semvisoko
,
previsoko
k
solncu
ter
sem
se
zdaj
pogreznil
globoko
,
pregloboko
v
ledeno
temo
!
—
Povejte
mi
:
kdo
se
tako
kruto
roga
našemu
narodu
,
kdo
ga
vlači
v
svojo
brezsrčno
zabavo
z
ledišča
na
vrelišče
ter
zopet
nazaj
,
kdo
nas
ima
za
norca
in
čemu
?
»
Ej
,
ej
,
vi
pretirani
sangvinik
!
Kajpada
,
ker
ste
taki
,
se
morate
vsak
hip
potapljati
v
melanholijo
!
Ne
quid
nimis
!
Ohranite
v
vsakem
primeru
stoičen
mir
!
Mladi
ste
še
,
težko
gre
.
A
sčasom
se
že
zdresirate
.
Tudi
jaz
sem
samega
sebe
.
In
verjemite
:
Semper
aliquid
haeret
!
Nekaj
pa
le
vedno
ostane
.
Zdaj
vsaj
vemo
,
da
je
mogoče
brez
nemške
komande
dobro
in
bolje
živeti
:
zdaj
smo
spoznali
svobodo
in
spoštovanje
.
Nazaj
ne
gremo
!
In
če
nas
nazaj
sunejo
,
zato
vendar
nikdar
več
ne
pozabimo
,
da
je
svoboda
lepša
kot
suženjstvo
.
To
nas
bo
bodrilo
in
nam
dajalo
moči
za
borbo
!
Ker
borbe
nismo
doslej
niti
poznali
,
a
brez
borbe
ni
napredka
in
ni
odrešenja
!
«
»
Tudi
baron
Zois
govori
tako
!
«
se
je
čudil
dr.
Repič
.
»
In
verjamete
li
,
da
je
baron
prvi
zaslutil
,
da
visi
nekaj
v
zraku
?
Odkod
?
«
»
Ej
,
Zois
je
genij
,
ki
bi
spadal
na
Dunaj
,
v
Pariz
...
no
,
hvala
Bogu
,
da
ga
imamo
v
Ljubljani
!
«
je
kimal
dr.
Podobnik
.
»
Pariški
mestni
grb
predstavlja
ladjo
z
napisom
:
fluctuat
,
nec
mergitur
.
To
je
geslo
tudi
za
slovenski
narod
!
Naj
ga
premetava
valovje
usode
kakorkoli
,
naša
ladja
se
ne
potopi
nikoli
!
«
Baš
sta
dospela
do
tovarne
,
ko
se
je
ustavil
pred
vhodom
trop
častnikov
na
konjih
.
Bili
so
generala
Bernadotte
in
Murat
,
podpolkovnik
Picard
,
kapiten
Jordan
ter
še
nekaj
pobočnikov
ter
par
vojakov
.
»
Ljubi
doktor
,
tudi
jaz
vas
zapustim
!
«
je
dejal
Murat
takoj
,
ko
je
skočil
s
konja
in
pristopil
k
dr.
Repiču
.
»
Tudi
vi
?
O
,
zelo
neljuba
vest
,
gospod
general
!
«
»
Po
vašega
fantka
pa
sem
že
dopoldne
poslal
eštafeto
,
ki
prinese
pisma
iz
Trsta
.
Če
pojde
po
sreči
,
bo
fantič
v
dveh
dneh
pri
vas
.
«
»
Da
niste
pozabili
?
Prisrčna
vam
hvala
!
V
gomili
neprijetnih
novic
vsaj
ena
dobra
!
«
»
Neprijetnih
novic
?
«
se
je
čudil
Murat
in
prijel
odvetnika
prijazno
pod
pazduho
.
—
»
Kakšne
?
«
»
Že
hudiči
na
ljubljanskem
polju
nam
groze
,
da
pojde
francoska
armada
v
kratkem
zopet
—
nazaj
!
«
»
Hehe
,
čuj
,
Jean
:
dr.
Repič
je
čul
,
da
pojdemo
nazaj
!
«
Bernadotte
je
zresnil
svoj
obraz
,
a
odgovoril
je
z
največjo
ljubeznivostjo
:
»
Ljubi
gospod
doktor
,
doslej
ni
šla
Napoleonova
armada
še
nikdar
nazaj
,
nego
vedno
le
naprej
!
In
zdaj
gremo
na
Dunaj
in
,
če
treba
,
pojdemo
še
dalje
.
«
Odvetnikoma
se
je
odvalil
težak
kamen
s
srca
in
dobre
volje
sta
postala
med
šalečimi
se
častniki
po
stopnicah
,
vrhu
katerih
jih
je
pričakoval
Desselbrunner
.
Popoldne
istega
dne
ob
treh
so
začeli
po
vseh
ljubljanskih
ulicah
naenkrat
grmeti
bobni
.
Nastal
je
hrup
,
kakršnega
že
leta
in
leta
vznemirjena
Ljubljana
še
ni
poznala
.
Bobnarji
so
razbijali
kakor
besni
in
temni
zvoki
so
napolnili
mesto
z
novo
grozo
.
Vojaki
najrazličnejših
vrst
so
tekli
od
vseh
strani
s
čudno
razburjenostjo
v
vojašnice
in
z
njihovih
vznemirjenih
obrazov
in
vzklikov
so
razbirali
Ljubljančanje
,
da
se
pripravlja
nekaj
nenavadnega
.
Nedolgo
nato
sta
prijezdila
z
golimi
paluši
v
pesteh
dva
eskadrona
šasérjev
ter
zaprla
vse
ulice
na
Glavni
trg
.
In
potem
so
primarširali
z
nasajenimi
bajoneti
grenadirji
,
visoki
,
mrki
orjaki
,
kompanija
za
kompanijo
ter
so
pred
rotovžem
stopili
v
četverokot
.
In
pojavila
se
je
ciza
na
dveh
visokih
kolesih
.
V
njej
je
čepel
rdečelas
šasér
in
se
smejal
.
Njegov
temnordeče
zaripljeni
obraz
je
kazal
,
da
je
pijan
.
Stekleno
je
gledal
okoli
sebe
,
dvigal
steklenico
ter
kričal
besede
,
ki
jih
ni
razumel
nihče
.
Ciza
,
pred
katero
je
bil
vprežen
mršav
konj
,
je
zapeljala
šasérja
v
grenadirski
četverokot
.
In
šasér
je
zlezel
z
voza
,
se
opotekal
,
vihtel
steklenico
in
se
krohotal
.
Troje
grenadirjev
ga
je
držalo
,
da
ni
padel
,
a
on
se
je
šalil
ž
njimi
,
kakor
bi
šlo
za
zabavno
komedijo
.
In
naenkrat
je
potegnil
iz
žepa
pipico
ter
začel
kresati
,
da
bi
vžgal
gobo
in
si
zapalil
tobak
.
A
preveč
je
bil
pijan
.
Vkresal
mu
je
torej
gobo
tovariš
z
bajonetom
.
In
ves
karé
se
je
muzal
.
Tedaj
je
prišel
častnik
s
spremstvom
,
stopil
na
najvišjo
stopnico
pred
rotovžem
in
začel
čitati
.
Čitati
smrtno
obsodbo
!
Zaradi
javnega
nasilstva
in
ropa
.
In
razsodba
se
razglaša
,
da
zve
vsak
vojak
francoske
republike
,
da
je
bila
proklamacija
generala
Bernadotta
,
dana
iz
generalnega
kvartirja
9.
dne
meseca
terminala
v
petem
letu
ene
in
nerazdeljive
francoske
republike
,
krvavo
resno
mišljena
...
Šasér
,
kakor
Goljat
širok
in
visok
,
je
stal
tu
s
klobukom
na
glavi
,
s
pipico
v
ustih
in
s
steklenico
v
roki
ter
je
poslušal
...
Temnordeči
kodri
so
se
mu
sipali
preko
vratu
,
topo
so
zrle
njegove
velike
modre
oči
in
iz
režečih
ust
pod
gostimi
,
kratkimi
brčicami
je
prihajalo
posmehljivo
rohnenje
.
Mahoma
je
spoznal
,
da
postaja
komedija
resna
,
a
ko
je
zaslišal
,
da
ima
biti
resnično
ustreljen
,
je
divje
zaklel
,
vrgel
steklenico
ob
tla
in
planil
proti
častniku
.
A
že
so
ga
držale
grenadirske
pesti
.
Začel
je
kriče
psovati
,
toda
dvignili
so
ga
in
vrgli
na
cizo
.
In
ves
četverokot
se
je
začel
pomikati
k
stolni
cerkvi
;
sredi
četverokota
pa
se
je
pomikala
tudi
ciza
z
obsojencem
.
Niti
besedice
ni
bilo
slišati
,
in
dasi
je
korakalo
po
cesti
nekaj
sto
vojakov
in
dasi
je
stala
ob
nji
v
dolgi
razviti
črti
konjenica
s
potegnjenimi
palaši
,
se
je
zdelo
,
kakor
da
je
ulica
izmrta
.
Nikjer
se
ni
pojavil
na
oknu
zvedav
obraz
,
noben
konj
ni
zahrkal
,
nobena
nožnica
ni
zarožljala
,
nobeno
povelje
ni
pretrgalo
grobne
tišine
.
Ko
pa
je
dospela
ciza
do
Medarske
ulice
,
je
skočil
šasér
na
tla
.
A
francoski
častnik
,
ki
je
korakal
mimo
,
ga
je
brez
besede
zgrabil
za
prsi
in
izročil
priskočivšim
grenadirjem
.
Prijeli
so
ga
z
vsake
strani
pod
pazduho
ter
ga
vedli
peš
za
cizo
.
Nič
več
se
ni
upiral
.
Kakor
bi
mu
izginila
vsa
energija
,
je
jedva
še
premikal
noge
,
omahoval
brez
moči
in
njegovo
še
pravkar
močno
zardelo
lice
je
pokrila
smrtna
,
le
z
rjavimi
pegami
posuta
bledota
.
Grenadirji
so
obsojenca
malone
nesli
.
Tam
ob
stolnici
—
prav
pod
vzidanim
kipom
žalostne
Matere
božje
s
Sinovim
truplom
v
naročju
—
pa
so
grenadirji
naslonili
šasérja
na
cerkveno
steno
.
