semotovilec
,
ki
je
plezal
ob
rumenih
steblih
in
ga
togotno
poteptal
z
nogama
.
In
ko
se
je
vračal
domu
,
ozrl
se
je
še
en
pot
po
vsi
njivici
in
potem
po
umu
svoje
izkušene
glave
preračunil
,
koliko
so
bode
naželo
letos
ječmenčka
in
koliko
predalov
se
bode
napolnilo
v
kašči
.
Nekega
večera
pa
jo
dejal
Marjetici
po
večerji
:
„
Jutri
ostanete
kozi
doma
,
kajti
ječmenček
je
dozorel
.
Rumen
je
kakor
cerkvene
sveče
in
polen
,
da
se
kar
ziblje
in
priklanja
.
“
Marjetica
je
kar
zavriskala
samega
veselja
,
ko
je
čula
to
besede
.
Srakar
pa
je
vzel
raz
police
prašno
brusilo
in
zostril
Marjetičen
srp
ter
pristavil
posled
:
„
Zdaj
pa
le
k
pokoju
,
jutri
vstaneš
z
jutranjo
zarijo
.
“
Marjetica
je
sicer
vbogala
očeta
in
odšla
rano
v
svojo
spalnico
.
Spati
pa
ni
mogla
isto
noč
.
Kako
neki
?
Senjala
je
o
zlatem
ječmenčku
in
o
veseli
žetvi
.
—
Lepo
je
posijalo
drugo
jutro
solnce
izza
pogorja
,
a
Marjetica
ga
je
prekosila
.
Zajutrek
se
je
vže
hladil
na
pragu
in
kozi
ste
bili
pomolzeni
,
ko
so
ugaševale
zvezde
na
nebu
.
Potem
je
dela
Marjetica
rudeče
ruto
za
vrat
in
se
nekoliko
prazničniši
oblekla
,
saj
žetev
se
jej
je
dozdevala
,
kakor
veseli
,
sveti
prazniki
.
S
srpom
v
roki
,
brusilom
za
pasom
in
do
lahti
zavihanimi
rokavci
je
obiskala
potem
še
kozici
v
hlevi
ter
ji
potolažila
,
da
morate
biti
v
ječi
danes
.
In
prijazni
živalici
,
kar
umeti
niste
mogli
,
kaj
pomeni
to
,
da
je
njihova
gospodinja
tako
praznična
danes
.
Mlajša
liska
pa
se
je
vspela
celo
sprednjima
nogama
po
Marjetici
,
kakor
da
bi
jo
hotela
objeti
in
reči
:
„
ne
bodi
tako
ponosna
danes
,
če
si
ravno
lepa
in
pusti
naju
na
prosto
!
“
Marjetica
pa
je
zamahnila
s
srpom
po
predrzni
kozici
,
a
vdarila
le
po
njeni
senci
in
vzkliknila
:
„
Čaj
no
,
čaj
no
,
ti
poredno
čajne
!
“
Srakar
je
zažigal
ravno
prvo
pipo
tobaka
na
pragu
,
ko
odide
Marjetica
.
In
ko
je
bila
vže
med
vrtnim
drevjem
in
se
je
videla
le
še
njena
rudeča
zavratna
ruta
,
je
klical
za
njo
,
zabičeval
in
trdil
,
kod
naj
prične
žeti
,
kod
ne
,
kako
težko
snopje
naj
dela
in
kako
naj
pazi
,
da
ne
pušča
klasja
za
saboj
.
Srakar
je
bil
preverjen
,
da
ga
Marjetica
ume
in
vesel
je
bil
tega
.
Toraj
je
pristavil
,
da
pride
pogledat
proti
poludne
na
njivo
in
zveže
tedaj
tudi
nažeto
snopje
.
A
Marjetica
,
prevesela
Marjetica
ni
čula
niti
ene
besede
.
Prevesela
je
bila
in
presrečna
.
In
kako
bi
bilo
drugače
.
Nad
njo
jasno
višnjevo
nebo
,
krog
in
krog
vzbujena
narava
,
doneče
žvrgolenje
krilatih
pevcev
,
in
pa
mladost
,
nedolžnost
—
pa
budeča
se
ljubezen
v
njenem
srcu
.
Prišedši
na
njivo
,
postane
Marjetica
,
kakor
strmenja
in
tleskne
veselo
z
rokama
:
„
O
kako
lep
,
kako
rumen
kot
čisto
zlato
je
letos
ječmenček
“
.
vzklikne
potem
.
Predno
dvigne
srp
,
pogleda
še
enkrat
po
njivi
,
prekriža
sebe
in
strn
.
Tako
je
delala
ranjca
mati
,
jo
je
učil
oče
in
vedno
je
nažela
mnogo
.
Tako
mora
storiti
tudi
ona
.
Zdaj
pa
le
urno
:
resk
,
resk
,
resk
z
ostrim
srpičem
.
In
glej
kako
se
klanja
,
trese
,
pada
,
grudi
rumeno
klasje
.
Marjetica
ga
pa
kar
med
padcem
prestreže
z
levico
,
lepo
zravna
in
poklada
v
razor
v
posamezne
kopice
.
Vže
je
za
dva
moža
na
dolgo
požeta
njiva
,
pa
kako
čisto
,
niti
najmanjša
bilka
,
niti
zrnice
se
ni
poteptalo
in
zgubilo
.
Marjetica
se
more
radovednosti
ozreti
nazaj
,
pogledati
,
kako
daleč
je
vže
in
prešteti
snopje
.
„
Eden
dva
,
tri
,
o
več
sedem
jih
je
uže
,
ki
pričakujejo
vezača
.
“
Sicer
jih
ume
vezati
tudi
ona
,
a
očetu
to
ni
po
volji
,
pravi
,
da
ona
veže
prerahlo
,
toraj
prepušča
to
delo
sebi
.
Zdajci
se
spomni
Marjetica
,
da
ima
brusilo
za
pasom
in
da
je
vže
več
potov
s
srpom
zadela
ob
kamenje
.
Ostrila
je
potreba
.
Z
desnico
prime
tedaj
za
brusilo
z
levico
pa
srpni
končnik
in
ga
vpre
,
kakor
tetivo
na
prsi
.
Ko
bi
jo
videl
zdaj
,
kakov
človek
,
dozdevala
bi
se
mu
,
kakor
strelec
v
pratiki
.
Ljubezniviši
pa
se
nekdanji
srčni
strelec
,
bog
ljubezni
ni
mogel
biti
.
Marjetici
pa
tudi
vse
tako
dobro
pristuje
.
In
zdaj
le
poslušaj
,
kako
jej
poje
brusilo
:
„
diga
,
diga
,
diga
,
diga
“
.
pa
kako
urno
jej
šviga
desnica
,
pa
tako
ljubeznivega
brusilca
ima
malokateri
srp
.
A
zakaj
Marjetica
zdaj
le
postane
?
Kaj
posluša
in
se
ozira
v
nebo
?
Glej
ravno
pred
njo
iz
razorja
se
je
dvignil
veseli
škrjanec
,
zažvrgolel
tako
radostno
in
splaval
visoko
v
nebo
,
da
se
niti
razločiti
ne
more
več
.
In
tamkaj
na
levi
v
rudeči
detelji
zapetpedika
prepelica
,
a
skrivaje
in
lehno
kot
bi
se
bala
mlade
ženjice
.
Marjetica
se
kar
spozabi
za
nekaj
časa
in
kakor
okamenela
strmi
.
A
od
daleč
se
čuje
žvižganje
in
Človeške
stopinje
.
Nekdo
se
bliža
in
videti
ne
sme
,
da
Marjetica
postaja
na
njivi
.
Kaj
bi
rekel
?
Toraj
le
urno
dalje
,
le
pogumno
kosi
pobrušeni
srp
,
vsaj
se
skrivaje
izza
rame
vendar
lehko
vidi
,
kedo
pride
memo
.
„
Ne
hiti
tako
Marjetica
saj
ne
gori
voda
in
ploha
te
tudi
ne
vjame
,
lep
dan
je
danes
“
.
kliče
vže
od
daleč
prišlec
.
Marjetici
je
ta
glas
znan
,
toraj
nekoliko
zarudi
in
se
ozre
.
Zdaj
zagleda
Mlinarjevega
Štefana
ob
meji
z
belo
močnato
kapico
bolj
na
levem
ušesu
in
z
rovnico
na
rami
.
Najprvo
se
mu
posmeji
Marjetica
in
pobesi
obraz
,
potem
pa
pravi
:
„
Štefan
,
če
mi
greš
pomagat
žet
,
potem
mi
ne
bode
potreba
hiteti
?
“
„
Da
bi
ti
jaz
pomagal
,
praviš
?
Tebi
gotovo
,
če
bi
le
kateri
,
le
verjemi
mi.
A
ne
vem
,
če
znam
,
pa
poskusim
!
“
In
Štefan
odloži
rovnico
in
hiti
po
razorju
k
Marjetici
.
Iz
roke
jej
vzame
srp
in
poskusi
žeti
.
Marjetica
pa
se
nasmeji
na
glas
,
kajti
žetev
mu
ne
gre
lično
.
„
Moški
niste
za
žetev
,
to
vže
vidim
!
“
„
Jaz
tudi
“
.
pravi
Štefan
in
smejita
se
oba
.
„
Kam
pagreš
zdaj
le
,
Štefan
?
“
vpraša
deklica
.
„
K
jezu
grem
,
voda
se
mi
nekaj
vstavlja
,
vodotoč
moram
popraviti
.
“
„
Kaj
pa
ti
,
ali
ves
ječmen
sama
požanješ
?
Žal
mi
je
,
da
ti
ne
morem
in
ne
znam
pomagati
.
“
„
Štefan
,
to
ni
res
,
kaj
bi
ti
pa
dala
za
plačilo
,
ko
bi
bilo
res
?
“
„
Plačila
bi
ne
jemal
;
a
tisto
le
purparo
,
ki
jo
imaš
na
prsih
,
bi
mi
morala
dati
.
“
Izgovorivši
poseže
Štefan
po
cvetlici
.
Marjetica
pa
se
zasmeje
in
pravi
:
„
Kaj
ti
bode
roža
?
