bolj,
ker
bi
ga
bil
imel
tega
uže
gospod
ekspeditor
Komplez
,
ki
je
z
Matildo
kaka
dva
koraka
pred
njim
stopal
,
sè
svojim
dobrim
izgledom
opomniti
.
„
Bali
ste
se
tedaj
te
babe
?
No
jaz
menim
,
da
nikomur
nič
žalega
ne
stori
,
“
dejal
je
Leon
,
da-si
bi
bil
raje
kaj
bolj
zanimljivega
govoril
ž
njo
.
„
Jaz
imam
uže
s
prvega
,
ko
sem
to
žensko
videla
,
neko
studenje
pred
njo
.
Kadar
sem
jej
kaj
dala
,
ko
je
k
nam
prišla
,
dala
sem
jej
najbolj
zato
,
da
je
odšla
.
Vem
,
da
je
to
prav
nelepo
in
kaj
malo
ljubeznivo
na
meni
;
kajti
človek
je
človek
,
ljubiti
bi
morali
vse
,
kakor
izveličar
od
nas
terja
in
nam
naše
lastno
srce
veleva
.
Pa
neke
zopernosti
,
ki
mi
jo
ta
divja
žena
navdaja
,
res
ne
morem
premagati
.
“
„
Jaz
jo
pa
prav
lehko
vidim
;
meni
je
nenavaden
predmet
,
originalna
podoba
.
Bog
je
tudi
tacim
ljudém
življenje
dal
,
da
je
svet
bolj
pisan
in
mnogovrsten
.
Menda
morajo
uže
tudi
take
ženske
biti
.
Dolgočasno
bi
bilo
na
tem
svetu
,
ko
bi
bili
vsi
jednaki
.
“
„
Jaz
sem
nevedna
,
morda
je
prav
,
kakor
vi
mislite
.
Ko
bi
ta
Neža
ženska
ne
bila
,
morda
bi
bila
tudi
meni
samo
predmet
—
kakor
vi
pravite
—
;
ali
tako
pa
vidim
v
njej
nekaj
zopernaravnega
,
nečloveškega
ali
,
če
je
to
prehudo
reči
,
—
neženskega
.
Vsaj
po
tem
,
kar
si
jaz
mislim
o
ženstvu
.
“
„
Ali
mi
ne
boste
zamerili
,
če
povem
,
da
sem
jako
radoveden
,
kako
vi
mislite
o
tistej
polovici
človeštva
,
katera
vas
mora
s
ponosom
v
svojo
sredo
šteti
?
“
vpraša
Leon
.
„
Ker
začenjate
tako
govoriti
,
kakor
da
ne
bi
hodili
po
tem
izpotikljivem
potu
,
temveč
v
visokej
druščini
po
mestnih
drevoredih
,
kaznovala
bi
vas
pač
lehko
,
da
vam
ne
bi
odgovorila
.
Ali
vas
čem
?
“
„
Tega
ne
storite
,
ker
pomisliti
morate
,
da
so
ljudjé
,
ki
tudi
v
srcu
mislijo
to
,
kar
govoré
.
“
„
Nehvaležno
bi
bilo
tudi
od
mene
,
kaj
ne
?
ko
bi
vam
odgovarjati
ne
hotela
ravno
nocoj
,
ko
ste
mi
dobroto
storili
.
Zato
vam
povem
,
da
če
kako
posebno
misel
od
mene
pričakujete
,
motite
se
prav
zelo
.
Terjatve
,
ki
bi
jih
jaz
sebi
in
vsem
svojega
spola
stavila
,
izrečene
so
gotovo
uže
tisočkrat
.
Ženska
ima
svoj
krog
v
tihej
domačnosti
;
tam
naj
dela
in
pomaga
po
svojej
moči
.
Mé
moramo
bolj
s
srcem
misliti
,
kakor
z
glavo
.
Zató
se
ne
smemo
v
javnost
riniti
.
Marsikatero
napačnost
bi
jaz
raje
moškemu
odpustila
kakor
svojej
vrstnici
.
“
„
Zakaj
?
To
se
meni
prevelika
odpoved
zdi
.
Ta
misel
gotovo
nij
navadna
.
V
marsikaterem
krogu
mej
prijateljicami
bi
sami
ostali
.
Človek
rad
za-se
tisto
svobodo
terja
,
ki
jo
drugi
imajo
.
Vidite
,
zdaj
sva
uloge
menjala
.
Jaz
bodem
tiste
zagovarjal
,
ki
ste
se
jim
vi
izneverili
,
“
pravi
Leon
smejé
se
.
„
Svoboda
je
zares
lepa
beseda
,
ali
tukaj
jo
le
pustiva
.
Ločiti
se
mora
od
razuzdanosti
.
Človek
naj
premisli
in
pregleda
svoje
moči
in
po
njih
naj
se
ravná
,
pravijo
.
In
mé
ženske
smo
slabe
;
če
izgubimo
višek
ne
moremo
se
nikdar
zopet
tako
povzdigniti
.
—
Pa
z
vami
bi
skoraj
ne
smela
tega
prevdarjati
.
“
„
Zakaj
ne
?
Večjega
veselja
—
—
“
„
Tiho
,
vi
ste
me
zapeljali
,
da
sem
storila
,
kar
na
svojem
spolu
sploh
grajam
:
mešanje
v
reči
,
ki
so
zunaj
našega
okrožja
.
Čudno
sva
začela
.
Kakor
se
govori
da
prva
ljubezen
ne
premišlja
od
kod
in
zakaj
,
tako
bi
morala
tudi
ženska
svojo
nalogo
bolj
čutiti
in
dopolnjevati
,
bolj
v
srcu
nositi
,
ko
na
jeziku
.
—
Hitreje
morava
hoditi
,
Matilda
in
gospod
ekspeditor
bosta
mislila
,
da
pešava
;
glejte
,
kje
sta
uže
.
“
Leon
je
do
zdaj
nalašč
počasneje
hodil
.
Mogoče
je
,
da
je
tudi
Matilda
to
opazila
takoj
od
kraja
in
je
zató
ekspeditorja
soboj
vzela
,
da
sta
šla
naprej
.
Gospod
Komplez
,
ki
je
večkrat
skrivaj
nazaj
pogledoval
,
moral
je
,
hotel
ali
nehotel
,
govoriti
in
braniti
se
svojej
tovarišici
,
ki
ga
je
neusmiljeno
dražila
,
kako
bi
bil
tepen
,
ko
ne
bi
bila
ona
in
prišli
Leon
utolažila
razkačene
Neže
.
Da-si
ravno
je
zvestó
branil
svoje
moštvo
in
se
je
nazadnje
videlo
,
da
mu
je
tega
draženja
uže
preveč
,
razmalala
mu
je
poredna
deklica
vse
nastopke
tega
po
sreči
odvrnjenega
tepeža
,
kako
bi
bil
bolán
ležal
in
milo
ječal
in
morda
še
jokal
se
,
kako
bi
mu
bila
morala
ona
streči
.
Pridejo
tako
do
ceste
.
Tam
je
čakal
voz
.
„
Ali
hočemo
še
do
vrhu
klanca
peš
hoditi
?
Za
štiri
nij
prostora
na
vozu
,
tedaj
dajmo
gospoda
Retlja
še
nekaj
časa
spremiti
,
če
nijsi
trudna
,
Pavlina
,
“
pravi
Matilda
.
„
O
jaz
ne
.
Meni
je
ljubo
,
čemu
bi
konje
mučili
navkreber
,
ker
lehko
hodimo
,
“
odgovori
ona
.
Hlapec
otide
z
vozom
naprej
do
vrhu
klanca
.
„
Jaz
imam
pa
z
gospodom
ekspeditorjem
še
eno
dokončati
.
On
se
mi
neče
udati
,
da
je
tisto
lepo
pesem
naredil
,
ki
sem
jo
včeraj
našla
.
Pa
ne
mirujem
pred
,
da
se
mi
bo
izpovedal
in
še
ime
tiste
srečne
mi
bo
razodel
,
na
katero
je
ta
oda
narejena
,
“
reče
Matilda
.
„
Sonet
je
,
nij
oda
,
“
pravi
pozabivši
se
Komplez
.
„
O
vas
uže
imam
;
če
veste
,
da
je
sonet
,
po
tem
ste
se
udali
.
Zdaj
boste
pa
še
drugo
povedali
.
Pojdite
,
ta
dva
ne
smeta
slišati
.
Sama
jaz
znam
skrivnosti
hraniti
.
“
Rekši
,
ga
potegne
soboj
.
Moral
je
ž
njo
.
Kakor
sem
zvedel
,
držal
se
je
hrabro
proti
ostremu
izpraševanju
.
Leon
morda
sam
nij
vedel
,
da
je
levico
svoje
tovarišice
malo
živeje
pod
pazduho
stisnil
,
kakor
je
bilo
na
gladkej
cesti
treba
,
kjer
njena
nožica
nij
bila
v
nevarnosti
izpotakniti
se
.
Ubogi
mož
!
Tako
nekaj
tesnečega
se
mu
je
bilo
vleglo
okrog
srca
,
da
nekaj
časa
nij
govoriti
nij
mogel
.
In
v
hudobnem
grlu
je
bilo
tudi
nekaj
nepravilnega
,
tako
da
niti
sapa
nij
hotela
lepo
po
starej
navadi
v
pljuča
in
iz
pljuč
,
niti
odgovori
,
ki
jih
je
na
navadna
njena
vprašanja
odgovarjal
,
nijso
bili
zadosti
dolgi
,
niti
povoljni
.
In
vendar
je
bil
dovolj
star
in
ne
baš
da
bi
dejal
neumen
.
Sicer
je
vendar
še
vedel
včasi
kako
pravo
besedo
na
pravo
mesto
postaviti
.
Čudno
!
„
Glejte
,
kako
lepo
se
vaš
dom
od
tukaj
vidi
,
“
reče
Pavlina
med
drugim
.
„
Res
lepo
,
“
odgovori
on
.
„
Veselje
mora
biti
za
delavnega
moža
,
ko
tako
stoji
in
okolo
in
okolo
sebe
vidi
lepo
rodovitno
zemljo
in
lehko
reče
:
to
je
moje
.
