.Po
slavnostnem
govoru
,
v
katerem
je
belgrajski
predsednik
zmagoslavno
cesarsko
vojsko
povzdigoval
do
nebes
,
izrazil
je
še
pohlevno
željo
,
da
bi
slavni
vojskovodja
z
vsemi
generali
izvolil
danes
priti
k
občinskemu
starejšinstvu
na
slavnostno
kosilo
,
katero
bode
pri
predsedniku
samem
.
Laudon
je
drage
volje
obljubil
,
in
avdijenca
je
bila
pri
kraji
.
«
Grof
Colloredo
,
častno
si
rešil
dano
obljubo
,
da
se
nam
v
treh
dneh
podá
trdnjava
.
Hvalo
ti
zató
!
»
«
Ne
meni
hvala
,
ekscelenca
;
temveč
stotniku
Vegi
od
bombardirjev
,
ki
je
po
svoji
učenosti
našel
pot
,
katero
je
potem
bombam
pokazal
tu
gôri
,
brez
njega
bi
ne
bili
opravili
ničesar
;
ali
že
vsaj
trdnjave
bi
ne
bili
dobili
takó
po
ceni
v
roke
.
»
«
Kje
pa
ga
imaš
tega
izvrstnega
človeka
,
daj
,
pokliči
ga
vender
,
saj
ga
jaz
tudi
poznam
od
obličja
do
obličja
,
»
vpraša
Laudon
.
Grof
Colloredo
se
nekoliko
ozrè
ali
ne
bi
kje
ugledal
zaželenega
junaka-učenjaka
.
«
Glej
ga
,
ekscelenca
,
ondu
gré
z
nadporočnikom
Paurom
;
izvestno
sta
nafnenjena
semkaj
!
»
Vega
in
Pauer
,
že
dolgo
časa
najvéčja
prijatelja
,
taka
,
da
so
jima
častniki
dali
priimek
«
Kastor
in
Poluksf
»
,
približata
se
na
kakih
deset
korakov
ter
se
že
hočeta
obrniti
,
kar
opazi
Vega
,
da
mu
grof
Colloredo
namiguje
.
«
Oprosti
me
za
trenutek
,
ekscelenca
generalni
ravnatelj
topništva
nečesa
želí
,
»
pravi
stotnik
svojemu
prijatelju
nadporočniku
in
hití
proti
generaloma
,
kjer
se
moški
postavi
,
pozdravi
,
kakor
velevajo
propisi
,
in
vpraša
:
«
Ekseelenea
,
zapoveste
?
»
«
Ekscelenca
Laudon
želí
govoriti
z
možem
,
kateremu
se
je
zahvaliti
,
da
je
Beli
Grad
zopet
naš
.
»
Nató
se
obrne
Colloredo
popolnoma
proti
Laudonu
,
postavi
se
vojaški
,
švigne
z
roko
h
klobuku
in
reče
:
«
Ekscelenca
,
čast
mi
je
predstaviti
Vam
tu
svojega
najspretnejšega
stotnika
v
vsem
koru
,
Jurija
Vego
,
profesorja
matematike
pri
bombardirjih
.
»
«
Po
pravici
si
povedal
,
ljubi
kolega
,
»
pravi
smehljaje
se
Laudon
,
kajti
stotnik
je
sijajno
dokazal
,
kaj
zná
.
«
Veseli
me
,
stotnik
,
da
sem
imel
čast
vže
poznati
Vas
;
za
danes
opóldne
Vas
vabim
s
seboj
med
generale
na
kosilo
.
Da
pa
ne
bodete
kak
takó
lahko
pozabili
tega
dné
,
imenujem
Vas
zajedno
na
podlagi
tu
dovršenih
slavnih
dejanj
za
majorja
pri
bombardirjih
.
Moj
kolega
grof
Colloredo
Vam
izročí
iz
založišča
zlato
nadičje
,
kar
ga
je
potrebno
za
novo
dostojanstvo
.
Sedaj
pa
z
Bogom
,
gospôda
,
moja
imam
še
mnogo
dela
,
»
pravi
končno
vojskovodja
Laudon
in
odide
na
drugo
stran
,
grof
Colloredo
in
major
Vega
pa
proti
svojemu
taboru
po
zlato
majorsko
nadičje
.
Življenje
in
radost
v
Belgradu
slikati
po
odhodu
Turkov
bilo
bi
toliko
,
kakor
nositi
vodo
v
Savo
.
Po
dolgih
letih
je
peval
Srbin
na
svojih
tleh
navdušeno
,
kakor
mu
je
velelo
srce
;
po
dolgem
času
se
je
upalo
staro
in
mlado
zopet
na
ulice
belgrajske
,
in
zlasti
ženstvo
,
katero
je
bilo
dosedaj
zaradi
krvolokov
Turkov
vedno
bolj
pri
dômu
,
izprehajalo
se
je
brezskrbno
po
mestu
proti
Teraziji
.
Ni
je
bilo
skoro
srbske
hiše
v
savskem
delu
mesta
,
kjer
so
stanovali
kristjanje
,
da
bi
ne
bili
gostili
cesarskih
vojakov
,
tu
částnike
,
tam
prostake
,
kakor
je
komu
bolje
ugajalo
.
Pri
predsedniku
srbske
obline
belgrajske
so
bili
povabljeni
generali
in
vsi
višji
štabni
částniki
,
načelniki
raznim
četam
.
Vino
je
dohajalo
v
velikih
vrčih
—
majolikah
na
belo
pogrnjene
mize
,
in
Boga
mi
,
tisto
vino
ni
bilo
kak
zagorski
čviček
,
temveč
ognjevito
ogersko
vino
,
ki
užiga
pogum
in
radostí
srce
!
Na
častnem
mestu
je
sedel
maršal
Laudon
,
njemu
ob
desni
stráni
soproga
predsednikova
,
ob
levi
pa
domača
hči
,
kakor
so
dično
deklico
predstavili
zbranim
gostom
.
Poleg
gospe
predsednikove
so
odkazali
prostor
načelniku
topništva
,
generalu
grofu
Colloredu
,
poleg
katerega
je
sédel
predsednik
.
Nató
so
se
razvrstili
drugi
generali
,
polkovniki
in
štabni
částniki
,
kolikor
jih
je
bilo
tedaj
namreč
v
mestu
in
ne
v
službi
.
Poslednji
je
prišel
na
vrsto
,
ker
najmlajši
vseh
majorjev
,
major
Vega
v
novi
suknji
,
obšiti
z
zlatim
nadičjem
.
Jako
postaven
je
bil
ta
mladi
major
in
vseh
očij
so
bile
na
njem
,
ko
ga
Je
maršal
Laudon
predstavil
obranim
gostom
,
kot
junaka
,
ki
je
razsul
belgrajsko
trdnjavo
.
Vsi
zapored
so
prihajali
in
mu
sezali
v
roke
,
čestitajoč
na
tolikem
uspehu
.
Tudi
mlada
gospica
,
domača
hči
,
jako
zalo
dekle
v
národni
srbski
noši
,
pride
in
se
pokloni
majorju
Vegi
.
Le-tá
ji
podá
roko
in
pogleda
v
zali
obrazek
.
Za
Boga
svetega
,
kakó
mu
je
vender
znan
ta
obraz
,
kakó
podoben
obrazu
njegove
sestre
,
ponesrečene
Polonice
!
In
glas
njen
,
oh
prav
tak
glas
imela
je
tudi
sestra
njegova
.
Tesno
mu
prihaja
,
in
Vegá
,
ki
se
je
,
odkar
je
odšel
iz
Ljubljane
,
vedno
bolj
brigal
za
knjige
,
nego
za
ženstvo
,
bil
je
danes
kakor
prerojen
!
Samega
sebe
ni
več
poznal
.
Najrajši
bi
krasno
srbsko
devče
stisnil
náse
in
presrečen
vzkliknil
:
«
Pozdravljena
mi
bodi
,
stokrat
presrčno
pozdravljena
,
ki
si
živa
podoba
moja
sestre
,
le
nekaj
krepkejša
od
nje
!
»
Toda
naš
junak
nikjer
ni
puščal
dostojnosti
v
nemar
in
se
je
zató
živi
podobi
svoje
sestre
čudil
le
potihoma
in
se
je
kàr
nagledati
ni
mogel
.
«
Oh
,
gospod
major
,
kakó
bi
te
moglo
zlasti
šibko
ženstvo
dostojno
zahvaliti
,
da
si
nam
odgnal
nečloveške
goste
,
ki
so
nam
povzročali
toliko
britkosti
leta
in
leta
!
Živa
duša
se
ni
upala
zvečer
izpod
strehe
,
takó
so
ti
prežali
na
nas
.
Koliko
krščanskih
deklic
je
izginilo
v
minulih
letih
,
in
živa
duša
ni
znala
,
kam
so
prešle
.
Koliko
mladih
Srbov
je
popadalo
zavratno
pod
turškim
nožem
!
Ti
ne
veš
,
kaj
smo
trpeli
,
»
takó
opisuje
predsednikova
hči
žalostno
razmerje
,
iz
katerega
je
cesarska
vojska
rešila
belgrajske
prebivalce
,
in
si
obriše
solzne
očí
.
«
Groza
me
izpreletava
,
če
pomislim
,
kaj
sem
le
jaz
prebila
pri
teh
razbojnikih
.
Oh
,
to
je
bila
grozna
dôba
,
dôba
prelite
krvi
in
smrtne
groze
;
Bog
daj
,
da
bi
se
ne
vrnila
!
»
«
Ne
bil
bi
verjel
,
da
si
se
i
ti
,
predsednikova
hči
,
tresla
zaradi
Turkov
!
»
začudi
se
major
Vega
.
«
Oprôsti
,
gospod
,
tedaj
nisem
še
bila
predsednikova
hči
in
oče
moj
ne
še
predsednik
,
temveč
tovornik
,
ki
je
po
Savi
in
Dunavu
prevažal
trgovsko
blagó
.
»
«
Izvôli
,
sedi
,
drago
dete
,
jako
me
zanima
,
kar
mi
pripoveduješ
,
»
pravi
major
in
ji
ponudi
roko
,
da
jo
spremi
na
sedež
poleg
sebe
,
ki
je
stal
dosedaj
prazen
.
