počutitibolje
.
Ah
,
glej
balet
!
“
Plesalo
je
pet
deklic
,
najmlajša
še
ni
bila
sedem
let
stara
in
najstarejša
komaj
dvanajst
.
Bil
je
čuden
,
splašen
ples
,
zmešano
stopicanje
,
mahanje
rok
,
kakor
bi
se
vse
potapljale
.
Za
odrom
je
nekdo
brenkal
na
gitaro
.
„
Brave
,
brave
!
“
so
vpili
vojaki
.
„
Poverine
!
“
je
rekla
gospa
za
nami
.
„
Kaj
posega
ta
ženska
v
pravilni
tek
zvezd
?
“
je
sikal
Fritz
.
„
Ona
misli
,
da
bodo
ta
dekleta
najprej
plesale
,
potem
prodajale
rože
,
potem
se
vlačile
po
cestah
.
Poverine
!
Kaj
jo
briga
?
Svet
se
pravilno
suče
,
in
nihče
naj
ga
ne
skuša
presukavati
.
Pojdiva
domov
!
“
Neznosen
mi
je
bil
;
tudi
v
meni
je
vse
trepetalo
in
truda
me
je
stalo
,
da
sem
molčal
.
Zopet
bi
ga
hotel
udariti
.
Kako
čudno
je
vse
to
;
nobeno
čuvstvo
in
nobena
misel
v
njem
ne
najde
neposredne
poti
in
vsako
besedo
,
ki
jo
izreče
,
je
treba
zasledovati
po
vijugah
,
da
se
odkrije
nje
pravi
pomen
.
Bolj
žal
mu
je
bilo
deklet
,
kakor
meščanki
,
ki
je
vzdihovala
za
nami
.
„
Pojdiva
pit
!
“
se
je
premislil
,
ko
sva
prišla
mimo
nizke
gostilne
.
In
sva
šla
pit
.
Po
sobi
so
stali
prazni
in
polni
sodi
,
ljudi
je
bilo
malo
.
Nalil
si
je
kozarec
.
„
Na
smrt
,
sodobnik
moj
,
in
na
svidenje
s
Karlo
!
VFlorenco
moram
priti
kot
razvalina
;
Ester
me
bo
gledala
in
ne
bo
verjela
.
“
„
Kako
sta
sedaj
z
Estero
?
“
„
Zelo
enostavno
.
Jaz
pravim
:
Pusti
me
,
ne
ljubim
te
več
.
Ona
mi
odgovarja
:
Ne
razumem
te
,
v
Florenci
se
bova
pogovorila
.
Jaz
jo
rotim
:
Pusti
me
,
dokler
te
ne
držim
;
smrt
ti
bo
.
Ona
mi
nanovo
odgovarja
:
Nemiren
si
in
iz
ravnovesja
;
ne
pustim
te
,
dokler
te
morem
držati
.
“
„
Ali
bi
se
ne
znal
umiriti
,
Fritz
?
Ali
bi
ne
mogel
najti
ravnovesja
?
“
„
Kako
,
zdravilna
roža
moja
?
Ali
veš
ti
leka
,
vsevedni
?
Razodeni
mi
skrivnostni
sok
,
čudotvorec
,
dobrotnik
!
“
„
Meniva
se
pametno
,
Fritz
!
Ti
se
neprenehoma
giblješ
v
ekstremih
.
Obup
in
titanska
samozavest
,
ljubezen
in
sovraštvo
,
dvom
in
vseslutnost
si
podajajo
roke
v
tvojem
srcu
…
“
„
Kako
si
predstavljaš
to
figuro
?
“
„
Pusti
figuro
in
ne
pij
toliko
!
V
neprestanem
boju
s
samim
seboj
in
s
svetom
gubiš
delavne
dneve
in
nočni
počitek
,
se
vzgajaš
za
brezkoristnega
človeka
,
pripravljaš
za
brezdelje
,
in
misliš
,
da
so
aforizmi
,
ki
jih
s
težavo
narejaš
,
res
več
kot
igrača
.
Sam
veš
,
da
vse
tvoje
modrovanje
in
samorazkrajanje
splahne
,
kadar
izkušaš
razumno
govoriti
;
kadar
si
sam
v
sobi
,
leno
polegaš
in
preustrajaš
svet
;
če
potem
stopiš
na
cesto
,
vidiš
,
da
je
svet
drugačen
,
kot
si
ga
predstavljaš
,
in
samega
sebe
ne
poznaš
.
“
„
Leka
,
leka
,
čudodelnik
!
“
„
Uredi
svoje
misli
in
življenje
.
Bodi
skladen
sam
s
seboj
,
živi
vsega
človeka
!
“
„
O
,
poznam
te
,
konjederec
,
poznam
tvoje
mazilo
.
Vse
svoje
sile
,
dušne
in
telesne
,
naj
skladno
razvijem
.
Naj
bom
človek
krepkih
mišic
,
trdnih
živcev
,
človek
,
ki
ljubi
,
jé
in
pije
normalno
,
ki
misli
trezno
,
čuti
pošteno
,
ravna
pravično
.
Nečem
tvojega
zdravila
,
zdravnik
!
Vem
,
da
bom
poginil
te
bolezni
,
pa
jo
ljubim
,
kakor
mati
otroka
.
Ljubim
ta
večni
nemir
,
čuvstveno
razdrapanost
,
ljubim
glavobol
in
besede
brez
zveze
,
svoje
vseslutnosti
bi
ne
zamenjal
za
vsevednost
.
Ljubim
ga
,
ki
me
tepe
in
zaničuje
,
in
še
bolj
ljubim
sebe
,
ko
se
tepem
in
zaničujem
.
Bolj
sem
srečen
v
tem
boju
,
večni
revolti
in
bolj
zdrav
kot
zdravnik
.
“
Bil
je
ves
zardel
.
Pil
je
preveč
.
Ko
sva
v
njegovi
sobi
pokadila
cigareto
in
se
razhajala
spat
,
mi
je
še
dejal
:
„
Vse
govorjenje
je
bedasto
.
Ko
bi
ne
imel
vere
v
Boga
,
bi
niti
trenutek
ne
pomišljal
in
bi
si
nastavil
tale
browning
na
sence
.
Vidiš
,
počilo
bi
prav
tako
in
škode
bi
bilo
tudi
komaj
kaj
več
.
“
Sprožil
je
skoz
okno
;
stekla
so
zažvenketala
po
tleh
.
„
Končni
efekt
je
dobro
premišljen
,
Fritz
.
“
Obrnil
mi
je
hrbet
;
sramoval
se
je
in
je
tiho
odgovoril
:
„
Če
mi
boš
hotel
brati
v
srcu
,
bom
morda
bolj
efektno
končal
in
drugam
meril
.
Pojdi
spat
;
ne
gubi
delavnih
dni
in
nočnega
počitka
.
“
V
tem
trenutku
je
vstopila
v
sobo
prestrašena
sobarica
.
„
Revolver
se
mi
je
sprožil
,
gospodična
.
Ubil
sem
okno
;
to
pride
v
moj
račun
.
“
Fritz
je
odšel
včeraj
popoldne
naravnost
v
Milan
,
mene
so
opravki
klicali
v
Como
.
Večer
je
lep
,
ves
senčnat
in
molčeč
kakor
žalostna
ljubezen
;
popotniki
na
parniku
govore
tiho
,
strme
na
bregove
jezera
s
polzaprtimi
očmi
,
vse
je
kakor
srečna
trudnost
ali
neizrazen
,
nem
užitek
;
kadar
zatuli
stroj
,
se
zdrznemo
.
Razpel
bi
roke
po
klopi
in
dihal
brez
misli
.
Ves
denašnji
dan
je
bil
prijeten
,
v
zraku
je
neka
sladka
sočnost
,
ki
jo
skoro
čutim
na
jeziku
in
v
vsem
telesu
.
Zbujal
sem
se
zjutraj
v
Veroni
počasi
,
stopnjema
,
kakor
bi
korakoma
hodil
iz
teme
proti
svetlobi
;
čutil
sem
skoz
zaprte
veke
jasno
nebo
,
kakor
čutimo
v
snu
nad
seboj
ljubeč
pogled
,
ki
se
skrivaj
vtihotaplja
v
telo
in
dušo
in
s
svojim
nasmehom
vse
zjasni
v
njej
.
Ko
sem
vstal
,
sem
pospravil
in
šel
še
enkrat
na
Piazzo
delle
Erbe
po
slovo
od
Verone
.
Bilo
je
še
zelo
zgodaj
,
ljudi
malo
na
ulicah
.
Piazza
je
bila
polna
zelenjadi
in
rož
,
jesenskih
in
drugih
,
ki
so
jih
okoličanke
hitele
polivat
pri
stari
fontani
sredi
trga
.
Vsa
tla
so
bila
mokra
,
v
zraku
dobri
vonj
vlažnega
prahu
,
davne
palače
tihe
in
zaprte
v
rdečkasti
svetlobi
prvega
jutra
kakor
okamenele
v
snu
ali
kakor
bi
živele
v
topi
pasivnosti
nerealno
življenje
brez
časa
;
kar
je
starih
razdrtih
fresk
na
njih
,
so
le
še
meglen
spomin
na
stvari
,
ki
jih
nikoli
ni
bilo
.
Sedel
sem
pred
vrata
bara
sredi
trga
in
si
naročil
café
espresso
;
dišal
je
po
špiritu
in
se
čudno
mešal
v
dremotnost
misli
.
Kako
dobro
je
sedeti
pred
barom
in
piti
café
espresso
,
nebo
pred
seboj
,
jasno
in
globoko
kakor
lepo
oko
,
ki
ti
je
tuje
.
Počasi
je
začel
trg
oživljati
.
K
sosednji
mizi
je
sedel
popotnik
,
si
naročil
kavo
in
razgrnil
plan
Verone
pred
seboj
.
Mimo
je
prišel
deček
s
košaro
na
roki
in
tanko
cigareto
v
ustih
;
ustavil
se
je
pred
mojim
sosedom
:
„
La
tomba
di
Giulietta
?
“
Ah
,
ta
tomba
di
Giulietta
!
