skozigrmičje
na
plano
...
In
glej
tam-le
mimo
nje
korakata
Mirko
in
—
Zalika
.
Zdaj
je
videla
,
da
spremlja
mladenič
deklico
,
držeč
jo
za
roko
;
zdaj
je
zopet
čula
,
kako
navdušena
govori
Zalika
o
svoji
neskončni
sreči
in
zvesti
ljubezni
do
Mirka
.
Ta
prizor
je
razburil
Almiro
.
Vsa
zdivjana
je
hotela
že
skočiti
za
njima
,
iztrgati
Mirka
iz
Zalinih
rok
,
njej
sami
pa
z
ostrimi
nohti
razpraskati
lice
,
a
v
tem
trenutku
jo
zapustijo
moči
...
deklica
omahne
na
klop
.
Ali
kmalu
ji
pomaga
notranja
strast
zopet
na
noge
.
Almira
vstane
in
zapusti
vrt
.
A
ne
da
bi
šla
v
hišo
počivat
,
napravi
se
na
pot
proti
Miklu
.
Streljaj
daleč
od
vrta
postoji
pod
košato
lipo
.
Ondi
se
nasloni
na
deblo
in
pričakuje
Mirka
,
ki
se
mora
tod
mimo
vračati
domov
.
V
kratkem
je
prižvižgal
od
Miklovih
sѐm
po
polju
vesel
mladenič
.
Bil
je
Mirko
.
Almirine
bistre
oči
so
ga
zagledale
že
od
daleč
.
In
ko
je
prišel
blizu
lipe
,
je
stopila
deklica
pogumno
kraj
pota
.
Mirko
ni
spoznal
nočne
,
v
črno
haljo
zavite
prikazni
.
Pozdravi
jo
v
prvo
,
a
ker
ni
odgovora
,
v
drugo
.
Pa
tudi
na
drugi
pozdrav
ne
odgovori
Almira
.
Še
v
tretje
reče
mladenič
:
Dober
večer
!
A
ker
mu
mirno
stoječa
prikazen
tudi
sedaj
nič
ne
odgovori
,
stopi
k
njej
,
zgrabi
jo
močno
za
roke
in
vzklikne
:
„
Kdo
si
,
ki
tako
pozno
tukaj
pohajaš
in
ne
odgovoriš
na
moj
pozdrav
?
“
V
tem
trenutku
zdrsne
deklici
halja
raz
lice
,
mesec
zasveti
—
in
Mirko
,
ves
prestrašen
,
spozna
Almirin
obraz
.
Kakor
da
bi
ga
piknil
gad
in
mu
globoko
v
srce
zasadil
strupene
zobe
,
tako
je
v
tem
hipu
odskočil
mladenič
,
izpustivši
Almirine
roke
.
Kri
mu
je
zastala
,
srce
nehalo
biti
,
glas
mu
je
obtičal
v
grlu
.
Tako
je
bila
Mirka
iznenadila
ta
čudna
,
nočna
podoba
.
Lasje
so
ji
vihrali
okoli
žarečega
lica
,
oči
so
se
svetile
,
kakor
iskre
v
temni
noči
,
in
roke
je
vila
,
kakor
v
smrtnem
boju
,
od
same
jeze
in
strasti
.
In
zdaj
prime
,
trepetajoča
na
vsem
životu
,
z
vso
silo
Mirkovo
roko
in
reče
:
„
Ali
me
ne
poznaš
več
,
Mirko
?
—
Jaz
sem
,
jaz
,
tvoja
Almira
!
Ona
Almira
,
kateri
si
še
danes
obetal
zvestobo
in
srečo
!
“
Mladenič
je
molčal
,
kakor
da
bi
bil
nem.
Spomnil
se
je
,
da
je
res
govoril
ta
dan
z
Almiro
o
svoji
in
njeni
zvestobi
.
Čutil
se
je
krivega
in
—
molčal
.
Ona
pa
nadaljuje
strastno
:
„
In
zdaj
ne
poznaš
več
svoje
Almire
,
one
Almire
,
ki
žrtvuje
tebi
vse
,
srce
in
življenje
?
—
Ti
molčiš
!
Ali
ti
je
res
začarala
oči
ona
svetohlinka
,
da
ne
vidiš
zdaj
več
svoje
prave
prijateljice
?
“
Te
besede
so
bili
mladeniču
preveč
.
Kakor
ljut
lev
se
zdaj
vzdrami
.
Krčevito
in
z
vso
močjo
zgrabi
deklico
za
roke
in
reče
s
tresočim
glasom
:
„
Govori
Almira
!
Kdo
je
ona
svetohlinka
?
Kdo
!
—
Ti
sama
,
ti
sama
si
tista
hinavka
,
ki
zapeljuje
mladeniče
in
obrekuje
poštene
deklice
.
Vedi
,
da
je
od
danes
Zalika
—
moja
nevesta
in
da
postane
—
moja
žena
.
Tako
mi
je
velelo
srce
,
in
to
je
bila
tudi
najsrčnejša
želja
mojega
sivolasega
očeta
.
“
Pri
teh
besedah
se
Almira
strese
,
kakor
da
bi
jo
groza
izpreletela
,
in
odvrne
vsa
razburjena
:
„
To
ni
res
,
to
ni
mogoče
,
Mirko
!
In
če
tudi
misliš
,
da
si
zdaj
govoril
resnico
,
se
motiš
.
Almira
je
močnejša
—
od
tvoje
neveste
.
“
Izgovorivši
se
oklene
mladeniča
z
obema
rokama
.
A
Mirko
se
iztrga
hipoma
iz
njenih
rok
in
izgine
v
nočni
tmini
.
Almira
pa
se
zgrudi
nezavestna
na
tla
in
obleži
na
hladni
zemlji
...
Med
tem
se
je
pokrilo
karavanško
pogorje
s
črnimi
oblaki
.
Zvezde
so
izginile
z
neba
,
in
mesec
ni
več
razlival
svoje
blede
svetlobe
po
valovitem
žitnem
polju
.
Sivo
zidovje
na
Gradišču
je
bilo
zavito
v
grozno
temoto
.
Po
vsej
prirodi
je
vladala
smrtna
tišina
.
Niti
sove
,
niti
druge
nočne
ptice
ni
bilo
več
slišati
.
Le
tam
pod
lipo
,
na
trdih
tleh
je
vzdihovala
Almira
in
govorila
nerazumljivo
sama
s
seboj
,
od
šentjakobske
cerkve
sѐm
pa
se
je
razlegal
zamolklo
doneč
zvonov
glas
in
naznanjal
polnoči
.
In
zdaj
,
ob
polnočni
uri
,
ko
se
shajajo
duhovi
,
je
prisegla
Almira
pod
milim
nebom
,
da
se
hoče
maščevati
nad
Mirkom
in
Zaliko
.
Na
zemlji
klečé
je
storila
strašno
obljubo
v
svoji
črni
duši
:
„
Uničiti
hočem
Mirka
,
ako
si
več
ne
pridobim
njegovega
srca
.
Če
ga
ne
morem
sama
imenovati
svojega
moža
,
naj
ga
tudi
nobena
druga
ne
imenuje
svojega
!
“
Strašna
tema
pokrije
nato
zemljo
in
nebo
.
Debel
dež
jame
padati
.
Huda
ploha
se
ulije
.
Še
le
ta
vzdrami
besno
Almiro
iz
njenih
zlobnih
misli
in
jo
žene
pod
varno
streho
domov
.
Drugi
dan
po
kmetskem
zborovanju
na
Gradišču
so
začeli
vsi
pridno
gibati
roke
.
Starci
in
mladeniči
,
žene
in
otroci
so
pomagali
donašati
,
kar
je
bilo
potrebno
pri
zgradbi
.
Od
vseh
krajev
so
dovažali
kmetje
kamenja
in
pesek
,
žene
in
otroci
pa
so
stregli
zidarjem
.
Najpoprej
so
popravili
zidovje
,
nato
pa
so
še
zazidali
nepotrebne
vhode
in
razpoke
.
Gradišče
je
bilo
v
kratkem
toliko
utrjeno
,
da
bi
v
največji
sili
dobro
služilo
v
bran
,
in
tudi
cerkev
sv.
Jakoba
je
obdajal
močen
zid
.
Med
tem
so
od
dne
do
dne
prihajala
razna
poročila
o
Turkih
.
Nekateri
so
trdili
,
da
so
prvi
njihovi
oddelki
že
ob
meji
koroški
;
drugi
so
pripovedovali
,
da
se
Rožanom
ni
treba
bati
ničesar
.
Zakaj
pri
Kobaridu
na
Goriškem
se
jim
je
postavilo
mnogo
kristjanov
v
bran
;
tudi
nihče
ne
more
misliti
,
da
bi
mogli
Turki
priti
na
Koroško
preko
tako
visokih
gor
,
kakor
so
Julijske
planine
.
Med
vsemi
poročili
je
kmete
v
Rožni
dolini
najbolj
tolažila
vest
,
da
so
se
blizu
Trbiža
pri
Kokóvem
združili
kmetje
iz
vse
gornje
Koroške
.
Istega
leta
(
1478
)
so
se
bili
namreč
kmetje
iz
gornje
Koroške
združili
med
seboj
.
To
je
bila
ona
glasovita
„
kmetska
zveza
“
,
ki
si
je
hotela
z
lastno
močjo
in
silo
prisvojiti
vse
stare
pravice
,
katere
je
nekdaj
užival
naš
kmet
na
Koroškem
.
Toda
človek
obrača
,
Bog
pa
obrne
.
Kakor
božja
šiba
,
so
prišle
nenadoma
turške
čete
nad
koroško
deželo
.
Zdaj
pa
se
kmetje
niso
mogli
poganjati
za
svoje
pravice
,
t.
j.
za
staro
pravdo
,
temveč
so
morali
gledati
,
kako
si
bodo
rešili
posest
in
življenje
pred
turškimi
krvoločniki
.
Zatorej
so
se
vsi
zavezniki
utaborili
pri
Kokóvem
blizu
Trbiža
,
pričakujoč
ondi
krutega
sovražnika
.
Zbranih
je
bilo
okoli
tri
tisoč
kmetov
.
Njih
vodja
se
je
imenoval
Matjaž
.
Ta
vest
je
prebivalcem
v
Rožni
dolini
dajala
veliko
poguma
in
upanja
.
Mnogo
jih
je
že
hotelo
opustiti
dosedanje
delo
na
Gradišču
in
v
Podgradu
,
zlasti
ker
so
imeli
veliko
opravila
na
polju
.
