Neznatna
je
dandanes
severno-nemška
vasica
Meklenburg
pod
mestom
Wismar
blizu
Baltiškega
morja
.
Današnjemu
vojvodstvu
je
dala
ime
,
a
vkljub
temu
je
pozabljena
,
kakor
dosti
drugih
krajev
,
ki
so
storili
deželam
podobno
uslugo
.
Vasica
ima
lice
prave
pravcate
nemške
vasi
.
Njeni
kmetje
so
trdi
Nemci
—
kot
Franki
ali
Švabi
.
Vse
njihovo
življenje
in
mišljenje
je
nemško
—
kot
v
pristnih
tevtonskih
gozdih
.
Nemškega
duha
so
prežete
njih
kosti
in
mozg
,
njihove
navade
in
šege
,
vse
njihovo
dejanje
in
nehanje
.
Vse
je
nemško
.
In
vendar
...
Nad
vasjo
se
dviga
prastar
log
.
V
stoletnih
deblih
se
še
poznajo
sledovi
čudnih
rezi
.
Meklenburžan
ne
ve
,
kaj
pomenijo
.
Poseka
pa
loga
ne
:
brani
mu
to
neki
notranji
glas
,
neki
skrivnostni
čut
svetega
strahu
in
spoštovanja
.
Tako
rad
hodi
po
tem
logu
,
tako
ga
vleče
tja
,
pod
skrivnostno
šumljajoče
vršičke
.
Vse
je
tiho
tu
—
kakor
na
božji
njivi
.
Nobena
ptička
ne
oživlja
vej
.
Le
na
noč
se
oglasi
iz
dupel
votlo
petje
prhutarjev
,
žalostno
kot
nagrobna
pesem
.
In
kmetu
je
tako
čudno
pri
srcu
,
tako
milo
,
tako
sanjavo-tožno
,
da
bi
se
najrajši
zjokal
.
Pa
ne
ve
,
zakaj
—
—
Zemlja
je
rodovitna
;
žita
in
sadja
rodi
v
izobilju
.
Meklenburžan
se
čudi
,
odkod
taka
izredna
rodovitnost
:
pač
je
morala
biti
zemlja
dobro
gnojena
že
v
starih
časih
!
In
če
pri
oranju
ali
kopanju
zaškriplje
njegov
lemež
ali
njegova
rovnica
ob
zarjaveli
sulici
ali
ob
človeškem
ogrodju
:
nehotoma
pomoli
očenaš
za
rajne
,
katerih
ostanki
tu
počivajo
.
Ne
ve
,
kdo
so
bili
ti
rajni
.
Pa
srce
mu
pravi
,
naj
moli
za
nje
—
—
Ob
nedeljskih
popoldnevih
pojo
meklenburška
dekleta
po
vrteh
stare
pesmi
.
In
v
teh
pesmah
se
večkrat
ponavlja
beseda
‚
Didi-Lada
‘
.
Pa
dekleta
ne
vedo
,
kaj
pomeni
.
In
tudi
stare
matere
jim
je
ne
vedo
raztolmačiti
.
Le
toliko
vedo
,
da
je
to
besedo
moralo
imeti
v
svojih
popevkah
ljudstvo
,
ki
je
prej
bivalo
v
teh
krajih
,
A
kdo
je
bilo
to
ljudstvo
,
tega
ne
vedo
...
In
ko
ponoči
vihra
tuli
in
veter
piska
in
drevesa
hreščijo
in
pokajo
in
ječijo
in
stokajo
,
tedaj
se
Meklenburžani
prekrižujejo
in
šepečejo
:
„
Bog
se
usmili
blodnih
duš
!
Bog
jim
daj
mir
in
pokoj
!
“
Pa
ne
vedo
prav
,
zakaj
govore
tako
,
in
kdo
so
te
blodne
duše
—
—
Tako
je
danes
v
nemški
vasici
Meklenburg
.
A
pred
tisoč
leti
je
bilo
tam
drugače
.
Takrat
in
še
dolgo
pozneje
so
ondotni
stanovniki
dobro
vedeli
,
da
so
blodne
duše
po
narodni
veri
duše
umrlih
,
ki
se
zapustivši
telo
okrilatijo
in
letajo
od
drevesa
do
drevesa
,
nekatere
dolgo
dolgo
časa
,
brez
miru
in
brez
pokoja
in
v
velikih
mukah
,
da
potrebujejo
posebne
pomoči
,
da
se
rešijo
iz
žalostnega
stanja
in
pridejo
do
miru
in
v
rajsko
uživanje
.
Ondotni
prebivalci
so
dobro
vedeli
tudi
to
,
da
je
Didi-Lada
v
narodni
pesmi
tolikanj
opevana
boginja
pomladi
,
lepote
,
plodnosti
in
ljubezni
;
da
je
zemlja
zato
tako
rodovitna
,
ker
so
jo
oni
in
njih
očetje
pridno
obdelavah
in
le
prečesto
gnojili
s
svojimi
telesi
in
svojo
krvjo
;
oni
gaj
pa
je
bil
njihovim
bogovom
posvečen
kraj
.
Takrat
so
bili
ondotni
prebivalci
pristni
Sloveni
.
In
na
mestu
današnje
skromne
vasice
je
stalo
tu
ponosno
slovensko
mesto
,
ki
je
bilo
odtakrat
,
kar
so
prišli
Bodriči
v
te
kraje
,
pa
do
Gotšalkovega
knezovanja
prestolnica
bodriške
zemlje
.
Velegrad
,
veliki
grad
,
so
imenovali
mesto
domačini
Sloveni
;
Nemci
pa
so
njegovo
ime
prevedli
dobesedno
v
Mikilinburg
in
kasneje
v
Mecklenburg
,
pisatelji
pa
so
mu
rekli
semtertja
tudi
Magnopolis
.
Veliko
in
ponosno
je
bilo
to
mesto
,
seveda
za
tedanje
čase
in
za
Slovene
.
Niso
ga
dičile
ogromne
,
monumentalne
zgradbe
,
mogočni
hramovi
božji
ali
krasne
palače
,
kakor
razkošna
rimska
mesta
.
Hiše
so
bile
preproste
.
Nekatere
še
lesene
ali
samo
ornetane
.
Tudi
niso
bile
posebno
velike
.
Čemu
?
Kolikor
družin
,
toliko
hiš
.
Čedne
pa
so
bile
vse
:
snago
je
od
nekdaj
ljubil
Sloven
,
prav
kakor
Berber
nesnago
.
In
vsaka
hiša
je
imela
v
ozadju
kolikortolikšen
vrt
.
In
na
vrtu
so
rastla
plemenita
sadna
drevesa
—
česar
se
ni
bil
domislil
najstarejši
Grk
,
česar
ni
umel
najstarejši
German
,
to
je
razumel
stari
Sloven
:
začel
je
sadje
plemenitih
.
Vsak
vrt
pa
je
imel
kajpada
v
kotičku
tudi
gredico
za
cvetice
,
ljubice
slovenskega
srca
.
Staroslovenska
pokrajinska
mesta
navadno
niso
bila
utrjena
,
kakor
so
bila
istočasna
nemška
mesta
in
mesteca
in
gradovi
in
gradiči
,
ki
jih
je
moralo
vse
oklepati
močno
zidovje
,
s
katerega
so
oblastno
gledali
visoki
stolpi
v
porog
in
posmeh
sovražniku
.
Kako
tudi
!
Slovenski
meščani
so
bili
izvečine
poljedelci
.
Imeli
so
njive
zunaj
mesta
.
In
z
njivami
so
morali
biti
v
neprestani
zvezi
.
A
to
zvezo
bi
oviralo
zidovje
.
Če
se
je
pa
sovražnik
bližal
mestu
,
no
,
so
pa
hitro
posekali
v
bližnji
šumi
obilico
drevja
in
ga
križem
zavalili
po
nji
in
so
izkopali
jarke
in
naredili
nasipe
ter
tako
zaprli
sovražniku
pot
.
Pač
pa
je
bilo
utrjeno
vsako
staroslovensko
glavno
mesto
.
Seveda
tudi
bodriški
Velegrad
.
Ta
še
zlasti
,
kot
bogato
in
sloveče
trgovsko
mesto
.
Opasan
je
bil
z
debelim
pa
visokim
zidom
,
ki
ga
ni
bilo
posebno
lahko
preplezati
,
zlasti
ker
ga
je
ob
sovražnem
napadu
branilo
staro
in
mlado
,
moško
in
žensko
z
vsemi
močmi
,
kakor
branijo
levi
svoj
brlog
—
v
zavesti
pač
,
da
je
njihovo
glavno
mesto
,
in
pa
ker
je
bilo
v
njem
Gradišče
,
slovenska
akropola
,
kjer
so
bile
shranjene
vse
narodove
dragocenosti
,
in
kjer
je
bila
tudi
rezidenca
deželnega
kneza
.
Kakor
rečeno
,
je
bil
Velegrad
tja
do
Gotšalkovih
časov
prestolnica
bodriških
knezov
.
Šele
le
ta
nadknez
je
preložil
svoj
sedež
v
Ljubek
,
ki
je
bil
sicer
še
jako
mlad
—
saj
je
bil
ravnokar
vzrastel
iz
tal
—
a
je
dalekovidni
Gotšalk
spoznal
kmalu
,
da
ima
mestece
po
svoji
legi
kot
trgovsko
mesto
veliko
bodočnost
,
vse
večjo
nego
Velegrad
.
Vendar
si
je
Velegrad
vkljub
mlademu
,
čilemu
tekmecu
znal
ohraniti
svojo
veljavo
in
svoj
ugled
.
Narodu
je
bil
v
primeri
z
Ljubekom
še
dolgo
časa
to
,
kar
je
Rusu
Moskva
napram
Petrogradu
:
častitljivo
,
mnogoobiskovano
,
živahno
mesto
.
Da
,
živahno
življenje
je
živel
Velegrad
vkljub
temu
,
da
ga
je
nadknez
Gotšalk
zapustil
s
svojim
dvorom
.
Kaj
ne
,
ti
široslavni
striček
Vratek
?
Saj
je
še
pri
tebi
vsak
dan
vse
tako
šumno
življenje
,
ko
imaš
hišo
in
gostilno
zunaj
pred
mestnimi
vratmi
—
kaj
šele
v
mestu
!
Vsakdan
,
vsak
večer
se
sliši
pri
tebi
živahen
pogovor
,
bučen
smeh
in
vesela
pesem
okoličanov
in
meščanov
,
ki
hodijo
k
tebi
v
vas
—
iz
katerega
drugega
vzroka
pač
,
če
ne
zato
,
ker
v
mestnih
gostilnah
ne
dobe
več
prostora
,
ali
ker
jih
vsled
silnega
mestnega
šuma
že
glava
boli
,
tako
boli
,
da
jo
morajo
nositi
vedrit
izven
mesta
k
tebi
...
