zaglavo
:
»
Oh
-
oh
-
oh
!
«
–
kakor
tisti
možički
,
ki
vzdigajo
roke
–
in
naposled
se
je
obesil
.
Minka
je
imela
rada
očeta
in
takrat
se
je
jokala
.
Kako
je
bil
oče
majhen
in
smešen
in
kako
je
bil
neumen
,
da
se
je
obesil
!
In
kako
je
bila
ona
neumna
,
ko
se
je
jokala
!
...
Tudi
mati
je
bila
smešna
;
debela
,
okrogla
,
kadar
je
hodila
,
se
je
vse
zibalo
na
nji
,
kakor
puta
je
hodila
in
tudi
obraz
je
imela
kakor
puta
.
In
je
sklepala
roke
:
»
Oh
-
oh
-
oh
!
«
–
No
,
umrla
je
tudi
mati
.
Kako
je
pač
ležala
na
odru
,
ko
je
imela
tako
smešen
okrogel
obraz
in
ko
je
bila
tako
debela
?
Uboga
mati
!
Morda
je
vzdihovala
še
na
odru
?
–
Oh
-
oh
-
oh
!
Nesli
so
jo
možje
,
težko
,
dolgo
in
široko
rakev
so
nosili
,
v
rakvi
pa
:
Oh
-
oh
-
oh
!
–
Vse
to
je
bilo
kakor
naslikano
.
Naslikani
možički
in
naslikane
punčke
,
v
pisanih
oblekah
,
resni
in
polni
skrbi
.
Na
prvi
strani
stoje
leseno
sredi
zelenih
travnikov
,
tam
zgoraj
svetlo
sončno
nebo
,
na
desni
bela
cerkvica
;
na
drugi
strani
,
glej
,
pa
leže
na
tleh
,
kakor
da
bi
bili
mrtvi
.
Samo
obrazi
so
isti
,
zmerom
tako
neumnoresni
...
In
ko
bi
človek
knjigo
raztrgal
?
Neumna
Francka
je
bila
oni
dan
raztrgala
tako
knjigo
in
sestra
Cecilija
niti
trenila
ni
...
Zakaj
so
bili
tako
resni
in
zakaj
so
zmerom
tako
jokali
?
Gorke
solze
so
tekle
po
smešnoresnih
licih
in
Minki
so
se
smilili
ubogi
ljudje
.
Ubogi
oče
!
Uboga
mati
!
Izrezala
bi
iz
knjige
obadva
,
skrila
ju
varno
na
svoje
prsi
,
pod
srajco
.
In
malo
bi
ju
zibala
,
kakor
v
zibki
!
Ej
,
ne
jokajta
,
saj
je
lepo
zunaj
,
travniki
,
lepi
gozdi
,
lepo
božje
nebo
!
Ej
,
ej
,
ej
!
–
Ogrejta
se
pri
meni
,
tukaj
nam
je
dobro
!
...
Noč
je
bila
,
vse
so
spale
.
Minka
je
zakričala
nenadoma
.
»
Vode
,
Rezika
,
vode
!
«
Prebudile
so
se
,
Rezika
je
skočila
iz
postelje
,
še
pol
v
sladki
omotici
.
Pred
jaslicami
se
je
še
zmerom
zibal
ubogi
mali
plamen
,
umiral
je
in
ni
mogel
umreti
.
Rezika
je
zadela
ob
mizo
,
ob
stol
,
kakor
pijana
je
bila
.
»
Vode
,
Rezika
!
«
In
Rezika
je
posegla
po
kozarcu
,
ki
je
bil
do
polovice
poln
ter
ga
ponudila
Minki
.
Ali
Minki
se
je
roka
tresla
,
ni
mogla
držati
kozarca
,
voda
se
je
razlivala
po
odeji
.
»
Drži
,
Rezika
,
pomagaj
mi
!
«
Nagnila
je
glavo
,
omočila
je
ustnice
z
vodo
.
»
Dovolj
je
.
Postavi
kozarec
tja
.
Idi
spat
,
Rezika
!
«
Oči
so
se
navadile
teme
in
Rezika
je
videla
Minkin
obraz
.
Ozek
in
koščen
je
bil
kakor
nož
,
oči
so
žarele
,
na
čelo
so
padali
črni
lasje
.
»
Ali
je
umrla
?
«
je
vprašala
Lojzka
iz
postelje
.
»
Ne
še
!
«
je
odgovorila
Rezika
zaspano
,
vrnila
se
je
v
posteljo
,
odela
se
je
do
ust
in
je
takoj
spet
zaspala
.
Lojzka
si
je
mislila
:
»
Če
zdajle
umrje
in
mi
pride
povedat
!
«
Malo
čudno
ji
je
bilo
,
ali
bolj
je
bila
radovednost
nego
strah
.
Poslušala
je
,
če
bi
se
kaj
zgenilo
,
če
bi
kaj
zaklicalo
in
v
napetem
poslušanju
je
zaspala
ter
je
poslušala
in
gledala
v
sanjah
.
In
ko
je
gledala
,
je
zagledala
nenadoma
nekaj
svetlega
,
bleščečega
,
kakor
cekin
.
Plavalo
je
preko
sobe
,
preko
okna
,
zmerom
bolj
kvišku
.
Ob
oknu
pa
se
je
spremenilo
,
zmerom
še
je
bilo
svetlo
in
bleščeče
,
kakor
cekin
,
ali
bil
je
Minkin
obraz
.
In
Minka
se
je
zasmejala
in
je
zaklicala
.
»
Lojzka
!
«
Lojzka
se
je
predramila
,
dan
je
bil
skoro
.
Tina
se
je
že
oblačila
,
Rezika
je
sedela
za
mizo
in
si
je
pletla
lase
.
Tončka
je
sedela
v
postelji
,
zehalo
se
ji
je
in
ni
se
ji
hotelo
vstati
.
Minka
je
ležala
mirno
,
roke
na
prsih
,
oči
odprte
,
tudi
ustnice
so
bile
malo
odprte
in
zobje
so
se
svetili
.
Rezika
se
je
domislila
,
vstala
je
in
šla
k
Minki
.
»
Minka
,
ali
ne
spiš
?
Ali
bi
rada
vode
?
«
Minka
se
ni
genila
.
Rezika
se
je
doteknila
njenih
rok
,
njenih
lic
;
nič
se
ni
zgenilo
.
Lica
so
bila
hladna
,
čelo
je
bilo
trdo
in
gladko
kakor
iz
porcelana
;
oči
so
gledale
mirno
,
punčice
so
bile
obrnjene
malo
navzgor
,
polskrite
pod
trepalnicami
.
Rezika
se
je
ozrla
po
sobi
.
»
Minka
je
umrla
...
Rekla
je
,
da
bo
prva
in
res
je
!
«
Zašumelo
je
na
posteljah
,
vse
so
vstale
in
so
se
oblačile
hitro
.
»
Jaz
sem
videla
njeno
dušo
!
«
je
zaklicala
Lojzka
.
»
Njena
duša
je
šla
po
sobi
,
kakor
cekin
,
in
ko
je
šla
skozi
okno
,
me
je
poklicala
.
«
Niso
bile
še
oblečene
in
umite
,
ko
je
prišla
sestra
Cecilija
.
Prižgala
je
blagoslovljeno
svečo
in
jo
je
postavila
na
mizico
poleg
Minkine
postelje
;
tdre
koščene
prste
je
ovila
okoli
bakrenega
razpela
.
Nato
pa
so
molile
rožni
venec
;
molki
so
rožljali
,
mladi
glasovi
so
peli
enakomerno
,
otožno
...
Dobile
so
kanarčka
.
Ves
majhen
je
še
bil
in
neumen
in
zmerom
ga
je
bilo
strah
;
tudi
pel
še
ni
nič
.
»
Babica
je
!
«
je
menila
Pavla
.
»
Kako
bo
babica
!
«
je
ugovarjala
Lojzka
.
»
Saj
sem
pogledala
précej
!
«
»
Kako
pa
se
pozna
,
da
ni
babica
?
«
je
vprašala
Malči
.
»
Zadaj
mu
odpihnem
perje
,
pa
pogledam
...
Čakaj
,
ti
pokažem
!
«
Kletka
je
bila
na
mizi
,
Lojzka
je
odprla
vratica
,
toda
kanarček
je
kričal
,
cvilil
pretresljivo
,
kakor
da
bi
prosil
milosti
.
»
No
,
pusti
ga
!
Pa
naj
bo
babica
!
«
se
je
vdala
Pavla
.
»
Ni
ga
treba
dražiti
,
zbolel
bo
!
«
Sestra
Cecilija
je
obesila
kletko
na
zid
ob
okno
prav
poleg
Malčine
postelje
,
tako
da
je
škropilo
Malči
na
posteljo
in
v
obraz
,
kadar
se
je
kanarček
umival
.
»
Ej
,
ti
,
Hanzek
,
zakaj
me
škropiš
?
«
se
je
zasmejala
Malči
in
nevoščljive
so
ji
bile
,
da
je
škropil
nanjo
in
da
se
je
pogovarjala
z
njim
.
Hanzek
je
študiral
;
gledal
je
z
živimi
črnimi
očmi
po
sobi
,
kakor
da
bi
opazoval
ter
se
čudil
.
In
kolikor
bolj
je
opazoval
,
tem
manj
ga
je
bilo
strah
.
Če
se
je
približala
roka
,
Rezike
ali
Malči
drobna
roka
,
se
je
najprej
umaknil
in
gledal
napeto
.
Nato
je
polagoma
iztegal
vrat
,
odpiral
kljun
in
oči
so
zadobile
nekako
sovražno
svetlobo
.
Zmerom
bolj
se
je
iztegoval
vrat
,
perje
na
vratu
in
v
glavi
se
je
šopirilo
,
ježilo
,
perotnice
so
zamahovale
,
najprej
nalahko
,
potem
zmerom
bolj
hitro
in
srditohreščeč
glas
je
prišel
iz
tankega
grla
,
kakor
da
bi
brusil
britev
ob
pili
.
