zana
pot
v
življenje
navodilo
,
čigar
čudovito
moč
je
zavzet
spoznaval
bolj
in
bolj
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ga
zopet
boža
materin
duh
,
ko
je
potegnil
lahen
veter
in
mu
zavihal
mehke
lase
.
„
Z
Bogom
,
mati
,
z
Bogom
!
“
je
dejal
tiho
,
poljubil
spomenik
in
obrnil
se
proti
domu
.
V
rojstni
vasi
so
se
že
prižigale
luči
.
Tu
in
tam
so
zaškripala
vrata
v
kak
hlev
ali
na
pod
in
težki
škornji
so
odtrkavali
sneg
,
ki
se
je
bil
zajedel
med
urbas
in
podplate
;
sicer
vse
tiho
.
Le
iz
Kramarjeve
gostilne
se
je
čul
šum
in
kričanje
.
Tam
je
napajal
stari
Kramar
svoje
nedeljske
goste
,
laskal
se
tistim
,
ki
so
imeli
denar
in
si
radi
kaj
privoščili
,
zabavljal
onim
,
ki
niso
popivali
ali
bili
že
dobro
oskubljeni
,
in
bahal
na
vse
strani
.
Ko
je
šel
Tonček
mimo
,
se
je
primajal
iz
veže
stari
Bošte
,
nekdanji
njegov
gospodar
,
vinjen
,
zvalil
se
v
sneg
in
vzdigoval
,
da
bi
se
pobral
,
roke
in
noge
kakor
hrošč
,
ki
je
padel
na
hrbet
,
in
govoril
kakor
v
sanjah
:
„
Ali
je
kje
krščanska
duša
,
ki
bi
me
spravil
po
konci
?
Ali
je
še
kak
pošten
človek
v
Šmarjeti
?
Ali
ste
sami
cigani
?
He
!
“
Tonček
ga
je
prijel
za
roke
in
mu
pomagal
na
noge
.
„
A
?
Tonček
,
ali
si
ti
?
“
ga
je
spoznal
.
„
Ti
si
še
človek
,
kakor
se
spodobi
,
drugi
pa
so
cigani
.
Pelji
me
zopet
noter
,
v
hišo
,
Tonček
,
krščanska
duša
!
“
Tonček
ga
je
prislonil
na
ranto
.
„
Le
držite
se
,
oče
,
“
je
dejal
,
„
jaz
grem
mater
klicat
.
“
„
Tak
cigan
si
kakor
vsi
drugi
,
“
robantil
je
za
njim
starec
ob
ranti
.
Tonček
pa
je
poklical
svojo
staro
gospodinjo
in
odšel
hitro
proti
Trati
.
Doma
ga
je
osrčevala
gospodinja
in
hlapec
in
dekla
,
ki
sta
trdila
,
da
mu
ne
bo
nič
sile
,
in
koliko
drugih
da
bi
rado
menjalo
ž
njim
;
on
pa
je
komaj
čakal
,
da
se
odtegne
tem
tolažbam
in
prepusti
sam
svoji
žalosti
.
Na
vse
zgodaj
ga
je
poklical
Vrban
.
Kosilo
je
bilo
pripravljeno
in
vina
s
cimetom
in
nageljnovimi
žbicami
je
bila
skuhala
gospodinja
.
Otrok
ni
hotela
buditi
;
a
Lenčika
se
je
zbudila
sama
,
da
mu
podá
še
enkrat
roko
.
„
Oh
,
Tonček
,
ali
se
boš
še
vrnil
?
“
je
ihtela
.
„
Če
Bog
dá
,
“
je
dejal
Tonček
in
premagoval
solze
.
Tekel
je
k
postelji
,
kjer
si
je
Stanko
mel
zaspane
oči
,
stisnil
mu
roko
in
sedel
na
sani
.
Kraguljci
so
zažvenketali
in
sani
,
ki
so
odpeljale
Tončka
,
so
izginile
v
jutranji
megli
.
Zvečer
se
je
vrnil
Vrban
.
„
Težko
sva
se
ločila
,
“
je
pripovedoval
.
„
Kolikrat
me
je
vprašal
med
potom
,
ali
bi
ga
ne
vzel
še
nazaj
ali
dal
za
hlapca
v
Šmarjeto
.
In
v
Ljubljani
se
me
je
oklepal
in
prosil
,
naj
ga
peljem
nazaj
,
da
mi
bo
vedno
pokoren
in
tudi
Stanka
poslušal
.
Komaj
sem
ga
pomiril
in
odrinil
.
Da
bi
le
ne
ušel
mojstru
!
“
„
“
oma
je
pa
tudi
vse
prazno
,
odkar
ni
Tončka
,
“
je
dejala
Vrbanka
.
„
Kakor
bi
posijalo
solnce
,
tako
se
mi
je
zdelo
,
kadar
je
pripel
ali
prižvižgal
domov
.
Za
vse
je
bil
poraben
in
vedno
dobre
volje
.
Lenčiki
je
dolg
čas
po
njem
in
Stanko
hodi
prihuljen
,
kakor
bi
se
kesal
,
da
ga
je
odgnal
od
doma
.
“
Prešlo
je
po
teh
dogodkih
petnajst
za
naše
družabne
razmere
sila
važnih
let
.
V
obupnem
boju
za
obstanek
je
začelo
iskati
poljedelstvo
opore
pri
obrtnosti
in
iznebivati
se
sebičnega
posredovalca
med
pridelovalcem
in
potrebovalcem
.
Da
je
v
združenju
moč
,
se
je
pričelo
spoznavati
tudi
tam
,
kjer
je
veljalo
doslej
načelo
,
da
v
„
španoviji
“
še
pes
pogine
.
Nastalo
je
živahno
gibanje
,
in
kar
se
je
zamudilo
prej
v
dolgih
letih
,
se
je
skušalo
sedaj
popraviti
v
kratkem
času
.
Prijatelji
ljudstva
so
iskali
pomočkov
,
da
bi
dobil
kmet
lažje
in
pod
ugodnejšimi
pogoji
potrebnega
denarja
,
da
bi
lažje
in
pod
ugodnejšimi
pogoji
spečal
svoje
pridelke
in
naložil
pridobljeni
denar
;
in
vsak
večji
kraj
si
je
kmalu
štel
v
častno
dolžnost
,
ustanoviti
saj
pol
tucata
denarnih
,
obrtnih
,
zabavnih
,
izobraževalnih
,
sploh
občeko-ristnih
društev
.
A
prehodna
doba
je
bojevita
in
trudapolna
;
kajti
zadenejo
omenjeni
prijatelji
na
pasivni
odpor
onih
,
katerim
hočejo
pomagati
,
na
aktivni
tistih
,
ki
se
boje
,
da
ne
bodo
mogli
svojega
denarja
več
tako
lahko
in
ugodno
izposojevati
niti
ne
pritiskati
sedaj
pridelovalca
,
sedaj
potrebovalca
in
kupovati
od
prvega
ceneje
,
prodajati
drugemu
dražje
,
nego
je
prav
.
A
kakor
ne
pospešujejo
napredka
sami
blagi
nagibi
,
ampak
se
ustanovi
marsikatero
društvo
tudi
zaradi
tega
,
da
dobi
ustanovitelj
ali
častno
mesto
ali
postranski
zaslužek
ali
novega
posojila
,
ali
tudi
,
da
ugonobi
sovražnega
tekmeca
:
tako
se
ustavljajo
mnogi
premembam
tudi
iz
nesebičnih
razlogov
,
ker
slutijo
v
novotarijah
nevarnost
za
občo
blaginjo
.
V
boju
branijo
eni
tudi
slabe
strani
prejšnjih
razmer
,
hvalijo
drugi
vse
novo
,
naj
si
je
dobro
ali
slabo
,
in
ker
rabita
nasprotni
krdeli
dobro
in
slabo
orožje
,
traja
boj
tem
dalje
,
se
bije
tem
ljuteje
in
zahteva
tem
več
žrtev
.
Tako
je
skoraj
vsak
človeški
napredek
korak
,
ne
čisto
naprej
,
ampak
nekoliko
v
stran
,
ki
ne
preskoči
samo
,
kar
je
bilo
prej
slabega
,
ampak
tudi
mnogo
dobrega
.
Tako
uničuje
prodirajoča
omika
mnogo
vrlin
prvotnega
stanja
,
dokler
se
polagoma
ne
zravna
izguba
in
ne
naraste
dobiček
.
A
slaba
stran
se
hitreje
pokaže
nego
dobra
;
napak
se
učimo
tudi
brez
učitelja
,
dočim
nasprotujemo
dobremu
,
naj
se
še
tako
priporoča
;
in
kadar
potegne
pomladni
veter
in
izvabi
iz
zemlje
mlado
zelenje
,
rase
hitro
in
bohotno
med
žitom
plevel
,
ki
zamori
žlahtno
rastlinje
,
ako
se
ne
poruje
o
pravem
času
.
Tak
pomladni
veter
je
potegnil
tudi
črez
Šmarjeto
in
Trato
.
Lepo
poletno
jutro
je
bilo
,
ko
se
je
vračal
naš
Tonček
,
sedaj
krepak
mladenič
odkritega
,
zagorelega
obraza
,
po
dolgih
letih
v
rojstni
kraj
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
služil
pri
vojakih
;
kajti
je
stopal
enakomerno
pokonci
,
z
dolgimi
koraki
,
in
mirno
,
samozavestno
gledal
po
ravnini
.
Za
njim
so
se
ozirali
po
polju
moški
in
ženske
in
ugibali
,
kdo
da
bi
bil
in
odkod
je
prišel
,
in
marsikak
fant
je
stisnil
usta
,
nabral
čelo
in
razkoračil
se
kakor
petelin
,
kadar
se
bliža
tovariš
dvorišču
.
Nekaj
izpremembe
je
zapazil
Tonček
.
Tod
je
stal
prej
gozd
,
sedaj
leži
njiva
;
cesta
je
peljala
prej
črez
klanec
,
sedaj
se
vije
zložno
ob
vznožju
.