Hipoma
je
imel
zvezane
oči
—
hipoma
so
odstopili
grenadirji
—
in
hipoma
je
zagrmelo
obenem
sedmero
strelov
...
Jedva
se
je
razpršil
silni
smodnikov
dim
,
ni
bilo
o
šasérju
niti
sledu
več
:
po
Poljanski
cesti
so
odnašali
štirje
vojaki
na
dolgi
lestvi
s
črno
rjuho
pokrito
maso
...
Zadonelo
je
kratko
povelje
,
oddelki
so
se
sklenili
in
med
gromkim
bobnanjem
sta
odjezdili
eskadroni
in
so
odmarširale
kompanije
.
Prav
v
istem
času
sta
sedela
v
Kalankini
sobi
profesor
Pelzel
in
dr.
Repič
.
»
Vaš
položaj
postaja
res
vsako
uro
nevarnejši
,
«
je
govoril
profesor
.
»
Če
Francozi
jutri
odidejo
,
se
lahko
še
nocoj
kak
šasérjev
prijatelj
maščuje
nad
vami
,
in
ne
iztaknejo
ga
potem
nikoli
več
.
Sicer
pa
je
brez
pomena
.
Če
ga
pravi
iztaknejo
:
vi
ste
medtem
lahko
že
pod
zemljo
!
«
»
Tukaj
nikakor
ne
smete
ostati
sami
,
«
je
pomagal
odvetnik
.
»
Storite
pa
,
kakor
sami
hočete
!
Predlagam
,
da
midva
ostaneva
vso
noč
pri
vas
,
če
res
nočete
vi
v
moje
stanovanje
,
kjer
bi
imeli
čisto
zase
svojo
sobo
.
«
»
Ne
,
nikdar
ne
!
Kaj
porečejo
ljudje
!
Kaj
poreče
moj
mož
,
ko
se
vrne
!
Prosim
,
gospoda
,
nikar
se
ne
trudita
:
ne
premaknem
se
odtod
!
«
je
izjavila
Kalanka
.
»
Dobro
.
A
kaj
stori
vaš
mož
,
če
vas
sploh
več
ne
bo
?
«
je
silil
profesor
.
»
No
,
saj
ni
treba
misliti
takoj
na
najhuje
.
Dovolj
je
,
da
vas
napadejo
,
ranijo
,
pohabijo
ali
vsaj
tako
prestrašijo
,
da
boste
potem
hirali
vse
življenje
.
In
če
se
niti
to
ne
zgodi
:
ali
nam
ne
bo
skrajno
neprijetno
,
da
boste
imeli
poslej
vsak
dan
pod
oknom
radovednežev
,
ki
bodo
zijali
v
našo
sobo
in
šepetali
.
Gospa
baronica
Zoisova
vas
ne
pozna
,
a
takoj
je
izjavila
,
da
tukaj
ne
smete
ostati
več
,
če
hočete
živeti
varno
in
mirno
.
To
vam
dokazujeva
midva
zdaj
že
tretji
dan
.
In
odkritosrčno
sva
vam
takoj
povedala
,
da
pomagate
lahko
sebi
in
še
nama
,
če
se
preselite
h
gospodu
doktorju
.
«
»
Čeledinov
Lovrenček
bo
v
treh
dneh
že
pri
meni
,
«
je
dejal
dr.
Repič
.
»
General
Murat
je
poslal
ponj
in
gospod
Vodnik
mi
je
obljubil
,
da
se
hoče
za
dečka
še
živeje
zanimati
kakor
kaplan
Prašnikar
.
Pri
meni
bo
imel
Lovrenček
stanovanje
in
hrano
,
gospodu
Vodniku
pa
bo
hodil
streč
in
ministrirat
.
Lahko
bi
vidva
prebivala
v
skupni
sobi
...
ne
bo
vam
dolgčas
...
saj
se
bomo
razumeli
...
«
»
A
kaj
si
bo
mislil
moj
mož
?
«
»
Ali
vam
ne
zaupa
?
Zakon
brez
zaupanja
je
peklo
!
«
»
In
sami
ste
rekli
,
da
bi
šli
,
če
pride
deček
!
Zakaj
se
še
pomišljate
?
Ali
morda
ne
zaupate
meni
?
«
je
vprašal
Repič
.
»
Zastavil
sem
vam
vendar
svojo
kavalirsko
besedo
:
z
nobeno
besedico
vas
ne
užalim
več
v
vaši
zvestobi
in
poštenosti
!
Vse
,
kar
sem
govoril
in
storil
prej
,
smatrajte
za
dobrodušno
šalo
.
Če
pa
ste
mi
simpatični
in
če
sem
vam
rekel
,
da
ste
lepa
,
ni
to
vendar
nikaka
žalitev
!
Zaupajte
mi
!
Ko
se
vam
vrne
mož
,
bo
nama
samo
havležen
.
Lahko
si
poiščete
novo
stanovanje
,
mi
pa
ostanemo
še
nadalje
dobri
znanci
.
«
»
Ko
bo
vojne
konec
,
«
je
dostavil
profesor
,
»
pa
se
bomo
radi
spominjali
,
kako
smo
pomagali
drug
drugemu
preko
težav
in
skrbi
sirove
dobe
.
«
Marijanica
pa
ni
odgovarjala
več
,
nego
je
tiščala
glavo
med
dlani
in
jokala
.
Pelzel
je
skomizgnil
z
ramo
in
segel
po
svojem
klobuku
.
»
Počakajte
me
pri
Belem
konjičku
!
«
mu
je
šepnil
dr.
Repič
in
zaprl
duri
za
profesorjem
.
Nato
se
je
vrnil
k
Marijanici
.
»
Tudi
meni
je
na
jok
,
gospa
.
«
ji
je
dejal
z
mehkim
glasom
.
»
Zakaj
,
sedaj
vidim
,
da
me
smatrate
za
lopova
.
Bojite
se
me
,
ker
me
zaničujete
.
In
ta
zavest
me
ubija
!
Ne
vem
,
če
jo
prenesem
.
Brez
vas
mi
ni
vredno
živeti
.
Da
,
gospa
,
zdaj
,
ko
vidim
,
da
je
vse
izgubljeno
,
naj
vam
povem
vso
resnico
.
Ljubim
vas
nepopisno
!
Ljubim
prvič
v
življenju
.
Vse
te
dni
nisem
razmišljal
nič
drugega
,
nego
svojo
usodo
.
Zakaj
sem
vas
moral
srečati
!
Kako
ste
me
mogli
hipoma
izpremeniti
iz
veselega
lehkomiselnika
v
resnega
,
nesrečnega
človeka
,
ki
sta
mu
odprti
le
še
dve
poti
:
k
vam
ali
v
smrt
?
Zakaj
,
čemu
?
Ali
le
zato
,
da
naj
beden
poginem
?
Ker
vsak
hip
uvidevam
bolj
,
da
brez
vas
ni
druge
rešitve
.
Toliko
žensk
sem
spoznal
,
a
niti
ena
me
ni
mogla
pridobiti
.
Vi
pa
se
me
branite
,
zato
sem
vaš
z
vsakim
čuvstvom
,
z
vsako
mislijo
.
Nič
drugega
me
ne
izpolnjuje
kot
ljubezen
do
vas
!
Upal
sem
...
zdaj
je
končano
.
Nadejal
sem
se
,
da
se
polagoma
privadite
name
,
mi
zaupate
...
ne
bil
bi
silil
v
vas
,
nego
čakal
...
zaman
!
Niti
sebi
nočete
dobro
—
niti
profesorju
Pelzlu
nočete
ustreči
...
mene
pa
prezirate
.
Z
Bogom
,
gospa
!
«
In
vzel
je
klobuk
in
odhajal
.
Tedaj
je
zagrmel
pok
pušk
in
gromko
odmeval
po
Gradišču
.
Dr.
Repič
je
obstal
.
Bled
se
je
ozrl
po
Marijanici
,
ki
je
nepremično
sedela
in
tiho
ihtela
.
»
Prva
žrtev
vaše
lepote
je
mrtva
,
«
je
dejal
.
»
Druga
vaša
žrtev
pa
se
poslavlja
.
Ne
vidite
me
nikoli
več
!
«
In
uničen
je
odšel
.
Še
nikdar
ni
doživel
poraza
.
Ta
prvi
poraz
pa
je
bil
popoln
.
Takrat
šele
je
Marijanica
urno
vstala
,
iztegnila
roke
za
njim
in
nerazločen
glas
se
je
izdrl
iz
prs
.
Toda
roke
so
ji
zopet
omahnile
,
opotekla
se
je
k
postelji
,
se
vrgla
nanjo
na
obraz
in
ihtela
:
»
Saj
ga
ljubim
!
Moram
ga
ljubiti
!
A
povedati
mu
ne
smem
in
ne
morem
.
Zakaj
ne
morem
?
—
Oh
,
če
bi
mogla
,
če
bi
mogla
!
Ampak
nikoli
,
nikoli
ne
bom
mogla
!
Zaradi
mene
je
poginil
šasér
!
Če
si
stori
zdaj
še
dr.
Repič
kaj
?
Če
se
usmrti
zaradi
mene
?
Moj
Bog
,
tega
bi
ne
prenesla
!
Za
njim
moram
!
Pa
naj
se
zgodi
:
Bog
me
ne
obsodi
,
če
bi
grešila
,
a
rešila
s
tem
njegovo
dušo
večnega
pogubljenja
!
«
In
skočila
je
pokonci
,
si
ovila
robec
okoli
glave
ter
stekla
iz
sobe
...
Za
njim
,
za
njim
!
—
Dr.
Repič
je
jezen
in
obupan
hitel
mimo
kapucincev
.
»
Pa
ne
!
«
je
govoril
sam
s
seboj
.
»
Dovolj
je
!
Konec
!
Nikoli
več
ne
grem
v
Gradišče
!
Vrag
me
vnemi
z
mojimi
marotami
!
Če
ne
pride
sama
k
meni
,
je
niti
ne
pogledam
več
!
«
se
je
togotil
in
že
je
zmagal
v
njem
nekdanji
cinizem
.
»
Za
romantiko
ne
znam
najti
pravega
tona
in
za
občevanja
s
takimi
ženskami
ne
znam
izbirati
besed
.
Pa
ne
!
Pa
ne
!
Ampak
moti
se
,
če
misli
,
da
se
obesim
zaradi
nje
.
