Pavle
Slivar
je
bil
praznično
vesel
.
Sonce
je
sijalo
na
ulicah
;
gledalo
je
v
sobo
izza
rulet
ter
se
mu
smejalo
globoko
v
dušo
.
Popili
so
bili
ravnokar
popoldansko
kavo
:
prazne
steklenice
so
bile
še
na
mizi
,
pogrnjeni
z
nedeljskim
prtom
.
Marnovka
je
slonela
v
naslanjaču
z
rokami
v
naročju
;
zehalo
se
ji
je
.
Izprva
je
hotela
spraviti
razgovor
na
resne
,
solidne
stvari
;
ali
ni
se
ji
posrečilo
;
zato
je
umolknila
in
polagoma
so
ji
lezle
trepalnice
na
oči
.
Slivarju
se
ni
hotelo
dolgočasnih
razgovorov
,
in
dolgočasno
mu
je
bilo
vse
,
kar
se
je
le
od
daleč
dotikalo
praktičnih
zunanjosti
življenja
.
Na
solidne
opomnje
je
odgovarjal
prešerno
in
razposajeno
;
ko
je
opazil
pogled
Marnovke
,
se
je
naslonil
nedolžno
in
kakor
iz
udobnosti
na
desno
,
iztegnil
roko
ter
jo
položil
čisto
slučajno
Ani
okrog
vratu
.
In
Ana
se
je
naslonila
na
levo
.
V
tistem
trenutku
je
Marnovka
zakašljala
ter
odprla
oči
:
Pavle
je
pogledal
v
strop
,
zaokrožil
ustnice
,
kot
da
bi
se
mu
hotelo
zažvižgati
,
in
potrkal
je
s
prsti
po
mizi
.
Pri
srcu
pa
mu
je
bilo
,
da
bi
se
smejal
glasno
in
hrupno
,
brez
povoda
in
čisto
nalašč
,
samo
zato
,
ker
je
življenje
tako
imenitno
in
ker
je
sonce
tako
čudovito
svetlo
.
Ana
je
vstala
,
pogledala
najprvo
na
mater
,
nato
je
nekoliko
zazehala
,
le
toliko
,
da
so
se
zableščali
izza
ustnic
beli
zobje
,
stopila
je
k
mali
mizici
v
kotu
pri
oknu
,
vzela
v
roko
fotografijo
,
jo
ogledala
pazljivo
ter
jo
položila
zopet
na
mizo
,
so
ozrla
kakor
mimogrede
na
Slivarja
,
s
komaj
vidnim
,
hipnim
nasmeškom
v
levem
očesu
,
a
nato
je
odprla
duri
v
svojo
sobo
.
Slivar
se
je
pogladil
po
laseh
.
„
Da
,
da
...
tako
je
človeško
življenje
!
...
“
Nato
je
vstal
tudi
on
,
počasi
,
zamišljen
in
resen
,
pogledal
je
tudi
on
še
enkrat
na
dremajočo
Marnovko
,
stopil
k
mizici
v
kotu
ter
si
ogledal
fotografijo
s
pazljivim
očesom
,
a
nato
se
je
nasmehnil
s
prav
istim
komaj
vidnim
hudomušnim
nasmeškom
ter
prestopil
s
solidnim
korakom
prag
Anine
sobe
.
Ana
je
zapahnila
duri
z
oprezno
roko
.
Okno
je
bilo
tesno
zastrto
,
tako
da
je
bila
soba
v
hladnem
somraku
.
Tenka
plast
sončne
svetlobe
je
padala
na
klavir
,
na
razgrnjene
note
.
Ona
je
sedla
h
klavirju
,
Slivar
je
premaknil
k
njej
svoj
stol
.
Kadar
je
sedel
prejšnje
čase
tako
blizu
poleg
nje
,
tako
zapeljivo
in
pripravno
,
mu
je
bilo
skoro
neugodno
pri
srcu
,
in
besede
so
mu
hipoma
pošle
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
njegova
dolžnost
,
da
govori
sladke
,
sentimentalne
reči
,
kakor
govore
zaljubljenci
v
nemških
romanih
,
da
se
skloni
ob
določenih
presledkih
,
položi
roko
varno
in
ljubezni
polno
krog
ljubljenega
vratu
ali
pasu
ter
poljubi
z
zatisnjenimi
očmi
njene
sramežljive
ustnice
.
Vse
to
mu
je
bilo
zmerom
neizmerno
težko
.
Sram
ga
je
bilo
sladkih
besed
,
in
kadar
je
katero
izpregovoril
,
je
čutil
,
kot
da
ga
zasmehuje
na
tihem
celó
ona
sama
in
da
se
je
zelo
blamiral
.
Ob
takih
časih
mu
je
šinilo
mimo
pameti
,
da
ni
resno
zaljubljen
,
da
je
to
„
vse
skupaj
neumnost
“
in
da
bi
se
vedel
docela
drugače
,
če
bi
bilo
res
,
kar
je
trdil
v
svojih
pismih
,
da
je
„
ona
sama
njegova
sreča
in
njegovo
življenje
“
.
Tako
se
je
izgubljal
v
neprijetnih
mislih
,
in
ona
ga
je
izpraševala
,
zakaj
je
njegov
obraz
resen
—
hotela
je
reči
dolgočasen
—
in
zakaj
molči
.
Danes
pa
se
ni
ukvarjal
s
takim
razmotrivanjem
,
bil
je
vzvišen
nad
njo
in
nad
svojo
ljubeznijo
.
Vse
se
mu
je
zdelo
nekako
ljubeznivosmešno
:
ta
intimna
,
mračna
soba
,
on
sam
in
ona
,
oba
mlada
,
zaljubljena
in
vesela
,
dremajoča
matrona
v
prvi
sobi
,
sklenice
na
nedeljsko
pogrnjeni
mizi
in
gorko
septembrsko
sonce
tam
zunaj
,
—
vse
je
bilo
majhno
,
lično
,
kakor
otroške
igračice
pred
velikimi
,
razumnimi
očmi
njegove
duše
.
„
Ali
ti
ni
nič
hudo
,
Pavle
?
Tako
mirno
pripoveduješ
,
da
nama
ostane
samo
še
par
dni
.
“
Slivar
se
je
popolnoma
nedolžno
začudil
:
čemu
naj
bi
mu
bilo
hudo
zaradi
tega
?
„
Danes
je
nedelja
...
jutri
,
pojutrišnjem
,
to
so
še
celi
trije
dnevi
,
Ana
!
Trije
dnevi
,
to
se
pravi
neskončnost
!
Dovoli
,
da
te
poljubim
na
tvoje
bujno
kipeče
ustnice
...
“
„
Ti
se
norčuješ
—
“
„
Nikakor
ne
;
tako
lepih
ustnic
res
še
v
svojem
življenju
nisem
videl
.
“
„
Koliko
jih
boš
videl
,
zdaj
ko
si
imeniten
!
“
„
Ali
nisem
res
imeniten
?
Tebi
,
Ana
,
ki
sva
prijatelja
lahko
povem
:
jaz
sem
največji
umetnik
na
svetu
,
ali
vsaj
eden
izmed
največjih
.
Tudi
nate
pada
kos
moje
slave
:
prenašaj
jo
dostojno
!
—
Kaj
misliš
,
da
me
je
kaj
iznenadilo
,
ko
so
mi
prisodili
prvo
nagrado
?
Čisto
nič
:
meni
,
kar
je
mojega
!
Če
bi
mi
je
ne
bili
prisodili
,
bi
si
kvečjemu
mislil
,
da
so
sedeli
tepci
v
razsodišču
,
in
zategadelj
bi
me
stvar
ne
bolela
posebno
...
Ali
povej
mi
,
Ana
,
“
—
hodil
je
po
sobi
in
se
okrenil
hipoma
k
njej
—
„
kako
pa
ti
misliš
o
mojem
delu
,
ti
sama
,
čisto
na
tihem
?
“
Ana
je
bila
v
zadregi
.
„
Kar
ti
napraviš
,
je
zame
najlepše
!
“
Slivar
je
dobro
vedel
,
da
je
bil
ta
odgovor
neumen
in
morda
celo
neodkritosrčen
;
tudi
beseda
„
napraviš
“
mu
ni
bila
pogodu
;
ali
danes
ga
to
ni
vznemirjalo
;
zdela
se
mu
je
še
bolj
otroška
in
majhna
,
popolna
igračica
.
„
Seveda
,
to
je
v
redu
.
Kako
bi
se
pač
ženil
pri
tebi
,
če
bi
mi
zabavljala
venomer
!
Ko
bi
jaz
ne
bil
največji
umetnik
na
svetu
,
bi
bilo
celo
nekaj
prijaznega
na
tem
:
oženil
bi
se
in
tako
bi
imel
pri
roki
pevca
svoje
imenitnosti
—
“
„„
Pavle
!
““
„
Nič
se
ne
jezi
in
dovoli
,
da
te
na
tvoje
bujno
kipeče
—
—
—
—
Prisegam
ti
,
Ana
,
tvoje
življenje
bo
čudovito
pod
soncem
!
Sezidal
ti
bom
vilo
tam
kje
pod
Rožnikom
,
ali
če
ti
je
ljubše
—
kaj
praviš
?
—
na
Bledu
.
Tam
so
lepi
kraji
!
Po
svojih
načrtih
ti
jo
bom
sezidal
,
zato
bo
najlepša
vila
daleč
naokoli
,
ne
kak
arhitektonski
zavržek
,
kot
so
tiste
bedasto
namišljene
barake
po
naših
ulicah
.
Pravijo
da
so
stanovanja
za
ljudi
,
pa
so
znotraj
nerodni
hlevi
,
zunaj
karikature
palač
.
In
v
palačah
,
ljubica
,
ne
stanujejo
ljudje
in
tudi
ne
v
hlevih
.
Midva
bova
imela
vilo
po
mojih
mislih
,
in
celo
v
tej
vili
ne
bova
stanovala
,
temveč
vozila
se
bova
po
svetu
brez
konca
in
kraja
.
Če
je
človek
predolgo
v
istem
mestu
,
spozna
polagoma
,
da
so
ljudje
zabiti
,
in
življenje
mu
zamrzi
med
njimi
.
