prijateljDolnik
pa
ni
tak
neveren
Tomaž
.
«
»
On
da
verjame
?
«
je
vprašal
Devin
presenečeno
.
»
V
spiritizem
,
«
je
potrdila
Dora
.
»
Ni
mogoče
!
«
»
Zakaj
pa
ne
,
če
se
je
pri
sejah
sam
prepričal
.
«
»
Kje
in
kdaj
?
«
»
Že
na
Dunaju
.
«
»
Nikdar
mi
ni
pravil
o
tem
.
«
»
Torej
tudi
ne
o
meni
?
«
je
zvedavo
vprašala
Dora
.
»
Niti
besedice
.
Mislil
sem
,
da
vas
je
spoznal
šele
tukaj
.
«
»
O
,
ne
,
«
je
rekla
Dora
zategnjeno
,
»
stara
znanca
sva
.
Na
Dunaju
je
poučeval
v
hiši
mojega
svaka
in
ko
sem
videla
,
da
se
zanima
za
spiritizem
,
sem
poskrbela
,
da
je
dobil
vabilo
na
sejo
,
pa
je
iz
Savla
postal
Pavel
.
Toda
on
nima
nobene
spiritistične
moči
,
vi
jo
pa
imate
,
samo
če
jo
hočete
uporabiti
.
«
Zdaj
je
bila
Dora
očitno
bolj
pri
sebi
.
Pripovedovala
je
,
da
se
lahko
zamakne
v
somnambulno
spanje
,
če
jo
magnetizer
oziroma
hipnotizer
s
svojimi
očmi
ostro
meri
in
mislim
v
njej
ukaže
,
da
mora
zaspati
.
V
takem
spanju
,
je
rekla
,
ne
ve
,
kaj
govori
in
počenja
.
Ko
se
spet
zbudi
,
se
ne
spominja
ničesar
.
»
Poskusite
!
«
je
silila
Dora
.
»
Rada
bi
vedela
,
ali
sem
imela
prav
.
Toda
vi
morate
imeti
odločno
voljo
,
čeprav
tega
ne
verjamete
.
«
»
V
take
poskuse
se
ne
spuščam
.
To
mi
prepoveduje
zdravniška
dolžnost
.
Vaši
živci
so
že
tako
preveč
razburjeni
in
zakaj
bi
jih
še
bolj
dražil
s
fantastičnimi
poskusi
.
Predpisal
vam
bom
zdravila
.
«
»
Pustite
me
s
svojimi
zdravili
.
Meni
nobeno
ne
pomaga
,
samo
magnetizem
.
«
»
Tega
pa
,
«
se
je
pošalil
Devin
,
»
nimam
ne
jaz
na
recepte
,
pa
tudi
ne
morem
ga
naročiti
v
lekarni
.
«
Dora
je
srdito
vstala
,
stopila
k
oknu
in
se
zazrla
na
vrt
.
Tudi
Devin
se
je
vzdignil
in
se
hotel
posloviti
.
Sicer
mu
je
bilo
neprijetno
,
da
se
je
zameril
tako
imenitnemu
bolniku
,
toda
sramovati
bi
se
moral
samega
sebe
,
če
bi
se
vdal
takim
muham
in
bi
se
proti
svojemu
prepričanju
in
kljub
študiju
ukvarjal
z
diletantskimi
poskusi
.
Približal
se
je
gospe
in
se
nehote
čudil
njeni
krasni
junonski
postavi
,
okoli
katere
se
je
vila
dolga
obleka
.
Mreža
,
ki
je
držala
lase
,
se
je
odmaknila
in
v
gostih
valovih
so
se
krožili
kostanjevi
lasje
ob
hrbtu
čez
pas
.
Bled
,
kakor
iz
alabastra
izklesan
obraz
,
je
zažarel
ob
zadnjih
sončnih
žarkih
,
ki
so
se
nad
drevjem
od
zahoda
vsipali
skozi
okno
.
Devin
je
stopil
bliže
,
Dora
se
je
obrnila
proti
njemu
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
iskri
solza
v
njenih
mokrotnih
očeh
.
Koga
bi
ne
ganile
solze
lepe
mlade
ženske
?
Devin
si
je
začel
očitati
,
ker
je
tako
trdosrčno
ravnal
in
ker
se
ni
vsaj
na
videz
vdal
.
Dora
je
s
svojim
bistrim
pogledom
spoznala
,
kaj
se
dogaja
v
duši
mladega
doktorja
.
Globoko
je
vzdihnila
.
»
Kaj
mislite
oditi
?
«
je
rekla
z
otožnim
glasom
.
»
Oprostite
,
gospa
!
«
se
je
začel
izgovarjati
Devin
kakor
grešnik
,
ki
se
zaveda
hude
pregrehe
.
»
Odleglo
vam
je
,
hvala
Bogu
,
in
ne
potrebujete
več
moje
pomoči
.
«
»
Odleglo
?
Tako
mislite
vi.
Jaz
pa
spet
čutim
,
kako
mi
bije
pod
temenom
in
mi
hoče
raznesti
glavo
.
Dokler
ne
mine
ta
napad
,
vas
ne
spustim
odtod
.
Samota
me
bo
umorila
.
Če
ni
drugega
sredstva
,
pa
zapišite
v
božjem
imenu
kakšno
zdravilo
.
Mogoče
mi
bo
res
pomagalo
.
«
Devin
je
zapisal
in
dekla
je
naglo
odhitela
v
mesto
.
Dora
pa
je
naročila
,
naj
doktorju
pripravijo
večerjo
.
Takoj
so
se
zaslišali
koraki
v
sprednji
sobi
,
nekdo
je
potrkal
in
pri
na
pol
odprtih
vratih
vprašal
:
»
Ali
smem
vstopiti
?
«
Bil
je
Dolnik
.
»
Prosim
,
«
se
je
oglasila
Dora
in
v
hipu
ji
je
rdečica
prelila
obraz
.
Dolnik
je
vstopil
.
»
Srečal
sem
deklo
,
ki
je
hitela
po
zdravila
,
in
povedala
mi
je
,
da
je
doktor
Devin
še
tukaj
in
da
se
milostljiva
že
bolje
počuti
.
Dovolil
sem
si
torej
...
«
»
Stari
prijatelj
je
vedno
dobrodošel
,
danes
pa
še
posebno
.
Doktorju
sem
pripovedovala
o
naših
sejah
,
on
pa
noče
verjeti
,
da
ste
tudi
vi
spiritist
.
«
Dolnika
je
ta
nagovor
očitno
presenetil
.
»
Med
pravovernike
,
to
veste
,
gospa
,
nisem
nikdar
spadal
.
Bil
pa
sem
pri
sejah
in
ne
tajim
,
da
sem
videl
stvari
,
ki
so
nemogoče
,
če
res
veljajo
do
zdaj
priznani
naravni
zakoni
.
Toda
z
zdravnikom
govoriti
o
spiritizmu
bi
bilo
kakor
metati
bob
ob
steno
.
«
Dolnik
bi
se
rad
izognil
daljšemu
pogovoru
o
tem
predmetu
,
pa
je
zasukal
pogovor
na
dnevne
novice
.
Toda
Dora
ni
pristala
in
je
zahtevala
,
da
naj
poskusijo
vsi
trije
,
če
bi
se
ne
dalo
izvabiti
duhov
.
Spet
je
zatrjevala
,
da
bi
bil
Devin
imeniten
medij
,
če
bi
le
hotel
.
Dolnik
je
nekako
nejeverno
pogledal
svojega
prijatelja
.
Devin
pa
se
je
muzal
in
da
bi
potolažil
gospo
,
je
obljubil
,
da
se
bo
prihodnjič
udeležil
take
seje
,
danes
pa
da
se
mu
mudi
domov
,
ker
mora
pospraviti
svoje
stvari
.
Po
večerji
,
ki
se
je
Dora
ni
dotaknila
,
sta
se
Dolnik
in
Devin
poslovila
;
slednji
z
naročilom
,
da
naj
Dora
vzame
predpisana
zdravila
,
če
se
ji
bo
stanje
poslabšalo
.
Obljubil
je
,
da
bo
naslednjega
dne
prišel
pogledat
.
Dora
,
ki
je
na
pol
slonela
na
zofi
,
je
obema
podala
roko
in
se
opravičila
,
da
si
ne
upa
ganiti
se
z
mesta
.
Ko
sta
odšla
,
se
je
Dora
počasi
vzdignila
.
Nejevolja
in
dolgčas
,
oboje
se
je
bralo
z
njenega
obraza
.
Odprla
je
predal
v
pisalni
mizi
in
začela
premetavati
pisma
v
njem
.
Iz
enega
je
smuknila
fotografija
.
Dora
jo
je
prijela
in
obraz
se
ji
je
razjasnil
.
Na
sliki
je
bil
mlad
dragonski
častnik
.
Razgrnila
je
pismo
in
ko
je
brala
,
ji
je
zaigral
nasmeh
okoli
ustnic
.
»
Moje
srce
hrepeni
,
«
je
bilo
napisano
na
koncu
pisma
,
»
po
Vašem
pogledu
.
Dneve
štejem
,
ure
in
minute
,
da
bom
spet
užival
neskončno
srečo
,
ko
bom
lahko
gledal
Vaš
mili
obraz
in
se
vtopil
v
žar
Vaših
čarobnih
oči
.
Alfonz
.
«
»
Ubogi
Alfonz
,
tudi
jaz
bi
bila
raje
na
Dunaju
kot
v
tej
pusti
samoti
,
«
je
govorila
Dora
sama
s
seboj
.
»
Od
dolgega
časa
bom
poginila
.
Poslati
me
sem
v
pregnanstvo
,
ko
se
druge
žene
razveseljujejo
v
toplicah
,
to
je
tiranija
,
ki
je
ne
bom
mirno
prenašala
.
Maščevati
se
hočem
.
Toda
kaj
naj
počnem
do
vrnitve
na
Dunaj
?
«
Obraz
se
ji
je
pomračil
in
zehati
je
začela
od
dolgega
časa
.
Potem
je
pozvonila
in
Marjeta
je
morala
ostati
pri
njej
in
ji
pripovedovati
o
mestnih
novicah
.
