,da
je
dvakrat
zazeval
.
„
Slabo
je
dendenes
za
nas
!
Ko
bi
sina
imel
,
medicinar
bi
nikdar
ne
bil
,
“
dejal
je
sam
za-se
.
„
Dve
nedelji
za
vrstjo
je
bilo
uže
“
žegnanje
,
na
Polici
in
v
Krtovljah
,
pa
nikder
se
nijso
stepli
,
da
bi
bili
par
buč
razbili
si
.
Slabo
,
slabo
!
In
nobene
epidemije
nij
več
,
koz
ne
,
difteritis
ne
,
težkega
poroda
ne
,
škoda
,
prokleta
škoda
!
In
sedaj
še
živinsko
kugo
stražijo
,
da
mi
le
ne
bode
moč
,
ni
belega
kebra
zaslužiti
.
Da
bi
jih
zgaga
!
“
Tako
je
sodil
doktor
Rakec
ter
stopil
k
omari
,
kder
je
bila
njegova
apoteka
,
vzel
zeleno
steklenico
in
pil
glažek
,
—
najbrž
kakega
likerja
.
In
bog
ve
kam
bi
bil
še
zabredel
se
svojo
krvoželjno
fantazijo
,
ko
bi
ga
ne
bil
zdramil
glas
konjskih
kopit
pred
hišo
.
„
A-á
!
kaj
pa
ta
hoče
?
“
zamrmra
vesel
,
stopivši
k
oknu
.
„
Zaslužiti
pa
težko
da
bode
kaj
pri
njem
!
“
Prišlec
,
do
katerega
je
imel
doktor
Rakec
tako
malo
zaupanja
,
bil
je
privezal
konja
k
bližnjemu
drevesu
,
in
je
po
zadnjih
besedah
doktorjevih
vstopil
.
Bil
je
baron
Gernau
.
„
Kaj
pa
vi
?
K
meni
pridete
?
Ali
hočete
,
da
bi
uže
sedaj
kvartat
šel
?
Ne
bo
nič
.
Zadnjič
ste
me
preveč
obrali
!
“
S
temi
besedami
pozdravi
Rakec
pohodnika
.
„
Ne
bojte
se
,
doktor
,
“
smeje
se
oni
,
„
nič
hudega
se
vam
ne
bode
zgodilo
.
Dovolite
,
da
sedem
.
“
In
primeknivši
stol
k
mizi
,
nadaljuje
baron
:
„
Tako
,
sedaj
zapaliva
smodke
,
tu
so
,
in
potem
vam
razodenem
namen
svojega
pohoda
.
“
Rakec
je
sedel
počasi
na
drug
konec
mize
,
v
velikem
neredu
obložene
s
starimi
,
teško-da
mnogo
čitanimi
knjigami
,
novih
nij
kupoval
doktor
,
nóžiči
in
kleščami
,
katerih
namen
je
bil
očividen
,
kajti
zraven
njih
,
mej
žreblji
in
drugo
drobnjavo
je
ležalo
še
par
zob
,
katere
je
bil
Rakec
do
polu
dne
bolniku
izdrl
,
pa
pozabil
jih
odstraniti
,
ali
pa
nalašč
tam
pustil
,
da
bi
pokazal
vsakemu
novoprišlemu
pacijentu
,
kako
ima
vsakovrstno
prakso
.
„
Ali
jih
bodete
hranili
za
muzej
,
“
—
vpraša
Gernau
.
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
meni
doktor
,
in
si
veselo
prižiga
fino
cigaro
,
kajti
tacega
kadila
v
Radovlji
niti
za
denar
nij
bilo
dobiti
.
Baron
se
nasloni
počasi
nazaj
na
stolu
,
Rakec
pak
radovedno
pričakuje
,
kaj
zdaj
pride
.
„
Vi
ste
bili
na
univerzi
,
doktor
,
“
—
vpraša
Gernau
.
„
Bil
,
bil
!
“
„
Povedite
mi
,
ali
ste
bili
tam
kedaj
pri
dvoboji
?
“
„
Dvoboji
?
Ha
,
ha
.
Ne
bodi
,
ne
bodi
!
Tega
pa
ne
,
tako
neumen
pa
nijsem
bil
nikdar
!
“
„
Umen
ali
neumen
,
“
meni
Gernau
,
„
to
me
ne
briga
,
to
svobodno
opustiva
!
A
videli
ste
vendar
enkrat
takov
dvoboj
mej
študenti
?
“
„
Ha
,
ha
,
videl
,
videl
!
Jednemu
Nemcu
je
nos
odletel
,
ha
,
ha
,
ha
,
potem
smo
ga
pa
šivali
,
iz
kože
nov
nos
naredili
,
ha
,
ha
,
ha
!
“
Doktor
Rakec
je
vesel
postajal
,
smejal
se
je
pri
vsakej
besedi
,
iz
razloga
ali
brez
uzroka
.
„
Pa
kaj
vraga
me
povprašujete
po
teh
dogodjajih
?
Ne
bodi
,
ne
bodi
!
“
reče
po
kratkem
molku
.
„
Ker
bi
vas
za
tak
slučaj
potreboval
,
“
pravi
baron
lakonično
in
pogleda
zdravnika
.
„
Ka-aj
?
Mene
?
Za
dvoboj
?
Ne
bodi
,
ne
bodi
,
“
zavleče
z
nekakim
dolgim
obrazom
.
„
Da
—
za
dvoboj
!
“
„
Ha
ha
!
Pamet
,
pamet
,
ljubček
moj
!
“
meni
Rakec
,
„
to
so
čudne
reči
!
“
„
Pustiva
to
,
doktor
,
“
reče
Gernau
resno
,
„
stvar
se
stori
tudi
brez
vas
!
Pa
saj
veste
,
da
je
prav
,
ako
tudi
pridete
,
in
samo
z
besedo
vam
ne
bodemo
hvaležnosti
izkazovali
.
“
Rakec
preudarja
.
Zadnje
besede
oficirjeve
so
se
mu
dozdevale
najbolj
pomenljive
;
črez
nekoliko
časa
je
dejal
:
„
Nu
,
naj
bo
,
vam
na
ljubo
!
Po
volji
mi
pa
nij
nič
kaj
?
Dvoboj
,
ha
ha
!
Še
tega
nijsem
nikdar
umel
,
kako
se
more
človek
za
kako
idejo
ubiti
,
obesiti
,
ali
ustreliti
dati
.
Pa
dvoboj
!
“
Zgovorila
sta
se
potem
bolj
natanko
.
Ko
je
črez
pol
ure
Gernau
odšel
,
stal
je
naš
doktor
še
dolgo
s
povešeno
glavo
sredi
sobe
,
roki
v
žepih
tiščal
in
sam
soboj
besedoval
.
Zvečer
je
bil
pri
Zabrdniku
jako
slabe
volje
,
ter
je
kmalu
odšel
in
še
nekoliko
vina
pustil
v
jedinem
poliči
,
katerega
je
bil
naročil
.
Kaj
tacega
sam
Zabrdnik
nij
pomnil
.
Sodil
je
,
da
utegne
zdravnik
hudo
bolan
biti
,
ko
mu
uže
vino
ne
diši
.
Krasno
jutro
je
bilo
za
tem
pomenljivim
dnevom
vstalo
.
Žerinjski
vrabci
so
kričali
po
svojej
starej
,
nespodobnej
navadi
,
ko
so
se
preletavali
s
podstrešja
na
kostanje
in
lipe
,
tako
da
je
mala
baronica
Ana
,
ki
je
bila
denes
prva
pred
gradom
,
obstala
in
gledala
nekoliko
časa
z
zanimanjem
nemirno
tičjo
družbo
.
Imela
je
knjigo
soboj
,
in
kakor
je
bilo
videti
,
namenila
se
je
na
mal
sprehod
.
Zavila
je
okolo
grada
in
šla
mimo
vrta
navzdol
na
ono
stran
proti
gozdu
,
kder
je
nekedaj
srečal
Gernau
prvikrat
grofico
Veroniko
.
Po
jablanih
,
ki
so
rasle
semtertam
po
desnej
in
levej
ob
holmu
,
rumenilo
je
solnce
zoreče
sadje
;
jesen
se
je
bližala
,
in
ptičkov
je
bilo
malo
čuti
;
le
predrzne
šoje
so
kričale
,
skakaje
od
veje
do
veje
,
in
tropa
strnadov
je
posedala
z
drevesa
na
drevo
.
Baronica
je
odprla
knjigo
in
beroč
je
stopala
počasi
naprej
po
stezi
.
Do
gozda
prišedši
zavila
je
na
levo
v
hladno
,
zatišno
dobravo
,
ki
se
je
raztezala
tamo
ob
potočku
,
tja
na
Razborsko
stran
.
Četrt
ure
hoda
navzgor
po
dolini
,
stal
je
na
malem
ovinku
,
katerega
je
storil
potok
okolo
izbuklega
brega
,
star
podrt
mlin
,
Žerinjska
pristava
.
Strehe
nij
bilo
več
na
okrašenem
zidovji
,
in
kder
sta
se
sukali
nekedaj
dve
kolesi
,
kakor
sta
pričala
predora
v
steni
,
molelo
je
le
nekoliko
trohlih
hrastovih
kolov
k
višku
.
Okolo
pa
je
raslo
sivkasto
vrbičevje
in
dve
stari
trepetliki
ste
viseli
tik
podrtije
črez
potok
.
Tiho
in
samotno
je
bilo
tu
,
kder
se
je
raztezalo
po
obeh
robih
ozkega
,
podolgastega
travnika
gosto
borovje
,
ki
je
preprezalo
na
desno
in
levo
kipeče
holme
,
in
daleč
na
okrog
nij
bilo
človeškega
stanovališča
.
Baronica
je
prihajala
večkrat
sem
,
in
v
senci
pod
trepetlikama
,
kder
je
stala
mala
klopica
,
delo
starega
Tineta
,
počivalo
se
je
tako
prijetno
.
Tudi
denes
je
sedla
tamkaj
.