Konec
!
Konec
!
«
In
zavil
je
v
Gledališko
ulico
.
Gostilna
»
Pri
belem
konjička
«
je
molela
s
skrajnjo
,
nekoliko
višje
kot
ostalo
poslopje
ležečo
vogelno
sobo
v
ulico
ter
tvorila
ondi
z
nasproti
ležečo
,
dosti
višjo
hišo
opasno
sotesko
.
V
tem
hipu
se
je
kotalil
po
tisti
soteski
klopčič
oseb
,
ki
so
kričale
in
tulile
kot
zveri
.
Francoski
vojaki
so
se
pretepali
,
se
metali
in
psovali
.
Na
obeh
straneh
soteske
pa
see
je
nabrala
gruča
ljudi
.
Naenkrat
so
vsi
hkrati
zajeknili
in
se
razbegnili
,
dr.
Repiča
pa
se
je
oklenila
z
obema
rokama
od
groze
drgetajoča
dama
ter
rekla
v
nemškem
jeziku
:
»
Zabodel
ga
je
!
Meni
je
slabo
.
Beživa
!
«
Krepko
ga
je
potegnila
s
seboj
,
in
dr.
Repič
je
spoznal
lepo
in
pretirano
vitko
gospo
Suzano
Wasserthalovo
.
»
Kar
z
noži
se
obdelujejo
!
Strašno
!
Pijani
so
vsi
štirje
!
Oh
,
toliko
,
da
me
kdo
ni
zadel
!
Vsa
se
tresem
...
kolena
mi
odpovedujejo
...
Prosim
,
prosim
,
ljubi
gospod
doktor
,
spremite
me
domov
!
«
je
prosila
krščena
židovka
,
žena
poslovodje
v
Zoisovi
trgovini
,
ter
se
oklepala
odvetnikove
roke
kakor
s
kleščami
.
Imela
je
fin
,
nekoliko
majhen
obrazek
izredno
bele
polti
,
izredno
velikih
temnorjavih
oči
z
dolgimi
,
gostimi
trepalnicami
ter
izredno
majhna
,
kakor
rubin
rdeča
usteca
.
Tekla
sta
par
korakov
,
a
že
sta
našla
duševno
ravnotežje
.
»
Ali
milostiva
,
svarim
vas
:
padli
ste
še
nevarnejšemu
razbojniku
v
oblast
!
«
se
je
pošalil
dr.
Repič
ter
stisnil
Suzanin
komolec
k
sebi
.
»
Vse
mu
dam
rada
,
samo
če
mi
pusti
življenje
!
«
se
je
nasmehnila
Wasserthalka
ter
stisnila
odvetniku
komolec
še
tesneje
k
sebi
.
»
Brez
ekspenzarja
ne
reši
noben
odvetnik
nikomur
življenja
!
A
jaz
sem
razvpito
drag
advokat
!
«
je
nadaljeval
Repič
frivolno
.
»
Plačam
!
Vse
plačam
!
Ali
pa
zahtevate
morda
celo
predujem
?
«
je
odgovorila
židovka
,
dr.
Repič
pa
si
je
dejal
:
»
Evo
,
tu
sem
našel
takoj
pravi
ton
in
v
občevanju
s
takimile
ženskami
se
mi
besede
kar
same
ponujajo
...
«
Lepo
Suzanko
je
minila
že
vsa
groza
.
S
humorjem
je
slikala
,
kako
so
pridreveli
iz
»
Belega
konjička
«
drug
za
drugim
štirje
francoski
vojaki
,
se
bili
najprej
s
pestmi
,
se
metali
nato
ob
tla
in
kako
je
končno
hipoma
eden
potegnil
nož
in
ga
zasadil
tovarišu
v
prsi
.
Zanimivo
,
dramatično
,
zares
,
veledramatično
!
—
Dr.
Repič
jo
je
jedva
poslušal
,
ker
od
strani
je
gledal
njen
mali
obraz
ter
se
poigraval
s
prsti
njene
ročice
,
ki
je
tako
vdano
počivala
na
njegovem
komolcu
...
Na
trgu
nasproti
vhodu
v
kapucinski
samostan
pa
je
obstala
Marijanica
Kalanova
.
Kakor
okamenela
je
stala
tamkaj
in
strmela
za
parom
tesno
drug
na
drugega
se
naslanjajočih
,
ki
sta
hitela
mimo
gledališča
s
toliko
naglico
,
kakor
bi
se
jima
nekam
prav
posebno
mudilo
.
Nikogar
drugega
ni
videla
,
kakor
tisti
par
,
ki
se
je
oddaljeval
hitro
.
Čim
dalje
hitreje
v
Gosposko
ulico
.
In
ko
ga
ni
videla
več
,
je
vzdihnila
,
si
obrisala
oči
,
sklonila
glavo
in
se
ihteč
vrnila
v
Gradišče
...
Videl
pa
jo
je
profesor
Pelzel
,
ki
je
prihajal
od
»
Belega
konjička
«
,
ter
je
opazil
tudi
Wasserthalkin
zmagoviti
naskok
.
»
Dira
vis
amoris
!
«
je
vzkliknil
.
»
Zares
,
strašna
je
moč
ljubezni
.
Papežem
je
zmešala
glave
,
nune
izpreminjala
v
vlačuge
,
pa
bi
ne
omajala
poštenja
delavčeve
žene
!
«
Urno
je
stopil
za
dr.
Repičem
,
da
bi
ga
dohitel
.
Toda
par
je
že
izginil
v
temni
hišni
veži
na
desni
ulični
strani
.
Profesor
pa
ni
odnehal
.
Stekel
je
do
stopnic
in
zaklical
navzgor
:
»
Gospod
doktor
,
victoria
,
victoria
!
«
In
že
se
je
odzval
odvetnik
:
»
Nasprotno
,
gospod
profesor
:
popoln
poraz
!
«
»
Ali
če
vam
rečem
:
victoria
,
victoria
!
«
je
kričal
Pelzel
.
»
Kar
hitro
se
poslovite
in
pridite
:
nujno
,
nujno
!
«
Par
hipov
nato
je
bil
dr.
Repič
že
na
ulici
in
še
par
hipov
nato
je
hitel
,
hitel
,
kolikor
so
ga
nesle
noge
,
v
Gradišče
.
In
nič
ni
potrkal
,
nego
je
vdrl
v
sobo
,
planil
k
Marijanici
,
jo
objel
,
poljubil
in
šepetal
:
»
Ljubim
te
,
žena
dobra
,
in
ti
ljubiš
mene
!
In
če
se
podere
svet
in
naju
pogoltne
pri
tej
priči
,
midva
ne
moreva
drugače
!
«
In
Marijanica
se
ni
branila
več
...
»
La
France
est
belle
,
sens
destins
sont
benls
.
vivons
pour
elle
,
vlvons
unis
!
«
so
prepevali
in
korakali
naslednjega
popoldne
francoski
roji
skozi
ljubljanske
ulice
.
Za
pešci
,
konjiki
,
vozotaji
in
topničarji
.
Od
vseh
strani
so
se
vsipali
iz
okolice
v
mesto
ter
drli
kakor
potoki
v
mogočno
reko
,
ki
se
je
valila
skozi
Šiško
proti
St.
Vidu
ter
dalje
in
dalje
na
Celovec
.
A
cilj
je
bil
Dunaj
!
Ljubljana
se
je
malone
izpraznila
.
Zaradi
krvavega
pretepa
pri
»
Belem
konjičku
«
in
nekaterih
drugih
vojaških
izgredov
po
krčmah
je
izdal
polkovnik
Picard
,
ki
je
prevzel
poveljništvo
nad
mestom
,
drakonsko
prepoved
:
ob
9.
zvečer
se
morajo
zapreti
vse
gostilne
,
po
ulici
ne
sme
hoditi
nihče
brez
luči
in
kdor
se
na
klic
straže
:
»
Qu
vive
?
«
ne
oglasi
z
besedo
.
»
Citoyen
«
,
bo
lahko
mogoče
ustreljen
,
prav
gotovo
pa
prijet
in
gnan
v
pržon
.
Ljubljana
pa
ni
izgubila
humorja
.
Pivci
so
pač
začenjali
prazniti
police
pol
ure
preje
,
se
oborožili
z
laternami
ter
se
domov
iz
gostiln
grede
dražili
:
»
Kje
bi
?
«
(
Oui
vive
?
)
»
Sitno
je
!
«
(
Citoyen
!
)
»
Paz
´
se
!
«
(
Passé
!
)
In
dan
na
dan
so
prihajali
francoski
oddelki
,
skoraj
vsi
s
plapolajočimi
zastavami
in
svirajočimi
godbami
,
nakupovali
,
menažirali
ter
po
kratkem
odmoru
odmarširali
proti
Dunaju
.
A
polkovnik
Picard
je
postajal
neprijeten
:
zahteval
je
vedno
znova
za
vojaštvo
hlebčkov
kruha
,
pa
konj
,
volov
,
vozov
,
konjskih
oprem
,
vrvi
,
čevljev
in
še
tega
in
onega
.
Vse
je
plačeval
,
toda
za
vse
se
mu
je
mudilo
.
In
če
ni
dobil
žurno
,
kar
je
zahteval
,
je
postal
osoren
.
Noč
in
dan
so
morali
delati
obrtniki
,
izvrstno
služili
,
javno
javkali
,
a
skrivaj
vsi
srečni
božali
denarne
vrečice
,
ki
so
se
jim
debelile
bolj
in
bolj
.
In
po
trgovinah
se
je
ves
dan
trlo
nakupujočih
Francozov
in
skladišča
so
se
naglo
praznila
.
Hudo
pa
je
bilo
,
da
ni
trpel
Picard
nobene
podražitve
ter
so
morale
ostati
cene
neizpremenjene
.
Mitnice
so
izginile
in
kmetje
so
dovažali
v
mesto
svoje
pridelke
brez
mitničnine
ter
tržili
kot
še
nikoli
.
Iz
Trsta
je
dospel
general
Friant
,
da
slovesno
instalira
novi
centralni
gubernij
.
Opoldne
je
priredil
v
rotovški
dvorani
članom
gubernija
in
municipalitete
sijajen
banket
,
ki
se
ga
je
udeležil
s
častniki
.
Pred
poslopjem
pa
je
svirala
turška
muzika
.
