očescista
se
ji
svetih
,
kot
iskri
.
Ko
sem
pristopil
,
ni
takoj
zbežala
.
Polagoma
se
je
potapljala
,
zmiraj
niže
,
zmiraj
niže
,
dokler
je
ni
dno
vzelo
mojemu
očesu
.
„
Tebe
se
je
zbala
!
Sedaj
jih
pa
nekaj
vjamem
,
če
jih
hočeš
jesti
.
“
Peljala
me
je
k
nižjemu
tolmunu
,
ki
je
bil
bolj
plitev
in
katerega
so
obdajale
votle
skaline
,
pod
katerimi
se
ribe
rade
skrivajo
.
Ko
sva
pristopila
,
se
je
potegnil
temen
oblak
:
toliko
se
jih
je
skrilo
pod
skalo
.
In
spet
sem
nekaj
posebnega
doživel
.
Vrgla
je
ruto
z
glave
in
odvezala
še
tisto
,
ki
jo
je
imela
okrog
vrata
.
Pri
tem
se
je
sramežljivo
obrnila
vstran
,
da
bi
ne
opazil
,
kar
ni
bilo
namenjeno
mojemu
pogledu
.
Vrgla
je
ruti
v
travo
,
a
s
tem
je
bilo
sramežljivosti
v
vsakem
oziru
zadoščeno
.
Obrnila
se
je
k
meni
,
kot
bi
imela
deset
rut
okrog
vrata
;
na
rokah
pa
je
pričela
vihati
rokavce
.
Ko
so
bili
na
obeh
rokah
zavihani
,
je
legla
na
breg
,
rekoč
:
„
Da
bi
me
le
kakšna
ruska
ne
uklala
!
“
V
pogorju
je
„
ruska
“
to
,
kar
je
mravlja
v
ravnini
.
Brez
strahu
je
potem
segla
pod
skalo
,
in
sicer
tako
globoko
,
da
ji
je
voda
močila
zavihani
rokavček
.
S
ponosom
je
zaklicala
:
„
Jo
že
čutim
!
“
Kdor
ve
postrvi
z
roko
loviti
—
jaz
sem
strokovnjak
v
tem
—
ve
tudi
,
kako
se
polasti
lovca
zadovoljstvo
,
če
je
spravil
žival
pod
skalo
v
tako
stisko
,
da
več
uiti
ne
more
.
To
zadovoljstvo
je
občutila
tudi
Meta
:
„
Mislim
,
da
mi
več
ne
uide
.
“
V
tej
nadi
je
prišla
eni
roki
še
z
drugo
na
pomoč
,
tako
da
je
imela
obe
v
vodi
in
pod
skalo
.
Pri
tem
,
ko
se
je
tako
pehala
za
ribo
,
je
nevede
dvignila
desno
svojo
nožico
.
In
to
precej
visoko
,
da
se
je
pokazala
mečica
,
kakor
iz
belega
kamena
izklesana
!
Bil
je
pogled
,
da
bi
se
ga
bili
sami
bogovi
razveselili
!
Da
sem
ga
bil
tudi
jaz
vesel
,
mi
lahko
verjamete
;
a
verujte
mi
tudi
,
drage
prijateljice
,
da
me
niti
senca
kake
napačne
misli
ni
preobdala
pri
tej
deviško-nedolžni
nožici
,
ki
se
mi
je
takrat
odkrila
!
Ali
glorije
je
bilo
konec
.
Meta
je
nekaj
zastokala
,
nato
je
bliskoma
potegnila
roke
izpod
skale
in
se
vzdignila
z
zemlje
.
Bila
je
tako
ostrašena
,
da
se
ni
mogla
z
mesta
ganiti
.
„
Kaj
je
?
“
Ni
mogla
odgovoriti
,
samo
z
roko
je
kazala
v
vodo
.
Približam
se
bregu
in
takoj
ga
opazim
tistega
največjega
sovražnika
„
ribiča
z
roko
“
.
Po
belem
pesku
se
je
bil
priklatil
od
onega
brega
,
vlekel
se
je
prav
ob
tleh
in
malo
,
trikotno
glavico
metal
tja
in
sem
.
Okrog
te
trikotne
glavice
je
neprenehoma
strigel
s
črnim
svojim
jezičkom
,
a
po
hrbtu
je
nosil
križ
v
debeli
verigi
.
Pobegnila
je
po
senožeti
navpik
.
Pri
vaški
poti
na
tratini
je
ležal
Kalar
.
V
roki
je
tiščal
odprt
nož
in
v
zemljo
suval
ž
njim
.
Nekaj
je
grčal
in
nerazumljivo
govoril
.
Pri
najinem
prihodu
vzdigne
glavo
:
„
Dekle
naj
gre
naprej
.
“
Očividno
je
bilo
,
da
hoče
z
mano
govoriti
.
Meta
je
odšla
,
Kalar
pa
je
pričel
:
„
Jezični
dohtar
,
kaj
?
“
Pritrdil
sem
mu
.
Dolgo
je
zrl
predse
.
„
Morda
mi
napišeš
pismo
za
sodnijo
,
da
bi
potem
človek
tisto
sam
nesel
v
Loko
,
kjer
bi
ga
zaprli
brez
litanij
in
brez
žandarjev
.
Teh
se
bojim
in
nočem
,
da
bi
me
pred
otroki
uklepali
.
“
Gledala
sva
si
obraz
v
obraz
.
Precej
časa
!
Nato
je
omahnil
in
zopet
je
sekal
z
nožem
po
zemlji
.
Ko
se
je
umiril
,
mu
rečem
:
„
Poslušaj
dober
svet
!
Krivico
si
mu
delal
,
Luka
,
to
je
ena
;
in
kazen
je
že
šestnajst
let
lazila
za
teboj
;
vest
te
je
razjedala
,
in
to
je
hujše
od
ječe
.
Ali
ni
res
?
“
Samo
zastokal
je
.
„
Reci
mu
,
da
ti
je
žal
krivice
in
da
naj
v
božjem
imenu
pozabi
.
Boš
videl
,
da
pozabi
,
in
vse
je
izravnano
.
“
Ker
ni
bilo
odgovora
,
sem
odšel
.
Sredi
vasi
sem
Meto
dotekel
.
Mogoče
in
skoraj
gotovo
je
,
da
jo
je
mučila
radovednost
,
kaj
mi
je
Kalar
povedal
.
Vas
vsaka
bi
bila
vprašala
po
tem
,
moja
deklica
pa
ni
odprla
ust
,
—
bila
je
značaj
!
Pri
Kalarjevi
hiši
je
kazal
razmršeno
svojo
glavo
Lovrica
izza
vogla
.
Še
vedno
mu
je
tičal
jok
v
grlu
in
čulo
se
je
kakor
ihtenje
,
ko
se
je
drl
:
„
Lisica
!
hoha
!
lisica
!
“
Meta
se
še
zmenila
ni
!
Z
mecesna
pa
se
je
še
vedno
oglašal
strnad
:
„
Čer-čer-čer-čeriii
“
.
Vsak
dan
v
tednu
smo
spravljali
otavo
.
Nalagali
smo
jo
na
voziče
,
s
katerimi
se
je
težko
vozilo
po
slabih
potih
.
Tu
in
tam
smo
se
morali
kar
vsi
podstaviti
,
da
se
ni
voziček
zavrtel
po
bregu
.
Trpeli
smo
in
trudni
smo
legali
spat
!
Z
nedeljo
je
prišel
shod
na
Gori
,
Zjutraj
je
bila
maša
in
ob
desetih
tudi
.
Kdor
je
bil
zjutraj
v
cerkvi
,
je
ostal
potem
doma
.
Kar
je
bilo
mladega
,
je
hitelo
k
desetemu
opravilu
.
Pri
Presečnikovih
sta
najprej
odrinila
oče
in
mati
s
postavnostjo
,
ki
je
last
pametnih
ljudi
.
Nato
sta
odšla
Danijel
in
Liza
.
Že
v
veži
sta
se
prepirala
,
in
ta
prepir
se
je
vlekel
ž
njima
,
ko
sta
bila
že
daleč
od
hiše
.
Danijel
je
hotel
,
da
bi
mu
dala
Liza
nekaj
denarja
,
Liza
pa
se
je
temu
z
vso
odločnostjo
ustavljala
.
Do
Gore
je
hlapčič
brez
dvojbe
iztisnil
zahtevani
goldinarček
iz
starikastega
dekleta
in
gotovo
je
tudi
,
da
ga
je
potem
zapil
.
Pred
hišo
sem
čakal
,
da
pride
Meta
.
Sicer
ni
bilo
dogovorjeno
,
da
bodeva
skupaj
hodila
.
To
pa
se
je
samoobsebi
umelo
;
nikomur
se
ni
čudno
zdelo
,
ne
očetu
,
ne
materi
.
Ni
je
hotelo
biti
iz
gorenje
hiše
,
kjer
se
je
nekje
—
kamric
in
čumnat
je
bilo
tam
gori
vse
polno
—
oblačila
.
Kar
se
tiče
moje
osebe
,
sem
jo
bil
zavil
v
oblačilce
,
času
in
kraju
jako
primerno
.
Posebno
je
bilo
to
oblačilce
primerno
kraju
,
ki
leži
—
kakor
veste
—
že
pošteno
visoko
v
hribih
.
Kdor
lazi
po
hribih
,
mu
je
nositi
posebno
obleko
,
kar
tudi
veste
.
Že
nekaj
let
sem
lazil
po
gorah
,
zatorej
mi
v
tem
oziru
ni
primanjkovalo
ničesar
potrebnega
.
Prav
nič
se
mi
ni
čudno
videlo
,
nasprotno
,
zdelo
se
mi
je
edino
pametno
,
da
sem
paradiral
pred
Presečnikovo
hišo
,
kakor
bi
se
odpravljal
na
Begunjščico
ali
na
Kredarico
.
Na
nogah
sem
rožljal
z
dobro
zažebljanimi
čevlji
;
meči
pa
sta
tičali
v
sivih
nogavicah
,
ki
so
segale
do
kratkih
hlačič
,
bingljajočih
mi
okrog
nagih
kolen
.
