Duriso
bile
od
zunaj
zapahnjene
in
precaj
terdne
,
okno
premajčkino
,
da
bi
mogla
zlesti
skozi
.
—
Pod
stropom
zapazita
debelo
desko
,
ki
je
bila
pribita
na
steno
.
Ker
nista
drugače
mogla
doseči
do
nje
,
stopil
je
kapitén
Tomažu
na
rame
in
tako
pričel
svoje
delo
.
—
Dolgo
je
tergal
in
ruval
,
ker
ni
imel
nobenega
orodja
,
slednjič
pa
se
mu
je
vendar
posrečilo
,
da
je
odtergal
desko
in
velika
ljukna
,
skozi
ktero
je
bilo
mogoče
splaziti
se
,
deržala
je
v
sosednjo
sobo
.
Ta
je
bila
čisto
prazna
,
samo
v
kotu
ležalo
je
nekaj
polomljenih
sulic
,
zarjavelih
nožev
in
več
enacega
;
—
bila
je
menda
orožnica
rajeva
.
Tudi
je
imela
tri
prostorna
okna
,
eno
na
dvorišče
,
drugi
dve
pa
proti
okopom
,
kjer
ste
samo
dve
straži
hodili
še
sem
ter
tje
,
drugo
je
šlo
v
boj
.
Sedaj
bi
bila
lehko
ubežala
,
kajti
ta
dva
omagati
ne
bi
bila
težka
reč
,
posebno
ker
sta
imela
sedaj
nekaj
orožja
za
silo
,
ali
kdo
vé
,
ali
ne
bi
bilo
na
drugej
strani
še
kaj
več
stražnikov
.
Počakala
sta
raji
,
da
bi
se
zagotovo
prepričala
.
Od
daleč
se
je
že
slišal
strel
in
krik
,
znamenje
,
da
se
je
pričel
boj
.
Precaj
dolgo
je
terpel
,
in
kakor
je
bilo
videti
bil
je
tepen
raja
,
ker
vedno
bliže
in
bliže
je
prihajal
vriš
in
tudi
streljanje
je
bilo
redkejše
.
—
Kmalo
se
privali
vsa
druhal
čez
okope
,
najpervi
so
bili
otroci
in
ženske
,
potem
pa
drugi
vojaki
,
nekteri
hudo
razmesarjeni
,
pa
vendar
niso
dosti
porajtali
na
to
,
dobro
so
jo
mahali
,
kar
so
pete
dale
.
Tukaj
so
se
še
enkrat
zbrali
v
goste
trume
in
tudi
prejšnje
straže
so
se
jim
pridružile
.
Sklenili
so
menda
braniti
svoje
poslednje
zavetje
,
malo
terdnjavo
.
Raja
je
neznano
kričal
,
da
je
prevpil
vse
druge
:
dajal
je
ravno
povelja
,
za
ktera
pa
so
se
tepeni
vojaki
malo
menili
,
vsak
je
ravnal
po
svoje
.
„
Sedaj
so
naji
pozabili
,
“
reče
kapitén
,
„
le
urno
na
prosto
,
da
jim
odideva
spred
oči
,
sedaj
ne
bo
nihče
pazil
na
naji
,
vse
je
zmedeno
in
preplašeno
.
“
Poskakala
sta
skozi
okno
na
dvorišče
,
kjer
ni
bilo
nobene
žive
duše
,
potem
jo
zavila
v
nasprotno
stran
in
skozi
majhine
duri
prišla
sta
v
vas
,
ki
je
bila
čisto
prazna
,
kajti
vse
se
je
bilo
zbralo
k
rajevej
palači
.
Ker
je
bil
vhod
v
vas
zavarovan
,
morala
sta
se
splaziti
čez
prekope
na
spodnej
strani
,
ki
so
bili
tukaj
čisto
nezavarovani
.
Prišed
na
prosto
sta
tekla
urno
proti
bližnjej
goščavi
,
kjer
sta
bila
popolnoma
skrita
.
Tukaj
sta
si
nekoliko
odpočila
in
pripravila
se
za
daljno
pot
.
—
Od
tod
sta
dobro
videla
v
vas
;
sovražniki
so
jo
obsuli
od
vseh
strani
,
puške
so
pokale
in
krik
razburjenih
vojakov
se
je
krog
razlegal
.
Od
začetka
so
tudi
tukaj
zmagovali
sovražniki
,
kterim
je
bil
poveljnik
velik
,
krepak
mož
in
povsod
pervi
v
boji
.
Slednjič
pa
se
je
sreča
spreobernila
na
drugo
stran
.
Rajevi
vojaki
so
napeli
vse
moči
in
zapodili
sovražnika
iz
vasi
.
Zunaj
na
planjavi
se
je
pričel
nov
boj
.
Serdito
so
planili
skupaj
,
oba
poveljnika
sta
se
borila
krepko
,
nazadnje
pa
je
raja
premagal
,
vjel
sovražnega
poveljnika
,
ostalo
pa
je
pobegnilo
,
kar
niso
potolkli
razserdeni
vojaki
.
Tako
se
je
končal
boj
in
zmagovita
truma
se
je
napotila
divje
kričaje
nazaj
v
vas
.
Tudi
našima
begunoma
je
bilo
čas
odpraviti
se
,
ker
tukaj
ne
bi
bilo
varno
.
Mahnila
sta
jo
naravnost
po
hosti
,
kjer
ni
bilo
toliko
vročine
in
sta
bila
bolj
prikrita
;
upala
sta
priti
še
do
noči
do
morja
.
Solnce
je
stalo
še
na
obzoru
,
ko
prideta
do
peščenega
obrežja
,
kjer
je
rastlo
nekaj
kokonovih
palm
in
razno
majhino
germičevje
.
Morje
je
bilo
tukaj
preplitvo
,
da
bi
mogla
kaka
veča
ladija
do
kraja
,
ali
za
malajske
čolne
je
bilo
jako
ugodno
,
ker
so
se
le
malo
potapljali
v
vodo
.
—
Na
vse
kraje
sta
ogledovala
,
kje
bi
zagledala
bela
jadra
zaželene
„
Lastavice
“
,
pa
zastonj
:
morje
je
stalo
mirno
in
nobena
stvar
ni
se
prikazala
na
njegovej
gladkej
poveršini
,
razun
morskih
ptičev
,
ki
so
se
spuščali
zdaj
visoko
v
zrak
,
zdaj
zopet
po
bliskovo
na
morje
.
„
Najina
pot
bo
nemara
precaj
težavna
,
“
reče
kapitén
Tomažu
,
ko
sta
že
precaj
daleč
šla
ob
morji
,
da
bi
našla
morda
v
kakem
varnem
kraji
svojo
ladijo
,
„
tovarši
so
gotovo
obupali
naji
tukaj
najti
,
ker
pa
jih
je
bila
sinoči
še
tolovajska
druhal
napadla
,
odjadrali
so
gotovo
na
kakav
bližnji
otok
.
—
Upajva
in
poterpiva
,
saj
to
dvoje
je
največa
tolažba
na
svetu
.
“
Ker
sta
se
bala
priti
zopet
kakim
neljubim
gostom
v
pest
,
nista
hotela
dalje
potovati
,
poiskala
sta
si
pripraven
kraj
in
sklenila
ondi
počakati
jutra
.
Mnogo
kokonovih
orehov
,
ki
so
ležali
krog
,
bilo
jima
je
jako
po
godu
,
ker
nista
imela
nikakoršnega
živeža
seboj
Drugo
jutro
sta
potovala
že
zgodaj
zopet
dalje
vedno
ob
morji
.
Slednjič
prideta
do
majhine
pristaje
,
ki
je
bila
krog
tako
zapletena
s
tertovino
,
da
nista
mogla
prav
nič
razločiti
,
je-li
prazna
,
ali
je
kako
zakotje
tolovajskim
ladijam
.
Varno
sta
se
priplazila
čisto
blizo
,
nekoliko
razgernila
goščavo
,
in
vsa
pristaja
se
jima
je
nakrat
odperla
.
Na
drugej
strani
čisto
v
kotu
je
bilo
polno
majhinih
ladij
,
ki
so
imele
samo
po
eno
jadro
,
nektere
manjše
pa
še
tega
ne
.
Dva
Malajca
sta
sedela
na
pervi
ladiji
in
si
podajala
veliko
steklenico
iz
rok
v
roke
ter
krepko
vlekla
iž
nje
.
„
Ta
dva
imata
žganje
,
“
pravi
potihoma
kapitén
,
„
ako
se
opijanita
,
mogoče
nama
bo
morda
izmekniti
kako
ladijo
in
se
izročiti
valovom
,
saj
blizo
tod
okrog
morajo
biti
še
drugi
otoki
,
in
nemara
se
nama
posreči
,
da
prideva
do
kakih
holandskih
ali
angleških
seljakov
,
potem
sva
pa
preskerbljena
in
morda
tudi
o
„
Lastavici
“
kaj
zveva
,
kam
se
je
obernila
.
Druzega
pomočka
ni
,
morjé
je
mirno
in
upam
,
da
bo
vožnja
ugodna
.
Da
bi
le
ta
dva
čuvaja
kaj
kmalo
imela
zadosti
te
omotne
pijače
.
“
Pa
kar
je
kapitén
želel
,
ni
se
zgodilo
tako
berž
.
Malajca
sta
bila
jako
dobre
volje
,
zdaj
pa
zdaj
sta
gnala
nekakov
čuden
krik
,
ki
je
bil
vsemu
bolj
podoben
,
nego
petju
,
potem
sta
plavala
od
ene
ladije
do
druge
in
zopet
nazaj
,
in
ko
sta
se
tudi
tega
dela
naveličala
,
vernila
sta
se
na
prejšnje
mesto
in
zopet
vzela
v
roke
sladnosti
polno
steklenico
.
Da
sta
bila
že
precaj
pijana
,
razodeval
je
njun
glasni
krik
,
sicer
ne
bi
se
bila
upala
kaj
tacega
početi
,
ker
bi
lehko
izdala
svoje
zatišje
.
—
To
je
terpelo
do
večera
in
čuvaja
sta
bila
še
vedno
na
nogah
.
—
Kapiténa
je
to
jako
jezilo
in
večkrat
je
želel
,
da
bi
ta
dva
rujavokožnika
skoraj
murni
popili
.