Ali
oče
Serajnik
jih
je
pregovoril
,
in
Rožanje
niso
prenehali
z
delom
,
dokler
ni
bilo
vse
pripravljeno
v
bran
.
Na
treh
mestih
so
se
imeli
kmetje
utaboriti
in
braniti
.
Sklenili
so
,
da
spravijo
na
Gradišče
in
v
tabor
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
hrano
in
živež
in
vse
,
kar
je
bilo
treba
skriti
pred
sovražnikom
,
kakor
vozove
,
najpotrebnejšo
hišno
opravo
in
obleko
.
Tudi
živino
so
spravili
v
varnost
.
Vole
in
teleta
so
pognali
na
visoke
planine
,
za
krave
pa
so
pripravili
hleve
v
taborih
.
Te
jim
naj
dajejo
mleka
,
ako
bi
Turki
dalje
časa
oblegali
njih
tabore
.
Dragocenosti
in
denar
,
kar
ga
še
kdo
ima
,
pa
naj
vzame
vsakdo
sam
s
seboj
ali
pa
ga
naj
zakoplje
v
zemljo
in
nasiplje
kamenja
nanj
.
Najboljše
skrivališče
je
bilo
v
karavanskih
gorah
pod
Rožčico
,
ondi
,
kjer
hodijo
preko
nje
na
Kranjsko
.
Tu
je
izdolbena
v
pečino
velika
votlina
.
Prihod
je
strm
in
samo
od
ene
strani
,
pa
tako
ozek
,
da
morejo
ljudje
le
posamezno
drug
za
drugim
priti
do
nje
.
Kdor
se
je
ondi
skrival
,
temu
niso
mogli
Turki
do
živega
.
Treba
je
bilo
le
pri
votlini
sprožiti
veliko
skalo
in
jo
zagnati
na
pot
,
ki
je
vodil
navzgor
.
Ta
bi
pobila
gotovo
vsakega
,
kdor
bi
se
približeval
.
Tu
bi
se
bili
lahko
vsi
Rožanje
ubranili
turškega
napada
,
a
žalibože
,
prostora
je
bilo
k
večjemu
za
sto
ljudi
.
Kmetje
so
torej
odločili
,
da
spravijo
v
njo
največji
svoj
zaklad
,
t.
j.
žene
in
otroke
,
sivolase
starčke
in
bolnike
.
Vse
drugo
mora
na
Gradišče
ali
v
tabor
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
.
To
so
bile
določbe
za
vso
okolico
.
Pri
živahnem
in
trudapolnem
delu
je
prvih
štirinajst
dni
kaj
hitro
preteklo
.
Vsak
,
bodi
si
mlad
ali
star
,
moški
ali
ženska
,
je
pomagal
po
svoje
pri
tem
delu
za
občni
blagor
vse
Rožne
doline
.
Na
tretjo
nedeljo
je
povabil
zopet
oče
Serajnik
najodličnejše
kmete
na
posvetovanje
.
Kakor
prvikrat
,
so
došli
tudi
ta
dan
v
obilnem
številu
.
Tudi
Mirko
je
prišel
s
svojim
očetom
.
Najpoprej
si
skupno
ogledajo
utrjeno
Gradišče
.
Nató
odločijo
,
katera
mesta
se
morajo
najbolj
stražiti
,
in
naposled
si
izvolijo
več
vodij
za
posamezne
oddelke
in
stolpe
na
Gradišču
.
„
Zdaj
nam
je
pa
še
treba
glavnega
poveljnika
,
Rožanje
,
“
se
oglasi
po
volitvi
Strelec
.
„
Kar
je
človeško
telo
brez
glave
,
to
bi
bila
tudi
naša
posadka
brez
poveljnika
.
Posamezne
vasi
imajo
svoje
vodje
,
kakor
naše
truplo
razne
ude
.
Ali
glava
je
in
ostane
vedno
najimenitnejši
del
,
ki
določuje
s
svojo
pametjo
,
kaj
naj
počenjajo
razni
udje
človeškega
trupla
.
“
„
Oče
Serajnik
je
in
bo
naš
vodja
,
naš
glavni
poveljnik
,
“
zakličejo
vsi
kmetje
in
obstopijo
sivolasega
moža
.
V
imenu
mnogih
drugih
pa
izpregovori
stari
Žalnik
,
iz
Sveč
domá
:
„
V
vsem
našem
številu
in
še
daleč
na
okrog
po
Koroškem
ni
tako
prebrisanega
moža
kakor
je
naš
starosta
Serajnik
.
On
je
izkušen
v
gospodarstvu
in
v
bojih
,
on
nas
bo
vodil
najbolje
.
Njemu
bomo
vsi
v
vsem
in
v
vsakem
pokorni
.
Naj
živi
tedaj
naš
vodja
oče
Serajnik
!
“
Tem
besedam
sledijo
navdušeni
klici
.
Ob
enem
vzdignejo
Serajnika
štirje
možje
na
rame
in
ga
pokažejo
vsem
zbranim
kmetom
na
Gradišču
.
Veselje
je
lesketalo
možu
na
licu
,
videčemu
,
da
ga
vsi
sosedje
in
okoličani
tako
presrčno
ljubijo
in
spoštujejo
.
Ves
ganjen
se
zahvali
za
to
zaupanje
,
končno
pa
pristavi
:
„
Bil
sem
nekdaj
res
hraber
in
pogumen
borilec
.
Šel
sem
bil
s
sosedom
in
prijateljem
Miklom
in
njegovim
bratom
Markom
doli
v
globoko
deželo
ogrsko
za
pobožnim
menihom
Kapistranom
.
Tam
smo
se
navdušeno
vojskovali
za
našo
sveto
vero
in
pobijali
ljutega
sovražnika
,
krvoločnega
Turka
.
Ali
danes
,
moji
dragi
sosedje
,
kje
so
one
mladeniške
moči
,
kje
je
oni
mladostni
ogenj
?
...
Ni
je
več
v
mojih
udih
one
čilosti
kakor
nekdaj
,
niti
one
gibčnosti
,
ki
je
potrebna
vodji
.
Zatorej
izročim
tudi
gospodarstvo
svojemu
sinu
.
Moj
Mirko
prevzame
na
dan
svoje
poroke
z
Zaliko
mojo
in
Miklovo
kmetijo
.
Jaz
,
oče
njegov
,
pa
vas
prosim
,
ljubi
sosedje
,
darujte
tudi
mojemu
nasledniku
tisto
ljubezen
in
tisto
vdanost
,
ki
ste
jo
ves
čas
darovali
meni
!
Če
vas
veže
do
mojega
sina
tisto
zaupanje
,
kakor
do
njegovega
očeta
,
pa
si
izberite
njega
,
mladega
in
čilega
moža
,
namesto
mene
,
sivolasega
starčka
,
za
svojega
voditelja
!
Bodite
prepričani
,
moj
Mirko
bo
ravno
tako
delal
za
blagor
vaš
in
vaših
otrok
,
kakor
jaz
sam
.
Učiti
ga
hočem
,
da
postane
vreden
vaše
ljubezni
in
vašega
zaupanja
.
“
Rožanje
so
v
vsem
zaupali
očetu
Serajniku
.
Njegove
besede
so
bile
tudi
danes
odločilne
,
in
kmetje
so
kar
na
mestu
izvolili
Mirka
za
svojega
glavnega
poveljnika
.
Ta
čast
in
tako
zaupanje
je
navdušilo
mladeniča
.
Danes
je
še
le
postal
pravi
mož
.
Čutil
se
je
novorojenega
.
Z
bistrim
pogledom
in
povzdignjenim
glasom
je
govoril
nato
kmetom
,
kako
jih
bo
branil
in
se
zanje
vojskoval
.
A
ne
samo
zanje
,
tudi
za
njihove
otroke
in
žene
hoče
darovati
vse
svoje
moči
in
,
če
bo
treba
,
tudi
svoje
življenje
.
Nato
so
prisegli
kmetje
zvestobo
in
pokorščino
svojemu
voditelju
,
ta
pa
se
jim
je
zaklel
in
zarotil
,
da
jih
ne
zapusti
tudi
v
največji
nevarnosti
.
Zdaj
je
zazvonilo
sѐm
od
cerkve
sv.
Jakoba
„
angeljsko
češčenje
“
in
kmetje
so
končali
v
pobožni
molitvi
zborovanje
.
Mirno
je
tekel
potem
dan
za
dnevom
.
O
Turkih
ni
bilo
nič
več
slišati
.
Tudi
ogleduhi
,
katere
je
odposlal
Mirko
na
prežo
,
niso
poročali
ničesar
.
Vendar
pa
je
vse
prebivalce
tlačila
neka
notranja
slutnja
.
Bilo
jim
je
,
kakor
če
se
pridrevijo
hudourni
oblaki
:
Vsa
priroda
potihne
,
ptice
se
poskrijejo
v
svoja
zatišja
,
domača
žival
se
potuhne
v
hlev
,
človek
sam
pa
se
zapre
v
božjem
strahu
v
varni
hram
.
Trenotek
še
,
in
po
črnem
nebu
švigne
blisk
kakor
goreča
kača
,
grom
zabobni
,
hiše
se
stresejo
in
ledene
kaplje
se
vsujejo
na
bogato
zemljo
ter
pokončajo
v
malo
trenotkih
ves
up
in
nado
ubogemu
kmetu
.
Tako
je
bilo
pri
srcu
našim
seljanom
.
Slutili
so
nekaj
hudega
,
a
nihče
ni
vedel
,
kaj
bi
bilo
to
.
Le
Almira
se
je
veselila
nevihte
,
ki
je
pretila
Rožni
dolini
.
Težko
in
nemirno
je
pričakovala
trenotka
,
ko
si
bo
mogla
ohladiti
strastno
srce
.
Od
zadnjega
,
za
njo
in
Mirka
usodepolnega
večera
je
vedno
premišljala
,
kako
bi
uresničila
svojo
grožnjo
in
maščevanje
.
„
Ali
kaj
mi
pomaga
,
“
si
je
mislila
dostikrat
v
svojih
strastnih
borbah
„
če
ugonobim
Mirka
?
Njo
,
le
njo
,
le
Zalo
moram
spraviti
s
pota
,
če
hočem
sama
uživati
njeno
srečo
.
“
Ta
misel
pa
je
bila
kaj
nevarna
.
Kako
bi
naj
uničila
Zaliko
,
da
bi
nihče
ne
vedel
za
njeno
morilko
?
