mojnabiti
samokres
.
Cigan
je
iznova
sedel
med
veje
in
v
čudnem
jeziku
,
ki
se
baje
govori
na
hrvaški
granici
,
je
vprašal
,
če
imamo
na
Visokem
še
tisto
železno
blagajnico
,
v
katero
spravljamo
svoj
denar
.
Pripomnil
je
,
da
naj
pazimo
nanjo
.
Tudi
teh
besed
sem
se
prestrašil
,
ker
je
bilo
slabo
znamenje
,
da
je
ta
potepuh
vedel
za
zaboj
v
očetovi
postelji
.
Ti
cigani
namreč
ukradejo
vse
,
kar
jim
pride
pod
roko
.
Lukež
pa
se
je
odrezal
:
»
Le
pridi
,
rjavi
hudič
,
če
hočeš
,
da
ti
kodrasto
grivo
gosto
zasadimo
z
železnim
fižolom
!
Ti
črni
potepuh
ti
!
«
Pri
teh
besedah
se
je
hlapec
smejal
ter
grozil
ciganu
s
samokresom
.
Ta
se
ni
več
zmenil
niti
za
naju
niti
za
Lukeževo
neprevidno
govorico
.
—
Pri
svoji
hoji
sva
doživela
še
druge
prigodljaje
,
katerih
nisem
pričakoval
,
ker
nisem
slutil
,
da
tiče
v
naših
gozdovih
take
skrivnosti
.
Že
precej
utrujena
sva
dospela
na
malo
ravnino
,
od
koder
se
je
videla
globoko
v
dolu
vas
s
prav
čednimi
belimi
hišicami
.
Lukež
je
trdil
,
da
se
imenuje
ta
vas
Zali
log
.
In
res
se
je
izkazalo
,
da
je
bil
to
Zali
log
,
ki
je
pa
še
precej
oddaljen
od
Davč
.
Omenjeni
ravnini
pravijo
»
Na
Svrčušah
«
,
ker
svrči
sredi
nje
iz
zemlje
močan
in
mrzel
studenec
,
ki
okrepčuje
utrujenega
in
izdelanega
potnika
.
V
bližini
studenca
pa
stoji
drevo
,
katero
daje
obilo
in
dobro
senco
.
V
tej
senci
je
sedelo
troje
žensk
:
ena
stara
in
dve
mladi
.
Ti
dve
sta
bili
brez
dvojbe
grešnici
,
ker
se
jima
je
bralo
z
obrazov
,
da
bi
se
ničesar
na
svetu
ne
sramovali
.
Starka
je
imela
pred
sabo
košek
in
z
roko
se
ga
je
oklepala
,
kakor
bi
imela
v
njem
spravljene
velike
zaklade
.
Tik
studenca
se
je
kurilo
in
nekaj
loncev
je
stalo
pri
ognju
.
Prišla
sva
torej
k
južini
in
Lukež
si
je
že
mel
roke
,
ker
mu
je
iz
loncev
prav
prijetno
dišalo
.
Pri
družbi
je
bila
še
druga
starka
,
o
kateri
do
sedaj
še
nisem
ničesar
zapisal
,
ki
pa
je
vzbujala
najino
posebno
radovednost
.
Vedla
se
je
namreč
prečudno
,
da
ne
zapišem
,
prepohujšljivo
.
Kaj
takega
se
ni
ne
prej
ne
pozneje
dotaknilo
mojega
pogleda
,
dasi
sem
prehodil
veliko
sveta
in
dasi
sem
bil
v
vojskah
na
Laškem
in
na
Ogrskem
,
kjer
je
vodil
,
kakor
sem
že
zapisal
,
cesarske
armade
naš
gospod
Eugenius
.
Ta
ženska
je
nosila
zakrpano
obleko
in
gotovo
je
živela
v
pomanjkanju
in
revščini
.
Tedaj
pa
je
bosonoga
skakala
in
plesala
,
da
je
bila
v
obraz
vsa
potna
in
da
ji
je
vse
telo
tičalo
v
vodi
.
Najin
prihod
je
ni
čisto
nič
motil
:
plesala
in
skakala
je
,
kakor
bi
šlo
za
življenje
.
Odložila
sva
bisagi
ter
legla
v
travo
.
Ena
mlajših
žensk
,
katera
je
bila
po
moji
sodbi
ciganskega
rodu
,
je
položila
prst
na
usta
,
da
bi
molčala
.
Starki
pa
je
postajalo
prevroče
.
Zatorej
je
med
skakanjem
pričela
metati
obleko
raz
sebe
.
Pri
vsakem
kosu
je
zakričala
:
»
Čigava
je
ta
obleka
?
«
Ciganka
je
točno
odgovarjala
:
»
Našega
ljubega
Jezusa
.
«
Že
sem
se
tresel
,
da
bo
ostudna
grešnica
do
nagega
odmetala
svoje
oblačilo
;
pa
jo
je
ples
vendarle
premagal
.
S
penečimi
ustmi
in
z
zabuljenim
očesom
je
omahnila
,
padla
po
tleh
ter
obležala
kakor
mrtva
.
»
Ta
ženska
mi
ni
neznana
,
«
je
šepetal
Lukež
.
»
Skakavka
je
,
Špela
Ocepkova
!
V
mojih
mladih
letih
sem
bil
sam
skakavec
in
takrat
smo
se
pri
plesu
dostikrat
do
golega
slekli
.
«
Nato
se
je
obrnil
hlapec
do
starke
pri
košku
,
katera
se
ni
dosti
brigala
za
početje
Špele
Ocepkove
,
ker
je
bila
očividno
že
navajena
takih
prizorov
.
»
Ohtano
,
«
jo
je
ogovoril
,
»
stara
Pasaverica
!
Glej
no
,
da
še
živiš
!
Delaš
dobre
kupčije
?
«
»
Kupčije
?!
«
je
vzdihovala
starka
.
»
Ljuba
duša
,
kje
naj
bi
jaz
jemala
dobre
kupčije
!
Poje
mi
jih
že
sedemdeset
in
pet
!
Kaj
pa
misliš
?
Pasaverica
ni
več
trdna
,
Pasaverica
že
komaj
leze
!
«
»
Ali
tistega
mazila
,
«
je
vprašal
Lukež
,
»
boš
pa
še
vendar
kaj
imela
v
košu
?
«
Zatogotila
se
je
ter
brodila
z
roko
po
svojem
košku
:
»
Kje
čem
vzeti
mazila
?
Ko
je
bila
še
nemška
vojska
,
ko
je
gospod
Tilly
kosil
na
travniku
človeška
življenja
,
tiste
dni
se
je
že
še
dobilo
človeške
masti
,
ker
so
bili
mrliči
cenejši
od
hrušk
v
jeseni
.
Takrat
sem
prišla
v
kraje
,
kjer
je
na
vsak
korak
ležalo
človeško
truplo
;
dezerterji
pa
so
klali
tudi
ženske
in
otroke
,
tako
da
se
je
človeška
mast
kaj
lahko
dobila
.
Ljuba
duša
,
kje
pa
naj
jo
danes
dobim
?
Za
kupčevalce
z
mazili
so
slabi
časi
.
—
Bog
se
nas
usmili
!
«
Hlapec
Lukež
ni
odnehal
.
»
Nekaj
že
še
nosiš
s
sabo
.
«
Zatarnala
je
:
»
Vse
skupaj
,
kar
nosim
s
sabo
,
ni
skoraj
nič
vredno
in
malokdo
kaj
takega
kupi
.
Tu
imam
nekaj
res
lepih
podobic
,
katere
je
blagoslovil
sam
škof
v
Pasavu
.
Pa
vse
to
ne
gre
po
vaših
dolinah
.
Verjemi
mi
,
da
je
tako
,
da
dostikrat
nimam
niti
vinarja
denarja
!
Tudi
danes
ga
nimam
.
«
Tu
se
je
plaho
ozrla
po
mlajših
svojih
tovarišicah
,
kateri
sta
se
porogljivo
smejali
njenemu
govoru
.
Nato
se
je
sklonila
k
meni
ter
dejala
tiho
:
»
Zate
bi
morda
nekaj
imela
.
«
Brodila
je
po
svojem
košku
ter
izvlekla
iz
njega
obširen
zavitek
.
»
Če
prav
sodim
,
si
z
Visokega
.
Tam
je
denar
.
«
Skrivnostno
je
dostavila
:
»
Spovedni
listki
so
.
Ponarejeni
so
,
ali
oddajo
se
lahko
,
če
jih
pomešaš
z
onimi
,
katere
oddajaš
za
družino
.
Povem
ti
,
da
se
prav
radi
kupujejo
,
ker
je
le
sitno
,
če
moraš
letati
okrog
spovednice
.
Morda
jih
kaj
kupiš
—
niso
predragi
.
«
Z
velikim
ogorčenjem
sem
zavrnil
hudobno
ponudbo
,
ker
nisem
hotel
,
da
bi
prišel
sin
v
sramoto
,
kakor
je
prišel
v
njo
oče
na
Visokem
.
—
Videl
sem
,
da
je
bila
vsa
ta
družba
tu
pred
mano
popačena
,
malopridna
in
božji
službi
nevarna
.
Hlapec
Lukež
se
je
iznova
oglasil
:
»
Nekdaj
si
s
platnom
kupčevala
.
«
Pobahala
se
je
:
»
Kupčujem
še
tudi
.
Od
tega
živim
sebe
in
vnukinjo-siroto
,
ki
mi
je
edina
tolažba
v
starosti
.
«
Porogljivo
je
nadaljevala
:
»
Pa
nisem
tako
nespametna
,
da
bi
nosila
platno
po
gorah
ali
pa
še
celo
denar
,
s
katerim
ga
plačujem
.
Pasaverica
je
poštena
in
Pasaverico
pozna
vse
pogorje
.
Vsa
moja
trgovina
gre
skozi
roke
Jeromna
Oblaka
iz
Žirov
.
Kar
sem
kupila
,
prineso
ljudje
v
Loko
,
kadar
pride
Oblak
tja
s
svojim
tovorom
.
Ta
prevzame
in
plača
,
ker
so
moji
denarji
vsi
pri
njem
založeni
.