Ne
diši
ne
in
obleti
se
kmalu
.
“
„
Nič
,
imel
jo
bodem
.
V
nedeljo
jo
denem
na
klobuk
,
samo
zato
,
ker
je
tvoja
.
“
Marjetica
zarudi
,
nekoliko
pomisli
in
potem
pravi
:
„
Ná
jo
,
če
jo
imaš
rad
!
“
In
Štefan
je
imel
purparo
in
vesel
je
bil
,
da
bi
bil
mejo
preskočil
.
Za
hvalo
pa
je
Marjetici
roko
stisnil
,
da
jo
je
zabolelo
.
Ona
pa
ni
vedela
,
zakaj
se
stiskajo
roké
,
a
vendar
vesela
je
bila
tega
stiska
,
ali
pa
Štefana
,
ali
pa
obojega
.
In
ko
odide
mladeneč
,
ne
gre
Marjetici
žetev
takó
izpod
rok
,
kakor
prej
.
Mnogo
potov
se
ozre
na
levo
proti
jezu
in
dela
v
časi
veče
,
v
časi
manjše
snopovje
.
Marjetica
Štefana
vže
dolgo
pozna
.
Nekedaj
sta
skupaj
k
fari
v
šolo
hodila
in
izmed
vseh
ga
je
imela
najrajši
.
On
pa
jej
ni
nikedar
nagajal
.
In
kaj
bi
rekla
zdaj
o
njem
.
Nič
,
samo
zarudeti
mora
kedar
ga
vidi.
In
ko
bi
jo
vprašal
kedo
zakaj
,
ne
vedela
,
ali
pa
ne
hotela
bi
povedati
.
Proti
poludne
je
prišel
Srakar
pogledat
k
Marjetici
na
njivo
.
Vso
pot
pa
je
pasel
radovednost
,
koliko
je
vže
požela
Marjetica
,
ali
je
storila
vse
po
njegovi
volji
in
ali
bode
snopovje
tako
težko
kot
je
vedno
obetalo
ugodno
vreme
.
Na
koncu
njive
je
postal
in
prezrl
raz
vzvišenega
mesta
enako
vojskovodji
svojo
vojsko
,
ječmenčkovo
na
pol
posnopano
njivo
.
Potem
pa
zakliče
:
„
Marjetica
,
solnce
je
visoko
,
le
poglej
ga
in
dovolj
si
požela
.
Lehko
si
odpočiješ
in
pogledaš
domu
,
jaz
pa
med
tem
snopovje
povežem
in
uredim
.
“
Marjetica
se
ozre
in
začudi
,
da
danes
ura
tako
hiti
.
In
zakaj
ravno
danes
,
druge
dni
pa
ne
.
Med
tem
se
približa
oče
,
ter
jo
pohvali
,
da
je
bila
pridna
.
A
posled
pristavi
:
„
Glej
,
jaz
dobro
vem
,
da
si
trudna
;
proti
koncu
ni
tako
čisto
požeto
,
kot
s
početka
.
“
Izgovorivši
,
postopi
Srakar
po
razor
ju
in
nabere
polno
pest
rumenega
klasja
.
Marjetica
pa
zarudi
in
spozna
,
da
je
bil
Štefan
kriv
,
da
je
bila
razmišljena
in
vtopljena
potem
.
To
je
dobro
,
da
oče
ne
ve
tega
in
nihče
.
Ne
bilo
bi
prijetno
kaj
tacega
.
-
Kmalu
potem
Marjetica
odide
,
kajti
doma
ima
opravila
črez
glavo
.
Južino
je
treba
pripraviti
in
kozici
ste
tudi
gladni
.
Srakar
ostane
sam
na
njivi
in
radost
mu
odseva
izpod
širokokrajnega
pokrivala
.
Niti
bodečega
strnišča
ne
čuti
pod
bosimi
nogami
.
Pa
kakó
hiti
vezat
snopovje
,
kako
poklekuje
z
desnim
kolenom
nanj
,
da
se
bolje
vtrdi
.
Potem
ga
postavlja
lepo
v
kopice
,
obrnene
proti
solncu
,
kakor
za
častni
špalir
.
Ko
je
končano
vse
,
zazvoni
poludne
pri
samotni
gorski
cerkvici
in
v
dolini
jamejo
odgovarjati
drugi
zvonovi
.
Srakarju
se
vdere
pot
po
obrazu
,
ko
odkrije
pokrivalo
in
napravi
velik
križ
božji
.
Po
molitvi
si
nekoliko
oddahne
,
potem
prime
za
srp
in
žanje
sam
dalje
.
Srakar
je
bil
v
mlajših
letih
dober
žanjec
.
Več
potov
je
prekosil
vaška
dekleta
,
če
je
šlo
za
stavo
,
in
z
ranjco
ženo
je
žel
vedno
v
štric
,
nikedar
ni
ostajal
zadaj
.
Zdaj
ga
moči
zapuščajo
in
hrbtišče
se
mu
noče
klanjati
takó
kot
nekedaj
.
Žetev
pa
ga
še
vedno
veseli
.
Uren
žanjec
sicer
ni
več
,
a
toliko
bolj
pazljiv
.
Celo
pipe
pozabi
v
žetvi
in
klasje
bi
se
ne
našlo
za
njim
,
ko
bi
ga
o
poludne
z
leščerbo
iskal
.
Tako
mine
nekaj
časa
.
A
pred
se
Srakar
zavé
,
je
Marjetica
zopet
na
njivi
in
ne
prazna
.
Na
glavi
ima
z
ruto
pogrneno
košarno
in
v
njej
denašnjo
južino
.
Pri
Srakarjevih
so
imeli
vedno
navado
,
da
se
je
o
žetvi
na
polji
južinalo
.
Srakar
je
bil
vesel
Marjetice
,
kajti
truden
in
gladen
je
bil
vže
.
On
je
vedno
trdil
:
„
delo
je
najboljši
kuhar
“
.
in
to
je
res
.
Srakarjeva
njiva
je
bila
čisto
na
samem
,
niti
toliko
sence
ni
bilo
v
obližji
,
da
bi
se
bil
vrabec
posadil
na-njo
.
O
pekočem
solncu
južinati
pa
ni
prijetno
in
tudi
ne
tekne
baje
posebno
.
Srakar
je
sezidal
toraj
iz
snopovja
po
umu
svoje
modre
glave
hišico
,
Marjetica
jo
je
pa
pogrnila
z
belim
jedilnim
prtičem
.
Senca
se
ve
da
ni
bila
velika
.
Tolika
da
se
je
razvrstila
posoda
v
njej
,
da
je
imel
Srakar
glavo
in
pol
života
v
zavetji
.
Več
ni
potreboval
.
Legel
je
po
trebuhu
pod
streho
,
bosi
nogi
pa
je
zaril
v
bližnjo
kupico
,
kajti
komarji
in
muhe
so
bili
tako
razsrjeni
na-nj
,
da
so
mu
hoteli
puščati
na
vsak
način
na
mečah
in
podplatih
,
ko
bi
se
bilo
dalo
.
Marjetici
danes
niti
jed
,
slasten
ješprenček
s
svinjskim
rilcem
zabeljen
,
ni
dišala
.
Toliko
,
da
je
pomakala
leseno
žlico
v
skledo
.
Srakarju
pa
je
šlo
vse
v
slast
in
dejal
je
:
„
Marjetica
,
hiti
,
hiti
!
Solnce
je
že
visoko
in
do
noči
mora
biti
ječmenček
pod
streho
.
“
Marjetica
je
potem
hitreje
segala
v
skledo
,
a
zajemala
ni
skoraj
nič
.
Sama
ni
vedela
,
zakaj
da
jej
ne
diši
jed
danes
,
da-si
je
delala
obilo
in
zgodaj
vstala
.
Da
bi
bil
Štefan
Mlinarjev
tega
kriv
,
ni
mislila
,
ali
pa
se
spomnila
ni
.
Po
jedi
se
je
zopet
začela
žetev
.
Poleg
Marjetice
na
levi
je
žel
Srakar
,
a
le
nekoliko
časa
.
Marjetica
ga
je
kmalu
kakor
da
bi
se
hotela
skušati
z
njim
,
daleč
pustila
za
saboj
.
A
kaj
tacega
ni
mislila
ona
in
tudi
lepo
bi
ne
bilo
.
Neka
skrivna
želja
po
samoti
se
jej
je
vzbudila
ravno
danes
.
Toliko
misli
je
imela
v
glavi
,
da
bi
jo
bila
motila
slednja
živa
stvar
.
Le
eden
ne
,
in
kedo
je
bil
ta
,
ni
upala
odgovoriti
,
niti
sebi
ni
skrivaje
,
koliko
manj
kakemu
druzemu
.
Srakar
se
kmalu
prepriča
o
Marjetičini
ročnosti
in
vesel
je
tega
sam
pri
sebi
.
Ko
se
ozre
iz
dalje
po
svoji
družici
,
pravi
poluglasno
:
„
Dobra
gospodinja
bode
ta
Marjetica
,
če
ostane
vedno
taka
kot
je
sedaj
.
“
In
nekaj
srečnega
,
zadovoljnega
se
razlije
pri
teh
besedah
v
starčevih
prsih
.
Dozdeva
se
mu
,
kakor
da
bi
svoje
Marjetice
ne
dal
za
polovico
sveta
,
niti
za
cel
svet
tako
rumenega
in
pa
tako
zrnatega
ječmenčeka
,
kot
je
ta
.
Letošnji
požinki
pa
so
bili
pri
Srakarjevih
gotovo
izmed
najlepših
.
Srakar
še
ni
včakal
nikedar
tacih
,
še
tedaj
ne
,
ko
je
njegova
ranjca
žena
živela
.
Marjetica
pa
je
bila
,
kakor
prerojena
,
predrugačena
v
njih
,
da
je
jedva
sama
sebe
poznala
.
Bližal
se
je
kresni
dan
.
Le
še
kratek
čas
je
bil
vmes
in
tudi
ta
se
je
Marjetici
in
mnogim
dozdeval
dolg
,
sila
dolg
.