Toda
tudi
te
je
niso
zanimale
.
Vzela
je
v
roke
francoski
roman
,
ga
nekaj
časa
prebirala
,
se
naveličala
in
ga
odložila
.
Končno
je
legla
,
pa
ni
mogla
zaspati
.
Prijatelja
pa
sta
korakala
proti
mestu
.
Dolnik
je
bil
izredno
malobeseden
,
Devin
pa
zatopljen
v
misli
na
Doro
,
ki
je
,
tega
si
ni
mogel
tajiti
,
napravila
nanj
nenavaden
vtis
.
»
Nikdar
mi
nisi
povedal
,
da
sta
se
z
gospo
Doro
poznala
že
na
Dunaju
,
«
je
naposled
spregovoril
Devin
.
»
Saj
je
tudi
vredno
,
da
bi
se
govoričilo
o
ženskih
znanstvih
,
«
je
Dolnik
odgovoril
pikro
.
»
In
kaj
ti
je
povedala
?
«
»
Da
te
je
spoznala
pri
svojem
svaku
,
kjer
si
poučeval
.
«
»
Zvita
kača
!
«
je
zamrmral
Dolnik
in
potem
glasno
pristavil
:
»
Tako
.
In
potem
me
je
spravila
k
spiritističnim
sejam
.
«
»
In
kaj
sodiš
o
tem
?
«
»
Kaj
?
Saj
poznaš
Hamletove
besede
,
da
je
veliko
stvari
med
zemljo
in
nebom
,
o
katerih
se
nam
še
sanja
ne
.
Naši
naravni
zakoni
veljajo
le
za
telesni
svet
.
Kdo
more
trditi
,
da
se
po
njih
ravnajo
tudi
taka
breztelesna
bitja
.
«
»
Torej
duhovi
?
«
se
je
začudil
Devin
.
»
Saj
vendar
ne
verjameš
v
duhove
in
kar
je
takih
mističnih
fantazij
?
«
»
In
če
bi
verjel
?
Kdo
lahko
dokaže
,
da
po
zraku
naše
zemlje
in
po
vesoljnem
etru
ne
plavajo
popolnejša
bitja
iz
take
snovi
,
ki
je
mi
s
svojimi
topimi
čutili
ne
moremo
ne
videti
ne
slišati
,
ne
vohati
,
ne
otipati
.
Le
izjemoma
se
zgodi
,
da
ima
kakšno
človeško
bitje
takšno
posebno
organizacijo
,
da
lahko
stopi
v
stik
,
recimo
z
duhovi
.
Mar
misliš
,
da
so
vsa
zgodovinska
poročila
,
in
na
tisoče
bi
jih
lahko
navedel
,
o
prikaznih
,
spominih
,
prerokovanjih
,
o
drugem
vidu
,
o
somnambulizmu
in
magnetizmu
,
samo
izmišljotina
?
«
»
Z
metafiziko
se
jaz
ne
ukvarjam
,
«
je
Devin
prekinil
besedo
prijatelju
,
ki
je
očitno
hotel
na
široko
razviti
svoje
misli
.
Prišla
sta
do
svojega
stanovanja
.
»
Da
se
ti
ne
bo
sanjalo
o
tvoji
bolnici
,
«
je
Dolnik
podražil
Devina
.
»
Tebi
pa
ne
o
duhovih
,
«
je
odvrnil
Devin
.
»
Žal
mi
je
,
da
se
mi
nočejo
prikazati
.
Vsaj
to
bi
zvedel
,
ali
je
vredno
še
naprej
stokati
pod
težo
življenja
,
ali
...
«
Dolnik
je
umolknil
in
odšel
v
svojo
sobo
.
Naslednjega
dne
je
Devin
imel
že
veliko
opravkov
.
Poklicali
so
ga
k
različnim
bolnikom
,
ki
so
trpeli
zaradi
kroničnih
,
neozdravljivih
bolezni
,
preskušali
različne
zdravnike
in
zdravila
,
zdaj
pa
so
od
novega
doktorja
pričakovali
pomoči
.
Šele
popoldne
je
utegnil
obiskati
gospo
Doro
.
Pri
njej
je
našel
več
gospa
iz
mesta
in
to
je
bil
zanj
povod
,
da
se
ni
mudil
predolgo
.
Dora
ga
je
sprejela
kot
starega
znanca
,
in
ko
se
je
poslovil
,
je
moral
obljubiti
,
da
se
bo
oglasil
vsak
dan
,
četudi
ne
bo
poslala
ponj
.
Nekaj
dni
pozneje
se
je
Devin
spet
napotil
po
vsakdanji
navadi
v
vilo
gospe
Dore
.
Ko
je
odprl
vrata
,
mu
je
prišel
naproti
mož
srednje
,
suhe
postave
,
bledih
obritih
lic.
Bil
je
mož
gospe
Dore
,
dvorni
svetnik
vitez
Salbing
.
»
Gospod
doktor
Devin
,
«
ga
je
predstavila
Dora
,
ki
je
stala
poleg
svetnika
.
»
Težko
nalogo
je
prevzel
,
zdraviti
mene
.
«
»
Moja
žena
mi
je
že
pravila
o
vašem
prizadevanju
.
Hvaležen
vam
bom
,
če
se
vam
posreči
,
kar
se
ni
najimenitnejšim
dunajskim
zdravnikom
.
«
»
Ta
bolezen
je
kot
proteus
,
«
je
odvrnil
Devin
.
»
Vsak
čas
se
kaže
v
drugi
barvi
.
«
Sedli
so
in
svetnik
Salbing
je
pripovedoval
,
kako
žal
mu
je
bilo
,
da
ni
mogel
priti
na
godovni
dan
svoje
drage
ženke
–
poljubil
ji
je
roko
–
,
zdaj
pa
se
je
na
silo
odtrgal
od
svojih
opravil
in
ostal
bo
tukaj
ves
čas
svojega
tritedenskega
dopusta
do
trgatve
.
Kdor
bi
bil
v
tem
hipu
natanko
pogledal
Dori
v
obraz
,
bi
na
njem
opazil
,
da
ni
bila
najbolj
vesela
te
napovedi
.
Oblaček
nejevolje
pa
je
hitro
izginil
,
ko
so
se
odprla
vrata
in
ko
je
vstopil
Dolnik
pozdravit
gospoda
svetnika
,
o
katerem
je
zvedel
,
da
je
bil
prišel
.
»
Gospod
svetnik
,
želeli
ste
napraviti
izlet
v
hribe
.
Zdaj
je
najprimernejši
čas
.
«
»
Prav
,
pa
pojdimo
.
Povabil
bi
še
nekaj
prijateljev
,
ki
sem
jim
to
obljubil
.
«
»
Ali
bomo
tudi
ženske
lahko
prišle
do
vrha
?
«
je
vprašala
Dora
.
»
Zelo
lahko
,
«
je
pritrdil
Dolnik
.
»
Hodili
bomo
po
mahu
skozi
pragozdove
kakor
po
perzijskih
preprogah
.
«
Pogovorili
so
se
o
izletu
,
potem
pa
se
je
svetnik
Salbing
dvignil
in
povabil
Devina
,
da
ga
pospremi
v
bližnji
vinograd
,
kjer
si
bosta
ogledala
,
kako
kaže
grozdje
.
Dolnik
pa
naj
ta
čas
zabava
gospo
.
Počasi
sta
šla
skozi
park
.
»
Rad
bi
se
pogovoril
z
vami
zaradi
svoje
žene
,
«
je
začel
pogovor
Salbing
.
»
Vi
jo
sicer
poznate
šele
nekaj
dni
,
ampak
gotovo
ste
že
spoznali
,
da
nima
drugih
težav
kot
nervoznost
.
Prejšnja
leta
je
po
priporočilih
zdravnikov
odhajala
v
toplice
in
kopeli
,
celo
na
morje
,
vedno
pa
se
je
vrnila
še
bolj
živčna
.
Letos
pa
mi
je
profesor
O.
,
ki
ga
dobro
poznate
,
je
moj
osebni
prijatelj
,
svetoval
,
naj
jo
pošljem
v
bolj
samoten
,
miren
kraj
.
Kupil
sem
to
vilo
in
zdi
se
mi
,
da
sem
dobro
zadel
.
Dora
je
videti
krepkejša
in
živčni
napadi
so
redkejši
.
Bojim
pa
se
,
da
je
prihodnje
leto
ne
bom
več
spravil
v
ta
kraj
.
Toži
o
groznem
dolgočasju
.
No
,
prav
to
je
najboljše
zdravilo
.
Zato
vas
prosim
,
da
posebej
poudarjate
izvrsten
vpliv
tukajšnjega
bivanja
za
takšno
bolezen
,
zaradi
katere
trpi
Dora
.
«
»
Če
to
trdim
,
govorim
samo
resnico
,
«
je
odgovoril
Devin
.
»
Nič
huje
ne
razburja
živcev
kot
življenje
v
modernih
toplicah
in
nobeno
zdravilo
jih
bolj
ne
umiri
kot
bivanje
v
tihem
kraju
,
oddaljenem
od
svetovnega
šuma
.
«
»
To
je
tudi
moje
mnenje
.
Po
trgatvi
se
bova
vrnila
na
Dunaj
.
Za
prihodnje
leto
pa
vas
že
zdaj
prosim
,
da
s
svojim
zdravniškim
nasvetom
,
ko
bo
treba
,
pomagate
k
popolni
ozdravitvi
teh
nesrečnih
živcev
.
«
Vrnila
sta
se
v
vilo
.
Po
skupni
večerji
sta
se
Dolnik
in
Devin
poslovila
.
»
Zakaj
te
je
pa
stari
Salbing
vlekel
na
stran
?
«
je
Dolnik
vprašal
posmehljivo
.
»
Ženo
mi
je
priporočal
za
zdravljenje
.
«
»
Modra
glava
!
Mlademu
doktorju
priporočati
mlado
ženo
!
«
»
Menda
ne
misliš
,
da
bi
mogel
zlorabiti
...
«
se
je
hudoval
Devin
.
»
Kaj
zlorabiti
?
Tvoja
dolžnost
je
zdraviti
in
v
ta
namen
uporabiti
vsako
sredstvo
.
