jeponovil
starec
in
govoril
priliznjeno
.
»
Nebeško
lep
je
vaš
obraz
...
kadar
ste
jezni
...
he
...
he
...
«
Starec
se
je
naslonil
na
zid
,
gledal
lokavo
v
svetle
zvezde
na
nebu
in
čebljal
:
»
Škoda
vas
je
in
vaše
lepote
za
to
...
sodrgo
!
Da
!
Oj
,
lahko
postanete
srečna
,
samo
stegniti
je
treba
roko
...
po
zlatu
,
sem
hote
reči
,
po
sreči
.
Hočem
reči
,
sreči
po
meni
naklonjeni
...
da
!
Četudi
imam
plešo
in
sive
lase
...
hm
...
toda
moje
srce
je
mlado
,
gorko
...
ljubim
vas
,
o
gospodična
,
neizmerno
...
«
Začudena
je
poslušala
Mina
starca
,
ki
je
govoril
lokavo
in
vznosito
.
Telo
ji
je
preletaval
neopravičeno
strah
,
in
če
je
v
mesečini
pogledala
v
starčev
zabuhli
obraz
,
ji
je
bilo
srce
polno
studa
.
Tam
onostran
dvorišča
se
je
zableščalo
belo
žensko
krilo
,
nekdo
je
zamolklo
izpregovoril
.
Počasi
je
od
nekje
pritaval
navdušeni
dolgi
neznanec
in
šel
je
počasi
nazaj
v
sobo
.
Starec
pa
se
je
približal
Mini
,
da
je
čutila
njegovo
vročino
,
gledal
jo
je
z
mrtvim
pogledom
in
vprašal
zaupno
:
»
Hočete
...
sreče
?
«
Mina
se
je
iztrgala
iz
njegove
vroče
roke
in
rekla
po
daljšem
molku
.
»
Kakor
tudi
vas
spoštujem
,
gospod
,
ljubiti
vas
ne
morem
.
Pustite
me
torej
,
prosim
v
miru
.
«
Starec
je
zazijal
od
začudenja
,
mahnil
z
rokama
po
zraku
in
se
zopet
naslonil
na
zid
.
»
Nočete
!
«
reče
poparjen
.
»
Dobro
!
Toda
lahko
se
še
premislite
...
takrat
pridite
k
meni
...
Saj
veste
,
kje
je
moje
stanovanje
.
Moje
stanovanje
je
tu
gori
v
prvem
nadstropju
,
na
desno
...
«
In
brez
nadaljnih
besed
je
počasi
odracal
po
stopnicah
.
Sredi
stopnic
se
je
obrnil
in
zaklical
:
»
Oprostite
mi
tam
spodaj
,
odšel
sem
brez
slovesa
!
«
Mina
se
je
vrnila
kmalu
v
sobo
.
Trebar
je
bil
sklonjen
na
mizo
in
je
očividno
spal
.
Še
vedno
poleg
njega
sedeča
rdečelaska
je
brskala
z
roko
po
njegovih
oljnatih
laseh
.
Rdečelaska
je
gledala
hudobno
v
Mino
,
in
Mina
je
pogledala
njo
prav
tako
ostro
in
trdo
,
hoteč
,
da
izmakne
pijana
Katinka
svoj
hudobni
pogled
.
Toda
ni
se
ji
posrečilo
in
zato
je
sedla
k
Pučanovi
,
ki
je
držala
kozarec
v
rokah
in
počasi
,
galantno
pila
vino
,
katerega
je
ostalo
na
mizi
še
polna
steklenica
.
Ostali
gostje
so
se
poizgubili
proti
jutru
,
Pučanova
je
bila
zelo
trudna
in
je
zaspala
na
stolu
.
Trebar
je
,
ko
se
je
zbudil
,
vstal
in
se
poslovil
,
rekoč
,
da
gre
še
v
kavarno
.
Vrnil
se
je
domov
šele
naslednje
opoldne
,
vse
zaspan
in
z
rdečimi
očmi
.
Karin
je
iskal
svojega
prijatelja
,
dolgega
neznanca
:
a
ko
ga
ni
več
našel
,
je
tiho
odšel
,
ne
da
bi
izpregovoril
besedico
v
slovo
.
Dolgi
neznanec
je
namreč
že
prej
tiho
zlezel
v
Trebarjevo
sobico
,
kjer
se
je
vlegel
na
posteljo
.
Tam
ga
je
našel
šele
drugi
dan
opoldne
Trebar
trdo
spečega
.
Tudi
Mina
je
naslednje
dopoldne
spala
.
Ko
je
vstala
,
je
gospa
Lena
tožila
o
hudi
migreni
in
revmatizmu
.
Mina
se
ni
brigala
zato
,
kajti
imela
je
polno
glavo
vprašanj
,
katerih
doslej
ni
poznala
.
Gospod
Dralka
s
svojo
ljubeznijo
ji
je
bil
uganjka
in
ona
,
ki
je
bila
prvi
hip
presenečena
,
je
sedaj
premišljevala
o
tem
,
da
bi
bila
zmožna
postati
ljubeča
in
skrbna
žena
starcu
...
Postala
bi
lahko
gospa
,
morda
celo
mati
...
»
Mati
!
«
Ta
beseda
,
ki
ji
je
bila
doslej
vsakdanja
,
jo
je
sedaj
povsem
obvladala
.
Slutila
je
,
da
vsebuje
ta
beseda
več
,
mnogo
več
,
kot
je
to
mislila
doslej
.
Spoznala
je
,
da
ta
besedica
vsebuje
žrtvovanje
,
ki
ne
sme
imeti
ne
kesanja
,
ne
obupa
,
temveč
ljubezen
in
samozatajevanje
.
Prišla
je
do
zaključka
,
da
ona
ni
zmožna
vsega
tega
zaradi
starca
,
ki
ji
ni
ljub
in
katerega
bi
mogoče
tudi
sovražila
.
Pri
tem
se
je
spomnila
na
Trebarja
in
je
videla
,
kako
ničevo
je
bilo
vse
to
njeno
premišljevanje
vspričo
ljubezni
,
katero
je
gojila
do
njega
.
In
spoznala
je
,
da
je
ta
ljubezen
neprimerno
močnejša
in
mogočnejša
kot
vse
drugo
bogastvo
,
katerega
bi
ji
mogel
nuditi
debeli
hišni
gospodar
.
Vendar
je
vstala
v
njeni
duši
neka
neodločenost
,
ki
ji
je
pregnala
prejšnji
duševni
mir
.
Mali
Miroslav
je
nenadoma
obolel
in
se
ni
vrnil
v
penzijonat
.
Ležal
je
marveč
v
postelji
;
njegovo
telesce
je
bilo
vedno
potno
in
mučila
ga
je
tudi
mrzlica
.
Teta
,
gospa
Lena
,
mu
je
skrbno
stregla
.
Časih
se
mu
je
na
predvečer
začelo
blesti
in
tedaj
je
govoril
neznan
jezik
ter
vpletal
med
tuja
imena
profesorjev
tudi
ime
»
Mina
«
.
Teta
ni
opazila
na
tem
nič
slabega
,
toda
Mina
je
naglo
uganila
,
da
je
mladi
učenec
zaljubljen
v
njo
.
V
prvem
hipu
ji
je
to
silno
laskalo
in
bila
je
ponosna
na
vse
to
.
Kadar
je
Miroslav
izgovarjal
v
zmedenosti
njeno
ime
,
se
je
blaženo
smehljala
in
bila
zadovoljna
.
Toda
kmalu
se
ji
je
mladenič
globoko
zasmilil
in
prihajala
je
k
njegovi
postelji
kot
samaritanka
.
Njegov
mladi
obraz
se
je
ob
takih
prilikah
razlezel
same
notranje
sreče
in
bele
male
ročice
ste
se
mu
tresli
vznemirjenja
.
Navadno
jo
je
prijel
za
roko
,
jo
gladil
in
hvaležne
oči
obrnjene
v
njo
,
tiho
šepetal
:
»
Gos
—
po
—
dična
...
Mi
—
na
...
«
Ko
sta
bila
sama
,
mu
je
ona
rekla
ljubeče
:
»
Ozdravi
,
Miroslav
!
«
Njegovo
žarko
oko
se
je
zasvetilo
veselja
in
ljubezni
.
Vzdignil
je
glavo
in
ji
poljubil
roko
.
Ona
pa
mu
je
povračala
njegovo
močno
ljubezen
in
naklonjenost
z
ljubeznijo
skrbne
sestrice
in
ga
smatrala
za
svojega
bratca
.
Na
večer
so
se
zbirali
ob
njegovi
postelji
Mina
,
Pučanova
in
Trebar
in
se
šalili
.
Smeh
,
razposajen
in
prešeren
,
je
napolnil
sobano
in
pripovedovali
so
razne
dogodke
drug
drugemu
dolgo
v
noč
.
Tako
je
mineval
čas
,
vročina
je
ponehavala
kmalu
je
Miroslav
zapustil
bolniško
posteljo
.
Bil
je
slaboten
,
upadlih
,
bledih
lic
in
kolena
so
se
mu
šibila
.
Toda
Mini
je
bil
vedno
za
petami
in
postala
sta
tes
dobra
prijatelja
.
Mnogokrat
je
bila
ona
v
zadregi
,
kako
naj
mu
odgovarja
in
takrat
ga
je
poljubila
na
čelo
,
pri
tem
trudeča
se
,
da
izgleda
kakor
skrbna
mati
napram
svojemu
sinu
.
V
tem
času
se
je
tudi
vreme
izpremenilo
.
Postalo
je
nenavadno
gorko
,
dasi
še
ni
prišel
pomladni
dan
.
Solnce
je
iztepavalo
sneg
neusmiljeno
in
s
streh
je
kapala
voda
v
curkih
.
Večeri
so
bili
čudovito
lepi
in
jasni
,
dasi
nekoliko
mrzli
.
Mina
je
na
večer
posedala
pri
oknu
,
gledala
v
nebo
in
preštevala
zlate
zvezde
.
Miroslav
je
naslonil
glavo
na
njena
ramena
ter
zvesto
molčal
.