Vse
,
kar
tod
rodi
mati
narava
,
daruje
meni
.
Tako
se
človek
čuti
gospodarja
na
tem
svetu
;
to
ga
mora
povzdigniti
.
In
vi
boste
lehko
tako
rekli
.
Ali
nijste
srečni
in
veseli
?
“
„
Ali
bodem
srečen
in
vesel
,
to
mora
nekdo
drug
določiti
,
“
reče
Leon
z
mehkejšim
glasom
in
jej
pogleda
v
obraz
.
„
Določba
je
uže
gotova
,
“
pravi
Pavlina
.
„
Res
?!
“
vpraša
Leon
z
nekakim
hlastnim
veseljem
.
„
Vaša
teta
komtesa
gotovo
ne
bode
drugemu
svojega
imetja
pustila
kot
vam
.
Vsaj
ljudjé
ne
dvomijo
.
“
„
Ne
,
ne
.
Vi
me
nijste
razumeli
.
Jaz
sem
mislil
,
da
bi
bilo
to
vse
tako
lepo
in
še
neizrečeno
lepšei
nego
ste
vi
dejali
,
ko
bi
lastnik
ne
bil
sam
pr
razgledovanji
,
ko
bi
imel
ljubljeno
družico
zraven
sebe
in
—
—
“
To
je
križ
z
ženskim
svetom
.
Nekaj
človeka
nečejo
umeti
,
nekaj
mu
pa
še
izgovoriti
ne
dadó
.
Bog
vé
,
kako
lépo
,
navdušeno-poetično
podobo
sreče
na
kmetih
bi
bil
Leon
razvil
,
ko
mu
ne
bi
bila
Pavlina
govora
prestrigla
z
mrzlo
besedo
:
„
To
je
gotovo
,
kar
pravite
in
kdo
bi
dvomil
,
da
si
boste
lehko
tako
srečo
napravili
.
Povsod
okolo
cvetó
lepe
in
bogate
deklice
.
Celó
visoki
aristokratični
svet
se
je
dandenes
spametoval
,
da
zabi
svoje
bolje
krvi
;
takó
volite
lehko
okolo
po
gradéh
,
koder
hočete
,
če
tudi
nemate
kacega
:
baron
,
grof
ali
kar
si
bodi
kot
nepotreben
privesek
in
podaljšek
k
svojemu
imenu
.
Za
zgled
boste
kmalu
slišali
nekaj
iz
okolice
.
Neki
baron
snubi
ravno
te
dni
hčerko
čisto
neplemenitaškega
očeta
.
“
Da
je
bila
Pavlina
pričenši
ta
govor
naglo
majheno
zarudela
,
tega
Leon
nij
bil
opazil
.
Navadnost
pa
,
s
katero
mu
je
govorila
,
težila
ga
je
prav
zeló
.
Ko
pa
je
poslednji
stavek
čul
,
obide
ga
neka
misel
in
z
drugačnim
glasom
,
kakor
je
govoril
do
zdaj
,
vpraša
:
„
Ali
bi
se
smelo
vedeti
ime
tiste
neplemenitaške
hčerke
,
katero
baron
snubi
?
Meni
se
zdi
,
da
nij
daleč
od
tukaj
—
od
mene
.
“
„
Morda
res
ne
.
“
Ta
odgovor
je
Leona
več
kot
neprijetno
zadel
.
Tedaj
tako
je
!
Neki
baron
jo
snubi
in
on
je
zastonj
gojil
upanje
.
Ah
kako
neusmiljeno
človeka
osoda
meče
z
lestve
,
po
katerej
bi
rad
plezal
v
nebesa
svoje
sreče
.
Naj
je
vedé
ali
nehoté
spustil
Leon
njeno
roko
izpod
pázduhe
,
gotovo
bode
nam
vsaka
čitalka
potrdila
,
da
je
bilo
to
negalantno
kakor
tudi
to
,
da
je
do
vrha
ž
njo
šel
,
ne
da
bi
bil
črhnil
jedne
besede
.
Tam
je
stal
voz
.
Deklici
so
posedle
,
gospod
Komplez
si
je
zraven
kočijaža
sedež
ubral
.
„
Lehko
noč
!
“
To
poslovilo
je
bilo
od
Leona
denes
tako
kratko
,
suho
in
poluglasno
,
in
poklon
tako
površen
in
odhod
po
stranskemu
potu
tako
nagel
,
da
je
Matilda
,
ko
je
voz
po
cesti
zdrdral
,
vprašala
Pavlino
:
„
Kaj
mu
pa
je
?
“
„
Jaz
ne
vem
,
“
odgovori
Pavlina
.
Pač
praviš
brez
premisleka
tako
,
deklica
,
sicer
bi
vedela
da
ne
govoriš
resnice
in
zarudela
bi
,
ker
bi
te
bilo
sram
laži
,
ki
ti
je
sicer
tuja
.
„
Morda
si
ga
ti
razjezila
?
“
vpraša
Matilda
.
„
Mislim
da
ne
,
“
odgovori
sestrična
.
„
Kaj
sta
pa
govorila
zdaj
na
zadnje
?
“
vpraša
Matilda
.
„
No
,
najnazadnje
sem
mu
zatožila
tebe
,
da
se
možiš
,
ali
bolj
prav
,
da
te
baron
Bremern
snubi
.
Saj
menda
ne
bodeš
huda
zato
,
tem
manj
,
ker
ravno
tvojega
imena
nijsem
imenovala
,
temuč
je
sam
uganil
,
da
bi
mogla
biti
ti
.
“
„
Da
ne
moreš
ti
molčati
!?
“
„
Napak
je
bilo
,
da
sem
govorila
,
to
izpoznam
;
zatorej
ne
zameri
.
Saj
bi
bil
tako
v
teh
dneh
barona
pri
nas
dobil
in
bi
bil
zvedel
.
“
„
Pa
to
se
meni
vendar
čudno
zdi
,
“
—
pravi
Matilda
.
—
„
Nekaj
nevoljen
je
šel
od
nas
.
Ko
bi
bil
slišal
,
da
se
bodeš
ti
možila
,
potlej
bi
si
jaz
to
lehko
razlagala
.
“
„
Prosim
te
,
bodi
tiho
.
“
Deklici
nekaj
časa
molčiti
.
„
Kaj
ne
,
Pavlina
,
da
se
bodeš
potlej
k
meni
preselila
,
če
jaz
barona
vzamem
—
kar
nij
še
tako
gotovo
.
Brez
tebe
bi
mojej
sreči
nekaj
manjkalo
.
Najlepšo
sobo
v
gradu
boš
imela
in
vsak
teden
dvakrat
bova
obiskali
očeta
,
včasi
se
bodemo
na
Zabrezje
peljali
,
po
zimi
pojdemo
skupaj
v
mesto
—
“
„
Ne
,
ne
,
to
ne
more
tako
biti
.
Kadar
ti
zapustiš
hišo
svojega
očeta
,
vrnem
se
jaz
v
mesto
in
poiščem
svojo
staro
teto
.
Kadar
boš
srečna
,
domisli
se
včasi
mene
,
ki
nijsem
in
ne
upam
,
da
bi
še
kedaj
bila
.
“
„
Tako
ne
bode
,
potem
se
rajše
jaz
ne
možim
,
“
pravi
Matilda
ter
stisne
svoi
sestrični
roko
.
„
Če
me
imaš
rada
,
ne
govoriva
zdaj
več
o
tem
,
“
reče
Pavlina
.
Človek
brez
srcá
malokedaj
pozna
svojega
bližnjega
in
njegovo
notranjo
vrednost
.
Vajen
je
soditi
po
sebi
,
in
blažih
čutov
nesebične
ljubezni
,
prizanašljive
potrpljivosti
,
dobrotnosti
itd.
,
ki
so
njemu
samemu
tuji
,
tudi
pri
druzih
ne
išče
in
ne
nahaja
ali
,
če
se
mu
jasno
pokažejo
,
ne
priznava
.
Kar
je
večno
lepo
na
človeku
,
ima
svoj
izvor
in
začetek
v
srcu
,
v
domu
ljubezni
.
Ljubezen
mu
manjka
,
ki
ne
pogublja
vsacega
,
ki
ne
misli
,
kakor
on
misli
,
ne
govori
,
kakor
on
govori
,
ne
dela
,
kakor
on
dela
,
in
vsacemu
nepovoljnemu
dejanju
podtika
najhudobneje
,
premišljeno
v
pogubljenje
vodeče
namene
.
Sploh
smo
jedini
menda
v
tem
,
da
ženstvu
prisojamo
mečje
srce
ko
sami
sebi
.
Mnogo
je
morda
,
kar
s
tem
odstopimo
.
Vendar
bi
svoje
samoljubje
utegnili
utešiti
s
premislekom
,
da
,
kar
one
z
notranjim
bogastvom
pridobodo
,
odvaga
moža
z
razširnostjo
.
Skrivne
žile
,
po
katerih
se
ženski
pretaka
kri
notranjega
dušnega
življenja
,
držé
od
srca
proti
razumu
,
pri
možu
pak
narobe
.
Zatorej
vidimo
,
da
mož
prej
velike
,
človeštvo
zadevajoče
in
obsegajoče
ideje
goji
,
da
se
laže
postavi
na
vrhunec
človeškega
spoznanja
in
z
bistrim
vidom
predre
meglo
,
ki
se
razteza
po
dalnjej
širjavi
pod
njim
,
—
lažje
kakor
ženska
,
ki
zopet
prej
razvidi
notranjost
posameznega
človeka
.
Pavlina
je
videla
po
tem
naravnem
nagonu
svojega
spola
,
in
morda
tudi
,
ker
je
človeka
bolj
poznala
,
ko
marsikatera
deklica
na
njenej
stopinji
,
Leonovo
vedno
večje
približevanje
.
Splošno
dekliško
lastnost
bi
bila
morala
zatajiti
,
da
ne
bi
bila
videla
uže
takoj
od
kraja
,
ko
jej
je
bil
Leon
še
na
pol
neznan
,
da
njegovi
pozdravi
najprvo
njej
veljajo
in
ne
sestrični
.