»
Zakaj
pa
se
jeziš
,
Hanzek
?
«
se
je
hudovala
Malči
.
»
Saj
vidiš
,
da
ti
dajem
vode
!
Kaj
ne
maraš
vode
?
«
Hanzek
se
je
malo
ozrl
,
malo
je
pobrcal
z
nogo
;
videl
je
,
da
so
mu
res
prinesli
vode
in
polagoma
se
je
umiril
;
samo
časih
je
še
malo
poškilil
,
nezaupen
je
bil
;
ni
se
bil
še
privadil
vseh
peterih
prstov
in
razjezilo
ga
je
posebno
,
če
se
je
zganil
debeli
palec
,
ki
ni
sodil
k
ostalim
štirim
.
Ko
se
je
potolažil
,
je
poniknil
glavo
globoko
v
vodo
,
stresal
se
je
ter
škropil
na
vse
strani
.
Skočil
je
potem
na
zgorenji
klin
,
bil
je
kakor
nepočesan
,
ves
moker
in
skuštran
;
smejale
so
se
mu
;
on
pa
se
je
le
stresal
ter
se
ni
ozrl
nikamor
.
»
Ali
te
ni
sram
,
Hanzek
?
«
mu
je
zaklicala
Malči
.
Poškilil
je
malo
,
nato
pa
se
je
sklonil
,
vtaknil
je
v
kljun
dolgi
tenki
krempelj
ter
si
je
čistil
nogo
in
kljun
,
oboje
hkrati
,
in
nič
ga
ni
bilo
sram
.
Polagoma
je
spoznaval
,
bistril
se
mu
je
razum
.
Uvidel
je
,
da
ni
veliko
nevarnosti
na
svetu
.
Kadar
so
mu
odprle
vratica
,
je
poskočil
najprvo
na
prag
ter
se
je
oziral
naokoli
.
Nič
tujega
,
neznanega
se
ni
prikazalo
,
nič
nenavadnega
se
ni
zgenilo
v
sobi
.
Zafrfotal
je
in
je
sfrfotal
Malči
na
glavo
,
na
mehke
plave
lase
.
Malči
je
sklonila
glavo
,
prijetno
ji
je
bilo
in
smejala
se
je
.
Nato
je
vzdignila
roko
,
pomigala
je
s
prsti
.
Kanarček
je
skočil
na
roko
in
obšla
ga
je
čudovita
,
nepoznana
slast
.
Iztegnil
je
vrat
,
perje
se
je
našopirilo
,
perotnice
so
frfotale
in
stopical
je
in
plesal
z
drobnima
nogama
ter
pel
s
čistim
,
veselja
in
hrepenenja
polnim
glasom
.
Gledale
so
to
lepo
čudo
s
strmečimi
očmi
,
ali
v
Lojzki
se
je
vzbudila
zavist
.
»
Daj
ga
z
roke
,
Malči
,
poginil
bo
!
«
Malči
se
je
prestrašila
,
stresla
je
z
roko
in
kanarček
je
odletel
.
Precej
se
je
umiril
,
malo
se
je
še
stresel
,
pobrskal
s
kljunom
po
perju
pod
perotnicami
in
pod
vratom
,
nato
pa
je
zobal
mirno
,
kakor
da
bi
se
nič
ne
bilo
zgodilo
.
Ali
kakor
se
je
privadil
sobe
,
dvomov
se
ni
otresel
in
tudi
strahu
ne
.
Zgenilo
se
je
kdaj
,
oglasilo
se
čudno
in
ves
se
je
preplašil
.
Temne
nevarnosti
so
prežale
iz
vseh
kotov
in
lahko
bi
se
pripetilo
,
da
bi
poseglo
nenadoma
nekaj
velikega
in
črnega
od
tod
,
od
ondod
,
poseglo
ter
se
približalo
bliskoma
;
vztrepetal
je
,
skočil
je
na
strop
svoje
nizke
kletke
,
držal
se
je
krčevito
za
mrzle
žice
ter
gledalnizdol
.
Mirno
je
bilo
,
nič
se
ni
prikazalo
.
Lotevala
se
ga
je
otožnost
,
porojena
iz
nerazumljivega
hrepenenja
.
In
kadar
ga
je
ovladala
siloma
,
mu
je
privrelo
iz
prsi
,
sklonil
se
je
globoko
in
je
plesal
na
klinu
ter
pel
.
Malči
je
gledala
nanj
z
velikimi
očmi
.
Kaj
mu
je
pri
srcu
?
Gleda
kakor
človek
,
samo
govoriti
ne
more
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
tudi
misli
kakor
človek
in
da
vse
sliši
in
vse
razume
.
Zletel
je
časih
na
polico
prek
oknom
,
sprehajal
se
je
od
kota
do
kota
ter
potrkaval
na
steklo
.
Tam
zunaj
je
bil
tudi
svet
.
In
časih
je
priletelo
zunaj
mimo
okna
,
frfotalo
je
in
je
izginilo
.
Ves
se
je
prestrašil
,
zletel
je
s
police
;
zunaj
je
bil
pač
čuden
svet
,
poln
neznanih
strahot
.
Mnogokrat
so
prišle
v
samo
sobo
strahote
,
ki
so
bile
zunaj
.
Zaprli
so
ga
tedaj
v
kletko
in
gledal
je
plašno
in
sovražno
,
kako
so
hodili
sem
pa
tja
,
od
postelje
do
postelje
in
poslušal
je
njih
grde
globoke
glasove
.
Kadar
so
odšli
,
si
je
upal
komaj
iz
kletke
.
Morda
je
še
ostalo
kaj
v
tem
,
v
onem
kotu
,
morda
je
samo
čakalo
,
da
bi
se
takole
nedolžno
približal
in
tedaj
bi
seglo
po
njem
,
veliko
in
črno
.
Ali
on
je
bil
pameten
,
ni
šel
koj
iz
kletke
,
dasi
so
mu
bila
vratca
na
stežaj
odprta
.
Nato
je
malo
zletel
,
samo
za
pedenj
po
sobi
in
brž
v
kletko
nazaj
,
zato
da
bi
poskusil
,
da
bi
videl
.
Toda
na
posteljah
,
ob
mizi
je
bilo
vse
kakor
zmerom
,
nič
ni
ostalo
v
sobi
od
tistega
odurnega
in
groznega
življenja
,
ki
je
bilo
prišumelo
tako
nenadoma
.
Smejali
so
se
sami
znani
obrazi
,
znani
glasovi
;
spet
same
majčkene
roke
,
ki
ne
morejo
storiti
žalega
,
same
majčkene
roke
,
ki
dajejo
kruha
in
vode
...
In
kakor
so
se
vse
zaničevaje
smejale
neokretnemu
,
velikemu
,
grdemu
življenju
,
tako
se
je
smejal
tudi
kanarček
.
Prav
tako
vesel
je
bil
,
kadar
ni
bilo
tistega
življenja
v
sobi
in
prav
tako
je
čakal
hrepeneče
,
da
se
poslovi
ter
odkobali
.
Prišlo
je
časih
prav
do
njegove
kletke
,
skušalo
je
celó
z
veliko
in
grozno
roko
odpirati
vratca
;
toda
ni
jih
odprlo
.
Stisnil
se
je
globoko
v
kot
,
strmel
z
žarečimi
,
sovraštva
in
silnega
strahu
polnimi
očmi
;
odpiral
je
kljun
,
iztisnil
se
je
iz
grla
cvileč
,
obupen
glas
.
Takrat
pa
se
je
vzdignilo
na
postelji
pod
njim
,
prišle
so
od
vseh
strani
,
tenki
glasovi
,
podobni
cvilečemu
glasu
kanarčka
,
so
govorili
vsevprek
.
»
Stran
!
Stran
!
«
In
pustilo
je
vratca
,
moralo
je
stran
,
kanarček
pa
se
je
oddahnil
.
Vse
so
čutile
kar
je
čutil
sam
.
Ni
se
ga
smela
dotekniti
tuja
roka
,
ubila
bi
ga
.
Niti
sladkorja
mu
ni
smela
podariti
tuja
roka
.
Grofica
mu
je
bila
prinesla
nekoč
sladkega
zelenja
,
lepih
kurjih
čevc
,
ali
ko
je
šla
–
»
Bog
poplačaj
!
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
«
–
so
vzele
iz
kletke
njen
zeleni
dar
ter
so
ga
razmetale
po
sobi
.
»
Naj
jé
sama
,
lakota
lakomna
!
«
se
je
razjezila
Lojzka
,
sama
ni
vedela
zakaj
.
Ali
kanarček
bi
bil
jedel
,
toliko
je
bil
pač
neumen
.
Malo
bi
se
šopiril
,
malo
bi
revskal
,
dokler
bi
bila
tuja
roka
blizu
,
potem
pa
bi
se
potolažil
ter
bi
okušal
drobne
zelene
lističe
.
Malči
je
to
vedela
in
očitala
mu
je
v
srcu
,
da
je
tako
umazan
in
požrešen
.
Ona
je
pač
lizala
tuje
bonbone
,
toda
kanarček
ne
bi
smel
.
Veliko
grozo
je
občutil
kanarček
,
kadar
je
prišel
Rezikin
oče
.
To
je
bilo
dvoje
silnih
,
težkih
,
črnih
rok
,
dvoje
lopat
,
ki
sta
bili
ustvarjeni
pač
za
samo
ubijanje
,
za
mračna
hudodelstva
.
In
vse
je
bilo
temno
,
strašno
–
vsa
črna
postava
,
dolgi
brki
v
obrazu
,
globoki
in
raskavi
glas
.
Dokler
je
bila
v
sobi
ta
strahota
,
ni
pozabil
kanarček
niti
zrnca
.
