inženir.
Dobro
!
To-le
z
marko
je
za
na
pošto
.
Dobro
!
Tega-le
se
bo
pa
veselila
Katrica
.
Prav
dobro
!
Najbolj
debelo
in
najbolj
težko
je
.
Tukaj
imamo
pa
zavitek
za-njo
in
v
ta
zavitek
vtaknimo
zdaj
pisanje
prav
po
gosposko
.
Moj
gospod
korporal
Godrnjavček
—
—
—
to
pa
rečem
—
—
—
«
»
Rozmysli
si
Marenko
,
rozmysli
,
na
sve
štesti
dobre
pomysli
!
«
...
Sabina
.
Cvetočih
lic
pristopica
prav
ta
čas
po
stopnicah
mademoiselle
Netty
zamišljenemu
Grogi
nasproti
.
Kozol
jo
debelo
pogleda
in
se
ji
prijazno
namuza
,
ko
ga
vpraša
v
jako
bolehni
slovenščini
,
ali
ima
tudi
kaj
za
njo
;
mislila
je
,
da
se
je
že
vrnil
z
vranovske
pošte
.
Ta
trenotek
pade
Grogi
oni
listek
na
tla
,
ki
naj
bi
pozval
Katrico
na
sestanek
.
Kozol
ga
je
bil
vtaknil
v
posebno
kuverto
,
katerih
je
dobil
od
Stanke
v
naglici
več
.
Predno
je
še
vedel
,
kaj
in
kako
,
jo
je
imela
guvernanta
že
v
roki
in
izginila
z
njo
.
Ves
trd
je
strmel
sluga
za
njo
in
premišljeval
.
»
Tristo
pisanih
kavk
!
«
izproži
naposled
.
»
Vse
je
temu
podobno
,
da
se
je
zdajle
nekaj
zgodilo
,
kar
se
ne
bi
bilo
smelo
!
Majuzel
je
nekaj
pobrala
in
odnesla
;
Bog
ji
greh
odpusti
,
—
mi
se
ne
bomo
zmerjali
z
njo
!
Naj
ima
,
kar
ima
—
—
ako
sploh
kaj
ima
!
Mogoče
smo
pa
le
narobe
videli
,
naj
že
bo
—
saj
imamo
tukaj
:
jeden
,
dva
,
tri
,
štiri
—
vsa
pisma
.
Zlomek
vedi
,
kaj
je
pobrala
!
«
Potolažen
jo
mahne
proti
kuhinji
.
Za
nekaj
časa
postoji
še
malo
v
veži
.
Zadnji
težki
pomisleki
so
mu
vznemirjali
dušo
:
»
Groga
,
zdaj-le
se
gremo
pa
ženit
!
Ali
bi
se
res
,
ali
bi
se
ne
?
Zdaj
je
še
čas
za
premišljevanje
,
—
Katrica
še
nima
nobene
obljube
.
Major
pravijo
:
»
Ženska
je
vrag
!
«
Rajni
oča
—
Bog
jim
daj
dobro
—
pa
so
govorili
:
»
Kadar
kupuješ
konja
ali
pa
kadar
jemlješ
ženo
,
zapri
oči
in
se
priporoči
vsem
svetnikom
!
«
—
Pa
kaj
—
—
—
pismo
je
izdelano
,
občutki
so
prepisani
—
naj
že
bo
v
imenu
božjem
,
—
—
pa
zamižimo
!
«
Katrica
je
imela
nujno
opravilo
.
Belila
je
z
milom
,
ščetjo
in
cunjo
leseni
kuhinjski
pod
in
pela
ob
tem
delu
na
ves
glas
genljivo
narodno
pesem
:
»
Čuk
se
je
oženil
,
tra-a-laa-la
!
Sova
ga
je
vzela
,
hop-sa-sa
!
«
Tu
se
Groga
ni
več
obotavljal
pred
vrati
,
zakaj
Katričina
popevka
se
mu
je
zdela
dobro
znamenje
in
navdihnila
ga
je
z
neznanskim
pogumom
.
Brhko
dekle
je
čepelo
v
plitvem
lesenem
koritu
sredi
voda
in
pridno
drgajsalo
po
tleh
.
Od
dela
ji
je
cvetno
žarel
obraz
,
tako
da
se
je
zdela
Kozolu
tačas
še
mnogo
zaljša
,
kakor
doslej
kdaj
.
Groga
jo
pogleda
in
odgovori
njenemu
spevu
v
prav
tako
narodnem
duhu
:
»
Ljub
’
ca
na
sred
morja
!
Oja
,
rada
bi
moja
b
’
la
.
«
Nadaljuje
pa
potem
v
prozi
:
»
I
—
no
,
dober
dan
bi
ti
voščil
,
Katrica
,
ali
pomivaš
ka-li
?
«
»
Saj
vidiš
,
ako
nimaš
copat
na
očeh
!
Ako
pa
vidiš
,
pa
ne
vprašuj
!
Mar
misliš
,
da
ima
vsakdor
toliko
časa
postopati
,
kakor
ti
?
«
»
E
,
nikar
se
ne
jezi
!
Vsakdor
ima
svoje
delo
,
ta
z
roko
,
drug
z
glavo
,
«
jo
tolaži
on
in
hrepeni
črez
vode
proti
stolu
ob
oknu
,
namenjen
,
da
preplava
,
kakor
svoje
dni
Leander
za
Hero
,
tudi
najglobokejše
morje
,
samo
da
bi
bil
izvoljenki
bližje
.
»
Oja
,
jaz
sem
pa
fant
za
to
!
Oja
,
plavam
po
njo
!
«
Tako
zapoje
Gróga
nekoliko
skozi
nos
,
in
že
se
hoče
izročiti
valovom
.
Ali
na
pol
pota
ga
ustavi
Hero
v
koritu
srdito
,
rekoč
:
»
Kam
pa
ti
,
nerodnost
nerodna
?
Ali
ne
vidiš
,
da
sem
ravnokar
očedila
tamkaj
?
Alo
,
takoj
nazaj
,
ti
»
Jur
s
pušo
«
—
tam
ob
vratih
ostani
ali
pa
se
mi
kar
izgubi
,
saj
te
nihče
ne
potrebuje
.
Ali
te
je
kdo
klical
?
«
»
Vidiš
jo
no
!
Kaj
si
vender
tako
pusta
z
menoj
?
Meni
si
pa
tako
všeč
,
ti
ne
veš
—
«
Oh
,
trnjeva
in
trudapolna
je
bila
pot
do
njenega
srca
!
Za
njegovo
prizadevanje
se
je
dekle
kaj
malo
zmenilo
.
»
Katrica
,
nekaj
bi
ti
rekel
,
«
povzame
zopet
Groga
.
Klečeč
v
koritu
,
se
vzravna
ona
pokonci
.
Svečani
glas
Kozolov
jo
je
naredil
radovedno
.
»
Veš
kaj
,
«
pravi
Groga
sladko
,
kakor
kak
dvornik
Ludovika
XIV.
,
»
Rebeka
je
našla
pri
vodnjaku
svojega
moža
,
da
ni
ostala
stara
devica
—
«
»
Kaj
to
meni
mari
?
«
otrese
se
Katrica
jezno
.
»
Vidiš
,
le
potrpi
;
ti
imaš
zdaj
tudi
z
vodo
opraviti
,
pa
reci
,
da
ne
!
«
»
Dela
mi
pa
ne
boš
oponašal
!
«
V
vsakem
njenih
pogledov
se
je
bliskal
:
»
Pašol
!
«
»
Tega
pa
ne
,
to
pa
rečem
.
Pa
to
še
ni
vse
,
ampak
—
ti
Katrica
—
veš
—
«
»
No
kaj
?
«
»
Le
poslušaj
me
—
v
leta
boš
prišla
,
v
leta
—
zakaj
—
se
—
pa
—
ne
možiš
?
«
Zdaj
je
bil
ogenj
v
strehi
!
Majorjev
sluga
se
je
vestno
pripravljal
,
da
bi
navedel
nekoliko
vzrokov
v
osnovo
svojega
presenetilnega
vprašanja
.
Boginja
javoriških
piskrov
pa
ga
je
rešila
težavnih
prizadev
z
dramatično
krepkim
nastopom
v
skromnih
mejah
lesenega
korita
.
Kakor
bi
trenil
,
je
skočila
kvišku
!
»
Kaj
?
«
je
kriknila
preteče
.
Groga
je
stal
na
kopnem
tik
vrat
.
Osupel
je
gledal
Katrico
,
stoječo
jeznoponosno
pokonci
,
blisketajočih
se
očij
,
srditega
obraza
,
s
podbočenimi
rokami
,
onkraj
voda
...
»
Saj
sem
te
le
povprašal
,
zakaj
se
ne
možiš
,
ker
mislim
,
da
bi
bilo
res
prav
škoda
za-te
,
ako
bi
stara
devica
—
«
»
O
ti
grenka
pokora
!
—
Kaj
pa
to
tebi
mari
?
—
Moja
možitev
te
nič
ne
briga
!
—
Kar
ven
!
Pa
hitro
!
—
Pojdeš
?!
Alo
ven
!
«
je
kričala
srdito
.
»
To
so
bile
le
samo
tako
besede
,
kaj
ne
,
prijateljica
?
«
je
dejal
nerodni
snubač
s
prepričanjem
in
se
delal
,
kakor
da
namerava
ostati
v
njeni
prijetni
druščini
še
kaj
dalj
časa
.
Njej
pa
se
je
zasvetila
jezica
na
obličju
tako
hudo
,
da
bi
se
je
bile
morebiti
zbale
same
Evripidove
furije
,
Alekto
,
Megera
in
Tisifona
,
vse
tri
.
Pripognila
se
je
po
ščet
in
jo
pomočila
v
vodo
;
z
levico
pa
je
v
nemem
srdu
pokazala
Kozolu
izhod
iz
paradiža
.
Toli
odločnemu
imperativu
se
Groga
ni
mogel
nič
več
protiviti
,
zakaj
brž
je
izprevidel
,
da
mu
je
tukaj
opraviti
z
elementarno
silo
.