Čakati
v
goščavi
skoraj
celi
božji
dan
ni
bilo
ravno
prijetno
,
pa
kaj
sta
hotela
:
hočeš
,
nočeš
,
moraš
!
Vročemu
dnevu
je
nagloma
sledila
hladna
noč
.
Nebo
je
bilo
čisto
,
temno-višnjelo
in
zvezda
pri
zvezdi
se
je
lesketala
na
neizmernem
oboku
.
Valčki
po
morji
so
prijetno
šumljali
in
hladne
sapice
so
pihljale
po
drevji
in
majale
lističe
.
Zdaj
pa
zdaj
dramil
je
tihoto
kakov
nočni
ptič
,
ali
pa
pijana
čuvaja
s
svojim
ne
ravno
prijetnim
petjem
,
potem
pa
je
zopet
vse
utihnilo
in
blagi
mir
je
vladal
krog
in
krog
.
—
Da
tiha
,
krasna
noč
lije
neke
nepoznane
občutke
v
naša
serca
,
posebno
,
ako
smo
sami
,
temu
bo
gotovo
vsakteri
priterdil
,
posebno
rahločuten
človek
;
še
vsa
drugačina
čutila
pa
zbuja
v
človeških
persih
svitla
noč
pod
južnim
podnebjem
,
ne
le
da
se
človek
nahaja
tukaj
v
središču
narave
,
ki
bogato
razgrinja
svojo
krasoto
,
ne
popačeno
,
kakor
jo
je
naslikala
stvarnikova
roka
,
temuč
tudi
misel
,
da
je
tukaj
sam
,
oddaljen
od
svojih
,
v
čisto
neznanem
kraji
,
stavi
samotnemu
popotniku
razne
podobe
pred
oči
.
Vsa
krasota
,
o
kterej
je
nekdaj
le
čital
,
ktere
pa
si
ni
mogel
popolnoma
predočiti
,
vidi
zdaj
na
krat
,
še
veliko
lepše
,
nego
se
je
nadjal
;
njegov
duh
se
visočeje
povzdiga
,
njegovo
serce
kipi
polno
radosti
.
Tudi
kapitén
in
Tomaž
,
čeravno
sta
bila
v
nevarnosti
,
uživala
sta
krasoto
.
Nebo
polno
svitlih
lučic
se
je
prostiralo
nad
njima
,
krasne
cvetlice
in
razno
germičevje
,
polno
cvetja
je
puhetlo
svoj
prijetni
duh
,
morje
pa
se
je
lesketalo
,
kot
bi
bilo
oblito
z
zlatimi
penami
.
Njuni
serci
ste
bili
zatopljeni
v
pobožnost
in
v
tihi
molitvi
sta
povzdignila
svoja
čutila
k
Onemu
,
ki
je
vse
to
vstvaril
.
Precaj
dolgo
po
noči
sta
čakala
v
svojem
skrivališču
,
pa
ni
se
jima
še
ponudila
nikakoršna
prilika
polastiti
se
kake
ladije
.
—
Zdajci
pa
nastane
glasno
lomastenje
po
hosti
in
cela
tropa
Malajcev
se
prikaže
v
zalivu
,
ki
urno
poskačejo
na
ladijo
.
Zažgali
so
smolnate
baklje
,
živo
gibanje
se
je
pričelo
povsod
,
a
vendar
brez
vsega
hrupa
.
—
Nobenega
glasu
ni
bilo
slišati
,
celo
ona
dva
,
ki
sta
prej
tako
razsajala
,
umolknila
sta
;
gotovo
sta
hotela
posnemati
lepi
izgled
svojih
pajdašev
.
—
Kake
pol
ure
in
delo
je
bilo
opravljeno
.
Ladija
za
ladijo
se
je
pomikala
iz
pristaje
v
morje
;
bila
jih
je
dolga
versta
,
in
v
vsakteri
je
sedelo
po
kacih
trideset
mož
.
—
Ko
pridejo
na
prosto
,
zaverščala
sta
vesla
,
baklje
so
pogasnile
in
vse
brodovje
pomikalo
se
je
nagloma
dalje
.
—
Zaliv
,
prej
ves
oživljen
,
bil
je
nakrat
prazen
,
samo
dve
manjši
ladiji
ste
ostali
ondi
,
kterih
menda
Malajci
niso
mogli
porabiti
.
„
Ti
so
namenjeni
na
daljen
rop
,
“
pravi
kapitén
,
ko
so
zginile
tudi
slednje
ladije
spred
oči
,
sicer
ne
bi
se
jih
bila
zbrala
taka
množica
,
ali
pa
imajo
vojsko
s
kakim
poglavarjem
na
bližnjem
otoku
.
—
Sedaj
pa
le
urno
na
delo
,
zadnji
čas
je
,
da
poskusiva
tudi
midva
,
sicer
precaj
nevarno
,
pa
vendar
edino
rešivno
pot
.
Kakor
nalašč
so
pustili
nama
dve
ladiji
,
boljšo
si
izbereva
in
neutegoma
poveslava
dalje
.
“
—
Z
velikim
trudom
prekoračita
zgneteno
tertovino
in
prideta
na
drugo
stran
.
Dve
ladiji
,
precaj
obširni
,
pa
vendar
pripravni
za
veslanje
,
stali
ste
sami
pri
kraji
,
žive
duše
ni
bilo
blizo
.
Mesec
je
spuščal
svojo
bledo
svitlobo
skozi
gosto
perje
in
kapitén
je
skerbno
ogledal
ladiji
,
ktera
bi
bila
boljša
in
močnejša
.
—
V
malo
trenotkih
je
bilo
vse
oskerbljeno
,
tudi
nekaj
prekajenega
mesa
,
rib
in
nekaj
steklenic
vina
sta
našla
v
nekem
kotiču
;
gotovo
si
je
prihranil
te
grižljaje
kakov
Malajec
skrivaj
za
potrebne
čase
.
Odpela
sta
ladijo
,
poprijelao
vesla
in
zročivši
se
v
varstvo
božje
,
pognala
sta
iz
zaliva
v
prosto
morje
,
pa
ne
proti
onej
strani
,
kamor
so
šli
otočani
,
temuč
nekoliko
više
.
—
Našima
begunoma
je
bila
sreča
ugodna
.
Ves
čas
sta
imela
lepo
vreme
in
upala
sta
kmalo
priti
do
kacega
otoka
in
ondi
do
Evropejcev
.
Slednjič
se
jima
upanje
izpolni
.
V
daljavi
zagledata
majhino
,
sivkasto
obrobje
,
znamenje
,
da
je
suha
zemlja
.
Vedno
veče
in
veče
je
naraščalo
,
čem
bolj
sta
se
bližala
,
kmalo
sta
razločila
tudi
verhove
gorá
,
ki
so
se
potezale
ob
kraji
.
To
jima
je
dalo
novih
moči
;
krepkejše
sta
posegla
z
vesli
in
ladija
je
derčala
po
morskej
plani
,
kot
bi
jo
veter
nesel
.
Solnce
je
jelo
zahajati
in
pred
njima
se
je
širila
suha
zemlja
.
S
temno
violično
barvo
prevlečene
so
bile
goré
v
daljavi
,
bližnji
hribi
pa
z
zelenimi
gozdi
obraščeni
,
dobivali
so
tem
bolj
temno-višnjelo
barvo
,
kolikor
bliže
obrežja
so
bili
.
Tu
pa
tam
sta
razločila
tudi
že
posamezna
selišča
in
proti
vzhodu
je
bil
videti
veči
kup
zidovja
,
kar
je
naznanjevalo
,
da
mora
biti
ondi
kako
veče
mesto
.
Kapitén
je
natanjko
opazoval
obrežje
,
in
ko
sta
priveslala
že
precaj
blizo
,
vsklikne
ves
zavzet
:
„
Otok
Java
!
—
sedaj
še-le
ga
spoznam
.
Je
že
res
:
ti
hribi
,
selišča
,
vse
mi
je
še
dobro
znano
,
čeravno
je
že
nekaj
let
minulo
,
odkar
nisem
bil
tukaj
.
O
moj
Bog
!
kakov
ovinek
sva
naredila
,
kam
naji
je
zanesel
vihar
!
Tukaj
je
mnogo
Evropejcev
,
zlasti
Holandčanov
,
tudi
angleške
ladije
prihajajo
zaporedoma
sem
;
ne
mara
ktero
dobova
.
Najhujše
je
prestano
,
čast
bodi
Bogu
!
“
Hvaležno
sta
obadva
spela
roke
in
se
zahvalila
Bogu
,
da
ju
je
rešil
iz
mnozih
nevarnosti
.
Veslala
sta
naravnost
proti
obrežju
,
da
bi
še
pred
nočjo
prišla
v
varstvo
.
Kmalo
se
je
širila
pred
njima
obširna
luka
(
Luka
ali
barkostaja
je
nalašč
pripravljen
kraj
ob
morji
,
kamor
zapeljavajo
ladije
v
varstvo
)
,
kjer
je
stalo
mnogo
večih
in
manjših
ladij
.
Čolni
so
švigali
sem
ter
tje
po
morji
,
na
bregu
so
migljale
nebrojne
luči
,
kajti
noč
je
že
razkrila
svoje
perote
in
zagernila
vso
naravo
v
svoj
miroljubni
plašč
.
Ta
čas
so
oživela
vsa
sprehajališča
in
drugi
zabavni
kraji
.
Hudi
vročini
,
ki
brani
čez
dan
ljudem
na
prosto
,
sledila
je
hladna
noč
,
nadležne
merčese
je
odganjal
lahni
vetrič
,
in
vsakdo
je
hitel
iz
svoje
hiše
pod
milo
nebó
,
da
bi
užival
čisti
zrak
in
se
ondi
sešel
s
svojimi
prijatelji
in
znanci
,
ktere
je
tudi
enaka
osoda
po
dnevi
zaderževala
doma
.
Takovo
gibanje
je
bilo
ob
morji
v
zalivu
,
ko
sta
stopila
kapitén
in
Tomaž
iz
svojega
čolna
na
suho
.
Pred
njima
se
je
širilo
mesto
v
nočni
tmini
,
—
bila
sta
v
Bataviji
.
(
Batavija
je
glavno
mesto
na
otoku
Javi
,
pa
tako
nezdravo
,
da
jo
imenujejo
navadno
„
Grob
Evropejčanov
,
“
zató
stanujejo
ljudje
navadno
zunaj
mesta
.