Seveda
,
kar
se
pa
godi
pri
tebi
danes
,
striček
Vratek
,
na
lepi
kimavcev
večer
Gospodnjega
leta
1066.
,
kaj
takega
pa
še
ne
!
Odkar
je
postavil
častitljivi
tvoj
dedek
Vrat
—
njegova
duša
,
kakor
ti
sam
pripoveduješ
,
se
zatrdno
več
ne
potika
okoli
,
ampak
je
že
v
carstvu
umrlih
,
v
navu
,
raju
,
saj
ste
njegovo
truplo
lepo
pokopali
—
postavil
pred
južnimi
velegrajskimi
vratmi
gostilno
,
še
ni
bilo
v
vaši
hiši
take
vrše
in
take
gneče
.
Sicer
tvoja
gostilna
,
kakor
že
omenjeno
,
ni
bila
zlepa
prazna
.
Saj
skoraj
da
ni
bilo
nobenega
potnika-prihajača
z
juga
,
ki
ne
bi
svoje
lakote
in
žeje
tešil
„
Pri
Vratu
ob
vratih
“
,
preden
je
stopil
v
mesto
,
tako
da
je
že
veljala
prislovica
:
„
Kreni
k
Vratu
,
preden
greš
skozi
vrata
!
“
In
tudi
meščani
so
te
radi
obiskovali
,
tako
da
si
se
lahko
potrkal
na
prsi
in
dejal
tujcu
,
čudečemu
se
,
da
imaš
toliko
gostov
:
„
Kaj
se
bodeš
čudil
,
da
je
naša
gostilna
vedno
polna
!
Rojenice
same
so
velele
ob
zibelki
mojemu
dedku
nadeti
ime
Vrat
,
ker
bode
enkrat
imel
veleslavno
gostišče
in
prenočišče
ob
mestnih
vratih
;
in
kakor
vzprejemamo
vse
jed
le
skozi
grlo
in
vrat
,
prav
tako
tudi
v
mesto
ne
bode
stopil
nihče
,
da
se
ne
bi
prej
ustavil
pri
Vratku
.
“
Ali
toliko
gostov
kot
nocoj
še
ni
objel
tvoj
dom
,
ti
dični
Vratek
,
slavnega
Vrata
vredni
potomec
!
Kakor
ob
solnčnem
dnevu
zlatoluske
ribice
v
ribniku
,
tako
se
tarejo
nocoj
gostje
v
Vratkovi
gostilni
.
Res
,
kakor
ribice
druga
za
drugo
pomole
glavico
iznad
vodne
površine
,
če
zagledajo
ob
bregu
moža
,
ki
jim
meče
vado
,
in
se
kar
trgajo
za
mrvice
,
trnka
pa
,
na
katerega
je
nataknjena
vada
,
še
nobena
ne
pogleda
:
tako
se
prikazujejo
skozi
gostilniška
vrata
vedno
novi
gostje
in
iščejo
miz
,
ob
katerih
bi
se
okrepčali
z
dalekoslavnim
Vratkovim
jelom
in
pivom
.
In
striček
Vratek
jim
s
svojo
družino
lepo
,
ljubeznivo
streže
.
Smehlja
se
zadovoljno
kot
majnikov
cvet
in
obrača
na
vse
strani
svoj
obraz
,
kateremu
se
vidi
,
da
mu
hoče
na
vsak
način
dati
podobo
in
sijaj
solnca
nebeškega
.
Želi
pač
vsem
postreči
—
prav
kot
dobrotvorno
solnce
,
ki
hoče
s
svojimi
žarki
vse
osrečiti
.
Nocoj
ni
Vratek
nič
zaspan
.
Kaj
še
!
Stavit
grem
,
da
bi
nikdar
ne
pustil
,
da
bi
napočil
dan
,
ko
bi
imel
ključ
do
jutranje
zarje
!
In
kaj
je
vzrok
,
da
imaš
nocoj
toliko
gostov
,
boter
Vratek
?
Time
začudeno
gledaš
,
češ
,
to
ve
vendar
vsak
otrok
v
Velegradu
:
jutri
bode
rujanski
knezovič
Krut
v
Velegradu
slovesno
vmeščen
za
bodriškega
nadkneza
!
„
Ne
bode
nam
vladal
Budivoj
,
ampak
Krut
,
sin
Grinov
.
Kaj
nam
bode
sicer
pomagalo
,
da
smo
ubili
Gotšalka
?
Budivoj
nas
bode
še
bolj
tepel
kakor
oče
,
in
zvezan
z
narodom
saksonskim
bode
zapletel
deželo
v
nove
bolečine
.
“
Tako
so
odločili
in
sklenili
bodriški
starejšine
in
velmožje
po
pogrebu
Gotšalkove
hčere
knežnje
Viljenice
.
Že
ko
so
zaznavši
Viljeničino
tragično
smrt
hiteli
od
vseh
strani
k
njenemu
pogrebu
v
Ljubek
,
so
prerešetavali
med
potjo
vsak
zase
vprašanje
,
koga
bi
izbrali
za
svojega
novega
nadkneza
.
Pravico
do
nadknežjega
stolca
je
imel
seveda
v
prvi
vrsti
Gotšalkov
najstarejši
sin
Budivoj
.
Na
njega
je
prešlo
po
smrti
knežnje
Viljenice
,
ki
je
bila
najstarejši
otrok
Gotšalkov
,
dedno
nasledstvo
.
Ali
kdo
bode
njega
volil
?
On
je
očetovega
duha
in
srca
.
Ne
,
njega
ne
izbero
:
on
bi
se
kruto
maščeval
nad
očetovimi
morilci
-
zarotniki
in
držal
še
bolj
z
Nemci
.
Prišli
bi
le
iz
dežja
pod
kap
.
Drugega
Gotšalkovega
sina
Henrika
pa
tudi
ne
morejo
voliti
:
on
je
še
mladoleten
,
in
poleg
tega
so
njegovo
mater
Sirito
tako
sramotno
zapodili
na
Dansko
!
Koga
naj
torej
izbero
?
Ko
bi
bil
Pluzon
živ
,
kar
njega
bi
dvignili
na
nadknežji
stolec
:
saj
bi
imel
kot
soprog
Gotšalkove
sestre
pravico
do
njega
.
In
on
bi
tudi
rad
postal
nadknez
bodriški
,
tako
vsaj
so
trdili
nekateri
bližnji
njegovi
prijatelji
,
ki
so
imeli
priliko
gledati
za
kulise
njegove
politike
:
zato
je
po
Gotšalkovem
umoru
tako
dolgo
odlašal
s
slovesno
vmestitvijo
knežnje
Viljenice
za
nadkneginjo
bodriško
;
zato
je
peljal
Bodriče
nad
Hamburg
in
Šlezvik
,
da
bi
se
proslavil
in
se
prikupil
narodu
z
junaškimi
čini
.
Že
je
nameraval
proglasiti
sebe
za
nadkneza
,
Viljenico
pa
odpraviti
z
lepo
doto
in
jo
dati
za
ženo
Krutu
rujanskemu
—
pa
mu
je
morilčeva
roka
prekrižala
račun
...
Koga
naj
torej
volijo
Bodriči
za
svojega
poglavarja
?
„
Kruta
!
“
je
šepetal
svečenik
Slavomir
vsakemu
starejšinu
,
ki
ga
je
srečal
v
Ljubeku
.
„
Kruta
izvolite
!
On
sicer
ni
Bodrič
,
pa
je
vendar
v
nekakšnem
duhovnem
sorodstvu
z
Bodriči
,
saj
je
bil
ženin
knežnje
Viljenice
.
On
je
tudi
velik
junak
in
takega
sedaj
krvavo
potrebujemo
!
“
In
Slavomir
je
kmalu
vse
volivce-velmože
pridobil
za
svojo
zamisel
.
In
ko
so
se
ti
velmožje
,
precej
po
pogrebu
knežnje
Viljenice
—
kakor
je
veleval
star
običaj
—
zbrali
k
volitvi
novega
nadkneza
pri
ljubeškem
velikem
županu
,
so
se
kmalu
enoglasno
izrekli
za
rujanskega
knezoviča
Kruta
.
In
ko
je
najstarejši
starejšina
,
Volčan
iz
Roztoka
,
stopil
na
pomol
županove
hiše
in
naznanil
velikanski
,
pred
hišo
zbrani
množici
izid
volitve
in
vprašal
,
ali
so
zadovoljni
s
to
izvolitvijo
—
vprašal
je
nalašč
,
da
bi
se
ljudstvo
čutilo
počeščeno
,
ker
pravzaprav
pri
volitvi
deželnega
kneza
nižji
svobodniki
,
kmetje
kakor
meščani
,
niso
imeli
nobene
besede
,
ampak
je
bilo
to
izključno
stvar
višjih
svobodnikov
,
starejšin
in
velmož
—
je
narod
navdušeno
zaklical
:
„
Živel
Krut
!
“
Starejšine
in
velmožje
so
izbrali
iz
svoje
srede
odposlanstvo
,
ki
naj
bi
hitro
poiskalo
Kruta
in
mu
naznanilo
izvolitev
.
Odposlana
dvanajstorica
je
našla
rujanskega
knezoviča
na
grobišču
knežnje
Viljenice
.
Krut
se
je
izprva
branil
,
no
končno
vzprejel
ponudeno
mu
dostojanstvo
.
Na
nadaljno
vprašanje
starejšin
,
kdaj
in
kje
hoče
biti
slovesno
vstoličen
,
je
pa
odgovoril
,
da
jim
bode
povedal
to
drugi
dan
.
In
po
dolgem
posvetovanju
s
svečenikom
Slavomirom
je
drugi
dan
oznanil
,
naj
bode
slovesna
vmestitev
v
začetku
kimavca
meseca
,
in
sicer
v
stari
bodriški
prestolnici
,
v
Velegradu
.
Še
je
odredil
,
naj
gre
še
en
praporec
vojnikov
doli
k
Labi
—
enega
je
bil
že
Pluzon
pustil
doli
za
stražo
proti
Saksoncem
—
,
pustil
večino
svojega
brodovja
v
ljubeškem
pristanu
,
da
bi
bilo
vsak
čas
pripravljeno
za
odboj
morebitnega
danskega
napada
,
pa
je
odplul
domov
na
Rujano
izprosit
si
—
kakor
je
dejal
—
Svetovitovega
in
očetovega
blagoslova
.