Recimo
,
da
se
gospa
ne
da
drugače
pozdraviti
,
kot
...
«
»
Pusti
svoje
posmehljive
šale
in
mi
raje
povej
,
ker
ti
je
vse
to
znano
,
kakšno
je
razmerje
med
svetnikom
in
njegovo
ženo
.
«
»
Aha
!
Že
misliš
nanjo
!
«
»
Ti
me
boš
res
užalil
!
«
»
Le
zakaj
tako
vprašanje
?
Oči
imaš
in
presojati
tudi
znaš
.
On
je
kup
pepela
,
ona
žareče
oglje
,
ki
vžiga
in
sežiga
.
Varuj
se
ga
!
Zdaj
pa
mir
besedi
.
«
Dolnik
je
govoril
z
jezo
in
molče
sta
šla
drug
za
drugim
po
stezi
,
dokler
ni
Devin
,
ki
se
je
spomnil
na
tretjega
pobratima
,
vprašal
,
kaj
je
z
Vinkom
.
»
Gospod
Vinko
Rovan
,
kaj
ne
veš
?
Imenovan
je
za
pristava
pri
tukajšnjem
sodišču
.
«
»
Vesela
novica
!
«
se
je
razveselil
Devin
.
»
Tu
res
potrebujemo
zavednega
in
odločnega
narodnjaka
.
«
»
In
takšen
je
Vinko
?
–
O
,
sancta
simplicitas
!
«
Dolnik
se
je
zasmejal
na
glas
.
»
Si
pozabil
na
naš
zadnji
večer
na
Dunaju
?
«
se
je
zavzel
Devin
.
»
Nisem
.
«
»
Ločili
smo
se
s
prisego
pobratimstva
.
«
»
In
Vinko
je
še
pristavil
navdušeno
«
,
je
nadaljeval
Dolnik
,
»
črna
zemlja
naj
pogrezne
...
Toda
pojdiva
spat
,
prijatelj
,
spat
.
In
raje
naj
se
ti
sanja
o
temnih
očeh
gospe
Dore
kot
o
pustem
filistru
Vinku
.
«
V
vili
so
pohiteli
s
pripravami
na
izlet
.
Po
dogovoru
z
Dolnikom
,
ki
je
bil
glavni
organizator
,
bi
prvi
dan
šli
po
najbližji
poti
do
vrha
in
naprej
v
dolino
na
severni
strani
gorovja
,
kjer
bi
prenočili
v
gostilnici
tamkajšnjega
trga
.
Drugega
dne
pa
bi
se
vrnili
ali
z
vozovi
okoli
vznožja
ali
po
drugi
poti
čez
sedlo
.
Napovedanega
dne
so
se
vsi
udeleženci
zbrali
ob
šestih
zjutraj
v
vili.
Iz
mesta
so
prišli
glavar
s
svojo
ženo
,
komisar
Kropeč
,
Dolnik
in
Devin
.
Svetnik
Salbing
pa
je
povabil
še
nekaj
gospode
iz
sosednjega
mesta
,
ki
so
se
pripeljali
že
prejšnji
večer
.
Sonce
je
že
orumenilo
pohorske
vrhove
,
ko
sta
se
Dolnik
in
Devin
zjutraj
bližala
vili.
»
Krasen
dan
bo
!
«
je
vzkliknil
Devin
.
»
Nobenega
oblačka
nikjer
.
«
Dolnik
pa
je
pokazal
na
tenko
meglico
,
ki
se
je
kadila
okoli
najvišjega
vrha
:
»
Ta
nam
še
utegne
delati
sitnosti
.
«
V
vili
je
bilo
že
vse
pripravljeno
.
Trije
nosači
so
imeli
v
koših
nabasane
različne
jedi
in
vina
,
dve
ženski
pa
sta
gospem
nosili
plašče
in
plete
.
Več
gospodov
je
stalo
na
verandi
in
čakalo
na
prihajajoče
.
Hišni
gospodar
je
predstavil
vse
križem
.
Tu
je
bil
predsednik
Niker
iz
C.
,
ki
je
z
očmi
ostro
meril
Dolnika
in
Devina
,
potem
graščak
Menhart
iz
Zelenega
Gradu
.
Devinu
se
je
zdelo
,
da
je
že
slišal
to
ime
.
Vsi
so
se
veselili
lepega
dneva
in
Salbing
je
na
vso
moč
priganjal
k
odhodu
in
nestrpno
klical
v
hišo
,
da
je
čas
za
odhod
.
»
Gremo
,
že
gremo
,
«
se
je
oglasila
gospa
Dora
.
»
Samo
še
malo
potrpljenja
.
«
Toda
minilo
je
vsaj
še
četrt
ure
,
preden
so
se
prikazale
dame
,
ki
jih
je
vodila
Dora
.
Kakor
zmagoslavna
kraljica
je
stala
na
pragu
in
s
čarobnim
nasmehom
pozdravljala
gospode
.
Pod
pazduho
je
vodila
mlado
hčer
gospoda
Menharta
.
»
Gospodična
Pavlina
!
«
jo
je
predstavila
družbi
.
Devin
se
je
ves
presenečen
spomnil
,
da
je
že
videl
ta
mili
obraz
in
ko
ga
je
Pavlina
pogledala
s
svojimi
črnimi
oči
,
je
tudi
ona
zardela
.
In
Devin
se
je
spet
lovil
pri
besedah
,
ko
ga
je
Dora
seznanjala
s
Pavlino
,
tako
da
se
je
Dora
čudila
njegovi
zmedenosti
.
»
Ali
smo
dobro
opremljene
za
gorsko
pot
?
«
je
potem
vprašala
Dolnika
in
pokazala
svojo
majhno
nogo
,
obuto
v
trdo
okovane
čevlje
.
Krilo
je
bilo
kratko
,
da
še
gležnja
ni
doseglo
,
na
glavi
pa
je
bil
pripet
slamnik
s
širokim
obrobkom
in
dolgimi
svilenimi
trakovi
.
Prav
tako
je
bila
oblečena
tudi
Pavlina
.
Njene
oči
so
se
pod
senčnim
slamnikom
svetile
kot
dve
kresnici
v
poletni
noči
.
»
Zdaj
pa
si
izberimo
kavalirje
,
ki
jim
bo
naložena
skrb
za
nas
po
nevarni
poti
,
«
je
rekla
Dora
šaljivo
.
»
Prednost
imajo
seveda
samski
.
Da
pa
ne
bo
prepira
,
naj
žrebajo
.
Tri
dame
smo
.
Prav
toliko
je
vas
samskih
,
dva
doktorja
in
gospod
komisar
.
«
Ko
je
komisar
Kropeč
zaslišal
svoje
ime
,
se
je
znašel
v
takšni
zadregi
,
da
bi
se
najraje
skril
.
Toda
vsi
gospodje
so
veselo
pozdravili
šaljivi
predlog
gospe
.
Devin
je
hitro
na
šest
enakih
lističev
napisal
imena
,
jih
vrgel
v
klobuk
in
potegnili
so
.
Naj
je
bilo
naključje
ali
narejeno
–
Dolnik
je
dobil
za
družico
gospo
Doro
,
Devin
Pavlino
,
komisar
Kropeč
pa
glavarjevo
gospo
.
Upravičeno
se
je
ustrašil
,
kajti
bil
je
majhen
in
šibak
,
gospa
pa
velika
in
dobro
rejena
.
»
Gremo
,
gremo
!
«
je
spet
silil
Salbing
.
»
Nosači
so
šli
že
naprej
.
Za
njimi
,
da
ne
zgrešimo
poti
.
«
»
Tega
pa
že
ne
,
«
se
je
oglasil
komisar
.
»
Jaz
poznam
vsako
stezico
po
našem
okraju
.
«
Oj
,
veselo
potovanje
v
jasnem
jutru
,
v
čistem
zraku
!
Škrjančki
žvrgole
visoko
pod
nebom
,
ščinkavec
in
penica
se
zibljeta
na
zelenem
vejevju
in
z
glasnim
petjem
vabita
samice
.
V
dolu
ob
potoku
pa
se
oglašata
kos
in
voga
,
ko
plešeta
nad
bistro
vodo
.
Prsi
se
ti
vzdigujejo
,
ko
hitiš
više
in
više
v
gorati
kraj
,
ko
da
bi
bil
na
novo
rojen
.
Pod
seboj
si
pustil
ves
ta
šum
in
ropot
vsakdanjega
življenja
z
njegovimi
malenkostnimi
boji
in
hudim
trpljenjem
.
Megla
zakriva
dolino
in
ti
si
želiš
,
da
bi
ti
nikdar
več
ne
bilo
treba
vrniti
se
z
jasne
sončne
višine
med
zatohlo
mestno
zidovje
.
S
silo
si
odganjaš
vse
misli
na
svoj
poklic
,
poln
skrbi
,
prijeten
trenutek
hočeš
uživati
neskaljeno
zaradi
grenkih
spominov
...
Ali
se
ti
posreči
?
Le
malokdaj
!
Vsiljujejo
se
ti
spomini
,
ki
so
neposlušni
tvojim
ukazom
in
takšni
,
ki
so
ti
najbolj
zoprni
.
Naši
popotniki
pa
si
niso
grenili
veselega
potovanja
s
takšnimi
premišljevanji
.
Ob
odhodu
so
si
obljubili
,
da
ne
bodo
govorih
o
vsakdanjih
opravilih
in
ne
o
politiki
.
Dovoljene
so
le
šale
in
dovtipi
,
pa
če
so
še
tako
slabi
.
Pot
je
peljala
okoli
majhne
vasi
mimo
polja
in
travnikov
navzgor
do
gozda
,
ki
se
od
tam
razširja
po
vsem
gorovju
,
izkrčen
pa
je
le
tam
,
kjer
so
kmetije
blizu
kakšnega
studenca
posamično
ali
po
več
skupaj
.
Pot
je
bila
le
malokje
tako
široka
,
da
bi
se
moglo
hoditi
vštric
.
Na
takih
krajih
so
kavalirji
imeli
dolžnost
za
roke
voditi
svoje
dame
,
posebno
pa
so
jim
morali
pomagati
prek
jarkov
,
drag
in
čez
brvi
,
ki
so
visele
nad
hudourniki
.