)
Nališpani
gospodiči
,
utrujeni
mornarji
zagorelih
lic
in
razgaljenih
pers
,
oficirji
v
lični
opravi
,
gospé
in
gospodičine
zavite
v
večerna
zagrinjala
,
vsa
ta
mešanica
se
je
gibala
mimo
nju
,
ko
sta
koračila
na
bregu
proti
mestu
.
Njuna
perva
skerb
je
bila
poiskati
kacega
tukajšnjega
angleškega
kupca
,
ker
ta
bi
jima
vedel
najbolje
povedati
o
njuni
„
Lastavici
,
“
ali
je
bila
tukaj
in
kam
se
je
obernila
.
—
Kapitén
se
je
bil
seznanil
pred
nekaj
leti
v
tem
mestu
z
bogatim
kupčevalcem
iz
Londona
,
ki
pa
je
imel
svoje
stanovanje
daleč
zunaj
mesta
,
ker
v
Bataviji
je
sploh
nezdrav
zrak
in
Evropejci
stanujejo
večidel
po
leti
zunaj
mesta
na
kmetih
,
kjer
imajo
tudi
svoja
posestva
.
Ravno
se
jim
približa
mlad
človek
z
usnjato
torbo
čez
ramo
.
Kapitén
ga
pozdravi
in
prijazno
popraša
,
ali
je
še
oni
kupec
na
otoku
.
—
„
A
gospod
Edmond
“
odverne
ta
,
„
ste
li
morda
znani
ž
njim
?
“
„
Da
;
pred
nekaj
leti
sem
bil
več
tednov
njegov
gost
.
Sedaj
se
bo
že
težko
več
spominjal
mene
,
takrat
pa
sva
bila
najboljša
prijatelja
.
Stanuje
li
še
vedno
na
svojem
posestvu
zunaj
mesta
?
“
„
Vedno
še
in
menim
,
da
tudi
ne
bo
zapustil
prej
svoje
hiše
,
da
ga
ponesó
ven
;
popolnoma
se
mu
je
priljubila
in
tudi
žena
,
ki
je
prej
vedno
toževala
po
goratej
Škotiji
in
sneženih
hribih
,
privadila
se
je
popolnoma
.
Ravno
prav
,
da
pridemo
skupaj
,
jaz
sem
pri
Edmondu
v
službi
in
sem
prišel
po
pisma
v
mesto
.
Zeló
ga
bo
veselilo
videti
zopet
kterega
svojih
rojakov
,
posebno
pa
,
ako
sta
bila
že
prej
znana
.
Pojdita
z
menoj
,
ondi-le
v
gostilnici
dobimo
konje
,
da
pojezdimo
domú
;
sicer
ni
daleč
in
bi
lehko
peš
šli
,
ali
pot
ni
kaj
prijetna
.
“
Ta
ponudba
jima
je
bila
prav
po
godu
,
ker
sta
bila
že
zeló
utrujena
in
tudi
lačna
.
To
je
tudi
njun
spremljevalec
dobro
vedel
.
V
gostilnici
,
ki
je
bila
čisto
po
evropejski
šegi
napravljena
,
dobila
sta
potrebnih
jedil
in
dobre
pijače
.
Gostilničar
,
star
Holandčan
,
jima
je
postregel
s
pečenimi
fazani
in
dobro
vinsko
kapljico
,
ki
je
rastla
na
španskej
zemlji
.
Po
večerji
so
zasedli
tri
bistre
konjiče
in
v
do-brej
uri
so
že
zagledali
izmed
gostega
drevja
belo
poslopje
,
Edmondovo
bivališče
.
Gospod
Edmond
je
ravno
sedel
v
svojej
pisarni
,
ko
mu
naznani
sluga
prihod
nekega
znanca
.
Berž
se
odpravi
v
véliko
sobo
,
kjer
sta
že
čakala
kapitén
in
Tomaž
njegovega
prihoda
.
Kupec
ju
je
nekaj
časa
nekako
dvomljivo
ogledoval
,
kot
ne
bi
se
mogel
prav
domisliti
,
je-li
že
kedaj
videl
kterega
teh
človekov
,
ali
ne
.
To
je
kapitén
berž
zapazil
in
pomagal
kupcu
iz
zadrege
.
„
Vem
,
gospod
,
da
se
vam
čudno
zdi
,
“
pravi
,
podavši
kupcu
rokó
,
„
da
se
oglasim
pri
vas
,
kot
stari
znanec
.
Vi
se
me
boste
že
težko
več
spominjali
,
ker
je
že
nekaj
let
preteklo
,
odkar
sem
bil
v
vašej
hiši
;
ta
čas
sem
se
tudi
zeló
spremenil
,
zató
me
več
ne
poznate
.
“
„
Ne
zamerite
dragi
moj
,
“
pravi
kupec
na
to
,
„
jaz
se
res
ne
vem
spomniti
,
kdo
bi
bili
.
“
„
Se
li
še
spomnite
mladega
oficirja
Viljema
,
ki
je
bil
delj
časa
vaš
gost
?
“
„
Vi
oficir
Viljem
?!
“
začuden
vsklikne
kupec
,
„
o
kdo
bi
si
bil
mislil
.
Bog
vas
sprejmi
,
dragi
prijatelj
,
jaz
vas
še
nisem
pozabil
,
čeravno
vas
nisem
koj
spoznal
;
spremenili
ste
se
res
dokaj
od
takrat
.
“
—
„
Ako
se
človek
neprenehoma
klati
po
svetu
,
bori
z
valovi
in
živi
med
divjaki
ter
več
časa
terpi
lakoto
,
ni
čuda
,
da
se
spremeni
;
ali
sedaj
ni
čas
o
tem
govoriti
,
pozneje
vam
bom
razložil
svoje
dogodbe
,
najprej
...
“
„
O
že
vem
,
“
seže
mu
kupec
v
besedo
,
„
najprej
treba
je
zvedeti
o
„
Lastavici
,
“
jelite
?
“
„
Vam
je
li
kaj
znano
o
njej
?
O
povejte
mi
berž
,
kaj
je
z
mojo
ljubo
„
Lastavico
;
“
je-li
srečno
prestala
nevarnosti
?
“
„
Pred
enim
tednom
je
prijadrala
v
našo
luko
krasna
ladija
,
“
prične
pripovedovati
kupec
.
„
Jaz
sem
ravno
odpravil
svojo
ladijo
,
obloženo
z
bombažem
,
v
Novi
Jork
,
ter
se
mudil
še
nekaj
časa
v
barkostaji
,
ko
prideta
k
meni
z
ravno
prišle
ladije
dva
možá
,
eden
že
precaj
postaren
,
zagorelega
obraza
in
živih
oči
,
drugi
pa
še
krepek
mladeneč
,
jako
zal
fant
.
“
„
Stari
Jaka
in
moj
Aleš
,
“
pravi
Tomaž
poln
radosti
,
„
moj
sin
,
moj
sin
!
“
—
„
Poprašata
me
,
kje
je
tukaj
angleški
kupec
Edmond
,
ker
želita
ž
njim
govoriti
.
“
—
„
Kaj
četa
onemu
kupcu
?
“
pravim
jima
.
—
„
Naš
kapitén
je
njegov
prijatelj
,
“
odverneta
mi.
—
„
Kje
pa
je
vaš
kapitén
,
da
sem
ne
pride
sam
?
“
prašam
dalje
.
—
Povesta
mi
,
da
je
po
nesreči
padel
v
morje
in
ž
njim
tudi
oče
mladega
mornarja
,
da
so
ju
iskali
po
vseh
otokih
,
ko
bi
se
bila
morda
rešila
,
pa
ni
nikakoršnega
sledú
o
njima
,
zatorej
so
se
zopet
vernili
proti
Kalkuti
,
kamor
so
bili
namenjeni
.
—
Ko
sem
čul
imé
Viljem
,
pretresla
me
je
groza
,
iz
vsega
serca
miloval
sem
možá
,
ki
mi
je
nekdaj
toliko
dobrega
storil
.
Tolažil
sem
ju
,
da
sta
se
morda
kapitén
in
njegov
tovariš
vendar
rešila
in
se
jima
kedaj
posreči
,
priti
zopet
v
domovino
.
—
Tri
dni
sta
bila
pri
meni
,
in
posebno
mladi
mornar
,
po
imenu
Aleš
,
bil
mi
je
jako
všeč
:
razumen
in
odkritoserčen
človek
je
bil
in
njegovo
obnašanje
je
kazalo
,
da
ga
še
svet
ni
prav
nič
spridil
.
“
„
In
ta
mož
z
menoj
je
njegov
oče
,
“
pristavi
kapitén
Viljem
.
„
Skupaj
sva
delila
vse
križe
in
težave
,
in
slednjič
se
je
nama
posrečilo
rešiti
se
.
—
Ali
povejte
dalje
,
kaj
je
bilo
potem
z
„
Lastavico
.
“
—
„
Tri
dni
sta
bila
pri
meni
in
jaz
sem
ju
prosil
,
naj
bi
še
ostala
,
ali
rekla
sta
mi
,
da
mora
ladija
v
Kalkuto
,
da
izloči
blago
;
ondi
pa
se
bo
delj
časa
mudila
,
ko
bi
se
primerilo
,
da
bi
se
našla
izgubljena
moža
.
V
ta
namen
sta
pustila
tukaj
dva
tisoč
dolarjev
in
jih
meni
izročila
.
Pred
tremi
dnevi
je
odjadrala
„
Lastavica
“
iz
naše
luke
proti
Kalkuti
in
ondi
bo
ostala
najmanj
tri
mesce
.
“
Pri
teh
besedah
se
odpravi
kupec
urno
v
svojo
pisarno
ter
prinese
omenjeni
denar
.
Tudi
obleke
jima
je
dal
,
ker
je
bila
njuna
vsa
strohljena
zarad
vedne
moče
,
in
razcofrana
.
Radostno
je
sprejel
kapitén
prineseni
denar
,
sedaj
sta
imela
premoženja
priti
do
doma
,
ko
bi
jima
„
Lastavica
“
že
ušlá
iz
Kalkute
.
„
Stari
Jaka
je
vedno
še
moj
najboljši
služabnik
,
“
djal
je
zadovoljno
kapitén
,
„
on
me
ne
pozabi
nikdar
.
“
Po
tem
kratkem
razgovoru
ju
pelje
Edmond
v
drugo
sobo
,
kjer
je
bila
že
pripravljena
večerja
.
