daje
dal
blagó
na
upanje
dobremu
prijatelju
.
Ne
smemo
pozabiti
,
da
si
je
igralna
družba
takoj
,
ko
je
odšel
Vehovec
spat
,
razdelila
priigrani
denar
,
kajti
bili
so
vsi
od
kraja
sleparji
,
ki
so
imeli
zaznamenovane
kvarte
,
na
katerih
so
že
med
prsti
čutili
,
kakšen
list
pride
.
Ko
bi
bil
naš
Jaka
to
že
tedaj
védel
,
ko
je
zaigral
prvi
večji
denar
,
zasukalo
bi
se
bílo
morda
marsikaj
drugače
in
marsikaj
bi
bilo
izostalo
,
kar
je
bilo
le
posledica
strásti
,
katera
se
je
vzbudila
Jaku
.
Na
svojo
največjo
nesrečo
se
je
pa
mož
vrhu
vsega
še
tolažil
,
rekoč
:
«
E
,
kaj
pa
je
,
če
sem
jih
izgubil
,
drugič
jih
pa
zopet
priigram
,
še
več
,
saj
so
gospodje
petični
.
Danes
meni
,
jutri
tebi
,
kakor
je
zapisano
na
pokopališči
.
»
Ravno
se
je
Vehovec
pripravljal
,
da
bi
zopet
peljal
blagó
v
Trst
,
ko
pride
kovač
k
njemu
.
«
No
,
kakó
je
,
Jaka
,
ali
gré
dobro
?
»
nagovori
ga
.
«
No
,
tako
bo
že
,
»
odgovori
Vehovec
«
vedno
je
še
boljša
,
nego
bi
se
ukvarjal
z
zemljo
.
«
To
je
pa
prav
kakor
nalašč
,
»
nadaljuje
kovač
.
«
Skoro
bodem
potreboval
večje
vsote
.
Menim
,
da
ti
sedaj
ne
bode
težko
vrniti
,
kar
sem
ti
posodil
svoje
dni
.
V
štirih
tednih
,
kaj
ne
da
,
bodeš
lahko
spravil
tistih
šeststo
in
nekaj
čez
?
»
Šmencaj
vender
,
kakó
so
Vehovca
pogrele
kovačeve
besede
!
Ko
bi
mu
bil
vsaj
kàj
rekel
,
predno
je
bil
poslednjič
v
Trstu
,
pa
bi
že
še
bilo
,
ali
sedaj
,
po
nezgodi
,
ki
ga
je
zadela
v
Trstu
,
ne
,
sedaj
nikakor
ni
mogoče
,
sicer
bi
moral
takoj
pustiti
vso
trgovino
.
Toda
kaj
storiti
?
Zaupati
se
mu
,
kaj
ga
je
zadelo
?
Oh
,
Bog
obvaruj
,
za
ves
svet
ne
!
Kaj
bi
le
ljudje
rekli
,
kaj
žena
,
če
bi
zvedeli
!
«
Ves
kaj
,
kovač
,
»
pravi
po
kratkem
premišljanji
Jaka
,
«
prav
neugodno
si
mi
prišel
denar
odpovedat
,
ker
ga
tako
nedopovedno
potrebujem
za
trgovino
.
In
pa
,
zaupno
ti
rečem
,
niti
vsega
domá
nimam
,
temveč
velik
del
ga
leží
po
svetu
pri
trgovcih
,
katerim
sem
prodal
blagó
na
upanje
.
Daj
,
preloživa
še
za
nekaj
časa
,
da
vsaj
dobim
denar
za
izupano
blagó
.
Če
ti
je
res
taka
sila
,
saj
si
lahko
pomagaš
drugače
.
»
«
To
že
,
ali
ne
kar
takó
;
kaj
meniš
,
da
mi
ga
kdo
posodi
brez
odstotkov
?
»
odgovorí
kovač
.
«
Pisma
in
hoja
h
gospôski
tudi
nekaj
vzamejo
.
Ker
že
govorim
o
pismih
,
prišlo
mi
je
na
misel
,
da
za
poslednjih
dvestoinpetdeset
goldinarjev
tudi
še
nimava
nič
pisma
.
Če
bi
te
hotel
čakati
še
dalje
,
zgodilo
bi
se
to
le
takó
,
da
se
tudi
ta
dolg
postavi
v
pismo
in
vsa
vsota
vknjiži
na
tvoje
posestvo
.
Drugače
bi
res
ne
mogel
čakati
.
Časi
so
hudi
in
jako
nevarni
.
Saj
si
čul
,
kaj
se
godí
na
Francoskem
;
kdo
mi
je
porok
,
da
tudi
pri
nas
ne
začnè
vreti
in
pokati
na
vseh
krajih
?
Ob
takih
časih
mora
človek
gledati
,
da
spravi
v
varnost
,
kar
ima
.
Saj
kakor
trgovec
sam
dobro
veš
,
da
mora
biti
človek
oprezen
,
in
bolje
je
,
drži
ga
,
nego
lóvi
ga
!
»
Takemu
modrovanju
se
Vehovec
niti
ugovarjati
ni
upal
.
Molčé
je
prikimal
z
glavo
in
samó
vprašal
:
«
Kdaj
pa
bi
rad
šel
pismo
delat
?
»
«
Čim
prej
tem
bolje
,
»
odgovori
kovač
«
bodisi
kar
jutri
.
Storim
ti
to
samó
zató
,
da
ne
porečeš
:
‚
Kovač
je
tak
,
pa
tak
‘
!
»
Drugi
dan
prideta
naša
možá
k
gospóski
delat
novo
dolžno
pismo
,
v
katero
naj
bi
se
po
kovačevi
želji
vzprejel
ves
dolg
z
zastalimi
obresti
vred
.
Prvega
in
drugega
posojila
obresti
so
bile
poravnane
do
sv.
Mihela
;
kar
se
jih
je
od
tedaj
nateklo
,
te
so
še
na
dolgu
in
se
bodo
danes
prištele
glavnici
.
Dalje
se
Vehovcu
obrok
podaljša
za
leto
dnij
,
da
si
lahko
priskrbí
denarja
.
Novo
dolžno
pismo
,
katero
se
zajedno
vknjiži
na
Vehovčevo
,
do
tedaj
čisto
posestvo
,
glasí
se
na
695
glavnice
in
208
goldinarjev
ter
nekaj
krajcarjev
10-odstotnih
obrestij
,
katere
se
v
okroglem
številu
210
goldinarjev
postavijo
v
pismo
,
torej
skupno
na
novo
glavnico
devetstoinpet
goldinarjev
!
Vehovca
je
stresla
groza
,
in
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
mu
je
kovač
s
tem
pismom
vrgel
zanjko
okolo
vratú
.
Groza
ga
je
bilo
tolikega
dolgá
v
dobrih
petih
letih
,
in
to
tem
več
,
ker
v
resnici
gotovine
ni
prejel
več
,
nego
625
goldinarjev
,
in
še
od
te
se
je
marsikaj
poizgubilo
za
razne
troške
,
katerih
je
vedno
dovòlj
pri
takih
posojilih
.
«
Sedaj
pa
le
hitro
zopet
na
cesto
,
»
modruje
sam
v
sebi
Vehovec
,
«
čim
prej
bodem
v
Trstu
,
tem
prej
zaslužim
novce
in
tem
prej
se
vrnem
domóv
,
da
iz
nova
nakupim
,
kar
se
v
Trstu
lahko
prodaja
in
rado
jé
.
»
In
potem
pa
še
nekaj
:
Kaj
,
če
se
mu
morda
sedaj
posreči
zopet
priigrati
poslednjič
zaigrane
stotake
?
Oh
,
kakó
mu
srce
utripa
pri
tej
nesrečni
misli
!
Vehovec
celó
po
tihem
obljubi
,
da
bi
potem
nikdar
več
ne
pogledal
igre
.
Trgovec
ga
je
že
pričakoval
ter
mu
po
ovinkih
naznanil
,
da
so
mu
včeraj
ladje
z
grških
otokov
in
iz
Dalmacije
pripeljale
čudovito
veliko
blagá
,
za
katero
je
moral
malone
do
dnà
izprazniti
svojo
blagajnico
.
Ker
pa
popolnoma
prazen
ne
more
ostati
,
zató
bodi
Vehovec
takó
dober
in
ga
za
denašnje
novce
počakaj
do
druge
vožnje
;
tedaj
že
dobí
za
obe
skupaj
.
Našemu
Vehovcu
po
poslednji
izgubi
taka
tolažba
ni
kàj
po
volji
,
vender
ne
reče
ničesar
,
ker
mu
trgovec
obljubi
,
da
plača
blagó
izdatno
bolje
,
nego
bi
ga
mogel
kje
drugje
spraviti
v
denar
.
Takoj
mu
odleže
,
ko
trgovec
opomni
:
«
Poslednji
večer
ste
bili
pri
‚
Jadranskem
morji
‘
jako
nesrečni
;
zaradi
tega
Vam
pa
ni
še
treba
obupati
.
Kar
ste
tedaj
zaigrali
,
pridobite
si
na
srečen
dan
lahko
dvakrat
toliko
.
Le
poguma
pri
igri
ne
izgubite
,
nekaj
drobiža
je
treba
,
da
vztraja
človek
tudi
ob
izgubi
,
dokler
se
sreča
ne
obrne
.
»
Hej
to
so
bile
prave
besede
Vehovčevemu
srcu
!
Saj
si
pod
milim
Bogom
ni
želel
ničesar
srčneje
,
nego
kolikor
moči
hitro
pridobiti
zaigrano
vsoto
.
Komaj
je
čakal
večera
,
še
težje
pa
trenutka
,
da
se
igra
pričnè
.
Ali
ta
nocoj
ni
bila
takó
navdušena
,
kakor
poslednjič
,
ker
je
trgovec
svoje
sotrudnike
—
sleparje
opozoril
že
prej
,
da
denašnja
piška
nima
kàj
prida
perja
.
Končni
izid
je
bil
majhen
dobiček
,
jako
neznaten
proti
prejšnji
velikanski
izgubi
,
in
mož
je
šel
jako
nezadovoljen
spat
.
Zatrdno
je
sklenil
,
da
nakupi
blagá
za
ves
denar
,
kar
ga
ima
še
domá
,
da
ga
prepelje
semkaj
in
z
dobičkom
spravi
v
denar
;
takrat
potegne
tudi
za
denašnje
blagó
denar
od
trgovca
.
