sembliskoma
skočil
k
tebi
,
da
bi
te
poljubil
.
Ti
si
se
branila
,
a
jaz
sem
te
ukrotil
...
V
odprtini
vrat
se
je
pokazal
za
trenotek
Drnovškov
hrbet
,
—
skočila
sva
vsaksebi
.
Ti
si
se
še
vedno
obračala
od
mene
;
a
jaz
sem
slišal
tvojo
misel
:
„
Ko
bi
ostal
še
nekaj
časa
zunaj
!
“
—
Objel
sem
te
in
pritisnil
k
sebi
.
Ti
si
se
me
oklenila
,
položila
svoje
ustnice
na
moje
in
zamižala
...
Oprosti
mi
te
sanje
!
Dale
so
mi
upanje
,
da
dosežem
odpuščenje
za
svoj
greh
.
Tako
težko
mi
leži
na
prsih
!
...
Povej
mi
,
kdo
ti
je
pisal
moje
zadnje
pismo
?
—
tako
neizrečeno
kruto
in
brezsrčno
?
—
Bil
je
blaznik
,
bil
je
tolovaj
,
pijanec
!
—
Ne
rogaj
se
mi
,
duša
:
—
ljubim
te
!
Hrepenim
po
tebi
!
...
in
se
pokorim
za
svojo
neusmiljenost
,
za
svoj
brezdanji
greh
!
—
Pozabiti
ne
moreš
;
—
a
odpusti
,
duša
!
Odpusti
meni
otroku
,
zapeljanemu
,
skesanemu
!
—
Tvojih
kletev
ne
prenesem
,
angelj
moj
!
Saj
se
ti
ne
silim
;
—
ker
te
nisem
vreden
,
srce
moje
!
A
te
negotovosti
ne
morem
več
prenašati
...
Na
lepoto
najinih
prvih
blaženih
noči
te
prosim
:
—
Vera
,
odpusti
mi
!
—
Piši
hitro
!
—
Iskreno
te
pozdravlja
Tomo
.
“
In
Vera
mu
je
odgovorila
:
„
Dragi
Tomo
!
—
Zakaj
me
dramiš
?
Gorja
olajšati
ne
moreš
;
—
ali
bi
rad
gledal
moje
solze
?
—
Jaz
ti
odpuščam
!
Želim
ti
,
da
bi
nikdar
ne
spoznal
nesreče
!
—
Naj
te
ne
moti
moj
spomin
!
Srčno
te
pozdravlja
Vera
.
“
Ko
mu
je
napisala
pismo
,
se
je
razjokala
...
in
bile
so
olajšujoče
,
dobrodejne
solze
...
Potem
pa
se
je
spomnila
zelenega
lista
visoko
gori
v
vrhu
na
drevesu
njenega
upanja
...
zdaj
je
zadnjikrat
sfriotal
pred
njenimi
očmi
...
in
odletel
—
bogvekam
...
—
Tomo
je
bil
že
davno
zgrešil
svojo
sobarico
;
ni
ga
mogla
zadovoljevati
ženska
,
ki
je
znala
govoriti
komaj
o
najplitkejših
in
najvsakdanjejših
stvareh
.
Popival
je
in
ponočeval
,
zapravljal
čas
in
čast
,
denar
in
zdravje
,
prehajal
iz
stiske
v
stisko
,
—
dokler
ni
nazadnje
ves
poparjen
in
ves
spokorjen
pobegnil
—
zopet
brez
izpita
—
v
domovino
.
Notar
Nikolaj
Zorko
ima
svojo
hišo
,
majhno
dvonadstropno
kletko
,
ki
zadostuje
komaj
za
njegovo
družino
in
za
pisarno
.
Zadaj
so
v
obeh
nadstropjih
stekleni
hodniki
,
široki
kot
verande
.
Onkraj
snažnega
dvorišča
je
senčen
vrtič
s
temno
lopo
,
skrito
v
španskem
bezgu
.
Vkljub
malenkostnim
razmeram
ima
mlada
družba
notarjevih
otrok
pripraven
prostor
za
kroket
in
druge
zabave
.
Notar
je
vdovec
;
velik
in
neroden
,
filister
in
pedant
.
Živi
pisarni
in
taroku
;
za
družino
se
ne
briga
ravno
mnogo
,
a
vajeti
drži
v
sigurni
roki
in
bi
si
ne
dal
omajati
očetovskih
pravic
.
Javnega
življenja
se
udeležuje
samo
z
darilci
v
dobrodelne
in
narodne
namene
;
še
to
v
mnogo
manjši
meri
,
odkar
je
propadel
kot
kandidat
za
občinski
svet
.
Njegovo
premoženje
cenijo
na
več
stotisoč
kron
.
—
Za
gospodinjo
ima
starikavo
sorodnico
teto
Čilo
,
ki
je
bila
v
hiši
že
pri
rajnki
notarjevi
soprogi
.
Ženska
je
precej
osorna
in
samovoljna
;
če
jo
prime
muha
,
kljubuje
tudi
samemu
gospodarju
.
Sicer
pa
je
docela
kmetiška
,
se
ne
kaže
gostom
in
je
s
posli
v
kuhinji
.
—
Starejša
hčerka
Mila
je
omožena
z
zdravnikom
doktorjem
Juvanom
,
ki
ga
je
bila
vzela
na
očetovo
prigovarjanje
.
Stasita
krasotica
s
kostanjastimi
lasmi
,
še
dosti
pametna
,
a
neverjetno
hladna
,
skoraj
brez
srca
.
Nosi
se
zelo
elegantno
,
naravnost
zapeljivo
;
a
njena
koketnost
je
ošabna
in
porogljiva
,
kakor
da
ji
je
ugajanje
samo
dolžnost
,
četica
častilcev
pa
pravica
in
posest
.
V
rojstno
hišo
prihaja
z
dvema
lepima
otročičkoma
in
z
nekaterimi
gospodi
,
ki
jih
vse
skupaj
vodi
prav
tako
za
nos
kot
svojega
moža
.
—
Popolno
nasprotje
po
zunanjosti
in
po
značaju
ji
je
brat
Albin
.
Bled
in
svetlolas
,
bolehen
,
silno
čustven
,
dober
in
skoraj
pretirano
človekoljuben
.
Komaj
dvajsetleten
,
pravnik
v
prvem
letu
,
je
resen
in
zamišljen
,
precej
sam
zase
,
časovno
ves
pobit
od
duševnih
in
verskih
bojev
.
—
Mlajši
sestri
Dana
in
Nada
hodita
še
v
ljudsko
šolo
;
sveži
,
srčkani
dekletci
,
zelo
obrzdani
in
pobožni
,
čeprav
se
njuna
vzgojiteljica
Vera
ne
briga
mnogo
za
verouk
in
bogočastje
.
Vsled
dogovora
z
Jazbinškom
je
Tomo
Žitnik
že
nekaj
dni
v
notarjevi
pisarni
.
Priden
je
,
zavzet
za
delo
,
zmirom
dobre
volje
.
Čez
noč
ga
je
minila
vsa
otožriost
in
obupanost
;
vedra
lahkomiselnost
ga
navdaja
,
kakor
jo
je
občutil
prejšnje
leto
,
ko
je
bil
pod
isto
streho
;
razposajenost
brez
očitanja
vesti
in
brez
skrbi
,
kakor
bi
ne
šlo
življenje
preko
sedanjosti
v
bodočnost
in
bi
ne
imel
ne
ciljev
ne
želja
.
Že
prvi
dan
se
je
pozdravil
z
Vero
—
popolnoma
prijateljsko
in
brez
zadrege
.
V
živahni
družbi
je
bila
vsaka
čustvenost
izključena
;
vzbujanje
spominov
,
opravičevanje
in
tako
naprej
je
bilo
nemogoče
;
—
in
obadva
sta
se
tega
veselila
.
Tomu
je
bilo
,
kakor
da
se
mu
je
velika
skala
odvalila
s
prsi
;
Verina
preprosta
nesovražnost
ga
je
mahoma
osvobodila
vseh
duševnih
muk
.
Sicer
nista
sama
zase
še
ničesar
govorila
,
a
Tomo
tega
niti
ni
zapazil
in
bi
se
bil
začudil
,
ko
bi
ga
kdo
opozoril
.
Utrdila
se
mu
je
zavest
,
da
je
stvar
med
njima
poravnana
in
pozabljena
,
da
nista
drugi
drugemu
ničesar
dolžna
.
To
pot
se
Žitnik
ne
poslužuje
sobice
v
notarjevi
pisarni
.
Opoldne
in
zvečer
zahaja
k
materi
in
ostaja
še
precej
doma
.
Še
nikdar
se
ni
čutil
materi
tako
blizu
kakor
zdaj
.
Mnogo
se
pogovarja
z
njo
in
jo
izprašuje
in
se
ji
odkriva
;
—
tako
mu
je
,
ko
da
ga
nekaj
sili
,
iskati
pri
njej
zaščite
in
vodništva
.
Morda
sta
se
oba
šele
zavedela
,
kaj
bi
si
morala
biti
in
kako
.
On
se
ji
je
do
kraja
izpovedal
,
priznal
je
svoje
grehe
,
razgalil
svojo
dušo
;
govoril
je
o
deklinah
,
ki
so
na
razpolago
mladim
fantom
;
govoril
o
vlačugah
in
o
svojem
studu
pred
njimi
,
o
svojem
strahu
pred
okuženjem
in
pred
boleznijo
.
In
ta
prokleta
sla
ga
je
zopet
in
zopet
tirala
v
naročje
zapeljivkam
,
sirenam
brez
glasu
in
lepote
,
izrabljenim
,
izžetim
in
izpitim
.
A
če
premisli
trezno
in
pravično
:
—
saj
niso
one
zapeljivke
!
V
njem
je
zapeljivec
!
V
njem
samem
je
zverina
,
ki
zarjove
nepričakovano
in
neutešno
in
ne
umolkne
,
predno
ji
ne
žrtvuje
na
oltarju
nečistosti
in
gnusobe
.
—
Kako
se
naj
mladenič
varuje
nadvlade
svoje
polti
in
vsemogočnosti
pohote
?
—
Mati
ga
je
vnemala
za
vzdržnost
.
Še
pred
nekaj
dnevi
je
bila
mislila
,
da
moškemu
ni
treba
čistosti
.
