obljubilvojvoda
,
da
mu
bode
dal
za
ženo
sorodnico
svoje
hiše
.
Viteško-zvesto
je
spremljal
Mistivoj
nemškega
kralja
,
tako
zvesto
,
da
so
bili
v
italijanskem
mestu
Veroni
,
kjer
je
iz
narodnostnega
sovraštva
nastal
poboj
med
Nemci
in
Italijani
,
pobiti
,
za
Nemce
se
boreč
,
premnogi
njegovi
konjiki
.
V
drugih
nadaljnih
bojih
po
Italijanskem
je
bilo
potolčenih
toliko
slovenskih
konjenikov
,
da
je
skoro
sam
izmed
številne
slovenske
trume
zapustil
z
Otonom
italijansko
zemljo
.
Ko
se
je
vrnil
iz
Italije
,
je
zahteval
,
da
mu
da
vojvoda
nevesto
,
ki
mu
jo
je
bil
obljubil
pred
vojnim
pohodom
.
Mejni
grof
Dietrich
je
pa
tedaj
zaničljivo
dejal
:
„
Vojvoda
krvna
sorodnica
ni
za
slovenskega
psa
!
“
In
Mistivoj
je
šel
domov
brez
neveste
.
Tako
verolomnega
se
je
pokazal
tedaj
Nemec
.
Vidiš
,
in
jaz
bi
sedaj
na
Gotšalkovem
mestu
Billungu
,
če
bi
prišel
snubit
hčer
,
lepo
vrnil
ono
sramoto
.
Odgovoril
bi
mu
smelo
:
„
Knezove
hčere
nikoli
ne
dobi
nemški
pes
!
“
To
bi
bil
odgovor
,
kaj
?
“
„
Edino
primeren
!
“
se
je
odzval
Slavomir
.
„
A
Mistivoj
se
je
Nemcem
—
znana
je
tudi
meni
zgodba
—
na
ono
osramočenje
dobro
odrezal
.
Rogajoč
se
je
ponovil
besede
mejnega
grofa
in
pristavil
:
„
Toda
ako
je
pes
za
kaj
,
bode
še
grizel
okoli
sebe
!
“
—
Pa
je
šel
k
Ljutičem
,
si
izprosil
njihove
pomoči
,
in
se
je
začela
grozna
morija
Nemcev
in
kristjanov
.
Sicer
bi
tudi
Billung
lahko
tako
odvrnil
Gotšalku
.
Ali
naj
bi
on
le
poizkusil
grizti
!
To
bi
jo
dobil
po
zobeh
!
In
če
bi
ga
Bodriči
sami
ne
mogli
ukrotiti
,
bi
jim
ti
zatrdno
rad
pritekel
na
pomoč
,
če
bi
te
prišel
prosit
Gotšalk
,
kakor
so
svoje
dni
pomagali
Mistivoju
Ljutiči
.
“
„
Zatrdno
.
Toda
Gotšalka
ne
bode
nikdar
k
meni
.
“
„
Vem
,
da
ne
.
Zato
je
pa
naša
dolžnost
,
da
preprečimo
ono
zvezo
,
po
kateri
bi
Nemci
dobili
še
večji
vpliv
v
Bodričih
.
Pa
tudi
Viljenice
bi
bilo
škoda
,
če
bi
vzela
Nemca
.
Zato
sem
jaz
naredil
ta
bojni
načrt
proti
Gotšalkovemu
nemškemu
gospodstvu
v
Bodričih
,
in
naši
bogovi
ga
morajo
pohvaliti
:
Mi
zarotniki
iz
Volčje
jame
,
ki
smo
prišli
danes
na
Rujano
,
bodemo
,
ko
dobimo
od
Svetovita
blagoslov
,
polni
svetega
ognja
odšli
domov
,
budili
ljudstvo
,
nekega
lepega
dne
vstali
in
pregnali
zadnjega
Nemca
iz
dežele
.
Če
bi
jih
pa
Gotšalk
hotel
braniti
,
se
vzdignemo
tudi
zoper
njega
,
in
če
bodemo
sami
preslabi
,
nam
prideš
ti
na
pomoč
:
Gotšalka
premagamo
,
prisilimo
,
da
odstopi
,
vlado
pa
izročimo
Viljenici
in
tvojemu
sinu
Krutu
,
ki
naj
poroči
bodriško
knežnjo
.
In
ustanovili
bodemo
—
ko
tudi
ti
,
in
sicer
kmalu
,
izročiš
rujansko
knezovino
svojemu
edincu
Krutu
—
mogočno
,
iz
dveh
velikih
slovenskih
rodov
spojeno
kneževino
,
poizkusili
bodemo
potem
tudi
ljutiška
in
pomorska
plemena
pridobiti
,
da
se
zedinijo
z
nami
—
in
pod
pokroviteljstvom
naših
bogov
ustvarimo
državo
slovensko
,
veliko
in
silno
,
da
je
ne
bo
moči
na
svetu
,
ki
bi
jo
strla
...
“
Slavomir
je
prenehal
in
radovedno-pozorno
gledal
kneza
Grina
,
kaj
poreče
k
temu
njegovemu
bojnemu
načrtu
.
-
Grin
je
molčal
precej
časa
.
Ali
je
tehtal
Slavomirove
besede
ali
pa
ga
je
občudoval
.
Potem
pa
je
rekel
resno-svečano
:
„
Sami
bogovi
so
ti
morali
navdati
tako
misel
,
oj
Slavomir
.
Dali
bogovi
še
to
,
da
bi
jo
mogli
tudi
vdejstviti
!
Tu
imaš
mojo
roko
:
Tudi
jaz
sem
vaš
zvest
zaveznik
!
“
„
Slava
ti
!
Hvaležni
ti
bodo
pozni
rodovi
!
“
„
Še
večja
zahvala
pristuje
in
se
bode
glasila
tebi
.
Samo
to
je
treba
še
pretehtati
,
ali
sta
za
veliko
zamisel
tudi
onadva
,
ki
sta
poklicana
biti
v
prvi
vrsti
udeležena
pri
njej
:
Viljenica
in
Krut
?
“
„
Slavomir
je
sicer
že
sivolas
kot
sivi
sokol
“
,
je
ponosno
odgovoril
svečenik
.
„
Toda
njegove
oči
so
,
vedi
—
še
vedno
jasne
,
sinje
kakor
oko
detinje
,
čiste
kakor
oko
golobinje
.
Zapazil
sem
takoj
pri
izkrcanju
.
da
sta
se
mladenič
in
mladenka
prav
prijazno
spogledala
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
sta
prvi
hip
začutila
,
da
sta
si
sorodni
duši
...
Pri
obedu
sem
ju
natančneje
opazoval
—
in
menim
,
da
se
nisem
varal
...
Sicer
pa
“
—
tu
se
je
starec
ozrl
skozi
okno
,
kamor
mu
je
že
prej
večkrat
ušel
postranski
pogled
—
„
sicer
pa
,
poglej
,
knez
,
tu
doli
...
“
Knez
Grin
se
je
ozrl
skozi
okno
na
vrt
.
Knezovič
Krut
in
knežnja
Viljenica
sta
stala
pri
drevesu
pod
oknom
sama
.
Slavica
je
bila
stopila
k
drugi
gruči
,
ki
je
šetala
po
vrtu
v
spremstvu
Grinove
soproge
in
njenih
hčera
.
Krut
se
je
v
trenutku
,
ko
sta
Grin
in
Slavomir
pogledala
doli
,
pripognil
,
utrgal
cvetko
,
jo
poljubil
in
jo
priklonivši
se
ponudil
Viljenici
.
Le-ta
je
zardela
,
jo
vzela
,
nekaj
časa
sramežljivo
gledala
v
tla
,
potem
pa
tudi
poljubila
cvetico
in
ljubeznivo
pogledala
-
Kruta
.
„
Ali
si
videl
?
“
je
vprašal
Slavomir
kneza
.
„
Videl
!
“
„
ln
razumel
?
“
„
Razumel
.
Mladenka
ne
odklanja
prijateljstva
!
“
„
Vidiš
:
vse
po
sreči
.
Dali
le
še
višnji
bogovi
blagoslov
!
Pojdiva
k
svečenikom
Svetovitovim
,
da
jim
sporočim
naš
dohod
in
izvem
,
kdaj
se
lahko
zglasimo
s
svojimi
prošnjami
in
darovi
pred
vsedobrim
bogom
.
“
Bodriškim
božjepotnikom
na
Rujani
se
je
izšlo
vse
po
volji
.
Zlasti
svečenik
Slavomir
je
bil
z
uspehi
zadovoljen
,
tako
da
je
odhajaje
z
otoka
zmagovalno-ponosno
rekel
knezu
Grinu
:
„
No
,
sedaj
pa
reci
,
če
nismo
svoje
stvari
dobro
opravili
?
Mnogo
lepše
se
nam
je
vse
izteklo
,
nego
sem
pričakoval
!
“
Knez
Grin
se
je
samo
veselo
smehljal
in
ni
ničesar
odgovoril
,
ker
Slavomirovim
besedam
ni
mogel
oporekati
.
Hej
,
res
so
dobro
opravili
naši
znanci
svojo
božjo
pot
!
S
svetim
strahom
in
trepetom
so
stopali
drugi
dan
po
svojem
dohodu
iz
Grinovega
gradu
proti
svetišču
Svetovitovemu
.
Svečeniki
Svetovitovi
so
namreč
Slavomiru
na
vprašanje
,
kdaj
se
bodriški
božjepotniki
lahko
zglasijo
s
svojimi
prošnjami
in
darovi
pri
vsedobrem
bogu
,
odgovorili
,
da
lahko
pridejo
koj
drugo
dopoldne
.
In
oblekli
so
se
Bodriči
v
obleko
praznično
in
se
odpravili
s
svojimi
darovi
na
holm
,
kjer
je
stal
Svetovitov
hram
,
s
srcem
radostnonemirno
trepetajočim
in
s
srcem
globokovernim
,
s
kakršnim
so
se
Sloveni
že
takrat
odlikovali
pred
vsemi
drugimi
narodi
.
Žal
,
da
je
bila
vera
,
za
katero
je
gorelo
to
njih
srce
,
tako
zmotna
,
tako
blodna
!
Vera
Baltiško-polabskih
Slovenov
je
bila
politeistično
poganstvo
.
Verovali
so
v
mnogo
bogov
in
boginj
.
Častili
so
,
kakor
nam
poročajo
zgodovinski
viri
,
nič
manj
kot
štirinajst
božanstev
.