Vsi
ti
krasoti
se
je
pridružil
še
temen
suknjič
,
zadaj
narejen
„
na
ploh
“
.
Ni
mi
treba
še
posebe
povedati
,
da
mi
je
čepel
na
glavi
obrabljen
in
zasvaljkan
klobuček
in
sicer
s
krivci
,
kakor
hribolazcu
pristoje
.
Živel
sem
v
prepričanju
,
da
sem
jako
pametno
,
jako
okusno
in
predvsem
tudi
jako
praktično
oblečen
.
Ni
mi
prihajalo
na
misel
,
da
sem
podoba
,
kakor
v
teh
krajih
morda
še
nikdar
nastopila
ni
in
katere
velika
smešnost
prebivalstvu
ne
bo
odšla
.
Vtisom
smešnosti
so
naši
pogorci
jako
dostopni
!
Končno
je
Meta
vendarle
prilezla
iz
hiše
.
„
Kje
vendar
tičiš
?
“
sem
se
zajezil
.
„
Na
Gori
se
že
„
ta
dolga
“
zvoni
,
midva
pa
se
še
odpravila
nisva
.
“
„
Dosti
je
še
časa
,
“
se
je
kratko
odrezala
,
„
pol
ure
pa
bomo
gori
.
“
Takrat
je
opazila
moje
do
kolen
segajoče
nogavice
—
dolge
nogavice
je
smela
v
pogorju
samo
ženska
nositi
—
,
bingljajoče
moje
kratke
hlačice
in
moj
od
zadaj
široki
deski
podobni
suknjič
,
pa
se
je
skoraj
do
tal
sklonila
,
tlesknila
z
rokami
,
in
se
nato
začela
na
tak
način
smejati
,
da
so
ji
kar
solze
lile
po
licih
.
„
Kakšen
si
vendar
?
Vsa
Gora
se
ti
bo
smejala
!
Kdo
more
s
takim
hoditi
?
“
In
zopet
se
je
spustila
v
smeh
.
Nič
mi
ni
pomagalo
:
v
največji
hitrici
sem
se
moral
preobleči
in
odložiti
hribolazniško
svojo
slavo
.
Samo
posvaljkani
klobuček
je
dobil
milost
v
njenih
očeh
,
in
to
radi
krivcev
,
ki
so
bili
dekliču
všeč
.
Na
drugo
stran
pa
ne
morem
zamolčati
,
kako
se
je
bil
ta
spaček
sam
oblekel
in
napravil
.
Takrat
v
kmečkih
hišah
še
ni
gospodarila
tista
zoprna
gospoščina
,
s
katero
se
danes
pačijo
naša
dekleta
.
Če
se
v
Poljanah
postaviš
na
brv
pred
cerkvijo
,
pa
ti
prihajajo
z
bluzami
,
in
vrag
naj
me
vzame
,
če
ni
vsako
leto
več
klobukov
na
ženski
strani
.
Na
nogah
,
ki
se
časih
merijo
z
velikostjo
čolna
,
pa
se
bleste
beli
ali
še
celo
zelenkasti
čeveljčki
.
Človek
bi
najrajši
skočil
z
brvi
v
Ločilnico
,
da
bi
mu
ne
bilo
treba
gledati
,
kako
se
deklice
trudijo
,
da
postanejo
v
mladih
letih
prave
grdobe
.
Morda
nam
pridejo
še
srečni
,
časi
,
ko
bodo
naša
dekleta
s
klobukom
na
glavi
vodo
nosila
,
v
zadrgnjenih
modrcih
pa
plela
žito
in
korenje
!
Meta
te
šege
ni
poznala
.
A
vzlic
temu
se
je
bila
napravila
,
kot
je
napravljen
oltar
pri
največjih
cerkvenih
slavnostih
.
Nosila
je
svetlosivo
kamrikasto
krilce
,
na
katerem
sta
se
počez
vlekla
dva
v
zobce
nabrana
rumena
trakova
,
da
se
je
videlo
,
kadar
je
korakala
,
kakor
bi
se
vili
po
kamriku
dve
rumeni
kači
.
Okrog
obraza
je
imela
modro
rutico
,
ki
jo
je
bila
pod
vratom
prav
lahno
zavezala
.
Pri
prvem
koraku
ji
je
zdrsnila
na
ramena
,
da
se
je
v
vsi
krasoti
odkrila
lepa
glava
.
Svetle
lase
si
je
bila
prevezala
s
trakom
iz
črnega
žameta
,
kar
se
ji
je
prav
čedno
podalo
,
skoraj
še
bolj
nego
glavnik
iz
rumene
kovine
,
ki
je
gledal
kot
žareča
krona
izmed
plavkastih
kit
.
Mojo
posebno
pozornost
je
vzbujala
zelenkasta
surovo-svilnata
ruta
,
katero
si
je
bila
ovila
okrog
vrata
.
Ta
vrat
pa
je
cvetel
izmed
nežnih
belih
špic
,
kakor
„
ženinček
“
,
ki
poganja
v
svečanu
med
belim
snegom
!
Ta
svilnata
ruta
je
bila
pripeta
za
tilnikom
,
da
se
je
ondi
napravljala
ljubka
jamica
,
pripeta
pa
je
bila
tudi
spodaj
,
kjer
sta
že
silili
na
dan
rožnati
dve
gredici
,
o
katerih
bi
bila
nepotrebna
vsaka
daljša
pripomba
.
Kadar
se
je
prestopala
,
so
završala
okrog
Mete
spodnja
krila
,
in
kadar
je
predaleč
stopila
,
so
se
zasvetile
nogavice
in
prikazali
se
čižemčki
,
prikladni
vsaki
gosposki
nožici
.
Recite
,
kar
hočete
,
bila
je
zala
kot
roža
v
maju
!
Prav
zelo
sva
morala
pospešiti
svojo
hojo
.
Dospevši
k
cerkvi
,
pa
vendar
nisva
še
prav
nič
mudila
.
Zbrana
je
že
bila
velika
množica
.
Ta
je
postajala
med
štanti
v
bregu
na
levo
od
cerkve
.
Prodajala
se
je
obleka
,
ponajveč
pa
sladke
reči
.
Ali
pred
mašo
se
še
ni
kupovalo
;
še
celo
Veharjev
Nace
iz
Delnic
ni
imel
kaj
posla
.
Stal
je
kakor
rabelj
tik
klade
,
v
katero
je
bila
zasekana
ostra
sekira
.
Tu
so
se
sekali
štruklji
.
Če
si
mehko
,
pokoncu
postavljeno
blago
z
enim
udarcem
presekal
,
bilo
je
tvoje
;
če
se
ni
posrečilo
,
moral
si
plačati
,
štrukelj
pa
je
ostal
Nacetu
.
To
sekanje
je
tisti
dan
na
Gori
povzročalo
največje
zanimanje
!
Skoraj
med
zadnjimi
sta
prišla
Simen
in
Luca
.
Ta
je
nosila
pečo
brez
špic
,
nad
obleko
pa
star
,
rjavkast
„
raš
“
,
ki
je
bil
spredaj
na
dveh
mestih
nazaj
pripet
,
da
se
je
kazala
rdeča
podloga
.
Bila
je
to
vroča
stara
obleka
za
stare
ženske
in
že
tedaj
precej
redka
.
Kakor
dvoje
plahih
ščenet
sta
se
približala
cerkvenim
vratom
.
Tam
je
Kalar
,
bled
kot
stena
,
odstopil
od
moških
,
s
katerimi
se
je
razgovarjal
.
Stopil
je
pred
Šimna
.
Množica
je
takoj
postala
radovedna
in
pritisnila
k
mestu
,
kjer
sta
stala
Kalar
in
Skalar
.
Luca
je
v
strahu
zanihala
:
„
Za
božje
rane
,
vsaj
pred
cerkvijo
nama
daj
mir
!
“
Oni
pa
je
razločno
in
glasno
spregovoril
:
„
Krivico
sem
ti
delal
in
sedaj
mi
v
imenu
svete
Trojice
odpusti
in
pozabi
!
“
Šimnu
se
je
povesila
čeljust
in
lovil
je
Kalarjevo
roko
:
„
Vse
je
pozabljeno
,
Luka
,
vse
je
pozabljeno
!
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
“
Množica
je
napravila
prostor
in
roko
v
roki
sta
prekoračila
prag
gorske
cerkve
.
Ves
čas
je
Šimen
ponavljal
:
„
Vse
je
pozabljeno
,
vse
je
pozabljeno
.
“
Luca
pa
je
odnekod
iz
obleke
potegnila
molek
ter
premikala
med
prsti
debele
njegove
jagode
.
To
je
bila
prva
senzacija
shoda
na
Gori
.
Druga
je
nastopila
po
maši
.
A
bila
je
manj
ginljiva
in
zame
nečastna
.
Gorska
cerkev
je
bila
že
v
otroških
letih
vrhunec
mojim
željam
.
In
res
,
ko
sem
dobil
prve
hlačice
,
me
je
vlekla
mati
na
Malega
šmarna
dan
na
Goro
.
Težko
sem
hodil
,
žejo
sem
trpel
,
a
vse
je
bilo
pozabljeno
,
ko
me
je
mati
v
cerkvi
tik
sebe
imela
.
Veroval
sem
v
nebesa
in
mislil
sem
,
da
sem
tisti
dan
vsaj
v
prednebesih
.
Globoko
me
je
zanimala
ob
strani
na
zidu
velika
freska
,
kjer
je
gonil
sv.
Jurij
konja
proti
velikemu
zmaju
.
In
ta
zmaj
—
prava
peklenska
prikazen
—
je
bila
zame
najpomembnejša
točka
.
Še
bolj
sem
ga
občudoval
,
kot
devico
,
ki
je
tičala
za
zmajem
ter
kazala
največjo
grozo
.
To
devico
naj
bi
bil
rešil
sv.
Jurij
s
svojim
naskokom
.
Legenda
sv.
Jurija
se
je
predstavljala
torej
v
največji
naivnosti
,
a
vzlic
temu
zelo
dobrodejni
naivnosti
.
