človeka,
“
je
mislil
potem
,
„
zakaj
sem
nečasten
?
“
Spomnil
se
je
,
da
je
bil
on
prvi
,
ki
je
pozval
Kristjana
.
In
postalo
mu
je
težko
v
srcu
.
Zdaj
,
ko
se
je
po
dveh
dneh
napetosti
cela
stvar
nekoliko
izpremenila
,
je
mogel
mirno
premišljati
o
tem
.
Videl
je
,
da
ne
pride
do
konca
.
Bil
je
utrujen
od
teh
misli
.
Spomnil
se
je
,
da
jutri
odidejo
in
da
se
je
treba
pripraviti
na
pot
.
Opasal
je
svoj
meč
in
se
ustrašil
svojega
obraza
,
ko
se
je
zagledal
v
zrcalu
.
Odšel
je
počasi
po
stopnicah
navzdol
.
Šel
se
je
poslavljat
od
Alenice
.
Med
tem
je
šel
gospod
Muhič
po
ulicah
z
lahnim
,
poskočnim
korakom
,
kakor
je
šel
vselej
,
kadar
je
bil
vesel
kakega
svojega
uspeha
ali
kadar
je
imel
kako
posebno
poslanstvo
.
Pozabil
je
na
vse
drugo
in
si
je
mrmral
ves
čas
zadovoljne
besede
:
„
Srečo
imaš
,
gospod
Muhič
,
v
najhujši
zadregi
se
vedno
zgodi
kaj
posebnega
,
kar
reši
tebe
in
tvoje
prijatelje
stisk
in
težav
.
Da
bi
bilo
vedno
tako
,
gospod
Muhič
,
da
bi
te
nikdar
ne
zapustila
dobra
sreča
,
tudi
na
vojski
ne
.
“
Tako
mrmraje
je
prešel
vse
ulice
,
ki
so
bile
polne
meščanstva
in
vojaštva
.
Danes
se
gospod
Muhič
ni
menil
zanje
,
ampak
je
šel
naravnost
h
Kristjanu
.
Našel
ga
je
ležečega
na
divanu
in
poleg
njega
je
sedel
Don
Pier
.
Gospod
Muhič
je
oba
prijateljsko
pozdravil
ter
začel
pogovor
:
„
Nekaj
novega
,
prijatelja
,
“
je
rekel
,
„
jutri
zjutraj
odidemo
iz
mesta
.
“
„
Kdo
odide
?
“
je
vprašal
Don
Pier
.
„
No
,
mi
,
gospod
,
brambovci
...
“
„
Aaa
?
“
se
je
začudil
Don
Pier
.
„
To
vas
zelo
veseli
,
kakor
je
videti
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Priznati
moram
,
da
me
to
zelo
veseli
,
kolikor
se
tiče
moje
osebe
.
Ne
vem
,
kako
so
s
tem
zadovoljni
drugi
.
“
Gospod
Muhič
je
dobro
videl
v
mraku
škodoželjni
nasmeh
na
obrazu
Don
Piera
.
„
ln
kam
pojdete
?
“
je
vprašal
Kristjan
.
„
O
tem
se
ne
ve
nič
;
najbrže
v
tabor
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
in
je
nadaljeval
:
„
Kakor
vidita
,
imam
svoje
poslanstvo
:
ker
je
sedaj
zaradi
raznih
zadržkov
boj
nemogoč
,
je
treba
zadevo
preložiti
na
gotov
čas
.
Prosim
torej
gospoda
,
da
se
o
tem
izrazita
.
“
„
Ob
prvem
snidenju
pod
enakimi
pogoji
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
Jaz
bi
natančneje
določil
to
prvo
snidenje
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
kajti
snidejo
se
ljudje
lahko
tudi
v
takem
slučaju
,
ko
je
nemogoče
,
urejati
osebne
zadeve
.
Zato
je
potreba
natančnejših
določil
.
“
„
Zelo
skrbite
za
svojega
klijenta
,
“
se
je
posmejal
Don
Pier
.
„
Morda
bolj
,
nego
je
njemu
ljubo
in
vam
prav
,
“
ga
je
zavrnil
gospod
Muhič
.
„
To
ste
povedali
zelo
modro
,
vendar
se
mi
zdi
,
da
ste
zamenjali
dve
besedi
.
“
„
Nikakor
,
“
je
odgovoril
mirno
gospod
Muhič
,
„
povedal
sem
popolnoma
,
kakor
sem
mislil
in
kakor
je
resnica
.
Kar
se
tiče
tega
,
vam
ne
morem
napraviti
nobenega
veselja
.
Za
svojo
osebo
želim
,
da
bi
ne
bilo
nikdar
tega
prvega
snidenja
,
ne
zato
,
ker
bi
mi
bilo
žal
mojega
klijenta
,
ampak
tudi
zato
,
ker
imam
rad
svojega
nečaka
.
Da
se
torej
razumemo
in
da
bi
se
ne
moglo
reči
,
da
se
izogibamo
!
Prvo
snidenje
je
torej
popolnoma
slučajna
stvar
,
ki
je
lahko
cela
večnost
ne
prinese
.
“
„
Opomniti
moram
,
gospod
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
„
da
sem
vas
cenil
za
večjega
kavalirja
in
da
bolj
poznate
dobre
navade
,
ki
drže
čast
in
ponos
današnjih
kavalirjev
na
onem
višku
,
kamor
so
se
povzpeli
naši
veliki
francoski
predniki
.
“
Gospoda
Muhiča
je
to
očitanje
zadelo
globoko
v
srce
.
„
Kajti
pravi
kavalir
,
“
je
nadaljeval
Don
Pier
,
„
ne
bo
izgubljal
minute
,
ampak
bo
sam
izkušal
,
dati
čim
prej
priliko
za
prvo
snidenje
.
“
„
To
se
bo
tudi
zgodilo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
To
nas
veseli
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
Gotovo
,
“
je
pritrdil
gospod
Muhič
,
„
zgodilo
se
bo
to
pred
vsem
zato
,
da
boste
imeli
priliko
,
spoznati
,
da
nisem
iskal
drugih
poti
z
ozirom
na
vas
.
Torej
veljaj
vaša
formula
v
vsej
svoji
vrednosti
,
gospod
,
“
je
rekel
s
priklonom
ter
vstal
.
„
S
tem
smo
popolnoma
zadovoljni
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
To
nas
veseli
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
In
sedaj
se
moram
posloviti
tudi
od
tebe
,
dragi
moj
Kristjan
,
“
je
nadaljeval
za
nekaj
časa
gospod
Muhič
,
ko
je
bil
primaknil
stol
k
divanu
.
„
Mislil
sem
res
,
da
bomo
imeli
lepe
dni
in
da
bomo
skupaj
branili
mesto
,
kar
bi
prineslo
nam
vsem
mnogo
radosti
in
zabave
.
Sedaj
pa
se
je
treba
ločiti
.
Ako
torej
več
ne
boš
videl
svojega
strica
Mika
Muhiča
,
vedi
,
da
te
je
zelo
ljubil
in
ti
želel
vse
najboljše
.
Spomni
se
,
da
si
ob
njegovi
strani
preživel
lepo
mladost
in
da
ti
je
on
mnogokrat
pomagal
premagati
zapreke
in
zadržke
,
ki
kaze
radosti
življenja
.
Enako
se
bo
tvoj
stric
,
če
te
ne
bo
več
videl
,
vedno
z
veseljem
spominjal
svojega
Kristjana
,
ki
ga
je
ljubil
najbolj
,
kar
je
imel
prijateljev
na
svetu
.
“
Pri
tem
se
je
srce
gospoda
Muhiča
tako
omehčalo
,
da
se
mu
je
začel
glas
tresti
.
Najrajši
bi
bil
objel
svojega
nečaka
,
kajti
v
nekaki
temni
slutnji
se
je
ta
trenutek
zelo
bal
za
njega
.
Toda
gospod
Muhič
je
premagal
svoja
mehka
čuvstva
,
podal
je
molče
Kristjanu
roko
in
mu
rekel
:
„
Pri
tem
bi
še
želel
pred
vsem
,
da
bi
ne
pozabil
Vinic
in
onih
krasnih
dni
.
Gospodična
te
čaka
in
se
čudi
,
zakaj
ne
prideš
na
poset
.
Srečen
bom
zelo
,
če
bom
zopet
zaslišal
pesem
,
ki
je
odmevala
od
zgodnje
pomladi
do
pozne
jeseni
;
to
bo
znamenje
,
da
je
ni
uničila
temna
sila
mrzle
zime
,
ampak
da
je
prebila
sneg
in
led
,
oživela
v
novi
pomladi
z
novo
silo
,
združila
stare
in
nove
čase
,
napolnila
srca
z
ljubeznijo
ter
rodila
mnogo
krasnega
cvetja
v
solnčnojasnem
poletju
.
“
„
Gospod
Muhič
je
postal
pesnik
,
“
se
je
nasmehnil
Don
Pier
.
„
Da
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
,
„
danes
se
mi
zdi
,
da
sem
izgrešil
svoj
poklic
.
“
Kristjan
je
resno
uprl
oči
v
svojega
strica
.
Gospod
Muhič
je
govoril
o
gospodični
in
Don
Pier
ni
mogel
vedeti
,
katero
gospodično
ima
v
mislih
;
Kristjan
pa
je
dobro
razumel
,
o
kom
se
govori
,
in
je
nehote
z
vso
silo
pridržal
roko
gospoda
Muhiča
,
kakor
da
bi
mu
hotel
reči
,
naj
ne
odhaja
od
njega
.
Tudi
gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
ima
Kristjanu
še
mnogo
povedati
,
toda
bile
so
to
take
stvari
,
ki
bi
jih
bila
morala
govoriti
med
štirimi
očmi
.
Zadovoljen
je
bil
,
da
je
razumel
Kristjan
vsaj
to
,
kar
je
bilo
najvažnejše
.
