.“
Tomaž
stisne
pesti
.
„
Prokleto
—
tri
sto
vragov
!
“
se
togoti
.
„
Če
sta
se
sešla
,
praznovala
sta
tudi
takoj
poroko
—
brez
cerkvenega
blagoslova
—
hu
—
kar
iz
kože
bi
skočil
,
če
se
tega
zmislim
,
“
reče
Tomaž
.
„
Bolje
,
da
ostaneš
v
koži
,
“
pravi
stric
suhoparno
,
„
človek
ima
samo
jedno
,
in
pravijo
,
da
ni
nič
posebno
prijetnega
,
če
koga
na
meh
odero
.
Sploh
je
pa
mogoče
,
da
Amalija
še
križem
blodi
.
“
„
Toda
slišala
nisva
ničesa
o
njej
,
čeravno
sva
povsod
povpraševala
po
deklini
.
Jeden
ali
drugi
bi
jo
bil
moral
vendar
videti
,
saj
je
že
njena
lepota
nekaj
nenavadnega
v
naših
krajih
.
“
Stric
mu
prikima
.
„
Prav
imaš
,
ljubi
Tomaž
,
moja
nečakinja
je
prekrasna
,
pa
tudi
prebrisana
.
Dobro
ve
,
da
lepota
njena
ni
vsakdanja
in
da
bi
jo
marsikdo
nadlegoval
,
ko
bi
jo
kje
na
samoti
v
kakšnem
gozdu
našel
.
Skriva
se
gotovo
po
gojzdih
,
to
ti
je
premetena
ptica
.
“
—
Tomažu
se
obraz
hudobno
skremži
.
„
Stavim
življenje
,
da
jo
pri
prokletem
Juriju
Skopcu
najdeva
!
“
Stric
nezaupno
zre
proti
peči
,
toda
kmetica
menda
še
vedno
trdno
spi
.
„
No
,
saj
bodeva
videla
,
“
pravi
potem
,
„
Jurij
Skopec
nama
gotovo
ne
uide
,
kakor
sem
jaz
njegovim
ljudem
.
Oho
,
to
bi
moralo
že
nekaj
posebnega
biti
,
da
ne
dobiva
Amalije
zopet
v
pest
—
zanesti
se
smeš
na
to
,
Tomaž
!
“
Tolovaj
mu
molče
pritrdi
.
Sedaj
začneta
prav
na
tihem
šepetati
—
gotovo
se
o
navdaljnih
korakih
posvetujeta
.
Naenkrat
oba
obmolkneta
.
Kmetica
v
kotu
pri
peči
se
je
zganila
.
Čulo
se
je
,
kakor
da
bi
zdehala
.
Kmetica
se
sedaj
izpod
rute
po
sobi
ozira
,
kakor
bi
kaj
iskala
.
Morebiti
hoče
oditi
,
kajti
mala
posodica
pred
njo
,
v
kateri
je
bilo
mleko
,
je
prazna
.
Gosta
sta
popolnoma
mirna
.
Čakata
,
da
kmetica
odide
,
potem
bodeta
še
le
svoje
posvetovanje
nadaljevala
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
jo
bolj
oprezno
ogleduje
,
toda
spoznati
ne
more
,
je-li
mlada
ali
stara
.
Tolovaj
se
zgane
.
Bliskoma
se
tujka
približa
mizi
,
za
katero
sedita
gosta
.
V
tistem
trenutku
tudi
že
pri
njima
stoji
.
„
Vidva
iščeta
Jurija
Skopca
?
“
praša
tih
glas
,
ki
pa
gotovo
prihaja
iz
mladega
grla
.
Stric
prebledi
.
Gledal
je
poprej
skozi
okno
,
‚
rudeči
Tomaž
‘
pa
komaj
verjame
svojim
ušesom
.
„
Tristo
vragov
!
“
zaškriplje
.
„
Tiho
!
“
šepeče
jasen
glas
,
„
če
iščeta
Jurija
Skopca
,
sem
Vaša
zaveznica
.
To
Vama
celo
pripomore
k
lepemu
zaslužku
.
“
Možakarja
strme
pogledata
.
To
se
prav
vabljivo
glasi
,
toda
kdo
naj
tujki
zaupa
?
‚
Rudeči
Tomaž
‘
je
surov
silovitež
.
„
Oho
,
ta
mi
je
na
poti
,
“
misli
si
.
„
Ko
sem
enkrat
ž
njo
v
gozdu
,
odbila
jej
bo
zadnja
ura
.
Ta
mi
je
zelo
sumljiva
in
zdi
se
mi
prenevarna
.
“
Stric
gotovo
jednako
misli
,
toda
tujka
,
kateri
ruta
prikriva
obraz
,
vendar
natanko
opazi
,
kako
se
možakarja
temnimi
pogledi
prikimata
.
„
Poznam
vaju
,
“
nadaljuje
kmetica
,
„
poznam
vaju
,
kajti
vajine
besede
poprej
so
mi
povedale
,
kdo
da
sta
.
Slišala
sem
vse
,
kajti
potuhnila
sem
se
,
kakor
da
bi
spala
.
“
„
Prokleto
!
“
rentači
Tomaž
.
Roko
stegne
,
kakor
bi
hotel
kmetico
zgrabiti
za
vrat
.
Bliskoma
ta
odskoči
.
„
Le
počasi
,
“
oglasi
se
tujka
preteč
,
„
jaz
nisem
sama
.
Četudi
ne
vidita
mojih
spremljevalcev
,
vendar
jih
lahko
pokličem
.
Tedaj
bodita
pametna
!
“
Tomažu
se
na
obrazu
bere
,
kako
je
osupnen
.
„
No
,
to
je
lepa
reč
,
“
godrnja
,
„
tu
sva
pa
zašla
v
peklensko
zagato
.
“
Stric
se
obrne
proti
kmetici
.
„
Kdo
ste
pa
Vi
?
“
praša
pol
radoveden
,
pol
razdražen
.
„
Ni
treba
,
da
kdo
ve
,
kdo
in
kaj
sem
,
“
zavrne
ga
tujka
odurno
,
„
toliko
naj
Vama
zadostuje
,
da
nisem
kmetica
.
“
„
Ne
,
to
je
imenitna
gospa
,
“
misli
si
Tomaž
,
„
to
se
že
koj
čuje
.
Za
vraga
,
ljubše
bi
mi
bilo
,
da
bi
bil
sto
milj
od
tukaj
oddaljen
!
“
Tujka
pokaže
na
stole
.
„
Vsedita
se
,
“
pravi
zapovedujočim
glasom
,
„
govoriti
imam
z
Vama
.
“
Možakarja
tak
razgovor
čisto
nič
ne
mika
,
toda
kaj
hočeta
?
Njeni
spremljevalci
v
bližini
—
bes
te
lopi
—
tu
ni
mogoče
dolgo
izbirati
!
Kaj
naj
počneta
?
Pri
vratih
ali
skozi
okno
bežati
,
to
bi
bilo
toliko
,
kakor
nasprotnike
še-le
nase
opozoriti
.
Jeden
sam
krik
skrivnostne
ženske
,
in
izgubljena
sta
!
Zaradi
tega
se
rokovnjača
zopet
vsedeta
,
toda
tako
,
da
sta
vsak
trenotek
na
beg
pripravljena
.
Tujka
se
smeji
;
čuje
se
glas
,
kakor
bi
glasen
krohot
siloma
zadrževala
.
„
No
,
kakor
se
vidi
,
sta
pametna
,
in
kmalu
se
bodemo
zjedinili
,
posebno
če
mi
hočeta
odkritosrčno
odgovoriti
na
moja
prašanja
.
Poprej
sem
vaju
poslušala
—
vidva
sta
tedaj
sovražnika
Jurija
Skopca
?
“
„
Da
,
sovražnika
!
“
mrmra
stric
.
„
Gotovo
vama
je
kaj
hudega
storil
.
Govorila
sta
o
neki
deklini
,
katero
vama
je
,
kakor
slutim
,
odpeljal
?
“
„
Tako
je
,
“
pritrdi
hitro
stari
stric
.
„
Dobro
,
“
nadaljuje
kmetica
,
„
ne
zanima
me
,
kdo
da
sta
prav
za
prav
.
Vsekako
imata
vzrok
,
da
se
pred
svetom
zatajujeta
,
kajti
dobre
vesti
nimata
.
Le
mirno
ostanita
na
sedežih
,
mene
se
vama
ni
treba
bati
.
Pokažita
mi
samo
,
kje
je
Jurij
Skopec
,
in
plačilo
moje
ne
bo
prepičlo
.
“
Rokovnjača
se
pogledata
.
Ni
dvombe
,
to
je
skrivnost
,
katere
ne
razumeta
.
Gotovo
pa
je
,
da
se
jima
tujke
ni
treba
bati
.
Ko
bi
ju
hotela
ugonobiti
,
poklicala
bi
bila
že
davno
svoje
neznane
spremljevalce
.
V
tem
slučaju
bi
bila
oba
izgubljena
.
„
Pričnimo
tedaj
,
“
nadaljuje
kmetica
,
katere
obraz
se
še
vedno
skriva
pod
ruto
,
„
slišala
sem
,
da
se
je
Jurij
Skopec
tu
v
okolici
pokazal
.
Vidva
gotovo
poznata
razna
skrivališča
v
tem
okraji
!
“
Tomaž
se
ojači
.
„
Res
je
tako
,
“
pravi
odločno
,
„
če
ste
že
vse
slišala
,
zakaj
bi
potem
tajil
!
Da
,
Jurij
Skopec
je
deklico
odpeljal
,
nečakinjo
mojega
tovariša
in
mojo
nevesto
.
In
to
punico
hočeva
zopet
imeti
.
“
Začuje
se
tiho
smejanje
.
„
No
,
če
je
deklina
Vaša
nevesta
,
gotovo
se
je
v
tolovajskega
glavarja
zaljubila
.
Drugače
bi
vama
ne
bila
ušla
.
Toda
to
me
ne
briga
—
Jurij
Skopec
je
neki
zal
,
mlad
mož
?
“
Tomaž
postane
zaupljiv
.
„
Bedast
teleban
je
!
“
zakliče
,
„
človek
,
za
katerim
se
morebiti
kaka
ženska
prismoda
ozira
,
meni
pa
nikakor
ne
ugaja
.
