Težko
si
je
misliti
večjo
razliko
,
nego
je
med
ljubljanskim
septembrskim
jutrom
in
benečanskim
septembrskim
večerom
.
Zrak
se
mi
vtihotaplja
v
sobo
kakor
lepa
godba
v
srce
,
kadar
sem
obupal
nad
samim
seboj
in
se
povprašujem
,
čemu
sem
na
svetu
.
In
vendar
je
tudi
današnje
ljubljansko
jutro
bilo
lepo
,
kljub
tisti
mrzli
mokroti
,
ki
peče
oči
.
Snoči
sem
bil
pri
izpovedi
;
prvo
prebujenje
po
izpovedi
je
nekaj
neizrečeno
prijetnega
.
Človek
odpre
oči
z
zavestjo
otroške
dušne
svežosti
;
sam
s
seboj
je
nežen
kakor
mati
;
preden
prižge
svečo
,
je
tema
vsa
preprežena
s
svetlobo
;
svet
je
tako
skladen
in
dober
,
vsakdo
posebej
poljuba
vreden
;
kar
je
bilo
srcu
veliko
,
mu
je
majhno
in
le
eno
potrebno
:
ne
delati
krivice
.
Vrhutega
so
mi
bili
računi
že
v
redu
,
obresti
poravnane
,
drobne
skrbi
odložene
.
Ko
sem
se
vozil
na
kolodvor
,
mi
je
cigareta
neizmerno
teknila
.
Na
peronu
je
že
čakal
moj
mladi
prijatelj
Fritz
,
poet
in
umetnostni
zgodovinar
iz
rajha
.
Prezebal
je
kljub
svoji
topli
športni
suknji
.
Pogled
mu
je
bil
v
kolodvorskih
meglah
,
parah
in
sajah
kakor
vlažen
protest
.
Bilo
je
gotovo
,
da
je
slabo
spal
.
„
Ne
,
sploh
nisem
spal
.
Vaši
hoteli
so
brlogi
za
najbolj
pokore
potrebne
izpokornike
.
Večerjal
sem
žlico
juhe
,
v
postelji
sem
si
zlomil
vrat
in
dobil
revmatizem
.
Bagage
.
“
„
Hôteli
so
različni
,
sobe
različne
,
“
sem
dejal
iz
dolžnosti
.
„
In
ali
misliš
,
da
je
to
sandwich
,
kar
takorekoč
jem
?
“
„
Je
.
“
„
Ni
.
Sandwich
je
zbirka
dobrih
ljubezenskih
pesmi
,
okusno
in
dišeče
uvezana
.
To
je
pa
Rabelais
v
preperelih
platnicah
;
vsebina
je
svinjska
,
pa
dolgočasna
.
“
„
Ali
je
to
razpoloženje
italijanskega
romarja
?
“
„
Ah
kaj
!
Če
vzame
zlodej
pri
tej
priči
mene
in
Italijo
,
bi
ga
prosil
samo
toliko
potrpljenja
,
da
ga
zahvalim
.
“
Na
to
mi
ni
bilo
kaj
odgovoriti
.
Fritz
je
imel
zopet
enega
tistih
dni
,
ki
so
se
stalno
,
pa
nepreračunljivo
vračali
.
Take
dni
je
neznosen
.
Trdi
stvari
,
ki
bi
ga
lehko
spravile
v
blaznico
in
ki
so
ga
med
znanci
že
res
spravile
ob
dobro
ime
.
Škoda
je
njegovega
lepega
obraza
.
Danes
je
izgledal
mnogo
starejši
in
iz
oči
mu
je
izginil
tisti
izraz
otroške
nevednosti
,
sprejemljivosti
in
spravljivosti
,
ki
ga
dela
tako
prikupnega
tovarišem
in
ženskam
.
Minuto
,
preden
je
vlak
prišel
,
je
trdil
,
da
ga
sploh
ne
bo
;
nato
je
zagotavljal
,
da
je
zasedeno
vse
do
zadnjega
prostora
in
da
v
Ljubljani
sploh
ni
postreščkov
.
Postrešček
je
prišel
in
kupe
je
bil
skoro
prazen
;
vstopila
sta
pred
nama
le
prileten
gospod
in
starejša
gospa
.
Fritz
je
zanesljivo
vedel
,
da
sta
novoporočenca
in
da
bo
vožnja
strašna
;
sicer
pa
da
se
šteje
za
srečnega
,
ker
ne
razume
slovensko
.
Gospod
je
bil
trgovec
in
se
je
vračal
z
Dunaja
,
gospa
je
bila
na
obisku
in
po
opravkih
v
Ljubljani
.
Vlak
se
je
zgenil
,
gibko
zavil
v
loku
krog
mesta
in
prhnil
proti
Trstu
.
Fritz
je
hotel
spotoma
v
Akvilejo
,
jaz
sem
se
namenil
ostati
par
trenutkov
v
Gorici
in
Vidmu
.
Potem
naravnost
v
Italijo
,
ki
se
začne
v
Benetkah
.
Kako
zvonka
beseda
je
Italija
,
ritmično
blagoglasje
je
v
njej
,
ki
je
skrivnost
lepih
besed
in
lepega
stila
.
Čudno
je
,
da
se
ljudje
še
niso
pečali
s
to
skrivnostjo
,
da
je
niso
izkušali
razkriti
,
ker
kar
pišejo
o
lepoti
stila
,
je
bolj
skrivnostno
kot
lepota
sama
.
In
vendar
je
gotovo
,
da
se
ravna
dober
stilist
nezavedno
po
zakonih
skladja
–
ne
le
po
zakonih
slovniške
logike
–
kakor
je
gotovo
,
da
delujejo
v
umetniku
nezavedno
veliki
zakoni
,
ki
jih
razkrijejo
šele
pozni
potomci
,
v
katerih
morda
teh
zakonov
nič
več
ni
.
Kar
vemo
o
stilu
,
so
le
drobci
,
in
še
daleč
ne
najvažnejši
;
o
besednem
stilu
posebno
,
toda
o
muzikaličnem
in
slikarskem
ravnotako
.
Kdor
bi
odkril
to
skrivnost
,
bi
posvetil
v
najtemnejši
in
morda
najlepši
kot
umetnikove
psihologije
;
videli
bi
tam
čudeže
.
Približal
bi
nam
lepoto
iz
neizmerne
daljave
,
prijeti
bi
jo
mogli
in
držati
kakor
plen
.
Italija
.
Še
sedaj
,
ko
sedim
v
Benetkah
in
mi
je
tako
dobro
v
prsih
od
zraka
in
luči
in
šumenja
tam
zunaj
,
mi
je
ta
beseda
kakor
vroče
vino
;
opojnost
je
v
njej
,
vonjiva
para
in
gorkota
.
Čudno
je
,
da
si
ne
morem
nič
konkretnega
misliti
pod
to
besedo
.
Videl
sem
sto
italijanskih
fotografij
in
si
še
približno
ne
morem
predstaviti
,
kako
izgleda
Florenca
ali
Fiesole
ali
Siena
ali
Rim
.
Opazil
sem
,
da
sploh
ne
mislim
na
kraje
,
temuč
na
Donatella
,
Fra
Angelica
,
Michelangela
,
Savonarolo
,
na
starokrščanske
mozaike
.
Italija
.
Toplo
mi
je
pri
tej
besedi
in
nasmehniti
se
moram
;
tako
se
nasmehne
človek
,
če
se
spomni
davne
ljubezni
,
ki
je
bila
lepa
in
je
vsa
obledela
.
„
Fritz
,
povej
mi
,
kako
si
ti
predstavljaš
Florenco
?
“
„
Precej
veliko
mesto
,
v
sredi
teče
Arno
.
Sicer
pa
ne
vem
,
če
sploh
pojdem
v
Florenco
.
“
„
Kaj
?
“
„
Da
.
Toda
kaj
si
dokazujeta
ta
dva
človeka
?
“
je
pristavil
jezno
in
tiho
.
„
Nič
;
čisto
mirno
se
pogovarjata
o
brezpomembnih
stvareh
.
Gospod
je
ravnokar
bil
vprašal
:
'
Ali
Vam
to
ni
bilo
znano
?
'
Gospa
je
odgovorila
:
'
Pač
;
slišala
sem
'
.
Toda
ljudje
govore
marsikaj
brez
potrebe
.
“
„
Ali
govori
pri
vas
vsak
človek
v
tonu
,
kakor
bi
vse
vedel
,
in
s
poudarkom
,
kakor
bi
mu
kdo
odrekal
pravico
do
življenja
?
“
„
Ne
vsak
.
Sicer
pa
nehaj
s
temi
otročarijami
,
Fritz
.
Zahvali
Boga
,
da
moreš
v
Italijo
;
vreden
je
itak
nisi
.
“
Fritz
je
zardel
.
„
To
niso
otročarije
.
Italija
naj
Boga
zahvali
,
da
ji
prinesem
tisoč
frankov
.
Za
to
me
bo
krmila
z
makaroni
,
pečenimi
vrabci
,
neznosnim
rožmarinovim
vonjem
in
pinijami
,
ki
so
na
las
podobni
odprtim
dežnikom
pri
starinarju
.
“
„
Ampak
paste
,
Fritz
,
paste
!
“
„
Ko
sem
bil
zadnjič
tam
,
so
bile
že
čisto
slabe
.
Sedaj
jih
ne
jé
noben
Evropejec
več
.
Že
v
Benetkah
bodo
tekali
otroci
za
nami
in
vpili
:
un
soldo
,
musju
;
zvečer
serenate
,
da
me
meče
krč
do
stropa
;
vedi
,
da
so
Italijani
najbolj
nemuzikaličen
narod
.
Spal
bom
v
smradu
in
v
oblakih
komarjev
.
Natakarjem
tečejo
minestre
in
minestroni
iz
rokavov
.
V
prvi
kavarni
ti
bodo
naprtili
kile
drobiža
in
slabih
frankov
.
Pri
prvem
ljudskem
slavju
bova
okradena
.
V
Bresci
si
bova
pokvarila
želodec
s
prekajenim
jezikom
v
stari
omaki
,
v
Milanu
bom
dobil
mrzlico
.
V
Florenci
te
bodo
ubili
z
razglednicami
,
v
Rimu
naju
bodo
preganjali
ciceroni
do
blaznosti
.
