Tam
,
kjer
šumi
deroča
Soča
,
ko
zapusti
sive
skalnate
Julijske
planine
,
polagoma
čez
rodovitno
goriško
polje
proti
jugu
,
se
odpira
krasni
vhod
v
italski
raj
.
Le
še
na
levem
bregu
se
vzdigne
visoko
v
sinje
nebo
skalovje
kraškega
podgorja
,
v
daljavi
pa
žaluje
na
severovzhodu
slovenski
velikan
,
sivi
stari
Nanos
;
žalostno
se
ozira
v
nebo
ne
vedè
,
kam
bi
pogledal
.
Proti
zahodu
?
Ne
mara
,
kajti
glasov
,
ki
mu
donijo
odtod
,
ne
razume
več
-
španski
glasovi
so
mu
,
zavita
furlanščina
.
Nekdaj
je
bilo
drugače
,
tudi
po
planjavi
se
je
razlegal
veseli
Noričanov
glas
.
Na
jugozahodno
stran
?
Oj
,
odtod
in
tik
na
podnožju
se
razlega
krepki
slovenski
glas
,
tu
biva
še
slovanski
narod
;
resni
,
trdni
Kraševec
stoji
nepremakljiv
kot
skala
,
burja
ga
še
ni
odpodila
in
ga
tudi
ne
bo
,
ker
ljubi
svoje
kamnito
domovje
!
Žalostno
je
njegovo
pogorje
,
ne
krasijo
ga
več
hladni
,
temnozeleni
gozdovi
—
splavali
so
po
adrijskih
valovih
:
nekdaj
krasni
Kras
kaže
sedaj
svoja
gola
rebra
!
—
In
spodaj
?
Tam
pod
Krasom
,
tam
na
planjavi
?
Tam
tik
morja
?
Žalosten
pogled
za
očeta
Nanosa
.
Tam
na
ravnini
se
vzdiguje
velikanski
zvonik
:
njegovo
črno
obzidje
kaže
,
da
je
marsikatera
nevihta
skušala
omajati
ta
spomenik
pretekle
slave
,
toda
na
njegovem
čelu
se
še
vedno
bere
grobni
napis
:
FUIT
AQUILEIA
!
Fuit
Aquileia
!
Oglej
je
propal
!
Le
pridiguj
,
le
pridiguj
,
prav
imaš
,
glasno
povej
sedanjim
prebivalcem
veliko
slavo
slavnih
pradedov
!
Ali
,
o
stolp
,
kdo
te
razume
,
kdo
posluša
?
Domačin
se
dosti
zate
ne
zmeni
,
Slovenec
te
je
izobčil
.
Mar
li
bodo
tvoje
tožbe
poslušali
črni
krokarji
,
ki
se
od
časa
do
časa
vzdigujejo
iz
tvojih
širnih
močvar
,
krohotaje
se
minljivosti
narodov
.
Le
pridiguj
,
oznanjuj
,
toda
komu
?
Mar
li
razburkanim
adrijskim
valovom
?
Oznanjuješ
jim
,
da
,
ali
tudi
ti
se
ne
zmenijo
zate
,
nič
več
ne
privedejo
k
tebi
množic
ladij
.
Le
oznanjuj
,
ali
komu
?
Mar
li
skalnatim
Julijskim
planinam
?
Prav
imaš
,
tja
zaženi
svoj
glas
,
njihov
sin
bo
tolmačil
tvoj
klic
,
povedal
tvojim
malomarnim
potomcem
,
o
Oglej
,
slavni
propad
tvoje
slave
.
Šteje
se
leto
453
po
Kristusu
.
Velikonočni
čas
je
ravno
.
Sonce
precej
močno
ogreva
že
nekoliko
oživljeno
naravo
.
Na
jasnem
jutranjem
nebu
ni
videti
oblačiča
.
Krasen
,
veličasten
je
velikanski
Oglej
v
svitu
svetlih
sončnih
žarkov
.
Krasna
je
tudi
njegova
okolica
.
Proti
zahodu
se
razprostira
beneška
ravnina
,
proti
vzhodu
pa
šume
temnozeleni
karnski
in
noriški
gozdi
,
na
jugu
se
blešči
neizmerno
Jadransko
morje
,
čez
katero
razliva
vzhajajoče
sonce
svoje
žarke
;
na
severozahodu
se
dvigajo
prijetni
,
rodovitni
briški
griči
,
imenovani
»
ager
colonicus
«
.
Tu
pa
tam
te
vabijo
mnoga
lepa
poletna
poslopja
plemenitih
Rimljanov
,
da
jih
obiščeš
.
Sredi
tega
raja
stoji
veličastno
ponosni
Oglej
.
Srečno
mesto
!
Lepe
široke
ceste
se
stekajo
v
njem
.
Noriška
cesta
preko
Frigida
,
reke
Vipave
,
vabi
Noričana
v
bogati
drugi
Rim
,
cesta
Veruka
kliče
Istrana
in
Dalmatinca
v
semenj
,
tretja
pa
odpira
Japidu
vhod
v
mesto
.
Tudi
z
Rimom
,
središčem
sveta
,
je
mesto
v
zvezi
:
veže
ga
lepa
cesta
Emiliana
.
Vrhu
tega
pelje
proti
Zahodu
via
Beloia
,
via
ad
Silanos
pa
mimo
Čedada
ob
reki
Nadiži
čez
Predel
do
Viruna
na
Koroškem
.
Celih
dvanajst
cest
se
križa
v
mestu
.
In
kako
je
kupčevalec
gotov
!
Ob
vseh
cestah
so
rimski
tabori
—
castra
;
hrabri
vojaki
skrbijo
za
varnost
zvestemu
častitelju
Merkurja
.
A
ni
še
zadosti
.
Pomorskemu
kupčevalcu
polajšuje
od
juga
sem
dohod
krasen
kanal
Amfora
,
kjer
se
ziblje
veliko
število
ladij
,
kamor
se
stekajo
vse
delovne
moči
.
Velikanski
Oglej
,
to
bogato
trgovsko
mesto
,
ki
ga
napolnjuje
600.000
čilih
prebivalcev
,
je
skoro
popolnoma
pokristjanjen
.
Razprostira
se
v
podobi
poldogovatega
četverokotnika
od
jugozahoda
proti
severovzhodu
tik
burnega
morja
,
mogočno
zidovje
mu
s
štirimi
velikanskimi
stolpi
na
voglih
varuje
pridobljeno
bogastvo
,
objema
hiše
,
njegove
krasne
palače
,
cerkve
,
Belinove
in
Jupitrove
templje
s
Kapitolom
vred
.
V
tri
oddelke
se
rezdeljuje
mesto
.
»
Staro
mesto
«
je
najstarejše
in
prvotno
,
sezidano
leta
182
pred
Kristusom
:
3000
naseljencev
je
tedaj
došlo
iz
Lacija
in
ga
ustanovilo
.
Tu
je
na
vzvišenem
holmcu
Kapitol
z
lepim
,
a
sedaj
zapuščenim
poganskim
templjem
,
tu
je
forum
,
javni
prostor
za
mestne
skupščine
,
tu
je
tudi
kurija
,
mestno
sodnijsko
poslopje
.
Od
tam
proti
zahodu
se
razprostira
drugi
mestni
oddelek
—
»
mesto
Avgustovo
«
;
odlikuje
se
s
krasno
cesarsko
palačo
in
drugimi
imenitnimi
stavbami
.
Medtem
ko
v
starem
mestu
prebiva
plemenitaš
,
kraljuje
tukaj
spodaj
oglejski
bogataš
.
Ta
dva
oddelka
sta
posebno
močno
obzidana
,
vsakih
20
sežnjev
je
visok
stolp
.
Odtod
proti
jugozahodu
je
mestni
oddelek
Mariniana
,
mesto
kupčevalcev
z
ladjestajo
(
s
pristaniščem
)
in
imenitnim
trgovskim
prostorom
,
ki
ga
imenujejo
»
forum
mercatorium
«
.
V
predmestjih
pa
prebiva
okoli
in
okoli
mesta
,
posebno
proti
severu
,
uboga
reva
,
ubogo
ljudstvo
in
sužnji
,
tujci
—
posebno
barbari
.
Tudi
»
liberti
«
—
oproščeni
sužnji
—
se
tukaj
šopirijo
,
posnemaje
med
sužnji
gospodo
in
plemstvo
.
Na
skrajnem
jugozahodu
je
še
drugo
mesto
,
mesto
miru
in
pokoja
,
veliko
mestno
pokopališče
:
Nekropolis
.
Na
bregu
sinjega
morja
v
Avgustovem
mestu
stoji
krasna
palača
.
Njen
lepi
vrt
in
prostorni
,
dobro
zarastli
gaj
se
razprostira
proti
jugu
,
od
koder
se
sliši
šumenje
valov
.
Na
levi
je
obzidje
Amfore
,
na
desni
,
zahodni
strani
je
druga
palača
,
tik
katere
se
izliva
v
morje
reka
Nadiža
.
V
daljavi
se
vidi
skrajno
mestno
obzidje
z
zadnjim
mogočnim
Stolpom
.
Stopimo
v
palačo
!
Lepa
prizemska
dvorana
nas
sprejme
,
umetno
ozaljšani
marmorni
stebri
podpirajo
strop
;
ob
stenah
so
razpostavljeni
kipi
,
ne
predstavljajoči
bogov
,
ampak
imenitne
može
,
ko
so
zaradi
junaških
dejanj
postali
nesmrtni
,
ki
so
s
hrabrostjo
proslavili
svojo
slavno
domovino
.
O
poganstvu
ni
ne
duha
ne
sluha
,
a
podoba
odrešenikova
kaže
,
da
je
krščanska
hiša
.
Zadnja
vrata
iz
te
dvorane
—
imenuje
se
triclinium
,
obedovalnica
—
so
odprta
,
skozi
nje
se
pride
na
vrt
.
Nad
vrati
je
lopa
,
na
obeh
straneh
so
razpostavljene
razne
domače
in
tuje
cvetlice
,
visoke
,
že
močno
ozelenele
rastline
zabranjujejo
vhod
sončnim
žarkom
.
V
lopi
sedita
dve
gospe
,
ena
že
priletna
,
druga
pa
skoro
na
pol
otrok
.
Slednja
je
nežna
kot
pomladanska
cvetlica
,
ki
občuduje
prvikrat
svetlo
sonce
.
Črne
bistre
oči
,
črni
lasje
pričajo
,
da
sta
ponosni
Rimljanki
.
Podobni
sta
si
,
le
starost
loči
drugo
od
druge
.
Mati
in
hčerka
sta
.
