,“
je
rekel
na
to
gospod
Muhič
,
„
glavna
zabava
se
je
začela
šele
zvečer
.
Ozirali
se
nismo
niti
na
to
,
da
ima
gospod
Langer
goste
.
Ali
ste
videli
gospodično
Vranglovo
?
“
„
Videl
.
“
„
Kako
vam
je
ugajala
?
“
„
Zelo
mi
je
ugajala
.
“
„
Temu
se
ne
čudim
.
V
Ljubljani
bodete
imeli
priliko
,
se
natančneje
seznaniti
z
njo
,
jaz
sem
z
družino
dobro
znan
.
Samo
zaljubiti
se
ne
smete
vanjo
!
“
„
Zakaj
ne
,
“
je
vprašal
Egid
mirno
.
„
Zato
ne
,
ker
sta
zdaj
menda
že
dva
zaljubljena
,
da
ne
govorim
o
onih
,
ki
jaz
ne
vem
zanje
.
Premagati
bi
morali
vse
te
,
če
jo
hočete
dobiti
.
“
„
To
ne
bo
težka
stvar
,
“
je
rekel
Egid
s
tako
samozavestjo
,
da
se
je
gospodu
Muhiču
zelo
priljubil
ta
trenutek
.
„
A
koga
,
mislite
,
ima
ona
rada
?
“
„
Na
to
prašanje
vam
ne
morem
odgovoriti
,
to
so
srčne
skrivnosti
,
ki
so
pri
ženskah
še
mnogo
bolj
skrite
nego
pri
moških
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Jaz
,
kakor
veste
,
sem
imel
v
svojem
življenju
priliko
,
spoznati
mnogo
žensk
.
V
svoji
mladosti
sem
prišel
na
dvor
,
kjer
mi
je
bila
odprta
vsa
visoka
dvorna
družba
.
Lahko
si
mislite
,
da
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
ni
pozabil
tam
delati
časti
svojemu
imenu
:
Občeval
sem
z
ženami
na
dvoru
in
v
mestu
.
Spoznal
sem
vse
njih
posebnosti
,
njih
krasote
in
sladkosti
,
njih
ljubezen
in
prevaro
,
njih
vdanost
in
sovraštvo
,
njih
dobrosrčnost
in
maščevalnost
.
Pozneje
sem
se
udeležil
vojne
pod
Jožefom
II.
;
šli
smo
čez
Ogrsko
in
sem
zopet
—
spoznaval
.
Življenje
je
večna
šola
,
dragi
prijatelj
,
glavna
stvar
je
,
da
se
učiš
spoznavati
.
Poznejša
leta
sem
preživel
v
velikih
mestih
in
bi
bil
brez
dvoma
videl
tudi
Pariz
,
da
se
ni
takrat
stvar
tako
nesrečno
zasukala
,
kajti
pravi
kavalir
mora
poznati
mnogo
sveta
;
ženske
so
sicer
povsod
enake
,
a
povsod
imajo
tudi
kaj
posebnega
.
Poznate
Gil
Blasa
?
“
Gospod
Egid
se
je
bil
med
tem
tako
zamislil
v
svoje
misli
,
da
je
popolnoma
preslišal
to
dolgo
lekcijo
gospoda
Muhiča
in
se
je
ozrl
šele
na
to
vprašanje
.
„
Nimam
časti
,
ga
poznati
,
“
je
rekel
,
kakor
da
ga
to
vprašanje
ne
zanima
.
„
Nič
do
tega
,
“
je
rekel
dobrohotno
gospod
Muhič
,
„
prej
ali
slej
ga
bodete
imeli
priliko
spoznati
;
potem
bodete
poznali
tudi
ženske
.
“
„
Jaz
sem
bil
malo
po
svetu
in
imam
malo
znancev
,
“
je
rekel
Egid
.
„
Zato
tudi
žensk
ne
poznate
;
želel
bi
,
da
bi
ne
bila
varana
vaša
vera
,
če
še
verujete
vanje
.
Glavna
stvar
je
,
da
si
o
njih
ne
mislimo
preveč
in
da
jim
nič
ne
verujemo
.
Ako
bi
hodili
v
latinske
šole
,
bi
se
lahko
pri
Ovidiju
naučili
ljubezni
.
“
„
Hodil
sem
k
frančiškanom
v
Novo
Mesto
,
“
je
rekel
na
to
Egid
,
„
a
ljubezni
se
iz
knjig
nisem
naučil
.
“
„
Zato
je
še
majhno
vaše
spoznanje
in
je
dobro
,
da
greste
v
svet
s
prijateljem
,
ki
vam
ve
v
vsakem
slučaju
prav
svetovati
.
“
„
To
me
zelo
veseli
in
sem
vam
hvaležen
,
“
je
rekel
Egid
,
ki
je
bil
popolnoma
prepričan
o
prijateljstvu
gospoda
Muhiča
,
ne
pa
tako
o
tem
,
da
bi
se
ženskam
ne
smelo
nič
verjeti
.
Vendar
pri
tem
ni
pozabil
na
ono
novico
,
da
sta
že
dva
zaljubljena
v
Alenico
,
in
to
mu
ni
bilo
po
volji
.
Gospod
Muhič
mu
je
pripovedoval
o
svojem
mladem
nečaku
Kristjanu
,
ki
ga
pri
tem
ni
pozabil
nazvati
z
jakobincem
,
in
o
Franzocu
Don
Pieru
.
Gospod
Egid
razen
imen
ni
slišal
skoraj
ničesar
;
zamislil
se
je
v
svoje
misli
in
je
poslušal
pesem
,
ki
so
jo
peli
brambovci
za
njegovim
hrbtom
,
kjer
se
je
slišal
med
drugimi
tudi
silni
Andrejev
glas
.
Andrej
je
jezdil
namreč
ves
čas
za
svojim
gospodarjem
in
je
bil
ponosen
na
to
,
da
ni
v
vsej
četi
tako
lepega
,
hrabrega
brambovca
,
kakor
je
gospod
Egid
,
in
da
ni
v
vsej
četi
lepših
konj
,
nego
sta
ta
dva
,
ki
sta
vzrastla
na
Krkovem
.
Poleg
njega
je
jezdil
Langerjev
hlapec
;
to
je
bil
suh
,
neroden
človek
,
ki
je
sedel
sključeno
na
konju
,
kar
je
Andreja
zelo
jezilo
,
zakaj
treba
je
vendar
razločevati
med
tem
,
kako
gre
človek
na
vojsko
in
kako
goni
konje
na
vodo
.
Zato
je
Andrej
dolgo
premišljal
,
kako
naj
začne
pogovor
z
njim
:
o
vremenu
ali
o
konjih
.
Toda
hlapec
je
bil
zelo
redkobeseden
človek
in
se
ni
znal
pogovoriti
niti
o
tem
niti
o
onem
in
Andrej
je
mislil
,
da
bi
ga
bili
lahko
pustili
doma
in
bi
on
sam
opravil
oba
gospoda
in
tri
konje
.
„
Dobro
se
jezdi
,
kaj
?
“
ga
je
vprašal
Andrej
.
Hlapec
je
prikimal
.
„
Ali
si
že
bil
kdaj
po
svetu
?
“
„
Bil
sem
že
.
“
„
Ali
si
Ljubljano
že
videl
?
“
„
Že
videl
.
“
„
Na
Laškem
pa
še
nisi
bil
.
“
„
Na
Laškem
pa
nisem
bil
.
“
„
Ali
se
kaj
bojiš
?
“
„
Nič
.
“
„
Ali
si
že
streljal
?
“
„
Doma
smo
se
učili
na
dvorišču
.
“
„
A
vojska
ni
dvorišče
,
fant
.
“
„
Gospod
je
rekel
,
da
bom
samo
pri
konjih
.
“
„
In
če
kdo
pride
,
da
bi
konje
vzel
?
“
„
Potem
ga
bom
streljal
.
“
„
Tako
je
,
“
je
pritrdil
Andrej
,
„
a
konja
imaš
nizkega
;
pri
nas
imamo
visoke
konje
Imamo
dobro
kobilo
.
“
Hlapec
je
nato
zopet
prikimal
.
Andrej
tudi
še
ni
bil
daleč
po
svetu
in
vojske
tudi
še
ni
videl
,
a
zdel
se
je
sam
sebi
sposoben
za
vse
,
za
kar
ga
porabi
gospod
.
Zato
je
sedel
ponosno
na
konju
in
se
je
samozavestno
oziral
po
drugih
.
Pri
tem
seveda
ni
pozabil
niti
na
bisago
pred
seboj
,
—
kajti
čim
dalje
bolj
je
spoznaval
nje
veliko
vrednost
,
—
niti
ni
pozabil
na
svoje
domače
skrbi
,
ki
so
rastle
tembolj
,
čim
dalje
za
njim
je
ostajalo
Krkovo
.
Andrej
pa
v
takem
položaju
ni
rad
molčal
,
ampak
je
hotel
o
tem
govoriti
s
kom.
Zato
je
bil
zelo
zadovoljen
,
ko
je
k
njemu
prijezdil
Kozina
in
je
jezdil
poleg
njega
menda
,
ker
je
tudi
gospod
Muhič
jezdil
poleg
Egida
.
Kozma
je
Andreju
ugajal
,
ker
je
bil
močne
postave
in
je
imel
lepega
konja
.
Spoznal
je
tudi
,
da
se
bo
mogel
z
njim
dobro
pogovoriti
,
kajti
Kozina
je
razumel
pri
konjih
,
pri
senu
in
drugih
važnih
rečeh
.
Ko
mu
je
Andrej
začel
pripovedovati
svoje
skrbi
,
je
tudi
Kozma
začel
praviti
o
svojem
domu
.
Toda
med
tem
so
brambovci
zapeli
pesem
in
Kozma
je
pomagal
z
močnim
,
debelini
glasom
.
To
je
Andreja
tako
navdušilo
,
da
je
začel
tudi
on
zategovati
,
in
to
je
bilo
,
kar
je
gospoda
Egida
tako
zmotilo
v
njegovih
mislih
,
da
se
je
ozrl
.
