas
še
čaka
vse
“
,
tolaži
mati
Marjetico
,
ko
ona
ne
more
spregovoriti
besedice
in
se
jej
oklene
okoli
vratu
pa
solze
jo
polijo
,
svetle
lepe
,
redke
,
srečne
solze
,
kakoršnih
še
ni
jokala
nikedar
.
„
Kar
vesela
bodi
zdaj
,
pa
domu
hiti
in
očetu
povej
,
kaj
je
!
Potem
vežo
in
hišo
pometi
in
klopi
pomij
!
Vžo
veš
,
kedo
pride
popoludne
“
.
povzame
zopet
mati
na
sredi
pota
,
Marjetico
z
desno
po
čelu
pogladi
in
potem
po
glavnem
potu
v
vas
zavije
.
Marjetica
pa
steče
po
pogorju
.
Pa
kako
steče
?
Še
zemlje
ne
čuti
pod
nogami
,
ne
mraza
na
premrlih
rokah
,
ne
sveta
okoli
sebe
.
Tako
kriljajo
pisani
,
lahni
metulji
,
tako
plava
naš
duh
na
idealnih
krilih
,
tako
hodijo
zaljubljenci
in
malo
število
izvoljenih
srečnih
tacih
,
—
kakor
je
Marjetica
.
„
Oče
,
svatje
pridejo
,
svatje
!
Kar
urno
pa
pomagajte
mi
!
Oh
koliko
dela
imam
,
kar
glava
ne
vem
,
kje
mi
stoji
“
.
vzklikne
Marjetica
vže
na
vežnem
pragu
in
v
eni
sapi
plane
v
sobo
.
Srakar
je
ravno
pred
pečjo
stal
in
burklje
v
rokah
držeč
v
peč
gledal
,
kjer
je
prijetno
plamen
švigal
,
kjer
so
smrekovi
panjači
iskre
metali
okrog
sebe
in
se
je
kosilo
kuhalo
.
Slišavši
nenavadne
besede
,
se
mu
roke
stresejo
in
toliko
da
v
svoji
raznetosti
vrelega
kropčeka
ne
prevrne
.
Potem
odrine
jedilo
dalje
od
ognja
in
pol
svoje
debele
glave
v
hišo
pomoli
in
pravi
:
„
Marjetica
,
kaj
si
rekla
,
kaj
?
Svatje
so
na
vasi
,
kedo
pa
se
ženi
,
kedo
?
kar
reci
!
“
„
Kaj
neki
prašate
?
Povedala
sem
vam
,
oj
hitiva
,
hitiva
,
vže
popoludne
pridejo
!
“
..
„
Kedo
neki
pride
,
kedo
?
Kaj
si
ob
um
?
A
to
ti
povem
,
da
ves
ječmenčkov
sok
izkipi
v
peči
,
če
se
ne
obrneš
urno
.
Meni
ogenj
kar
vid
jemlje
,
pa
za
kuho
nisem
več
kaj
dober
“
,
pristavi
Srakar
potem
,
meneč
,
da
Marjetica
o
kaki
vaški
ženitnini
pripoveduje
.
„
Naj
izkipi
,
če
hoče
!
Jaz
ne
kosim
in
ne
južinam
danes
nič
.
Le
poglejte
omizje
,
stoli
,
podobe
,
okna
,
tla
;
vse
mora
biti
pomito
,
očejeno
,
vse
se
svetiti
kakor
novo
.
In
sto
drugih
opravil
me
še
čaka
.
Oj
svatje
,
svatje
,
to
ni
da
bi
se
posadili
,
kamor
bi
bilo
,
da
je
le
,
“
toži
pozneje
Marjetica
,
razgrinja
praznično
obleko
in
vže
gredoč
v
svojo
kamrico
piha
prah
raz
klopi
,
kolovrata
in
raznega
orodja
,
in
nič
jej
ni
povšeči
.
„
Kaj
si
brez
pameti
ali
kali
?
Svatje
,
pa
k
nam
naj
bi
prišli
,
po
kaj
neki
?
Po
me
gotovo
ne
,
“
pristavi
zdajci
Srakar
,
razumeč
zadnje
besede
,
potegne
obraz
v
nerazumljive
,
radovedne
gube
,
pljune
po
tleh
,
natakne
pokrivalo
,
ki
na
klinu
visi
,
in
zopet
v
vežo
k
ognjišču
zdirja
.
Marjetica
zadnjega
stavka
niti
ne
čuje
.
V
spalnici
kakor
okamnela
pri
svoji
postelji
stoji
,
oči
ima
uprte
na
podobo
žalostne
zveličarjeve
matere
in
vzdihne
:
„
Tvoja
volja
naj
se
zgodi
!
Jaz
ne
vem
več
,
kaj
delam
,
kaj
hočem
,
kaj
bi
smela
,
kaj
pa
ne
?
“
Potem
zopet
zapusti
spalnico
,
raz
lesene
ograje
okoli
zelene
peči
brisalko
vzame
in
jame
snažiti
pohištvo
,
vse
kar
jej
pride
pod
roke
.
Več
potov
pa
se
jej
ustavi
delo
,
kakor
bi
jej
opešale
moči
.
Zamaknjena
in
kakor
brez
življenja
sloni
tu
in
na
licu
se
jej
ziblje
radost
,
na
ustnicah
migajo
nerazumne
besede
,
tako
kakor
bi
se
bale
razodeti
vso
to
srečo
,
ta
nebesa
,
ki
kraljujejo
v
njenih
prsih
,
v
borni
koči
in
povsod
,
povsod
.
Iz
tako
sladkih
sanj
jo
vzdrami
zopet
Srakarjev
klic
:
„
Hiti
,
hiti
Marjetica
,
kosilo
je
končano
!