In
kakor
hitro
ga
dobim
,
pobijem
ga
na
mestu
!
“
To
je
seveda
navadna
baharija
,
kajti
Tomažu
je
predobro
znano
,
kako
nevaren
nasprotnik
je
Jurij
Skopec
.
Tujka
so
dela
,
kakor
bi
tolovaju
vse
verjela
.
„
Dobro
,
dobro
,
“
pravi
,
„
toda
nekaj
vama
moram
pripomniti
.
Jurija
Skopca
mi
ne
smeta
ubiti
,
marveč
ga
mi
morata
živega
izročiti
v
mojo
oblast
.
Ali
sta
me
razumela
?
“
Hudobneža
strmita
.
„
Da
,
ali
ste
Vi
v
stanu
,
da
ga
v
svoji
oblasti
obdržite
?
“
čudi
se
Tomaž
.
„
Saj
sta
slišala
,
da
nisem
sama
.
Moji
spremljevalci
ostanejo
nevidni
,
toda
v
pravem
trenutku
mi
pridejo
na
pomoč
.
Storita
tedaj
,
kar
zahtevam
,
in
ne
bodeta
se
kesala
.
Dobila
bodeta
zopet
deklino
nazaj
,
in
povrhu
še
bogato
nagrado
.
Tudi
se
ne
bojita
,
da
Vaju
izdam
.
“
Stric
pogleda
svojega
tovariša
.
„
Kaj
pa
Ti
meniš
,
Tomaž
?
“
Tolovaj
že
davno
ve
,
da
govori
ž
njim
mladostna
ženska
.
Njegova
zaljubljenost
se
oglaša
.
„
Ta
se
ne
skriva
zastonj
za
ruto
,
“
misli
sam
pri
sebi
,
„
o
ne
,
gotovo
ima
prav
lep
obrazek
.
In
na
roki
se
je
robec
premaknil
,
joj
,
kako
belo
,
nežno
ročico
sem
opazil
.
Ta
tujka
gotovo
ni
kmetica
,
marveč
nekaj
posebnega
,
morebiti
—
hm
—
me
čaka
še
prijetna
zabava
.
“
„
Jaz
sem
pripravljen
,
“
pristavi
glasno
,
„
zapovedujte
,
in
storil
bom
vse
,
da
si
pridobim
Vašo
zadovoljnost
.
“
„
Aj
,
to
je
tudi
Vaša
sreča
,
“
odgovori
tujka
,
„
kajti
povem
Vama
,
da
me
je
v
tej
zadevi
odposlal
jako
imeniten
in
mogočen
gospod
.
Če
se
mi
najmanjše
zlo
pripeti
,
izgubljena
sta
oba
,
rabelj
Vaju
bo
na
male
kosce
razrezal
.
“
Stricu
postane
tesno
.
„
Raje
bi
imel
,
da
bi
s
to
vražjo
žensko
nikdar
ne
bil
skupaj
prišel
,
“
meni
na
tihem
.
Tujka
ostane
popolnoma
mirna
.
„
Obrnimo
se
naj
prvo
proti
Kumu
,
“
nadaljuje
,
„
tudi
tam
gori
je
neki
veliko
skrivališč
.
“
„
In
tjekaj
sva
tudi
midva
namenjena
,
“
izda
se
Tomaž
.
„
Tem
bolje
,
potem
imamo
vsi
trije
jedno
smer
pred
sabo
.
Tedaj
pri
tem
ostane
—
jaz
dobim
tolovajskega
glavarja
,
vidva
pa
deklino
in
plačilo
.
In
sedaj
,
naprej
,
zapustimo
Št.
Rupert
!
Zunaj
na
polji
se
lahko
bol
natanko
pomenimo
.
“
Kmetica
gre
proti
vratom
.
Tomaž
in
stric
gresta
za
skrivnostno
tujko
,
toda
možakarjema
ni
nič
kaj
lahko
pri
srcu
,
plašno
se
ozirata
,
ali
se
ne
bodo
zdaj
in
zdaj
prikazali
čudni
in
nevidni
spremljevalci
te
skrivnostne
tujke
.
—
Amalija
in
pastarice
.
—
Nova
obleka
.
—
Kazenska
sodnija
.
—
Odhod
združenih
čet
.
Cekinar
hiti
po
strmi
stezi
navzdol
.
Prišedši
do
visokega
borovca
obstane
ter
zamolklo
zažvižga
.
—
Hipoma
se
začuje
v
gosto
zaraščenem
grmovji
,
da
se
nekdo
bliža
.
—
Uršikina
lepa
glavica
se
pokaže
med
vejami
in
njene
krasne
oči
zro
na
mladega
tolovaja
.
„
Glavar
je
došel
!
“
zakliče
Cekinar
.
„
No
,
in
—
?
“
„
Vse
Tvoje
pogoje
dovoli
,
Uršika
,
“
pravi
tolovaj
.
„
Pojdi
po
svoje
tovaršice
,
prinesel
Vam
bom
orožje
.
Tukaj
na
tem
mestu
se
snidemo
in
vse
potrebno
ukrenemo
ter
se
natančneje
dogovorimo
.
“
Uršika
ga
za
trenotek
resno
pogleda
.
Hoče
mu
že
prepovedati
,
da
je
ne
sme
tako
zaupno
ogovarjati
,
toda
spomni
se
velike
usluge
,
za
katero
mora
mlademu
tolovaju
na
večne
čase
hvaležna
biti
.
Prsa
se
jej
hitro
dvigujejo
—
ni
dvojbe
,
da
je
Cekinarju
naklonjena
—
da
,
ni
mu
samo
hvaležna
,
temveč
v
njenem
srcu
kraljuje
zanj
še
globokejši
čut
.
Hitro
odide
po
svoje
tovaršice
.
Komaj
pol
ure
pozneje
se
povrne
s
pastaricami
,
katere
so
nenavadno
resne
in
blede
,
toda
oči
se
jim
svetijo
kakor
svetle
zvezde
.
Sedaj
ne
morejo
več
nazaj
,
most
za
njimi
je
podrt
—
postale
so
sodružice
tolovajev
.
„
Kje
so
,
Uršika
,
“
praša
jedna
pastaric
,
„
saj
nikogar
ne
vidim
?
“
„
Tu
prihaja
,
“
pravi
Uršika
,
toda
hipoma
obmolkne
.
Cekinar
ni
sam
.
Težko
obložen
sopiha
,
na
rami
ima
veliko
vrečo
samih
samokresov
,
bodal
in
streljiva
.
Ob
njegovi
strani
pa
koraka
ponosna
,
visoka
moška
postava
,
in
poleg
njega
,
oprta
na
njegovo
roko
,
plavolasa
,
krasna
deklica
.
To
je
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
in
njegova
ljubica
Amalija
.
Glavar
opazuje
pastarice
.
„
To
so
tedaj
naši
novi
zavezniki
,
“
pravi
smehljajočim
obrazom
,
„
glej
,
Amalija
,
sedaj
nisi
več
sama
.
Upam
,
da
boš
pri
teh
ubogih
deklicah
,
ki
so
vzlic
svoji
mladosti
že
toliko
bridkega
prestale
,
našla
dobre
prijateljice
.
“
Uršika
stoji
nepremično
na
svojem
mestu
.
Amalija
nekaj
časa
nemo
opazuje
lepo
pastarico
,
potem
pa
izpusti
roko
svojega
ljubčka
ter
hitro
stopi
k
Uršiki
ter
ji
pomoli
roko
.
„
Vi
ste
mi
všeč
,
“
zakliče
Amalija
,
„
Vas
imam
že
sedaj
rada
—
bodive
si
prijateljici
!
“
Uršika
jej
seže
v
roko
.
„
Kdo
je
to
?
“
praša
tiho
,
na
Jurija
Skopca
zroč
.
„
Moj
ljubček
,
“
odgovori
Amalija
,
ne
brez
ljubosumnosti
.
„
Načelnik
prostih
tolovajev
Vam
ugaja
,
kaj
ne
?
“
Uršika
se
smehlja
.
„
To
je
tedaj
sloviti
tolovajski
glavar
,
“
mrmra
skoro
sama
pri
sebi
—
„
no
,
če
je
to
Vaš
dragi
,
oba
sta
kakor
jeden
za
drugega
rojena
.
“
Amaliji
se
obraz
zjasni
.
Zaupno
dene
svojo
polno
roko
Uršiki
okrog
vratu
.
„
Da
,
ljubim
ga
,
ljubim
ga
strastno
,
“
šepeta
ter
svojega
Jurija
ognjevito
,
nežno
pogleda
,
„
ko
bi
ga
katera
druga
ljubila
,
usmrtila
bi
jo
—
kajti
jedino
moj
mora
biti
.
Nezvestoba
njegova
bi
me
spravila
ob
pamet
,
jaz
bi
znorela
.
“
„
Rada
verjamem
,
“
odgovarja
Uršika
ter
se
skrivaj
ozre
na
Cekinarja
,
„
tudi
jaz
hočem
samo
jednega
ljubiti
—
in
tega
ne
sme
nobena
druga
objemati
.
“
Cekinar
izlaga
orožje
na
travo
.
„
To
je
bilo
presneto
težko
,
“
pravi
,
„
tukaj
so
bodala
,
tukaj-le
samokresi
in
poleg
njih
streljivo
.
Ko
pridemo
na
primeren
kraj
,
učil
bom
vse
basati
in
streljati
.
Tukaj
je
to
nemogoče
,
ker
bi
nas
lahko
v
Št.
Juriju
slišali
.
“
„
Ni
potrebno
,
“
zavrne
ga
Uršika
,
„
moj
oče
je
bil
logar
,
zaradi
tega
mi
je
dobro
znano
,
kako
je
treba
samokres
v
roko
vzeti
.
Te
so
moje
tovarišice
,
katerim
jaz
zapovedujem
.
Ali
bo
gospodična
tudi
pri
nas
ostala
?
“
Amalija
prikima
.
„
Moj
ljubček
mi
je
že
vse
povedal
,
“
pravi
,
„
pridružila
se
bom
tedaj
Vaši
četi
.
Samo
da
bodemo
vedno
poleg
glavnega
krdela
ostale
.
“
„
Samo
ob
sebi
se
to
umeva
,
“
odgovori
jej
Uršika
,
ki
je
sedaj
naenkrat
drugačna
postala
,
„
to
smo
obljubile
.