Božanstvo
so
pojmovali
čutno
,
njegovo
navzočnost
so
si
predstavili
v
določen
kraj
,
ki
jim
je
veljal
zato
za
nedotekljiv
,
svet
prostor
.
Vsled
tega
čutnega
pojmovanja
boštva
so
častili
kot
bogove
stvari
v
prirodi
:
kamene
,
vrelce
,
drevesa
,
gozde
,
gaje
,
ki
so
v
njih
po
njihovem
mnenju
stanovala
božanstva
,
itd.
Druge
slovenske
bogove
je
naredila
človeška
roka
.
Predstavljali
so
jih
v
orožju
ali
v
bojni
opravi
.
Predstavljala
je
boga
ali
sulica
,
vtaknjena
v
steber
,
ali
zastava
,
ki
so
jo
nosili
kot
boga
ali
boginjo
pred
vojno
,
v
mirnem
času
jo
pa
skrbno
in
vestno
čuvali
svečeniki
.
Zlasti
Svarožiči
so
bili
lepo
napravljeni
:
s
krasnimi
šlemi
in
z
oklopi
so
zbujali
v
ljudstvu
navdušenje
za
boj
proti
sovražnikom
slovenskega
imena
.
Podobe
svojih
bogov
so
napravljali
izvečine
iz
lesa
in
jih
zlatili
ali
pa
srebrili
;
imeli
so
ponekod
pa
tudi
podobe
bogov
iz
samega
zlata
ali
vlite
iz
kovin
.
Podobe
so
bile
raznovrstne
.
Nekatere
so
imele
po
dve
,
tri
in
še
več
glav
na
enem
telesu
,
druge
po
eno
glavo
,
pa
več
obrazov
.
O
Radigostu
se
čita
,
da
je
bila
njegova
podoba
okrašena
z
zlatom
in
da
je
imel
bogato
ozaljšano
posteljo
.
Borovit
,
Svetovit
in
Triglav
so
imeli
po
več
glav
.
Narejeni
so
bili
iz
iste
snovi
.
Turupid
in
Rinvit
sta
imela
po
več
obrazov
na
eni
glavi
.
Za
podobe
in
orožje
,
predstavljajoče
bogove
,
so
pa
imeli
tudi
posebne
,
svete
prostore
,
bolj
ali
manj
umetno
izdelana
svetišča
.
Najbolj
umetno
in
dragoceno
zgrajeno
izmed
vseh
je
bilo
svetišče
Svetovitovo
na
Rujani
,
središče
poganskega
bogočastja
Baltiško-polabskih
Slovenov
.
In
proti
temu
svetišču
so
stopali
tistega
dopoldneva
Gospodnjega
l.
1064.
bodriški
božjepotniki
,
spremljani
od
kneza
Grina
,
s
svetim
strahom
in
trepetom
in
s
srcem
radostno-nemirnim
in
s
srcem
globokovernim
.
V
preddvoru
svetišča
,
ki
je
bil
nepokrit
ter
ograjen
z
leseno
steno
,
na
kateri
so
bile
napravljene
lepe
,
iz
lesa
izrezljane
in
poslikane
podobe
,
jih
je
pričakoval
nadsvečenik
Svetovitov
,
obdan
od
podrejenih
mu
svečenikov
.
Slavomir
mu
je
v
svečanem
nagovoru
povedal
,
odkod
so
njegovi
božjepotniki
in
po
kaj
so
prišli
.
Nadsvečenik
jih
je
ljubeznivo
pozdravil
,
sprejel
njihove
darove
in
rekel
,
da
pojde
koj
vprašat
vsedobrega
boga
za
svet
in
ga
zaprosit
blagoslova
.
In
ugoden
je
bil
odgovor
,
ki
ga
jim
je
—
kajpada
po
precej
dolgem
času
—
prinesel
iz
svetišča
:
„
Stopinje
in
vedenje
Svetovitovega
konja
oznanjajo
srečo
in
uspeh
pri
vašem
započetju
.
Svetovit
sam
vam
pa
po
meni
,
tolmaču
njegovih
misli
in
želja
,
to
govori
:
Bodriči
naj
bodo
zopet
bodri
,
pa
bodo
z
njimi
bogovi
vsemodri
!
“
Spogledali
so
se
božjepotniki
,
ko
so
zaslišali
te
besede
,
in
se
popraševali
z
očmi
,
kaj
bi
pomenile
.
Nadsvečenik
Svetovitov
se
je
držal
svečano-resno
.
Slavomir
je
pa
po
kratkem
premišljevanju
tlesknil
z
rokami
in
dejal
božjepotnikom
:
„
Krasen
je
ta
odgovor
in
moder
,
kakršen
more
priti
le
iz
ust
vsemodrega
boga
!
Hej
,
Bodriči
,
veste
kaj
pomenijo
te
besede
?
Bodriči
naj
bodo
,
svojemu
imenu
primerno
,
bodri
,
pogumni
,
junaški
,
veseli
:
pa
bodo
vsemodri
bogovi
na
njihovi
strani
.
Torej
vas
sedaj
vprašam
:
Ali
hočete
vzprejeti
nasvet
vsemodrega
boga-preroka
?
Ali
hočete
biti
zopet
to
,
kar
pomeni
vaše
ime
,
lepo
ime
,
ki
so
ga
dobili
vaši
predniki
vsled
svojega
poguma
,
junaštva
in
žilavosti
?
Ali
hočete
biti
zopet
bodri
,
in
ne
več
zaspani
,
bojazljivi
in
plahi
?
Višnje
božanstvo
vam
pravi
,
da
je
z
vami
,
če
se
hočete
zbuditi
iz
zaspanosti
.
Ali
hočete
?
“
„
Hočemo
!
“
so
se
navdušeno
odzvali
božjepotniki
.
„
Ponovimo
torej
na
tem
svetem
kraju
vpričo
preroškega
boga
,
vpričo
njegovih
svečenikov
in
vpričo
kneza
Grina
prisego
,
ki
smo
jo
bili
prisegli
v
Volčji
jami
in
recimo
:
V
boj
za
stare
bogove
in
za
svobodni
dom
!
“
„
V
boj
!
“
so
hrupno
ponovili
sopotniki
.
Potem
pa
je
izpregovoril
nadsvečenik
Svetovitov
:
„
Kaj
vam
pravim
,
dragi
božjepotniki
!
Štiri
glave
ima
naš
vsedobri
bog
,
ker
se
ozira
kot
gospodar
na
vse
štiri
strani
sveta
okrog
.
In
česa
ga
prosim
jaz
za
vas
?
On
gleda
proti
vzhodu
.
Od
vzhoda
nam
prihaja
luč
,
od
vzhoda
nam
sije
zor
,
ki
nam
prinaša
beli
dan
.
O
svetli
bože
Svetovit
,
razlij
nad
Bodriče
svoj
svit
!
Razsvetli
jih
,
pouči
jih
,
da
izvedó
,
kako
naj
delajo
,
da
prej
dosežejo
svoj
cilj
!
—
Svetovit
gleda
proti
zahodu
.
Zapad
nam
pošilja
toplih
sapic
,
ki
ljubko
vejejo
in
sejejo
radost
in
zadovoljnost
v
človeško
dušo
.
O
blagi
bože
Svetovit
,
daj
,
oj
daj
,
da
v
zemljo
bodriško
zaveje
zopet
topla
sapica
veselja
,
zadovoljnosti
!
—
Bog
gleda
proti
jugu
.
Z
juga
nam
prihaja
pomlad
,
lepozelena
,
lepocvetoča
.
O
vsedobri
bože
Svetovit
,
priklici
,
prinesi
vendar
v
bodriško
zemljo
kmalu
pomlad
,
prerojenje
!
Prerodi
srca
Bodričev
,
da
vsi
vstanejo
iz
spanja
zimskega
,
da
vsi
planejo
nad
sovražnika
in
v
njih
zavlada
zopet
zorna
mladenka
Vesna
!
—
In
proti
severu
gleda
naš
bog
.
S
severa
brije
mrzla
burja
,
ki
prinaša
v
dežel
zimo
,
mraz
,
in
zamori
vse
vrtne
nasade
.
O
močni
bože
Svetovit
,
navduši
,
podžgi
Bodriče
,
da
vsi
kot
en
mož
vstanejo
,
da
vsi
kot
mrzla
burja
planejo
nad
Nemce
in
z
morečo
sapo
puščic
zatarejo
in
zamore
vse
njihove
malovredne
nasade
v
bodriški
zemlji
:
vero
krščansko
in
potujčevanje
naroda
!
Zavladaj
v
lepi
zemlji
bodriški
zopet
ti
,
mogočni
gospodar
,
bodi
samo
ti
v
tej
zemlji
gospod
,
in
prost
bode
bodriški
rod
!
“
Tako
je
govoril
nadsvečenik
Svetovitov
.
Pobožno
so
ga
poslušali
bodriški
božjepotniki
.
Ko
je
pa
končal
in
jim
dal
blagoslov
,
so
jim
zažarele
oči
v
ognju
svetega
navdušenja
.
„
Zgodi
se
,
zgodi
se
!
“
so
klicali
in
vsi
srečni
in
zadovoljni
so
zapustili
svetišče
.
—
—
—
A
izšlo
se
je
Slavomiru
tudi
v
knežjem
dvorcu
vse
po
volji
.
Tudi
drugi
namen
,
zaradi
katerega
je
bil
prišel
na
Rujano
,
je
odhajajoč
z
otoka
videl
dosežen
.
Tri
dni
so
ostali
bodriški
božjepotniki
na
otoku
gostje
kneza
Grina
.
In
kaj
je
videl
in
kaj
je
slišal
Slavomir
na
predvečer
odhoda
?
Grinov
sin
Krut
in
Viljenica
sta
šla
proti
mraku
na
vrt
v
lopo
.
Slavomir
ju
je
opazil
skozi
okno
in
šel
neopazen
za
njima
skozi
stranska
vrtna
vratca
.
Zadaj
za
lopo
stoječ
je
skozi
veje
opazoval
knežnjo
in
knezoviča
.
Viljenica
,
sicer
tako
ponosna
,
po
naravi
ohola
,
je
nekamo
tako
ponižno
sedela
na
klopici
pri
mizici
Krutu
nasproti
,
kakor
človek
premaganec
nasproti
svojemu
zmagalcu
.
„
Viljenica
,
ali
si
snoči
dobro
spala
pod
našim
krovom
?
“
je
vprašal
knezovič
mladenko
ljubeznivo
in
jo
pogledal
s
svojimi
lepimi
črnimi
očmi
.