Razvil
se
je
pogled
na
Šmarjeto
.
Cerkev
in
zvonik
,
to
je
bilo
staro
;
a
hiše
okrog
cerkve
so
bile
lepše
in
višje
in
vas
je
bila
narasla
.
Kakor
ladje
svoje
čolne
,
tako
so
imele
velike
lepe
hiše
ob
cesti
za
seboj
lesene
koče
,
katerih
pred
petnajstimi
leti
ni
bilo
.
„
Samo
naša
je
bila
,
“
si
je
mislil
Tonček
,
„
ki
smo
jo
morali
prodati
.
“
Spomnil
se
je
zapuščene
matere
in
brezvestnega
očeta
in
s
strahom
pričakoval
,
kaj
da
bo
zvedel
o
Vrbanovih
.
Oh
,
toliko
let
že
ničesar
ni
bil
slišal
o
njih
.
On
je
bil
pač
pisal
prva
leta
,
za
god
,
za
novo
leto
;
a
kakor
bi
bil
pisal
na
oni
svet
,
odgovora
ni
bilo
.
Ali
še
žive
?
Ali
se
ga
še
spominjajo
?
Kaj
počne
Lenčika
?
Morda
ga
je
že
davno
pozabila
;
morda
je
omožena
,
s
hudim
možem
,
kateremu
mora
služiti
kot
brezplačna
,
na
dom
priklenjena
dekla
.
Tako
milo
se
mu
je
storilo
,
da
je
mislil
,
da
ne
bi
mogel
gledati
njene
nesreče
,
in
sklepal
,
da
odloči
njena
usoda
njegovo
,
in
da
zapusti
za
vedno
svoj
rojstni
kraj
,
ako
se
uresniči
zla
slutnja
.
Saj
vendar
ni
prišel
Šmarjete
gledat
,
ne
Stanka
,
ne
Kramarja
!
Tudi
Vrban
in
Vrbanka
,
katerima
je
bil
toliko
hvale
dolžan
,
ga
ne
bi
mogla
držati
.
Vdajal
se
je
otožnim
svojim
mislim
in
prav
mu
je
bilo
,
da
ga
ni
spoznal
nihče
,
ki
ga
je
srečal
,
in
on
ni
nagovoril
nikogar
,
da
ne
bi
zvedel
prehitro
tega
,
po
čemer
se
je
bal
vprašati
.
„
Dober
dan
,
dober
dan
!
Kje
pa
je
gospod
Dolinar
?
“
ustavi
ga
blizu
vasi
mlada
ženska
,
se
zasmeje
sama
sebi
in
ga
pogleda
s
tako
čudnimi
očmi
,
da
je
spoznal
Tonček
,
da
se
revi
meša
.
„
Gospod
Dolinar
je
moj
ženin
,
moj
ženin
,
“
je
dejala
zaupljivo
,
pokimala
mu
,
nasmehnila
se
in
hitela
naprej
.
Pretreslo
je
Tončka
to
srečanje
,
ki
se
mu
je
zdelo
slabo
znamenje
,
in
nehote
je
zavil
na
pokopališče
,
ko
ga
je
mimo
peljala
pot
.
Tudi
ta
kraj
je
bil
že
bolj
obljuden
in
ponašal
se
z
mnogimi
kamenitimi
spomeniki
.
Zavzel
se
je
Tonček
,
ko
je
zagledal
na
materinem
grobu
tudi
lep
kamen
in
na
njem
z
zlatimi
črkami
napis
,
kdaj
je
bila
rojena
,
kdaj
umrla
,
in
spodaj
:
Blagor
jim
,
ki
zaradi
pravice
preganjanje
trpe
,
ker
njih
je
nebeško
kraljestvo
!
„
Lejte
si
,
“
si
je
mislil
,
„
kako
dober
je
vendar
Vrban
,
da
postavi
tak
spomenik
tuji
ženi
!
“
Misli
so
se
mu
vtopile
v
davne
čase
in
materina
smrt
mu
je
stopila
tem
živeje
pred
oči
,
ker
je
v
vasi
baš
zazvonilo
mrliču
.
Tako
je
pred
mnogo
,
mnogo
leti
zvonilo
ženi
,
zapuščeni
od
moža
,
ki
je
zapuščala
s
koprnečim
srcem
ubogega
sina
Bogu
in
dobrim
ljudem
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
sedaj
zadovoljna
nanj
gleda
iz
nebes
,
odkoder
ga
je
tako
skrbno
vodila
in
varovala
,
da
bi
lepše
in
uspešneje
ne
bila
mogla
na
zemlji
.
V
župnijski
cerkvi
je
še
vedno
zvonilo
;
široko
so
se
odprla
vrata
pokopališča
,
začul
se
je
glas
duhovnikov
:
„
Laudate
dominum
!
“
in
razvil
se
je
veličasten
pogrebni
izprevod
.
Mladenič
z
belo
tenčico
je
nesel
križ
;
ob
straneh
sta
držala
dva
fanta
,
črno
oblečena
,
z
belo
tenčico
,
ovoj
,
ki
je
visel
s
križa
,
in
za
križem
so
po
trije
in
trije
dečki
nosili
suhe
vence
z
belimi
,
črnimi
,
višnjevimi
,
modrimi
trakovi
.
Strme
je
gledal
Tonček
imenitni
izprevod
.
„
Župan
ali
pa
župnik
je
umrl
,
“
si
je
mislil
,
„
da
ima
tak
pogreb
.
“
Napenjal
je
oči
,
da
bi
bral
napise
na
trakovih
,
katere
so
razvite
držali
dečki
s
slovesnimi
obrazi
;
in
res
!
bralo
se
je
:
„
Vrlemu
županu
hvaležna
občina
,
“
na
drugem
:
„
Prečastitemu
dušnemu
pastirju
vdani
župljanje
.
“
—
„
Ali
je
bil
župnik
tudi
župan
?
“
se
je
čudil
Tonček
in
bral
naprej
:
„
Nepozabni
soprogi
neutolaženi
soprog
.
“
To
je
našega
Tončka
tako
zmedlo
,
da
je
mislil
,
da
ga
slepe
oči
in
da
ne
bere
prav
,
ko
bere
:
„
Dragemu
sinku
zadnji
pozdrav
žalostnih
staršev
,
“
in
naposled
:
„
Mili
mamici
zapuščeni
otroci
.
“
Kaj
takega
ni
bil
še
doživel
Tonček
.
Za
duhovnikom
prineso
prav
majhno
belo
krstico
in
za
njo
se
zvrste
spremljevalci
,
moški
in
ženske
.
Krsta
se
spusti
v
zemljo
,
zagrne
jo
rjava
prst
in
opravijo
se
molitve
.
Ko
pa
odmoli
duhovnik
,
razkorači
se
pred
grobom
sedem
fantov
;
note
zafrfrajo
v
zraku
;
načelnik
stopi
naprej
,
se
nagne
na
desno
,
nagne
na
levo
;
intonira
tu
,
intonira
tam
,
in
ko
se
pevci
nahrkajo
in
nakašljajo
,
vzdigne
roko
in
proti
nebu
zaori
žalostinka
:
„
Blagor
mu
,
ki
se
spočije
!
“
Pevcem
se
je
poznalo
,
da
se
ne
šalijo
;
vsak
je
deloval
po
svojih
močeh
,
vsak
se
bal
,
da
se
bo
preslišal
njegov
glas
.
Vendar
Tončku
,
ki
ni
bil
muzikalno
izobražen
,
ni
ugajala
žalostinka
;
a
da
se
pokopava
imeniten
mrlič
,
o
tem
je
bil
preverjen
.
Ko
je
tako
strmel
in
poslušal
,
pristopi
počasi
in
oprezno
mož
nekako
njegove
starosti
,
gleda
ga
z
debelimi
očmi
,
govoreč
sam
s
seboj
:
„
Je
ali
pa
ni
.
Seveda
je
.
—
Tonček
,
ali
nisi
ti
?
“
in
pomoli
mu
debelo
roko
naproti
.
„
In
ti
?
Žgurjev
Blaž
,
ali
ne
?
“
“
Kaj
pa
,
Tonček
.
Ali
pravzaprav
Žgur
,
ker
sedaj
sem
gospodar
jaz
.
“
„
Kaj
,
ti
je
oče
umrl
?
“
„
Umrl
,
pred
petimi
leti
za
pljučnico
.
Toda
lej
ga
,
Tončka
!
Brhek
pa
si
,
lase
še
vedno
kodraste
in
brke
in
oči
se
ti
svetijo
kakor
škratu
.
“
„
Jenjaj
,
Blaž
!
Povej
mi
rajši
,
kakšen
imeniten
pogreb
je
to
,
krsta
tako
majhna
,
vencev
pa
toliko
in
tako
petje
!
Kdo
pa
je
umrl
?
“
„
Veš
Tonček
,
meni
je
umrlo
dekletce
,
tri
leta
staro
,
Metka
,
ki
smo
jo
baš
pokopali
.
“
„
Bog
te
potolaži
,
prijatelj
!
Toda
kaj
pomenijo
ti
venci
?
“
„
Ah
,
to
pa
ni
vse
skupaj
nič
.
Ti
venci
se
nosijo
,
naj
umrje
,
kdor
hoče
.
Ali
vidiš
,
kako
jih
nesejo
ženske
domov
?
Zdaj
se
bodo
spravili
do
prihodnjega
pogreba
.
“
„
Ampak
napisi
na
trakovih
,
ti
se
ne
skladajo
.
“
„
Saj
jih
nihče
ne
bere
.
To
je
taka
navada
in
nam
ugaja
.
“
„
In
kdo
so
bili
pevci
?
“
„
Pevci
?
Naši
fantje
.
Jurjevčev
poje
naprej
,
črevljar
Jaka
črez
,
škànt
,
Čurnov
krojač
je
basist
.
To
je
naše
pevsko
društvo
.
