premislil:
vtaknil
je
bodalo
nazaj
pod
suknjo
,
se
je
divje
zasmejal
in
dejal
:
„
Jaroslav
,
izpusti
ga
!
Pusti
ga
,
Slavica
!
“
In
ko
stari
zapovednik
ni
hotel
takoj
izvršiti
povelja
,
je
odločnejše
ukazal
:
„
Izpusti
ga
takoj
!
Čuješ
?
Velim
ti
!
“
Tedaj
je
Jaroslav
ubogal
...
Ko
se
je
nadknez
videl
oproščenega
,
je
hitel
pobirat
meč
.
Že
ga
je
pobral
,
že
ga
je
dvignil
—
pa
se
tudi
on
naenkrat
premislil
:
zarinil
ga
je
v
stran
in
se
brez
najmanjše
besedice
sesedel
na
bližnji
stol
—
od
sramote
in
jeze
ves
potrt
„
Z
Bogom
,
tetka
!
Z
Bogom
,
Slavica
!
Jaroslav
,
idiva
nazaj
v
prognanstvo
!
“
je
dejal
Budivoj
otožno
,
a
odločno
,
in
je
odšel
z
zapovednikom
iz
dvorane
.
Na
cesti
se
je
kmalu
potem
začul
topot
konjskih
kopit
.
V
dvorani-obednici
pa
je
pri
mizi
brez
glasu
,
kakor
onemel
,
sedel
Krut
.
Slavica
je
krčevito
plakala
poleg
njega
.
Z
glavo
trudno
in
pobešeno
—
kakor
cvetica
,
ki
jo
je
ponoči
bila
in
globoko
k
tlom
uklonila
nemila
ploha
—
potrt
—
kakor
hrast
,
ki
ga
je
celo
noč
mikastila
nezvana
razdivjanka
nevihta
,
je
slonel
drugi
dan
dopoldne
nadknez
Krut
pri
oknu
Pluzonove
hiše
.
Nad
Velegostom
je
ponosno-veselo
plavalo
jesensko
,
a
še
vedno
močno
solnce
.
Mladi
nadknez
je
pa
gledal
skozi
okno
čemerno
,
klavrno
,
kakor
bi
ga
bile
v
pustinji
kje
zatele
in
objele
puste
in
dolgočasne
pozno-jesenske
megle
.
Poraz
—
telesni
in
duševni
—
,
ki
ga
je
doživel
prejšnji
večer
,
ga
je
pekel
in
bolel
v
dno
srca
.
Šel
je
bil
kmalu
potem
v
določeno
mu
sobo
k
počitku
,
ne
da
bi
bil
izpregovoril
besedico
.
A
ni
mogel
pa
ni
mogel
zatisniti
očesa
.
Celo
noč
je
prečul
.
Zakaj
je
morala
priti
nad
njega
taka
nezgoda
?
Zakaj
ga
je
morala
doleteti
taka
sramota
?
Kako
hitro
se
je
pooblačilo
in
potemnilo
nebo
njegove
sreče
in
slave
!
Vzdignil
se
bodeš
s
čapljami
,
z
vrani
bodeš
padel
na
zemljo
—
ta
rujanski
pregovor
se
je
nad
njim
kaj
hitro
uresničil
.
A
pokaj
bi
tožil
:
saj
je
tega
poniževalnega
padca
sam
kriv
!
Zakaj
je
pa
pribesnel
v
Velegost
?
Čeprav
je
v
Tešinu
slišal
,
da
je
šel
Ootšalkov
sin
Budivoj
v
Velegost
,
kaj
mu
je
bilo
treba
zato
zdivjati
in
leteti
in
noreti
za
njim
?
Saj
se
mu
Budivoja
vendar
ni
treba
nič
bati
—
to
bi
bil
lahko
takoj
preudaril
in
se
še
ne
zmenil
za
njega
,
oziroma
za
njegov
izlet
v
Velegost
!
Kaj
bode
opravil
proti
njemu
človek
,
ki
se
mora
potikati
po
tuji
deželi
kot
begunec
,
izgnanec
,
in
si
samo
v
beraškosiromašno
obleko
preoblečen
upa
stopiti
na
bodriška
tla
,
da
tu
priberači
kaj
za
svoj
gladni
želodec
!
Tako
naj
bi
bil
on
,
‚
krotki
Krut
‘
,
kakor
so
ga
imenovali
že
rujanski
rojaki
,
pojmoval
in
tolmačil
to
stvar
pa
mu
ne
bi
bilo
treba
doživeti
takega
osramočenja
!
Toda
kar
je
,
je
.
Stvari
sedaj
ne
more
predrugačiti
.
In
da
je
tako
ravnal
,
tudi
ni
nič
posebno
čudnega
;
vsaj
izgovarjati
se
da
njegovo
vedenje
—
—
Hm
,
rad
ima
Slavico
,
in
to
je
ves
izgovor
.
To
in
edino
to
ga
je
zavedlo
k
toli
neprevidnemu
in
nemodremu
koraku
.
Sicer
še
sam
ne
ve
,
kdaj
in
kako
je
to
prišlo
,
ali
prišlo
je
:
zaljubil
se
je
v
Slavico
,
zaljubil
strastno
,
vroče
,
koprneče
.
Da
je
ves
in
do
cela
zaverovan
vanjo
,
to
je
spoznal
zlasti
sedaj
,
ko
je
izvedel
v
Tešinu
,
da
je
šel
Budivoj
v
Velegost
—
k
Pluzonovim
seveda
,
kam
pak
drugam
:
obiskat
je
šel
svojo
teto
in
—
sestrično
Slavico
.
In
s
to
sestrično
je
bil
Budivoj
—
tako
so
mu
pravili
ljudje
—
včasih
prav
velik
prijatelj
.
Pravili
so
mu
,
da
je
bila
že
pred
dvema
letoma
javna
tajnost
,
da
se
bodeta
Budivoj
in
Slavica
enkrat
vzela
.
Stvar
se
je
sicer
po
Gotšalkovem
umoru
tako
zasukala
in
zamotala
,
da
nihče
več
ne
misli
na
kakšno
zvezo
Slavice
z
Budivojem
.
Njega
je
pa
ona
vest
le
spekla
:
hm
,
ta
zveza
je
vendarle
lahko
izpeljiva
.
In
brez
dolgega
razmišljanja
je
pretrgal
svoje
natančno
začrtano
in
že
začeto
potovanje
po
deželi
pa
se
vrnil
v
Velegost
,
da
bi
se
prepričal
na
svoje
oči
,
kakšno
je
razmerje
med
Slavico
in
Budivojem
.
In
prepričal
se
je
,
da
je
to
razmerje
sicer
še
prijateljsko
,
a
prepričal
se
je
obenem
,
da
ima
Slavica
njega
,
Kruta
,
vendar
rajši
,
dosti
rajši
kakor
Budivoja
.
Ta
zavest
,
da
je
ljubljen
,
ga
sicer
napolnjuje
z
radostjo
,
in
vriskal
bi
od
veselja
naglas
,
da
bi
se
slišalo
v
daljno
vas
,
ko
ne
bi
bil
v
istem
času
,
ko
je
spoznal
Slavičino
ljubezen
,
od
Budivoja
in
Jaroslava
tako
poražen
,
tako
globoko
osramočen
.
Kaj
bodo
rekli
Bodriči
,
ko
izvedo
o
tem
dogodku
!
Kakega
junaka
so
si
izbrali
za
nadkneza
,
junaka
,
katerega
bi
bila
v
njegovi
lastni
zemlji
en
slaboten
starec
in
en
komaj
goden
mladič
zlahka
pobila
,
da
se
ga
nista
velikodušno
usmilila
in
mu
darovala
življenje
!
Ha
,
te
sramote
ne
bode
mogel
preboleti
!
Le
zakaj
ga
nista
ubila
,
ko
sta
ga
že
docela
imela
v
svoji
oblasti
!
Odvzela
bi
mu
bila
bridko
zavest
,
da
je
bil
sramotno
poražen
in
poniževalno
pomiloščen
,
zavest
,
ki
ga
bode
mučila
in
morila
do
smrti
!
„
Ti
nesrečni
,
nespametni
Budivoj
:
zakaj
me
nisi
zabodel
s
smrtonosnim
zabodljajem
?
Mene
bi
se
bil
lepo
za
vedno
odkrižal
pa
bi
bila
tvoja
bodriška
knezovina
in
tvoja
—
lepa
Slavica
!
“
Tako
je
končno
bolestno
zaječal
Krut
,
krčevito
zamahnil
z
rokami
po
zraku
in
od
jeze
in
sramote
zaškrtal
z
zobmi
...
„
Solnce
sije
,
dež
miglja
“
,
se
je
zaslišal
od
vrat
sem
znani
glas
hišne
gospodarice
Zorane
,
ki
je
bila
neopažena
stopila
v
Krutovo
sobo
in
strmeč
že
precej
časa
opazovala
nadkneza
in
njega
čudno
vedenje
.
Krut
se
je
ozrl
,
malce
zardel
pa
tiho
dejal
:
„
Ah
,
ti
si
,
gospodarica
!
Klanjam
se
.
Dobro
jutro
daj
ti
jari
Jutribog
,
solnčni
svit
naj
razlije
na
te
vsedobri
Svetovit
!
“
„
Solnce
sije
,
dež
miglja
“
,
je
ponovila
Zorana
in
se
nekam
poredno
zasmejala
„
Kaj
hočeš
reči
s
temi
besedami
?
“
„
No
,
to
bi
pač
lahko
uganil
!
Nad
menoj
in
nad
mestom
Velegostom
je
že
davno
razlit
Svetovitov
solnčni
svit
,
ki
ga
ti
meni
želiš
.
Ti
pa
tega
dobrotvornega
svita
ne
vidiš
;
ti
vidiš
namesto
njega
meglo
in
dež
.
“
„
Gospodarica
“
,
je
povzel
besedo
Krut
in
še
bolj
zardel
,
„
kaj
naj
pa
po
snočnem
dogodku
vidim
drugega
pred
seboj
kakor
dež
in
meglo
,
megleno-deževno
bodočnost
?
Ah
,
povem
ti
,
da
me
je
tako
sram
,
da
bi
se
najrajši
vdrl
v
zemljo
črno
.
Toda
vdrl
se
ne
bodem
,
pač
pa
bodem
storil
nekaj
drugega
.
Veš
,
kaj
?
Odpovedal
se
bodem
bodriškemu
prestolu
in
knezovanju
pa
odjadral
nazaj
na
Rujano
.