O
Napolju
in
Siciliji
niti
ne
govorim
.
Tam
se
neha
Evropa
.
Kadar
boš
dobil
kamen
v
hrbet
,
boš
vesel
,
da
te
ni
zadel
revolver
v
glavo
.
–
Ampak
kaj
govorita
ta
dva
človeka
?
“
„
Nič
hudega
vendar
!
Gospa
je
dejala
:
'
Menil
je
,
da
se
bo
s
tem
izkopal
.
'
Gospod
je
pristavil
:
'
Če
bi
znal
,
kakor
znajo
judje
,
bi
bil
ostal
pri
vsem
tem
bogat
človek
.
'
“
„
Bagage
.
Ne
morem
trpeti
ljudi
,
ki
govore
s
tako
gotovostjo
.
Italija
se
je
že
začela
;
njene
muke
se
napovedujejo
.
“
„
In
njena
umetnost
?
“
„
Tudi
pred
njo
me
je
strah
.
Ne
smej
se
,
ker
Bog
mi
je
priča
,
da
mislim
resno
.
Strah
me
je
tiste
vrtoglavosti
,
ki
se
me
bo
polotila
.
Bolje
bi
bilo
,
da
ni
ne
muzejev
,
ne
knjižnic
,
ne
gledališč
.
Bilo
bi
nam
vsem
v
korist
,
če
bi
te
reči
odpravili
,
ker
nam
zastrupljajo
življenje
.
Vsem
.
Umetniki
zastrupe
najprej
sebe
in
potem
druge
.
Ali
če
že
mora
imeti
sit
človek
uro
zabave
in
naslade
,
naj
skrbe
za
to
tisti
,
ki
se
imenujejo
stari
mojstri
.
Novih
naj
ne
bo
več
.
“
„
Ti
ne
boš
napisal
nobenega
verza
več
–
“
„
Nobenega
,
če
bom
pameten
.
Krivica
je
.
Koliko
sem
žrtvoval
življenja
,
poštenja
in
vsega
,
kar
je
bilo
najboljšega
v
meni
,
tistim
par
slabim
pesmim
,
klicem
mutca
,
ki
se
potaplja
,
ker
ga
ljudje
ne
vidijo
,
sajam
velikega
požara
,
gnili
setvi
.
Lažnivec
sem
,
hinavec
,
tat
,
nečistnik
,
in
ko
sem
se
danes
česal
,
bi
bil
pljunil
v
ogledalo
,
če
bi
se
ne
bil
bal
,
da
bom
tudi
s
tem
lagal
.
Dušo
sem
si
razbodel
kakor
sito
,
in
čemu
,
Verehrtester
,
čemu
?
Vsi
tako
trpe
in
se
mučijo
tisočletja
,
zato
da
more
umetnostni
in
slovstveni
in
glasbeni
zgodovinar
razlagati
stvari
,
katerih
ni
še
nihče
nikoli
razumel
.
“
„
Marsikaj
vendar
razloži
in
mnogo
tudi
razumemo
.
“
„
Razumemo
.
Občudovanja
si
vreden
,
kadar
govoriš
v
množini
.
Dobro
,
recimo
,
da
razumete
–
ali
je
s
tem
poravnana
velikanska
krivica
,
plačan
umetnikov
osebni
dolg
?
Ali
ste
s
tem
deli
v
ravnotežje
boleče
nesoglasje
njegovega
življenja
?
Vidiš
,
kako
prijetno
se
je
igrati
potomce
!
Žrtve
so
neprimerno
večje
kot
vaša
hvaležnost
in
se
ne
izplačajo
.
In
še
hvaležnost
je
krivica
.
Tisti
ljudje
,
ki
pišejo
pesmi
in
delajo
skladbe
in
zgotavljajo
slike
,
menijo
vsled
te
hvaležnosti
,
da
so
storili
nekaj
velikega
in
zaslužnega
,
in
tisti
,
ki
še
ne
pišejo
pesmi
in
ne
delajo
skladb
in
ne
zgotavljajo
slik
,
namerjajo
vse
to
delati
,
ker
hočejo
storiti
nekaj
velikega
in
zaslužnega
,
da
si
pridobe
hvaležnost
in
slavo
.
Tako
zapeljujete
potomci
s
hvaležnostjo
,
ki
jo
izkazujete
starim
,
nedoraslo
mladino
v
lenobo
,
neznačajnost
,
veliko
osebno
zadolženje
,
nesrečo
in
vse
tisto
,
kar
se
imenuje
umetnost
.
Meni
že
beseda
sama
preseda
;
pameten
človek
čuti
,
da
je
v
njej
nekaj
hinavščine
.
Lepo
te
prosim
,
ne
mahaj
z
rokami
,
kakor
bi
imel
opraviti
s
premaganim
stališčem
!
Je
vse
do
besede
res
.
Koliko
poznaš
resnično
talentiranih
lepotvorcev
(
spodobneje
ni
mogoče
prestaviti
Fritzovega
izraza
)
,
ki
jim
ni
življenje
zavoženo
in
ki
niso
sami
pokvarjeni
?
Zakaj
umetnostni
zgodovinar
ne
govori
o
tem
?
Čim
več
te
človeške
lepote
,
tem
manj
moralne
moči
v
nas
.
Za
naš
slabotni
in
do
mozga
pokvarjeni
čas
ni
nič
bolj
značilno
,
da
toliko
govori
o
umetnosti
,
kot
je
značilno
za
umetnost
,
da
se
v
tem
pokvarjenem
času
krepko
razvija
kakor
v
posebno
ugodnem
elementu
.
“
Vlak
se
je
ustavil
v
Postojni
.
Gospod
in
gospa
sta
izstopila
,
vstopila
je
tropa
tržaških
turistov
.
„
Fritz
,
to
je
Postojna
.
“
„
Kaj
je
z
njo
?
“
„
Tista
slavna
jama
je
tukaj
.
“
„
In
kaj
je
v
jami
?
“
„
Lepi
kapniki
.
Ves
svet
hodi
sem
.
Angleži
…
“
„
Menda
sem
enkrat
nekaj
slišal
o
tem
.
Čakaj
,
dolgo
sem
premišljeval
,
ali
naj
ti
povem
.
Preberi
to
pismo
,
da
ne
bo
pozneje
nepotrebnih
besed
.
“
Vzel
je
iz
notranjega
žepa
pismo
,
ki
se
mu
je
poznalo
,
da
ga
je
nalašč
v
pesti
zmečkal
.
Bilo
je
približno
tako
:
–
Ko
si
pisal
pismo
,
ki
sem
ga
danes
prejela
,
si
bil
zelo
slabe
volje
,
česar
bi
ti
ne
zamerila
,
ker
vem
,
koliko
trpiš
,
ali
pa
si
hotel
vse
z
eno
potezo
končati
,
da
te
več
ne
dolgočasim
.
Že
v
predzadnjem
pismu
sem
opazila
,
da
se
nekaj
takega
pripravlja
.
Tisto
je
bilo
kakor
popek
,
današnje
je
strupen
cvet
.
Praviš
mi
:
Jaz
grem
v
Italijo
in
pozabi
me
,
kakor
pravim
jaz
svoji
šivilji
:
Jaz
grem
na
ples
,
hočem
novo
obleko
.
Toda
jaz
ljubezni
ne
morem
menjati
kakor
obleko
in
imam
vsako
sezono
le
nov
klobuk
,
ne
drugo
srce
.
Ti
to
veš
,
zato
si
nisem
na
jasnem
,
kaj
misliš
.
Govoriti
moram
s
teboj
,
da
bom
na
jasnem
.
Ne
zato
,
da
poravnam
,
kar
se
morda
ne
da
več
poravnati
,
ampak
da
bom
na
jasnem
.
Če
mora
biti
,
da
greva
narazen
,
pojdeva
.
Koliko
trpim
pri
tej
misli
,
vem
samo
jaz
,
ti
ne
slutiš
,
dasi
praviš
,
da
poznaš
žensko
.
Ljubila
te
bom
dalje
,
toda
brez
nadlege
,
in
kadar
se
sestaneva
v
družbi
,
se
ne
bom
kazala
ne
užaljene
,
ne
prevarane
,
oboje
je
neumno
in
meni
tako
zoprno
kakor
tebi
.
Vem
,
da
ne
ravnaš
prav
,
in
se
skušam
prepričati
,
da
prav
ravnaš
.
Za
eno
si
pa
lehko
brez
skrbi
:
ljudje
ne
bodo
nikoli
vedeli
,
da
nisi
prav
ravnal
.
Veselilo
bi
me
,
če
bi
se
tudi
sam
tega
ne
zavedal
.
Naj
bo
o
naju
dovolj
.
V
Benetkah
te
bo
čakalo
pismo
,
poste
restante
.
Če
bi
pa
vendarle
odpotoval
,
preden
pride
,
pusti
na
pošti
svoj
naslov
,
da
ga
pošljejo
za
teboj
.
Odgovoriti
mi
moraš
,
ker
prideva
z
mamo
v
Florenco
.
Pogovoriti
se
hočem
s
teboj
,
še
enkrat
:
ne
prositi
ljubezni
,
če
je
ni
.
Mama
seveda
ne
ve
ničesar
.
Naj
bo
zadosti
o
naju
.
Nisem
zelo
zdrava
.
Mama
me
je
hotela
peljati
v
Švico
,
sedaj
sem
jo
preprosila
za
Italijo
.
Nikakor
ne
morem
spati
,
skrivaj
jemljem
krepke
doze
morfija
.
Mama
ga
sovraži
,
ker
ne
ve
,
kako
strašne
so
noči
brez
spanja
.
Enkrat
ga
je
našla
,
bil
je
škandal
s
solzami
.
Vse
to
je
strašno
neumno
in
te
morda
le
dolgočasi
.
Imaš
prav
,
tudi
mene
dolgočasi
.
Na
svidenje
v
Florenci
!
–
E.
Ah
,
bila
je
to
tista
bleda
,
plavolasa
Ester
,
ki
je
Fritz
rekel
o
njej
,
ko
jo
je
prvič
srečal
:
To
žensko
bom
ljubil
do
groba
.
Tudi
na
to
ni
bilo
kaj
reči
.