„
Citre
“
.
Tako
ga
je
krstil
Kramarjev
Albin
;
saj
si
ga
videl
;
on
je
pevovodja
.
“
„
Res
?
Nisem
ga
spoznal
.
Kako
se
je
izpremenil
!
—
Kaj
pa
Adolf
?
“
„
Je
tudi
doma
,
štacunar
in
krčmar
.
Tadva
sta
prvaka
v
Šmarjeti
.
—
Toda
jaz
moram
za
pogrebci
.
Pojdi
z
menoj
,
malo
sedmino
imamo
.
“
„
Ne
,
prijatelj
,
ne
bom
vas
motil
.
Saj
se
še
vidiva
,
preden
odidem
.
“
„
Jaz
te
ne
izpustim
.
Lej
,
tu
Katra
,
moja
žena
,
ali
,
kakor
pravi
Albin
,
soproga
.
“
Pozdravil
je
Tonček
mlado
ženko
v
črni
ruti
,
ki
si
je
otirala
z
belim
robcem
oči
in
vabila
Blaža
,
naj
gre
za
sedminci
,
in
Tončka
tudi
.
„
Ali
poznaš
,
Katra
,
tega
gospoda
?
“
je
dejal
Blaž
.
„
Tonček
je
.
Ali
se
še
spominjaš
,
kak
revež
je
bil
včasih
?
Amerikanec
smo
mu
rekli
.
Brez
zamere
,
Tonček
!
“
Tonček
je
menil
,
da
nima
pravice
do
sedmine
,
ker
ni
bil
na
pogrebu
,
in
da
gre
najprej
pogledat
po
vasi
.
„
In
jaz
s
teboj
,
Tonček
.
Katra
,
glej
doma
,
da
bodo
imeli
sedminci
dosti
jedi
in
pijače
;
kadar
pa
začno
fantovske
peti
,
jih
odpravi
.
“
Katra
je
šla
in
Tonček
in
Blaž
sta
počasi
stopala
proti
vasi
.
„
Veš
,
Tonček
,
“
razlagal
je
Blaž
,
„
jaz
nisem
več
tako
neumen
,
kakor
sem
bil
.
Človek
pride
v
leta
,
postane
sam
svoj
,
se
oženi
in
to
ga
spametuje
.
Ti
še
nisi
oženjen
;
to
se
ti
vidi.
A
rečem
ti
,
da
zakon
izpremeni
človeka
in
ga
navadi
moškega
vedenja
.
No
,
in
to
ti
pravim
:
Katra
gospodinji
dobro
;
vse
zna
prav
obrniti
in
vse
z
dobičkom
prodati
.
Kadar
pa
se
treba
postaviti
zunaj
hiše
,
stopim
jaz
na
noge
,
ki
imam
v
vasi
veljavo
.
Če
se
hočeš
pri
nas
naseliti
,
meni
se
priporoči
!
“
Lahek
smeh
je
silil
Tončka
,
ko
je
poslušal
imenitno
govorjenje
Blaževo
,
tako
nasprotno
oni
podobi
,
ki
mu
je
bila
ostala
v
spominu
o
tem
možu
.
Čudil
pa
se
je
velikim
izpremembam
v
Šmarjeti
.
„
Kaj
pa
tod
tako
kislo
smrdi
?
“
je
vprašal
in
vlekel
sapo
skoz
nos
.
„
To
je
naša
mlekarna
,
“
je
razlagal
Blaž
.
„
Jaz
sem
podpredsednik
mlekarske
zadruge
.
In
vidiš
,
tam
je
naša
posojilnica
.
Ali
zbereš
:
„
Posojilnica
,
registrovana
zadruga
.
“
Slišiš
?
Registrovana
zadruga
.
Tej
sem
jaz
predsednik
.
Od
začetka
nam
je
šla
trda
;
a
potem
smo
uredili
finance
.
“
Tonček
ga
je
začuden
pogledal
:
„
Vraga
,
Blaž
,
odkod
pa
jemlješ
ti
take
besede
?
“
„
Kaj
ne
,
Tonček
?
Napredovali
smo
.
Adolf
govori
tako
in
Albin
in
meni
ugaja
.
Ampak
brez
šale
!
Na
mojo
besedo
dobiš
na
posodo
denarja
;
jaz
ti
žiriram
menico
,
jaz
sem
ti
žirant
.
“
„
Kako
vendar
govoriš
!
“
zavzel
se
je
zopet
Tonček
.
„
Jaz
te
ne
razumem
.
“
„
Porok
,
Tonček
,
porok
,
ki
ti
podpiše
zadolžnico
.
Kako
si
ti
zaostal
!
Kod
si
vendar
hodil
toliko
let
!
Vidiš
,
tam
shramba
gasilnega
orodja
,
ker
smo
osnovali
požarno
brambo
,
katere
član
sem
jaz
seveda
tudi
.
Izobraževalni
društvi
imamo
dve
,
liberalno
in
klerikalno
.
Kaj
je
liberalno
in
kaj
klerikalno
,
to
veš
?
“
„
Dozdeva
se
mi.
“
„
Kdor
drži
z
duhovščino
,
temu
pravimo
klerikalec
;
kdor
pa
ne
,
pa
liberalec
.
“
„
Kakšen
pa
je
Zidarjev
Lojze
,
če
še
živi
?
“
„
O
še
.
Do
zadnjega
je
bil
klerikalec
.
V
nedeljo
ga
je
pa
Frtin
,
to
je
klerikalna
krčma
,
ven
vrgel
,
ker
je
zabavljal
,
in
zdaj
pravi
,
da
je
liberalec
.
Ti
ne
veš
,
kakšne
prepire
imamo
,
posebno
ob
volitvah
.
Enkrat
zmagajo
in
kriče
eni
,
enkrat
drugi
;
enkrat
je
vpitje
pred
župniščem
,
enkrat
pred
Kramarjem
.
Zdaj
snujemo
veteransko
društvo
.
Pri
dveh
,
treh
društvih
je
vsak
Šmarjetčan
.
A
ta
reč
se
je
že
nekoliko
unesla
;
toda
pred
tremi
leti
bi
bil
moral
ti
priti
;
takrat
smo
imeli
še
pet
drugih
društev
in
pri
vseh
peterih
sem
bil
jaz
predsednik
.
“
„
Blaž
,
jaz
se
ti
bom
moral
odkrivati
.
“
„
Kaj
ne
da
!
A
vseh
teh
pet
društev
je
hitro
pozeblo
in
ti
ne
smeš
misliti
,
da
sem
jih
bil
jaz
osnoval
ali
da
bi
se
bil
kaj
brigal
zanje
.
To
je
bilo
tako
.
Prišel
je
k
nam
za
dacarja
gospod
Dolinar
.
“
„
Dolinar
!
Dolinar
!
“
segel
mu
je
v
besedo
Tonček
.
„
Davi
me
je
srečalo
dekle
,
popolnoma
iz
uma
,
kakor
sem
precej
spoznal
,
in
me
vprašalo
,
kje
da
je
gospod
Dolinar
,
ki
je
njen
ženin
.
“
„
Ah
,
Cenetova
Metka
,
ki
zopet
tava
po
vasi
.
To
je
pa
žalostna
zgodba
,
kjer
je
Adolf
precej
prizadet
.
O
priliki
ti
povem
vse
natanko
.
—
Ta
dacar
je
ves
gorel
za
take
stvari
.
Sedem
odločnih
mož
,
je
dejal
,
in
vse
bomo
prepregli
z
društvi
.
—
Gospod
Dolinar
,
sem
dejal
jaz
,
kjer
ste
Vi
,
tam
sem
jaz
.
—
Bog
in
sreča
junaška
!
je
dejal
on
in
še
pet
mož
sva
pridobila
in
ustanovili
smo
hmeljarsko
zadrugo
,
slamnikarsko
zadrugo
—
“
„
Čemu
pa
to
?
“
„
Par
bab
je
po
zimi
slamo
pletlo
.
—
Domača
obrt
se
mora
podpreti
in
povzdigniti
,
smo
rekli
.
Potem
košarsko
društvo
,
ker
imamo
ob
potoku
veliko
vrbovja
,
iz
katerega
bi
se
dali
spletati
koši
;
opekarsko
društvo
—
saj
veš
,
koliko
je
ilovice
nad
lazom
—
in
premogosledno
društvo
,
ker
naša
tla
pokrivajo
za
milijone
kron
dobrega
premoga
.
Mi
bi
kopali
,
železnice
in
fabrike
pa
bi
ga
morale
kupovati
za
drag
denar
;
za
to
bi
skrbeli
poslanci
.
Denar
leži
na
cesti
,
samo
pripogniti
se
treba
in
pobrati
,
tako
smo
rekli
.
Gospod
Dolinar
je
oskrbel
vse
,
pisal
na
vse
strani
,
izposloval
potrdila
in
podpor
in
po
novinah
se
je
stavila
naša
občina
za
zgled
vsem
drugim
.
—
Ti
ne
veš
,
kako
lepo
so
pisale
novine
o
meni
.
Štiri
liste
sem
kupil
in
ti
jih
pokažem
doma
,
kjer
jih
imam
shranjene
v
omarici
.
Kadar
me
hoče
Katra
sukati
in
mi
pravi
tako
pa
tako
,
pokažem
na
omarico
:
Drugje
pa
govore
drugače
.
Ti
listi
ostanejo
spomin
otrokom
,
da
se
bodo
ponašali
s
svojim
očetom
.
“
„
Ali
ste
pa
dobili
udov
za
toliko
društev
?
“
„
Nas
šest
in
gospod
Dolinar
,
mi
edini
smo
bili
pri
vseh
peterih
.
Pa
glej
spaka
!
Komaj
smo
bili
volili
vseh
pet
odborov
,
izgubi
dacar
službo
,
in
tukaj
je
zopet
Adolf
prizadet
.
Oh
,
ti
milijonska
reč
,
sem
dejal
,
kam
sem
pa
zdaj
stopil
!