Oborožite
se
tedaj
,
“
obrne
se
k
pastaricam
,
„
od
tega
trenotka
naprej
ne
smemo
več
misliti
,
kaj
je
bilo
,
preteklost
leži
za
nami
.
“
Deklice
si
hitro
orožje
mej
seboj
razdele
.
„
Stojte
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
,
ki
dopadljivo
opazuje
razkošne
,
krepke
postave
pastaric
,
„
v
teh
bornih
oblekah
mi
ne
ostanete
.
Predlagam
Vam
nastopno
.
Glejte
,
v
ženskih
krilih
bi
preveliko
pozornost
obračale
na-se
,
tudi
bi
Vas
v
marsičem
nadlegovala
taka
oprava
.
Svetujem
Vam
tedaj
,
da
se
preoblečete
za
moške
,
seveda
ne
za
zmeraj
,
temveč
le
za
mej
potjo
.
Ko
pridemo
za
dlje
časa
v
taborišče
,
oblačite
se
zopet
po
svoje
,
in
skrbel
bom
potem
,
da
bo
Vaša
obleka
vredna
vsake
plemenite
gospe
.
“
Deklice
se
smejé
.
Tudi
Uršika
takoj
pritrdi
.
Amaliji
pa
se
na
obrazu
prikaže
nezadovoljnost
.
Ni
jej
povšeči
,
da
Jurij
Skopec
tako
prijazno
kramlja
s
pastaricami
,
v
njenem
srcu
se
oglaša
ljubosumnost
.
Ali
jej
bo
zvest
ostal
?
„
Paziti
moram
nanj
,
“
šepetajo
njene
rudeče
,
polne
ustnice
,
„
moj
mora
biti
,
samo
moj
,
in
nobena
druga
se
ga
ne
sme
dotakniti
.
“
Dva
druga
tolovaja
se
prikažeta
.
Na
ramah
imata
velike
cule
,
katere
na
glavarjevo
znamenje
odložita
.
„
Tako
,
“
pravi
grozoviti
mož
,
„
tukaj
je
moška
obleka
v
bogati
izberi
.
Slabo
bo
s
črevlji
,
kajti
Vaše
nožice
so
premajhne
,
toda
pozneje
se
bo
dalo
tudi
v
tem
oziru
pomagati
.
Sedaj
vzemite
to
,
dokler
kaj
boljšega
ne
dobimo
.
Pred
vsem
pa
ne
pozabite
,
svoje
dolge
lase
dobro
skriti
pod
širokokrajniki
!
“
„
In
sedaj
se
ne
mudite
preveč
,
kajti
danes
po
noči
zapustimo
Kum
.
—
Amalija
,
tudi
Ti
se
preobleci
za
moškega
—
tako
je
bolje
.
“
„
Kakor
Ti
velevaš
,
ljubček
moj
,
“
šepeta
krasotica
.
Tolovaji
se
umaknejo
.
Cekinar
z
glavarjem
hitro
odide
,
ostala
dva
tolovaja
pa
jako
počasi
korakata
.
Gotovo
so
jima
pastarice
všeč
,
—
menda
si
jih
hočeta
še
jedenkrat
ogledati
,
morebiti
celo
pri
tem
,
ko
se
preoblačijo
.
Toda
Uršika
je
rojena
načelnica
.
„
Tri
izmed
nas
vzamejo
nabasane
samokrese
ter
se
tako
kot
straže
razpostavijo
,
da
nas
nikdo
ne
more
motiti
.
Ostale
pa
se
bodemo
v
grrnovji
preoblekle
;
svojih
strganih
cunj
nam
niti
ni
treba
hraniti
.
“
Povelje
se
takoj
izvrši
.
Tri
deklice
se
s
samokresi
in
bodalci
oborože
ter
se
primerno
na
stražo
postavijo
.
Ostale
pa
vlečejo
cule
v
grmovje
.
Kmalu
se
začuje
tiho
smejanje
,
izza
grmovja
se
sem
ter
tja
pokaže
bela
roka
ali
polno
pleče
.
Nenavadna
obleka
jih
mudi
pri
oblačenju
,
toda
konečno
tudi
niso
okorne
.
Kmalu
se
prikažejo
za
moške
preoblečene
,
in
širokokrajniki
jim
kaj
pogumno
tiče
na
zalih
glavicah
.
Samo
preveliki
in
težki
črevlji
,
ti
jim
delajo
nekoliko
preglavice
.
Tudi
Amalija
se
je
za
moškega
preoblekla
,
Uršiki
pa
tiči
že
orožje
za
pasom
.
Pastarica
si
ogleda
svoje
malo
krdelce
.
Sedaj
se
straže
menjavajo
,
da
se
tudi
zadnje
tri
deklice
morejo
preobleči
,
in
ko
se
to
zgodi
,
povežejo
prejšnjo
siromaško
obleko
v
razne
cule
.
Te
poskrijejo
mej
skalnatimi
razpoklinami
,
kjer
jih
gotovo
ne
bo
nikdo
našel
.
Uršika
je
zadovoljna
.
Znamenje
da
,
kakor
se
je
od
Cekinarja
naučila
,
in
kmalu
prihiti
mladi
tolovaj
.
„
Gotove
smo
,
“
pravi
Uršika
.
„
In
izborno
Vam
vsem
pristoja
oprava
!
“
zakliče
tolovaj
.
„
Oj
,
Uršika
,
kako
rad
bi
Te
takoj
objel
in
iz
vsega
srca
poljubil
.
“
Ona
zmaje
z
glavo
.
„
Kaj
pa
najin
dogovor
?
“
ga
opominja
.
„
No
,
da
,
saj
nisem
ničesar
pozabil
.
Vse
je
tedaj
v
redu
.
Obleko
in
orožje
imate
,
streljivo
in
živež
je
tam
le
nakopičeno
.
Z
živežem
moramo
vodno
za
nekaj
dnij
preskrbljeni
biti
.
“
„
Samo
ob
sebi
umevno
,
“
zavrne
ga
Uršika
resno
,
„
svojo
dolžnost
in
odgovornost
poznam
dobro
.
Le
bodite
brez
skrbi
,
naše
straže
bodo
zelo
pazljive
.
“
Cekinar
se
zasmeji
.
„
Ali
proti
nam
,
Uršiki
?
“
praša
tiho
.
„
Kakor
se
vzame
,
“
odgovori
ona
skoraj
nagajivo
,
„
to
je
samo
od
tega
odvisno
,
kako
se
bodete
Vi
,
naši
moški
tovariši
vedli
.
Pred
vsem
pa
je
treba
stražiti
,
da
nas
sovražnik
ne
napade
.
Meni
se
za
gotovo
zdi
,
da
nas
že
preganjajo
.
“
„
Naj
nas
le
,
toda
našli
nas
ne
bodo
.
“
„
Vi
zelo
zaupno
govorite
.
“
„
Ker
našega
glavarja
ne
poznaš
,
Uršika
.
Povem
Ti
,
to
Ti
je
mož
—
no
,
nočem
ga
preveč
hvaliti
,
drugače
se
še
vanj
zaljubiš
in
to
bi
me
presneto
skelelo
.
“
Amalija
stoji
prav
v
bližini
.
Za
grmom
skrita
oprezno
posluša
,
vidi
se
jej
na
obrazu
,
da
nestrpno
čaka
,
kako
bo
Uršika
odgovorila
.
Lepa
bivša
pastarica
zmaje
s
polnima
ramama
.
„
Tolovajski
glavar
ima
prekrasno
ljubico
,
“
odgovori
mirno
,
„
in
sramotno
bi
bilo
,
ko
bi
se
kak
tretji
človek
mej
ta
dva
zaljubljenca
vmešaval
.
Ne
,
vsak
mož
mora
imeti
samo
jednega
dekleta
,
to
je
moje
mnenje
.
“
Amaliji
se
obraz
same
zadovoljnosti
sveti
.
„
Moja
draga
Uršika
,
“
šepeta
,
„
da
,
dobra
,
plemenita
je
,
čeravno
je
samo
siromašna
pastarica
.
Oj
,
kako
jej
bom
zvesta
tovaršica
in
prijateljica
,
že
sedaj
jo
ljubim
.
“
Cekinar
se
smeji
.
„
Tedaj
je
vse
v
redu
,
“
pravi
,
„
in
odrinili
bodemo
proti
Št.
Rupertu
.
Odidemo
vsi
skupaj
,
potem
pa
greste
Ve
nekoliko
za
nami
.
Glavar
naš
pozna
tam
blizu
mal
prepad
,
v
katerem
izvrstno
skrivališče
.
Blizo
tam
je
razvalina
starega
poslopja
—
malo
zidu
je
še
,
vendar
pa
sredi
gozda
in
toliko
podzemeljskega
prostora
,
nekdanje
kleti
,
da
ste
pred
vsako
nevihto
zavarovane
.
Tam
bodete
taborile
,
hahaha
!
Taborišče
dekliških
tolovajev
!
“
Uršikin
obraz
ostane
nepremenjen
.
„
Seveda
smo
sedaj
to
,
“
pravi
resno
,
„
tolovajske
deklice
,
kajti
nazaj
ne
moremo
več
in
—
tudi
nočemo
!
“
Cekinar
se
hoče
nekoliko
pošaliti
.
„
Zakaj
pa
ne
?
“
pravi
;
„
kmet
lahko
izgine
—
Vas
bi
nihče
ne
sumničil
,
če
se
kesate
svojega
sklepa
,
lahko
takoj
zopet
postanete
pastarice
.
“
Uršika
ga
odločno
pogleda
.
„
Pokazati
Ti
hočem
,
da
so
vsi
mostovi
za
nami
podrti
,
“
pravi
resno
.
Cekinar
veselo
zavriska
.
„
Uršika
,
ljubica
,
Ti
me
zaupno
tičeš
—
juhuhu
!
—
Uršika
,
kako
Te
imam
rad
!
“
„
Ne
sedaj
,
“
zakliče
deklica
,
ljubeznjivo
ga
pogleda
,
toda
z
desnico
se
ga
obrani
,
„
ne
sedaj
,
France
,
pozneje
,
poklicala
Te
bodem
.
Najprej
hočemo
pokazati
,
kaj
je
iz
ubogih
pastaric
postalo
.
“
„
Kaj
nameravaš
?
“
praša
tolovaj
.