Bil
sem
v
zadregi
in
sem
mu
vrnil
pismo
molče
.
„
Vidiš
,
tako
je
,
Verehrtester
.
“
„
Zakaj
si
ji
pisal
tisto
pismo
?
“
„
Ker
je
bilo
prav
tako
.
Ker
je
ne
ljubim
več
,
ker
ne
morem
nikogar
ljubiti
.
Ker
smo
vsi
moralno
degenerirani
.
Tudi
ona
govori
o
umetnosti
in
psihologizira
.
Tisto
primero
o
popku
in
strupenem
cvetu
si
bral
;
taka
reč
deluje
name
kakor
leden
obkladek
na
vročičnega
bolnika
.
“
„
Ali
si
zaradi
slabih
primer
…
Ali
ti
to
daje
pravico
,
da
delaš
krivico
?
“
„
Vem
,
da
je
ne
daje
,
in
vendar
ne
morem
drugače
,
kot
da
si
jo
lastim
.
Nehajva
!
Ni
vredno
besede
.
Naj
se
zgodi
,
kar
se
mora
zgoditi
.
Omenil
sem
ti
stvar
le
zato
,
da
ne
boš
pregovarjal
in
dokazoval
,
če
se
bom
hotel
peljati
mimo
Florence
.
“
Nagnil
se
je
v
kot
in
zatisnil
oči
.
Peljali
smo
se
proti
Trstu
.
Pastirji
in
pastirice
so
hiteli
proti
vlaku
in
mahali
v
pozdrav
smejé
.
Tudi
iz
neke
hiše
ob
progi
–
vsa
okna
so
bila
nastežaj
odprta
–
je
dekle
vihtelo
smejé
beli
predpasnik
.
Potniki
so
pozdravljali
z
rokami
in
robci
in
klobuki
.
Taki
pozdravi
so
najlepša
reč
pri
železniški
vožnji
;
srečujejo
se
popolnoma
tuji
ljudje
,
se
prijateljsko
nasmehnejo
,
kakor
znanci
,
si
žele
dobro
in
so
v
prihodnjem
trenutku
že
daleč
narazen
.
Hip
je
kratek
,
toda
spomin
je
večkrat
dolgotrajen
in
živ
in
vedno
lep
,
kakor
na
žrtev
ali
dobro
dejanje
;
prav
v
dnu
srca
je
,
težak
in
topel
.
Moral
sem
izstopiti
,
Fritz
se
je
odpeljal
sam
proti
Trstu
.
Bila
je
že
noč
,
ko
sem
sédel
v
Vidmu
na
beneški
brzovlak
.
Bil
sem
popolnoma
sam
v
kupeju
in
sem
začel
brati
nov
potopis
po
Italiji
.
Pisan
je
tako
,
kot
sem
se
bal
,
da
bo
.
Baedecker
prestavljen
v
literarno
zamaknjenost
.
Vsaka
ped
zemlje
je
zgodovinska
,
grobovi
so
povsod
,
povsod
velike
sence
preteklosti
,
deloma
krvave
,
deloma
eterično
nežne
.
Morje
valovi
v
primeri
,
šumi
v
primeri
,
gore
so
kakor
…
nevemkaj
.
Ljudstvo
je
tako
in
tako
;
komponente
njegove
psihologije
so
popolnoma
jasne
,
posameznikov
ni
,
ali
če
so
,
govore
kakor
poosebljena
laška
lastnost
.
Umetnost
obstoji
iz
anekdot
,
ki
vse
razlože
(
Taine
je
najpopularnejši
učitelj
)
,
in
v
tem
,
da
podtaknemo
umetniku
nekaj
,
česar
sami
ne
mislimo
,
pa
trdimo
,
da
mislimo
in
da
je
on
tako
mislil
,
dasi
tudi
tega
ne
verjamemo
.
In
toliko
zanimivega
se
zgodi
na
poti
,
vsako
mesto
ima
svoj
dogodek
,
včasi
flirt
,
včasi
nevarnost
,
sempatje
tudi
kako
novo
spoznanje
.
O
potopis
,
ti
stara
nadloga
!
Nezakonsko
dete
jalove
zadrege
,
sramotno
dejanje
obupanca
,
pesniška
laž
nepesniških
pisačev
,
zgodovina
mukotrpnih
ur
ob
pisalniku
,
nazorni
pouk
o
puščavi
domišljije
,
pavovo
perje
,
utrgano
na
tujem
zeljniku
in
položeno
v
skledo
ljudem
,
ki
žejajo
po
izobrazbi
,
nestvor
si
,
starec
potopis
!
Bil
sem
že
večkrat
z
doma
in
se
mi
ni
nikoli
nič
zgodilo
,
kakor
se
mi
sploh
v
življenju
ni
še
nikoli
nič
zgodilo
.
Niti
okraden
nisem
bil
;
mislim
,
da
niti
palice
nisem
nikoli
izgubil
.
Drevesa
so
v
Italiji
velike
rastline
kakor
pri
nas
,
hribi
so
vzbokline
prsti
,
zvezde
so
pač
zvezde
tu
in
tam
.
Zgodovina
je
drugačna
,
toda
to
nam
pripoveduje
zgodovinar
bolje
kakor
literarni
turist
.
Ljudje
so
drugačni
,
toda
ljudje
so
tudi
pri
nas
med
seboj
drugačni
.
In
samo
to
je
zanimivo
.
Pastir
,
ki
mi
je
zamahnil
ob
progi
v
pozdrav
,
je
za
enkrat
važnejši
kakor
benečanski
doži
;
brez
pastirja
ne
bo
dožev
nihče
razumel
.
Če
bi
razumel
Fritza
,
bi
vedel
toliko
,
da
bi
lehko
molčal
do
smrti
.
Sebe
bom
razumel
tedaj
šele
,
ko
bom
gledal
večnost
iz
obličja
v
obličje
,
takrat
bo
vsa
vednost
pred
menoj
in
v
meni
brezkončni
molk
strmenja
.
Stanujem
v
najbolj
dolgočasnem
hotelu
,
kar
jih
ima
lepa
Riva
degli
Schiavoni
.
Vsi
Slovenci
hodimo
sem
;
v
obednici
visi
podoba
našega
cesarja
na
desnici
.
Sobe
ni
mogoče
najti
brez
izurjenega
vodnika
.
Zajtrk
ni
nič
bolj
dolgočasen
nego
zajtrkovalci
;
soliden
,
drag
in
pedantičen
,
kakor
gospod
,
ki
sedi
s
hčerko
v
pročelju
.
Fritz
pride
,
menim
,
še
predpoldnem
.
Na
svetu
se
ne
zgodi
nič
več
.
Zunanji
človek
je
umrl
,
pod
njegovim
mrtvim
površjem
se
križajo
le
še
struje
starih
misli
.
Dal
sem
si
besedo
,
da
bom
spotoma
pisal
zaradi
lastne
kontrole
,
sedaj
moram
pisati
in
ne
vem
,
kaj
bi
kontroliral
.
Mislim
,
da
je
za
pravo
spoznanje
moja
mala
dunajska
peč
važnejša
od
Italije
.
Kadar
sedem
zimski
večer
k
njej
in
jame
izžarevati
toploto
in
polniti
z
mlačnimi
valovi
sobo
,
ki
se
strnejo
z
odsevi
cestnih
svetilk
v
poltemno
,
gorko
trepetanje
,
je
vse
jasno
v
meni
in
doživim
več
,
nego
sem
doživel
te
tri
dni
v
Benetkah
.
Bojim
se
,
ko
to
trdim
,
da
zahajam
v
samodopadljivo
paradoksnost
,
ki
je
lastnost
ljudi
,
ki
vse
hočejo
in
le
malo
zmorejo
,
ki
se
igrajo
s
svojo
nemočjo
,
kakor
se
igrajo
lačni
otroci
žalostno
igro
,
da
pozabijo
lakoto
.
In
vendar
ne
zahajam
v
samodopadljivo
paradoksnost
,
ker
tisti
večeri
so
res
važnejši
od
Italije
.
S
toploto
in
temo
se
gosti
tudi
spoznanje
pred
menoj
,
formula
vsega
bitja
,
ki
je
vekovita
in
pravzaprav
edina
bolečina
mladih
ljudi
,
cilj
vsega
njihovega
hrepenenja
,
postaja
omejeno
telo
,
skoro
enačba
.
Ko
prižgem
luč
,
je
soba
prezakurjena
in
polna
dima
,
vse
je
zopet
skrivnost
,
toda
iz
srca
sem
si
iztrgal
eno
neznanko
.
Pa
pustimo
to
.
Vse
je
beda
in
bridkost
.
Cankar
,
sovražnik
moj
,
bodi
pameten
!
Vse
je
beda
in
bridkost
.
Stopi
pred
ogledalo
in
se
poglej
;
v
par
dneh
boš
plešast
,
vodenih
oči
,
opičjega
obraza
,
tankih
nog
in
debel
.
Sebe
je
treba
vleči
,
kakor
vleče
sestradan
konj
kamenje
na
novo
cesto
,
s
povešeno
glavo
;
ko
ga
izprežejo
,
dvigne
glavo
.
O
Bog
,
ki
si
vsa
resnica
in
ki
te
ljubim
,
ki
se
zvijam
krog
tvojih
nog
kakor
slep
kužek
krog
gospodarja
,
ki
ves
v
omotici
trepetam
,
kadar
se
mi
bližaš
,
vse
sem
že
sanjal
,
daj
,
naj
sanjam
še
eno
:
da
leži
moj
kadaver
pred
menoj
in
da
smem
stopiti
nanj
,
dvignil
bi
glavo
in
ti
pogledal
v
oči
.
Fritz
je
prišel
ves
navdušen
iz
Akvileje
.
Pravi
,
da
ima
strica
v
Ameriki
,
ki
bo
cerkev
moral
kupiti
in
jo
dal
prenesti
v
Berlin
;
Avstrijcem
da
je
govedina
potrebna
,
mozaiki
ne
.
Razposajen
je
kot
znorela
mačka
in
me
zvečer
ubija
z
duhovitostjo
.
Ko
sem
mrtev
,
me
še
odira
.
Čez
dan
me
pušča
pri
miru
in
hodi
svoja
pota
,
ki
si
o
njih
ne
da
dopovedati
,
da
so
slaba
.