„
Vrlo
dobro
!
“
je
odgovorila
knežnja
.
„
In
kaj
se
ti
je
sanjalo
,
ako
smem
vprašati
?
“
Mladenka
je
zardela
in
ni
odgovorila
.
„
Ali
mi
nočeš
povedati
?
“
„
Pa
ti
povej
,
kaj
se
je
tebi
!
“
je
dejala
deklica
poredno
.
„
Meni
se
je
sanjalo
celo
noč
o
Viljenici
...
“
Mladenka
je
zardela
še
bolj
.
On
pa
je
nadaljeval
:
„
Res
,
Viljenica
,
o
tebi
se
mi
je
sanjalo
...
Da
sem
bil
v
Ljubeku
na
dvoru
tvojega
očeta
...
“
„
Odkod
pa
veš
,
čigava
sem
?
“
je
vprašala
mladenka
hlastno
,
razburjeno
.
„
Vidiš
,
Viljenica
,
vse
se
izve
,
ako
se
človek
toliko
zanima
za
kako
stvar
,
kakor
se
na
primer
jaz
zate
.
Odkrito
naj
ti
povem
:
všeč
si
mi
bila
prvi
trenutek
,
ko
sem
te
videl
.
Predstavili
so
te
nam
samo
kot
sestrično
Pluzonove
hčere
Slavice
.
Kmalu
sem
spoznal
,
da
hočejo
Slavomir
in
drugi
božjepotniki
,
zatrdno
po
domenku
,
prikriti
tvoje
pravo
pokoljenje
.
In
poizvedoval
sem
in
končno
izvedel
,
da
si
hči
nadkneza
Gotšalka
.
“
„
ln
kdo
me
je
izdal
?
“
„
Slavico
sem
tako
dolgo
nadlegoval
,
da
mi
je
povedala
.
“
„
Ah
,
ta
Slavica
!
Ni
lepo
od
nje
,
da
me
je
izdala
,
in
jo
bodem
zato
tudi
trdo
prijela
.
Toda
“
,
je
pristavila
pomirjena
—
„
je
že
,
kar
je
...
Povej
sedaj
naprej
,
kaj
se
ti
je
sanjalo
.
Kako
je
bilo
v
Ljubeku
?
“
„
Prijetno
je
bilo
,
zelo
prijetno
,
vsaj
meni
;
tako
prijetno
,
kakor
belemu
golobcu
pri
družici
golobici
...
V
lopi
nadknežjega
dvorca
sva
midva
sedela
,
prav
kakor
sediva
danes
tu
.
Toda
...
“
„
Kaj
?
Nadaljuj
,
prosim
!
“
„
Ni
mi
bilo
privoščeno
uživati
dolgo
to
srečo
—
—
Ko
sva
sedela
v
senčnati
lopi
prijateljsko
kramljajoč
in
veselo
se
smejoč
,
je
naenkrat
stopil
v
lopo
tvoj
oče
,
grdo
pogledal
tebe
,
vame
pa
hotel
sprožiti
puščico
,
napojeno
s
kačjim
strupom
...
“
„
In
te
je
zadel
?
“
je
vprašala
Viljenica
s
trepetajočim
glasom
.
„
Ne
.
Pač
pa
se
je
zgodilo
nekaj
drugega
.
“
„
Kaj
?
Povej
!
“
„
Bojim
se
,
da
te
ne
užalostim
...
“
„
Užalostiš
?
Ah
ne
!
Kako
?
Saj
so
vendar
vse
le
sanje
...
Nadaljuj
torej
!
“
„
Čuj
,
v
mene
je
hotel
sprožiti
tvoj
oče
puščico
—
bilo
mu
pač
ni
všeč
,
da
sem
sedel
ob
tebi
—
:
a
jaz
sem
ga
prehitel
,
pomeril
svojo
puščico
vanj
in
ga
zadel
v
srce
,
da
se
je
mrtev
zgrudil
na
tla
.
Ali
ne
bi
bilo
to
grozno
,
če
bi
se
zgodilo
v
resnici
?
“
„
Zatrdno
grozno
...
„
je
jeknila
Viljenica
—
„
Hvala
bogovom
,
da
so
bile
le
sanje
!
“
„
Da
,
zares
...
A
sedaj
pa
ti
povej
Viljenica
,
kaj
se
ti
je
sanjalo
.
“
„
Tudi
meni
se
je
sanjalo
,
da
si
bil
ti
pri
nas
;
a
moje
sanje
so
bile
lepše
.
Ne
vem
,
če
bi
jih
pravila
;
ti
bi
se
smejal
...
“
„
Tem
bolje
!
Saj
smeh
je
navadno
znamenje
in
izraz
radosti
,
in
ti
mi
vendar
privoščiš
kaj
radosti
,
ne
?
“
„
No
,
pa
bodi
!
—
Stala
sva
,
ti
in
jaz
,
na
balkonu
nadknežjega
dvorca
v
Ljubeku
.
Pod
balkonom
je
bilo
vse
polno
ljudstva
,
in
vsi
so
naju
pozdravljali
navdušeno
,
burno
—
“
„
Kot
kneza
in
kneginjo
?
“
„
Da
“
,
je
odgovorila
mladenka
,
sramežljivo
zardela
in
pogledala
knezoviča
z
vso
toploto
krasno-sijajnih
oči
.
Krutovo
lice
se
je
razjasnilo
in
razsvetlilo
,
kakor
se
razjasni
in
razsvetli
livada
,
lepa
že
sama
po
sebi
,
ker
polna
in
bogata
pisanih
rož
,
če
solnce
,
ki
se
je
prej
skrivalo
za
oblačicami
,
pogleda
naenkrat
nanjo
s
svojimi
žarkimi
očmi
.
„
Ah
,
glej
,
Viljenica
,
ali
ne
bi
bilo
lepo
,
če
bi
se
te
sanje
kdaj
uresničile
?
“
je
tiho
dejal
Krut
.
Deklica
je
zopet
bolj
zardela
,
pogledala
v
tla
in
ni
nič
odgovorila
.
„
Te
tvoje
sanje
“
,
je
nadaljeval
knezovič
,
„
da
bi
naju
pozdravljalo
ljudstvo
kot
kneza
in
kneginjo
v
Ljubeku
,
se
pač
menda
ne
morejo
izpolniti
.
Kaj
pa
,
ali
ne
bi
lahko
rujanski
narod
pozdravljal
enkrat
tebe
,
Viljenica
,
kot
svojo
kneginjo
?
...
Viljenica
!
Ti
zardevaš
...
Viljenica
!
“
je
govoril
mladenič
vedno
burneje
.
„
Kaj
?
“
se
je
tiho
odzvala
deklica
.
„
Viljenica
,
prosim
te
,
povej
mi
odkritosrčno
:
ali
imaš
ti
že
izvoljenca-ljubimca
?
“
Mladeniču
je
trepetal
glas
pri
tem
vprašanju
.
„
Zakaj
to
vprašaš
?
“
je
istotako
s
trepetajočim
glasom
dejala
knežnja
.
„
Viljenica
,
ali
je
res
,
da
se
zanima
za
te
saksonski
vojvodič
Magnus
?
“
„
Kdo
ti
je
to
povedal
?
Zatrdno
zopet
poredna
Slavica
!
“
„
Zakaj
bi
bila
zato
poredna
!
Izpraševal
sem
jo
,
izpraševal
,
pa
je
pripoznala
,
da
je
bil
oni
dan
pri
vas
Magnus
in
se
v
tebe
zaveroval
,
in
da
v
Ljubeku
že
vse
govori
,
da
te
bode
kmalu
prišel
zasnubit
.
“
„
O
ti
porednica
!
Da
mora
taka
biti
in
ti
natvezti
takih
stvari
!
“
je
ogorčeno
vzkliknila
Viljenica
.
„
Zakaj
praviš
—
natvezti
?
Mar
misliš
,
da
ljudje
nimajo
oči
?
Če
se
je
Saksonec
zanimal
za
te
,
so
ljudje
to
vendar
lahko
opazili
!
“
„
In
naj
se
je
zanimal
in
naj
se
še
zanima
,
dokler
hoče
,
toda
kruto
se
moti
,
če
misli
,
da
bode
Viljenica
katerikrat
njegova
!
“
„
Ali
govoriš
iz
srca
,
Viljenica
?
“
„
Iz
srca
!
Zakaj
pa
sploh
to
vprašaš
?
Vidi
se
,
da
še
slabo
poznaš
Viljenico
,
če
sodiš
,
da
prijatelju
prikriva
svoje
misli
!
“
je
z
nekaj
razžaljenim
glasom
dejala
mladenka
.
„
Z
vprašanjem
te
nisem
hotel
žaliti
,
Viljenica
.
Toda
pomisli
,
če
te
pride
saksonski
vojvodič
zasnubit
,
ali
te
tvoj
oče
,
ki
je
o
njem
sploh
znano
,
kako
si
želi
na
vse
načine
ohraniti
prijateljsko
razmerje
s
Saksonci
,
ali
te
mu
ta
tvoj
oče
ne
bo
drage
volje
in
z
veseljem
obljubil
?
“
„
Naj
me
obljubi
;
jaz
Nemca
ne
vzamem
nikdar
!
“
„
Če
te
pa
prisilijo
?
“
„
Mene
ne
bode
nihče
prisilil
.
Naj
le
poizkusi
oče
!
Zadel
bode
ob
odpor
,
kakršnega
ne
pričakuje
od
svoje
hčere
.
“
„
In
kaj
bi
storila
,
če
bi
te
le
silil
oče
pred
krščanski
oltar
?
“
„
Ubežala
bi
izpred
oltarja
,
če
si
drugače
ne
bi
mogla
rešiti
svoje
prostosti
!
“
„
In
kam
na
primer
bi
bežala
?
“
„
Na
primer
k
vam
;
pri
vas
bi
me
zatrdno
vzprejeli
pod
streho
in
v
zavetje
!
“
Knezovič
je
pogledal
mladenko
s
pogledom
toplim
,
hvaležnim
,
jo
prijel
za
roko
in
dejal
:
„
Zatrdno
,
Viljenica
;
mi
bi
te
vzprejeli
in
ščitili
z
veseljem
.
In
le
preko
trupel
vsega
ranskega
rodu
bi
mogel
priti
tvoj
oče
do
tebe
!
“
Ugajati
so
morale
mladenki
te
besede
,
govorjene
s
toploto
ljubeče
duše
;
mladeniču
je
stisnila
roko
in
dejala
:
„
Hvala
ti
za
tako
odkritosrčno
prijateljstvo
!