„
Kmeta
čem
imeti
,
“
odgovori
Uršika
odločno
,
„
povej
to
glavarju
,
preverjena
sem
,
da
mi
ne
odbije
moje
prošnje
.
Oba
Laha
naj
pete
brusita
,
kamor
hočeta
,
potem
ko
sta
dobila
svojo
kazen
,
kmetu
pa
,
ki
me
je
ob
čast
hotel
spraviti
,
nikoli
ne
prizanesem
.
“
Cekinar
plamtečimi
očmi
gleda
svojo
lepo
ter
mogočno
ljubico
.
„
Tri
sto
medvedov
,
Ti
si
pa
res
deklica
,
kakoršnih
je
malo
na
svetu
,
“
občuduje
jo
tolovaj
,
„
v
resnici
,
Uršika
,
Ti
si
zame
kakor
ustvarjena
.
Takega
dekleta
sem
si
že
davno
želel
imeti
—
nobene
mevžo
,
marveč
junakinjo
,
ki
se
bo
poleg
mene
borila
.
To
je
srčna
radost
,
oj
,
ko
bi
Te
le
enkrat
smel
goreče
poljubiti
!
“
„
Iz
te
moke
za
sedaj
še
ne
bo
kruha
,
dragi
moj
,
“
smeji
se
Uršika
nagajivo
.
„
Kaj
naj
si
pa
moje
tovaršice
mislijo
,
že
njihova
načelnica
žo
prvi
dan
leži
v
naročji
moškega
tolovaja
!
Ne
,
čas
bo
prišel
,
morda
kmalu
,
ko
Ti
bom
izkazala
svojo
hvaležnost
,
da
si
me
rešil
iz
kmetovih
krempljev
.
Da
,
to
Ti
obljubujem
,
toda
sedaj
sem
samo
načelnica
svojih
dekliških
tolovajev
!
“
Cekinar
je
nad
vse
srečen
.
„
Resnično
,
Uršika
,
“
smeji
se
,
„
prav
bojim
se
,
tako
bojevito
se
Ti
oko
sveti
.
“
„
Oj
,
z
nami
se
tudi
ni
dobro
šaliti
,
“
odgovarja
mu
pol
resno
,
pol
nagajivo
.
„
Toda
sedaj
pojdi
in
povej
Juriju
Skopcu
,
da
bi
jaz
sama
rada
kmeta
kaznovala
.
Nesramnež
bi
bil
še
mnogo
deklet
svoji
pohotnosti
žrtvoval
,
to
Ti
je
trdosrčen
,
bogat
nesramnež
.
“
Cekinar
jej
prikima
.
Dobro
,
Uršika
,
grem
k
glavarju
,
tudi
sem
prepričan
,
da
Ti
usliši
prošnjo
,
ker
nima
najmanjših
vzrokov
,
da
bi
Ti
jo
odbil
.
“
—
„
Tedaj
pojdi
!
“
Mladi
tolovaj
odhiti
.
Uršika
gleda
za
njim
.
Tu
se
njenega
vratu
oklene
mehka
roka
.
Obrnivši
se
,
zapazi
lepo
Amalijo
.
Uršika
je
iznenadena
.
„
Ti
si
moja
ljuba
prijateljica
,
“
šepeta
krasna
deklica
,
„
slišala
sem
vse
—
le
pomisli
,
bila
sem
že
ljubosumna
,
ker
sem
Te
poprej
videla
tako
prijazno
govoriti
z
Jurijem
Skopcem
.
Toda
Ti
si
dobra
,
Ti
drugega
ljubiš
,
samo
jednega
,
to
vem
.
Kaj
ne
,
Uršika
,
da
hočeve
biti
prijateljici
?
“
Uršika
Amalijo
tudi
objame
in
sklenjena
je
zveza
—
prijateljstvo
do
črnega
groba
.
Sedaj
so
vse
deklice
preoblečene
.
Ravno
tako
je
,
kakor
da
bi
bile
z
moško
opravo
tudi
moško
odločnost
oblekle
.
Lepe
oči
ne
zro
več
v
široki
svet
pohlevno
in
milo
,
o
ne
,
sedaj
se
blišče
ponosno
,
predrzno
—
na
lepih
obrazih
se
bere
točnost
in
male
ročice
večkrat
segajo
za
usnjat
pas
,
kjer
tiči
morilno
orožje
,
kakor
bi
zdaj
in
zdaj
hotele
pričeti
ljut
in
krvav
boj
.
Tudi
Amalija
je
preoblečena
in
oborožena
.
To
jej
ni
nič
novega
,
tako
je
že
večkrat
kretala
mej
tolovaji
.
Amalija
zna
tudi
orožje
dobro
sukati
.
Ravnokar
govori
z
Uršiko
,
ki
radovedna
ogleduje
svoj
samokres
ter
petelina
nateguje
in
zopet
sprožuje
,
kakor
bi
hotela
poskusiti
,
ali
je
njena
mala
,
nežna
ročica
dosti
krepka
ali
ne
.
Tu
se
začujejo
glasovi
,
vmes
pa
zamolklo
ječanje
.
Cekinar
so
pokaže
.
Za
njim
stopajo
trije
tolovaji
,
ki
strašno
povezan
snop
vlečejo
za
sabo
.
To
je
človek
.
Da
,
to
je
oni
kmet
,
ki
je
danes
zjutraj
hotel
Uršiko
onečastiti
—
sedaj
leži
javkajoč
pred
njo
.
„
Tukaj
imaš
satana
,
“
pravi
Cekinar
.
„
Glavar
Te
pozdravlja
ter
Ti
da
sporočiti
,
da
s
kmetavzarjem
drage
volje
postopa
.
Laha
bodemo
poprej
še
grozno
našeškali
,
pri
našem
odhodu
pa
naj
bežita
—
povrnila
se
k
nam
gotovo
več
ne
bodeta
.
“
—
Uršika
svojemu
ljubčeku
hvaležno
prikima
.
„
Ti
vse
moje
želje
izpolnuješ
,
France
,
“
šepeta
,
globoko
zarudela
,
„
sedaj
se
tudi
Tebi
ne
bo
treba
pritoževati
,
da
sem
trdosrčna
.
V
prvem
taborišču
—
pridi
—
čakaj
potrpežljivo
do
tedaj
—
“
Hipoma
preneha
govoriti
.
Cekinar
je
presrečen
,
kajti
Uršikino
obljubo
dobro
razumeva
.
Sedaj
počasi
odide
,
ostali
trije
roparji
pa
korakajo
za
njim
.
—
Kmet
leži
pred
Uršiko
povezan
,
ki
ga
nekaj
časa
ostro
opazuje
.
Glava
njegova
je
tako
v
cunje
povita
,
da
ga
ni
moč
spoznati
.
Vse
tolovajke
ga
obstopijo
.
Prete
mu
s
pestmi
.
Kmet
je
začetkoma
sicer
presenečen
—
konečno
pa
spozna
pastarice
po
glasih
.
Z
nova
začne
javkati
.
Tu
stopi
Uršika
prav
zraven
njega
.
Pripogne
se
k
svojemu
bivšemu
gospodarju
.
„
Ali
me
več
ne
poznate
?
“
zavpije
glasno
nad
njim
.
„
Grdoba
,
hoteli
ste
me
svoji
pohotnosti
žrtvovati
,
toda
Bog
mi
je
v
pravem
času
poslal
rešitelja
iz
velike
nevarnosti
.
Kdor
hoče
mene
imeti
,
tega
moram
poprej
ljubiti
.
Vi
ne
bodete
nobene
več
v
nesrečo
spravili
.
V
ribniku
,
tu
doli
,
bodete
delali
pokoro
za
svoje
hudobije
.
“
Kmet
s
široko
odprtimi
očmi
zija
v
lepi
,
razvneti
obraz
svoje
bivše
pastarice
.
Človek
bi
ne
verjel
,
da
je
to
še
Uršika
od
danes
zjutraj
—
strele
odločne
srditosti
švigajo
iz
njenih
krasnih
,
plamtečih
očij
.
—
V
moški
opravi
—
oborožena
—
to
ni
več
pastarica
to
je
pravcata
tolovajka
.
Toda
v
kmetu
se
vzbuja
stara
trma
—
stara
zvijača
—
da
,
prepričan
je
,
da
je
že
prestal
največjo
in
najhujšo
nevarnost
.
„
Čuvaj
se
,
“
škriplje
kmet
,
„
jaz
nisem
zastonj
najbogatejši
kmet
v
Št.
Juriju
,
kdor
se
me
le
najmanje
dotakne
,
izkupil
jo
bo
grozno
.
Kaj
pomeni
to
šemarjenje
z
moškimi
oblekami
.
Oho
,
le
malo
počakaj
,
kmalu
Ti
pokažem
,
kdo
da
smo
mi
kmetje
!
Že
sedaj
me
pogrešajo
v
vasi
,
gotovo
me
že
iščejo
!
“
Uršiki
se
niti
vredno
ne
zdi
,
da
bi
mu
odgovorila
.
Svojim
tovaršicam
namigne
,
ki
nemo
povelje
dobro
razumejo
.
Vedno
jim
je
bila
načelnica
,
vsaka
poteza
na
njenem
obrazu
jim
je
znana
.
Kmet
tuli
kakor
zaboden
vol
,
ko
ga
preoblečeno
deklice
krepko
dvignejo
.
Ž
njim
hite
po
strmem
Kumu
navzdol
,
proti
velikemu
ribnjaku
.
Uršika
gre
za
njimi
zadnja
.
Od
časa
do
časa
se
skrivaj
ozira
nazaj
,
kakor
bi
pričakovala
,
da
se
jej
bodo
tolovaji
pridružili
.
Toda
nikogar
ne
zagleda
.
Prosti
sinovi
gojzda
ostanejo
mož-beseda
,
svojim
mladostnim
tovaršicam
nočejo
ničesa
predpisovati
.
Uršiki
se
zaziblje
ponosen
smehljaj
na
obrazu
.
Sedaj
še-le
čuti
,
koliko
moč
ima
,
sedaj
je
še-le
pravcata
načelnica
dekliških
tolovajev
,
kajti
obljubila
je
,
da
bo
vedno
podpirala
Jurij
Skopčeve
ljudi
.
Kmet
strašansko
javka
.
„
Zamašite
mu
usta
,
“
veleva
z
glasom
neomejene
poveljnice
,
sicer
bi
njegovo
brezmejno
kričanje
lahko
v
Št.