Tako
je
najbolje
,
da
gledava
vsak
hip
nove
obraze
ter
se
posloviva
od
njih
,
preden
pokažejo
svojo
naturo
.
“
„„
Kako
bledeš
,
Pavle
!
““
„
Oj
Ana
,
nič
ne
bledem
;
to
bo
še
vse
lepše
,
kakor
misliš
!
Glej
,
Ana
,
jaz
te
imam
neizmerno
rad
,
ker
si
tako
naivna
.
Tako
se
mi
zdiš
s
svojo
globoko
resnobo
kakor
moj
brat
,
ko
je
še
platno
prodajal
,
pa
si
je
del
cilinder
na
glavo
ter
kadil
iz
očetove
pipe
—
“
.
Opazil
je
,
da
jo
je
razžalil
:
od
sence
dol
se
je
pokazala
lahna
rdečica
na
njenih
licih
;
toda
to
ni
ga
ganilo
;
vesel
je
bil
celo
te
rdečice
.
„
To
so
lepi
komplimenti
;
kdor
bi
te
poslušal
,
bi
si
nikoli
ne
mislil
,
da
si
zaljubljen
vame
.
—
Kaj
misliš
,
da
ti
nisi
smešen
?
“
„
O
,
to
še
ni
nič
,
kar
tukaj
vidiš
!
Da
bi
me
ti
poslušala
,
kadar
sem
sam
,
da
bi
pogledala
skozi
okno
mojih
domačih
mislih
!
Ana
,
stante
pede
bi
se
okrenila
od
mene
!
—
Ko
bi
ne
bil
smešen
v
svojih
mislih
,
kako
bi
bil
umetnik
?
Smešno
je
vse
tisto
,
kar
ni
v
zvezi
z
vsakdanjim
kruhom
...
Tvoj
greh
je
,
Ana
,
če
sem
zavil
zdajle
na
cesto
dolgočasnih
besedi
!
“
Plast
svetlobe
,
ki
je
padala
na
klavir
,
se
je
ožila
,
dvigala
se
je
više
ter
je
naposled
hipoma
izginila
.
Po
sobi
se
je
razlil
še
temnejši
mrak
;
kdor
bi
stopil
vanjo
,
bi
ne
razločeval
obrazov
.
In
Slivarja
se
je
polastilo
neopazno
neko
zadehlo
čustvo
,
ki
mu
je
bilo
zoprno
in
ki
se
ga
je
bal
.
Privil
je
Ano
tesno
k
sebi
,
a
komaj
se
je
dotaknil
z
ustnicami
njenega
obraza
,
je
vstal
,
stopil
k
oknu
ter
privzdignil
nekoliko
rulete
.
„
Ali
se
ti
ne
zdi
,
Ana
,
da
bi
se
napotila
malo
na
izprehod
?
Zdaj
je
hladneje
;
sonce
je
že
visoko
na
strehi
...
“
Vrnila
sta
se
v
veliko
sobo
.
Marnovka
je
dremala
na
stolu
z
globoko
sklonjeno
glavo
.
Prebudila
se
je
ter
pogledala
začudeno
,
ko
ji
je
položila
Ana
roko
na
ramo
.
„
Pa
ne
ostani
dolgo
zunaj
;
vrni
se
do
pol
osmih
,
preden
pride
papa
.
“
Ana
je
odhitela
v
svojo
sobo
ter
zaprla
duri
za
seboj
.
„
Samo
še
do
srede
ostanete
tukaj
,
gospod
Slivar
?
“
„
Samo
do
srede
;
kaj
hočem
v
Ljubljani
?
Z
umetnostjo
ni
tukaj
nič
,
če
nima
človek
dediščine
po
kakem
stricu
.
In
jaz
nimam
nobenega
strica
...
“
Zavil
je
brž
na
drugo
pot
.
„
In
ga
tudi
ne
potrebujem
.
Zdaj
je
prihodnost
odprta
pred
mano
.
Moje
delo
je
priznano
in
tudi
jaz
sam
vem
,
koliko
je
vredno
...
“
„
A
kako
...
na
kak
način
se
mislite
urediti
?
“
Slivarju
je
bilo
to
vprašanje
neprijetno
,
zategadelj
namreč
,
ker
ni
imel
sam
najmanjšega
pojma
o
svoji
najbližjii
prihodnosti
.
Bilo
je
pred
njegovimi
očmi
kakor
biserna
megla
:
prešerni
upi
,
veselo
zaupanje
vase
.
Ali
četudi
ni
bilo
v
teh
upih
niti
sledu
kakega
trdnega
načrta
,
ni
dvomil
ne
za
trenutek
,
da
mu
je
usojeno
veličastno
življenje
.
„
Tiste
formalne
študije
so
zdaj
končane
;
tako
sem
čisto
sam
svoj
in
lahko
poizkusim
svojo
moč
.
Dokler
je
človek
pod
nadzorstvom
profesorja
,
čeprav
samo
formalno
,
je
njegova
fantazija
kakor
vklenjena
;
nehote
se
čuti
resničnega
učenca
in
njegova
roka
je
plaha
in
nesamostojna
:
kot
da
bi
stal
nekdo
neprestano
za
njim
;
pogleda
dovršeno
delo
in
vidi
,
da
ni
njegovo
,
da
je
njegov
lepi
,
svobodni
načrt
obledel
ter
se
razblinil
...
“
Marnovke
te
stvari
niso
posebno
zanimale
in
Slivar
je
to
opazil
.
„
Seveda
mislim
študirati
še
dalje
—
“
„
Študirati
?
“
„
To
se
pravi
,
—
kakor
pač
vsak
umetnik
študira
do
konca
dni
...
“
Bilo
ga
je
sram
,
da
je
moral
meriti
in
izbirati
besede
,
kot
da
bi
imel
nekaj
nepoštenega
na
vesti
.
„
Nekaj
časa
ostanem
še
na
Dunaju
,
potem
pojdem
v
Monakovo
,
—
ali
kakor
že
bo
.
Nisem
še
natanko
premislil
...
“
„
Kdaj
pa
boste
izdelali
spomenik
?
Ali
so
vam
ga
že
naročili
?
“
„
Ne
,
tudi
o
tem
še
ne
vem
nič
trdnega
.
Na
vsak
način
mi
ga
izroče
,
to
je
razumljivo
samo
ob
sebi
...
“
Na
tihem
je
vedel
,
da
to
nikakor
ni
razumljivo
samo
ob
sebi
.
Znane
so
mu
bile
okolnosti
natečaja
za
Kettejev
spomenik
:
stvar
je
bila
prenagljena
,
denarja
je
bilo
zbranega
komaj
toliko
,
da
so
se
pokrili
stroški
za
natečaj
,
in
ko
bi
bili
tudi
potrebni
tisočaki
že
pripravljeni
,
še
ni
bilo
gotovo
,
da
bi
določili
za
izdelbo
baš
nagrajeni
načrt
.
V
razpisu
ni
bilo
o
tem
besedice
,
in
Slivar
je
vedel
,
da
se
nagrajeni
načrti
ne
izdelajo
nikoli
in
da
je
zategadelj
za
umetnika
velika
nesreča
,
če
mu
prisodijo
prvo
darilo
.
Ves
ta
razgovor
mu
je
bil
skrajno
neprijeten
.
Razumel
je
dobro
pomen
teh
pol
opreznih
,
pol
surovih
suhoparnih
vprašanj
,
in
njegov
položaj
se
mu
je
zazdel
neumen
in
poniževalen
.
Oddahnil
se
je
,
ko
se
je
vrnila
Ana
v
sobo
.
Oblečena
je
bila
v
svetlo
,
tesno
na
ude
ulito
obleko
,
tako
da
je
bilo
njeno
telo
še
bolj
vitko
,
otroško
nežno
,
skoro
prešibko
.
Par
temnih
kodrov
se
je
koketno
igralo
na
sencih
;
obraz
je
bil
bel
,
droban
,
zelo
pravilno
izrezan
,
rjave
oči
so
gledale
mirno
in
razumno
.
„
Razgovarjala
sva
se
z
milostivo
o
resnih
rečeh
,
gospodična
Ana
...
“
Ana
se
je
ozrla
na
Marnovko
s
hipnim
radovednim
in
zelo
vsakdanjim
pogledom
.
Slivar
tega
pogleda
ni
zapazil
.
Poslovila
sta
se
na
kratko
ter
se
odpravila
na
cesto
.
Zunaj
je
bilo
še
svetlo
,
ali
vročina
je
ponehala
;
hladnejši
veter
je
bil
zapihal
od
juga
.
Hodila
sta
hitro
po
mestnih
ulicah
in
v
par
minutah
sta
dospela
v
park
.
Nad
belimi
,
s
peskom
posutimi
poti
so
šumeli
stari
kostanji
;
le
tu
pa
tam
je
kanila
kaplja
sončne
svetlobe
skozi
gosto
listje
.
Ljudi
je
bilo
malo
v
parku
:
star
penzionist
je
sedel
na
klopi
ter
bral
svoj
časopis
,
dvoje
pestrn
se
je
smejalo
tam
nekje
za
drevjem
,
in
od
travnika
so
se
čuli
kričeči
otroški
glasovi
.
Prišel
je
mimo
lajtnant
in
Ana
se
je
ozrla
nanj
s
polnim
pogledom
.
Slivar
je
videl
,
kam
so
se
bile
izgubile
njene
oči
,
in
kratkočasno
mu
je
bilo
pri
srcu
:
kakšna
otroška
igračica
!
S
svojim
mirnim
,
rjavim
pogledom
se
ozira
po
zavihanih
brkih
,
medtem
ko
se
ženi
;
kake
komedije
se
pač
vrše
v
njenem
srcu
?
Zrak
je
bil
čist
in
svež
;
Slivarju
so
se
širile
prsi
in
vrnila
se
mu
je
vsa
prejšnja
vesela
,
razposajena
volja
.
Prihajala
sta
čedalje
više
v
park
;
pota
so
bila
ožja
,
temnješa
,
drevje
se
je
nagibalo
niže
in
nobene
svetle
kaplje
ni
bilo
več
izza
listja
;
le
časih
je
zasvetil
gori
v
vejevju
rumen
cekin
,
ali
komaj
ga
je
Slivar
z
veseljem
ugledal
,
ga
ni
bilo
že
nikjer
več
in
temno
listje
je
trepetalo
.