Prav
nič
ne
dvomim
,
da
bi
mi
pri
vas
ne
dali
zavetja
in
gostoljubne
strehe
,
če
bi
prišlo
tako
daleč
,
da
bi
morala
bežati
z
rodne
zemlje
.
Toda
do
tega
žalostnega
dejstva
,
mislim
,
vendar
ne
bo
prišlo
.
Saj
veš
,
iz
kakšnega
namena
smo
prišli
Bodriči
semkaj
.
Vsedobri
Svetovit
je
odobril
našo
namero
.
Vrnemo
se
sedaj
oduševljeni
domov
,
doma
vzdramimo
ljudstvo
,
in
nekega
lepega
dne
bodo
morali
bežati
Nemci
,
in
ne
jaz
,
iz
dežele
,
in
sicer
tako
naglih
korakov
,
kakor
najbojazljivejši
zajec
pred
lovskim
psom
.
“
„
Dali
višnji
bogovi
,
da
bi
se
izpolnile
tvoje
in
tvojih
sopotnikov
nade
in
želje
!
In
ko
se
izpolnijo
,
Viljenica
...
„
Knezovič
je
prestal
in
ljubeznivo
pogledal
mladenko
.
„
Viljenica
!
“
„
Kaj
?
“
„
Ali
smem
potem
priti
pote
jaz
—
—
“
Mladenka
ga
je
milo
pogledala
in
dejala
tiho
,
a
strastno
:
„
Pridi
!
“
V
tihi
sreči
sta
molčala
precej
časa
.
Potem
je
pa
dejal
knezovič
:
„
Če
se
pa
ne
izpolnijo
vaše
in
naše
nade
,
Viljenica
,
veš
,
kaj
potem
?
“
„
Kaj
?
“
„
Pridem
po
tebe
s
silo
,
z
vsemi
svojimi
Ranči
!
“
Večerna
,
tiha
sapica
je
zavela
,
svetle
zvezde
so
se
prižigale
nad
to
mlado
ljubeznijo
,
sivolasi
svečenik
Slavomir
jo
je
pa
blagoslavljal
z
razprostrtimi
rokami
.
Z
zadovoljnim
ter
radostno-poskakujočim
srcem
so
stopili
Slavomir
in
njegovi
sopotniki
v
ladjico
Volčanovo
,
ki
jih
je
imela
zopet
povesti
domov
.
S
srcem
,
polnim
globokega
hrepenenja
,
da
čim
prej
povedó
svojemu
narodu
,
da
hočejo
stari
vsemodri
bogovi
zopet
biti
z
Bodriči
,
če
bodo
le-ti
zopet
bodri
,
so
se
vozili
po
morju
proti
Roztoku
.
Dospevši
tja
so
si
podali
roke
v
slovo
pa
tudi
v
prisego
,
da
ne
bo
nihče
izdal
te
božjepoti
sumljivemu
človeku
,
zlasti
še
,
da
ne
bo
nihče
nikomur
izdal
božjepotnice
Viljenice
.
In
vendar
stvar
ni
ostala
tajna
.
Naključilo
se
je
,
da
je
nekaj
dni
potem
,
ko
sta
bili
odšli
knežnja
Viljenica
in
njena
sestrična
Slavica
iz
Ljubeka
—
kakor
sta
rekli
,
v
Velegost
—
prišel
v
Gotšalkov
nadknežji
dvorec
v
Ljubeku
,
spremljan
od
duhovnika
Eppa
,
nemški
duhovnik
Norbert
iz
Velegosta
in
zaprosil
pri
nadknezu
vzprejema
.
Gotšalk
,
vseh
nemških
duhovnikov
odkritosrčen
prijatelj
,
ju
je
takoj
vzprejel
.
„
Oprostite
,
knežja
Jasnost
!
“
je
začel
Norbert
po
krščanskem
pozdravu
in
po
poklonu
.
„
Na
neko
stvar
bi
Vašo
Jasnost
rad
opozoril
kot
duhovnik
,
ki
je
poklican
,
da
skrbi
z
vso
mogočo
vnemo
za
izveličanje
nesmrtnih
duš
,
da
graja
in
svari
,
bodisi
komu
priložno
ali
nepriložno
,
seveda
z
vsem
potrpljenjem
in
razumnostjo
.
“
„
Prosim
,
prosim
,
prečastiti
,
kar
na
dan
z
besedo
in
naj
si
bode
še
tako
trda
in
neugodna
za
me
!
“
je
dejal
Gotšalk
ljubeznivo
,
a
vendar
z
glasom
,
ki
je
pričal
,
da
se
boji
slišati
kaj
hudega
.
„
Stvar
tiče
Vaše
Jasnosti
svaka
,
Pluzona
,
Vaše
sestre
in
kolikor
toliko
tudi
knežnje
Viljenice
“
,
je
nadaljeval
duhovnik
.
„
Sumil
sem
že
dolgo
,
da
hodi
svečenik
starega
slovenskega
malika
Triglava
,
po
imenu
Slavomir
,
kadar
pride
v
Velegost
,
v
obiske
tudi
k
Pluzonu
,
soprogu
Vaše
Jasnosti
sestre
.
Sumil
sem
to
,
ker
je
postal
Pluzon
od
tistega
časa
,
kar
sem
izvedel
,
da
se
je
v
mestu
zopet
pokazal
Slavomir
,
napram
meni
jako
mrzel
,
neprijazen
in
nezaupljiv
.
In
moj
sum
ni
bil
neopravičen
.
Ko
sem
dobil
oni
dan
enkrat
zopet
obvestilo
,
da
je
prišel
Slavomir
v
Velegost
,
sem
naročil
svojemu
služabniku
,
ki
svečenika
pozna
natanko
,
ker
je
bil
v
mladosti
njegov
pristaš
,
naj
zasleduje
vsak
njegov
korak
.
In
zasledil
je
kmalu
,
da
zahaja
Slavomir
najrajši
v
Pluzonovo
hišo
.
Sedaj
pa
naj
presodi
stvar
Vaša
Jasnost
!
Ali
je
to
ugledno
za
Pluzonovo
hišo
,
ali
je
to
izpodbudno
za
meščana-kristjana
,
ali
ni
to
kar
najbolj
pohujšljivo
?
“
Gotšalk
je
bil
že
koj
pri
prvih
stavkih
Norbertovih
prebledel
in
prebledeval
pri
naslednjih
vedno
bolj
.
Ko
je
pa
duhovnik
končal
svojo
obtožnico
,
je
precej
časa
nemo
strmel
v
njega
,
potem
se
pa
prijel
za
glavo
in
izpregovoril
:
„
Ali
je
to
mogoče
?
“
„
Knežja
Jasnost
,
kar
je
resnično
,
je
tudi
mogoče
!
“
je
nekam
ponosno
odgovoril
duhovnik
.
„
Ali
niste
morda
,
prečastiti
,
slabo
poučeni
?
“
„
Ne
!
Moj
služabnik
je
videl
Slavomira
opetovano
iti
v
Pluzonov
dom
.
Jaz
,
knežja
Jasnost
,
ne
bi
bil
naredil
tako
daljne
poti
iz
Velegosta
v
Ljubek
,
če
ne
bi
bil
o
tem
žalostnem
dejstvu
trdno
prepričan
.
Trdno
,
globoko
prepričanje
me
je
privedlo
sem
in
pa
skrb
za
našo
sveto
vero
,
skrb
za
dobro
ime
Vašega
sorodstva
,
zlasti
še
za
dobro
ime
,
krščansko
mišljenje
in
vzgojo
knežnje
Viljenice
,
Vaše
Jasnosti
ljubeznive
hčerke
,
ki
stanuje
v
oni
hiši
.
“
Ko
je
slišal
Gotšalk
imenovati
ime
svoje
hčere
,
Viljenice
,
je
postal
bled
kot
stena
.
Hm
,
spomnil
se
je
one
viharne
noči
,
ko
je
Viljenica
prišla
tako
kasno
domov
,
in
sicer
v
spremstvu
Slavomirovem
,
in
pri
srcu
mu
je
postalo
tako
tesno
,
in
dušo
mu
je
ovila
tako
bolestna
,
tako
bridka
slutnja
,
kakršna
more
oviti
le
srce
ljubečega
očeta
,
če
sluti
otroka
v
velikanski
,
smrtni
nevarnosti
.
Po
precej
dolgem
prestanku
je
dejal
:
„
Če
je
stvar
taka
,
se
mora
temu
na
vsak
način
narediti
konec
.
Hčer
bom
takoj
poklical
domov
.
“
„
A
korenina
zla
s
tem
ne
bo
še
zatrta
“
,
je
pristavil
Norbert
.
„
Pri
korenini
se
mora
prijeti
,
če
hočemo
popolnoma
zatreti
malopridno
drevo
.
Slavomira
je
treba
najprej
odstraniti
.
“
„
A
kako
ga
naj
odstranim
?
Preženem
ga
lahko
iz
dežele
,
toda
ali
ne
bode
lahko
skrivoma
zopet
hodil
nazaj
?
“
„
Zatrdno
!
Zato
mu
je
treba
drugače
priti
do
živega
in
narediti
konec
njegovemu
hujskanju
in
zapeljevanju
.
“
„
Kako
?
Usmrtiti
ga
vendar
ne
morem
in
ne
smem
.
Kar
je
še
poganov
v
deželi
,
vsi
bi
se
vzdignili
potem
proti
meni
.
Le
predobro
vem
,
kako
je
pri
njih
priljubljen
ta
svečenik
.
“
„
Saj
ga
ni
treba
usmrtiti
;
Vaša
Jasnost
naj
gleda
,
da
ga
dobi
v
roke
,
potem
ga
pa
zaprite
v
kak
stolp
,
seveda
skrivoma
,
da
narod
ne
izve
,
in
potem
ste
Vi
in
smo
mi
pred
njim
brez
skrbi
.
“
„
Še
nikoli
se
nisem
pokesal
,
kadar
sem
se
ravnal
po
nasvetu
duhovnikov
;
izvesti
bom
poizkusil
tudi
ta
Vaš
nasvet
,
prečastiti
,
in
izvedel
ga
bodem
z
božjo
pomočjo
kmalu
,
še
preden
se
luna
trikrat
premladi
.
“
In
res
je
nasvet
izvedel
,
še
preden
se
je
luna
dvakrat
premladila
.