Juriju
slišali
.
“
Hipoma
tolovajke
ubogajo
.
Kričanje
premolkne
—
hudobneža
vlečejo
naprej
,
konečno
pridejo
do
ribnjaka
.
Uršika
zdaj
h
kmetu
pristopi
,
ki
kar
besni
in
v
smrtnem
strahu
brca
ter
so
premetava
.
Ves
njegov
trud
pa
mu
nič
ne
pomaga
,
vezi
so
pretrdne
,
ne
more
se
jih
oprostiti
.
Uršika
še
jedenkrat
veleva
—
prav
skrivnostno
tiho
—
kakor
bi
se
bala
,
da
jo
tovaršice
ne
bodo
ubogale
.
Deklice
tudi
osupnejo
,
pa
le
za
jeden
trenotek
.
Spomnijo
se
vse
bede
in
sramote
,
katero
so
morale
prestati
—
pred
sabo
vidijo
one
tri
prijateljice
,
ki
so
že
postale
žrtve
takega
nesramneža
.
Vse
raztogotene
planejo
nad
kmeta
.
Velike
,
težke
kamne
privežejo
na
konce
vrvi
,
s
katerimi
ste
mu
roki
povezani
.
Potem
ga
,
kakor
hlod
zavale
tik
na
breg
ribnjaka
.
„
Doli
s
teboj
!
“
zakliče
Uršika
razljutenim
glasom
,
„
doli
k
povodnim
deklicam
,
ki
tu
v
vodi
domujejo
.
Tam
na
dnu
ribnjaka
poskusi
svojo
srečo
,
ali
se
dajo
povodna
dekleta
svoje
časti
oropati
.
Na
zemlji
nimaš
ničesar
več
iskati
!
“
Kmet
brca
in
se
vije
.
Vse
svoje
moči
napenja
,
da
bi
se
oprostil
—
zastonj
!
Uršika
ga
sune
z
nogo
—
Štrbunk
!
Voda
pluskne
visoko
—
široki
kolobarji
vznemiajajo
ribnjakovo
površino
—
Konečno
prihajajo
od
dna
le
še
zračni
mehurji
,
oznanjujoč
,
da
tu
doli
leži
kaznovan
hudobnež
!
Bledih
obrazov
zro
bivše
pastarice
v
ribnjak
,
toda
Uršika
jim
ne
da
duška
,
da
bi
mnogo
premišljevale
o
izvršenem
činu
.
„
Nazaj
na
hrib
!
“
zakliče
svojim
tovaršicam
.
„
Ne
pozabite
,
kar
smo
svojim
možkim
sodrugom
obljubile
,
da
jih
nikdar
ne
zapustimo
!
Hitro
na
Kum
,
pripraviti
se
moramo
na
odhod
—
oprezno
stražiti
—
kajti
Šentjurčanje
bodo
kmalu
kmeta
iskali
.
Žurite
se
—
če
me
oči
ne
varajo
,
prihajajo
tam
doli
že
kmetje
.
“
Uršika
prva
hiti
v
breg
,
tovarišice
pa
za
njo
,
in
kmalu
izginejo
krasne
,
vitke
in
vendar
krepke
postave
za
gostim
grmičevjem
.
Poročilo
iz
Ljubljane
.
—
Pritlikovčeve
listine
.
—
Razkritja
.
—
Kje
je
Milica
?
Kaj
je
z
grofom
Sokolskim
?
Povedali
so
mu
,
da
se
je
Jurij
Skopec
—
tolovajski
glavar
—
vtihotapil
po
noči
v
njegov
grad
,
toda
nikdo
ne
ve
,
kam
se
je
grozoviti
bivši
lovec
potem
obrnil
.
Grof
še
vedno
veruje
lažem
svoje
lepe
soproge
,
ki
hinavsko
tarna
,
da
jo
je
takrat
hotel
Jurij
Skopec
časti
oropati
.
Tako
se
vragica
v
jednomer
še
vedno
hlini
,
ker
noče
,
da
bi
grof
prenehal
lovca
zasledovati
.
Njeno
pregrešno
srce
hrepeni
po
nekdanjem
zalem
lovcu
—
ne
more
ga
pozabiti
—
še
vedno
ga
hoče
vzlic
vsemu
,
kar
se
je
pripetilo
,
vjeti
v
svoje
mreže
.
Grof
Sokolski
se
no
boji
niti
truda
niti
troškov
,
da
bi
izvedel
,
kje
se
predrznež
mudi
,
mej
tem
pa
se
pripeti
nekaj
novega
,
čudnega
,
kar
ves
grad
Sokolski
s
svojimi
prebivalci
spravi
v
največjo
razburjenost
.
Tiste
dni
,
ko
se
Jurij
Skopec
s
svojimi
divjimi
tovariši
mudi
na
Kumu
,
pride
sel
iz
Ljubljane
na
grad
Sokolski
.
Moža
so
poslali
sodniki
ljubljanskega
mesta
,
v
pismu
pa
,
ki
ga
donaša
,
stoji
kratko
poročilo
,
naj
pride
grof
Sokolski
nemudoma
v
Ljubljano
,
kjer
so
se
dogodile
važne
reči
.
Lepa
grofica
se
zavzame
,
kajti
pri
tem
misli
,
da
se
gotovo
gre
za
Jurija
Skopca
.
Opetovano
prigovarja
svojemu
soprogu
,
naj
v
slučaju
,
da
so
vjeli
Jurija
Skopca
,
naglaša
svojo
lastno
graščinsko
sodno
oblast
ter
da
bivšega
lovca
pripeljati
na
Sokolsko
.
Drugo
jutro
zgodaj
se
odpelje
plemič
v
spremstvu
oboroženih
služabnikov
v
glavno
deželno
mesto
.
Prišedši
tja
gre
v
sodno
hišo
pod
Trančo
,
kjer
ga
že
nestrpno
pričakujejo
.
Običajno
se
pozdravijo
—
zelo
uljudno
,
kajti
grof
Sokolski
je
imeniten
in
vpliven
graščak
.
Potem
prvi
sodnik
plemiču
namigne
in
važne
gube
na
njegovem
obrazu
pričajo
,
da
mu
ima
nekaj
prav
imenitnega
povedati
.
„
Vaši
milosti
je
znano
,
da
je
ušla
tatica
,
ki
je
milostivo
gospo
grofico
okradla
,
“
prične
sodnik
svoje
poročilo
.
Plemič
potrdi
.
Obraz
njegov
je
teman
,
kajti
kakor
hitro
ga
kdo
opomni
Milice
,
oglaša
se
mu
vest
,
čeravno
ne
ve
,
zakaj
.
Milica
je
bila
le
služkinja
njegove
soproge
,
toda
kadar
koli
je
gledal
v
ljubki
obrazek
krasnega
dekleta
,
spominjati
se
je
moral
preteklih
dnij
.
Bila
je
tudi
krasna
deklica
s
plavimi
laski
in
modrimi
očmi
—
njegova
prva
ljubezen
.
—
Divna
hčerka
starega
vaškega
krojača
,
ha
,
če
se
grof
Sokolski
spominja
onih
zveličavnih
časov
potem
—
Glas
sodnikov
ga
iz
sanjarij
probudi
.
„
Vaša
milost
ve
,
da
je
neko
na
duhu
bolno
,
toda
telesno
orjaško
močno
človeče
rešilo
tatico
iz
jede
,
oziroma
mučilnice
.
“
„
Znano
mi
je
to
,
“
odgovori
grof
Sokolski
,
„
prosil
sem
tudi
tukajšno
krvavo
sodnijo
,
naj
v
tem
slučaju
raje
milostno
nego
strogo
postopa
,
naj
umobolnega
pritlikavca
ne
obsodi
na
smrt
.
“
„
To
bi
se
tudi
ne
bilo
zgodilo
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
norca
smo
zaprli
v
trdno
ječo
,
toda
železni
drogi
pri
oknu
so
bili
prešibki
za
njegove
nenavadne
moči
—
ušel
nam
je
!
“
„
Ni
mogoče
!
“
„
Da
,
ušel
nam
je
,
“
ponavlja
sodnik
,
„
toda
v
njegovi
ječi
smo
našli
nekaj
listin
,
katerih
vsebina
bo
gotovo
zanimala
Vašo
milost
—
razven
če
se
pokaže
,
da
so
ponarejene
.
“
Grof
Sokolski
prebledi
.
Kaj
neki
to
pomeni
—
zakaj
plemič
tako
plaho
pogleduje
na
sodnika
,
ko
ta
z
mize
jemlje
nekaj
starih
,
dobro
zapečatenih
papirjev
?
Pečati
so
prelomljeni
,
to
opazi
grof
še-le
sedaj
—
seveda
,
sodnija
mora
vse
poprej
vedeti
.
Molče
prejme
grof
Sokolski
iz
sodnikovih
rok
listine
.
Trese
se
grof
po
vsem
životu
,
ko
stopi
s
papirji
k
oknu
,
in
ko
jih
prebere
,
je
lice
njegovo
bolj
bledo
,
ko
zid
temne
sodnijske
sobane
.
Ali
se
mu
vest
oglaša
?
Kdo
ve
?
Menda
mu
krčijo
srce
celo
trpkejši
čuti
—
kesanje
in
prepozno
bridko
spoznanje
.
Sodniki
molče
ter
se
brigajo
le
za
svoje
delo
,
predsednik
pa
oprezno
zre
na
grofa
,
kakor
bi
hotel
z
njegovega
obraza
brati
,
kakovi
čuti
ga
navdajajo
.
Grofu
zdaj
roka
k
tlom
zamahne
,
iz
očij
se
mu
zasveti
neznanska
bolest
.
Hripavim
glasom
praša
:
„
Ali
nimate
nobenega
poročila
,
kje
je
sedaj
obtoženka
?
“
Sodnik
zmaje
z
ramama
.
„
Došlo
nam
je
sicer
več
vestij
,
toda
pokazalo
se
je
,
da
niso
zanesljive
.
Jeden
pravi
,
da
je
videl
tatico
tu
,
drugi
,
da
jo
je
srečal
tam
—
Grof
Sokolski
glasno
zastoče
,
ko
čuje
,
da
uradnik
Milico
imenuje
tatico
.
„
Po
mojem
mnenju
ni
nikdo
drugi
kakor
Jurij
Skopec
odpeljal
jetnice
,
“
pripomni
prvi
sodnik
.