„
Kar
se
tiče
časov
,
ki
se
bližajo
z
brzimi
koraki
,
bi
ti
priporočal
še
enkrat
,
da
stopiš
med
branitelje
domovine
in
se
izkažeš
vrednega
potomca
svojega
rodu
.
To
je
testament
tvojega
strica
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
je
poljubil
Kristjana
v
slovo
.
V
tem
trenutku
je
bil
Kristjan
svojega
strica
zelo
vesel
.
„
Mnogo
sreče
na
potu
in
v
boju
,
“
je
rekel
,
„
upam
,
da
se
zopet
vidiva
.
Prihaja
pomlad
in
z
njo
spomin
na
pesem
.
Nimam
nič
zoper
to
,
če
jo
slišim
še
enkrat
;
poslušal
bi
jo
rad
,
toda
ne
začasno
,
ampak
večno
...
“
Gospod
Muhič
je
pomislil
te
besede
in
jih
razumel
.
Čutil
je
,
kakor
da
mu
je
srce
poskočilo
od
radosti
.
„
Kakor
gotovo
sem
sin
svojega
očeta
,
tako
gotovo
ničesar
bolj
ne
želim
nego
to
.
Verjemi
,
da
bo
stric
Miko
Muhič
vsak
dan
mislil
na
to
,
da
bo
to
njegova
zadnja
misel
na
bojišču
in
njegova
edina
želja
.
“
Nato
je
gospod
Muhič
še
enkrat
stisnil
Kristjanu
roko
,
se
priklonil
Don
Pieru
in
odšel
.
Gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
so
zdaj
izginile
zadnje
mračne
misli
,
ki
so
ga
težile
nekaj
dni
kakor
črna
mora
.
Bil
je
ves
srečen
,
da
ga
je
Kristjan
razumel
,
veroval
je
v
dobre
sile
,
ki
jih
je
bil
spoznal
v
tem
vihravem
mladeniču
,
in
je
upal
,
da
sam
najde
pravo
pot
iz
tega
čudnega
življenja
,
ki
bi
moglo
postati
zanj
pogubno
.
Zato
si
je
gospod
Muhič
globoko
oddahnil
in
se
razgledal
po
visokem
pomladanskem
večeru
nad
mestom
.
Večer
se
mu
je
zdel
danes
tako
lahen
,
čist
,
prozoren
tja
daleč
do
nebeških
višav
.
Čutil
je
v
srcu
radost
,
ki
je
ni
mogel
uživati
sam
,
zato
je
odšel
čez
most
pod
Trančo
na
Glavni
trg
.
Moral
si
je
priznati
,
da
mu
danes
Ljubljana
ugaja
bolj
nego
ves
svet
,
bolj
nego
vsa
velika
mesta
,
zazdela
se
mu
je
zelo
lepa
,
domača
,
prijazna
.
Celo
na
mostu
je
obstal
in
gledal
v
reko
pod
seboj
ter
navzdol
po
nabrežju
.
Čudno
se
mu
je
zdelo
,
da
je
naenkrat
postalo
zanj
tako
lepo
in
občudovanja
vredno
to
mesto
,
ki
ga
je
videl
že
tolikrat
in
ni
še
nikdar
nič
posebnega
našel
na
njem
.
Danes
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
hotel
ostati
za
vselej
v
tem
mestu
in
živeti
v
njem
krasne
dni
.
Gospod
Muhič
se
je
preril
skozi
množico
in
je
že
od
daleč
videl
na
oknu
Heleno
,
ki
ga
je
tudi
takoj
zagledala
in
ga
je
pozdravljala
z
roko
.
Hitel
je
navzgor
po
stopnicah
,
kjer
ga
je
Helena
pričakovala
že
pri
vratih
.
Objela
ga
je
veselo
in
ga
peljala
v
sobo
.
„
Daj
,
daj
,
sladka
moja
gospodična
,
“
je
govoril
med
tem
gospod
Muhič
,
„
ne
objemlji
me
preveč
,
ker
imam
še
vedno
mlado
srce
in
je
velika
nevarnost
,
da
se
zaljubim
vate
.
In
to
bi
bilo
za
naju
oba
zelo
odveč
.
“
Ko
sta
sedla
v
sobi
,
je
gospod
Muhič
nadaljeval
:
„
Kakor
vidim
,
sem
uvedel
res
grdo
navado
,
te
nočne
obiske
,
zdi
se
mi
,
da
ste
se
jih
že
privadili
.
Toda
povedati
moram
,
da
so
bili
vsi
izvanredni
:
prvi
je
bil
ob
mojem
prihodu
,
gnala
me
je
k
vam
iskrena
želja
,
da
bi
vas
videl
čimpreje
,
drugi
je
bil
o
posebnem
slučaju
,
ki
se
je
tikal
tudi
tebe
,
in
današnji
je
zaradi
mojega
odhoda
,
ker
bi
ne
mogel
zapustiti
Ljubljane
,
ne
da
bi
se
poslovil
s
teboj
?
“
„
Kam
odhajate
,
“
mu
je
segla
Helena
v
besedo
.
„
Na
vojno
,
draga
gospodična
.
Jutri
odidejo
vsi
brambovci
,
tako
se
glasi
povelje
in
tako
veleva
dolžnost
.
“
Helena
je
nekaj
časa
molčala
.
„
Sedaj
,
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
„
poslušaj
,
draga
golobica
,
besede
svojega
dobrega
strička
.
Veš
,
da
mi
je
bolj
do
tvoje
in
drugih
ljudi
sreče
nego
moje
lastne
.
Zato
ne
pozabi
na
Vinice
,
gospodična
,
in
se
spomni
lepe
pomladi
,
ki
je
tam
cvela
nekoč
,
in
premišljaj
o
krasoti
jesenskih
večerov
,
ki
so
šepetali
zaljubljene
prisege
.
Verjemi
,
da
bo
stric
Miko
Muhič
zelo
žalosten
,
če
bo
videl
,
da
je
bila
preteklost
pozabljena
in
bodočnost
izgubljena
.
Kaj
bi
hotel
še
reči
!
Mnogo
,
mnogo
.
—
Srce
dobre
gospodične
ne
bo
nikdar
dopustilo
,
da
bi
bil
uničen
njen
junak
.
“
Pri
tem
je
gospod
Muhič
Heleni
neprestano
poljubljal
bele
roke
.
Ona
je
še
vedno
molčala
.
Gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
je
svoje
poslanstvo
izvršil
.
Zato
se
je
začel
ž
njo
šaliti
.
„
Jaz
vem
,
kako
je
dobra
naša
gospodična
,
“
je
rekel
s
sladkim
smehljajem
,
„
a
drugi
je
ne
razumejo
.
“
„
Da
,
gospod
Muhič
,
vi
veste
,
da
je
to
res
.
“
„
Seveda
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Kipeče
,
veselo
mora
biti
življenje
.
“
„
Gotovo
,
kipeče
,
veselo
,
“
je
ponovil
gospod
Muhič
.
„
In
to
tudi
bo
;
še
zelo
kipeče
in
veselo
;
le
pomisli
!
“
Gospod
Muhič
je
izgovoril
te
besede
s
tako
nagajivostjo
,
da
je
Helena
morala
razumeti
,
kaj
misli
.
„
Nič
se
ne
jezi
,
gospodična
,
“
je
nadljeval
mirno
gospod
Muhič
.
„
Kipeče
,
veselo
!
Proti
temu
tudi
nihče
nima
nič
;
vesela
in
kipeča
ljubezen
je
več
vredna
kakor
vse
šale
sveta
.
Ko
bi
bil
jaz
našel
ženo
,
kakor
je
gospodična
Helena
,
bi
se
bil
gotovo
oženil
.
Toda
ni
bilo
sreče
;
tudi
nisem
imel
talenta
zato
;
poznalo
se
je
,
da
sem
bil
namenjen
za
duhovniški
stan
.
Nič
se
ne
boj
zakona
;
življenje
je
lahko
vedno
veselo
in
kipeče
;
da
ne
govorim
o
tem
,
kako
veselo
in
kipeče
je
šele
potem
,
ko
se
pomnoži
samo
s
seboj
,
po
vseh
pravilih
aritmetike
:
dvakrat
dve
je
štiri
.
Zraven
pridejo
pa
še
druge
prijetnosti
.
Jaz
jih
sicer
nisem
užil
,
videl
sem
jih
in
mi
je
bilo
žal
,
da
jih
nisem
izkusil
.
Nič
ne
verjemi
,
da
bi
bilo
drugod
krasneje
nego
v
Ljubljani
.
Danes
sem
videl
,
da
je
to
zelo
lepo
mesto
.
Kar
se
tiče
drugega
,
je
bila
hiša
popravljena
že
pred
pustom
.
Jaz
sem
bil
samo
enkrat
v
oni
sobici
in
verjemi
,
da
...
“
„
Nehajte
že
vendar
,
gospod
,
“
je
rekla
Helena
vsa
rdeča
.
„
Vse
to
je
treba
premisliti
,
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
„
in
potem
bi
bilo
vse
lepo
,
brez
nesreč
in
zmešnjav
.
Meni
je
včasih
zelo
dolgčas
na
svetu
,
ker
sem
pozabil
,
si
preskrbeti
nekaj
takega
,
kar
se
da
z
veseljem
ljubiti
.
Potem
je
življenje
veselo
in
kipeče
.
Ko
smo
bili
mi
mladi
,
smo
ljubili
gospodične
.
Še
danes
mi
ni
žal
in
niti
na
smrtno
uro
mi
ne
bo
.
Toda
ko
bi
bili
prav
ljubili
,
bi
bili
srečnejši
.
Kajti
vse
mine
in
ljubezen
ostane
.
“
„
Ne
govorite
več
,
“
je
vzkliknila
Helena
,
„
me
popolnoma
omamite
.
“
„
Tako
nevaren
nisem
več
,
gospodična
,
ampak
na
Vinice
pomisli
...
Gospodična
Helena
je
položila
gospodu
Muhiču
prst
na
usta
,
ko
je
hotel
nadaljevati
.
V
tem
je
prišla
v
sobo
gospodična
Klara
.