Pot
se
je
vila
polagoma
navzgor
,
iz
parka
v
gozd
.
Na
desni
se
je
zasvetila
skupina
mladih
brez
z
vitkimi
debli
in
že
nekoliko
orumenelim
listjem
.
Pravilne
,
ravne
vrste
kostanjev
so
se
izlile
v
gozdno
svobodo
;
stare
,
visoke
bukve
so
rasle
vsevprek
,
tu
stisnjene
druga
ob
drugo
,
tam
daleč
narazen
,
pomešane
s
črnimi
smrekami
in
širokimi
,
temnimi
hrasti
;
tu
pa
tam
se
je
dvigalo
ravno
deblo
domačega
kostanja
z
dolgimi
vejami
;
tla
pod
njim
so
bila
pokrita
s
polzrelimi
kostanji
,
z
luščinami
in
listjem
.
Hodila
sta
počasi
navkreber
;
Slivar
je
pripovedoval
in
se
ni
menil
veliko
,
če
ga
ona
posluša
in
če
jo
zanimajo
njegove
besede
.
Bilo
mu
je
tako
lahko
in
prijetno
,
kot
da
bi
se
mu
bilo
pripetilo
pred
nedavnim
časom
nekaj
posebno
lepega
,
odločilnega
za
vso
njegovo
prihodnost
.
Napravil
je
črto
pod
svojim
dosedanjim
življenjem
:
minilo
za
zmerom
,
stran
s
preteklostjo
!
To
je
bila
noč
,
in
zdaj
pride
jutro
.
Ne
iz
ljubezni
do
nje
—
te
ljubezni
se
v
tej
uri
niti
zavedal
ni
—
iz
same
tihe
,
nerazumljive
notranje
sreče
je
govoril
tako
globoko
iz
srca
,
tako
zaupno
in
odkritosrčno
,
kako
prej
nikoli
in
nikomur
.
Ona
je
hodila
poleg
njega
tiho
,
s
sklonjeno
glavo
in
zamišljenim
obrazom
.
„
Ti
morda
misliš
,
da
je
teklo
moje
življenje
kakor
tvoje
:
majhen
potoček
z
majhnimi
valovi
,
vesel
in
brezskrben
,
le
tupatam
ranjen
ob
drobni
skalici
...
Ej
,
ljubica
,
Ana
,
ti
si
kakor
v
sanjah
in
zdramila
se
ne
boš
nikoli
;
—
lepe
so
take
sanje
!
Nikoli
ne
boš
videla
življenja
,
in
življenje
,
ljubica
,
je
nekaj
strašnega
.
Mene
je
bilo
že
zelo
ranilo
,
že
vsega
me
je
bilo
raztrgalo
;
—
ti
bi
si
tega
pač
nikoli
ne
mislila
,
ko
me
vidiš
takole
veselega
in
imenitnega
poleg
sebe
.
Do
danes
,
Ana
,
do
teli
zadnjih
dni
ni
bilo
za
me
nič
lepega
na
svetu
.
Raztrgan
in
lačen
,
ponižen
in
plah
sem
se
plazil
po
trnjevi
cesti
svoje
mladosti
.
To
ni
bilo
prijetno
,
ljubica
!
Nobenega
človeka
ni
bilo
,
ki
bi
se
bil
oziral
name
s
tiho
ljubeznijo
,
tako
kakor
se
ozira
nate
tvoja
mati
,
kadar
je
ne
vidiš
,
zjutraj
kadar
spiš
.
Jaz
nisem
poznal
svoje
matere
in
kakor
v
sanjah
se
spominjam
na
očeta
,
ko
je
sedel
pred
klavirjem
in
sem
slonel
ob
njegovih
kolenih
in
mu
gledal
v
bledi
obraz
.
Njegov
obraz
je
bil
zelo
bled
.
Od
tedaj
,
ljubica
,
nisem
videl
klavirja
skoro
dvajset
let
—
,
stanoval
sem
v
nizkih
podstrešnih
sobah
in
tam
,
glej
,
ni
klavirja
.
Tistega
,
ki
ga
je
imel
moj
oče
,
so
prodali
upniki
.
Moj
oče
je
bil
učitelj
.
In
tam
nekje
na
Dolenjskem
je
zdaj
moja
mačeha
;
nisem
je
videl
pač
deset
let
in
nimam
poželenja
po
njej
;
samo
svojega
brata
,
njenega
sina
,
bi
rad
kdaj
videl
;
kratkočasen
je
bil
,
kadar
je
del
na
glavo
očetov
cilinder
in
v
usta
njegovo
pipo
.
To
dvoje
,
cilinder
in
pipa
,
je
njegova
dediščina
po
očetu
;
zame
ni
ostalo
ničesar
.
“
Ko
bi
bil
videl
Slivar
njene
oči
,
ne
bi
govoril
o
teh
stvareh
;
njen
pogled
je
bil
nekako
osupel
;
poznalo
se
je
,
da
ji
je
to
razlaganje
neprijetno
.
Bila
je
nežna
in
fina
,
„
čista
igračica
“
.
„
In
potem
se
je
začelo
grenko
,
ljubica
,
grenko
življenje
.
Strah
meje
,
če
se
ozrem
;
po
vsej
poti
se
vidijo
sledovi
mojih
ranjenih
nog
...
“
Zravnal
se
je
in
iztegnil
roke
,
kakor
po
dovršenem
težkem
delu
.
„
Ali
Ana
,
zdaj
sem
postavil
mejnik
.
Zastavil
sem
ga
trdno
v
zemljo
in
odslej
je
življenje
moje
;
jaz
sem
gospodar
!
“
Zjasnilo
se
je
nenadno
.
Stopila
sta
iz
gozda
na
velik
odprt
prostor
.
V
polukrogu
so
stale
ob
tratini
klopi
in
na
eni
izmed
njih
je
sedel
zaljubljen
par
;
zravnala
sta
se
preplašeno
,
roka
je
ostala
še
v
roki
,
in
ozrla
sta
se
na
došleca
z
neprijaznimi
pogledi
.
Blivar
in
Ana
sta
zavila
na
levo
,
koder
se
je
vila
pot
nekoliko
navzdol
.
Na
levi
se
je
spenjalo
z
grmovjem
poraščeno
brdo
,
više
zadaj
se
je
pričenjalo
gosto
smrečje
;
tudi
na
desni
,
prav
ob
poti
,
so
rastle
nizke
smreke
.
Še
nekoliko
korakov
,
in
na
desni
in
levi
se
je
hribovje
razdelilo
,
odprla
se
je
pred
njima
vsa
prelepa
ljubljanska
ravan
.
Blizu
spodaj
,
kakor
pred
njunimi
nogami
,
se
je
svetilo
mesto
,
bleščeče
belo
,
jata
golobov
.
Stolp
frančiškanske
cerkve
se
je
lesketal
v
solncu
,
gorel
je
v
čistem
zlatu
.
Ravan
se
je
potapljala
v
mrak
,
a
daleč
zadaj
,
po
vzhodnih
hribih
,
se
je
še
razlivala
mehka
luč
,
odsevala
je
celo
še
na
dolgi
progi
ravnine
,
toda
sence
so
segale
vedno
dalje
in
vedno
više
,
lakomne
roke
so
se
iztegale
po
zlatu
.
Mehko
čustvo
je
leglo
Slivarju
v
dušo
:
ljubezen
do
te
čudovite
zemlje
,
tista
močna
,
velika
ljubezen
,
ki
daruje
in
se
čuti
obdarovano
.
Izpreletelo
ga
je
veselo
spoznanje
,
da
je
bogat
in
močan
,
da
daruje
lahko
s
polnimi
rokami
.
Nedavno
še
,
pred
kratkimi
meseci
,
je
bil
list
v
vetru
,
tujec
povsod
,
kamor
ga
je
zanesel
plašni
korak
.
Danes
je
vedel
,
da
stoji
na
tej
domači
zemlji
trdno
in
ukopano
,
z
obema
nogama
,
da
je
nje
vsebina
obenem
.
Bilo
mu
je
,
da
bi
zamaha
!
s
klobukom
in
pozdravil
to
ravan
,
ki
se
je
odevala
v
črno
odejo
ter
se
napravljala
spat
,
da
bi
jo
pozdravil
s
prijaznim
sinovskim
pozdravom
in
ji
voščil
lahko
noč
.
Stal
je
dolgo
ob
poti
z
zravnano
glavo
,
žarečim
licem
in
široko
odprtimi
,
mokrimi
očmi
.
Ana
se
je
dolgočasila
,
in
on
je
ob
teh
trenotkih
pozabil
nanjo
.
Bilo
je
že
pozno
zvečer
,
ko
sta
se
vračala
z
iz
sprehoda
.
Slivar
je
spremil
svojo
nevesto
do
vrat
;
niti
v
vežo
ni
stopil
,
da
bi
jo
poljubil
tam
v
temnem
kotu
,
kakor
je
bil
navajen
.
Ko
sta
se
poslavljala
,
se
ji
je
smejal
veselo
in
pokroviteljsko
v
obraz
,
kakor
otroku
.
Njen
resni
,
neodločni
pogled
ga
je
zelo
zabaval
.
Poljubil
ji
je
roko
,
poklonil
se
ter
odšel
z
lahkimi
koraki
po
cesti
navzdol
,
v
mesto
.
Ko
je
prišla
Ana
v
svojo
sobo
,
je
odložila
klobuk
;
a
še
preden
je
odpela
zadnji
gumb
na
bluzi
,
je
legla
na
zofo
,
in
solze
so
ji
zalile
oči
.
Čutila
se
je
ponižano
in
osmešeno
in
tiha
,
komaj
zavedna
mržnja
do
Slivarja
se
ji
je
rodila
v
srcu
.
Čez
par
minut
je
vstala
ter
prižgala
luč
;
obrnila
si
je
pred
ogledalom
oči
in
njen
pogled
je
bil
zopet
čist
in
miren
.
Bilo
ji
je
neprijetno
,
da
se
je
bila
tako
vznemirila
;
smejala
se
ni
nikoli
prerazposajeno
,
ne
jokala
preveč
,
zakaj
bala
se
je
,
da
bi
se
ji
ne
zarezale
nelepe
črte
v
obraz
.
