Bilisu
Šentjurčani
.
Tukaj
je
vse
drugač
borni
Šentjurčan
svojemu
dekletu
lepotaril
!
Akoravno
ni
umel
ljubeznijske
rešetke
plesti
in
pred
dekletom
dvorišče
pometati
je
bilo
jegovo
obnašanje
,
jegovo
gibanje
saj
naravno
!
Celjski
gizdelim
si
še
srce
prav
ni
vzel
svoju
pužicu
vrokavičenoj
rokoj
prijeti
,
sámo
dvema
prstima
ji
je
vstajat
pomagal
,
ako
se
ji
je
morda
poljubilo
se
vzdignuti
.
Bala
se
je
pužica
cele
roke
,
kakor
da
bi
osrapena
bila
.
Šentjurski
fantalin
se
pa
ni
bal
ne
sramval
svojega
dekleta
pred
celim
društvom
krepko
i
vendar
rahlo
objemati
,
kada
mu
je
le
drago
bilo
!
Celó
stareši
su
morda
zraven
bili
,
al
delali
su
se
,
kakor
,
da
to
ne
zapazivaju
;
govorili
,
i
pogovarkvali
su
se
o
vsakterih
rečeh
,
o
mnogovrstnih
zadevah
.
Kako
na
primer
v
vinogradih
kaže
,
koliko
veder
vina
si
eden
al
drugi
obeča
,
kakšnu
cenu
ima
pšenica
i
t.
d.
K
večjem
da
je
kakšna
oferca
zaljubljence
po
strani
gledala
,
sámo
da
bi
imela
potem
doma
kaj
čenčati
,
i
jezike
stegovati
.
Mali
Mihec
je
pa
po
trati
okol
skakal
ter
se
lesenim
konjinkom
igral
,
ki
su
mu
ga
kakšni
stric
al
pa
bôter
za
sejm
kupili
i
ki
je
vzad
piščalku
imel
vsajeno
.
Mlajše
dekleta
su
okol
medičarskih
šatorev
slinoustno
po
medici
stregle
;
uže
bol
odraščene
su
se
pa
za
peče
i
robce
poganjale
.
Pod
lipama
su
bili
večidel
domači
.
Tam
je
bilo
tudi
Martnačkino
ognjišče
.
Hej
,
kako
se
je
še
starka
vrtela
i
obračala
okljub
vsakomu
dekletu
.
Vse
je
htela
sáma
storiti
,
sdaj
je
po
ponvi
pomešala
sdaj
pokrovalke
premikavala
pogledavši
po
lonceh
je
li
uže
zavira
,
sdaj
je
na
zabelj
pazila
,
vilicami
pečenku
nabadala
,
je
li
je
uže
zadost
prepečena
i
prhka
,
sdaj
je
ogorke
v
ogen
porivala
i
t.
d.
Nikada
ni
bila
pri
gmahu
,
zmiraj
je
mogla
kaj
brčkati
,
drugač
,
kakor
su
ljudje
kazali
,
ni
bila
zdrava
.
Marjetica
ji
je
v
njenem
kuharijskem
poposlu
lepo
pripomogla
.
I
akoravno
je
Janez
zraven
nje
stal
,
vendar
ni
ne
juhe
zasolila
,
ne
pečenke
zasmodila
.
Dvakrat
ga
je
uže
ogovorila
,
al
nobenkrat
odgovora
dobila
.
Zamišljen
v
vsaktere
reči
je
gledal
v
štrene
,
ki
jih
je
vrela
juha
po
loncu
sukala
.
"
Janez
!
"
–
ga
tretjikrat
bolj
glasno
vpraša
,
–
"
al
zares
nič
kaj
ne
slišiš
?
Al
sàm
Te
morda
čim
razžalila
,
da
mi
na
moje
vprašnje
še
odgovora
ne
daš
!
"
"
Meni
je
draga
,
da
Ti
po
pravici
povem
,
"
–
odvrati
Janez
–
"
kakor
jetniku
,
kter
še
ni
pred
sodbi
stal
,
i
še
ne
ve
,
kaj
ga
čaka
.
"
"
Pa
uže
opet
tako
blodiš
!
Nevem
kaj
bi
storila
,
da
bi
odpravila
to
slabu
volju
iz
Tebe
!
Ako
drugoga
uzroka
ni
kakor
to
,
kar
si
mi
na
potu
pravil
,
bi
moral
vesel
biti
,
i
veselja
poskakvati
,
da
Ti
je
ta
čest
določena
!
–
Ti
se
mi
boš
tako
dolgo
žalostil
,
"
–
doda
čez
nekoliko
časa
bolj
molknim
glasom
,
"
–
da
se
Tvoja
žalost
nazadnje
še
mene
prijela
bo
,
–
kaj
pa
bo
onda
!
"
Sdaj
prižanta
oni
berač
k
ognjisču
,
kteroga
sta
pri
Sovodni
srečala
.
Ponižno
poprosi
Marjeticu
po
kaj
pogretoga
v
bogajime
,
kjer
uže
tri
dni
bojda
ni
nič
toploga
v
želodcu
imel
.
Janez
ga
ojstro
pogleda
.
Berač
oči
pobesi
i
za
gotovo
je
bil
Janez
sprepričan
,
da
v
teh
beračkih
cunjah
snočni
menih
tiči
.
Skoro
,
da
ne
probledi
,
tako
sta
ga
jeza
i
nejevoljnost
sgrabila
.
Koj
pri
priči
ga
bi
bil
prijel
,
da
ne
bi
bil
ravuo
v
ta
čas
Šimekov
Tona
s
drugimi
fanti
prišel
.
"
Dobro
došli
!
Da
ste
mi
zdravi
vsi
i
dobre
volje
.
"
–
Janez
pridše
fante
pozdravi
.
"
Al
Vam
nisàm
rekel
"
–
se
Tona
k
svojim
tovaršem
obrne
–
"
da
ga
tukaj
gotovo
najdemo
.
Zdravo
Janez
!
Ti
Marjetica
nam
pa
donesi
bokal
vina
,
pa
kopuna
nam
nareži
,
saj
bez
toga
ni
življenja
!
Fantje
koj
za
mizu
se
vsedite
.
"
–
Fantje
se
vsedeju
,
vino
se
donaša
vrč
ga
vrčem
,
bokal
za
bokalom
.
Pesmica
se
zapoje
za
pesmici
zdravljica
za
zdravljici
.
Berač
,
na
kraj
mize
sedeč
gloda
svoju
juhu
,
kakor
da
se
še
zmenil
ne
bi
za
to
kar
fantje
vganjaju
.
Janez
je
Tonetu
vse
razodel
zastran
berača
.
Berač
,
svoju
juhu
poglodavši
,
nasloni
glavu
na
lakte
,
ter
se
dela
,
kakor
da
bi
dremal
,
včasih
je
pa
celó
dihelj
na
se
držal
,
sámo
da
mu
ne
bi
kakšna
beseda
ušla
,
kar
sta
se
Janez
i
Tona
razgovarjala
.
Čez
nekoliko
časa
reče
Tona
bolj
na
glas
:
"
Kaj
ne
Janež
to
je
bila
lepa
komedija
snoč
pri
mlinu
!
"
–
To
čuvši
berač
počasih
glavu
vzdigne
,
dela
kakor
bi
se
bil
zdramil
,
težkobno
i
vtrudeno
vstaja
i
hoče
,
da
odide
,
–
al
v
ta
mah
se
čuti
zadje
za
zatilnih
prijet
.
Hoče
,
da
se
obrani
,
pa
po
nesreči
se
malo
pre
borno
dotakne
svoje
prilepljene
brade
,
i
cela
,
kakor
ju
je
krznar
naredil
,
mu
pade
na
tla
.
Janez
,
ki
ga
je
prijel
,
ga
proti
solncu
zasuče
.
–
"
Da
da
!
si
uže
to
pravi
!
Si
mar
pozabil
,
kar
sàm
Ti
snoč
rekel
,
da
se
za
prihodnje
varuj
naše
pesti
,
da
Ti
slaba
sapa
pela
bo
,
ako
Te
sámo
enkrat
še
na
ogleduhanju
zasačimo
!
"
–
Bog
ve
,
kaj
bi
bili
fantje
š
njim
naredili
,
da
ne
bi
bil
ravno
sdaj
se
rog
iz
vasi
gori
zaslišal
v
znamenje
,
da
se
bo
volitev
načelnika
pričela
.
"
Kaj
čemo
sdaj
š
njim
,
pusti
ga
Janez
!
"
–
se
posamezne
mnenja
čujeju
–
"
pusti
ga
ne
ognjusi
svoje
roki
nad
njim
,
da
še
v
pravi
čas
pridemo
doli
v
vas
!
"
–
"
To
pa
ne
bo
!
"
–
se
Janez
fantom
odreže
,
ter
berača
k
bljižnjemu
svinjaku
vžene
i
v
hlev
k
svinjam
zapre
.
Rog
se
vedno
bolj
glasi
,
trombente
pojeju
,
i
grofovi
glasonoša
se
sliši
,
kako
narodu
nopoveduje
pričetek
volitve
.
Fantje
sgrabilu
vsak
za
svoj
klobuk
i
brže
kakor
jeleni
,
kada
se
gredu
v
jutro
v
dol
napajati
,
su
v
vasi
.
Vse
je
uže
bilo
naredno
.
Na
vzvišenem
mestu
je
stal
grofovi
bogati
šator
,
kraljevem
prestolu
enak
.
Vrh
njega
je
visel
široki
grofovi
štit
s
tremi
zlatimi
zvezdami
v
nebomodrem
polju
.
Spred
šatora
sta
stala
na
straži
dva
orjaška
viteza
s
sivo
-
jeklenimi
oklepi
i
črnimi
spredobrazniki
.
Na
desno
od
grofovoga
šatora
su
bili
sedeži
napravljeni
za
celjsku
gospôdu
za
viteze
i
ptuje
goste
;
na
levo
pa
za
teharskoga
župana
i
za
teharsko
starešinstvo
.
Spred
sedeži
je
pa
bil
precej
veliki
prostor
na
četiri
ogle
zaprežen
,
da
se
ljudstvo
ni
moglo
do
šatora
rivati
.
Zvunaj
zapreg
je
sve
vrelo
.
Na
vsih
obrazih
se
je
izraživala
radovednost
,
na
koga
da
če
načelničtvo
priti
.
Naj
spredej
su
bili
možje
,
po
bljižnjih
gričah
je
pa
bilo
vse
belo
žen
i
dekličev
.