Vsi
so
se
prav
dobro
počutili
in
niso
bili
utrujeni
.
Najbolj
živahna
je
bila
gospa
Dora
.
Pavlina
je
kazala
nekakšno
tiho
veselje
,
vendar
je
najraje
ostajala
v
bližini
svojega
očeta
,
ki
je
bolj
zlagoma
stopal
za
drugimi
,
čeprav
ji
je
oče
Menhart
sam
prigovarjal
,
da
naj
hodi
s
prvimi
.
»
Slabo
zabavate
svojo
družico
,
da
vam
je
pobegnila
,
«
se
je
Dora
šalila
z
Devinom
.
»
Vidim
,
da
nimam
talenta
za
takšno
zabavanje
.
«
»
Ker
ne
uporabljate
svojih
skrivnih
moči
.
Zakaj
pa
ste
hipnotizer
?
«
»
Spet
se
šalite
,
gospa
Dora
!
«
»
Ne
,
ne
,
dolžni
ste
mi
še
sejo
.
Ko
se
vrnemo
,
poskusimo
!
«
»
Vsi
,
kar
nas
je
zbranih
?
«
je
vprašal
Dolnik
.
»
Vsi
.
«
»
Potem
bo
treba
klicati
duhove
samih
Štempiharjev
,
če
boste
hoteli
s
stolom
vred
vzdigni
ti
gospo
glavarko
.
«
Komisar
pa
je
moško
rešil
naloženo
nalogo
spraviti
glavarjevo
gospo
prek
vseh
ovir
na
grbasti
poti
,
in
vselej
,
kadar
se
mu
je
posrečilo
na
spodrsljivih
mestih
,
je
vsa
družba
zaklicala
:
»
Dobro
,
dobro
,
gospod
komisar
!
«
Gospa
se
je
že
začela
na
tihem
jeziti
.
Glavar
pa
se
je
smejal
,
ker
je
bil
danes
prost
in
tako
brez
skrbi
.
Že
tri
ure
so
hodili
po
gozdu
,
ko
je
zasvetilo
sonce
skozi
gosto
hosto
in
potem
so
prišli
na
zeleno
jaso
,
kjer
je
stala
cerkev
.
»
Prva
postaja
!
«
je
vzkliknil
Dolnik
.
Sedli
so
in
se
okrepčali
z
izdatno
južino
mrzlih
jedi
in
z
vinom
.
»
Še
dve
uri
,
«
se
je
oglasil
komisar
,
»
pa
bomo
na
vrhu
.
«
Ogledali
so
si
staro
cerkev
in
našli
po
zidovih
pod
zvonikom
zapisana
mnoga
imena
prejšnjih
obiskovalcev
.
Kar
je
drugod
zapisano
v
spominskih
knjigah
,
ki
jih
ponujajo
popotnikom
,
da
se
vanje
podpišejo
,
je
tu
na
zidu
,
le
da
prozaični
zidarjev
čopič
vsakih
deset
ali
dvajset
let
premaže
vsa
imena
in
vse
duhovite
in
neduhovite
zapise
.
Tudi
naši
potniki
so
si
na
zidu
izbrali
bel
prostor
ter
se
podpisali
.
Očitno
je
vse
prevzela
misel
,
da
nikdar
več
ne
bodo
vsi
skupaj
na
tem
kraju
in
sploh
morda
nikdar
več
skupaj
tako
veseli
in
složni
.
Potem
so
prišli
na
trato
,
kjer
je
bil
daleč
naokoli
posekan
gozd
in
se
je
odprl
razgled
na
nasprotno
gorovje
in
v
gorske
doline
.
Tuje
bila
zadnja
kmetija
,
zelo
premožna
s
svojim
lovom
,
kakor
je
povedal
komisar
.
Potem
so
prišli
v
pragozd
orjaških
bukev
,
smrek
in
borov
,
pod
katerimi
je
mehko
zeleno
mahovje
vabilo
k
počitku
v
gosti
senci
.
Cesta
se
je
vila
po
rebri
navzgor
brez
posebnih
strmin
,
tako
da
so
popotniki
prišli
v
bližino
vrha
brez
posebnih
težav
.
Tu
je
izpod
skale
izviral
studenec
in
ta
prostor
so
si
izbrali
za
kosilo
.
Nosači
so
že
zakurili
velik
ogenj
in
kmalu
je
v
loncih
vrelo
meso
,
kar
so
ga
prinesli
,
v
ponvi
pa
je
cvrčala
pečenka
.
Gospa
Dora
si
je
privezala
bel
predpasnik
in
prevzela
glavno
poveljstvo
pri
pripravi
kosila
,
Pavlina
ji
je
morala
pomagati
,
glavarjeva
gospa
pa
je
bila
tako
utrujena
,
da
je
sedla
na
tla
,
se
naslonila
na
štor
,
zadremala
in
se
do
kosila
ni
ganila
.
Gospodje
so
legli
na
pogrnjene
plede
in
težko
čakali
na
kosilo
.
Komur
hoja
in
gorski
zrak
ne
pomagata
do
dobrega
teka
,
temu
sploh
ni
pomoči
.
Poobedovali
so
in
Ivan
je
družbo
spodbudil
k
odhodu
,
če
hočejo
še
pred
nočjo
priti
do
gostilnice
v
dolini
.
»
Daleč
je
še
in
pot
navzdol
je
strma
.
«
»
O
,
jaz
vem
za
stezo
,
ki
je
za
eno
uro
krajša
od
navadne
ceste
,
«
se
je
pobahal
komisar
.
Vino
mu
je
razgrelo
glavo
,
da
si
je
vse
upal
;
na
generalštabnem
zemljevidu
,
ki
ga
je
Salbing
razgrnil
,
je
pokazal
,
kje
pelje
ta
bližnjica
.
Izmed
nosačev
je
samo
eden
vedel
za
navadno
cesto
,
drugi
tu
še
niso
hodili
,
in
ta
je
opozoril
,
naj
ne
iščejo
stranskih
stezic
,
ker
je
težko
najti
prave
.
Toda
komisar
ga
je
oštel
in
družba
je
odšla
na
pot
,
na
čelu
pa
je
bil
komisar
.
Zdaj
so
bili
na
slemenu
Pohorja
–
kjer
se
je
na
vse
strani
raztezala
planota
v
valovitih
višavah
in
nižavah
,
brez
človeških
bivališč
.
Le
ogljarji
so
si
ob
potokih
postavili
svoje
revne
zakajene
koče
in
žgali
oglje
iz
debel
posekanih
smrek
in
bukev
.
Po
tratah
je
razkošno
rastel
rdeče
cvetoči
ciproš
,
da
so
bile
od
daleč
videti
,
kot
da
bi
bile
pokrite
z
rdečo
preprogo
.
Vmes
so
štrleli
visoki
štori
in
bori
,
ki
jih
je
polomil
vihar
ali
raztreščila
strela
;
daleč
naokrog
so
se
raztezali
veličastni
pragozdovi
,
ki
se
jih
sekira
še
ni
dotaknila
.
Z
navadne
ceste
je
komisar
krenil
na
stransko
stezo
,
ki
je
po
travnikih
in
skozi
gozdove
peljala
navzgor
in
navzdol
,
dokler
se
popotniki
niso
znašli
pred
dolino
,
po
kateri
je
tekel
gorski
potok
.
Ko
so
prišli
do
njega
,
ni
bilo
brvi
.
Namesto
brvi
so
bili
kamni
,
ki
so
moleli
iz
vode
.
Dolnik
je
pomagal
Dori
in
jo
krepko
držal
za
roko
.
Devin
je
skočil
na
drugo
stran
in
prijel
Pavlino
za
nežno
roko
.
Stopila
je
na
kamen
,
noga
je
hotela
spodrsniti
in
Devin
jo
je
naglo
potegnil
k
sebi
.
Padla
mu
je
v
naročje
.
Oblila
jo
je
rdečica
,
da
si
ni
upala
nikamor
ozreti
.
Splošno
veselje
.
»
To
je
povzročil
vaš
magnetizem
,
«
je
hudomušna
Dora
dražila
Devina
.
Zdaj
je
bila
na
vrsti
glavarjeva
gospa
.
Komisarju
je
že
prihajalo
vroče
,
ko
je
primerjal
primitivnost
prehoda
prek
potoka
s
težo
okrogle
gospe
.
Prešinile
so
ga
najhujše
slutnje
,
vendar
se
je
opogumil
,
se
na
nasprotnem
bregu
trdno
postavil
in
se
z
nogo
oprl
v
korenine
vrbovja
.
Pomolil
je
roko
gospe
,
ki
je
z
očitnim
strahom
stopila
na
okrogli
kamen
sredi
potoka
.
»
Močno
držite
!
«
je
klical
svetnik
Salbing
,
toda
v
tem
trenutku
se
je
že
zgodila
nesreča
.
Kamen
pod
nogo
se
je
zasukal
,
gospa
je
zakričala
,
komisar
je
potegnil
z
vso
močjo
,
da
se
je
gospa
nagnila
na
njegovo
stran
,
toda
pri
padanju
je
prekucnila
nesrečnega
komisarja
.
Mehka
trata
ju
je
na
srečo
obvarovala
sleherne
poškodbe
.
Gospodje
so
priskočili
in
gospe
pomagali
na
noge
,
potem
pa
v
splošnem
smehu
čestitali
komisarju
,
da
se
je
tako
pogumno
vedel
.
Ubogega
komisarja
pa
se
je
zdaj
lotila
druga
,
še
hujša
skrb
in
spravila
ga
je
v
zadrege
,
v
kakršnih
še
nikdar
ni
bil
v
svojem
življenju
,
tako
je
pozneje
zatrjeval
.
Ko
so
se
hoteli
napotiti
naprej
,
ni
bilo
videti
ne
ceste
ne
steze
na
nobeno
stran
.
Pred
njimi
se
je
vzdigoval
črn
gozd
,
ki
se
je
raztezal
tako
daleč
,
kolikor
je
videlo
oko
.
Komisar
je
moral
priznati
,
da
so
zašli
s
prave
poti
.
Gledali
so
na
zemljevid
,
vendar
se
niso
mogli
spoznati
,
ker
je
bil
kraj
podoben
kraju
.