„
Skoraj
gotovo
je
sedaj
v
njegovi
tolovajski
četi
.
“
Plemič
omahne
,
kakor
bi
ga
bila
zadela
strela
.
„
To
tudi
še
,
“
stoka
,
„
Milica
pri
njem
!
Ha
,
iskal
jo
bom
,
najti
jo
moram
.
“
Grof
Sokolski
se
vzravna
.
Obraz
njegov
je
skoraj
lojeno
sivkast
,
vendar
ne
omahuje
,
čeravno
se
mu
pozna
,
da
mu
je
to
le
z
velikim
naporom
mogoče
.
—
„
Zahvaljujem
se
strogim
gospodom
sodnikom
,
“
priporoča
se
zamolklim
glasom
.
Prvi
sodnik
z
glavo
mogočno
prikima
.
„
Ko
bi
pritlikavec
prišel
na
Sokolsko
,
prosimo
poročila
,
“
pravi
uradno-suhoparno
.
„
Da
,
da
—
zgodilo
se
bo
to
,
“
jeclja
grof
.
Graščak
ne
ve
,
kako
zapusti
temno
poslopje
pod
Trančo
,
kakor
v
sanjah
se
vsede
na
voz
—
ne
gleda
niti
na
desno
,
niti
na
levo
,
srpo
zre
pred
se
,
od
časa
do
časa
pa
se
iz
njegovih
prs
začuje
zamolklo
ječanje
.
Tako
se
povrne
na
svoj
grad
.
Večer
je
že
,
grofica
je
v
svojih
sobah
,
toda
soprog
ne
popraša
po
njej
.
„
Kje
je
Tihorepec
?
“
zakriči
prvemu
služabniku
,
ki
mu
pride
nasproti
.
Sluga
se
močno
prestraši
—
grofa
še
nikdar
ni
videl
takega
.
Trepetajoč
in
bojazljiv
spremi
grofa
do
sobe
,
v
kateri
se
mudi
grajski
oskrbnik
.
„
Pusti
me
samega
,
“
veleva
mu
plemič
,
„
prepovedujem
Ti
,
vstopiti
v
to
izbo
.
In
da
me
nikdo
tukaj
ne
moti
,
ali
si
me
razumel
?
“
„
Da
,
da
,
milostivi
gospod
!
“
Grof
divja
v
sobo
.
Tihorepec
ima
pač
od
nekdaj
že
slabo
vest
,
prestraši
se
grozno
,
ko
grof
v
izbo
prilomasti
.
Nehote
hoče
zbežati
,
toda
graščak
ga
že
drži
za
vrat
.
„
Lopov
,
ropar
,
slepar
!
“
škriplje
plemič
,
„
Ti
vražja
pokveka
,
Tvoje
spletke
so
postale
očite
,
ko
beli
dan
!
“
Hinavec
čuti
grofovo
železno
pest
,
zaradi
tega
prične
milo
javkati
in
stokati
.
„
Kaj
—
kaj
—
se
je
zgodilo
?
“
Grof
potegne
iz
žepa
listine
,
katere
je
dobil
v
Ljubljani
.
„
Slepar
,
vražji
hudobnež
,
ali
poznaš
te-le
listine
?
“
Oskrbnik
se
vije
kakor
črv
.
„
Da
,
da
,
“
stoka
,
„
da
—
poznam
jih
.
“
Grof
ga
v
neznanski
togoti
trese
.
„
Nesramni
goljuf
,
nalagal
si
me
!
Oni
skrivni
zakon
,
kateri
sem
sklenil
s
Katinko
,
lepo
krojačevo
hčerko
,
bil
je
samo
Tebi
znan
.
Moral
sem
takrat
iti
v
vojsko
,
in
ko
sem
se
povrnil
,
bila
je
,
Katinka
mrtva
,
moja
preljubljena
Katinka
!
Toda
stric
ranjke
,
oni
umobolni
pritlikavec
,
je
imel
pismene
dokaze
v
rokah
,
da
je
Katinka
zapustila
otroka
.
“
„
Hu
—
hu
—
hu
,
“
tuli
oskrbnik
,
ki
maha
v
zraku
sem
ter
tja
kakor
zvon
ob
vrvi
.
„
Priznaj
!
“
zarujove
grof
groznim
glasom
,
„
kje
ja
otrok
?
“
„
Ne
—
ne
—
vem
—
menda
—
umrl
.
“
Grofov
obraz
ni
več
človeški
.
Zopet
pretresa
hinavca
,
da
obupno
stoka
.
„
Nesramnež
,
zadavim
Te
,
kje
je
otrok
?
“
„
Ne
vem
—
milost
—
milost
!
“
„
Kje
je
moj
otrok
—
prašam
še
jedenkrat
,
lopov
!
“
zagrmi
grof
nad
njim
,
in
iz
njegovih
oči
švigajo
strele
neznanske
razljutenosti
.
„
Res
ne
vem
,
ne
,
ne
,
ne
vem
!
“
„
Ali
je
bila
deklica
,
ali
je
bil
deček
?
“
Hudobnež
trdovratno
molči
.
Sedaj
grof
sam
sebe
več
ne
pozna
.
Graščak
je
močan
mož
.
Z
jedno
roko
vleče
oskrbnika
k
oknu
.
Naenkrat
je
odprto
.
„
Zlodej
v
človeški
podobi
,
“
grči
grof
hripavo
,
„
ali
vidiš
tu
doli
grajski
jarek
?
Vem
,
da
no
znaš
plavati
—
če
mi
hitro
ne
govoriš
resnice
,
vržem
Te
tu
doli
,
kakor
steklega
psa
!
“
Tihorepou
spozna
svoj
nevarni
položaj
.
Pogled
v
skremženi
obraz
graščakov
mu
je
dokaz
,
da
se
plemič
ne
šali
.
Že
čuti
,
da
ga
močna
grofova
roka
dviguje
—
že
visi
v
zraku
,
tu
pride
iz
njegovih
ust
neznanski
krik
.
„
Usmiljenje
,
milostni
grof
—
bila
je
—
deklica
.
“
Grof
Sokolski
strašno
zastoka
.
Roka
njegova
še
vedno
drži
oskrbnika
,
potem
pa
ga
z
grozovito
silo
loputne
na
tla
.
„
U
—
u
—
umiram
!
“
ječi
grdoba
.
„
Ti
umiraš
?
“
krohota
so
grof
,
„
hahaha
,
Ti
pokveka
,
bolj
se
Tvoja
črna
duša
drži
,
kakor
večnega
žida
!
Kje
je
deklica
—
priznaj
!
“
Hinavec
se
valja
po
tleh
,
kakor
bi
ga
grozne
bolečine
mučile
.
Toda
grof
se
od
prekanjenega
lisjaka
ne
da
premotiti
.
Z
nova
ga
zgrabi
.
„
Pes
oskrbniški
,
“
zagrmi
nad
njim
,
„
znano
mi
je
,
da
je
Milica
moja
hči
;
čudil
sem
se
dostikrat
,
kako
je
bila
moji
predragi
Katinki
jednaka
.
“
Oskrbnik
še
vedno
molči
.
Grof
ga
zopet
dvigne
.
„
Peklenski
vrag
!
“
zavpije
togotno
,
„
Tvoja
zadnja
ura
je
odbila
!
“
Že
ga
hoče
vreči
v
prepad
.
„
Stojte
—
stojte
“
,
javka
nesramnež
glasno
,
„
vse
priznavam
,
vse
—
vse
—
da
—
Milica
je
hči
milostivega
gospoda
grofa
.
“
Grof
nesramneža
izpusti
,
toda
uiti
ta
vendar
ne
more
,
kajti
graščak
mu
zapira
jedmi
izhod
.
„
Tedaj
vendar
res
,
Ti
lopov
!
“
zakliče
plemič
,
„
ha
,
skoraj
sem
slutil
—
jaz
nesrečnež
sem
svojega
lastnega
otroka
,
svoje
lastno
meso
in
kri
v
mučilnico
poslal
.
Kje
je
sedaj
ubogo
dete
pri
Juriju
Skopcu
?
Oj
,
kri
mi
zastaja
po
žilah
!
“
Tihorepec
bi
se
rad
iz
sobe
izmuzal
.
Toda
grof
Sokolski
ga
ne
pusti
iz
očij
.
„
Ti
pasja
duša
,
“
se
zopet
zadere
nad
njim
,
„
Ti
pokveka
,
ki
si
goljufal
Boga
,
ko
Te
je
stvaril
,
zakaj
si
mi
resnico
prikrival
?
“
Tihorepec
vidi
grofovo
stisneno
pest
.
Jeden
sam
udarec
ž
njo
bi
mu
razbil
črepinjo
.
„
Jaz
—
sem
—
“
„
Zakaj
?
—
Govori
!
“
„
Bal
sem
se
—
“
„
Kaj
,
mrhovina
,
Ti
si
se
bal
?
Govori
resnico
,
ali
pa
Te
zadavim
kakor
mačko
!
“
Oskrbnik
vidi
,
da
je
grofu
vse
britka
resnica
.
„
Tukaj
stoji
črno
na
belem
“
,
zagrmi
grof
,
kažoč
na
listine
.
„
Znano
Ti
je
bilo
,
da
je
Katinka
porodila
.
Zakaj
si
mi
to
zamolčal
?
“
Tihorepec
odpira
usta
,
kakor
bi
mu
hudobec
sedel
na
zatilniku
.
„
Mislil
—
sem
—
da
je
bil
oni
zakon
navidezen
,
ne
vem
,
da
je
duhovnik
—
“
„
Gotovo
naju
je
duhovnik
poročil
“
,
zavpije
grof
,
„
in
to
je
bilo
tudi
Tebi
znano
,
čeravno
tajiš
.
Ha
,
kdo
bi
mi
sedaj
branil
,
ko
bi
te
pri
tej
priči
pobil
,
Ti
zverska
grdoba
!
“
Grof
zavihti
pest
.
„
Prizanesite
mi
,
“
cvili
hinavski
oskrbnik
,
„
iskal
bom
izgubljeno
!
“
„
To
je
Tvoja
sreča
,
“
škriplje
grof
,
„
drugače
bi
Te
bil
kratkim
potom
poslal
tje
,
kamor
že
davno
spadaš
—
v
dno
pekla
.
