rešentega
neljubega
straženja
.
Na
večer
je
namreč
zopet
prišel
Slavomir
v
Pluzonovo
hišo
.
Gojnik
je
stopil
ravno
iz
sobe
knežnje
Viljenice
,
ko
je
svečenik
dospel
v
gorenje
nadstropje
.
Nalašč
se
je
mladi
junak
na
hodniku
še
malo
zamudil
.
In
ni
se
kesal
,
da
se
je
.
Kmalu
so
prišli
po
hodniku
Pluzon
,
soproga
,
Slavica
in
Slavomir
in
poklicali
Viljenico
,
naj
gre
ž
njimi
na
vrt
v
lopo
.
Ko
je
gospôda
odšla
,
je
Gojnik
takoj
sklenil
iti
prisluškovat
njihovemu
pogovoru
.
Ko
se
je
naredil
popoln
mrak
,
je
šel
iz
hiše
,
od
zunaj
preplezal
zid
na
vrt
in
se
srečno
,
neopaženo
,
prihuljeno
kot
maček
,
priplazil
do
grmovja
v
bližino
lope
.
In
v
tem
svojem
skrivališču
je
kmalu
izvedel
,
kar
je
želel
.
Slavomir
je
imel
govor
.
Gojnik
je
ujel
njegove
zadnje
besede
:
„
Kot
hraber
poveljnik
se
moram
boriti
v
prvih
vrstah
,
v
vrstah
najnevarnejših
.
Zato
grem
v
Ljubek
,
v
osredek
ponemčevalne
naše
vlade
in
nove
vere
,
da
tam
v
neposredni
bližini
nadkneza
in
njegovih
lizunov
delam
za
stare
bogove
,
dočim
bodete
vi
drugi
delali
v
ta
namen
po
manjših
,
pokrajinskih
mestecih
in
na
kmetih
.
Nevarna
je
moja
postojanka
;
pa
dobri
bogovi
bodo
—
upam
—
z
menoj
,
spremljali
me
bodo
od
jutri
,
ko
z
zlatorumeno
zoro
nastopim
blagovestniško
potovanje
,
beli
dan
oznanujoč
po
vseh
pokrajinah
,
tja
do
mesta
Ljubeka
in
mi
bodo
stali
ob
strani
tudi
v
tem
neverskem
mestu
.
Živeli
,
prijateljice
in
prijatelji
!
Delajmo
vsi
po
gaslu
:
Za
stare
bogove
in
svobodni
dom
!
“
Čase
so
zvonko
zazvenele
,
čuli
so
se
poljubi
vroči
,
skozi
vejevje
so
se
videli
prisrčni
objemi
in
bratske
in
sestrske
solze
.
Gojnik
je
pa
dejal
:
—
Dovolj
sem
izvedel
!
in
se
je
odplazil
v
stran
po
isti
poti
,
po
kateri
je
bil
prišel
,
pripravit
vse
potrebno
za
rani
odhod
naslednje
jutro
.
Slavomir
je
drugi
dan
res
odšel
iz
Velegosta
pred
jutranjo
zoro
.
Krenil
je
po
cesti
proti
zahodu
.
Zatrdno
je
bil
prepričan
,
da
ga
živa
duša
ni
videla
pri
odhodu
iz
mesta
.
Toda
varal
se
je
.
Kmalu
za
njim
sta
odjezdila
po
isti
poti
Gojnik
in
Godimir
.
Pri
odhodu
iz
Pluzonovega
doma
jima
nihče
ni
delal
zaprek
;
vse
je
še
spalo
,
gospôda
in
družinčad
.
Konja
sta
bila
že
ponoči
dobro
nakrmila
.
Godimir
je
šel
kmalu
po
polnoči
stražit
k
Slavomirovemu
stanovanju
in
ko
je
pred
jutranjo
zarjo
videl
,
da
se
Slavomir
odpravlja
na
pot
,
je
hitro
obvestil
tovariša
.
Pa
sta
jo
potihem
mahnila
za
svečenikom
.
Jezdila
sta
za
njim
,
kajpada
v
velikem
presledku
.
„
Da
ga
le
obdrživa
v
očeh
!
“
je
govoril
Gojmir
tovarišu
in
pridržaval
konja
,
ki
bi
bil
po
ravni
cesti
najrajši
zletel
kot
strela
.
No
,
dokler
je
bila
cesta
ravna
—
in
ravna
je
bila
kakšni
dve
uri
—
,
je
že
šlo
.
Gojnik
je
z
orlovimi
svojimi
očmi
lahko
zasledoval
in
razločeval
Slavomira
,
dasi
je
bil
ta
daleč
pred
njima
.
Drugače
je
pa
bilo
,
ko
se
je
cesta
začela
kriviti
in
skrivati
za
griči
ali
v
šumah
.
Tedaj
je
veljalo
,
da
sta
naša
mlada
dva
junaka
izpodbodla
konja
in
zapodila
v
dir
,
če
sta
hotela
,
da
jima
ne
uide
njuna
„
miška
“
,
kakor
se
je
izrazil
Gojnik
o
Slavomiru
.
Seveda
sta
morala
konjiča
večkrat
zopet
ustaviti
in
paziti
,
da
nista
prišla
preblizu
Slavomiru
.
Čuvala
sta
se
v
tem
oziru
dobro
.
Enkrat
sta
se
pa
vendar
preveč
zaletela
v
šumi
.
Ko
sta
prišla
iz
gošče
in
izza
ovinka
na
plano
,
sta
strahoma
opazila
le
nekaj
lučajev
pred
seboj
Slavomira
,
ki
je
bil
ustavil
konja
pa
se
je
oziral
nazaj
,
pač
iz
radovednosti
,
kdo
prihaja
za
njim
.
„
Tristo
mu
črtov
!
“
je
z
zobmi
jezno
škrtajoč
vzkliknil
Gojnik
.
„
Kaj
bo
pa
sedaj
?
Že
je
naju
opazil
“
,
je
obupno
vprašal
Godimir
.
„
Kaj
?
Hm
,
stvar
moramo
hitro
zasukati
.
Ha
,
jo
že
imam
.
Kar
naprej
v
diru
!
Potlej
pa
ti
kar
molči
;
bodem
že
jaz
govoril
siem
vražjim
svečenikom
.
“
In
zapodila
sta
konjiča
v
še
hitrejši
dir.
Slavomir
ju
je
začudeno
pogledal
,
ko
sta
privršala
do
njega
vsa
potna
in
prašna
in
se
pri
njem
ustavila
.
„
Odkod
pa
vidva
,
prijatelja
?
“
ju
je
vprašal
ljubeznivo-skrbno
,
skrbno
seveda
z
ozirom
nase
,
češ
če
morda
nima
opraviti
s
kakima
ničvrednima
postopačema
.
„
Od
tam
,
od
koder
ti
,
dobri
oče
Slavomir
“
,
je
odgovoril
Gojnik
.
„
Kaj
me
ne
poznaš
?
“
„
Kako
?
odkod
naj
te
poznam
?
“
„
Ali
me
nisi
videl
snoči
,
dobri
oče
Slavomir
,
na
Pluzonovem
domu
?
“
„
Je
že
res
!
Sedaj
šele
sem
te
spoznal
.
Kaj
ne
,
ti
si
stal
na
hodniku
pred
vratmi
knežnje
Viljenice
?
Ali
si
njen
strežnik
?
“
„
Da
,
dobri
oče
Slavomir
.
“
„
In
tvoj
tovariš
?
Tega
pa
nisem
še
videl
.
“
„
Ker
je
navadno
vedno
spodaj
pri
konjih
.
Tudi
on
je
strežnik
knježnje
Viljenice
.
“
„
Tako
?
Od
kdaj
je
pa
tako
imenitna
?
Škoda
,
da
nisem
prej
tega
vedel
;
bi
ji
bil
lahko
ponagajal
!
Kam
pa
prijatelja
?
“
„
Poslušaj
,
slavnoznani
oče
Slavomir
!
Še
pred
jutranjo
zarjo
me
je
prišla
klicat
knežnja
Viljenica
in
mi
rekla
:
—
Vstani
,
zbudi
tovariša
Godimira
,
osedlajta
konja
pa
pohitita
za
možem
,
ki
si
ga
snoči
videl
pri
nas
.
Slavomir
je
,
največji
Sloven
,
najdražji
mi
prijatelj
.
—
Saj
ga
poznam
,
sem
odgovoril
.
—
Tem
bolje
,
je
rekla
knežnja
in
nadaljevala
:
Pojdita
za
njim
pa
mu
recita
:
To
ti
sporoča
Viljenica
:
Nikar
ne
hodi
v
Ljubek
;
sem
imela
strašne
sanje
...
“
„
Skrbna
deklica
,
zlata
dušica
!
“
je
zadovoljno
se
smejé
dejal
svečenik
.
„
Ali
Slavomir
pojde
vkljub
njenim
sanjam
v
Ljubek
,
mora
iti
.
Le
pojdita
,
junaka
,
nazaj
,
pa
sporočita
knežnji
te
moje
besede
in
moj
prisrčen
pozdrav
.
“
„
Nazaj
nikakor
ne
smeva
,
oče
Slavomir
.
Knežnja
je
nama
namreč
še
to
naročila
:
—
Ako
bi
pa
Slavomir
mojega
nasveta
ne
mogel
ali
ne
hotel
sprejeti
in
bi
na
vsak
način
šel
dalje
v
Ljubek
,
potem
naj
mi
izpolni
vsaj
drugo
prošnjo
:
dovoli
naj
,
da
ga
spremljata
vidva
,
moja
strežnika
,
da
mu
bodeta
v
nevarnosti
v
obrambo
in
pomoč
.
Nikar
ne
odreci
te
prošnje
,
ker
bi
jo
silno
razžalil
.
Saj
kadar
naju
ne
bodeš
več
potreboval
,
naju
bodeš
pa
poslal
nazaj
.
“
Svečenik
je
Gojnika
in
Godimira
premeril
od
nog
do
glave
pa
dejal
:
„
Odkod
me
pa
vidva
poznata
?
“
„
Kdo
ne
bi
poznal
očeta
Slavomira
,
svečenika
Triglavovega
,
največjega
Slovena
!
“
je
vzneseno-drzno
odgovoril
Gojnik
.
„
Ali
sta
nemara
tudi
vidva
pristaša
starih
slovenskih
bogov
?
“
je
s
potolaženim
,
pomirjenim
naglasom
vprašal
svečenik
.
„
Kaj
ti
od
naju
ni
nič
povedala
knežnja
Viljenica
?
“
„
Nič
.
“
„
Res
ne
?