Bodriški
starejšine
in
pokrajinski
narod
je
pa
tudi
odšel
iz
Ljubeka
,
pripravljat
se
in
delat
priprave
za
slovesno
vstoličenje
novega
nadkneza
.
Vmestiti
so
ga
sklenili
kar
se
da
slovesno
.
In
res
so
koj
začeli
delati
velike
priprave
.
Ubožica
,
ti
zelena
šumica
pred
Velegradom
,
ti
si
v
tem
času
največ
trpela
!
Kako
si
bila
prej
lepa
:
gostokošatih
las
,
polnih
lic
si
v
svoji
svetlozelenkasti
obleki
stala
sredi
polja
kot
neoskrunjena
mlada
nevestica
.
Na
,
sedaj
si
pa
ob
vso
lepoto
!
Niše
prišla
brivka
jesen
,
pa
si
že
vsa
oskubena
in
opustošena
.
Aj
,
prišli
so
iz
mesta
in
okolice
neusmiljeni
ljudje
pa
so
podrli
ali
vsaj
oskubli
tvoje
visokovspele
košate
mlade
jelke
,
divne
devičice
,
zelene
smrečice
,
in
ponosne
topole
in
orjaške
hraste
in
vitke
bore
in
belopolte
breze
.
In
mladci
in
mladenke
so
vzeli
tvoje
lepotičje
in
so
iz
tvojih
las
in
iz
trakov
tvojega
krila
neumorno
pletli
vence
.
Vso
oskubeno
,
napol
nago
so
te
pustili
stati
tam
na
polju
v
zasmeh
in
roganje
hudomušnih
krokarjev
—
pa
so
odšli
s
plenom
v
mesto
.
Vendar
,
ti
ubožica
šumica
,
nikar
preveč
ne
žaluj
:
svojo
diko
in
lepotičje
si
dala
v
plemenito
svrho
.
Glej
,
tvoja
drevesa
so
zasadili
po
mestu
in
vence
iz
tvojega
lepotičja
so
razobesili
po
teh
drevesih-slavolokih
in
prepregli
z
njimi
vse
ulice
—
na
čast
novemu
nadknezu
Krutu
,
ki
bode
v
Velegradu
slovesno
vstoličen
...
Iznad
velikanskih
,
visoko
v
sinje
nebo
kipečih
slavolokov
so
bile
že
pred
tem
slavljem
videti
velegrajske
hiše
kakor
kletke-hišice
,
napravljene
pozimi
pod
drevesi
v
gozdu
,
da
vzprejmejo
pod
streho
lačne
,
prezebajoče
ptičke
.
In
podobnih
potrebnih
ptic
,
popotnih
ljudi
,
je
bilo
na
predvečer
slavnostnega
dneva
vse
polno
tudi
v
predmestni
gostilni
„
Pri
Vratu
ob
vratih
“
.
Ko
se
je
zmračilo
,
so
bile
že
na
obeh
konceh
prostorne
Vratkove
gostilne
zasedene
vse
mize
.
Zasedli
so
jih
bili
zvečine
prihajači
z
dežele
,
ki
so
peš
ali
jež
ali
na
vozeh
prispeli
gledat
izredno
slavnost
pa
se
ustavili
kar
„
Pri
Vratu
“
,
ker
so
vedeli
,
da
se
bode
v
mestu
samem
to
noč
težko
dobilo
prenočišče
.
Bili
so
iz
raznih
krajev
,
vsaj
po
različnih
narečjih
in
nošah
sodeč
.
Meščanov
je
bilo
ta
večer
pri
Vratku
malo
:
samotam
na
desnem
koncu
je
sedelo
pri
mizi
v
desnem
kotu
nekaj
častitljivih
možakov
,
velemožnih
mojstrov
,
ki
so
po
vročini
in
težavi
dneva
malokaj
vsak
večer
prihajali
sem
na
oddih
.
Nocoj
niso
dosti
govorili
:
pili
so
in
poslušali
,
gledajoč
na
pivce
sosednjih
miz
častitljivo-ponosno
,
s
tistim
medeno-sladkim
smehljajem
,
s
katerim
gleda
na
soseda
človek
,
ki
si
je
v
svesti
,
da
je
pač
nekaj
več
od
njega
,
več
v
toliki
meri
,
da
bi
ga
lahko
popolnoma
prezrl
,
a
je
vendar
vljudno
ljubezniv
,
ker
ima
bratsko
srce
za
vse
.
Pogovori
prihajačev
z
dežele
so
se
kajpada
izvečine
sukali
okoli
slavnosti
,
ki
se
je
imela
vršiti
drugi
dan
,
in
zlasti
okoli
slavljenca
Kruta
,
ki
je
bil
že
popoldne
priplul
v
pristanišče
.
„
Krasne
so
rujanske
ladje
!
Pred
mrakom
sem
jih
šel
nalašč
gledat
na
grič
.
“
„
Zares
krasne
.
Tudi
jaz
sem
jih
šel
gledat
.
Oko
se
kar
ne
more
napasti
ob
njih
lepoti
.
Najlepša
izmed
vseh
je
pa
Krutova
.
Saj
je
ona
lepa
v
sredi
z
mogočno
zastavo
zatrdno
Krutova
?
“
„
Da
,
in
se
tudi
imenuje
‚
Krut
,
rujanski
knezovič
‘
.
Res
se
odlikuje
pred
vsemi
,
kakor
kraljica
v
krogu
zornih
svojih
dvornic
,
ali
kakor
snežnobeli
labod
med
drugimi
živalcami
,
ki
se
pridejo
kazat
na
jezersko
površino
.
“
„
Rujanci
imajo
sploh
najlepše
brodovje
v
Vzhodnem
morju
.
“
„
Dansko
naj
se
gre
pred
njim
skrit
!
“
„
Lahko
se
kosa
celo
z
angleškim
.
“
„
Zato
pa
Rancev
še
nikoli
ni
nihče
premagal
in
usužnjil
.
“
„
Res
je
to
.
Sami
so
naložili
že
mnogim
rodovom
jarem
,
njim
pa
še
nihče
.
“
„
Sreča
za
nas
Bodriče
,
da
dobimo
ravno
rujanskega
knezoviča
za
nadkneza
.
Z
mogočnim
plemenom
bodemo
sedaj
tesno
spojeni
.
“
„
In
velikega
junaka
dobimo
za
vladarja
.
Vkljub
mladosti
se
je
proslavil
že
s
toliko
junaškimi
čini
,
da
ga
opevajo
premnoge
ranske
pesmi
.
“
„
In
kako
je
bogat
!
Prav
po
narodni
prislovici
:
Če
udari
ob
tla
,
zazvene
od
zlata
.
“
„
Nova
doba
napoči
z
njim
za
nas
,
doba
razcvita
in
moči
slovenske
.
Krut
bode
strah
Nemcu
in
Dancu
.
“
„
Dali
to
višnji
bogovi
!
Trčimo
v
to
svrho
!
“
In
gostje
,
ki
so
sedeli
pri
dolgi
mizi
sredi
sobe
in
tako
govorili
,
so
se
vzdignili
in
trčili
.
Še
so
stali
in
trkali
,
pa
se
je
zaslišal
od
zunaj
šum
,
in
so
se
hrupno
odprla
vrata
,
in
je
pet
gosposki
oblečenih
mladeničev
,
ki
se
jim
je
na
prvi
pogled
videlo
,
da
so
že
pili
kje
drugod
,
stopilo
v
sobo
pevajoč
narodno
pesem
:
‚
Zarja
zarjanica
,
božja
poslanica
...
‘
„
Saj
ni
še
zarja
,
čemu
pojete
na
večer
pesem
jutranjo
?
“
jih
je
smeje
ogovoril
Vratek
,
ki
jih
je
brž
pritekel
pozdravit
.
„
Ej
,
ti
vitki
Vojan
,
ne
glej
tako
grdo
!
Gledaš
,
kaj
ne
,
kam
bi
sedli
,
ker
je
vse
zasedeno
?
Precej
dobite
prostora
in
mizo
.
Hej
,
ti
Jerebičica
,
prinesi
hitro
iz
moje
stranske
sobice
mizico
za
veledičnega
gospodičiča
Vojana
in
za
njegove
velerodne
tovariše
!
“
Jerebičica
—
tak
priimek
je
imela
Vratkova
hčerka
Danica
—
je
pohitela
v
stransko
sobico
,
brž
prinesla
iz
nje
čedno
mizico
,
jo
postavila
k
peči
,
kjer
je
bilo
še
malo
prostora
,
in
pristavila
stole
.
Mladiči
so
sedli
,
in
oni
,
ki
ga
je
Vratek
imenoval
Vojan
,
je
poredno
pogledal
Jerebičico
,
hišno
hčerko
,
in
zapel
:
Naša
mamka
jerebička
mlado
deco
bije
;
a
naš
očka
v
krčmo
ide
in
žganico
pije
...
Jerebičica
je
sramežljivo
zardela
.
Vratek
se
je
pa
zasmejal
in
dejal
:
„
Eh
,
žganice
pa
nocoj
vendar
ne
bodetepili
!
Mestnega
posadnika
sin
in
dični
njegovi
drugovi
...
“
„
Izmed
katerih
je
eden
“
,
mu
je
posegel
v
besedo
prišlec
Vojan
,
„
pobočnik
našega
novega
nadkneza
...
“
„
Kaj
,
ta
junak
je
pobočnik
novega
nadkneza
?
“
je
presenečeno
vzkliknil
Vratek
in
premeril
doslej
nepoznanega
zarjavelega
,
a
ponositega
mladeniča
,
ki
je
prišel
v
spremstvu
Vojanovem
.
In
radovedno
so
se
ozrli
v
mladeniča
tudi
Vratkovi
gostje
od
sosednjih
miz
.
„
Kaj
bodete
strmeli
!
Kakor
gotovo
sem
jaz
velegrajskega
posadnika
Gneva
sin
,
Vojan
,
in
so
ti
trije
,
vam
znani
moji
tovariši
:
Mest
,
Siroslav
in
Dal
—
tako
gotovo
je
ta-le
četrti
moj
drug
Pestislav
,
pobočnik
novega
nadkneza
Kruta
.
Jutri
ga
bodete
že
videli
v
pristni
rujanski
stanovski
opravi
;
danes
je
prišel
z
menoj
kar
v
preprosti
meščanski
obleki
,
ker
hoče
samo
videti
in
poizkusiti
tvojo
kapljico
,
veš
,
ti
vrtoglavi
Vratek
!
“
„
Velika
čast
;
klanjam
se
.