Tudi
gospod
Muhič
je
pogledal
nazaj
na
svojega
slugo
in
se
je
zasmejal
od
zadovoljnosti
.
Še
celo
njemu
se
je
hotelo
zapeti
,
ko
je
odmevala
pesem
iz
navdušenih
src
:
Jemljejo
slovo
,
na
vojsko
gredo
—
o
,
—
o
,
...
Ko
se
je
delala
noč
,
so
se
bližali
brambovci
že
Višnji
Gori
.
Utihnile
so
pesmi
,
kajti
utrudila
se
je
četa
ter
si
želela
počitka
.
Drugega
dne
so
brambovci
zagledali
Ljubljano
in
jo
navdušeno
pozdravili
.
Od
daleč
jih
je
pozdravil
mogočni
Grad
ter
jih
vabil
na
svoje
zidovje
,
da
bi
od
tam
odbijali
sovražnika
na
vse
strani
.
Ko
so
korakali
v
podnožju
Golovca
,
so
videli
na
njem
ljudi
in
vojake
,
ki
so
delali
trdnjave
.
Vse
je
obšlo
radostno
čuvstvo
sile
,
zvestobe
in
zmage
.
Dasi
se
je
Ljubljana
v
zadnjem
času
že
privadila
vojakov
in
brambovskih
čet
,
je
vendar
navdušeno
sprejela
dolenjske
brambovce
v
svoje
obzidje
.
Pri
dolenjskem
mostu
se
je
zbrala
velika
množica
meščanov
,
ki
so
spremljali
brambovce
po
ulicah
,
in
množica
je
rastla
bolj
in
bolj
.
Okna
visokih
hiš
so
se
odpirala
in
bele
roke
so
iz
njih
pozdravljale
branitelje
mesta
in
domovine
.
Ko
so
šli
brambovci
čez
Stari
trg
,
se
je
tam
zasmejal
z
okna
mlad
obrazek
,
ki
ga
je
že
od
daleč
pozdravljal
gospod
Langer
,
pa
tudi
gospod
Muhič
in
gospod
Egid
.
Ko
je
jezdil
mimo
okna
gospod
Egid
,
je
priletel
nanj
šopek
cvetlic
,
Egid
ga
je
ujel
z
roko
in
zahvalil
lepo
gospodično
na
oknu
.
V
tem
trenotku
je
gospod
Muhič
pozdravil
dva
znanca
,
ki
sta
nanj
klicala
z
ulice
:
bila
sta
Don
Pier
in
Kristjan
.
Andrej
,
ki
je
ponosno
jezdil
za
svojim
gospodom
in
se
jezil
na
otroke
,
ker
so
mu
lezli
preblizu
konja
,
je
za
trenutek
pozabil
svojo
slabo
voljo
,
ki
ga
je
danes
mučila
že
od
ranega
jutra
zato
,
ker
so
mu
na
prenočišču
podgane
snedle
in
uničile
vse
,
kar
so
mu
bile
doma
ženske
naložile
v
bisago
;
razjasnil
se
mu
je
obraz
,
ko
je
zagledal
lepo
gospodično
na
oknu
,
a
ko
je
videl
,
da
je
bil
šopek
namenjen
gospodu
Egidu
,
je
od
same
radosti
tako
vzkliknil
,
da
je
začel
konj
plesati
;
on
pa
je
gledal
samo
na
okno
in
rekel
:
„
Ta
pa
,
ta
.
“
In
je
sklenil
,
da
se
ne
bo
več
jezil
niti
na
Višnjane
niti
na
podgane
,
ampak
da
pojde
v
prvo
gostilno
,
ki
bo
kje
poleg
vojašnice
,
in
bo
pil
na
radost
.
Sunil
je
pri
tem
z
nogo
par
nagajivih
dečkov
,
ki
so
se
mu
upali
preblizu
.
Tako
so
šli
brambovci
dalje
po
ljubljanskih
ulicah
ter
se
ustavili
pred
zidovjem
šentpetrske
kasarne
.
Tam
jim
je
bilo
določeno
bivališče
,
dokler
ne
pridejo
nova
povelja
.
Prvo
,
kar
je
hotel
gospod
Muhič
po
svojem
prihodu
v
Ljubljano
storiti
,
je
bilo
:
obiskati
Kristjana
ter
dobro
pregledati
njegov
položaj
.
Kajti
mislil
je
na
svojega
mladega
prijatelja
ves
čas
,
ko
so
ga
vojne
priprave
držale
na
Dolenjskem
,
in
želel
si
je
že
davno
,
da
bi
ga
zopet
videl
ter
se
pogovoril
ž
njim
.
Dasi
je
gospod
Muhič
zaupal
Kristjanovi
dani
besedi
,
se
je
vendar
bal
za
njega
,
ker
je
poznal
njegovo
vihravo
naravo
,
„
nepremišljenost
pri
važnih
korakih
in
prenagljenost
v
sklepih
,
“
kakor
je
to
imenoval
gospod
Muhič
.
Skrbelo
pa
je
gospoda
Muhiča
tudi
to
,
ker
mu
je
dal
Kristjan
besedo
samo
do
onega
časa
,
dokler
se
ne
vrne
on
,
gospod
Muhič
;
ako
se
je
torej
med
tem
zgodilo
kaj
posebnega
,
se
bodo
„
nepremišljeni
koraki
in
prenagljeni
sklepi
“
izvršili
,
kakor
hitro
se
pokaže
on
v
Ljubljani
.
Te
in
take
skrbi
so
mučile
gospoda
Muhiča
vedno
,
kadar
je
pomislil
na
Ljubljano
in
na
svojega
mladega
prijatelja
.
In
mislil
je
nanj
vedno
;
v
tem
ga
niso
motile
niti
vojne
priprave
niti
brambovske
dolžnosti
,
niti
dobra
gospa
Gusičeva
niti
bodoči
njegov
zet
Tilen
Repelj
.
Misliti
si
moremo
torej
,
kako
se
je
razveselil
gospod
Muhič
,
ko
je
na
Starem
trgu
zagledal
svojega
prijatelja
še
živega
in
zdravega
in
celo
v
družbi
onega
človeka
,
ki
je
bil
—
po
mnenju
gospoda
Muhiča
—
s
svojim
rapirjem
najbolj
nevaren
vihravosti
Kristjanovi
.
Zato
je
naznanil
gospodu
Langerju
takoj
,
ko
so
prišli
na
dvorišče
vojašnice
,
da
ima
važne
družinske
zadeve
in
druge
opravke
.
„
Pridite
zvečer
v
kavarno
na
Glavnem
trgu
,
“
je
šepnil
mimogrede
Egidu
,
„
imeli
bomo
tam
prijetno
družbo
.
“
„
Pridem
,
“
je
rekel
Egid
.
Nato
je
oddal
svojega
konja
Kozmi
ter
je
odšel
proti
mestu
.
Mestne
ulice
so
bile
polne
in
žive
;
vojakov
je
bilo
mnogo
v
mestu
in
tudi
ljudstva
.
Gospod
Muhič
je
ponosno
korakal
v
svoji
lepi
brambovski
obleki
;
hotel
je
iti
naravnost
h
Kristjanu
.
Toda
že
na
Poljanski
cesti
se
je
zadel
ob
visokega
častnika
v
kavalerijski
uniformi
.
„
A
,
gospod
Muhič
,
“
ga
je
pozdravil
pri
tem
visoki
častnik
.
„
To
ste
Vi
,
gospod
Šimič
,
“
je
vzkliknil
presenečeni
gospod
Muhič
in
je
meril
z
veselimi
očmi
visoko
postavo
svojega
znanca
:
bil
je
to
res
Juri
Šimič
,
ki
je
bil
učenec
gospoda
Muhiča
,
ko
se
je
ta
udeležil
svoje
prve
velike
vojne
proti
Turkom
pod
cesarjem
Jožefom
.
Toda
le
nenavadno
dobri
spomin
,
s
katerim
je
hranil
gospod
Muhič
živo
pred
očmi
podobe
vseh
svojih
neštetih
prijateljev
,
znancev
,
učencev
,
sorodnikov
in
drugih
ljudi
,
le
ta
nenavadno
dobri
spomin
je
pripomogel
,
da
je
gospod
Muhič
spoznal
svojega
nekdanjega
učenca
;
kajti
takrat
je
bil
to
mladenič
komaj
dvajsetih
let
,
dolg
in
visok
,
tako
da
je
gospod
Muhič
našel
na
njem
mnogo
smešnega
.
Toda
v
vojni
se
je
izkazal
mladi
Šimič
hrabrega
junaka
in
vztrajnega
vojaka
,
zato
je
ostal
v
vojski
in
je
hitro
dosegel
višje
časti
.
Tako
ga
je
srečal
sedaj
gospod
Muhič
in
se
ni
mogel
načuditi
njegovi
ogromni
postavi
in
velikim
,
črnim
brkom
,
ki
so
segali
daleč
na
vsako
stran
obraza
.
„
Torej
zopet
na
vojsko
?
“
je
začel
pogovor
Juri
Šimič
in
je
položil
svojo
močno
roko
na
drobno
ramo
gospoda
Muhiča
,
ki
je
še
vedno
strmel
v
velikega
junaka
pred
seboj
.
„
Zopet
na
vojsko
,
“
je
odgovoril
čez
nekaj
časa
gospod
Muhič
.
„
Danes
gre
vse
na
vojsko
,
kar
leze
in
grede
.
In
vi
—
dovolite
,
sedaj
je
že
mnogo
let
,
kar
se
nisva
videla
.
“
„
Jaz
odhajam
jutri
v
Italijo
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
.
„
V
Italijo
?
“
je
ponovil
začudeno
gospod
Muhič
,
„
tam
bo
vendar
najhujši
ogenj
.
“
„
To
pač
ni
nič
čudnega
,
da
gremo
ravno
mi
tja
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
ravnodušno
z
veselim
smehom
,
„
pravi
vojak
gre
tja
,
kjer
je
boj
.
Mi
pridemo
najprej
na
vrsto
,
mislim
,
da
vi
ne
bodete
niti
videli
sovražnikov
.