Temen
intelektuvalen
nagon
ga
je
vlekel
iz
sumne
bližine
razljučenega
dekleta
,
in
Kozol
se
mu
je
udal
.
Pospešil
je
korak
v
strategično
vzoren
odhod
.
Naglo
,
vender
častno
in
hrabro
se
je
pomikal
iz
kuhinje
,
stopajoč
s
poudarkom
v
trohajskem
ritmu
narodne
poezije
,
in
odnašal
z
zmešanimi
čustvi
ljubljeni
frak
v
kraje
,
koder
je
bil
varen
Katričinih
mokrih
demonstracij
.
»
Prenaglila
se
je
nekoliko
.
Ali
ji
bo
žal
,
ko
bo
brala
tvoje
pismo
!
Kar
tja-le
na
okno
ga
ji
položi
!
«
Nekaj
starohelenskega
junaštva
,
nekaj
predrznega
poguma
je
oživelo
v
njegovih
prsih
,
ko
se
je
bližal
nevarnemu
okrižju
!
Gledal
je
potuhnjeno
,
kakor
mlad
fotograf-amater
.
»
Stoj
—
stoj
,
Katrica
,
tukaj
je
nekaj
za-te
!
Pa
zdrava
beri
in
nič
ne
zameri
!
«
—
Potem
jo
je
hitro
odkuril
.
»
Hentano
dekle
,
ta
Katrica
!
To
je
hujše
,
kakor
tam
v
Bosni
!
Zapodila
bi
cel
regiment
Turkov
,
ako
bi
jo
kdo
izpustil
nad-nje
;
pa
kar
z
mokro
krtačo
!
To
je
dobro
,
da
smo
ji
oddali
pisanje
;
odslej
bo
že
krotkejša
.
—
Srečno
smo
opravili
.
—
Zdaj
pa
v
mesto
!
«
—
—
Na
pol
pota
je
jel
razmotrovati
,
da
bi
ne
bilo
slabo
,
ako
bi
se
po
tolikih
gorkih
nevarnostih
malo
odpočil
od
razvnetja
in
strahu
.
Ukrenil
je
,
da
se
pojde
na
vsaki
način
kam
hladit
in
krepčat
.
Le
o
tem
je
še
omahoval
,
ali
naj
jo
gredoč
zavije
rajši
k
očetu
Jurjevcu
y
bližnje
Javorice
,
ali
h
Klenšarju
na
Vranovem
.
Zato
se
je
naposled
odločil
,
da
obišče
naj
prvo
Jurjevčevo
krčmo
,
ko
pa
srečno
odda
pisma
v
mestu
,
potem
da
pogleda
nekoliko
tudi
h
Klenšarju
.
»
Nekaj
bi
pil
,
ker
mislim
,
da
bi
bilo
to
dobro
zame
!
«
je
velel
v
veži
debelemu
,
rdečeličnemu
Jurjevcu
,
kateri
ga
je
veselo
pozdravil
.
V
pivnici
je
bila
zbrana
vesela
družba
.
V
kotu
za
nepogrnjeno
mizo
sta
sedela
dva
mešetarja
,
prvi
velik
,
suh
,
ves
obrit
,
drugi
majhen
,
debelkast
;
s
polno
,
rdečkasto
,
trdo-žimno
brado
in
rdečih
las
.
Poleg
tega
se
je
šepiril
Gašperček
,
in
njemu
nasproti
je
slonel
prešerno
neki
posestnik
iz
Zerovja
v
ozkih
irhastih
hlačah
in
višnjevosukneni
kamižoli
.
Vsa
družba
pa
se
je
glasno
krohotala
razcapanemu
staremu
beraču
,
»
laškemu
ministru
«
,
ki
je
stal
,
oprt
ob
grčavo
gorjačo
,
sredi
sobe
in
,
držeč
prazen
frakelj
v
levici
,
pripovedoval
vsakovrstne
neumnosti
.
»
O
,
Groga
!
—
Glej
ga
!
—
Sem
sedi
!
—
—
Ako
imaš
kaj
preveč
denarja
!
«
so
ga
pozdravljali
drug
za
drugim
,
vsi
dobri
znanci
.
»
Pij
od
našega
!
«
»
Denarja
kakor
črepinjl
«
se
je
pohvalil
Groga
in
sedel
široko
tik
bahatega
kmeta
.
Zdaj
je
prikrevsal
berač
Mihec
k
njemu
in
ga
prosil
s
priliznjenim
glasom
za
merico
.
»
Dobro
!
«
ga
je
uslišal
Groga
,
prižigajoč
si
jedno
majorjevih
viržink
.
»
Jednega
ti
plačam
.
Zato
pa
povej
,
kaj
si
kaj
videl
po
svetu
!
«
Dekla
je
prinesla
nov
liter
vina
po
Grogovem
naročilu
in
napolnila
»
laškemu
ministru
«
steklenico
z
žganjem
;
vina
ni
maral
.
»
Stoj
!
Prej
boš
povedal
,
potem
dobiš
plačilo
,
«
je
rekel
javoriški
sluga
mirno
in
vzel
beraču
frakelj
iz
rok
.
Ta
je
žalostno
pogledal
in
hitro
začel
:
»
Kako
je
na
Dunaju
,
to
bi
radi
vedeli
,
kaj
ne
,
gospodje
?
—
Naj
pa
to
povem
!
Tam
dež
nikdar
ne
pride
do
tal
,
ker
potegnejo
vselej
prej
veliko
rdečo
plahto
od
najdražjega
platna
črez
vse
mesto
;
in
farna
cerkev
ima
tako
visok
zvonik
,
da
mora
mežnar
precej
po
kosilu
nastopiti
pot
po
stopnicah
,
če
hoče
še
o
pravem
času
zazvoniti
za
večerno
molitev
in
uro
naviti
;
okolo
cerkve
pa
se
izprehajata
dunajski
fajmošter
in
mestni
župan
,
ki
sta
velika
prijatelja
—
in
tobakiro
si
ponujata
.
Drugače
—
drugače
pa
nič
več
ne
vem
.
«
»
Tako
?
—
Pa
nič
ne
dobiš
!
«
se
je
ujezil
Groga
,
ki
je
med
manjšimi
rad
igral
ulogo
mogotca
...
Hrepeneče
je
zrl
žejni
pripovedovalec
po
»
grenkem
«
.
Vsi
so
se
mu
smejali
.
»
Tisto
povej
,
«
mu
je
pomagal
Gašperček
,
»
veš
,
tisto
,
kako
so
te
hoteli
narediti
na
Laškem
za
ministra
—
čeprav
vse
skupaj
ni
nič
res
.
«
»
Res
pa
je
!
«
je
trdil
berač
in
potrkal
s
palico
ob
tla
.
»
In
vse
po
pravici
bom
povedal
,
kakor
se
je
zgodilo
in
—
prav
nič
se
ne
bom
zlagal
,
če
mi
verjamete
!
Vse
o
kralju
in
o
kraljici
in
ministru
,
kakor
vem
.
Samo
—
šnopec
bo
potem
moj
!
«
»
Ti
si
kdaj
videl
laškega
kralja
?
«
je
vprašal
bogatin
iz
Žerovja
neverno
.
»
Kaj
pa
da
sem
ga
!
«
»
Kakšen
je
pa
bil
?
«
»
Lepo
pisan
.
Na
glavi
je
nosil
klobuk
iz
rdečega
škrlata
,
in
na
ta
klobuk
je
imel
privezano
zlato
krono
,
da
je
videl
vsakdor
lahko
takoj
,
kdo
je
kralj
.
Suknja
je
bila
iz
rumenega
žameta
,
hlače
pa
iz
svetle
zelene
žide
.
Marela
mi
je
bila
tudi
zelo
všeč
,
ker
je
bila
črez
in
črez
pozlačena
;
in
jaz
bi
je
ne
nesel
nikdar
na
dež
,
to
mi
lahko
verjamete
.
Precej
,
ko
sva
se
prijazno
pozdravila
,
me
je
vprašal
,
kaj
najrajši
jem
?
«
—
»
I
kaj
si
pa
dejal
?
«
se
je
zavzel
Zerovčan
,
režeč
se
z
drugimi
na
ves
glas
.
»
Zabeljene
žganjce
,
sem
dejal
,
cesarost
,
in
kranjske
klobase
,
sem
dejal
,
s
kislim
zeljem
in
ješprenčkom
vmes
,
sem
dejal
,
pa
pečeno
meso
tudi
najrajši
jem
,
sem
dejal
,
naj
si
bo
od
teličkov
ali
backov
ali
ko-štrunčkov
ali
od
živadi
,
cesarost
,
sem
dejal
,
in
pa
orehove
potice
šele
,
orehove
potice
!
—
Zdaj
pa
prosim
za
svoj
šnopec
,
gospodje
!
«
»
Se
ne
!
Vse
moraš
prej
povedati
!
«
mu
je
zapovedal
Groga
,
ki
je
Mihove
pripovedke
od
nekdaj
natanko
poznal
in
se
vedno
znova
kratkočasil
ob
njih
,
ker
se
je
znal
»
laški
minister
«
tako
imenitno
lagati
.
»
Kaj
pa
je
rekel
kralj
nato
?
«
je
vprašal
rdečelasi
mešetar
iz
kota
.
»
Kaj
bo
rekel
?
—
Orehove
potice
tudi
jaz
zelo
rad
jem
,
to
je
dejal
,
pa
jih
moja
žena
jako
nerada
peče
!
Le
včasih
mi
jih
naredi
,
za
god
ali
pa
na
kakšen
velik
praznik
.
Z
njo
imam
svoje
križe
,
ženske
so
vse
jednake
!
Večkrat
ne
vem
nikamor
z
njo
.
Če
hočeš
,
ti
jo
pa
pokažem
.
«
»
Pa
ti
jo
je
pokazal
?
«
se
je
začudil
oni
iz
Žerovja
in
udaril
po
mizi
.
»
I
seveda
mi
jo
je
!