In
pošte
so
zopet
odšle
v
Celovec
,
Trst
in
Gorico
ter
prinesle
novice
,
ki
so
šle
v
Ljubljani
od
ust
do
ust
.
Že
1.
aprila
so
Francozi
pod
poveljništvom
generala
Massene
vdrli
v
Breže
na
Koroškem
,
zgrabili
sprednje
oddelke
armade
nadvojvode
Karla
ter
jih
podili
brez
odmora
prav
do
Neumarkta
.
Že
naslednjega
dne
zjutraj
so
stale
divizije
generalov
Massene
,
Quieuxa
in
Serruriera
v
genijalni
razvrstitvi
proti
armadi
nadvojvode
Karla
:
ob
3.
popoldne
je
dal
general
Buonaparte
povelje
za
naskok
,
v
mraku
je
bil
Neumarkt
že
v
francoski
oblasti
,
Karlova
armada
pa
je
strašno
poražena
bežala
skoraj
brez
oddiha
proti
Leobnu
.
Dne
4.
aprila
je
bil
Buonaparte
že
v
Scheifflingu
na
Muri
.
Le
še
pri
Unzmarktu
je
poskusil
nadvojvoda
Karel
,
na
vseh
bojiščih
osebno
hraber
,
zadnjič
zaustaviti
prodiranje
sovražnikov
,
a
tudi
zadnjič
zaman
.
Izgubil
je
le
znova
nekaj
tisoč
vojakov
ter
se
umaknil
preko
Semernika
.
Dne
7.
aprila
je
bil
Buonaparte
v
Leobnu
,
kjer
sta
mu
nadvojvodov
pobočnik
,
generalni
lajtnant
grof
Bellegarde
in
generalni
major
Meerfeld
v
imenu
cesarja
Franca
ponudila
premirje
.
Že
na
veliki
torek
,
11.
aprila
,
je
dospel
v
Ljubljano
kurir
,
ki
je
povedal
,
da
je
bilo
v
Judenburgu
sklenjeno
premirje
za
dobo
petih
dni
ter
da
se
že
vrše
pogajanja
za
mir
.
In
pripovedovalo
se
je
,
kako
trepeta
Dunaj
od
groze
in
strahu
pred
Francozi
.
Cesar
je
pobegnil
na
Češko
,
nadvojvodi
in
nadvojvodinje
beže
na
Ogrsko
,
vse
ceste
so
polne
karos
z
begunci
in
vozov
s
tovori
,
Donava
pa
mrgoli
od
ladij
,
ki
odvažajo
najdragocenejše
blago
in
predmete
.
Vse
je
obupano
in
ljudstvo
javno
godrnja
proti
cesarju
in
vladi
,
ker
ne
skleneta
miru
,
ki
je
neizogiben
.
Iz
Trsta
pa
so
prišle
tudi
vesti
drugačnega
značaja
:
6000
Hrvatov
je
vdrlo
preko
kranjske
meje
in
zasedlo
Novo
mesto
...
iz
Tirolske
sta
prodrla
generala
Neipperg
in
Loudon
do
Verone
...
v
Italiji
zopet
vre
proti
Francozom
...
nedaleč
Trsta
so
se
pojavile
cesarske
kolone
ter
prisilile
Francoze
,
da
so
se
umaknili
v
Materijo
...
Tako
je
bila
Ljubljana
polna
razburljivih
govoric
in
debat
.
»
Mir
!
Mir
!
Solnce
vzhaja
!
«
je
triumfiral
Vodnik
«
»
Francosko
svojbodstvo
si
zdaj
vzame
vse
slovenske
zemlje
do
severne
koroške
meje
in
skoraj
do
Gradca
.
Od
Soče
do
Drave
ter
tja
doli
do
Dubrovnika
nam
ustanovi
Francija
mogočno
državo
!
«
»
Ste
li
pozabili
na
istorijo
s
hudičem
na
straži
?
«
se
je
nakremžil
dr.
Podobnik
.
»
Satan
je
danes
le
še
edini
zanesljiv
prorok
!
«
»
Hudič
je
prorokoval
le
,
da
bo
1.
maja
konec
vojne
!
Potem
pa
nam
Francija
podari
svobodo
in
neodvisnost
!
«
se
je
branil
pesnik
.
»
Quod
nego
!
Narodom
ne
podarja
nikdar
nihče
svobode
,
če
si
je
ne
pribore
sami
!
«
je
vztrajal
dr.
Podobnik
.
»
Kadar
sklepajo
veletrgovci
med
seboj
kupčije
,
na
svoje
hlapce
prav
nič
ne
mislijo
.
Tudi
Francija
ne
misli
danes
na
nas
.
Čemu
?
In
sama
s
seboj
ima
preveč
opraviti
.
V
Parizu
vre
,
prečastiti
!
Kdo
ve
,
kaj
se
ondi
še
vse
ne
izkuha
!
Veseli
bodimo
,
da
nas
niti
v
tej
vojni
ni
vzel
hudič
.
Zdaj
nas
pač
ne
vzame
nikoli
...
Pa
kaj
pravi
baron
Zois
?
«
»
Eh
,
tak
pesimist
je
,
kakor
vi
!
«
»
Tak
optimist
,
kakor
jaz
,
hočete
reči
,
«
se
je
nasmehnil
bivši
župan
.
»
Zakaj
jaz
trdno
verujem
,
kakor
baron
:
Slovenci
smo
Slovani
!
Tretjina
sveta
je
naša
!
Kdo
nam
torej
kaj
more
,
če
sami
nočemo
?
Niso
nas
in
ne
bodo
nas
!
Nič
ne
obupavajmo
!
Delajmo
,
napredujmo
,
dvigajmo
se
kulturno
in
gospodarsko
!
Potem
nam
niti
noben
hudič
ne
pride
do
živega
.
Nič
več
nismo
otrok
,
ki
ga
je
treba
le
božati
,
nič
več
nismo
krhka
gospodičnica
,
ki
razume
le
laskanje
.
Mož
smo
postali
!
Hajdimo
,
zavisimo
rokave
pa
na
boj
in
delo
!
Le
to
dvoje
nam
prinese
svobodo
,
a
nič
drugega
!
«
Iz
prodajalne
na
Starem
trgu
je
baš
stopil
na
ulico
dr.
Repič
.
Sledil
mu
je
kmetiško
opravljen
deček
.
Na
fantovi
glavi
je
čepela
stara
,
dosti
prevelika
polhovka
in
vrhu
nje
je
bil
poveznjen
nov
klobuk
.
Pod
vsako
pazduho
pa
je
deček
tiščal
obilen
zavoj
.
»
Prečastiti
,
evo
vam
Lovrenčka
Čeledina
!
«
je
vzkliknil
dr.
Repič
.
»
Ne
zamerite
:
odkriti
se
ne
more
.
Prav
zdajle
sva
kupila
obleko
,
perilo
in
klobuk
,
da
bo
sirotek
za
med
ljudi
.
Kupiva
le
še
nove
čevlje
,
potem
se
vam
novi
ministrant
predstavi
kot
kompleten
kavalir
!
«
»
Hej
,
ti
si
torej
Lovrenček
?
«
se
je
ustavil
Vodnik
.
»
Raca
na
vodi
,
kako
si
pa
dospel
v
Ljubljano
?
«
In
položil
mu
je
roko
na
ramo
.
»
Na
praznem
sanitetnem
vozu
!
«
je
pripovedoval
Repič
.
»
Srečo
je
imel
.
Hueberjeva
pošta
ga
je
pripeljala
z
Ubeljskega
do
Postojne
,
od
ondi
pa
ga
je
vzela
s
seboj
sanitetna
kolona
do
Ljubljane
.
Fant
,
vidiš
,
ta
gospod
je
Valentin
Vodnik
.
Kakor
bi
bil
nate
mislil
:
Sreča
te
išče
,
um
ti
je
dan
,
našel
jo
bodeš
,
če
nisi
zaspan
!
«
In
dr.
Repič
se
je
okrenil
k
dr.
Podobniku
:
»
Da
ga
čujete
,
kako
zna
deklamirati
»
Zadovoljnega
Kranjca
«
in
»
Dramilo
«
!
Strela
,
gospod
Prašnikar
je
znal
izvrstno
meštrati
svoje
učence
!
Ta
užitek
si
morate
privoščiti
,
da
nam
Lovrenček
pove
,
česa
vsega
se
je
naučil
pri
svojem
dobrotniku
!
«
»
Dobro
,
pa
nam
zadeklamiraš
torej
!
Pri
meni
v
župnišču
,
«
se
je
smehljal
Vodnik
.
»
Nič
se
me
ne
boj
:
rad
imam
pridne
šolarčke
.
Pa
kaj
je
dejal
gospod
Prašnikar
,
ko
si
ga
ostavil
?
«
Tedaj
je
zajokal
Lovrenček
in
ihtel
,
da
se
mu
je
stresalo
vse
telo
.
»
Gospod
Prašnikar
je
umrl
.
«
je
odgovoril
in
pojasnil
Repič
.
»
Lovro
zajoka
,
če
se
le
spomni
nanj
.
Pretekli
teden
se
je
prehladil
stari
revček
v
cerkvi
med
maroderji
,
dobil
pljučnico
in
v
dveh
dneh
je
umrl
.
«
»
Naj
počiva
v
miru
,
blagi
starček
!
«
je
dejal
Vodnik
.
»
Nisem
ga
poznal
,
a
župnik
Wenigar
mi
je
pisal
,
da
je
zlata
duša
slovenska
.
No
,
ne
jokaj
,
Lovro
!
Dobri
Bog
je
poklical
gospoda
Prašnikarja
k
sebi
v
svetla
nebesa
,
da
mu
poplača
ondi
vse
,
kar
je
dobrega
storil
na
svetu
.
Ne
jokaj
!
Srečen
je
zdaj
gospod
Prašnikar
in
se
veseli
,
da
si
našel
ljudi
,
ki
se
bodo
brigali
zate
kakor
novi
očetje
.
«
»
Da
,
da
,
Lovro
,
nič
ne
maraj
.
«
je
miril
Repič
dečka
in
ga
lubeznivo
stisnil
k
sebi
.
»
Ali
nisi
zadovoljen
,
da
si
dobil
tako
lepo
in
prijazno
mater
?
