—in
sedaj
vas
prihajam
vse
tri
prosit
,
da
mi
pomagate
iskati
:
izgubila
sem
tu
nekje
zalasnico
z
briljantom
,
družinski
spomin
od
stare
matere
.
—
Gospod
doktor
in
Adolf
,
pojdita
sem
!
“
„
Ah
,
Margita
,
stavim
,
da
jo
najdem
jaz
!
“
Adolf
in
Ante
sta
prišla
izpod
sence
.
„
Zalasnico
sem
izgubila
,
veš
,
Adolf
,
tisto
od
stare
mamice
!
Prosim
,
pomagajte
iskati
.
“
„
Drage
volje
,
gospica
!
Kje
ste
hodili
?
“
„
Tu
,
po
tej
stezi
sem
šla
in
nazaj
v
drevored
.
Sama
sem
že
gledala
,
a
nimam
sreče
.
“
„
Dobro
,
razdelimo
se
,
“
meni
Ante
.
„
Vsak
si
določi
kos
prostora
,
kjer
bo
iskal
.
Prva
izbirajte
gospica
!
“
„
Da
,
da
,
gospica
Margita
prva
izberite
,
in
—
in
—
jaz
vam
pomagam
,
kaj
ne
?
Midva
bova
iskala
skupaj
,
kaj
ne
,
Margita
?
“
Baron
jo
je
pogledal
ljubeznivo
in
stopil
blizu
nje
ter
kar
trenil
ni
z
očesom
od
njenega
obraza
.
„
Potem
bom
dobila
jaz
zalasnico
prej
nego
vi
,
in
vam
uide
nagrada
,
gospod
baron
.
“
„
Nagrada
?
Izborno
!
Kaj
dobi
tisti
?
“
„
To
je
tajnost
.
Iščimo
!
Jaz
pregledam
ti
stezici
,
vidva
pojdita
proti
drevoredu
.
“
Margita
je
odšla
po
jedni
stezici
,
baron
takoj
za
njo
po
vsporedni
,
da
je
lahko
govoril
ž
njo
.
Iskali
so
.
Baron
je
govoril
in
govoril
,
ugibal
nagrado
in
bolj
gledal
Margito
kot
v
rosno
travo
in
sprani
pesek
na
stezi
.
Prišla
sta
do
vrha
,
kjer
se
strneta
stezi
.
Baron
in
Margita
nista
dobila
nič
.
Margita
je
utrgala
dve
veliki
beli
kresnici
.
„
Vidite
,
to
so
marjetice
,
moje
sestrice
!
“
„
Da
,
da
,
to
so
proroške
cvetke
.
Sediva
semkaj
in
dajva
si
prerokovati
.
“
„
Dobro
;
nate
,
vaša
prorokuj
zame
,
moja
za
vas
.
“
„
No
,
ali
dveh
je
premalo
.
Treba
nama
jih
je
za
vsakega
tri
.
“
Baron
je
stopil
v
travo
in
utrgal
še
štiri
cvetove
s
snegobelimi
lističi
in
solčnožoltim
očesom
v
sredi
.
Sedla
sta
na
klopico
in
pričela
pukati
listke
.
Kaka
igrača
!
In
vendar
sta
se
Margiti
tresla
prstka
,
ki
sta
na
lahko
,
počasi
in
nekako
slovesno
in
boječe
izbirala
peresce
za
perescem
iz
cvetnega
venca
ter
je
spuščala
v
naročje
,
odkoder
je
odpihavala
sapica
list
za
listom
in
ga
trosila
v
travo
,
da
tam
zvene
in
pogine
.
In
vsak
listič
je
bil
kakor
orakelsko
belo
pisemce
,
kateremu
je
zapored
vdihavala
tresoča
se
duša
Margitina
usodno
vprašanje
:
„
Ali
me
ljubi
,
ali
ne
ljubi
;
ali
z
jezikom
samo
,
ali
pa
prav
nič
celó
—
?
“
Še
par
lističev
se
je
držalo
oskubene
glavice
,
Margita
je
zašepetala
zadnjikrat
orakelske
besede
—
,
zadnji
listič
je
odtrepetal
v
lahnem
dihu
in
obvisel
na
baronu
,
—
ona
pa
je
gledala
za
njim
in
listek
je
drgetal
na
baronovi
suknji
.
Tedaj
je
v
njenih
ustnicah
zamrlo
vprašanje
:
„
z
jezikom
samo
?
“
Tudi
baron
je
ponavljal
taiste
besede
.
Ali
že
naprej
je
vedel
konec
in
prorokovanje
zadnjega
lističa
,
katero
se
je
moralo
glasiti
:
ona
me
ljubi
.
Ponovila
sta
drugič
,
ponovila
tretjič
—
in
Margita
je
vselej
zvedela
taisto
:
z
jezikom
samo
.
Barona
je
greblo
v
duši
,
ker
je
pri
drugi
in
tretji
marjetici
pazil
natančno
na
listke
,
a
so
mu
v
resnici
vselej
izjavili
:
prav
nič
celó
.
Zmečkal
je
rumene
glavice
med
prsti
,
prisedel
bliže
Margiti
,
ki
je
gledala
otožno
,
karajoč
in
očitajoč
.
Sramoval
se
je
samega
sebe
in
v
trenutku
se
mu
je
posvetilo
,
da
dela
Margiti
veliko
krivico
,
da
je
varalica
,
neznačajnež
.
Postajal
je
mehak
,
tajal
se
je
kot
sneg
na
pomladnem
solncu
,
prijel
Margito
mehko
za
roke
,
prosil
jo
s
pogledom
odpuščanja
in
drugega
ni
mogel
izreči
,
razven
:
„
Margita
,
ali
veruješ
cveticam
,
ali
veruješ
meni
?
“
Takega
Margita
barona
še
ni
videla
doslej
.
Prvič
v
življenju
jo
je
nekaj
ganilo
,
ko
je
tako
sedela
ob
možu
,
nekaj
pretreslo
,
nekaj
neumljivo
ji
razvnelo
srce
in
vlilo
neko
toplo
koprnenje
v
dušo
,
a
hkrati
jo
je
prešinilo
po
vseh
živcih
nekaj
—
kakor
slutnja
,
strah
.
Pogledala
je
barona
,
pritisnila
mu
nehote
na
rahlo
roko
,
potem
za
trenutek
zastrla
oči
,
pa
jih
zopet
odprla
in
pogledala
kvišku
proti
nebu
v
ono
jasno
in
milo
nebeško
modrino
,
s
katero
se
je
kosala
jasnost
,
barva
in
miloba
njenih
očij
.
Tih
,
tih
vzdihljaj
je
vsplaval
preko
njenih
ustnic
proti
sinjemu
nebu
.
Ante
je
stopil
prednjo
in
ji
ponižno
izročil
dobljeno
zalasnico
.
Margita
se
mu
je
ljubeznivo
zahvalila
:
„
Hvala
,
gospod
doktor
!
Nagrado
dobite
zvečer
!
“
Na
Š.
-
ovem
vrtu
je
svirala
godba
.
Šestorica
potujočih
godcev
je
priredila
letovičarjem
koncert
.
Res
,
da
ni
bila
ta
godba
nikakor
toliko
izvežbana
,
da
bi
zadoščala
razvajenim
ušesom
bogatinov
,
katerim
so
velika
mesta
po
zimi
nudila
klasičnih
kompozicij
najboljših
glasbenikov-umetnikov
.
A
kdo
se
je
med
zabave
željnimi
letovičarji
menil
za
to
!
Godci
,
moški
in
ženske
,
so
bili
v
narodnih
tirolskih
nošah
,
godli
in
brenkali
so
navadne
poskočne
valčke
,
kot
jih
drgne
ob
citrah
vsaka
tirolska
planšarica
,
in
višek
vsega
,
kar
je
ta
družba
mogla
podati
,
je
bil
nenaravni
duet
,
pri
katerem
je
pela
štiridesetletna
Tirolka
hreščeči
moški
tenor
,
njen
tovariš
pa
za
rahle
živce
dokaj
neugodni
sopran
.
No
,
ali
nekaj
je
bilo
,
in
izletnikom
je
prijalo
vsaj
toliko
,
da
so
se
presiti
otroci
norčevali
in
smejali
,
dočim
si
je
družba
potujočih
godcev
s
tem
služila
svoj
grenki
kruhek
.
Vrt
gostilne
,
ki
je
bil
dokaj
obsežen
in
posejan
z
belim
peskom
in
zasajen
z
divjimi
kostanji
,
je
bil
ta
večer
kar
prenapolnjen
.
‚
Koncert
‘
je
privabil
tudi
sosedne
goste
na
večerjo
,
restavratêr
je
proglasil
,
da
se
dobé
najfinejše
postrvice
,
divji
kozel
in
srnjakov
hrbet
.
To
so
pač
delikatne
jedi
,
za
katere
se
tudi
letovičar
ne
boji
hoditi
četrt
ure
peš
,
da
privošči
izmučenemu
telesu
nekaj
slastnejše
hrane
.
Znanci
in
znanke
so
se
strnili
ob
taistih
mizah
,
porazobesili
po
kostanjih
razno
potrebno
in
nepotrebno
prtljago
pledov
,
ogrtačev
,
mantelj
,
solnčnikov
,
slamnikov
,
otroških
igrač
.
Milostne
dame
so
kramljale
duhovito
o
najetem
stanovanju
,
o
kruhu
,
o
ceni
pisk
in
surovega
masla
,
zabavljale
na
neokretne
posle
,
hvalile
vrline
in
kreposti
svojih
otrok
,
rešetale
in
reševale
razne
spletke
in
ljubimske
zveze
nadepolnih
sinov
in
krasnih
hčerk
,
katere
je
mnoga
kljub
neugodnim
gmotnim
razmeram
pripeljala
‚
na
zrak
‘
,
da
bi
se
morda
te
ali
one
cvetke
,
ki
že
ni
videla
več
pomladnega
solnca
,
morda
vendarle
prijel
kak
kratkovidni
,
četudi
obdrgnjeni
metulj
.
