Inzato
sem
moral
v
Ljubljano
.
“
„
No
,
čestitam
ti
,
Otokar
,
obenem
pa
ti
izražam
svoje
sožalje
.
Kaj
hočemo
slabotni
zemljani
proti
silni
dekli
božji
!
Bog
mu
daj
sveta
nebesa
in
večno
veselje
,
saj
baron
Erazem
Gradnikar
ni
bil
napačen
mož
,
samo
pil
je
premalo
.
Prav
gotovo
bi
bil
še
živ
in
zdrav
,
ako
bi
bil
znal
bolje
ceniti
kapljico
božjo
.
“
„
Kaj
pa
vi
,
dragi
ujec
,
tukaj
v
Ljubljani
?
“
„
Grofa
Blagaja
hišo
popravljam
in
na
Turke
čakam
,
na
Turke
.
Kje
pa
si
bil
tako
dolgo
?
“
„
V
Italiji
in
na
Dunaju
,
večkrat
tudi
doma
,
na
Dolenjskem
,
pri
stricu
.
“
„
Veš
kaj
,
pojdiva
gledat
,
kako
je
mesto
kaj
utrjeno
okoli
Nemškega
trga
.
“
„
Kaj
pa
že
kaj
Blagajevi
?
“
je
vprašal
mladi
baron
Gradnikar
,
ko
sta
šla
počasi
dalje
po
Gosposki
ulici
proti
Nemškim
vratom
.
„
Svak
Majnard
in
sestra
Mila
živita
na
dolenjem
Hrvaškem
,
na
Kamengradu
v
Sanskem
dolu
.
Odkar
pogrešata
edinico
Alijano
,
nista
bila
niti
enkrat
več
na
Kranjskem
.
Obiskal
sem
ju
večkrat
,
pa
sem
bil
vselej
vesel
,
kadar
sem
mogel
zopet
odriniti
.
On
se
ne
briga
za
nič
.
Samo
lovi
.
Ako
bo
onegavil
tako
dalje
,
potem
ob
Uni
in
Sani
,
ob
Kolpi
in
Korani
kmalu
ne
bo
nobenega
jelena
,
nobenega
medveda
,
nobenega
merjasca
več
.
Po
cele
dni
ne
zine
nobene
,
ne
črne
,
ne
bele
.
Ona
pa
moli
.
Žalostno
,
žalostno
...
“
„
Ni
prav
nobenega
sledu
o
mali
komtesi
?
“
Vitez
Ahac
je
mole
odkimal
in
mrko
pogledal
v
stran
.
„
Ali
mi
je
žal
uboge
deklice
,
ujec
!
Bila
je
tako
prijazna
in
dobra
.
Kolikokrat
je
prosila
zame
,
razposajenega
kajona
,
kadar
sem
naonegavil
kaj
„
novega
“
.
Še
vedno
jo
vidim
pred
sabo
tako
,
kakor
sem
jo
videl
poslednjikrat
pred
onim
turnirjem
.
In
še
mi
zveni
po
ušesih
njen
glasek
.
Bilo
je
spodaj
v
grajski
veži
,
Grofinja
jo
je
poljubila
in
Alijanica
se
je
poslovila
:
„
Z
Bogom
,
mamica
,
z
Bogom
!
“
Kolikokrat
sem
se
spomnil
tega
prizora
!
“
„
Ne
upam
več
,
da
bi
jo
še
kdaj
videl
na
tem
svetu
.
Ali
moja
sestra
Mila
,
ona
upa
še
vedno
!
Kako
se
ji
bliskajo
solzne
oči
,
kadar
pravi
:
„
Namenjena
mi
je
še
velika
sreča
;
napoči
mi
prelep
,
prevesel
dan
,
najlepši
dan
,
ki
ga
more
doživeti
človek
.
Pridi
skoraj
,
o
pridi
dan
,
ko
bom
smela
spet
videti
in
objeti
Alijano
!
“
In
v
njenem
glasu
trepeta
vsa
materina
žalost
in
vsa
materina
radost
...
Ne
ljubim
takih
prizorov
,
ker
sem
bolj
mehke
čudi
in
ker
me
je
obenem
vendarle
sram
solza
.
Revici
Mili
se
večkrat
živo
sanja
,
da
se
je
vrnilo
dete
.
Pa
kaj
sanje
!
Sanje
so
bolj
prazne
nego
včasi
moja
denarnica
.
Kaj
se
je
sanjalo
že
vse
meni
,
pa
ni
bilo
vse
skupaj
nič
.
“
„
Koliko
let
bi
bilo
zdaj
komtesi
?
“
„
Sedemnajst
,
osemnajst
.
Kako
rad
bi
jo
videl
vsaj
še
enkrat
!
Otokar
,
da
bi
vedel
,
v
kateri
deželi
živi
—
ako
še
živi
—
takoj
bi
šel
ponjo
.
“
Umolknila
sta
...
Prišla
sta
do
ogala
deželnc
hiše
,
ki
je
bila
malone
še
nova
;
stala
je
šele
peto
leto
.
Deželna
hiša
je
bila
vsem
nemeščanom
približno
to
,
kar
je
bil
meščanom
rotovž
.
Ondi
se
je
shajala
kranjska
gospoda
k
dolgoveznim
deželnim
zborovanjem
;
ondi
so
bile
redne
sodne
obravnave
;
ondi
so
imeli
tudi
deželne
blagajnice
.
Objestni
Ljubljanani
pa
so
presneto
malo
spoštovali
deželno
gosposko
in
jo
celo
pitali
z
jako
žaljivimi
priimki
.
„
Tudi
jaz
bi
šel
z
vami
,
ljubi
ujec
!
Pustil
bi
vse
drugo
...
“
„
Govoriva
rajša
o
em
drugem
!
—
Veš
,
koga
sem
zalotil
danes
v
Ljubljani
?
—
Našega
preljubega
soseda
Erazma
Frauensteinerja
,
viteza
in
hinavca
.
Saj
ga
poznaš
?
Zastavil
sem
svoje
drugo
bodalo
Judu
;
to
ni
nobena
sramota
.
Pri
Židu
pa
sem
slučajno
videl
moje
staro
bodalo
s
srebrnim
ročajem
in
z
rubini
.
To
bodalo
sem
večkrat
zakockal
pri
vitezu
Frauensteinerju
,
ga
zopet
prikockal
in
zopet
zakockal
,
poslednjikrat
menda
pred
dvema
letoma
.
Po
Judovem
govorjenju
sem
spoznal
,
da
mu
ga
je
prodal
danes
naš
dični
vitez
Frauensteiner
.
Videl
sem
ga
tudi
na
Starem
trgu
.
Skrival
se
mi
je
.
Mož
nima
čiste
vesti
.
In
že
lani
so
govorili
,
da
vodi
Turke
nemški
vitez
.
“
„
Vitez
Frauensteiner
da
bi
bil
izdajalec
?
“
„
Izdajalec
,
vohun
,
“
je
povzel
vitez
Ahac
tiše
.
„
Doma
jima
prede
prebito
slaba
,
njemu
in
njegovi
sestri
Saldi
.
Po
cele
mesece
ne
moreta
plačati
hlapcem
mezdo
.
Erazem
vohuni
,
kajpa
za
dobro
plačo
.
Ako
bi
veljala
moja
,
bi
bil
Frauensteiner
že
zdavnaj
izobčen
;
moral
bi
nositi
črne
križe
na
obleki
in
pokoro
delati
v
ogrskih
rudokopih
.
To
bi
mu
bolj
privoščil
,
kakor
pa
svatbo
z
vrvarjevo
hčerko
na
trinožnih
vešalih
.
“
„
Zakaj
ste
šli
k
Judu
,
ljubi
ujec
!
Kadar
potrebujete
,
le
kar
k
meni
!
“
„
Hvala
lepa
,
vrli
mladenič
!
Saj
imamo
še
konje
.
Ako
ne
bo
drugači
,
pa
naj
krevsata
oproda
in
hlapec
peš
na
Vinico
.
“
Šla
sta
dalje
proti
Nemškim
vratom
,
ki
so
bila
poleg
Nemške
hiše
in
šole
v
južnem
ozidju
,
na
južnem
koncu
Gosposke
ulice
.
Imenovali
so
jih
tudi
Stara
vrata
.
Bila
so
še
ožja
od
Vicedomskih
.
Zaradi
preteče
nevarnosti
so
jih
bili
kar
zazidali
.
Nemško
hišo
in
cerkev
so
prištevali
najstarejšim
poslopjem
ljubljanskim
.
Pod
komendo
ali
Nemški
red
je
spadalo
malone
vse
Gradišče
,
Mirje
in
Šentjanževa
vas
(
med
poznejšo
Blatno
vasjo
in
Dunajsko
cesto
)
.
„
Ljubljanski
sodnik
v
službi
ne
sme
stopiti
na
komendska
tla
ali
pod
streho
Nemške
hiše
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
.
„
Le
na
pragu
in
pod
kapom
sme
sprejeti
hudodelnika
od
komendskih
biričev
.
Cesta
zunaj
kapa
je
pa
mestni
svet
in
sem
ne
smejo
komendski
biriči
,
kadar
so
v
službi
.
Nemška
komenda
je
gosposka
mojster-skaz
,
čevljarjev
in
krojačev
v
Krakovem
in
Trnovem
,
gosposka
„
nepoštenih
“
rokodelcev
,
ki
niso
zapisani
v
nobeno
zadrugo
.
Delati
smejo
le
kmetom
,
meščanom
ne
.
“
Po
trgu
je
rasla
trava
.
Dve
kozi
sta
se
mirno
pasli
v
kotu
.
Zraven
komendskega
vrta
,
na
zapadni
strani
trga
je
stala
cesarska
orožnica
,
polna
orožja
in
streliva
.
Ob
zidu
sta
slonela
dva
velika
metalna
stroja
za
težko
kamenje
.
V
senci
je
sedelo
nekaj
vojaških
hlapcev
;
nekateri
so
igrali
karte
,
drugi
so
dremali
.
Ozidje
Novega
trga
je
stalo
šele
šestinpetdeset
let
.
Popravljati
so
ga
morali
vsi
,
meščani
in
nemeščani
;
toda
nekateri
plemenitaši
se
niso
čisto
nič
brigali
za
take
odredbe
.
„
Meščani
se
bolje
pripravljajo
zoper
Turke
nego
mi
,
“
je
rekel
mladi
baron
Gradnikar
.
„
Mestni
svet
je
sklical
velik
ogled
za
danes
popoldne
ob
petih
zunaj
pred
šenklavško
cerkvijo
.
“
„
To
si
moram
pa
ogledati
.
“
„
Zvečer
bodo
po
cerkvah
blagoslovili
orožje
in
ščite
.
“
„
Kako
je
vroče
!
