Vas
Šmarjeta
leži
v
prijazni
dolinici
na
Kranjskem
;
toda
kje
,
to
ve
samo
pisatelj
in
pa
nekatere
osebe
,
ki
nastopajo
v
povesti
in
bodo
takoj
spoznale
,
da
se
vse
drugače
in
kako
da
se
pravzaprav
imenuje
ta
vas
.
Cesta
,
ki
pelje
dandanes
v
zložnih
ridah
iz
Šmarjete
črez
grič
mimo
Trate
,
je
bila
pred
tridesetimi
leti
še
strma
in
ob
grdem
vremenu
razdrta
,
da
so
se
je
ogibali
vozniki
,
kolikor
se
je
dalo
;
kadar
pa
se
ni
dalo
,
so
jo
preklinjali
navkreber
in
navdol
.
Tudi
mesar
Grega
,
ki
se
je
bil
pripeljal
lepega
poletnega
jutra
v
Šmarjeto
,
je
pustil
voz
v
vasi
in
priklel
peš
z
dolgo
palico
in
velikim
psom
na
Trato
,
da
kupi
par
volov
od
Vrbana
.
Vrban
pa
je
bil
trd
prodajalec
.
„
Sto
devetdeset
goldinarjev
dam
za
voli
,
ne
krajcarja
več
,
“
kričal
je
Grega
in
rotil
se
,
da
naj
ga
vzame
,
kdor
hoče
,
če
ni
to
njegova
zadnja
beseda
;
zakaj
on
da
se
je
še
vedno
kesal
,
kadar
je
od
Vrbana
na
Trati
kaj
kupil
.
„
Velja
?
Sto
devetdeset
goldinarjev
!
“
in
zgrabil
je
gospodarja
za
roko
in
udaril
enkrat
,
dvakrat
,
da
je
zašumelo
po
roki
do
rame
.
„
O
Mamka
božja
!
“
branil
se
je
Vrban
in
si
mel
roko
,
„
sto
devetdeset
goldinarjev
za
takšne
voličke
!
Janez
,
prepelji
jih
po
dvorišču
!
“
In
hlapec
jih
je
peljal
krog
vodnjaka
,
da
si
je
napasel
kupec
oči
.
„
Saj
ni
sile
,
da
bi
jih
prodali
,
“
posegla
je
gospodinja
vmes
.
„
Naj
nam
še
poorjejo
;
pozimi
se
bo
tudi
še
našel
kupec
.
“
Grega
se
je
pridušil
,
da
ni
na
tem
svetu
takšnega
norca
,
ki
bi
tako
drago
plačeval
.
„
Kaj
misliš
,
Grega
,
da
smo
mi
tako
na
koncu
sveta
,
da
ne
vemo
,
kako
gre
kup
?
“
ugovarjal
je
Vrban
„
Kaj
vi
veste
,
ki
po
hribih
hruške
jeste
!
“
jezil
se
je
oni
.
„
Cena
se
nareja
v
Trstu
,
ne
na
Trati
in
živini
je
cena
padla
.
“
„
Cena
padla
!
“
zavzel
se
je
Vrban
.
„
Mamka
božja
!
Grega
ne
govori
,
česar
sam
ne
verjameš
.
Svinje
so
padle
pač
,
voli
pa
so
poskočili
.
To
vem
jaz
kakor
ti
.
—
Janez
,
kar
v
hlev
pelji
!
“
Grega
je
potegnil
klobuk
po
strani
,
se
udaril
s
palico
po
bedrih
,
zaklel
in
odšel
.
Konec
dvorišča
se
obrne
z
vprašanjem
,
če
res
ne
bo
nič
kupčije
.
„
Danes
najbrž
nič
,
“
dejal
je
Vrban
.
„
Izpod
dvesto
jih
ne
pustim
in
se
že
kesam
,
da
ti
jih
po
tej
ceni
puščam
.
“
„
Oh
,
to
je
prav
,
da
je
šel
Grega
!
“
veselila
se
je
mala
hčerka
Vrbanova
in
plosknila
z
rokami
.
„
Kako
škoda
bi
bilo
naših
vólkov
mesarju
,
ki
tako
kolne
in
ima
tako
grdega
psa
!
“
„
Ti
tega
ne
razumeš
,
Lenčika
,
“
dejal
je
nekoliko
starejši
brat
Stanko
.
„
Če
ne
prodamo
volov
,
ne
dobimo
denarja
.
“
„
He
,
Vrban
,
Mamka
božja
!
“
zavpil
je
izza
vogla
zopet
Grega
,
ki
se
je
vračal
.
„
Udarimo
!
Samo
da
bo
kupčija
,
in
ker
sem
že
tolikrat
kupil
pri
vas
.
“
Udarila
sta
si
v
roke
in
kup
je
bil
sklenjen
.
Z
domačim
hruševcem
se
je
zalila
kupčija
in
poplaknila
jeza
.
Grega
je
naštel
denar
,
hlapec
prepeljal
še
enkrat
voli
v
slovo
krog
dvorišča
in
izročil
jih
kupcu
,
ki
se
je
poslavljal
od
„
Mamke
božje
“
;
to
je
bil
namreč
Vrbanov
priimek
,
ki
so
mu
ga
bili
nadeli
ljudje
zaradi
navadnega
njegovega
vzklika
.
„
Oče
,
dajte
,
naj
še
enkrat
preštejem
denar
!
“
poprosil
je
Stanko
in
sedel
in
štel
in
s
svetlimi
očmi
ogledoval
zamazane
bankovce
in
tehtal
in
metal
varno
ob
mizo
svetle
srebrnike
,
medtem
ko
je
Lenčika
jokala
za
krotkimi
volički
.
Gospodar
in
gospodinja
sta
šla
v
gornjo
sobo
bele
,
s
skrljo
krite
hiše
shranit
denar
.
„
Hvala
Bogu
,
nekaj
je
letos
prireje
,
“
dejala
je
gospodinja
in
stopila
na
hodnik
,
odkoder
se
je
tako
lepo
videlo
po
bregu
dol
,
ob
čegar
vznožju
se
je
vil
tih
,
počasen
potok
,
črez
travnike
in
njive
proti
Šmarjeti
.
Po
travnikih
se
je
sušila
otava
,
po
njivah
cvetela
ajda
in
debelila
se
turščica
nad
raznobojnimi
jesenskimi
sadeži
.
Na
levo
za
cesto
dol
je
dvigal
visoke
vrhe
gozd
temnih
smrek
,
obdan
z
bukovjem
in
gabrjem
,
med
katerim
so
se
košatili
tu
in
tam
mogočni
hrastje
.
Tiho
sta
slonela
gospodar
in
gospodinja
,
zadovoljno
premišljevala
,
koliko
sta
že
pridelala
,
koliko
še
bosta
,
preštevala
v
mislih
živino
in
prihranke
v
hranilnici
.
„
Stanko
,
ta
je
pa
tič
!
“
dejal
je
Vrban
in
pokimal
z
glavo
.
„
Ta
pozna
ceno
denarja
.
O
Mamka
božja
!
njegov
škrabec
je
zopet
poln
;
nobenega
krajcarja
ne
zapravi
;
Lenčika
pa
vse
razdá
.
“
„
Kako
ji
pa
tudi
izvabi
Stanko
vsak
krajcar
,
ki
ga
čuti
pri
njej
!
Zdaj
ji
prinese
kako
hruško
,
zdaj
kako
jabolko
in
„
daj
krajcar
,
pa
bo
tvoja
!
“
To
se
meni
ne
zdi
prav
.
“
„
Kdor
krajcarja
ne
časti
,
goldinarja
ne
dobi
.
“
„
No
,
otrokom
še
ni
treba
častiti
krajcarjev
.
“
„
Ali
hočeš
vzgojiti
zapravljivca
?
“
„
Ne
zapravljivca
,
ne
skopuha
.
Veš
ti
,
Lovre
,
vbogajme
bo
treba
kaj
dati
,
da
nas
ne
zadene
nesreča
.
“
V
Šmarjeti
je
zazvonilo
k
pogrebu
in
pripluli
so
trepetajoči
glasovi
zvonov
po
gorki
solnčni
svetlobi
do
griča
,
kjer
je
stala
Vrbanova
hiša
.
„
Koga
le
pokopavajo
?
“
vprašal
je
Vrban
.
„
Tisto
revo
,
Rezo
Hribarjevo
,
ki
jej
je
bil
mož
ušel
pred
petimi
leti
v
Ameriko
.
Pripovedovali
so
,
da
se
je
grdoba
tam
zopet
oženil
;
njo
pa
je
pustil
z
otrokom
v
bedi
in
stiski
.
Zdaj
je
rešena
.
“
„
Zakrivil
pa
ni
nesreče
nihče
drugi
nego
Kramar
v
Šmarjeti
,
ki
se
iz
vseh
ljudi
norca
dela
in
vsem
priimke
daje
.
Reza
je
bila
brhka
in
vesela
,
Tone
pa
nagel
in
hude
krvi
in
Kramar
je
dražil
.
Saj
veš
,
kakšna
reč
je
bila
,
ko
je
Hribar
pri
nas
cepil
hruške
in
se
pripeljal
mimo
Kramar
in
vprašal
,
kakšnega
gosta
da
ima
Reza
doma
.
Tone
je
popustil
vse
orodje
in
drl
kakor
hudournik
proti
domu
in
razsajal
doma
,
dasi
je
bilo
vse
zlagano
.
Kramar
pa
se
je
smejal
in
dražil
in
podpihoval
toliko
časa
,
da
je
pregnal
Toneta
v
Ameriko
.
“
„
Da
zakonski
mož
tujemu
človeku
več
verjame
nego
svoji
ženi
,
to
je
vendar
greh
!
“
„
Ah
,
kadar
zgrabi
človeka
strast
,
se
ne
meni
za
noben
greh
.
“
„
Saj
Reza
je
bila
potem
tožila
Kramarja
zaradi
obrekovanja
in
moral
je
preklicati
.
“
„
Kaj
je
revi
vse
to
pomagalo
!