Tu
ni
mogla
vsa
ženska
bistroumnost
pomagati
Almiri
.
S
krvavečim
srcem
je
gledala
deklica
,
kako
so
se
vršile
na
Miklovem
in
Serajnikovem
domu
priprave
za
ženitev
.
Od
same
jeze
in
strasti
se
je
izogibala
po
dnevu
ljudi
,
da
ne
zagleda
kje
Mirka
in
njegove
neveste
.
V
noči
pa
je
posedala
na
vrtu
,
premišljala
svojo
usodo
in
ugibala
,
kako
bi
mogla
preprečiti
zvezo
dveh
ljubečih
src
.
V
tem
kratkem
času
jame
deklica
hujšati
.
Noči
brez
spanja
in
strašna
slutnja
,
da
je
za
vselej
uničena
njena
sreča
:
vse
to
je
Almiro
tako
potrlo
,
da
je
v
kratkem
ovenela
,
kakor
nežna
rožica
,
če
jo
popali
slana
črez
noč
.
Rdečica
z
njenega
lica
se
je
umaknila
mrtvaški
bledobi
.
Oči
so
se
udrle
v
globino
ter
zrle
iz
nje
grozno
in
obupno
,
kakor
da
bi
deklica
,
plavajoča
na
neizmernem
morju
,
v
hudem
boju
s
strašnimi
valovi
iskala
rešilne
roke
.
In
ta
rešilna
roka
se
ji
je
tudi
prikazala
.
Dva
dni
pred
Mirkovo
poroko
je
došel
Almirin
oče
Tresoglav
.
štirinajst
dni
ga
ni
bilo
domov
.
Šel
je
bil
po
kupčiji
na
gornje
Koroško
.
Zatorej
ni
vedel
,
kako
hude
boje
je
med
tem
bojevala
njegova
Almira
.
Osupnil
je
Tresoglav
in
strepetal
,
ko
je
zagledal
hčerko
.
Skoro
bi
je
ne
bil
spoznal
.
Tako
se
je
bilo
dekle
v
kratkem
času
izpremenilo
.
Vso
prejšnjo
čilost
in
čvrstost
so
ji
vzeli
notranji
dušni
boji
.
Neukročene
strasti
so
zdelale
mlado
deklico
huje
nego
dolgotrajna
bolezen
.
„
Kaj
ti
je
,
Almira
,
da
tako
blediš
?
“
jo
vpraša
oče
,
prišedši
v
soboto
večer
domov
.
„
Nehaj
žalovati
!
Saj
vidiš
,
da
ne
moreš
s
solzami
izpolniti
niti
svojih
,
niti
mojih
želj
.
“
„
A
z
dejanjem
hočem
doseči
,
kar
sem
prisegla
tisto
strašno
noč
pod
milim
nebom
.
Pa
ne
Mirko
,
ta
ne
,
ampak
ona
,
njegova
nevesta
,
mora
s
pota
in
napraviti
meni
—
prostor
.
Strašen
črv
podjeda
korenine
mojemu
mlademu
življenju
.
Ako
se
ne
uresniči
moja
želja
,
moram
usahniti
kakor
mlado
drevesce
na
vrtu
,
če
mu
črv
izpodgrize
sočne
koreninice
.
Tu
,
oče
,
tu
v
prsih
me
peče
;
tu
gori
v
mojem
srcu
kakor
v
peklu
.
Znoreti
moram
,
ako
ne
najdem
hladilnega
leka
svojim
bolečinam
.
“
Tako
govoreč
je
stiskala
Almira
krčevito
svoje
roke
na
razburjene
prsi
,
kakor
da
bi
hotela
zadušiti
notranjo
bolest
.
Hipoma
pa
ji
je
oko
zažarelo
,
dekle
je
vstalo
in
vzkliknilo
kakor
besno
:
„
Oče
,
pomagajte
mi
!
Rešite
svojo
Almiro
strašne
muke
,
ki
trpi
v
svoji
bolesti
!
...
Zakaj
majate
z
glavo
?
Ali
nočete
ustanoviti
moje
in
svoje
sreče
?
“
„
Kako
ti
naj
pomagam
,
Almira
!
“
ji
odgovori
oče
premišljujoč
.
„
Zala
mora
umreti
.
Potem
je
Mirko
zopet
—
moj
!
“
Skrivnostna
tišina
je
nastala
v
sobi
po
teh
strašnih
besedah
.
Kakor
da
bi
višja
moč
zadušila
glas
,
tako
sta
molčala
oba
.
Tresoglava
so
prestrašili
hčerini
morilni
naklepi
.
Groza
ga
je
izpreletela
na
vsem
životu
.
Po
dolgem
molku
je
odvrnil
s
tresočim
glasom
:
„
Tega
ne
,
Almira
!
Kri
,
nedolžna
kri
prelita
ne
more
nikdar
ustanoviti
stalne
sreče
.
“
„
Tedaj
pa
izgubite
lastnega
otroka
,
svojo
Almiro
!
“
odgovori
dekle
odločno
.
„
Zakaj
ste
me
privedli
sem
med
tuje
ljudi
,
kjer
me
nihče
ne
ljubi
in
vas
nihče
ne
spoštuje
?
Zakaj
niste
ostali
tam
na
Laškem
,
kjer
sem
se
rodila
?
Zakaj
ste
me
dali
krstiti
in
me
vzgojiti
v
drugi
veri
,
nego
je
vaša
in
vaših
očetov
?
To
vse
ste
storili
zato
,
da
priborite
svojemu
otroku
boljše
življenje
,
kakor
je
vaše
.
Izbrisati
ste
hoteli
s
tem
svoji
hčerki
tisto
sramoto
,
ki
jo
trpi
povsod
vaš
—
židovski
rod
.
To
vse
ste
izvršili
,
a
sedaj
,
v
odločilnem
trenotku
,
nočete
storiti
ničesar
za
svojo
Almiro
?
“
Oče
ni
odgovoril
na
te
besede
.
V
tla
je
zrl
,
glavo
z
dlanjo
podpirajoč
.
Kaj
je
tudi
hotel
odgovoriti
hčeri
,
ki
ni
pomislila
na
posledice
svojega
maščevanja
.
Saj
je
dobro
vedel
,
da
ne
more
brez
nevarnosti
zase
uničiti
Zalike
.
Najmanjši
sum
bi
spravil
njega
in
Almiro
ob
premoženje
in
dobro
ime
,
dà
,
celo
ob
življenje
.
Po
daljšem
premišljanju
je
še
le
odvrnil
Tresoglav
:
„
Sam
ti
ne
morem
pomagati
;
toda
vem
za
pomoč
.
V
nekaj
dneh
pridejo
Turki
v
našo
deželo
.
Ne
znam
sicer
,
ali
obiščejo
tudi
Rožno
dolino
,
ali
to
vem
,
da
se
utaborijo
pri
mestu
Beljaku
.
“
Nov
up
prešine
pri
tem
naznanilu
Almiri
srce
.
Nje
oko
zažari
;
v
njeni
glavi
se
poraja
misel
za
mislijo
.
„
Dà
,
oče
,
idite
in
pripeljite
Turke
v
naš
kraj
!
Tu
bo
mnogo
plena
in
tudi
krasnih
deklet
za
sužnost
.
Med
njimi
bo
seveda
najlepša
—
Zalika
.
Ta
jim
bo
ugajala
.
Vse
naj
odvedejo
s
seboj
v
Turčijo
!
Le
Mirka
mi
morajo
pustiti
,
za
drugega
nikogar
ne
maram
!
“
To
je
bil
lek
za
Almirino
dušo
.
Že
sama
misel
,
da
ji
bo
mogoče
,
izdati
Turkom
Mirkovo
nevesto
,
jo
je
potolažila
.
Dolgo
sta
se
še
pogovarjala
oče
in
hči
.
Sklenila
sta
,
da
gre
Tresoglav
drugo
jutro
v
Beljak
.
Ondi
misli
pričakati
sovražnika
,
podati
se
v
turški
tabor
in
poveljniku
naznaniti
,
da
ga
hoče
peljati
v
bogato
Rožno
dolino
na
plen
.
„
In
če
bi
se
tudi
Mirko
med
tem
poročil
z
Zalo
,
to
nič
ne
dé
,
“
nadaljuje
oče
.
„
Turki
in
jaz
se
bomo
potrudili
,
da
ujamemo
vse
moške
in
najlepše
ženske
.
Tebe
,
mater
,
Mirka
in
še
nekaj
drugih
tvojih
prijateljev
pa
si
izgovorim
za
plačilo
.
Tako
rešim
Mirka
iz
sužnosti
.
V
zahvalo
mi
vzame
potem
tebe
za
ženo
,
izgubivši
sedanjo
nevesto
.
Tedaj
pa
je
ob
enem
uresničen
tudi
moj
tajni
načrt
...
“
Mesec
je
bil
že
priplaval
visoko
na
nebo
,
ko
sta
končala
Almira
in
oče
svoje
izdajalsko
posvetovanje
.
Ura
je
odbila
polnoči
.
Nato
sta
se
ogrnila
v
črna
plašča
in
šla
na
prosto
.
Zvezde
so
svetlo
lesketale
na
nebu
in
luna
je
razlivala
bledo
luč
po
mirni
prirodi
.
Pazno
sta
se
ozirala
naša
znanca
na
okoli
,
ali
ju
nihče
ne
vidi
;
potem
pa
sta
krenila
tiho
,
kakor
nočna
tatova
,
proti
Gradišču
.
Divna
tišina
je
kraljevala
nad
spečo
zemljo
.
Le
listje
in
trava
je
včasi
zašumela
pod
nogami
nočnih
potnikov
in
dramila
tiho
spanje
trudne
prirode
.
Kmalu
sta
bila
Almira
in
njen
oče
na
Gradišču
.
Tu
sta
si
ogledala
vse
zidovje
,
dvorane
in
kleti
pri
mesečni
svetlobi
.
„
Tukaj-le
bo
najlažje
priti
Turkom
na
Gradišče
,
“
reče
Tresoglav
.
„
Tla
so
ilovnata
in
zidovje
se
lahko
izpodkoplje
.
“
„
To
ne
bo
šlo
,
“
odvrne
naglo
Almira
.
„
Mirko
je
vesten
vodja
in
bo
vse
dobro
čuval
.
Ali
jaz
vem
za
—
podzemeljski
hodnik
.
“
Izgovorivši
,
potegne
očeta
za
roko
ter
ga
pelje
oprezno
in
molčé
v
globoko
klet
.