S
tako
vsoto
oborožen
bode
še
jedenkrat
poskusil
srečo
svojo
.
Mora
jih
dobiti
nazaj
tistih
zaigranih
tristo
goldinarjev
,
veljaj
,
kar
hoče
,
saj
je
rekel
trgovec
,
da
mora
dobiti
pri
igri
,
kdor
ima
zadosti
poguma
in
denarja
,
da
lahko
vztraja
!
In
ta
trgovec
se
mu
zdí
takó
izkušen
mož
.
On
mora
to
vedeti
!
«
Koliko
pa
imamo
že
denarja
,
ljubi
mož
?
»
vpraša
skrbna
žena
,
ko
se
Vehovec
vrne
s
pota
.
Le-tega
polije
rdečica
,
in
dasi
je
bil
na
tako
vprašanje
danes
ali
jutri
pripravljen
,
v
prvem
trenutku
je
venderle
v
nemali
zadregi
,
kaj
bi
odgovoril
.
Napósled
pravi
:
«
Kdo
vé
kaj
še
ne
in
prav
v
tem
trenutku
ne
,
ker
imam
v
Trstu
jako
veliko
blagá
razupanega
.
»
«
Kakó
pa
,
da
daješ
na
upanje
tujim
ljudém
,
katerih
niti
ne
poznaš
?
»
posvarí
ga
nemilo
iznenádejena
žena
.
«
Ker
je
takó
navada
pri
trgovcih
in
ker
se
takó
blagó
prodaja
precèj
bolje
,
nego
za
gotovino
,
»
odgovorí
nekoliko
razjarjeni
mož
.
«
Pazi
,
da
nas
tvoja
prevelika
zaupnost
ne
pripravi
na
beraško
palico
!
Po
velikih
mestih
tičí
v
lepih
suknjah
mnogo
velikih
sleparjev
.
Rajni
oče
so
nam
pripovedovali
to
dostikrat
in
so
se
jih
tudi
skrbno
ogibali
samí
.
Jaka
,
prosim
te
,
bodi
oprezen
in
pazi
na
denar
,
kajti
bojim
se
,
predno
mine
leto
,
bode
ga
nam
treba
.
Kovač
se
je
proti
nekemu
pobahal
,
da
nas
lahko
vsak
čas
zapodí
od
hiše
—
ako
bi
ga
ne
plačali
,
in
jaz
se
tega
človeka
še
vedno
bojim
,
akotudi
praviš
,
da
je
tvoj
najboljši
prijatelj
!
»
«
Kaj
prijatelj
!
»
zarenči
razdraženi
gospodar
,
«
leto
dnij
nam
niti
lasú
ne
more
skriviti
,
kajti
nad
gospôsko
tudi
kovač
še
ni
in
ondu
je
takó
zapisano
.
»
Zopet
je
bilo
treba
naložiti
v
Trst
,
in
Vehovki
je
bilo
ob
moževem
odhodu
nepopisno
tesno
pri
srci
.
Kar
ni
se
mogla
zdržati
jokú
:
«
Bog
te
varuj
nesreče
!
»
pravi
jokajoča
žena
,
ko
sta
si
z
možem
pred
odhodom
segla
v
roke
,
«
srečno
vôzi
,
dobro
opravi
in
kmalu
se
vrni
!
»
«
Bom
že
,
»
odgovori
Vehovec
.
Nató
poženeta
z
najemnikom
,
ki
spremlja
ob
drugem
vozu
Vehovca
v
Trst
.
Tjakaj
dospevši
,
zapeljeta
takoj
pred
prodajalnico
Vehovčevega
trgovca
,
ki
je
bila
pa
danes
zaprta
,
kakor
že
več
dnij
.
«
Kje
pa
je
trgovec
?
»
vpraša
Vehovec
prvega
,
ki
mu
pride
iz
hiše
naproti
.
«
Kateri
trgovec
?
»
začudi
se
óni
.
«
I
no
,
ta-le
tukaj
,
kateremu
sem
blagó
dovažal
!
»
pojasnjuje
Vehovec
.
«
O
tega
sleparja
mislite
,
»
pravi
zaničljivo
Tržačan
,
«
Bog
vé
,
kje
že
zopet
slepari
ljudí
.
To
ni
bil
trgovec
,
nego
jako
premeten
slepar
,
ki
je
mnogo
ljudij
oškodoval
za
večje
in
manjše
vsote
.
Ali
ste
morda
Vi
tudi
kàj
prizadeti
?
Noč
ga
je
vzela
pred
dobrim
tednom
in
živ
krst
ne
vé
zánj
.
»
«
O
ti
premilijonski
slepar
!
»
vzklikne
Vehovec
in
prebledi
.
«
Oh
,
kje
so
moji
prašiči
,
moja
slanina
,
maslo
in
prekajene
klobase
!
»
«
Vse
to
je
poprodal
,
kakor
je
mogel
,
pol
za
denar
,
pol
zastonj
,
ker
se
mu
je
neki
silno
mudilo
.
»
«
Kje
naj
iščem
krvavo
zasluženega
denarja
,
več
nego
poltretjesto
goldinarjev
?
»
tarna
obupno
Vehovec
.
«
Na
to
Vam
pa
ne
vem
nič
pravega
odgovoriti
,
»
pravi
pomilujé
Tržačan
in
odide
po
svojih
opravilih
.
Vehovec
kar
verjeti
ni
mogel
,
da
bi
bil
človek
,
njegov
rojak
,
res
takšen
,
cigan
kakor
se
tu
kaže
in
bi
tako
nesramno
osleparil
poštenega
človeka
kateri
ga
je
tolikrát
napojil
v
Ljubljani
in
v
Trstu
.
Kar
v
glavo
mu
ne
gré
,
da
bi
bilo
res
takó
,
zató
gré
v
hišo
k
hišniku
vprašat
,
kje
so
ključi
do
prodajalnice
;
morda
se
vender
še
kàj
najde
od
upanega
blagá
.
«
Tu-le
so
,
»
odgovorí
hišnik
,
«
najti
utegnete
pa
kvečjemu
pajčevine
;
vse
drugo
je
razprodal
,
predno
je
šel
.
»
Vehovec
se
je
skoro
prepričal
,
da
je
hišnik
govoril
resnico
.
«
Kako
pa
,
da
takega
sleparja
ni
prijela
gospôska
,
predno
je
izginil
?
»
vpraša
končno
.
«
Prav
takó
bi
Vas
jaz
lahko
vprašal
,
zakaj
ste
takemu
sleparju
zaupali
toliko
blagá
,
»
odgovori
hišnik
in
nadaljuje
:
«
Vi
niste
slutili
,
da
je
slepar
,
gospóska
tudi
ne
.
Šele
ko
so
jeli
ljudje
,
ki
so
imeli
dobiti
denar
,
vpraševati
po
njem
,
zvedelo
se
je
,
kakšen
ptič
je
,
in
tedaj
je
bilo
že
prekasno
.
»
Vehovec
je
spoznal
,
da
je
po
toči
zvoniti
prepozno
.
Ni
mu
kazalo
drugega
,
nego
z
denašnjim
blagom
zapeljati
na
trg
in
ga
ondu
prodati
po
tržni
ceni
,
kar
mu
je
šlo
vrlo
izpod
rok
.
Do
večera
je
imel
že
oba
vozova
prazna
,
v
žepu
pa
gotovine
nad
tristo
goldinarjev
.
Nepopisno
so
se
mu
smilili
novci
,
katere
je
odnesel
slepar
,
s
katerimi
bi
imel
danes
blizu
sedemsto
goldinarjev
in
če
bi
priigral
še
ónih
tristo
nazaj
—
tisočàk
v
žepu
!
Oh
,
oh
,
kdo
bi
si
mislil
!
Zvečer
je
Vehovca
kar
samó
zaneslo
v
že
znano
gostilno
pri
«
Jadranskem
morji
»
.
Nekoliko
se
mu
je
žarilo
upanje
,
da
morda
ondu
najde
bridko
pogrešanega
in
tolikanj
zaželenega
prijatelja
,
kateri
ga
je
takó
nezaslišano
osleparil
za
denar
.
Najemnik
je
ostal
,
kakor
navadno
,
v
prvi
sobi
med
preprostimi
pivci
,
Vehovec
,
ki
je
bil
v
tej
gostilni
za
gospoda
in
so
ga
tudi
vsi
takó
klicali
,
stopal
je
moški
v
tretjo
sobo
,
kjer
so
se
navadilo
zbirali
kvartopirci
.
Že
jih
je
bilo
polno
omizje
in
gost
tabakov
dim
je
stal
po
sicer
precèj
velikem
prostoru
.
Vehovec
ogleduje
góste
pri
vseh
mizah
,
ali
znanega
trgovca
ni
nikjer
,
pač
pa
ugleda
pri
mizi
v
kotu
njegove
prijatelje
in
svoje
znance
—
igralce
.
Nemudoma
se
obrne
do
njih
.
Lé-ti
ga
pozdravijo
z
glasnim
:
«
Oho
,
glej
ga
no
,
dobrodošel
,
gospod
Vehovec
,
no
kakó
pa
je
?
»
in
kar
je
več
takih
prijateljskih
vzklikov
.
Vehovec
séde
na
ponudeni
stol
in
vpraša
brez
vsakega
daljšega
uvoda
:
«
Kje
pa
je
nocoj
gospod
trgovec
,
da
ga
še
ni
?
»
Naredil
se
je
,
kakor
bi
še
ničesar
ne
védel
o
izgubi
,
katera
ga
je
zadela
.
Glasen
krohot
mu
je
kratek
,
toda
soglasen
odgovor
;
potem
pa
pravi
nekdo
:
«
To
Vam
je
bil
ptič
,
ta
je
znal
,
no
,
ta
jih
je
nasmukal
,
vsakega
je
ožél
,
kdor
seje
družil
ž
njim
!
Noč
ga
je
vzela
,
in
izginil
je
brez
sledú
.
Niti
pozdrava
za
Vas
ni
pustil
,
takó
ge
mu
je
mudilo
.
Menda
vender
tudi
Vam
ni
kàj
unesel
?
»
«
O
kaj
še
,
»
odreže
se
Vehovec
,
katerega
začenja
biti
sram
,
da
bi
tem
ljudém
razglašal
svojo
škodo
.
