najspoštujejo
,
kar
je
svetega
,
ne
pozabijo
češčenja
svetnikov
,
zdrževanja
hlapčevskega
dela
o
praznikih
.
Poudarja
,
kako
velik
je
praznik
Vstajenja
Gospodovega
,
katerega
slavi
celo
narava
.
Spoštujejo
naj
svetost
zakona
.
Samo
sveta
Cerkev
more
blagosloviti
zakonsko
vez
.
Končana
je
pridiga
,
župnik
odpira
knjigo
z
naznanili
,
roke
se
mu
tresejo
,
pogled
hiti
po
očeh
,
vanj
uprtih
.
In
težko
,
težko
mu
pride
beseda
iz
ust
:
„
Cesarjevemu
Veličanstvu
se
je
dopadlo
ukazati
,
da
...
Zapovedano
je
,
da
se
ravnajo
Ilirci
po
francoskem
koledarju
,
ki
pozna
samo
štiri
praznike
v
letu
:
Vnebohod
,
Veliki
Šmaren
,
Vse
svetnike
in
Božič
.
Zapovedano
je
,
da
se
sklene
vsak
zakon
pred
županom
in
potem
šele
sme
blagosloviti
zakon
duhovnik
.
Pred
državo
je
veljaven
zakon
,
če
je
le
sklenjen
pred
županom
.
Duhovniki
,
ki
se
ne
bi
ozirali
na
te
določbe
,
bodo
kaznovani
z
globo
,
z
zaporom
do
pet
let
,
z
izgnanstvom
...
“
Smrtna
tihota
—
nato
pa
glasen
šum
.
„
Strela
božja
!
“
udari
žuljava
roka
sivega
kmeta
po
klopi
.
„
Jezus
,
Marija
!
“
sklepajo
roke
žene
.
„
V
pregrešno
življenje
nas
zavajajo
,
zasramujejo
Gospodove
praznike
,
groze
duhovnikom
.
Trdili
so
,
da
pride
—
dočakali
smo
ga
:
antikrist
!
antikrist
!
“
Vsi
pogledajo
na
komisarja
,
na
Mihčeve
.
Komisarjev
jekleni
pogled
meri
kmete
,
Mihčeva
stojita
bleda
kot
zid
,
stiskata
pesti
.
Rezika
rdi
,
oko
je
povesila
na
molitvenik
—
ravno
,
ponosno
stoje
vojaki
.
Rosnih
oči
zapušča
župnik
prižnico
.
S
tresočim
glasom
poje
od
Napoleona
po
maši
ukazano
molitev
za
cesarja
.
„
Ubila
ga
strela
!
“
šepečejo
Barkini
.
Bleda
komisarjeva
gospa
se
prikloni
globoko
Najsvetejšemu
,
pogleda
plaho
po
cerkvi
.
Ponosno
stopa
komisar
za
njo
.
Temnih
lic
,
glasno
godrnjaje
zapuščajo
farani
cerkev
.
—
Stara
Lunjevka
kleči
še
pred
oltarjem
,
razširja
roki
,
giblje
vele
ustnice
:
„
Zapodil
je
škofa
iz
škofije
,
oropal
papeža
dežele
,
pognal
nune
in
menihe
po
svetu
,
pogreznil
dežele
v
žalost
.
Naj
pogine
on
in
njegov
rod
,
naj
nima
blagoslova
božjega
!
“
Ko
je
stopila
Armande
iz
cerkve
,
je
objel
njen
žalni
pogled
krog
zasneženih
brd
,
dremajočo
reko
v
dolu
.
Kako
trudno
in
zaspano
je
vse
.
Ne
slišiš
lajanja
psa
,
poskrile
so
se
ptice
,
dim
v
dolu
se
plazi
leno
po
strehah
.
Sivo
,
zamišljeno
je
nebo
,
preteče
kot
čela
mož
,
ki
se
ustavljajo
pred
cerkvijo
,
da
slišijo
še
enkrat
nezaslišano
oznanilo
,
da
dajo
odduška
svoji
jezi
.
—
Birič
Jaka
se
je
razkoračil
,
udaril
po
bobnu
.
Njegov
nizki
glas
prevpijejo
klici
,
ki
hite
v
burnem
toku
iz
ust
v
svojih
najsvetejših
čuvstvih
užaljenega
naroda
.
Bleda
komisarjeva
žena
ne
razume
strastnih
besed
,
toda
umevni
so
pogledi
,
geste
,
dvignjene
pesti
:
Narod
kliče
božjo
jezo
nad
prekucevalca
starih
šeg
,
prisega
,
da
bo
branil
,
kar
je
bilo
svetega
očetom
.
Martin
de
Moussage
umeje
besede
in
poglede
.
Pomilovalno
premeri
hribovske
vaščane
,
ki
se
upajo
groziti
vladarju
Evrope
.
Presmešni
se
mu
zde
,
usmiljenja
vredni
v
svoji
neumnosti
.
Zato
ne
vrača
grožnje
z
grožnjo
.
V
zavesti
,
da
je
predstavitelj
velikega
naroda
,
ki
nosi
plamen
napredka
v
te
zapuščene
kraje
,
stopa
Napoleonov
komisar
oblastno
ob
Armandini
strani
.
Kar
se
oglasi
v
dolu
,
se
priplazi
okrog
cerkve
,
zajoče
kot
dete
,
zatuli
kot
v
obupni
boli
.
Z
nevoljno
kretnjo
si
popravi
komisar
kosmati
klobuk
na
tri
ogle
,
Armande
postane
še
bledejša
.
„
Burja
vstaja
,
“
reko
domačini
in
si
zapenjajo
kožuhe
.
Burja
,
kako
rada
se
oglaša
opoldan
,
opolnoči
.
Poigra
se
ž
njimi
stara
znanka
,
izčisti
zrak
,
pomete
brda
—
da
bi
zmela
tudi
tujo
,
hudo
oblast
!
„
Burja
,
“
vzdihne
Mabelle
in
se
stisne
sočutno
k
materi
.
Uboga
mama
!
Kako
hropejo
revici
pljuča
;
zaman
so
Callotova
zdravila
.
Kadar
piha
in
joče
nemili
gost
teh
krajev
,
ne
spi
mama
po
cele
noči
in
mraz
je
,
mraz
!
Ne
pomaga
kurjava
.
Po
pustih
sobah
veje
leden
duh
,
iz
kotov
vstajajo
otožne
slike
,
vzdihi
hite
v
solnčno
domovino
,
kjer
je
imela
mama
vendar
družbo
,
kjer
je
pozabljala
v
naklepih
prihodnosti
bol
,
ki
ji
teži
srce
.
Kaj
je
poslal
grof
Bertrand
papana
sem
?
Še
kaminov
ni
v
tem
pustem
gradu
,
da
bi
si
grela
mamica
noge
ob
žerjavici
,
da
bi
sanjala
ob
plamenu
.
Uboga
mama
!
Da
je
dolgo
tu
,
morala
bi
umreti
,
pa
to
mesto
je
dobil
papa
le
začasno
,
da
uredi
tukaj
vse
po
želji
cesarjevi
,
ker
je
papa
znan
po
svoji
energični
delavnosti
.
Potem
pride
v
Ljubljano
—
potem
nazaj
,
nazaj
...
Oj
,
to
bo
veselje
!
Saj
mama
ni
marala
iti
iz
Pariza
...
A
papa
ni
hotel
pustiti
mame
in
Mabelle
ni
hotela
ostati
brez
papana
.
Kaj
je
pravzaprav
mami
?
Manon
ve
...
Pa
molči
,
nobena
prošnja
ne
spravi
besede
iz
nje
.
Matere
,
papana
pa
ne
sme
vprašati
,
da
ju
ne
žali
.
Zakaj
sta
roditelja
taka
med
seboj
?
Doma
se
ni
zdelo
Mabelli
vse
to
tako
čudno
,
tukaj
ima
več
prilike
,
da
opazuje
,
premišljuje
.
Zakaj
ne
mara
mama
papana
?
Enkrat
ga
je
vendar
morala
rada
imeti
—
to
,
da
je
bil
on
sin
kmeta
,
vendar
ne
more
biti
vzrok
njene
hladnosti
.
In
če
je
,
je
to
smešno
,
žalostno
,
ker
je
papa
najblažji
človek
.
Vendar
se
ga
je
bala
mama
,
še
ko
je
bila
Mabelle
majhna
,
še
tedaj
,
ko
se
spomni
,
da
je
videla
prvič
papana
.
V
neki
veliki
sobi
je
bilo
to
.
Živo
še
vidi
Mabelle
sliko
svoje
mame
;
takrat
je
bila
še
tako
lepa
,
toda
silno
žalostna
,
in
zaman
jo
je
tolažil
otrok
z
objemi
in
poljubi
.
Okrog
mame
so
se
zbirali
gospodje
in
dame
,
v
lepih
toaletah
,
namokanih
glav
.
Kretali
so
se
fino
,
čitali
,
deklamirali
,
se
smejali
.
Pa
tisti
smeh
je
bil
čuden
,
kot
da
bi
ne
prihajal
iz
srca
,
in
mama
se
je
solzila
ob
njem
.
In
solzila
se
je
,
kadar
je
odhajal
kdo
iz
družbe
.
Prihajal
je
gospod
s
papirjem
v
roki
in
klical
imena
.
Kogar
je
poklical
,
tisti
se
ni
vrnil
več
.
Kam
je
šel
?
Tam
se
je
začelo
za
Mabelle
znanje
s
papanom
.
Z
listom
v
roki
je
stopil
v
sobo
.
Razgrnil
je
polo
in
pogledal
vse
po
vrsti
s
tistim
pogledom
,
ki
predere
zidove
in
duše
.
Oko
se
mu
je
ustavilo
ob
mami
.
Ona
se
je
prestrašila
,
se
stisnila
v
kot
,
hotela
skriti
otroka
v
svojem
krilu
.
On
se
je
napotil
k
njej
.
Tako
lep
in
ljubezniv
se
je
zdel
Mabelli
,
da
je
stekla
k
njemu
,
se
oklenila
njegovih
kolen
.
In
tedaj
se
je
sklonil
naglo
,
jo
vzel
na
roke
,
jo
poljuboval
.
Tako
se
je
začelo
za
Mabelle
znanje
s
papanom
.
Nekoč
je
vprašala
mamo
,
kdo
so
bili
tisti
ljudje
—
mama
se
je
silno
prestrašila
in
rekla
hčerki
,
da
se
ji
je
pač
sanjalo
in
da
so
se
ji
pritaknile
stvari
,
katere
je
čitala
ali
slišala
.