Na
vrtu
je
sedela
in
kralju
je
suknjo
šivala
,
ker
si
je
bil
raztrgal
žep
na
zadnji
vojski
s
Plementezarji
.
«
»
Korpodibako
!
«
je
ušlo
Gašperčku
.
»
Ti
si
od
zlodeja
!
«
»
In
vso
zlatnino
in
srebrnino
in
platno
in
lišp
mi
je
razkazala
in
svojo
poročno
obleko
tudi
.
«
»
Ali
mi
ne
greš
!
«
se
je
krohotal
Groga
in
drugi
za
njimi
.
Urni
pripovedovalec
pa
se
ni
dal
motiti
,
ker
se
mu
je
hudo
mudilo
do
pijače
,
zlasti
ko
je
videl
,
kako
veselo
praznijo
kozarce
njegovi
poslušalci
.
»
Zdaj
pa
še
o
ministru
,
«
je
nadaljeval
.
—
»
Vprašal
sem
potem
kralja
,
kaj
dela
?
Odgovoril
mi
je
,
da
zdaj
že
več
tednov
samo
Rusa
premišljuje
in
pa
svojega
ministra
,
ki
mu
je
zapravil
zadnje
dni
jedenkrat
srebrno
palico
.
Šla
sva
tudi
k
temu
.
Lepa
je
ta
,
sem
si
mislil
.
Kralj
ga
je
imel
zaprtega
v
posebni
palači
.
Tam
je
sedel
ta
potuhnjeni
minister
in
je
delal
denar
,
bankovce
in
drobiž
.
Nobenega
človeka
ni
imel
v
pomoč
,
kar
sam
je
koval
in
meh
gonil
.
Kralj
mi
je
pokazal
cele
zaboje
zlata
in
srebra
,
pa
nisem
nič
vtaknil
k
sebi
,
če
so
me
tudi
prsti
skeleli
.
Ne
trohice
nisem
vzel
!
Ker
sem
pošten
.
—
Ko
sva
vse
ogledala
,
je
zazvonilo
poldne
.
»
Zdaj
pa
moram
ministra
domov
izpustiti
,
da
se
nakosi
!
«
je
dejal
kralj
in
ga
poklical
.
»
Ali
morebiti
nisi
nič
vzel
s
saboj
mojih
—
bankovcev
in
tolarjev
?
«
ga
vpraša
.
Minister
se
samega
strahu
kar
strese
.
—
Kralj
mu
preišče
vse
žepe
,
in
tudi
za
srajco
ga
je
potipal
,
—
pa
ni
bilo
nič
.
»
Zdaj
pa
še
škornje
sezuj
!
«
mu
zapove
.
»
Lepo
vas
prosim
,
presvetli
kralj
!
Pustite
me
,
saj
nisem
nič
vzel
!
Črevlji
me
tišče
in
strašno
težko
jih
izuvam
!
«
Tako
je
prosil
in
prosil
minister
—
pa
mu
ni
nič
pomagalo
.
—
Moral
se
je
sezuti
.
Kralj
pa
je
zagrabil
škornje
in
jih
obrnil
narobe
!
In
iz
vsakega
je
padel
—
rumen
cekin
in
se
je
zatrkljal
in
zatakalical
po
tleh
...
«
»
O
ti
vražji
Miha
,
kako
si
se
zopet
polagal
!
«
je
prestrigel
dolgi
mešetar
pripovedovalca
in
ga
ošvrknil
z
bičem
,
hoteč
izraziti
na
ta
površni
način
svojo
zadovoljnost
in
priznanje
.
»
Pusti
—
ga
—
—
vender
!
«
je
pokašljal
vmes
Zerovčan
,
katerega
je
posilil
pijočega
smeh
tako
,
da
se
mu
je
vino
zaletelo
.
»
Kako
pa
je
bilo
potem
?
«
»
Potem
se
je
kralj
hudo
raztogotil
!
—
Kaj
bi
se
ne
,
ako
ima
takega
ministra
—
ki
mu
denar
krade
in
ga
domov
ženi
nosi
v
črevljih
!
Jezen
je
bil
mož
,
da
nisem
še
kmalu
videl
človeka
tako
srditega
!
Kar
skočil
je
nanj
in
prav
pošteno
ga
je
zlasal
!
Za
kazen
ga
ni
pustil
domov
,
in
minister
je
ostal
—
brez
kosila
,
lačen
med
tolarji
in
bankovci
in
cekini
,
in
še
regije
si
ni
mogel
kupiti
,
ker
ga
je
kralj
zopet
dobro
zaprl
in
mu
biriča
postavil
pred
vrata
.
Potem
pa
me
je
kralj
povabil
na
kosilo
.
«
»
Kaj
ste
pa
vender
jedli
?
«
se
je
oglasil
Groga
visokostno
uljudno
.
»
Same
dobre
reči
,
to
moram
reči
!
Kosili
smo
do
južine
;
ne
vem
več
,
kaj
že
vse
.
Toliko
se
še
spominjam
,
da
smo
začeli
z
govejo
juho
in
ajdovimi
žganjci
—
ocvirki
na
njih
so
bili
pa
tako
veliki
,
kakor
zrele
breskve
.
Nehali
smo
pa
z
orehovimi
poticami
,
katere
je
naredila
kraljica
meni
na
čast
—
—
—
«
»
O
ti
grdoba
lažnjiva
ti
!
«
je
pretrgal
zopet
Groga
berača
ob
občni
burni
veselosti
.
»
Meni
na
čast
,
ker
je
zvedela
,
da
jaz
orehove
potice
rad
vidim
na
mizi
!
—
Kralj
pa
mi
je
rekel
,
predno
sem
odšel
:
»
Vidiš
,
ljubi
moj
Miha
,
ti
si
gotovo
preudaril
,
kakšnega
kajona
imam
za
ministra
!
Ostani
pri
meni
mesto
njega
!
Denar
boš
delal
črez
teden
,
v
nedeljo
in
vsaki
praznik
boš
pa
sam
svoj
in
prost
.
Dobro
se
ti
bo
godilo
pri
meni
,
in
v
zlati
kočiji
se
boš
vozil
!
Bodi
torej
moj
minister
,
ko
si
pošten
in
iz
dobre
hiše
!
«
—
Tri
dni
sem
premišljeval
,
ali
bi
,
ali
ne
?
Potem
pa
sem
pisal
kralju
,
da
bi
rad
,
pa
ne
morem
,
ker
je
laški
zrak
mojemu
zdravju
škodljiv
in
—
«
Rdeči
mešetar
se
je
vil
od
smeha
in
tolkel
z
obema
rokama
po
mizi
,
da
so
kozarci
odskakovali
;
njegov
dolgi
prijatelj
pa
je
švrkal
,
na
ves
glas
režeč
se
,
po
Mihi
,
ki
je
kvitiral
to
čudno
odobravanje
s
srčnimi
namrdki
.
Tudi
Gašperček
je
delal
prav
prijazen
obraz
in
se
pomikal
in
vrtel
na
svojem
sedežu
kakor
žvrklja
.
Kmetiškemu
veljaku
iz
Žerovja
se
je
zazibkoval
trebušček
pod
kamižolo
vedno
znova
,
Groga
pa
je
kazal
vse
svoje
pšeničnorumene
zobe
do
zadnjega
kočnika
.
Glasni
smeh
,
ki
je
sledil
zadnji
Mihčevi
improvizaciji
,
je
privabil
še
Jurjevca
od
njegovega
opravila
v
veži
.
On
ni
bil
sicer
poseben
prijatelj
beraču
;
toda
,
videč
,
kako
dobro
mu
zabava
goste
,
ga
je
osrečil
s
prijaznim
ogovorom
.
»
Ali
si
pa
že
zopet
kaj
izpod
pazduhe
vzel
in
Lahe
obrekoval
,
kaj
ne
?
Povej
vender
,
ali
bi
bil
ti
tudi
rad
kralj
?
«
je
vprašal
in
pobrisal
razlito
vino
z
mize
.
»
I
seve
!
Takoj
!
Danes
rajši
kakor
jutri
!
Pa
še
kako
prijazen
kralj
bi
bil
in
—
vse
davke
bi
znižal
—
najmanj
za
polovico
—
če
ne
za
tri
četrtine
.
—
Kaj
pa
da
—
od
vina
in
od
šnopca
bi
ne
zahteval
prav
nikakeršnih
fronkov
ne
,
ako
mi
verjamete
!
«
»
To
bi
bilo
že
nekaj
!
—
Ali
ti
ne
veš
,
koliko
ima
tak
gospod
,
kakor
je
kralj
,
dela
in
skrbij
?
«
»
Dela
,
kaj
dela
!
«
je
ugovoril
»
laški
minister
«
prezirno
.
»
O
tem
se
ne
menimo
.
Vsake
svete
čase
svojega
ministra
zlasa
in
kakšno
vojno
si
izmisli
,
zato
je
pa
vedno
lepo
oblečen
in
ima
zmeraj
dosti
jedi
in
pijače
in
tobaka
in
prav
srečno
živi
,
če
mu
prav
kraljica
noče
vsaki
čas
,
kadar
bi
rad
,
speči
orehovih
potic
.
In
denarja
ima
tudi
na
kupe
,
da
bo
hčeram
lahko
odrinil
kaj
dote
.
Zdaj
pa
prav
ponižno
prosim
za
šnopec
—
gospod
Groga
!
«
Z
nepopisno
pokroviteljstvenim
namuzljajem
je
prepustil
preprijetno
laskani
gospod
Groga
beraču
merico
in
ga
milostno
odslovil
.
Mihec
je
izpil
,
se
priliznjeno
zahvalil
darežljivemu
slugi
in
počasi
odkoracal
.
—
»
Dolgo
te
že
ni
bilo
pri
nas
,
Groga
!
«
je
izpregovoril
krčmar
,
odpivši
nekoliko
iz
ponujenega
kozarca
.
»
Zato
bom
pa
danes
dlje
ostal
!
Ta-le
Mihec
me
je
spravil
v
židano
voljo
.
—
Pili
ga
bomo
!
Zakaj
bi
ga
pa
ne
,
ko
smo
fantje
za
to
,
kar
nas
je
tukaj
?
