.Na
papirju
prestavljaš
ti
aktiva
in
pasiva
,
hokus-pokus
,
habet
debet
,
saldo
,
da
se
noben
hudič
več
ne
zave
.
“
„
Ali
mi
daš
vsaj
800
goldinarjev
?
“
„
Niti
800
krajcarjev
.
“
„
Ali
mi
podpišeš
menico
?
“
„
Albin
,
ti
si
dovtipen
.
“
„
Ali
naj
gre
posojilnica
že
zdaj
rakom
žvižgat
?
“
„
S
tem
ti
preskrbi
nekaj
postnih
dni
ali
pa
let
.
Povej
,
koliko
ti
manjka
!
“
„
Kaj
si
tako
radoveden
!
Tistih
800
goldinarjev
,
ki
jih
je
vložil
zadnjič
Vrban
,
hvala
Bogu
,
še
nisem
vpisal
;
sicer
bi
bila
še
večja
sitnost
.
“
„
Aha
,
kar
se
je
izposojalo
,
to
si
vestno
beležil
,
morda
po
večkrat
,
na
prejemke
pa
pozabljal
.
Tako
se
delajo
povoljne
bilance
.
Kaj
pa
revizija
?
“
„
Ta
gleda
samo
na
to
,
da
se
računi
ujemajo
.
Torej
,
Adolf
,
ne
ne
bodi
siten
in
pomagaj
mi
,
za
par
dni
!
Revizorjev
pričakujem
jutri
;
kajti
včeraj
so
brali
ta
nesramni
članek
,
danes
jim
je
pri
srcu
,
kakor
če
bi
jim
bil
kdo
rabarbare
nasul
med
juho
;
jutri
pridejo
.
Ti
ne
riskiraš
nič
,
če
daš
za
par
dni
svojo
gotovino
v
našo
blagajno
.
Kar
mi
posodiš
,
ti
vestno
vrnem
.
“
„
Kako
boš
pa
potem
poravnal
primanjkljaj
?
Ker
dolgo
se
tako
ne
more
gospodariti
.
“
„
Oženil
se
bom
,
s
staro
majorko
.
Zdaj
grem
pripravljat
račune
.
Na
te
se
zanesem
in
na
Vrbana
.
“
„
Na
me
nikar
!
“
V
pisarni
je
računal
in
računal
Albin
,
odšteval
in
sešteval
,
da
mu
je
tekel
pot
s
čela
;
a
ni
se
mu
spešilo
delo
.
Črez
nekaj
časa
je
prišel
brat
.
Začel
ga
je
zopet
polglasno
oštevati
in
zmerjati
in
vrgel
naposled
nekaj
denarja
po
mizi
:
„
Toliko
imam
gotovine
;
a
je
manj
,
nego
sem
mislil
.
“
„
Ti
mene
zmerjaš
,
ki
nisi
sam
nič
boljši
,
“
se
je
zagovarjal
Albin
in
štel
denar
.
„
Vsak
trgovec
bi
moral
vedeti
,
koliko
da
ima
gotovine
.
“
„
Molči
in
povej
,
če
je
dosti
.
“
Albin
je
odkimal
.
„
V
Vrbanovo
knjižico
,
“
je
uejal
,
„
sem
že
zabeležil
,
da
je
vse
prejel
,
kar
je
bilo
vloženega
.
Popoldne
pa
grem
osebno
nadenj
,
da
mi
podpiše
menico
.
“
Popoldne
je
vteknil
Albin
v
žep
en
izvod
obrekljivih
novin
in
par
pripravljenih
meničnih
golic
in
se
odpravil
s
težkim
srcem
na
Trato
.
Hodil
je
počasi
;
a
zdelo
se
mu
je
,
da
je
prišel
hitro
.
Dobil
je
doma
sestro
in
mladega
Vrbana
in
Tončka
,
ki
je
bil
tudi
prišel
s
težkim
srcem
po
tolažbe
.
A
Tonček
je
je
iskal
zaman
;
zakaj
Lenčika
se
je
bila
odpravila
,
ne
da
bi
bila
povedala
,
kam
.
Razgovarjal
se
je
tedaj
s
starim
očetom
in
materjo
,
ki
sta
ga
tolažila
,
ta
opravičevaje
ravnanje
svoje
hčere
,
oni
nevoljen
,
da
si
dajo
mladi
ljudje
tako
težko
kaj
dopovedati
.
Albin
pa
se
je
zaprl
s
Stankom
v
sobo
in
mu
pomolil
novine
,
naj
bere
najprej
to
najnovejšo
svinjarijo
.
Vrban
je
bral
počasi
in
dal
list
mirno
nazaj
,
češ
,
kaj
hoče
to
;
saj
je
vendar
vse
v
najlepšem
redu
.
Zdaj
pa
je
začel
naštevati
Albin
razne
denarne
stiske
svojega
brata
,
kateremu
je
moral
pomagati
,
in
ki
so
največ
krive
,
da
pravzaprav
in
tako
rekoč
v
posojilnici
ni
takšnega
reda
,
kakršnega
bi
bilo
želeti
na
jezo
nasprotnikom
,
ki
hočejo
uničiti
njega
in
brata
.
Izpovedaval
se
je
Albin
pred
vsem
tujih
grehov
,
o
svojih
je
samo
toliko
namignil
,
da
je
žrtva
bratovske
ljubezni
,
društvenega
življenja
in
potrebnega
ugleda
.
Stanko
je
molče
poslušal
;
bledo
lice
je
bledelo
še
bolj
in
ustnice
so
se
tresle
od
jeze
.
„
Z
eno
besedo
,
ti
si
slepar
in
goljuf
!
“
je
dejal
zamolklo
in
začel
ga
obkladati
z
mnogo
hujšimi
pridevki
,
nego
so
jih
rabile
novine
.
Toda
kakor
se
zaganjajo
valovi
v
sivo
skalo
in
buče
in
rohne
ob
njeni
steni
in
jo
obsipavajo
in
zagrinjajo
s
penami
,
ona
pa
stoji
trdno
in
odbija
mirno
naval
in
lomi
in
drobi
silo
valov
,
dokler
ne
obnemorejo
in
se
pomire
:
tako
je
poslušal
mirno
,
cigareto
pušeč
,
Albin
te
izbruhe
pogubne
strasti
,
dobro
vedoč
,
da
,
kdor
hoče
dandanes
kaj
veljati
v
javnosti
,
mora
imeti
kožo
iz
podplatov
.
Ko
je
pojenjala
nevihta
in
le
pretrgoma
še
zagrmelo
,
je
izjavil
Albin
,
da
treba
vsekako
takoj
pomoči
,
sicer
da
je
mnogo
izgubljeno
ne
samo
zanj
,
ampak
morda
tudi
za
koga
drugega
,
in
sicer
ne
le
na
ugledu
in
dobrem
imenu
,
ki
je
poštenjaku
najdražje
blago
,
ampak
tudi
v
denarju
.
Stanko
se
je
prijemal
za
glavo
,
letal
po
sobi
gor
in
dol
,
klel
oba
Kramarja
,
svojo
lahkomiselnost
in
zaupljivost
in
rotil
se
,
da
ne
stori
ničesar
,
da
ne
dá
nobenega
krajcarja
.
„
Saj
tudi
treba
ni
nobenega
krajcarja
,
ljuba
duša
.
To
pojde
vse
brez
cvenka
.
Ker
smo
na
Trati
,
potegniva
menico
—
trato
.
“
In
izvlekel
je
iz
žepa
menično
golico
.
„
Na
,
tukaj
podpiši
!
Sama
formalnost
.
Ko
preide
revizija
,
jo
dobiš
nazaj
,
da
jo
raztrgaš
ali
sežgeš
.
—
„
1.
novembra
t.
l.
plačate
vi
—
“
„
Kaj
?
Jaz
naj
bi
plačal
?
“
vzkipel
je
Stanko
,
iztrgal
mu
menico
in
jo
raztrgal
na
kose
.
„
Kaj
se
tako
razburjaš
!
“
miril
je
Albin
.
„
Če
nočeš
ti
plačati
,
plačam
jaz
.
Daj
sem
tinto
in
pero
,
da
napraviva
solo-menico
.
“
Izvlekel
je
drugo
golico
,
napisal
isto
svoto
in
pripisal
:
„
1.
novembra
t.
l.
plačam
jaz
proti
tej
menici
šmarjetski
posojilnici
itd.
“
in
podpisal
svoje
ime
.
„
No
,
vidiš
.
Ali
ti
je
zdaj
prav
?
Saj
pravim
,
da
so
to
same
formalnosti
.
Zdaj
se
pa
tukaj
podpiši
še
ti
.
“
A
tudi
tega
se
je
branil
Stanko
in
vpil
,
kako
da
bo
plačal
Albin
,
s
čim
,
ker
nima
nič
in
ne
zna
drugega
nego
zapravljati
.
„
Veš
kaj
,
Stanko
?
“
napel
je
Albin
druge
strune
.
„
Tvojega
zabavljanja
sem
sit
.
Prosil
te
ne
bom
več
,
ker
se
ne
spodobi
,
da
bi
beračil
krog
moža
svoje
sestre
.
Ko
si
snubil
Emo
,
te
je
bil
sam
med
,
sedaj
si
pa
kakor
osat
.
Ampak
stvari
stoje
tako
.
Če
podpišeš
,
dobro
!
Jaz
zasnubim
staro
majorko
in
v
treh
tednih
je
vse
plačano
.
Če
pa
ne
podpišeš
,
potem
si
pa
jaz
ne
bom
nakladal
tega
zakonskega
jarma
,
ampak
našli
bomo
pot
v
Ameriko
,
kjer
si
prosto
volimo
vero
in
postave
in
manj
strašna
noč
bo
v
Minesoti
kot
pri
majorki
tu
v
Šmarjeti
.
Poglej
te
novine
!