Potem
mi
pa
stovori
blago
do
Donave
,
do
nemškega
Pasava
.
Oj
ne
,
nisem
taka
kravica
,
da
bi
denar
po
teh
gozdovih
s
sabo
vlačila
!
«
Tu
je
zmagonosno
pogledala
mlajši
svoji
tovarišici
,
katerima
se
je
kar
videlo
,
kako
pazljivo
vlečeta
v
se
njene
besede
.
Tedaj
se
je
prebudila
skakavka
,
Špela
Ocepkova
.
Nekam
kalno
je
pogledala
okrog
sebe
,
vzela
v
roko
leseno
skledico
,
si
natočila
vanjo
vode
ter
jo
izpila
.
Ciganka
jo
je
radovedno
vprašala
:
»
Kaj
je
bilo
?
«
Slabe
volje
je
odgovorila
Špela
:
»
Kaj
naj
bi
bilo
?
Nič
ni
bilo
!
Noge
me
bole
in
hudo
žejo
imam
,
—
to
je
vse
.
«
Nato
je
govorila
sama
sebi
:
»
Bog
ni
več
z
nami
,
Bog
nas
je
zapustil
in
obljubljena
dežela
je
ostala
za
nami
!
Iskati
mi
bo
zemlje
,
v
katero
naj
bi
se
pogreznila
.
—
Nekdaj
,
ko
si
skakala
,
ko
si
plesala
,
da
so
ti
kosti
pokale
,
in
ko
nisi
na
drugega
mislila
kot
na
ljubega
Jezusa
,
se
ti
je
,
če
si
od
plesa
omedlela
in
ležala
na
zemlji
,
ljubi
ta
Jezus
vselej
prikazal
.
Sedel
je
na
zlatih
oblakih
in
okrog
njega
so
sedeli
srebrni
angelci
.
Gospod
pa
nam
je
govoril
:
Tukaj
mora
stati
moj
tempelj
!
In
kako
smo
jih
postavljali
tempeljne
!
Sto
in
več
smo
jih
postavili
,
dokler
niso
prišli
ti
peklenski
služabniki
,
ti
hudobni
škofje
,
ter
nam
upepelili
streho
za
streho
.
Da
bi
jih
dal
ljubi
Jezus
sodni
dan
do
krvi
bičati
!
Ko
so
bili
požgani
tempeljni
,
izostal
je
ljubi
naš
Jezus
in
nikdar
več
se
nam
ne
prikaže
.
Hov
!
Hov
!
«
Žalostna
je
bila
in
zajokala
je
:
»
Kako
naj
potemtakem
uboga
ženska
živi
?
Pobiram
sicer
za
Mekinje
in
gospa
mati
mi
je
dala
pismo
z
velikim
pečatom
.
Ali
nikdo
nič
ne
da
.
Ti
kraji
so
trdi
in
usmiljenja
ne
poznajo
.
Na
Kras
bom
šla
,
—
tam
žive
še
dobri
ljudje
.
«
Tu
jo
je
hlapec
Lukež
nekoliko
podražil
:
»»
Ko
so
ti
prodali
moža
benečanski
Rebeki
,
ti
je
vendar
še
nekaj
ostalo
?
Nikar
se
ne
delaj
,
gotovo
imaš
všitih
še
nekaj
cekinov
!
«
Pozneje
mi
je
Lukež
razložil
,
da
je
bil
Špele
Ocepkove
mož
obsojen
v
dolgoletne
zapore
in
da
so
ga
visoki
stanovi
,
ki
vse
modro
premislijo
,
prodali
za
trideset
dukatov
benečanski
republiki
.
Ta
ga
je
z
verigami
prikovala
na
galero
,
da
je
moral
goniti
težka
vesla
.
Tako
je
nastal
dvojen
blagoslov
:
hudodelec
je
moral
delati
,
nedolžni
rodbini
pa
se
je
izplačalo
,
kolikor
niso
vzeli
visoki
stanovi
od
tistih
dukatov
.
Res
malo
je
dežel
,
kjer
bi
tako
skrbeli
za
prebivalce
,
kakor
skrbe
za
nas
kranjski
deželni
stanovi
,
katerim
ne
odide
nebeško
plačilo
.
Ali
beneški
dukati
so
Ocepkovo
grdo
razkačili
.
»
Ti
pes
ti
!
«
je
vpila
.
»
Ti
lajaš
name
,
ko
ti
vendar
nisem
nič
naredila
!
Ti
garjavi
pes
ti
!
Stara
sem
,
pa
upam
,
da
vendar
še
doživim
,
ko
te
povlečejo
na
Gavžnik
,
da
te
obesijo
!
Če
bog
da
,
ti
prej
še
odsekajo
roko
in
odrežejo
tvoj
hudičevi
jezik
!
«
Lukež
je
postal
bled
pri
vpitju
stare
čarovnice
.
Nekako
zamolklo
je
odgovoril
:
»
Le
kriči
,
nič
se
te
ne
bojim
,
hudičeva
mati
!
Kadar
pogineš
,
bomo
že
skrbeli
,
da
te
s
kolom
prebodemo
prej
,
kot
te
zakopljemo
za
plot
!
Potem
pa
glej
,
kako
boš
uhajala
z
groba
,
ti
ostudna
coprnica
!
«
»
Prej
kot
misliš
,
«
se
je
togotila
Špela
,
»
te
bodo
žrli
črvi
,
veliki
,
beli
črvi
,
ker
si
se
lotil
dekle
pravega
Boga
!
«
Nato
se
je
s
prijazno
besedo
obrnila
k
meni
:
»
Ti
si
pameten
!
Ti
boš
dober
gospodar
na
Visokem
in
veliko
boš
prideloval
.
—
Tvoja
bisaga
je
široka
in
nabasana
.
Morda
imaš
kaj
žganja
v
njej
?
Privošči
mi
ga
par
požirkov
!
«
Res
sva
imela
žganje
pri
sebi
,
in
da
si
ne
nakopljemo
njene
jeze
,
sem
ga
ji
natočil
v
leseno
skledico
,
iz
katere
je
prej
pila
vodo
.
To
skledico
sem
napolnil
skoraj
do
polovice
s
pekočo
pijačo
.
In
sedaj
sem
se
čudil
,
kako
urno
in
kar
v
eni
sapi
je
izpila
natočeno
žganje
.
Takoj
sem
vedel
,
da
ga
je
v
življenju
že
obilo
popila
.
Hvalila
me
je
in
klicala
name
vse
milosti
zveličanih
skakavcev
,
ki
so
nekdaj
na
svetu
postavljali
tempeljne
in
plesali
v
čast
ljubemu
Jezusu
.
Kaj
sem
tudi
hotel
storiti
?
Lukež
je
sicer
grdo
gledal
,
ker
se
tudi
sam
ni
ogibal
žganja
.
Ali
taka
ženska
,
ki
ima
gotovo
zveze
s
hudičem
,
nam
lahko
veliko
škoduje
,
bodisi
da
nam
zagovori
brejo
kravo
,
bodisi
da
nam
napravi
črne
oblake
in
točo
,
katera
potem
vse
razbije
,
kar
je
bilo
sejanega
.
Bog
ne
daj
,
da
bi
gosposki
,
katera
nam
je
od
Boga
postavljena
,
kaj
očital
!
Dobro
skrbi
za
nas
;
ali
vendar
ne
morem
molčati
in
izreči
moram
,
da
se
premalo
meni
za
take
hudobne
stare
ženske
,
ki
so
s
hudičem
v
zvezi
in
katerih
je
več
na
svetu
,
kot
mislimo
.
Če
bi
se
nam
kako
noč
odprle
oči
,
videli
bi
med
njimi
dosti
znank
,
ko
jahajo
pod
nebom
okrog
.
Vi
pravite
:
utrnila
se
je
zvezda
.
Pa
ni
res
.
Takrat
pade
taka
ženska
,
ki
se
svoje
službe
še
ni
privadila
,
z
metle
,
prej
pa
kot
buti
na
zemljo
,
jo
vjame
satan
,
da
si
ne
polomi
kosti
.
To
je
bilo
moje
prepričanje
tisti
dan
,
ko
sem
skakavki
Špeli
Ocepkovi
,
natočil
svojega
žganja
.
Gospod
Jezus
ni
bil
zadovoljen
s
tem
prepričanjem
in
v
svoji
pravičnosti
je
poslal
name
bridko
in
trnovo
pokoro
.
Kakor
je
bila
prej
skakavka
omagala
vsled
plesa
,
tako
je
omagala
vsled
zaradi
pijače
.
Zaspala
je
.
Takoj
sta
bili
pri
njej
mlajši
tovarišici
in
z
veliko
spretnostjo
sta
pretipali
krilo
in
vse
dele
njene
revne
obleke
,
kjer
bi
bil
lahko
všit
kak
denar
.
Pritipali
pa
nista
ničesar
,
ker
je
bila
Lukeževa
beseda
prazna
beseda
in
tjavdan
izrečena
.
Ciganka
je
očitala
Lukežu
,
da
je
lagal
,
ko
je
čenčal
o
cekinih
,
ki
naj
bi
bili
všiti
v
skakavkino
obleko
.
Hotela
je
,
ker
v
obleki
ni
ničesar
iztaknila
,
na
drug
način
zaslužiti
.
Obrnila
se
je
k
hlapcu
z
besedami
:
»
Plačaj
sold
,
da
ti
pregledam
roko
!
«
Sold
je
bil
za
Lukeža
že
visok
denar
in
še
pri
plesih
ga
ni
nikdar
rad
plačal
.
Zatorej
je
zaprosil
:
»
Izidor
,
plačaj
!
Taki
vražji
babnici
ni
varno
kaj
odreči
.
«
Ker
me
je
pregrešna
radovednost
premotila
,
plačal
sem
ženski
dva
solda
,
da
bi
tudi
meni
vedeževala
.
Pregledala
je
najprej
Lukeževo
roko
ter
brskala
s
prsti
po
njegovi
dlani
.
