„
Finis
finalis
!
Konec
konca
!
“
je
v
prvonadstropni
sobi
Blagajevega
gradu
vzdihnil
debeli
čokati
vitez
Ahac
Doljanski
bolj
sam
zase
,
ko
je
pogledal
z
rjavimi
,
malo
kalnimi
očmi
v
izpraznjeno
pisano
majoliko
.
Nevoljno
je
pomajal
veliko
glavo
,
ki
je
skoro
brez
vratu
tičala
med
orjaškima
ramama
,
in
se
pomaknil
na
svoji
klopi
bliže
k
osemletni
zlatolasi
deklici
,
ki
je
z
gosjim
peresom
počasi
in
skrbljivo
pisala
dolge
črke
na
pergamen
.
Možu
je
bilo
okoli
trideset
let
;
izredna
debelost
pa
ga
je
kazala
mnogo
starejšega
.
Dolgi
črni
lasje
so
mu
viseli
na
tilnik
in
rame
,
le
nad
čelom
so
bili
pristriženi
.
Ob
vsakem
pokretu
so
mu
mahali
od
obeh
strani
v
napeta
široka
lica
.
Pod
nekoliko
preveč
obokanim
čelom
so
mu
silile
temne
obrvi
poševno
navzgor
,
pod
zafrknjenim
debelim
nosom
pa
so
mu
štrleli
nenavadno
močni
brki
kakor
dvoje
sulic
vodoravno
na
desno
in
levo
.
Brado
si
je
delil
v
dva
repka
.
Ohlapni
rokavni
razpori
so
kazali
rdečkasto
spodnjo
obleko
.
Ob
pasu
,
na
jekleni
verižici
,
mu
je
viselo
benečansko
bodalo
z
dvema
rubinoma
na
fino
izdelanem
srebrnem
ročaju
.
Zeleni
baret
z
dolgim
pavjim
peresom
je
bil
dejal
na
mizo
.
„
Dosti
bodi
za
danes
,
Alijana
!
“
je
dejal
marljivo
pišočemu
dekletcu
in
se
okrenil
k
mladi
gospe
,
ki
je
sedela
njemu
nasproti
in
vezla
zlate
niti
v
svileno
denarnico
.
„
Vidiš
,
ljuba
sestra
,
ura
je
potekla
.
“
Iztegnil
je
kratke
,
žilave
roke
in
obrnil
uro
v
okusno
izrezljanem
okviru
,
da
se
je
nanovo
začel
vsipavati
pesek
iz
gorenje
polovice
v
spodnjo
.
Grofinja
Mila
Blagajeva
je
za
trenutek
pogledala
brata
in
zopet
tiho
nadaljevala
svoje
delo
.
Sanjave
modre
oči
so
se
primilile
človeku
o
prvem
pogledu
.
Na
njenem
izredno
lepem
obrazu
se
je
izražal
plemenit
,
resen
ponos
,
zaeno
pa
krotka
ljubeznivost
.
Čista
slovanska
kri
se
je
pretakala
po
njenih
žilah
;
njen
oče
je
bil
Slovenec
,
njena
mati
pa
Hrvatica
.
Pogostoma
se
je
ozirala
po
svoji
edinici
.
Mala
Alijana
je
bila
svoji
materi
jako
podobna
zlasti
v
očeh
in
njih
okolici
,
na
krasno
oblikanem
čelu
in
ob
sencih
.
Bujni
rumeni
lasje
so
malone
pokrivali
nežna
pleča
in
se
svetili
v
jutranji
svetlobi
kakor
zlati
vali
.
Mati
in
hči
sta
bili
oblečeni
v
moder
baršun
.
Grofinji
Mili
se
je
na
zlatem
prstanu
leve
roke
živo
iskril
krasen
diamant
.
Komtesi
Alijani
pa
je
visela
okoli
vratu
zlata
verižica
z
ličnim
majhnim
križem
;
vanj
je
bil
nasredi
vdelan
osmerooglat
smaragd
.
„
Prosim
,
ujček
,
le
še
eno
vrsto
!
“
se
je
oglasila
Alijana
.
Vitez
Ahac
je
milostivo
uslišal
prošnjo
svoje
nečakinje
.
„
Le
pridno
piši
!
Potem
morava
ponavljati
zemljepis
in
računanje
.
Lej
,
kmalu
bi
bila
pozabila
!
Za
nagrado
ti
povem
potlej
lepo
zgodbico
!
“
„
Zgodbico
?
“
je
vzkliknila
Alijana
.
Veseli
nasmeh
prijetnega
pričakovanja
,
nasmeh
še
napol
nezavedne
,
srečno
sanjajoče
mladosti
ji
je
igral
na
ozkih
rdečih
ustnah
.
„
Ta
presneta
soparica
!
“
je
tožil
vitez
Ahac
in
leno
pogledal
po
stenah
,
koder
so
bili
naslikani
prizori
iz
svetega
pisma
in
viteških
bojnih
iger
.
„
Leto
1462.
bodo
morali
prištevati
najbolj
vročim
!
Ta
vročina
!
Saj
se
je
komaj
začel
junij
!
Kaj
bo
šele
v
pasjih
dneh
!
“
„
Majolika
,
majolika
!
“
se
je
nasmehnila
grofica
Blagajeva
trpečemu
bratu
.
„
V
tej
sobi
je
vendar
dosti
hladno
?
Zakaj
pa
piješ
toliko
?
Vedno
si
žejen
!
“
„
Res
je
,
ljuba
sestra
:
moja
žeja
je
neumrjoča
!
“
je
zazehal
vitez
Ahac
in
prestavil
svoje
noge
pod
mizo
,
da
so
zažvenketale
ostroge
.
„
Nulla
dies
sine
maiolica
!
To
se
pravi
po
domače
:
Bog
ne
daj
,
da
bi
ga
kdaj
pozabil
lukati
!
“
„
Zakaj
pa
prebijem
jaz
brez
vina
?
“
„
To
je
tudi
meni
huda
uganka
!
“
ji
je
odvrnil
brat
Ahac
in
se
malomarno
igral
z
verižico
svojega
bodala
.
„
Čudne
ste
hčere
Evine
:
Prav
dobro
veste
vse
,
da
ste
slabotne
—
in
vendar
se
nočete
krepčati
!
Početkoma
se
je
res
treba
malo
siliti
,
potem
pa
se
polagoma
pokaže
zdrava
,
stanovitna
žeja
.
Težak
je
vsak
začetek
;
izprva
je
treba
mnogo
resne
,
krepke
volje
.
Brez
krepke
volje
ni
nič
,
ljuba
moja
!
Kar
se
tiče
mene
—
je
bila
moja
volja
zmerom
trdna
,
kakor
...
recimo
...
kakor
zidovje
blagajskega
gradu
,
tam
kjer
je
najdebelejše
.
“
„
Ahac
!
“
„
Čakaj
no
malo
!
“
ji
je
naglo
segel
v
besedo
.
„
Pomisli
tudi
,
da
živimo
v
nevarnih
časih
.
Kakor
kažejo
planeti
,
pride
Turek
—
“
„
Oh
,
to
prerokuješ
že
deset
let
,
pa
ga
le
ni
,
hvala
Bogu
!
“
„
Ljuba
Mila
,
zdaj
pride
vsak
čas
,
“
je
odločno
poudarjal
vitez
Ahac
.
„
Kar
čudno
se
mi
zdi
,
da
ga
ni
bilo
že
lani
.
Treba
se
je
pripravljati
.
Treba
se
je
krepčati
.
Jaz
se
vestno
pripravljam
in
krepčam
vsak
dan
.
Krepke
volje
imam
dovolj
za
dvoje
in
troje
drugih
,
ali
vina
je
žalibog
premalo
,
vina
!
“
Grofinja
se
je
ozlovoljena
obrnila
k
polu
odprtemu
oblokanemu
oknu
in
gledala
vunkaj
v
sijajno
junijsko
jutro
.
Daleč
naokoli
so
se
v
svečanoresni
tihoti
širili
gozdi
,
tukaj
mračni
,
tam
zlato-zeleni
;
le
malo
prostora
je
ostajalo
njivam
in
lesenim
bajtam
skromne
vasice
.
Na
obzorju
je
temnelo
hrvaško
hribovje
in
se
polagoma
gubilo
v
komaj
vidno
belo
odimljeno
modrino
.
V
jarkem
solncu
je
bleščal
izza
rakitovja
ovinek
srebrnopene
Kolpe
.
Visoko
nad
reko
je
plul
velik
jastreb
z
mirno
razprostrtimi
krili
,
ki
so
le
poredkoma
zamahnila
in
se
zasvetila
v
solnčnih
žarkih
;
počasi
se
je
obračal
v
širokih
krogih
,
zavil
proti
jugu
čez
vodo
in
odplul
,
vedno
manjši
in
manjši
,
proti
gorovju
.
Na
cesti
se
je
dvigala
meglica
belosivega
prahu
;
krepak
možak
je
gnal
težko
otovorjenega
konja
proti
Metliki
.
V
bližnjem
vinogradu
so
kosi
vneto
hvalili
lepo
vreme
in
v
mrakotnem
smrečju
je
kukala
kukavica
.
Včasi
je
zasapljala
od
Kolpe
sapica
in
donašala
krepke
čiste
dišave
lesovja
,
nežno
blagovonje
vrtnic
in
jazminovega
cvetja
v
sobo
.
Prijetno
hladno
je
bilo
tukaj
za
debelimi
zidovi
nad
grajskim
vrtom
.
„
Sem
že
napisala
,
“
je
rekla
Alijana
in
dvignila
glavico
.
Ujec
Ahac
je
vzel
rokopis
mlade
učenjakinje
in
ga
pregledoval
z
važnim
obrazom
.
„
Valde
bene
!
Jako
dobro
!
“
je
hvalil
svojo
učenko
.
„
Si
že
pridna
.
Če
ostaneš
zmerom
taka
,
te
nauči
tvoj
ujec
tudi
latinski
,
italijanski
in
francoski
.
“
Alijana
je
lahno
zardela
in
povesila
oči
.
„
Rajša
bi
poslušala
lepe
basni
in
bajke
,
“
si
je
mislila
,
igraje
se
z
gosjim
peresom
.
„
Zdaj
pa
preidiva
k
zemljepisu
.
Povej
nam
,
koliko
je
delov
zemlje
?
“
„
Delov
zemlje
je
troje
.
“
„
Kako
jim
je
ime
?
“
„
Ime
jim
je
Evropa
,
Azija
in
Afrika
.
“
„
Optime
,
jako
dobro
!
Zdaj
mi
pa
lepo
štej
do
deset
,
kakor
sem
te
bil
naučil
včeraj
!
Pusti
pero
!