“
je
vzdihnil
vitez
Ahac
in
si
pahljal
z
baretom
.
„
Veš
kaj
,
Otokar
,
pojdi
z
mano
domov
,
da
se
malo
ohladiva
in
se
še
kaj
pomeniva
.
Blagajeva
hiša
ima
kaj
debele
zidove
,
hladne
sobe
in
hladno
vino
.
Spremi
me
,
da
ne
bom
kosil
sam
.
“
„
Obedovali
boste
šele
zdaj
?
“
„
Eh
,
zmerom
zamudim
.
In
zmerom
godrnja
kuharica
Barbara
.
No
,
da
ostane
le
vino
sveže
.
Pojdiva
!
“
Obrnila
sta
se
in
stopila
v
hišo
na
zapadni
strani
Gosposke
ulice
.
Nad
vrati
je
bil
vzidan
kamenit
grb
grofov
Blagajev
z
medvedom
in
levom
.
Zamolklo
so
odmevali
koraki
v
obokani
prazni
veži
.
Po
lesenih
stopnicah
sta
prišla
v
prvo
nadstropje
na
dolg
hodnik
s
kamenitimi
stebri
.
Vitez
Ahac
je
odprl
druga
vrata
in
zaklical
prijazno
:
„
Barbica
,
sem
že
tukaj
.
“
Barbica
,
hišnica
in
kuharica
,
ni
bila
ne
lepa
,
ne
mlada
,
ne
prijazna
.
Čemerno
je
ždela
na
klopi
in
predla
.
Ko
je
zagledala
viteza
Ahaca
,
je
še
bolj
nakremžila
široki
obraz
.
Hotela
je
spustiti
ploho
svoje
zgovornosti
in
okarati
viteza
,
da
je
prišel
zopet
prepozno
obedovat
.
Ko
je
pa
videla
,
da
ni
sam
,
je
le
očitajoe
vzdihnila
,
odložila
preslico
in
vreteno
,
se
priklonila
in
odšla
.
„
Barbica
bi
me
rada
oštela
,
pa
se
ne
upa
pričo
tebe
,
“
se
je
muzal
vitez
Ahac
.
„
Danes
ne
bo
nobenih
litanij
.
Opravila
bo
bolj
na
kratko
,
boš
videl
.
“
Odvedel
ga
je
v
precej
veliko
,
malone
prazno
sobo
na
koncu
hodnika
.
Skozi
pisano
steklo
ozkih
gotskih
oken
je
slikalo
popoldanje
solnce
pisane
kroge
po
tleh
.
„
Tukaj
vidiš
razvaline
stare
Emone
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
in
odprl
okno
.
„
Rad
gledam
te
neme
priče
davnih
časov
,
zlasti
ob
luninem
svitu
.
Tu
spodaj
je
zapadno
mestno
ozidje
.
Za
Rimljanov
je
stal
tukaj
izhodni
zid
nesrečne
Emone
.
To
ozidje
je
bilo
zgrajeno
iz
dveh
zidov
;
praznino
med
njima
so
Rimljani
zamašili
s
sirovo
obdelanim
kamenjem
.
Oba
zida
so
pozneje
porabili
Ljubljančani
za
stavbe
;
ostalo
je
le
mašilo
,
ki
ga
vidiš
tukaj
in
na
Mirju
.
Na
poluporušene
rimljanske
zidine
so
postavili
naše
ozidje
;
tudi
naši
stolpi
stoje
na
temelju
starih
emonskih
stolpov
.
Blagajeva
hiša
in
njene
sosede
stoje
na
kraju
,
kjer
je
bil
izhodni
mestni
jarek
rimljanske
Emone
.
“
„
Tudi
mene
jako
zanimajo
taki
častitljivi
ostanki
iz
minulih
stoletij
,
“
je
dejal
mladi
baron
in
sanjavo
motril
tiho
tožno
krajino
.
Med
porušenimi
zidovi
,
med
sivimi
sipinami
in
opaljenimi
podrtinami
so
rasli
jagnedi
,
hrastje
in
gabri
.
Iz
zelenega
grmovja
so
beleli
dolgi
židovski
nagrobni
kameni
.
Bujne
ovijalke
so
objemale
razpokane
stebre
rimljanskih
slavolokov
.
„
Pravijo
,
da
plešejo
nad
temi
razvalinami
čarovnice
,
zlasti
v
megli
,
kadar
meži
mešec
za
poluprozornimi
oblaki
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
.
„
Podnevi
sem
hodil
večkrat
po
tem
mrtvem
mestu
in
ogledoval
razpale
hiše
,
kolikor
jih
je
pustil
Atila
,
ogenj
in
potres
.
Tuintam
visi
zid
in
zdi
se
ti
,
da
se
zvali
vsak
trenutek
.
Povsodi
leže
pooglenela
bruna
,
umazan
pepel
,
sajasto
kamenje
.
Spoznati
ne
moreš
nobene
ceste
in
ulice
.
V
luknjah
med
podrtinami
se
skrivajo
podlasice
in
kače
.
Čudno
tiho
je
podnevi
v
tem
mestu
razvalin
,
nad
njim
molči
mračna
otožna
tajnovitost
davnih
dob
.
In
kadar
močan
veter
dviga
in
suče
pesek
in
prah
in
pepel
v
vrtincih
,
se
mi
zdi
,
da
vidim
bojujoče
se
postave
...
Celo
podnevi
tovorijo
hitreje
tod
mimo
.
Ponoči
pa
se
nihče
ne
upa
sam
skozi
to
grobišče
.
Pravijo
,
da
strašijo
duhovi
ubitih
Emončanov
.
Pa
ta
je
bosa
.
Veter
ječi
med
razvalinami
,
sove
se
pošastno
jokajo
,
včasi
laja
lisjak
.
Tukaj
se
klatijo
tihotapci
,
tatovi
in
taka
svojat
.
“
Barbara
je
prinesla
vina
in
pečene
kuretine
.
Sedla
sta
za
nizko
široko
mizo
.
„
Juha
je
že
mrzla
,
“
je
dejala
nejevoljno
.
„
Oh
,
Barbica
,
kuretina
,
vsak
dan
kuretina
!
Naše
stoletje
je
kurje
stoletje
.
Vesta
,
kaj
bi
rad
jedel
?
Bobrove
repe
.
“
„
Ako
pride
gospod
vitez
vselej
tako
pozno
,
bi
bilo
—
“
„
Barbara
!
“
„
Škoda
res
vsake
kuhe
,
človek
se
muči
—
“
„
Barba
!
“
Kadar
jo
je
imenoval
tako
kratko
,
je
vedela
,
da
je
pogovora
konec
.
Izginila
je
tiho
.
„
Kaj
pa
kronika
?
Jo
še
pišete
?
“
„
Še
.
Izvoli
!
Jej
!
Meni
se
nič
kaj
ne
ljubi
.
“
„
In
še
varite
zlato
?
Še
izkušate
premeniti
svinec
v
zlato
?
“
„
Pij
,
Otokar
!
Zdaj
izpreminjam
zlato
v
vino
,
ha
ha
.
I
,
kako
je
to
,
da
ne
maraš
ne
jesti
,
ne
piti
?
Ali
si
mar
tako
zaljubljen
?
“
Otokar
se
je
zasmejal
na
glas
.
„
Zdaj
bi
se
lahko
oženil
,
ko
si
podedoval
po
bogatem
stricu
.
“
„
Ne
mislim
na
to
.
Zdaj
še
ne
.
“
„
Zdaj
še
ne
.
Kdaj
pa
?
Koliko
let
ti
je
že
?
“
„
Dvaindvajset
.
“
„
Pa
res
nimaš
nobene
ljubice
?
“
„
Nobene
.
“
Vitez
Ahac
ga
je
motril
pozorno
,
toda
baron
je
ostal
miren
.
„
Kakšen
čudak
si
!
Dvaindvajset
let
,
pa
nobenega
dekleta
!
Miraculum
!
Ali
ti
ne
ugaja
nobena
?
Ali
si
tako
izbirčen
?
“
„
Jako
mi
ugaja
marsikatera
,
ali
čutim
:
ta
ni
,
ta
ni
pava
.
“
„
Ko
sem
bil
jaz
tako
mlad
,
oj
,
kako
sem
znal
ljubiti
!
Ti
si
pa
res
čuden
patron
,
to
moram
reči
.
Tak
fant
,
pa
nobene
ljubice
!
Pa
saj
ti
ne
verjamem
.
Pravi
kaj
takega
komu
drugemu
!
“
„
Pa
je
le
res
!
“
„
Ali
,
dragi
moj
,
vsak
pravi
vitez
mora
imeti
svojo
izvoljenko
.
“
„
Ljubezen
se
ne
da
prisiliti
.
“
„
Prisiliti
,
hm
,
prisiliti
...
Dobro
voljo
mora
imeti
človek
,
potem
že
gre
.
“
„
Prizadeval
sem
se
,
pa
—
“
„
Pa
se
ti
ni
posrečilo
,
zaljubiti
se
.
O
,
o
!
Čudak
!
Meni
se
ni
bilo
treba
boriti
s
takimi
težavami
.
Kajpa
,
vsak
nima
potrebnega
talenta
in
veselja
do
tega
.
Ko
sem
mladoval
,
mi
je
bila
prava
malenkost
,
zaljubiti
se
,
zlasti
pomladi
,
ko
je
tako
lepo
in
prijazno
na
svetu
in
se
ženijo
celo
neumne
živalce
!
Pa
tudi
druge
letne
čase
nisem
zanemarjal
krasnega
spola
.
Nemara
tudi
poljubil
nisi
še
nobene
?
“
„
Nobene
.
“
Vitez
Ahac
je
udaril
z
nogo
ob
tla
,
da
so
zažvenketale
ostroge
.
„
A
,
a
,
a
!
V
kakšnih
šolah
si
pa
bil
?
Naposled
mi
pojdeš
nemara
celo
v
samostan
?
Pravi
vitez
poljubi
vsako
punco
,
ako
jo
le
more
in
ako
ni
zoprna
.
Ti
si
...
ti
si
pravi
medved
.
Ako
te
ne
bi
videl
tako
zdravega
in
veselega
,
bi
moral
reči
,
da
si
bolan
ali
pa
začaran
...
Porabi
mlada
leta
!
Takih
zamud
ne
popraviš
nikdar
!
Pozneje
ti
utegne
biti
strašno
žal
.
Starega
dedca
nobena
ne
mara
.
Le
prekmalu
mine
mladost
in
lepota
.
Tako
je
minula
tudi
lepota
viteza
Ahaca
Doljanskega
.
Ostala
mi
je
le
še
notranja
,
duševna
lepota
,
ki
mi
jo
ne
more
ugrabiti
niti
vsemogočni
neusmiljeni
čas
.