Pa
še
jeden
liter
in
še
jeden
,
pa
še
ne
gremo
!
Veselimo
se
!
«
Zazveneli
so
polni
kozarci
.
»
Le
veselimo
se
,
kadar
je
čas
za
to
!
Pa
kaj
zapojmo
!
Kaj
bi
dolgčas
in
sitnost
prodajali
,
saj
nas
ne
koljejo
mevlje
!
Ne
?
«
Družba
je
postala
jako
živahna
.
Mešetarja
sta
bila
oba
pevca
na
glasu
,
pa
na
slabem
.
Rdečeglavec
je
gnal
nemogoč
tenor
,
njegov
dolgi
tovariš
pa
se
je
trudil
,
da
nadomesti
čistost
in
ubranost
glasov
z
nekakšnim
srditim
rjovenjem
.
Nesreča
je
hotela
,
da
je
prevzel
vodilni
glas
Groga
,
ki
je
imel
izmed
vseh
najslabši
posluh
.
Zapeli
so
z
nezaslišano
,
gorostasno
harmonijo
:
»
Solnce
sije
,
luč
gori
,
Pred
tabo
pa
vinca
kozarec
stoji
!
Tinka
tink
—
tinka
tink
—
tralalala
:
Naj
se
to
vince
’
z
kozarca
’
zpelja
!
Oj
naj
se
’
zpelja
,
oj
naj
se
’
zpelja
,
Saj
Groga
za
druzega
da
«
...
In
vince
se
je
pridno
iz
kozarcev
»
izpeljavalo
«
.
in
mnogo
so
še
kričali
,
pili
in
peli
in
trkali
v
veseli
bratovščini
in
bili
po
mokri
mizi
.
»
Veselimo
se
!
«
je
kričal
Groga
venomer
,
ves
rdeč
v
obrazu
.
Izvrstno
se
je
zabaval
v
»
prijateljskem
razvedrovanju
«
.
—
Mešetarja
nista
hotela
zaostati
za
njim
in
si
štela
v
dolžnost
,
da
pokličeta
tudi
vsaki
svoje
dolžnostne
litre
na
mizo
.
—
Gašperček
je
živel
ob
stroških
znanstva
in
prijateljstva
.
»
Veselimo
se
!
Ve-veselimo
se
—
se
!
Pa
še
jeden
liter
,
pa
še
ne
gremo
!
«
Mnogo
dlje
časa
,
kakor
je
nameraval
početkoma
,
je
ostal
majorjev
sluga
v
krčmi
.
Težko
je
stopal
odtod
,
zakaj
v
žepih
je
nosil
pismi
Stankini
in
pismo
Milenino
,
v
glavi
Jurjevčevo
vino
,
v
srcu
pa
zavidljivo
podobo
brhke
Katrice
...
»
Veselimo
se
!
«
Konci
vasi
so
bili
vaški
dečki
,
kakor
na
povelje
,
za
njim
in
so
kriče
oznanjevali
:
»
Gosposka
žalost
gre
,
Groga
,
gosposka
žalost
—
pojdite
gledat
!
Gosposka
žalost
!
«
Počasi
in
samozavestno
pa
je
jadral
Groga
svojo
pot
dalje
,
tiščal
levo
upognjeno
roko
tesno
ob
bok
in
prsi
ter
vrtel
v
njej
jedno
majorjevih
finih
smodek
,
z
desnico
pa
veslal
v
sirih
,
častitih
obodih
okolo
sebe
.
Kakor
veličastne
zastave
so
vihrali
dolgi
škrici
črnega
fraka
na
vse
strani
in
se
lovili
ponosno
po
zraku
.
Najzadnji
med
razposajena
,
ki
so
ga
dražili
,
je
capkal
rumenolas
fantiček
,
ki
je
komaj
tekal
in
govoril
in
še
»
platno
prodajal
.
«
Kričal
pa
je
zdravih
pljuč
najbolj
izmed
vseh
,
kakor
je
pač
mogel
:
»
Goga
—
ge
!
—
Dalot
—
ge
!
Goga
!
Dalot
!
—
Osta
dalot
!
«
Vlekel
je
za
seboj
po
cestnem
prahu
dolgo
preklo
,
češ
,
da
pojde
z
njo
nad
»
dalot
«
!
Kolec
je
bil
skoro
petkrat
daljši
,
kakor
on
;
zato
se
je
mladi
entuzijast
opotekal
z
njim
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
...
»
Ka-kakšna
žalost
?
«
obrne
se
Groga
hipoma
proti
kričeči
druhali
.
Večji
dečki
poskačejo
urno
kakor
veverice
črez
rešilni
plot
in
se
slavno
poskrijejo
za
njim
,
pustivši
ubogega
malička
samega
pred
orjaškim
sovražnikom
...
O
,
kako
se
je
tačas
prestrašil
mladi
junak
!
Celo
telesce
se
je
streslo
in
»
platno
«
je
zatrepetalo
.
—
»
I
—
ka-kam
pa
vi
,
mož
,
s
to
bridko
sa-sulico
?
»
ga
ogovori
Groga
,
majoč
se
na
nogah
.
Otroku
se
spusti
palica
počasi
in
pade
v
prah
.
Na
okroglem
,
zagorelem
obrazku
se
že
vse
pripravlja
na
slabo
vreme
,
in
leva
roka
že
pravilno
menca
po
zgornjem
veku
.
»
Kako
ti
je
pa
ime
,
fantek
,
ka-kaj
?
«
Levica
je
ostala
še
vedno
pod
čelom
.
Usteca
so
se
mu
kremžila
navzdol
,
na
obrazu
umazančka
so
se
pojavile
gube
strašne
žalosti
...
»
Beži
,
Janezek
,
beži
!
«
so
mu
svetovali
paglavci
izza
plota
.
»
Groga
iz
grada
ti
bo
—
kri
izpili
Teci
,
Janezek
,
teci
!
«
Grdo
so
se
drli
.
Še
jedenkrat
je
pogledal
Janezek
izpod
oka
tega
grozovitega
črnega
človeka
,
kateri
ga
bo
zdaj
zdaj
ugriznil
in
mu
kri
izsrkal
!
—
Kako
je
to
žalostno
za
Janezka
!
Grozno
žalostno
!
—
»
U-u-u
!
«
»
Nič
ne
jokaj
,
Janezek
!
—
Tukaj
imaš
ca-cekin
,
rta
!
—
Nič
ne
maraj
!
Fant
—
pa
joka
!
Ali
te
ni
sram
?
«
ga
je
Groga
brezuspešno
tolažil
.
»
U-u-u
u-u
!
«
Krajcar
je
padel
na
cesto
;
Groga
ga
je
pobral
in
vteknil
v
malo
pest
,
ki
ga
je
mehanično
obdržala
.
»
Saj
si
priden
!
Nič
se
ne
boj
!
—
Pa
hitro
domov
teci
—
mati
so
vam
—
šu-štruklje
skuhali
!
«
Janezek
se
je
globoko
oddahnil
.
Videl
je
,
da
ga
črni
mož
ni
ugriznil
;
čutil
je
v
roki
»
cekin
«
;
torej
se
mu
je
vzbudilo
upanje
,
da
mu
morebiti
venderle
ne
bo
izpil
krvi
.
—
Vzdignil
je
desnico
in
plašno
in
oprezno
pogledal
izza
mokrih
trepalnic
po
nevarnem
človeku
.
—
Groga
se
mu
je
prijazno
smejal
.
»
Ka-kako
ti
je
ime
?
No
,
le
povej
,
le
,
potem
pa
teci
k
mami
!
—
Kako
ti
je
ime
?
«
»
Ja-a-ne-zet
!
«
se
je
glasilo
jokavo
in
drhtavo
.
»
Koga
imaš
pa
rajši
,
mamo
ali
mene
?
«
»
Ato
in
mamamo
!
«
je
priznal
fantič
po
otroško
.
»
Mene
pa
nič
?
Janezek
?
—
U-u-u
!
«
Otrok
ga
je
osuplo
pogledal
.
Kazalec
je
vtaknil
v
usta
in
drgnil
v
zadregi
boso
levo
nogo
ob
desno
.
Mislil
si
je
morda
nekako
:
»
Kaj
bomo
ljubezen
tako
ceno
prodajali
!
Za
jeden
krajcar
!
«
Groga
ga
je
pobožal
po
temenu
in
odšel
proti
Vranovemu
.
—
Po
potu
se
je
sam
sebe
po
svoji
navadi
kratkočasil
s
polglasnim
govorom
.
»
Zakaj
pa
‚
gosposka
žalost
‘
?
Na
veselje
smo
gospodi
,
ne
pa
na
žalost
!
Kdo
tega
precej
ne
vidi
?
—
Pameten
mož
,
ta-le
Jurjevec
!
Iz
nič
se
je
dodo-dokopal
do
lepega
premoženja
;
tako
vino
pa
ima
,
da
kar
pokonci
meče
!
Meče
.
—
No
,
pa
Katrica
—
ta
bo
gledala
,
kadar
zve
,
kaj
pravi
pismo
?
Henhe-hentano
lepo
smo
ji
povedali
!
Nič
drugega
ni
notri
,
kakor
sama
ljubezen
in
srce
in
ribice
in
škrjančki
in
tički
in
drugi
občutki
!
Nič
ni
reči
,
kr
—
skoro
bo
jokala
,
beroč
!
In
še
prav
—
žal
ji
bo
—
da
me
je
tako
—
z
grdo
ožehtala-la-la
—
in
—
spodila
in
—
spokala-la
iz
—
kuhinje
!
—
Katrica
,
to
ni
bilo
lepo
—
od
tebe
!
—
Pa
—
res
ne
!
Če
b
lepa
ne
bila
,
B
’
ne
hodil
za
njo
,
B
’
ji
figco
pokazal
—
—
Le
pametni
bodimo
!
—
Še
jutri
—
nas
—
Katrica
—
za-zaz-zamero
—
prosi
.
—
Pa
—
pisma
!
Saj
jih
še
imamo
—
o
!