In
ko
bi
tega
ne
bila
videla
,
morala
se
je
s
časom
,
ko
je
Leon
vedno
bolj
po
gosto
zahajal
na
pošto
,
popolnoma
preveriti
.
Pa
slepila
je
sama
sebe
.
Kar
jej
je
bilo
popolnoma
videzno
,
zdelo
se
jej
je
neverjetno
.
Človek
se
kaj
lehko
moti
.
Podoba
,
ki
mu
je
pred
očmi
,
je
—
bog
vé
—
le
prikazen
,
dozdevnost
,
dete
prežive
domišljije
;
in
naše
oči
,
ki
to
in
to
vidijo
,
naša
ušesa
,
v
katera
to
in
to
zvení
,
morda
so
v
nepravilnem
stanji
—
v
spanji
in
sanjah
.
Kdo
vé
!
Ali
denes
!
Denes
je
izpoznala
.
Več
nij
bilo
dvomljivo
.
Iz
njegovih
besedi
,
po
glasu
,
po
vedenji
,
po
marsikaterek
malosti
jej
je
bilo
popolnoma
jasno
,
da
mladenič
,
kateremu
je
odkritosrčno
prijateljstvo
mogla
ponuditi
,
čuti
za-njo
več
,
neizmerno
več
.
In
ona
?
Ko
je
na
pošti
uže
vse
potihnilo
in
pospalo
,
podpira
ona
v
postelji
na
zglavji
sloné
glavo
in
premišlja
:
„
Moj
bog
!
ali
sem
morda
jaz
s
svojim
obnašanjem
proti
njemu
sama
vzbujala
to
čut
?
Morda
je
iz
mojega
vedenja
več
posnel
,
kakor
mu
morem
in
—
smem
jaz
vrniti
?
Kako
zdaj
,
posehdob
?
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
bi
ga
bila
nocoj
poslušala
in
mu
naposled
kakor
prijatelju
odkrito
povedala
,
da
ga
spoštujem
,
a
ljubiti
ne
morem
ni
njega
nij
nobenega
več
.
“
Priznati
je
morala
,
da
je
Leon
veliko
boljši
ko
marsikateri
,
kar
jih
pozna
.
Ni
jeden
tistih
,
ki
brez
vse
misli
tja
v
en
dan
živé
,
gotovo
je
,
da
ima
precej
veliko
čuta
,
pošteno
srce
.
Osrečil
bode
jedno
deklico
,
in
sam
je
vreden
sreče
in
ljubezni
.
Ali
nje
—
ne
more
osrečiti
.
Take
ljubezni
,
ki
bi
mu
jo
bila
dolžna
,
ne
bi
mu
mogla
dati
,
oddana
je
bila
davno
uže
drugemu
,
in
sicer
—
zastonj
.
Idealu
vroče
ljubezni
vrednega
moštva
,
katerega
je
nekedaj
imela
,
ljubila
,
temu
se
jej
Leon
nij
enak
zdel
.
Prihodnost
se
je
razprostirala
pred
njo
samotna
,
žalostna
.
Brez
matere
in
očeta
,
celó
brez
večjega
premoženja
,
navezana
je
bila
le
na
sorodnike
.
Neveselo
stanje
!
In
Leon
,
bogat
dedič
,
dober
človek
,
mogel
jej
je
pokloniti
brezskrbno
,
morda
celó
lepo
prihodnjost
.
Nekatera
deklica
bi
bila
prijela
lepo
priliko
z
obema
rokama
.
Kaj
je
lažje
od
hinavščine
!
Ali
ona
take
sebičnosti
nij
poznala
,
kaj
tacega
je
bilo
zoper
njeno
vest
.
In
vendar
je
bila
njena
ljubezen
skoro
uže
brez
upanja
.
Možá
,
kateremu
je
bila
posvečena
,
nij
videla
uže
leta
in
leta
,
nij
slišala
o
njem
,
nij
vedela
,
kje
je
.
Gotovo
jo
je
uže
pozabil
,
ne
domišlja
se
je
več
—
sirote
.
Če
je
on
mogel
tak
biti
,
če
je
on
mogel
pozabiti
,
more
vsak
,
tudi
Leon
bode
z
nimar
spustil
to
morda
—
prenaglo
nagnjenje
.
Solzé
se
jej
uderó
po
lici.
—
Tecite
iz
očij
,
solzice
,
ve
grenke
,
bridke
tolažnice
skrivnega
gorjé
!
Noč
je
,
nobeno
neprijazno
oko
vas
ne
vidi
,
tecite
po
belem
lici
in
tolažite
!
V
zgodnjej
pomladi
se
obleče
bela
breza
z
omladnim
,
srcé
razveseljujočim
zelenjem
in
ponosno
stoji
,
kakor
prvi
kras
novo
vzbujene
narave
,
sredi
druzih
še
golih
dreves
.
Pa
od
severja
dahne
hladna
sapa
,
mrzla
burja
potegne
,
kakor
tat
pride
ledena
slana
prenočit
v
log
,
—
in
žalostno
pozebejo
zgodnje
mladike
z
lepim
zelenjem
.
Pač
da
solnce
poznejše
pomladi
in
vročega
poletja
brezi
drugo
opravo
podari
,
a
posušene
mladike
ostanejo
žalosten
sled
nesreče
do
pozne
jeseni
.
Tako
človeku
.
Kolikor
veselje
se
razvija
prvi
cvet
v
mladostnem
srcu
,
toliko
raje
toliko
ostreje
stegne
osoda
svojo
okorno
roko
in
razdene
prijetno
soglasje
.
Davno
je
,
kar
je
njena
roka
zadela
,
pa
vedno
še
lahno
zvenčé
glasovi
bolečine
po
vsem
organizmu
.
Če
Dante
pravi
,
da
nij
veče
bolečine
ko
spominjati
se
srečnih
dnij
v
nesreči
,
izgovarja
,
kar
čutimo
vsi
.
Bolj
kakor
kedaj
se
je
Pavlina
nocoj
nesrečno
čutila
.
Komtesa
je
nekaj
bolna
ležala
.
Leon
jej
je
moral
,
kakor
večkrat
,
tudi
nocoj
nekaj
poglavij
iz
ne
vem
katere
svete
knjige
čitati
,
predno
je
šel
spat
.
Zdaj
v
jesenskem
času
,
ko
je
imel
zunaj
na
polji
,
v
travnikih
in
vinogradih
gospodariti
in
razgledovati
,
nij
bil
mnogo
s
teto
skupaj
.
Ker
se
je
komtesina
pobožnost
tako
daleč
raztezala
,
da
je
hrepené
po
popolnosti
,
najnavadnejša
jedila
uživala
,
tudi
kosila
in
večerjala
nijsta
skupaj
,
ko
je
bila
še
zdrava
.
„
Amen
.
Hvala
ti
,
naj
bode
dovolj
za
zdaj
,
“
reče
komtesa
in
Leon
je
prav
rad
nehal
čitati
.
Da
za
to
delo
nocoj
nij
bil
,
umé
se
lehko
.
Stara
žena
je
tudi
poznala
,
da
je
nekako
žalosten
.
„
Kaj
ti
je
,
ljubi
moj
?
Bled
se
mi
vidiš
in
glas
nij
navaden
.
Ali
si
bolán
?
“
vpraša
ga
skrbljivo
.
„
Nič
mi
ni
,
“
odgovori
Leon
.
„
Morda
se
motiš
sam
.
Čuvaj
zdravja
!
Ne
hodi
zdaj
v
jesen
prelehko
oblečen
v
večernem
hladu
okrog
.
Kdor
zdravja
ne
varuje
,
greši
zoper
peto
zapoved
božjo
.
Prosi
Barbo
,
da
ti
skuha
čaja
.
To
ti
bode
dobro
storilo
.
Reci
jej
,
naj
k
meni
pride
prej
,
da
jej
povem
,
kako
naj
ti
ga
napravi
.
“
„
Jaz
sem
popolnoma
zdrav
,
teta
,
mislim
,
da
nij
potreba
.
“
„
Človek
sam
sebe
ne
pozna
.
Le
slušaj
,
dobro
ti
želim
.
Kaj
bi
bilo
,
ko
bi
zbolel
.
Le
pojdi
v
posteljo
.
“
Kmalu
potem
je
Leon
po
svojej
sobi
hodil
gori
in
doli
in
na
mizi
se
je
kadil
čaj
,
ki
ga
je
bila
stara
Barba
v
hipu
napravila
.
Ubogo
vsiljeno
zdravilo
!
Ne
zaupamo
,
da
bi
pomagalo
temu
bolniku
!
On
sam
menda
ne
zaupa
,
ker
se
ga
ne
pritakne
.
In
da
bi
se
dvema
starkama
ne
zameril
:
teti
in
Barbi
,
prime
čašo
in
zlije
dar
božji
skozi
okno
na
vrt
,
ker
ga
piti
ne
more
.
Po
svojej
naturi
je
bil
precej
mirne
krvi
.
Zatorej
se
je
njegova
notranja
razburjenost
denes
,
ko
je
na
prvi
pogled
menil
,
da
mu
je
najslajše
upanje
,
splavalo
po
vodi
,
kazala
bolj
kot
neka
pobita
otožnost
,
nego
kot
strastna
razjarjenost
.
Lažje
bi
se
bil
natihoma
zjokal
,
kakor
mlad
deček
osmih
let
,
katerega
je
v
šoli
tovariš
prekosil
,
kakor
strastno
prisegal
maščevanje
in
jezo
tistemu
,
ki
je
bil
uzrok
,
ali
ki
je
mislil
,
da
je
uzrok
njegovej
nesreči
.
Iz
poslednjih
besedij
Pavlininih
je
posnemal
,
da
njo
snubi
neki
baron
—
menda
baron
Bremern
,
o
katerem
je
slišal
govoriti
,
da-si
ga
osebno
nij
poznal
.
Tedaj
za
to
njega
nij
hotela
razumeti
!
Vsede
se
h
knjigi
.
Ali
kadar
je
duh
lastnih
mislij
poln
,
ne
more
se
udati
drugim
,
ne
more
prisvojiti
in
sprejemati
tujih
.