“
„
Ker
nisi
nič
razumel
o
teh
rečeh
!
“
„
Kaj
pa
!
Jaz
nič
,
drugi
odborniki
pa
še
manj
.
Kar
potuhnili
smo
se
vsi
skupaj
;
na
tihem
smo
sneli
table
s
hiš
in
rekli
:
Hvala
Bogu
!
zdaj
je
vse
pri
kraju
.
Živa
duša
se
celo
leto
ni
zmenila
za
nas
in
mi
smo
bili
že
skoro
pozabili
,
da
smo
imeli
toliko
društev
.
Kar
pride
od
sodišča
na
me
kot
predsednika
ukaz
,
da
naj
poročam
,
kaj
je
z
društvi
,
kdaj
je
bilo
glavno
zborovanje
in
kaj
vem
,
kaj
še
vse
.
Jaz
kupim
pet
dopisnic
naenkrat
,
pišem
na
vsako
v
imenu
teh
društev
,
da
teh
društev
ni
več
,
odkar
je
odšel
gospod
Dolinar
,
da
ni
bilo
nikoli
nobenega
zborovanja
,
da
so
se
društva
lepo
mirno
razšla
.
Ali
meniš
,
da
je
bilo
to
sodišču
zadosti
?
Kakšne
sitnosti
so
nam
delali
pirokratje
—
tako
imenujemo
sedaj
škrice
—
da
se
mora
sklicati
glavni
zbor
,
da
se
mora
skleniti
z
dvetretjinsko
večino
,
da
se
društvo
razide
,
da
se
mora
po
pravilih
izročiti
premoženje
,
katerega
nič
bilo
ni
.
Naprosil
sem
gospoda
župnika
,
da
naj
mi
pomaga
,
da
spraviva
teh
petero
društev
s
tega
sveta
.
Z
njegovo
pomočjo
smo
jih
črez
pol
leta
srečno
pokopali
.
“
„
Zdaj
si
še
posojilnici
predsednik
.
“
„
Kaj
pa
.
Saj
me
hočejo
povsod
imeti
.
Toda
,
ali
mi
verjameš
,
da
se
brigam
zanjo
prav
malo
?
Albin
,
ki
je
pisarni
ravnatelj
,
stori
vse
,
za
me
in
za
se
;
jaz
mu
kar
prepustim
ključe
.
Saj
posebnih
zakladov
nimamo
,
a
s
prometom
smo
zadovoljni
.
Toda
ne
posodimo
vsakemu
.
Tile
kočarji
bi
vzeli
na
posodo
,
kolikor
bi
jim
kdo
dal
.
V
prvi
koči
tukaj
stanuje
stari
Boštè
s
svojo
družino
.
“
„
Boštè
,
moj
gospodar
,
nekdaj
tako
premožna
hiša
!
“
„
Isti
.
Zdaj
hodi
na
dnino
,
če
mara
kdo
zanj
.
“
„
Čigava
pa
je
zdaj
njegova
hiša
!
“
„
Mladega
Žiberta
,
ki
se
je
priselil
,
a
je
hišo
vzdignil
in
popravil
.
V
prvem
nadstropju
stanuje
neka
penzijonirana
majorka
ali
,
kakor
ljudje
pravijo
,
majolka
,
ki
ima
denar
.
Naš
kraj
ji
ugaja
;
zrak
,
pravi
,
je
tu
posebno
dober
.
Mislim
,
da
bi
se
še
omožila
.
Nadučitelj
se
ji
ponuja
,
ona
bi
pa
rajši
imela
Albina
,
kateremu
se
pa
nič
prav
ne
mudi
.
“
„
One
koče
tudi
še
ni
bilo
o
mojem
času
.
“
„
Tam
živi
Jurjevec
,
ki
je
imel
najboljšo
kmetijo
;
ostal
mu
je
samo
še
kos
vrta
.
Zraven
je
Zidarjeva
,
ki
je
bil
nekdaj
župan
in
priženil
dva
tisoč
.
Zdaj
strada
ž
ženo
vred
.
Dva
sina
sta
šla
v
Ameriko
,
hčere
pa
zibljejo
.
“
„
Koliko
se
je
izpremenilo
!
Čigave
pa
so
zdaj
te
velike
hiše
in
kmetije
?
“
„
Nekaj
gospodarjev
je
še
domačih
,
precej
pa
je
tujcev
od
vseh
strani
.
Našim
hišam
in
gozdom
so
kar
noge
zrasle
;
vse
hiti
narazen
.
Albin
imenuje
to
denarni
promet
.
“
„
Ah
,
in
ta
šola
,
nova
in
velika
.
“
„
Trirazredna
.
In
kako
se
vse
drugače
uči
!
Jaz
imam
dva
otroka
v
šoli
.
Doma
se
ne
učita
nič
,
znata
pa
vse
,
brati
in
pisati
.
In
koliko
sem
se
trudil
jaz
doma
in
v
šoli
!
Toda
Kragulj
je
bil
Kragulj
,
Bog
mu
daj
nebesa
!
dve
leti
že
počiva
nad
vasjo
.
Morebiti
so
pa
tudi
otroci
sedaj
bolj
bistrih
glav
.
Vidiš
,
baš
gredo
iz
šole
.
“
In
res
so
se
vsuli
iz
poslopja
mladi
Šmarjetčani
in
Šmarjetčanke
z
veselim
krikom
in
za
njimi
je
prikorakalo
z
resnimi
obrazi
v
živahnem
razgovoru
kakih
dvajset
učiteljev
in
učiteljic
.
„
Kaj
pa
ti
?
“
vprašal
je
Tonček
.
„
Učitelji
in
učiteljice
.
Imeli
so
kakšno
konferenco
.
Prošli
teden
so
bili
v
Podlogu
,
danes
so
pri
nas
,
črez
teden
gredo
zopet
kam
.
Zmeraj
imajo
shode
,
zmeraj
so
na
potu
.
“
„
Kdo
pa
je
župan
?
“
„
Adolf
.
Drugi
se
branijo
in
in
je
tudi
sitnost
hoditi
krog
gospode
s
klobukom
v
roki
.
Adolf
je
pa
rad
in
zna
tudi
nemški
.
“
Blaž
,
ponosen
na
šmarjetski
napredek
in
nevoljen
,
da
se
Tonček
tako
malo
čudi
,
je
govoril
o
vseh
rečeh
,
le
o
tem
ne
,
kar
bi
bilo
Tončka
najbolj
zanimalo
,
česar
je
čim
dalje
tem
nestrpneje
čakal
.
„
Videl
sem
,
“
je
dejal
naposled
,
„
kako
ste
napredovali
;
obiskal
sem
materin
grob
;
kaj
še
hočem
!
“
„
Kaj
!
Ali
nisi
prišel
k
očetu
?
“
„
Kakšnemu
očetu
?
“
„
Tvojemu
.
“
Tonček
je
prebledel
.
„
Ali
ne
veš
,
da
je
tvoj
oče
tukaj
?
Lansko
leta
se
je
bil
vrnil
iz
Amerike
.
Jaz
sem
mislil
,
da
si
ti
prišel
zaradi
njega
k
nam
.
“
„
Pravzaprav
ne
,
“
dejal
je
Tonček
hladno
;
kajti
neprijetno
mu
je
zvenela
novica
.
„
Sedaj
pa
ostaneš
vendar
tukaj
.
Jaz
vem
nevesto
za
te
.
Ti
si
izučen
kovač
.
“
„
In
živinozdravnik
,
pri
vojakih
izučen
.
“
„
Takšnega
potrebujemo
.
“
„
In
katero
nevesto
si
mi
namenil
?
“
vprašal
je
Tonček
v
nadi
,
da
izve
kaj
važnega
.
Blaž
mu
je
imenoval
tri
,
a
nobene
prave
,
tako
da
je
Tonček
nevoljen
nagubančil
čelo
,
obrnil
se
v
stran
in
vprašal
na
videz
malomarno
,
kako
je
pri
Vrbanu
na
Trati
.
„
Žalostno
,
to
ti
povem
.
—
Tukaj
sva
pa
pri
Kramarju
,
pri
Adolfu
,
in
greva
na
liter
vina
,
da
se
pogovoriva
naprej
.
“
„
Kaj
pa
tvoja
sedmina
?
“
„
Bodo
sami
opravili
,
“
je
dejal
Blaž
in
vlekel
prijatelja
v
Kramarjevo
gostilno
.
V
gosposki
sobi
Kramarjeve
gostilne
so
sedeli
učitelji
in
učiteljice
z
okrajnim
nadzornikom
pri
kosilu
in
glasno
se
veselili
lepo
uspelega
poučevanja
.
„
Imenitno
je
bilo
,
gospod
nadzornik
,
kaj
?
“
dejal
je
priletni
učitelj
.
„
Životopisna
slika
mačke
,
imenitno
!
“
„
Ali
mar
pri
nas
nastop
ni
bil
imeniten
?
“
oglasil
se
je
učitelj
iz
Podloga
.
„
Po
mojem
mnenju
se
je
mačka
naslikala
pri
nas
nazornejše
.
“
„
A
ne
tako
životopisno
.
“
—
Pogovor
se
je
zasukal
na
učne
stopnje
,
o
katerih
važnosti
in
številu
niso
bili
vsi
enih
misli
.
“
Nekoč
pride
,
“
pripovedoval
je
mlad
učitelj
,
„
med
uro
k
mojemu
pouku
nadučitelj
.
Na
kateri
stopnji
ste
?
me
vpraša
.
Na
prehodu
,
sem
dejal
,
ki
veže
drugo
s
tretjo
;
kajti
je
potreben
po
mojem
mnenju
med
dvema
stopnjama
pripraven
prehod
,
ki
ji
veže
.
“
„
Gotovo
,
“
pohvalil
je
nadzornik
.
„
Pouk
ne
sme
biti
razsekan
in
učenec
ne
sme
zapaziti
vrzeli
.
Stopnja
naj
se
spretno
prelije
v
stopnjo
.