»
Naravnost
navzgor
,
da
pridemo
do
kakšne
ceste
ali
steze
,
«
je
odločil
Dolnik
,
ker
komisar
v
svoji
malodušnosti
ni
upal
ničesar
več
svetovati
.
S
težavo
so
plezali
skozi
gozd
in
komisar
je
moral
glavarjevo
gospo
vlačiti
,
da
mu
je
pot
v
potokih
kapljal
s
čela
.
Prišli
so
do
neke
planinske
ceste
,
za
katero
pa
nihče
ni
vedel
,
kam
vodi
.
Nagnila
se
je
spet
navzdol
in
tu
so
opazili
dim
,
ki
se
je
kadil
iz
orjaško
nakopičenih
ogljenic
,
zraven
pa
iz
neobtesanih
brun
napravljeno
kočo
,
pokrito
s
smrekovim
lubjem
.
Ko
so
oglarja
,
črnega
ko
žužek
,
vprašali
,
če
ta
pot
pelje
v
trg
,
se
je
zasmejal
,
češ
da
hodijo
prav
v
nasprotno
smer
.
Zvedeli
so
,
da
so
se
znašli
sredi
gorovja
in
da
do
polnoči
ni
mogoče
priti
do
gostilnice
,
kamor
so
namenjeni
.
Komisar
bi
se
najrajši
pogreznil
v
zemljo
,
ko
so
z
vseh
strani
letele
nanj
pikre
zbadljivke
.
Naposled
so
se
duhovi
pomirili
,
gospa
Dora
pa
se
je
veselila
,
kajti
zdelo
se
ji
je
romantično
stati
sredi
gozda
in
ne
vedeti
za
prenočišče
.
»
Volkovi
se
menda
ne
klatijo
tod
naokoli
?
«
je
vprašala
glavarjeva
gospa
v
nemajhnih
skrbeh
.
»
Volkovi
?
Kaj
pa
mislite
?
«
jo
je
miril
komisar
.
»
O
,
vašim
trditvam
nič
več
ne
verjamemo
.
«
Komisarje
ves
skesan
umolknil
.
»
Kje
bi
se
dalo
prenočiti
?
«
so
vprašali
oglarja
,
kajti
sonce
se
je
že
močno
nagibalo
proti
zahodu
.
Mož
je
premišljal
.
»
Dobro
uro
odtod
stoji
kneževa
parna
žaga
,
že
več
let
opuščena
.
Tam
so
koče
,
pa
tudi
v
žagi
je
prostor
.
Zdaj
v
njej
spravljajo
seno
.
«
»
Na
senu
spati
,
to
sem
si
že
dostikrat
želela
,
«
je
rekla
gospa
Dora
.
»
To
bo
idilično
.
«
Oglar
jim
je
moral
pokazati
pot
do
žage
.
Že
dalj
časa
so
se
tudi
zbirali
oblaki
in
kmalu
je
začelo
škropiti
.
Gospodje
so
razpeli
sončnike
,
vsak
je
vzel
svojo
damo
pod
pazduho
in
tako
so
hodili
naprej
po
cesti
,
ki
je
bila
na
srečo
peščena
,
da
se
je
dalo
po
njej
hoditi
.
Dolnik
je
šel
prvi
z
gospo
Doro
,
za
njim
Devin
s
Pavlino
,
zadnji
je
sopihal
komisar
z
glavarjevo
gospo
.
Zdaj
se
je
Devinu
prvič
ponudila
priložnost
pogovarjati
se
brez
poslušalcev
s
svojo
spremljevalko
,
ki
je
z
lahko
nogo
hodila
ob
njem
;
roko
je
le
toliko
naslonila
nanj
,
da
jo
je
čutil
.
Kadar
jo
je
pogledal
,
se
je
čudil
njenemu
lepemu
profilu
in
kadar
je
Pavlina
spregovorila
s
svojim
polno
donečim
glasom
,
se
mu
je
zdelo
,
da
še
nikdar
ni
slišal
tako
milega
glasu
.
Toda
na
začetku
je
le
težko
izvabil
daljše
besede
iz
njenih
ust
kot
da
in
ne
.
Pa
tudi
Devin
ni
bil
tako
zgovoren
kakor
sicer
.
Šele
ko
je
pogovor
zasukal
na
svojo
sorodnico
Ivanko
,
je
pogovor
stekel
bolj
gladko
in
Devin
je
zvedel
,
da
se
je
Pavlina
tedaj
,
ko
sta
se
prvič
videla
na
železniški
postaji
,
peljala
domov
iz
Gradca
,
kamor
je
pospremila
svojo
prijateljico
,
ki
je
šla
nakupovat
razne
reči
.
»
Kdaj
pa
bo
poroka
?
«
je
vprašal
Devin
.
»
Šele
po
Novem
letu
.
«
Pavlina
je
pri
tem
obžalovala
Ivanko
,
češ
da
bo
morala
tako
daleč
od
doma
.
»
Daleč
,
«
se
je
pošalil
Devin
.
»
Zdi
se
mi
,
da
je
njeno
novo
bivališče
oddaljeno
od
očetovega
doma
le
dve
uri
.
«
»
In
to
ni
daleč
?
«
je
vprašala
Pavlina
.
»
Jaz
se
ne
bi
mogla
nikoli
ločiti
od
očeta
in
matere
.
Mi
trije
smo
tako
povezani
,
da
si
ne
morem
predstavljati
,
kako
bi
mogli
živeti
drug
brez
drugega
.
«
In
tedaj
ko
je
Pavlina
začela
pripovedovati
,
kako
prijetno
žive
skupaj
,
se
je
ogrela
,
spustila
Devinovo
roko
in
odhitela
nazaj
k
svojemu
očetu
ter
ga
srčno
objela
.
»
Pavlina
,
moja
Pavlina
!
«
se
je
veselil
Menhart
in
jo
poljubil
na
čelo
.
Milan
je
počakal
in
se
jima
pridružil
.
Dežje
ponehaval
.
Cesta
se
je
nagnila
v
gorski
kotel
,
ki
ga
je
pokrivala
tenka
megla
,
in
tedaj
se
je
zaslišal
Dolnikov
glas
:
»
Postaja
:
parna
žaga
!
«
Razdrapana
brv
je
držala
prek
potoka
,
ki
je
svojo
vodo
zbiral
iz
več
studencev
.
Ob
njem
se
je
vzdigovalo
na
pol
zidano
na
pol
leseno
poslopje
brez
oken
in
z
raztrgano
streho
.
Se
pred
nekaj
leti
je
tu
sredi
planine
sopihala
para
in
ostra
žaga
je
iz
debelih
brun
rezala
deske
,
ki
so
jih
pozimi
po
drči
spravljali
v
nižje
kraje
in
potem
na
vozovih
do
železnice
.
Toda
žaga
je
rezala
tako
hitro
,
da
skoraj
daleč
naokrog
ni
bilo
več
videti
drevesa
.
Ogenj
v
parnem
stroju
so
morali
pogasiti
,
stroj
in
žago
so
prenesli
v
drug
kraj
,
tu
pa
je
v
spomin
na
nekdanje
živo
delovanje
ostalo
poslopje
,
ki
so
ga
dež
,
veter
in
sneg
glodali
in
razjedali
.
Stalo
je
v
samotnem
gorskem
kotlu
,
deset
in
več
ur
oddaljeno
od
bližnjih
vasi
.
Pa
celo
tu
se
je
naselil
revni
človek
.
Tri
ali
štiri
nizke
,
zakajene
koče
,
pokrite
z
lubjem
in
deskami
,
so
stale
okoli
žage
in
v
njih
so
prebivali
drvarji
,
ogljarji
in
pastirji
s
svojimi
ženami
in
otroki
,
kot
prvotna
človeška
naselbina
,
kakor
jo
opisujejo
v
ameriških
pragozdovih
.
Nekaj
umazanih
otrok
v
črnikastih
srajcah
je
z
glasnim
krikom
zbežalo
v
koče
,
ko
so
zagledali
tujo
gospodo
.
Mlada
ženska
se
je
prikazala
na
pragu
prve
koče
in
že
se
je
hotela
preplašena
umakniti
,
ko
jo
je
Dolnik
nagovoril
in
vprašal
,
ali
bi
ne
mogli
tu
prenočiti
.
»
Prenočiti
?
«
se
je
začudila
ženska
.
»
Kje
?
Še
za
nas
ni
prostora
.
«
»
Kam
pa
naj
gremo
zdaj
ponoči
?
«
Ženska
je
skomignila
z
rameni
.
Pristopilo
je
nekaj
moških
.
»
Kaj
pa
v
žagi
?
«
je
Dolnik
znova
vprašal
.
Odgovorili
so
mu
,
da
so
spodaj
v
tem
času
hlevi
za
živino
,
ki
se
tu
pase
,
na
podu
pa
je
nakopičeno
seno
in
je
celo
nevarno
,
ker
so
deske
na
več
krajih
odtrgane
.
Končno
so
uvideli
,
da
bi
edino
na
podu
lahko
za
silo
prenočili
,
ker
je
na
njem
dovolj
sena
.
Ko
so
možem
obljubili
plačilo
za
delo
,
so
pohiteli
in
popravili
,
kar
se
je
dalo
.
Naša
družbica
pa
si
je
pod
kolarnico
razgrnila
plede
in
počivala
od
dolge
poti
.
Na
srečo
so
se
dobro
oskrbeli
z
jedjo
in
vinom
,
tako
da
so
za
večerjo
še
imeli
za
silo
prigrizniti
,
gospe
pa
so
si
dale
skuhati
mleko
,
edino
,
kar
se
je
tu
dobilo
.
Dora
si
je
hotela
ogledati
kočo
,
toda
ko
je
odprla
duri
,
ji
je
v
obraz
udaril
dim
,
da
je
naglo
stopila
nazaj
.
»
Kako
morejo
živeti
v
takih
zatohlih
brlogih
ljudje
?
«
se
je
čudila
.
»
Prav
tako
se
počutijo
v
teh
kočah
,
«
je
menil
Dolnik
,
ki
je
spremljal
Doro
,
»
kakor
tisti
,
ki
stanujejo
v
pozlačenih
salonih
.