Spredaj
me
napadajo
,
zadaj
me
vabijo
:
Red
Star-Line
(
Rdeča
Zvezda
)
,
najcenejša
,
najhitrejša
,
najudobnejša
vožnja
v
Ameriko
;
tukaj
zveza
Hamburg-New
York
;
tam
zopet
Havre-Amerika
s
prosto
dobro
hrano
.
Koder
hočem
,
uidem
lahko
preteči
nezgodi
.
Torej
podpiši
ali
pusti
,
ampak
hitro
,
ker
imam
še
opravke
danes
!
“
„
Ali
mi
daš
besedo
,
da
zasnubiš
majorko
?
“
„
Tu
moja
roka
.
“
„
Toda
kdaj
?
“
„
Kadar
hočeš
.
“
„
Nocoj
še
pojdeva
nad
njo
;
jaz
te
spremim
.
“
„
Brezobziren
si
in
neusmiljen
;
toda
naj
bo
!
Jaz
se
žrtvujem
za
brata
in
za
tebe
.
Dni
mojih
lepša
polovica
bo
minula
.
Kaj
se
hoče
!
Samo
podpiši
!
“
Stanko
je
škripal
z
zobmi
in
podpisal
.
„
Veš
kaj
,
Stanko
?
Podpisa
morata
biti
dva
.
Kar
Tončku
nesi
,
naj
še
on
podpiše
.
On
je
v
Lenčiko
tako
nesrečno
zaljubljen
,
da
bi
pesmi
zlagal
,
če
bi
imel
nekoliko
krajša
ušesa
;
on
ti
podpiše
nocoj
vse
.
Naš
kmet
imenuje
jako
značilno
to
duševno
ljubezen
zatelebanost
.
V
takem
stanju
se
streljajo
ruševci
.
“
Mladi
Vrban
se
je
jezil
,
zabavljal
in
naposled
,
ko
se
je
slovesno
pridušil
Albin
,
da
gresta
potem
naravnost
k
majorki
,
šel
po
Tončkov
podpis
,
katerega
je
dobil
brez
posebnega
truda
,
češ
,
ker
sta
si
že
na
pol
svaka
.
Z
mnogo
lažjim
srcem
je
korakal
Albin
proti
domu
.
Kakor
splošna
odveza
se
mu
je
zdela
podpisana
menica
,
in
naprej
misliti
,
naprej
skrbeti
,
naprej
se
nadejati
,
to
ni
bila
njegova
navada
,
tak
fllister
on
ni
bil
.
Spremljal
ga
je
Stanko
boječ
se
,
da
ne
bo
Albin
držal
besede
in
ne
snubil
bogate
majorke
.
„
Kakor
jagnje
v
mesnico
me
pelješ
,
“
je
dejal
Albin
,
ki
je
komaj
dohajal
praznično
oblečenega
svaka
.
„
Oj
,
samski
stan
,
veseli
dan
!
Kaj
vsega
ne
stori
dober
človek
za
svoje
prijatelje
!
“
Ker
sta
v
vasi
takoj
zavila
k
majorki
,
je
šlo
kakor
plat
zvona
od
ust
do
ust
,
da
se
gospod
Albin
zares
ženi
.
„
Mladih
se
je
naveličal
,
“
dejali
so
fantje
;
—
„
Nobena
mu
ni
bila
všeč
,
zdaj
bo
pa
takšno
dobil
,
“
dekleta
;
—
„
Denar
je
le
denar
,
“
možje
.
Ženice
pa
so
menile
,
da
se
bo
majorka
še
kesala
,
ker
se
ni
še
spametovala
.
Pri
majorki
je
bila
miza
pogrnjena
in
gospa
je
dobrodušno
nalivala
vino
in
popraševala
,
s
čim
da
more
postreči
ljubim
gostom
.
Vrban
,
prepričan
,
da
je
vsak
ovinek
odveč
,
in
v
strahu
,
da
se
mu
skesa
ženin
,
je
kar
naravnost
vprašal
,
kdaj
da
bi
napravili
poroko
.
Veselo
se
je
zavzela
majorka
,
tekala
po
sobi
in
nosila
še
to
pa
še
to
na
mizo
in
mladostno
žvrgolela
,
kako
da
je
presenečena
,
kako
važna
je
odločitev
za
vse
življenje
,
za
celo
večnost
.
„
In
če
se
potem
kdo
pokesa
,
to
bi
bilo
grozno
!
“
Stanku
se
je
mnogo
groznejše
zdelo
,
če
bi
se
bil
sedaj
kateri
skesal
in
odprl
je
zatvornice
svoje
zgovornosti
in
razlagal
,
kako
je
za
oba
dobro
,
koristno
,
skoro
potrebno
,
da
se
vzameta
,
da
je
pravi
povod
snubljenju
po
njegovem
mnenju
zgolj
ljubezen
,
ki
mu
jo
je
Albin
že
zdavnaj
razodel
,
češ
,
to
ali
nobeno
,
da
si
pa
ni
prav
upal
poprašati
boječ
se
,
da
mu
ni
naklonjena
.
Majorka
je
žarela
od
veselja
in
najrajše
bi
bila
objela
Albina
,
da
bi
bil
konec
besedi
,
toda
vedela
je
,
da
se
to
ne
spodobi
,
in
govorila
,
da
se
ji
tudi
sedaj
ne
godi
slabo
in
da
je
baš
te
dni
odpravila
enega
snubca
,
ker
je
izprevidela
,
da
snubi
samo
njene
tisočake
.
„
Baraba
!
“
je
dejal
Albin
in
prižgal
si
cigareto
.
„
Toda
,
gospod
Albin
,
“
nasmehnila
se
mu
je
,
pogledala
ga
po
strani
in
pokazala
bele
zobe
,
„
jaz
nisem
več
tako
mlada
.
“
„
Čim
dalj
odlašate
,
gospa
,
tem
starejši
boste
,
“
razlagal
je
Stanko
.
„
Saj
tudi
Albin
ni
več
mlad
.
Ali
vidite
,
da
se
mu
že
dela
pleša
?
“
„
Skrbi
samskega
stanu
,
“
opomnil
je
Albin
.
„
Za
oba
je
že
čas
.
Albin
se
bo
držal
bolj
doma
in
reda
in
vi
doboste
uglednega
,
prijetnega
moža
.
“
„
O
tem
ne
dvomim
,
“
je
dejala
ona
in
Stanko
je
napil
srečni
zvezi
.
Vino
je
ogrelo
vse
tri
in
brez
težav
so
se
dogovorili
o
vsem
potrebnem
;
le
tega
ni
razumel
Stanko
,
zakaj
da
ne
bi
bil
oklic
enkrat
za
trikrat
in
poroka
prihodnji
teden
.
„
Dni
mojih
lepša
polovica
!
“
vzdihnil
je
Albin
,
ko
je
odhajal
s
Stankom
.
„
O
vi
priliznjenec
!
“
nasmehnila
se
je
majorka
in
mu
stisnila
roko
;
„
pričakujem
vas
kmalu
,
da
se
pogovoriva
o
mnogih
važnih
rečeh
;
dobro
došli
ste
vsekdar
.
“
Šla
sta
in
dokazoval
je
Vrban
Albinu
,
kako
bi
moral
na
kolenih
Boga
hvaliti
,
da
dobi
takšno
ženo
.
„
Jenjaj
,
Stanko
!
“
ustavil
ga
je
Albin
.
„
Kar
je
,
to
je
;
a
da
bi
se
ti
še
norca
delal
iz
mene
,
tega
ne
!
“
Hitro
je
nesel
menico
v
posojilnico
,
pregledal
že
enkrat
račune
in
z
radostjo
opazil
,
da
se
računi
s
postavki
in
dokazili
ujemajo
.
Preglednikov
drugega
dne
še
ni
bilo
;
pač
pa
je
prišel
Stanko
v
skrbeh
zaradi
svojega
podpisa
.
Jezil
se
je
nad
lahkomiselnim
svakom
in
zahteval
svojo
knjižico
:
„
Pred
revizijo
nič
,
“
dejal
je
Albin
nevoljen
.
„
Kdaj
pa
bo
revizija
?
“
„
Vrag
vedi
!
“
„
Saj
oženi
se
hitro
,
da
poplačaš
dolgove
.
“
„
Če
boš
ti
,
Stanko
,
prodajal
sitnost
v
tej
zadevi
,
se
morda
jaz
še
premislim
.
“
„
Kaj
pa
,
če
ti
prevzame
kdo
drug
nevesto
pred
nosom
?
“
„
Jaz
mu
grem
za
pričo
in
za
druga
.
“
„
Ker
si
popoln
norec
.
“
„
Stanko
,
danes
sem
takšne
volje
,
da
ne
maram
nobenih
poklonov
.
“
„
Kako
lahko
in
kako
rada
bi
ti
podpisala
menico
gospa
majorka
mesto
mene
!
Samo
eno
besedo
bi
ji
moral
privoščiti
.
“
„
Ti
si
šaljivec
,
Stanko
.
Taka
duhovita
snubitev
bi
najbrž
majorki
pol
toliko
ne
ugajala
nego
tebi
.
Toda
oprosti
!
Nujen
posel
me
kliče
.
Z
nadučiteljem
se
peljem
v
Moste
bržanko
pokušat
.
“
„
Da
,
da
,
bržanko
pokušat
!
“
jezil
se
je
Stanko
.
„
Za
potrebne
reči
ni
denarja
,
za
bržanko
pa
.
“
“
Hvala
Bogu
!
Jaz
vem
,
čemu
je
denar
na
tem
svetu
,
ti
pa
ne
.
Denar
mora
med
ljudi
,
mora
krožiti
.
Promet
,
promet
,
to
je
pogoj
blaginje
.
Jaz
živim
najbrž
bolje
od
tebe
,
dasi
imam
manj
denarja
;
toda
v
promet
ga
spravljam
.
Zdrav
in
dobro
se
imej
!
Nevesto
greš
lahko
pozdravit
,
toda
ne
,
da
bi
primeknila
poroko
!
“
Ves
obupan
se
je
odpravil
Stanko
domov
.