Tone
je
bil
medtem
že
Bog
ve
kje
v
Ameriki
.
“
„
Kaj
pa
bo
zdaj
z
otrokom
,
ki
je
komaj
šest
let
star
?
“
Šmarjeta
,
ki
leži
pod
Trato
v
ravnini
,
šteje
kakih
štirideset
hiš
ob
cesti
.
Večinoma
so
s
slamo
krita
pritličja
z
zakajenimi
vhodi
,
za
hišami
nesnažna
dvorišča
,
okrog
gospodarska
poslopja
.
Pri
cerkvi
je
par
lepših
enonadstropnic
,
med
njimi
krčma
in
štacuna
Kramarjeva
.
Nad
cesto
stoji
sredi
vrta
koča
,
nekdaj
last
vrtnarja
Antona
Hribarja
,
ki
je
bil
pobegnil
v
Ameriko
,
nezaslišan
dogodek
pred
tridesetimi
leti
v
onem
zakotju
.
Sama
je
ostala
Hribarjeva
žena
z
otrokom
poldrugo
leto
starim
in
godilo
se
jima
je
,
kakor
sirotam
po
navadi
.
Nista
si
mogla
ohraniti
koče
,
ampak
kupil
jo
je
nepredrago
premožni
sosed
Boštè
.
Reza
pa
je
hodila
delat
,
da
je
preživila
sebe
in
sina
,
in
ljubezen
do
otroka
in
upanje
,
da
se
vrne
mož
,
sta
ji
vzdržali
nekaj
let
telesne
moči
.
Ko
pa
je
onemogla
na
dnini
pri
Boštetu
,
so
jo
spravili
iz
usmiljenja
v
posteljo
pod
streho
,
kjer
jo
je
mučila
po
dnevi
vročina
in
po
noči
zavest
onemoglosti
in
zapuščenosti
.
Redko
je
prišla
z
nevoljnim
obrazom
gospodinja
ali
kaka
dekla
pogledat
jo
;
in
iz
veže
gor
je
slišala
trde
besede
,
da
jo
je
nesreča
zanesla
baš
v
to
hišo
in
naj
bi
si
vendar
kje
drugje
poiskala
bivališča
.
A
to
ni
bila
najhujša
bol
;
hujše
je
bilo
slišati
,
kako
kriči
nad
njenim
Tončkom
gospodar
,
gospodinja
,
veliki
hlapec
,
mali
hlapec
,
dekla
,
kdor
utegne
;
kajti
je
stara
navada
,
da
,
kar
ukaže
gospodar
velikemu
hlapcu
,
naloži
ta
malemu
in
mali
pastirju
,
nad
katerim
se
znašajo
vsi
,
ako
dela
v
prenesenem
področju
ne
zmore
.
In
mati
ni
mogla
pomagati
otroku
;
pritožiti
se
ni
smela
,
prositi
si
ni
upala
;
saj
so
trpeli
pri
hiši
iz
milosrčnosti
njo
in
sina
.
In
Tonček
ni
tožil
nikoli
;
postal
je
pač
plah
in
stiskal
se
zjutraj
in
zvečer
k
materi
in
začuden
jo
ogledoval
,
kako
tanke
roke
da
ima
in
kako
špičast
nos
.
Ona
pa
je
vedela
,
kaj
to
pomeni
,
in
polile
so
jo
solze
zaradi
sina
,
kaj
da
ga
še
čaka
na
svetu
.
„
Bogatini
mislijo
,
“
je
govorila
proti
dekli
,
„
da
store
nam
revežem
kaj
hudega
,
če
nam
zabranijo
ženitev
.
Kaj
je
bilo
treba
meni
teh
težav
,
kaj
mojemu
sinu
nesrečnega
življenja
!
“
—
Bližala
se
je
zadnja
ura
.
Tonček
je
spal
na
trdi
klopi
poleg
njene
postelje
,
skoz
špranje
in
poke
se
je
zaznaval
dan
in
petelini
so
se
budili
po
vasi
,
ko
je
začela
klicati
in
dramiti
z
roko
utrujenega
otroka
.
Zdramil
se
je
Tonček
in
si
mel
oči
in
ona
mu
je
pričela
hitro
s
slabotnim
glasom
nekaj
naročati
,
česar
ni
razumel
.
„
Skloni
se
k
meni
,
“
je
šepetala
.
„
Lej
,
v
tej
usnjati
vrečici
je
neko
pisanje
.
Kadar
boš
znal
brati
,
boš
bral
.
In
zraven
ti
denem
poročni
prstan
,
čist
in
svetel
kakor
na
poročni
dan
.
In
kadar
se
vrne
tvoj
oče
,
daj
mu
oboje
—
glej
,
da
ne
izgubiš
—
in
reci
mu
,
da
sem
mu
vse
odpustila
,
kakor
naj
Bog
meni
odpusti
moje
grehe
.
“
Stresla
je
prstan
s
suhega
prsta
in
dala
mu
ž
njim
vso
doto
.
„
Na
očeta
sem
jaz
hud
,
“
je
mrmral
Tonček
,
„
ker
je
prizadel
toliko
hudega
vam
in
meni
.
Vi
se
morate
toliko
truditi
in
iz
mene
se
norca
delajo
in
mi
pravijo
Amerikanec
.
“
Ona
ga
je
opominjala
,
naj
ne
govori
tako
nespametno
,
naj
ostane
pošten
in
priden
,
naj
zaupa
v
Boga
in
v
stiski
naj
se
zateče
k
Mamki
božji
.
„
Bom
,
“
je
dejal
Tonček
in
zadremal
.
Ko
se
je
zbudil
črez
par
ur
,
se
je
čudil
,
da
je
mama
tako
tiha
.
Mislil
je
,
da
moli
,
ker
so
ji
stale
oči
odprte
.
Ni
je
hotel
motiti
in
oprezno
je
lezel
po
lestvi
dol
,
da
bi
gnal
krave
na
pašo
.
Ko
pa
je
pred
poldnem
prignal
domov
,
mu
je
že
od
daleč
klicala
dekla
,
da
je
umrla
mati
.
Tonček
je
tiho
prikimal
,
pripel
k
jaslim
živino
in
šel
gledat
mater
,
ki
je
ležala
v
kamri
na
odru
med
dvema
svečama
.
Strme
jo
je
pogledoval
in
umaknil
roko
,
ko
jo
je
bil
potipal
po
trdem
,
mrzlem
obrazu
.
Poslušal
je
,
kar
so
govorile
ženske
po
sobi
,
kakšnega
ničvrednega
moža
da
je
imela
rajnica
,
koliko
da
je
pretrpela
in
drugi
ž
njo
in
kako
more
le
Bog
poplačati
gospodinji
,
kar
je
storila
v
bolezni
zapuščeni
revi
.
„
Tonček
,
poklekni
in
moli
za
mamo
!
“
opomnila
je
soseda
Zidarica
,
ki
je
popravljala
zdaj
to
zdaj
ono
pri
odru
,
utrinjala
sveče
in
gladila
obleko
na
mrliču
.
„
Trd
je
ta
otrok
,
“
dejala
je
gospodinja
;
„
nič
ne
joka
.
Le
čakaj
,
Tonček
,
skusil
boš
,
kaj
je
mama
.
Ker
se
zdaj
ne
jokaš
,
se
boš
pozneje
.
„
Tonček
pa
ni
mogel
ne
jokati
ne
moliti
;
splazil
se
je
iz
hiše
in
taval
in
potikal
se
okrog
in
premišljeval
materine
besede
,
da
naj
se
zateče
k
Mamki
božji
.
Ko
pa
je
zapel
drugega
dne
zvon
in
so
mu
odnesli
mater
,
sta
ga
prijeli
gospodinja
in
soseda
in
vlekli
s
seboj
za
pogrebom
in
ugibali
,
kaj
da
bo
iz
njega
,
ki
nič
ne
joče
.
Tonček
je
strmel
v
pogrebce
,
kaj
da
počno
,
tih
in
zamišljen
;
le
ko
so
spustili
krsto
v
jamo
in
so
zabobnele
težke
kepe
po
pokrovu
,
je
zaječal
:
„
Oh
,
oh
,
mama
!
“
„
Ni
,
ni
,
mame
,
“
tolažila
ga
je
Zidarica
.
Ko
pa
so
odmolili
pogrebci
in
zvrhali
gomilo
,
je
ostal
otrok
sam
ob
grobu
.
Trudil
se
je
premisliti
,
kaj
se
je
vse
dogodilo
,
začel
potem
ogledovati
nagrobne
spomenike
in
postal
je
lačen
.
„
V
stiski
se
zateči
k
Mamki
božji
!
“
si
je
dejal
polglasno
in
sklenil
to
takoj
storiti
.
Potipal
je
,
če
ima
vrečico
pri
sebi
in
napotil
se
za
vasjo
na
cesto
,
ki
pelje
črez
travnike
proti
potoku
.
Gredoč
je
vrgel
par
kamnov
za
vranami
,
pobrodil
z
bosimi
nogami
po
potoku
,
lovil
pisanega
metulja
in
zavil
polagoma
navkreber
ob
robu
hladnega
gozda
.
„
Kam
pa
ti
?
“
vprašal
ga
je
kosec
s
koso
na
rami
.
„
K
Mamki
božji
.
Ali
grem
prav
?
“
„
O
prav
,
“
zasmejal
se
je
fant
.
„
Tamle
pred
hišo
koso
kleplje
.
“
In
Tonček
je
zavil
na
Vrbanovo
dvorišče
.
„
Oče
,
k
vam
sem
prišel
,
“
je
dejal
odločno
in
stopil
pred
gospodarja
.
Ta
je
prenehal
s
klepanjem
in
pogledal
kvišku
:
„
Kdo
pa
si
ti
?
“
„
Tonček
.
“
„
Čigav
?
“
Tonček
je
zardel
v
zadregi
in
polglasno
,
zaupno
dodal
:
„
Amerikanec
mi
pravijo
.
Mama
mi
je
umrla
in
mi
je
naročila
,
naj
grem
v
stiski
k
vam
.