Gospodje
pa
so
fino
dvorili
gospicam
,
katerih
premnoga
je
znala
umetno
presti
nit
zabave
vsaj
o
tem
,
če
ni
drugače
,
da
je
svojemu
kavalirju
redno
vse
zanikala
,
vse
prerekala
,
a
ničesar
dokazala
,
da
se
je
potem
revež
trudil
z
vso
davno
že
pozabljeno
logiko
filozofski
dokazati
v
kolikor
mogoče
galantno
in
finem
tonu
,
da
se
njegova
soseda
morda
vendar
moti
.
Med
družbo
je
bilo
tudi
nekaj
starih
porumenelih
lic
trudnih
Ahasverjev
,
ki
so
sedeli
nemo
ob
mizah
in
z
nekako
boječim
očesom
gledali
topo
v
hrupno
mrgolenje
zdravega
in
čilega
sveta
,
kakor
bi
hoteli
izsesati
iz
tega
kipečega
življenja
utrinek
zase
in
ž
njim
skrhati
koso
koščeni
smrti
,
katere
mrzli
dih
jim
je
vel
po
žilah
in
kosteh
.
Vse
so
dosezali
doslej
,
vse
uživali
,
vse
si
privoščili
,
kar
jim
je
sladilo
življenje
:
a
sedaj
so
prijadrali
do
kraja
,
kjer
jih
ni
čakala
nobena
nada
več
,
kjer
se
jim
ni
prilegala
nobena
naslada
—
nič
,
mučil
jih
je
samo
grozni
strah
:
Sedaj
,
sedaj
bo
konec
vsega
.
Pod
široko
vejnato
lipo
ob
podolgasti
mizi
so
sedeli
pl.
Albenijevi
:
gospa
,
soprog
,
sina
drugošolca
Guido
in
Emilio
,
kapitanka
in
soprog
,
ki
je
prišel
za
par
dnij
na
odpust
,
da
si
ogleda
letovišče
,
kapitanov
sinček
Lucijan
in
hčerica
Alma
,
trinajstletna
koketica
,
ob
kateri
je
sedel
domači
učitelj
otrok
,
sedmošolec
,
sin
ubogih
starišev
,
ki
je
ob
tej
razposajeni
in
razvajeni
,
poleg
tega
pa
nenadarjeni
deci
bridko
okušal
grenkost
inštruktorskega
kruha
.
Pri
mizi
je
bila
tudi
tetka
Tera
pl.
Lazzi
in
Margita
.
Trije
stoli
so
bili
še
prazni
.
„
To
je
netaktno
,
da
ni
še
onih
treh
,
“
omeni
tetka
Tera
in
pogleda
na
uro
.
„
Kam
so
šli
?
“
„
Ah
,
tisti
Lacinger
jih
je
vedel
nekam
v
te
griče
na
lov
,
“
odvrne
pikro
gospa
Albenijeva
.
„
Adolf
in
baron
ne
vesta
,
kako
je
daleč
in
zato
pač
nimata
nobene
krivde
.
No
,
Ante
,
ta
se
pač
malo
briga
,
kaj
je
dostojno
in
kaj
ne
.
Njemu
je
popolnoma
vse
jedno
,
če
čaka
on
dam
,
ali
če
dame
morajo
čakati
njega
.
“
„
Pardon
,
milostna
:
Lacinger
je
navadno
zelo
točen
,
prav
vojaško
točen
.
Kar
reče
in
obljubi
,
dovrši
v
taisti
minuti
,
kakor
je
napovedal
.
“
„
Margita
,
Margita
!
Ta
zagovor
je
zelo
sumljiv
!
Treba
vas
bo
zatožiti
,
čakajte
,
čakajte
!
“
Albenijeva
je
pogledala
Margito
,
nekako
zlobno
jo
dražeč
,
in
ji
zapretila
s
kratkim
okroglim
prstom
.
„
No
,
če
so
šli
na
lov
,
tedaj
je
pač
umljivo
,
da
se
kaj
malega
zakasnijo
;
lov
človeka
zvabi
in
zapelje
dalje
,
nego
je
lovec
mislil
.
Predlagal
bi
,
da
jih
ne
čakamo
z
večerjo
.
“
Vsi
so
bili
zadovoljni
s
predlogom
kapitanovim
,
in
kmalu
so
zarožljali
noži
in
vilice
čisteč
zlato
-
in
srebrnopikaste
postrvi
.
Tedaj
so
prišli
k
mizi
tudi
otroci
,
vsi
razgreti
,
ker
so
bili
na
gugalnici
.
Vsak
bi
bil
rad
takoj
pil
,
a
niso
jim
dovolili
,
posvarili
jih
pa
tudi
niso
,
da
naj
ne
bodo
tako
razposajeni
;
le
ubogi
učitelj
,
ki
je
sedel
mirno
in
boječe
pri
mizi
,
naveličan
do
grla
otrok
,
s
katerimi
se
je
ukvarjal
ves
božji
dan
,
le
ta
siromak
je
občutil
par
karajočih
pogledov
in
dobil
nekaj
finih
zaušnic
iz
ust
kapitanke
in
gospe
Albenijeve
.
Molčal
je
in
nerodno
raztelesal
najmanjšo
ribico
,
katero
so
mu
milostno
pustili
na
krožniku
,
in
spoznaval
resnico
,
da
gorjé
tistemu
,
katerega
tuje
duri
po
petah
bijejo
.
Največ
srca
med
vso
družbo
je
imel
še
energični
kapitan
,
ki
je
dokaj
izkusil
in
imel
tudi
sam
to
prepričanje
,
da
človek
ne
velja
toliko
,
kar
plača
,
marveč
toliko
,
kar
je
sam
iz
sebe
.
Zato
se
je
potegnil
za
učitelja
:
„
Signor
maestro
,
nič
se
ne
bojte
,
ampak
izpijte
par
čaš
piva
na
moje
zdravje
!
Jaz
sem
popolnoma
zadovoljen
z
uspehom
Lucijanovim
in
pravim
,
da
vestno
izpolnjujete
svojo
dolžnost
;
na
večer
se
vam
tudi
spodobi
počitek
.
Le
tako
naprej
—
vestno
izpolnjujte
dolžnost
—
potem
bodite
pa
tudi
pogumni
in
srčni
—
coraggio
,
signor
maestro
!
“
Kapitan
mu
je
naročil
vrček
piva
,
katero
je
hladilo
dijakovo
po
krivem
žaljeno
srce
kot
olimpski
nektar
.
Dame
so
bile
nad
tem
seveda
nekoliko
ogorčene
,
samo
Margitino
blago
srce
je
bilo
veselo
,
in
glasno
je
pritrdila
kapitanu
:
Bravo
,
coraggio
,
coraggio
!
“
K
sreči
so
v
tem
trenutku
prišli
lovci
.
Prišli
so
kar
čez
hrib
sv.
Petra
s
puškami
—
in
praznimi
torbami
,
kot
je
to
že
navada
pri
takih
lovcih
.
Družba
jih
je
veselo
pozdravila
,
in
Ante
bi
si
morda
res
ne
bil
domislil
,
da
se
je
treba
opravičiti
.
A
baron
ni
tega
pozabil
.
Z
največjo
spretnostjo
je
opisal
,
kje
so
lezli
,
kako
naskakavali
jerebe
,
ki
so
jih
zavêdli
tako
daleč
,
da
so
zamudili
določeno
uro
,
pa
da
jih
ni
gnala
stroga
dolžnost
,
hodili
bi
bili
gotovo
uro
dalje
,
tako
so
jo
pa
udrli
čez
grm
in
strn
,
ne
meneč
se
za
trnje
in
grdo
pot
Baron
je
dobro
umeval
lovske
hiperbole
,
in
kar
je
res
,
je
res
,
umel
je
zanimivo
lagati
.
Puške
in
torbe
so
obesili
na
lipo
,
potem
pa
sedli
:
baron
k
Margiti
,
Adolf
h
kapitanki
,
Ante
je
pa
sedel
kapitanu
nasproti
,
ob
njegovi
hčerki
.
Po
večerji
se
je
zabava
razvnela
in
bila
prav
prijetna
,
živahna
.
Baronu
ni
dovtipov
,
poklonov
in
dogodkov
nikoli
poteklo
.
Margita
je
bila
pri
njem
zelo
vesela
,
in
zdelo
se
ji
je
,
da
ji
tako
še
nikoli
ni
ugajal
.
Morda
je
vplivala
nanj
prosta
narava
,
družba
,
zlasti
Margitina
,
ki
ga
je
brzdala
,
da
ni
bil
frivolen
,
kot
je
bil
znan
med
svojimi
tovariši
v
mestu
.
Kar
vstane
Margita
,
seže
po
pompaduri
in
vzame
iz
nje
zavitek
.
„
Gospod
doktor
,
oprostite
,
skoro
bi
bila
pozabila
!
Izvolite
:
nagrada
!
“
Lacinger
je
odvil
zavitek
,
vsi
so
ga
opazovali
,
kaj
se
bo
prikazalo
.
Margita
je
med
tem
razlagala
,
da
je
izgubila
zalasnico
in
najditelju
Lacingerju
zato
izroča
nagrado
.
V
belem
papirju
je
bila
butarica
najfinejših
smotk
,
povitih
z
rdečim
svilenim
trakom
,
zavezanim
z
drobno
petljo
.
„
Častitam
,
častitam
!
“
klical
mu
je
kapitan
in
se
priporočal
za
smotko
.
Ante
je
vstal
in
poljubil
roko
Margiti
,
potem
ponudil
vsem
gospodom
smotke
.
Vsak
jo
je
vzel
in
se
zajedno
zahvalil
Margiti
,
ker
jim
je
preskrbela
take
specijalitete
,
katerih
ni
bilo
dobiti
blizu
.
Smotko
je
vzel
tudi
baron
,
poljubil
roko
Margiti
in
jo
prosil
,
če
jo
sme
,
ne
kot
dar
Antetov
,
ampak
njen
,
spraviti
za
spomin
.
Nihče
ni
mislil
pri
tem
nič
zlega
.
Ante
je
ostale
smotke
vtaknil
v
zatok
,
rdeči
trak
je
pa
vložil
v
listnico
.