Mogočno
konkurenco
tej
sliki
pa
je
ustvarjal
veliki
oltar
,
na
katerem
je
kraljevala
Naša
Gospa
z
Gore
.
V
zidu
za
oltarjem
je
bilo
napravljeno
okno
iz
rumenega
stekla
,
in
kadar
je
solnce
zasijalo
,
je
bilo
videti
Marijo
,
kakor
bi
se
kopala
v
samem
zlatu
.
Po
moji
takratni
sodbi
se
sploh
ni
moglo
na
svetu
kaj
lepšega
nahajati
.
Ko
je
nato
stopil
pred
oltar
mašnik
v
srebrnem
plašču
,
ko
se
je
po
božjem
hramu
kadila
vonjava
in
so
na
koru
zapele
pevke
,
sem
bil
trdno
prepričan
,
da
prebiva
v
naši
sredi
Bog
in
da
bo
njegova
mati
zdaj
in
zdaj
stopila
s
trona
,
ki
je
bil
obdan
z
rumenimi
solnčnimi
žarki
.
Tudi
danes
je
bila
cerkvica
polna
.
Na
steni
je
še
vedno
reševal
sv.
Jurij
svojo
devico
in
na
čeladi
je
še
vedno
nosil
velika
štrucova
peresa
.
Tudi
Mati
božja
je
kraljevala
v
svojem
zlatu
.
Od
oltarja
so
se
kadile
vonjave
in
na
koru
je
pela
Žganjarjeva
Urša
:
„
Ko
v
jasnem
pasu
primiglja
...
“
Kje
pa
so
bili
moji
nekdanji
občutki
?
Sv.
Jurij
se
mi
je
videl
,
da
je
slabo
slikan
,
in
devica
,
katero
je
reševal
,
je
imela
pravzaprav
obraz
brez
vsakega
življenja
.
Mati
božja
v
svojem
rokokotronu
je
bila
slabo
izrezljana
in
prekričeče
z
barvami
prevlečena
.
Vrhu
tega
je
bil
nerodni
cerkovnik
ubil
rumeno
šipo
v
oknu
,
da
se
je
videla
luknja
,
ki
je
močno
motila
zlati
svit
okrog
sv.
Device
.
Žganjarjeva
Urša
pa
se
je
časih
bolj
drla
,
nego
pela
.
Žalibog
,
da
ni
dano
človeku
,
da
bi
ostal
otrok
vse
svoje
življenje
!
Božjo
besedo
nam
je
tisti
dan
na
Gori
oznanjeval
gospod
Jakob
,
kaplan
v
Poljanah
.
Ko
je
stopil
na
prižnico
,
sem
mislil
,
da
ga
ne
bo
nosila
.
Ker
je
bil
dolg
,
sem
se
bal
,
da
mora
z
glavo
vzdigniti
strešico
nad
seboj
.
Ali
vse
se
je
uredilo
.
Gospod
Jakob
je
pričel
množici
govoriti
priprosto
,
naravno
in
lahko
umljivo
.
Politika
se
takrat
še
ni
mešala
v
cerkvene
govore
,
zatorej
je
gospod
kaplan
o
nji
molčal
.
Razložil
je
kmetu
,
kako
gospodarstvo
zahteva
,
da
se
mu
njivica
boljšaj
od
leta
do
leta
,
njegov
večni
blagor
pa
zopet
zahteva
,
da
se
mu
boljšaj
duša
od
dne
do
dne
.
To
misel
je
gospod
Jakob
tako
čedno
razpredel
,
da
se
je
vse
lepo
vjemalo
.
Ko
pa
je
pri
koncu
poudarjal
,
da
se
nam
duša
silno
poboljša
,
če
izženemo
iz
nje
sovraštvo
,
in
da
si
človek
prisluži
najlepši
venec
pri
Bogu
,
če
odpusti
sovražniku
,
ki
mu
je
delal
krivico
,
je
stal
Šimen
Skalar
zbrani
srenji
pred
duhom
in
src
se
je
polastilo
globoko
ginjenje
.
Doli
pri
vratih
je
na
ženski
strani
nekaj
viknilo
,
ta
vik
se
je
takoj
ponovil
pred
oltarjem
in
potlej
v
sredi
:
v
hipu
je
bilo
ženstvo
v
joku
!
Dobro
si
oznanjeval
božjo
besedo
,
gospod
Jakob
!
Po
opravilu
sem
čakal
,
da
se
je
cerkvica
izpraznila
.
Ko
sem
stopil
na
solnce
,
so
v
stolpu
še
vedno
nabijali
,
da
je
odmevalo
od
Blegoša
in
Mladega
vrha
.
Pri
Veharju
se
je
že
sekalo
in
pri
štantih
je
bilo
že
precej
razprodaje
.
Cerkovnik
je
imel
ta
dan
nekako
„
divjo
gostilno
“
,
kjer
si
dobil
juhe
in
kruha
.
Kdor
ni
imel
sredstev
,
da
bi
šel
k
Posevčniku
,
ki
je
imel
na
Malenskem
vrhu
boljšo
in
dražjo
gostilno
,
je
ostal
pri
cerkovniku
.
Na
stopnicah
pri
mežnarju
sta
sedela
Šimen
in
Luca
.
Med
njima
je
stala
široka
in
globoka
posoda
z
juho
,
to
se
pravi
,
s
kropom
,
po
katerem
so
plavali
redki
cinki
masti
.
V
to
posodo
je
drobila
Luca
bel
kruh
.
Te
posode
bi
pri
sedanjem
slabotnem
rodu
štiri
glave
ne
premagale
,
ona
dva
pa
sta
jo
hitro
izpraznila
!
Luca
me
je
zagledala
in
opazil
sem
takoj
,
da
je
v
hudi
zadregi
,
ker
sta
mi
bila
dolžnika
,
a
sta
vendar
tako
„
razkošno
“
živela
.
Nekaj
se
je
opravičevala
,
a
nisem
ji
dal
govoriti
.
Sreča
današnjega
dne
je
nji
in
Šimnu
sijala
raz
obraz
.
Povem
pa
vam
,
kakor
je
bila
grda
,
v
tistem
trenutku
se
mi
je
videla
lepša
od
vas
gosposkih
žensk
,
in
naj
ste
zavite
v
svilo
in
žamet
!
Slovenska
kmetica
,
še
vedno
te
premalo
spoštujemo
!
Podobna
si
muli
,
ki
ogarana
in
odrgnjena
vozari
po
andaluškem
skalovju
!
Pridna
si
pri
delu
,
vedno
si
v
skrbeh
,
da
bi
se
ne
podrl
kak
vogel
hiše
,
da
bi
mož
preveč
v
pivnice
ne
znosil
,
da
bi
se
otroci
ne
spridili
.
Malo
imaš
od
življenja
,
uboga
ti
mučenica
!
A
tvoja
je
vendar
zasluga
,
da
je
tlačena
in
raztrgana
slovenska
domovina
skupaj
ostala
!
Te
domovine
prvi
steber
si
ti
,
slovenska
kmetica
,
ki
spiš
navadno
na
slami
in
pod
raztrgano
odejo
ter
ješ
,
kar
možu
in
otroku
ostane
!
—
V
bližini
sta
čakali
Meta
in
Liza
.
„
Ali
boš
nama
kaj
kupil
?
“
je
vprašala
zadnja
sladko
.
„
To
se
ve
!
“
Meta
pa
je
nekako
v
strahu
spregovorila
:
„
Stopimo
v
stran
,
tam
prihajajo
Posavčevi
.
“
In
res
so
prihajali
Posavčevi
iz
Martinovega
sela
.
Stebale
visoko
čez
kolena
,
kamižolice
ob
rami
,
na
telovnikih
pa
debele
gumbe
,
kateri
so
se
svetili
,
kot
srebro
!
Trije
bratje
so
bili
:
dva
dve
kladi
,
tretji
pa
dolga
dreta
.
Ta
je
bil
Urbel
,
ki
je
nekaj
za
Meto
gledal
in
lazil
.
Imenitni
razsajavci
po
shodih
in
pivnicah
,
za
tepež
pa
,
kakor
bodete
kmalu
videle
,
zanič
.
Stopili
smo
pred
njimi
v
stran
.
Najprej
sem
kupil
vsaki
ruto
,
da
se
v
njo
spravi
,
kar
njima
nakupim
.
Na
tem
mestu
je
prodajala
Maruša
iz
Selške
doline
svoj
„
mali
kruhek
“
.
Ponujala
je
iz
„
malega
kruhka
“
konje
,
peteline
in
velika
srca
.
Največje
tako
srce
je
ležalo
v
sredi
in
z
umetnim
cvetjem
je
bilo
čezinčez
prepreženo
,
da
se
je
vse
treslo
,
če
si
vzel
v
roko
ta
ponosni
izdelek
Maruše
iz
Selške
doline
.
Med
cvetjem
je
tičal
bel
listek
,
kjer
so
bili
zapisani
Jenkovi
verzi
:
„
Snoči
je
jokala
,
dan
’
s
ni
vesela
,
to
bo
še
stokala
,
starca
je
vzela
.
“
Morda
niso
bili
ravno
Jenkovi
verzi
,
ali
nekaj
takega
podobnega
je
bilo
.
Omenjeno
srce
sem
kupil
Meti
,
manjšega
brez
cvetja
pa
Lizi
.
Nakupil
sem
potem
še
drugih
sladčic
.
Tuintam
smo
se
smejali
nad
napisi
,
ki
niso
bili
ravno
okusni
in
tudi
ne
priporočljivi
.
Bili
smo
pri
najboljšem
delu
,
kar
zahrope
za
mano
raztrgan
glas
:
„
Lisica
,
lisjak
sta
pila
tobak
!
“
To
je
tulil
Urbel
;
drugi
dve
kladi
pa
sta
še
bolj
skrhano
nadaljevali
:
„
Tobaka
ni
b
’
lo
,
sta
pila
vodo
!
“
Lisica
!
V
meni
je
zaledenela
kri
.
Zadnja
kaplja
krvi
je
izginila
tudi
Meti
s
cvetočega
obraza
in
ustni
sta
ji
bili
beli
,
kot
vosek
.