Čimbolj
pa
je
stvar
preudarjala
,
tembolj
se
je
prepričevala
o
svoji
zmoti
.
V
noči
po
razgovoru
na
vrtu
so
se
ji
pletle
misli
in
se
razpletale
—
in
nenadoma
jo
je
obšla
tesnoba
:
—
kakšne
nauke
je
dajala
sinu
?
Ali
ni
za
vse
en
zakon
?
Odkod
naj
pride
harmonija
med
čisto
žensko
in
nečistim
možem
?
—
Saj
ni
res
,
da
je
treba
dvojne
mere
!
Narobe
:
Poguba
za
moža
je
ravno
ta
razvratna
neobrzdanost
,
v
kateri
misli
,
da
mu
je
dovoljeno
najbrezobzirnejše
uživanje
,
utešenje
vseh
svojih
muhastih
pohlepov
in
želja
.
Vsestranska
lakomnost
,
požrešnost
in
nevoščljiva
grabežljivost
je
znamenje
današnjega
človeka
.
Nikjer
požrtvovalnosti
in
nesebičnosti
,
nikjer
moštva
,
značajnosti
,
človečnosti
!
Saj
je
tudi
ženska
vzdržljiva
le
po
sili
in
ne
po
bistvu
.
Slaba
vzgoja
—
je
naše
znamenje
!
Dober
vzgojitelj
te
uči
:
—
odreci
se
!
Vadi
se
v
odreki
ob
malenkostih
,
pri
jedi
in
pijači
,
pri
vsakdanjih
majhnih
željicah
,
ki
se
ti
zde
navadno
tako
neizmerno
važne
in
potrebne
,
da
bi
obupal
nad
seboj
in
nad
življenjem
,
ko
bi
se
jim
moral
odreči
!
Vadi
se
v
odrekanju
—
ob
spolnosti
!
Nič
ti
tako
zelo
ne
utrdi
značaja
kakor
čvrsta
spolna
neodvisnost
,
zdrava
spolna
obrzdanost
!
Ne
skrivanje
in
nepoznanje
—
čistost
iz
neumnosti
!
sanjava
domišljivost
pred
ugankami
življenja
!
—
temveč
spoznanje
,
jasen
in
odprt
pogled
v
skrivnosti
in
sladkosti
stvarstva
,
—
in
šele
po
spoznanju
—
vzdržnost
in
odreka
!
To
je
vzgoja
!
To
je
pot
k
značajnosti
!
—
Ali
so
res
tako
veliki
užitki
,
ki
se
jim
odrečeš
,
če
se
obrneš
od
pocestnih
ljubic
?
Ali
je
stud
užitek
?
Ali
je
strah
užitek
?
Ali
je
bolezen
užitek
?
—
Čistega
se
ohrani
in
pomisli
na
užitek
,
ki
te
čaka
,
kadar
pride
tvoja
ura
ob
strani
ljubljene
izvoljenke
,
ki
je
nisi
poželel
samo
s
telesom
,
marveč
si
zahrepenel
za
njo
z
vso
svojo
dušo
,
z
najmanjšo
žilico
in
s
slednjo
nitko
svojega
srca
!
Saj
je
strašno
redka
ta
neskončna
sreča
popolne
harmonije
dveh
človeških
duš
;
a
vredna
je
,
da
se
potrudiš
zanjo
,
da
jo
vsaj
poskusiš
najti
.
—
In
ne
gre
samo
za
to
:
—
za
srečo
gre
v
življenju
!
Sreča
je
ljubezen
,
—
a
sreča
je
tudi
moč
.
In
tudi
moč
dosežeš
z
vzdržnostjo
.
Sredstva
do
moči
so
:
čista
vest
,
pogum
,
bogastvo
.
Vest
si
ohraniš
čisto
,
če
se
vzdržuješ
vsega
zlega
,
vse
zavisti
in
hinavščine
,
vse
krivičnosti
in
škodoželjnosti
,
nasilnosti
in
brezobzirnosti
.
Močan
ni
človek
,
ki
se
mora
bati
kesa
in
pokore
,
ki
mora
trepetati
pred
sovražniki
in
maščevalci
.
Pogum
si
utrdiš
,
če
ga
ne
izčrpavaš
v
majhnih
praskah
za
vsakdanje
in
nevredne
vzore
.
Močan
ni
človek
,
ki
ima
pogum
za
klaverna
junaštva
pustolovcev
,
izkoriščevalcev
in
sleparjev
;
razkrinkanje
,
pravica
sta
mu
za
petami
,
ki
mu
ves
njegov
pogum
trenotkoma
izpremenita
v
strah
in
drgetanje
.
Bogastvo
si
ustvariš
,
če
si
skromen
v
zahtevah
dnevnega
življenja
,
če
vidiš
preko
njega
svoj
daljnji
veliki
cilj
,
ki
ti
je
pred
njim
vse
drugo
ničevo
.
Močan
ni
tisti
,
ki
mu
je
bogastvo
smoter
in
ki
se
trese
za
nagrabljene
zaklade
;
znaj
ceniti
denar
,
a
vedi
ga
obenem
—
zaničevati
.
—
Pot
do
vspehov
vodi
—
preko
vzdržnosti
.
Na
vsi
črti
vzdržnost
!
To
je
vsa
skrivnost
in
vsa
magija
modrega
človeka
.
Ne
služabnik
svojih
čustev
in
nagonov
,
temveč
njih
gospodar
!
Tako
dobiš
oblast
sam
nad
seboj
in
moč
nad
drugimi
.
Tomo
ni
popolnoma
sledil
izvajanjem
svoje
matere
,
ki
se
je
razgrela
in
navdušila
za
idejo
.
Imel
je
slabe
izkušnje
s
svojo
vzdržnostjo
.
Navadno
se
je
brez
pomislekov
in
brez
obotavljenja
udajal
svojim
občutjem
in
razpoloženjem
;
komaj
da
je
tuintam
primerjal
in
pretehtaval
korist
in
škodo
;
mnogokrat
ga
niti
očividna
nevarnost
ni
mogla
ovirati
.
Govoril
si
je
sam
pri
sebi
:
—
Kaj
mi
je
življenje
,
če
ga
ne
uživam
slednji
dan
in
vsak
hip
,
iz
vsake
kupice
,
ki
mi
jo
nudi
?
In
kdo
mi
jamči
,
da
mi
je
namenjena
bodočnost
,
da
bodo
moja
stremljenja
vspešna
,
da
dosežem
svoje
daljne
cilje
?
A
mati
ie
trdila
:
—
že
ideja
sama
je
užitek
!
Že
misel
na
dosego
je
užitek
!
In
če
ti
zraste
v
duši
to
prelestno
upanje
na
nekaj
čistega
,
velikega
,
neskončno
srečo
vzbujajočega
,
ti
mora
izginiti
ves
zmisel
za
pritlikave
lepote
dnevnih
užitkov
.
In
le
tedaj
se
razsipavaš
in
izčrpavaš
v
njih
osladnostih
,
če
ni
poklica
v
tebi
za
najvišje
in
najlepše
!
—
Tomo
je
zasanjal
in
ni
več
odgovarjal
...
Pomenil
se
je
bil
z
materjo
o
Miri
in
o
Blejčevih
,
o
Prazniku
in
o
Javorniku
,
o
Breznikovi
lepi
ženi
;
rad
bi
bil
izvedel
kaj
natančnejšega
o
zgodbicah
,
ki
so
se
morda
šepetale
v
ljubljanski
družbi
o
vseh
teh
znancih
;
a
mati
je
živela
presamotarsko
,
da
bi
mu
bila
mogla
postreči
s
kakimi
posebnostmi
.
Govorila
sta
o
Zorkovih
,
o
doktorju
Juvanu
in
njegovi
Mili
,
o
Mari
in
o
Magdi
,
o
Zrimšku
in
Jazbinšku
;
—
samo
o
Veri
nista
zinila
besedice
.
Tomo
se
je
bil
tuintam
zaletel
,
da
bi
jo
omenil
;
a
predno
je
odprl
usta
,
mu
je
prišlo
vselej
nekaj
drugega
na
misel
...
in
potem
se
je
sam
sebi
čudil
,
kako
mu
je
nenadoma
odleglo
in
kako
prijetno
mu
je
bilo
,
da
ni
o
njej
govoril
.
Saj
se
je
zavedal
,
da
je
vse
to
oprezanje
zelo
neumno
.
Ničesar
nista
imela
med
seboj
in
nič
ga
ni
vleklo
k
njej
.
Narobe
:
—
njegovo
poželjenje
ga
je
gnalo
vse
kam
drugam
;
ne
toliko
za
žensko
kot
za
grehom
;
ne
za
žensko
—
ljubico
in
ženo
,
temveč
za
žensko
—
služabnico
pohoti
.
Zakaj
potem
ta
strah
pred
nje
imenom
in
nje
spominom
?
Ali
se
je
vseeno
čutil
dolžnega
pred
njo
?
Ali
ga
je
vseeno
še
kaj
vezalo
na
njo
?
—
V
notarjevi
pisarni
sedi
razun
Toma
solicitator
Anton
Turek
,
visok
in
slok
mladenič
,
zapit
jurist
,
z
golobradim
,
zelo
koščenim
obrazom
,
ki
mu
je
koža
na
licih
vsa
preprežena
z
razširjenimi
rdečimi
in
modrikastimi
žilicami
.
Uslužen
in
prijazen
mož
,
mnogokrat
preprijazen
,
skoraj
vsiljiv
.
Ker
je
dolg
in
suh
,
ima
navado
,
da
se
pripogiblje
k
človeku
in
se
mu
bliža
s
preozkimi
,
sopihajočimi
nosnicami
in
žgočimi
,
neizmerno
udanimi
pogledi
.
V
zadnjem
času
se
je
močno
iztreznil
;
baje
se
je
zaljubil
v
Potočnikovo
Silvo
,
ljudsko
učiteljico
in
Vedno
prijateljico
.
V
pisarni
je
ob
vsaki
priliki
poleg
Toma
;
zmirom
bi
ga
hotel
kaj
izpraševati
ali
bi
mu
prihajal
kaj
pripovedovat
.
