.—
Drugo
jutro
ni
bil
profesor
nič
manj
bled
od
Feodore
.
Bil
je
tudi
tih
,
zamišljen
ter
je
raztreseno
odgovarjal
.
Pri
zajutrku
se
je
komaj
dotikala
Feodora
jedil
.
Soprog
jo
je
opazoval
po
strani
ter
majal
z
glavo
.
Da
bi
jo
bila
Vidmarica
po
pravici
sumničila
?
Ne
verjame
sicer
bedastoče
,
katero
mu
je
zaupala
ona
sinoči
pod
pečatom
največje
molčljivosti
,
a
njena
sumnja
ga
je
proti
njegovi
volji
vendar-le
vznemirjala
.
In
ako
bi
v
tem
tičalo
nekaj
resnice
?
—
Nič
nepoštenega
si
ne
more
misliti
o
Feodori
,
saj
pozna
nje
čisti
značaj
;
a
tudi
ona
je
človek
in
se
lahko
pregreši
.
Samo
ob
sebi
ni
tako
medlega
lica
.
»
Kaj
ti
je
Feodora
?
«
jo
je
naposled
vprašal
;
»
že
nekaj
dni
se
mi
zdiš
vsa
drugačna
.
Kako
vesela
,
kako
zadovoljna
in
cvetoča
si
bila
prvi
čas
,
ko
sva
se
tukaj
nastanila
,
kakšna
si
pa
zdaj
!
Ravno
narobe
.
«
Ona
mu
ni
odgovorila
ničesar
;
z
glavo
samo
je
odkimala
,
češ
,
sama
ne
ve
,
zakaj
je
zdaj
taka
.
»
Odgovori
,
odgovori
,
Feodora
,
«
je
on
silil
vanjo
v
vidni
zadregi
.
»
Zdi
se
mi
,
da
mi
tukajšnji
zrak
ne
hasni
,
«
je
odgovorila
naposled
s
tihim
glasom
in
stisnila
ustnice
,
kakor
kdo
,
ki
ga
sili
jok
,
a
noče
jokati
.
On
jo
je
osupel
pogledal
;
ni
vedel
,
je-li
prav
razumel
.
Da
bi
ta
sveži
,
dušo
in
telo
krepeči
zrak
komu
ne
hasnil
?
—
»
Ko
bi
se
povrnila
v
mesto
,
Emerih
,
«
je
zaprosila
ona
bojazljivo
;
»
bivanje
v
tej
hiši
mi
res
ne
prija
.
«
On
je
vstal
in
se
ji
približal
.
»
Ko
bi
se
moglo
to
brez
zamere
zgoditi
,
bi
ti
rad
izpolnil
željo
,
«
ji
je
dejal
resno
;
»
a
zamera
,
kakor
sama
veš
,
bi
bila
velika
.
Ali
te
je
kdo
v
tej
hiši
razžalil
?
«
»
O
ne
sili
vame
!
«
je
vzkliknila
kakor
zmočena
.
»
Nihče
mi
ni
storil
kaj
žalega
,
a
vendar
—
se
ne
čutim
srečne
tu
—
živci
me
mučijo
—
telo
mi
slabi
.
Ako
pa
meniš
,
da
ne
smeva
proč
,
potem
pa
potrpi
z
menoj
—
kmalu
bode
boljše
.
Saj
veš
,
ženske
smo
včasih
težko
umljive
stvari
.
«
Pri
tem
je
naslonila
glavo
na
njegovo
ramo
ter
se
tiho
zajokala
.
On
ji
je
dejal
roko
okoli
života
,
ki
ji
je
drgetal
,
kakor
bi
jo
tresla
mrzlica
.
»
Ubožica
,
«
ji
je
rekel
,
vidno
pobit
,
»
živce
imaš
razdražene
;
gotovo
nisi
zdrava
.
«
Pri
srcu
mu
je
pa
pri
tem
postalo
ložje
.
Čutil
je
,
da
ne
more
biti
grešnica
ona
,
ki
se
z
nežno
vdanostjo
naslanja
nanj
.
—
»
Če
pa
res
misliš
,
da
ni
nič
posebnega
,
«
je
nadaljeval
,
»
premaguj
pred
drugimi
svojo
mračnost
,
da
se
ne
bodo
izpodtikali
nad
tabo
.
Vidmarica
si
že
beli
glavo
na
tvoj
račun
in
sinoči
mi
je
—
«
V
tem
trenotju
je
potrkala
znana
roka
na
duri
.
Feodora
se
je
prestrašila
;
vedela
je
,
kdo
jima
vsako
jutro
prihaja
voščit
dobro
jutro
.
Še
bolj
je
skrila
lice
ob
soprogovi
rami
,
Emerih
pa
je
zaklical
z
ne
preveč
vabljivim
glasom
:
»
noter
!
«
Ko
je
vstopil
Franjo
—
on
je
bil
,
ki
je
potrkal
—
je
odskočil
za
nekaj
korakov
nazaj
.
Grozno
je
prebledel
ter
obrnil
pogled
v
stran
,
da
ne
bi
videl
Feodore
v
druzega
objemu
.
A
takoj
je
spoznal
svojo
nespamet
.
S
silnim
naporom
se
je
ozrl
na
njiju
;
prsi
so
mu
hotele
pri
tem
razpočiti
,
tako
je
razsajala
ljubosumnost
po
njem
.
»
Feodora
je
nekoliko
betežna
in
potrebuje
največjega
miru
,
»
je
izpregovoril
Emerih
proti
njemu
in
sočutno
z
roko
potegnil
po
temenu
nje
glave
.
Ob
tem
se
je
Franju
zvedrilo
oko
.
»
Tako
božka
očetova
,
ne
ljubimčeva
roka
,
«
si
je
mislil
vzpokojen
.
Takoj
je
spoznal
,
da
Emeriha
in
Feodoro
veže
samo
ona
ljubezenska
vez
,
ki
druži
stariše
in
otroke
.
Kakšna
tolažba
je
to
bila
zanj
!
In
kakor
je
prej
videl
v
njem
le
svojega
tekmeca
,
tako
se
mu
je
sedaj
nenadoma
zazdelo
,
da
je
on
njegov
dobri
prijatelj
,
tolažeč
in
milujoč
njo
,
za
katero
bi
žrtvoval
vse
,
da
bi
jo
videl
srečno
.
»
Potem
pa
idi
na
zrak
z
njo
,
«
je
svetoval
bratu
;
»
danes
je
posebno
blagodejen
;
mene
je
kar
prerodih
Izprehajal
sem
se
po
gozdu
dve
celi
uri
.
Vama
se
ne
pridružim
,
da
bo
uživala
Feodora
več
miru
.
Vidmarjevih
tudi
še
ni
videti
;
navadno
jih
ni
na
izpregled
pred
deveto
uro
,
a
zdaj
je
šele
polosmih
.
Ne
bode
vaju
torej
nihče
motil
.
«
Po
teh
besedah
je
hotel
oditi
.
»
Počakaj
,
Franjo
,
morda
pa
drugače
ukrenemo
,
«
ga
je
zadrževal
Emerih
.
»
Feodora
naj
gre
sama
in
naj
sede
v
kak
skriven
kotiček
v
gozdu
,
da
ji
nihče
ne
pride
na
sled
.
Ko
bi
jo
jaz
spremil
,
bi
ji
odganjal
pokoj
,
katerega
je
toliko
potrebna
.
Tudi
imam
nekaj
nujnih
pisem
spisati
.
»
Ali
nisem
pogodil
prav
po
tvojem
okusu
?
«
je
povprašal
Feodoro
,
ki
se
mu
je
bila
,
začuvši
njegov
predlog
,
izvila
iz
njegovega
objema
in
se
brž
pripravila
na
odhod
.
»
Bog
te
obvaruj
!
«
ji
je
dejal
ter
ji
podal
roko
;
potem
pa
se
je
obrnil
k
Franju
:
»
Ti
,
Franjo
,
pa
mi
boš
delal
družbo
,
dokler
dokadim
lulico
tobaka
.
Ne
morem
zajutrka
prebaviti
brez
te
nedolžne
priklade
.
«
Feodora
je
odšla
,
a
brata
sta
ostala
sama
.
Nekaj
časa
sta
se
pomenkovala
o
vsakdanjih
stvareh
.
Nenadoma
pa
je
izpremenil
Emerih
glas
;
napravil
je
nenavadno
pomenljiv
obraz
,
in
lice
se
mu
je
uresnobilo
.
»
Franjo
,
«
je
pričel
ter
stresel
pepel
iz
dogorele
lulice
,
»
ti
si
prav
sodil
,
rekoč
,
da
se
Feodora
ne
čuti
srečne
na
moji
strani
.
Pa
če
že
ni
bila
srečna
,
še
predno
je
poznala
tebe
,
bojim
se
,
da
sedaj
celo
trpi
.
Pa
kaj
bi
dalje
govoril
;
saj
upam
,
da
me
umeješ
,
kakor
jaz
vaju
umejem
in
—
obžalujem
.
Nič
hudega
si
o
vaju
ne
mislim
;
vem
,
da
sta
oba
blaga
,
in
da
poznata
svoje
dolžnosti
.
Le
zaradi
sveta
te
prosim
,
da
spoštuješ
moje
ime
in
pa
njeno
neomadeževano
čast
.
Ne
delaj
je
še
bolj
nesrečne
!
Saj
kdo
ve
?
«
je
pristavil
otožno
—
»
mlad
nisem
več
;
morda
se
ti
kmalu
umaknem
,
in
potem
—
«
»
Živi
,
o
živi
,
brate
še
mnogo
let
,
«
je
pretrgal
Franjo
neugodno
Emerihovo
govorjenje
,
in
znalo
se
mu
je
,
da
mu
je
ta
želja
prihajala
iz
globine
srca
.
Njegovo
od
solnca
močno
zagorelo
lice
je
pri
tem
še
bolje
zagorelo
od
notranje
presunjenosti
.
—
»
Moram
živeti
,
tudi
ko
ne
bi
hotel
,
«
je
odvrnil
Emerih
,
»
a
pri
tem
bodem
več
trpel
,
nego
si
misliš
;
trpel
zaradi
vaju
,
ker
vama
ni
pomoči
.