Ondi
mu
pokaže
železna
vrata
,
ki
so
zapirala
vhod
.
„
Kdo
ti
je
pokazal
to
tajno
pot
?
“
vpraša
tiho
in
začudeno
Tresoglav
.
„
To
skrivnost
mi
je
razodel
Mirko
sam
!
“
„
Kdo
?
Mirko
?!
“
odgovori
neverjetno
Tresoglav
.
Almira
poskuša
nato
odpreti
skrivna
vrata
.
Ključ
zaškriplje
v
ključavnici
,
v
tistem
trenotku
pa
zakliče
iz
podzemeljskega
hodnika
moški
glas
:
„
Ali
si
ti
,
Mirko
?
“
Samega
strahú
bi
se
bila
oče
in
Almira
skoro
zgrudila
na
tla
.
Ali
maščevalna
strast
in
up
sta
jima
dajala
moči
in
poguma
.
Almira
je
potegnila
nagloma
ključ
iz
vrat
,
in
obadva
sta
odbežala
,
predno
je
čuvaj
,
kmet
Strelec
,
prišel
gledat
kdo
v
kleti
govori
in
odpira
vrata
.
Drugi
dan
,
bila
je
nedelja
,
je
potrkal
na
vse
zgodaj
utrujen
jezdec
na
Serajnikova
vrata
v
Svetnah
.
Ravno
se
je
.
začelo
daniti
.
Od
vzhoda
sem
je
že
zlatila
jutrnja
zora
z
zlatimi
žarki
najvišje
vrhove
južnih
gorá
.
Priroda
se
je
jela
vzbujati
.
Ptiči
so
peli
jutrnjo
pesem
.
Domača
perotnina
,
kokoši
in
petelinčki
,
so
vstajali
s
svojega
ležišča
.
Na
Serajnikovem
dvorišču
so
si
že
iskali
prve
hrane
.
Hlapca
ali
drugega
domačina
še
ni
bilo
po
koncu
,
ko
je
došel
jezdec
do
hiše
Serajnikove
.
Gosta
,
siva
megla
je
krila
Rožno
dolino
in
še
odvračala
od
nje
dnevno
svetlobo
.
Zdelo
se
je
,
kakor
da
se
ne
more
izdaniti
.
V
drugo
potrka
prišlec
na
vrata
.
Zdaj
pride
Mirko
sam
odpirat
.
„
Ali
si
ti
,
Štefan
?
Dobro
jutro
!
“
Nato
podá
tovarišu
roko
in
ga
povabi
v
hišo
.
Obadva
vstopita
v
Mirkovo
sobo
.
Štefan
je
bil
sin
kmeta
Mačka
premožnega
posestnika
v
Podgradu
.
Bil
je
pogumen
in
čvrst
mladenič
.
Njega
in
še
druge
tri
tovariše
si
je
bil
izbral
Mirko
,
da
opazujejo
pretečega
sovražnika
.
Poslal
jih
je
bil
na
prežo
proti
Turkom
.
„
Kaj
mi
poročaš
dobrega
,
Štefan
?
“
vpraša
nagloma
Mirko
.
„
Kaj
si
videl
in
zapazil
na
preži
?
Govori
,
prijatelj
!
“
„
Mnogo
ne
vem
.
Ali
kar
znam
,
to
ni
nič
dobrega
,
sicer
bi
ne
bil
vso
noč
jezdil
.
Sapo
mi
je
jemalo
,
tako
me
je
nesel
moj
vranec
.
“
Izgovorivši
,
nagne
utrujeni
tovariš
čašico
pelinovca
,
da
se
malo
okrepča
,
nato
pa
jame
tako-le
pripovedovati
:
„
Vsi
štirje
,
ki
si
nas
bil
odposlal
na
prežo
,
smo
jahali
proti
Beljaku
.
Ali
tam
nismo
mogli
ničesar
zvedeti
o
Turkih
.
Zatorej
smo
jezdili
naprej
,
in
sicer
proti
Kokóvemu
in
Trbižu
.
Ondi
je
bilo
zbranih
kakih
tri
tisoč
kmetskih
zaveznikov
.
Saj
veš
,
to
je
tista
„
kmetska
zveza
“
,
ki
jo
je
letos
oživil
znani
Peter
Vunderlih
na
gornjem
Koroškem
.
Med
njimi
sem
bil
v
taboru
.
Toda
poslušaj
Mirko
!
Včeraj
popoldne
so
se
jim
približale
turške
čete
.
Sovražnik
se
je
ustavil
pred
kmetskim
taborom
.
Videlo
se
je
,
da
se
hoče
danes
,
v
nedeljo
,
sprijeti
s
svojim
nasprotnikom
.
Tega
so
se
pa
naši
kmetje
zbali
.
Pogum
jim
je
začel
upadati
,
dà
celo
njih
vodja
,
Matjaž
po
imenu
,
je
postal
figamož
.
Ni
se
ustavljal
strahopetcem
.
Vdal
se
jim
je
in
vsi
kmetje
so
—
pobegnili
.
Od
treh
tisoč
jih
je
ostalo
komaj
štiri
sto
.
Ti
so
se
potem
utaborili
na
bližnjem
griču
.
Zaprisegli
so
si
,
da
se
hočejo
s
Turki
bojevati
do
zadnjega
vzdiha
.
“
„
Kaj
bo
pa
zdaj
,
“
odvrne
Mirko
ves
prestrašen
.
„
Jaz
in
vsi
drugi
smo
se
še
najbolj
zanašali
na
kmetsko
zvezo
.
Zdaj
pa
so
ti
plašljivci
pobegnili
in
se
poskrili
,
kakor
zajci
pred
lovcem
...
Kje
pa
so
tvoji
tovariši
,
Andrej
,
Vinko
in
Davorin
?
“
„
Takoj
ko
so
kmetje
zapustili
svoj
tabor
,
treba
je
bilo
tudi
nam
odločiti
svoje
dejanje
.
Sklenili
smo
,
da
se
ustavi
Knezov
Andrej
blizu
tistih
štirih
sto
mož
,
ki
so
še
na
mestu
ostali
v
bran
.
Ondi
naj
opazuje
in
poizvedava
,
kdaj
in
kod
gredó
Turki
naprej
.
Žalnikov
Vinko
in
junaški
Davorin
sta
se
pa
postavila
pri
Podkloštru
blizu
Beljaka
na
prežo
.
Sam
sem
sinoči
zapustil
kmetski
tabor
.
Vso
noč
sem
jezdil
,
da
vam
prej
ko
mogoče
naznanim
žalostno
novico
,
da
so
jo
pobrisali
iz
tabora
naši
kmetski
zavezniki
.
“
Dolgo
sta
se
pogovarjala
potem
še
naša
tovariša
,
kako
bi
se
mogli
braniti
z
najboljšim
uspehom
.
Obadva
sta
pa
bila
prepričana
,
da
se
bodo
Rožanje
hrabro
in
vztrajno
bojevali
s
Turki
,
branéč
si
življenje
in
posest
.
Naposled
napelje
Štefan
govorico
na
druge
stvari
:
„
No
,
Mirko
!
Kaj
pa
je
s
tvojo
ženitvijo
?
Predno
sem
odšel
na
prežo
,
si
mi
obljubil
,
da
me
hočeš
imeti
za
druga
.
Ali
je
že
bila
gostija
,
ali
pa
bo
še
le
jutri
,
v
pondeljek
,
kakor
se
je
bilo
to
sprva
določilo
?
“
„
Jutri
bomo
imeli
gostijo
,
ako
nas
Turki
prej
ne
napadejo
.
Ti
moraš
sevéda
biti
moj
drug
.
Tako
brhkega
in
pogumnega
mladeniča
ne
sme
manjkati
pri
moji
ženitvi
.
Tvoj
oče
bodo
starejšina
in
svatov
je
črez
trideset
.
Pripravili
smo
tudi
že
vse
.
Treba
je
le
,
da
nas
sovražnik
ne
moti
.
“
„
Ne
boj
se
,
Mirko
!
“
odvrne
Štefan
.
„
Turki
ne
pridejo
tako
hitro
.
Jutri
,
v
pondeljek
,
jih
gotovo
še
ne
bo
.
Kaj
pa
je
s
tistim
—
dekletom
,
Mirko
?
Ti
že
veš
,
koga
mislim
.
Ali
se
ni
nič
protivila
in
zoperstavljala
,
ko
si
se
naenkrat
odločil
za
Zaliko
?
“
„
Zakaj
bi
se
ustavljala
moji
ženitvi
?
Saj
ji
nisem
ničesar
obetal
!
To
pa
vendar
ne
more
imeti
globljega
pomena
,
ako
človek
z
dekletom
nekekrati
prijazno
govori
.
“
„
To
je
res
,
Mirko
.
Ali
jaz
se
bojim
te
strastne
ženske
.
Almira
je
laške
krvi
.
Bog
ve
,
kaj
zna
v
svoji
jezi
in
razburjenosti
vse
storiti
!
Ali
ne
govori
nič
več
s
teboj
in
Zaliko
?
“
„
Ne
;
zdaj
se
nas
vseh
izogiblje
.
Celih
štirinajst
dni
nisem
videl
niti
nje
,
niti
njenega
očeta
.
Dekle
ne
pride
več
na
svetlo
,
Tresoglav
pa
je
odšel
po
kupčiji
.
“
„
Ali
ni
bilo
včeraj
Tresoglava
domá
?
“
vpraša
Štefan
radovedno
svojega
tovariša
,
ki
je
očito
kazal
,
da
mu
ni
ljubo
govoriti
o
tem
.
„
Jaz
ga
nisem
videl
in
tudi
nihče
drug
“
odvrne
Mirko
.
„
Zakaj
pa
poprašuješ
po
njem
?
Mar
ti
je
toliko
ležeče
na
tem
tujcu
!
“
„
Ne
zaupam
mu
,
kakor
tudi
Almiri
ne
,
“
odgovori
odločno
Štefan
.
„
Ali
to
pa
vem
,
da
je
bil
ta
žid
sinoči
ali
včeraj
domá
.
Srečal
sem
namreč
danes
pred
svitanjem
nekega
voznika
na
potu
proti
Beljaku
.
Sedel
je
v
haljo
zavit
na
ličnem
vozu
.
V
obraz
mu
sicer
nisem
mogel
natanko
videti
,
ker
si
je
bil
lice
zakril
,
mimo
mene
se
vozeč
,
toda
konji
so
bili
Tresoglavovi
;
te
dobro
poznam
.