«
Moj
major
se
pripravlja
,
da
priborí
novo
trdnjavo
,
ako
me
ne
motijo
stare
očí
,
»
opomni
general
Colloredo
jako
dobrovoljno
Laudonu
,
ki
pa
poredno
opazko
menda
presliši
v
živahnem
pogovoru
s
predsednikovo
gospó
.
«
Kakó
naj
razumem
tvoje
besede
,
dete
moje
,
da
nisi
bila
tedaj
še
predsednikova
hči
?
»
Deklica
se
zardí
in
povesi
očí
,
napósled
pa
se
zaupno
ozrè
v
majorja
,
rekoč
:
«
Ko
bi
me
jih
vprašalo
devetindevetdeset
izmed
sto
,
česar
želiš
ti
,
obrnila
bi
se
,
češ
kaj
vam
do
tega
?
Ne
takó
tebi
,
ne
le
,
ker
si
naš
osloboditelj
,
temveč
,
ker
mi
je
tvoj
pogled
takoj
v
prvem
trenutku
vzbudil
nenavadno
sočutje
in
zaupnost
,
kateri
sta
me
popolnoma
osrčili
.
Kakor
očetu
svojemu
bi
ti
zaupala
lahko
svoje
največje
skrivnosti
,
ne
bojèč
se
kakeršnekoli
zlorabe
!
»
Major
osupne
.
«
Čudno
dete
to
,
»
misli
si
vrli
mož
,
«
kaj
takega
iz
ženskih
ust
nisem
še
slišal
!
»
«
Jaz
nisem
rodna
hči
predsedniku
,
ni
njegovi
gospé
,
temveč
le
njih
rejenka
.
Usmilila
sta
se
me
v
moji
največji
nesreči
in
me
pohčerila
,
ker
sta
bila
brez
otrók
.
«
Major
je
nemiren
.
«
Morda
celó
tu
domá
nisi
v
Belem
Gradu
?
»
vpraša
jo
.
«
Ne
,
gospod
,
nisem
!
Jako
bridka
usoda
me
je
zanesla
iz
domovine
semkaj
med
tuje
ljudi
ter
mi
med
njimi
ponudila
novo
domovino
.
Porodila
sem
se
daleč
odtod
v
jako
krasni
deželi
ónostran
Save
in
imela
sem
brata
in
dve
sestri
.
Sestri
sta
ostali
domá
,
brata
so
dali
oče
v
šolo
,
kjer
se
je
izučil
za
imenitnega
gospoda
—
inženér
je
v
domovini
.
Vzel
me
je
k
sebi
v
glavno
mesto
.
Ondu
sam
se
seznanila
z
njegovim
mladostnim
prijateljem
,
ki
je
imel
v
sosednem
Sremu
prav
lepo
službo
in
sem
se
zaročila
ž
njim
.
Došla
sva
srečno
semkaj
,
toda
dan
pred
najino
poroko
naju
napade
ob
Savi
druhal
turških
razbojnikov
,
umorí
mojega
zaročenca
,
mene
pa
vleče
s
seboj
.
Nisem
si
vedela
pomagati
drugače
,
kakor
le
Materi
Božji
sem
se
priporočala
iz
vsega
srca
in
pa
klicala
na
pomoč
.
Toliko
da
preveslajo
razbojniki
čez
Savo
,
kjer
me
hočejo
vzeti
médse
in
me
odvesti
Bog
vé
kam
,
kar
plane
nánje
iz
zatišja
nekaj
móž
.
Strašen
boj
se
pričnè
.
Bili
so
se
Turki
in
kristjanje
.
Poslednji
končno
zmagajo
,
povežejo
Turke
in
zmečejo
v
Savo
,
samó
da
se
jih
iznebé
,
sebi
in
svojcem
pa
takó
nekoliko
pomnožé
varnost
.
Kaj
misliš
,
ko
bi
jih
bili
izročili
turški
pravici
,
da
bi
bilo
to
kàj
pomagalo
?
Nič
!
Tukaj
si
je
moral
človek
za
turškega
gospodarstva
sam
skrbeti
za
varnost
,
če
je
hotel
živeti
srečno
in
mirno
.
Med
možmí
,
ki
so
pogubili
turške
razbojnike
in
iz
svetá
poslali
v
večnost
,
bil
je
tudi
sedanji
moj
oče
,
ki
je
bil
tedaj
tovornik
in
torej
rad
zahajal
proti
večeru
na
savske
bregove
,
kjer
so
stale
njegove
ladje
.
Vidèč
me
v
smrtnem
strahu
,
usmilil
se
me
je
,
ker
sem
se
mu
,
kakor
je
rekel
ženi
svoji
,
smilila
v
srce
,
in
vzel
me
je
domóv
,
kjer
sta
me
potem
vzprejela
za
svojo
.
»
Major
med
povestjo
niti
trenil
ni
.
Visoko
so
se
mu
dvigale
junaške
prsi
.
Ljubeznivo
prime
sosedo
svojo
za
roko
,
rekoč
:
«
Moraš
pač
imeti
silno
trdno
zaupanje
do
Matere
Božje
,
da
te
je
takó
čudovito
rešila
iz
smrtne
nevarnosti
?
»
«
Da
,
gospod
,
prav
si
rekel
.
Priporočam
se
ji
že
od
svoje
zgodnje
mladosti
.
Brat
nam
je
,
kar
nas
je
bilo
deklet
,
prinesel
svoje
dni
na
počitnice
prišedši
blagoslovljene
svetinjice
Matere
Božje
in
mati
—
oh
,
saj
ne
vem
,
ali
še
živé
dobra
naša
mati
—
obesili
so
nam
jih
okolo
vratú
,
da
bi
nas
varovale
zlega
!
Gospod
,
ali
mi
verjameš
,
da
me
je
čudovita
svetinjica
že
dvakrat
rešila
iz
smrtne
nevarnosti
?
Vidiš
jo
,
taka
je
!
»
Mlada
Srbinja
potegne
zlato
verižico
,
katero
je
nosila
okolo
vratú
iz
nedrij
in
pokaže
svetinjico
majorju
.
Ta
jo
vzame
v
roko
in
jo
pazno
ogleduje
.
«
Tvoja
mati
so
morali
biti
jako
inoviti
,
da
so
ti
obesili
srebrno
svetinjico
na
zlati
verižici
okolo
vratú
,
»
opomni
major
.
«
O
,
kaj
še
,
na
rdečih
trakovih
so
nam
jih
izročili
vsem
trem
.
Zlato
verižico
mi
je
podarila
dobra
sedanja
mati
moja
,
rekoč
,
da
je
svetinjica
,
ki
je
človeka
že
dvakrat
rešila
iz
smrtne
nevarnosti
,
že
vredna
zlate
verižice
.
Tudi
sploh
sta
mi
moja
sedanja
oče
in
mati
jako
dobra
.
Ne
le
da
me
obsipljeta
z
vsem
,
kar
vesta
,
da
me
veselí
,
tudi
sta
vrlo
skrbela
za
mojo
vzgojo
.
Star
cesarski
částnik
je
hodil
dolgo
let
iz
Zemuna
semkaj
,
da
me
je
učil
čitanja
,
pisanja
,
računstva
,
vedenja
in
švabščine
.
Res
,
celó
nemščine
sem
se
morala
učiti
,
ker
je
moj
sedanji
oče
hotel
takó
,
češ
,
da
je
vse
dobro
,
kar
človek
zná
,
ker
nihče
ne
vé
,
kdaj
mu
kàj
prav
pride
.
«
No
,
in
ali
si
se
lahko
učila
?
»
«
Prav
takó
lahko
,
kakor
svoje
dni
moj
brat
,
ki
je
vedno
trdil
,
da
mu
gre
učenje
kàr
sámo
v
glavo
.
»
«
Ali
bi
spoznala
brata
,
ko
bi
ga
zopet
videla
?
»
vpraša
major
jako
nemiren
.
«
Če
bi
ga
spoznala
?
Na
prvi
pogled
.
Oh
,
saj
ima
takó
zanimiv
obraz
,
da
ga
človek
ne
more
pozabiti
,
ako
gaje
le
jednoč
videl
.
Glej
,
prav
zató
sem
ti
zaupala
takoj
prvi
trenutek
,
gospod
,
podoben
si
mojemu
bratu
,
dà
,
prav
ves
njegov
obraz
imaš
,
le
nekaj
bledejši
je
bil
od
tebe
,
ko
sem
ga
poslednjič
videla
.
»
«
Ali
je
že
davno
,
kar
sta
se
videla
poslednjič
?
»
«
Biti
mora
že
kakih
devet
let
,
če
ne
več
.
»
«
Kako
pa
je
biló
ime
bratu
tvojemu
?
»
«
Jurij
smo
mu
rekli
.
»
«
Vehovčev
iz
Zagorice
pri
Moravčah
,
kaj
ne
da
,
»
spopolni
sedaj
major
Vega
v
čisti
domači
besedi
.
«
Polonica
,
ali
me
res
več
ne
poznaš
?
»
«
O
moj
Bog
,
kje
pa
sem
imela
očí
!
»
vzklikne
presrečno
deklè
:
«
Jurij
,
predragi
moj
Jurij
,
ali
si
res
ti
,
kaj
ne
da
si
res
?
Dà
,
dà
!
Oh
,
Bog
bodi
zahvaljen
,
da
sem
vender
našla
še
nekoga
izmed
domačinov
!
»
Polonica
se
ne
meni
za
osuplo
družbo
častnih
generalov
,
temveč
se
oklene
ljubemu
bratu
,
in
solze
presladke
radosti
ji
tekó
na
bratovi
prsi
.
«
Kaj
Vam
nisem
pravil
,
da
se
je
major
Vega
pripravljal
,
da
si
priborí
drugo
trdnjavo
?
»
opomni
sedaj
na
ves
glas
grof
Colloredo
,
«
in
predno
bi
se
bili
nádejali
,
pridobil
si
jo
je
tudi
že
.
Vsa
gospôda
je
priča
temu
!
»
«
Oprostite
,
gospôda
,
ako
se
Vam
morda
zdí
prizor
nedostojen
na
tem
mestu
.
Toda
čujte
in
sodite
sami
.
Gospica
,
katero
tu
vidite
,
to
je
moja
rodna
sestra
Polonica
;
devet
let
nisva
vedela
drug
za
drugega
.
Prav
sam
Bog
je
naju
združil
.
Sodite
sedaj
,
gospôda
,
samí
,
ali
sva
se
pregrešila
proti
dostojnosti
!