Skrb
za
težko
prisluženi
denar
,
katerega
je
videl
v
taki
nevarnosti
,
mu
je
stiskala
srce
.
Kesal
se
je
,
da
je
kdaj
kaj
zaupal
svaku
,
kesal
,
da
mu
je
podpisal
menico
,
in
jezil
se
tem
bolj
,
ker
si
ni
mogel
pomagati
.
Sklepal
je
,
da
vzame
takoj
po
reviziji
svoj
denar
ven
in
ga
naloži
v
zavodu
,
kjer
ne
bo
imel
ne
Adolf
ne
Albin
nobene
besede
.
Da
bi
bila
le
že
revizija
zvršena
in
Albin
oženjen
!
Oh
,
da
se
je
zamešal
v
to
rodbino
!
A
vlekla
ga
je
bila
ničemurnost
in
nada
,
da
mnogo
priženi
;
a
nada
ga
je
bila
prevarila
in
ničemurnost
je
moral
drago
plačevati
.
Srd
na
Albina
je
poskušal
Stanko
vsaj
doma
nekoliko
ohladiti
pri
svoji
ženi
in
začel
je
zabavljati
črež
oba
brata
.
Toda
grdo
je
naletel
.
Takšna
ploha
ljubeznivih
besedi
se
je
usula
nanj
,
da
je
moral
bežati
iz
hiše
.
Nikjer
ni
videl
več
zavetja
;
kajti
v
svesti
si
velike
krivde
proti
staršem
,
si
ni
upal
odkriti
svojega
srca
njim
,
ki
bi
ga
bili
tako
radi
potolažili
,
ki
niso
poznali
zloradosti
proti
sinu
,
ampak
le
sočutje
in
pomilovanje
njegove
nesreče
.
„
Oh
,
trma
,
otročja
trma
!
“
tarnala
je
mati
,
„
kako
bridko
se
kaznuje
!
Naju
ni
poslušal
in
zdaj
trpimo
vsi
.
In
kar
je
najhujše
:
ne
dá
se
več
popraviti
.
“
„
Ampak
kar
se
dá
popraviti
,
za
to
morava
skrbeti
,
“
je
dejal
oče
.
„
Lenčika
,
pojdi
sem
!
—
Kako
se
godi
tvojemu
bratu
,
ki
ni
poslušal
naju
,
to
vidiš
in
čutiš
ti
kakor
midva
;
in
vendar
te
to
ni
spametovalo
.
Tončka
še
braniš
,
ki
ti
ga
je
poslal
sam
Bog
,
da
bi
midva
doživela
vsaj
nekoliko
sreče
in
veselja
nad
svojimi
otroki
.
Toda
trma
tukaj
,
trma
tam
in
Bog
pomagaj
!
“
„
Oh
,
oče
,
vi
tega
ne
razumete
,
“
zagovarjala
se
je
ona
.
„
Prav
tako
je
govoril
Stanko
,
ko
se
je
ženil
,
če
sva
mu
midva
branila
.
Zdaj
pa
se
je
pokazalo
,
da
sva
midva
razumela
,
on
pa
ne
.
S
teboj
bo
baš
tako
.
“
Mati
je
opravičevala
hčerko
,
da
ni
mogla
ravnati
drugače
;
Lenčika
pa
si
je
brisala
oči
in
ni
ugovarjala
očetu
,
ampak
želela
,
da
bi
ji
prigovarjal
še
bolj
in
celo
premalo
odločen
se
ji
je
zdel
oče
,
ker
ji
ne
ukaže
naravnost
,
da
mora
izpolniti
njegovo
voljo
;
kajti
začelo
se
ji
je
dozdevati
,
da
je
bila
res
pretrmasta
.
Tako
se
je
kesal
Stanko
,
tako
kesala
Lenčika
in
zaman
si
prigovarjala
,
da
je
takšno
ravnanje
zahtevala
njena
čast
,
da
to
ni
bila
prevzetnost
in
preobčutljivost
in
da
je
le
popolna
zaupnost
vir
srečnega
zakona
.
Drugega
jutra
sta
se
pripeljala
dva
gospoda
pred
Kramarjevo
gostilno
,
pozdravila
župana
in
izkazala
se
kot
revizorja
.
Miza
je
bila
takoj
pogrnjena
;
kajti
je
menil
župan
,
da
se
treba
najprej
okrepčati
za
težavno
delo
;
on
da
stopi
medtem
po
načelnika
.
Ustavil
in
obrnil
je
na
cesti
Žgurja
,
ki
je
baš
hitel
na
njivo
,
češ
,
kaj
da
njega
briga
ta
zadeva
.
A
poučil
ga
je
župan
,
da
se
ne
more
tako
posloviti
,
kakor
umazan
svat
od
pojedine
,
in
peljal
ga
s
seboj
k
zajtrku
,
kjer
sta
ga
gospoda
revizorja
prijazno
sprejela
.
Medtem
,
ko
se
je
ta
družba
krepčala
,
po
domače
se
pomenkovala
o
posojilničnih
zadevah
in
zabavljala
grdi
zavisti
in
obrekljivosti
,
ki
črni
najvestnejše
zavode
in
budi
nezaupnost
med
ljudstvom
in
neizmerno
škoduje
občni
blaginji
,
sta
tekala
stari
Hribar
in
Žibert
od
hiše
do
hiše
,
kjer
so
bili
kaj
zvezani
s
posojilnico
,
in
ukazovala
ljudem
,
da
morajo
priti
s
knjižicami
pred
preglednika
,
da
se
dožene
,
ali
je
vse
pravilno
zapisano
;
kajti
da
jih
zadene
velika
izguba
,
ako
se
ne
potegnejo
o
pravem
času
za
svoje
pravice
.
Ko
so
prišli
gospodje
pred
posojilnico
,
je
že
stalo
tam
par
kmetov
,
ki
so
prosili
,
naj
gospoda
preglednika
pregledata
njih
knjige
,
če
so
v
redu
.
„
Stran
,
stran
!
“
odrival
jih
je
župan
.
„
Danes
ne
utegnemo
,
imamo
drugih
važnejših
poslov
.
“
„
Midva
pregledujeva
danes
račune
,
očka
,
“
je
dejal
tolažilno
eden
gospodov
,
„
posojilnične
račune
“
.
“
„
Saj
so
to
tudi
računi
,
“
je
ugovarjal
kmet
in
silil
za
onimi
;
toda
Albin
,
ki
je
bil
stopil
iz
pisarne
,
in
Adolf
sta
ga
mirno
in
odločno
odrinila
od
vrat
in
zaklenila
sobo
za
seboj
in
preglednikoma
in
Blažem
Žgurjem
,
ki
je
stal
kakor
skesan
grešnik
pred
sodniki
in
venomer
trdil
,
da
je
odložil
svoje
dostojanstvo
,
da
se
noče
več
pečati
s
temi
sitnostmi
.
Gospoda
sta
ga
pogovarjala
,
da
je
to
častna
dolžnost
,
da
potrebujejo
takšni
zavodi
uglednih
in
zaupnih
mož
,
da
treba
delati
za
občno
blaginjo
in
da
končno
pri
vsem
tem
ni
toliko
dela
kolikor
časti
,
ko
ima
posojilnica
tako
izbornega
,
izurjenega
in
vestnega
ravnatelja
.
Blaž
je
godrnjal
,
da
nič
ne
razume
o
teh
stvareh
.
„
Tega
tudi
ne
zahteva
nihče
od
tebe
,
“
miril
ga
je
Albin
,
posadil
ga
na
stol
in
razgrnil
po
mizi
posojilnične
knjige
.
Pregledovalca
sta
začela
primerjati
knjige
med
seboj
in
z
dokazili
,
računala
,
štela
imovino
in
zahtevala
tu
pa
tam
pojasnil
od
ravnatelja
Albina
,
ki
je
,
na
mizo
naslonjen
,
sicer
mirno
čakal
izida
,
a
razburjen
poslušal
,
da
raste
šunder
pred
vrati
,
da
zdaj
pa
zdaj
kdo
trdo
prime
za
kljuko
in
krepko
strese
zaklenjene
duri
.
Pregledovalca
sta
bila
posebno
natančna
;
vsako
dokazilo
sta
prebrala
in
pregledala
,
je
li
pravomočno
.
A
dober
računar
je
je
bil
Albin
;
našla
nista
nobene
napake
;
vse
je
bilo
v
najlepšem
redu
.
Sklenila
sta
pregled
in
častitala
zavodu
,
predsedniku
in
ravnatelju
,
ki
tako
vestno
opravlja
svoj
posel
,
in
obljubila
javno
potrditi
,
da
je
šmarjetška
posojilnica
še
vedno
zgled
premnogim
drugim
.
Gospoda
sta
vzela
klobuke
in
palice
in
Adolf
je
odprl
vrata
.
Takoj
se
je
vsulo
noter
kakih
petnajst
kmetov
,
med
njimi
stari
Hribar
in
Žibert
.
„
Ven
,
ven
!
“
kričal
je
župan
.
„
Pregled
je
končan
.
Gospoda
sta
dobila
vse
v
najlepšem
redu
.
Kaj
hočete
?
“
„
Ne
zamerita
,
gospoda
,
“
silil
je
kmet
Majce
in
molil
knjižico
pregledovalcema
.
„
Tu
notri
stoji
,
da
sem
vložil
jaz
pred
tremi
meseci
500
K
;
a
podpis
je
samo
eden
.
Poglejte
no
,
če
je
tudi
v
knjigah
zapisano
500
K.
Moti
me
ta
podpis
,
ki
je
samo
eden
.
“
„
Žgur
,
na
!
Pa
podpiši
še
ti
!
“
dejal
je
Albin
in
vzel
kmetu
knjižico
iz
rok
.
„
Ne
,
ne
,
za
to
se
ne
gre
,
“
oglasil
se
je
Žibert
;
„
ampak
če
je
500
K
tudi
v
knjigi
vpisanih
med
prejemki
.
“
„
Ti
nimaš
tukaj
nič
govoriti
!