“
Dekletce
je
odložilo
pero
in
odgovarjalo
popolnoma
resno
:
„
Ena
,
dve
,
tri
—
pridno
ga
pij
!
Štiri
,
pet
—
polna
je
klet
.
Šest
,
sedem
,
osem
,
devet
,
deset
—
Bog
naju
živi
še
par
sto
let
!
“
„
Kaj
pa
je
to
?
“
se
je
zavzela
grofinja
in
grajalno
motrila
viteza
Ahaca
.
„
Pomeniva
se
pozneje
,
sama
!
“
Brat
pa
se
je
delal
,
kakor
da
je
ni
bil
slišal
,
in
velel
mali
nečakinji
:
„
Imenitno
si
se
odrezala
,
Alijanica
!
Jako
si
nadarjena
,
čisto
kakor
tvoj
ujec
Ahac
.
Le
škoda
,
ker
nisi
fant
,
da
bi
mu
bila
bolj
podobna
!
“
„
Ujček
,
prosim
,
zdaj
mi
pa
povej
zgodbo
,
kakor
si
obljubil
!
Pa
dolgo
,
prosim
,
prav
dolgo
!
“
„
Takoj
.
Poslušaj
,
kako
sta
se
prepirala
petelin
pa
zajec
in
kako
so
se
vojskovale
živali
!
“
Alijana
je
uprla
radovedne
oči
v
ujca
Ahaca
,
on
pa
se
je
gromko
odkašljal
in
jel
pripovedovati
:
„
Na
dvorišču
moško
hodi
močan
in
ponosen
petelin
okoli
svojih
kokoši
.
Ker
je
lepo
vreme
,
je
petelin
židane
volje
.
Zamahne
s
perutnicami
in
zapoje
na
glas
:
„
Mi
smo
mi
!
Kikiriki
!
“
Izza
plota
pa
čemerikavo
pogleda
poljski
zajec
.
Ni
mu
prav
,
da
se
tako
postavlja
naduti
kokot
.
Nejevoljno
pomiga
z
dolgimi
ušesi
,
pomoli
glavo
skozi
vrzel
med
količi
ter
začne
grdo
oponašati
petelinje
petje
.
To
pa
hudo
užali
petelina
,
zlasti
zato
,
ker
se
vse
kure
spogledujejo
nad
nesramnim
zabavljačem
.
Mož
nagle
jeze
neutegoma
poleti
na
ograjo
in
zakokota
ves
razjarjen
:
„
Zakaj
se
mi
spakuješ
,
šalobarda
prismojena
?
“
Zajec
ga
zaničljivo
premeri
od
grebena
do
krempljev
in
mu
odgovori
porogljivo
:
„
Zato
,
možiček
,
ker
si
tako
visok
pa
ošaben
!
Kaj
bi
se
neki
tako
presneto
šopiril
v
svojih
petelinčkovih
hlačah
!
Koliko
te
pa
je
pravzaprav
?
Saj
nimaš
niti
vseh
udov
,
pokveka
,
ki
hodiš
le
po
dveh
!
Ti
si
samo
reven
rob
hudobnega
človeka
—
jaz
sem
pa
svoj
gospod
!
Mi
zajci
,
mi
smo
svoboden
narod
,
hvala
Bogu
!
Mi
smo
mi
!
Ti
vedno
čepiš
doma
,
jaz
pa
sem
videl
in
izkusil
že
nekaj
sveta
in
ga
bom
še
,
ako
Bog
da
in
sreča
junaška
!
Da
te
le
sram
ni
,
sram
!
Ves
ljubi
božji
dan
goniš
venomer
eno
,
leta
in
leta
venomer
eno
brez
konca
in
kraja
.
Ali
si
v
svojih
kurjih
možgančkih
res
ne
moreš
izmisliti
kaj
novega
in
lepega
?
Kdor
ima
količkaj
zdravega
okusa
,
vsak
je
že
sit
tvojega
kričavega
pustega
ponavljanja
.
Prejkone
pa
meniš
celo
,
da
si
tak
umetnik
kakor
slavec
?
Zakaj
sam
vase
si
zaljubljen
in
domišljav
kakor
vsak
šušmar
in
mojster-skaza
.
Kaj
bi
bil
zatorej
tako
strašno
prevzeten
,
ti
ubogi
kljun
!
Obžalujem
tebe
in
vso
žlahto
pa
tudi
vse
one
,
ki
te
morajo
poslušati
!
“
Zasramovani
petelin
se
ves
trese
od
same
togote
tako
,
da
izprva
niti
ne
more
odpreti
kljuna
.
Toliko
,
da
ne
pade
s
plotu
.
Pisano
gleda
zajca
in
naposled
krikne
na
vso
sapo
:
„
Da
bi
te
kokla
brcnila
!
Kaj
klobasaš
!
Menda
se
ti
meša
?
Mene
naj
bo
sram
,
mene
?
Sram
bi
me
bilo
pač
,
ako
bi
imel
tako
zanikaren
repek
kakor
ti
!
Kajpada
ne
moreš
prav
ceniti
mojega
petja
,
ker
imaš
kosmata
ušesa
!
Tepec
!
Butec
!
Bedak
!
“
„
Počasi
,
očka
!
“
mu
odvrne
jezični
zajec
porogljivo
.
„
Mar
je
to
vsa
tvoja
modrost
?
Kakor
slišimo
,
znaš
le
psovati
.
Jako
,
jako
si
smešen
v
svoji
jezici
!
Zmeraj
nosiš
gole
kremplje
in
ne
veš
,
kaj
so
rokavice
in
olika
!
Res
,
prav
smiliš
se
mi.
Obžalovati
te
moram
iz
vsega
srca
!
“
Te
posmehljive
besede
še
huje
razkačijo
petelina
.
Grozno
se
zadere
nad
izzivačem
:
„
Čakaj
me
no
,
čakaj
,
dolgouhec
blebetavi
!
Bomo
precej
videli
,
če
si
za
kaj
!
“
In
že
se
zakadi
v
zabavljača
,
ga
kavsa
z
močnim
kljunom
in
bije
s
perutmi
,
da
leti
dlaka
na
vse
strani
.
Slaba
prede
rahločutnemu
zajcu
.
Ne
brani
se
dolgo
;
okljuvan
,
obunkan
in
obupan
jo
popiha
po
poljanah
.
Zmagovalec
ga
preganja
še
daleč
in
ga
zbada
:
„
Strahopetec
!
Bog
daj
,
da
bi
te
požrla
lisica
!
Stoj
,
počakaj
!
Kam
se
ti
tako
mudi
?
Bojazljivec
si
ti
pa
ves
tvoj
potepuški
rod
in
tudi
vsa
svojat
,
ki
hodi
po
štirih
!
Le
mi
ptiči
veljamo
nekaj
,
mi
,
ki
ne
lazimo
po
prahu
,
kakor
vi
pritlikavci
,
ampak
letamo
tudi
po
čistem
zraku
!
Mi
smo
mi
!
Kikiriki
!
“
Za
silo
obvezan
prišanta
zajec
ves
pobit
domov
.
Takoj
povabi
vse
svoje
štirinožne
sorodnike
,
prijatelje
in
znance
ter
jim
zatoži
napihnjenega
petelina
.
Dolgo
zborujejo
in
se
posvetujejo
,
kaj
bi
.
Naposled
sklenejo
soglasno
,
da
vkratkem
napovedo
perutnini
vojsko
zaradi
žaljenja
časti
.
Nemudoma
pošljejo
poslance
prosit
presvetlega
kralja
Medveda
,
naj
jim
blagovoli
vojvodovati
zoper
sovražno
perjad
.
Medved
jim
zagodrnja
na
postelji
:
„
Ne
morem
.
Prehlajen
sem
.
Nadleguje
me
hud
nahod
.
Noč
in
dan
mi
kuhajo
kamilice
.
Srečno
pot
!
“
Poslanci
se
priklonijo
in
odhite
k
velesijajnemu
princu
Žebcu
.
On
jim
leno
zarezgeta
:
„
Ne
maram
.
Truden
sem
.
Ne
ljubi
se
mi.
Bog
vas
obvari
!
“
Pridejo
k
imenitnemu
baronu
Biku
.
Baron
Bik
jih
pogleda
prav
debelo
in
zarjove
:
„
Častilakomnost
je
velik
greh
.
Bog
daj
norcem
pamet
!
Ste
že
opravili
—
le
poberite
se
!
“
„
Bik
je
pa
res
hudo
zarobljen
in
neumen
tudi
,
najsi
bo
trikrat
baron
!
“
pravijo
poparjeni
poslanci
in
jo
mahnejo
k
slavnemu
vitezu
Volku
.
Pridejo
,
potrkajo
.
Odpre
jim
gospa
Volkulja
.
Povedo
ji
,
kaj
bi
radi
.
Gospa
Volkulja
jim
zatuli
:
„
Mojega
moža
ni
doma
.
Bogve
,
kdaj
se
vrne
domov
,
klativitez
.
Povabljen
je
na
koline
,
na
klobase
!
Adijo
,
gospoda
!
“
Že
se
boje
poslanci
,
da
ne
bo
nič
.
V
tem
sitnem
trenotku
pa
se
oglasi
navihani
gospod
Lisjak
in
jim
svetuje
:
„
Pojdimo
še
k
veleblagorodnemu
in
velečastitemu
baronu
Oslu
!
Že
njegovi
preslavni
pradedci
so
bili
vsi
v
najvišjih
službah
.
Naš
baron
Osel
je
zdaj
največji
osel
,
kolikor
tudi
je
na
širnem
svetu
velikanskih
oslov
.
Rigati
zna
tako
izvirno
in
bistroumno
,
da
ga
razumejo
najbolj
pretkani
učenjaki
komaj
za
silo
.
Veleučen
je
,
moder
in
boder
ko
koder
!
Naš
baron
Osel
je
galanten
in
jako
preudaren
baron
,
ki
se
ne
prenagli
nikoli
.
Njegovo
oslovsko
potrpežljivost
in
dostojanstveno
počasnost
občuduje
in
hvali
ves
omikani
svet
.
Baron
Osel
ne
zine
nikdar
nič
smešnega
—
navdušuje
se
le
za
resne
oslarije
.
Ta
Salomon
v
oslovski
koži
je
vzvišen
vzor
in
veličasten
zgled
vsem
starim
oslom
pa
tudi
vsem
mladim
osletom
.
Njega
volimo
,
njega
!
“
„
Saj
res
!
“
kimajo
poslanci
in
se
požurijo
k
odličnemu
dostojanstveniku
ter
mu
ponudijo
vojskovodstvo
.