“
„
Pri
konju
Svetovitovem
ti
pravim
,
da
niti
besedice
ne
.
“
„
Torej
izvedi
iz
mojih
ust
,
dobri
oče
,
da
sva
midva
iskrena
privrženca
stare
vere
.
Neizrečeno
je
naju
razveselilo
,
ko
so
nama
ljudje
pokazali
tebe
oni
dan
v
Roztoku
.
“
„
Kaj
?
V
Roztoku
sta
me
spoznala
?
“
„
Da
,
oni
dan
,
ko
si
prišel
z
Rujane
.
“
„
Kaj
,
tudi
to
vesta
?
“
„
Kajpada
;
tisti
dan
,
ko
ste
prišli
bodriški
božjepotniki
z
Rujane
,
sva
se
mudila
ravno
v
Roztoku
,
pa
so
nama
ljudje
pokazali
tebe
.
“
„
Tako
?
Kaka
rojaka
pa
sta
?
“
„
Rujanca
.
“
„
Rujanca
?
“
se
je
začudil
Slavomir
.
„
Da
,
ravno
nekaj
dni
pred
vami
sva
prišla
z
Rujane
v
Roztok
.
“
„
Torej
nista
še
dolgo
pri
knežnji
?
“
„
Samo
nekaj
dni
.
Poslušaj
,
kako
sva
prišla
k
nji
.
Oni
dan
,
ko
se
je
v
Roztoku
od
vas
poslovila
in
odšla
proti
Velegostu
,
je
naju
došla
na
cesti
zunaj
mesta
in
naju
prijazno
vprašala
,
odkod
in
kam
.
Povedal
sem
,
da
sva
doma
z
Rujane
,
pa
misliva
sedaj
iti
pogledat
malo
po
svetu
.
Ko
je
knežnja
slišala
imenovati
Rujano
,
je
koj
rekla
,
ali
ne
bi
morda
stopila
za
nekaj
časa
k
nji
v
službo
.
—
Zakaj
ne
?
sem
odgovoril
jaz
;
k
taki
ljubeznivi
gospodični
greva
iz
srca
rada
.
Vidiš
,
oče
Slavomir
,
tako
sem
se
seznanil
s
knežnjo
in
tako
prišel
k
nji
v
službo
.
“
„
Zdita
se
mi
prava
ptička
,
no
ptičkasokolička
!
Zakaj
sta
pa
zapustila
Rujano
?
“
„
Saj
veš
,
kakšen
je
mladi
svet
:
v
mladosti
človek
rad
skoči
črez
plot
in
seč
,
v
starosti
gre
pa
najrajši
leč
za
peč
!
“
„
Bister
sokolič
se
mi
zdiš
!
“
„
To
bodeš
šele
spoznal
,
če
me
vzameš
s
seboj
.
“
„
Torej
bi
rad
šel
z
menoj
?
“
„
Neizrečeno
rad
;
bolj
bi
me
ne
bila
mogla
vzradostiti
knežnja
Viljenica
,
kakor
s
tem
,
da
mi
je
velela
,
naj
spremljam
tebe
.
“
„
In
zakaj
bi
šel
rad
z
menoj
?
“
„
Da
bi
ti
bil
v
slučaju
stiske
s
tovarišem
v
pomoč
,
in
pa
da
bi
kaj
izkusila
,
kako
je
po
svetu
.
“
„
Dobro
,
pa
pojdita
z
menoj
!
“
je
dejal
svečenik
.
„
Samo
toliko
vama
pravim
:
Bodita
previdna
kot
kača-zvijača
in
nikomur
me
ne
izdajajta
,
kdo
sem
.
“
—
—
—
Jezdili
so
dalje
skupaj
.
Slavomir
je
bil
čimdalje
bolj
vesel
mladeničev-spremljevalcev
.
Gojnika
je
spoznal
za
izredno
bistroumnega
in
pogumnega
fantiča
,
Godimir
mu
je
bil
pa
tudi
pogodu
zaradi
molčečnosti
in
orjaške
postave
,
anti
češ
,
če
bi
katerikrat
potreboval
močne
roke
,
boljše
ne
morem
dobiti
.
Gojnik
je
v
duhu
sam
sebi
čestital
,
da
je
znal
svečenika
tako
imenitno
nalagati
in
oslepariti
.
Godimir
je
pa
—
kot
pošten
kristjan
—
srdito
pogledaval
Slavomira
,
tako
srdito
,
da
se
je
videlo
,
da
bi
ga
najrajši
zmel
v
solnčni
prah
;
pogledaval
pa
je
začudeno
tudi
tovariša
Gojnika
,
govoreč
sam
pri
sebi
:
—
Ta
človek
je
od
vraga
;
menda
je
pri
samem
očetu
laži
,
pri
satanu
,
bil
v
šoli
,
da
zna
tako
lagati
...
Naprej
so
šli
počasi
,
ker
so
se
ustavili
malokaj
v
vsakem
trgu
in
selu
ob
cesti
.
In
večkrat
so
švrknili
tudi
v
stran
ceste
:
toliko
je
imel
Slavomir
znancev
in
prijateljev
,
pri
katerih
se
je
oglašal
.
In
bili
so
povsod
prijazno
vzprejeti
in
pogoščeni
.
„
To
je
vse
lepo
“
,
je
dejal
enkrat
Godimir
svojemu
tovarišu
,
ko
sta
bila
sama
,
„
da
nas
ljudje
pogoščujejo
.
Ali
meni
se
že
neumno
zdi
hoditi
po
deželi
s
takim
zlodejem
.
“
„
Tiho
bodi
!
“
ga
je
zavrnil
Gojnik
.
„
Saj
veš
,
kakšno
nalogo
imava
.
Opazovati
morava
njegove
korake
in
potem
ga
morava
ob
priliki
prijeti
in
izročiti
nadknezu
Gotšalku
.
In
najboljša
prilika
,
da
ga
primeva
,
bode
po
mojih
mislih
šuma
pred
Ljubekom
.
Bodi
pripravljen
:
jaz
imam
pripravljene
vrvice
,
ti
imej
pripravljeno
pest
.
“
In
res
se
jima
je
v
šumi
posrečilo
ujeti
svečenika
.
Dan
se
je
nagibal
k
zapadu
in
k
hudi
uri
se
je
pripravljalo
,
ko
so
dospeli
v
ono
divjo
,
stoletno
hosto
,
ki
jih
je
ločila
od
mesta
.
„
Kaj
hočemo
sedaj
?
“
je
dejal
Slavomir
.
„
Do
mesta
je
še
daleč
.
Dež
že
kaplja
.
Stopimo
raz
konja
in
počakajmo
,
da
se
razide
nevihta
.
“
In
razjahali
so
konje
in
poiskali
zavetja
pod
košatim
drevesom
.
Žive
duše
ni
bilo
nikjer
čutiti
.
Čulo
se
je
le
prasketanje
kapelj
,
frfotanje
pred
nevihto
bežečih
ptic
in
votlo
grmenje
v
oblakih
.
„
Sedaj
!
“
je
zaklical
Gojnik
tovarišu
.
„
Primi
ga
!
“
Preden
je
svečenik
mogel
pomisliti
,
kaj
bi
pomenile
te
besede
,
so
ga
od
zadaj
že
objele
železne
roke
Godimirove
,
objele
s
tako
silo
,
da
je
bolestno
zastokal
.
Gojnik
je
pa
bliskoma
vrgel
in
zadrgnil
okrog
Slavomirovih
nog
močno
vrvico
in
potem
takisto
hitro
zvezal
njegove
roke
.
Zaman
je
vzdihoval
svečenik
,
zaman
ju
prosil
,
naj
vendar
ne
uganjata
ž
njim
takih
burk
.
Postavila
sta
ga
k
deblu
in
ga
privezala
k
njemu
.
„
Straži
ga
dobro
,
Godimir
!
Pridem
kmalu
nazaj
“
,
je
dejal
nato
Gojnik
tovarišu
.
Zajahal
je
konjiča
in
zdirjal
dalje
po
cesti
proti
Ljubeku
.
„
Ne
boj
se
!
“
je
zaklical
Godimir
za
njim
,
Slavomiru
pa
zagrozil
,
naj
se
ne
gane
in
naj
ne
črhne
besedice
,
če
ne
,
ga
takoj
zadavi
in
pošlje
k
vragu
.
Svečenik
je
nekaj
časa
milo
prosil
Godimira
,
naj
ga
izpusti
;
ko
je
pa
videl
,
da
se
mu
le-ta
le
zlobno
reži
in
mu
grozi
s
smrtjo
,
če
ne
bode
tiho
in
pri
miru
,
je
umolknil
in
se
vdal
v
neizprosno
usodo
.
Naredila
se
je
noč
.
Tema
je
bila
kot
v
rogu
.
In
nevihta
je
začela
razsajati
in
tuliti
kot
gladna
volkulja
.
Še
je
zdaj
pa
zdaj
zastokal
ubogi
svečenik
,
potem
so
ga
pa
začele
zapuščati
moči
.
Onemogel
je
zaprl
oči
telesne
—
pa
tudi
pred
duševnimi
se
mu
je
začel
delati
mrak
.
Še
je
slišal
topot
konjskih
kopit
in
govorjenje
nepoznanih
ljudi
,
še
je
čutil
,
da
mu
je
nekdo
vrgel
črez
oči
in
obraz
zagrinjalo
,
ga
odvezal
od
drevesa
in
posadil
predse
na
konja
.
Potem
ga
je
pa
popolnoma
zapustila
zavest
in
ni
nič
več
vedel
,
kaj
se
ž
njim
godi
.
Kakor
človek
,
ki
je
bil
dolgo
časa
v
duhomornih
skrbeh
in
v
smrtnem
strahu
pa
se
naenkrat
vidi
rešenega
in
izven
vsake
nevarnosti
,
tako
se
je
oddahnil
tisto
noč
v
svojem
ljubeškem
dvorcu
nadknez
Gotšalk
,
ko
mu
je
zapovednik
telesne
straže
oznanil
,
da
je
svečenik
Slavomir
že
dobro
shranjen
v
severnem
stolpu
nadknežjega
gradu
.
Uprav
dva
dni
poprej
,
preden
je
bil
Slavomir
prijet
,
se
je
vrnil
nadknez
s
svojega
potovanja
po
deželi
v
svojo
stolico
.
Vrnil
se
je
zadovoljen
:
po
vseh
mestih
in
selih
je
videl
krepko
poganjati
seme
zveličalne
vere
Kristove
;
povsod
so
ga
prijazno
,
da
,
v
nekaterih
krajih
navdušeno
pozdravljali
in
vzprejemali
njegovi
bodriški
podaniki
.