Danes
popoldne
sva
bila
prvič
skupaj
v
Akademiji
,
pa
le
,
ker
sem
ga
prisilil
;
hotel
sem
ga
namreč
za
vsako
ceno
spreobrniti
k
Tizianovi
Assunti
.
Bilo
je
tako
:
Prvi
dan
,
ko
je
prišel
sem
,
sva
popoldne
srečala
na
stopnicah
v
hotelu
nemško
družbo
,
ki
je
nanovo
prišla
.
Stisnila
sva
se
k
steni
pred
kovčegi
s
košarami
,
Fritz
je
globokoresno
pozdravil
.
„
Ali
jih
poznaš
,
Fritz
?
“
„
Ne
,
mein
Liebling
.
“
„
Čemu
jih
potem
pozdravljaš
?
“
„
Gospodična
mi
je
všeč
,
mein
Herr
.
“
Hotel
sem
nekaj
reči
,
pa
ni
bilo
mogoče
;
gledal
me
je
kakor
koketna
balerina
,
ki
je
nalašč
zmedla
takt
,
da
se
lehko
sramuje
.
Zvečer
je
prišel
v
obednico
naravnost
od
brivca
,
ves
svež
in
lep
.
Tistih
Nemcev
ni
bilo
pri
večerji
.
K
zajtrku
je
prišel
bled
,
lahno
nagubanega
čela
,
s
trudnim
nasmehom
,
ker
dobro
ve
,
kako
je
simpatičen
,
kadar
je
tak
;
podoben
je
belemu
,
ranjenemu
golobu
;
imel
je
čudovito
kravato
.
Nemci
so
bili
tam
;
sedel
je
k
njim
,
kmalu
potem
postregel
gospe
z
vodo
in
se
predstavil
.
Saj
ni
mogoče
,
da
so
prvič
v
Benetkah
!
On
je
tukaj
takorekoč
doma
in
je
že
vse
tisočkrat
obhodil
,
ve
vse
.
Zaradi
oddiha
potujejo
?
Seve
,
to
bi
bil
lehko
ugenil
,
gospa
se
mu
zdi
nervozna
.
Ne
more
spati
?
Ne
more
spati
.
(
V
resnici
je
gospa
bolj
zdrava
kot
jaz
in
stavim
,
da
spi
dobro
.
)
O
,
tudi
njegova
mati
je
nervozna
,
on
pozna
te
reči
.
(
Njegova
mati
je
tudi
bolj
zdrava
kot
jaz
.
)
Gospod
bi
rad
vedel
,
če
je
mogoče
priti
na
Markov
stolp
.
Brez
najmanjše
težave
,
saj
je
lift
.
Kaj
stane
?
Fritz
ne
ve
tega
natančno
,
pa
bo
vprašal
takoj
po
zajtrku
vratarja
.
Natakar
,
ali
veste
,
kolika
je
vozna
taksa
na
Markov
stolp
?
Natakar
tega
ne
ve
natančno
,
toda
Fritz
bo
takoj
po
zajtrku
vprašal
vratarja
.
Gotovo
,
tudi
peš
je
mogoče
gor
.
Seveda
,
to
manj
stane
.
Sin
,
gimnazijalec
,
meni
,
da
je
Napoleon
celo
jahal
na
vrh
,
torej
morajo
biti
stopnice
jako
zložne
.
Gospod
sam
dobro
ve
,
da
je
Napoleon
jahal
na
Markov
stolp
,
toda
tisti
stolp
se
je
podrl
,
morda
so
stopnice
sedaj
drugačne
.
Ne
,
stolp
je
na
las
enak
prejšnjemu
;
Fritzu
se
to
ne
zdi
prav
,
on
misli
kakor
Otto
Wagner
,
da
bi
morala
na
tisto
mesto
moderna
arhitektura
,
potem
bi
bil
trg
še
čudovitejši
,
če
mogoče
,
bil
bi
kakor
pravljica
,
ki
so
jo
spletli
vsi
vekovi
.
Gospodična
vpraša
,
če
se
Fritz
veliko
peča
z
umetnostjo
.
Fritz
sramežljivo
prizna
,
da
je
umetnostni
zgodovinar
.
O
,
tudi
njo
zelo
zanima
umetnost
in
leposlovje
,
brala
je
Strzygowskega
knjigo
Über
die
bildende
Kunst
der
Gegenwart
.
Fritz
trdi
,
da
je
knjiga
ničvredna
,
in
tudi
ona
meni
,
da
bi
bila
lehko
globlja
,
toda
zanimiva
je
vendar
.
Fritz
trdi
,
da
tudi
zanimiva
ni
,
nasprotno
,
da
je
zelo
dolgočasna
.
Kakor
se
vzame
,
se
nasmehne
gospodična
,
toda
njena
dolžnost
ni
zagovarjati
Strzygowskega
,
ona
rajša
uživa
Benetke
.
Snoči
so
se
vozili
po
Kanalu
,
ravno
ko
je
solnce
zahajalo
;
hiše
so
stale
kakor
v
raztopljenem
zlatu
.
Nasprotno
,
meni
Fritz
,
če
pogledam
tisto
podrtijo
,
mislim
le
,
kako
je
vse
beneško
zlato
splavalo
po
vodi
.
Tudi
gospod
je
opazil
,
da
so
palače
zapuščene
;
res
,
umirajoča
kraljica
.
Gospa
prosi
Fritza
,
naj
jim
razkaže
mesto
,
če
bo
kako
uro
prost
,
in
on
jim
je
ves
na
uslugo
.
Tako
je
hodil
z
njimi
,
dokler
nisem
danes
opoldne
slišal
naslednjega
pogovora
:
„
Res
ne
vem
,
“
je
dejala
gospodična
pri
kompotu
,
„
zakaj
stoji
toliko
ljudi
pred
Assunto
.
Meni
se
zdi
slika
naravnost
dolgočasna
.
Predrznost
je
kaj
takega
trditi
,
vem
,
pa
če
hočem
biti
odkritosrčna
,
moram
reči
,
da
sem
bila
razočarana
.
Ravno
to
sem
doživela
pred
Sikstinsko
Madono
;
človek
si
predstavlja
vedno
več
,
nego
najde
.
“
„
No
,
no
,
“
je
mrmral
gospod
z
boječim
pogledom
na
Fritza
,
„
počasi
,
gospodična
,
le
zmerno
.
Saj
vendar
ne
misliš
,
da
so
vsi
tisti
ljudje
tepci
,
ki
jo
hvalijo
?
“
„
Gospod
Fritz
je
rekel
,
da
so
,
“
in
ga
je
pogledala
s
popolnim
zaupanjem
.
Zdelo
se
ji
je
lepo
,
kljubovati
prepričanju
vsega
sveta
,
in
tudi
sama
je
bila
lepa
v
svojem
devetnajstletnem
kljubovanju
.
„
Morda
Vi
drugače
mislite
,
“
je
dejal
pohlevno
Fritz
,
dasi
ve
,
da
gospod
sploh
nič
ne
misli
o
Tizianu
,
„
toda
moje
prepričanje
je
,
da
Assunto
bolj
hvalijo
,
kot
zasluži
.
Sicer
je
pa
to
vprašanje
okusa
,
“
je
še
pristavil
,
ničvrednež
.
Po
kosilu
sem
stopil
v
njegovo
sobo
.
„
Fritz
,
zakaj
begaš
te
uboge
ljudi
,
ki
ne
žele
nikomur
nič
hudega
?
“
„
Ali
meniš
,
da
sem
jo
res
zbegal
?
Prosila
me
je
,
naj
ji
pišem
včasi
kako
razglednico
.
Mislim
,
da
je
ljubezni
žejna
.
Rekla
je
,
da
ni
zaročena
in
da
se
sploh
ne
bo
možila
.
“
„
To
so
otročarije
.
O
Tizianu
govorim
.
“
„
Kaj
ne
vidiš
,
da
jih
vzgajam
?
Kaj
ne
veš
,
da
je
treba
tej
leni
masi
inteligence
,
ki
ji
je
vsaka
lastna
misel
tako
mrzka
,
najprej
zmesti
vse
pojme
,
zbegati
jo
do
popolne
negotovosti
,
ubiti
v
njej
kali
javnega
mnenja
?
Ko
ne
bo
v
teh
gnilih
možganih
nobene
misli
več
,
bodo
začeli
nanovo
misliti
.
Ali
ti
to
ni
popolnoma
jasno
?
“
„
Jaz
govorim
o
Assunti
.
“
„
Razumem
te
,
dragi
;
izražaš
se
precizno
,
o
Tizianovi
sliki
.
Kar
sem
govoril
danes
pri
mizi
,
sem
pripravljen
vsak
trenutek
zagovarjati
.
Vem
,
da
so
me
deloma
napak
razumeli
,
toda
to
je
potrebno
zaradi
zmede
,
kakor
sem
ti
že
razložil
.
Ali
želiš
debate
,
mein
Liebling
?
“
„
Zahtevam
jo
.
Pojdiva
v
Akademijo
.
“
„
Tudi
v
smrt
s
teboj
.
Pojdiva
v
Akademijo
.
“
Prijel
me
je
pod
pazduho
in
uravnal
svoj
korak
po
mojem
.
Sigurnost
njegove
ironije
me
je
pekla
,
spominjam
se
,
kako
so
mi
bile
gibčne
kretnje
njegovega
mladega
,
mišičastega
telesa
zoprne
,
celo
njegov
lepi
,
ženskonežni
obraz
se
mi
je
zdel
bedast
in
hudoben
;
udariti
bi
ga
hotel
in
sem
mu
odtegnil
roko
.
Delal
sem
mu
krivico
,
kakor
sem
jih
napravil
v
srcu
ljudem
že
veliko
.
V
Akademiji
je
bilo
le
malo
ljudi
;
postopali
so
zdolgočaseni
okrog
,
trudni
in
leni
od
kosila
.
Sedla
sva
pred
Assunto
.
„
No
,
Fritz
?
“
„
Ponavljam
,
kar
sem
dejal
in
kar
vidim
nanovo
:
slika
je
danes
zame
popolnoma
nezanimiva
;
ne
trdim
,
da
je
slaba
,
ampak
dolgočasna
.