Odloži
bukve
.
Ko
bi
se
vsaj
razmisliti
mogel
!
Dolgo
hodi
po
sobi
.
Tedaj
barona
bode
rajša
poslušala
.
Zakaj
?
Ker
je
baron
.
Ne
,
to
ne
more
biti
.
Ona
misli
o
plemstvu
kakor
vsi
pametni
ljudjé
.
Snubi
jo
še
le
.
Morda
ga
bode
odbila
.
In
morda
njega
res
še
razumela
nij
?
Kako
okorno
in
samo
na
pol
jej
je
ljubezen
razodel
!
Beseda
,
katero
je
drugod
za
šalo
,
za
kratek
čas
tolikokrat
izrekel
,
bila
je
tukaj
tako
težka
.
Ljubim
te
:
to
sta
le
dve
besedici
.
Gotovo
,
verjetno
,
najbrž
tako
,
da
ga
nij
umela
.
Kdor
se
hoče
tolažiti
,
kmalu
najde
tolažbe
.
Ni
še
vse
izgubljeno
,
mislil
je
Leon
in
če
je
hitreje
hodil
gori
in
doli
,
to
je
gotovo
nekaj
pomenilo
.
Ponavljaje
si
vse
njene
besede
,
domisli
se
še
nekaj
tolažljivega
.
Morda
pa
nij
sebe
mislila
,
temveč
Matildo
.
Tudi
ona
je
bila
„
ne
daleč
“
od
njega
.
O
da
bi
bilo
to
!
Pozvedeti
se
mora
takoj
jutri
.
Vleže
se
precej
upokojen
spat
.
Kaj
se
mu
je
sanjalo
,
tega
ne
vem
.
Za
dne
je
bila
stara
Barba
po
konci
.
Zmerjaje
je
sklicala
nemarljive
dekle
in
tekla
potem
v
hlev
gledat
,
če
Matijec
,
kralj
hlapcev
,
še
smrči
,
da
bi
ga
vzbudila
in
bi
on
po
tem
svoje
podložne
v
konjskem
in
kravjem
hlevu
na
noge
in
na
delo
spravil
.
Ali
Matijec
jo
je
bil
prekosil
.
Kislo
držé
se
,
kakor
zmirom
,
v
petek
in
svetek
,
imel
je
z
enim
hlapcem
uže
konje
naprežene
in
je
ravno
plug
nekaj
popravljal
.
„
Ali
te
nij
sram
,
grajski
hlapec
si
,
pa
pojdeš
k
cesti
orat
v
tistem
luknjastem
klobuku
,
da
te
bodo
ljudjé
gledali
!
“
jezi
se
Barba
.
„
Za
praho
grem
orat
na
Krivo
njivo
,
“
odgovori
gluhi
Matijec
.
„
Ti
moj
bog
!
Ali
si
nocoj
pamet
zapil
?
Kriva
njiva
je
skoraj
najbolj
gnojna
.
Za
praho
na
Krivi
njivi
!
“
„
Gospod
so
včeraj
ukazali
,
“
pravi
mlajši
hlapec
.
„
Kaj
kriči
baba
?
“
vpraša
Matijec
.
„
Gospod
ne
vedó
nič
,
vidva
tudi
nič
,
pa
je
,
“
prav
Barba
in
se
obrne
proti
svinjskemu
hlevu
pogledat
,
če
je
vse
črez
noč
pridno
pojedeno
.
Prašiči
jo
uže
po
hoji
poznajo
in
jej
jednoglasno
,
ne
da
bi
dejal
posebno
harmonično
,
krulijo
jutranje
pozdravljenje
.
Barba
pak
za
vrstjó
odpira
vratca
pri
plemenjakih
:
dalje
predel
naprej
,
takoj
zraven
pri
prasici
z
mladimi
,
potem
nazadnje
pri
rejenih
,
ki
bodo
to
jesen
za
kolino
in
za
prodaj
.
Povsod
se
kaj
pomeni
s
prašiči
in
sicer
veliko
prijazneje
kakor
z
Matijcem
.
Tega
malo
po
ščetinah
počehljá
in
pravi
:
„
Pujsek
,
pujsek
,
zakaj
se
ne
rediš
?
“
Druzega
lehko
udari
po
uhlji
in
reče
:
„
Čájne
,
ti
grdi
čájne
,
zakaj
prepasanca
od
korita
odrivaš
?
Ti
požrešneš
ti
!
“
In
prašiči
dvigajo
rilce
in
Barbo
ogledujejo
.
Ona
pak
misli
,
da
so
ravno
tako
pametni
,
kakor
smo
mi
ljudjé
in
vedó
,
kaj
se
jim
reče
,
samo
govoriti
ne
morejo
.
„
Kmalu
boste
dobili
jesti
,
le
potrpite
,
“
pravi
in
zapre
vrata
hlevna
.
Kokoši
so
jo
začutile
.
Cela
tropa
z
ošabnim
petelinom
v
sredi
prileti
jej
nasproti
.
Bolj
počasno
za
njimi
pridejo
težkonoge
race
in
gosi
.
Golobje
prifrčé
s
streh
in
izza
ogla
pripelje
koklja
svojo
neskušeno
mlado
rodovino
.
Ko
Barba
črez
dvorišče
korači
,
spremlja
jo
vsa
ta
drhal
.
„
Ominej
,
óminej
!
kaj
je
taka
lákota
?
“
pravi
Barba
,
stopi
v
vežo
in
,
ko
perotnina
hoče
za
njo
,
zastonj
podi
:
všš
!
—
in
maha
s
svojim
prtom
.
Vežna
vrata
mora
zapreti
pred
„
spakom
“
.
Kuretina
uže
vé
,
kaj
bode
in
se
ne
premakne
izpred
veže
.
Vrata
se
namreč
takoj
spet
odpró
in
Barba
prinese
velik
pehar
zmesnega
žita
,
grabi
s
pestjó
in
suje
mej
kure
,
ki
grozovito
hité
kavsati
in
pobirati
vse
ena
pred
drugo
.
Ko
se
Barbi
zadosti
zdi
,
odloži
pehar
na
lino
,
povzdigne
svoj
suhi
prst
kazalec
in
majaje
ž
njim
po
taktu
jame
šteti
svoje
drage
,
da
bi
videla
,
ali
nij
katere
kokoši
lisica
vzela
,
ali
kragulj
pišče
odnesel
.
Večkrat
se
zmoti
in
mora
še
enkrat
od
kraja
začeti
.
Zdaj
se
tudi
beli
maček
z
visoko
zasukanim
repom
in
navzgor
ukrivljenim
hrbtiščem
priplazi
ob
zidu
semkaj
.
Rad
bi
se
Barbi
malo
pridobrikal
in
podrgnil
ob
njeno
obleko
.
Ali
kure
se
potuhnenca
strašé
,
zato
je
Barba
huda
in
ga
kar
zapodi
:
„
Greš
v
kraj
,
spak
ti
,
mačji
!
“
Da
bi
tepen
ne
bil
,
mora
muc
nanagloma
pete
pobrati
.
Z
dvorišča
se
Barba
vrne
v
kuhinjo
.
Tam
uže
velikanski
ogenj
gori
,
dekla
kuha
jutranje
kosilo
za
družino
in
v
velicem
kotlu
,
za
svinje
napolnjenim
ravno
voda
vreti
začenja
.
Barba
pograja
,
kar
se
jej
ne
zdi
prav
storjeno
in
potem
z
lastno
umetelno
roko
pripravi
zajutrek
za
gospo
komteso
in
mladega
gospoda
.
„
Kako
je
to
,
da
gospod
ne
vstanejo
denes
!
Sicer
so
ob
času
uže
vselej
na
nogah
,
“
pravi
Barba
,
ko
je
bil
zajtrk
uže
davno
pripravljen
za
Leona
in
,
domišlivši
se
,
da
je
bil
sinoči
nekaj
bolehen
,
tiho
stopa
po
stopnicah
gori
in
pokuka
v
njegovo
sobo
.
Vidé
,
da
še
spi
,
misli
starka
,
ki
ga
je
vendar-le
rada
imela
,
da-si
je
včasi
skrivaj
malo
poropotala
črez
njegovo
gospodarstvo
:
„
Menda
je
sinoči
pozno
zaspal
.
To
so
čudni
ljudjé
,
ti
gospodski
:
po
dnevi
okrog
hodi
,
po
noči
v
pismo
gleda
,
zjutraj
se
pa
ne
zbudi
!
Bog
vé
,
kaj
zmirom
in
zmirom
beró
!
Saj
morajo
uže
vse
iz
glave
znati
.
“
Stalo
je
tega
jutra
solnce
uže
precej
visoko
,
ko
je
Leon
od
zajtrka
vstal
.
Stara
komtesa
je
bila
prav
vesela
,
ko
ga
je
pred
soboj
videla
zdravje
oznanjujočega
lica
,
bolj
vesela
,
nego
da
bi
bila
ona
sama
ozdravela
.
Proti
desetej
uri
je
bil
Leon
ravno
namenjen
v
vinograd
k
delavcem
pogledat
,
ko
zagleda
,
da
je
majhen
koleselj
z
dvema
konjičema
po
cesti
pridrčal
in
zavil
proti
Zabrezju
.
To
je
bilo
nekaj
nenavadnega
.
Leon
nij
mogel
uganiti
,
kdo
bi
bil
.
Celó
ko
je
voz
v
dvorišči
postal
in
je
mlad
gospod
vajeti
enemu
zabreških
hlapcev
v
roke
dal
,
Leon
nij
vedel
,
koga
pozdravlja
.
Tujec
se
mu
predstavi
.
Baron
Bremern
!
Blizu
tridesetih
,
bil
je
ta
mož
mlajši
videti
.
Pripomoglo
je
k
temu
videzu
čisto
obrito
,
rudeče
,
polno
obličje
in
pokončna
ponosna
hoja
,
ki
je
ravno
iz
službe
izstopivšega
lajtnanta
izkazovala
.