Budivoj
,
Gotšalkov
sin
,
naj
pa
vzame
tvojo
Slavico
in
naj
zaknezuje
z
njo
Bodričem
.
“
Zorana
ga
je
smehljaje
gledala
in
poslušala
,
kot
vešča
poznavalka
odkritih
moških
src
,
pa
dejala
:
„
Nadknez
,
samo
nekaj
bi
te
prosila
:
Ne
naredi
kakšne
nespametnosti
,
bodi
boder
in
moder
mož
!
“
„
Moder
mož
!
Da
,
dobro
bi
bilo
,
ko
bi
bil
!
A
nisem
.
Zato
je
pa
najboljše
,
da
jo
odkurim
,
odkoder
sem
prišel
,
da
bodo
potem
Bodriči
imeli
modrejšega
moža
za
nadkneza
,
kakor
sem
jaz
.
Kaj
mi
je
bilo
treba
iz
Tešina
sem
prinoreti
in
doživeti
tako
osramočenje
!
Res
,
gospodarica
,
čimbolj
preudarjam
to
stvar
in
sploh
svoj
položaj
,
bolj
uvidevam
,
da
je
najbolje
za
mene
in
za
mnogo
drugih
,
da
kar
najhitreje
poberem
šila
in
kopita
.
“
„
Še
enkrat
ti
pravim
,
nadknez
:
Bodi
mož
!
Kaj
pa
je
to
takega
,
kar
se
ti
je
primerilo
snoči
?
Tudi
še
tako
pametno
pišče
si
opeče
kljun
v
koprivah
.
In
največjega
junaka
v
zasedi
lahko
premaga
najslabša
spaka
.
In
starec
Jaroslav
te
je
vendar
zgrabil
odzadaj
,
kakor
iz
zasede
.
To
ni
nikaka
sramota
zate
.
Ko
bi
bil
ti
imel
Budivoja
in
starca
Jaroslava
pred
seboj
,
se
pač
ne
bi
bil
ustrašil
obeh
.
In
pomisli
,
da
si
tudi
ti
velikodušno
ravnal
z
njima
:
Saj
bi
ju
bil
lahko
po
svojih
ljudeh
dal
potolči
,
pa
si
jima
pustil
,
da
sta
svobodno
odšla
.
Torej
te
ne
moreta
grditi
in
črniti
.
Zato
pa
kaj
bi
si
iz
tega
storil
!
In
veš
,
kaj
pravi
tudi
vam
Rujancem
dobro
znani
pregovor
:
Zaradi
ene
muhe
se
ne
izlije
cela
posodica
dobre
juhe
.
In
bodriška
knezovina
je
po
mojih
mislih
vendar
posodica
dobre
,
slastne
in
mastne
jedi
.
“
„
Vse
prav
.
Pametne
in
dobrohotne
so
tvoje
besede
,
gospodarica
.
Ali
mene
je
le
sram
,
sram
pred
ljudmi
,
sram
pred
teboj
in
zlasti
sram
pred
Slavico
.
“
„
Zakaj
zlasti
pred
njo
?
“
„
Zakaj
?
Ker
se
mi
bode
vedno
lahko
rogala
,
da
me
je
ona
rešila
pogina
,
ko
se
ga
sam
nisem
mogel
.
“
„
Rogala
?
Ne
govori
tako
—
kaj
bi
rekla
—
nespametno
!
Ali
se
je
zato
postavila
na
tvojo
stran
,
da
bi
se
ti
potem
rogala
?
Ali
ni
pokazala
s
tem
svojim
nastopom
največjo
ljubezen
do
tebe
?
Lastnega
sorodnika
,
bratranca
,
ki
ga
je
imela
prej
srčno
rada
,
je
rajši
v
srce
smrtonosno
ranila
,
ga
odbila
in
odpehnila
od
sebe
za
večne
veke
—
da
je
tebe
branila
!
Ali
ni
to
ljubezen
?
“
„
Je
,
in
hvaležen
bodem
Slavici
vse
dni
svojega
življenja
za
snočnji
dokaz
—
prijateljstva
“
,
je
vroče
,
iskreno
pritrdil
Krut
,
zardel
še
huje
,
pa
kakor
bi
ga
bilo
sram
,
da
ne
bi
Zorana
opazila
njegove
rdečice
,
začel
nemirno
hoditi
po
sobi
gori
in
doli
.
Z
nekakim
materinsko-srčnim
zadovoljstvom
ga
je
Zorana
gledala
pa
nadaljevala
:
„
Torej
,
ti
še
enkrat
pravim
:
Bodi
mož
in
—
bodi
vesel
,
da
se
je
vse
tako
dobro
izšlo
!
Bodi
Radovan
,
ne
pa
Tugumir
!
Pozabi
,
kar
se
zgodilo
snoči
.
Narod
itak
ne
bode
izvedel
,
kaj
se
je
vršilo
v
naši
hiši
.
Naj
Budivoj
in
Jaroslav
še
tako
vneto
pripovedujeta
ljudem
o
svoji
velikodušni
zmagi
in
o
tvojem
—
kakor
sam
praviš
—
‚
osramočenju
‘
,
kdo
njima
bode
pa
verjel
,
ko
sta
vendar
kakor
preganjana
in
zapodena
begunca
zapustila
Velegost
.
In
potem
,
če
medve
s
Slavico
rečeva
,
da
ni
nič
res
,
kar
pripovedujeta
!
Saj
priči
tega
spopadka
sva
bili
samo
medve
...
Le
pogum
,
svetli
nadknez
!
Ne
glej
nazaj
,
glej
naprej
,
kako
bodeš
izpolnil
od
bogov
ti
poverjeno
,
veličastno
nalogo
:
visoko
dvigniti
slovensko
zastavo
,
tako
visoko
,
da
bode
nje
senca
padala
daleč
naokrog
po
sosednjih
zemljah
.
“
Krut
je
obstal
pred
Zorano
,
jo
pogledal
sinovsko-milo
pa
izpregovoril
:
„
Gospodarica
!
Vidim
,
da
me
imaš
rada
,
materinsko
rada
.
Hvala
ti
za
to
naklonjenost
.
In
ker
si
mi
dobra
in
odkritosrčna
,
ti
hočem
biti
tudi
jaz
odkrit
.
Gospodarica
,
poslušal
bodem
tvoj
nasvet
.
In
povem
ti
še
več
,
vse
,
kar
se
godi
v
moji
duši
,
naravnost
,
odkrito
.
Čemu
bi
tajil
in
prikrival
:
Rad
,
nad
vse
rad
imam
tvojo
Slavico
.
Če
bodem
kdaj
iskal
soproge
,
bodem
najprvo
vprašal
njo
—
to
sem
odločno
sklenil
zadnjič
,
ko
sem
bil
pri
vas
in
sem
imel
priliko
jo
opazovati
natančneje
.
Soprogo
pa
si
bodem
mora
!
poiskati
prej
ali
slej
.
Bodriči
morajo
imeti
dobro
mater-kneginjo
.
Imeti
sem
hotel
knežnjo
Viljenico
.
Toda
bogovi
mi
je
niso
privoščili
.
Kje
naj
bi
iskal
sedaj
neveste
drugod
kakor
pri
vas
?
Gospodarica
,
ker
si
mi
v
drugih
stvareh
dobra
in
mi
svetuješ
in
želiš
vse
najbolje
,
bodi
mi
,
prosim
,
dobra
in
odkrita
še
v
tej
stvari
:
Ko
poteče
čas
žalovanja
po
Viljenici
,
se
bodem
osmelil
stopiti
pred
te
in
zaprositi
roko
tvoje
hčerke
Slavice
.
Ali
mi
jo
bodeš
drage
volje
obljubila
in
izročila
?
Povej
mi
,
prosim
,
kako
misliš
.
Odgovori
po
pravici
in
resnici
.
“
Zorana
je
pogledala
mladega
nadkneza
ljubeznivo-milo
in
veselo
,
tako
kakor
pogleda
v
beli
dan
roža
,
če
ji
v
pozno-jesenskem
jutru
solnčni
žarki
še
enkrat
odprč
že
venečo
čašo
.
Svetla
solza
,
oznanovalka
in
pričevalka
srčne
radosti
,
ji
je
blestela
v
očesu
,
ko
je
z
ginjenim
glasom
odgovorila
Krutu
:
„
Najlepši
,
najsrečnejši
dan
mojega
življenja
bode
dan
,
ko
vidim
hčerko
edinko
ob
tvoji
strani
kot
ženo
tvojo
.
“
Krut
ji
je
viteško-vljudno
poljubil
roko
in
takisto
ginjeno
veselo
dejal
:
„
Hvala
ti
,
gospodarica
!
Dal
ti
Svetovit
še
dolgo
vrsto
let
,
da
bi
dolgo
mogla
okušati
hvaležnost
in
ljubezen
svojega
zeta
,
svojega
sina
—
nadkneza
Kruta
!
Seveda
“
,
je
sedaj
že
smeje
pristavil
Krut
,
„
tvoj
hvaležni
zet
in
ljubeči
sin
pa
bodem
le
tedaj
—
to
morava
vpoštevati
—
če
bode
to
dovolila
tudi
Slavica
.
Ona
ima
tu
odločilno
besedo
.
Lahko
me
odbije
,
lahko
mi
da
lečnati
venec
,
če
ji
jaz
ponudim
mirtni
venec
poročni
.
“
„
Spričo
snočnega
njenega
nastopa
bi
človek
res
mislil
,
da
ti
bode
dala
lečnati
venec
“
,
je
šaljivo
pridejala
Zorana
.
„
Sicer
jo
pa
lahko
takoj
vprašaš
,
kako
bi
te
vzprejela
,
če
ji
prideš
enkrat
ponudit
mirtni
venec
.
Na
vrtu
je
,
v
lopi
.
Kar
tja
stopi
!
“
„
Dobro
,
grem
—
—
—
“
Slavica
je
res
sedela
v
vrtni
utici
.
A
glavo
je
imela
naslonjeno
na
mizico
in
je
plakala
.
Zakaj
?
Pač
tudi
pod
vtiskom
dogodka
,
ki
mu
je
bila
priča
prejšnji
večer
.
Tudi
ona
ni
bila
celo
dolgo
noč
zatisnila
očesa
.
Misli
so
ji
romale
v
preteklost
in
hkrati
begale
v
neznano
bodočnost
.
V
katero
dobo
njenega
preteklega
življenja
jo
je
nosil
kriloviti
duh
?
V
dobo
,
v
čas
,
ko
je
vzljubila
Budivoja
,
Gotšalkovega
sina
,
ne
kot
svojega
bratranca
—
saj
kot
takega
ga
je
ljubila
že
odkar
ga
je
poznala
—
,
ampak
ko
ga
je
vzljubila
z
drugo
ljubeznijo
.