Tomo
čuti
,
da
bi
se
mu
neznansko
rad
izpovedal
o
svoji
ljubezni
;
in
pravzaprav
bi
ga
zanimalo
izvedeti
,
kako
se
ima
naivni
in
neokretni
Toni
s
prebrisano
in
hudomušno
Silvo
;
—
a
boji
se
,
da
bi
zahteval
oni
tudi
od
njega
odkritosrčnosti
in
da
ga
sploh
priganja
radovednost
,
kakšno
je
zdaj
njegovo
razmerje
z
Vero
.
Žitnik
je
zapazil
,
da
se
tudi
notar
nekoliko
preveč
zanima
za
Vero
in
zanj
.
Časi
se
mu
je
že
zdelo
,
da
ga
hoče
naravnost
vprašati
,
kako
in
kaj
.
In
Tomo
se
jezi
na
tihem
:
—
Kaj
za
vraga
hočejo
od
mene
?
Ali
jih
kaj
briga
,
kaj
imam
z
dekleti
in
česa
nimam
z
njimi
?
Če
se
zapleteš
z
žensko
v
ljubavne
homatije
,
to
je
kakor
bi
se
bil
zapredel
v
mrežo
pajčevine
;
še
po
mesecih
,
po
letih
se
te
držijo
zavozlane
nitke
,
da
se
ne
moreš
in
ne
moreš
do
kraja
izmotati
iz
njih
.
Popoldne
in
proti
večeru
je
po
navadi
zmirom
nekaj
družbe
na
Zorkovem
vrtiču
.
Tomo
pogleda
časi
iz
pisarne
ali
po
uradnih
urah
in
se
pridruži
k
igrici
kroketa
,
ki
je
postala
ravno
v
zadnjem
času
notarjevim
otrokom
majhna
strast
.
Dana
in
Nada
bi
tolkli
krogle
po
ves
božji
dan
;
Vera
ju
spravi
le
s
težavo
tuintam
na
izprehod
.
Albin
pride
vsakikrat
,
kadar
sliši
družbo
spodaj
.
Silva
je
navadno
tu
;
in
potem
prisope
tudi
Turek
med
uradnimi
urami
vsaj
zdaj
pa
zdaj
za
par
trenotkov
.
Celo
Zorko
sam
je
prav
pogostoma
navzoč
.
Njegova
velika
roka
bije
z
lahkim
lesenim
kladivcem
zelo
nerodno
in
smešno
;
in
vsa
njegova
velikanska
postava
je
v
tako
šaljivem
nasprotju
z
malenkostnimi
razmerami
otroške
igrice
,
da
služi
v
razposajeno
zabavo
Dani
in
Nadi
.
Še
bolj
se
čudi
Tomo
gospej
Mili
,
ki
se
podaja
z
največjo
vnemo
v
igro
in
sili
nekoliko
zafrkljivo
tudi
svoje
čestilce
vanjo
.
Njena
otročička
se
motata
igralcem
med
nogami
,
tekata
za
kroglami
in
delata
zmešnjavo
,
da
provzročata
premnogokrat
neizmeren
vik
in
krik
,
prepir
in
jezo
.
Krasotica
Mila
je
drugače
vse
preveč
milostna
in
visoka
,
da
bi
se
spuščala
v
porednosti
in
šale
;
zdaj
je
skoraj
redno
poleg
.
A
Tomo
je
nehotoma
zapazil
,
da
vzživi
šele
potem
,
če
je
njen
oče
v
družbi
;
in
zapazil
je
obenem
,
da
se
vede
nekam
zaničljivo
proti
očetu
,
da
ga
zbada
in
draži
,
tuintam
naravnost
žali
.
Narobe
je
moral
čutiti
,
da
je
proti
njemu
samemu
neskončno
ljubezniva
in
pazljiva
.
V
prejšnjih
časih
se
po
navadi
niti
zmenila
ni
zanj
;
zdaj
ga
pa
ob
vsaki
priliki
nagovarja
in
dovtipkuje
z
njim
,
ga
sili
v
družbo
ter
ga
podžiga
k
živahnosti
in
radosti
.
Ravno
bi
si
bil
začel
kaj
lepega
domišljevati
,
ko
nenadoma
zapazi
,
da
ga
redno
vlači
k
Veri
in
ga
skoraj
meče
k
njenim
nogam
.
Tudi
z
njo
je
zelo
prijazna
in
sladka
;
a
zdi
se
mu
,
da
večkrat
zableskeče
v
njenih
lepih
mrzlih
očeh
iskrica
sovraštva
in
zaničevanja
.
Stanislav
Drnovšek
,
ki
je
zadnje
leto
spet
v
Ljubljani
,
ne
prihaja
v
hišo
.
Zorko
je
njegov
sovražnik
,
ker
ga
je
bil
Drnovšek
pred
leti
kot
kandidata
za
občinski
svet
napadal
v
svojem
listu
ter
mu
očital
nesposobnost
in
lenobo
,
brezbrižnost
in
samopašnost
,
po
ovinkih
pa
celo
namigaval
na
nepravilnosti
v
neki
zapuščinski
stvari
.
Razun
tega
je
notar
zaupnik
starega
Drnovška
,
precej
premožnega
branjevca
v
predmestju
,
ki
je
sinu
tako
hudo
zameril
izvolitev
časnikarskega
poklica
,
da
bi
ga
bil
skoraj
razdedinil
.
Menda
hrani
Zorko
njegovo
oporoko
,
v
kateri
nalaga
Stanislavu
prav
posebne
pogoje
,
če
hoče
biti
njegov
glavni
dedič
.
—
Nekega
jutra
pride
Tomo
nekoliko
kasneje
v
pisarno
.
Notar
je
že
v
svoji
sobi
,
razkoračen
poleg
mize
,
z
razkrečenimi
rokami
,
odprtimi
usti
in
zabodenim
pogledom
,
—
kakor
vselej
,
kadar
je
razburjen
ali
celo
razsrjen
.
Ščipalnik
mu
leži
skoraj
vodoravno
sredi
premočnega
nosu
,
debeli
prsti
mu
energično
zmigavajo
.
Obrita
lica
so
mu
ohlapna
,
nekoliko
navzdol
viseča
,
kar
daje
obrazu
nekaj
štirioglatega
in
spominja
malone
na
splašeno
govedo
.
—
Pred
njim
stoji
solicitator
Turek
,
upognjen
v
hrbtu
in
v
prešibkih
nogah
,
z
desnico
pod
suknjičem
daleč
zadaj
v
boku
,
levico
zdaj
ob
brčicah
,
zdaj
v
zatilniku
,
zdaj
na
temenu
.
Pogled
mu
je
brižno
smehljajoč
,
uslužen
in
začuden
.
Tomo
ju
je
očividno
zmotil
s
svojim
prihodom
.
Notar
pahne
z
naglo
kretnjo
vrata
od
sebe
,
pa
se
še
za
časa
premisli
in
jih
samo
pripre
.
Pogovor
nadaljuje
šepetaje
,
vendar
udari
Tomu
tuintam
posamezna
beseda
na
uho
.
„
Gospodična
Vera
Pavlinova
...
Drnovšek
...
“
—
in
nazadnje
celo
:
„
Kaj
pa
Žitnik
?
Ali
se
še
kaj
...?
“
Tomo
je
za
hip
pozoren
in
dvigne
glavo
;
a
po
veži
prištorkljajo
stranke
,
ona
dva
prekineta
pogovor
.
Turek
prisope
in
priveja
iz
šefove
pisarne
in
gre
ljudem
odpirat
.
Tomo
se
radovedno
ozre
za
njim
,
ta
mu
pa
samo
poredno
namežikne
in
zamahne
z
roko
,
češ
:
—
molči
,
bova
že
še
govorila
...
Žitniku
stvar
ni
vzbudila
prevelikega
zanimanja
,
že
za
par
trenotkov
je
pozabil
nanjo
.
In
vse
dopoldne
se
ne
briga
več
za
solicitatorja
in
ne
razume
njegovih
pomembnih
nasmehljajev
in
namigavanj
.
Pred
odhodom
pa
pokliče
nenadoma
notar
Toma
v
svojo
sobo
:
„
Samo
besedico
,
gospod
Žitnik
!
Ampak
—
odkrito
in
brez
zadržkov
,
prosim
!
“
„
Prosim
,
gospod
notar
!
“
„
Ali
se
še
kaj
brigate
...?
Ali
imate
še
kaj
stikov
—
še
kakšne
zveze
—
z
gospodično
—
Vero
Pavlinovo
?
Ali
imate
sploh
še
—
kakšne
aspiracije
nanjo
?
—
Kratko
in
odločno
,
prosim
!
Da
ali
ne
?
“
Žitnik
je
malo
bled
,
a
hipoma
mu
udari
rdečica
v
obraz
:
„
Ne
,
gospod
notar
!
“
„
Roko
na
srce
!
...
“
„
Ne
,
gospod
notar
!
Nobenih
zvez
,
nobenih
—
aspiracij
!
“
„
Hvala
,
gospod
Tomo
!
“
Notar
je
bled
in
diha
težko
;
rad
bi
še
govoril
,
pa
se
premaga
in
mu
da
roko
:
„
Hvala
lepa
,
gospod
Tomo
!
“
—
Zunaj
čaka
Žitnika
Turek
ter
ga
malo
pospremi
.
S
sopihajočimi
nosnicami
in
smejočimi
se
očmi
se
sklanja
k
njemu
in
veje
z
roko
:
„
Ali
te
je
vprašal
?
Te
je
vendar
vprašal
?
Zanimivo
!
Jako
zanimivo
!
—
Veš
?
...
No
,
—
jaz
nočem
ničesar
reči
.
In
kaj
si
mu
odgovoril
?
“
Pa
ga
potegne
za
komolec
in
ga
ustavi
.
Njegova
sapa
je
Tomu
neprijetna
,
njegov
preblizki
pogled
ga
naravnost
pali
.
„
Kako
si
z
Vero
,
Tomo
?
Ali
sta
resnično
...?
No
,
—
saj
me
nič
ne
briga
!
Le
pojdiva
naprej
!
—
Ampak
—
ljubezen
,
Tomo
,
je
vendar
nekaj
imenitnega
.
“
„
Ti
si
se
zaljubil
,
Toni
?
“
„
Haha
...
do
fermenta
,
Tomo
!
Že
pol
leta
kolovratim
kakor
v
sanjah
.
