,in
pa
pred
očmi
mi
je
kar
temno
,
kakor
bi
skozi
meglo
gledal
.
“
Kmetico
začne
skrbeti
,
kajti
četudi
je
kmet
res
grdo
njo
postopal
,
bolnika
bi
pa
vendar
ne
imela
rada
v
hiši
.
Poklicati
da
hitro
brivca
,
ki
je
ob
jednem
tudi
nek
zdravnik
.
Čeravno
o
zdravništvu
razume
toliko
,
kakor
zajec
na
boben
,
vendar
je
grozno
šteman
na
svojo
učenost
.
Hitro
pride
h
kmetu
,
ki
je
v
celi
vasi
najbolj
bogat
.
„
Hm
,
“
pravi
,
držeč
kmetovo
debelo
in
mrzlo
roko
,
„
ležali
ste
pod
vrbami
,
tam
je
mokrotno
in
hladno
,
ter
ste
si
prav
pošteno
mrzlico
nakopali
.
“
„
Kaj
pa
še
!
“
ugovarja
kmetica
.
„
Ali
morebiti
Vi
več
razumete
,
kakor
jaz
?
“
pravi
brivec
nevoljen
.
„
Vaš
mož
ima
mrzlico
,
v
posteljo
mora
ter
se
dobro
potiti
.
“
„
Pri
tej
vročini
?
“
„
Da
,
pri
tej
vročini
!
“
zapoveduje
mazač
,
ter
kmeta
za
žilo
tiplje
.
„
Žila
Vam
jako
močno
bije
,
trese
Vas
tudi
,
le
hitro
v
posteljo
!
Dobro
se
potite
,
to
je
glavna
stvar
!
Napravil
Vam
bom
zdravilo
,
ki
Vam
bo
zopet
na
noge
pomagalo
.
Tedaj
v
posteljo
—
nemudoma
!
“
Tu
ne
pomaga
nobeden
ugovor
.
Kmeta
vedno
bolj
mrazi
,
kmetica
mora
nasproti
brivcu
odnehati
.
Spravi
svojega
moža
v
spalnico
,
kjer
se
ta
hitro
vleže
.
„
Noter
do
ušes
ga
mi
pokrijte
,
“
zapovedal
je
mazač
.
Kmetica
to
tudi
stori
,
in
od
kmeta
se
kmalu
druzega
ne
vidi
,
ko
nos
.
Spotiti
pa
se
kmet
vzlic
temu
ne
more
,
marveč
vedno
bolj
stoka
,
da
ga
mrazi
in
da
jo
vedno
slabejši
.
Kmetica
se
prične
bati
.
Hitro
hiti
proti
brivčevi
hiši
,
ki
ravno
meša
pravo
—
mešanico
.
Poleg
lipovega
cvetja
žveplo
,
poleg
bezgovih
jagod
smrečja
smola
in
pa
še
nekaj
terpentinovega
olja
po
vrhu
.
Vse
to
pa
pomešano
s
pelinovim
žganjem
in
s
kuhano
vodo
.
Kmetica
vije
roki
,
ko
jej
izborni
duh
te
godlje
vdarja
v
nos
.
„
Jezus
!
“
kriči
,
„
to-le
mešanico
naj
moj
mož
zavžije
!
“
„
Gotovo
,
“
odgovarja
brivec
ravnodušno
ter
z
jezikom
zacmoka
,
„
to
Vam
je
izvrstna
moja
iznajdba
.
“
„
Hitro
tedaj
pridite
,
mojemu
možu
je
vedno
slabše
!
“
„
Takoj
,
takoj
—
samo
malo
zavreti
mora
moje
zdravilo
.
“
„
Le
kmalu
pridite
!
“
Brivec
pričakuje
dobro
plačo
,
zaraditega
se
tudi
dolgo
ne
mudi
.
Kmalu
jo
primaha
za
kmetico
,
v
roki
držeč
veliko
steklenico
z
zdravilom
,
ki
se
še
vedno
kadi
.
„
Tukaj
smo
,
“
pravi
samozavestno
,
„
le
poglejte
,
mati
,
kako
je
zdravilo
izborno
postalo
.
Kar
vleče
se
!
“
„
Ali
naj
moj
mož
to
takoj
zavžije
?
“
praša
kmetica
.
„
Seveda
,
takoj
!
“
Brivec
poseže
v
suknjo
ter
izvleče
iz
nje
velikansko
roženo
žlico
,
ki
menda
najmanj
pol
poliča
drži
.
„
Tako
—
kje
je
kmet
?
“
„
Tu
zraven
v
spalnici
.
Pričelo
se
mu
je
že
mešati
.
“
„
To
je
od
mrzlice
.
“
Mazač
prvi
vstopi
.
„
No
,
kje
je
pa
kmet
?
“
praša
ves
začuden
.
„
Tukaj-le
v
postelji
:
saj
sto
rekli
,
da
naj
se
poti
.
“
„
Aj
,
tako
,
popolnoma
ste
ga
zadelali
!
Resnično
,
že
se
mu
blede
.
No
,
kmetica
,
sedaj
ga
nekoliko
odkrijte
,
da
mu
bom
vlil
jedno
žlico
zdravila
!
“
Kmetica
uboga
,
on
pa
naliva
velikansko
žlico
zdravila
iz
steklenice
.
Prepričan
je
,
da
izvrstna
njegova
iznajdba
pomaga
zoper
vseh
devet
različnih
mrzlic
.
„
Tako
,
kmet
,
:
sedaj
odprite
usta
prav
na
široko
,
to
je
čudovito
sredstvo
,
ki
Vam
bo
hitro
pomagalo
.
“
Kmet
tega
niti
ne
sliši
.
Nerazumljive
besede
mrmra
,
oči
njegove
so
že
skoro
steklene
—
obraz
temno
rudeč
in
zatekel
.
„
Glejte
no
,
kakšen
je
že
,
“
tarna
kmetica
.
„
To
je
od
mrzlice
.
Toda
ust
noče
odpreti
.
Hej
,
kmet
,
hej
,
oče
,
zdravilo
vzemite
!
“
Kmet
srpo
gloda
v
prazni
zrak
.
„
Hu
—
hu
—
“
jeclja
,
„
zdaj
pridejo
,
hu
—
račun
zahtevajo
od
mene
—
hu
—
“
„
Kaj
pa
pravi
?
“
praša
kmetica
.
„
Neumnosti
,
“
odgovarja
brivec
,
„
že
vidim
,
da
moram
odločno
postopati
.
Držite
ga
,
mati
,
dobro
za
nos
,
potem
bo
že
usta
odprl
,
da
vanj
vlijem
zdravilo
.
“
Kmetica
hoče
ubogati
.
Naenkrat
prične
bolnik
z
rokama
biti
krog
sebe
.
Prvi
udarec
zadene
brivčevo
velikansko
žlico
,
da
se
vse
„
dragoceno
zdravilo
“
po
postelji
razlije
.
Drugi
,
močnejši
udarec
zadene
ženo
,
ki
se
tuleče
zvali
pod
posteljo
.
Žena
rujove
kakor
zaboden
vol
,
brivec
pa
se
po
vsem
telesu
trese
.
Nobeden
si
ne
upa
v
spalnico
,
pobegnila
sta
oba
iz
nje
—
hlapci
in
dekle
so
pa
vsi
še
na
polji
.
Kmet
vedno
bolj
razsaja
.
Bolečine
ga
grozno
mučijo
,
peni
se
pri
ustih
,
toda
vedno
slabejši
postaja
.
Le
še
na
tihem
stoka
,
potem
popolnoma
obmolkne
.
Posli
se
vračajo
domov
ter
na
vrišč
v
hiši
hite
gledat
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Nekaj
časa
cela
družina
strahopetno
posluša
pri
spalničnih
durih
,
ali
bo
kmet
znova
pričel
razgrajati
.
Toda
sedaj
je
vse
tiho
.
Konečno
stopijo
v
spalnico
.
Kakšen
prizor
se
nudi
njihovim
očem
!
Postelja
razdrapana
,
perilo
raztrgano
,
kmet
pa
na
tleh
ležeč
grozno
premenjen
—
ves
višnjev
in
zabuhel
v
obrazu
,
oči
njegove
pa
steklene
zro
proti
stropu
.
Kmetica
javka
,
da
se
po
celi
hiši
razlega
—
sesede
se
na
stol
ter
vije
roki
.
Tu
je
vsaka
človeška
pomoč
zastonj
—
kmet
je
mrtev
!
„
Kolika
sreča
,
“
mrmra
brivec-mazač
,
ki
se
s
svojo
steklenico
iz
hiše
izmuzne
,
„
kolika
sreča
,
da
je
kmet
poprej
umrl
predno
sem
mu
vlil
zdravilo
.
Ko
bi
bil
potem
umrl
obdolževali
bi
bili
mene
.
Tu
sem
prav
srečno
svojo
kožo
odnesel
!
“
V
‚
srebrnem
možu
‘
.
—
Škrat
.
—
Rudarji
v
strahu
in
trepetu
.
—
Čudni
dogodki
.
—
Tuji
rudar
.
Globoko
pod
zemljo
,
v
rudokopu
‚
Srebrni
mož
‘
,
veliko
pridnih
rok
vrta
in
seka
,
prevaža
in
kujo
,
kajti
rudnik
daje
obilo
srebra
.
Ravnokar
marljivi
delavci
počivajo
.
Zavžiti
hočejo
svojo
skromno
južino
ter
se
na
vsakdanjem
sestanku
zbirajo
.
Naenkrat
se
začuje
iz
temnega
rova
:
„
Škrat
—
joj
—
škrat
!
“
Mlad
rudar
plane
iz
rova
proti
svojim
tovarišem
,
ki
ga
začudeni
gledajo
.
„
Kaj
pa
Ti
je
?
“
prašajo
grozovito
prestrašenega
,
„
zakaj
pa
tako
rujoveš
?
“
„
Videl
—
sem
—
ga
!
“
„
Koga
pa
,
govori
vendar
!
“
„
Škrata
—
hu
—
kakšen
je
bil
!
“
Tovariši
se
smejejo
,
vendar
pa
bolj
prisiljeno
,
kajti
vražjeverni
so
od
nekdaj
ti
možje
,
ki
morajo
skoro
vse
svoje
žive
dni
pod
zemljo
prebiti
.