»
Brate
,
«
je
vzkliknila
,
»
globoko
si
brodil
po
krvi
,
da
je
kar
čudno
,
da
se
nisi
vtopil
v
njej
;
tudi
kri
žensk
in
otrok
je
vmes
.
«
Lukež
se
je
odrezal
:
»
Kaj
čenčaš
?
V
naši
dolini
ve
vsak
,
da
sva
bila
s
Polikarpom
v
nemški
vojski
.
Da
tam
nisva
rož
trgala
,
ve
vsak
otročaj
.
In
ti
bi
tega
ne
vedela
?
«
Ali
ženska
mu
ni
izpustila
roke
ter
je
še
dalje
opazovala
njegovo
dlan
.
Končno
je
slovesno
izpregovorila
:
»
Ne
streljaj
,
brate
,
ne
streljaj
,
in
naj
se
še
tako
tolče
po
vratih
!
Ne
streljaj
,
da
ne
ustreliš
sebe
!
«
Hlapec
ji
je
iztrgal
roko
ter
zagodrnjal
:
»
S
čim
naj
streljam
?
V
gorenji
hiši
visi
stara
mušketa
,
ki
že
deset
let
ni
bila
nabasana
.
Nisem
neumen
,
da
bi
s
to
streljal
!
—
Odlazi
!
«
Ciganka
se
je
živo
zasmejala
ter
posegla
po
moji
roki
.
Tudi
meni
je
s
prsti
premerila
črte
na
dlani
ter
izpregovorila
:
»
Revež
,
tvoja
roka
tiči
v
človeški
krvi
,
ki
je
pa
nisi
sam
prelival
.
Ali
delal
boš
pokoro
za
to
kri
in
nobena
želja
se
ti
ne
izpolne
na
zemlji
!
Pot
,
ki
jo
hodiš
danes
,
je
prazna
pot
.
«
Nisem
v
stanu
popisati
,
kako
mi
je
zatripalo
srce
,
ker
sem
slutil
že
prej
v
svoji
duši
,
da
mi
bo
delati
pokoro
za
očetove
grehe
!
Ciganka
je
opazila
,
da
sem
prepadel
.
Ker
se
je
veselila
moje
groze
,
je
še
dostavila
:
»
Umrl
boš
,
in
ko
boš
umiral
,
bo
prestreljeno
tvoje
telo
!
«
Tedaj
je
zaklicala
tovarišica
:
»
Najin
mož
prihaja
!
«
Ti
dve
grdobi
sta
imeli
torej
skupaj
enega
moža
!
Iz
zelenega
grmovja
je
prikorakal
cigan
Dušan
,
ki
sva
ga
bila
poprej
motila
pri
lovu
.
Na
rami
je
nosil
srnjaka-kozliča
,
katerega
je
bil
vendar
zalotil
v
tihem
gozdu
.
Mož
dveh
žen
je
vrgel
svoj
plen
na
travo
;
puščica
je
tičala
živali
v
vratu
.
Naju
ni
pogledal
.
Legel
je
na
tla
in
zarjul
:
»
Jesti
!
«
Obe
njegovi
ženi
,
tako
ciganka
,
kakor
druga
—
pozneje
sem
izvedel
,
da
je
bila
hči
dobrega
gruntarja
v
Selški
dolini
in
da
jo
je
s
ciganom
popihala
od
doma
poštenega
očeta
—
sta
bili
kar
v
hipu
zgolj
ponižnost
in
postrežljivost
.
Ciganka
se
je
sladkala
:
»
Najprej
nekaj
posebnega
!
Ali
molim
te
,
Dušane
,
da
se
ne
huduješ
,
če
bi
ne
bilo
dobro
!
«
Pristavila
je
še
:
»
Nate
sem
mislila
,
ko
sem
kradla
.
«
»
Ajdi
k
vragu
!
«
je
godrnjal
Dušan
.
Tudi
ona
se
je
razburila
ter
odgovorila
jezno
:
»
Boš
pa
pustil
,
če
ti
ne
bo
všeč
!
Dotakniti
pa
se
me
nikari
,
ker
bi
se
branila
!
«
Nato
je
nadaljevala
:
»
Ta
Felenič
,
ki
v
Selcih
mašo
bere
,
ki
vse
ve
,
ki
zdravi
ljudi
in
mlade
prašičke
,
ki
se
razgovarja
s
teletom
v
kravi
,
je
dobil
z
Nemškega
ali
bogve
od
kod
neko
novo
repo
,
ter
pripoveduje
,
da
je
to
najboljši
sadež
,
kar
jih
je
Bog
ustvaril
!
Na
vrtu
,
kjer
si
mu
spomladi
ukradel
velikega
petelina
,
je
nasadil
to
zelišče
v
dolgih
vrstah
.
Zadnjo
noč
sem
poruvala
nekaj
vrst
in
danes
sem
ti
skuhala
to
novo
jed
,
Dušane
dragi
!
«
»
Ajdi
k
vragu
!
«
je
bil
ciganov
zopetni
odgovor
.
Ciganka
je
molče
iztresala
iz
lončka
,
katerega
je
bila
že
pred
nekaj
časom
odstavila
od
ognja
,
novo
jed
v
skledo
ter
vse
skupaj
postavila
pred
svojega
ožganega
moža
.
Koliko
sem
opazil
,
je
bila
nasula
ciganka
v
posodo
nekaj
takega
,
kar
je
bilo
podobno
šiškam
,
kakor
rastejo
na
naših
hrastih
,
samo
da
so
bile
nekaj
debelejše
in
ne
tako
rjave
.
Cigan
Dušan
si
je
napolnil
usta
,
pa
je
takoj
močno
zakričal
,
bodisi
da
je
bila
jed
prevroča
ali
pa
zoprnega
okusa
.
Z
nogo
je
sunil
v
skledo
,
da
se
je
prevrnila
in
da
so
šiške
zletele
na
vse
strani
.
Nekaj
jih
je
priletelo
tja
,
kjer
sva
midva
ležala
,
in
Lukež
je
pograbil
dve
ali
tri
,
ker
ga
je
gnala
radovednost
,
na
kateri
so
tisti
čas
bolehali
Poljanci
in
Poljanke
.
Nastala
je
zmešnjava
.
Cigan
se
je
od
jeze
dvignil
,
a
v
tistem
hipu
sta
se
njegovi
ženi
oborožili
z
gorjačami
.
Če
se
je
potem
vnel
pretep
,
je
Dušan
prejkone
ukrotil
svoji
babnici
,
padla
pa
je
gotovo
marsikatera
gorka
tudi
po
rjavkasti
njegovi
koži
!
Ali
midva
nisva
čakala
,
marveč
sva
pobrala
svoji
bisagi
ter
urnih
nog
odhitela
po
stezi
.
Bila
sva
že
precej
daleč
od
pregrešne
družbe
,
ko
sva
se
nekoliko
odsopla
in
oddahnila
.
»
Kaj
misliš
,
ali
bi
ne
bilo
prav
,
če
tudi
midva
pokusiva
župnikovo
repo
?
«
Na
odprti
dlani
mi
je
molil
Lukež
tri
šiške
,
katere
je
bil
prej
odnesel
ciganu
.
Vzel
sem
eno
.
»
Čemu
ne
,
saj
je
zrastla
na
krščanski
zemlji
!
«
Ali
grižljaj
je
bil
plevak
,
brez
vsakega
okusa
in
tanka
kožica
je
tičala
v
njem
,
ki
se
je
neprijetno
prijemala
zob
,
tako
da
sva
bila
vesela
,
ko
sva
s
težavo
vse
skupaj
zopet
spravila
iz
ust
.
Izrekla
sva
sodbo
,
da
gospod
župnik
Felenič
s
to
novo
repo
ne
bo
odrešil
Selške
doline
!
Še
dolgo
časa
in
po
hudi
vročini
sva
hodila
ter
prav
pridno
pila
iz
studencev
,
ki
so
pogosto
močili
najino
stezo
.
Tu
sva
se
srečala
z
beračem
,
tam
pa
naletela
na
pastirja
,
ki
je
čuval
drobnico
.
Povpraševala
sva
,
če
sva
na
pravi
poti
,
ker
bi
bila
lahko
zašla
.
Popoldne
je
bilo
že
do
polovice
poteklo
,
ko
sva
dospela
do
dvorca
sredi
lepo
obdelanega
sveta
.
Tu-sem
se
je
bil
naselil
Jeremija
Wulffing
ter
si
napravil
novo
domačijo
;
gotovo
je
delal
pridno
in
težko
,
ker
je
moral
prekopati
dosti
sveta
.
Postavil
si
je
novo
hišo
,
ki
se
je
čedno
razločevala
od
koč
,
katere
opaziš
po
tem
hribovju
.
Hiša
,
dasi
lesena
,
je
bila
dosti
višja
od
hiš
v
naši
dolini
.
Pri
vstopu
ti
ni
bilo
treba
upogibati
telesa
,
da
nisi
trčil
z
glavo
v
strop
,
in
prav
lahko
si
sopel
,
ker
je
bilo
dosti
zraka
v
tem
bivališču
.
Prvi
hip
sva
mislila
,
da
ni
nikogar
doma
.
Nato
sva
pa
le
opazila
,
da
je
sedela
za
veliko
mizo
stara
ženska
,
popolnoma
sključena
,
na
obrazu
guba
pri
gubi
,
drugod
pa
sama
kost
in
koža
!
Tu
in
tam
je
zamahnila
z
velo
roko
po
nadležnih
muhah
.
Izpregovorila
je
nekaj
besed
,
katerih
nisem
umel
,
ker
je
bila
ta
nemška
govorica
podobna
škripanju
kolesa
,
kadar
s
težavo
teče
po
ostrem
kamenju
.
Lukež
,
ki
je
bil
bolj
vešč
tega
okornega
jezika
,
mi
je
povedal
,
da
bi
ženska
za
mizo
rada
vedela
,
kdo
sva
.
Ko
sva
pri
peči
odložila
bisagi
,
pristopim
k
mizi
,
kjer
mi
je
starka
pričela
praviti
,
da
ni
nikogar
doma
in
da
so
vsi
na
polju
.
»
Z
Visokega
sva
!