Sicer
je
bilo
pa
vsako
prikrivanje
odveč
,
kajti
lopovi
so
si
bili
vsi
bratci
,
in
kjer
je
kdo
izmed
njih
koga
osleparil
,
vedela
je
za
to
vsa
družba
,
saj
se
je
vender
ob
tem
živila
in
pa
od
sleparjenja
pri
igri
.
S
Tržačani
pri
igri
ni
bilo
nič
več
opraviti
,
ker
so
jih
že
povsod
poznali
;
živa
duša
ni
hotela
več
igrati
ž
njimi
.
Torej
jim
pač
ni
kazalo
drugega
,
nego
loviti
tujce
v
svoje
zanjke
in
jih
skubiti
do
kože
.
«
Gospod
Vehovec
,
novo
igro
imamo
danes
na
mizi
;
banka
se
ji
pravi
.
Silno
je
zanimiva
in
lahka
,
vsak
otrok
jo
umeje
,
da
jo
je
le
jednoč
videl
,
nêse
pa
tudi
veliko
,
komur
je
sreča
mila
.
»
«
Morda
se
ti
nocoj
povrne
,
kar
si
zaigral
óni
večer
,
»
pravi
zapeljiv
notranji
glas
Vehovcu
,
in
to
mu
je
bilo
zadosti
,
da
se
niti
menil
ni
za
svarečo
vest
,
ki
se
mu
je
oglasila
jako
krepko
,
rekoč
:
«
Ali
ne
veš
,
kaj
ti
je
rekla
óna
,
ko
si
odhajal
z
dóma
,
da
pazi
na
denar
!
Kovač
gá
bode
o
letu
osorej
zahteval
!
Pomísli
,
kaj
poreče
ženak
,
pomisli
,
kaj
bode
iz
otrók
,
ako
danes
zaigraš
poslednjo
gotovino
,
ki
jo
še
imaš
.
»
«
Ne
bodi
neumen
,
»
oglasí
se
zopet
zapeljivi
glas
,
«
če
dobivajo
drugi
,
zakaj
bi
ti
ne
,
zlasti
ker
je
nova
igra
.
Saj
pravijo
,
da
kdor
prvič
igrá
káko
igro
,
navadno
dobi
.
Le
poskusi
torej
,
pogum
veljá
,
brez
denarja
pa
tudi
nisi
,
da
bodeš
lahko
vztrajal
.
»
Žal
,
zapeljivi
glas
je
zmagal
in
Vehovca
takó
preslepil
,
da
ni
videl
drugega
nego
le
kvarte
pred
seboj
in
lep
kùp
pravih
rmenih
zlatov
sredi
mize
,
kjer
je
namreč
ležala
«
banka
»
,
svojina
tistega
,
ki
je
delil
kvarte
.
Dolgo
ni
bilo
,
in
Vehovec
je
v
velikih
skrbéh
podprl
glavo
in
izpuščal
zlat
za
zlatom
iz
žepa
v
banko
.
Žàl
,
brez
najmanjšega
uspeha
.
Mrzel
pot
ga
oblije
,
šumeti
mu
jame
po
ušesih
...
Končno
pride
vrsta
tudi
nánj
,
da
bi
dal
banko
.
Kar
mu
je
še
ostalo
denarja
,
vse
vrže
na
mizo
in
igra
se
pričnè
iz
nova
.
Nihče
ne
zine
besedice
,
čuje
se
jedino
težka
sapa
Vehovčeva
.
Glej
,
vse
,
vse
do
poslednjega
krajcarja
mu
je
pobrala
nesrečna
banka
iz
žepa
,
telovnika
in
iz
pasú
.
Suh
sedí
pri
mizi
kakor
kresilna
goba
.
«
Kaj
je
vredna
vsa
moja
konjska
oprava
s
konji
in
vozovoma
vred
?
»
vpraša
s
hripavim
glasom
Vehovec
igralce
.
«
Meni
ne
več
nego
tristo
goldinarjev
,
»
oglasí
se
za
Vehovcem
stoječi
krčmar
,
ki
je
ostalima
dvema
igralcema
z
dogovorjenimi
znamenji
tu
pa
tam
storil
káko
uslugo
.
«
Dajte
jih
sèm
in
vsa
vprega
je
Vaša
,
toda
s
tem
pogojem
,
da
ostane
moja
,
ako
Vam
do
jutri
pred
odhodom
vrnem
denar
.
»
«
Dobro
,
gospodje
so
priča
,
»
pravi
debeli
krčmar
in
odšteje
Vehovcu
tristo
goldinarjev
dobrega
denarja
.
Vehovec
vrže
vsega
zajedno
v
banko
in
igrá
dalje
srepih
očij
in
potnega
čela
...
Najemnik
,
ki
je
spremljal
Vehovca
v
Trst
,
čakal
je
drugo
jutro
zastonj
gospodarja
svojega
.
Konji
so
bili
že
davno
nakrmljeni
,
Vehovca
pa
le
še
ni
bilo
od
nikoder
.
In
prav
takó
je
bilo
opóldne
in
zvečer
.
Najemnik
je
slutil
nesrečo
in
šel
po
mestu
,
morda
mu
pride
kje
na
sled
.
Pred
mestno
hišo
stoji
gruča
kolikor
toliko
preplašenih
ljudij
,
med
katere
se
pomeša
tudi
najemnik
.
Vtopljenca
imajo
pred
sabo
,
katerega
so
ravnokar
potegnili
iz
morja
.
Pogled
nánj
in
srce
pretresajoči
vzklik
:
«
Jezus
Marija
,
moj
gospodar
!
»
bilo
je
vse
,
kar
se
dá
spraviti
iz
najemnika
.
Vtopljenca
odnesó
na
pokopališče
,
kamor
ga
najemnik
jokaje
spremi
.
Ker
niso
prav
nobenega
denarja
dobili
pri
njem
,
mestna
oblast
tržaška
pač
ni
vedela
,
ali
ima
posla
tú
s
hudodelstvom
,
z
nesrečo
ali
samomorom
.
Ko
mrliča
natanko
pregledajo
,
opusté
misel
na
hudodelstvo
,
ker
ne
najdejo
niti
najmanjšega
sledú
,
ki
bi
kazal
na
zločin
.
Ker
je
bil
ponesrečenec
tujec
,
zató
se
tržaška
mestna
oblast
ni
brigala
kdo
vé
koliko
,
da
bi
strogo
dalje
pozvedovala
po
vzrokih
njega
smrti
.
Pokopali
so
ga
,
in
s
tem
je
bilo
vse
končano
.
Najemnik
je
zvedel
čudne
stvarí
o
svojem
gospodarji
,
ko
se
je
vrnil
v
gostilno
pri
«
Jadranskem
morji
»
.
Krčmar
mu
je
brez
ovinkov
poročil
sinočnji
dogodek
,
kakó
je
Vehovec
strastno
igral
in
ko
je
že
zaigral
vso
gotovino
,
prodal
krčmarju
vozova
in
konje
z
opravo
vred
;
v
poslednji
sobi
je
polna
soba
prič
,
ki
so
to
videle
in
slišale
.
Ko
je
gospodar
zaigral
tudi
to
vsoto
,
planil
je
kakor
divji
kvišku
in
v
temno
noč
.
Znanci
njegovi
so
se
spogledali
in
rekli
:
«
Zmedlo
se
mu
je
,
hitimo
za
njim
,
da
se
ne
zgodí
nesreča
.
»
—
«
Res
so
takoj
vstali
vsi
,
»
pravi
krčmar
dalje
,
«
in
hiteli
za
tvojim
gospodarjem
,
katerega
pa
že
ni
bilo
nikjer
videti
.
»
Tu
je
krčmar
lagal
,
kakor
je
bil
dolg
in
širok
,
kajti
niti
jeden
igralcev
se
ni
genil
z
mesta
,
temveč
šele
kake
pol
ure
,
ko
so
si
že
razdelili
prisleparjeni
Vehovčev
denar
.
Tudi
krčmar
je
dobil
svoj
del
.
Prav
takó
je
lagal
krčmar
dalje
,
rekoč
:
«
Kar
se
tiče
kónj
,
oprave
in
voz
,
to
je
vse
moje
;
tvojemu
gospodarju
sem
iz
gole
prijaznosti
odštel
šeststo
goldinarjev
.
Ker
sem
pa
poštenjak
,
ne
maram
,
da
bi
me
po
vaši
deželi
morda
vlekli
čez
zobe
,
češ
,
vozova
in
konje
mu
je
vzel
.
Če
mi
torej
vdova
v
štirih
tednih
vrne
teh
šeststo
goldinarjev
in
kar
bodo
konji
v
tem
času
zajedli
,
dam
ji
zopet
vse
,
sicer
bi
moral
pa
gledati
da
dobim
drugače
svoj
denar
.
»
Najemniku
torej
ni
kazalo
drugega
,
nego
peš
iti
domóv
.
«
Kje
je
pa
on
ostal
z
vozovi
in
konji
?
»
bilo
je
prvo
vprašanje
,
s
katerim
se
je
mlada
Vehovka
obrnila
do
najemnika
.
«
Mica
,
nikar
se
preveč
ne
ustraši
,
več
ga
ne
bodeš
videla
,
v
Trstu
so
ga
pokopali
pred
dobrim
tednom
!
»
In
najemnik
ji
pričné
nadrobno
razlagati
,
kaj
je
doživel
v
Trstu
z
Vehovcem
pred
prodajalnico
ubežnega
trgovca
,
dalje
,
kakó
je
bilo
,
ko
je
našel
Vehovca
že
mrtvega
,
in
kaj
mu
je
povedal
krčmar
.
Mlada
žena
ga
posluša
kakor
odrevenela
,
sapa
ji
je
čimdalje
težja
,
pred
očmí
se
ji
temní
,
mrzel
pot
jo
polije
in
kar
na
mestu
se
seséde
.
Prenesó
jo
v
hišo
in
položé
na
posteljo
,
ker
obleží
sirota
za
dolgih
šest
tednov
.
Vender
je
pa
menj
tarnala
,
nego
bi
bilo
misliti
,
pač
pa
je
pogostoma
molila
:
«
Oče
nebeški
,
zgôdi
se
Tvoja
volja
!
Le
toliko
moči
Te
prosim
,
da
bi
mogla
nositi
butaro
in
ne
omagala
pod
njo
!