Marjetica
je
dobro
vedela
,
kaj
jo
čaka
tedaj
,
pisana
ruta
ali
pa
morda
celo
novo
krilo
za
praznike
v
darilo
za
požinke
od
očeta
in
pa
svetli
kres
ondi
na
najvišjem
vrhu
skalovitega
pogorja
.
Dobro
se
spominja
,
kako
je
bilo
prijetno
druga
leta
otovrej
in
tudi
letos
mora
biti
takó
.
Ona
vže
nabira
več
dni
zapored
suhljad
in
vejevje
za
kresno
gromado
,
ki
mora
biti
največji
na
daleč
okrog
.
To
je
pa
tudi
znamenje
,
kje
so
najlepša
dekleta
,
najpogumniši
fantje
in
kje
se
najprijetniše
vasuje
.
—
In
prišel
je
oni
praznični
,
kresni
večer
.
Marjetica
je
prosila
vže
dva
dni
poprej
očeta
,
če
sme
iti
zažigat
kres
.
Srakar
je
tedaj
nekaj
pomislil
,
pipo
iz
ust
vzel
,
po
tleh
pljunil
in
dejal
:
„
Da
bi
na
goro
šla
,
praviš
,
ogenj
gledat
?
Isti
večer
je
svet
,
le
zapomni
si
.
Tedaj
se
drevje
,
grmovje
in
rastlinje
pogovarja
.
Čudne
reči
lehko
zve
tedaj
,
komur
je
dano
,
le
zapomni
si
.
Tudi
se
ne
spodobi
,
da
bi
svetili
pozno
tedaj
.
Kmalu
se
vrni
in
kresnega
zelišča
natrgaj
po
poti
.
Tudi
jaz
ga
natrgam
eno
naročje
in
nasteljem
po
stanici
in
po
vseh
shrambah
z
njim
.
Tudi
v
hlev
vržem
nekaj
perišč
,
da
bi
ne
bilo
nesreče
pri
kozah
.
A
pravijo
,
da
bi
ga
morala
nabrati
le
mladina
potem
ima
pravo
veljavo
.
“
Marjetica
je
bila
vesela
in
žalostna
teh
očetovih
besedi
.
Vesela
,
ker
sme
iti
gledat
ognje
,
žalostna
ker
je
čula
in
verjame
stoprv
zdaj
,
da
ondaj
govoré
zelišča
čudne
skrivnostne
reči
.
Da
koliko
bi
dala
,
ko
bi
jih
čula
tudi
ona
.
Tudi
prihodnje
reči
se
zvejo
baje
od
njih
in
nekje
izvira
studenec
,
kjer
zagledajo
deklice
svoje
namenjene
ženine
,
fantje
svoje
neveste
.
O
ko
bi
našla
ona
isti
čudodelni
studenec
!
A
morda
je
ravno
oni
za
vrtom
takov
.
Da
,
tja
gre
tedaj
in
se
ozre
v
tomunček
.
A
kaj
hoče
videti
notri
?
Kar
vroče
in
tesno
jej
je
pri
tej
misli
.
Rada
bi
zagledala
ondi
nekoga
,
zdaj
vže
ve
koga
.
In
če
bi
ne
bil
isti
,
ki
ga
ima
takó
rada
,
da
si
ne
ve
zakaj
,
kaj
pa
potem
?
O
nesrečna
bi
bila
,
jako
nesrečna
!
A
naj
bode
kakor
hoče
,
ona
mora
vendar
vedeti
,
ali
je
resnica
,
ker
govori
pravljica
in
trdijo
ljudje
.
—
Tako
je
premišljevala
Marjetica
čestokrat
potem
na
paši
pri
kozah
,
domu
gredé
in
zvečer
v
postelji
,
ko
je
potihnilo
vse
okrog
in
okrog
.
Več
potov
je
bila
vesela
tacih
misli
.
Semtertje
pa
se
jej
je
tudi
užalilo
nenadoma
srce
,
da
bi
se
bila
zjokala
,
kot
petletno
dete
.
Tudi
Srakar
je
opazil
pogosto
,
da
je
Marjetica
zamišljena
.
Tedaj
je
zmajal
z
obrito
glavo
,
puhnil
gosteje
dime
iz
ust
in
dejal
:
„
Kaj
ti
je
,
vesela
bodi
!
“
Marjetica
pa
je
zarudela
tedaj
in
dejala
:
„
Prav
vesela
sem
“
.
in
pobesila
oči
.
A
to
ni
pomagalo
nič
.
Srakar
je
dobro
vedel
in
preračunil
po
umni
glavi
,
da
se
bliža
čas
in
je
vže
tu
,
ko
se
jame
zoriti
v
Marjetičinem
srcu
in
se
vseljujejo
z
zoro
tudi
skrbi
in
nemir
v
prsi
.
Tega
se
je
prepričala
tudi
Marjetica
polagoma
in
zaradi
tega
je
bila
vesela
in
žalostna
,
mirna
in
nemirna
.
Taka
je
vsa
mladina
,
takov
je
najlepši
čas
:
doba
naše
mladosti
.
Kresni
večer
,
kako
lep
je
bil
isto
leto
!
Marjetica
je
vže
z
mrakom
vse
pospravila
in
uredila
v
gospodinjstvu
.
Tudi
povečerjano
in
pomoljeno
le
bilo
prej
kot
je
sicer
navada
.
Srakar
le
sedel
razoglav
in
brez
pipe
v
ustih
pod
tepko
pred
vežo
,
ko
se
je
poslovila
Marjetica
,
menéč
,
da
gre
gledat
kres
in
da
jo
čakajo
ondi
na
rebri
vže
druge
vaške
deklice
.
„
Le
pojdi
,
pa
kmalu
se
vrni
!
Jaz
ostanem
pri
domu
.
Praprot
in
zelenje
za
nasteljo
sem
oskrbel
vže
po
poludne
.
“
In
šla
je
Marjetica
pa
vesela
je
bila
.
Pot
v
hrib
se
jej
ni
dozdeval
še
nikedar
tako
kratek
kot
nocoj
,
akoravno
pričakovanih
prijateljic
ni
našla
.
A
to
nič
ne
de
.
Druščine
ne
pogreša
,
misliti
ima
sama
tolikanj
,
da
ne
ve
,
kje
bi
začela
,
kje
končala
.
Pogosto
pa
se
ozira
tudi
nazaj
v
dolino
,
kjer
se
prikazujejo
vže
semtertje
posamezni
kresovi
.
V
pol
uri
je
Marjetica
na
vrhu
.
In
ravno
prav
,
temna
noč
je
vže
,
kmalu
bi
jo
bilo
nekoliko
strah
samotno
.
Vže
od
daleč
se
čuje
krik
in
šumenje
sem
od
kresne
gromade
.
Ravno
zdaj
se
je
zakurila
.
Gost
dim
se
vali
najprvo
iz
nje
.
Semtertje
vže
švigne
plamen
,
in
zdajci
je
vsa
v
ognju
.
Kakor
zvonik
visoko
se
dvigajo
plameni
,
borovje
šumi
in
hrešči
,
panjači
pokajo
in
iskre
se
vsipljejo
na
daleč
okrog
.
Krog
in
krog
stojé
mladenči
in
ukajo
in
streljajo
s
pištolami
in
pogumni
se
skušajo
,
kodo
bi
preskočil
gromado
.
A
to
ni
mogoče
,
s
početka
se
nobenemu
ne
posreči
.
Tam
ob
strani
sedé
dekleta
z
belimi
predpasniki
in
pojo
vesele
narodne
pesmi
,
ki
odmevajo
daleč
daleč
v
dolino
.
Tja
se
pridruži
tudi
Marjetica
.
In
kako
veselje
nastane
,
ko
jo
zagledajo
.
Vsa
fara
ve
,
da
ima
ona
najlepši
,
najmilejši
glas
,
da
zna
največ
pesmi
na
pamet
.
Pa
tudi
nima
prej
miru
,
da
zapoje
prekrasno
pesem
o
„
kresu
“
.
Nekako
boječe
,
nekako
tresoče
jej
doni
mili
glas
.
Rudečica
jej
vdarja
v
lice
,
kajti
fantje
so
utihnili
okrog
in
poslušajo
njeno
pesem
.
In
kakor
bi
se
hipoma
premislili
,
posedejo
in
poležejo
okoli
deklic
in
pritikujejo
petju
s
svojimi
močnimi
,
grmečimi
glasovi
.
Med
tem
se
prižge
v
dolini
,
po
holmih
,
po
hribih
,
po
najvišjih
gorah
okrog
in
okrog
neštevilno
kresov
.
Kakor
zvezdnato
nebo
je
pogorje
na
vse
strani
.
Jedva
vtrne
eden
ogenj
,
prikaže
se
drugi
in
tretji
,
vsak
lepši
in
žarneji
.
Marjetica
jih
poskuša
šteti
,
a
ni
jej
mogoče
.
Zmoti
so
vže
pri
prvih
,
kajti
kakor
krilate
kresnice
lezejo
in
se
dvigajo
iz
zemlje
.
Tako
krasnega
večera
še
ni
doživela
Marjetica
nikedar
.
Vse
se
jej
dozdeva
tako
praznično
,
tako
veličastno
.
Sama
ne
ve
,
kam
bi
se
ozrla
,
kje
bi
bilo
lepše
.
Nad
njo
nočno
,
skrivnostno
nebo
.
Ondi
izmed
pretrganih
oblakov
pogleduje
semtertje
bleda
luna
in
neštevilno
zvezd
,
v
gori
v
dolini
veselje
ukanje
,
okoli
nje
vaško
družice
in
mladenči
.
A
kaj
je
vse
to
!
Zdaj
se
čuje
sem
po
stezi
ukanje
.
Nekdo
se
bliža
.
Fantje
in
—
tudi
Marjetica
spozna
,
kedo
je
to
,
da
jo
Mlinarjev
Štefan
,
prvi
mladeneč
vse
okolice
.
Urno
ga
obspó
njegovi
tovarši
in
vprašanj
in
govorjenja
ni
konca
ne
kraja
.
Štefan
je
kralj
vaške
mladine
.
Kar
reče
on
,
to
velja
,
kedar
zapoje
on
,
pojo
vsi
,
kedar
je
na
vasi
on
,
veselo
je
ondi
,
kedar
ga
ni
—
otožno
in
mirno
.