Domov
prišedši
je
pa
izvedel
novice
,
ki
so
mu
napolnile
srce
s
še
večjim
veseljem
in
zadovoljstvom
.
Knezovič
Budivoj
se
je
med
tem
časom
,
ko
je
bil
Gotšalk
zdoma
,
vrnil
iz
Lunenburga
,
kamor
je
bil
spremil
svojega
brata
Henrika
.
Domov
prišedši
je
pripovedoval
kneginji
ves
radosten
,
kako
ljubeznivo
sta
bila
vzprejeta
on
in
brat
v
glavnem
mestu
Glinjanov
,
v
saksonskem
vojvodskem
dvorcu
in
v
samostanu
svetega
Mihaela
.
Vojvoda
Ordulf
,
ki
se
je
takrat
nalašč
mudil
v
dednem
gradu
svoje
družine
,
v
Lunenburgu
,
ju
je
vzprejel
s
svojo
soprogo
vojvodinjo
Ulfhildo
preprijazno
.
Njima
in
njunemu
spremstvu
na
čast
je
napravil
sijajno
pojedino
,
pri
kateri
je
v
vznesenih
besedah
napil
nadknezu
Gotšalku
,
ki
ga
kot
ljubeznivega
osebnega
prijatelja
in
proslulega
junaka
ni
mogel
prehvaliti
njegov
pokojni
oče
,
slavni
vojvoda
Bernhard
II.
,
katerega
vsled
njegovih
izredno
lepih
lastnosti
čisla
ves
sever
,
in
katerega
takisto
globoko
ceni
in
spoštuje
tudi
on
,
vojvoda
Ordulf
,
kot
predobrega
soseda
svojega
in
dragega
prijatelja
.
Napil
je
Ordulf
s
prijateljsko
vročimi
in
ljubeznivimi
besedami
tudi
obema
bodriškima
knezovičema
,
bodrima
mladima
sokoličema
,
ki
sta
dve
zeleni
vejici
nade
na
košatem
drevesu
bodriškega
plemena
.
Izrazil
je
svoje
veselje
,
da
ima
čast
ju
pogostovati
.
In
napitnico
je
sklenil
z
iskreno
željo
,
da
bi
bili
odnošaji
med
obema
vladarskima
hišama
vedno
tako
lepi
,
kakor
so
bili
zadnja
leta
,
ali
še
lepši
in
še
ljubeznivejši
in
prijaznejši
.
Nič
manj
ljubeznivo
sta
bila
bodriška
knezoviča
s
svojim
spremstvom
vzprejeta
od
redovnikov
v
samostanu
sv.
Mihaela
.
Očetovsko-prisrčno
so
pozdravili
menihi
novega
gojenca
,
knezoviča
Henrika
in
zagotavljali
Budivoju
,
da
bodo
isto
dobrohotnost
,
isto
vnemo
,
isto
ljubezen
,
s
katero
so
svoj
čas
vzgajali
njega
,
izkazovali
tudi
mlajšemu
bratu
Henriku
.
Knezovič
Henrik
je
ostal
v
samostanski
šoli
.
Pa
tudi
Budivoj
je
moral
dva
dni
biti
gost
samostanski
.
V
mestu
je
moral
pa
tudi
potem
še
ostati
precej
časa
.
Vojvoda
Ordulf
ga
kar
ni
pustil
domov
.
Prirejal
je
njemu
na
čast
imenitne
pojedine
in
prijateljske
zabavne
večere
.
Vodil
ga
je
na
lov
in
naposled
celo
pregovoril
,
da
je
šel
ž
njim
pogledat
njegove
graščine
:
Astringa
,
Osterburg
,
Lidbeke
in
celo
daljni
Skoping
.
Sploh
so
se
vedli
vsi
Saksonci
napram
njemu
in
vsem
njegovim
bodriškim
spremljevalcem
tako
vljudno
,
in
ne
samo
vljudno
—
tako
prijateljsko-ljubeznivo
,
da
je
prišel
knezovič
Budivoj
domov
ves
očaran
od
njihove
viteščine
in
prijaznosti
.
Vzveselilo
je
nadkneza
Gotšalka
,
ko
mu
je
koj
po
njegovem
povratku
v
Ljubek
to
pripovedoval
sin
Budivoj
.
Še
bolj
ga
je
pa
vzradostilo
dejstvo
,
ki
mu
je
o
njem
pripovedovala
soproga
,
kneginja
Širita
.
S
knezovičem
Budivojem
je
bil
namreč
prišel
v
Ljubek
nazaj
—
kdo
bi
ga
bil
pričakoval
!
—
tudi
danski
vitez
Anlaf
,
‚
bratranec
‘
svetle
vojvodinje
saksonske
,
Ulfhilde
,
v
spremstvu
dveh
saksonskih
vitezov
.
Knezoviču
Budivoju
je
bil
rekel
,
ko
se
mu
je
ob
njegovem
odhodu
pridružil
,
da
mu
je
vojvoda
Ordulf
naročil
,
naj
ga
spremi
domov
in
dela
njemu
in
njegovemu
spremstvu
med
potjo
kratek
čas
.
Pa
to
ni
bilo
res
.
Nič
takega
mu
ni
naročil
Ordulf
.
Pač
pa
ga
je
skrivoma
naprosil
,
da
naredi
to
pot
v
Ljubek
—
vojvodič
Magnus
,
in
mu
naročil
nekaj
osebnega
,
kar
je
vitez
kmalu
po
svojem
dohodu
v
Ljubek
izdal
kneginji
Širiti
in
tudi
svojemu
prijatelju
Stojignevu
,
s
katerim
se
je
bil
seznanil
in
sprijateljil
tedaj
,
ko
je
prišel
z
vojvodičem
Magnusom
prvikrat
v
Ljubek
.
Celo
pot
je
bil
dobre
,
kar
najboljše
volje
.
A
ta
volja
ga
je
minila
,
ko
je
prišel
v
ljubeški
dvorec
.
Prvo
njegovo
vprašanje
,
ko
je
dospel
v
Ljubek
ter
ondi
pogrešil
Viljenico
,
je
bilo
,
kje
je
knežnja
.
Ko
so
mu
povedali
,
da
je
šla
s
sestrično
Slavico
nazaj
v
Velegost
,
je
postal
žalosten
in
zamišljen
.
Začel
se
je
držati
silno
resno
,
kar
se
pa
čisto
nič
ni
podalo
njegovemu
obrazu
,
obrazu
dobrovoljčka
in
zabavneža
,
in
je
s
tem
svojim
vedenjem
vsem
onim
,
ki
so
ga
poznali
,
nehote
izvabljal
smeh
.
Na
večer
je
šel
k
starejšini
Stojignevu
,
pri
katerem
je
prav
viteško-pošteno
pil
,
kakor
bi
v
vinu
hotel
utopiti
svojo
skrito
bol
.
Drugo
jutro
se
je
vreme
držalo
čmerno
.
In
čmerno
kot
čmerika
se
je
držal
tudi
Anlaf
.
Na
pomolih
nadknežjega
dvorca
je
slonel
leno
,
zaspano
ter
sam
s
seboj
govoril
:
„
Prokleto
,
kaj
hočem
sedaj
narediti
?
Ali
hočem
iti
za
knežnjo
v
Velegost
?
Vraga
,
kdo
bo
hodil
tako
daleč
!
In
po
ti
barbarski
zemlji
!
Naj
me
dobi
kak
zagrizen
vendski
medved-kosmatinec
!
Pa
še
stradati
bi
moral
najbrže
po
poti
.
Ne
,
jaz
ne
grem
za
njo
v
Velegost
pa
ne
grem
.
Le
naj
vojvodič
Magnus
sam
nosi
pozdrave
svoji
izvoljenki
!
Za
ta
posel
jaz
nisem
.
Jaz
sem
opravil
svojo
dolžnost
.
“
Tako
je
modroval
vitez
Anlaf
.
Kar
je
zaslišal
za
seboj
s
smehom
spremljan
glas
:
„
Oho
,
od
kdaj
so
pa
veseli
vitezi
začeli
posnemati
resno-zamišljene
črnorizce
?
“
Ozrl
se
je
.
Kneginja
Širita
je
stala
za
njim
in
se
mu
nagajivo
smejala
.
Viteškovljudno
se
je
hitro
poklonil
,
poljubil
kneginji
roko
pa
dejal
:
„
Svetla
kneginja
!
Z
vinom
preganjajte
skrbi
!
veli
stari
rek
.
Preganjal
sem
jih
snoči
jaz
dolgo
dolgo
,
a
jih
nisem
pregnal
:
poleg
skrbi
in
žalosti
me
danes
kot
za
nameček
še
glava
boli
.
“
„
Kakšna
skrb
in
žalost
pa
more
potreti
neustrašenega
viteza
Anlafa
?
“
je
smejoč
se
nadaljevala
kneginja
.
„
Ti
veš
,
svetla
kneginja
,
da
vitezov
nikoli
ne
mučijo
in
ne
tarejo
osebne
,
ampak
le
tuje
skrbi
“
,
je
navidezno
resno
odgovoril
Anlaf
.
„
In
kdo
je
tisti
,
ki
napravlja
tebi
take
skrbi
?
Kaka
zapuščena
vdovica
?
kaka
sirotica
?
“
„
Ne
vdovica
ne
sirotica
,
pač
pa
bolnik
,
ki
ima
bolezen
—
najhujšo
izmed
vseh
,
kar
se
jih
loti
človeka
...
“
„
Katera
je
ta
bolezen
?
“
„
Vprašaš
?
Vsak
človek
jo
ima
enkrat
v
življenju
.
Imela
si
jo
zatrdno
tudi
ti
.
“
„
Ljubezen
?
“
„
Da
.
“
„
Kako
to
?
Ali
ni
ljubezen
osrečujoča
?
“
„
Če
je
uslišana
!
Neuslišana
ljubezen
je
pa
najhujša
bolezen
.
“
„
ln
kdo
ima
to
bolezen
?
“
„
Poleg
drugih
neštevilnih
smrtnikov
tudi
saksonski
vojvodič
Magnus
.
“
„
Ej
,
kdo
bi
si
bil
kaj
takega
mislil
o
njem
?
Katera
pa
je
tista
,
ki
noče
uslišati
ljubezni
takega
mladeniča
,
ki
je
dika
zemlje
saksonske
?
“
„
Svetli
kneginji
je
tista
neusmiljena
deklica
dobro
znana
.
In
prav
lahko
bi
pomagala
ozdraviti
vojvodičevo
bolezen
,
če
bi
le
hotela
,
in
pridobila
bi
si
s
tem
činom
ime
slavne
zdravnice
.