In
ne
pijem
,
Tomo
!
Kaj
—
ne
pijem
?!
Tuintam
kaj
malega
,
seveda
!
Ne
pijančujem
,
Tomo
!
Strela
božja
,
to
je
nekaj
!
“
„
Ker
si
že
tako
—
od
nje
pijan
!
“
„
Hahaha
...
Od
nje
omamljen
!
In
ves
čas
se
ne
zmislim
—
na
kakšne
svinjarije
.
Na
kraj
pameti
mi
ne
pride
,
da
bi
hodil
—
v
štacuno
ali
kamorkoli
.
Pošteno
živiš
z
dekletom
,
čisto
in
nedolžno
,
—
in
vendar
imaš
zadoščenje
!
...
Poprej
?!
Če
se
je
užgalo
v
tebi
,
—
če
ti
je
zavpilo
meso
za
grehom
,
—
neutolažljivo
,
lačno
in
požrešno
kakor
plamen
v
suhem
lesu
...
Moj
bog
,
ali
se
nisem
mnogokrat
napil
,
samo
da
sem
si
čute
omamil
?
—
da
sem
pogasil
ogenj
?
—
da
sem
ušel
izkušnjavi
?
“
Tomo
ga
ošine
od
strani
s
pogledom
in
se
v
zadregi
odhrka
;
rdeč
je
v
lica
—
in
tiho
se
vprašuje
:
—
Ali
je
vseeno
več
v
tem
dolgem
izgubljencu
nego
je
bil
sodil
?
„
Jaz
ti
čestitam
,
Toni
!
Stvar
je
torej
resna
!
“
„
Veš
,
kako
mi
pravi
?
—
Turčin
!
Ti
moj
dolgi
Turčin
,
poljubi
mi
mezinec
!
—
S
svojim
nizkim
glasom
!
Ali
jo
slišiš
?
—
Jaz
pa
jo
poljubim
prav
na
usta
—
ali
vsaj
na
tilnik
...
Hahaha
...
In
s
svojim
haremom
jo
dražim
!
S
svojim
turškim
haremom
!
“
V
otroškem
veselju
se
mu
upogne
zgornji
del
telesa
;
roke
iztegne
in
si
jih
pomane
daleč
pred
seboj
.
Nenadoma
zapazi
,
da
bi
se
moral
ločiti
.
„
Ti
greš
na
levo
,
Tomo
.
Veš
,
kaj
bi
ti
bil
rad
povedal
?
—
Saj
te
morda
ne
zanima
;
jaz
ne
vem
,
kako
si
z
Vero
...
Zorko
je
nekje
izvohal
,
da
se
odpravlja
Stanislav
Drnovšek
...
No
,
ugiblji
!
“
„
Salem
aleikum
,
Turčin
!
“
„
No
,
počakaj
!
Drnovšek
se
baje
odpravlja
—
v
Ameriko
.
“
„
Bog
z
njim
!
“
„
Ne
samo
Bog
,
moj
ljubi
!
Listine
si
je
baje
preskrbel
—
za
dva
!
In
notar
je
nekaj
namigaval
,
da
hoče
odpeljati
...
Ugiblji
,
Tomo
!
“
Žitnik
je
malo
bled
in
ga
samo
gleda
.
„
No
,
—
Verica
pojde
menda
z
njim
!
Saj
sta
toliko
kot
zaročena
!
“
Tomo
gleda
v
stran
in
drsa
s
čevljem
po
pesku
;
ustnice
mu
trepetajo
.
„
Jaz
pa
stavim
,
kolikor
hočeš
,
da
se
Vera
ne
odpelja
s
Stanislavčkom
!
“
„
Zakaj
ne
?
—
Če
je
zaročena
z
njim
in
če
jo
vzame
?
...
“
—
Žitnikov
glas
je
skoraj
jezen
.
„
Samo
tega
ne
razumem
,
čemu
v
Ameriko
?!
“
„
Jaz
pa
stavim
,
Tomo
...
A
tega
ti
zdaj
ne
povem
,
ker
si
premalo
radoveden
.
Notar
!
Notar
!
—
moj
ljubi
!
—
No
,
morda
prideš
tudi
sam
na
to
.
—
Servus
,
Tomo
,
in
oprosti
,
če
sem
te
zadržal
!
“
„
Servus
,
Turčin
!
“
Tomo
Žitnik
koraka
ves
zamišljen
proti
domu
.
Ustnice
so
mu
stisnjene
,
ugasla
cigareta
mu
visi
med
njimi
.
—
—
„
Nikoli
ne
uganeš
,
kdo
je
bil
danes
tu
,
“
—
mu
zakliče
mati
na
verandi
.
„
Na
obisku
?
“
—
izprašuje
Tomo
.
„
Menda
le
slučajno
.
Znana
mestna
krasotica
.
Prišla
je
z
otroki
preko
Rožnika
.
“
„
Gospa
doktorja
Juvana
?
Kaj
pa
je
hotela
?
“
„
Ničesar
.
Pravila
je
o
družbi
pri
notarju
.
Tam
se
imate
prav
veselo
!
“
„
Na
,
—
prej
otročje
nego
veselo
!
“
„
Otročje
?!
Tebi
je
vse
otročje
,
če
ni
razposajeno
.
Ali
je
samo
v
gostilnici
veselo
?
Ali
ni
veselja
brez
pijače
?
“
„
Tega
nisem
rekel
.
“
Stara
mati
pride
k
mizi
in
začne
govoriti
o
malenkostnih
dogodkih
z
vrta
,
o
gosenicah
in
o
plevelu
,
o
solati
,
ki
gre
v
cvet
...
Tomo
je
razmišljen
.
Glava
mu
je
nekam
prazna
,
razgovarjati
se
mu
ne
ljubi
.
A
tuintam
mu
bukne
iz
podzavesti
z
nenadno
jasnostjo
vprašanje
:
—
Čemu
v
Ameriko
?
Saj
se
lahko
tukaj
vzameta
!
—
V
naslednjem
hipu
pa
je
zopet
top
in
ves
nemaren
,
ko
da
je
izmučen
in
zaspan
.
„
Morda
pridem
tudi
jaz
pogledat
v
notarjev
vrtič
,
Tomo
!
“
„
Ti
prideš
,
mama
?
“
„
Zakaj
se
čudiš
?
Ali
bi
ti
bilo
neprijetno
?
“
„
Ne
,
ne
,
nikakor
!
Le
pridi
,
mama
!
Čemu
bi
zmirom
samotarila
doma
?
“
„
Saj
pa
ti
ne
samotariš
,
pohajkovalec
!
“
—
ga
napade
stara
mati
.
„
Zdaj
bo
že
kmalu
zopet
suša
,
kaj
?
“
„
Hahaha
...
“
—
se
zasmeje
Tomo
.
„
Ali
imate
kakšno
kronico
odveč
?
Vidiš
,
mama
,
—
mati
je
razžaljena
,
ker
ne
prihajam
več
po
njene
kronice
!
“
„
Že
še
prideš
,
mrcina
!
Tvoje
notarske
glorije
bo
hitro
konec
;
—
kaj
pa
potem
?
“
„
Potem
se
spravim
na
izpit
.
“
„
Aha
,
na
tistega
pri
‚
koštrunu
‘
!
“
A
Tomu
ni
za
šale
...
Zgodaj
vstane
od
mize
:
„
Prideš
že
danes
,
mama
?
“
„
Pot
imam
v
mesto
;
morda
se
resnično
oglasim
.
“
„
Pridi
!
Domov
pojdeva
lahko
skupaj
!
“
„
Kam
se
ti
mudi
?
“
—
ga
vjame
stara
mati
za
rokav
.
Si
že
našel
vero
?
“
„
Zdaj
je
grem
iskat
.
Le
potrpite
!
“
—
Na
stopnicah
sreča
služkinjo
.
Oči
se
mu
zabliskajo
:
„
Servus
,
Micka
!
Naprej
te
ne
pustim
,
—
odkupi
se
!
“
Vitko
dekle
je
s
cigansko
temno
kožo
,
gladko
kakor
bron
.
Zobje
so
beli
,
kite
črne
;
oči
pa
so
ji
sivkaste
,
sanjave
,
nič
ciganske
.
Tomo
jo
prime
za
roke
:
„
Micka
,
danes
pridem
k
tebi
v
vas
!
“
„
Saj
ne
morete
!
“
—
se
smeje
ona
.
Tomo
se
spomni
,
da
prenočuje
stara
mati
v
sprednji
sobi
.
„
Skozi
okno
!
“
„
Skozi
mrežo
?
“
„
Jaz
potrkam
,
ti
pa
prideš
ven
!
“
S
stisnjenimi
zobmi
se
smeje
in
se
zvija
v
pasu
;
in
z
glavo
mu
poredno
odkimava
,
da
ne
bo
nič
z
dogovorom
.
On
jo
sunkoma
potegne
nase
in
poljubi
v
kotiček
ust
.
Ona
se
mu
iztrga
;
a
na
ovinku
se
obrne
,
z
roko
vnic
na
ustnicah
,
in
mu
iznova
odkimava
,
da
ne
pride
ven
...
Tomo
si
obljublja
spotoma
,
da
se
pobriga
zanjo
.
Čemu
bi
si
iskal
deklet
okoli
,
ko
ima
doma
tako
lepo
priliko
?
—
A
nenadoma
je
zopet
ves
razmišljen
—
in
od
nekod
se
mu
oglasi
kakor
dalek
odmev
vprašanje
:
—
Čemu
v
Ameriko
?
Saj
se
lahko
tukaj
vzameta
!
—
Pri
Veri
je
Potočnikova
Silva
na
obisku
.
Zatekli
sta
se
v
vrtno
lopo
in
Zorkov
Albin
se
jima
je
pridružil
.
Silva
je
visoka
in
sloka
ženska
,
skoraj
tako
velika
kakor
njen
častilec
in
nič
manj
mršava
.
Obraz
ji
je
preozek
,
a
ustnice
kipeče
,
zobje
še
dosti
lepi
;
oči
šegave
in
pametne
,
a
ob
enem
sladke
in
zapeljive
,
črne
kakor
noč
.
Tudi
lasje
so
temni
,
ne
pregosti
;
prsi
bujne
,
vzpričo
splošne
suhljatosti
naravnost
izzivajoče
,
a
noge
prevelike
,
meča
skoraj
brez
oblike
.