Ali
žalibog
,
duševna
lepota
se
ne
vidi
tako
izlahka
.
“
„
Ljubi
ujec
,
ker
že
govoriva
o
takih
stvareh
,
naj
vam
povem
,
da
se
mi
...
Ne
smete
se
mi
smejati
!
Včasi
se
mi
sanja
o
mladi
deklici
.
Poljubljam
jo
v
sanjah
.
“
„
A
,
beži
,
beži
!
To
ni
nič
.
V
sanjah
!
“
„
Čudovito
je
lepa
,
lepša
kakor
vsak
angel
.
“
„
Prosim
te
,
dragi
Otokar
,
ne
imej
me
tako
hudo
za
norca
!
Od
sanj
ni
bil
še
nihče
sit
.
Obvari
te
sveti
Juri
in
preljuba
sveta
Katarina
!
No
,
le
čakaj
!
Tudi
tebe
premaga
svoj
čas
ljubezen
.
To
bo
vulkan
!
Pogasiti
ga
bo
moglo
le
morje
ljubezni
.
Trčiva
!
“
„
Bog
vas
živi
,
ujec
Ahac
!
Zdaj
pa
moram
odtod
.
“
„
Upam
,
da
se
še
mnogokrat
snideva
in
se
pogovoriva
kaj
pametnega
,
“
je
dejal
vitez
in
ga
spremil
po
hodniku
.
Ko
sta
se
poslovila
,
je
šel
vitez
Ahac
v
spalnico
in
legel
na
svojo
velikansko
posteljo
pod
gubata
zagrinjala
.
„
Bog
daj
,
da
bi
se
mi
sanjalo
kaj
prav
lepega
!
“
Ali
sanjalo
se
mu
je
nekaj
neprijetnega
.
Jahal
je
po
Ljubljanskem
polju
in
se
pogreznil
v
temno
luknjo
,
vedno
globlje
,
vedno
globlje
.
Zdajci
mu
je
obstal
konj
pred
črnimi
vrati
,
kjer
je
bilo
napisano
s
kredo
:
tukaj
noter
smejo
samo
hudiči
in
grešniki
.
„
No
,
potem
jaham
lahko
tudi
jaz
noter
,
saj
sem
vendar
tudi
jaz
ubog
grešnik
.
“
In
udaril
je
z
mečem
po
durih
,
da
so
mu
otvorili
.
Hudiči
so
bili
kar
vsi
neumni
od
veselja
,
ko
je
prijahal
vitez
Ahac
v
pekel
.
Razburjeni
demoni
so
strašno
hitro
migali
s
svojimi
kravjimi
in
konjskimi
repi
,
netopirskimi
krili
pa
rdeimi
jeziki
in
kričali
ogljušljivo
.
Lucifer
,
pekla
kosmati
poglavar
,
je
srdito
pomigal
s
svojimi
ostrorobimi
ušesi
,
da
se
je
potresel
ves
pekel
.
Mahoma
so
umolknili
pogubljeni
angeli
.
„
Tepci
menda
pričakujejo
,
da
bom
ostal
večno
pri
njih
in
jih
zabaval
,
pa
se
motijo
,
“
si
je
mislil
in
očital
Luciferju
:
„
Presneto
slabo
diši
tukaj
.
“
„
Po
žveplu
,
gospod
vitez
,
“
je
pohlevno
odvrnil
peklenski
kralj
in
mu
takoj
predstavil
najimenitnejše
rogače
:
„
To
je
naš
veledični
Mefisto
.
Sicer
ima
plešast
rep
in
oslovska
ušesa
,
pa
ni
tako
neumen
,
kakor
se
vidi.
Svoj
čas
je
bil
najlepši
hudir
,
pa
ga
je
minulo
.
Mefisto
je
najveji
lažnik
in
kralj
vseh
muh
...
Tale
krevlja
,
ki
gleda
tako
trapasto
,
je
Belial
.
Levi
rog
mu
je
zarobrnjen
nazaj
,
ker
je
Belial
dokaj
zarobljen
in
se
rad
trka
.
Stekel
si
je
že
marsikatero
nevenljivo
zaslugo
za
pekel
,
vendar
pa
ni
tako
nenadomesten
,
kakor
se
dozdeva
to
samemu
...
Tale
tukaj
,
majhen
ko
škrat
,
je
Abadon
,
jako
častilakomen
možic
,
toda
včasi
je
ves
prismojen
,
ne
samo
po
kožuhu
,
ampak
tudi
na
duhu
.
Domišljuje
si
,
da
pekel
ne
bi
mogel
izhajati
brez
njega
.
Pri
sejah
nam
dela
mnogo
zgage
in
prežvekuje
vedno
le
tisto
,
kar
so
povedali
že
drugi
.
Sicer
pa
ni
napačen
hudič
.
“
„
Dovolj
,
dovolj
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
in
zamahnil
z
roko
nad
vratom
svojega
konja
.
„
Ali
misliš
,
da
moram
poznati
že
vsakega
hudiča
?
“
„
Kakor
želiš
,
“
je
odvrnil
Lucifer
s
satansko
prijaznim
nasmehom
.
„
Pa
kakšne
grde
močerade
imate
!
Tako
so
dolgi
,
da
menda
sami
ne
vedo
,
kje
je
njih
repa
konec
.
In
ta
vročina
!
Takoj
čuti
človek
,
da
je
v
peklu
.
Kako
pa
sicer
kaj
?
“
„
Slaba
kupčija
,
“
je
tožil
Lucifer
.
„
Ako
ne
bi
dobivali
toliko
Turkov
,
bi
lahko
kar
zaprli
.
Tukaj
vidi
vaša
milost
tretji
razred
:
ubijalce
,
prešestnike
in
drugo
tako
obskurno
svojat
.
“
V
sosednjem
oddelku
so
se
cvrli
grešniki
drugega
razreda
.
Sleparski
krčmarji
so
morali
piti
svojo
ponarejeno
kislico
.
Zanikarni
pesniki
in
potuhnjeni
pisatelji
so
morali
brati
svoje
žalostne
budalosti
.
Naduti
slikarji
so
morali
pleskati
goreči
strop
.
Napihnjeni
skladatelji
so
morali
poslušati
svoje
pesmi
.
Zlobni
kritiki
so
morali
piti
črnilo
;
dolgi
črvi
in
strašni
gadje
so
se
zaganjali
proti
njim
.
Domišljavi
govorniki
so
morali
govoriti
neprenehoma
zgolj
neumnosti
.
Neusmiljene
voznike
so
bičali
in
mučili
hudobci
tako
,
kakor
so
bili
mučili
in
bičali
vozniki
svoje
živali
.
V
žarečih
kletkah
so
javkali
cesarji
in
kralji
,
ki
so
hujskali
narode
proti
narodom
;
peklenščaki
so
jih
ščegetali
s
pavjimi
peresi
,
da
so
grešniki
maziljeni
obupno
kihali
in
skakali
.
V
prvem
razredu
so
mrcvarili
in
pekli
posebno
dobro
zabeljene
Turke
na
ražnjih
.
Povsodi
je
bil
strašen
krik
,
jok
in
škripanje
z
zobmi
.
„
Da
bi
bil
le
že
zopet
zunaj
!
“
si
je
želel
vitez
Ahac
.
„
Pekel
,
to
ni
nobena
šala
.
“
Tedaj
je
ugledal
prazno
razbeljeno
posteljo
z
ostrimi
klini
.
„
Ta
je
za
Erazma
viteza
Frauensteinerja
,
“
mu
je
povedal
vljudni
Lucifer
.
„
In
tale
tukaj
,
to
je
tisti
hudič
,
ki
ga
bo
vzel
.
“
„
O
,
presneto
je
grd
in
ostuden
.
“
„
Še
meni
se
gabi
,
“
je
priznal
Lucifer
in
pokazal
kup
žarečih
cekinov
.
„
Te
bo
prešteval
Jud
Šmul
.
“
„
No
,
to
me
pa
res
veseli
,
“
je
rekel
vitez
Ahac
zadovoljno
.
„
Vendar
je
še
nekaj
pravice
na
svetu
.
Zdaj
mi
pa
odkritosrčno
povej
,
če
vzame
kdo
tvojih
rogačev
tudi
mene
!
“
„
Tudi
tebe
.
Preveč
piješ
in
prerad
delaš
izkušnjave
lepim
puncam
in
ženam
.
“
Lucifer
je
mignil
in
primencala
je
tako
odurna
stara
hudoba
,
da
ji
v
vsem
peklu
ni
bilo
para
.
Pasla
je
lenobo
na
žerjavici
,
ker
je
bila
vragulja
tako
životna
,
da
skoraj
ni
mogla
hoditi
.
Ostudni
obraz
je
bil
zabuhel
in
široka
debela
spodnja
ustnica
ji
je
visela
na
podbradek
.
Imela
je
najdaljši
jezik
v
peklu
.
„
Ta
hudoba
je
pa
res
grja
nego
mrtvaško
kosilo
,
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
.
Zaljubljeno
je
gledala
viteza
Ahaca
.
„
Za
pokoro
boš
moral
poljubljati
tole
mojo
staro
teto
!
“
„
Ne
bo
nič
,
Lucifer
!
Rajši
se
poboljšam
.
“
Peklenski
glavar
je
mignil
,
da
bi
ga
zgrabili
.
Vitez
Ahac
pa
je
zavpil
:
„
In
nomine
Domini
!
“
in
naredil
z
mečem
križ
v
zraku
.
Hudiči
so
dobro
razumeli
latinski
in
so
trepetaje
odskočili
.
Naglo
je
obrnil
konja
proti
vratom
in
zakričal
:
„
V
imenu
Gospodnjem
!
“
Drugič
je
naredil
z
mečem
križ
in
takoj
so
se
odprla
.
Tako
je
srčeno
v
galopu
odnesel
pete
in
dušo
iz
nevarnega
pekla
.
Kmalu
je
bil
zopet
na
Ljubljanskem
polju
.
Luna
je
obsevala
mladeniča
,
ki
je
klečal
na
tleh
pri
ranjeni
smrtnobledi
deklici
.
„
Otokar
!
“
je
ostrmel
vitez
Ahac
.
Otokar
se
je
pripognil
in
poljubil
umirajoče
dekle
.
Plaho
je
trepetal
lunin
svit
v
njenih
modrih
očeh
,
v
njenih
zlatorumenih
laseh
...
Vitezu
Ahacu
se
je
krčilo
srce
od
silne
žalosti
.
„
Alijana
!
“
„
Hvala
Bogu
,
da
ni
vse
skupaj
ni
res
!
“
se
je
oveselil
vitez
Ahac
,
ko
se
je
predramil
iz
divjih
sanj
.