„
Škrata
ni
,
“
pravi
star
nadzornik
,
ki
zapazi
,
da
se
rudarji
že
plaho
ozirajo
proti
temnemu
rovu
.
„
Bog
zna
,
kaj
si
videl
!
“
Mladi
rudar
težko
sopiha
.
„
Ne
motim
se
,
“
pritrjuje
ves
iz
sebe
,
„
tam
doli
sem
bil
pri
drugem
razkrižju
,
ko
sem
nekaj
temnega
zapazil
.
Bližalo
se
je
proti
meni
.
Nobenega
koraka
nisem
čul
,
toda
črno
postavo
,
široko
kakor
štiri
možakarji
,
sem
natanko
opazil
,
in
pa
dvoje
žarečih
očij
,
ki
so
me
hotele
predreti
.
Vse
pa
je
zopet
naenkrat
,
izginilo
,
pošast
se
je
menda
v
trdo
skalo
vdrla
.
“
To
poročilo
ne
ostane
brez
vtisa
.
Nekaj
rudarjev
se
prekriža
,
vsi
se
drenjajo
bolj
na
tesno
,
nadzornik
pa
se
huduje
nad
vražjo
vero
.
„
Je
že
mogoče
,
da
je
naš
tovariš
kaj
neznanskega
videl
,
“
meni
star
rudar
zamolklim
glasom
,
odkar
smo
zasledili
bogato
žilo
‚
Srebrni
mož
‘
,
tu
zdolaj
ni
vse
tako
,
kakor
bi
moralo
biti
.
Jaz
sam
sem
predvčeranjim
videl
modro
luč
,
ki
se
je
semtertja
zibala
,
kakor
bi
jo
roka
kakega
duha
pregibala
,
in
da
se
nisem
varal
,
pričajo
lahko
moji
tovariši
,
ki
me
že
toliko
let
pri
delu
poznajo
.
“
Nadzornik
tudi
temu
ugovarja
.
„
Motili
se
niste
,
“
pravi
starcu
,
„
toda
to
je
bil
plin
;
ti
nevarni
plini
se
zopet
prikazujejo
,
zaradi
tega
bodite
s
svojimi
svetilkami
previdni
.
“
„
Ne
,
to
ni
bil
plin
,
“
godrnja
stari
rudar
,
„
saj
sem
vedno
pravil
,
odkar
smo
pričeli
,
v
‚
Srebrnem
možu
‘
delati
,
da
duhovi
čuvajo
zaklade
,
ker
jih
nočejo
človeškim
rokam
prepustiti
.
“
„
To
je
bedarija
!
“
rentači
nadzornik
.
„
Ne
,
resnica
je
,
“
zagovarja
se
starec
,
„
da
,
ko
bi
bil
tukaj
nov
rov
,
ne
rekel
bi
besedice
.
Toda
‚
Srebrni
mož
‘
je
starodaven
rov
,
delali
so
v
njem
že
pred
več
sto
leti
in
že
takrat
bogato
rudo
kopali
.
Kako
je
vse
prišlo
,
ne
vem
natanko
,
toliko
pa
je
gotovo
,
da
je
nekdo
ta
rudnik
proklel
,
na
kar
se
je
rov
zasul
,
potem
pa
so
ga
škrati
prevzeli
v
svojo
posest
.
Duhovi
so
sedaj
razkačeni
,
ker
jih
motimo
v
njihovem
kraljestvu
.
“
Starec
tako
prepričevalno
govori
,
da
mora
celo
nadzornik
molčati
.
Čudne
stvari
so
se
našle
v
starem
,
in
zopet
slučajno
odkritem
rovu
.
To
je
resnica
.
Ni
še
dolgo
tega
,
da
so
delavci
našli
dvoje
mrtvih
mož
,
rudarjev
,
katera
je
pred
mnogimi
in
mnogimi
leti
tu
doli
pod
zemljo
dohitela
nagla
smrt
.
Grof
Stolberg
,
lastnik
rudokopa
,
pa
se
za
vse
to
malo
briga
,
kajti
njemu
je
le
mar
za
neizmerno
bogastvo
,
ki
tu
doli
leži
v
ogromnih
skladih
.
Prišel
je
že
večkrat
osebno
v
stari
rov
,
da
si
ogleda
zaklade
plemenite
kovine
,
katere
nabirajo
njegovi
marljivi
delavci
.
Krstil
je
sam
stari
rov
,
kojega
prejšnje
ime
ni
nikomur
znano
.
Jeden
mrličev
,
katerega
so
tu
našli
,
bil
je
popolnoma
s
srebrno
rudo
obdan
,
in
sedaj
se
imenuje
rudnik
‚
Srebrni
mož
‘
.
Rudarji
delajo
pridno
,
plača
v
primeri
k
drugim
zaslužkom
tedanjega
časa
ni
ravno
pičla
.
Ko
pa
po
drugih
rudnikih
kopljejo
rudarji
raztreseni
pod
zemljo
,
delajo
tukaj
vsi
le
skupno
na
jednem
mestu
—
strah
pred
škrati
in
drugimi
duhovi
je
prevelik
.
Vsi
pazljivo
poslušajo
,
ko
jim
mladi
tovariš
še
enkrat
natanko
pripoveduje
,
kako
se
mu
je
škrat
prikazal
.
Nadzornik
je
pogumen
mož
.
Sam
gre
v
temni
rov
do
omenjenega
razkrižja
.
Tam
stoje
navpične
lestvice
,
po
katerih
hodijo
delavci
na
beli
dan
in
pa
zopet
v
rudnik
na
delo
.
Nadzornik
ne
zapazi
žive
duše
,
pa
tudi
o
duhovih
ni
duha
ne
sluha
.
Zaradi
tega
se
vrne
.
Hitro
pogleda
še
v
stranski
hodnik
,
kjer
leže
pridobljeni
zakladi
nakopičeni
.
Tudi
tukaj
ni
nič
nenavadnega
,
vse
je
v
popolnem
redu
.
„
Bog
zna
,
kaj
so
ti
babjeverci
videli
,
“
mrmra
,
„
kar
norčavi
so
vsi
,
ker
tu
v
starem
rovu
po
njihovem
mnenji
straši
.
No
,
s
časom
se
bodo
že
pomirili
.
“
Povrne
se
zopet
k
svojim
ljudem
,
ki
zavživajo
skromno
južino
ter
se
pri
tem
živahno
pomenkujejo
.
„
No
,
ali
ste
kaj
videli
,
nadzornik
?
“
prašajo
ga
radovedni
.
„
Niti
sence
ni
tam
,
Vi
strahopetneži
,
“
glasi
se
odgovor
;
„
zakaj
sem
pa
jaz
šel
popolnoma
sam
v
stari
rov
?
“
„
In
vendar
sem
videl
,
kar
sem
povedal
,
“
zatrjuje
mladi
rudar
,
„
in
če
treba
,
tudi
na
to
prisežem
.
“
Nadzornik
ga
hoče
ojstro
zavrniti
.
„
Oho
,
kdo
pa
tu
sem
prihaja
?
“
zakliče
neki
izmed
rudarjev
ter
kaže
proti
staremu
rovu
,
„
saj
smo
vendar
vsi
tukaj
zbrani
!
“
Vsem
,
razven
nadzorniku
,
se
vidi
strah
na
obrazu
.
„
Ej
,
kdo
bo
neki
?
Kak
uradnik
našega
milostivega
grofa
je
,
“
pravi
nadzornik
,
„
kaj
je
pri
tem
čudnega
,
da
nas
kak
tak
v
jami
obišče
?
“
„
Toda
zunaj
je
sedaj
noč
.
“
„
Vem
,
ali
grof
se
hoče
ravno
prepričati
,
če
smo
po
noči
kakor
po
dnevu
pridni
.
“
Koraki
se
začujejo
.
Koj
potem
zagledajo
plašljivi
delavci
pri
vhodu
starega
rova
temno
moško
postavo
.
„
Hu
—
škrat
joj
!
—
“
vpije
mladi
rudar
prestrašen
,
„
tu
je
škrat
s
svojimi
žarečimi
očmi
.
“
Kratek
smeh
mu
odgovarja
.
„
Hahaha
—
škratje
so
manjših
postav
,
“
glasi
se
iz
ust
neznanega
tujca
,
„
kaj
se
bojite
?
Človek
sem
,
kakor
Vi
vsi
.
“
Rudarji
se
čudijo
.
Mož
visoke
rasti
stopi
iz
rova
,
veličastna
,
orjaška
postava
,
ki
je
v
črn
plašč
popolnoma
zagrnena
.
Širok
klobuk
pokriva
temni
,
možko-lepi
obraz
,
iz
katerega
žari
dvoje
oči
kakor
zvezdi
.
Nadzornik
je
prvi
,
ki
se
ohrabri
.
„
Kdo
ste
—
kaj
hočete
?
“
praša
ter
stopi
korak
naprej
.
„
No
,
navaden
človek
,
“
smehlja
se
tujec
,
„
to
menda
vendar
vidite
?
“
„
Kako
pridete
v
jamo
?
“
„
Zgoraj
pri
vhodu
ni
bilo
nikogar
,
zaradi
tega
sem
splezal
doli
po
lestvicah
,
kajti
v
Stolbergovem
rudniku
se
dela
noč
in
dan
.
“
„
To
je
vse
res
,
toda
prašam
Vas
,
kaj
pa
hočete
?
Ali
iščete
dela
kot
rudar
?
“
„
Recimo
,
da
je
tako
,
“
pravi
tujec
popolnoma
miren
.
„
Ne
vidi
se
Vam
,
da
ste
rudar
.
“
„
Kaj
mora
zunanjost
vedno
kazati
,
kaj
da
je
človek
?
“
praša
temni
tujec
,
krog
njegovih
ustnic
pa
se
izraža
poteza
,
kakor
bi
se
hotel
norčevati
.
„
Da
,
“
rentači
nadzornik
že
razdražen
,
„
če
pride
rudar
za
delo
prosit
,
oblečen
je
svojemu
stanu
primerno
,
s
kladvom
in
dletom
,
Vi
pa
se
ogrinjate
v
plašč
,
da
se
niti
Vaša
postava
ne
vidi.
“
Tujec
se
čudno
smehlja
.
