lepemjeziku
,
da
Jesenko
ni
mogel
drugače
,
nego
,
da
je
imenoval
v
svojem
odgovoru
Zaplotnika
gospoda
.
No
,
Zaplotnik
je
moral
biti
tega
vajen
,
ali
pa
je
imel
toliko
razuma
,
da
se
ni
protivil
,
ako
se
je
Jesenku
zdelo
primerno
tako
.
„
Kaj
smemo
res
verjeti
?
Prav
zaradi
mene
da
ste
se
potrudili
,
gospod
učitelj
?
To
bi
bilo
pa
v
resnici
preveč
časti
,
ki
je
nisem
vreden
,
“
je
hitel
in
je
spretno
odprl
vrata
pred
gostom
.
Jesenko
je
popolnoma
pozabil
,
da
bi
mu
rekel
tudi
on
kaj
prijaznega
,
tako
lepo
je
bilo
,
kar
je
ugledal
.
Iz
svetle
snežnobele
izbe
so
bile
odprte
duri
v
drugo
manjšo
sobo
in
iz
te
na
stežaj
ven
na
zelenobarvan
balkon
,
ves
opleten
z
zelenjem
in
raznobojnim
cvetjem
.
Jesenka
je
kar
potegnilo
s
seboj
in
stopil
je
ven
.
Tik
pod
njim
na
levo
je
hrumela
voda
čez
troje
mlinskih
koles
v
globok
propad
.
Pod
hišo
tja
se
je
prelival
ozek
,
dolg
vrt
v
neštetih
barvah
,
za
njim
pa
so
se
bleščali
v
solncu
izza
vseh
vej
rdeči
in
rumeni
šopi
neverjetno
debelih
in
gladkih
jabolk
,
hrušk
in
breskev
.
„
To
je
naravnost
krasno
!
“
je
vzkliknil
.
Štefan
Zaplotnik
se
je
nasmehnil
.
Oči
so
mu
mežikale
,
ko
je
gledal
od
strani
Jesenku
v
obraz
;
ali
da
se
služimo
lepega
starega
izraza
:
pasel
se
je
na
učiteljevi
presenečenosti
,
in
učiteljevi
navdušeni
vskliki
so
padali
med
to
pašo
kakor
rdeča
jabolka
z
vej
.
A
pri
stari
ti
metafori
je
dvojna
korist
:
napase
se
ta
,
ki
se
pase
,
a
napase
se
tudi
oni
,
ki
je
bil
predmet
te
paše
.
In
res
se
je
Jesenko
zdajci
obrnil
in
je
v
znak
,
da
ima
za
enkrat
dovolj
,
počasi
rekel
:
„
To
je
res
nekaj
nenavadnega
!
Komaj
da
sem
videl
kaj
lepšega
v
življenju
!
Pa
tu
gori
v
teh
hribih
,
ali
da
rečem
še
bolje
,
tu
doli
na
dnu
tega
kotla
!
Potem
pa
res
ni
čudno
,
če
vas
imajo
ljudje
za
čarodelca
,
gospod
Zaplotnik
!
“
Štefan
je
od
veselja
poskočil
.
„
Kaj
res
?
“
je
vskliknil
.
„
Ali
ste
tudi
vi
že
slišali
o
tem
?
In
da
sem
vedomec
,
in
da
imam
luterske
črne
bukve
?
In
da
imam
luterski
žegen
?
Ste
slišali
to
?
Da
mi
ni
treba
nič
delati
?
Da
zato
samo
pri
meni
sadje
vedno
obrodi
,
da
zato
pridelam
celo
pravega
vina
,
ko
raste
tu
kvečemu
kisli
cibidin
?
Ali
bi
jim
jaz
dal
luterskega
žegna
,
nemarnežem
!
Pa
saj
sem
jim
enkrat
tudi
res
pokazal
,
kak
je
ta
luterski
žegen
:
Spravil
sem
jih
bil
kakih
dvajset
mlajših
gospodarjev
k
Jurčku
v
tisto
zadnjo
sobo
,
češ
,
da
jim
pokažem
luterski
žegen
,
ko
že
toliko
govore
o
njem
.
In
ko
so
bili
vsi
skupaj
,
smo
zaprli
vrata
;
in
zdaj
vstane
Štefan
Zaplotnik
in
pravi
:
„
Možje
tak
je
luterski
žegen
in
tako
uči
Luter
Martin
:
Komaj
pride
malo
mraza
in
malo
snega
,
—
veliko
ga
v
teh
krajih
tako
ni
in
še
ta
hitro
izgine
,
—
pa
zakurite
peči
,
da
kar
puha
vročine
in
se
spravite
z
ženami
in
otroci
gor
.
In
noben
vrag
vas
ne
spravi
dalje
nego
do
hlevov
,
da
položite
živini
in
kvečemu
še
po
malo
drv
ali
sena
v
senožeti
.
Potem
pa
zopet
na
peč
!
In
tu
pravi
Martin
Luter
:
Možje
s
Strnišč
,
ne
na
peč
,
ne
na
peč
,
ampak
pikon
in
lopato
v
roke
,
pa
na
delo
!