“
„
Kaj
boš
govoril
po
ovinkih
!
Tako
so
govorili
Grki
,
midva
sva
pa
Danca
.
Pojdi
z
menoj
v
mojo
sobo
,
da
se
pogovoriva
razločno
,
odkrito
!
“
—
—
„
Provzročiteljica
vojvodičeve
bolezni
je
knežnja
Viljenica
“
—
je
izustil
nepritajeno
Anlaf
,
ko
ga
je
privedla
kneginja
v
svoje
sobe
.
„
Ni
mogoče
!
“
je
vzkliknila
kneginja
na
videz
silno
začudena
,
dasi
je
bila
že
prej
uganila
,
katero
mladenko
ima
v
mislih
Anlaf
.
„
Res
je
.
Poslušaj
,
svetla
kneginja
!
Ko
smo
bili
mi
zadnjič
pri
vas
,
se
je
vojvodič
koj
prvi
dan
zagledal
v
knežnjo
.
To
si
zatrdno
opazila
ti
,
kakor
sem
opazil
jaz
in
drugi
pri
obedu
navzoči
.
Mislil
sem
takrat
,
da
je
to
le
hipna
zaljubljenost
,
ki
kot
mušica
enodnevnica
živi
le
en
dan
.
Toda
varal
sem
se
.
Magnus
,
prej
tako
vesel
,
zgovoren
,
živ
kot
iskra
,
da
,
včasih
naravnost
razposajen
,
je
postal
,
odkar
smo
zapustili
Ljubek
,
resnoben
,
zamišljen
,
ljubitelj
samote
.
Niti
strastna
igra
,
niti
šumni
lov
,
niti
krasni
družinski
večeri
ga
niso
mogli
predramiti
iz
zamišljenosti
.
Jaz
sem
mu
včasih
ponagajal
,
kadar
sva
bila
sama
;
pa
če
sem
le
spomnil
ime
knežnje
Viljenice
,
je
postal
rdeč
kot
rak
.
Sedaj
pa
,
ko
se
je
odpravljal
vaš
knezovič
Budivoj
domov
,
me
je
vojvodič
poklical
k
sebi
in
me
zaupno
naprosil
,
naj
spremim
knezoviča
v
Ljubek
,
naj
ponesem
knežnji
Viljenici
prisrčne
pozdrave
in
zagotovilo
,
da
on
vedno
misli
na
njo
,
da
hrepeni
po
nji
kakor
jelen
po
vodici-studenčnici
,
kakor
v
ranem
jutru
rožica-ubožica
po
solnčnih
žarkih
,
tako
da
brez
nje
sploh
ne
more
več
živeti
.
Obenem
pa
naj
bi
jaz
poizvedel
,
ali
tudi
ona
kaj
misli
na
njega
.
Na
—
jaz
sem
mu
hotel
ustreči
,
prišel
sem
semkaj
,
toda
one
,
ki
bi
ji
vse
to
rad
sporočil
,
ni
.
Kaj
hočem
sedaj
storiti
?
Vidiš
,
svetla
kneginja
,
to
je
skrb
,
ki
me
mori
že
od
včeraj
.
Kakšno
vest
naj
ponesem
vojvodiču
Magnusu
?
“
„
Hm
,
sitno
res
,
da
ni
tukaj
knežnje
!
Kaj
pa
,
ali
tja
v
Velegost
nečeš
iti
za
njo
in
ji
ponesti
te
pozdrave
?
“
je
s
porednim
smehljajem
rekla
kneginja
.
„
Predaleka
je
za
me
ta
pot
,
svetla
kneginja
,
in
pa
silno
nevarna
za
popolnoma
tujega
viteza
.
Semkaj
sem
že
šel
rad
,
ker
mi
je
mesto
in
ljudstvo
v
njem
drago
in
znano
.
V
Velegost
pa
naj
gre
vojvodič
sam
,
če
hoče
.
Spremit
bi
ga
še
šel
v
Velegost
in
bi
ga
rad
ščitil
z
desnico
svojo
,
če
že
na
vsak
način
hoče
razodeti
knežnji
srčne
svoje
bolečine
.
“
„
Torej
na
kak
način
bi
pa
jaz
znala
pomagati
ozdraviti
vojvodičeve
srčne
bolečine
?
“
„
Najpreprostejši
način
je
pač
ta
,
da
ti
,
svetla
kneginja
,
sporočiš
knežnji
vojvodičeve
pozdrave
.
“
„
To
se
lahko
zgodi
;
toda
kakšen
uspeh
bode
pa
to
imelo
?
Knežnja
se
bode
lahko
samo
zaničljivo
nasmehnila
pozdravom
,
ki
jih
ji
pošljem
jaz
.
Vsekakor
bi
bilo
bolje
,
da
ji
neseš
te
pozdrave
ti
sam
;
bode
rajši
verjela
,
da
so
istiniti
.
“
„
Saj
sem
dejal
,
da
je
za
tujega
viteza
nevarno
hoditi
po
slovenski
zemlji
.
V
očitem
boju
se
sicer
ne
ustrašim
desetih
nasprotnikov
,
toda
iz
zasede
pa
najpogumnejšega
in
najhrabrejšega
viteza
lahko
potolče
en
sam
mož
.
“
„
Pa
ni
treba
potovati
v
viteški
opravi
!
“
„
V
kakšni
pa
?
“
„
Ti
imaš
krasen
glas
.
Potuj
v
Velegost
kot
potujoč
danski
pevec
!
“
„
V
šali
si
govorila
te
besede
,
svetla
kneginja
,
vem
;
pa
vendar
je
misel
krasna
,
ki
si
jo
izrazila
.
Kot
nenevaren
,
nedolžen
potujoči
pevec
iti
v
Velegost
—
to
je
nekaj
lepega
,
izvirnega
.
Veš
,
svetla
kneginja
,
kaj
bodem
naredil
:
Vojvodiča
Magnusa
bodem
pripravil
do
tega
,
da
greva
preoblečena
kot
potujoča
pevca
v
Velegost
.
Tam
skrivaj
kje
počakava
knežnjo
Viljenico
,
ji
zapojeva
pesemco
ljubavno
,
potem
se
ji
on
izda
,
ji
razodene
srčna
svoja
čutila
—
in
ta
romantična
najina
pot
jo
mora
ganiti
,
ji
mora
omečiti
srce
,
in
naj
bi
le-to
bilo
iz
kamena
!
“
„
Sedaj
ti
moram
pa
jaz
reči
,
da
je
tvoja
zamisel
krasna
,
uprav
viteška
,
zamisel
,
ki
se
je
mogla
poroditi
le
v
glavi
velikega
viteza
.
“
Všeč
so
bile
te
besede
Anlafu
.
Zadovoljno
si
je
vihal
brke
pa
nadaljeval
:
„
Jaz
govorim
po
izkušnji
,
svetla
kneginja
.
Bogme
,
kolikrat
sem
jaz
to
že
poizkusil
!
In
gotovo
bodeva
z
vojvodičem
zmagala
tudi
pri
Viljenici
.
In
če
zmagava
,
če
priboriva
njeno
srce
in
pridemo
potem
enkrat
v
slovesnem
nakitu
sèm
v
Ljubek
zaprosit
pri
tebi
,
svetla
kneginja
in
pri
nadknezu
roke
knežnje
Viljenice
za
vojvodiča
,
povej
mi
,
prosim
,
po
pravici
in
resnici
,
ali
bi
jo
nam
dali
?
Tudi
to
mi
je
naročil
vojvodič
Magnus
,
naj
vprašam
tebe
zaupno
.
“
„
Pa
je
mislil
resno
,
ko
ti
je
to
naročil
?
“
„
Resno
.
Povem
ti
,
svetla
kneginja
—
jaz
to
vem
bolje
kot
vsakdo
drugi
—
:
on
je
tako
zaverovan
v
knežnjo
,
da
jo
na
vsak
način
hoče
poročiti
.
Vsaj
zasnubil
jo
bode
zatrdno
.
Torej
povej
,
prosim
,
meni
kot
rojaku
svojemu
:
Kaj
bi
rekli
pri
vas
,
če
pride
po
njo
?
Kaj
naj
sporočim
vojvodiču
?
“
„
Sporoči
mu
,
da
jaz
ne
poznam
mladeniča
pod
solncem
,
ki
bi
ga
tako
rada
klicala
za
zeta
,
kakor
njega
!
“
Svečano
resno
je
izgovorila
kneginja
te
besede
.
„
Hvala
ti
,
svetla
kneginja
!
Voj
vodič
Magnus
bode
izredno
vesel
,
ko
mu
donesem
tvoje
besede
.
Potemtakem
bodeš
ti
,
svetla
kneginja
,
tudi
delala
za
to
,
da
se
zaročita
,
oziroma
poročita
,
Magnus
in
Viljenica
?
“
„
Z
vsemi
močmi
.
Danci
moramo
vendar
držati
skupaj
.
Magnusova
mati
je
Danka
,
jaz
sem
Danka
in
ti
si
Danec
,
torej
?
“
...
„
Kaj
pa
nadknez
Gotšalk
,
ali
se
ne
bode
protivil
tej
zvezi
?
“
„
Ne
.
Nasprotno
!
“
„
Torej
smem
nesti
vojvodiču
vesele
nade
?
“
„
Smeš
.
Pozdravi
ga
lepo
v
mojem
in
v
odsotnega
nadkneza
imenu
.
“
„
Hvala
ti
še
enkrat
!
V
Velegost
bodeva
pa
šla
z
Magnusom
—
že
naprej
me
veseli
ta
romantični
pohod
—
vprašat
še
Viljenico
,
ali
je
voljna
postati
saksonska
vojvodinja
.
Bodeš
že
izvedela
,
kako
bodeva
opravila
.
“
„
Čeprav
ne
bi
opravila
pri
nji
tako
dobro
,
kakor
želita
—
Viljenica
je
čudno
,
silno
svojeglavno
,
trmasto
dekle
—
:
pa
se
zato
ni
treba
nič
posebno
zmeniti
!
Viljenica
se
končno
mora
vdati
naši
volji
in
naši
želji
;
trma
se
takim
dekletom
že
izbije
iz
glave
.
“
Vesel
in
zadovoljen
se
je
vrnil
po
tem
razgovoru
vitez
Anlaf
na
Saksonsko
.
Vesela
je
bila
kneginja
Širita
in
vesel
tudi
nadknez
Gotšalk
,
ko
je
prišel
v
Ljubek
s
svojega
potovanja
po
deželi
,
pa
mu
je
kneginja
povedala
,
s
kakšnimi
pozdravi
in
naročili
je
prišel
v
mesto
,
spremljajoč
knezoviča
Budivoja
,
danski
vitez
Anlaf
.