“
zavrnil
ga
je
Adolf
,
rdeč
od
jeze
.
„
Prosim
vas
,
ljudje
božji
,
pustite
naju
v
miru
oditi
!
“
prosil
je
en
preglednik
.
„
Midva
sva
pregledala
račune
in
našla
vse
v
redu
.
Vaša
nezaupljivost
je
popolnoma
neutemeljena
.
“
„
Utemeljena
ali
neutemeljena
,
“
jezil
se
je
kmet
in
zastavil
pregledovalcu
izhod
.
„
Jaz
hočem
vedeti
,
pri
čem
da
sem
.
“
„
Ljudje
govore
vsake
sorte
,
“
kričal
je
drug
kmet
.
„
Mi
hočemo
vedeti
,
kam
da
spravljamo
svoj
denar
.
“
„
Jaz
pa
sem
dobil
na
posodo
50
K
,
“
muzal
se
je
v
zadregi
Brnot
.
„
Poglejte
še
,
če
ni
notri
v
knjigah
več
zapisano
.
“
„
Prosim
,
gospoda
pregledovalca
,
ustrezita
ljudem
,
“
dejal
je
Hribar
.
„
To
je
v
trenotju
storjeno
in
nezaupnost
bo
izginila
.
Ako
pa
ne
ustrežeta
,
je
vsa
revizija
pesek
v
oči
.
Knjige
so
lahko
v
redu
in
se
vendar
ne
skladajo
z
istinitostjo
.
Torej
prosim
.
“
Albin
,
ki
je
poprej
zaničljivo
gledal
nerazsodno
maso
,
je
izpremenil
barvo
in
se
začel
umikati
;
roka
mu
je
iskala
opore
in
rinil
je
proti
Blaža
:
„
Žgur
,
ugovarjaj
,
protestiraj
!
Za
tvojo
čast
se
gre
;
postavi
se
!
Ali
bodo
ti
hribovci
pregledovali
naše
račune
?
Ti
si
predsednik
.
“
„
Kaj
predsednik
!
Prej
si
se
iz
mene
norca
delal
;
pnsti
me
sedaj
pri
miru
!
Meni
to
vse
skup
nič
mar.
“
„
Jaz
ugovarjam
proti
temu
nasilju
,
“
vpil
je
župan
.
„
Kot
član
in
odbornik
posojilnice
,
kot
župan
vas
poživljam
,
da
ostavite
takoj
to
sobo
,
sicer
bomo
govorili
pri
sodišču
.
Jaz
si
zapišem
vsa
imena
.
“
Potegnil
je
iz
žepa
zapisnico
in
začel
pisati
.
„
Anton
Hribar
,
ta
je
glavni
hujskač
,
potem
Žibert
,
ki
sem
ga
še
premalo
ugnal
.
“
„
Premalo
,
premalo
,
“
vpil
je
Žibert
,
„
grdi
goljuf
!
Kaj
se
branite
pregleda
,
če
poslujete
pravično
!
A
baš
ker
se
branite
,
dokazujete
,
da
ste
sleparji
in
goljufi
.
“
Rdeč
od
jeze
je
stal
Žibert
pred
vrati
in
krčevito
stiskal
pesti
na
prsih
,
oči
so
mu
gorele
in
videlo
se
je
,
da
napade
zdaj
zdaj
sovražnega
nasprotnika
in
naj
se
zgodi
kar
koli
.
Padla
je
beseda
goljuf
in
vžgala
kakor
iskra
suho
slamo
,
in
kakor
zabuči
za
strelo
grom
,
tako
se
je
pričelo
vpitje
in
razgrajanje
med
kmeti
,
ki
so
obkolili
pregledovalca
in
župana
.
„
Mirujte
,
mirujte
za
božjo
voljo
!
“
prosila
sta
pregledovalca
.
„
Dokler
ne
pregledata
naših
knjižic
,
ne
.
To
je
sleparstvo
,
goljufija
!
“
„
I
,
gospoda
,
pa
preglejta
vendar
,
“
vteknil
se
je
vmes
Blaž
,
„
da
ne
bodo
mislili
,
da
je
kaj
goljufije
zraven
.
“
„
Jaz
ugovarjam
,
“
je
vpil
župan
.
„
A
,
kaj
,
ugovarjam
!
“
ustavil
ga
je
Blaž
.
„
Če
so
se
pregledali
računi
,
naj
se
še
knjižice
,
da
pojde
vse
ob
enem
.
Saj
smo
pošteni
ljudje
in
ni
se
nam
bati
sodnika
.
“
„
Jaz
ugovarjam
kar
najodločneje
,
“
branil
se
je
župan
.
„
Preglejte
knjižice
!
“
bil
je
odgovor
kmetov
.
„
Blaž
je
predsednik
,
Blaž
je
mož
.
“
Eden
pregledovalcev
je
res
vzel
knjižico
kmeta
Majceta
,
ki
je
bil
vložil
500
K
,
župan
pa
si
je
dejal
ošabno
klobuk
na
glavo
in
odkorakal
,
ne
mené
se
za
strupene
poglede
,
za
kletev
in
skrite
pesti
.
Pregledovalca
sta
začela
iskati
po
računskih
knjigah
in
kmetje
riniti
naprej
;
prednji
so
se
nagnili
na
mizo
,
drugi
se
naslonili
nanje
in
zadnji
gledali
črez
rame
in
med
glavami
in
prerivali
se
in
vsi
so
srepo
zrli
v
številke
,
katerih
nihče
razumel
ni
.
„
Vi
ste
vložili
pred
tremi
meseci
,
“
reče
naposled
pregledovalec
,
„
petdeset
kron
.
“
„
Ni
res
,
ni
res
,
“
zakričal
je
razjarjen
kmet
,
„
500
kron
,
kakor
je
tu
zapisano
.
“
„
A
tu
je
zapisano
50
,
“
dejal
je
v
zadregi
pregledovalec
.
„
V
vaši
knjižici
je
bil
samo
en
podpis
.
“
„
Goljufija
,
goljufija
!
“
hropel
je
kmet
in
bil
ob
mizo
.
„
Gospod
ravnatelj
,
gospod
ravnatelj
!
“
klical
je
drugi
pregledovalec
.
„
Tu
je
pomota
,
ki
se
mora
razjasniti
.
Kje
je
gospod
ravnatelj
?
“
„
Albin
,
Albin
!
“
klical
je
Blaž
;
toda
Albin
se
ni
oglasil
.
Medtem
,
ko
so
strmeli
kmetje
v
nerazumevne
knjige
,
se
je
bil
izmuznil
.
„
Pojte
ponj
!
“
kričal
je
Blaž
.
„
On
je
pisal
,
on
naj
odgovarja
!
“
„
Kaj
pa
ti
,
ki
si
načelnik
!
“
jezili
so
se
kmetje
na
nedolžnega
Blaža
.
„
Slamnat
mož
!
“
„
Jaz
nisem
načelnik
,
“
branil
se
je
Blaž
;
„
pred
tremi
dnevi
sem
že
odložil
to
čast
.
“
„
A
jaz
sem
vložil
svoj
denar
pred
tremi
meseci
,
“
vpil
je
kmet
.
„
Poglejte
no
,
prosim
,
“
dejal
je
Brnot
,
„
če
je
prav
zapisano
,
da
sem
dobil
na
posodo
50
kron
.
Saj
,
Blaž
,
ti
vendar
veš
,
da
sem
dobil
50
kron
.
“
„
Kaj
pa
!
50
kron
,
“
potrdil
je
Blaž
.
„
Vi
ste
dobili
,
“
dejal
je
pregledovalec
,
ko
je
bil
našel
ime
,
„
vi
ste
dobili
500
kron
.
“
„
500
hudičev
!
“
udaril
je
zdaj
ta
kmet
ob
mizo
.
„
Goljufi
grdi
!
“
„
Ali
vidite
,
ali
vidite
,
kako
se
je
gospodarilo
z
vašimi
žulji
?
“
hujskal
je
Hribar
in
kmalu
se
je
iz
hruma
in
šuma
razumela
le
še
kaka
kletvina
in
„
goljufi
“
in
„
sleparji
“
in
Blaž
se
je
skrival
za
veliko
omaro
pred
srditimi
možaki
.
V
Kramarjevo
gostilno
sta
bila
prilomila
dva
kmeta
:
„
Kje
je
gospod
Albin
?
Gospod
Albin
naj
pride
!
“
Izza
mize
je
skočil
Stanko
,
ki
je
nestrpno
čakal
konca
revizije
.
„
Kaj
pa
je
?
Kaj
pa
je
?
“
popraševal
je
plah
.
„
Kaj
je
!
Goljufija
je
in
vse
smo
izgubili
v
posojilnici
,
ki
naj
jo
vzame
vrag
!
“
kričal
je
kmet
v
strahu
za
vloženih
trideset
kron
.
„
Kje
je
Albin
?
“
„
Albin
?
“
ustavil
je
kričača
župan
.
„
Ali
je
to
kak
kmet
,
kak
hlapec
?
“
„
Ne
kmet
,
ne
hlapec
,
“
oglasil
se
je
drugi
kmet
,
„
ampak
slepar
in
goljuf
.
“
„
Ven
iz
moje
hiše
,
gorjanska
šodrga
!
“
kričal
je
župan
in
kmeta
sta
se
obrnila
iz
gostilne
po
vasi
klicat
,
iskat
Albina
in
pripovedovat
,
da
je
posojilnica
na
kantu
,
koliko
tisoč
je
poneverjenega
in
da
izgube
vsi
,
ki
imajo
kaj
vloženega
.
Ljudje
so
drli
vkup
in
vpili
in
zabavljali
in
kočar
Boštè
,
ki
ni
imel
pri
posojilnici
nobene
krone
denarja
in
nobene
krone
kredita
,
se
je
ustil
,
da
ni
nikoli
nič
zaupal
Kramarjema
in
da
je
svaril
ljudi
;
a
kmet
da
je
trmast
,
da
si
ne
dá
nič
dopovedati
,
da
ne
verjame
poštenemu
človeku
nič
,
sleparju
vse
.