Dasi
Margita
ni
pri
tem
ničesar
namerjala
,
ko
je
povijala
smotke
z
rdečim
trakom
,
vendar
je
prav
ta
nedolžni
trak
silno
ranil
baronovo
srce
.
V
razburjeni
domišljiji
si
je
tolmačil
rdečo
barvo
—
barvo
ljubezni
.
Dušo
mu
je
prevzel
gnev
do
Anteta
,
in
najrajši
bi
mu
bil
izpulil
trak
in
ga
shranil
sam
ali
pa
ga
poteptal
v
pesku
.
Polastila
se
ga
je
kakor
noč
črna
misel
,
zasumil
je
Margito
in
Lacingerja
,
za
srce
ga
je
stisnila
silna
môra
,
in
v
trenutku
je
bil
sklep
dovršen
:
Lacinger
mora
proč
,
proč
od
nje
,
naj
velja
kar
hoče
.
Vse
sile
je
moral
napeti
,
da
se
je
premagoval
v
družbi
,
da
je
bil
še
vedno
ljubezniv
;
toda
Lacingerja
ni
več
ogovoril
in
ga
često
pogledal
po
strani
s
sovražnim
očesom
.
Gosti
so
se
pričeli
razhajati
,
vstalo
je
tudi
to
omizje
,
poslovili
so
se
in
razšli
.
Baron
je
spremljal
Margito
,
Ante
in
Adolf
pa
tetko
Tero
.
V
travi
so
čirinkali
neštevilni
murni
,
škrtale
kobilice
,
v
gozdu
se
je
oglašal
čuk
,
in
sedaj
pa
sedaj
je
prhutnil
nad
njihovimi
glavami
netopir
,
prifrlel
ponočni
metulj
,
preletela
čez
pot
kresnica
.
Margita
in
baron
sta
šla
nekaj
časa
molčé
drug
ob
drugim
.
„
Vsaka
beseda
se
mi
ustavlja
,
ko
bivam
sredi
tako
krasne
narave
.
Tu
mora
človek
samo
molčati
,
poslušati
,
gledati
in
uživati
;
oprostite
,
gospod
baron
,
da
sem
tako
molčeča
.
“
„
Prosim
,
gospica
!
Samo
,
da
grem
ob
vaši
strani
,
srečen
sem
dovolj
.
Saj
se
meni
prav
tako
godi
.
Ali
nekaj
občutim
sredi
narave
,
da
sem
namreč
čisto
zapuščen
,
sam
,
sam
brez
namena
kakor
ladija
brez
krmila
,
ki
se
giblje
,
kamor
jo
zanesejo
valovi
.
Verujte
,
da
me
prav
ta
otožnost
žene
v
vrtinec
,
da
sem
često
tako
razbrzdan
,
razbrzdan
samo
zato
,
da
pozabljam
,
kako
sem
sam
,
kako
brez
namena
živim
.
Margita
—
baron
je
govoril
prisrčno
,
—
Margita
,
s
tabo
se
začne
moj
namen
,
moj
mir
,
moja
sreča
.
“
Baron
je
pomolčal
in
tehtal
učinek
sladkih
besedij
.
Margita
pa
je
stopala
ob
njegovi
roki
rahlo
in
ni
z
najmanjšim
sledom
izdala
,
kaj
se
godi
v
njeni
duši
.
„
Toda
gorje
,
“
povzame
strastno
baron
,
„
gorje
vsakomu
,
kdor
bi
mi
kršil
mojo
srečo
.
Strem
ga
,
kakor
črva
!
“
Margita
ga
je
vprašaje
in
osuplo
pogledala
,
a
zopet
molčala
in
gledala
v
migljajoče
nebeške
luči
.
Pri
srcu
pa
ji
je
bilo
ugodno
in
neugodno
tako
,
da
bi
bila
najrajša
izpustila
baronovo
roko
,
pa
zopet
hodila
ž
njim
molčé
dolgo
,
dolgo
—
celo
noč
.
Valovje
plove
po
okrogli
zemlji
,
visoko
,
razburkano
valovje
skozi
dolge
veke
.
Vsako
stoletje
novi
sistemi
,
vsako
stoletje
novi
nazori
,
podmene
nove
,
duh
časa
nov
;
kar
se
letos
v
zvezde
kuje
,
meče
se
drugo
leto
v
blato
;
kar
sedaj
prešinja
in
giblje
človeštvo
,
temu
se
smeja
za
trideset
let
novi
zarod
.
In
v
tej
stanovitni
nestanovitnosti
je
nekaj
,
kar
je
stalno
skozi
vse
veke
,
a
najbolj
izpremenljivo
v
bežečih
dneh
posameznikovih
—
to
je
človeško
srce
.
Srce
—
da
,
čudna
stvar
.
Sedaj
viharno
in
nepokojno
,
potem
mirno
in
udano
,
sedaj
strastno
in
sovražno
,
potem
pokorno
in
ljubeznivo
,
sedaj
prevzetno
,
potem
ponižno
,
sedaj
kruto
,
potem
usmiljeno
,
sedaj
hrabro
,
potem
boječe
—
vse
to
plivka
sem
in
tje
brez
prestanka
.
Ali
kljub
temu
je
bistvo
srca
ž
njega
svojstvi
stalno
v
zgodovini
človeštva
;
nobena
prekucija
,
noben
razvoj
ga
ne
prestvari
.
Človeško
srce
poganja
kot
neusahljivo
drevo
v
tisoč
pomladih
tisoč
in
tisoč
istih
cvetov
,
in
v
tisoč
jesenih
donaša
iste
sadove
.
In
kakor
ni
morja
kljub
viharjem
in
valovom
,
Scilam
in
Karibdam
,
da
ne
bi
hranilo
v
svojem
dnu
kakega
bisera
,
naj
je
zavit
in
skrit
še
tako
globoko
:
tako
tudi
ni
človeškega
srca
,
katerega
vsaka
trohica
bi
bila
skvarjena
in
slaba
,
v
katerem
bi
ne
spalo
na
dnu
,
čeprav
globoko
zagrebenih
nekaj
biserov
.
Malo
časa
je
bival
Lotar
na
letovišču
,
a
vendar
ni
bila
družba
,
s
katero
je
občeval
,
v
njegovem
srcu
brez
odmeva
.
Ukresala
se
mu
je
neznatna
iskrica
globoko
na
dnu
srca
in
prav
,
prav
malce
osvetljevala
grozno
temo
,
ki
je
vladala
v
njem
dolgo
,
dolgo
.
Duševno
plemeniti
ljudje
,
s
katerimi
je
občeval
,
so
vplivali
nanj
toliko
,
da
je
slekel
najgorjo
skorjo
frivolnosti
,
da
je
brzdal
izbruhe
dovtipov
,
kateri
so
bili
njemu
v
prejšnji
družbi
jedina
sol
duha
.
Srce
se
je
malo
mečilo
,
in
Margito
je
pričel
spoštovati
,
čislati
.
Dasi
ni
imel
nobene
vere
v
ženstvo
,
dasi
so
mu
bile
vse
ustvarjene
le
za
kratek
čas
,
ali
pa
,
da
na
podlagi
zakonskega
prava
napolni
ta
ali
ona
globoko
brezdno
njegove
prazne
blagajne
,
vendar
se
ni
mogel
ustavljati
misli
,
da
mu
je
Margita
pač
nekaj
‚
več
‘
.
O
pravi
,
globoki
ljubezni
pri
Lotarju
pač
ni
da
bi
govorili
.
Srce
,
ki
je
tolikokrat
ljubilo
,
tolikokrat
gorelo
v
bučni
strasti
,
je
pač
moralo
dogoreti
do
pepela
,
in
pepela
ni
mogoče
več
užgati
.
Skriva
se
še
v
njem
kaka
iskra
,
kak
brleč
ogorček
,
ki
pa
nikdar
ne
zaplapola
v
mogočen
zubelj
.
Tak
žarivec
se
je
vpihal
v
baronovem
srcu
pričujoči
večer
.
Rdeč
trak
—
kaka
malenkost
!
in
vendar
je
v
njem
zabučalo
kot
vihar
,
kri
mu
je
zaplula
strastno
,
porodila
se
je
ljubosumnost
,
kakor
je
še
ni
poznal
do
danes
.
Bil
je
pač
pri
njem
velik
kos
povoda
najskrajnejši
egoizem
,
najgorja
sebičnost
—
ali
sama
ni
bila
.
Večjo
moč
je
zavzela
Margita
sama
,
njena
blaga
duša
,
in
potisnila
naenkrat
njeno
doto
v
ozadje
.
Ko
sta
se
vračala
z
Adolfom
od
grajščine
proti
gostilni
,
ni
zgovorni
baron
govoril
skoro
nič
.
Pušil
je
cigareto
za
cigareto
,
pogledaval
na
nebo
,
stopal
odločno
in
na
Adolfova
vprašanja
odgovarjal
kratko
,
često
nelogično
.
V
gostilni
je
gorela
samo
še
jedna
luč
pod
kostanjem
.
Služabništvo
je
pospravljalo
z
miz
kozarce
in
prte
,
gostov
ni
bilo
več
.
„
Adolf
,
pijva
!
“
Baron
je
sedel
k
mizi
in
naročil
buteljko
.
Kadil
je
,
nemo
trčil
z
Adolfom
,
in
pila
sta
‚
ex
‘
.
In
zopet
je
natočil
in
zopet
sta
izpila
do
dna
.
Lotar
je
ukazal
drugo
finejšo
buteljko
.
Sedela
sta
vis-à-vis
,
kadila
in
molčala
.
Krog
svetilke
nad
mizo
so
frlele
vešče
,
zaletavale
se
v
steklo
,
padale
na
tla
,
dvigale
se
zopet
in
zopet
plesale
nad
plamenom
in
osmojenih
kril
cepale
na
mizo
in
na
pesek
.
Tako
so
obletavale
omotične
misli
baronovo
dušo
.
Natakar
prinese
šampanjko
.
Čep
poči
in
zleti
med
veje
,
rumen
kostanjev
list
pade
na
tla
.