To
rebro
gori
nad
vasjo
je
še
občinski
svet
:
prekopajte
ga
vsi
skupaj
v
robotah
,
nasadite
ga
s
trtami
in
čakajte
,
da
pade
poletno
solnce
nanj
,
pa
boste
videli
luterske
čudeže
.
V
vsem
bo
vam
Štefan
Zaplotnik
,
ki
je
to
že
vse
poskusil
,
rad
pomagal
.
A
če
pridela
Štefan
Zaplotnik
,
ki
ima
svoje
parcele
tam
doli
v
grapi
,
kamor
pride
samo
pol
solnca
in
kjer
mora
skoro
vsako
breskev
in
skoro
vsak
grozd
posebej
proti
solncu
obračati
,
če
pridela
nekaj
,
kar
je
res
sadju
in
vinu
podobno
,
potem
pravim
jaz
luterski
Martin
Luter
,
da
bi
vi
Strniščani
,
ki
ste
na
sredi
solnca
,
lahko
pridelali
še
vse
kaj
drugega
.
“
Ali
gospod
učitelj
,
ko
sem
prišel
do
tu
in
sem
pogledal
okrog
sebe
,
se
mi
je
zazdelo
,
da
govorim
danes
kakor
svojo
prvo
,
najbrže
tudi
zadnjo
lutersko
pridigo
.
Možje
so
bili
zdaj
že
razumeli
,
kam
pes
taco
moli
,
in
menda
častitemu
predgovorniku
ni
bilo
več
namenjeno
veliko
besed
.
Tuintam
na
mizi
se
je
delala
pest
debela
kakor
prešca
:
čakaj
boš
pokusil
,
koledar
;
tuintam
je
že
objemala
druga
roka
velike
Jurčkove
čase
:
čakaj
luterska
butica
,
da
malo
trčiva
.
Zdaj
obrni
taco
,
Štefan
,
zadnji
čas
je
!
„
Možje
!
“
sem
rekel
in
se
poklonil
.
„
Možje
,
nisem
povabil
brez
premisleka
le
najbolj
pametne
glave
naše
župnije
na
ta
sestanek
,
može
,
ki
razumejo
pametno
besedo
.
Tega
in
onega
sem
že
imel
na
umu
,
pa
sem
si
rekel
:
ta
ni
prav
bistrega
razuma
in
bi
res
nazadnje
mislil
,
da
mu
bo
Štefan
kake
copernije
kazal
.
Za
vas
pa
,
kar
sem
vas
povabil
,
sem
bil
za
vsakega
gotov
,
da
bo
vedel
,
kako
gre
le
za
pameten
gospodarski
pomenek
.
In
res
,
če
gledam
okrog
sebe
,
moram
reči
,
da
se
nisem
motil
niti
v
enem
.
“
—
Prešce
so
lezle
počasi
pod
mizo
in
Jurčkova
težka
baterija
k
ustom
.
Štefan
,
dobro
je
!
Zdaj
pa
še
zadnja
beseda
:
„
Prijatelj
župan
,
povej
zdaj
ti
,
kako
misliš
:
ali
bi
bila
mogoča
taka
robota
;
in
če
si
druge
misli
,
kako
bi
drugače
začeli
to
stvar
in
ali
bi
jo
začeli
?
“
„
Ne
bom
vam
razlagal
,
kaka
je
bila
tista
debata
,
gospod
učitelj
.
Le
tako
je
končalo
,
da
sem
še
enkrat
vstal
in
rekel
:
„
Ker
vidim
,
da
je
moj
predlog
propadel
,
ga
umaknem
.
“
Ne
vem
,
kaj
so
mislili
,
da
je
to
;
za
mene
je
pomenilo
,
da
sem
vesel
,
ko
jo
tako
dober
kup
lahko
spet
poberem
.
In
sem
še
dostavil
:
„
Čeprav
ste
bili
danes
že
zbrani
najpametnejši
gospodarji
,
le
povejte
še
drugim
,
o
čem
smo
razpravljali
.
In
recite
vašim
ženam
,
da
ste
jih
hoteli
samo
podražiti
,
ko
ste
jim
pravili
,
da
greste
gledat
lutrov
žegen
.
Mogoče
,
da
se
kdaj
pa
le
še
premislite
in
se
spomnite
Martin
Lutrovega
nauka
:
da
oni
,
ki
hodi
vse
leto
od
drevesa
do
drevesa
,
obrezuje
,
snaži
,
podpira
,
uničuje
mrčes
in
če
treba
zaliva
,
—
le
pokaže
,
da
kdor
gmajno
spremeni
v
vinograd
,
ni
lenuh
;
in
da
onemu
,
ki
je
v
mladosti
pridno
delal
,
na
stare
dni
ni
treba
samemu
nositi
na
hrbtu
gnoja
,
ampak
mu
to
lahko
tudi
dninar
opravi
;
in
da
pametnemu
gospodarju
ni
treba
luterskega
,
ampak
samo
božjega
blagoslova
.
Zdaj
pa
vsi
lepo
pozdravljeni
in
lahko
noč
!
“
Ploskanja
nisem
več
čakal
,
ker
nisem
bil
prav
gotov
,
kam
bi
padalo
.
“
Jesenko
se
je
zdaj
glasno
zasmejal
.