Mlada
,
berhka
žena
z
desetletno
deklico
pri
sebi
in
majhinim
dečkom
v
naročji
je
sedela
na
krasno
prevlečenej
zofi
in
se
igrala
z
otrokoma
.
Bila
je
Edmondova
žena
.
V
pervnem
trenutku
je
pozabil
Edmond
popolnoma
poklicati
jo
ter
jej
predstaviti
nova
gosta
.
Ves
vesel
vsklikne
sedaj
ter
jej
teče
naproti
:
„
Hermina
,
tu
je
tvoj
in
moj
rešitelj
,
tu
je
mladi
oficir
Viljem
,
kterega
sva
se
tolikrat
spominjala
in
o
kterem
so
nama
njegovi
mornarji
sporočili
žalostno
novico
,
da
je
padel
blizo
nekega
otoka
v
morje
.
“
Po
vsej
hiši
je
nastalo
veselje
,
mlada
žena
je
hvaležno
podala
svojemu
rešitelju
roko
in
se
mu
vnovič
zahvaljevala
za
njegovo
blago
delo
.
Pri
večerji
so
zvenčeli
kozarci
,
v
kterih
se
je
penilo
najboljše
vino
in
napitnica
za
napitnico
je
sledila
na
zdravje
srečne
rešitve
kapiténove
.
Potem
sta
morala
Tomaž
in
Viljem
pripovedovati
svoje
dogodbe
na
morji
in
v
sužnosti
med
Malajci
,
vse
ju
je
pazno
poslušalo
,
in
ko
sta
končala
,
djal
je
Edmond
:
„
Viljem
,
vi
ste
še
vedno
pogumni
,
neustrašeni
človek
,
kot
ste
bili
nekdaj
;
nobena
nevarnost
vam
ni
prevelika
,
povsod
si
veste
pomagati
.
Ste
li
povedali
tudi
svojemu
tovaršu
o
onej
noči
na
tem
posestvu
,
ko
ste
rešili
meni
in
mojej
ženi
življenje
in
oteli
nama
dete
,
najino
hčerko
,
ki
je
bila
takrat
komaj
štiri
leta
stara
.
O
še
sedaj
me
spreleti
groza
,
kedar
se
spomnim
one
noči
!
“
„
To
je
bila
le
moja
dolžnost
,
“
djal
je
kapitén
,
„
kar
sem
storil
,
toraj
ne
bi
bilo
lepó
,
ko
bi
se
hvalil
s
tem
.
Čisto
sem
že
pozabil
na
to
in
sedaj
,
ko
sem
pri
vas
,
se
zopet
spominjam
.
“
„
O
,
povejte
vse
še
enkrat
“
prosila
je
žena
,
„
da
bo
tudi
vaš
tovarš
slišal
ta
čudni
prigodek
,
ko
ste
nam
bili
vi
angelj
rešitve
.
“
Kapitén
se
je
dolgo
branil
,
ali
videvši
,
da
ga
vsi
silijo
,
dal
se
je
pregovoriti
in
pričel
tako-le
:
„
Pred
šestimi
leti
sem
se
mudil
na
tem
otoku
nekaj
tednov
,
kot
angleški
oficir
.
Kupčevalec
,
gospod
Edmond
,
kupil
si
je
ravno
takrat
to
posestvo
in
se
preselil
sem
zarad
nezdravega
zraka
v
mestu
.
Po
naključbi
sem
se
tudi
jaz
seznanil
ž
njim
in
ponudil
mi
je
stanovanje
v
svojej
hiši
,
kar
mi
je
bilo
jako
všeč
,
ker
nisem
nič
kaj
prijatelj
mestnemu
zidovju
,
temuč
sem
najraje
na
deželi
,
kedar
nisem
na
morji
.
Nekega
večera
smo
sedeli
na
vertu
in
pili
čaj
.
Bila
je
zeló
prijetna
noč
,
zatoraj
nismo
hoteli
iti
tako
berž
k
počitku
.
Menili
smo
se
o
krasnej
Angliji
,
goratej
Škotiji
,
domovini
Edmondove
gospé
,
in
tako
zabavaje
se
nismo
slutili
ničesar
hudega
.
—
Kar
se
nenadoma
nekaj
posveti
zunaj
verta
in
štiri
černe
pošasti
prilezejo
izmed
germovja
.
Gospá
Hermina
groze
prebledi
in
svojo
malo
hčerko
stisne
v
naročje
,
jaz
in
gospod
Edmond
pa
sva
koj
vedela
,
s
kom
imava
opraviti
.
Bili
so
divji
roparski
Malajci
iz
sredine
otoka
,
ki
so
večkrat
napadali
posamna
selišča
.
Druzega
orožja
nisem
imel
pri
sebi
,
kot
dolg
lovski
nož
in
dvocevno
pištolo
.
Perva
skerb
je
bila
spraviti
ženo
in
dete
v
varstvo
.
Berž
velim
Edmondu
naj
spremi
ženo
v
sobo
in
prinese
dobrega
orožja
,
jaz
pa
stopim
kraj
ute
,
kjer
smo
sedeli
,
in
pričakujem
napada
.
Ni
bilo
treba
dolgo
čakati
.
Štirje
divji
velikani
planejo
z
groznim
krikom
nad
me
in
pomerijo
svoje
kresilne
puške
na-me
.
Pervi
sproži
,
a
krogla
ni
zadela
;
sedaj
pa
jaz
namerim
in
—
pok
!
—
pok
!
—
ležala
sta
dva
na
tleh
grozno
tulé
,
druga
dva
pa
sta
ubežala
iz
verta
.
Da
to
ni
še
vse
,
kar
je
bilo
pričakovati
,
vedel
sem
dobro
,
ker
sem
bil
znan
z
običaji
teh
ljudi
.
Kar
morem
hitim
v
hišo
,
da
bi
ondi
dobil
svojo
dvocevko
in
se
lože
branil
,
na
pragu
zaslišim
grozni
stok
v
zgornej
sobi
.
Tri
korake
po
stopnicah
in
bil
sem
gori
.
Na
mostovžu
ležala
je
gospá
in
dva
divjaka
jemala
sta
jej
dete
iz
rok
,
ktero
je
terdno
deržala
v
svojej
obupnosti
.
Da
niso
roparji
umorili
žene
in
otroka
,
zdelo
se
mi
ni
nič
čudno
,
kajti
ti
ljudje
vzemó
najrajše
kako
dete
in
pričakujejo
potem
brez
nevarnosti
bogate
odkupnine
.
To
so
menda
tudi
tukaj
namiravali
.
—
Jaz
ne
pomišljam
dolgo
.
Pervemu
porinem
svoj
nož
v
persa
,
da
se
koj
zgrudi
na
tla
,
drugemu
pa
,
ki
je
sedaj
spustil
gospó
ter
se
mene
lotil
,
izvijem
puško
iz
rok
ter
mu
namerim
na
glavo
.
Ali
moj
nasprotnik
je
bil
urnejši
.
Hitro
zgrabi
puškino
cev
ter
jo
oberne
proti
meni
in
v
tem
trenutku
sproži
tudi
petelina
.
Pa
v
naglici
ni
dobro
nameril
,
krogla
ranila
mi
je
samo
levo
roko
in
obtičala
v
nasprotnej
steni
.
V
tem
trenutku
zgrabi
me
tudi
Malajec
tako
terdo
za
vrat
,
da
mi
je
koj
sapa
zastala
in
kri
zalila
obraz
,
da
se
mi
je
jelo
verteti
v
glavi
.
Dolgo
smrt
,
se
izvijal
in
izvijal
,
ali
te
pesti
so
bile
prekrepke
.
Še
enkrat
napnem
vse
moči
in
sklonim
se
toliko
do
tal
,
da
poberem
svoj
nož
.
Sedaj
sem
pa
tudi
bil
rešen
.
Od
zadej
sem
ga
zasadil
svojemu
nasprotniku
tako
globoko
v
herbet
,
da
mu
je
na
persih
skozi
pogledal
.
Že
v
smertnih
britkostih
deržal
me
je
vendar
še
tako
krepko
,
da
se
mu
dolgo
nisem
mogel
izviti
iz
rok
.
—
Gospó
in
dete
,
popolnoma
onemoglo
sem
nesel
v
sobo
in
moje
pervo
vprašanje
bilo
je
:
kje
je
Edmond
?
—
Gospá
mi
pokaže
v
nasprotno
stran
,
kjer
je
bila
Edmondova
pisarna
.
Nemudoma
planem
tje
,
odprem
duri
in
kaj
vidim
?
Ravno
ta
prizor
kot
prej
na
mostovžu
.
Dva
Malajca
sta
deržala
Edmonda
,
ki
je
hotel
pomagati
svojej
ženi
in
mu
tiščala
usta
,
da
ni
mogel
kričati
.
Jaz
nisem
porajtal
svoje
rane
,
kakor
besen
sem
planil
k
steni
,
kjer
je
visela
dvocevka
in
je
menda
roparja
nista
zapazila
,
ter
namerim
.
Tolovaja
izpustita
svojo
žertvo
in
se
lotita
mene
.
Počenivši
na
tla
za
visoko
omaro
zgrabita
svoji
puški
in
nastavita
.
Sedaj
je
veljala
sreča
.
—
Puška
pervega
Malajca
ni
vžgala
,
tem
bolj
pa
je
zadela
moja
;
dva
poka
in
obadva
sta
se
zgrudila
za
omaro
.
—
Sedaj
še-le
se
približam
Edmondu
.
Bil
je
gerdo
razmesarjen
,
po
plečih
imel
je
oderto
vse
meso
,
tolovaja
sta
ga
zbadali
s
svojima
kratkima
nožema
,
pa
Edmond
ju
je
tiščal
z
nekako
nečloveško
močjo
,
ki
je
le
onemu
lastna
,
kdor
je
v
smertnej
nevarnosti
,
v
kotu
,
da
mu
nista
mogla
dosti
storiti
.
“
„
In
ravno
o
pravem
času
prišli
ste
vi
,
“
pravi
sedaj
kupec
,
„
moje
moči
so
bile
že
opešale
in
več
ne
bi
se
bil
mogel
braniti
.
“
„
To
sem
dobro
razvidel
,
kajti
z
enim
mahljejem
sta
se
oprostila
tolovaja
,
ko
sta
mene
zapazila
.