Celó
bližnje
drevesa
i
strehe
su
bile
danas
obljudjene
.
Šum
je
vedno
narašal
.
Glasonoša
stopi
sdaj
spred
grofovi
šator
trikrat
zatrobši
v
svoj
krivi
zlatom
pozlačeni
i
srebrom
okovani
bivolov
rog
.
Vse
vtihne
,
pričakvaje
kaj
bo
naznanil
.
Svoj
rog
opet
čez
rame
obesivši
,
seže
v
svoj
prsnik
,
potegne
široki
list
ž
njega
,
ga
izmota
,
se
malo
izkašlja
,
ter
začne
,
kolikor
se
mu
da
na
glas
takole
brati
:
"
Možje
!
Teharčani
i
okoljčani
!
Vi
ste
danas
sem
pozvani
,
da
bodete
svedoki
volitve
novoga
Vašega
načelnika
,
kteroga
bo
zmed
Vas
volilo
Vaše
čestito
starešinstvo
pod
predstojstvom
Vašega
vrloga
župana
.
Naj
zadene
volitev
kogar
god
hoče
,
naj
bo
Vaši
osebni
prijatelj
,
al
sovražnik
,
vse
eno
,
Vsaki
zmed
Vas
ga
ima
posluhnuti
i
jegove
povelje
natanko
izpolniti
,
kar
se
tiče
mira
doma
i
povelničtva
v
vojski
!
–
Urh
,
grof
celjski
,
ortenburžki
,
knez
zagorski
,
ban
hrvatski
,
slavonski
,
dalmatinski
i
t.
d.
i
t.
d.
"
Opet
trikrat
v
rog
zatrobši
,
odstopi
.
Župan
pa
i
za
njim
sedem
teharskih
starešin
se
podaju
veličastno
v
posebni
za
volitev
pripravljeni
šator
.
Starešine
se
vsedeju
okrog
.
Župan
razdeli
črne
tabljice
s
pisalki
med
nje
.
Vsaki
zapiše
ime
tistoga
na
tabljicu
,
kteroga
vóli
,
ter
ju
v
posebnu
škrinjicu
položi
.
Zaprta
škrinjica
se
prinese
h
grofu
.
Grof
u
odpre
,
vzame
tabljicu
za
tabljici
žje
ju
pogleda
i
na
stran
položi
;
i
kjer
je
na
vsih
tabljicah
eno
isto
ime
stalo
,
su
vse
na
enu
stran
prišle
.
Vse
je
bilo
tiho
kakor
v
crkvi
.
Glasonoša
opet
predstopi
,
kakor
navadno
v
svoj
rog
zatrobši
.
Sdaj
se
sám
grof
vzdigne
iz
svojega
širokoga
sedeža
,
mahne
rokoj
i
takole
govori
:
"
Čestito
starešinstvo
je
izvolilo
enoglasno
novoga
načelnika
v
osebi
Mlinarjevoga
Janeza
!
"
Slava
mu
!
Slava
!
–
je
vse
ljudstvo
vikalo
i
jezero
i
jezero
klobukov
se
je
v
zraku
sukalo
.
Veselja-klici
nisu
hteli
vtihnuti
.
Glasonoša
mora
opet
zatrobti
,
da
narod
vtihne
.
"
Naj
stopi
Mlinarjev
Janez
"
–
grof
dalje
govori
–
"
spred
mene
,
da
ga
vidim
,
i
da
mi
priseže
prisegu
vernosti
i
posluhnosti
!
"
–
Opet
je
vrelo
po
narodu
,
kakor
po
vzburkanem
morju
.
Vse
se
je
gnetilo
,
vse
se
je
ogledavalo
,
od
ktere
strani
da
bo
novi
načelnik
pristopil
.
Sdaj
prihrumi
četa
teharskih
mladenčev
,
ktera
je
bila
posebej
stala
,
s
Janežem
v
sredi
.
Šimekov
Tona
spred
njim
narod
vsak-sebi
para
.
Živa
ulica
se
po
obeh
straneh
naredi
.
Za
Tonetom
pa
Janez
koraka
se
smelo
po
ljudstvu
ogledvaje
,
od
kteroga
je
bil
za
dobru
glavu
viši
.
Pogum
na
visokem
čelu
hrabrost
na
lepo
krivem
nosu
,
predrznost
v
ojstrem
pogledu
,
jakost
v
junačkem
stopanju
sn
ga
odlikovale
zmed
celoga
ljudstva
.
Kakor
jelen
preskoči
zapregu
.
Ponosno
stopa
po
stopnicah
do
grofovoga
šatora
,
se
spodobno
nakloni
,
pa
me
ponižnivo
ampak
kakor
se
možaku
iz
jedra
i
jekla
prispodobi
.
Grof
mu
odzdravši
,
ostane
iz
svojega
sedeža
,
ter
ga
narodu
predstavi
.
Slava
-
i
živio-klicanja
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Grof
potegne
sdaj
svoj
meč
iz
koricah
,
ga
trikrat
š
njim
plošnati
strani
čez
pleča
odari
rekoč
:
"
Bolje
Ti
je
biti
vitezem
,
kakor
služetom
!
Od
sdaj
si
mi
enakoroden
,
od
sdaj
si
načelnikom
teharske
čete
postal
,
mojega
najslavnejšega
naj
junačkejšega
bojnoga
krdela
!
Vodi
ga
zmiraj
k
smagi
i
bodi
mu
sám
izgled
hrabrosti
i
junačtva
.
Lišpaj
se
pred
njim
ko
prvak
od
njega
,
ki
straha
i
plaha
ne
pozna
,
ki
raji
pogine
slavno
,
kakor
pa
se
omakne
sramotno
.
–
Meni
pa
sdaj
priseži
trdnu
vernost
,
i
posluhuost
i
pokoršnost
;
neodlagljivu
i
zvestu
i
natanku
izpolnitev
vsih
mojih
povelj
!
"
–
Janez
vzdigne
prve
tri
prste
desne
svoje
roroke
proti
nebu
rekoč
:
"
Pisegam
ter
prisežen
tako
mi
bog
pomozi
!
"
–
Celi
narod
je
čul
te
jegove
besede
.
Sdaj
grofovi
strežaji
vitežko
orožje
doneseju
;
mu
svitli
dleskasti
oklep
okol
prs
oklopiju
,
mu
dolgi
križasti
meč
opašiju
,
mu
bronastu
čeladu
na
glavu
nasadiju
,
siroki
železni
štit
na
levo
ramo
obesiju
,
i
novo
bandero
v
roko
daju
.
Tako
oborožjen
se
sdaj
k
narodu
obrne
.
"
Teharčani
!
"
–
ogovori
narod
.
–
"
božja
previdnost
me
je
po
našem
slavnem
i
čestitem
starešinstvu
izvolila
načelnikom
našega
junačkoga
krdela
.
Svedoki
ste
bili
moje
prisege
.
Teharčani
!
Posebno
pa
Vi
mladenči
,
Vi
fantje
,
kteri
še
niste
za
plug
prijeli
,
Vaša
dolžnost
po
zakonu
i
naravi
je
da
ste
zmiraj
pripravni
,
zmiraj
naredni
,
ako
potrebuje
naši
slavni
gospodar
grof
Urh
,
se
oborožjati
za
domovinu
,
za
veru
,
za
ognjišča
naših
starih
i
za
našu
lipu
;
k
Vam
se
obnem
ter
Vas
zarotim
pri
živem
bogu
to
naše
bandero
braniti
do
zadnje
srage
do
zadnjega
sôpa
!
Prej
naj
ne
pade
ta
naša
zastava
,
prej
ko
zadnji
od
nas
ne
pogine
.
–
Fantje
!
Daleč
sluje
po
svetu
slovensko
junačtvo
!
Turk
i
Nemec
,
Oger
i
Vlah
poznaju
slovenske
mečeve
,
i
uže
pri
ukanju
slovenskih
vojačkih
trum
jim
srce
vpada
!
Zatoraj
fantje
,
ne-dejmo
se
!
–
Stara
slovenska
hrabrost
ne
sme
se
v
nam
vzneveriti
,
i
pokazati
moramo
svetu
i
narodam
,
da
smo
janaki
,
da
smo
Slovenci
,
da
smo
neprebitne
skale
,
kada
smo
sdruženi
i
složni
.
Živila
tedaj
naša
sloga
!
Živilo
naše
bandero
!
Živilo
naše
staro
slavno
slovensko
ime
!
–
"
Živilo
!
Živilo
!
"
–
se
je
po
narodu
odmevalo
od
ene
štrani
do
druge
.
Ljudstvo
je
mislilo
da
je
s
tim
volitev
dovršena
;
i
skoro
se
je
uže
začelo
razhajati
;
kar
še
enkrat
glasonoša
v
rog
zatrobi
.
Vse
se
je
vrnulo
viditi
i
slišati
,
kaj
še
pride
.
Sám
grof
stopi
iz
šatora
s
belim
pismom
v
roki
,
dá
vsih
sedam
starešin
s
županom
vred
spred
se
pozvati
,
se
obrne
proti
narodu
i
tole
govori
:
"
Kjer
ste
mi
Vi
Teharčani
uže
v
tolikih
nadlegah
v
pomoč
bili
,
kjer
su
sinovi
Vaši
zmiraj
junačku
svoju
krv
rado
za
me
prolivali
,
i
našega
sovražnika
vselej
zmagavno
prek
naših
mej
nazaj
podili
,
i
kjer
su
moje
ljube
Teharje
tako
rekoč
prvi
steber
moje
rodbine
;
sàm
se
odločil
Vas
za
vse
to
nadariti
.
–
Lepši
prilike
ne
bi
bil
našel
Vam
moje
nadarenja
prinesti
,
kakor
današnju
volitev
.
Dal
sàm
naime
pismo
napisati
,
v
kterem
Vas
zavolj
Vaših
tehtnih
zaslug
do
mene
vplemenim
!
Vas
i
v
Vami
celi
Vaši
zarod
do
večno-večnih
časov
.
To
pismo
vročim
sdaj
Vašemu
županu
v
priču
Vas
i
Vašega
čestitoga
starešinstva
.
V
grb
sàm
Vam
dal
od
svojih
treh
zvezd
–
dve
,
da
vidite
i
spoznate
da
ste
prvi
za
menoj
,
da
ste
mi
pred
bogom
i
pred
svetom
enakorodni
i
enakoredni
!
"
Veselje
nad
ti
neočakovani
grofovi
dobroti
je
bilo
seskončno
.