«
sem
vpil
;
zdelo
se
mi
je
namreč
,
da
je
ženica
tudi
gluha
.
Z
mrtvim
očesom
je
gledala
vame
in
je
ponovila
:
»
Z
Visokega
!
«
Zamislila
se
je
.
»
Kje
je
že
to
,
moj
Bog
,
kje
je
že
to
?
«
»
Sin
je
,
«
je
zatulil
Lukež
vmes
,
»
Polikarpa
in
njegove
žene
Barbare
.
«
To
ji
je
nekaj
ojačilo
spomin
in
počasi
je
pričela
:
»
Barbara
—
!
Imela
sem
hčer
in
Barbara
ji
je
bilo
ime
.
Odpovedala
se
je
svetemu
evangeliju
in
od
tedaj
ni
bila
več
moja
hči
.
Vrgla
sem
jo
iz
svojega
srca
,
kakor
se
vrže
plevel
iz
njive
.
Ustrašila
se
je
krvavih
grajskih
hlapcev
,
—
moja
hči
ni
več
.
Ne
govorite
mi
o
Barbari
!
«
Govorila
je
v
oddelkih
.
Od
oddelka
do
oddelka
je
premišljevala
in
beseda
je
kapala
od
nje
,
kakor
kapljá
voda
od
žleba
,
če
se
suši
studenec
v
poletju
.
Lukež
je
pokazal
name
ter
kričal
:
»
Vaše
Barbare
sin
je
!
«
»
Njen
sin
?
«
je
vzdihnila
.
»
Sedi
sem
,
da
te
vidim
od
blizu
,
ker
so
moje
oči
podobne
trski
,
kadar
pojema
.
Svitloba
mojih
oči
,
tudi
ta
ni
več
pri
meni
!
«
je
jadikovala
s
psalmistom
.
Sedel
sem
k
nji
v
kot
in
z
roko
me
je
nekaj
časa
tipala
po
obrazu
ter
me
opazovala
.
Končno
je
zastokala
:
»
Res
je
,
njen
obraz
ima
!
«
Ostro
je
vprašala
:
»
Ali
si
spoznavalec
čistega
evangelija
?
«
Odgovoril
sem
,
da
nisem
.
»
Torej
si
papist
!
Nimam
hčere
in
tudi
njen
sin
je
mrtev
zame
!
Studenci
čistega
evangelija
pojemajo
v
ti
nesrečni
deželi
in
ljudstvo
zajema
iz
luže
,
v
kateri
se
nabira
babilonska
gnojnica
!
Čas
je
,
Gospod
,
da
me
pokličeš
z
zemlje
,
ker
se
mi
je
trudna
glava
že
globoko
sklonila
na
prsi
!
«
Šepetala
je
:
»
Njen
sin
je
tu
,
a
prišel
je
k
meni
kot
tujec
.
Tudi
ta
bridkost
je
morala
mimo
mene
.
Sedaj
bodi
konec
!
Trubarja
pokličite
!
«
Govorila
je
vedno
bolj
zaspano
,
dokler
ji
ni
omahnila
glava
.
In
v
resnici
je
zaspala
,
da
so
ji
smele
muhe
nemoteno
sedati
na
velo
kožo
.
Tako
sem
prvič
videl
svojo
staro
mater
in
grenkoba
se
mi
je
pomnožila
,
ker
je
bila
krivoverka
,
kakor
je
bil
krivoverec
gospodar
Polikarp
na
Visokem
.
V
hiši
je
postalo
silno
vroče
in
nadležne
so
postajale
tudi
muhe
.
Pri
vratih
na
klopi
je
stal
škaf
,
a
vode
ni
bilo
v
njem
,
da
bi
si
bil
ugasil
žejo
.
Zatorej
sem
vzel
korec
s
škafa
ter
stopil
v
vežo
.
Zdelo
se
mi
je
,
kakor
bi
pri
zadnjih
vratih
šumela
voda
.
Ondi
sem
stopil
na
plan
,
kjer
je
res
tekla
voda
po
dolgem
žlebu
.
Pri
tem
žlebu
je
stalo
dekle
in
je
cunje
pralo
v
čebriču
.
Še
obrnila
se
ni
,
meneč
,
da
prihaja
kdo
izmed
domačih
.
Postavil
sem
korec
in
takrat
je
deklica
opazila
,
da
sem
tujec
.
Nekoliko
je
odstopila
in
nepremakljivo
je
zrla
name
,
kakor
da
je
podoba
v
oltarju
.
Hipoma
ji
je
na
belem
vratu
—
pri
pranju
ni
bila
posebno
vestno
napravljena
—
silila
kri
pod
kožo
,
če
tudi
na
licih
,
ne
vem
,
ker
ji
je
bil
obraz
zaradi
dela
na
solncu
ožgan
in
teman
.
Pil
sem
iz
korca
ter
za
trenutek
obrnil
pogled
proti
nji
.
Še
vedno
je
njeno
oko
tičalo
na
mojem
obrazu
.
Sedaj
pa
se
mi
je
zopet
zdelo
,
da
ji
je
zginila
z
vrata
vsa
kri
in
da
je
nekaka
plahost
napolnila
njen
pogled
.
Ali
svojega
očesa
še
vedno
ni
premaknila
z
mojega
obraza
.
Odloživši
korec
,
izpregovorim
:
»
Sedaj
si
se
me
že
lahko
nagledala
,
Margareta
!
«
Odstopila
je
za
korak
ter
zamolklo
odgovorila
:
»
Ti
veš
,
kako
mi
je
ime
?
«
»
Oče
je
govoril
o
tebi
.
«
»
Tedaj
si
Visoški
?
Tudi
moj
je
govoril
o
tebi
.
«
Iznova
ji
je
zažarelo
okrog
vrata
,
da
sem
se
spomnil
jutra
,
kadar
leži
zora
nad
gorami
.
Pristopila
je
k
čebriču
ter
si
dala
opraviti
pri
perilu
.
Če
je
le
mogla
,
ozrla
se
je
skrivoma
na
kraj
,
kjer
sem
stal
.
Bila
je
dekle
,
ki
je
moškemu
navadno
všeč
:
dobro
rasla
in
za
vsako
delo
pripravna
.
Ali
besede
ciganke
,
da
hodim
današnjo
pot
brez
uspeha
in
da
umrem
,
ker
se
mi
bodo
prsi
prestrelile
,
mi
niso
pripuščale
,
da
bi
prišel
do
pravega
dopadenja
nad
telesom
device
,
katero
sta
očeta
izbrala
,
da
mi
postane
nevesta
.
Trpinčila
me
je
tudi
zavest
,
da
je
luteranstvo
v
hiši
in
da
zakoni
iz
takih
hiš
niso
deležni
božjega
blagoslova
,
kakor
ni
bil
deležen
tega
blagoslova
zakon
v
visoški
hiši
.
Ker
sem
moral
nekaj
izpregovoriti
,
vprašal
sem
,
če
je
težka
in
visoka
desetina
in
kako
da
jim
teče
življenje
.
Odgovorila
je
:
»
V
hribih
smo
in
težko
živimo
.
Nič
ne
rečem
,
oče
je
dober
in
lepo
počne
z
nami
.
Brata
pa
sta
osorna
človeka
in
z
materjo
grdo
ravnata
,
da
se
ji
slabše
godi
kot
deklam
po
drugih
hišah
.
Nič
ne
rečem
,
ali
časih
bi
raje
živela
v
drugem
kraju
,
med
drugimi
ljudmi
!
«
To
mi
je
povedala
in
videlo
se
mi
je
,
da
si
želi
proč
iz
domačega
kraja
in
da
ji
je
bilo
morda
všeč
,
da
sem
prišel
.
Dokončala
je
delo
,
obrisala
si
roke
s
predpasnikom
ter
me
pozvala
:
»
Sedaj
je
pa
menda
oče
že
prišel
!
«
In
res
sva
dobila
v
hiši
priletnega
moža
dolge
,
koščene
postave
in
,
kar
se
pri
nas
redko
nahaja
,
prečudno
modrih
oči
.
Na
mizo
pred
njega
je
bil
razložil
Lukež
kolače
z
Visokega
:
dve
gnjati
in
dve
rumeni
pogači
.
Vtem
ko
sem
se
mudil
zunaj
pri
studencu
,
je
bila
starka
že
zlezla
na
peč
in
od
tam
opazovala
dogodke
pri
mizi
.
Bržkone
je
slutila
,
kaj
pomenijo
darovi
,
in
slabe
volje
se
je
zatogotila
:
»
Ne
dajaj
je
papistu
,
Jeremija
!
Jezus
,
ne
dajaj
je
papistu
,
ko
vendar
veš
,
da
je
moja
kri
tekla
za
sveti
evangelij
!
«
Stopil
je
na
klop
ter
z
veliko
roko
gladil
veli
obrazek
,
rekoč
:
»
Tiho
,
mati
!
«
Takoj
se
je
pomirila
.
Ali
pomirila
se
je
tudi
moja
duša
in
silno
dobro
mi
je
delo
,
da
je
modrooki
ta
mož
izkazoval
spoštovanje
četrti
božji
zapovedi
,
in
najsi
je
bila
lutrovske
vere
ona
,
ki
ga
je
rodila
!
Sklenil
sem
,
da
hočem
vsak
čas
dajati
pokorščino
staremu
očetu
,
in
najsi
ni
zahajal
k
maši
ne
k
svetemu
obhajilu
.
Jeremija
je
nato
pristopil
k
meni
,
mi
napravil
velik
križ
po
obrazu
ter
izpregovoril
:
»
Prišel
si
vendar
enkrat
k
svojim
sorodnikom
!
«
Tedaj
je
pristopila
še
ženska
,
ki
se
je
do
tedaj
tiščala
na
klopi
pred
zapečkom
,
tako
da
je
nisem
bil
niti
opazil
.
Tudi
ona
mi
je
napravila
križ
po
obrazu
ter
se
nato
molče
vrnila
k
zapečku
.
Bila
je
hišna
gospodinja
,
a
poznalo
se
ji
je
,
da
jo
je
izmozgalo
neprestano
delo
,
in
vse
na
nji
je
pripovedovalo
,
da
ji
je
življenje
nezabeljena
in
pljevka
jed
,
kakor
jo
mora
navadno
vsaka
uživati
,
če
je
vzela
vdovca
z
otroci
.