Njej
se
je
zdelo
to
zelo
smešno
,
a
lepo
;
spominjala
se
je
lastnih
otročjih
dni
in
ti
spomini
so
ji
bili
sveži
in
radostni
.
Postala
je
sentimentalna
,
igrala
se
je
brezmiselno
z
njegovimi
dolgimi
črnimi
kodri
in
se
topila
v
blaženosti
.
»
Ta
otrok
!
«
je
ponavljala
večkrat
in
stiskala
njegovo
glavo
k
sebi
,
poljubljajoča
ga
na
lase
.
In
prišla
ji
je
naivna
misel
o
njegovi
daljni
prihodnosti
.
Postal
bo
velik
gospod
,
klanjalo
se
mu
bo
ljudstvo
in
tudi
ona
bom
med
pisano
množico
.
»
Sedaj
sva
sama
!
«
je
vzdihnil
nekoč
Miroslav
in
se
približal
s
svojimi
ustmi
njenim
sanjavim
očem
.
»
Kako
lepa
je
nocoj
noč
!
«
je
pripomnila
ona
.
Tema
je
bila
v
sobi
.
Zunaj
so
svetlikale
v
jasno
noč
zvezde
in
polna
luna
se
je
sarkastično
smejala
sredi
neba
.
Tesno
so
se
oklenile
njegove
drobne
ročice
njenega
vratu
in
ni
se
mu
mogla
iztrgati
.
Vedno
srditejše
se
je
oklepal
in
mladi
obraz
mu
je
postal
rdeč
in
vroč
.
»
Mina
!
«
...
»
Neumnež
...
izpusti
me
vendar
!
«
Njen
obraz
je
postal
istotako
rdeč
.
Hotela
se
je
odtrgati
od
njega
,
toda
ni
se
mogla
premakniti
s
stola
.
On
pa
je
počasi
zlezel
na
njena
široka
kolena
in
se
zibal
.
»
Neumnež
!
«
...
Počasi
se
je
nagnila
nazaj
,
hoteča
se
ubraniti
njegovega
rdečeličnega
obraza
,
a
je
izgubila
ravnotežje
.
Stol
se
je
prevrnil
in
padla
sta
oba
.
Valjala
sta
se
po
tleh
med
starim
pohištvom
vsa
zasopla
in
razvneta
.
In
tako
sta
se
igrala
v
nedolžnem
veselju
po
rdečkastem
tepihu
,
močno
sopla
in
se
vriskajoče
smejala
.
Ko
sta
vstala
,
sta
zopet
gledala
v
jasno
noč
,
stiskala
drug
drugega
močno
za
roke
in
vrat
,
dokler
se
niso
ostali
vrnili
domov
.
Naslednji
dan
se
je
moral
Miroslav
vrniti
v
penzijonat
.
Zjutraj
sta
se
poslovila
z
Mini
.
Ona
mu
je
gorko
stisnila
roko
,
smejala
se
je
glasno
njegovim
otročarijam
in
ga
imela
rada
.
On
ji
je
hladno
segel
v
roko
,
držal
se
je
na
jok
in
bilo
ga
je
sram
.
Ni
si
ji
upal
pogledati
naravnost
v
obraz
,
zakaj
zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
ona
le
šalila
z
njim
,
kakor
delajo
to
odrasli
z
ljubkimi
otročički
.
Ko
je
šel
ob
strani
stare
tete
po
cesti
na
kolodvor
,
se
je
nenadoma
spomnil
,
da
kje
morda
grešil
in
da
se
bo
moral
svojih
grešnih
misli
v
penzijonatu
izpovedati
.
Toda
kako
?
Kaj
naj
izpove
,
ko
pravzaprav
vendar
ni
napravil
greha
.
Zamislil
se
je
globoko
.
Posamezni
odstavki
njegovega
verskega
čuta
,
ki
se
ga
je
naučil
v
šoli
,
so
mu
postali
povsem
nejasni
,
dasi
je
znal
besedilo
naizust
.
Močno
ga
je
zaskrbelo
in
najraje
bi
se
vrnil
.
Da
bi
pri
spovedi
lagal
ali
zamolčal
karkoli
,
to
se
mu
je
zdelo
nemogoče
prav
tako
,
kakor
se
mu
je
zdelo
nemogoče
,
da
je
grešil
,
ker
je
ljubil
in
še
ljubi
Mino
.
Na
kolodvoru
se
je
Miroslav
težko
preril
do
vrat
in
se
potem
poslovil
od
tete
.
Gospa
Lena
mu
je
dajala
lepe
nauke
na
pot
;
pokrižala
ga
je
na
čelo
,
da
je
zardel
vpričo
tujih
mu
ljudi
,
katere
je
smatral
za
hudobne
in
grešne
,
in
je
končno
naglo
vstopil
v
že
pripravljeni
vlak
.
Mina
je
od
tedaj
dobivala
od
njega
polno
zaljubljenih
pisem
.
Ni
jih
brala
do
konca
,
samo
čudila
se
je
.
Mino
je
časih
močno
zaskrbelo
,
kaj
naj
postane
iz
vsega
tega
in
mu
vsled
tega
ni
odgovarjala
,
zatrjujoč
si
,
da
jo
»
otrok
«
že
pozabi
.
Toda
vesela
je
le
bila
njegovih
lepo
pisanih
pisem
in
časih
je
katero
pismo
čitala
s
pravo
slastjo
.
Ko
se
je
Mina
vrnila
,
je
imela
objokane
oči
in
sramežljiv
pogled
.
Sedla
je
na
stol
poleg
postelje
,
obraz
si
je
zakrila
z
rokama
in
tiho
je
ihtela
.
Solze
so
ji
lezle
počasi
po
rokah
navzdol
,
iskale
so
pota
v
stisnjeno
pest
,
v
kateri
je
krčevito
stiskala
nekaj
dukatov
.
Začetkoma
je
bila
razmišljena
,
ničesar
ni
vedela
in
ihtela
je
instinktivno
.
Slutila
je
temni
greh
in
vedela
je
,
da
se
nekaj
zlomilo
,
raztrgalo
.
Počasi
se
je
začela
oglašati
vesti
in
tudi
razum
je
prišel
zopet
do
veljave
.
Spoznala
je
,
da
je
zlomljena
njena
odporna
moralna
moč
in
videla
je
,
kako
velik
je
greh
,
katerega
je
storila
za
par
—
dukatov
.
Zaspala
je
izmučena
na
stolu
.
Ko
se
je
prebudila
,
je
bila
v
sobi
tema
,
vsi
so
spali
in
tudi
sama
se
je
vlegla
v
posteljo
.
Strašni
časi
so
prišli
nad
njo
.
Ljudi
se
je
bala
;
ogibala
se
je
jasnega
,
veselega
pogleda
.
Mrak
se
je
nastanil
v
njeni
mladi
duši
.
In
globoko
v
notranjosti
jo
je
grizel
črv
.
Jed
ji
ni
teknila
in
hujšala
je
bolj
in
bolj
.
Izpraševala
je
samo
sebe
,
tolažila
se
s
tem
,
da
je
bil
greh
potreben
,
zaradi
sile
,
v
kateri
se
je
nahajala
;
toda
zopet
in
zopet
so
jo
neusmiljeno
žrli
zlati
dukati
.
Zelo
prav
so
ji
prišli
—
to
je
vedela
;
toda
zamenjala
je
malotne
vsakdanje
skrbi
z
notranjim
nemirom
,
obupom
in
žalostjo
.
Tedaj
je
prihajala
pomlad
s
svojim
svežim
,
krasnim
življenjem
.
Gorkota
je
preplavila
vsak
kotiček
,
izvabljala
je
ljudi
na
prosto
.
Ljudje
so
hodili
bosi
po
travi
,
zgodaj
vstajali
in
na
večer
opazovali
zahod
blagega
solnca
in
krvave
nebesne
pege
nad
gorovjem
.
Zaduhtelo
je
po
rožmarinu
,
drevje
je
bujno
vzcvetelo
in
oko
je
prijetno
odpočivalo
v
zelenju
.
Tudi
Trebar
se
je
pomladil
.
Njegovi
lasje
so
dišali
po
parfumu
,
brke
so
predrzno
izzivale
in
lahka
,
lepa
obleka
se
je
ovijala
njegovega
telesa
.
Bil
je
res
mlad
.
V
večerih
je
šetala
Mina
ob
njegovi
strani
.
Priprosta
,
enostavna
je
bila
njena
obleka
,
a
snažna
in
okusna
.
Množina
las
je
krasila
njeno
glavo
in
na
polnih
prsih
so
duhtele
šmarnice
.
Toda
bila
je
bojazljiva
,
nemirna
;
ječala
je
v
neprestanem
strahu
pred
njim
,
zaradi
katerega
je
iz
ljubezni
in
dobrote
zapadla
grehu
—
gnusnemu
in
nečistemu
.
Njena
usta
so
bila
nema
,
izginil
je
z
njih
prejšnji
sijajni
otroški
smeh
.
Ljubila
pa
je
Trebarja
še
vedno
z
vse
duše
in
lahko
bi
umrla
zanj
,
če
bi
on
tako
zahteval
.
On
je
bil
z
njo
vedno
dober
,
le
časih
je
postajal
aroganten
,
siten
in
očitajoč
.
Ona
mu
je
dopustila
vse
,
prosila
ga
odpuščanja
in
pripravljala
se
je
časih
resno
,
da
mu
razkrije
svoj
greh
.
Vedno
jo
je
prevzel
tak
sram
in
strah
,
da
se
ni
upala
storiti
tega
,
dasi
je
spoznala
potrebo
tega
tako
jasno
.
Zato
pa
je
bila
vsa
srečna
,
kadar
jo
je
on
nežno
pobožal
po
licu
in
jo
nazadnje
iskreno
poljubil
.
Tako
so
minevali
meseci
v
ljubezni
in
žalosti
.
Neki
večer
se
je
Trebar
vrnil
domov
z
večdnevnega
izleta
.
Bil
je
truden
in
upehan
.
Solnce
še
ni
zašlo
in
prijeten
mir
je
vladal
v
sobi
.
Okna
so
bila
zagrnjena
z
zavesami
in
Mina
je
ležala
v
postelji
.
Trebar
se
je
močno
začudil
.