Ves
čas
pa
je
veselo
vžival
Štefanovo
živahno
pripovedovanje
in
živo
slikanje
.
„
Ta
bi
bil
za
oder
!
“
si
je
mislil
.
„
Pa
so
Strniščani
povedali
svojim
ženam
,
kak
je
lutrov
žegen
?
“
„
Mislim
,
da
so
,
“
je
navihano
pomežiknil
Štefan
.
„
Zato
sem
jih
tudi
naučil
,
ker
sem
se
bal
,
da
bi
sami
ne
bili
našli
odgovora
na
vprašanja
od
vseh
strani
.
Ali
nekaj
je
le
moralo
priti
v
javnost
iz
tajne
seje
:
v
nedeljo
me
je
bil
gospod
župnik
ustavil
za
Drenarjevim
oglom
in
mi
je
rekel
,
da
sem
falot
.
Ponoči
naj
se
rajši
za
nekaj
časa
ne
potikam
okrog
vasi
,
ker
bi
znal
kak
kamen
poskusiti
na
meni
moč
luterskega
žegna
.
Ponižno
sem
se
zahvalil
in
sem
šel
.
Pa
sem
se
le
obrnil
in
sem
videl
,
da
se
je
za
menoj
široko
smejal
.
“
„
Župnik
je
dober
človek
?
“
je
vprašal
Jesenko
.
„
Kar
se
reče
:
blaga
duša
.
Rad
bi
,
pa
ne
ve
kako
.
Mene
je
,
bi
rekel
,
bolj
podpihoval
nego
podpiral
,
če
sem
hotel
kaj
pametnega
začeti
pri
ljudeh
.
Zdi
se
mi
namreč
,
da
mu
bolj
ugajajo
moje
neumnosti
nego
moje
pametnosti
.
“
Jesenko
se
je
glasno
zasmejal
.
„
Zdi
se
mi
,
da
razumem
gospoda
župnika
,
“
je
rekel
.
„
Ne
zamerite
mi
Zaplotnik
,
a
dozdeva
se
mi
,
da
ste
velik
navihanec
.
In
če
ima
župnik
malo
smisla
za
humor
,
vas
mora
imeti
rad
.
Kaj
pa
politično
,
ali
se
strinjata
?
“
je
pristavil
Jesenko
malo
bolj
prežeče
,
da
vidi
,
kako
je
z
enim
in
drugim
na
to
stran
.
„
Politično
?
Kaj
se
to
pravi
pri
nas
?
Ali
nista
bila
zadnjič
pri
volitvah
na
eni
strani
advokat
,
na
drugi
pa
sam
doktor
svetega
pisma
,
in
je
škofija
bila
za
prvega
proti
drugemu
.
Župnik
že
bolj
posluša
,
kako
gre
veter
od
gor
;
tudi
tistih
par
mož
pobere
na
svoj
voz
,
da
nima
kakih
neprilik
;
ampak
vse
skupaj
mu
je
vse
eno
,
se
mi
zdi
.
Miren
človek
je
.
Jaz
sem
ga
zadnjič
malo
podražil
,
kako
more
biti
duhovnik
proti
duhovniku
,
a
on
mi
je
odgovoril
,
da
o
tem
ne
odloča
.
Treba
se
je
držati
starih
voditeljev
,
dokler
se
oni
dobro
drže
,
in
se
ne
puntati
proti
njim
.
Puntar
pa
gospod
župnik
res
ni
.
“
Zaplotnik
je
govoril
vse
te
besede
resno
in
počasi
,
in
nobene
šegavosti
mu
ni
bilo
več
v
očeh
.
„
Potem
bi
se
pa
tudi
z
ljudmi
ne
moglo
nič
novega
začeti
?
“
je
počasi
vprašal
Jesenko
.
Zdaj
je
Zaplotnik
njega
bolj
pazljivo
pogledal
,
češ
:
kak
človek
si
in
česa
pravzaprav
iščeš
?
„
Z
ljudmi
?
“
je
zategnil
;
a
potem
je
pogledal
Jesenku
naravnost
v
oči
in
je
rekel
odsekano
:
„
Jaz
mislim
,
da
je
vse
tako
kvečemu
za
kako
Kranjsko
,
kjer
ni
zunanjega
sovražnika
,
če
že
mora
biti
;
a
tu
za
nas
,
kjer
imamo
krutega
tujega
tlačitelja
,
ki
živi
samo
od
naše
nevednosti
,
in
kjer
bo
konec
njegove
vlade
,
ko
spregledamo
,
tu
vse
to
ni
za
nas
in
gorje
mu
,
ki
...
“
Jesenko
sam
ni
rad
govoril
o
politiki
in
tudi
nameraval
ni
zavrteti
Zaplotnikovih
govorniških
koles
na
to
plat
.
Zato
ga
je
hitro
prekinil
:
„
Dovolite
,
Štefan
,
nisem
mislil
tako
.
Hotel
sem
le
vprašati
,
ali
bi
bilo
mogoče
začeti
kaj
na
prosvetnem
polju
,
na
gospodarskem
...
“
Zaplotnik
ga
je
vzradoščen
pogledal
.
„
Tu
ste
mi
vzeli
pa
kar
besedo
iz
ust
,
gospod
učitelj
!