—
še
!
Zdaj
pa
:
rdečkasto
je
bilo
za-za
—
inženirja
.
Fant
—
od
fare
!
To
—
pa
rečem
!
In
—
belkasto
—
je
dala
mlajša
—
za-za
ba-barona
.
Baron
,
—
ka-kajon
—
kakor
tisti
—
!
Kaj
imata
—
neki
—
ta
dva
—
skupaj
?
—
A
,
tukaj
so
—
belkasto-rdečkasto
—
še
jedno
belkasto
—
pa
?
—
Pet
sto
laških
ministrov
—
kje
,
kje
je
—
rdečkasto
?
To
je
zelenkasto
!
To
je
rumenkasto
?
O
ti
zlomek
ti
tak
—
haha
,
to
ima
pa
ma-mar-ko-o-to
—
to
je
za
na
pošto
,
hopsa
!
Kakšna
pot
je
danes
,
da
se
človeku
—
na
lepem
o
—
izpodleti
!
Na
—
pa
je
pismo
v
—
ja-jarku
.
Nič
ne
de
;
—
pa
obrišemo
.
Mi
že
vemo
,
rdečkasto
,
—
be
bel-kasto
,
aha
?
«
Dospevši
v
mesto
,
je
vrgel
Groga
takoj
pismo
z
znamko
v
nabiralno
omarico
.
Potem
pa
je
kolovratil
v
hišo
,
kjer
je
imel
najeto
stanovanje
baron
Lahnberg
.
Pred
vrati
je
še
nekoliko
postal
in
se
prijel
za
čelo
,
predno
je
potrkal
.
»
Torej
!
—
Kako
je
že
?
—
Rdečkasto
,
to-le
je
za
—
no
—
kako
se
mu
že
pravi
—
za
barona
—
da
se
ne
zmotimo
!
—
V
blato
je
padlo
—
ali
se
bo
jezil
—
ko
dobi
ta
—
u-umazani
zavitek
!
—
Prav
pri-privoščim
mu
!
«
Barona
ni
bilo
doma
,
Groga
je
oddal
pismo
srečno
spodaj
v
Klenšarjevi
gostilnici
.
Odtod
pa
se
je
napotil
z
zadnjo
kuverto
k
inženirju
.
Tudi
njega
ni
bilo
doma
.
Kozol
je
torej
pismo
lepo
varno
položil
na
pisalno
mizo
Vojnika
,
ki
ni
imel
navade
,
da
bi
svojo
sobo
zaklepal
.
Vesel
,
da
se
je
sitne
naloge
tako
lepo
odkrižal
,
je
homodral
v
mraku
,
ne
da
bi
še
kaj
pogledal
h
Klenšarju
,
kar
nazaj
proti
domu
.
Gredoč
je
čutil
potrebo
,
da
bi
se
še
kaj
pomenil
s
kom.
Ogovoril
je
torej
mesec
,
rekoč
:
»
O
ti
preljubi
—
krmavželjček
ti
,
nikar
se
ta-tako
—
ki-kislo
ne
drži
no
—
ko
je
vender
vse
tako
lepo
na
se-svetu
!
—
Glej
ga
,
nikar
ne
visi
—
vso
noč
tako
—
po
stra-strani
,
če
ne
še
doli
padeš
—
z
neba
—
na
,
na-na-šo
javoriško
hosto
—
kar
bi
—
bi
—
ne
bilo
po
pravici
!
—
Le
rajši
—
gori
ostani
—
in
sveti
—
kadar
se
va-vrača
Groga
domu
.
—
Zato
se
ti
pa
tudi
spoštljivo
odkrijemo
—
tako-le
!
—
Pa
le
—
dobro
me
po-poslušaj
—
in
—
natanko
me
popo-pomni
:
ma-malo
več
svetlobe
—
bi
včasih
vender
—
hla-lahko
dajal
od
sebe
,
kakor
se
ti
ljubi
—
če
ne
zameriš
,
prijatelj
!
—
Če
bi-bi
bi
—
mogli
,
mi
bi
te
že
nekoliko
pi-privili
,
da
bi
bila
—
boljša
luč
!
—
O
le-le
le
reži
se
,
mi
bi
te
že
—
mi
—
da
bi
kaj
izdalo
—
i-i-izdalo
,
ka-kaj
—
o
izdalo
—
lo-lo-lo
...
Pa
po
—
Po
morju
barka
plava
,
Prelepa
barka
pisana
!
Kje
smo
si
ga
toliko
nana-natovorili
?
—
Oh
,
laški
minister
—
pa
barka-ka
pisana
...
«
»
Planthar
s
’
Mino
po
domazhe
.
«
Vodnik
.
»
Izvrstno
—
e
—
e
—
faktisch
phaenomenal
!
—
E
?
«
se
je
veselil
baron
Lahnberg
,
ko
je
proti
poldne
drugega
dne
v
dražestnem
negližeju
našel
in
raztolmačil
si
listek
iz
rdečkaste
kuverte
.
Bral
je
še
jedenkrat
s
presledki
:
»
V
največji
—
e
—
verstehe
—
naglici
—
naglici
—
naglici
—
e
—
nicht
bekannt
,
weiter
—
pišem
—
aha
—
da
sva
bržkone
—
bržkone
?
jutri
popoldne
Stanka
in
jaz
z
guvernanto
sami
doma
.
—
E
—
sami
doma
—
Teufel
nochmal
!
—
Na
veselo
svidenje
—
svidenje
—
e
wohl
rendez-vous
oder
so
was
—
pod
kostanjem
v
parku
.
—
Stimmt
!
—
Milena
.
«
Zadovoljno
si
je
mel
roke
.
»
Milena
.
Izvrstno
!
—
Začela
koketovati
.
—
Potem
kmalu
skupaj
.
—
Čakaj
,
golobček
moj
—
e
—
bil
vedno
razburljiv
ubogim
ženskim
srcem
!
«
Da
mu
ni
pisala
nemški
,
se
mu
ni
zdelo
prav
nič
čudno
.
Kajti
spominjal
se
je
,
kako
je
nekdaj
zatrjevala
,
da
ji
dela
dopisovanje
v
materinskem
jeziku
največje
veselje
(
mislila
je
na
Vojnika
)
;
nato
se
je
podvizal
tudi
prisotni
adjunkt
Govedek
izreči
,
da
njegov
ukus
ni
drugačen
.
—
Z
veseljem
v
očeh
in
z
velikanskim
šopkom
v
roki
,
korenito
izčesan
in
izkrtačen
,
neznano
ljubek
in
ličen
,
»
ein
putziges
Mannchen
«
,
je
stopical
dražestni
baron
pozno
popoldne
zelo
nežno
proti
javoriškemu
gradu
.
Sardonski
nasmeh
z
neprijetnim
vtiskom
se
je
javljal
zdaj
pa
zdaj
okolo
debelih
,
kakor
oteklih
ustnic
,
prezirno
zaokroženih
navzdol
.
Od
guvernante
si
je
bil
predvčeranjim
izposodil
toliko
,
da
je
potolažil
vsaj
najsilnejše
upnike
;
med
njimi
tudi
Klenšatja
in
vranovskega
vrtnarja
.
Prijazno
mu
je
bil
torej
prvi
—
jedini
»
hotelier
«
na
Vranovem
—
ponudil
svojega
konja
.
Toda
Lahnberg
je
laskavo
ponudbo
odklonil
,
ker
se
je
bil
preveril
,
da
Klenšarjev
pramič
ni
vreden
jezdeca
sploh
,
nikar
pa
še
plemenitega
.
Zakaj
zadnjič
mu
je
odrekla
plebejska
žival
vso
pokorščino
,
in
ne
da
bi
ga
ponesla
za
Stojanovimi
v
Žerovje
,
je
krenila
svojeglavno
za
—
senenim
vozom
in
ga
spremila
navzlic
vsemu
gorkemu
prizadevanju
obupanega
jahača
noter
do
neke
vasi
blizu
Vranovega
,
kjer
so
snedenega
konja
zapazili
vaški
otroci
in
ga
zapodili
od
prepovedane
pojedine
s
kamenjem
in
preklami
.
Stojanovi
hčerki
sta
bili
v
parku
sami
z
Azorčkom
.
Mademoiselle
je
čepela
kakor
navadno
v
svoji
sobi
,
vsa
zaverjena
v
francoski
roman
Ponsonov
:
Ses
promesses
sont
seduisantes
...
Stanka
je
ležala
v
viseči
rogoznici
ter
se
zabavala
po
odredbi
guvernantini
»
prav
po
nepotrebnem
«
s
francoskimi
vokabuli
.
Oh
!
Milena
je
poklicala
sestro
,
ki
je
na
klopi
pri
okrogli
mizici
tiho
vezla
fin
prtič
,
lepokrasno
vezilo
očetu
za
bližnji
god
v
septembru
.
Lahni
nasmeh
ji
je
igral
okolo
ustnic
.
Kot
dober
otrok
se
je
gotovo
radovala
,
da
napravi
ljubljenemu
očetu
veselje
.
Mogoče
jo
je
pa
nekaj
drugega
še
prijetneje
razvnemalo
?
—
Od
svojega
Ivana
je
dobila
že
dve
novi
pismi
—
ubožec
,
do
včeraj
mu
ni
mogla
odgovoriti
!
Ali
bo
zdaj
vesel
,
ko
prejme
njen
listek
!
Brati
od
nje
ne
bo
imel
mnogo
,
česar
jo
je
vedno
prosil
.
Pa
saj
se
zato
pomenita
danes
lahko
ustno
tem
več
.
—
Da
bi
le
že
prišel
!
Radovedna
je
bila
na
ta
sestanek
.
Morebiti
—
je
bilo
nekoliko
predrzno
in
za
mlado
,
skrbno
odgojeno
damo
iz
boljše
hiše
nespodobno
,
da
ga
je
šla
vabit
.
—
Guvernanta
bi
to
seveda
takoj
rekla
.
Milena
je
bila
ob
teh
mislih
torej
prav
dobre
volje
,
kakor
vsakdor
,
ki
pričakuje
kaj
prijetnega
.