Stanko
pa
ni
poslušal
mirjenja
in
prigovarjanja
Adolfovega
,
da
so
ljudje
nahujskani
,
da
je
vse
le
grdo
obrekovanje
,
za
katero
bodo
krivci
strogo
kaznovani
.
Skrb
za
denar
ga
je
gnala
iz
hiše
;
prepadel
in
razburjen
je
hitel
proti
posojilnici
,
odkoder
se
je
slišal
krik
in
kletev
.
Nem
in
bled
se
je
preril
skozi
razjarjene
kmete
do
gospodov
.
„
Prosim
,
gospoda
,
prosim
,
moja
knjižica
!
Kje
je
moja
knjižica
?
“
„
Stvar
je
za
zdaj
končana
,
“
razlagal
je
eden
gospodov
.
„
Nadaljevalo
se
bo
pri
sodišču
.
Zakrivile
so
se
nerednosti
,
ki
se
morajo
preiskati
po
sodnijskem
potu
.
“
„
Samo
pod
številko
62
poglejte
!
“
prosil
je
Stanko
koprneče
.
„
Številka
62
,
moja
knjižica
;
800
goldinarjev
sem
vložil
pred
poldrugim
mesecem
zopet
.
“
Stanko
je
vil
roke
,
upiral
proseče
oči
v
preglednika
in
čakal
boječe
odgovora
.
Nevoljen
je
obračal
preglednik
liste
po
knjigi
in
iskal
številke
.
„
Vi
da
bi
bili
vložili
pred
poldrugim
mesecem
1600
kron
?
—
Zapisanega
ni
tukaj
nič
.
“
„
Nič
?
“
dejal
je
brezglasno
Stanko
.
„
Sploh
pa
ste
vi
,
“
nadaljeval
je
preglednik
,
„
predvčerajšnjim
vzdignili
vse
,
kar
je
bilo
naloženega
pod
številko
62
,
kapital
in
obresti
.
“
„
Jaz
?
“
ostrmel
je
Stanko
.
„
Jaz
?
Ne
krajcarja
.
“
„
In
knjižico
ste
vrnili
.
“
„
Albinu
sem
jo
bil
dal
.
“
„
Ah
,
Albinu
!
“
pokimal
je
drugi
preglednik
.
„
Besedo
ima
sodišče
.
Pisarna
se
bo
zaklenila
in
zapečatila
.
“
Kakor
šum
iz
daljave
so
donele
te
besede
Stanku
na
ušesa
;
mrzel
pot
mu
je
oblil
čelo
in
tema
se
mu
je
delala
pred
očmi
.
Kolena
so
se
mu
šibila
in
sesedel
bi
se
bil
,
da
ga
ni
držala
in
vlekla
gneča
kmetov
,
ki
so
s
hruščem
in
truščem
ostavljali
pisarno
in
hiteli
kakor
dogovorjeni
vsi
v
Frtinovo
gostilno
poplaknit
jezo
in
zabavljat
Kramarjema
.
Stanko
pa
se
je
opotekal
in
oprijemal
in
sedel
na
prvo
klop
pred
hišo
in
brisal
si
potno
čelo
.
„
Kaj
pa
ti
je
,
Stanko
!
“
nagovori
ga
Tonček
,
ki
je
peljal
mimo
zadnji
konec
voza
.
„
Kako
si
bled
!
Kar
črn
okrog
oči
.
Ali
ti
je
slabo
?
“
„
Oh
,
slabo
,
Tonček
,
“
dejal
je
tiho
Stanko
.
„
Ali
ne
veš
,
kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Nekaj
vpijejo
ljudje
;
a
jaz
se
ne
brigam
za
to
.
“
„
Vse
premoženje
sem
izgubil
,
vse
.
Oh
,
da
sem
se
zamešal
med
te
ljudi
,
te
Kramarje
,
to
grozno
rodbino
,
brez
srca
in
brez
vesti
.
Krivica
jih
veseli
in
laž
in
obrekovanje
.
Oh
,
in
jaz
,
zaradi
njih
sem
zavrgel
očeta
in
zavrgel
mater
,
ki
sta
me
tako
rada
imela
.
Zdaj
se
mi
vrača
.
“
„
Jaz
te
ne
razumem
,
Stanko
,
“
dejal
je
Tonček
,
sedel
k
njemu
in
ga
objel
črez
rame
.
„
Kje
je
Albin
?
Kje
je
Albin
?
“
prikričal
je
kmet
po
vasi
.
„
Ali
ga
je
že
vzel
vrag
?
“
„
Slišiš
,
Tonček
?
“
mrmral
je
Stanko
.
„
Albin
je
sleparil
in
goljufal
in
jaz
sem
izgubil
vse
.
“
Tonček
je
miril
,
da
se
bo
poravnalo
.
„
Oh
,
poravnalo
!
“
tarnal
je
oni
in
sklonil
se
pokonci
.
„
Ali
veš
,
Tonček
,
da
sem
tudi
tebe
zapeljal
?
Joj
,
joj
,
joj
,
ne
samo
prihranjeni
denar
,
žulji
dolgih
let
,
so
izgubljeni
;
porok
sem
tudi
za
Albina
.
Joj
,
joj
,
vse
pojde
,
vsa
kmetija
,
ves
naš
dom
.
—
Kaj
pa
tako
šumi
?
Ali
zvoni
?
“
„
Ne
,
ne
,
ljudje
vpijejo
.
—
Ali
ti
je
kaj
bolje
?
“
„
Mraz
me
trese
,
Tonček
,
mraz
in
tema
se
mi
dela
.
Saj
vendar
še
ne
gre
solnce
za
goro
.
Ali
se
oblači
?
—
Vidiš
,
Tonček
!
Ti
boš
tudi
izgubil
,
izgubil
vse
po
moji
krivdi
.
Zakaj
si
me
poslušal
!
In
Lenčikina
dota
,
ta
tudi
ni
vknjižena
.
Oh
,
vse
,
vse
!
Beračili
bomo
po
svetu
.
Tako
je
,
če
ne
poslušaš
očeta
.
Ti
ga
imaš
še
.
Ali
ga
poslušaš
?
Oh
,
spoštuj
ga
in
poslušaj
ga
!
—
Bodi
tako
dober
in
prinesi
mi
mrzle
vode
!
“
„
Jaz
te
popeljem
v
hišo
,
“
dejal
je
Tonček
,
„
da
ne
omahneš
in
padeš
na
tla
.
“
„
Ne
,
ne
,
nasloni
me
malo
in
skoči
po
vode
.
“
Rahlo
ga
je
naslonil
Tonček
v
kot
k
zidu
in
stopil
v
hišo
.
Kmalu
je
prišel
s
kozarcem
vode
in
gospodar
in
gospodinja
ž
njim
.
Stanko
je
slonel
sključen
v
kotu
in
govoril
pretrgoma
o
menicah
,
posojilu
,
sleparstvu
.
„
Blede
,
“
dejala
je
gospodinja
,
„
vročinska
bolezen
se
ga
prijemlje
;
spravimo
ga
domov
!
“
Dobili
so
voz
in
Tonček
ga
je
spremil
na
Trato
,
kjer
so
s
skrbno
žalostjo
sprejeli
siromaka
prestrašeni
starši
in
sestra
.
Ljudje
po
vasi
pa
se
niso
zmenili
za
ta
dogodek
;
kajti
so
imeli
važnejših
skrbi
.
S
težkim
trudom
sta
jih
mirila
preglednika
,
da
ne
bo
trpel
najbrž
nihče
nobene
škode
,
ker
je
Albinu
porok
trdni
kmet
Vrban
in
ima
posojilnica
denarja
v
zalogi
.
Ko
sta
še
poučila
ubogega
Blaža
,
kako
ima
postopati
,
sta
se
hitro
odpeljala
.
Nekaj
dni
je
bila
vas
podobna
razbrskanemu
mravljišču
.
Staro
in
mlado
je
govorilo
o
zadnjih
dogodkih
.
Poparjeni
so
se
posvetovali
med
seboj
gospodarji
;
veseli
in
zadovoljni
so
se
shajali
kočarji
,
češ
,
v
njih
časih
bi
se
kaj
takega
ne
bilo
zgodilo
.
Ugibali
so
,
ali
je
Albin
,
ki
je
bil
izginil
,
že
v
Ameriki
ali
ne
,
in
če
ga
je
došla
majorka
,
ki
se
je
peljala
za
njim
;
preudarjali
so
,
katera
kmetija
da
pride
na
boben
.
„
Vrban
je
eden
in
Tonček
drugi
,
“
dejal
je
Zidar
,
„
morda
pa
še
ta-le
,
“
pokazal
je
za
Žgurjem
,
ki
je
šel
s
povešeno
glavo
h
Kramarju
.
„
Kaj
pa
Kramar
?
“
„
Ta
se
bo
izlizal
.
“
„
Stanko
,
Stanko
,
koliko
se
je
trudil
vse
življenje
in
kaj
ima
od
tega
!
Ali
ni
bolje
sebi
privoščiti
nego
drugim
?
—
Ali
mu
je
kaj
bolje
?
“
„
Pravijo
,
da
bo
težko
kaj
;
vedno
blede
in
ne
spozna
nikogar
več
.
“
„
Ema
bo
kmalu
doli
pri
nas
,
“
pristavila
je
Boštetovka
,
„
da
bo
zdrahe
delala
.
Tej
kaj
privoščim
,
tej
.
“
„
Kdo
bo
le
pokupil
?
“
„
Najbrž
tujci
.
“
Blaž
pa
je
bil
pribežal
k
Adolfu
:
„
Oh
,
kaj
bo
,
kaj
bo
!
Adolf
,
svetuj
mi
,
potolaži
me
!
“
„
Takoj
,
Blaž
.
—
Cilka
,
liter
črnine
!
“
„
Ne
,
ne
,
saj
ne
morem
piti
.