Še
jedenkrat
To
prašam
,
zaknj
si
mi
prikrival
resnico
?
“
„
Menil
sem
,
da
je
Milica
nezakonska
,
“
javka
hudobnež
.
„
Lopov
,
tega
nikdar
nisi
verjel
,
“
kriči
grof
,
„
in
dokazati
Ti
morem
,
da
to
ni
bilo
resnično
.
Četudi
je
Milica
hči
vaškega
dekleta
,
moj
pravi
otrok
je
vendar
.
Milico
hočem
zopet
imeti
,
naj
velja
,
kar
hoče
!
“
„
Saj
jo
hočem
iskati
!
“
„
To
je
tudi
Tvoja
dolžnost
,
in
dal
Ti
bom
v
Ta
namen
lovce
sabo
.
Jutri
zjutraj
moraš
biti
že
na
poti
,
in
čuvaj
se
,
slepar
,
da
me
zopet
ne
varaš
.
Bila
bi
to
Tvoja
zadnja
ura
.
“
Oskrbnik
poklekne
pred
grofa
.
Tuli
in
javka
,
cvili
in
sklepa
roki
,
toda
grof
se
ne
zmeni
za
njegovo
hinavsko
prosjačenje
.
„
Takoj
bom
izbral
lovce
,
ki
Te
bodo
spremljevali
!
“
zakliče
grof
,
potem
pa
hitro
zapusti
sobo
.
Tihorepec
še
vedno
kleči
na
tleh
,
še
vedno
stoka
.
Tu
se
vrata
z
nova
odpro
.
Razkošna
,
krasna
ženska
vstopi
.
Oskrbnik
gloda
v
peklensko-lepi
,
sedaj
smrtno-bledi
obraz
grofičin
.
Namigne
mu
.
„
Danes
po
noči
Te
pričakujem
,
v
skrivnem
hodniku
,
“
šepeta
,
„
govoriti
moram
s
Tabo
,
predno
jo
začneš
iskati
,
kajti
slišala
sem
vse
—
vse
!
“
Tihorepec
hoče
vstati
.
„
Ostani
,
kjer
si
,
ne
gani
se
,
“
sika
grofica
,
kakor
razdražena
kača
,
„
toda
danes
po
noti
pridi
,
da
Ti
naročim
,
kar
je
treba
.
“
V
tolovajskem
taborišču
.
—
Načrti
.
—
Smukačev
nalog
.
—
Spoznan
.
Zopet
smo
v
svežem
zelenem
gozdu
.
Da
,
na
Dolenjskem
blizu
Šentjanške
doline
,
v
gostem
gozdu
,
kamor
redkokdaj
stopi
človeška
noga
.
Tukaj
ob
ozki
stezi
,
ki
jo
vešče
lovčevo
oko
komaj
spozna
,
gori
mal
ogenj
.
Krog
njega
sede
predrzne
postave
v
lovskih
opravah
,
oborožene
od
nog
do
glave
.
To
so
Jurij
Skopčevi
divji
tovariši
.
Glavar
leži
na
mehkem
mahovji
in
se
ravnokar
posvetuje
s
Smukačem
,
Cekinar
pa
sodi
pri
ostali
družbi
.
„
Glavar
,
“
pravi
Smukač
,
„
pustili
smo
srebro
v
podzemeljski
jami
na
Kumu
.
Toda
v
Ljubljani
je
nekaj
židov
,
ki
bi
je
radi
kupili
.
“
Skopec
odmahne
z
roko
.
„
To
je
vse
dobro
in
lepo
,
“
odgovori
,
„
toda
židje
plačujejo
tako
slabo
,
da
me
nikakor
ne
mika
,
vreči
naš
bogat
plen
tem
pijavkam
v
nenasito
žrelo
.
“
Smukač
se
muza
.
„
Prepustite
to
skrb
le
meni
,
glavar
“
,
pravi
,
„
jaz
imam
posebno
spretnost
v
občevanji
s
Hebrejci
.
Zadovoljni
bodete
z
menoj
in
dobili
bodemo
pošteno
skupilo
za
srebro
.
“
„
In
kako
bodemo
srebro
v
Ljubljano
spravili
?
“
„
To
naj
židje
sami
preskrbe
,
“
zavrne
Smukač
.
„
Privedel
bom
kupee
na
lice
mesta
,
potem
naj
plačajo
,
dobro
plačajo
,
četudi
še
tako
tarnajo
in
„
Jojmeni
!
“
vpijejo
.
Srebro
nam
je
le
nadležno
in
nam
je
gotovi
denar
nujno
potreben
.
“
„
Da
,
tega
nam
manjka
.
“
„
Tedaj
to
meni
prepustite
,
glavar
.
Odidem
v
Ljubljano
,
kjer
bom
z
Mojzesom
in
Natanom
obravnaval
.
“
„
Toda
bodi
previden
!
“
„
Glavar
,
saj
me
vendar
poznate
.
“
Sedaj
se
Cekinar
približa
.
„
No
,
“
praša
Jurij
Skopec
,
„
kje
so
dekleta
?
“
„
To
so
Vam
izborno
pirnice
!
“
odgovarja
Cekinar
veselim
obrazom
,
„
utaborile
so
se
tako
,
da
je
kaj
!
Tako
skrito
,
da
jih
jaz
sam
nisem
mogel
najti
.
Še-le
dogovorjeno
znamenje
me
je
privedlo
na
pravo
sled
.
Vsa
čast
Vaši
lepi
nevesti
,
glavar
,
ta
je
v
gojzdu
doma
!
“
„
In
Uršika
?
“
Cekinar
se
smeji
.
„
Ta
je
rojena
poveljnica
,
resnično
,
če
človok
gleda
dekleta
v
lovskih
opravah
—
misliti
bi
moral
,
da
so
to
krasni
mladeniči
.
Poprej
so
si
zajutrek
pripravljale
in
njihove
straže
so
bile
tako
razpostavljene
,
da
se
jim
ni
kdo
ne
more
skrivaj
približati
.
“
„
Dobro
,
“
pravi
Jurij
Skopec
,
„
to
je
tedaj
v
redu
.
Znano
Ti
je
,
da
bodemo
sedaj
najprvo
izropali
samostan
pri
Št.
Rupertu
.
Sicer
ta
samostan
ni
več
to
,
kar
je
bil
pred
turškimi
navali
,
toda
izvedel
sem
za
gotovo
,
da
je
še
sedaj
mnogo
bogastva
v
podzemeljskih
hodnikih
nakopičenega
,
katero
so
pred
Turki
poskrili
in
je
do
današnjega
dne
tam
pustili
.
Obiskali
bodemo
tedaj
samostan
,
toda
nikomur
se
ne
sme
nič
žalega
storiti
.
Poznam
rov
,
po
katerem
se
od
zunaj
pride
v
podzemeljske
hodnike
samostana
.
Podpoveljnika
sta
s
tem
zadovoljna
.
Zjutraj
zgodaj
je
še
,
celo
noč
so
potovali
,
potrebni
so
počitka
.
Le
neutrudljivi
Smukač
se
odpravlja
v
Ljubljano
.
Kmalu
pokriva
njegove
krepke
ude
kmečka
oprava
,
pod
katero
je
orožje
dobro
skrito
.
Cekinar
ga
nekoliko
pota
spremlja
.
„
Zavidam
Te
,
“
pravi
Smukač
svojemu
prijatelju
.
„
Napravil
si
lepi
,
Uršiki
veliko
uslugo
,
za
katero
se
Ti
bo
kmalu
zahvalila
.
“
Cekinar
vzdihne
.
„
Mogoče
,
—
kdo
ve
,
dosedaj
še
ni
črhnila
besede
o
tem
.
“
—
„
Pojdi
no
,
prijatelj
,
ne
bodi
nor
!
Mi
smo
tolovaji
,
ki
žive
in
uživajo
,
zakaj
je
ne
prašaš
,
ali
bi
Te
ne
hotela
objeti
?
“
Cekinar
zmaje
z
glavo
.
„
Ti
Uršike
še
ne
poznaš
,
“
odgovarja
,
„
to
Ti
je
nenavadno
dekle
—
ta
se
ne
vrže
prvemu
,
ki
ga
sreča
,
okrog
vratu
,
temveč
hoče
,
da
si
jo
kdo
zasluži
.
Upam
pa
,
da
bo
prej
ali
slej
postala
moja
ljubica
.
“
„
No
,
da
,
saj
sem
vedno
rekel
,
da
Tebi
posebne
muhe
po
glavi
rojijo
.
Ko
bi
bil
jaz
na
Tvojem
mestu
,
šel
bi
naravnost
k
njej
ter
rekel
:
Tukaj
sem
,
Uršika
,
rešil
sem
Te
iz
kmetovih
krempljev
,
in
sedaj
bodi
Ti
moja
!
“
„
In
ravno
pri
Uršiki
naglica
ni
dobra
.
“
„
No
,
vsak
po
svoje
!
Mene
bi
moral
videti
,
ko
bi
mi
bila
katera
izmed
njenih
tovarišic
posebno
všeč
,
kako
hitro
bi
me
objemala
.
“
„
Kaj
Ti
ni
nobena
po
godu
?
“
„
Res
,
vse
so
sveže
in
zale
.
Toda
take
,
kakoršne
si
jaz
želim
,
ni
mej
njimi
.
Glej
,
Cekinar
,
jaz
bi
imel
najraje
kaj
boljšega
,
tako
ljubico
,
ki
je
lepa
,
razkošna
,
vsa
nora
same
ljubezenske
strasti
,
ki
skoraj
umori
svojega
ljubčka
iz
same
plamteče
ljubezni
.
“
„
Ti
pa
visoko
letaš
.
“
„
Naj
letam
,
zakaj
bi
tudi
v
tem
oziru
jaz
ne
imel
sreče
?
Tudi
se
mi
ne
mudi
.
Sedaj
pa
se
morava
ločiti
,
hiteti
mi
je
treba
,
če
hočem
v
pravem
času
priti
v
Ljubljano
,
predno
zapro
mestna
vrata
.
Ostani
mi
zdrav
in
veliko
sreče
Ti
želim
pri
lepi
Uršiki
!
“
„
Hvala
!
Te
srečo
se
tudi
-
ne
branim
!
“
„
In
ne
bodi
mevža
—
pogum
velja
!