—
Bil
je
krasen
poletni
večer
.
Nebo
je
bilo
prižgalo
vse
neštete
milijone
zlatih
svojih
zvezdnatih
lučic
,
kakor
bi
hotelo
tudi
ono
sodelovati
pri
lepi
slavnosti
,
ki
se
je
vršila
v
Ljubeku
.
Nadknez
Gotšalk
je
namreč
praznoval
svoj
rojstni
dan
,
pa
so
mu
zvesti
in
vdani
Ljubečani
napravili
na
večer
pred
njegovim
nadknežjim
dvorcem
ljubeznivo
in
veličastno
veselico-podoknico
.
Nepregledna
množica
je
bila
zbrana
pred
dvorcem
s
plamenicami
v
rokah
.
In
godba
je
svirala
tako
lepe
melodije
,
in
pevci
so
peli
tako
izborno
nadknežjo
himno
„
Bože
,
čuvaj
nam
nadkneza
“
in
druge
narodne
pesmi
,
da
se
je
človeku-gledavcu
,
nehote
morala
vrivati
misel
,
da
je
kot
v
nebesih
...
Nadknez
Gotšalk
in
kneginja
Širita
sta
roko
v
roki
stala
na
pomolu
,
poslušala
godbo
in
vedno
se
ponavljajoče
vzklike-pozdrave
ter
se
ljubeznivo
zahvaljevala
.
Pri
srednjem
oknu
drugega
nadstropja
sta
pa
stala
Budivoj
in
Slavica
.
Ta
je
z
Viljenico
nalašč
za
to
priliko
prišla
iz
Velegosta
v
Ljubek
.
Knežnja
je
s
knezovičem
Henrikom
nekaj
časa
tudi
stala
pri
enem
oknu
v
drugem
nadstropju
,
kmalu
pa
je
z
njim
odšla
na
pomol
,
anti
češ
da
mora
tudi
njo
narod
razločneje
in
bolj
od
blizu
videti
.
Budivoj
in
Slavica
sta
ostala
v
gorenji
dvorani
.
Dolgo
časa
sta
molčala
oba
,
zrla
vun
in
poslušala
pozive
narodovega
veselja
in
navdušenja
.
Naenkrat
je
pa
prijel
knezovič
Slavico
nekam
vznemirjeno-strastno
za
desno
roko
,
ji
globoko
pogledal
v
oči
pa
izpregovoril
tiho
,
nežno
,
kakor
šumlja
v
poletni
večer
zefir
:
„
Slavica
,
poglej
nadkneza
in
kneginjo
.
Kako
sta
vesela
!
Lahko
sta
.
Rada
se
imata
,
narod
ju
ljubi
,
zdrava
sta
,
zadovoljna
,
srečna
—
kaj
hočeta
še
več
!
Če
bodem
jaz
katerikrat
bodriški
nadknez
...
“
„
Pa
se
ti
bode
ob
tvojem
rojstnem
dnevu
prav
tako
godilo
,
kakor
sedaj
nadknezu
“
,
je
smeje
pristavila
Slavica
.
„
Da
,
če
me
bode
narod
ljubil
,
in
—
če
bodem
imel
ob
svoji
strani
tako
ljubeznivo
kneginjo-soprogo
.
“
„
Saj
jo
bodeš
zlahka
dobil
,
kakršno
bodeš
hotel
.
Nadknezu
je
lahko
izbirati
in
trgati
najlepše
cvetke
na
tem
velikem
vrtu
—
božjem
svetu
.
“
„
Pa
veš
,
katero
bi
jaz
najrajši
utrgal
?
“
„
Katero
?
“
„
Pluzonovo
Slavico
.
“
„
Mene
?
Zakaj
ravno
mene
?
Nedostajalo
ti
bode
drugih
!
“
je
presenečeno
,
a
z
vidnim
zadovoljstvom
odvrnila
Slavica
.
„
Da
,
ravno
tebe
bi
si
volil
“
,
je
nadaljeval
knezovič
mehko
,
prisrčno
,
gorko
,
in
mladenki
še
krepkeje
stisnil
desnico
.
„
In
tebe
bodem
zaprosil
,
nobene
druge
ne
.
Ali
bi
hotela
postati
bodriška
kneginja
in
moja
žena
?
Povej
,
ali
bodeš
hotela
?
“
Slavica
je
začudeno-veselo
pogledala
mladeniča
.
Prav
nič
ni
dvomila
,
da
mu
prihajajo
besede
ljubezni
iz
dna
srca
.
Gledala
ga
je
—
in
ugajal
ji
je
.
Rada
ga
je
imela
sicer
že
od
mladega
:
že
takrat
ko
sta
se
otroka
igrala
in
smejala
v
Ljubeku
ali
Velegostu
ga
je
ljubila
,
seveda
kakor
ljubi
otrok
otroka
.
Ko
je
pa
slišala
sedaj
iz
njegovih
ust
te
laskave
besede
,
ko
mu
je
gledala
v
lepe
oči
,
ki
so
govorile
tako
vdano
in
odkrito-jasno
kot
golobinje-nedolžne
zvezdice
tam
na
daljnem
nebu
,
in
so
žarele
v
noč
kakor
žareče
kresnice
,
ko
je
čutila
v
njegovi
nemirno
se
tresoči
roki
vrelo
se
prelivajočo
njegovo
kri
,
jo
je
objelo
in
prevzelo
doslej
neznano
,
sladko
,
toplo
čuvstvo
,
in
zašepetala
mu
je
v
odgovor
srčno
,
iskreno
:
„
Bodem
.
“
Tam
na
visokem
in
širokem
nebesnem
svodu
so
zlate
zvezdice
veselo
zmigljavale
;
prikimavale
so
mladi
ljubezenski
zavezi
.
Spodaj
pred
dvorcem
so
grmeli
gromoviti
slava-klici
,
poskočno
je
svirala
godba
,
iz
mladih
grl
se
je
točila
v
lepi
večer
melodiozna
narodna
pesem
.
Roko
v
roki
sta
Budivoj
in
Slavica
stala
molče
,
uživajoč
tiho
blaženstvo
,
dokler
se
nista
vrnila
v
dvorano
Viljenica
in
Henrik
.
Od
onega
večera
je
Slavica
ljubila
Budivoja
z
vsem
žarom
prve
ljubezni
.
In
te
ljubezni
tudi
ni
prikrivala
;
kmalu
je
izvedela
za
njo
Viljenica
,
izvedela
mati
Zorana
,
izvedel
tudi
Gotšalk
.
In
nihče
ni
imel
nič
proti
njej
.
Slavica
se
je
že
popolnoma
vdala
in
zatopila
v
misel
,
da
bode
prej
ali
slej
,
a
enkrat
zatrdno
,
bodriška
kneginja
,
srečna
žena
ob
strani
ljubljenega
Budivoja
.
Na
—
pa
je
prišel
oni
usodni
dan
,
ko
je
stopila
z
bodriškimi
božjepotniki
na
Rujano
in
spoznala
Kruta
.
Misel
vseslovenska
,
ki
jo
je
navdušeno
širil
svečenik
Slavomir
zlasti
izza
one
božje
poti
,
je
deklico
tako
omamila
,
da
se
ni
prav
nič
ustavljala
od
Slavomira
sproženi
misli
o
zakonski
zvezi
med
knežnjo
Viljenico
in
rujanskim
knezovičem
Krutom
.
Ni
se
ji
ustavljala
vkljub
pekoči
zavesti
,
da
Krut
,
katerega
je
tudi
ona
že
tedaj
vzljubila
,
ne
bode
njen
,
in
da
sama
najbrže
nikdar
ne
bode
bodriška
kneginja
—
kako
,
če
je
Slavomir
z
vso
silo
delal
in
se
potegoval
za
to
,
da
Krut
,
kot
soprog
Viljeničin
,
zasede
bodriški
prestol
!
Misel
vseslovenska
,
ki
se
je
gojila
in
dojila
na
domu
njenega
očeta
Pluzona
dan
na
dan
bolj
skrbno
in
vneto
,
je
v
njeni
duši
dan
na
dan
bolj
globoko
izpodrivala
podobo
knezoviča
Budivoja
,
v
katerem
je
videla
popolno
,
dovršeno
sliko
njegovega
očeta
,
nadkneza
Gotšalka
:
gorečega
kristjana
,
mlačnega
Slovena
,
prijatelja-hlapčona
Nemcem
,
dočim
je
v
Krutu
gledala
vzor
pravega
,
navdušenega
Slovena
.
In
naposled
,
sosebno
še
po
Viljeničini
smrti
,
je
prišlo
tako
daleč
,
da
na
Budivoja
sploh
ni
več
marala
misliti
,
v
Kruta
se
pa
smrtno
zaverovala
in
ni
ničesar
bolj
vroče
želela
,
kakor
da
bi
postala
njegova
.
A
ko
je
snoči
prišel
Budivoj
tako
zapuščen
in
siromašen
v
Velegost
in
jo
milo
prosil
pomoči
in
nekdanje
ljubezni
,
se
ji
je
tako
zasmilil
.
In
ko
je
slišala
njegov
obupni
vzklik
,
ker
se
je
ona
postavila
na
Krutovo
stran
,
ko
je
videla
,
da
je
prizanesel
Krutu
vkljub
temu
,
da
bi
ga
bil
z
enim
samim
suncem
lahko
usmrtil
,
pa
je
rajši
šel
nazaj
v
prognanstvo
,
ker
je
spoznal
njeno
brezmejno
ljubezen
do
Kruta
in
njeno
nezvestobo
do
njega
,
sorodnika
in
nekdanjega
dragca
svojega
—
kako
bi
se
bila
v
očigled
temu
dejstvu
mogla
zdržati
grenkih
solza
!
Zaplakala
je
s
plačem
golobinjim
,
preplakala
celo
noč
,
plakala
še
danes
kot
nesrečna
mladenka
med
dvema
stoloma
.
„
Kaj
naj
storim
?
“
se
je
vpraševala
obupano
.
„
Ah
,
že
vem
,
kaj
bodem
naredila
.
Da
,
tako
bodem
naredila
!
“
Toda
misel
,
ki
se
ji
je
spočela
v
glavi
,
je
morala
biti
grenka
,
zakaj
koj
je
mladenka
še
krčeviteje
zaihtela
—
—
„
Slavica
,
kaj
plačeš
?
“
je
vprašal
deklico
Krut
,
ko
je
po
svojem
razgovoru
z
Zorano
veselo-razburjen
prihitel
v
vrtno
lopo
.