“
„
Vse
je
mogoče
,
“
je
odvrnil
gospod
Muhič
,
„
toda
kar
se
tiče
sovražnikov
,
lahko
nekaj
dela
prepustite
tudi
nam
,
da
nam
ne
bo
dolgčas
.
“
„
Iz
vas
govori
še
vedno
stari
vojak
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
;
to
je
spravilo
gospoda
Muhiča
v
dobro
voljo
.
„
Pravzaprav
,
“
je
rekel
,
„
se
mi
zdi
škoda
,
da
sem
se
kdaj
ločil
od
vojske
,
a
razmere
so
nanesle
tako
,
da
sem
bil
bolj
vojak
v
miru
.
Sicer
pa
mi
tudi
moja
leta
niso
dopuščala
prevelikih
težav
:
toda
sedaj
je
bilo
neizogibno
in
kakor
vidite
,
sem
še
vedno
,
kakor
sem
bil
nekdaj
.
Človek
včasih
sam
sebi
zaupa
premalo
.
Vam
bo
seveda
laže
,
ker
ste
se
udeležili
vseh
teh
prekucij
.
“
„
Da
,
do
sedaj
sem
se
udeležil
vseh
vojn
,
kar
jih
pomnim
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
,
„
človek
se
vsemu
privadi
,
tudi
vojni
.
“
„
Da
,
da
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
vem
,
kako
je
to
.
Saj
se
spominjate
.
Jaz
sem
se
sicer
že
nekoliko
odvadil
,
zato
pa
imam
nekaj
mladih
moči
okoli
sebe
,
s
katerimi
bi
vas
rad
seznanil
,
da
bi
videli
,
kaj
postane
iz
ljudi
,
ki
z
menoj
hodijo
na
vojsko
.
“
„
Vidimo
se
torej
zvečer
v
kavarni
na
Glavnem
trgu
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
,
„
danes
sem
na
večerji
pri
gospodu
Vranglu
.
“
„
E
,
“
se
je
začudil
gospod
Muhič
,
„
pa
ne
morda
celo
pri
gospodični
Vranglovi
.
“
„
Tudi
nekoliko
,
“
je
odgovoril
z
glasnim
smehom
Juri
Šimič
,
„
a
pravi
vojak
dandanes
nima
časa
,
misliti
niti
na
ljubezen
,
še
manj
na
svatbo
.
Toda
kar
se
tega
tiče
,
sem
v
družini
dober
prijatelj
in
sem
v
njej
mnogo
občeval
v
Gradcu
.
To
je
že
staro
prijateljstvo
naših
očetov
.
“
V
tem
sta
prišla
na
Glavni
trg
,
ki
je
bil
poln
gospode
,
ker
se
je
že
mračilo
in
je
prijazen
pomladanski
večer
vabil
ljudi
iz
hiš
.
Med
množico
je
gospod
Muhič
zagledal
tudi
Kristjana
,
ki
je
stal
na
trgu
z
Don
Pierom
ter
z
velikim
zanimanjem
opazoval
mimo
idoče
dame
.
„
Dovolite
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
svojemu
znancu
,
„
tu
bom
imel
takoj
priliko
,
vas
seznaniti
z
enim
svojih
mladih
prijateljev
,
ki
mu
ne
manjka
nobenih
lastnosti
dobrega
vojaka
,
toda
ljubezen
ga
je
tako
zmotila
,
da
ga
vojna
nič
ne
vabi
.
Upam
pa
,
da
se
bo
vzgledal
v
svojega
učitelja
in
da
mi
bo
delal
čast
.
“
Ko
se
je
Muhič
ozrl
,
je
stal
Kristjan
sam
na
trgu
,
Don
Pier
pa
je
izginil
med
množico
.
Gospod
Muhič
je
pristopil
h
Kristjanu
,
potrkal
ga
na
ramo
ter
ga
ob
enem
krepko
prijel
za
roko
:
„
Da
si
mi
zdrav
,
Kristjan
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
tukaj
imaš
čast
,
spoznati
mladega
mojega
prijatelja
Šimiča
,
ki
se
je
z
menoj
vred
udeležil
vojske
proti
Turkom
,
ki
je
bil
v
vseh
bitkah
zadnjih
let
ter
odhaja
jutri
v
Italijo
.
On
je
bil
moj
učenec
in
je
zdaj
naš
ožji
prijatelj
,
ker
je
tudi
star
prijatelj
družine
Vranglove
...
“
Kristjan
,
ki
ga
je
bil
nekoliko
presenetil
pozdrav
gospoda
Muhiča
,
se
je
poklonil
Šimiču
in
je
občudoval
njegovo
junaško
postavo
.
Tudi
besede
,
s
katerimi
je
gospod
Muhič
predstavil
Šimiča
,
so
mu
šle
v
srce
.
Šimič
mu
je
stisnil
roko
ter
se
poslovil
,
češ
,
da
se
zvečer
vidijo
v
kavarni
.
Tako
sta
ostala
Kristjan
in
gospod
Muhič
sama
,
kar
je
bilo
gospodu
Muhiču
zelo
ljubo
,
kajti
hotel
je
s
svojim
nečakom
mnogo
govoriti
in
zvedeti
vse
,
kar
se
je
prigodilo
med
tem
.
Ko
sta
stopala
drug
za
drugim
med
množico
po
ulicah
,
je
govoril
Muhič
o
Šimiču
:
„
Vidiš
,
to
je
junak
,
kakršnega
more
roditi
samo
Bela
Krajina
.
Zaradi
same
vojske
nima
niti
časa
,
da
bi
se
zaljubil
.
Moram
ti
povedati
,
da
ima
za
služabnika
brambovca
,
ki
je
skoraj
ravno
tako
velik
in
močan
:
kakor
vidiš
,
je
vojne
mnogo
,
vojakov
pa
še
več
,
tako
da
bo
ta
vojska
pravzaprav
veliko
veselje
.
“
Tako
sta
stopala
ob
bregu
Ljubljanice
in
gospod
Muhič
je
s
skrbnim
očesom
ogledoval
obraz
svojega
prijatelja
;
zdelo
se
mu
je
,
da
so
se
dogodile
med
tem
važne
reči
.
Kristjan
se
ni
nič
posebno
razveselil
svojega
strica
,
najmanj
zato
,
ker
ga
je
zagledal
v
brambovski
obleki
.
Med
tem
se
je
bilo
namreč
zgodilo
ravno
nasprotno
temu
,
česar
se
je
tako
bal
gospod
Muhič
:
Kristjan
in
Don
Pier
sta
postala
čim
dalje
večja
prijatelja
,
zato
pa
se
je
Kristjanovo
prijateljstvo
do
gospoda
Muhiča
ohladilo
,
kajti
videl
je
zopet
v
stricu
Muhiču
več
varuha
nego
prijatelja
.
Vendar
je
hotel
tudi
on
govoriti
z
gospodom
Muhičem
,
in
sicer
poleg
vsega
tudi
o
stvareh
,
ki
se
niso
tikale
gospoda
Muhiča
niti
kot
strica
niti
kot
prijatelja
,
ampak
kot
dolžnika
.
Zato
je
šel
z
njim
domov
.
„
Torej
najprej
,
“
je
začel
gospod
Muhič
pogovor
,
ko
sta
sedela
v
polmračni
sobi
,
„
najprej
,
kar
se
mene
tiče
:
seznanil
sem
se
s
Tilnom
Repljem
in
sem
Barbari
preskrbel
bogatega
ženina
,
samemu
sebi
pa
sem
s
tem
zagotovil
Vinice
in
še
več
,
ker
mislim
resno
na
to
,
da
se
takoj
po
vojni
oženim
.
S
tem
,
kakor
vidiš
,
stoje
moje
denarne
razmere
v
najlepšem
redu
.
Drugih
novic
nimam
nego
,
da
je
naša
četa
za
vojno
popolnoma
pripravljena
in
da
imam
tam
tudi
mladega
prijatelja
Gusiča
...
“
„
Vem
,
vem
,
“
je
rekel
Kristjan
,
ki
je
ležal
na
divanu
in
mirno
poslušal
gospoda
Muhiča
.
„
Dobro
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
sedaj
pa
hočem
zvedeti
od
tebe
vse
,
kar
se
je
zgodilo
,
odkar
sem
te
zapustil
.
Kakor
vidim
,
nisi
delal
nobenih
nepremišljenih
korakov
in
prenagljenih
sklepov
,
kar
me
zelo
veseli
in
je
vse
hvale
vredno
.
—
Torej
nista
prišla
z
Don
Pierom
nikdar
navzkriž
?
“
„
Pravi
prijatelji
nimajo
nikdar
vzroka
,
se
prepirati
,
“
je
odgovoril
Kristjan
zamišljeno
.
„
To
je
prav
lepo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
to
sem
si
tudi
želel
,
kajti
verjemi
mi
,
da
sem
se
bal
zate
zaradi
tvoje
vročekrvnosti
.
“
„
Ta
strah
je
bil
popolnoma
odveč
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
kajti
prvič
sem
jaz
sam
sedaj
dovolj
razsoden
človek
,
ki
ne
potrebuje
,
da
bi
se
kdo
bal
za
njega
;
drugič
pa
je
težko
govoriti
o
vročekrvnosti
;
spominjam
se
,
da
so
bili
drugi
bolj
ljubosumni
pri
vsej
svoji
starosti
nego
jaz
pri
svojih
mladih
letih
.
“
„
Gospod
Muhič
je
dobro
čutil
ost
,
ki
je
bila
skrita
v
teh
besedah
in
je
merila
nanj
.
In
preveč
je
ljubil
Kristjana
,
da
bi
ga
ne
bile
zabolele
te
besede
.
Koliko
je
on
skrbel
in
mislil
na
svojega
mladega
prijatelja
,
in
to
mu
je
bila
sedaj
zahvala
!