Culica
z
mojim
velikim
srcem
ji
je
zdrknila
iz
rok
ter
padla
na
zemljo
.
Urbel
je
še
enkrat
zakrulil
:
„
Lisica
,
lisjak
sta
pila
tobak
!
“
V
meni
se
je
zbudila
zver
,
ki
tiči
v
vsakem
človeku
.
Pri
olikancu
tiči
sicer
v
temni
ječi
,
ali
gorje
,
če
jo
prebije
!
Meni
jo
je
tisti
dan
prebila
.
Obrnem
se
ter
vprašam
srepo
,
komu
velja
to
.
„
Komu
?
“
se
zasmeje
Urbel
.
„
Tebi
in
lisici
,
ki
lazi
s
teboj
!
Pa
tudi
krivce
boš
dal
sem
!
“
Že
je
stezal
koščeno
roko
po
mojem
klobuku
.
Meni
se
je
vlegla
rdeča
megla
pred
oči
.
Z
vso
veliko
svojo
močjo
—
tačas
sem
bil
prvi
ljubljanski
telovadec
—
sem
ga
vsekal
po
režečem
se
obrazu
,
da
je
v
hipu
izgubil
ravnotežje
ter
z
dolgim
svojim
telesom
treščil
Maruši
iz
Selške
doline
v
bogato
zalogo
„
malega
kruhka
“
.
Nato
sem
bil
bliskoma
pri
bratih
,
ju
železno
pograbil
za
tilnik
,
z
glavama
nekoliko
pozvonil
,
da
je
tlesknilo
in
da
sem
kar
videl
,
kako
so
se
delale
bule
.
Pri
tem
sta
jima
kastorca
daleč
proč
odletela
.
Nato
sem
še
vsakega
posebej
očevljal
,
da
ju
je
zaneslo
po
bregu
,
kjer
sta
lovila
svoje
kamižolice
in
lovila
z
roko
tudi
po
travi
,
da
bi
se
vjela
,
kar
se
jima
je
končno
posrečilo
.
Potem
pa
sta
se
spustila
v
beg
.
Tudi
Urbel
se
je
medtem
izvil
iz
desak
in
količev
,
popadel
klobuček
in
kamižolico
ter
jo
med
krohotom
množice
popihal
nizdol
,
kakor
da
bi
ga
sapa
nosila
.
Bili
so
kričači
,
ali
korajžo
so
imeli
samo
v
hitrih
nogah
!
Zgodilo
se
je
torej
!
Doctor
utriusque
iuris
—
strokovnjak
zasebne
in
cerkvene
pravice
se
je
stepel
pri
cerkveni
slavnosti
ter
nastopil
tako
junaško
,
da
mu
nasprotniki
še
krivcev
vzeti
niso
mogli
!
Večje
slave
v
pogorju
doživeti
ne
moreš
!
Ko
pa
sem
prišel
k
zavesti
,
me
je
kar
mraz
preletaval
in
sram
me
je
bilo
,
da
si
nikomur
nisem
upal
pogledati
v
obraz
.
Končno
sem
pa
le
dvignil
pogled
proti
njej
,
ki
je
bila
pravzaprav
povod
vsemu
pretepu
.
Iz
njenih
oči
mi
je
žarelo
nasproti
največje
občudovanje
in
vsa
srečna
je
vzdihnila
:
„
Grozno
zal
se
mi
zdiš
!
“
Žel
sem
torej
največje
priznanje
,
ker
je
v
pogorju
„
grozno
“
ali
„
strašno
“
vrhunec
,
ki
se
sploh
doseči
da
.
Prigugal
se
je
tudi
Danijel
.
Z
junaškim
pogumom
je
pograbil
kastorec
na
tleh
ter
ga
zalučal
za
onimi
,
ki
so
bežali
.
„
Da
boste
kaj
na
glavi
imeli
“
je
vpil
,
„
kadar
vas
postavijo
za
strašilo
v
turščico
!
“
Tudi
Jakopin
se
je
oglasil
:
„
Hoj
!
prav
,
da
bodo
vedeli
ljudi
v
miru
puščati
.
“
Danijel
pa
se
je
obrnil
še
k
meni
,
rekoč
:
„
Dali
smo
jih
!
“
Ali
vse
to
mi
ni
dalo
novega
poguma
in
še
vedno
hudo
potrt
sem
hodil
z
Gore
na
Malenski
vrh
.
Med
potjo
me
je
vprašala
Meta
sramežljivo
:
„
Kaj
če
biti
,
kar
je
napisano
na
srcu
?
“
Čmerno
sem
odgovoril
:
„
Kaj
če
biti
?
Če
mlada
starega
vzame
,
joka
potem
!
Drugega
biti
ne
more
“
.
In
dodal
sem
:
„
Če
mene
vzameš
,
pa
boš
tudi
jokala
!
“
Vstran
je
obrnila
obraz
in
ničesar
ni
več
govorila
.
—
Pri
Posevčniku
se
nam
je
pridružil
gospod
Jakob
.
Niti
z
besedico
ni
omenjal
pretepa
,
pač
pa
sva
se
živo
spominjala
časov
,
ko
sva
skupaj
tičala
na
klopeh
ljubljanske
gimnazije
.
Bil
je
močan
in
na
svojo
moč
ošaben
.
Ta
ošabnost
ga
ni
minila
,
ko
je
že
mašo
bral
in
kaplanil
v
Poljanah
.
K
Sovri
na
Videmski
brod
sva
hodila
ter
zbirala
ploščaste
kamniče
.
Potem
pa
sva
se
postavila
na
cesto
pred
Vidmom
in
tekmovala
,
kdo
dalje
vrže
.
In
ploščasti
kamnički
so
žvižgali
čez
visoko
cerkveno
streho
.
Vsak
sva
si
pripisovala
zmago
;
prepir
pa
je
rešil
gospod
Jernej
,
ki
je
prisopihal
izpod
poljanskega
stolpa
ter
si
enkrat
za
vselej
prepovedal
,
da
bi
s
svojimi
kamenčki
razbijala
opeko
na
župnisču
ali
pa
še
celo
šipe
pri
škofovi
sobi
.
Gospod
Jakob
ni
hotel
delati
nikomur
zgage
.
Ker
je
vedel
,
da
bodo
plesali
,
je
takoj
,
ko
je
bil
obral
nekaj
suhega
mesa
,
odšel
.
Plesali
so
na
Posevčnikovem
skednju
.
Takoj
po
odhodu
gospoda
kaplana
je
začelo
škripati
s
tega
poda
.
Koželjevec
iz
Murave
v
se
je
poskušal
na
klarinetu
,
Klepač
iz
Cetenje
ravni
pa
je
obdelaval
harmoniko
.
K
tej
ne
posebno
prijetni
godbi
so
vlačila
dekleta
svoje
fante
.
V
pogorju
je
namreč
stara
navada
,
da
plesice
silijo
k
plesu
in
da
se
dajo
plesalci
prositi
.
Tako
sem
opazil
,
da
se
Danijel
ni
hotel
prej
zasukati
,
dokler
mu
Liza
ni
dala
za
bokal
vina
.
Jaz
sem
ostal
zvest
svoji
mestni
šegi
:
„
Meta
,
ali
greva
?
“
Obrnila
se
je
proti
Barbi
:
„
Mati
?
“
„
No
,
pa
le
!
“
je
ta
odgovorila
.
Plesal
sem
ž
njo
.
Pričetkom
se
ni
hotela
k
meni
nasloniti
,
ali
kmalu
se
je
udala
in
slonela
mi
je
na
prsih
,
da
sem
kar
čutil
,
kako
ji
je
utripalo
srce
.
Čudno
je
,
kako
ve
to
ženstvo
v
pogorju
plesati
!
Kdaj
se
plesanja
nauči
,
kje
se
ga
nauči
,
kdo
ve
?
Pleše
ti
pa
,
ko
da
je
ustvarjena
za
ples
.
Ko
sva
doplesala
,
sem
peljal
Meto
po
stari
šegi
k
mizi
ter
ji
natočil
vina
v
kupo
.
Le
malo
je
namočila
ustne
,
po
vsem
obrazu
pa
ji
je
gorelo
.
Tudi
mati
Barba
je
bila
srečna
in
z
velikim
dopadajenjem
je
objemala
hčerko
.
Boštjan
—
trezni
mož
,
previdni
mož
—
pa
je
bil
videti
manj
zadovoljen
;
rekel
pa
ni
nič
.
Z
Meto
sva
še
enkrat
nastopila
.
V
gosli
sem
vrgel
tako
visok
znesek
,
da
se
je
samoobsebi
umelo
,
da
velja
naročeni
ples
izključno
le
nama
.
Na
poti
k
skednju
mi
je
razodela
željo
:
„
Nekaj
bi
rada
.
Če
plešeš
,
malo
z
nogo
ob
tla
udari
!
Tako
je
lepo
!
“
Ko
sva
plesala
,
je
stalo
ob
strani
vse
polno
gledalca
.
Vsi
so
se
v
duhu
udeleževali
plesa
.
Danijel
je
kričal
:
„
Suči
jo
!
“
Jakopin
pa
:
„
Dobre
volje
,
Janez
!
“
Meti
so
rože
cvetele
po
obrazu
in
po
vratu
,
posebno
kadar
sem
med
plesom
udaril
z
nogo
ob
tla
,
da
se
je
vse
zatreslo
.
Po
tem
plesu
je
Boštjan
plačal
in
odšli
smo
.
Na
poti
proti
Jelovemu
brdu
je
Meta
spregovorila
:
„
Strašno
je
bilo
lepo
!
“
Boštjan
pa
je
dostavil
:
„
Posavčevega
pa
zdaj
že
ne
bo
več
k
nam
.
“
Iz
teh
besed
je
odmevala
tiha
resignacija
,
tiha
odpoved
nadam
,
katere
je
trezni
in
razsodni
mož
morda
gojil
v
svojem
srcu
.
Pri
materi
pa
ni
dobil
podpore
.
Barba
je
namreč
vzkliknila
:
„
Za
tako
surovino
ne
maram
pri
hiši
!