Ves
popoldne
so
me
preganjali
veronski
postopači
s
tem
vprašanjem
in
res
sem
se
že
bal
,
da
jo
pojdem
obiskat
,
toda
slednjič
sem
mislil
,
da
je
dovolj
,
če
grem
do
Julijine
hiše
.
Stoji
v
stranski
ulici
,
črna
in
visoka
,
in
prav
v
vrhnjem
nadstropju
je
balkon
;
z
njega
je
Julija
govorila
Romeu
.
In
ko
sem
davi
v
snu
dihal
to
jasno
nebo
veronsko
,
sem
naenkrat
stal
pred
Julijino
hišo
z
mnogo
drugimi
ljudmi
,
ki
sem
jih
poznal
.
Bili
smo
pod
balkonom
in
gledali
gori
,
ki
je
z
njega
Julija
govorila
Romeu
,
vsi
ena
sama
brezoblična
tvarina
.
Tedaj
se
je
iz
nje
izločil
Peter
Bohinjec
in
je
rekel
:
„
Kako
je
pravzaprav
Romeo
prišel
z
balkona
na
cesto
?
Previsoko
je
.
“
„
Neumnosti
se
mi
bledejo
po
glavi
;
čas
bo
vstati
,
“
sem
mislil
in
spal
dalje
,
globoko
oko
neba
nad
seboj
.
„
Daljna
je
cesta
in
mnogo
je
poti
,
“
je
rekel
Ksaver
Meško
;
tudi
on
se
je
izločil
iz
brezoblične
tvarine
.
„
Hrepenenje
nas
vodi
iz
večnosti
v
večnost
…
“
„
Kaj
bo
to
?
“
je
rekel
Peter
Bohinjec
in
je
pljunil
.
„
Kako
je
prišel
na
cesto
in
kako
je
prišel
gori
?
“
„
Enostavno
vendar
,
“
se
je
izločil
iz
brezoblične
tvarine
Oton
Zupančič
.
„
Razkoračil
se
je
,
stopil
si
na
rame
in
se
pognal
kvišku
.
Ko
je
hodil
dol
,
se
je
obesil
na
lastne
pete
,
se
zavihtel
in
skočil
na
tlak
.
“
„
To
ni
mogoče
,
“
sem
si
dejal
.
„
Spim
v
Benetkah
in
se
mi
sanja
.
“
„
To
ni
mogoče
,
“
je
ponovil
Peter
Bohinjec
.
„
Povedati
se
mora
tako
,
kakor
je
bilo
.
Pogledati
bo
treba
v
arhiv
Julijine
družine
,
kako
je
pravzaprav
prišel
gori
in
kako
je
prišel
na
cesto
.
“
„
Zbudilo
se
je
hrepenenje
v
njegovem
srcu
,
kakor
bi
se
prižgalo
solnce
sredi
polnoči
,
in
je
bil
gori
,
“
se
je
izločil
iz
brezoblične
tvarine
Ivan
Cankar
.
„
Ugasnilo
je
hrepenenje
v
njegovem
srcu
,
kakor
bi
se
utrnilo
solnce
sredi
poldneva
,
in
je
bil
na
prašni
cesti
,
truden
popotnik
.
Mimo
njega
se
je
pripeljal
obtovorjen
voz
.
Goloroki
voznik
je
počil
z
bičem
,
in
mu
zaklical
:
Kaj
kolovratiš
po
mestu
,
negodnik
?
Spat
pojdi
!
“
„
Arhiv
moramo
pogledati
,
“
je
dejal
Peter
Bohinjec
.
„
Drugače
je
bilo
.
“
„
Bilo
je
jutro
,
na
vzhodu
so
goreli
oblaki
s
prikritim
ognjem
,
“
se
je
izločil
Salezij
Finžgar
.
„
Romeo
je
stal
na
balkonu
,
ožarjen
od
jutranjega
svita
,
lep
kot
mladi
kralj
,
ki
stopa
v
osvojeno
mesto
.
Odpel
si
je
s
pasa
lestvico
,
spleteno
iz
vrvi
,
jo
nategnil
z
mišičasto
roko
,
ali
bo
nosila
težo
mladega
telesa
,
jo
otvezel
na
okno
in
še
enkrat
poljubil
Julijo
.
Ni
bila
urna
noga
še
na
sredi
poti
–
ko
se
vrv
utrga
–
Julija
vzklikne
in
iztegne
roke
kakor
v
pomoč
–
toda
kaj
je
orlu
,
kljubovalcu
viharjev
,
spustiti
se
iz
oblaka
v
ravnino
?
“
„
Stare
zapiske
bo
treba
preiskati
,
“
je
rekel
Peter
Bohinjec
in
se
je
potopil
v
brezoblično
tvarino
.
Nad
mano
se
je
sklanjalo
nebo
in
njega
dobri
dan
.
Kako
je
to
vse
daleč
,
daleč
in
tuje
in
brez
zmisla
.
Kako
dobro
je
sedeti
pred
barom
in
piti
café
espresso
,
brez
misli
in
brez
spominov
,
pozabiti
na
vso
literarno
revščino
in
dihati
jutro
in
sveži
vonj
vlažnega
prahu
,
slajši
od
Shakespeareja
;
ko
bi
prišla
Julija
,
od
nežnih
src
objokovana
,
od
pesnikov
opevana
,
iz
stranske
ulice
in
krenila
sramežljivo
mimo
bara
proti
cerkvi
,
bi
,
mislim
,
ne
odprl
oči
in
bi
se
ne
genil
.
Iznad
hiš
je
šinil
prvi
solnčni
žarek
na
trg
,
se
mi
zableščal
v
očeh
,
obšla
me
je
žarka
slepota
.
Kako
dobro
je
sedeti
na
Piazzi
delle
Erbe
,
zelenjad
in
rože
pred
seboj
,
od
solnca
ogrevan
,
in
biti
en
sam
izgubljen
odsev
jasnega
jutra
,
ki
brezskrbno
živi
,
dokler
mu
je
živeti
sojeno
.
Palače
so
stale
še
vedno
neme
v
ekstatični
okamenelosti
,
zaprte
,
slepih
oken
,
spomin
davnih
fresk
je
bil
na
njih
še
bledejši
.
Začele
se
bodo
kmalu
odklepati
,
okna
bodo
oživela
,
kakor
nekdaj
,
ko
so
freske
še
bile
resničnost
,
ko
je
stopila
mlada
plemkinja
ali
milostna
gospica
k
oknu
,
se
ozrla
s
svojimi
dolgimi
,
ozkimi
očmi
po
trgu
in
se
potem
obrnila
v
sobo
,
da
obleče
svilo
in
brokat
,
kakor
pravijo
.
Pravijo
tudi
,
da
se
je
mazilila
z
dragocenim
oljem
,
se
kopala
v
jutrovskih
dišavah
,
brenkala
na
citre
in
pela
s
tankim
glasom
in
sanjala
o
ljubezni
;
v
njeni
sobi
je
bil
pozlačen
strop
in
bela
svilena
postelja
s
težkimi
zastori
.
Vse
to
ni
res
,
živelo
se
je
tako
,
kot
živimo
danes
;
palače
so
ostale
,
ostalo
je
v
njih
zlato
in
ostal
brokat
,
pa
srca
so
umrla
in
njih
večni
nemir
,
slepo
pljuskanje
strasti
,
muke
ljubezni
,
trpljenje
negotovosti
,
bridkost
vsega
mišljenja
in
obupujoče
upanje
.
Palače
lažejo
.
Nekoč
sem
videl
v
majhni
furlanski
vasi
zbirko
mumij
nekdanjih
velikašev
;
bilo
jih
je
mnogo
,
vse
dobro
ohranjene
in
zelo
zanimive
,
skoro
žive
,
v
tisti
legi
,
kakor
jih
je
zalotila
smrt
.
V
kriku
odprtih
ust
ali
krčevito
stisnjenih
v
onemoglem
odporu
,
bolestno
zvitih
udov
ali
v
grozi
togo
iztegnjenih
,
v
boju
vdano
ugaslih
oči
ali
preplašenih
in
široko
razprtih
.
Palače
bi
morali
obljuditi
s
temi
mumijami
,
da
bi
dajale
resnično
pričevanje
o
preteklosti
.
Pa
vse
to
je
daleč
,
daleč
in
ni
potreba
misliti
niti
na
žive
ljudi
,
niti
na
mrtve
.
Dobro
je
sedeti
na
solncu
,
ko
toplota
pronica
v
kri
s
tihim
,
neizraznim
blaženstvom
,
ko
je
v
glavi
žarka
slepota
in
je
ves
trg
prepojen
z
vonjem
vlažnega
prahu
.
Popoldne
smo
se
vkrcali
v
Comu
.
Popotnikov
ni
več
mnogo
,
pa
se
še
selijo
iz
Coma
v
Lugano
in
nazaj
.
Težaki
so
zložili
velike
kovčege
v
medkrovju
,
vse
oblepljene
s
hotelskimi
markami
.
Na
trgu
je
stal
trop
ljudi
,
ki
so
nas
gledali
odhajajoče
,
v
bližnjem
hotelu
sta
sloneli
na
balkonu
dve
hišni
v
belih
havbah
in
z
belimi
predpasniki
,
tam
dalje
so
v
kavarni
pili
ljudje
kavo
in
brali
časopise
,
prihitel
je
še
pozen
popotnik
preko
trga
,
potem
je
stroj
zažvižgal
,
mesto
se
je
jelo
pred
nami
neopazno
sukati
in
je
ostalo
nekje
z
ljudmi
in
težaki
in
hišnami
in
kavarnami
,
kakor
izgine
pastir
,
ki
sredi
polja
maha
brzovlaku
v
pozdrav
in
smo
mu
odzdravili
.
Čudno
je
,
da
se
izgubljamo
tako
drug
mimo
drugega
in
mimo
dnevov
in
mimo
življenja
,
vsak
s
svojo
in
vendar
isto
bridkostjo
,
vsak
s
svojim
trpkim
veseljem
.
Sedaj
je
že
večer
,
senčnat
in
molčeč
kakor
žalostna
ljubezen
.