Dekleta
se
navadno
ne
branijo
,
če
jih
pravi
možak
krepko
objame
in
prav
prisrčno
poljubi
.
“
„
Bodem
že
videl
.
“
„
Rekel
sem
Ti
že
,
ne
bodi
mevža
!
Sedaj
pa
zdravo
!
“
„
Srečen
pot
!
“
Smukač
poda
svojemu
prijatelju
roko
ter
kmalu
izgine
za
drevjem
.
Proti
večeru
je
že
,
ko
pride
v
Ljubljano
.
Tolovaj
dobro
ve
,
v
kaki
nevarnosti
je
,
toda
predrzneža
to
ne
straši
.
Tudi
ni
prvi
pot
,
da
obišče
gostilno
na
Starem
trgu
,
kjer
marsikdo
občuje
,
ki
ima
dosti
vzrokov
,
da
se
pred
oblastnijami
skriva
.
Smukač
se
oprezno
bliža
znani
krčmi
.
Najprvo
pogleda
v
vežo
,
potem
skozi
okuo
,
ali
je
vse
v
redu
.
—
V
kremni
ni
druzega
človeka
,
kakor
gostilničar
sam
.
Smukač
vstopi
.
Krčmar
ga
dobro
sprejme
,
kajti
takoj
sluti
,
da
je
dobil
gosta
,
pri
katerem
se
da
kaj
zaslužiti
in
ki
je
prišel
po
posebnih
opravkih
.
Smukač
si
naroči
kupico
dolenjca
,
tudi
nekoliko
za
pod
zobe
,
in
hitro
mu
gospodar
prinese
naročeno
večerjo
.
„
Kaj
je
novega
?
“
praša
gost
mimogrede
,
„
z
dežele
prihajam
,
kjer
se
malo
novic
čuje
.
“
Krčmar
ga
od
strani
pogleda
,
oči
se
mu
prekanjeno
zasvetijo
,
vendar
pa
se
dela
,
kakor
bi
bil
največji
volek
na
božjem
svetu
.
—
„
Oj
,
tu
bi
Vam
lahko
marsikaj
povedal
,
“
pravi
.
„
Predvsem
so
začoli
tolovaji
grozno
razsajati
.
Saj
je
neki
‚
črni
Jurij
‘
ali
Jurij
Skopec
,
kakor
so
menda
piše
,
celo
plemenitega
barona
Frankovskega
odpeljal
,
in
še
danes
ga
proti
odkupnini
ni
izpustil
.
“
Smukač
slastno
srka
rudečo
vinsko
kapljico
.
„
Kaj
mi
ne
pravite
!
“
čudi
se
,
ko
postavi
prazno
kupico
na
mizo
,
kakor
bi
danes
prvipot
slišal
ime
Jurija
Skopca
.
„
Da
,
“
nadaljuje
krčmar
,
ki
zvito
opazuje
svojega
gosta
,
ali
ni
to
več
ko
predrzno
,
da
rokovnjač
tako
postopa
z
imenitnim
gospodom
?
“
„
Nesramno
je
to
,
“
pritrjuje
Smukač
živahno
,
„
prav
predrzno
je
kaj
tacega
!
Kdo
pa
je
prav
za
prav
ta
predrzni
Jurij
Skopec
?
“
„
Tega
nikdo
natanko
ne
ve
.
Ni
še
dolgo
tega
,
da
se
je
s
svojo
tolpo
prikazal
,
in
že
si
je
pridobil
žalostno
slavo
.
Sam
Bog
zna
,
kaj
bo
počel
z
ubogim
baronom
!
“
„
Bog
vse
ve
,
to
je
res
,
“
pripomni
Smukač
.
„
Ali
ste
po
opravkih
v
Ljubljani
?
“
praša
radovedni
krčmar
.
„
Po
opravkih
,
prav
važnih
opravkih
!
Rad
bi
se
z
nekaterimi
ljudmi
tu
pomenil
.
Ali
morem
dobiti
za
danes
sobo
pri
Vas
?
“
„
Seveda
,
seveda
,
“
pritrjuje
krčmar
ter
si
mane
roki
,
„
sobico
Vam
pripravim
,
v
kateri
Vas
ne
bo
nikdo
motil
.
“
„
Dobro
,
to
mi
je
ravno
prav
.
“
„
Ali
ljudje
že
vedo
,
da
ste
došli
?
“
izprašuje
krčmar
.
„
Ne
,
prosil
bi
Vas
,
da
jih
Vi
pokličete
.
“
Gostilničar
postane
še
bolj
radoveden
.
„
Kdo
so
pa
ti
ljudje
?
“
„
Žida
v
Židovski
stezi
,
Mojzes
in
Natan
.
“
Sedaj
krčmar
spozna
,
da
to
ni
kmet
,
ki
sedi
pred
njim
,
kajti
kranjski
kmetje
ne
občujejo
z
zloglasnimi
židi
.
„
Tu
se
da
zaslužiti
!
Toda
prebrisan
moraš
biti
,
“
misli
si
krčmar
.
„
To
Vam
rad
preskrbim
,
toda
čas
je
drag
,
in
poklicati
ju
moram
jaz
sam
.
“
„
Že
dobro
,
stari
slepar
,
“
zagodrnja
Smukač
,
ki
hitro
opazi
,
kam
pes
taco
moli
.
„
Zadovoljni
bodete
z
menoj
,
toda
samo
tedaj
,
če
znate
jezik
za
zobmi
držati
.
“
„
Da
,
da
,
jaz
znam
molčati
kot
črni
grob
,
“
zatrjuje
krčmar
,
ki
je
sedaj
prepričan
,
da
je
njegov
gost
tolovaj
.
„
Danes
,
ko
se
popolnoma
stemni
,
naj
prideta
Mojzes
in
Natan
?
“
„
Ob
jednajstih
,
poprej
ne
!
“
„
Dobro
,
sporočil
jima
bom
.
“
„
In
sedaj
mi
pokažite
sobo
,
truden
sem
,
kakor
lovski
pes
,
in
počitek
mi
je
potreben
.
Bog
zna
,
ali
bom
po
noči
imel
priliko
,
da
pridem
v
posteljo
.
“
Krčmar
postrežljivo
hiti
k
vratom
.
„
Pojdite
z
menoj
,
“
zakliče
,
„
odkažem
Vam
sobico
,
kjer
Vas
ne
bo
nikdo
niti
videl
niti
slišal
.
“
Ta
krčmarjeva
postrežljivost
je
lahko
umevna
,
kajti
Smukač
se
je
navlašč
v
žepu
z
denarjem
poigral
.
Tak
žvenk
je
nebeška
godba
v
krčmarjevih
ušesih
.
Možakarja
zapustita
sobo
ter
gresta
po
ozkih
stopnjicah
v
prvo
nadstropje
,
kjer
je
nekaj
sobic
za
tujce
.
Smukač
je
v
svoje
misli
zatopljen
,
zaradi
tega
ne
zapazi
,
da
se
neka
vrata
na
hodniku
tiho
odpro
.
Teman
obraz
se
pokaže
pri
špranji
ter
takoj
zopet
izgine
.
Ko
stopita
hišni
gospodar
in
gost
v
sobo
,
pomoli
nekdo
zopet
mršavo
glavo
na
hodnik
.
Ko
odide
krčmar
po
stopnjicah
v
pritličje
,
stopi
iz
izbe
velika
moška
postava
.
To
je
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
Bos
stopa
previdno
k
nasprotnim
vratom
,
kjer
prav
tiho
potrka
.
Nekaj
časa
je
vse
tiho
,
potem
se
ključ
v
vratih
zavrti
,
pri
katerih
se
pokaže
krasen
dekliški
obraz
.
„
Kaj
pa
hočete
?
“
praša
tih
glas
.
„
Nekaj
važnega
Vam
imam
povedati
.
“
„
Aj
,
tako
?
Toda
ne
uganjajte
mi
zopet
neumnostij
s
svojo
zaljubljenostjo
,
“
pravi
Sabina
Rotenturnska
,
kajti
ona
stoji
na
pragu
svoje
sobe
.
„
Ne
,
ne
,
ne
bojte
sel
!
“
„
No
,
kaj
pa
je
tako
važnega
?
“
„
Ravnokar
je
došel
jeden
izmed
Jurij
Skopčevih
ljudij
,
“
šepeta
rokovnjač
,
„
prav
natanko
sem
ga
spoznal
.
“
„
Ali
se
ne
motite
?
“
„
Ne
,
nikdar
ne
,
kajti
Smukač
—
tako
ga
tolovaji
imenujejo
—
je
moj
stari
znanec
.
Sedaj
je
zaupnik
Jurija
Skopca
,
ki
ne
more
biti
daleč
od
tod
.
“
Sabini
se
oči
zasvetijo
.
„
Nemudoma
poizvejte
,
kar
nam
je
treba
vedeti
,
“
zapoveduje
živahno
.
„
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
ga
s
tovarišem
napadeva
,
poveževa
ter
na
Podstrmski
grad
odpeljeva
,
kjer
bi
moral
vse
priznati
?
“
„
To
bi
bila
največja
neumnost
,
katero
bi
mogli
napraviti
.
Jurij
Skopec
bi
to
hitro
zvedel
ter
se
v
varnost
odmaknil
.
Ne
,
tolovajskega
glavarja
se
moram
živega
polastiti
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
za
ušesi
praska
.
„
Zakaj
pa
ne
mrtvega
,
saj
bi
to
tudi
ne
bilo
tako
napačno
?
“
„
Ker
toga
nočem
!
Obljubila
sem
,
da
knezu
Podstrmskemu
izročim
Jurija
Skopca
živega
.
“
„
Hm
,
no
,
bodem
videi
,
kaj
so
da
storiti
.
“
„
Le
poizvejte
,
kje
se
nevarni
tolovaj
mudi
,
“
poučuje
ga
lepa
razuzdanka
,
„
vse
drugo
je
moja
skrb
.
Samo
to
hočem
vedeti
,
kje
je
črni
Jurij
.
Potem
bom
divjega
bivola
že
sama
ukrotila
.
In
da
se
mi
to
posreči
,
ha
,
za
to
mi
je
porok
moja
zapeljiva
lepota
,
kateri
so
se
že
vse
drugi
možje
pokorili
,
kakor
pa
tak
tolovajski
glavar
!
“
Britko
kesanje
.
—
Peklenska
ženska
.
—
Črn
naklep
.
—