Vprašala
je
papana
—
bilo
je
edino
takrat
,
da
ga
je
ujezila
.
O
,
da
bi
vedela
Mabelle
,
kaj
ji
skriva
mama
,
da
bi
vendar
nastala
pomlad
in
nastalo
prijateljstvo
med
roditelji
!
Uboga
mama
!
Ko
je
zazvonil
zvon
sv.
Helene
poldan
,
je
zapiskala
burja
tako
močno
,
da
je
skoraj
preglasila
zvon
.
Bleda
žena
v
gradu
se
je
zgenila
,
si
zatisnila
ušesa
.
Da
bi
ne
slišala
tuljenja
,
ki
jo
spominja
najstrašnejšega
hipa
njenega
življenja
:
Tako
je
tulila
sodrga
na
sivem
trgu
,
ko
je
stopil
na
oder
giljotine
mož
v
zlatoobšiti
obleki
...
Med
sodrgo
je
trepetala
plaha
potnica
,
ki
je
prišla
v
spremstvu
zveste
duše
,
da
poizkusi
rešiti
življenje
svojega
moža
,
moža
ki
je
načeloval
svojim
kmetom
v
borbi
za
stari
red
.
Vrgla
se
bo
pred
noge
rabljev
,
prosila
bo
,
izprosila
,
nemogoče
je
,
da
ne
...
Rabelj
pripravlja
grozni
stroj
,
nož
se
dvigne
.
Za
hip
samo
je
zazrla
Armande
znani
ljubi
obraz
—
že
je
odletela
glava
njenega
soproga
,
viharno
tuljenje
spremlja
aristokratovo
smrt
...
„
Zverine
,
“
je
klicala
Armande
,
„
pustite
me
do
odra
,
pustite
me
do
mojega
moža
.
Villeneuve
!
Villeneuve
!
Oklali
so
te
psi
,
umorili
!
Oh
,
pravila
sem
ti
,
te
prosila
!
Dajte
mi
,
zverine
,
vsaj
njegovo
truplo
,
pustite
me
k
njemu
“
...
Tuljenje
,
divji
obrazi
dvignjene
pesti
so
nad
njo
...
Z
zadnjo
močjo
stiska
otroka
k
sebi
,
omedli
pod
udarcem
in
ko
se
zave
,
je
v
konciergeriji
...
Take
groze
spominja
Armando
tuljenje
burje
;
kako
bi
se
je
ne
bala
,
kako
bi
spala
,
kadar
stoje
pred
dušo
vse
strahote
njene
mladosti
...
To
joče
,
to
stoče
,
podira
in
ruši
,
hoče
odnesti
na
ledenih
perutih
grad
,
to
jo
spominja
,
da
je
sama
na
svetu
,
da
nima
podpore
,
nima
moža
.
Saj
tisti
,
čigar
ime
nosi
markiza
de
Villeneuve
,
ji
ni
nič
,
še
manj
kot
nič
.
In
ona
je
še
mlada
.
Ljubezen
do
hčerke
ji
razplamteva
dušo
,
pa
je
ne
napolnuje
.
Zraven
te
ljubezni
klije
v
srcu
želja
po
drugi
,
in
ta
želja
jo
ubija
,
mori
.
Ni
samo
domotožje
,
nedolžna
hčerka
moja
,
ni
samo
prehlajenje
,
skrbni
Martin
.
Moža
si
želim
,
ki
bi
bil
duša
moje
duše
,
del
mojega
bitja
.
Visokega
rodu
,
pristaš
kraljev
bi
moral
biti
—
ti
pa
,
Martin
,
si
sluga
svojega
gospodarja
.
Ti
se
boriš
in
umrješ
za
Napoleona
,
jaz
kličem
:
Živel
kralj
!
Vrne
se
Bourbon
,
z
lilijami
si
ovenčava
čeli
,
Mabelle
,
najina
sreča
je
v
kraljevi
pravičnosti
.
Vse
dobiš
,
moj
otrok
,
deda
,
grofa
d
’
Auxerrja
posestva
in
očetova
.
Izveš
,
da
ni
Martin
tvoj
oče
.
Tlačan
je
bil
komtesi
le
za
šalo
,
za
konjiča
.
Vendar
je
bilo
lepo
,
Armande
,
ko
se
je
zibalo
klasje
,
ko
je
frlel
po
polju
trak
širokega
slamnika
komtese
,
ko
se
je
pojavila
pod
drevjem
bujnolasa
glava
tlačanovega
sina
,
ko
je
hitelo
iz
tvojih
ust
:
Lovi
mi
ribe
,
Martin
,
nabiraj
mi
cvetja
,
delaj
mi
piščali
,
zasviraj
,
zapoj
!
Minilo
!
minilo
!
Poteptan
je
venec
rož
,
izrvan
grm
.
Zgorel
je
grad
slavnih
dedov
,
pod
roko
drhali
sta
poginila
roditelja
,
plemeniti
soprog
...
In
Martin
je
bil
član
revolucionarnega
kluba
,
krvave
so
njegove
roke
...
In
ni
mostu
,
ki
bi
peljal
nazaj
v
deželo
mladosti
,
nikdar
ne
pade
stena
med
tlačanom
in
markizo
...
„
Chapotin
?!
Že
tretjič
Vas
kličem
...
“
Ostro
pogleda
komisar
izza
pisalne
mize
.
Chapotin
je
podprl
pšeničnolaso
glavo
,
se
zagledal
v
jasno
pomladansko
nebo
,
ki
gleda
tako
ljubeznivo
v
pusto
pisarno
.
Vse
drugje
so
njegove
misli
nego
pri
kopiranju
komisarjevega
uradnega
poročila
za
v
Ljubljano
.
Naznanja
se
pomlad
po
brdih
,
v
toplem
dolu
vse
cvete
in
klije
.
Ob
vodi
,
v
vodi
veje
skrivnostno
življenje
.
Vračajo
se
lastavice
,
obiskujejo
stara
gnezda
.
Zemlja
se
preraja
,
ptice
se
ženijo
,
fantje
si
iščejo
družic
.
Od
ljubezni
udarjeni
,
od
pesniške
muze
navdahnjeni
tajnik
pa
mora
sedeti
v
uradu
!
Ob
uri
,
ko
vabi
solnce
na
svojo
toploto
,
veje
njemu
tako
mrzlo
z
debelega
grajskega
zidu
.
In
zunaj
hodi
mlinarjeva
Rezika
po
vodo
v
Šklenkovec
,
pod
prijazni
grič
.
Postavno
dekle
se
ziblje
v
bokih
,
jasne
rjave
oči
zro
smehljaje
v
svet
,
veselo
pričakovanje
ji
odpira
kipeča
usta
,
se
ziblje
v
jamicah
na
licih
,
na
obli
bradici
.
Izvirek
Šklenkovec
teče
v
tenkem
curku
iz
skalnate
stene
.
Vedno
enakomerni
tok
se
ne
poveča
ob
moči
,
se
ne
posuši
ob
suši
.
Nad
njim
se
vrste
redi
Mihčevega
vinograda
.
Stari
ata
je
poizkusil
zasaditi
trto
v
plodno
zemljo
obsojne
strani
Šklenkovca
.
Posrečilo
se
mu
je
.
Trta
zori
v
topli
dolini
,
prijazni
grič
daje
Mihčevim
zdravo
vodo
,
vino
kot
olje
.
—
Zdaj
stoje
koli
še
sivi
in
goli
ob
zidani
steni
.
Pa
že
se
maje
sok
v
trti
,
že
poganja
in
klije
skrivnostno
življenje
.
Stari
ata
hodi
z
vinjakom
od
trsa
do
trsa
,
kima
,
govori
sam
s
seboj
.
—
Rezika
podstavi
vrč
,
nasloni
roko
na
steno
.
Voda
teče
žuboreče
v
vrč
,
mlada
glava
se
sklone
,
težke
kite
se
vsujejo
po
ramenih
.
Kaj
ti
je
,
Rezika
,
bogatega
mlinarja
lepa
hči
?
Slutiš
ljubezen
tujčevo
—
ali
mu
jo
vrneš
kdaj
?
In
iz
takih
misli
mora
prebuditi
komisar
tajnika
!
Umevno
,
da
si
seže
Chapotin
v
pšenične
lase
,
da
pordi
njegov
okroglasti
,
dobrodušni
obraz
,
da
begajo
zelenkastomodre
oči
od
komisarja
na
papirje
,
od
teh
na
komisarja
.
Martinova
usta
zaokroži
ironično
pomilovalen
usmev
;
resno
izpregovori
:
„
Streznite
se
vendar
,
Chapotin
.
Pomlad
Vas
trka
.
Toda
moža
ne
sme
prevladati
mehko
čuvstvovanje
in
naša
naloga
v
tej
deželi
,
v
Evropi
,
potrebuje
možakov
.
Rekel
sem
Vam
že
:
Nikdar
Vam
ne
da
ošabni
mlinar
svoje
hčere
.
Recimo
pa
,
da
bi
nanesel
to
slučaj
—
Vi
bi
bili
nesrečni
,
Chapotin
.
Srečen
zakon
potrebuje
enako
uglašenih
strun
—
a
Vi
,
sin
svobodne
misli
,
in
dekle
odgojeno
v
mraku
nazadnjaških
predsodkov
...
“
Trpko
zveni
glas
moža
markize
de
Villeneuve
.
Izkušenemu
bi
moral
verovati
Chapotin
.
Pa
je
mlad
,
zasleduje
ga
slika
življenja
,
jasnooko
dekle
.
„
Ljubezen
,
“
ugovarja
sramežljivo-prepričano
,
„
ukloni
žensko
,
ublaži
moža
...
“
„
Gorje
meni
!
Med
samimi
poeti
sem
.
Ljubezen
!
Himne
ji
poje
Andrian
,
o
njej
govori
de
Regipont
,
sanjari
naš
Aesculap
.
A
srce
naših
žensk
ostaja
hladno
.
Menite
,
da
Vas
more
razumeti
samozavestno
dekle
v
mlinu
?
To
so
brezdna
,
prijatelj
,
črez
katera
ni
mostu
,
ni
brvi
.
“
„
Zakaj
me
ne
bi
razumela
?
“
de
samozadovoljno
sin
velikega
naroda
in
si
pogladi
obrito
nežnopolto
lice
:
—
Kaj
ni
on
lep
,
kaj
ni
on
mlad
,
kaj
ni
on
pisar
iz
belega
gradu
?