Deklica
je
dvignila
glavo
,
otrnila
si
solze
,
a
nič
odgovorila
,
samo
pogledala
ga
je
,
globoko
,
a
tako
otožno
,
da
je
kar
obstrmel
.
„
Kaj
ti
je
,
povej
mi
vendar
?
“
je
nadaljeval
z
glasom
mehkim
,
ljubeznivim
in
jo
hotel
prijeti
za
roko
,
katero
mu
je
ona
sramežljivo
in
nekako
nevoljno
odtegnila
.
„
Človek
je
pač
včasih
slabše
volje
nego
včasih
“
,
je
odgovorila
tiho
.
„
Ali
sem
jaz
vzrok
,
da
si
take
volje
?
“
„
Zakaj
bi
bil
ti
?
“
„
No
,
tako
mislim
:
morda
si
huda
,
da
sem
snoči
tako
besno
pridrvil
za
Budivojem
?
“
„
Ti
si
nadknez
in
lahko
greš
v
svoji
zemlji
,
kamor
hočeš
in
kakor
hočeš
!
“
„
Zakaj
govoriš
tako
čudno
,
nedomače
?
Slavica
,
ali
veš
,
zakaj
sem
pohitel
sem
,
takoj
ko
sem
izvedel
v
Tešinu
,
da
je
Budivoj
na
potu
v
Velegost
?
“
„
Pač
da
bi
ga
prijel
kot
svojega
tekmeca
.
“
„
Da
,
kot
svojega
tekmeca
sem
se
ga
ustrašil
in
zato
poletel
za
njim
semkaj
.
A
veš
,
v
katerem
oziru
sem
se
ga
ustrašil
kot
tekmeca
?
Mar
meniš
,
da
sem
se
ustrašil
njegovega
prihoda
v
deželo
,
kakor
bi
se
bal
,
da
hoče
nahujskati
ljudstvo
in
mene
izpodriniti
z
bodriškega
prestola
?
Oj
ne
:
v
tem
oziru
se
Krut
ne
boji
Budivoja
.
Pač
pa
v
nekem
drugem
,
bolj
zasebnem
oziru
Slavica
,
ali
nisi
ti
imela
in
imaš
še
rada
Budivoja
,
rada
ne
samo
kot
sorodnika-bratranca
,
ampak
še
bolj
kot
—
dragca
svojega
?
“
Slavici
je
vzplamtelo
oko
,
kakor
vzplamti
in
visoko
švigne
iz
sicer
že
zapaljenega
,
a
prej
samo
tlečega
kupa
ogenj
,
če
zapiše
v
kup
velik
veter
—
;
vsa
kri
ji
je
šinila
v
glavo
,
vzravnala
se
je
kvišku
in
odgovorila
z
glasom
,
v
katerem
se
je
jasno
javila
užaljenost
njenega
srca
:
„
Ha
,
tako
?
To
mi
praviš
,
to
mi
očitaš
danes
ti
!
S
kom
sem
pa
snoči
držala
,
kaj
?
Mar
z
Budivojem
?
Ah
,
da
mora
biti
človek
tako
nesrečen
!
“
In
to
izgovorivši
se
je
sesedla
nazaj
na
klopico
in
krčevito
zaplakala
.
Krut
je
stal
nekaj
časa
nem
pred
njo
,
potlej
pa
začel
mehko
in
rahlo
:
„
Slavica
,
saj
te
nisem
hotel
žaliti
.
Kako
bi
se
osmelil
,
ko
sem
snoči
do
dobra
spoznal
tvoje
plemenito
srce
!
Torej
nikar
ne
bodi
huda
.
Hotel
sem
ti
samo
povedati
,
kaj
me
je
napotilo
sem
v
Velegost
—
ljubosumje
.
Ko
sem
slišal
v
Tešinu
,
da
je
šel
Budivoj
proti
Velegostu
,
in
slišal
obenem
o
nekdanjem
njegovem
razmerju
do
tebe
,
se
nisem
mogel
premagati
:
moral
sem
poleteti
sem
.
Slavica
,
rad
te
imam
,
tako
,
da
ti
ne
morem
povedati
.
Vso
glavo
imam
zmedeno
,
odkar
sem
bil
zadnjič
pri
vas
.
Vedno
in
povsod
mi
je
pred
očmi
tvoj
smehljaj
,
ki
je
lep
in
sladak
kakor
odsev
božjega
solnca
.
Vedno
in
povsod
vidim
tvoj
pogled
,
ki
je
svitel
kot
ogenj
in
ves
vroč
,
paleč
in
žgoč
.
Slavica
,
rad
sem
te
imel
že
prej
,
od
snoči
te
pa
moram
imeti
še
stokrat
bolj
.
Slavica
,
snoči
si
pokazala
,
da
me
ceniš
,
da
me
ljubiš
,
saj
si
mi
baš
ti
rešila
življenje
.
Sedaj
te
pa
vprašam
:
Ali
me
ljubiš
tako
,
da
bi
hotela
postati
moja
žena
?
Oh
,
reci
:
da
.
S
tvojo
mamko
sem
ravnokar
govoril
o
tej
stvari
,
in
ona
je
zadovoljna
.
Pritrdi
še
ti
,
in
jaz
bodem
najsrečnejši
človek
na
zemlji
.
Slavica
,
reci
,
da
si
moja
in
bodeš
moja
do
hladnega
groba
.
“
Mladi
nadknez
je
po
teh
besedah
prijel
mladenko
za
roko
,
jo
strastno
poljubil
in
obdržal
v
svoji
.
Topot
mu
je
deklica
ni
odtegnila
,
a
mu
tudi
ničesar
ni
odgovorila
:
le
pogledala
ga
je
toplo
,
milo
in
ljubeznivo
,
potlej
pa
zopet
zaplakala
.
Krut
je
tolmačil
njen
plač
kot
plač
ginjenja
,
veselja
.
Zadovoljen
in
ves
srečen
,
kot
človek
,
ki
je
dobro
,
da
,
sijajno
rešil
težko
nalogo
,
kot
človek
,
ki
gleda
svoje
bodoče
življenje
posuto
s
samimi
cveticami-krasoticami
,
je
popoldne
odrinil
s
svojimi
ljudmi
iz
Velegosta
,
da
nadaljuje
pretrgano
potovanje
po
deželi
.
Ko
je
že
sedel
na
konju
pred
hišo
,
je
še
enkrat
,
topot
še
bolj
ponosno-veselo
kot
zadnjič
zamahnil
z
roko
v
slovo
Slavici
in
njeni
materi
Zorani
,
ki
sta
stali
pri
oknu
gorenje
dvorane
,
in
še
enkrat
zaklical
:
„
Na
svidenje
,
gospodarica
!
Na
svidenje
,
Slavica
!
“
„
Na
svidenje
,
gospodar
!
“
mu
je
radostno
odzdravila
Zorana
.
Slavica
je
pa
plakala
blesteče
solze
.
Kakšne
so
bile
pa
te
njene
solzice
,
solzice
radostnice
ali
žalostnice
,
kakšno
čuvstvo
jih
je
porajalo
—
je
vedela
samo
ona
in
Bog
vsevidni
in
vsevedni
.
Kakšne
so
bile
,
sem
izvedel
prvi
jaz
,
a
tega
ne
smem
še
razodeti
nikomur
,
zlasti
pa
tebi
ne
,
ti
vrli
orlič
Krut
,
ker
bi
bil
preveč
žalosten
.
Sicer
bodeš
pa
tako
kmalu
,
še
prekmalu
izvedel
to
in
—
še
kaj
več
!
Zunaj
se
je
vlačil
pust
jesenski
popoldan
z
meglami
in
dežjem
.
V
prostorni
hištrni
Pluzonovega
doma
se
je
pridno
delalo
in
prepevalo
.
Dekle
so
predle
in
ob
brnečih
kolovratih
po
lepi
starodavni
šegi
seveda
tudi
pele
narodne
pesmi
.
Po
takisto
lepi
,
starodavni
šegi
sta
bili
pri
deklah
tudi
hišna
gospodarica
Zorana
in
hišna
hčerka
Slavica
kot
nadzorovalki
,
pa
tudi
sami
pridni
delavki
.
Dekleta
so
ravno
odpela
staro
narodno
pesemco
o
materinih
željah
,
v
kateri
sedi
skrbna
mamka
na
pragu
svoje
hiše
in
pravi
in
želi
dečku
sinčku
,
da
bi
bil
skoraj
že
velik
,
da
bi
ji
pripeljal
v
hišo
lepo
nevesto-kneginjo
;
dragi
hčerki
pa
govori
in
želi
,
da
bi
bila
lepa
,
bela
kakor
lilija
,
vitka
kakor
smrečice
na
daljnih
višavah
:
na
večer
bi
se
potem
zatrdno
zbirali
pred
hišo
mladci
,
da
bi
jo
videli
presti
in
slišali
peti
.
Kar
so
se
vrata
odprla
,
in
v
hištrno
je
stopila
tuja
ženska
v
beraški
obleki
,
silno
slabotna
,
vsa
premočena
in
premražena
.
Pozdravila
je
ponižno
,
želeč
hiši
vse
dobro
od
vsedobrega
Boga
pa
prosila
,
ali
sme
sesti
k
peči
.
Njen
mili
glas
in
prikupljivo
,
nikakor
beraško
,
vsiljivo
vedenje
je
zbudilo
pozornost
vse
družbe
.
Vse
se
je
radovedno
ozrlo
v
tujko
.
Bila
je
že
v
letih
,
visoke
postave
,
obraza
sicer
že
velega
,
a
na
njem
so
se
še
vedno
razločno
poznali
sledovi
nekdanje
lepote
in
plemenite
krvi
.
Tudi
Slavica
jo
je
pogledala
radovedno
,
a
se
kar
zdrznila
,
ko
si
jo
je
ogledala
.
In
mahoma
je
vstala
,
stopila
k
tujki
in
dejala
z
glasom
tihim
,
začudenim
:
„
Za
Boga
!
Ti
tukaj
,
mati
Filomena
?
Ali
prav
vidim
?
“
„
Da
,
jaz
sem
,
Filomena
,
tvoja
nekdanja
učiteljica
“
,
je
odgovorila
takisto
tiho
tujka
.
„
In
kaj
te
je
prineslo
sem
?
“
„
Prišla
sem
te
obiskat
.
Več
stvari
bi
rada
govorila
s
teboj
.
“
„
Čakaj
,
greva
gori
v
mojo
sobo
.