«
Bratova
blagost
in
velikodušnost
sta
Franja
omamili
.
Pod
navidezno
hladnostjo
in
ravnodušnostjo
mu
je
torej
bilo
gorko
čuteče
srce
.
A
Feodora
,
od
katere
je
pričakoval
,
če
ne
druzega
,
vsaj
sočutja
in
usmiljenja
,
kako
brezsrčno
ga
je
bila
odpravila
!
In
sklep
,
kateri
se
mu
je
bil
po
noči
rodil
v
glavi
,
in
ki
je
bil
dozorel
zjutraj
po
dolgem
izprehodu
,
se
je
utrjeval
sedaj
še
bolj
v
njem
.
Obupen
,
ker
jer
Feodora
brezčutno
prezirala
njegovo
neznosno
gorje
,
je
sklenil
vzeti
v
zakon
Sidonijo
.
Vedel
je
,
da
je
ta
njegov
korak
nepremišljen
,
celo
nepošten
,
a
z
nečim
si
je
moral
omamiti
žgoče
rane
,
in
čutil
je
,
da
kot
samec
tega
nikoli
ne
bi
dosegel
.
Tako
je
že
prej
ukrepal
;
v
tem
trenotju
pa
je
pozabil
nase
ter
to
veliko
žrtvo
hotel
zvršiti
ne
sebi
v
tešilo
,
temveč
bratu
v
tolažbo
.
—
»
Ti
si
vse
bolj
živo
domišljuješ
,
nego
je
v
resnici
,
«
je
izpregovoril
zdaj
Franjo
,
in
nekak
čut
srama
in
tesnobe
mu
je
pri
tem
zapiral
sapo
,
da
ni
mogel
govoriti
z
navadnim
glasom
.
»
Da
napravim
konec
tvoji
sumnji
in
bridkosti
,
se
oženim
.
«
»
Ah
,
torej
vendar-le
,
«
je
vzdihnil
Emerih
utolažen
,
a
pri
tem
ga
je
vendar
nekoliko
neverno
pogledal
.
»
In
s
katero
,
če
smem
vprašati
?
«
»
S
Sidonijo
,
«
je
zamolklo
odgovoril
Franjo
.
»
Ali
se
ti
je
mahoma
prikupila
?
«
pozvedoval
je
Emerih
,
in
zopet
se
je
razprostrla
prejšnja
pobitost
po
njegovem
obličju
;
slutil
je
,
da
se
Franjo
s
to
snubitvijo
le
žrtvuje
njemu
na
ljubo
.
»
Ni
se
mi
,
niti
se
mi
nikoli
ne
prikupi
,
«
je
odvrnil
Franjo
burno
,
»
a
vzamem
jo
vendar
!
«
»
Franjo
,
ne
sekaj
sebi
rane
,
ki
te
bode
še
huje
skelela
od
prejšnje
,
«
je
svaril
Emerih
.
»
Zakon
ni
igrača
!
«
»
Ali
morem
drugače
?
«
je
zaklical
Franjo
s
silnim
glasom
.
»
Neka
pomoč
se
mora
najti
,
da
se
poravna
ta
zamotana
stvar
med
nami
.
«
In
kakor
da
bi
se
bal
bratovega
ugovarjanja
,
je
vstal
ter
hitro
odšel
iz
sobe
.
Četrt
ure
pozneje
je
stopil
Franjo
iz
hiše
,
oblečen
v
svetlo
platneno
obleko
,
s
potno
torbico
preko
ramen
in
z
debelo
gorjačo
v
roki
.
Stopal
je
tiho
in
brzo
,
kakor
da
bi
se
bal
,
da
bi
ga
kdo
domačih
ne
srečal
in
mu
zabranjeval
načrt
,
katerega
si
je
bil
v
trenotju
napravil
.
Nihče
ni
vedel
za
ta
načrt
.
Samo
v
kuhinji
se
je
bil
malo
prej
oglasil
,
toliko
,
da
je
izročil
kuharici
listek
,
namenjen
domači
gospej
.
V
njem
je
na
kratko
naznanil
,
da
ga
ne
bo
nekaj
dni
,
ker
pojde
na
daljše
pešpotovanje
v
okolico
,
s
katero
bi
se
rad
seznanil
.
Kakih
pet
minut
je
tako
hodil
,
vidno
nemiren
.
Po
najkrajših
potih
,
prav
kakor
begunec
je
prehodil
vrt
,
del
vinograda
,
in
že
je
bil
v
dolgem
drevoredu
,
skozi
katerega
se
je
šele
dospelo
do
izhoda
Vidmarjevega
posestva
.
V
drevoredu
je
bila
tu
pa
tam
kaka
klop
;
na
eni
izmed
njih
je
sedela
ženska
oseba
.
Ko
jo
je
Franjo
zapazil
,
je
bil
že
tako
blizu
nje
,
da
se
je
ni
mogel
več
izogniti
.
Bila
je
Sidonija
.
Franjo
je
za
trenotek
postal
in
zrl
s
tajno
grozo
na-njo
,
kakor
da
je
zagledal
prikazen
.
Nato
se
je
zganil
.
Ali
zdaj
,
ali
nikoli
,
si
je
mislil
ter
se
ji
pogumno
približal
.
Sidonijo
je
prijetno
iznenadil
njegov
prihod
.
»
Kaj
pa
to
pomeni
,
gospod
Franjo
,
«
je
vzkliknila
nato
vznemirjena
,
zapazivši
,
da
je
oblečen
kakor
na
daljšo
pot
;
»
saj
nas
vendar
ne
zapustite
?
«
»
Samo
za
nekaj
dni
,
gospodična
;
a
kako
prav
,
da
morem
z
vami
govoriti
še
pred
svojim
odhodom
.
Ali
smem
sesti
?
«
je
povprašal
ter
prisedel
k
njej
na
klop
.
Sidonija
je
postajala
zmetena
.
Tako
živahno
ni
Franjo
še
nikoli
govoril
z
njo
.
Pa
kako
čuden
zvok
ima
njegov
glas
.
in
kakšen
je
svit
njegovih
oči
!
»
To
me
še
vprašujete
?
«
je
odvrnila
ona
z
očitajočim
,
pa
vendar
milim
glasom
;
»
vaša
bližina
je
meni
vedno
ljuba
.
«
In
nje
obraz
je
zažarel
pri
teh
besedah
kakor
žerjavica
.
Nje
ljubka
zmetenost
,
ki
je
bila
najboljša
priča
njenih
čuvstev
zanj
,
je
ganila
Franja
.
Ali
zasluži
ubožica
,
da
bi
se
on
igral
z
njenim
srcem
?
—
In
ko
jo
je
pri
tem
pomilovalno
pogledal
,
se
mu
je
zdelo
,
da
tako
grde
,
kakor
danes
,
je
še
nikoli
ni
videl
.
Bila
je
oblečena
v
žolto
obleko
,
katero
so
kitili
rdeči
trakovi
;
in
te
dve
kričeči
barvi
sta
tekmovali
z
barvo
nje
ne
polti
in
njenih
las
ter
jo
silno
pačili
.
In
zopet
ga
je
navdajalo
prepričanje
,
da
Sidonije
iz
ljubezni
nihče
ne
zasnubi
,
če
jo
bo
sploh
kdo
kdaj
snubil
.
Ako
jo
torej
on
v
zakon
vzame
,
izvrši
tako
rekoč
usmiljeno
delo
,
ne
pa
,
da
bi
mu
mogla
vest
kaj
očitati
.
Njegov
pogum
je
oživel
.
Naslonil
je
roko
na
komolec
,
si
podprl
z
njo
glavo
ter
,
neprestano
zroč
v
nje
obraz
,
se
ubijal
,
da
najde
primernih
besed
,
s
katerimi
bi
ji
odkril
svoj
namen
.
Sidonija
je
slutila
nekaj
nenavadnega
.
Zaukala
in
zaplakala
bi
bila
ob
enem
;
tako
čudno
ji
je
bilo
pri
srcu
.
Z
napol
odprtimi
ustnicami
je
zrla
v
oblaček
,
ki
se
je
lahkotno
gibal
dalje
,
po
ažurnem
nebesnem
oboku
,
nje
uho
pa
je
željno
poslušalo
dvospev
ptičjega
parčka
,
ki
je
sedel
na
bližnjem
vejevju
.
Ono
nebo
,
ono
ptičje
žgolenje
je
videla
in
cula
vsaki
dan
,
a
danes
se
ji
je
dozdevalo
vse
nekam
drugačno
,
novo
,
lepše
.
Franju
pa
je
po
sencih
bilo
kakor
s
kladivom
;
glava
mu
je
postajala
vedno
težja
.
Pogum
mu
je
zopet
upadel
.
A
domislil
se
je
brata
,
domislil
se
Feodore
;
bratu
je
dolžan
neko
zadostilo
,
Feodori
pa
—
toda
na-njo
ni
smel
niti
misliti
.
In
upadlih
lic
,
z
motnim
pogledom
je
segel
hipoma
po
Sidonijino
roko
,
a
v
prsih
se
mu
je
srce
krčilo
od
neznosne
bridkosti
.
Ona
se
je
zganila
.
Ozrla
se
je
nanj
s
toplim
,
svetlim
žarom
v
presenečenih
očeh
,
a
brž
potem
,
kakor
da
bi
se
bala
nepoklicane
izdajske
rdečice
,
je
pogledala
v
stran
.
»
Gospodična
Sidonija
,
«
je
začel
on
s
trepetajočimi
ustnicami
in
s
čudnim
bleskom
v
očeh
,
»
bili
ste
mi
vedno
dobra
,
zdelo
se
mi
je
celo
včasih
,
da
ste
mi
več
,
nego
dobra
.
Ali
mi
hočete
postati
prijateljica
in
—
in
tovarišica
za
življenje
?
«
—
Hvala
Bogu
,
usodna
beseda
je
bila
izrečena
;
vse
drugo
pojde
samo
ob
sebi
.
Vzdihnil
je
iz
cele
duše
,
izpustil
brž
njeno
roko
ter
pogledal
v
stran
.
»
Hočem
!
«
je
zašepetala
ona
iskreno
,
»
ako
res
mislite
,
da
bodete
srečni
z
menoj
.