“
„
Pravzaprav
,
“
povzel
je
sosed
,
„
sestoji
lahko
vsaka
stopnja
zopet
iz
peterih
podstopenj
.
“
„
Če
nočete
,
seveda
,
“
je
dejal
nadzornik
,
„
toda
tako
malenkostno
ne
smete
razdeljevati
.
—
Torej
danes
teden
,
gospoda
,
se
vidimo
v
Veliki
vasi
;
učna
slika
„
mačka
“
.
“
Še
par
napitnic
in
tuji
gostje
so
odšli
;
ostali
pa
so
domači
in
prisedel
je
gospod
Albin
in
oživil
zabavo
,
da
učiteljici
nista
vedeli
,
ali
bi
se
smejali
ali
jezili
in
ga
je
starejša
udarila
s
pahljačo
po
prstih
,
naj
ne
bo
tako
poreden
.
V
prvi
sobi
pa
sta
sedela
Tonček
in
Blaž
,
in
mlada
natakarica
z
žganimi
frlečimi
lasmi
jima
je
nosila
na
mizo
.
„
Rečem
ti
,
žalostno
je
zdaj
gori
,
“
je
nadaljeval
Blaž
in
pripovedoval
,
da
je
oče
Vrban
izročil
posestvo
Stanku
,
ki
se
je
oženil
s
Kramarjevo
Emo
.
„
In
mlada
dva
sta
tako
skopa
in
tako
lakomna
,
da
ne
privoščita
Vrbanu
in
Vrbanki
ne
izgovorjenega
kota
,
ne
poštene
hrane
.
V
Šmarjeti
noče
noben
gospodar
več
izročiti
posestva
sinu
,
ker
se
vsak
boji
,
da
se
mu
bo
takisto
godilo
,
in
vsi
fantini
,
ki
bi
se
radi
oženili
na
dom
,
so
zaradi
tega
hudi
na
Stanka
.
Toda
kaj
se
meni
ta
,
ker
ima
denar
!
On
drži
našo
posojilnico
;
drugi
zajemajo
,
on
priliva
;
vsake
,
kvatre
nam
prinese
denarja
,
samega
pristradanega
denarja
.
Sam
Bog
ve
,
komu
varčuje
,
ko
nima
otrok
!
Stari
oče
,
Mamka
božja
,
je
pa
tak
revež
,
da
mu
dajejo
ljudje
za
tobak
.
Toliko
ti
povem
,
Tonček
,
če
še
velja
četrta
zapoved
,
Stanko
ne
bo
dolgo
živel
.
“
„
Kaj
pa
Lenčika
?
“
vprašal
je
naposled
Tonček
.
„
Sirota
je
pri
takem
bratu
.
“
—
Tončku
je
odleglo
in
zjasnil
se
mu
je
obraz
.
„
Torej
se
ni
še
omožila
?
“
je
vprašal
.
„
Če
bi
ne
bil
brat
tak
stiskač
,
bi
se
že
bila
.
Enega
imenitnega
snubca
ima
,
Albina
;
toda
Stanko
bi
utrgal
rad
kaj
dote
in
zadržuje
.
Dekle
pa
morebiti
tudi
ne
mara
posebno
za
ženina
.
—
Kaj
ne
,
da
je
tako
,
Cilka
?
“
obrnil
se
je
do
natakarice
,
ki
je
prisluškovala
.
„
O
,
se
bo
že
premislila
,
“
nasmehnila
se
je
Cilka
in
nadebudno
pogledala
Tončka
;
„
morda
bo
v
nedeljo
že
oklic
.
“
„
Potem
Vi
več
veste
nego
jaz
.
“
„
Kaj
pa
je
sicer
še
Albin
?
“
vprašal
je
Tonček
in
vihal
si
brke
.
„
Albin
?
Ravnatelj
in
blagajnik
posojilnici
,
tajnik
mlekarni
,
podnačelnik
požarne
brambe
,
predsednik
izobraževalnega
društva
,
načelnik
pevskega
društva
„
Citre
“
.
—
He
,
ravno
prav
pridete
!
“
zaklical
je
,
ko
je
prihrumelo
v
sobo
pet
fantov
.
„
To
so
naše
„
Citre
“
,
Tonček
.
Zapojte
,
fantje
!
“
In
„
Citre
“
so
se
razstopile
v
krog
,
prekrižale
roke
in
zapele
:
„
Bratci
,
veseli
vsi
!
“
in
privabile
iz
sosednje
sobe
gospoda
Albina
.
„
Albin
,
ali
veš
,
kdo
je
prišel
?
“
kričal
je
Blaž
.
„
Tonček
,
moj
prijatelj
Tonček
.
“
„
Tonček
,
Tonček
,
“
dejal
je
Albin
počasi
,
pogladil
si
brčice
kvišku
nafrkane
,
popravil
si
ščipalnik
na
nosu
in
ogledoval
pol
zvedavo
,
pol
porogljivo
Tončka
,
ki
mu
je
zrl
mirno
v
oči
in
položil
težko
roko
na
mizo
.
„
Aha
,
Tonček
!
Zdi
se
mi
,
da
sem
že
slišal
nekoč
takšno
ime
,
“
je
rekel
naposled
Albin
.
„
Tončka
s
Trate
ne
poznaš
?
“
vpil
je
Blaž
.
„
Sram
te
bodi
!
“
To
je
moj
najboljši
prijatelj
.
“
„
Ali
še
zapojemo
?
“
vprašal
je
Citraš
Tončka
.
„
Če
se
vam
ljubi
,
“
dejal
je
Tonček
;
„
toda
jaz
ne
plačam
nič
.
“
Blaž
ga
je
dregnil
s
komolcem
in
mu
tiho
razlagal
,
da
je
navada
v
Šmarjeti
,
zahvaliti
se
pevcem
in
plačati
par
štefanov
.
Tonček
je
odkimal
,
da
ni
ne
vabil
pevcev
,
ne
naročil
petja
,
in
zahteval
za
se
račun
.
Blaž
je
ugovarjal
,
da
plača
račun
on
in
še
štefan
vina
pevcem
;
Citre
so
začele
zabavljati
in
nastal
je
hrup
.
Tedaj
pa
je
vstopil
s
trdnim
,
samosvestnim
korakom
krepak
,
sivolas
mož
,
preletel
s
svetlimi
očmi
razburjeno
družbo
in
ostrmel
zagledavši
Tončka
.
„
Tonček
,
tvoj
oče
,
“
dejal
je
Blaž
in
vsi
pogledi
so
se
obrnili
sedaj
v
očeta
,
sedaj
v
sina
,
ki
sta
si
nekaj
časa
nemo
zrla
v
oči
;
potem
pa
je
Tonček
hladno
pozdravil
,
obrnil
se
in
odšel
.
—
Mudilo
se
mu
je
na
Trato
in
jezil
se
je
na
se
,
da
je
šel
v
gostilno
,
na
Blaža
,
ki
ga
je
bil
zapeljal
,
in
na
vse
,
kar
je
doživel
prvi
dan
v
rojstnem
kraju
.
Najneprijetnejše
pa
mu
je
bilo
morda
to
,
da
mu
živi
oče
v
Šmarjeti
.
„
Prej
,
ko
bi
ga
bila
potrebovala
mati
in
jaz
,
“
si
je
mislil
,
ko
je
hitel
na
Trato
,
„
ga
ni
bilo
;
sedaj
pride
.
V
Ameriki
naj
bi
bil
ostal
!
“
Prišel
je
do
temnega
gozda
ob
cesti
črez
klanec
,
ko
mu
prihiti
naproti
dekle
z
veselim
pozdravom
:
„
Vendar
si
prišel
,
Tonček
.
Koliko
let
te
že
pričakujem
!
“
In
segla
sta
si
v
roke
in
zgovorno
so
si
povedale
oči
,
kar
sta
čutila
v
srcu
.
„
Na
materinem
grobu
sem
te
videla
davi
in
spoznala
in
vedela
sem
,
da
prideš
.
Oh
,
tebi
se
dobro
godi
,
to
se
ti
vidi
;
pri
nas
je
pa
hudo
,
oh
,
tako
hudo
!
“
„
Pojdeš
pa
z
menoj
,
Lenčika
!
“
„
Kako
morem
pustiti
očeta
in
mater
,
ki
sta
siromaka
na
stara
leta
!
“
„
Vzemiva
ju
s
seboj
!
Kaj
meniš
,
Lenčika
?
“
„
Tako
bo
najboljše
,
“
dejala
je
Lenčika
,
kateri
so
se
zdele
besede
Tončkove
čisto
naravne
,
kakršnih
je
pričakovala
.
Peljala
ga
je
proti
domu
in
izpraševala
,
kje
in
kako
je
preživel
toliko
let
.
On
pa
je
pripovedoval
,
kako
je
služil
pri
topničarjih
,
kjer
se
je
bil
izučil
tudi
za
živinozdravnika
,
kako
so
mu
prigovarjali
,
naj
še
ostane
pri
vojakih
,
kjer
bi
bil
tudi
ostal
,
da
ga
ni
vleklo
hrepenenje
v
Šmarjeto
in
na
Trato
.
„
In
,
Lenčika
,
če
bi
te
ne
bil
dobil
danes
tako
,
kakor
sem
te
dobil
,
vrnil
bi
se
takoj
in
ostal
,
kjer
se
mi
je
dobro
godilo
.
“
Stisnil
ji
je
roko
in
šla
sta
tiho
srečna
v
solnčnem
svitu
po
ljubem
znanem
potu
.
Z
dvorišča
Vrbanove
hiše
so
se
slišale
trde
besede
,
pritajen
jok
in
loputanje
vrat
.
„
Ljuba
Mamka
božja
,
“
govoril
je
stari
oče
.
„
Stanko
,
daj
nama
nazaj
sobo
!
Pod
streho
ne
greva
,
ker
jaz
ne
morem
po
lestvi
gor
,
in
tam
je
za
deklo
,
ne
za
naju
.