“
Z
ramami
je
pomajal
Mirko
;
saj
ni
mogel
verjeti
tovariševim
besedam
.
Zatorej
mu
je
še
enkrat
zagotovil
,
da
ni
bilo
niti
ta
,
niti
pretekli
teden
Tresoglava
domá
;
Štefana
je
najbrž
zmotil
pogled
v
nočni
temi
in
zato
ni
niti
voznika
,
niti
konj
prav
spoznal
.
Naš
znanec
je
svojega
prijatelja
še
dalje
izpraševal
o
Almiri
.
Ali
Mirko
mu
ni
govoril
resnice
.
Tajil
je
,
da
bi
mu
bila
zažugala
s
prstom
,
ko
je
zadnjič
govoril
ž
njo
,
vendar
pa
se
je
bal
deklice
.
Neka
notranja
slutnja
ga
je
vedno
mučila
.
Mirko
se
ni
mogel
popolnoma
iznebiti
strahú
pred
njenim
maščevanjem
.
„
Almiro
moramo
pač
dobro
opazovati
in
jo
vestno
čuvati
,
če
se
utaborimo
pred
Turki
,
“
opomni
naposled
Štefan
.
„
Z
nami
ne
sme
biti
skupaj
v
enem
in
istem
taboru
;
sicer
bi
utegnila
koga
preslepiti
in
ta
bi
potem
za
njene
sladke
besede
nas
in
sebe
izdal
.
Osobito
pa
se
bojim
,
da
bi
se
znala
tuja
deklica
nad
teboj
in
nad
drugimi
mladeniči
,
ki
smo
se
včasi
pošalili
z
njo
,
maščevati
ali
nam
sploh
sitnobe
delati
v
taboru
!
“
Med
temi
besedami
se
je
Mirko
globoko
zamislil
.
Bil
je
prepričan
,
da
utegne
Almira
njemu
,
kakor
vsem
Rožanom
škodovati
.
Te
skrivne
slutnje
si
ni
mogel
izbiti
iz
glave
;
vendar
pa
je
hotel
zagovarjati
tujko
in
njenega
očeta
pred
takim
sumničenjem
.
Toda
v
tem
hipu
je
stopil
oče
Serajnik
v
sobo
.
„
Zdaj
pa
le
kar
na
delo
!
“
reče
izkušeni
starček
,
ko
mu
je
bil
naznanil
Štefan
vse
,
kar
je
videl
in
vedel
.
„
Odlagati
ne
smemo
.
Po
sv.
maši
začnemo
nositi
na
Gradišče
,
karkoli
ima
kdo
skriti
in
zavarovati
.
Že
danes
moramo
biti
na
vse
pripravljeni
;
jutri
bomo
imeli
z
ženitvijo
mnogo
opravka
.
“
Ta
dan
je
bil
sicer
praznik
,
ali
delo
v
sili
je
dovoljeno
.
Od
blizu
in
daleč
so
znašali
kmetje
svoje
stvari
v
dvorane
in
globoke
kleti
na
Gradišču
in
v
dobro
zavarovani
tabor
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
.
Tudi
živino
,
kolikor
je
še
ni
bilo
na
planini
,
so
gnali
pastirji
na
gore
.
Marsikatera
babica
je
zakopala
na
vrtu
ali
na
njivi
svoj
skrivni
denarni
zaklad
,
da
ga
reši
pred
grabljivimi
Turki
.
Vsaka
hiša
v
Svetnah
je
spravila
,
bodi
si
hrano
,
ali
obleko
,
ali
drugo
hišno
orodje
na
Gradišče
.
Tudi
Almira
in
njena
mati
sta
zaupali
svoje
dragocenosti
varstvu
bližnjih
sosedov
.
Zakaj
le
tako
je
moglo
dekle
odvrniti
vsak
sum
od
sebe
in
svojega
očeta
.
Almira
si
je
pač
mislila
:
„
Vse
dragocenosti
rada
žrtvujem
turškim
rokam
,
ako
se
mi
le
uresniči
moj
tajni
namen
.
Saj
se
mi
vse
deseterno
poplača
!
“
Rožanje
so
kaj
pridno
gibali
roke
.
Vse
je
delalo
,
kolikor
je
moglo
.
Na
večer
pa
so
se
zbrali
možje
,
žene
in
otroci
na
Gradišču
in
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
.
Bali
so
se
iti
na
svoj
dom
.
Sklenili
so
,
da
ostanejo
rajši
v
varnem
taboru
,
nego
da
bi
šli
domov
v
nezavarovane
svoje
hiše
in
koče
.
Cerkev
sv.
Jakoba
je
bila
polna
ljudi
.
Vso
noč
so
molile
žene
in
otroci
,
naj
jih
reši
Bog
smrti
in
turške
sužnosti
.
Nemirna
je
bila
ta
noč
.
Vse
se
je
plašilo
,
če
so
tudi
vedeli
,
da
še
ni
blizu
sovražnika
.
Le
bližnji
sosedje
so
šli
na
večer
z
otroki
in
ženami
domov
.
Tudi
oče
Serajnik
se
je
spravil
na
svoj
dom
,
in
v
njegovi
hiši
je
prenočila
tudi
Zalika
z
materjo
vred
.
Mirko
pa
je
ostal
na
Gradišču
,
da
tolaži
ljudi
,
ki
so
bili
vsi
preplašeni
.
Še
le
o
polnoči
je
potihnil
šum
in
nemir
med
množico
v
taboru
.
Ravno
so
se
menjavale
straže
na
zidovju
in
v
stolpih
,
kar
se
zasliši
iz
najvišjega
stolpa
stražnikov
glas
,
da
gori
.
In
res
,
nebo
je
bilo
rdeče
,
kakor
žareč
plamen
.
Proti
večeru
je
bilo
videti
,
kakor
da
bi
vzhajala
jutrnja
zora
.
„
Kaj
je
to
?
“
vzkliknejo
vsi
.
„
Turki
gredó
,
Turki
so
že
tu
!
“
Žene
in
otroci
so
popadali
na
kolena
ter
jeli
kričati
in
moliti
.
Otroci
so
se
skrivali
za
materami
,
žene
pa
oklepale
svojih
mož
.
Vse
je
bilo
obupano
.
Le
Mirko
in
njegovi
prvi
tovariši
,
med
njimi
seveda
tudi
Mačkov
Štefan
,
so
ostali
mirni
.
Vedeli
so
,
da
je
to
le
znamenje
,
da
Turki
požigajo
trge
in
vasi
po
gornjem
Koroškem
;
ali
sovražnika
še
ni
blizu
.
Sicer
bi
bili
Mirkovi
opazovalci
že
sporočili
o
turškem
prihodu
.
Vse
pomirljive
besede
pa
niso
nič
pomagale
.
Množica
se
je
čim
dalje
tem
bolj
plašila
,
videč
,
da
nebo
vedno
bolj
in
bolj
žari
.
Naenkrat
potihne
krik
in
stokanje
.
Stražnik
na
ozidju
je
namreč
naznanil
,
da
se
nekdo
približuje
.
Ko
se
oglasi
raz
konja
znani
glas
junaškega
mladeniča
Andreja
,
ki
je
bil
prejšnje
dni
s
Štefanom
skupaj
na
preži
,
se
mu
odpró
vrata
.
Vse
umolkne
,
ko
stopi
jezdec
v
sredo
oboroženih
kmetov
na
Gradišču
.
„
Pomirite
se
,
dragi
tovariši
!
Nocoj
ni
nobene
nevarnosti
.
Žene
in
otroci
naj
gredó
mirno
spat
.
Vam
pa
,
dragi
možje
,
poročam
sledeče
:
Po
Štefanovem
odhodu
sem
se
bil
pridružil
tistim
kmetom
,
ki
so
se
postavili
Turkom
v
bran
.
Bilo
jih
je
končno
še
blizu
šest
sto
.
Po
noči
sem
bival
v
njihovem
taboru
.
Videč
pa
,
da
se
približujejo
Turki
,
sem
hotel
takoj
odjahati
,
da
vam
to
izporočim
.
A
vendar
sem
še
počakal
.
Radoveden
sem
bil
,
ali
utaborjeni
kmetje
ustavijo
Turka
ali
ne
.
Dolgo
so
se
branili
kmetski
zavezniki
.
Vse
naskoke
ljutega
sovražnika
so
krepko
odbijali
.
Mislil
sem
že
,
da
Turki
ne
morejo
več
naprej
.
Ali
glejte
,
proti
poldne
se
zasliši
strašen
krik
in
vrišč
.
Turki
so
prišli
po
ovinkih
od
obeh
strani
in
so
napadli
kmete
za
hrbtom
.
Hipoma
se
je
polastil
sovražnik
kmetskega
tabora
in
tu
so
pomorili
vse
,
kar
se
jim
ni
drage
volje
vdalo
.
Le
nekaj
kmetov
se
je
rešilo
.
Mnogo
so
jih
ujeli
,
največ
pa
se
jih
je
borilo
do
zadnjega
vzdiha
.
Zdaj
so
imeli
Turki
prosto
pot
in
cesto
.
Jeli
so
pleniti
in
požigati
na
vse
strani
.
Trgi
in
vasi
,
hiše
in
koče
so
se
izpreminjale
hitro
v
prah
in
pepel
.
Še
zdaj
gorijo
po
dolinah
in
brdih
posamezna
poslopja
in
rdečijo
nebesni
obok
.
Ljudje
vijejo
roke
in
vpijejo
na
pomoč
.
Živina
rjuje
,
kakor
da
bi
čutila
nesrečo
svojih
gospodarjev
.
Le
kruti
sovražnik
nima
čuta
,
ne
srca
;
pustoši
in
uničuje
,
kar
mu
pride
pod
roko
.
Naposled
se
je
utaboril
Turek
v
dolini
pri
Podkloštru
.
Ondi
počiva
tudi
nocoj
.
Jutri
utegne
korakati
naprej
,
a
kvečjemu
more
priti
le
do
Beljaka
.
Tam
sta
pa
Žalnikov
Vinko
in
junaški
Davorin
na
preži
,
ki
nam
bodeta
hitro
izporočila
,
kam
se
od
ondod
napoti
sovražnik
.
A
meni
se
močno
dozdeva
,
da
Turki
ne
pridejo
v
Rožno
dolino
.
Ta
okraj
je
preveč
oddaljen
od
glavne
ceste
in
zelo
odročen
turški
vojski
.