Vse
je
radosti
poskakvalo
,
se
rokovalo
,
objemalo
,
rajalo
i
grofa
do
nebes
povzdigvalo
.
Janeza
vzdigneju
fantje
na
njegovem
širokem
štitu
sedečega
na
svoje
rame
ter
ga
med
narodom
okol
nosiju
.
Vse
se
je
k
njim
sililo
,
vse
ga
je
pozdravljalo
,
vse
mu
čestitovalo
!
Posebno
pa
jegova
žlahta
.
Strici
i
tetice
,
bratranci
i
bratranke
i
bližnji
i
dalnji
bôtri
vse
mu
je
roke
podajalo
,
vse
je
htelo
š
njim
govoriti
.
Na
zadnje
še
celó
stara
Martnačka
do
njega
pririje
ter
mu
svoju
suhu
trepeču
roku
poda
.
Solze
su
se
starki
čez
obraz
polile
.
"
Saj
veš
Janez
!
"
–
ga
v
radostnem
joku
vgovori
–
"
pa
mi
ne
smeš
zameriti
,
da
Te
še
zmiraj
tikam
,
ako
si
ravno
danas
za
viteza
vdarjen
bil
–
saj
veš
da
sàm
Tvoja
pestna
bila
!
ko
maloga
dečaka
sàm
Te
zmiraj
seboj
jemala
,
na
pašu
,
na
perišče
,
v
crkev
,
v
vas
.
Kamor
god
sàm
išla
,
povsod
si
bil
pri
meni
.
–
Al
se
še
kaj
spomneš
,
kako
sàm
Ti
pri
zibkanju
pesmice
popevala
;
kako
sàm
Ti
stare
pripovedke
pripovedvala
,
od
glaževnatoga
hriba
,
od
izdanih
gospodičen
od
babjega
sejma
v
Govčah
;
–
ali
pa
tist
ko
su
bili
enkrat
tri
brati
,
pa
su
bili
vsi
trije
soldati
;
al
pa
od
pesjanov
i
strašnih
Turkov
,
kako
su
ljudi
morili
,
vaši
požigali
,
dekleta
lovili
,
i
še
več
drugih
!
–
Sdaj
su
Te
pa
za
viteza
postavili
!
Nikada
si
ne
bi
bila
mislila
,
da
mi
bo
bog
dal
še
to
sreču
doživeti
,
ko
uže
tako
rahla
i
hrepava
postajam
.
–
Ako
mi
dozvoliš
Ti
kaj
prerokvati
,
Ti
sreču
prerokvujem
v
Tvojem
načelničtvu
.
Glej
,
ravno
v
tačas
,
ko
su
Te
načolnikom
preklicali
,
je
grda
sova
sprestrašena
od
ljudskoga
šuma
iz
sred
naše
lipe
izfrfetala
.
Grôza
me
je
prešla
toga
mračnaka
viditi
.
Vem
,
da
Vi
mladi
ljudje
na
take
znamenja
me
pomarate
;
al
nikada
ne
bom
pozabila
,
da
še
makar
sto
let
živim
,
kako
su
se
moja
rajna
stara
mati
neizrekljivo
te
nesrečonosne
ptice
bali
.
Bog
jim
daj
mir
i
pokoj
,
saj
su
uže
dolgo
pod
rudi
al
kadagod
su
imeli
kakšno
važneje
opravilo
,
posebno
kada
su
imeli
v
grajšini
kakvi
posel
,
su
se
vsakokrat
vrnuli
,
ako
su
na
tešče
kakšnu
babu
srečali
al
pa
sovu
vidili.
Zatoraj
sàm
danas
dobro
na
sovu
pazila
,
kam
je
zletela
.
No
akoravno
su
mi
oči
uže
oslabele
i
se
mi
je
zelo
blešilo
,
sàm
vendar
dobro
vidila
,
kako
se
je
vrh
Srebrotnika
vzdignul
sivi
orel
,
na
ravnost
na
mračnaka
letel
,
ga
v
zraku
zgrabil
ter
se
š
njim
nad
megle
vzdignul
–
i
to
je
dobro
znamenje
!
"
–
Sapa
ji
je
bila
prekratka
,
zato
je
morala
malo
prenehati
.
Al
kmal
opet
izačne
:
–
"
Al
se
še
kaj
spomneš
Janez
,
kako
.
"
–
Fantje
su
Janeza
naprej
odnesli
,
drugač
ne
bi
bilo
še
tako
hitro
konec
govorjenja
.
V
grofovem
šatoru
se
je
sdaj
veliko
gostvanje
pričelo
.
Župan
,
celo
starešinstvo
i
novo-izvoljeni
načelnik
su
bili
povabljeni
.
Po
svršeni
volitvi
je
tudi
grofica
bila
v
Teharje
prijezdila
s
celi
slovenski
i
nemški
gospôdi
,
kolikor
ju
je
ravno
v
gradu
bilo
.
Krasni
čvrsti
mladenč
se
ji
je
koj
na
prvi
pogled
tako
dopadel
,
da
ni
ne
očesa
od
njega
odvrnula
.
"
Kako
se
Tebi
dopada
ta
prosti
Teharčan
?
"
–
popraša
na
tihem
svoju
dvorkinju
do
ktere
je
celo
zaupanje
imela
.
–
"
Svitla
grofica
"
–
dvorkinja
odvrati
–
"
take
čvrstoče
i
take
možačke
lepote
nisàm
ne
med
slovenskimi
molčé
med
nemškimi
vitezi
našla
.
Toga
su
,
kakor
se
mi
dozdeva
načelnikom
izvolili
.
"
"
Ravno
prav
.
"
–
Grofica
,
se
posmehljaje
,
zvito
doda
.
–
"
Ko
načelnik
bo
imel
pogostokrat
v
gradu
opravke
,
za
kratek
čas
mu
obve
mreže
stavile
!
"
"
Najnim
sdrušenim
prizadevanju
"
–
dvorkinja
prilizljivo
potrdi
–
"
gotovo
ne
bo
ušel
!
Smo
uže
druge
korenjake
po
niti
vodile
,
kaj
ne
bi
toga
bornoga
prostaka
!
"
Kako
čisto
drugači
je
mislila
i
čutila
Marjetica
,
prosta
Teharčanka
,
ki
je
ravno
nasproti
skoz
nakajeno
kuhinjsko
okence
skrivajno
celu
volitev
gledala
.
Pengarjev
su
se
bali
ju
van
pustiti
,
da
ne
bi
morda
grofu
spod
oči
prišla
.
Srce
ji
je
hitreje
bilkalo
spod
čistimi
nedri
,
kakor
navadno
.
Sjajna
žarica
ji
je
rudečicu
na
ličcah
vžgala
.
Globoki
ždihljeji
su
proti
nebu
goreče
molitvice
iz
dna
devičnoga
srca
zdihvali
i
po
temno
modrih
jejnih
očeh
su
se
solzice
lesketale
,
solzice
veselja
i
angeljskoga
vžitja
,
solzice
čisteje
od
rajske
rosice
.
Do
trde
noči
je
trpelo
gostvanje
v
grofovem
šatoru
;
nazadnje
je
med
vitezi
i
drugi
gospôdi
v
nesramno
nesmrno
pijančvanje
razujzdalo
.
Janez
je
prisiljeno
zraven
sedel
,
jegove
misli
su
bile
le
pri
Pengarju
i
pogosto
se
je
ozirjal
na
pengarjevo
kuhinjsko
okence
.
Da
bi
bilo
na
njim
ležeče
bilo
,
bi
bil
uže
davnej
to
za
njega
neprikladno
mu
oskudno
društvo
zapustil
.
Komaj
je
uže
čakal
Šentjanževca
–
al
za
grofa
i
za
njegovu
plemenitu
druhal
je
bil
uže
švedravec
!
Kakor
čepi
namočeni
i
nalzjeni
od
vina
nastopiju
temnu
pod
proti
Celju
.
Ni
se
čulo
čvrstoglasno
ukanje
ne
miloglasno
pevanje
,
–
krik
i
vik
,
nesramno
govorjenje
i
zbijanje
razvadnih
šal
to
je
bila
popotnica
te
divje
drušine
.
Janez
je
po
svrsenem
gostvanju
pri
Pengarju
fante
sbrane
našel
,
ki
su
ga
nalašč
tam
čakali
.
Vse
je
mogel
povedati
,
kar
se
je
kaj
v
šatoru
govorilo
zastran
teharskih
zadev
.
Martnačka
je
htela
celo
vediti
,
kakšne
i
kako
pripravljene
jedi
su
imeli
,
v
kakem
redu
su
se
nanašale
,
kdo
je
stregel
i
t.
d.
Blizo
do
polnoči
su
še
veseli
skupaj
bili
.
Šimekov
Tona
je
svoje
citre
obiral
,
da
je
bilo
kaj
!
Vsim
je
dremavec
pregnal
.
Nazadnje
se
vendarle
razideju
vsaki
na
svoj
dom
.
Na
ogleduha
,
v
svinjaku
zaprtoga
,
se
pa
ni
nobeden
spomnil
.
Ko
pride
gospodinja
s
ponijkami
svinje
nahraniti
i
bavtoru
odpre
skoči
van
i
zbeži
.
K
volitvi
je
bil
še
ravno
toliko
prav
došel
,
da
je
vidil
,
kako
su
fantje
Janeza
na
štitu
okol
nosili
.
V
grad
se
vrativši
je
grofu
vse
povedal
kar
je
vidil
i
čul
i
posebno
je
novo-izvoljenoga
načelnika
ko
vodja
tistoga
večera
pri
mlinu
zaznamoval
!
al
od
svinjaka
je
varno
molčal
.
Grof
pošlje
koj
drugo
jutro
Janezu
zaukaz
,
da
ima
začasno
stražu
v
Bežigradu
prevzeti
.
Na
ta
način
ga
je
mislil
v
svoju
oblast
dobiti
.
Hrum
i
šum
včerašnjega
svetkovanja
je
potihnul
.
Nastopil
je
delavnik
i
vse
je
opet
zapadlo
v
vsakdanje
življenje
.
Tudi
novi
načelnik
,
se
je
pripravljal
v
les
iti
,
kar
mu
nenadoma
pride
povelje
od
grofa
,
da
mora
še
danas
stražu
v
Bežigradu
prevzeti
.
Drevaču
dene
opet
v
kot
nazaj
ter
vzame
orožje
svoje
iz
poljice
–
čisto
kako
da
bi
mu
vse
eno
bilo
,
ali
gre
v
gojzd
ali
pa
na
stražu
.