»
Ko
je
mlada
vdova
že
toliko
okrevala
,
da
ji
ni
bilo
treba
nič
več
podnevi
iskati
postelje
,
prišel
je
nekega
dné
v
hišo
kovač
in
ji
po
daljših
ovinkih
naznani
,
da
mu
bode
o
svetem
Mihelu
treba
denarja
.
Ker
si
ga
ne
vé
iskati
drugje
,
kakor
ondu
,
kjer
ga
ima
,
zató
se
ji
pač
ne
bode
zdelo
čudno
,
ako
ji
vsega
zajedno
odpové
.
«
Koliko
pa
sta
imela
skupaj
?
»
vpraša
vdova
z
drhtečim
glasom
.
«
Devetstoinpet
goldinarjev
,
»
odgovôri
kovač
na
kratko
.
«
Moj
Bog
in
oče
nebeški
,
devetsto
goldinarjev
!
»
vzklikne
Vehovka
in
solzé
jo
polijó
.
Milo
,
kakor
še
nikdar
ne
v
življenji
,
zjoka
se
pred
kovačem
.
Kamen
bi
se
omečil
,
kovačevo
srce
pa
je
ostalo
trdo
,
kakor
jeklo
.
Molčé
je
odšel
.
Kam
naj
se
obrne
zapuščena
vdova
po
toliko
denarja
,
ko
hiša
več
nima
gospodarja
!
Saj
bi
ga
ji
živ
človek
ne
zaupal
v
denašnjih
nevarnih
časih
,
dobro
vedoč
,
da
bi
mu
ne
mogla
iz
lahka
opravljati
obrestij
,
kajti
pridelki
se
potrebujejo
večinoma
domá
,
in
za
prodajo
ostaja
le
malo
.
«
Ko
bi
vsaj
brat
še
živel
,
misli
si
uboga
žena
,
«
morda
bi
on
rešil
dom
,
kamor
bi
potem
na
stare
dní
lahko
prišel
na
počitek
.
Ali
takó
ji
je
uničeno
vse
upanje
in
ubožica
si
ne
vé
pomagati
.
Čas
hitro
teče
,
in
predno
bi
si
kdo
mislil
,
mine
leto
,
in
kovač
se
oglasí
s
pismom
v
roki
pri
Vehovčevih
po
denar
,
o
katerem
je
dobro
védel
,
da
ga
ne
dobi
.
Vehovka
ga
prosi
povzdignjenih
rok
in
solznih
očij
,
naj
se
je
usmili
že
zaradi
nedolžnih
otročičev
in
naj
še
nekoliko
potrpí
za
denar
,
saj
mu
ne
odide
.
Kovač
se
ne
dá
omečiti
niti
za
las
in
odgovaija
na
vse
prigovarjanje
in
na
vse
prošnje
solzne
žene
vedno
le
jedno
in
tisto
;
«
Vsota
je
že
sedaj
tolika
,
da
se
pokrije
le
iz
težka
,
kaj
pa
še
,
če
bi
se
ji
morale
od
leta
do
leta
pripisovati
obresti
?
Naka
,
res
ne
morem
,
tudi
ko
bi
hotel
,
ne
!
»
In
mož
gré
in
toži
,
prosi
rubeži
in
javne
dražbe
.
Vse
to
doseže
in
že
si
na
skrivnem
mane
roke
,
da
mu
morda
prav
za
slepo
ceno
pripade
Vehovčevo
posestvo
,
po
katerem
ga
je
že
davno
obšla
želja
.
Že
je
napravljal
v
duhu
načrt
,
kam
bi
potem
postavil
kovačnico
,
kakó
bi
si
razdelil
in
pripravil
polje
,
koliko
bi
se
dalo
brez
škode
posekati
y
gozdu
in
požgati
v
oglje
.
Dan
javne
dražbe
pride
in
Vehovki
ne
pustí
srce
,
da
bi
na
rojstnem
domu
poslušala
,
kako
se
bodo
pulili
zánj
.
Zató
je
šla
z
otroci
k
strijcu
Mihevcu
,
kjer
je
ostala
ves
čas
javne
dražbe
.
Kovač
je
računil
,
da
ne
pride
kàj
prida
ali
celó
nič
kupcev
,
da
bi
mu
po
nepotrebnem
dražili
tolikanj
zaželeno
posestvo
;
Vehovčev
dom
mu
utegne
ostati
prav
za
slepo
ceno
,
morda
celó
samo
za
dolg
,
ki
ga
ima
ondu
vknjiženega
.
Toda
mož
se
je
grozno
ukanil
v
svojem
računu
.
Predno
še
se
je
pripeljala
sodna
komisija
,
zbralo
se
je
ondu
denarnih
mož
od
blizu
in
daleč
,
da
so
se
komaj
ogibali
drug
drugemu
.
Javne
dražbe
so
bile
v
tisti
dôbi
jako
redke
,
javna
varnost
ne
ravno
velika
,
in
kar
je
bilo
razumnih
gospodarjev
,
spoznal
je
pač
vsak
,
da
je
denar
še
najbolje
naložen
v
posestvu
.
Zató
so
se
pa
možaki
pri
dražbi
jako
živahno
poganjali
za
dom
,
na
katerega
je
prežal
kovač
že
več
let
.
Predno
je
minila
ura
,
prignali
so
ga
na
tri
tisoč
goldinarjev
in
poslednji
,
ki
je
toliko
obljubil
zánj
,
bil
je
Močilnikar
,
sosed
Vehovčev
,
češ
,
da
ne
bode
treba
zapuščeni
vdovi
z
otroci
hoditi
po
svetu
kruha
prosit
.
Za
to
ljudomilo
misel
ga
je
kovač
prav
,
kar
je
mogel
,
strupeno
pogledal
od
straní
,
predno
je
odšel
;
posestvo
je
pa
res
ostalo
Močilnikarju
,
ki
je
takoj
kupnino
odštel
v
gotovini
,
in
dražbe
je
bilo
konec
.
Močilnikar
gré
takoj
nató
k
Mihevcu
,
kjer
najde
jokajoče
mater
,
okolo
nje
pa
žalostne
otročiče
.
«
Potolaži
se
,
Mica
,
»
nagovorí
jo
poštenjak
,
«
saj
ni
takó
hudo
,
kakor
si
morda
misliš
.
Kovaču
smo
ga
izpulili
iz
rok
,
ko
se
ga
je
že
oprijemal
od
vseh
stranij
,
kakor
s
kleščami
.
»
Žena
se
ozrè
v
soseda
,
in
žarek
upanja
ji
prisije
.
Morda
vender
še
ni
vse
izgubljeno
!
Ako
je
le
kovač
odpravljen
,
potem
ima
vender
še
upanje
,
da
ji
morda
ostane
kàj
malega
.
Rada
bi
bila
vprašala
po
uspehu
,
toda
bala
se
je
,
da
ne
bi
slišala
kàj
celó
pičlega
.
«
Kaj
meniš
,
za
koliko
smo
ga
spravili
?
»
pride
ji
sosed
naproti
.
Vehovka
zmigne
z
ramami
,
češ
,
kaj
vem
.
«
Pomislim
»
nadaljuje
sosedm
«
za
tritisoč
goldinarjevm
kaj
praviš
nató
?
»
«
Kdo
pa
je
dal
toliko
?
»
vpraša
ona
.
«
Jaz
,
»
odgovorí
sosed
in
še
pristavi
:
«
Sedaj
se
ti
ne
bode
treba
potikati
po
svetu
in
živeti
ob
miloščini
tujih
ljudij
.
Ostane
ti
še
nekaj
več
nego
čistih
dvetisoč
goldinarjevm
ako
ne
želiš
ostati
na
posestvu
in
se
dalje
pečati
ž
njim
.
Če
bi
si
pa
volila
poslednjem
lahko
mi
povrneš
kupnino
in
posestvo
ostane
zopet
tvoje
.
»
Žena
premišlja
,
napósled
pa
pravi
:
«
Rada
,
na
vso
moč
rada
bi
ostala
na
očetovom
dómu
,
ali
odkod
bi
sirota
vzela
toliko
denarja
,
da
bi
ga
vrnila
?
Najmenj
tisočaka
bi
mi
bilo
treba
.
Ne
,
Močilnikar
,
hvala
ti
lepa
za
prijaznost
,
le
obdrži
si
posestvo
in
srečnejši
bodi
na
njem
,
nego
smo
bili
mi.
Veselí
me
,
da
je
prišlo
tebi
v
roke
in
ne
kovaču
,
ki
je
menda
mojega
rajnega
možá
le
iz
tega
namena
spravil
v
dolg
,
da
bi
mu
tem
lože
vrat
zavil
.
Da
se
mu
grda
nakana
ni
posrečila
,
to
me
veselí
prav
iz
srca
.
Jaz
ostanem
z
otroci
pri
strijci
;
v
kočo
pojdemo
gostovat
,
denar
mi
pa
že
strijc
naloží
kje
varno
,
da
bodo
otroci
po
moji
smrti
tudi
kàj
imeli
.
Kdo
pa
mi
je
porok
,
da
bi
toliko
dobili
,
če
bi
ostala
na
posestvu
ž
njimi
?
Bomo
se
že
preživeli
z
božjo
pomočjó
,
saj
bodo
otroci
od
dne
do
dne
trdnejši
.
Takó
se
vsaj
kovaču
umaknem
s
poti
.
»
«
Kakor
misliš
,
da
bode
prav
!
»
odgovori
Močilnikar
,
«
tvoja
glava
,
tvoj
svèt
.
Stara
si
zadosti
,
pametna
in
izkušena
tudi
.
Delaj
torej
,
kakor
veš
in
znaš
,
le
mi
kesneje
nikdar
ne
očitaj
,
da
sem
te
jaz
spravil
z
dóma
.
Še
nekaj
ti
rečem
.
Leto
dni
bodi
kup
med
nama
odprt
,
in
če
bi
si
želela
v
tem
letu
nazaj
na
domovje
,
kar
porôči
mi
,
in
tvoje
bode
zopet
.
»
«
Ne
,
sosed
,
hvala
ti
iz
nova
,
premisleka
mi
ni
treba
.
Kar
sem
sklenila
,
to
je
,
kakor
bi
bilo
pribito
,
in
nobena
reč
me
ne
odvrne
od
storjenega
sklepa
!
Le
srečno
uživajte
posestvo
!
»
S
tem
je
bil
razgovor
končan
.
Kaj
pa
kovač
!
Jezno
je
vdribal
s
kladivom
tisto
popóldne
po
nakovalu
,
da
se
je
slišalo
daleč
po
vasi
.