Zopet
zadoni
dekliška
pesem
.
A
Marjetici
se
trese
glas
.
Semtertje
se
celo
zmoti
v
petji
,
kar
se
ni
zgodilo
nikedar
.
Deklice
zapazijo
to
,
a
umeti
ne
morejo
.
Tudi
ona
ve
,
in
ne
ve
,
tako
tesno
,
tako
milo
jej
je
pri
srcu
.
Zdajci
se
čuje
izmed
vrišča
hripav
nekako
otožen
glas
.
Tamkaj
ob
strani
stoji
sivolas
na
grjačo
oprt
prosjak
in
ozirajoč
se
v
obile
kresove
,
raztopí
se
mu
tudi
srce
,
da
zapoje
svojo
junaško
pesem
o
slavnih
dedih
,
o
ljutih
Turcih
,
o
nevmrjočih
junakih
svojega
rodu
.
In
vso
strmí
in
posluša
.
Vsem
raznema
navdušena
starčeva
pesem
domišljijo
,
ziblje
jih
raz
brezskrbe
veselosti
v
resne
visoke
misli
,
v
spomine
davne
minulosti
.
Potem
jame
vgaševati
in
pojemati
gromada
.
Pozna
ura
je
.
Pesmi
potihnejo
,
a
za
njimi
se
vrste
čudovite
pravljice
in
povesti
o
jari
kači
,
o
zakleti
princezinji
,
o
zmaju
in
o
ljutih
Pesoglavcih
.
Vže
je
tema
okrog
in
okrog
,
ko
se
dvigne
druščina
in
odpravlja
proti
domu
.
Pa
kako
lepo
je
zvrstena
v
parih
,
kakor
procesija
.
Mladeneč
ob
dekletu
,
deklica
ob
mladenču
.
Spredaj
se
nese
smolnata
goreča
baklja
in
v
prvem
paru
sta
Marjetica
in
—
Mlinarjev
Štefan
.
Tako
še
Marjetica
ni
hodila
nikedar
raz
gore
,
niti
vedela
ni
,
da
je
krajši
pot
,
če
je
oklenjena
pazduhe
Štefanove
.
A
to
je
neprijetno
in
tesno
,
da
niti
ne
ve
,
kaj
bi
govorila
.
O
kedar
je
sama
,
ve
toliko
,
tako
prepolno
ima
srce
;
a
zdaj
je
vse
zmešano
,
vse
v
neredu
v
njenej
glavi
.
Z
drugim
fantom
bi
sicer
tudi
vedela
občevati
,
le
s
Štefanom
ne
.
On
se
jej
dozdeva
nekaka
višja
oseba
,
boji
se
ga
skoraj
in
tako
neizmerno
rada
ga
ima
in
kar
reče
on
,
je
rumeno
zlato
in
belo
srebro
.
Tako
dospé
družba
v
dolino
,
sama
ne
vedé
kedaj
,
in
se
vstavi
na
razpotju
.
Tu
še
enkrat
zaučejo
fantje
in
odidejo
s
svojimi
družicami
po
stezi
proti
vasi
.
Štefan
pa
zavije
z
Marjetico
proti
njenemu
domovju
.
Poslednje
seveda
ni
po
všeči
mnogi
deklici
,
vsaj
Štefan
je
najgorši
fant
,
najpremožniše
hiše
—
in
Marjetica
—
Srakarjeva
hči
.
Marjetica
in
Štefan
se
približata
studencu
.
Tamkaj
je
tako
lepo
tako
prijetno
.
Na
klopico
ob
tomunu
je
posijala
ravno
kar
luna
iz
oblakov
.
Tja
sedeta
pa
takó
,
da
imata
desno
položeno
v
desni
.
In
kakor
nenadoma
se
spomni
Marjetica
čudne
moči
nocojšnega
večera
.
-
V
studencih
se
vidijo
nocoj
podobe
namenjenih
ljubih
,
je
čula
tolikokrat
,
ko
še
ni
vedela
,
kaj
pomeni
zadnja
beseda
.
A
zdaj
se
jej
jasni
vedno
bolj
in
bolj
.
Ozreti
se
mora
v
tomun
,
akoravno
je
baje
pregrešno
.
Drugače
ne
more
.
In
Marjetica
se
nagne
raz
klopice
v
studenec
,
strese
se
,
vroč
pot
jo
zalije
in
pozabivši
se
vsklikne
:
„
Štefan
,
Štefan
,
tebe
sem
videla
!
“
Mladeneč
s
početka
ne
ve
,
kaj
hoče
ta
vsklik
,
a
posled
se
domisli
nocojšnega
večera
.
Desnica
mu
zdrsne
iz
Marjetičine
roke
,
poobjeti
hoče
svojo
družico
,
a
deklica
se
domisli
svoje
pozabljivosti
,
rudečiea
jej
zalije
obraz
in
kakor
srna
izbeží
iz
mladenčevega
objetja
.
O
srečna
Marjetica
,
sramuje
se
svojih
čutil
,
neke
skrivnosti
v
gorečih
prsih
,
ki
klije
vedno
bolj
in
bolj
,
oznanovalka
ljubezni
pomladi
.
Prisedši
domu
,
omahne
na
svojo
posteljo
in
ponovi
se
jej
slast
minulega
dne
.
O
podobi
v
studenčnem
tomunu
pa
sanja
celo
noč
.
Pa
kakó
sanja
,
takó
sladko
,
tako
nebeško
,
tako
še
ni
sanjala
nikedar
,
nikedar
.
Drugo
jutro
je
Štefan
pozneje
vstal
,
kot
je
bil
vajen
sicer
.
Sinoči
je
pozno
legel
,
a
še
potem
zaspati
ni
mogel
.
Premišljeval
je
mnogo
,
prav
mnogo
in
se
prepričal
posled
,
da
tako
lepega
kresa
ni
bilo
nikedar
kot
je
letošnji
.
Še
danes
mu
ne
gre
iz
glave
.
Tacih
misli
poln
je
vsul
Štefan
pol
mernika
pšenice
v
kamen
in
šel
potem
na
klopico
pred
mlin
sest
.
Lepo
dopoldne
je
bilo
.
Posebno
njemu
se
je
dozdevalo
mnogo
lepše
od
druzih
navadnih
juter
.
V
mlinu
so
lepo
pritrkovali
in
se
vrteli
štirje
kameni
,
stope
so
ubirale
svoj
enoličen
glas
in
na
jezu
je
voda
veselo
šumela
in
padala
na
velikanska
kolesa
in
dalje
globoko
na
skalovje
.
Vse
je
bilo
polno
življenja
.
Celo
ščinkovec
na
veji
je
danes
speval
slajšo
pesem
.
V
Štefanovih
prsih
pa
je
bilo
tako
nekako
milo
,
tako
novo
,
da
še
nikedar
ne
enako
.
Danes
bi
bil
dal
pol
svojega
premoženja
,
vse
premoženje
,
ki
ga
čaka
po
očetovi
smrti
,
ko
bi
ga
bil
prosil
kedo
,
postavim
Srakarjeva
Marjetica
in
bi
dejala
:
le
mene
ljubi
,
meni
zvest
ostani
,
tako
rada
te
ne
more
imeti
nobena
deklica
več
na
vsem
širnem
svetu
,
kot
te
imam
jaz
.
In
zakaj
ravno
ta
Marjetica
,
o
kateri
pravijo
ljudje
,
da
je
revna
,
zakaj
ne
toliko
druzih
,
bogatih
,
iz
belih
,
zidanih
hiš
,
katerih
si
upa
dobiti
na
izbiro
?
O
zakaj
ravno
ona
,
kedo
mu
ugane
to
vganjko
?
Tako
sedi
Štefan
pred
mlinom
in
pozabi
celo
svoje
dolge
pipe
,
ki
mu
je
vgasnila
med
tacimi
mislimi
.
Sem
po
stezi
se
nekedo
bliža
.
Kedo
vtegne
biti
?
Štefan
pogleda
in
spozna
Srakarja
,
ki
jo
bosopet
maha
proti
mlinu
.
Sicer
se
mu
je
dozdeval
smešen
ta
priprost
možak
stare
korenine
.
Rad
ni
občeval
z
njim
,
dasiravno
se
ga
ni
ogibal
.
A
danes
kako
ves
drugačen
se
mu
dozdeva
.
Nevedoč
skoraj
vstane
,
mu
gre
naproti
,
mu
vošči
dober
dan
in
ponudi
pipo
tobaka
.
Srakar
dobrovoljno
pokima
in
natlači
pipo
,
potem
pa
pravi
:
„
Kaj
pa
kaj
melješ
danes
,
kaj
?
Velike
sile
baje
nimaš
in
moj
ječmenček
je
gotovo
vže
zmlet
.
“
„
To
je
res
,
da
je
,
in
prav
lepa
moka
je
.
Skoraj
bi
bil
pozabil
,
da
je
še
tu
“
.
meni
Štefan
in
pelje
Srakarja
v
mlin
.
Ko
polni
potem
Srakarjev
meh
,
pridene
še
nekaj
perišč
domače
pa
bele
moke
menéč
,
da
bode
lepši
kruh
.
Srakarju
kar
zažarí
lice
pri
tem
pogledu
.
Tako
bele
moke
še
ni
bilo
v
njegovi
hiši
in
povrh
podarjene
od
mlinarja
,
o
katerih
ni
imel
nikedar
najboljših
misli
.
Ko
zadene
mešiček
potem
na
ramo
,
pravi
:
„
Boš
pa
po
pogačo
prišel
,
Štefan
,
ko
jo
speče
Marjetica
,
ker
si
tako
lepo
pa
tako
na
belo
zmlel
.
No
kaj
ne
,
da
ne
boš
takov
,
da
bi
te
ne
bilo
;
ne
da
bi
dejal
,
da
imamo
sicer
kake
posebnosti
pri
hiši
.
“
„
Da
bi
k
vam
prišel
v
vas
,
menite
oče
in
pa
Marjetičin
kruh
pokusil
?
Tako
mlada
gospodinja
gotovo
peče
,
da
se
samo
jé
“
.
odgovarja
Štefan
.