“
„
Kakšne
tolažbe
pa
hočeš
?
Če
je
človek
še
tako
žalosten
,
kupica
vina
ga
potolaži
.
To
vem
jaz
iz
izkušnje
.
“
„
Kaj
bo
!
Kaj
bo
!
“
„
K
večjemu
ti
prodajo
zemljišče
in
te
še
malo
pripró
.
“
„
Ali
misliš
?
Saj
sedel
bi
človek
,
če
le
ne
bi
ljudje
brusili
jezikov
.
Toda
hiša
,
hiša
!
“
„
Kaj
hiša
!
V
koči
se
živi
baš
tako
prijetno
.
Ti
se
trudiš
bolj
kot
vsi
ti
kočarji
,
delaš
od
zore
do
mraka
,
ti
se
ti
pa
v
senci
smejejo
in
ne
jedo
nič
manj
nego
ti
,
spe
pa
še
več
.
Čemu
ti
je
torej
hiša
in
zemljišče
?
Samo
skrbi
imaš
več
.
Ti
se
bojiš
tatov
,
Jurjevec
nič
;
ti
se
bojiš
ognja
in
plačuješ
zavarovalnino
;
če
pogori
Jurjevcu
,
bo
nabral
dvakrat
toliko
,
kolikor
je
vse
vkup
vredno
.
Kaj
se
torej
bojiš
?
“
„
Toda
žena
in
otroci
.
“
„
Zidar
jih
ima
še
več
,
ki
ga
nikoli
ne
dramijo
iz
spanja
.
Kakor
je
božja
volja
,
pravi
,
in
se
stegne
v
senco
.
“
„
To
je
vse
res
,
Adolf
,
in
vendar
ni
tako
,
kakor
ti
govoriš
;
samo
jaz
ti
ne
morem
dopovedati
.
Moja
žena
je
vsa
drugačna
.
Če
jo
kdo
vpraša
,
če
je
mnogo
dela
,
pravi
:
Hvala
Bogu
,
zmeraj
dosti
.
Kako
mi
je
tudi
ubranila
,
da
nisem
prodal
gozda
nad
loko
!
Dokler
bom
jaz
gospodinja
,
je
dejala
,
se
ne
bo
prodala
nobene
ped
zemlje
proč
in
sram
bodi
gospodarja
,
ki
zapusti
manj
otrokom
,
nego
je
prejel
od
staršev
.
Meni
se
zdi
,
da
govori
ona
prav
in
da
je
čast
tudi
nekaj
.
Tale
Tonček
se
mi
smili
.
Stanka
je
vlekel
iz
vode
in
ta
ga
je
s
seboj
potegnil
.
Oba
pa
je
potopil
Albin
.
Kaj
praviš
,
kje
je
sedaj
?
“
„
Najbrž
na
potu
v
Ameriko
.
“
„
Zdaj
bo
pa
sleparil
po
Ameriki
?
“
„
Če
se
bodo
dali
.
“
„
Da
bi
pa
katerikrat
kaj
denarja
poslal
domov
,
ni
upanja
?
“
„
Malo
,
ljubi
moj
Blaž
.
“
„
Torej
zdrav
!
Kar
bo
,
to
bo
.
“
„
Kakor
je
božja
volja
,
pravi
Zidar
.
“
„
Nikar
se
ne
delaj
norca
,
sicer
ostaneš
norec
.
“
„
Kakor
je
božja
volja
.
“
„
Obeh
skupaj
ni
nič
prida
,
“
mrmral
je
Blaž
,
ko
je
odhajal
.
Na
Trati
pa
je
umiral
Stanko
.
Nobeno
zdravilo
mu
ni
moglo
pomagati
in
nobena
postrežba
.
Kako
sta
tarnala
starša
,
da
je
moral
umreti
pred
njima
in
da
je
užil
tako
malo
sreče
na
svetu
!
„
Poglej
,
Lenčika
,
ubogega
brata
!
“
zdihovala
je
mati
,
„
kako
medel
in
shujšan
je
!
Kako
je
bil
priden
,
kako
se
je
gnal
,
da
si
je
nakopal
prezgodnjo
smrt
.
Kdo
bo
gospodaril
zdaj
na
Trati
!
Kdo
bo
skrbel
za
naju
in
za
tebe
,
Lenčika
?
“
Ema
pa
je
letala
po
omarah
in
predalih
,
kje
bi
bilo
kaj
okroglega
;
toda
Stanko
je
bil
predober
gospodar
,
da
bi
mu
bil
ležal
denar
mrtev
;
vse
je
bil
sproti
znosil
v
posojilnico
,
katero
je
podpiral
še
zdaj
,
po
smrti
,
s
svojim
poroštvom
.
Upala
je
tudi
Ema
,
da
dobi
kaj
pisanega
,
iz
česar
bi
se
dala
sklepati
poslednja
volja
pokojnikova
;
a
trud
je
bil
zaman
.
Stanko
ni
bil
še
kar
nič
mislil
na
smrt
;
zdelo
se
mu
je
namreč
,
da
še
živeti
ni
začel
.
Nič
,
nič
!
Poslala
je
po
brata
Adolfa
,
da
se
posvetuje
ž
njim
.
Prihajali
so
znanci
,
tolažit
vdovo
in
poizvedovat
,
kaj
da
misli
,
ali
se
bo
še
možila
,
prihajale
znanke
gledat
,
kako
da
se
drži
.
„
Tako
mi
je
pa
hudo
,
“
je
stokala
Ema
in
pritiskala
si
robec
na
oči
,
„
“
a
ne
vem
kaj
.
Rajši
bi
videla
,
da
bi
mi
bil
poginil
najboljši
vol
v
hlevu
.
“
„
Medel
je
bil
zmeraj
,
“
so
dejale
ženice
.
„
Medel
in
za
nič
,
“
potrdila
je
vdova
;
„
vedno
mu
je
bilo
treba
streči
.
“
Prikadil
je
smodko
brat
Adolf
.
„
Dobro
,
da
si
prišel
!
“
razveselila
se
je
Ema
in
ga
peljala
v
malo
sobo
.
„
Tako
iščem
povsod
denarja
,
a
ni
nikjer
nič
dobiti
in
nikakršnega
pisanja
.
“
Adolf
je
sedel
za
mizo
,
pušil
zamišljen
smodko
in
gledal
skozi
okno
.
„
Jaz
bi
vendar
rada
vedela
,
pri
čem
da
sem
,
“
povzela
je
nepotrpežljiva
.
„
Pri
tem
,
da
nimaš
nič
.
“
„
Kako
to
!
Četrtina
zapuščine
pripade
vender
meni
.
“
„
Potem
dobiš
pa
še
manj
ko
nič
.
“
„
Tvojih
norcev
ne
maram
,
“
jezila
se
je
sestra
.
„
Vendar
bi
bila
ti
vesela
,
če
bi
bili
to
norci
;
a
je
bridka
resnica
,
ljuba
Ema
.
“
„
V
posojilnici
bi
moralo
biti
vendar
že
precej
tisočakov
!
“
„
Ti
so
z
dragim
bratom
Albinom
na
potu
v
Ameriko
.
“
Ema
je
ostrmela
;
oči
in
usta
so
se
odprla
in
nepremično
je
zrla
v
brata
in
pobledela
nekoliko
;
a
naenkrat
ji
udari
kri
v
lica
,
oči
se
zaiskré
in
s
povzdignjeno
roko
stopi
pred
brata
,
ki
se
je
umikal
proti
durim
.
Tako
srditih
besedi
in
takšnih
priimkov
še
ni
bil
slišal
Adolf
.
Očitala
mu
je
,
da
sta
jo
brata
prodala
,
ogoljufala
za
doto
,
ogoljufala
za
vse
življenje
in
ji
brezvestno
odjedla
zadnji
košček
kruha
.
Zapodila
je
brata
iz
hiše
in
vrgla
se
v
grozni
jezi
in
onemoglem
obupu
na
posteljo
.
Po
Šmarjeti
je
polegala
razburjenost
.
Oblastvo
je
bilo
najprej
ustavilo
poslovanje
posojilnice
,
potem
se
je
natančno
dognalo
,
koliko
je
goljufije
,
koliko
krivde
,
koliko
škode
.
Sleparstvo
se
je
dokazalo
samo
pobeglemu
Albinu
,
za
katerim
se
je
poslala
tiralica
;
škoda
je
bila
z
jamstvom
Vrbanovim
in
Tončkovim
pokrita
;
ako
bi
to
ne
zadostovalo
,
trpel
bi
nekoliko
rezervni
zaklad
,
zadružnikov
nihče
nič
.
Spoznalo
,
se
je
,
da
je
načelnik
nekriv
,
ampak
silno
zanikaren
in
malomaren
in
na
občnem
zboru
se
je
imel
voliti
nov
odbor
.
Blaž
se
je
oddehnil
in
zopet
pokonci
hodil
skoz
vas
skoro
žal
mu
je
bilo
,
da
je
obljubil
ženi
odtegniti
se
društvenemu
delovanju
.
Neko
nedeljo
kmalu
potem
pa
je
klical
pred
cerkvijo
birič
,
da
se
bo
ta
in
ta
dan
v
sodišču
na
dražbi
prodalo
posestvo
umrlega
Stanka
Vrbana
in
kovača
Antona
Hribarja
.
Ljudje
so
si
pokimali
,
ko
so
slišali
,
kar
je
vsak
vedel
in
pričakoval
.
Kar
je
bilo
pametnejših
,
so
začeli
premišljevati
,
kaj
bi
se
dokupilo
na
dražbi
in
po
kakšni
ceni
;
drugi
so
milovali
Tončka
in
Blaž
ga
je
šel
po
kosilu
tolažit
.
„
Blaž
,
“
pritekla
je
za
njim
Jerica
,
„
nekaj
sem
ti
hotela
povedati
.
“
„
Kaj
pa
?
“
„
Čakaj
,
te
spremim
,
“
je
dejala
,
da
ji
ni
bilo
treba
gledati
mu
v
obraz
.