Brati
je
hotela
,
pa
zdaj
jej
menda
nij
bilo
moč
,
nekova
čudna
slutnja
jo
je
težila
,
in
položila
je
deklica
knjigo
z
rok
,
ter
naslonivši
se
na
deblo
stare
vrbe
,
zrla
je
,
kakor
brez
mislij
v
zeleno
vodo
,
ki
se
je
pod
njo
pomikala
počasi
naprej
.
Bleda
je
bila
ta
hip
,
in
mala
bolestna
poteza
okolo
ustnic
kazala
je
dovolj
,
da
bridke
urice
zadnjih
dnij
nijso
minole
brez
sledu
.
Pri
tem
pak
je
sijala
iz
njenih
jarkih
,
temno
obsenčenih
očij
neka
mirna
resignacija
,
ki
jim
je
podajala
nenavadno
čarobnost
.
A
vendar
nij
bila
z
namenom
prišla
,
tu
kar
tako
sedet
,
nego
citati
je
hotela
v
lepej
naravi
.
Imela
je
soboj
pesni
onega
velicega
Nemca
,
o
katerem
pravijo
,
da
je
bil
najsrečnejši
mej
poeti
.
Z
obema
ročicama
je
knjigo
vzela
in
stisneno
njen
rob
ob
smehljajoča
nsta
dela
,
oči
so
se
v
zelenjavo
uprle
,
po
mladej
glavici
pak
se
je
zaplela
ta-le
stava
:
„
Čakaj
,
odprem
naglo
.
Ako
bode
na
tistej
strani
,
katera
se
mi
bode
sama
odprla
,
kakova
pesen
nanj
,
—
nanj
,
—
potlej
bode
,
—
če
ne
,
pa
ne
!
“
Ali
kakor
da
bi
se
bala
,
ne
more
odpreti
.
Nazadnje
pak
naglo
odgane
in
čita
:
„
Ich
mag
vom
heut
’
gen
Tag
dir
nichts
vertrauen
,
Wie
sich
im
Sinnen
,
Wünschen
,
Wähnen
,
Wollen
,
Mein
treues
Herz
zu
dir
hinüber
wendet
:
So
stand
ich
einst
vor
dir
,
dich
anauschauen
,
Und
sagte
nichts
.
Was
hätt
’
ich
sagen
sollen
?
“
Brzo
odloži
zopet
knjigo
in
zarudi
sama
pred
soboj
.
Kako
je
vendar
to
neizrečeno
čudno
,
da
so
vse
te
besede
prav
iz
njenega
srca
prepisane
,
in
še
toliko
družin
v
pesniku
,
skoro
kder
koli
se
odpre
?
Za
veselje
in
žalost
,
za
naš
najskrivnejši
čut
ima
poet
besedo
,
in
kako
lepo
!
Kedo
mu
je
pač
to
vse
povedal
?
Ona
nij
govorila
še
z
nikomer
na
svetu
o
vsem
,
kar
je
bilo
zdaj
v
njenem
srcu
,
z
nikomer
,
s
kom
bi
pač
?
Nihče
v
njenej
okolici
bi
je
ne
razumel
,
kedó
bi
se
še
morda
smijal
,
jedina
teta
ve
nekoliko
.
Ali
ta
veliki
Goethe
,
ki
je
te
vrste
pisal
,
razumel
je
tudi
njeno
srčice
.
Sedela
je
dolgo
tako
vtopljena
v
svoje
misli
.
Kar
jo
probudijo
iz
nasprotne
hoste
prihajajoči
glasovi
;
ljudje
so
morali
biti
blizu
.
„
Kdo
hodi
tu
ob
tem
času
?
“
bila
je
prva
misel
baronice
,
ki
se
je
nekako
boječe
ozrla
okolo
.
„
Pa
kaj
je
to
?
To
je
Gernauvov
glas
!
In
še
drugi
so
pri
njem
.
Tako
zgodaj
in
tu
?
“
Čudeča
se
in
radovedna
posluša
,
a
nij
bilo
moči
razločiti
govorov
.
Oddaljeni
so
morali
biti
komaj
sto
korakov
,
le
gosto
borovje
jih
je
zakrivalo
;
in
kakor
se
je
čulo
,
stali
so
na
mestu
in
nijso
šli
naprej
.
Slutnja
necega
zla
se
polasti
še
bolj
male
baronice
,
in
nerazložljiv
strah
.
Premišljevala
je
,
kaj
naj
bi
storila
.
Bežala
?
Ostala
?
Naposled
zapusti
svoje
mesto
,
ter
gre
tiho
in
počasi
črez
ozko
brv
,
ki
je
ležala
na
gorenjem
koncu
podrtega
mlina
preko
potoka
.
Tu
potem
stopa
polagano
skozi
gosto
drevje
glasovom
naproti
,
ki
so
pa
naenkrat
umolknili
.
Ana
postane
,
sapo
zapira
,
da
bi
kaj
čula
.
V
tem
trenotku
pokne
dvojen
strel
,
urno
zaporedom
,
da
se
je
komaj
razločil
drug
od
druzega
,
in
to
komaj
petdeset
korakov
pred
silno
prestrašenim
dekletom
.
Zamolkel
,
poluglasen
vsklik
se
je
razlegal
takoj
po
strelu
.
„
Za
boga
,
kaj
je
to
,
“
hiti
trepetajoča
a
vendar
ohrabrena
mlada
baronica
,
in
neznana
groza
jej
pospeši
korake
.
Ko
bi
trenil
,
bila
je
skozi
hosto
dospela
na
majheno
podolgasto
travino
,
ki
se
je
razprostirala
sredi
gozda
.
Nenavaden
prizor
odpre
se
tukaj
njenim
očem
.
Sredi
prostorišča
je
ležal
nekdo
na
tleh
,
in
poleg
njega
sta
klečala
Gernau
in
doktor
Rakec
;
par
stopinj
oddaljen
pak
je
stal
grof
Sori
z
dvema
oficirjema
.
Vsi
so
molčali
.
Ana
je
v
jednem
hipci
videla
vse
,
in
grozna
misel
jo
prešine
.
Nehoté
in
bleda
ko
zid
stopi
naprej
,
in
sedaj
izpozua
ležečega
,
kateremu
je
rudečil
širok
curek
krvi
belo
srajco
.
Bil
je
Vinko
Rogulin
.
„
Bog
!
Mrtev
li
?
Mrtev
!
“
vsklikne
dekle
sè
strastnim
bolestnim
glasom
,
in
se
zgrudi
na
koleni
poleg
bledega
Razborjana
,
čegar
krvava
prša
so
se
počasi
dvigala
v
težkej
sapi
.
Navžočni
so
stopili
iznenadeni
in
prestrašeni
narazen
.
Kratka
,
tesna
tišina
je
nastala
;
dekle
je
zrlo
srpo
,
in
kakor
brez
zavesti
pred
se
,
ter
pritiskalo
krčevito
drobne
ročice
k
prsim
.
Grof
Sori
je
bil
prvi
,
ki
se
je
ohrabril
.
Stopil
je
bliže
.
„
Baronica
,
“
reče
suho
a
uljudno
,
„
to
nij
prizor
za
vas
.
Dovolite
mi
,
da
vam
pomagam
.
“
Rekoč
jo
prime
za
roko
,
ter
hoče
vzdigniti
jo
.
A
ona
se
mu
strastno
izpuli
,
ter
pahnivši
njegovo
roko
strani
,
pomeri
ga
z
bliščečim
svojim
očesom
.
Od
notranje
bolesti
malo
ohripelim
glasom
mu
reče
:
„
Pustite
me
,
grof
!
Kaj
ne
,
to
je
vaše
delo
,
ubijalec
!
“
Tu
pristopi
Gernau
.
„
Baronica
—
mirni
bodite
,
“
reče
jej
mehko
,
—
„
on
nij
mrtev
!
Ranjen
je
,
pa
rana
nij
tako
nevarna
.
“
Anica
zakrije
obraz
z
rokami
,
in
sedaj
se
jej
je
izvil
glasen
,
ihteč
jok
iz
globine
prs
.
Vinko
je
v
tem
trenotku
odprl
oči
,
ki
so
ob-viseli
na
drobnej
dekličinej
podobi
,
katera
je
tako
britko
jokala
klečeča
poleg
njega
.
„
Ana
?
Vi
tukaj
?
“
dejal
je
poluglasno
,
ter
hotel
dvigniti
se
;
a
bolečine
mu
nijso
dopuščale
,
in
onemogel
se
zgrudi
zopet
nazaj
.
Doktor
Rakec
,
ki
je
dosedaj
osupnen
in
začuden
gledal
enega
in
druzega
,
in
ki
si
celega
dogodka
nij
mogel
prav
prirediti
v
svojih
možjanih
,
oglasil
se
je
sedaj
z
energično
besedo
.
„
Pamet
,
pamet
,
ne
bodi
,
ne
bodi
!
“
dejal
je
,
„
kaj
boste
tu
stali
,
treba
je
,
da
dobimo
pomoči
.
Jeden
gospodov
naj
stopi
po
voz
,
ki
je
pripravljen
.
“
Potem
pak
se
obrne
k
Gernauvu
,
in
potihoma
mu
zašepeče
;
„
Vi
pa
to
le
malo
púnico
strani
spravite
,
kaj
bode
devče
tu
stokalo
,
ko
ne
pomaga
nič
.
Pamet
,
pamet
!
Recite
jej
,
naj
jezik
za
zobmi
drži
,
če
hočete
.
“
Rakčeva
eneržija
je
bila
na
pravem
mestu
.
Jeden
oficirjev
odide
po
voz
,
ki
je
bil
blizu
.
Gernau
se
obrne
k
Ani
:
„
Vi
morate
domov
,
baronica
!
Dovolite
da
vas
izpremim
.
“
Deklica
vstane
tiho
in
si
obriše
oči
.
S
povešeno
glavo
je
stala
tu
,
in
le
stisneni
ustni
so
pričali
o
notranjem
boji
.
Gernau
jej
ponudi
roko
,
in
potem
sta
molče
odšla
po
ozkej
stezici
,
ki
se
je
vila
skozi
borovje
.
Sori
in
njegov
sekundant
sta
šla
od
daleč
za
njima
.