Baron
Osel
jih
sprejme
prav
prijazno
,
se
popraska
z
levo
zadnjo
nogo
zamišljeno
za
ušesi
pa
zariga
:
„
I-a
!
I-a
!
Veseli
me
,
da
...
i-a
,
i-a
...
da
zaupate
moji
bistroumnosti
in
zdravi
oslovski
pameti
!
Že
od
mladih
nog
hodim
po
vseh
štirih
na
poti
čednosti
in
kreposti
.
Devet
let
,
devet
mesecev
pa
devet
dni
sem
bil
na
dvoru
prvi
oslovski
svetnik
,
predsednik
vojnemu
svetu
,
sploh
glavna
podpora
prestola
,
ponos
in
nada
domovine
,
biser
in
dika
države
.
Ob
vsaki
večji
oslariji
sem
igral
prvo
vlogo
!
Prav
povsodi
v
mili
naši
očetnjavi
vidite
bogate
...
i-a
...
sadove
in
plodove
mojega
koristnega
riganja
,
i-a
!
Čestitam
vam
iz
vsega
srca
,
da
ste
si
izbrali
mene
za
vojskovodjo
.
Izlepa
si
ne
bi
bili
mogli
izvoliti
boljšega
strokovnjaka
.
O
—
kakšna
sreča
:
izbrali
ste
si
pravega
osla
!
I-a
!
“
Tako
se
hvali
baron
Osel
in
se
kuje
sam
sebe
v
zvezde
,
se
poveličuje
in
se
šteje
za
prvega
osla
,
zakaj
to
je
stara
navada
in
tudi
stara
oslovska
pravica
vseh
pravih
oslov
.
Nato
jih
vpraša
:
„
Koliko
mi
pa
plačate
?
“
Odgovore
mu
:
„
Ako
ne
zmagamo
,
ne
dobiš
ničesar
.
Ako
pa
zmagamo
,
ti
damo
lepo
krono
in
krasen
zmagalski
venec
od
sa
mega
osata
!
“
„
I-a
,
velja
!
“
pokima
vojskovodja
.
Še
tisti
dan
napovedo
perutnini
vojsko
s
pismom
,
koder
stoji
rdeče
na
belem
:
Bahavi
kljunonosci
!
Ne
moremo
vam
povedati
,
kako
nazarensko
zaničujemo
vas
,
zanikamo
drhal
.
Vkratkem
boste
tepeni
kakor
slama
.
Pridite
danes
teden
zjutraj
na
Veliko
livado
pri
Zlati
gori
,
ako
imate
kaj
korajže
,
uboge
pokveke
!
V
imenu
vseh
užaljenih
štirinožcev
vam
to
poroča
baron
Osel
,
veliki
general
.
Hrabri
ptiči
si
izbero
velemožnega
barona
Pava
za
glavnega
maršala
.
Nato
pa
precej
odgovore
sovražniku
,
da
se
pridejo
bojevat
na
Veliko
livado
in
da
se
ne
boje
nobene
kosmate
krevlje
.
Na
obeh
straneh
se
jamejo
marljivo
pripravljati
na
odločilno
bitev
.
Zviti
Lisjak
pa
naglo
nakupi
za
armado
živeža
prav
dober
kup
,
ga
prodaja
generalu
Oslu
po
najvišji
ceni
in
goljufa
,
kar
se
da
.
Določeni
dan
zbere
general
Osel
svojo
vojsko
na
vse
zgodaj
na
Veliki
livadi
.
Med
njegovimi
vojaki
je
največ
zajcev
.
Najmočnejši
med
njimi
nosijo
krvavordeče
prapore
.
Večjim
oddelkom
ukazujejo
skoraj
sami
stari
osli
in
mulci
,
ki
so
bolj
ali
manj
v
rodu
vrhovnemu
poveljniku
.
Manjšim
krdelom
zapovedujejo
večinoma
zarobljeni
mesarski
psi
,
tuintam
pa
tudi
debeli
glupooki
mopsi
ali
starokopitni
kozli
,
sivi
veterani
.
Ovni
,
mački
,
zajci
,
ježi
in
drugi
nosijo
v
potu
svojega
obraza
kamenje
in
gramoz
v
bisagah
,
jazbeci
in
polhi
pa
malhe
,
polne
ovsa
in
prosa
.
Da
ne
bi
zavili
ptiči
po
varni
veliki
cesti
proti
bojišču
,
morajo
polhi
in
jazbeci
po
nasvetu
premetenega
Lisjaka
sipati
zrnje
za
vabo
po
manjši
stranski
cesti
,
ki
drži
v
ozko
dolino
,
omejeno
od
navpičnega
skalovja
.
Potem
se
skrijejo
k
drugim
vojščakom
nad
strmi
nami
.
Ondukaj
nagromadijo
na
obeh
straneh
kamenja
in
prodovine
za
napad
in
zagrade
izhod
iz
doline
z
mrežami
.
Kmalu
priprhutajo
generalovi
ogleduhi
netopirji
in
javijo
:
„
Sovražnik
se
bliža
.
Vodi
ga
nadmaršal
Pav
.
Ošabno
vzdiga
noge
in
od
same
nečimurnosti
ne
ve
,
kam
bi
pogledal
.
Okoli
vratu
ima
srebrno
verižico
z
zlatim
ključkom
.
Ta
ključek
odpre
skalnata
vrata
Zlate
gore
,
koder
hrani
sovražnik
neizmerno
bogate
zaklade
.
Za
Pavom
korakajo
v
dolgi
dolgi
vrsti
petelini
,
jerebi
,
prepelici
,
racmani
,
purani
,
gosaki
.
Gorje
nam
!
Toliko
jih
je
kakor
listja
in
trave
!
“
Strah
prevzame
Oslovo
vojsko
;
nekateri
kozli
že
brbljajo
kozje
molitvice
.
Komaj
,
komaj
jih
zopet
ohrabri
Lisjak
.
Medpotoma
zapazijo
požrešni
ptiči
zrna
,
hite
zobati
in
zablodijo
v
past
.
Ko
so
vsi
v
dolini
,
jim
zagradi
sovražnik
tudi
vhod
.
In
tedaj
zariga
general
Osel
po
nasvetu
lokavega
Lisjaka
:
„
Ujeti
ste
!
Udajte
se
!
Odložite
orožje
in
zastave
!
Nadmaršal
Pav
pa
nam
daj
svoj
ključ
za
vrata
Zlate
gore
!
Ako
ne
,
vas
pa
vse
ubijemo
in
zasujemo
s
kamenjem
.
I-a
!
“
Obupani
ptiči
izpolnijo
vse
pogoje
in
se
poizgube
skozi
zopet
odprti
vhod
ponižno
domov
.
Zmagovalci
pa
hite
k
Zlati
gori
,
odpro
zakladnico
in
si
nabašejo
vse
malhe
in
bisage
s
cekini
in
dragulji
.
Najlepše
si
vzame
Lisjak
.
Vsi
ukajo
in
vriskajo
veselo
:
„
Vivat
generalissimus
!
Živio
general
Osel
!
“
In
izroče
mu
zlato
krono
,
bogato
okrašeno
z
biseri
in
diamanti
ter
mu
poklonijo
venec
od
samega
osata
.
Ves
ginjen
ga
poje
srečni
general
vpričo
vse
armade
.
Ako
uboga
navihanega
svetovalca
,
utegne
zmagati
vsak
vojskovodja
,
in
najsi
je
največji
osel
.
“
Alijana
se
skoraj
ves
čas
ni
ganila
in
je
poslušala
prav
pozorno
,
da
ji
ne
bi
ušla
nobena
besedica
.
Ujec
je
znal
pripovedovati
izborno
.
Zdaj
je
govoril
na
glas
,
zdaj
je
šepetal
skrivnostno
;
zdaj
mu
je
hitela
govorica
gladko
in
naglo
kakor
razposajen
potok
,
zdaj
zopet
tekla
važno
počasi
,
kakor
mogočna
reka
.
Vsa
zamaknjena
je
zrla
nečakinja
s
svojimi
radovednimi
modrimi
očmi
v
ujca
.
Mnogokrat
so
se
ji
veselo
zaokrožila
nežna
usteca
in
pokazala
bele
zobke
,
ki
so
blesteli
kakor
biseri
izza
rdečega
baršuna
.
Zlasti
se
je
smejala
vitezu
Ahacu
,
kadar
je
oponašal
živalske
glasove
.
Pa
tudi
grofinjo
Milo
je
večkrat
prevladal
smeh
,
dasi
je
bila
huda
na
brata
.
Skušala
je
sicer
,
da
bi
gledala
prav
resno
na
vezenje
ali
skozi
okno
,
toda
marsikrat
je
morala
skrivati
nepremagljivi
smeh
za
svojim
svilenim
robcem
.
„
No
,
ali
je
bila
lepa
?
“
je
vprašal
vitez
Ahac
malo
nečakinjo
.
„
Lepa
.
Lepo
prosim
,
povej
no
še
eno
!
“
„
Kaj
še
!
Ali
ni
bila
ta
dovolj
dolga
?
Zdaj
bodi
konec
konca
,
finis
finalis
!
“
Grofinja
je
pozvonila
s
srebrnim
zvoncem
.
Iz
sosednje
sobe
je
prihitel
dvanajstleten
paže
v
modro-beli
kamižoli
in
ozkih
hlačah
,
prepasan
z
rdečim
jermenom
.
Dolgi
temni
kodri
so
mu
padali
na
rame
.
Po
mehkem
okroglem
licu
je
bil
bolj
podoben
deklici
nego
dečku
.
Toda
hoja
in
kretnje
,
poredne
oči
in
ozki
kolki
so
bili
prav
fantovski
.
Stopil
je
pred
grofinjo
in
molče
upognil
koleno
.
„
Otokar
,
pokliči
Jerico
!
“
mu
je
velela
mlada
gospa
.
Paže
se
je
priklonil
in
odhitel
.
Vkratkem
je
vstopila
Alijanina
varuhinja
Jerica
,
velebujno
mlado
dekle
z
jako
rdečim
zalim
obrazom
.
„
Alijana
,
pojdi
zdaj
z
Jerico
,
da
ti
umije
prstke
,
umazane
od
črnila
!
“
je
rekla
grofinja
in
z
materino
nežnočutnostjo
pogledala
mlado
komteso
.
„
Aha
,
moja
preljuba
sestra
bi
bila
rada
sama
z
mano
,
da
bi
me
laglje
oštela
!
“
je
ugibal
vitez
Ahac
in
z
negotovim
pogledom
motril
stare
slike
na
zidu
in
temnordečo
harfo
,
okrašeno
z
zlatimi
arabeskami
in
naslonjeno
pri
drugem
oknu
ob
visoki
omari
.
„
Treba
jo
bo
zmotiti
in
odvrniti
od
njenih
misli
.