“
Zadnje
besede
so
potolažile
preplašene
duhove
.
Ker
pa
je
bilo
prepozno
,
da
bi
šli
še
nocoj
otroci
in
žene
domov
,
so
polegli
na
trdo
zemljo
,
da
se
odpočijejo
od
silnega
truda
.
Nad
njimi
pa
je
čuvalo
nebo
in
neštevilne
zvezdice
.
Mesečna
krogla
je
plavala
po
Širnem
nebesnem
oboku
in
obsevala
temno
zidovje
.
Zdaj
pa
zdaj
se
skrije
za
oblake
,
katere
je
gonil
lahen
vetrič
,
a
kmalu
pokaže
zopet
svoje
bledo
lice
in
razsvetli
spečo
množico
.
Izmed
nje
se
vzdiguje
tu
pa
tam
kodrava
glavica
.
Sanjavo
in
skrivnostno
gleda
okoli
po
spečih
sosedih
,
a
hitro
se
zopet
nagne
in
leže
na
tla
.
Najbrž
je
sanjala
,
da
se
bliža
kruti
sovražnik
;
ko
pa
je
videla
vse
mirno
okoli
sebe
,
se
je
zazibala
znova
v
blagodejno
spanje
.
Le
Mirko
ni
mogel
najti
miru
in
počitka
.
Šel
je
v
stolp
.
Ondi
je
gledal
iz
line
na
svoj
in
Miklov
dom
v
Svetnah
.
Mislil
je
na
svojo
nevesto
Zaliko
,
ki
jo
popelje
že
v
nekaterih
urah
pred
oltar
.
Zaupno
je
zrl
v
svojo
bodočnost
in
si
v
duši
slikal
prihodnjo
zakonsko
srečo
.
A
v
istem
trenutku
mu
nehote
stopi
Almirina
podoba
pred
oči
.
Bila
je
ravno
taka
,
kakor
tisti
večer
,
ko
se
je
pozno
v
noči
zaklela
proti
njemu
.
Te
neljube
slike
se
dolgo
ni
mogel
iznebiti
;
še
le
proti
jutru
je
rahlo
zaspal
.
Ko
se
je
jelo
daniti
,
vstajala
je
že
množica
in
zapuščala
svoje
trdo
ležišče
.
Tedaj
že
ni
bilo
več
človeka
na
Gradišču
,
ko
so
začeli
prvi
žarki
jutranjega
solnca
zlatiti
vrhove
koroških
gorá
.
Le
Mirko
je
še
spal
.
Odhajajoči
tovariši
ga
niso
hoteli
vzbuditi
iz
sladkega
spanja
,
dobro
vedoč
,
da
je
njih
vodja
utrujen
.
Še
le
,
ko
je
prisijalo
solnce
skozi
lino
na
njegovo
lice
,
se
je
vzdramil
naš
prijatelj
.
Začudil
se
je
,
da
je
tako
pozno
vstal
,
a
kesal
se
tega
ni
.
Saj
je
bilo
to
sladko
spanje
,
ki
ga
je
še
le
proti
jutru
zazibalo
v
blažene
sanje
.
Sanje
,
ki
jih
ima
človek
v
pondeljek
zjutraj
,
so
pa
resnične
,
kakor
mislijo
ljudje
.
Mirko
je
sanjal
o
svojem
življenju
,
o
svoji
sreči
in
nesreči
,
o
Zaliki
in
—
Almiri
.
A
vse
,
kar
se
mu
je
sanjalo
,
je
bilo
res
.
Le
škoda
,
da
je
bil
zjutraj
potegnil
roke
po
licu
in
si
je
mel
oči
,
predno
se
je
umil
.
Zakaj
s
tem
je
izbrisal
tudi
sanje
iz
glave
.
Nič
ni
vedel
o
njih
,
kakor
ta-le
konec
:
...
Neznana
podoba
v
beraški
,
raztrgani
obleki
se
mu
približa
.
Pogleda
ji
ostro
v
oči
,
da
jo
spozna
.
A
hipoma
ga
potegne
na-se
lepo
okrašena
nevesta
...!
V
tem
trenutku
pa
so
zadeli
zlati
solnčni
žarki
Mirku
v
lice
in
ta
se
je
v
sanjah
prebudil
.
Na
Serajnikovem
domu
so
bili
že
vsi
po
koncu
,
ko
je
došel
Mirko
z
Gradišča
.
Praznično
so
bili
opravljeni
domačini
,
kakor
posli
.
Od
blizu
in
daleč
so
prihajali
v
Svetne
ljudje
,
da
vidijo
lepo
nevesto
Zaliko
in
bogatega
ženina
.
Mirko
stopi
v
sobo
.
Tu
najde
Zaliko
,
sedečo
zraven
očeta
in
matere
.
Presrčno
pozdravi
ženin
svojo
nevesto
in
jo
vpraša
,
rekoč
:
„
Kako
si
kaj
prvikrat
počivala
pod
našo
streho
?
Gotovo
se
ti
je
sanjalo
kaj
neljubega
,
da
si
tako
zamišljena
.
Govori
,
Zalika
!
“
„
Bog
ne
daj
,
da
bi
vse
sanje
bile
resnične
!
Vse
dejanje
in
nehanje
človeško
je
sicer
v
božjih
rokah
,
ali
svojim
nocojšnjim
sanjam
le
ne
verjamem
,
“
odgovori
plaho
nevesta
svojemu
ženinu
.
Na
licu
se
ji
bere
nekak
notranji
strah
,
a
deklica
se
hitro
obrabri
in
nadaljuje
:
„
Sanjalo
se
mi
je
,
da
sem
se
poročila
s
svojim
ženinom
.
A
pot
od
cerkve
do
ženinovega
doma
je
bila
tako
dolga
in
trnjeva
,
da
sem
hodila
sedem
let
,
predno
sem
prišla
do
njega
.
Po
sedmih
žalostnih
in
tužnih
letih
sem
jela
še
le
uživati
zakonsko
srečo
.
“
Te
besede
so
pretresle
Mirkovo
dušo
,
ali
on
se
je
premagoval
.
Še
enkrat
je
prisegel
nevesti
ljubezen
in
zvestobo
.
Med
tem
so
jeli
prihajati
svatje
in
družice
.
Ni
še
pretekla
ura
,
in
zbrani
so
bili
vsi
od
blizu
in
daleč
.
Tudi
okoli
cerkve
sv.
Jakoba
se
je
trlo
sila
radovednega
ljudstva
.
Vse
je
gledalo
,
moški
in
ženske
,
deklice
in
mladeniči
,
zalo
nevesto
in
lepega
ženina
,
ko
sta
prihajala
k
poroki
sredi
svojih
svatov
.
Vse
se
je
veselilo
nad
novima
zakoncema
in
ju
blagrovalo
,
ko
sta
se
vračala
kot
mož
in
žena
domov
.
Med
gledalci
ni
bilo
niti
enega
sovražnika
,
niti
zavidljivega
očesa
.
V
Svetnah
je
kraljevalo
ta
dan
zgolj
veselje
in
sama
radost
.
Obhajala
se
je
velika
gostija
pri
Serajniku
,
najpremožnejšem
kmetu
v
Rožni
dolini
.
Mnogo
ljudi
je
bilo
iz
okolice
.
Še
prostora
niso
imeli
po
hišah
.
Celo
na
prostem
so
se
gostili
in
veselili
.
Človek
bi
bil
lahko
mislil
,
da
nikogar
ne
manjka
.
Vendar
pa
so
pogrešali
sosedje
nekoga
med
gledalci
pri
cerkvi
,
kakor
tudi
doma
med
gosti
.
Zlasti
fantje
so
se
ozirali
po
znanem
dekletu
,
a
nikjer
ni
bilo
videti
—
Almire
,
niti
njenega
očeta
.
Da
ni
bilo
Tresoglava
med
gosti
,
se
ni
zdelo
čudno
nikomur
.
Vedeli
so
vsi
,
da
je
z
doma
po
kupčiji
že
več
nego
štirinajst
dni
.
A
zakaj
ni
bilo
Almire
,
to
je
znal
le
Mirko
in
slutila
tudi
—
njegova
nevesta
.
Ves
dan
ni
bilo
deklice
na
izpregled
.
A
ko
so
proti
večeru
fantje
,
radostni
in
veseli
,
pripeli
k
Almirinemu
domu
,
jim
je
rekla
njena
mati
,
da
je
Almira
bolna
;
naj
ji
tedaj
ne
zamerijo
,
da
ne
more
priti
v
njih
družbo
...
Med
tem
ko
so
pri
Serajniku
obhajali
gostijo
in
se
radovali
ženin
in
nevesta
,
svatje
in
družice
,
se
je
utaboril
na
ravnem
polju
pred
mestom
Beljakom
glavni
stan
turške
vojske
.
Tu
so
imele
počivati
sovražne
čete
in
pleniti
daleč
na
okrog
.
Na
vse
strani
je
bil
poveljnik
odposlal
svoje
oddelke
,
da
plenijo
in
ropajo
.
Njegov
namen
je
bil
,
da
si
vojska
pridobi
mnogo
blaga
in
bogastva
ter
veliko
kristjanov
odvede
v
sužnost
.
Vse
drugo
,
česar
čete
ne
morejo
vzeti
s
seboj
,
pa
se
naj
pokonča
z
ognjem
in
mečem
.
Največ
mu
je
bilo
seveda
do
srebrnih
in
zlatih
dragocenosti
in
do
mladih
kristijanskih
deklet
.
Vsak
turški
poveljnik
si
je
pridobil
pri
cesarju
najvišjo
naklonjenost
in
največ
zaslug
s
tem
da
mu
je
prišedši
z
ropa
in
plena
,
podaril
lepih
kristjanskih
devic
.
Najlepše
izmed
vseh
si
je
vzel
sultan
v
svojo
last
kot
sužnice
,
manj
zale
pa
je
daroval
dvornikom
v
znamenje
svoje
naklonjenosti
.
Naravno
je
torej
,
da
je
turški
poveljnik
,
prišedši
do
Beljaka
,
takoj
na
vse
strani
razposlal
svoje
čete
na
plen
in
rop
.
Le
v
Rožno
dolino
ni
bil
namenjen
noben
oddelek
.
Zakaj
naravnost
tja
tedaj
še
ni
vodila
nobena
širja
cesta
,
in
sovražnik
je
tudi
mislil
,
da
ni
mnogo
plena
pričakovati
v
takih
odročnih
krajih
.