Na
razpotji
pod
Zerinjskim
gradom
se
je
poslovil
Gernau
:
„
Vi
ste
bili
denes
po
nesrečnem
naključji
priča
dogodka
,
o
katerem
bi
ne
smel
nihče
drug
,
nego
mi
ničesa
vedeti
,
baronica
!
“
rekel
je
,
jej
roko
podavši
.
„
Jaz
vem
,
da
moram
molčati
,
“
reče
ona
kratko
in
mrzlo
,
ter
odide
počasi
proti
gradu
.
Mej
tem
je
bil
stari
Andrej
prišel
z
Razborskim
vozom
po
svojega
gospodarja
.
Ko
je
stopil
k
njemu
,
ves
bled
,
govoril
je
mej
zobmi
,
pa
tako
,
da
ga
je
čul
Gernau
,
ki
se
je
bil
ravno
vrnil
:
„
To
so
storili
na
Žerinjah
!
Da
,
da
:
starost
,
jetika
in
nesreča
ostane
v
družini
.
Kaj
nijsem
pripovedoval
.
“
Pripeljali
so
slikarja
kmalu
domov
in
še
tako
,
da
nihče
nij
vedel
,
kaj
mu
je
.
Rakec
mu
je
izvlekel
izmej
reber
kuglo
,
in
ga
obvezal
;
čudno
je
zmajeval
svojo
debelo
glavo
;
njegovo
prerokovanje
je
bilo
pitično
,
moglo
se
je
soditi
,
da
bode
z
rano
slabo
ali
pa
dobro
,
kajti
govoril
je
:
če
bode
stvar
tak
in
tak
tek
imela
,
in
ako
ne
bode
to
in
to
pritisnilo
,
tako
in
tako
na
znotraj
udarilo
,
bode
ranjene
ozdravel
,
sicer
pa
je
treba
paziti
in
natura
,
natura
,
natura
ta
reagira
.
Polletje
se
je
bližalo
svojemu
koncu
,
in
hladni
večeri
so
uže
oznanjevali
jesen
.
Drevje
je
jelo
pogosto
kazati
tu
in
tam
kako
zarumenelo
peresce
,
in
v
jutru
je
uže
dvakrat
pokrivala
gosta
megla
ravnino
in
dolino
.
Polje
je
bilo
na
vse
kraje
razorano
,
in
ozimno
žito
je
počivalo
uže
po
črnili
,
dolžin
brazdah
;
po
zratih
pak
so
sedeli
strnadi
in
ščinkovci
in
prebirali
ostalo
travo
,
ter
preletavali
se
od
tod
na
bližnje
strnišče
in
nazaj
.
Bilo
je
prijaznega
dopoludneva
sredi
meseca
septembra
.
Na
prednjej
strani
Razborskega
grada
je
sijalo
gorko
solnce
v
prijetno
sobico
skozi
veliko
odprto
okno
,
kdor
je
sedel
v
mehkem
stolu
mlad
,
bled
mož
,
kateri
je
bil
po
šestih
tednih
denes
prvič
stopil
iz
postelje
.
Rana
,
katera
je
Rogulina
silila
toliko
časa
ostati
v
postelji
,
bila
je
nevarna
,
in
doktor
Rakec
je
imel
prav
tedaj
,
ko
je
zmajeval
tako
sumljivo
s
svojo
glavo
in
nij
hotel
reči
ni
belo
ni
črno
.
Smrt
nij
bila
daleč
in
le
zdrava
,
čvrsta
natura
obdržala
je
Rogulina
pri
življenji
.
Doktor
Rakec
,
to
se
ve
,
ta
je
trdil
,
da
le
njegovo
znanje
ga
je
rešilo
.
Gernau
,
ki
je
svoj
odpust
podaljšal
,
skrbel
je
okolo
njega
,
kolikor
je
mogel
.
Andrej
nič
menj
.
Denes
pak
je
z
važnim
dovoljenjem
doktorja
Rakca
bolnik
prvič
vstal
.
Slab
je
bil
sicer
,
da
ga
je
moral
Gernau
podpirati
,
ali
vendar
je
čutil
neko
zadovoljnost
,
ki
je
vsacemu
rekonvalescentu
lastna
.
Bled
in
molčeč
je
sedel
tako
v
velicem
starinskem
stolu
pri
oknu
,
in
užival
gorki
svit
jesenskega
solnca
.
Gernau
je
stal
zraven
njega
.
„
Dobro
si
se
izrezal
,
“
dejal
je
v
svojem
navadnem
lehkomiselnem
tonu
;
„
pa
tudi
nij
bilo
kar
si
bodi
.
Veš
li
,
da
sem
se
jaz
uže
z
vso
resnobo
bal
,
da
ne
boš
nikdar
nobene
butelje
več
odpiral
?
“
Vinko
se
nasmehne
po
malem
.
„
Komaj
se
domislim
skoraj
,
kaj
je
bilo
.
“
„
Lepe
reci
sva
doživela
res
tukaj
,
haha
,
“
nadaljuje
oficir
,
„
le
dobro
je
,
da
se
je
vse
še
tako
gladko
izteklo
.
“
Do
denašnjega
dne
nijsta
nikdar
govorila
o
prejšnjih
dogodjajih
.
Vinko
,
ki
je
več
časa
v
febroznej
nezavednosti
bil
,
pozneje
nij
povpraševal
Gernauva
,
ta
pa
tudi
hij
htel
začeti
.
Sploh
je
bila
pri
Rogulinu
z
fizičnimi
bolečinami
minila
počasi
tudi
ona
notranja
bolest
,
katero
mu
je
prizadjalo
britko
izpoznanje
in
neko
nevoljo
na
samega
sebe
,
da
je
brezsrčnej
koketi
daroval
resnično
ljubezen
,
katero
je
ona
,
ko
jej
je
bilo
stvari
dovolj
,
vrgla
proč
kakor
dete
naveličano
igračo
.
Prevaril
se
je
bil
britko
mladi
mož
,
pa
čut
nespoštovanja
do
nje
,
kateri
mu
je
od
onega
osodepolnega
trenotka
na
Žerinjskem
vrtu
navdajal
pošteno
srcé
,
pomagal
mu
je
pozabljati
grenko
prevaro
.
In
ko
je
ležal
v
nemirnih
blodnih
sanjali
,
ki
so
spremljevale
njegovo
bolezen
,
mučil
ga
je
le
malokedaj
spomin
na
grofico
.
Prihajala
mu
je
misel
,
da
mora
vse
ženske
od
slej
sovražiti
.
Ali
tega
nij
mogel
.
Kajti
precej
je
v
duhu
videl
pred
soboj
klečečo
,
drobno
deklico
,
ki
je
tresoča
se
pokrivala
z
ročicama
svoje
bledo
lice
,
po
katerem
so
lezle
svitle
solze
.
In
namestu
ženskega
sovraštva
obšel
ga
je
nekov
miren
čut
,
ki
se
mu
je
vselej
pri
tej
podobi
silil
v
srce
ter
dozdevalo
se
mu
je
,
kakor
bi
mu
donele
na
uho
tihe
,
mehke
besede
,
rečene
nekedaj
prej
:
„
Ko
bi
imela
še
mamico
,
ljubila
bi
o
nad
vse
.
“
Če
je
ona
draga
brez
srca
,
ta
ima
nekaj
dobrega
v
sebi
—
zato
naj
bode
i
onej
odpuščeno
in
vsem
.
Gernau
je
bil
denes
jako
besedoželjen
.
Govoril
je
v
eno
mer
in
o
vsem
,
a
videti
je
bilo
,
da
ima
še
nekaj
na
srci
,
česar
si
pa
ne
upa
prav
razodeti
.
Po
ovinkih
je
vedno
hodil
.
„
Doktorja
menda
denes
ne
bode
,
“
pravi
zopet
.
„
Je
li
kam
odšel
?
“
„
Že
,
pa
na
Žerinjah
ima
denes
mnogo
opraviti
.
Srečal
sem
ga
prej
,
ko
sem
jahal
skozi
Radovlje
.
“
„
Ali
je
tam
kdo
bolan
?
“
vpraša
slikar
nemirno
.
„
Da
,
hlapci
so
se
nekaj
pretepali
sinoči
,
pa
imajo
denes
sodniško
preiskavanje
.
“
„
Kako
neprijetno
mora
biti
to
Waldenu
!
“
„
Ah
kaj
,
niti
ga
nij
tukaj
!
Povedal
ti
še
nijsem
,
da
so
vsi
odšli
.
“
„
Uže
sedaj
?
Da
,
da
to
se
ve
da
!
“
dostavi
Vinko
počasi
,
kakor
da
so
mu
misli
na
drug
predmet
ušle
.
—
„
Nijso
šli
zarad
tvoje
stvari
;
nihče
razen
male
baronice
,
ki
je
po
naključji
naletela
tedaj
na
nas
,
ne
ve
ničesa
o
tvojem
dvoboji
.
Amelija
morebiti
tudi
vé
;
pa
odhodu
je
drug
uzrok
.
O
tebi
smo
dejali
,
da
si
se
po
nesreči
ranil
.
Waiden
je
prišel
enkrat
obiskat
te
,
a
ga
nijsem
k
tebi
pustil
.
“
„
In
baronica
je
tudi
odšla
?
“
vpraša
Rogulin
v
tla
gledaje
in
hladno
.
Gernau
se
je
za
trenotek
pazno
ozrl
vanj
.
Skriven
,
malo
hudoben
smehljaj
mu
je
zaigral
na
lici.
„
Tudi
ona
je
odpotovala
ž
njimi
.
“
„
In
zakaj
so
odšli
?
“
„
Menda
zarad
tega
,
“
reče
baron
in
potegne
iz
žepa
zganen
listič
.
„
Prej
ti
nijsem
htel
kazati
,
sedaj
pa
ti
menda
uže
lahko
.
“
Vinko
vzame
papir
in
razgane
.