Mimo
mize
prišumi
po
pesku
hitra
in
lahka
stopinja
Tilke
,
katera
je
nesla
v
naročju
sklad
namiznih
prtov
.
Baron
jo
zagleda
.
Satan
sam
menda
prižge
krvavo
luč
v
vrtinec
njegovih
mislij
.
V
trenutku
je
bil
sklep
dovršen
:
Osveta
,
osveta
Antetu
,
osveta
ob
njegovi
sorodnici
!
Razvnel
se
je
pri
opojni
pijači
,
prevladal
v
njem
stari
človek
in
nič
ni
mislil
,
kako
je
to
podlo
,
kako
grdo
,
da
,
ni
mislil
,
kako
je
to
nemoralno
,
a
ni
niti
mislil
,
kako
je
to
nekavalirsko
.
Čašico
za
čašico
je
izpil
in
drgetaje
čakal
,
kdaj
se
vrne
Tilka
po
ostalo
perilo
.
Tilka
je
prišla
z
istim
hitrim
in
lahkim
korakom
,
ki
je
lasten
pridnim
,
mladim
služkinjam
,
ki
delajo
vestno
in
v
čilem
zdravju
in
so
plačane
najbolje
,
ako
ležejo
počivat
z
mirno
vestjo
.
Lotar
vstane
od
mize
in
ji
prestriže
pot
.
„
Tilček
,
sem
pojdi
;
ná
,
pij
!
“
„
Ne
utegnem
,
gospod
baron
.
“
Hotela
je
mimo
njega
.
Ujel
jo
je
za
roko
in
laskavo
,
zapeljivo
šepetal
vanjo
,
naj
pije
,
naj
počaka
,
nihče
je
ne
vidi
,
saj
gospodar
in
gospodinja
že
spavata
,
naj
si
privošči
drage
pijače
,
vse
ji
je
na
razpolago
.
Tilka
se
je
obotavljala
.
Bala
se
je
barona
,
sama
ni
vedela
,
zakaj
.
Kolikokrat
je
že
pila
mal
požirek
ob
mizi
,
kamor
so
jo
povabili
rojaki
,
nič
se
ni
bala
,
nazdravila
,
zasmejala
se
veselo
preprosti
šali
,
pa
odšla
svojim
potem
!
A
nocoj
?
Ne
,
ne
,
od
tega
človeka
ne
bo
pila
;
boji
se
,
v
časi
se
ji
zdi
da
plava
strup
,
da
so
svetli
mehurčki
,
ki
gomazé
po
steklenici
,
sami
zli
duhovi
,
ki
jo
vabijo
,
da
jo
omamijo
,
zbegajo
,
zmagajo
,
uničijo
.
Ker
ni
slušala
barona
,
pomagal
mu
je
Adolf
.
Ta
ni
bil
Tilki
nikdar
tako
grozen
kot
njegov
tovariš
.
„
Tilka
,
saj
veš
,
da
je
to
žaljivo
za
goste
,
ako
se
tako
vedeš
!
Če
zve
gospodar
,
kaj
bi
rekel
?
Odpodi
te
!
“
Dekletce
je
pričelo
omahovati
;
oglasil
se
je
v
njej
ljubi
kruhek
,
sledila
je
baronovi
roki
kot
senca
brez
moči
in
sedla
na
stol
in
pokusila
opojno
čašo
.
Mislila
je
,
s
tem
zadovolji
sitna
,
pozna
gosta
.
Ali
varala
se
je
.
Lotar
je
bil
čim
dalje
drznejši
in
strastnejši
.
Iz
njegovega
očesa
je
žarel
divji
ogenj
in
obšvigaval
njen
najivni
obrazek
;
ona
je
povesila
oči
,
rdečica
ji
je
pobarvala
razpaljeno
lice
,
v
nedrih
je
pa
kovalo
srce
kakor
kladivo
.
Pričel
se
je
boj
,
oni
kruti
boj
,
ki
naj
stepta
vse
nežne
cvetice
v
njenem
srcu
,
ali
pa
naj
očisti
zrak
in
okrepča
cvetje
,
da
tem
lepše
zadiši
ob
solnčnih
žarkih
.
Vojeval
je
pekel
z
nebom
,
satan
z
angelom
,
kovarstvo
s
poštenostjo
,
propalost
z
nedolžnostjo
.
Krik
!
Tilka
je
planila
od
mize
in
bežala
kot
mlada
srnica
,
če
jo
nenadoma
zdramiš
.
Lotar
je
skočil
za
njo
,
Adolf
se
je
smejal
.
Lotar
je
pozabljal
vsako
dostojnost
,
pozabljal
,
da
je
baron
;
žgala
ga
je
sama
strast
,
dvojna
strast
,
pohotnost
in
osveta
.
Ulovil
je
Tilko
sredi
stopnic
,
prosil
,
obetal
ji
zlate
gradove
,
vabil
in
pretil
ter
jo
hotel
siloma
odvesti
nazaj
na
vrt
.
Tilka
je
vzdihovala
,
zdrsnila
na
kolena
in
ga
v
solzah
prosila
,
naj
jo
pusti
:
zastonj
—
Lotarjeva
roka
jo
je
držala
kot
klešče
.
Ali
sila
ne
pozna
prava
.
Glasen
klic
je
zadonel
po
stopnicah
,
Tilka
je
zmagala
in
odbrzela
v
svojo
sobico
,
Lotar
je
pa
priklel
k
mizi
in
si
brisal
z
rutico
kapljo
krvi
na
roki
,
katero
je
oprasnil
tanki
noht
Tilkinega
prsta
.
„
Vrag
je
v
tej
ženski
!
“
zagodrnjal
je
jezno
,
izpil
še
kozarec
in
odšel
spat
,
zmagan
,
osramočen
kot
še
nikdar
v
življenju
,
zmagan
kavalir
,
plemenitaš
od
nepremagljive
kreposti
dekliške
.
Tilka
je
pa
slonela
v
postelji
,
podpirala
trudno
,
plavolaso
glavico
z
levico
in
čutila
,
kako
so
ji
v
sencih
kovale
žile
,
slušala
,
kako
je
srce
burilo
v
prsih
,
in
vsa
zmučena
gledala
na
beli
desnici
za
pestjo
rdeče
proge
koščenih
Lotarjevih
prstov
.
„
Sirota
,
ah
sirota
!
kaj
imam
?
Ničesar
,
razven
poštenja
—
in
če
tega
nimam
,
potem
nimam
nič
,
čisto
nič
—
.
“
Sveča
je
zaprasketala
,
po
sobi
je
planila
črna
noč
,
a
v
dekliški
duši
je
bilo
tako
jasno
,
jasno
kot
na
nebu
vrh
zvezdá
.
Ante
Lacinger
je
spal
nenavadno
dolgo
.
Odprl
je
ob
nenavadni
rani
uri
trepalnice
,
a
bile
so
nekam
težke
,
oči
trnjeve
.
Zaprl
jih
je
iz
nova
,
obrnil
se
v
zid
in
spal
v
neki
mehkužni
omotici
,
v
tistem
lenem
snu
,
ko
človek
ne
spi
in
ne
bedi
,
ko
misli
in
sanja
v
brzem
vrtincu
najnasprotnejše
misli
,
ki
mu
teko
kot
voda
čez
slap
,
preko
lenih
možgan
.
Krog
njega
je
vladala
grobna
tihota
.
Stric
je
bil
že
davno
pozajutrkoval
in
je
hodil
po
vrtu
,
le
s
ceste
se
je
oglašal
neroden
ropot
težkega
,
lesenega
voza
in
hripavi
„
hii
“
kmetiškega
hlapca
,
ki
je
priganjal
leno
krevsajočega
konja
.
Skozi
vetrnice
pri
oknih
je
gledalo
že
dolgo
časa
rumeno
solnce
in
v
svetlih
trakovih
obsevalo
mračno
sobo
.
Grajska
ura
je
odbila
osem
.
„
Če
dalje
ležim
,
bolj
sem
zaspan
.
“
Energično
je
Ante
odgrnil
odejo
,
vstal
in
se
urno
oblekel
.
Nekdo
potrka
.
„
Ante
!
“
Lacinger
je
spoznal
drobni
glasek
sestrične
Tilke
.
Takoj
ji
je
odprl
in
jo
pustil
v
sobo
.
Stopil
je
k
oknu
,
odprl
vetrnice
in
jezero
solnca
se
je
razlilo
po
sobi
.
„
Zaspanec
!
“
nagajala
mu
je
Tilka
.
„
Ne
zaspanec
,
lenuh
,
čisto
navaden
lenuh
!
Vzbudil
sem
se
kot
navadno
,
potem
sem
pa
lenobo
pasel
,
sam
ne
vem
,
zakaj
;
sedaj
mi
je
žal
,
ko
vidim
to
krasno
jutro
.
—
Tilka
,
kaj
boš
pa
povedala
?
Ta
obisk
je
nenavaden
.
Sédi
!
“
Sedla
sta
na
star
,
usnjat
kanapé
.
„
Ah
,
Ante
!
“
Tilka
se
je
naslonila
na
mizo
,
zakrila
obraz
z
rokama
in
zaihtela
.
Ante
jo
je
prijel
mehko
za
roko
,
pogledal
ji
ljubeznivo
v
mokre
oči
ter
ji
govoril
mehko
,
prisrčno
:
„
Kaj
pa
ti
je
,
Tilka
,
povej
!
Nikar
ne
jokaj
,
povej
,
odkrito
povej
vse
;
gotovo
ti
pomagam
,
ako
je
mogoče
.
“
Hvaležno
ga
je
Tilka
pogledala
,
dvignila
roke
in
jih
sklenila
kakor
za
prošnjo
:
„
Moj
Bog
,
tisti
baron
!
“
Po
Lacingerju
je
zavrelo
.
Z
lica
mu
je
izginila
vsa
kri
,
prebledel
je
za
trenutek
kot
stena
,
da
je
bilo
videti
na
sencih
skozi
belo
polt
j
edino
le
vijugaste
plave
črtice
drhtečih
žil
.
Ustnice
je
imel
stisnjene
,
pest
se
mu
je
krčila
,
planil
je
s
kanapeja
,
udaril
silovito
po
mizi
,
da
je
sveča
odskočila
,
padla
in
se
prelomila
.