Se
oboroživši
hiti
pod
lipo
,
zatrobi
v
rog
i
kmal
prihiti
množica
fantinov
slišat
načelnikov
povelja
.
Janez
si
zbere
zmed
njih
deset
naj
čvrstejih
,
med
temi
tudi
Šimekovoga
Toneta
,
i
krene
s
ti
četici
proti
Bežigradu
.
Berički
stražniki
v
Bežigradu
su
uže
tudi
zaukaz
dobili
iz
Celja
,
da
imaju
stražu
jetnikov
teharskomu
načelniku
predati
.
Janez
je
menil
,
da
bo
sámo
čestnu
stražu
imel
v
gradu
opravljati
.
Ko
mu
tedaj
vikši
berič
ključe
predá
,
vès
bled
postane
jeze
i
sramote
.
Za
mizu
se
vsede
i
pismo
piše
grofu
Urhu
.
Ko
je
pismo
spisal
,
ga
dá
,
vikšemu
beriču
rekoč
:
"
Na
!
To
pismo
daj
grofu
i
reči
mu
,
da
ga
pozdravljamo
,
pa
zraven
toga
tudi
sporočamo
,
da
mu
za
beriče
služiti
nismo
prisegli
.
–
Do
večera
mu
hočemo
jegovu
volju
spolniti
,
a
dalje
ne
.
Naj
nas
tedaj
do
tačas
od
kogargod
drugoga
nadomestiti
dá
,
kjer
mu
za
dalje
nismo
porok
za
njegove
jetnike
.
"
–
Vikši
berič
se
je
tako
prestrašil
nad
tem
po
svoji
berički
pameti
zelo
predrznim
sporočilom
,
da
še
besedice
črknul
ni
;
sámo
glavoj
malo
pomajaje
pismo
vzame
,
svoje
hlapce
sbere
i
odide
.
"
Prav
si
govoril
Janez
"
–
mu
Šimekov
Tona
potrdi
.
–
"
Pač
res
!
Bomo
li
mi
grofovi
beriči
!
Nikada
!
Ako
se
svi
teharski
fantje
do
zadnjega
vberičiju
,
ja
se
ne
bom
!
"
"
Tudi
ja
ne
!
"
Janec
zaničljivo
dodá
.
"
Tudi
mi
ne
!
"
ostali
fantje
zakolneju
.
–
"
Naj
nas
postavi
pred
sovražnika
,
i
pokazati
mu
hočemo
,
da
smo
korenjačkoga
plemena
!
–
Al
na
jetnike
pazihati
i
beričiti
–
toga
ne
znamo
.
"
Tako
je
prav
fantje
!
Sdaj
me
šele
veseli
,
da
su
me
Vašem
načelnikom
izvolili
!
Ene
misli
,
i
složni
v
vsem
,
taki
moramo
biti
,
drugač
nam
ne
kaže
!
"
S
temi
besedami
vrže
Janez
snop
ključev
,
ktere
mu
je
vikši
berič
izročil
,
zaničljivo
v
kot
,
da
kar
zarožljaju
.
Šimekov
jih
pa
gre
pobirat
.
Posmehljaje
reče
Janezu
:
"
Pojdi
,
greva
malo
pogledat
,
nad
čim
da
stražimo
,
da
bomo
saj
vedli
,
kakošne
ptičke
da
ima
grof
v
svojih
kletkah
!
"
Ko
do
prvih
ječnih
vrat
prideta
,
porine
Šimekov
prvi
zarujeli
ključ
v
ključavnicu
.
Bil
je
ta
pravi
.
Dvakrat
ga
močno
zasuče
,
ter
pestjoj
železne
vrata
noter
porine
.
Plesnjivi
,
zatuhli
smrad
jima
v
nos
vdari
.
Morala
sta
se
omaknuti
,
drugač
bi
ju
bila
še
kakšna
slabost
napadla
.
Šele
čez
nekoliko
časa
,
ko
se
je
bil
smrad
razkadil
,
stopi
Janez
skoz
nizki
predor
v
ječu
.
V
gnjusobnem
kotiču
,
na
pol
sgnjilem
škopu
najde
človečku
podobu
,
ki
se
le
je
toliko
sem
ter
tje
mezila
,
da
se
je
vidilo
da
še
ni
popolnoma
mrlič
.
Okovana
je
bilo
v
težko
železje
.
Janez
ju
vpraša
:
"
Kdo
si
,
i
kaj
si
zakrivil
?
"
Al
človečka
podoba
se
še
zmenila
ni
,
ne
za
njega
,
ne
za
njegovo
vprašanje
.
Drugi
-
i
tretjikrat
ponavlja
Janez
svoje
besede
al
vse
zastonj
–
človečka
podoba
se
še
zmiraj
enakomerno
po
snopiču
sem
ter
tje
giblje
bez
ikakvoga
obzira
na
njega
.
Janeza
je
skoro
groza
bila
.
Ukaže
tedaj
jetnika
van
iz
ječe
na
svitlo
nesti
,
kjer
je
vidil
,
da
tako
ni
nič
š
njim
opraviti
.
Oj
strašen
pogled
!
Nič
drugoga
ga
ni
bilo
,
kakor
zgol
kost
i
koža
.
Obleka
su
mu
bile
stare
sprhnele
cunje
,
polne
gnjusobnoga
mrčesa
,
kterimi
si
je
svoje
nage
ude
le
siromašno
zakrival
.
Brada
i
laslje
su
ga
bili
divje
obrasli
–
i
star
,
star
je
izgledal
kakor
zemlja
!
Slep
je
bil
.
Tmica
ga
je
po
vsi
priliki
v
ječi
oslepila
.
I
vrh
vsega
toga
je
bil
,
kakor
su
fantje
skoro
bili
spoznali
,
še
gluh
.
–
–
–
Groza
vse
pričejoče
obide
viditi
takoga
živoga
mrliča
!
Dali
su
mu
vrč
s
vinom
,
da
bi
se
malo
okrepčal
.
Prevelika
jegova
slabost
mu
še
govoriti
mnogo
ni
pripuščala
.
Trepečoj
rokoj
primaja
starček
vrč
k
ustam
,
al
–
vino
vkusivši
začne
na
celem
životu
se
tresti
.
Vse
svoje
moči
napenja
,
samo
,
da
bi
mogel
vstati
:
Janez
i
Tona
mu
na
noge
pomagata
,
ga
podpiraje
vsaki
od
svoje
strani
.
"
Oprosten
!
Osloboden
!
"
–
–
stareček
zdihne
,
–
"
da
,
da
!
to
vino
mi
je
zadostno
znamenje
,
da
sám
rešen
dolge
ječe
,
da
je
večni
pravični
bog
uslišal
moje
molitve
tudi
v
temni
ječi
.
Četirdeset
dolgih
let
nisàm
ne
kapljice
vina
v
ustih
imel
,
i
zato
mi
je
to
vino
naj
gotoveje
znamenje
mojega
rošenja
.
Le
smradljive
vode
su
mi
vlivali
po
žlebu
v
ječu
,
i
sdaj
morda
ne
bi
bilo
to
vino
znamenje
mojega
oslobodenja
?!
–
Akoravno
Vas
okol
stoječe
ne
vidim
i
ne
slišim
,
vendar
sàm
sprepričan
,
da
ste
me
oslobodili
!
"
Siromaček
je
zares
mislil
,
da
je
sdaj
rešen
dolgoga
trpljenja
.
"
Nate
!
"
–
čez
nekoliko
časa
opet
začne
.
–
"
Nate
!
–
Morda
si
Ti
,
moj
sin
tukaj
,
morda
se
na
Te
opiram
!
–
Morda
su
s
Teboj
tudi
moji
vnuki
tukaj
!
–
Nate
!
"
–
Pri
teh
besedah
si
seže
spod
pashu
.
–
"
Po
ti
svetinici
me
bote
spo
znali
.
Nosil
sàm
ta
dragi
,
edini
mi
ostali
spominek
svoje
rodbine
četirdeset
let
svojega
zakletja
pod
pashi
skrit
,
da
mi
služi
morda
še
enkrat
v
spoznavno
znamenje
.
Čest
i
hvala
bogu
!
prišel
je
s
današnjim
dnevom
ta
presrečni
čas
!
Čest
i
hvala
bogu
naa
veke
!
"
Vsi
su
gledali
i
ogledavali
svetinicu
,
al
nobeden
ni
umel
jejnoga
napisa
.
Vidilo
se
je
,
da
starčeku
hladni
zrak
ni
prav
vgodil
,
zatoraj
dá
Janez
koj
enu
izbicu
zakuriti
,
i
jega
v
snažnu
postelj
položiti
.
S
Tonetom
pa
gresta
še
druge
ječe
preiskavat
.
Bilo
jih
je
pedeset
po
redu
.
V
nobeni
nista
pravoga
hudodelnika
našla
.
Skoro
sta
prišla
na
kakvoga
širokoplečnoga
viteza
,
kteroga
je
dal
grof
po
zvijačnosti
vjeti
i
do
smrti
zapreti
,
kjer
mu
je
morda
premogočen
postajal
,
al
ga
pri
caru
tožil
,
skoro
opet
na
kakvoga
prostoga
kmetiča
,
kteroga
je
grof
morda
zato
vječil
,
da
je
imel
lepši
priliku
se
jegovoga
posestva
polastiti
.
Tako
sta
ječu
za
ječi
preiskavala
.
Do
zadnjih
vrat
pridši
,
sta
ključ
za
ključem
poskušavala
,
od
najmanjšega
do
največega
,
al
nobeden
ni
bil
ta
pravi
,
nobeden
se
ni
dal
v
ključavnici
sukati
,
i
vendar
se
je
skoz
ključavnicu
vidilo
,
da
je
nekdo
noter
.
To
je
Janeza
i
Toneta
še
bolj
radovedne
storila
.
Nazadnje
se
oba
naenkrat
v
vrata
opreta
,
ter
jih
siloj
iz
štekljev
vzdigneta
.
Notri
najdeta
človeka
visoke
postave
razpetima
na
obe
strani
vkovanima
rokama
,
napol
stoječega
,
napol
–
visečega
.
Čez
glavo
je
imel
žakel
zavezan
,
da
ni
nikamor
vidil
,
i
da
tudi
jega
ni
mogel
nobeden
v
obraz
viditi
;
še
govoriti
ni
mogel
umevno
!