Gospod
Muhič
se
je
spomnil
onih
časov
,
ko
je
moral
zabavati
gospodično
Klaro
zato
,
da
so
se
mogli
mladi
ljudje
ljubiti
,
in
ta
spomin
mu
je
postal
danes
zelo
prijeten
.
Tudi
gospodična
Klara
je
bila
dobre
volje
,
toda
gospod
Muhič
ni
mogel
spoznati
,
ali
iz
zadovoljnosti
,
ker
je
vesela
,
da
odidejo
brambovci
in
z
njimi
gospod
Muhič
,
ali
zato
,
ker
bi
ob
slovesu
rada
dala
čutiti
gospodu
Muhiču
svojo
staro
ljubezen
.
Gospod
Muhič
se
je
počutil
vkljub
vsemu
zelo
dobro
in
se
je
šele
pozno
v
noč
poslovil
od
svojih
ljubeznivih
dam
;
še
pri
slovesu
je
zatrjeval
,
da
bo
kmalu
enak
svojemu
največjemu
učencu
Juriju
Šimiču
,
ker
kmalu
tudi
on
zaradi
same
vojske
ne
bo
imel
več
časa
za
ljubezen
in
svatbo
.
Drugega
dne
je
odšla
četa
brambovcev
iz
Ljubljane
po
cesti
ob
Savi
navzgor
.
Vojaške
trume
,
pehota
,
konjeništvo
in
topovi
so
se
pomikali
pred
njimi
in
za
njimi
.
Ljudje
so
stali
po
vaseh
in
na
polju
,
gledali
mimoidoče
čete
,
pozdravljali
jih
iz
daljave
in
jim
klicali
srečo
na
pot
.
Vsa
dolina
je
bila
polna
vojakov
,
dan
za
dnem
so
se
pomikale
čete
v
glavni
tabor
proti
Trbižu
,
od
koder
je
imela
oditi
združena
vojska
čez
gorske
vrhove
v
Italijo
proti
sovražniku
.
Bolj
in
bolj
so
se
dvigale
gore
,
bolj
visoke
,
bolj
snežene
,
bolj
in
bolj
se
jim
je
bližala
cesta
.
Vode
so
bile
narastle
in
so
šumele
z
bregov
po
dolinah
proti
Savi
.
Vasi
so
počasi
izginile
,
bolj
in
bolj
prazna
je
postajala
cesta
;
pastirske
koče
so
se
kazale
z
golih
planin
,
ne
meneč
se
za
cesto
,
ki
se
vije
med
gorami
.
Nekaj
veličastnega
in
nekaj
mogočnega
je
bilo
v
tej
gorski
prirodi
,
ki
je
molče
strmela
na
tuje
množice
ljudi
.
Nje
to
ni
motilo
;
zbujala
se
je
v
zmagujoči
pomladanski
sili
;
ledovi
so
se
tajali
,
snegovi
so
kopneli
,
vode
so
šumele
,
vrhovi
so
blesteli
,
doline
so
zelenele
,
planine
so
cvetele
;
gore
so
se
radovale
v
toplih
žarkih
in
čistile
v
njih
svoje
skale
in
bregove
;
njim
so
bile
tuje
množice
,
ki
so
nemirno
hitele
mimo
njih
in
so
z
molkom
odgovarjale
njim
,
ki
so
izpraševali
,
če
jih
vidijo
še
kdaj
.
Gospod
Langer
je
jezdil
resno
na
svojem
konju
,
kakor
je
to
bila
njegova
navada
.
Po
poti
se
je
seznanjal
s
poveljniki
drugih
čet
,
ko
so
se
srečavali
.
Gospod
Muhič
je
bil
dobre
volje
,
kakor
vselej
po
prepiti
noči
.
Ostal
je
na
strani
gospoda
Egida
ter
mu
pripovedoval
o
Gil
Blasu
in
o
svojem
dvorjanskem
življenju
.
Egid
pa
ni
bil
pri
najboljši
volji
,
dasi
je
zelo
rad
poslušal
gospoda
Muhiča
,
ker
se
je
med
tem
lahko
prepustil
svojim
mislim
.
Bile
so
različne
skrbi
,
ki
so
mučile
mladeniču
glavo
in
srce
.
Prvič
se
ni
izpolnilo
to
,
kar
je
pričakoval
in
kar
ga
je
izvabilo
na
vojno
:
niso
ostali
v
Ljubljani
,
ampak
so
prepustili
nje
brambo
drugim
.
S
tem
mu
je
bilo
nemogoče
,
ostati
skupaj
z
njo
in
jo
braniti
v
času
nevarnosti
.
Posledica
tega
je
bila
,
da
se
je
moral
ločiti
od
Alenice
,
in
slovo
je
bilo
zelo
težko
.
Sladko
je
bilo
sicer
,
pri
tem
pomisliti
na
prejšnji
večer
,
na
spravo
,
na
sladke
poljube
,
na
gorke
objeme
;
pri
slovesu
drugega
dne
mu
je
padla
uboga
gospodična
,
vsa
objokana
,
okoli
vratu
in
se
ni
mogla
ločiti
od
njega
.
Bila
je
sicer
sladka
zavest
,
da
je
krivda
poravnana
,
da
je
sedaj
jasneje
med
njima
,
nego
je
bilo
kdaj
prej
,
ločitev
je
bila
težka
in
ob
misli
nanjo
je
zabolelo
Egida
srce
.
To
je
bil
drugi
vzrok
,
zakaj
Egida
niso
mogle
spraviti
v
dobro
voljo
niti
najlepše
povesti
gospoda
Muhiča
.
Tretji
vzrok
pa
je
bil
ta
,
da
je
pustil
za
seboj
nasprotnika
,
s
katerim
se
nista
spravila
niti
si
nista
povedala
,
zakaj
se
sovražita
.
To
vse
je
ležalo
Egidu
težko
na
srcu
in
iz
teh
misli
ga
ni
mogel
zbuditi
niti
pomladanski
dan
nad
gorami
niti
vojaške
čete
na
cesti
niti
negotova
bodočnost
,
ki
se
je
skrivala
v
temni
daljavi
.
Vedel
je
,
kaj
mu
je
dolžnost
kot
vojaku
,
in
je
šel
,
kakor
se
je
glasila
zapoved
.
„
Gremo
,
“
si
je
mislil
,
„
kakor
je
ukazano
,
da
bijemo
boj
in
če
nam
je
usojeno
pasti
,
pademo
.
“
Pri
tem
ga
je
veselilo
,
da
je
šum
in
ropot
na
cesti
s
svojo
grmečo
in
zvenečo
silo
zadušil
take
misli
.
Kajti
tisoči
so
šli
isto
pot
in
kaj
je
en
človek
med
tisoči
...
Brambovci
so
si
peli
svojo
pesem
,
vmes
pa
se
je
zdaj
pa
zdaj
oglasilo
ropotanje
bobna
.
Andrej
,
ki
je
jezdil
spredaj
pred
četo
,
je
bil
zelo
zadovoljen
,
da
so
ostavili
Ljubljano
.
Zakaj
dogodki
v
Ljubljani
so
mu
vzbujali
le
neprijetne
spomine
.
Tudi
je
bil
Andrej
takega
mnenja
,
da
kadar
kdo
gre
na
vojno
,
naj
gre
najprej
proti
sovražniku
in
naj
ne
sedi
po
vojašnicah
.
Zato
je
bil
zadovoljen
in
dobre
volje
.
Govoril
je
sam
s
seboj
in
šepetal
svojemu
konju
:
„
Vidiš
,
sedaj
se
nam
zopet
dobro
godi
,
ko
nismo
več
zaprti
v
ljubljanski
vojašnici
,
kjer
si
imel
vsega
premalo
.
Tu
po
vaseh
si
zopet
poiščemo
kaj
boljšega
.
Če
pojdemo
na
Laško
,
se
nam
ne
bo
godilo
slabo
,
pasli
se
bomo
,
koder
bo
nam
ljubo
...
“
Iz
same
zadovoljnosti
je
Andrej
široko
odprl
usta
,
položil
roko
na
eno
stran
in
izpustil
hreščeč
glas
,
da
je
konj
zaobrnil
ušesa
na
drugo
stran
ter
da
se
je
okrenil
celo
gospod
Langer
in
pogledal
,
kdo
poje
tako
.
Andrej
je
pritegnil
še
bolj
;
ker
pa
je
videl
,
da
je
zmotil
tudi
gospoda
Egida
v
njegovih
mislih
,
je
počasi
odnehal
in
je
s
solzami
v
očeh
pritegoval
s
temnim
glasom
dolgo
zategnjeni
dolenjski
pesmi
,
ki
so
jo
peli
brambovci
.
Odmevala
je
v
njej
cesta
,
planina
in
gora
.
Kakor
da
je
od
daleč
prišla
za
njimi
ta
pesem
,
tiha
,
otožna
,
kakor
odmev
zelenih
gričev
,
kakor
glas
z
dolgih
polj
v
dolini
!
Stožilo
se
je
brambovcu
in
je
zapel
pesem
o
trški
gorici
;
lepša
se
mu
je
zdela
nego
svet
okoli
njega
,
silnejša
nego
šum
rek
pod
gorami
,
čistejša
nego
jasni
dan
nad
njim
.
Zažarele
so
pri
tem
utrujene
oči
,
kakor
da
si
je
v
njih
vse
hrepenenje
in
radost
in
želja
in
žalost
,
kakor
poje
pesem
.
Glasneje
je
pritegnil
Andrej
,
kajti
spomnil
se
je
na
Krkovo
.
Poleg
njega
je
jezdil
Kozma
in
je
prepeval
z
močnim
glasom
.
Tudi
on
je
mislil
nazaj
na
dom
in
otožno
je
bilo
njegovo
srce
;
kajti
omožili
so
mu
bili
nekam
daleč
njegovo
ljubo
in
od
takrat
mu
ni
bilo
več
sreče
na
svetu
.