Ali
—
ali
«
—
je
pristavila
,
se
obotavljaje
,
ter
je
malko
pobledela
—
»
kaj
ne
,
ko
ne
bi
imela
velike
dote
,
me
ne
bi
snubili
?
«
»
Vaše
dote
celo
ne
potrebujem
,
ako
vas
more
zadovoljevati
preprosto
življenje
,
kakršno
vam
morem
jaz
ponuditi
,
«
je
odgovoril
Franjo
s
temnim
obrazom
.
—
»
In
tako
sva
dogovorjena
,
da
postaneva
zakonski
par
,
«
je
hitro
pristavil
,
kakor
da
bi
se
bal
nadaljnjih
sentimentalnih
vprašanj
,
ter
vstal
in
odhajal
.
»
Ne
zamerite
mi
,
Sidonija
«
—
in
močno
je
zardel
,
izpregovorivši
nje
ime
brez
pridevka
»
gospodična
«
—
»
sedaj
moram
hiteti
;
mudi
se
mi.
Ko
se
povrnem
s
svojega
kratkega
potovanja
,
storim
še
pri
vaših
roditeljih
svojo
dolžnost
.
«
Privzdignil
je
klobuk
ter
dirjal
bolj
,
nego
hodil
po
drevoredu
navzdol
.
Še
predno
se
je
Sidonija
zavedela
,
je
bil
izginil
Franjo
njenim
očem
.
Neumestni
način
Franjeve
snubitve
,
takisto
hladno
vedenje
njega
kot
snubača
,
bi
bilo
vsaki
drugi
vzbudilo
sumnjo
,
da
pri
njem
ali
v
glavi
,
ali
v
srcu
ni
vse
v
redu
.
Sidonije
pa
vse
to
ni
prav
nič
motilo
;
mislila
in
čutila
je
o
Franju
pod
vplivom
one
čarovnice
,
ki
nam
čudodejno
pretvarja
ljubljena
bitja
po
našem
okusu
:
čarovnice
,
ki
ji
pravimo
ljubezen
.
Morda
ima
Franjo
dogovorjen
sestanek
,
morda
se
je
bal
zamuditi
pošto
;
saj
je
že
preje
bežal
proti
izhodu
,
še
predno
je
bil
njo
zagledal
.
A
nje
dote
ne
mara
!
Kako
jo
to
tolaži
.
Tedaj
pa
mu
je
ona
draga
,
in
on
jo
ljubi
!
Ali
bi
jo
bil
sicer
izvolil
za
ženo
?
—
Tako
je
modrovala
pri
sebi
ter
se
zamaknila
v
sladke
sanje
,
v
one
blažene
,
toliko
osrečevalne
sanje
,
ki
menda
vsakega
človeka
vsaj
enkrat
v
življenju
omamijo
;
in
tačas
se
človeku
vsa
priroda
smehlja
,
zvezde
mu
mileje
migljajo
,
cvetice
nežneje
duhtijo
,
v
ozračju
zre
samo
soglasje
in
milino
;
a
vse
to
ni
druzega
,
nego
odsev
onega
žara
,
ki
mu
gori
v
duši
:
žara
ljubezni
!
In
ko
se
je
bil
Franjo
črez
nekaj
dni
povrnil
,
mu
ni
bilo
treba
pri
starih
Vidmarjevih
prositi
šele
hčerine
roke
.
Oba
sta
mu
preradostno
hitela
nasproti
,
ga
imenovala
predragega
zeta
in
sina
ter
njemu
in
Sidoniji
želela
blagoslova
in
sreče
.
Sidonijina
zaroka
s
Franjem
je
provzročila
stanovnikom
v
hiši
na
holmcu
različna
čuvstva
:
radost
in
žalost
.
Vidmarjevi
so
plavali
v
veselju
,
da
so
Sidoniji
našli
moža
,
a
Emeriha
in
Feodore
se
je
polastila
globoka
pobitost
,
posebno
pa
Feodore
.
Ne
,
kakor
da
jima
ne
bi
bilo
prav
,
da
se
Franjo
oženi
;
iz
srca
sta
mu
želela
najboljšo
srečo
,
a
pravo
zakonsko
srečo
.
Toda
Franjo
ni
bil
videti
srečen
ženin
,
temveč
mučenik
.
Oba
sta
na
skrivnem
želela
—
ker
govorila
nista
nikoli
med
seboj
o
tem
—
da
bi
se
nesrečna
zaroka
zopet
razdrla
;
kajti
preočito
je
bilo
,
da
ta
zveza
,
sklenjena
v
nepremišljenosti
,
Franja
dela
nesrečnega
.
Brž
po
svojem
povratku
s
potovanja
je
bil
Franjo
precej
ravnodušen
.
Mirno
je
sprejemal
čestitke
,
mirno
je
občeval
z
nevesto
.
A
takoj
nekaj
dni
potem
se
je
pokazala
pri
njem
velika
izprememba
.
Začel
je
zanemarjati
nevesto
in
zvečer
ni
zahajal
več
v
domače
društvo
,
ampak
brž
po
večerji
se
je
vselej
poslovil
.
Vrnil
se
je
potem
vselej
pozno
,
in
,
o
groza
!
Feodori
se
je
zdelo
,
da
je
tedaj
njegova
hoja
nestalna
,
in
da
se
mu
jezik
zapleta
pri
malih
besedah
,
ki
jih
je
tačas
še
izpregovoril
,
predno
je
legel
.
Kam
mu
je
bila
zbežala
pamet
,
ko
je
ukrenil
,
da
lože
pozabi
Feodoro
,
ako
zasnubi
drugo
žensko
?
—
Feodoro
naj
pozabi
?
Ne
bi
je
hotel
pozabiti
,
ko
bi
jo
tudi
mogel
!
—
In
če
je
tudi
njegovo
nagnjenje
do
nje
brezuspešno
,
vendar
kakšna
blaženost
že
biva
v
samem
zatajevanju
te
ljubezni
,
v
trpki
resignaciji
.
A
zdaj
še
ta
nesrečna
zaroka
s
Sidonijo
!
—
Nekdaj
je
vsaj
pomiloval
to
devo
,
a
odkar
je
njegova
nevesta
,
mu
je
postajala
vedno
bolj
zoprna
.
Kakšen
bode
zakon
!
Si-donija
mu
ni
imela
druzega
pokloniti
,
nego
pohlevno
,
vdano
ljubezen
,
a
taka
ljubezen
ga
ni
mogla
očarati
.
Pravo
,
mogočno
,
trajno
ljubezen
,
kakršne
si
je
on
želel
,
mu
je
mogla
vzbuditi
samo
ženska
izbornega
uma
,
ženska
,
v
kateri
bivata
čuvstvo
in
duh
.
Začel
je
obupovati
.
Vedel
je
,
da
ne
more
več
nazaj
;
v
duhu
je
že
videl
bedo
,
ki
ga
čaka
.
Njegovo
dušno
stanje
se
je
zrcalilo
na
obrazu
;
hodil
je
kakor
nezaveden
.
Podoben
je
bil
mrtvemu
telesu
,
iz
katerega
je
izbežala
duša
.
In
česar
ni
zagrešil
svoje
žive
dni
,
je
storil
sedaj
:
zahajal
je
cesto
v
krčme
,
da
utopi
v
vinu
svoje
gorje
,
v
vinu
,
za
katero
ni
preje
nikoli
dosti
maral
.
Tudi
zdaj
mu
ni
teknilo
,
a
prinašalo
mu
je
pozabljenje
,
prinašalo
mu
pokoj
vsaj
za
nekoliko
časa
.
Najraje
je
pohajal
po
samoti
,
kjer
se
ni
bilo
bati
,
da
bi
pogosto
srečeval
ljudi
;
tu
je
posedal
ter
se
vdajal
premišljevanju
.
Celo
zaljubljena
Sidonija
je
postala
pozorna
nanj
.
Pritoževala
se
je
o
tem
svoji
materi
.
»
Ali
ste
zapazila
,
«
je
dejala
,
»
kako
je
včasih
raztresen
?
Večkrat
dobim
na
svoja
vprašanja
odgovor
,
ki
jasno
priča
,
da
on
niti
ne
ve
,
o
čem
sem
z
njim
govorila
.
In
pa
,
mati
,
zakaj
se
,
zvečer
izogiblje
naše
družbe
,
posebno
moje
?
V
trg
zahaja
,
kakor
se
mi
je
pravilo
,
v
krčmo
in
ondi
poseda
do
pozne
noči
.
«
Mati
jo
je
tolažila
in
karala
ob
enem
.
Moški
so
že
taki
,
da
ljubijo
svobodo
in
delajo
po
svoji
pameti
.
Tvoj
oče
ni
bil
nič
boljši
,
dokler
je
bil
mlad
.
A
kako
vzoren
je
sedaj
!
Nikoli
ga
ni
iz
hiše
,
ko
je
odbila
osma
ura
.
—
Priklenjen
bode
tako
nate
in
na
dom
dovolj
po
poroki
.
Bog
ne
daj
,
da
bi
se
mu
ti
pritoževala
ali
pa
ga
celo
oštevala
.
V
nevoljo
bi
ga
spravila
in
le
sebi
škodila
.
Tem
prijaznejša
mu
bodi
;
saj
veš
,
da
nimaš
sicer
nobenih
čarov
,
da
ga
k
sebi
prikleneš
,
nego
ljubezen
in
prizanesljivost
.
«
—
Bolj
nego
Sidonija
,
bolj
nego
Franjo
,
je
trpela
Feodora
.
Nje
muke
so
bile
neznosne
.
Teden
dni
je
že
bilo
preteklo
po
Franjevi
zaroki
.
Sama
se
ni
nikoli
več
sešla
z
njim
,
ker
sta
se
oba
kolikor
možno
izogibala
drug
druzega
.
Tudi
v
obraz
ga
še
ni
bila
med
tem
pogledala
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
mora
na
njem
videti
vtisnjeno
njegovo
nesrečo
.
Instinktivno
je
čutila
,
da
ga
dela
njegova
zaroka
še
bolj
nesrečnega
,
nego
odpoved
nesrečne
ljubezni
do
nje
.
A
to
zaroko
je
ona
provzročila
s
svojo
trdosrčnostjo
!