Toda
skril
je
svojo
globoko
žalost
v
sebi
in
je
nadaljeval
z
vso
svojo
ljubeznivostjo
:
„
Glavna
stvar
je
,
da
se
dobro
razumeta
s
prijateljem
Don
Pierom
,
ker
bi
sicer
imel
zate
samo
en
svet
:
da
odideš
na
vojsko
z
nami
.
Tudi
bi
napel
vse
svoje
sile
,
da
bi
dosegel
to
.
Iz
vsega
vidim
,
da
nisi
več
ljubosumen
in
če
nisi
več
ljubosumen
,
je
znamenje
,
da
več
ne
ljubiš
.
“
Kristjan
se
je
popravil
na
divanu
in
rekel
:
„
O
tem
bi
se
dalo
govoriti
;
a
ljubezen
,
ki
ne
najde
v
drugem
srcu
odmeva
,
je
brez
pomena
in
jo
je
treba
premagati
.
Zato
sem
šel
preko
svoje
ljubezni
za
novo
srečo
in
me
ne
more
zanimati
,
kdo
trga
rože
na
vrtu
,
katerega
cvetje
ni
namenjeno
meni
.
“
Gospod
Muhič
je
preveč
poznal
mlade
zaljubljene
ljudi
,
da
bi
ne
bil
čutil
bolesti
,
ki
je
bila
izražena
v
teh
besedah
.
Ljubil
je
Kristjana
in
ljubil
je
Heleno
in
je
videl
,
da
se
mlada
človeka
zopet
lahkomiselno
igrata
s
svojo
srečo
.
Globoko
v
srcu
je
začutil
bolest
,
ki
ji
ta
trenutek
ni
našel
izraza
.
Kristjan
je
nadaljeval
:
„
Sploh
,
čemu
govoriti
o
tem
?
Nekatera
vprašanja
ostanejo
nerazrešljiva
,
ker
leže
globoko
v
naši
naravi
ali
pa
v
naravi
sveta
.
Zato
se
dado
razrešiti
le
s
tem
,
da
se
ne
rešujejo
,
ampak
da
jih
preidemo
.
Taka
vprašanja
so
pri
vsem
,
kar
je
velikega
:
svet
,
človek
,
ljubezen
.
“
„
Gotovo
,
da
so
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
je
pomislil
sam
pri
sebi
:
„
Sedaj
začenja
celo
filozofirati
.
“
„
Torej
nerazrešljivih
vprašanj
ne
bomo
reševali
in
prosil
bi
vas
,
da
si
ne
lomite
z
njimi
glave
.
Kar
se
mene
tiče
,
se
nahajam
,
kakor
vidite
,
pri
najboljši
zadovoljnosti
.
In
to
je
glavna
stvar
.
Posegati
nasilno
v
življenje
,
se
pravi
:
motiti
usodo
pri
njenem
delu
,
delati
zoper
naravo
.
“
„
Že
zopet
filozofira
,
“
je
zamrmral
gospod
Muhič
sam
pri
sebi
.
„
Zato
lahko
vzamete
celo
reč
kakor
hočete
:
delajte
dovtipe
,
smejte
se
ali
delajte
elegije
in
jokajte
:
le
pregovarjati
,
razrešiti
,
izpremeniti
ne
izkušajte
.
Sploh
ne
govorimo
o
tem
resno
,
kajti
svet
je
grozna
komedija
.
Govoriva
torej
rajši
resno
o
čem
drugem
,
recimo
,
o
denarju
.
“
Gospoda
Muhiča
je
ta
izprememba
v
pogovoru
zadela
zelo
nemilo
;
rajši
bi
bil
poslušal
filozofiranje
,
ki
bi
bilo
še
bolj
čudno
,
nego
je
bilo
dosedanje
,
samo
da
bi
ne
bilo
treba
govoriti
o
tem
.
Čutil
se
je
užaljenega
,
kakor
vselej
,
kadar
je
kdo
z
njim
govoril
o
denarju
.
„
Povedal
sem
ti
,
kako
stoje
moje
zadeve
,
“
je
rekel
čez
čas
.
„
Na
vojni
potrebuje
človek
mnogo
denarja
.
“
„
Dobro
,
“
je
rekel
Kristjan
veselo
,
„
to
je
bilo
le
mimogrede
.
Potem
sva
končala
.
Ali
imate
mogoče
še
kaj
na
srcu
?
“
„
Še
mnogo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ki
se
ni
dal
motiti
v
svoji
prijateljski
ljubeznivosti
niti
s
temi
besedami
,
ki
jih
je
govoril
Kristjan
prezirljivo
in
skoraj
izzivajoče
.
„
Da
,
dragi
Kristjan
,
še
mnogo
imam
na
srcu
,
toda
o
tem
se
pogovoriva
drugič
:
kar
se
tiče
tvojih
nerazrešljivih
vprašanj
,
vedi
,
da
smo
tudi
mi
včasih
hodili
v
šolo
in
študirali
.
Tudi
mi
smo
filozofirali
,
prijatelj
!
Prav
!
Filozofija
nas
je
očistila
,
a
ustvarilo
nas
je
življenje
.
“
„
Seveda
,
komedija
rodi
komedijante
,
“
se
je
zasmejal
Kristjan
.
„
Ali
pa
komedijanti
delajo
komedijo
,
“
mu
je
odvrnil
gospod
Muhič
in
vstal
.
„
Torej
se
vidimo
v
kavarni
,
“
je
rekel
Kristjan
in
se
prevalil
leno
na
divanu
.
Gospod
Muhič
mu
je
v
slovo
krepko
stisnil
roko
brez
besedi
.
Hotel
je
sesti
poleg
njega
na
divan
ter
ga
objeti
.
Ljubil
je
danes
tega
nesrečnega
mladeniča
bolj
nego
kdaj
prej
.
Čutil
je
z
njim
vso
bolest
,
ki
je
razjedala
mlado
dušo
.
Toda
gospod
Muhič
je
vedel
,
da
bi
dosegel
ravno
nasprotje
tega
,
kar
bi
si
želel
,
zato
ga
je
pustil
samega
.
Odšel
je
počasi
po
stopnicah
in
je
zmajeval
z
glavo
.
Ko
je
bil
gospod
Muhič
še
v
latinskih
šolah
pri
jezuitih
,
je
bilo
sklenjeno
doma
na
Mušičjem
in
v
njegovem
srcu
,
da
postane
duhovnik
.
Toda
že
v
tej
zgodnji
mladosti
so
lepe
žene
tako
zanimale
njegove
začudene
oči
,
da
se
ni
moglo
več
dvomiti
,
kateremu
stanu
se
bo
posvetil
mladi
gospod
Nikolaj
.
Ko
pa
so
bili
baš
takrat
jezuiti
izgnani
in
niso
hoteli
ljudje
nič
več
verovati
,
je
postal
tudi
gospod
Muhič
neveren
in
naravnost
brezbožnik
.
Filozofiral
je
o
Bogu
,
o
svetu
,
o
življenju
,
kakor
vsi
boljši
ljudje
tedanje
dobe
.
Izkušal
se
je
v
tem
oziru
celo
povzpeti
nad
druge
in
se
je
z
vso
odločnostjo
zavzemal
za
nauke
,
ki
jih
je
učil
profesor
Novak
,
še
posebno
potem
,
ko
se
je
začel
proti
tem
naukom
boj
,
češ
,
da
so
brezverski
,
ker
se
je
v
njih
trdilo
,
da
človek
nima
enotne
duše
,
da
svet
stoji
morda
že
milijon
let
,
da
cerkev
nima
pravega
čistega
nauka
itd.
Takrat
je
torej
gospod
Muhič
filozofiral
in
je
bil
o
sebi
resno
prepričan
,
da
bo
na
tem
polju
dosegel
velike
uspehe
in
nevenljivo
slavo
.
Toda
ko
se
je
gospod
Miko
zaljubil
v
mlado
gospodično
Klaro
Vrankovo
,
je
hitro
izprevidel
,
da
pota
filozofije
ne
držijo
k
njej
.
Zato
je
oblekel
nase
obleko
mladega
dvorjana
in
je
spoznal
,
da
so
tu
uspehi
bolj
gotovi
,
slava
laže
dosežna
.
Kot
dvorni
kavalir
je
našel
šele
pravi
poklic
svojega
življenja
in
je
počasi
popolnoma
pozabil
,
da
je
nekdaj
filozofiral
.
Svoje
vednosti
je
porabil
tu
in
tam
o
priliki
,
kadar
je
hotel
pokazati
svojo
učenost
.
Vso
filozofijo
življenja
pa
mu
je
odkril
mojster
Gil
Blas
.
Na
te
čase
se
je
spomnil
gospod
Muhič
,
ko
je
stopal
po
oživljenih
ulicah
proti
Glavnemu
trgu
ter
mislil
na
Kristjana
.
Poznal
je
to
burno
,
nemirno
,
kipečo
mladost
in
ni
zameril
svojemu
mlademu
prijatelju
,
da
je
filozofiral
in
igral
komedijo
;
kajti
vedel
je
,
da
je
bila
to
samo
maska
,
za
katero
se
je
skrivala
globoka
bolest
.
Zdelo
se
mu
je
samo
,
da
bi
vse
to
moglo
postati
za
Kristjana
opasno
.
Brez
ozira
na
to
,
da
se
je
med
tem
že
popolnoma
zmračilo
,
je
šel
gospod
Muhič
obiskat
gospodično
Vrankovo
,
ker
je
hotel
govoriti
še
danes
s
Heleno
.
Štel
se
je
namreč
še
vedno
za
starega
hišnega
prijatelja
in
je
mislil
,
da
ima
prost
dohod
ob
vsakem
času
.
Res
je
našel
doma
obe
gospodični
in
opravičil
svoj
pozni
obisk
s
tem
,
da
so
v
teh
nerednih
in
negotovih
časih
dovoljeni
in
mogoči
tudi
nepričakovani
in
izvanredni
obiski
,
dasi
gospodična
Klara
ni
bila
istega
mnenja
.
Toda
gospod
Muhič
je
bil
zelo
dobre
volje
in
je
spravil
obe
gospodični
v
veselje
.