Slivar
se
je
napotil
v
veliko
,
elegantno
gostilno
,
kjer
so
ga
pričakovali
nekateri
njegovi
znanci
in
pokrovitelji
.
Bilo
je
že
blizu
osmih
,
in
ulice
so
bile
nekoliko
živahnejše
.
Slivarju
se
je
zdelo
,
da
je
srečaval
same
vesele
,
skoro
razposajene
obraze
,
vesele
tega
lepega
septembrskega
večera
,
te
mehke
sape
,
ki
je
pihala
rahlo
od
juga
in
dihala
v
lica
,
kakor
parfumirana
pahljača
;
veseli
sveta
in
življenja
.
Njegove
oči
so
bile
motne
od
praznične
volje
in
zato
ni
opazil
tistih
neštevilnih
temnih
obrazov
,
ki
so
prihajali
vsak
trenotek
mimo
njega
.
Električna
svetloba
je
padala
samo
na
vesele
obraze
;
oni
drugi
so
se
plaho
ogibali
luči
.
Gostilna
je
bila
zelo
zakajena
;
Slivarju
,
ki
je
bil
še
ravnokar
dihal
gozdni
zrak
,
je
legel
ta
gosti
vzduh
na
prsi
,
in
tobakov
dim
ga
je
zaskelel
v
oči
.
Pozdravili
so
ga
hrupno
od
mize
na
desni
.
Tam
je
bila
zbrana
večja
družba
,
skoro
sami
starejši
ljudje
.
Komaj
je
stopil
Šlivar
k
mizi
ter
odzdravil
,
se
ga
je
polastila
neka
tesnoba
:
njegove
resnične
,
odkrite
misli
,
ki
so
mu
sijale
prej
iz
veselega
obraza
,
iz
svobodnih
kretenj
ter
mu
silile
v
besede
,
so
se
hipoma
vrnile
globoko
v
srce
,
in
bilo
mu
je
,
kakor
da
se
mu
je
treba
skrbno
zapeti
do
vratu
.
Nasmehnil
seje
neodločno
kakor
v
zadregi
in
začutil
se
je
manjšega
in
odvisnega
.
Napravili
so
mu
prostor
na
častnem
mestu
;
ta
večer
je
bil
namenjen
njemu
in
njegovim
drugovom
umetnikom
.
Okoli
mize
so
sedeli
ljudje
tiste
vrste
,
ki
se
jih
je
Slivar
najbolj
bal
in
ki
se
jih
je
ogibal
,
kakor
je
mogel
.
„
Spoštoval
jih
je
zelo
in
odkritosrčno
,
toda
spoštovanje
je
bilo
pomešano
z
mržnjo
,
ki
si
je
sam
ni
vedel
razlagati
.
Kadar
je
govoril
z
njimi
,
je
bil
plah
in
oprezen
;
meril
je
besede
ter
se
čuval
,
da
bi
ne
izpregovoril
naravnost
iz
srca
.
To
so
bili
besedniki
javnega
mnenja
,
zastopniki
naroda
;
delavni
in
zaslužni
možje
na
polju
politike
,
znanstva
in
lepe
literature
,
ugledne
osebe
v
družabnem
življenju
.
Predstavljali
so
del
narodove
moči
,
nazorov
in
želja
njegovih
.
Ali
skoro
na
vseh
njih
obrazili
je
bilo
nekaj
posebnega
,
neprijetnega
,
ne
zarisanega
v
jasni
potezi
,
temveč
razlitega
od
čela
preko
oči
in
ustnic
,
kakor
komaj
viden
pajčolan
:
prezirljiv
,
zasmehovalen
,
samovoljen
izraz
.
To
ga
je
vznemirjalo
in
žalilo
,
četudi
je
ljubil
samovoljnost
,
kadar
ni
gledala
iz
oči
in
iz
nasmeha
.
Vedel
je
tudi
,
da
so
vsi
ti
ljudje
bolj
izobraženi
od
njega
,
da
so
študirali
to
in
ono
in
da
so
dosegli
svoja
mesta
s
pomočjo
razuma
in
pridnosti
.
Tudi
to
ga
je
vznemirjalo
,
in
bal
se
je
razuma
in
pridnosti
,
kadar
so
se
ponašale
s
temi
čednostmi
oči
in
ustnice
.
A
nocoj
ga
je
zadelo
posebno
grenko
neko
hipno
,
polujasno
spoznanje
:
spomnil
se
je
trenotka
,
ko
je
gledal
dol
po
lepi
zeleni
ravnini
in
zdaj
,
ko
je
videl
le
obraze
krog
sebe
,
so
se
mu
zazdeli
tuji
,
čisto
neznani
;
med
tistim
duhom
,
ki
se
je
dvigal
iz
ravnine
ter
mu
širil
prsi
in
srce
in
med
izrazom
teh
oči
in
glasom
teh
besed
ni
bilo
nobenega
sorodstva
.
To
vse
je
šinilo
mimo
njegovih
misli
v
hipu
komaj
zavedno
.
Sredi
omizja
,
ob
steni
se
je
smejal
in
razgovarjal
znan
literat
Lužar
.
Njegov
obraz
je
bil
razoran
in
poštami
,
četudi
mu
še
ni
bilo
mnogo
nad
trideset
let
.
Ker
je
bil
gladko
obrit
,
so
mu
dajale
globoke
,
nemirne
brazde
igralski
izraz
.
Gledal
je
skozi
naočnike
s
svojimi
majhnimi
,
rdeče
obrobljenimi
očmi
trdo
in
zasmehovalno
.
Njegovo
visoko
,
obokano
čelo
,
ki
se
je
izgubljalo
v
zgodnjo
plešo
,
je
pričalo
o
inteligentnosti
.
Slivar
se
je
bal
njegovih
postranskih
,
pol
šaljivih
,
pol
razžaljivih
opazk
;
mirne
besede
,
ki
bi
se
ne
skrivalo
za
njo
nič
zlega
,
ni
slišal
„
Slivar
nikoli
ne
od
Lužarja
,
ne
od
drugih
literatov
,
ki
jih
je
poznal
;
vsi
so
se
mu
zdeli
stari
,
presiti
življenja
in
ljudi
;
Slivar
ni
vedel
,
ali
so
res
toliko
živeli
in
prestali
,
da
se
jim
je
nabralo
grenkobe
in
izkustva
do
vrha
,
ali
pa
so
se
naučili
poze
drug
od
drugega
ter
se
tako
vživeli
vanjo
,
da
so
igrali
nevede
in
prisiljeni
.
Poleg
Lužarja
je
bilo
ob
mizi
še
troje
literatov
.
Eden
izmed
njih
je
bil
še
študent
,
mlad
človek
s
kodrastimi
lasmi
,
precej
razvitimi
brki
in
temnim
,
nezadovoljnim
pogledom
.
Govoril
je
s
kričečim
glasom
in
zelo
samozavestno
.
Ostala
dva
sta
bila
starejša
človeka
,
eden
po
poklicu
privatni
uradnik
,
drugi
profesor
.
Poslednji
seje
oglasil
redkokedaj
,
ali
njegove
besede
so
bile
trdne
,
kakor
pribite
,
dasi
Slivar
ni
zapazil
v
njih
ne
duhovitosti
,
ne
modrosti
i
profesor
ni
bil
navajen
,
da
bi
mu
kdo
oporekal
in
poznalo
se
mu
je
,
da
je
slaven
.
Uradnik
je
gledal
večjidel
tiho
predse
,
z
zamišljenim
obrazom
,
nagubanimi
obrvmi
.
Očividno
mu
je
ugajalo
,
kadar
ga
je
kdo
vprašal
,
„
če
dela
spet
verze
“
in
nasmihal
se
je
skrivnostno-otožno
.
Njegova
obleka
je
bila
precej
ogoljena
.
Med
literati
je
sedel
visok
,
širokopleč
človek
,
slikar
Ambrož
,
ki
je
bil
Slivarju
nenavadno
simpatičen
.
Posebno
lepa
je
bila
njegova
brada
,
kakor
in
mehkih
,
svetlorjavih
svilnatih
niti
.
Govoril
je
veselo
,
izvirno-dovtipno
,
v
pristnem
ljubljanskem
dialektu
.
Celo
sirove
anekdote
je
pripovedoval
tako
naravno
,
prešerno
,
da
so
dobile
v
njegovih
ustih
nekaj
estetičnega
.
Drugi
slikar
,
ki
je
sedel
blizu
Slivarja
,
je
molčal
ves
večer
.
Majhna
,
suhotna
postava
,
upala
lica
,
redka
,
ščetinasta
brada
.
Slivarju
se
je
zdelo
,
da
ga
je
bil
srečal
nekoč
na
Dunaju
,
še
bolj
bledega
in
mrkega
in
vsega
zanemarjenega
.
Kiparja
Kuštrin
in
Strehar
,
ki
sta
dobila
drugo
in
tretjo
nagrado
v
natečaju
za
Kettejev
spomenik
,
sta
bila
Slivarju
samo
površno
znana
;
oba
sta
bila
starejša
od
njega
.
Njunih
del
—
razen
razstavljenih
načrtov
za
spomenik
—
ni
poznal
,
ali
vedel
je
,
da
ga
Kuštrin
prezira
,
če
tudi
je
govoril
ves
večer
prijazno
in
kolegialno
z
njim
.
Pozneje
,
ko
je
bil
pa
že
z
vinom
namočen
,
je
povedal
Ambrož
z
veselo-resnim
glasom
,
da
so
dela
Kuštrinva
in
Streharjeva
,
„
kakor
bi
jih
bila
krava
oblizala
“
.
Družba
se
je
smejala
,
in
Kuštrin
se
ni
čutil
razžaljenega
,
Strehar
—
neznaten
človek
z
ozkim
,
kakor
obsekanim
obrazom
—
pa
je
zardel
ter
posegel
po
kozarcu
.
Imena
vseh
teh
pisateljev
in
umetnikov
so
bila
precej
znana
,
imenovana
po
listih
in
v
občinstvu
češčena
,
kolikor
so
pač
češčena
imena
umetnikov
.
Preden
je
stopil
Slivar
v
gostilno
,
so
govorili
o
politiki
in
par
obrazov
je
bilo
razgretih
;
a
nato
je
prešel
razgovor
na
umetnost
.