Le
pokusi
,
kako
slasten
in
vabljiv
sok
sem
skuhal
.
Še
cesar
bi
vžival
tacega
,
ko
bi
ga
imel
in
bi
ga
imela
cesarica
tako
napraviti
,
kakor
ga
znam
jaz
,
le
poglej
ga
,
pa
prepričaj
se
!
“
Izgovorivši
,
plane
s
polno
lončeno
skledo
v
hišo
,
v
žličniku
pri
vratih
mimo
grede
dve
žlici
zgrabi
in
hoče
postaviti
vse
to
na
omizje
.
A
kako
se
začudi
,
kajti
Marjetica
ga
umiva
ravno
z
belim
potočnim
peskom
in
ne
čuje
njegovega
vabila
.
Srakar
vedno
pretkan
in
moder
možak
si
hitro
pomore
iz
zadrege
.
Trinožen
stoliček
izpod
klopi
vzame
,
nanj
sede
,
skledo
na
koleni
postavi
,
pokrivalo
sname
in
z
desnico
velik
križ
božji
po
zijavem
obrazu
potegne
in
prične
predjedno
molitev
.
Marjetica
se
kar
zgane
.
Začuvši
molitev
,
roki
nad
prsi
sklene
in
pobožno
odgovarja
in
priklada
molitvi
.
„
Zdaj
pa
le
zajemi
,
če
hočeš
?
Ne
bode
ti
žal
,
“
opominja
še
enkrat
Srakar
in
zavihti
kakor
svetel
meč
precej
novo
belo
žlico
nad
skledo
ter
jo
globoko
vanj
porine
.
Marjetica
se
ščene
zdajci
poleg
očeta
ter
posnema
njegov
izgled
.
Pri
tem
ne
more
prehvaliti
slastnega
soka
,
meneč
,
da
bi
se
tri
ure
pred
smrtjo
lahko
užival
in
da
tako
lahkega
še
ni
jela
nikedar
.
Srakar
pomajuje
z
glavo
in
ramama
,
pa
razumeti
ne
more
Marjetico
,
ki
hvali
čislano
jed
,
dasi
jedva
žlico
vanjo
pomaka
.
Pri
tem
ga
užali
skoraj
ta
neodkritosrčnost
Marjetičina
,
če
jo
ume
prav
,
in
na
zadnje
se
jezi
nad
temi
svati
,
da
morajo
priti
ravno
danes
ali
ka-li
?
Ravno
danes
,
da
še
tega
dišečega
soka
v
miru
božjem
povžiti
ne
more
,
da
je
vse
v
neredu
,
vše
križem
—
in
Marjetica
ne
ume
dovolj
ceniti
njegove
kuhinje
in
njegovega
najljubšega
jedila
,
ki
bi
ga
on
pustiti
ne
mogel
,
ko
bi
mu
tudi
stropje
gorelo
nad
glavo
in
bi
se
svet
podiral
.
Tisto
popoludne
po
južini
Mlinar
črnožametov
brezrokavnik
s
svetlimi
srebrnimi
gumbi
obleče
,
kastorec
s
pozlačeno
zapono
na
glavo
natakne
,
ženi
pa
ukaže
,
naj
mu
višnjevo
spreminjav
plašč
iz
zgornje
shrambe
prinese
.
Potem
pravi
Štefanu
,
ki
vže
opravljen
kakor
za
veliko
nedeljo
,
a
nekoliko
bled
nemirno
po
hiši
hodi
,
in
pogosto
skozi
okno
pogleduje
:
„
Sem
le
za
mizo
sedi
,
eno
merico
ga
pokusimo
še
prej
,
da
bo
več
govorice
!
Strijc
in
prisežni
mož
kmalu
prideta
.
“
Kmalu
potem
mati
Mlinarica
,
s
plaščem
v
naročji
v
hišo
stopi
,
ga
pri
oknu
rahlo
po
rokah
razgrne
,
hoteč
se
prepričati
,
koliko
je
na
škodi
;
kar
se
ni
rabil
od
zadnje
vaške
ženitnine
.
Potem
skrbno
enekrati
s
krtačo
po
njem
potegne
,
ter
ga
na
klin
obesi
.
Med
tem
se
ozre
kakor
nevedoma
skozi
okno
in
vzklikne
:
„
Poglejta
ju
no
,
vže
gresta
strijc
in
sosed
!
Nekaj
vina
pa
nekaj
suhega
mesa
se
spodobi
na
mizo
,
jaz
pa
sem
kar
pozabila
.
“
Izgovorivši
švigne
v
kuhinjo
.
Gredoč
pa
še
s
predpasnikom
prah
raz
klopi
pobriše
meneč
:
„
Nikedar
ni
čisto
dovolj
.
Človek
bi
imel
ves
ljubi
dan
samo
s
pospravo
dela
dovolj
.
“
„
Bog
vama
blagoslovi
,
če
jesta
in
pijeta
,
“
pravi
zdaj
strijc
in
sosed
,
ko
stopita
v
pražnji
obleki
v
plaščih
z
nedeljskimi
klobuki
in
svilnatimi
kapami
pod
njimi
,
ter
meni
nič
tebi
nič
kar
tja
okoli
omizja
posedeta
.
„
Bog
povrni
!
Tudi
vidva
kaj
ugrizneta
in
poštena
mera
pijače
bi
tudi
ne
bila
napačna
,
jelita
,
da
ne
,
ker
sta
tako
zgodnja
.
Potem
se
pa
še
kaj
druzega
pomenimo
skupaj
“
.
povzame
Mlinar
in
tobačni
mehur
pred
gosta
porine
,
češ
,
pa
si
jo
natlačita
,
če
hočeta
.
„
Pri
ženitvi
pravijo