Da
ga
je
pa
s
tako
gorečnostjo
šel
izvajat
,
je
bila
kriva
baš
ona
božja
pot
Bodričev
na
Rujano
,
o
kateri
je
doznal
Gotšalk
še
tisti
teden
.
Gotšalk
je
bil
že
določil
sla
,
ki
naj
bi
šel
v
Velegost
odpoklicat
knežnjo
Viljenico
,
Pluzonu
in
soprogi
pa
bi
ponesel
pismi
,
v
katerih
bi
ju
Gotšalk
rotil
,
naj
mu
sporočita
,
ali
in
iz
kakšnega
namena
zahaja
Slavomir
v
njuno
hišo
.
Kar
mu
pride
v
glavo
druga
misel
:
„
Kaj
pa
,
ko
bi
sam
šel
v
Velegost
!
Že
dolgo
nisem
bil
tam
,
že
dolgo
nisem
videl
svoje
sestre
!
“
In
bolj
in
bolj
mu
je
ugajala
ta
misel
,
tako
da
je
slednjič
hitro
uredil
vladarske
posle
pa
se
je
z
malim
spremstvom
odpravil
v
Velegost
.
Ure
,
ki
jih
je
v
prejšnjih
časih
preživel
pri
svoji
sestri
v
Velegostu
,
so
bile
zanj
vse
lepe
.
Topot
pa
je
bila
že
prva
ura
,
ki
jo
je
prebil
tam
,
bridka
.
Prišedši
na
Pluzonov
dom
,
kjer
sta
ga
precej
mrzlo
sprejela
gospodar
in
gospodinja
,
je
takoj
pogrešil
svojo
hčer
.
„
Kje
je
pa
Viljenica
?
“
je
vprašal
sestro
.
„
V
Ljubeku
na
tvojem
dvoru
z
našo
Slavico
vred
.
Mar
nisi
bil
ti
zadnji
čas
v
Ljubeku
?
“
„
Bil
,
saj
od
tam
prihajam
!
Toda
Viljenica
in
Slavica
sta
že
pred
več
dnevi
zapustili
Ljubek
,
češ
da
gresta
nazaj
v
Velegost
.
Torej
ju
res
ni
tu
?
“
„
Res
ne
.
Moj
Bog
,
nemara
se
jima
je
med
potjo
kaj
primerilo
!
“
Tudi
soproga
Pluzonova
se
je
prestrašila
.
Ugibali
so
na
vse
strani
,
kaj
je
z
deklicama
,
in
kaj
je
storiti
njim
,
da
poizvedo
hitro
,
kje
sta
.
Ugibati
pa
jim
ni
bilo
treba
dolgo
.
Med
obedom
so
kar
naenkrat
začuli
na
dvorišču
peketanje
konj
,
in
ko
je
skočil
Pluzon
k
oknu
,
je
velel
vesel
:
„
Pojdita
pogledat
!
“
Gotšalk
in
sestra
stopita
k
oknu
in
zagledata
Viljenico
in
Slavico
ter
njuna
spremljevalca
hlapca
,
ki
so
ravno
poskakali
s
konj
.
„
Pluzon
,
reci
deklicama
,
naj
prideta
precej
gori
!
“
je
velel
Gotšalk
in
sedel
nazaj
k
mizi
.
Vsa
kri
je
šinila
Viljenici
v
glavo
,
in
kolena
so
ji
začela
klecati
,
ko
je
stopila
s
Slavico
v
obednico
in
tu
zagledala
—
očeta
.
„
Viljenica
,
kje
sta
bili
med
tem
časom
,
kar
sta
zapustili
Ljubek
?
“
je
vprašal
Gotšalk
in
ostro
pogledal
hčer
.
„
Kje
?
“
je
ponovila
deklica
;
videlo
se
ji
je
,
da
je
v
silni
zadregi
.
„
Veš
,
kje
?
V
Roztoku
!
“
„
Kako
sta
pa
zašli
tja
?
“
„
Na
potu
naju
je
dobil
velmož
Volčan
pa
naju
je
povabil
,
naj
greva
za
nekaj
časa
z
njim
v
Roztok
v
obiske
k
njegovima
hčerkama
,
ki
sta
bili
z
nama
skupaj
v
velegrajski
šoli
.
“
„
Sta
bili
samo
v
Roztoku
?
“
„
Samo
“
,
je
odgovorila
mladenka
naglo
,
a
glas
se
ji
je
sumljivo-čudno
tresel
.
Gotšalk
jo
je
še
enkrat
ostro
pogledal
pa
vstal
od
mize
in
šel
vun
.
Poiskal
je
načelnika
svoje
telesne
straže
,
mu
potisnil
v
žep
prgišče
denarja
in
rekel
:
„
Vzemi
precej
ona
dva
Pluzonova
hlapca
,
ki
sta
spremljala
knežnjo
in
Slavico
,
pelji
ju
v
najboljšo
gostilno
,
daj
jima
piti
in
podkupi
ju
,
da
ti
bosta
natanko
povedala
,
kod
sta
hodili
deklici
.
Ko
stvar
opraviš
,
mi
pridi
poročat
v
mojo
sobo
.
“
„
Dobro
,
gospodar
!
“
—
—
—
—
Noč
je
že
davno
objemala
mesto
in
Pluzonov
dom
,
kjer
je
v
gornji
sobi
nemirno
stopal
Gotšalk
gori
in
doli
,
ko
se
je
vrnil
načelnik
telesne
straže
.
„
Ali
si
dobro
opravil
?
“
ga
je
vprašal
Gotšalk
hlastno
.
„
Jaz
sem
opravil
dobro
,
toda
stvar
,
ki
sem
jo
izvedel
,
je
žalostna
.
“
„
Govori
!
“
„
Knežnja
in
Pluzonova
hči
sta
bili
šli
med
tem
časom
s
Slavomirom
in
z
nekaterimi
bodriškimi
velmožmi
na
božjo
pot
na
Rujano
...
“
Gotšalk
se
je
moral
prijeti
za
bližnji
stol
,
da
ni
omahnil
.
Divje-bolestno
je
vzdihnil
,
dolgo
molčal
,
potem
pa
rekel
:
„
Hodi
,
opravil
si
dobro
svojo
stvar
.
Sedaj
je
pa
na
meni
vrsta
,
da
jaz
dobro
opravim
svojo
!
“
Nemirno
je
spal
tisto
noč
Gotšalk
na
Pluzonovem
domu
,
nemara
nič
manj
nemirno
,
kot
svoje
dni
zadnji
Rimljan
,
Brut
,
na
poljani
filipski
pred
bitko
,
ki
je
imela
odločiti
,
kdo
bo
vladal
poslej
rimski
svetovni
državi
:
starožitni
in
starokopitni
Katonci
ali
Cezarijanci
.
Le-ta
je
v
noči
pred
usodno
bitko
pri
Filipih
,
prav
kakor
že
prej
ob
Helespontu
pred
nekaterimi
tedni
,
videl
Erinije
in
Cezarjevo
senco
.
„
Umri
,
paricida
,
umri
!
“
so
klicale
boginje-maščevalke
,
plavajoče
v
oblaku
nad
njegovo
glavo
.
„
Ha
,
ve
ste
,
grozne
hčerke
Hadesove
!
“
je
s
sveto
jezo
a
obenem
ponosno
vzkliknil
Brut
.
„
Povejte
mi
,
zakaj
ste
se
mi
prikazale
?
Zakaj
me
pitate
s
takim
imenom
?
Zakaj
mi
napovedujete
smrt
?
Zakaj
bi
jo
bil
zaslužil
?
Toda
,
če
mi
jo
prav
napovedujete
,
vedite
,
da
se
niti
vas
niti
vašega
napovedovanja
Brut
ne
boji
!
Brut
da
bi
se
bal
smrti
!
Umreti
sem
pripravljen
,
toda
prej
hočem
dobiti
zmago
,
hočem
priboriti
Rimu
svobodo
!
Pojdite
,
poberite
se
,
zloveste
poslanke
Hadesove
!
“
Erinije
so
splavale
v
zrak
,
ko
je
nad
nje
dvignil
svoj
meč
,
a
v
zraku
plavaje
so
mu
še
klicale
:
„
Umri
,
paricida
,
umri
!
Na
svidenje
v
Hadesu
!
“
„
Zmago
hočem
in
svobodo
“
,
je
jecal
Brut
;
a
komaj
je
zopet
izpregovoril
te
besede
,
in
toliko
da
so
izginile
Erinije
,
kar
se
mu
prikaže
na
vrhu
bližnje
skale
senca
Cezarjeva
,
zavita
v
rumeno
svetlobo
.
In
največji
Rimljan
,
Cezar
,
je
zaklical
Brutu
:
„
Paricida
ne
sme
pričakovati
zmage
!
Čas
povračila
in
kazni
je
prišel
!
Nasilnik
prirode
in
usode
,
očetomorec
,
zasramovalec
bogov
,
ne
more
in
ne
sme
pričakovati
zmage
!
Potolčen
bodeš
,
poražen
;
obupaj
,
umri
!
“
Gotšalku
pa
je
plavala
pred
očmi
podoba
njegove
hčere
,
božjepotnice
rujanske
...
Srd
in
maščevalnost
,
skrb
in
žalost
so
se
prelivale
po
njegovi
duši
,
kakor
se
prelivajo
sedaj
sem
sedaj
tja
se
pehajoči
jezerski
valovi
,
če
jih
tepe
silovit
vihar
:
prelivajo
se
,
pehajo
se
,
pretakajo
se
ti
valovi
,
toda
izlijejo
se
iz
jezera
ne
.
Nadknez
je
premišljal
na
vse
strani
,
kaj
naj
stori
,
da
hitro
zaduši
porajajočo
se
vstajo
.
Zakaj
da
je
potovanje
bodriških
velmož
na
Rujano
znak
vstanka
proti
njegovi
vladi
,
je
izprevidel
takoj
.
Kaj
naj
stori
z
Viljenico
,
ki
se
je
udeležila
te
božje
poti
,
o
tem
je
bil
brez
dolgega
premišljevanja
narejen
sklep
v
njegovi
duši
.
Šiloma
,
zgrda
in
najsibo
z
največjo
ostrostjo
bode
pregnal
iz
njene
glave
staroverske
muhe
,
ki
so
ji
zaplesale
v
nji
vsled
občevanja
s
Slavomirom
.
„
To
je
že
preveč
,
kar
uganja
ta
deklina
!
“
je
rekel
jezno
.
„
Naj
dela
iz
hudobije
ali
iz
lahkomiselnosti
,
to
mi
je
sedaj
vseeno
.