»
Glej
,
draga
Evdora
,
«
prične
mati
ljubeznivo
gledati
dekle
,
»
glej
to
zlato
sonce
,
ki
razsipa
svoje
svetle
žarke
čez
hrib
in
dol
,
morje
in
ravnino
:
ni
li
prav
božje
oko
,
ki
nas
spominja
na
božjo
navzočnost
,
nam
kaže
božjo
dobroto
,
katera
daje
uživati
krasoto
zemskega
raja
dobrim
in
zlim
,
vse
skupaj
objemaje
z
očetovsko
ljubeznijo
?
«
»
Da
,
«
odvrne
Evdora
in
solza
ji
zaigra
v
očeh
,
»
njegovo
dobroto
poznam
,
poznam
njegovo
milost
,
veselim
se
,
komaj
čakam
sprejetja
med
njegove
verne
.
«
»
Božja
milost
naj
prešine
tvoje
srce
,
«
odgovori
Honorija
—
tako
se
imenuje
skrbna
mati
—
,
»
naj
ti
razvedri
um
s
pomočjo
svetega
krsta
,
ki
ga
boste
danes
skupno
prejeli
,
da
,
že
dolgo
se
raduje
tega
dneva
naš
ljubljeni
škof
Sekund
,
komaj
čaka
,
da
vas
sprejme
v
družbo
svojih
vernih
otrok
.
Dolgo
so
vas
pripravljali
k
temu
važnemu
koraku
duhovni
očetje
,
vas
poučevali
v
verskih
resnicah
,
sadili
v
vaša
srca
kal
žive
vere
,
pojasnjevali
vam
Kristusov
nauk
,
da
sedaj
utrjeni
v
sveti
veri
prejmete
prvi
sveti
zakrament
,
dobro
vedè
,
kaj
dobite
.
«
»
A
,
ljuba
mati
,
povej
mi
,
zakaj
nas
kličejo
v
cerkev
svetega
Hilarija
,
ne
pa
v
Odrešenikovo
cerkev
,
ki
je
krasnejša
?
«
»
Vidiš
,
ker
je
starejša
.
Glej
!
Stoletja
je
že
pokrivala
gosta
tema
nevere
naše
lepo
pokrajine
.
Vsi
Oglejčani
so
bili
vdani
nespametnemu
malikovanju
.
Belinov
in
Jupitrov
tempelj
še
lahko
vidiš
,
a
njunih
častilcev
je
le
malo
več
.
Belinu
se
ne
darujejo
živali
kakor
drugim
bogovom
,
kajti
ti
pogani
mislijo
,
da
se
njegov
žrtvenik
ne
sme
omazati
s
krvjo
,
ker
Belin
daje
življenje
in
zdravje
vsem
stvarem
.
Ozri
se
tja
proti
vzhodu
,
tam
prebivajo
narodi
,
ki
pa
še
častijo
razne
bogove
;
hrabri
so
sicer
ti
ljudje
,
a
tudi
nje
je
prej
nepremagljivi
rimski
meč
priklenil
k
velikanskemu
telesu
naše
slavne
države
.
Karni
,
Noričani
,
Panonci
se
zovejo
ti
hrabri
,
a
so
jako
surovi
ljudje
.
Sedaj
,
odkar
je
rimska
moč
jela
pešati
,
je
mnogo
drugače
.
Severni
narodi
se
ne
zmenijo
več
za
rimskega
orla
,
toda
svobode
ne
uživajo
,
ukrotil
jih
je
hudi
samosilnik
Atila
pod
železno
hunsko
žezlo
.
Velik
del
teh
narodov
se
je
bil
že
spreobrnil
k
naši
sveti
veri
,
toda
vsi
ti
kristjani
so
padli
v
mreže
krivovercem
,
zlasti
arijanom
,
ki
so
napravili
tudi
tukaj
že
toliko
zmotnjav
.
A
odtod
bo
dobivala
mala
lučka
naše
svete
vere
vedno
večjo
moč
.
Učenec
svetega
Marka
Mohor
,
ki
je
prišel
okoli
leta
60
po
Kristusu
semkaj
in
Križanega
oznanjeval
,
ki
je
za
časa
cesarja
Nerona
z
Evfemijo
,
Doro
in
drugimi
oglejskimi
devicami
smrt
dobil
za
svoj
trud
,
gotovo
ne
pozabi
svoje
hčerke
,
oglejske
Cerkve
.
O
,
koliko
je
naša
Cerkev
ta
čas
pretrpela
;
bila
je
že
pri
rojstvu
skoro
zadušena
!
Toda
žerjavica
tli
tudi
pod
pepelom
in
Bog
svojih
nikdar
ne
zapusti
.
Mohorjev
naslednik
je
bil
Hilarij
,
naš
meščan
,
ki
je
brž
zbral
razstresene
verne
in
Cerkev
zopet
naglo
uredil
,
da
se
je
kot
pomladanska
cvetlica
pod
vplivom
gorskega
sonca
pod
njegovim
umnim
vodstvom
razcvetela
.
Ali
poganski
duhovniki
so
,
bojè
se
za
svoje
bogove
,
staknili
kristjane
,
zatožili
Hilarija
pri
mestnem
sodniku
Beroniju
in
smrt
je
bila
tudi
njemu
plačilo
;
njegova
glava
je
padla
pod
rabljevo
sekiro
.
Temu
škofu
mučeniku
je
posvečena
cerkev
,
kjer
boste
danes
prejeli
sveti
krst
.
«
»
A
kako
se
je
potem
godilo
z
našo
Cerkvijo
?
Dosti
časa
je
še
do
slovesnosti
,
povej
mi
!
«
prosi
Evdora
.
»
Bog
je
čuval
nad
njo
.
Naša
Cerkev
ima
to
lastnost
:
bolj
ko
jo
stiskajo
in
preganjajo
,
trdnejše
stoji
.
Komaj
je
Hilarij
v
gospodu
zaspal
,
so
se
razkropljene
množice
zopet
zbrale
in
dobile
novega
škofa
Krizogona
.
In
tako
se
je
vedno
godilo
.
Škofje
so
s
svojo
vdano
duhovščino
neustrašeno
in
neumorno
delali
vkljub
preteči
nevarnosti
,
vkljub
poganski
besnosti
,
vkljub
krvavim
mečem
in
nezaslišani
sili
.
Katoličanstvo
je
zmagalo
s
potrpežljivostjo
;
nikdar
se
mu
ni
bati
zunanje
sile
,
nad
njim
čuje
Kristus
.
A
boj
v
Cerkvi
mora
biti
,
boj
,
ki
odsekuje
gnile
,
nezdrave
ude
,
da
se
tudi
drugi
ne
okužijo
.
Blagor
mu
,
kdor
ostane
do
konca
zvest
!
Zmagala
je
vera
nad
nevero
,
posebno
za
časa
cesarja
Konstantina
,
in
ta
čas
v
dnevih
škofa
Agapita
se
je
oddahnil
tudi
oglejski
katoličan
,
medtem
ko
se
je
moral
poganski
duhovnik
umakniti
pred
senco
svetega
križa
.
Od
tega
časa
do
sedaj
,
torej
v
dobrem
stoletju
,
je
napredek
tako
velik
,
da
smemo
reči
:
cvetoči
Oglej
je
krščansko
mesto
in
pogani
so
med
nami
le
gostje
.
Glej
,
sedanji
škof
,
častiti
starček
Sekund
,
je
že
15.
v
vrsti
apostolskih
naslednikov
.
Toda
,
Evdora
moja
,
čas
se
bliža
,
pojdiva
,
da
te
pripravim
k
važnemu
koraku
!
...
«
Vzdigneta
se
in
odideta
v
sobo
.
Poglejmo
ta
dan
v
cerkev
sv.
Hilarija
.
Poslopje
stoji
v
starem
mestu
.
Pred
cerkvijo
je
veliko
dvorišče
,
obdano
krog
in
krog
s
stebriščem
,
pod
katerim
vidimo
mnogo
ljudi
—
slepi
in
hromi
so
,
nemi
in
gluhi
,
bolni
in
stari
:
berači
,
reveži
oglejske
srenje
so
.
Milo
proseč
dvigajo
roke
ter
prosijo
v
imenu
največjega
Trpina
s
tihim
pogledom
usmiljenja
.
Srčna
molitev
je
zahvala
za
prejet
dar
...
Pojdimo
naprej
,
bližajmo
se
svetišču
!
Toda
stoj
,
dragi
bralec
,
ne
smeš
dalje
.
Nazaj
moraš
,
ker
nisi
še
čist
.
Glej
,
tam
sredi
dvora
stoji
vodnjak
,
tam
si
morava
,
preden
stopiva
v
svetišče
,
umiti
roke
in
obraz
,
ker
mora
imeti
čisto
dušo
,
kdor
se
hoče
vredno
bližati
Gospodovemu
svetišču
.
Prideva
pod
lopo
pred
cerkev
in
zopet
se
ustavijo
najini
koraki
.
Več
ljudi
je
tu
.
Klečè
vzdigujejo
tudi
ti
roke
proti
tebi
,
milo
prosi
njih
oko
darù
,
njihov
jezik
tiho
šepeta
:
»
Miseremini
nostri
!
Usmilite
se
nas
!
«
Ne
prosijo
te
denarja
,
tudi
kruha
ne
in
ne
obleke
.
Glej
,
njihovi
lasje
so
razmršeni
,
pepel
se
jim
beli
na
glavi
,
obraz
jim
je
bled
,
suho
in
medlo
telo
pokriva
ostra
obleka
,
preko
ledij
so
prepasani
s
trdo
vrvico
.
Grešniki
so
.
Nesrečni
sobratje
,
ki
so
padli
v
velike
pregrehe
,
delajo
očitno
pokoro
—
tako
je
odločila
ostra
,
a
dobra
mati
katoliška
Cerkev
.
V
cerkev
še
ne
smejo
,
šele
na
prvi
stopnji
pokore
so
sedaj
,
zato
njihov
miserere
,
da
bi
tudi
ti
zanje
pomolil
pri
božji
službi
,
po
kateri
hrepeni
njihova
duša
,
a
se
je
ne
smejo
udeležiti
,
dokler
jim
duhoven
ne
podeli
odvezo
po
popolno
opravljeni
pokori
.
Da
tudi
zanje
pomoliva
,
stopiva
naprej
.
Troje
je
vrat
—
kam
se
obrneva
?
Na
desno
morava
,
kajti
moža
sva
,
ženska
mora
skozi
leva
vrata
.
Tako
zahteva
čut
čistosti
in
nedolžnosti
,
ki
je
krasil
srca
prvih
kristjanov
.
Lepa
in
precej
prostorna
je
cerkev
;
skoro
sredi
nje
je
leca
,
odkoder
doni
ob
gospodovih
dnevih
njegov
zveličavni
nauk
;
više
je
kor
za
pevce
,
ki
z
Davidovimi
slavospevi
pojò
slavo
nebeškega
Bitja
.