Gospodinja
je
hodila
po
prstih
semintja
in
resen
je
bil
njen
starikavi
obraz
,
ko
je
devala
v
red
razmetano
obleko
.
»
Si
bolna
,
Mina
?
«
je
vprašal
Trebar
in
se
sklonil
nad
njo
.
Nekaj
grenkega
je
čutil
v
grlu
,
nepotrebna
misel
mu
je
butnila
v
glavo
.
Ženske
,
ki
so
sedele
okrog
mize
,
opravljajoče
razna
ročna
dela
,
so
molčale
in
se
pomenljivo
spogledovale
.
Mina
se
je
blaženo
nasmehnila
Trebarju
in
sklonila
naprej
.
Trebar
se
je
tudi
smehljal
,
pa
le
navidezno
.
Postal
je
rdeč
v
obraz
,
trd
po
vsem
telesu
in
zelo
začuden
.
»
Kaj
?
Kako
?
«
Ničesar
ni
mogel
izreči
,
prišlo
je
zanj
nenadoma
.
»
Nikoli
mi
nisi
nič
omenila
o
tem
!
«
Glas
mu
je
bil
trd
,
obraz
jezen
in
bil
je
še
vedno
zelo
začuden
.
Prijemala
se
ga
je
togota
.
Mina
je
to
opazila
in
obrnila
je
glavo
v
zid
.
Pučanova
je
začela
glasno
pripovedovati
:
»
O
11.
dopoldne
sem
zvedela
v
tovarni
,
da
ji
je
prišlo
slabo
.
Prestrašila
sem
se
zelo
in
hitela
k
nji
.
Bil
je
tam
že
tovarniški
zdravnik
,
tisti
mladi
smešni
doktor
...
Rekel
je
,
naj
se
ji
pripelje
v
bolnico
.
Čemu
v
bolnico
?
No
,
jaz
nisem
vedela
,
zakaj
gre
pravzaprav
.
Pa
sem
poklicala
izvoščka
in
peljali
smo
jo
domov
.
Toda
ni
nič
...
šele
bo
...
«
Pri
zadnjih
besedah
je
Pučanova
bušnila
v
smeh
in
solze
so
ji
prišle
v
oči
,
da
se
je
morala
brisati
s
predpasnikom
.
»
Za
Boga
,
kako
nenavadno
!
«
je
pripomnila
rdečelaska
.
Janko
je
nemirno
stal
ob
postelji
bolnice
,
stal
sedaj
na
eni
,
sedaj
na
drugi
nogi
in
si
v
nenadni
zadregi
popravljal
brke
.
»
Kaj
bo
sedaj
?
«
mu
je
ušlo
in
ugriznil
se
je
v
ustnico
.
Ženske
so
molčale
.
»
Prišlo
je
nenadoma
,
nisem
še
mislila
na
to
!
«
je
šepetala
bolnica
.
»
Pustite
jo
pri
miru
;
ni
je
treba
še
mučiti
s
praznim
čebljanjem
,
«
je
pripomnila
jezno
gospa
Lena
,
idoča
mimo
postelje
in
ne
da
bi
se
ozrla
na
Mino
.
Mrak
je
nastal
.
Ženske
so
mirno
kvačkale
dalje
,
Trebar
je
hodil
ves
zamišljen
po
svoji
sobici
gorindol
,
Mina
pa
je
nepremično
ležala
v
postelji
.
V
njeni
glavi
so
se
podile
misli
,
druga
za
drugo
.
Zamislila
se
je
tudi
na
smrt
.
Jasen
ji
ji
bil
brezobzirni
boj
med
njo
in
otrokom
,
katerega
pričakuje
.
Slutila
je
strašne
bolečine
poroda
.
Otrok
hoče
živeti
,
pa
če
prav
bi
ugonobil
njo
samo
.
Ponoči
se
jo
je
polotil
smrten
strah
.
V
polsanjah
je
blodila
v
velikanskih
prostorih
.
Povsod
blato
,
pogrezanje
,
odsvit
krvi
.
Bilo
jo
je
tako
strah
,
da
je
zakričala
bolesti
;
vzdigujoča
roke
je
tavala
po
neznani
opolzki
mehkoti
vsa
zmučena
in
pojemajoča
...
Odprla
je
oči
,
na
mizi
je
žalostno
brlela
petrolejka
in
ženske
v
spodnjih
krilih
so
stale
okolo
postelje
.
Sedla
je
.
»
Vlezi
se
in
bodi
mirna
!
«
je
prigovarjala
Pučanova
.
Nežika
ji
je
popravljala
odejo
pri
nogah
in
bila
vsa
usmiljena
.
Mini
je
zaigral
tedaj
nejasen
smeh
okoli
usten
,
gledala
je
s
široko
odprtimi
očmi
po
sobi
,
kot
bi
nekoga
iskala
.
Trebar
je
tedaj
slonel
v
svoji
sovi
pri
odprtem
oknu
in
pušil
cigareto
.
Naslednji
dan
pod
večer
je
prišla
babica
v
hišo
,
ženska
štiridesetih
let
.
Hodila
je
naglo
okrog
bolnice
,
govoreča
o
vseh
možnih
stvareh
,
o
vremenu
,
draginji
,
porodih
.
Sedaj
je
potrebovala
česa
od
gospodinje
,
potem
od
Pučanove
in
nato
od
Katinke
.
Končno
je
zaprosila
zelo
vljudno
tudi
Nežiko
za
šivanko
in
nit
,
da
si
pritrdi
gumb
pod
vratom
.
Porod
ni
bil
daleč
.
Trebar
je
sedel
doma
na
postelji
in
je
gledal
neprestano
pušeč
v
strop
.
Vse
to
ga
je
zelo
jezilo
in
vse
se
mu
je
gabilo
.
Iz
sosednje
sobe
,
kjer
je
ležala
bolnica
,
je
prihajal
vroč
zrak
;
zato
je
odprl
okno
.
Katinka
je
prišla
tiho
po
prstih
k
njemu
.
Njen
obraz
je
bil
nenavadno
resen
in
spodnja
ustnica
se
ji
je
globoko
pobesila
.
»
Nee
morem
gledati
vsega
tega
,
«
je
rekla
polglasno
.
Potem
se
je
nasmehnila
zlovoljno
in
mu
pomolila
roko
.
Čestitamo
!
...
Morda
bo
sin
!
«
Temno
jo
je
pogledal
izpod
čela
in
pljunil
na
sredo
sobe
.
Slišalo
se
je
,
kako
hiti
babica
pripovedovati
o
težkih
porodih
in
svoji
dolgoletni
praksi
.
Govorila
je
tako
naglo
,
kakor
bi
žvenketali
noži
.
Vmes
se
je
na
kratko
in
z
visokim
glasom
smejala
.
Kje
ste
dobili
tega
vraga
?
«
je
vprašal
Trebar
Katinko
.
»
Stara
jo
je
nekje
iztaknila
!
«
»
To
ni
babica
,
vrag
je
!
«
Umolknila
sta
in
poslušala
dalje
.
Ženske
so
hodile
semintja
.
Čulo
se
je
stok
bolnice
Mine
,
babica
je
utihnila
in
slišati
je
bilo
le
njene
nagle
drsajoče
korake
.
Vse
je
bilo
tiho
,
da
se
je
čulo
sopenje
žensk
.
Katinka
se
je
ugriznila
v
ustnice
in
uščipnila
Treburju
roko
.
Luč
v
sosednji
sobi
se
je
premikala
in
dolg
plamen
luči
je
padel
skozi
pol
odprta
vrata
na
Katinkin
idiotični
obraz
.
Kmalu
sta
Katinka
in
Trebar
začula
bolesten
vzdih
in
nato
ječanje
bolnice
.
Starka
,
gospa
Lena
,
je
glasno
zehala
,
a
Nežika
je
izpuščala
iz
sebe
tanek
,
začuden
glas
.
Trebar
je
to
poslušal
,
a
kmalu
spoznal
,
da
je
to
glas
ihtenja
,
—
žalosti
ali
sočutja
,
to
ni
mogel
vedeti
.
Stopil
je
k
vratom
in
jih
zaprl
.
Ničesar
več
ni
čul
.
Ko
je
potihoma
zapiral
vrata
,
je
videl
,
da
so
stale
ženske
okrog
postelje
tako
,
da
Mine
ni
videl
.
Nežika
je
klečala
koncem
postelje
in
imela
glavo
podprto
z
rokama
,
a
Pučanova
in
gospa
Lena
ste
imeli
tako
žalostne
obraze
,
da
ga
je
to
mučno
presenetilo
.
Legel
je
na
posteljo
.
Vse
to
,
kar
je
videl
,
ga
je
potrlo
.
Vpraševal
je
samega
sebe
,
ali
se
pač
sme
imenovati
očeta
.
Nek
glas
mu
je
odbival
.
Še
enkrat
se
je
spomnil
vseh
važnejših
detajlov
te
svoje
ljubezni
in
je
prišel
do
zaključka
,
da
je
ona
sama
kriva
vsega
tega
.
Tudi
mu
je
prišlo
misel
,
da
je
ona
sama
si
želela
tega
dogodka
,
misleča
,
da
s
tem
še
bolj
priveže
nase
njega
,
ki
ga
smatrajo
vsi
za
očeta
.
Iz
tega
nepravega
naziranja
se
je
rodilo
sovraštvo
do
nje
,
ki
bi
jo
moral
ljubiti
.
A
ker
je
bil
v
svoji
notranjosti
vendarle
prepričan
o
svoji
krivdi
in
se
je
spominjal
natanko
lepih
trenutkov
,
te
svoje
ljubezni
,
mi
je
bilo
grenko
v
duši
.
Videl
je
nove
dolžnosti
,
ki
si
jih
je
nakopal
sam
na
glavo
s
tem
,
da
je
brezmiselno
grešil
in
sedaj
se
je
resno
bal
,
da
teh
novih
bremen
ne
bo
mogel
nositi
.
Ko
je
tako
razmišljeval
,
je
naenkrat
začutil
cvileč
otroški
jok
.
Vstal
je
in
stopil
v
sosednjo
sobo
.
Mina
je
nemirno
ležala
,
imela
oči
zaprte
in
mokro
čelo
.
Njena
lica
so
se
mu
zdela
močno
obledela
.