Obraz
mu
zatemni
,
ko
pogleda
na
litografiran
list
,
kder
je
stalo
suho
:
„
Grofica
Veronika
Waiden
—
Grof
Albert
Sori
—
zaročena
,
“
pa
le
za
trenotek
,
potem
položi
list
na
mizo
poleg
sebe
,
in
pogleda
smehljaje
se
prijatelja
.
„
Tega
sem
pričakoval
,
nij
me
iznenadilo
,
“
reče
mirno
.
„
Prav
imaš
!
“
pritrdi
baron
in
stopi
veselo
zvižgaje
dvakrat
po
sobi
.
„
Zgodilo
se
je
to
uže
pred
tremi
tedni
in
takrat
ti
nijsem
hotel
kazati
.
Vem
da
ti
nij
nič
za
to
,
ali
majheno
neprijetno
prime
človeka
kaj
tacega
,
še
mene
bi
prijelo
,
“
nadaljuje
potem
.
„
Fizična
bolezen
izpreminja
materijalne
snovi
človeškega
telesa
,
pa
tudi
duševno
človeka
ozdravlja
.
tako
se
mi
zdi
.
A
povej
mi
dalje
,
kam
so
šli
?
“
vpraša
Rogulin
.
„
Odšli
so
vsi
v
mesto
in
potem
menda
na
Moravsko
k
Sorijevim
.
Jedina
teta
Amelija
je
na
Žerinjah
,
in
čujem
,
da
je
prav
čudna
postala
.
Povpraševala
je
sicer
vedno
po
tebi
,
kako
ti
je
,
pa
ko
sem
jo
dvakrat
v
preteklih
dnevih
obiskal
,
bila
je
tako
kratkobesedna
,
da
ne
pojdem
več
tja
.
“
Slikar
je
molčal
.
„
Baronica
,
katero
je
menda
oni
strah
močno
prevzel
,
hodila
je
tudi
tako
bleda
okolo
,
“
meni
Gernau
dalje
,
ter
pogleda
zopet
po
strani
prijatelja
,
„
in
nij
hotela
s
prvega
z
drugimi
odpotovati
.
A
naposled
se
je
morala
udati
.
“
Andrej
,
ki
je
vstopil
,
motil
je
prijatelja
v
daljšem
razgovoru
.
Prišel
je
v
gospodarskih
zadevah
povpraševat
,
in
veselje
se
je
starcu
bralo
z
lica
,
da
vidi
mladega
gospoda
zopet
na
nogah
.
Gernau
se
je
napotil
malo
ven
na
sprehod
in
ostala
dva
sta
govorila
o
potrebnej
setvi
.
Bil
je
skrajni
čas
zato
,
in
Andrej
je
bil
uže
mnogokaj
na
svojo
odgovornost
naredil
,
za
kar
je
sedaj
odobrenja
iskal
in
dobil
.
Štirinajst
dnij
kasneje
je
bil
Rogulin
popolnem
zdrav
.
Hodil
je
uže
mnogo
okolo
in
vredoval
z
Andrejem
vred
,
česar
je
bilo
treba
pri
razširjenem
gospodarstvu
.
Dnovi
so
se
počeli
vidno
krajšati
in
krčiti
,
postajali
so
hladnejši
,
jesen
je
zavijala
širne
bukove
gozde
polagoma
v
rumen
plašč
.
Gernauvov
podaljšani
vojaški
odpust
se
je
približal
svojemu
koncu
,
in
meglenega
jutra
stala
je
Kazborska
kočija
naprežena
pred
velicimi
vrati
;
praznično
oblečen
hlapec
je
držal
vajeti
in
čakal
uže
nepotrpljiv
mrmrajoč
:
„
Po
kaj
ukazuje
naprezati
,
če
se
pripravlja
kakor
bolnik
na
obhajilo
.
“
Gernau
,
za
odhod
pripravljen
,
prišel
je
s
svojim
prijateljem
po
stopnicah
doli
.
„
Tedaj
tako
velja
,
kakor
sva
se
dogovorila
,
“
reče
baron
in
seže
gospodarju
v
roko
.
„
Kadar
odkmetuješ
,
otreseš
ilovi
prah
s
črevljev
in
midva
se
vidiva
v
mestu
,
tam
bodemo
zopet
veseli
in
fidelni
za
nekaj
časa
,
potem
pa
naj
pride
zopet
kar
hoče
;
kedo
bi
prihodnjost
ugibal
,
živela
izprememba
!
“
„
Veljá
!
Pozdravi
mi
vse
,
in
glej
,
da
te
najdem
še
črez
teden
,
ko
pridem
,
“
—
meni
smehljaje
Vinko
.
„
Ne
boj
se
,
zaljubil
se
ne
bom
,
ha
,
ha
!
Odvadil
sem
se
skoro
tega
.
“
Potem
potisne
oficir
še
svojega
mrmrajočega
pinčka
v
voz
,
in
nekoliko
trenotkov
pozneje
je
drdral
uže
proti
glavnej
cesti
.
Vinko
je
gledal
še
nekoliko
časa
za
njim
,
da
mu
je
izginil
za
klancem
,
potem
se
je
vrnil
v
svoj
dom
.
Nehoté
se
mu
je
vrival
spomin
na
dolgo
vrsto
prijetnih
in
burnih
dnij
,
katere
je
s
tem
prijateljem
prebil
tukaj
,
in
kateri
so
se
sedaj
bližali
svojemu
koncu
.
Stopil
je
naposled
v
svojej
sobi
k
mizi
in
vzel
iz
zavitka
,
v
predalu
ležečega
,
mal
listek
.
Podoba
je
bila
na
njem
.
Zrl
je
dolgo
časa
v
njo
z
mehkim
pogledom
,
potem
pak
jo
je
položil
zopet
nazaj
na
prejšnje
mesto
,
in
dejal
sam
pri
sebi
:
„
Bil
je
le
kratek
sanj
,
ta
bledi
obrazek
,
—
in
te
solze
,
ki
so
tekle
zaradi
mene
.
Sicer
bi
bile
morda
tudi
za
druzega
v
mojem
položaji
,
—
ali
pa
ne
.
Druzega
človeka
nij
na
svetu
,
ki
bi
jih
bil
kedaj
točil
za-me
,
to
vem
.
Ti
si
jih
!
Pa
kaj
,
bile
so
le
sanje
,
sanje
po
hudej
vihri
,
lepa
mavrica
po
hudej
uri
.
Osoda
mi
je
dala
pelina
piti
,
a
potem
mi
je
od
daleč
pokazala
boljše
pijače
,
—
pokazala
le
!
To
življenje
!
“
Potegnil
je
z
roko
preko
očij
,
kakor
bi
hotel
zbrisati
spomin
,
ter
stopil
k
steni
in
pozvonil
.
„
Pokliči
mi
Andreja
!
“
reče
služabniku
.
Andrej
je
bil
kmalu
tukaj
.
„
Čujte
,
Andrej
,
“
dejal
je
slikar
,
„
vi
boste
morali
prevzeti
zopet
vse
moje
gospodarstvo
.
Jaz
sem
se
namenil
odpotovati
.
“
Stari
mož
ga
osupneno
in
vprašajoč
pogleda
.
„
Pa
vendar
ne
za
tako
dolgo
časa
...
“
„
Kakor
moj
strijc
,
mislite
?
Ne
vem
še
.
Morda
za
dolgo
.
Pa
bolje
je
,
da
se
pripravite
na
daljše
samogospodstvo
.
“
Andrej
je
povesil
glavo
;
prišlo
mu
je
vse
na
misel
,
kako
se
je
pred
mnogo
,
mnogo
leti
isto
zgodilo
s
prejšnjim
gospodarjem
.
„
Potem
me
ne
najdete
več
,
kadar
pridete
,
star
sem
,
“
pravi
žalosten
.
„
Ne
,
Andrej
!
“
reče
oni
,
ter
stopi
k
njemu
,
in
ga
prime
za
roko
,
„
ne
bojte
se
,
jaz
pridem
prej
,
prej
nazaj
,
in
zvedeli
boste
večkrat
o
meni
,
kde
sem
in
kako
se
mi
godi
.
Pa
za
sedaj
moram
proč
.
Vajeni
ste
kmetijstva
,
in
skrbeli
boste
lehko
za
vse
;
pustim
vas
torej
z
lehkim
srcem
tukaj
.
Črez
teden
odidem
,
in
potem
vam
kmalu
poročim
,
kaj
nameravam
.
Zdravi
ste
in
krepki
,
torej
vas
stvar
ne
bode
tako
mučila
.
“
Starcu
nij
bilo
vse
to
prav
po
volji
,
molčal
je
še
vedno
,
še
le
ko
ga
Rogulin
vpraša
:
„
Hočete
li
,
Andrej
?
“
dejal
je
tiho
:
„
Naj
bo
,
akoravno
bi
vas
rajši
tukaj
videl
;
pa
menda
moralo
je
tako
priti
,
“
pristavi
potihoma
za-se
.
„
Torej
pripravite
,
o
čemer
mislite
,
da
se
morava
še
zgovoriti
.
“
Rogulin
je
bil
hitro
se
svojimi
pripravami
za
odhod
gotov
.
Vedel
sicer
še
sam
nij
,
kako
dolgo
ga
bode
slučaj
zadržaval
v
tujini
,
ker
temu
je
hotel
vse
prepustiti
,
pa
namenil
se
je
uže
,
ne
tako
hitro
vrniti
se
v
domačijo
.
Tukaj
so
bili
vsi
zadnji
dogodki
še
tako
novi
,
slikar
pa
je
sklenil
svoj
račun
ž
njimi
in
hotel
pozabiti
jih
.
Andreju
je
lehko
in
brez
skrbi
prepustil
vse
;
poznal
je
njegovo
zvestobo
in
poštenost
.
Eno
ga
je
mej
temi
zadnjimi
opravili
vedno
motilo
:
zavest
,
da
se
mora
še
posloviti
od
grofice
Amelije
.
Sosedska
uljudnost
je
terjala
to
,
in
dogodek
mej
njima
na
Zerinjskem
vrtu
ga
tudi
nij
odvračeval
;
le
skrivnost
,
katero
mu
je
,
to
se
ve
da
,
le
površno
razjasnil
Andrej
,
stavila
je
neko
nevidljivo
mejo
mej
njim
in
staro
grofico
,
katero
se
je
bal
prekoračiti
.