«
»
To
je
absurdno
!
«
»
Pa
resnično
.
Srečnega
se
ne
počuti
ne
prvi
ne
drugi
.
«
»
Jaz
pa
sem
včasih
prav
srečna
.
«
»
To
je
ženska
prednost
živeti
kar
tako
,
ne
premišljevati
ničesar
po
pregovoru
...
«
»
Dolgi
lasje
,
kratka
pamet
,
«
mu
je
segla
v
besedo
Dora
.
Ta
posmehljivi
pregovor
ste
si
izmislili
vi
,
vladarji
sveta
,
toda
samo
za
svojo
tolažbo
.
Svet
vendarle
vladamo
me
ženske
,
vi
gospodarji
pa
morate
plesati
,
kakor
me
godemo
.
In
zdaj
še
govorite
o
kratki
pameti
!
«
»
Danes
se
nočem
prepirati
,
ampak
dokazal
vam
bom
...
«
»
Da
ste
kakor
drugi
,
«
se
je
smejala
Dora
in
oba
sta
se
vrnila
k
družbi
.
Potem
so
vsi
skupaj
zlezli
na
pod
po
lestvi
.
»
O
,
kako
prijetno
diši
planinsko
seno
!
«
je
hvalila
Dora
.
Slabo
brleča
luč
lojeve
sveče
v
hlevski
svetilki
je
razsvetljevala
prostor
le
toliko
,
da
se
je
videlo
seno
,
nakopičeno
na
desno
in
levo
.
Pod
je
škripal
pod
nogami
,
ob
stenah
pa
so
deske
zevale
ali
visele
na
stran
in
hladni
veter
je
pihal
skozi
široke
razpoke
,
da
je
glavar
zastokal
:
»
O
,
joj
,
moja
revma
!
In
za
vse
to
se
imamo
zahvaliti
vam
,
«
se
je
obrnil
proti
komisarju
.
Toda
komisar
se
je
že
zakopal
v
seno
,
ker
se
je
zavedal
svojega
prestopka
.
Drugi
so
si
pripravljali
ležišče
in
se
tolažili
s
šalami
.
Ker
pač
niso
imeli
rjuh
,
so
razgrnili
,
kar
so
imeli
s
seboj
,
plede
in
rute
,
in
legli
.
Ker
so
bili
od
poti
utrujeni
,
so
hvalili
mehko
ležišče
v
senu
,
se
pogovarjali
in
šalili
,
dokler
niso
drug
za
drugim
utihnili
in
zadremali
.
Le
gospa
Dora
je
vzdihnila
:
»
Ko
bi
zdaj
prišli
razbojniki
,
to
bi
bilo
romantično
.
«
Toda
razbojnikov
v
teh
krajih
ni
bilo
in
nihče
ni
motil
nočnega
miru
,
le
komisarjevo
smrčanje
in
proti
jutru
mukanju
krav
in
volov
,
kar
je
prebudilo
ne
le
pastirje
,
marveč
tudi
naše
popotnike
.
Hitro
so
bili
vsi
pokonci
.
Seno
so
si
otresali
z
obleke
in
se
umivali
v
potoku
.
Za
zajtrk
so
z
najboljšim
tekom
použili
žgance
z
mlekom
.
Potem
so
se
odločili
,
da
se
bodo
vrnili
domov
po
drugi
poti
.
»
Iti
moramo
na
Kogelj
,
«
se
je
oglasil
komisar
,
»
od
tam
pa
pelje
cesta
naravnost
v
našo
dolino
.
Dobro
jo
poznam
.
«
»
Kakor
včeraj
,
«
ga
je
zavrnil
glavar
z
ostrim
pogledom
.
Eden
izmed
drvarjev
se
je
ponudil
,
da
jih
pospremi
.
V
pol
ure
so
prišli
do
najvišjega
vrha
,
kjer
je
stalo
trikotno
znamenje
.
Potem
je
šlo
po
ravnem
.
Na
zelenih
travnikih
so
rasle
gorske
rože
,
planinski
encijan
in
arnika
,
s
katerimi
so
si
dame
okrasile
svoje
klobuke
.
Cesta
navzdol
je
vodila
po
rebri
z
globokimi
jarki
na
obeh
straneh
.
Težko
so
hodili
po
kamnitih
tleh
,
dokler
se
niso
začeli
gozdovi
.
Ko
so
po
večurni
hoji
prišli
do
prvega
studenca
,
so
počivali
in
si
gasili
žejo
z
bistro
vodo
.
V
bližnjo
kmetijo
pa
so
poslali
po
kruh
,
črni
ovsenec
,
ki
jim
je
bolj
teknil
kot
najboljši
pšeničnjak
pri
bogato
obloženi
mizi
.
Šele
popoldne
so
prišli
v
dolino
vsi
upehani
in
utrujeni
.
Tu
so
v
gostilnici
,
kamor
so
že
zjutraj
vnaprej
poslali
nosače
,
postali
spet
vsi
dobre
volje
ter
pozabiti
na
utrudljivo
potovanje
,
le
Dora
se
je
jezila
,
da
ni
doživela
ene
same
romantične
zgodbe
.
»
Ko
bi
se
vsaj
ponoči
bliskalo
in
treskalo
,
in
da
bi
debele
kaplje
dežja
padale
na
streho
...
«
»
Nam
pa
na
nosove
,
«
se
je
pošalil
Dolnik
.
»
Kakor
sem
brala
v
romanih
.
Potem
bi
se
zaslišalo
nekakšno
ihtenje
ali
klic
na
pomoč
,
ali
pa
bi
nekdo
udaril
po
steni
in
pri
svetlobi
bliska
bi
zagledali
zunaj
dve
črni
postavi
...
«
»
Zakaj
samo
dve
?
Tri
bi
bilo
bolj
skrivnostno
in
bolj
bi
zaleglo
,
«
je
izzival
Dolnik
.
»
No
za
tretjega
pa
bi
uvrstila
vas
.
«
»
Pa
ne
za
strašilo
?
«
»
Zakaj
pa
ne
?
«
Pogovoru
so
se
pridružili
še
drugi
in
Menhart
je
dejal
,
da
sovraži
vse
romane
in
da
ne
dovoli
,
da
bi
jih
Pavlina
brala
.
»
In
vi
,
gospodična
,
ubogate
?
«
je
vprašal
svetnik
.
»
Seveda
,
«
je
pritrdila
Pavlina
,
»
berem
samo
povesti
.
«
»
Katere
?
«
»
Tiste
,
kijih
objavljajo
časniki
.
«
»
To
je
še
najslabše
blago
,
«
se
je
zasmejal
svetnik
.
Pomenek
se
je
razživel
toliko
bolj
,
kolikor
manj
so
čutili
utrujenost
,
in
ko
so
se
proti
večeru
spet
odpravili
na
pot
do
dve
uri
oddaljenega
doma
,
so
vsi
hodili
tako
lahko
,
kot
da
bi
ne
imeli
za
seboj
deset
ur
naporne
hoje
.
Devin
je
spet
spremljal
Pavlino
,
vendar
je
le
malokje
imel
priložnost
,
da
bi
ji
pomagal
prek
kakšne
brvi
ali
jarka
.
Ponavadi
je
odklonila
roko
,
ki
ji
jo
je
ponudil
.
Stemnilo
se
je
že
,
ko
so
prišli
v
vilo
.
Večerja
jih
je
že
čakala
in
vsi
so
hvalili
previdnost
in
modrost
gospe
Dore
,
da
je
že
prej
vedela
,
kako
jim
bosta
teknila
hrana
in
pijača
.
Po
večerji
so
se
gospodje
iz
mesta
hoteli
posloviti
,
toda
svetnik
in
Dora
tega
nista
dopustila
.
Dora
je
sedla
h
klavirju
,
svetnik
pa
je
naročil
,
naj
iz
dobro
založene
kleti
prinesejo
celo
baterijo
steklenic
odličnih
vin
.
Dora
je
potem
pomislila
na
petje
.
Zaigrala
je
,
Dolnik
pa
je
ob
njeni
spremljavi
zapel
več
pesmi
.
»
Zdaj
pa
še
kakšno
narodno
,
«
je
zahtevala
Dora
.
Devin
je
bil
takoj
pripravljen
in
z
Dolnikom
sta
zapela
.
Glavarje
nekaj
zašepetal
predsedniku
in
svetniku
,
da
sta
oba
zmajala
z
glavo
,
le
Pavlina
je
poslušala
z
očitnim
veseljem
.
Po
petju
se
je
oglasil
predsednik
in
puhnil
gost
dim
iz
cigare
:
»
Kdor
se
zanima
za
takšne
preproste
v
narodne
poskočnice
,
bi
sijih
moral
zapisati
.
Čez
petdeset
let
ne
bo
mogoče
nobene
več
slišati
.
«
»
Kako
to
mislite
?
«
je
vprašal
Devin
.
»
Ker
čez
petdeset
let
tega
kmečkega
jezika
ne
bo
nihče
več
govoril
.
Izobraženci
se
že
zdaj
pogovarjajo
samo
po
nemško
.
«
»
Kako
neki
drugače
?
«
je
pritrdil
Menhart
.
»
Že
dvajset
let
živim
v
teh
krajih
in
ni
se
bilo
treba
naučiti
več
kot
deset
ali
dvajset
besed
po
slovensko
.
Kmetje
,
s
katerimi
imam
opravke
,
me
razumejo
,
sami
pa
tudi
toliko
znajo
,
da
jih
jaz
razumem
,
starejši
še
bolj
kot
mlajši
.
Čez
petdeset
let
se
bo
le
še
kakšna
starka
pogovarjala
po
slovensko
.
«
V
Devinu
je
zavrela
kri
,
toda
premagoval
se
je
in
navidezno
hladno
odgovoril
:
»
Nikar
ne
prodajajte
medvedove
kože
,
dokler
medved
še
ni
ustreljen
.
«
Gospod
Menhart
pa
se
ni
pustil
premotiti
in
je
rekel
:
»
Veste
,
da
so
ti
slovenski
kmetje
meni
,
Nemcu
,
tako
naklonjeni
,
da
so
mi
že
ponujali
poslanstvo
,
toda
jaz
se
nočem
vtikati
v
politične
boje
.