“
„
Ljuba
Mila
,
“
je
dejal
medeno
,
„
danes
je
imeniten
dan
:
danes
začnem
pisati
kroniko
!
“
„
Ah
—
to
obetaš
ne
vem
že
koliko
let
,
pa
ni
nikdar
nič
.
“
„
Zdaj
pa
bo
nekaj
,
danes
.
Vse
je
pripravljeno
.
Danes
,
prvega
junija
leta
1462.
po
Gospodovem
rojstvu
začne
pisati
vitez
Ahac
—
o
,
servus
humillimus
,
najponižnejši
sluga
,
dragi
svak
!
“
Vstopil
je
bil
grof
Majnard
Blagaj
.
Dolgi
vranji
lasje
so
mu
obrobljali
temnopolti
krepkovoljni
obraz
,
ki
so
ga
oživljale
nemirne
ostre
oči
.
V
pogledu
in
postavi
sta
se
kazala
ponos
in
premoč
moža
,
ki
je
vajen
ukazovanja
.
Okoli
vratu
mu
je
visela
zlata
verižica
s
srebrno
piščalko
,
ki
se
je
svetila
na
rjavobaršunasti
,
spredaj
odpeti
suknji
.
Ob
strani
mu
je
nihalo
široko
kratko
bodalo
z
zlatim
,
umetno
izrezljanim
ročajem
.
Na
kljunastih
čevljih
so
se
vrtele
srebrne
ostroge
z
velikimi
konicami
na
kolescih
.
„
Kje
je
Alijana
?
“
je
vprašal
soprogo
,
ko
je
bil
prijazno
odzdravil
svaku
.
„
Vrne
se
takoj
z
Jerico
,
“
je
odgovorila
grofinja
.
Vtem
se
je
debeli
vitez
Ahac
počasi
skobacal
izza
mize
.
Njegove
kratke
noge
so
bile
krive
in
ta
raznožnost
se
je
še
bolj
poznala
v
ozkih
hlačah
.
Gorenji
život
mu
je
bil
neprimerno
jačji
.
Grofu
Majnardu
je
segal
vitez
Ahac
komaj
do
vratu
.
Z
veselim
nasmehom
je
podal
svojemu
svaku
roko
,
poklonil
se
pa
ni
skoraj
nič
,
ker
ga
je
oviral
prebujni
trebuh
.
„
Dragi
moj
,
devetega
junija
bo
god
mojega
očeta
Felicijana
,
“
mu
je
dejal
grof
.
„
Saj
res
!
Živio
grof
Felicijan
Blagaj
!
“
„
Povabiti
hočemo
nekaj
gostov
.
“
„
Bene
.
Živeli
gosti
!
“
„
Nekaterim
sem
pisal
že
sam
.
Druge
povabi
pa
ti
v
mojem
imenu
,
ljubi
Ahac
!
“
„
Z
največjim
veseljem
.
“
Prišel
je
paže
Otokar
in
javil
,
da
je
obed
že
pripravljen
.
„
Po
kosilu
,
dragi
Ahac
,
se
pomeniva
dalje
.
“
Paže
je
odprl
vrata
.
Ko
sta
bila
vitez
in
paže
sama
,
je
zaprl
Ahac
duri
in
zgrabil
dečka
za
lase
,
da
mu
ni
mogel
uiti
.
„
Otokar
,
ako
mi
še
kdaj
vode
naliješ
v
malvazijo
,
ti
primažem
tako
,
da
boš
razločno
videl
več
nego
devetsto
devetindevetdeset
kometov
!
Aii
nimaš
nobene
vesti
,
da
se
drzneš
tako
grdo
kvariti
žlahtno
vino
,
ti
spak
?
Kaznujem
te
gotovo
,
ako
se
ne
poboljšaš
!
Vrhutega
te
pa
še
zatožim
tvojemu
stricu
,
baronu
Erazmu
Gradnikarju
.
Apage
sine
gloria
—
izgubi
se
brez
slave
!
“
Obednica
je
bila
poleg
orožarnice
največja
soba
v
gradu
.
Precej
visoke
stene
so
krasile
pisane
preproge
z
vtkanimi
podobami
in
tri
jako
velike
slike
:
Apolon
z
muzami
,
Jezus
v
templju
in
prizor
iz
viteške
bojne
igre
.
Nad
obema
vratoma
sta
se
lesketala
svilen
in
zlatovezen
grb
grofov
Ursini-Blagajevih
z
medvedom
in
levom
ter
bisernobelo-modro-rdeči
grb
kranjskih
stanov
:
višnjev
orel
z
vojvodskim
klobukom
.
V
dolgi
vrsti
so
viseli
otemneli
,
skoraj
očrneli
portreti
pradedov
,
grofov
in
grofinj
,
v
čudnih
oblekah
in
frizurah
.
Tukaj
osuplo
,
naivno
,
tam
osorno
,
preteče
,
so
gledale
oči
iz
davno
minulih
stoletij
v
novo
,
tujo
dobo
.
Raz
bogato
pozlačeni
strop
je
viselo
petero
bronastih
lestencev
.
Ob
stenah
so
stale
široke
mize
in
klopi
,
na
levi
pri
vratih
pa
težka
kredenca
s
krožniki
,
posodami
in
obedno
pripravo
.
V
gorenjem
koncu
je
bila
pogrnjena
posebna
obiteljska
miza
.
Beli
prt
,
ob
ogalih
in
med
njimi
večkrat
naguban
,
je
segal
malone
do
tal
.
Med
obedom
je
govoril
vitez
Ahac
Doljanski
početkoma
le
malo
.
Držal
se
je
tako
modro
,
kakor
da
premišljuje
najbolj
zavozlano
vprašanje
viharnega
petnajstega
stoletja
.
Stoloval
je
na
dolenjem
koncu
mize
,
nasproti
starega
grofa
Felicijana
Blagaja
,
ki
je
sedel
na
gorenjem
kraju
med
sinom
Majnardom
in
sneho
Milo
.
Skoraj
sedemdesetletni
gospod
z
izredno
močnimi
belimi
obrvmi
je
bil
še
zmerom
čil
in
krepak
.
Lahno
zardela
lica
so
obrobljali
kodrasti
sivi
lasje
;
svetla
srebrnobela
brada
mu
je
deloma
pokrivala
široke
prsi
.
Njegovo
obličje
ni
kazalo
več
nekdanje
stroge
,
svoje
volje
velmoža
,
ni
kazalo
več
odločne
moči
rojenega
gospodarja
;
pozna
leta
so
mu
oblažila
odporne
poteze
in
milile
oči
.
Na
čelu
ob
levem
sencu
je
rdela
dolga
brazgotina
zaceljene
rane
.
Dolga
črnobaršunasta
suknja
z
visečimi
širokimi
rokavi
mu
je
bila
opasana
z
rdečim
svilnatim
pasom
,
ki
je
na
njem
bleščala
lična
zlata
zapona
.
Ob
njega
nogah
je
prežal
hrt
Jupiter
na
ostanke
.
Poleg
grofinje
Mile
je
obedovala
mala
komtesa
Alijana
.
V
levi
roki
je
nežno
pestovala
lepo
napravljeno
novo
punčko
s
trpežno
leseno
glavico
in
včasi
preko
mize
spoštljivo
pogledala
molčljivega
starega
duhovnika
grajskega
.
Juraj
pop
Draganovič
,
doma
iz
sosednje
Hrvaške
je
bil
skromen
droban
možek
,
dobrih
deset
let
mlajši
od
grofa
Felicijana
Blagaja
.
Vitez
Ahac
je
sosedoval
obema
drugaricama
grofinje
Mile
.
Njemu
na
desni
se
je
šopirila
dolgovratna
baronesa
Virida
Oberburgova
.
Srečno
je
bila
učakala
že
petdeset
predpustov
.
Že
so
ji
siveli
lasje
;
že
so
se
pokazovale
tukaj
in
tamkaj
izdajalske
gube
in
gubice
;
že
so
ji
izpadli
nekateri
zobje
—
toda
žoltopolta
suhljata
samka
se
je
štela
še
vedno
med
nadobudne
mladenke
:
še
vedno
je
pričakovala
viteza-odrešenika
.
Njen
ozebli
nos
je
bil
izvirno
dolg
in
na
spodnjem
kraju
izvirno
rdeč
,
kakor
bi
ga
bilo
sram
,
da
je
tak
silen
korenjak
.
Ponosno
so
se
dvigale
velebujne
prsi
proti
vratu
;
ali
ustvaril
jih
ni
bil
ljubi
Bog
,
marveč
umetniška
roka
baronese
Viride
Oberburgove
.
Sama
si
je
sešila
dve
debeli
žogi
od
beneške
svile
in
si
ji
previdno
pripela
pod
obleko
,
da
ne
bi
bila
katera
morebiti
že
opoldne
kje
drugod
kakor
zjutraj
.
V
laseh
,
pobarvanih
z
orehovim
oljem
,
se
je
svetil
zlat
šapelj
.
Pred
ušesi
jih
je
spletala
na
vsaki
strani
v
dvoje
pokoncu
štrlečih
klobasic
,
zadaj
pa
v
kito
.
Gospodu
vitezu
na
levi
se
je
bila
usidrala
dvajsetletna
velika
pa
debela
gospodična
Genovefa
plemenita
Mačerolova
.
Njej
ni
bilo
treba
nobenih
upodabljajočih
umetnosti
.
Vsi
njeni
monumentalni
čari
so
bili
popolnoma
pristni
.
Srečna
brezmiselnost
,
blažena
maloumnost
se
je
smehljala
z
njenega
okroglega
obraza
.
Nobena
zdravju
zoprna
duhovitost
,
nobeno
škodljivo
premišljevanje
ni
kalilo
miru
te
nepokvarjene
,
skoraj
animalske
naravi
.
Dočim
je
priletna
baronesa
Virida
oprezno
tiščala
ustne
skupaj
,
so
bila
Genovefina
usta
malone
ves
dan
lahkomiselno
odprta
in
kazala
zlasti
gorenje
zobe
,
bele
,
velike
,
močne
.
Njena
glava
je
bila
pravtako
ljubka
,
nedolžna
in
prazna
,
kakor
bele
zvončice
v
njenih
rjavih
laseh
.
Za
grofom
Felicijanom
je
dremal
drugi
paže
Udalrik
,
debele
Genovefe
debeli
nečak
.
Bledolični
fant
je
bil
zmerom
zaspan
in
zaradi
tega
užival
odlični
priimek
Polh
.
Za
širokim
vitezom
Ahacem
pa
je
stal
poredni
paže
Otokar
.