Ko
bi
bila
ona
sočutno
z
njim
ravnala
,
ne
bi
se
bil
vdal
obupu
,
a
obupnost
ga
je
zavedla
na
kriva
pota
.
Ni
hujšega
na
svetu
,
nego
videti
ljubeče
bitje
,
kako
trpi
;
te
muke
se
dajo
primerjati
smrtnim
bridkostim
.
Svojo
srčno
kri
bi
rad
dal
,
da
bi
ljubljenca
tešil
in
tolažil
,
a
pri
tem
veš
in
vidiš
,
da
ne
moreš
ničesar
zanj
storiti
.
Enako
Feodora
;
molče
je
morala
gledati
,
kako
se
Franjo
vedno
bolj
pogreza
v
propad
,
v
katerega
ga
je
ona
pahnila
.
—
Preteklo
je
bilo
tako
kakih
štirinajst
dni
.
Počitnice
so
se
nagibale
h
koncu
;
minilo
je
poletje
,
nastopili
so
jasni
,
prijetni
jesenski
dnevi
in
vabili
na
daljše
izprehode
,
izlete
in
druge
zabave
pod
prostim
nebom
.
Že
dolgo
so
se
Vidmarjevi
pripravljali
,
da
bi
se
peljali
z
vozom
v
neki
kraj
,
ki
je
bil
uro
oddaljen
,
in
ki
je
slul
po
romantičnem
jezeru
.
Toda
gospod
Vidmar
,
ki
je
ljubil
mir
črez
vse
,
se
je
branil
odločno
utrudljive
vožnje
.
Pekoči
žarki
poletnega
solnca
in
gosti
oblaki
cestnega
prahu
so
ga
plašili
.
Sedaj
je
bilo
drugače
.
Po
večdnevnem
izdatnem
dežju
je
solnce
blagodejno
grelo
,
ne
da
bi
parilo
;
in
ceste
so
bile
proste
nadležnega
prahu
.
Gospod
Vidmar
se
ni
mogel
več
ustavljati
splošni
želji
.
Medpotoma
je
še
malko
pogodrnjal
,
da
nikjer
ni
tako
lepo
in
prijetno
kakor
doma
,
a
pozneje
je
postal
dobre
volje
in
se
z
drugimi
veselil
lepega
prizorišča
in
čvrstega
zraka
,
ki
je
vejal
od
jezera
.
Ker
je
bil
kraj
obče
priljubljen
izlet
letoviščnikom
,
je
bilo
ondi
vse
živo
,
posebno
na
jezeru
.
Na
temnomodri
površini
čistih
voda
so
plavali
drug
tik
drugega
čolni
in
čolniči
.
med
katerimi
so
nekateri
bili
tako
majhni
,
da
so
bili
iz
daljine
videti
kakor
luščine
razklanih
orehov
.
Večina
čolničev
je
bila
okrašena
z
živobojnimi
zastavicami
,
plapolajočimi
po
zraku
.
Po
zrakovju
je
odmevalo
glasno
govorjenje
,
smeh
,
petje
,
radost
.
Ko
so
pristopili
Vidmarjevi
s
svojimi
gosti
,
katerim
so
se
pridružili
še
nekateri
drugi
znanci
,
k
bregu
,
da
bi
si
najeli
čoln
,
ni
bilo
nobenega
več
na
razpolaganje
.
Naročili
so
si
enega
,
ki
bi
imel
biti
prazen
šele
za
poldrugo
uro
.
Med
tem
so
starejši
izmed
družbe
sedli
v
senco
gostih
kostanjev
,
da
bi
jim
čas
s
prijetnim
pogovorom
hitreje
prešel
;
mlajši
pa
so
se
v
skupinah
razpršili
po
bližnjem
gozdu
.
Ob
določeni
uri
naj
bi
se
vsi
zopet
sešli
na
bregu
.
Feodora
je
rajše
ostala
pri
starih
.
Franjo
se
je
bil
pridružil
Sidoniji
in
pa
dvema
gospodičnama
,
prijateljicama
gospodične
Sidonije
;
vedela
je
Feodora
,
da
bi
nje
prisotnost
Franja
samo
motila
;
zato
se
jim
ni
hotela
pridružiti
.
V
drugi
skupini
pa
je
bil
Ervin
,
in
ta
bi
se
ji
bil
brez
dvojbe
pridružil
in
jo
nadlegoval
.
Od
onega
večera
,
ko
se
je
bil
Ervin
tako
smelo
vedel
,
se
ga
je
izogibala
.
Pri
vsem
njegovem
prizadevanju
,
da
bi
se
z
njo
sam
sešel
,
se
mu
to
ni
nikakor
posrečilo
.
To
njeno
skrbno
odmikanje
je
Ervina
zelo
jezilo
.
On
,
ki
je
kakor
mogočni
lev
vselej
prodrl
vsako
zapreko
,
premagal
vsako
bojazen
,
omečil
vsako
trdovratnost
,
upirajočo
se
njegovim
ljubezenskim
spletkam
,
on
naj
bi
bil
to
pot
premagan
na
svojo
veliko
sramoto
in
ponižanje
?!
Silno
ga
je
to
razburjalo
in
dražilo
.
Prisegel
je
sam
pri
sebi
,
da
bode
zmaga
tudi
sedaj
kakor
vselej
njegova
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
Današnji
izlet
se
mu
je
zdel
kakor
nalašč
zato
,
da
si
ugladi
pot
k
svojemu
namenu
.
Tu
se
mu
Feodora
ne
bode
mogla
umakniti
,
kakor
je
nje
navada
doma
.
Franjo
se
pridruži
svoji
nevesti
,
a
on
Feodori
.
Vedel
je
od
drugih
prilik
,
da
stari
radi
posede
pri
kavi
in
vinu
,
mladi
pa
med
tem
pohajkujejo
na
vse
strani
.
Da
so
se
jim
bili
znanci
pridružili
,
to
mu
ni
bilo
prav
,
a
nadejal
se
je
ugodnega
slučaja
,
katerega
bode
on
s
svojo
zvijačnostjo
znal
privabiti
.
Ko
je
videl
,
da
se
Feodora
noče
mladini
pridružiti
,
mu
je
bilo
jako
prav
.
Slutil
je
,
da
tudi
pri
starih
dolgo
ne
ostane
.
Kar
hipoma
bode
vstala
in
se
izgubila
v
kako
samoto
.
A
on
jo
bode
že
znal
iztakniti
.
In
res
je
bilo
tako
.
Kakor
smo
že
povedali
,
je
Feodora
na
skrivnem
zelo
trpela
po
zadnjih
dogodkih
.
Ko
bi
bila
zdaj
doma
,
izvestno
bi
bila
manj
trpela
in
lože
prenašala
bridkost
.
Ondi
bi
se
bila
kar
z
vso
silo
vdala
bolestim
,
ki
so
ji
težile
dušo
,
a
po
hudi
vihri
morečih
čuvstev
,
po
prestanem
boju
med
srcem
in
razumom
bi
bil
nastal
blagodejni
odmor
,
za
njim
pa
bi
bila
prišla
udanost
in
mir
.
Tako
pa
se
ji
je
včasih
zdelo
,
da
ji
duša
umira
vsled
hudih
naporov
in
premagovanja
.
Vljudnost
je
zahtevala
od
nje
,
da
je
govorila
,
ko
so
ji
misli
uhajale
drugam
,
da
se
je
smejala
,
ko
bi
se
bila
najrajše
razjokala
.
Zato
je
porabila
vsako
priliko
,
da
ubeži
,
če
tudi
za
kratko
časa
,
mučnemu
,
prisiljenemu
hlinjenju
in
zatajevanju
.
Ni
dolgo
trajalo
,
in
Feodora
se
je
od
družbe
poslovila
za
nekoliko
časa
.
Prav
na
nasprotno
stran
,
kamor
je
bila
krenila
mlada
družba
,
je
obrnila
svoje
korake
.
Čim
dalje
je
v
gaj
prodirala
,
tem
tišje
je
bilo
okolo
nje
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
seje
dovolj
oddalila
od
trušča
;
in
sedla
je
v
mehko
mahovje
.
Kako
svečano
lepo
je
bilo
okoli
nje
!
Lahna
sapica
je
pihljala
med
drevjem
,
da
je
listje
nad
njeno
glavo
pošumevalo
.
A
ona
je
bila
zdaj
slepa
in
gluha
za
vse
prirodne
lepote
.
V
sebi
je
čutila
neznosno
praznoto
.
V
življenju
se
nahajajo
trenotki
,
ko
se
nam
duša
topi
v
brezupni
bridkosti
in
si
želi
smrti
,
smrti
kot
edine
tolažbe
in
edine
rešitve
.
In
tako
obupno
dušno
stanje
se
je
polotevalo
zdaj
večkrat
Feodore
,
ne
da
bi
jo
bil
tolažil
up
,
da
se
oblaki
žalosti
kdaj
razpode
,
da
se
obzorje
nje
življenja
zopet
razjasni
!
Jedva
je
sedela
nekaj
minut
v
nekaki
okorelosti
,
ko
se
je
nenadoma
prikazal
njej
nasproti
Ervin
.
Radostnega
obraza
,
z
zmagonosnim
nasmehom
na
drznih
ustnicah
jo
je
gledal
s
smelim
,
pohotnim
pogledom
.
»
Samota
in
vedno
samota
,
to
je
vaš
vzor
!
Res
,
čuden
okus
za
mlado
,
lepo
,
duhovito
žensko
,
«
se
je
oglasil
Ervin
z
dobrikovalnim
glasom
in
se
postavil
prednjo
,
da
ji
ustavi
korake
.
»
Ali
tako
samoto
ljubite
?
«
»
Uganili
ste
,
«
je
odgovorila
ona
kratko
in
se
mu
odmaknila
,
da
bi
nadaljevala
svoj
pot
.
»
Ljubim
samoto
,
posebno
v
tem
trenotju
.
Zato
vam
bodem
jako
hvaležna
,
ako
me
pustite
v
moji
samoti
.
«
»
Gospa
,
ali
ste
res
tako
čednostna
,
ali
pa
le
hlinite
svojo
čednost
,
«
se
je
oglasil
Ervin
ob
enem
drzno
in
nevoljno
ter
stopil
na
nje
levico
,
v
znamenje
,
da
jo
hoče
spremiti
.