Drži
se
samozavestno
,
prižigajoč
si
cigareto
za
cigareto
,
s
prekrižanimi
koleni
,
v
enomer
bingljajoč
z
nogo
,
butajoč
s
čižmo
ob
mizno
ploščo
.
Vera
je
nežna
kakor
je
bila
,
morda
nekoliko
bohotnejša
,
zrelejša
.
Pogled
ji
je
uslužen
in
dober
,
a
zelo
pogosto
je
zamišljen
;
takrat
postane
strog
in
trpek
,
neka
obupna
odločnost
se
pojavi
v
njem
.
Opoldne
je
imela
majhen
nastop
z
notarjem
.
Ko
se
je
bila
odpravila
k
kosilu
,
ga
je
srečala
na
pragu
svoje
sobe
.
Bil
je
majčkeno
v
zadregi
,
ker
je
bržkone
že
nekaj
časa
neodločno
stal
pred
vrati
;
a
obenem
se
ji
je
zdel
vesel
in
razigran
...
„
Dober
dan
,
gospodična
Vera
!
“
Prijel
jo
je
za
roko
,
ki
je
obležala
kakor
drobna
žemljica
med
njegovima
mesnatima
rokama
.
„
Veste
,
da
še
nisem
bil
do
danes
vtem
svetišču
—
devičanstva
?
“
Vera
je
bila
rdeča
in
ni
vedela
,
kako
ji
je
.
Zorko
jo
je
že
večkat
prijel
za
roko
ali
se
je
dotaknil
njenih
pleč
ali
njenega
života
,
—
saj
je
bil
njen
dobrotnik
in
njen
daljnji
stric
;
a
to
pot
je
bila
stvar
kočljivejša
.
„
Zelo
prijazno
imate
tu
.
Malo
razmetano
...
haha
...
“
Nekaj
v
njenem
izrazu
mu
ni
ugajalo
,
izpustil
ji
je
roko
in
stopil
proti
oknu
;
a
nenadoma
se
.
je
okrenil
in
njegov
obraz
je
bil
samo
še
siten
,
dobrohotno
siten
:
„
Okregati
vas
moram
,
gospodična
Vera
!
“
Vrata
so
bila
ostala
odprta
;
Vera
je
stala
še
vedno
poleg
praga
.
„
Pred
nekaj
dnevi
me
je
obiskala
gospa
soproga
dvornega
svetnika
Jernejca
.
Jaz
sem
bil
od
doma
;
Čile
je
bilo
sram
;
—
gospa
svetnica
pa
je
imela
neko
važno
stvar
;
rada
bi
bila
vsaj
z
vami
govorila
,
da
mi
sporoči
po
vas
...
Vam
pa
se
ni
ljubilo
...
“
„
Nisem
se
čutila
—
poklicane
.
“
„
Ali
vas
ni
bila
Čila
klicala
?
“
„
No
—
to
bi
bil
vendar
posel
gospodinje
!
“
„
Gospodinje
?
Seveda
gospodinje
!
Gospodinje
ravno
potrebuje
hiša
.
In
nekdo
mora
biti
tu
,
ki
ob
takih
prilikah
—
sprejema
,
—
reprezentira
...
Vi
ste
že
toliko
časa
v
hiši
...
“
Vera
je
zbegana
povesila
oči
in
še
globlje
zardela
.
Iz
prvega
nadstropja
je
v
tem
trenotku
zaklical
Nadin
glas
:
„
H
kosilu
,
gospodična
Vera
!
—
Papa
!
Papa
!
Kosilo
je
na
mizi
!
“
In
po
stopnicah
so
zašklopotale
drobne
stopinjice
.
Notar
je
bil
naenkrat
ves
v
zadregi
.
Zardel
po
vsem
obrazu
in
po
vratu
,
najbrže
celo
po
prsih
,
je
hitel
mimo
Vere
in
si
popravljal
spotoma
nanosnik
.
Pri
mizi
je
pa
začel
takoj
sitnariti
:
„
Kje
so
kozarci
?
Kje
je
solnica
?
Kje
je
nož
za
kruh
?
Kedaj
so
bili
menjani
prtiči
?
—
Vidite
,
gospodična
Vera
?
Vi
se
morate
malo
žrtvovati
gospodinjstvu
!
“
Vera
je
molčala
in
gledala
v
svoj
krožnik
.
Zdelo
se
je
,
da
ji
gre
posebno
v
slast
;
a
bile
so
menda
samo
njene
kretnje
močnejše
in
odločnejše
.
Notar
se
je
še
enkrat
obrnil
k
nji
:
„
Po
kosilu
bi
rad
govoril
z
vami
,
gospodična
!
Prosim
vas
,
počakajte
,
me
!
“
Vera
se
je
ozrla
sunkoma
in
ga
pogledala
s
polnim
obrazom
:
„
Tukaj
?
“
Notar
je
imel
preobilen
založaj
solate
v
ustih
,
poškilil
je
k
hčerkama
in
k
sinu
,
če
ga
ne
gledajo
,
in
pokazal
z
vilicami
navzgor
v
smeri
njene
sobe
.
Vera
se
je
zopet
nagnila
nad
krožnik
in
še
odločneje
zastavila
vilice
in
nož
...
Ko
pa
je
začula
zunaj
Silvin
glas
,
je
mahoma
vse
popustila
in
odšla
...
„
Ti
si
še
zmirom
stara
sanjarka
,
Vera
!
“
—
butne
Silva
z
nogo
ob
mizo
,
zakrili
teatralično
z
rokama
in
se
vzpne
na
klopi
:
„
Ženske
smo
še
takšne
revice
!
...
Kaj
pa
hočeš
brez
moža
?
—
Mož
je
gospodar
na
svetu
.
In
niti
žrtvovati
se
ne
moreš
nesebično
.
On
seveda
sprejme
tvojo
žrtev
;
a
obenem
te
obsodi
in
ubije
.
Če
se
mu
žrtvuješ
,
si
družabno
uničena
—
za
vselej
!
“
Albin
zmaje
s
svojo
svetlo
glavo
in
vzklikne
z
žalostnim
pogledom
:
„
Ne
,
ne
,
gospodična
!
Ravno
žrtev
je
potrebna
!
Saj
ne
gre
za
svet
in
za
njegovo
sodbo
;
za
dušo
gre
,
za
ravnovesje
v
duši
,
za
srečo
v
duši
.
“
„
Paperlapap
!
Za
srečo
v
duši
?
Tega
ne
razumem
.
To
so
čenče
.
To
so
blodnje
...
neke
visoke
blodnje
...
Bogve
v
kakšnih
sferah
kolovratijo
vaše
misli
,
gospod
Albin
?
—
gospod
Belin
?
—
Vi
ste
kot
metulj
belin
.
Frči
,
frči
in
vzletava
v
zrak
,
—
pa
ga
naenkrat
zmanjka
nekam
v
visočine
...
“
Silva
pomolči
in
se
zagleda
s
hudomušnimi
očmi
v
nebo
;
pa
se
zdajci
strese
v
razposajenem
smehu
in
udari
Vero
po
kolenu
:
„
Hahaha
,
moja
ljuba
!
“
—
S
prstom
pokaže
na
Albina
:
„
Ko
bi
poslali
detektiva
za
metuljčkom
,
—
stavim
glavo
,
da
bi
ga
zalotil
v
sosednem
vrtu
na
lepi
cvetki
,
ki
bi
jo
zapustil
kajpada
in
šel
k
drugi
v
goste
,
ki
bi
jo
spet
zapustil
in
tako
naprej
...
“
Albin
se
v
zadregi
zlekne
in
zazeha
:
„
Oh
,
gospodična
Silva
,
v
naravoslovju
dobite
trojko
!
O
metuljih
še
nekaj
veste
,
ampak
—
človeka
ne
razločujete
od
metulja
!
“
„
Človeka
?
Kaj
pa
bom
s
človekom
?
Moža
mi
dajte
!
Tu
je
zajčja
dlaka
!
“
„
Hahaha
,
“
—
se
smeje
Albin
.
„
Zdi
se
mi
,
da
ne
potrebujete
več
moje
pomoči
!
“
„
Turčin
?
“
—
se
zresni
Silva
in
ostrmi
nekoliko
afektirano
.
„
Ali
je
Turčin
mož
?
—
Mož
mora
imeti
premoženje
!
Ali
me
more
Turčin
preskrbeti
?
“
Vera
stisne
kot
v
zadregi
glavo
med
ramena
,
pogleda
v
kot
in
brcne
z
nožico
izpod
krila
:
„
Vidiš
,
Silva
,
—
tole
je
razlika
:
—
za
človeka
se
žrtvuješ
,
moža
pa
—
oslepariš
!
“
„
Oslepariš
,
kajpada
!
In
to
je
treba
,
draga
moja
!
Dajte
mi
moža
,
da
ga
osleparim
!
Pa
če
je
grd
in
bradavičast
kot
krastača
,
—
jaz
ga
osleparim
!
Samo
bogat
naj
bo
!
“
„
Saj
niste
takšna
,
gospodična
Silva
!
Niti
trohice
teh
lumparij
ni
v
vas
!
To
so
še
vse
sadovi
vaših
prejšnjih
razočaranj
in
obupavanj
.
Zdaj
ste
srečni
in
zadovoljni
,
gospodična
Silva
!
Saj
žehti
iz
vas
življenje
!
“
„
Jaz
sem
srečna
in
zadovoljna
?
V
tem
grdem
krilu
in
s
to
frizuro
in
v
teh
pošvedranih
čižmah
?
—
Gospod
Belin
,
—
vi
ste
psiholog
!
“
„
Kako
se
boš
ti
naplahtala
,
Silva
!
“
—
se
smeje
Vera
in
ploskne
z
rokama
mimo
ušes
.
„
Jaz
te
že
vidim
kot
hišno
gospodinjo
.
Otroci
smrkavi
in
umazani
.
Pri
peči
se
suše
plenice
in
širijo
smrad
po
sobi
.
In
ti
—
nepočesana
in
neumita
,
v
obnošeni
,
povaljani
obleki
...
“
„
Torej
ste
me
s
Turčinom
poročili
?
Hvala
lepa
za
njegov
pleničji
harem
!