Z
nogo
je
loputnil
ob
tla
,
da
so
zažvenketala
okna
in
z
nekam
zadušenim
glasom
je
škrtnil
:
„
Vraga
ubijem
!
“
In
iznova
je
udaril
po
mizi
.
„
Ante
,
miruj
,
prosim
te
,
umiri
se
!
“
Tilka
je
stopila
k
njemu
,
prijela
ga
za
roko
in
mu
pomirljivo
gledala
v
lice
,
na
katero
je
plula
zopet
trepetajoča
rdečica
.
„
Povej
,
hitro
povej
,
kaj
ti
je
storil
!
Povej
vse
,
ali
je
bila
sila
,
ali
?
Gorje
!
Tedaj
bi
razbil
še
tebe
!
“
Ante
je
stopil
korak
od
nje
in
jo
motril
z
ognjevitimi
očmi
,
krog
katerih
so
vihrale
razburjene
mišice
.
„
Ante
,
zakaj
me
žališ
?
Ali
mi
tako
malo
zaupaš
?
“
„
Torej
si
zmagala
?
“
„
Zmagala
,
toda
proč
moram
,
proč
iz
te
službe
,
kamorkoli
!
—
“
Sedla
sta
zopet
nazaj
,
Tilka
mu
je
potožila
in
povedala
vse
—
vse
.
Ante
jo
je
prijel
za
obe
roki
,
ji
stisnil
in
ob
jednem
ponosno
zrl
na
svojo
sorodnico
.
„
Ne
boj
se
!
Ostani
v
službi
,
stvar
bom
uredil
jaz
!
“
Tilka
je
odšla
,
Ante
se
je
urno
umil
in
se
jel
odpravljati
.
V
srcu
mu
je
kipela
strast
,
misel
za
mislijo
je
vstajala
,
tonila
in
druge
nove
misli
,
misli
osvete
so
mu
polnile
dušo
.
Bil
je
nervozen
.
Oblačil
se
je
burno
,
vse
mu
je
nagajalo
:
gumbi
so
se
mu
trgali
in
lomili
,
kravata
ni
hotela
zdrsniti
skozi
zaponko
,
roka
se
mu
je
tresla
.
Vzel
je
z
mize
klobuk
.
Pod
njim
je
bila
listnica
.
Odpre
jo
kar
nehoté
,
mehansko
,
kot
jo
je
vedno
odpiral
,
da
se
je
prepričal
o
gotovini
.
Iz
nje
je
gledal
rdeč
trak
,
tisti
usodni
rdeči
trak
,
s
katerim
so
bile
povite
smo
tke
,
dar
Margite
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
mu
ta
trak
smeje
,
da
ga
ironski
gleda
in
pravi
:
Oj
,
ti
duša
plebejska
,
glej
,
kako
te
vodimo
vsi
za
nos
!
Vrinilo
se
mu
je
vprašanje
,
na
katero
ni
sinoči
nič
mislil
,
vprašanje
,
zakaj
mu
je
dala
rdeč
trak
!
Ali
ni
rdeča
barva
jasen
simbol
pravega
srčnega
čustva
?
Da
,
da
,
to
je
resnica
,
to
je
simbol
—
ali
simbol
bridke
ironije
,
simbol
,
s
katerim
bi
ga
ona
rada
usužila
,
da
bi
ji
bil
hlapec
,
njej
in
vsem
,
ker
ga
rabijo
,
sluga
,
mameluk
,
dokler
se
ne
naveseljačijo
.
Igrajo
vsi
,
i
ona
igra
,
in
on
naj
bo
vsem
tem
otrokom
igrača
,
kot
orač
z
voli
ajdovski
deklici
?
Ne
,
ne
,
nikdar
,
ne
boš
,
smo
pa
le
mož
—
čeprav
ubog
.
Zlato
pa
ne
tvori
moža
.
Iztrgal
je
trak
iz
listnice
,
vrgel
ga
na
tla
,
pohodil
z
nogo
in
ga
sunil
v
kot
—
za
smeti
.
Potem
je
viharno
odšel
iz
sobe
,
a
čutil
je
vendar
,
da
ga
je
pri
srcu
nekaj
zabolelo
,
ko
je
stopil
na
trak
,
kot
bi
bil
stopil
nedolžnemu
vzoru
na
srce
.
Teta
mu
je
prinesla
naproti
kavo
.
Izpil
jo
je
stojé
in
brez
sladkorja
.
Na
vrtu
ni
ostal
pod
kostanji
kot
navadno
.
Bal
se
je
,
da
bi
ga
kdo
ne
motil
.
Hotel
in
moral
je
biti
sam
,
da
zasnuje
načrte
,
da
premisli
trezno
,
kaj
mu
je
storiti
.
Zadoščenja
je
hotel
,
poštenega
zadoščenja
od
Lotarja
,
zato
je
šel
dalje
,
kvišku
do
samotnega
hrastovega
gozdiča
,
kjer
je
begal
hitro
sem
in
tje
po
deset
metrov
dolgi
ravni
terasi
.
Kako
torej
naj
se
znosim
?
Kako
,
in
zopet
kako
,
in
Ante
si
ni
vedel
odgovora
,
da
bi
rekel
:
tako
je
prav
,
to
je
modro
,
tako
ukrenem
.
Najbolj
mu
je
šepetal
v
dušo
zapeljivi
glas
:
dvoboj
!
Kri
naj
opere
to
,
sablja
ali
kroglja
naj
odloči
!
Beli
bogovi
bodo
s
tabo
,
saj
je
pravica
na
tvoji
strani
;
kaznovati
se
mora
on
,
in
vršitelj
si
ti
!
Dvoboj
!
Koliko
je
dvobojev
na
svetu
za
prazne
stvari
,
ki
niso
besedice
vredne
;
a
tu
mu
gre
za
čast
,
za
poštenje
,
za
največjo
doto
blage
deklice
;
da
,
tukaj
naj
odloči
dvoboj
,
tu
je
umesten
,
to
bo
zadoščenje
,
jedino
,
ki
ga
more
dati
Lotar
,
jedino
,
katero
daje
dandanes
kavalir
kavalirju
.
Že
se
ga
je
oprijemala
ta
misel
tesneje
in
tesneje
,
stiskal
je
palico
,
ž
njo
udarjal
po
zraku
,
kot
bi
že
stregel
nasprotne
udarce
in
ž
mirnim
očesom
iskal
Lotarjeve
glave
,
da
zašvisti
jeklo
po
njegovi
glavi
,
da
mu
razpara
zlobno
lice
in
mu
zalije
kri
tisti
satanski
smehljaj
.
—
Ante
je
hodil
nekoliko
časa
brez
misli
kakor
navit
stroj
.
Koraki
so
bili
čimdalje
bolj
počasni
,
umiril
se
je
,
palico
vtaknil
v
mehko
rušo
in
legel
pod
hrast
ter
si
podprl
glavo
.
Ni
bil
še
jedin
sam
s
seboj
.
Dvoboj
,
hm
?
Kdo
mi
je
porok
,
da
ne
poseče
on
mene
?
Koliko
sem
se
vadil
v
borenju
?
Le
par
mesecev
,
kaj
je
to
?
In
on
?
Gotovo
,
se
je
bil
že
dostikrat
,
vadil
se
mnogo
,
a
jaz
nisem
še
nikdar
resno
nastopil
.
Par
let
že
nisem
imel
sablje
v
rokah
.
In
če
se
streljava
?
To
bi
bilo
bolj
izročeno
v
roke
slučaju
,
usodi
,
no
recimo
po
domače
:
božji
volji
.
Božji
volji
?
Morda
bo
Bog
posegal
vmes
v
tako
pravdo
,
katero
je
na
Sinaju
med
treskom
in
gromom
prepovedal
?
Iluzija
!
In
če
me
on
poseče
,
če
me
ubije
,
če
me
le
rani
,
tedaj
bo
to
samo
krvavi
dokaz
,
da
je
on
delal
prav
,
ne
jaz
,
da
ima
on
pravico
do
take
lopovščine
,
jaz
z
razbito
črepinjo
ali
prestreljenim
srcem
naj
sem
osramočen
,
krivec
?
In
to
bi
ne
ubilo
samo
mene
,
ubilo
bi
strica
,
ubilo
Tilko
,
ubilo
moje
vse
—
in
on
bi
se
šalil
in
bahal
,
kako
je
naklestil
plebejca
,
in
bi
odkorakal
čez
moj
trup
oholih
,
zmagoslavnih
pogledov
nadaljevat
viteške
čine
pri
lepih
deklicah
.
Ba
,
sramota
,
grozna
sramota
in
nesreča
,
ki
me
zadene
skoraj
gotovo
!
On
je
plemenitaš
—
jaz
kmet
!
Morda
bi
se
še
bíl
ne
z
mano
,
češ
za
take
je
pasji
bič
.
Dobro
,
naj
bo
pa
tako
.
Ti
si
plemenit
po
krvi
,
a
po
duhu
in
po
srcu
si
ud
svetovne
druhali
:
a
jaz
preziram
plemstvo
,
kot
je
prezirajo
tisoči
današnje
dobe
,
a
ponosen
sem
na
duševno
in
srčno
plemstvo
.
Zato
obrnem
kopje
:
naj
bo
za
tebe
pasji
bič
,
klofuta
,
psovke
!
Ante
je
zdrsnil
z
podprtega
komolca
,
legel
vznak
in
gledal
v
hrastovo
listje
,
med
katerim
so
plesale
mušice
in
hrosti
.
„
Kam
je
šel
,
da
ga
ni
nikjer
?
Tilko
sva
srečala
,
gotovo
mu
je
šel
ta
neumni
otrok
tožit
!
“
„
Le
čakaj
,
Lotar
,
sedaj
te
Lacinger
pozove
.
To
bo
zanimivo
:
dvoboj
za
natakarico
.
“
„
Smešno
,
vražje
smešno
!
Ali
biti
mora
.
Moram
se
ga
iznebiti
,
tu
ga
ne
trpim
več
,
sicer
ga
vržem
iz
naše
družbe
na
kak
drug
način
.