Zato
se
je
pretepal
po
dolenjskih
gostilnah
,
dokler
ni
stopil
v
službo
brambovcev
in
odšel
z
njimi
v
svet
...
Šel
je
na
vojno
,
da
bi
tam
našel
smrt
ali
pozabljenje
,
da
bi
ne
videl
krajev
,
kjer
sta
se
ljubila
,
da
bi
ne
videl
ceste
,
po
kateri
so
mu
peljali
njegovo
ljubo
.
„
Tako
smo
peli
včasih
,
“
mu
je
rekel
Andrej
,
„
bili
smo
mladi
in
smo
vasovali
.
Dve
uri
od
Krkovega
.
Imel
sem
lep
glas
,
lepšega
nego
ti
.
Življenje
je
bilo
,
da
človek
z
veseljem
pomisli
nanje
...
Vidiš
tam
goro
s
tremi
vrhovi
,
pokrito
s
snegom
:
to
je
Triglav
.
Slišal
sem
o
njem
od
starih
ljudi
.
Najvišja
gora
,
nekdaj
so
mislili
,
da
sega
do
nebes
.
Tu
nekje
je
Bled
.
Stara
mati
moja
je
hodila
na
božjo
pot
na
jezero
.
In
Sava
teče
daleč
,
tudi
tam
pri
Brežicah
jo
imamo
.
Kdo
bi
prišel
čez
te
gore
?
Pa
naj
pride
!
Dokler
giblje
desnica
,
jo
bomo
branili
.
Niti
ne
počakamo
,
da
bi
kdo
prišel
vanjo
,
z
meje
ga
zapodimo
,
z
meje
.
Ej
.
“
Tako
je
govoril
Andrej
in
se
je
zagledal
v
krasni
svet
okoli
sebe
in
tudi
Kozma
se
je
zagledal
in
zdela
se
mu
je
zelo
krasna
in
lepa
.
Začutil
je
čudovito
moč
v
svojih
rokah
in
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
s
to
močjo
mogel
vzdržati
in
uničiti
cele
sovražne
množice
na
meji
.
Ko
je
četrtič
zapadlo
solnce
za
visoke
gore
,
so
obstali
brambovci
na
polju
za
Trbižem
v
mali
vasici
.
Vsa
planjava
okoli
in
okoli
,
kar
so
nesle
oči
,
je
bila
oživljena
,
povsod
polno
ljudi
,
konj
,
šotorov
,
vozov
in
topov
;
vasi
so
bile
prenapolnjene
vojakov
,
utrujene
čete
so
počivale
zunaj
po
poljih
in
gričih
.
Vsa
dolina
od
Trbiža
proti
Beljaku
,
ob
Dobraču
in
navzgor
ob
Zilji
je
bila
polna
vojske
,
ki
se
je
sešla
od
vseh
strani
;
konji
so
dirjali
semtertja
,
jezdeci
so
raznašali
povelja
,
zdaj
se
je
dvignila
črna
truma
tu
,
zdaj
tam
in
je
odšla
dalje
,
kamor
je
velel
ukaz
.
Brambovci
so
izginili
v
tem
morju
oboroženih
množic
.
Poltemna
noč
je
pokrila
vojsko
in
pokrajino
naokrog
;
povsod
so
se
svetili
ognji
,
vojaki
so
si
kuhali
večerjo
;
temne
sence
so
se
izprehajale
po
polju
,
konji
so
rezgetali
po
stajah
,
okoli
voz
so
ležali
ljudje
in
tuintam
se
je
začul
glasen
klic
,
konj
je
zapeketal
po
cesti
.
Nastal
je
šum
,
oglasil
se
je
boben
,
zapela
je
tromba
,
široka
senca
se
je
premikala
preko
polja
,
nova
četa
je
prišla
.
Vse
to
je
opazoval
Egid
z
griča
izpred
hiše
,
kjer
sta
si
našla
stanovanje
z
gospodom
Muhičem
.
Gospod
Muhič
si
je
pripravil
dobro
posteljo
,
—
nastopal
je
proti
ljudem
kot
višji
general
—
potem
pa
je
odšel
po
taboru
iskat
svojih
starih
znancev
.
Egidu
se
ni
hotelo
danes
piti
z
neznanimi
častniki
,
zato
je
ostal
na
griču
in
je
gledal
že
nekaj
časa
,
kakor
brez
misli
,
z
množicami
napolnjeno
pokrajino
pred
seboj
.
Iz
vse
te
temne
nejasne
slike
je
prihajal
le
en
razločen
glas
:
vojska
.
Sedaj
je
bilo
Egidu
jasno
,
kaj
je
vojska
,
ko
je
videl
te
oborožene
množice
pred
seboj
,
te
ljudi
,
preoblečene
v
vojaško
obleko
,
s
puško
na
rami
,
z
mečem
ob
pasu
,
pripravljene
,
storiti
vse
,
kar
se
jim
ukaže
,
namenjene
za
boj
in
določene
za
smrt
.
Sedaj
je
videl
in
čutil
to
grozno
silo
in
zdela
se
mu
je
strašna
.
Jutri
ali
enkrat
prihodnje
dni
se
usujejo
te
množice
preko
gor
,
kjer
stoji
sovražnik
z
enakimi
množicami
,
začelo
se
bo
pokanje
pušk
in
grmenje
topov
,
zarili
se
bosta
divji
sili
druga
v
drugo
,
dokler
ena
izmed
obeh
ne
pogine
.
To
je
mislil
gospod
Egid
.
Noč
je
bila
od
juga
oblačna
,
na
severu
jasna
,
zvezdnata
.
Bilo
je
videti
,
kakor
da
gore
zadržujejo
oblake
,
toda
počasi
so
rastli
oblaki
čez
njih
vrhove
,
pokrili
so
jih
in
zakrili
.
Temnilo
se
je
,
le
mnogoštevilni
ognji
so
razsvetljevali
pokrajino
,
ki
se
je
mirila
bolj
in
bolj
.
Andrej
je
ležal
na
senu
pred
lopo
,
kjer
je
bil
privezal
svoje
konje
in
jim
zavalil
velike
šope
sena
.
Ležal
je
v
popolni
zadovoljnosti
in
gledal
na
gospoda
Egida
,
ki
je
slonel
ob
drevesu
pred
hišo
.
Andrej
je
bil
zelo
srečen
,
da
je
imel
tako
blizu
svojega
gospoda
.
Gospod
Egid
se
je
zagledal
na
gore
okoli
sebe
in
je
zamišljeno
gledal
na
vzhod
,
kjer
je
z
rdečim
sijem
počasi
prihajal
ščip
izza
obzorja
.
Tako
se
je
razsvetlila
pokrajina
na
vzhodu
:
dolge
doline
se
vlečejo
v
daljavo
in
se
izgubljajo
med
gorami
.
Ni
sneženih
gor
,
vrhovi
z
gozdovi
se
dvigajo
ob
dolinah
in
razvaline
na
njih
,
spomini
starih
časov
.
Slavna
zemlja
!
Kakor
da
so
se
potopile
na
jugu
one
visoke
gorenjske
gore
,
kakor
da
so
izginile
tam
,
kjer
se
kažejo
le
še
sneženi
vrhovi
čez
greben
.
„
To
je
Koroška
,
“
je
premišljal
Andrej
,
„
tostran
gor
.
Vem
,
stara
mati
je
hodila
sem
na
božjo
pot
,
na
Gosposvetsko
Polje
.
Čudne
reči
je
pripovedovala
,
čudne
o
starih
časih
...
In
tam
za
gorami
!
...
Kaj
je
tam
za
gorami
?
...
“
Andreju
se
je
stožilo
.
Vstal
je
in
odšel
proti
gospodu
Egidu
.
Mesec
je
posvetil
izza
gor
in
je
obsijal
temni
greben
dolgega
Dobrača
.
Bila
je
hladna
pomladanska
noč
,
mrzel
veter
je
vel
preko
doline
.
„
Hladna
noč
bo
,
“
je
začel
Andrej
,
ko
se
je
približal
svojemu
gospodu
.
Egid
se
je
ozrl
nanj
,
kakor
da
ga
je
zbudil
iz
sanj
.
„
Konja
sta
zdaj
dobro
oskrbljena
,
“
je
nadaljeval
Andrej
,
„
bolje
nego
v
vojašnici
.
Hotel
sem
vam
vse
povedati
.
“
„
Kaj
si
hotel
povedati
?
“
je
vprašal
Egid
.
„
Vse
,
kakor
se
je
dogodilo
,
ker
ne
vemo
danes
kaj
bo
jutri
,
in
bi
lahko
napačno
sodili
o
meni
.
Tudi
bi
lahko
mislili
,
da
sem
sam
postal
tak
človek
.
A
ni
vse
tako
,
kakor
bi
si
bilo
želeti
.
Zdaj
je
minilo
in
nečem
govoriti
o
tem
,
v
mestu
pa
sem
vas
poiskal
,
ker
sem
se
imel
pritožiti
o
marsičem
.
Zato
sem
hotel
to
povedati
,
ker
danes
ne
vemo
,
kaj
bo
jutri
.
“
Egid
je
pogledal
svojega
hlapca
in
je
komaj
razumel
,
o
čem
govori
.
Le
to
je
videl
,
da
ga
je
k
njemu
prignala
neka
krivda
,
„
ker
danes
ne
vemo
,
kaj
bo
jutri
.
“
„
Vem
,
vse
vem
,
“
je
rekel
Egid
,
„
tudi
vem
,
da
nisi
bil
ti
kriv
.
“
„
To
tudi
zato
,
“
je
rekel
Andrej
,
„
ker
bi
ne
bilo
prav
,
ko
bi
me
ne
bil
rešil
gospod
Langer
.
“
„
Tudi
to
vem
,
rešiti
bi
te
bil
moral
jaz
.
“
Zdaj
je
Andrej
povedal
vse
,
kar
je
hotel
povedati
.
Le
eno
mu
je
še
ležalo
na
srcu
;
po
kratkem
molku
je
začel
:
„
Recimo
,
da
se
naenkrat
kaj
zgodi
;
kar
imam
zaslužka
,
naj
ostane
pri
hiši
.