Pa
moral
je
iti
tja
.
Teden
,
ki
si
ga
je
namenil
še
na
Razboru
,
bližal
se
je
svojemu
koncu
.
Slikar
je
bil
,
kakor
navadno
v
starej
biblijoteki
,
in
tam
je
pregledoval
in
deloma
uredoval
zaprašene
knjige
,
ki
so
ležale
po
krajnih
omarah
.
Namenjeno
jim
je
bilo
zopet
dolgo
časa
počitka
,
kakor
so
ga
uže
enkrat
prebile
.
Zanimivih
starejših
knjig
nij
bilo
mnogo
mej
njimi
;
večjidel
navadni
,
efemerni
spisi
zadnjih
stoletij
,
kateri
dendenes
polné
samo
,
pa
skoro
vsako
enako
knjigarno
na
deželi
;
in
vendar
,
dejal
je
sam
pri
sebi
slikar
,
mučil
se
je
nad
vsakim
dolgo
in
dolgo
ta
ali
oni
,
ter
porabljal
vse
svoje
moči
za
nje
,
brez
zavesti
,
da
bode
kmalu
pozabljeno
in
pokopano
,
kar
je
žrtvoval
:
pridnost
,
misli
in
ime
.
Iz
časa
,
ko
je
gospodoval
tu
baron
Selški
,
zastopana
je
bila
precej
obiloštevilno
beletristika
in
Rogulin
se
je
moral
z
mehkim
čutom
spominjati
moža
,
o
čegar
naobraženosti
je
tukaj
tiho
pričala
ta
zbirka
,
o
čegar
blagem
srci
je
svedočila
ta
in
ona
s
svinčnikom
očrtana
poetična
misel
v
tem
ali
onem
.
avtoru
.
Pregledal
in
preložil
je
bil
uže
mnogo
del
kar
zapazi
v
kotu
omare
,
katero
je
ravno
urejevalr
za
drugimi
knjigami
zaprašen
vezek
starih
listov
.
Izvleče
ga
ven
,
obriše
prah
z
njega
in
na
zavitku
ugleda
napis
:
„
Moj
dnevnik
!
“
Na
strani
pak
je
stal
podpis
umrlega
strijca
.
Rahla
ginjenost
se
je
s
prvega
Vinku
vsilila
v
srce
,
ko
je
bral
ta
naslov
,
a
v
drugem
trenotku
mu
šine
misel
v
glavo
,
ki
ga
je
močno
vzburila
.
Kaj
ko
bi
ti
papirji
pokazali
pot
k
onej
osodepolnej
skrivnosti
stare
grofice
?
To
je
bila
ista
misel
,
in
čut
,
da
stoji
tu
pred
rešitvijo
one
zastavice
,
ga
je
tako
vznemiril
.
S
tresočo
roko
položi
vezek
na
svojo
mizo
,
in
jame
prebirati
zarumenele
liste
.
Bili
so
kratki
sestavki
,
površni
zaznamki
,
ki
so
se
tu
vrstili
,
drug
za
drugim
,
in
pred
čitalčevimi
očmi
se
je
razvijala
počasi
živa
podoba
zginolega
litja
,
ki
je
zaupalo
pred
štirdesetimi
leti
temu
trohlenemu
papirju
vse
svoje
veselje
,
vse
muke
in
boje
,
katere
je
moralo
pretrpeti
.
Tu
je
stala
,
zapisana
v
suhih
,
skromnih
,
včasih
ne
prav
razumljivih
besedah
,
minola
in
pozabljena
povest
tihe
,
gorke
ljubezni
,
katere
plamen
je
nekedaj
užgal
dve
srci
,
in
neugasljivo
gorel
,
da
si
ga
je
koncem
dušila
sovražna
,
kritka
osoda
.
Vinko
je
bral
te
odlomke
iz
življenja
svojega
umrlega
strijca
,
in
ljubezen
njegovo
do
stare
grofice
na
Žerinjah
.
List
za
listom
jo
je
pripovedoval
,
beseda
za
besedo
je
pričala
,
kako
krepka
,
kako
čista
je
bila
ta
ljubezen
in
kako
srečen
je
bil
nekedaj
pokojnik
.
Pa
čitalca
je
sililo
vedno
naprej
,
hotel
je
zvedeti
,
kaj
je
prišlo
mej
ta
dva
ljubimca
.
Prebral
je
uže
rokopis
skoro
do
konca
,
pa
še
nikder
nij
našel
,
česar
je
iskal
.
Kar
naleti
na
zadnjej
strani
na
besede
:
„
Aleksander
je
včasi
jako
čuden
.
Dozdeva
se
mi
,
kakor
bi
mi
ne
zaupal
.
Denes
bi
se
bila
skoro
razdvojila
.
On
mora
imeti
svoje
namene
z
Amelijo
,
ali
mu
najina
ljubezen
nij
po
volji
.
Zabranjevati
je
ne
more
več
,
in
prijatelja
sva
,
pa
vendar
bi
me
morda
rad
odstranil
.
Ko
bi
denes
Amelija
ne
bila
pri
nama
,
razpor
mej
njim
in
menoj
bi
bil
gotov
.
Vedno
take
zapreke
,
čudna
osoda
!
“
To
so
bile
zadnje
besede
v
tem
rokopisu
.
Priložen
pa
je
bil
še
mal
zapečaten
zvezek
,
in
tega
je
Rogulin
,
sluteč
,
da
najde
tu
več
odkritja
,
še
z
velikim
nemirom
odprl
.
V
njem
je
bilo
nekaj
pisem
od
ženske
roke
,
pisma
grofice
Amelije
;
pri
njih
pa
je
ležal
listič
,
pisan
od
Selškega
,
kratko
,
samo
po
enej
strani
;
pa
Vinko
je
,
prečitavši
ga
z
burno
naglico
,
zvedel
vse
.
Na
lističi
je
bilo
čitati
:
„
Poskusil
sem
denes
zadnjikrat
govoriti
ž
njo
,
pa
zastonj
!
Zastonj
!
Brez
slovesa
,
molče
se
je
obrnila
v
stran
,
—
ponos
moj
pa
bode
utrdil
steno
,
ki
jo
je
postavila
mej
sebe
in
mene
.
Amelija
!
Tebi
nijso
napisane
te
vrste
;
napišem
jih
sebi
,
napišem
jih
onemu
,
ki
bo
prišel
za
menoj
,
in
ki
bo
morda
čul
o
groznej
slutnji
,
ki
se
strinja
z
mojim
imenom
.
Amelija
!
Jaz
sem
nedolžen
!
Jaz
nijsem
kriv
smrti
,
ni
krvi
tvojega
brata
,
jaz
nijsem
prouzročil
,
ni
razdrl
sreče
svoje
,
ni
ljubezni
,
ki
naju
je
vezala
.
Onega
nesrečnega
dne
,
ki
je
prinesel
to
grozno
gorjé
nad
nas
,
sva
bila
z
grofom
Aleksandrom
skupaj
na
lovu
.
O
prejšnjem
razporu
nij
bilo
govora
mej
nama
;
Aleksander
je
bil
vesel
,
kakor
malokdaj
,
in
menila
sva
se
prijateljsko-bratovsko
.
Bila
sva
sama
,
in
sprehajala
sva
se
bolj
,
nego
mislila
na
lov
.
Tako
prideva
do
onega
jarka
,
kjer
si
ga
potem
sama
videla
,
in
Aleksander
je
hotel
preskočiti
ga
.
Pri
skoku
pa
se
mu
zatakne
puška
,
katero
je
držal
v
roki
,
ob
malo
hrastovo
vejo
,
—
poči
,
in
on
obleži
v
svojej
krvi
onkraj
jarka
.
—
Jaz
ne
vem
,
kaj
sem
storil
od
onega
trenotka
,
ko
je
ležal
pred
menoj
bled
—
mrtev
;
jaz
le
vem
,
da
me
imenuješ
ti
—
ti
Amelija
,
njegovega
morilca
.
Jaz
te
ne
sovražim
,
jaz
te
ne
dolžim
krivde
,
jaz
ti
odpuščam
.
In
bolje
je
,
da
zdaj
umre
,
da
se
zdaj
upepeli
najina
ljubezen
;
grozna
slutnja
,
ki
jo
nosiš
v
srcu
,
nikdar
bi
jej
ne
privoščila
življenja
.
Jaz
pojdem
od
tod
,
in
morda
se
ne
vrnem
več
.
Tako
mora
biti
.
Enkrat
pa
bodeš
zvedela
,
in
moraš
zvedeti
,
kako
grozno
si
se
sama
varala
—
tedaj
pomni
,
da
sem
ti
odpustil
.
Bog
te
obvaruj
!
“
„
Ubogi
strijc
!
“
dejal
je
tiho
slikar
,
prebravši
te
kratke
besede
;
čut
pomilovanja
premagal
je
lastno
njegovo
zadovoljnost
nad
slučajem
,
ki
mu
je
odkril
skrivnost
,
in
ob
enem
razodel
krivico
,
katera
se
je
pokojniku
godila
.
„
Ubogi
strijc
!
Takov
strašni
sum
je
težil
toliko
let
spomin
na
te
in
na
tvoje
ime
,
ter
pokopal
vso
tvojo
srečo
,
ostrupil
vse
tvoje
življenje
.
Da
,
nedolžen
si
bil
in
pošten
!
In
ona
?
Da
—
ona
se
je
motila
,
pa
kedo
jo
bode
sodil
zarad
te
zmote
?
Trpela
je
in
morda
še
trpi
—
ti
pa
imaš
mir
—
mir
na
veke
!
“
—
Vstane
od
mize
in
gre
počasi
k
oknu
.
Smreke
,
katerih
široke
veje
so
se
počasi
zibale
v
hladnem
pišu
,
nosile
so
še
svojo
temnozeleno
opravo
,
mej
njimi
pak
je
vreščelo
po
starih
gabrih
uže
rumeno
listje
.