—
Berž
smo
zmetali
mertva
trupla
na
dvorišče
,
zapahnili
vse
duri
,
zbrali
družino
,
ki
se
je
bila
strahú
povsod
poskrila
,
kolikor
je
je
bilo
moč
dobiti
ter
se
vsi
odpravili
v
gornjo
sobo
,
kjer
so
bila
okna
na
dvorišče
.
—
Vsi
skupaj
smo
bili
štirje
branitelji
:
midva
z
Edmondom
in
pa
dva
služabnika
.
Gospá
si
je
nekoliko
opomogla
iz
omotice
,
ki
jej
jo
je
učinil
strah
,
in
spravili
smo
jo
z
detetom
v
varen
kraj
,
mi
pa
smo
stopili
vsak
k
enemu
oknu
dobro
preskerbljeni
s
streljivom
ter
čakali
,
kaj
še
pride
.
Vedeli
smo
namreč
dobro
,
da
taki
tolovaji
ne
odjenjajo
tako
berž
,
ako
se
polotijo
česa
.
Gotovo
jih
je
bilo
zadej
še
cela
tropa
in
so
samo
zató
tako
malo
mož
poslali
sem
,
ker
so
vedeli
,
da
dvor
ni
dobro
zavarovan
in
jim
ga
bo
lehko
premagati
.
Pa
reveži
so
se
bili
nekoliko
zmotili
.
“
—
„
Kmalo
obsuje
cela
truma
roparjev
našo
hišo
.
Kot
bi
bili
iz
tal
lezli
,
prihajali
so
na
dan
.
Strašni
hrup
so
zagnali
in
butali
ob
duri
,
pa
ta
so
bila
terdna
,
razun
tega
pa
smo
jih
tudi
mi
koj
pozdravili
s
svinčenkami
,
ki
je
večidel
vsaka
dobro
zadela
.
Pri
tej
priči
pohvaliti
moram
gospod
Edmonda
,
ki
se
je
ves
čas
,
čeravno
zeló
ranjen
,
dobro
obnašal
in
je
marsikteremu
Malajcu
upihnil
luč
življenja
.
Tudi
roparske
krogle
so
švigale
pogostoma
skozi
okno
in
ena
mi
je
posnela
celó
kožo
verh
glave
,
da
imam
še
dandanašnji
ondi
liso
.
“
„
Roparji
videvši
,
da
nam
nič
ne
morejo
,
popusté
svoje
prizadevanje
ter
se
zopet
vernejo
v
svoja
skrivališča
.
To
je
vse
,
kar
imam
povedati
o
tistej
noči
;
storil
sem
,
kar
je
dolžnost
vsacega
človeka
.
“
—
„
Ne
,
ne
,
vi
ste
sami
svoje
življenje
tvegali
za
našo
rešitev
,
“
ugovarjala
je
Edmondova
žena
.
„
Brez
vas
bili
bi
vsi
izgubljeni
.
Vi
edini
ste
nas
rešili
;
od
takrat
imamo
tudi
mir
,
nobenega
napada
ni
bilo
več
.
“
—
Kapitén
Viljem
in
Tomaž
sta
hotela
koj
odriniti
proti
Kalkuti
,
da
bi
kar
najprej
mogoče
prišla
na
svojo
ladijo
,
kjer
so
ju
gotovo
zeló
pogrešali
,
pa
Edmond
ju
je
prosil
,
naj
ostaneta
vsaj
kacih
štirinajst
dni
v
hiši
,
ker
ga
neznano
veseli
imeti
zopet
nekdanjega
znanca
pri
sebi
.
—
Takrat
je
imela
tudi
odriniti
velika
amerikanska
ladija
proti
Indiji
in
od
ondot
domu
.
To
priložnost
sta
hotela
porabiti
kapitén
in
Tomaž
,
zató
sta
sklenila
ostati
toliko
časa
na
otoku
.
Drugo
jutro
jima
je
razkazal
kupec
vse
svoje
posestvo
.
Hiša
z
dvema
nadstropjema
je
bila
čisto
na
novo
predelana
.
Krog
in
krog
je
bil
napravljen
plot
iz
kolov
,
kamenja
in
robidovja
,
da
ga
ni
bilo
tako
lehko
prelesti
.
Za
poslopjem
pa
se
je
širilo
lepo
obdelano
polje
,
kjer
je
mergolelo
vse
polno
delavcev
,
Edmondova
družina
.
—
Tako
si
je
izbral
angleški
kupec
daleč
od
svoje
dežele
novo
domovino
,
kjer
jo
živel
popolnoma
zadovoljen
s
svojo
soprogo
in
otroci
.
Zvečer
so
sedeli
vselaj
dolgo
dolgo
pri
škudelicah
krepčavnega
čaja
;
Viljem
in
Tomaž
pa
sta
morala
pripovedovati
svoje
dogodivščine
.
Tako
so
naglo
potekli
dnevi
in
približal
se
je
čas
slovesa
.
Z
objokanimi
očmi
sta
spremila
Edmond
in
Hermina
svoja
gosta
na
amerikansko
ladijo
,
ki
je
imela
še
tisti
dan
zapustiti
bataviško
luko
.
Še
enkrat
so
si
segli
v
roke
in
Edmond
je
žalostno
djal
:
„
Viljem
!
Bog
vedi
,
ali
se
še
kedaj
vidimo
?
“
„
Bog
vedi
!
mogoče
,
“
odvernil
je
kapitén
ter
se
obernil
na
stran
,
da
bi
zakril
solzé
.
Mornarji
so
zavriskali
,
jadra
so
se
jela
razpenjati
in
ladija
se
je
gibala
od
začetka
počasi
potem
pa
vedno
urneje
iz
barkostaje
.
Viljem
se
je
ozerl
proti
mestu
.
Majhen
čolniček
je
plaval
proti
kraju
in
v
njem
sta
sedela
Edmond
in
Hermina
mahaje
še
vedno
v
pozdravljanje
z
belimi
robci
.
—
„
Ostani
zdrav
,
blagi
prijatelj
!
“
djal
je
polglasno
kapitén
in
dve
svitli
kapljici
ste
mu
zaigrali
v
očeh
.
Veselja
jima
je
serce
vtripalo
,
čem
bolj
sta
se
bližala
Kalkuti
.
Ondi
sta
upala
zopet
srečno
najti
ladijo
in
svoje
tovarše
.
V
duhu
sta
že
videla
,
kako
vesel
ju
bode
sprejel
stari
Jaka
,
nekoliko
osoren
,
pa
vendar
blagoserčen
mož
,
kako
priserčno
bode
Aleš
zopet
očeta
pozdravljal
,
kterega
méni
morda
že
zgubljenega
.
Na
ladiji
je
bilo
jako
kratkočasno
.
Mornarji
,
sami
Amerikanci
,
bili
so
jako
veseli
ljudje
.
Ker
je
bilo
morje
vedno
mirno
in
ni
bilo
mnogo
opravila
,
kratili
so
si
čas
z
raznimi
zabavami
.
Na
ladiji
so
imeli
tudi
mnogo
različnih
rastlin
,
ptičev
,
opic
in
več
druzih
živali
,
ktere
so
vzeli
seboj
samo
za
kratek
čas
.
Pri
takovih
zabavljicah
je
kmalo
potekel
čas
in
v
nekterih
dneh
je
že
zderčala
ladija
v
kalkuško
luko
.
Pervo
opravilo
je
bilo
sedaj
pozvedeti
o
„
Lastavici
.
“
V
luki
je
nista
nikjer
zapazila
,
tudi
svojih
ljudi
ne
,
zatoraj
sta
menila
,
da
je
ostala
morda
v
kakem
drugem
pristanišču
.
Napotila
sta
se
se
tisti
dan
k
angleškemu
poglavarju
,
da
bi
pozvedela
kaj
in
kako
je
z
njuno
ladijo
.
—
Ta
jima
naznani
,
da
je
bila
„
Lastavica
“
res
nekaj
dni
tukaj
,
kjer
je
izložila
blago
in
drugo
naložila
,
pred
nekimi
dnevi
pa
je
že
zopet
odjadrala
iz
Kalkute
.
Kaj
jima
je
bilo
sedaj
početi
?
Nič
prav
nista
vedela
,
se
je
li
obernila
ladija
proti
Ameriki
,
ali
je
šla
nazaj
zopet
iskat
ju
.
Dolgo
sta
prevdarjala
,
kaj
bi
bilo
najbolje
storiti
.
Slednjič
pa
se
odločita
peljati
se
na
amerikanski
ladiji
,
ktera
ju
je
sem
pripeljala
,
dalje
v
Ameriko
.
Kapitén
Viljem
je
dobil
pri
indiški
kompaniji
potrebnega
denarja
,
izročil
poglavarju
pismo
do
„
Lastavice
,
“
ako
bi
se
zopet
tu
oglasila
,
v
kterem
je
naznanil
svojo
vernitev
v
Ameriko
.
Tako
je
bilo
vse
dobro
opravljeno
in
oskerbljeno
in
čakala
sta
samo
še
,
da
ladija
zopet
odrine
dalje
.
V
nekterih
dneh
sta
bila
Viljem
in
Tomaž
zopet
na
ladiji
sredi
sinjega
morja
,
Kalkuta
bila
je
že
Bog
vedi
kje
za
njima
in
le
neizmerna
vodna
plan
se
je
širila
na
vse
kraje
.
Peljala
sta
se
sedaj
proti
Ameriki
,
ktero
je
Tomaž
zapustil
že
skoraj
pred
dvajsetimi
leti
.
Koliko
se
je
moralo
še
od
takrat
spremeniti
!
Koliko
novih
dogodkov
!
Veselje
in
žalost
sta
ga
obhajala
:
veselje
,
ker
je
upal
zopet
videti
svojo
ženo
,
ki
ga
že
gotovo
več
ne
misli
živega
in
že
zdavnej
opravlja
molitev
za
njegovo
dušo
,
od
druge
strani
pa
ga
je
zopet
vznemirjala
misel
,
da
je
morda
žena
že
mertva
,
ali
pa
živi
v
groznej
revščini
,
morda
celó
v
sužnosti
.
In
kaj
je
ž
njegovim
drugim
sinom
Ferdinandom
,
kterega
je
zapustil
še
v
zibeli
?
Morda
tudi
otrok
doli
žalostno
osodo
z
materjo
vred
?
Oh
koliko
bi
bil
rad
dal
,
ko
bi
mogel
kdo
v
tem
trenutku
vse
razodeti
,
kar
mu
je
težilo
sercé
!