Po
še
lepi
obleki
se
pa
je
koj
poznalo
,
da
je
najnovejši
jetnik
.
Ko
ga
jegovih
spen
rešita
i
na
svetlo
iz
ječe
pripeljeta
,
ga
Janez
vpraša
:
"
Kdo
si
?
Povej
!
I
kaj
si
zakrivil
,
da
su
Te
vrgli
v
tamnicu
?
"
"
Duhoven
sàm
"
–
mirno
i
dostojno
jetnik
odgovori
.
–
"
Zakrivil
nisàm
po
svoji
vesti
ničesa
,
dok
da
se
ne
bode
zvesto
spolnovanje
svoje
dolžnosti
krivicoj
nazivalo
.
"
Duhoven
ste
!
"
–
osupnjeno
Janez
za
njim
ponovi
.
"
Ravno
prav
.
Imamo
tu
jetnika
,
ki
po
mojem
mnenju
ne
bo
več
dočakal
današnjega
solnčnoga
zahoda
.
Blagovoljiti
s
nama
iti
i
čez-nj
moliti
,
naj
bi
bog
milosten
bil
jegovi
duši
;
spovedati
ga
ne
bote
mogli
,
kjer
je
gluh
.
Za
druge
duhovne
opravila
nam
pa
manjka
potrebnih
priprav
.
"
Ko
duhovna
k
starčeku
pripeljata
,
ga
je
res
kaj
slaboga
našel
.
Preveliko
uzveseljenje
nad
neočakovani
rešitvi
iz
četirdesetletnoga
zapora
mu
je
celó
še
zadnje
moči
polomilo
.
"
Moj
sin
,
moj
sin
!
"
začne
slabim
glasom
govoriti
–
"
pridi
vendar
bljiže
k
meni
;
primi
me
za
rokó
,
da
Te
saj
ošlatam
,
kjer
mi
je
zabranjeno
Te
viditi
i
slišati
-
-
da
ne
umrem
celó
zapuščen
!
Čutim
,
da
me
vedno
bolj
i
bolj
zapušča
zadnja
moč
.
Moli
,
dragi
moj
sin
,
da
mi
odtiraš
skušnjave
,
ki
se
mojih
domišlij
lotiti
hočeju
!
"
Duhoven
stopi
ginjen
k
postelji
i
prime
starčeka
za
rokó
.
"
Tako
,
tako
,
moj
sin
!
"
starček
vidljivo
omirjen
nadaljuje
–
"
le
daj
mi
rokó
,
dok
da
moja
še
ni
omrzlela
.
O
smrt
mi
bo
sladka
,
–
saj
umrem
zunaj
ječe
v
sredi
svojih
dragih
!
–
Saj
ste
Vi
pri
meni
,
kaj
ne
?
–
Ti
moj
sin
si
tukaj
,
s
teboj
morda
tudi
žena
Tvoja
s
svojimi
sini
i
hčeri
,
mojimi
ljubimi
vnučki
!
Kdo
drugi
bi
me
bil
rešil
iz
ječe
,
kakor
Vi
,
saj
je
vès
ostali
svet
uže
davno
na
me
pozabil
–
na
me
živoga
pokapanoga
!
"
–
Odahne
se
,
kjer
ga
je
govorjenje
zelo
vpešilo
.
Fantje
su
vsi
okol
postelje
stali
,
molčé
i
sočutljivo
starčeka
gledaje
.
Zmiraj
su
čakali
,
da
bi
saj
kakšno
ime
rekel
,
da
bi
se
vedlo
od
kod
da
je
i
kdo
da
je
.
Čez
nekoliko
časa
opet
prične
.
–
"
Mati
Tvoja
tako
več
ne
živiju
,
kaj
ne
,
da
ne
!
Saj
uže
ja
več
čez
sto
let
štejem
,
–
al
uže
davno
sàm
nehal
leta
brojiti
,
saj
su
bile
neznano
grenke
leta
,
strašno
dolge
leta
,
tamne
črne
leta
.
Za
me
čas
ni
imel
merila
,
kterim
se
slobodno
življenje
miri
,
–
vse
je
bilo
le
noč
,
grozna
noč
!
"
–
Malo
se
spočivše
,
opet
nadaljuje
:
"
Oj
koliko
sàm
prestal
!
Vsim
opraščam
,
ki
su
mi
kada
zlo
i
krivice
včinjali
;
vsim
opraščam
.
Tudi
Tebi
,
grof
Erman
,
ako
še
živiš
,
ki
si
me
zakopal
živoga
v
smrtnu
ječu
,
–
tudi
Tebi
sàm
uže
davno
oprostil
,
i
za
Te
molil
!
Moje
največe
,
moje
zadnje
veselje
–
to
,
da
vmrem
v
sredi
svoje
rodbine
,
svojih
dragih
i
ljubljenih
.
Saj
si
Ti
,
ki
Te
sdaj
za
rokó
držim
i
ki
ne
bo
prej
šel
od
mene
,
od
te
postelje
,
prej
ko
me
smrtna
kosa
ne
pokosi
;
saj
si
Ti
moj
sin
,
kaj
ne
,
da
si
!
0
zakaj
mi
ni
dano
,
da
bi
Te
mogel
še
enkrat
viditi
,
al
bar
Tvoje
besede
,
Tvoje
molitvice
slišati
!
–
Sin
moj
edini
!
nobene
druge
dote
,
Ti
nimam
zapustiti
,
razun
strašnoga
spomina
svojih
trpljenj
,
nobenoga
drugoga
premoženja
Ti
nimam
ostaviti
,
kakor
edinu
tistu
svetinicu
,
ki
sàm
Ti
ju
poprej
izročil
.
Tvoja
mati
mi
ju
je
seboj
dalo
,
ko
sam
domovinu
zapustil
.
Četirdeset
let
je
bila
ta
blagoslovljena
svetinica
edini
moj
spominek
na
Vas
.
Vso
moje
blago
mi
je
grof
Erman
vzel
,
sámo
ta
svetinica
pod
pasdihi
skrita
mi
je
ostala
.
Daj
mi
ju
še
enkrat
v
roke
,
da
ju
še
enkrat
otipljem
kalior
sàm
ju
jezero
i
jezero
krat
v
ječi
tipal
.
Janez
,
ki
je
svetinicu
imel
,
ju
dá
duhovnu
,
naj
ju
starčeku
vroči
.
Duhoven
ju
bolj
na
tanko
pogleda
,
jejni
napis
prebere
–
–
–
"
Moj
oče
!
Moj
oče
!
–
na
vès
glas
zavpije
ter
sarčeka
objemati
i
celovati
jame
.
Vsi
okol
stoječi
ostrmé
,
kakor
da
bi
jim
bil
pri
teh
besedah
hud
potres
tla
pod
nogami
stresel
.
"
Moj
oče
!
ta
glas
sàm
malo
slišal
!
"
–
stareček
nadaljuje
.
–
Ne
dvojim
tedaj
več
,
da
si
Ti
me
rešit
prišel
bez
konca
dolgoga
trpljenja
,
da
si
zares
pri
meni
,
moj
edini
Enriko
!
"
Nesrečni
starček
je
bil
iz
zelo
imenitnoga
rodú
,
kteri
se
je
med
najstareje
benečansko
plemstvo
štel
.
Po
trgovini
v
jutrove
dežele
si
je
s
časom
neizmerno
veliko
bogatsva
pritržil
.
Ko
je
jegovi
sin
še
mali
dečec
bil
,
se
je
prigodilo
,
da
se
je
ta
trgovec
s
mnogim
blagom
na
Dunaj
podal
.
Srečno
je
priplavala
jegova
barka
čez
jadransko
morje
v
Trst
.
Tu
je
dal
blago
iz
barke
izkladati
i
na
konje
natovoriti
.
Pet
sto
konj
je
komaj
zadostilo
vse
blago
nesti
.
Ta
čas
še
ni
bilo
ceste
med
Trstom
i
Dunajem
za
vožnju
pripravne
,
vse
blago
se
je
le
po
tovorih
prenašalo
.
Počasih
su
se
pomikali
tržaški
tovorniki
čez
krajnske
strme
goré
.
Po
mnogih
težavah
prideju
do
bele
Ljubljane
.
Od
tod
su
vzeli
dalji
pot
v
savinsku
dolinu
proti
Celju
.
Uže
prej
ko
benečanski
trgovec
prestopi
meje
celjske
grofovine
,
je
dal
tačasnoga
grofa
Ermana
poprašati
ako
sme
s
svojimi
tovorniki
skoz
njegovu
zemlju
pot
vdariti
i
koliko
mu
ima
za
to
dozvoljenje
plačati
.
Grof
Erman
mu
dá
dozvoljenje
s
tim
pogojem
,
da
mu
ima
petdeset
natovorjenih
konj
,
ktere
si
bo
pa
sam
izbral
,
za
to
prepustiti
.
S
ti
,
akoravno
sila
trdi
pogodbi
zadovoljen
pritovori
trgovec
do
sred
savinske
doline
.
Tukaj
bljizo
Žavca
ga
je
grof
uže
pričakal
s
svojimi
hlapci
,
pa
ne
,
da
si
sámo
pogojenih
pedeset
natovorjenih
konj
izbere
,
nak
!
S
svojimi
hlapci
po
roparsko
celi
tovor
napade
,
tovornike
do
zadnjega
pobije
,
blago
pa
s
vjetim
trgovcem
v
svoj
nezmagljivi
grad
odpravi
.
Grof
je
po
grofu
podedoval
,
al
za
vječenoga
trgovca
se
ni
nobeden
več
pobrinul
.
Dajali
su
mu
kakor
navadno
vsaki
dan
skoz
okence
ki
se
je
na
ječnih
vratah
odpiralo
,
jesti
i
piti
;
i
nazadnje
,
ko
je
celo
oslepel
i
oglušel
,
v
celem
gradu
morda
ni
nobenoga
več
bilo
,
kdor
bi
bil
vedel
kdo
da
je
,
i
zakaj
da
je
vječen
.
Mislili
su
si
pač
,
da
mora
uže
veliki
hudodelnik
biti
.
–
Od
toga
ropa
i
še
več
enakih
je
rod
celjskih
grofov
tako
obogatel
,
da
je
celó
kralje
i
care
v
dolžnike
imel
.
Nasprot
je
pa
trgovska
rodbina
v
Benetkah
vsled
te
nesreče
tako
osiromašila
,
da
je
nazadnje
celó
na
beračku
palicu
prižla
.
Sin
,
ko
je
dorasel
,
si
je
izvolil
duhovski
stan
.