„
Streznite
se
,
Chapotin
.
Samo
sitnosti
napravite
sebi
in
meni
.
Naša
misija
v
Iliriji
ni
taka
.
Omiko
moramo
širiti
,
ne
napravljati
razdora
v
družinah
.
Velika
in
sveta
je
naša
naloga
:
Francija
na
čelu
Evrope
.
Ne
po
moči
orožja
,
po
moči
prosvete
,
ki
si
je
izbrala
sedež
v
njej
.
Glejte
!
Zdi
se
,
da
ponese
naš
slavni
cesar
svoje
zmagonosne
orle
na
daljni
sever
.
Ruski
car
,
prejšnji
prijatelj
Napoleonov
,
se
je
podal
zopet
angleškemu
vplivu
,
zapira
svoje
meje
našemu
blagu
,
jih
odpira
tujemu
.
Javna
tajnost
je
,
da
se
spravlja
cesar
po
nove
lavorike
.
Nova
zveza
z
Avstrijo
in
Prusijo
mu
zagotovi
varnost
tega
,
kar
je
pridobil
,
šestdeset
tisoč
mož
je
pripravljenih
v
Franciji
,
da
brani
notranje
dežele
.
Na
vse
slučaje
misli
naš
veliki
vojskovodja
in
organizator
—
skoro
bo
ležala
Rusija
v
prahu
pred
Napoleonom
,
barbarstvo
pred
napredkom
,
milijoni
tlačanov
bodo
blagoslavljali
dan
svobode
,
Anglija
bo
ponižana
v
Rusiji
.
“
Zaljubljeni
tajnik
zamiži
in
raztegne
dvomljivo
usta
:
„
In
Španija
?
Wellington
zasleduje
Soultovo
armado
,
ima
že
Olivenzo
v
rokah
,
napada
Bajadoc
.
Soult
čaka
pri
Albuferi
,
da
dobi
pomoči
.
Marmont
si
ni
še
pridobil
naslova
španskega
podkralja
.
Španjolci
se
ne
dajo
...
“
„
Fanatizirani
so
od
duhovnikov
.
Pustili
se
bodo
rajši
vsi
pobiti
,
kot
da
bi
se
vdali
Francozom
.
Njihov
hriboviti
svet
,
tako
podoben
tukajšnjemu
Krasu
,
je
njihov
bojni
zaveznik
.
“
„
Hm
,
zato
pa
.
Ne
smejo
se
kritikovati
cesarjeva
dejanja
,
ne
tajno
,
ne
javno
.
Vendar
mislim
,
da
bi
bilo
bolje
pustiti
ruske
tlačane
,
saj
so
se
komaj
pomirili
tukajšnji
.
“
„
Vem
,
Chapotin
.
Nov
koledar
je
dregnil
v
srše
novo
gnezdo
.
Razen
redkih
razsvetljenih
glav
je
vsa
dežela
zoper
nas
.
Le
strah
jih
drži
,
da
ne
nastopijo
nasilno
...
Vidim
,
da
lenuharijo
ti
trdoglavi
kmetje
še
vedno
ob
svojih
neštetih
praznikih
in
sopraznikih
,
da
obhajajo
zaobljubljene
dni
,
da
hodijo
malikovat
na
gore
in
griče
.
Kamniti
in
leseni
kipi
,
slikane
podobe
,
meni
ta
babjeverni
narod
,
da
ga
rešijo
francoske
nadvlasti
!
Duhovniki
drže
s
kmeti
,
jih
hujskajo
na
javnem
in
tajnem
.
Baš
to
poročam
danes
guvernerju
.
Zato
Vam
svetujem
,
Chapotin
,
bodite
previdni
.
Ne
bi
hotel
,
da
pridemo
v
kak
konflikt
z
bogatim
,
vplivnim
mlinarjem
.
Tisti
redkozobi
berač
,
ki
postaja
doli
,
sodi
v
stolp
.
Vem
,
da
je
obredel
v
najhujši
burji
vse
vasi
.
Zaradi
miloščine
ne
,
saj
ima
zavetje
v
mlinu
.
Lepo
je
treba
ravnati
z
Barkini
—
vendar
ne
premehko
.
Duhovnikom
je
treba
stopiti
na
prste
.
“
„
Toda
,
gospod
komisar
,
“
se
pregane
nervozno
Chapotin
,
„
potem
nastane
res
vojska
po
brdih
...
Narod
se
je
komaj
potolažil
,
ko
je
smel
obhajati
svoje
bogoslužje
in
videl
,
da
prisostvujejo
vladne
osebe
tudi
maši
...
“
„
Prisostvujemo
ceremonijam
,
da
se
priljubimo
narodu
,
kateremu
so
živa
potreba
,
dokler
se
ne
iz
premene
z
izobrazbo
njegovi
nazori
.
Religija
je
jamstvo
miru
,
reda
.
Ker
ne
stoji
trdno
prestol
,
ki
se
ne
opira
nanjo
,
zato
jo
je
vzel
v
varstvo
mogočni
potlačitelj
revolucije
,
preporoditelj
Francije
.
“
„
To
se
pravi
:
Zatekel
se
je
on
pod
njeno
varstvo
.
Vendar
ni
vrnil
papežu
,
kar
je
papeževega
,
vendar
ni
uklonil
volje
sivega
starčka
.
Borba
z
ne
oboroženim
prognancem
muči
cesarja
bolj
od
vojne
s
Španijo
.
Že
se
izpraznujejo
škofijski
sedeži
,
župnije
...
Papež
noče
imenovati
novih
škofov
...
“
„
Vse
to
izostane
samoobsebi
,
“
mahne
komisar
z
roko
.
„
Prosveta
hodi
s
počasnim
,
toda
gotovim
korakom
.
Kadar
bo
razsvetlila
najtemnejše
kote
,
nebo
treba
vidnih
ceremonij
za
nevidna
bitja
in
čuvstva
.
Človek
,
velik
sam
v
sebi
,
ne
bo
rabil
posrednika
med
seboj
in
namišljenim
bogom
.
“
„
Ne
vem
,
gospod
komisar
—
previsoke
so
mi
Vaše
misli
.
Meni
se
zdi
,
da
bi
bil
svet
brez
religije
strašna
zmeda
,
zmaj
,
ki
bi
požrl
sam
sebe
.
Videli
ste
sami
,
kaj
je
bilo
,
ko
so
odstavili
ljudje
,
pijani
.
krvi
,
Boga
...
In
ženska
!
Kaj
naj
jo
bodri
v
ljubezni
,
utrjuje
v
čednosti
?
“
Sladko
zasenči
tajnikov
obraz
,
prepodi
komisarjevo
ne
voljo
.
„
O
Chapotin
!
Postali
ste
pobožni
?
Vem
...
Vsako
nedeljo
gledate
cvetoči
obraz
,
nagnjen
na
molitvenik
.
Dolge
rese
zakrivajo
oči
,
nedolžnost
in
mir
vladata
na
čelu
.
Da
,
Chapotin
...
Ženske
nas
blažijo
in
kvarijo
.
Spoštujem
prepričanje
vsakogar
,
to
veste
.
Dobe
se
pa
tudi
pobožne
žene
,
ki
so
nestrpne
,
zmožne
sovraštva
in
krivic
.
—
Dovolj
tega
!
Poročilo
na
intendanta
,
tedensko
na
guvernerja
,
mora
iti
še
danes
naprej
.
“
Peresa
škrtajo
,
hite
po
papirju
.
Chapotin
odpira
registre
,
beleži
.
Vse
mora
iti
kot
na
konopcu
pod
Napoleonovo
vlado
,
cesar
hoče
vedeti
najimenitnejše
in
najneznatnejše
stvari
.
Zdaj
odločuje
barvo
našivov
uniformam
za
postiljone
,
zdaj
odstavlja
vladarje
...
Peresa
škripljejo
,
gube
se
delajo
na
komisarjevem
čelu
.
Večkrat
mu
kane
iz
peresa
,
večkrat
popravlja
,
kar
je
spisal
.
Ga
je
li
raztresel
Chapotin
ali
pomladno
solnce
?
Ko
je
vstopil
birič
Jaka
po
pošto
,
da
jo
odnese
na
konju
do
Zagorja
,
ga
je
ustavil
komisarjev
mig
pri
vratih
.
Začuden
se
je
prestavljal
od
ene
pete
na
drugo
,
se
jezil
:
Salamensko
bo
moral
poditi
konja
,
da
mu
ne
odjaše
verdnara
.
Kaj
takega
pa
še
ne
!
Jaše
Jaka
niz
breg
,
jase
v
kilovski
klanec
.
Chapotin
se
spusti
lahkih
korakov
v
dol
;
bel
zvonček
ima
v
gumbnici
suknje
in
za
visokim
klobukom
.
Lahkih
korakov
,
težke
duše
hodi
mladi
Francoz
,
na
ustih
mu
je
frivolen
napev
,
v
ušesu
mu
zveni
pobožna
pesem
,
ki
so
jo
peli
Premci
v
nedeljo
popoldne
pri
rožnem
vencu
.
Pela
je
tudi
Rezika
,
zdelo
se
mu
je
,
da
spoznava
njen
glas
izmed
vseh
drugih
,
tisti
lepi
polni
alt
.
„
Lepa
roža
,
mati
Božja
,
o
Marija
sedem
žalosti
,
“
je
pela
in
sklanjala
glavo
pod
težo
las
,
zlate
avbe
in
—
njegovega
pogleda
.
In
zdaj
gre
Chapotin
lahkih
korakov
,
težke
duše
do
ceste
pod
gradom
.
Pomlad
ga
mami
k
mlinu
,
mu
šepeče
sladko
,
da
se
mu
nasmejejo
srnje
oči
—
toda
neusmiljeno
jasni
so
komisarjevi
dokazi
.
Izza
okna
sledi
komisar
konjiku
,
sledi
pešcu
.
Solnce
gre
za
milost
božjo
,
rahlo
se
spušča
tihi
pomladanski
večer
.
Pod
sivim
grajskim
stolpom
ščebečejo
lastavice
,
na
vrh
stare
hoje
so
priletele
beloprse
srake
,
kriče
,
si
pripovedujejo
novosti
o
črnosuknjaču
kosu
,
o
klepetavem
škorcu
.
Bliža
se
dan
sv.
Gregorja
—
vzela
bosta
ženo
,
ženo
ljubljeno
.