Solnce
,
ki
je
popoldne
še
pripekalo
,
zahaja
,
njega
žarki
se
nam
vsesavajo
v
kri
kakor
lek
in
v
dušo
kakor
odpuščanje
po
velikem
grehu
.
Razpel
bi
roke
po
klopi
,
pregnal
vse
misli
,
ki
se
zvijajo
po
možganih
kakor
ranjene
jegulje
,
zadavil
stoglavo
strast
izpraševanja
,
ubil
samoljubje
in
vse
želje
,
izpodkopal
temelje
trudnim
uram
brez
zaključkov
,
živel
,
kot
živi
trava
na
teh
comskih
pašnikih
,
visel
nad
življenjem
kot
vise
te
comske
vasi
na
pečinah
nad
jezerom
,
ves
dan
ogrevane
od
solnca
in
brez
zavesti
svoje
siromaščine
in
razdrapanosti
.
Pa
saj
je
tako
!
Mirni
hribi
drče
brezglasno
mimo
nas
,
ladja
se
nalahko
stresa
kakor
zibelka
,
solnce
se
potaplja
vedro
kakor
človek
,
ki
je
svet
do
konca
spoznal
in
ga
prav
zato
vzljubil
,
ki
je
mnogo
videl
in
ljudem
z
nasmehom
odpustil
vso
žalost
in
radost
,
ki
so
mu
jo
dali
.
V
žilah
nam
utripa
zadnja
toplota
in
v
očeh
nam
je
zadnja
luč
.
Zraven
mene
sedita
brat
in
sestra
;
on
je
bolan
,
jetičen
,
naslonil
je
glavo
na
njene
prsi
in
gleda
srepo
v
obal
,
ki
beži
mimo
,
in
v
solnce
,
ki
zahaja
.
In
tam
sedi
siva
Angležinja
,
bere
Baedeckerja
,
pogleduje
hribe
,
išče
na
karti
in
zopet
bere
Baedeckerja
;
doma
bo
pripovedovala
vnukom
.
In
tam
dalje
sedi
podlistkar
in
si
zapisuje
notice
.
Ravnokar
je
vstopila
družinica
–
bila
je
na
izletu
ali
na
obisku
ali
je
tu
doma
–
pestunja
z
otrokom
v
blazini
,
gospod
in
gospa
.
Na
ladji
so
našli
zdravnika
,
znanca
,
in
ta
pravi
gospe
:
„
Ali
ima
otrok
mosljo
?
“
„
Navadil
se
je
nanjo
in
sedaj
ga
ne
moremo
odvaditi
.
“
„
To
je
slabo
.
“
„
Ah
,
vem
,
da
je
slabo
.
Pa
kaj
hočem
?
“
„
Tako
se
vzgajajo
prihodnji
kadilci
.
“
„
Ah
,
kaj
hočem
?
“
Gospa
je
mlada
in
močna
;
to
je
njen
prvi
otrok
,
imela
jih
bo
še
veliko
,
zdravih
in
veselih
.
Ko
gre
zdravnik
proč
,
vpraša
moža
:
„
Ali
je
res
tako
slabo
?
“
„
Kaj
jaz
vem
?
Sicer
pa
takemu
kmetavzu
ne
škoduje
,
če
bi
razbeljeno
železo
požiral
;
prehladi
se
kvečjemu
!
“
„
Kaj
je
mali
kriv
,
da
je
rojen
na
kmetih
?
Zakaj
mu
vedno
očitaš
,
da
je
kmetavz
?
“
Gospa
je
resnično
žalostna
.
„
Ana
,
ali
mu
ni
prevroče
?
“
„
Seveda
mu
je
prevroče
v
blazini
,
“
pravi
pestunja
.
„
Dovolj
je
velik
,
da
bi
nosil
obleko
.
“
„
Vem
,
pa
se
bojim
,
da
se
bo
prehladil
.
Ti
,
“
pravi
možu
,
„
napravili
mu
bomo
obleko
in
se
bomo
fotografirali
,
ali
hočeš
?
“
„
Se
bomo
pa
fotografirali
.
“
„
Ali
meniš
,
da
mu
moslja
res
ne
škoduje
?
“
„
Nas
je
bilo
sedem
doma
in
smo
počeli
,
kar
se
nam
je
ljubilo
.
Komaj
sem
shodil
,
sem
že
s
hruške
padel
.
“
„
Ali
se
ti
ni
nič
zgodilo
?
Mati
se
je
ustrašila
,
ne
?
“
„
Mati
ni
imela
časa
,
da
bi
se
bala
za
nas
.
“
Ko
je
prišel
zdravnik
zopet
mimo
,
ga
je
gospa
ustavila
:
„
Gospod
doktor
,
mosljo
vsak
dan
desinficiramo
.
Ali
je
to
dovolj
?
“
„
Bolje
je
,
če
je
sploh
nima
.
“
„
Ah
,
vem
,
pa
kaj
hočem
?
“
Starejše
gospe
se
ji
z
one
strani
smehljajo
kakor
sestri
,
gnane
od
materinskega
instinkta
,
ki
vse
žene
druži
in
zbližuje
,
jetični
brat
še
vedno
srepo
strmi
v
obal
,
ki
beži
mimo
,
in
v
solnce
,
ki
zahaja
,
Angležinja
je
zaprla
Baedeckerja
in
misli
,
kako
bo
govorila
vnukom
,
na
desni
plove
mimo
nas
izletniški
parnik
,
ves
okrašen
s
pisanimi
zastavicami
in
poln
otrok
,
ki
nam
mahajo
z
robci
,
in
vse
ostaja
za
nami
v
senci
in
solnce
tone
,
tone
.
Na
krovu
ni
skoro
več
slišati
besede
,
vse
je
kakor
srečna
trudnost
polnega
življenja
.
Razpel
sem
roke
po
klopi
in
plul
v
te
hladne
sence
,
vse
za
seboj
,
vse
pozabljeno
,
v
srcu
le
sreča
,
da
živimo
.
Nastanil
sem
se
za
nekaj
dni
tu
v
tej
gorski
vasi
v
Vall
Intelvi
in
živim
feaško
življenje
.
Zraka
dovolj
,
sira
preveč
,
pečenih
vrabcev
in
polente
od
sile
.
Moj
gostitelj
don
Pietro
se
trudi
na
vse
načine
,
da
bi
mi
ustregel
;
neprestano
me
izprašuje
,
kaj
jemo
na
Kranjskem
zjutraj
,
kaj
opoldne
,
kaj
zvečer
,
če
spimo
po
kosilu
,
če
pijemo
črno
kavo
,
če
imamo
rajši
bela
ali
rdeča
vina
,
kdaj
hodimo
k
počitku
in
kdaj
vstajamo
.
Juha
se
sicer
kuha
na
odprtem
ognjišču
in
diši
po
dimu
,
toda
obednica
je
velikanska
dvorana
,
vsa
poslikana
s
freskami
iz
začetka
osemnajstega
stoletja
.
Čudno
čuvstvo
me
obhaja
,
kadar
jem
smrdljivo
salamo
,
nad
menoj
pa
plava
nebo
z
giganti
in
geniji
in
putti
in
vso
neizčrpno
mitologijo
tistih
časov
.
Fritz
je
v
Milanu
.
Nesrečen
mora
biti
,
ker
nima
nikogar
,
da
bi
ga
poslušal
,
in
le
tej
samotnosti
se
imam
zahvaliti
za
dolgo
pismo
,
ki
mi
ga
je
pisal
v
Laino
.
V
uvodu
me
obliva
z
dobrohotnostjo
,
obsipa
z
najizbranejšimi
izrazi
prijateljske
nežnosti
,
utaplja
v
brezmejno
morje
svoje
ljubezni
.
Neskončno
samozadovoljnost
vidim
v
teh
dobro
premišljenih
frazah
,
ki
teko
kakor
bi
bile
neposredne
;
iz
teh
vrtincev
besed
gledajo
njegove
lepe
rjave
oči
in
mi
pravijo
:
Saj
imam
moč
besede
,
ali
ne
?
Natančno
ga
vidim
,
kako
gre
po
sobi
smehljaje
gor
in
dol
,
kadar
se
mu
posreči
izredno
eleganten
logičen
skok
.
Vse
,
kar
dela
,
govori
in
misli
,
kadar
jé
ali
se
umiva
,
vse
mu
je
vaja
.
Za
dobro
zasukan
stavek
bi
dal
leto
življenja
.
Velikansko
mora
biti
njegovo
slavohlepje
;
mislim
,
da
je
to
ključ
vseh
njegovih
skrivnosti
;
morda
se
tega
zaveda
,
morda
ne
.
Za
novo
senzacijo
ali
za
nov
izraz
bi
se
dal
zapeljati
v
najhujše
grehe
;
pripravljen
bi
bil
ubijati
,
če
bi
potem
mogel
zagrabiti
enega
naglih
utripov
svojega
čuvstvovanja
in
ga
ukleniti
v
besedo
.
Izgubljenec
bo
v
življenju
,
če
mu
nebo
ne
izkaže
izredne
milosti
.
„
Stanoval
sem
najprej
v
hotelu
,
“
mi
piše
,
„
toda
bil
je
preblizu
kolodvora
;
lokomotive
so
tako
tulile
,
da
se
ni
dalo
ne
bedeti
,
ne
spati
!
Sedaj
sem
v
prav
lični
penziji
(
majhne
mize
in
rože
)
.
Za
soseda
imam
pruskega
barona
,
ki
mi
vsak
dan
nanovo
pripoveduje
,
da
v
Italiji
ljudje
preveč
mlaskajo
pri
jedi
in
da
moram
iti
pogledat
Capri
;
on
je
tam
odkril
novo
votlino
,
znamenitejšo
od
plave
,
in
bo
o
njej
objavil
podlistek
v
Berliner
Tageblattu
.
Nasproti
mi
sedi
neki
Italijan
,
ki
ne
pljuje
,
pač
pa
se
brije
na
štirinajst
dni
enkrat
;
ravno
včeraj
je
prišel
zopet
obrit
v
obednico
in
smo
se
vsi
oddehnili
.