Nedopovedno
ga
je
jezilo
,
da
se
mu
je
Vehovčevina
speljala
takó
pred
nosom
,
ko
je
že
mislil
,
da
je
njegova
.
In
prav
ta
Močilnikar
,
na
katerega
niti
računil
ni
,
da
bi
se
utegnil
tudi
puliti
zánjo
,
prav
ta
mu
jo
je
speljal
!
No
,
to
je
preveč
,
ko
je
imel
takórekoč
že
vse
v
rokah
!
Ko
bi
bil
morda
nekaj
let
prej
pognal
dom
na
boben
,
ko
po
svetu
še
ni
bilo
takih
zmed
,
kakor
so
dandanes
,
ko
se
mora
človek
res
bati
za
to
,
kar
ima
,
ako
ni
naloženo
v
zemljišči
,
obneslo
bi
se
mu
bilo
vse
bolje
.
V
tem
trenutku
stopi
Javorškov
Jaka
v
kovačnico
.
Prišel
je
tobak
prižigat
.
Ponudil
ga
je
tudi
kovaču
,
kateri
se
pa
danes
niti
zmenil
ni
zánj
.
«
No
,
kaj
pa
ti
je
,
da
se
ti
niti
kaditi
ne
ljubi
?
»
vpraša
ga
ves
iznenádejan
Jaka
,
«
ali
ti
morda
Vehovčev
gruntec
še
vedno
rojí
po
glavi
,
ki
se
ti
je
takó
nenadoma
izmuznil
iz
rok
?
Jeli
?
»
«
Môlči
mi
,
saj
te
nisem
vprašal
!
»
zareží
kovač
in
ga
jako
grdo
pogleda
.
«
Le
glej
me
,
kakor
hočeš
,
»
nadaljuje
Jaka
«
ne
bojim
se
te
prav
nič
ne
.
Tega
mi
pa
tudi
ne
moreš
utajiti
,
da
si
silno
grdo
naredil
z
Vehovko
in
njenimi
otroci
,
ko
si
jih
hotel
pognati
po
svetu
,
le
da
bi
bil
ti
sédel
na
gorko
.
Sram
te
bodi
,
kovač
.
Večkrat
sem
ti
že
povedal
v
zóbe
,
da
te
ni
nič
prida
;
da
si
pa
tak
malopridnež
,
kakeršnega
si
se
sedaj
pokazal
,
tega
bi
ne
bil
verjel
.
Vsi
fari
si
na
sramoto
!
»
«
Kdo
te
je
klical
semkaj
,
ti
vojaški
cigan
stari
?
Spravi
se
mi
izpred
očij
,
da
te
ne
vidim
,
sicer
ti
ne
bode
dobro
!
Odkar
si
se
potikal
pri
Vehovčevih
,
tudi
nisi
nič
boljši
,
nego
ves
Vehovski
,
rod
da
véš
.
Sedaj
pa
le
glej
,
da
se
izgubiš
!
»
«
Kaj
si
rekel
!
»
vzklikne
razžaljeni
Jaka
.
«
Take
poštenjake
,
kakor
so
ravno
Vehovčevi
,
drzneš
se
ti
ometavati
z
blatom
,
ti
,
ki
odiraš
ljudi
do
belih
kostij
,
ti
,
ki
si
s
hudičem
v
zvezi
,
sicer
bi
ne
mogel
takó
ravnati
in
toliko
denarja
imeti
,
ti
,
ki
nikdar
nisi
pri
céli
maši
in
še
pri
tisti
najrajši
ostajaš
zunaj
cerkve
,
ti
,
ki
od
malopridnih
fantov
domá
nakradeno
žito
po
slepi
ceni
kupuješ
,
ti
...
»
To
je
bilo
kovaču
venderle
preveč
,
kaj
takega
se
mu
ni
drznil
vender
še
nihče
očitati
v
zóbe
.
Bliskoma
vtakne
železo
v
ogenj
,
skoči
na
Jako
,
zgrabi
ga
in
na
vso
moč
iz
kovačnice
porine
,
rekoč
:
«
Ven
,
pravim
ti
!
»
Jaka
,
na
kaj
takega
ne
pripravljen
in
zbok
velike
starosti
že
precèj
okoren
,
spotakne
se
,
priletí
z
glavo
na
prag
in
—
obleží
;
po
pragu
se
pa
pocedí
rdeča
kri
.
Kovač
osupne
,
skoči
k
njemu
ter
ga
začnè
dvigati
in
tresti
,
toda
brez
uspeha
.
Jaka
je
bil
sicer
,
živ
toda
zavedal
se
ni
.
Kmalu
so
se
naleteli
ljudje
,
kar
jih
je
v
prvem
trenutku
zvedelo
o
nezgodi
v
kovačnici
,
katero
je
kovač
sevéda
takó
zasukal
na
svojo
korist
,
kakor
bi
se
bil
Jaka
Sam
spotaknil
in
padel
.
Hitro
so
poslali
ranjencu
po
gospoda
in
po
zdravnika
.
Le-ta
ga
pregleda
in
zmaje
z
glavo
:
«
Dvajsetletnemu
bi
morda
ne
škodovalo
,
njemu
pa
utegne
prinesti
smrt
.
»
V
tem
trenutku
se
povrne
Jaku
tolikanj
zavest
,
da
na
zdravnikovo
vprašanje
,
kakó
se
je
pobil
takó
hudo
,
določno
odgovori
,
da
ga
je
kovač
na
vso
moč
treščil
ob
prag
,
kjer
je
takoj
obležal
nezaveden
.
Navzlic
vsi
zavednosti
se
mu
je
pa
vender
že
poznalo
na
obrazu
,
da
ne
bode
dolgo
.
In
res
,
drugo
jutro
ga
je
pobrala
smrt
,
kovača
so
pa
zaprli
.
Mož
tudi
ni
več
užival
zlate
slobode
.
V
Ljubljani
na
Tranči
je
izdihnil
svojo
ubogo
dušo
še
predno
mu
je
bila
dognana
krvava
pravda
,
v
kateri
je
vztrajno
tajil
vse
od
kraja
do
konca
.
Čas
beži
čudovito
hitro
in
človek
se
postara
,
da
sam
ne
vé
,
kdaj
in
kakó
.
Tudi
kralji
in
cesarji
niso
izvzeti
.
I
njim
zaréže
čas
gubé
starosti
v
čelo
in
lica
,
in
tudi
njim
pride
smrtna
ura
,
kakor
najširomasnejšemu
prosjaku
.
Smrt
pobira
vse
od
kraja
,
ne
gledé
,
kaj
ima
kdo
na
glavi
:
ali
zlato
krono
,
škofovsko
kapo
ali
raztrgan
slamnik
;
vsak
ji
je
dober
in
vsak
mora
ž
njo
!
Tudi
pruskemu
kralju
Fricu
Vélikemu
so
dné
17.
avgusta
leta
1786.
leta
potekla
in
šel
je
za
Marijo
Terezijo
,
kateri
je
storil
toliko
zlà
.
Za
njim
je
prišel
na
pruski
prestol
Friderik
Viljem
II.
,
ki
se
je
takoj
prijel
politike
in
spletkarstva
svojega
prednika
.
Vidèč
,
kako
se
je
Avstrijcem
vojna
sreča
v
turških
bojih
zopet
obrnila
na
dobro
,
sklenil
jo
je
sam
skaziti
,
kolikor
bode
mogoče
.
Avstrija
se
pa
njegovih
nazorih
nikakor
ne
sme
pomikati
izza
prirodnih
meja
savskih
in
dunavskih
na
jugu
,
in
on
s
cesarjem
Jožefom
toliko
časa
ne
more
biti
dober
prijatelj
,
dokler
bode
le-tá
gledal
po
turških
pokrajinah
.
Da
bi
kàr
najhitreje
zopet
vrnil
Turkom
Beli
Grad
in
več
drugih
mest
ob
Savi
in
Dunavu
,
sklenil
je
zvezo
z
Angleži
in
Nizozemci
,
hujskal
Poljake
in
Madžarje
proti
Avstriji
,
in
ko
mu
vse
to
ni
še
prineslo
zaželenega
uspeha
,
preplavil
je
s
svojo
vojsko
Šlezijo
,
kakor
se
je
naučil
od
svojega
prednika
.
Cesar
Jožef
je
bil
na
smrtni
postelji
,
ko
so
mu
sporočili
ta
novi
nesramni
napad
pruskega
kralja
.
Ukazal
je
:
«
Pokličite
mi
Laudona
iz
Belega
Grada
,
on
se
mi
zdi
mož
,
ki
ošabnost
prusko
zavrne
v
dostojne
meje
!
»
Avstrijska
vojska
,
ki
je
bila
razprostrta
od
hrvaške
meje
ob
Savi
in
Dunavu
preko
Erdelja
do
Bukovine
,
dobila
je
še
tisto
jesen
ukaz
,
odriniti
na
Moravsko
,
kjer
se
ji
bode
zbirati
za
bodočo
šlezijsko
vojsko
.
Laudon
se
je
nemudoma
dvignil
proti
severu
in
si
je
Novi
Tičin
na
Moravskem
odločil
za
glavni
tabor
.
V
tem
pa
se
oglasí
smrt
na
Dunaji
v
cesarski
palači
.
Prišla
je
po
cesarja
Jožefa
dné
20.
februvarja
90.
leta
.
Prestol
je
zasédel
njega
brat
Leopold
II
,
dosedaj
véliki
vojvoda
in
gospodar
na
Toskanskem
.
«
Kaj
bode
le-tá
?
»
zmajevali
so
ljudje
neverjetno
z
glavo
ob
njega
prihodu
.
«
Prav
takó
,
kakor
da
je
prišel
mali
zemljak
na
graščino
za
gospodarja
.
Saj
ne
bode
umel
gospodarstva
!
Lahko
mu
je
bilo
dosedaj
tam
dôli
na
Laškem
v
Toskani
pravično
vladati
nekolikim
tisoč
prebivalcem
,
ki
so
bili
vrhu
tega
vsi
jedne
vere
in
jedne
národnosti
.
Ali
tukaj
pri
nas
je
to
vse
drugače
!
»
Tako
so
govorili
ljudje
.
Leopold
II.
,
Jožefov
naslednik
,
storil
je
mnogo
,
česar
so
ljudje
željno
pričakovali
,
mnogo
pa
je
tudi
pustil
pri
starem
,
—
kar
jih
je
jezilo
.