Le
tako
si
moremo
razlagati
,
zakaj
niso
bili
Turki
že
v
prejšnjih
letih
došli
v
Rožno
dolino
.
Saj
so
ropali
pred
petimi
leti
(
1473
)
po
podjunski
in
celovški
ravnini
ter
so
došli
celo
do
Vetrinja
in
Žihpolja
.
Tri
leta
pozneje
(
1476
)
so
bili
prišli
skozi
Kranjsko
,
sledeč
reki
Savi
,
na
Koroško
pri
Trbižu
.
Odtod
so
se
bili
vsuli
takrat
,
kakor
to
leto
,
proti
Beljaku
.
Ondi
so
vse
požgali
in
opustošili
.
V
pepel
se
je
tistikrat
izpremenil
Podklošter
,
kjer
so
se
menihi
hrabro
in
vztrajno
branili
v
samostanu
.
Do
tal
so
pogorele
vse
vasi
,
hiše
in
koče
od
Trbiža
do
Velikovca
.
Vsa
ravnina
pri
Beljaku
,
vse
polje
v
celovški
okolici
in
Podjunski
dolini
je
bilo
pokončano
in
steptano
.
Le
Rožna
dolina
je
ostala
nedotaknjena
.
Ondotni
prebivalci
so
bili
tako
srečni
,
da
še
niso
videli
krvoločnega
Turka
,
niti
čutili
njegovega
handžara
.
Tako
srečni
bi
bili
menda
Rožanje
tudi
to
leto
,
ko
ne
bi
bilo
Almire
in
njenega
nekrščanskega
očeta
.
Pozno
zvečer
,
ko
je
bilo
v
turškem
taboru
že
vse
potihnilo
,
se
je
pritihotapila
moška
postava
,
v
črno
haljo
zavita
,
k
turškemu
taborišču
.
Straže
so
ujele
nočnega
ogleduha
in
ga
odvedle
k
poveljniku
v
glavni
stan
.
Bil
je
Tresoglav
.
Dal
se
je
nalašč
ujeti
ter
zahteval
potem
,
naj
ga
peljejo
h
glavnemu
poveljniku
,
češ
,
da
mu
ima
nekaj
važnega
izporočiti
.
Zlasti
so
mu
bili
vojaki
zavoljo
tega
prizanesli
,
ker
je
znal
malo
po
turško
,
dobro
pa
laški
govoriti
.
Vse
to
je
kazalo
,
da
je
tujec
v
tem
kraju
in
kot
tak
najbrž
vdan
tudi
Turkom
.
Prišedši
v
glavni
stan
,
se
ponudi
Tresoglav
turški
četi
za
voditelja
in
kažipota
v
Rožno
dolino
.
Svojo
glavo
zastavi
in
življenje
,
ako
ne
govori
resnice
.
Mnogo
plena
in
ropa
obeta
Turkom
v
tej
rodovitni
dolinici
.
Tudi
drugih
dragocenosti
je
veliko
po
katoliških
cerkvah
in
hišah
.
Dà
,
celó
več
zalih
kristjanskih
devic
je
ondi
,
kamor
jih
misli
peljati
.
Njih
lepota
slovi
daleč
okrog
.
Pri
teh
besedah
je
Tresoglav
seveda
mislil
na
lepo
Zaliko
.
Pri
zadnjem
obetu
zaiskrijo
poveljniku
oči
.
Najljubše
bi
mu
bilo
,
ako
se
mu
posreči
ujeti
nekaj
lepih
kristjanskih
deklet
.
Nje
bi
vendar
mogel
,
vrnivši
se
v
Carigrad
,
pokloniti
svojemu
gospodarju
sultanu
.
„
Ako
je
vse
to
istina
,
kar
govoriš
,
“
pristavi
naposled
turški
poveljnik
,
Iskender
po
imenu
,
„
tedaj
si
moj
zaveznik
.
Plačilo
ti
bode
veliko
in
moja
prijateljska
roka
ti
ne
odreče
nobene
prošnje
.
Ako
si
pa
ogleduh
in
hočeš
našo
četo
spraviti
le
v
pogubo
in
nevarnost
,
tedaj
joj
tebi
!
Glavo
tvegaš
in
življenje
!
“
Oprezni
poveljnik
Iskender
ni
hotel
sprva
verjeti
Tresoglavu
.
še
le
ko
mu
je
ta
zastavil
glavo
za
vse
neprilike
in
nezgode
,
ki
bi
utegnile
zadeti
turško
četo
v
Rožni
dolini
,
ga
je
vzel
za
kažipota
.
Ali
svojim
četnikom
je
ostro
zaukazal
,
da
ne
smejo
tujca
izpustiti
iz
tabora
in
izpred
svojih
oči
.
Vselej
in
povsod
naj
ravnajo
oprezno
in
premišljeno
!
Ura
je
odbila
polnoči
.
Vse
je
počivalo
v
taboru
,
kar
ni
odšlo
na
plen
.
Mrtva
tišina
je
vladala
med
spečimi
vojaki
.
Le
včasi
je
tu
pa
tam
zahrzal
turški
konj
ali
pa
zarožljala
sablja
ponočnega
stražnika
.
Ob
Dravi
doli
pa
so
jahale
nočne
prikazni
.
Zdaj
pa
zdaj
se
je
zasvetilo
orožje
v
bledi
mesečini
.
Bila
je
turška
četa
,
katero
je
vodil
Tresoglav
na
plen
v
Rožno
dolino
.
Pri
Serajniku
ni
niti
najmanjša
neprilika
kalila
svatovskega
veselja
in
radosti
.
Vse
je
bilo
židane
volje
od
jutra
do
večera
.
Pravo
veselje
pa
se
je
še
le
začelo
pozno
v
noči
.
Tedaj
so
se
razvedrile
svatom
glave
.
Staro
rumeno
vince
iz
Serajnikove
kleti
jim
je
ogrevalo
srce
.
V
tej
radosti
ni
nihče
mislil
na
hude
čase
,
ki
so
pretili
Rožanom
.
Nikomur
niso
kalili
veselja
žali
spomini
na
vojsko
.
V
vinu
so
pozabili
na
vsakdanje
skrbi
in
človeške
nezgode
.
Pozabili
so
,
da
je
Turek
že
na
gornjem
Koroškem
,
meneč
seveda
,
da
tudi
sedaj
kakor
prejšnja
leta
,
ne
obišče
Rožne
doline
.
Le
Mirko
ni
kazal
tiste
radosti
,
ki
navdaja
ženina
,
sedečega
poleg
nežne
neveste
.
Le
on
si
je
zdaj
pa
zdaj
pogladil
nagubano
čelo
.
Če
ga
je
pa
Zalika
vprašala
,
kaj
tako
premišlja
,
se
je
nalašč
izognil
njenim
besedam
,
ji
pobožal
rdeče
lice
,
nató
pa
se
zavrtel
z
njo
v
kolobarju
med
gibčnimi
plesalci
.
Tako
je
izkušal
zadušiti
svojo
notranjo
slutnjo
in
strah
pred
Almirinem
maščevanjem
.
Še
ob
polnoči
so
veselo
peli
in
vriskali
.
Godci
so
godli
,
mladina
je
pa
plesala
.
Daleč
tja
po
Svetnah
se
je
razlegal
trušč
in
hrušč
iz
Serajnikove
hiše
.
Tudi
na
Almirino
uho
so
udarjali
mični
glasovi
srebrnih
strun
in
radostni
smeh
mladeničev
in
deklic
.
Na
klopici
v
vrtu
je
sedela
Almira
.
Nepremično
je
zrla
na
nebó
,
ki
je
bilo
posuto
z
zlatimi
zvezdami
.
Noč
je
bila
krasna
.
Luna
in
zvezde
so
obsevale
zemljo
.
Čaroben
je
bil
ta
pogled
v
nočno
prirodo
.
Toda
Almira
ni
čutila
te
krasote
;
ona
ni
občudovala
lune
,
niti
migljajočih
zvezdic
na
nebu
.
Tako
jo
je
bila
prevzela
strast
in
maščevanje
.
Njena
duša
se
je
tem
bolj
razburjala
,
čim
dalje
je
trajala
radost
in
ples
pri
Serajniku
.
Šla
bi
bila
tja
in
zapalila
hišo
in
skedenj
,
da
skali
ženitovanjsko
veselje
.
Ali
ta
misel
ji
ne
ugaja
;
češ
,
tako
se
ne
maščuje
dovolj
nad
Mirkom
in
njegovo
nevesto
.
Iz
teh
in
drugih
sličnih
misli
jo
vzdrami
hipoma
klepet
konjskih
kopit
.
Almira
skoči
po
koncu
.
Mimo
njenega
vrta
zdirja
kakor
besna
pošast
nočni
jezdec
.
Skrbno
se
ozira
dekle
za
njim
.
Ali
kakor
bi
trenil
,
ji
izgine
v
vasi
za
košatim
drevjem
.
Nekaj
trenutkov
stoji
Almira
vsa
začudena
in
kakor
priklenjena
na
mestu
,
gledajoč
za
jezdecem
...
A
kar
naenkrat
utihne
godba
in
vrisk
petje
in
ples
.
Strašen
jok
in
stok
udari
v
hipu
Almiri
na
uho
.
Vsa
svatovska
družba
zbeži
kakor
brezupna
iz
hiše
pod
milo
nebo
.
Ženske
vpijejo
in
molijo
,
otroci
jočejo
,
moški
pa
tekajo
sem
ter
tja
,
kričeč
:
„
Bežimo
,
bežimo
!
Turki
so
tu
!
“
Almiri
se
je
odvalil
v
tem
trenutku
težek
kamen
od
srca
.
Kar
je
škodoželjno
pričakovala
,
to
je
bilo
sedaj
res
.
Vsa
vesela
in
zadovoljna
se
je
odpravila
nató
v
hišo
,
da
je
nihče
ne
zapazi
na
vrtu
.
Zakaj
vsa
vas
je
bila
naenkrat
polna
ljudi
.
Le
najhrabrejši
so
še
ostali
za
mizo
pri
Serajniku
,
med
njimi
tudi
ženin
in
nevesta
.
Radovedni
so
obstopili
nočnega
prišleca
,
Žalnikovega
Vinka
.
Ves
zasopihan
in
obnemogel
je
pridirjal
mladenič
da
Serajnikove
hiše
.
Sapo
mu
je
jemalo
od
hitre
ježe
.
Zatorej
ni
mogel
sprva
nič
drugega
reči
,
kakor
:
„
Bežite
,
bežite
!
Turki
gredó
!