Zato
sem
pa
rekel
precej
,
da
nocoj
ne
bodete
pili
žganice
,
ampak
kaj
boljšega
.
Hej
,
Jerebičica
,
prinesi
medice
!
“
„
Naša
matka
jerebička
...
“
je
zopet
začel
Vojan
,
gledajoč
za
mladenko
,
ki
je
stekla
po
medico
.
„
Eh
,
kaj
bodeš
pel
samo
od
jerebičke
!
“
ga
je
ustavil
Vratek
.
„
Zapojte
pesemco
,
bolj
času
primerno
!
“
„
Katero
?
“
„
Tisto
:
‚
Črez
morjiče
široko
...
‘
“
„
Vratek
,
ti
si
umnejši
kot
škratek
.
Bratci
,
zapojmo
jo
:
res
je
primerna
!
“
In
mladci
so
zapeli
staro
narodno
:
Črez
morjiče
široko
do
moje
drage
je
daleko
.
Prijezdil
na
njen
sem
dvor
,
potrkal
na
njen
zatvor
.
Ven
tašča
prispela
je
,
naj
s
konjca
grem
,
dela
je
.
—
Jaz
s
konjca
pa
prej
ne
grem
,
dokler
milice
ne
uzrem
.
—
Ti
mile
ne
boš
uzrl
,
pojezdil
to
cesto
boš
,
tam
našel
nevesto
hoš
.
Prijezdil
na
nje
gomilo
sem
zaplakal
solz
obilo
sem
...
„
Dobro
,
izborno
!
“
so
ploskali
gostje
pri
sosednjih
mizah
.
„
Ej
,
mi
znamo
!
“
se
je
zadovoljno
zasmejal
Vojan
in
nagnil
vrč
,
ki
ga
je
bila
med
tem
časom
postavila
pred
njega
hišna
hčerka
.
„
Vratek
pa
tudi
zna
.
Ta
pesemca
je
kakor
nalašč
zložena
za
Kruta
.
Prišel
je
črez
morje
k
nevesti
,
pa
mu
je
umrla
nepričakovano
.
Bratci
,
pijmo
v
spomin
knežnje
Viljenice
!
“
„
Večen
ji
spomin
!
“
so
se
odzvali
drugi
in
krepko
potegnili
‚
Svetovitovo
pijačo
‘
.
„
Tisočkrat
škoda
,
da
je
umrla
.
Ona
in
Krut
bi
bila
krasna
dvojica
“
,
se
je
oglasil
mlad
mož
od
sosednje
mize
.
„
Kaj
hočemo
?
Proti
smrti
ni
zdravilne
tekočine
,
proti
Morani
ni
korenine
!
“
je
pristavil
prejšnjega
sosed
,
star
možak
.
„
Višnjev
rob
ima
nebo
,
smrt
pa
hladno
roko
!
“
je
pridel
Vratek
.
„
Saj
sem
rekel
:
naš
Vratek
je
več
kot
škratek
!
“
je
povzel
Vojan
.
„
Kar
iz
rokava
stresa
pesmi
in
prislovice
.
Ali
vsega
pa
vendar
ne
veš
,
Vratek
!
Povej
,
če
veš
:
Katerega
masla
ena
časa
zadostuje
vsemu
svetu
?
“
„
Kaj
bi
ne
vedel
:
solnčnega
!
Eno
solnce
se
razleze
kot
maslo
po
vsem
svetu
!
“
„
Samo
solnčnega
,
da
.
No
,
če
pa
to
veš
,
zakaj
se
pa
na
to
ne
oziraš
?
Misliš
,
da
tudi
tvoje
medice
zadostuje
ena
časa
takim
junakom
,
kakor
smo
mi
?
“
„
Ah
,
tako
:
vaš
vrč
je
prazen
!
Oprostite
,
nisem
zapazil
!
“
je
smeje
dejal
Vratek
in
namignil
hčerki
.
In
petorica
je
krepko
pila
dalje
in
se
razposajeno
šalila
.
„
Kje
sta
pa
pravzaprav
Gotšalkova
sinova
Budivoj
in
Henrik
?
“
se
je
spomnil
nekdo
pri
sosednji
mizi
.
„
Pastirja
sta
pri
saksonskem
vojvodu
:
gosi
paseta
!
“
je
grohotaje
pripomnil
Vojan
.
In
zagrohotali
so
se
sirovo
tudi
tovariši
.
„
To
se
morata
te
dni
grdo
držati
,
če
vesta
,
da
je
Krut
izbran
za
nadkneza
in
da
bode
jutri
vmeščen
!
“
„
Tako
se
držita
grdo
,
da
je
vsem
gosem
slabo
!
“
je
pristavil
Vojan
.
In
zopet
je
bilo
omizje
v
smehu
.
„
Kaj
pa
,
če
poizkusita
napraviti
kakšno
vstajo
proti
Krutu
!
Kar
tako
se
zatrdno
ne
bodeta
odrekla
pravici
do
knezovanja
.
Kristjani
bodo
zatrdno
vsi
na
njuni
strani
.
“
„
Kaj
zato
?
Mrtev
pes
ne
grize
!
“
„
Ali
niso
še
vsi
mrtvi
!
“
„
Dejansko
naj
bodo
ali
ne
:
strahu
,
smrtnega
strahu
smo
jim
pa
že
zadali
zadosti
.
Kaj
ne
,
Vratek
?
Kot
psi
nam
morajo
sedaj
lizati
roko
.
“
„
Ti
si
rekel
.
Zopet
pravi
star
pregovor
:
Pes
te
posluša
,
če
tudi
mu
je
tvoja
roka
zlomila
nogo
.
“
„
Dobro
si
povedal
,
Vratek
,
ti
vzor
vseh
duhovitih
krčmarjev
.
Budivoju
in
Henriku
se
seveda
skomina
po
knežjem
prestolu
.
Toda
naj
se
le
obližeta
zanj
!
„
Kaj
pa
,
če
jima
bodo
pomagali
Saksonci
?
“
„
Da
,
prav
ljubi
se
jim
!
Misliš
,
da
jim
ni
znana
slovenska
batina
?
Sicer
pa
,
če
jih
ravno
volja
,
naj
le
pridejo
črez
Labo
!
Brezovka
naša
,
grba
pa
vaša
—
jim
povemo
že
naprej
.
“
„
Tako
je
!
Živel
Vojan
!
“
so
vzkliknili
tovariši
širokoustnega
posadnikovega
sina
.
Dobro
je
delo
to
priznanje
Vojanu
in
ojunačilo
ga
je
,
da
je
še
drzneje
nadaljeval
:
„
No
,
saj
Budivoj
še
ne
bi
bil
tako
napačen
:
vrl
mladec
je
,
slovenske
matere
sin
—
samo
ko
bi
ne
imel
te
proklete
nemške
vere
in
ne
bi
bil
tako
zaverovan
v
Nemce
.
Drugi
Gotšalkov
sin
,
Henrik
,
pa
sploh
še
v
poštev
ne
more
priti
.
On
je
sin
bledušne
Širite
,
ki
je
hči
Svena
—
torej
je
Svenič
!
Ali
ste
culi
,
kako
krasen
priimek
je
to
—
Svenič
?
Hahaha
!
Kaj
vam
pravim
,
junaki
:
Živel
naš
orlič
Krut
,
pogine
naj
Henrik
Svenič
!
“
„
Živel
orlič
Krut
!
Poginil
Svenič
!
“
so
zaorili
Vojanovi
drugovi
in
vstali
.
In
vstali
so
tudi
gostje
pri
sosednjih
mizah
.
„
V
to
svrho
moramo
vsi
vstati
in
piti
,
čujete
?
“
je
nadaljeval
Vojan
,
gledajoč
po
sobi
.
„
A
nekateri
nočejo
!
Kaj
vidim
:
tam
pri
oni
mizici
v
kotu
se
še
ne
zmenijo
za
moje
besede
.
Ali
spe
ali
kaj-li
?
Hej
,
vi
glušci
:
ali
ste
čuli
,
kaj
sem
rekel
?
“
V
levem
kotu
sobe
je
sedela
pri
majhni
mizici
sama
zase
trojica
kmetiško
oblečenih
ljudi
.
Dva
sta
bila
odrastla
,
junaška
mladca
,
zlasti
eden
izmed
njiju
je
bil
nenavadno
orjaške
postave
:
velik
kot
gora
,
močan
kot
hrust
Golijat
.
Tretji
v
tej
družbi
je
bil
pa
še
mlad
deček
kvečjemu
kakšnih
petnajstih
let
,
gosposko-nežnih
,
ličnih
,
lepih
potez
.
V
mraku
že
so
bili
prišli
in
zasedli
prav
zadnjo
v
levem
kotu
v
poltemi
stoječo
mizico
.
Naročili
so
dobro
večerjo
in
tudi
posebno
sobico
za
prenočišče
.
Gostilničar
Vratek
je
sklepal
iz
tega
,
da
morajo
biti
precej
pri
denarjih
,
in
jim
je
vljudno
postregel
z
večerjo
ter
jim
zagotovil
tudi
za
prenočišče
zadnjo
še
ne
oddano
sobico
.
In
večerjali
so
,
govorili
med
seboj
malo
,
in
še
to
bolj
tiho
,
da
so
jih
drugi
gostje
komaj
opazili
.
Sicer
pa
,
kdo
bi
se
spričo
tolike
množice
posebno
zmenil
za
nje
!
Gost
zabije
žrebelj
v
steno
,
če
tudi
samo
eno
noč
biva
v
hiši
—
na
to
in
samo
na
to
se
je
oziral
Vratek
pri
njih
kakor
sploh
pri
svojih
gostih
.
Zanimala
sta
se
za
to
trojico
samo
pri
sosednji
mizici
sedeča
gosta
:
postaren
,
častitljiv
gospod
,
pa
mlada
,
komaj
desetletna
deklica
.
Tudi
ta
dva
sta
prišla
k
Vratku
še
v
somraku
.
Pripeljala
sta
se
z
lepim
,
gosposkim
vozom
.
Vratku
sta
morala
biti
dobro
znana
in
ljuba
.
Pozdravil
ju
je
kar
najbolj
prijazno
in
ljubeznivo
.
„
Gospod
Tugumir
!
“
je
klical
moža
,
deklico
pa
„
gospodično
Slavino
“
.
Zahvalil
se
je
za
naklonjenost
,
da
se
je
cenjeni
mu
gospod
prijatelj
po
stari
navadi
zopet
ustavil
pri
njem
,
ga
zagotovil
,
da
bodeta
dobro
postrežena
konja
in
onadva
,
prinesel
hitro
večerjo
in
ju
pustil
potem
v
miru
—
moral
je
pač
vedeti
,
da
je
,
gospod
z
deklico
najrajši
sam
.