Rezika
ni
pustila
,
da
bi
stopil
oče
h
kletki
.
Ali
vendar
ji
je
bilo
malo
sitno
in
prigovarjala
je
kanarčku
.
»
Zakaj
pa
se
bojiš
,
Hanzek
neumni
?
Saj
je
oče
tako
majhen
,
nič
ti
ne
stori
hudega
!
«
Kanarček
pa
je
le
gledal
.
Majhen
!
Malo
bi
samo
pomignil
s
tisto
črno
lopato
,
malo
stisnil
!
–
In
gledal
je
napeto
in
srepo
,
kako
se
je
pomikalo
po
sobi
,
odvalilo
se
je
naposled
,
zaprlo
duri
.
»
Bog
poplačaj
!
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
«
Življenje
je
bilo
zunaj
,
smeh
je
bil
v
sobi
,
bele
postelje
so
se
svetile
...
Slutil
je
kanarček
nekaj
temnega
,
zato
je
bil
časih
otožen
.
Vse
gorjé
pride
od
zunaj
,
ali
kedaj
pride
in
v
kakšni
podobi
,
ni
znano
nikomur
.
Skrivajo
se
tam
zunaj
strašna
čuda
,
lahko
se
odpró
duri
nenadoma
in
prikaže
se
...
Silne
črne
roké
segajo
po
posteljah
,
segajo
v
kletko
;
niti
glasú
od
nikoder
;
oči
buljijo
v
mrzli
grozi
,
ne
morejo
prositi
...
»
Ne
boj
se
,
Hanzek
!
«
ga
je
tolažila
Malči
,
kadar
se
je
skrival
,
kadar
je
nenadoma
zastokal
od
velike
bojazni
.
»
Nič
se
ne
boj
,
saj
sem
jaz
pri
tebi
!
«
Poletel
ji
je
na
glavo
,
igral
se
je
z
mehkimi
svetlimi
lasmi
in
če
je
iztrgal
las
,
ga
je
ponesel
nenudoma
v
kletko
.
Napotil
se
je
časih
po
sobi
,
od
postelje
do
postelje
je
hodil
,
zabaval
se
je
prijetno
,
jezil
se
malo
,
zapel
za
kratek
čas
,
pozobal
drobtino
kruha
,
naposled
je
našel
belo
nitko
,
ali
je
izrval
iz
blazine
mehko
perče
ter
se
je
vrnil
v
kletko
.
Položil
je
nitko
,
perče
v
kot
,
pomislil
je
malo
,
toda
ni
se
mogel
domisliti
.
Poskočil
je
na
najvišji
klin
,
mencal
nitko
pod
nogama
ter
zapel
dolgo
in
lepo
pesem
.
Gledale
so
nanj
z
zadovoljnim
in
ljubeznipolnim
pogledom
,
sami
materinski
obrazi
.
»
To
je
naš
kanarček
,
takega
ni
nikjer
in
ga
nikoli
ni
bilo
!
«
Na
duri
pa
je
trkalo
življenje
,
ki
je
živelo
zunaj
v
svoji
strahoti
.
Bila
je
žalostna
nedelja
,
mrzel
in
meglen
dan
je
bil
zunaj
,
prišlo
je
malo
ljudi
in
dolgočasni
so
bili
še
bolj
nego
drugače
.
Malči
se
je
ozrla
malomarno
;
prišla
je
mati
in
je
malo
posedela
in
je
šla
.
Nekaj
neizmerno
težkega
in
otožnega
je
bilo
v
sobi
,
kakor
megleno
nebo
tam
zunaj
,
kakor
vse
življenje
tam
zunaj
.
Ni
bilo
še
potrkalo
in
že
je
bil
v
sobi
njegov
bolni
dih
.
Katica
je
čakala
,
nemirne
so
bile
njene
oči
,
matere
ni
bilo
.
In
tedaj
so
se
odprle
duri
na
stežaj
in
prišlo
je
hrupoma
.
Prikazal
se
je
med
drumi
velik
,
širokopleč
človek
.
Oblečen
je
bil
slabo
,
ves
je
bil
umazan
in
raztrgan
.
Mraz
je
bilo
pač
zunaj
,
ali
imel
je
tenko
črno
suknjo
s
škrici
,
posvaljkano
in
obnošeno
.
Sive
karirane
hlače
so
bile
spodaj
čisto
razcefrane
in
tudi
čevlji
so
bili
razhojeni
,
zevali
so
,
da
so
se
kazale
mokre
nogavice
.
Obraz
je
bil
zabuhel
,
poraščen
,
sivobled
,
oči
so
gledale
motno
in
so
gledale
vse
rdeče
.
Postal
je
med
durmi
in
se
je
ozrl
po
sobi
.
»
Kje
je
Katica
?
«
Ni
je
videl
,
bila
je
poleg
njega
,
na
prvi
postelji
.
In
Katica
je
vsa
vztrepetala
,
vzdignila
je
malo
roko
,
kakor
da
bi
se
hotela
braniti
,
ali
prišla
je
z
bolno
roko
komaj
do
obraza
.
»
No
,
glej
,
Katica
,
danes
sem
prišel
jaz
!
Da
te
vidim
!
Kaj
gledaš
,
ali
ti
ni
prav
?
«
Katica
je
gledala
,
kakor
da
bi
jo
hotel
oče
udariti
s
pestjó
in
zmerom
še
je
držala
roko
pred
obrazom
.
Sestra
Cecilija
je
bila
prišla
,
stala
je
zraven
duri
,
obraz
rdeč
od
nemira
;
gledala
sta
oba
enako
,
boječe
in
radovedno
,
sestra
Cecilija
in
kanarček
.
»
Že
dobro
vidim
,
Katica
,
že
vidim
čisto
dobro
!
Kakšne
reči
pa
ti
je
pravila
?
Zato
sem
prišel
,
da
bi
malo
pogledal
.
Kaj
res
misliš
,
da
sem
tak
pijanec
?
Da
vse
požrem
,
zapijem
na
žganju
?
Da
ji
še
solda
ne
dam
,
da
tepem
otroke
?
Da
so
lačni
?
Da
so
goli
?
–
Laž
,
Katica
,
laž
!
Sem
vedel
dobro
,
da
ti
vse
to
pripoveduje
in
da
ti
vse
to
verjameš
,
ti
otrok
neumni
!
Zadosti
denarja
ji
dam
,
ampak
ona
–
«
Govoril
je
zelo
na
glas
,
hitro
in
jezno
;
držal
je
Katico
za
roko
,
da
jo
je
bolelo
.
Sestra
Cecilija
je
videla
Katice
obraz
,
zasmilila
se
ji
je
in
čudno
strah
jo
je
bilo
.
Okrenil
se
je
nenadoma
k
nji
.
»
No
,
sestra
milostiva
,
ne
glejte
me
tako
,
nisem
prišel
krast
!
«
In
hotel
se
je
nasmehniti
.
»
Oprostite
,
jaz
nisem
,
kakor
si
morda
mislite
,
človek
brez
manir
,
pijanec
in
tako
.
Oprostite
,
jaz
znam
francoski
.
Comment
vous
portez-vous
?
–
Nič
?
...
Katica
,
no
,
še
zmerom
se
me
nisi
privadila
...
«
Ustnice
so
se
smehljale
prijazno
,
ali
v
očeh
njegovih
se
je
bliskalo
od
tihe
jeze
.
»
Ná
,
Katica
,
prinesel
sem
ti
nekaj
.
Ali
ti
ona
kaj
prinese
,
kadar
pride
?
...
Ná
in
jej
,
dobro
je
!
«
Prinesel
je
piškotov
in
piškoti
so
dišali
po
žganju
.
Katici
se
je
zagabilo
,
ko
jih
je
ugledala
,
ali
tresla
se
je
od
bojazni
in
jedla
je
.
Nato
je
pogledal
po
sobi
.
Drobni
,
prestrašeni
obrazi
so
strmeli
vanj
,
glasu
ni
bilo
od
nikoder
.
In
zasmejal
se
je
široko
.
»
Kaj
se
me
bojite
,
otroci
?
Kaj
sem
takšen
?
Čakaj
,
ti
,
čakaj
!
«
Obrnil
se
je
k
Lojzki
.
Lojzka
je
gledala
predrzno
,
ali
držala
se
je
stola
krčevito
z
obema
rokama
.
»
Ej
,
otroci
,
jaz
nisem
takšen
!
Ko
bi
bil
vedel
,
bi
vam
bil
vsem
kaj
prinesel
.
Vsem
!
Bonbonov
,
jabolk
,
pomaranč
!
Kadar
pridem
vdrugič
,
vam
prinesem
vsem
!
«
Smejal
se
je
,
ali
jeza
se
je
razlila
iz
srca
v
oči
,
na
čelo
,
na
ves
obraz
;
ustnice
so
se
odpirale
,
kakor
da
bi
se
smejale
,
toda
kazale
so
samó
ostre
hudobne
zobé
.
»
Zakaj
pa
se
me
bojite
?
No
,
zakaj
?
«
Ozrl
se
je
na
Katico
;
ležala
je
na
postelji
,
kakor
umirajoč
vrabec
na
dlani
.
Ni
mu
bilo
več
prijetno
,
žal
mu
je
bilo
,
da
je
bil
prišel
.
Toda
rad
bi
se
poslovil
prijazno
–
bilo
mu
je
,
kakor
da
bi
bilo
zaklicalo
z
lepim
glasom
od
nekod
,
iz
davnodavne
preteklosti
.
Pobožal
je
Katico
po
licih
;
roka
je
bila
raskava
in
je
smrdela
.
»
Nisem
tako
hudoben
,
Katica
,
kakor
misliš
!
Vsak
človek
ima
bolj
črno
senco
,
nego
sam
.
Blagor
se
tebi
,
Katica
!
«
In
se
je
ozrl
.