Nebo
je
zalito
s
prenežno
modrino
,
prepreženo
z
belimi
ovčicami
,
v
prvem
zelenju
so
brda
.
Po
mehkem
zraku
plava
glas
trnovskega
zvona
,
blej
in
žvenkljanje
ovac
,
sirov
glas
oračev
,
ki
priganjajo
trudno
živino
v
breg
.
Bliža
se
noč
,
Martin
.
Pokrila
bo
vse
rane
človeštva
,
pohladila
bo
pekoče
oči
bledi
ženi
v
gradu
.
Zakaj
so
tako
vroče
tvoje
oči
,
Armande
?
Globoka
brazda
se
zareže
v
visoko
Martinovo
čelo
:
Kaj
je
Armandi
?
Vlači
se
kot
senca
,
ne
potoži
zdravniku
,
ne
hčerki
,
ne
stari
dojki
,
se
brani
zdravil
,
muči
hčerko
.
„
Solnca
mi
dajte
,
“
je
vzdihovala
zimske
burne
dni
,
„
dajte
mi
dom
mojih
dedov
,
očetova
cvetoča
polja
.
“
Revica
ima
pač
bolno
glavo
...
Sicer
ne
bi
mislila
vedno
,
da
se
vrnejo
Bourbonci
in
da
dobi
ona
svoja
nekdanja
posestva
.
To
bi
bila
krivica
tistim
,
ki
so
jih
kupili
ali
dobili
.
Revolucija
je
pomedla
stare
pravice
,
gorje
onemu
,
ki
bi
jih
hotel
poiskati
v
smetišču
!
Pa
je
vendar
pot
,
po
kateri
pride
Armande
do
dedovega
doma
.
Moderna
pot
kupčije
.
Martin
de
Muossage
tudi
ljubi
kraj
,
kjer
je
tekla
zibel
njemu
in
Armandi
.
Njemu
v
nizki
pristavi
,
njej
v
ponosnem
gradu
.
Približno
tak
je
bil
pogled
iz
gradu
d
’
Auxerrjev
kot
odtukaj
v
dol
.
Tam
so
se
širila
zlata
polja
ob
širokem
potoku
—
tu
je
Reka
in
na
otoku
pri
mlinu
zeleni
nežno
mlado
žito
.
Vse
to
budi
Martinu
sliko
čarokrasne
sreče
detinjih
dni
.
Vzbuja
se
spomin
...
Grof
d
’
Auxerre
je
boter
kmetovega
sina
s
pristave
,
Martinček
je
igrača
,
konjiček
,
tri
leta
mlajše
kontesine
.
„
Kje
je
Martin
?
“
vprašuje
kodroglavka
zjutraj
,
„
pridi
jutri
,
“
naroča
zvečer
.
Po
grajskih
sobanah
gre
kot
divji
lov
.
Padajo
kipi
,
stekla
zvene
,
preproge
se
kupičijo
.
Martin
lovi
kontesino
.
Martin
jo
nosi
na
hrbtu
.
Otrok
vriska
,
puli
z
rožnato
ročico
Martinu
lase
,
ga
podi
v
skok
.
Smehlja
se
trbušati
grof
boter
,
dolga
suhljata
grofica
gladi
dečkovo
glavo
,
nežno
ga
ljubkuje
in
mu
vsakčas
pravi
:
„
Naš
dobri
Martin
.
“
Neki
dan
pa
so
mu
rekli
:
„
Ti
ne
boš
več
divjal
s
kontesino
,
prišla
je
guvernanta
,
huda
madame
de
Bounette
,
in
Armande
se
bo
morala
učiti
.
“
Morala
bi
se
učiti
,
pa
se
ni
hotela
mala
trmoglavka
,
dokler
se
ni
učil
Martin
ž
njo
.
Igraje
je
šlo
potem
.
Martin
se
je
učil
radi
kontesine
plesti
,
se
je
naučil
branja
in
jel
stikati
za
knjigami
.
Iz
grajske
male
knjižnice
mu
jih
je
donašala
na
skrivnem
Armande
,
uhajala
je
guvernanti
in
čitala
sta
v
skritem
kraju
ob
potoku
stare
romane
iz
viteških
časov
.
Silno
sta
se
razburila
otroka
in
se
navdušila
za
viteško
življenje
.
„
Veš
kaj
,
Martin
,
“
je
rekla
Armande
,
ko
sta
prečitala
zgodbe
viteza
Amadisa
,
„
ko
odrasteva
,
pojdeš
ti
tako
po
svetu
.
Jaz
ti
dam
sulico
,
meč
in
ščit
iz
dvorane
in
moje
rokavice
,
moje
barve
.
Ti
se
boš
boril
po
svetu
za
mojo
slavo
,
jaz
se
te
bom
spominjala
.
Jaz
se
omožim
z
vitezom
,
ki
bo
prišel
na
glas
moje
čednosti
in
lepote
po
mene
,
in
te
ovenčam
na
turnirju
.
“
„
Vitez
,
s
katerim
se
omožiš
,
bom
jaz
,
“
je
rekel
Martin
,
prvikrat
jezen
na
kontesino
.
„
Ne
,
to
ne
gre
,
“
je
ugovarjala
enajstletna
živahno
,
„
samo
boriti
se
moraš
za
mene
,
saj
stoji
to
vendar
tako
v
knjigah
.
“
„
Misliš
,
da
se
bom
tepel
za
žene
drugih
?
“
„
Bedak
si
!
Saj
si
tlačan
in
jaz
plemkinja
.
Moj
je
grad
in
vse
v
krogu
...
Plemkinja
in
tlačan
se
ne
moreta
vzeti
.
Bodi
no
pameten
,
Martin
.
“
„
Pa
te
bom
vzel
,
boš
videla
...
“
Skregala
sta
se
dodobra
.
Solznih
oči
je
pritekla
kontesa
k
dojki
in
se
pritožila
črez
Martina
,
povedala
vse
njegove
besede
.
„
Ne
maram
ga
ne
,
“
je
cepetal
otrok
z
nogami
.
Dojka
jo
je
umirila
in
še
tisti
dan
je
imela
grofica
konferenco
z
možem
in
odgojiteljico
.
„
To
ne
sme
več
vkup
,
“
je
rekla
madame
de
Bounette
.
„
Zdaj
se
kregata
,
pa
kmalu
zopet
poišče
Armande
Martina
,
in
prevelika
sta
že
...
“
„
Parbleu
!
“
si
je
gladil
grof
trebuh
,
„
kdo
bi
se
spomnil
kaj
takega
...
Fant
mora
nemudoma
odtod
.
In
daleč
.
Diable
!
Menil
sem
,
da
mi
bo
nadomestoval
starega
Žana
,
da
bo
dober
,
zvest
sluga
.
Toda
hm
...
Zdaj
mora
proč
...
Pa
se
vrne
lahko
,
kadar
se
omoži
Armande
in
pozabita
oba
teh
otročarij
.
Daleč
mora
!
Aha
!
Kot
nalašč
!
Kaj
se
ni
dopadel
Martin
lani
tako
zelo
staremu
chevalirju
de
Briscote
?
Prosil
me
je
zanj
.
Tja
ga
pošljem
začasno
.
Izobrazil
se
bo
za
finega
sobarja
pri
Briscotovem
Pavlu
,
ki
je
tako
spreten
v
spletanju
kit
,
svedranju
in
prašenju
,
in
jaz
bom
imel
pozneje
izvrstnega
sobarja
,
kadar
bo
izgubila
Armande
viteza
Amadisa
.
Tako
,
“
je
segel
grof
v
srebrno
tobačnico
in
ponosljal
zadovoljen
.
„
Vidiš
,
Blanche
,
“
je
dejal
ženi
,
„
vsa
stvar
ni
vredna
tolikega
hrupa
.
“
„
Ni
vredna
!
“
se
je
prekrižala
grofica
.
„
Nič
ne
misliš
,
v
kakem
času
živimo
.
Tlačan
in
meščan
dvigujeta
ošabno
glavo
,
tlačan
in
meščan
iztegujeta
roko
po
plemiškem
grbu
.
Vse
postaja
mogoče
.
Čitala
sta
od
predrznih
činov
neumnih
vitezov
...
Tudi
Armande
mora
proč
.
V
Saint
Cur
.
Tam
se
izobražujejo
hčerke
najboljših
rodbin
.
Potem
zaroka
in
poroka
...
Iz
najboljše
rodbine
dobimo
hčeri
moža
in
vse
je
pri
kraju
.
“
Martin
se
spomni
,
s
kako
besnostjo
je
čutil
in
spoznal
prvič
brezdna
med
stanovi
.
Ni
jedel
,
ni
pil
,
ni
odgovarjal
dobri
materi
,
bil
je
tepen
od
očeta
za
predrzne
besede
.
Tak
greh
!
„
Bič
si
zaslužil
,
“
je
nosljal
grof
boter
.
„
Vitezov
kmetov
ne
potrebujemo
,
pač
pa
dobrih
slug
.
Nerad
te
pogrešam
,
Martin
,
“
je
končal
resno
in
stisnil
dečku
zlat
v
roko
:
„
Bodi
priden
,
Martin
!
“
Bilo
je
!
...
Ponosno
se
nasmehne
Napoleonov
komisar
.
Tako
so
ločili
tlačana
od
plemkinje
.
Slepi
ljudje
so
hoteli
preprečiti
,
kar
je
bila
sklenila
usoda
—
in
so
ugladili
tako
sami
tlačanu
pot
do
kontese
.
Pod
mlinom
se
deli
Reka
v
dva
rokava
,
obliva
majhen
otok
,
last
Mihčevih
.
Nova
brv
vodi
nanj
od
travnika
pod
cesto
.
Na
otoku
zeleni
ozimina
po
ravnih
ogonih
,
po
izprašenih
njivah
zraven
nje
vlečeta
oralo
rejen
konj
in
debeloglav
vol
.
Lemež
reže
globoke
brazde
.
Volar
priganja
,
stari
ata
premika
zagozde
na
drevesu
,
ravna
klešče
na
desno
,
na
levo
.
V
črni
prsti
razorov
se
krči
izpodorana
golazen
,
preplašena
od
belega
dne
.
Pa
ne
dolgo
.
Krilati
redarji
narave
oblete
orača
,
poberejo
z
urnimi
kljuni
mrčes
.
Stari
Orač
pokima
ptičem
:
„
Le
potrebite
,
živalice
božje
,
nesnago
,
“
in
pogleda
izpod
vehe
klampastega
klobuka
belo
na
grad
.