»
Oboje
bi
bilo
silno
čudno
.
Saj
se
vendar
silno
odlikujete
od
drugih
ženskih
;
kako
da
ne
bi
slutili
in
čutili
,
da
čednost
ne
zadostuje
človeški
sreči
.
K
pravi
sreči
je
treba
nekaj
konkretnega
,
a
čednost
druzega
ne
daje
,
nego
domišljeno
zadovoljnost
.
Sreča
se
vendar
ne
more
imenovati
oni
hladni
,
četudi
morda
prijetni
čut
,
ki
spremlja
vsako
čednost
—
a
vi
iščete
zadovoljnosti
v
žrtvah
in
samozatajevanju
.
Iščete
je
,
pravim
,
ker
ne
najdete
je
nikakor
.
Kako
vesela
,
zadovoljna
in
srečna
bi
pa
lehko
postala
in
drugi
z
vami
,
samo
ako
bi
hotela
.
Ena
beseda
,
en
pogled
in
«
—
»
Kaj
govoričite
zopet
o
sreči
in
nesreči
,
zlasti
o
moji
,
katera
vas
prav
nič
ne
more
zanimati
,
«
mu
je
nestrpno
segla
v
besedo
Feodora
.
»
Kdo
pravi
,
da
nisem
srečna
?
Ali
sem
se
vam
ali
sploh
komu
kdaj
pritoževala
?
«
»
Ko
bi
se
vi
le
hotela
potoževati
,
v
kakšno
polajšanje
bi
vam
bilo
to
!
«
je
vzdahnil
Ervin
kakor
iz
dna
duše
.
Prijatelje
imate
v
svoji
bližini
,
ali
bolje
govoreč
,
prijatelja
,
ki
sočuvstvuje
z
vami
,
ki
bi
vas
rad
videl
veselo
,
še
rajši
pa
delil
z
vami
srečo
.
Gospa
,
ali
ne
vidite
,
in
če
ne
vidite
,
ali
ne
slutite
,
da
tudi
jaz
nisem
srečen
,
da
trpim
zarad
vas
?
«
Feodora
,
ki
je
med
tem
vedno
bolj
pospeševala
korake
,
se
je
hipoma
ustavila
in
ga
resno
,
malo
da
ne
pomilovalno
pogledala
.
»
Vi
govorite
o
čuvstvih
sreče
in
nesreče
,
«
je
dejala
.
»
Vaša
domišljena
nesreča
,
ali
bolje
,
vaša
nezadovoljnost
obstoji
v
tem
,
da
gojite
želje
,
katere
se
vam
ne
morejo
izpolniti
.
Strah
in
zavest
,
da
se
gojene
želje
ne
izpolnijo
,
je
pa
najnavadnejši
vir
človeške
nesreče
.
«
»
A
moje
želje
ne
bi
bile
prazne
,
ako
bi
vi
hotela
,
«
je
vzkliknil
Ervin
strastno
.
»
Mene
ljubiti
vsaj
ni
nič
nemožnega
,
in
v
tej
ljubezni
—
«
»
Nobene
besede
več
,
«
mu
je
pretrgala
Feodora
besedo
in
se
s
studom
obrnila
od
njega
.
»
Ne
zlorabite
onemoglosti
in
osamelosti
uboge
ženske
,
da
bi
jo
oskrunili
z
nedostojnim
govoričenjem
.
Ako
imate
še
trohico
poštenja
in
časti
v
sebi
,
me
zapustite
takoj
!
«
»
O
,
ta
ostudna
,
hinavska
moralna
strogost
,
ki
je
zmotila
vaše
možgane
,
o
,
ta
nesrečni
starec
,
ki
mi
stoji
napoti
!
«
je
momljal
Ervin
med
zobmi
in
jo
divje
,
a
poželjivo
pogledal
.
»
Ko
bi
njega
,
ko
bi
tega
soproga
ne
bilo
,
bi
se
mi
vdala
,
vem
,
da
bi
se
,
ker
bi
se
mi
morala
vdati
.
Niste
prva
,
niti
bodete
zadnja
,
katero
sem
premagal
.
«
Feodora
je
zbežala
;
čula
je
njegovo
grožnjo
,
a
ni
razumela
njegovih
besed
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
čuje
v
daljavi
glasove
.
O
,
da
bi
bilo
res
!
Saj
je
vedela
,
da
bi
samo
prihod
tretje
osebe
preplašil
drznega
pohotneža
.
Nje
uho
je
ni
varalo
.
Govorjenje
se
je
vedno
bolj
približevalo
;
naposled
je
zagledala
med
drevjem
več
oseb
.
Spoznala
je
prišlece
;
in
utolažena
je
vzdahnila
.
Sidonija
s
svojo
družbo
ji
je
prišla
nasproti
;
a
Ervin
je
bil
izginil
.
Četrt
ure
pozneje
so
se
vsi
sešli
na
bregu
.
Naročeni
čoln
je
že
čakal
gostov
.
Toda
družba
je
štela
štirinajst
oseb
,
v
čolnu
pa
je
bilo
prostora
le
za
osem
,
k
večjemu
deset
.
V
prvem
trenotku
se
nihče
ni
hotel
odpovedati
prijetni
vožnji
,
naposled
pa
bi
bil
vsakdo
rad
drugemu
ponudil
svoj
prostor
.
Pričkali
so
se
zategadelj
med
seboj
,
toda
brez
uspeha
.
Na
zadnje
so
se
domislili
,
da
določijo
z
žrebanjem
,
kdo
naj
se
vozi
,
in
kdo
ne
.
Usoda
je
izbrala
štiri
,
ki
so
morali
ostati
na
suhem
:
Emeriha
,
Feodoro
,
Franja
in
Ervina
.
Srečni
udeleženci
pa
so
z
veselim
vriskanjem
ter
obilnim
smehom
odpluli
od
brega
,
odkoder
so
naši
štirje
neizvoljenci
mahali
z
rutami
za
njimi
.
Emerih
je
postal
zopet
slabe
volje
.
Čaka
naj
na
bregu
celo
uro
ali
pa
še
dalje
,
da
se
povrne
čoln
;
to
se
mu
je
zdelo
predolgočasno
.
Koliko
bi
se
dalo
doma
v
tem
času
prečitati
ali
napisati
!
Solnce
je
že
bilo
zašlo
,
kmalu
se
zmrači
;
dnevni
vzpored
pa
je
bil
z
vožnjo
po
jezeru
itak
končan
.
Kaj
,
ko
bi
šel
raje
domov
?
Odkril
je
Feodori
svojo
misel
.
Le-ta
se
je
strinjala
z
njim
.
Čemu
to
dolgo
čakanje
?
Dovolj
,
da
Franjo
in
Ervin
počakata
družbe
.
Toda
Ervin
ni
bil
teh
misli
.
Njegova
zvita
glava
je
bila
že
zasnovala
drug
načrt
.
Nenadoma
je
izginil
,
a
kmalu
potem
priveslal
na
breg
v
majhnem
čolniču
.
»
Le
hitro
stopite
noter
,
«
je
dejal
čudeči
se
trojici
;
»
peljimo
se
našim
znancem
naproti
.
To
bode
iznenadenje
,
ko
nas
zagledajo
!
«
Nerad
se
je
vdal
Emerih
ter
stopil
v
čolnič
.
ki
se
je
tako
živahno
gugal
,
da
je
postal
že
v
prvih
minutah
nervozen
.
Voljno
mu
je
sledila
Feodora
ter
sedla
zraven
njega
.
Brez
ugovora
je
prijel
Franjo
za
vesli
,
kateri
mu
je
bil
Ervin
ponudil
,
a
ta
sam
je
sedel
h
krmilu
.
Emerih
in
Feodora
sta
sedela
sredi
čolna
.
Njima
nasproti
je
sedel
Franjo
tih
in
zamišljen
.
Mehanično
je
privzdigoval
dolgi
vesli
;
težko
glavo
je
imel
nagnjeno
,
oči
pa
so
mu
zrle
brez
pravega
izraza
,
kakor
v
sanjah
,
tja
v
daljavo
.
Krmil
pa
je
Ervin
.
Njegova
živahna
zgovornost
je
bila
danes
neizčrpna
.
Zdaj
pa
zdaj
,
globoko
zehajoč
ali
na
kratko
pokašljujoč
,
mu
je
Emerih
odgovarjal
,
ko
se
mu
nihče
drug
ni
odzival
.
Feodora
niti
ni
poslušala
praznega
njegovega
besedovanja
.
Nevoljna
je
bila
,
da
jih
je
Ervin
spravil
v
ta
nesrečni
čoln
,
ki
je
bil
tako
nerodno
izdelan
,
da
bi
se
bil
lahko
vsaki
trenotek
prevrnil
;
a
zopet
je
bila
vesela
,
da
je
bila
tako
srečno
sedla
,
da
ji
ni
bil
zoprni
Ervin
pred
očmi
.
A
na
onega
,
ki
ji
je
sedel
nasproti
,
se
ji
je
nehote
oziralo
oko
.
Kako
dolgo
že
ni
bila
več
Franju
prav
pogledala
v
obraz
.
A
kako
se
je
zavzela
,
zapazivši
veliko
izpremembo
,
ki
se
je
bila
med
tem
izvršila
na
mladem
možu
;
videti
je
bil
deset
let
starejši
nego
pred
štirinajstimi
dnevi
.
Silno
je
bil
bled
,
in
to
ga
je
delalo
še
bolj
suhega
.
Njegove
oči
,
ki
so
žarele
od
notranjih
čuvstev
,
so
se
ji
zdele
večje
in
globlje
;
vobče
pa
se
je
bilo
Franjevo
lice
le
še
bolj
omililo
po
hudih
dušnih
mukah
ter
bilo
le
še
bolj
prikupljivo
nego
poprej
.
Ni
si
mogla
kaj
,
da
ga
ne
bi
bila
večkrat
pogledala
.
Ubogi
Franjo
,
tako
blag
,
tako
odkritosrčen
,
tako
pošten
,
pa
mora
toliko
trpeti
,
trpeti
zavoljo
nje
!
Neskončno
sočutje
do
njega
se
ji
je
zbudilo
,
ob
enem
pa
neskončno
hrepenenje
,
da
bi
mu
olajšala
bolest
.