Potem
pa
pristavi
:
„
No
pa
pridem
,
ker
je
vže
takó
.
Pa
kakovo
vganemo
tedaj
,
in
pa
Marjetico
pozdravite
,
je-lite
.
“
„
Ne
bodi
,
ne
bodi
,
pa
res
pridi
tja
v
nedeljo
popoludne
ali
pa
kadar
ti
je
prav
,
“
kriči
še
od
daleč
Srakar
in
jo
maha
s
polnim
mehom
na
rami
proti
domu
.
Štefan
pa
stoji
še
dolgo
pred
mlinom
in
gleda
za
Srakarjem
.
In
ko
bi
ga
kedó
vprašal
,
zakaj
stoji
tu
in
zakaj
zre
za
starcem
,
ne
vemo
,
kaj
bi
odgovoril
.
Prav
za
prav
baje
sam
ne
ve
in
ve
zakaj
je
tako
.
Ta
Marjetica
pa
in
ta
njena
pogača
,
na
katero
je
povabljen
,
mu
ne
gre
iz
misli
in
iz
spomina
.
O
srečni
Štefan
!
Prihodnje
nedelje
je
Štefan
težko
čakal
.
Pa
tako
dolgi
dnevi
se
mu
niso
dozdevali
nikedar
kot
baš
tega
tedna
.
In
Marjetica
,
tudi
ona
je
mislila
pa
prav
skrivaje
in
pogosto
na
nedeljo
.
Srakar
jej
je
naznanil
da
je
govoril
s
Štefanom
in
kakó
.
Če
tudi
je
pozabil
vedoma
ali
nevedoma
Štefanovega
pozdrava
,
vendar
vže
Štefanovega
imena
bila
vesela
Marjetica
.
„
Pa
se
nekoliko
lepši
obleci
,
rudečo
ruto
ali
pa
tisto
pisano
za
vrat
deni
,
ko
bi
le
prišel
Štefan
“
.
je
dejal
Srakar
v
nedeljo
po
deseti
maši
,
ko
sta
z
Marjetico
k
južini
sela
.
In
Marjetica
je
ubogala
.
Vzela
je
pisano
ruto
.
Ona
jej
je
bila
najbolje
povšeči
in
pripela
bel
prazničen
predpasnik
.
Štefan
se
v
nedeljo
po
krščanskem
nauku
niti
domu
vrnil
ni
.
Ko
ga
doide
njegova
mati
na
poti
,
pravi
:
„
No
Štefan
,
le
stopi
,
bova
pa
vkupe
hodila
.
“
In
šla
sta
,
skupaj
,
a
le
do
razpotja
.
Ondi
se
vstavi
Štefan
in
meni
,
da
gre
pogledat
vodotoč
in
preračunit
,
koliko
mu
je
škodila
zadnja
povodenj
,
in
kako
bi
se
voda
vravnala
in
takim
nezgodam
v
okom
prišlo
.
Dobro
,
da
starka
ni
videla
in
vedela
,
da
to
ni
prav
resnično
in
da
je
mladeneč
nekoliko
zarudel
pri
zadnjih
besedah
.
Tako
oddide
Štefan
na
desno
po
stranski
poti
,
ki
pelje
mimo
Srakarjeve
koče
,
mati
pa
po
levi
proti
domu
.
Med
potoma
pa
se
starka
,
še
enekrati
ozre
za
sinom
in
pravi
:
„
Lepo
je
dorastel
,
ta
Štefan
.
Nič
mu
ni
reči
.
Prijetno
se
mu
podaje
svilnata
kapica
pod
črnim
kastorcem
,
okusno
se
ga
oprijemljejo
irhaste
hlače
,
in
sreberni
gumbi
na
žametovem
brezrokavniku
blišče
kar
od
daleč
.
Če
bode
moder
in
umen
,
sreča
mu
ne
more
oditi
.
“
Štefan
je
stopal
precej
urno
med
rumeno
pšenico
in
se
kmalu
zakril
maternemu
očesu
.
Na
svoje
telesne
prednosti
pa
niti
mislil
ni
.
Samoljuben
ni
bil
nikedar
.
Razdiral
je
pač
nekaj
v
svoji
glavi
,
a
to
je
bilo
vse
drugo
in
za
pol
sveta
bi
ne
bil
dal
teh
prijetnih
misli
.
Takó
se
približa
Srakarjevi
koči
.
Na
okencu
se
je
prijetno
šopiril
rožmarinček
,
ob
steni
pa
so
kimali
rudeči
„
nageljni
“
.
Štefan
se
mora
vstaviti
in
jih
pogledati
.
Tako
lepih
kot
so
ti
,
še
ni
videl
nikedar
.
A
zdajci
se
na
lahno
oddrzne
okence
,
smejoč
obraz
se
prikaže
izmed
cvetličja
in
čuje
se
glas
:
„
Glej
ga
no
,
Štefan
,
kaj
si
ti
,
pa
moje
rože
te
v
oči
bodejo
,
jeli
da
te
?
“
„
Mene
da
bi
bodle
,
praviš
ti
Marjetica
?
In
če
me
,
saj
so
res
lepe
.
Tacih
ni
nikjer
doli
na
vasi
,
“
odgovori
Štefan
in
podpre
kamolec
v
skladnico
drv
ob
steni
,
kastorec
pa
bolj
na
levo
uho
pomakne
.
„
Ne
bodi
,
ne
bodi
,
Štefan
,
ti
si
poreden
danes
,
pa
ni
vse
tako
,
kakor
praviš
.
“
„
Zakaj
pa
ne
,
Marjetica
?
Le
verjemi
mi
,
da
je
nagelj
tak
,
kakor
velikonočni
pirhi
ali
pa
rudečica
na
tvojem
obrazu
.
“
Marjetica
se
zasmeji
pri
teh
besedah
in
pobesi
glavo
prav
sramežljivo
,
potem
pa
pravi
:
„
Če
je
takó
lep
moj
„
nagelj
“
pa
vtrgaj
enega
,
ti
ga
vže
smeš
,
drugi
ne
.
Na
kastorcu
se
ti
bode
prav
dobro
podajal
.
“
„
Kaj
da
bi
ga
jaz
utrgal
,
da
bi
ga
res
smel
vtrgati
,
to
je
pa
prav
.
A
jaz
bi
rekel
,
da
bi
ga
vtrgala
ti
.
Dekleta
umete
bolje
to
.
Potem
bi
ga
pa
jaz
na
klobuku
nosil
tri
nedelje
zapored
in
pa
še
s
„
knoflico
“
bi
ga
pripel
,
da
ga
ne
izgubim
.
“
„
Res
da
bi
ga
“
.
vsklikne
Marjetica
in
vtrga
z
nežnimi
prsteki
nagelj
in
ga
podá
Štefanu
.
A
on
jo
vlovi
za
roko
,
pa
takó
trdo
,
da
bi
se
bil
kmalu
nagelj
poškodoval
,
in
pravi
:
Marjetica
,
zdaj
te
imam
.
Pa
ti
nisi
prav
nič
huda
,
da
te
imam
,
je-li
da
ne
?
Vendar
,
kaj
pa
delaš
vedno
v
hiši
?
Ven
bi
prišla
,
in
midva
bi
kakovo
uganila
in
razdrla
skupaj
,
se
ve
da
pametno
in
pošteno
!
“
Marjetica
se
izkuša
izviti
iz
mladenčevih
rok
,
a
posled
,
kakor
bi
se
bila
premisila
,
je
zopet
mirna
in
odgovori
:
„
Pa
bi
ti
noter
šel
.
To
bi
ne
bilo
,
mislim
,
baš
nič
napačnega
.
Oče
se
kmalu
vrnejo
od
krščanskega
nauka
,
potem
pa
skupaj
povasujemo
.
“
„
Saj
je
res
,
Marjetica
!
Ti
si
bolj
umna
od
mene
“
.
pravi
Štefan
,
spusti
dekličino
desnico
in
zgine
za
vežnimi
durmi
.
Trenutek
pozneje
sedi
Štefan
pri
javorovi
mizi
Marjetici
nasproti
in
gladko
mu
teče
govorica
.
„
Danes
si
bila
pa
prav
ponosna
,
Marjetica
,
v
cerkvi
.
In
na
potu
domu
me
niti
pogledati
nisi
hotela
,
kakor
da
bi
živela
v
prepiru
in
bi
ne
bila
soseda
.
Poslednje
še
misliti
ni
,
kaj
ne
da
ne
“
.
povzame
črez
nekoliko
mladeneč
in
vlovi
zopet
dekličino
mehko
ročico
.
„
Jaz
da
bi
bila
takova
,
kakor
praviš
?
To
pa
vže
ni
res
,
to
se
pa
vže
motiš
.
Še
videla
te
nisem
,
pa
bi
bila
prevzetna
in
ošabna
?
“
A
spozabivši
se
,
pravi
čez
nekoliko
:
„
Jeli
,
ta
le
kastoree
si
imel
dopoludne
na
glavi
in
pa
tisto
svetlo
rujavkasto
kamižolo
,
ki
ti
je
tako
lepo
pristovala
?
Taka
kamižola
je
gotovo
draga
.
Prav
lično
sukno
je
,
po
čem
je
neki
vatel
?
Tudi
jaz
bi
si
rada
tako
jopico
kupila
.
In
pa
ta
le
svilena
ruta
,
ki
jo
imaš
za
vratom
,
kako
žive
svetle
rože
ima
.
Kaj
je
to
res
prava
svila
,
kaj
meniš
Štefan
?
“
nadaljuje
deklica
in
tipa
in
premerja
Štefanovo
rute
kakor
bi
jo
hotela
kupiti
.
„
Ti
bodeš
imela
še
lepši
na
svatovski
dan
,
Marjetica
.
In
če
ne
drugi
,
kupi
ti
jo
tvoj
ženin
.
Saj
si
je
pa
tudi
vredna
“
.
povzame
mladeneč
in
vpre
svoje
okó
na
dekličino
lice
,
tako
da
se
srečata
njuna
pogleda
.
Marjetica
pobesi
urno
obraz
,
kakor
da
bi
se
domislila
svoje
naivnosti
,
ali
pa
da
bi
bila
prelepa
njena
misel
o
svatovščini
,
katera
jej
je
še
čisto
tuja
.