„
Če
Bog
dá
“
,
je
dejal
nadknez
zaslišavši
te
novice
,
„
se
bode
izšlo
vse
dobro
.
Da
bi
le
še
Slavomira
srečno
ujel
,
potem
se
bodo
stvari
same
od
sebe
prav
razvijale
!
“
In
zadnja
želja
se
mu
je
kmalu
izpolnila
,
prej
kakor
je
mislil
.
Že
črez
dva
dni
po
njegovem
povratku
v
stolico
je
stopil
zvečer
,
ko
je
zunaj
divjala
nevihta
,
v
njegovo
sobo
stari
zapovednik
telesne
straže
,
Jaroslav
,
in
mu
tiho
povedal
,
da
je
ravnokar
prišel
v
dvorec
njegov
stričnik
Gojnik
naznanit
,
da
ima
poganskega
svečenika
Slavomira
zvezanega
v
bližnji
šumi
,
in
vprašat
,
kaj
hoče
sedaj
narediti
z
njim
.
„
Torej
se
mu
je
tako
hitro
posrečilo
dobiti
ga
v
roke
?
“
je
iznenadeno-veselo
vprašal
nadknez
.
Zapovednik
mu
je
na
kratko
popisal
,
kako
se
je
Gojniku
stvar
posrečila
,
na
kar
je
Gotšalk
vzkliknil
:
„
Krasen
dečko
!
Darovit
,
pretkan
,
sposoben
in
zmožen
za
kaj
velikega
!
Nisi
mi
ga
zastonj
priporočal
.
Pa
da
se
vrnem
k
Slavomiru
!
Odjezdi
z
Gojnikom
po
njega
v
šumo
!
Vzemi
s
seboj
mož
,
kolikor
se
ti
jih
zdi
potrebno
,
seveda
zanesljivih
.
Na
to
pazite
posebno
,
da
se
ne
bodete
dali
prepoznati
,
čigavi
ste
.
Da
pa
tudi
on
ne
bode
precej
vedel
,
kam
ga
peljete
,
za
to
poskrbi
po
svoji
modrosti
in
previdnosti
.
Pripeljite
ga
v
mesto
in
dvorec
tiho
,
brezšumno
in
denite
ga
v
severni
stolp
.
Jedi
in
pijače
naj
dobiva
dovolj
;
sicer
pa
ne
sme
priti
v
dotiko
,
oziroma
v
razgovor
z
nobenim
človekom
.
In
da
ne
pride
,
naj
mu
streže
nemi
Danec
Gorm
,
kateremu
so
bili
Angleži
v
vojni
iztrgali
jezik
.
In
da
ne
bode
tudi
v
kuhinji
in
sploh
nihče
izmed
družinčadi
radovedno
ugibal
in
poizvedaval
,
komu
Gorm
donaša
hrano
,
reci
družinčadi
,
da
je
ujetnik
danski
morski
ropar
.
Vi
,
vojniki
,
pa
mi
morate
takisto
svečano
obljubiti
,
da
nobeden
izmed
vas
ne
bode
izdal
nikomur
,
kdo
je
ujetnik
.
“
„
Gospodar
!
V
imenu
onih
,
ki
bodo
priče
ujetja
svečenika
Slavomira
,
ti
slovesno
obljubim
,
da
bodemo
o
tem
dejstvu
vsi
molčali
kot
nemi
grobovi
!
Tvoja
želja
,
gospodar
,
je
nam
,
tvojim
hlapcem
,
sveta
zapoved
!
“
Še
pred
polnočjo
je
prišel
zapovednik
Jaroslav
naznanit
nadknezu
Gotšalku
,
da
je
šlo
vse
po
sreči
,
da
je
Slavomir
že
dobro
shranjen
.
Nadknez
je
njega
ter
Gojnika
in
Godimira
bogato
obdaril
;
odpustivši
Jaroslava
se
je
pa
globoko
oddehnil
in
zašepetal
:
„
Hvaljen
bodi
višnji
Bog
!
“
Potem
je
stopil
k
oknu
in
v
gluho
noč
strmeč
zasanjal
lepe
sanje
o
bodriški
bodočnosti
.
Zelene
nade
je
porajal
v
duši
in
solnčno-svetlo
sliko
si
je
ustvarjal
v
nji
o
dneh
bodočih
—
o
krščanski
slovenski
severni
državi
—
—
Na
tem
svetu
,
tem
velikem
božjem
vrtu
,
kjer
raste
poleg
dehtečih
rožic
tudi
vse
polno
kopriv
,
poleg
vijolic
polno
trnolic
,
se
pa
že
rado
primeri
,
da
kakor
pada
na
človeka
včasih
udarec
za
udarcem
nesreča
,
tako
tudi
nasprotno
—
dasi
ne
tako
pogosto
—
za
enim
veselim
sporočilom
oziroma
dogodkom
sledi
hitro
drugo
,
nepričakovano
.
Tako
je
nadknez
Gotšalk
zadnje
dni
doživljal
nepričakovano
srečo
in
vesela
iznenadenja
.
Koj
drugi
dan
potem
,
ko
so
mu
tako
lepo
,
brez
šuma
zajeli
vojniki
Slavomira
,
je
prišel
v
dvorec
sel
nadškofa
Adalberta
s
pismom
,
v
katerem
je
vladika
nadkneza
lepo
pozdravil
in
povabil
,
naj
ga
pride
,
če
mu
to
dopuščajo
vladarski
posli
,
prihodnji
teden
obiskat
v
Hamburg
,
kjer
se
bode
on
nekaj
dni
mudil
,
da
mu
poroča
o
napredku
krščanstva
v
Bodričih
in
se
pogovorita
glede
škofijskih
stolic
,
ki
sta
jih
sklenila
ustanoviti
v
Ratiboru
in
Velegradu
,
in
da
se
sploh
posvetujeta
in
domenita
,
kaj
bi
se
dalo
še
storiti
,
da
se
dežela
popolnoma
pokristjani
.
On
,
Adalbert
,
bi
sam
rad
prišel
v
Ljubek
in
se
osebno
prepričal
,
kako
uspeva
krščanska
vera
v
Bodričih
,
ki
so
mu
tako
zelo
pri
srcu
;
toda
ne
dopušča
mu
čas
:
saj
nadknez
dobro
ve
,
da
mora
biti
skoraj
neprestano
pri
mladem
nemškem
kralju
Henriku
IV.
Vesel
je
vzprejel
Gotšalk
vabilo
ter
takoj
ukrenil
vse
potrebno
,
da
naslednji
teden
lahko
odrine
v
sloveče
nadškofijsko
in
trgovsko
mesto
Hamburg
.
V
Hamburgu
je
bil
Gotšalk
vzprejet
izredno
slovesno
,
vzprejet
od
nadškofa
kot
vladar
od
vladarja
.
In
dejanski
vladar
nemškega
kraljestva
je
bil
res
že
takrat
bremensko-hamburški
nadškof
Adalbert
,
do
katere
oblasti
se
je
znal
povzpeti
kot
vzgojitelj
mladoletnega
kralja
Henrika
IV.
Tolikega
sijaja
Gotšalk
še
ni
videl
na
nobenem
kraljevskem
dvoru
.
Bil
je
sicer
opetovano
na
angleškem
,
na
danskem
,
na
škotskem
dvoru
,
a
takega
bleska
,
kakor
pri
nadškofu
Adalbertu
,
ni
videl
še
pri
nobenem
kralju
.
In
tudi
take
prijaznosti
ne
.
Dve
uri
je
bil
pred
obedom
v
avdienci
pri
nadškofu
.
Na
drobno
mu
je
poročal
o
stanju
katoliške
cerkve
v
Bodričih
.
Dogovorila
sta
se
tudi
glede
škofijskih
stolic
v
Ratiboru
in
Velegradu
;
nadškof
je
obljubil
,
da
bode
stvar
pospeševal
,
kolikor
se
bode
le
dalo
:
samo
toliko
je
še
treba
imeti
potrpljenja
,
da
on
uredi
gmotne
stvari
,
oziroma
preskrbi
dohodke
za
novi
škofiji
;
ta
stvar
se
bode
lahko
izvedla
,
saj
bode
on
,
nadškof
,
na
vse
zadnje
pritisnil
samega
kralja
Henrika
,
naj
daruje
za
novi
škofiji
kakšne
novce
za
škofovske
dohodke
.
Pretresavala
sta
in
pretehtavala
celo
to
,
kako
bi
se
dalo
širiti
krščanstvo
med
Ljutiči
in
drugimi
Baltiško-polabskimi
Sloveni
.
Nadškof
je
razvijal
glede
tega
tako
dobrohotne
in
izvirne
misli
,
in
je
kneza
tako
lepo
vzpodbujal
,
naj
vztraja
pri
započetem
delu
,
če
bi
prav
zaradi
Kristusa
imel
kdaj
trpeti
—
saj
ve
,
da
trpečega
čakajo
mnoge
krone
v
nebesih
—
,
da
se
ni
bilo
čuditi
,
da
je
bil
Gotšalk
ves
očaran
,
ko
je
prišla
ura
obeda
.
Po
obedu
sta
bila
knez
in
nadškof
zopet
sama
.
Nadškof
je
namreč
povabil
Gotšalka
k
sebi
v
stransko
sobo
pa
je
začel
govoriti
bolj
o
zasebnih
nadknezovih
stvareh
.
„
Vsa
čast
Vam
,
svetli
nadknez
!
“
je
v
naslonjaču
sedeč
milostno
govoril
nadškof
.
„
Vi
imate
dobro
voljo
in
imate
tudi
pogum
in
odločnost
,
da
izvedete
,
kar
ste
zamislili
.
Vi
ste
največji
dobrodelec
Polabskih
Slovenov
.
Pozna
zgodovina
Vas
bode
slavila
in
častila
.
Vendar
bi
Vašo
Svetlost
v
nekem
oziru
jaz
rad
posvaril
:
Zakaj
držite
tako
tesno
s
Saksonci
,
z
Billungi
?
Verjemite
mi
,
to
ne
bode
v
prid
niti
Vam
niti
Vašemu
rodu
.
Vem
,
da
si
mislite
:
nadškof
Adalbert
je
že
od
nekdaj
nasprotnik
Billungov
,
in
Billungi
so
njegovi
nasprotniki-tekmeci
.
A
jaz
vem
,
zakaj
Billunge
mrzim
,
oziroma
zakaj
se
ustavljam
na
vse
kriplje
njihovi
politiki
—
saj
mrziti
in
sovražiti
ne
sme
kristjan
nikogar
,
najmanj
katoliški
duhovnik
.