»
Nisem
tako
hudoben
,
otroci
,
nič
me
tako
ne
glejte
!
«
Začivkalo
je
,
zastokalo
.
»
Ej
,
in
kanarčka
imate
tudi
,
kako
lepega
kanarčka
,
ej
!
«
Zaklicalo
mu
je
v
srcu
in
zapelo
,
sam
ni
vedel
,
kako
se
je
zgodilo
.
In
šel
je
preko
sobe
,
silen
in
črn
,
od
groze
prepadli
obrazi
so
gledali
nanj
.
Malči
se
je
hotela
vzdigniti
,
hotela
je
iztegniti
roko
,
hotela
je
izpregovoriti
...
»
Ne
kanarčka
,
kanarčka
nikar
!
«
Toda
ni
se
genilain
glasu
ni
bilo
iz
grla
...
Ali
vratca
so
bila
odprta
,
Bog
je
hotel
in
bila
so
odprta
.
Kanarček
je
gledal
in
se
je
tresel
.
Tam
je
prihajalo
,
bližalo
se
je
kakor
gora
.
V
poslednjem
trenotku
–
že
se
je
bila
iztegnila
silna
črna
roka
–
je
skočil
na
prag
,
neokretne
,
od
groze
odrevenele
so
mu
bile
nogé
,
niso
se
hotele
vzdigniti
perotnice
;
bila
je
nezavedna
,
obupna
moč
.
In
takrat
se
mu
je
zasvetilo
nekaj
čudnega
–
tam
je
rešitev
,
tam
zunaj
!
Z
vso
silo
se
je
pognal
proti
oknu
,
udaril
je
ob
steklo
in
je
padel
na
polico
.
Rezika
je
bila
tam
,
bleda
,
trepetajoča
.
Vzela
ga
je
v
roko
,
varno
,
nalahko
,
nesla
ga
je
k
postelji
,
kjer
je
sedela
Malči
,
roké
uprte
ob
blazine
,
oči
široko
odprte
,
ustnice
bledosinje
.
Komaj
je
prišel
Reziki
šepetajoč
glas
iz
grla
.
»
Malči
,
glej
!
«
Položila
je
kanarčka
na
vzglavje
,
malo
se
je
še
stresel
in
je
umrl
...
Tako
je
bilo
prišlo
življenje
,
ki
je
živelo
tam
zunaj
v
svoji
grozi
;
prišlo
je
kakor
volkodlak
opolnoči
–
ostala
je
bleda
groza
,
ko
je
posijalo
jutro
in
šele
počasi
,
mukoma
,
se
je
izvil
iz
prsi
glas
,
so
se
izvile
solze
iz
oči
in
je
dihalo
srce
...
Bližala
se
je
zima
,
slišale
so
zvečer
,
kako
je
potrkavala
na
okno
.
Že
je
bila
osmukala
drevje
zunaj
;
sonce
ni
gorelo
več
,
sijalo
je
kakor
v
mrzli
vodi
,
v
veliki
mirni
reki
tamgori
,
ki
se
je
že
pokrivala
s
svetlim
ledom
.
Ali
tu
notri
ni
bilo
zime
,
ne
mraza
,
ne
burje
;
zima
je
prihajala
kakor
Božje
dete
,
gorka
in
prijazna
.
Kakor
Božje
dete
je
prihajala
in
kakor
sestra
Cecilija
,
ki
je
napravljala
jaslice
ter
se
smehljala
,
smehljajoče
oči
polne
lepih
skrivnosti
.
Prišla
je
zjutraj
sestra
Cecilija
,
skrivala
je
nekaj
v
rokah
,
ali
gibalo
se
je
in
je
brcalo
.
»
Otroci
,
glejte
!
«
Sklonila
se
je
,
izpustila
je
iz
rok
in
skočilo
je
na
tlá
–
smešno
,
nerodno
,
črno
.
Zasmejale
so
se
na
glas
.
»
Vrabec
!
Vrabec
!
«
Vrabec
se
ni
zmenil
za
nikogar
.
Zelo
mlad
je
še
bil
,
niti
zobati
še
ni
mogel
in
treba
bi
ga
bilo
pitati
.
Ves
kuštrav
je
bil
in
grd
;
repa
še
imel
ni
,
perje
mu
je
viselo
navzdol
,
nerodno
in
zmršeno
–
kakor
premočen
havelok
.
Kljun
je
bil
zelo
širok
,
oči
se
ni
videlo
.
Poskakoval
je
,
kakor
da
bi
hotel
pasti
na
glavo
in
tako
je
cepetalo
,
kakor
da
bi
nosil
copate
.
Vse
so
bile
okoli
njega
,
on
pa
si
je
našel
pot
–
cepèt
,
cepèt
–
in
že
je
bil
pod
posteljo
.
»
Kje
pa
ste
ga
dobili
,
sestra
Cecilija
?
«
»
Zmrzaval
je
na
vrtu
;
padel
je
z
drevesa
,
ker
še
ne
more
leteti
,
siromak
!
«
Zaropotalo
je
pod
posteljo
,
nekaj
se
je
prevrnilo
,
copat
ali
kaj
.
In
spet
se
je
prikazal
na
drugi
strani
–
cepèt
,
cepèt
...
Sestra
Cecilija
je
gledala
nanj
in
ko
je
bil
tako
črn
in
potuhnjen
v
mokrem
haveloku
,
se
je
nasmejala
.
»
Anarhist
!
«
In
anarhist
se
ni
udomačil
,
ni
maral
lepe
,
bele
,
zakurjene
sobe
.
Tudi
ljubezni
ni
maral
.
Hotele
so
ga
pitati
.
Malči
ga
je
vzela
k
sebi
v
posteljo
,
da
bi
ga
ogrela
.
Ni
maral
jesti
in
tudi
ogreti
se
ni
maral
.
Komaj
se
je
Malči
zavedla
,
že
je
štrbunknilo
na
tlà
in
cepèt
,
cepèt
...
»
Kaj
pa
je
temu
vrabcu
?
«
je
prašala
Malči
nejevoljno
;
razžaljena
je
bila
,
ker
se
ni
zmenil
zanjo
in
ker
ni
maral
njene
ljubezni
.
»
Ne
znaš
ga
pitati
!
«
je
dejala
Lojzka
in
se
je
vozila
po
sobi
za
njim
;
cepetal
je
naokoli
in
se
je
umikal
,
Lojzka
pa
je
bila
trudna
.
»
Čemu
pa
nam
je
prinesla
to
grdo
žival
?
Če
mu
tukaj
ni
povšeči
,
pa
naj
bi
bil
zmrznil
!
«
Abarhist
je
iskal
,
Bog
vedi
česa
;
stikal
je
po
kotih
,
vso
sobo
je
že
preromal
in
vsevprek
;
če
je
počival
,
se
je
stisnil
v
temò
in
takrat
se
je
zdelo
,
kakor
da
se
sveti
dvoje
svojeglavnih
,
upornih
oči
.
Izpustile
bi
ga
bile
,
ali
sestra
Cecilija
ni
hotela
.
»
Si
že
poišče
drobtin
pod
mizo
;
ni
treba
,
da
bi
zmrznil
.
«
Prišel
je
blizu
Lojzke
,
pahnila
ga
je
z
roko
in
smejale
so
se
,
ko
se
je
prevalil
ter
zibaje
se
in
cepetaje
odkobacal
.
Pod
okno
je
prišel
in
ozrl
se
je
navzgor
in
je
poskakoval
.
Peroti
so
bile
preslabe
,
mučil
se
je
in
je
padal
;
komaj
dve
pedí
visoko
je
mogel
poskočiti
,
niti
roka
nizke
postelje
ni
dosegel
.
Tekal
je
pred
oknom
,
kakor
je
bilo
široko
,
poskočil
je
tu
,
poskočil
je
tam
,
ali
nikjer
ni
bilo
nižje
.
Reziki
se
je
zasmilil
,
vzdignila
ga
je
na
polico
.
In
takoj
je
poskočil
,
butnil
je
ob
okno
z
glavo
,
z
vsem
majhnim
neokretnim
životom
.
Butnil
je
,
ali
sunilo
ga
je
nazaj
,
padel
je
na
polico
.
Vzdignil
se
je
precej
,
šel
je
po
polici
malo
dalje
,
poskočil
je
in
je
butnil
znova
.
In
spet
ga
je
sunilo
nazaj
,
spet
se
je
zvrnil
in
se
precej
pobral
.
Vstopil
se
je
sredi
police
,
videl
je
ven
–
tam
je
bilo
nebo
,
črne
hiše
so
bile
,
videl
se
je
vršiček
golega
drevesa
.
In
anarhist
je
pozabil
,
da
ga
je
bilo
sunilo
nazaj
–
saj
je
bilo
tam
zunaj
nebo
in
črne
hiše
so
bile
in
videlo
se
je
golo
drevje
in
vse
je
bilo
tako
blizu
...
Spet
je
udarilo
zamolklo
in
spet
je
padlo
.
Hotel
se
je
hitro
vzdigniti
,
ali
prevrnilo
ga
je
,
nato
pa
se
je
le
vzdignil
in
je
tekel
dalje
po
polici
.
Nič
več
ni
vedel
,
da
ga
je
bilo
sunilo
nazaj
,
samo
to
je
vedel
,
da
je
zunaj
nebo
in
da
je
drevje
zunaj
.
Tako
je
butalo
zamolklo
,
neprestano
,
kakor
da
bi
bìl
s
pestjo
ob
okno
.
»
Pa
skoči
ven
!
No
,
pa
skoči
ven
!
Skoči
!
Skoči
!
Hop
!
«
Lojzka
se
je
smejala
hudobno
,
vse
so
bile
poleg
in
so
gledale
,
kako
je
poskakoval
in
padal
.
»
Skoči
ven
,
če
ti
ni
povšeči
pri
nas
!
Skoči
,
anarhist
!