Nekega
dne
,
ko
so
objadrali
že
vso
Afriko
in
bili
v
atlantiškem
morji
,
naznani
čuvaj
na
jarboli
prihod
ptuje
ladije
.
Kapitén
,
ponosen
Amerikanec
,
kteremu
se
je
bral
na
obrazu
pogum
in
neustrašenost
,
stopi
berž
v
svojo
kajito
,
opaše
sabljo
,
vzame
v
eno
roko
nabito
puško
v
drugo
pa
daljeglas
in
tako
oborožen
stopi
zopet
med
svoje
mornarje
,
ki
so
radovedno
pričakovali
njegovega
povelja
.
Ladija
se
je
kmalu
približala
toliko
,
da
jo
je
lehko
zaklical
.
—
„
Ohó
,
ladija
!
—
ohó
!
“
zadonel
je
gromovit
glas
.
—
Nikakoršnega
odgovora
.
—
Še
enkrat
ponovi
.
—
Zopet
nič
.
Nekako
dvomljivo
zmajal
je
z
glavo
,
položil
daljeglas
na
stran
in
vzel
svoj
daljevid
.
—
Ladija
se
je
urno
približevala
od
vzhoda
sem
,
in
čeravno
je
bil
veter
precaj
močen
,
imela
je
vendar
vsa
jadra
razpeta
,
kar
se
je
mornarjem
jako
čudno
zdelo
.
Videti
je
bilo
,
kot
bi
hotela
svojo
prednico
dohiteti
,
če
tudi
je
ta
jako
urno
plavala
.
„
Na
ladiji
razločim
ljudi
,
“
pravi
kapitén
čez
nekaj
časa
,
„
pes
vedi
,
kako
da
se
nihče
ne
oglasi
.
Nemara
bo
kaka
tolovajska
ladija
.
“
Še
enkrat
nastavi
daljeglas
in
zakliče
,
pa
vse
zastonj
.
Ladija
je
plavala
v
eno
mer
in
sicer
naravnost
nasproti
,
odgovora
pa
ni
bilo
nikakoršnega
ž
nje
.
Ker
je
bila
amerikanska
ladija
le
slabo
oborožena
,
samo
s
tremi
topovi
,
osmerimi
mornarji
,
razun
Viljema
in
Tomaža
,
ki
pa
so
le
slabo
znali
rabiti
strelno
orožje
,
bilo
se
je
bati
,
da
bi
jih
morda
sovražna
ladija
premagala
,
ako
bi
jih
dohitela
.
—
Kapitén
veli
vsa
jadra
razpeti
,
čeravno
je
bilo
nekoliko
nevarno
zarad
močnega
vetra
,
ter
ukaže
narediti
ovinek
bolj
proti
severji
,
da
bi
ptuji
ladiji
nekoliko
pot
ovirali
.
V
tem
trenutku
pa
,
ko
se
je
ladija
zasukala
,
naredila
je
tudi
ptuja
ladija
ovinek
ter
jim
bila
zopet
nasproti
.
„
Sedaj
sem
prepričan
,
da
imamo
opraviti
z
mor-skimi
tolovaji
,
“
reče
kapitén
—
„
aló
mornarji
,
puške
v
roke
!
in
pozor
!
imeli
bomo
morda
krut
boj
.
Znate
li
dobro
meriti
?
“
„
O
,
gospod
!
“
pravi
eden
mornarjev
grozno
kislo
se
deržé
,
ko
je
vzel
v
roke
kratko
puško
,
„
jaz
se
še
nisem
nikdar
pečal
s
takovo
pošastjo
.
“
„
Jaz
tudi
ne
,
“
reče
drugi
.
Vi
ste
tepci
;
sprožiti
menda
bo
vendar
vsakdo
znal
,
ne
?
“
„
Sprožil
bom
že
,
sprožil
,
“
odverne
pervi
,
„
samo
ne
vem
,
če
bom
kaj
zadel
.
“
„
Dobro
,
“
pravi
kapitén
,
„
kedar
bom
dal
znamenje
,
vstrelite
vsi
nakrat
,
da
bo
veči
pok
—
in
bodo
sovražniki
mislili
,
da
nas
je
grozno
veliko
.
“
Takó
je
vredil
kapitén
svojo
malo
četo
in
vsakdo
se
je
postavil
na
odločeno
mesto
.
Ker
je
manjkalo
vojakov
,
prevzela
sta
opravilo
pri
topovih
Viljem
in
Tomaž
.
Ladija
je
plavala
po
morji
urneje
,
nego
ptica
v
zraku
,
ali
njena
nasprotnica
je
bila
še
hitrejša
.
Kmalo
se
je
toliko
približala
,
da
jo
je
lehko
dosegel
človeški
glas
.
—
Še
enkrat
zakliče
kapitén
,
pa
odgovorilo
se
mu
je
ravno
toliko
,
kot
prejšnji
bart
.
Videvši
,
da
ni
moč
ubežati
,
ukaže
zopet
nekaj
jader
zadergniti
in
ladijo
zasukati
.
To
je
bilo
znamenje
,
da
se
bo
pričel
boj
.
—
Pervi
top
zagermi
in
krogla
zadene
véliko
jarbolo
,
da
se
jej
koj
verh
odlomi
,
pa
ondi
bilo
je
vedno
vse
mirno
,
kot
prej
.
Posamezne
človeške
podobe
razločile
so
se
pri
jarbolih
tičaje
,
kot
bi
se
skrivale
.
—
Nekako
čudno
so
se
spogledovali
mornarji
in
ugibali
,
kaj
to
pomeni
.
Kapitén
veli
še
en
top
sprožiti
;
tudi
sedaj
zadene
krogla
na
poveršje
,
da
so
kar
terske
krog
letele
,
pa
na
ptuji
ladiji
se
tudi
sedaj
ni
nič
ganilo
.
„
To
so
čudni
ljudjé
na
tej
ladiji
,
“
pravi
kapitén
,
„
še
mar
jim
ni
,
da
razbijamo
njihno
ladijo
.
Menda
so
sami
gluhonemci
na
njej
.
“
Stopi
sam
na
prednji
del
,
vzame
svojo
puško
ter
pomeri
v
pervo
osebo
,
ki
je
stala
pri
jarboli
naslonjena
na
ptujej
ladiji
.
Kapiten
je
dobro
zadel
;
dedec
omahne
ter
se
nagne
na
stran
,
potem
pa
je
zopet
ostalo
vse
pri
starem
.
Kapitén
veli
vstreliti
vsem
mornarjem
.
Krogle
so
zadevale
v
jarbole
,
jadra
in
poveršje
,
pa
ondi
je
ostalo
vse
nemo
,
samo
ploskanje
razstreljenih
jader
,
s
kterimi
je
veter
opletal
po
jarbolih
,
bilo
je
čuti
.
Vsi
so
bili
sedaj
prepričani
,
da
se
je
moralo
ondi
kaj
posebnega
pripetiti
.
Odklenili
so
čoln
ter
ga
spustili
v
morje
.
Štirje
možje
so
stopili
va-nj
,
med
njimi
tudi
Viljem
in
Tomaž
.
Varno
so
se
bližali
ladiji
,
kajti
bali
so
se
še
vedno
kake
zvijače
.
Od
vseh
krajev
so
jo
ogledali
,
pa
nikjer
ni
bilo
znati
kaj
sumljivega
.
Potem
splezajo
na-njo
in
o
groza
!
Kacih
dvajset
mož
bilo
je
privezanih
za
roke
in
noge
pri
jarbolih
.
Obrazi
so
jim
čudno
namerdnjeni
hudega
terpljenja
,
obleka
na
pol
segnita
,
znamenje
,
da
so
že
delj
časa
v
tem
strašnem
stanu
,
noge
pa
so
bile
oglodane
do
kosti
skoraj
do
kolen
;
podgane
so
odjedle
mesó
.
—
Hud
smrad
pripravil
je
mornarje
skoraj
v
omotico
,
še
bolj
pa
jih
je
prevzel
strašni
prizor
.
Viljem
in
Tomaž
se
približata
enemu
teh
nesrečnežev
,
na
kterega
je
bil
prej
kapitén
vstrelil
.
Bil
je
napol
nagnjen
,
ker
mu
je
krogla
odbila
rokó
.
Tomaž
ga
bolj
natanjko
pogleda
.
,
groza
ga
strese
in
molče
pokaže
mertvega
obernivši
se
k
Viljemu
.
„
Ta
je
najhuje
razmesarjen
,
“
pravi
Viljem
,
ki
ni
vedel
,
kaj
hoče
Tomaž
.
„
Ne
mislim
tega
,
—
ali
ne
poznate
tega
človeka
?
“
Viljem
ga
bolj
natanjko
pogleda
ter
pravi
ves
zavzet
:
„
Oh
jemine
,
to
je
oni
Španec
,
ki
je
bil
z
nama
na
otoku
.
Moj
Bog
,
kako
pa
je
prišel
tu
sem
?
“
„
Dobro
ste
uganili
,
Jurij
je
.
—
Bog
se
usmili
njegove
duše
,
jaz
sem
mu
vse
odpustil
.
Božja
pravica
ga
je
dohitela
;
kakoršno
življenje
,
taka
smert
.
“
Stermé
je
zerl
Tomaž
nekaj
časa
Jurijevo
obličje
,
ki
je
bilo
še
v
smerti
strašno
divje
:
oči
so
mu
bile
izboknjene
in
krog
ust
so
se
mu
deržale
zasušele
pene
.
Med
tem
je
prišel
tudi
kapitén
na
ladijo
in
ogledal
ta
strahoviti
prizor
.
—
Eden
mornarjev
stopi
v
spodnji
del
in
ondi
najde
na
mizi
v
kajiti
zapečateno
pismo
.
Kapitén
ga
odpre
in
bere
:
„
22.
aprila
je
vjela
angleška
jaderalka
„
Fortuna
“
tolovajsko
ladijo
znanega
morskega
roparja
Abdale
,
ki
je
strašno
rojil
po
vsem
sredozemskem
morji
,
mnogo
kupčijskih
ladij
napadel
,
oropal
in
ljudi
prodal
v
sužnost
.
Imel
je
tudi
sedaj
blizo
petdeset
sužnjih
,
ženskih
in
moških
na
njej
in
mnogo
dragocenih
reči
.