„
Tu
doli
jo
mrzel
prepih
,
“
meni
počasnim
naglasom
.
Nadzornik
nenavadnega
obiskovalca
nezaupno
meri
od
nog
do
glave
.
„
Za
Vas
nimam
dela
,
“
huduje
se
nadzornik
,
„
pa
tudi
ko
bi
ga
imel
,
sprejel
bi
Vas
vendar
ne
.
Ne
ugajate
mi.
Zapustite
takoj
jamo
—
dva
rudarja
Vas
bodeta
do
izhoda
spremila
.
“
Tujec
mirno
stoji
in
vzravnaje
svojo
postavo
opazuje
rudarje
s
svojimi
bliščečimi
se
očmi
,
kakor
da
bi
jim
hotel
na
dnu
srca
brati
.
Kdo
je
skrivnostni
tujec
?
Knezov
sel
.
—
V
začarani
dvorani
.
—
Prestrašena
čuvaja
.
—
Ponočni
obisk
.
—
Težavna
zahteva
.
Opat
Benedikt
se
zopet
povrne
v
grad
.
Za
sedaj
ne
skuša
z
novim
izpraševanjem
izvedeti
resnico
,
kdo
je
skrivnostna
lepotica
,
kajti
najprej
mora
druga
važna
,
učena
dela
dovršiti
,
pri
katerih
je
treba
z
nerazdeljenim
,
bistrim
duhom
vstrajati
.
Ostali
menihi
in
bratje
se
za
skrivnostni
tujki
malo
brigajo
.
Tem
bolj
pa
hlapci
,
ki
se
morajo
v
straži
pred
začarano
dvorano
menjavati
;
ti
strašljivci
kar
z
zobmi
sklopotajo
.
Znana
jim
je
prikazen
,
ki
je
oba
stražnika
onikrat
prestrašila
ter
ju
spodila
v
beg
na
samostansko
dvorišče
.
Možakarja
sta
to
najmanj
že
stokrat
pripovedovala
,
seveda
sta
po
stari
navadi
toliko
pristavila
,
da
so
se
poslušalcem
lasje
kar
ježili
.
S
strahom
in
trepetom
hodijo
na
stražo
.
Res
,
da
se
neznanski
menih
ni
več
prikazal
,
toda
hlapca
,
ki
po
noči
pred
začarano
dvorano
stojita
,
sta
vsak
trenotek
pripravljena
,
da
začneta
pete
brusiti
.
Opat
Benedikt
o
nenavadnem
dogodku
ničesa
ne
vé
.
Hlapci
z
oskrbnikom
vred
se
boje
opatove
jeze
,
kajti
častitljivi
menih
je
velik
sovražnik
prazne
vere
.
Kaj
bi
tudi
pomagalo
,
če
samostanskemu
predstojniku
poročajo
o
strahoviti
prikazni
?
Opat
bi
vendar
ne
verjel
,
norčeval
bi
se
iz
hlapcev
ali
pa
jih
celo
kaznoval
.
Tu
je
bolj
pametno
,
da
se
molči
.
Seveda
so
samostanski
hlapci
zelo
radovedni
,
ali
sta
ženski
v
začarani
dvorani
kaj
opazili
v
dotični
noči
.
Povprašujejo
starega
samostanskega
brata
,
ki
jetnicama
donaša
jedila
,
toda
ta
,
čeravno
sam
praznoveren
,
ni
ničesar
mogel
pozvediti
od
zaprte
glumačice
in
njene
indijske
plesalke
.
Hlapci
se
temu
jako
čudijo
.
Zanašali
so
se
,
da
bodo
drugo
jutro
našli
obe
jetnici
z
zavitima
vratovoma
mrtvi
v
postelji
.
Toda
obe
sta
zdravi
,
da
,
celo
ničesa
ne
vesta
o
prikazni
.
To
je
vendar
proti
vsem
pravilom
pri
strahovih
!
Stari
brat
,
ki
skrbi
za
jetnici
,
teh
seveda
ne
sme
naravnost
povpraševati
,
toda
ali
ne
zadostuje
,
da
se
ženski
zaradi
prikazni
ne
pritožujete
?
Zopet
mine
nekaj
dnij
.
S
trepetom
prihajajo
hlapci
vsako
noč
na
stražo
pred
začarano
dvorano
,
toda
o
menihu
z
mrtvaško
glavo
ni
duha
ne
sluha
več
.
Čuvaji
se
polagoma
vsaj
nekoliko
pomirijo
;
menijo
,
da
je
duh
menihov
le
za
jedno
samo
noč
moral
iz
svojega
nepoznanega
groba
vstati
.
Za
to
pa
se
lovci
samostanski
prično
pritoževati
,
posebno
,
kadar
pridejo
po
opravilih
k
opatu
.
„
V
gozdu
so
zopet
lovski
tatovi
,
“
pripovedujejo
o
priliki
svojih
obiskov
,
„
našli
smo
zanjke
,
v
katerih
je
bila
divjačina
vjeta
.
Nekaterikrat
smo
tudi
sumne
postave
opazili
—
toda
hipoma
so
zopet
izginile
,
predno
smo
jih
mogli
zgrabiti
.
“
„
Mogoče
so
to
cigani
,
“
modrujejo
samostanski
hlapci
.
„
Že
mogoče
,
toda
tatinska
sodrga
naj
se
le
pazi
.
Pokazali
jim
bomo
,
kaj
so
lovci
,
kajti
v
samostanski
bližini
se
taka
nesnaga
ne
sme
okrog
klatiti
.
“
Temu
nikdo
posebne
važnosti
ne
pripisuje
,
saj
ni
prvikrat
,
da
so
neopravičenci
po
samostanskem
gozdu
v
zanjke
lovili
divjačino
.
Začarana
dvorana
je
sedaj
predmet
vsakdanjih
pogovorov
.
Pripovedujejo
si
zopet
z
nova
vse
stare
bajke
o
strahovih
,
ki
se
tičejo
neznanske
dvorane
,
vsak
pa
se
čuva
,
glasno
o
tem
govoriti
,
boječ
se
,
da
bi
častitljivi
opat
ne
zvedel
o
plašljivosti
svojih
podložnikov
.
—
Konečno
se
v
samostanu
vse
globoko
oddahne
.
Nekega
poletja
po
soparni
poletni
noči
prijaha
sel
kneza
Podstrmskega
v
samostan
.
Pismo
svojega
gospoda
prinaša
,
katero
izroči
opatu
Benediktu
.
Ko
se
potem
v
gospodarskem
poslopji
krepča
pri
poštenem
zajuterku
,
pripoveduje
radovednim
hlapcem
,
da
knez
zahteva
,
naj
se
že
v
dveh
dneh
odvedete
jetnici
na
Podstrmski
grad
.
„
Pojutrajšnim
pride
voz
s
primernim
spremstvom
,
ki
bo
glumačico
z
mlado
Indijko
odpeljal
na
knezovo
graščino
,
“
konča
sel
svoje
poročilo
.
To
je
jedenkrat
nekaj
veselega
po
takih
strašnih
nočeh
.
„
Hvala
Bogu
,
sedaj
se
lahko
kmalu
oddahnemo
!
Še
dve
noči
,
potem
smo
se
iznebili
vražjih
žensk
—
v
začarano
dvorano
pa
nas
potem
nikdo
več
ne
spravi
!
Naj
pošasti
tam
rogovilije
kakor
hočejo
!
“
Ob
tisti
uri
,
ko
se
to
pri
družini
godi
,
gre
opat
Benenedikt
proti
začaranf
dvorani
.
Vrata
se
odpro
in
v
dvorano
stopi
opat
brez
spremljevalca
,
ker
hoče
sam
govoriti
z
jetnicama
.
Milica
sedi
pri
gosto
zamreženem
visokem
oknu
ter
sanjavo
zre
na
samostanski
vrt
,
za
kojega
visokim
ozidjem
dvigujejo
gozdni
velikani
svoje
vrhove
proti
nebu
.
Glumačica
stopi
opatu
nasproti
.
Molči
,
toda
njene
male
,
prekanjene
oči
prašaje
zro
na
častitljivi
obraz
starega
opata
.
Opat
milim
pogledom
opazuje
lepo
,
žalostno
deklico
pri
oknu
.
Še
pokriva
bronasto-rajava
barva
nežno
polt
divne
Milice
,
toda
že
pričenja
bledeti
.
Ali
opat
to
zapazi
?
Molči
o
tem
,
ker
ni
njegova
navada
,
veliko
govoriti
o
tem
,
kar
misli
in
v
duhu
preudarja
.
Resen
se
obrne
proti
glumačici
.
„
Ravnokar
je
prišlo
pismo
od
kneza
Podstrmskega
,
“
pravi
opat
važnim
naglasom
.
Babura
se
prestraši
,
vendar
pa
prikriva
,
kako
je
vznemirjena
.
„
Kaj
želi
knez
?
“
praša
in
glas
njen
se
nekoliko
trese
.
Opat
zopet
gleda
na
Milico
,
ki
ga
je
molče
pozdravila
,
potem
pa
se
z
nova
žalostno
obrnila
proti
oknu
.
„
Vaše
bivanje
v
tem
samostanu
bo
pojutrajšnjim
končano
,
“
pravi
opat
,
„
potem
Vas
bomo
z
deklico
vred
odpeljali
na
grad
kneza
Podstrmskega
.
“
Glumačica
prebledi
.
„
V
ječo
?
“
jeclja
.
„
Že
mogoče
,
da
je
varen
zapor
že
pripravljen
,
“
meni
opat
.
„
Toda
nisem
samo
zaradi
tega
poročila
prišel
danes
k
Vam
,
marveč
Vas
hočem
nekaj
važnega
prašati
.
“
Babura
posluša
.
„
Onega
mladega
dekleta
se
tiče
,
“
nadaljuje
opat
Benedikt
zamolklim
glasom
.
„
Jaz
vsaj
sedaj
opravičeno
dvojim
,
da
je
takozvana
Indijka
res
indijskega
rodu
.
“
Glumačica
zopet
menja
barvo
.
Sedaj
še-le
spozna
,
da
ni
mogoče
,
učenega
opata
varati
začel
je
sumiti
—
poročal
je
o
tem
knezu
.