In
kar
dva
nova
očeta
?
Strela
,
če
imaš
toliko
pameti
kot
sreče
,
boš
lahko
še
najzadovolnejši
Kranjec
na
svetu
...
No
,
hajdiva
,
sinko
!
Zamenjati
morava
še
te-le
kvedrovce
,
potem
se
preoblečeš
in
jutri
prideva
h
gospodu
Vodniku
,
kaj
ne
?
Z
Bogom
!
«
In
dr.
Repič
je
prijel
ihtečega
dečka
za
komolec
ter
ga
ljubeznivo
vodil
na
drugo
stran
ceste
k
čevljarskemu
mojstru
...
»
Ves
je
izpremenjen
.
«
je
dejal
Vodnik
dalje
gredé
.
»
Kdo
bi
mislil
,
da
ima
ta
frivolni
veseljak
toliko
srca
za
sirote
?
Zares
,
kakor
pravi
oče
se
vede
.
Če
bi
vsak
zagrizen
samec
ravnal
kakor
dr.
Repič
!
«
»
Prav
bi
bilo
,
«
je
pritrdil
dr.
Podobnik
.
»
Ampak
dr.
Repič
je
preveč
temeljit
.
Poiskal
si
je
"
sinčka
"
in
še
lepo
"
mamico
"
po
vrhu
,
hehe
!
«
»
Ne
razumem
.
«
je
dejal
Vodnik
.
»
Tudi
njega
nisem
razumel
...
Lepo
in
prijazno
mamico
je
omenil
...
«
»
Vi
torej
ne
veste
?
Ej
,
tudi
profesor
Pelzel
je
ves
zaljubljen
v
zalo
Kalanko
,
ki
se
je
preselila
k
dr.
Repiču
kot
gospodinja
.
«
je
pripovedoval
Podobnik
.
»
Tako
ima
zdaj
Lovrenček
,
sirota
,
kar
naenkrat
mamico
in
dvoje
očetov
!
«
»
Za
Boga
,
Kalankin
mož
se
vendar
vrne
!
«
»
A
ona
se
bajé
ne
vrne
nikoli
več
k
njemu
.
«
je
pravil
Podobnik
.
»
Pelzel
trdi
,
da
so
sklenili
,
da
se
več
ne
ločijo
,
čeprav
bi
jih
trgal
ves
svet
narazen
.
Tudi
Pelzel
se
je
preselil
k
njim
in
zdaj
tvorijo
vsi
štirje
idealno
familijo
.
«
»
Nova
pustolovščina
,
nič
drugega
!
«
se
je
jezil
Vodnik
.
»
Ne
bo
pol
leta
,
a
dr.
Repič
ne
bo
Kalanke
niti
poznal
več
.
«
»
Profesor
Pelzel
pa
zatrjuje
,
da
bi
se
hotel
dr.
Repič
s
Kalanko
še
danes
poročiti
,
samo
če
bi
se
mogel
.
Sami
ste
opazili
,
da
je
ves
izpremenjen
!
Oj
,
ta
ljubezen
!
Dr.
Repič
tiči
ves
dan
le
v
pisarni
in
doma
ter
se
ne
gane
nikamor
od
svoje
gospodinje
;
a
tudi
Pelzel
že
tri
dni
ni
bil
več
pijan
.
Kalanka
je
kar
čudežno
spremenila
divja
volka
v
krotka
backa
!
«
»
Za
kako
dolgo
?
—
Todaj
kaj
poreče
k
temu
razmerju
baron
Zois
!
In
kako
sprejme
to
novico
gospa
baronovka
!
Pelzel
se
je
ondi
onemogočil
s
svojo
pijanostjo
,
zdaj
se
onemogoči
še
dr.
Repič
s
svojim
brezvestnim
donjuanstvom
,
«
je
godrnjal
Vodnik
in
bilo
mu
je
za
prijatelja
resnično
hudo
.
Dr.
Podobnik
pa
se
je
nasmejal
:
»
Ali
se
morda
ne
motite
?
Baron
Zois
pozna
življenje
iz
lastnih
skušenj
in
skušnjav
!
Iz
lastnih
zmag
in
porazov
,
iz
lastnih
poletov
in
globokih
padcev
.
Zois
razume
vse
in
odpušča
vse
!
Pa
da
bi
obsojali
vi
,
duhovnik
,
pesnik
?
«
»
Pesnik
odpušča
vse
,
a
duhovnik
obsoja
vse
.
«
je
odgovoril
Vodnik
.
»
Mora
obsojati
!
A
obsojati
morate
tudi
vi
,
ki
ste
pravnik
.
Dr.
Repič
je
Kalanu
uropal
ženo
!
Li
ne
?
In
ona
je
prelomila
zakonsko
pogodbo
!
Mar
ne
?
Prešuštnika
sta
,
torej
kazniva
po
cerkvenih
in
državnih
zakonih
.
«
»
Mlada
sta
in
ljubita
se
!
Grešnika
,
res
,
a
srečna
in
zavidanja
vredna
.
Mar
ne
?
«
»
Smilita
se
mi.
Moliti
hočem
zanju
in
za
bednega
Kalana
!
«
Pri
reduti
jima
je
prišel
naproti
dr.
Wagner
.
»
Poslavljam
se
!
«
je
zaklical
.
»
Že
jutri
se
vrnem
v
Novo
mesto
.
Dva
bataljona
graničarjev
smo
dobili
in
saniteta
Thumovega
polka
je
ostavila
maroderje
brez
zdravnika
.
Coppini
me
kliče
domov
.
«
»
Pozdravite
mi
Novo
mesto
!
«
je
dejal
Vodnik
.
»
Rad
se
spominjam
leta
,
ki
sem
ga
preživel
ondi
pri
svojem
stricu
frančiškanu
Marcelinu
!
«
»
Torej
Francozov
ni
bilo
v
Novo
mesto
?
«
je
vprašal
bivši
župan
.
»
Samo
par
ur
štirinajst
šasérjev
,
ki
so
patrulirali
,
«
je
odgovoril
dr.
Wagner
.
»
Popili
so
le
par
bokalov
vina
in
piva
ter
pojedli
par
hlebcev
kruha
.
Nato
so
se
mirno
vrnili
.
Glavar
Coppini
je
naravnost
navdušen
nad
francosko
zmernostjo
.
Pomislite
!
En
goldinar
in
dva
krajcarja
je
stal
Novo
mesto
francoski
poset
!
Če
bi
bili
domači
vojaki
tako
skromni
!
«
In
še
so
govorili
o
vzorni
francoski
armadi
Buonapartovi
ter
se
potem
ločili
:
Vodnik
v
župnišče
,
dr.
Podobnik
domov
v
Rožno
ulico
,
dr.
Wagner
pa
k
baronu
Zoisu
...
V
istem
času
je
stopal
dr.
Repič
z
Lovrom
po
Glavnem
trgu
proti
domu
,
oba
otovorjena
z
zavoji
in
škatljami
,
oba
vesela
in
srečna
.
Kakor
v
sanjah
je
krevsal
Lovrenček
ob
odvetniku
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
v
raju
.
Te
velike
hiše
z
neštevilom
oken
in
te
široke
ulice
,
ki
mrgoli
po
njih
gospodov
,
gospej
in
vojakov
ter
grme
vozovi
gor
in
dol
,
ta
hrup
in
to
svetlo
velikonočno
solnce
,
na
vseh
straneh
prijazno
pozdravljajoči
obrazi
,
vse
ga
je
omamljalo
in
opajalo
.
Ali
je
resnica
ali
sen
?
Ali
ne
spi
zopet
na
klopi
ob
peči
v
Premrovovi
hiši
ter
le
sanja
,
da
je
v
mestu
hrepenenja
?
In
zopet
naj
se
zbudi
na
Ubeljskemu
sirota
,
siromaček
,
hlapčé
,
ki
je
obsojen
ostati
neveden
in
ubog
vse
življenje
?
Toda
ne
.
Resnica
je
,
da
je
ostal
prijazni
in
veseli
Felčer
Žajbelj
mož-beseda
:
poslal
je
ponj
preje
,
kakor
je
pričakoval
,
in
mu
je
naklonil
srečo
,
ki
se
mu
je
zdela
nedosežna
.
Kar
naenkrat
je
prišel
k
Premrovu
francoski
podčastnik
s
pismom
poštarja
Hueberja
:
general
Murat
ukazuje
,
da
mora
Lovro
Čeledin
še
danes
odriniti
v
Ljubljano
:
postiljon
ga
vzame
s
seboj
do
Postojne
,
od
ondot
pa
odpotuje
dalje
s
sanitejci
!
Kako
se
je
zakrohotal
dobri
gospod
Premrov
,
kako
je
zajokala
gospa
Premrovova
,
kako
je
skočil
Matevžek
k
svoji
mami
ter
se
veselil
:
»
Jaz
pa
ostanem
vedno
pri
vas
,
kaj
ne
,
mama
?
«
In
ozmerjal
je
gospod
Premrov
svojega
sina
:
»
Šleva
si
,
Matevžek
!
Kmet
ostaneš
,
Lovro
pa
bo
gospod
!
No
,
Bog
vama
daj
srečo
:
kmet
in
gospod
,
oba
sta
koristna
,
samo
če
sta
pametna
in
poštena
!
«
Veliko
culo
Matevžkovih
stvari
mu
je
zavila
Premrovova
gospa
,
mu
potisnila
v
vsak
žep
kos
kruha
,
Premrovov
gospod
mu
je
izročil
tri
v
robec
zavezane
srebrne
goldinarje
,
stari
Huebrov
postiljon
je
počil
z
bičem
,
zatrobil
:
»
Trará-trará
!
«
in
—
pošta
se
je
odmajala
.
»
Z
Bogom
!
Srečen
!
Zdrav
ostani
!
«
je
odmevalo
še
za
Lovrenčkom
,
ki
se
je
jokal
in
smejal
obenem
ter
vzklikal
:
»
Ljubljana
!
Ljubljana
!
Minila
je
noč
...
svita
se
,
solnce
vzhaja
...
O
,
gospod
Žajbelj
,
koliko
srečo
ste
mi
prinesli
!
«
Srečno
zamišljen
je
korakal
poleg
dečka
tudi
dr.
Repič
.
Da
je
dobrodelnost
že
sama
na
sebi
sreča
,
se
je
prepričal
šele
te
dni
.