Daleč
je
slovela
po
svetu
jegova
pobožnost
i
modrost
.
Nazadnje
ga
celo
sam
papež
v
Rim
pokliče
.
Po
očiti
previdnosti
božji
ravno
jega
poziv
zadene
na
celjskoga
grofa
Urha
izobčivno
pismo
nosit
.
Grof
Urh
ga
dá
v
svojem
srdu
i
puhli
prevzetnosti
v
ječu
vreči
.
Svojega
očeta
je
sin
uže
davno
mrtvoga
menil
i
gotovo
mu
ni
več
na
misel
prišlo
,
da
ga
še
enkrat
bo
i
sicer
tukaj
ko
nesrečnoga
tovarša
v
ječi
našel
!
Starčeku
je
čedalje
slabeje
prihajalo
.
Skrbni
sin
se
mu
ni
ganul
od
postelje
.
Zmiraj
mu
je
stregel
i
strežaje
svete
molitvice
molil
.
"
Živoga
"
–
je
djal
–
"
me
ne
bo
nobena
človečka
moč
več
od
toga
mesta
spravila
!
"
Zahajoče
solnčce
je
kaj
mila
skoz
okno
prisijalo
i
zlatimi
svojimi
žarki
sjajno
oblilo
modro-pošteni
obraz
vmirajočega
jetnika
.
"
Oj
solnčce
!
solnčce
!
"
–
še
zadnjikrat
spregovori
–
"
tvoje
ogrevajoče
žarke
čutim
še
enkrat
na
svojem
obrazu
.
Četirdeset
let
me
nisi
ogrevalo
,
me
nisi
obsijalo
.
Celó
edino
okence
na
moji
ječi
su
mi
bili
zamrežili
!
Hvala
Ti
Vsegamogočni
!
Nezapopadljivi
su
človečkomu
razumu
Tvoji
večni
naklepi
.
"
–
Starček
opet
vtihne
za
malo
časa
.
Roke
i
noge
su
mu
uže
trde
postajale
.
"
S
bogom
,
moj
dragi
sin
,
s
bogom
!
Še
enkrat
se
Ti
zahvaljujem
,
da
si
me
saj
za
zadnju
uru
ječe
rešil
;
da
moje
mrtvo
truplo
ne
bo
predano
rabeljnovi
roki
.
–
–
Ljubi
poštenost
do
smrti
svoje
,
bodi
bogaboječ
i
ne
bo
se
Ti
treba
bati
mogočnih
i
jihovih
začasnih
hudobij
i
preganjanj
–
boj
se
sámo
boga
!
–
Moli
za
me
na
zemlji
ja
ču
za
Te
pred
prestolom
božjem
.
–
–
–
Oj
moč
,
moč
mi
omaguje
–
–
–
–
s
bogom
!
Janez
vzame
hitro
križec
s
martri
božji
,
ki
je
v
kotu
vès
v
pajčevinu
opreden
visel
,
ter
ga
duhovnu
ponudi
.
Ta
ga
lepo
rahlo
stisne
vmirajočemu
v
desnicu
.
Ko
starček
boga
na
križcu
ošlata
,
hrepeni
na
blede
svoje
usta
ga
stisnuti
.
–
Še
enkrat
čuti
sin
jegovu
žilu
v
svoji
roki
vdarti
,
še
en
globoki
zdihljej
–
i
niga
bilo
več
!
Janez
tolaži
nesrečnoga
sina
v
njegovi
žalosti
,
kolikor
more
.
Nazadnje
ga
priljudno
vpraša
:
kako
to
,
da
prej
ni
celó
nič
vedil
,
da
je
tudi
jegovi
oče
tu
v
ječi
.
Duhoven
mu
začne
vse
natanko
razkladati
,
da
je
naime
šele
snoči
v
ječu
vržen
bil
,
da
ga
je
samo
zvesta
spolnitev
svoje
dolžnosti
pripravila
v
to
nesreču
,
al
prav
za
prav
sreču
,
kjer
je
tu
svojega
uže
davno
mrtvo
menjenoga
očeta
našel
i
rad
bi
bil
sdaj
v
ječi
,
sámo
da
bi
mu
še
oče
živeli
!
"
Ne
zamerite
"
–
Janez
dalje
govori
–
"
da
Vas
še
nekaj
vprašam
.
Djali
ste
,
da
Vas
je
grof
Urh
po
nedolžnem
v
ječu
pahnul
;
kako
se
je
to
zgodilo
?
"
Duhoven
mu
vse
od
začetka
razodene
;
kako
je
naime
od
papeža
poslan
bil
grofu
izobčivno
pismo
nosit
,
i
kako
ga
je
grof
po
vsi
priliki
le
zato
zapreti
dal
,
da
ne
bi
se
morda
po
njem
zvedilo
,
da
je
od
papeža
izobčen
,
kjer
bi
mu
to
veliko
škodovati
vtegnulo
.
"
Kaj
se
pa
pravi
to
"
–
ga
Janez
radoveden
nadalje
ispraškuje
,
–
"
ako
papež
koga
izobči
?
Kaj
pomeni
to
?
"
"
Kogar
papež
izobči
,
ta
ne
sme
v
nobenu
crkev
iti
,
se
ne
sme
zveličavne
moči
svetih
sakramentov
posluživati
,
–
pahnjen
je
iz
crkvene
občine
i
človečkoga
društva
.
Je
izobčenec
kak
poglavar
al
kak
drug
velikaš
,
su
jegovi
podložni
odvezani
vse
pokornosti
,
vsih
dolžnost
,
svih
priseg
do
njega
.
Za-nj
nima
nobena
postava
,
nobeni
zakon
veljavnosti
več
.
Vsak
,
komurkoli
pod
roke
pride
,
ga
slobodno
vbije
kakor
stekloga
psa
tam
na
ulici
!
Ako
pa
vmre
v
tem
prekletsvu
,
kteroga
ga
le
sám
papež
v
Rimu
odvezati
more
,
je
pogubljena
jegova
duša
na
vekomaj
!
"
I
to
vse
sdaj
tudi
,
na
našega
grofa
spada
!
"
"
Vse
!
"
V
tem
se
zasliši
močno
trkanje
na
dvoriščnih
železnih
vratah
.
Tona
tiho
odpre
okno
i
pogleda
,
kdo
da
je
.
Joj
!
kaj
vidi
!
Urh
je
s
celi
četi
beričev
grad
obdjal
od
vsih
strani
.
Nejevoljen
preklinja
spred
vratami
svojoj
oželeznjenoj
rokoj
po
njih
lupaje
,
da
su
se
kar
tresle
v
svojih
šteklih
.
"
To
mi
je
lepa
straža
"
–
se
dere
na
glas
–
"
da
mojega
prihoda
uže
od
daleč
niste
zapazili
me
dostojno
pri
vratah
pričakvaje
.
"
Odprite
brže
,
drugač
Vas
dam
vse
poredom
na
kolce
nabiti
!
"
–
Tone
je
med
beriči
kmal
tudi
grofovoga
ogleduha
spoznal
,
i
koj
je
vedil
,
kaj
da
bode
.
Janez
se
pa
obrne
proti
svoji
četici
rekoč
:
"
Fantje
!
sdaj
pa
le
brž
na
orožje
!
Ja
kot
Vaši
načelnik
,
Vaši
prvi
poveljnik
,
Vam
to
ukazujem
.
Od
danas
smo
odvezani
vsih
dolžnost
do
grofa
!
"
Vsaki
zagrabi
bez
godrnanja
svoje
orožje
i
vsi
hitiju
za
Janezem
na
dvorišče
.
Grof
je
hudo
razsajal
zunej
vrat
.
"
Kdo
je
?
"
–
ga
Janez
mirno
vpraša
–
"
Ki
tako
tolovajsko
tolče
po
vratah
?
"
"
Odpri
!
"
–
se
srdito
zvan
oglasi
–
"
drugoga
Ti
ne
velevam
!
"
"
Prej
ne
,
dokler
ne
rečeš
kdo
da
si
!
Take
su
naše
povelja
!
"
"
Pasja
duša
!
Kdo
Te
je
učil
tako
govoriti
s
svojim
gospodarjem
!
Dobro
da
Te
imam
v
pesteh
,
Tebe
s
celi
Tvoji
ponočni
drhalji
!
Ne
eden
od
Vas
ne
bo
ušel
mojemu
srdu
i
svojemu
zaslužku
.
–
Mene
svet
pozna
le
po
mojih
udarcih
!
"
Te
besede
zrekši
udari
pa
vratah
da
kar
saksebi
razleté
kakor
pezdir
kada
veter
v
njega
puhne
;
i
cela
berička
drhal
se
krikom
v
dvorišče
vsuje
.
"
Grof
Urh
!
"
–
sdaj
Janez
zavpije
–
"
mi
smo
odvezani
naše
pokoršine
do
Vas
!
Papežev
poslanec
je
toga
živa
priča
.
Orožje
tedaj
proti
orožju
!
Sila
proti
nasili
!
–
Fantje
le
nad
nje
!
Bog
nam
pomagaj
i
sveti
Jur
!
I
meči
se
zabliskaju
,
i
boj
se
vname
,
i
udri
po
beričih
.
Bilo
jih
je
deset
proti
tridesetimi
!
–
Kakor
pečina
,
ki
se
vrh
strme
planine
odtrga
i
v
dolinu
dol
dereča
vse
spred
seboj
podira
;
ravno
tako
se
zalete
fantje
na
beričku
drhal
.
Prvi
kmal
pocepaju
pod
udarci
ojstrih
mečev
;
na
skoro
su
dvoriščne
vrata
rudeče
beričke
krvi
.
V
kratkem
su
premagani
.
Več
od
polovice
jih
je
obležalo
;
ostali
pa
v
strahu
peté
pobereju
ter
se
kriče
:
"
beži
grad
!
beži
grad
"
v
beg
podaju
.
Fantje
pa
za
njim
.
"
Hola
!
Hola
!
Le
za
njim
!
Le
za
njim
!
Udri
ga
!
Udri
ga
!
"
–
To
je
bil
lov
po
dobravi
!
Še
marsikteroga
je
razdvojil
fantovski
meč
.
Tud
ogleduha
je
zadela
božja
šiba
.
Akoravno
je
bezsrčno
na
kolenih
slivkaje
prosil
za
svoje
življenje
,
mu
vendar
ni
prizadjal
razsrdjeni
Šimekov
Tona
!
–
Kakor
življenje
,
takšna
smrt
.