“
Bil
je
previden
in
se
je
omejil
na
negacijo
ter
delo
dokazovanja
prepustil
meni
.
Kadar
ne
gre
za
matematiko
,
je
to
delo
jako
neprijetno
.
„
Strogo
dokazati
,
da
je
kaka
reč
lepa
,
se
ne
da
.
Dokazati
…
“
„
Uvod
je
izboren
,
“
je
priznal
Fritz
zelo
zadovoljno
.
Meni
je
zaplala
kri
v
glavo
.
„
Dokazati
morem
le
,
da
je
Assunta
izredno
duhovito
zamišljeno
in
izredno
smotrno
delo
,
ter
moram
reči
,
da
me
to
estetsko
zadosti
.
Drugi
stavek
moraš
enostavno
verjeti
,
ker
je
subjektivnega
značaja
,
prvega
bom
izkušal
obrazložiti
.
“
„
Stori
to
,
dragi
tovariš
.
Govori
trezno
.
“
„
Pomisli
,
da
živiš
začetkom
šestnajstega
stoletja
.
(
Fritz
je
naglo
zavzel
pozo
zmagalca
pri
Lepantu
.
)
Kar
vidiš
slik
po
Benetkah
,
so
večinoma
v
duhu
Palma
Starejšega
,
prijetni
prizori
revne
kompozicije
,
zelo
enolični
in
boječi
;
mladi
Tizian
slika
ravnotako
.
In
tedaj
naenkrat
doživiš
Assunto
.
Moram
zahtevati
,
da
se
zamisliš
v
tisti
čas
,
sicer
ne
moreš
razumeti
te
velikanske
razlike
.
Kar
je
bilo
prej
stisnjeno
v
tesno
scenerijo
,
se
je
razširilo
tu
v
svobodno
,
skoro
brezprostorno
vizijo
.
To
je
bilo
veliko
dejanje
osvobojenja
(
da
o
tehničnem
napredku
ne
govorim
)
,
prava
revolucija
ne
le
v
slikanju
kot
ročnem
delu
,
ampak
v
slikarskem
mišljenju
.
Fritz
iz
začetka
šestnajstega
stoletja
bi
skoprneval
pred
Assunto
.
Mislim
,
da
se
ta
revolucija
ne
da
primerjati
nobeni
,
kar
sva
jih
midva
doživela
v
umetnosti
;
bilo
je
nekaj
tako
novega
in
razburljivega
kakor
začetki
francoskega
impresionizma
.
Fritz
iz
šestnajstega
stoletja
…
“
„
Gotovo
,
napisal
bi
knjigo
o
Tizianu
.
“
„
Vidiš
.
In
zdaj
poglej
sliko
samo
ter
jo
izkušaj
razumeti
.
Spodaj
gruča
apostolov
,
vsa
nemirno
razgibana
,
poganjajo
se
v
hrepenenju
kvišku
in
je
vendar
trda
masa
,
privezana
k
tlom
.
Iz
nje
se
je
dvignila
Madona
,
telo
še
,
toda
rešena
grude
,
hrepenenje
jo
nese
v
svobodni
črti
navzgor
.
Nad
njo
,
v
zgornjem
delu
slike
,
se
začenja
breztelesnost
,
vizija
večnosti
;
kori
angelov
so
le
lahen
dih
,
obrisi
se
izgubljajo
v
luči
neizmernosti
.
Ali
si
videl
to
stopnjevanje
iz
telesne
mase
v
breztelesno
duševnost
?
Glej
dalje
,
kako
je
truma
apostolov
en
sam
zgoščen
nemir
,
koncentracija
kontrapostov
;
iz
tega
nemirnega
gibanja
se
je
izločila
Assunta
v
mirnem
poletu
,
nad
njo
pa
se
neha
vsako
gibanje
in
preide
v
večnomirno
bitje
;
v
zgornjem
delu
se
nič
več
ne
godi
,
ampak
je
.
Če
meniš
,
da
sem
si
to
gradacijo
izmislil
,
bi
te
opozoril
…
“
„
Nič
ne
dvomim
,
da
imaš
prav
.
“
„
Dobro
.
Opozoriti
te
moram
le
še
na
to
,
da
tudi
raba
svetlobe
in
sence
na
sliki
potrjuje
,
da
sem
Tizianovo
misel
prav
razumel
.
Kakor
prevladuje
spodaj
telesnost
in
nemir
,
ki
stopnjema
prehaja
v
mir
duha
,
tako
vidiš
,
da
prevladuje
spodaj
senca
,
ki
se
proti
vrhu
umika
svetlobi
,
dokler
ne
preide
zgoraj
v
luč
večnosti
brez
madeža
.
Kdor
se
zave
te
genialne
enote
različnih
elementov
,
si
ne
more
niti
za
trenutek
tajiti
,
da
je
Assunta
lepo
delo
,
in
ti
bi
bil
veliko
bolje
storil
,
ko
bi
jo
bil
svojim
ljudem
razložil
,
namesto
da
daješ
njihovemu
neznanju
in
njihovi
nesposobnosti
mišljenja
potuho
.
“
Bil
sem
zadovoljen
s
tem
,
kar
sem
govoril
,
čeprav
sem
od
začetka
mislil
,
da
imam
več
povedati
.
Tudi
izraz
mi
je
bil
neokreten
,
toda
trdil
nisem
preveč
in
ne
premalo
.
„
Fritz
,
končal
sem
.
“
„
Ali
si
že
končal
?
Dovoli
mi
najprej
eno
vprašanje
,
najdražji
!
Zakaj
si
začetkoma
govoril
o
revolucionarnosti
te
Tizianove
slike
,
o
novem
slikarskem
mišljenju
,
zakaj
si
me
s
silo
potiskal
v
šestnajsto
stoletje
?
“
„
Zakaj
?
“
Da
,
zakaj
sem
govoril
o
tem
?
Zveza
mora
biti
,
toda
jasna
mi
ni
bila
takoj
.
Ne
,
saj
sploh
ni
bilo
logične
potrebe
!
Mislim
celo
…
za
zlodja
,
veliko
bolje
bi
bilo
,
ko
bi
o
tem
ne
bil
govoril
.
Hotel
sem
hitro
nekaj
reči
,
da
bi
se
ne
zdelo
,
kakor
bi
bil
premagan
,
pa
sem
se
premislil
,
ker
sem
se
še
vedno
kesal
,
kadar
nisem
govoril
iz
najčistejšega
prepričanja
.
„
Hotel
si
s
tem
reči
,
da
so
o
sliki
v
šestnajstem
stoletju
drugače
sodili
,
kot
sodim
jaz
,
in
da
bi
tudi
sam
drugače
sodil
,
kot
sodim
danes
.
Slep
bi
moral
biti
,
da
bi
ti
tega
ne
priznal
.
Toda
trdim
,
da
danes
opravičeno
drugače
sodim
,
kot
bi
sodil
tedaj
,
da
se
je
naše
naziranje
tačas
izpremenilo
.
“
„
Ali
danes
ni
več
lepo
,
kar
je
bilo
v
šestnajstem
stoletju
lepo
?
Ali
je
danes
laž
,
kar
je
bila
tedaj
resnica
?
“
Če
stopi
Fritz
v
to
past
,
je
ujet
;
ne
bo
se
mi
več
izvil
.
„
Resnica
je
vedno
resnica
,
dvakrat
dve
se
ne
izpreminja
,
in
posledica
bo
vedno
morala
imeti
svoj
vzrok
.
Resnica
je
dobra
analogija
za
lepoto
;
ravnotako
je
objektivna
kakor
lepota
.
To
objektivno
stran
Assunte
si
mi
dobro
razložil
,
dá
se
celo
dokazati
.
“
„
Torej
?
“
„
Težava
je
le
ta
,
da
ne
stojim
pred
sliko
kot
človek
sploh
,
ki
je
v
vseh
stoletjih
enak
,
ampak
kot
popolnoma
izrazit
človek
dvajsetega
stoletja
,
ki
je
videl
sto
variacij
Tizianove
slike
iz
šestnajstega
in
poznejših
stoletij
,
ki
je
videl
isto
lepoto
tolikokrat
ponavljano
,
da
je
nje
mik
izgubil
svojo
prvotno
razdražljivo
sposobnost
.
Približno
tako
se
godi
dobrim
primeram
,
ki
postanejo
zoprne
,
kadar
preidejo
v
lastnino
časnikarjev
in
šolskih
nalog
,
resničnim
trditvam
,
ki
postanejo
fraze
,
obrabljenim
citatom
.
Vse
to
se
objektivno
nič
ne
izpreminja
,
toda
moje
razmerje
do
njih
je
drugačno
.
Kadar
boš
naročal
oltarno
sliko
,
ali
boš
rekel
umetniku
,
naj
hodi
Tizianova
pota
?
Ni
mogoče
.
Tizianova
rešitev
problema
nas
več
ne
zanima
.
Pravtako
je
z
resnico
;
tudi
v
umskem
spoznavanju
je
užitek
,
ki
se
menda
krije
z
estetskim
;
toda
ta
užitek
občutiš
samo
,
dokler
pridobivaš
nove
resnice
ali
pa
kadar
je
vsaj
dokaz
nov.
“
„
Ne
morem
ti
gledati
v
srce
,
da
bi
videl
,
če
si
s
Tizianovim
problemom
že
res
tako
na
jasnem
.
Toda
tisti
ubogi
ljudje
,
ki
si
jim
jemal
spoštovanje
pred
Assunto
,
gotovo
še
niso
na
jasnem
,
zanje
je
problem
nov
,
slika
nova
resnica
.
Tvoja
dolžnost
bi
bila
,
da
jim
jo
razložiš
.
“
Fritz
je
načelno
pobijal
popularizacijo
,
ki
da
umetnosti
škoduje
in
ljudem
nič
ne
koristi
.
Bil
je
razdražen
prepir
brez
konca
,
ki
pusti
za
seboj
v
glavi
praznoto
in
v
srcu
polno
žel
,
kakor
pijančevanje
.
Slednjič
nisva
vedela
,
kaj
sva
prvotno
trdila
,
in
sva
morala
začeti
iznova
.
Potem
je
odbilo
štiri
.