—
In
Vaši
Svetlosti
odkrito
povem
—
ravno
zato
,
ker
poznam
te
ljudi
—
:
Billungi
so
največji
naduteži
,
največji
pohlepneži
,
največji
krvosesi
svojih
in
po
možnosti
tudi
še
drugih
narodov
...
“
„
S
te
strani
jih
jaz
morda
bolje
poznam
kakor
Vaša
Prevzvišenost
“
,
je
posegel
v
besedo
Gotšalk
.
„
Vem
,
vem
,
da
jih
s
te
strani
dobro
poznate
.
Mislite
,
da
mi
ni
znano
,
koliko
dani
ste
plačevali
vojvodu
Bernhardu
II.
v
obliki
daril
,
plačevali
samo
zato
,
da
ste
nasitili
njegovo
pohlepnost
?
“
„
Pa
da
sem
ohranil
prijateljske
odnošaje
z
Billungi
,
najbližjimi
sosedi
—
—
“
„
Prijateljske
odnošaje
,
hm
,
ste
hoteli
ohraniti
med
Billungi
in
svojo
hišo
!
To
je
vse
lepo
.
Tudi
ohranili
ste
prijateljske
odnošaje
;
toda
resno
vprašam
Vašo
Svetlost
:
na
čigave
stroške
pa
?
Mar
ne
na
svoje
?
Čemu
ste
pošiljali
vsako
leto
tako
dragocene
darove
Bernhardu
II.
?
Ko
ste
postali
nadknez
,
pripoznan
in
ljubljen
od
vseh
bodriških
plemen
,
čemu
ste
kazali
toliko
let
nekako
odvisnost
od
Billungov
?
To
je
sicer
Vaše
Jasnosti
zasebna
,
notranja
stvar
,
in
jaz
se
pravzaprav
ne
bi
smel
,
oziroma
ni
dostojno
za
me
,
da
bi
se
vtikal
v
Vaše
notranje
razmere
.
Toda
storim
to
kot
Vaše
dežele
nadpastir
in
kot
iskren
prijatelj
Vaš
in
Vašega
naroda
...
Svetli
knez
,
Vi
veste
,
da
jaz
nisem
slovenskega
rodu
;
pa
vendar
ljubim
ta
rod
in
zato
pravim
:
Zapustite
Billunge
!
Saj
ste
sami
svoji
in
tudi
dovolj
močni
,
da
bi
se
v
slučaju
njihovega
napada
znali
braniti
,
in
ne
samo
braniti
—
potrebiti
jih
vse
z
zemskega
površja
...
Vaši
Svetlosti
povem
odkrito
,
da
Vas
jaz
kar
ne
morem
razumeti
—
oprostite
trdi
besedi
!
Vem
sicer
,
da
mislite
dobro
:
v
miru
in
prijateljstvu
hočete
živeti
s
sosedi
.
To
je
lepo
.
V
miru
,
ki
vlada
v
deželi
vsled
prijateljskih
odnošajev
s
sosednimi
narodi
,
hočete
vršiti
plemenito
poslanstvo
:
pokristjaniti
vse
bodriške
rodbine
.
Tudi
to
je
lepo
,
vredno
vse
hvale
.
Samo
predaleč
ne
hodite
v
svoji
miroljubnosti
.
Kaj
sem
slišal
zadnje
dni
:
da
bode
saksonski
vojvodič
Magnus
zasnubil
Vaše
Jasnosti
hčerko
...
“
„
To
je
prišlo
že
do
Vaših
ušes
,
Prevzvišenost
?
“
„
Prišlo
.
Saj
veste
,
da
govorica
raste
gredoč
.
Koliko
je
resnice
na
tej
govorici
,
ne
vem
;
slišal
sem
jo
pa
,
in
sicer
v
mestu
Goslaru
.
Neki
saksonski
vitez
jo
je
prinesel
našim
ljudem
.
Torej
še
enkrat
pravim
:
jaz
ne
vem
,
koliko
je
resnice
na
govorici
,
vprašam
pa
Vašo
Jasnost
:
Če
bi
se
to
zgodilo
,
da
bi
res
prišel
Billung
zasnubit
Vašo
hčerko
,
ali
bi
mu
jo
dali
?
“
„
Vojvodič
Magnus
je
vrl
krščanski
mladenič
,
kolikor
sem
ga
imel
priliko
spoznati
in
kar
sem
čul
o
njem
iz
drugih
ust
.
In
s
to
zvezo
bi
se
vendar
utrdilo
prijateljstvo
med
Sloveni
in
Nemci
in
bi
se
morda
za
večne
veke
preprečilo
prelivanje
krvi
.
Slovenom
bi
bila
potem
dana
ugodnejša
prilika
,
v
mirnih
časih
in
v
prijateljskih
odnošajih
z
Nemci
krepko
črpati
iz
bogatih
vrelcev
germanske
omike
;
tako
bi
sčasoma
postali
omikan
in
olikan
rod
,
ki
bode
svobodno
,
in
ne
da
bi
ga
zalivala
rdečica
sramu
,
stopil
v
kolo
drugih
omikanih
evropskih
narodov
.
“
„
Knežja
Svetlost
!
“
je
povzel
z
važnoresnim
glasom
nadškof
.
„
Kakor
sem
že
dejal
:
Vi
imate
dobre
misli
in
dobre
namene
.
Toda
pazite
,
glejte
,
da
ne
bodete
varani
in
enkrat
kruto
razočarani
.
Kolikor
jaz
poznam
Slovene
in
Nemce
,
ta
dva
naroda
ne
bodeta
nikoli
jedla
iz
ene
sklede
.
Ogenj
in
voda
še
nikdar
nista
bila
prijatelja
.
Prideta
pač
večkrat
skupaj
,
toda
sta
prisiljena
za
to
združitev
po
ljudeh
.
Tako
tudi
Nemec
in
Sloven
nikdar
ne
bodeta
sedla
rada
prijateljsko
skupaj
k
eni
mizi
.
In
če
bodeta
sedla
,
ne
bodeta
pri
isti
mizi
dolgo
obsedela
!
Bodite
Bodriči
narod
samosvoj
!
Otresite
se
Billungov
!
In
če
to
storite
,
vam
je
moja
pomoč
vedno
na
razpolago
.
“
Z
glavo
je
odkimaval
bodriški
nadknez
Gotšalk
nasvetom
nadškofa
Adalberta
,
ko
je
zapuščal
njegov
dvorec
.
Ah
,
zakaj
ga
ni
poslušal
!
Nadškof
Adalbert
,
naslednik
nadškofa
Alebranda
,
je
bil
sicer
čuden
mož
.
Bil
je
plemenitega
rodu
,
telesno
lep
,
duševno
živahen
,
veleizobražen
,
moder
,
zgovoren
,
zmeren
,
darežljiv
,
ponižen
do
nizkih
,
živel
je
sam
čisto
,
opravljal
božjo
službo
dostojno
,
slovesno
,
umival
ubožcem
v
globoki
spokornosti
noge
—
a
bil
je
silno
častihlepen
.
Častihlepnost
,
gospodljivost
ga
je
zavedla
tako
daleč
,
da
je
mladega
nemškega
kralja
Henrika
,
čigar
vzgoje
se
je
bil
polastil
,
nravno
popolnoma
izpridil
,
samo
zato
,
da
ga
je
potem
lažje
obvladal
in
vodil
.
Njegova
dolžnost
bi
bila
razuzdanega
mladoletnega
kralja
svariti
in
privesti
na
boljša
pota
.
A
tega
ni
storil
.
Videl
je
,
kaj
počenja
mladi
kralj
,
kako
pohujšljivo
,
sramotno
živi
,
vse
je
videl
,
a
ne
zabranil
.
Da
,
on
je
celo
utrdil
nesrečnega
kneza
v
grehu
s
svojim
naukom
...
Tako
je
zadobil
neomejeno
moč
nad
mladim
knezom
in
nad
njegovo
nemško
državo
—
seveda
,
kakor
znano
,
le
za
nekaj
časa
.
Gospodljivost
,
častihlepnost
ga
je
povzdignila
visoko
,
pa
tudi
telebnila
globoko
.
Nekaj
dobrega
je
pa
vendar
rodila
ta
njegova
častihlepnost
:
Ravno
zato
,
ker
je
hotel
povsod
kaj
velikega
,
veličastnega
zapustiti
kot
spomenik
za
seboj
,
je
kot
hamburški
nadškof-metropolit
pospeševal
z
vso
vnemo
pokristjanjevanje
severnih
narodov
:
Dancev
in
Norvežanov
,
zlasti
pa
Slovenov
!
Koj
ko
je
nastopil
vladikovanje
,
je
poslal
škofom
in
duhovnikom
pastirska
pisma
in
jih
v
njih
vneto
opominjal
,
naj
neustrašeno
nadaljujejo
misijonsko
delovanje
.
Pošiljal
je
leto
za
letom
čile
duhovnike
in
redovnike
Gotšalka
pri
njegovem
plemenitem
delu
,
pokristjanjevanju
Polabskih
Slovenov
.
Gotšalk
v
bodriško
zemljo
,
da
bi
pomagali
starejšim
misijonarjem
v
vinogradu
Gospodovem
;
bil
je
očetovski
svetovalec
,
desna
roka
nadkneza
mu
je
bil
zato
hvaležen
in
je
to
svojo
hvaležnost
očito
kazal
,
nazivajoč
nadškofa
največjega
dobrodelca
bodriskega
rodu
.
Všeč
je
bila
taka
pohvala
ničemernemu
vladiku
.
In
rad
je
imel
Gotšalka
,
vsako
leto
bolj
.
Samo
ena
stvar
mu
ni
ugajala
na
Gotšalku
:
zakaj
je
namreč
tak
prijatelj
z
Billungi
,
z
njegovimi
največjimi
političnimi
nasprotniki
.
Zato
ga
je
pa
tudi
pri
onem
sestanku
v
Hamburgu
tako
resno
opominjal
in
mu
prigovarjal
,
naj
se
osamosvoji
,
naj
se
otrese
Billungov
,
naj
se
vendar
ne
spozabi
tako
daleč
,
da
bi
privolil
v
zvezo
svoje
hčere
z
Billungom
Magnusom
...
Zakaj
ga
ni
poslušal
Gotšalk
,
kakor
ga
je
poslušal
srčno
rad
v
drugih
njegovih
nasvetih
!
—
—
Z
glavo
je
odkimaval
bodriški
nadknez
Gotšalk
modrim
nasvetom
nadškofa
Adalberta
,
ko
je
zapuščal
njegov
dvorec
.
Domov
grede
je
bil
pa
vendar
zelo
zamišljen
.