Sicer
so
večinoma
Francozi
;
imamo
vitko
Francozinjo
,
ki
potuje
sama
,
sedi
najdelj
v
kadilni
sobi
,
dobiva
mnogo
pisem
in
nekatera
neodprta
sežiga
ter
je
sploh
izredno
koketna
.
Hotel
sem
ji
že
prinesti
rož
,
a
sem
se
premislil
in
sem
pisal
Esteri
.
Ne
veš
,
kako
jo
ljubim
,
to
svojo
malo
Ester
!
Ni
ga
klicaja
,
da
bi
ti
to
povedal
,
izmisliti
bi
si
moral
novo
ločilo
.
Kadar
sedim
sam
zvečer
v
salonu
in
je
poleg
mene
prazen
naslonjač
,
si
pravim
:
Tu
bi
lahko
sedela
Ester
,
tu
bi
počivala
njena
ozka
roka
,
tako
bi
naslonila
glavo
in
bi
mi
govorila
.
Kadar
vidim
lepe
rože
,
si
pravim
,
da
bi
jih
kupil
in
se
zjutraj
tatinsko
priplazil
pred
njena
vrata
,
jih
tiho
odprl
in
vrgel
velik
nezavezan
šopek
na
njeno
postelj
,
ko
še
spi
;
morale
bi
biti
šmarnice
,
lilije
,
vrtnice
in
mnogo
hiacintov
;
Ester
bi
bila
huda
in
bi
me
ljubila
še
bolj
.
Bil
sem
dvakrat
v
Breri
in
moram
reči
,
da
sem
šel
iz
vsega
tega
bogastva
barv
in
misli
ravnotako
reven
,
kot
sem
prišel
.
Ni
je
Estere
,
da
bi
mi
pokazala
pot
do
spoznanja
.
Vse
te
neštete
slike
so
mrtve
in
molče
kakor
grobovi
,
ki
je
v
njih
življenje
že
zdavnaj
strohnelo
.
Naravnost
groza
me
je
teh
barv
in
vse
se
mi
studi
.
Poizkusil
sem
brati
nekaj
novih
knjig
,
pa
so
prazne
;
z
neizmernim
trudom
z
vseh
vetrov
znesene
besede
,
ki
naj
bi
opisale
neopisne
stvari
ali
take
stvari
,
ki
jih
ni
.
V
tistem
razpoloženju
sem
,
ko
mislim
,
da
imajo
oni
tepci
prav
,
ki
trdijo
,
da
smo
bolni
,
da
nam
je
mišljenje
zdrknilo
iz
središča
,
od
narave
določenega
.
Zopet
enkrat
mislim
,
da
blaznim
,
kadar
izkušam
vdreti
v
mračni
dom
svoje
duše
,
jo
prijeti
in
vreči
na
svetlo
,
da
si
jo
ogledam
pri
solncu
.
Z
eno
besedo
:
stavljam
si
vprašanje
:
zakaj
umetnost
?
V
takih
trenutkih
potrebujem
Estere
;
samo
ona
je
znala
mojemu
duhu
dati
tisto
vibriranje
,
ki
mu
je
našlo
pot
do
lepe
podobe
in
dobre
knjige
;
vpričo
nje
sem
včasih
naenkrat
izpregledal
,
videl
sem
stvari
,
ki
bi
jih
sicer
nikoli
ne
bil
;
z
eno
besedo
je
znala
dvigniti
mojo
perceptivnost
do
najvišje
potence
in
me
spraviti
v
tisti
umski
delirij
,
ki
izpreminja
vekovite
uganke
v
naštevanko
.
Ko
bi
ona
bila
z
menoj
v
Breri
.
Bog
ve
,
kaj
delaš
v
Lainu
in
ali
te
zanima
,
koga
ni
v
Breri
?
Morda
te
bolj
zanima
,
da
sem
tam
videl
Karlo
,
pred
tisto
Leonardovo
risbo
Kristusove
glave
–
saj
se
je
spominjaš
iz
reprodukcije
?
Verjemi
mi
,
da
sem
prebledel
,
ko
sem
videl
njen
lepi
,
skladni
hrbet
.
Stopil
sem
k
njej
in
sem
ji
rekel
:
–
Leonardo
je
bil
dober
risar
,
milostna
gospa
,
ali
se
Vam
ne
zdi
?
–
Zmenila
sva
se
že
,
da
nisem
gospa
,
mi
je
rekla
.
Kak
Leonardo
?
–
da
Vinci
vendar
.
–
Saj
to
ni
njegova
risba
!
Tole
Kristusovo
glavo
menite
pač
?
Vrag
me
vzemi
,
polotil
se
me
je
strokovnjaški
napuh
,
prizanesljivo
sem
se
nasmehnil
in
še
sedaj
me
je
sram
,
kako
sem
bil
profesorski
,
ko
sem
ji
rekel
:
Te
grobe
črte
s
svinčnikom
so
seveda
poznejše
,
sicer
pa
nihče
ne
dvomi
,
kolikor
mi
je
znano
,
da
je
pravi
Leonardo
.
Tudi
Wölfflin
je
objavil
sliko
v
svoji
knjigi
kot
Leonardovo
.
–
Wölfflin
naj
objavlja
,
kar
hoče
.
To
ni
Leonardo
.
Saj
vidite
,
da
je
risana
od
leve
na
desno
?
Leonardo
je
delal
narobe
.
Dragi
,
to
je
tako
jasno
in
zanesljivo
,
da
ni
bilo
mogoče
ugovarjati
.
Zbal
sem
se
že
v
Veroni
,
da
Karla
ni
navadna
gos
,
in
danes
bi
že
trdil
,
da
je
res
genialna
žena
.
–
Utegnete
imeti
prav
,
sem
menda
zjecljal
.
–
Tako
je
in
nič
drugače
.
Na
svidenje
,
mladi
gospod
,
še
v
Vašem
sedemindvajsetem
letu
,
če
mogoče
.
Moram
iti
,
Winter
kupuje
fotografije
.
In
je
šla
,
ponosna
in
imenitna
.
Zdaj
ti
prisegam
,
da
bom
ruiniral
očeta
in
da
me
bo
na
kolenih
prosila
ljubezni
;
s
pestjo
jo
bom
udaril
za
vrat
,
kadar
me
bo
hotela
poljubiti
;
kadar
mi
bo
pisala
pismo
,
ji
bom
odgovoril
z
razglednico
,
kot
jo
pošiljajo
korporali
pericam
.
Ta
ženska
ni
gos
.
Snoči
sem
šel
,
da
ubijem
večer
,
v
Trianon
.
Bil
sem
sam
v
loži
,
toda
meni
nasproti
je
sedela
ona
z
Winterjem
.
Prijateljsko
mi
je
prikimala
,
jaz
sem
jo
prezrl
.
V
pavzi
je
poslala
sluga
k
meni
–
ti
ljudje
so
strašni
v
svojih
rdečih
frakih
in
s
svojimi
starikavimi
obrazi
–
naj
jih
obiščem
v
loži
.
Priklonil
sem
se
Winterju
in
sem
slugu
rekel
,
da
ne
utegnem
.
Vrgel
sem
se
v
dolgočasen
pogovor
z
demimondko
,
svojo
sosedo
;
stara
je
bila
in
slabo
parfumirana
;
menim
,
da
se
že
potaplja
.
In
potem
je
prišla
Karla
sama
k
meni
.
„
Ali
nas
res
ne
obiščete
?
Moj
mož
se
Vas
dobro
spominja
in
bi
rad
govoril
z
Vami
.
–
Dober
spomin
je
dobra
lastnost
,
milostna
.
–
Tudi
jaz
malokdaj
kaj
pozabim
.
Ali
Vam
ni
dolgčas
samemu
?
Plesalke
so
slabe
,
plesalci
komaj
za
spoznanje
boljši
.
–
Ni
mi
dolgčas
,
saj
imam
družbo
,
in
sem
ji
pokazal
svojo
sosedo
.
–
Bojim
se
,
da
je
dolgočasnejša
od
predstave
.
–
Ali
ljubite
dober
ples
,
milostna
gospa
?
Ali
ste
že
tudi
plesali
v
varietéju
?
(
Bolj
grob
nisem
mogel
biti
;
videl
sem
,
da
je
za
hip
prebledela
.
)
–
Ne
,
na
odru
še
nisem
plesala
,
toda
v
Berlinu
smo
prirejali
diletantske
domače
zabave
.
(
Mislim
,
da
je
Poljakinja
;
Berlin
izgovarja
zelo
mehko
,
nekako
Berljin
.
)
In
sedaj
ti
priznam
,
dragi
,
da
sem
šel
slednjič
Winterja
obiskat
in
da
sem
ju
spremil
v
hotel
.
Čez
nekaj
dni
gresta
v
Palermo
,
Winterju
je
prehladno
tukaj
.
Motil
si
se
,
ko
si
rekel
,
da
Karla
ni
lepa
;
izredno
je
lepa
.
Ko
smo
danes
po
kosilu
pili
skupaj
kavo
v
galeriji
Viktorja
Emanuela
,
so
se
ljudje
ozirali
za
njo
.
Winterju
se
to
zelo
dobro
zdi
–
“
Laino
je
daleč
od
Trianona
in
galerij
.
Tu
jemo
sir
in
pečene
vrabce
s
polento
,
obednica
nam
je
poslikana
s
freskami
.
Snoči
nas
je
obiskal
stari
doktor
Conti
;
slep
je
,
in
kadar
hoče
reči
:
razumem
,
pravi
:
vidim.
Včeraj
sva
stala
z
don
Pietrom
na
hodniku
in
čakala
,
da
pozvoni
k
nedeljskemu
popoldanskemu
opravilu
,
ko
sem
opazil
,
da
prihaja
po
cesti
proti
župnišču
Fritz
.
Pohajkoval
je
kakor
na
promenadi
in
je
bil
tako
tudi
napravljen
;
Lainci
,
ki
so
vajeni
le
turistov
,
so
ga
začudeno
gledali
;
niti
svilenega
vijoličastega
robca
ni
pozabil
vtekniti
v
vrhnji
žep
.