»
«
O
tem
niti
govora
ni
,
»
pravi
maršal
Laudon
.
«
Ako
se
ne
motim
,
predstavili
so
nam
gospico
prej
za
domačo
hčer
,
ali
ne
?
»
«
Dà
,
slavni
maršal
,
predstavil
sem
ti
jo
rés
takó
,
kar
je
,
četudi
ne
rodna
hči
,
vender
pa
pohčerjena
!
»
Vrli
predsednik
sedaj
na
glas
pripoveduje
nam
že
znano
dogodbo
,
kakó
je
našel
Polonico
.
General
Laudon
je
bil
mož
,
ki
se
je
ves
čas
svojega
življenja
strogo
ravnal
po
pravilu
:
Železo
se
mora
kovati
,
dokler
je
vroče
!
Marsikak
drug
vojskovodja
bi
bil
morda
legel
na
lovorike
,
ki
so
mu
pred
Belim
Gradom
pognale
iz
trdnjavskih
razvalin
,
on
pa
ne
.
Hitro
je
določil
potrebno
število
částnikov
,
podčástnikov
in
vojakov
od
vsakega
orožja
,
ki
so
ostali
v
Belem
Gradu
in
v
trdnjavi
,
bodisi
za
varstvom
bodisi
tudi
,
da
postavijo
poškodovano
zidovje
v
prejšnji
red
,
četudi
je
za
poslednja
dela
nagnal
navadnih
zidarjev
in
delavcev
,
kar
jih
je
mogel
dobiti
tostran
in
onstran
Save
.
Ko
je
to
dovršil
,
dvignil
se
je
po
Dunavu
nizdolu
proti
trdnjavi
Smederevo
,
ki
je
bila
tudi
še
v
turških
rokah
.
Do
Železnih
Vrat
je
hotel
Dunav
očistiti
turške
nesnage
.
Izmed
nam
znanih
topniških
částnikov
je
vzel
s
seboj
majorja
Vego
,
nadporočnika
Pauerja
pa
je
pustil
v
belgrajski
posadki
.
Nadporočniku
Pauerju
je
Vega
še
tisto
popóldne
,
ko
se
je
vrnil
od
kosila
pri
predsedniku
v
tabor
k
svojim
baterijam
,
kamor
ga
je
spremila
tudi
Polonica
,
povedal
,
kaj
je
doživel
danes
,
kakšna
sreča
ga
je
doletela
,
ko
je
našel
najljubšo
sestro
svojo
,
o
kateri
živa
duša
ni
vedela
,
kam
je
prešla
in
tudi
ne
,
če
je
sploh
še
živa
.
Pauer
je
bil
vidno
ginjen
,
nekoliko
,
ker
je
bila
deklica
,
ki
je
morala
že
toliko
prebiti
,
sestra
najboljšega
prijatelja
,
nekoliko
,
in
kdo
vé
,
če
ne
še
največ
zaradi
tega
,
ker
mu
je
bila
majorjeva
sestra
jako
po
volji
.
Četudi
že
ne
več
mlada
,
bila
je
vender
še
jako
krasna
.
Zlasti
srbska
národna
oprava
se
ji
je
podala
kàj
lepo
.
Ker
je
poznal
majorjevo
blago
srce
in
njegove
vrline
,
mislil
je
,
da
je
tudi
sestra
takšna
,
kajti
jabolka
iz
jednega
debla
so
si
navadno
podobna
.
Zvečer
se
je
major
poslovil
od
sestre
.
Zopet
prebridka
ura
nje
občutnemu
srcu
!
Uboga
sirota
je
plakala
na
bratovih
prsih
,
kakor
majhna
deklica
,
kateri
se
je
ločiti
preljube
matere
.
«
Oh
,
Jurij
,
ali
je
res
,
da
te
moram
že
zopet
izgubiti
,
ko
sem
te
komaj
našla
po
dolgih
devetih
letih
?
»
«
Dà
,
ljuba
sestra
,
dolžnost
me
kliče
in
ta
mi
je
prva
na
svetu
,
odkar
nosim
cesarsko
suknjo
!
»
odgovori
brat
major
.
«
Ali
bi
ne
mogel
iti
mesto
tebe
kdo
drug
,
saj
vender
nisi
sam
tukaj
?
»
nadaljuje
Polonica
v
skrbéh
.
«
Ne
,
ljuba
sestra
,
nikogar
ni
,
ki
bi
bil
tukaj
odveč
.
Vsakdo
mora
biti
na
svojem
mestu
.
»
«
Zlasti
naš
major
,
kateremu
v
vsem
cesarstvu
ni
jednakega
!
»
pristavi
nadporočnik
Pauer
.
«
Sicer
pa
nikar
preveč
ne
skrbite
zànj
,
draga
gospica
,
v
božjih
rokah
je
njega
življenje
pri
Smederevem
prav
takó
kakor
tukaj
,
in
če
Bog
dá
,
povrne
se
tudi
od
ondot
zdrav
in
srečen
,
kajti
njega
čaka
še
višja
naloga
v
naši
vojski
.
Ako
me
vse
ne
moti
,
to
je
on
tisti
,
ki
bode
svoje
dni
naslednik
našemu
načelniku
grofu
Colloredu
.
Dà
,
le
dobro
si
ga
poglejte
,
prav
on
bode
,
če
je
kàj
pravice
na
svetu
.
Ali
ga
imate
,
ki
bi
mu
bil
kos
v
naši
stroki
?
Ne
,
pod
milim
Bogom
,
nikjer
ne
!
»
«
Prijatelj
,
če
me
imaš
kàj
rad
,
pústi
to
.
Ljubo
mi
ni
,
da
vlečeš
take
stvarí
na
dan
,
kar
še
vse
skupaj
nič
ni
.
Zanesó
se
rade
na
višje
mesto
,
kjer
dostikrat
jako
nemilo
dirnejo
tega
ali
ónega
,
ki
že
težko
čaka
takega
mesta
,
»
zavrne
major
prijatelja
svojega
in
nadaljuje
:
«
Nekaj
drugega
mi
leží
na
srci
.
Predno
odidem
,
izročim
sestro
svojo
tvojemu
varstvu
.
Nihče
ne
more
vedeti
,
če
se
Turki
ne
povrnejo
in
ne
napadejo
mesta
in
trdnjave
,
ko
bodemo
imeli
mi
opraviti
pri
Smederevem
.
Glej
,
za
ta
slučaj
priporočam
tvojemu
junaštvu
hišo
,
kjer
je
našla
sestra
moja
gostoljubne
in
usmiljene
ljudí
.
Varuj
in
brani
jih
,
kakor
če
bi
ti
bilo
braniti
svoje
!
Ali
mi
obljubiš
?
»
«
Obljubim
iz
vse
duše
,
kolikor
bode
v
moji
môči
!
»
vzklikne
nadporočnik
ter
seže
majorju
v
roko
.
Le-tá
pa
pravi
:
«
Sestra
moja
,
glej
novega
brata
!
Smeš
se
zanašati
nánj
in
mu
zaupati
,
kajti
zvesta
duša
in
čist
značaj
je
,
kakor
suho
zlató
!
Branil
in
varoval
bode
tebe
in
tvoje
do
poslednje
kaplje
krvi
,
če
bode
treba
.
O
tem
sem
prepričan
!
»
«
Kakor
sem
rekel
,
»
poudari
nadporočnik
Pauer
iz
nova
,
in
vsi
trije
se
odpravijo
proti
Poloničinemu
domu
,
kjer
se
částnika
poslovita
od
nje
.
Ločitev
je
trajala
le
nekaj
tednov
,
kolikor
je
namreč
Laudon
potreboval
časa
,
da
je
priboril
smederevsko
trdnjavo
in
da
je
obkolil
ob
dolenjem
Dunavu
ležečo
Oršovo
.
Tmid
niso
imeli
nikjer
več
tistega
poguma
,
kakor
lansko
leto
in
tudi
še
letos
,
dokler
so
imeli
Beli
Grad
v
svojih
rokah
.
Mnogo
krivde
v
tem
oziru
smemo
brez
ugovora
pripisovati
turškemu
vrhovnemu
poveljniku
,
seraskijerju
(
vojnemu
ministru
)
Kuščuku-Hasanu
,
kateri
ni
kazal
niti
pol
tolike
spretnosti
in
vojaške
nadarjenosti
,
kakor
njegov
prednik
véliki
vezir
Jusuf
,
na
čegar
mesto
se
je
vzpel
spomladi
,
ko
je
v
Carjem
Gradu
nov
sultan
zasedel
carski
prestol
.
Dné
17.
aprila
1789.
je
umrl
namreč
v
Carjem
Gradu
sultan
Abdul-Hamid
,
in
na
izpraznjeni
prestol
je
sedel
njegov
netjak
Selim
III.
,
ki
je
vélikega
vezirja
takoj
poklical
domóv
in
vrhovno
poveljništvo
vojske
izroôil
nespretnemu
Kuščuku-Hasanu
.
Nasledki
te
izpremembe
,
kakor
tudi
še
bolj
óni
,
ki
se
je
nekaj
mesecev
prej
izvršila
v
cesarski
vojski
gledé
na
vrhovno
poveljstvo
,
pokazali
so
se
kmalu
.
Cesarska
vojska
,
ki
se
je
do
sedaj
povsod
le
umikala
,
zamenila
je
to
nalogo
s
turško
;
jeseni
leta
1789.
ste
bili
Sava
in
Dunav
,
poslednji
do
Oršove
v
cesarski
oblasti
.
Ko
je
maršal
Laudon
,
vrnivši
se
v
Beligrad
,
kjer
je
bil
odslej
njegov
glavni
tabor
,
cesarju
Jožefu
poročil
toliko
in
tako
ugodnih
uspehov
,
spomnil
se
je
Jožef
besede
zastavljene
Laudonu
;
kakor
ga
je
prej
rad
preziral
,
kjer
je
mogel
,
takó
ga
je
sedaj
odklikoval
za
njegove
zmage
v
turškem
boji
takó
,
kakor
ni
bil
odlikovan
nihče
in
morda
tudi
nihče
več
ne
bode
.
Cesar
mu
je
podaril
zvezdo
velikega
kriza
vojaškega
reda
Marije
Terezije
,
sestavljeno
od
samih
briljantov
,
katero
nosi
po
zakonih
tega
najvišjega
vojaškega
reda
jedino
le
cesar
sam
,
véliki
mojster
tega
redú
.