Videlo
se
je
njeno
okostje
in
Trebar
je
gledal
nenadoma
,
kako
mala
bo
po
smrti
njena
glavica
in
kako
velike
globine
bodo
nekdaj
pod
njenim
čelom
.
Za
hip
se
je
rodilo
usmiljenje
v
njegovi
duši
.
Ganilo
se
je
naglo
in
takoj
zopet
otrplo
.
Spomnil
se
je
svojih
sklepov
in
vztrajal
pri
njih
,
trudeč
se
,
da
premaga
trenotno
dobroto
.
Povedali
so
mu
,
da
ima
sina
.
Močno
ga
je
zapeklo
v
prsih
.
Ni
ga
zapeklo
to
,
da
je
dobil
sina
,
temveč
tista
gotovost
,
s
katero
so
vsi
govorili
,
da
je
dobil
sina
,
ga
je
mučila
.
Mina
je
počasi
,
neopaženo
odprla
oči
in
blažen
nasmeh
je
preletel
upadla
lica
.
»
Zelo
dobro
se
je
izvršilo
«
,
je
rekla
babica
.
»
Torej
vse
v
redu
?
«
»
V
redu
,
«
so
odvrnile
ženske
hkrati
.
Otrok
je
jokal
.
Omahljiv
nad
vsem
tem
,
prevzet
mešanih
čustev
,
je
Trebar
naglo
odšel
na
ulico
.
Sramežjiva
rdečica
se
je
zopet
pojavila
na
Mininih
licih
.
Njene
velike
oči
so
bile
sicer
še
vedno
globoko
udrte
,
a
to
jo
je
napravljalo
čarobno
.
Njen
mali
nos
in
brezmadežni
zobje
ter
rdeče
ustnice
—
vse
to
se
je
družilo
v
lepoto
.
Tudi
otrok
je
bil
krepak
in
zdrav
in
vsi
so
mu
obetali
moč
.
Sleherni
dan
je
prišla
babica
,
kopala
otroka
in
dajala
Mini
navodila
.
Močno
veselje
je
prevzelo
Mino
,
ko
je
gledala
vsa
srečna
svojega
sinčka
.
Bila
je
lepa
mati
,
polna
dobrote
in
ljubezni
.
Zunaj
je
nastopilo
deževno
vreme
.
Zrak
se
je
ohladil
in
temperatura
je
bila
prijetna
.
Mina
je
sedela
v
postelji
,
moč
je
zopet
rastla
v
njej
;
prihajalo
je
zdravje
.
Na
stolu
poleg
postelje
je
sedel
Trebar
,
podpiral
si
glavo
z
rokama
in
zamišljeno
gledal
predse
.
Bila
je
nedelja
in
ljudje
so
se
podali
v
cerkev
.
Otrok
je
spal
.
Celo
noč
je
kričal
tako
,
da
si
je
Katinka
zamašila
ušesa
z
volno
in
je
Pučanova
neprestano
vtikala
kazalca
v
uho
.
»
Ko
je
danes
ponoči
grmelo
,
me
je
obšel
tak
strah
,
da
sem
trepetal
,
«
reče
Mina
.
»
Neumnica
!
...
Ali
misliš
,
da
bo
strela
udarila
ravno
v
to
hišo
in
naravnost
v
tebe
?
«
odvrne
prepričevalno
Trebar
in
zamahne
z
roko
.
»
Ne
mislim
tega
!
«
de
malomarno
Mina
.
Popravljala
si
je
blazino
,
ki
ji
je
ušla
pod
hrbet
,
trudeča
se
,
da
jo
spravi
zopet
na
prejšne
mesto
,
da
zamore
komodno
naslonjena
s
hrbtom
na
nji
sedeti
v
postelji
;
Trebar
ji
je
pomagal
.
»
Skloni
se
naprej
...
tako
,
sedaj
se
nasloni
!
«
Zopet
je
sedel
na
stol
,
prekrižal
nogi
in
izpregovoril
:
»
Pa
zakaj
te
je
strah
?
Neumevno
mi
je
.
«
»
Zbala
sem
se
—
mislila
sem
na
smrt
.
«
»
Tako
?
«
čudil
se
je
on
.
»
Ali
se
počutiš
slabejšo
?
«
»
To
ne
...
ampak
...
Časih
sem
zmolila
,
zadnje
čase
pa
sem
kar
pozabila
na
to
.
«
Trebar
se
je
spomnil
,
da
je
tudi
on
v
mladostnih
letih
opravljal
molitve
,
katere
ga
je
naučila
na
pamet
njegova
dobra
rajna
mati
.
In
zazdelo
se
mu
je
čudno
,
zakaj
je
opustil
vse
to
.
Priznal
si
je
,
da
je
ta
verski
predsodek
iz
mladostnih
let
premagal
hitro
in
lahko
,
ko
je
prišel
na
univerzo
.
Imel
je
neko
»
znanstveno
«
prepričanje
,
katerega
se
je
naučil
od
drugih
.
Iz
komodnosti
.
»
Tudi
jaz
ne
molim
!
«
»
Ali
veruješ
v
Boga
?
«
je
praševala
dalje
Mina
in
ga
gledala
z
velikimi
očmi
.
Trebar
je
molčal
,
zakaj
vprašanje
mu
je
prišlo
prenaglo
.
Končno
se
je
premagal
in
odkritosrčno
odgovoril
:
»
Ne
verujem
!
«
Mina
je
umolknila
.
Bila
je
religiozna
ženska
in
verovala
je
v
Boga
.
Njena
priprosta
nefilozofična
duša
ni
mogla
razumeti
,
da
bi
ne
bilo
nad
njo
neke
absolutne
noči
.
Spoznavala
je
ničvrednost
,
in
zato
je
Bog
za
njo
potreben
in
časih
je
celo
gorko
molila
k
njemu
,
dasi
zadnje
čase
teh
molitev
res
ni
več
opravljala
.
»
Vseeno
je
,
ali
je
Bog
biva
ali
ne
,
kaj
nam
hoče
?
Kaj
hočemo
mi
?
Odpirati
usta
in
žlubodrati
tjavendan
,
kakor
to
dela
Nežika
—
to
ni
nič
.
Mislim
,
da
je
bolje
,
da
ne
dražimo
Boga
s
takimi
nepotrebami
.
Kar
vem
jaz
,
mi
zadostuje
.
Po
mojem
trdnem
prepričanju
Boga
ni
,
ne
eksestira
.
Če
pa
je
—
potem
mi
moje
nevednosti
ne
bo
zameril
.
«
Hotel
je
govoriti
še
dalje
,
toda
začutil
je
.
Da
temelji
to
njegovo
prepričanje
na
strahopetnosti
,
računajoči
na
usmiljenost
.
Mina
se
je
zamislila
in
njeno
čelo
je
pričalo
,
da
misli
intenzivno
.
Gledala
je
v
strip
in
njen
obraz
je
bil
sedaj
naravnost
krasen
.
Trebar
je
nrepremično
zrl
v
njo
in
bil
poln
zadovoljnosti
nad
to
krasoto
.
Za
verska
vprašanja
se
ni
brigal
.
Ni
čutil
potrebe
po
Bogu
in
mu
je
bilo
vprašanje
o
njegovi
eksistenci
malotno
.
Bil
je
dostikrat
priča
,
kako
so
se
o
tem
prerekali
njegovi
tovariši
celo
ure
.
No
,
on
se
je
smejal
,
zabaval
se
je
pri
tem
.
Bil
je
sedaj
radoveden
,
kaj
je
napotilo
Mino
k
tej
misli
.
Vprašal
je
:
»
Zakaj
pa
pravzaprav
premišljuješ
o
tem
?
«
Ona
je
sramežljivo
zardela
.
Pobesila
je
oči
in
sklenila
roki
na
prsih
.
»
Zakaj
?
...
postala
sem
mati
;
kar
je
bilo
,
je
prišlo
iz
greha
.
Vem
,
da
ni
bilo
prav
—
zato
bi
se
rada
iznebila
težke
vesti
.
Rada
bi
šla
k
izpovedi
!
«
...
Njene
oči
so
se
zasolzile
in
zakrila
jih
je
z
rokama
.
Onemogla
je
sedela
tu
,
spomnivša
se
ostudne
potu
,
katero
je
napravila
nekoč
v
prvo
nadstropje
starcu
.
Ta
spomin
jo
je
zelo
težil
,
ni
se
mogla
odkrižati
njegove
neznosne
teže
.
Trebar
vsega
tega
ni
razumel
in
jezil
se
je
nad
njeno
pobožnostjo
.
»
Neumnica
...!
Kakšni
tepci
ste
to
!
«
Stopil
je
k
oknu
in
gledal
na
cesto
,
po
kateri
so
hodili
ljudje
z
brznimi
,
kratkimi
koraki
.
Pri
temu
se
je
zibal
na
petah
,
imajoč
roki
v
žepih
.
Ves
ta
položaj
,
v
katerem
se
je
nahajal
nekaj
dni
,
mu
je
bil
zoprn
in
vedel
je
,
da
mora
iznebiti
vseh
spon
,
če
hoče
postati
zopet
prost
,
svoboden
človek
.
Otrok
v
zibeli
se
je
začel
kremžiti
.
Prišla
je
v
sobo
starka
s
počasnimi
,
drsajočimi
koraki
.
Sklonila
se
je
nad
otrokom
in
mu
popravljala
zagrinjalo
nad
očmi
.
Ker
pa
je
otrok
kričal
dalje
,
se
je
ujezila
in
mu
zažugala
z
roko
.
Mina
je
napol
ležala
,
napol
sedela
z
zaprtimi
očmi
in
trudnost
se
ji
je
brala
z
obraza
.
Njene
ustnice
so
se
premikale
,
šepetale
so
molitev
,
ki
je
bila
kes
za
preteklost
.
Trebar
je
pristopil
k
nji
in
ji
zakril
ramena
z
odejo
.
Pri
vratih
je
nehote
postal
,
čul
je
nerazločno
šepetanje
molitve
.
Ta
ženska
ga
je
močno
težila
,
legla
mu
na
ramena
,
da
je
težko
dihal
in
zrak
mu
je
postal
gnusno
vroč
.