Še
više
,
za
železnim
omrežjem
in
za
zagrinjalom
,
ki
je
po
šegi
judovskega
templja
ločilo
prostor
za
ljudi
od
pravega
svetišča
,
kamor
je
le
duhovščina
smela
,
stoji
na
četverih
stebrcih
oltar
.
Oltar
je
prosta
miza
,
iz
marmorja
umetno
izdelana
ter
z
biseri
in
drugimi
žlahtnimi
kamni
okusno
in
dragoceno
okrašena
.
Samo
križ
stoji
na
njej
,
šest
luči
razsvetljuje
na
pol
temno
svetišče
.
Pod
oltarjem
v
rakvi
počivajo
kosti
velikega
škofa
Hilarija
.
Za
oltarjem
pa
je
sedež
za
njegovega
naslednika
škofa
Sekunda
,
na
levi
in
desni
so
stoli
za
ostalo
duhovščino
.
Mnogo
ljudi
je
zbranih
v
božji
hiši
.
Ni
jih
prignala
sem
radovednost
,
pobožnost
jih
je
sklicala
,
veselje
jih
je
napotilo
v
svetišče
,
saj
danes
dobi
krščanska
srenja
mnogo
sobratov
:
krščenci
postanejo
kristjani
.
Iskrena
,
trdna
vera
žari
vernim
z
obrazov
,
iskreno
molijo
zase
in
za
one
,
ki
bodo
sprejeti
v
Kristusovo
Cerkev
.
Škof
Sekund
,
spremljajo
ga
mnogi
duhovniki
,
vstopi
iz
stranskega
vhoda
,
gre
pred
oltar
,
poklekne
,
vzdigne
roki
in
tiho
opiraje
se
nanjo
,
se
napoti
v
spremstvu
duhovnikov
in
diakonov
iz
cerkve
.
Ljudstvo
se
vzdigne
,
pevci
zapojo
in
narod
jih
v
največji
harmoniji
spremlja
.
Iz
stoterih
grl
doni
Davidov
vzdihljaj
:
»
Kakor
hrepeni
jelen
po
studencu
vodà
,
tako
hrepeni
moja
duša
po
tebi
,
o
Gospod
;
mojo
dušo
žeja
po
tebi
,
živi
Bog
,
kdaj
bom
dospel
,
kdaj
vstopil
pred
tvoje
obličje
?
«
Prepevaje
gredo
vsi
s
škofom
na
čelu
iz
cerkve
,
na
konec
dvorišča
,
kjer
se
vzdiguje
visoka
in
prostorna
kapelica
.
Pred
njo
stoji
mnogo
lepo
oblečenih
deklet
in
mladeničev
.
Tu
se
ustavi
škof
in
prično
se
obredi
.
V
krog
se
zbere
okoli
škofa
duhovstvo
in
krščenci
.
V
zbranem
zboru
začno
glasno
moliti
:
»
Verujem
v
Boga
Očeta
,
nevidnega
in
nespremenljivega
.
In
v
Jezusa
Kristusa
,
Sina
njegovega
,
Gospoda
našega
,
ki
je
bil
rojen
od
Sv.
Duha
iz
Marije
Device
,
bil
križan
pod
Poncijem
Pilatom
in
pokopan
.
Šel
je
v
predpekel
.
Tretji
dan
od
mrtvih
vstal
.
Šel
v
nebesa
,
sedi
na
desnici
Očeta
,
od
tod
bo
prišel
sodit
žive
in
mrtve
.
In
v
Sv.
Duha
,
sveto
cerkev
,
odpuščanje
grehov
,
vstajenje
mesa
.
«
Škof
vstopi
v
kapelo
,
sledè
mu
posamezni
krščenci
z
diakoni
,
ljudstvo
pa
ostane
zunaj
.
Sredi
kapele
je
marmoren
vodnjak
,
v
njem
krstna
voda
,
do
katere
vodijo
marmorne
stopnice
.
Prvi
stopijo
na
stopnice
posamezni
mladeniči
.
S
pomočjo
botrov
in
diakonov
potopi
škof
vsakega
posebej
v
vodo
tako
,
da
se
napravi
znamenje
sv.
križa
in
izgovarja
one
mogočne
besede
,
ki
prerodè
človeka
za
novo
življenje
.
Potem
jih
pomazili
s
svetim
oljem
in
jim
dene
na
glavo
belo
ruto
.
Drug
duhoven
jim
opere
noge
,
nakar
se
oblečejo
v
bela
oblačila
,
okoli
čela
jim
pa
ovijejo
venec
cvetlic
.
Prav
tako
se
godi
pozneje
z
dekleti
,
katere
spremljajo
k
svetemu
krstu
edinole
črno
oblečene
ženske
,
diakonise
imenovane
.
Vse
se
zvrši
v
najlepšem
redu
.
Vsem
prižgejo
sveče
.
Škof
izstopi
iz
kapelice
in
se
obrne
na
mlade
kristjane
.
Morda
čuti
žalostno
slutnjo
,
da
izvršuje
zadnjikrat
to
sveto
opravilo
v
Ogleju
?
Iz
hvaležnih
src
privre
zahvalna
pesem
in
mladeniči
in
dekleta
se
vrnejo
v
cerkev
,
kjer
jih
Sekund
še
potrdi
v
sveti
veri
.
Nato
se
udeležijo
prvikrat
daritve
nove
zaveze
in
prvikrat
pristopijo
k
svetemu
obhajilu
.
»
Mati
,
mila
mati
,
«
reče
Evdora
,
ko
pride
proti
večeru
domov
,
kajti
ostali
del
dneva
se
je
zadržala
pri
svoji
botri
Digni
,
»
mati
,
glej
moj
venec
,
krasen
je
,
neomadeževan
,
bel
kot
sneg
.
Rada
bi
takega
ohranila
.
Toda
srce
mi
je
pri
onem
svetem
dejanju
dejalo
,
da
moj
venec
ne
ostane
bel
,
ampak
da
se
bodo
njegove
bele
lilije
spreobrnile
v
rdeče
.
«
»
Hčerka
,
«
odvrne
mati
resnobno
,
»
bodočnosti
ne
poznamo
,
zakrita
je
s
temnim
zastorom
.
Naj
bo
kakor
koli
hoče
,
negotove
prihodnosti
se
nimamo
bati
,
kajti
nad
nami
čuje
skrbno
očetovo
oko
,
milo
oko
našega
Boga
.
On
skrbi
za
nas
.
«
»
Da
,
on
skrbi
za
nas
!
«
se
oglasi
pri
vratih
moški
glas
.
Oglejčanki
se
naglo
obrneta
.
»
Oh
,
Gaj
Menapij
,
«
kliče
Honorija
,
»
ves
dan
te
ni
bilo
!
«
»
Oh
,
oče
«
se
razveseli
Evdora
,
»
menila
sem
...
«
Njene
oči
se
srečajo
s
pogledom
drugega
moža
:
zardi
,
sramežljivost
prešine
njeno
srce
,
jezik
zastane
,
besedice
ne
spregovori
.
Z
zadovoljnim
smehljajem
opazuje
hčerkino
zadrego
Menapij
,
mož
ponosne
postave
.
Dolga
,
z
zlatimi
nitkami
obšita
halja
,
rimska
toga
,
mu
pokriva
čvrste
ude
;
dolg
,
oster
meč
,
iz
jekla
kovan
,
strah
sovražnikov
,
ne
pa
lepa
igrača
,
se
mu
svetli
na
levici
.
Jeklena
čelada
mu
pokriva
visoko
čelo
,
izpod
katerega
se
leskečejo
žive
,
črne
oči
:
kratko
pristrižena
,
gosta
,
črna
brada
veča
možu
moškost
.
Bleščeči
opanki
,
dragoceno
z
biseri
okrašeni
,
mu
oklepata
nogi
,
ki
se
nista
v
boju
nikdar
še
za
korak
umaknili
.
Gaj
Menapij
je
poveljnik
številne
oglejske
posadke
in
kot
tak
tudi
najvišji
mestni
uradnik
,
cesarju
zvesto
vdan
namestnik
,
ne
le
samo
za
Oglej
,
temveč
za
vso
provinco
Venecijo
,
10.
regijo
rimskega
cesarstva
,
ki
se
razprostira
od
reke
Ade
čez
celo
Istro
,
je
vrhovni
poveljnik
,
»
consularis
«
.
Za
roko
drži
lepega
mladeniča
,
ki
mu
kljub
mladosti
bije
v
prsih
junaško
srce
,
kar
se
mu
takoj
pozna
na
obrazu
.
»
Evdora
,
menila
si
,
«
ponavlja
smehljaje
se
Menapij
,
»
da
bom
navzoč
pri
slovesnosti
.
Da
,
bil
sem
,
potem
ko
sem
izvršil
državna
opravila
.
Od
daleč
sem
opazoval
vaše
vedenje
.
Od
radosti
mi
je
igralo
srce
,
ko
sem
te
videl
,
Evdora
,
stopiti
iz
otroških
let
v
dekliška
.
Evdora
,
daj
mi
roko
!
«
Obrne
se
k
mladeniču
in
nadaljuje
:
»
Marij
,
tudi
ti
stopi
bliže
in
daj
mi
desnico
!
Glej
,
opazoval
sem
vajino
obnašanje
,
videl
sem
,
da
se
prisrčno
prijateljstvo
vajinih
otroških
let
ni
razrušilo
,
ko
sta
dozorela
,
temveč
je
z
leti
rastlo
ter
končno
sklenilo
vajina
srca
.
Marij
,
ponosni
mladenič
,
ni
li
tako
?
Ne
gori
tvoje
štiriindvajsetletno
srce
sedaj
za
mojo
skoro
še
otroško
hčerko
?
Evdora
,
ne
čutiš
li
posebne
naklonjenosti
do
prijatelja
otroških
let
?
Molčita
,
vajin
molk
mi
je
dokaz
,
da
se
nisem
zmotil
.
Evdora
,
tvojemu
slavnostnemu
dnevu
hočem
postaviti
končni
venec
:
Evdorica
,
petnajstletna
moja
hčerka
,
ljubi
svobodno
Marija
,
podobe
drugih
mladeničev
naj
ne
stopijo
pred
tvoje
oči
,
tvoja
duša
naj
se
popolnoma
spoji
z
žlahtno
dušo
hrabrega
Marija
.
Da
,
svobodno
ljubi
Marija
,
bolje
je
tako
.
In
ti
,
Marij
,
hrabri
sin
neustrašnega
Severa
in
krepostne
Digne
,
sin
mojih
zvestih
prijateljev
,
sprejmi
mojo
Evdoro
,
edini
moj
zaklad
,
edino
moje
veselje
,
edino
mojo
tolažbo
.