No
,
vender
lahko
umevno
,
kajti
:
«
Vsem
ljudem
na
svetu
niti
Bog
ne
ustreže
,
kaj
šele
cesar
?
»
Triinštirideset
let
mu
je
bilo
,
ko
je
nastopil
vladarstvo
v
Avstriji
.
Prvo
,
kar
je
odpravil
,
bile
so
listiíne
o
vedenji
cesarskih
uradnikov
,
le-tem
uvedene
na
veliko
škodo
.
Takoj
za
temi
so
prišli
na
vrsto
davki
.
Cesar
Jožef
je
uvedel
,
da
mora
za
pravočasno
nabíro
davkov
skrbeti
vsaka
občina
posamič
in
solidarno
,
t.
j.
vsi
občani
so
porok
,
da
se
davki
plačujejo
o
pravem
času
in
da
jih
poravnavajo
vsi
.
Tu
je
bil
priden
in
varčen
gospodar
odgovoren
za
zanikarneža
in
malopridnika
.
Leopold
je
to
odpravil
.
Razpustil
je
tudi
po
Jožefu
uvedene
,
na
posvetnem
modroslovnem
temelji
ustanovljene
vélike
državne
seminarje
za
vzgajanje
duhovščine
kot
nekake
vrste
državnih
uradnikov
,
ki
so
morali
v
prvi
vrsti
vprašati
okrožnega
glavarja
,
ali
smejo
izpolnjevati
,
kar
se
jim
je
ukazovalo
iz
Rima
ali
ne
.
Škofov
,
katerim
je
bil
Jožef
prepovedal
,
da
okrožnic
papeževih
ne
smejo
objavljati
brez
privoljenja
gosposkinega
,
pa
tudi
Leopold
ni
oprostil
.
Prav
takó
so
morali
škofje
vsako
pastirsko
pismo
prej
predložiti
guberniju
v
pregled
,
predno
so
ga
razposlali
po
župnijah
.
Toda
pustimo
to
in
vrnimo
se
rajši
k
Laudonu
,
katerega
je
rajni
Jožef
iz
Belega
Grada
prestavil
na
Moravsko
z
vojsko
vred
,
katera
se
je
nepopisno
naudušena
ozirala
na
sivolasega
junaka
,
vodečega
jo
od
zmtige
do
zmage
.
Ničesar
si
Laudonova
vojska
,
zbrana
pri
Novem
Tičinu
,
ni
želela
bolje
,
nego
pokazati
ošabnemu
Frideriku
Viljemu
,
kaj
vzmore
pod
Laudonovim
vodstvom
.
Ali
—
človek
obrača
,
Bog
pa
obrne
.
Laudon
je
bil
že
vse
pripravil
za
bodoči
veliki
boj
med
Prusi
in
Avstrijci
,
kar
ga
zgrabi
nekega
dné
huda
mrzlica
in
vrže
na
bolniško
posteljo
,
katere
ni
več
zapustil
.
Stari
junak
,
ki
je
tolikrát
gledal
smrti
v
bledi
obraz
,
spoznal
je
,
da
se
mu
bližar
smrtna
ura
.
Prijel
je
namreč
nekega
dné
svojega
zdravnika
jako
odločno
,
naj
mu
odkritosrčno
pove
kakó
,
in
kaj
bode
ž
njim
,
če
bo
treba
umreti
,
ali
kali
.
Zdravnik
mu
odgovorí
prav
tako
odkritosrčno
,
da
mu
ni
več
rešitve
.
Laudon
se
te
novice
nikakor
ni
ustrašil
,
pač
pa
mu
je
bilo
jako
žàl
,
da
mu
ni
dano
umreti
na
bojišči
kakor
junaku
,
kjer
je
bil
vedno
posebno
srečen
.
Povsod
so
frčale
svinčenke
okolo
njega
,
kakor
čebele
po
cvetoči
ajdi
,
in
le
jedenkrát
je
bil
ranjen
.
Drugi
pot
se
je
razletela
svinčenka
iz
puške
ob
nožnicah
njegove
sablje
,
in
nekje
drugje
izbila
mu
je
topniška
krogla
sabljo
iz
rok
in
jo
takó
skrivila
,
da
ni
bila
več
za
rabo
.
Dné
14.
junija
1790.
leta
je
umrl
v
Novem
Tičina
na
Moravskem
.
Pokopan
pa
je
bil
v
Hadersdorfu
blizu
Dunaja
na
svojem
posestvu
.
Šest
tednov
kesneje
,
dné
27.
Julija
,
upadel
je
tudi
pruskemu
kralju
ošabni
grebén
;
le-tá
,
ki
se
je
spomladi
še
bahal
,
da
je
prekasno
misliti
na
mir
,
kadar
je
pruski
kralj
že
na
bojišči
,
dejal
je
sedaj
,
sam
videč
,
da
bodeta
v
najhujšem
slučaji
Avstrija
in
Rusija
skupno
prijeli
za
orožje
proti
Turku
:
«
Vredno
ni
truda
,
da
bi
se
Avstrija
in
Prusija
pretepali
zaradi
Turka
,
če
se
povod
prepiru
dá
odpraviti
iz
lepa
,
»
kakor
je
bila
to
presrčna
želja
miroljubnemu
Leopoldu
že
od
prvega
dné
,
ko
je
zasedel
cesarski
prestol
.
Friderik
Viljem
se
je
pomiril
dné
27.
julija
z
Avstrijo
,
potem
se
je
kmalu
sklenil
mir
tudi
s
Turkom
dné
4.
aprila
1791.
leta
proti
temu
,
da
odstopi
Avstrija
Turku
vsa
mesta
ob
Dunavu
in
Savi
,
kar
jih
je
priboril
Laudon
.
To
je
bil
prvi
žalostni
nasledek
Laudonove
smrti
;
Avstrija
bi
niti
pedí
zemlje
ne
bila
ustopila
ne
na
severu
ne
na
jugoiztoku
,
če
bi
bil
ta
mož
še
živel
.
Na
njega
mesto
so
prišli
nezmožni
ljudje
in
ti
so
delali
,
kakor
se
je
zdelo
Prusom
prav
.
Prav
tako
niso
bdi
Francozje
,
čimdalje
bolj
prešerni
,
več
zadovoljni
z
zmedami
domá
,
temveč
so
jih
izkušali
raztrositi
po
vsem
svetu
.
Zlasti
v
Belgiji
,
ki
je
bila
tedaj
pod
našim
cesarjem
,
in
na
Ogerskem
so
našli
svojim
prevratnim
nazorom
posebno
vlažno
zemljo
.
Novi
nauki
o
človeški
prostosti
,
o
tajitvi
Bogá
,
o
razrušitvi
vsega
dosedanjega
reda
,
gnali
so
povsod
čudovito
hitro
kalí
,
ki
so
hitele
kvišku
kakor
konoplje
.
Tudi
pri
nas
se
ni
pogrešalo
ljudij
,
ki
so
bili
sevéda
skrivaj
jako
naklonjeni
novim
nazorom
in
so
hvalili
Francoze
za
razumne
in
pametne
ljudí
.
Ob
takih
okoliščinah
pač
ni
čuda
,
da
sta
se
naš
cesar
Leopold
in
pruski
kralj
Friderik
Viljem
zopet
sprijaznila
in
dogovorila
,
da
bode
najbolje
skupno
postopati
proti
uporniškim
naukom
,
ki
silijo
iz
Francije
po
vsem
svetu
,
sicer
se
jima
utegne
tudi
zgoditi
,
kakor
francoskemu
kralju
Ludoviku
XVI.
,
ki
je
bil
poročen
z
Leopoldovo
sestro
,
Marijo
Antonijo
.
Tega
so
namreč
imeli
uporniki
ujetega
v
njega
gradu
z
vso
družino
njegovo
.
Leopoldu
se
je
ujeta
kraljeva
družina
jako
smilila
,
in
že
je
hotel
francoskim
upornikom
napovedati
vojsko
,
da
jo
oprostí
,
kar
mu
dojde
od
Marije
Antonije
pismo
,
naj
za
Bogá
ne
dela
tega
,
sicer
bi
izdatno
pospešil
žalostno
usodo
kraljeve
družine
,
Francozje
bi
jih
kàr
pomorili
:
kralja
,
kraljico
in
oba
otroka
.
Takó
se
je
pa
še
vender
nádejati
,
da
se
sčasoma
vse
obrne
na
bolje
.
Leopold
,
ki
je
bil
sploh
miroljuben
človek
,
ustopil
je
toraj
od
boja
,
mogel
se
pa
ni
zdržati
,
da
ne
bi
poslal
francoskim
prekucuhom
pisma
,
v
katerem
je
določno
terjal
,
naj
nemudoma
postavijo
kraljevstvo
v
svoje
pravice
.
Krohotaje
so
odgovorili
v
Parizu
temu
cesarskemu
pismu
in
se
rogali
cesarju
,
naj
bode
vesel
,
ako
ga
oni
pusté
pri
miru
.
Takó
se
je
vse
vrtelo
po
svojem
dosedanjem
tiru
,
in
predno
bi
se
bil
kdo
nádejal
,
počil
je
po
Dunaji
glas
:
cesarja
ni
več
!
Umrl
je
nagle
smrti
dné
1.
marca
1792.
leta
ob
trek
popóldne
.
Ljudje
,
ki
so
natančneje
poznali
cesarjevo
bližnjo
okolico
,
trdili
so
,
da
so
jo
podkupili
prekucuhi
in
prostozidarji
,
da
je
cesarja
zastrupila
.
Dokazana
ta
trditev
ni
!
Leopold
je
imel
šele
45
let
,
ko
je
umrl
,
in
ta
trenutek
so
porabili
francoski
uporniki
.
Prisilili
so
ujetega
kralja
Ludovika
,
da
je
napovedal
Avstrijcem
boj
,
kar
se
je
res
zgodilo
dné
12.
aprila
1792.
leta
.
Novi
vladar
,
Leopoldov
sin
cesar
Franc
,
katerega
so
Francozje
klicali
na
boj
,
imel
je
šele
24
let
,
vender
pa
je
bil
jako
praktičen
mož
,
kajti
živel
je
od
svojega
šestnajstega
leta
vedno
na
cesarskem
dvoru
na
Dunaji
in
je
imel
priliko
videti
,
kake
napake
je
delala
vlada
za
cesarja
Jožefa
in
koliko
se
je
moral
truditi
Leopold
v
obeh
letih
,
kar
je
bil
na
cesarskem
prestolu
,
da
je
vsaj
nekoliko
popravil
mnogo
skaženega
.