“
Vrbanka
je
prišla
klicat
h
kosilu
;
v
par
besedah
ji
je
razložil
mož
,
kakšnega
gosta
da
je
dobil
,
in
ker
se
je
ženi
to
kakor
nekaka
božja
volja
zdelo
,
sta
se
hitro
ujela
v
mislih
,
da
naj
Tonček
ostane
.
„
Ali
si
kaj
lačen
,
Tonček
?
“
je
vprašala
.
„
Sem
.
“
„
Torej
si
pa
prišel
kakor
nalašč
,
“
je
dejala
in
ga
peljala
v
vežo
h
kosilu
.
Zvedavo
je
ogledovala
Lenčika
,
nekako
sumljivo
Stanko
novega
tovariša
.
„
Ali
ostaneš
zdaj
pri
nas
?
“
vprašal
je
Stanko
,
ko
je
odložil
Tonček
žlico
.
„
Zato
sem
pa
prišel
,
“
je
dejal
Tonček
.
„
Ali
imaš
še
kaj
obleke
?
“
nagovorila
ga
je
gospodinja
.
„
Nič
.
Samo
ta-le
spomin
od
matere
,
“
in
izvlekel
je
vrečico
,
ki
jo
je
shranila
Vrbanka
.
„
Mama
,
“
dejala
je
Lenčika
,
„
jaz
mu
prinesem
suknjo
,
ki
je
Stanku
pretesna
,
Tončku
bo
ravno
prav
in
je
še
cela
.
“
Tako
se
je
priselil
Tonček
k
Vrbanovim
na
Trato
in
utrjen
in
nerazvajen
lahko
opravljal
mala
dela
,
ki
so
potrebna
,
dasi
ni
videti
mnogo
uspeha
.
Stanko
od
konca
ni
maral
zanj
;
a
ko
je
nekoč
priskočil
Tonček
na
pomoč
,
ko
so
hoteli
Stanka
strahovati
vrstniki
,
sta
se
sprijaznila
.
Lenčika
pa
mu
je
takoj
od
začetka
toliko
zaupala
,
da
se
ni
bala
iti
zvečer
skoz
gozd
,
če
jo
je
spremljal
Tonček
,
in
pogumno
je
gledala
zraven
njega
skoz
okno
,
kadar
se
je
bliskalo
,
in
ugibala
,
kdaj
da
je
treščilo
in
kdaj
ne
;
kajti
je
dobro
vedel
Tonček
,
da
trešči
takrat
,
kadar
tako
zagrmi
,
kakor
če
bi
kdo
orehe
stresel
.
„
Zakaj
ne
spi
Tonček
v
naši
sobi
?
“
je
prosila
.
—
No
,
spaval
je
Tonček
saj
v
hiši
in
ne
na
hlevu
in
težko
so
se
ločili
vsak
večer
otroci
,
ki
so
si
imeli
toliko
povedati
.
Zadovoljen
in
srečen
je
preživel
Tonček
prve
tedne
na
Trati
.
Toda
sreča
stopa
pretrdo
,
da
ne
pi
zbudila
rahlo
speče
zavisti
.
Čim
rajša
sta
imela
gospodar
in
gospodinja
poslušnega
in
odkritosrčnega
dečka
,
čim
tesneje
sta
se
ga
oklepala
otroka
,
tem
hujši
sta
ga
začela
črtiti
hlapec
Janez
in
dekla
Mica
,
zlasti
ker
se
je
trmasto
upiral
samovoljnemu
ukazovanju
,
čuteč
zaslombo
za
seboj
in
ponosen
na
zaupanje
domačih
.
„
Ta
Amerikanec
se
je
tako
prevzel
,
da
hoče
vse
vladati
,
“
jezil
se
je
hlapec
.
„
Kar
za
svojega
ga
imajo
,
“
pritrjevala
je
Mica
;
„
a
ga
ni
nič
prida
.
Gleda
kakor
škrat
izpod
črnih
obrvi
;
toda
jaz
mu
posvetim
o
priliki
,
da
se
mu
bo
še
bolj
pobesil
kljukasti
nos
.
“
Tonček
se
ni
zmenil
za
to
jezo
,
in
če
je
hlapec
katerikrat
pretepal
živino
ali
dekla
skrivaj
kam
skočila
v
vas
,
ni
molčal
,
tako
da
sta
se
zagrozila
,
da
mora
Amerikanec
od
hiše
ali
onadva
.
Ko
se
je
zazdelo
nekoč
gospodinji
,
da
krade
nekdo
kokošim
jajca
,
je
takoj
namignila
dekla
,
da
pritepenim
ljudem
ni
nič
zaupati
.
„
Meni
so
tudi
orglice
ukradene
,
ki
sem
dal
štiri
groše
zanje
,
“
segel
je
hlapec
vmes
.
„
Fant
,
ti
si
jih
vzel
;
kje
jih
imaš
?
“
„
Jaz
nimam
nobenih
orglic
,
“
dejal
je
Tonček
.
„
Meni
se
pa
zdi
,
da
sem
jih
videla
v
nedeljo
pri
tebi
,
“
pripomnila
je
dekla
.
„
V
pražnjo
suknjo
si
jih
bil
dejal
.
“
„
Saj
je
Janez
še
davi
nanje
orglal
,
“
dajala
je
Lenčika
,
„
ko
je
listje
grabil
pod
podom
.
“
„
Kaj
vedo
otroci
!
“
dejala
je
Mica
.
„
Če
jih
je
vzel
Tonček
,
jih
mora
še
imeti
.
“
Tonček
je
obrnil
žepe
v
dokaz
,
da
nima
nič
.
„
Kaj
pa
v
pražnji
obleki
?
Morebiti
imaš
tam
.
“
Tonček
je
zardel
in
skočil
proti
stopnicam
,
ki
so
peljale
na
hodnik
prvega
nadstropja
,
kjer
je
stala
skrinja
z
njegovim
predalom
.
Tu
je
imel
spravljeno
podarjeno
obleko
in
perilo
in
nekaj
igrač
.
Prestregla
pa
ga
je
Mica
,
da
sam
ne
sme
iti
gledat
,
ker
bo
skril
;
naj
gre
kdo
drugi
,
kdor
hoče
.
Vrbanka
,
sita
tega
zbadanja
in
sumničenja
,
je
hotela
stvar
dognati
do
konca
,
in
ako
bi
se
izkazala
Tončkova
nedolžnost
,
v
strah
prijeti
posla
.
„
Z
menoj
pojdi
,
Tonček
!
“
je
ukazala
in
šla
s
Tončkom
,
ki
je
zaničljivo
pogledal
svoja
nasprotnika
in
mirno
stopal
za
gospodinjo
.
V
predalu
ni
bilo
ničesar
dobiti
;
ko
pa
obrne
Tonček
nedeljsko
suknjo
,
zropočejo
iz
žepa
orglice
.
Bled
je
stal
deček
pred
gospodinjo
in
trgala
se
je
beseda
iz
trepetajočih
ust
:
„
Jaz
jih
nisem
vzel
.
“
Gospodinjo
je
zgrabila
jeza
,
zlasti
ker
se
je
bila
tolikanj
zanesla
na
Tončka
in
tako
upala
,
da
osramoti
zlobo
in
zavist
.
Spoznala
je
,
da
je
njena
dolžnost
preprečiti
,
da
se
ne
ponovi
pregrešek
.
Vzela
je
šibo
in
pod
udarci
se
je
zvijal
ubogi
Tonček
,
da
je
na
glas
zajokala
Lenčika
v
veži
in
prihitela
pogovarjat
mater
.
Tudi
Stanko
je
bil
ves
prepadel
ob
tej
hudi
kazni
.
Le
Tonček
ni
jokal
;
samo
zdaj
pa
zdaj
se
je
čul
izpod
udarcev
tih
ugovor
,
da
ni
storil
on
.
„
No
,
kaj
sem
rekla
?
“
dejala
je
dekla
.
„
Takih
pritepenih
otrok
ni
nič
prida
;
vsi
lažejo
in
kradejo
.
“
„
Ali
boš
še
legal
?
Povej
,
ali
si
vzel
ali
ne
!
“
vpila
je
gospodinja
.
„
Ne
,
nisem
,
“
dejal
je
Tonček
in
zopet
je
pela
šiba
.
„
Oh
,
mama
,
pustite
ga
;
saj
ni
on
vzel
,
“
ihtela
je
Lenčika
.
„
Tja
poklekni
v
kot
,
“
ukazala
je
gospodinja
,
„
in
kleči
,
dokler
ne
priznaš
greha
!
“
Tonček
je
ostal
sam
in
nem
klečal
,
prestrašen
,
da
je
bil
kaznovan
,
dasi
nič
hudega
storil
ni
.
„
Janez
ali
pa
Mica
sta
mi
to
naredila
,
“
si
je
mislil
in
od
gnjeva
se
mu
je
krčilo
mlado
srce
.
Gospodinja
pa
je
vzela
orglice
in
jih
vrgla
hlapcu
po
mizi
,
naj
bolje
pazi
nanje
in
jih
ne
nastavlja
otrokom
.
„
Tako
je
trmast
,
nič
noče
priznati
,
“
je
dejala
možu
.
„
Kaznuj
ga
še
ti
!
“
„
O
Mamka
božja
!
“
dejal
je
ta
in
zmignil
z
rameni
,
„
morebiti
je
pa
nedolžen
.
“
„
Oh
,
mama
,
ali
sme
vstati
Tonček
?
Saj
je
že
dosti
časa
klečal
,
“
prosila
je
Lenčika
.
„
Reci
mu
,
naj
pride
mame
odpuščanja
prosit
,
“
dejal
je
oče
in
Lenčika
je
hitela
prigovarjat
trmastemu
dečku
,
naj
prosi
odpuščanja
.
„
Odpuščanja
!
“
zaihtel
je
Tonček
.
„
Zakaj
?
Saj
nisem
nič
storil
.
Ali
ti
res
misliš
,
da
sem
jaz
vzel
orglice
?