Varuj
jo
kot
punčico
svojega
očesa
.
«
»
Prisegam
!
«
vzklikne
Marij
in
zardela
od
srčne
blaženosti
,
prevzeta
zaradi
nepričakovane
sreče
in
nenadnega
razpleta
,
objameta
zaročenca
svoje
starše
.
Burno
bijoče
srce
in
nemi
jezik
sta
Honoriji
in
Menapiju
dokaz
,
kako
srečna
sta
otroka
.
Menapij
konča
nemi
prizor
z
besedami
:
»
Zadosti
!
Marij
,
izročil
sem
Evdoro
tvojemu
varstvu
.
Skrivaj
sem
to
stvar
že
davno
pripravljal
.
Tvoji
starši
Sever
in
Digna
so
silno
zadovoljni
,
na
tihem
so
tudi
oni
želeli
,
da
bi
se
sosedni
,
prijateljski
družini
sklenili
še
tesneje
.
A
šele
čez
leto
dni
boš
,
Marij
,
Evdorin
postaven
mož
.
Čuvaj
njo
in
njeno
nedolžnost
.
Vedi
,
da
si
si
z
današnjim
dnem
morda
nakopal
sovražnika
na
glavo
.
Bogati
Grk
Helija
je
gojil
upanje
,
da
dobi
kdaj
Evdoro
,
a
danes
sem
mu
odločno
podrl
vso
nado
.
Molčal
je
sicer
,
a
videlo
se
mu
je
,
da
je
le
z
veliko
silo
zakrival
svoj
srd
.
Iz
njegovih
oči
se
je
brala
strast
,
a
iz
strasti
lahko
pride
maščevanje
.
Marij
,
ne
navajam
te
k
srdu
do
njega
,
le
opozarjam
te
,
da
opazuješ
njegovo
vedenje
in
da
po
tem
uravnavaš
svoje
obnašanje
.
«
»
Oče
,
strahu
ne
poznam
!
«
iskreno
odgovori
Marij
.
»
Meč
je
vedno
moj
spremljevalec
,
dosti
poguma
imam
,
da
bom
branil
veliko
slavo
svojega
bodočega
očeta
!
«
»
Dobro
,
«
odvrne
Menapij
,
»
dobro
,
nisem
te
hotel
žaliti
,
niti
ne
dvomim
,
da
nimaš
poguma
,
da
,
da
...
«
nadaljuje
zamišljen
,
»
poguma
nam
bo
treba
,
če
me
opazovanje
ne
moti
.
O
,
vidim
,
nad
nami
se
zbira
nevihta
,
bojim
se
,
njene
strele
bodo
veljale
najprej
našemu
mestu
.
Slutim
,
da
bo
moja
Evdora
v
kratkem
potrebovala
varstva
tvojih
rok
.
Marij
,
ji
boš
zvest
?
Boš
neustrašen
?
«
»
Oče
,
kakšen
govor
!
«
vzklikne
mladenič
skoro
nevoljno
.
»
Kaj
vznemirja
tvoj
duh
?
Nisi
li
čul
moje
prve
besede
?
Glej
moj
meč
:
ne
bo
se
skrhal
,
v
desni
ga
bom
vihtel
,
dokler
bo
še
cela
ena
kita
moje
roke
.
vihtel
ga
bom
za
obrambo
naše
vere
in
domovine
,
v
obrambo
našega
ognjišča
in
krasne
moje
Evdore
.
Zemlja
naj
čuje
,
nebo
naj
bo
priča
mojih
besed
!
«
»
Bodita
torej
srečna
,
otroka
moja
,
«
reče
Menapij
s
tresočim
se
glasom
.
»
Marij
,
ostani
tu
,
zabavaj
mater
in
hčerko
;
tvoja
mati
bo
tudi
kmalu
sem
prišla
,
mene
pa
in
tvojega
očeta
kliče
še
resen
opravek
na
Kapitol
.
Blagor
mesta
teži
moj
duh
.
«
S
krepkim
glasom
je
izgovoril
Menapij
zadnje
besede
in
odšel
.
Lepo
je
začela
rasti
v
tem
času
sveta
vera
.
Oglej
je
že
po
ogromni
večini
katoliški
in
tudi
sosednje
dežele
se
klanjajo
svetemu
križu
:
človeštvo
je
,
s
svitom
večne
luči
razsvetljeno
,
spoznalo
neumnost
razpadajočih
bogov
.
Toda
že
od
nekdaj
je
zli
duh
kot
oče
laži
sovražnik
resnice
.
Komaj
je
moralo
oslabljeno
poganstvo
nehotè
poriniti
v
nožnico
svoj
krvavi
meč
,
se
je
pojavila
druga
nevihta
.
Ko
je
uvidela
,
da
se
ne
dà
s
poganstvom
nič
več
opraviti
,
je
dobila
stara
kača
v
prsih
katoličanov
samih
mogočne
zaveznike
,
ki
so
napravili
strahovite
zmešnjave
v
živahno
razcveteli
Cerkvi
.
Orodje
v
rokah
pekla
je
bil
duhoven
aleksandrijske
Cerkve
v
Egiptu
,
Arij
po
imenu
,
sicer
učen
in
jako
zmožen
mož
,
a
čez
mero
častilakomen
.
Predrzno
je
napadel
nauk
o
sv.
Trojici
,
trdeč
,
da
Kristus
ni
bil
Bog
enakega
bistva
z
Očetom
,
ampak
da
je
le
božja
stvar
.
Učil
je
,
da
je
bil
ustvarjen
Kristus
prej
ko
svet
,
a
da
mu
je
nebeški
Oče
šele
pozneje
,
ko
je
previdel
njegova
dobra
dela
,
podelil
božjo
čast
:
torej
je
postal
šele
zaradi
osebnih
zaslug
božji
Sin
.
Ta
kriva
vera
se
je
začela
naglo
širiti
po
celem
vzhodnem
rimskem
cesarstvu
,
kajti
tu
so
ji
bili
celo
cesarji
sami
mogočni
pokrovitelji
.
To
seme
se
je
zaneslo
v
kratkem
tudi
v
Oglej
,
kjer
je
nastala
,
zlasti
zaradi
trgovskega
stika
z
vzhodom
,
mogočna
stranka
.
Res
,
to
krivoverstvo
se
je
na
zahodu
kaj
naglo
zatrlo
,
in
tudi
v
Ogleju
je
bilo
ta
čas
le
malo
Arijevih
privržencev
.
Ostro
je
postopala
katoliška
Cerkev
proti
njim
,
a
arianizma
popolnoma
ni
mogla
uničiti
.
Kar
je
na
zahodu
izgubil
,
je
pridobil
na
vzhodu
;
čim
dalje
se
je
širil
med
barbarskimi
narodi
,
ki
so
na
severu
in
vzhodu
prežali
na
oslabljeno
rimsko
cesarstvo
.
Pridigarji
z
vzhoda
so
tem
narodom
v
domačem
jeziku
oznanjali
svoje
nauke
ter
tako
lažje
spodrivali
Latince
.
Tako
so
postali
v
tem
času
arijanski
vsi
Goti
,
Vandali
,
Svevi
in
Langobardi
.
Nekoliko
časa
po
krstu
naše
Evdore
se
je
zbralo
v
krasnem
poslopju
nedaleč
od
mestnega
zidovja
malo
število
mož
.
Sedè
okoli
mize
,
se
skrivnostno
pogovarjajo
.
Da
obravnavajo
važno
stvar
,
se
jim
vidi
na
obrazih
:
oči
se
jim
bliščijo
,
jeza
jim
šviga
izpod
čela
.
»
Prekleti
Sekund
!
«
kolne
suh
mož
med
njimi
.
»
Delajmo
,
kar
hočemo
,
napenjajmo
vse
sile
,
podreti
ga
ne
moremo
.
Njegova
vdanost
do
rimskega
škofa
je
neomahljiva
.
Trdno
stoji
kot
skala
sredi
morja
.
Za
njegovo
osebnost
toliko
ne
maram
,
toda
njegova
zgovornost
je
v
resnici
mogočna
,
beseda
mu
je
prepričevalna
,
navdušenost
za
rimsko
krivoverstvo
je
grozovita
,
njegove
besede
donijo
kot
tromba
na
ušesa
poslušalcev
.
Kaj
ni
nobenega
,
da
bi
si
upal
poriniti
temu
zlodeju
železo
v
srce
?
«
»
Počasi
,
počasi
!
«
ga
svari
Rufin
,
prileten
mož
,
grške
krvi
in
zvit
,
kateremu
se
je
videlo
,
da
ima
mnogo
vpliva
do
zbranih
:
bil
je
duhoven
arijske
srenje
.
»
S
silo
ne
pridemo
daleč
,
«
pravi
,
»
kajti
kdor
se
pravično
in
pošteno
bori
s
svetom
,
mora
pasti
v
boju
.
Z
zvijačo
pa
lahko
uničiš
ves
svet
!
Kaj
je
svet
in
posebno
človeštvo
drugega
nego
igrača
v
rokah
posameznih
sleparjev
?
Vidiš
,
odkritosrčen
sem
.
Naj
bo
že
,
kar
koli
hoče
,
gospodovali
bomo
mi
,
trohljivo
rimljanstvo
bomo
uničili
,
tega
sem
gotov
.
Zahod
mora
biti
naš
.
Arijev
duh
,
njegov
pametni
nauk
ga
bo
oživil
.
Zahod
in
vzhod
se
ne
moreta
nikdar
sprijazniti
!
«
.
»
Da
,
da
,
«
odgovori
tretji
,
Helija
,
»
ti
imaš
le
en
vzrok
sovražiti
rimsko
duhovstvo
,
o
Rufin
,
ker
te
je
iz
Cerkve
izobčilo
,
ker
vas
je
zadel
blisk
iz
Rima
,
in
razglasil
kot
krivoverce
,
ker
vam
je
katoličanstvo
iztrgalo
iz
rok
ves
zahod
,
katerega
ste
toliko
časa
nadvladali
.
Sedaj
se
moramo
mi
arijanci
potikati
le
kot
begunci
po
kotih
,
bledi
ostanki
nekdanjih
mogočnih
arijancev
,
iskrenih
častilcev
Arija
,
pred
glasom
katerega
je
omahoval
prevzetni
rimski
sadež
,
že
v
obupu
klicaje
,
da
se
je
katoliški
svet
poarijanil
.
Z
menoj
je
še
drugače
.
Meni
je
splavala
po
vodi
lepa
nada
,
da
dobim
nežno
Evdoro
,
da
pomnožim
svoje
bogastvo
z
njenim
imetjem
.
Ha
,
ko
sem
se
drznil
pri
očetu
prositi
zanjo
,
kako
čudno
me
je
pogledal
Menapij
!