Ko
je
stopal
po
ulici
,
mu
je
v
ušesih
še
vedno
šumel
šepet
nerazločne
molitve
.
»
Ravno
prav
,
da
sem
te
dobil
,
«
je
rekel
mlad
študent
,
opravljen
nenavadno
in
z
velikim
,
krivim
nosom
,
Trebarju
,
ki
je
sedel
v
kavarni
pri
oknu
in
gledal
leno
na
ulico
.
»
Pozdravljen
bodi
Gornik
!
»
reče
Trebar
in
mu
stisne
roko
.
Gornik
je
prisedel
.
Suh
,
dolg
natakar
je
postavil
predenj
skodelico
črne
kave
,
nametal
na
mizo
nekaj
časopisov
in
s
pogledom
polnim
prezirljivosti
odšel
.
»
Kdaj
si
prišel
?
«
je
vprašal
Trebar
.
»
Danes
.
Prihajam
iz
Dunaja
v
vražni
zadevi
.
Tudi
Reven
je
tu
.
Ali
ga
še
ni
tukaj
?
Glej
,
saj
veš
,
da
smo
imeli
občni
zbor
našega
akademičnega
društva
.
Spoznali
smo
,
da
naš
čas
zahteva
od
inteligence
,
od
bodočih
voditeljev
naroda
,
da
gre
med
narod
.
Tema
je
padla
na
domovino
in
treba
je
,
da
gremo
ljudstvo
podučevat
,
ga
pripravljat
na
oni
veliki
jasni
dan
...
Tako
sem
bil
jaz
izvoljen
,
da
preskrbim
vse
potrebno
za
predavanja
,
ki
jih
nameravamo
v
prid
kulture
in
prosvete
prirejati
po
domovini
o
velikih
počitnicah
.
«
Gornik
je
govoril
naglo
,
navdušen
je
postal
njegov
patos
in
globokoumno
so
izgledale
njegove
oči
.
Važne
so
bile
njegove
geste
in
njegova
kravata
je
živo
spominjala
na
romantiko
.
»
Pametna
misel
!
«
je
pritrdil
malomarno
Trebar
.
»
Že
davno
bi
potrebovali
predavanj
za
ljudstvo
,
poduka
za
narod
,
da
ne
propade
v
nazadnjaštvu
«
...
»
Da
.
Ravno
zardi
tega
sem
že
mislil
na
tebe
.
Tudi
ti
moraš
prevzeti
kakšno
delo
.
Glavno
še
pride
.
Izdajali
bomo
svoje
glasilo
,
ki
naj
tudi
med
nas
,
Slovence
,
uvede
popularne
vede
,
ki
jih
rabi
napredek
.
«
»
Zdrava
,
prijatelja
!
«
Reven
je
nenadoma
stal
pri
mizi
,
se
porogljivo
smejal
.
Krog
njegovih
usten
se
je
lovil
nasmešek
,
ki
je
izdajal
človeka
z
ironijo
in
s
samoniklo
zavednostjo
.
»
Servus
Reven
!
«
Podali
so
si
roke
in
Reven
je
prisedel
.
»
Ali
se
navdušujeta
?
Lepo
je
navdušenje
nadebudne
inteligenčne
mladine
,
brata
.
Pijmo
torej
črnino
in
bodimo
navdušeni
!
«
Trebar
se
je
smehljal
in
Gornik
je
črno
gledal
.
»
Nobenih
šal
ni
v
naših
idejah
,
«
je
pripomnil
.
»
Seveda
ne
.
Najlepši
dokaz
za
to
je
najina
navzočnost
v
metropoli
slovenski
.
Zbrali
smo
se
,
bili
navdušeni
in
midva
sva
se
odpeljala
s
cesarskega
mesta
,
da
zaneseva
idejo
tudi
med
narod
.
«
Naj
se
je
Reven
smejal
ali
pa
kislo
držal
,
oni
nasmešek
krog
usten
je
ostal
vedno
enak
.
In
baš
to
je
silno
motilo
Gornika
.
»
Vedel
sem
,
da
niso
izbrali
pravega
delegata
na
Dunaju
.
Imaš
premalo
resnosti
!
«
Reven
je
postrani
pogledal
Gornika
;
strupenost
je
ležala
v
njegovih
očeh
.
»
Resnosti
?
Vidiš
,
na
Dunaju
sem
bil
proti
temu
.
No
pa
so
ravno
mene
poslali
delat
te
priprave
.
Hudobneži
!
Sedaj
se
potikam
že
dva
dni
po
kavarnah
in
sam
ne
vem
,
kako
in
kaj
naj
začnem
.
Zanašal
sem
se
na
tebe
,
bratec
.
Kaj
si
storil
doslej
?
Jaz
sem
vsaj
lenobo
pasel
in
lenoba
je
tudi
kos
uživanja
.
«
Gornik
se
je
ob
teh
grešnih
besedah
zelo
razhudil
.
Njegova
poglavitna
misel
je
bila
,
da
je
treba
za
to
delo
idealnosti
,
zakaj
idealnost
naj
bo
vzor
mladini
.
Reven
pa
je
personificirana
vsakdanjost
,
je
breme
zanj
,
da
niti
on
sam
ne
more
storiti
ničesar
v
prid
dobri
stvari
.
Reven
se
je
smejal
neprestano
,
si
vihal
brke
in
končno
pripomnil
:
»
Oj
lep
si
Gornik
!
Brez
dvoma
,
tudi
tvoje
besede
so
lepe
!
«
Prepirali
so
se
,
vmes
čitali
časopise
in
pili
vodo
.
»
Glej
,
voda
,
ki
jo
pijemo
,
je
zlata
vredna
.
Ampak
malce
vina
bi
našemu
zdravju
tudi
ne
škodilo
.
Ali
gremo
na
kozarček
?
«
Reven
,
ki
je
to
govoril
,
je
vprašujoče
pogledal
tovariša
in
se
ozrl
na
uro
v
bližnjem
zvoniku
.
»
Tudi
jaz
bi
bil
te
misli
,
«
je
pritrdil
Trebar
.
Plačali
so
in
odšli
.
Gornik
se
je
poslovil
,
rekoč
,
da
mora
napraviti
obiske
raznim
gospodom
,
ki
imajo
važno
besedo
pri
narodovi
omiki
,
ostala
dva
pa
sta
zavila
v
krčmo
.
»
Kaj
nameravaš
ti
sedaj
?
«
je
vprašal
Reven
tovariša
,
ko
sta
sedela
za
mizo
.
»
Izginil
si
z
univerze
kakor
kafra
!
«
»
Nameravam
?
Nimam
nobenega
programa
.
Zaželelo
se
mi
je
po
domovini
in
sem
šel
.
«
»
Ne
razumem
te
,
prijatelj
!
Zdi
se
mi
,
da
je
lenariti
v
velikem
mestu
vendar
kratkočasenje
,
kot
pa
tu
v
neznatni
provinci
slavne
naše
monarhije
.
«
Trebar
je
na
to
molčal
in
zamigal
z
rameni
.
»
Tretjega
izpita
še
nimaš
?
«
»
Ne
!
«
»
Jaz
sem
ga
napravil
pred
tednom
.
Zato
sem
se
pustil
z
veseljem
delegirati
.
Ampak
napravili
itak
nič
ne
bomo
.
«
»
Zakaj
?
Pri
nas
ni
med
nami
je
dosti
pridnih
in
talentiranih
ljudi
.
Ampak
misli
se
najdeš
nobene
.
Vse
hoče
delati
z
navdušenjem
in
idealno
:
ampak
—
kaj
delati
?
Predavati
?
Kaj
predavati
?
Komu
?
Zakaj
?
«
»
In
kaj
nameravaš
?
«
je
vprašal
začuden
Trebar
.
»
ko
napravim
doktorat
,
grem
v
službo
—
kamorkoli
.
Kdor
bo
boljše
plačal
,
ta
me
bo
imel
.
Potem
se
oženim
.
Bogato
seveda
.
Če
ima
dekle
stotisoč
kron
—
vzamem
jo
za
ženo
,
ne
da
bi
jo
pogledal
.
In
ko
smo
tako
lepo
se
prerili
do
pečenke
in
lepega
življenja
—
bo
dobro
i
zame
,
i
za
narod
!
«
Trebarju
to
naziranje
ni
bilo
novo
,
ampak
nekoliko
ga
je
poparilo
.
On
je
zažel
na
slaba
pota
,
postal
je
oče
nezakonskega
otroka
,
opustil
študije
—
kam
vodi
ta
pot
?
Če
tudi
se
mu
je
dozdevalo
tovariševo
naziranje
banalni
in
brezidejno
,
se
vendar
ni
mogel
ubraniti
čustvu
,
da
je
Reven
pameten
,
zelo
pameten
.
Zavidal
ga
je
.
»
Jaz
ne
morem
nikamor
več
.
Izgubil
sem
štipendijo
,
pri
izpitu
sem
padel
.
Menda
pojdem
kam
v
službo
.
«
Reven
ga
je
dolgo
gledal
in
opazoval
.
Rekel
je
:
»
Potem
se
seveda
idealno
utopiš
v
vinu
ali
pa
klavrno
oženiš
.
Čudne
misli
imaš
!
«
Oba
sta
molčala
.
»
Veš
kaj
,
Janko
,
jutri
zvečer
se
odpeljem
nazaj
na
Dunaj
.
Naj
Gornik
opravi
vse
—
on
je
človek
za
to
.
Meni
se
ne
da
krošnjariti
tu
okoli
s
to
našo
stvarjo
,
ki
je
nihče
ne
kupuje
.
Pojdi
z
menoj
!
Poizkusi
še
enkrat
!
«
»
Ne
morem
—
od
česa
naj
živim
?
«
»
Zadnjič
sem
prejel
od
nekega
višjega
uradnika
v
ministerstvu
pismo
z
vprašanjem
,
ali
morem
prevzeti
inštrukcijo
slovenščine
in
hrvaščine
.
Obljubil
sem
mu
dobiti
koga
,
ker
jaz
ne
morem
.
Ali
hočeš
ta
posel
?
Ta
beštija
bi
menda
rad
komisijoniral
po
jugu
in
se
zato
uči
jezikov
.
Napraviš
izpit
intakodalje
...