Ha
,
z
neizbrisno
,
pego
bi
ostala
večne
veke
omadeževana
junaška
slava
Gotšalkova
,
če
bi
ne
znal
ukrotiti
in
streti
samoglavnosti
svoje
lastne
hčere
on
,
ki
je
ukrotil
in
stri
toliko
mož-junakov
!
Tega
si
pa
vendar
ne
dam
očitati
od
nikogar
,
da
bi
moja
hči
za
mojim
hrbtom
občevala
in
celo
na
božjo
pot
hodila
s
pogani
nekaznjeno
!
Čakaj
,
Viljenica
:
Kdor
se
z
vročim
opeče
,
na
mrzlo
piha
!
Več
ne
boš
skakala
črez
ograje
kot
nebrzdana
žrebička
in
več
ne
boš
letala
okrog
kot
svobodna
ptička
.
Ukrotili
te
bomo
in
perutnice
ti
bomo
pristrigli
!
V
ljubeškem
dvorcu
boš
sedela
,
strogo
nadzorovana
od
mene
,
od
kneginje
in
od
cele
družinčadi
,
in
niti
koraka
ne
boš
več
naredila
brez
naše
vednosti
.
In
delal
bodem
z
vsemi
sredstvi
,
storil
bodem
,
kar
se
bo
le
dalo
,
da
te
kmalu
poroči
saksonski
vojvodič
.
Potlej
,
ha
,
potlej
te
bode
pa
on
brzdal
!
“
Tudi
usodo
Slavomirovo
je
Gotšalk
—
kakor
vemo
—
po
nasvetu
duhovnika
Norberta
iz
Velegosta
že
določil
.
Ujel
ga
bode
ob
prvi
ugodni
priliki
,
vtaknil
v
ječo
in
mu
na
ta
način
zaprl
sapo
.
Sedaj
je
le
še
to
sklenil
,
da
izvede
stvar
čim
najhitreje
.
A
kaj
naj
naredi
s
poganskimi
velmožmi
,
ki
so
šli
s
Slavomirom
na
božjo
pot
na
Rujano
?
Njihova
imena
je
bil
izvedel
še
tisti
večer
.
Prvi
trenutek
je
bilo
sicer
za
njegovo
očetovsko
srce
dovolj
,
ko
je
slišal
imenovati
Viljenico
v
zvezi
s
Slavomirom
in
z
Rujano
;
za
nekoliko
hipov
je
pozabli
na
vse
drugo
,
tako
težak
udarec
je
bil
ta
glas
zanj
;
zato
je
bil
pa
tudi
tako
hitro
odslovil
Jaroslava
.
Šele
potem
,
ko
se
je
vsaj
deloma
nekoliko
pomiril
,
se
je
domislil
,
da
bi
bilo
dobro
in
zanimivo
izvedeti
še
imena
velmož
,
ki
so
se
udeležili
božje
poti
.
Poklical
je
Jaroslava
nazaj
in
vprašal
,
ali
je
izvlekel
iz
Pluzonovih
hlapcev
tudi
imena
bodriških
velmož-božjepotnikov
.
„
Tudi
,
gospodar
!
“
je
ponosno
odgovoril
načelnik
in
naštel
imena
vseh
udeležnikov
.
Nadknez
se
je
prestrašil
:
bila
so
imena
najuglednejših
bodriških
starejšin
in
velmož
,
ki
jih
je
imel
za
dobre
kristjane
in
zveste
podanike
.
Kaj
hoče
narediti
s
temi
,
kako
naj
ukroti
nje
?
Ali
naj
jih
tudi
pozapre
?
Hm
,
najboljše
bi
bilo
;
toda
ali
jih
more
?
ali
jih
sme
?
Ko
bi
jim
mogel
dokazati
veleizdajo
,
da
;
potem
bi
jih
lahko
kaznoval
z
najhujšo
kaznijo
,
in
bi
mu
nihče
ne
mogel
očitati
nepostavnosti
.
Ker
jim
pa
tega
prestopka
,
oziroma
zločina
,
ne
more
dokazati
,
jih
ne
sme
in
ne
more
kaznovati
.
Lahko
bi
jih
trdo
prijel
kot
odpadnike
od
krščanske
vere
;
toda
ali
jim
more
dokazati
odpad
?
Če
so
šli
na
Rujano
,
ha
,
saj
lahko
pravijo
,
da
so
šli
iz
radovednosti
pogledat
otok
ali
da
so
šli
tja
po
kupčijskih
potih
.
Kaj
hoče
potem
!
Osebne
svobode
vendar
ne
more
kratiti
nikomur
in
na
vse
zadnje
tudi
verskega
prepričanja
ne
more
nikomur
vsiljevati
.
Kaj
naj
torej
stori
?
Mislil
je
Gotšalk
,
mislil
,
pa
se
ničesar
pravega
ni
mogel
domisliti
.
Že
v
prav
pozni
uri
se
je
odpravil
k
počitku
,
a
počival
ni
.
Spanec
ni
hotel
pa
ni
hotel
priti
.
Šele
proti
jutru
je
malo
zadremal
,
pa
še
v
tej
dremoti
ni
imel
miru
.
Mučile
so
ga
zlovešče
sanje
.
—
Na
bregu
tihega
jezera
je
ranega
jutra
stal
na
sivi
pečini
in
gledal
po
vodni
ravnini
.
Mirno
je
bilo
jezero
,
komaj
vidno
in
komaj
slišno
dihajoč
z
valovi
;
zdelo
se
je
,
kakor
bi
še
spalo
,
spalo
brezskrbno
,
rahlomirno
,
le
s
posamnimi
tihimi
in
mehkimi
dihljaji
spremljano
spanje
.
Nebeško
solnce
je
ljubeznivo
gledalo
v
vodo
in
ji
po
zlatih
žarkih
pošiljalo
gorke
poljube
in
tople
jutranje
pozdrave
.
Kar
naenkrat
pa
se
je
jezero
zbudilo
in
se
nemirno
zagugalo
,
kakor
se
zaguglje
postelja
,
če
je
v
nji
ležečega
možaka-korenjaka
zbudil
in
splašil
nenaden
ropot
,
da
izteguje
silne
ude
,
tipa
z
rokami
krog
sebe
in
si
menca
oči
,
hoteč
naglo
spoznati
nevarnost
.
In
guganje
je
bilo
z
vsakim
trenutkom
večje
,
silovitejše
,
drznejše
.
Valovi
so
rastli
v
kupe
,
v
grmade
in
nazadnje
kar
v
prave
pravcate
griče
.
In
kakor
na
znamenje
,
dano
od
nevidne
roke
,
so
se
nekaj
časa
vsi
ti
velikanski
valovi
zagnali
proti
pečini
,
na
kateri
je
stal
Gotšalk
,
in
jo
naskočili
z
besno
silo
med
silnim
šumenjem
in
sikanjem
.
Gotšalk
je
hotel
skočiti
s
skale
in
se
rešiti
.
Toda
bilo
je
že
prekasno
.
Izpodjedena
skala
se
je
že
nagnila
.
Knez
je
razprostrl
roke
k
molitvi
;
v
tem
trenutku
pa
je
zagledal
dvigati
se
iz
valov
grozno
človeško
prikazen
,
odeto
v
bičje
in
vodno
travo
,
in
ta
hitro
rastoča
prikazen
je
z
bičem
naganjala
valove
proti
njemu
in
se
mu
divje
,
satansko-zlobno
režala
v
obraz
.
„
Povodnji
mož
!
“
je
vzkliknil
Gotšalk
.
—
„
Da
,
kakšen
!
“
se
je
zarezala
prikazen
.
„
Ali
me
ne
poznaš
?
Jaz
sem
Slavomir
,
tvoj
stari
prijatelj
.
Hahaha
!
Umri
,
ti
zlotvor
narodov
,
umri
!
“
Gotšalk
je
mogel
le
še
preplašeno
zakričati
pa
se
je
s
skalo
prekucnil
v
vodo
...
Ves
potan
in
moker
,
kakor
bi
se
bil
res
izkopal
v
jezeru
,
se
je
zbudil
nadknez
iz
spanja
in
planil
kvišku
.
Po
vsem
životu
se
je
tresel
kot
plaha
trepetlika
ob
vodi
.
Groza
ga
je
bilo
teh
strašnih
sanj
.
„
Kaj
neki
pomenijo
?
“
se
je
popraševal
.
„
Nič
dobrega
—
nesrečo
“
,
si
je
odgovarjal
,
„
če
sanje
sploh
kaj
pomenijo
!
“
Ko
je
pa
vsled
utrujenosti
vdrugič
zaspal
,
je
zasanjal
lepše
sanje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
gre
po
strmi
poti
v
goro
.
Komaj
komaj
je
že
stopal
,
tako
ga
je
bila
utrudila
hoja
.
Že
je
omagoval
;
težko
je
sopel
,
kolena
so
se
mu
šibila
,
in
polastila
se
ga
je
taka
utrujenost
in
obupnost
,
da
je
že
mislil
sesti
na
prvi
kamen-počivalnik
in
opustiti
nadaljno
pot
.
Kar
je
zagledal
vrh
gore
svetlega
angela
z
zlato
krono
v
roki
.
In
angel
mu
je
zaklical
z
glasom
srebrnočistim
:
„
Kdor
bode
stanoviten
do
konca
,
ta
bode
kronan
!
“
In
izpodbodla
je
Gotšalka
ta
prikazen
.
Z
novim
pogumom
in
s
pomlajenimi
,
svežimi
koraki
je
hitel
dalje
navkreber
in
je
kmalu
srečno
dospel
na
vrh
.
Po
teh
sanjah
je
nadknez
vkljub
kratkemu
spanju
vstal
nekako
pomlajen
,
poživljen
,
svež
in
čil
.
V
Pluzonovem
domu
je
razen
služinčadi
še
vse
spalo
.
Gotšalk
je
opravil
jutranjo
molitev
;
ko
je
pa
zaslišal
zvonček
s
stolpička
cerkvice
sv.
Mihaela
,
ki
jo
je
bil
on
sam
na
lastne
stroške
dal
sezidati
pred
leti
kot
nekak
poročni
dar
za
svojo
sestro
ob
njeni
poroki
s
Pluzonom
,
se
je
natihem
odpravil
tjakaj
.
Po
maši
se
je
še
dolgo
časa
mudil
v
cerkvici
.