«
Butilo
je
in
se
je
prevalilo
in
je
padlo
na
tlà
,
kakor
težek
črn
klopčič
.
»
Poginil
je
!
«
Gledale
so
,
nobena
se
ni
genila
.
Ali
vrabec
se
je
stresel
,
pobrcal
je
z
rumenimi
nogami
,
vstal
je
.
»
Ej
vrabec
!
«
se
je
razjezila
Lojzka
.
»
Kakor
od
lesá
je
.
«
Komaj
se
je
vzdignil
,
je
poskočil
znova
proti
oknu
,
ali
zdaj
komaj
za
ped
visoko
;
padal
je
bolj
težko
,
bolj
že
na
prsa
in
na
glavo
kakor
na
noge
.
Toda
ni
se
utrudil
,
tako
dobro
je
vedel
,
da
poskoči
naposled
dovolj
visoko
in
da
poleti
ven
,
kjer
je
nebo
in
kjer
je
drevje
.
Ves
čas
ni
bilo
glasu
iz
njega
,
nikogar
ni
bilo
,
da
bi
govoril
z
njim
,
ali
da
bi
se
jezil
,
ali
da
bi
prosil
.
In
poskakovalo
je
neprestano
,
tekalo
ob
oknu
,
poskakovalo
in
padalo
.
A
ko
se
je
oziral
navzgor
,
mu
je
temnelo
zmerom
bolj
pred
očmi
,
ginilo
je
nebó
,
ginilo
je
drevje
,
noč
temnih
poslopij
se
je
širila
in
širila
,
zagrnila
je
vse
.
Komaj
za
palec
visoko
je
še
poskočil
–
ali
glej
,
že
ni
bilo
ničesar
več
,
niti
okna
ne
...
Niso
se
več
zmenile
zanj
,
luč
je
že
gorela
,
napravljale
so
se
spat
.
Nehalo
je
padati
,
tudi
cepetalo
ni
več
,
anarhist
se
je
bil
skril
,
Bog
vedi
kam
.
Nič
se
ni
več
zgenilo
,
zaspale
so
...
Ko
si
je
Lojzka
zjutraj
obuvala
copate
,
se
je
prestrašila
in
je
zavpila
.
Črn
klopčič
se
je
izvalil
iz
copate
,
skrit
je
bil
globoko
na
dnu
.
Pahnila
ga
je
stran
z
nogo
,
gnusil
se
ji
je
anarhist
.
Kremplji
so
bili
čudno
zviti
,
sključeni
,
glava
je
bila
vsa
ranjena
,
komaj
še
se
je
poznalo
,
kjer
so
oči
in
kje
je
kljun
,
vse
je
bilo
krvavo
in
zmršeno
.
Z
metlo
so
ga
pomedle
skozi
duri
,
na
mostovž
.
Tako
je
poginil
;
ne
žalosti
ne
spomina
ni
bilo
po
njem
.
Prišla
je
zima
,
polagoma
in
nevidno
,
kakor
starost
:
včeraj
so
bila
lica
gladka
,
zgrbljena
so
danes
,
kdo
bi
si
pač
mislil
,
da
so
minili
dnevi
in
da
so
minila
leta
.
Osorna
je
bila
zunaj
in
nepriljudna
;
čemerno
je
bilo
nebo
in
videlo
se
je
,
da
so
mrzli
celo
oblaki
,
ki
plavajo
po
njem
.
Na
gole
veje
zunaj
je
bilo
leglo
ivje
,
okna
so
bila
zjutraj
z
rožami
preprežena
.
Brezzoba
in
neprijazna
starka
je
bila
zima
zunaj
,
starka
skopa
in
godrnjava
,
ki
je
hodila
z
vewlikimi
koraki
po
suhem
snegu
ter
rožljala
z
molkom
.
Ali
drugačna
je
bila
v
sobi
;
mamca
je
bila
,
ki
sedi
za
pečjó
in
pripoveduje
bajke
o
vedomcu
,
o
polnočnih
strahovih
,
o
beli
ženi
in
torklji
...
Nočilo
se
je
zgodaj
;
sence
so
prišle
in
prišel
je
mir
.
Topla
in
prijazna
je
bila
svetloba
,
ki
se
je
razlivala
od
stropa
,
svetloba
domačega
,
veselega
sonca
,
ki
ni
tako
ošabno
in
tako
gosposko
kakor
ono
sonce
tam
zunaj
,
ki
se
zasmeje
malokdaj
;
to
malo
belo
sončece
je
bilo
krarkočasno
,
kakor
da
bi
tudi
samo
pripovedovalo
prešerne
pravljice
ter
se
jim
samo
smejalo
...
Zunaj
pa
je
bil
mraz
in
je
bila
noč
;
življenje
,
zaničevano
in
zaničevanja
vredno
,
je
šlo
mimo
in
je
rožljala
z
molkom
...
Kakor
čarovnica
je
šla
mimo
zima
,
je
šlo
življenje
.
Otroci
so
se
je
bali
,
stisnili
so
se
v
kot
in
so
gledali
s
prestrašenimi
očmi
.
Tako
pripoveduje
pravljica
:
vstal
je
otrok
in
je
šel
za
starko-čarovnico
,
po
globokem
snegu
,
skozi
zimski
gozd
;
kamor
ga
je
vabila
,
je
šel
za
njo
,
trepetajoč
od
mraza
,
srce
polno
strahu
in
čudnega
hrepenenja
.
Šel
je
otrok
za
starko
,
skozi
zimski
gozd
;
izgubil
se
je
in
je
legel
in
je
umrl
žalostno
;
od
daleč
se
je
zagrohotala
starka
...
Ugasnilo
je
prijazno
sonce
na
stropu
;
veter
je
bil
zunaj
in
okna
so
se
časih
nalahko
stresla
;
zagrnjena
so
bila
slabo
in
zimska
noč
je
gledala
skozi
špranje
.
Tini
se
je
zdelo
,
da
gleda
na
njeno
posteljo
zimska
noč
z
velikimi
črnimi
očmi
.
Težko
ji
je
ležalo
na
srcu
,
ni
ji
bilo
do
spanja
.
Vzglavje
je
bilo
vroče
,
vsa
postelja
je
bila
vroča
in
trda
.
Sedla
je
;
oči
so
se
privadile
teme
in
so
videle
po
sobi
:
postelja
ob
postelji
,
skuštrane
glave
,
polodprta
hropeča
usta
;
obrazi
so
bili
drugačni
kakor
podnevi
;
zdaj
ni
bilo
na
njih
nič
veselja
,
nič
mladosti
;
na
licih
,
okoli
oči
in
ustnic
je
bil
starikav
,
bolen
izraz
;
posebno
oduren
je
bil
obraz
grbave
Brigite
,
sivorumen
,
čudno
spačen
,
kakor
obraz
opice
;
izza
odeje
je
gledala
noga
:
kost
,
zavita
v
ohlapno
rumenkasto
kožo
.
Nad
posteljami
visoke
,
mrtve
stene
–
take
stene
,
si
je
mislila
Tina
,
so
v
ječah
,
stene
,
na
katerih
je
zapisano
trpljenje
in
uboštvo
ljudi
,
ki
so
gledali
nanje
.
Vsi
vzdihi
so
še
ostali
na
stenah
,
vse
težke
misli
so
ostale
tam
;
in
kadar
je
noč
in
tišina
,
tedaj
vzdihuje
zopet
,
vzbudi
se
staro
trpljenje
in
toži
v
razločnih
besedah
.
Gorje
mu
,
kdor
se
vzdrami
in
posluša
,
gorje
mu
,
kdor
pozna
te
vzdihe
in
razume
te
besede
;
nikoli
jih
ne
pozabi
več
in
žalostno
je
njegovo
življenje
.
Tina
je
poslušala
in
je
razumela
vse
in
zato
je
bilo
njeno
življenje
brez
veselja
.
Tina
,
kakšna
je
bila
tvoja
mladost
?
Zazeblo
jo
je
,
lica
so
se
ji
zgrbila
in
zdelo
se
ji
je
,
da
so
trda
in
mrzla
kakor
od
usnja
;
videla
je
zdaj
natanko
po
sobi
;
in
kakor
bi
bila
zdaj
ta
soba
mrtvašnica
in
kakor
da
bi
bila
mrtvašnica
njeno
življenje
...
Ali
nekoč
je
bilo
drugače
.
Zapisano
je
v
pravljici
,
da
je
živel
človek
drugo
življenje
,
predno
je
prišel
na
svet
,
in
ono
življenje
da
je
same
radosti
polno
.
Resnico
pripoveduje
tista
pravljica
.
Tina
se
pač
ni
spominjala
,
samo
čutila
je
,
da
je
bilo
nekoč
drugače
–
Bog
vedi
kedaj
,
Bog
vedi
na
katerem
svetu
.
Obraz
je
živel
v
njenem
srcu
,
lep
in
milostipoln
,
kakor
obraz
matere
Božje
v
kapelici
.
Sklanjal
se
je
k
nji
,
govoril
je
ljubeznivo
...
in
tam
je
bil
vrt
...
grede
rdečih
rož
,
zelene
trate
in
lepo
visoko
drevje
...
imela
je
punco
v
pisano
žido
oblečeno
,
z
dolgimi
plavimi
lasmi
...
Bog
vedi
,
kedaj
je
to
bilo
in
na
katerem
svetu
;
zazibalo
se
je
,
zatonilo
je
;
kar
je
bila
videla
še
pravkar
jasno
pred
sabo
,
ni
bilo
nikjer
več
,
spustilo
se
je
veliko
črno
zagrinjalo
;
od
daleč
so
gledale
samo
še
milosti
in
usmiljenja
polne
oči
...
Mrtvašnica
je
bila
njeno
življenje
od
prvega
dne
in
bo
ostala
na
vse
večne
čase
.