Kako
je
bil
plitek
,
lehkomiseln
in
srčno
ubog
vse
življenje
doslej
,
ko
je
sprejel
to
siroto
!
V
hipu
,
ko
mu
je
Lovrenček
poljubil
roko
ter
se
mu
zazrl
z
očmi
,
polnimi
hvaležnosti
in
brezmejnega
zaupanja
v
obraz
,
je
začutil
dr.
Repič
:
»
Glej
,
dolžnost
mi
je
,
da
sem
sirotku
drugi
oče
!
Slovenski
talent
je
ta
deček
:
dvignem
ga
,
storim
izobraženega
moža
,
ustvarim
energičnega
delavca
za
kulturo
slovenskega
naroda
!
S
kulturo
osvobodimo
Slovence
teme
in
sužnjosti
,
s
kulturo
jim
zbudimo
v
dušah
zavedno
ljubezen
do
narodne
svobode
,
z
ljubeznijo
pa
jim
vdihnemo
energijo
za
borbo
in
končno
zmago
...
Da
,
da
,
Lovrenček
,
le
priden
ostani
.
«
mu
je
dejal
ter
ga
pritisnil
nase
,
»
jaz
hočem
skrbeti
zate
,
kakor
sta
skrbela
doslej
gospoda
Prašnikar
in
Premrov
!
In
gospod
postaneš
,
ugleden
,
bogat
,
srečen
!
Vidiš
prav
tak
,
kakor
sem
jaz
...
«
Tak
je
bil
dr.
Repičev
sklep
,
in
še
tisti
dan
se
je
uveril
,
da
se
ne
moti
:
Lovrenček
je
bil
izjemno
nadarjen
,
odkritosrčno
zaupljiv
in
pogumen
deček
.
In
bil
ga
je
vesel
!
In
bil
je
srečen
,
da
se
je
čudil
samemu
sebi
ter
si
očital
,
zakaj
ni
storil
že
davno
tako
.
In
razmišljal
je
:
»
Ali
me
ni
vsega
premenila
Marijanica
?
—
O
,
da
,
ona
,
ona
,
ki
je
postala
tako
čudežno
središče
vsega
mojega
mišljenja
in
življenja
!
Marijanica
,
ta
prva
čista
,
značajna
žena
,
ki
sem
jo
vzljubil
in
ki
je
vzljubila
mene
!
Ona
je
storila
čudež
,
da
so
mi
mahoma
izginile
iz
srca
vse
nizkotne
strasti
,
da
strmim
in
klečim
pred
idealom
ženske
,
ki
mu
na
svetu
nisem
našel
para
...
Ti
mila
,
sladka
,
dobra
žena
,
ne
boj
se
:
zdaj
se
mi
je
posvetilo
...
končno
,
končno
!
—
zdaj
vidim
,
da
je
prava
moška
sreča
le
ob
strani
čiste
,
značajne
žene
!
Marijanica
,
Marijanica
!
Tvoj
,
večno
le
tvoj
!
«
Kakor
v
snu
je
šepetal
dr.
Repič
sam
s
seboj
in
ni
videl
ničesar
okoli
sebe
:
niti
gospe
Verderberice
,
ki
je
stopala
na
nasprotni
tržni
strani
ob
mojstru
Danetu
ni
opazil
.
Njegove
oči
so
zrle
le
v
lastno
srce
ter
niso
videle
porogljivega
nasmeha
Verderberčinega
in
ne
besno
bledega
lica
Danetovega
...
Hitel
je
domov
,
k
njej
,
k
njej
,
da
jo
vidi
,
vidi
ter
ji
pove
znova
in
znova
,
da
jo
ljubi
,
kakor
še
ni
ljubil
nikoli
...
»
Mamica
!
Marijanica
!
«
je
vzklikal
ko
je
stopil
v
svoje
razkošno
opremljeno
stanovanje
.
»
Glej
,
kaj
vse
sva
nakupila
z
Lovrom
!
«
Iz
kuhinje
je
pritekla
bleda
,
a
smejočega
se
obrazka
in
z
očmi
,
polnimi
plahe
,
vrele
,
a
obupno
vdane
ljubezni
.
»
Nov
klobuk
!
Nove
čevlje
!
Novo
obleko
!
«
je
vriskal
Lovrenček
.
»
O
,
gospa
,
kako
dober
je
gospod
doktor
!
«
—
In
razgrinjal
je
zavoje
.
»
Pa
gospoda
Vodnika
sem
videl
!
Za
ramo
me
je
držal
ter
mi
je
rekel
,
da
me
bo
imel
rad
!
Jutri
pojdeva
k
njemu
,
gospa
!
In
povem
mu
»
Zadovoljnega
Kranjca
«
in
»
Dramilo
«
in
vse
,
vse
,
kar
sem
se
naučil
pri
gospodu
Prašnikarju
...
«
Ves
blažen
je
ščebetal
Lovrenček
.
Dr.
Repič
pa
je
ovil
Marijanici
roko
okoli
pasu
ter
ji
dejal
:
»
Tudi
nate
nisva
pozabila
,
mamica
!
«
in
položil
je
prednjo
zavoj
.
»
O
Bog
,
že
zopet
!
Kaj
vendar
misliš
!
«
se
je
začudila
Marijanica
,
a
njene
kakor
oglje
temne
velike
oči
so
se
otožno
zasmejale
.
»
Koliko
si
mi
že
nakupil
,
a
še
ne
odnehaš
!
«
»
Nikoli
,
Marijanica
!
«
je
zatrjeval
odvetnik
.
»
Vso
svilo
,
ves
atlas
,
batist
,
ves
musselin
bi
pokupil
ter
bi
te
obsul
z
demanti
in
biseri
,
in
še
vedno
bi
se
zavedal
,
da
je
premalo
...
premalo
...!
«
In
potegnil
jo
je
narahlo
v
svojo
sobo
ter
ji
govoril
:
»
Žena
moja
,
blazen
sem
od
sreče
!
Ljubim
te
,
ljubim
,
ljubim
!
«
»
Dragec
!
«
je
šepnila
ona
,
sklenila
roke
,
povesila
glavo
in
vzdihnila
.
»
Zopet
razmišljaš
!
O
,
Bog
,
pusti
vse
misli
in
bodi
tako
moja
,
kakor
sem
tvoj
jaz
:
ves
,
ves
...
na
veke
,
Marijanica
!
«
je
vzkipel
on
in
jo
močno
objel
.
»
Tvoja
sem
...
moram
biti
!
«
»
Moraš
?
Nerada
torej
?
«
»
Ne
,
ne
,
srečna
,
srečna
sem
...
A
vendar
:
kaj
bo
,
ko
se
vrne
—
mož
?
«
»
Ne
dam
te
!
Če
prav
se
zarotita
nebo
in
peklo
,
ne
dam
te
,
duša
moja
!
—
Glej
,
doslej
sem
živel
kakor
zver
...
v
temi
in
gnusobi
:
s
teboj
šele
sem
postal
pravi
človek
.
Zdaj
se
je
začelo
svitanje
mojega
življenja
.
Ti
solnčece
moje
!
Vzidi
,
ogrej
me
,
ozdravi
in
prerodi
me
!
«
In
poljubil
jo
je
na
drhteče
ustne
.
Iz
njenih
oči
pa
so
kapljale
solze
...
druga
za
drugo
...
druga
za
drugo
...
V
sosednji
sobi
so
se
oglasili
koraki
.
Bil
je
profesor
Pelzel
.
Nič
se
ni
pošalil
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
.
Resno
je
gledal
na
ljubimca
,
pokimal
s
svojo
že
nekoliko
osivelo
,
bujno
kuštravo
glavo
ter
dejal
:
»
Gospoda
Desselbrunnerja
sem
srečal
gospa
.
Novico
imam
za
vas
.
«
Še
huje
je
pobledela
Marijanica
in
vzdihnila
je
:
»
Moj
mož
se
vrača
?
«
»
Nikoli
več
,
gospa
!
«
je
odgovoril
profesor
slovesno
.
»
Svobodni
ste
zopet
.
«
»
Moj
Bog
,
umrl
je
?
«
»
Utonil
!
Z
vsem
plavom
vred
,
gospa
...
Že
teden
dni
je
,
odkar
se
je
zgodila
nesreča
.
Tam
za
Krškim
nekje
.
Grozno
je
.
A
prestal
je
.
Vaš
mož
že
leži
v
grobu
.
«
»
V
grobu
!
On
v
grobu
,
a
jaz
...?
«
»
Nerazumljiva
so
božja
pota
,
gospa
.
«
je
odgovoril
profesor
.
»
In
vidite
,
tudi
jaz
ne
dvomim
,
da
je
resnica
:
kar
Bog
stori
,
vse
prav
stori
!
«
In
profesor
se
je
obrnil
ter
odšel
v
kuhinjo
.
»
Lovrenček
,
znosi
na
mizo
!
«
je
dejal
.
»
Danes
moraš
streči
ti
,
zakaj
gospa
ne
more
.
Saj
znaš
,
dečko
?
«
»
He
,
znam
...
znam
!
«
je
odgovoril
Lovrenček
,
si
opasal
Marijaničin
predpasnik
in
stopil
k
ognjišču
.
Ubeljska
šola
se
je
prvič
uveljavljala
v
Ljubljani
:
Lovrenček
je
tisti
dan
sijajno
dokazal
,
da
ni
živel
zaman
pri
Premrovu
in
rajnem
Prašnikarju
...
Nežika
Verderberica
je
dobesnela
.
Vse
jej
je
šlo
narobe
.
A
zdaj
bodi
konec
—
kričala
bi
bila
najrajša
,
pa
morala
se
je
premagovati
,
to
je
bilo
najhuje
.
Kazati
se
ponižano
,
užaljeno
,
ostavljeno
,
ne
,
tega
ne
za
nobeno
ceno
...
pa
vzemi
vrag
vse
skupaj
!
Brez
slovesa
je
izginil
iz
Ljubljane
general
Murat
!
Niti
sporočil
jej
ni
,
da
odrine
!
Če
bi
bil
poslal
vsaj
pobočnika
ali
kakršnegakoli
častnika
ali
vsaj
najnižjega
vojaka
z
vestjo
:
gospod
general
mora
neutegoma
od
tod
ter
ne
utegne
priti
sam
niti
za
hipec
po
slovo
...
ne
,
nikogar
ni
bilo
k
njej
.