“
Njeno
oko
je
z
globoko
ljubeznijo
sledilo
hčerki
,
ki
je
korakala
ob
moji
strani
ter
zopet
in
s
zopet
hitela
:
„
Hudo
je
bilo
lepo
!
“
Dan
pozneje
sem
šel
nekaj
iskat
v
gorenjo
hišo
.
Hodeč
mimo
čumnate
,
kjer
je
imela
Meta
svoje
reči
,
vidim
,
da
je
bila
odprta
njena
skrinja
.
V
predalu
za
obleko
je
bila
razgrnila
nad
to
kos
belega
papirja
,
in
na
tem
papirju
je
ležalo
moje
„
srce
“
z
Gore
;
listek
z
napisom
pa
je
bila
Meta
prav
skrbno
odstranila
.
O
moji
starosti
potemtakem
Presečnikovo
dekle
ni
bilo
prepričano
!
Otava
je
bila
pod
streho
.
Pričela
se
je
mlatva
.
Od
jutra
do
večera
je
pika-pokalo
s
Presečnikovega
skednja
.
Nasad
za
nasadom
smo
omlatili
,
omlačene
snope
pa
z
otepalniki
obdelovali
,
da
v
se
je
kadilo
plev
in
prahu
.
Šest
nas
je
mlatilo
;
ker
Danijel
pri
šestih
ni
vedno
„
v
viži
“
ostajal
,
se
je
Liza
prepirala
.
Pšenica
je
bila
bogata
in
debelega
zrna
.
Vevnik
je
pel
in
v
velikih
vrečah
smo
odnašali
žito
v
gorenjo
hišo
,
v
kateri
so
se
polnili
predali
gospodarju
in
družini
v
veselje
.
Na
soboto
precej
pozno
popoldne
je
zapel
zvonček
pod
vasjo
.
Kot
bi
trenil
,
so
potihnili
cepci
po
skednjih
,
je
ponehalo
kričanje
otrok
in
vsa
vas
se
je
zavila
v
skrivnostno
tišino
.
Obhajilo
gre
!
Iz
vsake
veže
so
suli
prebivalci
;
sredi
vasi
pa
je
obstal
gospod
Jakob
,
v
zlatopretkani
bursi
,
dvignil
Boga
ter
blagoslovil
klečečo
množico
.
Bog
sam
je
prišel
v
pozabljeno
gorsko
vas
,
k
revnemu
,
raztrganemu
ležišču
je
prišel
,
da
bolnika
ozdravi
ali
pa
mu
poda
svojo
desnico
,
da
ga
popelje
čez
temni
prag
smrti
do
solnčnih
večnih
višin
!
V
veličastnejši
obliki
se
ti
pač
ne
more
odkriti
demokratična
misel
v
največji
popolnosti
!
Obhajali
so
Luco
.
Oslabela
je
bila
in
smrt
je
hodila
okrog
koče
.
Pa
ji
je
vendar
zaenkrat
še
prizanesla
,
da
je
okrevala
in
da
ji
ni
bilo
treba
umreti
.
Od
Fortunovih
so
mi
sporočili
,
da
je
pustil
gospod
Jakob
zame
pismo
in
da
ni
mogel
čakati
,
ker
se
mu
je
radi
sobote
domu
mudilo
.
Šel
sem
iskat
tega
pisma
.
Skoraj
v
vsaki
vasici
v
pogorju
naletiš
na
gospodarja
,
ki
se
rad
baha
,
bodisi
s
premoženjem
,
bodisi
s
kako
drugo
stvarjo
.
Na
Jelovem
brdu
je
bil
tak
bahač
posestnik
in
oštir
Fortuna
,
ki
si
je
z
vinsko
kupčijo
nekaj
denarja
pridobil
.
Kar
sem
poznal
to
hišo
,
se
je
bahala
:
oče
je
ob
vsaki
priliki
metafsvoje
bogastvo
na
mizo
,
otroci
so
ga
pridno
posnemali
.
Vlekli
so
nekoliko
na
gosposko
stran
,
posebno
hči
.
Ta
je
bila
dve
leti
pri
nunah
v
Loki
in
je
od
tam
prinesla
nazaj
novo
ime
.
Prej
je
bila
Katra
,
po
loški
šoli
pa
Katinka
.
V
gostilni
pri
Fortunovih
sem
dobil
pismo
,
katero
so
mi
pisali
iz
Ljubljane
ter
me
opozarjali
,
da
bi
pisarna
ne
mogla
dolgo
več
prenašati
moje
odsotnosti
.
Pri
vstopu
je
Katinka
prav
sladko
zagostolela
:
„
Kako
,
da
k
nam
nič
ne
prihajate
,
gospod
doktor
?
Kaj
smo
se
vam
pa
zamerili
?
“
Vikala
me
je
,
zatorej
sem
bil
prisiljen
,
da
sem
jo
tudi
vikal
,
kar
se
mi
je
zdelo
silno
zoprno
.
Dekle
je
bilo
še
dosti
dobre
podobe
,
ali
tičala
je
v
nekaki
gosposki
kočamajki
,
kateri
se
je
kar
videlo
,
da
je
bila
za
cenen
denar
kupljena
pri
Kajdetu
v
Loki
.
Tudi
govorila
je
nekako
po
knjigi
,
prav
po
„
Danici
“
,
na
katero
so
bili
Fortunovi
naročeni
.
Ponovila
je
:
„
Kaj
smo
se
vam
zamerili
?
Gospod
sodnik
ostaja
vselej
pri
nas
,
kadar
prihaja
na
pravde
sem
gori
.
Kaj
tisto
!
Dati
imamo
vsakemu
kaj
,
kdor
pride
k
nam
,
in
naj
je
še
tak
gospod
!
“
Da
jo
potolažim
:
„
Prinesite
mi
polič
vina
,
gospodična
Katinka
!
To
vem
,
da
točite
dobro
pijačo
“
„
Gospodična
“
se
je
urno
zasukala
ter
odhitela
s
poličem
po
vina
.
Ko
je
postavila
polno
steklenico
predme
na
mizo
,
je
prisedla
ter
vprašala
zadovoljno
:
„
A
ni
fletno
pri
nas
?
“
„
Fletno
!
“
ji
odgovorim
.
„
Če
naj
se
govori
resnica
,
je
daleč
naokrog
ni
take
gostilne
.
Sam
sodnik
to
pravi
,
in
ta
pride
daleč
po
svetu
.
To
vam
rečem
,
kjer
so
pravi
ljudje
,
gre
vse
prav
!
“
„
Dobro
se
vam
godi
,
to
je
znano
.
“
Z
ljubeznivim
smehom
me
je
pogledala
.
Pri
tem
se
je
to
zoprno
ženšče
nekako
čudno
sukalo
s
svojim
gornjim
telesom
,
da
sem
moral
opaziti
,
da
ni
slabo
rejena
v
svoji
kočamajki
.
—
Vskliknila
je
:
„
Dobro
pa
že
,
dobro
!
Vsako
leto
nese
oče
v
hranilnico
in
vsak
otrok
ima
že
svojo
knjižico
.
“
„
Boste
pa
veliko
dote
imeli
?
“
Na
to
vprašanje
je
komaj
čakala
:
„
Lahko
rečem
,
da
bo
večja
,
kot
dota
Presečnikovega
dekleta
.
“
Bila
je
prepričana
,
da
me
stvar
zanima
,
zatorej
je
ponovila
z
nekim
pomembnim
naglasom
:
„
Večjo
pa
že
,
kot
jo
bode
imela
Presečnikova
Meta
!
“
Zinem
tjavdan
:
„
Se
boste
pa
lahko
omožila
.
“
„
Lahko
pa
,
lahko
!
So
že
vprašali
,
ta
in
oni
!
Se
ve
,
kar
tako
pa
tudi
ne
grem
!
“
Na
to
baharijo
nisem
ničesar
odgovoril
.
Ali
Katra
je
dalje
predla
:
„
Oče
je
že
dobro
storil
,
da
me
je
pustil
dve
leti
pri
nunah
.
Tam
sem
se
veliko
naučila
.
Če
bi
prišla
danes
v
mesto
,
bi
me
prav
nič
ne
skrbelo
,
in
gotovo
je
,
da
bi
se
vedela
sukati
.
Postavite
kako
drugo
teslo
z
Jelovega
brda
v
Ljubljano
,
pa
bo
kot
miš
v
mleku
,
ki
si
pomagati
ne
ve
.
“
Poglejte
,
poglejte
!
Skromno
se
mi
je
odkrila
ter
me
prepričala
,
da
bo
Katinka
dobra
gospodinja
,
postavi
jo
na
kmete
,
postavi
jo
v
mesto
!
Tedaj
dvignem
slučajno
oči
.
Prav
nič
nisem
čul
,
kdaj
so
se
odprla
vrata
,
in
vendar
je
pri
vratih
stala
moja
Meta
in
zelo
strupeno
je
zrla
izpod
čela
.
Zdelo
se
mi
je
,
kakor
da
bi
sveta
Cecilija
z
Jelovega
brda
prav
posebne
strele
spuščala
na
gospodično
Katinko
.
Oglasila
se
je
kratko
in
ostro
:
„
Mati
pravi
,
da
pridi
domu
!
“
Mehko
se
je
vmešala
Katinka
:
„
Do
večerje
je
še
dosti
časa
.
“
„
Le
pojdi
!
“
Katri
niti
odgovora
ni
dala
.
Odšla
je
in
,
če
me
uho
ni
motilo
,
je
zaprla
precej
trdo
vrata
za
sabo
.
Katinka
se
je
smejala
:
„
Tako
hodijo
pri
nas
žene
po
svoje
može
!
“
Plačal
sem
.
Zunaj
je
Meta
čakala
.
Nekaj
časa
sva
molče
hodila
,
nato
se
je
pa
kar
izlilo
iz
nje
:
„
Torej
tako
!
Doma
te
čakamo
!
Večerja
že
stoji
in
zavoljo
tebe
bom
lačna
in
bo
družina
slabo
jedla
.
Ves
dan
se
pehamo
kot
živa
živina
,
ti
pa
tukaj
pri
tem
kolovratu
“
—
to
je
veljalo
gospodični
Katinki
—
„
postopaš
in
do
Presečnikovih
,
ki
smo
vendar
tvoji
ljudje
,
kar
pota
več
ne
najdeš
!