Priporočal
se
je
nadangelu-bojevniku
,
da
mu
izprosi
od
Boga
vsaj
delček
tistega
junaškega
,
za
čast
edino
pravega
Boga
tako
gorečega
duha
,
kakršnega
je
bil
poln
on
,
ko
je
stopil
pred
angele-odpadnike
z
mečem
v
roki
in
z
vojnim
klicem
:
„
Kdo
kot
Bog
?
“
Tudi
on
se
mora
boriti
proti
odpadnikom
od
pravega
Boga
,
zato
potrebuje
junaškega
,
neustrašenega
duha
...
V
molitvi
in
v
premišljevanju
je
moral
zadobiti
posebno
moč
,
uteho
in
razsvetljenje
;
zakaj
ko
se
je
vrnil
na
Pluzonov
dom
in
prišel
v
svojo
sobo
,
je
bilo
njegovo
obličje
,
dasi
so
na
njem
še
ležali
prozorni
oblački
skrbi
in
žalosti
,
vendar
že
dosti
jasnejše
in
mirnejše
.
K
oknu
je
stopil
odločnih
korakov
pa
pomislil
sam
pri
sebi
:
Da
,
tako
bode
najbolje
!
Naredim
se
,
kakor
da
čisto
nič
ne
vem
o
božji
poti
na
Rujano
,
samo
da
lažje
ujamem
Slavomira
.
Kaj
bi
mi
pomagalo
,
če
bi
povedal
starejšinam
in
velmožem
božjepotnikom
,
da
vem
za
njihov
izlet
na
Rujano
k
maliku
Svetovitu
?
In
kaj
bi
imel
od
tega
,
če
bi
jih
trdo
prijel
?
Morda
bi
se
našel
kateri
med
njimi
,
ki
bi
se
opravičeval
,
da
mu
še
na
misli
ni
bilo
iti
častit
Svetovita
,
ampak
da
je
šel
zgolj
iz
zasebnih
razlogov
in
vzrokov
na
Rujano
.
Drugi
bi
mu
pa
lahko
povedali
v
brk
,
da
gredó
,
kamor
hočejo
in
kamor
jih
volja
,
ker
so
svobodni
Sloveni
;
le
kadar
bode
nadknez
izvedel
,
da
rujejo
ali
da
se
vzdigujejo
zoper
njega
in
njegovo
vlado
,
takrat
naj
jih
prime
in
kaznuje
,
prej
pa
ne
!
In
še
to
:
če
razglasim
,
da
vem
za
pohod
na
Rujani
in
ujamem
Slavomira
in
ga
dam
zapreti
—
ali
ne
bodo
,
in
naj
si
ga
ujamem
z
največjo
previdnostjo
in
paznostjo
ter
skrivoma
,
ali
ne
bodo
takoj
vsi
obsodili
mene
,
ali
me
ne
bode
to
dejanje
osumilo
?
In
kaj
bi
bilo
lahko
posledica
te
sumnje
?
Vstali
bi
in
vzdignili
bi
se
proti
meni
vsi
pogansko
misleči
Bodriči
!
Tako
pa
,
če
se
delam
nevednega
,
in
se
mi
posreči
dobiti
Slavomira
v
roke
ter
ga
odločiti
od
sveta
,
kdo
bo
mogel
sumničiti
mene
?
In
če
tega
hujskača
ni
več
v
Bodričih
,
si
nihče
ne
bode
upal
započeti
kaj
proti
naši
pravi
veri
ali
proti
meni
.
Vtem
pa
bodem
natanko
opazoval
božjepotnike
,
njih
vedenje
in
gibanje
,
da
v
slučaju
,
če
bi
vendar
hoteli
uprizoriti
vstanek
ali
kaj
takega
,
v
kali
zadušim
prekucijsko
namero
.
Ne
,
nikomur
ne
povem
,
da
kaj
vem
o
tej
poganski
božji
poti
!
Tudi
Viljenici
ne
bodem
rekel
ničesar
,
ker
bi
to
zatrdno
izdala
svojim
somišljenikom
in
jih
opozorila
,
naj
bodo
previdni
.
In
tudi
svaku
Pluzonu
in
sestri
ne
bodem
črhnil
niti
besedice
,
da
vem
,
da
zahaja
Slavomir
v
njuno
hišo
.
Hvala
Bogu
,
da
sem
bil
včeraj
tako
previdno
molčeč
in
nisem
z
nobeno
besedico
omenil
svečenika
,
ampak
sem
si
dal
od
njiju
rajši
razkazovati
gospodarska
poslopja
in
blago
in
travnike
in
njive
.
Hej
,
če
Slavomir
nekega
lepega
dne
izgine
s
površja
bodriške
zemlje
,
kakor
bi
ga
bila
požrla
zemlja
,
ali
kakor
bi
ga
bili
odnesli
vetrovi
,
kdo
me
bo
mogel
dolžiti
,
da
sem
ga
s
površja
posnel
jaz
!
Sedaj
gre
samo
še
za
to
,
kako
bi
čim
prej
zasledil
tega
sovražnika
,
ki
skrivoma
,
ponoči
seje
ljuliko
med
čisto
pšenico
.
Že
vem
!
Zopet
je
poklical
zapovednika
telesne
straže
k
sebi
pa
mu
je
dejal
:
„
Izborno
si
opravil
včeraj
svojo
nalogo
,
Jaroslav
.
Ali
bi
danes
lahko
še
to
izvedel
od
Pluzonovih
hlapcev
,
proti
kateri
strani
se
je
iz
Roztoka
obrnil
Slavomir
?
Poizkusi
precej
,
ker
sta
danes
zatrdno
še
včerajšnja
,
še
vinska
.
“
„
Zanesi
se
name
,
gospodar
!
“
je
odgovoril
zamozavestno
Jaroslav
.
„
Če
količkaj
vesta
,
bodem
vedel
tudi
jaz
!
“
„
K
sklepu
jima
pa
danes
še
to
zabiči
,
da
bogvaruj
komu
drugemu
praviti
,
kar
sta
o
tej
božji
poti
povedala
tebi
.
Reci
,
da
bi
bil
jaz
grozno
hud
na
Viljenico
,
na
Slavico
in
tudi
na
nju
,
če
bi
izvedel
,
kje
so
bili
.
Zato
naj
molčita
o
stvari
kot
grob
,
če
hočeta
sama
sebi
dobro
!
“
Gotšalku
to
pot
ni
bilo
treba
dolgo
čakati
Jaroslavovega
povratka
.
Še
ni
pretekla
dobra
ura
,
pa
se
je
že
zglasil
zapovednik
pri
njem
s
sporočilom
:
„
Slavomir
je
ostal
v
Roztoku
,
toda
pri
razstanku
je
dejal
knežnji
Viljenici
:
—
Na
skorašnje
svidenje
v
Velegostu
!
“
„
Tako
?
Torej
misli
priti
v
kratkem
lesem
!
“
Nadknez
je
šel
dvakrat
gori
pa
doli
po
sobi
,
potem
se
pa
ustavil
pred
Jaroslavom
in
mu
rekel
:
„
Jaroslav
,
ali
imaš
kakega
posebno
spretnega
mladeniča
v
svoji
četi
?
Spreten
mora
biti
,
pretkan
in
prebrisan
.
“
„
Ali
sme
biti
zraven
tudi
zvit
in
lokav
?
“
„
Tem
bolje
.
“
„
Vse
te
lastnosti
,
gospodar
,
ima
moj
stričnik
Gojnik
.
“
„
Gojnik
?
“
„
Da
;
saj
ga
poznaš
,
gospodar
;
in
še
bolj
kakor
ti
,
ga
poznam
jaz
.
On
je
ročen
kot
jegulja
,
brz
kot
podlasica
,
zvit
kot
kozji
rog
in
pretkan
kot
lisjak
.
“
„
Torej
kakor
nalašč
za
posel
,
za
katerega
potrebujem
človeka
.
“
„
In
kakšen
posel
mu
misliš
dati
,
gospodar
?
“
„
Povedal
ti
bodem
;
saj
vem
,
da
se
smem
zanesti
nate
bolj
kot
na
vsakoga
drugega
.
Mi
odidemo
še
danes
iz
Velegosta
v
Tešin
;
potem
gremo
v
Gnojsko
,
Vostrov
,
Zverin
in
odtod
domov
v
Ljubek
.
Tukaj
bi
pa
jaz
rad
pustil
človeka
,
ki
bi
pričakal
Slavomira
,
izvedel
kakorsižebodi
,
kam
pojde
odtod
,
šel
potem
skrivši
za
njim
,
kamorkoli
pojde
,
natanko
opazoval
njegove
,
korake
:
kje
se
bode
ustavljal
,
s
kom
občeval
,
kje
ga
bodo
prijazno
vzprejeli
—
da
bode
vse
lahko
sporočil
tebi
,
oziroma
meni
.
Kadar
bode
pa
mislil
,
da
bi
se
ga
dalo
v
kaki
zasedi
ujeti
,
ne
da
bi
njegovi
ljudje
vedeli
za
to
,
bi
to
nemudoma
sporočil
tebi
,
ti
pa
meni
.
Naša
naloga
bode
potem
,
da
ga
gremo
ujet
,
seveda
z
vso
paznostjo
in
čuječnostjo
,
in
ga
kam
zapremo
,
da
ne
bode
več
okuževal
svobodne
bodriške
sape
.
“
„
Izvrstna
misel
,
gospodar
!
In
če
jo
bode
znal
kdo
gladko
izvesti
,
jo
bode
zatrdno
moj
stričnik
Gojnik
,
kateremu
bi
med
vsemi
bodriškimi
prevejanci
in
navihanci
zaman
iskal
vrstnika
.
Samo
na
to
bi
te
opozoril
,
gospodar
,
da
bi
kazalo
dodati
Gojniku
še
enega
tovariša
,
da
ima
v
slučaju
potrebe
in
sile
pomoč
.
“
„
Dobro
,
daj
mu
še
enega
iz
našega
spremstva
.
“
„
Dal
mu
bodem
Godimira
,
tovariša
mu
in
vrstnika
,
človeka
sicer
bolj
kratke
in
počasne
pameti
,
toda
orjaške
postave
in
nenavadne
telesne
moči
.
“
„
Poznam
ga
:
ravno
pravšen
za
ta
posel
.
On
bode
lahko
vedno
molčal
;
samo
udaril
naj
bode
,
kadar
bode
treba
.
“
„
Kje
bi
se
pa
tu
nastanila
?
Najboljše
bi
bilo
,
če
bi
pod
kakšno
pretvezo
mogla
ostati
na
domu
tvojega
svaka
.
“
„
Imaš
prav
.