Odšla
sva
molče
,
vsak
trmoglavo
v
svojih
mislih
,
ki
so
snovale
nove
dokaze
,
vse
boljše
in
jasnejše
.
Človeku
je
dobro
molčati
.
Danes
so
se
Nemci
poslovili
.
Imeli
so
le
par
minut
časa
za
zajtrk
.
Fritza
so
vsi
resnično
vzljubili
,
gospa
ga
je
prosila
,
naj
jih
obišče
,
kadar
pojde
domov
.
Ko
so
sedali
v
gondolo
,
sva
stala
na
balkonu
;
dokler
jih
je
bilo
videti
,
je
gospodična
mahala
z
robcem
.
„
Zbogom
,
detece
zalo
,
“
se
je
Fritz
žalostno
nasmehnil
.
Potem
se
je
zasukal
in
sva
šla
.
„
Še
en
dan
naj
bi
bili
ostali
tukaj
,
pa
bi
se
bil
zaljubil
.
Ko
smo
se
snoči
izprehajali
po
Markovem
trgu
,
je
imela
gospodična
vlažne
dlani
.
Vidiš
,
kako
je
vse
bedasto
;
niti
pištole
nisem
vreden
.
“
In
ko
sva
sedela
danes
pred
poldnevom
v
doževi
palači
,
je
naenkrat
dvignil
glavo
iz
Burckhardta
in
mi
dejal
:
„
Poljubiti
bi
bil
moral
tisto
dekletce
.
Poljubiti
na
čelo
,
kakor
je
tisti
advokat
ali
lekarnar
,
ki
jo
bo
dobil
,
ne
bo
poljubil
.
Prav
je
,
da
je
šla
.
“
Nocoj
sva
obhajala
slovo
od
Benetk
s
chiantijem
,
sladoledom
in
večerno
vožnjo
po
kanalih
.
Potem
sva
še
šla
na
Markov
trg
h
godbi
.
Fritz
ni
hotel
o
spanju
nič
slišati
;
za
norca
je
imel
sebe
in
ves
svet
.
Nezmiselno
je
sestavil
tri
italijanske
besede
in
jih
ponavljal
ves
večer
.
Zagledal
je
debelega
Angleža
,
ki
je
molče
sedel
,
palico
med
nogami
,
s
svojo
družino
pred
kavarno
;
hitro
je
vzel
Baedeckerja
,
razvil
načrt
mesta
in
stopil
z
njim
k
Angležu
.
„
Scusi
,
signor
.
Butone
vecchio
uno
?
“
in
je
kazal
s
prstom
na
načrt
Benetk
.
„
I
am
English
,
“
se
je
opravičil
gospod
.
„
Grazie
,
grazie
,
signor
.
“
Tako
je
z
butone
vecchio
uno
klical
natakarja
,
prosil
ljudi
ognja
in
odganjal
nadležne
otroke
.
Slednjič
se
je
še
pomešal
med
mlado
strujo
Benečank
,
ki
so
klopotale
nališpane
po
tlaku
,
in
ustavil
bledo
,
šestnajstletno
dekletce
:
„
Butone
vecchio
uno
,
signorina
!
“
Gledala
ga
je
mirno
in
smehljaje
.
„
Non
capisce
?
“
„
No
,
signore
.
“
„
Kaj
ne
veš
,
sestra
,
“
je
hitel
po
nemško
,
„
da
mi
je
Ester
pisala
?
O
,
to
je
močna
,
sijajna
žena
,
sestra
!
Jaz
jo
ljubim
,
ali
razumeš
,
kaj
je
to
?
Ves
svet
mora
ljubiti
Ester
,
sestra
.
Buona
notte
,
signorina
!
“
in
jo
je
prijel
za
brado
.
„
Buona
notte
,
signore
,
“
se
je
smejala
Benečanka
ter
ga
udarila
po
roki
.
Zbogom
,
Benetke
!
Ne
da
se
mi
odpotovati
iz
Benetk
.
Sklenjeno
je
bilo
,
da
bova
danes
kosila
v
Veroni
,
in
sva
še
vedno
tukaj
.
Sam
sem
vstal
precej
pozno
in
sem
moral
še
klicati
Fritza
.
Spal
je
z
rokami
pod
glavo
,
zmršenih
las
in
zardel
,
kakor
spe
otroci
.
„
Vstani
,
mladec
,
dan
se
dela
!
“
„
Ali
moram
precej
vstati
?
“
„
Kar
precej
.
“
„
Ali
ni
še
četrt
ure
časa
?
Vsi
italijanski
vlaki
imajo
velike
zamude
.
Daj
mi
mojo
popotno
toileto
tam
z
umivalnika
.
Hvala
ti
,
vzorni
prijatelj
moj
.
“
Vzel
je
ogledalo
iz
torbice
in
se
pogledal
.
„
Grd
človek
sem
;
oči
so
mi
krvave
;
snoči
sem
preveč
pil
.
Ester
bi
me
bila
žalostna
;
preveč
je
pedantične
narave
.
Danes
bom
v
Veroni
zopet
pil
in
ji
bom
pisal
,
da
sem
.
“
Zatisnil
je
oči
in
se
smehljal
.
„
Ali
boš
vstal
?
“
„
Pet
minut
je
še
časa
.
“
„
Jaz
pojdem
sam
.
“
„
Te
žalosti
mi
ne
boš
napravil
.
Glej
,
ko
zatiskam
oči
,
vidim
temo
in
srebrne
žilice
plešejo
preko
nje
.
Zdaj
se
je
izpremenila
tema
v
rumenkasto
polje
,
ki
ga
preprezajo
tanke
,
drobne
čipke
.
In
zdaj
vidim
prav
natančno
bezgovo
cvetje
.
Kaj
bi
hodila
v
Verono
?
Zdaj
vidim
briljanten
diadem
na
zelenem
baržunu
.
Ali
vidiš
tudi
ti
vsako
jutro
in
vsak
večer
vse
mogoče
stvari
?
“
Vzel
je
še
enkrat
ogledalo
.
„
Še
vedno
imam
krvave
oči
,
toda
sicer
sem
lep
mladenič
.
Odločil
sem
se
,
da
grem
v
Florenco
.
Vsak
večer
bom
pil
kot
snoči
in
bom
prišel
tja
kot
razvalina
.
Zanimivo
bo
.
“
Tako
sva
zamudila
vlak
.
Ko
bi
ga
ne
bila
zamudila
,
bi
mi
bilo
žal
;
skoraj
gotovo
bi
me
nikoli
ne
našlo
tole
pismo
:
„
Dragi
prijatelj
!
Grdo
in
nesramno
je
,
da
me
vabiš
v
Italijo
,
ko
vendar
veš
,
da
se
pojutrišnjem
začne
šola
.
Sem
že
teden
dni
v
Ljubljani
.
Ko
bi
mi
bil
pisal
domov
na
počitnice
:
pridi
za
menoj
!
–
bi
se
nasmejal
tebi
in
Benetkam
.
Tu
v
Ljubljani
(
naj
ti
priznam
svojo
sramoto
)
me
je
,
ko
sem
prejel
tvojo
razglednico
,
res
obšla
želja
,
da
bi
si
izprosil
dopust
in
odpotoval
kamorkoli
.
Vse
nadloge
,
ki
sem
se
jih
o
počitnicah
že
bil
odkrižal
,
so
zopet
prišle
nadme
tisti
trenutek
,
ko
sem
stopil
v
mesto
.
Tako
sem
nervozen
,
da
sem
že
tujim
ljudem
na
poti
(
sebi
sem
od
rojstva
)
,
vso
samozavest
,
ki
sem
si
jo
bil
doma
priveljačil
med
kmeti
,
sem
zopet
izgubil
,
ko
sem
srečal
prvo
suknjo
,
lepšo
od
svoje
.
Pogledal
sem
tudi
že
v
gimnazijo
(
vsa
je
prepojena
z
nekim
smrdljivim
oljem
in
se
v
dveh
mesecih
ni
mogla
dodobra
prezračiti
)
ter
sem
si
rekel
:
dragi
profesor
,
zopet
te
čaka
tristo
dni
možganskega
rokodelstva
,
zopet
bo
treba
prodajati
nič
za
drag
denar
in
vzgajati
prihodnje
penzioniste
,
da
si
sam
prislužiš
pokojnino
.
(
Ne
smej
se
.
Nekaj
je
le
narobe
pri
nas
,
sicer
bi
vsaj
mi
mladi
ljudje
ne
mislili
tolikokrat
na
pokoj
!
)
Bil
sem
tudi
v
konferenčni
sobi
(
zopet
tisto
smrdljivo
olje
)
,
v
tem
razmetanem
skladišču
bivše
učenosti
,
kompetirajoče
učenosti
(
tudi
jaz
bom
letos
kompetiral
)
.
Vse
to
bi
se
še
preneslo
,
ko
bi
le
vreme
bilo
lepše
.
Ves
dan
gre
dež
in
barometer
neprestano
pada
;
zdi
se
mi
,
da
mi
je
tudi
v
glavi
vse
vlažno
in
sluzasto
.
Povem
ti
,
da
me
Ljubljana
ubija
.
Ali
veš
,
kako
sva
jo
ljubila
nekdaj
?
(
Ti
jo
menda
ljubiš
še
vedno
?
)
Ko
sem
mislil
nanjo
iz
daljave
,
sem
si
včasi
zašepetal
:
bela
Ljubljana
–
in
sem
jo
videl
belo
kot
golobico
,
kot
nevesto
,
kot
planjavo
narcisov
in
so
mi
stopale
solze
v
oči
.
(
Bil
sem
otrok
.
)
Ti
si
jo
imenoval
matjuško
našo
in
jaz
sem
rekel
:
Ljubljana
,
ti
si
nam
Sion
.
Ljubil
sem
jo
vso
tako
,
kakršna
je
.
Njene
lepe
cerkve
in
tihe
ulice
,
bele
procesije
o
Veliki
noči
in
svetem
Telesu
,
frančiškansko
nedeljsko
mašo
in
postajanje
na
trgu
po
maši
,
dijaški
flirt
majniških
šmarnic
,
vso
to
veselo
,
domačo
pobožnost
.