Sram
me
je
!
In
če
češ
vedeti
,
ti
povem
:
tekoj
se
sramujem
in
za
tebe
!
Dobro
,
da
oče
še
ni
prišel
v
hišo
.
Kaj
bi
dejal
,
ko
bi
vedel
!
Tako
sem
huda
!
“
Lilo
je
naprej
,
in
rečem
,
da
ne
v
posebno
izbranih
besedah
.
Skušal
sem
jo
pomiriti
:
„
Delal
sem
ves
dan
.
“
„
Nič
!
“
„
Pismo
mi
je
prinesel
gospod
Jakob
.
“
„
Nič
!
“
„
Če
hodi
gospod
Jakob
v
to
gostilno
,
bom
smel
vendar
tudi
jaz
tja
.
“
„
Nič
!
“
„
Pišejo
mi
,
da
moram
v
kratkem
v
Ljubljano
in
da
je
dosti
dela
v
pisarni
.
“
„
Nič
!
“
„
Če
pa
ni
nič
,
pa
naj
bo
nič
!
“
„
Nič
!
“
Tako
me
je
prignala
do
Presečnika
in
v
jezi
sva
stopila
v
hišo
.
Pri
večerji
je
bila
Meta
še
vedno
jezna
,
kar
je
kazala
s
tem
,
da
je
imela
rutico
na
glavi
tako
zavezano
,
da
je
zakrivala
polovico
obraza
.
Imeli
smo
„
raševino
“
in
največja
skleda
je
bila
napolnjena
ž
njo
.
Imenitna
moka
in
pšeno
gosto
skuhano
—
je
sedaj
tudi
v
pozabi
,
tiste
dni
pa
smo
jo
imeli
zelo
v
čislih
.
Prava
raševina
je
zahtevala
,
da
je
stala
žlica
pokonci
,
če
si
jo
zasadil
v
njo
.
V
sredi
se
ni
smela
pogrešati
globoka
jama
,
v
katero
je
zlila
gospodinja
celo
ponev
masti
in
ocvirkov
.
Iz
te
jame
se
je
zabela
potem
znova
trosila
,
kakor
se
trosi
gnoj
s
kupa
na
njivici
.
Z
veliko
slastjo
smo
otepali
tisti
večer
okusno
to
raševino
.
Ali
Meta
je
ostala
pri
slabi
volji
.
Nikogar
ni
pogledala
in
z
nikomer
ni
spregovorila
.
Samo
če
je
opazila
,
da
sem
postrgal
na
meni
odkazanem
mestu
,
kar
se
je
bilo
tam
natrosilo
,
je
posegla
s
svojo
žlico
v
jamo
ter
mi
z
nova
natrosila
,
da
so
se
ocvirki
kar
gnetli
.
To
je
parkrat
storila
,
da
sem
bil
kar
ginjen
nad
to
naivno
ljubeznivostjo
.
Drugega
mnenja
pa
je
bil
Danijel
.
Zakrohotal
se
je
:
„
Meta
,
pravica
je
za
vse
!
Če
boš
tako
krivično
postopala
,
izpodkopljem
ti
jamo
.
“
Vrgla
je
žlico
po
mizi
ter
srdita
zbežala
.
Danijel
pa
se
je
krohotal
za
njo
.
—
Nerodno
je
,
nositi
ves
teden
prah
po
životu
.
Zatorej
sva
se
bila
z
Danijelom
zmenila
,
da
se
poj
deva
po
večerji
kopat
.
Hlapce
je
odšlo
,
zaklicavši
,
da
me
počaka
na
vasi
.
Ko
sva
se
z
Boštjanom
nekaj
časa
razgovarjala
,
sem
se
podal
za
Danijelom
.
Pred
vežo
je
lovila
Liza
vodo
v
škaf
,
in
takrat
me
je
prešinila
sladka
misel
.
„
Liza
,
“
sem
zašepetal
,
„
pripravi
jo
,
pridem
klicat
!
“
Ta
pretkana
ženska
niti
obraza
ni
zavihala
,
samo
kratko
se
je
zasmejala
:
„
Glej
,
da
prideš
k
pravemu
oknu
!
“
Kaj
skupaj
spraviti
,
na
tem
bolehate
vse
ženske
,
kmetice
in
gospe
!
Zatorej
sem
si
bil
v
svesti
,
da
opravi
Liza
vse
v
redu
.
Na
vasi
smo
se
—
sedeč
po
plotovih
—
pogovarjali
s
fanti
.
Ti
so
naglašali
,
da
sem
prišel
danes
prvič
na
vas
in
da
bo
velik
čudež
,
če
me
ne
neso
v
vodo
.
Danijel
jim
je
odsvetoval
,
češ
da
sem
si
na
Gori
čisto
gotovo
pridobil
pravico
do
fantovanja
.
Ta
argument
pa
je
zbrani
družbi
postal
šele
tedaj
pristopen
,
ko
sem
se
odkupil
s
precejšnjim
zneskom
.
Nekaj
so
peli
,
nekaj
so
vriskali
,
nato
so
odšli
k
Fortunu
,
da
spravijo
v
pijačo
,
kar
so
bili
dobili
od
mene
.
Z
Danijelom
sva
se
podala
h
Karlovšici
.
V
tolmunu
,
kjer
je
imela
Jera
svoj
dom
,
sva
se
skopala
in
oprala
prah
z
glave
in
života
.
Voda
je
kar
rezala
.
Na
to
se
je
skliceval
Danijel
ter
je
hitro
opravil
.
V
resnici
ga
je
vleklo
k
Fortunu
,
da
bi
ne
zamudil
svojega
deleža
pri
pijači
.
Jaz
sem
še
nekaj
časa
ostal
,
ker
mi
je
mrzla
voda
jako
ugajala
.
Na
Gori
je
udarilo
polnoč
,
ko
dospem
pred
Presečuikovo
hišo
.
Ni
bilo
prav
jasno
,
vendar
je
luna
tuintam
pogledala
izmed
oblakov
.
Kadar
se
je
to
zgodilo
,
je
bilo
Boštjanovo
domovje
v
luči
skoraj
kakor
po
dnevu
.
Pri
hlevu
ob
zidu
je
slonela
lestva
,
lahka
in
pripravna
.
Tiho
in
previdno
sem
jo
zanesel
k
hiši
ter
prislonil
k
opaženemu
okencu
pri
izbi
,
kjer
sta
spali
Meta
in
Liza
.
Prezrl
pa
sem
pri
tem
,
da
je
izba
imela
dve
okni
.
Vi
se
smejete
,
čestite
prijateljice
,
ali
vendar
je
resnica
,
da
ima
vasovanje
na
kmetih
veliko
poezije
v
sebi
.
Pri
tem
ni
treba
na
kaj
nedovoljenega
misliti
.
Ali
v
pozni
noči
,
ko
je
vse
tiho
,
ko
tiči
nekaka
čarobna
tajnost
v
krajini
in
v
zraku
nad
njo
,
govoriti
s
svojim
dekletom
in
govoriti
o
ljubezni
,
to
je
poezija
!
To
je
prava
poezija
,
ki
dosti
več
velja
,
nego
tisti
plesi
,
na
katerih
gosposki
fantiči
vašim
dekličem
,
ki
se
pehajo
v
prepotenih
oblekah
,
o
ljubezni
govoričijo
!
In
Bog
mi
je
priča
,
da
največkrat
v
neslanih
frazah
,
ki
ne
prihajajo
iz
srca
!
Pri
vas
je
vse
narejeno
,
pri
nas
na
kmetih
gospoduje
pa
narava
,
ki
je
resnična
mati
resnične
poezije
!
Po
lestvi
sem
splezal
do
okna
in
lahno
potrkal
na
steklo
.
„
Meta
,
a
spiš
?
“
Nekaj
je
zašumelo
v
izbi
,
kot
bi
kdo
s
postelje
vstajal
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
čujem
neko
tekanje
.
Prejkotne
sem
se
bil
zmotil
v
oknu
in
potrkal
pri
Lizi
.
Zopet
pokličem
.
Prav
počasi
se
je
odpiralo
.
Pri
luninem
svitu
se
mi
je
prikazala
.
Bila
je
rdeča
kot
piruh
o
Veliki
noči
.
Ko
pa
je
vzela
roko
od
okna
,
se
je
ta
močno
tresla
.
Tesno
se
je
bila
zavila
v
„
dolgo
ruto
“
—
sedaj
ji
pravite
„
ogrinjalka
“
.
Ker
je
imela
spuščene
kite
,
ji
je
bil
obrazek
čisto
spremenjen
,
pa
vzlic
temu
jo
je
obdajala
čudna
krasota
.
Vzdihnila
je
:
„
Moj
Bog
,
čemu
si
prišel
?
Kaj
poreče
mati
?
“
Kakor
vidite
,
me
je
poskušala
odsloviti
.
Pričnem
zatorej
tudi
zdihovati
:
„
Spati
ne
morem
,
ker
vem
,
da
si
name
huda
.
“
Nekaj
se
je
obotavljala
:
„
Saj
sam
veš
,
da
nisem
.
“
„
Čemu
si
pa
bila
?
“
„
S
tem
Katretom
govoriš
,
—
z
vsako
drugo
bi
smel
.
“
Zdelo
se
mi
je
,
da
se
ji
hoče
milo
storiti
.
Nato
sem
vprašal
:
„
Ali
mi
daš
roko
,
da
res
nisi
več
huda
?
“
„
Dam
ti
jo
.
“
Izpod
dolge
rute
je
izvila
roko
,
ki
se
je
še
vedno
tresla
.
Dotaknil
sem
se
mehkih
prstov
in
napraviti
sem
hotel
majhen
sprehodek
po
tej
žametovi
koži
.
Pa
me
je
kaj
spretno
s
svojo
levico
spodila
z
bele
stezice
!
„
Lahko
noč
!
“
„
Lahko
noč
!
“
Ko
sem
po
lestvi
splezal
do
zemlje
,
se
je
prikazal
iz
sence
pri
hiši
hlapec
Danijel
.