Ravnali
smo
s
temi
hudodelci
,
kakor
je
zapovedala
ravnati
angleška
vlada
o
z
vsemi
barantalci
s
sužnjimi
.
Vjete
smo
osvobodili
ter
jih
prepeljali
na
suho
;
blago
pobrali
,
tolovaje
pa
smo
žive
privezali
k
jarbolami
,
razpeli
jadra
ter
izročili
ladijo
valovom
.
Na
ladiji
„
Fortuni
“
22.
aprila
18
**
Henrik
O**
kapitén
.
“
„
Bog
,
ti
si
mogočen
!
“
vskliknil
je
Tomaž
,
ko
je
kapitén
dokončal
pismo
,
„
to
je
tolovajska
ladijo
Abdalina
,
na
kterej
sem
bil
tudi
,
jaz
vjetnik
in
pozneje
moj
sin
.
Pravična
božja
kazen
je
dohitela
hudobneže
,
storili
so
strašno
smert
.
“
In
njegove
oči
so
iskale
med
mertvimi
onega
,
čegar
imé
je
bilo
nekdaj
strašilo
vsem
posamesnim
ladijam
.
Pri
vélikej
jarboli
je
bil
razpet
tolovajski
poveljnik
,
krog
vezi
bila
mu
je
zasedena
kri
na
rokah
,
znamenje
,
da
si
je
prizadeval
na
vso
moč
oprostiti
se
.
—
Na
Tomaževo
in
Viljemovo
priprošnjo
,
kterima
se
je
to
početje
vendar
gnjusilo
,
čeravno
niso
hudobneži
nič
boljšega
zaslužili
,
navezali
so
mornarji
mertvim
težke
krogle
na
noge
,
zavili
jih
v
plahte
ter
jih
spustili
v
morje
,
po
mornarskej
navadi
;
trije
topi
zagermeli
so
jim
zadnjo
spremstvo
.
Ladijo
pa
so
navertali
na
kapitenovo
povelje
ter
jo
potopili
v
globočino
.
Takov
pogreb
je
imel
nekdajni
slovenski
tihotapec
.
—
Poglejmo
nekoliko
v
Ameriko
.
—
Cel
mesec
je
prebival
že
Tomaž
v
Novem-Jorku
,
a
vendar
še
ni
imel
najmanjšega
sporočila
niti
o
ženi
niti
o
svojem
mlajšem
sinu
.
Veselje
,
ki
ga
je
prej
gnalo
tu
sem
,
spremenilo
se
je
v
žalost
;
večkrat
je
obžaloval
,
da
ga
Bog
ni
k
sebi
poklical
,
ko
se
je
boril
z
morskimi
valovi
;
našel
bi
bil
vsaj
zaželeni
mir
,
kterega
tu
nima
na
svetu
.
Kapitén
Viljem
,
ki
je
tudi
ostal
v
Novem-Jorku
pričakovaje
od
dne
do
dne
svoje
„
Lastavice
“
,
pomagal
mu
je
povsod
,
kolikor
je
le
vedel
in
znal
.
V
dvajsetih
letih
,
odkar
ni
bilo
Tomaža
tu
,
se
je
mnogo
spremenilo
:
mesto
je
narastlo
veliko
veče
,
ljudje
,
ki
jih
je
prej
poznal
,
so
ali
pomerli
,
ali
pa
se
preselili
v
druge
kraje
,
kjer
so
menili
,
da
jim
bode
sijala
lepša
sreča
.
Tudi
Tomaževo
posestvo
je
bilo
v
ptujih
rokah
,
gospodaril
je
ondi
nek
Nemec
,
ki
je
še-le
pred
enim
letom
preselil
se
tu
sem
iz
Evrope
.
Tomaž
ga
je
vprašal
,
kdo
je
bil
posestnik
pred
njim
in
ta
mu
je
odgovoril
,
da
je
kupil
posestvo
od
nekega
Angleža
,
ki
se
je
zopet
povernil
v
svojo
domovino
,
pred
onim
gospodarjem
pa
je
stanovala
mlada
vdova
s
svojim
sinom
,
ki
pa
se
je
pozneje
zgubila
,
da
nihče
ni
vedel
kam
.
—
To
je
bilo
vse
,
kar
je
zvedel
Tomaž
o
svojej
ženi
;
velika
britkost
za
moža
,
ki
je
preživel
toliko
let
v
sužnosti
,
oddaljen
od
svojih
,
ki
se
je
potem
tako
nenadoma
sešel
s
svojim
sinom
in
mislil
,
da
je
sedaj
konec
njegovega
terpljenja
in
žalosti
.
Ali
osoda
mu
je
zopet
vzela
naglo
ljubega
sina
,
in
hrepenenje
najti
svojo
ženo
,
če
srečno
ne
,
vsaj
živo
,
ni
se
mu
izveršilo
.
Tako
pobit
je
hodeval
dan
za
dnevom
po
novojorških
ulicah
;
vsaka
ladija
,
ki
je
prišla
v
luko
,
menil
je
,
da
mu
prinese
drago
ženo
in
zgubljenega
sina
,
pa
ni
se
zgodilo
:
ptujci
so
zapustili
ladijo
,
pa
le
ene
osebe
ni
bilo
med
njimi
,
ki
bi
bila
utolažila
njegovo
bolno
sercé
.
Viljem
ga
je
vedno
tolažil
ter
mu
dajal
upanje
,
da
je
na
svetu
vse
mogoče
,
da
se
v
enem
dnevu
marsikdaj
vse
okolščine
presučejo
,
da
postane
iz
veselja
žalost
,
iz
žalosti
veselje
;
ravno
tako
je
tudi
tukaj
lehko
mogoče
,
da
se
nakrat
vse
spremeni
,
da
najde
nenadoma
zopet
ženo
srečno
in
„
Lastavica
“
prinese
mu
zopet
sina
.
—
Ker
ni
bilo
„
Lastavice
“
še
v
Ameriki
,
ko
sta
prišla
tje
,
sodil
je
Viljem
,
da
se
je
gotovo
zopet
vernila
proti
onim
otokom
iskat
ju
,
da
bo
med
potjo
morda
zopet
obiskala
Batavijo
ter
ondi
zvedela
pri
kupcu
Edmondu
o
njunem
povratu
v
Ameriko
.
Nekoliko
,
da
bi
prej
čas
menil
,
nekoliko
pa
tudi
,
da
bi
Tomaža
zmotil
,
—
ker
človek
brez
gotovega
dela
še
tem
huje
čuti
svojo
nesrečo
,
—
povabi
ga
nekega
dné
na
lov
in
pa
da
bi
nekoliko
ogledala
notranjo
deželo
amerikanskih
združenih
deržav
.
Tomaž
je
bil
rad
pri
volji
,
ker
mestnega
hrupa
se
je
že
zeló
naveličal
,
posebno
ker
je
že
toliko
let
užival
samoto
in
se
je
mestnega
življenja
čisto
odvadil
.
Prijetnega
jutra
že
pred
solnčnim
vzhodom
sta
zasedla
vsak
svojega
konja
,
vzela
seboj
nekaj
služabnikov
,
ki
so
jima
nosili
živež
,
in
ta
mala
karavana
se
je
napotila
v
stoletne
gozde
,
kjer
je
gomozelo
vedno
vse
polno
divjih
živali
ter
je
lovec
vedno
imel
priložnost
pridobiti
si
lepega
plena
.
Viljemu
ni
bilo
tolikanj
mar
divjačine
streljati
,
temuč
uživati
razkošje
v
neizmernih
gozdih
,
kjer
še
ni
zapela
nobena
sekira
kjer
še
ni
gospodaril
nihče
drugi
,
nego
gozdne
živali
.
Ako
človek
zaide
v
take
gozde
,
prevzamejo
mu
sercé
nekaka
čutila
,
ki
ga
dvigajo
iz
navadnih
zemskih
krogov
,
v
neko
čarobno
deželo
,
v
deželo
splošnih
sanj
,
kjer
ne
drami
občne
tišine
nobena
druga
stvar
,
nego
ptičji
ferfot
,
lomastenje
divjih
živali
,
ki
imajo
tu
svoja
mirna
bivališča
,
in
šumenje
drevesnih
peres
,
ki
jih
maje
veter
in
otresa
ž
njih
rosne
kaplje
.
Ta
drevesa
,
ki
stojé
nektera
že
morda
tisoče
let
,
razprostirajo
svoje
starikove
,
z
mahom
obraščene
veje
na
okrog
,
po
kterih
gnjezdi
vsako
leto
stotero
ptičev
;
tisoče
in
tisoče
viharjev
so
že
prestala
,
a
vendar
jih
še
ni
izruvala
krutna
moč
,
vkljub
vsem
napadom
dvigajo
še
vedno
svoje
mogočne
verhove
proti
oblakom
.
—
Tu
pa
tam
seje
nagnilo
že
ktero
starosti
osušelo
drevo
ter
se
naslonilo
na
svojega
mlajšega
tovarša
,
ki
je
pognal
korenine
v
njegovem
obližji
.
—
Ali
pa
mu
je
že
čisto
oglodal
časov
zob
razpočeno
deblo
ter
ga
treščil
na
tla
,
kjer
sedaj
počasno
trohni
in
se
spreminja
v
perst
ter
pripravlja
tečno
hrano
svojemu
mlajšemu
zarodu
.
Tako
se
spreminja
vse
na
svetu
:
velikaši
in
siromaki
ginejo
ter
pripravljajo
prostor
svojim
mlajšim
;
dolgo
se
upirajo
viharnim
napadom
,
ali
slednjič
približa
se
čas
,
ki
jim
preterga
nit
življenja
ne
vprašaje
,
kdo
in
kdaj
so
bili
.
Viljem
in
Tomaž
sta
potovala
po
takem
gozdu
,
kterega
ni
bilo
ni
konca
ni
kraja
.
Tertaste
rastline
prepregale
so
večkrat
gozd
,
da
ni
bilo
moč
priti
skoz
,
in
mladi
Indijan
,
ki
sta
ga
vzela
seboj
nalašč
v
ta
namen
,
moral
je
delati
pot
s
svojo
malo
batvico
.
Večkrat
so
prišli
tudi
v
senčnate
doline
,
kjer
so
se
prostirale
bujne
tratine
,
krog
in
krog
obrobljene
z
velikanskimi
drevesi
.