—
„
Jaz
da
bi
imela
tako
svileno
ruto
z
žlahtnimi
rožami
,
praviš
Štefan
?
Taka
bi
bila
vže
prelepa
za
me
,
ker
sem
revna
,
take
ne
pričakujem
.
Zadovoljna
bi
bila
z
volnato
,
samo
lepo
rožasta
bi
morala
biti
,
vsaj
nekoliko
podobna
tej
le
tvoji
“
.
jekne
potem
Marjetica
.
Tako
sedita
Marjetica
in
Štefan
razdirajoč
razne
stvari
.
Marjetica
postaja
vedno
pogumniši
.
Tista
začetna
boječnost
in
sramežljivost
jej
izginja
vedno
bolj
in
bolj
.
Ko
se
smuče
in
suče
takó
okoli
svojega
tovarša
,
zapazi
svetel
prstanek
na
Štefanovi
desnici
in
vsklikne
precej
nagajivo
:
„
Kaj
imaš
pa
ondi
na
roci
,
Štefan
?
Le
pokaži
mi
in
ne
skrivaj
!
To
mora
biti
nekaj
posebnega
,
ker
molčiš
o
tem
.
“
„
Kaj
bi
res
rada
videla
,
kar
reci
Marjetica
!
Glej
prstan
je
!
Kupil
sem
ga
zadnjič
na
sejmu
in
prav
povšeči
mi
je
.
“
.
„
Prstan
je
,
praviš
,
ali
pa
je
zaročna
„
rinka
“
.
kaj
ne
,
to
je
vse
eno
?
Pa
le
pokaži
ga
,
da
ga
pogledam
.
Saj
je
res
,
prstanek
,
je
,
“
pravi
potem
,
ko
ga
vrti
po
roki
in
ogleduje
pri
okencu
.
„
Le
glej
ga
,
in
zlat
je
pa
rudeč
kamen
ima
,
le
še
tvojega
imena
mu
manjka
,
kaj
ne
Štefan
?
In
pa
kakor
nalašč
tudi
meni
je
prav
in
kakor
vlit
zá-me
“
.
nadaljuje
pomerjaje
ga
na
prst
.
„
Pa
ga
imej
,
če
ti
je
prav
in
obdrži
ga
!
Jaz
ga
ne
potrebujem
,
ali
si
pa
drugega
na
semnju
kupim
“
.
pravi
Štefan
in
stisne
Marjetici
desnico
.
„
Pa
res
Štefan
?
Ne
,
to
je
preveč
,
kaj
boš
to
?
Le
pomisli
,
prstanek
je
zlat
!
“
jeclja
nekako
začudena
in
vsa
zmešana
in
v
zadregi
Marjetica
,
ter
poskuša
sneti
zopet
prstanek
in
rudečica
in
bledina
jo
spreminja
.
„
Ali
ga
ne
maraš
?
Jaz
tudi
ne
.
Pa
ga
vržem
v
travo
,
da
se
izgubi
,
ali
v
jez
in
noben
človek
ga
ne
najde
več
.
Ali
češ
,
povej
!
“
In
Marjetica
še
bolje
zarudi
,
ozre
se
v
mladenča
in
zopet
se
srečate
njuni
očesi
.
Ne
vemo
ali
je
bilo
naslikano
v
tem
pogledu
,
naj
uboga
Marjetica
,
ali
kali
;
a
to
vemo
,
da
je
vzela
prstanek
in
da
ga
je
bila
vesela
,
prav
vesela
.
—
„
Poglej
ga
no
,
kaj
si
res
Štefan
?
“
.
pravi
nekoliko
pozneje
Srakar
vže
med
vratmi
,
ko
se
vrne
iz
cerkve
in
zagleda
Mlinarjevega
sina
poleg
Marjetice
.
„
Zakaj
bi
pa
ne
bil
,
oče
?
Nedelja
popoludne
je
,
malo
povasovati
moramo
.
Kaj
bomo
neki
drugega
?
Vi
ste
pa
molili
jelite
,
pa
dolgo
vas
ni
bilo
domu
“
.
pravi
Štefan
,
hoteč
si
pomagati
iz
zadrege
,
v
katero
ga
je
spravil
nenadni
Srakarjev
prihod
.
Potem
pa
pristavi
:
„
Vaše
strnišče
sem
ogledoval
mimogrede
.
Lep
ječmenček
je
moral
biti
na
njem
.
Kaj
bodete
pa
zdaj
sejali
ondi
?
“
„
Ajdo
bi
,
sem
dejal
in
prevdaril
,
a
orača
nimam
.
Kaj
bodeš
pa
ti
kaj
kmetoval
ta
teden
?
“
Posebnega
nimam
,
postoril
sem
vže
.
Voda
je
tudi
potekla
,
da
niti
za
eno
kolo
je
ne
bode
,
če
ne
dežuje
kmalu
.
Tija
v
torek
ali
v
sredo
vam
lehko
poórjem
in
povlečem
strnišče
,
če
vam
je
prav
;
kar
recite
,
pa
je
!
“
„
Res
,
da
bi
mi
storil
to
Štefan
?
Kaj
ne
,
za
plačilo
se
vže
pogovoriva
,
da
bode
prav
.
“
„
Kaj
bodete
tisto
!
Klobukov
si
ne
rubiva
,
saj
smo
sosedje
odgovori
zdajci
Štefan
in
se
ozre
v
Marjetico
,
ki
je
nekako
sramežljiva
sedela
poleg
njega
in
skrivala
desnico
,
na
kateri
se
je
lesketal
prstanek
,
v
predpasnik
,
da
bi
ga
oče
ne
opazil
.
Semtertje
pa
se
je
vendar
ozrla
radovedno
in
skrivaje
va-nj
in
dozdeval
se
jej
je
vedno
lepši
.
„
Marjetica
,
ali
si
vže
kaj
pohvalila
Štefana
,
ker
je
tako
lepo
ječmenček
zmlel
in
še
nekaj
pšenične
moke
pridal
“
.
vpraša
potem
Srakar
,
pomoli
tobačni
mehur
Štefanu
,
Češ
,
natlači
si
danes
mojega
,
in
prisede
na
ogel
mize
.
„
Saj
je
res
Štefan
,
ti
ne
veš
kako
lep
kruh
se
je
spekel
iz
zadnje
moke
.
Tacega
še
nismo
imeli
“
.
vsklikne
potem
nekako
pogumniši
Marjetica
.
„
Ali
si
mu
vže
dala
pokusit
domače
pogače
?
Da
veš
,
jaz
sem
ga
na
njo
povabil
danes
“
.
pristavi
Srakar
.
„
Saj
res
,
kar
pozabila
sem
,
oče
.
A
Štefan
je
tako
vajen
vedno
belega
kruha
.
“
Izgovorivši
vstane
Marjetica
in
prinese
iz
shrambe
pol
hleba
lepo
rumenega
,
dišečega
kruha
in
nož
na
njem
.
Porine
ga
pred
Štefana
in
pravi
:
„
Na
,
reži
pa
sam
,
kolikor
hočeš
!
“
„
Glej
ga
no
,
kako
je
lep
in
slasten
ta
kruhek
“
pravi
Štefan
,
čudeč
se
ter
ga
pokusi
in
tehta
na
dlani
.
„
Pa
res
sama
si
ga
spekla
Marjetica
?
To
je
lepo
“
.
pristavi
potem
.
„
E
zakaj
bi
ga
pa
ne
?
Kaj
misliš
,
da
ga
ne
znam
?
Le
pokusi
ga
in
prepričaš
se
,
da
ga
znam
!
“
„
Ko
postaneš
gospodinja
,
boš
pa
kar
vse
vedela
vže
,
kakor
vidim.
To
pa
stavim
,
da
se
ne
vstrašiš
nobene
vaške
gospodinje
in
se
je
ne
.
“
„
Jaz
da
bi
znala
?
Zakaj
pa
ne
?
Pa
,
ko
bi
bila
gospodinja
,
potem
bi
pa
vže
vže
,
to
je
res
.
Ne
rečem
,
da
bi
ne
“
.
pravi
Marjetica
in
kakor
pireh
zarudi
v
lice
,
pobesi
oči
in
premišljuje
,
zakaj
jo
neki
hvali
in
pa
tako
poprašuje
ta
Štefan
.
O
ko
bi
vedela
vsaj
to
,
kaj
misli
zdaj
on
.
In
če
je
vse
res
,
kar
pravi
,
kako
srečna
bi
bila
.
Srakar
je
sedel
med
tem
,
kakor
bi
ne
čul
tega
pogovora
in
pogosto
spuščal
dim
iz
svoje
pipice
gori
nad
sveto
razpelo
na
steni
in
nad
oljkovo
vejico
od
cvetne
nedelje
za
njim
.
A
Srakar
je
vse
to
dobro
,
prav
dobro
umel
.
Ko
bi
ne
mogli
soditi
po
drugih
opazkih
,
vže
potem
,
da
je
dva
pota
pogledal
izpod
širokokrajevca
po
Štefanu
.
In
na
tem
pogledu
se
je
zibal
dobrovoljen
,
pa
prijazen
posmeh
.
Potem
se
je
tudi
morda
samega
veselja
spozabil
in
pljunil
ene
krati
po
tleh
,
kajti
poslednje
Marjetici
ni
bilo
povšeči
.
Tla
je
hotela
imeti
čiste
,
kakor
omizje
.
In
kedar
se
bi
jej
hotel
zameriti
,
pomazati
bi
jej
bil
moral
tla
ali
kar
si
bodi
.
Kaj
enacega
bi
bila
ona
odpustila
najtežje
.
Srakar
pa
sicer
zdrahe
ni
nikedar
delal
.
Zamero
pa
je
sovražil
kot
pogubni
naglavni
greh
.
Isto
popoludne
in
isti
večer
je
bil
Marjetici
najlepši
izmed
vseh
.
Ko
se
poslovi
Štefan
stoprv
v
mraku
,
spremi
ga
ona
do
hišnega
ogla
in
postoji
še
nekoliko
ž
njim
tam
.
Potem
pa
zre
še
toliko
časa
za
njim
,
da
se
skrije
za
vrtnim
drevjem
.