Mežavo
je
gledal
v
svetlovišnjevo
posteljno
nebo
in
mislil
:
„
Škoda
,
da
ni
egiptovskega
Jožefa
v
Ljubljani
;
mož
bi
mi
razložil
moje
čudne
prikazni
in
mi
svetoval
gotovo
kaj
pametnega
.
“
Potegnil
je
gubata
težka
zagrinjala
narazen
,
vstal
,
zbližal
pesti
za
glavo
in
s
čudno
nakremženim
obrazom
pretegnil
roke
.
Nataknil
si
je
drugo
bodalo
na
jekleno
verižico
ob
pasu
,
pripel
druge
ostroge
z
usnjatimi
zaponami
in
pogladil
rjavi
baret
,
ki
ga
je
bil
pomečkal
na
postelji
.
Naposled
si
je
opasal
meč
in
odrožljal
na
dvorišče
.
Ondu
je
pred
hlevom
čepel
vitezov
oproda
Joahim
Kheberl
pri
močnem
sercu
Zelenku
in
ogledoval
podkve
pa
kopita
.
Počasi
,
počasi
je
zlezel
debeli
mladenič
s
topim
,
dolgočasnim
obrazom
kvišku
,
zaspano
pogledal
viteza
in
zaspano
oznanil
žalostno
novico
:
„
Izgubil
je
zadnjo
levo
.
“
„
Homunculus
opravlja
svoje
delo
v
nezavednosti
kakor
vedomec
,
“
je
mislil
vitez
Ahac
in
ošinil
Joahima
Kheberla
z
dokaj
nemilostivim
pogledom
.
Debeli
mladenič
je
leno
povesil
glavo
in
roke
,
potem
pa
ni
pomigal
z
nobenim
udom
več
,
akotudi
se
je
izprehajala
jako
hrabra
pa
jako
sitna
konjska
muha
po
njegovem
nizkem
miniaturnem
čelu
.
„
Okopal
sem
jih
v
Gradaščici
vse
tri
,
gospod
vitez
,
“
se
je
oglasil
širokopleči
in
širokoglavi
hlapec
Bahorjev
Jure
,
ki
je
pristopil
iz
hleva
.
„
No
,
pa
se
mi
je
zbosil
Zelenko
,
ne
vem
kdaj
.
“
„
Zato
ostaneš
cele
kvatre
dalje
v
vicah
.
Pazita
bolje
na
podkve
!
Jure
,
h
kovaču
!
“
Sedaj
pa
je
vendarle
pomigal
dični
oproda
Joahim
Kheberl
v
sovražnem
namenu
naravnost
proti
pravtako
radovedni
kakor
podjetni
muhi
in
ji
pokvaril
vse
veselje
do
poučnega
popotovanja
po
njegovi
lobanji
.
Vitez
Ahac
pa
jo
je
mahal
po
mrakotni
Gosposki
ulici
skozi
temni
obok
Vicedomskih
vrat
in
po
lesenem
vzdižnem
mostu
čez
mestni
jarek
,
kjer
se
je
pod
ozidjem
leno
pretakala
mlakužna
,
slabovonjava
voda
proti
Ljubljanici
.
Tam
je
stal
vicedomski
stolp
z
ječo
za
„
poštene
“
meščane
,
za
take
,
ki
so
se
včasi
izpozabili
in
se
vedli
malo
prezarobljeno
,
ki
pa
sicer
niso
bili
nevarni
ne
someščanom
,
ne
drugim
.
Svet
na
levi
proti
severu
—
sedanja
Zvezda
—
je
bil
lastnina
habsburških
knezov
;
med
drevjem
in
grmovjem
,
med
njivami
in
travniki
je
stala
tupatam
lesena
hišica
ali
pristava
.
Vitez
Ahac
se
je
nekoliko
oddahnil
.
Tukaj
okoli
ni
bilo
več
tako
mračno
in
dušljivo
kakor
za
pregretim
mestnim
ozidjem
.
Za
vrtovi
in
za
poljem
pred
Šentjanževo
vasjo
,
tam
,
kjer
sta
se
cepili
Dunajska
in
Celovška
ali
Tirolska
cesta
,
je
videl
cerkvico
svetega
Janeza
,
eno
najstarejšili
ljubljanskih
cerkva
.
V
njeni
bližini
so
čepele
hišice
in
koče
podložnikov
nemškega
reda
.
Ob
obeh
bregovih
Ljubljanice
so
stali
jagnedi
in
košati
hrasti
.
V
njih
senci
so
posedali
stari
nebogljeni
meščani
,
ki
so
bili
našli
zavetje
v
bližnjem
mešanskem
špitalu
.
Tu
so
počivali
po
dva
,
po
trije
na
nizkih
klopeh
in
umovali
o
starih
,
boljših
časih
in
gledali
doli
na
tuje
in
trnovske
brodarje
in
čolnarje
,
na
krakovske
in
šempetrske
ribiče
,
ki
so
brodarili
,
čolnarili
in
ribarili
po
globoki
rjavkasti
Ljubljanici
.
Vitez
Ahac
je
dospel
do
lesenega
Špitalskega
,
Dolenjega
ali
Novega
mostu
,
ki
je
bil
dokaj
mlajši
od
Mesarskega
mostu
pri
Tranči
.
Po
ozkem
Starem
mostu
so
se
med
mesnicami
gnetli
malone
sami
Ljubljančani
,
po
Špitalskem
mostu
pa
so
prihajali
tujci
s
svojimi
tovori
zlasti
z
Notranjskega
in
takrat
šc
jako
obrtnega
Gorenjskega
,
Koroškega
,
iz
Tirol
,
z
Nemškega
in
Laškega
.
Na
Špitalskem
mostu
je
bil
promet
najživahnejši
,
tudi
nesemanje
dni
.
Pod
tem
mostom
ni
bilo
preko
Ljubljanice
nikjer
nobenega
več
;
okoličani
pod
Hribom
(
Golovcem
)
so
morali
voziti
svojo
desetino
po
velikem
ovinku
preko
Špitalskega
mostu
na
levi
breg
v
fužinsko
graščino
,
ker
pretkani
Ljubljančani
zaradi
tihotapstva
niso
dovolili
nikomur
,
da
bi
zgradil
še
kateri
most
preko
Ljubljanice
.
Na
Špitalskem
mostu
je
stalo
okoli
dvanajst
kramarskih
lop
.
Raz
most
je
videl
vitez
Ahac
poševno
pregrajo
,
v
strugo
zabite
kole
pred
mlinom
na
ogalu
franiškanskega
samostana
(
poznejše
gimnazije
)
.
Na
levi
stráni
desnega
brega
pri
mostu
je
stala
skupina
zidanih
hišic
,
meščanski
špital
:
bolnica
za
oubožane
ali
onemogle
meščane
,
zavetje
njih
vdovam
in
sirotam
,
najdencem
in
nezakonskim
materam
.
Vitez
Ahac
je
obstal
na
obširnem
prostom
,
ki
je
segal
južno
od
Gorenjih
vrat
pri
Tranči
ob
grajskem
pobočju
lokasto
proti
izhodu
,
proti
Poljanam
.
Na
desni
,
zunaj
severnega
mestnega
ozidja
,
je
videl
precej
zidanih
hiš
in
trgovskih
skladišč
;
zaradi
močvirja
se
je
mogla
Ljubljana
širiti
le
proti
severu
in
izhodu
.
Svet
pod
severnim
grajskim
obronkom
so
pogrinjali
travniki
,
pašniki
,
žitno
polje
.
Tuintam
je
stala
sredi
sadnega
drevja
skromna
nizka
kmečka
koča
z
visoko
slamnato
streho
;
na
krovih
so
se
šopirili
lišaji
,
gobe
in
mah
.
Malone
naravnost
pred
sabo
je
videl
vitez
Ahac
vodnjak
z
lesenim
koritom
,
ki
je
dobivalo
vodo
z
Rožnika
.
Za
vodnjakom
je
bil
mestni
kamnolom
;
ondukaj
so
lomili
zelenkasti
pešenjak
,
kakršnega
so
rabili
že
Rimljani
za
Emono
in
drugod
.
Vitez
Ahac
se
je
obrnil
na
levo
,
proti
Poljanam
.
Blizu
meščanskega
špitala
so
stala
tri
večja
poslopja
:
bivši
vicedomski
urad
,
šenklavška
cerkev
in
obzidani
frančiškanski
samostan
.
V
stari
vicedomski
hiši
so
stanovali
častniki
in
nekaj
vojakov
.
Šenklavška
cerkev
,
šele
deset
let
stolica
novo
ustanovljenemu
ljubljanskemu
škofijstvu
,
je
kazala
na
vseh
koncih
in
krajih
sledove
turškega
divjanja
.
Pred
tremi
leti
jo
je
bil
zapalil
in
razsul
„
stari
hudi
“
,
osemdesetletni
paša
Vaj-beg
.
Sedaj
je
bila
za
silo
pokrita
in
popravljena
.
Tukaj
okoli
so
prebivali
že
za
Rimljanov
ribiči
;
že
v
sedmem
stoletju
je
stala
ondu
majhna
cerkev
ribiške
postaje
.
V
zadnjem
desetletju
pa
so
si
zgradili
kanoniki
hiše
v
bližini
Šenklavža
;
ribiči
so
se
jim
umaknili
preko
Ljubljanice
v
šempetrsko
predmestje
:
na
levem
bregu
reke
so
se
svetile
mokre
mreže
kakor
rosne
pajine
.
Kraj
stolne
cerkve
je
imel
dekan
Mahor
kopalnico
,
ki
je
bila
vitezu
Ahacu
dobro
znana
.
Par
korakov
od
šenklavške
cerkve
in
kopalnice
se
je
razprostiral
obzidani
samostan
pa
vrt
očetov
frančiškanov
in
cerkvica
Jezusovega
vnebohoda
(
kjer
stojita
dandanes
dva
kostanja
)
.
Blizu
frančiškanskega
samostana
,
pred
poljanskimi
njivami
in
senožetmi
je
bil
postavljen
kip
Jezusovega
krvavega
potu
;
semkaj
je
prihajalo
o
postu
mnogo
pobožnih
romarjev
pa
radovednih
romaric
.
Od
grajskega
hriba
proti
Ljubljanici
so
bili
zgradili
vojaki
najemniki
nekoliko
okopov
in
nastavili
proti
Poljanam
dva
dolga
topova
na
nizkih
kolesih
.
Pred
okopi
se
je
vežbal
majhen
oddelek
pehote
z
nerodnimi
težkimi
pušami
.
Temno
zagoreli
obrazi
,
brazgotinasti
,
bradati
,
so
se
zdeli
divji
kakor
razbojniški
.
Vojaki
so
nosili
nizke
klobuke
s
pisanimi
peresi
,
široke
suknje
in
široke
hlače
različne
barve
,
vsi
pa
so
bili
opasani
z
rdečimi
prepasi
.