In
vendar
no
sme
pokazati
—
kako
je
vznemirjena
—
nevarnosti
mora
v
oči
gledati
.
„
Deklica
je
Indijka
,
“
odgovarja
trdnim
glasom
,
„
jaz
ne
morem
druzega
reči
—
če
naju
knez
na
svojo
odgovornost
dá
zapreti
—
braniti
se
ne
morem
,
toda
to
je
nasilstvo
,
ki
se
bo
gotovo
še
maščevalo
.
“
V
zadnjih
besedah
se
skriva
neko
pretenje
.
Opat
to
tudi
dobro
čuje
.
„
Na
to
Vam
ne
morem
odgovarjati
,
“
pravi
častitljivi
mož
,
„
jaz
sem
mož
miru
,
ki
se
bliža
svojemu
grobu
.
Ali
res
nočete
svoje
izpovedbe
predrugačiti
?
“
„
Ne
,
ker
ne
morem
!
“
„
No
,
dobro
,
pojutrajšnjim
bodo
po
Vas
prišli
,
da
Vas
v
varnem
spremstvu
odvedejo
h
knozu
.
Kaj
bo
knez
Podstrmski
potem
ukrenil
,
tega
ne
vem
—
tudi
nimam
pravice
,
o
tem
govoriti
.
“
Opat
Benedikt
se
obrne
proti
vratom
.
Tam
še
malo
postoji
,
menda
še
vedno
upa
,
da
se
bo
trdovratna
glumačica
v
zadnjem
trenotku
premislila
.
Vse
zastonj
!
Babura
se
malomarno
obrne
,
in
s
tihim
vzdihljajem
zapusti
opat
začarano
dvorano
,
zapustivši
v
krempljih
hudobne
ženske
ubogo
,
lepo
deklico
,
ki
se
mu
,
dobrohotnemu
starčku
,
tako
smili
.
„
Pobegniti
morave
“
—
šepeta
vražja
babura
,
„
še
danes
morave
biti
rešeni
iz
tega
samostana
,
kajti
na
Podstrmskem
gradu
nama
bo
to
nemogoče
.
Zapili
naju
bodo
tam
v
kako
temnico
—
Milico
bodo
strahovali
,
mene
morebiti
mučili
,
da
izvedo
resnico
.
Ne
,
to
se
ne
sme
zgoditi
,
oj
,
ko
bi
moji
ljudje
vendar
danes
prišli
,
in
—
“
Kar
babura
dalje
mrmra
,
je
nerazumljivo
.
Milica
vse
potrpežljivo
prenaša
—
molči
,
čeravno
ve
,
da
jej
nova
nevarnost
preti
—
milo
se
proti
sinjemu
nebu
ozira
—
tam
gori
je
Oče
vseh
nesrečnih
ljudij
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ta
večer
gresta
hlapca
veiiko
lažjega
srca
na
stražo
.
Od
onega
neznanskega
večera
se
ni
nič
nenavadnega
pripetilo
.
„
Še
danes
in
jutri
,
“
pravita
čuvaja
,
„
potem
smo
vsi
rešeni
ter
se
nam
ni
treba
bati
tu
pred
začarano
dvorano
strašanskih
menihov
.
Potem
bodemo
vsaj
mirno
spali
v
svojih
posteljah
.
Zakaj
niso
že
danes
odpeljali
vražjih
žensk
.
Čim
prej
,
tem
bolje
!
“
To
sta
ona
dva
hlapca
krepkih
postav
,
ki
sta
že
zadnjič
stala
na
straži
,
ko
se
je
grozoviti
menih
prikazal
.
Vzlic
vzajemnemu
izpodbujanju
jima
je
tesno
pri
srcu
,
kakor
da
bi
ju
kaj
posebnega
pričakovalo
.
Kri
se
jima
liitrejo
po
žilah
pretaka
ter
se
plašljivo
ozirata
po
hodniku
,
na
katerem
je
zadnjipot
grozna
prikazen
mrtvega
meniha
proti
dvorani
korakala
,
toda
danes
ne
vidita
in
ne
slišita
nič
nenavadnega
.
Zunaj
,
na
samostanskem
vrtu
,
pa
bi
oprezen
opazovalec
prav
lahko
čul
neke
nenavadne
glasove
.
Slišal
bi
,
kako
se
oglašajo
čuki
onostran
vrtnega
ozidja
.
Iz
obokanega
in
zamreženega
okna
začarane
dvorane
zamolklo
odgovarja
sova
—
vražja
babura
.
Črez
zid
se
plazi
temna
človeška
senca
ter
izgine
v
vrtu
.
To
ni
čuk
,
to
je
človek
,
ki
pod
začarano
dvorano
obstane
ter
na
vse
strani
pazljivo
posluša
.
Koj
potem
pristavi
ob
zid
dolg
drog
,
ob
katerem
spretno
in
tiho
kakor
mačka
pleza
proti
visokemu
oknu
,
kjer
se
z
obema
rokama
prime
za
železno
mrežo
.
„
Tukaj
sem
,
načelnica
,
“
začuje
se
zamolkel
,
komaj
razumljiv
glas
.
To
je
burkež
glumaške
čete
,
ki
je
zopet
prišel
poizvedovat
,
kaj
mu
načelnica
veleva
.
Ta
ga
že
pričakuje
pri
oknu
.
„
Ali
si
Ti
,
pajac
?
“
„
Da
,
čul
sem
znamenje
.
“
„
Oprostiti
naju
morate
,
“
šepeta
vražja
ženska
,
„
zadnji
čas
je
že
,
kajti
pojutrašnjim
naju
odpeljejo
na
Podstrmski
grad
.
Skozi
okno
je
pot
nemogoča
,
železo
je
premočno
,
tudi
ko
bi
imeli
potrebno
orodje
.
Toda
saj
Ti
je
itak
že
znan
moj
drugi
načrt
.
“
Burkež
zasiče
.
„
To
jo
težavno
,
“
šepeta
,
„
kako
naj
Vaju
pa
rešimo
?
“
„
Pogum
velja
!
Začetek
je
itak
že
storjen
.
Mislite
na
zalo
Milico
,
ta
je
izgubljena
,
če
pride
na
knezov
grad
.
Barva
njene
polti
že
bledi
,
spoznali
bodo
sleparijo
.
Gotovo
naju
tam
tudi
skupaj
ne
bodo
zaprli
.
“
Pajac
povesi
glavo
.
„
Kar
je
mogoče
,
bodemo
storili
,
“
meni
po
daljšem
premolku
,
„
toda
malo
imam
upanja
,
da
se
nam
posreči
.
“
„
Storite
,
kar
je
v
Vaših
močeh
,
drugače
sva
izgubljeni
.
In
kaj
ste
Vi
vsi
brez
mene
—
telo
brez
glave
.
Razkropili
Vas
bodo
,
lakote
bodete
poginili
.
V
prihodnji
noči
Vas
pričakujem
.
“
„
Storili
bodemo
vse
po
Vaši
volji
.
“
„
Ali
so
ključi
že
ponarejeni
?
“
praša
grda
babura
.
„
Herkul
se
še
ukvarja
ž
njimi
,
“
odgovarja
burkež
ves
potrt
,
„
saj
je
izučen
ključavničar
,
toda
samostanski
ključi
so
umetno
izdelani
,
zaraditega
potrebuje
toliko
časa
.
Toda
priganjal
ga
bom
.
Ko
bi
naš
Golijat
le
potrebno
imel
,
tako
se
mora
pa
z
najpriprostejšimi
sredstvi
mučiti
.
“
„
Rešiti
naju
morate
—
drugače
je
vse
izgubljeno
!
“
„
Načelnica
,
pripravljen
sem
vse
storiti
—
že
zaradi
lepe
Cenobije
!
“
„
To
Ti
rada
verjamem
,
“
pravi
babura
trpko
,
„
kaj
ne
,
mene
bi
pa
mirno
prepustil
bridki
osodi
.
“
„
Gotovo
ne
,
načelnica
!
“
„
Ne
govori
mi
,
kar
vem
,
to
vem
!
Toliko
Ti
pa
povem
,
da
je
jutri
zadnja
ura
,
ki
nam
še
preostaja
.
“
Še
nekaj
trenotkov
se
čuje
šepetanje
,
potem
se
glumač
ob
drogu
spusti
na
vrt
,
drog
skrije
in
kmalu
potem
izgine
v
temni
noči
.
Po
dovršenem
dejanji
.
—
Čudni
pogoji
.
—
Vzbujena
ljubezen
.
—
V
Št.
Juriju
.
—
Razuzdanec
in
njegova
hlapca
.
—
Nesramen
načrt
.
Pastarice
iz
Št.
Jurija
so
pri
svojih
čredah
,
kajti
od
vrbovja
,
pri
katerem
je
spal
kaznovani
kmet
,
povrnile
so
se
takoj
na
goro
.
Kaj
so
je
prav
za
prav
zgodilo
,
ne
vedo
.
Videle
so
pač
modrasa
,
toda
kmet
je
odšel
domov
—
Uršika
pa
na
vsa
vprašanja
svojih
tovarišic
molči
.
„
Pazite
na
mojo
drobnico
!
“
zakliče
svojim
prijateljicam
,
povrnem
se
kmalu
,
toda
da
nobena
ne
gre
za
menoj
—
drugače
postanem
huda
.
“
Uršika
je
nenavadno
močna
in
gibčna
,
zaradi
tega
jo
tudi
ubogajo
.
Pazijo
na
njeno
čredo
,
urna
deklica
pa
hiti
po
strmi
stezi
v
hrib
ter
kmalu
izgine
za
grmovjem
.
Šele
pri
razdrti
kapelici
obstane
.
Lepa
pastarica
zažvižga
s
svojimi
rudečimi
ustnicami
ter
se
ozira
po
okolici
.
Kmalu
potem
se
začuje
v
bližini
jednako
znamenje
.
Ob
jednem
se
v
bližnjem
grmovju
pokaže
krepka
postava
predrznega
moža
.
To
je
Cekinar
,
poveljnik
Jurjevih
tolovajev
,
ki
so
ostali
na
Kumu
.
„
Pst
—
Pst
,
“
zakliče
tolovaj
,
„
tukaj
sem
—
lepa
Uršika
.
“
Deklica
se
Cekinarju
počasi
bliža
,
ki
kaže
na
z
mahom
obraščeno
skalo
.