„
Povedati
,
razodeti
moram
Ameliji
to
,
kar
sem
našel
;
britko
izpoznanje
za
njo
,
pa
mora
biti
—
zarad
pokojnega
!
Zarad
mene
tudi
?
Meja
,
ki
leži
še
sedaj
mej
Waldenovimi
in
menoj
,
nevidljiva
,
pa
trdna
meja
,
pala
,
zginila
je
.
—
Pa
kaj
mi
hasne
to
?
Strohnela
je
uže
presekana
vez
—
strohnela
!
Meni
ne
koristi
nič
!
In
—
Ana
?
“
Naenkrat
,
nehoté
mu
je
prišlo
to
ime
v
spomin
;
sam
si
nij
vedel
uzroka
zanj
.
Zgenil
se
je
na
trenotek
nemirno
,
potem
pa
potegnil
z
roko
preko
očij
,
kakor
bi
hotel
pregnati
podobo
,
ki
mu
jo
je
predstavljala
fantazija
.
Stopil
je
od
okna
proč
in
zbral
na
mizi
ležeče
lističe
.
Potem
pozvoni
slugi
.
„
Po
polu
dne
naj
bode
voz
za
me
pripravljen
!
“
naroči
vstopivšemu
.
„
Izpolnil
bom
,
“
reče
tiho
,
ko
je
bil
zopet
sam
,
„
zadnjo
dolžnost
svojo
za-se
in
za
strijca
!
“
Na
Žerinjah
je
bilo
uže
nekaj
tednov
prav
tiho
.
—
Gospod
Mejač
je
korakal
sleherni
dan
po
štirikrat
iz
grada
in
nazaj
,
v
svojih
visocih
škornjih
in
pokrit
še
vedno
s
širokim
slamnikom
,
v
ustih
pak
držeč
svojo
zvesto
,
navadno
negorečo
pipo
.
Razen
njega
je
bil
le
stari
Tine
sigurna
prikazen
pod
grajskimi
kostanji
,
ko
je
romal
na
vrt
,
in
tu
in
tam
kakov
hlapec
,
ki
je
prišel
iskat
naročila
.
Grofica
Amelija
je
sedaj
sama
gospodarila
v
gradu
.
Opravil
nij
bilo
toliko
,
ker
glavno
reč
je
oskrbel
po
njenih
naredbah
gospod
Mejač
,
tako
da
njene
navzočnosti
nij
bilo
treba
.
Doma
pak
je
šlo
vse
svoj
navadni
,
enakomerni
pot
jednega
dne
,
kakor
druzega
.
Gostov
in
pohodnikov
nij
bilo
in
odkar
je
vzel
baron
Gernau
slovo
,
oglasil
se
je
le
še
doktor
Rakec
jedenkrat
,
ko
je
prišel
zdravit
pri
tepežu
potolcenega
hlapca
,
ki
se
je
bil
pa
mej
tem
uže
sam
ozdravil
.
Spomnila
se
je
grofica
pač
včasi
mladega
slikarja
,
ki
je
ležal
bolan
na
Razboru
,
in
vedela
je
dobro
,
da
nij
bil
samo
nesrečen
slučaj
uzrok
njegove
bolezni
;
Anica
jej
je
vse
razodela
.
Pa
vsa
dobrohotna
čutila
,
ki
jih
je
nosila
do
Rogulina
v
srci
,
prevladal
je
vendar
britki
spomin
na
nekdanjost
in
na
Selškega
.
Pregovorila
in
prepričala
se
je
,
da
je
prav
tako
,
kakor
se
je
vse
razplelo
,
—
brez
njene
volje
in
ne
da
bi
jej
bilo
treba
samej
očitno
ustaviti
se
dogodljajem
.
Zato
tudi
nihče
slutiti
nij
mogel
,
kar
je
ona
uže
tako
dolgo
zakrivala
;
svojo
nekdanjo
najbritkejšo
bolest
,
ki
jej
je
odločila
samsko
življenje
.
Ko
je
pozvedela
razmero
mej
Vinkom
in
Veroniko
,
oglasila
so
se
vsa
njena
čutila
zoper
isto
in
spomin
na
brata
in
njegovo
krvavo
,
skrivnostno
smrt
je
odločil
takoj
v
njenem
srci
.
Potem
pak
se
je
vse
samo
razrušilo
,
in
starej
teti
je
bilo
to
—
prav
.
Pa
Anica
?
To
je
ljubila
bolj
,
nego
vse
druge
;
poznala
je
njeno
blago
,
nedolžno
srce
,
in
vedela
,
kako
različna
je
od
Veronike
.
Smilila
se
jej
je
mlada
deklica
,
pa
tolažila
se
je
,
da
pozabi
to
prvo
britko
izpoznanje
.
Za
to
jo
je
tudi
pregovorila
,
da
je
šla
na
potovanje
z
drugimi
.
Denes
je
sedela
stara
teta
v
svojej
sobi
in
pisala
.
Poročiti
je
morala
bratu
mnogo
o
gospodarstvu
in
svojem
delovanji
,
in
povprašati
o
tem
in
onem
.
Tudi
za
Ano
je
bilo
pismice
pripravljeno
.
Kar
jej
poroči
vstopivša
hišinja
,
da
je
prišel
Razborski
gospod
,
ter
želi
ž
njo
govoriti
.
„
Kdo
?
Gospod
Rogulin
?
“
zavzame
se
skoro
grolica
in
vstane
od
mize
;
pa
takoj
popravi
svoje
čudenje
.
„
Je-li
uže
zdrav
?
Prav
,
prav
,
sprejela
ga
bodem
tukaj
!
“
Nekako
tesno
jej
je
bilo
pri
srci
,
a
ohrabrila
se
je
urno
.
Vinko
vstopi
.
Pozdravila
ga
je
prijazno
,
akopram
je
mali
nemir
donel
iz
njenih
besedij
.
„
Nekaj
tednov
je
minolo
,
“
dejal
je
slikar
,
približavši
se
jej
,
„
kar
mi
je
osoda
zabranjevala
izpolnovati
svoje
sosedovske
dolžnosti
,
in
ti
tedni
so
mnogo
,
mnogo
izpremenili
in
predrugačili
.
Komtesa
,
—
kar
je
minolo
,
in
kar
se
je
godilo
mej
nami
,
naj
bode
—
pozabljeno
!
“
Govoril
je
to
mehkim
glasom
.
„
Pozabljeno
naj
bode
,
“
reče
ona
,
podavši
mu
svojo
roko
;
„
pozabljeno
,
kakor
marsikaj
druzega
,
“
pristavi
potihoma
.
Rogulin
sede
zraven
nje
na
stol
,
kateri
mu
je
uže
prej
ponudila
.
Čul
in
umel
je
njene
zadnje
,
tihe
besede
.
„
Ne
tako
,
komtesa
,
“
reče
in
upre
svoj
pogled
t
njo
,
„
moja
zadeva
je
zaključena
—
pozabljena
.
Pa
marsikaj
leži
za
vsakim
človekom
,
o
čemer
meni
,
da
je
pokopano
,
na
veke
pokopano
.
In
vendar
vstane
naenkrat
iz
svojega
groba
,
nepoklicano
,
nepozvano
,
ter
se
svojo
jekleno
resnico
udari
ob
naša
prša
!
“
Ona
se
vprašaje
ozre
nanj
,
in
v
njenem
obrazu
se
je
pokazala
ona
znana
pikra
poteza
.
Slikar
je
zapazil
to
.
„
Jaz
moram
tako
govoriti
,
“
dejal
je
mehko
,
„
vi
ste
mi
omenili
enkrat
to
čudno
,
temno
skrivnost
,
in
vaše
besede
so
me
izpremljevale
povsod
,
da
povsod
,
kder
sem
hodil
.
“
„
Pustiva
to
,
gospod
Rogulin
!
Prosim
vas
,
ne
tirajte
minolih
časov
nazaj
!
Pustiva
to
!
“
reče
ona
resno
in
skoraj
osorno
.
„
Ne
,
ne
!
In
sedaj
posebno
ne
,
ko
vem
vse
,
ko
vem
morda
več
,
nego
—
vi
sami
!
“
S
plahim
očesom
se
je
zdaj
ozrla
vanj
pri
teh
besedah
.
„
Da
,
da
,
komtesa
!
Jaz
nijsem
prišel
deues
k
vam
samo
po
slovo
,
in
ne
samo
v
svojem
imenu
.
Težak
mi
je
bil
pot
,
pa
moral
sem
ga
storiti
.
V
srcu
hranim
gorek
čut
za
tujo
nesrečo
,
in
za
to
komtesa
,
težko
izpolnujem
to
zadnjo
svojo
dolžnost
do
blagega
ranjcega
,
do
svojega
—
strijca
.
Odpustite
,
da
vam
usiljujem
ta
spomin
!
“
Stara
komtesa
ga
je
srpo
pogledovala
in
njen
obraz
se
je
še
bolj
zatemnel
.
Potem
pa
je
obrnila
oči
strani
in
zganila
se
je
,
ko
je
omenil
slikar
ranjcega
strijca
.
„
Česa
želite
?
Kaj
veste
?
“
dejala
je
zamolklo
.
„
Jaz
vem
vse
!
Vašo
ljubezen
in
ono
krvavo
slutnjo
,
ki
jo
je
umorila
;
in
vem
,
da
ste
britko
,
britko
varali
sebe
in
svoje
srce
.
“
Ona
je
zrla
pred
se
,
tiho
se
stisnenimi
ustni
,
in
povešeno
glavo
;
z
roko
se
je
krčevito
oprijela
stola
,
v
katerim
je
slonela
.
Rogulin
je
videl
,
da
je
zadel
z
neusmiljeno
roko
ob
najbolestnejšo
stran
njenega
srca
.
„
Odpustite
mi
to
moje
početje
,
pa
dolžen
sem
ga
spomina
svojega
dobrotnika
,
“
dejal
je
prosečim
glasom
,
in
vzel
iz
žepa
listič
,
kateri
je
bil
njemu
odkril
vso
to
skrivnost
.
„
Čitajte
te
vrstice
,
grofica
!
“
Vstal
je
iz
sedeža
in
stopil
pred
njo
.