Bistro
je
gledal
naokoli
,
donašal
in
nalival
,
nalašč
potrkaval
s
krožniki
ter
čakal
ugodne
prilike
,
da
bi
ponagajal
vitezu
Ahacu
ali
pa
vsaj
zaspanetu
Polhu
.
Po
vsej
sobi
je
močno
dišalo
po
muškatovih
orehih
,
žrebicah
,
po
rožmarinu
,
majeronu
,
cimetu
in
drugih
takih
dišavah
.
„
Jajčja
juha
je
bila
izborna
,
“
je
izpregovoril
vitez
Ahac
in
se
takoj
obrnil
h
gospodični
Genovefi
.
„
Hm
—
žlahtna
gospodična
Mačerolova
,
dovolite
dobrotljivo
svojemu
vdanemu
častilcu
in
zamaknjenemu
sužnju
,
da
vas
vpraša
z
veselim
spoštovanjem
:
kako
ste
kaj
spančkali
,
dušica
draga
?
“
„
Oh
,
kdaj
sem
že
vstala
,
gospod
vitez
!
Bila
sem
že
ob
šestih
v
grajski
kapeli
pri
maši
.
“
„
Jaz
tudi
!
“
se
je
naglo
pohvalila
baronesa
Virida
,
dasi
se
vitez
Ahac
ni
menil
skoraj
nič
zanjo
.
„
Že
ob
šestih
?
“
se
je
začudil
bujni
Genovefi
.
„
Kdo
bi
si
mislil
,
da
ste
tako
pridni
in
pobožni
,
dušica
srebrna
!
Jaz
sem
spal
davi
do
devetih
.
Sanjalo
se
mi
je
pa
nekaj
res
čudnega
in
lepega
!
“
„
Kaj
pa
,
gospod
vitez
?
“
je
radovedno
vprašala
srebrna
Genovefa
.
„
Zdelo
se
mi
je
,
da
sva
se
srečala
in
izprehajala
midva
na
grajskem
vrtu
,
“
se
je
lagal
vitez
Ahac
dokaj
gladko
.
„
Držala
sva
se
prav
modro
in
se
pogovarjala
čisto
pametno
,
zdajci
pa
—
“
„
Pazimo
,
zdaj
pride
nekaj
strašnega
!
“
je
ušlo
baronesi
Viridi
Oberburgovi
.
„
Ah
...
“
„
Naenkrat
pa
popade
plemenita
gospodična
Mačerolova
svojega
jako
vernega
in
jako
zamaknjenega
sužnja
tam
pod
lepim
brestom
za
roke
!
“
je
nadaljeval
vitez
Ahac
tise
.
„
In
privije
ga
k
sebi
,
kolikor
tudi
se
je
brani
on
,
reva
neumna
—
“
„
Ah
,
bežite
no
kam
!
“
je
šepetala
Genovefa
in
si
pokrila
obraz
,
z
rokama
pa
radoznalo
gledala
skozi
prste
.
„
In
žlahtna
gospodična
pritisne
vitezu
plamteč
poljub
na
usta
,
potem
pa
še
enega
,
pa
še
enega
,
pa
še
—
“
„
Nehajte
no
,
lepo
vas
prosim
!
“
je
dejala
sramežljiva
Genovefa
.
„
Kako
se
vam
more
sanjati
kaj
tako
...
kako
bi
le
rekla
?
—
kaj
tako
prismojenega
!
“
„
Ne
morem
pomagati
.
Tako
je
bilo
,
pa
nič
drugače
ne
,
dušica
zlata
!
Jezi
me
še
zdaj
,
da
sem
se
vas
branil
.
Kar
sram
me
je
,
da
sem
se
obnašal
tako
zarobljeno
.
Kadar
se
mi
bo
sanjalo
spet
kaj
takega
,
vam
ne
bom
delal
nobenih
sitnosti
,
dušica
božja
!
Poljubim
vas
na
vaše
ustne
,
tako
lepo
rdeče
kakor
redkvica
pa
tako
prijetno
dehteče
ko
jagode
.
“
„
Kaj
pa
se
menita
vidva
tam
doli
?
“
je
vprašal
grof
Felicijan
.
„
O
redkvici
pa
o
jagodah
,
“
je
odgovoril
vitez
Ahac
,
namežiknil
plemeniti
gospodični
Mačerolovi
in
se
okrepčal
iz
majolike
.
„
Gospod
vitez
Doljanski
pripoveduje
svoje
davišnje
sanje
,
“
ga
je
zatožila
zavidljiva
baronesa
Virida
.
„
Povejte
jih
še
meni
,
pa
na
glas
,
prosim
!
“
je
velel
stari
grof
.
„
Zanimajo
me
sanje
.
“
„
Z
največjim
veseljem
,
gospod
grof
!
“
je
odvrnil
vitez
Ahac
radostno
.
„
Nikarte
!
“
ga
je
prosila
gospodična
Genovefa
,
dočim
se
je
natihem
veselila
nevoščljiva
baronesa
Virida
.
„
Sanjalo
se
mi
je
,
da
so
Turki
oblegali
náš
grad
!
“
se
je
jel
lagati
vitez
Ahac
glasneje
.
„
Sam
sultan
Mohamed
Drugi
je
bil
zvedel
o
čudoviti
lepoti
naše
baronese
Viride
Oberburgove
in
se
zaljubil
vanjo
kar
oddaleč
.
Po
vsej
sili
jo
je
hotel
za
ženo
.
Po
poslancih
ji
je
obetal
vse
najbolje
in
ji
ponujal
devetero
velblodov
,
težko
otovorjenih
z
zlatnino
,
biserjem
in
dragulji
.
Vse
zastonj
:
baronesa
ga
ni
marala
in
se
ni
prikazala
izza
nobenega
ogala
.
Zato
so
nas
oblegali
Turki
.
Bilo
jih
je
vse
polno
,
turban
do
turbana
,
kakor
bi
jih
nasejal
.
Predla
nam
je
prebito
slaba
.
Jedli
smo
že
hrastovo
skorjo
.
Naposled
nam
je
pošlo
tudi
vino
,
vino
!
Sem
pa
šel
k
svojeglavni
baronesi
in
zastokal
:
Usmilite
se
nas
in
uslišite
zaljubljenega
koprnuha
!
Saj
je
vzela
Mara
,
sestra
celjske
grofinje
Katarine
tudi
Turka
,
sultana
Murada
Drugega
.
—
Te
besede
so
omečile
našo
lepotico
.
Pa
bodi
v
imenu
božjem
,
je
rekla
,
hitela
k
oknu
in
prijazno
pomigala
sultanu
.
Komaj
pa
so
jo
Turki
zagledali
,
že
so
obrnili
konje
in
tako
dirjali
proti
Kolpi
nazaj
,
da
so
se
kovale
iskre
in
jim
užgale
hlače
.
V
reki
so
sicer
pogasili
tlečo
obleko
,
vendar
so
bili
vsi
hudo
osmojeni
.
Najbolj
pa
se
je
opekel
sultan
sam
.
Sila
močna
je
bila
poljska
princesinja
Cimburga
,
pozneje
druga
soproga
Ernesta
Železnega
,
očeta
našega
cesarja
Friderika
;
trla
je
orehe
med
prsti
ter
zabijala
žeblje
v
zid
brez
kladiva
,
kar
z
golo
roko
.
Ali
mnogo
jačja
je
naša
baronesa
Virida
,
ki
je
zapodila
s
samim
migljajem
vso
turško
vojsko
v
beg
.
Vivat
Viridis
!
“
Vsi
so
se
smejali
,
le
baronesa
se
je
po
sili
držala
modro
,
skrivala
zobe
in
povešala
oči
na
svoje
takoimenovane
prsi
.
Pažeta
sta
prinesla
na
mizo
kuretine
in
srnine
,
pečene
na
ražnju
.
Vitez
Ahac
je
vstal
,
prestavil
veliki
stekleni
in
srebrni
solnjak
in
vzel
dvorogljate
vilice
pa
oster
razrezalnik
.
Spretno
in
naglo
je
razrezal
pečenko
v
primerne
kose
.
„
Alijanica
,
kaj
si
pa
delala
dopoldne
?
“
je
vprašal
grof
Felicijan
svojo
vnukinjo
.
„
Danes
sem
pisala
prvikrat
na
pergamen
,
“
je
odgovorilo
dete
tiho
.
„
Rajši
pišem
z
zlatim
pisalom
na
voščeno
tablico
.
“
„
Ali
je
bila
pridna
?
“
se
je
okrenil
grof
Majnard
k
vitezu
Ahacu
.
„
Prav
pridna
.
Pisala
sva
imenitno
črko
o
,
ki
je
tako
lepo
okrogla
kakor
sod.
“
„
Kaj
si
bil
pa
prej
tako
tiho
,
ljubi
svak
?
“
je
vprašal
grof
Majnard
.
„
Kaj
si
pa
premišljeval
?
“
„
Vojska
bo
!
“
se
je
odrezal
vitez
Ahac
modro
in
važno
.
„
Vojska
bo
,
pa
še
na
dve
strani
!
Ali
se
ni
pokazala
letos
repatica
?
Dunajčanje
se
puntajo
proti
cesarju
.
Njegov
rodni
brat
Albreht
iznova
rije
in
ruje
proti
njemu
.
Mi
se
bomo
lasali
med
sabo
,
Turki
pa
porabijo
ugodno
priliko
in
obiščejo
spet
naše
kraje
.
“
„
Bog
nas
varuj
vojske
in
vseh
hudih
časov
!
“
je
vzdihnil
duhovnik
.
„
Jaz
pa
mislim
,
da
Turka
ne
bo
tako
kmalu
k
nam
,
“
je
dejal
grof
Majnard
.
„
Bilo
bi
dvakrat
žalostno
,
ako
bi
pridivjal
letos
,
ko
kaže
letina
tako
lepo
.
“
„
Tako
dobre
letine
pa
menda
ne
bo
izlepa
več
,
kakor
pred
tridesetimi
leti
,
“
je
pripomnil
grof
Felicijan
.
„
Takrat
,
leta
1432.
sem
bil
v
Ljubljani
.
Spominjam
se
še
prav
dobro
,
da
je
bil
mernik
pšenice
po
šest
,
sedem
soldov
,
mernik
rži
pa
po
vinarju
.
Jajec
je
bilo
dvanajst
za
en
sold
.
Tovor
najboljšega
vipavskega
vina
,
kar
ga
je
mogel
nositi
konj
,
je
veljal
trideset
grošev
.
To
bi
bilo
kaj
za
vas
,
vitez
Ahac
!
“
„
Škoda
,
takrat
sem
menda
komaj
dobro
izhodil
,
“
je
žalostno
zagodel
vitez
Doljanski
.