„
Vsedite
se
,
lepa
Uršika
,
“
pravi
tolovaj
,
„
čakal
sem
že
na
Vas
.
“
„
Ali
res
?
“
praša
pastarica
ter
se
vsede
poleg
Cekinarja
.
Ta
jo
občudovaje
gleda
.
Saj
je
pa
njena
postava
tudi
vitka
in
polna
,
kakor
jih
je
malo
tacih
deklet
.
Uršika
si
sramežljivo
popravi
naprsno
ruto
,
ko
zapazi
njegove
poželjive
poglede
.
Cekinar
se
nasmehlja
.
„
To
bo
kmalu
drugače
,
“
pravi
,
„
to
krasno
telo
bo
pokrivala
svilena
obleka
.
Da
,
vse
bodete
imela
,
lepa
Uršika
,
kar
Vam
srce
poželi
,
kajti
Vi
niste
samo
divna
,
marveč
tudi
prebrisana
,
pametna
deklica
.
“
Uršika
zre
pred
sé
.
„
Kaj
pa
Vam
je
?
“
praša
Cekinar
,
ki
dobro
vé
,
da
si
naklonjenosti
te
nenavadne
lepotice
ne
more
pridobiti
s
predrznostjo
.
„
Ali
se
Vam
je
kaj
pripetilo
?
“
„
Da
,
pripetilo
se
mi
je
!
“
„
Oho
!
“
meni
tolovaj
ter
nehote
zgrabi
samokres
,
„
ali
so
morda
kmetje
za
naše
skrivališče
izvedeli
?
“
„
Ne
,
“
ga
hitro
tolaži
,
„
vse
kaj
druzega
me
teži
!
Usmrtila
—
sem
—
človeka
!
“
Zadnje
besede
izgovarja
na
tihem
in
obraz
njen
prebledi
ko
zid
.
Cekinar
se
vsede
bližje
k
njej
.
Prime
jo
za
roko
,
katere
mu
ona
ne
odtegne
.
„
Kako
se
tresete
,
“
pravi
mladi
tolovaj
,
katerega
divjost
je
v
dekličini
bližini
popolnoma
izginila
.
„
Vi
ste
človeka
usmrtila
—
Vi
—
Uršika
?
No
,
to
je
moral
pa
hudoben
človek
biti
!
“
„
Bil
je
!
“
„
Povejte
mi
,
kako
se
je
to
zgodilo
?
“
Žalostnim
,
tresočim
glasom
Uršika
poroča
o
dogodbi
pri
vrbovji
.
„
Razdražila
sem
modrasa
,
“
pristavi
skoraj
hlastno
,
„
pretresala
sem
ga
v
zabojčku
toliko
časa
,
da
je
ves
razsrden
planil
iz
njega
ter
kmeta
v
bedro
pičil
.
Hotela
sem
se
za
svoje
tri
prijateljice
maščevati
,
zgodilo
se
je
po
moji
volji
—
toda
sedaj
,
o
Bog
,
kako
to
v
srcu
žge
,
kakor
peklenski
ogenj
—
oj
—
oj
!
“
Cekinar
jo
pritisne
k
sebi
.
On
je
Uršiki
podaril
zlatnino
,
on
jo
je
pregovoril
,
naj
se
s
svojimi
tovarišicami
pridruži
tolovajem
.
„
Sedaj
sem
morilka
,
“
ihti
Uršika
pol
obupana
,
kajti
sedaj
se
še-le
vsega
svojega
dejanja
zaveda
.
Cekinar
zmaje
z
glavo
.
„
Vi
ste
bila
le
maščevalka
,
“
tolaži
jo
,
„
kmet
je
tri
Vaše
prijateljice
nesramno
oropal
deviške
nedolžnosti
,
to
je
bila
za
tako
hudobijo
še
premajhna
kazen
.
Da
,
ponosen
sem
,
da
ste
tako
ravnala
,
sedaj
je
vsaj
globok
prepad
mej
Vami
in
Vašo
preteklostjo
.
Uršika
sklene
roki
.
„
To
je
res
,
“
pravi
ter
neha
solze
pretakati
,
„
kar
se
je
zgodilo
,
ne
dá
se
več
predrugačiti
.
Sedaj
je
kmet
gotovo
že
mrtev
.
“
„
Upam
,
in
za
tako
nesnago
tudi
ni
nobena
škoda
,
“
huduje
se
mladi
tolovaj
,
„
vrag
bi
bil
Vas
vse
s
svojimi
prijatelji
spravil
v
sramoto
.
“
„
Da
,
to
je
tudi
nameraval
,
“
pristavi
Uršika
,
„
poslušala
sem
skrivaj
,
ko
se
je
s
svojim
sosedom
pogovarjal
,
da
mu
bode
dal
omotice
.
Ž
njo
naj
bi
potem
jaz
in
moja
sodružica
danes
po
noči
postali
žrtvi
vražjega
gospodarja
.
Toda
pičeni
kmet
ima
strup
gotovo
skrit
,
ne
bo
ga
mogel
dati
svojim
sosedom
,
in
če
je
umrl
,
vzel
je
gotovo
skrivnost
o
tem
peklenskem
sredstvu
na
drugi
svet
.
“
„
No
,
potem
Vam
ni
treba
tugovati
,
“
Uršika
,
marveč
bodite
vesela
,
da
tak
lopov
ne
more
nikomur
več
škodovati
.
Hahaha
,
krasna
misel
je
bila
z
modrasom
,
nikdo
Vam
ne
more
ničesa
dokazati
,
niti
najmanjša
sumnja
Vas
ne
more
zadeti
.
“
„
To
je
res
,
“
odgovori
Uršika
temnega
obraza
.
Cekinar
kaže
na
bližnji
grm
.
„
Glejte
,
Uršika
,
“
pravi
,
„
tam-le
se
je
strupena
kača
grela
na
solnci
.
Zgrabil
sem
jo
hitro
,
da
me
ni
mogla
pičiti
,
ter
sem
jo
vtaknil
v
zabojček
,
katerega
sem
potem
Vam
izročil
.
To
sem
storil
,
ker
ste
me
prašala
,
ali
sem
toliko
pogumen
,
da
gledam
nevarnosti
v
obraz
,
in
nisem
tat
,
ki
se
samo
po
noči
okrog
plazi
.
“
Uršika
ga
po
strani
pogleda
.
„
Da
,
Vi
ste
pogumen
,
“
pravi
odkritosrčno
,
„
predrzen
junak
!
“
Cekinar
se
srčno
zasmeje
.
„
Kolika
hvala
,
“
meni
.
„
No
,
Uršika
,
upam
,
da
se
bodeva
še
boljo
spoznala
.
“
Sedaj
deklici
bleda
lica
temno
zarude
.
Tolovaj
jej
stisne
desnico
.
„
Uršika
,
“
pravi
,
„
Vi
ste
deklica
,
kakoršnih
je
malo
na
svetu
.
Samo
naš
glavar
ima
nevesto
,
ki
Vam
je
v
mnogih
ozirih
jednaka
.
Tudi
ona
je
junakinja
,
da
,
še
celo
predrznejša
,
odločnejša
,
kakor
Vi.
In
lopa
je
,
da
som
v
resnici
dostikrat
zavidal
glavarja
.
“
Uršika
se
nagloma
obrne
proti
tolovaju
.
„
Glavarja
?
“
praša
pol
prestrašena
,
pol
radovedna
,
„
oj
—
sedaj
vem
,
Vi
sto
tolovaji
,
sedaj
mi
ne
morete
tega
več
tajiti
.
“
„
Uršika
,
to
Vam
je
itak
žo
znano
.
“
„
Ne
,
samo
slutila
sem
,
“
odgovori
zamišljena
,
„
in
vendar
se
Vas
nisem
bala
.
Žalostna
osoda
moja
in
mojih
prijateljic
bila
mi
jo
dokaz
,
da
nam
druzega
ne
preostaja
,
nego
da
sprejmemo
Vašo
ponudbo
.
“
Cekinar
poskoči
.
„
Oj
,
Ve
hočelo
z
nami
iti
,
Uršika
?
“
zakliče
radostno
in
oči
se
mu
začno
bliskati
.
„
Da
,
sklenile
smo
to
,
“
pravi
pastarica
resnim
obrazom
,
„
toda
ne
mislite
,
da
se
Vam
hočemo
na
milost
in
nemilost
izročiti
.
O
ne
,
bila
sem
svojim
tovaršicam
vedno
nekaka
načelnica
;
če
sem
kaj
odredila
,
zgodilo
se
je
vodno
tako
—
nobena
se
ni
upala
niti
godrnjati
.
Tega
bi
tudi
no
bila
trpela
.
“
Pri
teh
besedah
stegne
svoji
lepi
krepki
roki
,
kakor
ni
hotola
svojo
moč
pokazati
.
„
Mene
niti
mož
ne
premaga
,
“
pristavi
,
„
ali
bi
pa
moral
biti
nenavadno
močan
.
“
Cekinar
jej
krepko
stisne
desnico
.
„
Uršika
,
“
izpregovori
tolovaj
ter
jej
v
oči
pogleda
,
„
vse
dobro
razumem
,
toda
to
Vam
moram
vendar
povedati
,
da
če
pridejo
Vaše
zale
tovaršice
k
nam
,
ne
manjkalo
se
jim
bo
ponudeb
.
Vse
so
tako
lepe
,
sveže
punice
—
“
„
Samo
ob
sebi
umevno
,
“
pretrga
mu
ona
besedo
,
„
toda
prosto
sme
vsaka
voliti
,
nobeni
se
ne
sme
sila
delati
.
Ravno
zaradi
tega
sem
prišla
danes
semkaj
.
Če
hoče
katera
mojih
prijateljic
kakega
tolovaja
ljubiti
—
dobro
.
Toda
to
se
mora
prostovoljno
zgoditi
—
to
zahtevam
,
kajti
sedaj
govorim
kot
zastopnica
svojih
tovaršic
.
“
„
Uršika
,
“
smeji
se
Cekinar
,
„
škoda
,
da
niste
postala
možak
.
Resnično
,
Vi
ste
rojena
načelnica
!
Toda
mi
se
bomo
že
pobotali
,
moj
glavar
ravno
tako
misli
,
kakor
jaz
.