Kakor
raztrgano
rokavico
jo
je
vrgel
proč
in
ne
spomni
se
je
pač
nikoli
več
!
Taki
so
moški
.
Vsi
enaki
.
In
vendar
,
o
njem
je
mislila
,
da
je
ves
drugačen
.
Saj
je
bila
tudi
do
njega
Vsa
drugačna
,
kakor
do
vseh
drugih
...
O
Bog
,
mislila
je
,
da
je
v
raju
,
a
zdaj
je
padla
nazaj
v
najčrnejše
peklo
!
Saj
si
ni
ničesar
domišljala
.
Dobro
je
vedela
,
da
more
trpeti
njena
sreča
le
kratek
čas
.
Toda
upala
je
:
vsaj
nekaj
tednov
,
in
potem
leta
večno
svežih
spominov
na
dneve
,
ki
jim
po
njih
lepoti
in
razkošju
ne
more
biti
primere
...
V
obupni
strasti
se
je
premetavala
vse
noči
po
svoji
postelji
,
razpaljena
od
poželenja
in
bičana
od
sle
,
ki
ji
jo
je
zbudil
najkrasnejši
mož
,
kolikor
jih
je
videla
na
svetu
:
svoje
krasne
gole
roke
je
iztezala
v
temo
hrepeneče
,
ihteča
in
z
zobmi
škrtajoča
:
»
Joahim
!
Joahim
!
«
Kar
videla
ga
je
pred
seboj
s
tistimi
njegovimi
plamtečimi
očmi
,
kakor
bujne
črešnje
napetimi
rdečimi
ustnicami
,
kakor
črn
baršun
gostimi
in
mehkimi
valovitimi
lasmi
.
Kar
slišala
je
njegov
glas
,
ki
je
govoril
tako
srčkano
mehko
nemščino
,
vsak
čas
pomešano
s
sladkimi
francoskimi
dobrikavimi
besedami
,
ter
njegov
zdravi
,
nalezljivi
smeh
.
In
kar
čutila
je
njegove
jekleno
trde
,
a
v
objemu
nepopisno
nežne
roke
ter
njegov
poljub
,
ki
je
razburil
dušo
in
telo
do
ekstaz
,
ki
jih
ni
niti
slutila
...
Zaman
,
zaman
.
Odjezdil
je
brez
besedice
ter
ji
s
tem
izrazil
:
Igrača
si
mi
bila
,
a
prav
nič
več
!
In
vse
je
kipelo
po
njej
.
Dr.
Repič
!
Niti
njega
ni
več
!
Prejšnje
čase
,
ko
se
je
poigrala
s
tem
,
onim
...
k
njemu
se
je
vedno
znova
vračala
.
Vedno
vesel
,
vedno
ljubezniv
in
humoren
,
vedno
temperamenten
je
bil
lepi
,
mladi
elegan
,
najprijetnejši
ljubimec
,
kar
jih
je
spoznala
v
svojem
življenju
.
Ničesar
si
nista
očitala
,
ničesar
odpuščala
.
Niti
spraševala
se
nista
,
kaj
sta
doživela
medtem
,
ko
se
par
dni
,
včasih
celo
par
tednov
nista
videla
.
Ljubosumnost
?
Smešno
!
Ničesar
si
nista
nikdar
obetala
in
ničesar
obetala
.
A
vselej
se
je
zgodilo
,
da
sta
se
končno
našla
le
znova
,
se
nasmehnila
,
si
pogledala
oko
v
oko
ter
se
razumela
.
Tako
udobna
,
mirna
,
tako
zakonska
je
bila
ta
njuna
ljubezen
,
da
sta
si
šaleč
opetovano
dejala
:
»
Samo
cerkvenega
blagoslova
nama
je
še
treba
in
stvar
bi
bila
popolnoma
v
redu
!
«
—
A
zdaj
je
bilo
resnično
konec
tudi
z
Repičem
.
Iz
besed
svojih
gostov
je
sklepala
spočetka
,
da
se
zanima
dr.
Repič
za
lepo
Kalanko
le
mimogrede
.
Prav
nič
se
ni
razburjala
zaradi
nje
.
Svoboden
je
!
In
kar
je
res
:
okus
ima
,
kakor
vselej
.
A
ne
bo
dolgo
,
si
je
mislila
,
pa
se
vrne
k
nji
zopet
veseli
šaljivec
,
sladkosnedež
in
neugnano
ljubezni
željni
kavalir
...
Ko
pa
je
slišala
prvič
pripovedovati
profesorja
Pelzla
in
nato
še
stražnika
Kozlevčarja
,
je
ogorčena
posluhnila
.
Je
li
mogoče
?
Da
bi
se
vezal
resno
?
In
pozvedovala
je
in
zvedela
vse
.
In
bila
je
užaljena
.
Njen
ponos
je
dobil
udarec
,
ki
ga
ni
mogla
prenesti
.
Beraška
delavska
žena
si
drzne
izpodrivati
njo
!
Pa
da
misli
dr.
Repič
kar
takole
zavreči
zaradi
takale
umazanke
njoj
najlepšo
Ljubljanko
,
ki
se
pulijo
aristokrati
in
generali
za
njeno
ljubezen
!
Podli
nehvaležnež
!
Hinavska
spletkarka
!
Čakajta
!
To
vama
poplača
!
Obema
.
Pa
temeljito
!
Prav
nič
jej
ni
bilo
v
tistem
hipu
za
dr.
Repiča
;
nasprotno
,
celo
uverjena
je
bila
,
da
bi
ji
bilo
iz
razmerja
z
Muratom
zopet
k
njemu
docela
nemogoče
.
Toda
Kalanki
dr.
Repiča
ne
privošči
in
njegovo
postopanje
zasluži
osvete
.
In
pripravljala
jo
je
.
Orožje
naj
bi
ji
bila
Danè
in
Kalan
...
Ko
pa
ji
je
prišel
Kozlevčar
povedat
,
da
je
Kalanka
iz
svoje
sobe
v
Gradišču
izginila
,
ne
da
bi
se
bila
pri
njegovi
ženi
poslovila
vsaj
z
besedico
ter
da
se
je
resnično
za
stalno
preselila
v
dr.
Repičevo
stanovanje
,
tedaj
ji
je
odpovedalo
vse
.
Bilo
je
preveč
naenkrat
.
General
Murat
je
odpotoval
in
dr.
Repič
je
izgubljen
za
vselej
!
Francozi
so
ostavili
mesto
,
krčma
zija
od
praznote
,
celo
mojstri
,
obrtniki
so
se
preselili
v
najbližnje
gostilne
,
da
so
lahko
že
ob
devetih
doma
,
le
neslani
Danè
zavija
oči
sam
samcat
v
krčmi
in
le
večno
žejni
in
tečni
Kozlevčar
postaja
po
prazni
veži
!
Konec
,
svet
se
podira
!
Bilo
je
tistega
večera
,
ko
je
srečala
dr.
Repiča
na
Glavnem
trgu
v
spremstvu
Lovrenčka
,
oba
otovorjena
z
zavoji
in
škatljami
.
Sedela
je
v
svoji
spalnici
.
Vedela
je
,
da
ždi
spodaj
v
krčmi
zopet
edini
Danè
ter
zija
v
duri
,
kdaj
se
odpro
in
kdaj
se
prikaže
ona
.
Prav
gotovo
ji
zopet
zakliče
:
»
Torej
,
gospa
Nežika
,
ves
večer
vas
že
čakam
.
Še
enkrat
vprašam
:
Ali
hočete
?
Najprej
ubijem
Repiča
,
potlej
pa
grem
v
Novo
mesto
ter
vržem
svojo
babo
v
Krko
.
Ali
hočete
?
Pri
moji
veri
,
da
me
ne
bo
prav
nič
pekla
vest
,
samo
da
končno
postanete
moja
!
«
In
prav
gotovo
pleše
zdajle
po
veži
Kozlevčar
ter
čaka
nanjo
,
da
jej
pove
:
»
Dobrotnica
,
gospa
Verderberjeva
!
Spet
je
jezdilo
skozi
Ljubljano
50
šasérjev
in
je
marširalo
100
grenadirjev
proti
Kranju
!
«
Neznosno
,
dolgočasno
!
Tedaj
se
je
odločila
.
In
šla
je
doli
ter
dejala
Kozlevčarju
,
ki
je
že
odprl
svoja
usta
:
»
Dobrotnica
,
gospa
Verderberjeva
...!
«
»
Gospod
Kozlevčar
,
kar
nič
več
ne
zahajajte
k
meni
s
svojimi
poštami
!
Ne
zanimajo
me
čisto
nič
več
!
Vojske
konec
pa
je
počen
lonec
.
Zbogom
!
«
In
vstopila
je
v
krčmo
ter
resnično
zagledala
ob
peči
Danèta
.
»
Torej
,
gospa
Nežika
!
«
je
začel
,
a
že
ga
je
prekinila
:
»
Prišla
sem
ti
samo
povedat
:
jutri
zaprem
"
Tri
gavtrožce
"
!
«
Ostrmel
je
:
»
Torej
,
ne
razumem
...
«
»
Ker
že
prihodnji
teden
prevzamem
kazino
in
kopel
na
Starem
turu
.
Danes
dopoldne
,
ko
si
me
došel
,
sem
se
pravkar
vračala
od
ondot
...
Polkovnik
Picard
je
zapodil
Schönbergerja
zaradi
oderuštva
in
sleparij
z
bankovci
ter
je
ponudil
kazino
meni
.
Prevzela
sem
!
Žal
mi
je
,
a
tja
ne
boš
smel
prihajati
:
le
za
oficirje
in
njih
dame
je
kazina
...
Pa
kar
izpij
in
pojdi
!
Takoj
začnemo
namreč
pospravljati
:
samo
napotje
nam
še
delaš
!
In
kakor
kraljica
mu
je
pokimala
in
izginila
.
Niti
»
Zbogom
!
«
ji
ni
utegnil
reči
.
Z
dolgim
obrazom
se
je
dvignil
ter
brez
besede
odšel
.
Šele
na
cesti
je
prišel
do
sape
ter
ihtel
:
»
Torej
...
torej
...
ven
me
je
vrgla
!
Ona
,
ona
!