Mladeniški
ogenj
zalije
starcu
upalo
drobno
oko
;
košate
obrvi
,
vela
lica
zatrepečejo
;
kljukasti
nos
se
povesi
še
bolj
na
visečo
spodnjo
ustnico
:
„
Modro
je
Bog
vse
uredil
.
Ptice
je
ustvaril
,
da
trebijo
zemljo
mrčesa
,
ljudem
je
dal
moštvo
,
da
branijo
svoje
poštenje
.
Prišel
je
nadležen
mrčes
v
deželo
—
kdaj
,
kako
se
ga
iznebe
deželani
?
“
—
Drevo
se
pomakne
na
levo
,
poskoči
.
„
Les
,
les
!
“
zavpije
gospodar
na
živino
,
zarentači
nad
hlapcem
:
„
Zlomek
te
vzemi
,
brcajs
ti
nerodni
!
Kaj
ne
vidiš
,
oslika
,
da
sili
konj
na
levo
,
vol
na
desno
?
Les
,
Francoz
,
les
!
“
„
Ne
gresta
vkup
francoski
konj
in
kranjski
vol
,
“
se
zarezi
širokousti
volar
in
si
potegne
z
odpetim
rokavom
po
potnem
čelu
,
švrkne
z
bičem
po
rejenem
rjavcu
.
„
Le
počakaj
,
mrha
,
ne
boš
žrla
dolgo
našega
ovsa
,
kajne
,
ata
?
Saj
pravijo
,
da
poberejo
izposojene
vojaške
konje
,
ker
bo
velika
vojska
.
In
zato
moram
rediti
to
objestno
mrho
?
“
„
Seveda
.
Ko
je
razdelil
prejšnji
guverner
Marmont
vojaške
konje
po
deželi
,
da
se
je
rešil
skrbi
in
stroškov
zanje
,
smo
prevzeli
konje
s
pogojem
,
da
jih
vrnemo
v
dobrem
stanju
ali
pa
nadomestimo
z
drugimi
.
“
„
Znajo
Francozi
,
znajo
.
Da
jim
priženeš
zdaj
suho
mrho
!
Škoda
za
oves
,
ata
.
Več
škode
kot
dobička
imate
od
kupčije
s
hlačarji
.
Dvakrat
je
prevrgla
mrha
voz
.
Plesalci
,
skakalci
,
nemarniki
so
konji
in
gospodarji
.
Šimen
pravi
,
da
bi
tisti
pšeničnik
gori
skočil
pod
Rezikino
okno
—
ko
bi
...
“
„
Hrani
si
sapo
za
zadnjo
uro
,
“
se
vzravna
jezno
gospodar
.
„
Kdaj
še
se
je
vtaknil
hlapec
v
gospodarjevo
hčer
?
“
„
I
nu
,
i
nu
...
“
Mrmra
v
zadregi
volar
.
„
Šimen
je
dejal
zato
—
ker
se
vozi
pisar
zmeraj
okrog
nas
...
In
da
bi
prišel
ponoči
,
naklestili
bi
ga
,
pri
moji
duši
!
“
„
Koliko
jih
pa
imaš
,
jezičnik
,
“
se
obregne
stari
in
premakne
zagozdo
.
Globokeje
reže
lemež
,
odkriva
črno
prst
,
reže
živote
črvom
.
Tako
se
reši
tudi
Mihec
vsega
,
kar
se
ustavlja
njegovi
volji
.
Starim
navadam
,
staremu
poštenju
ostane
on
zvest
.
Taka
sta
vnuka
,
hvala
Bogu
.
Tone
je
šel
rajši
v
Gradec
v
nemško
šolo
kot
v
zloglasno
francosko
v
Ljubljani
.
Grga
bi
prestopil
lahko
v
francosko
vojsko
ali
ostal
doma
in
delal
,
saj
vabi
in
kliče
Napoleon
Ilirce
domov
;
toda
Grga
sovraži
tujo
vlast
,
se
bije
rajši
v
Španiji
zoper
Francoza
;
a
kadar
bo
slišal
,
da
se
spominja
stari
cesar
Kranjcev
,
tedaj
pride
.
Tak
je
Grga
,
korenite
besede
,
možatega
dejanja
.
Bolj
mehak
je
njegov
oče
.
In
sneha
—
ona
bi
gotovo
rajši
videla
sina
doma
.
Joče
,
vzdihuje
.
Modra
žena
,
umna
gospodinja
.
Ni
madeža
na
njenem
poštenju
.
Toda
vnukinja
Rezika
se
ni
vrgla
po
materi
.
Žive
oči
ji
beže
rade
za
fanti
,
ne
diši
ji
toliko
molitev
in
pobožen
pomenek
kot
prazen
pogovor
z
beračem
,
razposajen
smeh
družine
.
Oj
to
dekle
!
Možiti
jo
je
treba
čimprej
.
Najprej
je
začela
učiti
branja
norčavega
hlapca
,
potem
je
privabila
Jurjevega
iz
Učel
,
pravega
snubca
res
!
Dekline
gledajo
samo
na
gladko
polt
.
Pošteno
ime
,
to
je
vse
.
Jurjev
fant
ni
napačen
.
Grga
ga
ima
prav
rad
,
držal
bi
zanj
,
da
je
tu
.
Ali
kaj
pomaga
,
ko
je
madež
na
hiši
in
ni
posest
preobširna
!
—
Premoženje
,
pošteno
ime
,
to
je
pri
Kručinu
v
Postojni
.
Na
Veliki
ponedeljek
se
hodi
na
ogledi
deklet
.
Kručin
je
prišel
na
Mihčevino
.
Vprašal
je
,
kako
živina
,
če
je
naredila
jesenska
povodenj
dosti
škode
,
in
povedal
,
da
je
letos
obilo
miši
,
da
bo
slaba
za
žito
.
Vsi
so
blagrovali
Reziko
.
In
dekle
ni
tako
prazne
glave
,
zažvižgalo
je
,
zapelo
,
se
nasmejalo
postavnemu
snubcu
.
Pa
ti
prinese
sam
vranic
Francoza
!
Dekle
je
obmolknilo
,
se
kuja
.
Pri
zlomku
!
Da
se
ni
treba
ogibati
sitnosti
,
pokazal
bi
jaz
temu
belolascu
,
kako
se
mlati
ob
Reki
.
Dovolj
sramote
so
nam
naredili
.
Vzeti
naši
hiši
županstvo
!
Izorana
je
njiva
.
Hlapec
poda
gospodarju
koš
z
zrnjem
in
gre
po
brano
.
Stari
ata
vzame
prgišče
rahle
črne
prsti
,
jo
pomeša
z
zrnjem
,
šepeče
:
„
Blagoslovi
,
gospod
Bog
,
to
slabo
zrnje
,
da
vzklije
tebi
v
slavo
,
vsemogočni
večni
Bog
“
in
se
loti
prevažnega
dela
setve
,
ki
sodi
in
se
spodobi
samo
gospodarju
.
Možakar
se
razkorači
,
stopi
poln
važnosti
po
njivi
,
meče
zrnje
od
desne
na
levo
.
Vesele
priletajo
ptice
,
toda
že
prihaja
hlapec
z
brano
,
zavlačuje
zrnje
.
Prijazno
gleda
solnce
starega
sejalca
,
ki
se
spominja
,
kolikokrat
da
je
že
zaupal
zrnje
materi
zemlji
in
spravil
zlato
klasje
.
Trudna
sta
hlapec
in
gospodar
,
ko
jima
prinese
Rezika
predjužnik
.
Stari
ata
sede
pod
veliki
hrast
,
ki
je
bil
že
ravnotako
debelega
debla
,
ko
je
bil
on
mlad
fant
,
odreže
sebi
in
hlapcu
kruha
,
pogleduje
zadovoljno
njive
,
izprašuje
vnukinjo
.
Ponižno
,
toda
kratko
,
neveselo
odgovarja
dekle
in
rada
pobere
ostanke
,
rada
hiti
iz
bližine
ostrogledega
deda
,
gre
sklonjene
glave
preko
brvi
,
postoji
:
Bil
je
vihar
,
podrl
je
staro
brv
,
neprehodna
je
zijala
globoka
struga
.
Zdaj
je
,
kot
bi
ne
bilo
nikdar
tiste
grozne
noči
—
tu
nova
brv
,
tam
nova
brv
.
Škoda
pri
mlinu
in
žagi
poravnana
,
pozabljena
.
Pozabi
ona
kdaj
viharja
,
ki
ji
vznemirja
srce
?
Nikdar
!
Bilo
je
,
Rezika
.
Iz
otroka
si
postala
nakrat
razumna
žena
.
Zdaj
bi
rada
,
rada
nazaj
v
vrt
neznanja
.
Bridko
je
spoznanje
življenja
...
Zato
so
tako
potlačeni
nagubani
starci
...
Priletajo
ptičice
po
mladih
sočnih
vejah
,
pozdravljajo
.
Rezika
jim
vrže
drobtinic
,
jim
toži
:
Oj
ptičice
,
ne
veste
ve
,
kaj
je
gorje
.
Ve
se
ženite
,
ptičice
,
po
volji
drobnega
srca
.
Da
bi
bilo
tudi
meni
urno
perje
,
lahka
krila
,
odletela
bi
deklica
.
Tja
,
kjer
ne
dajejo
mladenkam
brezsrčni
roditelji
starega
moža
.
Vsak
me
blagruje
,
ptičice
,
a
meni
je
hudo
,
prehudo
...
„
Grga
,
Grga
,
“
ščebečejo
ptice
,
„
kje
je
Grga
,
Jožina
?
Grga
,
starejši
brat
,
prihodnji
gospodar
,
Jožina
,
berač
,
mož
modrega
sveta
?
“
Odmaknil
se
je
Jožina
komisarju
,
ptičice
,
nesel
list
na
Reko
.
Brata
bo
iskal
list
v
daljni
Španiji
,
nesel
bo
sestrine
tožbe
do
njega
.
Grga
je
dal
Jurjevemu
besedo
,
da
bo
držal
zanj
—
Grga
naj
pride
.
—
Zdaj
hodi
Jožina
ob
morju
,
prosi
božjega
daru
,
vprašuje
mornarje
po
Grgu
,
poizveduje
,
kaj
govore
po
širokem
sinjem
svetu
.
Ali
pode
tudi
tam
matere
mlade
deklice
od
sebe
?
Kaj
ne
delam
,
ne
ubogam
?
Vendar
me
pode
—
o
mati
!