Tukaj
je
bil
prijeten
kraj
za
odpočitek
in
vsa
družba
polegla
je
po
trati
,
kjer
so
ferfrali
pisani
metulji
po
krasnjih
cveticah
in
razni
drugi
merčesi
podili
se
krog
po
bilkah
.
Cele
trume
divjih
golobov
so
se
vzdigale
v
oblake
z
groznim
krikom
,
ki
so
kar
nebo
zatemnile
,
drevesne
veje
so
se
šibile
pod
težo
neštevilnih
gnjezd
,
in
ako
se
je
ktera
odlomila
,
mergolelo
je
polno
mladičev
po
tleh
.
Ti
golobje
se
nahajajo
v
Ameriki
v
tako
obilnem
številu
,
da
se
nektera
indijanska
plemena
skoraj
celo
leto
ž
njimi
preživljujejo
.
Nekega
večera
je
počivala
naša
družba
zopet
na
takovej
samotnej
tratini
.
Bilo
jih
je
vsega
skup
šest
možakov
:
kapitén
Viljem
,
Tomaž
,
mladi
Indijan
kažipot
in
pa
trije
nosači
.
Postavili
so
majhen
šotor
,
zakurili
ogenj
,
konja
pa
sta
se
mirno
pasla
po
trati
.
Indijan
je
stekel
v
gozd
in
njegove
bistre
oči
so
dobile
kmalu
kopo
divjih
golobov
,
ktere
je
nastreljal
po
drevesih
s
svojim
lokom
.
Nekteri
Indijani
so
v
tem
orožji
tako
izurjeni
,
da
skoraj
vselej
zadenejo
,
kamor
merijo
;
kajti
od
mladih
nog
so
že
vajeni
loka
,
zatoraj
se
ga
tudi
raji
poslužujejo
,
nego
pušek
,
ki
se
jim
zdé
odročne
.
—
Večerja
je
bila
pripravljena
.
Tolsti
golobje
,
ktere
je
Indijan
znal
prav
dobro
speči
verteč
jih
na
lesenem
ražnju
nad
žerjavico
,
nekaj
kruha
in
steklenica
vina
,
to
vse
je
utrujenim
popotnikom
kaj
dobro
dišalo
.
Celó
Tomaž
se
je
nekoliko
spremenil
,
odkar
je
živel
v
tej
samoti
,
postal
je
nekoliko
bolj
zgovoren
,
nego
je
bil
prej
in
priterdil
je
Viljemu
,
da
mu
je
takovo
potovanje
jako
ljubo
.
Zadnje
krokotanje
in
žvergoljenje
ptičev
,
ki
so
se
spravljali
spat
,
je
utihnilo
,
mračniki
in
drugi
nočni
letavci
so
švigali
sem
ter
tje
ter
se
prikazovali
nad
ognjem
,
ki
je
mogočno
plapolel
ter
razsvitljeval
okolico
.
Sedaj
je
bilo
tudi
popotnikom
čas
spraviti
se
k
počitku
.
Viljem
in
Tomaž
sta
ležala
v
šotoru
,
nosači
pa
in
Indijan
so
ostali
zunaj
pod
prostim
nebom
ter
polegli
krog
ognja
.
„
Tomaž
!
jaz
kar
ne
morem
spati
,
“
oglasi
se
Viljem
že
precaj
pozno
v
noči
ter
si
zapali
smodko
,
„
nekako
soparno
je
necoj
,
nemara
bomo
imeli
jutri
gerdo
vreme
;
več
nego
desetkrat
sem
se
preobernil
že
z
ene
strani
na
drugo
,
pa
le
ne
pride
spanec
.
“
„
Meni
se
ravno
tako
godi
,
“
odverne
Tomaž
,
ki
je
ves
čas
sedel
na
postelji
in
imel
roki
speti
,
kot
bi
molil
,
—
„
ravno
premišljujem
,
kako
se
mi
je
pervo
noč
godilo
v
sužnosti
;
takrat
tudi
nisem
mogel
spati
,
celo
noč
sem
molil
roženkranc
,
da
bi
mi
Bog
poslal
rešivnega
angelja
,
kot
nekdaj
sv.
Petru
.
“
„
In
čez
dolgo
let
poslal
ti
je
lastnega
sina
;
—
ali
idiva
nekoliko
na
prosto
,
morda
naji
nočna
sapa
nekoliko
ohladi
,
da
bova
potem
lože
zaspala
.
“
Zapustila
sta
šotor
ter
se
sprehajala
zunaj
po
trati
potihoma
se
razgovarjaje
.
Konja
sta
pridno
mulila
travo
ter
bila
s
kopiti
ob
tlá
,
če
ju
je
nadlegoval
kakov
siten
merčez
,
nosači
pa
so
spali
krog
ognja
zaviti
vplašče
ter
hudo
smerčali
,
samo
Indijan
je
imel
tako
mirno
spanje
,
da
še
skoraj
njegovega
sopenja
čutiti
ni
bilo
.
„
Lejte
si
,
kako
ti
prosti
ljudje
mirno
vživajo
blagi
pokoj
,
“
pravi
Tomaž
,
ko
sta
ravno
šla
memo
te
spijoče
skupinje
,
ktero
je
borno
še
osvitljeval
že
pojemajoči
ogenj
,
„
celó
Hoaksla
—
tako
se
je
imenoval
Indijan
—
terdno
spi
,
kakor
se
mi
dozdeva
.
“
Viljem
se
je
ozerl
po
mirno
spijočih
ter
se
zadovoljno
nasmejal
,
potem
pa
sta
obadva
zavila
prek
doline
,
kjer
je
rastlo
kraj
majhnega
potočiča
robidovje
.
Sedaj
za
njima
nekaj
zašumi
po
trati
,
Viljem
se
ozré
in
pred
njim
je
stal
Hoaksla
,
kot
bi
nekaj
pričakoval
.
Prilezel
je
tako
tiho
,
da
nista
prej
čula
njegovih
korakov
,
da
je
bil
že
za
njima
.
„
Kaj
hočeš
tu
?
zakaj
ne
spiš
?
“
ogovori
ga
kapitén
.
„
Menil
sem
,
da
milostivi
gospod
kaj
zahtevate
,
“
priprosto
odverne
Indijan
.
„
Nič
ne
,
—
a
,
povej
mi
,
kolika
bo
ura
,
moja
je
zastala
.
“
Indijan
pogleda
na
nebo
ter
pravi
:
„
polnoči
je
odbila
“
.
„
Pojdi
tedaj
in
lezi
,
ne
bomo
še
kmalo
odrinili
—
ali
stoj
,
vzemi
kupo
in
zajmi
mi
te-le
bistre
studenčnice
,
žeja
me
nekoliko
.
“
Kakor
berzonoga
savna
je
tekel
priprosti
gozdni
sin
po
rosnej
travi
,
da
so
se
komaj
noge
tal
dotikale
.
Njegovi
gibčni
udje
in
vitka
rast
so
se
kaj
dobro
ujemali
ž
njegovo
lahno
hojo
.
„
Ni
li
to
zali
dečko
,
ta
rudečokožni
Hoaksla
?
“
pravi
Viljem
svojemu
tovaršu
,
ko
se
je
Indijan
oddaljil
.
„
Zvest
služabnik
je
.
Moj
znanec
v
Novem-Jorku
mi
ga
je
dal
nalašč
zato
za
spremljevalca
,
ker
je
jako
prebrisan
in
dobro
vajen
gozdnih
potov
.
Že
od
mladih
nog
ga
ima
pri
sebi
in
preskerbel
mu
je
nalašč
dobrega
učitelja
,
nekega
misijonarja
,
in
sedaj
mu
pomaga
pri
vseh
opravkih
tako
zvesto
,
da
mu
ni
treba
boljšega
iskati
.
Indijani
so
večidel
bistre
glave
,
le
škoda
,
da
tako
naglo
ginejo
nekteri
rodovi
;
strupeno
žganje
,
kteremu
so
zeló
vdani
,
jim
nakopava
pogubo
“
.
Hoaksla
,
je
kmalo
pritekel
s
kupo
ter
podal
jako
priročno
svojemu
gospodu
čiste
vode
.
„
Sedaj
idi
,
da
si
odpočiješ
,
jutri
bo
treba
zarano
dalje
,
“
pravi
mu
kapitén
in
mladeneč
je
urno
ubogal
ter
se
odpravil
na
svoje
ležišče
.
Viljem
in
Tomaž
sta
se
sprehajala
počasno
dalje
pomenkovaje
se
.
Nakrat
pokaže
kapitén
proti
severni
strani
kjer
so
kviško
stermeli
visoki
drevesni
verhovi
,
podobni
velikanom
in
nočnim
pošastim
,
ki
razpenjajo
svojih
stotero
rok
na
vse
kraje
.
—
Na
obzorji
se
je
kazal
temno-rudeč
svit
,
podoben
odsevu
velicega
,
požara
.
„
Kaj
bi
neki
to
bilo
?
“
pravi
Tomaž
zroč
proti
onej
strani
.
„
Tudi
meni
se
to
čudno
zdi
,
“
odverne
Viljem
,
„
prerij
(
pustin
)
ni
tukaj
,
kolikor
mi
je
znano
,
da
bi
gorele
,
to
mora
biti
požar
v
kakem
selišču
.
“
Žar
je
nastajal
vedno
veči
,
in
če
se
je
včasih
nekoliko
zmanjšal
,
pognal
se
je
potem
toliko
močneje
.
Viljem
pokliče
Hoakslo
,
ki
je
kapitenove
polglasne
besede
že
na
sto
korakov
čul
ter
naglo
pritekel
.
„
Ti
si
po
teh
gozdih
znan
,
“
pravi
mu
,
„
ali
ne
veš
,
kakova
selišča
so
ondi
,
odkoder
se
vidi
ta
žar
?
“
Indijan
je
nekaj
časa
opazoval
temno-kervavo
obzorje
,
potem
pa
djal
:
„
Ondi
stanuje
Indijanski
rod
,
ki
se
je
umeknil
ptujim
naselnikom
ter
ubežal
v
te
gozde
iskaje
si
novega
bivališča
.
“
„
Ali
kaj
pomenja
ta
ogenj
?
morda
sežigajo
kacega
mertvega
poglavarja
?
“
Hoaksla
je
zmajal
z
ramami
rekoč
:
„
Dvomim
;
jaz
sicer
nisem
dosti
znan
s
tem
rodom
,
kajti
naši
severni
poglavarji
so