“
Deklica
mu
odločno
pogleda
v
oči
.
„
Slušajte
me
,
“
pravi
,
„
ali
imate
kaj
orožja
odveč
?
“
„
Več
,
ko
zadosti
—
celo
skladišče
polno
,
da
moremo
nove
vstopivše
člane
dobro
oborožiti
.
Naš
glavar
namerava
velike
reči
,
toda
puščal
bo
kri
samo
bogatincem
.
Nikdar
ne
bo
revež
od
nas
imel
škode
.
“
„
To
mi
je
povšeči
,
“
prikima
Uršika
z
glavo
,
„
to
sem
si
tudi
že
poprej
po
Vašem
govorjenji
mislila
,
kajti
z
navadnimi
morilci
bi
se
ne
pajdašila
.
“
„
To
tudi
nismo
.
“
„
Dobro
—
tedaj
poslušajte
moje
pogoje
.
“
Cekinarja
nenavadna
strogost
lepe
pastarice
skoro
iznenadja
.
„
Slušam
Vas
,
kraljica
vseh
pastaric
,
“
šali
se
tolovaj
.
Uršika
se
ne
dá
premotiti
.
„
Nas
je
vseh
skupaj
z
menoj
vred
dvanajst
,
“
prične
odločnim
glasom
,
„
tedaj
zahtevamo
dvanajst
samokresov
z
zadostnim
streljivom
in
ravno
toliko
bodal
.
“
Cekinar
meni
,
da
ni
prav
slišal
.
„
Čemu
pa
,
Uršika
?
“
„
To
je
naša
prva
in
poglavitna
zahteva
;
če
nam
tej
ne
ugodite
,
gremo
na
tuje
.
“
„
Toda
čemu
pa
orožje
?
“
„
To
Vam
bom
takoj
povedala
,
“
odgovori
Uršika
.
„
Mi
smo
pogumna
dekleta
—
ne
mevžaste
punice
.
Če
tudi
ne
znamo
streljati
,
naučile
se
bomo
to
kmalu
,
spretne
pa
smo
tako
,
da
bomo
glode
bodal
kmalu
prekosile
Vas
možakarje
.
“
Cekinar
molči
.
„
In
ko
bomo
imele
orožje
,
“
nadaljuje
Uršika
,
„
in
bodete
Vi
zapustili
ta
kraj
,
prišle
bodemo
za
Vami
.
Toda
—
in
sedaj
pride
važen
pogoj
—
nikdar
se
ne
bodemo
med
Vas
mešale
,
nikdar
imele
z
Vami
skupnega
taborišča
bodi
si
v
gojzdu
ali
kje
drugod
,
ker
sicer
bi
nastal
prepir
—
da
,
tekla
bi
celo
kri
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
„
Vas
je
trideset
mož
,
mogoče
celo
več
,
nas
pa
je
samo
dvanajst
deklic
—
nastati
mora
nevoščljivost
in
prepir
.
“
„
Kako
prebrisana
ste
,
Uršika
!
“
Poslušajte
dalje
!
Taborile
bomo
vedno
v
Vaši
bližini
,
toda
zahtevamo
,
da
sme
k
nam
samo
oni
priti
,
kateremu
dovolimo
.
Po
dnevu
hočemo
vedno
same
biti
,
in
vodila
bom
svoje
tovarišice
tudi
jedino
jaz
sama
.
“
Cekinar
dvigne
desnico
.
„
Uršika
,
“
pravi
,
„
Vi
slabo
poznate
našega
glavarja
.
Temu
mora
vse
ubogati
!
Za
vraga
—
pomirjene
greste
lahko
z
nami
,
ne
bo
se
Vam
nič
žalega
zgodilo
.
“
Uršika
zmaje
z
lepo
glavo
.
„
Ne
,
iz
tega
ne
bo
nič
,
“
zavrne
ga
odločno
.
„
Vaš
glavar
je
dostikrat
odsoten
—
tudi
če
ga
kdo
drug
zastopa
,
razpor
bi
bil
neizogibljiv
.
Me
smo
četa
za-se
,
prisegamo
Vam
pa
,
da
prvič
ničesar
ne
izdamo
—
drugič
,
da
Vas
nikdar
ne
zapustimo
.
Če
Vam
je
to
prav
,
dogovorite
se
s
svojimi
tovariši
ali
pa
z
glavarjem
.
Od
svojih
pogojev
niti
pičico
ne
odneham
.
—
Če
moje
tovaršice
z
Vami
občujejo
—
store
naj
to
z
onimi
,
katere
ljubijo
.
Niso
hinavske
—
govore
tako
,
kakor
jim
srce
veleva
.
Premislite
si
celo
stvar
,
natančneje
se
lahko
kak
drugi
dan
pomenimo
.
“
Cekinar
odmaje
živahno
z
rokami
.
„
Tu
je
vsak
premislek
odveč
,
Uršika
.
Poznam
Vas
.
Odločna
ste
,
vstrajala
bodete
pri
svojem
sklepu
.
In
če
natanko
pomislim
,
pametne
so
Vaše
zahteve
.
Da
,
prepir
bi
nastal
,
ko
bi
Ve
z
nami
bivale
v
jednem
taborišči
.
Tako
se
pa
tega
ni
treba
bati
,
in
mali
prepirčki
se
tem
lažje
poravnajo
.
In
kar
se
tiče
orožja
,
sporočil
bom
to
glavarju
,
ki
se
itak
kmalu
povrne
.
Menim
,
da
Vam
bo
samokrese
in
bodala
izročil
.
“
„
To
tudi
upam
.
“
„
In
kaj
hočete
z
orožjem
početi
?
“
praša
tolovaj
.
„
Braniti
se
,
“
odgovarja
Uršika
odločno
,
„
braniti
se
,
ko
bi
se
kdo
predrznil
,
nasilno
s
svojo
poželjivostjo
zoper
nas
postopati
.
Branile
se
bodemo
pa
tudi
,
če
bo
druga
nevarnost
pretila
—
da
,
bojevale
se
bomo
z
Vami
zoper
Vaše
sovražnike
.
“
„
Grom
in
strela
,
Vi
ste
pa
pogumna
,
“
smeji
se
Cekinar
,
„
hahaha
,
pri
prvem
strelu
vse
zbežite
.
“
„
O
—
videli
bodete
,
da
so
tudi
dekleta
pogumna
,
dekleta
,
ki
se
morajo
že
od
mladih
nog
s
sovražnim
jim
svetom
boriti
,
“
zakliče
Uršika
plamtečimi
očmi
.
Tolovaj
jo
ves
začuden
gleda
.
„
Resnično
,
“
pravi
,
„
Vi
ste
prekrasna
,
Uršika
.
Toda
povejte
mi
—
če
se
vse
tako
zgodi
,
kakor
Vi
zahtevate
—
“
„
To
tudi
upam
!
“
„
Dobro
,
recimo
,
da
je
vse
že
tako
.
Ali
bi
si
Vi
potem
tudi
ljubčka
izvolila
?
“
Uršika
globoko
zarudi
.
„
Tega
še
ne
vem
,
“
šepeta
tiho
.
„
Tedaj
izključeno
ni
,
da
si
ga
izvolite
,
Uršika
.
Glejte
,
jaz
sem
Vaše
tovarišice
sicer
le
mimogrede
videl
,
toda
zale
so
vse
.
In
vendar
srce
moje
le
za
jedno
samo
bije
,
in
to
ste
Vi
,
Uršika
.
Če
bodete
mene
izvolila
,
zadovoljna
bodete
,
druge
nobene
ne
maram
.
“
Deklica
hipoma
vstane
.
„
Tako
daleč
še
nismo
,
“
šepeta
.
Prsi
njene
se
valovito
dvigujejo
,
žareče
njene
oči
pa
zalo
tolovajevo
postavo
pogledajo
od
strani
.
„
Ali
hočete
moje
pogoje
glavarju
naznaniti
?
“
„
Kakor
hitro
se
povrne
,
Uršika
.
“
„
Kdaj
se
bo
to
zgodilo
?
“
„
Jurij
Skopec
je
hotel
samo
dva
dni
izostati
.
“
„
Dobro
—
tedaj
se
bodeva
zopet
sešla
.
Živež
dobite
na
dogovorjenem
kraji
.
Sedaj
mi
ostanite
zdravi
!
“
„
Uršika
—
Uršika
!
“
kliče
Cekinar
.
V
teku
se
deklica
še
enkrat
ozre
—
pozdravi
ga
z
roko
,
ne
ustavi
pa
se
,
marveč
zarudelimi
lici
in
urnih
nog
hiti
po
strmi
stezi
navzdol
.
Zvečer
ženo
pastarice
svoje
črede
proti
Št.
Juriju
.
Uršika
jim
še
ni
povedala
,
kaj
je
imela
na
vrhu
Kuma
opraviti
,
marveč
je
le
mimogrede
omenila
,
da
se
bo
že
prihodnje
dni
nekaj
važnega
pripetilo
.
Deklice
so
s
tem
zadovoljne
,
saj
vidijo
,
da
se
njihova
žalostna
usoda
nikdar
ne
bo
pri
kmetih
na
bolje
obrnila
.
Ali
morajo
s
tujci
iti
,
ali
pa
pri
svojih
gospodarjih
v
revščini
in
sili
,
mogoče
colo
v
sramoti
svoje
borno
življenje
končati
.
V
Št.
Juriju
je
seveda
velika
razburjenost
.
Ker
je
kmet
tako
nagloma
umrl
,
poklicali
so
zdravnika
iz
mesta
—
v
resnici
učenega
moža
,
ki
je
na
prvi
pogled
spoznal
,
da
je
kmet
umrl
,
ker
ga
je
strupena
kača
pičila
.
Saj
se
še
sedaj
poznate
na
bedru
grozno
zatekli
rani
.
Pastaric
pri
tem
živa
duša
ne
sumniči
,
ker
vsakdo
misli
,
da
ga
je
modras
v
spanji
napadel
.
Seveda
je
po
vasi
splošno
žalovanje
,
kajti
kmet
je
bil
jeden
najbogatejših
v
Št.
Juriju
.
Najbolj
pa
se
nad
nepričakovano
njegovo
smrtjo
togoti
Uršikin
gospodar
.