Ej
ni
to
,
lepa
mlinarjeva
hči
,
zažvižga
prešerno
kos
,
jo
gleda
z
drobnim
očescem
.
Ej
šla
bi
ti
rada
—
ne
v
Učele
,
ne
v
Postojno
,
šla
bi
ti
rada
—
v
beli
grad
—
v
sinji
svet
.
Lahkih
korakov
,
prijetnega
obraza
se
spušča
Francoz
raz
Prem
.
Hiti
proti
mlinu
,
lovi
ob
Reki
,
te
moti
v
delu
—
te
moti
—
greh
je
to
—
pri
molitvi
na
svetem
kraju
.
Kot
v
snu
si
,
dekle
,
prebudi
se
!
Otresi
se
praznih
želja
.
Hodi
pisar
ob
mlinu
.
Se
ozira
,
čaka
na
prijazen
glas
.
Čast
je
kmetu
,
če
pride
gospod
v
vas
.
Pa
naježi
se
stari
ata
,
izogne
se
ga
mladi
.
Mati
se
obrne
na
pragu
.
Hlapci
si
namigujejo
,
dekle
prevzetujejo
.
Še
pes
renči
in
cvili
...
Vem
,
košek
,
vem
...
Grdo
je
žaliti
tako
božjega
človeka
.
Mnogo
,
mnogo
bi
mi
povedal
gospod
iz
gradu
in
rada
,
rada
bi
poslušala
.
Povedal
bi
mi
čudovitih
stvari
,
nikdar
mi
ne
pove
takih
star
vdovec
.
Čudno
šelesti
po
mladem
,
še
golem
drevju
.
Vse
se
napenja
,
poganja
,
vse
sili
v
življenje
,
človek
mlad
pa
naj
se
odpove
sreči
.
Pomladnega
dne
!
—
V
takih
mislih
pride
Rezika
na
trato
pred
vrtom
.
Tam
jo
prebudi
glasni
pozdrav
perotnine
.
Prizibljejo
se
gosi
,
prilete
golobice
,
prišetajo
se
petelini
,
prihite
kokoši
.
Ej
živalice
srčne
moje
.
Ve
boste
pogrešale
Rezike
,
ve
,
samo
ve
...
Rezika
vzame
rešeto
raz
vrtni
zid
,
siplje
polne
prsti
zrnja
,
se
razgovarja
z
živadjo
.
Ne
mudi
se
ji
v
hišo
,
kjer
prede
mati
,
kjer
govore
samo
o
bali
,
o
sreči
,
če
se
posreči
.
Oblizne
naj
si
dekle
vseh
pet
prstov
za
takega
moža
.
Haha
!
Ves
bel
od
poliske
se
pokaže
Šimen
pri
zavori
,
zagleda
deklico
,
zapoje
:
„
Če
si
ljubica
moja
cartana
,
pojdi
z
menoj
v
Mantovo
.
“
„
Sam
pojdi
,
Šimenula
.
Punkeljček
ti
povežem
,
pušeljček
ti
narežem
,
hodi
,
moj
fantič
,
le
sam
...
“
Jasno
zazveni
dekličin
poredni
smeh
,
prežene
za
hip
otožnost
.
Saj
je
presmešna
vsiljivost
domišljavega
hlapčeta
.
Pa
že
stoji
bleda
mati
pri
oknu
,
kliče
:
„
Rezika
!
Postajaš
?
“
Velik
greh
je
postajanje
pri
Mihčevih
.
Hitro
hoče
skočiti
Rezika
,
pa
toliko
da
ji
ne
zdrkne
košarica
iz
roke
.
Na
cesti
se
je
pokazal
visok
klobuk
,
svetli
čevlji
—
Chapotin
.
Za
njim
se
narede
med
vejami
jagned
trije
jezdeci
.
Komisar
,
njegova
hčerka
in
postojnski
intendant
.
Deklici
vihrajo
kodri
okrog
žarečega
obraza
po
dolgi
zeleni
obleki
.
Srečna
deklica
!
Ona
ne
dobi
starega
moža
,
zaupno
se
menita
s
prikupljivim
mladeničem
.
Blagor
gospodi
!
Od
cesarja
dobi
denarja
,
od
kmeta
blaga
—
lahko
živi
pisar
,
komisar
,
vojak
.
Zdaj
prehite
jezdeci
Chapotina
.
On
pozdravi
nekako
v
zadregi
in
nekako
osorno
mu
odzdravi
komisar
,
Andrian
se
nasmehne
hudobno
,
Mabelle
pogleda
od
Chapotina
na
Reziko
in
nekaj
spreleti
njen
obrazek
.
Dalje
hite
jezdeci
.
Chapotin
stoji
,
gleda
rožmarin
v
vrtu
.
„
Rezika
!
“
udari
mati
ob
okno
.
„
Postajaš
,
dekle
,
“
jo
pozdravi
sedeča
pri
kolovratu
.
„
Ni
navada
pri
nas
.
Urno
!
Zasukaj
se
,
zamesi
štruklje
.
Si
pozabila
oračev
?
Slaba
gospodinja
boš
.
Usmili
se
Bog
!
Le
v
pohujšanje
so
nam
Francozi
.
To
jezdari
,
se
pači
,
obrača
oči
.
Ni
za
nas
!
Usmili
se
Bog
!
Ni
dovolj
,
da
nam
jemljejo
sinove
—
še
hčere
nam
motijo
.
Komisarjeva
gospa
bi
lahko
zadrževala
svoje
ljudi
gori
,
da
bi
nas
ne
dajali
jezikarjem
v
zobe
.
Pa
kako
bo
varovala
druge
,
ko
ne
varuje
svojih
.
Mesto
da
pisari
skrivna
pisma
,
bi
pazila
na
svojo
hčer
.
Dekletce
ima
preveč
prostosti
,
večkrat
prihaja
kar
sama
v
vasi
,
na
njive
,
in
fanti
nore
za
njo
.
“
„
Mama
...
Gospa
je
tako
dobra
,
in
Mabelle
...
“
„
Molči
.
Vsaka
žena
mora
biti
po
božjem
pravu
odkrita
z
možem
.
Ta
pa
ima
zmeraj
kaj
.
Lilij
je
hotela
od
nas
,
lilij
sv.
Antona
.
Menda
že
ker
je
njih
olje
dobro
zoper
opečenine
in
cvetje
zoper
trganje
.
Pa
zakaj
jih
je
dobila
naskrivaj
?
Potovka
jih
je
prinesla
iz
Trsta
.
Od
nekega
imenitnega
gospoda
,
ki
drži
s
starim
kraljem
.
Zdaj
ureja
gospa
sama
vrt
,
dekle
jezdari
z
moškimi
—
narobe
svet
.
Ti
pa
stoj
in
zijaj
v
Francoze
—
da
te
vidijo
stari
ata
!
“
Rada
ubeži
Rezika
materinim
besedam
v
družinsko
sobo
,
mesi
,
razteza
testo
.
Mati
pa
pusti
brneči
kolovrat
,
šteje
klopke
navite
preje
,
ki
čakajo
za
vratmi
tkalca
,
ogleduje
bale
platna
v
skrinjah
,
kupe
prediva
.
Sto
rjuh
ji
da
,
manj
ne
gre
od
take
hiše
za
tako
hišo
.
Dobro
se
je
namerilo
dekletu
,
dobro
in
o
pravem
času
,
da
gre
pisarju
izpred
oči
.
Pod
drug
zvon
mora
.
Sicer
ni
še
poslal
Kručin
starešine
na
vprašanje
,
vendar
je
stvar
toliko
kot
gotova
,
ker
ne
odrečejo
roditelji
—
dekleta
pa
ne
vpraša
nihče
,
kaj
ve
tak
otrok
,
kaj
je
zanj
.
Tkalca
dobim
,
krojača
,
čevljarja
.
Najlepšo
pšenico
prihranim
,
izpitam
kapune
,
gosi
.
Liska
bo
imela
tele
.
Dosti
bo
dela
,
velik
kolač
,
da
se
razvesele
fantje
.
Perila
,
obleke
mora
biti
za
sedem
let
—
sramota
,
če
si
kupi
nova
gospodinja
prej
kaj
...
—
Misli
in
šteje
mlinarica
,
ogleduje
platno
s
ponosom
dobre
gospodinje
.
To
bo
za
rjuhe
,
ono
za
srajce
.
Poklicala
bi
moža
,
se
pohvalila
.
Pa
nekaj
ji
kali
veselje
.
Drugačni
so
časi
,
drugačna
mladina
...
K
njej
je
prišel
snubit
Janez
in
bil
je
prvi
moški
,
kateremu
je
pogledala
v
oči
.
A
Rezika
?
Ne
daj
Bog
,
da
bi
dobila
nečista
moč
oblast
čez
deklico
...
Žalostna
je
,
zardeva
,
bledi
.
Objela
bi
jo
mati
,
jo
vpraševala
nežno
,
ji
dokazovala
ljubeznivo
.
Pa
ni
navada
na
kmetih
.
Otrok
naj
posluša
,
kakor
razsodijo
starejši
.
Ko
razsoja
in
ugiblje
tako
kmetska
mati
v
mlinu
,
preudarja
in
premišljuje
tudi
plemenita
gospa
v
gradu
prihodnost
svoje
hčere
,
gleda
raz
grajski
vrt
za
jezdeci
,
ki
se
pokazujejo
in
izginjajo
na
cesti
ob
Reki
.
Le
jasi
,
Martin
,
dajaj
Andrianu
vesele
nade
,
zanašaj
se
na
moč
svojega
vsiljenega
vladarja
.
Lilije
sem
vsadila
,
Martin
.
Cveto
naj
v
slavo
Buorboncev
,
v
spomin
umorjenega
nežnega
cveta
—
bude
naj
v
tebi
strah
.
Cvet
lilij
kliče
maščevanje
za
žrtve
Jakobincev
.
Lilije
sem
vsadila
,
Martin
.
Poslala
mi
jih
je
prijateljska
roka
.
In
poslala
mi
je
poročilo
,
da
delajo
Buorbonci
...
Da
čakajo
emigranti
v
Angliji
nestrpno
vrnitve
starih
pravic
.
Da
nista
pozabila
princ
Polignac
in
princesa
,
nekdaj
Armandina
tovarišica
v
zavodu
Saint
Cyr
,
svojih
prejšnjih
načrtov
.