“
„
Oh
,
Tonček
,
vem
,
vem
,
da
jih
nisi
,
“
mu
je
dejala
in
ga
pogledala
s
solznimi
očmi
.
„
Toda
kaj
hočeva
!
Starše
treba
poslušati
;
prosi
jih
vendar
zavoljo
mene
in
jaz
ti
bom
dala
pet
orehov
.
“
Fant
je
ostal
trdovraten
in
klečal
naprej
in
gospodinja
se
je
tolažila
z
mislijo
,
da
zasluži
že
zaradi
trme
kazen
.
Tiho
je
položila
Lenčika
orehe
predenj
in
odšla
;
on
pa
je
prvič
bridko
občutil
vso
svojo
nesrečo
.
Mati
,
ki
ga
je
božala
in
tolažila
,
je
umrla
,
in
očeta
,
ki
bi
ga
branil
kakor
drugi
očetje
svoje
otroke
,
ni
od
nikoder
;
prav
ta
oče
je
kriv
materine
smrti
in
njegove
bede
.
Kakor
strupene
glive
so
začele
poganjati
v
mladem
srcu
sovražne
misli
,
dokler
ga
ni
premagala
utrujenost
.
Naslonil
se
je
z
ramo
ob
zid
,
sedel
na
kolena
in
zaspal
;
dve
solzi
sta
zdrknili
po
obrazu
,
čigar
trde
poteze
je
omečil
spanec
,
in
težak
vzdih
je
pretresel
drobno
telo
.
Tako
ga
je
dobila
gospodinja
in
smilil
se
ji
je
.
Zdramila
ga
je
in
vzdignila
,
naj
gre
večerjat
,
in
večerjo
mu
dala
posebej
,
da
ne
bi
ga
zbadala
družina
.
„
Kje
le
dobiva
Tonček
orehe
?
“
vprašala
je
drugega
dne
zopet
dekla
.
„
Sedem
sem
mu
jih
dala
jaz
,
“
oglasila
se
je
Lenčika
.
„
Kdo
pa
druge
?
“
—
Gospodinja
pa
ni
rekla
nič
,
ampak
začela
paziti
,
sluteč
,
da
se
zopet
nekaj
plete
.
Nekega
popoldne
,
ko
ni
bilo
gospodarja
doma
,
se
je
odpravila
v
zelnik
in
poslala
otroke
naprej
.
Takoj
pa
se
je
vrnila
po
spodnji
strani
in
zapazila
,
da
je
dekla
že
na
hodniku
.
Tiho
je
šla
za
njo
in
čakala
za
priprtimi
durmi
.
Pod
stopnicami
,
ki
so
držale
pod
streho
,
je
stala
velika
skrinja
,
kjer
so
bili
shranjeni
orehi
,
suhe
hruške
,
krhlji
in
češplje
.
Zaškripal
je
pokrov
,
zaropotali
suhi
orehi
in
zopet
se
zaprla
skrinja
.
Tiho
se
je
vrnila
dekla
na
hodnik
in
natresla
v
Tončkov
predal
orehov
in
pokrila
jih
z
njegovo
obleko
.
Pogledala
je
svetlo
po
vseh
kotih
in
zletela
po
stopnicah
dol
.
Gospodinjo
je
stresala
jeza
;
da
bi
mogla
zavist
roditi
toliko
zlobe
,
ni
mogla
pojmiti
.
Inako
se
ji
je
storilo
,
ko
se
je
spomnila
dečka
,
ki
je
trpel
toliko
krivico
.
Ko
so
se
vrnili
otroci
s
polja
,
ga
je
gospodinja
poklicala
,
peljala
k
skrinji
in
pokazala
mu
nasute
orehe
.
Tonček
je
prebledel
,
padel
na
kolena
in
vzdignil
roke
:
„
Mama
,
mama
,
jaz
jih
nisem
vzel
!
“
„
Nič
se
ne
hoj
,
Tonček
,
“
ga
je
pomirila
.
„
Jaz
vem
,
da
jih
nisi
ti
vzel
in
tudi
orglic
ne
,
ampak
podvrgla
ti
jih
je
hudobna
tatica
.
Jaz
ti
jih
pa
podarim
cel
pehar
in
kupila
ti
bom
nov
klobuk
,
ker
si
trpel
nedolžen
.
“
„
Ali
še
zmeraj
tistih
sedem
tareš
?
“
vprašala
je
Mica
,
ko
je
šla
s
škafom
mimo
.
„
O
ne
,
“
oglasila
se
je
med
vežnimi
vrati
gospodinja
;
„
to
so
pa
tisti
,
ki
si
jih
ti
nakradla
.
“
In
pristopil
je
gospodar
:
„
Mamka
božja
!
Kakšnega
vraga
smo
imeli
pod
streho
!
Kar
precej
se
poberi
in
če
stegneš
še
jezik
,
te
naznanim
žandarjem
.
“
„
Pred
menoj
boš
pa
še
izpraznila
svojo
skrinjo
,
da
mi
ne
odneseš
,
kar
ni
tvojega
,
“
hudovala
se
je
gospodinja
.
Tončku
se
je
olajšalo
srce
,
ko
je
odšla
hudobna
dekla
.
Janez
pa
ga
je
še
pisano
gledal
,
dasi
ni
črhnil
besede
,
in
deček
se
ga
je
bal
,
ker
je
bil
spoznal
,
da
nedolžnost
ne
obvaruje
vselej
nesreče
.
Tako
ni
mogel
spati
neko
noč
.
Vstal
je
iz
postelje
,
naslonil
se
na
omreženo
okno
in
zrl
v
nočno
nebo
,
koder
so
plavali
raztrgani
oblački
in
zakrivali
in
odkrivali
svetli
krajec
bežeče
lune
.
Premišljeval
je
,
kaj
bi
se
bilo
zgodilo
,
ako
bi
bila
gospodinja
zopet
njega
obdolžila
tatvine
.
Morebiti
bi
ga
bila
zapodila
od
hiše
ali
celo
ovadila
žandarjem
,
kakor
je
zagrozil
gospodar
dekli
,
in
on
bi
bil
zaprt
v
grozni
ječi
,
o
kakršnih
pripovedujejo
pravljice
.
Bridko
čustvo
zapuščenosti
mu
je
zopet
napolnilo
dušo
in
misli
so
mu
splavale
za
materjo
tam
doli
na
pokopališču
.
„
In
še
križa
nima
na
grobu
in
črez
leto
še
sam
ne
bom
vedel
več
,
kje
da
počiva
.
“
Ko
tako
premišljuje
,
se
mu
zazdi
,
kakor
če
bi
se
nekaj
gibalo
po
dvorišču
.
Radovednost
ga
zdrami
in
bistro
oko
mu
pokaže
temno
senco
,
ki
se
je
ločila
od
hleva
in
oprezno
šla
črez
dvorišče
proti
hiši
.
Tonček
je
pritisnil
glavo
na
mrežo
,
da
bi
sledil
prikazni
,
ki
se
je
kmalu
skrila
za
hišo
.
Hkrati
je
popraskalo
po
zidu
kakor
z
žrebljem
in
Tončku
so
šinile
v
glavo
pripovedke
o
roparjih
,
da
so
se
mu
zježili
lasje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
leze
razbojnik
v
hišo
,
ki
bo
pomoril
gospodarja
in
gospodinjo
,
otroke
pa
odgnal
v
skalno
duplino
.
Začel
je
klicati
Stanka
,
Lenčiko
,
od
začetka
bolj
tiho
,
potem
glasneje
.
Oglasil
se
je
iz
hrama
gospodar
,
kaj
da
je
.
„
Razbojnik
leze
v
hišo
in
nas
bo
.
“
„
Le
lezi
zopet
,
Tonček
,
in
zaspi
!
Tebi
se
je
sanjalo
,
“
miril
je
gospodar
in
dejal
tiho
ženi
:
„
O
razbojnikih
se
mu
sanja
,
ker
si
ga
ti
tako
pretepla
.
—
Le
zaspi
zopet
!
“
„
Meni
se
ni
sanjalo
,
“
trdil
je
Tonček
.
„
Z
očmi
sem
videl
,
kako
je
prišel
ropar
proti
hiši
,
in
slišal
,
kako
je
lezel
po
zidu
.
“
Gospodar
je
trdil
,
da
so
to
sanje
,
Tonček
,
da
ne
,
toliko
časa
,
da
se
je
napravil
Vrban
,
da
gre
pogledat
,
če
se
ni
morebiti
kaj
zgodilo
pri
živini
.
Tonček
se
je
stisnil
k
njemu
in
šla
sta
na
dvorišče
.
„
Tod
je
šel
,
“
pokazal
je
Tonček
proti
kleti
in
Vrban
je
zapazil
pod
oknom
v
klet
klepalni
stolček
,
kar
se
mu
ni
še
zdelo
sumno
;
kajti
je
bil
v
okno
vdelan
močan
železen
križ
.
A
ko
stopi
bliže
,
zagleda
,
da
je
križ
zasukan
,
na
dveh
straneh
ali
izdrt
ali
prepiljen
in
obrnjen
tako
,
da
pušča
dve
odprtini
.
Vrban
je
videl
zadosti
.
Brž
zasuče
nazaj
v
okno
železni
križ
,
prisloni
k
oknu
težko
trugo
za
gramoz
in
pošlje
Tončka
spat
,
češ
,
da
je
ropar
ujet
in
ostane
on
na
straži
.
Koga
da
ima
ujetega
,
to
je
vedel
;
saj
so
bila
vrata
v
hlev
odprta
in
Janezovo
ležišče
prazno
.
Sedeč
na
trugi
se
je
tiho
muzal
,
ko
je
poskušal
ujetnik
najprej
lahno
odriniti
,
potem
s
silo
odvaliti
težko
trugo
.
Ko
pa
se
je
zdanilo
in
so
začeli
ljudje
hoditi
mimo
,
je
poslal
po
žandarja
v
Šmarjeto
.