Tudi
mu
je
cesar
Jožef
i
nadalje
podelil
neomejeno
oblast
in
naslov
«
generalissimus
!
»
Takó
odlikovan
v
Avstriji
še
ni
bil
noben
vojskovodja
,
tudi
ne
slavni
princ
Evgen
,
ki
se
je
ves
čas
,
odkar
je
bil
avstrijski
vojskovodja
,
bojeval
s
Turki
.
Zvezda
,
katero
je
prejel
Laudon
od
cesarja
,
bila
je
vredna
svojih
50.000
goldinarjev
,
katere
je
po
Laudonovi
smrti
Jožefov
naslednik
,
cesar
Leopold
II.
,
Laudonovi
vdovi
tudi
res
pošteno
izplačal
zánjo
.
Da
táko
izredno
odlikovanje
v
Belem
Gradu
ni
ostalo
brez
sledú
,
umeje
se
pač
samó
po
sebi
.
Vojaki
in
meščanje
so
se
izkušali
,
kakó
bi
lepše
proslavljali
tolikanj
priljubljenega
in
hrabrega
vojskovodjo
.
Neizogiben
je
bil
torej
slavnosten
obed
,
na
katerega
je
Laudon
povabil
vse
belgrajske
veljake
in
mogotce
,
kakor
tudi
vse
částnike
belgrajske
posadke
in
tabora
.
Dasì
je
bil
mož
navadno
oskromen
in
ponižen
ter
se
je
hrupnih
veselic
rajši
ogibal
,
nego
jih
iskal
,
sedaj
vendarle
ni
mogel
ravnati
drugače
.
Naravnost
rečeno
,
srcé
mu
ni
dalo
mirú
,
ker
je
končno
dobil
takó
sijajno
zadoščenje
za
mnogovrstna
preziranja
na
cesarskem
dvoru
v
prejšnjih
letih
.
Majorju
Vegi
je
poročil
Laudon
,
naj
privede
s
seboj
tudi
svojo
sestro
,
kajti
tak
vrlin
,
pisal
je
Laudon
,
kakor
je
major
Vega
,
ki
je
po
svojih
vojaških
spretnostih
pomagal
vsi
vojski
do
najvišje
slave
,
mora
izvestno
tudi
imeti
vrlo
sestro
,
ki
je
povsem
vredna
sedeti
med
generali
.
Da
je
to
povabilo
jako
ugajalo
posebno
Poloničinim
rediteljem
in
da
so
bili
posebno
ponosni
nánjo
,
smete
nam
že
verjeti
,
če
vam
iz
nova
zatrdimo
,
da
so
jo
imeli
radi
,
kakor
rodno
hčer
.
Prav
takó
se
je
pa
dobrima
starcema
tudi
laskalo
,
da
je
generalisimus
poleg
predsednika
izrecno
tudi
povabil
njegovo
soprogo
.
Le-ti
sta
bili
med
več
sto
možkimi
jedini
ženski
.
Predsednico
je
povabil
genéralisimus
,
naj
séde
k
njemu
,
Polonica
si
je
pa
izprosila
milost
,
da
sme
ostati
poleg
brata
pri
mizi
.
Zraven
nje
je
sedèl
majorjev
pribočnik
nadporočnik
Pauer
.
Zabava
je
bila
vseskozi
jako
živahna
,
in
kakó
tudi
ne
,
ker
so
bili
zbrani
samí
zadovoljni
,
srečni
in
zmagoslavni
ljudje
.
Za
nekaj
časa
se
dvigne
generalisimus
,
odičen
z
briljantno
zvezdo
vojaškega
reda
Marije
Terezije
,
in
pravi
:
«
Častna
gospôda
,
dovolite
mi
,
da
se
spominjam
nekoga
,
ki
je
dolgo
časa
bratski
delil
z
nami
težave
in
trpljenje
te
ravnôkar
končane
vojske
in
se
ni
umeknil
ne
ostri
zimi
,
ne
sovražnemu
orožju
,
dokler
ga
ni
prisilila
smrtna
kal
,
ki
se
je
vgnezdila
v
njega
mlado
nadejepolno
življenje
.
Našega
premilostnega
in
presvetlega
cesarja
imam
v
mislih
,
ki
je
telesno
na
Dunaji
prikovan
na
bolniško
posteljo
,
duševno
pa
vedno
še
biva
pri
vojski
svoji
.
Zlasti
ga
je
veselilo
,
ko
je
slišal
,
gospôda
moja
,
generali
,
štabni
in
višji
částniki
,
da
ste
se
takó
hrabro
borili
s
pogumnimi
svojimi
četami
za
staro
slavo
in
čast
Avstrije
.
Za
vse
to
Vam
izreka
premilostni
vladar
cesarsko
svojo
zahvalo
.
Pozivljem
Vas
,
častna
gospôda
,
da
se
združite
z
menoj
,
presrčno
želèč
,
naj
ljubi
Bog
Njegovemu
Veličanstvu
zopet
podelí
trdno
zdravje
in
ga
nam
ohrani
še
mnogo
let
.
Pozivljem
Vas
,
slavna
gospôda
,
vskliknite
z
mano
od
vsega
srca
:
‚
Njegovo
Veličanstvo
cesar
Jožef
naj
živí
!
Živi
,
živi
,
živi
!
‘
»
«
Živi
,
živi
,
živi
!
»
zaorí
kakor
iz
jednega
grla
po
taboru
,
v
trdnjavi
pa
jamejo
pokati
topovi
—
prvič
od
leta
1739.
,
in
avstrijska
zastava
plapolá
sredi
trdnjave
visoko
v
zraku
.
Drugo
zdravijco
napil
je
predsednik
slavljencu
generalisimusu
v
lepih
besedah
,
kakeršne
so
dane
le
Srbom
in
Hrvatom
,
porojenim
govornikom
,
ocenjujoč
Laudonove
zasluge
za
Avstrijo
,
za
cesarsko
vojsko
in
za
vse
krščanstvo
.
Tudi
on
je
sklenil
svojo
napitnico
s
presrčno
željo
,
naj
bi
Bog
še
dolgo
let
ohranil
izkušenega
vojskovodjo
državi
,
vojski
in
krščanstvu
na
korist
,
za
njim
pa
obudil
še
več
njemu
sličnih
poveljnikov
med
tu
navzočimi
gospodi
částniki
,
katere
prijazno
vabi
,
naj
vzkliknejo
:
«
Bog
poživi
še
mnoga
leta
ekscelenco
generalisimusa
Laudona
!
Živi
!
»
Zopet
je
zaorilo
po
taboru
,
kakor
bi
se
bila
podirala
zemlja
.
Govorili
so
nató
še
razne
zdravijce
,
katerih
najvažnejša
je
bila
óna
majorju
Vegi
,
nató
pa
se
je
vnelo
govorjenje
po
raznih
gručah
,
kakor
to
tudi
drugače
ne
more
biti
o
takih
prilikah
.
Najbolj
so
mlade
částnike
in
civilne
dostojanstvenike
in
veljake
zanimale
najnovejše
novice
,
dohajajoče
s
Francoskega
,
kjer
je
bilo
že
nekaj
tednov
vse
kvišku
in
narobe
.
«
Gospod
general
,
»
nagovori
predsednik
belgrajske
mestne
občine
generala
barona
Rouvroya
,
poleg
njega
sedečega
,
«
ali
je
res
,
kar
se
čuje
iz
Francije
,
da
so
jeli
uporniki
požigati
samostane
in
razdevati
gradove
?
»
«
Vse
je
res
,
vsaj
takó
se
nam
je
poročalo
iz
Pariza
,
»
odgovori
general
baron
Rouvroy
in
še
dostavi
:
«
In
prav
je
,
da
se
je
takó
zgodilo
,
saj
drugače
biti
ni
moglo
.
Plemstvo
je
ožemalo
kmeta
o
vsaki
priliki
,
zajedno
pa
sámo
ni
plačevalo
nič
davka
,
duhovščina
pa
ravno
takó
nič
.
Le
jedini
ubogi
kmet
naj
bi
bil
spravljal
za
vse
skupaj
in
jih
redil
.
Ali
je
čuda
,
ako
mu
je
končno
pošla
potrpežljivost
in
je
segel
po
orožji
,
da
si
pomaga
sam
,
ker
mu
drugi
nečejo
pomagati
?
»
«
Ne
,
prijatelj
,
motiš
se
,
»
ustavi
ga
general
Unterberger
,
«
dovôli
,
da
ti
sežem
v
besedo
.
Napačno
poučen
se
mi
zdiš
,
če
podtikaš
kmetu
povod
splošnega
upora
.
Kmet
na
Francoskem
je
vseh
nerednostij
še
najbolj
nedolžen
.
Tisti
,
ki
so
zanetili
upor
,
ti
so
vse
kàj
več
,
nego
kmetje
,
odvetniki
so
in
zajedno
kruhoborci
,
ki
gredó
s
trebuhom
za
kruhom
in
za
slavo
;
radi
bi
se
pognali
samí
kvišku
na
mesto
,
kjer
danes
morda
še
stoluje
kralj
.
Kmetje
so
bili
povsem
prisiljeni
,
da
so
se
uprli
,
nekoliko
pa
so
jih
tudi
zavedli
hujskači
.
»
Generalisimus
je
bil
jako
pozoren
.
Pogovor
je
bil
izreden
in
torej
tembolj
zanimiv
.
Toliko
da
je
general
Unterberger
končal
,
kar
je
mislil
povedati
,
pravi
Laudon
sam
:
«
In
še
nekaj
izpodkopuje
Francozom
temelj
prave
blagínje
—
silno
,
brezmejno
brezbožnost
menim
,
ki
se
širi
po
vsi
Franciji
iz
graščine
pod
slamnato
streho
.
Prva
,
resnična
blagínja
sloní
na
božjem
blagoslovu
;
kakó
pa
se
je
poslednjega
nádejati
ondu
,
kjer
nečejo
nič
vedeti
o
Bogu
?
»
«
Dovolite
,
ekscelenca
,
da
Vam
,
porojen
Francoz
,
sežem
v
besedo
za
popravek
,
»
oglasí
se
general
baron
Rouvroy
.
«
Moji
verni
sorojaki
nikakor
niso
sovražni
Bogú
,
kot
stvarniku
in
vladarju
vseh
vidnih
in
nevidnih
stvarij
,
protivijo
in
zanikajo
le
posredovanje
med
ljudmí
in
Bogom
z
raznimi
pripomočki
,
kateri
se
jim
zdé
jako
gledališki
.