Odzvala
se
je
Stanki
samozadovoljno
,
z
mirnim
humorjem
v
naglasu
.
»
Česa
žele
milostiva
gospica
Stanka
?
«
»
Danes
se
ne
morem
učiti
,
pa
je
!
«
je
priznala
mlajša
,
in
zvezek
je
zletel
,
kakor
bi
trenil
,
v
kostanj
ob
parkovem
zidu
!
»
Milostiva
gospica
sestra
izvolijo
biti
danes
jako
emancipirane
volje
.
«
»
Ti
se
lahko
šališ
,
ko
ti
ni
treba
več
delati
teh
pustih
nalog
in
ubijati
se
s
tujimi
besedami
.
Čemu
to
?
—
Toliko
že
znam
francoski
,
da
bi
me
ne
prodali
.
Ah
!
—
Veš
,
pred
tedni
sem
bila
v
stričevi
knjižnici
.
Sicer
mi
je
prepovedal
,
da
bi
si
kaj
vzela
iz
drugega
in
tretjega
predala
.
Toda
soba
je
vedno
odprta
—
ključ
tiči
zmeraj
v
stekleni
omari
—
radovednost
—
hi
,
hi
—
hihihi
—
«
Stanka
je
sklenila
roke
nad
glavo
in
se
nekoliko
pogugala
v
svoji
mreži
.
»
Hihi
«
.
»
Nadaljujmo
!
«
je
svetovala
starejša
,
sama
radoznala
,
kaj
bo
iz
te
najnovejše
izpovedi
živahne
sestrice
.
»
Radovednost
,
to
je
grda
,
grda
lastnost
,
ki
ravno
mladim
dekletom
iz
finih
obitelij
najmanj
pristaja
!
«
je
oponašala
Stanka
guvernanto
skozi
nos
.
»
Toda
prilika
je
bila
ugodna
,
izkušnjava
grozna
—
kaj
—
kar
šla
sem
in
uhvatila
prvi
dve
tistih
prepovedanih
knjig
.
Sans
façons
!
«
»
No
,
in
—
?
«
»
Brala
sem
—
nihče
od
vas
me
ni
nikdar
zalotil
—
hihi
—
čakaj
,
da
ti
povem
!
Prvo
povest
sem
prečitala
od
konca
do
kraja
.
—
Početkoma
mi
je
bila
zelo
všeč
.
Tako
sta
se
rada
imela
!
Njej
je
bilo
ime
Gemma
,
ako
se
ne
motim
;
njegovo
ime
pa
sem
popolnoma
pozabila
.
In
neki
koder
je
tudi
prav
dobro
opisan
—
Tartaglia
ali
kako
so
ga
klicali
psička
.
Nazadnje
pa
ženin
svojo
nevesto
—
zapusti
,
in
iz
vsega
skupaj
ni
nič
!
Komaj
sem
že
čakala
,
da
prideta
skupaj
,
na
—
pa
pride
takšen
konec
!
—
Povem
ti
,
da
sem
jokala
!
—
Več
stvarij
tudi
nisem
razumela
.
Toda
bila
sem
zelo
nesrečna
in
—
vso
noč
nisem
spala
—
in
premišljevala
sem
,
kako
bi
si
bila
uboga
Gemma
morda
venderle
pomagala
!
«
»
Noričica
!
«
—
»
Potem
sem
pa
začela
drugo
povest
;
tudi
v
tej
so
Rusi
.
Kmalu
pa
sem
zapazila
,
da
se
tudi
tukaj
on
in
ona
ne
bodeta
dobila
—
in
res
!
—
pogledam
konec
:
narazen
morata
!
Šla
sem
hitro
in
prebrala
še
od
drugih
novel
,
kar
jih
je
bilo
skupaj
vezanih
,
vedno
le
zadnje
poglavje
—
ali
kar
samo
zadnjo
stran
.
Zakaj
,
sem
si
mislila
,
čemu
bi
se
mučila
in
čakala
tolikanj
časa
,
ako
nazadnje
ni
najmanjše
svatbice
?
Toda
—
ali
misliš
,
da
je
bilo
kje
kaj
poštenega
konca
,
kakor
se
spodobi
?
—
Niti
jednega
ne
!
To
je
—
z
jedno
besedo
—
žalostno
!
Nobene
poroke
!
Ojoj
!
«
»
Žalostno
,
pa
večkrat
resnično
!
«
»
No
,
to
ti
je
lepa
resnica
!
—
Potem
bi
pa
sploh
na
svetu
nobene
poroke
ne
bilo
,
ako
bi
šlo
vse
le
narazen
in
narazen
,
«
se
je
jezila
Stanka
.
»
Saj
ti
pravim
:
večkrat
!
Včasih
se
dobro
izide
,
včasih
ne
.
Le
poglej
našega
strica
!
On
je
ni
dobil
,
katero
bi
rad
;
zato
je
ostal
neoženjen
.
«
»
O
!
«
je
vzkliknila
Stanka
odkritosrčno
,
»
ako
bi
jaz
pisala
romane
in
take
stvari
—
pri
meni
bi
se
vse
poženilo
in
pomožilo
.
To
bi
bilo
lepo
!
—
No
,
pa
mi
reci
:
kaj
bi
pa
bilo
,
ako
bi
morala
ti
Vojnika
pustiti
?
«
Milena
ni
odgovorila
.
Obledela
je
;
vsa
kri
ji
je
šinila
proti
srcu
...
»
Oj
,
če
bi
mene
zapustil
moj
ženin
,
ka
—
«
se
je
srdila
Stanka
;
oči
so
se
ji
zablisnile
.
»
No
,
kaj
pa
bi
naredila
?
«
»
Kaj
?
—
Oči
mu
izpraskam
še
tisto
uro
!
«
seje
zagrozila
mlada
amazonka
odločno
.
»
A
—
ti
bi
bila
nevarna
ljubica
!
«
Milena
se
ni
mogla
vzdržati
smeha
,
dasi
se
ji
ni
prav
ljubilo
.
»
Druga
knjiga
me
pa
ni
nič
posebno
mikala
.
Le
dve
mesti
sem
si
slučajno
prebrala
in
zapomnila
.
To-le
namreč
:
»
Was
Priigel
sind
,
das
weiss
man
schon
;
was
aber
die
Liebe
ist
,
hat
noch
keiner
her-ausgebracht
...
«
Mileno
je
znova
smeh
posilil
.
—
»
Potem
pa
še
,
čakaj
,
kako
je
že
bilo
—
da
:
»
Ausserdem
wirkt
nicht
jede
Liebe
blitzartig
;
manchmal
lauert
sie
wie
eine
Schlange
unter
Rosen
und
erspaht
die
erste
Herzensliicke
,
um
hinein
zu
schlii
pfen
;
manchmal
ist
es
ein
Wort
,
ein
Blick
,
die
Erzahlung
einer
un-seheinbaren
Handlung
«
—
dalje
pa
ne
vem
.
«
»
Take
stvari
ti
bereš
?
To
še
ni
za-te
,
«
je
svarila
Milena
vsa
osupla
.
V
tem
pa
se
je
Stanka
izpredla
iz
rogoznice
in
stopila
pred
sestro
.
»
Vidiš
,
in
zdaj
mi
—
ti
povej
,
—
kaj
je
to
:
ljubezen
!
«
»
Kaj
tebi
vse
pride
na
misel
?
«
se
je
smejala
starejša
osuplo
.
»
Povej
no
,
lepo
te
prosim
,
preljubi
,
dobri
,
lepi
,
zlati
moj
Milenček
!
—
Nočeš
?
«
Ovila
se
ji
je
okolo
vratu
.
»
Ne
morem
—
«
Stanka
ji
je
porinila
vezilni
razpon
smelo
v
stran
.
»
Moreš
že
,
samo
nočeš
!
«
Viharna
izpraševalka
se
je
vrgla
sestri
v
naročje
in
ji
zrla
proseče
in
nestrpno
v
oči
.
»
Povej
mi
no
,
ako
te
prav
,
prav
lepo
prosim
!
Boš
?
«
»
Saj
bi
rada
,
pa
ne
morem
,
ti
moja
draga
,
neumna
stvarca
!
«
»
Ah
,
kakšni
prazni
izgovori
!
Ali
imaš
Vojnika
rada
?
«
»
Seveda
ga
imam
!
«
je
odvrnila
Milena
s
srečnim
nasmehom
.
»
Torej
mi
pa
povej
,
kako
je
to
,
kadar
ljubi
drug
drugega
!
Kako
je
to
?
«
Tačas
jo
je
Milena
burno
objela
in
jo
poljubljala
in
pritiskala
k
sebi
,
da
je
sestri
skoro
sapa
pohajala
...
»
Zdaj
ravno
toliko
vem
,
kakor
prej
!
«
je
potožila
malodušno
.
»
Le
to
vidim
,
da
ljubezen
ni
nič
prijetnega
,
ako
mora
človek
tako
težko
dihati
,
kadar
je
zaljubljen
.
Pa
saj
vem
,
ti
nočeš
ničesar
povedati
!
Ne
ostane
mi
torej
nič
drugega
,
kakor
da
se
—
sama
zaljubim
!
Takrat
pa
tudi
ti
ničesar
ne
zveš
od
mene
!
«
»
Ti
se
hočeš
zaljubiti
?
—
To
pride
samo
po
sebi
,
in
za
to
je
še
čas
;
zdaj
si
še
mnogo
premlada
—
«
»
In
preotročja
,
kaj
ne
?
Res
ne
vem
,
kaj
si
ti
vse
domišljuješ
na
tista
uboga
tri
,
štiri
leta
,
kar
si
starejša
od
mene
!
—
Ah
!
«
Milena
je
molčala
.
Uravnala
si
je
zopet
svoje
vezilne
proje
.
»
Sploh
vi
vsi
skupaj
prav
čudno
ravnate
z
menoj
!
Vse
moram
ubogati
,
povsodi
sem
zadnja
.
Ne
hodim
vam
prav
!
Ne
govorim
vam
prav
!
Ne
sedim
vam
prav
!