Pripravljen
je
Polignac
,
da
izvojuje
markizi
de
Villeneuve
vse
,
kar
zahteva
in
želi
od
kralja
;
potrudil
se
bo
,
da
pozabi
Armande
v
blesku
dvora
Ljudevita
osemnajstega
svoje
sedanje
ponižanje
.
—
Odgovorila
sem
mu
,
Martin
.
Kadar
se
vrne
kralj
,
naj
uporabi
princ
svoj
vpliv
na
dvoru
,
da
dobi
Mabelle
nazaj
očetova
in
dedova
posestva
,
katerih
jo
je
oropala
revolucija
.
Uporabi
naj
princ
svoj
vpliv
,
da
se
razveljavi
poroka
markize
,
sklenjena
pod
pritiskom
okoliščin
.
Blagoslovljena
od
mašnika
,
ki
je
prisegel
na
konstitucijo
,
podpisana
pri
uradniku
revolucionarnega
odbora
—
taka
poroka
ni
veljavna
pred
Armandino
vestjo
.
Tlačan
je
hotel
rešiti
svojo
gospodarico
.
Bila
je
dolžnost
njegova
in
ne
zasluži
hvale
.
Grenko
je
bilo
ponižanje
plemkinje
...
Tako
,
Martin
.
Novo
življenje
v
naravi
,
novi
upi
v
duši
,
novo
gibanje
v
svetu
.
Evropa
čaka
,
da
se
otrese
verig
,
zemlja
se
jih
otresa
—
in
jaz
se
jih
otresem
.
Cvetele
bodo
lilije
,
njihov
vonj
bo
polnil
s
slavo
Francijo
in
razcvete
,
ponovi
se
meni
moja
mladost
,
nova
mladost
,
Martin
.
Nje
ne
bo
temnil
tvoj
pogled
.
Zakon
dopolnjuje
—
veže
samo
ljubezen
.
Med
nama
je
ni
bilo
,
Martin
.
V
dolu
se
pojavi
ponosen
jezdec
.
Armande
si
zasenči
oko
,
gleda
samo
njega
.
Ni
bilo
ljubezni
,
Armande
.
Sramota
je
ta
zakon
.
Pa
kaj
te
peče
vest
,
odkar
si
napisala
pikre
besede
,
kaj
ti
zavalovi
tako
sladko
v
duši
,
ko
leži
telo
v
objemu
spanca
?
Oproščena
vezi
,
željna
sreče
,
beži
duša
nazaj
v
raj
detinskih
dni
.
Zavalovi
zlato
polje
,
zavalovi
morje
lanu
.
Izprehajata
se
vitez
in
njegova
dama
.
Prekrasni
dnevi
!
Spodila
je
Armando
iz
njih
raja
beseda
madame
de
Bounette
.
„
Diable
!
“
je
rekel
papa
,
ni
vedel
,
kam
v
taki
zadregi
,
a
mama
je
razsodila
:
„
V
Saint
Cyr
!
“
In
štiri
leta
ni
videla
Codalgisa
Amadisa
.
V
zavodu
je
sanjala
o
njem
,
mislila
nanj
,
in
govorila
mnogo
o
njem
.
Dokler
se
ni
namrdnila
mala
princesa
Conelejeva
—
zdaj
Polignacova
:
„
Fej
!
O
kmetu
govoriš
.
“
Ni
govorila
več
o
Martinu
.
Čitala
je
knjige
,
videla
v
zavodu
predstave
.
Vsak
tistih
junakov
je
nosil
Martinovo
lice
.
In
nobena
povest
ji
ni
dala
več
takega
užitka
kot
ona
,
ki
sta
jo
požirala
žarečih
oči
z
Martinom
;
prepovedan
sad
očetove
knjižnice
.
Gojenke
zavoda
so
govorile
rade
o
soprogih
,
ki
jim
jih
preskrbe
sorodniki
,
o
zabavah
in
svobodi
;
omožene
o
ljubezni
.
Ne
o
ljubezni
do
moža
.
On
je
le
plašč
,
ki
pokriva
ženine
prestopke
.
Armande
je
rdela
ob
takem
pogovoru
.
Do
doma
njenega
očeta
ni
bil
še
zavel
kužni
dah
splošne
moralične
propalosti
,
zakon
je
bil
Armandi
nekaj
svetega
.
Tovarišice
so
se
smejale
njeni
neumnosti
,
dejale
,
da
so
taki
nazori
samo
za
kmete
.
In
Armande
se
je
spominjala
krepostnega
Amadisa
,
Martina
.
Kaka
škoda
,
da
je
kmet
!
Očetov
sobar
bo
.
Kako
smešno
!
Vitez
,
ki
se
izpremeni
v
sobarja
,
ki
češe
in
veže
očetovo
kito
,
ga
obuva
,
oblači
...
Kako
se
mu
bo
to
podalo
?
Toda
ni
ga
bilo
vitkega
sobarja
,
ko
se
je
vrnila
Armande
z
visokim
klobukom
na
našopirjenih
laseh
,
vzrastla
,
razcvetela
.
In
žal
ji
je
bilo
,
da
se
ne
more
pokazati
Martinu
,
se
ne
pobahati
,
da
je
nevesta
,
in
osupnilo
jo
je
,
ko
je
slišala
,
da
se
šola
Martin
,
da
ga
podpira
chevalier
de
Briscot
,
očetov
prijatelj
,
poražen
po
znanju
in
vedoželjnosti
kmetskega
fanta
.
Martina
ni
.
Senca
je
legla
na
rodni
grad
,
na
bujna
polja
.
Izprošena
nevesta
je
bledela
.
Radi
ženina
,
so
menili
v
gradu
.
Njega
so
zadrževali
neprijetni
,
toda
nujni
posli
v
Parizu
.
Vznemirljive
novice
so
prihajale
odtam
.
Armande
se
je
motila
s
pripravljanjem
bale
,
čakala
težko
pariških
vesti
,
bledela
,
sanjala
.
Iz
teh
sanj
jo
vzbudi
novica
...
Več
ni
vpraševala
kontesa
po
markiju
ženinu
.
Rdela
je
,
žarela
kot
roža
.
Martin
je
bil
prišel
!
Obiskat
roditelje
.
Kdor
bi
to
verjel
...
Neroden
,
dolg
je
stal
pred
njo
v
zadregi
.
Objest
ji
je
razigrala
srce
:
Vitez
je
ostal
zvest
svoji
dami
.
Bilo
je
bilo
,
Armande
de
Moussage
.
Žarelo
in
dehtelo
je
vse
v
poletnem
žaru
,
po
čarobnih
vrtovih
se
je
izprehajala
ljubezen
.
Pastirska
piščal
je
zasvirala
sladko
—
po
polju
je
zavihral
trak
širokega
slamnika
.
Martin
je
govoril
o
novi
dobi
,
ki
podeli
vsem
stanovom
enake
pravice
,
je
smešil
plemstvo
,
trdil
,
da
ima
tudi
on
prednike
do
Adama
,
ravnotako
kot
grof
d
’
Auxerre
.
Armande
je
stresala
glavo
.
Stanovi
enaki
?
Bog
je
uredil
stopnice
na
lestvi
države
.
Prazno
in
grešno
je
govorjenje
o
enakosti
—
nemogoče
da
se
udejstvi
...
Kontesa
je
bila
užaljena
v
svojem
plemiškem
ponosu
.
Hladno
je
odhajala
markijeva
nevesta
od
tlačanovega
sina
,
a
vsak
dan
so
ga
iskale
zopet
željne
oči
.
Dokler
ni
preplašilo
prepelice
brušenje
srpov
,
dokler
ni
privabil
praznik
požanjkov
markija
de
Villeneuve
.
Armande
je
bila
prijetno
presenečena
.
Ženin
je
bil
vzor
plemiča
.
Lepoto
njegove
postave
in
obličja
je
povzdigovala
izbranost
obleke
,
frizure
in
kretnje
dovršene
finese
.
Gladka
beseda
,
polna
duha
in
prisrčnosti
,
je
dopolnjevala
markijevo
privlačnost
.
Njegov
sobar
je
povedal
,
da
premaga
marki
srce
vsake
dame
,
meč
vsakega
nasprotnika
.
Armande
je
primerjala
nerodne
kretnje
Martinove
z
onimi
svojega
ženina
in
se
nasmehnila
ponosno
:
Ni
enakosti
.
Po
hoji
in
nastopu
,
v
dejanju
in
besedi
spoznaš
potomca
odlične
rodbine
.
Naj
obleče
kmet
gosposke
suknjo
—
vendar
je
in
ostane
kmet
.
V
rožnati
obleki
se
je
košatila
po
polju
.
Ob
očetu
in
ženinu
.
Oče
je
razkazoval
ženinu
polja
in
gozdove
,
našteval
slavne
prednike
in
—
kmete
,
svojo
last
.
Žanjice
so
se
nasmihale
nevesti
,
težaki
so
pozdravljali
,
izpraševali
o
svoji
prihodnosti
pri
markiju
—
on
pa
je
motril
pozorno
kmete
.
Govoril
je
o
gibanju
,
ki
se
širi
iz
prestolnice
na
deželo
,
ki
grozi
,
da
preplavi
s
pogubonosnim
tokom
vso
Francijo
,
če
se
ne
najde
zdravilo
zares
nezdravim
razmeram
.
Na
dvoru
so
slepi
.
Zabavajo
se
in
zahtevajo
vsoto
za
vsoto
od
zapravljivca
Calonna
.
Vedo
,
da
plešejo
na
vulkanu
—
vendar
plešejo
—
plešejo
na
žuljih
kmeta
,
meščana
.
Maščuje
se
vse
to
.
Kralj
ne
spoznava
,
ni
kos
položaju
.
Pooblačil
se
je
bil
marki
ob
strani
mlade
neveste
.
Dobrodušni
papa
ga
je
potolažil
:
„
Prečrno
vidite
,
prijatelj
.
Mesta
sama
,
dijaki
,
te
razgrete
mlade
glave
,
nas
ne
zmorejo
.
Kmet
pa
je
prelen
,
da
bi
se
navzel
novih
misli
.
In
kaj
ne
stoji
več
bastilja
za
uporneže
?
Čutim
tudi
jaz
,
da
prihaja
nekaj
neznanega
.
Vse
kaže
na
to
.
Zato
želim
,
da
izročim
čimpreje
svojo
hčerko
in
svoja
posestva
v
Vaše
močne
roke
.
“
Marki
je
položil
roko
na
meč
in
poljubil
Armandino
roko
.
„
Moj
največji
zaklad
,
krona
mojega
življenja
mi
bo
ona
.