“
„
Stanko
,
Stanko
!
“
tarnala
je
mati
s
tresočim
glasom
,
„
kaj
sem
ti
storila
,
da
mi
tako
vračaš
!
Za
koga
sem
se
trudila
,
če
ne
zate
!
Boj
se
Boga
in
spoštuj
četrto
zapoved
,
če
ne
,
ne
bo
blagoslova
pri
hiši
,
in
ti
ne
boš
dolgo
živel
.
“
„
Bosta
pa
vidva
dalje
živela
,
“
čul
se
je
neprijetno
visok
ženski
glas
.
„
Moj
živ
dan
,
ali
nista
že
zadosti
dolgo
na
svetu
?
Toda
če
vama
pod
streho
soba
ni
všeč
,
premeknita
se
;
saj
nista
priklenjena
na
hišo
,
kakor
da
bi
na
smoli
sedela
!
“
„
A
nama
je
izgovorjen
kot
.
“
„
Pod
streho
je
tudi
kot
.
Gospodar
je
Stanko
,
gospodinja
jaz
.
To
si
vedno
izbira
in
ni
z
ničemer
zadovoljno
.
Še
vina
zahtevajta
in
črne
kave
in
smodk
.
“
„
Aj
,
ti
gadji
jezik
!
“
ihtela
je
mati
,
„
ti
si
nama
zastrupila
Stankovo
srce
;
ti
si
ga
izpridila
.
Nikoli
ni
bil
on
tak
in
bi
ne
bil
,
da
ga
nisi
ti
pohujšala
.
Ti
ga
ščuješ
proti
nama
;
ti
koplješ
grob
nama
in
njemu
;
pa
boš
tudi
sama
vanj
padla
.
“
Tonček
si
je
vihal
brke
in
grizel
ustnice
,
ko
je
slišal
potrdilo
Blaževega
pripovedovanja
;
Lenčiko
pa
je
preletela
rdečica
in
zrla
je
v
tla
,
nesrečna
,
da
se
razodeva
tujim
očem
domača
sramota
.
„
Kako
da
se
pri
vas
godi
,
“
dejal
je
tiho
Tonček
,
„
o
tem
je
govoril
Blaž
,
a
zdi
se
mi
,
da
je
še
hujše
.
“
„
Oh
,
sam
Bog
se
nas
usmili
!
“
zdihovalo
je
dekle
.
—
„
Oče
,
Tonček
je
prišel
“
zaklicala
je
,
ko
sta
stopila
na
dvorišče
.
„
Tonček
,
Tonček
,
“
razveselil
se
je
starec
,
potegnil
z
rokavom
črez
oči
in
ostal
mu
naproti
.
„
Kakšen
junak
si
prišel
!
Stanko
,
pridi
pogledat
Tončka
!
Tonček
,
sedi
sem
.
Ali
si
bil
pri
vojakih
,
kaj
?
“
„
Sem
že
doslužil
,
oče
.
“
„
To
se
ti
precej
vidi
,
da
si
bil
vojak
.
Tam
izuče
človeka
,
da
hodi
ravno
in
gleda
ravno
.
Stanko
je
pa
zmeraj
doma
in
dobro
bi
se
mu
—
dobro
se
mu
godi
;
a
se
bo
ves
posušil
.
Pridi
no
,
Stanko
in
Ema
.
Ti
se
še
nisi
oženil
,
ker
imaš
tako
vesele
in
jasne
oči
.
Stanko
je
pa
oženjen
.
Pri
Kramarjevih
je
dobil
nevesto
.
Saj
veš
,
največja
hiša
v
Šmarjeti
.
On
je
gospodar
;
midva
sva
stara
in
nama
ni
sile
,
ker
ni
treba
delati
po
polju
.
Kaj
ne
,
mati
?
Brez
skrbi
se
živi
.
“
„
Oh
,
kako
pa
!
Kadar
odrasejo
mladi
,
se
morajo
umekniti
stari
;
saj
nisva
za
nikamor
nego
za
v
grob
.
Prav
,
Tonček
,
da
si
prišel
!
“
segla
mu
je
v
roke
in
sedla
poleg
njega
.
Iz
veže
sta
prišla
naposled
Stanko
in
Ema
,
slabo
oblečena
in
suha
in
mrzla
;
samo
nemirne
oči
so
jima
gorele
kakor
v
mrzlici
.
Stanko
je
menil
,
da
se
že
dolgo
nista
videla
s
Tončkom
,
in
Ema
,
koliko
da
je
dela
s
kmetijo
in
koliko
stroškov
,
in
da
se
vedno
težje
živi
.
„
Naj
no
kaj
prinese
na
mizo
,
“
šepnil
je
oče
Stanku
in
ta
je
takoj
dejal
:
„
Škoda
,
da
nisi
prišel
malo
prej
;
bi
bil
kosil
z
nami
.
“
„
Oh
,
saj
ve
Tonček
,
kako
je
na
kmetih
,
“
dejala
je
Ema
,
„
kjer
človek
ni
pripravljen
na
goste
.
Črnega
kruha
imamo
.
“
„
Saj
visi
še
pleče
in
krača
v
gornji
kuhinji
,
“
opomnila
je
tiho
Lenčika
,
ki
se
je
sramovala
za
gospodinjo
.
„
To
je
drugam
namenjeno
,
“
dejala
je
Ema
.
—
„
Človek
ne
bi
mislil
,
kako
hitro
se
vse
porabi
in
kako
hitro
vse
mine
.
Danes
načneš
hleb
,
jutri
ga
že
ni
.
“
„
Res
je
to
,
“
potrdil
je
gospodar
,
„
zobe
imajo
ljudje
še
,
le
roke
so
jim
odrekle
.
In
dobrega
delavca
ni
več
dobiti
;
vse
tišči
v
Ameriko
.
Kdo
je
šel
v
naših
časih
črez
morje
?
Nihče
.
Tvoj
oče
.
Dandanes
gredo
pa
kar
trumoma
,
moški
in
ženske
.
“
Tonček
bi
se
bil
smejal
tej
skoposti
;
toda
videl
je
starega
očeta
,
ki
je
sedel
sključen
,
z
rokami
oprt
na
kolena
,
in
si
zakrival
obraz
,
in
mater
,
ki
je
komaj
požirala
solze
.
„
Jaz
prinesem
orehov
,
“
dejala
je
Lenčika
.
„
Ostani
!
Prinesem
jih
jaz
,
“
dejala
je
gospodinja
in
hitela
na
hodnik
,
kjer
jo
je
došel
Stanko
.
„
Iz
spodnjega
predala
jih
vzemi
,
Ema
,
predlanske
,
“
jo
je
učil
;
„
lanske
bomo
še
lahko
prodali
.
Ali
veš
,
kdo
je
prišel
?
Amerikanec
Tonček
,
ki
smo
ga
pri
nas
vzgojili
.
“
„
In
kaj
potem
?
“
„
Lenčikin
snubec
.
“
„
In
Albin
?
“
„
Albin
,
Albin
,
saj
veš
,
koliko
hoče
imeti
dote
.
In
kako
hitro
bo
vse
pognal
in
potem
nadlegoval
naju
!
Tonček
bi
jo
vzel
za
polovico
in
še
šteti
bi
ne
bilo
treba
takoj
,
ker
je
delaven
in
varčen
;
še
očeta
in
mater
bo
vzel
k
sebi
.
“
„
A
kaj
poreče
Albin
?
“
„
Kar
hoče
.
Lenčika
itak
ne
mara
zanj
in
jaz
ne
prodajam
svoje
sestre
.
“
„
Torej
bi
bilo
treba
Tončku
nekoliko
bolje
postreči
.
“
„
Čemu
?
Kdor
je
zaljubljen
,
ni
nikoli
lačen
,
in
človek
mora
tožiti
in
tarnati
,
sicer
mislijo
ljudje
,
da
se
mu
dobro
godi
.
Denar
kažejo
samo
otroci
in
norci
.
“
Velik
hleb
črnega
kruha
je
postavil
na
mizo
gospodar
in
pehar
starih
orehov
gospodinja
in
začela
sta
siliti
gosta
,
naj
pokusi
.
„
No
,
Lenčika
,
ponudi
Tončku
!
“
začela
se
je
šaliti
Ema
.
„
Tebe
bo
bolj
poslušal
.
O
važnejših
stvareh
sta
se
gotovo
že
pomenila
.
“
Tončku
pa
se
ni
ljubilo
razgovarjati
se
z
zoprno
žensko
;
krčilo
se
mu
je
srce
,
ko
je
gledal
toliko
izpremembo
.
„
Tonček
,
vzemi
no
,
“
silil
je
Stanko
,
„
jaz
sem
že
deset
orehov
strl
.
Niso
še
slabi
in
k
soržičnemu
kruhu
se
prav
podajo
.
A
dragi
so
letos
,
dragi
.
Tebi
se
je
pa
gotovo
dobro
godilo
po
svetu
.
Koliko
si
si
že
prihranil
?
„
Toliko
,
da
začnem
lahko
na
svoje
.
“
„
Torej
ti
nič
drugega
ne
manjka
nego
pridne
gospodinje
;
in
to
ti
bo
tudi
Bog
dal
.
“
Nastala
je
mučna
tišina
.
Tonček
je
zrl
predse
in
sedaj
pa
sedaj
pogledal
sočutno
Lenčiko
,
ki
je
sedela
sklonjena
na
šivanje
.
Stara
mati
je
tiho
zdihovala
in
Stanko
strl
sedaj
pa
sedaj
kak
žaltav
oreh
in
prirezal
si
kruha
.
„
Greš
malo
z
menoj
pogledat
po
hlevih
?
“
reče
naposled
gospodar
in
odpelje
Tončka
in
Lenčiko
.
„
Orehe
pa
spravi
,
Ema
!
“
se
obrne
še
nazaj
.
„
Spravi
,
spravi
,
hitro
spravi
!