„
Pa
reci
kdo
,
kar
hoče
:
v
starih
časih
je
bilo
vse
boljše
.
Aha
,
notranji
glas
mi
veleva
,
da
bi
še
eno
majoliko
!
Otokar
!
“
Po
pečenki
in
paštetah
so
segli
drugi
po
sadju
.
Vitez
Ahac
pa
se
je
previdno
ogibal
ovočja
,
da
si
ne
bi
pokvaril
žeje
;
pač
pa
si
je
privoščil
francoskega
sira
.
„
Kdaj
pa
so
bili
Turki
poslednjikrat
na
Kranjskem
,
gospod
grof
?
“
je
vprašal
vitez
Ahac
.
„
Videl
sem
jih
pač
v
Benetkah
,
tukaj
pa
še
ne
.
Dolgo
jih
že
ni
bilo
pri
nas
.
“
„
Dolgo
,
dolgo
,
hvala
Bogu
!
“
je
kimal
grof
Felicijan
.
„
Prvikrat
so
pridrevili
v
naše
kraje
leta
1408.
Takrat
sem
dovršil
komaj
petnajsto
leto
.
“
„
Rojeni
ste
potemtakem
1393.
leta
,
“
je
izračunil
vitez
Ahac
in
spoštljivo
pogledal
starčka
.
„
Kako
pa
je
bilo
takrat
,
ko
so
se
po
kazali
prvi
neverniki
?
“
„
O
tem
ni
mnogo
pripovedovati
,
“
je
dejal
grof
Felicijan
.
„
Takrat
niso
imeli
Turki
nobenega
vladarja
.
Po
smrti
„
Bliska
“
Bajesida
so
se
njega
starejši
sinovi
dolgo
prepirali
za
prestol
.
Begi
,
poveljniki
posameznim
četam
,
niso
imeli
v
onih
letih
razpora
in
zmešnjave
ne
dela
ne
plače
.
Zato
se
ropali
po
sosednjih
deželah
.
Ali
kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
prihrujejo
k
nam
iz
take
daljave
skozi
Bosno
,
skozi
Hrvaško
!
Bilo
je
jeseni
,
meseca
oktobra
,
na
svetega
Dionizija
dan
,
Naenkrat
so
bili
Turki
tukaj
!
Kakor
vihar
!
Kakor
vihar
!
Napadli
so
Metliko
in
Črnomelj
,
divjali
,
palili
,
plenili
po
okolici
.
Posekali
so
mnogo
ljudi
,
druge
so
ujeli
in
prodali
v
sužnost
,
menda
na
Grško
ali
v
Malo
Azijo
in
severno
Afriko
.
Ali
hudo
so
jo
izkupili
,
ko
so
pridivjali
drugič
k
nam
.
“
„
Hvala
Bogu
!
“
je
vzkliknil
vitez
Ahac
.
„
Temu
bo
zdaj
že
več
nego
trideset
let
,
“
je
nadaljeval
stari
grof
.
„
Nad
osemtisoč
teh
divjakov
je
prihrulo
skozi
Hrvaško
.
Prebrodili
so
Kolpo
.
Kakor
napade
tolpa
krvoločnih
volkov
prestrašeno
čedo
ovac
,
tako
so
navalili
kroti
jezdeci
nemudoma
na
zbegane
Metličane
.
V
hiše
,
v
strehe
so
streljali
goreče
puščice
,
ovite
z
žveplenimi
nitmi
in
ozlicami
.
Leseno
,
slabo
utrjeno
mestece
je
kmalu
gorelo
na
vseh
koncih
in
krajih
.
Nepripravljeni
meščanje
se
niso
mogli
dolgo
braniti
.
Že
so
bili
Turki
v
mestu
.
Plenili
so
in
ropali
,
poklali
Metličane
in
kmete
iz
okolice
,
moške
in
ženske
,
staro
in
mlado
,
vse
,
vse
.
Daleč
naokoli
so
slišali
skriti
deželani
jok
in
krik
obupanih
žrtev
.
Turki
so
pograbili
vse
,
kar
so
mogli
dobiti
v
naglici
,
odgnali
živino
,
kar
je
ni
zgorelo
.
Paleč
in
moreč
so
se
bližali
Novemu
mestu
.
Ulrik
Šenk
Ostroviški
,
naš
tedanji
deželni
glavar
,
je
takoj
sklical
kranjske
in
tudi
koroške
plemenitaše
.
Sklenili
smo
,
da
neutegoma
planemo
na
sovražnika
.
V
malo
dneh
smo
zbrali
štiritisoč
mož
jež
in
peš
:
koroških
kirasirjev
,
kranjskih
lahkih
konjenikov
,
lokostrelcev
in
topničarjev
.
V
treh
dneh
smo
zagledali
Turka
pred
obleganim
Novim
mestom
.
Bojeval
sem
se
proti
Benečanom
,
Ogrom
,
Husitom
,
proti
celjskim
grofom
,
toda
ne
prej
ne
slej
nisem
videl
tako
divjega
,
nečloveškega
sovražnika
kakor
ta
dan
.
Vnel
se
je
grozovit
boj
.
Jaz
sem
jahal
takoj
v
prvi
vrsti
.
Nikdar
ne
pozabim
trenutka
,
ko
je
deželni
glavar
Ostroviški
zagrabil
in
dvignil
našo
rdečo
zastavo
s
križanim
Kristusom
in
belo-modro-rdečim
kranjskim
orlom
na
drugi
strani
ter
zaklical
:
„
V
imenu
svetega
križa
—
za
mano
,
junaki
!
“
Tresla
se
je
zemlja
in
bobnela
od
konjskih
kopit
.
Kakor
besni
in
blazni
se
zakade
Turki
proti
nam
in
kriče
:
„
Udri
krsta
!
Alah
il
Alah
!
“
Na
holmu
grme
naši
topovi
.
V
Novem
mestu
zvone
vsi
zvonovi
.
Posekamo
prvo
sovražno
krdelo
.
Ali
že
trčimo
ob
drugo
,
mnogo
večjo
četo
.
V
divjem
bojnem
metežu
zagledam
pred
sabo
velikega
,
grozovito
tulečega
Turka
.
Na
njegovi
sulici
je
nabodena
krvava
glava
mladega
dekleta
z
vihrajočimi
dolgimi
lasmi
.
Dvignem
meč
.
Zdajci
se
mi
spotakne
konj
ob
turški
tarči
,
pade
na
kolena
.
Kriva
sablja
mi
zablisne
pred
očmi
.
Zaskeli
me
na
čelu
tukajle
.
Vse
se
zavrti
okoli
mene
.
Ugrezam
se
v
neizmerno
temo
...
Zavedel
sem
se
šele
po
bitki
,
v
našem
šatoru
.
Povedali
so
mi
tovariši
,
da
so
sijajno
premagali
Turke
.
Mnogo
so
pomagali
topovi
.
Naši
so
pobili
in
posekali
nad
štiritisoč
peklenskih
sovražnikov
.
Rešili
so
Novo
mesto
,
vse
ujete
rojake
,
ves
plen
,
iznova
so
zvonili
novomeški
zvonovi
-
jaz
pa
sem
se
jokal
od
samega
veselja
,
ako
tudi
me
je
zelo
pekla
moja
huda
rana
.
“
Staremu
grofu
so
žarele
oči
;
razigrala
se
mu
je
duša
ob
takih
spominih
.
Poslušalci
so
molčali
.
Spodaj
na
dvorišču
je
kričal
pav
.
„
Kaznovali
ste
jih
prav
občutno
,
da
mirujejo
že
tako
dolgo
!
“
je
povzel
vitez
Ahac
.
„
Bog
daj
,
da
jih
ne
bi
bilo
nikdar
več
v
naše
kraje
!
“
je
dejal
duhovnik
tiho
.
„
To
bi
bila
strašna
pokora
,
za
naše
grehe
.
“
„
Mamica
,
bojim
se
!
“
je
zašepetala
komtesa
Alijana
in
se
plaho
pritisnila
h
grofinji
.
Otroku
je
šlo
na
jok
.
„
Le
pomiri
se
,
Alijanica
!
“
ji
je
prigovarjala
mlada
mati
.
„
Nič
se
ne
boj
,
saj
si
pri
meni
!
“
„
Ponoči
...
Turki
!
“
je
zaihtela
hčerka
in
spustila
punčko
na
tla
.
Jok
ji
je
zapiral
glas
.
„
Saj
jih
ne
bo
,
“
jo
je
tolažila
grofinja
in
jo
božala
po
obledelih
licih
.
„
Čakaj
,
zapojem
ti
pesem
o
golobici
.
Udalrik
,
harfo
!
“
Zaspanega
tovariša
pa
je
prehitel
paže
Otokar
.
Pobral
je
Alijani
punčko
in
že
je
smuknil
iz
obednice
.
Debeli
Udalrik
je
le
nerodno
stopal
za
njim
in
mu
delal
napotje
v
drugi
sobi
,
dokler
ga
ni
podregal
in
odrinil
Otokar
z
lepo
izrezljano
labodjo
glavo
na
prednjem
koncu
glasbila
.
Grofinja
je
odmaknila
svoj
stol
od
mize
,
vzela
harfo
iz
rok
uslužnega
Otokarja
in
jela
rahlo
prebirati
strune
.
Blažilno
,
pomirjevalno
so
pluli
sanjavi
zamolkli
zvoki
po
dvorani
.
Igralka
je
dvignila
glavo
nekoliko
više
in
zapela
preprosto
narodno
pesem
:
Pridi
,
golobica
zala
!
Dete
mi
boš
varovala
,
dete
zlato
,
dete
malo
,
da
bo
mirno
,
sladko
spalo
.
Priletela
ptica
zala
,
moje
dete
je
zibala
.
Dete
zlato
,
dete
malo
sanje
rajske
je
sanjalo
.
Izborno
se
je
ujemal
zvonki
jasni
glas
pevke
s
tožno
zamolklimi
akordi
.
Grofinja
Mila
je
bila
kakor
izpremenjena
v
drugo
,
višje
bitje
.
Iz
njenih
krasnih
modrih
oči
je
sijala
vsa
milina
materine
ljubezni
.
Blažen
,
komaj
viden
nasmeh
je
ozarjal
njen
obraz
s
čudovito
lepoto
.
Skoraj
začudeno
jo
je
gledala
Alijana
,
nepremično
,
ne
da
bi
trenila
z
očmi
.
Tudi
vsi
drugi
so
nemo
motrili
pevko
in
molčali
še
potem
,
ko
je
umolknila
ona
in
zamirajoči
akordi
milotožnih
strun
.
Mala
komtesa
pa
je
naslonila
glavico
na
materino
roko
in
vzkliknila
iskreno
:
„
Ah
,
mamica
,
da
bi
te
mogla
zmeraj
,
zmeraj
tako
poslušati
!