Kmalu
je
izvlekel
ta
izza
soda
Janeza
,
ki
je
bil
prilezel
v
klet
z
veliko
prepleteno
steklenico
,
da
se
preskrbi
za
en
teden
ali
dva
s
hruševcem
.
„
Tonček
,
ti
si
priden
;
kaj
naj
ti
kupim
na
semnju
?
“
vprašal
je
Vrban
.
„
Križ
za
na
grob
moji
mami
,
“
je
dejal
Tonček
in
takoj
ga
je
naročil
pri
mizarju
gospodar
,
kupil
mu
pa
tudi
lesenega
konjička
,
kakršnega
Stanku
.
Prišla
je
jesen
in
otroci
so
začeli
hoditi
v
šolo
v
Šmarjeto
.
Tonček
je
dobil
novih
tovarišev
in
novih
prijateljev
.
Poleg
njega
je
sedel
Čurnov
Jože
,
ki
je
imel
čudovito
lepo
leseno
sabljo
z
železnim
ročajem
,
ki
mu
ga
je
bil
pritrdil
starejši
brat
ključavničar
,
poleg
tega
Frtinov
Martin
,
ki
je
skakal
najdelj
in
znal
pse
tako
oponašati
,
da
so
se
mu
zvečer
oglašali
po
vsej
vasi
,
potem
Jarjevčev
Lojze
,
ki
je
imel
piščalko
na
tri
luknje
,
da
se
je
izpreminjal
glas
neizrečeno
lepo
,
in
potem
dobrodušni
Žgurjev
Blaž
,
ki
ni
znal
ne
plavati
ne
plezati
,
ki
si
ni
znal
narediti
niti
vrbove
piščalke
,
niti
bezgove
puške
,
ki
mu
ni
šlo
v
glavo
ne
branje
ne
pisanje
in
števanka
samo
s
petimi
in
desetimi
.
Učitelj
Kragulj
je
imel
tega
Blaža
za
lenuha
in
poredneža
;
kajti
si
ni
mogel
misliti
,
da
bi
njegov
pouk
ne
zbistril
glave
največjemu
butcu
,
ki
bi
imel
količkaj
dobre
volje
.
Saj
je
vendar
tako
važno
poudarjal
,
da
je
dušeslovje
temelj
vzgoji
,
da
mora
učitelj
poznati
duše
učencev
,
k
čemur
treba
bistrega
očesa
in
bogate
izkušnje
,
dveh
vrlin
,
s
katerima
se
je
tolikanj
ponašal
.
Ker
je
torej
Kragulj
natanko
poznal
srca
svojih
učencev
,
mu
ni
bilo
treba
,
kadar
se
je
kaj
zagrešilo
v
šoli
,
nobenega
preiskovanja
.
Z
bistrim
očesom
in
bogato
izkušnjo
je
takoj
zasledil
krivca
,
Žgurjevega
Blaža
;
kajti
med
tem
,
ko
so
mu
vsi
drugi
mirno
in
moško
zrli
v
obraz
,
bodisi
v
svesti
si
svoje
nedolžnosti
,
bodisi
iz
predrznosti
,
je
Blaž
,
kriv
ali
nekriv
,
vselej
pobesil
oči
pod
bistrim
pogledom
in
zardeval
,
čuteč
,
kako
izdajalsko
se
ozirata
vanj
Kramarjeva
sinova
,
Adolf
in
Albin
,
in
plah
se
umikal
v
klop
pred
učiteljem
,
ki
je
kričal
:
„
Že
zopet
ta
poredni
Blaž
!
“
Tončku
se
je
smilil
ubožec
;
in
če
si
v
šoli
ni
upal
potegniti
se
zanj
,
branil
ga
je
zunaj
šole
proti
razposajenim
sošolcem
,
zlasti
Kramarjevima
dvema
,
katerima
je
rastel
greben
,
ker
sta
čutila
,
da
se
ravna
ž
njima
v
šoli
in
zunaj
šole
drugače
,
obzirneje
nego
z
drugo
mladino
.
„
Zakaj
se
ne
zagovarjaš
v
šoli
,
Blaž
,
“
očital
mu
je
nekoč
Tonček
,
ko
ga
je
spremljal
domov
,
„
in
zakaj
pustiš
,
da
te
po
šoli
tako
sujejo
in
pehajo
!
Lej
,
ti
si
močnejši
od
vseh
teh
,
ki
se
norca
delajo
iz
tebe
.
Zakaj
se
ne
braniš
?
“
„
Beži
,
beži
,
Tonček
,
“
je
dejal
Blaž
.
„
Pusti
norce
,
ki
bodo
norci
ostali
.
Kadar
se
naveličajo
,
bo
pa
mir
.
Toda
v
šoli
je
res
čudno
.
Kolikrat
sem
že
sklenil
,
da
danes
izpregovorim
,
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
.
A
me
pogleda
učitelj
tako
strupeno
in
Adolf
se
mi
zareži
tako
grdo
,
da
takoj
spoznam
,
da
ne
zmorem
,
in
srce
mi
upade
.
Toda
.
naj
bo
,
kakor
hoče
,
v
božjem
imenu
.
Tri
leta
in
pol
že
hodim
v
šolo
in
ne
bom
več
dolgo
.
Potem
pa
vržem
knjige
v
peč
,
da
me
ne
bodo
spominjale
Kragulja
in
njegove
šibe
.
—
Koliko
je
že
sedemkrat
sedem
?
“
„
49.
“
„
Kako
dobro
glavo
imaš
ti
,
Tonček
!
Lej
,
jaz
sem
pa
to
že
tolikrat
slišal
,
a
vedno
pozabim
.
49
,
49.
Ali
mi
verjameš
,
da
ne
bom
vedel
jutri
več
?
Lahko
noč
,
Tonček
!
49
,
49.
“
Še
nekaj
časa
se
je
čula
ta
številka
iz
Žgurjeve
veže
,
kjer
je
bil
izginil
Blaž
.
V
šoli
je
imel
ta
siromak
še
druge
sitnosti
.
Kakor
gleda
vsak
človek
,
da
si
olajša
delo
,
tako
je
nastavljal
Kragulj
iz
zložnosti
,
oprte
na
pedagoške
razloge
,
v
šoli
nadzornike
,
ki
so
pazili
na
součence
.
Adolf
in
Albin
,
oba
sta
bila
taka
paznika
,
katerima
nadzorništvo
ni
bilo
samo
časten
posel
,
ampak
tudi
vir
raznih
dohodkov
.
Polagoma
in
kakor
po
črtežu
sta
navajala
součence
,
da
so
jima
donašali
šišk
,
ježic
,
sadja
,
ptičev
ali
kar
si
bodi
.
Kdor
se
ni
odkupil
,
temu
se
je
slabo
godilo
,
ker
sta
ga
brata
tožila
,
in
veliko
je
trpel
Blaž
,
ker
jima
ni
mogel
nikoli
prav
ustreči
.
Kar
pa
sta
bila
vaškega
mogotca
sinova
med
učenci
,
to
med
učenkami
njih
sestra
Ema
,
ki
je
bila
lepše
oblečena
od
drugih
in
rada
pripovedovala
vrstnicam
,
da
pojde
črez
leto
v
mestne
šole
.
Tonček
,
hud
demokrat
,
ni
mogel
trpeti
ne
nje
ne
bratov
.
„
Adolf
in
Albin
sta
goljufa
;
jaz
jima
ne
dam
nič
.
Če
me
zatožita
,
se
bom
zagovarjal
,
in
če
ne
bo
izdalo
,
ju
pretepem
.
“
To
je
Tonček
zagrozil
obema
dečkoma
tako
resno
,
da
sta
mu
takoj
verjela
.
—
Lenčika
pa
je
imela
lep
orehov
malin
,
ki
ga
je
bil
on
izdolbel
.
Adolfu
je
bil
všeč
in
Lenčika
mu
ga
je
že
hotela
dati
,
iz
strahu
,
da
jo
zatoži
.
Toda
Tonček
je
ugovarjal
:
„
Ti
si
najmirnejša
izmed
vseh
deklic
;
kako
se
more
tebi
kaj
zgoditi
!
“
Lenčika
ga
je
poslušala
in
ni
dala
malina
Adolfu
.
Ko
so
bili
pa
črez
par
dni
razposajenci
zopet
razsajali
pred
šolo
in
zaprašili
sobo
,
je
učitelj
najprej
kaznoval
Blaža
in
potem
vprašal
,
kdo
da
je
še
skakal
.
Tedaj
je
vstal
Adolf
in
naznanil
Lenčiko
.
„
To
ni
res
,
“
je
rekel
Tonček
in
planil
po
konci
.
„
Ti
paglavec
!
“
je
zakričal
učitelj
.
„
Kdo
te
je
kaj
vprašal
!
Ali
boš
molčal
?
Sem
klečat
,
ti
in
Vrbanova
razposajenka
!
“
Lenčika
se
je
branila
,
da
je
bila
mirna
,
prosila
in
jokala
;
a
nič
ni
pomagalo
.
Ona
je
klečala
in
ihtela
na
eni
strani
,
Tonček
na
drugi
in
v
sredi
Blaž
.
Toda
ta
dva
nista
jokala
;
Blaž
je
mirno
premišljeval
,
zakaj
da
kleči
;
Tonček
pa
je
srepo
gledal
predse
,
in
kadar
se
je
obrnil
učitelj
,
pokazal
Adolfu
stisnjeno
pest
.
Po
šoli
ga
je
že
čakal
za
oglom
,
in
ko
se
je
prikazal
,
skočil
vanj
kakor
maček
,
potegnil
ga
na
tla
in
lasal
in
tepel
na
veliko
veselje
součencev
,
ki
so
zagnali
glasen
krik
.
„
Stanko
,
ne
povej
doma
,
“
prosila
je
Lenčika
med
potom
in
glas
se
ji
je
trgal
,
„
da
sem
bila
kaznovana
.
“
„
Kaj
pa
to
!
Saj
si
bila
po
nedolžnem
,
“
menil
je
Tonček
.
„
Adolfu
sem
pa
že
toliko
pokazal
,
da
te
ne
bo
več
tožil
.