«
»
Ne
boste
se
smeli
odtegovati
,
nikakor
ne
,
če
bodo
,
kakor
se
sliši
,
razpisane
nove
volitve
,
«
se
je
zavzel
glavar
.
»
To
je
že
zdavnaj
tudi
moje
mnenje
,
«
je
pristavil
predsednik
.
»
Zanesljivo
boste
izvoljeni
,
samo
če
boste
hoteli
.
In
vaša
dolžnost
je
,
da
pristanete
.
«
»
Naš
okraj
vam
je
zagotovljen
,
«
je
trdil
glavar
.
»
Tudi
drugod
bodo
vsi
za
vas
,
«
je
dodal
predsednik
.
»
Sodišča
imajo
vpliv
in
jaz
bom
že
poskrbel
za
pravo
mišljenje
.
«
Menhartu
je
bilo
všeč
takšno
priznanje
,
dejal
pa
je
,
da
se
ne
bi
mogel
ločiti
od
doma
in
svojcev
,
čeprav
je
tudi
sam
prepričan
,
da
bi
vsi
kmetje
glasovali
zanj
.
Devin
je
pripomnil
,
da
je
takšen
preskus
vedno
nevaren
in
začel
se
je
ogrevati
,
toda
Dora
mu
je
pristrigla
besedo
in
s
tem
preprečila
vsako
nadaljnje
govorjenje
o
politiki
in
volitvah
.
Kmalu
potem
so
se
razšli
.
Predsednik
in
Menhart
s
Pavlino
so
ostali
v
vili
,
drugi
pa
so
se
napotili
v
mesto
.
Ko
se
je
Devin
poslovil
od
Pavline
,
se
mu
je
zdelo
,
da
mu
je
s
svojimi
mehkimi
prsti
lahno
stisnila
roko
.
Med
potjo
se
mu
je
pridružil
glavar
,
začel
je
govoriti
o
narodnih
prepirih
in
spet
svaril
Devina
,
naj
se
ne
vtika
v
te
homatije
in
da
naj
ne
moti
miru
v
okraju
.
»
Dajmo
vsakemu
svoje
pravice
in
vsi
bodo
zadovoljni
,
«
je
odvrnil
Devin
.
»
Idealno
mišljenje
neizkušene
mladosti
!
«
je
modroval
glavar
.
»
Tudi
jaz
sem
gorel
za
človeške
pravice
,
za
leto
1789
,
za
francosko
prekucijo
,
in
1848.
leta
sem
se
šopiril
po
Dunaju
z
garibaldinskim
kalabrezarjem
na
glavi
in
s
sabljo
na
strani
.
Svoboda
,
napredek
,
enakopravnost
!
smo
kričali
po
ulicah
.
Tisti
mož
pa
,
ki
nas
je
najbolj
navduševal
,
je
prvi
spregledal
otročjo
neumnost
teh
praznih
fraz
in
postal
je
minister
.
Psovali
so
ga
kot
reakcionarja
.
Pameten
mož
,
škoda
,
da
ni
več
na
svojem
mestu
.
Drugi
smo
se
ravnali
po
njem
–
iz
prepričanja
,
to
se
ve
,
iz
prepričanja
.
«
»
Gotovo
,
iz
samega
prepričanja
,
«
je
pritrdil
Devin
z
lahko
ironijo
in
odšel
v
svoje
stanovanje
.
Dozorelo
grozdje
je
viselo
težko
na
trsovju
v
vinogradih
in
se
zibalo
na
visokih
brajdah
.
Klopotci
so
klopotali
,
črički
so
neutrudno
čvrčali
svoj
čir
,
čir
,
trdokljuni
strnadi
,
nadležni
vrabci
,
dleskači
,
kosi
in
druge
ptice
so
zobale
sočno
grozdje
,
ose
in
čmrlji
so
srkali
sladki
sok
in
pridružila
se
jim
je
cela
kopa
jerebic
.
Torej
ni
čudno
,
da
je
vinogradnik
težko
čakal
na
dan
,
ko
bo
svoj
pridelek
rešil
pred
številnimi
živalskimi
grabežljivci
in
nočnimi
tatovi
.
Trgatev
,
kadar
se
trsje
šibi
pod
obilnim
grozdjem
,
čas
prešerne
veselosti
v
vinorodnih
krajih
,
je
bila
tisto
leto
–
pisalo
se
je
leto
1869
–
silno
bogata
.
Imovitejši
meščani
,
in
le
tistega
so
imeli
za
imovitega
,
ki
je
imel
vsaj
en
vinograd
,
so
vabili
družino
in
druge
znance
,
in
kamor
je
človek
prišel
,
če
je
hodil
mimo
vinogradov
,
povsod
je
iz
gosposkih
hiš
slišal
hrup
veselih
ljudi
,
petje
,
napitnice
in
žvenketanje
kozarcev
.
Na
ognjišču
so
cvrli
purane
in
najboljše
svinjsko
meso
;
klobase
,
potice
so
bile
na
mizi
za
použitek
.
Brentači
,
ki
so
nosili
polne
brente
grozdja
na
krnico
,
so
streljali
s
samokresi
od
jutra
do
večera
,
zlasti
pa
tedaj
,
ko
so
se
bližali
gostje
.
»
Potrata
narodnega
imetja
!
«
je
godrnjal
Dolnik
in
zračunal
,
koliko
na
dan
po
nepotrebnem
zapravijo
,
potem
po
včasih
ni
niti
najpotrebnejših
reči
.
»
Zakaj
bi
se
ljudje
vsaj
enkrat
na
leto
ne
poveselili
?
«
je
ugovarjal
Devin
.
»
Kakšno
pa
je
to
veselje
,
da
se
preobješ
in
prenapiješ
,
drugi
dan
pa
še
huje
čutiš
vse
slabosti
svojega
trhlega
telesa
in
omračenega
duha
.
In
kar
mi
je
najbolj
zoprno
:
bratovščino
ti
ponujajo
ljudje
,
ki
jih
poprej
še
videl
nisi
in
ne
da
bi
jih
pobliže
spoznal
,
ti
pa
ne
smeš
odreči
zaradi
vljudnosti
.
Bratov
imaš
potem
vse
polno
,
prijatelja
pa
nobenega
.
«
Kljub
tej
ostri
kritiki
se
Dolnik
in
Devin
nista
mogla
,
pa
tudi
hotela
odtegniti
mnogim
vabilom
na
trgatvene
veselice
,
ki
so
se
vrstile
druga
za
drugo
po
celi
gori
.
Najimenitnejša
je
bila
pri
peku
,
ki
ga
je
Ivan
tako
hudomušno
krstil
za
»
Kipfelbarona
«
.
Tu
niso
bili
povabljeni
samo
civilisti
,
marveč
tudi
častniki
garnizije
,
ki
so
tudi
sicer
obiskovali
to
hišo
.
Gospa
je
bila
zelo
prijazna
in
je
znala
zabavati
goste
.
Pekovi
vinogradi
so
bili
blizu
Salbingovih
in
na
osebno
vabilo
je
letos
počastil
peka
gospod
dvorni
svetnik
s
svojo
ženo
na
veselični
dan
,
z
njima
pa
je
bila
tudi
gospodična
Pavlina
,
ki
je
na
posebno
željo
gospe
Dore
ostala
v
vili
do
trgatve
.
Sešla
se
je
torej
cela
družba
,
ki
je
bila
napravila
izlet
na
Pohorje
,
kajti
tudi
glavar
s
svojo
gospo
in
komisar
so
bili
navzoči
.
Častniki
so
se
predstavili
in
se
gnetli
okoli
gospe
Dore
in
Pavline
.
Prvi
je
bilo
to
očitno
všeč
,
Pavlina
pa
se
je
počutila
v
zelo
neugodnem
položaju
in
videti
je
bilo
,
kakor
da
njeno
oko
išče
pomoči
in
se
je
večkrat
obračalo
tja
,
kjer
sta
sedela
Devin
in
Dolnik
.
Tedaj
se
je
pred
hišo
oglasila
muzika
;
družba
se
je
dvignila
in
Devin
je
porabil
priložnost
,
se
približal
Pavlini
in
sedel
zraven
nje
.
Pogovarjala
sta
se
o
izletu
,
o
tem
in
onem
,
in
čas
jima
je
tako
naglo
minil
,
da
sta
se
oba
začudila
,
ko
je
pristopil
Salbing
in
ju
opozoril
,
da
družba
odhaja
.
Devina
,
Dolnika
in
druge
goste
,
ki
jih
je
poznal
,
je
povabil
za
prihodnji
dan
v
svojo
vilo
,
ker
se
bo
potem
spet
vrnil
na
Dunaj
.
Dvorni
svetnik
je
odšel
s
svojo
gospo
in
Pavlino
,
druga
družba
pa
je
še
ostala
in
se
prijetno
zabavala
.
Le
Dolnik
je
sedel
v
zakotju
zatopljen
v
težke
misli
in
ko
je
bila
veselica
najbolj
živahna
,
je
vstal
in
neopazno
odšel
.
Ko
se
je
Devin
ob
odhodu
ozrl
po
njem
,
ga
ni
bilo
več
videti
.
Gospa
Dora
je
za
veselico
pripravila
vse
najokusnejše
in
najboljše
.
Svojim
gostom
je
hotela
pokazati
,
kako
imenitno
in
elegantno
se
živi
v
njeni
hiši
.
Popoldne
je
Dolnik
obiskal
Devina
.
»
Mislil
sem
ostati
doma
,
ker
so
mi
že
zoprne
vse
te
puhle
veselice
,
toda
ker
svetnik
jutri
odide
,
ne
bi
bilo
lepo
,
če
se
ne
bi
poslovil
od
njega
.
«
Tako
je
govoril
Dolnik
.
»
Le
zaradi
slovesa
grem
,
da
nas
ne
bodo
imeli
za
neotesance
,
samo
zaradi
slovesa
.
«
»
Zakaj
to
tako
poudarjaš
?
«
se
je
začudil
Devin
.
»
Kaj
poudarjam
?
Kaj
res
misliš
,
da
me
mika
gospa
Dora
?