In
večerjala
sta
pri
svoji
mizici
,
gospod
Tugumir
in
Slavina
,
semtertja
kakšno
izpregovorila
,
sicer
pa
bolj
poslušala
in
opazovala
druge
goste
.
Gospod
Tugumir
je
zlasti
pozorno
gledal
trojico
v
kotu
,
tako
pozorno
,
da
se
je
tem
samim
to
zdelo
čudno
,
in
so
postajali
bolj
in
bolj
tihi
ter
si
pokrivala
vedno
bolj
globoko
potegovali
čret
oči
.
Gospodu
se
je
namreč
videlo
,
da
ugiblje
:
ali
prav
vidi
ali
pa
ne
.
In
tudi
deklica
je
gledala
z
očividnim
zanimanjem
to
trojico
,
zlasti
še
dečka
.
Sočutno
ga
je
pogledovala
,
lepega
,
nežnega
mladiča
,
ki
se
je
držal
tako
žalostno
in
pobito
.
Vsi
drugi
v
gostilni
so
veselo
kramljali
in
se
zabavali
—
deček
je
bil
pa
tako
tih
,
otožen
in
zamišljen
.
—
Bogve
,
kaj
mu
je
,
je
govorila
sama
zase
.
Morda
je
bolan
.
Pa
če
bi
bil
,
ne
bi
sedel
tukaj
,
bil
bi
že
v
postelji
.
Ali
pa
mu
je
morda
umrl
oče
ali
mati
,
pa
je
revček
sam
na
svetu
—
uboga
zapuščena
sirotica
...
In
dalje
ko
ga
je
gledala
,
bolj
se
ji
je
smilil
.
„
Tatko
,
zakaj
je
pa
oni
deček
tako
žalosten
?
“
je
vprašala
končno
gospoda
Tugumira
.
„
Ne
vem
“
,
je
odgovoril
le-ta
dobrovoljno
,
„
pojdi
ga
vprašat
.
“
In
dekletce
je
res
vstalo
,
vzelo
košček
kolača
,
šlo
k
sosednji
mizici
in
nedolžno
vprašalo
dečka
:
„
Zakaj
si
pa
tako
žalosten
?
Zakaj
se
ne
smeješ
in
veseliš
kot
drugi
?
Na
kolača
pa
bodi
vesel
!
“
Deček
jo
je
začudeno
pogledal
in
odgovoril
tiho
:
„
Hvala
ti
,
deklica
,
nisem
lačen
.
Zakaj
se
pa
ne
smejem
,
ti
ne
smeš
vedeti
.
Le
bodi
vesela
ti
,
ki
si
srečnejša
od
mene
.
“
Deklica
je
šla
pobita
nazaj
na
svoje
mesto
pa
je
bila
odslej
še
bolj
radovedna
in
še
bolj
pozorna
na
dečka
.
Le-ta
je
pa
s
starejšima
tovarišema
vso
svojo
pozornost
obrnil
na
govorjenje
Vojanovo
.
V
mizo
so
sicer
gledali
predse
,
a
napeto
poslušali
.
In
vsem
je
začelo
goreti
lice
,
ko
je
širokoustnež
začel
govoriti
o
Budivoju
in
Henriku
.
Ko
je
pa
izpregovoril
o
‚
bledušni
Širiti
‘
in
o
‚
Henriku
Sveniču
‘
,
je
deček
prebledel
,
skrčil
pest
in
se
začel
tresti
po
vsem
životu
.
Slišali
so
zatrdno
tudi
Vojanov
poziv
,
da
morajo
vsi
vstati
,
a
se
niso
zmenili
zanj
;
samo
z
očmi
so
se
vpraševali
,
kaj
bi
naredili
.
„
Spijo
!
“
je
zakričal
Vojan
,
ko
niso
hoteli
vstati
in
piti
.
„
Zbuditi
jih
treba
!
Bomo
videli
,
ali
bodo
vstali
ali
ne
!
“
In
zgrabil
je
pred
njim
stoječi
vrč
in
ga
zalučal
proti
nepokorni
trojici
.
„
Uj
!
“
je
zaječal
deček
in
omahnil
.
Vrč
mu
je
priletel
v
glavo
,
ravno
na
teme
,
in
prebil
pokrivalo
s
tako
silo
,
da
je
brizgnila
izpod
njega
kri
.
„
Tatko
,
kri
!
“
je
vzkliknila
deklica
pri
sosednji
mizi
in
skočila
k
dečku
,
h
kateremu
se
je
bil
eden
starejših
mu
tovarišev
med
tem
časom
že
sklonil
in
ga
vzel
v
naročje
.
Drug
tovariš
,
velikan
,
je
pa
zazrši
kri
,
vstal
,
mirno
šel
k
mizi
,
odkoder
je
priletel
vrč
,
se
vstopil
pred
Vojana
in
dejal
:
„
Zakaj
kot
razbojnik
napadaš
nič
zla
hotečega
,
nič
zla
slutečega
nedolžnega
človeka
?
“
„
Kaj
si
rekel
?
“
je
vzkipel
Vojan
.
„
Razbojnik
?
Dobro
,
če
sem
razbojnik
,
moram
pa
še
tebi
razbiti
glavo
!
“
In
je
zgrabil
sosedov
vrč
in
ga
treščil
proti
velikanu
.
Ta
se
je
še
pravočasno
sklonil
,
da
je
zletel
vrč
preko
njegove
glave
,
potem
pa
je
skočil
bliskoma
kvišku
,
z
orjaško
desnico
prijel
širokoustneža
črez
prsi
,
ga
dvignil
kot
smet
v
zrak
,
ga
zavrtel
kot
igračo
v
kolobarju
,
potlej
pa
z
levico
odprl
vrata
in
ga
z
besedami
:
„
Razbojnik
jezašumo
!
“
vrgel
na
cesto
.
Z
dalekoslišnim
padcem
je
priletel
Vojan
na
tla
.
„
Človek
,
kaj
pa
misliš
?
“
je
zavpil
proti
velikanu
Vratek
.
„
Saj
si
ga
lahko
ubil
na
ta
način
!
“
In
je
planil
ven
pomagat
Vojanu
,
dočim
je
velikan
le
malomarno
zmignil
z
ramama
.
Že
so
skočili
na
noge
pa
tudi
Vojanovi
tovariši
in
se
s
klicem
:
„
Tako
pa
ne
bode
šlo
!
“
zagnali
proti
orjaku
.
„
Pa
bode
šlo
!
“
jim
je
odvrnil
ta
,
razmahnil
z
rokama
in
podrl
prva
dva
,
Mesta
in
Siroslava
.
Padla
sta
vznak
,
vsak
na
eno
stran
.
Dočim
sta
se
pa
pobirala
,
je
hitro
zgrabil
druga
dva
,
Pestislava
in
Dala
,
vsakega
z
eno
roko
,
in
ju
vrgel
za
Vojanom
ven
.
Ko
sta
se
pa
Mest
in
Siroslav
pobrala
in
hotela
planiti
v
njega
,
ju
je
na
isti
način
treščil
skozi
vrata
,
jih
zaprl
pa
se
obrnil
nazaj
proti
svojemu
sedežu
z
besedami
:
„
Oostu
,
ki
samo
trebuh
polni
in
zobe
ostri
,
pristuje
,
da
med
osli
sedi
.
“
Vsa
soba
je
utihnila
za
nekaj
hipov
.
Vse
je
strmeč
in
občudujoč
gledalo
velikanajunaka
.
„
Ta
pa
zna
!
“
je
končno
izpregovoril
nekdo
pri
mizi
sredi
sobe
.
„
Ta
bi
se
šel
še
s
hudičem
metat
.
“
„
Veste
,
kaj
?
“
se
je
oglasil
njegov
sosed
in
zasmejal
.
„
Dobro
bi
bilo
tega
hrusta
poslati
v
pekel
.
Ta
bi
vse
zlodeje
pometal
ven
,
in
potlej
bi
se
nam
pekla
ne
bilo
treba
nič
bati
.
“
„
Prav
je
storil
z
Vojanom
,
saj
je
ta
začel
.
Kdor
išče
,
najde
.
“
„
Prav
!
“
so
pritrdili
drugi
.
„
Ali
kaj
bode
pa
sedaj
z
njim
?
Posadnikov
sin
se
bode
maščeval
.
“
„
Če
se
bode
mogel
!
“
se
je
oglasil
starec
,
ki
je
gledal
z
nekaterimi
drugimi
gosti
skozi
okno
.
„
Zadnji
štirje
junaki-premaganci
so
vstali
.
Prvi
,
Vojan
,
pa
ne
more
sam
.
Tovariši
in
Vratek
mu
morajo
pomagati
.
Sedaj
so
ga
postavili
na
noge
.
A
kar
nazaj
se
hoče
zgruditi
.
Noge
ga
kar
nočejo
držati
.
Pod
pazduho
sta
ga
prijela
dva
tovariša
.
Hudo
krvavi
.
Vratek
mu
je
z
robcem
obezal
glavo
.
Kaj
bodo
naredili
z
njim
?
Z
Vratkom
se
posvetujejo
.
Kako
dvigajo
srdito
pesti
proti
hiši
!
Pa
kolnejo
,
da
je
groza
.
Proti
mestu
so
se
sedaj
obrnili
z
ranjencem
.
Peljejo
,
oziroma
nesejo
ga
zatrdno
domov
.
O
ti
šala
,
ti
!
“
„
To
ni
nikaka
šala
,
stvar
je
silno
resna
“
,
je
veličastno-jezno
izpregovoril
Vratek
,
ki
je
prišel
nazaj
v
sobo
in
slišal
zadnje
besede
.
„
Vojan
je
z
glavo
priletel
ob
kamen
in
se
tako
pobil
,
da
bode
težko
kaj
z
njim
.
Žal
,
zelo
mi
je
žal
“
,
je
nadaljeval
z
neko
sveto
jezo
,
obrnjen
proti
častitljivim
meščanom
mojstrom
,
„
da
se
je
to
zgodilo
v
moji
hiši
.
A
kaj
hočem
sedaj
—
čarati
ne
znam
!
Jaz
nisem
kriv
.
Posledice
naj
nosi
on
,
ki
je
tako
nelepo
zlorabil
mojo
gostoljubno
streho
.
“
In
pri
zadnjih
besedah
je
pomembno
pogledal
proti
levemu
kotu
sobe
.