Z
očetom
sva
prisedla
k
mizi
,
na
katero
je
bila
Margareta
položila
velik
hleb
ter
ni
prej
mirovala
,
da
sem
si
odrezal
kruha
.
Potem
je
izginila
v
vežo
,
da
bi
pripravila
večerjo
.
Ostali
smo
se
prav
vestno
ogibali
vsake
besede
,
katera
bi
bila
količkaj
v
zvezi
z
namenom
,
s
katerim
sem
prihajal
v
to
hišo
.
Govorili
smo
največ
o
otavi
,
katere
košnja
se
je
morala
jutri
pričeti
.
Začulo
se
je
bučanje
v
veži
.
Sledilo
je
nekaj
govorice
z
Margareto
,
nakar
so
se
duri
hitro
odprle
.
V
hišo
pa
sta
pribrenčala
sinova
,
starejši
Marks
in
mlajši
Othinrih
;
o
zadnjem
mi
ni
znano
,
kako
je
prišel
do
tega
nečloveškega
imena
.
Bila
sta
kakor
razdražena
sršena
.
Postavila
sta
se
pred
očeta
,
a
mene
še
pogledala
nista
.
Marks
se
je
najprej
oglasil
:
»
Kaj
je
,
oče
?
Kaj
pripoveduje
Margareta
?
«
In
Othinrih
je
kar
ob
mizo
udaril
ter
vpil
:
»
—
da
jo
hočete
dati
od
hiše
,
ko
vendar
veste
,
da
midva
brez
nje
ne
bi
mogla
živeti
!
«
Marks
se
je
še
jezil
:
»
In
med
ljudi
naj
bi
prišla
,
ki
govore
,
kot
lajajo
pri
nas
psi
!
«
Tudi
Marks
je
tolkel
z
roko
ob
mizo
.
Nespodobno
govoričenje
o
domačem
mojem
jeziku
me
je
pogrelo
,
da
sem
hotel
fantičema
nekaj
povedati
,
kar
bi
jima
ne
bilo
všeč
.
Prihitela
pa
je
v
izbo
Margareta
,
prijela
Othinriha
za
rokav
in
ga
vlekla
za
sabo
,
proseč
oba
,
da
naj
mirujeta
in
naj
ne
dražita
očeta
,
ki
je
vendar
hitre
jeze
,
da
se
razkači
nad
vsako
malenkostjo
.
Kričala
sta
:
»
Nočeva
,
da
bi
te
prodajali
od
hiše
!
«
Ali
odnehala
sta
vendarle
,
ker
je
popolusestra
nad
njima
imela
več
moči
,
kot
sem
pričakoval
.
Hišni
gospodar
se
ni
razjezil
,
dasi
mu
je
v
modrem
očesu
nekako
zažarelo
.
Tudi
ona
na
peči
se
je
zopet
oglasila
in
čul
sem
,
kako
je
zdihovala
:
»
Jeremija
,
čemu
jo
siliš
od
hiše
?
Rad
jo
imaš
in
rada
jo
imata
tvoja
sinova
,
dasi
ju
nisi
odgojil
,
kot
je
predpisano
v
božji
knjigi
.
Počakaj
še
!
Gotovo
pride
krščanski
mladenič
,
ki
jo
bo
hotel
imeti
,
ki
jo
bo
snubil
,
kakor
je
snubil
Jakob
svojo
ženo
.
Če
ga
ni
tu
,
pride
od
drugod
,
pride
z
Nemškega
,
kjer
so
zmagovalci
svetega
evangelija
spoznavalci
!
Trubar
ti
ga
poišče
,
Trubar
,
ki
mu
prihaja
iz
ust
čista
božja
beseda
,
kakor
prihaja
iz
panja
sladki
med
!
«
Jeremija
je
bil
takoj
zopet
pri
nji
ter
je
zopet
položil
roko
na
zgubano
njeno
lice
:
»
Tiho
,
mati
!
Če
bi
vas
kdo
naznanil
grajskemu
glavarju
,
uklenili
bi
vas
v
verige
in
umreti
bi
morali
v
temnicah
na
loškem
gradu
!
«
Tedaj
je
starka
povzdignila
svoj
glas
,
da
se
je
slišala
njena
beseda
po
celi
izbi
:
»
Gospod
bi
mi
ne
mogel
dodeliti
večje
sreče
,
če
bi
se
izpolnilo
,
kar
si
povedal
.
Dajati
izpričevalo
za
evangelij
,
bi
bilo
moje
veselje
,
in
naj
mi
z
verigami
obložijo
vse
ude
pregrešnega
telesa
!
Izpričevalo
,
katero
si
odklonil
ti
in
katerega
ni
dajala
Barbara
,
ker
je
bilo
vama
več
za
dobrine
tega
sveta
,
nego
za
blagoslove
nebeškega
kraljestva
!
In
to
,
da
so
se
otroci
,
rojeni
iz
mojega
mesa
,
izneverili
najsvetejšemu
,
leži
nad
mano
kakor
skala
,
da
trpinčena
duša
ne
more
iz
telesa
,
katerega
bi
bila
že
davno
morala
izročiti
črni
zemlji
!
Trubarja
pokličite
!
«
Še
dalje
je
zdihovala
:
»
Glej
,
prišel
je
dan
,
ko
govorim
:
,
Srečni
so
jalovi
in
srečna
telesa
,
ki
niso
rodila
,
in
prsi
,
ki
niso
dojile
!
Posušena
trava
sem
na
strehi
in
posušila
sem
se
prej
,
kot
sem
bila
izruvana
.
Moja
duša
upa
na
Gospoda
in
nanj
se
zanaša
,
da
so
rešene
solz
moje
oči
.
Usta
mojih
sosedov
ne
poznajo
resnice
in
ne
rode
okrepčanja
.
Hitim
v
kraljestvo
živih
,
kjer
ima
gospod
svoje
zaklade
.
Noč
in
dan
je
trpljenje
moja
jed
.
Gospod
je
poslal
name
veliko
vodo
,
da
se
potapljam
v
nji
.
Moja
duša
je
bila
preganjana
in
k
tlom
je
potlačeno
moje
življenje
!
’
«
Omahnila
je
po
peči
in
morda
zaspala
,
ker
tisti
večer
ni
izpregovorila
več
besede
.
Po
večerji
,
pri
kateri
se
ni
zgodilo
nič
pomenljivega
—
le
brata
Marks
in
Othinrih
sta
črno
gledala
,
ne
da
bi
bila
kaj
črhnila
—
peljali
so
naju
v
čumnato
,
kjer
so
meni
in
Lukežu
odkazali
široko
posteljo
,
da
sva
na
nji
skupaj
brez
težave
prenočila
.
Po
dolgi
hoji
sva
tudi
hitro
zaspala
in
prav
dobro
spala
do
ranega
jutra
.
Takoj
ko
se
je
zdanilo
,
pa
sem
vstal
ter
se
ogledal
po
Wulffingovem
gospodarstvu
.
V
hlevu
je
bilo
precej
živine
in
reči
moram
,
da
ni
bila
slabša
od
naše
na
Visokem
;
morda
za
malo
spoznanje
,
za
več
pa
gotovo
ne
,
dasi
je
oče
Polikarp
slovel
,
da
ve
,
kako
je
ravnati
z
govedom
.
Nametal
sem
klaje
v
jasli
.
Ko
sta
Marks
in
Othinrih
dosti
pozneje
vstala
,
bilo
je
že
vse
opravljeno
.
Smeh
in
porogljive
besede
sem
prezrl
;
ali
očetu
,
ki
je
prišel
za
nami
,
in
Margareti
,
ki
je
prišla
molzt
,
je
bilo
moje
delo
všeč
.
Othinrih
je
osedlal
konjiča
in
na
vse
jutro
odjezdil
proti
Zalemu
Logu
,
da
bi
prinesel
odondot
sladkega
vina
.
Govorilo
se
je
nekaj
o
črnikalcu
;
tega
pa
v
Zalem
Logu
gotovo
ni
bilo
dobiti
,
ker
ga
še
celo
loški
škofje
niso
mogli
vselej
dobiti
,
bodisi
da
ga
je
vinograd
premalo
rodil
,
bodisi
da
je
bilo
črnikalsko
vino
tudi
za
škofa
predrago
.
Celo
dopoldne
smo
kosili
otavo
,
pri
tem
pa
me
je
gospodar
venomer
izpraševal
o
našem
domačem
gospodarstvu
.
Hotel
je
vedeti
,
koliko
starov
smo
pridelali
pšenice
in
drugega
žita
,
koliko
glav
živine
imamo
v
hlevu
in
koliko
konj
za
tovorjenje
.
Moji
odgovori
so
ga
prav
zadovoljili
,
ker
je
postal
zgovornejši
od
odgovora
do
odgovora
.
Od
svoje
strani
pa
pripominjam
,
da
kosimo
na
Visokem
boljšo
in
lepšo
otavo
!
Opoldne
smo
veliko
jedli
.
Gospodinja
je
skuhala
gnjat
,
katero
sva
bila
s
sabo
prinesla
,
in
še
dosti
drugega
.
Moje
začudenje
so
vzbujali
debeli
cmoki
,
napolnjeni
s
sirom
in
orehi
,
česar
do
tedaj
še
nisem
nikdar
jedel
.
Stara
mati
se
ni
prikazala
s
peči
,
ali
gospodar
je
prinašal
tja
od
vsake
sklede
.
Prinesel
ji
je
tudi
pogače
,
in
videlo
se
mi
je
,
da
je
bila
stara
ženica
še
prav
dobro
pri
moči
in
da
je
za
svoja
leta
prav
obilo
jedla
.
Margareta
in
mati
sta
bili
praznično
oblečeni
.
Če
se
ne
motim
,
bil
je
tudi
oče
čedneje
opravljen
kot
prejšnji
večer
.