Toda
kako
?
Bolj
ko
je
njega
pomilovala
,
bolj
je
sebe
obdolževala
.
Je-li
to
pošteno
,
blago
—
si
je
očitajoč
govorila
—
ko
sekamo
bridke
rane
onim
,
ki
so
nam
dragi
?
Onesrečila
je
bila
Franja
,
da
reši
svoje
poštenje
.
Njen
čin
,
dasi
pravičen
,
ni
bil
blag
,
ni
bil
kreposten
;
zato
pa
tudi
ni
obrodil
blagoslova
.
Soprog
na
njeni
strani
je
bil
vedno
bolj
nemiren
.
Silno
guganje
čolniča
mu
je
provzročalo
omotico
ter
mu
obračalo
želodec
.
Glavo
je
naslonil
na
roko
in
težko
sopel
.
Šele
to
nenavadno
njegovo
dihanje
je
vzdramilo
Feodoro
:
»
Emerihu
je
slabo
,
«
je
prestrašena
zaklicala
;
»
le
hitro
h
kraju
!
«
Nje
klic
je
zbudil
Franja
;
ozrl
se
je
na
brata
,
in
bratovo
upadlo
lice
ga
je
vznemirjalo
.
»
Okleni
se
ga
trdno
,
da
ne
omahne
,
pa
bodi
sredi
čolna
,
da
se
ne
preveznemo
,
«
je
svetoval
Feodori
.
Pri
tem
pa
je
krepko
prijel
za
vesli
ter
prav
hitro
veslal
proti
bregu
.
Ervin
je
navidezno
krepko
pomagal
pri
krmilu
,
momljajoč
nekaj
izpodbudljivih
in
obžalujočih
fraz
;
v
resnici
pa
ga
je
neskončno
zabaval
komični
prizor
.
Natihoma
se
je
smejal
slabotnosti
Emerihovi
ter
je
še
nalašč
pomagal
,
da
bi
se
čoln
še
bolj
sem
in
tja
gugal
.
»
To
bi
bilo
veselje
,
ko
bi
se
starec
malko
omočil
,
«
si
je
mislil
,
ko
je
videl
,
kako
ga
je
preplašena
Feodora
držala
k
sebi
;
»
saj
bi
mu
samo
okrepilo
slabotne
živce
!
«
Skoro
so
bili
pripluli
blizu
do
brega
.
Več
čolnov
se
je
ondi
gugalo
in
zibalo
,
da
so
se
le
s
trudom
prerivali
skozi
nje
.
Nenadoma
pa
je
naš
čolnič
silno
trčil
ob
drug
čoln
ter
Še
hipoma
prevrnil
prav
na
Emerihovo
stran
,
Feodoro
je
bila
komaj
objela
hladna
voda
,
ko
jo
je
že
potegnilo
iz
nje
dvoje
krepkih
rok
ter
jo
posadilo
v
prazen
čoln
,
ki
je
bil
v
bližini
;
Ervin
ji
je
bil
priskočil
na
pomoč
.
»
Emerih
,
kje
je
Emerih
?
«
je
zavpila
sedaj
z
obupnim
glasom
Feodora
,
ko
ga
ni
nikjer
videla
.
Z
grozo
in
strahom
je
zrla
na
čoln
,
ki
je
narobe
obrnjen
plaval
blizu
kraja
.
Bled
,
bolj
mrtvemu
,
nego
živemu
človeku
podoben
,
je
upiral
Franjo
s
čudnim
sijajem
oči
v
Feodoro
.
Šele
,
ko
je
Feodora
še
enkrat
zdvojeno
zaklicala
:
»
Franjo
,
kam
je
izginil
Emerih
?
Reši
,
o
reši
ga
;
najbrž
leži
pod
čolnom
!
«
—
šele
tedaj
se
je
on
zavedel
in
zdramil
.
Sunil
je
preobrnjeni
čoln
na
stran
,
in
res
je
Emerih
ležal
v
nezavesti
na
obrazu
v
plitvi
vodi
,
a
zadušil
bi
se
bil
gotovo
brez
hitre
Franjeve
pomoči
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
sta
ležala
na
bregu
dva
nezavedna
človeka
.
Komaj
je
Franjo
položil
svoje
breme
na
suho
,
že
ga
je
popadla
taka
slabost
,
da
je
omagal
,
predno
so
mu
prihiteli
na
pomoč
.
Emeriha
so
mnogo
preje
oživili
nego
njega
;
po
krepilni
pijači
je
on
kmalu
okreval
in
skoro
ni
čutil
nič
nasledkov
svoje
nezgode
.
Franju
pa
je
bilo
hujše
.
Obudili
so
mu
sicer
kmalu
življenje
,
a
zavest
se
mu
dolgo
ni
povrnila
.
In
ko
so
ga
pripeljali
na
dom
,
je
ležal
še
dolgo
,
dolgo
v
nevarni
telesni
in
dušni
otrplosti
.
V
Vidmarjevi
hiši
je
bila
vsled
tega
dogodka
največja
zmešnjava
.
Nevesta
se
je
jokala
,
mati
je
tarnala
,
gospod
Vidmar
je
preklinjal
nesrečni
izlet
,
ki
mu
utegne
upleniti
bodočega
,
toliko
zaželjenega
in
tako
dolgo
pričakovanega
zeta
,
Ervin
pa
je
hodil
zamišljen
okoli
.
Njegova
vest
ni
bila
čista
;
vedel
je
dobro
,
da
je
le
on
iz
nagajivosti
provzročil
nesrečo
,
dasi
jo
je
bil
drugemu
namenil
,
a
usoda
mu
je
bila
prekrižala
načrt
.
Da
,
ko
bi
bilo
Emerihovo
življenje
v
nevarnosti
,
ne
pa
Franjevo
,
bi
ga
bili
sedaj
drugi
čuti
navdajali
nego
kesanje
!
Emerih
in
Feodora
pa
tudi
nista
prikrivala
svojih
čuvstev
.
Nema
in
potrta
sta
čuvala
noč
in
dan
pri
Franjevem
zglavju
;
posebno
Feodora
se
skoro
ni
ganila
od
njegovega
ležišča
.
Kaj
se
je
bilo
Franju
pravzaprav
pripetilo
,
tega
,
nihče
ni
vedel
.
Da
bi
bil
prebiti
,
strah
provzročil
hudi
legar
,
ki
ga
je
že
tretji
dan
mučil
,
je
bilo
vsem
,
celo
zdravniku
,
ki
ga
je
lečil
,
uganka
.
Naposled
je
izrekel
zdravnik
,
mnenje
,
da
je
Franjo
najbrž
nosil
kal
bolezni
že
v
sebi
,
in
da
sta
bolezen
samo
pospešila
strah
in
silni
napor
,
ko
se
je
vrgel
v
vodo
,
da
bi
rešil
brata
.
Kako
je
trepetalo
Emerihu
srce
za
mlado
bratovo
življenje
!
Da
bi
polno
nad
in
upov
ugasnilo
in
to
v
zahvalo
,
ker
je
rešil
njemu
življenje
,
možu
slabotnemu
in
utrujenemu
—
ta
misel
mu
je
bila
trpljenje
in
muka
.
V
njegovi
bližini
pa
je
izvrševala
posel
usmiljene
sestre
Feodora
,
ki
je
bila
videti
kakor
senca
nekdanje
Feodore
.
»
Bog
,
«
je
dejal
Emerih
večkrat
sam
pri
sebi
in
pogled
mu
je
sočutno
krožil
od
enega
na
druzega
,
»
zakaj
nisem
jaz
na
Franjevem
mestu
?
Zame
bi
bila
bolezen
grob
,
a
za
njiju
življenje
,
sreča
.
«
Tretji
dan
po
onem
nesrečnem
dogodku
je
odprl
Franjo
oči
in
prvikrat
je
zopet
spoznal
svojo
okolico
.
Nepopisna
radost
je
zategadelj
zavladala
po
hiši
.
Polagoma
,
a
tem
gotoveje
so
se
potem
povračale
mlademu
možu
moči
.
Več
in
več
je
bilo
upanja
,
da
se
njegovo
drago
življenje
ohrani
.
Kakor
se
je
povračalo
Franju
zdravje
,
tako
je
popuščala
tudi
Emeriha
in
Feodoro
potrtost
.
Posebno
Emerihu
se
je
kmalu
povrnila
dobra
volja
in
z
njo
ljubezen
do
priljubljenih
knjig
.
Zopet
je
posedal
celi
dan
v
njih
družbi
,
posebno
ker
je
morala
Feodora
še
vedno
streči
ozdravljencu
in
torej
njemu
ni
bilo
treba
hoditi
z
njo
na
izprehod
.
Sploh
nihče
v
hiši
ni
mislil
več
na
izprehode
,
domači
vrt
je
vsakemu
zadostoval
.
Franjo
in
Feodora
pa
sta
bila
malo
da
ne
celi
dan
sama
.
Strogo
je
zdravnik
prepovedal
Franju
posete
in
kakršna
koli
dražila
.
Niti
Feodora
ni
smela
z
njim
govoriti
,
razen
,
kar
je
bilo
najpotrebnejše
;
oba
sta
bila
molčeča
,
skoro
nema
,
in
tišina
je
vladala
v
bolnikovi
sobi
.
Toda
ta
mir
se
je
obema
tako
prilegal
!
Z
zaprtimi
očmi
,
v
prijetnem
počitku
ali
polusnu
je
ležal
Franjo
na
svojem
ležišču
.
Vse
je
bilo
mirno
,
vse
tiho
okoli
njega
,
toda
vedel
je
,
da
poleg
angelja
varuha
ima
še
drugo
milo
varuhinjo
,
ki
ga
nežno
čuva
.
Skozi
poluzaprte
trepalnice
je
videl
ali
pravzaprav
čutil
nje
poglede
,
ki
so
se
sočutno
vanj
upirali
.
Mehkoba
ga
je
pri
tem
obhajala
,
in
uporna
duša
se
mu
je
upokojila
,
spravila
z
Bogom
;
zopet
se
je
čutil
srečnega
,
blaženega
,
da
bi
si
bil
želel
to
blaženost
podaljšano
skozi
vso
večnost
.