Ko
je
naju
zagledal
in
pozdravil
,
me
je
don
Pietro
vprašal
:
„
Kdo
je
to
?
“
„
To
je
moj
popotni
tovariš
,
ki
sem
ga
pustil
v
Milanu
.
“
„
Ali
je
Nemec
?
“
„
Nemec
je
iz
rajha
.
“
„
Kako
je
lep
!
To
je
prvi
Nemec
s
človeškim
obrazom
,
kar
sem
jih
videl
.
Ali
pride
sem
?
“
„
Bojim
se
,
da
pride
sem
.
“
„
Zakaj
se
bojite
?
Ni
dober
človek
?
Je
veren
?
“
„
Mislim
,
da
je
veren
.
“
Res
me
je
obšlo
neprijetno
in
neopredeljivo
čuvstvo
,
ko
sem
ga
nenadoma
ugledal
na
cesti
.
Kakor
bi
se
odprla
pred
menoj
velika
valeča
praznota
.
Večkrat
se
zgodi
tako
,
kadar
se
srečajo
ljudje
,
ki
so
si
dobri
,
pa
ne
popolnoma
odkritosrčni
:
naenkrat
si
stoje
nasproti
in
si
nimajo
nič
povedati
.
Tudi
sem
se
ga
skoro
zbal
v
tem
tihem
kraju
,
kjer
malo
in
pametno
govorimo
;
neprijetno
mi
je
bilo
,
da
hodi
s
tako
samozavestno
malomarnostjo
in
da
ima
vijoličast
robec
na
prsih
.
Prihajal
je
in
ni
spadal
sem
.
Bil
je
tuj
in
v
nesoglasju
z
okolico
in
s
smerjo
,
ki
so
jo
hodile
moje
misli
,
odkar
se
nisva
videla
.
Toda
medtem
je
vstopil
.
„
Ali
se
sploh
ne
misliš
več
geniti
iz
Laina
?
“
mi
je
dejal
,
ko
mi
je
stisnil
roko
.
„
Jaz
sem
v
Milanu
iz
obupa
že
visel
in
so
me
v
zadnjem
trenutku
rešili
.
“
„
Meni
je
tukaj
dobro
,
“
sem
dejal
;
don
Pietro
me
je
hvaležno
pogledal
.
„
Kraji
so
prelepi
.
V
Argegnu
sem
videl
hotel
prav
ob
jezeru
,
z
velikim
vrtom
tik
vode
,
polnim
senčnic
in
hladu
;
star
pes
postopa
po
njem
in
oblaja
vsakega
gosta
.
Naročil
sem
si
za
nocoj
sobo
s
pogledom
na
jezero
.
Prihodnjo
pomlad
bom
ostal
tam
z
Estero
cel
mesec
,
“
je
pristavil
po
nemško
.
„
Soba
bo
pač
morala
sama
gledati
na
jezero
,
gospod
,
“
je
dejal
don
Pietro
.
„
Nocoj
boste
spali
pri
nas
,
če
Vam
ni
moja
hiša
preskromna
.
V
tujski
sobi
sta
dve
postelji
in
ena
je
še
vedno
prazna
.
Ne
,
ne
,
gospod
,
to
je
zmenjeno
!
In
sedaj
me
bosta
oprostila
,
kajti
pozvonilo
je
v
cerkev
.
Čez
pol
ure
sem
zopet
tukaj
,
če
Vam
ni
moja
druščina
neprijetna
.
“
„
Nasprotno
,
celo
v
cerkev
Vas
spremiva
,
“
je
dejal
Fritz
.
Don
Pietro
je
vzel
biret
in
smo
se
odpravili
skoz
vas
v
cerkev
.
Ljudje
so
večinoma
postajali
pred
hišami
,
iz
gostilne
je
prihajalo
glasno
petje
.
Don
Pietro
je
pritajeno
vzdihnil
.
Izza
ogla
so
prikričali
trije
dečki
in
drveli
mimo
nas
proti
cerkvi
.
„
Mario
!
Mario
!
“
je
zaklical
don
Pietro
.
Toda
otroci
so
bežali
dalje
,
Mario
se
je
le
toliko
ozrl
,
da
se
je
široko
nasmejal
,
takoj
nato
je
vdrl
pokrit
v
cerkev
.
„
Zakaj
ga
ne
zlasate
,
gospod
?
“
je
dejal
Fritz
.
„
Cerkev
je
majhna
,
pa
lepa
.
Opozarjam
Vas
na
relikviarije
ob
oltarju
;
eden
je
pozlačen
,
drugi
popolnoma
zlat
,
“
je
rekel
don
Pietro
.
V
cerkvi
je
bilo
le
malo
ljudi
;
na
desni
dekleta
v
tesni
gruči
,
na
levi
žene
,
zadaj
je
sedelo
nekaj
starih
mož
,
pred
oltarjem
se
je
prerivalo
dvajset
vaških
otrok
.
Don
Pietro
jih
je
hotel
nekaj
miriti
,
pa
ni
šlo
.
Dekleta
so
šepetala
,
kakor
šumi
skrita
voda
;
semintja
se
je
zaslišal
pritajen
smeh
.
Fritz
je
prevrnil
podnožnik
,
ko
je
sedel
;
tedaj
je
bil
smeh
močnejši
.
„
Bagage
!
“
je
dejal
Fritz
in
si
pogladil
lase
.
Kmalu
potem
je
prišel
don
Pietro
s
svojim
težkim
kmetiškim
korakom
iz
zakristije
.
Pluvial
je
krilil
okrog
njega
kakor
repetnice
.
Zmolil
je
najprej
rožni
venec
,
potem
je
začel
govoriti
.
„
Lep
glas
ima
,
“
je
rekel
Fritz
,
po
klopeh
pa
je
šumela
skrita
voda
.
„
Spreten
je
v
besedi
,
“
je
zašepetal
Fritz
.
„
Glej
,
kako
kupiči
sinonime
.
“
–
In
zato
vam
pravim
,
je
nadaljeval
don
Pietro
,
da
mora
biti
vse
naše
življenje
v
Bogu
.
Zakaj
torej
omahujete
na
desno
in
levo
?
Če
je
Gospod
naš
Bog
,
služite
Njemu
;
če
je
pa
Baal
naš
bog
,
služite
njemu
.
Dokler
človek
hoče
dobro
in
pomežikuje
zlu
,
dela
slabo
;
če
hoče
delati
dobro
,
se
mora
zlu
popolnoma
odpovedati
;
srednje
poti
ni
in
kdor
jo
vendarle
išče
,
ne
pride
nikamor
.
Ne
slepite
se
,
kakor
se
je
dolgo
slepil
puščavnik
Peregrin
.
„
Na
povest
prehaja
,
“
mi
je
rekel
Fritz
,
„
toda
zveza
je
prisiljena
.
Ali
misliš
,
da
bo
Peregrin
delal
čudeže
?
“
V
klopeh
se
je
šum
nekoliko
umiril
.
–
Peregrin
je
bil
mlad
in
zelo
bogat
.
Ko
so
mu
umrli
starši
in
je
podedoval
veliko
premoženje
,
si
je
rekel
:
„
Blaga
imam
mnogo
,
toda
sam
sem
in
pusto
mi
je
;
poiskal
si
bom
prijateljev
in
bom
vesel
z
njimi
.
“
Poiskal
si
je
torej
prijateljev
in
se
je
veselil
z
njimi
.
„
Sedaj
nam
bo
živahno
opisal
Peregrinove
orgije
,
“
je
zašepetal
Fritz
in
se
doteknil
mojega
komolca
.
–
Pili
so
in
razgrajali
dan
in
noč
.
Peregrin
je
bil
vesel
kakor
drugi
in
še
bolj
,
toda
včasi
si
je
rekel
,
ko
je
dvignil
prvo
kupico
k
ustom
:
„
Vse
bo
minilo
in
jutri
me
bo
bolela
glava
.
“
Potem
je
bil
še
bolj
vesel
,
da
pozabi
na
jutrišnji
dan
,
toda
ko
je
izpil
zadnjo
kupico
,
si
je
rekel
:
„
Zakaj
se
mora
vsako
veselje
tako
žalostno
končati
?
Moji
prijatelji
spe
,
jaz
sem
pa
sam
,
pijan
in
nesrečen
.
To
življenje
ni
dobro
.
“
„
Ali
bo
zdaj
ubral
boljšo
pot
?
“
me
je
vprašal
Fritz
.
„
Tiho
bodi
!
“
sem
rekel
.
Cerkev
je
bila
mirna
.
–
Imel
je
vedno
več
prijateljev
in
je
bil
vedno
bolj
žalosten
,
čim
bolj
je
pil
,
kajti
rekel
si
je
:
„
Prijatelji
so
mi
,
ker
na
mojih
blazinah
spe
,
ker
od
moje
mize
jedo
in
od
mojega
vina
pijejo
.
Čim
več
jih
je
,
bolj
sem
sam
,
ker
me
ne
ljubijo
.
“
Gostil
jih
je
še
dolgo
časa
,
potem
pa
jih
je
vse
pognal
od
hiše
,
ker
si
je
rekel
:
„
Vsi
moji
prijatelji
so
osli
,
jaz
pojdem
pot
modrosti
.
“
„
Ali
ti
nisem
rekel
?
“
je
vprašal
Fritz
.
–
Naročil
si
je
učenih
mož
,
ki
so
mnogo
znali
.
„
Vsi
morajo
znati
vse
,
“
si
je
rekel
Peregrin
,
„
učenosti
se
bom
vdal
in
bom
v
svoji
samoti
srečen
.
“
Najprej
je
spoznal
,
kako
revno
je
vse
posvetno
veselje
in
da
je
le
v
resnici
mir
.
„
Če
bi
ne
bil
toliko
časa
zapravil
,
bi
bil
sedaj
že
popolnoma
miren
,
“
si
je
mislil
.
Toda
kmalu
je
sprevidel
,
da
so
njegovi
učitelji
s
svojo
modrostjo
hitro
pri
kraju
in
da
vsi
ne
vedo
vsega
.
„
Nisem
zbral
pravih
mož
,
“
si
je
rekel
,
„
denar
imam
,
naročil
si
bom
druge
.