Kaj
ko
bi
imel
nadškof
vendarle
prav
...
No
,
ko
je
prišel
v
Ljubek
,
ga
je
zamišljenost
kmalu
minila
.
Le
prekmalu
je
pozabil
Adalbertovih
opominov
in
nasvetov
.
In
pozabil
jih
je
opravičeno
lahko
.
Hej
,
saj
je
videl
deželo
svojo
tako
tiho
,
mirno
in
pokojno
,
kar
se
v
nji
ni
več
svobodno
gibal
svečenik
Slavomir
,
da
je
moralo
čuvstvo
zadovoljnosti
in
veselja
prevladati
vse
druge
resne
,
oziroma
žalostne
pomisleke
in
občutke
.
Za
soparnim
poletjem
je
prišla
tiha
jesen
in
za
tiho
jesenjo
še
tišja
zima
.
Debeli
snegovi
so
pobelili
in
mrzli
ledovi
so
vkovali
staro
mater
zemljo
,
in
zavladala
je
vsepovsod
v
prirodi
slovesna
,
grobna
tišina
.
In
taka
tišina
je
vladala
tudi
v
Bodričih
,
odkar
je
izginil
s
površja
svečenik
Slavomir
.
Gotšalk
je
poslal
v
Roztok
,
poslal
v
Gabrovo
,
v
Varnovo
,
v
Mahovo
in
v
Ribnico
posebne
slè
—
ogleduhe
,
ki
naj
bi
opazovali
znane
rujanske
božjepotnike-zarotnike
in
mu
potem
sporočili
,
kakšne
volje
so
,
odkar
pogrešajo
Slavomira
,
in
kaj
počenjajo
,
oziroma
nameravajo
početi
.
Izbrani
prebrisana
,
sli
,
so
dobro
rešili
svojo
nalogo
in
so
mogli
le
ugodne
stvari
poročati
nadknezu
.
Znali
so
se
vtihotapiti
v
domove
samih
velmož
-
božjepotnikov
;
tam
so
vse
njihove
korake
natančno
opazovali
in
potem
vladarju
z
mirno
vestjo
poročali
,
da
so
osumnjeni
velmožje
postali
—
kar
se
samim
someščanom
in
sosedom
zdi
čudno
—
v
zadnjem
času
nenavadno
resni
,
pobiti
,
kakor
bi
jih
bila
zadela
kakšna
izredno
velika
nesreča
,
obenem
pa
tudi
plašni
,
kakor
bi
se
bali
,
da
ne
bi
prišlo
kaj
na
dan
,
kar
skrivajo
v
globini
svojega
srca
in
nočejo
,
da
bi
se
obelodanilo
.
In
nobeden
da
se
nikamor
ne
gane
.
Sporočili
so
knezu
tudi
to
,
da
o
Slavomiru
vsi
molčé
—
pač
iz
previdnosti
—
in
da
nihče
ne
ve
,
kje
da
je
:
ali
je
sploh
še
živ
ali
mrtev
.
Gotšalk
je
bil
teh
poročil
kajpada
lahko
vesel
,
saj
je
iz
njih
posnel
,
da
je
zadel
pravo
,
ko
je
dal
ujeti
in
zapreti
svečenika
:
božjepotniki-zarotniki
imajo
sedaj
strah
in
si
ne
upajo
sami
ničesar
započeti
;
vsi
so
tihi
,
mrtvi
,
prav
kakor
je
mrtva
zimska
priroda
.
Veselje
njegovo
je
motila
in
kalila
samo
vest
,
ki
jo
je
slišal
kmalu
po
Božiču
:
da
se
je
saksonski
vojvodič
Magnus
prehladil
na
lovu
in
opasno
obolel
.
No
,
ko
je
prizelenela
pomlad
,
noseč
s
seboj
bujno
cvetje
in
svetlo
zelenje
in
obetajoč
krasen
sad
,
in
je
nadknez
čul
,
da
se
je
vojvodiču
obrnilo
na
bolje
,
in
so
mu
od
poslancevogleduhov
dohajala
iz
pokrajinskih
mest
vesela
poročila
,
da
je
vsa
dežela
pokojna
,
je
bil
vesel
in
je
pel
kot
ptička-kukavička
.
In
ko
je
prižarelo
poletje
,
in
je
dobil
kar
najugodnejša
obvestila
od
svojih
odposlancev
:
da
je
v
deželi
vse
mirno
,
in
da
je
saksonski
vojvodič
že
popolnoma
okreval
,
so
ga
obšla
čuvstva
,
kakršna
navdajajo
kmetovalca
,
ko
se
ozre
na
žitno
polje
,
nad
katerim
so
se
pred
kratkim
zbirali
točenosni
oblaki
pa
so
se
k
sreči
vendar
razšli
in
pustili
nebeškemu
solncu
,
da
ga
je
s
svojimi
blagotvornimi
žarki
zopet
obsulo
,
porajajoč
in
budeč
na
njem
novo
življenje
.
V
svojem
veselju
se
je
pa
Gotšalk
nekega
dne
sočutno
spomnil
zaprtega
svečenika
Slavomira
.
Zasmilil
se
mu
je
starec
,
ki
je
bival
že
toliko
časa
v
neprostovoljni
kletki
,
odločen
od
sleherne
družbe
.
Zasmilil
se
mu
je
,
pa
je
začel
premišljevati
,
na
kakšen
način
bi
mogel
olajšati
njegovo
zatrdno
težko
stanje
.
In
prišla
mu
je
misel
v
glavo
:
Kaj
ko
bi
se
svečenik
dal
odvrniti
od
zmotne
svoje
vere
in
bi
se
pokrstil
...
To
bi
bilo
najboljše
za
njega
in
za
kneza
,
saj
se
ga
potem
ne
bi
bilo
treba
več
bati
in
bi
mu
Gotšalk
takoj
lahko
dal
prostost
.
Njegovo
izpreobrnenje
bi
bilo
pa
zraven
velepomembno
,
ker
silno
vzpodbudno
,
za
vse
Bodriče
.
Krasna
misel
,
poizkusimo
jo
vdejstviti
!
In
Gotšalk
je
poklical
duhovnika
Eppa
in
ga
naprosil
,
naj
bi
šel
z
njim
v
ječo
obiskat
poganskega
svečenika
:
morda
bi
ga
bilo
mogoče
pridobiti
za
krščanstvo
.
Eppo
je
bil
kajpada
takoj
voljan
,
pa
sta
šla
drugi
dan
previdno
in
skrivoma
v
severni
stolp
.
„
Mir
s
teboj
,
Slavomir
!
“
je
z
malce
tresočim
glasom
pozdravil
ujetnika
Gotšalk
,
ko
je
stopil
z
duhovnikom
v
ječo
in
zaprl
vrata
za
seboj
.
„
Mir
s
teboj
!
“
je
ponovil
knezov
pozdrav
Eppo
glasno
,
odločno
.
Slavomir
je
sedel
od
vrat
obrnjen
pri
majhni
mizici
v
kotu
,
z
rokama
si
podpirajoč
sivo
,
zmršeno
glavo
.
Ko
je
po
tolikem
času
zopet
zaslišal
človeški
glas
,
ki
ga
prijazno
pozdravlja
,
se
mu
je
razjasnilo
mračno
lice
in
se
je
vesel
ozrl
k
vratom
.
A
ko
je
v
prišlecih
spoznal
Gotšalka
in
Eppa
,
se
mu
je
takoj
zopet
stemnilo
lice
;
obrvi
so
se
mu
naježile
in
izpregovoril
je
osorno
,
ne
da
bi
vstal
:
„
Kdo
mi
vošči
mir
?
“
„
Jaz
,
Gotšalk
,
nadknez
bodriški
,
in
moj
spremljevalec-prijatelj
,
duhovnik
Eppo
“
,
je
krotko
odgovoril
nadknez
.
„
Vidva
mi
voščita
mir
?
“
„
Da
!
“
„
Kakšen
mir
?
“
„
Mir
v
Gospodu
.
“
„
Hinavca
!
Čemu
lažeta
?
Vidva
mi
pač
morda
želita
miru
,
a
smrtnega
,
grobnega
!
“
„
Zatrdno
ti
želiva
kot
kristjana
tega
miru
—
po
smrti
,
v
grobu
;
a
želiva
ti
miru
tudi
tukaj
,
že
v
tem
življenju
.
“
„
Tako
?
Ti
nadknez
Gotšalk
,
želiš
meni
miru
v
tem
življenju
?
Kje
pa
sem
jaz
sedaj
,
kaj
?
“
„
V
ječi
.
“
„
V
čigavi
?
...
Ti
molčiš
,
molčiš
z
molkom
globokim
,
kot
človek
,
ki
ima
slabo
vest
!
Le
molči
,
saj
sem
tako
že
davno
razsodil
,
da
drugje
ne
morem
biti
zaprt
,
kakor
v
Ljubeku
,
v
dvorcu
tvojem
.
Pa
vprašam
te
:
zakaj
si
me
vteknil
v
to
ječo
?
Kaj
sem
zakrivil
?
Kaj
sem
ti
naredil
hudega
?
Odgovori
,
ti
plemeniti
nadknez
bodriški
!
“
„
Nočem
ti
prikrivati
—
:
res
,
jaz
sem
te
dal
ujeti
in
sèm
vtekniti
.
To
pa
zato
,
ker
si
zavajal
,
ker
si
hujskal
moj
narod
.
“
Pri
teh
Gotšalkovih
besedah
je
Slavomir
jezno
planil
kvišku
in
dejal
:
„
Kaj
si
rekel
?
Povej
,
kako
sem
zavajal
narod
,
zoper
koga
sem
ga
hujskal
?
“
„
Če
si
ga
navduševal
za
stare
bogove
,
če
si
priredil
celó
božjo
pot
na
Rujano
k
Svetovitovemu
svetišču
—
:
ali
nisi
s
tem
zavajal
ljudstvo
od
edinoprave
vere
k
malikovalstvu
?
ali
nisi
s
tem
hujskal
narod
proti
meni
,
oziroma
krščanski
moji
vladi
?
Zato
sem
te
dal
zapreti
,
veš
,
da
sem
ti
odvzel
priliko
,
še
dalje
begati
ljudstvo
.
Sedaj
sem
pa
prišel
k
tebi
,
ker
se
mi
smiliš
kot
zaslepljenec
,
kot
starček
.
Prišel
sem
ti
naznanit
,
da
ti
dam
prostost
,
ako
se
odpoveš
zmotni
stari
veri
in
vzprejmeš
krst
.
In
da
te
za
krst
pripravi
,
sem
ti
dovedel
duhovnika
Eppa
.