Vrag
razumi
ženske
!
Dušo
bi
pustil
zanjo
...
noge
bi
ji
poljubljal
...
pa
kar
na
lepem
:
»
Ajdi
!
Samo
na
poti
si
mi
!
«
...
O
,
Nežika
,
Nežika
,
ti
boš
moja
smrt
!
«
In
resnično
obupan
je
korakal
domov
...
Verderberica
je
bila
že
zopet
v
svoji
spalnici
.
Na
postelji
tik
njene
je
ležala
Metka
,
suha
in
vsa
v
ognju
od
vročine
,
ki
jo
je
kuhala
že
nekaj
dni
.
»
Margica
,
Macika
!
«
je
šepetala
deklica
polglasno
.
»
Mama
,
tudi
ti
mi
moraš
reči
le
Margica
ali
Macika
!
«
»
Dobro
,
Macika
!
«
ji
je
odgovorila
mati
.
»
Ali
te
boli
glava
?
«
»
Strašno
!
Gori
mi
!
Ves
život
!
«
je
odgovorilo
dete
in
votlo
zakašljalo
.
»
Hudo
si
bolna
.
Ali
potrpi
,
vse
bo
bolje
.
V
lepše
stanovanje
se
preseliva
.
«
in
položila
ji
je
na
čelo
mrzel
obkladek
.
»
Vse
bo
dobro
,
mama
,
da
.
«
je
šepetala
Metka
.
»
Ah
,
spet
bom
zdrava
,
samo
da
se
vrne
bratec
—
Leon
!
In
gotovo
se
vrne
,
kaj
ne
,
mama
?
Saj
se
sklepa
mir
...
vojne
bo
konec
...
kmalu
,
kmalu
...
pride
Leon
...
«
»
Kmalu
.
Morda
že
te
dni
.
Vsega
je
konec
!
«
je
vzdihnila
Nežika
.
»
In
tudi
tvoje
bolezni
bo
konec
,
Metka
!
«
»
Margica
,
Macika
!
Tako
mi
reci
...
tako
je
lepo
,
najlepše
,
mama
!
«
»
Da
,
da
,
Margica
,
najlepše
...
Leon
pride
,
bratec
,
tvoj
lepi
,
pridni
bratec
...
le
potrpi
,
le
potrpi
!
«
In
Nežika
se
je
zgrudila
na
stol
v
temnem
kotu
in
skrila
obraz
v
dlaneh
.
In
solze
so
ji
vdrle
med
prsti
,
v
duši
pa
ji
je
viharilo
:
»
Tudi
otrok
moj
!
O
Bog
,
zakaj
si
ustvaril
takšno
žensko
srce
!
«
Velikonočni
prazniki
so
minuli
z
običajnimi
slovesnostmi
.
Zopet
je
bil
zdrav
lepi
knezonadškof
baron
Brigido
in
vodil
je
procesijo
ob
asistenci
škofa
barona
Raigersfeldskega
in
kanonika
barona
Tauffererja
z
nezmanjšano
grandeco
in
eleganco
.
Toda
z
očividno
nevoljo
,
saj
je
bila
procesija
kratka
kot
še
nikoli
.
Manjkalo
je
vojaštva
in
manjkalo
ljubljanskih
strelcev
!
Manjkalo
je
turške
godbe
in
slovesnega
streljanja
.
In
ni
bilo
vse
tiste
nekdanje
bogate
ljubljanske
aristokratske
gospode
,
mož
in
žen
,
ki
so
dajali
sicer
cerkvi
najvišji
sijaj
in
izražali
državino
najvišjo
moč
.
Predsednik
deželnega
gubernija
baron
Rosetti
,
še
nedavno
skromen
živinozdravnik
,
je
kakor
v
zadregi
predstavljal
s
svojimi
svetovalci
po
francoski
volji
najvišje
dostojanstvo
v
deželi
,
in
novi
župan
,
odvetnik
dr.
Gollmajer
,
je
s
par
mestnimi
odborniki
stopal
za
baldahinom
ponižno
,
kakor
bi
hotel
reči
:
»
Moram
,
a
res
zelo
nerad
!
«
V
procesiji
pa
je
koračil
ponosno
kot
še
nikdar
meščan
in
hišni
posestnik
,
brivski
mojster
in
barokar
Gregor
Danè
.
Spremljala
sta
ga
krojač
Dominik
in
rokavičar
Kavčič
.
Danè
se
je
zavedal
,
da
je
v
vsej
procesiji
vendarle
najzanimivejša
oseba
:
vse
ga
ogleduje
,
vse
se
razgovarja
o
njem
!
Aretiran
je
bil
,
zaprt
,
malone
na
smrt
obsojen
in
toliko
,
da
ne
ustreljen
!
Kdo
drug
je
doživel
toliko
,
ko
on
?
In
zakaj
vse
to
?
Čutimo
in
strmimo
:
vse
zaradi
svoje
skalno
trdne
zvestobe
—
do
cesarja
in
Avstrije
!
On
.
Danè
,
junak
,
žrtev
,
mučenik
!
Nima
ga
Ljubljana
imenitnejšega
moža
.
In
brivnica
mu
je
bila
vsak
dan
bolj
polna
gostov
,
ki
je
vpraševala
:
»
Zakaj
vendar
?
—
Kako
ste
se
rešili
,
mojster
?
Vsi
smo
trepetali
zaradi
vas
.
Pripovedujte
vendar
!
«
In
Danè
je
pripovedoval
,
pripovedoval
...
in
Ljubljana
je
strmela
,
se
naslajala
in
govorila
...
Zato
pa
je
koračil
Danè
v
procesiji
v
prekrasni
lasulji
in
v
sveže
izlikanem
fraku
,
s
snežno
belim
žabotom
in
trdo
naškrobljenimi
belimi
zapestnicami
lep
in
ponosen
,
kakor
zmagalec
po
težko
izvojevani
zmagi
...
Po
dovršenem
opravilu
pa
jo
je
mahnil
s
prijateljema
k
»
Belemu
konjičku
«
v
Gledališki
ulici
.
Bil
je
židane
volje
.
Vsaj
na
videz
.
»
Še
je
Bog
z
nami
in
z
našim
orožjem
!
«
je
dejal
,
si
naročil
polič
in
porcijonček
bržolice
.
»
Zmerom
sem
trdil
,
da
ga
ni
modrejšega
cesarja
od
našega
in
da
ga
ni
zvitejšega
in
premetenejšega
vojskovodje
od
Karla
.
Torej
—
zdaj
vidita
,
da
sem
govoril
prav
!
«
»
Vrag
me
vzemi
,
če
si
kdaj
kaj
takega
izustil
.
Pa
saj
je
tudi
preneumno
!
«
se
je
zasmejal
rokavičar
.
»
Ali
si
pijan
od
pobožnosti
,
kali
?
«
se
je
čudil
krojač
.
»
Tepeni
smo
zopet
in
zopet
—
Lombardijo
ter
še
Nizozemsko
izgubimo
pa
100
milijonov
cesarskih
goldinarjev
moramo
plačati
po
vrhu
,
ti
pa
kvasiš
otrobe
,
da
se
mora
psu
studiti
!
«
»
Pa
je
le
resnica
.
Kdor
se
poslednji
smeje
,
se
smeje
zmerom
najbolje
!
«
je
vztrajal
Danè
in
se
napihnil
zaničljivo
.
»
Vidva
pač
nista
diplomata
!
Z
volkovi
se
mora
tuliti
,
to
je
vsa
modrost
.
Zdaj
pa
ni
treba
več
.
Francozi
se
pocejajo
iz
države
,
da
se
vse
kadi
za
njimi
.
Zdaj
že
lahko
povemo
,
kar
smo
vedno
mislili
:
vrag
jih
vzemi
!
Držali
so
me
že
za
goltanec
,
a
ukanil
sem
jih
in
se
jim
še
izmuznil
.
Ljubljanski
brivec
Danè
je
še
vedno
premetenejši
kot
francoski
najdomišljavejši
general
.
Hehehe
!
«
Ogorčena
sta
bila
pošteno
ljubljanska
obrtnika
.
»
Ti
,
ki
si
kar
norel
od
navdušenja
za
Francoze
!
«
»
Ali
se
ti
blede
?
«
»
Ti
,
ki
si
se
drl
kot
zaklan
prešič
:
"
Vive
la
France
!
"
—
ter
si
jim
letel
do
Viča
naproti
s
francosko
trikoloro
—
ti
zdaj
govoriš
tako
le
zato
,
ker
si
bil
eno
noč
zaprt
!
«
»
Smešno
!
«
»
Ti
,
ki
si
pred
vojaškim
oskrbovališčem
hujskal
kmete
in
vojake
!
«
»
Nasprotno
!
«
»
Ti
,
ki
si
psoval
avstrijsko
vojsko
in
avstrijske
oficirje
!
Ti
govoriš
danes
tako
?!
«
»
Larifari
!
Le
tepci
,
kakršna
sta
vidva
niso
razumeli
,
da
jih
imam
za
norce
ter
da
igram
komedijo
ž
njimi
!
«
je
mirno
trdil
Danè
in
junaško
pil
.
»
Da
,
prijatelji
,
znati
je
treba
.
In
jaz
sem
znal
!
O
mojem
avstrijskem
patrijotizmu
ni
mogel
dvomiti
nikdar
noben
pameten
človek
.
Da
so
to
vedeli
tudi
Francozi
,
pa
je
dokaz
,
da
bi
me
bili
malone
poslali
žabam
gost
in
rakom
žvižgat
!
«
»
Zato
,
ker
si
se
vlačil
s
pijanim
šasérjem
.
Pa
ne
zaradi
tvojega
avstrijskega
mišljenja
!
«
»
To
vem
jaz
najbolje
!
Akti
naj
govore
!
Preiskava
je
najzgovornejši
dokaz
!
«
je
vztrajal
Danè
.
»
Kar
pojdita
in
vprašajta
!
Kar
sem
grajal
na
avstrijski
vojski
,
sem
grajal
le
iz
skrbi
in
iz
ljubezni
do
države
!
Jezil
sem
se
na
pijanost
surovih
častnikov
.
In
pritrjeval
mi
je
sam
general
Mercantin
.
Le
vprašajta
Rechterja
!
On
in
njegova
gospa
sta
bila
priči
,
kako
je
obsodil