Dočim
gospodična
Klara
ni
mogla
takoj
premagati
svoje
nejevolje
in
je
izkušala
z
resnim
obrazom
dokazati
,
da
ji
gospod
Muhič
danes
ni
mil
gost
,
je
bila
Helena
tako
razposajena
,
da
je
celo
objela
„
starega
strička
“
,
kar
je
gospodu
Muhiču
zelo
ugajalo
.
Ogledala
ga
je
od
vseh
strani
,
pohvalila
je
njegovo
brambovsko
obleko
in
je
priznala
,
da
se
je
zopet
pomladil
za
deset
let
.
Nazadnje
ga
je
celo
vzela
za
roke
in
je
hotela
z
njim
plesati
valček
,
tako
da
se
je
gospod
Muhič
res
moral
z
njo
parkrat
zavrteti
po
sobi
.
„
Nikogar
nimam
tako
rada
,
kakor
našega
strica
,
“
je
rekla
,
ko
sta
sedla
na
otomano
.
Tudi
to
je
gospodu
Muhiču
ugajalo
.
Veselila
ga
je
njena
odkrita
radost
in
je
ni
hotel
z
ničimer
motiti
;
hotel
je
le
uganiti
,
kaj
se
skriva
za
njo
.
Toda
niti
v
šaljivem
pogovoru
,
ki
sta
ga
imela
na
otomani
,
niti
pozneje
pri
kavi
,
ki
jo
je
servirala
gospodična
Klara
,
ni
mogel
najti
ničesar
,
kar
bi
mu
dalo
odgovor
na
njegova
skrita
vprašanja
,
tako
da
je
gospod
Muhič
,
ko
se
je
pozno
v
noči
poslavljal
in
je
Helena
plesala
pred
njim
ter
si
prepevala
pesmi
,
mrmral
sam
pri
sebi
:
„
Čuden
par
je
to
:
on
filozofira
in
ona
prepeva
:
ali
je
oboje
igra
,
ali
je
oboje
resnica
?
A
oba
sta
pri
najboljši
volji
in
zadovoljnosti
;
to
je
dobro
znamenje
.
Oj
,
mladost
,
brezskrbna
in
nepremišljena
!
“
„
No
,
golobica
,
“
je
rekel
potem
na
glas
,
„
naj
ti
mila
sreča
varuje
tvoje
mehko
gnezdece
.
“
„
In
vas
,
dragi
stric
,
naj
spremlja
Fortuna
na
vaših
bojnih
potih
,
“
mu
je
odvrnila
Helena
.
A
vsa
ta
radost
in
smeh
in
ves
ta
večer
je
vplival
na
gospoda
Muhiča
tako
,
da
se
je
globoko
oddahnil
,
ko
je
bil
zopet
na
trgu
.
Gospod
Egid
je
naročil
Andreju
vse
,
kar
se
mu
je
zdelo
potrebno
glede
konj
,
ter
mu
dopovedal
,
da
stoji
na
Starem
trgu
velika
hiša
,
ki
ima
visoka
,
okrogla
vrata
,
tja
naj
mu
pride
sporočit
,
če
se
zgodi
kaj
posebnega
.
Nato
je
odšel
v
mesto
naravnost
k
Vranglovim
,
kjer
je
našel
Jurija
Šimiča
in
troje
starejših
gospodov
,
ožjih
družinskih
prijateljev
.
Mladi
brambovski
častnik
je
bil
od
cele
družbe
veselo
sprejet
,
gospod
Vrangel
sam
ga
je
predstavil
kot
dobrega
gospodarja
in
hrabrega
vojaka
.
Iz
stranske
sobe
mu
je
prišla
nasproti
Alenica
,
ki
se
ji
je
gospod
Egid
globoko
priklonil
in
ji
poljubil
roko
.
Bil
je
zelo
srečen
,
ko
jo
je
zagledal
pred
seboj
,
kajti
v
tem
trenutku
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
bil
brezuspešen
trud
vseh
ljubljanskih
kavalirjev
,
ki
bi
jo
hoteli
zmotiti
s
sladkimi
besedami
;
prepričan
je
bil
,
da
je
ta
deklica
njegova
s
celim
srcem
in
da
mu
je
ne
vzame
nihče
na
svetu
.
Pri
mizi
je
imel
danes
glavno
besedo
Juri
Šimič
,
pripovedoval
je
čudovite
stvari
iz
svojega
vojaškega
življenja
,
ki
so
bile
tuintam
grozne
in
skoraj
neverjetne
,
a
vendar
mogoče
,
saj
jih
je
pripovedoval
človek
,
ki
se
je
udeležil
vseh
vojn
zadnjega
časa
in
se
mu
je
poznalo
na
odkritem
obrazu
,
da
ne
govori
iz
bahavosti
.
Egid
je
z
velikim
spoštovanjem
gledal
na
izkušenega
vojaka
,
zato
je
opomnil
eden
starejših
gospodov
:
„
Le
poslušajte
,
mladi
prijatelj
,
vse
to
čaka
tudi
vas
.
“
„
Vem
,
“
je
odgovoril
ravnodušno
Egid
,
„
saj
tudi
pričakujem
vse
to
.
“
„
To
je
dobro
,
“
je
rekel
gospod
Vrangel
,
„
a
škoda
bi
bilo
pristave
,
če
se
nanjo
ne
vrne
nje
gospodar
...
Koliko
nesreče
provzroči
en
sam
človek
,
kakor
je
Napoleon
Bonaparte
!
“
„
Sedaj
je
konec
,
“
je
govoril
starejši
gost
,
„
sedaj
ga
zaduše
.
Sedaj
pride
maščevanje
,
pokora
in
kazen
.
“
„
Bog
daj
,
“
so
pritrjevali
drugi
.
Juri
Šimič
pa
se
je
posmejal
in
rekel
:
„
Popolnoma
gotovo
ni
,
kajti
Napoleon
je
velik
vojskovodja
in
poleg
tega
veste
,
da
je
rekel
Nelson
o
njem
,
ko
mu
je
ušel
na
Sredozemskem
Morju
,
da
imajo
otroci
satanovi
tudi
satansko
srečo
.
“
„
Saj
gre
vendar
vse
na
vojsko
,
“
je
rekel
starejši
gospod
.
„
To
je
res
,
“
je
odgovoril
Juri
Šimič
,
„
a
zmagati
more
edino
cesarska
vojska
,
ki
je
navajena
trudov
in
težav
.
“
„
Nadvojvoda
Karel
ga
bo
užugal
,
“
je
trdil
zopet
gospod
,
ki
je
bil
prepričan
o
tem
,
da
bo
Napoleon
premagan
.
„
Bog
daj
,
“
so
pritrjevali
drugi
.
Alenica
,
ki
je
zelo
nerada
poslušala
pogovor
o
vojni
,
je
povabila
Egida
v
drugo
sobo
,
kjer
je
stal
klavir
.
Juri
Šimič
je
gledal
za
mladim
parom
in
je
rekel
:
„
Res
,
Napoleon
ima
mnogo
na
svoji
vesti
;
če
se
prav
pomisli
,
je
on
kriv
,
da
sem
jaz
še
danes
samec
,
kajti
dal
nam
je
toliko
dela
,
da
na
poroko
niti
nismo
utegnili
misliti
;
mlajši
,
kakor
vidim
,
mislijo
bolj
na
smrt
kakor
mi
,
ker
bolj
skrbe
za
življenje
in
bolj
hite
ljubiti
.
“
Drugi
so
se
na
to
zasmejali
in
gospod
Vrangel
je
pripomnil
na
ves
glas
,
da
bo
cesar
gotovo
znal
primerno
nagraditi
svoje
junake
za
njih
trud
.
Gospod
Egid
je
še
slišal
besede
,
ki
jih
je
govoril
Juri
Šimič
,
toda
ni
utegnil
premišljati
o
njih
.
Alenica
je
sedla
h
klavirju
in
začela
igrati
.
Egid
je
slonel
ob
steni
in
je
gledal
,
kako
se
gibljejo
nje
bele
roke
;
čutil
je
,
kakor
da
njej
iz
srca
prihajajo
zvoki
,
glasovi
te
pesmi
,
ki
mu
je
razhudila
v
prsih
tako
kipeča
čuvstva
,
da
bi
bil
najrajši
padel
pred
svojo
oboževano
gospodično
ter
jo
začel
poljubljati
.
Zagledal
se
je
potem
v
nje
ljubko
glavico
z
velikimi
črnimi
kodri
ob
vsaki
strani
in
poslušal
mirno
;
pesem
se
mu
je
zdela
krasna
kakor
oni
večer
na
poganiškem
gradu
.
Ko
je
končala
,
ji
je
poljubil
roko
in
tiho
zašepetal
:
„
Alenica
,
tako
te
ljubim
...
“
Ona
se
mu
je
sladko
posmejala
ter
naslonila
glavo
ob
njegovo
ramo
.
Nato
sta
sedla
skupaj
ter
si
začela
pripovedovati
razne
reči
:
on
je
pravil
o
svojem
gospodarstvu
in
o
dolgi
zimi
,
ona
pa
mu
je
povedala
vse
svoje
predpustne
dogodke
.
Bilo
je
že
pozno
v
noči
,
ko
so
gostje
odhajali
.
Juri
Šimič
je
bil
zelo
dobre
volje
in
je
rekel
:
„
Gospod
Muhič
me
je
povabil
v
kavarno
,
hočem
preživeti
z
njim
to
zadnjo
noč
.
On
je
vendarle
zlata
duša
!
Za
dobre
učence
je
on
najboljši
učitelj
.
Gospod
Gusič
ima
veliko
srečo
,
da
je
prišel
na
moje
nekdanje
mesto
:
naučil
se
bo
ne
le
boja
,
ampak
tudi
drugih
za
življenje
zelo
važnih
reči
.
Kajti
gospod
Muhič
je
človek
,
ki
vse
dobro
razume
in
ljubezen
najbolj
.
“
„
Le
škoda
,
da
v
tem
nihče
ne
potrebuje
učiteljev
,
“
je
rekel
z
glasnim
smehom
starejši
gospod
.