Tam
se
bodeš
najprej
preoblekla
,
segrela
,
pokrepčala
,
potem
se
bodeva
pa
kaj
pomenili
.
Bodi
brez
skrbi
:
prišla
si
v
slovensko
hišo
,
kjer
je
doma
gostoljubje
.
—
Znanka
in
prijateljica
izza
mojih
mladih
let
!
“
je
dejala
sedaj
Slavica
na
glas
.
„
Peljem
jo
gori
v
svojo
sobo
.
Na
,
Godislava
,
prinesi
kruha
in
pijače
!
“
In
mladenka
je
prijela
tujko
za
roko
in
jo
odvedla
iz
hištrne
,
v
kateri
so
se
dekle
radovedno
spogledovale
in
popraševale
:
„
Kdo
neki
je
in
odkod
ta
ženska
?
Znanka
in
prijateljica
Slavičina
,
pa
tako
slabo
oblečena
!
“
Ko
se
je
tujka
v
Slavičini
sobi
nekoliko
ogrela
in
pokrepčala
,
je
mladenka
sedla
k
nji
in
započela
z
njo
razgovor
.
„
Povej
mi
sedaj
hitro
,
kaj
je
s
teboj
.
Povej
vse
odkrito
.
Čeprav
sem
se
jaz
od
tistega
časa
,
kar
sem
zapustila
vašo
krščansko
šolo
v
Velegradu
,
nekoliko
izpremenila
,
se
me
vendar
ni
treba
nič
bati
.
“
„
Vem
,
da
si
se
izpremenila
,
močno
izpremenila
.
Toda
o
tem
kasneje
.
Naj
najprvo
odgovorim
na
tvoje
vprašanje
:
kaj
je
z
menoj
.
Žalostno
—
kakor
je
zadnji
čas
v
bodriški
zemlji
žalostno
sploh
za
vse
pristaše
krščanske
vere
.
Kmalu
potem
,
ko
so
bodriški
vstajniki
staroverci
umorili
v
Lenčinu
nadkneza
Gotšalka
—
kakor
sem
cula
,
si
bila
tudi
ti
takrat
v
Lenčinu
—
,
so
tudi
velegrajski
staroverci
planili
po
kristjanih
in
Nemcih
.
Zgrabili
so
kneginjo
Sirito
,
kakor
ti
je
že
znano
,
jo
grdo
psovali
in
zasramovali
,
potem
jo
pa
z
njenimi
dvornimi
gospemi
sramotno
,
nago
zapodili
iz
dežele
na
Dansko
.
Zgrabili
in
prijeli
so
škofa
Janeza
in
druge
duhovnike
,
Slednjič
so
napadli
tudi
naš
zavod
—
samostan
.
Dan
se
je
nagibal
k
zapadu
,
ko
sem
pri
oknu
stoječ
in
iz
knjige
beroč
zapazila
divje
kričečo
množico
,
ki
se
je
pomikala
proti
našemu
samostanu
.
Takoj
sem
vedela
,
da
nas
bodo
napadli
.
Da
bi
se
rešila
,
na
to
ni
bilo
misliti
.
Kam
neki
,
iz
sredine
mesta
:
saj
nas
takoj
polove
!
Sklicala
sem
hitro
sestre
v
kapelico
—
gojenke
sem
bila
,
pričakujoč
napada
,
prej
ta
dan
odposlala
domov
—
in
pred
oltarjem
klečeč
in
moleč
smo
pričakovale
smrtonosnih
udarcev
.
In
ti
so
kmalu
padali
po
nas
.
Vstajniki
so
prihrumeli
v
kapelico
kot
silovita
nevihta
in
s
kopji
in
sulicami
in
palicami
planili
po
nas
.
Kmalu
smo
vse
,
strahovito
razmesarjene
,
ležale
po
tleh
.
Ko
sem
se
jaz
zgrudila
pod
težkim
udarcem
,
in
se
mi
je
stemnilo
pred
očmi
,
sem
mislila
in
bila
uverjena
,
da
se
mi
je
stemnilo
za
vedno
—
za
ta
svet
.
Pa
Bog
me
takrat
ni
še
hotel
rešiti
pozemskih
spon
.
Ali
nisem
bila
še
zrela
za
nebeški
vrt
,
ali
me
je
pa
še
potreboval
,
mene
,
slabo
stvarco
,
za
kak
namen
na
zemlji
.
Ne
vem
.
Samo
to
vem
,
da
so
se
mi
zopet
odprle
oči
in
sem
videla
,
da
ležim
v
lepi
,
čedni
sobici
.
Pri
svoji
postelji
sem
zagledala
blago
gospo-vdovo
Gorislavo
Jaroplukovo
.
Od
nje
sem
kmalu
izvedela
,
kako
sem
prišla
v
njeno
hišo
,
rešena
.
Vstajnikinapadalci
so
zapustili
kapelico
,
misleč
,
da
smo
vse
mrtve
,
oropali
samostan
pa
odšli
.
V
kasni
noči
je
pa
prišla
Gorislava
v
kapelico
:
ali
se
morda
ne
bi
dalo
rešiti
katero
izmed
redovnic
.
Našla
je
vse
mrtve
,
samo
jaz
sem
bila
še
pri
življenju
.
Spravila
me
je
,
skrivaj
kajpada
,
v
svojo
hišo
,
me
imela
skrito
in
me
vešče
zdravila
,
dokler
se
nisem
zavedla
,
potem
mi
pa
lepo
stregla
do
sedaj
,
da
sem
mogla
pokoncu
.
Sicer
sem
se
čutila
še
zelo
slabotno
,
vendar
sem
se
odločila
iti
v
Velegost
tebe
obiskat
.
Neki
notranji
glas
mi
je
namreč
neprestano
velel
,
naj
te
obiščem
.
In
prišla
sem
do
tebe
srečno
,
dasi
po
mnogih
težavah
.
In
veš
,
Slavica
,
zakaj
sem
te
želela
še
enkrat
videti
,
še
govoriti
s
teboj
,
preden
umrjem
?
Slavica
,
sama
si
prej
priznala
,
da
si
se
od
tistega
časa
,
kar
si
zapustila
naš
zavod
v
Velegradu
,
izpremenila
.
In
res
si
se
v
tem
času
močno
izpremenila
,
a
žal
—
izpremenila
v
slabšo
devojko
,
prav
tako
,
kakor
se
je
bila
vsa
izpremenila
rajna
knežnja
Viljenica
.
Kako
sta
bili
vedve
včasih
pridni
:
vzor
krščanskih
deklic
!
Pozneje
sta
se
pa
tako
žalostno
izprevrgli
,
da
sta
začeli
držati
s
staroverci
,
pogani
,
proti
kristjanom
.
“
„
Prosim
:
v
prvi
vrsti
proti
Nemcem
!
Proti
njim
je
bila
v
prvi
vrsti
naperjena
zarota
in
vstaja
“
,
ji
je
posegla
v
besedo
Slavica
in
glas
se
ji
je
nalahko
tresel
.
„
In
zakaj
proti
njim
?
Sedaj
pa
jaz
pravim
:
V
prvi
vrsti
zato
,
ker
so
Nemci
kristjani
,
ker
so
zlasti
oni
Slovenom
oznanovali
krščansko
vero
.
“
„
Motiš
se
,
mati
Filomena
!
Naši
ljudje
so
se
vzdignili
proti
Nemcem
predvsem
zato
,
ker
so
jih
spoznali
za
največje
nasprotnike
svoje
narodnosti
,
za
grobokope
narodne
samostojnosti
.
Veš
ti
,
mati
Filomena
,
redovniki
in
redovnice
živite
za
samostanskimi
zidovi
,
se
ne
pečate
—
kar
se
popolnoma
sklada
z
vašim
stanom
—
dosti
z
zunanjim
svetom
:
torej
tudi
ne
poznate
docela
njega
in
njegovih
homatij
in
spletkarij
,
zato
vam
pa
tudi
ne
gre
sodba
o
svetnih
stvareh
,
o
političnih
zadevah
,
o
delovanju
te
ali
one
stranke
,
ravno
zato
,
ker
nimate
vpogleda
v
to
zunanje
življenje
.
Kaj
ti
pravim
,
mati
Filomena
:
Pozna
zgodovina
bode
pisala
,
da
je
večna
sramota
za
Nemce
,
da
so
njih
predniki
tako
grdo
,
tako
umazano
delali
s
Sloveni
.
In
pisala
bode
,
da
so
bili
Nemci
krivi
,
da
so
imeli
Nemci
na
vesti
vse
one
divje
boje
,
katere
so
bojevali
Sloveni
z
Nemci
,
tlačitelji
svojimi
.
Ha
,
kaj
so
že
vse
počeli
in
bi
še
radi
počeli
nenasitni
mejni
grofje
in
oholi
nemški
naselniki
!
Gospodarski
bi
radi
najprej
Nemci
uničili
Slovene
,
potem
jih
pa
v
narodnem
oziru
popolnoma
vpropastili
in
zasužnjili
.
In
v
dosego
tega
sebičnega
,
umazanega
,
grdega
namena
jim
je
križ
,
jim
je
evangelij
najbolj
uporabljano
sredstvo
.
Ne
rečem
,
da
so
vsi
Nemci
enaki
,
oj
ne
:
dosti
jih
je
,
dosti
zlasti
duhovnikov
,
redovnikov
in
redovnic
,
ki
jih
vodi
pri
oznanovanju
evangelija
blag
,
recimo
vsaj
dober
namen
.
Ali
pretežna
večina
Nemcev
išče
pri
izobraževanju
Slovenov
samo
gmotne
pridobitve
in
koristi
.
Vidiš
,
in
zato
se
Sloveni
niso
mogli
in
se
še
ne
morejo
sprijazniti
z
vero
,
ki
jim
jo
prinašajo
taki
ljudje
.
Zato
so
se
vzdigovali
proti
Nemcem
naši
predniki
,
zato
so
se
dvignili
proti
Nemcem
tudi
sedaj
naši
ljudje
.
Vzdignili
smo
se
,
da
preženemo
in
razpodimo
senco
narodnostne
smrti
in
pogube
,
ki
so
jo
Nemci
v
zvezi
z
nekaterimi
zaslepljenimi
Sloveni
prepregli
črez
nas
,
in
katera
nas
je
že
vsak
dan
bolj
obsenčevala
s
črnimi
svojimi
perutnicami
.
‚
Zori
,
zori
,
zlata
zora
;
pridi
,
solnčece
,
na
dan
;
jutro
lepo
nam
naredi
,
dan
naredi
nam
krasan
!
‘
—
tako
so
zapeli
Bodriči
in
pogumno
šli
iz
sence
na
dan
in
na
plan
.