Le
Marks
in
Othinrih
sta
prišla
k
mizi
v
najslabši
obleki
in
snedla
sta
za
štiri
druge
,
tako
da
je
visoška
gnjat
v
največjih
kosih
izginevala
v
nenasitljive
želodce
Wulffingovih
sinov
.
Rezali
smo
pogačo
in
pili
črnikalca
iz
Zalega
loga
,
ki
pa
je
po
mojem
mnenju
bil
nekak
vipavec
,
pomešan
s
slabim
istrijancem
.
Najedli
smo
se
in
napili
.
Pričakovali
smo
,
da
se
prične
razgovor
o
zadevi
,
radi
katere
sva
prišla
z
darovi
z
Visokega
in
radi
katere
je
pridna
gospodinja
pripravila
dobro
in
tečno
kosilo
.
Ta
razgovor
,
kakor
je
bila
njegova
dolžnost
,
je
vpeljal
Lukež
,
ki
je
prišel
z
mano
in
ki
si
je
bil
obvil
svoj
klobuk
s
pisanim
trakom
,
kakor
je
bila
takrat
navada
pri
naših
snubačih
.
»
Čas
bo
,
«
—
s
temi
besedami
se
je
obrnil
hlapec
k
meni
—
»
čas
bo
,
da
se
odpraviva
!
Dolga
bo
pot
,
in
če
bo
dobro
šlo
,
bova
opolnoči
doma
.
Po
temi
hoditi
,
in
še
po
gozdovih
,
utrudi
človeka
.
«
Jeremija
Wulffing
je
prikimal
,
nato
pa
se
je
njegov
pogled
uprl
v
me
,
kakor
da
je
vrsta
na
meni
,
da
izpregovorim
.
Margareta
je
pobrala
sklede
in
žlice
ter
odhitela
iz
hiše
.
Ni
mi
rada
tekla
beseda
.
Kdo
naj
bi
ne
prišel
v
zadrego
,
ki
naj
pove
pred
zbrano
družino
,
da
si
je
izbral
domačo
hčer
za
ženo
,
pa
se
ženin
in
nevesta
do
danes
še
nikdar
nista
videla
?
Pa
sem
le
izpregovoril
:
»
Oče
mi
je
ukazal
,
da
pridem
k
vam
in
vas
vprašam
,
če
bi
hoteli
odgovoriti
na
tisto
,
kar
sta
govorila
na
sv.
Jakoba
dan
v
Loki
.
«
Pri
tem
mojem
vprašanju
so
postali
pozorni
mati
in
sinova
pri
mizi
,
ker
so
vedeli
vsi
,
da
se
bo
nekaj
odločilo
,
kar
je
bilo
pomenljivo
za
celo
hišo
.
Oče
Jeremija
mi
je
takoj
odgovoril
:
»
Delati
veš
,
vstajaš
zgodaj
,
prepiraš
se
ne
rad
,
kakor
sem
videl
včeraj
,
in
hvale
si
vreden
.
Tudi
Margareta
se
ne
ustraši
dela
.
Govorica
,
ki
je
govorica
vaše
hiše
,
ji
ne
teče
gladko
,
a
privadi
se
ji
,
ker
se
gospodinja
vedno
ravna
po
svojem
gospodarju
.
Na
Visokem
sta
dva
in
obema
bo
lahko
Polikarp
veliko
dal
.
Pri
meni
jih
je
nekaj
več
,
praznih
rok
pa
ne
bodo
odhajali
iz
hiše
.
Tako
je
!
Prinesi
torej
očetu
odgovor
:
,
Dvesto
beneških
cekinov
,
katerim
priložim
še
sto
beneških
kron
.
’
To
je
moj
odgovor
!
«
Ponudba
je
bila
na
vse
strani
častna
in
zadostna
.
Dedič
,
ki
naj
bi
prevzel
visoška
dva
grunta
,
bi
ne
mogel
računati
z
imovitejšo
nevesto
.
Vendar
pa
je
moral
blekniti
hlapec
Lukež
nepotrebne
besede
:
»
Nekaj
starov
žita
bo
že
še
!
«
S
tem
je
ogenj
,
ki
je
tlel
pod
streho
,
razpalil
,
da
se
je
v
hipu
prikazal
visok
plamen
.
Jeremija
,
nekoliko
užaljen
,
je
sicer
hladno
odgovoril
:
»
Kar
sem
dejal
,
sem
dejal
!
«
ali
zahrumela
sta
sinova
z
enim
samim
glasom
:
»
Dvesto
cekinov
in
še
sto
beneških
kron
!
«
Vzdignila
sta
se
kakor
obsedena
medveda
in
s
pestjo
mlatila
po
mizi
,
da
je
na
nji
rožljalo
namizno
orodje
,
kolikor
ga
ni
poprej
Margareta
vzela
s
sabo
.
»
Dvesto
beneških
cekinov
!
«
je
tulil
Othinrih
.
»
Veliko
več
ni
vredna
cela
naša
beračija
!
«
»
In
povrhu
še
sto
beneških
kron
!
«
je
rjul
Marks
.
»
Prodati
se
bo
morala
zadnja
glava
iz
hleva
,
midva
pa
naj
greva
prosjačit
ali
pa
k
ciganom
na
Blegoš
!
«
Tu
je
Marks
popadel
skledico
na
mizi
ter
jo
vrgel
za
hišne
duri
,
da
se
je
zdrobila
v
kosce
.
Jeremija
Wulffing
je
sicer
prebledel
,
a
odgovoril
še
ni
ničesar
.
Ni
pa
mogla
molčati
Margaretina
mati
in
jokaje
je
izpregovorila
:
»
Delali
sva
pa
vendar
tudi
veliko
!
Z
Margareto
nisva
nikdar
rok
križem
držali
!
«
Skoraj
bi
mislil
,
da
sta
sinova
komaj
čakala
,
da
bi
planila
po
pisani
svoji
materi
,
ki
je
bila
podobna
kupu
gospodinjske
revščine
.
»
Ti
pa
tiho
bodi
!
«
sta
tulila
oba
in
po
gorjanski
sirovi
navadi
sta
jo
tikala
,
kakor
bi
bila
zadnja
dekla
pri
gruntu
.
»
Ti
pa
čisto
molči
!
«
se
je
drl
Marks
.
»
Kaj
pa
si
ti
k
hiši
prinesla
?
«
Othinrih
se
je
krohotal
.
»
Tisto
,
kar
vsaka
ženska
k
hiši
prinese
!
«
Zopet
sta
razbijala
po
mizi
,
a
Jeremija
Wulffing
je
še
vedno
molčal
.
Čudno
je
bilo
,
da
ni
vzel
prav
nič
v
varstvo
druge
svoje
žene
,
ki
je
pred
hrupom
svojih
polsinov
kar
skupaj
lezla
.
Onadva
se
nista
mogla
pomiriti
;
nasprotno
,
hitela
sta
iz
enega
divjanja
v
drugo
.
In
še
tako
sta
bila
zaslepljena
,
da
sta
se
lotila
tudi
svojega
roditelja
in
gospodarja
.
Kričala
sta
:
»
Kaj
bodete
nama
dali
,
ko
dosedaj
še
prav
nič
dobrega
imela
nisva
?
Bila
sva
vola
pri
hiši
in
vedno
v
jarmu
!
«
»
Vi
ste
spali
,
«
se
je
norčeval
starejši
,
»
a
zmiraj
je
bilo
vse
obdelano
.
«
»
Veliko
niste
nikoli
delali
,
«
je
dodal
mlajši
,
»
še
takrat
ne
,
ko
smo
kosili
in
mlatili
.
«
Očetu
Jeremiji
so
se
pričele
mešati
vse
črte
po
obrazu
.
Bil
je
mož
,
ki
se
je
nerad
razgreval
,
razvnel
pa
se
je
tedaj
,
če
se
ga
je
zadelo
pri
najobčutnejšem
,
če
se
mu
je
povedalo
,
kar
je
v
svojem
življenju
najneraje
poslušal
,
ali
tudi
to
sta
mu
povedala
nerodna
sinova
tisti
dan
.
»
Ako
se
prav
pomisli
,
«
se
je
oglasil
Marks
,
»
je
bilo
skora
vse
materino
,
vašega
pa
prav
malo
.
«
»
Mati
,
«
je
sikal
Othinrih
,
»
je
rada
pravila
:
,
Ko
sem
jemala
očeta
,
ni
imel
drugega
,
kar
je
nosil
na
sebi
’
.
«
Peklensko
sta
se
zakrohotala
.
Marks
je
še
dostavil
:
»
Najbolje
bo
,
če
posadiva
rdečega
petelina
na
strehe
!
Potem
bodo
jemali
beneške
kronice
,
če
bodo
vedeli
,
kje
!
«
In
Othinrih
:
»
Potem
bodete
toliko
imeli
kakor
tedaj
,
ko
vas
je
najina
mati
jemala
!
«
Tako
sta
ta
dva
zaslepljenca
napadala
lastnega
svojega
očeta
,
kateremu
sta
dolgovala
pokorščino
in
ljubezen
!
Jeremija
Wulffing
se
je
bliskoma
vzdignil
z
mesta
,
kjer
je
sedel
,
z
roko
pa
je
segel
k
svetim
podobam
ter
izvlekel
izza
teh
podob
dolg
in
debel
brezovec
,
kakor
ga
jemljemo
na
polje
,
da
priganjamo
z
njim
leno
živino
.
Tedaj
sta
sinova
postala
plaha
in
od
mize
sta
hitela
,
da
bi
rešila
kožo
udarcev
.
Ali
pri
hišnih
durih
ju
je
stari
dotekel
in
nista
mu
mogla
uiti
.
Brezovec
je
pel
svojo
glasno
pesem
,
da
je
tleskalo
po
hrbtu
,
po
glavi
in
roki
,
prav
kjer
je
zadelo
in
kamor
je
padlo
.
Oče
Wulffing
ni
pri
tem
izpregovoril
niti
najmanjše
besedice
,
samo
tepel
je
.
V
šumu
se
je
začul
glasek
,
tenak
,
skrhan
,
prav
kakor
bi
prihajal
globoko
izpod
zemlje
,
kakor
bi
ga
čul
v
sanjah
ali
v
polspanju
.