«
Reven
mu
je
ponudil
roko
preko
mize
.
Podprl
si
je
glavo
z
desnico
in
misli
.
Ponudba
je
bila
ugodna
in
morda
bi
se
rešil
.
Ugajala
pa
je
Trebarju
tudi
misel
,
da
se
na
ta
način
znebi
kar
na
kratko
Mine
in
vsega
drugega
.
Boril
se
je
s
tem
.
,
da
bi
bil
čut
grd
in
dostojnega
človeka
nevreden
in
pomišljal
je
dolgo
.
Potem
je
stisnil
ponudeno
roko
.
Naročila
sta
še
eno
steklenico
.
»
Ali
ima
kratkomalo
zatajiti
storjeni
greh
?
«
je
vprašal
naslednji
dan
popldne
Trebar
Revna
,
ko
sta
zopetsedela
v
kavarni
.
Reven
je
začuden
pogledal
tovariša
in
hudoben
nasmeh
mu
je
sili
!
Pa
dan
.
»
Pravico
?
Kakšen
greh
?
«
»
Greh
—
kakeršenkoli
!
«
»
Zatajiti
?
«
»
Da
!
Ali
mora
človek
izpolniti
in
prevzeti
na
svoja
ramena
posledice
,
ki
jih
je
nepremišljeno
zakrivil
z
neumnim
dejanjem
?
«
»
Zdi
se
mi
,
da
imaš
nekaj
na
srcu
!
«
Je
odgovoril
Reven
.
»
To
mora
človek
izpolniti
,
kar
predpisuje
zakon
,
pisana
postava
.
Ali
nisi
jurist
?
«
»
To
je
nekaj
drugega
.
Gre
za
vest
,
za
lastno
umirjenje
in
zadovoljstvo
,
«
je
pojasnil
Trebar
ves
zmešan
.
Hudoben
in
zasmehljiv
je
bil
sedaj
Revnov
obraz
.
Porogljivo
so
se
sedaj
smejale
tudi
njegove
oči
.
»
Tudi
ti
—
Janko
?
«
je
rekel
.
»
Kakšen
otrok
pa
si
postal
?
O
goska
mila
,
tak
si
,
kot
bi
prišel
iz
dekliškega
internata
!
«
Trebar
je
zardel
.
Ali
v
zadregi
ali
od
sramežljivost
—
kdo
ve
?
»
Vsakdo
ima
dolžnost
,
ne
le
pravico
,
tajiti
svoje
grehe
.
Kaj
tajiti
?
Zaničevati
jih
mora
.
Samo
tista
bremena
moraš
nositi
,
ki
se
jih
ne
moreš
iznebiti
.
Če
bi
mogel
ljudi
ogoljufati
za
cel
milijon
,
ali
bi
mislil
pri
tem
na
greh
,
na
tatvino
,
goljufij
,
na
jok
in
stok
—
osel
?
«
Ta
odločna
govorica
je
Trebarju
zelo
ugajala
.
Reven
mu
je
imponiral
,
kakor
še
nikoli
.
Tak
brezobziren
človek
moraš
biti
in
dobro
ti
bode
,
je
mislil
Trebar
in
jasno
mu
je
bilo
vse
.
Mino
in
njenega
otroka
—
mora
zatajiti
,
zakaj
to
bo
zanj
dobro
in
koristno
.
Kaj
vse
ostalo
,
ki
je
samo
privesek
egoizma
,
mreža
za
idealiste
in
tepce
.
In
čeprav
mu
je
bilo
vse
to
jasno
—
vendar
mu
je
bilo
v
duši
tesno
in
ozko
,
kakor
še
nikoli
.
In
vedel
je
,
da
je
ta
tesnoba
plod
hudobne
misli
,
ki
postane
dejanje
,
kakor
hitro
ta
misel
ugaja
in
postane
simpatična
.
»
Ampak
ti
vendar
ne
boš
tajil
,
da
ni
človek
zgolj
gmotnost
,
da
nima
vesti
in
da
ne
potrebuje
etikete
?
«
»
Prijatelj
!
«
se
je
porogljivo
nasmehnil
Reven
,
»
ti
si
filozof
!
Zakaj
nisi
šel
na
filozofsko
fakulteto
?
Vse
to
,
kar
sedaj
pripoveduješ
,
priča
o
slabi
vzgoji
.
Bil
si
slabo
vzgojen
.
Taki
ljudje
,
kakeršen
si
ti
,
so
zelo
simpatični
policiji
.
«
Nato
je
Trebar
molčal
.
Reven
pa
je
nadaljeval
:
»
Človek
ima
vest
—
dobro
.
Ampak
zase
,
ne
za
druge
.
Takrat
ti
vest
očita
,
kadar
si
sam
sebi
škodoval
in
ne
takrat
,
kadar
si
storil
drugim
krivico
.
Krivica
je
potrebna
in
nihče
je
ne
more
odstraniti
.
Če
moraš
prenašati
krivico
,
ki
ti
jo
drugi
neusmiljeno
nalagajo
na
hrbet
—
ali
boš
ti
,
čudak
,
vprašal
takrat
,
ko
storiš
sebi
dobro
.
Če
je
bila
s
tem
napravljena
krivica
sosedu
?
«
Mirno
je
gledal
Trebar
skozi
okno
.
Na
ulici
so
hodili
ljudje
z
razpetimi
dežniki
.
Lilo
je
kakor
bi
se
utrgal
nad
mestom
oblak
.
Voda
,
ki
je
odskakovala
od
tlaka
,
je
močila
ženskam
krila
;
zbirala
se
je
v
uličnem
jarku
in
vsa
motna
in
umazana
lila
dalje
,
dokler
se
ni
izgubljala
v
kanal
.
Zamišljen
je
gledal
Trebar
to
igro
.
Mislil
je
na
Mino
in
kako
obupana
bo
,
ko
izve
,
da
je
pobegnil
.
Pobegnil
?
Ne
,
pobegnil
ne
bo
,
temveč
šel
po
poti
,
ki
se
mu
zdi
komodnejša
in
pripravnejša
.
In
do
tega
ima
pravico
,
kakor
so
jo
imeli
drugi
pred
njim
in
za
njim
.
Ko
sta
z
Revnom
zvečer
prišla
iz
restavracije
,
kjer
sta
večerjala
,
je
dež
ponehal
,
zvezde
so
se
tupatam
prikazale
na
nočnem
nebu
in
zrak
je
bil
čist
.
»
Sedaj
pa
le
naglo
!
«
je
rekel
reven
.
»
Imaš
kaj
prtljage
?
«
»
Ne
zdi
se
mi
vredno
hoditi
po
tisto
malenkost
.
Pojdiva
na
kolodvor
!
«
Trebar
je
imel
sicer
pri
gospe
Leni
nekaj
obleke
in
perila
,
toda
ni
se
mu
dalo
hoditi
še
enkrat
nazaj
.
Bal
se
je
,
da
ga
premaga
čustvo
in
zato
se
mu
je
zdelo
pametneje
,
oditi
.
Čemu
bi
stiskal
roke
,
govoril
laž
,
se
ginjeno
poslavljal
—
ko
vse
to
nima
nobene
vrednosti
zanj
.
Šla
sta
naravnost
na
kolodvor
in
kupila
vozne
listke
.
Na
peronu
sta
sedla
na
klop
in
molčala
.
Tržaški
brzovlak
je
kmalu
zapiskal
in
čez
trenotek
sta
tovariša
stopila
v
kupe
.
Trebar
je
stopil
k
oknu
in
gledal
med
ljudi
,
ki
so
se
prerivali
po
peronu
.
Še
enkrat
se
je
domislil
vsega
,
kar
je
vžil
in
doživel
v
tem
mestu
,
spomnil
se
je
na
Mino
,
njenega
otroka
,
spomnil
se
na
vso
bedo
in
skoro
solze
so
mu
prišle
v
oči
.
Če
bi
se
ta
trenotek
ne
sramoval
svojega
tovariša
,
bi
se
nemudoma
vrnil
.
Saj
roko
bi
podal
v
slovo
,
še
enkrat
zatrdil
,
da
ni
hudoben
in
brezvesten
človek
,
temveč
zgolj
bednež
,
omahljivec
,
strahopetnež
...
Sprevodniki
so
dali
znamenje
,
in
vlak
je
začel
voziti
iz
postaje
.
Kmalu
so
izginile
luči
,
od
daleč
se
je
videl
le
odsev
mesta
,
ki
se
je
spravljalo
k
počitku
,
in
kmalu
je
tema
zakrila
vasi
in
selišča
.
Brzovlak
je
drdral
enakomerno
po
široki
temi
.
Reven
si
je
na
klopi
pripravil
ležišče
in
legel
.
»
Jaz
bom
sedaj
spal
,
torej
prosim
,
pusti
me
v
miru
,
četudi
bom
smrčal
do
Dunaja
,
«
je
izpregovoril
in
se
obrnil
v
steno
.
Zapovedovalen
je
bil
njegov
glas
in
nehote
se
je
tudi
trebar
zleknil
po
leseni
klopi
.
Na
stropu
je
ugašajoče
brlela
ponižna
luč
in
vlak
je
enakomerno
stokal
v
polno
noč
drrr-ta
,
drrr-ta-ta
«
...
»
Grd
človek
je
bil
,
četudi
sem
njegova
teta
.
O
bog
,
zakaj
me
kaznuješ
tako
trdo
!
«
je
vpila
gospa
Lena
neko
jutro
,
kmalu
potem
,
ko
je
že
vstala
Mina
iz
postelje
.
Hodila
je
po
mali
nekdanji
Trebarjevi
sobici
in
brisala
prah
s
starega
pohištva
.
»
Teta
,
ne
vpijte
vendar
tako
,
ljudje
postajajo
na
cesti
!
«
jo
je
mirila
Pučanova
.
»
Da
,
še
ti
ga
zagovarjaj
!
Lepo
je
napravil
—
lopov
.
«
Še
enkrat
naj
mi
pride
hinavec
grdi
pred
oči
!
«
Pučanova
se
je
smejala
od
srca
,
kar
je
starko
jezilo
še
bolj
.
Pogovor
se
je
tikal
Trebarja
.