Široka
usta
je
odprl
do
ušes
,
se
hinavsko
smejal
ter
—
položivši
prst
na
omenjena
široka
usta
—
pograbil
lestvo
in
jo
brez
vsakega
šuma
odnesel
k
steni
pri
hlevu
.
S
svojim
obnašanjem
mi
je
hotel
Danijel
razodeti
,
da
se
brez
skrbi
lahko
zanesem
na
njegovo
molčljivost
.
Drugo
jutro
pri
kosilu
sem
koj
opazil
,
da
ni
ostal
prigodek
te
noči
tajen
.
Danijel
je
še
vedno
odpiral
čeljusti
,
kakor
jih
odpira
krokodil
ob
Nilu
;
Lizi
pa
ni
hotel
izginiti
nekak
skrivnosten
smeh
z
obraza
,
in
Meta
je
kot
v
sanjah
hodila
okrog
.
Mater
Barbo
sem
parkrat
zasačil
,
kako
me
je
tuintam
prav
pomenljivo
pogledala
.
Ali
molčalo
je
vse
.
Le
oče
Boštjan
je
,
odloživši
žlico
,
hladno
spregovoril
:
„
Če
že
pametni
ljudje
pamet
pod
klop
mečejo
,
ne
vem
,
kaj
bo
potlej
.
“
Ker
je
bila
nedelja
,
nismo
imeli
dela
.
Sredi
dopoldne
sem
prišel
enkrat
mimo
hleva
,
kjer
sta
Liza
in
Danijel
živino
napajala
.
Čul
sem
ta-le
razgovor
:
Liza
:
„
Kaj
misliš
,
kaj
bo
iz
tega
?
“
Danijel
:
„
Kaj
če
biti
,
to
ve
vsak
človek
!
Če
je
poštenje
v
njem
,
jo
vzame
.
Vendar
vidiš
,
kako
je
že
zmedel
to
ubogo
žival
.
“
Liza
:
„
Poštenje
pri
moških
,
to
je
ravno
!
Ali
ga
imaš
ti
kaj
?
“
Danijel
:
„
Ti
si
pa
star
borež
,
in
čudno
bi
ne
bilo
,
če
bi
se
človek
skesal
.
Če
kaj
vem
,
bo
pri
Presečnikovih
svatba
,
in
plesali
bomo
,
da
bo
groza
!
Ker
to
ti
povem
:
Janez
ima
poštenje
v
sebi
!
“
Liza
:
„
Počakajmo
,
le
počakajmo
,
moški
ste
vsi
nič
prida
!
“
Čas
je
tekel
in
prišli
smo
globoko
v
kozoprsk
.
Žito
je
bilo
omlačeno
;
zatorej
smo
mislili
na
drugo
,
kar
je
preskrbeti
dobremu
gospodarju
za
zimo
.
Najprej
steljo
za
hlev
.
Zopet
smo
morali
koso
v
roke
vzeti
,
tisto
kratko
,
široko
koso
,
s
katero
se
klesti
resje
in
druga
goščav
po
gozdu
.
Neprijetno
delo
:
kosišče
ti
je
prekratko
in
kosir
tudi
vedno
odnehava
,
da
ga
moraš
neprestano
nabijati
,
ker
bi
ti
drugače
kosa
odletela
.
Tudi
listje
smo
grabili
,
in
to
je
že
lažje
delo
.
Grabijo
moški
in
ženske
,
zatorej
je
obilo
govorice
,
obilo
največkrat
prav
slabo
oblečenih
kmečkih
dovtipov
.
Grabljenje
hitro
teče
,
godbo
pa
ti
delata
lešnikarica
in
carovec
,
sedeča
v
bližini
na
smreki
.
Da
se
bo
pozimi
kurilo
,
smo
podrli
v
bregu
pod
Kalom
deset
starih
bukev
.
K
sekanju
me
niso
pustili
,
ker
pade
drevo
nerodno
,
če
ni
prav
sekano
;
ako
se
pa
nerodno
postaviš
,
te
lahko
veje
padajočega
debla
,
če
drugega
ne
,
prav
občutno
opraskajo
.
Ko
je
ležala
bukev
na
zemlji
,
sem
jo
pa
s
krivačem
klestil
in
obsekaval
uspešneje
od
Danijela
,
ki
je
najrajši
dosti
govoril
in
malo
delal
.
Tako
je
tekel
čas
in
že
so
lešniki
dozorevali
.
Robčevina
je
od
dne
do
dne
rumenejša
postajala
in
če
si
sad
iz
nje
vzel
,
je
bil
sajast
in
rujav
.
Prihajala
so
pisma
in
nič
več
nisem
mogel
odlašati
z
odhodom
.
Hotel
pa
sem
kot
zavzet
hribolazec
še
prej
na
Blegoš
.
Ta
sicer
ni
kaj
posebnega
;
če
mu
pa
tičiš
ravno
v
vznožju
,
bi
bila
sramota
,
ko
bi
staremu
prijatelju
ne
zlezel
na
plešasto
glavo
.
Skoraj
šest
tednov
sem
že
tičal
na
Jelovem
brdu
in
delo
me
je
obsekalo
,
kakor
obseka
tesar
svoj
tram
v
smrekovem
gozdu
;
bil
sem
tenak
in
vitek
,
da
sem
lahko
lazil
po
hribih
.
Po
večerji
smo
še
nekaj
časa
pri
mizi
obsedeli
.
Povedal
sem
,
da
grem
zjutraj
na
Blegoš
,
češ
da
že
pet
let
nisem
bil
gori
.
„
Oh-ta
,
“
se
je
oglasila
Meta
,
„
mati
,
ali
grem
lahko
ž
njim
?
“
Mati
ji
je
bila
v
vsakem
oziru
prva
instanca
.
Odgovoril
pa
je
oče
Boštjan
:
„
Čemu
boš
hodila
?
Zate
je
prehuda
pot
;
sicer
pa
tudi
doma
lahko
dobiš
kaj
potrebnega
dela
.
“
Besedo
„
potrebnega
“
je
mož
poudarjal
s
posebnim
naglasom
.
Meti
se
je
povesila
sobica
in
prav
nič
prijazno
ni
pogledala
svojega
roditelja
.
Nasproti
dvema
ženskama
pa
gospodar
,
kar
je
samoobsebi
umevno
.
Barba
ni
dolgo
premišljevala
:
„
Čemu
bi
ne
šla
?
S
svojim
človekom
bo
vendar
še
smela
,
če
jo
s
sabo
vzame
.
Kar
šla
bo
!
“
S
tem
je
bila
Boštjanu
pravda
zgubljena
.
Drugo
jutro
ob
osmih
sva
odšla
.
V
svoji
bisagi
sem
vzel
nekaj
s
sabo
,
pa
ne
preveč
.
Pa
ne
smete
misliti
,
da
sem
nosil
na
nogah
visoke
nogavice
ali
pa
kake
bingljajoče
hlačice
ob
kolenih
.
Vse
to
se
pred
Presečnikovo
hčerjo
ni
smelo
nositi
,
ker
je
bilo
grdo
in
smešno
.
Hodila
sva
po
lepih
senožetih
pod
Koprivnikom
,
kjer
rase
mnogo
leščevja
.
Tisto
leto
je
bilo
rodovitno
,
zategadelj
ni
čuda
,
da
sva
takoj
krenila
s
pota
ter
lazila
od
grma
do
grma
.
Tekmovala
sva
,
kateri
dobi
več
lešnikov
in
kateri
večjo
kobuljico
.
Zmagala
je
Meta
,
ki
je
imela
oko
kakor
veverica
in
tudi
ne
manjše
spretnosti
od
veverice
,
če
je
bilo
treba
samca
ali
pa
kobuljico
vpogniti
z
veje
.
Prekosila
me
je
v
vsakem
oziru
.
Staknila
je
kobuljico
,
ki
je
štela
osem
lešnikov
.
Žalibog
,
vmes
sta
bila
dva
slaba
,
katerih
jedri
sta
bili
gluhi
!
„
Ali
bo
mati
vesela
,
“
se
je
bahala
Meta
,
„
ko
bo
videla
moje
lešnike
!
To
bo
potresve
o
Božiču
!
“
Ko
sva
se
vrnila
na
pot
,
je
že
iskala
dva
pripravna
kamena
,
s
katerima
je
trla
svoje
lešnike
.
Dospevši
do
Kala
,
ji
ni
bilo
skoraj
nič
ostalo
,
tako
da
je
potrla
in
pozobala
še
zadnji
ostanek
,
rekoč
:
„
Ej
,
saj
bo
letos
dosti
orehov
!
“
Na
Kalu
sva
poiskala
najprej
po
vsi
Selški
in
Poljanski
dolini
sloviti
studenec
,
ki
z
imenitno
svojo
vodo
hladi
in
krepi
potnike
na
Blegoš
.
Napolnila
sva
steklenico
,
in
povedati
moram
,
da
je
bila
potem
voda
na
vrhu
skoraj
še
ravno
tako
mrzla
,
kakor
na
Kalu
pri
vrelcu
.
S
sedla
sva
krenila
ne
na
strmo
pot
,
temveč
na
lahno
.
Ta
vodi
daleč
naokrog
za
Blegošem
,
dokler
ne
privodi
na
Mali
Blegoš
.
Prijetna
je
bila
ta
hoja
:
povsod
zeleno
bukovje
,
jelke
in
smreke
.
Vmes
pri
tleh
so
poganjale
v
velikih
šopih
hudičele
(
rododendron
)
,
a
ne
spominjam
se
,
so-li
nosile
še
kak
pozabljen
cvet
ali
ne
;
pač
pa
se
dobro
spominjam
,
da
so
po
bukvah
napravljali
velik
nemir
sivkastomodri
brglezi
,
ki
so
čokali
po
deblih
gori
in
doli
.
Če
sta
se
srečala
z
grahastim
plezavčkom
,
ki
pleza
samo
gori
,
doli
pa
ne
more
,
ga
je
sivo-modri
hudobnež
takoj
pognal
,
da
se
je
čulo
obilo
takega
čivkanja
.