„
Tončku
ti
tako
povej
,
da
mu
jaz
posodim
svojo
doto
brez
vseh
obresti
za
tri
leta
.
Razumeš
?
Brez
obresti
.
“
Urno
se
je
zasukala
in
odšla
.
„
Če
bi
le
maral
zanjo
!
“
dejal
je
sam
pri
sebi
Blaž
.
„
A
on
je
nespametnejši
od
mene
,
ki
sem
si
bil
izbral
čvrstejšo
nevesto
in
priženil
denar
in
nisem
podpisal
Albinu
menice
in
ne
trpim
zdaj
nobene
škode
.
Lahkomiselni
ljudje
,
ki
vse
preveč
zaupajo
!
—
Tonček
,
kako
ti
je
pri
srcu
?
“
pozdravil
je
prijatelja
,
ki
ga
je
dobil
pred
hišo
,
in
sedel
k
njemu
na
klop
.
„
Nič
prida
,
“
dejal
je
Tonček
,
ne
da
bi
ga
pogledal
.
„
Jaz
ti
naravnost
povem
:
Nič
se
ne
boj
in
nič
ne
maraj
!
Kolikanj
sem
se
jaz
bal
zaradi
teh
sitnosti
in
vendar
se
mi
ni
zgodilo
nič
.
“
„
Ti
si
četrti
,
ki
me
pride
tolažit
.
Prvi
je
bil
Križman
,
ki
je
hotel
vedeti
,
če
sem
res
vse
izgubil
in
kaj
da
bom
zdaj
počel
;
potem
je
prišel
Strehar
vprašat
,
kdaj
da
mi
bodo
prodali
hišo
,
in
ravnokar
je
odšel
Boštè
,
ki
bi
bil
rad
izvedel
,
ali
pojdem
zopet
po
svetu
ali
pa
doma
gostovat
.
In
kaj
bi
pa
ti
rad
?
“
„
Posojila
sem
ti
prišel
ponujat
,
od
Jerice
.
“
„
Ti
me
zopet
ženiš
,
Blaž
.
“
„
Rad
bi
te
in
prav
bi
bilo
za
oba
;
a
denar
dobiš
tudi
tako
,
da
greš
lahko
sam
na
dražbo
in
vržeš
tistih
par
sto
na
mizo
in
ti
ostane
številka
.
“
„
In
kdaj
bi
vrnil
in
kako
?
“
„
Tri
leta
obdržiš
brez
obresti
.
“
„
Reci
Jerici
,
da
jo
lepo
zahvalim
;
zdaj
pa
grem
malo
pcr
polju
pogledat
.
“
Vrgel
je
suknjo
črez
ramo
in
hitro
ušel
strmečim
očem
Blaževim
,
ki
je
zmajal
z
glavo
in
počasi
se
vrnil
proti
domu
.
Tonček
pa
je
hitel
v
bližnji
gozd
za
vasjo
,
da
bi
se
ognil
ljudem
in
ne
poslušal
njih
pomilovanja
in
popraševanja
.
Legel
je
v
mehki
mah
ob
robu
in
ozrl
se
proti
griču
,
kjer
se
je
belila
prijazna
hiša
na
Trati
in
žarela
okna
v
žarkih
zahajajočega
solnca
.
Po
cesti
so
prišli
kmetje
,
ki
so
se
glasno
menili
,
kateri
kosi
Vrbanovega
posestva
bi
se
dali
kupiti
.
„
Ti
draži
travnik
pri
vodi
,
“
je
dejal
eden
,
„
gozd
pa
meni
pusti
,
ker
je
tebi
od
rok
.
Tako
storimo
možje
,
da
ne
bomo
drug
drugemu
nagajali
.
Lepo
se
pogovorimo
brez
nevoščljivosti
!
Saj
smo
sosedje
.
“
„
Za
Mamko
božjo
mi
je
žal
,
“
je
dejal
drugi
.
„
Menda
se
bo
vendar
dobil
kak
kot
za
stara
dva
;
Ema
naj
pa
gre
,
kamor
hoče
.
“
„
Kaj
pa
Lenčika
?
“
„
Kaj
hoče
?
Služit
pojde
.
Prav
trdna
ni
,
ampak
pridna
na
vso
moč
.
“
Težko
je
vzdihnil
Tonček
.
Kako
vesele
nade
so
mu
polnile
srce
,
ko
ga
je
bilo
hrepenenje
pripeljalo
v
domače
kraje
!
Koliko
sreče
si
je
bil
obetal
in
kako
mu
je
vse
izpodletelo
!
Kaj
mu
je
bilo
treba
podpisati
tujo
zadolžnico
!
Lahkomiselnost
!
In
vendar
mu
je
ni
bilo
žal
,
tako
ga
je
ogreval
nagib
lahkomiselnosti
.
Kakor
ljub
spomin
se
mu
je
zdela
ponudba
Blaževa
,
a
v
svesti
si
je
bil
,
da
je
ne
more
sprejeti
.
Za
osem
ali
deset
let
bo
treba
zapustiti
to
lepo
dolinico
in
delati
in
truditi
se
;
potem
pride
zopet
pogledat
.
„
Toda
kako
bo
takrat
tod
?
Rednikov
mojih
ne
bo
več
na
svetu
;
na
Trati
bodo
gospodarili
tujci
in
Lenčika
—
dekla
,
Bog
ve
kje
,
če
je
ne
umori
bridkost
.
In
nobenega
pomočka
,
nobenega
izhoda
!
Kam
se
bo
li
obrnila
?
K
Žgurjevemu
Blažu
naj
gre
;
to
je
dober
človek
;
in
počaka
naj
me
,
če
hoče
.
—
Kaj
pa
stara
dva
?
—
Pri
mojem
očetu
bi
bila
lahko
;
a
ta
ne
bo
hotel
,
zaradi
mene
ne
.
“
Ta
misel
,
da
bi
živela
Vrbanova
dva
pri
njegovem
očetu
,
mu
ni
dala
več
miru
.
A
kako
jo
uresničiti
,
tega
ni
vedel
,
to
je
bilo
težko
.
Neodločen
in
nevoljen
se
je
vzdignil
in
se
vrnil
domov
tiho
,
v
mučnih
mislih
,
kako
bi
se
dalo
pomagati
.
Naslednji
dnevi
so
mu
tekli
kakor
v
polusnu
.
Nobenih
pravih
misli
ni
mogel
zbrati
;
govoriti
se
mu
ni
ljubilo
in
delal
je
kakor
stroj
,
brez
vneme
,
brez
nevolje
.
Odlašal
je
pomeniti
se
z
Blažem
,
ker
bi
mu
bila
šla
težko
beseda
z
jezika
zaradi
Jerice
,
in
na
Trato
se
je
bal
iti
zaradi
težkega
slovesa
in
da
si
ne
bi
sami
očitali
,
da
so
oni
krivi
njegove
nesreče
.
Tako
je
prišel
večer
pred
dražbo
.
Zgodaj
je
zaprl
Tonček
delavnico
,
da
se
gre
še
poslovit
od
vseh
ljubih
znanih
krajev
v
okolici
in
ubeži
mračnim
mislim
,
ki
so
ga
tako
trdovratno
spremljale
.
„
Nocoj
še
in
nikdar
več
morebiti
,
“
si
je
dejal
tiho
in
žalosten
ogledoval
polje
in
log
in
travnike
,
ki
so
se
mu
bili
priljubili
kot
otroku
.
Obstal
je
tu
,
obstal
tam
,
ker
se
ni
mogel
ločiti
,
in
malo
je
prehodil
doline
,
ko
se
je
že
mračilo
.
Mesec
se
je
pokazal
izza
gore
in
dolga
senca
se
je
stegnila
pred
njegovo
postavo
po
zemlji
.
Skoz
okno
na
Trati
se
je
posvetila
drobna
lučka
.
„
Tam
žaluje
sirota
,
“
si
je
mislil
,
„
mnoga
nesrečnejša
od
mene
.
Jaz
sem
krepak
,
izkušen
,
imam
ves
svet
odprt
pred
seboj
;
ona
slabotna
,
nikdar
pri
tujih
ljudeh
,
se
ne
zna
nikamor
obrniti
in
bo
morala
skrbeti
še
za
starše
.
Oh
,
nesreča
,
nesreča
!
Jutri
se
moramo
dogovoriti
,
kako
bodo
živeli
,
in
Blaž
mi
mora
pomagati
.
“
Na
misel
mu
je
prišlo
,
kako
si
je
sam
kriv
nesreče
,
kako
je
s
svojim
vedenjem
,
s
svojimi
sumnjami
žalil
Lenčiko
,
oh
,
pravi
sin
svojega
očeta
!
A
kako
je
on
sam
sebi
odpuščal
,
kako
pa
zameril
očetu
!
Ni
mu
še
odpustil
do
današnjega
dne
,
še
vedno
se
ga
ogiblje
,
zavrača
njegovo
podporo
,
poplačuje
ljubezen
z
mrzkostjo
!
Po
kakšni
pravici
?
In
če
odide
on
jutri
iz
tega
kraja
,
ali
se
bosta
ločila
kot
tujca
?
Ali
naj
izgubi
še
očeta
,
ko
je
komaj
poznal
mater
?
Zazdelo
se
mu
je
,
da
je
vsa
nesreča
kazen
njegove
oholosti
,
ker
se
ni
oklenil
onega
,
ki
mu
je
po
božjem
in
človeškem
pravu
najbližji
,
ki
je
iskal
njegove
ljubezni
,
in
ki
mu
je
mati
že
davno
odpustila
.
Samo
sin
,
ta
mu
ne
odpusti
,
ta
je
neizprosen
.
In
če
umrje
oče
od
žalosti
,
ki
mu
jo
prizadeva
sin
,
kako
mu
bo
potem
žal
,
kako
se
bo
kesal
,
ko
se
ne
bo
dalo
več
popraviti
!