“
Prišli
so
drugi
in
so
vse
tajili
,
kar
so
trdili
prejšnji
,
ter
so
mu
ravnotako
hitro
prodali
svoje
znanje
.
„
Vsi
skupaj
ne
vedo
nič
,
“
je
rekel
Peregrin
,
„
sam
bom
iskal
resnico
.
“
Prebral
je
mnogo
knjig
in
se
je
čudil
,
da
se
vsaka
ogiba
ravno
najvažnejšega
,
ter
je
jel
premišljevati
o
sebi
in
stvareh
brez
knjig
.
Zaprl
se
je
v
hišo
in
je
dolgo
živel
v
samoti
,
potem
pa
je
prišel
do
spoznanja
,
da
je
le
v
posvetnem
veselju
prava
sreča
.
„
Ni
nam
dano
,
da
bi
kaj
vedeli
,
“
si
je
rekel
in
je
bil
vesel
.
„
Vdal
se
bom
uživanju
in
bom
živel
srečen
do
smrti
.
Preveč
sem
izgubil
dni
v
žalosti
.
“
–
Njegova
hiša
je
zopet
oživela
in
je
bila
vesela
kot
nikdar
poprej
.
Peregrin
si
je
rekel
:
„
Raj
ima
človek
lehko
na
zemlji
;
zakaj
nisem
tega
prej
vedel
,
zakaj
sem
čakal
,
da
so
mi
lasje
osiveli
in
da
se
je
moja
mladeniška
moč
osušila
?
“
Toda
ko
je
mnogo
dni
in
noči
veseljačil
,
si
je
zopet
rekel
:
„
Tudi
to
je
prazno
in
dolgočasno
;
kaj
naj
počnem
sedaj
?
“
Spal
je
in
žalosten
postopal
po
svojem
vrtu
,
dokler
si
ni
čez
teden
dni
rekel
:
„
V
puščavo
ne
grem
;
uživanje
je
vendar
še
najboljše
,
toda
človek
mora
uživati
modro
.
“
Hiša
se
mu
je
napolnila
z
manj
bučnim
,
pa
dolgotrajnejšim
veseljem
,
dokler
se
ni
Peregrin
nekega
dne
zbudil
in
vzkliknil
:
„
Gorje
mi
,
ki
ne
najdem
miru
na
svetu
!
Kar
danes
ljubim
,
jutri
ne
ljubim
,
in
ki
me
danes
ljubijo
,
me
jutri
sovražijo
.
Storil
sem
vse
grehe
in
sem
videl
,
da
so
sramotni
.
To
življenje
je
slabo
.
“
–
Prodal
je
vse
,
kar
je
imel
,
in
si
je
dal
sezidati
hišico
v
samoti
,
kjer
ni
bilo
človeka
.
Ko
se
je
tam
naselil
,
je
rekel
:
„
Bog
,
sedaj
sem
sam
s
teboj
.
Vse
sem
ti
žrtvoval
,
razdal
sem
premoženje
,
vsem
slastem
sem
se
odpovedal
.
Bodi
pri
meni
in
daj
,
da
bom
miren
.
Prikaži
se
mi
vsaj
v
sanjah
,
da
vem
,
da
si
z
menoj
.
“
In
ko
je
zaspal
,
se
mu
je
Bog
prikazal
kot
velika
svetloba
,
ki
ni
svetila
,
in
Peregrin
je
jecljal
:
„
Gospod
,
vidim
te
in
te
ne
vidim
;
zakaj
mi
ne
umiriš
srca
?
“
Ko
je
zjutraj
vstal
,
je
bil
bolj
nemiren
kot
kdaj
poprej
.
„
Kaj
hoče
Gospod
še
od
mene
?
Ali
mu
nisem
vsega
dal
?
Odpovedal
se
bom
tudi
strehi
in
postelji
,
potem
se
mi
bo
morda
razodel
.
“
Zaklenil
je
hišo
,
vteknil
ključ
pod
prag
in
se
napotil
ter
rekel
:
„
Sedaj
sem
ves
tvoj
,
Gospod
;
spal
bom
tam
,
kjer
me
zaloti
tvoja
noč
,
in
jedel
,
kar
mi
da
tvoja
roka
.
“
In
ko
je
zaspal
,
je
zopet
videl
veliko
svetlobo
,
ki
ni
svetila
,
in
je
jecljal
:
„
Pri
meni
si
in
te
ni
;
zakaj
se
mi
ne
razodeneš
?
“
Dvignil
se
je
in
se
je
vrnil
k
svoji
hiši
;
vzel
je
ključ
izpod
praga
,
odprl
vrata
nastežaj
in
rekel
:
„
Prvi
,
kdor
pride
,
naj
mu
bo
dom
;
naj
stanuje
človek
v
tej
hiši
ali
naj
se
naselijo
nevihte
v
njej
,
moja
ni
več
.
Solnce
naj
me
sežge
,
rosa
naj
me
razje
.
“
Ko
je
zaspal
tisto
noč
,
je
videl
tako
svetlobo
,
da
je
v
sanjah
vztrepetal
in
se
ni
več
zbudil
.
„
Kako
se
ti
zdi
Peregrinova
povest
?
“
sem
vprašal
Fritza
.
„
Tak
molči
!
“
se
je
obregnil
.
–
Tako
pripoveduje
legenda
,
je
nadaljeval
don
Pietro
,
in
v
njej
je
mnogo
,
mnogo
resnice
.
Kakor
je
–
Ko
je
končal
,
se
je
Fritz
sklonil
k
meni
in
mi
rekel
:
„
Ali
veš
,
da
je
Winter
odpotoval
v
Palermo
in
da
je
Karla
ostala
v
Milanu
?
Pravi
,
da
pojde
tudi
v
Florenco
.
“
„
Karla
je
sama
v
Milanu
?
“
„
Seveda
,
tepec
!
Ne
odpiraj
tako
prestrašeno
svojih
oči
in
ne
stikaj
po
žepih
mojih
besed
.
“
Potem
ni
več
govoril
,
dokler
nismo
šli
iz
cerkve
(
bil
je
tudi
ves
večer
nenavadno
molčeč
)
.
Ko
so
se
začele
litanije
,
si
je
zakril
obraz
in
se
ni
genil
.
Čudno
je
,
kako
neenakomerno
se
pode
misli
v
njem
in
kako
je
ljubosumen
na
vsakega
,
ki
bi
hotel
zasledovati
njih
skrivne
zveze
.
Kadar
izpregovori
eno
odkritosrčno
besedo
o
sebi
,
bi
rad
dve
preklical
.
Ko
sem
ga
videl
tako
sključenega
nad
klopjo
,
se
mi
je
zasmilil
.
Bog
ve
,
sem
si
mislil
,
kako
je
sedaj
med
Karlo
in
njim
?
Ali
ga
je
ponižala
,
ki
jo
je
hotel
ponižati
?
Ali
mu
je
kes
sklonil
pleča
,
ali
molitev
,
ali
dvom
?
Ko
smo
šli
iz
cerkve
,
je
dejal
Fritz
don
Pietru
:
„
Malo
ljudi
je
bilo
v
cerkvi
.
Ali
je
vedno
tako
?
“
„
Moški
so
večinoma
zdoma
,
in
kadar
se
vrnejo
,
prinesejo
s
seboj
ali
nevero
ali
razuzdanost
.
Jaz
storim
,
kar
morem
,
in
zaupam
;
božja
skrb
je
,
da
se
čas
prav
vrti
.
“
„
In
čudno
se
vedejo
v
cerkvi
.
“
„
Ne
,
gospod
,
vi
severnjaki
tega
ne
razumete
.
Mi
smo
z
Bogom
bolj
domači
,
mu
ne
delamo
velikih
poklonov
,
pa
ga
bolj
ljubimo
.
Naši
grehi
so
manjši
nego
vaši
;
vi
grešite
z
razumom
,
mi
s
srcem
.
Tudi
naša
nevera
ni
taka
nesreča
kakor
vaša
.
Nemška
nevera
je
grozna
;
znanstveno
se
oborožuje
,
bahava
je
in
samozavestna
,
vse
sovraži
in
fanatizira
.
Naša
nevera
je
lehkomiselna
,
vesela
in
nikdar
prepričana
,
da
ima
popolnoma
prav
.
Kar
je
drugače
,
je
nemška
vzgoja
.
“
„
In
otroci
so
naravnost
hudobni
.
“
„
Hudobni
?
Kaj
da
rabite
tako
trdo
besedo
?
Ali
ste
že
srečali
v
življenju
hudobnega
človeka
?
Jaz
sem
preživel
petdeset
let
in
se
ne
spominjam
,
da
bi
ga
bil
videl
.
Če
sem
odkritosrčen
,
moram
reči
,
da
mi
ni
še
nihče
hoté
storil
kaj
hudega
in
da
sem
si
bil
vseh
nesrečnih
ur
v
življenju
sam
kriv
.
Še
nihče
me
ni
žalil
,
če
me
je
bliže
poznal
,
nihče
me
ni
hoté
napačno
sodil
.
Poznal
sem
jih
mnogo
,
ki
so
bili
svetniki
,
in
zopet
mnogo
,
ki
so
veljali
za
grešnike
,
pa
so
imeli
najboljšo
voljo
in
le
premalo
odporne
sile
proti
zlu
.
Govoriti
bi
hotel
enkrat
z
resnično
hudobnim
človekom
,
da
bi
ga
spoznal
;
danes
še
ne
morem
prav
verjeti
vanj
.
“
„
Tudi
jaz
sem
že
včasih
mislil
tako
,
“
je
zamrmral
Fritz
,
„
toda
rekel
sem
si
,
da
imam
malo
izkušnje
.
“
„
Vsakdo
ima
dovolj
izkušnje
v
lastnem
srcu
,
“
je
dejal
don
Pietro
.
„
Mislite
?
“
je
vprašal
Fritz
.
Potem
smo
dolgo
molčali
.
Po
večerji
smo
sedli
krog
kamina
in
don
Pietro
je
prinesel
dve
buteljki
vina
.