Razen
puše
so
nosili
lahko
sabljo
v
usnjati
nožnici
,
na
obramnem
jermenu
pa
mošnjo
za
krogle
,
zamaške
,
rog
in
več
lesenih
škatel
za
smodnik
in
par
sežnjev
lunte
ali
zažigalnice
.
Pehota
ni
uživala
posebnega
spoštovanja
—
konjaniki
so
veljali
za
jedro
vsake
vojske
;
silno
moč
kavalerije
in
njene
strahovite
navale
so
cenili
mnogo
bolj
nego
preudarno
postavljanje
pešcev
in
njih
spretno
naglo
premikanje
.
Pravih
,
stalnih
vojska
še
ni
bilo
;
kadar
je
bilo
treba
,
je
cesar
ukazal
deželam
,
naj
pozovejo
—
z
dovoljenjem
stanov
—
toliko
in
toliko
mož
v
vojake
,
vsakega
petega
ali
desetega
ali
tridesetega
.
Oddaleč
so
gledale
njih
žene
in
otroci
;
vojaki
so
bili
malone
vsi
oženjeni
.
Pred
njimi
je
stal
,
široko
razkoračen
,
čokat
narednik
s
sirovim
,
od
pijače
zaripljenim
obrazom
in
zanemarjeno
žimasto
brado
,
ki
mu
je
štrlela
na
vse
strani
kakor
ježu
bodice
.
Vihtel
je
dvorezno
partizano
s
svilenim
čopom
in
kričal
kakor
obseden
:
„
Postavite
vilice
!
—
Izpihajte
in
osnažite
prašnico
!
“
Zapičili
so
trinožne
vilice
v
tla
,
naslonili
puše
na
rogovilo
,
odkrili
pokrovček
,
očedili
ponevco
s
palcem
in
jo
izpihali
.
Nato
je
stopil
vsak
z
desno
nogo
nazaj
in
naravnal
pušo
vodoravno
.
Vsem
je
tekel
pot
curkoma
z
obraza
.
Vitez
Ahac
je
stal
blizu
hudega
narednika
in
opazoval
strelce
z
vidnim
zanimanjem
.
„
Primite
prahovnico
!
“
je
zarezal
jezni
dedec
.
Zagrabili
so
rogove
za
smodnik
in
potegnili
z
zobmi
lesene
zamaške
iz
njih
.
„
Hitreje
!
Schnitzenpaumb
,
mrha
lena
,
ti
se
premikaš
kakor
stara
baba
v
devetih
kikljah
.
Glava
oslovska
,
mežnar
,
pojdi
rajši
v
samostan
lenobo
past
pa
farjem
roke
lizat
!
“
Schnitzenpaumb
,
mlad
okoren
hrust
,
je
plašno
zrl
v
razjarjenega
poveljnika
.
Trudil
se
je
na
vse
kriplje
,
da
bi
ustregel
neusmiljenemu
vaditelju
.
Ker
je
pa
ta
pazil
skoraj
samo
nanj
,
je
bil
fant
čimdalje
bolj
v
zadregi
in
čimdalje
neokretnejši
.
Hudo
ga
je
peklo
,
da
so
starejši
tovariši
s
pohlevnim
muzanjem
odobravali
narednikovo
psovanje
.
„
Strelnega
prahu
na
prašnico
!
“
Natresli
so
smodnika
na
ponevce
in
zamašili
rog
za
smodnik
.
„
Zaprite
prašnico
!
—
Mežnar
,
Schnitzenpaumb
,
ti
hudičeva
malica
,
kaj
pa
mečkaš
?
—
Postavíte
pušo
,
da
jo
nabašete
!
“
Dejali
so
puše
pred
levo
nogo
in
prijeli
cev
zgoraj
pod
grlom
.
„
Smodnika
v
cev
!
“
Vzeli
so
podolgast
okrogel
zavoj
iz
mošnje
,
odgriznili
gorenji
del
,
kjer
je
bila
krogla
,
in
nasuli
smodnika
v
cev
.
„
Tebi
se
tudi
prav
ne
ljubi
,
Ribak
!
Rajši
bi
sedel
v
senci
pri
polnem
sodu
,
ti
mulec
,
in
prodajal
marketendarici
svojo
neumnost
,
kajne
?
“
Schnitzenpaumb
se
je
oddahnil
globoko
,
ko
je
slišal
,
da
narednik
graja
in
zasramuje
tudi
drugega
.
„
Kroglo
iz
ust
!
“
je
zarenčal
zapovednik
.
„
Mežnar
!
Vedno
si
zadnji
!
Češpljevi
mož
!
Madež
cesarske
vojske
!
Pazi
,
prijatelj
!
“
Vitez
Ahac
je
slišal
vkratkem
še
šest
lepih
poveljkov
:
„
Zamašek
s
klobuka
!
—
Izvlecite
nabijalnik
z
dvema
potegljajema
!
—
Nabijalnik
v
cev
!
—
Sunite
nabijalnik
trikrat
na
naboj
!
—
Z
dvema
potegljajema
nabijalnik
iz
cevi
!
—
Nabijalnik
zopet
na
njegovo
mesto
!
—
Mežnar
,
ali
res
misliš
,
da
se
bom
še
kaj
dolgo
jezil
nad
tvojo
nerodnostjo
?
Še
danes
te
pohvalim
gospodu
stotniku
,
da
dobiš
svojih
petindvajset
gorkot
.
Najrajši
bi
te
postavil
tamle
pred
samostanski
zid
in
ti
dal
jesti
vročega
svinca
iz
tehle
puš
,
butec
,
nočni
čuvaj
!
“
Sunil
ga
je
z
lesenim
drogom
partizane
v
prsi
,
da
je
vojak
zaječal
in
omahnil
dva
koraka
nazaj
.
Zarobljeni
tovariši
so
se
mu
smejali
,
da
bi
se
prikupili
trdosrčnemu
vaditelju
.
„
Rogajo
se
siromaku
tepci
,
ne
pa
da
bi
mučitelja
zgrabili
in
pahnili
v
Ljubljanico
,
“
se
je
gneval
vitez
Ahac
sam
pri
sebi
in
krenil
proti
stolni
cerkvi
.
„
No
,
lepa
reč
:
štirinajst
povelj
je
treba
,
da
mož
samo
nabije
svojo
pušo
!
Koliko
jili
je
pa
še
,
preden
vojak
sproži
,
sproži
!
“
Tedaj
je
zaslišal
piskanje
in
bobnanje
.
Mestni
lajtnanti
in
stražni
načelniki
so
privedli
meščane
z
vihrajočimi
zadružnimi
prapori
na
veliki
orožni
ogled
pred
šenklavško
cerkev
in
v
smeri
proti
frančiškanskemu
samostanu
.
Med
meščani
je
bilo
mnogo
pravih
korenjakov
,
zlasti
med
mesarji
,
gostilničarji
in
kovači
.
Oboroženi
so
bili
jako
različno
.
Popoldanje
solnce
,
že
precej
nizko
,
je
izza
šenklavškega
zvonika
obsevalo
čelade
in
oklepe
,
sulice
in
meče
,
samostrele
in
bodala
,
sekire
in
bate
.
Bogatini
so
bili
vsi
v
železju
,
od
čelade
do
podplatov
;
roke
so
jim
molele
daleč
od
reber
in
bokov
.
Spremljalo
jih
je
vse
polno
otrok
,
pa
tudi
odrasli
radovedneži
so
drli
skupaj
od
vseh
strani
.
Vitez
Ahac
je
postal
blizu
levega
krila
,
kjer
mu
je
živahni
ostrogarček
Rok
Pilko
prijazno
mežikal
in
ga
veselo
pozdravljal
z
desnico
v
jekleni
verižni
rokavici
.
Prišel
je
mestni
stotnik
,
velik
,
mršav
in
jako
dostojanstven
mož
v
presvetlem
oklepu
,
da
se
je
vse
bliskalo
in
lesketalo
od
njega
.
Spremljala
sta
ga
oba
mestna
praporščaka
,
veleugledna
postarna
gospoda
v
bogati
opremi
.
Dva
piskača
in
dva
bobnarja
,
štirje
umetniki
so
jeli
brlizgati
in
bobnati
,
da
je
kar
letelo
skozi
ušesa
.
Znali
so
tako
imenitno
,
da
so
mogle
njih
umetnost
uživati
celo
napol
gluhe
stare
ženice
.
Meščanje
so
potegnili
svoje
meče
ali
sablje
iz
nožnic
in
se
držali
še
bolj
pokoncu
in
togo
nego
doslej
.
Stotnik
je
stopal
od
desnega
krila
proti
levemu
.
Vkratkem
je
pregledal
vse
.
Postavil
se
je
pred
sredo
in
nagovoril
svojo
vojsko
:
„
Jako
sem
zadovoljen
,
da
sem
našel
vse
v
najlepšem
redu
.
Upam
,
da
se
pred
sovražnikom
izkažete
tako
hrabre
,
kakor
so
se
izkazali
vaši
očetje
in
starejši
tovariši
pred
tridesetimi
leti
,
ko
so
odbili
naskakujoče
čete
cesarjevega
brata
Albrehta
in
celjskega
grofa
Ulrika
.
Vivat
naša
Ljubljana
!
“
„
Vivat
naša
Ljubljana
!
“
je
zaorilo
iz
oboroženih
redov
in
iz
množice
navdušenih
gledalcev
.
Brambovci
so
odkorakali
v
mesto
nazaj
.
Odpočita
piskača
sta
piskala
na
vsa
pljuča
in
tamborja
sta
razbijala
po
napeti
teletovini
,
da
je
bilo
kaj
!
Hvaležno
občinstvo
jih
je
hvalilo
,
da
znajo
imenitno
vsi
štirje
.
Na
Starem
trgu
so
se
ustavili
pred
rotovžem
;
praporščaka
sta
dala
navodila
za
straže
.
Tedaj
so
prišli
iz
mestne
zbornice
dvanajstaki
,
„
ljubljanski
gospodje
“
,
malone
sami
člani
trgovske
zadruge
,
ki
je
bila
najimovitejša
in
najveljavnejša
.
Ogrnjeni
v
škrlataste
plašče
,
kakor
nekdaj
rimski
diktatorji
in
doži
beneške
republike
,
so
stopali
brezprimerno
samozavestno
,
ponosito
,
veledostojanstveno
.
Vse
se
jim
je
nemo
odkrivalo
in
klanjalo
kakor
polubogovom
.
Vitezu
Ahacu
pa
se
je
zdela
njih
napihnjena
grandezza
bedasta
in
jako
smešna
.
„
Vanitas
vanitatum
!