Prepirali
so
se
večjidel
samo
literati
o
različnih
estetičnih
vprašanjih
,
ki
so
bila
Slivarju
zelo
nejasna
.
Slikarja
se
nista
mešala
v
besedo
;
Ambrožu
se
je
zdelo
„
čvekanje
“
o
estetiki
in
podobnih
rečeh
dolgočasno
in
nepotrebno
,
a
njegov
tovariš
slikar
je
molčal
od
začetka
;
ozrl
seje
samo
enkrat
s
posebnim
,
neizmerno
zaničljivim
pogledom
na
literata-profesorja
,
ko
je
zinil
besedo
o
„
vzvišeni
nalogi
umetnosti
“
;
iz
tega
pogleda
se
je
videlo
,
kot
da
je
mislil
na
svoje
naglo
in
z
gnusom
spacane
portrete
mesarjev
in
hišnih
posestnikov
,
ki
jih
je
delal
,
da
se
je
zdaj
pa
zdaj
do
sitega
najedel
.
Ob
tretji
mizi
—
tri
mize
so
bile
primaknjene
druga
k
drugi
—
so
sedeli
starejši
,
precej
na
prvi
pogled
spoštovanja
vredni
in
deloma
celo
častitljivi
ljudje
,
ki
jih
je
poznala
dežela
kot
zaslužne
na
različnih
poljih
javnega
življenja
.
Večjidel
so
bili
znani
politiki
,
predsedniki
ali
vsaj
podpredsedniki
različnih
društev
,
po
stanu
advokatje
,
šolniki
in
zdravniki
;
tudi
en
inžener
je
bil
med
njimi
.
Slivar
je
videl
že
vse
te
obraze
,
ali
z
galerije
deželnega
zbora
,
ali
v
občinskem
svetu
,
ali
na
cesti
in
njihove
značaje
je
poznal
vsaj
površno
iz
časopisov
.
Samo
dva
izmed
njih
sta
mu
bila
nova
in
zato
sta
ga
posebno
zanimala
.
Mlad
advokat
,
ki
si
je
šele
ravnokar
ustanovil
svojo
pisarno
in
se
je
obenem
,
kakor
je
šega
,
pripravljal
na
politiško
kariero
.
Nosil
se
je
zelo
elegantno
,
govoril
je
tiho
,
oprezno
,
tako
oprezno
,
da
ni
prišel
nikoli
iz
abstraktnosti
in
iz
popolnoma
nerazumljivih
namigovanj
.
Domači
politiški
položaj
je
bil
namreč
takrat
nekoliko
zamotan
;
zdelo
se
je
,
da
poganja
kal
nove
,
močne
stranke
in
zato
je
bilo
treba
opreznosti
ljudem
,
ki
so
nastopali
slučajev
in
iznenadenj
polno
pot
javnega
delovanja
.
Hodil
je
doslej
še
s
„
starimi
“
politiki
,
s
priznanimi
voditelji
naroda
,
ali
vezal
se
ni
na
nikogar
.
Drugi
je
bil
mlad
zdravnik
,
ki
se
je
bil
pred
nedavnim
vrnil
v
domovino
:
dolg
,
suh
človek
s
črno
,
kratko
pristriženo
brado
in
nemirnimi
očmi
.
Tudi
on
se
je
ukvarjal
s
politiko
,
ali
na
drugačen
način
.
Popotoval
je
veliko
in
študiral
je
pridno
;
prinesel
je
iz
tujih
krajev
različne
,
neprebavljene
ideje
,
ki
jih
je
hotel
presaditi
v
domačo
zemljo
in
se
je
odkritosrčno
jezil
,
ko
je
videl
,
da
ne
obrode
zelenega
lista
,
kaj
še
sadu
.
Ustanovil
je
v
teoriji
novo
socialno
stranko
,
s
programom
,
ki
je
bil
po
njegovih
mislih
natanko
prikrojen
slovenskim
razmeram
in
ki
je
bil
edini
pot
,
po
kateri
bi
se
„
izumirajoči
,
moralno
in
materialno
propadajoči
narod
“
še
mogel
rešiti
pogina
.
Pristaš
te
stranke
je
bil
samo
slikar
Ambrož
,
iz
sočutja
in
prijateljstva
do
ustanovitelja
.
„
Tako
vsaj
vem
,
v
čigavi
družbi
sem
“
je
dejal
.
Vzdignil
se
je
mladi
advokat
,
tisti
,
ki
je
nastopal
svojo
politiško
kariero
,
in
v
tem
trenotku
se
je
pričel
večera
oficialni
del
.
Slivar
je
slutil
,
kaj
prihaja
in
zardel
je
do
ušes
.
Advokat
je
obsul
najprvo
Slivarja
in
njegova
drugova
z
vljudnimi
komplimenti
,
a
nato
se
je
pospel
na
višje
stališče
ter
razpravljal
o
umetnosti
sploh
in
njenem
pomenu
za
narodovo
prihodnost
.
Postavljal
je
v
tem
delu
svojega
govora
pridevke
za
samostalnike
,
zato
da
so
dobile
besede
nekak
slovesen
zvok
.
„
Narod
slovenski
,
“
—
tako
je
govoril
—
„
je
majhen
in
ubog
in
zaničevan
od
sosedov
mogočnih
.
Ali
pravično
bi
bilo
,
da
bi
izkazovali
temu
majhnemu
in
ubogemu
narodu
največje
spoštovanje
.
Ni
velika
zasluga
,
če
se
razrase
mogočno
in
lepo
drevo
v
zemlji
rodovitni
,
v
solnca
blagodejni
luči
,
gojeno
od
skrbnega
vrtnarja
;
pač
pa
je
zasluga
in
čudo
je
,
če
poženo
cvetovi
iz
kamenite
zemlje
,
brez
solnca
dobrotnega
,
brez
rose
krepilne
,
izročeni
vetrovom
in
drugim
nezgodam
.
Če
se
ozremo
na
mračno
,
suženjsko
preteklost
naroda
našega
,
če
premislimo
,
kako
se
je
moral
boriti
in
kako
se
mora
boriti
še
danes
za
svoj
obstanek
,
za
pravice
,
ki
jih
uživajo
drugi
od
pamtiveka
kot
nekaj
naravnega
,
ob
sebi
razumljivega
,
tedaj
se
nam
pač
lahko
širijo
prsi
od
ponosa
,
da
smo
dosegli
to
stopinjo
kulture
,
na
kateri
stojimo
danes
.
Iz
svoje
moči
,
kljubovaje
vsem
sovražnim
silam
,
je
stopil
naš
mali
narod
pogumno
in
samozavestno
v
vrsto
izobraženih
,
velikih
narodov
,
ki
so
imeli
stoletja
časa
za
skrbno
in
mirno
vzgojo
in
ki
jim
ni
bilo
treba
premagovati
nikakih
ovir
.
Pred
nekaterimi
desetletji
še
nismo
živeli
,
še
nismo
bili
narod
.
Zdelo
se
je
,
da
so
nam
odmerjene
le
še
minute
;
velikanski
kulturni
preobrat
,
ki
se
je
vršil
na
pragu
prejšnjega
stoletja
v
vsej
Evropi
,
je
zazibal
v
nas
le
rahle
,
komaj
opazne
in
hitro
pozabljene
valove
:
ležali
smo
v
mrtvilu
,
hlapčevsko
ljudstvo
,
nesposobno
za
kulturo
in
torej
nevredno
prihodnosti
.
—
In
danes
!
Kako
prelepo
se
je
razvila
naša
umetnost
,
kako
visoko
smo
se
povzdignili
v
različnih
strokah
znanosti
.
Umetnost
in
znanost
:
—
to
sta
dva
cvetova
,
ki
pričata
o
narodovem
življenju
.
Drevo
,
ki
ne
poganja
teh
cvetov
,
je
bolno
,
v
mozgu
njegovem
gloda
črv
in
njegovi
dnevi
so
šteti
.
Drevo
našega
naroda
ni
bolno
,
ni
se
nam
bati
,
da
bi
se
posušilo
.
Pred
ves
svet
stopimo
lahko
s
proizvodi
svoje
duše
in
svojega
razuma
:
to
je
izpričevalo
našega
življenja
,
to
je
naš
popotni
list
v
svobodno
prihodnost
!
—
Poglejte
to
družbo
,
te
mlade
umetnike
,
ki
bi
bili
na
čast
vsakemu
večjemu
,
talentov
bogatemu
narodu
:
tukaj
je
poroštvo
,
da
nismo
udje
družine
,
ki
je
danes
,
a
ki
je
jutri
ne
bo
več
...
“
Navdušil
se
je
zelo
—
Slivar
ga
ni
videl
nikoli
tako
navdušenega
—
in
govoril
je
s
svečanim
,
povzdignjenim
glasom
.
Vrnil
se
je
polagoma
k
Slivarju
in
k
natečaju
za
Kettejev
spomenik
ter
opomnil
s
posebnim
zadovoljstvom
,
da
je
bilo
izročenih
sedem
načrtov
,
„
kar
bi
bilo
še
pred
desetimi
leti
nemogoče
“
.
Naposled
je
ogovoril
naravnost
navzoče
kiparje
,
slikarje
in
literate
,
zagotavljal
jim
je
hvaležnost
narodovo
ter
jih
bodril
k
nadaljnjemu
delovanju
,
„
njim
samim
na
čast
in
narodu
v
ponos
“
.
Ambrožu
se
je
tresla
brada
posebno
ob
zadnjem
delu
govora
;
smehljal
se
je
zase
ter
gledal
zamišljen
v
svoj
kozarec
:
„
Saj
vemo
,
dragi
moj
,
kako
je
s
to
stvarjo
!
“
—
Lužar
se
je
ozrl
časih
na
Slivarja
z
nekako
pomilovalnim
pogledom
in
kakor
bi
se
na
tihem
čudil
:
„
Glej
ga
—
res
verjame
!
“
A
Slivarja
je
bilo
prijetno
.
Dasi
ga
je
bilo
nekoliko
sram
velike
slave
,
ki
ga
je
bil
govornik
obsipal
z
njo
,
vendar
ga
je
v
srcu
veselilo
priznanje
in
tudi
njega
se
je
prijela
neka
mehka
navdušenost
.
Zahvaljeval
se
je
s
kratkimi
besedami
,
ves
v
zadregi
.