„
To
je
resnica
,
“
se
je
posmejal
Juri
Šimič
veselo
,
„
a
še
večja
škoda
je
,
če
jih
kdo
potrebuje
;
jaz
,
kakor
vidite
,
sem
še
samec
,
dasi
sem
bil
njegov
učenec
.
“
Med
tem
so
se
gostje
poslavljali
drug
od
drugega
,
in
Egid
je
občudoval
hladnokrvnost
Jurija
Šimiča
,
ki
odhaja
jutri
na
vojno
in
se
danes
poslavlja
,
kakor
da
na
to
niti
ne
misli
.
Ugajala
mu
je
ta
vojaška
ravnodušnost
in
je
sklenil
:
biti
mu
kolikor
mogoče
enak
.
Ko
sta
odhajala
po
širokih
stopnicah
navzdol
,
je
Juri
Šimič
mogočno
ropotal
s
svojo
veliko
sabljo
,
potem
pa
je
naenkrat
obstal
in
rekel
:
„
To
je
zlato
dekle
,
ta
gospodična
!
...
Želim
Vam
obilo
sreče
,
“
in
je
podal
roko
Egidu
.
Egid
je
prijel
njegovo
močno
roko
ter
mu
jo
krepko
stisnil
.
Odšla
sta
po
trgu
molče
v
kavarno
.
Ko
sta
vstopila
,
je
bilo
v
vseh
prostorih
kavarne
zelo
živo
,
kajti
v
mestu
se
je
nahajalo
ob
tem
času
ne
le
mnogo
vojaštva
,
ampak
tudi
mnogo
drugih
ljudi
,
ki
so
imeli
tu
svoje
opravke
.
Po
kavarnah
so
se
zvedeli
najnovejši
dogodki
in
so
se
slišale
najbolj
zanimive
novice
.
Tu
je
bilo
tudi
navadno
shajališče
prijateljev
in
znancev
.
Zato
je
bilo
v
kavarni
živo
in
veselo
pozno
v
noč
.
Najbolj
šumno
je
bilo
seveda
pri
mizi
,
kjer
je
sedel
gospod
Muhič
z
večjo
družbo
.
Gospod
Muhič
je
imel
povsod
mnogo
prijateljev
in
znancev
,
največ
pa
v
Ljubljani
,
kjer
je
bil
od
zadnjega
predpusta
splošno
znana
oseba
.
Ko
je
bil
nenadoma
izginil
na
Dolenjsko
,
so
ga
mnogi
pogrešali
zaradi
druščine
in
zabave
,
kajti
hudomušnost
in
dovtipnost
gospoda
Muhiča
sta
bili
vsem
prav
tako
ljubi
,
kakor
njegova
ljubeznivost
in
prijaznost
.
Poleg
tega
je
bil
gospod
Muhič
kavalir
,
ki
ni
gledal
na
denar
,
kadar
je
imel
okoli
sebe
prijatelje
.
Zato
ni
čuda
,
da
so
ga
danes
njegovi
prijatelji
in
znanci
z
veseljem
pozdravili
v
svoji
sredi
.
V
tej
splošni
radosti
je
gospod
Muhič
tudi
pozabil
na
vse
bolesti
,
ki
mu
jih
je
prizadel
pogovor
s
Kristjanom
;
največ
pa
je
k
njegovi
dobri
volji
pripomogla
Helenina
veselost
,
ni
mogel
nanjo
pozabiti
ves
večer
;
še
nikdar
ni
bil
za
Heleno
tako
navdušen
,
kakor
sedaj
,
ko
je
z
njim
plesala
ter
priznala
,
da
ima
rada
svojega
„
strička
“
.
Poleg
tega
je
gospod
Muhič
že
ves
večer
govoril
o
svojem
nekdanjem
učencu
Juriju
Šimiču
,
ki
ga
je
našel
sedaj
kot
slavnega
junaka
.
Ko
sta
torej
vstopila
Egid
in
Juri
Šimič
,
jima
je
hitel
gospod
Muhič
naproti
in
je
od
radosti
objel
Šimiča
sredi
kavarne
,
potem
pa
je
rekel
na
ves
glas
,
da
so
slišali
vsi
,
ne
le
pri
njegovi
mizi
,
ampak
tudi
drugod
:
„
To
je
,
gospoda
,
Juri
Šimič
,
moj
nekdanji
učenec
,
ki
je
šel
pod
mojo
komando
prvič
na
vojno
.
Pretepal
se
je
že
v
vseh
vojnah
proti
Napoleonu
in
jutri
odide
v
Italijo
.
Pri
vsej
svoji
slavi
ni
do
danes
pozabil
svojega
učitelja
.
Edino
to
sem
ga
pozabil
naučiti
,
kako
se
zmagujejo
ženska
srca
,
zato
je
še
danes
samec
.
“
„
Kakor
njegov
učitelj
,
“
je
pripomnil
nekdo
.
„
Dobro
,
gospoda
,
“
se
je
zasmejal
gospod
Muhič
,
„
a
pomisliti
morate
,
da
je
zdaj
že
ves
čas
vojna
in
da
se
nagrade
dele
šele
po
vojni
,
naj
že
pridejo
iz
cesarskih
rok
ali
pa
iz
ženskih
src
.
“
Gostje
so
se
zasmejali
na
glas
.
Juri
Šimič
se
je
posadil
na
stol
poleg
gospoda
Muhiča
,
ki
se
je
sedaj
zdel
zelo
majhen
poleg
junaškega
svojega
tovariša
.
Gospod
Muhič
je
seznanil
svoja
novodošla
prijatelja
z
ostalo
svojo
družbo
,
ki
je
obstajala
večinoma
iz
častnikov
in
plemenitašev
.
Pri
vsakem
imenu
je
dodal
tudi
primerne
opazke
,
označujoč
osebnost
svojega
znanca
.
Kristjana
je
imenoval
svojega
najljubšega
učenca
,
ki
je
po
čudnih
naključjih
usode
v
njegovih
rokah
postal
jakobinec
,
da
bi
ga
odlikoval
sam
Robespiere
,
če
bi
bil
še
živ
,
Egida
je
nazval
svojega
najmlajšega
učenca
,
ki
obeta
v
vsakem
oziru
največ
,
ker
zna
spajati
„
utile
et
dulce
“
.
Ko
je
predstavljal
Don
Piera
in
Jurija
Šimiča
,
je
videl
,
da
si
nista
podala
rok
,
ampak
sta
se
le
lahno
poklonila
drug
drugemu
.
Gospod
Muhič
je
dobro
vedel
,
kaj
pomenijo
podobni
pokloni
,
in
je
zakril
svojo
zadrego
s
tem
,
da
je
Don
Piera
nazval
svojega
francoskega
prijatelja
iz
avstrijske
vojske
ter
obenem
pripomnil
,
da
sta
si
po
krvi
morda
bolj
v
sorodstvu
,
nego
morejo
dokazati
dozdaj
spisane
zgodovine
o
križarskih
vojskah
.
Napram
Egidu
je
pohvalil
gospod
Muhič
tudi
njegovo
umetnost
v
sukanju
rapirja
in
ga
je
priporočal
kot
najboljšega
učitelja
,
pri
čemer
se
je
Don
Pier
molče
priklonil
Egidu
.
Dasi
so
se
opazke
gospoda
Muhiča
glasile
včasih
čudne
,
vendar
niso
nikdar
žalile
,
ampak
so
bile
vedno
zavite
in
izgovorjene
tako
,
da
so
hvalile
onega
,
komur
so
veljale
,
in
zabavale
one
,
ki
so
jih
poslušali
.
Gospod
Muhič
je
bil
danes
nenavadno
srečen
,
kajti
sedel
je
sredi
treh
svojih
učencev
,
na
katere
je
mogel
biti
ponosen
,
in
on
tega
ponosa
ni
skrival
,
dasi
ga
je
izražal
le
v
dovtipih
.
Središče
vse
družbe
je
bil
Juri
Šimič
,
ki
so
ga
vsi
gledali
občuduje
,
on
pa
je
mirno
sedel
na
svojem
mestu
in
gladil
velike
črne
brke
na
obe
strani
in
se
z
glasnim
,
globokim
smehom
od
srca
smejal
opazkam
gospoda
Muhiča
.
Kristjan
je
bil
od
početka
zelo
slabe
volje
;
ko
pa
mu
je
gospod
Muhič
razložil
,
kako
se
mu
je
dobro
godilo
pri
Heleni
,
se
je
razveselil
tudi
on
in
je
za
nekaj
časa
pozabil
na
vse
ter
se
prepustil
veselju
.
Naj
bi
se
gospod
Muhič
prepričal
,
da
je
zadovoljen
sam
s
seboj
in
s
svojimi
razmerami
.
Ko
sta
vstopila
Egid
in
Juri
Šimič
v
kavarno
,
je
njegovo
pozornost
najprej
nase
obrnila
junaška
postava
Jurija
Šimiča
in
ko
ga
je
videl
pri
mizi
tako
zadovoljnega
,
mu
je
skoraj
zavidal
za
njegovo
srečo
in
slavo
;
videl
je
v
njem
moža
boja
,
človeka
,
ki
mu
je
bojevanje
veselje
in
zabava
,
ker
mu
je
vseeno
,
ali
pade
danes
ali
jutri
,
tu
ali
tam
..
„
To
je
pot
slave
in
sreče
,
“
je
premišljal
Kristjan
sam
pri
sebi
,
„
to
je
pot
navzgor
,
pot
uspehov
.
Kje
bi
bil
že
lahko
ti
,
ko
bi
bil
nastopil
isto
pot
in
bi
se
ne
bil
ukvarjal
z
ženskim
vprašanjem
!
“
Zdel
se
je
sam
sebi
v
tem
trenutku
majhen
,
brez
sil
,
brez
odločnosti
.
„
Čemu
si
izgubljal
svoje
sile
okoli
žensk
in
beračil
za
njih
ljubezen
,
čemu
si
izgubljal
čas
,
ko
si
se
obiral
okoli
lahkoživih
žensk
,
ki
so
se
hotele
igrati
s
teboj
;
čemu
si
trpel
in
se
mučil
kakor
otrok
,
ki
si
ne
ve
pomagati
?