In
Feodora
mu
je
stregla
,
kakor
streže
mati
ljubljenemu
edincu
;
niti
za
trenotek
ni
zamudila
določenih
obrokov
,
ko
mu
je
bilo
treba
položiti
ledene
obkladke
na
vroče
čelo
ali
mu
vliti
hladilne
pijače
na
izsušene
ustnice
.
Do
zadnje
pičice
je
izvrševala
zdravnikove
ukaze
,
a
pri
tem
je
bila
resna
,
malobesedna
.
Po
vsakem
opravilu
je
sedla
ne
daleč
od
njegove
postelje
,
pletla
nogavico
ter
se
navidezno
zamislila
.
V
resnici
pa
je
samo
poslušala
njegove
vzdihljaje
ter
po
njih
sodila
in
ugibala
o
pojemanju
ali
napredku
bolezni
.
Vedela
je
,
kdaj
ga
muči
vročica
,
kdaj
ga
stresa
mraz
,
in
tedaj
mu
je
vselej
priskočila
na
pomoč
.
On
pa
je
sprejemal
njene
usluge
z
ginjenim
,
utripajočim
srcem
;
rad
bi
se
ji
bil
zahvaljeval
,
a
se
ni
mogel
,
niti
vedel
,
kako
.
Kadar
nam
je
duša
prepolna
občutkov
,
tedaj
besede
nočejo
na
dan
.
Oči
pa
so
mu
željno
iskale
njenih
pogledov
,
da
bi
ji
vsaj
z
nemimi
pogledi
izrekel
svojo
hvaležnost
.
Zastonj
!
Njene
oči
se
niso
nikoli
ujele
z
njegovimi
.
Kadar
je
pa
njega
objelo
spanje
,
tedaj
se
je
pri
njej
izvršila
vselej
znatna
izprememba
.
Resnoba
ji
je
izginila
z
obličja
,
in
miloben
žar
se
je
po
njem
razlil
.
Mrklo
oko
ji
je
oživelo
,
kadar
je
stopila
tiho
po
prstih
k
njegovi
postelji
ter
mu
z
zadržano
sapo
z
nepopisnim
izrazom
gledala
v
upadli
obraz
.
Če
pa
se
je
on
v
spanju
samo
zganil
,
je
že
splašena
zbežala
na
prejšnje
mesto
,
kakor
da
je
ravnokar
izvršila
hudo
zločinstvo
.
Ko
je
nekdaj
zatisnil
Franjo
oči
od
blagodejnega
spanja
,
se
je
ona
zopet
zagledala
vanj
.
Tisto
noč
je
bilo
Franju
zopet
hujše
;
ni
mogel
zaspati
,
in
zdaj
pa
zdaj
je
zopet
bledel
.
Tedaj
pa
je
jelo
Feodoro
silno
skrbeti
,
okreva-li
Franjo
popolnoma
;
kaj
,
ko
bi
huda
bolezen
ne
ostala
brez
nasledkov
,
ko
bi
se
ga
poprijela
jetika
,
za
katero
je
že
od
mladosti
bil
videti
nagnjen
?
—
In
ni
mogla
odtegniti
oči
od
njegovega
upadlega
,
oh
,
tako
bledega
obličja
,
od
suhih
,
koščenih
,
prozornih
rok
,
ki
so
ležale
onemogle
na
odeji
.
»
Ko
bi
dela
sv.
razpelo
med
te
roke
,
pa
bi
imela
podobo
mrliča
pred
seboj
,
«
si
je
mislila
,
do
dna
duše
presunjena
.
Megla
ji
je
pri
tej
misli
zatemnila
vid
,
da
trenotek
ničesar
pred
seboj
ni
videla
;
ko
se
ji
je
megla
raztopila
v
solzne
bisere
,
tedaj
ji
je
zopet
ušel
pogled
na
borne
,
usehle
roke
,
in
ona
,
gnana
od
neznane
sile
,
se
je
nenadoma
pripognila
ter
se
jih
z
ustnicami
lahno
dotaknila
.
Roke
so
se
zganile
.
»
Saj
sem
vedel
,
da
si
mi
dobra
,
da
si
mi
bila
vedno
dobra
,
«
je
zašepetal
ob
enem
slaboten
glas
,
in
lahna
rdečica
je
oblila
bolniku
lice
.
»
Hvala
,
Feodora
,
hvala
ti
za
ta
trenotek
,
ki
bode
moji
duši
lek
in
rešitev
!
«
Feodora
je
bila
prvi
trenotek
tako
zavzeta
od
nepričakovanega
položaja
,
da
ni
vedela
odgovora
.
Osramočena
si
je
pokrila
lice
v
dlani
,
kakor
stori
otrok
,
katerega
so
zasačili
pri
prepovedanem
činu
.
On
pa
ni
silil
dalje
vanjo
.
Zadovoljen
,
presrečen
je
bil
s
tem
,
kar
je
bil
zvedel
,
o
čemer
sicer
nikoli
ni
dvomil
,
dasi
se
mu
je
ona
zatajevala
.
Z
blaženim
nasmehom
je
zaprl
oči
,
da
bi
sanjal
o
njej
,
katere
dušo
je
po
dolgem
času
zopet
združil
s
svojo
,
vedoč
,
da
mu
je
vdana
,
čuteč
,
da
je
njegova
.
Šolske
počitnice
so
bile
pri
koncu
.
Franjo
bi
bil
moral
že
davno
biti
v
Sarajevu
,
toda
dobil
je
mesec
dopusta
,
katerega
je
še
preživel
kot
ozdravelec
na
Vidmarjevem
posestvu
.
Emerih
je
bil
še
tako
do
srede
oktobra
prost
kot
vseučiliški
profesor
.
Tako
se
je
torej
bivanje
v
Vidmarjevi
hiši
podaljšalo
še
za
več
tednov
.
Po
onem
dnevu
,
ko
se
je
Franja
polastila
gotovost
,
da
mu
je
Feodora
dobra
,
da
mu
je
bila
vedno
dobra
,
se
je
njegovo
zdravje
brzo
boljšalo
.
Pa
ne
samo
telesno
,
tudi
duševno
je
okreval
.
Ona
morilna
pobitost
in
resignacija
,
ki
sta
se
ga
bili
polastili
po
njegovi
zaroki
,
sta
bili
mahoma
izginili
.
Spet
se
je
kakor
nekdaj
za
vse
zanimal
,
spet
je
postal
zgovoren
,
živahen
,
skratka
,
prerodil
se
je
spet
v
nekdanjega
ljubeznivega
,
prikupnega
moža
.
Samo
zdaj
pa
zdaj
je
bil
še
mimogrede
otožen
in
to
vselej
in
najbolj
,
kadar
je
občeval
s
Sidonijo
.
Po
onih
kratkih
sestankih
z
njo
—
dolgo
še
ni
smel
vzpričo
zdravnikove
prepovedi
z
nikomer
občevati
—
se
je
navadno
zamislil
resnobno
;
a
dolgo
ni
trajalo
,
pa
je
stresel
odločno
z
glavo
,
in
nekak
trden
,
neomahljiv
sklep
mu
je
spet
oživljal
zamišljeno
oko
.
Njegovo
občevanje
s
Feodoro
je
bilo
prijazno
,
toda
kratko
in
resno
.
Kadar
sta
bila
sama
,
nista
nikoli
več
govorila
,
nego
je
bilo
potrebno
,
in
to
je
bilo
silno
malo
.
A
njiju
misli
in
čuti
so
se
skrivnostno
skladali
in
z
molkom
sta
si
več
povedala
,
nego
more
povedati
obilica
besed
.
Blagodejni
pokoj
je
vedno
bolj
objemal
njiju
duši
,
vedno
bolj
sta
bila
sama
s
seboj
zadovoljna
,
vedno
bolj
sta
se
čutila
srečna
.
—
Sidonija
je
ves
čas
,
ko
je
bil
Franjo
bolan
,
prebila
v
nekakšnem
mrzličnem
strahu
in
v
dvomu
:
bode-li
Franjo
ozdravel
?
In
če
ozdravi
,
se-li
ne
bode
odložila
poroka
za
poznejši
čas
?
—
On
odide
,
bode
bival
daleč
od
nje
;
ali
ne
bo
to
nevarno
njiju
ljubezni
?
Njiju
?
—
Ona
ga
ljubi
,
a
on
?
Je-li
on
kdaj
njej
izkazal
kaj
ljubezni
?
Sidonija
ni
spadala
v
vrsto
nezadovoljnikov
.
Z
malim
je
bila
zadovoljna
.
Tudi
v
svoji
ljubezni
je
bila
skromna
;
najmanjši
znak
iskrene
naklonjenosti
njegove
bi
jo
bil
osrečil
.
V
začetku
njiju
zaroke
se
ji
je
njegova
vzdržljivost
zdela
naravna
;
smatrala
jo
je
celo
kot
nekakšno
vrlino
;
toda
sčasoma
ji
je
postala
sumnjiva
.
Ni
bila
niti
premodra
,
niti
zvijačna
,
a
kadar
ženska
resnično
ljubi
,
postane
na
mah
tako
zvedena
v
srčnih
razmerah
,
kakor
druga
ženska
,
ki
nikoli
ni
ljubila
,
komaj
po
mnogih
letih
bodisi
po
mnogem
čitanju
,
bodisi
po
izkušnjah
drugih
.
Odkar
je
bil
Franjo
ozdravel
,
ga
je
Sidonija
posetila
vsaki
dan
v
njegovi
sobi
.
Ti
poseti
pa
so
bili
le
kratki
:
pozdravljenje
,
pozvedovanje
o
njegovem
zdravju
,
zagotavljanje
,
da
je
boljšega
lica
,
da
je
njegov
glas
krepkejši
,
to
se
je
vršilo
od
njene
strani
;
kratko
zahvaljevanje
za
prijazne
besede
od
njegove
strani
,
in
poset
je
bil
končan
.
Nobenega
gorkega
pogleda
,
nobenega
prijaznega
nasmeha
,
nobene
iskrene
besede
ni
bilo
od
ženina
.
In
tako
se
je
potem
nehote
morala
tudi
ona
kazati
hladno
,
da
ne
bi
bila
videti
drzna
in
vsiljiva
.
A
potrtost
in
temne
slutnje
so
jo
vedno
bolj
preganjale
.