Najprej
je
nama
citiral
dolge
speve
Danteja
,
ki
sva
ga
le
napol
razumela
,
in
vsak
trenutek
klical
:
„
Kolika
zvočnost
!
–
Ali
sta
slišala
primero
,
gospoda
?
–
Kolika
lepota
!
“
Potem
je
prebral
slavnostni
govor
,
ki
ga
je
imel
ob
otvoritvi
neke
domače
razstave
,
nato
svojo
razpravico
o
comski
stolnici
.
Razložil
je
nama
vse
načine
,
katerih
se
Lainci
poslužujejo
pri
lovu
na
ptice
,
ter
se
spominjal
svojih
otroških
let
,
ko
je
bila
lakota
v
deželi
.
Pripovedoval
je
dolgo
o
svoji
materi
:
„
Bog
mi
ni
hotel
uslišati
želje
,
da
bi
jo
enkrat
sanjal
.
“
Semintja
je
segel
po
meh
in
razpihal
ogenj
na
ognjišču
,
ki
je
slabo
gorel
.
Zadaj
v
kotu
je
dremala
naša
dolga
kuharica
Marija
in
njej
na
kolenu
bela
mačka
.
Zunaj
je
bilo
tiho
,
niti
glasu
,
niti
voza
,
niti
koraka
.
Fritz
si
je
podpiral
glavo
in
molče
strmel
v
ogenj
;
levo
lice
mu
je
bilo
ožarjeno
,
desno
popolnoma
v
senci
;
tudi
po
laseh
se
mu
je
prelival
soj
ognja
.
„
Ali
ti
je
dolgčas
?
“
sem
ga
vprašal
po
nemško
.
„
Ne
,
“
je
rekel
in
se
ni
ozrl
od
ognjišča
.
„
Spalnica
je
pripravljena
,
gospoda
,
če
sta
zaspana
,
“
je
dejal
don
Pietro
,
ko
se
je
bližala
že
deseta
ura
.
„
Sedaj
pride
še
doktor
Conti
,
ki
mu
moram
vsak
večer
brati
časopise
.
Vidva
sta
morda
že
trudna
.
“
„
Ostaniva
še
tukaj
,
“
je
rekel
Fritz
.
„
Ne
ljubi
se
mi
v
posteljo
.
“
Kmalu
nato
se
je
s
palico
pritipal
v
kuhinjo
naš
stalni
gost
slepi
doktor
Conti
.
Oči
so
mu
popolnoma
jasne
,
toda
nepremične
in
lica
pod
njimi
usušena
.
Govori
z
visokim
glasom
in
počasi
ter
brez
vsakega
naglasa
;
po
vsakem
stavku
se
odkašlja
.
„
Ali
ne
motim
,
don
Pietro
!
Slišal
sem
,
da
imate
novega
gosta
;
hotel
sem
doma
ostati
,
pa
ne
morem
spati
.
Morda
je
bolje
,
da
nocoj
ne
beremo
?
“
je
dejal
,
ko
ga
je
don
Pietro
posadil
na
stol
ob
ognju
.
„
Pač
,
pač
;
dajte
mi
časopis
.
“
„
Prosim
srednji
list
najprej
.
Tam
so
navadno
najzanimivejši
sestavki
.
“
„
Dopis
iz
Londona
:
Angleška
psihološka
družba
?
“
„
Morda
bo
dobro
.
“
„
Listi
so
pred
kratkim
prinesli
iz
Amerike
čudno
novico
,
“
je
bral
don
Pietro
.
„
Neki
delavec
,
ki
je
komaj
znal
brati
,
se
je
ponesrečil
in
občutno
ranil
na
glavi
.
Ko
je
okreval
,
se
je
nenavadno
izpremenil
.
V
največje
začudenje
svojih
domačih
je
popolnoma
pozabil
jesti
:
z
žlico
ni
vedel
kaj
početi
,
in
jo
je
brezumno
gledal
,
kakor
bi
imel
pred
seboj
kompliciran
stroj
neznanega
mu
sistema
in
namena
,
nasprotno
pa
je
vedel
nekatere
stvari
,
o
katerih
se
mu
prej
ni
sanjalo
.
Zanesljivo
so
baje
dognali
,
da
je
govoril
po
bolezni
grško
,
dasi
ni
prej
nikoli
slišal
grške
besede
,
in
da
je
prišel
na
nekatere
tehniške
ideje
,
ki
so
jih
strokovnjaki
označili
kot
genialne
.
“
„
To
je
čudno
,
pa
absolutno
ni
nemogoče
,
“
je
rekel
doktor
Conti
.
„
Nesmisel
je
,
“
je
zazdehal
don
Pietro
.
„
Kako
nezmisel
?
Po
sedanjih
pojmih
oficialne
znanosti
je
nemogoče
le
,
da
bi
po
bolezni
govoril
grško
,
če
ni
tega
jezika
nikoli
prej
slišal
.
Toda
če
so
pojavi
,
ki
jih
označuje
Aksakov
kot
spiritistične
v
ožjem
smislu
,
resnični
–
in
sedaj
jih
ni
mogoče
več
pametno
tajiti
–
tedaj
bi
bila
to
njim
sorodna
prikazen
,
“
je
dejal
počasi
doktor
Conti
s
svojim
mrtvim
glasom
.
„
Ali
se
mnogo
pečate
s
temi
vprašanji
?
“
je
rekel
Fritz
.
„
Sedaj
se
ne
pečam
z
ničemer
več
.
“
„
Ni
ga
človeka
,
“
je
bral
don
Pietro
,
„
ki
bi
danes
verjel
tej
ameriški
novici
,
toda
če
beremo
oklic
,
ki
ga
je
izdala
novoustanovljena
angleška
psihološka
družba
,
moramo
reči
,
da
se
pripravljajo
v
psihološkem
pojmovanju
prave
revolucije
in
da
morda
ni
več
daleč
čas
,
ko
bomo
amerikanskemu
časnikarju
verjeli
,
kadar
nam
bo
poročal
o
podobnem
slučaju
.
Aksiom
nove
družbe
in
obenem
razlog
za
nje
ustanovitev
je
izrečen
v
prvem
odstavku
omenjenega
oklica
:
Kar
vemo
o
človeku
,
je
malo
več
kot
nič
.
“
„
Mnogo
časa
smo
potrebovali
,
da
smo
prišli
do
tega
spoznanja
,
“
je
rekel
doktor
Conti
,
„
in
še
več
ga
bo
treba
,
da
vsi
izprevidijo
,
kako
malo
vemo
.
Nekaj
novih
resnic
,
ki
so
jih
takorekoč
odkrili
instrumenti
,
ne
človek
,
nas
je
popolnoma
preslepilo
.
Mislili
smo
,
da
bomo
našli
dušo
sveta
pod
nožem
in
mikroskopom
.
Ko
sem
študiral
kemijo
,
sem
bil
tudi
sam
prepričan
,
da
je
svetovni
sestav
kaj
enostaven
.
“
Don
Pietro
se
je
boril
s
spancem
in
je
dremotno
nadaljeval
:
„
Pod
pritiskom
dejstev
,
ki
jih
je
dognala
psihopatologija
,
bodisi
da
ta
spadajo
v
njeno
področje
ali
ne
,
nadalje
vpoštevaje
toliko
in
toliko
psiholoških
pojavov
,
ki
so
stari
kot
človeški
rod
,
dasi
jih
prosvetljena
znanost
še
danes
odklanja
kot
vražarstvo
,
zlasti
pa
vsled
poglobljenih
kulturnozgodovinskih
študij
moramo
reči
,
da
ta
aksiom
ni
znanstvena
predrznost
,
kakor
bi
se
zdel
na
prvi
pogled
.
Tudi
smo
se
s
prodiranjem
v
nove
kraje
,
ki
so
nam
bili
do
zadnjega
časa
zaprti
,
in
v
nekulturne
narode
,
ki
smo
jih
vajeni
smatrati
le
kot
pouka
potrebne
polljudi
,
naučili
,
da
je
naša
kultura
vendarle
enostranska
in
da
se
more
tudi
popolnoma
resen
Evropejec
pečati
s
skrivnostnimi
navadami
in
močmi
,
ki
žive
v
tistih
čudnih
krajih
večtisočletno
življenje
.
Danes
izumirajo
zadnji
dosledni
materialisti
,
in
če
jim
pride
še
pred
smrtjo
Sir
Griderjeva
knjiga
'
Moje
indijsko
popotovanje
'
v
roke
,
mora
ta
smrt
biti
grenka
:
ali
bodo
umrli
obupa
,
ker
se
najrazumnejši
možje
zopet
vdajajo
'
čarodejstvu
'
,
ali
bodo
umrli
žalosti
,
ker
je
po
tem
,
kar
nam
Sir
Grider
pripoveduje
,
materializem
blaznost
.
“
„
Blaznost
ni
,
“
je
rekel
doktor
Conti
.
„
Časnikarji
ne
morejo
nikoli
drugače
,
kot
da
rabijo
najhujše
izraze
.
Zmota
je
bila
,
kakor
mnogo
drugih
,
in
je
bila
tudi
koristna
,
kakor
vsaka
.
Rekel
bi
,
da
dobi
resnica
potem
več
reliefa
.
“
„
Sir
Grider
je
sam
stopil
novi
družbi
na
čelo
in
ji
dal
tolik
kapital
na
razpolago
,
“
je
bral
don
Pietro
tiho
in
zaspano
,
„
da
je
že
z
njim
uspeh
zagotovljen
.
Najprej
namerja
družba
sistematično
zbrati
in
razbrati
ves
takozvani
okultistični
material
,
ker
bo
s
tem
šele
dana
podlaga
za
znanstveno
delo
.
Dosedanje
izkušnje
z
eksperimentalno
psihologijo
so
pokazale
,
da
bodo
rezultati
,
do
katerih
so
prišle
,
in
naj
se
poizkusi
še
tako
izpopolnijo
,
minimalni
in
da
bodo
vodili
le
do
neke
–
če
mi
dovolite
ta
izraz
–
psihološke
biologije
…
“
„
Kdo
je
pisal
ta
članek
?