“
„
Nevaren
ti
ni
;
tega
se
ne
boj
.
Saj
poznam
Margito
.
Misliš
,
da
je
mogoče
pozabiti
,
kaj
je
ona
,
kaj
Ante
?
“
„
Naj
bo
,
kakor
hoče
.
Jaz
tega
vražjega
človeka
sovražim
,
proč
mora
!
“
Adolf
in
Lotar
sta
zavila
ob
zidu
cvetličnega
vrta
na
desno
proti
pristavi
,
in
prav
tam
na
oglu
jima
je
prišel
nenadno
naproti
Lacinger
,
vračajoč
se
izpod
hrasta
.
Adolf
je
pozdravil
prijazno
kakor
navadno
,
tudi
Lotarju
skoro
ni
bilo
slediti
najmanjše
razburjenosti
.
Ironičen
smehljaj
mu
je
krožil
krog
ustnic
.
Ante
je
odzdravil
nekoliko
hladno
in
barona
ostro
pogledal
.
„
Oho
,
gospod
doktor
,
“
nosljal
je
baron
,
„
slabe
volje
,
vrlo
slabe
volje
!
Kako
je
to
?
Ali
ste
slabo
spali
?
“
„
Da
bi
samo
slabo
spal
,
dobro
bi
bilo
—
ali
.
“
„
Čujva
,
Adolf
!
Gospod
doktor
ve
novic
,
interesantnih
novic
;
bravo
,
kaj
življenja
v
ta
pusti
kot
!
“
„
Če
bodete
vi
nosili
življenje
v
naš
rajski
kot
,
potem
bo
iz
raja
zares
pekel
.
“
„
Gospod
doktor
,
govorite
jasneje
in
vedite
,
da
ne
govorite
s
kmetom
,
ampak
z
mano
!
“
„
Odslej
rajši
s
kmetom
kot
z
vami
!
“
„
Govorite
,
jaz
sem
žaljen
!
“
„
Ne
prepirajta
se
kot
stare
babe
,
povejta
moško
,
kar
imata
!
“
„
Tedaj
ti
tudi
veš
,
da
nekaj
imava
.
Dobro
!
Vprašam
,
kaj
je
bilo
sinoči
?
“
„
Sinoči
,
hahaha
,
dobra
večerja
,
nato
ste
šli
mladi
starci
spat
,
midva
z
Adolfom
sva
si
pa
privoščila
še
nekaj
kozarčkov
in
z
neko
podlasico
sva
se
še
malo
poigrala
.
“
„
Lopov
,
molči
,
sicer
—
!
“
Ante
je
stopil
proti
baronu
in
stisnil
palico
.
Adolf
je
stopil
predenj
in
ga
izkušal
miriti
.
„
Ponovite
,
kdo
je
lopov
?
Jaz
,
baron
Lotar
Wegel
?
“
„
Da
,
da
,
ti
,
baron
Lotar
Wegel
,
ti
si
lopov
;
zakaj
,
veš
dobro
!
“
Baron
je
potegnil
zavestno
iz
listnice
vizitko
in
jo
prevzetno
pomolil
Antetu
.
Anteta
je
prevladala
strast
.
Pozabil
je
dostojnost
,
pozabil
vse
in
kar
planil
bi
bil
najrajši
na
barona
.
Vizitko
je
pograbil
,
raztrgal
jo
na
kosce
in
jih
zalučil
baronu
v
lice
ter
kriknil
:
„
S
tako
podlo
dušo
se
jaz
ne
bíjem
!
“
„
Kmetiški
pes
!
“
je
siknil
baron
,
Ante
je
dvignil
palico
,
a
obtičala
je
v
koščeni
roki
stričevi
,
ki
se
je
vračal
s
sprehoda
in
naletel
na
sitni
položaj
.
„
Gospod
baron
,
oprostite
,
Ante
je
—
burja
.
“
Baron
ni
odgovoril
ničesar
,
zavrtel
se
je
na
peti
,
pljunil
zaničljivo
in
odšel
z
Adolfom
.
„
Kmet
ne
bo
nikdar
kavalir
,
“
je
rekel
za
nekaj
časa
Adolfu
.
„
Sicer
sem
pa
dognal
,
kar
sem
dognati
hotel
.
V
naši
družbi
je
nemogoč
.
Pojdiva
na
goljaž
!
“
Stric
je
velel
Antetu
,
da
je
šel
ž
njim
v
pisarno
.
Stopal
je
kot
ujet
besen
konj
,
ki
gre
za
gospodarjem
ob
povodcu
,
a
drgeta
na
njem
vsaka
mišica
in
koleno
mu
kleca
.
Na
drugi
strani
zida
je
pa
ušel
teti
Evfrozini
molek
iz
mrtvaško
blede
roke
,
srce
jo
je
zabolelo
,
moliti
ni
mogla
več
;
opotekajoč
se
je
stopala
od
usodnega
kota
,
kjer
je
čula
prepir
,
kateri
je
umela
bolje
in
globlje
,
kot
ga
je
umeval
stric
oskrbnik
;
saj
je
imela
za
sabo
življenje
.
Bil
je
neznansko
pust
dan
.
Barometer
in
termometer
sta
padla
čez
noč
za
veliko
črt
.
Vse
nebo
je
bilo
obokano
z
gosto
,
jednakomerno
sivo
meglo
,
ki
se
ni
ganila
,
kot
bi
človek
gledal
v
siv
,
zamazan
strop
v
kleti
.
Vrhovi
gorá
so
tičali
zapičeni
v
to
nepremično
sirasto
maso
;
po
gorskih
bokih
je
pa
ležal
širok
bel
pas
,
na
več
mestih
raztrgan
,
takisto
mrtev
in
len
,
kot
njegov
brat
—
oblak
nad
njim
.
Bil
je
to
pač
dan
,
ki
se
pojavlja
često
v
alpah
,
ko
ni
solnca
,
ne
dežja
;
ne
luči
,
ne
teme
;
ne
zime
,
ne
poletja
,
ampak
nekaj
mlačnega
,
sluzastega
in
pustega
se
vlači
pod
nebom
in
ubija
človeškega
duha
,
da
je
jezen
brez
povoda
,
da
kolne
brez
vzroka
.
Ha
,
kako
je
prijetno
,
če
lomi
vihar
veje
košatega
gozda
,
ko
joka
jelka
,
ko
stoka
hrast
,
ko
cvili
med
brezami
,
ko
se
otvori
oblak
in
lije
na
zemljo
,
da
odskakujejo
dežni
curki
,
da
ti
tekó
reke
po
stezah
,
po
gorah
završé
hudourniki
:
ha
,
to
je
krasno
,
to
je
življenje
,
divje
življenje
,
kakor
strast
sredi
srca
!
In
prav
tako
življenje
vlada
v
sneženem
metežu
,
ko
piska
ob
vogalih
,
sika
skozi
gole
veje
,
pod
nebom
pa
divja
ples
vrtoglavih
snežink
,
ki
se
prelijajo
in
zvijajo
,
razsipajo
in
strinjajo
kot
misli
v
burni
domišljiji
:
da
,
tudi
to
je
življenje
,
burno
življenje
.
—
Toda
ta
siva
luč
,
ta
lena
stagnacija
vseh
elementov
,
to
dremanje
vlažnih
listov
in
cvetov
—
te
mrtve
megle
,
kot
mrtvaški
prti
,
in
skozi
to
bronasto
nebo
omledna
luč
,
kot
mačje
oko
v
brezdnu
:
hu
,
to
ni
življenje
,
to
je
smrt
,
smrt
!
Bil
je
torej
tak
neznansko
pust
dan
.
Lacinger
je
slonel
pri
oknu
,
pokrit
in
odet
v
ovrhnik
.
Za
njim
na
tleh
je
čakal
napolnjen
kovčeg
,
na
mizi
sta
ležala
dežnik
in
palica
.
Lacingerjevo
lice
je
bila
očitna
fotografija
celega
dné
:
mrklo
,
pusto
,
nejasno
.
Ves
obraz
je
bil
bledejši
kot
sicer
,
ustnice
skoro
brez
krvi
,
in
suhe
oči
so
kazale
sledove
prečute
,
dolge
noči
.
Topo
so
zrle
na
vrt
,
topo
na
mirno
grajščino
,
kot
bi
to
ne
bila
realna
trdna
stavba
,
ampak
zračni
grad
pol
pozabljene
bajke
.
Mislil
bi
kdo
,
da
za
temi
očmi
ni
življenja
,
ni
nobene
misli
,
ni
nobenega
čustva
—
nič
,
čisto
nič
,
da
plava
za
njimi
lena
megla
brez
življenja
.
Ni
res
!
Za
tem
nemim
in
mrklim
izrazom
je
bil
vihar
,
burja
,
ples
snežink
,
metež
,
strašanski
metež
mislij
kot
najhujši
vrtinec
.
Lacinger
je
stiskal
bledi
ustnici
krčevito
,
v
duhu
klel
to
vreme
in
prosil
Boga
viharja
in
groma
in
bliskov
,
da
bi
se
zemlja
gugala
v
tečajih
.
To
bi
prijalo
njegovi
duši
,
z
razdivjano
prirodo
bi
se
strnilo
njegovo
srce
in
se
kopalo
v
curkih
in
nalivih
neba
razkošno
in
veselo
kot
rdeča
roža
v
solnčni
rosi
.
Lacinger
mora
od
tod
!
Zakaj
?
Zakaj
?
Sam
hoče
,
stric
hoče
,
a
vendar
ga
kruto
vleče
nazaj
,
kot
bi
tisoč
zanjk
zadrgavalo
njegov
vrat
,
roke
,
noge
,
tisoč
vrvij
držalo
njegovo
srce
,
njegovo
celo
dušo
.
On
hoče
,
on
mora
od
tod
,
in
mora
raztrgati
v
trenutku
vse
te
zanjke
,
vse
te
vrvi
—
mora
,
mora
:
zakaj
?