“
je
mrmral
in
poromal
naravnost
v
slavno
gostilnico
pri
Veselem
medvedu
.
V
nizki
,
široki
gostilniški
sobi
je
okrogla
bleda
mati
Polona
nadomeščala
očeta
krčmarja
Vida
Čičigoja
.
Vitez
Ahac
je
sedel
k
prazni
mizi
ob
oknu
levega
kota
in
prijazno
pogledal
gostilničarko
.
„
Veste
,
kaj
je
najbolje
v
tej
vročini
,
mati
Polona
?
—
Orehova
senca
,
buča
vina
pa
polna
skleda
štrukljev
.
“
„
Oh
,
gospod
vitez
,
da
morete
biti
v
teh
hudih
časih
tako
židane
volje
!
Sveta
nedelja
!
Jaz
se
pa
tako
bojim
noč
in
dan
.
“
„
Česa
pa
?
“
„
I
,
Turkov
!
Še
kuge
in
ognja
se
ne
bojim
tako
,
kakor
Turkov
.
Prav
je
povedal
tisti
Ižanec
:
sodnji
dan
bo
pa
konec
sveta
!
“
„
A
,
danes
že
še
ne
,
mati
!
Le
utolažite
se
!
Ako
imajo
zarobljeni
Turki
svoje
sulice
in
sablje
,
kaj
nimamo
mi
mečev
pa
še
celo
topov
?
Mi
jih
povaljamo
tako
,
da
nas
bo
hvalil
svet
še
tedaj
,
ko
od
nas
ne
bo
ne
kože
,
ne
kosti
.
Nikar
ne
jokajte
,
spoštovana
mati
,
ampak
zaupajte
veselo
v
Boga
,
meni
pa
nalijte
bokal
vipavca
,
zakaj
bilo
bi
hudo
narobe
,
ako
bi
trpel
žejo
v
gostilnici
.
“
Kmalu
za
vitezom
Ahacem
je
prišlo
z
gostilničarjem
Čičigojem
nekaj
mešanov
z
ogleda
.
Vsi
so
bili
še
vedno
v
bojni
paradi
.
Iskri
ostrogarček
Rok
Pilko
je
imel
toliko
orožja
na
sebi
,
da
ga
je
komaj
prenašal
.
Leno
se
je
primajal
kisli
natakar
Anže
in
stregel
gostom
.
Pilko
je
sedel
k
vitezu
Ahacu
in
nemudoma
sta
jela
kockati
.
Meščanu
sreča
ni
bila
več
mila
.
Izgubil
je
vse
,
kar
je
bil
priigral
dopoldne
,
zraven
tega
pa
še
par
cekinov
.
Razkačen
je
zalučil
kocke
po
tleh
in
izjavil
,
da
ne
mara
danes
več
.
Prav
tedaj
je
prišel
žoltolici
suhi
mestni
pisar
Primož
Pogladin
v
črnem
talarju
počasi
,
z
lesenim
dostojanstvom
v
pivnico
,
kjer
se
je
bilo
vtem
sešlo
že
precej
gostov
.
Vitez
Ahac
je
ves
vesel
naroil
in
plačal
drugi
bokal
.
Ostrogar
je
gospodu
pisarju
takoj
ponudii
sedež
poleg
sebe
in
ga
vprašal
,
kaj
je
bilo
novega
v
izredni
seji
.
„
Največ
takega
,
o
čemer
moram
molčati
,
“
je
odgovoril
Pogladin
z
modrim
in
važnim
obrazom
,
ko
mu
je
prinesel
kisli
Anže
sladkega
vina
.
„
Pač
pa
smem
povedati
,
da
se
je
trgovska
zadruga
bridko
pritožila
zoper
gospodo
in
kmete
,
ker
trgujejo
in
prekupujejo
na
veliko
škodo
pravim
,
to
je
meščanskim
trgovcem
.
Pravico
do
trgovstva
in
rokodelstva
ima
le
meščan
.
Že
vojvoda
Rudolf
četrti
je
pred
sto
leti
prepovedal
vse
nedeljske
sejme
.
Pa
kaj
pomaga
boben
,
kaj
vsi
ukazi
!
Kmetje
zapuščajo
zemljišča
,
tovorijo
nakupljeno
žito
,
predivo
,
med
,
vosek
,
kože
,
usnje
,
živino
,
drva
,
sita
,
rešeta
pa
tudi
železo
,
svinec
,
sukno
,
zlasti
pa
platno
v
knežjo
grofijo
Gorico
in
na
Laško
,
nekateri
pa
celo
gori
do
Linca
.
Ogibajo
se
naših
mest
pa
trgov
in
tihotapijo
čez
gore
in
skrivne
prelaze
,
da
morejo
ceneje
prodajati
nego
trgovec
,
ki
pošteno
plača
mostovino
in
cestnino
.
Na
tujem
zapravljajo
denar
po
gostilnicah
in
vinjeni
oddajajo
zvitim
tujcem
blago
po
slepi
ceni
.
Prazni
pridejo
domov
in
delajo
dolgove
.
“
„
Zakaj
pa
ne
bi
trgoval
kmet
,
zlasti
pozimi
?
“
ga
je
prekinil
vitez
Ahac
pikro
.
„
Ali
naj
tovori
le
sirov
lan
in
sirove
konoplje
na
Benečansko
?
Zlasti
trgovina
s
platnom
donaša
deželi
lepe
tisočake
.
Zemljišča
so
premajhna
,
da
bi
redila
kmeta
.
Siromak
prenaša
svoj
tovor
prediva
čez
hribe
in
doline
,
v
malhi
ima
pa
le
kos
prosenega
ali
ajdovega
kruha
.
Prodajati
mora
,
saj
svoje
predivo
ne
more
popresti
vse
sam
.
Ali
ne
krošnjarijo
Solnograjci
,
Tirolci
pa
Bavarci
po
vsem
svetu
?
Tihotapijo
pa
tudi
meščani
.
Znano
je
,
da
ne
tovorijo
z
Gorenjskega
proti
Trstu
zmeraj
skozi
Ljubljano
,
kakor
bi
morali
,
ampak
lepo
tiho
in
skrivaj
mimo
Polhovega
gradca
in
Vrhnike
.
Med
meščani
je
tudi
mnogo
tujcev
;
ko
obogate
,
pa
odneso
pete
in
polne
cule
—
z
Bogom
,
Ljubljana
!
Kmetje
niso
gospodi
nič
dolžni
,
mesta
pa
deželi
tisočake
.
“
„
Gospoda
se
poteza
za
kmeta
,
zato
se
mu
godi
tako
dobro
,
ha
ha
!
“
je
porogljivo
zavrnil
gospod
mestni
pisar
viteza
Ahaca
.
„
Dobiček
ubogega
trpina
vtika
v
svojo
bisago
.
Mimogrede
naj
vam
povem
,
da
Ljubljana
deželi
ne
dolguje
nobenega
vinarja
.
—
Pa
ne
samo
kmet
,
marveč
tudi
plemenitaši
pa
njih
oskrbniki
,
prelatje
,
župniki
,
vikarji
in
beneficiatje
sejmujejo
po
kmetih
okoli
graščin
,
vasi
,
samostanov
in
cerkva
ter
prodajajo
tujcem
blago
,
ki
so
ga
nakupili
od
kmetov
po
poljubni
ceni
.
“
„
Enako
delajo
meščani
,
“
je
poudarjal
vitez
Ahac
.
„
V
Ljubljani
ni
urejene
policije
,
to
se
pravi
,
ni
nobenega
trgovskega
nadzorstva
.
In
pomislite
,
egregie
domine
:
noben
plemenitaš
in
noben
duhovnik
ni
tako
neumen
,
da
bi
podil
tujca
od
sebe
,
ako
plača
mož
dobro
.
“
„
Naša
policija
je
že
dobro
urejena
,
“
je
ugovarjal
mestni
pisar
mirno
in
odločno
.
„
Ali
ne
določi
mestni
svet
cen
vsako
leto
?
Toda
pojdimo
dalje
!
Dolenjski
plemiči
točijo
vino
na
drobno
,
dasi
nimajo
do
tega
nobene
pravice
.
Nekateri
kavalirji
imajo
kar
po
dvoje
,
troje
gostilnic
,
kjer
kvantajo
in
se
pretepajo
pijanci
noč
in
dan
.
“
„
Sami
vendar
ne
moremo
popiti
vse
vino
,
“
se
je
naglo
odrezal
vitez
Ahac
.
„
V
tujino
ga
ne
moremo
prodajati
.
S
Kranjskega
ne
gre
niti
sto
veder
na
leto
,
ker
imajo
Štajerci
in
Hrvatje
,
Notranjci
in
Istrijanci
boljšo
kapljico
.
Na
Gorenjskem
pijo
le
furlansko
vino
,
med
Ljubljano
in
Kranjem
le
štajersko
in
hrvaško
,
vtihotapljeno
po
Savi
.
Kmet
nam
plačuje
le
s
svojim
vinom
.
Mnogi
plemenitaši
nimajo
nobenih
drugih
dohodkov
nego
samo
vino
.
“
„
Plemenitaši
naj
opuste
vinotoč
in
prekupovanje
,
ali
naj
pa
nosijo
enaka
bremena
kakor
mi
meščani
!
“
jo
je
zasolil
piser
vitezu
.
„
Sami
moramo
popravljati
mostove
ne
samo
pred
mestnimi
vrati
in
preko
Ljubljanice
,
ampak
tudi
mostove
cez
Gradašico
pred
Trnovim
in
pri
Koleziji
,
čez
Mali
graben
,
v
Mestnem
logu
,
pri
križu
na
Viču
in
brvi
na
Glinicah
.
Sami
moramo
vzdrževati
Grad
,
mestno
ozidje
,
utrdbe
,
stolpe
,
vodnjake
,
javna
poslopja
,
orožnico
,
kruharnico
in
vse
štiri
ceste
:
Dunajsko
do
Save
,
Dolenjsko
do
Rakovnika
,
Tržaško
do
Viča
,
Tirolsko
do
Šiške
.
Gospoda
pa
se
zna
ogibati
davkov
.
Plemenitaš
se
zapre
v
svoj
grad
in
s
kameni
zapodi
odposlanca
,
ki
pride
po
davke
.
Meščani
nosimo
zlasti
o
vojnem
času
največje
breme
,
varujemo
sebe
in
kmeta
.
“
„
To
ni
vse
tako
,
“
je
ugovarjal
vitez
Ahac
,
že
precej
jezen
.
„
Tudi
plemenitaši
plačujejo
svoje
davke
.
In
ne
meščan
,
ampak
kmet
nosi
najtežje
breme
tako
o
mirnem
kakor
o
vojnem
času
.
Kmet
popravlja
v
potu
svojega
obraza
ceste
po
vsej
deželi
,
celo
tam
,
kjer
bi
jih
morala
popravljati
mesta
.