Ko
ga
ni
bilo
domov
so
začeli
povpraševati
po
njem
,
toda
nihče
ji
vedel
ničesar
povedat
.
Izginil
je
in
vsi
so
se
bali
,
da
se
je
zgodila
kakšna
nesreča
.
To
jutro
pa
je
gospa
Lena
slučajno
srečala
na
trgu
gospoda
Gornika
in
ker
ga
je
na
videz
poznala
kot
nekdanjega
Trebarjevega
prijatelja
,
je
njega
vprašala
po
svojem
sorodniku
.
Gornik
je
nekje
izvedel
o
Trebarjevem
odhodu
in
je
starki
povedal
,
da
se
je
odpeljal
že
pred
tednom
na
Dunaj
,
kjer
se
hoče
znova
poprijeti
študij
.
Njo
je
ta
sorodnikv
beg
silno
razsrdil
,
ker
je
takoj
izpoznala
Trebarjevo
namero
,
odtegniti
se
Mini
,
katero
je
ljubila
po
materinsko
.
Ko
je
prišla
domov
in
to
povedala
ženskam
,
so
bile
vse
osuple
,
četudi
so
to
slutile
še
več
dni
.
»
Falot
grdi
—
o
Bog
,
zakaj
si
mi
poslal
takega
sorodnika
!
Kaj
sem
grešila
?
«
je
jokala
stara
Lena
in
bila
močno
užaljena
.
Med
tem
je
sedela
Mina
,
vsa
upadla
in
bleda
,
kakor
izžeta
citrona
na
stolu
in
dojila
dete
.
Neprestano
si
je
s
predpasnikom
brisala
solzne
oči
.
Hlapno
ji
je
visela
obleka
na
životu
in
velika
ruta
na
glavi
ji
je
pokrivala
obraz
.
Novica
,
ki
jo
je
prinesla
gospa
Lena
s
trga
,
jo
je
pretresla
.
»
Prevara
!
«
je
kriknila
prvi
trenotek
in
polastil
se
je
je
obup
.
Vsi
so
mislili
,
da
bo
zopet
morala
leči
v
posteljo
.
Skrb
za
bodočnost
jo
je
močila
neznosno
.
Prvi
trenotek
je
zamolila
,
toda
kmalu
jo
je
popadel
srd
ogoljufane
in
zavržene
devojke
.
Ta
hip
ni
več
verovala
v
Boga
in
jasno
ji
je
bilo
,
da
sploh
ne
eksistira
,
ker
če
bi
bila
božja
dobrotljivost
in
božje
usmiljenje
,
bi
ne
bila
srečna
tako
zelo
.
Ustna
so
ji
nehote
šepetala
kletve
nad
vsemi
,
ki
so
jo
brezvestno
varali
,
ogoljufali
in
pahnili
v
nesrečo
.
Otroka
,
ki
ga
je
imela
v
naročju
,
je
hipno
zasovražila
,
stisnila
ga
je
močno
k
sebi
,
misleča
pri
tem
,
da
bi
ga
lahko
zadušila
.
Otrok
je
zakričal
.
Zopet
ga
je
tešila
.
Ustrašila
se
je
svojih
grešnih
misli
.
»
Kaj
delaš
?
Morilka
!
«
je
šepetala
sama
sebi
.
Groze
poln
je
bil
njen
obraz
.
Poljubila
je
gorko
svoje
dete
in
bila
hipno
zopet
vsa
srečna
pri
misli
,
da
je
to
njen
otrok
za
katerega
hoče
poslej
delati
in
se
truditi
.
Ženske
si
Mino
odkritosrčno
pomilovale
in
celo
rdečelaska
se
je
močno
jezila
.
Nežika
je
v
svoji
sramežljivosti
rekla
Mini
tolažilno
besedo
,
pripovedujoča
ji
o
sirovostih
nezvestih
mož
.
Pri
tem
ji
prišla
na
misel
njena
nekdanja
ljubezen
,
ki
jo
je
zelo
zmučila
.
Solze
so
ji
prišle
v
oči
.
Mina
ni
vedela
,
kaj
naj
to
pomenja
in
razlagala
si
je
to
tako
,
da
se
Nežika
solzi
sočutja
do
nje
;
zato
jo
je
poslej
imenovala
»
Dobro
,
nedolžno
dušico
«
.
Že
dolgo
niso
občevale
vse
štiri
ženske
med
seboj
tako
ljubeznjivo
in
prisrčno
,
kakor
se
je
to
zgodilo
ob
ti
Minini
nesreči
.
»
Kdo
bi
pričakoval
to
!
«
je
rekla
nek
večer
Pučanova
,
kadeča
cigareto
in
sedeča
na
stolu
.
»
Moški
nas
mučijo
!
«
je
rekla
dalje
,
a
pri
tem
se
je
je
nehote
polastil
smeh
;
zakaj
spomnila
se
je
Karina
,
ki
ji
očividno
nikdar
ne
uide
in
bi
njegov
beg
ne
mogla
smatrati
resnim
.
»
Neznačajneži
so
moški
.
To
je
njihova
poglavitna
lastnost
,
«
je
kričeče
trdila
rdečelasa
Katinka
in
udarila
z
roko
ob
rob
mize
.
»
Polizanec
je
bil
!
«
je
menila
Nežika
z
odločnim
glasom
.
Mina
se
je
na
to
zamislila
.
Vse
dni
je
molče
presedela
in
vsak
hip
se
je
borila
s
solzami
.
O
,
ko
bi
Janko
ta
trenotek
odprl
duri
,
planila
bi
predenj
,
poljubila
mu
roki
.
In
zopet
se
je
zasolzila
.
Starka
Lena
je
plosknila
z
roko
in
pritrdila
:
»
Da
,
polizanec
!
Res
—
polizanec
in
hinavec
!
«
Rdečelaska
je
neženirano
povedala
o
nekaterih
ljubimcih
,
ki
so
jo
strahopetno
zapustili
.
Eden
je
bil
vojak
in
ko
se
je
poslovil
od
nje
,
ji
je
resno
priporočil
,
da
naj
bo
njen
prihodnji
ljubimec
vsled
spomina
nanj
tudi
konjenik
.
Ona
ga
je
za
to
nesramnost
udarila
po
obrazu
,
nakar
jo
je
grdo
pretepel
.
»
Za
slovo
!
«
»
Kakor
da
smo
ženske
živina
!
«
je
pripomnila
resno
Pučanova
.
Ta
resnost
pa
je
bila
navidezna
,
zakaj
kmalu
se
je
brezobzirno
zasmejala
rekoč
:
»
Katinka
,
tebi
se
je
godilo
slabo
!
«
»
No
,
da
!
Ali
lopovi
so
vendar
vsi
in
enaki
so
si
v
vsem
!
«
Mina
ni
več
slišala
teh
pogovorov
,
njena
globoko
užaljena
duša
je
čutila
in
izpoznala
ponižanje
;
cel
večer
zadrževane
solze
so
pridrle
siloma
na
dan
.
»
Ne
jokaj
vendar
!
daj
,
da
te
potolažim
!
«
ji
je
prigovarjala
Pučanova
.
Bilo
ji
je
zelo
mučno
,
če
je
kdo
ihtel
vpričo
nje
.
Toda
Mina
se
ni
mogla
potolažiti
.
Vse
,
kar
se
je
zidalo
dolgo
časa
v
lepoto
in
zadoščanje
,
se
je
podrlo
z
enim
samim
brezobzirnim
udarcem
.
Ta
udarec
jo
je
zadel
naravnost
v
zmučeni
obraz
.
Njen
obup
je
bil
tolik
,
da
je
popolnoma
omagala
in
zdelo
se
je
,
ihtela
bo
tako
dolgo
,
da
oslepi
.
Spravili
so
jo
v
posteljo
vso
trudno
,
zmučeno
in
slabo
do
smrti
.
Njene
solze
pa
so
kmalu
premočile
blazino
,
njeno
srce
je
omagovalo
,
bledečica
je
pokrila
njen
obraz
.
V
zibelki
je
kričal
otrok
pozno
v
noč
in
je
naposled
truden
zaspal
.
Ko
se
je
ponoči
Mina
za
hip
prebudila
,
je
opazila
,
da
se
sklanja
preko
nje
z
očali
opremljen
obraz
znanega
zdravnika
.
Ljudje
žive
s
časom
,
in
ker
je
čas
nagel
in
nezanesljiv
,
žive
tudi
ljudje
zelo
hitro
;
neradi
umirajo
in
so
nezanesljivi
.
Neveseli
dogodki
,
ki
jih
užaloste
,
so
navadno
kmalu
pozabljeni
in
kakor
hitro
se
pondi
prva
prilika
se
veseliti
,
pozabljajo
na
vso
preteklost
in
so
zopet
otroško
veseli
.
Odrasli
ljudje
so
podobni
malim
otročičem
.
Tudi
otrok
,
še
ves
solzan
in
objokan
,
se
nenadoma
iskreno
razveseli
,
ko
se
spomni
igrač
,
ki
jih
je
pred
kratkim
dobil
v
dar
.
Ljudje
pa
se
tudi
v
najhujši
žalosti
spominjajo
prikrito
veselih
dni
.
In
nobeden
še
tako
močan
udarec
ne
zadržuje
v
ljudeh
dolgo
hrepenenja
po
veselju
in
življenju
.
Nagnenje
k
veselju
in
življenju
je
nit
,
ki
vzdržuje
tudi
nesrečne
ljudi
na
površju
in
jim
daje
upanje
,
da
se
njihov
položaj
izpremeni
.
Mina
je
bila
zelo
nesrečna
in
v
tej
nesreči
je
obupaval
.
Toda
naj
je
bil
obup
še
tako
teman
,
nekje
daleč
je
vendar
blestela
ponižna
lučica
—
upanja
.
Ko
je
ozdravela
in
se
je
njeno
zdravje
izboljšalo
,
se
je
vedno
manj
spominjala
preteklosti
.
Njena
lica
so
zadobila
živejšo
barvo
,
bujnejše
je
postalo
njeno
telo
,
ramena
so
bila
širša
;
postala
je
zdatno
močnejša
,
tako
,
da
je
bila
celo
malo
okretna
.
Vse
to
pa
jo
je
napravilo
še
lepšo
in
dražestno
.