Obleka
,
najokusneje
po
najnovejšej
šegi
ukrojena
,
oprijemala
se
je
kaj
lepo
gibčnih
,
nekaj
nagona
do
debelosti
naznanjujočih
udov
,
tako
,
da
bi
bil
primerjevalec
vnanjih
postav
med
njim
in
Leonom
,
ki
je
bil
po
vsakdanje
preprosto
opravljen
,
precej
velik
razloček
našel
.
Dvojno
okolo
vrata
segajoča
zlata
verižica
,
na
kateri
je
bila
menda
žepna
ura
privezana
,
več
dragocenih
prstanov
na
rokah
in
še
marsikaj
je
bilo
na
tem
baronu
,
kar
se
je
vse
rado
videti
dajalo
in
kar
bi
bil
kak
prekupčevalni
žid
s
srečno
poželjivostjo
ogledoval
.
Najhudobnejša
kritikarica
ne
bi
bila
imela
kaj
reči
drzno
na
skrbljivo
razčesane
rumene
lase
nasajenemu
klobučku
;
in
kar
se
lepih
očij
in
čednih
brkic
tiče
,
moralo
bi
se
pritrditi
,
da
nij
vsak
lajtnant
tako
srečen
,
da
bi
podobne
imel
.
Če
je
bilo
Leonu
posebno
prijetno
ali
ne
,
da
ga
ta
novi
sosed
ravno
to
jutro
na
prvo
obišče
,
naj
čitalec
sam
sodi
.
Sreča
je
na
zadnje
vendar
še
,
da
si
je
véliki
svet
izmislil
šege
,
katere
izvedenemu
človeku
ponuja
toliko
navadnih
lepih
oblik
in
fraz
,
ki
mu
pomagajo
,
da
„
z
veseljem
“
sprejme
tudi
koga
,
ki
mu
je
na
sumu
,
da
je
njegov
tekmec
in
napotje
njegovej
sreči
.
Baron
Bremern
je
precej
mnogo
govoril
in
komplimentoval
:
kako
si
je
za
dolžnost
štel
obiskati
enega
izmej
najljubeznivejših
sosedov
;
kako
neizrekljivo
veselje
mu
je
,
da
mu
je
čast
seznaniti
se
z
mladim
možem
,
katerega
izvrstne
lastnosti
je
v
tem
kratkem
času
,
kar
je
vojaštvo
pustil
in
doma
naselil
se
,
povsod
in
večkrat
slaviti
slišal
;
da
mu
bode
svobodo
,
ki
si
jo
je
vzel
,
da
ga
je
nepovabljen
obiskal
in
ga
morda
tako
v
važnih
opravilih
motil
,
gotovo
odpustil
itd.
itd.
Kônj
nij
pustil
izpreči
,
rekši
,
da
se
mu
mudi
,
da
mora
o
poludne
na
pošti
biti
,
ker
je
za
trdno
obljubil
.
V
daljnjem
pogovoru
,
ki
se
je
čisto
o
navadnih
rečéh
vrtel
,
pride
baron
tudi
na
svojo
ženitev
.
V
veliko
veselje
je
Leon
zvedel
,
da
snubi
Matildo
,
ne
Pavline
.
„
Jaz
sem
vojak
skozi
in
skozi
.
Naglost
,
to
jaz
ljubim
.
Prišel
,
videl
,
zmagal
kakor
Julij
Cezar
.
Dolgo
okolo
žensk
hoditi
,
poskušati
in
vzdihovati
,
kakor
dolgočasni
poetje
delajo
,
to
nij
bilo
nikoli
moje
veselje
.
Naravnost
v
sredo
trdnjave
in
zmaga
je
vselej
gotova
.
Ženstvo
se
mora
le
poznati
.
Vse
so
take
kakor
ena
.
Tukaj
mi
je
deklica
dopadla
,
ženiti
se
mi
kaže
,
stari
njen
ne
ugovarja
in
tako
mislim
,
da
je
bolje
,
če
je
reč
hitro
pri
kraji
.
“
Tako
je
baron
o
tej
zadevi
govoril
.
„
Pa
jaz
menim
,
da
se
iz
vaše
posebne
sreče
ne
bi
dalo
neovrgljivo
pravilo
za
druge
postaviti
,
gospod
baron
,
“
reče
Leon
.
„
Dovolite
mi
,
gospod
Retelj
,
morda
se
zoper
skromnost
pregrešim
,
če
opomnim
,
da
imam
precej
izkušnje
v
teh
rečéh
.
Veste
,
da
človek
v
tem
stanu
,
katerega
ud
sem
jaz
imel
čast
biti
,
mnogo
svetá
izpoznava
.
In
jaz
brez
prevzetnosti
smem
reči
,
da
sem
to
lepo
priliko
dobro
porabil
.
Iz
ljubezni
za
kratek
čas
se
mož
nauči
,
kako
mora
postopati
,
kadar
reč
v
resnici
poprime
.
“
„
V
tej
zadevi
moram
reči
,
da
sem
še
malo
storil
,
“
reče
Leon
smehljaje
se
.
„
Da
ne
pozabim
,
“
pravi
baron
,
„
na
pošti
sem
obljubil
,
da
vas
bodem
sè
soboj
pripeljal
.
Gospod
Gorec
vas
pozdravlja
in
pričakuje
,
da
mu
boste
denes
opoludne
čast
izkazali
in
udeležili
se
naše
družbe
.
Tudi
meni
bi
bilo
prav
zeló
prijetno
,
če
izvolite
kar
k
meni
na
voz
prisesti
,
in
peljeva
se
tja
.
“
„
Prav
žal
mi
je
,
toda
mislim
,
da
denes
tega
prijaznega
povabila
ne
morem
sprejeti
,
ker
je
moja
teta
nekaj
bolna
in
se
ne
bi
spodobilo
,
da
bi
jaz
—
—
—
“
„
Gospá
komtesa
?
Res
?
Mislil
sem
,
da
je
nij
domá
.
Ali
me
ne
morete
predstaviti
jej
?
“
„
Težko
,
ne
verjamem
,
da
bi
mogla
govoriti
z
vami
.
Vsekakor
pa
jej
naznanim
,
da
ste
nas
počastili
.
“
„
Prosim
,
prosim
.
Veselilo
bi
me
,
ko
bi
mogel
izvrstno
ženo
poznati
,
ki
je
bila
,
kakor
vem
,
prijateljica
mojej
materi
.
Bodite
tako
dobri
in
naznanite
me
.
Med
tem
dovolite
,
da
to
vašo
knjigo
malo
pogledam
.
“
Leon
pride
kmalu
nazaj
in
mu
pové
,
da
bi
ga
komtesa
drugikrat
rada
sprejela
,
da
jej
pa
zdaj
nij
mogoče
.
Ob
enem
pak
Leon
naznani
,
da
je
dovoljenje
dobil
in
da
gre
ž
njim
na
pošto
.
Takoj
potem
se
odpeljeta
.
Mej
potom
je
bivši
cesarski
lajtnant
baron
Bremern
čedalje
bolj
zgovoren
postajal
in
pravil
Leonu
več
epizod
iz
svojega
vojaškega
življenja
,
ki
so
bile
pa
take
,
da
se
jih
ne
upam
poštenemu
čitalcu
ponavljati
.
Ne
more
se
reči
,
da
bi
bile
Leonu
posebno
po
volji
.
Baron
jih
je
zagovarjal
z
dvomljivo
moralo
:
„
Dokler
je
človek
sam
svoj
in
mlad
,
naj
uživa
svet
in
svobodo
.
Kadar
si
pa
zakonski
jarem
na
vrat
naloži
,
more
drugačen
biti
.
“
Na
pošti
najdeta
uže
nekaj
druščine
.
Okrajni
sodnik
z
ženo
,
dvanajstletno
hčerko
in
kake
dve
leti
staršim
sinom
,
bil
je
tú
.
Pri
mizi
je
Leon
sedel
mej
sodnikovo
gospó
in
Pavlino
,
svojemu
novemu
znancu
in
Matildi
nasproti
.
Pavlina
se
je
največ
pečala
z
mlado
sodnikovo
hčerjo
,
boječo
,
precej
mrtvo
stvarco
,
in
je
z
Leonom
le
malo
govorila
.
Tolikanj
več
mu
je
prizadela
njegova
soseda
na
levej
,
gospá
sodnikova
,
ki
ga
je
vabila
,
naj
pride
kaj
v
njeno
družino
,
in
mu
je
,
sicer
ne
naravnost
,
pa
vendar
umljivo
hvalila
redke
lastnosti
svoje
starše
hčere
,
ki
je
denes
žalibog
morala
zarad
bolnega
zoba
doma
ostati
.
Tudi
je
moral
potrpežljivo
poslušati
dolgo
jeremijado
gospé
sodnikove
,
kako
malo
višjega
izobraženja
imajo
deklice
civilnih
staršev
tukaj
na
deželi
,
da
je
vse
posuroveno
in
pokmeteno
,
da
malokatera
kaj
izdatnega
o
muziki
ume
itd.
Vse
to
pak
se
mu
je
bolj
natihoma
pripovedovalo
;
in
če
je
bilo
gospe
verjeti
,
koliko
si
je
prizadevala
,
kako
se
nij
nobenih
stroškov
strašila
,
da
je
svojo
staršo
hčer
odgojila
po
terjatvah
denašnjega
časa
,
morala
je
biti
ta
sodnikova
hči
res
pravi
ženski
ideal
.
In
vendar
je
bil
Leon
tako
nehvaležen
,
da
nij
nikake
želje
izrekel
,
še
kazal
ne
,
poznati
to
dete
dovršene
popolnosti
.
Zmirom
vesela
in
zgovorna
Matilda
je
zraven
svojega
ženina
barona
Bremerna
nekaj
le
bolj
tiho
sedela
,
rudeča
črez
in
črez
po
lici.
Govoriti
jej
po
sreči
nij
bilo
treba
mnogo
,
zakaj
uljudni
baron
je
govoril
konči
za
dva
.
Sodnik
in
gospod
Gorec
sta
tudi
važne
reči
ukrepala
.
In
gospod
Komplez
naposled
,
na
svojem
spodnjem
sedeži
,
imel
je
denes
tudi
tovarištvo
z
gimnazijalcem
,
sodnikovim
sinom
.