«
»
Tvoja
filozofija
,
to
vem
,
te
bo
obvarovala
pred
slabostjo
,
ki
smo
ji
podvrženi
mi
nefilozofi
.
«
»
Gotovo
.
Vsaj
morala
bi
nas
obvarovati
in
nas
tudi
bo
,
čeprav
je
naša
organizacija
tako
nepopolna
,
«
je
trdil
Dolnik
s
krepkim
,
odločnim
glasom
.
»
Najbolj
se
mi
zdi
zmešan
resen
mož
,
ki
se
vrti
okoli
ženskega
bitja
,
ki
je
globoko
pod
njim
,
kakor
leta
metulj
okoli
luči
,
dokler
si
ne
osmodi
kril
in
pogine
v
plamenu
.
«
»
Po
tvojih
nazorih
zaželeni
konec
vsega
,
kar
živi
,
in
začetek
breztelesnosti
.
«
Dolnik
se
je
nasmehnil
.
»
Ker
ti
ni
za
takšen
konec
,
se
varuj
,
da
se
ne
osmodiš
,
če
se
že
nisi
.
«
Devin
ni
odgovoril
;
oblekel
se
je
in
odšla
sta
.
V
vili
se
je
zbralo
,
kar
je
bilo
uglednih
ljudi
v
mestu
.
Gospa
Dora
je
imela
za
vsakogar
prijazno
besedo
,
da
so
se
vsi
počutili
kakor
doma
.
Odprte
in
razsvetljene
so
bile
vse
sobe
,
po
katerih
so
se
gostje
svobodno
gibali
in
se
čudili
nad
elegantno
opravo
,
ki
je
bila
namenoma
poslana
z
Dunaja
,
in
različnim
okrasnim
rečem
,
ki
so
stale
po
mizicah
in
na
podstavkih
.
Čaj
in
mrzle
jedi
,
mesne
in
slaščičarske
,
grozdje
in
sadje
,
različna
stekleničena
vina
–
vse
to
je
bilo
naloženo
po
mizi
.
Vsakdo
si
je
izbiral
,
kar
mu
je
bilo
všeč
.
Svetnik
Salbing
in
gospa
Dora
sta
hodila
med
gosti
in
opozarjala
na
to
in
ono
jed
,
svetnik
še
posebej
na
vino
,
ki
ga
je
sam
natakal
.
Ko
se
je
zunaj
povsem
zmračilo
,
je
svetnik
povabil
družbo
na
verando
,
da
si
ogleda
umetni
ogenj
,
ki
ga
je
bil
za
ta
večer
naročil
z
Dunaja
.
Veranda
in
park
sta
bila
razsvetljena
z
lampijoni
.
Rakete
so
visoko
švigale
in
sipale
lesketajoče
se
zvezde
,
bele
,
modre
,
zelene
,
rdeče
.
Plamteča
kolesa
so
metala
iskre
daleč
naokoli
,
iz
tal
je
gorelo
,
streljalo
in
pokalo
,
in
kar
je
podobnih
izdelkov
umetnega
ognja
.
Noč
je
bila
tiha
in
topla
in
ko
so
ugasnili
zadnji
žarki
bengaličnega
ognja
,
ki
je
magično
razsvetlil
vilo
,
so
se
na
jasnem
nebu
lesketale
številne
zvezde
,
nad
drevjem
pa
je
vzhajala
luna
,
mirno
plavajoč
v
neskončnem
prostoru
.
Nikomur
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
se
vrnil
v
notranje
prostore
.
Ostali
so
na
verandi
ali
pa
se
sprehajali
po
razsvetljenem
parku
.
Svetnik
se
je
pogovarjal
z
glavarjem
in
Menhartom
na
verandi
,
kamor
je
dal
prinesti
stole
in
mizo
,
Dolnik
pa
se
je
približal
Dori
,
ki
se
je
s
Pavlino
pod
pazduho
napotila
v
park
.
Ponudil
ji
je
roko
,
ki
jo
je
sprejela
ter
Pavlino
prepustila
družbi
Devina
.
»
Jutri
torej
odpotujete
?
«
je
vprašal
Dolnik
.
»
Čas
je
,
da
se
vrnem
domov
.
V
taki
samoti
živeti
je
huje
kot
smrt
.
Nikdar
še
nisem
tako
močno
občutila
,
kaj
je
dolgčas
.
Sploh
ne
razumem
,
kako
je
mogoče
leto
in
dan
živeti
tu
na
kmetih
.
«
»
Nekoč
ste
mislili
drugače
.
Hrup
velikega
mesta
vam
je
bil
zoprn
.
Želeli
ste
prebivati
kje
v
samoti
,
združeni
le
...
«
»
Otročarije
!
«
mu
je
segla
Dora
v
besedo
.
»
Sadjarstvo
,
ki
se
mu
vi
sami
najbolj
posmehujete
.
Minilo
je
,
minilo
.
«
»
Da
,
da
,
minilo
je
,
minilo
.
Pa
ste
zdaj
srečni
?
«
je
Dolnik
vprašal
z
zategnjenim
glasom
.
Čutil
je
,
da
se
je
Dorina
roka
na
rahlo
stresla
.
Vendar
je
naglo
odgovorila
:
»
Vsekakor
bolj
srečna
kot
če
bi
životarila
v
stiskah
in
se
v
tesnih
,
malenkostnih
razmerah
borila
za
vsakdanji
kruh
.
Pa
čemu
ta
pogovor
?
Sovražim
vse
spomine
,
«
je
poudarila
srdito
.
»
Ker
vam
zbujajo
slabo
vest
.
«
Dora
je
očitno
razburjena
in
mu
hoče
odtegniti
svojo
roko
,
toda
Dolnik
jo
je
zadržal
.
»
Ne
boj
se
očitanja
!
Tudi
jaz
sem
potopil
vse
spomine
v
morje
pozabe
.
Boril
sem
se
in
zmagal
;
da
,
da
,
zmagal
.
Ženska
zvestoba
,
stanovitnost
,
–
kdor
je
tako
naiven
,
da
verjame
,
–
morali
ste
se
smejati
nezrelemu
fantastu
.
Prav
ste
sodili
.
«
Dora
se
je
prestrašila
,
se
mu
izvila
in
odhitela
nazaj
na
verando
.
Tudi
Devin
in
Pavlina
sta
se
oddaljila
od
družbe
.
Stala
sta
na
čistini
in
opazovala
,
kako
je
luna
v
rdečkastem
soju
priplavala
izza
gora
in
bolj
obledela
,
čim
više
se
je
vzdignila
.
Zdaj
se
je
utrnila
zvezda
.
»
Pravijo
,
da
vselej
umrje
človek
,
kadar
se
utrne
zvezda
,
«
je
rekla
Pavlina
.
»
Potem
bi
jih
pač
malo
umrlo
,
«
se
je
nasmehnil
Devin
.
»
Ko
bi
se
vsako
sekundo
utrnila
zvezda
,
bi
še
ne
bilo
dovolj
za
vse
človeštvo
.
«
»
Ni
mogoče
,
«
se
je
čudila
Pavlina
.
»
Moja
stara
mati
mi
je
pravila
,
ko
sem
bila
še
majhna
,
da
ima
vsak
človek
svojo
zvezdo
na
nebu
in
na
njej
svojega
angela
varuha
.
Zvezde
pa
se
ne
smejo
šteti
.
«
»
Saj
jih
tudi
ni
mogoče
prešteti
,
kakor
zatrjujejo
zvezdoznanci
,
ker
jih
je
toliko
.
«
Devin
je
prav
tedaj
mislil
duhovito
pristaviti
,
da
on
pozna
le
dve
zvezdi
,
ki
bi
ju
vedno
rad
gledal
,
in
da
sta
ti
dve
zvezdi
svetli
Pavlinini
očesi
;
toda
tisti
hip
je
Menhart
zaklical
:
»
Pavlina
!
«
in
oba
sta
se
vrnila
k
družbi
,
ki
je
odhajala
v
notranje
prostore
.
Šele
pri
odhodu
se
je
Devin
spet
približal
Pavlini
in
se
poslovil
z
besedami
:
»
Nasvidenje
pri
Ivankini
poroki
.
«
Drugega
dne
popoldan
je
Devin
stal
v
svoji
sobi
pri
oknu
,
ko
sta
skozi
mesto
pridrdrali
dve
kočiji
.
V
prvi
sta
sedela
svetnik
Salbing
in
Dora
,
v
drugi
pa
Menhart
in
Pavlina
.
Kočiji
sta
krenili
po
trgu
na
cesto
do
postaje
.
Devin
je
naglo
odprl
okno
,
pozdravil
in
vsi
so
mu
odzdravili
.
Gledal
je
za
vozoma
in
videl
je
,
da
se
je
Pavlina
obrnila
nazaj
in
srce
mu
je
začelo
biti
hitreje
.
Na
ramo
mu
je
potrkal
Dolnik
,
ki
je
vstopil
,
ne
da
bi
ga
Devin
slišal
,
ko
je
gledal
za
odhajajočimi
znanimi
obrazi
.
»
No
,
hvala
Bogu
!
Zdaj
bo
spet
mir
.
Kaj
si
pa
tako
zamaknjen
?
To
so
storile
črne
oči
...
«
je
zasmehoval
Devina
.
»
Bodi
pameten
in
pozabi
vse
te
neumnosti
.
Beri
tole
pismo
!
«
Dolnik
je
pomolil
pismo
in
Devin
je
bral
ter
veselo
vzkliknil
:
»
Torej
že
danes
pride
Vinko
?
In
kje
ga
nastanimo
?
«
»
Vse
je
urejeno
.
Na
pošti
sem
mu
naročil
sedež
za
vožnjo
,
v
gostilnici
pa
sobo
.
«
»
Dobro
,
dobro
.
Zdaj
pa
na
delo
.
Dovolj
je
bilo
veselic
.
«
»
Na
kakšno
delo
?
«
»
Na
narodno
!
«
je
zaklical
Devin
navdušeno
.
»
Ne
vdajmo
se
!
«
Zvečer
se
je
s
poštnim
vozom
pripeljal
pristav
Vinko
Rovan
.
Odšel
je
k
Dolniku
,
ki
ga
je
z
Devinom
že