Spominjala
se
je
na
visoke
ozke
stopnice
v
predmestju
.
Pred
davnim
časom
je
bilo
.
Plezala
je
po
stopnicah
,
počasi
,
bolna
noga
je
drsala
za
njo
kakor
mrtva
.
Tiščala
je
v
roki
steklenico
in
v
steklenici
je
bilo
žganje
.
Bodalce
je
zarezalo
v
rano
,
zakričala
je
,
Bog
se
usmili
,
steklenica
je
ležala
razbita
na
tleh
.
V
tistem
hipu
je
bolečina
odnehala
,
vse
je
odnehalo
,
kakor
smrt
se
je
razlilo
po
životu
.
Skrila
se
je
v
kot
ob
stopnicah
in
je
čakala
noči
.
In
ko
se
je
mračilo
,
je
molila
–
mislila
si
je
,
zdajle
pride
,
Bog
vedi
odkod
,
usmiljena
roka
,
pride
morda
sam
božji
angel
,
kakor
se
je
zgodilo
v
povesti
,
ter
jo
povede
s
seboj
.
Mraz
je
bilo
,
že
je
legla
noč
.
Mostovž
je
bil
teman
,
samo
ob
oknu
,
ki
je
gledalo
z
mrkim
očesom
na
ozko
dvorišče
,
je
bilo
nekaj
belega
.
Svetilo
se
je
zmerom
bolj
,
zdelo
se
ji
je
,
da
se
premika
,
da
namiguje
.
Groza
jo
je
bilo
,
glabo
je
klonila
med
kolena
,
život
se
je
stresal
.
Plazila
se
je
k
durim
,
poslušala
je
,
roka
je
pritiskala
boječe
na
kljuko
.
Duri
so
se
odprle
in
tedaj
se
je
zgenilo
tudi
znotraj
,
zaropotalo
je
,
kakor
da
bi
bilo
prevrnilo
stol
.
Bližalo
se
je
s
težkimi
,
omahujočimi
koraki
,
dvoje
oči
se
je
zasvetilo
.
»
Kje
imaš
šnops
?
«
Sklonila
je
glavo
,
zatisnila
je
oči
in
je
iztegnila
predse
plašne
roke
.
Zgrabilo
jo
je
s
silno
pestjo
,
glava
je
bíla
ob
tla
,
ob
zid
,
čudno
je
drsala
bolna
noga
,
nič
je
ni
bolelo
,
mrtva
je
bila
in
lahka
,
kakor
kos
obleke
.
Ni
prosila
in
tudi
jokala
ni
;
obvladalo
jo
je
naposled
nekaj
sladkega
,
mehkega
,
vse
je
bilo
tiho
,
čudomirno
.
Ko
se
je
vzdramila
,
ni
stopila
nikoli
več
;
iz
rane
je
teklo
neprestano
.
Vse
je
bilo
tam
strašno
,
Bog
je
bil
pač
proklel
tisto
hišo
in
vse
ljudi
,
ki
so
bili
tam
in
vse
veliko
temno
predmestje
.
Tam
ni
bilo
prijaznih
obrazov
,
ni
bilo
veselih
oči
;
črno
je
bilo
vse
in
umazano
,
smrdelo
je
po
žganju
in
po
gnoju
.
Prestrašila
se
je
,
kadar
se
je
bližal
korak
,
zakaj
vsi
ljudje
so
bili
zli
...
Prišla
je
tista
zima
,
ko
so
zgrabili
njeno
posteljo
ter
jo
nesli
dol
po
visokih
ozkih
stopnicah
ter
jo
položili
na
dvorišče
,
na
kup
gnoja
.
Tam
je
ležala
dva
dni
in
dve
noči
;
mraz
je
bilo
in
drugo
noč
je
naletaval
sneg
,
tako
droban
in
mrzel
,
da
jo
je
zbadal
v
lice
,
v
roke
kakor
z
iglami
.
Ali
tista
noč
je
bila
lepa
,
izmed
vseh
noči
najlepša
.
Tina
je
bila
lačna
in
bi
prosila
kruha
,
toda
bilo
ni
nikogar
.
Tako
se
je
zmračilo
,
vse
je
bilo
tiho
in
samotno
in
Tina
si
je
zaželela
smrti
.
Prvikrat
si
je
je
zaželela
in
obšlo
jo
je
ob
tej
želji
neznana
sladkost
.
Vse
je
dozorelo
v
nji
ob
tisti
uri
,
tisto
noč
.
»
Kakšna
smrt
?
«
si
je
mislila
Tina
.
Starka
je
,
zavita
v
gorek
kožuh
,
toplo
ruto
ima
na
glavi
in
izpod
rute
gledajo
prijazne
oči
.
Pleten
koš
ima
v
roki
,
belo
pregrnjen
,
in
v
košu
so
sami
kolači
;
lepo
diši
,
kakor
iz
slaščičarne
.
Pride
bliže
in
pogleda
in
se
skloni
.
Odgrne
koš
,
poseže
vanj
...
ali
ne
prihaja
tam
?
Zgenilo
se
je
,
prikazalo
se
je
nekaj
ob
zidu
,
ziblje
se
,
ziblje
,
ne
približa
se
...
Starka
prijazna
,
v
gorek
kožuh
zavita
,
približaj
se
!
...
»
Vstani
,
Tina
,
«
poreče
,
»
pojdi
z
mano
!
«
In
vstane
in
pojde
...
Glej
,
vstala
je
in
se
je
napotila
.
Hodila
je
kakor
v
sanjah
,
lahko
,
komaj
so
se
dotikale
tal
noge
.
Odpiral
se
je
svet
,
nebo
se
je
odpiralo
.
Spomnila
se
je
Tina
na
svojo
umazano
in
cunjasto
obleko
in
bilo
jo
je
sram
.
Ali
ko
se
je
ozrla
dol
po
krilu
,
je
opazila
zelo
vesela
,
da
nosi
lepo
belo
krilo
,
rdeče
obrobljeno
.
Že
so
bile
zvezde
blizu
,
skoro
bi
se
jih
lehko
doteknila
z
roko
,
bleščeče
so
bile
in
prijazno
migljajoče
,
kakor
zvezde
na
božičnem
drevescu
,
izstavljenem
v
oknu
slaščičarne
.
Prihajali
so
angeli
,
zamahovali
so
nalahko
z
belimi
perotmi
,
da
ji
je
dihala
v
lica
prijetna
sapa
.
Zasvetilo
se
je
od
daleč
kakor
sonce
.
Zazvonili
so
zvonovi
,
zapeli
so
zvonki
glasovi
veselo
pesem
.
Stisnila
se
je
k
starki
,
od
radosti
je
zatisnila
oči
...
In
ko
je
zatisnila
oči
,
je
vse
utihnilo
;
tedaj
se
je
vzdignil
iz
daljave
,
od
onkraj
oblakov
osoren
glas
,
udaril
je
kakor
s
pestjo
,
in
oglasili
so
se
drugi
,
zmerom
bolj
so
se
bližali
,
skoro
je
že
razločevala
besede
in
ni
si
upala
odpreti
oči
.
Prišli
so
,
zgrabili
so
postelj
in
so
jo
vzdignili
;
zgenila
je
nalahko
s
trepalnicami
,
ali
težke
so
bile
,
kakor
lesene
,
in
komaj
se
je
zasvetilo
:
bradati
moški
obrazi
,
tuji
ljudje
...
Padla
ji
je
snežinka
na
oko
,
spreletelo
jo
je
in
vse
je
izginilo
,
ni
bilo
več
ne
dvorišča
ne
tujih
obrazov
,
ničesar
ni
bilo
...
Tudi
to
je
bil
drugi
svet
,
drugo
življenje
je
bilo
;
za
črnim
zagrinjalom
je
zdaj
,
ki
se
odmakne
komaj
časih
,
komaj
za
trenotek
–
takrat
,
kadar
je
noč
in
strmé
oči
na
sive
stene
mrtvašnice
.
Prikaže
se
na
steni
čudna
podoba
,
prikažejo
se
visoke
ozke
stopnice
,
naslikano
je
dvorišče
,
obzidano
vsenaokoli
z
mokrim
zidom
,
iz
katerega
gledajo
umazana
okna
,
kakor
smrtiželjne
oči
bolnika
,
na
gnoju
umirajočega
.
Bog
vedi
kedaj
je
bilo
in
na
katerem
svetu
...
Zašumelo
je
na
posteljah
ob
oknu
;
Malči
je
bila
zavzdihnila
v
spanju
in
zamahnila
z
roko
.
Tina
se
je
stresla
od
mraza
,
legla
je
in
se
je
odela
do
vratu
.
Ali
takoj
je
bilo
vzglavje
spet
vroče
in
trdo
,
misli
so
prihajale
,
spanja
ni
bilo
...
Dolgo
že
ni
bilo
spanja
,
nič
lepih
sanj
;
njeno
srce
je
bilo
žalostno
,
želelo
si
je
in
ni
vedelo
kam
.
Tesen
ji
je
bil
dom
:
dva
metra
dolg
,
meter
širok
,
tesen
kakor
rakev
.
Nikoli
se
ni
ozrla
na
tablico
,
ki
je
bila
nad
posteljo
in
ki
je
bil
na
nji
zapisan
dan
,
ko
so
jo
bili
prinesli
.
Bilo
je
že
dolgo
od
tega
,
celo
življenje
je
bilo
vmes
;
leto
je
bilo
letu
enako
,
dan
enak
dnevu
...