Stric
hoče
,
naj
gre
zaradi
njega
,
da
ne
bo
imel
še
on
neprijetnostij
in
sitnostij
;
oh
,
oziri
,
služba
,
odvisnost
—
oni
so
baroni
,
imajo
vpliv
—
on
—
stric
ima
kruh
,
od
katerega
reže
dan
na
dan
kosec
za
stričnika
,
za
Anteta
—
:
ne
,
ne
,
Ante
mora
proč
,
zaradi
strica
,
ker
se
boji
za
kruhek
.
Tako
,
hm
,
kruh
!
In
Adolf
je
bil
pri
stricu
in
ga
je
prosil
,
naj
vpliva
na
Anteta
,
da
gre
,
da
ne
bo
sitnostij
,
da
naj
o
dogodku
molči
,
baron
bo
tudi
molčal
.
—
Ha
,
lopovi
!
In
stric
,
ta
mirna
in
dobra
duša
,
se
boji
,
prepričan
je
,
da
bi
mu
baron
z
vplivom
svojim
lahko
škodoval
,
in
zato
mora
on
—
mora
proč
.
Ante
je
škrtnil
,
in
prisega
je
pljusknila
v
zrak
:
Pri
Bogu
,
ne
,
zaradi
tega
ne
grem
,
in
ne
grem
.
Rajši
ostanem
in
si
poiščem
tega
človeka
,
makari
s
kijem
,
s
sabljo
ali
samokresom
,
vsejedno
—
dobil
bi
ga
.
In
strica
nisem
mogel
prepričati
,
ne
,
zastonj
!
Do
solz
je
bil
ganjen
.
Zato
grem
,
da
zato
:
zaradi
njegovih
solz
,
zaradi
solz
mojega
največjega
dobrotnika
,
ki
so
me
bolj
pekle
,
kot
sto
napadov
in
psovk
podlega
človeka
.
Torej
grem
,
ker
hočem
iti
,
ne
,
ker
moram
.
Lacinger
je
zopet
strmel
na
grad
,
od
njega
na
goro
,
kjer
je
komaj
vidno
vstajala
mračna
megla
in
kot
Erinija
preganjalka
stezala
nanj
koščeno
roko
.
Obrnil
se
je
od
okna
in
pustemu
dnevu
pokazal
hrbet
.
Pod
mizo
so
ležali
kosci
papirja
.
Deset
posetnic
je
spisal
Lacinger
v
slovo
,
a
vseh
deset
je
raztrgal
na
drobne
kosce
in
jih
jezno
treščil
pod
mizo
.
Blizu
njegove
noge
je
ležal
papir
,
na
katerem
je
stala
beseda
Margita
.
Ta
pogled
je
Anteta
pičil
kot
strup
.
Njegova
notranjost
je
zašumela
in
vztrepetala
kot
topolovo
listje
,
kadar
završi
po
njem
vihar
.
Margita
!
Dušo
mu
je
objela
neka
bolest
,
in
tisoč
glasov
je
odmevalo
,
kot
bi
bila
vsaka
žilica
struna
in
vsaka
se
glasila
:
Margita
,
Margita
.
Lacinger
se
je
pričel
tajati
in
mehčati
,
vsa
divja
notranjost
se
mu
je
premenila
v
sentimentalno
godbo
,
svojih
občutkov
ni
bil
gospodar
,
in
s
strahom
je
spoznal
,
da
odhaja
skoro
prepozno
,
da
ne
pojde
sam
,
ampak
da
odnese
nehoté
v
srcu
njeno
sliko
.
Ali
tedaj
se
je
zopet
krepko
dvignil
njegov
ponos
,
vzbudil
spomin
na
brezdno
,
ki
ga
loči
od
te
cele
družbe
,
z
nogo
je
sunil
papirček
,
vzkliknil
:
„
Bodi
mož
!
“
in
trdih
korakov
je
stopil
po
sobi
ter
se
samemu
sebi
na
glas
zasmejal
.
Pred
hišo
je
obstal
voz
,
v
sobo
je
stopil
stric
.
„
Prav
,
Ante
,
prav
!
Le
hud
ne
bodi
!
Smejaj
se
,
oh
,
to
me
veseli
.
Hvala
,
hvala
,
ti
si
dober
,
ti
spoštuješ
starost
,
ti
me
slušaš
,
boš
videl
,
vse
ti
Bog
povrne
.
Voz
te
že
čaka
.
“
„
Hvala
lepa
za
vso
prijaznost
in
dobrotljivost
!
Stric
,
vi
ste
moj
oče
—
.
“
Ante
je
z
otroško
ljubeznijo
objel
strica
,
kateremu
so
pritekle
solze
po
nagubanem
licu
in
zdrsnile
v
osivelo
brado
.
„
Na
,
Ante
,
za
pot
!
Potuj
,
razvedri
se
,
če
boš
še
kaj
rabil
,
le
piši
!
Saj
je
zadnje
leto
!
“
Kolesa
so
zasumela
po
slinasti
cesti
,
kopito
je
bilo
votlo
takt
,
voznik
je
priganjal
konja
v
nezavednem
,
malomarnem
tonu
.
Ante
se
je
pa
zavil
v
havelok
,
stisnil
se
pod
usnjato
streho
v
kot
in
zamižal
.
Izpod
neba
je
pričelo
pršati
.
Lacingerju
je
postajalo
nekako
ugodno
pri
duši
.
Jednakomerno
bučanje
kočije
,
coklanje
kopit
,
žvenk
verige
pri
ojesu
in
monotoni
,
hreščeči
glas
voznikov
—
to
je
vplivalo
nanj
kot
usnivajoča
godba
.
Vihar
se
mu
je
polegel
,
in
začel
je
trezno
in
logično
razmišljati
.
Čemu
se
prav
za
prav
razburjam
?
Čemu
sem
besnel
in
se
jezil
?
Zakaj
se
nisem
že
davno
tako
odpeljal
,
kot
se
peljem
sedaj
?
Zaradi
par
izletov
,
nekaj
sladkih
besedij
Margitinih
,
zaradi
zabave
sem
visel
tu
,
kot
bi
bilo
vse
to
namen
mojega
življenja
,
kot
bi
bila
to
duša
moje
duše
,
srce
mojega
srca
!
Smešno
!
Kako
je
človek
često
smešen
,
kako
brezmiseln
,
koliko
pretrpi
,
prenese
,
kako
se
zatajuje
in
robuje
—
za
nič
—
.
Ne
,
ni
res
,
za
nekaj
vendar
!
Pravijo
:
za
življenje
.
Hm
,
za
življenje
!
Kaj
pa
je
vendar
življenje
?
Kaj
imam
od
tega
,
da
živim
?
Nič
,
prav
nič
,
vsaj
doslej
moram
reči
,
da
nisem
imel
še
čisto
nič
od
življenja
.
Zabave
,
veselice
,
družba
—
to
je
življenje
,
to
naj
bo
tisto
sladko
življenje
,
radi
katerega
živim
!
Vraga
,
to
ni
življenje
,
vsaj
jaz
ga
v
tem
ne
nahajam
in
ne
vidim
!
To
je
ubijanje
,
morenje
!
Koliko
fraz
,
koliko
izgubljenih
ur
,
koliko
hinavščine
,
parfimirane
in
gladke
in
sladke
,
koliko
vrtoglavih
stavkov
,
koliko
hrepenenja
,
laskanja
—
in
drugo
jutro
me
je
bilo
vselej
sram
,
ko
sem
v
zrcalu
videl
samega
sebe
in
sem
si
moral
reči
:
norec
!
In
poleg
tega
prazna
duša
,
prazno
srce
,
fizični
in
moralni
maček
,
katerega
sem
potem
zopet
moril
,
da
se
je
porodil
drugi
—
za
Boga
,
to
ni
življenje
,
to
je
ubijanje
,
to
je
igra
,
burka
,
komedija
.
In
zaradi
take
komedije
se
človek
ubija
,
in
če
komedija
sredi
akta
obtiči
,
če
se
ne
doigra
do
konca
,
potem
še
tarnamo
o
skaljeni
zabavi
,
o
nesreči
,
o
dogodku
,
ki
nam
je
s
silo
potegnil
zastor
pred
oder
,
da
smo
odigrali
,
predno
smo
namerjali
.
In
tak
smešni
igravec
sem
bil
zadnje
dni
,
in
danes
sem
se
še
razburjal
,
ker
sem
se
k
sreči
iztreznil
iz
omotice
,
ker
se
mi
je
zdanilo
,
ker
sem
dal
slovo
komediji
.
Tako
življenje
je
življenje
brez
sadú
,
in
življenje
brez
koristi
je
smrt
.
—
Vlak
je
drdral
proti
jugu
,
klepetala
so
kolesa
,
gugali
se
vozovi
,
šipe
so
zvenele
:
Ante
je
sedel
sam
v
kupéju
in
se
zavijal
v
havelok
,
po
ušesih
mu
je
pa
brenčal
rek
iz
Goethejeve
Ifigenije
:
Ein
unnütz
Leben
ist
ein
früher
Tod
.
Lacingerjev
odhod
je
bil
sicer
tajen
in
nenaden
,
a
še
tisto
dopoldne
so
vsi
govorili
,
da
je
Ante
izginil
brez
slovesa
.
Da
ni
bil
nihče
tako
kratkoviden
,
da
ne
bi
bil
slutil
neljubega
povoda
za
ta
beg
,
to
je
pač
umevno
.
Ali
priznati
si
je
moral
mnog
,
da
mu
je
žal
Anteta
in
da
bi
mu
bil
drage
volje
stisnil
roko
v
slovo
,
samo
ko
bi
bil
prišel
.
A
njega
ni
bilo
,
in
to
je
bila
zagonetka
.
Gospa
Albenijeva
je
stvar
razvozlala
hitro
in
malomarno
:
„
Ba
,
kmet
!
Ni
vredno
,
da
se
govori
.
“
Tetka
Tera
se
je
veselila
njegovega
odhoda
,
češ
,
za
Margito
izvrstno
zdravilo
;
baron
je
na
konju
.
In
res
barona
ni
nič
bolelo
,
ker
ga
je
oštel
razljučeni
Lacinger
,
pozabil
je
na
kavalirsko
čast
in
bil
vesel
,
da
je
dosegel
svoj
namen
:
Ante
mu
ni
bil
več
na
poti
.