Kdo
pa
me
more
siliti
,
da
moram
iti
prav
v
cerkev
in
k
izpovedniku
,
če
si
želim
oproščenja
grehov
?
Meni
,
razsvetljenemu
in
olikanemu
človeku
zadošča
in
móra
zadoščati
,
če
le
očí
dvignem
proti
nebu
,
občudujem
božja
dela
,
proslavljam
stvarnikovo
vsemogočnost
in
ga
končno
prosim
,
ako
namreč
čutim
potrebo
:
‚
Oče
nebeški
,
bodi
mi
grešniku
milostljiv
!
‘
Vidite
,
taka
je
moja
vera
,
in
taka
je
vera
velike
večine
francoskega
národa
,
ki
je
ravnokar
na
pravi
poti
,
da
se
iznebí
vsake
sužnosti
,
bodisi
telesne
ali
duševne
!
»
«
Nekaj
čudne
so
danes
tvoje
besede
!
Dovôli
mi
kratko
vprašanje
:
če
si
žejin
in
lačen
,
kam
greš
?
V
gostilno
,
porečeš
.
Če
se
ti
je
zgodila
krivica
,
kje
si
iščeš
pravice
?
Pri
sodniku
,
odgovoriš
mi
zopet
,
in
če
si
bolan
,
vprašam
te
končno
,
kam
se
obrneš
po
pomoč
?
K
zdravniku
,
ali
ne
res
?
Vidiš
,
če
potrebuješ
povsod
ljudí
,
kakor
smo
mi
,
za
posrednike
,
oziroma
delilce
tistega
,
česar
si
želiš
,
zakaj
bi
pri
neskončno
velikem
Bogu
ne
rabil
posredovalnih
oseb
in
pomočkov
?
»
Tako
vpraša
zopet
general
Unnterberger
prostomiselnega
tovariša
.
«
Zató
,
ker
vse
to
,
kakor
sem
že
prej
rekel
,
lahko
sam
opravim
,
kajti
kolikor
je
mogoče
mojemu
posredniku
govoriti
z
Bogom
,
prav
toliko
sem
zmožen
tega
i
jaz
sam
,
kadar
se
mi
zdi
to
potrebno
,
odgovori
Rouvroy
.
«
Ali
sploh
Francozje
takó
mislijo
?
»
vpraša
predsednik
in
je
jako
radoveden
na
odgovor
.
«
Ne
vsi
;
jako
pičel
je
del
,
kateremu
je
še
ostala
tolišnja
trohica
vere
.
Največ
jih
je
po
vseh
stanovih
,
ki
nimajo
nobene
vere
več
,
niti
v
Bogá
ne
!
»
odgovori
Rouvroy
resno
.
«
Gospôda
moja
,
Francoze
bode
Bog
grozno
zgrabil
,
da
se
jim
odpró
oči
,
»
pravi
Laudon
in
nadaljuje
:
«
Bedak
je
,
ki
trdi
,
da
ni
Bogá
.
Jaz
Vam
rečem
,
da
živi
nad
nami
Bog
,
mogočen
Bog
!
Na
svoje
očí
sem
se
tega
prepričal
več
nego
stokrat
!
Brez
Bogá
ni
pravega
poštenja
,
in
denašnji
francoski
prostomisleci
so
vse
,
le
pošteni
ne
,
sicer
bi
ne
ravnali
takó
z
narodom
,
kajti
prav
tisti
,
ki
so
sedaj
največji
prostomisleci
in
ki
najbolj
kričé
,
da
so
prijatelji
národu
,
bodo
ga
skoro
stiskali
najhuje
,
da
se
obdržé
na
površji
;
plašljivci
so
namreč
brez
vsakega
poguma
.
Končno
pa
i
ti
poginejo
z
denašnjim
rodom
vred
.
Bog
jih
bode
strl
,
ker
so
se
drznili
dvigniti
zoper
njega
,
kajti
človek
,
ki
se
drzne
tajiti
stvarnika
svojega
,
ta
je
zavržen
!
Gospôda
moja
,
kar
Vam
govorim
,
vse
je
gola
resnica
,
vse
sem
sam
doživel
.
Meni
smete
torej
verjeti
.
Joj
mene
,
koliko
sem
moral
v
mlajših
letih
sam
prebiti
zla
,
predno
je
prišlo
le
nekaj
dobrega
i
záme
na
vrsto
.
Stradal
sem
,
toda
ostal
sem
stanoviten
.
Jel
sem
se
dvigati
,
in
glej
,
sedaj
,
ko
se
ni
bilo
več
treba
sproti
boriti
za
vsakdanji
kruh
,
stopili
so
moji
zavistniki
na
površje
.
Kaj
sem
hotel
?
Vztrajen
sem
bil
,
kakor
sem
si
namenil
in
vso
svojo
bodočnost
izročil
božjim
rokam
.
Bogú
sem
služil
ves
čas
svojega
življenja
,
kakor
se
spodobi
kristjanu
;
državi
nisem
nikdar
kratil
zvestobe
in
bližniku
svojemu
nikoli
poštenja
.
Zato
me
je
pa
Bog
tudi
oblagodaril
takó
očito
.
Doživel
sem
73.
leto
in
dosegel
več
,
nego
bi
se
bil
kdaj
mogel
nádejati
.
Na
najvišje
častno
mesto
v
državi
me
je
povzdignilo
Njihovo
cesarsko
Veličanstvo
in
najsijajnejšo
odliko
,
katere
pred
mano
razven
cesarja
samega
še
nikdo
ni
doživel
,
naklonila
mi
je
najvišja
milost
.
»
«
Ekscelenca
,
prav
govorite
,
ali
takó
vender
ne
more
govoriti
vsak
,
»
povzame
zopet
prostomiselni
general
Rouvroy
.
«
Le
pomislite
,
koliko
je
n.
pr.
v
našem
cesarstvu
ljudij
,
zlasti
v
kmetskem
stanu
,
ki
svoj
živ
dan
časté
Bogá
,
delajo
in
molijo
,
kolikor
jim
ravno
dopuščajo
moči
in
prilika
,
in
vender
ne
dosežejo
ničesar
.
Siromak
se
porodí
,
siromak
trpí
in
siromak
zopet
zapustí
ta
svet
.
Zakaj
pa
temu
Bog
ni
dal
bogastva
?
»
«
Tega
preiskavati
in
naša
naloga
,
ne
dolžnost
,
»
zavrne
ga
Laudon
resno
.
«
Sicer
pa
revščina
še
ni
največja
nesreča
če
jo
sploli
smemo
prištevati
nesrečam
.
Jaz
bi
rekel
,
da
ne
.
Marsikdo
,
ki
v
svoji
revščini
ne
zagazi
s
pravega
pota
,
zgrešil
bi
ga
v
bogastvu
.
Bog
že
vé
,
kaj
dela
.
Dalje
Vam
moram
pa
še
nekaj
povedati
;
molitev
,
kakor
jo
opravljajo
zlasti
naši
kmetje
,
ne
zdi
se
mi
spodobna
dovólj
!
Saj
se
vender
vedno
trdi
,
da
je
molitev
pogovor
z
Bogom
.
O
ti
moj
ljubi
Bog
,
kakšen
pogovor
je
to
,
kakó
malo
paznosti
in
spodobnosti
sem
zapazil
na
njem
!
Kdar
kdo
vojakov
z
mano
govorí
ali
sploh
s
částnikom
,
postavi
se
pred
nas
kakor
sveča
ravno
in
skoro
da
ne
trene
z
očesom
,
takó
Vam
stojí
,
preudari
vsako
besedo
in
pazi
na
odgovor
.
Kakó
pa
se
naš
kmet
pogovarja
z
Bogom
?
Polovica
jih
navadno
dremlje
med
molitvijo
,
ženske
opravljajo
v
tem
svoja
dela
,
bodisi
da
pomivajo
,
predejo
,
otrokom
postiljajo
ali
pa
šivajo
.
Za
Boga
,
da
bi
z
nami
vojak
govoril
takó
,
dali
bi
ga
zapreti
in
prah
bi
mu
stepli
iz
hlač
,
da
bi
si
zapomnil
,
kaj
zahteva
dostojnost
!
Kakó
le
naj
bi
Bog
navzlic
vsi
brezkončni
dobroti
svoji
še
oblagodaril
take
nedostojne
in
malomarne
častilce
svoje
?
Ali
ni
zadosti
,
če
jih
živí
,
kaj
hočete
še
več
?
Častite
ga
živeje
,
srčneje
,
gorečneje
,
pa
bodete
več
dosegli
!
»
«
V
obče
Vam
moram
pritrditi
,
kar
ste
govorili
,
vse
je
res
takó
,
ekscelenca
,
»
reče
predsednik
belgrajske
občine
in
se
Laudonu
prikloni
.
Major
Vega
je
pazno
poslušal
Laudonove
besede
,
rekel
pa
ni
ničesar
.
Nadporočnik
njegov
je
pošepetal
nekaj
Polonici
na
uhó
,
toda
takó
glasno
,
da
ga
je
major
tudi
lahko
slišal
;
potem
sta
Polonica
in
nadporočnik
pribočnik
vstala
in
šla
iz
sobe
.
«
Ali
Vam
ni
bilo
dolgočasno
,
gospica
,
pri
razgovorih
,
kakor
so
se
razvili
pri
gorénjem
delu
mize
?
»
vpraša
Pauer
majorjevo
sestro
.
«
Ne
da
bi
rekla
;
po
pravici
Vam
povem
,
da
so
mi
te
vrste
še
vedno
ljubši
mimo
ónih
,
kadar
jih
čujem
,
prišedši
v
žensko
družbo
,
kakó
je
ta
in
óna
oblečena
,
kdaj
se
ta
in
óna
omoží
,
koliko
bode
imela
dote
,
in
ali
ji
doto
takoj
odštejejo
ali
le
postavijo
v
pisma
.
Sploh
Vam
pa
moram
priznati
,
da
je
Laudon
govoril
resnico
.
Sicer
ne
umejem
takih
stvarij
,
toda
lastna
mi
vest
in
spomini
na
nepozabna
otroška
leta
pri
ljubi
materi
oglasili
so
se
med
razgovorom
v
meni
in
rekli
:
Laudon
govorí
prav
!