“
Tako
si
je
očital
.
„
Drugi
pa
so
šli
in
so
rastli
v
slavi
in
sili
in
kje
si
ostal
ti
,
oboževalec
.
Napoleona
!
“
Toda
v
teh
mislih
ga
je
naenkrat
zmotil
šopek
,
ki
ga
je
zagledal
na
Egidovih
prsih
.
To
je
bil
šopek
,
ki
je
bil
priletel
z
okna
na
brambovce
.
Kristjan
ga
je
dobro
poznal
.
Egidu
je
bil
Kristjan
znan
še
z
onega
večera
na
Poganicah
in
mu
je
zelo
ugajal
.
Želel
je
že
takrat
,
se
seznaniti
z
njim
,
ker
je
mislil
,
da
bi
bila
dobra
prijatelja
.
Zato
je
bil
zelo
vesel
,
ko
ga
je
zagledal
v
kavarni
,
posebno
ker
mu
je
tudi
Alenica
pripovedovala
o
njem
,
češ
,
da
ji
dela
zelo
lepe
poklone
,
ki
se
jih
je
menda
naučil
od
gospoda
Muhiča
.
Ker
je
bil
Egid
tudi
slišal
,
da
je
Kristjan
zaljubljen
v
Heleno
—
o
čemer
se
je
posebno
mnogo
govorilo
jeseni
,
ko
sta
živela
Kristjan
in
gospod
Muhič
toliko
časa
na
Vinicah
—
je
hotel
z
njim
skleniti
ožje
prijateljstvo
,
misleč
,
da
enaka
usoda
,
sreča
ali
nesreča
,
najlepše
druži
ljudi
.
Toda
Kristjan
mu
je
bil
podal
roko
zelo
hladno
in
Egidu
se
je
zdelo
,
da
on
Kristjanu
ne
ugaja
tako
,
kakor
Kristjan
njemu
;
iz
tega
je
sklepal
,
da
bi
mu
bila
njegova
družba
odveč
;
poleg
tega
se
je
zdel
sam
sebi
veliko
preveč
preprost
,
kakor
da
bi
se
mogel
gibati
v
visoki
družbi
.
Lahko
bi
se
kdo
spotikal
ob
njegovi
kmetski
nerodnosti
.
Videl
je
,
da
bo
bolje
in
lepše
,
če
se
bolj
posveti
Alenici
in
brambovcem
nego
družbi
.
Pri
tem
se
je
zamislil
v
lepi
večer
,
ki
ga
je
bil
preživel
v
sobi
pri
klavirju
,
in
niti
zapazil
ni
,
da
ga
gleda
dvoje
zelo
ostrih
oči
...
Ko
je
opazil
,
da
ga
opazuje
Kristjan
,
se
je
obrnil
k
gospodu
Muhiču
,
ki
je
ravno
pripovedoval
neko
zelo
smešno
historijo
,
ki
so
jo
vsi
spremljali
z
glasnim
smehom
:
tikala
se
je
generala
Massene
.
O
tem-le
so
se
pripovedovale
različne
zabavne
in
tudi
nelepe
reči
,
tako
da
je
krožila
med
narodom
o
njem
tudi
smešna
in
zabavljiva
pesem
.
Ko
je
gospod
Muhič
končal
,
so
se
vsi
zakrohotali
.
Kristjan
pa
se
ni
smejal
.
Polotila
se
ga
je
posebna
želja
,
skaliti
to
brezskrbno
radost
;
ta
želja
se
je
rodila
iz
one
njegove
kipeče
sile
,
ki
je
iskala
izhoda
in
ga
v
gotovih
trenutkih
ni
našla
drugače
kakor
v
tem
,
da
je
Kristjan
pokušal
,
s
pikrimi
besedami
dražiti
ljudi
;
to
je
želel
danes
tem
bolj
,
ker
je
hotel
pri
tej
priliki
osmešiti
Egida
.
„
Še
eno
,
gospoda
,
te
še
ne
veste
,
“
je
dejal
.
„
Ko
je
bila
bitka
pri
Slavkovem
končana
,
je
stopil
Napoleon
k
obema
nasprotnikoma
,
jima
podal
roko
in
rekel
:
Nekoliko
hladno
je
,
se
mi
zdi
,
gospoda
!
Varujta
se
,
da
se
ne
prehladita
,
kajti
če
se
prav
spominjam
,
je
danes
drugega
decembra
.
“
„
Dvomim
,
da
je
rekel
ravno
tako
,
“
je
rekel
smehljaje
se
Juri
Šimič
.
„
To
so
ti
pisali
gotovo
jakobinci
iz
Pariza
,
“
je
pridejal
gospod
Muhič
.
Kristjana
je
zelo
veselilo
,
da
so
se
vznemirjali
ob
njegovi
nedolžni
opazki
,
kajti
želel
je
prepira
in
priložnosti
,
da
bi
mogel
povedati
to
,
kar
je
ležalo
tako
nemirno
na
srcu
.
„
Vi
dvomite
,
gospod
Šimič
,
“
je
rekel
veselo
,
„
bili
ste
sami
v
tej
bitki
,
lahko
veste
,
kako
je
bilo
.
“
„
Mrzlo
je
bilo
res
in
sam
zase
vem
,
da
me
ni
zeblo
ves
dan
,
tudi
Napoleonu
,
ne
vem
,
če
se
je
godilo
kaj
bolje
.
A
kakor
se
vidi
,
ni
šala
,
če
vas
gospod
Muhič
prišteva
med
jakobince
.
“
„
Gotovo
ne
,
“
je
odgovoril
Kristjan
,
„
le
to
je
škoda
,
da
jakobincev
več
ni
.
“
„
Kaj
ni
Napoleon
cesar
vseh
jakobincev
?
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Napoleon
je
cesar
in
bi
istotako
obglavil
jakobince
,
kakor
so
jakobinci
obglavljali
kralje
in
cesarje
,
“
je
odgovoril
Kristjan
mirno
.
Gospod
Muhič
je
hotel
rešiti
sebe
in
celo
družbo
iz
zadrege
in
je
začel
govoriti
o
zlati
mladini
.
„
Lep
šopek
imate
,
“
je
rekel
Kristjan
Egidu
,
ko
sta
se
ujela
z
očmi
.
Egid
mu
je
prikimal
in
se
posmejal
.
„
Izvrstno
ste
ga
ujeli
,
“
je
rekel
Kristjan
dalje
.
„
Ali
mislite
,
da
je
bil
namenjen
vam
?
“
Egid
je
poslušal
gospoda
Muhiča
in
ni
hotel
odgovoriti
na
to
vprašanje
,
zdelo
se
mu
je
neumestno
,
da
bi
govoril
o
takih
rečeh
.
„
Jaz
z
vami
govorim
,
“
je
rekel
Kristjan
na
glas
in
je
meril
z
ostrimi
očmi
Egida
.
„
Prosim
,
“
je
rekel
Egid
,
„
jaz
vas
poslušam
.
“
„
Ali
mislite
,
da
je
bilo
namenjeno
vam
,
kar
ste
ujeli
z
roko
v
zraku
?
“
je
ponovil
Kristjan
resno
.
„
Gotovo
,
ker
sicer
bi
ne
bil
lovil
,
“
je
odgovoril
mirno
Egid
.
„
Mislim
pa
,
da
v
tem
oziru
nisem
vam
dolžan
nobenega
odgovora
.
“
„
Ali
veste
tudi
,
kdo
je
vrgel
iz
okna
šopek
,
ki
ste
ga
ujeli
?
“
je
kričal
Kristjan
.
„
Vem
in
tudi
vem
,
zakaj
...
“
je
rekel
Egid
.
Gospod
Muhič
je
pri
tem
tako
hitel
nosljati
,
da
se
je
na
koncu
njegovega
nosu
poznala
obilna
mera
tobaka
.
Videl
je
pa
takoj
,
da
je
stvar
postala
resna
,
in
je
hitel
h
Kristjanu
;
toda
ta
ga
je
odrinil
z
roko
in
je
kričal
:
„
Kaj
si
ne
domišlja
vsak
tak
brambovec
,
ki
pride
iz
dolenjskih
hribov
varovat
Ljubljano
francoske
vojske
!
To
vam
Napoleon
naredi
še
drugače
vroč
dan
nego
pri
Slavkovem
,
če
bo
taka
vojska
šla
proti
njemu
.
“
„
Gospod
,
ako
hočete
z
menoj
o
čem
govoriti
,
imate
priliko
jutri
...
“
je
rekel
Egid
,
ki
je
ves
trepetal
od
razburjenja
,
kajti
vsi
gostje
v
kavarni
so
gledali
prepir
.
Gospod
Muhič
je
z
obema
rokama
držal
Kristjana
,
toda
bilo
je
prepozno
.
„
Sprejemam
vaš
poziv
,
gospod
,
“
je
rekel
Kristjan
in
je
hotel
oditi
z
Don
Pierom
.
Gospod
Muhič
je
s
prestrašenim
obrazom
gledal
obraze
okoli
sebe
ter
premišljal
,
ali
je
res
ali
se
mu
le
sanja
;
če
je
res
,
potem
je
Egid
izgubljen
.
V
tem
je
počasi
vstal
Juri
Šimič
in
pristopil
h
Kristjanu
,
ki
je
bil
že
pri
vratih
.
„
Dovolite
,
gospod
,
“
je
rekel
,
„
razžalili
ste
armado
,
ki
sem
ji
član
tudi
jaz
.
Ker
jutri
ob
petih
odidem
dalje
,
prosim
,
da
se
ob
štirih
najdete
na
Mirju
.
“
„
Na
službo
,
gospod
,
“
je
rekel
Kristjan
in
je
s
svojim
prijateljem
mirno
odšel
.
Egid
je
sedel
mirno
pri
mizi
,
le
nekoliko
bled
je
bil
njegov
obraz
od
razburjenja
;
kar
se
je
zgodilo
,
se
mu
je
zdelo
zanj
grozno
sramotno
in
očital
si
je
,
zakaj
ni
takoj
pri
prvih
besedah
Kristjanu
vrgel
steklenice
v
obraz
.