“
je
krepko
rekel
.
„
Že
v
nedeljo
pri
maši
,
ko
sem
vas
gledal
,
sem
si
dejal
:
Ta
bi
lahko
če
bi
hotel
!
Saj
sem
jaz
,
revež
,
že
nekaj
začenjal
,
a
saj
veste
tisto
:
Nihče
svojcem
prerok
!
Meni
so
se
ljudje
vedno
le
smejali
.
Menda
imam
pa
že
res
nekaj
takega
na
sebi
.
“
Jesenko
je
zmajal
z
glavo
.
„
Pa
tudi
če
bi
imeli
!
“
je
rekel
.
„
Ljudje
bi
morali
videti
vendar
ta
vaša
sadna
drevesa
,
vaše
trte
...
“
„
Ah
,
to
gledajo
samo
z
zavistjo
in
z
neumno
mržnjo
!
“
je
živahno
odvrnil
Zaplotnik
.
„
Saj
tudi
čakal
nisem
drugega
.
Toda
mislil
sem
,
da
jim
celo
stvar
porinem
lahko
še
bolj
pod
nos
:
nalašč
sem
se
pogovoril
s
kupci
,
ki
so
prišli
iz
Gorice
po
sadje
,
da
mi
izplačajo
denar
šele
gor
na
vasi
,
vpričo
vseh
ljudi
;
da
prav
vse
vidijo
in
slišijo
,
za
koliko
draže
prodam
jaz
;
pa
so
rekli
le
,
da
imam
boljši
jezik
in
da
znam
bolje
barantati
.
In
so
hudobno
zrli
na
moj
lepi
pridelek
,
kakor
da
delam
jaz
njim
škodo
,
ne
oni
meni
.
Zakaj
razumete
,
gospod
:
da
so
me
hoteli
poslušati
,
imeli
bi
danes
že
na
stotine
in
stotine
kvintalov
najlepšega
sadja
in
bi
si
lahko
sami
uredili
izvoz
,
da
bi
šel
dobiček
v
naše
žepe
.
Poganjal
sem
se
torej
tudi
za
lastno
korist
;
zakaj
samo
radi
mojega
sadja
,
ki
je
res
edino
za
svetovni
trg
,
se
seveda
ne
izplača
poseben
izvoz
.
Tudi
s
šparglji
sem
poskusil
,
in
imenitno
se
je
bilo
obneslo
;
a
niti
na
jezik
jih
ni
hotel
nikdo
deti
,
in
sama
z
župnikom
sva
jih
morala
snesti
.
Drugo
leto
sem
pa
vse
pustil
.
“
Jesenko
je
bil
postal
ob
teh
besedah
poparjen
in
zamišljeno
je
gledal
v
tla
.
„
Da
,
potem
,
ljubi
moj
Zaplotnik
,
če
je
ljudstvo
tako
:
kje
in
kako
potem
začeti
?
“
je
rekel
malodušno
.
„
S
kraja
,
gospod
učitelj
!
“
je
odgovoril
Štefan
in
udaril
rahlo
po
mizi
.
„
Skraja
in
z
lepa
!
Z
muziko
še
polha
vloviš
,
pravijo
pri
nas
.
Zato
najprej
petje
!
Lepa
pesem
srce
preorje
,
potem
pa
lahko
seješ
.
Gospod
učitelj
,
saj
ste
muzikalični
?
Ne
zamerite
,
da
vas
vprašam
!
Pa
kot
učitelj
seveda
ste
!
“
„
Sem
!
“
je
pritrdil
Jesenko
.
„
Že
na
učiteljišču
sem
imel
svoj
zbor
in
pravili
so
,
da
sem
bil
na
mestu
.
Toda
bo
li
pevcev
in
pevk
?
“
„
Kar
jih
boste
hoteli
,
gospod
!
Ali
niste
opazili
,
da
ta
kraj
kar
zveni
od
samega
petja
?
Ali
ne
pojejo
naši
kosci
in
grabljice
lepo
?
To
vedno
pravim
:
Koder
sem
hodil
po
svetu
,
nikjer
lepših
zvonov
in
nikoder
lepšega
petja
!
Ne
,
ne
,
za
pevce
in
pevke
bodite
brez
skrbi
;
te
vam
jaz
zbobnam
skupaj
,
ko
vem
kam
poseči
!
“
Umni
čitatelj
je
gotovo
že
uganil
,
da
Jesenko
in
Zaplotnik
nista
ves
ta
čas
stala
ko
dva
štora
na
balkonu
ali
v
sobi
,
nego
da
je
gostoljubni
gospodar
postavil
pred
gosta
,
kar
je
imel
najokusnejšega
v
kleti
in
shrambi
.
In
tako
je
zdaj
,
na
te
zadnje
Zaplotuikove
besede
Jesenko
počasi
dvignil
svojo
kupico
,
jo
približal
Štefanovi
in
rekel
s
skoro
svečanim
glasom
:
„
Ljubi
Zaplotnik
,
zdi
se
mi
,
da
sva
se
danes
v
ti
uri
našla
dva
orača
te
lepe
strniške
ledine
!
V
to
pomozi
Bog
!