Porogljiv
nasmeh
se
mu
je
bral
na
ustnah
,
skoro
osupnil
je
,
ko
je
zaslišal
mojo
prošnjo
.
Sluti
menda
,
da
sem
arijan
.
Sekund
me
je
izdal
.
Njegovi
vohuni
so
me
zasledili
.
In
kaj
že
nisem
storil
zanjo
.
Spoznavši
jo
kot
dobro
katoličanko
,
sem
hodil
pridno
v
cerkev
;
vedè
,
da
me
bo
Menapij
kot
hrabri
vojak
le
takrat
častil
,
če
se
vpišem
med
njegove
vrstnike
,
sem
vstopil
v
rimsko
legijo
.
«
»
Ha
,
ha
,
«
se
smeje
Vigilij
.
»
Rufin
,
si
slišal
?
Helija
bo
na
samih
lovorikah
spal
!
Ha
,
ha
,
ha
!
Ko
bo
v
prihodnje
vrag
zajel
našo
armado
,
jo
Helija
reši
,
zato
naj
častno
znamenje
,
venec
iz
trave
,
krasi
njegovo
glavo
,
ha
,
ha
,
ha
!
...
Junaško
čelo
naj
mu
obsenči
tudi
venec
iz
hrastovega
listja
,
ker
bo
otel
tolikim
Rimljanom
življenje
,
ha
,
ha
,
ha
!
Končno
boste
videli
goljufivega
Helija
kot
imperatorja
jahati
visoko
na
konju
vojski
na
čelu
v
mesto
in
mi
bomo
tekli
naproti
in
»
io
triumphe
,
io
triumphe
«
bo
donelo
iz
naših
ust
in
...
«
»
Vrag
te
vzemi
...
«
se
huduje
Helija
,
»
da
...
«
»
Tiho
,
le
tiho
,
«
ga
tolaži
Rufin
.
»
Evdoro
gotovo
dobiš
,
če
zmaga
naša
reč
.
Za
sedaj
pustimo
to
,
ni
glavna
stvar
.
Naša
pravična
stvar
bo
zmagala
,
rimljanstvo
nas
ne
bo
več
zatiralo
,
svobodni
bomo
,
da
,
mi
bomo
gospodarili
,
kajti
poslušajte
,
sedanji
svetovni
položaj
je
naši
svobodi
zelo
ugoden
.
Rimski
cesar
Valentinijan
je
gnil
in
na
gnilem
prestolu
se
komaj
zadržuje
;
maje
se
pod
njim
starodavni
Kvirinov
cesarski
prestol
.
Zadnja
podpora
—
mati
Placidija
mu
je
umrla
,
in
sin
se
za
drugo
ne
zmeni
nego
za
veselje
,
pojedine
,
pijančevanje
in
razuzdanost
.
Po
njegovih
žilah
ne
teče
rimska
plemenita
kri
.
Lastni
ga
ne
ljubijo
,
tuji
ga
zaničujejo
,
na
severu
pa
se
zbirajo
temni
pogubonosni
oblaki
.
Hrabri
narodi
se
pripravljajo
,
da
prevzamejo
dediščino
starih
Rimljanov
.
Atila
,
kralj
Hunov
,
je
duša
gibanja
,
okoli
katerega
se
zbirajo
narodi
in
čete
različnih
plemen
.
Atila
ni
mož
,
da
bi
pustil
zarjaveti
krvavi
meč
v
nožnici
.
Na
njem
tiči
še
lanska
sramota
;
ne
more
pozabiti
,
da
so
ga
lani
Rimljani
v
Galiji
tako
strašno
natepli
,
da
je
moral
sramotno
pobegniti
v
svoje
domovje
.
Maščevanje
mu
puhti
iz
srca
.
Razen
tega
mu
je
cesarjeva
sestra
Honorija
obljubila
svojo
roko
.
Z
njo
vred
misli
zasesti
rimski
prestol
v
čudoviti
Italiji
.
Na
njegov
migljaj
se
dvignejo
Ostrogoti
,
Japidi
mu
sledè
brez
ugovora
.
Heruli
,
Rugi
in
Langobardi
pa
komaj
čakajo
,
da
se
polastè
zahodnih
zakladov
.
«
»
In
potem
,
«
ugovarja
Vigilij
,
»
kaj
to
pomaga
arijanstvu
?
«
»
No
,
meseni
človek
ne
vidi
daleč
,
«
odgovori
nevoljno
Rufin
.
»
Vedite
,
med
temi
narodi
ni
duha
o
katoličanstvu
:
deloma
služijo
abotnim
bogovom
,
deloma
so
iskreni
privrženci
arijeve
vere
.
Arijska
duhovščina
neutrudljivo
dela
,
medtem
ko
se
Rimljani
za
barbare
ne
brigajo
dosti
.
Ti
narodi
prigrmè
,
poplavijo
te
kraje
,
uničijo
rimsko
pleme
,
kakor
so
Rimljani
nekdaj
pometali
v
prah
naše
pradede
.
To
se
mora
zgoditi
,
rimska
kri
mora
teči
zaradi
pregrehe
,
katero
je
Rim
storil
s
tem
,
da
je
zakoval
slavnega
Grka
v
verige
suženjstva
.
«
»
Da
,
«
odgovori
Vigilij
,
»
to
mora
vsak
Grk
želeti
,
če
hoče
ostati
Grk
.
Ura
maščevanja
mora
biti
tudi
za
nas
.
Za
obrambo
Rima
ne
bo
noben
Grk
ganil
niti
prsta
.
A
dalje
,
kaj
pa
glede
vere
?
«
»
Na
rimskih
razvalinah
se
ustanovi
nova
država
.
Že
pred
leti
bi
se
bilo
lahko
to
zgodilo
,
a
sovražniki
Rima
niso
zadeli
prave
.
Če
hočeš
koga
naglo
usmrtiti
,
porini
mu
bodalce
v
srce
,
ker
ni
zadosti
,
da
mu
zunanjost
raniš
.
«
»
A
kaj
nam
koristi
,
če
tudi
Atila
dospe
?
«
vpraša
Vigilij
.
In
nadaljuje
:
»
Razloček
bo
ta
:
namesto
Rimljana
nas
bo
tlačilo
hunsko
kopito
!
«
»
Kratkovidnež
,
«
nadaljuje
Rufin
,
»
meniš
li
,
da
bo
imelo
Atilovo
cesarstvo
obstanek
?
Atilovo
cesarstvo
bo
trajalo
,
dokler
je
ta
samosilnik
živ
,
kajti
zaradi
mnogovrstnih
narodnosti
ima
že
sedaj
kal
smrti
v
sebi
.
Glavni
naš
namen
mora
biti
,
da
se
vseka
katoličanstvu
smrtna
rana
,
in
to
dobi
,
če
se
zruši
rimski
prestol
,
ki
je
tej
veri
glavna
podpora
.
Ko
se
tudi
hunska
država
razruši
,
nastane
druga
in
bo
imela
moč
v
rokah
;
katerakoli
vlada
bo
,
bo
arijanska
in
bo
krepko
postopala
proti
katoličanstvu
.
In
denimo
,
da
bi
se
za
take
stvari
ne
menila
,
zagotavljam
vam
,
da
se
napravi
rimski
Cerkvi
velika
škoda
,
če
se
v
Italijo
vselè
drugi
narodi
.
Ti
narodi
so
rojeni
in
utrjeni
v
arijanstvu
in
bodo
polagoma
vcepili
suhemu
,
mrhavemu
rimljanstvu
naša
načela
!
«
»
Visoko
letiš
,
o
Rufin
!
To
se
bo
zgodilo
,
ko
nas
že
davno
več
ne
bo
.
Povej
mi
sedaj
to
:
kaj
mi
bosta
Atila
in
njegova
drhal
koristila
,
kaj
mi
to
pomore
,
da
dobim
Evdoro
?
«
vpraša
Helija
.
»
Tebi
pa
rojijo
same
neumnosti
po
glavi
!
«
se
jezi
Rufin
.
»
Meseni
človek
,
ti
ne
moreš
umreti
mojih
visokih
misli
!
Vse
Grke
in
arijance
bi
morala
v
tem
položaju
navdajati
le
dvojna
misel
:
maščevanje
rimljanstvu
,
maščevanje
katoličanstvu
!
Vendar
pa
ti
odgovorim
na
vprašanje
.
Rekel
sem
,
da
namerava
Atila
zadeti
rimljanstvo
v
srce
,
pot
do
srca
pa
pelje
preko
tega
mesta
.
Glej
,
to
mesto
bo
prvo
občutilo
božjo
šibo
.
In
glavna
ovira
ni
li
Menapij
?
«
»
Menapij
in
Marij
,
junaški
sin
Severov
,
«
odgovori
Helija
.
»
Naj
bo
torej
,
«
nadaljuje
Rufin
.
»
Kaj
meniš
,
da
bosta
ta
dva
doma
čepela
?
O
ne
,
na
čelu
vojske
se
bosta
bojevala
,
kakor
zahteva
viteštvo
in
junaštvo
.
Kaj
meniš
,
ni
li
mogoče
,
da
ta
dva
prebode
tebi
na
ljubo
kaka
hunska
puščica
?
In
če
bi
se
tudi
to
ne
zgodilo
,
kaj
mar
nimaš
rok
,
loka
in
puščice
in
bistrega
očesa
?
V
splošni
zmešnjavi
,
v
razsajajoči
burji
silnega
boja
zgreši
prav
lahko
Helijeva
puščica
pot
v
srce
sovražnikov
...
«
»
In
potlej
?
«
»
In
potlej
je
odstranjena
glavna
ovira
,
potlej
,
če
hočeš
,
posnemaj
jastreba
,
ki
plane
nad
osirotelo
pišče
ter
ga
odnese
v
svoje
gnezdo
;
čas
vse
ozdravi
in
končno
...
ali
pa
bolje
;
ko
bo
silno
žalovala
za
ljubimcem
,
objemala
očetovo
rakev
,
priskoči
ji
na
pomoč
,
bodi
ji
tolažnik
,
sladkih
besed
imaš
polno
in
zvit
si
—
drugače
zakaj
bi
bil
Grk
in
kupec
?
Bodi
ji
zaščitnik
in
hvaležnost
bo
omečila
ledeno
skorjo
srca
.
«
»
Pri
vseh
bogovih
,
duhoven
samega
Belcebuba
bi
ne
mogel
take
iztuhtati
!
«
se
krohota
Helija
.
»
Da
,
da
!
Ne
,
jastreb
ji
nočem
biti
,
a
varuh
ji
bom
,
zvest
varuh
,
v
naročju
jo
ponesem
iz
krvavega
boja
,
ponesem
jo
v
zaščitje
,
kjer
mi
bo
Himenej
stlal
rožice
.
«
»
Amen
!