Mehanično
,
s
tresočo
roko
je
vzela
staro
pismo
.
Počasi
ga
je
razvila
in
težka
sapa
,
ki
jej
je
dvigala
prsi
,
pričala
je
o
silnem
notranjem
boji
.
Prečitala
ga
je
do
konca
,
do
zadnje
besede
.
Obledela
je
po
starem
,
zgubanem
licu
,
in
list
jej
je
padel
z
rok
.
Dolga
tesna
tišina
je
nastala
,
in
Vinko
se
je
nij
upal
končati
.
S
težkim
srcem
,
polnim
pomilovanja
in
sočutja
je
stal
pred
njo
.
Naposled
se
zdrami
starka
,
ter
pobere
počasi
padli
listič
,
in
mu
ga
da
nazaj
,
rekoč
tresočim
,
izpremenjenim
glasom
:
„
Da
,
nedolžen
je
bil
,
nedolžen
!
In
tako
pošten
!
Jaz
pa
,
—
jaz
sem
se
tako
britko
varala
;
jaz
sem
—
kriva
!
“
Zakrila
je
obraz
z
rokama
,
in
tako
globok
,
tako
bolesten
vzdihljaj
jej
je
iskipel
iz
prsi
.
Rogulina
je
čut
premagal
.
„
Komtesa
!
“
vskliknil
je
z
gorkim
sočutjem
in
prijel
jo
za
suho
,
staro
roko
;
„
komtesa
,
ne
,
ne
tako
!
Spomin
na
to
,
kar
sem
vam
denes
na
novo
prinesel
pred
oči
,
ta
spomin
vam
ne
sme
biti
grenek
,
ni
pekoč
.
Sedaj
je
vse
pokopano
,
vse
minolo
,
in
pred
soboj
imate
le
—
življenje
!
Življenje
—
svoje
in
svojih
ljubih
.
“
Starka
nij
odgovorila
;
tihi
jok
jej
je
lajšal
notranjo
bolest
.
Vinko
je
stal
,
držeč
jo
za
roko
,
pred
njo
.
čutil
je
,
da
je
ne
sme
motiti
;
zato
je
molče
zrl
pred
se
.
Črez
nekoliko
časa
se
je
pomirila
.
Vstala
je
se
svojega
sedeža
,
in
dejala
potihoma
:
„
Vse
to
mi
je
prehitro
prišlo
!
Pozabila
sem
uže
davnaj
,
pa
sedaj
je
tako
na
enkrat
zopet
vstalo
,
kakor
bi
se
bilo
včeraj
zgodilo
.
“
„
In
meni
odpuščate
,
da
sem
to
prouzročil
?
“
prosi
rahlo
Vinko
.
Poda
mu
starka
obe
roki
,
ljubeznjivo
in
prisrčno
.
„
Povedala
vam
bodem
vse
—
vse
;
ne
odpotujte
še
tako
hitro
;
pridite
še
enkrat
k
meni
,
še
enkrat
po
slovo
.
“
Slikar
obljubi
in
se
odpravlja
.
Spremila
ga
je
do
vrat
,
tam
še
enkrat
prisrčno
pozdravila
ga
.
Potem
je
ostala
sama
,
sama
—
sè
starim
lističem
,
Selškega
oporoko
.
In
dva
dni
pozneje
sedela
sta
zopet
skupaj
pri
mizi
pod
grajskimi
lipami
,
in
stare
,
prijazne
oči
grofice
Amelije
upirale
so
se
z
mehkim
izrazom
v
slikarja
.
Bil
je
uže
na
odpotovanji
,
in
voz
njegov
je
stal
v
klancu
,
in
čakal
ga
.
Oglasil
se
je
še
pri
starki
,
kakor
je
obljubil
,
in
da
si
sam
nij
vedel
pravega
uzroka
,
ločil
se
je
vendar
težko
,
prav
težko
od
nje
.
Dobil
jo
je
pred
gradom
,
in
tam
sta
ostala
.
„
Veseli
me
,
da
ste
se
še
oglasili
,
“
dejala
je
prisrčno
;
„
da
lahko
izpolnim
dolžnost
svojo
,
katere
v
zadnjič
nijsem
mogla
.
Povedati
vam
hočem
vse
,
vso
ono
davnaj
minolo
zgodbo
,
ki
je
ločila
mene
in
barona
Selškega
.
Po
večjem
vam
je
uže
znana
.
“
Povesila
je
nekoliko
glavo
in
z
v
tla
uprtimi
očmi
je
nadaljevala
:
„
Selški
je
bil
moj
zaročenec
.
Prihajal
je
redno
sem
na
Žerinje
,
sleherni
dan
—
in
tako
srečna
sva
bila
oba
.
Starejši
moj
brat
,
Aleksander
,
gospodaril
je
tedaj
tukaj
,
Henrik
pak
je
bil
na
univerzi
.
Staršev
nijsmo
imeli
več
,
pomrla
sta
bila
oba
,
oče
in
mati
—
bili
smo
sami
.
Aleksander
je
bil
prijatelj
Selškega
;
—
pa
čudna
,
včasi
jako
nerazumljiva
natura
.
Njegova
vroča
kri
spravila
ga
je
pri
najmanjsej
priliki
v
grozno
razburjenost
,
in
to
smo
vedeli
vsi
,
in
se
tudi
vedno
po
tem
ravnali
.
Z
mojim
—
z
baronom
Selškem
razdvojil
se
je
mnogokrat
,
a
pozabljeno
je
bilo
takoj
vse
.
Selški
je
sicer
včasi
mislil
,
da
Aleksander
ne
mara
zanj
,
pa
prepričala
sem
ga
vedno
o
nasprotnem
.
“
„
In
tako
sta
se
tudi
nekega
večera
,
—
oh
moj
bog
,
kako
dobro
ga
pomnim
—
nakrat
pri
razpravljanji
neke
sosedovske
mejne
zadeve
močno
zgrela
,
in
Aleksander
je
v
svojej
razburjenosti
odpovedal
v
strogih
izrazih
Selškemu
svoje
prijateljstvo
.
Ločila
sta
se
jezno
,
in
—
vi
ne
veste
,
koliko
sem
trpela
.
Vedela
sem
,
prepričana
sem
bila
,
da
bode
jutro
vse
zopet
poravnano
,
a
skrb
,
čudna
,
neznana
skrb
me
je
tisto
noč
težila
.
“
„
Zjutraj
je
šel
Aleksander
na
lov
,
in
okolo
poludne
prikorakal
je
Selški
,
bled
,
upadlih
očij
,
tresoč
se
v
grad
,
—
moj
bog
,
vidim
ga
še
pred
soboj
!
Povedati
mi
nij
hotel
precej
,
kaj
se
je
zgodilo
,
zahteval
je
le
hlapce
in
o
zdravniku
govoril
.
In
tisti
trenotek
šinila
mi
je
ona
grozna
,
blazna
misel
v
glavo
,
ki
mi
je
ostrupila
celo
življenje
.
„
Mrtev
je
—
mrtev
in
ti
si
kriv
tega
“
vskliknila
sem
—
čutila
nijsem
nič
,
nič
;
samo
to
strašno
zavest
,
da
je
on
kriv
—
dvoboj
ali
ne
—
pa
on
je
kriv
.
In
ko
je
stopil
pri
teh
mojih
besedah
za
korak
nazaj
,
—
bled
,
pa
ponosen
in
raven
,
tedaj
se
nijsem
menila
za
to
!
Zastonj
je
bilo
vse
,
—
zastonj
!
“
Starka
je
umolknila
in
tudi
slikar
je
zrl
nem
pred
se
.
„
In
drugo
,
gospod
Rogulin
,
drugo
pa
uže
veste
,
“
dejala
je
črez
nekoliko
časa
z
globokim
vzdihljajem
.
Molče
jej
je
Vinko
podal
preko
mize
roko
;
ona
mu
jo
prijazno
stisne
,
in
njene
mokre
oči
so
obvisele
z
prijateljskim
obrazom
na
njegovem
lici.
„
Tako
je
na
svetu
,
grofica
,
“
reče
on
mehko
in
potihoma
,
„
vsak
mora
nositi
svoje
gorje
,
svoje
izkustvo
,
bodi
si
lehko
,
bodi
si
težko
—
nositi
ga
mora
,
dokler
morda
ne
potisne
to
breme
pod
površje
vsakdanjosti
.
In
blagor
mu
,
kdor
si
more
braniti
na
tako
bolest
—
svet
,
blag
spomin
!
“
V
zadnjih
njegovih
besedah
je
zadonel
potihem
nekov
grenak
čut
.
Starka
ga
je
opazila
.
„
Ne
govorite
tako
,
“
rekla
je
prisrčno
,
„
nobena
grenkost
vas
ne
sme
izpremiti
od
tod
;
sklenila
sva
uže
vzadnjič
,
da
je
pozabljeno
vse
,
in
vedite
,
gospod
Kogulin
:
akoravno
je
zginilo
sedaj
isto
,
kar
je
ločilo
nas
in
vas
,
—
boljši
je
vendar
,
da
je
prišlo
tako
.
Jaz
vam
želim
vse
dobro
,
vso
srečo
,
vso
blagost
na
svetu
,
—
vi
ste
sorodnik
Selškega
—
in
jaz
vas
zagotovljam
:
dobro
je
,
kakor
je
odločil
slučaj
.
“
Pogledala
mu
je
trdno
v
oči
.
On
jo
je
umel
.
„
Morda
imate
prav
,
grofica
,
“
reče
,
in
po
kratkem
molku
nadaljuje
,
„
vendar
se
težko
iznebim
onega
pikrega
čutja
,
ki
so
mi
ga
zadnji
dogodki
zapustili
kot
pekoči
sled
v
srcu
.
Mnogo
sem
izpremenil
,
misli
in
nazore
svoje
in
marsikaj
druzega
,
Res
je
:
cvet
mora
odleteti
,
da
dozori
sad
.