Vse
to
si
je
Franc
dobro
zapomnil
in
se
je
zvesto
ravnal
po
tem
.
Takó
si
je
pa
tudi
že
pridobil
ljubezen
raznih
narodnostij
,
živèčih
v
Avstriji
,
na
katero
se
je
v
poznejših
letih
sklicaval
tolikrat
in
nikdar
ne
brez
uspeha
.
«
Dobro
,
»
rekel
je
cesar
Franc
,
ko
so
mu
prebrali
pismo
francoskega
kralja
,
v
katerem
mu
je
bil
boj
napovedan
,
«
če
že
mora
biti
,
pa
bodi
!
Jaz
nisem
začel
,
truditi
se
pa
hočem
,
da
skoro
zatarem
ljudí
,
ki
toli
nezaslišano
zlorabijo
zlato
prostost
človeštva
!
»
Cesarju
se
pač
ni
zdelo
,
da
je
bil
tu
začetek
tistega
velikega
boja
,
s
katerim
so
Francozje
dvajset
let
nadlegovali
Evropo
in
Afriko
,
v
katerem
je
padlo
na
stotisoče
mladih
krepkih
ljudij
od
afrikanskih
puščav
gôri
do
ruskih
planjav
,
kjer
je
tako
žalostno
poginila
Velika
Napoleonova
vojska
.
Ko
bi
bil
cesar
Franc
v
svoji
dobrosrčnosti
naprej
védel
za
vseh
dvajset
let
,
koliko
krvi
se
bode
prelilo
po
svetu
,
težko
da
bi
se
bil
odločil
za
boj
ali
pa
bi
ga
bil
takoj
pričel
toli
silno
,
da
bi
bil
vdušil
Francoze
z
uporniki
vred
,
predno
so
se
pokazali
na
bojišči
.
Takó
pa
ni
zbral
kaj
prida
ljudij
,
kakor
tudi
ne
njegov
zaveznik
pruski
kralj
Friderik
Viljem
II.
,
ker
sta
se
oba
nádejala
,
da
bodeta
imela
opravila
le
z
nevežbano
druhaljo
,
ne
pa
z
rednimi
vojaki
,
in
za
take
ljudí
je
kmalu
dosti
prave
vojske
.
Vrhu
tega
je
bila
pa
združena
vojska
avstrijsko-pruska
silno
neokretna
in
počasna
,
ter
je
imela
tudi
popolnoma
nesposobnega
vojskovodjo
,
pruskega
generala
,
vojvodo
Ferdinanda
Brunsviškega
,
ki
se
je
bahal
,
da
pohrusta
Francoze
na
kislem
zelji
,
potem
se
jim
je
pa
komaj
sproti
branil
.
Dné
6.
novembra
1792.
leta
je
stalo
v
Belgiji
14.000
móž
naše
vojske
,
katerim
sta
zapovedovala
saksonsko-tešinski
vojvoda
Albert
in
general
Clerfayt
,
80.000
Francozóm
nasproti
.
Da
so
bile
močí
tako
različne
,
vzrok
so
bili
Prusi
,
ki
so
se
pred
časom
umaknili
in
nas
pustili
na
cedilu
.
To
ni
bilo
nič
novega
in
se
je
potem
dogajalo
še
večkrat
,
kajti
pruski
kralj
je
svoj
plašč
vedno
obračal
po
vetru
,
kakor
mu
je
bolje
kazalo
.
Da
smo
bili
v
bitki
pri
Temappes
(
Žemap
)
tepeni
,
to
ni
čuda
;
tedaj
se
je
odkrhnila
Belgija
od
Avstrije
za
vselej
!
Francozje
so
se
razširili
po
Nemškem
na
vse
kraje
,
kjer
se
skoro
tu
pa
tam
seznanimo
natančneje
ž
njimi
.
Evropskim
vladarjem
so
bile
krvoločne
ostudnosti
,
katere
so
uganjali
prostozidarji
pod
krinko
upornikov
in
prekucuhov
na
Francoskem
,
že
dolgo
trn
v
peti
.
Ko
se
je
pa
dné
21.
januvarja
1793.
leta
v
krvi
zavalila
glava
kralja
Ludovika
XVI.
,
možá
Marije
Antonije
,
iz
pod
vélike
sekire
,
giljotine
imenovane
,
rekli
so
vsi
vladarji
z
malimi
izjemami
:
«
Zadosti
je
krvoločnosti
zapeljane
druhali
,
storimo
jim
konec
!
»
Angleži
so
stopili
na
čelo
in
so
zajedno
odprli
na
iztežaj
svoje
blagajnice
,
rekoč
:
«
Tu-le
je
denar
,
kar
ga
bode
treba
za
boj
,
da
užugamo
razuzdanost
!
»
Okolo
Angležev
so
se
zbrali
vsi
drugi
evropski
vladarji
,
le
Švedi
,
Danci
,
Turki
in
Švicarji
so
rekli
,
da
jih
nič
ne
briga
prevrat
na
Francoskem
.
Avstrija
je
prevzela
na
kopnim
vrhovno
voditeljstvo
,
na
morji
pa
Angleži
.
Potrebni
denar
so
pa
dajali
,
kakor
smo
že
slišali
večinoma
le
Angleži
in
to
tem
rajši
,
ker
je
njim
,
kakor
tudi
Španjolcem
in
Nizozemcem
francoska
republika
napovedala
boj
.
Angleži
so
si
mislili
:
«
Več
psov
je
zajčja
smrt
;
čim
več
nas
pojde
na
Francoza
,
tem
lože
ga
bodemo
!
»
Dné
1.
marca
1793.
leta
so
trčile
zvezne
čete
na
Francoze
pri
Aldenhovenu
;
načelnik
jim
je
bil
cesarski
maršal
princ
Koburžan
,
kateremu
so
priredili
divizijskega
generala
nadvojvodo
Karola
,
cesarjevega
brata
,
ki
se
je
slavno
obnesel
,
dasì
je
bil
še
jako
mlad
.
Nekako
okolo
dveh
popóldne
so
jeli
Francozje
pritiskati
od
vseh
stranij
,
zlasti
na
njegovo
divizijo
,
v
kateri
je
bil
tudi
major
Vega
s
svojimi
baterijami
.
Štirinajst
topov
je
imel
.
S
temi
je
hitel
Vega
,
kar
je
le
mogel
,
na
bližnjo
višavo
,
kjer
jih
je
primerno
razpostavil
in
tako
ročno
ter
takó
silno
jel
bruhati
grom
in
strelo
na
spodaj
vedno
bliže
predirajoče
Francoze
,
da
so
kar
križem
cepali
.
Pustil
jim
ni
niti
toliko
časa
,
da
bi
bili
mogli
rabiti
svoje
topove
,
kakor
bi
se
bilo
spodobilo
.
Le
dvakrat
so
jih
nabili
in
zapalili
na
naše
,
potem
jim
pa
ni
kazalo
drugega
,
nego
zavpreči
in
se
umekniti
,
kajti
Avstrijci
so
jim
jeli
od
vseh
stranij
hudo
pribijati
za
pete
.
Nadvojvoda
Karol
,
prav
tisti
,
ki
je
kesneje
takó
silno
naklestil
Napoleona
pri
Asparnu
,
je
zapazil
,
da
je
prišla
francoska
konjíca
na
levem
krilu
v
nered
.
Bliskoma
je
bil
že
s
svojimi
konjiki
med
njo
,
in
sekali
so
sovražnike
takó
neusmiljeno
,
da
so
morali
pobegniti
.
Ta
zmaga
je
vplivala
tudi
na
središče
in
desno
krilo
francosko
takó
grozno
,
da
so
se
jeli
Francozje
povsod
umikati
,
in
predno
je
bila
noč
,
bili
so
naši
vojaki
gospodarji
ondu
.
Odtod
se
je
obrnila
naša
vojska
pod
glavnim
vodstvom
generala
konjíce
grofa
Wurmserja
proti
Strasburgu
,
da
izpuli
Francozom
Alzacijo
.
Predno
pa
je
mogel
v
Strasburg
,
moral
si
je
prisvojiti
trdnjavo
St.
Louis
,
ki
je
zapirala
sotesko
pred
Strasburgom
.
Trdnjava
je
stala
na
renskem
otoku
nasproti
hagenauškega
gozda
.
Bila
je
neki
takó
trdna
,
da
se
je
zdela
Francozom
nepremagljiva
.
Našinci
so
prišli
pred
sotesko
sredi
meseca
oktobra
in
so
jeli
dné
17.
oktobra
1793.
leta
oblegati
trdnjavo
;
popolnoma
so
jo
obkolili
in
napravili
zakope
in
baterije
okolo
nje
.
Dné
10.
novembra
so
pričeli
naši
topničarji
,
katere
je
vodil
Vega
,
streljati
na
trdnjavo
in
metati
bombe
,
toda
nič
ni
bilo
videti
pravega
uspeha
.
Kakor
pred
štirimi
leti
pri
Belem
Gradu
,
takó
so
padale
tudi
tukaj
večinoma
vse
bombe
,
granate
in
krogle
prekratko
,
ali
pa
na
taka
mesta
,
kjer
niso
delale
posebne
škode
.
Vzrok
temu
je
bil
vojni
načrt
obleganja
,
katerega
so
naredili
inženerji
,
na
čelu
jim
general
baron
Lauer
,
samí
in
po
svoji
pameti
razdelili
topove
in
havbíce
.
Za
Vego
se
pri
izdelavanji
načrta
nikdo
ni
menil
,
zató
je
pa
ta
čakal
,
da
pride
njegova
ura
,
v
kateri
zopet
pokaže
,
kaj
zná
.
Bilo
je
pa
takó-le
:
Dné
12.
novembra
1793.
leta
so
sedeli
generali
in
štabni
částniki
obležnih
čet
ob
stoloravnateljstvu
generala
barona
Lauerja
,
ki
je
bil
ondu
četni
poveljnik
in
zajedno
kot
inženér
vrhovni
voditelj
namerjane
oblege
,
pri
kosilu
in
govorica
se
je
pletla
,
kar
je
popolnoma
umevno
,
kakó
bi
se
bilo
najbolje
poprijeti
obleganja
,
da
bi
bilo
skoro
kàj
uspeha
.