—
Pereat
človek
,
živel
—
mož
!
„
Zakonski
mož
!
“
—
popravi
Vera
.
„
Premožen
mož
!
“
—
dostavi
Silva
.
„
Z
eno
besedo
,
“
—
sklene
Albin
,
„
mož
,
da
ga
osleparim
!
“
„
Mož
,
da
ga
osleparim
!
Bravo
,
gospod
Belin
!
Vidiš
,
Vera
,
tudi
Belinček
se
še
iztrezne
in
si
poišče
—
žene
,
da
jo
oslepari
.
“
Albin
iztegne
noge
in
si
položi
dlani
na
lica
:
„
Oh
,
dekleta
,
—
tako
mlada
še
,
pa
že
tako
obupana
!
Ali
mora
biti
ravno
harem
?
“
Silva
se
nagne
k
Verinemu
ušesu
ter
jo
šepetaje
vpraša
:
„
Koliko
pa
je
že
Belinček
star
?
“
Ona
zmiglje
s
pleči
in
objame
z
ljubečim
pogledom
svetlo
glavo
mladega
Zorka
:
„
Nedolžen
je
kot
dete
!
“
Silva
plane
spet
nazaj
in
zakrili
z
roko
:
„
Kdaj
pa
ste
vi
bili
mladi
,
gospod
Belinček
?
“
„
Ha
,
“
se
smeje
on
,
„
počakajte
,
da
dorasem
!
“
Silva
se
nenadoma
zagleda
v
zrak
in
se
zasanja
...
Za
nekaj
časa
se
oglasi
Vera
:
„
Zakaj
me
gledate
tako
očitajoče
?
“
„
Ali
ni
hotel
—
papa
govoriti
z
vami
,
gospodična
?
“
Ona
povesi
glavo
in
zardi
ter
mu
odgovori
sama
pri
sebi
:
—
Bodi
zadovoljen
,
fant
,
da
sem
tako
neumna
!
In
Silva
plane
iz
svojih
sanj
:
„
Kako
si
neumna
,
Vera
!
“
—
Nagne
se
k
nji
in
ji
pošepne
:
—
„
Starega
Zorka
vzemi
,
butelj
!
“
Vera
še
globlje
zardi
,
se
umakne
od
prijateljice
in
si
popravi
bluzo
:
„
Silva
,
—
pozna
se
ti
,
da
si
zaljubljena
!
“
„
Hahaha
,
“
—
se
smeje
ona
in
se
tleskne
z
dlanmi
po
stegnih
,
„
ta
je
pa
resnična
!
Živela
ljubezen
!
“
„
Živela
!
Živela
ljubezen
!
“
Dana
in
Nada
sta
se
bili
pritihotapili
do
lope
in
nepričakovano
navalili
vanjo
.
„
Živela
!
Živela
ljubezen
!
“
Dana
je
plavolasa
in
modrooka
,
bolj
okrogla
in
bolj
sanjava
.
Nada
ima
kostanjaste
lase
in
rjave
oči
,
je
vitkejša
in
žilavejsa
ter
je
precej
živahnejša
.
„
Ali
je
Albin
zaljubljen
?
V
katero
si
zaljubljen
,
Albin
?
“
„
Vate
,
Nada
!
“
Dana
se
privije
k
Veri
in
ji
pošepeta
:
„
Papa
vas
je
iskal
.
Bil
je
v
vaši
sobi
in
gledal
je
s
hodnika
,
če
ste
na
vrtu
.
Nada
ga
je
vprašala
,
ali
naj
gre
po
vas
;
pa
je
jezno
odgovoril
:
—
ne
!
—
Kaj
vam
hoče
,
gospodična
?
In
zakaj
mu
je
bilo
danes
naenkrat
vse
narobe
?
—
Ali
se
boste
vi
brigali
za
kozarce
in
za
prtiče
?
“
Vera
jo
pritisne
k
sebi
in
se
zagleda
v
tla
:
„
Nič
ne
skrbi
,
Dana
,
hudega
gotovo
ni
!
Jaz
sem
bila
pozabila
...
“
—
Dekletci
poiščeta
orodje
in
se
spravita
takoj
na
delo
.
Nada
zabije
žice
v
zemljo
,
Dana
oba
količka
;
izbereta
si
krogle
in
kladiva
ter
pokličeta
na
boj
.
Vera
in
Albin
igrata
z
njima
;
Silva
si
prinese
stol
iz
lope
in
sede
z
vsem
obrazom
proti
solncu
:
„
Črna
hočem
biti
,
črna
kakor
satan
,
—
da
bo
skakal
Turčin
...
“
Vera
je
razmišljena
in
ji
ne
gre
po
sreči
.
Albin
se
trudi
okoli
nje
in
ji
daje
navodila
,
a
vse
skupaj
ne
pomaga
dosti
.
Ona
je
sama
nase
jezna
,
pa
se
smeje
:
„
Saj
je
vseeno
,
ali
dobiva
igro
ali
jo
izgubiva
!
Kroket
je
kot
življenje
;
in
v
življenju
smo
navajeni
,
da
igre
izgubljamo
.
“
„
Jaz
ne
,
gospodična
Vera
!
“
—
oporeka
Albin
.
„
Poglavitno
je
,
da
si
znaš
izbrati
pravega
družabnika
!
“
—
pravi
Silva
.
„
Torej
sem
jaz
slab
družabnik
?
“
„
Zanič
,
gospod
Belin
,
popolnoma
zanič
!
“
A
Vera
ugovarja
:
„
No
,
čakajte
,
pa
ravno
morava
dobiti
!
“
Silva
stavi
svojo
glavo
,
da
izgubita
;
in
Silva
ne
zapravi
svoje
glave
.
—
A
tudi
drugo
igro
izgubita
Vera
in
Albin
.
—
Tekom
tretje
prideta
iz
pisarne
Turek
in
Tomo
.
Turčin
skače
okoli
Silve
in
ji
nagaja
.
Z
roko
ji
jemlje
solnce
,
ali
ga
lovi
s
stekleno
lečo
ter
ji
pali
z
žariščem
ustnice
;
drega
jo
in
žgače
ter
ji
poskuša
stol
izpodnesti
.
—
Tomo
draži
igralce
,
dela
zmedo
in
ovira
igro
;
zahteva
,
naj
prenehajo
,
da
se
pridružita
tudi
ona
dva
.
Nalezel
se
je
Turčinove
razposajenosti
.
Sicer
ga
je
malo
sram
pred
Vero
,
a
strašno
rad
bi
se
zaganjal
vanjo
kakor
Turčin
v
Silvo
.
V
začetku
se
drži
dekletec
;
a
ko
ga
obe
naženeta
,
se
vsili
Veri
za
učitelja
.
Nada
hujska
:
„
S
kladivom
ga
dajte
,
gospodična
!
Saj
še
sam
nič
ne
zna
!
“
„
No
,
potrpi
,
Nadica
,
pa
pridem
tebe
učit
!
“
„
Gospodična
pač
ne
potrebuje
učitelja
,
“
—
razlaga
Dana
;
„
saj
naju
je
že
večkrat
prav
pošteno
nabrisala
.
Ampak
—
bogve
,
kje
so
danes
njene
misli
?
—
V
Afriki
?
V
Ameriki
?
“
Vera
se
zdrzne
od
presenečenja
in
zardi
.
Od
strani
ošine
Toma
z
zbeganim
pogledom
:
„
Hahaha
...
“
—
se
smeje
.
„
Ali
vidite
otroka
?
Zdaj
me
bodo
že
gojenke
vlekle
!
“
Podjetno
privzdigne
krilo
,
postavi
nožico
na
kroglo
,
zamahne
...
rresk
—
se
kladivce
odlomi
in
odleti
za
lopo
.
Dana
in
Nada
se
zakrohotata
,
Tomo
čestita
,
Albin
se
jezi
:
„
Tudi
to
izgubiva
!
“
V
tem
hipu
se
je
Turčinu
posrečilo
,
da
je
Silvi
stol
izpodnesel
.
Halo
!
Turek
beži
pred
Silvo
.
Dolg
je
in
neroden
;
z
nogo
pobere
polovico
žic
z
igrišča
.
Krik
in
vrišč
za
njim
.
Halo
!
V
trenotku
je
kroket
pozabljen
.
„
Lovimo
se
!
“
—
predlaga
Nada
.
„
Najprej
dame
!
Dame
love
gospode
!
“
Potem
love
gospodje
dame
.
Turčin
Silvo
,
Albin
Vero
,
Tomo
Dano
in
Nado
.
Pa
se
pomešajo
;
—
Tomo
se
drvi
za
Silvo
—
pa
za
Vero
—
pa
za
Nado
...
Nenadoma
ima
zopet
Vero
pred
seboj
.
Počasi
se
mu
umika
;
z
mežikajočimi
očmi
se
mu
smehlja
;
prste
krči
kakor
kremplje
,
grozeč
mu
,
da
se
ga
ubrani
z
njimi
...
„
Udarite
vendar
,
saj
ne
morem
več
bežati
!
“
Prignal
jo
je
za
lopo
v
španski
bezeg
.
Mehko
vejevje
,
sočno
listje
opleta
okoli
nje
.
Višnjevi
cvetni
grozdi
lipovke
jo
božajo
po
sencih
...
Tomo
jo
nalahko
udari
in
zbeži
pred
njo
...
A
čez
nekaj
časa
sta
že
zopet
v
kotu
.
Tomo
jo
zagrabi
za
roke
in
jo
pogleda
divje
...
Njen
izraz
bi
moral
biti
strog
,
pa
je
zadovoljen
,
le
nekoliko
preplašen
.
Glava
se
ji
umika
med
ramena
in
je
sklonjena
,
da
ji
gledajo
oči
naivno
izpod
obrvi
...
Ko
jo
preganja
tretjič
,
se
mu
umika
s
strategično
previdnostjo
in
noče
v
kot
.
On
pa
jo
z
umetniško
prevejanostjo
prisili
vanj
...
A
ko
ji
gleda
v
malo
zbegane
,
proseče
oči
,
se
zdajci
zdrzne
in
odstopi
...
„
Ali
jo
vedoma
naganjam
v
ta
kotiček
?
“
—
se
vprašuje
sam
pri
sebi
.
„
Kaj
hočem
z
njo
?