“
In
sta
veselo
trčila
.
In
pomenila
sta
se
še
to
in
ono
:
kako
bo
zdaj
obema
lepše
življenje
in
krajši
čas
,
ko
bosta
imela
lepo
družbo
;
ko
bo
med
petjem
in
po
petju
padla
marsikaka
poučna
beseda
v
srca
krepkih
mladeničev
—
„
in
lepih
deklet
!
“
je
pomežiknil
Štefan
,
—
ko
se
polagoma
napravi
lahko
tudi
malo
čitalnice
in
nabavi
nekaj
knjig
,
—
Štefan
je
pokazal
celo
polico
čedno
vezanih
bukev
,
ki
jih
rad
posodi
;
kako
ju
bo
tudi
gospod
župnik
gotovo
rad
podpiral
,
posebno
če
bo
Jesenko
mislil
malo
tudi
na
cerkveno
petje
.
In
sta
lepo
razpredla
ves
načrt
...
Pa
je
tam
gori
iz
zvonika
dol
milo
zapelo
Ave
Marijo
in
se
razleglo
po
vsi
topli
dolini
in
po
vseh
mehkih
senožetih
,
da
so
kosci
povesili
svetle
kose
in
grabljice
svoje
rosne
glave
.
Z
Rogarskega
vrha
dol
in
s
Kuma
in
s
Kožarja
sem
pa
kliče
glasno
in
jasno
troje
malih
zvonov
,
kakor
da
želi
troje
otrok
lahko
noč
dobri
materi
,
farni
cerkvi
.
Moža
sta
stala
že
pred
hišo
,
ko
je
odzvonilo
.
Samo
slap
je
še
pel
in
šumel
.
Stisnila
sta
si
prisrčno
roke
,
in
Jesenko
jo
je
krenil
veselih
korakov
v
breg
.
Štefan
Zaplotnik
se
je
narodil
svojim
revnim
,
a
poštenim
staršem
na
praznik
svojega
patrona
,
po
katerem
je
dobil
krstno
ime
,
leta
18
**
.
Že
v
zorni
mladosti
je
kazal
lepe
duševne
zmožnosti
,
zato
so
ga
dali
,
—
posebno
še
,
ker
je
imel
že
starejšega
brata
za
dom
in
gospodarstvo
—
čevljarju
Jernejčku
v
šolo
.
Po
treh
letih
mu
je
izdal
Jernejček
izvrstno
ustno
spričevalo
;
in
ker
ni
bilo
doma
ne
dela
ne
jela
za
četrtega
Čevljarja
,
se
je
napotil
Stefanček
ž
njim
v
svet
,
iskat
si
vsakdanjega
kruha
,
in
urit
se
dalje
v
rokodelstvu
ter
učit
se
jezikov
.
Od
tu
dalje
je
imelo
življenje
Štefana
Zaplotnika
do
tam
,
kjer
smo
ga
videli
v
prvem
odstavku
,
troje
poglavij
:
Prvo
do
takrat
,
ko
se
je
vrnil
s
potovanja
zopet
domov
drugo
dotlej
,
ko
je
prišel
učitelj
Jesenko
v
Strnišče
;
tretje
od
tedaj
naprej
.
Tudi
to
kaže
pomenljivo
,
kak
mož
je
bil
Štefan
Zaplotnik
,
da
je
pričelo
srednje
poglavje
s
prihodom
vrlega
narodnega
prebujevalca
Jesenka
in
ne
tam
,
ko
se
je
poročil
,
dobil
prvega
otroka
ali
kaj
takega
,
družinskega
.
Najlepše
poglavje
,
pravi
on
sam
,
da
je
bilo
prvo
,
prežvižgano
in
prepeto
zunaj
v
širokem
,
belem
svetu
,
v
revščini
in
težavah
,
v
mrazu
in
gladu
,
v
prešernih
družbah
in
grešnih
priložnostih
,
po
v
vsem
Nemškem
,
v
Švici
in
celo
doli
po
globokem
Laškem
.
Kar
naenkrat
,
ko
je
korakal
ravno
še
dalje
proti
severu
,
ga
ustavijo
gori
nekje
pod
Berlinom
in
mu
položijo
pismo
od
doma
v
roke
.
Pismo
piše
,
da
je
umrl
brat
Tone
hude
smrti
v
gozdu
,
da
z
očetom
ni
nič
več
in
da
mora
zdaj
on
domov
,
ko
ni
nič
več
delavne
moške
roke
pri
hiši
.
Obrnil
se
je
na
peti
nazaj
in
korakal
na
jug
z
istimi
koraki
,
kakor
je
korakal
prej
na
sever
.
In
čez
tri
tedne
,
v
sveti
božični
noči
,
že
blizu
polnoči
,
je
dospel
na
vrh
hriba
,
odkoder
se
je
spuščala
v
tistih
časih
mesto
sedanje
položne
ceste
strma
,
razdrapana
pot
navzdol
.
Sneg
je
pokrival
breg
in
dol
,
in
tisočere
zvezde
so
migljale
na
nebu
.