Vedno
bolj
se
ji
je
dozdevalo
,
da
Franjo
ne
čuti
zanjo
tega
,
kar
ona
zanj
.
Morda
je
vendarle
ljubil
samo
nje
denar
,
morda
je
izprevidel
,
kako
malo
vabljiva
je
nje
zunanjost
,
kako
malo
vredna
je
nje
osebnost
.
Silno
je
trpela
,
a
da
bi
se
mu
prostovoljno
odpovedala
,
ni
bila
dovolj
pogumna
;
trpela
bi
še
bolj
,
ker
je
nje
duša
že
preveč
visela
na
njem
.
In
kaj
bi
roditelja
rekla
?
Ko
ga
je
nekdaj
zopet
obiskala
,
se
ni
mogla
tako
hitro
kakor
druge
krati
od
njega
ločiti
.
Že
je
bila
,
kakor
šolarica
šolsko
nalogo
,
povedala
vsakdanje
običajne
fraze
,
in
on
se
je
zanje
že
zahvaljeval
,
pa
še
ni
kazala
,
da
hoče
oditi
.
Videti
je
bilo
,
kakor
da
mu
ima
še
nekaj
povedati
,
ali
pa
ga
vprašati
,
pa
da
čaka
,
da
ji
on
prihiti
na
pomoč
.
»
Vaš
dopust
bode
skoro
pri
koncu
,
«
je
pričela
Sidonija
po
dolgem
,
neugodnem
obotavljanju
s
tresočim
glasom
.
»
V
štirinajstih
dneh
;
a
drugi
teden
že
mislim
odpotovati
,
«
je
odvrnil
Franjo
;
in
proti
svoji
volji
je
postal
nemiren
.
Vedel
je
,
kaj
je
želela
Sidonija
,
spoznal
,
da
je
prišel
trenotek
,
da
izpregovori
z
njo
resno
,
važno
,
odločilno
besedo
.
Dovolj
dolgo
je
odlašal
,
a
rahlo
njegovo
zdravje
mu
je
zapiralo
sapo
.
Ona
je
vzdehnila
.
»
In
kedaj
se
povrnete
zopet
?
«
je
pozvedovala
plaho
po
kratkem
premolku
.
»
Nikoli
več
,
«
je
odvrnil
on
hitro
,
toda
odločno
.
»
Sidonija
,
odvežite
me
dane
besede
;
vaš
soprog
ne
morem
več
postati
.
«
—
Ona
je
prebledela
.
»
Zakaj
ne
?
Kmalu
okrevate
popolnoma
in
postanete
zopet
čvrst
kakor
poprej
.
«
»
Kmalu
?
Ne
verjamem
;
gotovo
pa
sem
po
bolezni
postal
drug
človek
,
nego
sem
bil
prej
.
Sidonija
,
«
je
nadaljeval
vedno
bolj
resnobno
,
in
besede
so
mu
vrele
iz
ust
,
kakor
da
bi
se
bal
,
da
ne
bi
česa
zamudil
!
»
Vredni
ste
boljše
usode
,
nego
vam
jo
morem
jaz
nakloniti
,
vredni
,
da
bi
bili
srečni
,
a
z
menoj
ne
bi
postala
nikoli
.
«
»
Postala
bi
,
gotovo
bi
postala
,
«
mu
je
odvrnila
ona
živahno
in
skrivala
žareče
lice
z
rokama
,
sramujoč
se
svoje
trditve
.
»
Ne
bi
postala
,
ne
!
«
je
zavrnil
on
presunjen
.
»
Za
zakonsko
srečo
ne
zadostuje
ljubezen
ene
osebe
,
temveč
—
«
»
Oh
,
ne
govorite
dalje
,
«
mu
je
ona
segla
burno
v
besedo
in
se
vsa
osramočena
obrnila
od
njega
.
»
Že
vem
,
kaj
hočete
reči
.
«
»
Kaj
ne
da
,
vi
veste
in
se
mi
ne
hudujete
?
—
In
mi
odpuščate
?
—
In
mi
hočete
povrniti
svobodo
?
«
je
povpraševal
on
ponižno
.
»
Moram
!
Saj
vem
,
da
mene
ne
more
nihče
ljubiti
,
«
je
odgovorila
ona
zamolklo
.
»
Da
sem
bila
tako
nespametna
in
sem
menila
,
da
bi
mogla
zbuditi
komu
ljubezen
!
«
On
jo
je
sočutno
pogledal
.
»
Vi
ste
vsega
spoštovanja
in
vse
ljubezni
vredna
,
Sidonija
,
a
jaz
—
jaz
sem
sklenil
,
da
se
nikoli
ne
oženim
.
«
»
Kaj
pravite
?
«
se
je
začudila
Sidonija
;
videlo
pa
se
ji
je
,
kakor
da
jo
je
ta
izjava
neizmerno
potolažila
.
»
Ali
vas
je
bolezen
napotila
do
tega
sklepa
?
«
Franjo
je
zardel
.
Ona
je
zapazila
njegovo
zadrego
.
»
Nočem
v
vas
siliti
,
«
je
rekla
dobrotno
,
»
saj
s
tem
mi
ni
nič
pomagano
.
A
prijatelj
mi
ostanete
tudi
za
naprej
,
kaj
ne
da
?
«
—
In
podala
mu
je
roko
,
katera
se
je
vidno
tresla
.
»
Vedno
vam
bodem
prijateljski
vdan
,
«
je
odvrnil
on
slovesno
in
ji
spoštljivo
poljubil
ponujeno
roko
.
»
Iz
celega
srca
pa
želim
,
da
bi
vam
sreča
bila
prijazna
.
«
»
Zame
ni
sreče
na
svetu
,
«
je
zašepetala
Sidonija
,
in
solze
so
ji
silile
v
oči
.
Duša
ji
je
nenadoma
vzkipela
od
bridkosti
.
Zdaj
,
ko
se
mu
je
velikodušno
odpovedala
,
je
šele
prav
čutila
,
koliko
ji
je
bil
on
.
Nje
potrtost
je
trgala
Franju
srce
.
»
Kaj
je
bilo
zakrivilo
ubogo
dekle
,
da
se
je
tako
kruto
igral
z
nje
čuvstvi
,
«
si
je
očital
na
tihem
.
—
»
In
kdo
naznani
,
Sidonija
,
«
je
dejal
utrujen
in
zmeten
,
»
vašim
roditeljem
razdor
med
nama
?
«
»
Jaz
,
in
sicer
šele
tedaj
,
kadar
vas
ne
bo
več
med
nami
,
«
je
odvrnila
Sidonija
zadovoljna
,
in
blagodušnost
ji
je
zasijala
iz
otožnega
očesa
.
»
Kakor
dinamitna
bomba
bode
ta
novost
vplivala
na
moje
,
posebno
na
mater
.
Bog
ne
daj
,
da
bi
vas
izpostavila
nje
jezi
;
uničila
bi
vam
duh
in
telo
.
«
»
Tudi
to
veliko
dobroto
mi
hočete
izkazati
,
Sidonija
?
«
je
mrmral
Franjo
osramočen
.
Nje
blagost
,
nje
požrtvovalnost
sta
ga
bolj
potili
,
nego
če
bi
jo
bil
videl
hudo
in
razjarjeno
.
Obrnil
se
je
od
nje
,
da
bi
zbral
misli
,
da
bi
si
ji
mogel
dostojno
zahvaliti
za
toliko
blagodušnost
.
Ko
se
je
trenotek
pozneje
zopet
obrnil
proti
njej
,
ni
bilo
Sidonije
nikjer
.
Tiho
je
bila
zapustila
sobo
;
saj
je
bila
njena
uboga
duša
še
bolj
presunjena
,
nego
njegova
.
»
Ubogo
,
ubogo
dekle
,
tako
blago
,
a
tako
nesrečno
,
«
je
mrmral
Franjo
poluglasno
.
Nenadoma
je
izpodrinila
vesela
misel
njegove
žalostne
čute
.
»
Oj
,
zopet
sem
svoboden
,
gospodar
svojega
mišljenja
in
svojih
čuvstev
,
«
tako
je
vzdehnil
iz
dna
duše
,
in
iz
oči
,
lic
in
ust
mu
je
odsevala
brezkončna
zadovoljnost
.
Sidonija
je
bila
mož-beseda
.
Osem
dni
pozneje
se
je
poslovila
od
odhajajočega
Franja
,
kakor
bi
se
poslavljala
od
svojega
ženina
.
Nihče
v
hiši
,
niti
Emerih
,
niti
Feodora
,
ni
nič
vedel
o
razdoru
med
njima
.
Nihče
ni
zaslutil
,
kako
ob
otožno-mirnem
pozdravu
,
ob
navidezno
začasni
ločitvi
medleva
nje
srce
pod
težo
obupnih
občutkov
radi
večnega
slovesa
!
V
kratkih
,
a
groznih
trenotkih
je
prebojevala
boj
izmed
tistih
silnih
notranjih
bojev
,
kakršne
žensko
srce
tako
pogostoma
prebiva
.
Brez
pritožb
,
brez
vzdihovanja
in
trepeta
je
videla
splavati
za
vselej
po
vodi
svoje
najslajše
in
najsvetejše
upe
.
Kazala
se
je
junakinjo
plemenitega
ženskega
srca
.
Deset
let
je
bilo
minilo
izza
zadnjih
dogodkov
.
Deset
let
,
kratka
doba
srečnežem
,
katerim
življenje
poteka
v
slasti
izpolnjenih
nad
in
upov
,
v
zadovoljnosti
radi
uspešnega
dela
in
zasluženega
počitka
,
dolga
doba
nesrečnežem
,
katerim
življenje
ničesar
ne
obeta
,
od
katerega
ničesar
ne
pričakujejo
nego
njega
konec
,
ker
jim
ob
enem
z
življenjem
utihne
tudi
nestrpno
,
neizpolnjeno
hrepenenje
,
ki
je
največje
gorje
ubogega
človeštva
.
V
vrsti
zadnjih
sta
bila
tudi
naša
junaka
,
Franjo
in
Feodora
.
Leno
jima
je
potekal
čas
,
cela
večnost
se
jima
je
dozdevala
doba
desetih
let
;
prebila
sta
jo