Tisti
dan
sem
hotel
Meti
govoriti
o
svoji
ljubezni
ter
ji
na
dolgo
in
široko
razložiti
,
da
mora
postati
moja
žena
in
da
jo
bom
dal
v
mesto
,
kjer
se
nauči
kuhanja
in
nemške
govorice
.
Kakor
vidite
,
drage
dame
,
sem
si
bil
skoval
popoln
načrt
,
ki
pa
je
bil
—
česar
se
takrat
še
nisem
zavedal
—
ponesrečen
in
neporabljiv
.
Planinsko
to
rožo
presaditi
v
gosposko
zemljo
,
je
moralo
ostati
brezuspešno
delo
,
kar
ve
najbolje
veste
.
Ali
tisti
dan
na
poti
okrog
Blegoša
mi
je
tičal
neusmiljeni
ta
načrt
v
glavi
in
le
na
priliko
sem
čakal
,
da
bi
ga
stresel
pred
deklico
.
Pa
govori
o
ljubezni
,
če
je
Meta
kar
meni
nič
,
tebi
nič
,
počepnila
na
zemljo
,
stolkla
sredi
pota
prav
zadnja
dva
lešnika
ter
ju
s
slastjo
shrustala
s
svojimi
belimi
zobčki
:
„
Joj
,
kako
so
dobri
!
“
Časih
sva
se
srečala
s
pogledi
;
nekaj
se
je
zasvetilo
iz
njenega
očesa
,
ali
vzlic
temu
je
dejala
:
„
Nikar
me
tako
čudno
ne
glej
!
“
Kako
naj
bi
bil
torej
govoril
o
svoji
ljubezni
!
Danes
je
bila
zgolj
otrok
,
ki
se
je
veselil
,
da
je
smel
biti
v
moji
družbi
!
Dospela
sva
do
Ajdove
rebri
.
Na
desno
in
levo
je
bil
gozd
izsekan
.
Zategadelj
je
rasla
tam
dolga
trava
,
vmes
pa
vse
polno
rdečih
jagod
.
Te
so
bile
sicer
že
vse
obrane
,
ker
jih
zobljejo
ptice
in
kače
;
pa
se
je
Meti
vendar
še
posrečilo
,
da
je
dobila
rastlino
,
na
kateri
sta
viseli
dve
rdeči
jagodi
.
Na
enem
vršičku
pa
je
čepel
majhen
,
bel
cvet
.
Bila
je
presrečna
:
„
Eno
meni
,
eno
tebi
!
“
Z
ustnicami
je
odtrgala
jagodo
,
nato
pa
brez
vsake
zadrege
meni
ponudila
šopek
.
Kakor
ona
,
zaužil
sem
sad
,
a
cvet
sem
spravil
z
veliko
skrbnostjo
v
listnico
.
„
Proč
vrzi
!
“
je
zahitela
.
„
V
mestu
me
bo
cvetje
spominjalo
nate
,
Meta
.
“
Nekaj
rdečice
se
ji
je
prikazalo
na
licu
,
vendar
stvari
ni
več
omenjala
.
Dospevši
na
Mali
Blegoš
,
se
nama
je
odkril
Porezen
v
svoji
dolgočasnosti
in
odkrila
se
nama
je
Črna
prst
v
divni
svoji
lepoti
.
Luže
na
Malem
Blegošu
so
bile
suhe
in
tudi
ovac
ni
bilo
,
ki
se
navadno
v
tolpah
pasejo
tam
.
Pred
nama
se
je
dvigala
visoka
glava
starega
Blegoša
.
Ker
je
danes
prvič
hodila
na
goro
,
se
ji
je
poznalo
,
da
je
razočarana
.
Menila
je
,
da
sva
že
na
vrhu
,
dočim
sva
bila
šele
na
Malem
Blegošu
.
Zdihovala
je
,
no
,
pa
sva
sedla
in
počivala
.
Po
odpočitku
sva
polagoma
lezla
navzgor
,
in
sicer
po
stezah
,
katerih
je
mnogo
,
pa
so
vse
nezanesljive
.
Nekaj
časa
pripravno
hodiš
,
v
hipu
pa
ti
zgine
steza
izpod
noge
,
da
sam
ne
veš
kdaj
.
Nato
moraš
po
gladki
travi
plezati
,
dokler
ne
stakneš
druge
steze
,
ki
pa
te
ravnotako
slepari
,
kot
prejšnja
.
Utrudljiva
je
taka
hoja
.
Med
slovenskimi
gorami
naš
Blegoš
ni
velikan
!
In
ne
obdaja
ga
veličastnost
,
katera
obdaja
naše
snežnike
in
katere
je
že
nekoliko
deležen
sosed
Rakitovec
.
Obdaja
ga
samo
ponižna
lepota
skromne
slovenske
planine
,
katera
ne
pozna
večnega
snega
,
ne
neplodnih
mlevov
in
ne
divjih
prepadov
.
Ali
vzlic
temu
v
svoji
skromnosti
stotero
poplača
trudapolno
pot
,
katero
si
moral
prehoditi
do
tratnate
njegove
strehe
.
To
sva
občutila
z
Meto
,
ko
sva
obstala
na
vrhu
.
Do
svojega
sedemnajstega
leta
je
živela
v
vznožju
pod
Blegošem
,
a
do
danes
še
ni
bila
na
njem
.
Če
bi
po
vaseh
okoli
Jelovega
brda
povpraševali
,
bi
se
takoj
izkazalo
,
da
vsaj
dve
tretjini
prebivalstva
še
nikdar
ni
bilo
na
Blegošu
.
Naši
kmetje
hodijo
pač
le
tja
,
kamor
jih
vodi
delo
!
Meta
se
ni
mogla
oddahniti
,
tako
so
jo
bili
prevzeli
vtisi
lepega
razgleda
.
Nebo
sicer
ni
bilo
prav
jasno
in
sapa
je
podila
oblake
nad
vrhom
,
da
so
kakor
ovce
hiteli
proti
jugu
.
Gorenjski
in
kamniški
snežniki
so
se
kazali
v
vsi
svoji
čistoti
.
Od
Triglava
pa
do
Ojstrice
sem
ji
moral
našteti
vse
bele
očake
in
navesti
njihova
imena
.
Odprl
se
je
svet
,
o
katerem
se
Meti
do
danes
še
sanjalo
ni
!
Pravijo
,
da
se
proti
jugu
vidi
Jadransko
morje
.
Bil
sem
mnogokrat
na
Blegošu
,
ali
morja
nisem
nikdar
ugledal
.
Danes
se
je
daleč
tam
spodaj
nekaj
kadilo
;
vzlic
temu
je
dekle
trdovatno
trdilo
,
da
natančno
razločuje
modro
morje
.
Nato
sva
se
ozrla
k
strani
,
kjer
leži
bela
slovenska
Ljubljana
.
Kdor
ima
dobro
oko
,
lahko
opazi
ljubljanski
grad
,
ali
jaz
ga
nisem
mogel
nikdar
opaziti
.
Mogoče
pa
je
,
da
ga
je
Meta
z
bistrim
očesom
vendarle
opazila
.
Spregovorila
je
:
„
Tam
je
torej
Ljubljana
,
kjer
ti
stanuješ
.
“
Zamislila
se
je
in
pri
tem
se
je
morda
zavedala
,
da
v
kratkem
odidem
.
Videlo
se
je
,
da
ji
je
žalost
prepregla
obrazek
.
Zamolklo
je
vprašala
:
„
Kdaj
spet
prideš
?
“
„
Če
prej
ne
,
k
tvoji
poroki
,
ko
se
boš
možila
,
Meta
.
Tisti
dan
hočem
plesati
!
“
Nevoljno
je
viknila
:
„
Nič
!
“
Ta
„
nič
“
je
bil
vedno
dokaz
,
da
je
naša
Meta
huda
.
Dolgo
je
zrla
proti
jugu
,
kjer
je
v
svoji
domišljiji
gledala
sinje
Jadransko
morje
.
Pri
tem
mi
ni
mogla
prikriti
,
da
se
ji
je
ob
levem
očesu
utrnila
prav
drobna
solza
ter
ji
lezla
po
licu
.
Obrnila
se
je
čisto
od
mene
,
da
bi
ne
opazil
,
kako
si
je
obrisala
mokro
lice
.
Pa
sem
vendar
opazil
.
Da
bi
jo
premotil
,
sem
jo
pozval
,
da
pojdiva
gledat
,
če
bi
se
dobilo
še
kaj
planinskega
cvetja
.
To
rase
samo
na
selški
strani
Blegoša
.
Ta
breg
sva
torej
prehodila
in
preiskala
.
Hudičel
je
bilo
vse
polno
,
pa
ni
bilo
cvetja
na
njih
.
Istotako
ni
bilo
murk
,
katerih
je
ob
priličnem
času
prav
mnogo
.
Skoraj
ni
bilo
pričakovati
uspeha
,
bilo
je
že
prepozno
.
„
Tu
je
pa
zvezdica
!
“
je
vskliknila
Meta
ter
res
izbrskala
iz
goste
trave
zakasnelo
,
malo
,
zelenkasto
planiko
,
katera
se
časih
dobi
na
Blegošu
;
kako
leto
jih
je
več
,
drugo
leto
pa
zopet
ni
nobene
.
Po
daljšem
iskanju
sva
jih
še
nekaj
staknila
v
travi
in
Meta
je
vse
skupaj
obdržala
za
spomin
na
tisti
dan
,
ko
je
bila
z
mano
na
Blegošu
.
Nato
sva
sedla
v
eno
malih
dolinic
,
katere
so
značilne
za
Blegošev
vrh
.
Čas
je
bilo
,
da
se
po
dolgi
hoji
nekoliko
okrepčava
.
S
sabo
nisva
imela
bogve
kaj
.
S
ponosom
lahko
izrečem
,
da
nisem
nikdar
zastopal
stališča
tistih
vedno
lačnih
in
vedno
žejnih
hribolazcev
,
ki
bi
na
Kredarico
ali
na
Beganjščico
najrajši
s
sabo
vzeli
težko
obloženega
velbloda
!
Pri
tej
priliki
je
pokazala
Meta
vse
dobre