Omenil
je
precej
nejasno
neko
„
nalogo
“
,
ki
jo
je
treba
vršiti
,
trdil
je
,
da
je
on
in
da
so
njegovi
tovariši
„
v
službi
narodovi
“
,
a
polagoma
se
je
pričel
na
tihem
sramovati
teh
fraz
;
začutil
je
,
da
ne
govori
odkritosrčno
,
da
igra
komedijo
in
završil
je
jecaje
,
zmeden
in
nezadovoljen
sam
s
seboj
.
Kozarci
so
zažvenketali
,
vse
omizje
je
vzklikalo
hrupno
in
navdušeno
,
posebno
glasan
je
bil
Lužar
,
čeprav
sta
bili
ironični
potezi
ob
njegovih
ustnicah
še
nekoliko
daljši
nego
navadno
.
Slivar
je
srečal
slučajno
pogled
suhega
slikarja
in
skoro
prestrašil
se
je
tega
zaničljivega
izraza
,
kot
da
bi
mu
bil
zakričal
pred
vso
družbo
:
„
Lažnjivec
“
.
—
Ambrož
pa
se
mu
je
smejal
dobrodušno
,
kot
da
bi
mu
dajal
milostljivo
odvezo
za
mladinske
neumnosti
.
Razgovor
se
je
sukal
nato
samo
o
umetnosti
,
o
načrtih
za
spomenik
.
V
omizju
so
bili
vsi
udje
razsodišča
:
en
advokat
,
en
žurnalist
,
en
profesor-jezikoslovec
,
en
inžener
in
slikar
Ambrož
.
Slivar
se
je
čudil
,
da
so
sodili
o
kiparskih
delih
sami
laiki
,
ali
Ambrož
ga
je
podučil
,
kako
veselo
je
,
da
presojajo
spomenike
jezikoslovci
;
to
je
znamenje
,
da
je
prodrlo
razumevanje
umetnosti
že
v
najširše
laiške
kroge
in
daje
naš
narod
izredno
nadarjen
.
Sredi
omizja
,
tam
kjer
so
sedeli
literatje
,
se
je
vnel
živahen
prepir
.
Mladi
študent
je
zagovarjal
z
veliko
samozavestjo
in
s
krepkimi
besedami
internacionalnost
v
umetnosti
;
ali
kaj
je
hotel
povedati
in
čemu
se
je
razgreval
,
je
bilo
Slivarju
čisto
nejasno
:
trudil
se
je
,
da
bi
spoznal
razloček
med
nacionalno
in
internacionalno
umetnostjo
,
toda
ni
se
mu
posrečilo
.
Uradnik
je
branil
užaljen
in
ogorčen
„
narodno
“
umetnost
;
ko
ga
je
Slivar
prašal
,
kakšna
so
znamenja
te
umetnosti
,
se
je
čutil
razžaljenega
,
ker
je
mislil
,
da
ga
zasmehuje
.
Ambrož
mu
je
stvar
pojasnil
:
„
Delaj
kakor
se
ti
lepše
zdi
;
v
teorije
pa
se
ne
znaš
vtikati
,
ker
je
to
reč
literatov
.
—
Pogovor
je
utihnil
,
ko
se
je
oglasil
častitljiv
in
ugleden
mož
,
velik
pokrovitelj
umetnikov
.
Omenil
je
prejšnjih
časov
,
ko
so
bili
slovenski
slikarji
in
kiparji
še
tujci
na
domači
zemlji
,
od
katere
niso
imeli
drugega
nego
prah
,
ki
so
ga
nosili
na
svojih
podplatih
v
tujino
,
kjer
so
si
služili
kruh
.
Domovina
je
rodila
imenitne
može
,
ali
služili
ji
niso
,
ker
jim
sama
ni
služila
.
Družina
jih
ni
redila
,
pognala
jih
je
preko
praga
kakor
nezakonske
otroke
.
Zdaj
pa
se
je
stvar
izpremenila
—
kakor
kaže
bas
ta
natečaj
za
Kettejev
spomenik
.
Pozival
je
umetnike
da
naj
se
oklenejo
svojega
naroda
,
zakaj
ta
narod
jih
pozna
in
ljubi
kot
svoje
naj
odličnejše
sinove
.
Mnogo
je
bilo
ginjenih
vsled
te
napitnice
;
posebno
mlademu
advokatu
,
ki
se
je
pripravljal
na
svojo
politično
kariero
in
ki
je
videl
,
da
je
govornik
zelo
vplivna
oseba
,
so
stopile
skoro
solze
v
oči
;
popravil
sije
ščipec
z
levico
,
a
z
desnico
je
stisnil
roko
uradniku
literatur
ki
se
je
jako
začudil
.
Po
svoji
napitnici
seje
častitljivi
mož
kmalu
vzdignil
in
poslovil
.
V
družbi
umetnikov
ni
rad
ponočeval
:
jeziki
so
se
razvezah
in
tako
so
prihajale
na
vrsto
stvari
,
ki
jih
dostojen
in
do
vratu
zapet
človek
ne
posluša
med
prevelikim
omizjem
.
Tudi
mladi
advokat
je
odšel
z
njim
,
a
pol
ure
pozneje
—
bilo
je
že
blizu
polnoči
—
so
se
odpravili
ostali
odličnejši
možje
.
Stiskali
so
Slivarju
roko
zelo
prijazno
in
spoštljivo
,
kakor
očetovsko
.
In
Slivar
je
bil
vesel
,
ves
mehak
.
Večerjal
je
zelo
dobro
in
tudi
nekaj
kozarcev
je
bil
že
izpraznil
.
Tako
se
je
zgodilo
,
da
niso
videle
njegove
oči
nobenih
sirovih
,
razžaljivih
potez
več
,
da
se
je
razprostrl
pred
njim
jasen
svet
,
poln
same
ljubezni
in
vseh
lepih
čednosti
.
„
Spomnil
se
je
svojih
skritih
,
le
pol
zavednih
misli
,
ki
so
očitale
nekaterim
izmed
teh
ljudi
sebičnost
,
napuh
in
nevednost
;
in
spoznal
je
,
da
jim
je
delal
nekoliko
krivico
,
zakaj
vsi
so
bili
dobri
in
požrtvovalni
.
Kdor
gleda
z
zasmehovalnim
očesom
,
vidi
zasmehovanje
;
a
gledati
mora
človek
z
ljubeznijo
,
in
srca
mu
hite
nasproti
.
Literatje
so
pili
mnogo
,
ali
ni
se
jih
prijela
sentimentalnost
.
Narobe
:
njih
besede
so
bile
zmerom
bolj
rezke
;
zdelo
se
je
,
kot
da
si
sede
nasproti
zagrizeni
sovražniki
,
ki
gledajo
s
paznim
očesom
,
da
bi
zasačili
golo
mesto
na
koži
nasprotnikovi
ter
zasadili
vanjo
strupeno
puščico
.
Ali
Slivar
je
videl
na
vsem
samo
prešerno
ironijo
,
veselo
igranje
z
duhovitimi
besedami
in
tudi
sam
je
bil
od
srca
vesel
te
imenitne
družbe
.
Res
je
bil
nekoliko
plah
in
si
ni
upal
mnogo
posegati
v
razgovor
;
toda
ne
zato
,
da
bi
se
koga
bal
,
da
bi
se
čutil
tesnega
ali
manjšega
od
drugih
:
napolnilo
ga
je
bilo
tako
globoko
,
milo
prijateljstvo
do
teh
krasnih
ljudi
,
da
se
je
v
svojih
mislih
hote
in
s
prijetnim
zadoščenjem
ponižal
pred
njimi
.
Razumel
je
vse
,
kaj
so
govorili
—
večjidel
o
ženskah
in
o
literaturi
—
in
vendar
je
poslušal
samo
napol
:
sanjal
je
z
bedečimi
očmi
,
sredi
glasne
družbe
.
Vse
ponosno
upanje
na
prihodnjost
se
je
vrnilo
v
njegovo
dušo
s
podvojeno
krasoto
.
Ostalo
je
v
njem
nekaj
od
visokoletečih
napitnic
,
videl
je
vse
te
mogočne
,
velike
ljudi
in
nič
več
se
ni
čutil
samega
in
slabega
kakor
nekdaj
.
Tisoč
vok
je
,
ki
ga
drže
trdno
in
varno
,
da
se
spenja
navzgor
,
do
največje
lepote
,
do
nebeških
del
.
Da
,
z
obema
nogama
,
krepko
in
ukovano
,
stoji
v
narodu
in
tisoč
obrazov
gleda
nanj
z
zaupanjem
in
z
ljubeznijo
,
nanj
umetnika
.
Polagoma
je
potihnil
literarni
prepir
;
govorili
so
vse
vprek
,
pripovedovali
anekdote
in
stare
dovtipe
.
Ambrožu
se
je
razvezal
jezik
in
odprl
je
zakladnico
svojega
humorja
.
V
politične
,
literarne
in
umetniške
razgovore
se
ni
vtikal
nikoli
in
če
je
zinil
besedo
,
je
profaniral
vseli
devet
muz
.
Lužar
se
je
smejal
hrupno
,
da
so
se
mu
videli
črni
,
razjedeni
zobje
do
čeljusti
.
Izvrsten
pripovedovavec
je
bil
kipar
Kuštrin
;
govoril
je
z
mirnim
glasom
,
v
finih
,
izbranih
besedah
,
četudi
je
bila
stvar
nedostojna
;
ganil
ni
z
nobeno
grbico
v
obrazu
.
Zanemarjeni
slikar
je
samo
pil
,
a
njegov
obraz
je
bil
še
bolj
bled
in
upal
;
tudi
močno
vino
mu
ni
spravilo
v
lica
kapljice
krvi
.
Posebno
glasni
so
bili
ob
tem
poznem
času
tisti
ljudje
,
ki
so
prej
molčali
ter
verno
poslušali
:
ljudje
,
ki
jih
je
dobiti
v
vseh
političnih
in
umetniških
družbah
;
kakor
sence
hodijo
za
njimi
in
se
mešajo
mednje
,
komaj
jim
ve
kdo
poklic
in
ime
,
a
sčasoma
se
jih
družba
privadi
in
bi
jih
celo
pogrešala
;
navadno
so
veliki
pivci
in
dobri
pevci
,
toda
malo
duhoviti
in
zelo
naivni
ljudje
.