Popotnik
hodi
,
lahko
misli
v
glavi
,
v
srcu
nič
skrbi
;
kakor
sanje
je
njegovo
potovanje
,
ne
čuti
nog
ne
samega
sebe
,
ne
gleda
naprej
,
ne
ozira
se
nazaj
,
veselo
izgubljen
,
kakor
tica
v
zraku
,
ki
jo
nosi
jug
preko
dežele
;
ali
nenadoma
se
vzdrami
,
zmračilo
se
je
morda
,
pooblačilo
se
je
modro
nebo
;
pade
mu
na
srce
težka
misel
,
spomni
se
nase
,
na
svoje
žalostno
življenje
,
na
nelepo
preteklost
,
na
nemo
prihodnost
;
ozre
se
nazaj
–
in
glej
,
prehodil
je
bil
neizmerno
pot
,
ne
da
bi
bil
živel
;
oči
so
izpregledale
in
zdaj
je
potrto
njegovo
srce
,
težak
in
nestalen
je
njegov
korak
...
Zgodilo
se
je
neko
noč
,
da
ni
mogla
spati
in
tedaj
je
slišala
Tina
prvikrat
,
kako
so
govorile
stene
.
Poslušala
je
strahom
in
je
spoznavala
mrtvašnico
.
Postelja
ob
postelji
,
rakev
ob
rakvi
.
In
mrtveci
vstajajo
,
hodijo
naokoli
s
smešnimi
,
neokretnimi
koraki
,
smejó
se
in
kramljajo
.
Ali
vse
njih
kretnje
,
vse
njih
besede
so
smrt
.
Njeno
srce
pa
je
gorko
,
njene
misli
so
daleč
zunaj
,
tam
,
kjer
je
življenje
.
Ugledala
je
mrtvašnico
,
življenje
je
prišlo
v
njeno
srce
in
z
življenjem
vsa
bridkost
njegova
...
Da
,
prišla
je
bila
starka
,
rožljala
je
z
molkom
,
smejala
so
se
brezzoba
usta
;
in
otrok
je
vstal
in
je
šel
za
njó
,
kamor
ga
je
vabila
,
šel
je
in
se
je
izgubil
;
izgubil
se
je
in
je
poginil
,
ker
je
bilo
njegovo
srce
gorko
in
nepokojno
...
Kamor
pride
starka
,
brezzoba
,
z
molkom
rožljajoča
,
pride
z
njo
zlò
in
nepokoj
;
gleda
skozi
okno
,
vabi
,
in
gorje
mu
,
kdor
vstane
...
Malči
je
videla
,
kako
je
bil
poginil
anarhist
;
želel
si
je
življenja
in
je
izdihnil
klavrno
v
copati
.
Malči
je
pogledala
Tini
v
obraz
in
se
je
spomnila
na
anarhista
,
zakaj
njene
oči
so
bile
čudojasne
.
Vzbudila
se
je
ponoči
,
ozrla
se
je
naokoli
in
je
ugledala
Tino
,
ki
je
sedela
na
postelji
;
zunaj
je
bila
bela
noč
,
žarki
jasnega
neba
so
se
kopali
v
snegu
.
»
Zakaj
ne
spiš
,
Tina
?
«
»
O
Malči
,
strah
me
je
.
«
Malči
je
pomolčala
,
pomislila
.
»
Potrpi
,
Tina
,
ozdraviš
in
pojdeš
.
«
Okrenila
se
je
Malči
na
postelji
,
pogladila
si
je
s
trudno
roko
lase
raz
čelo
in
je
zaspala
mirno
.
Tina
je
gledala
v
noč
,
dokler
ni
legla
kakor
v
omotici
in
so
se
spremenile
nemirne
misli
v
divjepisane
sanje
...
Prišla
je
zjutraj
sestra
Cecilija
,
postala
je
ob
postelji
.
Njen
obraz
je
bil
resen
,
kakor
lep
spomin
je
bilo
v
njenih
očeh
,
na
njenih
ustnicah
.
Pogledala
je
na
lica
,
ki
so
bila
bolnordeča
,
na
oči
,
ki
so
se
svetile
kakor
v
vročici
,
na
ustnice
,
ki
so
bile
suhe
in
razpokane
.
Postala
je
in
si
ni
upala
prašati
in
je
šla
mimo
;
tudi
v
njena
lica
je
bila
stopila
tedaj
nenavadna
rdečica
in
zasvetile
so
se
tudi
njene
oči
–
nenadoma
je
bila
švignila
senca
preko
poletnega
travnika
,
švignila
je
in
sledu
ni
bilo
več
po
nji
.
Spoznavala
je
bila
Tina
,
da
je
rakev
njen
dom
.
Živela
je
med
mrtveci
in
vse
njih
početje
se
ji
je
zdelo
zoprno
in
smešno
.
Njene
oči
so
gledale
drugam
,
drugod
so
hodile
njene
misli
in
če
je
govorila
,
so
bile
njene
besede
čudne
in
nerazumljive
;
prihajale
so
iz
druhig
krajev
,
izpod
drugega
nebá
.
In
mrtveci
so
začutili
,
da
je
živo
srce
med
njimi
...
Tako
so
gledale
nanjo
z
nezadovoljnimi
pogledi
,
smešna
se
jim
je
zdela
in
zoprna
,
komaj
se
je
zgenilo
še
kdaj
sočutje
.
»
Če
ti
ni
povšeči
,
pa
pojdi
;
pojdi
ven
,
kjer
je
golo
drevje
in
sneg
in
kjer
so
ljudjé
,
ki
imajo
zlè
oči
in
roké
nevarne
in
hudobne
.
Pojdi
ven
,
kjer
je
življenje
in
pogini
!
«
...
Ali
anarhist
se
ni
zmenil
;
butalo
je
ob
okno
neprestano
...
Kaj
ni
drugega
življenja
zunaj
,
življenja
,
kjer
ni
visokih
,
ozkih
stopnic
,
ne
temnega
dvorišča
,
obzidanega
vsenaokoli
?
Ob
tistem
času
,
ko
se
je
Tina
vzdramila
,
se
je
zgodilo
nekaj
čudovitega
;
pobožala
jo
je
po
licih
,
po
laseh
bela
roka
,
zdrknila
je
nalahko
navzdol
ter
se
doteknila
njene
rame
,
robca
na
njenih
prsih
...
Pozdravilo
jo
je
tisto
življenje
,
kjer
ni
ne
visokih
,
ozkih
stopnic
,
ne
temnega
dvorišča
,
obzidanega
vsenaokoli
.
Velik
in
strašen
čas
je
bil
,
ko
je
spoznala
mrtvašnico
,
svoj
dom
,
in
je
zahrepenela
s
srcem
polnim
nepoznane
bridkosti
...
Brala
je
Tina
nekoč
knjigo
,
ki
so
bile
v
nji
pisane
podobe
.
Spominjala
se
je
na
podobo
,
kakor
da
bi
bila
naslikana
tam
na
steni
,
nasporti
postelje
,
pod
podobo
starca
z
rdečim
ovratnikom
.
Na
tisti
podobi
je
bilo
zeleno
drevo
in
pod
drevesom
je
bila
klop
.
Fant
in
dekle
sta
sedela
na
klopi
,
glavo
ob
glavi
,
roko
v
roki
.
Nista
si
gledala
v
lica
,
oči
so
strmele
kakor
v
sanjah
Bog
vedi
kam
daleč
,
tja
preko
sončne
pokrajine
,
ki
se
je
širila
pred
njima
,
kolikor
daleč
je
segel
pogled
.
Tudi
govorila
nista
in
ni
se
zgenila
roka
,
ki
je
ležala
v
roki
...
Tina
je
gledala
podobo
in
zmerom
bolj
so
se
napenjale
prsi
,
zaszokala
bi
,
zavpila
od
hrepenenja
in
od
bridkosti
...
Prišel
je
prvikrat
in
ko
je
šel
mimo
,
jo
je
pobožal
po
licih
in
po
laseh
,
doteknil
se
je
rame
in
robcana
prsih
.
Tako
je
storil
in
je
vzbudil
njeno
srce
ter
ga
ranil
za
zmerom
...
Tina
je
imela
takrat
štirinajst
let
;
ob
njenem
godu
je
bilo
,
ko
jo
je
pobožal
prvikrat
;
njeno
telo
je
bilo
močno
,
že
pol
razvito
;
obraz
je
bil
resen
,
malo
preširok
,
oči
so
ležale
globoko
in
so
se
smejale
malokdaj
.
Govorila
ni
veliko
,
njen
glas
je
bil
globok
in
nelep
.
Jesensko
popoldne
je
bilo
,
ko
je
prišel
Edvard
,
brat
Pavle
,
židovke
.
Prijazen
je
bil
,
govoril
je
s
Tino
,
kakor
da
bi
bila
sestra
njegova
in
ko
je
šel
,
se
je
ozrl
še
enkrat
po
sobi
;
z
žarečim
pogledom
so
mu
sijale
v
obraz
Tinine
oči
.
Mlad
je
bil
in
lep
,
bela
so
bila
njegova
lica
,
na
visoko
čelo
so
padali
visoki
svetli
kodri
;
hodil
je
z
lahkim
gosposkim
korakom
in
ko
je
govoril
,
ko
se
je
nasmehnil
,
je
bilo
Tini
,
da
bi
mu
stregla
vdano
in
da
bi
bila
njegova
dekla
za
zmerom
...
Zaprle
so
se
duri
,
ali
Tina
ga
je
videla
,
ko
je
stopil
prednjo
mimogredé
in
se
je
nasmehnil
veselo
;
prišla
je
noč
in
Tina
ga
je
videla
pred
sabo
in
je
čutila
na
licih
njegovo
mehko
roko
;
in
prišel
je
dan
in
drugi
,
teden
je
minil
in
mesec
in
Tina
ga
je
videla
pred
sabo
še
zmerom
in
je
čutila
njegovo
roko
na
licih
,
na
laseh
,
na
prsih
.
Čakala
je
nedelje
s
težkim
srcem
in
žalostna
je
bila
,
če
ni
prišel
.
Kadar
je
bil
dan
lep
in
gorak
,
se
je
bala
,
da
ne
pride
;
želela
si
je
neprijaznega
neba
,
tistih
nizkih
,
sivih
oblakov
,
ko
ne
vé
človek
,
kam
bi
se
obrnil
in
se
domisli
bolnikov
.