Dobil
je
v
njem
človeka
,
ki
je
bil
po
umu
in
skušnji
nižji
kakor
on
.
V
takej
priliki
se
vsakomu
jezik
razveže
in
tudi
gospod
Komplez
je
govoril
.
Pravil
je
mlademu
učencu
četrtega
latinskega
razreda
,
kako
je
bilo
tačas
,
ko
je
on
v
šolo
hodil
,
kako
se
je
z
učitelji
kregal
,
kake
težke
naloge
so
njega
dni
imeli
in
več
enacega
.
Ne
vem
,
ali
je
vse
po
resnici
pravil
ali
je
tudi
kaj
več
rekel
vmes
;
mogoče
je
,
ker
sem
ter
tja
je
tudi
sam
sebe
hvalil
.
Česa
nekateri
človek
ne
storí
,
da
bi
pri
druzih
dobro
misel
o
sebi
vzbudil
!
Za
trdno
si
je
bil
Leon
namenil
denes
govoriti
s
Pavlino
resnobno
besedo
.
Ali
ves
čas
nij
bilo
prilike
.
Celo
popóludne
ni
bila
nobenkrat
sama
.
Kar
se
je
navadnega
ž
njo
menil
,
bilo
je
malo
.
Opazil
pa
je
,
da
se
ga
nekako
ogiblje
,
da
je
bolj
otožna
,
kakor
sicer
,
da
ga
ne
ogovarja
več
s
krstnim
imenom
,
kakor
popred
,
sploh
,
da
nij
tako
domača
ž
njim
.
To
je
bilo
žalostno
.
Ali
morda
pa
tudi
kaj
dobrega
pomeni
vse
to
!
Ta
misel
je
imela
nekaj
tolažbe
za-nj
,
ko
se
je
vračal
domóv
.
Nekaj
dnij
pozneje
je
žagar
Šepec
hodil
s
kolom
na
rami
okrog
jeza
in
ogledoval
,
kako
je
uže
tu
in
tam
voda
zagrajo
prejedla
,
in
si
je
glavo
belil
,
kako
bi
in
s
čim
bi
te
luknje
zamašil
,
da
ne
bi
voda
drugod
uhajala
,
kakor
na
zatvornici
,
kadar
jo
on
odpre
.
Preračunil
je
,
da
mu
ta
vodna
nepokornost
konči
za
šest
grošev
na
dan
škodi
,
in
šest
grošev
to
je
nekaj
denarja
.
Če
je
človek
zapije
ali
vbogajme
dá
,
gotovo
je
bolje
,
kakor
da
je
voda
vzame
.
Ko
tako
premišlja
,
zakliče
ga
nekdo
tam
na
žagi
.
Kdo
je
neki
?
Mati
in
hči
Cilja
sta
ravno
odšli
v
vinograde
paberkovat
,
težko
da
bi
se
bili
uže
vrnili
.
In
to
je
bil
ženski
glas
.
Obrne
se
in
pogleda
tja
.
Bila
je
Mreta
,
tista
ženska
,
katero
je
mislil
Šepec
v
zakon
vzeti
,
a
mu
je
branila
občina
in
župnik
in
mati
in
bog
vé
kdo
še
vse
.
Vesel
se
Šepec
napoti
črez
brv
na
ono
stran
k
žagi
,
kjer
je
Mreta
stala
.
„
Kaj
si
prišla
?
“
vpraša
jo
z
veselim
obrazom
.
„
Zdaj
pa
še
vpraša
,
kakor
da
ne
bi
smela
!
Okolo
ušes
ti
bodem
eno
založila
,
da
bodeš
devet
solnc
videl
,
“
huduje
se
mlada
ženska
.
„
Nič
se
ne
jezi
,
nič
!
Le
tukaj
na
ta
hlod
se
k
meni
usedi
,
pa
se
bova
kaj
pogovorila
,
“
pravi
žagar
.
Sedeta
.
„
Imaš
kaj
denarja
?
Daj
!
Jaz
moram
tudi
kaj
imeti
,
“
pravi
baba
.
„
Nemam
ravno
zdaj
;
mati
so
mi
vzeli
vse
,
kar
sem
te
dni
zaslužil
,
“
taji
Šepec
.
„
Zakaj
lažeš
?
Vsega
ti
stara
nij
vzela
.
Brez
denarja
nijsi
nikdar
.
Samo
dati
nečeš
,
“
rohni
ženska
.
„
Res
nemam
.
“
„
Kakor
češ
!
Bodeš
videl
!
“
Rekši
jezna
vstane
in
hoče
oditi
.
Šepec
jo
zadržuje
in
pravi
:
„
Nikar
ne
hodi
tako
od
mene
.
Kaj
nijsva
prijatelja
!
Nekaj
malega
imam
,
dal
ti
bodem
.
Kaj
bodeš
pa
potrebovala
?
“
„
Bodem
uže
kaj
.
Daj
!
“
Šepec
odpre
mošnjo
in
jej
našteje
nekaj
krajcarjev
,
počasi
jednega
za
drugim
.
Videlo
se
je
,
da
mu
neradi
gredó
iz
rok
.
Precej
dolgo
se
prepirata
,
koliko
je
dovolj
.
Šepec
bi
bil
rad
prav
malo
dal
,
ona
bi
bila
rada
od
njega
dobila
kolikor
največ
mogoče
.
„
Kedaj
me
bodeš
za
ženo
in
k
sebi
vzel
?
Kedaj
vendar
?
“
vpraša
ga
črez
nekaj
časa
.
„
Menda
nikoli
,
“
odgovori
Šepec
žalosten
.
„
Saj
veš
,
kako
je
!
“
pravi
z
nekim
neprijetnim
posmehom
ženska
.
„
Vem
,
vem
,
bog
pomagaj
!
“
vzdihne
Šepec
.
„
K
sebi
me
bodeš
vendar
moral
vzeti
,
kadar
bode
.
“
„
Jojmene
!
Kaj
bodo
ljudjé
rekli
,
kaj
bode
moja
mati
počela
in
moja
hči
in
gospôda
na
Zabrezji
!
O
!
“
Šepec
podpre
glavo
s
komolcema
v
roke
.
„
Pa
bi
se
bil
potrudil
,
da
bi
ti
bili
ženitev
dovolili
.
“
„
Kaj
nijsem
vsega
sveta
oblizil
in
prosil
in
moledoval
?
—
Greh
,
greh
je
tudi
,
in
še
velik
.
Tako
me
včasi
vest
peče
,
če
premišljam
,
da
ne
vem
,
kaj
bi
storil
.
Kaj
bode
!
“
„
E
kaj
!
“
reče
ona
nestrpno
.
„
Matere
se
še
najbolj
bojim
.
“
„
Ta
stara
copernica
,
tvoja
mati
,
je
največ
kriva
,
da
me
nijsi
že
vseeno
k
sebi
vzel
,
vsaj
takó
.
“
Ko
Šepec
to
sliši
,
zarudi
;
vstane
in
reče
:
„
Veš
kaj
,
Mreta
!
Tega
pa
ne
trpim
.
Tako
se
ne
govori
o
mojej
materi
.
Kaj
je
to
:
stara
copernica
?
Mati
se
reče
in
nič
drugače
.
Glavo
ti
bodem
ubil
,
če
te
še
enkrat
slišim
tako
govoriti
.
Veš
!
“
„
Bodi
tiho
,
bodi
!
“
„
Nij
takisto
.
Ne
starka
,
ampak
mati
je
moja
.
Vrag
,
da
ti
nijsi
nikoli
take
imela
.
Lepo
se
mora
govoriti
o
njej
,
ali
pa
nič
.
To
ti
enkrat
za
vselej
povem
.
Naj
pravi
,
kar
hoče
,
meni
vendar
le
dobro
misli
moja
mati
.
“
Rekši
se
zopet
k
njej
vsede
in
govorila
sta
raznovrstne
reči
dobro
dolgo
.
Šepec
zapazi
,
da
po
stezi
iz
hoste
prihaja
njegova
stara
mati
.
„
Béži
,
umakni
se
,
mati
gredó
!
“
prosi
preplašen
svojo
Mreto
.
„
Zakaj
!
“
reče
kljubovaje
Mreta
.
„
Da
ne
bode
vpitja
,
ropotanja
in
prepira
.
Pojdi
brž
!
“
Mreta
vstane
in
se
takoj
skrije
za
oglom
žage
proti
drugej
strani
.
Šepec
se
oddahne
,
pogleda
tja
proti
materi
in
videč
,
da
v
tla
zre
,
meni
:
„
Hvala
bogú
,
da
le
videli
nijso
,
da
je
pri
meni
bila
!
“
S
težko
cajno
starka
prisopiha
.
Svoje
breme
postavi
na
tla
;
sina
ne
ogovori
nič
.
To
je
slabo
znamenje
.
Šepec
se
boji
.
Zatvornico
odpre
,
voda
zašumi
,
ropotaje
se
začne
vreteno
vrteti
,
žaga
jame
rezati
,
on
pak
se
vsede
s
kládivom
in
zagozdo
v
roci
na
žagiščni
voz
.
Mati
se
vsede
ne
daleč
od
njega
na
hlod
in
suho
brado
podpre
.
Tako
se
vselej
drži
,
kadar
ga
hoče
izpovédati
in
zmerjati
.
Gotovo
je
Mreto
videla
.
Tako
dolgo
molčita
,
mati
neče
začeti
govorjenja
,
sin
vé
kaj
misli
,
zatorej
si
je
ne
upa
pogledati
naravnost
.
Le
izpod
kape
po
strani
se
včasi
ozre
.
Vidi
,
da
si
starka
solzé
briše
.
To
je
prav
sitno
za-nj
,
tesno
mu
je
okolo
srca
.
O
,
da
bi
se
dalo
vse
popraviti
v
enej
uri
,
v
tej
uri
,
vrniti
se
za
tri
leta
nazaj
,
on
bi
se
precej
vrnil
,
Mrete
ne
bi
poznal
,
pijančeval
ne
bi
,
mater
bi
ubogal
,
hčeri
ne
bi
dajal
pohujšanja
in
vse
,
vse
,
dober
bi
bil
in
pošten
,
kakor
so
drugi
ljudjé
.