«
Tudi
jaz
se
strinjam
z
njegovimi
nazori
,
katere
bi
si
že
dolgo
časa
rad
prisvojil
,
toda
priznati
Vam
moram
,
da
dosedaj
še
brez
vsakega
vidnega
uspeha
.
Ne
vem
ali
zató
,
ker
sem
morda
premalo
vztrajen
—
predolgo
ne
čakam
rad
kake
stvarí
—
ali
zaradi
česa
drugega
.
Zgodí
se
dostikrat
,
da
mi
pridejo
trenutki
,
v
katerih
se
čutim
jako
zapuščenega
,
tako
nedopovedno
osamljenega
,
da
se
malone
smilim
samemu
sebi
.
»
«
Zakaj
pa
v
takih
trenutkih
ne
iščete
tovarišev
?
»
vpraša
Polonica
.
«
Kje
naj
si
jih
iščem
?
Tovariši
moji
so
popólnoma
nasprotnih
nazorov
,
torej
izvestno
ne
za
primerno
zabavo
.
Jedini
človek
,
ki
sem
ga
imel
nekaj
let
,
vzet
mi
je
sedaj
,
kajti
novo
,
le
prezasluženo
povišanje
je
razširilo
mejó
med
nama
po
mojih
mislih
še
tem
bolj
,
in
takó
res
ne
vem
,
kam
bi
se
obrnil
,
kadar
me
obidejo
take
tožne
misli
!
»
«
Ali
ne
zahajate
nikamor
v
poštene
družine
,
ker
imajo
duhovita
dekleta
,
s
katerimi
bi
se
zabavali
?
»
«
Ne
,
tudi
tega
nimam
v
Belem
Gradu
,
ako
ne
jemljem
v
poštev
hiše
Vaših
rednikov
.
Morda
je
prav
,
da
je
takó
.
Ondu
sem
imel
čast
spoznati
Vas
in
Vas
ceniti
bolje
od
dné
do
dné
,
kar
mi
je
na
veliko
tolažbo
.
»
Polonica
se
zardí
in
se
nekako
nagajivo
nasmehne
,
češ
:
«
Ha
,
ha
,
kaj
bi
Vam
bila
jaz
—
slaba
stvar
,
ki
sem
dosedaj
takorekoč
živela
le
ob
milosti
dobrih
ljudij
—
na
tolažbo
!
»
«
Res
,
res
,
draga
gospica
,
Vi
samí
ne
veste
,
kakó
ste
se
mi
priljubili
.
Če
bi
bil
pesnik
,
našteval
bi
Vam
morda
sedaj
,
kolikokrat
sem
že
tu
okolo
košatih
hrastovih
gozdov
sanjajoč
postopal
in
jim
tožil
svojo
zapuščenost
;
takó
pa
moram
že
seči
po
navadnem
vprašanji
,
katero
izgovorim
v
tem-le
resnem
trenutku
za
naju
oba
:
Polonica
,
jaz
si
ne
želim
drugega
,
nego
da
bi
me
ljubili
!
Ako
Vam
je
to
mogoče
,
govorite
,
in
storiti
hočem
vse
,
da
se
poročiva
najkesneje
v
štirih
tednih
.
Ali
ste
zadovoljni
,
sevéda
ako
je
Vaše
srce
še
prosto
?
»
«
Prav
to
je
,
»
odgovorí
do
čela
rdeča
Polonica
,
«
kar
mi
brani
vzprejeti
Vašo
tolikanj
častno
ponudbo
.
Devet
let
je
,
odkar
sem
se
seznanila
v
Ljubljani
z
mladeničem
,
ki
mi
je
bil
prvi
za
Bogom
na
svetu
,
z
besedo
rečeno
:
vse
!
Večer
pred
poroko
sva
bila
že
v
Sremu
in
srečna
,
nepopisno
srečna
.
Ali
sama
ne
vem
,
v
čem
bi
se
bila
tolikanj
pregrèšila
,
da
je
še
tisti
večer
božja
roka
takó
grozovito
segla
med
naju
in
uničila
najino
srečo
.
»
Polonica
jame
sedaj
pripovedovati
,
kakó
sojo
ugrabili
razbojniki
,
in
končno
reče
:
«
Vidite
torej
,
prečastni
gospod
,
da
moje
srce
ni
več
prazno
,
temveč
je
ondu
globoko
vtisnena
podoba
prvega
mojega
ženina
,
tu-le
v
Savi
počivajočega
.
»
«
Ljubo
dete
božje
,
če
nimate
drugega
pomisleka
in
drugih
dolžnostij
,
le
kar
hitro
mi
sezite
v
desnico
.
Da
v
devetih
letih
niste
pozabili
izvoljenca
svojega
,
to
Vam
je
le
na
čast
;
vender
pa
se
nádejem
,
da
me
bodete
s
časoma
ljubili
prav
takó
goreče
,
kakor
ljubite
še
dandanes
prvega
zaročenca
.
Nimam
Vam
ponujati
kdo
vé
kaj
;
zlasti
dokler
smo
na
bojišči
,
ne
bodete
imeli
nič
dobrega
in
prijetnega
.
Ali
nádejem
se
,
da
bode
skoro
konec
in
da
se
povrnemo
v
cesarsko
prestolnico
,
kjer
takoj
ukrenem
vse
potrebno
,
da
odložim
častniško
dostojanstvo
in
ga
zamenim
s
pošteno
,
tudi
častno
meščansko
obleko
.
Moja
mati
ima
pri
Dunaji
precejšnje
posestvo
,
za
katero
mora
sedaj
najemati
večinoma
taje
ljudí
.
Često
mi
je
že
pisala
,
naj
vender
pustim
to
nestanovitno
vojaško
življenje
,
ki
je
zajedno
po
njenih
mislih
silno
nevarno
in
naj
pridem
domóv
,
da
prevzamem
gospodarstvo
.
Sedaj
bi
šel
,
ako
bi
šli
Vi
za
ženó
z
menoj
?
»
«
Če
prav
premislim
,
bilo
bi
nespametno
se
upirati
Vaši
želji
,
ki
mi
odpira
takó
prijetno
bodočnost
.
Obljubila
bi
Vam
tem
lože
,
ker
je
Vam
že
znana
moja
minulost
,
katere
se
mi
ni
sramovati
,
ali
dolžnosti
imam
,
in
dokler
tu
nisem
na
čistem
,
obljubiti
Vam
ne
morem
ničesar
.
Ali
Vas
smem
prositi
odloga
?
»
«
Čemu
pač
,
draga
duša
?
Rad
bi
védel
za
tiste
Vaše
dolžnosti
!
Ali
se
Vam
ne
zdim
nesramen
,
če
Vas
prosim
zánje
?
»
«
Ne
,
da
bodete
videli
,
kakó
odkritosrčno
govorim
z
Vami
,
naštejem
Vam
tudi
te
lakko
.
Prva
dolžnost
je
vender
,
rekla
bi
,
dogovoriti
se
v
tem
oziru
z
mojimi
redniki
.
Teh
dveh
poštenjakov
,
ki
sta
se
me
usmilila
pred
leti
takó
nesebično
iz
gole
krščanske
ljubezni
,
vender
ne
morem
zapustiti
meni
nič
,
tebi
nič
.
Moj
Bog
,
kaj
bi
si
morala
misliti
o
meni
!
V
drugi
vrsti
se
mi
zdí
pa
tudi
potrebno
,
brata
vprašati
.
Ali
mislite
,
da
ne
?
»
«
To
sevéda
bi
bilo
vse
treba
,
če
bi
—
se
ne
bilo
že
zgodilo
!
Predno
sem
še
govoril
z
Vami
o
tem
,
kar
sva
se
menila
,
dogovorili
smo
se
z
bratom
in
z
redniki
Vašimi
.
Prvemu
je
bil
moj
predlog
jako
po
volji
,
drugi
so
osupnili
,
kajti
jako
radi
Vas
imajo
!
Ker
se
pa
nádejejo
,
da
je
Vam
na
srečo
,
ne
bodo
ugovarjali
,
menda
tudi
vedó
,
da
bi
jim
ugovor
ne
koristil
,
kdo
vé
kaj
.
»
«
Takó
?
»
začudi
se
Polonica
,
«
moji
ljudje
,
pravite
,
da
o
tem
že
vedó
,
kar
se
je
za
mojim
hrbtom
pletlo
,
kakó
pa
,
da
meni
do
danes
živa
duša
ni
kàj
zinila
o
tem
?
»
«
Hotel
sem
takó
,
da
iz
mojih
ust
čujete
ponudbo
,
katero
ali
vzprejmete
ali
pa
odbijete
!
»
«
Kdo
pa
Vam
je
porok
,
da
bodete
srečni
z
mano
?
Težko
da
bi
bili
zadovoljni
z
menoj
brez
tiste
požrtovalne
ljubezni
,
katero
smé
vsak
čas
térjati
mož
od
žene
.
»
«
O
gospica
,
meni
zadošča
iz
prva
samó
prijateljstvo
Vaše
,
katero
v
ljubezen
razširiti
bode
moja
bodoča
in
jedina
skrb
.
In
da
Vám
nisem
zopern
,
to
menda
smem
že
danes
sklepati
iz
vsega
Vašega
vedenja
.
»
«
O
tem
se
niste
motili
,
in
menim
,
da
nisem
nedostojna
,
ako
Vam
priznam
,
da
ste
mi
prav
vrlo
po
volji
.
Gospod
nadporočnik
,
ne
bodem
se
dalje
branila
seči
Vam
v
roko
!
»
«
Ali
je
res
,
deklè
zlato
?
Ná
mojo
desnico
,
odslej
posvečeno
tebi
na
pomoč
,
varstvo
in
obrambo
!
Ta
le
mali
prstan
,
spomin
matere
moje
,
nataknem
ti
za
spomin
na
to
presrečno
uro
.
Oklêni
se
me
in
hitro
nazaj
med
veselo
družbo
,
kjer
gospodom
nemudoma
naznaniva
zaroko
.
»
Polonici
je
bilo
takó
dobro
,
takó
lahko
pri
srci
,
kakor
že
davno
ne
in
kaj
bi
ji
tudi
ne
bilo
,
saj
je
vender
našla
človeka
,
ko
se
ga
je
najmenj
nádejala
,
na
katerega
se
ji
bode
opirati
po
težavnem
poti
tega
življenja
.