“
„
Ti
pa
si
moral
zaradi
mene
klečati
,
revež
.
Ali
te
kaj
bole
kolena
?
“
popraševala
je
in
prijela
ga
za
roko
.
„
Kaj
pa
misliš
,
Lenčika
!
Meni
ni
to
nič
.
“
„
In
jutri
boš
zopet
kaznovan
!
“
„
Če
me
zatoži
Adolf
,
pretepem
ga
še
bolj
.
Bom
videl
,
kdo
se
bo
prej
naveličal
.
“
Vrbanka
doma
pa
je
takoj
zapazila
,
da
je
jokala
Lenčika
,
in
uganila
,
da
je
bila
kaznovana
;
a
kot
mati
je
rada
verjela
,
da
se
ji
je
zgodila
krivica
,
in
ker
je
baš
jemala
kruh
iz
peči
,
je
dala
prvi
hlebček
Tončku
.
„
Nad
Kramarja
pojdem
pa
sama
,
“
je
dejala
,
„
in
če
bo
Kramarjev
še
tožil
moje
otroke
,
mu
ne
dam
skupiti
nobenega
krajcarja
.
“
Drugega
dne
so
šli
otroci
zopet
v
šolo
,
Stanko
radoveden
,
kaj
da
se
bo
zgodilo
,
Lenčika
v
strahu
,
da
bo
Tonček
kaznovan
,
in
ta
zamišljen
,
kako
da
bo
pretepel
v
tem
slučaju
Adolfa
.
Pisano
sta
se
pogledala
v
šoli
nasprotnika
,
da
je
takoj
vedel
Tonček
,
pri
čem
da
je
.
In
res
.
Komaj
je
vstopil
učitelj
,
pričela
se
je
tožba
.
Od
učitelja
postavljen
nadzorovalec
je
bil
tepen
!
To
je
kričalo
po
kazni
.
„
Ven
,
predrzni
Amerikanec
!
“
zakričal
je
učitelj
in
—
umolknil
;
kajti
odprla
so
se
vrata
in
prikazal
se
je
pravi
,
istiniti
okrajni
nadzornik
,
čigar
prihoda
Kragulju
ni
bil
naznanil
nekolegijalni
tovariš
sosednje
župnije
.
„
Pojdi
zdaj
v
klop
!
“
je
dejal
mirno
in
prijazno
Kragulj
.
„
Kaj
pa
je
zagrešil
?
“
je
vprašal
nadzornik
,
in
učitelj
je
začelj
naštevati
grehe
Tončkove
,
da
je
trmast
,
jezikav
,
nepokoren
in
pretepač
,
ki
je
napadel
součenca
brez
povoda
,
součenca
nadzornika
.
„
Jaz
sem
ga
tepel
zato
,
“
postavil
se
je
Tonček
,
„
ker
toži
po
krivem
sošolce
,
in
je
bil
zatožil
Lenčiko
,
da
je
morala
klečati
.
Kdor
mu
noče
nositi
igrač
,
tega
toži
.
Žgurjevega
Blaža
,
Gostičevega
Tineta
,
Sobantovega
Lojzeta
je
bil
tudi
zatožil
po
krivem
.
“
„
Mene
tudi
,
mene
tudi
!
“
vpili
so
učenci
„
Tiho
,
mirujte
!
“
vpil
je
vmes
ves
rdeč
učitelj
.
„
Tak
paglavec
!
“
jezil
se
je
Kragulj
,
ko
je
minula
šola
,
proti
nadzorniku
.
„
Na
njem
se
vidi
resnica
pregovora
,
da
jabolko
ne
pade
daleč
od
drevesa
.
Oče
se
mu
potepa
po
Ameriki
in
mati
je
bila
lahkomiselna
ženska
.
“
Nadzornik
pa
je
trdil
,
da
je
s
takimi
nesrečnimi
otroki
ravnati
tem
rahleje
in
nežneje
,
zdržavati
se
priimkov
in
telesnih
kazni
,
ki
ponižujejo
kaznovalca
bolj
nego
kaznjenca
,
da
lepa
beseda
čuda
dela
.
„
Teorija
,
gospod
nadzornik
,
teorija
!
Praksa
je
vsa
drugačna
.
“
„
Tako
govore
ljudje
,
ki
jih
ne
izuči
ne
teorija
ne
praksa
.
Poskusite
enkrat
spraviti
teorijo
v
prakso
!
“
„
Kolikrat
sem
že
poskusil
!
A
vedno
brez
uspeha
.
Jaz
sem
star
praktik
.
“
„
Starost
se
vam
pozna
,
praksa
ne
.
Zakaj
nastavljate
ovaduhe
,
ki
jih
imenujete
nadzornike
?
“
„
Zato
,
da
je
mir
in
red
pred
poukom
.
Jaz
ne
morem
požirati
prahu
,
ki
ga
vzdigujejo
ti
paglavci
;
svojih
pljuč
nisem
ukradel
.
“
„
Nadzorujte
sami
vestneje
in
ne
bo
vam
treba
požirati
prahu
;
a
zaradi
vaše
zanikarnosti
ne
smejo
trpeti
nedolžni
učenci
.
Ta
revež
se
mi
vidi
popolnoma
nedolžen
.
To
so
izpričali
součenci
,
ki
so
često
pravičnejši
med
seboj
nego
učitelj
nad
njimi
.
“
Tako
izpodbudljivo
je
govoril
nadzornik
in
odpravil
se
z
mirno
vestjo
,
da
je
ukrenil
mnogo
dobrega
.
Učitelj
Kragulj
pa
si
je
mislil
svoje
,
da
je
praksa
več
vredna
nego
teorija
,
da
je
svet
drugačen
,
nego
se
izza
zelene
mize
vidi
,
in
da
bo
o
prvi
priložnosti
izbil
Amerikancu
upornega
duha
.
Tončka
pa
so
spremljali
skozi
vas
sošolci
v
slovesnem
izprevodu
.
Vsak
mu
je
hotel
biti
najbližji
,
vsak
govoriti
ž
njim
;
tako
so
ga
občudovali
in
radi
imeli
.
Tonček
pa
je
porinil
klobuk
na
tilnik
in
zmignil
z
rameni
,
češ
,
da
se
nič
ne
meni
,
če
ga
tudi
ubije
učitelj
;
ampak
pravica
da
se
mora
izkazati
.
Z
žarečimi
očmi
ga
je
pogledovala
Lenčika
;
zdel
se
ji
je
nekaj
višjega
in
posebnega
in
ponašala
se
je
,
da
sta
si
prijatelja
in
skupaj
doma
.
Stanko
pa
je
molčal
in
zavidal
Tončku
slavo
,
nevoljen
,
da
ne
uživa
on
tolikega
spoštovanja
.
Kar
je
rekel
Tonček
,
to
se
je
igralo
,
in
tja
so
šli
drugi
,
kamor
se
je
obrnil
on
;
da
,
Stanku
se
je
celo
dozdevalo
,
da
nimajo
starši
njega
,
sina
,
nič
rajši
nego
Tončka
,
da
Lenčika
rajša
z
onim
hodi
in
z
onim
govori
.
Po
Tončku
se
spne
sultan
najprej
,
kadar
pridejo
iz
šole
;
Tončku
skočita
na
rame
obe
mački
,
belka
in
rjavka
,
in
vihata
repove
ob
njegovi
glavi
;
njega
se
tiščita
in
godeta
obe
,
kadar
sedi
,
in
vendar
sta
trpeli
precej
,
predno
ji
je
bil
naučil
Tonček
skakati
črez
palico
.
Nevolja
je
rodila
žaljive
besede
,
in
ker
ni
molčal
Tonček
,
so
se
pričeli
prepiri
,
katere
je
ta
hitro
pozabljal
,
dočim
se
je
Stanko
vselej
dolgo
časa
grdo
držal
.
To
napetost
sta
kmalu
zapazila
gospodar
in
gospodinja
.
Poskušala
sta
Stanku
dopovedati
,
da
se
mu
ne
godi
krivica
,
če
se
lepo
ravna
s
Tončkom
,
ki
je
tako
usmiljenja
vreden
;
da
ni
moško
,
vsako
malenkost
zameriti
in
se
kislo
držati
;
da
naj
zahvali
Boga
,
ki
mu
je
dal
dobre
starše
,
da
mu
ni
treba
kruha
prositi
po
tujih
hišah
.
„
Tončku
je
pa
res
hudo
po
tujih
hišah
,
“
je
oponesel
Stanko
.
„
Saj
ga
imate
vsi
rajši
nego
mene
.
Njemu
se
smejete
,
če
kaj
pove
;
njega
hvalite
,
če
kaj
stori
;
on
je
črez
vse
priden
in
črez
vse
bistroumen
.
“
Mati
je
premišljevala
,
kako
bi
bilo
odpomoči
;
zakaj
Stanko
ni
samo
čim
dalje
tem
hujše
črtil
Tončka
,
ampak
odtujeval
se
je
tudi
staršem
in
pusto
in
mrzlo
se
vedel
proti
domačim
vsem
.
Tako
je
teklo
leto
za
letom
in
vrstili
se
hitro
veseli
,
počasi
žalostni
dnevi
in
zopet
je
prišla
zima
in
pobelila
hrib
in
dol
.
Ob
bregovih
je
zamrzaval
potok
;
visok
gozd
je
mirno
dremal
in
oreh
pred
hišo
je
kakor
v
sanjah
stresel
zdaj
pa
zdaj
droben
sneg
s
kosmatih
vej
;
pod
sivim
težkim
nebom
so
plavale
s
trudnimi
peroti
vrane
in
sedale
na
visoke
smreke
,
gozdni
ptiči
pa
so
iskali
po
dvorišču
in
po
kolovozu
pičle
hrane
.
Prišel
je
večer
sv.
Miklavža
in
tri
pehare
je
nastavila
po
stari
navadi
Lenčika
v
sobici
.
„
Čemu
Tončku
,
ki
je
hlapec
!
“
je
dejal
Stanko
in
vrgel
en
pehar
proč
.