“
„
Da
bi
mene
za
krst
pripravil
,
si
privedel
tega
nemškega
duhovnika
sem
!
Hahaha
!
Kaj
ne
:
za
krst
naj
me
pripravi
,
krsti
naj
me
,
potlej
me
boš
dal
ti
pa
umoriti
,
da
me
pošlješ
v
vaša
nebesa
—
nedolžnega
,
opranega
,
očiščenega
...
In
vse
to
si
bodeš
štel
v
velikansko
zaslugo
,
češ
da
si
zopet
eno
dušo
iztrgal
krempljem
hudičevim
...
Hahaha
!
Človek
se
mora
smejati
duhovitim
tvojim
nakanam
...
Pa
bodimo
resni
:
Ti
,
Gotšalk
,
po
nemilosti
božji
nevredni
knez
bodriški
,
ako
nisi
prišel
sem
iz
drugega
namena
,
hodi
,
odkoder
si
prišel
;
tam
so
vrata
!
“
Gotšalk
je
mirno
prenesel
to
zmerjanje
.
Duhovnik
Eppo
pa
je
vzkipel
od
jeze
in
dejal
:
„
To
je
pa
vendar
vseh
skrajnosti
skrajnost
,
da
na
tak
nečuven
način
žali
in
sramoti
kneza
človek
,
ki
je
že
davno
zaslužil
vrvico
za
vrat
!
“
„
Kaj
praviš
,
besji
ti
čuk
?
“
se
je
zadri
v
duhovnika
Slavomir
.
„
Kdo
je
prej
zaslužil
vrvico
okoli
vratu
kakor
ti
in
tvoji
tovariši
?
Le
čakaj
,
saj
ti
tudi
ne
odide
;
dobiš
jo
kmalu
,
nemško
popče
!
Poberi
se
mi
izpred
oči
!
“
„
Slavomir
!
“
je
posegel
vmes
Gotšalk
,
„
nikar
se
ne
togoti
brez
potrebe
!
Prišla
sva
k
tebi
z
dobrim
namenom
,
da
bi
ti
odprla
oči
,
da
bi
te
naredila
za
večnost
pa
tudi
za
ta
svet
srečnega
.
“
„
Saj
si
me
že
lepo
naredil
srečnega
,
ko
si
mi
vzel
zlato
prostost
,
ko
si
me
takorekoč
oslepil
,
ko
si
mi
zabranil
,
da
moje
oči
ne
morejo
več
gledati
solnca
nebeškega
in
sinjega
neba
,
da
ne
morejo
več
gledati
krasote
slovenske
zemlje
,
one
zemlje
,
ki
sem
jo
ljubil
z
vsem
žarom
ognjevite
duše
svoje
!
“
...
„
Vse
to
boš
zopet
lahko
gledal
in
zlato
prostost
bodeš
zopet
lahko
užival
,
ako
se
odpoveš
zmoti
,
ako
vzprejmeš
vero
krščansko
.
Pri
knežji
svoji
časti
ti
obljubim
,
da
boš
takoj
prost
,
ako
se
daš
krstiti
—
seve
,
iz
pravega
namena
.
“
„
Jaz
da
bi
se
dal
krstiti
,
da
bi
vzprejel
pogubno
krščansko
vero
,
ki
bi
jo
najrajši
zatrl
kot
se
zatre
mrčes
?
“
„
O
zmota
nad
vse
zmote
velikanska
!
Kdo
ti
je
še
rekel
tako
laž
,
da
škoduje
komu
krščanska
vera
!
Narobe
:
hasnila
je
še
vsakemu
neizmerno
.
Dobička
je
še
vsakemu
prinesla
na
duši
in
telesu
v
izobilju
.
Prinesla
ga
je
tudi
nam
,
Slovenom
.
“
„
In
kakšen
bi
bil
ta
dobiček
?
“
„
Kakšen
?
Neizrečeno
velik
“
,
je
poln
svetega
navdušenja
povzel
besedo
nadknez
.
„
Le
poslušaj
!
Le
eden
je
edinopravi
Bog
,
nebes
in
zemlje
vsemogočni
Stvarnik
.
Ta
Bog
je
Bog
krščanske
vere
naše
,
ki
z
enim
prstom
vlada
širni
svet
.
Poprej
so
vsi
ljudje
tavali
v
temi
,
bili
so
sužnji
satanu
,
hudiču
;
divjali
so
drug
proti
drugemu
s
krvavimi
poboji
in
umori
.
Pa
usmilil
se
je
Bog
ljudi
nesrečnih
in
jim
je
poslal
svojega
Sina
v
njih
odrešenje
,
v
njih
zveličanje
.
Bila
je
strašna
noč
na
širni
zemlji
...
Drdral
je
gromki
grom
,
besnel
vihar
;
divjal
je
lom
,
slepil
je
bliskov
žar
.
Strašno
je
ploha
lila
,
toča
bila
...
Oblaki
črni
so
nebo
prepregli
in
iz
oblakov
so
se
bliski
palili
in
švigali
vse
križem
nad
zemljami
.
Bila
je
grozna
noč
...
In
v
taki
noči
so
se
ljudje
med
sabo
vojskovali
—
—
—
Nakrat
se
je
na
nebu
zasvetilo
:
Odrešenik
je
stopil
na
svet
z
neba
in
zapovedal
:
Mir
ljudem
na
zemlji
!
Odrešenik
ta
,
Kristus
,
je
učil
,
da
so
ljudje
vsi
bratje
in
sestre
med
seboj
.
Naj
bodo
že
krvi
katerekoli
,
naj
bodo
kateregakoli
naroda
—
ljubiti
se
morajo
bratovski
.
Krščanska
vera
je
—
vera
ljubezni
.
“
„
Krščanska
vera
je
—
vera
ljubezni
!
To
praviš
ti
!
To
praviš
meni
v
obraz
!
In
to
pravijo
tudi
Nemci
?
“
„
Tudi
.
Takisto
pravi
vsak
kristjan
.
“
„
Ha
,
lepa
je
zares
krščanska
vera
,
če
res
veleva
bratovsko
ljubezen
!
Kako
pa
vi
,
vi
verni
kristjani
,
kako
izpričujete
to
lepo
vero
?
Je
li
to
ljubezen
,
vprašam
,
ako
v
nas
kamenje
in
blato
mečete
in
ves
pekel
nad
nas
rotite
;
če
nam
ne
privoščite
proste
sape
,
odtegujete
vse
pravice
naše
,
če
nas
hočete
zasužnjiti
tujcem
na
naši
lastni
zemlji
!
Je
li
to
ljubezen
,
vprašam
,
če
nas
krščeni
Danci
in
Nemci
napadajo
z
ogromnimi
vojskami
in
nas
moré
in
pobijajo
kot
lovski
psi
morijo
krotke
srne
,
če
jih
zatmejo
pri
studeni
vodi
!
Ha
,
lepi
ste
mi
,
bratje
kristjani
!
Lepo
izpričujete
ljubezni
vero
.
Pa
bi
se
bratiti
jaz
hotel
z
vami
?
Nikoli
pa
nikoli
!
—
In
da
bi
bil
le
eden
edinopravi
bog
,
in
ta
vsemogočen
?
To
mi
nikakor
noče
iti
v
glavo
.
Saj
pamet
ti
veli
,
da
več
ko
rok
,
več
je
moči
,
več
glav
,
več
pameti
!
In
manj
ko
rok
,
manj
je
moči
,
in
manj
ko
glav
,
manj
pameti
.
Vaš
bog
ima
le
eno
glavo
,
dve
roke
,
pa
bo
vsemogočen
!
To
je
strašna
blodnja
.
Vaš
nauk
je
nezmisel
gorostasna
.
Mi
trezno
mislimo
:
imamo
več
bogov
,
ti
pač
so
skupaj
vsemogočni
.
“
„
Bogovi
vaši
so
le
izmišljija
,
izrod
so
zaslepljene
domišljije
.
Bogovi
vaši
niso
nič
!
“
...
„
Kako
?!
Bogovi
naši
niso
nič
!
Izusti
še
enkrat
to
strašno
kletev
in
jezik
naj
ti
posuši
Perun
!
Če
gromki
grom
grmi
na
daljnem
nebu
in
strele
ognjevite
treskajo
in
bliski
švigajo
nad
širno
zemljo
—
tedaj
ni
nič
vse
to
,
tedaj
ne
vidiš
v
oblakih
vladajočega
Peruna
?
Če
pogled
svoj
obrneš
naokrog
in
vidiš
nad
seboj
sijaj
neba
in
divni
kras
sveta
okrog
sebe
,
pod
sabo
zelenje
in
cvet
zemlje
—
ni
nič
vse
to
?
Ne
vidiš
Triglava
,
mogočnega
boga
,
ki
s
trojnatim
obrazom
vlada
carstvom
trem
:
nebu
in
zemlji
in
podzemlju
.
Če
se
ozreš
na
višnjevo
nebo
in
vidiš
gori
solnce
zlatolično
,
kako
žari
svetlobo
in
gorkoto
in
jo
siplje
na
zemljo
v
zlatih
žarkih
,
in
jo
poživlja
in
jo
pokrepčava
in
jej
zori
klasovje
in
sadovje
—
ni
nič
vse
to
?
Ne
vidiš
Daždboga
,
ki
rast
bohotno
daje
vsemu
svetu
?
Če
vidiš
plan
in
dol
v
zelenju
svetlem
,
in
vidiš
vrt
in
polje
v
cvetju
jasnem
,
in
dihaš
váse
sapice
razkošne
,
in
slišiš
miloglasno
petje
ptičic
,
in
slišiš
glasno
ukanje
ljudi
—
ni
nič
vse
to
?
Ne
vidiš
mlade
Vesne
,
ki
je
kruto
Morano
premagala
in
z
mladoletjem
v
svet
pričarovala
?
Če
veter
vije
,
bučna
burja
brije
,
nebo
sneži
in
zemlja
bolno
vzdiha
,
ko
divje
zver
zavija
in
se
skriva
,
in
človek
trepeta
strahu
pod
streho
—
ni
nič
vse
to
?
Ne
vidiš
Jage
Burje
,
ki
se
podi
z
vetrovi
in
s
snegovi
?
Če
zima
škriplje
z
ostrimi
zobmi
in
ti
sope
v
kosti
s
strupeno
sapo
in
z
mrazom
reže
kakor
ostra
britev
,
ko
je
vse
življenje
okovano
v
led
,
in
vsa
priroda
spava
smrtno
spanje
—
ni
nič
vse
to
?
Ne
vidiš
zle
Morane
,
ki
z
mrzlo
smrtjo
gospodari
svetu
?
In
tebi