«
reče
smehljaje
se
Rufin
.
»
Bomo
videli
jagnje
in
volka
v
novi
podobi
?
Torej
le
čvrsto
na
delo
!
Dostikrat
te
bomo
še
potrebovali
.
«
Par
ur
pozneje
se
sprehaja
Rufin
po
ulicah
.
Zadovoljnost
mu
sije
z
obraza
.
»
Norci
,
«
šepeta
sam
pri
sebi
,
»
kako
se
dajo
za
nos
voditi
.
Čudno
,
če
gre
človeku
predobro
,
počne
iz
samega
dolgega
časa
uganjati
norčije
.
Bogati
Vigilij
je
že
tako
vzvišenih
misli
,
tako
navdušen
za
našo
stvar
,
da
mu
lahko
glavo
še
bolj
razgrejem
in
potem
poromajo
njegovi
zakladi
za
visoke
namene
—
v
moj
žep
.
Helija
je
bolj
zvit
,
v
denarnih
zadevah
jako
previden
:
zločinstvo
moram
storiti
,
potem
ga
bom
molzel
.
Ha
,
ha
,
ribe
se
najlažje
lovijo
v
motni
vodi
!
Kaj
je
meni
Arij
in
arianizem
mar
?
Dokler
od
njega
živim
,
ga
spoštujem
;
če
pa
dobim
kdaj
dovolj
premoženja
,
potem
zbogom
visoke
misli
,
hajdi
proti
jugu
!
«
Onkraj
noriških
gozdov
na
severovzhodu
od
Ogleja
se
razprostira
Panonija
,
neizmerna
planjava
.
Daleč
okrog
ni
ne
zelenih
gorà
ne
obrastlih
holmcev
,
povsod
le
sinje
nebo
in
enolična
ravan
,
kjer
ne
cvete
krasna
jablana
,
ne
raste
temnozelena
smreka
,
ampak
le
sama
visoka
trava
,
ki
se
giblje
,
enaka
valovom
neizmernega
morja
,
pri
najmanjšem
vetriču
.
Na
obzorju
se
sveti
nekaj
kot
srebrn
pas
čez
planjavo
.
Reka
Hister
—
Donava
je
.
Onkraj
nje
zopet
enolična
planjava
,
le
na
severu
,
daleč
gori
se
vzdigujejo
visoke
karpatske
gore
.
Tam
daleč
,
daleč
na
ravnini
se
blešči
druga
reka
.
Življenja
ni
videti
ob
njej
,
le
tu
pa
tam
se
vzpne
tropa
povodnih
ptic
,
ki
lete
krohotaje
streljaj
daleč
in
se
spet
spuste
v
močvirje
.
Tu
je
lena
Tisa
,
ob
njenih
bregovih
se
razprostira
spredaj
in
zadaj
ogrska
pusta
.
Tu
je
bival
Panonec
,
naš
svobodni
ded
Sloven
,
tod
so
se
glasile
tožno
čarobne
njegove
pesmi
.
Svoboden
je
bil
,
na
čilih
konjičih
danes
tu
,
juri
tam
.
Pa
so
pridrli
od
vzhoda
,
iz
peščenih
azijskih
puščav
divji
Huni
in
podjarmili
mirnega
Panonca
,
ki
prosi
sedaj
,
zdihovaje
pod
železnim
žezlom
,
nebo
odrešenja
.
Enako
kot
Panonce
tlači
tudi
druge
hunsko
konjsko
kopito
.
Tudi
hrabri
knezi
Vzhodnih
Gotov
Valamir
,
Teodomir
,
Videmir
,
ponosni
sinovi
hrabrega
Vandalarja
,
so
se
morali
vdati
nezaslišani
sili
,
ukloniti
ponosno
glavo
težkemu
hunskemu
jarmu
.
Japidi
niso
ušli
enaki
usodi
:
njihov
knez
Ardarik
mora
služiti
v
slavo
»
šibi
božji
«
,
krutemu
hunskemu
kralju
Atili
,
sinu
Mondžuka
,
morilca
lastnega
brata
Blede
.
Kdo
bi
naštel
razne
narode
,
ki
so
vključeni
v
Atilovo
strašno
vojsko
?
Tudi
Heruli
,
Rugi
,
Langobardi
,
Turingi
,
Burgundi
,
da
,
celo
svobodoljubni
Franki
so
se
bojevali
pod
njegovimi
zastavami
.
Med
seboj
se
sovražijo
ti
narodi
,
a
nasprotnike
druži
sovraštvo
do
rimske
krvi
.
Zato
sledi
četa
knezov
kot
čreda
sužnjev
osornemu
povelju
grozovitega
in
velikega
Atile
.
Kje
pa
je
prestolnica
tega
mogočnega
moža
?
Ne
pozna
je
in
kaj
je
prestol
,
ne
ve
.
Enolična
pusta
je
njegovo
mesto
,
sinje
nebo
streha
dvorni
palači
.
Dvorjanstva
pa
ima
vendar
mnogo
,
večni
ropot
obdaja
kralja
.
Rezget
čilih
konjičev
,
žvenket
ostrih
mečev
in
svetlih
sulic
je
godba
,
ki
razveseljuje
njegovo
uho
.
Visokih
palač
ne
mara
.
Zadostujejo
mu
bojni
vozovi
;
pripreženi
drug
k
drugemu
v
kolobar
,
služijo
kot
mogočno
obzidje
stolnega
mesta
—
bajtam
,
s
slamo
kritim
in
z
ilovico
zamešanim
.
Atilovo
preprosto
domovje
stoji
sredi
tabora
,
obdano
s
prekopom
,
nasipom
in
leseno
ograjo
,
obstoji
iz
več
poslopij
za
različne
namene
.
V
kraljevem
domu
je
razpostavljen
rop
in
plen
raznih
narodov
,
zlate
in
srebrne
posode
,
žlahtno
kamenje
in
razne
druge
dragocenosti
—
stoletni
trud
oropanih
,
omehkuženih
ljudstev
na
zahodu
.
Okoli
kraljevega
poslopja
se
giblje
ogromna
množica
mož
,
ki
so
črnorjave
polti
in
imajo
divje
brade
.
Vzburjeni
so
,
iz
žarkih
oči
jim
sije
pogum
,
neustrašenost
.
Kosmata
medvedova
ali
volčja
koža
jim
krije
krepke
ude
,
na
okrogli
kosmati
kapi
vihra
orlovo
pero
.
Dolga
,
zakrivljena
sablja
jim
visi
za
pasom
in
ostro
kopje
žari
v
sončnih
žarkih
.
Tudi
bate
imajo
in
še
drugo
mnogovrstno
orožje
.
Pozornost
vseh
je
obrnjena
v
kraljevi
zeleni
šotor
,
kajti
med
ljudstvom
je
šel
glas
,
prijeten
divjemu
narodu
.
Izza
zastora
tega
šotora
stopi
krepka
in
nizka
postava
z
okroglim
,
bolje
štirioglatim
obrazom
,
z
divje
zmršenimi
rdečimi
lasmi
in
enakimi
brki
.
Mirno
in
veličastno
koraka
na
vzvišen
kraj
na
nasipu
.
Ustavi
se
in
zre
zamišljeno
čez
tabor
tja
proti
zahodu
;
skoro
zaničljivo
pogleda
na
podložne
dostojanstvenike
,
ki
se
tresejo
pred
njim
kot
najslabši
sužnji
.
Zakaj
bi
ne
?
Čarobno
se
bliska
črnega
,
svetlega
očesa
pogled
,
v
jezi
in
strasti
mož
sam
sebe
ne
pozna
.
Pogled
na
njegovo
divjo
,
ostudno
postavo
zadostuje
,
da
vzbudi
strah
,
ta
mož
je
kruti
junak
,
pred
katerim
se
je
stresla
cela
Evropa
ter
se
prebudila
iz
dolgega
spanja
;
ta
mož
ni
nihče
drugi
kot
grozoviti
kralj
Hunov
,
zakleti
sovražnik
sv.
križa
,
samosilni
vladar
vseh
narodov
od
Volge
do
Save
,
od
Baltskega
do
Črnega
morja
.
On
je
»
šiba
božja
«
petega
stoletja
,
je
čarovnik
,
ki
je
dobil
po
pravljici
severnih
narodov
meč
iz
nebes
,
ta
mož
je
Atila
,
sin
Mondžuka
.
Neprizanesljiv
je
onim
,
katerim
je
zažugal
maščevanje
,
a
zvest
tovarišem
.
Pa
kaj
?
Tudi
ropar
je
zvest
,
dokler
služijo
tovariši
njegovim
lastnim
namenom
.
Neizbirčen
v
sredstvih
za
dosego
svojih
nakan
in
zato
dostikrat
hud
in
krut
,
se
vendar
izkaže
mnogokrat
človeškega
.
Pa
saj
tudi
tiger
in
lev
afriških
puščav
imata
,
če
sta
s
plenom
zadovoljna
,
trenutke
,
v
katerih
se
izkažeta
milostljiva
.
Atila
ni
poznal
tigrove
hinavščine
,
svojih
krempljev
ni
skrival
,
odkritosrčen
je
bil
v
vsem
svojem
dejanju
in
nehanju
.
Dolgo
gleda
kralj
čez
tabor
in
planjavo
.
»
Pokličite
hitro
,
«
spregovori
končno
,
»
svetle
kneze
Ostrogotov
:
Valamira
,
Teodomira
,
a
tudi
Ardarik
,
japidski
gospodar
,
naj
pride
!
«
Ko
reče
te
besede
nekemu
višjemu
dostojanstveniku
,
se
ozre
še
enkrat
zadovoljno
čez
veliki
tabor
in
njegove
neštete
prebivalce
ter
se
vrne
v
svojo
palačo
.
Kakor
blisk
odjezdijo
poslanci
in
v
kratkem
prijašejo
knezi
v
kraljevi
stan
.
»
Valamir
in
druga
dva
sinova
slavnega
Vandalarja
,
«
prične
kralj
,
»
in
tudi
ti
,
Ardarik
,
neustrašeni
vodja
hrabrih
Japidov
!
Vam
ukazujem
:
Preden
se
šestkrat
menjata
dan
in
noč
,
bodite
pripravljeni
s
svojimi
vojaki
na
boj
!
Vsi
na
noge
,
vsi
naj
sledè
,
možje
in
žene
z
otroki
v
naročju
,
da
tudi
ti
vidijo
in
sporočè
potomcem
,
kako
kaznuje
šiba
božja
za
lansko
sramoto
ošabni
,
nezvesti
Rim
.
Rim
ali
smrt
.
Na
rimskem
cesarskem
prestolu
me
boste
videli
in
vi
boste
postali
žlahtni
,
bleščeči
se
v
moji
kroni
.