Ob
tetki
Teri
in
pl.
Albenijevi
si
je
privoščil
o
Antetu
nekaj
žaljivih
in
podlih
dovtipov
—
,
potem
pa
ni
govorila
živa
duša
v
tej
družbi
več
o
ubeglem
plebejcu
.
Ali
dve
srci
sta
čutili
vendar
drugače
:
Margita
in
Evfrozina
.
Ta
je
bila
jedina
,
ki
je
slučajno
vedela
natančno
za
povod
,
ali
omenila
ni
besedice
.
Zvedela
je
stvar
slučajno
,
skoro
prisluškaje
,
in
kesala
se
je
,
zakaj
ni
hitela
proč
od
tistega
kota
,
zakaj
je
obsedela
kot
pribita
in
poslušala
.
Da
,
sama
si
je
izbijala
to
misel
iz
glave
,
in
niti
sama
ni
hotela
vedeti
,
in
kadar
koli
ji
je
vstal
pravi
vzrok
pred
dušo
,
vselej
se
ga
je
ustrašila
,
a
vselej
sklenila
,
da
bo
molčala
kot
zid
in
ne
črhnila
besedice
nikomur
—
celó
Margiti
ne
,
dasi
bi
bilo
zanjo
morda
dobro
.
Ne
,
nikoli
ni
prisluškovala
,
nikoli
opravljala
,
in
sedaj
pred
smrtjo
tudi
ne
sme
,
ne
,
neče
nikakor
.
Pokopala
je
tajnost
,
o
kateri
so
molčali
baron
,
Adolf
in
stric
,
pokopala
na
dnu
srca
in
na
ta
grob
sadila
in
trosila
cvetje
vročih
,
pobožnih
vzdihov
.
Margito
je
zadela
ta
novica
nenavadno
.
Nikdar
ni
čutila
še
kaj
takega
.
Celo
dopoldne
je
slonela
pri
oknu
in
gledala
po
cesti
,
koder
se
je
peljal
Ante
.
Pričela
je
vezti
,
brati
:
nič
,
pa
nič
.
Kar
ljubilo
se
ji
ni
in
ni
se
ji
dalo
,
ter
zopet
je
gledala
pod
sivo
nebo
in
na
blatno
cesto
.
Pričela
je
premišljevati
,
zakaj
bi
ji
bilo
hudo
?
Saj
ga
ni
žalila
,
saj
je
ne
veže
ž
njim
nobena
vez
,
nobena
obljuba
—
ne
sorodstvo
,
ne
plemstvo
,
nič
,
kar
nič
.
Ali
vse
zastonj
.
Razum
ji
je
mikroskopsko
drobno
podal
razloge
,
da
je
vsaka
žalost
,
tudi
najmanjša
sentimentalna
misel
nanj
neutemeljena
,
nepotrebna
,
da
,
kar
mučna
:
toda
razum
v
trenutku
ne
zmaga
srca
.
Čutila
je
za
Anteta
nekaj
,
čemur
ni
vedela
ne
izraza
ne
vzroka
,
vedela
je
samo
toliko
,
da
čuti
,
gorko
čuti
nekaj
,
da
je
to
resnica
in
da
si
tega
ne
more
iztrgati
iz
srca
in
da
bi
rada
še
jedenkrat
govorila
ž
njim
,
govorila
povsem
navadno
,
voščila
samo
dobro
jutro
in
potem
bi
se
lahko
poslovila
in
ga
celó
pozabila
;
tako
pa
ne
more
—
ne
more
.
Popoldne
je
deževalo
.
Gospodje
so
tarokirali
,
dame
pa
ob
beli
kavi
govorile
—
čudno
—
o
vremenu
.
Malenkost
vpliva
včasih
na
bolnika
,
da
se
okrene
bolezen
na
boljšanje
ali
na
hujšanje
.
Domišljija
igra
veliko
ulogo
in
ž
njo
vred
rahla
čuvstvenost
.
Vreme
se
ni
hotelo
ustanoviti
.
Deževalo
je
v
jednomer
,
noči
so
bile
hladne
,
dan
se
je
krčil
kar
skokoma
,
ker
ni
bilo
jasnega
neba
.
Po
gorah
je
padal
sneg
,
letovičarje
je
zeblo
in
jezno
so
se
zavijali
v
plede
in
ogrtače
,
gledali
barometer
,
nervozno
trkali
na
srebrno
cevko
,
a
za
las
se
ni
ganilo
srebro
.
Kot
pribito
je
stalo
nizko
.
Mnogo
jih
je
pobralo
kovčege
,
zaboje
,
košare
in
škatle
ter
se
hitro
poslovilo
in
odjadralo
kot
selivke
vkratkočasna
in
elegantna
mestna
stanovanja
.
Drugi
so
pa
trdovratno
čakali
,
da
užijejo
pred
odhodom
še
jasen
dan
in
se
dobre
volje
vrnejo
,
kakor
so
bili
dobre
volje
prišli
.
Teti
Evfrozini
se
je
bolezen
nenadno
shujšala
.
„
Vreme
,
vreme
,
“
so
trdili
vsi
sorodniki
in
znanci
letovičarji
ter
se
nekam
plašno
pogovarjali
o
katastrofi
,
katere
so
se
vsi
najbolj
bali
,
kakor
bi
ne
vedeli
,
da
vsakoga
življenje
ni
nič
drugega
kot
krajša
ali
daljša
bolezen
,
katera
se
pri
vsakem
brez
izjeme
zvrši
s
smrtjo
.
Lotar
je
seveda
moral
napraviti
par
frivolnih
opazk
,
ki
so
bile
le
koncem
jezika
,
in
za
katera
je
dobil
tudi
od
Adolfa
pošten
ukor
.
Dasi
mu
je
bil
Adolf
zvest
druže
,
vendar
kri
ni
voda
.
Evfrozina
mu
je
bila
teta
,
in
nemilo
ga
je
grabila
misel
:
sorodnica
je
na
smrtni
postelji
in
smrt
,
ta
je
bila
pač
največje
gorje
zanj
,
in
zato
si
je
kratko
in
malo
prepovedal
vsako
opombo
šaljive
vsebine
.
Če
je
trpela
sorodnica
,
trpela
je
tudi
njegova
kri
.
Margita
je
mnogo
sedela
ob
postelji
in
ljubkovaje
roko
Evfrozini
ponavljala
:
„
Tetka
,
mila
tetka
moja
,
ti
ne
smeš
umreti
!
“
Hodila
je
v
domačo
kapelico
,
molila
trenutek
pred
oltarjem
,
šla
zopet
na
vrt
obiskat
sv.
Antona
,
a
tudi
tam
ni
dolgo
strpela
,
šla
je
po
vrtu
nazaj
,
izpraševala
sestre
in
prednico
,
kako
je
Evfrozini
.
Odgovarjale
in
tolažile
so
jo
vse
prijazno
,
ljubeznivo
,
a
bile
tako
mirne
,
opravljale
svoja
dela
z
isto
mrzlo
natančnostjo
,
da
jih
Margita
ni
mogla
umeti
in
so
se
ji
zdele
kar
naravnost
krute
.
Gospe
so
hodile
često
popraševat
o
stanju
bolnice
,
kimale
z
glavami
,
milovale
siroto
,
vzdihovale
,
potem
se
pa
zopet
vračale
in
bile
stare
spletkarice
in
ugibale
celó
,
no
,
če
umrje
—
kaj
pa
hoče
?
—
bo
vsaj
rešena
tega
dolgočasnega
samostanskega
življenja
.
Ljubezni
,
gorke
ljubezni
do
nje
ni
čutila
nobena
,
saj
je
bila
Evfrozina
zanje
mrtva
stvar
že
davno
,
ko
je
oblekla
redovno
obleko
;
teti
Teri
je
bilo
celo
nekam
prijetno
,
češ
,
če
pade
še
ta
jez
,
potem
je
Margita
Lotarjeva
.
Zato
so
tudi
skrbele
,
da
je
bila
Margita
čim
največ
v
njihovi
družbi
.
„
Ubogo
dete
,
kako
se
žalosti
,
sirotka
!
Oh
,
kako
blago
srce
ima
Margita
,
kako
mehko
!
Ne
smeš
,
kar
ne
smeš
k
bolnici
.
Od
žalosti
nam
lahko
zboliš
,
in
Evfrozina
bi
težko
umrla
,
ko
bi
te
videla
,
da
tako
žaluješ
.
Le
pri
nas
bodi
,
mila
dušica
,
poglej
barona
,
ves
pobit
je
zaradi
tebe
!
On
trpi
in
čuti
s
teboj
,
le
okleni
se
ga
,
potolaži
te
najbolje
.
“
Tako
so
govorile
Margiti
,
tiščale
vedno
vanjo
in
jo
vedrile
in
motile
,
da
je
res
živela
v
neki
megleni
omami
in
je
pozabljala
,
kako
se
ji
trga
srce
od
srca
,
katero
jedino
jo
je
doslej
ljubilo
istinito
,
globoko
,
nesamopridno
.
Ali
v
resnici
so
se
vrlo
malo
bale
za
Margitino
zdravje
,
ampak
bale
so
se
kakega
resnega
in
treznega
nauka
iz
ust
bolnice
,
ki
bi
prav
zato
,
ker
bi
bil
poslednji
,
najizdatneje
vplival
na
mehko
dušo
Margitino
.
Mrak
je
legal
zgodaj
na
zemljo
,
pust
,
siv
mrak
.
Solnce
ni
zahajalo
v
rdeči
zarji
;
za
motnimi
oblačnimi
kopami
je
tonila
njegova
luč
.
Dolge
sence
niso
padale
z
gor
,
le
megle
so
se
vlačile
ob
vodah
in
se
plazile
po
gorskih
bokih
kakor
smrtni
strahovi
.
Zvonček
v
grajskem
stolpiču
je
zaklenkal
silno
otožno
,
jokavo
;
čutil
je
,
da
je
izpod
teh
mrzlih
meglá
planila
ledena
smrt
v
grajščino
in
mirno
obstala
z
dvignjeno
koso
ob
postelji
sestre