“
Grofinja
se
je
sklonila
k
hčerki
in
jo
poljubila
na
nežna
usta
.
Vsi
so
pohvalili
zdaj
njeno
petje
,
celo
brat
Ahac
.
Nato
je
vstal
duhovnik
in
odmolil
.
Alijana
je
poljubila
očetu
in
staremu
očetu
roko
.
Grof
Felicijan
se
je
vzdignil
in
za
njim
so
odšli
tudi
vsi
drugi
iz
obednice
.
Počasi
jo
je
mahal
vitez
Ahac
v
drugo
nadstropje
.
Votlo
so
odmevali
njegovi
težki
koraki
na
kamenitih
ploščah
po
dolgem
obokanem
hodniku
in
po
stopnicah
.
Konec
mostovža
je
odprl
zadnja
vrata
,
stopil
v
svojo
spalnico
in
zagnal
baret
na
klop
.
Ondukaj
je
bilo
vse
navlečeno
.
Vitez
Doljanski
si
ni
rad
dal
pospravljati
.
Na
hrastovi
mizi
so
ležale
bukve
z
okovanimi
ogali
in
zapenci
,
pisalno
orodje
,
čelada
s
čapljino
perjanico
,
zodiak
,
podobe
ozvezdja
,
pisan
horoskop
s
skrivnostnimi
čačkami
in
druga
astrološka
navlaka
.
V
kotu
ob
omari
je
stala
na
šestih
nogah
ogromna
,
jako
visoko
postlana
postelja
z
nebom
in
zagrinjali
med
lesenimi
stebri
.
Ob
zidu
sta
visela
na
debelih
železnih
kljukah
vitezov
meč
s
prestrežnim
klinom
in
njegov
ščit
z
zlatokljunim
krokarjem
,
ki
je
držal
sabljo
v
krempljih
,
nad
klopjo
pa
lovski
rog
,
debela
sokolarska
rokavica
in
posebno
široka
čutara
.
Na
edinem
stolu
pri
postelji
je
stal
bronast
svečnik
v
obliki
pokončnega
leva
z
odprtim
žrelom
,
na
pruki
pa
kositrna
skleda
in
velik
vrč
vode
,
toda
le
za
umivanje
.
Iz
spalnice
je
šel
vitez
Ahac
v
sosednjo
okroglo
sobo
ogalnega
stolpa
,
v
svojo
delavnico
.
Tudi
tukaj
je
bilo
vse
narobe
.
Ob
prašni
peči
je
ležalo
oglje
,
žveplo
,
kovinasti
kosi
,
meh
,
klešče
,
cinaste
žlice
,
ponve
,
tehtnica
,
talilniki
in
druga
alhimistična
šara
.
Kraj
peči
je
počival
samostrel
na
raztrganih
mrežah
za
ptičji
lov
,
tul
s
puščicami
,
boben
in
nerodna
zarjavela
puška
z
viličicami
na
kljuki
.
Vitez
Ahac
je
stopil
k
lesenemu
zaboju
pod
oknom
,
odmaknil
preluknjani
pokrov
in
izvlekel
mladega
poljskega
zajca
za
ušesa
iz
njegove
ječe
.
„
Kako
pa
že
kaj
,
Hanibal
?
“
je
prijazno
nagovoril
dolgouhca
.
„
Dolgčas
ti
je
samemu
,
kajpada
?
Zato
se
hočeva
zdaj
malo
pozabavati
!
Prišla
je
ura
tvojega
vsakdanjega
pouka
.
Le
priden
bodi
in
ubogaj
me
,
prijatelj
,
pa
te
bodo
letali
gledat
radovedneži
vesoljnega
sveta
!
“
Nesel
je
zajca
k
bobnu
in
pobobnal
z
njegovima
sprednjima
nogama
.
„
Tako
.
No
,
zdaj
pa
sam
!
Lepo
bobnaj
,
Hanibal
,
da
te
bo
vesel
tvoj
dobri
učitelj
!
“
Ali
Hanibal
je
zamahnil
z
nogama
le
po
zraku
.
„
No
,
prijatelj
?
Kaj
me
gledaš
tako
debelo
in
neumno
,
ko
si
vendar
pameten
in
nadarjen
zajec
!
Mene
že
ne
boš
goljufal
,
ti
hinavec
potuhnjeni
!
Bobnaj
!
Ali
se
res
že
tri
tedne
zastonj
mučim
s
tabo
,
da
mi
ne
bi
ostal
tako
preprost
divjak
,
kakor
so
tvoji
tovariši
?
Se
ti
ne
ljubi
!
Lenoba
!
Grdoba
!
Katilina
!
Kar
čisto
nobene
gorečnosti
,
nobene
častilakomnosti
ne
kaže
ta
svojeglavec
nemarni
!
Plenus
venter
non
studet
libenter
—
sit
trebuh
rad
pase
lenobo
,
pravi
že
Ciceron
,
če
ne
pa
kdo
drug
.
Le
čakaj
,
Hanibal
!
Za
pokoro
ne
dobiš
danes
nobene
deteljice
,
nobenega
peteršiljčka
.
Kar
sram
te
bodi
,
bestia
infernalis
,
zverina
peklenska
!
Alo
,
nazaj
v
karcer
!
“
Spustil
je
zajca
v
zaboj
;
sedaj
je
slišal
korake
na
mostovžu
.
Prišel
je
grof
Majnard
Blagaj
.
Vitez
mu
je
ponudil
edini
stol
in
prestavil
svečnik
na
mizo
.
„
Hvala
,
ljubi
Ahac
,
ne
bom
sedel
,
saj
opravim
vkratkem
.
Prihajam
zaradi
vabil
.
Naveličal
sem
se
že
pisati
.
Prosim
te
zatorej
,
bodi
tako
prijazen
in
povabi
še
barona
Gradnikarja
,
Gregorijanca
in
Jankoviča
pa
viteza
Anžeta
Mačerola
,
Otona
in
Andreja
Semeniča
in
Kozjakove
.
Piši
jim
kratko
,
da
bomo
devetega
,
junija
vezovali
mojega
očeta
.
Tudi
lovili
bomo
,
in
to
s
sokoli
.
Podpiši
kar
mene
!
Stoj
,
pozabil
sem
ti
imenovati
viteza
Frauensteinerja
,
našega
najbližjega
soseda
.
Povabi
tudi
njega
in
sestro
.
Vsega
skupaj
bo
treba
zdaj
še
sedem
pisem
.
“
„
Erazma
Frauensteinerja
?
“
se
je
začudil
vitez
Ahac
.
„
Zakaj
ne
?
“
je
vprašal
grof
mirno
.
„
Ne
vem
—
v
njegovem
obrazu
je
nekaj
,
kar
mi
ne
ugaja
.
Pa
rdeče
lase
ima
in
rdečo
brado
.
“
„
Zastran
tega
utegne
biti
vseeno
poštenjak
.
“
„
Ali
njegov
obraz
!
In
njegov
glas
!
Vitez
Erazem
Frauensteiner
je
hud
hinavec
.
Verjemi
mi
,
dobro
polovico
tvojih
jelenov
pohrusta
on
!
Ali
ga
nismo
zalotili
lansko
jesen
kar
dvakrat
zaporedoma
?
“
„
Bilo
je
ob
meji
,
ljubi
Ahac
.
“
„
Pravijo
,
da
hodi
s
svojimi
hlapci
na
Hrvaško
prežat
v
zasedo
in
da
je
oropal
in
pokopal
že
marsikaterega
potujočega
trgovca
v
hrvaških
šumah
ali
v
Kolpi
.
Njegov
brat
na
Gorenjskem
je
pač
poštenjak
,
naš
vitez
Erazem
Frauensteiner
pa
je
Satanas
generis
masculini
.
Prav
tak
je
,
kakor
hudič
,
ki
ga
je
naslikal
moj
prijatelj
Andrea
Mantegna
,
slavni
slikar
v
Benetkah
.
“
„
Morda
te
je
žalil
,
da
govoriš
tako
zoper
njega
?
“
je
vprašal
grof
Majnard
jako
resno
.
„
Ne
,
mene
ni
žalil
nikdar
,
“
je
zagotovil
vitez
Ahac
in
pokašljal
nekoliko
v
zadregi
.
„
Oprosti
,
ljubi
svak
,
moram
ti
povedati
,
kar
mi
je
na
jeziku
.
In
—
Erazmova
sestra
Salda
,
ona
je
šele
prava
ptica
!
Satanas
generis
feminini
!
Slišal
sem
,
da
zna
kuhati
posebno
tečen
—
strup
!
“
„
Mačkam
,
“
se
je
nasmehnil
grof
debelemu
vitezu
.
„
Morebiti
tudi
mačkam
,
lisicam
,
volkovom
.
Nevarna
ali
vsaj
sumna
kuharica
je
na
vsak
način
.
“
„
Le
kar
povabi
obadva
!
“
se
je
iznova
nasmehljal
grof
Majnard
in
odločno
zamahnil
z
roko
.
„
človek
ne
sme
verjeti
vsem
govoricam
,
ki
jih
trosijo
zlobni
opravljivci
o
svojih
nasprotnikih
.
Kolikokrat
si
bil
že
sam
na
Frauensteinerjevem
gradu
,
pa
se
ti
ni
zgodilo
nič
hudega
!
“
Grof
Majnard
je
še
enkrat
narekoval
svaku
imena
povabljencev
in
odšel
.
Vitez
Ahac
je
sedel
za
mizo
,
vzdignil
pokrov
velikega
roženega
črnilnika
,
zamišljeno
pomočil
gosje
pero
in
jel
pisati
:
Dragi
prijatelj
!
Prosim
Te
,
počasti
me
devetega
tega
meseca
gotovo
s
Svojim
obiskom
.
Sokolarili
bomo
in
obhajali
god
mojega
očeta
Felicijana
.
Tukaj
smo
,
hvala
Bogu
,
vsi
zdravi
,
posebno
pa
moj
preljubi
svak
,
vitez
Ahac
,
ki
je
zmerom
židane
volje
.
Drobil
Vam
bo
take
,
da
Vam
popokajo
oklepi
in
pasi
!
Z
veselim
pozdravom
Tvoj
prijatelj
Majnard
grof
Ursini
Blagaj
.
Troje
podobnih
pisem
je
spisal
vitez
Ahac
,
potem
je
odložil
pero
.
„
Tri
bom
pa
jutri
in
naslove
tudi
,
“
je
premišljal
.
„
Saj
se
ne
mudi
tako
.
Soseda
Frauensteinerja
pojdem
pa
sam
vabit
.
Dedec
ima
včasi
prav
pitnega
vipavca
v
svoji
kleti
!