“
razburjal
se
je
Vrban
,
„
da
ti
ne
bom
jaz
pojedel
katerega
ali
pa
mati
,
ki
nima
več
zob
.
Sramota
je
za
našo
hišo
,
da
tako
sprejemata
prijatelja
.
Vsak
berač
bi
mu
bil
bolje
postregel
.
Oh
,
ljuba
Mamka
božja
,
kam
smo
prišli
!
“
„
Če
nimate
zob
,
“
rogala
se
je
Ema
,
„
jezik
imate
pa
še
.
Toda
glejte
,
da
Vas
ne
zaduši
kašelj
.
Kdo
nama
bo
potem
za
pokoro
!
Kdo
pa
sramoti
našo
hišo
nego
vidva
s
tistimi
večnimi
tožbami
,
ko
vama
nič
sile
ni
!
“
Ema
se
je
obrnila
,
stara
sta
ostala
sama
in
solze
so
se
jima
udrle
po
razoranih
obrazih
od
žalosti
,
da
ju
tako
kaznuje
Bog
.
Stanko
pa
je
razkazoval
svoje
imetje
Tončku
,
ki
je
spoznal
,
kako
prav
je
govoril
Blaž
,
da
se
na
Trati
prašičem
bolje
godi
nego
ljudem
.
Tako
rejene
živine
,
tako
snažnih
hlevov
,
tako
lepo
obdelanega
polja
ni
bilo
videti
daleč
okrog
.
„
A
delati
jej
treba
,
dragi
moj
,
“
je
dejal
gospodar
,
„
od
zore
do
mraka
in
gledati
na
vsak
krajcar
.
Ako
bi
bil
ti
videl
,
kakšno
sem
prevzel
,
potem
bi
se
ti
čudil
!
“
„
Stanko
,
ti
tako
govoriš
,
“
zavrnila
ga
je
sestra
,
„
kakor
da
bi
bila
poprej
praprot
rasla
po
njivah
;
toda
Tonček
ve
,
da
je
bilo
naše
polje
vedno
lepo
in
naš
oče
dober
gospodar
.
“
„
Kdor
ni
skusil
,
ta
ne
ve
,
“
je
dejal
Stanko
in
pogledal
po
cesti
dol
,
odkoder
je
ropotal
lep
voziček
.
„
Albin
se
pelje
,
“
pomenljivo
je
pogledal
Tončka
,
„
snubec
naše
Lenčike
.
“
„
Sedaj
imaš
torej
dva
,
Lenčika
,
“
nasmehnil
se
je
Tonček
;
a
šala
mu
ni
šla
od
srca
in
črez
vse
neljub
mu
je
bil
Albinov
prihod
.
„
Kdo
pa
je
drugi
?
“
je
vprašala
nagajivo
Lenčika
in
pogledala
ga
po
strani
.
„
Jaz
,
če
ti
je
prav
,
“
dejal
je
Tonček
.
„
In
ti
imaš
starejše
pravice
,
“
pritrdil
je
gospodar
in
hitel
na
dvorišče
,
kjer
je
lezel
z
voza
Albin
in
klical
:
„
Stanko
,
Ema
,
Lenčika
,
kje
ste
?
Ali
ste
zmrznili
?
“
Stari
Vrban
je
prišel
na
prag
.
„
Ali
ste
še
živi
,
Vrban
?
“
ga
je
pozdravljal
.
„
Vi
boste
Matuzalema
prekosili
.
Stanko
,
izpregati
ni
treba
,
ker
se
ne
bom
dolgo
mudil
.
Malo
sena
mu
daj
.
Mi
pa
pojdimo
v
sobo
!
“
Izvlekel
je
iz
sena
štefan
vina
.
„
Ali
veš
,
kdo
je
pri
nas
?
“
vprašal
ga
je
Stanko
.
Albin
je
zmignil
z
rameni
.
„
Saj
vem
,
da
ne
uganeš
.
Tonček
,
Amerikanec
,
ki
smo
ž
njim
skupaj
hodili
v
šolo
.
Mislim
,
da
ostane
v
Šmarjeti
.
Kovač
je
in
živinozdravnik
.
“
„
O
,
ga
že
.
poznam
.
Prvi
kvedrasti
nastop
je
imel
davi
pri
nas
.
“
Vstopila
sta
od
spodnje
strani
Lenčika
in
Tonček
in
nasproti
sta
si
stala
dva
snubca
.
„
Mislim
,
da
se
midva
že
poznava
,
“
govoril
je
Albin
in
vihal
si
plave
brke
po
tolstem
obrazu
navzgor
.
„
Morebiti
še
iz
otročjih
let
,
“
dejal
je
Tonček
in
zrl
mu
v
oči
.
„
Takorekoč
sošolca
,
“
dejal
je
Albin
in
mu
podal
od
zgoraj
dol
roko
.
Ema
je
bila
pogrnila
mizo
,
razstavila
kozarce
in
natočila
vina
,
ki
ga
je
bil
pripeljal
Albin
.
„
Na
zdravje
naših
ljubih
gostov
!
“
dejal
je
Stanko
in
trčili
so
;
a
razgovora
tudi
pijača
ni
razvnela
.
Albin
je
čutil
izpremembo
razmer
in
Tončku
je
presedal
tekmec
tem
bolj
,
ker
ga
že
od
nekdaj
ni
rad
videl
.
Ostavil
je
družbo
in
šel
k
očetu
pod
oreh
,
kmalu
za
njim
Lenčika
.
Stanko
je
zakašljal
,
ker
ni
vedel
,
kako
bi
pojasnil
novi
položaj
,
in
Ema
je
gladila
v
zadregi
prt
.
„
Kaj
sta
umolknila
?
“
je
dejal
Albin
,
„
in
kaj
kašljaš
ti
kakor
konj
,
ki
je
pero
požrl
!
Povejta
,
kar
imata
!
Saj
vem
,
kaj
hočeta
reči
.
Lenčika
se
moži
s
Tončkom
.
Kaj
ne
?
Ali
mislita
,
da
bom
skočil
v
vodo
zaradi
tega
?
“
„
Albin
,
ti
govoriš
pametno
,
“
pohvalil
ga
je
Stanko
.
„
Saj
veš
,
kako
je
:
stara
ljubezen
.
“
„
Lenčika
je
tudi
prekmetska
za
tebe
,
“
dejala
je
sestra
.
„
V
nobeno
družbo
je
ti
ne
bi
mogel
peljati
.
In
tudi
,
če
bi
ne
bilo
Tončka
,
ne
vem
,
če
bi
te
vzela
;
ti
si
že
preveč
izkusil
.
“
„
Tiho
bodi
,
Ema
!
“
mahnil
je
Albin
z
roko
in
začel
si
brisati
ščipalnik
.
„
Pustimo
otročarije
in
pomenimo
se
kaj
pametnega
.
Stanko
,
kako
je
s
tvojo
kaso
?
Ali
imaš
kaj
gotovine
?
“
„
Kako
,
ljuba
duša
!
Saj
veš
,
da
požro
vse
davki
in
posli
.
“
„
Stanko
,
ti
si
zgrešil
sled
.
Jaz
ne
prosim
za
se
,
ampak
prihajam
v
imenu
posojilnice
,
ker
smo
precej
na
suhem
.
Jerman
prosi
par
sto
kron
,
in
stvar
je
ta
:
Če
jih
dobi
,
bo
plačeval
obresti
ali
pa
ne
.
Če
jih
ne
plača
,
ga
bomo
zagnali
in
kos
ob
tvojem
posestvu
bo
kakor
nalašč
za
tebe
.
“
„
Da
,
da
,
vsa
vas
se
bo
stepla
k
dražbi
,
da
bi
moral
človek
vse
preplačati
.
“
„
Ljubi
moj
,
saj
imamo
vendar
dogovor
.
Kadar
zapoje
boben
Cenetu
,
ki
je
zdaj
na
vrsti
,
bo
dražil
samo
moj
brat
;
Jermana
pa
prepustimo
tebi
,
da
ga
deneš
iz
kože
.
“
„
Kaj
,
ko
je
dandanes
tako
malo
ljudi
,
ki
bi
bili
mož
beseda
!
“
„
Tvoji
nazori
,
Stanko
,
so
grozovito
zastareli
in
zarjaveli
.
Ti
še
morebiti
v
nogavice
nabiraš
stare
tolarje
.
Denar
vendar
ne
sme
ležati
mrtev
.
Daj
ga
v
službo
,
da
ti
kaj
pridela
!
“
„
Nekaj
ga
mora
biti
pri
domu
.
“
„
Čemu
?
Saj
ga
dobiš
za
potrebo
nazaj
,
kadar
hočeš
.
“
„
Torej
koliko
bi
rad
?
“
„
Čim
več
,
tem
bolje
za
nas
in
za
tebe
.
“
Stanko
je
vzdihnil
in
šel
.
„
Po
Lenčiki
,
Albin
,
ti
ne
poka
srce
,
“
je
dejala
Ema
.
„
Ne
,
“
je
odgovoril
Albin
in
gledal
kupico
vina
proti
oknu
.
„
Ampak
za
vajin
denar
mi
bo
hudo
,
če
pride
v
tuje
roke
.
“
„
O
,
saj
ne
pride
.
Stanka
poznaš
ti
premalo
.
Mislim
,
da
se
bo
še
za
doto
toževal
z
Lenčiko
.
“
„
Ema
,
ti
tega
ne
razumeš
in
poznaš
Stanka
še
manj
,
ker
ne
vidiš
,
da
se
bo
posušil
.
Saj
je
tak
,
kakor
bi
same
pajke
jedel
,
in
jaz
bi
ga
lahko
kazal
po
svetu
kot
stradača
umetnika
.
Enkrat
se
mu
bo
pa
škoda
zdelo
sploh
jesti
in
nepozabni
tvoj
soprog
bo
zapustil
neutolažno
vdovo
.
“
—
Ema
je
počasi
pila
in
si
obrisala
s
predpasnikom
usta
.