Ali
kaj
se
hče
!
Kar
je
,
pa
je
.
Jezno
zabije
zagozdo
v
poko
,
ki
jo
je
rezna
žaga
puščala
za
soboj
,
kakor
da
bi
hotel
ž
njo
vse
svoje
grehe
v
les
zabiti
.
„
Kdo
je
bil
zdaj-le
pri
tebi
?
“
vpraša
vendar
črez
nekaj
časa
starka
in
njen
glas
je
bil
žalosten
.
Žagarja
ta
glas
spreleti
kakor
vročica
;
nekaj
časa
pomišlja
,
kaj
bi
dejal
;
hoče
se
zlagati
,
da
nij
bilo
nikogar
tukaj
,
pa
čemu
bi
lagál
,
utajiti
se
ne
dá
.
Molči
.
In
mati
tudi
molči
.
—
Da
bi
le
tiho
bila
,
da
bi
mu
ne
očitala
,
naj
bode
uže
kar
in
kakor
hoče
!
Pa
ne
.
Čez
nekaj
časa
začne
na
ves
glas
jokati
.
To
Šepca
reže
po
vsem
mozgu
in
vseh
kostéh
.
Hudo
mu
je
in
jezen
je
.
„
Glej
!
“
—
začne
starka
—
„
ko
bi
bila
jaz
temu
kámenu
,
ki
iz
zemlje
raste
,
toliko
pripovedovala
,
tako
prosila
ga
na
mogoče
,
kakor
tebe
prosim
,
usmilil
bi
se
me
bil
in
bi
mehák
postal
in
bi
me
bil
ubogal
.
Ti
pa
ne
!
—
Kar
mi
je
uže
solz
na
starost
iz
oči
izteklo
zá-te
in
zaradi
tvoje
nepoboljšljivosti
,
to
vreténo
bi
zavrtele
,
ko
bi
je
bog
skupaj
stočil
.
Tebe
pa
ne
omečé
!
Mene
je
sram
,
če
me
kakov
človek
vidi
in
vé
,
da
sem
tvoja
mati
,
tvoja
,
ki
se
z
ono
grdo
babo
pečaš
,
sram
,
da
bi
se
v
zemljo
vdrla
.
Tebe
pa
nij
nič
sram
!
Po
kolenih
bi
obhodila
vsa
božja
pota
in
bi
boga
molila
in
mater
božjo
prosila
,
da
bi
k
pameti
prišel
,
ko
bi
le
vedela
,
da
se
dá
še
kaj
opraviti
za-te
.
“
„
Le
sebe
bogú
priporočite
,
sebe
!
Mene
pa
nikar
zmirom
ne
glodajte
.
Ne
mara
,
da
je
vse
zastonj
,
“
odgovori
Šepec
.
„
Zastonj
,
zastonj
!
Če
te
župan
nij
mogel
pregovoriti
,
da
,
če
te
deželska
in
duhovna
gosposka
nij
mogla
k
pameti
spraviti
in
v
glavo
vtepsti
ti
,
da
je
prav
,
če
pustiš
to
babnico
na
miru
:
kako
te
bodem
jaz
uboga
sirota
pregovorila
,
ki
ne
vem
,
kaj
pravim
!
Saj
človek
nijsi
ti
,
in
sin
nijsi
moj
,
ampak
klada
si
lesena
;
kakor
si
se
zatrkljal
,
valil
se
bodeš
noter
v
peklensko
dolino
.
“
„
Vi
bi
kaj
dobro
pridigovali
,
ko
bi
vas
za
pridigarja
postavili
,
“
pravi
žagar
.
„
Le
delaj
se
norca
iz
mene
.
Dolgo
se
ne
bodeš
.
Kesal
se
bodeš
še
,
to
ti
pravim
.
Le
dobro
pomni
.
“
Žagar
nekaj
nerazumljivega
zagodrnjá
.
„
Kadar
jo
bodem
vprvič
tukaj
našla
pri
tebi
,
zalučila
jej
bodem
najdebelejše
poleno
v
glavo
,
“
reče
starka
.
„
Ne
vem
,
če
jo
boste
ustrahovali
,
mati
!
“
reče
hudobni
Šepec
.
Zdaj
pride
hči
žagarjeva
in
neprijetnega
pogovora
z
materjo
je
bilo
konec
.
„
Čez
pol
ure
zopet
obe
otideti
.
Šepec
je
bil
sam
.
V
misli
vtopljen
,
nij
mogel
na
svoje
delo
paziti
,
in
žaga
je
rezala
zdaj
debelo
zdaj
tenko
desko
.
Torej
jo
ustavi
in
gre
na
travo
—
leč
.
Založi
pest
tobaka
v
usta
in
ležéč
gleda
v
oblake
.
Veliko
misli
,
in
vendar
ne
vé
,
kaj
misli
,
če
kaj
misli
ali
ničesa
,
vse
je
zmršeno
,
temno
in
čudno
po
glavi
.
Zdaj
se
ga
loti
pohlevna
otožnost
,
da
globoko
vzdihne
,
zdaj
ga
srdita
jeza
pograbi
,
da
pesti
stiska
in
meni
:
ves
svet
bi
podrobil
,
raztrgal
,
razmetal
in
pretrl
vse
,
kar
živí
!
V
tej
svojej
jezi
,
v
katerej
je
ponevedoma
tudi
sam
s
soboj
govoril
,
nij
videl
,
da
ga
precej
od
blizu
nekdo
ogleduje
in
posluša
.
Zasliši
zasméh
.
Kdo
bi
si
upal
smejati
se
mu
?
Zdaj-le
?
Kje
je
tak
človek
in
kdo
je
?
Gorjé
mu
!
Srdit
skoči
po
konci
:
zagleda
Rožmarinko
.
Zasmeje
se
mu
še
v
drugoč
,
ta
grda
baba
.
Šepec
stopi
za-njo
,
baba
mu
jezik
pokaže
in
zbeží
.
Sreča
za-njo
,
da
je
Šepec
sè
svojo
leseno
nogó
ni
mogel
doteči
.
V
tem
trenotji
bi
jo
bil
gotovo
,
prav
gotovo
v
vodo
vrgel
,
kjer
je
bila
najglobočja
.
Velik
kamen
,
ki
ga
je
s
strašno
kletvijo
zagnal
za
njo
,
padel
je
tikoma
zraven
nje
s
tako
težo
,
da
bi
jo
bil
nedvomno
za
vselej
podrl
na
tla
,
ko
bi
jo
bil
zadel
.
Tudi
je
menda
žena
izpoznala
,
da
z
vragom
nij
dobro
lešnikov
brati
,
ter
je
tekla
,
kar
so
jej
pete
dale
tako
dolgo
,
da
je
do
ceste
prišla
in
se
je
preverila
,
da
je
Šepec
res
ne
podi
več
.
On
pak
je
še
podil
ni
,
vedoč
,
da
je
ne
ujame
,
da
bi
svojo
jezo
nad
njo
ohladil
,
ki
jo
je
sovražil
še
posebno
.
Kmalu
je
zopet
mirno
ležal
,
pozabil
Rožmarinke
in
druge
misli
so
mu
prišle
.
Kako
lepo
je
bilo
nekedaj
,
ko
je
bil
še
mlad
!
Ko
je
kakor
desetleten
deček
hodil
v
faro
k
nauku
za
prvo
izpoved
,
sedel
je
med
svojimi
vrstniki
prvi
.
Kar
je
duhovnik
enkrat
povedal
,
to
je
on
s
tistimi
besedami
za
njim
znal
ponoviti
.
Kako
srečen
je
bil
,
ko
so
ga
stavili
druzim
za
izgled
,
ko
si
je
v
svesti
bil
,
da
ima
najboljšo
glavo
mej
vsemi
.
In
ker
je
bil
močen
,
bal
se
nij
nobenega
na
potu
domov
.
Vsak
se
mu
je
prikupoval
,
vsak
ga
je
rad
imel
,
bilje
kralj
vaške
mladine
.
In
pozneje
v
cvetu
svoje
mladeniške
starosti
,
ko
je
pri
premožnem
kmetu
za
hlapca
služil
,
bil
je
,
da-si
lesenonog
,
glavar
mej
odraslimi
fantini
,
ki
so
se
zvečer
zbrali
na
vasi
.
Če
je
on
zapel
,
zapeli
so
vsi
;
kogar
on
nij
mogel
videti
,
ta
nij
smel
fantovati
;
kamor
je
on
šel
v
krčmo
,
tjakaj
so
šli
vsi
.
Povsod
je
imel
prvo
besedo
.
In
zdaj
!
Ljudjé
se
ga
ogibljejo
,
kakor
nespametnega
nečistnika
,
pogledujejo
za
njim
,
v
krčmi
nečejo
ž
njim
v
en
račun
piti
;
če
govoré
ž
njim
,
pikajo
ga
,
če
molčé
,
vé
uže
,
kaj
mislijo
.
Kako
se
ménja
svet
!
Možgani
bi
mu
zavreli
,
ko
bi
premišljal
,
kako
ga
nesreča
tare
.
Ali
drugače
ne
more
biti
.
Zdi
se
mu
zastonj
,
prepozno
!
Mrete
ne
more
pustiti
,
naj
se
svet
podere
.
„
Dovolite
,
da
vas
nekaj
pota
izpremim
,
“
pravi
Leon
,
ki
s
profesorjem
stopi
iz
veže
na
Zabrezji
.
„
Da-si
mi
je
ljubo
,
moram
vendar
opomniti
,
da
me
s
tem
nekoliko
osramotite
;
kajti
,
kadar
ste
vi
mene
obiskali
,
nijsem
nikdar
toliko
uljudnosti
imel
,
da
bi
bil
vas
izpremil
,
“
odgovori
profesor
.
„
Tega
jaz
od
vas
še
v
mislih
nijsem
mogel
zahtevati
,
gospod
Profesor
!
“
pravi
Leon
,
ko
črez
dvorišče
proti
cesti
koračita
.