Na
peči
je
pela
stara
mati
:
Ach
Jesu
!
lass
mich
sehen
Dich
/
O
du
schönes
Liecht
:
Hör
an
mein
Bitt
und
Flehen
/
Zeig
mir
dein
Angesicht
!
Möcht
bald
ich
zu
dir
fahren
/
Wie
gern
ich
sterben
wolt
!
Kein
Gelt
/
kein
gute
Jahren
/
Kein
Freunt
micht
halten
solt
.
Takoj
se
je
pomirila
hiša
.
Fanta
sta
izginila
in
oče
je
blagodejni
svoj
brezovec
zopet
vtaknil
za
table
.
V
srcu
sem
občudoval
te
Nemce
,
da
si
vzgajajo
otroke
tako
,
da
jih
tepo
,
in
najsi
so
že
odrasli
in
prvi
delavci
pri
hiši
.
v
Poljanah
bi
težko
dobil
dvajsetletnega
mladiča
,
ki
bi
se
svojemu
staremu
očetu
s
silo
ne
uprl
,
če
bi
imel
voljo
ponižati
ga
pred
tujci
ter
govoriti
z
njim
z
brezovcem
.
Jeremija
Wulffing
je
izpregovoril
:
»
Tako
torej
!
Kar
sem
govoril
,
je
zgovorjeno
!
Čez
dva
tedna
bo
dan
sv.
Ahaca
.
Sporoči
očetu
,
da
pridemo
tisti
dan
v
Loko
.
Grajski
pisar
ali
pa
mestni
pisač
—
ta
je
cenejši
—
bo
zapisal
,
kar
se
mora
zapisati
,
da
bo
vse
v
pravem
in
postavnem
redu
!
«
Razgovarjali
smo
se
še
o
enem
in
drugem
,
nakar
sva
z
Lukežem
odrinila
.
In
lažja
je
bila
hoja
,
ker
sta
bili
bisagi
prazni
.
Hodila
sva
že
nekaj
tisoč
korakov
,
tako
da
se
je
komaj
še
videl
majhen
kos
strehe
pri
Wulffingovi
napravi
.
Dospela
sva
do
kraja
,
kjer
se
je
pot
zasukala
nizdol
.
Tam
v
bregu
sta
sedela
Jeremijeva
sinova
.
Pričakovala
sta
naju
in
to
pri
jako
razburjeni
volji
;
vendar
pa
nista
imela
pri
roki
nikakega
orodja
,
s
katerim
se
pri
nas
navadno
pretepavajo
mladi
ljudje
.
Vstala
sta
in
takoj
sem
opazil
,
da
očetova
šiba
ni
ostala
brez
sledov
.
Rdeče
niti
so
se
jima
vlekle
po
obrazu
in
tudi
po
rokah
.
Othinrih
,
ki
je
bil
predrznejši
od
brata
,
je
stopil
predme
z
besedami
:
»
Ti
pač
misliš
,
da
smo
fantje
v
Davčah
ovce
,
katere
lahko
pretepava
vsak
!
«
»
Tako
boš
govoril
,
«
se
je
oglasil
tudi
Marks
,
»
po
celi
tvoji
umazani
dolini
!
«
Pri
tem
sta
se
zopet
šalila
iz
naše
govorice
in
zopet
omenjala
pse
,
češ
da
lepše
govore
kot
mi
,
ki
smo
menda
krščeni
pred
božjim
kamnom
.
Govorila
sta
z
velikim
zaničevanjem
in
prav
nespametno
se
mi
je
videlo
zasramovanje
naše
govorice
,
ko
sta
se
vendar
sama
posluževala
besed
,
da
ti
je
bilo
,
kakor
bi
požiral
zdrobljeno
steklo
,
če
si
ju
moral
poslušati
.
Premagal
sem
svojo
jezo
in
ubogal
sem
svojo
pamet
,
ki
mi
je
velela
,
da
se
ne
gre
prepirati
ali
pa
še
celo
pretepavati
z
njima
,
ki
sta
mi
bila
bratranca
po
materi
in
polubrata
moje
neveste
.
Tudi
Lukeža
sem
krotil
s
svojimi
pogledi
.
Molče
sva
hotela
stopati
mimo
,
kar
pa
je
onadva
še
bolj
razdražilo
.
Othinrih
se
mi
je
postavil
na
pot
ter
vprašal
:
»
Ali
te
je
kaj
v
hlačah
,
kranjska
glista
?
To
bi
rad
vedel
!
«
Tudi
Marks
bi
bil
ravno
isto
rad
vedel
in
Lukež
je
nekaj
godrnjal
o
tem
,
da
vsega
skupaj
ne
smeva
požreti
.
Othinrih
je
na
vsak
način
zahteval
,
da
se
moram
metati
z
njima
.
Marks
pa
je
hotel
,
da
bi
se
bili
vsaj
za
prst
vlekli
,
če
že
nimam
poguma
,
da
bi
se
metal
z
njima
.
Pristavil
je
,
da
moram
nekaj
moči
v
sebi
imeti
,
ko
se
vendar
ženim
in
ko
ne
sedim
več
pri
skledici
,
v
katero
je
nalila
mati
mleka
.
Govorica
je
postajala
vedno
bolj
trpka
.
Lukež
je
že
odložil
svojo
bisago
,
slekel
suknjo
ter
si
zavihal
rokave
.
Že
je
pljunil
v
svojo
pest
ter
kazal
tako
,
da
je
vedno
,
pripravljen
udeležiti
se
pretepa
,
kakor
se
to
spodobi
nekdanjemu
kirazirju
in
najsi
je
star
že
sedemdeset
let
.
Pretila
je
nevarnost
,
da
se
sprimemo
,
bodisi
da
bi
se
bili
metali
,
bodisi
da
bi
se
bili
za
prst
vlekli
.
Naša
ljuba
Gospa
z
Malenskega
vrha
nam
je
prihitela
na
pomoč
.
Na
kraj
prepira
je
namreč
prišla
nevesta
Margareta
,
katera
je
v
trenutku
izprevidela
,
da
se
hočemo
stepsti
,
ker
je
prav
dobro
poznala
ošabnost
in
razposajenost
svojih
bratov
.
Oštela
ju
je
in
z
ostro
besedo
zapodila
z
mesta
.
In
čisto
resnico
zapišem
,
da
sta
Marks
in
Othinrih
izgubila
ves
pogum
in
da
sta
se
svoje
sestre
zbala
,
kakor
sta
se
bila
poprej
zbala
svojega
očeta
!
Še
pristavim
:
ko
se
je
tako
jezila
,
ko
je
izpovedovala
svoja
brata
,
je
bila
zala
in
se
je
dopadla
mojim
očem
!
Še
nekaj
časa
je
hodila
z
nama
,
bržkone
v
namenu
,
da
bi
s
tem
zadrževala
brata
,
da
se
ne
vrneta
in
ne
iščeta
zopetnega
prepira
.
Ko
je
bila
prepričana
,
da
je
nevarnost
preprečena
,
je
obstala
ter
vzela
nekje
iz
obleke
mal
zavitek
.
Zopet
ji
je
oblila
kri
beli
vrat
in
sramežljivo
je
iskala
besede
,
ki
naj
bi
jo
izpregovorila
meni
.
Kakor
veste
,
je
bil
oče
Jeremija
poudarjal
,
da
ji
govorica
mojega
domačega
kraja
ne
teče
gladko
;
Margareta
je
hotela
pri
slovesu
pokazati
,
da
ji
ta
govorica
ni
tuja
.
Molila
je
zavitek
proti
meni
,
mešala
nekaj
naših
besed
ter
končala
proseče
:
»
Nemi
,
nemi
!
«
Vzel
sem
,
ona
pa
je
odhitela
.
Ko
sem
zavitek
odvil
,
tičal
je
v
njem
kos
pogače
,
a
zavit
je
bil
v
facoletelček
,
kakor
ga
dajejo
,
posnemavši
laško
navado
,
neveste
svojim
ženinom
.
Ponižno
izgovorjeni
»
nemi
«
mi
je
zvenel
še
dolgo
po
ušesih
in
tudi
po
tem
,
ko
mi
je
bil
Lukež
razložil
,
da
Tajčarji
po
Sorškem
polju
ravno
tako
mešajo
govorico
,
da
po
naše
obrežejo
nemške
svoje
besede
.
—
Med
daljšo
potjo
nisva
doživela
nič
takega
,
kar
bi
bilo
vredno
,
da
bi
se
tukaj
zapisalo
.
Hodila
sva
po
isti
poti
kakor
prej
,
ko
sva
prihajala
z
Visokega
.
Na
Svrčušah
ni
bilo
človeškega
sledu
.
Samo
pri
studencu
je
ostala
črna
lisa
,
kjer
so
cigani
onokrat
kuhali
.
V
celem
gozdu
ni
bilo
čuti
glasu
in
prav
lahko
bi
bil
zaspal
,
kdor
bi
bil
legel
na
zemljo
.
Dospevši
za
Blegoš
,
je
visoko
nad
nama
v
šumi
prav
močno
zaropotalo
,
kakor
bi
padala
posekana
debla
k
zemlji
.
Strmeč
sva
obstala
,
kaj
če
to
biti
?
Počez
po
bregu
se
je
ropot
širil
in
širil
,
dokler
ni
streljaj
nad
nama
prilomastil
po
gošči
jelen
,
orjak
in
velikan
.
Divjal
je
,
kakor
bi
visel
v
zraku
,
a
po
hrbtu
je
bil
položil
rogovje
,
ki
je
bilo
dolgo
kot
dolga
metla
.
»
A
si
ga
videl
?
«
se
je
začudil
Lukež
.
»
Da
sem
imel
pri
sebi
svojo
mušketo
,
izstrelil
sem
jo
na
njega
,
da
bi
se
valjal
po
Frati
.
O
jej
,
to
bi
bil
pogled
!
«
Takoj
se
je
ohladil
,
ko
sem
mu
odgovoril
:
»
Kaj
,
ko
bi
izvedel
škof
Albreht
Sigismund
?
Ta
bi
ti
že
pokazal
,
kaj
se
pravi
streljati
njegove
jelene
!