Po
molitvi
in
večerji
se
jej
stori
celo
milo
pri
srcu
,
zapuščena
in
samotna
se
dozdeva
samej
sebi
.
Ako
se
ozre
v
svetel
prstanek
na
roci
,
mine
jo
otožnost
.
Tacega
prstana
nima
pač
nobena
v
vasi
,
niti
v
fari
ne
,
kakor
ona
.
In
vesela
bi
ga
ne
bila
ona
,
pa
žalostna
naj
bi
bila
nocoj
?
Ne
,
tega
ne
!
Srakar
je
drugo
jutro
vže
z
gorečo
pipo
okoli
pohišja
hodil
,
kuretino
napasel
in
kozama
nekaj
zelenja
položil
,
ko
se
prebudi
in
vstane
Marjetica
.
Stopivši
na
prag
,
položi
dlan
na
čelo
in
pogleda
na
nebo
proti
solncu
,
kakor
da
bi
ne
mogla
verjeti
,
je
li
res
noč
tako
kratka
,
ali
so
vse
to
le
sanje
,
nič
druzega
kot
sanje
.
Sinoči
je
namreč
pozno
premišljevala
v
postelji
,
potem
sanjala
o
vaškem
mlinu
in
še
o
nekem
drugem
.
Kje
pa
je
spanjec
?
„
Marjetica
,
kar
urno
zajutrek
pripravi
,
potem
pa
izpusti
kozi
.
Glej
solnce
je
vže
za
moža
visoko
!
“
ogovori
Srakar
Marjetico
in
mahne
z
rokama
,
kakor
bi
hotel
reči
:
le
urno
,
mudi
se
in
tega
si
kriva
sama
ali
kali
.
Marjetica
se
toraj
ročno
obrne
in
zaneti
ogenj
.
Ko
se
dviga
in
poka
plamen
na
ognjišču
,
sede
poleg
njega
na
skladnico
drv
,
prekriža
nad
prsimi
roki
in
misli
,
misli
kaj
neki
,
o
prav
mnogo
in
zre
v
plapolajoči
ogenj
.
Vesela
je
današnjega
jutra
in
nevesela
.
Preživo
jej
je
v
spominu
včerašnji
dan
.
Ko
bi
mu
bil
vsaj
po
senci
enak
današnji
.
Prvič
se
jej
dozdeva
neprijetno
danes
goniti
na
pašo
kozi
.
Sicer
ima
rada
živalici
,
o
in
kako
vesela
je
bila
nekedaj
tega
posla
.
Saj
pa
tedaj
ni
imela
še
na
vsem
širnem
svetu
nikogar
,
da
bi
ga
ljubila
,
kot
očeta
in
te
živali
.
In
danes
ima
tolikanj
,
da
ne
more
povedati
nikomur
—
in
zopet
ničesar
,
prav
ničesar
.
Tudi
se
prepriča
,
da
je
ona
zdaj
za
pašo
vže
prevelika
.
Kaj
pa
,
ko
bi
jo
dohiteli
celo
vaški
pastirji
in
jo
jeli
zmerjati
:
„
glejte
jo
kozjo
pastirico
!
“
Ona
odpušča
sicer
vsakemu
rada
in
jeze
niti
ne
pozna
,
a
ko
bi
čul
kaj
enacega
,
Štefan
o
njej
,
kakó
bi
jo
sodil
,
kaj
bi
storil
?
Da
samo
zaradi
njega
bi
ne
pastirovala
rada
več
,
ne
hotela
bi
ga
osramotiti
,
da
je
znan
z
kozjo
pastirico
.
Po
drugih
ljudeh
ona
niti
ne
vpraša
ne
.
Ko
se
vtopi
v
take
misli
,
niti
ne
zapazi
,
da
kipi
pristavljeno
mleko
in
bi
bilo
tudi
izkipelo
,
ko
bi
ne
bil
prihitel
mimogrede
Srakar
in
odpihnil
s
svojim
širokokrajnikom
prevroči
plamen
.
Potem
postoji
celo
nekoliko
pri
ognjišču
,
poseže
z
žulavo
roko
po
gorečem
vtrinku
,
vredi
ga
na
natlačeno
pipo
,
potisne
turniček
nánjo
,
puhne
kake
tri
pota
dima
in
pravi
:
„
Marjetica
,
kaj
pa
ti
je
danes
,
da
kar
nič
ne
govoriš
,
in
pa
glej
no
,
nekaj
bleda
se
mi
dozdevaš
!
“
„
Nič
ni
,
prav
nič
,
pa
kaj
bi
bilo
?
“
meni
Marjetica
,
odrine
s
kleščami
nekaj
prevroče
žerjavice
in
odstavi
,
pomagaje
si
z
belim
predpasnikom
,
kipeči
zajutrek
.
Danes
Srakar
in
Marjetica
molčeč
zajutrkujeta
,
ali
bolje
zajutrkuje
le
oče
.
Njegova
mlada
družica
pomaka
le
žlico
v
jed
,
ki
jej
ne
gre
v
slast
.
„
Ali
ti
ni
bilo
baje
po
godu
,
da
sem
Štefana
povabil
včeraj
ali
kali
?
“
vpraša
oče
.
Marjetica
zarudi
po
vsem
obrazu
,
položi
žlico
pri
tem
vprašanju
in
pravi
:
„
Zakaj
bi
mi
ne
bilo
?
Meni
je
vse
prav
.
“
„
Pa
ti
ni
,
sam
ne
vem
zakaj
.
Pošten
mladeneč
je
,
njega
se
ti
ni
potreba
ogibati
,
če
hočeš
“
povzame
zopet
Srakar
,
kakor
nalašč
,
da
bi
izkušal
svojo
zamišljeno
družico
.
„
Da
bi
mi
ne
bil
,
pravite
?
Kaj
bodete
neki
to
,
oče
“
.
pristavi
Marjetica
in
hiti
odpirat
kozama
hlevine
duri
.
Tako
dolg
pot
po
pogorju
se
ni
dozdeval
Marjetici
še
nikedar
kot
danes
.
Sicer
si
je
vedela
najti
vedno
svojo
zabavo
in
veselje
.
Ob
stezi
je
trgala
rože
in
je
povijala
v
venec
,
katerega
je
darovala
svetemu
razpelu
v
gorski
kapeli
.
Več
potov
je
vzela
pobožno
knjigo
s
seboj
,
ali
pa
je
vezla
bele
nedeljske
nogovice
.
Dnevi
so
jej
tekli
,
kakor
trenotki
,
kar
vedela
ni
da
gine
in
mine
teden
za
tednom
.
A
zadnji
čas
ni
več
tako
,
da
si
bi
rada
imela
,
da
bi
bilo
.
Dolg
čas
jo
spremlja
povsod
,
prejšnje
zabave
in
igrače
pa
so
jej
nezanimive
.
Prišedši
v
goščo
sede
Marjetica
na
mahovje
in
obraz
zakrije
v
dlani
.
Tako
sloni
kakor
brez
življenja
.
Tu
jej
je
prijeten
,
primeren
prostor
,
sama
je
,
nihče
je
ne
gleda
in
moti
.
Samoten
ščinkovec
sicer
zaščinka
semtertje
na
visoki
smreki
,
a
odleti
zopet
dalje
čez
vrbovje
.
Tamkaj
potrkuje
in
dolbe
marljiva
žolna
votla
drevesa
.
Žametno
višnjevkast
brglez
pleza
in
šviga
po
deblu
.
Od
vršiča
do
vršiča
poskakuje
vesela
veverica
in
semtertje
plašno
zaprska
.
A
po
Marjetici
ne
popraša
in
se
ne
ozre
nihče
.
In
kaj
bode
neki
?
Pomagati
bi
jej
ne
mogel
.
V
naravi
le
vsak
sam
za
se
skrbi
,
vse
drugo
mu
je
tuje
.
Ko
sedi
Marjetica
takó
,
užali
se
jej
prav
milo
srce
.
Dozdeva
se
jej
prvič
,
in
to
stoprv
čez
toliko
let
,
da
je
vendar
le
sama
in
zapuščena
,
da
ona
nima
mladosti
kot
jo
imajo
drugi
otroci
in
deklice
iz
vasi
.
Oče
je
malobeseden
ž
njo
,
druščine
se
mora
ogibati
,
jej
zapoveduje
vedno
.
Ko
bi
le
vedela
čemu
?
In
pa
zakaj
je
Srakarjeva
,
zakaj
očetova
hiša
ni
bela
,
visoka
,
kot
je
Mlinarjeva
v
vasi
,
zakaj
pravijo
ljudje
,
da
je
revna
in
to
ve
tudi
sama
.
Da
jej
je
hudo
,
prav
hudo
vse
to
,
kriva
ni
sama
,
ona
potrpi
vse
.
O
dobro
ve
,
da
bi
se
jej
posmehovale
njene
družice
v
vasi
,
ko
bi
jim
pokazala
ta-le
prstanek
in
bi
povedala
,
čegav
je
.
In
zakaj
?
Samo
zato
,
ker
je
ona
Srakarjeva
,
Štefan
pa
je
Mlinarjev
.
Kaj
pa
Štefan
sam
?
Ali
ne
bode
spoznal
polagoma
to
tudi
on
,
ali
ne
bode
govoril
,
kot
govoré
vsi
ljudje
?
To
pa
bode
njena
smrt
.
Tega
ne
preživi
,
da
si
ne
ve
zakaj
ima
rada
Štefana
,
le
tako
toži
se
jej
in
dolg
čas
jej
je
po
njem
,
da
niti
povedati
ne
more
.
O
ko
bi
bila
ona
bogata
,
postavim
,
ko
bi
imela
bel
grad
,
ko
bi
bila
imenitna
gospa
v
svili
in
zlatu
,
o
katerih
je
čula
,
da
prebivajo
v
mestih
,
pa
da
so
take
,
kakor
so
naslikane
kraljice
,
ona
bi
bila
vsa
drugačna
.
Vse
bi
vzela
in
prinesla
pred
tega
Štefana
in
dejala
:
„
Na
,
tu
imaš
,
pa
zasmehovati
me
ne
smeš
,
in
pri
meni
moraš
ostati
,
da
veš
!