—
„
Čigavo
bo
potem
,
kar
si
bosta
vidva
pristradala
?
Vidva
,
pravim
,
da
ne
boš
mislila
,
Ema
,
da
se
ti
laskam
.
Čigavo
?
Otrok
nimata
;
tvoje
ne
bo
,
če
ti
mož
ne
pripiše
;
česar
ne
bo
storil
,
ker
ga
bo
prehitela
smrt
in
ker
privošči
tebi
še
manj
nego
sebi
in
bi
najrajši
vse
s
seboj
vzel
na
oni
svet
.
Torej
čigavo
?
Lenčikino
.
Vidiš
,
zato
mi
je
žal
in
za
nič
drugega
.
“
Zunaj
sta
sedela
pri
očetu
in
materi
Lenčika
in
Tonček
.
„
Vidiš
,
Lenčika
,
“
je
kimala
mati
,
„
kako
je
prav
,
da
si
čakala
!
Kakšna
nesreča
,
če
bi
bila
vzela
Albina
,
ki
ga
nič
prida
ni
,
ki
je
v
pohujšanje
vsej
župniji
!
“
„
Saj
je
zadržaval
tudi
Stanko
,
“
menil
je
oče
,
„
ker
mu
je
bilo
hudo
za
doto
.
Najrajši
bi
imel
,
da
bi
ostala
Lenčika
doma
za
deklo
in
za
plačo
pustila
doto
pri
hiši
.
Toda
to
ti
rečem
,
Tonček
,
vse
ti
mora
izplačati
,
kolikor
je
Lenčiki
izgovorjenega
,
in
če
ne
da
zlepa
,
ga
toži
.
“
Tonček
se
je
branil
,
češ
,
da
bo
že
sam
imel
za
začetek
in
dela
se
mu
ne
bo
manjkalo
.
„
Ne
,
ne
,
Tonček
,
“
ugovarjala
je
Lenčika
,
„
popustiti
ne
smeš
.
Če
se
nočeš
potegniti
za
se
,
se
potegni
za
me
!
“
Tako
so
sedeli
skupaj
in
se
veselili
svoje
ljubezni
.
V
sobi
pa
so
se
obravnavale
denarne
zadeve
med
ravnateljem
šmarjetske
posojilnice
in
glavnim
njenim
stebrom
,
mladim
Vrbanom
.
„
Jutri
prideta
na
kosilo
,
“
je
vstajal
Albin
in
vtikal
v
denarnico
Vrbanove
stotake
;
„
županov
god
.
“
„
Ali
boste
nocoj
streljali
?
“
vprašala
je
Ema
.
„
Tako
,
da
bo
vse
pokalo
po
Šmarjeti
,
možnarji
od
smodnika
,
nasprotniki
od
jeze
.
In
razsvetljava
bo
,
da
preženemo
za
par
ur
vso
srednjeveško
temo
.
“
„
Meni
se
zdi
to
vse
preveč
,
“
je
dejal
Stanko
.
„
Kako
?!
Ker
prodaja
Adolf
sam
sveče
,
je
vsaka
razsvetljava
gotov
dobiček
.
“
Vzdignili
so
se
.
„
Vi
se
pa
tukaj
zabavate
,
“
pozdravil
je
Albin
naše
znance
pred
hišo
.
„
Gospod
Albin
,
“
dejala
je
mati
,
„
zdaj
je
prišel
pravi
ženin
za
našo
Lenčiko
.
“
„
Sem
slišal
in
čestitati
mu
je
,
ker
dobi
brhko
nevesto
.
Toda
,
Lenčika
,
prijatelja
si
ostaneva
tudi
potem
.
Saj
včasih
sva
se
vendar
imenitno
imela
,
he
!
“
Tonček
je
nekoliko
pobledel
in
Lenčika
zardela
in
vstala
od
jeze
.
„
Na
dan
z
vsem
,
kar
veš
o
meni
!
“
se
je
razjezila
.
„
Zakaj
tako
huda
!
Jaz
sem
pameten
človek
,
ki
ve
,
kaj
se
sme
govoriti
in
kaj
ne
.
Nič
se
mi
ne
zdi
grše
in
nehvaležnejše
,
nego
,
če
se
je
kdo
kje
dobro
imel
,
v
slabo
ime
spraviti
potem
svoje
dobrotnike
ali
dobrotnice
.
“
„
Peklenska
čeljust
!
“
skočil
je
Tonček
po
konci
,
ga
prijel
za
rame
in
stresel
,
da
mu
je
omahovala
glava
in
padel
ščipalnik
z
nosa
.
„
Pustite
me
pri
miru
,
pustite
me
pri
miru
!
Z
vami
ne
govorim
.
Z
vami
bom
govoril
pred
sodiščem
,
pred
sodiščem
.
Ema
in
Stanko
,
vidva
sta
priči
,
kako
me
je
napadel
.
Jaz
mu
pokažem
,
kdo
sem
jaz
,
“
je
vpil
Albin
,
zlezel
na
voz
in
odpeljal
se
.
„
Malo
prehudo
si
ga
prijel
,
Tonček
,
“
menil
je
Stanko
.
„
Prehudo
?
“
jezil
se
je
ta
.
„
Vrat
bi
mu
bil
moral
zaviti
,
temu
lopovu
.
“
„
Prosim
,
o
mojem
bratu
se
ne
govori
tako
,
“
ponesla
se
je
Ema
;
a
zavrnila
sta
jo
oče
in
mati
,
da
se
vleče
zanj
,
ki
ga
nič
prida
ni
,
ki
dela
povsod
zdražbe
in
krade
pošteno
ime
vsakemu
,
ki
se
druži
ž
njim
.
„
Kdo
ima
prav
,
to
bo
razsodilo
sodišče
,
“
je
dejala
Ema
in
šla
.
„
Da
,
da
,
sodišče
,
“
ihtela
je
Lenčika
.
„
Vsej
župniji
še
ni
priznalo
sodišče
toliko
časti
,
kolikor
temu
hudobnežu
.
Kdor
mu
pove
resnico
,
tega
leti
tožit
.
Cene
je
plačal
10
kron
,
ker
mu
je
rekel
slepar
,
Frtin
20
kron
,
ker
nista
mogla
dokazati
.
S
sodiščem
drži
v
strahu
vso
župnijo
in
počne
,
kar
hoče
.
Vse
se
trese
pred
njim
.
“
„
Jaz
se
ne
tresem
,
“
je
dejal
Tonček
.
„
Le
to
mi
je
žal
,
da
sem
ga
stresel
premalo
.
“
„
To
je
moj
stari
Tonček
,
“
pohvalil
ga
je
oče
.
„
Kadar
človek
prav
dela
,
ne
sme
premišljevati
,
kaj
bo
.
To
je
božja
reč
;
naša
samo
,
da
prav
storimo
.
“
Nastal
je
molk
.
Družba
je
bila
poparjena
;
vsak
vtopljen
v
svoje
srčne
zadeve
.
Samo
gospodar
Stanko
ni
bil
tako
malenkosten
;
ta
je
na
tihem
štel
,
koliko
ima
že
denarja
naloženega
v
posojilnici
,
koliko
mu
je
naraslo
obresti
,
kje
bi
se
dalo
še
kaj
pritrgati
.
Pri
jedi
?
O
pijači
itak
ni
bilo
vredno
govoriti
.
Ali
pri
obleki
?
Prav
neumna
,
potratna
in
nepotrebna
se
mu
je
zdela
šega
,
da
nosijo
ljudje
ob
nedeljah
in
praznikih
lepšo
obleko
nego
ob
delavnikih
,
kakor
da
bi
se
z
obleko
častil
Bog
,
ne
pa
z
dobrimi
deli
.
Da
se
ob
nedeljah
in
praznikih
ne
dela
,
to
naj
bi
še
bilo
v
božjem
imenu
;
a
da
zahtevajo
ljudje
baš
za
tiste
dni
,
ko
nič
ne
delajo
,
več
in
boljše
hrane
,
to
je
nespametno
.
Ali
bolj
kaže
imeti
hlapca
ali
plačevati
dninarja
,
to
je
imel
dobro
preračunjeno
,
kakor
da
bi
se
bil
učil
iz
najmodernejših
gospodarskih
knjig
,
ki
slone
na
tako
blagih
načelih
,
da
bi
ob
njih
uresničenju
morala
gladu
poginiti
polovica
delavnega
ljudstva
.
Baš
se
mu
je
bila
vrinila
misel
,
kako
bi
starše
naložil
Lenčiki
,
kadar
se
omoži
,
ko
ga
prebudi
Tonček
,
ki
se
je
poslavljal
.
„
Torej
,
ti
greš
,
“
dejal
je
kakor
izgubljen
.
„
Uredi
hitro
svoje
stvari
in
pridi
kmalu
zopet
v
vas
.
“
„
Če
bi
Stanko
razumel
,
kaj
se
spodobi
,
“
godrnjal
je
oče
,
„
bi
ga
povabil
na
večerjo
.
“
—
Tonček
je
šel
in
spremila
ga
je
Lenčika
.
Mati
pa
je
obdelavala
Stanka
,
da
mora
iti
za
malopridnim
Albinom
,
da
ne
bo
tožil
Tončka
.
„
Jutri
grem
v
Šmarjeto
,
“
je
dejal
Stanko
,
„
in
bom
vse
poravnal
.
Lenčiki
pa
,
če
se
omoži
,
ne
bom
mogel
takoj
izplačati
dote
.
Zdaj
je
vse
lepo
naloženo
in
škoda
bi
bilo
vzeti
ven
.
Tonček
je
prinesel
denarja
s
seboj
,
in
če
kaj
zmanjka
,
dobi
na
posodo
.
Potem
je
pa
tudi
dota
po
mojih
mislih
prevelika
.
Jaz
sem
bral
v
nedeljo
pri
Kramarju
novine
,
ki
prav
pametno
pišejo
,
kaj
da
uničuje
naše
kmetske
domove
.
To
so
previsoke