Stari
bogovi
so
bili
z
njimi
.
Jutribog
je
vstal
s
svoje
postelje
in
razlil
rumeno
jutranjo
zarjo
črez
bodriško
zemljo
.
Bodričem
že
vstaja
toplo
,
zlato
solnce
svobode
.
In
sijalo
bode
,
zatrdno
upamo
,
vedno
lepše
,
veseleje
in
vedno
močneje
ogrevalo
srca
.
In
naredil
se
bode
dan
krasan
.
Srečni
bodo
Bodriči
,
saj
bodo
uživali
svobodo
...
“
Redovnica
je
bridko
se
smehljaje
poslušala
navdušeno
mladenko
Slovenko
,
nekaj
časa
molčala
,
potem
pa
dejala
:
„
Slavica
,
kaj
je
pa
nasprotno
svobodi
?
“
„
Sužnost
,
robstvo
!
“
„
In
koga
imenuješ
ti
sužnja
?
“
„
Kdor
ni
samosvoj
gospod
,
kdor
nima
svoje
volje
ni
proste
roke
.
“
„
Dobro
.
Pa
veš
,
katera
je
največja
sužnost
?
Kako
si
se
učila
v
mladosti
v
naši
šoli
?
Največja
sužnost
je
sužnost
greha
.
In
kdo
je
največji
,
najbednejši
suženj
?
Kdor
je
suženj
zmote
,
greha
in
zlih
strasti
.
In
katera
je
največja
svoboda
,
najlepša
prostost
?
Prostost
otrok
božjih
,
ki
jo
je
svetu
pridobil
s
svojo
krvjo
naš
Odrešenik
Jezus
Kristus
.
Najlepša
,
pravim
,
je
ta
prostost
,
ker
je
v
nji
človek
prost
najsramotnejših
spon
,
spon
zmote
,
blodnje
,
grešnih
strasti
in
je
otrok
božji
in
dedič
nebeškega
kraljestva
.
Ta
prostost
človeka
kar
najlepše
oplemeniti
in
ga
naredi
sposobnega
za
lepa
in
velika
dela
,
za
dela
,
ki
so
človeka
,
krone
stvarstva
,
zares
vredna
.
Ta
prostost
pa
rodi
tudi
krasne
sadove
,
užitne
in
koristne
i
za
posameznega
človeka
i
za
celo
človeško
družbo
.
Saj
to
prostost
uživajoč
človek
goji
in
vrši
tako
lepe
čednosti
:
ljubezen
,
mir
,
potrpežljivost
,
milosrčnost
,
dobrotljivost
,
prizanašanje
,
krot
kost
,
vernost
,
zmernost
,
zdržnost
in
čistost
.
Ali
ni
torej
lepa
in
veličastna
ta
prostost
?
In
to
prostost
vi
zametujete
,
odbijate
od
sebe
in
rajši
volite
sužnost
hudobnega
duha
,
sužnost
greha
,
zmote
,
blodnje
,
sužnost
,
ki
rodi
tako
nelepe
sadove
:
nevero
,
sovraštvo
,
zdražbe
,
krege
,
razprtije
,
nevoščljivost
in
poboje
.
Slavica
,
ti
si
rekla
prej
,
da
bodo
odslej
srečni
Bodriči
,
ker
bodo
uživali
svobodo
.
Toda
čuj
,
kaj
pravi
stara
Filomena
!
S
tem
da
so
se
otresli
Nemcev
in
pogazili
krščansko
vero
,
si
še
niso
pridobili
prave
svobode
,
niso
prišli
na
beli
dan
in
na
solnčni
plan
:
obratno
,
zašli
so
v
še
večjo
,
gostejšo
in
strašnejšo
senco
,
v
smrtno
senco
nevere
in
zmote
.
In
če
bodo
Bodriči
tavali
v
tej
senci
,
se
bodo
zatrdno
vpropastili
in
padli
„
smrti
v
naročaj
.
Smrti
v
časnem
,
narodnostnem
pogledu
:
ker
jih
kot
divjih
poganov
ne
bodo
mogočni
krščeni
sosedje
nikdar
trpeli
v
svoji
sredi
in
jih
bodo
prejkoprej
podjarmili
,
rod
za
rodom
,
zlasti
ker
jim
je
dobro
znana
slovenska
slaba
lastnost
—
nesloga
.
Padli
bodo
pa
seve
kot
neznabožci
tudi
v
naročaj
večni
smrti
,
večnemu
pogubljenju
.
Ali
škoda
bi
bilo
dobrega
naroda
slovenskega
,
ko
bi
se
vpropastil
časno
in
večno
!
In
večno
slavo
ter
neizmernih
zaslug
bi
si
pred
ljudmi
in
pred
Bogom
pridobil
oni
,
ki
bi
rešil
ta
dobri
narod
pred
široko
zevajočim
prepadom
.
In
taka
,
velezaslužna
rešiteljica
slovenskega
naroda
postaneš
lahko
ti
,
Slavica
.
Kaj
strmiš
?
Poslušaj
!
Moja
rešiteljica
Gorislava
Jaroplukova
mi
je
oni
dan
povedala
,
da
je
izvedela
iz
zanesljivega
vira
,
da
misli
tebe
poročiti
novi
nadknez
Krut
.
Kaj
bodeš
zardevala
!
Biti
nadknezova
zaročenka
je
vendar
častno
in
lepo
.
Gorislava
mi
je
pa
tudi
to
razodela
,
da
si
ti
prej
rada
imela
Budivoja
,
Gotšalkovega
sina
,
in
da
je
že
vse
govorilo
,
da
bodeta
enkrat
mož
in
žena
.
Ko
sem
to
slišala
,
Slavica
,
mi
je
neki
notranji
glas
dejal
:
Pojdi
k
svoji
učenki
gojenki
Slavici
pa
jo
zopet
pridobi
za
krščansko
vero
;
ona
bode
potem
lahko
rešila
bodriški
narod
propada
.
In
silnejše
in
silnejše
mi
je
to
veleval
oni
notranji
glas
,
da
sem
ga
morala
poslušati
.
Prišla
sem
le-sem
in
kaj
ti
pravim
,
Slavica
:
Bodi
zopet
dobra
kristjana
;
potem
pa
ali
izpreobrni
Kruta
h
krščanstvu
,
če
imaš
njega
rajši
,
in
ga
šele
potem
in
samo
v
tem
slučaju
vzemi
,
če
se
da
krstiti
;
sicer
pa
vzemi
Budivoja
,
ki
je
že
kristjan
,
in
z
njim
skupaj
poizkušaj
zavladati
Bodričem
ter
jih
zopet
pokristjaniti
—
in
ti
bodeš
izvršila
velikansko
,
največjo
kulturno
nalogo
v
svojem
narodu
,
ti
bodeš
njegova
rešiteljica
,
ki
jo
bodo
slavili
pozni
rodovi
...
Stori
,
Slavica
,
kar
ti
pravim
,
stori
!
In
srečna
bodeš
na
tem
in
na
onem
svetu
.
Že
na
tem
svetu
,
ah
,
Slavica
,
ti
ne
veš
,
kako
osrečuje
človeka
zavest
,
da
je
kaj
storil
za
čast
božjo
in
zveličanje
neumrjočih
duš
.
Kako
mirno
zre
tak
človek
smrti
v
obraz
!
Slavica
!
Daleč
tam
v
lepi
Normandiji
je
živela
deklica
plemenitega
,
grofovskega
rodu
.
Lepa
je
bila
,
tako
vsaj
so
govorili
,
tako
so
ji
dvorili
ljudje
,
kajpada
zlasti
možje
.
In
deklici
je
taka
hvala
dobro
dela
;
take
hvale
je
bila
vsa
srečna
,
vsa
vesela
;
in
tako
se
je
že
privadila
takemu
laskavemu
govorjenju
in
dvorjenju
,
da
ga
je
naravnost
zahtevala
od
vsakega
.
Že
izza
mladih
let
je
poznala
grofovega
sina
iz
sosednjega
grada
.
Že
v
mladih
letih
se
je
z
njim
najrajši
igrala
,
z
njim
se
smejala
,
z
njim
je
tudi
najrajši
kramljala
.
In
ko
sta
odrastla
,
sta
se
ljubila
dalje
,
ne
več
kot
otroka
,
ampak
kot
se
ljubita
dve
mladi
,
sorodno
se
čuteči
,
druga
po
drugi
hrepeneči
in
po
trajni
združitvi
težeči
duši
.
Tudi
roditelji
so
bili
zadovoljni
.
In
ves
svet
je
že
vedel
in
govoril
,
da
bodeta
kmalu
—
srečna
zakonska
dvojica
.
A
prišlo
je
drugače
.
Deklica
se
je
seznanila
z
nekim
drugim
mladeničem
.
Ta
se
ji
je
zdel
bolj
zgovoren
,
bolj
dvorljiv
,
bolj
dovtipen
,
bolj
duhovit
in
bolj
lep
,
kakor
znanec
izza
mladosti
.
In
vzljubila
je
njega
,
ljubimca-novinca
,
mladostnega
znanca
pa
zapustila
.
To
je
pa
tega
tako
bolelo
,
da
je
šel
in
izginil
v
svet
:
nihče
ni
vedel
,
kam
.
Sedaj
so
se
pa
deklici
odprle
oči
:
spoznala
je
,
kako
je
grdo
naredila
z
mladostnim
prijateljem
,
pa
je
sklenila
popraviti
,
kar
je
zagrešila
,
na
ta
način
,
da
se
je
odpovedala
drugi
ljubezni
,
odpovedala
se
svetu
,
vse
zapustila
,
postala
redovnica
in
kot
taka
v
tujem
kraju
delala
po
svojih
skromnih
močeh
za
čast
božjo
in
zveličanje
duš
,
delala
,
dokler
je
mogla
.
In
srečna
je
bila
v
tem
delokrogu
,
da
ne
bi
zamenjala
te
svoje
tihe
sreče
z
nobeno
pozemsko
slavo
in
častjo
.
In
ko
je
čutila
,
da
se
ji
bliža
konec
,
je
mirno
,
da
,
nekako
hrepeneče
pričakovala
božje
dekle
,
bele
smrti
,
da
jo
presadi
v
nebeški
raj
.
Slavica
,
ta
redovnica
,
prejšnja
lahkoživa
mladenka
—
sem
jaz
.
Povedala
sem
ti
to
svojo
povest
,
ker
se
nahajaš
v
precej
podobnih
razmerah
,
v
kakršnih
sem
se
nahajala
nekdaj
jaz
.