Tamle
onstran
,
že
v
dolenji
polovici
rebra
,
so
brlela
okna
ljube
domače
vasice
;
proti
nji
s
hriba
navzdol
in
iz
doline
gor
pa
so
se
pomikale
stotere
plamenice
,
vse
hiteče
proti
farni
cerkvi
kraj
vasi
,
kakor
rdeče
piske
h
koklji
.
In
visoko
praznično
zvonenje
se
je
razlivalo
okrog
in
okrog
čez
beli
kraj
.
Štefanu
se
je
storilo
čudno
milo
...
„
Pastirčki
pojejo
pobožno
,
lepo
.
“
Potem
pa
ni
čutil
nič
drugega
,
samo
navzdol
se
je
spustil
čez
zmrzlo
drčo
,
da
ga
je
gnala
strmina
sama
naprej
in
naprej
,
dokler
ni
dospel
do
mosta
na
dnu
in
se
prijel
za
ročaje
.
Onstran
je
čepela
njegova
hiša
,
vsa
črna
,
ker
je
bil
tu
doli
sneg
že
večinoma
skopnel
,
in
je
sijalo
v
stisnjeno
kotlino
le
malo
zvezdic
z
vrha
neba
.
Hitel
je
tja
,
postal
pred
vrati
in
poklical
.
Ampak
nihče
ni
odgovoril
.
Samo
voda
je
šumela
temno
in
tako
polno
,
kakor
bi
zvonilo
tudi
globoko
na
dnu
z
vsemi
tremi
kakor
gori
v
vasi
...
Oba
sta
šla
k
zornici
,
oče
in
mati
,
si
je
mislil
Štefan
in
se
je
obrnil
.
Takrat
pa
je
zagledal
za
hišo
rajnkega
brata
,
kako
se
je
stisnil
za
vogel
,
postal
za
hip
in
izginil
potem
počasi
v
grmovje
,
kakor
senca
.
Po
hoji
ga
je
bil
spoznal
.
Štefan
se
je
pokrižal
in
je
skoraj
stekel
po
oni
strani
proti
vasi
navzgor
,
naravnost
proti
cerkvi
.
Že
z
vrha
klanca
so
zabučale
orgije
in
tenek
glas
zvončka
pred
oltarjem
je
poklical
do
sem
dol
.
Ko
je
prišel
Štefan
do
cerkve
,
je
zadonela
ravno
prelepa
stara
božična
pesem
s
kora
.
Kar
skozi
se
je
ril
med
ljudmi
,
ki
so
ga
začudeni
spoznavali
,
in
je
hitel
,
ne
da
bi
pozdravljal
,
na
kor
,
med
pevce
in
se
pridružil
s
svojim
globokim
glasom
.
Vsa
cerkev
je
pela
;
ali
še
izpod
zvonika
,
ki
je
bil
čisto
v
kotu
,
petnajst
korakov
proč
,
so
se
ozrli
ljudje
gor
,
ko
se
je
on
oglasil
.
Po
končani
maši
pa
ga
je
že
čakala
mati
pod
stopnicami
,
in
vse
oči
je
imela
polne
solz
,
ko
mu
je
stisnila
roko
.
„
Kdo
vam
je
pravil
,
da
sem
prišel
?
“
je
vprašal
tiho
.
„
Oh
,
ali
te
nisem
slišala
peti
?
Izmed
sto
bi
te
bila
razločila
.
Da
si
le
prišel
,
da
si
le
prišel
!
Kako
težko
smo
te
čakali
!
Delati
nima
kdo
;
in
pa
tako
strašno
žalostno
je
,
odkar
ni
več
Tona
!
“
Tako
je
ostal
Štefan
od
takrat
doma
.
Tožilo
se
mu
je
hudo
po
svetu
in
po
njegovih
belih
cestah
,
ampak
kaj
je
hotel
.
Spomladi
je
umrl
še
oče
,
in
matere
same
ni
mogel
pustiti
.
In
ko
se
je
še
oženil
...
„
Pravzaprav
so
mene
drugi
oženili
.
Še
vprašali
me
niso
!
“
je
omenil
Jesenku
,
ko
je
nanesel
nekoč
pogovor
na
take
stvari
.
„
Mati
?
“
„
Ne
mati
.
Župnik
!
Kar
oklical
me
je
,
gospod
Jože
,
pa
je
bilo
.
“
„
Ne
razumem
.
“
„
Seve
,
to
so
bili
drugi
časi
takrat
.
Gospod
Jože
,
—
takrat
smo
jih
klicali
tudi
pri
nas
še
samo
po
imenu
,
pisal
se
je
pa
za
Lapanjo
,
—
gospod
Jože
je
gospodaril
,
kakor
je
hotel
.
Ljudje
so
se
bali
takrat
duhovnih
gospodov
še
vse
drugače
“
.
„
A
!
Gospod
Jože
?
Slišal
sem
že
marsikaj
o
njem
.
To
je
bil
tisti
,
ki
je
podil
ljudi
kar
na
glas
od
spovednice
?
“
„
Tisti
.
Ali
veste
,
da
sem
šel
pred
veliko
izpovedjo
,
ko
sem
videl
,
kako
je
,
skrivši
prat
svoje
nemške
grehe
celo
v
Idrijo
,
osem
ur
hoda
daleč
.