Velemožni
meščani
mojstri
so
jecljali
,
da
takisto
obžalujejo
neljubi
dogodek
,
pa
hitro
plačali
račun
in
jo
odkurili
,
v
tihem
pogovoru
občudujoč
onega
kmetiškega
velikana
,
obenem
si
pa
voščeč
,
naj
bi
se
vendar
vse
izteklo
dobro
,
vsaj
vtoliko
,
da
njim
ne
bi
bilo
treba
hoditi
pričevat
,
kako
se
je
vršila
Vojanova
nečastna
stvar
.
Za
onega
velikana
ter
za
njegova
tovariša
pa
nič
ni
kazalo
,
da
se
bode
stvar
iztekla
dobro
.
Le
prekmalu
so
morali
uvideti
,
da
so
zašli
v
veliko
zagato
.
„
Prijatelj
,
pobegni
!
“
so
tiho
svetovali
kmetje
junaškemu
zmagovalcu
velikanu
,
ko
se
je
opravivši
svoj
‚
posel
‘
vračal
k
mizici
,
kjer
je
sedel
prej
s
svojima
tovarišema
.
A
se
ni
zmenil
za
njih
nasvete
:
hitel
je
pogledat
,
kako
je
dečku
.
Tega
je
njegov
tovariš
med
tem
časom
oblival
z
vodo
,
in
tudi
ona
deklica
od
sosednje
mize
in
gospod
Tugumir
sta
mu
pomagala
.
Dečku
se
je
naposled
ustavila
kri
,
ko
so
mu
glavo
trdo
obvezali
,
sicer
pa
mu
ni
hotelo
biti
bolje
.
Slabel
je
čemdalje
bolj
.
Ko
je
prišel
tovariš-velikan
nazaj
k
mizici
in
je
kmalu
za
njim
prihrzal
v
sobo
tudi
gostilničar
Vratek
,
je
rekel
gospod
Tugumir
,
da
je
najbolje
,
če
nesejo
dečka
na
posteljo
v
naročeno
prenočevalsko
sobico
,
naj
se
naspi
in
prespi
bolečine
in
bolezen
.
—
In
velikan
je
vzel
dečka
v
svoje
roke
in
ga
nesel
kot
otročička
v
gorenjo
,
za
prenočišče
jim
odločeno
sobo
.
Položil
je
tam
ranjenca
na
posteljo
,
ga
odel
,
potlej
pa
sedel
na
stol
k
njegovemu
vzglavju
,
tovariš
pa
k
vznožju
.
„
Smrtne
nevarnosti
ravno
ni
za
knezoviča
“
,
je
izpregovoril
po
precej
dolgem
molku
pri
vznožju
postelje
sedeči
velikanov
tovariš
;
„
večja
nevarnost
pa
grozi
tebi
in
nam
vsem
trem
od
posadnikovega
sina
,
oziroma
njegovega
očeta
.
Že
vidim
,
slabo
pot
smo
izbrali
in
slabo
začeli
nastopati
.
Godimir
,
zakaj
si
vendar
tako
hitro
vzbesnel
?
Naj
posadnikov
sin
umrje
,
kaj
bode
potem
?
“
„
Eh
,
tako
strahopetne
duše
pa
menda
vendar
nima
,
da
bi
ob
prvem
padcu
zletela
iz
telesa
“
,
je
odgovoril
velikan
.
„
Zakaj
se
pa
nisi
mogel
malo
premagati
?
“
„
Čast
,
zakon
in
oko
ne
trpe
nobene
šale
!
“
Na
vratih
se
je
zdajci
začulo
rahlo
trkanje
.
„
Svobodno
!
“
sta
zaklicala
velikan
in
njegov
tovariš
.
Vstopil
je
tiho
,
komaj
slišno
gospod
Tugumir
z
deklico
Slavino
.
„
Oprostita
“
,
je
začel
,
ko
je
sedel
na
ponudeni
mu
stolec
,
„
da
vas
motim
.
Najprej
se
vam
seveda
moram
predstaviti
:
Jaz
sem
Tugumir
iz
Vranovega
.
Deklica
Slavina
je
mojega
pokojnega
sina
hčerka
.
On
in
njegova
žena
sta
umrla
prezgodaj
,
dosti
prezgodaj
.
Sušica
ju
je
pobrala
.
Jaz
sedaj
sam
s
Slavino
životarim
na
svojem
gradu
.
Že
gre
.
Za
svet
se
posebno
ne
brigam
;
tako
si
mislim
:
svet
naj
preustrojijo
drugi
,
če
se
da
.
Prva
stvar
je
,
da
človek
preustroji
samega
sebe
.
Pa
da
vama
povem
,
zakaj
sem
prišel
sem
.
Jaz
vas
vse
tri
dobro
poznam
,
pa
nikar
se
ne
ustrašite
tega
,
ne
bodem
vas
izdal
.
Videl
sem
vas
v
Ljubeku
:
vidva
sta
bivša
Gotšalkova
telesna
stražnika
,
Gojnik
in
Godimir
,
ranjeni
deček
je
pa
Gotšalkov
sin
Henrik
.
Tudi
si
mislim
,
kam
ste
namenjeni
.
Na
Dansko
.
Bas
to
priliko
,
priliko
slovesnega
vstoličenja
novega
nadkneza
,
kajne
,
ste
hoteli
porabiti
,
da
bi
v
splošni
ljudski
gneči
tem
lažje
in
tem
bolj
brez
skrbi
mogli
priti
iz
dežele
.
Do
sem
ste
prišli
še
dosti
dobro
in
brez
težkoč
.
Ali
tu
je
sedaj
malo
zavoženo
.
Zelo
rad
bi
vam
pomagal
iz
zagate
—
povem
vama
odkritosrčno
,
da
sem
nadkneza
Gotšalka
izredno
cenil
in
ljubil
—
ali
težko
bode
,
težko
vsaj
po
nocojšnjem
dogodku
.
“
„
Moder
in
dober
gospod
si
“
,
je
odvrnil
velikanov
tovariš
.
„
Uganil
si
in
zadel
,
kdo
smo
in
kam
smo
namenjeni
.
Ta
deček
je
res
Gotšalkov
mlajši
sin
Henrik
,
in
midva
,
njegova
spremljevalca
,
sva
Gojnik
in
Godimir
.
In
ker
si
sam
izjavil
,
da
si
bil
častilec
nadkneza
Gotšalka
,
ti
lahko
vse
povem
:
Oni
usodni
dan
,
7.
rženega
cveta
,
smo
mi
—
oziroma
po
naročilu
zapovednika
Jaroslava
jaz
—
srečno
toliko
storili
,
da
smo
se
s
saksonskimi
prihajači
še
o
pravem
času
umaknili
črez
Labo
.
V
Bardevik
smo
se
zatekli
—
knezovič
Budivoj
in
mi
,
Gotšalkovi
telesni
stražniki
.
Tudi
knezovič
Henrik
je
prišel
iz
lunenburškega
samostana
k
nam
.
Kaj
smo
hoteli
storiti
?
Da
bi
sami
šli
nad
Gotšalkove
morilce
,
vstajnike
,
nas
je
bilo
premalo
.
Saksonski
vojvodič
Magnus
je
sicer
kar
divjal
od
jeze
in
rad
bi
bil
s
Saksonci
in
z
nami
takoj
planil
nad
uporne
Bodriče
.
Ali
oče
,
vojvoda
Ordulf
,
je
branil
.
—
Pustite
Slovene
sedaj
pri
miru
,
je
dejal
.
Izkušnja
me
uči
,
da
se
ni
dobro
srečati
s
Sloveni
v
trenutku
,
ko
vzbesne
,
ker
takrat
so
divji
kot
razdraženi
in
razljučeni
bivoli
.
Ko
jih
mine
prvi
bes
,
stoprv
takrat
se
jim
more
človek
bližati
.
Sicer
so
pa
tudi
v
našem
nemškem
kraljestvu
razmere
tako
zamotane
,
da
moramo
Saksonci
biti
vsak
trenutek
pripravljeni
za
kak
spopad
s
kraljem
Henrikom
.
Torej
imejte
potrpljenje
in
čakajte
boljših
časov
.
—
In
mi
smo
čakali
.
A
čakati
se
človek
kmalu
naveliča
.
Knezovič
Budivoj
in
zapovednik
Jaroslav
sta
naposled
tako
sklenila
,
naj
gre
knezovič
Henrik
na
Dansko
k
svoji
materi
in
k
staremu
očetu
,
kralju
Svenu
,
prosit
pomoči
,
da
bi
on
s
severa
,
onadva
pa
s
svojci
in
nabranimi
Saksonci
z
juga
udarila
po
bodriških
vstajnikih
.
Za
spremljevalca
knezoviču
Henriku
sta
pa
naprosila
mene
in
Godimira
.
Midva
sva
bila
takoj
voljna
.
Samo
to
sem
jaz
razmišljal
,
kod
bi
šli
.
Črez
Holzacijo
ni
varno
.
Najlažje
bi
šlo
preko
Ljubeka
s
kako
ladjo
.
Takoimenovana
trgovska
Baltiška
cesta
,
ki
gre
od
Kolina
skozi
mesta
:
Dortmund
,
Ossenburgge
,
Ferdia
v
Bardevik
,
bi
nas
odtod
črez
Labo
v
ravni
črti
pripeljala
v
Ljubek
.
A
tu
—
tako
sem
jaz
računal
—
bi
nas
ljudje
koj
spoznali
.
Zato
sem
sklenil
,
da
gremo
—
preoblečeni
seve
—
skozi
Velegrad
,
ker
bi
se
od
tukaj
ob
Krutovem
vmeščenju
spričo
velikanskega
ljudskega
navala
najlažje
in
brez
suma
prišlo
na
kakšno
ladjo
,
ki
bi
nas
ponesla
na
Dansko
.
Na
,
pa
smo
zašli
tu
v
tako
zagato
.
Če
je
moj
tovariš
Godimir
smrtno-nevarno
poškodoval
posadnikovega
sina
,
kaj
bode
?
Posadnik
mene
pozna
;
torej
smo
vsi
trije
izdani
.
In
on
,
posadnik
,
nas
bode
zatrdno
tožil
Krutu
precej
jutri
,
zlasti
ker
je
bil
tudi
Krutov
pobočnik
tako
sramotno
vržen
iz
te
hiše
.
Svetuj
mi
,
gospod
Tugumir
,
če
veš
,
kaj
dobrega
.
“
„
Mislita
nekoliko
sama
,
kako
bi
se
izmotali
.
Jaz
bodem
tudi
mislil
in
če
bodem
kaj
dobrega
zamislil
,
vama
povem
jutri
zjutraj
.
Lahko
noč
!