Svoj
posel
nastopijo
o
polnoči
.
Družba
se
je
razšla
pozno
.
Slivar
se
ni
spominjal
drugo
jutro
,
kako
je
bilo
zadnjo
uro
v
gostilni
.
Zdelo
se
mu
je
samo
,
da
je
videl
uradnika-literata
,
kako
je
slonel
ob
mizi
in
spal
,
in
dasta
se
bila
,
Lužar
in
študent
resno
sprla
:
Lužar
je
kričal
sirove
besede
s
čisto
osinelim
obrazom
in
krvavo
obrobljenimi
očmi
;
iz
prevrnjenega
kozarca
seje
razlivalo
vino
po
tleh
.
Ambrož
je
prijel
pod
pazduho
Slivarja
in
svojega
kolega
slikarja
.
Zunaj
se
je
Slivarju
glava
takoj
razvedrila
in
obšlo
ga
je
veselje
,
da
bi
napravil
ob
tej
lepi
jasni
noči
izprehod
po
ljubljanskem
polju
do
Save
.
Mesec
je
sijal
in
ulice
so
bile
svetle
;
nekatere
hiše
so
se
svetile
kakor
v
solncu
.
Ambrožev
tovariš
se
je
nekoliko
opotekal
.
Spremila
sta
ga
do
doma
:
do
nizke
,
starinske
hiše
zunaj
mesta
,
kjer
je
imel
v
podstrešju
svoj
atelje
.
Ko
so
se
vrata
s
hrupom
zopet
zaprla
,
je
pokazal
Ambrož
z
roko
za
njim
:
„
Glej
,
Slivar
,
to
je
narodna
umetnost
!
“
Slivar
je
nekoliko
postal
;
za
hip
ga
je
izpreletelo
nekaj
neprijetnega
,
ali
v
glavi
,
polni
vina
,
so
se
mu
misli
takoj
zopet
zmedle
.
Lotil
se
ga
je
spanec
in
vrnila
sta
se
v
mesto
;
dvoje
dolgih
senc
se
je
plazilo
za
njima
po
tlaku
,
in
njuni
koraki
so
odmevali
v
noči
.
Slivarju
so
že
med
potjo
padale
trepalnice
na
oči
.
Ko
je
odpiral
vrata
,
je
slišal
Ambroža
,
kije
prepeval
v
daljavi
veselo
pesem
.
Pozno
dopoldne
se
je
Slivar
zdramil
;
soba
je
bila
že
vsa
v
solncu
;
jutranja
svetloba
je
izlila
na
sive
stene
,
na
staro
pohištvo
nekaj
nedeljskega
.
Srce
se
mu
je
zasmejalo
;
vstal
je
hitro
ter
stopil
k
oknu
.
Spodaj
na
vrtu
je
bilo
vse
zeleno
,
rosno
;
na
klopi
pod
kostanjem
je
sedela
ženska
v
beli
obleki
;
skozi
vejevje
se
je
izlival
širok
trak
svetlobe
ravno
na
njene
lase
,
in
tako
so
se
lesketali
,
kakor
zlatorumena
pšenica
na
polju
.
Zajci
je
iz
umivalnika
polno
perišče
vode
ter
si
jo
vrgel
v
obraz
,
na
prsi
;
strepetal
je
ter
se
zasmejal
na
glas
;
nato
se
je
sklonil
in
se
poškropil
po
hrbtu
;
ledene
igle
so
se
mu
zabodle
v
mehko
kožo
,
ali
takoj
ga
je
izpreletela
po
telesu
sladka
gorkota
.
Med
umivanjem
se
je
domislil
prejšnjega
večera
in
zasmejal
se
je
še
glasneje
.
Vino
je
bilo
dobro
in
tako
je
bila
njegova
glava
čisto
jasna
;
samo
oči
so
gledale
nekoliko
megleno
in
v
lica
mu
je
bilo
vroče
.
Gospodinja
—
starikava
,
drobna
ženska
,
njegova
daljna
sorodnica
—
mu
je
prinesla
zajutrek
.
Kavo
je
popil
še
vročo
v
dveh
požirkili
,
kruha
pa
se
ni
doteknil
.
Izpil
je
še
kozarec
mrzle
vode
,
nato
se
hitro
opravil
ter
se
napotil
na
cesto
.
Komaj
je
stopil
preko
praga
,
so
mu
pričele
segati
neprijetne
misli
v
veselo
srce
.
Kakor
tihe
sence
so
hitele
od
vzhoda
,
vedno
više
so
se
spenjale
.
Čisto
nenavadno
,
kot
da
bi
se
bil
zbudil
iz
pijanosti
,
se
je
odprlo
pred
njim
grdo
vsakdanje
življenje
.
Skrbi
so
se
ga
oklenile
,
prijele
so
ga
pod
pazduho
in
tako
je
hodil
s
trudnimi
koraki
,
glavo
težko
,
obrvi
namršene
.
Da
bi
se
otresel
neprijetnih
misli
,
si
je
prigovarjal
,
da
so
skrbi
nepotrebne
,
da
je
pot
,
po
kateri
hodi
,
popolnoma
gladka
,
in
da
je
neumno
omahovati
,
če
ni
bremena
na
ramah
.
Hotel
se
je
šiloma
zopet
vživeti
v
veselo
,
lahkomiselnozaupno
voljo
zadnjih
dni
;
vsako
njeno
rahlo
nianso
je
poiskal
ter
jo
izkušal
z
veliko
spretnostjo
vsiliti
svojemu
srcu
.
Tako
je
nadomestil
rože
,
ki
so
bile
zvenele
na
njegovem
oknu
,
z
narejenimi
,
poškropljenimi
z
dišečo
vodo
in
lagal
je
sam
sebi
,
da
so
naravne
,
ravnokar
presajene
iz
vrta
.
Izpira
je
čutil
sam
,
da
laže
in
da
je
to
početje
otročje
;
ali
polagoma
se
tega
ni
zavedal
več
in
sence
so
popolnoma
izginile
,
ali
pa
so
bile
prepregle
njegovo
dušo
čez
in
čez
,
tako
da
jih
ni
več
videl
in
da
je
pozabil
na
solnce
.
Za
hip
samo
in
zelo
nejasno
ga
je
obšel
časih
mrzel
čut
,
kot
da
čaka
tam
v
daljavi
,
bogve
kje
,
nekaj
črnega
in
ostudnega
nanj
.
Le
parkrat
je
šinilo
to
mimo
njegovih
oči
,
ali
stresel
je
nezadovoljen
z
glavo
;
sam
ni
vedet
,
kaj
je
bilo
.
Izprehajal
se
je
po
mestu
celo
uro
,
do
pol
enajstih
.
Življenja
je
bilo
malo
,
posebno
stranske
ulice
so
bile
čisto
prazne
;
zdelo
se
mu
je
čudno
,
da
je
srečaval
same
stare
ženske
,
—
nikoli
nikjer
še
ni
videl
toliko
starih
žensk
.
Na
vsem
izprehodu
niti
enega
lepega
obraza
;
okrenil
se
je
hitro
,
ko
je
ugledal
vitko
telo
v
svetli
obleki
,
in
zelo
ga
je
ozlovoljilo
,
ko
se
je
ozrl
nanj
z
dolgočasnim
pogledom
dolgočasen
,
starikav
obraz
.
Hipoma
je
postal
in
čelo
se
mu
je
nagubalo
.
Razsrdil
se
je
sam
nad
sabo
,
zakaj
zapazil
je
,
da
so
bile
tiste
rože
iz
zgrbljenega
barvastega
papirja
in
poškropljene
z
dišečo
vodo
.
Zastudilo
se
mu
je
in
vrgel
jih
je
na
dvorišče
...
Tako
je
hodil
po
mestu
dolgo
uro
in
dalj
,
toda
nikakor
ne
zato
,
da
bi
se
izprehodil
,
ali
da
bi
bilo
prezgodaj
,
temveč
iz
strahu
,
da
,
iz
strahu
;
bal
se
je
svojih
potov
,
odlašal
je
,
ker
so
se
mu
noge
tresle
.
To
je
vsa
gladka
cesta
,
to
je
veselo
zaupanje
v
prihodnost
!
...
Sram
ga
je
bilo
,
da
je
hotel
tako
nerodno
preslepiti
sam
sebe
in
tudi
tega
strahu
ga
je
bilo
sram
.
Potem
pa
se
je
spomnil
na
dogodke
prejšnjega
večera
,
na
tiste
slavnostne
govore
,
na
vso
lepo
navdušenost
;
in
tedaj
se
je
resnično
oddehnil
.
Ni
se
več
trudil
,
da
bi
se
otresel
skrbi
,
toda
laže
mu
je
bilo
.
Strah
je
bil
docela
nerazumljiv
in
neopravičen
,
zakaj
vsi
tisti
ljudje
so
dobri
in
plemeniti
,
čutudi
imajo
svoje
napake
,
kakor
jih
ima
vsak
človek
.
Neprijetna
,
ohola
in
trda
poteza
na
njih
obrazih
je
nekaj
navadnega
,
kakor
rodbinsko
znamenje
:
vsi
imajo
tisto
potezo
in
vendar
so
njih
značaji
povsem
različni
.
Da
bi
se
natanko
pogledal
v
ogledalu
,
morda
bi
jo
zapazil
celo
na
svojih
ustnicah
in
v
svojih
očeh
.
Ta
plahost
izvira
pač
samo
iz
tistega
samotarskega
življenja
,
izvira
iz
žalostnih
,
sramote
in
uboštva
polnih
časov
.
To
je
zbeganost
,
bojazljivost
človeka
,
ki
je
mnogo
pretrpel
in
ki
ima
zategadelj
hrbet
še
zmerom
sklonjen
,
pripravljen
na
nove
udarce
,
četudi
ni
nikogar
več
,
ki
bi
ga
tepel
.
Kdor
je
nosil
pol
svojega
življenja
breme
na
ramenih
,
ne
bo
hodil
nikoli
več
z
lahkimi
koraki
in
ravnim
telesom
.
No
zdaj
še
ni
prepozno
;
to
ni
bilo
pol
življenja
,
bilje
samo
začetek
,
trnjev
košček
dolge
poti
;
in
zdaj
se
cesta
širi
,
širi
se
vsa
lepa
zemlja
naokoli
...