Saj
mu
je
ranjki
sosed
omotico
obljubil
,
s
pomočjo
katere
je
hotel
svojo
zalo
pastarico
v
spanji
oropati
dekliške
časti
.
Ta
lepa
nada
mu
je
sedaj
splavala
po
vodi
,
kajti
nesramni
kmet
je
sredstvo
gotovo
kje
skrito
imel
,
kdo
naj
je
sedaj
najde
,
in
če
bi
se
tudi
to
zgodilo
,
kdo
pa
ve
,
kako
in
kaj
naj
se
porabi
?
Toda
kmetova
strast
je
zdaj
vzbujena
.
Že
od
nekdaj
ni
navajen
,
posebne
ozire
imeti
na
svojo
starikavo
ženo
,
toda
ne
upa
si
pa
vendar
,
napasti
dekleta
po
noči
,
ki
je
nenavadno
močna
.
Toda
zvita
buča
si
ve
pomagati
.
Za
nekaj
časa
je
dva
tuja
laška
delavca
najel
,
ki
hoče
po
dovršenem
delu
vrniti
se
proti
Trstu
.
Kmet
ju
dobro
pozna
—
ta
dva
sta
za
vse
pripravljena
,
samo
če
pri
tem
dobro
zaslužita
.
In
na
to
zida
nesramni
kmet
svoje
črne
naklepe
.
Ko
zvečer
Uršika
goni
svojo
drobnico
v
hlev
—
lepša
je
danes
vsled
notranje
razburjenosti
,
kakor
drugikrat
—
pokliče
kmet
oba
Laha
na
stran
.
„
Ali
gresta
zopet
na
potovanje
?
“
ju
praša
.
„
Da
,
kmet
,
pojutrašnjim
svoje
delo
končava
,
potem
se
povrneva
domov
.
“
„
No
,
“
kruli
poželjivi
dedec
,
„
potrebovala
bi
za
popotnico
lep
denar
.
“
„
Seveda
,
gospodar
,
denar
je
vedno
potreben
.
“
„
Zaslužita
si
ga
!
“
„
Kako
,
kmet
?
“
Kmet
s
prstom
pokaže
na
Uršiko
,
ki
ravnokar
stopa
iz
hleva
v
hišo
,
kjer
jo
čaka
skromna
večerja
.
„
Imel
bi
jo
rad
—
Uršiko
,
“
šepeta
tiho
.
„
Hm
,
izročiva
naj
jo
Vam
,
kmet
?
“
„
Da
,
povezano
in
z
zamašenimi
ustmi
,
da
se
ne
bo
mogla
braniti
.
Punica
ima
vražje
moči
.
“
„
To
pa
ne
gre
.
“
„
Tako
—
zakaj
pa
ne
?
“
„
Hahaha
,
kmet
,
Uršika
spi
z
drugimi
dekleti
skupaj
.
To
bi
bilo
kričanje
—
ne
,
to
ni
mogoče
!
“
„
Norca
,
kakršna
sta
!
“
huduje
se
pohotnež
.
„
Seveda
tako
ne
gre
.
Toda
pojutrašnjim
zjutraj
,
ko
odhajata
,
splazita
se
za
deklino
,
ko
žene
svojo
čredo
na
Kum
.
To
se
zgodi
na
vse
zgodaj
in
napasti
jo
morata
med
grmičevjem
.
Druga
dekleta
ženo
svojo
živino
še-le
pol
ure
pozneje
na
pašo
.
Tu
imam
časa
dovolj
,
da
jo
v
stran
ponesem
ter
se
ž
njo
poradostim
,
kakor
mi
srce
zahteva
.
“
Laha
se
krohotata
.
To
sta
brezsrčna
suroveža
,
ki
le
po
dobrem
zaslužku
hrepenita
.
„
To
Vam
pa
že
storiva
,
“
se
muzata
.
„
Stal
bom
v
bližini
,
“
pravi
kmet
,
„
kakor
hitro
mi
izročita
dekleta
,
dobila
bodeta
svoje
plačilo
.
“
„
Koliko
pa
,
kmet
?
“
Razuzdanec
imenuje
tako
visoko
svoto
,
da
bi
jo
Lahona
nikdar
ne
bila
pričakovala
.
Toda
premetena
sta
ter
tega
ne
povesta
.
Ravno
nasprotno
.
Še
več
zahtevata
in
po
daljšem
barantanji
se
zjedinijo
o
znesku
,
kateri
naj
Uršika
s
svojo
dekliško
častjo
poplača
.
Konečno
jo
vse
dogovorjeno
.
In
ko
kmet
mimo
hiše
gredoč
skozi
okno
zagleda
zalo
Uršiko
—
ki
ravnokar
zavživa
svoj
košček
črnega
kruha
—
mrmra
nesramnež
:
„
Le
čakaj
,
Ti
razkošna
ptičica
.
Ti
nisi
hotela
mojih
prošenj
uslišati
—
sedaj
boš
pa
vendar
moja
.
Hahaha
,
čeravno
moj
sosed
več
ne
živi
,
sredstev
mi
vendar
ne
manjka
,
da
ukrotim
takega
trdovratnega
dekliča
.
“
V
rovu
.
—
Nenavadni
obiskovalec
.
—
Prepir
.
—
Bridke
resnice
.
—
„
Kdo
sem
?
“
—
Stvar
se
drugače
zasuče
.
—
Srebrni
zaklad
.
V
duhu
zapustimo
Kum
in
Št.
Jurij
ter
poglejmo
v
rudnik
‚
Srebrni
mož
‘
.
Tu
stoji
skrivnostni
tujec
pred
nadzornikom
in
rudarji
,
ki
začudeni
in
nejevoljni
zro
v
nepoklicanega
gosta
.
„
Kaj
pa
še
hočete
tukaj
?
“
zadere
se
nadzornik
nad
njim
,
„
ali
Vam
nisem
rekel
,
da
ne
potrebujem
več
delavcev
?
Hej
,
Janez
,
Jaka
,
peljita
moža
do
izhoda
,
kjer
naj
gleda
,
da
se
na
hitro
izgubi
!
“
Skrivnostni
mož
mirno
stoji
.
„
Meni
se
tako
ne
mudi
,
“
pravi
nadzorniku
,
„
tak
rudnik
me
zelo
zanima
.
Dajte
,
razkažite
mi
ga
natančneje
!
“
Načelnik
postane
togoten
.
„
To
mi
je
pa
že
preveč
!
“
kriči
,
„
kakova
šega
je
to
,
da
plezate
v
jamo
,
ne
da
bi
Vam
kdo
dovolil
.
To
ne
gre
—
to
je
celo
strogo
prepovedano
.
Hitro
se
mi
poberite
,
ali
pa
bodete
občutili
,
kako
trde
pesti
imajo
moji
ljudje
.
“
Tujec
niti
z
očesom
ne
migne
.
„
Jaz
ostanem
,
tukaj
mi
je
prav
všeč
,
ogledal
si
bom
‚
Srebrnega
moža
‘
natančneje
.
“
„
Sedaj
je
konec
moji
potrpežljivosti
,
“
se
zadere
,
„
to
Ti
je
prav
nesramen
človej
,
ki
se
hoče
iz
mene
še
norčevati
.
Tega
pa
vendar
ne
trpim
!
Alo
,
rudarji
—
to
je
potepač
,
ki
je
prišel
tu
doli
,
da
nas
obsiplje
s
svojimi
strupenimi
zbadanji
.
“
Tujec
se
niti
za
korak
ne
premakne
,
ko
vidi
,
da
ga
hočejo
napasti
.
—
Nekaj
jih
že
dviguje
pesti
proti
njemu
.
„
Le
ne
prenaglite
se
!
“
zagrmi
nad
njim
,
da
hipoma
odskočijo
nazaj
—
„
ne
bodite
nespametni
,
kajti
to
bi
Vas
drago
stalo
.
Niti
na
misel
mi
ne
pride
,
da
bi
se
iz
poštenih
delavcev
norčevali
.
O
ne
,
toda
odgovorite
mi
na
jedno
vprašanje
.
Ali
ima
grof
Stolberg
tu
doli
velikanski
zaklad
?
“
Nadzornik
zaničljivo
zamahne
z
roko
.
„
Kaj
Vas
to
briga
?
“
praša
temnim
obrazom
.
„
Več
,
kakor
si
Vi
mislite
,
“
odgovarja
tujec
,
„
ker
predobro
vem
,
da
grof
Stolberg
srebro
na
kup
grabi
,
njegovi
delavci
pa
si
morajo
svoj
borni
kruh
po
potu
svojega
obraza
služiti
.
“
Rudarji
se
pogledujejo
.
Plača
njihova
res
ni
velika
—
toda
od
kod
to
ve
tuji
mož
.
—
Drugačnega
mnenja
pa
je
nadzornik
.
„
Kako
se
morete
predrzniti
o
našem
milostivem
grofu
slabo
govoriti
?
“
kruli
kakor
razkačen
merjasec
.
„
Oj
,
jaz
si
še
vse
kaj
druzega
upam
,
“
zavrne
ga
tujec
.
„
Kaj
—
kako
?
“
„
Da
,
jaz
si
še
vse
kaj
druzega
upam
,
“
glasi
se
rezki
odgovor
.
„
Jaz
celo
trdim
,
da
je
grof
Stolberg
brezsrčni
oderuh
,
ki
svojim
ljudem
kožo
črez
ušesa
vleče
,
da
bi
le
poprej
pomnožil
svoje
velikansko
premoženje
.
To
je
moje
mnenje
!
In
Vi
me
nikdar
ne
bodete
drugače
prepričali
.
“
Načelnik
kar
togote
besni
.
„
Zgrabite
ga
!
“
kriči
svojim
rudarjem
,
„
to
je
nesramnež
,
vjemite
ga
!
“
„
Le
semkaj
pojdite
,
nadzornik
,
“
zapreti
tujec
,
„
Vi
ste
tudi
hlapčon
grofov
,
ki
se
svojemu
gospodarju
prikupuje
.
Da
—
da
,
le
preminjajte
barvo
,
to
je
vedno
znamenje
slabe
vesti
.
“
Nadzornik
skače
semtertja
,
kakor
opica
v
zaprti
kletki
.
„
Pri
tej
priči
mi
zgrabite
tega
človeka
,
“
zapoveduje
,
„
zvežite
ga
,
sramotil
je
milostivega
grofa
,
v
ječo
ž
njim
!