“
Egid
se
je
nehote
nasmehnil
.
„
To
bodi
brez
skrbi
,
“
je
odgovoril
Andreju
.
„
Sedaj
pa
bo
čas
počivati
,
“
je
rekel
Andrej
in
je
odšel
proti
lopi
.
Egid
pa
je
strmel
na
slabo
razsvetljeno
planjavo
ki
je
bila
mirna
,
tiha
;
ognji
so
pogašali
,
ljudje
so
spali
,
ves
tabor
je
počival
.
V
mesečnem
svitu
so
se
videli
razločno
veliki
vozovi
,
topovi
,
šatori
in
speče
trume
okoli
poslopij
...
„
Ker
danes
ne
vemo
,
kaj
bo
jutri
.
“
In
zopet
je
strmel
kakor
brez
misli
v
pokrajino
pred
seboj
.
Andrej
pa
je
pogledal
na
spečo
trumo
brambovcev
in
je
videl
ob
steni
visokega
človeka
,
ki
je
gledal
nazaj
proti
goram
.
Bil
je
Kozina
.
Njegova
visoka
postava
je
stala
kakor
velika
črna
senca
.
Andrej
se
mu
je
približal
in
rekel
:
„
Na
kaj
misliš
,
Kozma
?
“
Kozma
ga
je
pogledal
in
rekel
kratko
:
„
Nič
.
“
„
Tam
je
Dolenjsko
,
“
je
rekel
Andrej
in
je
kazal
s
prstom
na
vzhod
.
„
Ej
,
“
je
odgovoril
Kozma
in
je
stal
nepremično
kakor
preje
.
Mrzel
veter
je
zapihal
silneje
.
„
In
kam
jutri
,
Andrej
?
“
je
vprašal
Kozma
čez
nekaj
časa
.
„
Tja
,
kjer
solnce
zahaja
,
“
je
odgovoril
Andrej
in
si
je
poiskal
topel
kot
v
senu
.
Bil
je
zadovoljen
,
ker
se
je
tako
lepo
dogovoril
s
svojim
gospodom
.
Kozma
je
stal
še
vedno
in
gledal
na
vzhod
.
Njemu
ni
bilo
,
kakor
drugim
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
mesec
krvavo
obrobljen
,
videl
je
pred
seboj
bitko
,
moritev
,
poboj
in
zraven
je
mislil
na
svojo
ljubo
.
Egid
je
še
dolgo
slonel
ob
drevesu
in
je
premišljal
o
ljudeh
,
ki
tu
spe
vsak
s
svojimi
sanjami
,
vsak
s
svojo
povestjo
,
vsak
s
svojimi
mislimi
in
željami
...
Tu
ga
je
naenkrat
zmotil
gospod
Muhič
,
ki
je
prinesel
s
seboj
par
steklenic
dobre
pijače
in
ga
je
povabil
s
seboj
v
hišo
.
Tam
je
gospod
Muhič
dokazal
,
da
v
njem
živi
pravi
vojak
,
ki
živi
danes
srečno
brez
misli
na
jutri
.
Kajti
pil
je
in
pel
in
pripovedoval
vesele
povesti
,
da
je
celo
Egid
pozabil
na
vse
in
se
je
veselo
smejal
pozno
v
noč
.
Gospod
Muhič
je
pripovedoval
o
pravicah
in
dolžnostih
dobrega
moža
ter
o
sladkostih
sedmega
zakramenta
.
Zjutraj
navsezgodaj
so
bobni
in
trombe
budile
vojake
iz
spanja
.
Bilo
je
desetega
aprila
,
ko
se
je
začela
vsa
vojska
pomikati
čez
prelaze
Julijskih
Alp
proti
Italiji
na
bojišče
.
Vsa
dolina
je
oživela
,
vse
se
je
pripravljalo
na
pot
.
Druga
za
drugo
so
odhajale
čete
ob
Dravi
in
ob
Zilji
navzgor
.
En
del
vojske
je
odšel
čez
Malborjet
,
drugi
čez
Predil
.
Brambovci
so
dobili
povelje
,
da
odidejo
ob
Dravi
navzgor
in
da
branijo
trg
Saksenburg
,
dokler
ne
dobe
ukaza
,
da
odidejo
dalje
.
Nemško
ime
je
donelo
čudno
v
ušesih
dolenjskih
brambovcev
in
Andrej
je
izpraševal
domače
ljudi
,
kje
je
ono
mesto
,
kamor
pojdejo
.
Korošci
so
kazali
proti
zapadu
.
„
To
pridemo
daleč
,
ako
pojdemo
zmeraj
naprej
,
“
je
godrnjal
Andrej
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
pridejo
celo
v
take
kraje
,
kjer
bo
tuja
zemlja
in
tuji
ljudje
.
Toda
upal
je
,
da
se
kmalu
vrnejo
,
zato
je
v
slovo
klical
ljudem
:
„
Na
svidenje
...
“
Toda
težko
je
bilo
misliti
,
kakšna
bo
ta
vrnitev
in
kakšno
svidenje
.
Koncem
aprila
se
je
začela
vojna
na
vseh
koncih
.
Francoska
vojska
se
je
od
dveh
strani
bližala
avstrijskim
mejam
.
Glavna
vojska
se
je
pomikala
na
severu
ob
Donavi
;
vrhovni
poveljnik
ji
je
bil
sam
Napoleon
Bonaparte
.
Drugi
oddelek
francoske
vojske
se
je
bližal
od
juga
iz
Italije
pod
vodstvom
podkralja
Evgena
Beauharnaisa
.
Tako
se
je
morala
tudi
avstrijska
armada
razdeliti
na
dva
dela
:
severni
del
je
vodil
nadvojvoda
Ivan
,
ki
je
imel
pred
vsem
nalogo
,
zadržati
južno
francosko
vojsko
onstran
Alp
ter
onemogočiti
združitev
obeh
francoskih
armad
.
Njegova
naloga
je
bila
velike
važnosti
in
razmere
so
bile
za
avstrijsko
armado
zelo
ugodne
;
avstrijska
vojska
na
jugu
je
imela
v
svoji
oblasti
nekaj
dobrih
trdnjav
,
poleg
tega
so
visoke
gore
same
zapirale
sovražniku
vhod
v
notranjo
državo
;
z
njimi
je
bila
meja
na
jugu
dobro
zavarovana
;
v
slučaju
skrajne
stiske
je
imela
cesarski
vojski
na
pomoč
prispeti
črna
vojska
,
ki
je
bila
zbrana
iz
oboroženega
ljudstva
.
Avstrija
je
torej
trdno
upala
na
zmago
;
zanesla
se
je
na
svojo
navdušeno
vojsko
in
na
pomoč
domačih
narodov
.
Povsod
se
je
videlo
,
da
se
bije
zadnji
,
odločilni
boj
med
Napoleonom
in
cesarjem
Francem
.
Toda
avstrijska
vojska
se
ni
mogla
uspešno
braniti
proti
izurjenim
francoskim
četam
.
Dasi
se
je
Avstrija
dolgo
pripravljala
na
vojno
in
je
imela
natanko
izdelane
svoje
načrte
,
se
je
začela
kmalu
po
prvih
spopadih
ponavljati
ona
igra
,
ki
se
je
vršila
par
let
prej
na
Nemškem
:
poveljniki
so
se
vdajali
na
milost
in
nemilost
,
umikali
so
se
silnemu
sovražniku
ter
so
izkušali
,
se
boju
izogniti
na
življenje
in
smrt
;
težko
se
je
bilo
bojevati
proti
mogočnemu
zmagovalcu
,
o
katerega
nepremagljivosti
so
bili
prepričani
ne
le
njegovi
vojaki
,
ampak
tudi
nasprotniki
.
Zato
je
kmalu
prešla
ona
odločnost
in
bojevitost
,
o
kateri
so
govorili
prej
vsi
oni
,
ki
so
vojake
in
ljudstvo
navduševali
za
boj
;
utihnila
je
bojaželjnost
in
navdušenost
,
ki
se
je
prej
glasila
v
pisanih
in
nepisanih
pesmih
.
Avstrijska
vojska
na
severu
se
je
začela
kmalu
umikati
nazaj
ob
Donavi
,
zavarovala
češke
dežele
in
se
je
bližala
Dunaju
,
da
bi
glavno
mesto
čuvala
sovražnika
.
Napoleon
se
v
takih
slučajih
ni
rad
dolgo
mudil
na
potu
,
ampak
je
hitro
pritiskal
na
umikajočo
se
vojsko
.
Na
jugu
je
bila
bojna
sreča
na
strani
Avstrijcev
.
Imeli
so
mnogo
ugodnejše
pozicije
nego
sovražniki
in
ni
bilo
težko
,
odbijati
njih
neodločne
napade
.
Sredi
aprila
sta
si
stopili
armadi
nasproti
in
v
dneh
od
14.
do
18.
aprila
je
avstrijska
vojska
na
vsej
črti
zmagovala
nad
francoskimi
četami
.
Ker
pa
se
je
med
tem
začel
severni
del
vojske
umikati
,
se
je
morala
tudi
južna
vojska
pomakniti
nazaj
,
da
bi
šla
Dunaju
na
pomoč
,
ako
bi
bilo
treba
.
Med
tem
pa
je
podkralj
Evgen
pomnožil
svoje
čete
in
je
začel
pritiskati
umikajočo
se
avstrijsko
vojsko
.
Avstrijci
so
morali
zapustiti
Italijo
in
nje
trdnjave
ter
se
pomakniti
v
gore
,
kjer
bi
z
malimi
posadkami
mogli
zasesti
gorske
prelaze
ter
tako
zabraniti
sovražniku
vhod
v
notranje
avstrijske
dežele
.
Ker
so
Tirolci
sami
stopili
v
boj
so
izkušali
zadržati
zmagovito
francosko
vojsko
na
njenem
potu
,
je
bilo
treba
predvsem
zavarovati
pot
čez
Koroško
in
Kranjsko
.