Nikakor
pa
ni
bil
in
ni
moj
namen
s
to
povestjo
vplivati
nate
,
da
bi
ti
storila
to
,
kar
sem
storila
jaz
.
Ne
.
Stori
to
,
kar
sem
ti
svetovala
prej
,
in
bodeš
rešila
in
osrečila
svoj
rod
in
sebe
.
To
sem
ti
morala
povedati
,
morala
,
ker
mi
je
veleval
notranji
glas
.
Povedala
sem
ti
.
Sedaj
pa
lahko
grem
,
lahko
umrjem
...
“
„
Ne
,
ne
,
ti
ostaneš
črez
noč
pri
nas
!
“
je
vzkliknila
Slavica
,
ki
je
napeto-pazljivo
,
kot
priden
otrok
v
šoli
,
poslušala
redovnico
.
Ustavila
jo
je
.
Ko
je
pa
drugo
jutro
šla
v
sobico
,
kamor
jo
je
bila
spravila
k
počitku
,
pogledat
,
kako
ji
je
,
jo
je
našla
na
postelji
mrtvo
:
roke
sklenjene
v
molitev
,
s
sladkim
smehljajem
na
ustnicah
je
mati
Filomena
spala
mirno
smrtno
spanje
—
—
Pod
oknom
so
pele
ptičice
:
„
Kako
je
pač
lep
rod
čisti
v
svetlobi
:
spomin
mu
bo
večen
,
ko
bo
že
v
grobi
!
“
Pri
mrliški
postelji
je
pa
klečala
Slavica
in
ihteč
—
molila
—
—
Beli
snežec
je
pa
danes
tako
poreden
,
kakor
še
ne
kmalu
,
kakor
še
ne
zlepa
kdo
.
Kaj
ti
pravim
,
ti
snežec
beli
,
le
kako
moreš
biti
tak
!
Tako
si
bel
,
tako
ljubko
čeden
po
svoji
naravi
,
kakor
kak
nežen
,
drobčkan
,
nedolžen
,
ljubezniv
golobček
.
Zakaj
si
pa
danes
tako
poreden
,
nagajiv
,
naravnost
zloben
?
Zakaj
se
daš
gnati
od
stare
divjane
burje
pa
proti
južni
strani
tako
neusmiljeno
naletuješ
in
meteš
in
mečeš
take
klopke
,
take
kosmiče
v
oči
in
obraz
ljudi
,
ki
niso
tebi
vsaj
storili
še
ničesar
hudega
?
Če
bi
padal
zgolj
iz
tega
namena
,
da
bi
brisal
rdečo
krvco
,
ki
teče
v
obilni
,
preveliki
meri
po
severno-polabski
,
prostrani
planjavi
nad
Labinbregom
:
naj
bi
že
bilo
,
jaz
bi
ti
odpustil
!
Če
bi
se
hotel
samo
kosati
s
kaljenimi
puščicami
,
ki
švigajo
danes
po
tej
planjavi
kot
švigajo
in
lete
žive
iskre
iz
ravnokar
visoko
vzplapolelega
plamena
,
češ
kdo
zna
hitrejše
?
—
bi
tudi
molčal
!
In
če
bi
bila
tvoja
namera
,
samo
preprečiti
krvavi
boj
,
ki
se
bije
danes
tod
—
bi
tudi
nič
ne
rekel
!
Pa
,
ali
si
čuden
ali
kaj-li
,
če
misliš
,
da
jaz
to
tebi
verjamem
:
da
s
tako
namero
naletuješ
in
naskakuješ
s
staro
svojo
neugnanko
pomagalko
s
severne
strani
v
ljuti
bitki
,
ki
se
bije
danes
,
na
jugu
so
boreče
brhke
borce
?
Kaj
mar
ne
veš
,
da
jaz
dobro
vem
,
da
hočeš
na
ta
način
škodovati
krščanskemu
knezoviču
Budivoju
,
ki
se
meri
v
viteškem
spopadku
s
svojim
nasprotnikom
Krutom
,
ki
je
vendar
—
nekristjan
?
Prav
zato
se
pa
marsikomu
to
tvoje
današnje
vedenje
vidi
čudno
:
saj
vendar
padaš
doli
s
sinjega
neba
,
izpod
prestola
vsedobrega
,
pravico
in
resnico
ljubečega
,
krivico
in
laž
pa
sovražečega
krščanskega
Boga
!
Pa
bodi
vesel
,
ti
snežec
beli
:
tega
,
kar
vem
jaz
in
kar
jaz
očitam
tebi
,
ne
vedo
še
vsi
ljudje
:
naši
ljudje
še
tega
ne
ved
,
kako
je
sploh
prišlo
do
tega
krvavega
spopadka
med
Gotšalkovim
sinom
Budivojem
in
novim
bodriškim
nadknezom
—
Rujancem
Krutom
.
In
to
jim
vendar
morava
povedati
.
Veste
,
ljudje
božji
,
to
je
bilo
tako
.
Knezovič
Budivoj
je
bil
po
onem
žalostnem
doživljaju
na
Pluzonovem
domu
v
Velegostu
s
svojim
spremljevalcem
,
s
starim
zapovednikom
Jaroslavom
,
srečno
prišel
nazaj
na
saksonsko
zemljo
in
šel
naravnost
v
svoj
prejšnji
stan
v
Bardevik
,
kjer
so
bili
zbrani
njegovi
ljudje
:
Gotšalka
,
pokojnega
očeta
,
telesni
stražniki
in
drugi
Bodriči
kristjani
,
ki
so
pribežali
le-sem
,
da
se
umaknejo
preganjanju
od
strani
Bodričev
vstajnikov
,
mnogo
jih
je
pa
zlasti
v
zadnjem
času
prispelo
le-sem
črez
Labo
,
ker
niso
hoteli
biti
Krutovi
podaniki
.
Žalosten
je
bil
kajpada
ta
povratek
za
nju
.
Paziti
sta
morala
—
kakor
prej
na
svojem
pohodu
v
Velegost
—
skrbno
,
sedaj
še
skrbneje
,
da
ju
ne
prepoznajo
kakšni
zagrizeni
Krutovci
,
ker
sta
po
Krutovem
nenavadnem
obisku
v
Velegostu
in
po
njega
lastnih
besedah
spoznala
,
da
sta
bila
prepoznana
in
izdana
.
Zraven
pa
še
ta
bridka
zavest
:
kako
slabo
sta
opravila
,
kaj
sta
doživela
v
Velegostu
!
Budivoj
je
dolgo
časa
molčal
kot
človek
,
ki
je
sam
nase
hud
,
sam
s
seboj
nezadovoljen
in
skrajno
užaljen
in
ogorčen
.
Jaroslav
se
je
pa
tudi
držal
skrajno
grdo
.
Z
neko
sveto
jezo
je
sedaj
pa
sedaj
pogledal
knezoviča
,
sedaj
pa
sedaj
ga
obšinil
pa
tudi
s
pogledom
nekam
škodoželjnim
,
hudomušnim
.
Ko
sta
bila
pojezdila
že
dolgo
pot
,
se
starec
ni
mogel
več
premagovati
pa
je
dal
na
glas
duška
svoji
nevolji
:
„
Prav
ti
je
,
knezoviče
!
Le
drži
se
pusto
kot
pusta
megla
jesenska
!
Saj
si
sam
kriv
svoje
žalosti
in
ogorčenosti
.
Zakaj
ga
nisi
sunil
v
gadje
prsi
,
kakor
sem
ti
svetoval
?
In
ko
si
imel
tako
krasno
priliko
iznebiti
se
svojega
tekmeca
!
Jaz
te
ne
razumem
.
“
„
Vem
,
da
je
bila
lepa
priložnost
,
da
bi
ga
spravil
s
poti
.
Toda
ko
sem
videl
in
slišal
,
kako
ga
ima
Slavica
rada
—
naj
ga
pa
ima
!
Če
mi
je
postala
na
tak
način
nezvesta
—
dobro
:
jaz
odstopim
in
se
odpovem
vsemu
,
tudi
pravici
do
bodriškega
prestola
.
“
„
Ha
,
tako
govori
bodriški
knezovič
,
sin
velikega
junaka
Gotšalka
!
Tako
in
podobno
naj
govori
malomisleč
kmetski
tepček-mladec
,
ki
gre
in
se
plakajoč
zarije
v
skednju
v
seno
ali
slamo
,
ko
je
izvedel
,
da
mu
je
dragico
za
hip
prevzel
drug
mladec
!
Za
knezoviča
pa
ni
tako
govorjenje
.
Kaj
ti
pravim
:
Ne
bodi
—
oprosti
mi
besedo
—
malosrčen
strahopezljivec
,
ne
bodi
bojazljivec
in
nikar
ne
odnehaj
od
svojih
pravic
,
nikar
se
takoj
ne
ukloni
do
žemljice
črne
ob
najmanjšem
nasprotnem
veterčku
kakor
obupan
trpotec
na
travniku
ob
zapuščeni
cesti
!
Junaka
se
izkaže
mož
ravno
ob
nevarnosti
,
stiski
,
sovražnem
pritisku
.
Ravno
zato
,
ker
te
je
Slavica
na
tak
nelep
način
pustila
na
cedilu
in
se
rajši
oklenila
tujca-vsiljivca
,
se
bi
moral
maščevati
nad
njo
:
bi
bil
moral
ubiti
priklatenca-ljubimca
.
Pa
kaj
ti
bodem
še
nadalje
očital
,
zakaj
nisi
izvršil
tega
sebi
in
vsem
Bodričem
velekoristnega
čina
?
Svoj
velikodušni
pogrešek
še
lahko
popraviš
.
In
moraš
ga
popraviti
.
Poslušaj
,
knezovič
,
svet
starega
Jaroslava
,
saj
ga
je
včasih
rad
poslušal
celo
tvoj
oče
,
veliki
Gotšalk
:
Ne
odnehaj
!
Saksonskega
vojvoda
izkušaj
na
vsak
način
pregovoriti
in
pridobiti
,
da
ti
pomaga
.
In
mi
,
nekdaj
Gotšalkovi
,
sedaj
tvoji
vojniki
,
telesni
stražniki
,
kakor
tudi
drugi
v
Bardeviku
zbrani
Bodriči
kristjani
se
bodemo
ob
njihovi
strani
za
tvoje
pravice
borili
neustrašeno
kot
levi
.
In
bodi
uverjen
:
če
v
prvi
,
še
tako
neznatni
bitki
premagamo
Krutovce
,
bode
k
našim
vrstam
privrelo
celo
kardelo
Bodričev
,
kristjanov
,
in
takih
je
še
mnogo
,
mnogo
v
deželi
.