“
—
Četrtič
je
surov
...
Pritisne
jo
v
grmovje
;
z
levico
ji
zgrabi
brado
,
z
desnico
tilnik
,
pa
ji
poljubi
usta
in
jih
izsreblje
kakor
sladko
oranžo
...
„
Halo
,
Turčin
,
pojdiva
še
midva
v
kot
!
“
—
zavpije
Silva
.
Tomo
plane
od
Vere
in
se
zakadi
za
Silvo
.
Vera
steče
v
lopo
.
Nasloni
se
na
mizo
in
si
zakrije
obraz
z
rokama
—
in
si
ni
na
jasnem
,
ali
je
srečna
,
ali
je
nesrečna
...
—
Novi
gostje
so
na
vrtu
.
Gospa
Mila
s
svojimi
trabanti
,
z
otrokoma
in
s
pestunjo
;
Žitnikova
mati
;
gospodična
Julija
Kadivčeva
,
učiteljica
in
Milina
prijateljica
,
ponosna
,
a
grda
ženska
;
notar
Zorko
sam
.
Tomo
steče
k
materi
:
„
Lepo
je
,
da
si
prišla
!
“
„
Kako
pa
si
rdeč
in
potan
?
“
—
Z
robcem
ga
obriše
po
obrazu
in
mu
s
prsti
počeše
kodre
.
On
pa
se
zasmeje
:
„
Ha
—
to
je
od
naporov
v
notarjevi
pisarni
!
“
„
Kajneda
?
Ti
si
mi
tičko
!
“
—
se
nasmehne
ona
in
se
ozre
z
iščočimi
očmi
po
vrtu
.
„
Gospodična
Vera
!
Kje
je
gospodična
Vera
?
“
—
zakliče
Zorko
.
Mila
priteče
k
njemu
:
„
Kaj
pa
hočeš
?
Čemu
pa
potrebuješ
gospodično
Vero
?
“
Oče
jo
začudeno
pogleda
iznad
nanosnika
,
pa
se
obrne
proč
in
stopi
proti
Veri
,
ki
se
je
pojavila
na
pragu
lope
:
„
Gospodična
!
“
—
S
skokom
je
pri
nji
.
„
Prosim
,
gospodična
Vera
,
tecite
k
Čili
in
naj
vam
pomaga
,
pripraviti
malo
južino
!
Precej
obilno
!
Surovega
masla
,
sira
,
gnjati
,
klobas
—
in
kar
je
ravno
pri
rokah
!
Pa
nekaj
vina
!
Buteljk
!
In
piva
!
Ono
dolgo
mizo
pod
verando
pogrnite
in
razpostavite
vse
nanjo
;
potem
jo
kar
sami
prenesemo
na
vrt
.
Kolikor
mogoče
hitro
,
gospodična
!
Prosim
,
gospodična
Vera
!
“
Vera
je
razgreta
v
lica
,
lasje
so
ji
malo
razmršeni
,
oči
ji
plamene
;
roke
ji
igrajo
z
zlomljenim
kladivcem
,
ki
je
je
pobrala
pod
lipovko
.
Kreta
se
dostojanstveno
,
brez
vse
zadrege
;
notar
je
kar
vesel
pogleda
nanjo
.
Žitnikova
mati
se
ji
ljubeznivo
nasmehlja
:
„
Ali
ste
igrali
,
gospodična
Vera
?
“
„
Tako
sem
bila
,
da
sem
kladivo
zlomila
!
“
Mila
se
namrdne
:
„
Hm
—
gospodična
!
Odkod
naenkrat
ta
divjost
?
“
„
Divje
treba
igrati
,
to
je
pravo
!
“
—
se
oglasi
medicinec
Živko
Senica
,
prvi
častilec
zdravnikove
gospe
.
„
Nekoliko
divjosti
bi
tudi
vam
ne
škodilo
,
milostiva
!
“
Mila
ga
pogleda
mežikujoče
,
s
komaj
skrito
prezirljivostjo
:
„
Hvala
za
poduk
,
gospod
Senica
!
“
„
Zdaj
pa
—
gospodična
Vera
!
“
—
sili
Zorko
.
Vera
se
oprosti
pri
družbi
in
se
odpravi
.
Mila
se
obrne
k
njej
.
„
Ali
se
kaj
razumete
,
gospodična
?
Grem
pomagat
?
“
„
Hvala
,
milostiva
!
Toliko
se
že
razumem
!
“
Zorko
ploskne
z
rokama
,
se
zagleda
iznad
nanosnika
v
hčerko
ter
ji
nagajivo
pokima
:
„
Ali
je
to
takšna
umetnost
?
“
Družba
je
precej
živahna
.
Mila
je
razsrjena
;
in
kadar
je
razsrjena
,
je
še
posebno
zgovorna
in
zabavna
.
Njeno
ponosno
oko
je
še
ponosnejše
;
njena
krasna
postava
je
še
veličastnejša
,
še
bolj
pokončna
.
A
danes
ji
gre
vse
narobe
.
Živko
Senica
očividno
koketira
z
Julijo
Kadivčevo
,
ki
ima
prevelike
in
predebele
ustnice
in
ogromno
čelo
.
Že
dolgo
je
skrivaj
zaljubljena
v
Senico
in
se
zmirom
le
s
težavo
brzda
,
da
ji
oči
ne
uhajajo
za
njim
.
On
je
krasen
fant
;
visok
,
močan
,
popolnoma
obrit
in
skrajno
eleganten
.
Popoldne
ga
je
bil
nekdo
dražil
radi
Mile
in
hotel
staviti
z
njim
,
da
pri
nji
ničesar
ne
doseže
.
Pripovedoval
mu
je
,
da
nji
sploh
ni
za
moškega
.
Ona
koketira
in
si
lovi
Častilce
zgolj
iz
nečimernosti
ter
iz
nevoščljivosti
do
drugih
žensk
.
Baje
se
je
hvalila
,
da
možu
že
poldrugo
leto
ni
dovolila
niti
suhega
poljuba
...
Senica
je
na
tihem
škrtal
s
svojimi
lepimi
zobmi
in
se
je
zarotil
,
da
Mile
prav
gotovo
ne
bo
zaman
oblegal
...
Milin
drugi
častilec
je
Ivan
Lesnik
,
odvetniški
koncipijent
,
plešast
mladenič
,
z
bleščečimi
stekli
na
očeh
in
s
pristriženimi
brki
.
Večen
smehljaj
mu
leži
na
obrazu
;
roki
mu
tičita
vztrajno
v
hlačnih
žepih
;
kreta
se
nekoliko
brezobzirno
,
a
z
zavestjo
,
da
je
njegova
zunanjost
naravnost
aristokratska
.
In
tudi
on
poskuša
zanemarjati
svojo
damo
.
Drži
se
njenih
otrok
in
lovi
s
pogledi
njeno
—
pestunjo
.
Roža
je
majhna
in
drobna
,
jako
srčkana
plavolaska
.
V
njenih
očeh
je
izkušnja
in
razumevanje
—
in
mnogo
poželjivega
obetanja
.
Fran
Debevec
,
tretji
trabant
in
vladni
koncipist
,
je
frakar
kakor
ona
dva
,
pritlikave
postave
z
drobnimi
korakci
in
s
starikavim
obrazom
.
Pridružil
se
je
Dani
in
Nadi
in
kroketira
z
veliko
vnemo
.
Nad
čelom
mu
vihrajo
bujni
kodrasti
lasje
;
desni
kazalec
mu
neumorno
žuga
in
šolmoštruje
,
jezik
se
mu
zatika
od
prenaglih
svetov
in
navodil
.
Gospa
Žitnikova
kramlja
z
notarjem
.
Mila
stoji
poleg
njiju
,
a
brez
posebnega
zanimanja
.
Obrača
se
na
peti
in
se
ozira
okoli
,
kritično
motreč
posamezne
gruče
.
Na
tihem
se
jezi
na
Julijo
Kadivčevo
,
ki
je
z
vsem
oprsjem
nagnjena
k
Senici
in
ki
ji
gorijo
lica
in
oči
.
Lepa
je
ta
,
si
misli
Mila
,
—
tudi
grde
ženske
so
lahko
nevarne
!
In
z
zlobno
zadovoljnostjo
ugiblje
,
kako
se
osveti
svojemu
častilcu
.
Albin
igra
.
Tomo
se
je
umaknil
s
Silvo
in
Turkom
v
lopo
.
—
—
„
Krasno
ste
napravili
,
gospodična
Vera
!
Ali
je
imela
vse
te
zaklade
Čila
v
shrambi
?
“
„
Ah
,
papa
,
saj
ni
tako
daleč
do
špecerije
!
“
—
zavrača
nekoliko
zagrizeno
Mila
očetovo
zahvalo
.
Notar
sedi
med
Vero
in
gospo
Heleno
in
kima
zadovoljno
z
glavo
:
„
Vidite
,
gospa
,
človek
zmirom
misli
:
—
gospodinje
nimam
!
...
In
si
ne
znam
pomagati
!
...
In
tu
se
mi
nenadoma
odkrije
:
—
talent
pod
lastno
streho
!
“
Mila
se
zasmeje
:
„
Ah
,
papaček
,
od
kdaj
pa
ti
talentov
iščeš
?
“
Zorko
jo
strogo
pogleda
in
se
obrne
zopet
k
Žitnici
:
„
Praktičen
talent
!
“
Razpoloženje
v
družbi
je
nekoliko
napeto
.
Gostje
čutijo
sovražnost
med
očetom
in
hčerko
;
slutijo
,
da
bijeta
skrivnosten
boj
.
Žitnikovi
materi
je
zmirom
bolj
nerodno
.
Toliko
časa
se
je
izogibala
vse
družbe
;
danes
se
je
dala
izvabiti
—
in
zdaj
se
ji
polagoma
jasni
,
da
je
bila
namenoma
zapeljana
,
njena
lahkoverna
zaupljivost
izkoriščena
.
Mučna
neprijetnost
jo
obhaja
.
Ali
je
mogoče
,
da
kuje
Mila
iznova
oni
prismojeni
načrt
,
ki
ga
je
bila
gospa
Helena
pred
dvema
letoma
samo
slutila
,
pa
ji
je
bila
že
ta
slutnja
prizadela
toliko
osramočenja
?
...