Ljubil
sem
njene
semanje
dneve
,
smrad
usnja
na
Vodnikovem
trgu
,
kruljenje
pitanih
svinj
po
Poljanski
cesti
,
težke
konje
in
kratkoroge
,
širokonoge
krave
,
ki
so
nam
smetile
ceste
.
Njeno
otroško
ambicioznost
,
uvele
cvetlice
na
balkonih
,
počasni
tramvaj
,
promenadne
koncerte
in
vélike
koncerte
,
pritisk
okolice
in
dežele
na
blagajno
,
reklamo
in
vence
in
vso
to
srečno
nevednost
;
njeno
posvaljkano
elegantnost
,
prostaško
kričanje
na
promenadi
in
v
gostilni
,
nesramnost
njenih
parfumov
in
njene
dandyje
.
In
danes
me
Ljubljana
ubija
;
ne
samo
mene
,
temuč
vse
,
ki
smo
jo
nekdaj
ljubili
.
Nerazumljivo
mi
je
skoro
,
kako
se
zgodi
,
da
smo
vsi
v
močvirju
,
ko
stopimo
vanjo
.
Nevede
in
neopazno
nehamo
misliti
–
mi
mladeniči
,
ki
smo
hoteli
vse
preosnovati
!
–
Živimo
kot
druge
alge
in
se
gibljemo
,
kakor
voda
pljuska
.
Nekateri
se
iz
obupa
ženimo
,
drugi
se
iz
obupa
ne
ženimo
.
Posedamo
po
kavarnah
in
gostilnah
,
spoštujemo
starejše
in
zmerjamo
mladino
.
Popolna
skladnost
je
v
naših
mislih
,
med
seboj
se
natanko
poznamo
.
Moj
prijatelj
dobro
ve
,
kaj
imam
v
žepu
,
in
še
bolje
,
česa
nimam
v
glavi
.
Bogovi
nas
hočejo
pogubiti
in
so
nas
udarili
z
vsevednostjo
.
Jaz
govorim
o
vsem
,
in
sicer
razumno
(
o
prirodoslovju
najmanj
,
ker
je
moja
stroka
,
kajti
o
tem
govore
drugi
,
ki
niso
prirodoslovci
,
in
sicer
razumno
)
.
Predavam
poljudno
in
snujem
znanstvene
organizacije
.
Mlajši
pravijo
,
da
je
vse
,
kar
delam
,
ničvredno
,
starejši
menijo
,
da
je
odveč
,
v
resnici
pa
mlajši
še
slabše
delajo
in
starejši
sploh
ne
delajo
.
Jaz
se
nič
več
ne
spoznam
.
Vidiš
,
taka
je
Ljubljana
,
mesto
zdravega
zraka
in
kužnega
ozračja
;
od
zraka
se
debelimo
,
z
ozračjem
narkotiziramo
misli
.
Taka
je
Ljubljana
,
razbojniško
gnezdo
poštenjakov
,
prestolica
pregnanih
kraljev
,
ki
žive
na
tuj
račun
in
od
lastne
zadovoljnosti
,
mesto
vlačugarjev
brez
vlačug
,
mesto
navdušenja
za
vse
,
kar
je
resnično
,
dobro
in
lepo
,
ter
ljubezni
za
vse
,
kar
je
lažnivo
,
slabo
in
grdo
.
'
Noro
'
gremo
gledat
v
gledališče
,
ker
menimo
,
da
se
vrši
v
blaznici
;
na
razstavo
se
hodimo
razstavljat
;
'
Samogovorov
'
še
danes
ne
razumemo
,
pač
pa
vemo
,
da
Zupančič
nima
državnih
izkušenj
,
da
je
očeta
zaklal
,
spekel
in
snedel
ter
da
je
sploh
velik
poet
;
tudi
glede
Finžgarja
smo
na
jasnem
,
da
je
naš
najboljši
romanopisec
,
ko
bi
le
nosil
kolar
iz
kavčuka
–
in
čemu
imamo
pravzaprav
lastno
časopisje
,
če
se
ne
meni
za
njegovo
klet
,
kjer
ima
že
sedem
let
tri
žene
zazidane
?
Ah
,
vrag
me
vzemi
,
govoriti
moram
naravnost
,
sicer
me
boš
še
ti
napak
razumel
:
Mesto
,
ki
se
vedno
smehlja
,
kadar
obrekuje
,
in
vedno
obrekuje
,
kadar
se
smehlja
;
sejmišče
strahopetnosti
,
sramotni
kamen
odkritosrčnosti
,
Olimpija
hinavstva
,
Ahilova
peta
brez
Ahila
.
Toda
ti
si
hodil
v
ruski
kružok
in
nemara
še
vedno
ščebetaš
:
matjuška
naša
ter
me
obsojaš
.
Bojim
se
,
da
res
nimam
prav
.
(
Tako
me
je
popačila
Ljubljana
.
)
Kadar
pridem
z
razumnimi
ljudmi
skupaj
in
jamem
razgrajati
,
mi
povedo
,
da
tukaj
ni
denarja
,
tam
ni
rok
,
ta
ne
ve
,
kako
bi
,
in
drugi
nimajo
časa
;
da
je
vse
dobro
in
da
bo
vse
še
veliko
bolje
;
da
smo
mladi
sami
zabavljači
.
Najprej
se
začudim
,
potem
vidim
,
da
imajo
prav
,
ki
poznajo
življenje
.
Najdražji
bratec
moj
,
vidiš
,
to
so
prve
nežne
korenine
,
ki
jih
poganjam
v
Ljubljani
,
kmalu
se
bodem
veselo
zibal
alga
med
algami
.
Sicer
bi
pa
bilo
vse
v
redu
,
ko
bi
le
vreme
bilo
lepše
.
Imam
novo
stanovanje
“
…
itd.
Hodil
sem
ves
dan
po
Benetkah
in
sem
bil
vesel
,
da
sva
zamudila
vlak
.
Nikoli
ne
bom
pregledal
tega
mesta
do
konca
,
predolgo
ga
je
znašala
zgodovina
.
Truden
sem
;
nisem
zaspan
,
pa
bi
spal
.
Morje
je
črno
in
mirno
,
par
luči
je
ob
obali
.
Čisto
tiho
mi
je
v
glavi
in
v
srcu
,
kakor
bi
vse
misli
dremale
pod
dobro
,
toplo
roko
;
tako
mora
biti
podojenemu
otroku
.
In
še
to
pismo
.
O
Ljubljana
,
ljubica
naša
sovražena
,
ali
nam
ne
bo
nikoli
bolje
s
teboj
?
Spotoma
sva
se
ustavila
za
par
ur
v
Vicenci
;
bila
je
že
tema
,
ko
sva
dospela
snoči
v
Verono
.
Sedla
sva
v
nerodni
hotelski
omnibus
in
čakala
,
da
krenemo
v
mesto
.
Sluga
je
vrgel
najino
prtljago
na
streho
voza
,
stopil
dol
,
govoril
nekaj
z
voznikom
,
splezal
zopet
na
streho
in
kmalu
nato
popolnoma
izginil
.
Fritz
se
je
naveličal
čakanja
in
kričal
iz
voza
kočijažu
:
„
Ali
bomo
tudi
večerjali
v
omnibusu
?
Jaz
grem
nocoj
še
v
kino
!
“
Kočijaž
ga
ni
slišal
.
Sluga
je
prikričal
iz
kolodvorske
veže
,
nato
sta
izginila
obadva
.
„
Bagage
,
“
je
rekel
Fritz
in
si
prižgal
cigareto
.
„
Zdaj
se
niti
na
Baedeckerja
ne
zanesem
več
.
Glej
,
kam
je
naju
zapeljal
.
“
Pogledal
se
je
v
veliko
ogledalo
,
ki
je
zakrivalo
kočijažev
hrbet
.
„
Umil
bi
se
bil
lehko
tačas
,
“
je
dejal
in
si
pogladil
lase
.
Čez
par
minut
sta
prinesla
sluga
in
kočijaž
velike
kovčege
in
jih
spravila
na
krov
.
V
voz
je
stopila
mlada
dama
in
za
njo
gospod
.
Sluga
je
zaloputnil
težka
vrata
in
sedel
h
kočijažu
:
voz
se
je
zazibal
in
premeknil
.
„
Reci
slugi
,
naj
mi
obriše
sedež
;
prašen
je
,
“
je
dejala
mlada
gospa
,
stoje
sredi
voza
.
Govorila
je
nemško
.
„
Čakaj
,
obrišem
ti
ga
sam
,
“
je
odgovoril
gospod
in
segel
v
žep
po
robec
.
„
Ne
,
sluga
naj
ga
obriše
!
“
je
rekla
gospa
.
Gospod
je
ustavil
voz
in
priklical
slugo
;
hotel
mu
je
dopovedati
,
kaj
je
,
toda
mladi
mož
ga
je
najprej
debelo
gledal
,
potem
pa
vtaknil
glavo
pod
sedež
.
Ni
vedel
,
kaj
je
narobe
.
„
Ah
,
sedež
mi
obrišite
!
“
je
velela
gospa
.
„
O
,
sissignora
!
“
Fritz
jo
je
premeril
vso
,
pogledal
skoz
okno
proti
postaji
,
cmoknil
z
jezikom
in
mi
rekel
ravnodušno
:
„
Krasen
kolodvor
!
“
Bilo
je
zopet
eno
izmed
njegovih
dijaških
dvoumnih
prostaštev
,
ki
se
jih
ni
hotel
odvaditi
.
(
Opazil
sem
večkrat
,
da
je
vedé
sirov
in
da
mu
to
samo
ponižanje
dobro
dé
;
boli
ga
in
ga
vendar
išče
;
rad
se
muči
na
vse
načine
.
)
Potem
mi
je
še
pošepetal
skoz
okno
:
„
Saj
vendar
ne
misliš
,
da
je
njegova
žena
?
“
Bila
je
petindvajsetletna
,
trudne
,
skoro
prezrele
lepote
.
On
je
bil
dve
leti
ali
tri
mlajši
od
nje
.
Voz
se
je
nerodno
premetaval
po
slabem
cestnem
tlaku
in
zavijal
iz
ulice
v
ulico
brez
konca
.
Bilo
nam
je
vsem
mučno
molčati
.
„
Oprostite
,
ali
se
nisva
midva
že
nekje
videla
?