Kmet
je
najbolj
izpostavljen
sovražniku
,
ko
čepi
mešan
za
varnim
ozidjem
.
“
„
Kakor
plemenitaš
,
ha
ha
!
“
se
je
rogal
pisar
.
„
Mesta
dajo
kmetu
za
popravljanje
cest
orodje
,
smodnik
,
hrano
in
denarja
,
graščaki
pa
nič
.
Sploh
ima
gospoda
prevelike
pravice
.
Kmeta
sme
graščak
prodati
ali
zamenjati
kakor
živino
.
Kmet
se
ne
sme
preseliti
s
svojega
doma
,
ako
se
ne
odkupi
.
Kavalirji
in
deželni
uradniki
pretepajo
mešane
.
Odvetniki
klofutajo
in
tepo
mešane
in
celo
njih
žene
med
pravdo
vpričo
sodišča
.
Naš
premilostivi
knez
nam
je
dovolil
,
da
smemo
na
Gradu
sekati
les
za
mestne
utrdbe
.
Toda
tudi
plemenitaši
hodijo
po
les
,
da
bo
Grad
kmalu
popolnoma
gol
.
“
Zmagoslavno
je
pogledal
mestni
pisar
po
gostih
,
vitez
Ahac
pa
se
je
z
vipavcem
okrepčal
za
oster
odgovor
.
Bog
ve
,
kako
bi
se
bilo
končalo
strastno
prerekanje
razburjenih
duhov
.
Tedaj
pa
je
nenadoma
počil
nad
ulico
strahovit
strel
.
Potresla
so
se
okna
in
vrata
.
Vsi
so
onemeli
mahoma
,
osupli
dvignili
glave
in
se
pogledovali
vprašujoče
.
„
Turki
!
“
Vsi
so
se
ozrli
na
ostrogarja
Pilka
,
ki
je
bil
nekam
plašno
izustil
strašno
besedo
.
Potem
pa
so
nehotoma
pogledali
proti
vratom
,
kakor
bi
moral
tam
skozi
zdaj
zdaj
prihrumeti
sovražnik
.
„
Jezus
,
Marija
!
Ustrelil
je
na
Gradu
!
“
je
prikričala
gostilničarjeva
debela
žena
Polona
jokavo
,
bieda
ko
zid
.
Zgrabila
je
pri
durih
viseči
molek
z
velikimi
jagodami
,
sopihala
težko
,
se
prekrižala
in
tarnala
,
vsa
zbegana
od
silnega
strahu
:
„
Za
božje
in
zadnje
sodbe
voljo
vas
prosim
:
molimo
,
molimo
in
delajmo
pokoro
!
“
Obenem
je
prijokala
Čičigojeva
devetletna
hčerka
Maruša
in
trepetaje
skrila
glavo
v
materina
krila
.
„
Na
Grad
,
na
Grad
!
“
je
zavpil
ostrogarček
Pilko
.
Gostje
so
skočili
pokoncu
.
Naglo
so
plačali
in
odhiteli
iz
gostilnice
.
Zunaj
je
videl
vitez
Ahac
vse
črno
ljudi
,
razoglavih
,
golorokih
,
glasnih
,
razburjenih
.
Težko
se
je
rinil
med
množico
mestni
vratar
,
ki
je
bil
zaklenil
Pisana
vrata
in
nesel
ključe
mestnemu
sodniku
.
Mlado
in
staro
,
vse
se
je
gnetlo
mimo
mestne
shrambe
za
mrvo
po
strmi
poti
proti
meščanskim
utrdbam
.
Lahna
sapa
jim
je
prijetno
hladila
razgreta
lica
.
Kmalu
pa
je
donašala
zagoltni
duh
po
dimu
in
nad
temnim
drevjem
so
zagledali
razsvetljen
kolobar
.
Blizu
utrdb
,
na
grebenu
grajskega
hriba
sta
gorela
dva
velikanska
kupa
osmoljenih
drv
.
S
stoterimi
jeziki
je
lizal
ogenj
obe
grmadi
in
prasketaje
metal
iskre
v
osvetljeni
beli
dim.
Na
licih
in
na
rokah
je
čutil
vitez
Ahac
njegovo
gorkoto
.
Od
spodaj
je
zaslišal
bobnanje
vojakov
po
solnnem
zahodu
.
„
Poglejte
proti
jugu
,
proti
Krimu
,
ljudje
božji
!
“
je
kliknil
ostrogarček
Pilko
,
ki
se
je
čutil
jako
hrabrega
,
odkar
je
vedel
,
da
so
mestna
vrata
zaprta
.
„
Poglejte
no
,
kako
gore
grmade
ob
taboru
na
gori
Svetega
Ahacija
,
na
Mokrici
,
na
Krimu
—
ne
na
vrhu
,
bolj
na
sredi
—
in
na
Ljubljanskem
vrhu
in
tam
više
na
Grmadi
,
pri
Sveti
Katarini
in
na
Jetrbenku
...
“
„
Pa
v
nižavi
se
tudi
sveti
,
“
je
pripomnil
vitez
Ahac
.
„
Tam
so
zapalili
pa
Turki
!
“
je
kričal
meščan
Pilko
.
„
Poglejte
,
poglejte
no
,
koliko
vasi
gori
na
barju
:
Matenja
in
na
levi
Loka
,
za
Matenjo
pa
Brest
!
Slabo
se
vidi
zaradi
dima
.
Kako
se
kadi
!
“
„
Jaz
pa
dobro
vidim
,
“
je
dejal
mlad
Ižanec
,
dolgokrak
možak
z
visokimi
ramami
,
„
Tam
gore
vasi
Tomišlje
,
na
desni
ob
holmu
Kamnik
,
na
levi
pa
Studenec
,
zadaj
Vrblje
in
Kremenica
in
čisto
zadaj
Ig
in
Strahomer
.
Dimi
se
zelo
visoko
.
“
Na
glas
so
zajokale
trepetajoče
Barjanke
,
ki
so
bile
pribežale
iz
onih
vasi
na
Grad
.
Jelo
se
je
mračiti
.
„
Bog
se
usmili
,
“
je
tožil
star
kmet
,
„
komaj
smo
si
spet
postavili
svoje
revne
bajte
,
glej
,
pa
nam
jih
zažgo
ti
vragi
.
“
Glas
se
mu
je
tresel
od
žalosti
in
strahu
.
„
Kaj
pa
na
gorenjski
strani
?
“
je
opomnil
ostrogar
in
hitel
gledat
proti
severu
.
„
Aha
!
Na
Šmarni
gori
že
sveti
velikanska
sveča
na
zapadnem
vrhu
,
vštric
tabora
in
cerkvice
na
izhodnem
hribu
.
Na
Šmarjetni
gori
tudi
že
kurijo
!
Kmalu
bodo
gorele
grmade
nad
Begunjami
,
nad
Bledom
,
Jesenicami
,
nad
Belo
pečjo
in
oznanjale
tudi
bratom
Korošcem
,
da
se
bliža
Turek
.
“
„
Rudnik
gori
!
“
je
zaklical
pri
utrdbah
močan
glas
.
Množica
je
zavrvela
tjakaj
.
„
Pomagajta
,
mati
nebeška
in
ti
,
usmiljeni
Jezus
!
“
so
molile
žene
,
vse
prestrašene
,
s
povzdignjenimi
rokami
;
povsodi
so
se
jokali
in
ihteli
drhtajoči
otroci
.
„
Tako
blizu
so
že
!
“
se
je
čudil
vitez
Ahac
in
pozorno
gledal
proti
Rudniku
,
kjer
so
švigali
rdeči
plameni
pod
debelimi
oblaki
gostega
dima
.
„
Čez
dobro
četrt
ure
so
pa
lahko
pred
Ljubljano
.
Hannibal
ante
portas
!
“
Zamišljen
se
je
vrnil
z
Gradu
v
mesto
in
si
dejal
:
„
Mestna
vrata
in
gostilnice
so
zatvorjene
.
Prenočeval
bom
pri
straži
ob
Pisanih
vratih
in
čakal
Turka
.
Jutri
se
pa
že
poizkusim
izmuzati
in
se
pri
Žabjaku
prepeljati
na
levi
breg
.
Obiskati
moram
učenega
zdravnika
Jisroela
,
da
dobim
njegovo
čudotvorno
mazilo
,
zakaj
človek
ne
ve
nikdar
...
“
Zapeli
so
ljubljanski
zvonovi
,
zapele
so
orgle
po
razsvetljenih
molilnicah
in
zapeli
so
v
polnih
cerkvah
in
zunaj
okoli
njih
meščani
in
nemešani
in
na
kolenih
prosili
božje
pomoči
.
Vitez
Ahac
je
še
nekoliko
časa
kolovratil
po
najstarejšem
delu
Ljubljane
.
Pri
mestnih
vratih
,
ob
ozidju
,
po
ulicah
,
povsodi
so
stale
dvojne
straže
in
povsodi
je
slišal
Slovencem
takrat
najstrašnejšo
besedo
:
„
Turki
!
“
Se
Alenčica
hitro
usuknila
,
na
konjiča
urno
je
smuknila
.
Je
Lenčica
daleč
dirjala
,
daleč
,
oj
daleč
v
ravno
poljé
.
Višji
soldat
v
lini
stoji
pa
tako
pravi
pa
govori
:
Sem
spodrči
Rožmanov
soldat
,
žensko
telo
je
presrčnó
,
moško
telo
je
prelepó
;
mi
ga
pa
moramo
skušati
.
Národná
.
Ljubljansko
barje
je
pokrivala
gosta
megla
.
Nad
izhodnimi
gozdnimi
vrhovi
se
je
pokazal
zadnji
krajec
.
Po
planotah
Dolgega
hriba
in
po
dolinah
ob
izhodni
strani
Dolenjske
ceste
pri
Rudniku
in
Lavrici
so
taborili
konjaniki
bosanskega
beglerbega
Isa
paše
.
Dasi
je
bilo
že
opolnoči
,
vendar
so
še
vedno
prihajali
jezdeci
z
ujetniki
in
uplenjenim
blagom
z
dolenje
strani
,
od
gorenje
pa
so
se
vracali
ogleduhi
,
ki
so
bili
oprezovali
okoli
Ljubljane
.
Malone
tik
nad
cesto
,
na
golem
zapadnem
obronku
Debelega
hriba
južno
pod
Rudnikom
,
je
stal
purpurni
šator
Osman
paše
.
Na
srednjem
kolu
je
brlela
oljenica
;
lahno
se
je
gugala
in
obsevala
s
svojim
medlim
svitom
luskinaste
oklope
,
ščite
,
handžarje
in
drugo
orožje
.
V
ozadju
je
počival
Osman
paša
na
preprogah
,
mehkih
ko
mahovina
.