—
Tudi
pravite
,
da
se
letos
ne
bova
več
videla
,
ker
jutri
otidete
,
kar
je
prav
škoda
.
Zatorej
tudi
samoljubno
ravnam
,
če
druščino
z
vami
podaljšam
,
katero
bodem
prav
živo
pogrešal
,
verjemite
mi.
“
„
Čuden
mož
sem
,
da
se
vam
za
vse
lepo
,
kar
mi
poveste
,
še
ne
zahvaljujem
,
kaj
ne
?
“
Rekši
,
ga
prime
profesor
z
desnico
za
podpazduho
in
to
znamenje
zaupljive
prijaznosti
je
bilo
Leonu
ljubše
,
kakor
vsaka
besedna
zahvala
.
Počasi
gresta
po
stezi
,
ki
je
držala
proti
vinogradom
.
Leon
je
tega
možá
spoštoval
in
sicer
je
to
spoštovanje
bolj
iz
srca
izviralo
,
ko
iz
razuma
.
Nobenemu
svojih
prijateljev
ne
bi
bil
tako
srčno
podal
roke
,
kakor
njemu
.
Ali
povedati
mu
tega
nij
mogel
.
Glas
,
mrzel
,
oster
,
skoro
osoren
,
s
katerim
je
profesor
o
najnavadniških
rečeh
ž
njim
govoril
denes
,
na
dan
slovesa
,
vzbudil
bi
bil
komu
druzemu
misel
,
da
mož
morda
še
nema
veliko
srcá
.
Ali
Leon
je
bil
preverjen
,
da
ga
umeje
,
da
je
ta
trda
vnanjost
le
odeja
,
ki
krije
notranjo
blagóst
,
zagrinjalo
,
ki
ga
je
nekoliko
osoda
grenke
preteklosti
,
nekoliko
morda
tudi
navada
potegnila
črez
lepo
,
dobro
dušo
.
Zdelo
se
je
Leonu
,
da
duh
vednega
zanikanja
,
protislovja
,
ki
ga
je
opazoval
na
njem
,
nij
resničen
,
da
profesor
sam
sebi
ne
veruje
.
In
vendar
zopet
nij
mogel
reči
,
da
le
kaže
take
misli
.
Ne
,
res
mora
čutiti
,
kar
govori
.
In
njegova
črnogledna
vedna
sodba
o
vsem
,
—
ali
nij
bila
samo
idealnost
na
poslednjem
konci
,
izvor
predobrega
srca
,
sad
neizpolnjenih
—
željá
,
ali
nij
bila
samo
najbolj
vroča
ljubezen
,
ki
je
razžaljena
iskala
in
nahajala
tolažbo
v
tem
prepričanji
,
da
splošni
svet
te
ljubezni
nij
vreden
.
„
Kedaj
zopet
pridete
?
“
vpraša
Leon
.
„
Ne
vem
vam
povedati
,
“
odgovori
profesor
.
„
O
velikej
noči
,
ne
?
“
„
Ne
bode
mogoče
.
Morda
prihodnje
leto
.
“
„
Morda
?
Gotovo
morate
priti
.
V
najlepšem
letnem
času
imate
praznike
.
O
velikej
noči
,
ko
je
narava
v
cvetu
in
v
jeseni
,
ko
se
veselimo
sadú
.
Presledek
,
zorenje
,
to
je
precej
enoobrazno
.
“
„
Nekaj
resnice
je
v
tem
,
kar
pravite
.
In
ker
ste
tako
še
mladi
in
navdušeni
,
lehko
še
kako
deklico
v
misel
vzamete
,
primerjate
in
pravite
:
v
prvem
otročjem
cvetu
radi
brbljamo
z
nedolžnim
nevednim
petletnim
detetom
,
razvijajoče
se
nam
ni
mar
,
razvita
nam
je
sad
,
za
katero
zastavimo
srečo
in
kar
imamo
.
Ali
nijsem
vam
iz
srca
govoril
?
“
„
Gotovo
.
Ali
sebi
ne
?
“
„
Pravzaprav
mene
uže
ne
more
veseliti
noben
letni
čas
.
Pomladi
sem
se
včasi
veselil
bolj
kakor
po
otročje
.
Spominjam
se
,
da
mi
je
bilo
včasi
na
samem
,
kakor
da
bi
se
mi
možjani
hoteli
zmešati
od
neznanega
hrepenenja
,
ko
sem
videl
prvo
bukev
zeleneti
.
Zdaj
je
ravno
narobe
.
Srcé
me
boli
,
če
vidim
prvo
vijolico
ali
ptiča
,
ki
gnezdo
znaša
.
To
je
starost
,
spomin
na
mojo
pomlad
:
mladost
.
Jesen
—
oropana
,
veneča
in
mréča
narava
—
povsod
smrt
,
ta
me
tudi
žali
.
Zima
je
mrzla
,
in
poletje
,
no
,
kaj
hočete
,
pekoča
vročina
človeku
še
tiste
dobre
misli
,
ki
mu
jih
možjani
rodé
,
pari
in
sežiga
;
—
tako
nam
ne
ostaje
nič
.
“
„
Mene
prav
žalostite
s
tacim
govorjenjem
,
ker
...
“
„
Verjamem
,
“
seže
mu
profesor
v
besedo
.
—
„
Ne
govoriva
več
takih
žalostnih
rečij
.
“
„
Ne
,
nikar
me
ne
umejte
napak
.
Jaz
sem
le
hotel
reči
,
da
vem
,
da
ne
bi
smelo
tako
biti
,
kakor
vi
pravite
,
in
vendar
čutim
,
da
je
res
tako
.
Jaz
bi
nekaj
dal
,
da
bi
vas
veselega
videl
.
“
Profesor
mu
smehljaje
se
roko
podá
.
„
Vi
ste
dober
človek
in
dobrega
človeka
sem
zmirom
vesel
,
tolikanj
bolj
,
ker
jih
je
malo
.
“
„
Vsak
človek
ima
nekaj
dobrega
na
sebi
,
“
odgovori
Leon
nekako
zadovoljen
.
„
Resnično
!
Ali
celó
na
velikem
belem
prtu
zagledate
najprvo
črn
madež
,
če
je
prav
majhen
.
Oskrunjena
je
belota
.
“
„
Raje
drugo
primero
vzemiva
.
Mej
desetimi
grdimi
deklicami
najprvo
zagledamo
in
najraje
gledamo
eno
,
ki
je
lepa
,
“
pravi
Leon
.
„
Če
do
deklic
prideva
,
potem
pustim
vam
veljavo
,
“
reče
profesor
.
„
Prilastovati
si
je
ne
morem
.
Nemam
posebne
sreče
,
kakor
sem
videl
,
“
odgovori
Leon
.
„
Temu
se
moram
čuditi
.
Saj
ste
bogati
ali
vsaj
boste
!
Ali
je
bogatejša
vaša
izvoljena
?
Ali
jo
snubi
mož
lepše
postave
,
kakor
jo
imate
vi
?
“
vpraša
profesor
.
„
Brez
premoženja
je
in
ne
snubi
je
nihče
.
“
„
Potem
stavim
z
vami
,
da
bo
tisoč
priseg
,
ki
jih
je
druzim
storila
,
prelomila
in
se
obesila
vam
.
Ženske
so
praktične
,
le
verjemite
.
Če
vam
reče
,
da
možé
sovraži
,
misli
sama
pri
sebi
,
kakor
deklé
v
neki
Burnsovej
pesmi
:
O
bog
mi
odpusti
,
da
lažem
!
In
če
jej
vi
obetate
,
da
boste
v
vodo
skočili
,
če
vas
neče
ljubiti
,
in
ona
pravi
:
„
le
skoči
!
“
,
dobro
vé
,
da
tega
ne
boste
storili
,
temuč
da
se
vam
bode
ogenj
še
bolj
raznetel
in
da
ga
vam
bode
pogasila
,
kar
bi
neznano
rada
takoj
storila
,
pa
se
jej
ne
zdi
praktično
.
“
„
Ko
bi
jo
vi
poznali
,
izprevideli
bi
,
da
pregrešno
govorite
,
gospod
profesor
!
“
pravi
Leon
.
„
Mislite
,
da
nijsem
nikdar
nobene
poznal
?
“
„
Morda
ste
bili
nesrečni
in
ste
le
take
našli
,
po
katerih
splošnost
krivo
sodite
.
“
„
Če
en
tolar
dobro
ogledate
,
veste
,
kakšen
je
cel
kup
v
kasi
.
“
„
S
tem
hočete
reči
,
da
so
vse
jednake
.
Jaz
ne
verujem
,
da-si
tudi
sem
ravno
ta
izrek
slišal
te
dni
iz
ust
jednega
človeka
,
ki
vam
je
čisto
nejednak
.
“
„
Dobro
!
Mislite
si
,
da
sem
jaz
neumen
,
oni
pa
pameten
,
ali
kakor
hočete
.
Kar
pa
neumni
in
pametni
vedó
,
mora
nekaj
istinite
podloge
imeti
,
ne
?
“
—
Leon
se
posmeje
.
Ali
ta
posmeh
je
bil
posiljen
.
Profesor
je
to
videl
.
„
Čudno
boste
o
meni
mislili
,
kaj
ne
?
“
pravi
profesor
resnobneje
.
„
Ne
vem
,
kako
je
to
,
pa
verjemite
,
da
uže
precej
časa
nijsem
z
nikomer
toliko
govoril
tacih
porednosti
kakor
z
vami
.
Sklepam
iz
tega
,
da
bi
se
naposled
prav
dobro
pobogala
in
da
vas
imam
rad
,
kar
...
“
„
Kar
mene
prav
veseli
,
“
prestreže
mu
Leon
besedo
.
„
Ker
mislim
,
da
se
ne
znate
lagati
,
verjamem
.
—
Vidite
,
meni
je
včasi
kakor
potreba
,
da
malo
zabavljam
vsemu
svetu
.
Ker
se
denes
ločiva
,
morda
za
vselej
,
kdo
vé
,
—
—
“
„
Za
vselej
!?
“
„
Naše
življenje
,
in
posebno
moje
,
na
lasu
visi
.
—
Ker
se