“
je
vprašal
gospod
Fritza
.
Moral
je
biti
dober
človek
;
sam
je
vedel
,
da
se
nista
še
nikjer
videla
,
in
nam
je
hotel
vsem
pomagati
iz
zadrege
.
„
Ali
se
tudi
Vi
mene
spominjate
?
Jaz
sem
Vas
takoj
spoznal
,
ko
ste
stopili
v
voz
.
Sedeli
smo
zvečer
na
Markovem
trgu
pri
isti
mizi
,
“
je
odgovoril
živahno
Fritz
.
Lagati
mu
je
bila
resnična
naslada
.
„
Oprostite
,
midva
sva
se
zvečer
vselej
vozila
po
morju
.
Pri
godbi
je
preveč
ljudi
.
“
„
Ah
–
tisti
gospod
je
bil
Francoz
,
pa
Vam
je
zelo
podoben
.
Glejte
,
sedaj
se
spominjam
!
Ko
sem
se
vozil
na
Lido
,
sem
Vam
sedel
na
parniku
nasproti
.
Imeli
ste
nizke
čevlje
.
“
„
Navadno
imam
nizke
čevlje
,
“
se
je
zadovoljno
smejal
gospod
.
„
Vi
nam
niste
nikoli
nasproti
sedeli
,
gospod
,
“
je
dejala
gospa
z
mirno
gotovostjo
.
„
Kaj
niste
bili
v
Benetkah
?
“
„
Pač
,
bila
sva
v
Benetkah
in
na
Lidu
.
Mudila
sva
se
tam
teden
dni
.
Bilo
je
krasno
;
to
je
bil
najsrečnejši
teden
mojega
življenja
.
Fotografirala
sva
se
pred
svetim
Markom
in
v
gondoli
.
Čakaj
,
ljubica
,
ali
imaš
fotografije
s
seboj
?
“
„
Nimam
jih
.
“
„
Pač
,
v
torbici
so
!
“
„
Pravim
,
da
niso
.
“
„
Vem
,
da
so
.
Sam
sem
jih
del
noter
,
ko
sva
odhajala
.
Poglej
vendar
!
“
„
Ne
bodi
otročji
,
čemu
?
“
„
In
ti
ne
premodra
!
Daj
,
da
pogledam
!
“
Pokazal
je
fotografije
;
v
temi
ni
bilo
veliko
videti
.
„
Dobre
fotografije
so
,
“
sem
rekel
.
„
Slabe
so
in
neumnost
,
“
je
odgovorila
.
„
Ali
ne
bode
konca
te
vožnje
?
Daj
mi
Baedeckerja
,
dragi
!
“
„
Benetke
so
take
,
da
zapeljejo
človeka
v
neumnost
,
milostna
gospa
,
“
je
dejal
Fritz
.
„
Ni
drugače
,
sicer
bi
ne
bile
Benetke
.
Tam
živimo
skoro
v
vodi
,
v
novem
elementu
.
Tisti
dirindaj
me
vsega
prevzame
in
pootroči
.
Pisal
bi
pesmi
à
la
oslarija
,
splezal
h
kvadrigi
na
fasado
svetega
Marka
in
med
golobi
bingljal
z
nogami
.
Ali
se
ne
godi
tudi
Vam
tako
,
milostna
gospa
?
“
„
Koliko
ste
stari
?
“
„
Šestindvajset
let
sem
izgubil
.
Sedemindvajseto
skušam
rešiti
.
“
„
Kaj
ste
po
poklicu
?
“
„
Prištevajo
me
med
umetnostne
zgodovinarje
.
“
„
Tako
?
–
Ali
ne
bo
še
konca
te
vožnje
?
Daj
mi
vendar
Baedeckerja
sem
,
dragi
!
“
Fritz
si
je
zopet
prižgal
cigareto
.
Videl
sem
ga
,
da
motri
svojo
novo
znanko
s
polzaprtim
levim
očesom
in
malo
naprej
sklonjen
.
To
je
vselej
znamenje
,
da
smatra
soseda
za
sebi
enakovrednega
in
da
bo
nesramen
.
„
Gospodična
,
Vi
ste
starejši
od
mene
,
kajne
?
“
je
rekel
.
„
Ne
,
mlajša
je
.
Vse
to
je
nesporazumljenje
.
Dovolite
,
moje
ime
je
Winter
–
moja
soproga
Karla
.
Stanovali
bomo
v
istem
hotelu
,
prav
je
,
da
se
seznanimo
,
“
je
posredoval
mladi
gospod
.
Tudi
jaz
sem
se
predstavil
,
Fritz
se
je
priklonil
.
„
Ali
se
boste
dalje
časa
mudili
v
Veroni
,
gospodična
?
“
je
nadaljeval
Fritz
.
Karla
ga
je
naglo
pogledala
in
se
obrnila
k
možu
:
„
V
nebesa
pridem
prej
kot
v
ta
prašni
hotel
.
Tak
,
daj
mi
Baedeckerja
!
“
Medtem
je
voz
prigrmel
v
hotelsko
vežo
,
služinčad
ga
je
obstopila
.
Winter
si
je
izbral
prvo
nadstropje
,
midva
tretje
.
V
vratarjevi
loži
smo
se
razšli
.
„
Lahko
noč
,
gospoda
!
“
se
je
smehljal
dobrohotni
Winter
in
odšel
po
stopnicah
.
„
Pojdiva
,
Karla
!
“
Fritz
je
stopil
k
njej
.
„
Na
svidenje
,
milostna
gospa
!
“
„
Prav
ste
imeli
:
nisem
gospa
.
Toda
svidenja
si
ne
želite
,
mladi
gospod
!
“
„
Zakaj
?
“
„
Izgubili
boste
tudi
sedemindvajseto
leto
,
mladi
gospod
!
“
Odšla
je
mirno
po
stopnicah
kot
ženska
,
ki
natančno
ve
,
kam
gre
.
Postave
je
krasne
in
ima
zelo
eleganten
potni
površnik
.
V
vozu
sem
jo
prej
slabo
videl
;
obraza
ni
lepega
.
„
Ali
vidiš
,
kako
je
ponosna
,
Verehrtester
?
“
mi
je
rekel
Fritz
,
ko
sva
šla
sama
v
tretje
nadstropje
.
„
Ali
vidiš
,
kako
je
visoka
in
imenitna
?
Ali
si
videl
,
kako
me
je
žalila
?
Ne
vem
,
ali
je
gos
,
ali
genialna
ženska
.
Bojim
se
,
da
ni
gos
.
“
Šel
je
upognjenih
pleč
kakor
rokoborec
,
ko
se
pripravlja
na
naskok
.
Fritz
je
ponosen
in
občutljiv
in
misli
,
da
se
mu
mora
svet
pokoriti
.
Umival
sem
se
še
,
ko
je
pogledal
v
mojo
sobo
,
že
napravljen
.
„
Ne
bo
me
k
večerji
nocoj
,
grem
v
kino
.
Ti
boš
ostal
doma
,
kajne
?
Lahko
noč
!
“
Ni
me
hotel
s
seboj
.
Kadar
ne
ve
,
kaj
bi
,
tedaj
je
sam
,
in
če
je
v
družbi
,
je
neznosen
.
Danes
je
sedel
zaspan
in
izbit
z
menoj
na
terasi
pred
vrati
sv.
Zena
(
ne
da
si
dopovedati
,
da
so
iz
dvanajstega
stoletja
,
in
trdi
venomer
,
da
so
slabo
kovaško
delo
)
,
se
rval
z
veronskimi
paglavci
,
ki
so
ga
prosili
cigaret
,
fotografiral
bolno
dekletce
,
ki
jo
je
brat
na
stolu
pripeljal
v
cerkev
,
kupoval
kozje
mleko
in
se
bratil
s
cerkovnikom
.
„
Ali
veš
,
“
mi
je
dejal
,
„
da
Winterja
ni
več
v
našem
hotelu
?
Rekel
sem
ti
,
da
je
ponosna
ženska
.
Kadar
sem
jaz
rekel
:
da
,
ni
še
nobena
odgovorila
:
ne
–
ta
bi
mi
tako
odgovorila
.
In
vendar
–
če
bi
vedel
,
da
je
v
Veroni
,
bi
spravil
očeta
na
kant
,
toda
ona
bi
me
na
kolenih
prosila
ljubezni
,
kakor
mačka
bi
se
metala
okrog
mojih
nog
,
pred
menoj
bi
se
plazila
na
tleh
in
mi
z
lasmi
postiljala
pot
.
Pridi
sem
,
“
je
prijel
umazanega
fantalina
za
ušesa
,
„
ali
misliš
,
ti
opica
tripolitanska
,
da
bi
tega
ne
dosegel
?
Pojdi
v
cerkev
in
pomoli
za
Karlo
,
če
bi
se
imela
še
enkrat
srečati
.
“
Fritz
je
iztaknil
znamenit
kino
.
Skrit
je
v
temi
neke
stranske
ulice
–
jaz
nisem
znal
nazaj
domov
,
toda
Fritz
se
dobro
orientira
–
in
tujec
ne
pride
izlepa
do
njega
.
Mislim
,
da
pri
predstavi
ni
bilo
tujcev
razen
naju
.
„
Božanstven
kino
,
“
mi
je
rekel
,
„
neprecenljiv
kino
.
Danes
imajo
na
programu
:
Quando
l
'
amore
muore
…
,
(
drama
emozionante
)
.
Nikar
naj
te
ne
bo
sram
,
Herzallerliebster
.
To
so
kulturni
predsodki
,
kar
te
vznemirja
.
“
In
tako
sva
šla
v
kino
.
Res
,
to
je
več
kot
kino
,
kar
obljublja
program
:
balet
,
soli
in
zbori
,
virtuozi
na
raznih
instrumentih
,
prizori
in
pantomime
ter
čudoviti
barvani
filmi
,
neizčrpano
veselje
.
„
Glej
,
polovica
je
vojakov
,
malik
moj
!
Najprej
bodo
pljuvali
,
potem
vpili
in
ploskali
,
na
koncu
bodo
zapeli
tripolitansko
koračnico
.
Ah
,
naj
te
ne
ženira
ta
zrak
;
če
bi
bil
Rimljan
,
bi
se
v
cirkusu
ne
mogel