“
Po
teh
besedah
je
stopil
v
sobo
,
a
tu
se
je
zgrudil
na
tla
.
Lice
njegovo
je
bilo
krvavo
.
Huda
rana
mu
je
zevala
na
glavi
.
Zalika
vzame
hitro
vina
in
vode
,
mu
izpere
rano
in
hladi
z
namočeno
ruto
sence
in
glavo
.
Ranjenec
se
kmalu
zavé
.
Nato
izpije
čašo
vina
in
,
naslanjaje
se
ob
zid
,
jame
polagoma
govoriti
:
„
Štefan
je
pustil
mene
in
Davorina
na
preži
pri
Beljaku
.
Tam
sva
bila
,
dokler
niso
prišli
Turki
in
se
ondi
utaborili
.
Proti
večeru
je
sovražnik
na
vse
strani
razposlal
svoje
čete
,
le
v
Rožno
dolino
nobene
.
Bila
sva
brez
skrbi
,
toda
na
preži
sva
vendar
ostala
.
Ob
cestnem
grmovju
sva
privezala
vsak
svojega
konja
in
se
vlegla
v
rov
,
ne
daleč
drug
od
drugega
.
Bilo
je
pozno
v
noči
.
Malo
me
je
že
posilil
spanec
,
a
kar
naenkrat
me
vzdrami
Davorinov
krik
in
klic
.
Tedaj
skočim
na
konja
ter
hitim
tovarišu
na
pomoč
.
Pa
v
tistem
trenutku
mi
prijezdi
turški
konjik
naproti
in
me
udari
s
sabljo
po
glavi
.
Devet
solnc
mi
je
pri
tem
udarcu
zasvetilo
v
očeh
.
Vse
se
mi
je
zavrtelo
v
glavi
.
Le
toliko
vem
,
da
sem
zagnal
svojo
sulico
sovražniku
v
prsi
,
in
ta
se
je
zgrudil
na
tla
.
Kakor
bi
trenil
,
prijaha
več
Turkov
nad
mene
.
Tedaj
pa
se
obrnem
,
zbodem
konja
,
in
le
on
,
le
on
,
moj
pram
,
me
je
rešil
nagle
smrti
.
Za
seboj
nisem
čul
ne
krika
ne
stokanja
.
Le
konjska
kopita
so
neprenehoma
udarjala
za
menoj
,
naposled
pa
so
utihnila
tudi
ta
.
Tako
sem
svojim
preganjalcem
srečno
ušel
,
da
vam
naznanim
pretečo
nevarnost
.
Le
eno
ali
dve
uri
še
—
in
Turki
so
tukaj
!
“
Izgovorivši
,
omahne
mladenič
na
klop
in
umolkne
.
Navzoče
izpreleti
strah
in
groza
.
Kakor
da
bi
švignil
žareč
plamen
iz
strehe
in
pretil
vse
poslopje
s
prebivalci
vred
uničiti
,
tako
so
planili
moški
in
ženski
iz
hiše
in
klicali
na
pomoč
.
Njih
tužni
glasovi
so
se
razlegali
daleč
tja
po
dolini
.
Zalika
se
je
oklenila
svojega
ženina
.
Kakor
z
železnimi
verigami
se
je
držala
mlada
žena
svojega
moža
.
Vsa
v
solzah
ga
je
milo
prosila
:
„
Moj
Mirko
,
moj
ljubi
Mirko
,
ostani
pri
meni
!
Ti
ne
smeš
od
mene
,
jaz
te
ne
pustim
.
S
teboj
hočem
iti
,
s
teboj
hočem
umreti
.
Bog
mi
pomagaj
!
“
To
izgovorivši
,
se
zgrudi
na
tla
,
oklepajoč
se
Mirkovih
kolen
,
in
omedli
.
Oče
Serajnik
privzdigne
Zaliko
in
jo
vzame
v
svoje
naročje
,
Mirku
pa
reče
:
„
Moj
ljubi
sin
,
idi
,
kamor
moraš
iti
!
Ti
si
vodja
vseh
Rožanov
.
Tvoja
dolžnost
je
,
da
greš
in
pomagaš
rešiti
—
sužnosti
in
smrti
—
nas
in
vso
okolico
.
Tvojo
ženo
in
nevesto
pa
hočem
čuvati
jaz
kakor
lastno
oko
.
Iz
teh-le
starih
in
velih
rok
dobiš
nazaj
svojo
Zaliko
.
“
Nesrečna
žena
ni
slišala
teh
besed
.
Še
le
ko
jih
je
bil
sivolasi
oče
izgovoril
,
se
je
zavedla
uboga
nevesta
.
Mirko
je
milo
pogledal
svoji
ženi
v
solzne
oči
.
Kakor
da
bi
mu
z
žarečimi
kleščami
trgali
srce
iz
trupla
,
tako
ga
je
peklo
in
bolelo
v
prsih
,
ko
je
pomislil
,
da
mora
zapustiti
svojo
nevesto
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
loči
na
veke
od
svoje
Zale
.
Solze
se
mu
ulijejo
v
oči
,
srce
se
mu
žalosti
krči
.
Še
enkrat
se
z
vso
močjo
goreče
ljubezni
oklene
svoje
mlade
žene
in
neveste
...
ali
takoj
ga
iztrgajo
njegovi
tovariši
šiloma
iz
njenih
rok
.
In
ko
je
potem
z
drugimi
moži
vred
stopal
na
Gradišče
,
se
mu
je
zdelo
,
kakor
da
so
mu
izruvali
srce
iz
prsi
in
da
je
izgubil
v
teh
trenutkih
ves
svoj
up
in
srečo
...
Kmalu
nató
so
goreli
kresovi
na
hribih
in
gričih
.
Naznanjali
so
prebivalcem
v
Rožni
dolini
,
da
se
naj
poskrijejo
pred
krvoločnimi
Turki
.
Zdaj
pa
je
vrelo
ljudstvo
vkup
od
vseh
strani
.
Vsak
je
pograbil
,
kar
je
mogel
,
in
šel
na
Gradišče
ali
v
tabor
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
.
Vse
je
bilo
v
tej
strašni
noči
na
nogah
ter
skrivalo
sebe
in
svoje
.
Tudi
Serajnik
ni
miroval
,
odkar
ga
je
Mirko
zapustil
.
Kar
je
še
imel
dragocenosti
v
hiši
,
je
vzel
s
seboj
.
S
svojo
ženo
in
nevesto
Zaliko
se
je
napotil
v
pečine
pod
goro
Rožčico
,
kjer
se
je
bilo
med
tem
tudi
že
nabralo
mnogo
ljudi
.
Gredé
mimo
Tresoglavovega
doma
pa
se
je
starček
zmislil
še
Almire
in
njene
matere
.
Tudi
njiju
je
hotel
vzeti
s
seboj
.
Pozabil
je
v
tej
nesreči
ono
notranje
sovraštvo
,
katero
ga
je
obhajalo
do
te
brezbožne
,
nekrščanske
rodbine
.
„
Kdo
bo
le
rešil
Almiro
in
njeno
mater
?
“
vpraša
Serajnik
Zaliko
,
prišedši
do
sosedove
hiše
.
„
Tresoglava
ni
doma
.
Kaj
le
bodeta
zdaj
počeli
zapuščeni
ženski
?!
“
„
Pokličite
oče
,
ubogo
deklico
!
“
odvrne
Zalika
v
krščanski
ljubezni
.
„
Ta
gotovo
nič
ne
vé
o
preteči
nevarnosti
.
“
Serajnik
pokliče
Almiro
in
jo
povabi
,
naj
se
njim
pridruži
ter
reši
v
tabor
pod
Rožčico
.
Almira
in
njena
mati
pristopita
nato
k
svojemu
sosedu
in
korakata
z
Zaliko
vred
v
varno
skrivališče
:
Zala
žalostna
in
pobita
,
Almira
pa
veselega
in
zadovoljnega
srca
.
Žalostno
je
drugo
jutro
vzhajalo
solnce
.
Megla
se
je
bila
ob
reki
Dravi
vlegla
na
Rožno
dolino
.
Zavila
je
tudi
Gradišče
in
Podgrad
v
sivi
plašč
.
Jutro
je
bilo
vlažno
in
temno
.
Marsikdo
je
še
mogel
tedaj
ob
prvem
svitu
rešiti
sebe
in
svoje
domačine
na
Gradišče
ali
na
v
tabor
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
.
Kresovi
so
že
bili
ugasnili
in
skrivnostna
tihota
je
vladala
po
dolini
.
Mirko
je
noter
do
jutra
s
svojimi
tovariši
čuval
vhod
na
Gradišče
.
Hotel
je
sam
videti
,
kdo
vse
pride
pod
njegovo
varstvo
in
povelje
v
tabor
.
Vestno
je
pogledal
vsakemu
v
obraz
,
kdor
se
je
približal
vratom
.
Le
zanesljive
ljudi
je
spuščal
v
tabor
.
„
Hvala
Bogu
,
da
je
jutro
megleno
,
“
izpregovori
Mirko
,
ko
se
jame
daniti
.
„
Sedaj
se
bo
mogel
še
marsikdo
rešiti
.
Glej
,
Štefan
,
tam-le
jih
prihaja
še
cela
kopa
,
moških
in
žensk
.
Ti
ljudje
so
iz
Sveč
.
Imajo
pač
daleč
sѐm
do
Gradišča
,
zatorej
prihajajo
tako
pozno
.
“
Izgovorivši
,
dá
prihajajočim
znamenje
,
naj
se
podvizajo
.
Zakaj
takoj
,
ko
dojde
poročilo
,
da
se
bliža
sovražnik
,
misli
zapreti
vrata
in
potem
ne
more
nihče
več
v
tabor
.
„
Almire
in
Tresoglava
pa
ne
bo
,
“
zašepeta
skrivnostno
Štefan
prijatelju
na
uho
.
Mirko
pomaja
z
ramama
in
huda
slutnja
mu
prešine
srce
.
Še
le
ko
sosed
Strelec
naznani
,
da
je
šla
Almira
z
očetom
Serajnikom
in
nevesto
Zaliko
pod
Rožčico
,
se
pomirita
Mirko
in
Štefan
.
„
Ali
je
Tresoglav
tudi
v
taboru
na
Rožčici
?
“
vpraša
nagloma
Mirko
svojega
soseda
.
„
Jaz
ga
nisem
videl
,
a
zanj
me
tudi
malo
skrbi
“
odvrne
odločno
Strelec
.
„
Tedaj