Mlada
domišljija
mu
je
predstavila
očeta
na
mrtvaškem
odru
,
roke
sklenjene
ob
križu
,
z
mirnim
obrazom
,
ki
mu
molče
očita
brezsrčno
početje
.
Boga
žalimo
vsak
dan
in
vsak
dan
nam
je
pripravljen
odpustiti
in
nam
prihaja
naproti
in
nas
obsiplje
z
dobrotami
;
naj
pa
nas
le
enkrat
razžali
kak
človek
,
vse
žive
dni
mu
ne
odpustimo
.
Srce
se
je
topilo
Tončku
in
solza
mu
je
zaigrala
v
očeh
,
da
si
je
zakril
obraz
,
ki
ni
mogel
več
prikrivati
težkih
čustev
grenkega
kesanja
.
Zlomljene
so
bile
peroti
trmastega
ponosa
,
ki
s
stisnjenimi
zobmi
rajši
trpi
,
nego
da
bi
se
ponižal
do
prijazne
besede
in
gorkega
pogleda
.
Potrt
in
pobit
je
korakal
Tonček
počasi
proti
domu
,
ko
se
je
bilo
že
stemnilo
.
Hladen
veter
je
lahno
majal
listje
visokega
drevja
in
iz
vasi
so
gledale
luči
skozi
les
.
„
Mater
grem
še
obiskat
,
“
si
je
dejal
in
zavil
na
stransko
pot
proti
pokopališču
.
Temno
se
je
spominjal
,
kako
se
je
prvič
ločil
od
matere
ob
njeni
smrtni
postelji
,
tem
živejši
je
bil
spomin
drugega
slovesa
,
ko
se
je
odpravljal
med
tuje
ljudi
s
srcem
polnim
strahu
in
bridkosti
.
Zaškripala
so
železna
vrata
skrivnostno
tihe
,
nevzdramne
spalnice
,
kamor
hite
po
široki
prašni
cesti
,
po
gladkih
stezah
,
skoz
grmovje
in
robidje
,
črez
pečine
in
prepade
,
od
blizu
in
daleč
od
vseh
strani
utrujeni
sinovi
Adamovi
,
starci
rinjeni
od
krepkih
mož
,
katerim
stopa
mlajši
rod
na
pete
.
Beli
spomeniki
so
zalesketali
v
mesečini
in
kakor
roke
stegnjene
objet
novega
gosta
,
ki
išče
prenočišča
,
so
se
širile
senčne
rajde
po
gomilah
v
mogočni
,
veliki
senci
križa
,
zadnjega
zavetja
ubogemu
človeku
.
Slovesna
tihota
je
mirila
razburjeno
srce
mladeničevo
in
budila
mu
nejasno
željo
,
da
bi
tudi
on
enkrat
tu
počival
v
prijaznem
domačem
kraju
poleg
drage
mamice
in
ljubih
tovarišev
.
„
Morebiti
mi
vdahne
mati
kakšno
dobro
misel
,
“
si
je
mislil
,
ko
je
stopal
tiho
proti
malemu
domovju
ljube
matere
;
kar
se
zmaje
senca
,
mladenič
se
zgane
in
izza
kamena
vstane
in
mu
stopi
nasproti
oče
.
„
Ali
si
prišel
slovo
jemat
?
“
ogovoril
ga
je
tiho
.
„
Slovo
,
“
je
dejal
Tonček
,
„
od
matere
.
“
„
Od
matere
;
in
od
očeta
ne
?
“
Glas
se
je
topil
od
žalosti
in
razpele
so
se
sinu
naproti
očetove
roke
.
„
Tudi
,
“
je
dejal
Tonček
in
objeta
sta
se
držala
oba
in
ihtela
dolgo
časa
.
„
Vidiš
,
Tonček
,
“
dejal
je
oče
,
„
mati
naju
je
ločila
,
mati
naju
zopet
druži
;
ona
mi
je
odpustila
,
pozabi
še
ti
!
“
„
Oh
,
ne
govorite
tako
,
oče
!
“
prosil
je
sin
.
„
Srce
se
mi
trga
,
če
se
spomnim
,
kako
sem
ravnal
z
vami
,
in
zaslužena
je
vsa
kazen
in
vsa
nesreča
,
ki
me
je
zadela
,
in
rad
jo
prenesem
.
Toda
druga
žalost
mi
reže
v
dušo
,
ker
ne
morem
pomagati
.
“
Začel
je
pripovedovati
o
Vrbanovih
starših
,
ki
nimata
nobenega
doma
več
,
berača
na
stare
dni
,
ko
sta
se
toliko
trudila
in
toliko
pridobila
.
Lenčiko
v
misel
vzeti
se
je
sramoval
in
menil
tudi
,
da
se
zastran
nje
pomeni
z
Blažem
.
Tem
silneje
je
prosil
strehe
za
svoja
rednika
,
katerima
je
oče
kar
zavidal
to
gorko
ljubezen
sinovo
.
Za
roke
se
držeč
sta
zapustila
pokopališče
in
preudarjala
,
kako
bi
se
pomagalo
.
Rahlo
je
očital
oče
Tončku
,
da
ni
poslušal
njegovega
svarjenja
,
obetal
mu
skrbeti
po
svojih
močeh
za
stara
dva
in
tudi
za
Lenčiko
.
„
Če
se
imata
v
resnici
rada
,
“
je
dejal
,
„
se
bosta
sčakala
;
če
ne
,
je
pa
vsaka
beseda
odveč
in
vsaka
obljuba
nadležna
vez
.
Jutri
je
pri
sodišču
dražba
.
“
„
Moje
hiše
.
“
„
In
Vrbanovega
posestva
.
Ti
pojdi
jutri
na
Trato
in
dopovej
jim
,
kakor
sva
se
dogovorila
,
in
počakajte
gori
,
da
zveste
,
kdo
bo
nov
gospodar
.
Morebiti
se
bo
dalo
ž
njim
govoriti
,
da
ostaneta
Vrbana
v
hiši
.
“
Ločila
sta
se
in
objela
še
enkrat
prisrčno
in
tesno
,
kakor
br
se
hotela
odškodovati
za
vse
prejšnje
hladne
dni
.
„
Če
hočeš
,
pojdi
k
meni
spat
,
“
je
dejal
oče
.
„
V
hramu
imam
še
eno
posteljo
.
“
„
Pa
pojdem
,
“
dejal
je
sin
tiho
in
zavila
sta
s
ceste
izmed
hiš
,
kjer
so
se
že
ugašale
luči
,
po
stezi
med
vrti
proti
Hribarjevi
koči
.
Gospodar
je
izvlekel
ključ
,
odprl
težka
vrata
,
prižgal
v
veži
luč
in
peljal
sina
v
nizko
,
snažno
sobo
.
„
Tu
boš
spal
ti
,
jaz
pa
na
oni
strani
,
v
hramu
.
Če
vstanem
jaz
prej
in
bodo
vezna
vrata
odprta
,
zakleni
in
oddaj
ključ
pri
Frtinu
.
Lahko
noč
!
“
„
Lahko
noč
,
oče
!
“
je
dejal
sin
in
razjokal
se
ob
postelji
,
ki
mu
jo
je
bil
oče
odgrnil
in
zrahljal
.
Legel
je
,
a
spati
ni
mogel
;
toliko
novih
misli
se
mu
je
podilo
po
glavi
,
tako
različna
čustva
,
bridka
in
vesela
,
sladka
in
grenka
so
mu
plala
po
mladem
srcu
.
Okenca
so
bila
odprta
in
najmanjši
šum
se
je
čul
iz
nočne
tišine
.
Zahrskal
je
v
bližnjem
hlevu
konj
,
tam
zarenčal
pes
,
ko
so
se
bližali
težki
,
zaspani
koraki
,
in
umolknil
,
spoznavši
dobrega
znanca
;
sicer
vse
tiho
.
Zadovoljen
v
srcu
,
da
se
je
spravil
z
očetom
,
in
pomirjen
v
zavesti
,
da
ta
ne
bo
zapustil
njegovih
ljubljencev
,
je
Tonček
naposled
zaspal
.
Ko
je
drugega
dne
zjutraj
drdralo
par
vozov
po
cesti
proti
sodišču
,
kjer
se
je
imelo
prodajati
imenje
Tončkovo
in
Vrbanovo
,
se
je
Tonček
zbudil
in
začuden
pogledal
krog
sebe
,
kje
da
je
;
potem
pa
se
je
razveselil
zavesti
,
da
niso
bile
samo
sanje
,
kar
je
snoči
doživel
.
Ozrl
se
je
po
sobici
,
ki
je
bila
opravljena
kakor
po
kmetih
,
samo
da
se
je
videlo
vse
trdnejše
.
Vrata
so
bila
močna
,
v
oknih
železni
križi
,
težki
stoli
so
stali
krog
bele
javorove
mize
in
ob
stenah
skrinje
in
omare
iz
orehovega
lesa
.
Po
stenah
so
visele
podobe
amerikanskih
mest
in
pokrajin
,
v
kotu
med
dvema
revolverjema
dolg
nož
.
Tonček
si
ni
upal
dotakniti
nobene
stvari
,
marveč
hitro
se
napravil
,
da
pozdravi
očeta
.
Toda
hram
je
bil
zaklenjen
in
vežna
vrata
priprta
,
znamenje
,
da
je
oče
že
iz
hiše
.
Po
naročilu
je
zaprl
Tonček
hišico
,
oddal
ključ
in
odhitel
v
svoje
stanovanje
,
da
pripravi
vse
za
odhod
.
Gola
se
mu
je
zdela
soba
in
neprijazna
,
če
bi
moral
sam
bivati
notri
.
„
Kdo
bo
li
kupil
?
“
si
je
mislil
in
šel
pospravljat
po
kovačnici
,
da
ne
bi
ležalo
orodje
razmetano
in
se
jezil
novi
posestnik
nad
nerednim
rokodelcem
.
„
Zdaj
pa
k
Blažu
!
“
si
je
dejal
.
„
Enkrat
se