“
Gospod
Tugumir
in
deklica
sta
šla
v
sosednjo
sobico
k
počitku
.
Knezovič
Henrik
je
mirno
spal
.
Zaspal
je
tudi
Godimir
.
Gojnik
pa
ni
mogel
.
Na
vse
strani
je
premišljal
,
kaj
bi
ukrenil
,
da
bi
sebe
in
tovariša
rešil
iz
pasti
.
Najboljše
bi
bilo
tiho
pobegniti
.
Resno
je
že
začel
misliti
na
beg
.
Pa
ko
je
slučajno
pogledal
skozi
okno
,
je
moral
to
misel
precej
opustiti
.
Četo
vojnikov
,
oboroženih
z
orjaškimi
helebardami
,
je
zagledal
pred
hišo
.
—
Posadnikovi
ljudje
so
;
posadnik
jih
je
poslal
zatrdno
po
nas
—
je
govoril
sam
s
seboj
.
—
Stražijo
sedaj
,
da
mi
ne
bi
kam
ušli
,
zjutraj
nas
bodo
pa
prijeli
.
O
,
ti
nesrečna
burja
Godimirova
,
da
je
morala
tako
zdivjati
!
Budivoju
in
Jaroslavu
sem
dal
svojo
častno
besedo
,
da
bodem
Henrika
privedel
na
Dansko
v
teku
enega
tedna
.
Na
,
pa
se
je
moralo
to
narediti
!
Gojnik
,
sedaj
se
pravi
:
hitro
kaj
uganiti
,
da
rešiš
svojo
čast
!
In
mladi
junak
je
mislil
in
mislil
,
pa
se
tudi
domislil
lepega
razvozljaja
:
—
Star
običaj
je
,
tako
je
govoril
sam
s
seboj
,
da
deželni
knez
koj
po
vmestitvi
sodi
ljudstvu
.
Če
nas
bode
torej
posadnik
tožil
,
bode
to
storil
precej
po
knezovi
vmestitvi
,
da
bode
včinek
tem
večji
.
Staro
sporočilo
pa
tudi
pravi
,
da
mora
novi
knez
pri
prvi
sodbi
pomilostiti
še
tako
velikega
zločinca
,
če
prosi
za
njega
nedolžno
dete
pod
desetimi
leti
.
To
nas
bode
rešilo
,
če
nas
sploh
kaj
more
rešiti
.
Kar
Tugumirovo
deklico
bodem
naprosil
in
poučil
,
da
se
bode
potegnila
za
nas
.
Zatrdno
bode
to
rada
storila
,
saj
kaže
za
Henrika
neko
izvenredno
zanimanje
.
Da
bi
le
mogel
kmalu
govoriti
z
njo
!
Želja
se
mu
je
prej
izpolnila
,
kakor
je
pričakoval
.
Deklica
Slavina
je
že
pred
jutranjo
zarjo
prišla
v
sobico
vprašat
,
kako
je
dečku
:
kar
nič
ni
mogla
zatisniti
očesa
,
je
dejala
,
tako
jo
je
skrbelo
,
kako
je
nesrečnemu
knezoviču
.
Gojnik
jo
je
potolažil
,
daje
knezoviču
bolje
,
potlej
ji
pa
začel
razlagati
svojo
osnovo
.
„
Kaj
pomaga
,
če
mu
je
prizanesla
bolezen
“
,
je
govoril
deklici
;
„
mestni
posadnik
Gnev
mu
ne
bode
prizanesel
!
Poglej
,
Slavina
!
“
...
Gojnik
je
peljal
deklico
k
oknu
.
„
Vidiš
oborožence
spodaj
pred
hišo
?
Posadnikovi
vojniki
so
.
In
veš
,
kaj
delajo
tu
?
Po
nas
tri
so
prišli
.
V
ječo
nas
bodo
odvedli
in
postavili
pred
sodišče
,
pred
Kruta
.
Zatrdno
se
je
posadnikov
sin
smrtno-nevarno
pobil
ali
je
pa
že
mrtev
.
“
„
Pa
dečku
vendar
nihče
nič
ne
more
,
saj
ni
nikomur
storil
nič
zalega
“
,
je
plašno
velela
deklica
.
„
Saj
je
to
zadosti
,
da
je
v
tovarišiji
Godimirovi
in
moji
in
—
da
je
sin
umorjenega
nadkneza
Gotšalka
...
Misliš
,
da
bodo
novi
nadknez
in
Gotšalkovi
morilci
malo
veseli
,
ko
bodo
zagledali
knezoviča
Henrika
!
Bogve
,
kaj
bode
naredil
Krut
z
njim
in
z
nama
,
njegovima
tovarišema
!
“
„
Oh
,
ko
bi
vam
jaz
mogla
kaj
pomagati
!
Kako
bi
to
storila
?
“
je
zaihtela
deklica
.
„
Slavina
,
ti
nam
lahko
pomagaš
.
Poslušaj
,
Slavina
!
“
je
nadaljeval
Gojnik
in
prijel
deklico
za
roke
.
„
Novi
knez
po
stari
navadi
sodi
narodu
precej
po
slovesni
vmestitvi
.
Pomilostiti
pa
mora
pri
prvi
svoji
sodbi
še
tako
velikega
hudodelca
,
če
prosi
za
njega
nesorodna
mu
nedolžna
deklica
.
Ali
bi
ti
prosila
za
našega
sirotka
?
“
„
Bi
,
gotovo
bi
!
“
je
vzkliknila
Slavina
.
„
Dobro
.
Ko
nas
bode
Gnev
tožil
,
in
preden
nas
bo
Krut
obsodil
,
pa
stopi
pogumno
iz
vrst
in
zakliči
knezu
:
—
Jaz
,
Slavina
,
prosim
za
te
obtožence
milosti
in
pomiloščenja
.
“
Še
sta
govorila
,
pa
je
vstopil
v
sobico
Vratek
in
z
njim
štirje
vojniki
.
„
V
imenu
velegrajskega
posadnika
vas
vse
tri
odpeljemo
v
preiskovalni
zapor
“
,
je
dejal
resno
eden
izmed
njih
.
Gojnik
ni
nič
odgovoril
:
zbudil
je
Godimira
in
rahlo
tudi
dečka
.
Tega
sta
potem
prijela
za
pod
pazduho
in
se
izročila
vojnikom
.
„
Ne
,
jokaj
,
deklica
!
“
je
dejal
Gojnik
krčevito
plačoči
Slavini
.
„
Stori
,
kar
sem
ti
rekel
!
“
„
Bodem
“
,
je
zaihtela
mladenka
,
z
očmi
še
dolgo
spremljajoč
trojico
,
ki
je
v
spremstvu
vojnikov
korakala
proti
mestu
,
kjer
so
glasovi
tromb
že
mogočno
doneli
jutranjicobudnico
k
izvenredni
slavnosti
.
Začetek
slovesne
vmestitve
novega
nadkneza
je
bil
določen
za
deseto
uro
dopoldne
.
Pa
že
od
prvih
jutranjih
ur
je
—
nalik
mravljincem
na
mravljišču
v
solnčnem
jutru
—
mrgolelo
vse
polno
ljudi
po
velegrajskih
ulicah
.
Zlasti
veliki
ljudski
valovi
so
se
zibali
po
ulici
,
ki
je
vodila
od
nadknežjega
gradca
proti
morskemu
obrežju
in
pristanišču
.
Le-tu
so
se
že
po
deveti
uri
začeli
zbirati
tudi
bodriški
velmožje-odposlanci
,
ki
so
imeli
nalog
pozdraviti
Kruta
,
ko
stopi
na
bodriška
tla
,
in
ga
v
slovesnem
izprevodu
privesti
v
mesto
.
Točno
ob
deseti
uri
je
zapustil
novi
nadknez
svojo
ladjo
‚
Krut
,
rujanski
knezovič
‘
in
se
v
krasno
ozaljšanem
čolničku
pripeljal
na
obalo
.
Gromoviti
,
donebesni
vzkliki
so
mu
zaorili
pozdrav
in
dobrodošlico
.
In
vedno
močnejši
in
vedno
veselejši
so
bili
pozdravljalni
klici
,
ko
se
je
novi
nadknez
pomikal
v
mesto
v
slovesnem
izprevodu
,
ki
so
ga
otvarjali
glasniki
,
trobeč
z
mogočnimi
trombami
,
in
četa
vojnikov-konjikov
,
samih
brhkih
mladcev-junakov
.
In
kako
bi
narod
tudi
ne
bil
vesel
novega
nadkneza
!
Komu
bi
ne
zažarelo
oko
od
radosti
,
ko
je
zagledal
tega
krasnega
sokoliča
!
Visoke
,
ponosite
postave
,
bistrih
oči
,
kostanjevo-rjavega
,
divje-lepega
obraza
—
je
moral
vsakomur
ugajati
.
In
kako
je
naravno
njegovo
lepoto
povečevala
ta
dan
krasna
njegova
oprava
!
Na
glavi
kučma-soboljevka
,
katere
progasti
,
s
čipkami
obrobljeni
kraji
so
bili
spredaj
izrezani
,
ob
straneh
in
zadaj
pa
štrleči
v
višk
;
črez
pleča
je
imel
ogrnjen
suknjič
hermelinji
z
visokim
ovratnikom
;
sive
,
pod
kolenom
privite
hlače
,
krasne
nogavice
;
na
nogah
opanke
z
dragocenimi
jermeni
;
v
levici
dolg
kij
,
znotraj
zalit
s
svincem
,
zunaj
pozlačen
,
s
katerim
se
je
opiral
na
zemljo
,
desnico
vpirajoč
v
ledja
za
pas
,
okoli
katerega
je
bilo
po
vrsti
vtaknjenih
šest
manjših
,
tudi
s
svincem
napolnjenih
kijev
.
Taka
postava
in
oprava
novodošlega
deželnega
kneza
je
morala
sleherno
oko
napasti
z
veseljem
in
občudovanjem
.
Nadknežji
gradeč
je
bil
ves
v
zastavah
;
pozdravljal
je
—
sicer
ne
glasno
kakor
narod
—
a
takisto
prisrčno
prihajajočega
nadkneza
,
kakor
vesel
ženin-mladec
pozdravlja
pričakovano
nevesto
.
Pred
dvorcem
je
bil
na
vzvišenem
,
z
dragocenimi
preprogami
prevlečenem
prostoru
napravljen
okusno
ozaljšan
sedež
—
prestol
za
prihajajočega
nadkneza
—
,
na
kojem
je
pa
ta
čas
sedel
kmetiški
oblečen
človek
,
sirom
poznani
stari
Mestivoj
iz
Nove
Bukovice
.