Domóv
ni
smela
,
bojèč
se
,
da
bi
jo
zopet
ne
prijeli
,
in
tudi
,
kakošno
veljavo
bi
še
imela
v
domačem
kraji
,
če
so
jo
v
Ljubljani
učeni
gospodje
spoznali
za
copernico
.
Otroci
bi
se
skrivali
pred
njo
,
matere
bi
križale
svoje
dojence
vpričo
nje
in
njene
vrstnice
bi
se
ji
umikale
.
Rednike
in
brata
je
sicer
našla
,
toda
kdo
vé
,
kako
dolgo
traja
vse
to
?
Čez
noč
lahko
vsi
trije
umró
in
ona
ostane
zopet
sama
in
zapuščena
na
širnem
svetu
.
Mož
,
pravi
mož
je
vender
več
nego
brat
in
več
nego
rednik
in
bodisi
ta
še
takó
dober
,
še
toli
skrben
.
General
Rouvroy
je
imel
še
vedno
véliko
besedo
in
je
nad
mero
povzdigoval
francoske
modrijane
,
ki
so
svetu
s
svojim
ukom
prižgali
novo
luč
.
Glasno
so
mu
ugovarjali
drugi
,
ko
so
je
vrnil
Pauer
s
Polenico
in
sédel
poleg
Vege
.
Pauer
je
Vegi
nekaj
pošepetal
,
v
tem
pa
se
je
Polonica
,
sedeča
ob
drugi
stráni
majorja
,
zardela
do
čela
.
Major
dobrovoljno
prikima
in
gré
k
redniku
Poloničinemu
,
kateremu
tudi
nekaj
šepne
na
uhó
.
Generalisimus
to
vidéč
,
pravi
smehljaje
,
ko
je
general
Rouvroy
utihnil
:
«
Major
Vega
prenaša
skrivnosti
.
Ali
jih
smemo
zvedeti
tudi
mi
drugi
?
So-li
morda
zopet
Turki
blizu
?
»
«
Nič
takega
,
ekscelencas
,
»
odgovori
namesto
majorja
predsednik
.
Ravnokar
sem
čul
veselo
novico
,
da
sta
se
gospod
nadporočnik
Pauer
in
moja
hči
,
sestra
gospoda
majorja
Vege
,
pred
nekolikimi
trenutki
kar
potihem
brez
naše
vednosti
—
zaročila
.
»
Splošno
začudenje
v
veseli
družbi
.
Predsednik
nadaljuje
:
«
Ker
sta
oba
polnoletna
,
zatò
jima
pač
ne
gré
ugovarjati
,
in
jaz
predlagam
,
da
se
zaroka
tu
še
jednoč
javno
zvrší
pred
nami
.
Novozaročencema
napijem
s
polno
kupo
,
naj
ju
Bog
poživí
še
mnogo
let
zdrava
in
zadovoljna
do
pozne
starosti
.
Kakor
mili
mi
nevesti
iz
srca
privoščim
blagega
in
junaškega
možá
,
katerega
si
je
izvolila
,
takó
presrčno
mi
je
žàl
,
da
se
loči
naše
hiše
,
kjer
smo
takó
srečno
živeli
devet
let
.
Ker
me
Bog
ni
oblagodaril
z
lastnimi
otroci
,
pohčeril
sem
tebe
,
draga
moja
,
zanašajoč
se
,
da
nama
bodeš
na
stare
dní
v
tolažbo
.
Ker
se
je
pa
to
sedaj
drugače
zasukalo
,
bodisi
takó
!
Da
mi
ne
pojdeš
prazna
od
hiše
,
obljubim
ti
tukaj
vpričo
vse
te
prečastne
gospôde
,
da
ti
odštejem
na
dan
poroke
,
katera
bodi
po
vajini
želji
že
v
štirih
tednih
,
deset
tisoč
cesarskih
cekinov
,
s
pogojem
,
da
naju
vzameta
s
seboj
v
prestolno
dunajsko
mesto
,
drugih
deset
tisoč
pa
dobita
po
najini
smrti
.
Jaz
,
kakor
tudi
moja
žena
,
bi
ne
mogla
živeti
brez
Polonice
,
zlasti
ne
tukaj
v
turškem
obližji
,
takó
se
nama
je
priljubilo
to
srčnomilo
deklè
.
Vam
pa
,
gospod
nadporočnik
,
čestitam
od
vsega
srca
,
da
ste
dobili
takega
angelja
za
nevesto
.
Bog
vaju
požívi
mnogo
,
mnogo
let
!
»
Turški
boji
,
katerih
smo
izkusili
Slovenci
izdatno
več
,
nego
naši
sosedje
Nemci
in
Lahi
,
bili
so
vselej
grozni
in
strašni
.
Zapisani
so
ostali
s
krvavimi
črkami
v
zgodovini
našega
národa
.
Še
groznejše
pa
so
bile
stvarí
,
ki
so
se
pripovedovale
iz
tistih
bojev
.
Najmanjša
novica
brez
vsakega
pomena
je
narasla
spotoma
v
naši
deželi
takó
grozno
,
da
se
je
koža
jezila
tistim
,
ki
so
jo
slišali
.
Pozvedoval
sevéda
ni
nihče
,
ali
je
resnično
,
kar
se
pripoveduje
od
vasí
do
vasí
ali
ne
,
in
čemu
tudi
?
Ljudje
so
takó
govorili
in
pravili
dalje
,
kakor
govoré
in
pripovedujejo
še
dandenašnji
,
za
resnico
pa
se
brigaj
tisti
,
kdor
posluša
,
če
mu
je
že
tolikanj
do
nje
.
Takšno
novico
je
prinesel
jeseni
letat
1789.
zagoriški
kovač
iz
Ljubljane
.
V
Ljubljani
je
slišal
pogovor
o
generalu
Laudonu
in
Belem
Gradu
,
katerega
je
vzel
Turkom
.
Mož
je
tudi
slišal
,
da
so
Turki
ujeli
nekaj
cesarskih
vojakov
,
predno
je
Beli
Grad
padel
,
in
da
so
jetnikom
porezali
glave
in
jih
nateknili
po
trdnjavskem
nasipu
na
drogove
.
Domóv
prišedši
,
védel
je
kovač
že
prav
izvestno
,
da
je
bil
med
obglavljenci
tudi
Vehovčev
částnik
.
Vehovko
je
ta
sáma
na
sebi
ne
neverjetna
novica
grozno
potrla
.
Ne
,
ker
se
je
morda
danes
ali
jutri
zanašala
na
bratovo
pomoč
,
temveč
ker
ga
je
ljubila
in
bi
ga
bila
rada
videla
vsaj
še
jedenkrat
.
Na
Vehovca
je
novica
o
svakovem
žalostnem
konci
vplivala
izdatno
menj
,
nego
je
bilo
pričakovati
.
Saj
ga
itak
ni
bilo
nikdar
blizu
,
odkar
je
on
gospodar
pri
hiši
in
toliko
da
se
ga
je
še
spominjal
,
zlasti
sedaj
,
ko
se
mu
je
godilo
dobro
,
kajti
vožnja
v
Trst
,
kamor
je
že
dvakrat
naložil
po
dva
vozá
,
obnesla
se
mu
je
vselej
izborno
,
in
mož
si
je
več
prislužil
,
nego
je
mislil
.
Živež
,
zlasti
boljši
,
spravljal
se
je
od
naše
strani
v
Trstu
vedno
lahko
in
dobro
v
denar
,
ker
vožnja
ni
stala
toliko
,
kakor
iz
druzih
deželà
in
pa
,
ker
bližnja
okolica
tržaška
navadno
niti
toliko
ni
pridelala
,
kar
je
potrebovala
sama
záse
.
Čuda
torej
ni
,
da
je
imel
Vehovec
že
po
jednoletni
vožnji
skupaj
vsoto
,
s
katero
bi
bil
lahko
poplačal
malone
ves
dosedanji
dolg
pri
kovači
;
toda
tega
ni
storil
,
ker
je
že
jel
trgovski
računjati
.
Četudi
so
bile
obresti
po
deset
od
sto
na
leto
navadnemu
kmetu
res
previsoke
,
vendar
si
je
Jaka
v
svoji
premetenosti
izračunjal
,
da
mu
glavnica
,
katero
ima
v
rokah
,
skoro
na
mesec
prinaša
te
odstotke
.
Naj
torej
dolg
le
ostane
še
vsaj
toliko
časa
,
da
bode
imel
še
več
pod
palcem
in
mogel
po
poravnanem
dolgu
tržiti
v
Trst
.
No
,
misel
ni
bila
napačna
,
če
bi
bil
Jaka
,
kakor
se
spodobi
opreznemu
podjetniku
,
jemal
v
poštev
tudi
nevarnost
vsakojake
izgube
.
Kovač
pa
tudi
ní
silil
na
plačilo
,
ker
mu
je
bilo
Vehovčevo
posestvo
za
to
vsoto
še
Vedno
zadosti
dober
porok
.
V
tej
dôbi
se
snide
Jaka
na
poti
v
Trst
na
Opčini
v
gostilni
,
kjer
je
navadno
napajal
,
z
jednim
tistih
prijaznih
ljubljanskih
gospodov
,
s
katerimi
je
v
Ljubljani
izpraznil
marsikak
bokal
vina
in
dostikrat
kvartal
večinoma
z
dobičkom
.
«
Oho
,
prijatelj
,
kaj
pa
je
Vas
semkaj
zaneslo
?
»
vpraša
Vehovec
Ljubljančana
,
kateri
ga
je
takoj
klical
pit
,
ko
je
Vehovec
stopil
v
hišo
.
«
Po
opravku
sem
prišel
tu
gôri
,
»
odgovorí
Ljubljančan
.
«
Pa
menda
vender
ne
iz
Ljubljane
;
nekoliko
daleč
bi
bilo
semkaj
po
opravkih
,
»
pristavi
Vehovec
.
«
O
kaj
še
,
iz
Trsta
sem
se
pripeljal
semkaj
.
Ali
ne
ostajate
v
Ljubljani
pri
‚
Zeleni
žabi
‘
,
da
me
niti
pogrešali
níste
?
Saj
sem
že
skoro
pol
leta
v
Trstu
.
»
«
Takô
?
»
začudi
se
Vehovec
,
«
pogrešal
Vas
res
nisem
in
kakó
tudi
,
ker
je
druščina
prijaznih
gospodov
pri
‚
Zeleni
žabi
‘
vedno
tako
obila
,
da
posamičnika
niti
pogrešati
ni
.