In
ti
,
Elak
,
moj
sin
in
najhrabrejši
junak
,
kaži
nam
pot
,
s
prvim
oddelkom
stopaj
neustrašeno
proti
rajskemu
jugu
!
Ti
,
Dengis
,
moj
sin
,
nam
pokriješ
hrbet
proti
nenadnim
napadom
,
a
ti
Irnak
«
—
glas
mu
postane
milejši
in
pogled
se
mu
razjasni
—
»
ti
,
Irnak
,
si
še
skoraj
dete
,
torej
ostaneš
pri
očetu
v
sredini
.
Videl
boš
,
kako
bo
padala
šiba
božja
na
hrbte
mehkužnih
narodov
razvajenega
juga
.
A
vi
svetli
knezi
:
Japidi
na
desnem
,
Ostrogoti
na
levem
krilu
spremljajte
številne
čete
drugih
narodov
in
dobro
pazite
na
njihovo
zvestobo
!
«
Po
teh
besedah
migne
z
roko
za
slovo
ter
odide
v
ženski
oddelek
šotora
k
lepi
svoji
Ildiki
in
divji
tiger
postane
v
rokah
dekleta
krotka
ovčica
.
Knezi
odidejo
.
»
Sramota
!
«
škripa
z
zobmi
Valamir
.
»
Kakor
Bog
na
nebu
živi
,
tako
bo
prišel
dan
maščevanja
!
«
»
Nezaslišano
,
mi
slavni
gostje
,
sužnji
poganskega
krvoloka
!
«
se
togoti
Teodomir
.
»
Ha
,
bogovi
,
ali
pa
ti
,
o
Bog
krščanski
,
udari
ga
,
saj
pravijo
,
da
si
mogočen
in
smo
te
zato
pričeli
moliti
,
«
grozi
še
na
pol
poganski
Videmir
.
»
Naj
pogine
divjak
!
Mi
,
pred
katerimi
se
je
treslo
že
rimsko
cesarstvo
,
mi
,
ki
smo
s
svojo
krvjo
te
kraje
kupili
,
ki
se
je
pod
našimi
čilimi
rokami
Valentova
vojska
pred
Drinopoljem
razdrobila
v
prah
,
strah
ponosnemu
Carigradu
in
končno
njegovi
prijatelji
in
zavezniki
,
mi
naj
bi
torej
bili
ponižni
sluge
barbaru
,
biser
njegovi
kroni
,
nemo
orodje
njegovim
namenom
!
«
»
Oj
domovina
,
oj
krasne
obale
Jadranskega
morja
,
oj
plemeniti
moj
japidski
rod
,
kaj
tudi
ti
se
moraš
krvavo
bojevati
pod
krutim
žezlom
za
tujo
slavo
?
«
zdihuje
Ardarik
.
»
Spone
,
s
katerimi
nas
je
ta
zver
uklenila
,
so
neuničljive
.
Da
,
čarovne
moči
ga
podpirajo
!
Meč
,
katerega
je
dobil
iz
nebes
,
je
nezlomljiv
in
ostane
zmagovit
,
dokler
je
v
njegovih
rokah
.
Kaj
hočemo
,
tovariši
moji
,
potrpeti
je
treba
,
dokler
se
ne
prikaže
boljše
znamenje
svobode
.
Upor
bi
nič
ne
izdal
,
vse
naše
ljudstvo
gori
za
samosilnega
tujca
!
«
»
V
šestih
dneh
gremo
na
boj
!
Na
boj
v
rodovitne
italske
kraje
,
kjer
se
blišči
zlato
,
kjer
rasto
trte
,
kjer
se
vrstijo
mesta
drugo
za
drugim
!
Na
plen
v
bogato
deželo
!
Proti
jugu
v
slavo
in
razkošje
,
v
čast
in
maščevanje
!
«
Tako
je
hrumelo
med
bojaželjnimi
narodi
.
In
narodi
,
gospodujoči
Huni
in
službujoči
sužnji
,
se
navdušeno
vzdignejo
,
njih
klic
velja
kot
pozdrav
neupogljivi
šibi
božji
.
»
Sramota
!
«
zakliče
zopet
Valamir
.
»
Niti
knez
niti
narod
,
ki
sama
sebe
zaničujeta
,
nista
vredna
,
da
živita
!
Toda
kaj
hočem
?
Vem
,
da
,
prepričan
sem
,
da
je
skupna
moč
Germanov
le
v
krvavi
roki
neupogljivega
Atile
.
A
pride
dan
,
ko
bo
živel
Got
svobodno
v
svobodni
Gotiji
in
bo
dedič
vsega
,
kar
se
pribojuje
kruta
roka
krvoločnega
pasjeglavca
!
«
Hitro
se
prizor
v
taboru
Hunov
predrugači
.
Vojaki
tekajo
sem
ter
tja
,
odklepajo
vozove
,
preiskujejo
kolesa
,
polomljeno
popravljajo
.
Žene
spravljajo
na
vozove
živež
,
obleko
in
otroke
.
Zopet
drugi
brusijo
svetle
meče
,
snažijo
ostre
sulice
,
sučejo
nove
strune
ter
jih
raztegujejo
na
loke
,
pulijo
puščice
,
z
jermenjem
zapletajo
raztrgane
ščite
,
pokrivalom
prilepljajo
mnogovrstna
znamenja
,
da
pomnože
strahovito
podobo
lastnih
teles
;
ta
prilepi
čeladi
konjski
rep
,
oni
šop
različnega
ptičjega
perja
,
tretji
našije
volčjo
ali
medvedovo
glavo
.
Od
daleč
se
dozdeva
ta
šum
klic
,
vrisk
,
ropot
in
pok
kot
zamolklo
grmenje
nevihte
,
ki
se
pripravlja
v
naravi
.
Med
tem
ropotom
doni
divje
petje
.
Sluge
letajo
sem
ter
tja
naglo
kot
blisk
,
spolnjujejo
povelja
.
Daleč
v
oddaljene
hribe
karpatskih
gorà
se
glasè
rogovi
,
njih
jek
odmeva
kot
tožen
,
obupen
stok
gorskih
vil
,
ki
nemara
vidijo
že
tisoče
in
tisoče
gnilih
,
strohnelih
trupel
,
slišijo
stotine
in
stotine
krvavečih
ranjencev
,
vidijo
dim
in
pepel
podrtih
mest
,
gledajo
toliko
žalostno
vzdihujočih
prebivalcev
mirnih
vasi
,
ki
begajo
okoli
brez
domovja
,
brez
strehe
in
živeža
in
žalujejo
po
ljubih
sorodnikih
,
ki
trohnè
za
živež
ostudnim
krokarjem
v
oglejskih
močvirjih
...
Ha
!
Divji
Atila
se
ne
meni
za
to
,
diši
mu
kri
,
neizmerno
sovraštvo
do
vseh
zahodnih
narodov
mu
sladi
srce
.
S
temnim
obrazom
gleda
priprave
,
ki
bodo
pokopale
tisoče
mladih
teles
.
Dan
za
dnevom
prihajajo
v
tabor
nove
čete
.
Goti
in
Japidi
so
že
prišli
in
čakajo
,
da
se
vzdignejo
na
boj
,
a
potrpeti
morajo
,
ker
število
ni
še
polno
.
Izza
Volge
prihrumijo
plemena
na
konju
in
peš
;
slovanskega
rodu
so
—
nekdanji
Skiti
,
Kazari
in
pa
Bolgari
.
Že
davno
prej
so
dobili
ukaz
za
boj
.
Izza
Visle
in
Odre
hrumijo
Heruli
in
Rugi
,
Langobardi
se
jim
pridružijo
,
a
tudi
Turingi
ne
izostanejo
.
Na
jugu
se
zbirajo
še
drugi
narodi
,
čakajo
prihoda
velikega
kralja
.
Vse
te
narode
,
različne
po
jeziku
in
šegah
,
po
značaju
in
noši
,
omiki
in
vednosti
druži
edinole
sovraštvo
do
rimskega
cesarstva
,
brati
jih
pohlep
po
njegovem
bogastvu
.
Priprave
so
končane
.
Ogromna
je
bojna
množica
,
ki
nima
podobe
dobro
urejene
vojske
.
Vsak
dela
,
kar
hoče
,
gre
,
kamor
si
želi
.
In
vendar
je
v
vsej
celoti
red
,
vodi
jo
silni
duh
silovitega
moža
.
Konjiči
rezgetajo
,
možje
kričijo
.
Žene
in
otroci
sedè
na
vozovih
,
ob
vozovih
nizki
,
urni
konjiči
,
na
konjičih
Huni
,
ostudne
pošasti
človeškega
rodu
,
z
vso
pravico
imenovani
pasjeglavci
.
Dolgo
zveneč
glas
rogov
zadoni
čez
planjavo
in
naznani
,
da
je
kralj
prišel
v
sredino
svoje
vojske
s
svojimi
mnogimi
ženami
in
z
ljubljenim
Irnakom
.
Zopet
zapoje
rog
,
njegov
jek
doni
daleč
,
drugi
rogovi
se
oglase
in
na
to
znamenje
prešine
vse
čarobna
moč
.
Konji
se
vzpno
,
jezdeci
primejo
za
uzde
,
pomolè
kopje
visoko
,
zavihtè
meč
in
v
dir
in
skok
zdrdrajo
vozovi
čez
pusto
.
Konjiči
vihrajo
.
Naprej
,
naprej
,
med
divjim
krikom
in
šumom
,
naprej
iz
puste
Hungarije
,
naprej
v
rajske
južne
dežele
...
Uboga
Akvileja
!
Noč
je
.
Pogubni
oblaki
pokrivajo
še
malo
prej
sinje
nebo
.
Od
zahoda
sem
se
včasih
zablisne
,
za
trenutek
se
posveti
v
krvavem
žaru
Oglej
,
a
v
trenutku
je
zopet
vse
zavito
v
temni
zavoj
noči
.
Pomlad
je
komaj
odcvetela
in
vendar
mogočna
narava
že
razsaja
.
Od
juga
sem
doni
šumenje
razdivjanega
oglejskega
morja
,
jezečega
se
nad
viharjem
,
i
mu
ne
privošči
počitka
.
Razjezeno
pljuskajo
njegovi
valovi
ob
močno
mestno
obzidje
.
Zopet
se
užari
temno
nebo
,
mestna
poslopja
se
v
blisku
razsvetle
,
razsvetli
se
sredi
njih
visoki
tempelj
,
posvečen
Belinu
,
oglejskemu
bogu
,
mestnemu
pokrovitelju
.
»
Vstopimo
!
«
Nekaj
svetilnic
razsvetljuje
širni
prostor
.
Visoki
stebri
iz
marmorja
podpirajo
mogočno
podstrešje
;
okoli
in
okoli
se
blišči
zlato
in
razni
kipi
bogov
stoje
ob
stenah
.