Ta
mož
bo
vse
zmešal
,
“
je
rekel
doktor
Conti
ter
je
segel
po
kozarcu
in
ga
prevrnil
.
„
Angleži
pa
mislijo
resno
.
Zbirka
kritiško
obdelanih
takih
dejstev
bi
bila
velepomembna
.
Bil
bi
prvi
empirični
korak
na
poti
do
človeške
duše
.
Tako
bi
jo
za
vedno
in
neutajljivo
našli
.
Potem
bi
se
počasi
vse
naše
mišljenje
dematerializiralo
,
znanost
bi
našla
še
veliko
širše
in
višje
ceste
in
bi
se
šele
prav
zavedla
svojih
velikih
ciljev
.
Kako
je
človek
prihodnosti
zavidanja
vreden
!
Na
pomoč
mu
bo
prišla
tudi
zgodovinska
izkušnja
,
ki
je
sedaj
še
nimamo
,
kajti
teh
par
tisoč
let
,
kar
jih
je
za
nami
,
je
vendar
borna
preteklost
.
Iz
nje
smo
povzeli
le
,
da
se
vsak
človek
rodi
,
da
prebavlja
in
da
umre
.
Čez
mnogo
drugih
tisoč
let
bo
drugače
:
Človek
bo
zasledil
tudi
zakone
svojega
duha
,
nova
spoznanja
in
vse
stare
zmote
mu
bodo
svetilniki
v
temi
mišljenja
,
življenje
narodov
mu
bo
jasno
kakor
življenje
posameznika
,
politične
stranke
bodo
imele
v
zgodovini
pisane
zakone
,
sociologija
se
bo
opirala
na
tolike
izkušnje
,
poznali
bomo
biologijo
človeštva
,
videli
bomo
dušo
vesoljstva
.
“
Don
Pietro
je
bil
zadremal
.
Fritz
,
ki
je
strmel
v
Contija
široko
odprtih
oči
,
mu
je
nalahko
vzel
časopis
z
rok
in
bral
dalje
:
„
Sir
Grider
…
ne
!
Dosedanje
izkušnje
z
eksperimentalno
psihologijo
so
pokazale
,
da
bodo
rezultati
,
do
katerih
bo
prišla
…
“
„
Ali
don
Pietra
ni
tukaj
?
“
je
vprašal
doktor
Conti
.
„
Gospod
,
Vi
težko
berete
in
imate
manj
razumljivo
izgovarjavo
.
“
Don
Pietro
se
je
zbudil
,
pogledal
na
uro
,
vzdihnil
in
začel
brati
dalje
.
Fritz
je
povesil
glavo
;
čez
en
čas
mi
je
pomignil
in
sva
se
poslovila
.
V
najini
spalnici
sta
bili
obe
okni
odprti
.
Bila
je
svetla
in
zelo
mirna
noč
.
Na
steni
se
je
jasno
videla
negibna
senca
oreha
na
vrtu
.
Jaz
sem
legel
,
Fritz
je
slonel
ob
oknu
in
kadil
.
„
Ali
ne
greš
spat
?
“
„
Ne
še
.
“
„
Ali
si
žalosten
?
“
„
Noč
je
lepa
in
me
boli
v
srcu
.
Peregrinu
je
moralo
biti
tako
,
ko
je
videl
mrtvaško
luč
.
Ali
si
videl
tadva
človeka
?
“
„
Katera
dva
?
“
„
Don
Pietra
,
ki
se
mu
otroci
smejejo
in
ki
ne
veruje
v
hudobnega
človeka
.
Contija
,
ki
je
slep
,
da
prevrača
kozarce
,
in
sanja
o
človeku
prihodnosti
.
In
moj
Bog
,
kako
sem
jaz
zavržen
in
nepotreben
,
nepotreben
.
Niti
časopisa
ne
znam
brati
,
niti
slepcu
ne
morem
biti
koristen
.
Kakor
pes
sem
,
ki
se
ves
čas
lovi
za
lastnim
repom
.
Včeraj
sem
poslal
Vischerju
v
Leipzig
svoje
pesmi
in
pismo
,
polno
samozavestnih
fraz
.
“
„
Ali
te
ni
Karla
ujela
,
Fritz
?
“
„
Ne
.
“
„
Morda
pa
vendar
?
“
„
Ne
,
me
ni
,
globoki
mislec
.
Vabila
me
je
za
danes
na
izlet
v
Certoso
;
jaz
sem
obljubil
in
sem
šel
v
Laino
.
“
„
Ali
nisi
vesel
?
“
„
Ah
,
še
iz
Coma
sem
se
hotel
vrniti
,
da
jo
vidim
,
in
sedaj
bi
se
zgrudil
na
kolena
,
da
stopi
predme
.
Po
poti
sem
se
v
roko
ugriznil
od
bolečine
za
njo
.
Ali
vidiš
,
kako
sem
zavržen
?
“
Ko
se
je
obrnil
,
sem
videl
,
da
ima
solzne
oči
.
Davi
sem
odšel
iz
spalnice
,
preden
se
je
zbudil
;
ležal
je
zopet
podvitih
rok
,
ves
razmršen
in
zasopel
.
Ko
je
prišel
k
zajtrku
,
je
mračno
pozdravil
in
rekel
:
„
Močno
vino
imate
,
don
Pietro
.
Snoči
sem
bil
pijan
.
“
„
Kako
vendar
…
“
se
je
prestrašil
don
Pietro
.
„
Nerad
bi
se
spominjal
snočnega
večera
,
“
je
rekel
Fritz
in
me
izzivajoče
pogledal
.
Najodličnejša
moška
dušna
nezmožnost
,
razum
,
si
z
zvijačo
nič
ne
pomaga
.
Kajti
kadar
mi
pravi
prijatelj
:
„
Poznam
Vaše
nazore
o
narodni
umetnosti
,
toda
jaz
sem
drugega
mnenja
“
,
mislim
samo
prvi
trenutek
na
to
,
da
ga
je
treba
poučiti
,
izkušam
samo
prvi
hip
urediti
svoje
misli
o
narodni
umetnosti
,
toda
v
naslednjem
si
že
stopim
za
hrbet
,
pogledam
čez
svojo
in
prijateljevo
glavo
ter
vidim
,
da
tudi
on
stoji
za
svojim
hrbtom
in
da
pravi
:
„
Ne
poznam
Vaših
nazorov
o
narodni
umetnosti
in
bi
jih
rad
zvedel
.
“
Tedaj
si
pravim
:
„
Torej
mu
jih
moram
razodeti
,
da
jih
ne
bo
verjel
.
“
Precej
potem
si
stopim
drugič
za
hrbet
in
vidim
,
da
si
stoji
tudi
prijatelj
dvakrat
za
hrbtom
in
da
mi
pravi
:
„
Ne
poznam
Vaših
nazorov
o
narodni
umetnosti
;
govorili
boste
torej
resnico
,
da
bi
me
zapeljali
v
zmoto
.
“
In
jaz
si
pravim
:
„
Moj
prijatelj
je
umen
človek
,
torej
moram
lagati
,
da
mi
bo
verjel
.
“
In
ko
si
stopim
tretjič
za
hrbet
,
vidim
,
da
se
je
tudi
moj
prijatelj
potrojil
in
da
se
mi
smeje
:
„
Saj
vem
,
da
nimate
nobenih
nazorov
o
narodni
umetnosti
,
toda
zvedel
bi
rad
,
če
jecljate
.
“
Ko
to
vem
,
bi
ga
lehko
takoj
ukanil
,
če
bi
ga
mogel
.
Tako
se
požiramo
med
seboj
kakor
dve
ogledali
,
ki
si
visita
nasproti
;
gledamo
si
jasno
v
prazno
perspektivo
duše
,
kajti
naša
zvijačnost
se
ravnotako
pravilno
lomi
,
kakor
svetlobni
žarki
,
in
je
torej
nepotrebna
.
Ko
je
navadna
laž
postala
smešna
,
ker
si
sam
nastavljam
preveč
zank
in
pasti
,
da
bi
ne
videl
tistih
,
ki
mi
jih
je
nastavil
prijatelj
,
ko
niti
z
resnico
ni
več
mogoče
resnice
prikriti
in
postavim
niti
s
tem
,
da
si
s
krvjo
namažem
prste
,
ne
morem
dokazati
,
da
nisem
morilec
,
in
ko
niti
drugotna
laž
ne
more
več
zakriti
resnice
,
je
najbolje
,
da
ostanemo
pri
čisti
resnici
ali
pri
prvotni
laži
ter
da
si
ne
stopamo
več
za
hrbet
.
Kakor
nam
gre
,
ne
more
iti
več
dolgo
dalje
;
naša
zvijačnost
je
pri
koncu
,
ker
je
brezkončna
.
Vidim
pa
,
da
je
pri
ženskah
drugače
.
Če
me
prijatelj
vpraša
,
kaj
delam
,
mu
moram
odgovoriti
,
da
dobro
piše
,
in
če
bi
hotel
vedeti
,
kdaj
se
bo
poročil
,
vprašam
,
kako
mu
tekne
gostilniška
hrana
.
To
je
logično
.
Toda
če
prijateljici
pripovedujem
,
kako
sem
hodil
na
Golico
,
mi
reče
:
„
O
sevé
,
čas
mine
,
ljubezen
je
večna
,
“
in
če
ji
govorim
o
Macchiavelliju
,
mi
seže
v
besedo
in
pravi
:
„
Ne
bodite
predrzni
,
gospod
;
vsakdo
ve
,
da
je
moderna
literatura
slična
romantiki
.
“
Njih
ogledalo
ni
ravno
,
prva
slika
je
že
začrtana
in
vsaka
naslednja
veliko
bolj
,
perspektiva
nerazumljiva
.
Mi
smo
z
nemočjo
svoje
zvijačnosti
pokazali
,
da
nam
je
razum
opešal
,
ko
se
je
poostril
,
kakor
je
oko
bolno
,
če
je
dalekovidno
,
toda
tam
se
je
nagon
pokvaril
in
je
sedaj
kakor
od
vetra
presukan
kažipot
,
kakor
raztrgano
strašilo
sredi
njive
,
ki
v
njem
gnezdijo
vrabci
,