Vera
je
prelepa
v
svoji
gospodinjski
brižnosti
.
Lica
ji
žare
,
oči
se
ji
mokro
svetijo
.
Nemogoče
je
,
da
bi
ne
videla
in
ne
čutila
Zorkovih
namenov
.
Ali
jih
je
vesela
?
Ali
je
že
odločena
ravnati
po
Silvinem
nasvetu
?
—
Zgovorna
je
in
duhovita
;
Milini
kavalirji
jo
oblegajo
z
očmi
in
s
komplimenti
.
Lepi
Živko
strmi
od
presenečenja
nad
njeno
lepoto
.
Njegove
oči
so
izdale
Julijo
Kadivčevo
in
so
se
polastile
Vere
.
Kadivčeva
pa
je
onemela
in
njen
stari
hladni
ponos
ji
je
iznova
osenčil
lice
.
—
Verin
pogled
je
nerazrešna
zagonetka
.
Govori
s
Senico
in
se
šali
z
njim
,
pa
ga
ne
vidi.
Pogled
ji
je
uprt
v
daljavo
,
ko
da
je
vse
okoli
nje
prozorno
in
ko
da
se
ji
blešči
od
neizmerno
svetle
luči
tam
v
neskončnosti
.
Ali
je
pa
mogoče
uprt
sam
vase
?
Ali
je
ona
svetla
luč
v
globini
njene
duše
?
...
Mili
je
trenotkoma
od
zavisti
spačen
lepi
obraz
.
S
pomembnimi
pogledi
išče
prijateljice
Julije
,
ki
jo
popolnoma
razume
,
a
se
samo
ošabno
mrda
in
se
obrača
proč
.
Družba
v
lopi
je
živahnejša
,
razposajenejša
.
Tam
je
že
tudi
Albin
z
Dano
in
Nado
,
ki
sta
najglasnejša
.
Silva
in
Turčin
silita
že
k
petju
.
Ta
ali
oni
se
prikaže
zdaj
pa
zdaj
na
pragu
in
se
pošali
preko
vrta
k
prvemu
omizju
.
Če
se
ozira
Vera
v
lopo
,
je
njen
pogled
naenkrat
zopet
jasen
,
kakor
bi
se
bil
povrnil
s
potovanja
domov
.
In
Mila
se
ji
vsakikrat
s
hudobnim
zadoščenjem
nasmehlja
.
„
Živela
gospodinja
!
Živela
!
“
—
Iz
lope
je
čuti
trkanje
s
kozarci
.
Silva
pogleda
skozi
vrata
in
zavpije
:
„
Pri
nas
napijamo
današni
gospodinji
!
Bog
te
živi
,
Vera
!
“
„
Živela
,
gospodična
Vera
!
“
—
poprime
takoj
Senica
.
In
notar
poskoči
:
„
Bog
živi
našo
mlado
gospodinjo
!
“
Mila
se
nakremži
;
s
kislim
nasmeškom
se
obrne
k
Veri
:
„
Gospodična
bi
bila
menda
v
lopi
bolj
domača
!
Če
se
vam
skomina
za
prijatelji
tam
notri
...
“
„
Ali
nima
tudi
tu
prijateljev
?
“
—
plane
Zorko
ves
razkačen
.
In
Mila
ostrmi
:
„
Ali
sem
kaj
takega
trdila
?
“
„
Mojih
krogov
ti
ne
boš
več
mešala
,
to
si
zapomrn
!
“
—
Pa
se
obrne
k
Žitnici
:
—
„
Gospa
Helena
,
—
oprostite
!
Človek
je
nagle
jeze
...
Kmet
je
kmet
,
kaj
hočete
!?
“
Zorko
je
gorenjski
sin
in
se
ni
nikdar
znal
posebno
brzdati
.
A
njegova
hči
si
je
zmirom
domišljevala
,
da
je
popolna
dama
.
In
vendar
...
Vsa
rdeča
se
obrne
k
Senici
;
ošabno
vprašujoč
je
njen
pogled
:
—
Ali
mi
ne
boš
pomagal
?
—
On
poskoči
kakor
v
šali
in
si
začne
vihati
rokave
...
In
notar
se
mu
nasmehne
:
„
Bog
vas
živi
,
gospod
Senica
!
—
Vi
pa
,
gospodična
Vera
,
nikar
ničesar
ne
zamerite
!
Jaz
trdno
upam
,
da
mi
ostanejo
vaše
gospodinjske
zmožnosti
—
ohranjene
za
vselej
!
Živela
,
gospodična
Vera
!
“
In
zopet
trkanje
s
kozarci
ter
nazdravljanje
.
—
Vera
je
za
trenotek
vsa
v
zadregi
,
bleda
in
prepadla
:
—
Ali
je
bila
to
snubitev
?
Trdno
upam
,
da
mi
ostanejo
vaše
gospodinjske
zmožnosti
—
ohranjene
za
vselej
!
—
Ali
bi
bil
Zorko
res
pripravljen
,
vzeti
njo
za
ženo
?
—
njo
,
naivnico
,
ki
bi
si
ne
bila
nikdar
niti
v
sanjah
poželela
časti
in
blagostanja
tako
odlične
meščanske
gospodinje
?
—
A
ko
se
ozre
v
preplašeni
,
od
presenečenja
zijalasti
obraz
gospe
zdravnice
,
se
ji
mahoma
zazdi
vse
skupaj
tako
neizmerno
smešno
,
tako
prismojeno
,
da
se
ji
prsi
stresejo
v
prikritem
smehu
,
mišice
v
obrazu
ji
zaigrajo
v
vsi
prefrigani
porednosti
in
se
zasmejejo
in
se
zakrohočejo
v
otroško
razbrzdani
mimiki
:
Kaj
pa
mi
hočete
,
gospoda
?
Ali
vam
jaz
kaj
hočem
?
—
Ali
nisem
samo
vesela
in
razposajena
?
Hahahaha
...
hahahaha
...
Ali
me
je
briga
,
kaj
bo
jutri
?
—
Danes
skakajmo
in
rajajmo
in
vriskajmo
!
Juhej
,
gospoda
!
Hahahaha
...
Ničesar
ne
zahtevam
od
vas
,
gospod
koncipist
Debevec
!
Tudi
od
vas
ne
,
gospodična
Julija
!
In
ne
od
vas
,
prelepi
gospod
Senica
!
In
vam
se
klanjam
,
milostna
;
ničesar
nočem
od
vas
!
In
ne
od
vas
,
gospod
Ivan
Lesnik
,
ki
se
vam
ližejo
oči
za
Rožo
!
Hahahaha
...
Moje
spoštovanje
,
gospa
Helena
,
mati
onega
nevernega
Tomaža
,
ki
odpira
stare
rane
!
—
In
kaj
bi
z
vami
,
gospod
notarijuš
?
Hahahaha
...
hahahaha
...
Ničesar
ne
želim
od
vas
!
V
Ameriko
zaplešem
,
v
novi
svet
na
novi
ples
!
Hahahaha
...
hahahaha
...
Čemu
potem
prepir
in
jeza
in
sovraštvo
?
Hura
življenje
!
Pereant
skrb
in
žalost
!
Pijmo
,
dragi
moji
!
do
dna
,
gospoda
!
Hahahaha
...
Vera
je
bila
šele
nedavno
v
družbi
s
Silvo
odkrila
svojo
nadarjenost
za
mimiko
.
Prijateljica
se
je
rada
spakovala
in
je
šemila
svoj
obraz
,
da
je
zabavala
okolico
.
Pa
je
nekoč
nenadoma
poskusila
še
Vera
svojo
srečo
.
Čisto
nepričakovano
—
intuitivno
—
so
ji
bile
začele
igrati
mišice
na
obrazu
:
—
predstavljala
je
solnčni
vzhod
in
lunin
mrk
,
vihar
in
blisk
in
mavrico
,
žalost
in
veselje
,
vrisk
in
srd
.
In
zdaj
je
bila
ravno
tako
nenadoma
—
,
da
se
niti
sama
ni
zavedala
,
odkod
in
kdaj
sta
ji
prišla
ideja
in
pogum
:
—
iz
razposajenosti
?
—
iz
zdvojenosti
?
—
začela
glumiti
cel
mimičen
monolog
.
Mladi
gospodje
ploskajo
in
se
smejejo
vsi
razigrani
in
očarani
od
prisrčne
šale
,
ki
ji
seveda
niso
razumeli
vsebine
in
se
jim
je
zdela
le
vesel
poskus
,
razvedriti
družbo
.
Mila
gleda
vprašujoče
.
V
očeh
ji
utriplje
smeh
;
vendar
si
ne
upa
z
njim
na
dan
.
Pa
jo
pogleda
Vera
izpod
obrvi
,
prav
pohlevno
in
proseče
,
—
in
mišice
v
obrazu
ji
iznova
zaigrajo
:
Milostna
,
nikar
se
ne
jezite
!
Ali
ne
vidite
,
da
vam
ničesar
nočem
?
Nič
,
nič
,
nič
!
Prav
nič
!
Prav
nič
!
Kaj
pa
bi
s
tem
starim
dedcem
?
Spravite
ga
!
Le
spravite
ga
!
V
denarnico
!
Ali
v
skrinjo
!
Kamor
hočete
!
Tak
starin
je
bankovec
,
papirnat
bankovec
!
In
kaj
bi
—
kaj
pa
bi
jaz
z
bankovcem
?
Jaz
hočem
fanta
!
Mladega
in
lepega
!
Juhej
!
—
Ah
,
milostna
,
zdaj
se
smejete
!
Hahahaha
...
hahahaha
...
Zdaj
sva
prijateljici
,
kaj
ne
?
Smejiva
se
!
Smejiva
se
!
Hahahaha
...
hahahaha
...
In
smeh
narašča
okoli
mize
in
narase
v
pravi
orkan
veselja
in
razigranosti
.
Mila
si
briše
solze
in
se
vsa
trese
od
krohota
in
se
s
skrbjo
prijemlje
za
prenapeti
moderc
.
Edini
Zorko
je
resen
in
malo
jezen
.
On
sedi
skoraj
za
hrbtom
Vere
,
ki
se
je
kolikor
mogoče
obračala
od
njega
proč
.
In
ker
dovolj
ne
vidi
,
ne
razume
;
in
ker
se
Mila