„
Pusti
ga
Tončku
!
“
je
zavrnila
mati
.
„
Sv.
Miklavž
je
zadosti
bogat
,
da
prinese
lahko
vsem
trem
.
“
In
res
je
prinesel
sv.
Miklavž
vsem
trem
enako
.
„
Ljuba
Mamka
božja
!
“
je
dejal
Vrban
svoji
ženi
.
„
Kaj
bo
iz
tega
fanta
,
ki
je
tako
nevoščljiv
!
“
Tonček
je
zalegel
Vrbanu
že
za
malega
hlapca
in
dobival
primerno
plačo
.
Ko
je
izostal
iz
šole
,
je
znal
brati
,
pisati
in
računati
,
in
ko
je
pri
izpraševanju
za
Veliko
noč
zastavil
župnik
vprašanje
,
ali
sta
sv.
Jožef
in
Marija
na
bega
v
Egipt
molila
litanije
ali
rožni
venec
,
in
so
bistroumnejši
menili
,
da
litanije
Matere
božje
,
in
bolj
bogaboječi
,
da
oboje
,
je
on
moško
razložil
,
da
ne
tega
ne
onega
.
Kar
čudili
so
se
mu
pismouki
po
Šmarjeti
.
Stanko
ga
pa
ni
rajši
imel
zaradi
tega
in
ta
sovražnost
je
bolela
Tončka
tem
bolj
,
čim
tesneje
ga
je
vezala
hvaležna
ljubezen
z
ostalo
družino
.
Skušal
je
pridobiti
Stanka
z
malimi
uslugami
.
Če
so
metali
v
tarčo
,
nalašč
ni
zadel
;
če
sta
se
poskušala
,
kdo
je
močnejši
,
je
nalašč
padel
;
a
Stanko
je
hitro
pregledal
zvijačo
in
se
jezil
,
da
se
norca
dela
iz
njega
.
Ko
mu
pa
nekoč
ponudi
Tonček
jabolko
,
ga
zavrne
Stanko
:
„
Kaj
boš
dajal
ti
meni
,
ki
živiš
ob
miloščini
!
“
„
Jaz
ob
miloščini
!
“
vzkipel
je
Tonček
.
„
Ali
si
ne
služim
kruha
z
delom
?
Ali
ne
delam
pridneje
nego
vsak
hlapec
?
“
„
Kakšne
besede
zopet
!
“
mirila
je
Lenčika
,
ki
je
prihitela
na
kričanje
.
„
Stanko
mi
očita
,
da
živim
ob
miloščini
,
“
se
je
zagovarjal
Tonček
,
ki
so
mu
silile
solze
v
oči
.
„
Meni
hoče
ukazovati
Tonček
,
“
vpil
je
Stanko
;
„
a
jaz
sem
tu
doma
,
on
pa
ne
,
in
moj
oče
je
tu
gospodar
;
kje
pa
je
Tončkov
oče
,
kaj
?
Mene
ne
bo
sukal
ta
Amerikanec
.
“
Zdaj
pa
je
skočil
Tonček
v
Stanka
:
„
Kaj
,
ti
me
boš
sramotil
,
ti
!
“
in
pritisnil
ga
k
zidu
.
„
Sram
te
bodi
,
Tonček
!
“
je
zavpila
Lenčika
.
„
Kaj
počneš
!
“
In
Tonček
je
izpustil
Stanka
,
pobesil
oči
in
odšel
na
hlev
.
Na
hlevu
se
je
vrgel
v
seno
,
zakril
si
obraz
in
bridko
jokal
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
mu
trga
življenje
.
Da
bi
lahko
šel
,
kamor
si
bodi
,
to
je
vedel
;
saj
so
ga
skrivaj
nagovarjali
kmetje
,
naj
pride
k
njim
služit
;
a
nikdar
mu
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
se
ločil
od
Vrbanove
hiše
,
ki
ga
je
bila
tako
prijazno
sprejela
,
kjer
sta
ga
rada
imela
oče
in
mati
in
Lenčika
.
Že
mu
je
bilo
žal
,
da
se
je
bil
tako
izpozabil
v
jezi
,
ko
je
prilezla
za
njim
Lenčika
in
ga
oštela
,
da
je
tako
grdo
ravnal
s
Stankom
.
Tonček
je
molčal
in
stokal
.
„
Ali
nimaš
nobene
besede
?
“
hudovala
se
je
ona
.
„
Pojdi
z
menoj
,
da
potolaživa
Stanka
.
“
„
Oh
,
pusti
me
,
Lenčika
,
pusti
me
!
Jaz
ne
morem
.
Tebe
prosim
odpuščanja
,
če
sem
te
razžalil
,
Stanka
pa
ne
,
ker
razžalil
je
on
mene
.
Kaj
morem
jaz
zato
,
da
nimam
očeta
in
da
sem
revež
!
Če
pa
dobivam
hrane
pri
vas
,
saj
delam
,
kolikor
morem
.
“
„
Stanko
govori
nepremišljeno
,
ti
pa
ravnaš
nepremišljeno
;
oba
sta
kriva
.
Zamera
pa
ne
sme
ostati
črez
noč
.
Vstani
!
“
Prijela
ga
je
za
roko
in
vlekla
za
seboj
;
on
pa
se
je
ustavljal
.
„
Za
mojo
besedo
se
tudi
ne
zmeniš
več
,
Tonček
?
“
se
je
jezila
.
„
Veš
kaj
?
Ti
si
hudoben
.
Nič
več
te
ne
bom
rada
imela
.
“
Izvlekla
ga
je
iz
sena
in
pripeljala
v
hišo
,
kjer
je
Stanko
pri
peči
jezo
kuhal
.
Precej
se
je
obrnil
v
stran
,
ko
sta
stopila
predenj
,
in
ostavil
sobo
in
skril
se
jima
,
ko
sta
hitela
za
njim
.
„
Kolik
križ
je
s
fanti
!
“
tožila
je
Lenčika
.
„
Za
vsako
besedo
zamera
in
za
vsako
zamero
pretep
.
Sram
vaji
bodi
obeh
!
“
Pri
večerji
so
bili
tiho
vsi
trije
in
držali
se
napeto
.
Starša
sta
takoj
zapazila
,
da
jim
je
prišlo
zopet
kaj
navzkriž
,
in
ker
ni
hotel
povedati
ničesar
ne
Stanko
ne
Tonček
,
je
poklicala
mati
Lenčiko
in
zvedela
vse
.
Posvetovala
se
je
z
možem
,
kaj
bo
storiti
.
„
Skupaj
ne
moreta
ostati
.
Stanko
ga
ne
more
trpeti
in
mu
dela
krivico
;
a
pomagati
je
težko
.
Narazen
morata
.
Naj
gre
Tonček
služit
,
kam
daleč
od
nas
,
da
se
ne
bosta
videla
nekaj
časa
;
potem
se
morda
pomirita
in
zopet
sprijaznita
.
“
„
Oh
,
Mamka
božja
,
“
dejal
je
gospodar
,
„
ali
ni
škoda
,
da
bi
šel
služit
!
Večen
hlapec
ostane
in
tak
bistroumen
fant
!
Danes
še
bom
govoril
z
njegovim
varihom
in
v
ponedeljek
ga
popeljem
v
Ljubljano
h
Gornikovemu
Mihi
,
ki
je
tam
za
kovača
in
ga
vsi
hvalijo
.
V
Šmarjeti
je
kovač
Šimek
že
star
,
ne
vidi
skoro
nič
in
nam
zakuje
vse
konje
.
Tonček
lahko
prevzame
kovačijo
za
njim
.
Nekaj
si
bo
prihranil
kot
pomočnik
,
nekaj
mu
pomoremo
mi
in
tako
pojde
.
“
Kakor
je
sklenil
Vrban
,
tako
je
storil
.
Drugi
dan
je
prišel
krojač
in
umeril
Tončku
novo
obleko
,
zvečer
je
priropotal
s
kopiti
črevljar
in
kar
nastanil
se
v
hiši
in
gospodar
je
prinesel
usnja
in
kož
za
Tončkove
črevlje
.
Po
večerji
pa
je
poklical
Vrban
dečka
k
sebi
in
mu
začel
pripovedovati
,
kako
je
že
dorasel
,
zdrav
in
krepak
,
in
kako
bilo
škoda
,
če
bi
se
ne
izučil
v
mladosti
.
„
Jaz
te
popeljem
v
Ljubljano
.
V
štirih
letih
si
izučen
,
potem
greš
malo
po
svetu
pogledat
,
kako
drugje
kujejo
,
in
potem
,
če
Bog
da
in
Mamka
Božja
,
se
zopet
vidimo
v
Šmarjeti
.
Baš
prav
boš
prišel
za
naslednika
staremu
Šimku
,
če
bo
še
učakal
.
“
Tonček
je
nekoliko
pobledel
in
molče
prikimal
.
Dolgo
pa
ni
mogel
zaspati
to
noč
.
Na
mah
je
bil
pozabil
prepira
s
Stankom
in
vseh
drugih
neprijetnosti
;
kakor
en
sam
lep
solnčen
dan
so
se
mu
zdela
prošla
leta
pod
Vrbanovo
streho
.
Ah
,
nastopil
pa
je
mrak
in
sivi
oblaki
se
valé
izza
gore
in
zdaj
pa
zdaj
se
posveti
in
dalnji
otli
grom
napoveduje
viharno
noč
.
Zjutraj
je
bil
Tonček
zgodaj
po
konci
in
hitel
živini
klast
.
To
kravo
je
malo
pogladil
,
ono
popraskal
med
rogovi
in
sivca
objel
,
ki
je
obračal
ušesa
in
oči
za
njim
in
stegoval
hrapavi
jezik
,
da
bi
ga
dosegel
.
Ko
pa
je
zaklicala
na
pragu
Lenčika
:
„
Tonček
,
jest
!
“
je
stresel
seno
in
slamo
z
obleke
in
šel
v
hišo
h
kosilu
,
ki
je
bilo
zanj
podobno
sedmini
.