Morebiti
ga
opravljajo
res
le
po
nedolžnem
—
toda
meni
se
nikakor
ne
zdi
vreden
prijetne
časti
,
da
bi
pil
našo
malvazijo
...
Zdaj
pa
—
zdaj
začnimo
pisati
kroniko
!
Vitez
Ahac
,
prišel
je
veliki
trenutek
!
Treba
bo
novega
peresa
.
Muza
,
pomagaj
!
“
Urezal
in
preklal
si
je
z
nožem
drugo
pero
,
se
naslonil
na
stolu
in
trpeče
pogledal
proti
stropu
,
koder
je
pajek
vrebal
na
muhe
.
Vneti
kronist
si
je
gladil
nagubano
čelo
in
preudarjal
v
potu
svojega
napetega
,
širokega
obraza
,
kako
bi
začel
.
Kako
bi
začel
!
Po
kratkem
,
toda
sila
mučnem
trpljenju
je
nastavil
pero
,
naredil
nekaj
umetnih
zavojkov
in
zank
ter
moško
zapisal
:
In
nomine
Domini
.
Amen
.
„
Kar
nič
se
mi
ne
ljubi
!
“
se
je
jezil
sam
nase
.
„
Prevroče
je
.
In
pero
je
slabo
urezano
.
Pa
kaj
!
Zdaj
mi
ne
more
očitati
nihče
več
,
da
nisem
začel
pisati
oljubljene
kronike
.
Toliko
zadostuj
za
danes
!
Ne
smem
se
preveč
zaleteti
takoj
početkoma
,
da
ne
omagam
prekmalu
!
“
Po
hodniku
so
se
bližali
lahni
koraki
.
„
Ojej
,
Mila
prihaja
!
“
si
je
dejal
in
ni
nič
kaj
veselo
pogledal
proti
vratom
.
„
Karala
me
bo
.
Da
le
ne
bi
besedičila
predolgo
.
Pa
meten
kristjan
ljubi
kratko
pridigo
pa
dolgo
klobaso
.
“
Vstopila
je
sestra
Mila
in
tiho
sedla
na
klop
.
„
Kako
imetno
se
mi
godi
!
“
je
vzkliknil
vitez
Ahac
,
odložil
pero
in
se
obrnil
na
stolu
k
njej
.
„
Obiskujejo
me
sami
grofi
in
grofinje
.
S
čim
pa
ti
more
ustreči
tvoj
vdani
brat
,
ljuba
sestra
?
“
„
Moram
ti
reči
,
da
s
tvojim
poučevanjem
nisem
posebno
zadovoljna
,
“
je
začela
nejevoljno
.
„
Kako
si
naučil
Alijano
šteti
!
Ta
način
je
neprimeren
in
neroden
—
da
ne
rečem
kaj
drugega
.
“
„
Tako-o-o
?
“
se
je
začudil
vitez
Ahac
in
si
gladil
oba
repka
svoje
brade
.
„
To
je
moja
metoda
!
Čisto
nova
metoda
,
ljuba
moja
!
“
„
Ostani
rajši
pri
stari
!
“
je
velela
grofinja
pikro
.
„
Oprosti
!
Ako
bom
slišala
še
kaj
enakega
,
izberem
Alijani
drugega
učitelja
!
“
„
Kaj
,
kaj
,
kaj
?
“
je
strmel
vitez
Ahac
in
se
nemirno
premikal
na
stokajočem
stolu
.
„
Ali
ti
nisem
nemara
dosti
izobražen
,
jaz
,
ki
sem
poučen
in
physicis
et
mathematicis
,
jaz
,
alhimist
in
astrolog
,
ki
poznam
vse
zvezde
in
njih
vpliv
na
človeka
in
še
marsikaj
drugega
!
Pomisli
vendar
,
prijateljica
,
koliko
sem
študiral
!
V
šenklavški
šoli
ljubljanski
sem
odlično
dovršil
trivium
:
gramatiko
,
retoriko
in
dialektiko
—
pa
tudi
quadrivium
:
glasbo
,
aritmetiko
,
geometrijo
in
astronomijo
.
Na
dunajskem
vseučilišču
sem
poslušal
mimo
drugih
doktorja
in
profesorja
kanonskega
prava
,
gospoda
Bernarda
iz
mesta
Kranja
,
magistra
Andreja
iz
Ljubljane
in
še
dva
magistra
iz
Kranja
,
gospoda
Konrada
in
Gregorija
.
Kaj
?
V
Italiji
pa
sem
poslušal
učenjake
Poggija
,
Donata
,
Acciajuola
in
peripatetika
Argiropula
,
na
padovanski
univerzi
pa
zlasti
slavnega
pravoslovca
Frančeska
Aretina
.
A
?
Kaj
?
Izpita
res
nisem
naredil
nobenega
.
Tega
mi
ni
bilo
treba
,
ker
sem
naposled
vedel
in
znal
več
nego
vsi
magistri
,
doktorji
in
profesorji
skupaj
.
Pomisli
tudi
,
draga
prijateljica
in
sestra
,
kaj
bo
potem
,
ko
se
mi
posreči
,
da
najdem
magisterium
in
začnem
delati
ž
njim
zlato
!
Potlej
ne
bom
štel
cekinov
,
ampak
meril
jih
bom
z
merniki
in
vagani
!
Kaj
praviš
?
“
„
Pravim
,
da
se
mi
zdiš
zdaj
hudo
podoben
bahatemu
baronu
v
pravljici
,
ki
si
jo
pripovedoval
dopoldne
,
“
mu
je
odgovorila
jedko
.
„
Zdaj
so
začele
celo
ženske
duhovititi
!
“
je
godrnjal
vitez
Ahac
.
„
Zdaj
bo
pa
kmalu
konec
sveta
—
finis
finalis
!
“
„
Opozoriti
te
moram
še
na
nekaj
drugega
!
“
je
nadaljevala
grofinja
malo
tiše
.
„
Prosim
te
,
nehaj
toliko
piti
!
Lepo
te
prosim
,
Ahac
,
poboljšaj
se
!
“
„
Zdaj
še
ne
,
ljuba
sestra
!
Zdaj
je
prevroče
.
“
„
Pusti
šalo
!
“
je
dejala
žalostno
.
„
Saj
si
moraš
vendar
misliti
,
kako
hudo
mi
je
zaradi
moža
.
Vedno
se
bojim
,
da
mi
bo
očital
,
kakšen
lahkoživček
je
moj
brat
“
.
„
Oho
!
“
je
ugovarjal
vitez
Ahac
pogumno
.
„
Grof
Majnard
se
tudi
preveč
ne
brani
kapljice
božje
.
Seveda
je
treba
nepristransko
pripomniti
,
da
njegova
žejica
pač
ni
vredna
resne
primere
z
mojo
žejo
,
ki
je
neminljiva
—
aere
perennius
!
“
„
Ah
,
da
si
tak
!
“
je
vzkliknila
jezno
.
„
Saj
ti
iz
vsega
srca
privoščim
vina
,
kolikor
ti
ga
je
res
treba
.
Ali
ti
piješ
preko
mere
!
“
„
Vidiš
,
ti
ne
razumeš
tega
!
“
se
je
zagovarjal
brat
.
„
Zato
ti
ne
smem
zameriti
neprijaznih
očitkov
.
Vino
je
zdravilo
duši
in
telesu
,
V
vinu
pozabiš
vse
gorje
tega
sveta
.
Poštena
mera
malvazije
ali
pa
tudi
ciprca
je
najslajša
tolažba
nesrečnega
srca
.
Po
žlahtni
kaplji
je
sirota-človek
vesel
,
hraber
,
duhovit
.
Čuj
,
Mila
!
Ako
bi
imel
hčerko
,
bi
jo
imenoval
Majoliko
.
Majolika
plemenita
Doljanska
—
ali
ni
to
ime
krasno
in
blagoglasno
?
Doni
tako
mehko
,
tako
prijetno
,
kakor
bi
te
božal
baršun
po
ušesih
.
Oj
—
Fiametta
!
Fiametta
!
Moja
prva
,
moja
edina
ljubezen
!
Ti
najlepša
vseh
lepih
Benečank
!
Tako
vroče
ni
ljubil
ne
Dante
svoje
Beatrice
,
ne
Petrarka
svoje
Lavre
,
kakor
je
ljubil
Achatius
eques
de
Carniola
svojo
čarobno
Fiametto
.
Kako
srečen
sem
bil
,
ko
sem
poljubljal
tebe
,
svojega
angela
!
Kakšen
junak
sem
bil
tedaj
!
Kako
je
bilo
takrat
vse
drugače
,
vse
lepše
na
svetu
!
Poezija
mladosti
,
prva
ljubezen
!
Kako
naglo
si
minila
...
kako
naglo
!
Izginila
si
...
brez
sledu
kakor
zarja
na
jutranjih
oblakih
.
“
Umolknil
je
in
nagnil
glavo
.
Sočutno
ga
je
gledala
grofinja
.
Jel
se
ji
je
smiliti
in
jako
ji
je
bilo
žal
,
da
je
bila
prej
nekoliko
osorna
.
„
Fuit
Ilium
,
fuimus
Troes
—
to
se
pravi
po
naše
:
svoje
dni
smo
bili
ptiči
,
zdaj
pa
je
vse
naše
glorije
konec
!
“
je
nadaljeval
vitez
Ahac
in
zopet
dvignil
glavo
.
„
Oj
,
nepozabna
ljubica
moja
!
Kolikokrat
sem
splezal
po
pleteni
lestvici
k
njej
na
balkon
.
Najine
poljube
in
objeme
so
videle
samo
nebeške
zvezdice
in
mila
luna
,
nekoč
pa
žalibog
tudi
Fiamettin
oče
Carlo
Santarosa
,
bogat
patricij
in
senator
republike
svetega
Marka
.
Ta
gospod
me
ni
mogel
živega
videti
,
ker
sem
bil
ultramontanus
,
tujec
.
Smatral
je
vsakega
prekogorca
za
bedaka
,
celo
mene
.
Tem
rajši
pa
me
je
imela
moja
zlata
Fiametta
!
Odurni
dedec
mi
je
prepovedal
plezati
na
balkon
.
Poslej
sem
popeval
v
gondoli
pod
oknom
svoje
ljubice
vsako
noč
,
ako
je
bilo
le
količkaj
lepo
vreme
.
Stari
Carlo
pa
se
je
jezil
,
da
ne
more
spati
.
Čudak
ni
ljubil
ganljivega
petja
.
Večkrat
je
metal
name
fige
in
pomaranče
,
ki
niso
bile
čisto
sveže
.
Lepega
večera
sem
le
spet
splezal
proti
balkonu