“
O
Villeneuve
,
viteški
soprog
!
Razpršili
so
se
obeti
tvoji
v
krvavem
viharju
—
ti
sam
,
si
postal
njegova
žrtev
—
tvojo
ženo
je
rešil
drugi
...
Po
starem
so
praznovali
požanjke
z
veselico
na
dvorišču
.
Po
starem
je
prinesla
najbrhkejša
žanjica
venec
klasja
,
ga
ponudila
mladi
gospodarici
,
nevesti
,
želeč
ji
vsega
blagoslova
,
obilosti
;
po
starem
je
obdarovala
kontesa
deklico
s
srebrnim
denarjem
,
pisano
ruto
in
si
dela
klasjin
venec
v
plave
kodre
.
Ploskali
in
zapeli
so
po
dvorišču
—
marki
je
ponudil
nevesti
roko
na
ples
—
kar
stopi
mednje
,
dolg
,
neroden
—
Martin
s
pristave
.
Bil
je
bled
,
oči
so
mu
gorele
kot
da
bi
bil
pijan
.
Venec
žarečih
rož
v
roki
pogleda
predrznoproseče
Armando
,
pravi
:
„
Klasjin
venec
pomenja
bogastvo
—
rožni
ljubezen
...
“
Začudeno
je
stalo
vse
.
„
Kaj
se
mu
meša
?
“
so
šepetali
kmetje
.
„
Pijan
je
,
“
je
rekel
grof
d
’
Auxerre
markiju
.
Samo
Armande
je
umela
in
burno
je
zavalovilo
nekaj
neznanosladkega
v
njej
.
Mnogo
krasnih
dni
je
svirala
piščal
:
„
Trsje
pokriva
nizek
dom
,
cvete
roža
ljubezni
pred
njim
—
pusti
,
Armande
,
visoki
grad
—
pridi
...
“
Amadis
!
Zvesti
vitez
!
Nikdar
nisi
,
ne
boš
ljubil
druge
.
O
,
sladko
je
biti
ljubljen
s
prvo
večno
ljubeznijo
.
Marki
,
o
njem
gre
sluh
,
da
privlači
vsako
srce
—
kolikokrat
je
že
ljubil
dvorjan
...
Drhteča
roka
je
segla
po
vencu
.
Nadene
si
ga
,
zapusti
bogastvo
—
in
bo
kraljica
ljubečemu
srcu
.
„
Armande
!
“
Začudeno
težko
je
jeknilo
od
materinih
ust
.
„
Tlačan
je
pijan
,
“
reče
hladno
marki
,
„
izvolite
,
kontesa
...
“
Tlačan
!
Kontesa
!
Kot
bi
jo
udarile
besede
po
licu
.
Saj
je
plemkinja
,
plemičeva
nevesta
—
in
oni
je
sužnje
tlačanske
krvi
.
Pod
srdito
nogo
Armandino
so
izgubile
rože
svoj
kras
.
Krvavordeči
lističi
so
leteli
po
belem
pesku
—
zdelo
se
je
jezni
nakrat
,
da
je
to
srčna
kri
nerodnega
tovariša
izza
njenih
detinjih
dni
...
„
Dajte
pijancu
bič
,
da
se
strezni
,
“
je
klical
grof
d
’
Auxerre
.
Pa
hlapci
so
stali
—
Martin
je
odšel
ponosno
.
Njegov
zadnji
pogled
,
poln
očitanja
,
pa
ji
je
gorel
dolgo
v
duši
.
Ni
več
videla
Martina
.
Izrval
je
rožni
grm
pred
pristavo
in
se
vrnil
v
Pariz
.
Ni
več
videla
mlada
markiza
drznega
tlačana
,
vendar
ga
ni
pozabila
.
Na
šumnih
zabavah
prestolnice
,
v
tihem
gradu
v
Vendéeji
se
ga
je
spominjala
,
bala
.
Slišala
je
,
da
je
postal
kolovodja
nezadovoljnežev
,
kričar
pravice
plebejcev
.
Bil
je
navzoč
in
delaven
pri
vseh
grozotah
,
ki
so
bile
prišle
nad
plemstvo
,
in
Armande
je
mučila
slutnja
,
strah
pred
njim
.
In
res
...
Ob
uri
,
ko
je
trepetala
v
ječi
,
ne
toliko
zase
,
kot
za
nežnega
,
ljubkega
otroka
—
ko
je
pričakovala
vsak
dan
smrti
—
se
je
udejstvil
njen
strah
.
Bilo
je
zvečer
.
Slabo
so
razsvetljevale
sveče
dvorano
koncieržerije
,
kjer
so
se
sešli
smrti
čakajoči
na
večerjo
in
pogovor
.
Skrbno
napravljeni
,
vedrega
lica
in
duha
niso
kazali
znaka
strahu
ali
žalosti
.
Smehljaje
so
se
poslavljali
,
radi
so
umirali
takrat
Francije
najboljši
sinovi
.
Le
ona
ni
mogla
zreti
smrti
ravnodušno
v
obraz
.
Mabelle
—
kaj
bo
ž
njo
?
In
vselej
,
kadar
je
prišel
komisar
z
zloveščo
listino
,
je
trepetala
,
stiskala
dete
k
sebi
.
Zvečer
je
bilo
.
Po
dvorani
koncieržerije
so
budile
vesele
šale
neprisiljen
smeh
.
Konvent
se
je
zbral
na
sejo
—
jutri
odleti
temu
,
onemu
glava
—
zato
veselimo
se
—
končuje
se
komedija
...
Smeh
je
pozdravil
komisarja
,
ko
je
vstopil
v
spremstvu
dveh
vojakov
,
smeh
in
drgetanje
srca
...
Komisar
je
razgrnil
zloveščo
listino
,
vojaka
sta
mu
posvetila
z
bakljama
,
mu
razsvetlila
obraz
.
V
svečanem
molku
,
ki
je
nastal
,
je
slišala
Armande
udar
svojega
srca
:
Spoznala
je
Martina
.
Postaven
je
bil
mož
s
trobarvno
šerpo
,
ponosnega
nastopa
.
Resno
obličje
ni
imelo
več
sledu
mladeniške
mehkobe
,
nadomestila
sta
jo
grenkoba
in
srd
.
Vendar
bi
ga
bila
spoznala
Armande
izmed
tisočih
.
Čital
je
imena
obsojenih
.
Gromeč
,
grozeč
je
bil
njegov
glas
,
oko
se
ni
dvignilo
.
Kot
da
se
boji
pogledati
žrtve
,
kot
da
trepeče
sočutje
okrog
mrkih
ust
revolucionarja
.
Čital
je
—
in
se
ustavil
...
Kot
da
je
prišel
do
imena
,
katerega
nočejo
,
ne
morejo
spregovoriti
usta
.
Plamteče
oko
je
hitelo
po
mraku
kotov
...
Trdega
koraka
je
stopil
proti
trepetajoči
...
Drhtečim
rokam
je
ušel
otrok
.
Mabelle
steče
nosilcu
smrti
naproti
—
mu
objame
kolena
,
se
mu
nasmeje
ljubko
.
In
Martin
se
sklone
ves
izpremenjen
,
pritisne
željno
otroka
k
srcu
,
ga
poljubuje
.
Kri
je
na
teh
rokah
—
kako
sme
objemati
pristaš
rabljev
otroka
njihove
žrtve
?
„
Mabelle
!
Mabelle
!
“
Trepetajoče
roke
so
se
dvignile
jezno
,
ponosno
je
premerila
markiza
Martina
.
Izpustil
je
otroka
,
se
vzravnal
,
ji
rekel
sirovo
:
„
Zenačili
smo
stanove
,
meščanka
.
Pod
sramotnim
odrom
te
snubi
nekdanji
tlačan
.
Poroka
z
revolucionarjem
reši
aristokratinjo
.
“
„
Nikdar
!
“
je
vzplamenela
.
„
Noč
je
dolga
za
premislek
in
ti
si
mati
,
“
je
odgovoril
s
poudarkom
.
Lepo
posuta
,
gladka
se
vije
graščinska
cesta
od
Trnovega
na
Prem
,
ob
Reki
,
med
grmovjem
,
pod
drevjem
.
Tako
ljubo
sije
solnce
aprilovega
jutra
,
kot
da
se
veseli
krasote
,
ki
jo
je
priklical
topli
žarek
njegove
ljubezni
,
ki
je
obsul
z
biseri
drevje
,
grmovje
in
pisano
trato
,
pokril
s
čarobno
lepoto
reško
dolino
.
Sveži
,
pomlajeni
stoje
zdaj
stoletni
topoli
,
ki
so
samevali
pozimi
tako
ponosno
vdano
v
družbi
nižjih
,
golih
in
otožnih
tovarišev
ob
Reki
.
Vrbe
in
gabri
,
podobe
obupa
,
peli
ste
zimske
dni
o
sekiri
,
o
sami
sekiri
in
smrti
,
rogali
ste
se
starcem
topolom
.
Pa
zdaj
so
se
odeli
starci
v
novo
obleko
,
začudeno
se
ozirajo
na
čudeže
,
ki
se
porajajo
okrog
njih
.
Mislili
so
zares
,
ko
je
pripihala
grda
zima
,
ko
jim
je
iztrgala
krohotaje
staro
obleko
,
mislili
so
,
da
je
prišel
konec
,
in
zamrl
je
življenja
sok
v
strahu
.
Na
Reki
je
pokal
led
,
ob
Reki
je
zvenela
sekira
.
Padali
so
gabri
,
debeloglave
trdokožne
bukve
,
otožne
,
stare
vrbe
;
ostali
so
stoletni
topoli
.
Še
se
pretaka
živa
moč
po
njih
,
še
se
čutijo
del
lepote
,
življenja
,
ki
prekipeva
ob
Reki
.
Oj
prijatelji
bori
,
smreke
in
jelke
,
resne
straže
brd
in
ceste
!
Krasno
se
preliva
zelenilo
vaše
obleke
.
Pa
ne
domišljujte
si
,
temnolase
lepotice
;
nad
vse
ljubka
je
bleda
breza
zraven
vas
in
prekrasne
so
cveteče
češplje
,
črešnje
drobnice
,
jabolka
lesnike
.
Cvete
grm
,
cvete
drevo
,
rdeče
kapice
odpira
nežno
listje
,
lipa
in
hrast
,
klen
in
jesen
,
vse
se
raduje
lepote
,
se
ogleduje
v
Reki
,
se
stresa
veselja
.
Se
stresa