Knezovič
,
ravnaj
se
po
mojem
nasvetu
,
in
sebi
bodeš
prisvojil
prestol
,
prisvojil
Slavico
—
saj
njena
ljubezen
napram
Krutu
je
zatrdno
le
trenutna
:
če
bode
premagan
ali
celo
ubit
,
bode
precej
zopet
tvoja
,
—
bodriški
zemlji
bodeš
pa
zopet
nazaj
prisvojil
blagotvorno
vero
krščansko
.
Prilika
za
napad
Krutovcev
pa
bode
sedaj
ugodna
,
ker
so
že
sedaj
,
odslej
,
ko
izved
,
kako
sva
bila
vzprejeta
v
Velegostu
pri
prvih
tvojih
sorodnikih
,
pa
bodo
še
bolj
uspavani
v
sladko
,
brezskrbno
spanje
.
Vrhutega
bode
pa
kmalu
prikraljevala
zima
;
in
to
dejstvo
jih
bode
tem
bolj
utrjevalo
v
misli
,
da
mi
v
tem
času
ne
bodemo
ničesar
započeli
proti
njim
.
“
Jezdila
sta
dalje
po
potih
,
ki
sta
jih
poznala
za
najsamotnejše
,
torej
najbrezskrbnejše
,
najzanesljivejše
.
Budivoj
je
molčal
—
pač
premišljajoč
Jaroslavove
besede
in
svete
,
slednjič
pa
je
izpregovoril
in
dejal
:
„
Jaroslav
!
Ti
si
bil
zvest
pristaš
in
moder
svetnik
mojemu
otcu
.
To
dobro
vem
.
Zato
se
bodem
ravnal
po
tvojih
nasvetih
in
na
vse
mogoče
načine
poizkušal
pridobiti
Ordulfa
,
da
nam
pomaga
.
“
In
v
Bardevik
prišedši
je
knezovič
res
z
vso
prepričevalno
govorniško
šilo
napadel
saksonskega
vojvoda
Ordulfa
:
Zaklinjal
ga
je
in
rotil
pri
spominu
na
svojega
očeta
Gotšalka
,
ki
je
bil
—
odkar
nadknez
—
Saksoncem
tak
zvest
prijatelj
,
tako
zvest
in
stanoviten
,
da
ga
je
poleg
krščanskega
njegovega
veroizpovedanja
baš
to
prijateljstvo
vpropastilo
:
Naj
se
torej
vojvoda
izkaže
njemu
,
nesrečnemu
knezoviču
,
vsaj
malce
hvaležnega
in
naj
mu
pomaga
priti
do
dednega
prestola
.
Saj
bode
pridobitev
tega
prestola
tudi
Saksoncem
v
prid
:
On
,
Budivoj
,
bode
kot
bodriški
nadknez
hvaležno
stopal
za
stopinjami
svojega
očeta
in
ostal
odkrit
prijatelj
Saksoncem
.
In
odkritih
prijateljev
bodo
Saksonci
morda
še
prekmalu
potrebovali
v
svojem
že
započetem
prepiru
in
boju
z
nemškim
kraljem
Henrikom
.
Vojvoda
naj
nadalje
uvažuje
,
da
mora
kot
krščanski
vladar
na
vso
moč
pospeševati
razširjanje
,
oziroma
zopetno
vzpostavitev
krščanske
vere
—
bodisi
tukaj
ali
tamkaj
.
Čas
za
vojni
pohod
v
bodriško
zemljo
je
kakor
nalašč
priličen
,
naravnost
vabljiv
:
Krutovci
niti
v
sanjah
ne
mislijo
na
napad
v
teh
za
Budivoja
skoro
brezupnih
razmerah
,
ko
se
je
vendar
malokaj
ves
bodriški
narod
izrekel
za
Kruta
,
in
—
ob
tem
času
,
v
kimajoči
zimi
.
Sedaj
imajo
tudi
saksonski
kmetje
čas
za
vojni
pohod
:
namesto
da
bi
se
brezposleno
greli
pri
gorki
peči
doma
,
da
mladcem
ne
zastane
in
ne
zamrzne
kri
,
naj
si
jo
gredo
ogret
rajši
v
vroč
spopadek
z
Bodriči
,
saj
si
bodo
v
tem
spopadku
ogreli
ude
in
—
žepe
,
saj
si
lahko
ugrabijo
lep
plen
v
bogati
bodriški
deželi
...
Ordulf
se
je
izprva
obotavljal
in
se
izgovarjal
,
da
še
ni
varno
spoprijeti
se
s
Sloveni
:
Kakor
je
že
prej
enkrat
dejal
:
V
času
,
ko
Sloveni
vzbesne
,
so
divji
kot
razljučeni
bivoli
.
In
čas
njih
vzbesnelosti
še
ni
prešel
.
—
No
,
končno
se
je
denarja
in
plena
vedno
lačni
vojvoda
vdal
Budivojevim
prošnjam
in
prigovorom
in
obljubil
,
da
mu
pojde
s
številnimi
Saksonci
pomagat
,
da
prežene
Kruta
in
si
osvoji
bodriški
prestol
:
s
tolikimi
praporci
,
kolikor
jih
pač
nujno
ne
potrebuje
sin
Magnus
,
ki
mora
vedno
stati
na
straži
proti
nemškemu
kralju
Henriku
.
Samo
čas
vojnega
pohoda
morata
še
določiti
.
Ta
čas
sta
kmalu
določila
.
Ob
določenem
času
sta
jo
pa
mahnila
proti
bodriškemu
ozemlju
.
Noč
je
bila
padla
na
močvirnato
glinsko
pokrajino
in
jo
zavila
v
svoj
megleni
,
črni
plašč
.
Nobena
lučka
ni
gorela
na
nebu
.
Visoko
nebo
je
sipalo
nad
krajino
namesto
mesečnega
svita
in
žarkov
zlatih
zvezdic
gost
sneg
.
In
tihota
je
vladala
v
krajini
,
tihota
tako
velika
kot
v
domovanju
usehlih
mrličev
.
Le
mrzla
burja
je
šumela
preko
te
krajine
in
zabučala
nad
njo
sedajpasedaj
neubrano
svojo
pesem
o
nezvanki
neugnanki
.
In
pod
plaščem
te
črne
noči
so
se
plazile
po
Baltiški
trgovski
cesti
,
ki
je
vodila
preko
Bardevika
do
Labe
,
komaj
razločne
človeške
postave
,
nekatere
na
konjih
,
mišje
tiho
,
komaj
slišno
,
kakor
prikazni
z
onega
sveta
.
Dosti
jih
je
bilo
,
cel
voj.
Ljudem
,
kakor
konjem
so
se
udirale
noge
v
sneg
.
Težko
so
sopli
oboji
.
A
glasu
ni
nihče
dal
od
sebe
,
tudi
noben
konjič
ne
:
kakor
bi
si
bili
v
svesti
tudi
vsi
belci
in
vranci
in
sivci
,
da
morajo
biti
tiho
,
da
ne
izdajo
tajne
namere
,
ki
jo
je
imel
voj
:
presenetiti
nasprotnika
onkraj
Labe
pa
ga
uničiti
.
Kdo
bi
pač
mogel
biti
ta
prekolabski
nasprotnik
od
juga
prihajajočih
vojnih
čet
?
Kdo
drug
kakor
kak
bodriški
praporec
!
In
res
se
je
pomikal
skrivnostno
tihi
voj
v
tej
tihi
noči
proti
Labi
reki
in
preko
nje
vodečega
mostu
,
da
zahrbtno
napade
bodriški
praporec
,
ki
je
imel
od
severne
strani
čuvati
most
in
preprečiti
prehod
Saksoncev
črezenj
.
Vodila
sta
pa
ta
voj
saksonski
vojvoda
Ordulf
in
pretendent
bodriškega
prestola
—
Budivoj
.
Načrt
,
napasti
ta
praporec
v
tihi
,
gluhi
noči
,
je
bil
naredil
Budivoj
.
Po
svojih
slihogleduhih
je
bil
poizvedel
,
da
se
je
praporec
že
naveličal
stati
toliko
časa
na
straži
ob
Labi
.
Če
bi
se
bilo
že
nadejati
kakega
napada
Saksoncev
,
naj
bi
že
bilo
:
mladci
junaci
bi
radi
pokazali
svojo
moč
,
svojo
hrabrost
,
svojo
ljubezen
do
domovine
;
pripravljeni
so
to
svojo
domovinsko
ljubav
dokazati
,
izpričati
in
potrditi
s
srčno
svojo
krvco
!
Ali
kaj
,
ko
je
na
levem
bregu
Labe
vedno
vse
mirno
,
vse
pokojno
,
in
se
vojvoda
Ordulf
in
Budivoj
niti
z
mezincem
ne
upata
ganiti
,
ker
le
predobro
poznata
moč
Bodričev
.
Torej
bi
bilo
najboljše
,
da
jih
nadknez
Krut
odpokliče
in
jim
dovoli
,
da
se
rajši
ogrejejo
pri
domači
peči
,
kakor
da
bi
stali
brezposelni
ob
mrzli
Labi
.
Tako
so
o
mišljenju
tega
praporca
poročali
Budivoju
sli-ogleduhi
.
Zato
je
zasnoval
osnovo
—
kateri
se
je
koj
pridružil
tudi
vojvoda
Ordulf
—
:
napasti
praporec
v
brezzvezdnati
noči
,
nenadoma
,
nepričakovano
.
In
osnova
se
mu
je
dobro
razsnula
.
Združeni
Ordulfovi
in
Budivojevi
vojniki
so
srečno
,
brez
najmanjše
zapreke
,
prišli
do
Labe
,
do
širokega
črez
njo
vodečega
mostu
.
Ustavili
so
se
za
hip
.
Ko
so
se
pa
uverili
,
da
onkraj
reke
ležeče
mestece
spi
grobno
spanje
,
so
tiho
kot
tatovi
začeli
Budivojevi
ljudje
stopali
črez
most
proti
mestecu
.
Mostno
,
predmestno
stražo
so
našli
spečo
v
kolibi
stražnici
.
Bila
je
v
trenutku
posekana
,
posabljana
.
V
trenutku
je
predrl
Budivoj
tudi
mestna
vrata
in
prodrl
v
mesto
s
svojimi
vojniki
.
Za
njim
so
se
vsipali
pa
Saksonci
.
Bodriški
vojniki
,
stanujoči
deloma
pod
šatori
sredi
trga
,
deloma
po
zasebnih
hišah
,
kakor
tudi