“
Rudarji
zopet
pritiskajo
na
tujca
.
Mož
ima
sicer
prav
,
toda
delavci
jedo
kruh
grofa
Stolberga
,
čeravno
jim
je
plača
pičlo
odmerjena
.
Skrivnostni
tujec
dvigne
desnico
.
„
Čuvajte
se
!
“
zakliče
nadzorniku
,
„
ti
ubogi
ljudje
ne
morejo
za
to
,
če
ubogajo
Vašemu
povelju
,
ker
misliti
morajo
na
svoj
košček
kruha
.
Toda
gorje
Vam
,
nadzornik
,
če
ostanete
pri
svojem
žuganji
,
obračunal
bom
z
Vami
,
da
se
Vam
bodo
lasje
ježili
.
“
Nadzornik
odskoči
.
„
Kdo
ste
?
“
sopiha
.
„
Hahaha
,
kako
ste
Vi
radovedni
,
“
norčuje
se
tujec
,
„
no
,
izvedeli
bodete
to
še
v
pravem
času
!
“
Nadzornik
plane
razljuten
na
govornika
.
„
Sam
Vas
vlečem
pred
grofa
!
“
rujove
togotno
.
Tujec
dvigne
pest
.
Bolesten
krik
—
nadzornik
se
valja
po
tleh
!
„
To
je
bil
samo
mal
opomin
,
“
pravi
tujec
mirno
,
„
toda
pazite
,
drugi
pot
se
Vam
bo
še
huje
godilo
!
“
Nadzornik
se
pobere
.
„
Zgrabite
nesramneža
!
“
besni
ves
iz
sebe
.
Rudarji
se
obotavljajo
.
„
Zgrabite
ga
,
ali
pa
ste
danes
grofu
zadnjikrat
služili
—
spravim
Vas
vse
ob
kruh
!
“
rujove
uradnik
.
Tujec
se
neznansko
zasmeje
.
„
O
—
sedaj
kažete
svoj
pravi
obraz
,
“
zakliče
preteč
,
„
čuvajte
se
!
“
Nadzornik
se
togote
kar
peni
.
„
Kdo
ste
?
“
rujove
kakor
zdivjan
bivol
.
Iz
ozadja
v
rovu
se
začuje
žvižganje
.
V
tem
trenutku
stopi
tujec
za
korak
naprej
.
„
Vi
hočete
vedeti
,
kdo
da
sem
?
“
praša
ter
razgrne
svoj
plašč
.
Rudarji
osupnejo
.
To
ni
rudar
,
kajti
zelena
lovska
suknja
oklepa
orjaško
postavo
,
ob
pasu
mu
visi
lovski
nož
,
poleg
katerega
se
svetita
dva
samokresa
in
bodalo
.
Nadzorniku
se
zdi
,
da
sanja
.
„
Da
nisem
rudar
,
“
oglasi
se
skrivnostni
mož
,
„
to
sedaj
vidite
.
Toda
tudi
lovec
nisem
,
kakor
bi
kdo
to
mislil
.
Važne
vzroke
imam
,
da
se
mudim
sedaj
tu
pod
zemljo
namestu
v
gojzdu
.
“
Nadzornik
se
zgane
.
„
To
je
tolovaj
!
“
zarujove
na
ves
glas
.
Tujec
se
smehlja
.
„
Za
moj
del
me
imenujte
tudi
tolovaja
,
kaj
to
mene
briga
?
Slišal
sem
vedno
,
da
nadzorniki
v
Stolberških
jamah
dobivajo
visoke
nagrade
za
to
,
da
k
delu
priganjajo
uboge
rudarje
,
ki
morajo
itak
že
težko
delati
,
samo
da
more
strogi
gospod
grof
več
srebra
na
kup
spravljati
.
Kolikor
več
ima
tak
brezsrčnež
,
toliko
pohlepnejši
je
!
“
Začetkom
se
nadzornik
pač
boji
samokresov
,
ki
so
gotovo
nabasani
,
toda
konečno
je
tujec
le
eden
mož
,
tukaj
pa
stoji
nad
štirideset
rudarjev
,
katerih
vsak
ima
orodje
—
kladvo
in
dlete
,
tudi
za
silo
nevarno
v
krepki
pesti
.
„
Človek
,
kako
se
morete
predrzniti
,
našega
najmilostivejšega
grofa
tako
nesramno
psovati
?
“
„
To
ni
psovanje
,
“
glasi
se
mirni
odgovor
,
„
marveč
gola
resnica
.
“
Nadzornik
se
proti
svojim
delavcem
obrne
.
„
Kako
morete
trpeti
,
da
ta
tolovaj
,
ki
se
je
v
našo
jamo
vtihotapil
,
tako
psuje
našega
gospoda
?
“
rujove
togotno
.
„
Halo
,
zgrabite
ga
,
da
pravična
kazen
zadene
nesramneža
!
“
Tujec
sklene
roki
na
prsih
.
„
Pridite
vender
,
“
pravi
zaničljivo
,
„
čakam
.
Žal
bi
mi
bilo
,
ko
bi
Vi
zapeljali
uboge
rudarje
h
kaki
nepremišljenosti
.
Ne
nameravam
,
biti
sovražen
revnim
družinskim
očetom
.
Tudi
bi
tak
napad
nobenega
pomena
ne
imel
.
“
Nadzornik
pa
misli
,
da
je
sedaj
pravi
trenotek
,
polastiti
se
predrznega
tujca
.
Kladvo
,
ki
je
drži
v
desnici
,
dvigne
,
da
bi
grozovito
ž
njim
udaril
nasprotnika
.
Tu
se
v
ozadji
začujejo
koraki
.
„
Hej
,
“
zagrmi
surov
glas
,
„
iz
rok
z
Vašim
kladvom
,
ali
pa
Vam
svinčenko
zapodim
v
Vašo
trmasto
bučo
!
—
“
Nadzornik
odskoči
.
Za
tujcem
se
pokažejo
naenkrat
postave
,
ki
s
svojimi
samokresi
merijo
na
rudarje
.
„
Usmiljeni
Bog
v
nebesih
!
“
stoče
uradnik
,
„
cela
tolpa
tolovajev
je
v
jami
izgubljeni
smo
!
“
„
Da
,
ko
bi
bil
jaz
krvoločnik
,
“
meni
tujec
,
„
napravil
bi
sedaj
z
Vami
prav
kratek
račun
.
Toda
konečno
imate
tudi
Vi
,
nadzornik
,
ženo
in
otroke
doma
,
zaradi
tega
prizanašam
Vašemu
bornemu
življenju
.
Toda
slabo
jo
bodete
izkupili
,
če
se
le
še
enkrat
podstopite
,
nasprotovati
—
Juriju
Skopcu
!
“
To
ime
ima
žo
polno
veljavo
.
„
Jurij
Skopec
je
v
‚
Srebrnem
možu
‘
,
“
jecljajo
preplašeni
rudarji
ter
se
stiskajo
ob
steno
.
„
Ne
bojte
se
!
“
zakliče
tolovajski
glavar
,
kajti
ta
je
prišel
v
rudnik
‚
Srebrni
mož
‘
.
Vam
bornim
revežem
ne
storim
nič
žalega
.
Da
je
vsak
upor
zastonj
,
to
vidite
,
kajti
moji
ljudje
v
tem
oziru
ne
poznajo
nobene
šale
.
Tako
,
sedaj
me
poznate
,
in
Vi
,
nadzornik
,
bodete
sedaj
moj
vodnik
.
“
„
Kaj
naj
storim
?
“
jeclja
strahopetnež
.
„
Razkazali
mi
bodete
jamo
,
“
zagrmi
tolovajski
glavar
strašnim
glasom
nad
njim
,
„
ali
mislite
,
da
sem
iz
samega
žalega
časa
splezal
tu
doli
?
Dobro
mi
je
znano
,
da
je
tukaj
nakopičeno
srebro
,
ker
ste
naleteli
na
bogato
žilo
.
Jaz
nujno
potrebujem
ta
zaklad
,
grof
Stolberg
zaradi
tega
še
vedno
ne
bo
osiromašil
.
“
Nadzornik
se
ne
gane
z
mesta
.
Tu
zgrabi
Jurij
Skopec
uradnika
za
roko
.
„
Ali
bo
kmalu
?
“
se
mu
zagrozi
,
„
ne
spravite
me
v
jezo
,
potem
se
Vam
ne
bo
dobro
godilo
!
“
Nadzornik
ječi
,
kajti
železna
pest
tolovajskega
glavarja
mu
stiska
roko
,
kakor
bi
bila
v
kleščah
.
„
Naprej
!
“
ukazuje
grobni
tolovaj
,
proti
hodniku
,
kjer
leži
čisto
srebro
.
Da
je
zaklad
tu
doli
,
to
dobro
vem
,
mojim
ljudem
ga
je
treba
le
v
vreče
spraviti
.
“
Tu
ne
pomaga
nobeden
ugovor
.
Nekaj
tolovajev
ostane
pri
rudarjih
,
da
jih
stražijo
—
drugi
pa
grejo
za
svojim
glavarjem
,
ki
siloma
za
sabo
vleče
tresočega
se
nadzornika
.
Uradnik
od
strani
gleda
samokres
,
ki
ga
Jurij
Skopec
drži
v
svoji
desnici
,
potem
pa
se
ozre
v
odločni
obraz
grozovitega
moža
.
Tu
ne
pomaga
nobeno
javkanje
in
prosjačenje
,
uradnik
mora
ubogati
,
kajti
Jurij
Skopec
se
ne
da
varati
.
„
Kje
leži
srebro
?
“
zakriči
gromovitim
glasom
,
da
se
uradnik
konečno
uda
svoji
usodi
.
Trepetaje
pokaže
na
stranski
hodnik
,
čegar
vhod
je
zaprt
z
močnimi
lesenimi
vrati
.
„
Ključ
sem
!
“
veleva
tolovajski
glavar
,
„
Vi
ste
nadzornik
,
tedaj
je
ključ
v
Vaši
posesti
.
Hitro
,
ali
—
“
Jurij
nameri
samokres
,
toda
pretenja
niti
ni
treba
,
kajti
uradnik
hitro
seže
v
žep