In
že
je
hodil
z
lahkimi
koraki
in
ravnimi
telesom
,
kot
da
bi
nikoli
ne
bil
nosil
bremena
.
Najprvo
se
je
napotil
k
tistemu
častitljivemu
gospodu
,
ki
je
govoril
o
umetnosti
tako
genljive
besede
,
da
so
se
mlademu
advokatu
osolzile
oči
.
Sel
k
njemu
zaradi
podpore
,
ki
so
jo
dajali
mladim
umetnikom
iz
deželnega
denarja
.
Na
pragu
je
postal
in
vzdihnil
,
sam
ni
vedel
,
zakaj
.
Počasi
je
stopal
po
stopnicah
navzgor
,
v
drugo
nastropje
.
Hiša
je
bila
starinska
;
stene
sive
,
mostovži
temni
.
Potrkal
je
na
majhne
rdeče
duri
ter
vstopil
.
V
sprednji
pisarni
je
sedel
za
veliko
pisalno
mizo
suh
,
bled
človek
;
ozrl
se
je
na
Slivarja
z
vodenimi
očmi
in
Slivar
je
spoznal
svojega
nekdanjega
sošolca
z
gimnazije
,
najboljšega
učenca
v
razredu
.
Na
Slivarjevo
začudeno
vprašanje
je
odgovoril
s
pusto
besedo
,
a
takoj
nato
je
zakašljal
;
komaj
viden
resigniran
nasmeh
mu
je
zaigral
za
hipec
na
ustnicah
in
pokazal
je
z
roko
na
prsi
.
„
Čemu
pa
bi
se
mučil
še
dalje
?
Za
teh
par
mesecev
ostanem
pisar
,
imam
vsaj
mir
...
Gospod
Koprivnik
je
notri
,
kar
potrkaj
!
“
Slivar
je
vstopil
z
neodločnim
,
plahim
korakom
ter
se
poklonil
;
na
tihem
se
mu
je
zdelo
,
da
je
ta
plahost
škodljiva
in
poniževalna
.
Za
pisalno
mizo
pri
oknu
je
sedel
Koprivnik
,
debel
gospod
s
sivo
brado
,
in
širokim
,
belim
obrazom
;
zlat
ščipec
mu
je
visel
na
koncu
nosa
.
Ozrl
se
je
postrani
na
Slivarja
,
pokazal
na
stol
blizu
vrat
,
a
nato
je
pisal
svojo
stvar
dalje
.
Slivarju
je
bilo
mučno
;
začutil
je
,
da
je
siromak
,
ki
prosi
miloščine
.
Koprivnik
je
odložil
pero
,
vzdignil
glavo
ter
pogledal
na
Slivarja
s
strogim
in
mirnim
očesom
.
„
No
,
kaj
pa
Vi
?
“
Slivar
je
stopil
korak
bliže
ter
se
poklonil
še
enkrat
.
„
Blagorodje
,
jaz
sem
Pavle
Slivar
—
“
„„
Da
,
da
,
poznam
Vas
.
““
„
In
prišel
sem
,
da
Vas
prosim
...
zaradi
podpore
,
ki
ste
mi
jo
bili
doslej
vsako
leto
naklonili
...
“
Besede
mu
niso
hotele
gladko
z
jezika
in
skoro
so
mu
silile
solze
v
oči
:
v
tem
hipu
ni
razumel
,
zakaj
,
ali
od
zadrege
,
ali
od
srama
,
ali
od
srda
.
„
Pa
saj
ste
že
nehali
študirati
,
saj
ste
že
blizu
trideset
let
.
“
„„
Šestindvajset
,
blagorodje
;
ali
jaz
sem
kipar
,
ne
študent
.
““
Dvigala
se
mu
je
v
grlu
neka
upornost
;
za
trenotek
se
mu
je
hotelo
,
da
bi
zinil
sirovo
besedo
,
da
bi
jo
zalučil
prešerno
v
ta
mirni
obraz
.
„
No
,
oprostite
,
tudi
kiparjev
ne
moremo
podpirati
kar
tako
,
dajati
jim
morda
celo
pokojnino
...
Ali
jaz
ne
mislim
tako
hudo
,
kakor
se
Vam
morda
zdi
,
se
bo
že
vse
naredilo
...
“
Slivar
je
molčal
;
Koprivnik
je
vstal
ter
stopil
bliže
;
njegove
tanke
ustnice
,
pokrite
deloma
s
ščetinastimi
brki
,
so
dobile
prijaznejši
izraz
.
„
Kam
ste
pa
z
nagrado
?
To
je
bilo
vendar
tudi
tristo
forintov
,
lep
denar
!
“
„„
Delo
samo
me
je
stalo
mnogo
,
zakaj
kiparstvo
,
blagorodje
,
je
draga
umetnost
...
Zadolžil
sem
se
bil
tudi
zelo
,
in
ostane
mi
komaj
,
da
si
kupim
pipo
tobaka
...
““
„
Živite
malo
preveč
...
razposajeno
,
a
?
Taki
ste
pač
vsi
,
naši
umetniki
!
...
Da
,
da
,
dragi
moj
,
z
umetnostjo
ni
nič
;
od
umetnosti
same
se
ne
da
živeti
.
Posebno
kiparstvo
,
—
kaj
pa
hočete
dandanes
s
kiparstvom
?
V
večjih
narodih
,
ne
rečem
...
ampak
pri
nas
?
“
Slivarju
je
šinila
kri
v
lice
;
ni
bil
razžaljen
sam
,
ali
zdelo
se
mu
je
,
kot
da
je
Koprivnik
osramotil
nekoga
,
ki
ga
je
on
,
Slivar
,
od
srca
ljubil
.
„„
Blagorodje
,
jaz
nisem
prišel
prosjačit
...
““
Ni
mogel
dalje
,
ker
je
v
tistem
hipu
začutil
,
da
je
bil
res
prišel
prosjačit
,
nič
drugega
.
Tudi
Koprivnik
je
začuden
vzdignil
obrvi
.
„
Saj
Vam
nisem
nič
očital
,
—
kako
se
lovite
za
mojimi
besedami
!
Vi
ste
vsi
tako
ošabni
:
—
umetnik
,
da
!
—
In
pa
,
saj
ste
šele
začetnik
—
,
kaj
mislite
,
da
ste
že
kakšen
Kuštrin
?
“
„„
Ne
,
tega
ne
mislim
,
“
je
odgovoril
Slivar
tiho
,
brez
tistega
naglasa
,
ki
ga
je
bil
hotel
dati
svojim
besedam
.
„
No
,
glejte
!
“
Koprivnik
se
je
naglo
okrenil
;
hotel
je
končati
razgovor
,
ki
je
bil
neprijeten
tudi
njemu
.
Izprva
se
je
bil
namenil
govoriti
očetovsko
,
dobrovoljno
;
ali
ko
je
videl
Slivarjev
obraz
,
so
mu
prišle
na
jezik
neprijazne
besede
.
Ni
maral
tistih
temnih
,
ošabnih
in
nezadovoljnih
oči
;
ljubil
je
obrite
,
plahe
obraze
.
„
Torej
...
jaz
se
potrudim
.
Nič
ne
skrbite
,
priporočim
Vas
toplo
;
Vam
že
naznanimo
pismeno
.
“
Pokimal
je
z
glavo
ter
se
vrnil
k
mizi
;
Slivar
se
je
poklonil
.
Ko
je
šel
skozi
pisarno
,
se
je
komaj
ozrl
na
svojega
jetičnega
znanca
,
in
tudi
ta
je
pozdravil
malomarno
,
ne
da
bi
odložil
pero
.
Nato
se
je
napotil
naravnost
k
tistemu
advokatu
;
iz
neke
posebne
zlobnosti
je
izbral
to
pot
,
smejal
se
je
skoro
sam
pri
sebi
.
„
Ti
,
dragi
,
misliš
,
da
prihajam
k
tebi
ves
ubog
in
ponižen
;
ali
jaz
imam
v
svojem
srcu
tihe
misli
:
za
norca
te
imam
,
dragi
!
Ti
govoriš
velike
besede
,
ves
v
zadregi
jecljaš
očetovske
fraze
,
kakor
slabo
naučene
molitvice
,
a
meni
se
na
tihem
srce
trese
od
radosti
.
Nato
prihajam
polagoma
z
nevarnimi
besedami
,
tipljem
te
s
težkim
palcem
,
in
ti
se
zvijaš
:
—
o
gotovo
,
na
vsak
način
...
umetnost
,
zvezda
na
obzorju
človeške
omike
...
toda
,
oprostite
,
stvar
je
težka
...
ne
,
resnično
ne
morem
,
oprostite
...
Tako
se
zvijaš
,
na
desno
na
levo
,
in
meni
se
tresejo
že
ustnice
od
silnega
smeha
.
No
,
ti
ne
vidiš
ničesar
;
pokloniš
se
vljudno
,
misliš
,
da
si
odigral
prelep
prizor
v
življenja
svojega
komediji
,
jaz
pa
te
zasmehujem
,
ker
sem
te
imel
strahovito
za
norca
...
“
To
tiho
,
nekoliko
zlobno
veselje
je
bilo
pomešano
z
upanjem
,
skritim
globoko
v
srcu
.
Osmešiti
je
hotel
to
neprijetno
pot
in
posrečilo
se
mu
je
,
tako
da
so
bili
njegovi
koraki
resnično
lahki
in
da
skoro
ni
čutil
tiste
tesnobe
in
bojazni
.
Ali
upanje
je
ostalo
kljub
temu
in
ni
bilo
manjše
vsled
njegove
razposajene
volje
.
Tako
trdno
se
je
bilo
zasadilo
v
njegovo
srce
:
vsi
so
dobri
ljudje
in
tisoč
rok
je
,
ki
čakajo
,
da
bi
se
oprl
nanje
.
Ko
je
stopil
v
pisarno
mladega
advokata
,
je
prešernost
vsa
izginila
in
nič
več
ni
mislil
,
da
je
prišel
igrat
komedijo
.
Pisarna
ni
bila
velika
;
dvoje
ljudi
je
sedelo
v
prednji
sobi
;
v
skrbno
in
prijazno
urejenem
kabinetu
pa
je
bil