Ne
stojim
vam
prav
!
Nihče
ne
mara
za-me
—
jaz
pojdem
—
v
klošter
—
o
—
«
—
In
pomilovanja
vredna
revica
se
je
ta
hip
tako
živo
zasmilila
sama
sebi
,
da
je
čutila
nujno
potrebo
žepnega
robca
.
Ker
ga
ni
našla
,
in
ker
ji
je
branil
ponos
,
da
bi
prosila
sestro
v
takem
soparnem
trenotku
zanj
,
si
je
premislila
,
se
šiloma
zdržala
solzic
in
opustila
nameravani
bridki
jok
.
»
O
,
zakaj
nisem
fant
!
«
je
potožila
z
globokim
vzdihom
in
kradoma
pogledala
Mileno
.
Ta
se
ni
ganila
.
—
Ali
je
bila
huda
na-njo
?
»
Me
dekleta
,
«
je
nadaljevala
tožno
,
»
nimamo
nikakeršnih
pravic
!
Nobene
svobode
!
Nič
.
Vedno
nadzorstvo
!
Vedna
straža
!
Vedna
ječa
!
Večno
robstvo
!
No
,
moja
častna
beseda
,
ako
—
«
»
Ali
Stanka
!
«
jo
je
ustavila
sestra
karajoč
.
»
Ako
bi
bila
fant
—
sur
moti
honneur
!
—
bi
—
«
»
Ti
govoriš
preveč
preprosto
!
«
»
Kakor
sem
rekla
...
«
Tu
je
zastala
.
Zakaj
Milena
je
spravila
vezenje
in
se
naredila
,
kakor
da
hoče
oditi
.
Hitro
je
skočila
Stanka
k
njej
in
se
ji
jela
dobrikati
.
»
Ali
si
huda
na-me
?
—
Bodi
zopet
dobra
z
menoj
!
Saj
te
imam
vender
tako
rada
!
—
Nikar
ne
pojdi
!
Ostaneš
?
«
—
»
Ako
boš
bolj
pametno
govorila
,
«
je
velela
Milena
mirno
in
sedla
nazaj
.
Stanka
jo
je
poljubila
na
čelo
in
obljubila
z
navdušenjem
:
»
Strašno
pametno
!
Le
čakaj
!
«
—
V
kotu
parka
,
ne
daleč
od
Milenine
klopi
,
je
bil
pod
košatim
kostanjem
pripravljen
ob
zidu
vzvišen
prostor
,
nekak
ograjen
oder
.
Lesene
stopnice
so
vodile
gori
;
streho
je
nadomestovalo
gosto
kostanjevo
perje
,
tu
in
tam
že
nekoliko
zarumenelo
.
Od
tukaj
se
je
lepo
videlo
daleč
proti
Vranovemu
po
poljski
ravani
noter
do
Save
in
onostranskih
vzdigajočih
se
bregov
,
strmih
podvezij
in
skalnatih
obronkov
.
Stanka
je
pobrala
svoj
francoski
zvezek
in
skočila
za
Azorčkom
na
»
stražnico
«
,
hoteč
tu
popraviti
,
kar
je
bila
zamudila
spodaj
.
Toda
ni
še
bila
dobro
gori
,
ko
je
šepnila
Mileni
nazaj
doli
:
»
Skrij
se
!
Tiho
bodi
!
—
On
gre
!
«
—
Pinč
je
zalajal
.
»
Vojnik
?
«
»
Pipifaks
!
«
»
Še
tega
je
bilo
treba
!
Lepo
te
prosim
—
«
»
Že
vem
,
že
vem
!
Takoj
ga
odpravim
!
—
Tiho
,
tiho
!
«
je
svarila
.
»
Tu
je
!
—
No
,
le
čakaj
!
Impertinentno
!
«
—
»
E
—
najponižnejši
—
e
—
hlapec
in
sluga
,
gospodična
—
E
?
—
«
Stanke
ni
malo
prijelo
,
ko
je
videla
Lahnberga
pred
zidom
.
Ali
ni
bil
dobil
njenega
lista
?
—
Gotovo
!
Zdaj
pa
pride
ta
—
se
še
nalašč
kazat
,
češ
,
kako
malo
ga
je
zadelo
rezko
pismo
!
To
je
razžaljenje
!
To
vpije
glasno
po
osveti
!
Že
dobro
!
—
»
Bon
jour
—
e
—
bon
—
bon
jour
!
«
se
je
poklonil
drugič
baron
.
»
Bog
daj
!
—
Kam
pa
vender
vlečete
toliko
zelenjave
?
«
Baron
se
je
lahno
namrdnil
.
Čutil
je
v
vprašanju
težko
skrivano
nemilost
.
Vender
se
je
kot
modern
človek
,
ki
ima
obraz
in
okrete
po
določenih
pravilih
v
oblasti
,
takoj
zopet
prikupljivo
nasmehnil
.
»
Gospodična
sestra
—
e
—
doma
?
«
»
Ne
.
Obžalujem
.
Peljala
se
je
z
mamo
in
teto
na
Bistrico
,
če
veste
,
kje
je
Bistrica
.
Ne
veste
?
Saj
sem
si
takoj
mislila
,
da
ne
veste
.
«
»
E
—
ne
vem
.
Auf
Taille
!
Žal
mi
je
!
—
«
»
Kaj
pa
ste
vender
prišli
tako
pozno
?
Mrak
se
že
dela
.
«
»
Hotel
—
e
—
pokloniti
gospici
sestri
ta-le
šopek
,
«
se
je
glasila
baronova
razlaga
v
najslajših
liričnih
izrazili
.
Stanka
je
plosknila
,
kakor
od
same
osuplosti
,
z
rokami
,
jih
vzdignila
v
znamenje
neme
zdvojenosti
sklenjene
proti
levemu
licu
,
povesila
poredno
glavico
in
vzdihnila
:
»
Ah
,
ah
!
Kako
bo
vender
Mileni
to
žal
!
Jokala
se
bo
revica
,
ako
ji
povem
!
Da
je
morala
ravno
danes
na
Bistrico
!
Ah
,
ah
!
Za
danes
morava
midva
obupati
,
gospod
Lahnberg
,
danes
ni
nič
!
Zato
—
nesite
vaš
šop
zopet
lepo
na
Vranovo
nazaj
,
postavite
ga
v
vodo
in
ga
prinesite
—
polovico
jutri
;
polovico
—
pojutrišnjem
!
Kar
najedenkrat
toliko
bi
bilo
Mileni
preveč
!
Jutri
,
gospod
baron
,
jutri
—
in
pojutrišnjem
!
«
Lični
gospodek
je
bil
vender
nekoliko
v
zadregi
.
Čutil
je
dobro
,
da
ga
ima
to
negodno
dekle
neusmiljeno
za
bebca
,
tem
bolj
,
ker
je
slišal
zdaj
pa
zdaj
napol
pridušeno
dekliško
hihikanje
iz
parka
.
Tam
je
čepela
Milena
na
klopici
in
tiščala
robec
ob
obraz
in
si
prizadevala
na
vso
moč
,
da
ne
izproži
izdajalnega
smeha
.
To
ji
je
bilo
tem
težje
,
ko
je
gledala
vse
resnosmešno
gibanje
predrzne
igralke
in
poslušala
poleg
tega
njene
slovesne
,
premerjene
besede
.
»
E
—
gospodična
Stanka
—
?
«
»
Monsieur
,
prosim
lepo
:
recite
gospodična
Stojanova
!
Stanko
rajši
izpustite
in
zapomnite
si
,
da
ne
dovoljujem
nikakeršnih
intimnostij
!
«
»
Tisočkrat
prosim
,
oprostite
mi
!
—
E
?
Privoščena
naj
mi
bo
—
e
—
čast
,
prositi
gospico
Stojanovo
,
da
blagovoli
biti
tako
prijazna
—
e
—
in
odda
ta
—
e
—
bouquet
gospici
sestri
!
«
»
Tako
se
govori
!
Vam
bi
bilo
včasih
pač
treba
še
kakšne
guvernante
!
«
»
O
«
—
se
je
podvizal
baron
,
»
ako
bi
bila
tako
dražestna
,
kakor
—
e
—
gospica
tukaj
—
bi
bil
—
e
—
prav
priden
!
Da
,
da
,
prav
priden
!
«
Držal
je
šopek
in
mazinec
ves
čas
z
brezprimerno
gracijo
v
stran
.
»
Gospod
baron
,
ali
imate
orožni
list
?
«
»
Nimam
—
e
—
čemu
?
«
»
Le
pazite
,
da
vas
žandar
ne
dobi
!
«
»
Dovolite
zakaj
—
e
?
«
»
Takoj
bi
vas
gnal
v
keho
,
ker
nepostavno
nosite
orožje
s
sabo
!
Nerada
bi
vas
na
samem
srečala
!
Bojim
se
vašega
—
kremplja
na
mazincu
.
«
»
A
,
izvrsten
dovtip
,
auf
Ehre
—
nie
dajewesen
—
haha
,
izvrstno
,
haha
,
haha
,
sehr
gut
!
Gospica
je
jako
duhovita
—
e
?
«
»
Prav
nič
,
monsieur
!
Najmanj
pa
danes
!
Zakaj
ta
dovtip
je
naredil
—
kaj
mislite
kdo
?
«
»
Gospod
major
!
—
Ne
?
«
»
Groga
!
Zdaj
mi
pa
zaženite
vaš
šop
sem
gori
!
—
Tako
,
hvala
lepa
!
Naše
zabave
je
konec
,
zakaj
ne
spodobi
se
,
da
bi
se
tako
»
samostalna
«
dama
,
kakor
sem
zdaj-le
jaz
,
izpozabila
v
daljše
pogovore
.
Poleg
tega
moram
zvršiti
tudi
še
svojo
lekcijo
.
Lahko
noč
!
«
Nejevoljen
je
baron
odšel
.
»
Čudne
šale
!
«
si
je
mislil
.
»
Najprvo
me
vabi
,
potem
se
pa
skrije
.
Le
potrpimo
.
Pozneje
utegne
priti
drugače
.