Volčan
iz
Roztoka
je
le-tu
pričakal
došleca-kneza
in
mu
ponudil
kruha
in
soli
z
besedami
:
dobrodošel
,
kdorkoli
si
!
Pozdravljeni
tudi
tvoji
ljudje
,
ki
so
stopili
s
teboj
vred
na
naša
tla
!
Znaj
,
da
smo
mi
gostoljubni
ljudje
:
vsak
potnik-prihajač
naj
je
med
nami
domač
!
Vendar
boš
moral
odgovoriti
na
nekatera
vprašanja
,
ki
ti
jih
bode
stavil
naš
kmet-svobodnik
,
častitljivi
Mestivoj
,
da
vidimo
,
ali
si
prišel
semkaj
iz
dobrega
ali
iz
slabega
namena
.
“
Na
prestolu
sedeči
kmet
Mestivoj
se
je
zdajci
oglasil
in
vprašal
resnobno
:
„
Kdo
je
prišlec
?
Kakšnega
kolena
?
Kakšnega
imena
?
“
„
To
je
Krut
,
sin
rujanskega
kneza
Grina
“
,
je
odgovoril
Krutov
spremljevalec-praporščak
.
„
Čul
je
,
da
je
slavni
bodriški
narod
izvolil
njega
za
svojega
nadkneza
,
pa
je
prišel
vzprejet
to
oblast
in
čast
“
„
Ali
je
pa
vreden
,
da
mu
damo
to
oblast
in
čast
?
“
je
samozavestno
vprašal
Mestivoj
,
ponosno
sedeč
na
knežjem
stolu
.
„
Hm
,
deželni
knez
bi
rad
bil
vsak
!
Saj
se
temu
ne
godi
preslabo
!
Knez
je
glava
naroda
in
ima
zato
velike
pravice
.
Vse
pravice
,
ki
jih
ima
starejšina
v
občini
,
ima
,
mora
imeti
deželni
knez
v
plemenu
.
Cuj
!
Nadgospodstvo
ima
Črez
vsa
obdelana
zemljišča
v
deželi
.
V
celini
ležeča
neobdelana
zemlja
je
pa
kar
naravnost
njegova
last
.
Od
vseh
kmetov
na
posestvih
plemičev
,
prav
kakor
od
svoje
hiše
,
pobira
zemljiški
davek
,
oscep
.
Od
kmetov
prejema
njegovo
domovodstvo
zastonj
tudi
govedo
,
konje
,
ščetinarje
,
žito
,
moko
,
med
.
Davka
pa
knezu
ne
plačuje
samo
oni
,
ki
je
obdeloval
zemljo
,
ampak
tudi
preprosti
kočar
po
dva
denarja
.
Lepo
dohodnino
dobiva
tudi
od
gostilnikov
,
zlasti
lep
dohodek
od
prodajalcev
sladke
tekočine
,
medice
.
Lepe
dohodke
mu
nesejo
poleg
tega
trgi
in
vode
:
kupovalec-trgovec
mu
mora
plačevati
za
izvrševanje
svoje
obrti
tržno
desetino
,
mostnino
in
davek
na
reke
in
nasipe
.
Glej
,
lepih
dohodkov
,
velikih
pravic
!
V
vsakem
mestecu
,
v
vsaki
trdnjavi
v
deželi
ima
knez
gradič
z
gospodarskimi
poslopji
,
za
katerih
ohranitev
in
popravo
morajo
skrbeti
meščani
,
oziroma
kmetje
dotičnega
kraja
.
Ako
potuje
po
deželi
,
ga
morajo
spremljati
plemiči
—
lahko
jih
pozove
v
službo
in
dostojanstvo
tri
do
pet
sto
mož
—
,
in
kmetje
onega
kraja
,
kjer
šatorijo
,
jih
morajo
z
vsem
potrebnim
preskrbovati
.
Pri
lovu
mu
morajo
takisto
pomagati
kmetje
:
hraniti
mu
morajo
pse
in
njih
vodnike
,
poiskati
gnezda
,
sploh
z
vsem
ga
zadovoljiti
.
Če
pride
do
vojske
,
morajo
na
njegovo
povelje
pohiteti
k
njemu
plemiči
na
konjih
s
primernim
številom
konjenikov
,
nižji
svobodniki
pa
s
svojim
orožjem
—
na
lastne
stroške
.
Evo
,
pravic
bodriškega
nadkneza
!
Ali
je
torej
—
vprašam
še
enkrat
—
prišlec
vreden
,
da
mu
damo
to
oblast
in
čast
?
“
„
Vreden
je
!
“
je
odgovoril
praporščak
.
„
Ali
bode
strog
sodnik
?
“
„
Bode
.
“
„
Ali
bode
v
vojni
vrl
vodnik
?
“
„
Bode
.
“
„
Ali
bode
ljudstvu
umen
učenik
?
“
„
Bode
.
“
„
Vse
dobro
.
Ali
z
mojega
sedeža
me
pa
le
ne
more
pregnati
.
Zakaj
jaz
sem
svoboden
kmet
in
sedim
,
kjer
hočem
.
“
„
Došlec
časti
in
priznava
tvojo
svobodo
.
Zato
te
s
silo
ne
mara
pregnati
s
sedeža
.
On
hoče
biti
mil
knez
.
Izlepa
se
hoče
tudi
s
teboj
pogoditi
.
“
„
Kaj
mi
pa
da
če
mu
prepustim
ta
sedež
?
„
Da
ti
kruha
dva
koščiča
—
da
medice
dva
poliča
—
zraven
da
še
dva
voliča
—
dva
konjiča
—
in
po
vrhu
dva
čolniča
.
“
„
Kaj
mi
hoče
to
?
“
„
Kruha
da
ti
,
da
otroke
rešiš
bede
—
da
medice
,
da
z
njo
vzradostiš
sosede
—
da
voliča
,
da
polja
ne
bodeš
zanemaril
—
da
konjiča
,
da
od
tod
—
domov
se
odpelješ
kot
gospod
—
da
čolniča
,
da
boš
z
njima
svobodno
ribaril
—
dokler
živel
boš
in
životaril
.
“
„
Za
to
ceno
in
za
take
dobrohotnosti
se
umaknem
.
Pojdi
semkaj
,
da
te
poljubim
—
z
roko
,
po
stari
naši
šegi
!
“
Krut
je
pristopil
.
Mestivoj
ga
je
udaril
na
lice
z
besedami
:
„
Za
ta
udarec
mene
ne
kaznuj
,
kaznuj
pa
vsako
drugo
krivico
,
ki
se
zgodi
tebi
oziroma
tvojemu
narodu
!
“
In
novi
nadknez
je
sedel
na
izpraznjeni
prestol
,
Mestivoju
govoreč
:
„
Ta-le
moj
oskrbnik
ima
že
vse
pripravljeno
,
kar
sem
ti
obljubil
;
njega
se
drži
.
“
Po
starem
bodriškem
obredniku
je
tedaj
prišel
na
vrsto
s
svojimi
vprašanji
obredarsvečenik
.
Slavomir
je
bil
nalašč
nasvetoval
Krutu
pred
njega
odhodom
na
Rujano
,
naj
bode
slovesna
vmestitev
v
staroslavnem
Velegradu
,
kjer
se
je
včasih
,
pred
Gotšalkom
,
vršila
običajno
,
in
sicer
z
vsemi
starodavnimi
obredi
in
šegami
,
s
katerimi
so
Bodriči
od
sivih
časov
sem
vmeščali
nove
svoje
kneze
,
z
obredi
,
ki
so
jih
prinesli
iz
pradomovine
svoje
,
z
Jutrovega
,
z
obredi
,
v
bistvu
istimi
,
kakršne
so
imeli
pri
vstoličenju
svojih
knezov
koroški
Slovenci
in
druga
plemena
slovenska
.
Svetoval
je
Krutu
,
da
se
da
vmestiti
po
staročastitljivem
običaju
v
stari
prestolnici
,
češ
da
s
tem
pokaže
narodu
,
da
spoštuje
stara
izročila
in
se
jim
drage
volje
pokorava
.
Z
druge
strani
pa
je
hotel
Slavomir
da
bi
se
ob
tej
priliki
na
svečan
način
proglasila
vera
v
stare
bogove
za
edino
pravno
,
državno
vero
,
ker
se
je
pri
staroobredni
vmestitvi
deželnega
kneza
moral
poudarjati
tudi
verski
moment
.
V
častitljivi
stanovski
opravi
je
stal
Slavomir
z
več
drugimi
svečeniki
—
ki
so
se
bili
za
Gotšalka
poskrili
,
potuhnili
ali
pobegnili
,
po
njega
umoru
pa
prilezli
na
dan
—
pred
knežjim
stolom
.
Tako-le
je
nagovoril
novega
nadkneza
:
„
To
je
vse
lepo
,
svetli
nadknez
!
Prejel
si
čedno
čast
,
dosegel
obširno
oblast
iz
rok
svobodnega
bodriškega
kmeta
,
široslavnega
Mestivoja
očeta
.
Toda
da
bodeš
neomadeževano
ohranil
to
čast
sebi
in
narodu
v
prid
in
rast
,
da
bodeš
obdržal
oblast
sebi
in
narodu
v
čast
,
sovragu
v
propast
,
potrebuješ
rose
z
neba
,
blagoslova
od
Svetovita
,
svetlega
boga
.
Blagoslova
od
tega
svetlega
boga
in
rose
z
neba
sme
pa
pričakovati
samo
ta
,
ki
je
višnjim
bogovom
vdan
iz
srca
,
ki
hoče
posvečevati
njih
ime
in
njih
čast
širiti
v
daljne
zemlje
Torej
te
vprašam
vpričo
zbranega
naroda
:
ali
priznavaš
vero
v
stare
bogove
za
edino
pravno
in
veljavno
?
“
„
Priznavam
in
bodem
priznaval
.
“
„
Ali
si
in
hočeš
ostati
zvest
sin
starih
slovenskih
bogov
?
“
„
Sem
in
hočem
ostati
.
“
„
Ali
jih
hočeš
braniti
pred
sovražnimi
napadi
?
“
„
Hočem
z
desnico
in
levico
,
s
kijem
in
z
lijem
.
“
„
Ali
bodeš
širil
njihovo
čast
?
“
„
Širil
,
če
ne
,
naj
me
zgrabi
božja
oblast
!
“
„
Naj
torej
po
moji
prošnji
razlije
nad
te
svoj
svit
vsemogočni
rujanski
Svetovit
;
naj
ti
rodi
obilo
radost
in
obilo
blagost
bodriški
Radigost
;
naj
te
blagoslovi
Triglav