“
„
Včasi
pak
zvene
prej
,
in
potem
nij
cvetja
,
ni
sadu
,
“
pristavi
resnim
licem
ona
;
„
nikari
,
prijatelj
moj
,
nikari
se
ne
udajte
onej
neplodnej
in
neždravej
misli
,
katero
navadno
rodi
vsaka
nezgoda
,
vsako
britko
izkustvo
v
človeškem
srci
:
da
dobrega
,
poštenosti
in
ljubezni
nij
na
svetu
.
Marsikdo
si
zagreni
s
tem
prepričanjem
svojo
mladost
,
in
ko
potrkajo
stara
leta
na
njegove
duri
—
izprevida
,
da
je
prepozno
vrniti
se
.
Jaz
vem
to
,
in
v
celej
istini
in
globočini
še
le
zdaj
izpoznavam
.
In
jaz
sem
samo
—
ženska
.
“
Vstala
sta
bila
počasi
sè
svojih
sedežev
.
„
Sočutje
in
ljubezen
—
vse
je
še
na
svetu
,
in
tudi
vi
jo
bodete
še
našli
,
“
reče
nasmehljaje
se
grofica
.
Vinko
je
stal
molče
poleg
nje
;
mehko
mu
je
donel
njen
simpatični
glas
na
uho
,
in
globoko
se
mu
je
vtisnil
njen
govor
.
Tacega
glasu
nij
čul
dolgo
,
dolgo
,
odkar
so
bili
pokopali
njo
,
ki
mu
je
bila
najljubša
,
najdražja
na
celem
svetu
,
—
blago
,
ljubo
mater
.
Toliko
let
je
bil
sam
,
čisto
sam
,
in
tolikokrat
hrepenel
po
sladkih
besedah
,
ki
mu
jih
je
ona
nekdaj
govorila
.
In
sedaj
je
čul
isti
glas
na
novo
.
In
poleg
njega
se
mu
je
vzbudila
v
spominu
zopet
ona
lepa
podoba
,
ki
mu
je
uže
tolikokrat
spremljevala
misli
,
ona
drobna
jokajoča
deklica
,
klečeča
poleg
njega
,
—
ki
tudi
nema
mamice
,
in
ki
bi
jo
tako
,
ah
,
tako
ljubila
.
Vzdramil
se
je
iz
svojih
mislij
,
in
segel
komtesi
v
roko
,
hvaležno
ozrši
se
v
njo
.
Poslovita
se
.
„
Priporočite
me
vsem
svojim
,
grofica
,
“
dejal
je
mehko
Rogulin
;
„
in
baronica
Ana
naj
mi
odpusti
one
neprijetne
trenotke
,
ki
jih
je
doživela
tedaj
—
zarad
mene
.
“
„
Sami
jo
morate
poprositi
;
saj
se
vrnete
skoraj
;
tujina
vam
ne
bo
po
godu
,
“
reče
starka
smehljaje
.
„
Ne
vem
,
morda
ostanem
dolgo
,
dolgo
!
“
„
Ne
verujem
vam
,
—
dom
ima
vedno
svojo
moč
.
“
—
Šla
sta
mej
tem
počasi
proti
vozu
;
Vinko
se
poslovi
še
enkrat
gorko
pri
starej
dami
,
in
malo
pozneje
je
bila
sama
pod
grajsko
lipo
,
ter
gledala
prašnji
oblačič
,
ki
se
je
valil
po
Radoveljskej
cesti
.
„
Vrneš
se
skoraj
!
“
dejala
je
tiho
za-se
,
ko
je
izginil
voz
v
daljavi
za
zelenimi
drevesi
,
ki
so
tani
obrastali
cesto
.
Minola
so
tri
leta
.
Po
velikej
promenadi
motalo
se
je
vse
elegantno
občinstvo
glavnega
mesta
.
Bil
je
lep
poletni
večer
,
in
vsak
,
kdor
se
je
bil
poskril
črez
vroči
dan
v
svojo
zatišno
sobo
,
priromal
je
zdajci
ven
uživat
kolikor
toliko
hladnega
zraka
.
Z
velikim
ulanskim
oficirjem
,
ki
je
bil
na
tem
mestu
redna
,
gotova
prikazen
,
pohajkoval
je
tuj
mož
interesantnega
obraza
,
po
čegar
zarujavelem
lici
se
je
leliko
sodilo
,
da
ga
je
moralo
opekati
dalje
časa
južno
solnce
.
Marsikdo
se
je
oziral
za
njim
,
a
poznal
ga
nij
nihče
.
Ulan
je
zapazil
to
.
„
Bog
zna
,
ali
bi
te
Žerinjska
gospoda
tudi
tako
čudno
in
zavzeto
pogledovala
,
ljubi
moj
Vinko
,
ko
bi
te
zdajle
srečala
,
morda
tam
na
tistej
Radoveljskej
cesti
,
rujavega
in
obrastenega
.
Na
mojo
vero
,
stavil
bi
,
da
te
ne
uganejo
.
“
In
res
se
je
bil
Rogulin
močno
izpremenil
v
malih
letih
,
ko
je
potoval
po
jugu
,
kratkočasujoč
in
učeč
se
,
ter
malo
spominjajoč
se
daljne
svoje
domačije
.
Nasmehne
se
pri
opombi
svojega
spremljevalca
.
„
In
ti
,
Gernau
,
“
reče
obrnivši
se
k
staremu
svojemu
in
našemu
znancu
,
„
povedal
mi
še
nijsi
nič
,
kako
in
kaj
je
z
Waldenovimi
.
Tri
leta
nijsem
uže
čul
o
njih
.
Kje
so
sedaj
?
“
„
Izpremenilo
se
je
mnogo
pri
njih
,
“
meni
oficir
,
„
Waiden
je
umrl
in
grofinja
je
sedaj
pri
hčeri
,
pri
Veroniki
,
—
če
jo
še
kaj
pomniš
,
sedanjo
grofinjo
Sori
,
ha
ha
,
na
Moravskem
,
na
Sorijevih
posestvih
.
Zerinje
pak
so
pripale
po
Waldenovej
oporoki
tistej
teti
Ameliji
,
katera
tamkaj
gospodari
.
Videl
je
uže
nijsem
celo
leto
!
“
Vinko
je
čakal
,
da
Gernau
še
kaj
poreče
.
A
ta
je
molčal
.
„
Torej
umrl
je
grof
!
“
reče
Vinko
obžalovaje
,
„
pošten
mož
je
bil
to
!
“
Črez
nekoliko
časa
pridene
zopet
:
„
In
ona
mala
baronica
?
“
„
Aha
,
“
meni
zategneno
Gernau
,
„
te
tudi
še
nijsi
pozabil
?
Tista
mala
baronica
nij
mnogo
večja
postala
,
nego
je
bila
,
a
interesantna
je
—
jako
interesantna
.
Pa
sedaj
jo
boš
lehko
kmalu
videl
;
pri
teti
je
na
Žerinjah
.
“
Slikar
nij
rekel
besede
,
a
nekov
vesel
izraz
mu
je
prevlekel
lice
.
Dva
dni
kasneje
je
korakal
Vinko
po
znanej
,
s
topolkami
obsajenej
cesti
proti
Žerinjskemu
gradu
.
Svoj
voz
je
bil
pustil
pri
Zabrdniku
,
kateri
ga
je
ugibaje
od
strani
pogledoval
,
ker
njegovega
obraza
nij
mogel
takoj
najti
v
svojem
spominu
.
In
sedaj
je
stopal
Vinko
peš
navzgor
,
veselega
srca
,
a
vendar
nemiren
.
Raslo
in
cvelo
je
vse
okolo
njega
,
kakor
tedaj
,
ko
je
šel
prvič
po
tem
potu
.
Koliko
pa
je
ležalo
mej
tem
trenotkom
in
onim
prvim
!
Pod
drevesi
pred
gradom
ste
sedeli
dve
dami
pri
lehkem
delu
in
razgovoru
.
Bližajočega
nijsti
opazili
,
niti
prej
videli
njegovega
voza
na
Radoveljskej
cesti
.
Sedaj
stoprav
,
ko
je
zahrščala
njegova
stopinja
na
pesku
pod
skrajnim
kostanjem
,
pogledali
ste
obe
k
višku
,
in
začudenje
,
videti
čisto
tujega
gospoda
tako
na
enkrat
pred
soboj
,
bralo
se
je
prvi
hipec
obema
na
obrazu
.
Pa
le
na
prvi
trenotek
;
kajti
Vinko
je
stal
uže
pri
njih
,
in
ko
je
začul
se
njegov
sonorni
glas
v
veselem
pozdravu
,
izpoznali
ste
ga
obe
,
in
radostni
vsklik
,
s
katerim
mü
je
podala
stara
grofica
obe
roki
,
bil
je
prišlecu
svedok
,
da
je
dobro
došel
.
In
Ana
?
Tej
je
padlo
delo
iz
drobnih
ročic
;
stala
je
za
staro
teto
z
izdajalno
rudečico
v
nežnem
lici
,
in
ko
sta
si
podala
z
Vinkom
roki
,
čutil
je
on
z
neizrečenim
veseljem
,
da
se
njena
nekoliko
trese
.
Potem
pa
so
sedeli
vkup
pri
mizi
pod
kostanjem
,
in
slikar
je
pripovedoval
o
svojem
potovanji
po
divnej
Italiji
,
o
njenih
umotvorih
in
njenej
krasoti
,
in
o
svojem
hrepenenji
po
—
domačej
zemlji
.
Do
večera
so
bili
skupaj
,
in
ko
se
je
ločil
Razborjan
,
obljubil
je
,
da
pride
še
mnogokrat
.
Večkrat
se
je
ozrl
nazaj
,
ko
je
drdral
njegov
voz
v
mraku
po
Radoveljskej
cesti
;
bil
je
take
vesel
in
srečen
.
Zvečer
pa
tega
dne
,
ko
ste
prišli
Amelija
in
njena
ljubljenka
v
svojo
sobo
,
oklenila
se
je
mala
baronica
,
katera
res
nij
bila
,
kakor
je
dejal
hudobni
Gernau
,
mnogo
večji
vzrasla
,
zopet
stare
tete
,
kakor
tedaj
,
ko
je
točila
prve
britke
solze
izpoznanja
;
in
tudi
nocoj