–
Do
roga
mu
porine
svoj
nož
v
črno
srce
!
Ko
fantje
nazaj
v
grad
prideju
,
najdeju
Janeza
s
grofom
v
dvoboju
.
Brže
mu
hočeju
na
pomoč
priskoči
.
"
Nazaj
!
"
–
jim
gromovito
zaukaže
.
–
"
Nazaj
!
To
ne
bi
bilo
junačko
,
ako
bi
jih
več
nad
enoga
samoga
planilo
.
"
Fantje
,
se
nazaj
omaknivši
,
v
krog
stopiju
okol
Janeza
i
grofa
.
Grof
se
je
hrbtom
na
dvoriščino
ozidje
naslanjal
,
i
se
tako
Janezu
branil
.
Janezu
ni
bilo
na
tem
ležeče
,
grofa
ubiti
:
Uže
davno
bi
ga
bil
lahko
prebodel
svojim
mečem
,
celó
ko
mu
je
bil
štit
razcepil
,
ki
mu
je
prsi
udarcev
branil
.
On
ga
je
le
hotel
spehati
i
zbiti
mu
orožje
iz
roke
.
Trdi
je
bil
ta
dvoboj
.
Cele
tri
ure
se
je
vrstil
udarec
za
udarcem
,
napad
za
napadom
,
odbran
za
odbranom
.
liZeče
sta
imela
uže
oba
skrhane
kakor
žage
.
Nazadnje
začne
vendarle
grofu
,
ki
je
ves
v
penah
bil
,
roka
omagvati
.
Le
branil
se
je
še
.
Janez
,
to
opazivši
,
skoči
od
strani
na
njega
,
ga
za
desnicu
zgrabi
ter
mu
meč
iz
roke
zvije
.
I
gor
v
grad
ga
sdaj
vleče
v
hišu
pred
oder
mrtevca
.
"
Grof
!
"
–
mu
očituje
,
veličastno
na
mrtevca
kazaje
–
"
al
Vas
ta
nič
kaj
v
srcé
ne
peče
?
Al
Vam
ta
Vaše
puhle
vesti
nič
kaj
ne
budi
?
Al
Vam
ta
Vaših
pohotnih
poželenj
nič
kaj
ne
greni
?
Al
ste
zares
divjeji
od
divjega
risa
,
ki
ne
mori
sámo
od
glada
,
ampak
le
v
svoje
veselje
?
Al
poznate
mar
papeževoga
poslanca
,
sina
toga
mrtevca
,
kteroga
očiti
morivec
ste
Vi
,
Vi
i
Vaša
rodbina
?
Al
ga
poznate
,
ki
ste
ga
sámo
zato
v
ječu
vrgli
,
kjer
se
je
zvesto
rešil
svojega
sporočila
,
ktero
nas
je
odvezalo
naše
podložnosti
?
–
Bati
se
Vam
ni
treba
nič
od
mene
,
moja
roka
se
noče
na
Vami
omazati
.
Valikodušno
Vam
pustim
življenje
,
da
se
spokorite
i
odvezu
papeževu
doslužite
!
"
Čudno
su
te
besede
grofa
spremenile
.
Na
kolena
pade
spred
poslanca
–
celjski
Urh
,
ki
do
sdaj
ni
pred
oltarjem
,
še
manj
pa
pred
človekom
klekal
!
Za
oprostjenje
ga
moli
i
za
njegove
predprošnje
pred
papežem
,
naj
bi
odtegnul
od
njega
prokletev
,
naj
bi
ga
opet
vobčil
v
krščansku
društvu
,
da
se
hoče
rad
i
zvest
podvreči
vsaki
jemu
naloženi
pokori
!
Poslanec
ga
ljubeznjivo
za
roko
primši
od
tal
vzdigne
–
ter
ga
zagotovlja
svojega
prizadevanja
i
svojega
vpliva
pri
papežu
.
Janez
mu
nazadnje
še
celo
jegovi
meč
nazaj
dá
ter
ga
do
dvoriščnih
vrat
spremi
.
Grof
odide
na
videz
do
živoga
skesan
.
"
Fantje
sdaj
pa
le
hitro
opet
urno
na
noge
"
–
veli
Janez
svoji
na
dvorišču
sbrani
četiči
–
"
da
brže
ko
mogoče
grad
zapustimo
.
Ja
še
sdaj
grofu
ne
zaupam
i
mu
tudi
nikada
ne
bom
.
Res
da
se
mu
je
srce
skrčilo
kakor
morda
še
nikol
poprej
.
Al
kakor
sàm
rekel
–
še
se
ne
zanašam
v
njegove
besede
.
Mrtevca
i
kolikor
je
bilo
bojnoga
Orožja
v
gradu
su
seboj
vzeli
.
Jetnike
pa
,
ki
su
se
hvaležno
opletali
okol
Janezevih
kolen
,
su
vse
oslobodili
.
Nazadnje
še
celó
grad
vžgeju
v
očito
znamenje
božje
kazni
.
Fantje
su
naprej
šli
obloženi
pridobljenim
orožjem
pepavajoči
krepke
davorije
.
Nekoliko
za
njimi
pa
gresta
Janez
i
papežev
poslanec
v
živem
razgovoru
.
"
Kaj
mislite
tedaj
,
čestivredni
gospod
!
"
ga
Janez
vpraša
–
"
kaj
mi
je
početi
v
ti
zadregi
?
Kako
bi
se
dal
,
naj
bolje
ta
klopčič
izvozljati
?
Molim
Vas
,
Vi
ste
si
mnogo
sveta
skusili
dajte
mi
svêt
,
kaj
i
kako
čem
storiti
?
"
"
Bežati
moraš
pred
njim
"
–
poslanec
odločivno
odgovori
–
"
to
je
neobhodno
potrebno
;
saj
za
toliko
časa
,
da
se
vse
to
malo
pozabi
.
Tudi
ja
ne
zaupam
jegovi
današnji
skrčenosti
!
Le
preveč
po
svetu
sluje
zavolj
svoje
hljinjivosti
i
zvitosti
.
Zmiraj
se
mi
se
dozdevalo
,
da
je
poglaviti
jegovi
namen
bil
,
se
najprej
Tvojih
rok
rešiti
.
Ja
stavim
,
da
se
resnično
i
korenito
nikada
ne
bo
spokoril
i
poboljšal
.
Lesjaki
ostane
lesjak
,
dok
mu
je
rep
kosmat
!
–
Zmiraj
se
bo
v
njem
želja
razodevala
si
srce
svoje
olajšati
v
maščevanji
nad
Teboj
.
I
prej
ko
slej
,
–
enkrat
gotovo
Te
bo
jegova
roka
na
skrivnem
zgrabila
.
Svetujem
Ti
tedaj
,
dragi
moj
dobrotnik
i
rešitelj
,
da
je
v
ti
zadregi
za
Te
naj
bolje
,
da
grofu
iz
pota
greš
,
i
sicer
preko
mej
jegove
lastnine
,
kamor
ne
doseže
več
jegova
žeslo
.
"
Al
kam
?
"
–
ga
Janez
vez
zamišljen
dalje
praša
.
"
Glej
,
preljubi
moj
,
na
Ogerskem
se
sbira
velika
vojska
,
ki
namirava
skoro
nad
Turka
udariti
,
ki
se
vedno
bolj
po
Europi
širi
.
Rimski
papež
je
razpisati
dal
tako
imenovanu
križarsku
vojsku
zoper
njega
.
V
svojega
namestnika
je
poslal
na
Ogersku
Ivana
Kapistrana
,
mojega
naj
izkrenejega
prijatelja
,
da
hodi
po
celi
deželi
iz
vasi
v
vas
,
iz
grada
v
grad
,
iz
mesta
v
mesto
pridigovaje
v
imenu
papeževem
:
naj
narod
prime
za
orožje
,
da
velja
se
vzdignuti
čez
sovražnika
krstjanstva
;
naj
se
vdeleži
velikih
odpustkov
,
ki
jih
je
papež
razpisal
za
bojnike
i
branitelje
svete
vere
i
domovine
.
Junaki
iz
treh
dežel
,
iz
Ogerskoga
,
Českoga
i
Poljskoga
se
uže
sbiraju
v
ogerskem
Stolnem-belem-gradu
okol
zastave
Ivan-Sibinjanina
,
naj
boljega
junaka
kakor
dolga
i
široka
je
ogerska
ravnina
,
da
v
jeseni
udare
na
turski
Beligrad
.
–
Glej
lepe
prilike
skazati
se
junaka
!
Boljega
načina
se
kovarnomu
grofu
omaknuti
,
bi
si
ne
mogel
zmisliti
!
Vzemi
križ
križarski
,
opasi
božjim
se
mečem
i
pridruži
se
sveti
vojski
!
Pozdravi
Kapistrana
od
moje
strani
,
i
zagotovljam
Te
,
da
boš
prijazno
i
dobrodošljivo
sprijet
!
"
Janez
je
verno
poslušal
goreče
besede
čestitljivoga
duhovna
i
nehoté
se
mu
je
roka
péstila
,
ko
mu
je
o
vojski
i
boju
za
veru
i
domovinu
govoril
.
Iz
celoga
grla
zauka
,
"
da
!
na
vojsku
zoper
krvoločnoga
Turka
,
ki
je
mojega
rajnoga
očeta
vbil
na
brežkem
polju
"
sklikne
–
al
v
sred
nadušenoga
zaukanja
omolkne
,
kakor
da
ga
bi
bil
v
tem
trenutku
kdo
nožem
v
srce
pahnul
–
prišla
mu
je
mila
Marjetica
na
um
.
Vse
svoje
srčne
težave
menihu
razodene
,
do
kteroga
je
bezkončno
zaupanje
dobil
;
celo
svoje
sarce
mu
odpre
s
vsemi
skrivnostmi
;
saj
je
le
od
njega
samoga
pričakoval
srečnoga
razpletka
v
ti
zadregi
!
–
Nazadnje
vendar
le
menihova
obvelja
,
i
Janez
mu
obljubi
še
danas
proti
ogerski
meji
se
na
pot
podati
.
Med
tem
pogovarjanjem
prideta
v
vas
.
Vaščani
su
pod
lipi
pričakovali
fantine
,
kjer
se
je
jih
zmaga
nad
grofovi
berički
četi
kaml
po
vasi
razgasila
.
Dekleta
zelenimi
venci
,
možje
pa
čutarami
.
Ukanjem
su
prihodnice
pozdravljali
.