Avstrijci
so
torej
zasedli
in
utrdili
dvoje
najvažnejših
alpskih
prehodov
,
Malbourget
in
Predil
in
so
tam
pustili
svoje
posadke
,
ki
naj
bi
sovražnikom
branile
prehod
.
Poleg
tega
so
se
utrdili
v
okopih
pri
Razdrtem
na
Notranjskem
,
da
bi
Francozem
zabranili
pot
proti
Ljubljani
.
Z
glavno
vojsko
se
je
nadvojvoda
Ivan
pomaknil
na
Štajersko
,
da
bi
od
tod
hitel
na
pomoč
Dunaju
.
Tako
je
šla
francoska
armada
na
severu
in
na
jugu
zmagovito
naprej
.
Avstriji
je
pretila
velika
nevarnost
.
Pomlad
se
je
bila
že
razcvetela
po
vseh
poljih
in
lesih
.
Dnovi
so
bili
nenavadno
topli
,
zato
so
prihajali
tudi
veliki
nalivi
.
Ljudje
so
postajali
na
polju
in
po
novicah
izpraševali
ljudi
,
ki
so
jih
videli
na
cesti
.
Ozirali
so
se
na
sever
in
na
jug
in
so
vsak
dan
pričakovali
novih
strašnih
dogodkov
.
Zvečer
so
gledali
krvavo
solnčno
zarjo
;
iz
tega
so
sklepali
,
da
se
je
izvršila
po
dnevi
krvava
bitka
.
Vse
,
o
čemer
so
si
bili
pripovedovali
po
zimi
pri
peči
in
v
zgodnji
pomladi
,
ko
so
prišle
prve
vesti
po
vojni
,
vse
se
jim
je
zdaj
zdelo
kot
resnično
in
pomenljivo
.
Iz
tega
so
sklepali
,
da
pride
za
tem
še
vse
drugo
,
kar
so
prerokovali
stari
ljudje
,
z
vso
grozo
in
kaznijo
.
Takrat
je
izšel
izraz
,
ki
se
je
razglasil
po
vseh
deželah
,
da
naj
se
zbere
črna
vojska
.
V
nedeljo
po
maši
je
stopil
birič
pred
radovedne
vaščane
ter
jim
čital
s
kričečim
glasom
:
„
Kadar
se
bo
dalo
znamenje
,
da
je
blizu
sovražnik
,
oboroži
se
vsak
in
pridi
na
pomoč
,
da
se
ubranimo
sovražniku
...
Vse
od
16.
do
50.
leta
stopi
pod
orožje
.
Vsak
naj
si
vzame
tisto
orožje
,
do
katerega
ima
največ
zaupanja
.
Šest
do
sedem
čevljev
dolge
drogove
,
ostnike
,
ostre
vile
,
ravne
kose
ali
kar
kdo
hoče
,
oborožen
pa
mora
biti
vsak
.
Črna
vojska
Dolenjske
se
deli
v
tri
velike
dele
,
ki
spadajo
vsak
zase
skupaj
...
Črna
vojska
bo
imela
enega
poveljnika
in
štiri
podpoveljnike
;
vsak
bo
imel
40
mož
.
Dolžnost
vsakega
je
,
storiti
,
kar
veleva
ukaz
.
“
K
tem
besedam
je
birič
pridal
še
nekaj
svojih
besedi
.
Tak
ukaz
se
je
čital
povsod
na
Gorenjskem
,
Dolenjskem
in
Notranjskem
.
Ljudje
so
stali
in
gledali
;
slišali
so
cesarjeve
besede
in
so
vedeli
,
da
ne
pomenijo
nič
dobrega
:
tu
in
tam
se
je
kdo
oglasil
z
navdušenimi
klici
,
drugi
pa
so
se
molče
razhajali
.
Šele
v
krčmi
ob
vinu
se
je
ogrela
kri
,
udarili
so
s
pestmi
ob
mizo
,
bahavo
so
pogledali
okoli
sebe
in
kričali
o
vojski
,
o
Napoleonu
,
o
Francozih
i.
t.
d.
Mir
je
vladal
po
deželi
,
tihota
,
polna
negotovega
pričakovanja
in
skrite
bojazni
.
Ponoči
so
se
ozirali
skozi
okna
ljudje
,
ki
niso
mogli
spati
,
in
so
gledali
na
vse
strani
,
če
bi
morda
kje
požar
ne
oznanjal
strašne
novice
,
da
se
bliža
sovražnik
.
Na
pol
v
spanju
je
poslušal
cerkevnik
,
če
se
ne
oglasi
morda
plat
zvona
v
sosednji
cerkvi
,
da
bi
tudi
on
še
v
pravi
čas
dal
ljudem
znamenje
,
naj
se
zbero
na
boj
.
Med
tem
pa
so
neprestano
prihajale
novice
,
da
beži
dan
za
dnem
avstrijska
vojska
skozi
Ljubljano
na
sever
,
da
sovražnik
že
stopa
čez
mejo
.
Skoraj
ob
istem
času
je
izdal
deželni
glavar
Hohenwart
poziv
na
kranjsko
plemstvo
,
kjer
je
klical
na
boj
vse
odlične
ljudi
svoje
dežele
,
jim
stavil
za
zgled
one
,
ki
so
se
žrtvovali
za
domovino
in
cesarja
,
ter
jih
vabil
v
obrambo
dežele
s
sledečimi
besedami
:
„
Po
pravici
pričakujem
,
da
se
bo
po
tem
zgledu
ravnal
vsakdo
,
ne
da
bi
bil
prisiljen
.
Uverjen
sem
,
da
se
bodo
plemiči
in
honoracijori
urno
odzvali
temu
pozivu
ter
se
oglasili
pri
dotičnem
komandantu
črne
vojske
,
da
jim
odkaže
častno
mesto
med
branitelji
domovine
.
Pričakujem
za
trdno
,
da
ne
bo
nihče
s
plašljivmim
govorjenjem
pobijal
obče
navdušenosti
.
Proti
takemu
nevrednežu
se
bo
postopalo
z
zasluženo
kaznijo
.
Zanašam
se
trdno
,
da
bo
vsakdo
zaupal
temu
,
kar
se
ukrene
za
obrambo
,
da
bo
vsakega
oduševljala
želja
,
rešiti
domovino
,
boriti
se
za
najpravičnejšega
vladarja
in
staro
slovečo
hrabrost
kranjsko
dokazati
tudi
v
teh
nevarnih
dneh
.
“
Ta
poziv
so
čitali
gospoda
po
mestih
in
po
gradovih
ter
so
s
strahom
pričakoval
novih
dogodkov
.
V
tem
času
se
je
pojavil
na
dolenjskih
cestah
sključen
starec
,
visoke
postave
v
belem
kožuhu
.
Bil
je
stari
Kožina
.
Potoval
je
od
vasi
do
vasi
in
je
gledal
skrito
pripravljanje
na
boj
.
Poznali
so
povsod
njega
in
njegovo
povest
.
Konjarji
so
že
prvo
noč
osvobodili
iz
ječe
svojega
tovariša
,
ki
ga
je
dal
zapreti
gospod
Muhič
oni
dan
,
ko
so
odhajali
brambovci
.
Izvršili
so
svoje
maščevanje
,
ki
so
ga
bili
prisegli
proti
brambovcem
.
V
prvem
tednu
so
odpeljali
Kožini
vse
konje
in
mu
okradli
hišo
.
Zato
je
starec
odšel
od
doma
,
kajti
čemu
bi
sedel
doma
,
ko
ni
tam
niti
sina
niti
konj
?
Bila
je
Velika
Noč
,
čas
velikih
praznikov
.
Kako
bi
človek
obhajal
praznike
sam
,
v
okradeni
hiši
?
Zato
je
starec
odšel
na
pot
proti
oni
strani
,
kamor
so
odšli
brambovci
.
Šel
je
od
vasi
do
vasi
,
posedal
je
po
hišah
in
po
krčmah
in
je
govoril
ljudem
čudne
reči
o
antikristu
in
sodnem
dnevu
,
o
bojih
in
o
prelivanju
krvi
,
o
strašnih
časih
,
ko
se
bliža
konec
sveta
.
Zašel
je
med
oborožene
ljudi
,
ki
so
shajali
v
starih
kovačnicah
in
si
kovali
ostnike
,
ter
jim
je
začel
govoriti
z
globokim
preroškim
glasom
o
velikih
pregrehah
in
brezverstvu
sedanjega
časa
.
„
Molite
,
“
je
govoril
,
„
molite
in
ne
ubijajte
,
kajti
prišel
je
čas
,
ko
vstaja
brat
proti
bratu
in
teče
kri
v
potokih
,
satan
pa
zmaguje
nad
otroki
tega
sveta
.
“
Prigovarjali
so
mu
ljudje
,
ki
so
zaupali
na
svoje
orožje
,
on
pa
je
pripovedoval
o
starih
knjigah
in
ustnih
sporočilih
,
kakor
so
jih
podedovali
rodovi
.
Odšel
je
po
cesti
dalje
,
prišel
je
do
krčme
,
kjer
so
se
ljudje
ob
vinu
navduševali
za
vojno
,
prisedel
je
k
njim
in
je
molče
poslušal
.
Ko
je
slišal
njih
navdušene
besede
,
je
vstal
in
je
začel
govoriti
.
Niso
ga
hoteli
poslušati
.
Zasmejali
so
se
in
so
pili
na
pogin
Francozom
.
Starec
pa
se
ni
dal
ustrašiti
;
z
gromečim
glasom
je
pripovedoval
stara
prerokovanja
in
jim
je
govoril
besede
iz
skrivnega
razodetja
,
da
so
utihnili
in
poslušali
.
„
Satan
zmaguje
nad
vami
,
ker
ni
vere
v
vas
,
ker
ste
postali
vredni
pogina
,
“
je
govoril
,
„
z
orožjem
v
roki
se
hočete
braniti
sedaj
,
ko
vas
je
dal
Gospod
sovražniku
v
pest
.