Na
desni
blizu
vhoda
je
ležal
osemnajstletni
Omar
,
odet
s
svojim
dolgim
kaftanom
;
na
levi
se
je
bil
zleknil
sluga
Ilmihal
na
kupu
pregrnjenega
listja
in
smrečja
.
Naokoli
so
spali
konjaniki
deloma
v
šatorih
,
deloma
pod
milim
nebom
,
spali
mirno
,
kakor
sita
zverjad
.
Nekateri
pa
so
stali
pri
konjih
,
ki
so
zobali
pšenico
.
Omar
je
bedel
.
Polnočna
sapa
je
strahotno
šumela
po
bližnjih
hostah
.
Skozi
razporo
v
platnu
je
posijala
luna
plaho
in
vendar
vabljivo
.
Tiho
je
šel
iz
šatora
in
sedel
na
bukovo
korenino
,
oblazinjeno
z
nežnim
zelenim
mahom
.
Na
temnomodrem
nebu
so
migljale
in
lesketale
zvezde
ko
razmetani
,
pozabljeni
dragulji
.
Iz
meglenega
morja
nad
močvirjem
sta
se
oglašala
sova
in
skovir
.
Gozdna
sapa
je
odganjala
zoprni
duh
z
močvirja
in
s
pogorišča
v
Rudniku
,
kjer
je
še
vedno
tlelo
in
se
kadilo
;
majala
je
konjski
rep
in
zeleno
zastavo
s
polumesecem
pred
šatorom
,
razmikala
drevesne
vrhove
in
gnala
dva
podolgasta
oblaka
v
neizmerno
vesoljnost
.
Više
in
više
je
plula
svetla
luna
,
obsevala
belo
cesto
in
sula
srebrno
cvetje
na
listje
in
igličevje
in
mahovite
skale
.
Njena
luč
je
odevala
Omarja
kakor
z
lahnim
svilnatim
pajčolanom
.
Odkar
je
zapustil
mladi
janičar
Vranduk
,
je
vidno
shujšal
.
Kaj
vse
so
videle
njegove
oči
v
malo
dneh
,
koliko
grozovitosti
,
koliko
neusmiljenosti
!
Ko
so
pridirjali
preko
Banjaluke
,
Prjedora
,
Kostajnice
,
Siska
in
Samobora
proti
kranjski
meji
in
mu
je
dejal
Osman
paša
:
„
Glej
,
tu
je
Hrvaškc
,
tam
Štajersko
in
tam
Kranjsko
,
“
tedaj
je
zatrepetal
od
radosti
.
Do
dna
duše
ganjen
je
gledal
in
gledal
domovino
s
pobožnimi
,
svečanimi
čustvi
,
kakor
gleda
vernik
tajinstveno
svetišče
.
Pokazali
so
mu
Savo
in
Krko
;
Kolpa
je
še
daleč
na
jugu
,
so
mu
rekli
.
Ko
so
se
našli
včeraj
z
večjim
oddelkom
Isa
paše
,
so
udarili
zopet
le
proti
severu
.
Kakor
sence
iz
večnosti
so
se
mu
porajali
in
gubili
spomini
iz
življenja
pri
ciganih
in
Turkih
.
Zganil
se
je
,
kadar
se
je
domislil
,
koliko
je
prebil
strahu
,
da
ga
ne
spoznajo
osmanlije
.
Venomer
se
mu
je
zdelo
,
da
ga
opazujejo
skrivoma
.
Najbolj
se
je
bal
starega
Isa
paše
in
vohuna
Erazma
.
Zato
je
Omar
pazil
z
največjo
pozornostjo
,
da
ne
bi
zbudil
suma
o
svojem
spolu
.
Kadar
so
Turki
ob
prepadih
vlekli
v
obleko
ovite
konje
na
vrveh
kvišku
ali
jih
spuščali
zopet
doli
,
vedno
je
bil
Omar
med
najurnejšimi
.
Nihče
ni
prožil
gorečih
puščic
s
tako
vnemo
v
strehe
nevernikov
kakor
Omar
.
Osman
paša
je
bil
jako
zadovoljen
z
njim
.
Kadar
ga
je
videl
zamišljenega
,
otožnega
,
ga
je
tolažil
,
naj
se
pomiri
in
ne
žaluje
za
Fatimo
.
Kadar
je
bil
Omar
priča
strašnega
divjanja
in
mesarjenja
,
kadar
so
se
trepetajočemu
bliskale
oči
od
jeze
in
gneva
,
je
smatral
Osman
paša
vse
to
za
izraz
fanatičnega
sovraštva
do
krščanskih
malikovalcev
.
Ondi
,
po
močvirju
,
so
v
redkejši
megli
poigravale
vešče
višnjevkaste
,
rumene
,
rdeče
,
zelenkaste
.
Omarju
se
je
zdelo
,
da
vidi
tam
svetiljke
ubežnih
kristjanov
,
skrivajočih
se
v
nevarnem
,
tujcu
nedostopnem
barju
.
V
duhu
je
videl
pregnane
trpine
,
ki
so
izgubili
drage
sorodnike
in
imovino
,
vse
...
Drog
šatorov
je
v
vetru
ječal
kakor
pod
silno
pezo
.
Megla
se
je
zgoščala
.
„
Uiti
!
“
je
vzdihnil
Omar
.
„
Zdaj
je
zadnji
krajec
,
zdaj
bo
izhajala
luna
vedno
kasneje
popolnoči
.
“
Preudarjal
je
o
begu
,
kakor
že
tolikokrat
.
Živa
vroča
domišljija
mu
je
jasno
slikala
vse
podrobnosti
in
možnosti
,
ali
hladni
razum
mu
je
mahoma
porušil
vse
naklepe
in
nakane
.
„
Kam
naj
pobegnem
?
Saj
ne
vem
niti
tega
,
kako
mi
je
bilo
prej
ime
.
Kje
je
Kolpa
,
kjer
pojo
materino
pesem
?
Kje
je
Kolpa
,
ki
mi
je
o
njej
pravila
ujeta
deklica
?
Akotudi
bi
srečno
ušel
Turkom
,
ali
me
ne
bi
pobili
kristjani
?
“
Nočna
sapa
je
plaho
begala
in
šumela
po
bukovju
in
hrastovju
,
kakor
bi
zastonj
iskala
izhoda
.
Omar
je
sklonil
glavo
.
Nikomur
ni
mogel
zaupati
,
nikomur
potožiti
;
od
nikogar
ni
mogel
pričakovati
tolažbe
,
nikar
še
pomoči
,
rešitve
.
Srce
mu
je
težila
in
tesnila
strašna
slutnja
,
da
je
izgubljen
.
„
Ali
živ
se
ne
vrnem
v
Bosno
!
“
je
šepetal
in
stiskal
bodalo
.
Zvezde
so
jele
bledeti
,
ugašati
.
Omarju
se
je
zdelo
,
da
je
okoli
njegove
duše
noč
temnejša
nego
v
najgloblji
šumi
.
Čimdalje
bolj
se
je
gostila
belosiva
megla
nad
barjem
.
Na
daljnem
vrhu
je
pel
divji
petelin
.
Prihajalo
je
hladno
.
V
megleni
daljavi
,
v
Ljubljani
so
pozvanjali
samostanski
zvonovi
in
klicali
menihe
k
prvi
jutranji
molitvi
.
Omar
se
je
tiho
vrnil
v
šator
in
legel
na
preprogo
,
ki
so
jo
stkale
Fatima
in
njene
sužnje
.
Molil
je
molitve
,
ki
jih
ga
je
naučila
nesrečna
žena
Osmanova
.
Stisnil
je
obraz
v
preprogo
in
tiho
ihtel
.
Čutil
se
je
tako
nesrečnega
,
samotnega
,
zapuščenega
kakor
še
nikoli
.
Plamenček
oljnate
svetiljke
je
trepetal
in
se
zvijal
kakor
umirajoče
bitje
v
smrtnem
strahu
...
Z
rosnimi
lici
je
Omar
zaspal
ob
vedno
tišjem
šumenju
gozdov
.
Zazorila
je
zora
in
kmalu
se
je
jelo
gibati
in
vrveti
po
turškem
taboru
.
Na
brežinah
in
po
dolinah
,
povsodi
med
bujnim
zelenjem
so
v
jutranjih
žarkih
živo
rdele
male
in
velike
lise
in
pike
,
visoki
,
različno
vezani
turbani
in
široke
hlače
.
Bogaboječi
morilci
so
se
pripravljali
k
molitvi
.
Kdor
ni
mogel
do
vode
,
se
je
ravnal
po
koranu
,
ki
veli
v
četrti
suri
:
„
Kadar
ste
bolni
ali
kadar
potujete
in
ne
najdete
vode
,
vzemite
drobnega
peska
in
si
otrite
obličje
pa
roke
z
njim
,
zakaj
dobrotljiv
je
Allah
in
spravljiv
.
“
Obrnjeni
proti
Meki
,
so
klečali
na
molitvenih
preprogah
in
klanjali
sabah
in
se
priporočali
Allahu
za
srečo
in
zmago
v
sveti
vojni
zoper
preklete
krivovernike
.
Mlado
solnce
je
pričelo
svoj
vsakdanji
težki
boj
z
barsko
meglo
.
Zanetili
so
ognje
,
pristavili
velike
bakrene
kotle
in
železne
ražnje
,
kuhali
kašo
in
pekli
janjce
.
Drugi
so
napajali
svoje
konje
in
uplenjeno
živino
v
Malinici
,
ki
je
tekla
od
Orljega
po
Stajski
dolini
preko
ceste
na
barje
.
Bilo
je
jako
hladno
;
videla
se
je
sapa
ljudi
in
živali
.
Po
zajtrku
je
zatrobil
rog
.
Vodje
večjih
oddelkov
so
se
zbrali
v
velikem
rdečem
šatoru
Isa
paše
k
vojnemu
posvetovanju
.
Vhod
je
zastiralo
zeleno
zagrinjalo
,
obrobljeno
z
zlatimi
resicami
.
Prostor
je
bil
poln
orožja
,
oprav
in
košar
.
Na
gorenjem
koncu
dragocene
krasno
pisane
preproge
je
sedel
risjeoki
beglerbeg
Isa
paša
,
strah
kristjanov
,
na
sešitih
kožuhih
divjih
mačkov
;
ta
sedež
naj
bi
ga
varoval
udobola
.
Glavo
mu
je
ovijal
velikanski
zelen
turban
,
obšit
s
svilenimi
in
zlatimi
nitkami
.
Poteze
mračnega
suhega
obraza
so
mu
bile
grde
in
trde
,
kakor
izklesane
iz
rjavega
kamena
.
Rdeče
pobarvana
brada
mu
je
segala