Nikoli
ni
prišel
sam
,
ali
spoznala
njejegove
korake
že
iz
nerazločnega
šuma
na
koridorju
.
Postàl
je
pred
njo
samo
časih
,
ko
je
šel
mimo
dolge
vrste
postelj
proti
oknu
,
kjer
je
ležala
Pavla
.
Postal
je
,
kakor
postane
človek
na
cesti
ter
pogleda
razmišljen
,
z
navidezno
pazljivimi
očmi
na
malenkost
,
ki
bi
se
ne
brigal
zanjo
,
če
bi
se
mu
mudilo
.
In
tudi
njegova
roka
se
je
vzdignila
tako
razmišljeno
–
kakor
človeku
,
ki
gre
po
cesti
in
pogladi
mimogrede
otroka
po
plavih
kodrih
,
ali
odtrga
morda
zeleno
mladiko
iz
žive
meje
.
Tako
razmišljene
so
bile
tudi
njegove
oči
in
nasmeh
na
njegovih
ustnicah
je
bil
slučajen
,
brez
življenja
,
nasmeh
mrtve
podobe
,
ki
strmi
v
praznoto
in
se
smehljá
.
»
Kako
ti
je
ime
?
«
je
prašal
,
ko
jo
je
ogovoril
prvikrat
.
»
Kako
ti
je
,
Tina
?
«
je
prašal
pozneje
.
Nič
drugega
ni
govoril
,
ozrl
se
je
in
je
šel
dalje
,
stopil
je
k
Lojzki
,
ki
se
je
smejala
prešerno
,
k
Tončki
,
ki
je
strmela
srepo
z
velikimi
slepimi
očmi
in
je
krčila
obrvi
,
ker
je
ugibala
,
kakšen
je
pač
obraz
njega
,
ki
stoji
pred
njo
.
Tako
je
hodil
,
da
so
minile
ure
in
se
je
zmračilo
,
poslovil
se
je
od
Pavle
pol
prijazno
,
pol
malomarno
ter
je
šel
prav
tako
razmišljen
,
kakor
je
bil
prišel
,
s
svojimi
starejšimi
sestrami
,
bujno
razvitimi
,
kričeče
oblečenimi
židovkami
.
Vsesani
v
bele
roke
,
v
beli
obraz
so
mu
sledili
Tinini
pogledi
.
In
ko
je
bila
noč
,
so
sople
težke
njene
prsi
;
vzglavje
je
bilo
od
žerjavice
in
žile
so
bíle
na
senceh
,
kakor
da
bi
udarjalo
s
kladevcem
.
...
Pomlad
je
šla
preko
poljane
in
kjer
je
bila
prej
gola
rpst
,
je
vzklilo
čez
noč
bujno
življenje
,
zgodilo
se
je
božje
čudo
...
Rakev
je
bilo
njeno
mlado
srce
in
nenadoma
se
je
vzdignilo
iz
njega
vročeživo
,
silno
hrepenenje
,
vzklile
so
v
bujnem
bogastvu
sanje
kakor
rože
na
divjem
vrtu
...
Na
klopi
,
pod
kostanjem
,
sta
sedela
fant
in
dekle
,
glavo
ob
glavi
,
roko
v
roki
in
sta
molčala
.
Ali
glej
,
podoba
je
oživela
!
Oči
,
ki
so
gledale
prej
sanjavo
na
sončno
pokrajino
tam
doli
,
so
se
domislile
,
so
vzplamtele
,
boječi
,
hrepeneči
pogledi
so
se
iskali
,
ogibali
,
srečali
so
se
naposled
;
lica
so
rdela
,
zgenila
se
je
roka
,
ki
je
ležala
v
roki
,
telo
se
je
stiskalo
k
telesu
,
ustnice
so
se
bližale
ustnicam
,
razpaljene
,
trepetajoče
...
Pritisnila
je
čelo
na
vzglavje
.
»
Sveti
angel
varuh
moj
,
varuj
mene
ti
nocoj
...
«
–
Smehljal
se
je
njegov
obraz
in
ves
bel
je
bil
,
ustnice
pa
so
bile
rdeče
,
napete
;
in
bližal
se
je
,
njegova
lepa
bela
roka
se
je
bližala
,
že
se
je
doteknila
njenega
vročega
lica
;
in
ona
bi
sklonila
glavo
,
z
obema
rokama
bi
prijela
njegovo
lepo
belo
roko
,
pritisnila
bi
nanjo
čelo
,
ustnice
,
pritisnila
bi
jo
na
prsi
...
Sestra
Cecilija
je
stala
ob
durih
,
njene
oči
so
bile
resne
in
žalostne
;
zazvonilo
je
na
koridorju
,
gostje
so
se
poslovili
.
Postala
je
,
preko
čela
je
šinila
senca
življenja
,
ki
je
minilo
.
Ozrla
se
je
na
Tino
in
je
zaslutila
,
da
je
bilo
iztegnilo
življenje
svojo
grozno
roko
po
nji
.
Tudi
Malči
je
opazila
to
roko
in
v
srcu
se
ji
je
zgenilo
,
kakor
takrat
,
ko
je
butal
ob
okno
anarhist
...
Tina
je
ugledala
kakor
v
ogledalu
samo
sebe
in
svoje
življenje
.
Komaj
malo
je
bilo
posijalo
sonce
in
samo
mimo
je
bila
šla
pomlad
,
pa
je
vse
dozorelo
v
nji
,
srce
je
začutilo
in
oči
so
izpregledale
.
Prišel
je
nekoč
s
sestrami
in
z
njimi
je
prišlo
mlado
dekle
;
z
enim
samim
pogledom
je
objela
Tina
njeno
telo
,
njen
obraz
,
njeno
obleko
in
videla
je
,
da
je
lepa
ženska
;
obraz
je
bil
poln
svetlobe
in
veselja
,
telo
je
kipelo
v
bujni
mladosti
pod
tesno
,
napeto
obleko
...
Takrat
še
ni
ozrl
na
Tino
,
ni
je
niti
pozdravil
,
čudna
luč
je
bila
v
njegovih
očeh
.
Tina
je
sedela
mirno
,
obrnjena
proti
postelji
;
začutila
je
v
srcu
kakor
sram
in
skrila
bi
se
.
Zvečer
se
je
razpravila
hitro
,
legla
je
in
se
odela
preko
obraza
.
Ko
je
bilo
tema
,
se
je
vzdignila
v
postelji
,
nekaj
grdega
,
pregrešnega
se
je
vzbudilo
v
nji
.
Tipala
je
z
rokami
po
svojem
telesu
,
po
ubogih
,
tenkih
,
čudno
zvitih
in
skrčenih
nogah
,
po
bokih
,
po
komaj
vzcvelih
prsih
.
Obšlo
jo
je
,
da
bi
se
razpraskala
,
da
bi
rezala
z
nožem
po
teh
hudobnih
,
prokletih
,
od
Boga
prokletih
nogah
,
po
prsih
,
ki
so
bile
še
polotroške
in
so
se
pač
izgubile
pod
bluzo
,
pod
predpasnikom
,
po
obrazu
,
ki
je
bil
surov
in
kmečki
,
po
nerodnih
delavskih
rokah
.
O
prokleto
,
prokleto
življenje
,
od
Boga
prokleta
mrtvašnica
!
Mrtvašnica
je
večna
.
Pač
je
zunaj
življenje
,
kjer
ni
tistih
visokih
ozkih
stopnic
,
ne
mračnega
dvorišča
,
obzidanega
vsenaokoli
,
pač
so
tam
vrti
in
so
travniki
,
pač
so
kostanji
tam
in
klop
pod
kostanjem
,
kjer
sedita
fant
in
dekle
,
roko
v
roki
,
glavo
ob
glavi
.
Ali
vrata
vanj
so
zaklenjena
za
zmerom
.
Pred
velikimi
železnimi
vratmi
bi
klečala
,
spačena
in
grda
,
od
Boga
prokleta
,
in
bi
gledala
na
vrt
,
tja
,
kjer
sedita
pod
kostanjem
on
in
ona
,
lepa
in
mlada
obadva
.
Kleči
pred
velikimi
železnimi
vratmi
,
spačena
,
zavržena
,
in
gleda
,
kako
se
sklanja
glava
h
glavi
,
zmerom
nižje
,
kako
se
bližajo
ustnice
ustnicam
,
kako
se
oklepa
roka
roké
...
Ej
,
prijela
bi
z
močnimi
delavskimi
rokami
,
stresla
bi
se
železna
vrata
,
ne
odklenila
bi
se
nikoli
.
Zavržena
za
zmerom
,
mrtvašnica
je
večna
!
Zakopala
je
nohtove
v
meso
,
vzdihnila
je
in
vzdih
je
bil
podoben
siloma
zadržanemu
kriku
...
Malči
se
je
premaknila
v
postelji
,
zamrmrala
je
nerazumljivo
,
slišala
je
krik
v
spanju
in
precej
se
ji
je
zazdelo
,
da
je
v
bolnišnici
kakor
nekoč
in
da
leži
tam
nag
otrok
,
ki
mu
režejo
v
meso
z
ostrim
nožem
...
Tina
je
zaspala
pozno
in
je
kričala
v
spanju
.
Ko
se
je
vzbudila
,
je
bila
odeja
na
tleh
,
na
tleh
je
ležala
tudi
srajca
in
telo
je
bilo
razpraskano
od
nohtov
,
drobna
kapljica
krvi
je
bila
na
prsih
,
prav
pod
vratom
...
Prihajal
je
sveti
Božič
,
ali
na
njegovi
poti
so
bili
megleni
temni
dnevi
.
In
v
tistih
meglenih
dneh
je
dozorelo
Tinino
življenje
.
Pripravljala
se
je
kakor
na
prvo