Prišlo
je
sicer
take
dni
po
več
izpovednikov
od
drugod
;
ampak
ko
je
odpravil
gospod
Jože
stare
ženske
in
ni
hotelo
biti
nobenega
več
k
njegovi
spovednici
,
je
stopil
kar
ven
,
pa
gnal
eno
vrsto
ljudi
,
ki
so
se
gnetli
k
drugim
gospodom
,
v
svoj
kot
.
Potem
je
bila
šele
šola
!
Samo
enkrat
sem
poskusil
,
pa
vem
še
danes
,
kaj
je
izpoved
!
“
„
No
,
in
kako
vas
je
oženil
?
“
je
vprašal
učitelj
,
lomeč
se
od
smeha
,
ker
je
imel
oni
še
danes
ves
preplašen
obraz
,
ko
je
govoril
o
tistih
časih
.
„
Kako
?
Čakajte
no
,
pa
vam
povem
.
Iz
sveta
sem
bil
prišel
in
vajen
sem
bil
smeha
in
šal
.
Nič
hudega
,
ampak
človek
je
le
enkrat
mlad
.
“
Štefan
je
govoril
tise
in
se
je
sklonil
niže
čez
mizo
in
nekoliko
zardel
je
bil
pri
teh
besedah
.
„
Razumem
,
razumem
.
Moj
Bog
!
“
je
vskliknil
Jesenko
in
se
je
nasmehnil
.
„
Tako
je
,
kakor
pravim
.
Tu
je
bilo
pa
vse
drugače
.
Če
si
jo
le
pogledal
,
pa
je
bilo
že
tisto
:
„
Če
povem
to
gospodom
pri
izpovedi
—
—
—
!
“
Pa
tudi
ljudje
!
Nisi
smel
govoriti
z
dekletom
,
pri
belem
dnevu
ne
!
In
jaz
še
posebno
,
zaradi
tistega
cilindra
namreč
.
“
Zasmejal
se
je
prekanjeno
in
zamahnil
z
roko
po
zraku
.
„
Kakega
cilindra
?
“
„
Saj
ste
jih
videli
?
Na
slikah
ste
jih
videli
znabiti
?
Rokodelci
,
posebno
popotni
,
smo
nosili
takrat
visoke
cilindre
na
glavi
,
malo
na
levo
uho
.
Doma
pa
niso
bili
tega
vajeni
.
Ali
naj
ga
vržem
pod
jez
,
ko
je
bil
še
skoraj
nov
?
Mati
me
je
prosila
vsako
nedeljo
,
naj
ga
pustim
doma
;
celo
z
glave
mi
ga
je
klatila
in
me
lovila
.
Eni
so
se
mi
smejali
,
drugi
so
se
hudovali
.
Jaz
sem
stal
pa
vseeno
za
Petrovo
hišo
sredi
fantov
ž
njim
in
se
nisem
zmenil
,
če
se
mi
smejejo
,
ali
če
se
jeze
.
Dvakrat
je
šel
gospod
Jože
iz
cerkve
,
ko
sem
ga
imel
na
glavi
;
pa
ko
sem
vedel
,
kak
je
gospod
Jože
,
sem
ga
snel
že
bolj
od
daleč
dol
in
se
le
počasi
spet
pokrival
,
da
bi
šel
oni
prej
mimo
.
Tretjo
nedeljo
se
pa
kar
naenkrat
ustavi
in
zakriči
,
da
se
je
vse
ogledalo
:
„
Kak
dimnik
pa
štrli
tam
doli
v
zrak
?
Ti
,
Zaplotnikov
,
če
ne
vržeš
še
danes
tistega
kanona
stran
,
ti
ga
zbijem
jaz
z
glave
!
V
koruzo
ga
nesi
,
preklja
neumna
!
Kaka
lutrska
streha
je
to
?
“
Mene
pa
je
prijelo
in
prav
tako
glasno
sem
odgovoril
:
„
Če
je
hiša
kristjanska
,
tudi
streha
ne
bo
lutrska
!
“
Da
ste
videli
,
kako
me
je
pogledal
!
Rekel
pa
ni
nobene
več
in
samo
puhal
je
,
ko
je
odhajal
proti
domu
.
Eni
so
rekli
,
da
sem
prav
storil
;
še
večim
pa
sem
se
bil
zameril
,
ker
sem
odgovarjal
.
„
Cilinder
ste
pustili
pa
vseeno
rajši
doma
,
kaj
ne
?
“
se
je
zasmejal
Jesenko
.
„
Sem
.
Vrh
smreke
pod
potjo
sem
ga
nesel
,
da
ga
je
moral
videti
tudi
on
,
če
je
šel
po
gorenji
cesti
.
Pa
so
mi
tudi
to
za
zlo
vzeli
nekateri
.
Drugi
so
me
pa
radi
imeli
,
ker
sem
znal
kako
povedati
;
zapeti
pa
po
naše
,
po
nemško
in
po
laško
.
Pisal
sem
vsem
ljudem
pisma
in
prebiral
odgovore
,
razlagal
sodnijske
spise
in
svetoval
,
kjer
sem
znal
.
Tudi
gospodarstva
sem
se
oprijel
,
odkar
ga
je
odložila
mati
na
moje
rame
.