“
Ko
sloni
vtopljena
tako
,
posili
jo
neka
nenavadna
dremota
,
da
podpre
glavo
v
komolca
in
objame
jo
sladek
spanjec
.
Solnce
je
vže
visoko
na
nebu
,
ko
se
predrami
,
plane
kvišku
in
pokliče
kozi
.
A
kako
se
začudi
,
ko
ji
zagleda
poleg
sebe
.
S
prijaznim
nekako
pomilovalnim
pogledom
jo
pogledujete
,
nastavljate
jej
roge
,
kakor
v
dvoboj
ter
mekečete
,
kakor
bi
hotele
reči
:
„
Povej
Marjetica
,
zakaj
si
otožna
in
sloniš
tu
,
vesela
bodi
,
pa
domu
pojdimo
,
glej
pozno
je
vže
!
“
Marjetica
je
žival
vedno
rada
imela
,
posebno
pa
kozi
.
A
tako
prijazni
,
tako
pomilovalni
se
jej
niste
dozdevali
še
nikedar
.
Prepričana
je
bila
danes
,
da
jo
umete
,
da
veste
kaj
misli
ona
zdaj
,
da
čutite
z
njo
,
da
ste
samotni
in
zapuščeni
.
Ko
se
pogovarja
Marjetica
z
živalima
,
zašumi
nekaj
v
obližji
.
Urno
se
ozre
in
zagleda
Štefana
s
sekiro
na
rami
.
„
Marjetica
kaj
te
ni
prav
nič
strah
tu
,
ker
si
sama
v
gozdu
?
“
pravi
mladeneč
in
se
vstavi
pred
pastirico
.
„
Da
bi
me
strah
bilo
in
pa
tebe
Štefan
?
“
odgovori
Marjatica
in
pobesi
zadrege
rudeči
obraz
.
„
Kaj
pa
,
ko
bi
volk
prišel
in
bi
ti
kozi
vzel
,
kaj
?
“
nadaljuje
tovariš
.
„
Nič
—
tega
bi
ti
s
sekiro
pregnal
,
—
mene
bi
pa
pustil
,
saj
me
ni
škoda
jeli
?
“
„
Tebe
bi
škoda
ne
bilo
,
Marjetica
?
O
poznati
bi
hotel
človeka
,
ki
bi
ti
storil
kaj
žalega
,
skrivil
ti
le
las
na
glavi
,
celo
vojsko
bi
premagal
mislim
sam
v
boji
za
te
“
,
odvrne
nekako
navdušeno
Štefan
in
sede
poleg
deklice
.
„
Tisto
vže
Štefan
tisto
,
bi
storil
ti
za
me
,
ko
bi
ne
bila
Srakarjeva
,
da
veš
,
tako
pravijo
ljudje
in
mislim
tudi
jaz
.
“
Izgovorivši
se
jej
užali
zopet
srce
in
domisli
se
sanj
,
katere
je
sanjala
prej
,
ko
je
zadremala
tako
nenadoma
.
Posled
jih
jame
Štefanu
tako-le
pripovedovati
.
Dozdevalo
se
mi
je
,
da
je
priletela
bela
rajska
ptica
tu
na
drevo
in
je
zapela
pesem
,
pa
tako
milo
tako
nebeško
,
da
je
strmelo
drevje
okrog
in
se
priklanjalo
.
Jaz
pa
sem
bila
,
kakor
zamaknjena
.
Stisneti
se
mi
očesi
in
pred
saboj
zagledani
beli
grad
,
kakoršnega
še
nisem
videla
nikedar
.
In
ptica
zleti
skozi
okno
vanj
,
in
jaz
hitim
siloma
za
njo
.
Vrata
se
mi
odpirajo
,
kakor
sama
od
sebe
.
Zdajci
pridem
v
veliko
,
prav
veliko
stanico
.
Veča
je
bila
kot
naša
cerkev
in
kako
lepa
.
Vse
je
bilo
v
zlatu
in
svili
.
Ljudstva
pa
se
je
gnetlo
polno
okrog
in
ti
si
sedel
spredaj
na
visokem
sedežu
,
kakor
kralj
in
povsod
se
je
razlegalo
tvoje
ime
.
Trudoma
se
gnetem
in
delam
pot
proti
tebi
.
Prišedši
pred
prestol
omahnem
in
se
zgrudim
slabosti
na
tla
.
Ti
pa
me
dvigneš
prijazno
in
posadiš
poleg
sebe
.
A
čuj
strašen
krik
nastane
med
ljudstvom
.
„
Srakarjera
Marjetica
je
“
.
se
razlega
glas
,
in
tega
ni
konca
in
kraja
.
Tako
se
prebudim
.
„
Pa
ti
,
da
si
tako
sanjala
Marjetica
,
pa
od
mene
“
.
povzame
Štefan
in
vlovi
deklico
za
roko
.
„
Jaz
,
a
sanjati
ne
smem
več
,
to
vem
,
preveč
mi
je
hudo
potem
in
tudi
govoriti
si
ne
upam
dalje
s
teboj
,
veš
,
ti
si
Mlinarjev
in
jaz
“
—
Predno
izgovori
zadnjo
besedo
,
užali
se
jej
srce
in
solze
jo
polijo
.
„
Kaj
je
to
Marjetica
,
pa
jokati
ne
!
Kodo
nama
more
braniti
,
če
govoriva
,
in
kaj
je
to
,
če
nisva
oba
iz
enake
hiše
“
.
tolaži
mladeneč
družico
.
„
Jaz
tudi
ne
vem
,
zakaj
ti
pravim
take
reči
,
samo
zato
da
veš
,
kaj
mislim
in
kako
mi
je
.
“
Tako
se
vije
njihov
govor
in
nadaljuje
,
ko
odideta
skupno
proti
domu
.
Marjetici
se
dozdeva
zopet
kratek
čas
in
kmalu
pozabi
sanj
.
Na
razpotju
pravi
Štefan
:
„
Ali
bodete
nocoj
kaj
dalje
svetili
zvečer
?
“
„
Bomo
,
če
prideš
k
nam
“
.
odgovori
deklica
.
„
Da
bi
k
vam
prišel
praviš
?
Bom
,
če
vže
spiš
pa
na
polknice
potrkam
,
jeli
da
smem
in
da
se
mi
oglasiš
?
“
Marjetica
ne
odgovori
;
kako
tudi
?
Rudečica
jo
zalije
in
spomni
se
fantovske
pesni
v
noči
na
sredi
vasi
.
Ko
se
rezideta
,
se
ozreta
še
enkrat
drug
za
drugim
in
se
zasmejita
.
Srečna
človeka
Marjetica
in
ta
Mlinarjev
Štefan
!
O
požinkih
so
napravljali
fantje
Beriške
vasi
ples
pod
široko
vaško
lipo
.
Ondi
so
se
zbirale
deklice
vse
okolice
.
Stare
matere
in
tetke
,
otroci
in
stareji
možakarji
pa
so
zijali
,
kako
mladenči
sučejo
svoje
družice
in
s
petami
ob
tla
bijejo
,
klobuke
privzdigujejo
in
poukavajo
.
Pa
kaka
velikanska
priprava
je
bila
vže
mnogo
tednov
prej
za
oni
veseli
dan
!
Deklice
ga
niti
dočakati
niso
mogle
.
Ugibale
so
skrivaje
zvečer
v
postelji
,
s
katerim
bode
plesala
najraje
ta
in
ona
,
katera
bode
najlepši
,
kateri
mladeneč
najgorši
,
in
ali
pride
tudi
ongav
in
ongava
,
ki
sta
vže
na
oklicu
.
Povrh
pa
so
imele
toliko
skrbi
,
kako
bi
se
oblekle
za
ono
slovesnost
.
Preglavico
jim
je
delalo
in
še
veliko
,
koliko
rudečega
in
višnjevega
trakovja
bode
potreba
,
kake
rute
bi
si
kupile
,
kakošna
krila
in
—
koliko
lepega
denarja
bode
stalo
vse
to
.
A
naj
velja
kar
hoče
,
naj
bode
truda
še
toliko
in
toliko
!
Oh
ljubi
Bog
,
vsaj
takov
veseli
dan
je
le
eden
v
vsem
dolgom
letu
,
le
eden
je
mladeneč
,
s
katerim
si
želi
plesati
vsaka
.
Koliko
pa
je
bilo
potnih
kapelj
,
ki
so
pobijale
na
razbeljenem
čelu
druga
drugo
v
žetvi
sredi
ravnega
,
rumenega
polja
.
O
tega
bi
ne
mogla
preračuniti
nobena
.
Le
vesela
misel
na
ples
ob
končanih
požinkih
je
tolažila
,
krepila
trudno
roko
,
hladila
razbeljeno
lice
.
In
pa
fantje
,
koliko
večerov
zborujejo
in
se
posvetujejo
ondi
pod
lipo
,
kako
bi
napravili
oni
dan
slovesniši
,
zanimiviši
.
Natanko
imajo
zaznamovano
,
kedo
je
v
njihovi
družbi
in
da
le
isti
sme
plesati
,
da
ne
trpé
mladenčev
iz
sosednih
vasij
med
saboj
in
tudi
ne
vabijo
tujih
deklic
.
Kralj
teh
zborov
in
sodnik
vaške
mladine
pa
je
bil
Mlinarjev
Štefan
.
On
je
bil
korenina
vse
družbe
.
Kar
je
rekel
on
,
to
je
veljalo
,
kakor
da
bi
bilo
pribito
,
kar
njemu
ni
bilo
povšeči
,
dopadalo
ni
nikomur
in
brez
njega
se
ni
vršila
nobena
slovesnost
.
Vsaj
je
bil
pa
ta
Štefan
tudi
pravi
mož
.
On
ni
gledal
na
petak
,
ali
desetak
,
kedar
je
bilo
potreba
.
V
žep
je
segel
po
listnico
,
oslinil
prst
in
položil
bankovec
na
mizo
.
V
krčmi
se
je
pilo
največ
potov
na
njegov
račun
.
Naravno
je
torej
,
da
je
njegov
glas
veljal
v
treh
farah
in
še
dalje
.
Ime
Mlinarjevega
Štefana
se