«
»
Ti
visoki
gospodje
,
«
je
tožil
Lukež
,
»
pridržijo
vse
zase
,
kar
je
količkaj
dobrega
,
nam
beračem
pa
najslabšega
ne
privoščijo
!
Da
bi
jih
vrag
jemal
!
«
Pripovedoval
mi
je
o
pokojnem
škofu
Vidu
Adamu
,
ki
je
na
žalost
loškim
podanikom
sedel
na
škofijskem
prestolu
dolgo
vrsto
let
.
Bil
je
trd
vladar
.
Vsak
dan
je
hotel
imeti
višjo
desetino
,
vse
dni
svojega
vladanja
se
je
pravdal
s
svojimi
podložniki
,
da
so
ti
morali
nositi
kožo
sedaj
v
nemški
Gradec
,
potem
pa
zopet
na
Dunaj
in
enkrat
še
celo
k
cesarju
v
Regenspurk
ali
kako
se
že
ta
prekleti
nemški
kraj
imenuje
.
Opravili
niso
nič
,
ker
je
bilo
in
bo
zmeraj
tako
,
da
cesar
ne
izkljuje
oči
ne
škofu
ne
najmanjšemu
graščaku
!
Ali
tudi
naslednik
Albreht
Sigismund
ne
bo
dosti
boljši
,
kar
so
že
občutili
podložniki
v
Železnikih
.
Sedem
se
jih
je
združilo
,
da
so
nekaj
jelenov
pobili
.
Ali
je
to
kaj
posebnega
?
Škof
pa
je
obsodil
vsakega
,
da
plačaj
sto
in
dvajset
tolarjev
.
Kdaj
jih
je
jelen
vreden
?
Ali
plačati
so
jih
morali
,
če
niso
hoteli
k
Mihólu
Schwaiffstrigkhu
,
ki
daje
slabo
pijačo
,
slabo
stanovanje
.
Tako
sva
se
razgovarjala
,
dokler
nisva
bila
zopet
na
Visokem
,
kjer
je
oče
Polikarp
prav
rad
vzel
v
vednost
Jeremije
Wulffinga
odgovor
.
Tudi
nočem
zamolčati
,
da
se
mi
je
tisto
noč
sanjalo
o
Margareti
,
njegovi
hčeri
.
Bog
obrača
po
svoje
dogodke
tega
sveta
in
le
tisto
se
zgodi
,
kar
hoče
vsemogočna
njegova
volja
!
Približal
se
je
dan
sv.
Ahaca
in
oče
se
je
pripravljal
,
da
mi
izroči
svoj
imetek
.
V
teh
dneh
je
govoril
z
mano
več
kakor
navadno
ter
mi
dajal
nauke
za
prihodnjost
.
Navodila
mi
je
dajal
za
gospodarstvo
in
za
kupčijo
z
vinom
;
posebno
če
prodajam
,
naj
se
branim
domačega
denarja
,
ker
je
dosti
manj
vreden
kot
pa
denar
nemške
veljave
.
Ali
najboljši
je
denar
beneške
veljave
!
Hujskanja
proti
graščini
naj
ne
poslušam
,
in
če
bi
prišel
kdaj
tisti
»
vojvod
«
Jernač
Schiffrer
,
pokažem
naj
mu
vrata
,
kajti
pravde
,
ki
jih
vodi
ta
vojvod
za
kmete
,
nesó
samo
denar
iz
hiše
,
prineso
pa
ničesar
!
Koliko
sladkega
vina
so
pravdarji
že
izvozili
v
Gradec
,
a
gospodje
so
vino
izpili
,
škof
pa
je
pravdo
dobil
,
kar
je
moral
pameten
človek
že
naprej
vedeti
!
—
Tako
in
enako
me
je
oče
učil
;
Bog
pa
je
potem
vse
drugače
obrnil
.
Ko
sva
se
bila
vrnila
iz
Davč
in
ko
je
ob
priliki
Lukež
pripovedoval
o
ciganu
,
ki
se
je
zanimal
za
železni
zaboj
na
Visokem
,
je
poslušal
oče
prav
vestno
in
z
zobmi
je
parkrat
zaškripal
.
Ciganovo
zanimanje
mu
ni
hotelo
iz
glave
in
kot
dober
vojščak
je
vse
odredil
,
da
bi
ga
sovražnik
ne
iznenadil
z
nepričakovanim
napadom
.
Pri
sprednjih
in
zadnjih
vratih
smo
napravili
nove
,
močne
zapahe
.
Oče
je
zapustil
klet
ter
se
preselil
s
svojim
zabojem
v
gorenjo
hišo
.
Z
Lukežem
sva
morala
istotako
v
gorenjo
hišo
in
vsako
noč
smo
imeli
pri
rokah
nabito
mušketo
in
nabite
pištole
.
Spodaj
so
spale
ženske
,
v
hlevu
volar
in
pastir
,
dasi
nismo
pričakovali
,
da
bi
kdo
udrl
k
živini
ali
drobnici
.
Ta
zadnja
tako
ni
imela
posebne
cene
,
tako
da
nismo
šteli
,
če
je
bilo
par
glav
več
ali
manj
pri
hiši
.
Zase
nisem
ničesar
hudega
pričakoval
,
ker
se
že
dolgo
ni
čulo
o
kakem
razbojništvu
.
Tudi
s
pogorja
ni
dospela
nikaka
novica
.
Zatorej
sem
bil
prepričan
,
da
so
očetove
skrbi
pretirane
in
prevelike
.
Ali
nekaj
dni
pred
sv.
Ahacem
po
polunoči
nas
je
prebudil
šum
pred
hišo
.
Nekaj
jih
je
letalo
okrog
poslopja
,
nekaj
pa
tolklo
na
sprednja
vrata
ter
zahtevalo
,
da
naj
Polikarp
izroči
svojo
vojno
kaso
,
če
noče
,
da
s
silo
ne
vlomijo
v
hišo
.
Vsi
smo
vstali
,
še
ženske
v
pritličju
.
Te
so
klicale
ljudi
na
pomoč
in
hrup
so
uganjale
,
da
se
je
gotovo
čulo
do
Loga
.
Oče
je
prihitel
k
nam
z
golim
mečem
v
roki
.
Lukeža
je
postavil
k
oknu
,
da
bi
varoval
hlev
in
zadnja
vrata
.
Jaz
in
Jurij
sva
morala
k
sprednjim
oknom
,
da
ni
bil
brez
varstva
glavni
vhod
.
Razbojniki
so
se
nekaj
časa
še
pogajali
,
a
pogajanja
niso
dosegla
ničesar
,
ker
bi
bil
hišni
gospodar
raje
izgubil
svoje
življenje
,
nego
se
odpovedal
železnemu
zaboju
in
denarju
v
njem
.
Razkačil
se
je
do
pen
,
ko
je
volarček
iz
hleva
vpil
,
da
so
udrli
v
ovčjak
,
ki
ni
bil
trdno
zaklenjen
!
In
res
so
privlekli
iz
njega
dva
najlepša
ovna
ter
ju
odgnali
v
gozdove
,
ki
leže
okrog
Sv.
Sobote
.
Na
sprednja
vrata
so
nekaj
časa
razbijali
,
pa
niso
ničesar
opravili
,
ker
so
bila
z
železom
okovana
.
Lotili
so
se
potem
zadnjih
vrat
,
ki
so
bila
šibkejša
in
za
vlom
pripravnejša
.
Štirje
moški
so
privlekli
od
nekod
težak
hlod
in
butali
z
njim
ob
vrata
,
da
bi
odnehal
zapah
.
Ko
smo
se
že
bali
,
da
odneha
,
je
vzel
oče
samokres
iz
moje
roke
ter
ga
,
ne
da
bi
meril
,
izstrelil
proti
onim
pri
vratih
.
Zadet
ni
bil
nihče
,
pač
pa
se
je
grom
razlegal
po
dolini
.
Že
se
je
čula
govorica
iz
vasi
.
Pri
sosedu
Debeljaku
se
je
pokazala
luč
v
hiši
in
cerkovnik
pri
Sv.
Volniku
je
že
vlekel
za
zvon
,
da
se
je
oglašal
,
kakor
se
oglaša
pri
požaru
.
Razbojniki
so
odnehali
in
misliti
so
morali
na
beg
in
rešitev
.
Kakor
sence
so
švigali
okrog
in
eden
je
ročno
pristopil
k
ognju
,
katerega
so
bili
ti
nesramneži
zapalili
na
dvorišču
.
Pograbil
je
za
goreče
poleno
ter
hitel
z
njim
do
mesta
,
kjer
je
bila
slamnata
streha
pri
hlevu
tako
nizka
,
da
bi
bil
lahko
vtaknil
v
njo
svojo
bakljo
.
»
Ta
hudič
nam
ponuja
rdečega
petelina
!
«
je
sikal
Lukež
izmed
zob
.
»
Švedi
so
tudi
imeli
tako
grdo
navado
.
«
Težko
svojo
mušketo
je
naslonil
na
zid
pri
oknu
in
dolgo
meril
z
njo
.
Ko
je
vsekalo
železo
ob
kamen
,
da
so
se
iskre
vsule
na
smodnik
,
je
omahnil
s
pokom
tudi
zažigalec
;
valjal
se
je
po
tleh
in
poleno
je
odletelo
prej
,
kot
ga
je
vtaknil
v
slamo
.
Ubogega
Lukeža
se
je
polastila
nekdanja
soldaška
oholost
!
Pred
odprtim
oknom
je
v
luninem
svitu
mahal
z
roko
in
vpil
:
»
Vivat
!
Victoria
!
«
Priletelo
je
nekaj
črnega
.
Spodaj
so
tolovaji
pograbili
in
odnesli
onega
,
ki
se
je
zvijal
na
tleh
,
tu
pri
oknu
pa
se
je
zgrudil
Lukež
.
Ravno
nad
srcem
mu
je
tičala
globoko
v
prsih
tanka
puščica
.
Prihrumeli
so
sosedje
,
a
v
gozd
za
razbojniki
si
ni
upal
nihče
.
Le
ropot
in
govorico
so
povzročali
,
sicer
pa
niso