Toda
prepozno
,
prihaja
dan
sodbe
,
dan
kazni
.
Molite
k
Bogu
,
da
vas
ne
zavrže
v
svoji
jezi
,
da
najdete
v
njegovih
očeh
milost
in
odpuščenje
...
“
„
Blazen
je
,
norec
,
“
so
si
mislili
ljudje
,
ki
so
ga
slišali
,
toda
niso
si
upali
govoriti
proti
njemu
.
Tako
je
šel
starec
dalje
po
dolenjskih
cestah
proti
oni
strani
,
kamor
so
bili
odšli
brambovci
.
V
začetku
maja
so
se
Francozi
pokazali
tudi
že
na
Notranjskem
in
so
oblegali
zadnjo
avstrijsko
posadko
,
ki
se
je
utrdila
v
okopih
pri
Podvelbu
in
Razdrtem
ter
hotela
z
zadnjimi
silami
zabraniti
sovražniku
pot
proti
Ljubljani
.
Toda
njih
utrdbe
so
bile
slabe
in
njih
obramba
je
bila
neodločna
;
čutili
so
se
osamljene
in
preslabe
,
da
bi
mogli
zadržati
francosko
vojsko
,
ker
so
se
druge
avstrijske
čete
že
pomaknile
proti
Ljubljani
;
v
okopih
so
bili
večinoma
brambovci
in
starejši
vojaki
.
Poveljniki
sami
niso
mislili
na
resen
odpor
;
navdušilo
jih
ni
niti
to
,
da
se
je
po
Notranjskem
začela
zbirati
črna
vojska
,
ki
je
izkušala
napadati
posamezne
francoske
oddelke
.
Od
Vipave
in
Cerknice
,
z
Unca
in
od
drugod
so
prihajali
prebivalci
trdega
Krasa
in
so
prinesli
s
seboj
orožje
,
kakor
jim
je
velel
cesarski
ukaz
.
Toda
posadka
,
ki
je
imela
zabraniti
Francozom
pot
v
Ljubljano
,
se
je
pri
napadu
vdala
.
Francozi
so
dobili
za
dar
vse
moštvo
in
vse
utrdbe
z
orožjem
in
zalogami
;
poveljniki
in
častniki
pa
so
svobodni
odšli
.
Ker
ni
nihče
veroval
na
zmago
,
se
jim
je
zdelo
škoda
žrtev
.
Tako
se
je
francoska
vojska
bližala
Ljubljani
.
Cesar
prej
nihče
ni
hotel
verjeti
,
se
je
zgodilo
.
Sovražnik
je
stal
pred
vrati
glavnega
mesta
.
Ta
glas
se
je
razlegal
po
vsej
deželi
,
strah
in
groza
sta
prevzela
vse
,
ki
so
vedeli
,
kaj
pomeni
vojska
v
deželi
.
Ljudje
so
začeli
spravljati
svoje
stvari
v
varne
kraje
,
ob
cesti
so
zapustili
hiše
in
so
se
umaknili
k
znancem
in
sorodnikom
v
hribe
.
Ceste
so
postale
prazne
;
vse
je
iz
daljave
čakalo
sovražnika
.
Edino
upanje
vseh
je
bila
še
Ljubljana
,
o
kateri
se
je
govorilo
,
da
je
dobro
utrjena
.
Med
zadnjimi
avstrijskimi
četami
,
ki
so
bežale
od
juga
preko
Ljubljane
na
Štajersko
,
je
bil
tudi
oddelek
konjenice
,
ki
ji
je
zapovedoval
Juri
Simič
.
Imel
je
povelje
,
ostati
v
Ljubljani
ter
ovirati
francoske
predstraže
pri
njihovem
delu
.
Juri
Simič
je
takoj
po
svojem
prihodu
posetil
svoje
znance
na
Starem
Trgu
.
Gospod
Vrangel
ga
je
z
velikim
veseljem
sprejel
in
celo
Alenica
se
je
tako
razveselila
njegovega
prihoda
,
da
ga
je
skoraj
objela
.
Juri
Simič
je
nezadovoljen
odpasal
svojo
sabljo
in
jo
položil
na
stol
.
Njegov
obraz
je
bil
resen
,
glas
osoren
.
„
Ta
sramota
,
“
je
rekel
,
ko
je
utrujen
sedel
k
mizi
,
„
kaj
si
vendar
mislite
o
nas
?
“
„
Srčno
me
veseli
,
da
vas
zopet
vidim
živega
,
“
mu
je
rekel
gospod
Vrangel
.
„
Mene
tudi
,
“
je
rekla
Alenica
,
ki
je
bila
sedla
poleg
njega
.
„
A
mene
ne
,
“
je
rekel
Simič
,
„
skoraj
bi
me
bolj
veselilo
,
ko
bi
dobili
novico
,
da
sem
mrtev
.
Sedaj
je
prvič
,
da
imamo
povelje
,
ustaviti
se
.
“
„
In
kaj
sicer
?
“
„
Sicer
:
beži
,
beži
!
Kakor
da
je
cela
vojna
sam
beg
.
“
„
To
je
nesreča
;
kaj
hočemo
,
“
je
tolažil
gospod
Vrangel
žalostnega
častnika
.
„
Da
,
nesreča
;
treba
je
razumeti
.
“
„
Mi
smo
vendarle
prepričani
o
vaši
hrabrosti
.
Glavna
stvar
je
,
da
ste
zdravi
in
živi
.
Rešite
se
,
kakor
drugi
!
“
„
Ne
govorite
mi
tega
,
“
je
rekel
Simič
,
„
to
je
naša
velika
napaka
.
Do
par
spopadov
smo
prišli
v
Italiji
,
potem
pa
samo
:
beži
!
reši
se
!
nazaj
!
Lahko
se
govori
o
hrabrosti
,
povsod
je
je
bilo
mnogo
,
hrabrost
je
treba
pokazati
.
Mi
kličemo
narod
v
boj
in
sami
bežimo
.
Kaj
naj
stori
narod
brez
nas
?
“
„
In
kaj
naj
storimo
v
Ljubljani
?
“
je
izpraševal
gospod
Vrangel
.
„
Storite
,
kakor
vsi
,
“
je
svetoval
Simič
,
„
bežite
,
rešite
se
!
“
„
Mislite
,
da
Ljubljana
ne
zadrži
sovražnika
?
“
Juri
Simič
je
resno
pogledal
svojega
starega
prijatelja
.
„
Zadrži
ali
ne
zadrži
,
to
je
morda
danes
že
brez
pomena
.
“
„
In
kaj
Saksenburg
?
“
je
vprašala
Alenica
.
„
Saksenburg
?
“
je
vprašal
Simič
,
ki
ni
vedel
,
zakaj
se
gospodična
zanima
za
to
neznano
trdnjavo
.
„
V
Saksenburgu
je
vendar
gospod
Langer
z
brambovci
,
“
je
rekla
Alenica
.
„
Tako
!
“
se
je
čudil
Simič
,
„
vidiš
,
tega
nisem
vedel
.
Zdi
se
mi
,
da
se
jim
bo
godilo
slabo
,
dvakrat
slabo
,
ako
niso
o
pravem
času
pobegnili
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Zato
,
ker
so
brambovci
.
Koroška
je
zdaj
odprta
od
obeh
strani
in
brambovci
so
izgubljeni
,
če
se
niso
rešili
.
Napoleon
je
že
pred
tremi
tedni
izdal
ukaz
,
da
se
morajo
brambovci
raziti
,
sicer
zapadejo
smrtni
kazni
.
Častnikom
Francozi
požgo
hiše
in
imetje
zaplenijo
,
prostake
pa
postrele
na
mestu
.
“
„
In
mislite
,
da
Saksenburg
ne
izdrži
?
Pravili
so
,
da
je
to
močna
trdnjava
,
“
je
govorila
Alenica
,
in
med
tem
se
ji
je
začel
tresti
glas
.
„
Močna
trdnjava
,
“
je
ponovil
Simič
in
je
gledal
obupano
gospodično
,
ki
so
jo
zalile
solze
.
Prijel
jo
je
za
roke
in
rekel
:
„
Časi
so
zdaj
taki
,
da
vsak
pogine
,
kdor
se
ne
reši
sam
.
Ako
se
je
rešil
,
je
rešen
.
Rešite
se
tudi
vi
!
“
„
Da
,
pojdemo
,
odidemo
,
“
je
rekel
gospod
Vrangel
.
„
Čim
preje
,
tem
bolje
.
“
„
Odidite
k
nam
v
Belo
Krajino
,
tam
ste
na
varnem
.
Pozdravite
mi
mojega
strica
in
očeta
in
jima
sporočite
,
da
sem
še
med
živimi
.
“
Po
teh
besedah
se
je
Simič
mirno
poslovil
.
Gospod
Vrangel
je
začel
pospravljati
svoje
stvari
in
je
zamišljeno
postajal
po
priljubljenih
kotih
svojega
stanovanja
.
Alenica
je
stala
ob
klavirju
in
strmela
v
mrak
.
Odkar
je
bil
Kristjan
opazil
,
da
daje
gospodična
Helena
njegovemu
francoskemu
prijatelju
prednost
pred
njim
,
je
izkušal
v
sebi
zatreti
vsako
čuvstvo
,
ki
bi
ga
še
spominjalo
njegove
nekdanje
ljubezni
.
Ni
mislil
na
nič
drugega
nego
na
maščevanje
.
Zato
je
povsod
in
ob
vsaki
priliki
pokazal
pred
javnostjo
,
da
je
njegova
izvoljenka
gospodična
Alenica
Vranglova
,
in
je
izkušal
na
vse
načine
,
si
pridobiti
nje
naklonjenost
.
Gospodična
ga
je
odlikovala
v
marsičem
pred
drugimi
in
Kristjan
ni
mnogo
premišljal
o
tem
,
ali
je
v
resnici
najbližji
njenemu
srcu
.
Bil
je
prepričan
,
da
mu
poda
svojo
roko
,
ako
bi
prosil
pri
očetu
zanjo
.