Bili
su
veseli
,
pa
tudi
žalostni
;
saj
su
vedili
,
da
grof
se
ne
bo
prej
pomiril
,
prej
ko
si
te
sramôte
krvjoj
ne
opere
.
Na
Janezevem
čelu
se
je
grbančila
globoka
zamišljenost
.
Vsi
su
ukali
,
i
dobre
volje
bili
,
–
le
on
sám
je
molčal
.
Pod
lipu
pridši
,
zatrobi
v
svoj
rog
.
Vse
otihne
.
"
Teharčanje
!
"
–
ogovori
sbrane
vaščane
–
"
včera
sàm
prisegel
ravno
na
tom
mestu
neprelomljivu
vernost
i
vdanost
našemu
gospodaru
grofu
Urhu
:
Od
danas
sàm
odvezan
te
prisege
,
Naši
grof
je
preklet
od
rimskoga
papeža
,
-
-
to
se
pravi
;
pregreha
je
,
ga
služiti
!
–
Tukaj
pod
lipi
ste
me
Vi
fantje
na
štitu
povzdignuli
ko
svojega
vodnika
.
Odvežem
Vas
sdaj
Vaše
prisege
do
mene
,
kakor
sàm
tudi
ja
svoje
odvezan
do
grofa
!
–
Kdor
zmed
Vaš
še
nadalje
hoče
služiti
grofa
Urha
,
ne
branim
mu
,
i
slobodno
si
morete
namesto
mene
drugoga
načelnika
voliti
.
Mene
pa
okolnosti
siliju
bežati
iz
svoje
domovine
ako
se
hočem
grofovi
roki
oteti
.
Še
danas
odrinem
na
Ogersku
.
Nevarno
i
predrzno
bi
bilo
od
mene
še
dalje
bivati
med
Vami
.
Tam
v
slavnem
Stolnem-belemgradu
sbira
junak
Sibinjanin
križarsku
vojsku
,
s
kteri
namirava
v
jeseni
na
turski
Beligrad
vdariti
.
Ti
vojski
se
hočem
pridružiti
.
–
Mislil
sàm
si
uže
v
duhu
,
kako
čem
svoju
četu
v
vojske
v
bojeve
peljati
!
Sanjal
sàm
uže
od
zmag
i
lavora
,
od
prsnih
ran
i
bojnih
brazd
!
Tako
sam
ja
obračal
–
al
bog
je
drugač
obrnul
.
Oskrbovanje
mojega
pohištva
i
obdelovanje
mojih
zemljišč
izročim
Pengarjevim
za
ta
čas
,
dokler
ne
prideju
bolji
časi
,
da
se
opet
smem
povrnuti
bez
nevarnosti
v
lepu
slovensku
zemlju
,
v
ljubljene
Teharje
,
na
dragi
stari
dom
mojih
očakov
.
Vem
da
mi
Pengarjevi
te
prijaznosti
ne
bodu
odrekli
.
–
Ako
mi
je
pa
večni
bog
v
svoji
nezapopadljivi
previdnosti
smrt
določil
i
ja
morebit
sdaj
zadnjikrat
pod
stari
naši
lipi
stojim
,
onda
"
–
sila
jegovih
občutkov
mu
skoro
besedu
zaduši
–
"
onda
naj
bo
moja
,
cela
kmetija
Pengarjevi
Marjetici
za
juteršnju
!
–
S
bogom
tedaj
moji
dragi
vaščanje
,
s
bogom
fantje
!
S
bogom
!
"
"
Mi
gremo
s
teboj
!
"
zakričiju
fantje
kakor
iz
enoga
grla
–
"
mi
gremo
s
Teboj
!
Nočemo
Te
samoga
,
puščati
na
vojsku
!
Po
Tvojem
odhodu
se
bo
grof
nad
nam
ostalim
maščeval
.
Kar
smo
Ti
prisegli
,
smo
Ti
zaprisegli
na
veke
,
samo
smrt
nas
naše
prisege
odvezati
more
!
"
–
Fantje
obklopiju
svojegu
ljubljenoga
načelnika
;
i
vse
pregovarjanje
Janezevo
je
bilo
zastonj
!
Fantje
su
ga
prerado
imeli
.
"
Ako
je
tedaj
Vaša
trdna
volja
,
fantje
,
da
me
nočete
zapustiti
,
"
vidno
ganjem
nadaljuje
–
da
hočete
prostovoljno
s
menoj
vesele
i
žalostne
dni
deliti
,
pokleknite
,
ter
mi
še
enkrat
ponovite
svoju
prisegu
!
"
Vsi
poklekneju
.
Vsak
svoj
klobuk
pod
pashu
vzame
,
i
ravno
ko
začneju
s
proti
nebu
povzignjenimi
tremi
prsti
prisegu
ponavljati
,
začne
pri
sveti
Ani
večnu
luč
zgoniti
,
i
plamen
bukne
iz
bežigradskoga
nadstrešja
celu
teharsku
okolicu
razsvitljaje
.
Vsim
nazočim
su
solze
v
očeh
igrale
.
Ne
matere
,
ne
sestre
ne
ljubice
si
nisu
upale
svojih
odgovarjati
od
njih
početja
.
Večnu
luč
odzgoni
,
fantje
se
prekrižaju
,
skočiju
na
nogé
i
hité
slovó
jemati
od
svojih
dragih
,
ter
se
oborožiti
i
pripravljati
za
odhod
.
Marjetica
pa
pade
na
prsi
Janezeve
,
joka
i
joka
i
se
razjokava
,
da
bi
se
jeklo
moralo
raztopiti
v
njenih
zolzah
.
Janez
ju
tolaži
kolikor
more
–
al
saj
je
on
sam
morda
še
več
tolažbe
bil
potreben
.
Pengarjevih
pa
prosi
,
naj
še
nocoj
Marjeticu
h
kakšnomu
voglaru
v
Pečevnik
odpraviju
,
da
tudi
za
njo
ne
bo
grof
vedil
,
dokler
se
sam
ne
povrati
.
Fantje
su
se
kmal
opet
pod
lipi
sbrali
,
vsi
v
orožji
,
vsi
na
bistrih
konjičih
,
kteri
su
uže
nevztrpljivo
hrzali
i
kopitanjem
tratu
razkopavali
.
Vsakomu
su
dekleta
kiticu
rožic
iz
rožmarina
i
vrtnic
v
ljubezni
spomin
pripele
.
Vse
je
uže
bilo
naredno
za
odhod
.
"
Sdaj
se
moreva
ločiti
Marjetica
!
"
–
Janez
ves
bled
po
dolgem
molklem
objemaju
besedu
pozvame
.
–
"
Glej
fantje
me
uže
čakaju
.
Osoda
,
ki
naji
sdaj
sovražna
razdruživa
,
veruj
mi
naji
bode
gotovo
opet
ugodna
sdružila
,
ako
"
–
"
Ja
grem
s
Teboj
"
mu
Marjetica
v
besedu
pade
.
–
"
Daj
mi
,
dragi
,
daj
mi
s
Teboj
iti
v
boj
,
da
na
Te
pazim
,
da
Te
ranjenoga
obvezujem
da
Te
žalostnoga
tolažim
,
da
se
radujem
s
Teboj
v
radosti
,
da
zmagujem
s
Teboj
v
zmagi
,
da
zdihujem
i
žalujem
s
Teboj
v
žalosti
!
Daj
mi
s
Teboj
iti
,
daj
!
Bez
Tebe
mi
ni
živeti
!
"
–
"
Bodi
spametna
mila
moja
"
–
ji
Janez
izgovarja
.
–
"
Kako
hočeš
Ti
nježna
devica
s
nam
v
železni
boj
!
–
Rožica
se
nikada
ne
obrača
proti
ledenem
severu
.
–
To
ne
gré
,
to
ne
more
biti
!
Glej
,
oče
su
Ti
uže
ostareli
,
od
dana
do
dana
bolj
hrepaju
,
i
Ti
jih
hočeš
zapustiti
,
jih
samih
doma
ostaviti
!
Ti
edino
dete
,
edina
nada
,
edina
podpora
svojega
očeta
,
Ti
namiravaš
takšnim
početjem
zarani
grob
kopati
lastnomu
roditelju
!
Ne
ne
!
Nikada
v
to
privoljiti
ne
morem
!
Veruj
mi
,
vojska
me
ne
bo
požrla
.
Prej
mi
mora
sovražnik
pod
meč
priti
,
prej
ko
mi
do
života
more
.
"
Marjetica
se
ni
dala
vtolažiti
,
vedno
bolj
je
v
njega
silila
,
da
naj
bi
ju
seboj
vzel
na
vojsku
.
Ljubezen
do
Janeza
je
bila
silneja
od
ljubezni
do
očeta
.
Sdaj
ju
oče
sámi
za
roku
primeju
rekoč
:
"
Marjetica
vtolaši
se
.
Ne
obupaj
!
saj
to
ni
ločitev
za
vekomaj
.
Prišli
bodu
bolji
časi
i
blagoslovila
bodeš
dan
,
kteroga
boš
vidili
Janeza
junaka
slavno
se
povratiti
.
On
je
še
mladenč
,
i
mladenč
mora
po
ptujem
v
možke
leta
stopati
,
ako
noče
zapečnakom
sloveti
.
Saj
sàm
tudi
ja
pod
rajnim
grofom
Ermanom
na
ogersko
šel
v
tursku
vojsku
,
i
vendar
sàm
še
živ
!
"
Ali
su
te
besede
Marjeticu
od
njenoga
zahtevanja
odvratile
,
ali
ji
je
pa
morda
kakšna
druga
misel
na
um
prišla
,
to
ti
bilo
težko
razsoditi
.
Naenkrat
se
zdrami
iz
svojega
žalovanja
,
i
kakor
da
bi
ju
sram
bilo
,
da
se
je
jokala
,
si
obriše
predprtom
solzeni
obraz
.
"
Da
,
zares
"
–
reče
ponosnim
glasom
–
"
kilavca
nočem
!
"
–
Idi
v
boj
,
kjer
osoda
tako
hoče
!
Al
znaj
,
da
Te
raji
bom
mrtvoga
menila
,
padšega
pod
udarcem
nadsilnim
,
kakor
pa
objela
Te
ko
plahoga
beguna
,
ki
uže
,
trepeče
,
kada
od
daleč
vide
mečev
lesket
.
"
Nadušen
po
Marjetičnih
besedah
ju
Janez
še
enkrat
srčno
objame
–
še
en
celov
,
še
en
zdihelj
,
še
en