Veš
,
kako
bodemo
to
naredili
?
Jaz
sem
mislil
vzeti
knežnjo
Viljenico
precej
s
seboj
iz
tega
gnezda
.
Toda
pustil
jo
bodem
še
nekaj
časa
tukaj
,
da
ne
bo
nihče
prišel
na
to
,
da
kaj
vem
o
Slavomirovih
tajnih
obiskih
v
ti
hiši
in
o
drugih
njegovih
činih
in
načrtih
.
In
poklonil
ji
bodem
še
danes
pred
odhodom
tvojega
stričnika
in
Godimira
kot
strežnika
,
ki
naj
ji
bosta
vedno
na
razpolago
.
Na
ta
način
bodem
njo
in
vso
Pluzonovo
hišo
uspaval
kot
z
lepo
pesmijo-uspavanko
v
brezskrbno
spanje
in
v
sladke
sanje
,
da
jaz
še
slutim
ne
,
kaj
se
godi
za
mojim
hrbtom
.
“
„
Krasna
misel
!
In
jaz
jo
v
duhu
gledam
že
izvedeno
.
“
„
Torej
pripravi
in
pouči
Gojnika
za
šolo
,
v
katero
sva
ga
sklenila
poslati
.
Potreboval
bode
kajpada
nekaj
denarja
zase
in
za
tovariša
.
Na
,
tu
ga
imaš
,
pa
mu
ga
izroči
.
In
reci
njemu
in
tovarišu
,
da
če
dobro
izdelata
šolo
,
naj
bodeta
prepričana
,
da
dobita
od
mene
krasno
nagrado
.
Prvi
nalog
,
ki
ga
njima
daš
,
pa
bodi
ta
,
naj
bosta
strogo
molčeča
in
naj
zase
ohranita
to
stvar
kot
najdražjo
skrivnost
!
“
In
kar
je
bil
Gotšalk
diplomatično
zamislil
,
to
je
storil
brez
oklevanja
.
Postal
je
nenavadno
prijazen
s
Pluzonom
in
z
vsemi
njegovimi
ljudmi
in
kazal
se
je
veselega
in
dobrovoljnega
,
kakršnega
so
ga
še
malokdaj
videli
.
„
Zatrdno
je
bil
pri
nemškem
duhovniku
zjutraj
“
,
si
je
govoril
Pluzon
,
ko
ga
je
videl
tako
vedrega
,
„
pa
mu
je
ta
načenčal
in
natvezel
,
kako
bohotno
cvete
pri
nas
krščanstvo
.
Hahaha
!
“
Viljenica
se
kar
načuditi
ni
mogla
,
ko
je
oče
pred
njo
pripeljal
Gojnika
in
Godimira
in
dejal
,
da
ji
mlada
junaka
podari
,
da
ji
bodeta
v
postrežbo
,
brambo
in
pomoč
povsod
,
doma
,
na
šetnji
,
na
lovu
ali
na
potovanju
.
—
Odkod
naenkrat
tolika
ljubeznivost
,
tolika
pozornost
?
se
je
popraševala
mladenka
.
—
Rad
me
ima
oče
.
Dober
je
kot
misel
.
Ali
ko
bi
vedel
,
kakšna
je
njegova
hči
,
da
občuje
s
staroverci
in
je
šla
z
njimi
celo
na
božjo
pot
na
Rujano
,
to
bi
se
zgražal
!
Namesto
z
darovi
bi
jo
počastil
s
strogo
kaznijo
in
strahovanjem
.
Oh
,
da
bi
le
Slavomira
toliko
časa
še
ne
bilo
v
Velegost
,
dokler
je
oče
tukaj
,
da
ne
bi
česa
zavohal
in
da
ne
bi
treščila
skupaj
!
Daj
,
vsedobri
Svetovit
,
da
bi
nadknez
kmalu
odrinil
od
tukaj
!
Mladenka
je
videla
to
željo
izpolnjeno
še
tisti
dan
.
Po
obedu
se
je
Gotšalk
vzdignil
,
se
hišnemu
gospodarju
in
gospodarici
lepo
zahvalil
za
gostoljubnost
,
želel
,
da
ju
najde
še
drugokrat
,
kadar
pride
v
Velegost
,
v
zdravju
tako
trdnem
in
čvrstem
,
kakor
ju
je
našel
sedaj
,
želel
še
Viljenici
in
Slavici
rast
v
vseh
lepih
vednostih
in
čednostih
pa
dal
povelje
svojim
konjenikom
,
naj
se
pripravijo
za
odhod
.
Hišni
gospodar
in
gospodarica
sta
ga
sicer
ustavljala
,
naj
jih
vendar
ne
zapusti
tako
hitro
,
ali
on
je
odgovoril
,
da
sedaj
ne
utegne
,
da
mora
obiskati
še
druga
mesta
—
in
je
s
svojci
odrinil
še
tisto
popoldne
iz
Velegosta
.
Pluzonu
in
njegovi
ženi
,
Slavici
in
Viljenici
,
vsem
se
je
odvalil
težak
kamen
od
srca
:
zdelo
se
jim
je
,
da
so
rešeni
velikih
skrbi
.
Slavomir
je
še
tisti
teden
prišel
v
Velegost
in
se
nastanil
,
kakor
po
navadi
,
v
skromni
predmestni
hišici
pri
nekem
starem
prijatelju
.
Takoj
prvi
dan
po
svojem
dohodu
je
šel
—
skrivaj
seveda
—
obiskat
Pluzona
,
in
tu
so
mu
precej
povedali
,
kakšnega
gosta
so
ravnokar
imeli
—
samega
nadkneza
Gotšalka
—
in
kako
so
se
tresli
,
da
ne
bi
zadel
skupaj
ž
njim
,
Slavomirom
;
no
k
sreči
jo
je
nadknez
kmalu
odkuril
.
Svečenik
se
je
smejal
pa
dejal
:
„
Ali
ne
veste
,
da
se
vsako
jutro
črna
noč
lepo
umakne
,
tiho
skrije
,
ko
zasluti
in
začuti
,
da
prihaja
beli
dan
?
“
„
Ej
,
ti
veliki
bahače
“
,
mu
je
takisto
smejé
segel
v
besedo
Pluzon
,
„
kaj
bi
ti
rekel
?
Ali
ne
vidiš
,
ali
ne
veš
,
da
se
vsak
večer
beli
dan
skrije
in
umakne
za
goro
,
ko
zasluti
in
začuti
,
da
prihaja
črna
noč
?
“
„
No
,
in
komu
primerjaš
moj
povratek
z
Rujane
in
moj
dohod
v
Velegost
?
“
„
Obema
,
črni
noči
in
belemu
dnevu
.
Belemu
dnevu
za
Bodriče
,
črni
noči
za
Nemce
.
Sicer
pa
vedi
,
da
Gotšalk
ničesar
ne
sluti
in
ne
čuti
,
kakšno
vreme
se
zbira
nad
njegovo
nemško
vlado
.
“
„
Za
nas
tem
bolje
!
A
prav
si
rekel
prej
!
Božjepotniki
s
svete
Rujane
prinašamo
beli
dan
zlate
prostosti
bodriškim
sinovom
,
nemškemu
življu
pa
črno
noč
pogina
,
smrti
.
Pa
saj
sta
zatrdno
že
Viljenica
in
Slavica
vse
povedali
,
kako
se
nam
je
godilo
tam
gori
na
Rujani
.
“
„
Viljenica
kar
zardi
,
kadar
nanese
pogovor
na
Rujano
“
,
je
odvrnil
Pluzon
.
„
Ne
vem
,
kaj
to
pomeni
.
Slavica
nam
je
pač
pravila
nekoliko
,
vendar
te
prosim
,
pripoveduj
mi
ti
bolj
obširno
.
“
S
poredno-zadovoljnim
nasmehom
je
pogledal
Slavomir
Viljenico
pa
začel
potem
pripovedovati
z
vznesenimi
besedami
,
kako
se
jim
je
vse
po
sreči
izteklo
.
—
—
Že
tri
dni
je
bil
Slavomir
v
Velegostu
.
Vsak
dan
je
prihajal
v
mraku
v
Pluzonovo
hišo
,
a
Gojnik
še
nič
ni
mogel
izvedeti
,
kdaj
in
kam
odrine
svečenik
iz
mesta
.
Skrbelo
ga
je
že
,
da
ne
bi
odšel
nanagloma
,
ko
on
še
vedel
ne
bo
za
to
.
Sicer
je
bil
koj
prvi
dan
po
Slavomirovem
dohodu
v
Velegost
izvohal
,
kje
le-ta
stanuje
.
Zato
je
vsak
večer
šel
sam
ali
pa
je
poslal
tovariša
Godimira
v
ono
predmestje
,
kjer
je
stanoval
svečenik
,
opazovat
ga
in
stražit
,
da
bi
jima
skrivaj
in
brez
sledu
ne
ušel
v
kaki
tihi
noči
iz
mesta
.
Z
doma
sta
lahko
izostajala
,
ker
sta
si
bila
izprosila
pri
Viljenici
več
prostosti
za
prve
dni
.
Imela
sta
pri
tem
nočnem
straženju
dogovorjene
znake
.
Če
se
bode
Slavomir
ponoči
odpravljal
z
doma
,
bode
oni
,
ki
bode
stal
na
straži
,
trikrat
zatrobil
v
rog
melodijo
narodne
pesmi
:
„
Bože
,
čuvaj
nam
nadkneza
“
,
drug
pa
bo
iz
Pluzonovega
hleva
hitro
pripeljal
konjiča
,
pa
jo
bosta
udarila
za
svečenikom
.
Da
to
straženje
ni
bilo
ravno
prijetno
,
je
umljivo
.
A
Gojnik
je
je
odredil
,
ker
si
drugače
ni
znal
pomagati
.
Kako
neki
?
Če
je
prišel
Slavomir
na
Pluzonov
dom
,
ni
imel
s
posli
nikoli
nobenega
stika
.
Prišel
je
potiho
in
šel
takoj
v
gorenje
dvorane
,
in
če
je
česa
želel
,
mu
je
postregla
gospodarica
sama
.
Gospôda
je
bila
vedno
sama
zase
ob
takih
prilikah
.
Torej
si
Gojnik
res
ni
mogel
dati
boljšega
svèta
,
kakor
da
čuva
ponoči
,
kdaj
bo
odšel
svečenik
;
zakaj
da
jo
bo
popihal
ponoči
,
mu
je
bilo
jasno
kot
belo
jutro
.
Četrti
dan
je
bil
pa
vendar