Tiho
je
šel
po
kosilu
zopet
na
delo
,
odmetaval
sneg
,
žagal
in
klal
drva
s
hlapcem
in
kakor
v
megli
so
mu
tavale
misli
,
obračale
se
sedaj
nazaj
v
prošlost
,
sedaj
naprej
v
tuji
kraj
in
čas
.
Stanko
se
ga
je
ogibal
,
Lenčika
pa
ga
je
iskala
,
da
bi
ga
tolažila
,
a
ni
mogla
dobiti
prave
besede
.
Ko
sta
se
v
nedeljo
vračala
od
maše
,
sama
,
tiha
in
žalostna
,
ga
je
nedaleč
od
hiše
ustavila
:
„
Tonček
,
jutri
pojdeš
in
dolgo
se
ne
bova
videla
.
Morebiti
se
ti
bo
katerikrat
hudo
godilo
.
Vidiš
,
tukaj
ti
dam
jaz
dvajsetico
,
ki
sem
si
jo
vzela
iz
škrabca
.
“
„
Jaz
ne
vzamem
,
“
se
je
branil
Tonček
.
„
Ti
moraš
,
“
ga
je
zavrnila
.
„
Ti
se
jeziš
,
da
noče
Stanko
od
tebe
nič
vzeti
;
ali
si
ti
boljši
?
In
ti
še
tistega
izgovora
nimaš
kakor
Stanko
,
ker
ti
boš
dvajsetico
bolj
potreboval
nego
jaz
,
“
in
stisnila
mu
jo
je
v
žep
.
„
In
tu
imaš
še
svetinjico
,
blagoslovljeno
Mamko
božjo
.
To
si
obesiš
krog
vratu
,
in
kadar
se
ti
bo
hudo
godilo
,
zateci
se
k
Mamki
božji
!
“
Tončka
je
posilil
med
solzami
smeh
,
ko
se
je
spomnil
pri
teh
besedah
naročila
rajne
matere
,
katero
je
bil
tako
otročje
razumel
pred
leti
.
„
Kaj
bom
pa
jaz
tebi
dal
,
Lenčika
!
“
je
vzdihnil
,
poljubil
svetinjico
in
jo
spravil
.
„
Nekaj
igrač
imam
še
,
ki
sem
jih
sam
naredil
,
dva
vozička
,
ene
sanke
,
otlega
volka
in
moža
,
ki
drva
žaga
.
Vse
ti
dam
,
če
hočeš
.
Ponudil
bi
Stanku
,
pa
ne
mara
.
“
„
S
seboj
seveda
ne
moreš
vzeti
,
“
modrovala
je
Lenčika
,
„
da
se
ti
ne
bi
smejali
;
toda
čemu
bo
meni
!
Samo
sanke
mi
boš
dal
za
spomin
;
druge
igrače
pa
razdeli
prijateljem
svojim
!
“
„
Že
vem
,
komu
ponesem
,
“
je
dejal
Tonček
.
„
Žgurjevemu
Blažu
.
Ta
je
tak
revež
,
da
si
ne
zna
sam
nobene
igrače
narediti
;
a
bi
jih
tako
rad
imel
.
“
Po
južini
je
šel
Tonček
v
svojo
zakladnico
,
oprezno
izvlekel
drage
spomine
lepih
dni
,
pazljivo
si
jih
ogledal
še
enkrat
in
povezal
vse
v
ruto
.
Vtaknil
je
v
žep
tudi
usnjato
vrečico
,
zapuščino
svoje
matere
,
oddal
Lenčiki
male
sani
z
lepo
zakrivljenimi
,
na
vrhu
vkup
staknjenimi
sanišči
in
napotil
se
v
Šmarjeto
k
ljubemu
Blažu
.
Blaž
je
dremal
na
čelešniku
in
se
nasmihal
sam
sebi
da
je
na
gorkem
,
ko
leži
zunaj
sneg
.
„
Kaj
si
pa
ti
prišel
,
Tonček
?
“
se
je
zavzel
in
lezel
s
peči
.
„
Po
slovo
,
“
je
dejal
Tonček
in
začel
pripovedovati
,
kaj
da
ga
čaka
.
„
Oj
,
nikar
ne
hodi
,
nikar
ne
hodi
,
Tonček
!
“
prosil
je
Blaž
.
„
Veš
kaj
?
Ostani
pri
nas
!
Pri
nas
imamo
toliko
dela
,
da
nas
je
vedno
premalo
.
In
kako
rad
bi
jaz
delal
s
teboj
!
Ti
nisi
tako
siten
kakor
drugi
,
ki
mi
vedno
pravijo
,
da
sem
neroden
.
Za
šolo
res
nisem
bil
dosti
prida
.
Ali
mi
verjameš
Tonček
,
da
števanke
še
zdaj
ne
znam
dobro
?
Toda
moj
boter
pravi
,
da
kdor
je
za
šolo
dober
,
je
za
kmeta
slab
.
“
Vstopila
je
Blaževa
mati
in
precej
jo
je
začel
prositi
Blaž
,
naj
prigovarja
Tončku
,
da
pri
njih
ostane
.
In
ta
ga
je
res
nagovarjala
,
tako
da
se
je
topilo
Tončku
srce
hrepenenja
ostati
v
domačem
kraju
;
a
misel
na
Vrbanove
,
in
kako
bi
se
jim
zameril
,
je
pregnala
vse
pomisleke
.
„
Vrbanov
oče
in
moj
varih
sta
tako
sklenila
,
in
jaz
pojdem
,
“
je
dejal
.
„
Tebi
,
Blaž
,
pa
sem
prinesel
za
spomin
igrače
,
s
katerimi
sva
se
igrala
kot
šolarja
.
“
„
In
kako
sva
se
rada
imela
!
“
je
dejal
Blaž
in
zadovoljen
ogledoval
igrače
.
„
Toda
stari
Kragulj
,
ta
pa
ni
maral
za
me
;
in
vendar
sem
bil
jaz
mirnejši
v
šoli
nego
ti
,
Tonček
.
Ampak
učil
si
se
ti
bolje
.
Jaz
pa
ime
podpišem
in
počasi
berem
kako
debelo
stvar
,
pisane
črke
mi
pa
kar
zmigljajo
pred
očmi
in
za
pisanje
nisem
.
Ti
ne
veš
,
kako
sem
bil
te
dni
v
skrbeh
,
ker
so
mi
naložili
gospod
Martin
za
pokoro
,
naj
tja
v
Prapreče
pišem
.
“
„
Oh
,
molči
,
Blaž
!
“
dejala
je
mati
.
„
Jaz
sem
sama
vprašala
gospoda
Martina
,
a
so
le
rekli
,
da
se
v
neko
bratovščino
zapiši
.
“
„
Mati
,
meni
se
pa
vendar
le
zdi
,
da
so
rekli
:
„
Tja
v
Prapreče
piši
!
“
—
Tonček
,
ali
bodo
res
moje
vse
te
igrače
?
Ti
si
dobra
duša
;
ostani
pri
nas
!
“
„
Ne
morem
.
“
„
Oh
,
naj
grem
pa
jaz
s
teboj
,
Tonček
.
Jaz
se
grem
tudi
učit
za
kovača
.
Mati
,
naj
grem
jaz
s
Tončkom
.
“
„
Oh
,
kaj
bi
ti
počel
,
revež
,
po
svetu
!
“
vzdihnila
je
mati
.
„
Ti
ne
poznaš
mojstrov
,
ki
grdo
ravnajo
z
vajenci
,
in
pomočnikov
,
ki
so
še
hujši
.
Zahvali
Boga
,
da
imaš
domačo
streho
in
ti
ni
treba
hoditi
za
kruhom
!
“
„
Tonček
,
kako
te
milujem
!
“
dejal
je
Blaž
in
prijel
ga
črez
ramo
.
„
Če
se
ti
bo
hudo
godilo
,
vrni
se
in
pridi
k
nam
!
“
„
Z
Bogom
,
Blaž
,
nikar
me
ne
pozabi
!
“
se
je
hitro
poslovil
Tonček
,
da
se
iznebi
novoščljivih
misli
,
ki
so
ga
napadle
,
češ
,
Blažu
se
godi
dobro
,
on
pa
mora
proč
v
daljavo
k
tujim
ljudem
.
Nasproti
je
stala
obširna
hiša
Boštetova
;
toda
oglasil
se
Tonček
tam
ni
nič
.
Spomnil
pa
se
je
rajne
matere
,
kako
je
ležala
revna
pod
streho
in
šepetala
mu
zadnje
besede
.
Izvlekel
je
iz
vrečice
tanki
prstan
in
kos
papirja
,
kos
novin
,
kjer
je
bil
tiskan
preklic
Gregorja
Kramarja
,
ki
obžaluje
laži
,
ki
jih
je
bil
raztrosil
o
Tereziji
Hribarjevi
,
in
preklicuje
vse
,
kar
je
bil
govoril
o
njej
žaljivega
,
ker
je
neresnica
.
Popolnoma
ni
razumel
besedi
Tonček
;
a
spoznal
je
,
da
je
moral
nekoč
hudo
krivico
storiti
Kramar
materi
njegovi
.
Spravil
je
prstan
in
pisanje
in
šel
še
po
slovo
tja
,
kamor
so
ga
v
žalosti
in
stiski
gnale
otožne
misli
.
Tiho
je
ležalo
v
mraku
pokopališče
pod
snegom
kakor
pod
belo
odejo
,
ki
pokriva
mirne
,
dobrodušne
spalce
.
Zgenil
se
je
Tonček
,
ko
so
zaškripala
vrata
v
mračni
tihoti
;
zdelo
se
mu
je
,
da
se
utegne
kdo
prebuditi
,
ki
bo
vzdignil
glavo
izpod
odeje
.
Poiskal
je
gomilo
svoje
matere
,
pobrisal
sneg
z
lesenega
križa
in
v
molitvi
se
spominjal
nje
,
ki
je
prva
skrbela
zanj
,
kolikor
je
mogla
,
nje
,
ki
mu
je
dala