Kaj
pa
delate
v
Trstu
,
če
smem
vprašati
?
»
«
Tudi
tega
še
ne
veste
?
»
čudi
se
sedaj
Ljubljančan
.
«
Trgovec
sem
tukaj
,
in
prav
dobro
se
mi
godí
.
Veliko
trgovino
z
živežem
in
deželnimi
pridelki
sem
pričel
,
ki
mi
gré
,
hvala
Bogú
,
prav
dobro
izpod
rok
.
Tržaški
trgovec
takoj
naročí
bokal
prosekovca
in
pričnè
Vehovcu
na
dolgo
in
široko
razkladati
o
velikih
uspehih
,
ki
bi
se
dali
v
Trstu
doseči
z
domačini
pridelki
.
«
Drugega
mi
ne
treba
,
nego
stalnega
in
zanesljivega
zakladatelja
iz
naših
krajev
.
»
«
No
,
no
,
»
pravi
moški
Jaka
,
«
če
hujšega
ni
,
temu
se
že
pomaga
.
Koliko
pa
bi
potrebovali
na
teden
blagá
?
»
«
Najmenj
po
štiri
voze
,
kakor
so
Vaši
.
»
«
Hm
,
hm
,
»
praska
se
Jaka
za
ušesi
,
ki
ni
mislil
na
toliko
potrebo
,
«
to
mi
je
sevéda
že
nekoliko
preveč
,
po
dva
vozá
na
tri
tedne
bi
Vam
pa
lahko
dovažal
,
če
bi
Vam
bilo
moje
blago
po
volji
?
»
«
Oglejva
si
ga
,
»
reče
trgovec
in
vstane
.
Možá
odideta
iz
hiše
.
«
Blago
Vaše
ni
napačno
,
prav
takega
si
želim
.
Če
mi
ga
hočete
redno
dovažati
,
tedaj
ste
moj
mož
in
plačam
ga
Vam
rad
po
četrtini
bolje
,
nego
bi
ga
razpečali
povsod
drugje
.
Toda
zanesti
bi
se
moral
na
Vas
.
Potem
pa
še
nekaj
.
Jaz
imam
veliko
trgovino
po
morji
,
katera
zahteva
dostikrat-veliko
denarja
kar
hkrati
;
o
takih
prilikah
je
treba
malenkosti
za
nekaj
dnij
popolnoma
pustiti
v
nemar
.
To
se
pravi
po
domače
,
Vi
bi
morali
biti
dovòlj
trdni
,
da
bi
o
takih
prilikah
,
kadar
gré
véliki
moj
denar
po
morji
,
pripeljano
blago
tudi
lahko
nekaj
časa
dali
na
upanje
.
»
«
Tudi
to
bi
se
dalo
napraviti
,
»
pravi
Vehovec
in
se
potrka
ob
telovnik
,
pod
katerim
ima
pripasan
jermen
za
novce
,
«
saj
hvala
Bogu
še
nismo
takó
pri
konci
.
»
«
Saj
bi
ne
bilo
zastonj
,
»
nadaljuje
trgovec
,
«
kadar
bi
se
to
primerilo
,
nagradil
bi
Vas
z
nekaterimi
odstotki
več
,
nego
samó
z
dolžno
glavnico
,
kakor
je
tukaj
red
pri
trgovcih
.
Ako
ste
torej
moj
mož
,
pa
udarite
!
»
Trgovec
pomolí
belo
svojo
roko
Vehovcu
,
ta
udari
,
in
pogodba
je
sklenena
.
«
Pa
takoj
danes
zapeljite
k
meni
,
ker
sem
se
na
svoje
očí
prepričal
,
da
imate
jako
čedno
blagó
.
Meni
je
poglavitna
reč
,
da
spravim
,
kar
morem
lepega
blaga
skupaj
,
ker
imam
le
veliko
gospôdo
,
kateri
prodajam
,
in
ta
je
jako
izbirčna
.
Menim
,
da
bodeva
oba
dobro
izhajala
,
»
končá
trgovec
in
poravna
račun
za
oba
,
kar
ga
v
Vehovčevih
očeh
dvigne
še
izdatno
više
.
«
Šmencana
reč
,
»
misli
Vehovec
sam
v
sebi
in
si
mane
roke
od
samega
veselja
,
«
Jaka
,
ti
si
pa
res
srečen
človek
!
Kakor
se
prestopiš
,
povsod
zgolj
sreča
in
dobri
ljudje
,
ki
ti
gredó
na
roko
.
Če
pojde
takó
dalje
,
kmalu
bodeš
prva
oseba
v
moravški
fari
in
še
za
župana
te
izvolijo
.
»
V
Trst
prišedši
,
Vehovec
izloží
,
kar
je
pripeljal
,
trgovec
spravi
blagó
v
skladišče
in
plača
Vehovca
.
Do
vinarja
mu
je
odštel
,
za
kolikor
sta
se
pogodila
.
Vehovec
je
res
potegnil
četrtino
več
,
nego
bi
bil
izkupil
drugod
za
svoje
blagó
,
in
to
ga
je
tako
priklenilo
na
novega
trgovca
z
nevidnimi
močmí
,
da
je
sklenil
odslej
zakladati
jedino
tega
trgovca
z
blagom
,
in
naj
drugi
svoje
blagó
dobivajo
,
odkoder
hočejo
.
Ko
pa
trgovec
,
ki
je
bil
,
mimogredé
bodi
omenjeno
,
še
samskega
stanú
,
Vehovca
celó
povabi
na
večerjo
v
gostilno
pri
«
Jadranskem
morji
»
,
le-ta
res
že
ni
več
védel
,
kam
bi
si
zapisal
toliko
gostoljubnost
tržaškega
trgovca
.
Saj
je
imel
tudi
že
opravila
z
drugimi
,
pa
ni
bil
nobeden
,
kar
jih
pozná
,
še
takó
prijazen
ž
njim
.
Navadno
so
mu
jako
suhoparno
odšteli
denar
,
kar
mu
ga
je
šlo
za
pripeljano
blagó
in
se
dalje
niso
brigali
zánj
.
Tu
pa
taka
prijaznost
!
Pri
večerji
je
prišlo
še
več
drugih
gostov
,
ki
so
posedli
okolo
mize
,
kjer
sta
večerjala
naša
znanca
.
Kakor
svoje
dni
v
Ljubljani
,
bili
so
tudi
v
Trstu
tisti
gospodje
nad
mero
prijazni
z
Vehovcem
,
ki
je
jel
zaradi
tega
jako
radodarno
dajati
za
vino
.
Ko
je
bila
družba
že
nekoliko
dobre
volje
,
pravi
trgovec
,
če
bi
za
kratek
čas
ne
vrgli
nekoliko
kvart
.
«
Kaj
pak
da
,
»
pritrdi
mu
Vehovec
,
«
nam
vsaj
prej
večer
poteče
;
le
kar
brž
začnimo
!
»
Igrali
so
zopet
«
jednoindvajset
»
,
menda
zató
,
kakor
so
rekli
,
ker
to
igro
Vehovec
že
zná
in
se
mu
je
ne
bode
treba
učiti
.
Jaka
je
iz
začetka
dobival
;
in
ker
so
igrali
precèj
visoko
,
imel
je
že
nekaj
precèj
drobiža
pred
sabo
.
To
mu
je
dalo
tak
pogum
,
da
je
jel
predrzno
staviti
,
hoteč
dobiti
še
več
.
Dvakrat
,
trikrat
že
je
potegnil
večje
vsote
na
«
jednoindvajset
»
,
kar
se
sreča
,
ki
ni
nikjer
takó
nezanesljiva
,
kakor
ravno
pri
igri
,
izprevrže
,
in
predno
bi
trenil
,
šel
je
ves
dobiček
rakom
žvižgat
.
«
To
pa
vender
ni
nič
,
da
bi
človek
ves
ljubi
večer
tlako
delal
,
»
misli
si
Jaka
.
«
Blizu
trideset
goldinarjev
sem
bil
že
na
dobičku
,
in
sedaj
je
šel
ves
po
vodi
,
da
sem
srečno
zopet
tam
,
kjer
smo
začeli
pred
dobro
uro
.
To
ni
nič
!
Trideset
goldinarjev
,
četudi
takó
lahko
pridobljenih
,
ne
izpustim
kar
takó
,
in
nazaj
morajo
priti
,
veljaj
,
kar
hoče
!
»
Vehovec
začné
podvajati
stavo
,
češ
:
«
Prisilil
te
bodem
,
sreča
sleparska
,
da
mi
povrneš
mahoma
,
kar
si
mi
iz
prva
naklonila
takó
laskavo
,
potem
pa
zopet
vzela
takó
tihotapski
!
»
Toda
sreča
je
bila
še
izdatno
svojeglavnejša
od
Jake
in
se
ni
dala
prav
nič
prisiliti
.
Kakor
so
padle
kvarte
,
padle
so
takó
,
da
je
bil
Jaka
na
izgubi
.
Predno
je
bila
ura
polnoči
,
izgubil
je
vse
,
kar
je
danes
iztržil
za
blagó
.
Ostali
so
mu
le
še
novci
,
kar
jih
je
imel
iz
dóma
s
seboj
,
in
Bog
ve
,
ko
bi
igralci
ne
bili
končali
,
ker
pri
Vehovci
niso
čutili
káj
prida
denarja
,
ali
bi
ne
bili
Vehovcu
pobrali
še
tistega
.
Takó
mu
je
vsaj
ostalo
za
prenočišče
in
za
pot
,
da
je
mogel
domóv
.
Blizu
tristo
goldinarjev
je
zaigral
.
Joj
,
kakó
ga
je
pekla
ves
pot
vest
,
in
kar
po
nobeni
ceni
se
ni
mogel
iznebiti
skrbi
:
«
Kaj
pa
poreče
domá
ona
,
ko
se
brez
denarja
vrneš
iz
Trsta
?
Joj
,
joj
mene
!
»
Takó
je
vzdihoval
Jaka
tem
pogosteje
,
čim
bolj
se
je
vélika
cesta
bližala
kraju
,
kjer
je
bilo
treba
zaviti
proti
dômu
.
Tolažil
se
je
,
da
žena
morda
niti
ne
opazi
,
da
je
prišel
brez
denarja
,
in
če
pa
,
poreče
ji
,