Takrat
poplačam
vse
z
dvojnimi
obrestmi
!
«
»
Ali
ga
nisem
dobro
?
«
se
je
pohvalila
Stanka
,
igrajoč
se
s
šopkom
.
»
Preveč
!
«
je
dejala
Milena
.
»
Ako
jutri
zve
,
da
sem
bila
doma
,
kaj
potem
?
To
bo
zelo
neprijetno
!
«
»
Ah
,
kaj
!
Njega
se
bodeva
bali
!
Se
zmenim
se
ne
;
saj
si
bo-deva
že
kaj
izmislili
.
«
—
Vojnika
ni
bilo
.
Sence
dreves
so
brzo
narasle
;
polagoma
se
je
temnilo
.
Večerno
nebo
je
bilo
polno
rdeče
,
rumene
in
modrozelenkaste
bliščave
.
Sestri
sta
se
vrnili
v
grad
.
—
Mileni
se
je
zdel
ta
dan
kakor
izgubljen
;
obhajale
so
jo
neprijetne
misli
.
Zakaj
ga
danes
ni
bilo
?
Ali
mu
ni
bilo
prav
,
da
ga
je
odpravila
le
z
nekaterimi
vrsticami
?
Ali
se
mu
je
zamerilo
to
,
da
je
moral
toliko
časa
čakati
odgovora
?
To
je
bila
prva
disonanca
v
njeni
ljubezni
...
—
Ne
dolgo
potem
,
ko
sta
odšli
mladenki
,
so
zahreščali
po
rahlem
pesku
v
parku
lahni
koraki
;
zašumela
so
ženska
krila
—
mademoiselle
Etiennette
se
je
bližala
utici
sredi
nasadov
.
Nestrpno
je
bila
čakala
mraka
in
zrla
zamaknjena
v
mesec
,
ki
je
visel
kakor
velika
,
kriva
,
bledobelkasta
snežinka
na
prozornem
nebu
.
Ko
je
bil
včeraj
padel
Grogi
listek
iz
rok
,
ga
je
takoj
odnesla
v
svojo
sobo
.
Niti
trenotek
ni
dvomila
,
da
ji
je
pisal
—
adjunkt
Govedek
.
Saj
je
nekoč
izrekel
,
da
ga
veseli
dopisovanje
z
damami
,
zlasti
v
slovenskem
jeziku
.
»
Il
n
’
en
est
rien
!
Tega
ga
moram
odvaditi
.
«
Podpis
je
imel
samo
črko
G.
—
Monsieur
Govedek
,
il
n
’
y
a
pas
douter
!
—
Da
,
ta
hitra
,
površna
pisava
je
njegova
.
Sestanek
v
utici
,
—
razumem
.
—
G
!
Ah
,
kaj
bi
dala
,
da
bi
stalo
mesto
te
začetne
črke
ime
Vojnikovo
!
—
Toda
—
Govedek
je
tudi
mož
!
V
gotovih
letih
si
je
treba
preskrbeti
gotovih
»
reservistov
.
«
Sedeč
na
leseni
klopici
ob
okrogli
kameniti
mizi
,
je
pričakovala
odgojiteljica
v
svežem
,
sanja
vem
,
vonjavem
somraku
podjetnega
pristava
.
Dvoril
ji
je
sicer
že
dolgo
.
Toda
njegov
tempo
je
ostal
vedno
jednak
.
Zato
se
ji
je
dozdevala
ta
nenadna
hitrica
njegova
zelo
zanimljiva
.
Poleg
tega
se
je
domislila
,
da
njen
položaj
ni
brez
vsake
romantike
.
Prijetno
je
bilo
tukaj
v
hladu
.
Znočilo
se
je
bilo
.
Resna
,
temna
,
stara
drevesa
v
parku
so
mirovala
.
Muzikalni
kavčki
in
cvrčki
so
pevali
.
Od
vasi
sem
se
je
izgubil
tu
in
tam
zategel
glas
,
pesmica
,
smeh
,
klic
...
Večerni
veter
je
razgibal
za
trenotke
rahlo
svoja
krila
,
zazibaval
peresa
in
vzbujal
njih
pozornost
,
da
je
tajnopolno
zašumevalo
in
se
treslo
po
lopici
.
Nočni
metulj
je
priletel
tiho
notri
,
za
njim
vršeč
in
brneč
hrošč
.
Iz
daljave
je
prihajal
,
naraščal
in
pojemal
mogočni
šum
ponosne
Save
...
Dolgo
ni
bilo
nikogar
.
Naposled
je
zaslišala
korake
.
Tam
izza
ogla
grajskega
poslopja
se
je
odtrnila
črna
senca
,
krenila
po
ovinkih
kraj
zidu
okolo
in
okolo
po
parku
in
se
obrnila
potem
naravnost
proti
utici
.
Guvernanti
je
jelo
srce
urneje
utripati
.
»
Fant
,
zdaj-le
bo
nekaj
!
To
pa
rečem
.
«
Tako
je
vzdihnil
Groga
,
imenovan
»
gosposka
žalost
«
,
prihajajoč
temni
utici
bližje
in
bližje
...
»
Da
bi
se
le
kaj
zoprnega
ne
izcimilo
!
«
ga
je
zaskrbelo
.
»
Ženska
je
vrag
,
pravijo
naš
gospod
major
!
Sam
Bog
ve
,
ali
je
to
po
pravici
ali
ne
?
«
Neznan
,
inak
,
čuden
čut
je
prevzel
vasovalca
.
Tukaj
je
stal
prav
blizu
lopice
,
le
še
par
korakov
od
nje
,
od
dekleta
,
od
brhke
Katrice
!
Da
ga
ona
že
notri
čaka
,
to
je
dobro
vedel
.
Stražeč
za
oglom
,
jo
je
bil
namreč
videl
,
hitečo
na
kraj
sestanka
.
Premagali
so
jo
bili
torej
trdni
občutki
,
ki
so
stali
lepo
zapisani
v
pismu
gospoda
korporala
Godrnjavčka
!
Kdor
zna
,
pa
zna
!
—
Kaj
bi
se
tedaj
še
obotavljali
?
Kar
noter
,
naj
že
bo
,
kakor
hoče
!
Komaj
je
bil
Groga
v
utici
,
že
mu
je
skočila
mademoiselle
Netty
s
široko
razprostrtimi
rokami
burno
nasproti
,
ga
potegnila
k
sebi
na
klop
in
mu
položila
svojo
glavo
na
prsi
...
Nato
se
je
udala
blaženim
čustvom
,
natanko
po
naročilih
in
pravilih
,
katera
najdemo
v
vsakem
boljšem
romanu
.
Groga
,
takih
prizorov
nevajen
,
je
bil
v
strašni
zadregi
.
Komaj
si
je
upal
dihati
!
Trd
in
lesen
,
kakor
štor
,
je
tiho
sedel
na
klopici
in
se
kar
ni
ganil
;
zakaj
hudo
se
je
bal
,
da
bi
s
kako
neprevidnostjo
Katrice
ne
razjezil
ali
kar
si
že
bodi
...
»
Hentano
je
vzraslo
dekle
ta
dan
,
«
si
je
mislil
,
»
ali
pa
ima
tako
visoke
črevlje
obute
.
«
Potem
pa
je
čutil
ob
ustih
nekaj
mehkega
,
toplega
!
—
Zablisnilo
se
mu
je
!
In
spomnil
se
je
,
kaj
so
mu
pravili
včasih
tovariši
o
dekletih
in
poljubih
...
»
Taki
so
torej
ti
poljubi
!
«
si
je
dejal
.
»
Nič
hudega
ne
!
Se
na
robe
,
bi
se
reklo
.
—
Le
glejte
si
,
kakšne
so
ženske
!
Včeraj
taka
,
kakor
živ
satan
,
danes
pa
sam
med
!
Toda
to
so
občutki
!
«
Ko
sta
tako
dlje
časa
vsaki
po
svoje
zamaknjena
sedela
v
lopi
,
ona
tesno
ob
njem
,
naslonjena
mu
na
prsi
in
objemajoč
ga
z
desno
roko
,
je
začutil
naposled
Groga
,
čigar
oči
se
še
vedno
niso
do
cela
privadile
temi
,
venderle
potrebo
,
da
zine
kake
dve
,
tri
v
začetek
neprisiljene
,
proste
zabave
.
Zakaj
tega
ni
maral
,
da
bi
mu
Katrica
morebiti
kdaj
očitala
,
kako
je
pust
in
dolgočasen
.
Preudaril
je
torej
še
jedenkrat
svoj
položaj
do
dobra
in
spustil
»
krilate
«
besede
v
tale
ogovor
:
»
O
ti
preljuba
moja
Katrica
,
ki
me
imaš
zdaj-le
tako
rada
—
da
si
ne
bi
bil
nikdar
mislil
kaj
takega
—
dober
večer
bi
ti
voščil
in
te
prosil
,
bodi
tako
dobra
in
prijazna
in
povej
mi
,
zakaj
si
me
pa
vender
včeraj
popoldne
—
kaj
že
vstajaš
,
ostani
,
—
kaj
si
me
tako
neusmiljeno
spodila
iz
kuhinje
,
in
pa
tista
mokra
krtača
—
i
,
kam
se
ti
pa
tako
mudi
?
—
No
,
no
—
Katrica
!
Počakaj
no
,
glej
,
glej
!
«
Že
uvodne
besede
Grogovega
govora
so
pahnile
guvernanto
iz
sladkih
romantičnih
sanj
v
kruto
realnost
vsakdanjega
življenja
.
Kolikor
tudi
je
bila
kratkovidna
,
vender
je
spoznala
,
da
tukaj
ne
govori
pričakovani
adjunkt
Govedek
,
ampak
Groga
.
»
O
mon
dieu
!
Quel
abominable
scandale
!
«
Tiho
in
naglo
je
odšumela
.
Tako
tiho
in
naglo
,
da
Kozol
še
prav
vedel
ni
,
kdaj
in
kako
in
zakaj
?
»
Katrica
!
Katrica
!
Počakaj
no
še