Nesramna
Venera
pohotno
gleda
krasnega
Apolona
,
Jupiter
preži
nad
svojo
sitno
Junono
,
krvoželjni
Mars
se
je
bojaželjno
zamislil
,
zviti
Merkur
se
mu
hinavsko
klanja
in
prilizuje
,
a
za
žrtvenikom
stoji
na
umetno
izsekani
podlagi
,
v
zlatu
se
bliščeča
podoba
boga
Belina
.
Predstavlja
ga
postaven
mladenič
,
njegovi
udje
pričajo
,
da
je
v
cvetu
moškosti
;
glavo
mu
obdaja
zlata
krona
v
podobi
žarkov
.
Pred
njim
na
stopnicah
kleči
osamljen
poganski
duhoven
,
občasno
devaje
na
ogenj
blago
dišeča
kadila
.
»
Belin
,
«
zdihuje
pogan
,
»
Belin
,
oj
kam
si
prišel
?
Oj
časi
,
oj
spačeno
,
nezvesto
ljudstvo
ti
!
Pred
dvema
stoletjema
ti
je
postavil
ta
tempelj
oni
božji
,
za
tvojo
čast
goreči
cesar
Nerva
,
cesar
Maksiminjan
in
Dioklecijan
,
mogočna
stebra
stare
vere
,
sta
ti
ga
predelala
in
ozaljšala
.
Oj
,
bog
življenja
in
zdravja
,
kolikokrat
se
ti
je
Oglejčan
klanjal
,
lepih
cvetic
so
ti
darovale
roke
oglejskih
devic
,
koliko
dišav
ti
je
zažigala
tvoja
duhovščina
!
In
sedaj
?
Oglejčan
,
ki
se
je
še
pred
leti
pred
teboj
v
prahu
valjal
,
stopa
sedaj
ošabno
mimo
tvojega
svetišča
,
pogleda
tvoje
stanovanje
kot
spomenik
starodavne
preteklosti
,
se
nasmeje
in
koraka
naprej
.
Ali
gorje
mestu
!
S
poslednjim
Belinovim
duhovnom
se
bo
tudi
tvoje
obzidje
na
kup
zvrnilo
!
Oj
žalost
!
Device
,
ki
so
razveseljevale
oko
tvojih
služabnikov
,
sladile
jim
ure
življenja
,
se
ne
zmenijo
več
zate
!
Objele
so
krivi
nauk
onega
nazarenskega
Juda
,
oni
strašni
nauk
,
ki
stavi
zapreke
pametnemu
uživanju
,
razdira
vse
veselje
v
svetu
.
Jaz
pa
,
tvoj
svečenik
,
klečim
osamljen
tukaj
na
stopnicah
,
točim
grenke
solze
,
preklinjaje
čase
,
njih
morečo
roko
in
hudobne
kristjane
.
Ha
!
Kdo
bi
bil
to
mislil
!
Uresničile
so
se
besede
onega
brezbožnika
,
ki
je
žugaje
prerokoval
:
»
Kri
mučencev
je
seme
kristjanov
!
Čim
gosteje
se
mi
,
setvi
enaki
požanjemo
,
tem
več
nas
je
.
Od
včeraj
le
smo
in
napolnjujemo
vse
,
kar
je
vašega
:
mesta
,
otoke
,
utrdbe
,
vasi
,
palače
in
javne
prostore
.
Le
svetišča
vam
pustimo
prazna
!
«
Da
,
prazna
svetišča
.
Galilejec
,
mogočen
si
!
Pred
teboj
so
vkljub
vsej
sili
,
katero
so
imeli
naši
pradedi
v
rokah
,
zginile
trume
naših
dohovnov
,
zginila
je
rimska
moč
,
Jupitru
je
padala
strela
iz
rok
in
mladenič
Belin
je
postal
enak
tresočemu
se
starčku
;
v
njegovo
svetišče
pricaplja
le
še
z
dežele
kak
boren
suženj
.
Ah
...
Jud
ti
zapeljivi
,
sin
naroda
,
ki
ga
je
Rimljan
tolikokrat
uničil
,
zmagal
si
,
zmagal
...
Oj
,
s
čim
bomo
živeli
?
Prekleti
...
«
»
Vae
victis
,
gorje
premaganim
!
Tudi
tu
ni
nevarnosti
za
nas
,
vae
victis
!
«
rjove
po
templju
dirjaje
.
V
tem
trenutku
se
krvavo
zabliska
,
strahovit
grom
sledi
,
poslopje
se
pretrese
od
vrha
do
tal
,
nadstrešje
zaječi
,
duhoven
prestrašen
poskoči
in
zakriči
:
»
Vae
victis
!
«
rjove
ves
iz
sebe
ter
plane
kot
blazen
v
stranski
vhod
—
—
—
.
Strašno
je
razsjala
nočna
nevihta
,
a
tem
krasnejše
jutro
je
napočilo
.
Hladni
,
čisti
zrak
je
privabil
mnogo
ljudi
na
prosto
.
Mnogo
drugače
zaspanih
Oglejčanov
se
je
že
ob
sončnem
svitu
izvleklo
iz
mehkih
blazin
ter
zapustilo
soparne
sobane
.
Tudi
Marij
,
lepo
oblečen
,
se
sprehaja
po
ulicah
.
Nenadoma
naleti
na
Helija
,
ob
obzidju
Amfore
.
Rad
bi
se
mu
ognil
,
a
Grk
ga
je
zapazil
.
»
Zdravstvuj
mi
,
Marij
!
«
ga
pozdravi
Helija
.
»
Kako
si
pa
noč
prebedel
?
Pa
kaj
govorim
o
bedenju
,
sladki
Morfej
je
zazibal
srečnega
Marija
v
svoje
naročje
.
Evdora
,
krasna
Evdora
je
angelček
,
ki
je
čul
s
sanjami
bodočega
blagra
nad
teboj
.
V
takem
položaju
,
se
ve
,
se
človek
malo
briga
,
če
se
tudi
vse
furije
v
divjem
plesu
trgajo
nad
mestom
!
«
»
Helija
,
«
reče
Marij
,
»
zakaj
pikaš
?
«
»
O
,
ne
pikam
ne
,
niti
na
um
mi
ne
pride
,
da
bi
te
žalil
.
Zavidam
te
le
,
zavidam
zaradi
tvoje
sreče
.
Menapij
mi
je
povedal
,
da
ne
bo
imel
drug
Evdore
nego
ti
.
Privoščim
ti
jo
,
privoščim
prav
iz
globočine
srca
,
čeravno
je
meni
splaval
up
po
vodi
.
«
»
A
prejšnjih
besed
ne
morem
pozabiti
.
Četudi
sem
srečen
,
vedi
Helija
,
da
me
sreča
ne
omamila
nikdar
!
Najprvo
sem
kristjan
,
za
eno
in
drugo
sem
vedno
pripravljen
žrtvovati
svoje
imetje
in
svoje
življenje
.
Vedi
,
ko
prvikrat
zapoje
bojna
tromba
,
me
boš
našel
med
prvimi
borci
!
«
»
Marij
,
blagi
čuti
navdajajo
tvoje
srce
.
Vsak
drugi
bi
si
mislil
:
v
boju
je
toliko
zaprek
,
toliko
nevarnosti
,
kopja
žvižgajo
,
križa
se
ogromno
število
strupenih
puščic
,
ki
ne
vprašajo
,
ali
je
srce
zaljubljeno
ali
ne
,
nočejo
vedeti
,
bo
li
jokala
po
junaku
zapuščena
nevesta
—
letè
in
ne
izbirajo
.
«
Mladenič
prebledi
.
Sam
s
seboj
se
bori
.
Helija
ga
nestrpno
gleda
,
a
takoj
se
Marij
opogumi
in
reče
:
»
Helija
,
zakaj
me
mučiš
z
neprijetnimi
podobami
?
Da
,
težko
je
zapustiti
mlado
prijateljico
,
toda
moža
,
ki
sedi
za
pepelom
,
medtem
ko
razsaja
v
domovini
bojni
hrup
,
ne
more
čislati
nobena
plemenita
Rimljanka
.
Četudi
me
bo
kril
črni
grob
,
naj
joče
nevesta
,
njene
solze
mi
bodo
ogrevale
mrtvo
,
mrzlo
srce
.
Pa
kaj
,
da
mi
rojijo
vedno
te
misli
po
glavi
,
kaj
me
vedno
vznemirja
srce
o
bodoči
nesreči
!
Saj
stari
Bog
čuje
še
nad
nami
in
mestu
ni
še
zašla
zvezda
slave
.
«
»
Marij
,
bojim
se
,
da
v
kratkem
njegova
slava
otemni
.
Čudna
govorica
gre
po
mestu
.
Med
bliskom
ponoči
,
pravijo
,
se
je
prikazal
na
nebu
krvav
meč
;
v
Belinovem
templju
,
pripovedujejo
oni
,
ki
so
hiteli
mimo
pred
nevihto
zavetja
iskat
,
so
slišali
strašno
ropotanje
,
strahovit
glas
,
kot
nekdaj
pred
razdejanjem
jeruzalemskega
mesta
,
je
odmeval
po
starem
svetišču
,
trikratni
»
Gorje
premaganim
!
«
so
razločno
čuli
.
Pojdi
dol
preko
Amfore
,
poslušaj
pogovore
delavcev
in
mornarjev
in
čul
boš
,
da
tolmači
splošno
mnenje
vse
to
kot
bližnji
propad
Ogleja
.
«
»
Babje
čenče
!
«
zavrne
Marij
.
»
Ne
vem
,
«
ugovarja
Helija
.
»
Sicer
pa
mi
je
pravil
prijatelj
Vigilij
,
da
je
pozno
v
noč
med
najhujšo
nevihto
prisopihal
sel
k
mestnemu
glavarju
Menapiju
,
ki
je
takoj
sklical
na
tajno
sejo
mestne
očete
.
«
»
O
,
Bog
!
«
vzklikne
Marij
.
»
Nekaj
se
gotovo
pripravlja
,
če
je
to
res
.
Toda
kaj
,
glej
mogočno
obzidje
,
za
njim
prebiva
najmanj
stotisoč
močnih
junakov
,
ki
vedo
meč
sukati
in
metati
kopje
.
Ob
času
nevarnosti
ne
bo
nihče
izostal
!
Krščanski
Oglejčan
bo
vedno
kazal
,
da
ni
manjši
junak
nego
nekdanji
rimski
pogan
,
kaj
ne
?
Zadnja
kaplja
krvi
za
prostor
,
kjer
je
tekla
zibelka
!
«
»
Dobro
,
Marij
!
Velikodušno
čuti
tvoje
srce
,
«
odvrne
nekako
prisiljeno
Helija