Tudi
gospod
Muhič
je
bil
vznemirjen
;
iz
najlepše
radosti
ga
je
vzbudil
ta
nenadni
dogodek
;
sedel
je
v
sladki
zavesti
,
da
sedi
sredi
ljubljenih
prijateljev
,
in
tu
je
nastal
boj
;
za
vsakega
izmed
njih
bi
mu
bilo
žal
;
kakor
se
je
prej
bal
za
Egida
,
tako
se
je
zdaj
bal
za
Kristjana
,
ko
je
pomislil
na
junaško
postavo
Jurija
Šimiča
.
Pri
tem
je
celo
pozabil
,
da
je
sam
tudi
brambovec
in
da
je
tudi
on
med
razžaljenimi
.
Toda
ta
trenutek
bi
bil
gospod
Muhič
odpustil
vse
in
vsem
,
ko
bi
le
mogel
rešiti
svojega
ljubljenega
nečaka
;
poznal
je
njegovo
vihravo
naravo
,
njegove
„
nepremišljene
korake
in
prenagljene
sklepe
,
“
zato
bi
bil
vse
odpustil
;
toda
drugi
niso
odpustili
,
niso
mogli
odpustiti
;
žalitev
je
bila
prevelika
,
javna
,
očitna
,
izzivajoča
.
Juri
Šimič
se
je
usedel
mirno
na
svoje
mesto
,
kakor
da
se
ni
nič
prigodilo
.
Pogladil
si
je
brke
na
desno
in
na
levo
ter
rekel
:
„
Vino
je
vendarle
na
Kranjskem
zelo
dobro
.
“
In
je
izpil
kozarec
do
dna
.
Ura
je
bila
dve
po
polnoči
.
„
Na
vsak
način
upam
,
gospod
Muhič
,
da
niste
trudni
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
.
„
Nisem
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ki
je
bil
v
resnici
zelo
truden
,
toda
hotel
je
ostati
s
Šimičem
,
da
bi
po
možnosti
vplival
nanj
.
Juri
Šimič
je
naročil
dvoje
kočij
,
je
legel
na
staro
zofo
v
kavarni
,
prosil
tovariše
,
naj
ga
ob
polu
štirih
pokličejo
,
in
je
kmalu
glasno
zasmrčal
.
Gospod
Muhič
,
Egid
in
dvoje
častnikov
,
ki
so
še
ostali
pri
mizi
,
so
začeli
kartati
.
Igra
se
je
gospodu
Muhiču
zdela
dolga
kakor
večnost
.
Že
pred
določenim
časom
je
gospod
Muhič
s
trepetajočo
roko
poklical
Šimiča
,
ki
pa
se
je
dal
težko
zbuditi
.
Ko
se
je
parkrat
pretegnil
po
zofi
in
si
popravil
brke
,
se
je
menda
spomnil
,
zakaj
ga
kličejo
.
Izpil
je
hitro
črno
kavo
in
rekel
:
„
Pojdimo
!
“
Zunaj
se
je
gospod
Egid
poslovil
in
Juri
Šimič
mu
je
pri
tem
krepko
stisnil
roko
ter
rekel
:
„
Dobro
se
držite
,
mladi
prijatelj
!
Egid
je
odšel
proti
Staremu
trgu
,
drugi
pa
so
stopili
v
kočijo
ter
se
odpeljali
.
Gospod
Muhič
je
sedel
z
Jurijem
Šimičem
in
je
na
vse
načine
izkušal
okreniti
pogovor
tako
,
da
bi
opravičil
Kristjana
.
Toda
Juri
Šimič
o
tem
ni
hotel
ničesar
slišati
in
je
govoril
o
stvareh
,
ki
danes
gospoda
Muhiča
niti
iz
daleka
niso
zanimale
.
Tako
so
se
pripeljali
na
Mirje
in
izstopili
.
Jutro
je
bilo
megleno
,
jasno
,
mirno
.
Mesto
je
ležalo
skrito
v
mrakovih
,
zaspano
v
podnožju
Gradu
in
po
barju
naokrog
je
plavala
gosta
megla
.
Od
Trnovega
sem
se
je
čulo
šumenje
Gradaščice
.
Kmalu
je
pridrdrala
tudi
druga
kočija
in
izstopila
sta
Kristjan
in
Don
Pier
.
Gospod
Muhič
je
čutil
,
da
ga
zelo
boli
srce
.
Toda
predno
je
mogel
pomisliti
,
kako
in
kaj
,
sta
si
stala
Juri
Šimič
in
Kristjan
že
drug
proti
drugemu
in
sablje
so
žvižgale
po
jutranjem
zraku
.
Gospodu
Muhiču
je
zastajal
dih
in
srce
je
prestajalo
z
udarci
.
„
Zdi
se
mi
,
de
sem
dobil
srčno
napako
,
“
je
rekel
sam
pri
sebi
in
se
prijel
za
svojo
srčno
stran
.
„
Ali
je
bilo
treba
delati
take
skrbi
in
sovraštvo
?
“
je
godrnjal
,
ne
vede
,
kaj
bi
govoril
.
„
Ali
je
treba
nositi
svojo
glavo
v
nevarnost
!
Oj
ti
mladost
,
lahkomiselna
!
Ako
se
prepira
z
menoj
,
naj
se
prepira
,
a
žaliti
ljudi
in
na
tak
način
!
“
Gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
bi
planil
med
oba
borilca
in
ju
razločil
.
Toda
stal
je
na
mestu
,
kakor
pribit
.
Dvakrat
je
že
zaslišal
,
kako
je
zažvižgala
izbita
sablja
po
zraku
;
niti
ni
hotel
pogledati
,
kdo
jo
je
izbil
in
kdo
jo
je
izgubil
.
Zdaj
je
nekaj
padlo
na
tla
.
Ko
je
gospod
Muhič
pogledal
,
je
videl
,
da
leži
nekdo
na
tleh
in
da
nekdo
gre
proti
njemu
.
„
Ne
bil
bi
mislil
,
da
je
to
tako
dober
borec
,
“
je
rekel
Juri
Šimič
,
„
škoda
,
da
ni
vojak
.
Torej
da
ste
zdravi
,
ljubi
gospod
Muhič
!
Ako
pridete
v
Belo
Krajino
,
pozdravite
v
mojem
imenu
očeta
in
strica
mojega
.
Poleg
tega
vam
je
svojega
mladega
nečaka
čuvati
človeka
,
ki
se
imenuje
Don
Pier
.
“
S
temi
besedami
se
je
usedel
Juri
Šimič
v
kočijo
in
se
je
odpeljal
z
enim
izmed
tovarišev
.
Gospod
Muhič
pa
je
hitel
k
ranjenemu
Kristjanu
.
Položili
so
ga
v
kočijo
in
se
odpeljali
domov
.
Andrej
se
je
zjutraj
zbudil
in
je
čutil
povsod
,
da
je
imel
zelo
nemirno
noč
.
Sanjalo
se
mu
je
,
da
varuje
zaklad
,
ki
mu
ga
je
izročil
gospod
Egid
,
in
mnogo
sovražnikov
je
bilo
okoli
,
ki
so
čakali
,
kdaj
bo
zaspal
,
da
bi
mu
ga
v
spanju
ukradli
.
Boril
se
je
z
njimi
dolgo
,
zmerjal
jih
je
in
odganjal
proč
,
toda
bili
so
močnejši
nego
on
in
ko
se
je
bojeval
z
njimi
že
s
poslednjimi
silami
,
se
je
prebudil
.
Pogledal
je
okoli
sebe
,
in
ker
je
bilo
vse
mirno
,
je
zaspal
...
Toda
sanjati
se
mu
je
začelo
o
samih
kačah
,
ki
so
lezle
proti
njemu
od
vseh
strani
,
iz
jarkov
in
gozdov
;
Andrej
je
bil
po
njih
na
vso
moč
,
toda
ubiti
ni
mogel
nobene
;
vse
so
hotele
naprej
proti
gospodu
Egidu
.
Iz
takih
sanj
se
je
Andrej
prebudil
,
začel
je
gledati
okoli
sebe
in
premišljevati
,
kje
je
.
Ko
je
videl
,
da
leži
v
hlevu
poleg
svojih
konj
,
se
je
takoj
spomnil
,
da
je
s
svojim
gospodom
na
poti
v
vojno
,
in
bil
je
zadovoljen
.
Izprevidel
je
tudi
,
da
ima
trdo
posteljo
in
da
je
to
vzrok
takih
sanj
.
Ozrl
se
je
pri
tem
zadaj
za
svoje
zglavje
,
kamor
je
včeraj
spravil
svoje
stvari
,
in
je
pomislil
,
če
se
mu
je
morda
tudi
to
sanjalo
,
da
so
mu
prejšnjo
noč
podgane
snedle
in
uničile
velik
del
onih
dobrih
reči
,
ki
so
mu
z
njimi
ženske
napolnile
bisage
za
na
pot
.
Toda
prazne
bisage
ob
njegovem
zglavju
so
pričale
,
da
se
mu
to
ni
sanjalo
,
ampak
da
je
bila
to
resnica
,
zaradi
katere
je
bil
že
prejšnji
dan
tako
slabe
volje
,
da
ga
ni
mogel
prav
razveseliti
niti
slavnostni
prihod
v
Ljubljano
niti
oni
dogodek
na
Starem
trgu
,
ko
je
lepa
gospodična
tako
odlikovala
njegovega
gospoda
.
Kakor
prejšnji
dan
,
tako
je
Andrej
tudi
zdaj
na
vse
zgodaj
preklel
vse
višnjanske
in
druge
podgane
,
zraven
pa
še
vse
mačke
,
ki
so
bolj
vnete
za
mleko
in
smetano
nego
za
podganji
zarod
;
a
nazadnje
je
še
vse
prebivalce
višnjegorskega
mesta
zmerjal
s
„
polžarji
“
,
zato
,
ker
je
ta
gospoda
—
tako
je
trdil
Andrej
v
svoji