Inženérju-generalu
baronu
Lauerju
je
bilo
dobro
znano
,
kaj
je
učinil
Vega
pri
Belem
Gradu
,
da
je
dobil
trdnjavo
v
roke
in
nánj
se
je
sedaj
Lauer
zanašal
.
Ko
so
se
že
slišali
razni
nasveti
,
izpregovori
Lauer
sam
:
«
Vse
je
hvalno
,
kar
ste
mi
nasvetovali
,
slavni
gospodje
.
Dovolite
,
da
i
jaz
rečem
nekaj
,
da
čujete
moje
nazore
o
tej
stvári
.
Kolikor
so
meni
znane
te
utrdbe
,
povem
Vam
odkritosrčno
,
da
se
zanašam
jedino
le
na
poveljnika
obležnemu
topništvu
,
majorja
Vego
.
Ne
pešci
,
ne
konjištvo
in
ne
inženerska
četa
ne
more
trdnjavi
do
živega
,
pač
pa
topništvo
;
gospod
Vega
,
ako
si
upate
jutri
s
svojim
orožjem
prisvojiti
trdnjavo
,
obetam
Vam
tukaj
vpričo
vseh
,
potegniti
se
za
Vas
pri
Njega
Veličanstvu
cesarji
,
da
dobodete
križec
Marije
Terezijinega
reda
.
»
Večjega
plačila
in
lepše
odlike
Lauer
Vegi
pač
ni
mogel
obljubiti
,
kajti
v
našem
cesarstvu
je
red
Marije
Terezije
najvišji
vojaški
red
.
Obseza
tri
razrede
:
viteški
križec
,
komandêrski
križ
in
veliki
križ
.
Z
vsakim
teh
je
v
zvezi
nekaj
letnih
dohodkov
in
to
:
800
goldinarjev
s
prvim
,
1500
goldinarjev
z
drugim
in
3000
goldinarjev
s
tretjim
na
leto
.
Vrhu
tega
povzdigne
že
viteški
križec
odlikovanca
v
baronski
stan
.
Podeljuje
se
zgolj
částnikom
jedino
le
za
velike
zasluge
na
bojišči
,
katere
so
si
pridobili
dovršivši
iz
svojega
nagiba
izvirajoča
hrabra
dela
,
iz
katerih
prihajajo
vojski
,
državi
ali
pa
cesarju
velike
koristi
,
ali
pa
tudi
za
take
nasvete
,
po
katerih
drugi
izvršujejo
take
plodovite
hrabre
čine
.
Ne
odločuje
pa
niti
rojstvo
ali
plemeniti
stan
,
ne
rane
,
prejete
na
bojišči
,
ne
dolga
in
častna
služba
na
vojski
,
ne
višje
priporočilo
,
temveč
le
osebna
hrabrost
,
bister
um
,
točna
razsodnost
v
važnih
trenutkih
in
junaški
pogum
,
ki
se
ne
ustraši
pogledati
v
oči
tudi
bledi
smrti
,
kadar
je
treba
.
Le
tisti
,
kdor
ima
taka
svojstva
,
smé
se
nádejati
,
da
dobí
to
odliko
in
da
bode
vitez
reda
Marije
Terezije
.
Kakó
so
Lauerjeve
besede
razvnele
našega
majorja
,
to
si
lože
mislimo
,
nego
popišemo
.
Vega
,
ves
navdušen
za
vsako
vzvišeno
stvar
,
obljubil
bi
bil
na
generalovo
vprašanje
tudi
brez
nádeje
na
najvišjo
odliko
,
kar
bi
pripuščale
njegove
močí
,
in
te
vender
niso
bile
slabe
!
Kaj
šele
sedaj
!
Odločno
in
navdušen
odgovori
generalu
:
«
Dà
,
gospod
general
,
obljubim
Vam
vse
,
česar
želite
,
ako
mi
dovolite
,
da
razpostavim
topove
in
havbíce
po
svoji
previdnosti
.
Zlasti
mi
nič
kaj
ne
ugajajo
desetfuntne
havbíce
po
baterijah
,
kakor
so
razpostavljene
na
črteži
.
Rad
bi
jih
dal
od
ondot
prepeljati
v
sporednici
na
desnem
krilu
,
odkoder
bi
si
upal
prav
v
kratkem
času
mesto
popólnoma
razdejati
z
granatami
.
»
Greneral
in
drugi
částniki
se
spogledajo
,
češ
,
glejte
si
,
glejte
,
sedaj
mu
že
načrt
ni
po
volji
,
ki
ga
je
vender
izdelal
sam
baron
Lauer
,
general
pri
inženerjih
,
rekel
pa
le
nihče
ni
ničesar
.
General
niti
pojasnila
ni
zahteval
za
Vegove
besede
in
mu
je
takoj
dovolil
,
da
smé
razstaviti
topništvo
okolo
trdnjave
,
kakor
se
mu
prav
zdí
.
Vega
še
tisti
trenutek
vstane
,
priporočí
se
in
hití
v
zakope
,
kjer
pričnè
na
vse
straní
razpolagati
,
kakor
se
mu
zdí
potrebno
.
Najprej
si
preskrbí
delavcev
od
inženerjev
,
ki
mu
še
tisto
popóldne
napravijo
baterijo
za
tri
havbíce
.
Ravno
ko
se
je
dobro
zmračilo
,
dovršili
so
delalci
baterijo
.
Sedaj
skliče
major
svoje
ljudi
ter
gré
osebno
ž
njimi
po
havbíce
,
ki
so
stale
v
drugi
,
njemu
neprilični
bateriji
ter
jih
prepelje
v
novo
baterijo
;
od
tod
hití
na
planoto
,
kjer
je
stalo
vozovje
s
strelivom
ter
dá
tudi
tega
toliko
pripeljati
v
zakope
,
kolikor
se
je
nádejal
potrebovati
streliva
za
jeden
dan
.
Ob
desetih
zvečer
je
bil
dovoz
dovršen
in
ob
četrt
na
jednajst
ponôči
je
počila
prva
havbíca
,
in
goreča
granata
je
zletela
čez
reko
Ren
v
mesto
.
Od
sedaj
so
vrščale
granate
druga
za
drugo
v
mesto
vso
noč
in
vse
dopóldne
drugega
dné
.
Opóldne
že
so
prišli
iz
mesta
možje
z
belo
zastavo
prosit
,
da
bodi
zadosti
,
radi
se
hočejo
podati
s
trdnjavo
in
posadko
vred
,
ker
imajo
že
zadosti
škode
.
Vega
jim
je
namreč
mesto
s
svojimi
granatami
nekoliko
razsul
,
nekoliko
požgal
.
Morda
bi
ne
bil
takó
hitro
dosegel
svojega
namena
,
ko
bi
ne
bil
ravnal
po
svoji
glavi
,
temveč
po
propisih
in
navodilih
,
tedaj
obstoječih
pri
topništvu
.
Tudi
tu
je
jemal
izdatno
več
smodnika
,
nego
ga
je
bilo
propisanega
.
Dalje
je
tudi
havbíce
nameril
za
nekaj
stopinj
višje
,
nego
so
določevali
propisi
.
Le
takó
se
mu
je
torej
namera
zvršila
toli
dobro
.
Naprošeno
premirje
se
je
dovolilo
oblegancem
,
in
drugi
dan
,
dné
14.
Novembra
,
odprli
so
v
trdnjavi
vrata
,
kjer
je
prišlo
107
francoskih
částnikov
,
4300
vojakov
in
111
topov
naši
vojski
v
roke
.
General
Lauer
je
ostal
mož
beseda
in
je
priporočil
na
najvišjem
mestu
majorja
Vego
za
viteški
križec
reda
Marije
Terezije
,
in
tedanji
vrhovni
poveljnik
topništvu
,
general
Munk
,
spisal
je
Vegi
jako
laskavo
izpričevalo
,
v
katerem
je
popisal
natanko
,
kar
smo
našteli
tu
gôri
,
kakó
je
namreč
general
Lauer
Vegi
obljubil
,
da
se
potegne
zánj
i.
t.
d.
,
če
mu
osvojí
trdnjavo
.
Podpisala
sta
se
oba
generala
in
osem
částnikov
.
S
tem
izpričevalom
se
je
obrnil
major
Vega
res
do
kapiteljna
reda
Marije
Terezije
s
prošnjo
,
da
bi
ga
vzpre-jeli
v
ta
red
,
ker
je
osvojil
trdnjavo
St.
Louis
,
katero
dejanje
spada
med
tista
,
ki
jih
prepisujejo
redovni
statuti
.
Redovni
kapitelj
je
tudi
soglasno
priznal
Vegi
viteški
križec
za
osvojitev
trdnjave
St.
Louis
,
in
priznanje
se
je
predložilo
cesarju
,
vélikemu
mojstru
tega
reda
,
v
potrdilo
in
izvršilo
.
O
tem
zvé
velik
dostojanstvenik
,
čegar
soproga
Vege
živega
ni
mogla
videti
;
ko
ji
soprog
pové
,
zakaj
se
gré
,
skoči
gospa
od
jeze
bleda
kvišku
in
sikne
:
«
Ne
sme
ga
dobiti
!
Kakó
,
to
bodi
tvoja
skrb
,
ali
toliko
ti
rečem
,
da
,
če
dobi
ta
kmet
Terezijin
red
,
ne
pokažem
se
s
tabo
nikdar
več
na
cesarskem
dvoru
!
»
Ubogi
dostojanstvenik
,
kaj
si
hotel
?
Ni
ti
kazalo
drugega
,
nego
nastopiti
hinavski
pot
v
cesarjevo
kabinetno
pisarno
,
kjer
si
skrivaj
,
sevéda
zopet
s
pripomočjo
dobrega
prijatelja
,
pregledal
izpričevala
hrabrosti
in
razsodnosti
ter
dokaze
bistrega
uma
Veginega
.
Ondu
si
našel
na
veliko
zadovoljnost
svojo
,
da
osvojitev
trdnjave
St.
Louis
vender
ne
more
biti
veljaven
povod
odlikovanju
s
Terezijinim
redom
,
ker
Vega
tega
ni
storil
iz
svojega
nagiba
,
temveč
šele
,
ko
ga
je
Lauer
opozoril
na
to
:
Vega
je
torej
po
nazorih
teh
dveh
«
poštenjakov
»
storil
jedino
le
svojo
dolžnost
,