Zato
je
hodil
samozavestno
pod
njenimi
okni
in
se
ji
je
pridružil
,
kadar
jo
je
videl
na
ulici
.
Vedel
je
,
da
o
tem
govori
celo
mesto
in
da
je
gospodični
Heleni
Kudričevi
zelo
neprijetno
,
kadar
sliši
govoriti
o
tem
.
To
je
bilo
ono
sladko
maščevanje
,
ki
si
ga
je
želel
;
delalo
mu
je
mnogo
radosti
in
ob
enem
mnogo
bolesti
.
Pogosto
so
se
v
njem
oglašali
tihi
spomini
na
njegovo
mladost
in
iz
njih
so
se
rodili
težki
dvomi
,
ki
jim
ni
bilo
nikdar
konca
in
so
pogosto
s
seboj
odnesli
noč
brez
spanja
.
—
Včasih
se
je
kazalo
,
da
igra
nevarno
igro
,
iz
katere
ne
bo
več
rešitve
,
ako
propade
.
Igra
je
postajala
od
dne
do
dne
bolj
drzna
in
nevarna
.
Zdelo
se
mu
je
pogosto
,
da
bi
bilo
najbolje
pustiti
vse
v
nemar
in
oditi
na
vojno
;
toda
hotel
je
izdržati
do
konca
.
„
Kadar
bom
videl
,
da
je
igra
izgubljena
,
“
si
je
mislil
,
„
posežem
vmes
z
ono
silo
,
ki
bo
odločila
.
Moj
pogin
pride
šele
za
menoj
.
“
Vendar
ni
bil
zadovoljen
sam
s
seboj
.
Včasih
se
mu
je
zastudil
ves
svet
,
brez
smisla
se
mu
je
zdela
igra
,
ki
jo
je
igral
,
vse
življenje
se
mu
je
zdelo
vredno
le
posmeha
in
preziranja
.
Sam
sebe
ni
poznal
;
ni
mogel
razumeti
,
kaj
se
godi
z
njim
.
Zato
je
bil
tako
hladno
sprejel
strica
Muhiča
,
ki
ga
je
obiskal
takoj
prvi
večer
po
svojem
prihodu
v
Ljubljano
,
in
bilo
mu
je
neprijetno
,
ko
je
hotel
gospod
Muhič
govoriti
z
njim
o
važnih
stvareh
.
Kristjanu
je
bilo
sicer
žal
dobrega
strica
,
premagati
ni
mogel
svojega
notranjega
boja
.
To
je
bil
tudi
vzrok
onega
nočnega
dogodka
v
kavarni
.
Ko
je
Kristjan
po
dvoboju
zaradi
rane
moral
ostati
doma
,
je
imel
dovolj
časa
,
da
je
premišljal
sam
o
sebi
.
Čutil
se
je
zelo
nesrečnega
,
toda
vzroka
tej
nesreči
je
iskal
v
svojem
življenju
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
mu
je
usoda
zelo
nenaklonjena
in
da
se
mu
ne
zgodi
nič
po
volji
.
Ako
je
pogledal
v
svojo
mladost
,
je
videl
v
njej
le
dobo
boja
proti
neprijazni
usodi
,
ki
mu
je
vedno
stavila
zapreke
na
njegovi
poti
za
srečo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ni
še
ničesar
lepega
doživel
v
življenju
.
Vse
je
bilo
le
laž
in
prevara
.
Včasih
mu
je
postalo
življenje
neznosno
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zašel
s
prave
poti
in
da
bi
bilo
najbolje
:
končati
.
Kadar
se
je
spomnil
dvoboja
,
ga
je
polila
rdečica
,
čutil
je
,
kakor
da
je
padla
na
vse
njegovo
življenje
velika
sramota
,
katere
se
ne
more
očistiti
.
Zato
o
dvoboju
ni
hotel
premišljati
in
se
je
vedno
izkušal
iznebiti
spominov
,
ki
so
ga
pripravljali
skoraj
v
obup
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
mora
biti
tako
,
ker
bi
bilo
sicer
življenje
pusto
in
dolgočasno
.
Ni
ga
bolelo
to
,
da
je
bil
premagan
in
ranjen
;
to
se
je
kazalo
popolnoma
naravno
z
ozirom
na
njegovega
silnega
nasprotnika
.
Hotelo
se
mu
je
boja
,
prepira
,
zmage
ali
smrti
,
sploh
nečesa
,
kar
bi
prineslo
izpremembo
v
to
prazno
življenje
.
Ni
čutil
niti
kesanja
niti
jeze
,
ni
ga
bolel
niti
poraz
niti
rana
.
Vse
se
je
zgodilo
,
kakor
se
je
moralo
zgoditi
.
Toda
vse
to
se
je
pokazalo
v
drugi
luči
,
kadar
se
je
v
njem
zbudil
njegov
ponos
.
Ako
se
je
spomnil
pri
tem
Helene
,
si
je
mislil
,
da
je
nemogoče
živeti
dalje
.
Hotel
je
vedno
stati
pred
njo
kot
zmagalec
,
kot
junak
,
ki
ga
ne
ukloni
nobena
sila
,
sedaj
pa
bo
slišala
,
da
je
premagan
.
Ta
misel
je
bila
Kristjanu
strašna
.
Ko
se
je
zadnji
večer
gospod
Muhič
poslovil
pri
njem
,
se
je
čuden
nemir
polastil
njegovega
srca
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
se
je
v
njem
zbudila
ona
pesem
,
ki
je
o
njej
govoril
gospod
Muhič
s
tako
lepimi
besedami
;
divja
sila
je
napolnila
pri
tem
njegovo
dušo
;
hotelo
se
mu
je
vstati
in
oditi
ven
,
na
vojno
,
v
boj
.
Ni
čutil
bolečin
v
rani
niti
slabosti
v
prsih
.
Videl
je
četo
brambovcev
,
kako
stopa
po
cesti
v
boj
za
domovino
;
veselo
se
glase
pesmi
,
orožje
žvenkeče
,
konji
rezgetajo
;
tisoči
in
tisoči
se
zbirajo
ob
gorskih
prelazih
in
gredo
v
boj
.
Imajo
namen
,
imajo
cilj
.
Nekaj
krasnega
se
mu
je
zdela
vojna
v
tem
trenutku
;
nekaj
veličastnega
in
mogočnega
je
videl
v
onih
množicah
,
ki
ne
mislijo
na
vsakdanje
življenje
niti
na
malenkostna
čuvstva
svojih
src
,
ampak
gredo
skupaj
drug
z
drugim
za
skupnim
velikim
ciljem
,
med
šumom
in
hrumom
premikajočih
se
mas
,
med
peketanjem
konj
,
drdranjem
voz
in
žvenketanjem
orožja
,
tako
da
človek
samega
sebe
ne
čuti
,
ne
sliši
.
Ta
misel
se
mu
je
zdela
zelo
lepa
:
da
človek
samega
sebe
ne
čuti
,
ne
sliši
...
Zahotelo
se
mu
je
,
da
bi
odšel
za
brambovci
,
in
bi
bilo
vse
,
kakor
da
se
ni
zgodilo
nikoli
,
pozabil
bi
na
svoj
notranji
nemir
,
na
dvoboj
in
na
ves
ta
gnus
življenja
,
ki
ga
dela
tako
nezadovoljnega
in
nesrečnega
.
Sto
ran
bi
ne
bolelo
tako
,
kakor
boli
ta
rana
,
ki
ga
tlači
k
tlom
kakor
moreča
mora
.
Bila
je
takrat
težka
in
nemirna
noč
.
Edini
prijatelj
v
teh
težkih
trenutkih
mu
je
bil
Don
Pier
.
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
je
šele
sedaj
spoznal
v
njem
pravega
prijatelja
.
Presedel
je
pri
njem
vso
noč
in
mu
pripovedoval
novice
iz
cele
Ljubljane
in
vse
,
kar
se
je
govorilo
o
vojski
in
o
brambovcih
.
Ljubeznivi
Francoz
je
znal
to
noč
pripovedovati
take
lepe
spomine
,
da
je
Kristjana
popolnoma
pomiril
.
Pripovedoval
mu
je
o
svojem
bivanju
v
Parizu
,
o
pariški
družbi
,
o
zabavah
in
skrivnih
spletkah
;
popisoval
mu
je
krasoto
nekdanjih
salonov
,
orisal
mu
je
vse
posebnosti
francoskih
gradičev
in
vrtov
;
spomnil
se
je
vseh
različnih
potujočih
umetnikov
,
pevcev
,
igralcev
,
akrobatov
,
čarovnikov
,
komedijantov
,
muzikantov
in
vseh
nenavadnih
predstav
,
ki
jih
je
kdaj
videl
v
življenju
.
To
noč
je
Kristjan
čutil
,
da
ima
enega
edinega
prijatelja
,
ki
ga
ne
zapusti
.
Poslej
so
tekli
dnovi
enakomerno
.
Rana
se
je
Kristjanu
hitro
celila
,
pomlad
je
zmagovala
zunaj
v
prirodi
in
bolnik
je
čutil
,
da
se
mu
vračajo
nove
,
sveže
sile
.
Don
Pier
je
posedal
cele
večere
pri
Kristjanu
in
govorila
sta
o
posebnih
stvareh
,
ki
so
v
zadnjem
času
zanimale
Kristjana
.
To
je
bila
pred
vsem
umetnost
,
ki
je
polnila
francoske
salone
in
gradove
one
dobe
.
Kristjan
je
sanjal
o
umetniku
,
ki
bi
ga
najel
,
da
bi
prišel
in
poslikal
nove
njegove
sobe
z
onimi
mičnimi
slikami
iz
življenja
vesele
mlade
družbe
.
Mislil
si
je
cvetočo
trato
,
obdano
z
zelenimi
griči
,
sredi
trate
stoji
hrast
,
na
hrastu
je
privezana
gugalnica
in
na
njej
se
ziblje
lahkotna
gospodična
v
svilnatih