Svojega
sina
,
katerega
je
začetkoma
strastno
ljubil
,
je
oddala
na
deželo
k
sorodnikom
.
Tovarno
je
zapustila
,
odkar
jo
je
neka
preskrbovalka
seznanila
z
bogatim
stavbnikom
Carluttijem
,
ki
jo
je
vzel
k
sebi
.
Ta
Carlutti
je
večinoma
prebival
v
Trstu
in
je
živel
sedaj
ločen
od
svoje
žene
.
Ko
je
videl
prvič
Mino
,
je
bil
očaran
od
lepote
in
vzel
jo
je
za
svojo
»
gospodinjo
«
.
Imel
je
tudi
v
Ljubljani
svoje
hiše
,
kjer
je
bil
časih
zaposlen
pri
svojih
podjetjih
.
Stanovala
sta
v
eni
najobljudenejših
ulic
mesta
.
Njeno
stanovanje
je
obstajalo
iz
velike
,
svetle
kuhinje
in
dveh
sob
,
od
katerih
je
eno
priredila
za
sprejemno
sobo
in
budoar
.
Pri
sebi
je
imela
strežnico
,
grdo
starko
lokavih
oči
,
katero
ji
je
priporočila
Pučanova
.
Pučanova
se
je
omožila
s
Karinom
,
ki
je
,
ko
je
prej
podedoval
po
nekem
stricu
nekaj
gotovine
,
postal
dobro
plačan
uradnik
nekega
denarnega
zavoda
.
Ostali
ste
še
vedno
dobri
prijateljici
z
Mino
.
Obema
se
je
sedaj
godilo
prav
dobro
.
Neko
jutro
se
je
Mina
pravkar
prebudila
iz
globokega
spanja
in
si
mela
oči
.
Okna
so
bila
zagrnjena
in
prijeten
mrak
je
vladal
vsepovsod
.
Prsi
so
se
ji
visoko
dvigale
,
lasje
so
ji
padali
v
dolgih
pramenih
po
mehki
,
svileni
blazini
.
Pogled
ji
je
obstal
pri
zagrnjenem
oknu
.
Na
obeh
straneh
okna
je
silila
v
sobo
solnčna
svetloba
.
Ali
solnce
sili
k
meni
?
Je
pomislila
,
skočila
brzo
iz
postelje
in
potegnila
zastor
kvišku
.
Močni
solnčni
žarki
so
ji
bušnili
v
obraz
,
svetloba
se
je
bliskoma
razlila
po
pohištvu
—
bil
je
zunaj
krasen
dan
.
»
Solnce
,
krasno
solnce
!
«
je
vzkliknila
vzradoščena
.
»
O
,
lepo
,
ljubeznivo
solnčece
!
«
V
sami
srajci
je
stala
pri
oknu
in
gledala
na
ulico
,
ki
je
živa
,
polna
barv
ležala
pred
njo
.
Enakomeren
ropot
voz
je
šumel
s
ceste
in
iz
sosednje
ulice
se
je
slišalo
cinglanje
tramvaja
.
Naenkrat
je
zagledala
,
da
stoji
na
nasprotnem
trotoarju
visok
,
močen
človek
;
ko
je
pogledala
natančneje
,
je
spoznala
Carluttija
.
Prihajal
je
najbrže
s
kolodvora
.
Mina
se
je
nehote
prestrašila
Carluttija
,
če
opazi
,
kako
pozno
je
vstala
.
Šla
je
v
kuhinjo
in
od
tod
na
hodnik
,
kjer
je
zaklenila
vrata
od
znotraj
.
Marte
ni
bilo
nikjer
,
klicala
jo
je
glasno
,
toda
odziva
ni
bilo
.
Starka
je
izginila
neznano
kam
.
V
kuhinji
na
štedilniku
,
ki
je
bil
popolnoma
mrzel
,
je
stal
lonec
do
polovice
pol
črne
kave
.
Mina
si
je
nalila
skodelico
kave
in
se
vrnila
v
sobo
,
da
se
napravi
.
Polagoma
se
je
pričela
opravljati
in
komodno
je
sedela
pred
ogledalom
,
da
si
uredi
frizuro
.
Sedaj
pa
se
je
oglasil
zvonec
pri
vratih
.
Mina
je
ostala
povsem
ravnodušna
.
Spletala
si
je
lase
in
se
počasi
opravljala
.
Ker
pa
je
hitela
,
je
napravila
vse
le
na
pol
.
zvonec
pa
je
neprestano
pel
,
sedaj
na
kratko
drr
...
drr
...
sedaj
na
dolgo
drrrrr
...
drrrrr
...
Bila
je
zelo
nemirna
in
zato
je
hitela
s
toaleto
.
Vmes
je
pila
kavo
,
katero
si
je
prinesla
iz
kuhinje
.
Že
je
slišala
,
kako
Carlutti
po
laško
kolne
pred
zaprtimi
vratmi
in
ko
je
naposled
odprla
duri
,
je
Carlutti
že
zopet
stopical
po
stopnjicah
navzdol
.
»
Dobro
jutro
!
«
je
zaklicala
za
njim
.
On
se
je
obrnil
,
debelo
gledal
in
se
leno
obračal
,
kakor
bi
nekaj
premišljeval
.
Debelo
je
pljunil
v
kot
in
se
počasi
vrnil
.
»
Zakaj
mi
nisi
odprla
?
«
je
vprašal
vstopivši
Carlutti
in
jo
premeril
z
bodečim
pogledom
.
»
Nisem
slišala
...
vedela
nisem
,
da
zvoni
,
«
se
je
lagala
ona
.
»
Morda
nisi
sama
doma
?
«
je
vprašal
zbadajoče
dalje
.
»
Kaj
misliš
vendar
o
meni
?
«
se
je
užalostila
ona
...
»
Nisem
se
te
nadejala
in
potem
sem
si
morala
še
napraviti
toaleto
.
«
Carlutti
je
nato
molčal
in
sedel
.
Bil
je
velike
,
ogromne
postave
,
z
črnimi
brki
in
gladko
obrito
brado
.
Njegova
hoja
je
bila
lahka
,
skoraj
elegantna
.
Od
svoje
zakonske
žene
ločen
,
je
bil
nagnjen
k
ljubosumnosti
ker
je
ženskam
le
malo
zaupal
.
»
Snoči
si
šla
najbrže
pozno
v
posteljo
,
«
je
rekel
vprašujoč
,
ne
da
bi
se
ozrl
v
njo
.
Mina
je
sedla
poleg
njega
in
malovažno
odvrnila
:
»
Dá
.
Bila
je
že
polnoč
!
Čitala
sem
.
«
Carlutti
najbrže
z
odgovorom
ni
bil
zadovoljen
potegnil
je
uro
iz
žepa
in
dejal
kako
bi
hotel
očitati
:
»
Poludne
bo
kmalu
!
«
Vse
mu
je
bilo
čudno
.
Obraz
mu
je
bil
čemeren
,
morda
je
bil
tudi
truden
od
vožnje
.
Mina
je
to
takoj
opazila
,
sklonila
se
je
k
njemu
in
ga
poljubila
.
Nato
je
postala
brezskrbno
razposajena
,
vlekla
ga
je
za
brke
in
se
šalila
ž
njim
.
To
ga
je
potolažilo
in
on
je
čutil
,
kako
postaja
zopet
onemogel
,
kakor
vedno
,
kadar
je
bil
v
njeni
družbi
.
Njena
ljubeznivost
ga
je
premagala
.
Zavedal
se
je
te
svoje
slabosti
prav
jasno
,
toda
pomagati
si
ni
mogel
.
Začetkoma
se
je
upiral
tej
prostovoljni
odvisnosti
od
nje
,
toda
njena
ženska
lepota
,
njen
otroški
smeh
in
pa
njena
ljubeznivost
—
vse
to
ga
je
nehote
vedno
omamilo
.
Časih
ga
je
to
jezilo
,
ker
bi
on
raje
bil
gospodar
situacije
,
toda
končno
je
to
svojo
navidezno
podrejenost
pripisal
svoji
starosti
in
se
je
udajal
njenim
vplivom
.
Danes
je
postal
kmalu
zopet
vesel
in
prva
čemernost
ga
je
zapustila
.
Mina
pa
se
je
nasprotno
jasno
zavedala
,
da
mora
take
trenotke
svoje
zmage
porabiti
zase
.
Bila
je
sedaj
,
kakor
so
vse
take
ženske
,
zelo
pohlepna
in
realistična
in
nobeden
nasmeh
njenega
oboževatelja
je
ni
premotil
v
spoznanju
situacije
.
Postala
je
realno
,
mrzlo
računajoča
ženska
.
Kljub
temu
,
da
je
stanovala
v
Carluttijevi
hiši
brezplačno
in
ji
je
vrhutega
dajal
mesečno
še
dvesto
kron
v
gotovini
,
je
bila
v
vednih
denarnih
stiskah
.
Sredi
meseca
je
bila
navadno
že
prazna
in
potem
je
moral
on
pridati
še
nekaj
.
Zaradi
denarja
je
imela
spočetka
z
Carluttijem
vedno
boje
,
ki
pa
jih
je
znala
ljubeznjiva
Mina
vedno
zakriti
v
estetično
obliko
.
Carlutti
,
čeprav
denarni
mogotec
,
je
bil
skop
in
nekoč
mu
je
morala
Mina
zagroziti
,
da
ga
zapusti
,
zakaj
,
stradati
ne
mara
.
Vse
to
ji
je
tudi
sedaj
šumelo
po
glavi
:
»
Dragi
Jean
!
«
je
rekla
,
»
čas
bo
,
da
se
opravim
.
Morava
kam
na
kosilo
.
«
»
Ali
ne
obeduješ
doma
?
«
je
vprašal
začudeno
,
»
Danes
izjemoma
ne
.
Maria
mi
je
nekam
odšla
.
Zato
morava
v
restavracijo
!
«
»
Prav
,
tudi
dobro
!
«
je
pripomnil
Carlutti
.
»
Morda
se
zunaj
celo
razvedriš
,
ljubi
moj
.
Danes
si
razmišljen
!
«
Šla
sta
v
spalnico
.
Tam
se
je