“
„
In
zdaj
je
bilo
treba
gospodinje
?
“
se
je
nasmehnil
Jesenko
.
Vedel
je
,
da
Štefan
rad
drobi
,
če
ga
ne
potegne
včasih
naprej
.
„
Nič
je
ni
bilo
treba
,
meni
že
ne
.
Ampak
mati
je
silila
,
in
tudi
jaz
sem
videl
,
da
ne
more
več
vsega
.
Sam
pa
sem
le
vedel
,
da
sem
tako
veliko
bolj
prost
...
Včasih
sem
mislil
,
da
bi
še
prodal
ali
oddal
,
če
bi
mati
umrla
,
in
šel
spet
malo
po
svetu
.
Njej
se
je
morebiti
zdelo
tako
in
mi
ni
dala
miru
.
Pa
še
ne
vem
,
kako
bi
bilo
,
čeprav
bi
se
bil
lahko
oglasil
skoraj
,
kjer
bi
bil
hotel
,
da
me
ni
vrag
peljal
tisto
nedeljo
popodne
mimo
Skriljčevih
.
To
je
tista
hiša
na
oni
strani
vode
,
če
se
gre
proti
Slapu
.
Opravek
sem
imel
spodaj
in
doma
nisem
vedel
kaj
početi
,
če
ni
bilo
dela
.
Pa
zagledam
pred
Skriljčevo
hišo
to
,
ki
je
zdaj
moja
žena
.
Bila
je
najlepša
v
fari
,
to
lahko
rečem
.
Tu
vendar
ni
župnika
,
si
mislim
;
in
če
poreče
kaj
,
radi
izpovedi
,
ji
svetujem
,
naj
gre
še
ona
v
Idrijo
.
Tako
sem
stopil
brez
slabih
misli
gor
.
Ona
se
je
pa
kar
obrnila
in
hotela
v
skedenj
.
Dvakrat
sem
skočil
,
pa
sem
bil
tam
.
„
Kaj
se
skrivaš
?
Ali
sem
taka
zverina
?
“
pravim
in
jo
primem
za
podbradek
.
„
Motovilo
neumno
si
!
“
se
zasmeje
in
mi
da
eno
po
licu
,
pa
plane
pred
mano
v
skedenj
in
tišči
vrata
.
Pritisnem
,
da
je
odletelo
,
pa
sem
jo
imel
.
Vrgel
sem
jo
v
slamo
in
jo
ščipal
,
ko
se
ni
mogla
braniti
od
smeha
.
Vrata
pa
ves
čas
odprta
.
Ali
mu
je
šel
pravit
berač
,
ki
je
gledal
sem
izza
grma
ali
kali
,
—
drugo
nedeljo
,
ko
sem
iskal
po
stari
pesmarici
,
kje
bomo
peli
in
na
oklice
še
pazil
nisem
,
ko
niso
ljudje
nič
govorili
,
—
takrat
zaslišim
naenkrat
svoje
ime
.
„
Ženin
je
Štefan
Zaplotnik
,
zakonski
sin
rajnkega
Antona
in
Jere
Zaplotnik
,
v
Mlinu
,
petindvajset
let
star
,
samskega
stanu
.
Nevesta
:
Katarina
Laharnar
,
zakonska
hči
—
—
—
“
kakor
gredo
te
reči
.
Ali
sem
gledal
!
Drugi
mene
pa
še
bolj
.
Vse
vprek
je
šlo
...
Jaz
,
mati
,
Skriljčevi
,
sosedje
.
Nič
pripravljeni
,
nič
dogovorjeni
.
Kar
v
farovž
grem
!
“
sem
rekel
in
sem
šel
.
„
A
!
Ali
si
se
vlovil
,
dihur
,
a
?
Ali
si
mislil
,
da
boš
še
naprej
zapeljeval
poštena
dekleta
in
jim
jemal
po
skednjih
deviško
čast
?
Zdaj
jo
boš
imel
doma
,
zdaj
se
znesi
,
ti
nemarnež
lutrski
!
“
me
sprejme
gospod
Jože
.
Govori
sem
,
govori
tja
,
—
vse
zastonj
;
on
je
gnal
le
svojo
.
Pa
še
take
vmes
,
da
jih
ni
ponavljati
,
ker
ni
izbiral
in
je
imel
rad
močne
besede
.
Mi
pa
smo
vedeli
,
da
nima
pravice
,
in
smo
rekli
,
da
se
bomo
branili
.
Grdo
je
bilo
vse
skupaj
in
po
nepotrebnem
sramota
in
govorjenje
.
Že
smo
se
napravljali
v
Trg
,
ko
se
oglasim
jaz
,
kakor
že
sem
:
„
Ti
Tinica
,
zakaj
se
pa
tako
ustavljamo
in
branimo
?
Saj
bi
se
pa
le
lahko
vzela
?
“
„
Ej
,
saj
res
,
“
pravi
rajnki
Skriljič
.
„
Če
je
vama
prav
,
zakaj
pa
ne
?
“
In
tako
sva
se
vzela
.
„
In
sta
zadovoljna
vi
in
ona
!
“
„
Hm
,
zadovoljna
...
Včasih
je
tako
,
včasih
pa
tako
,
kakor
že
so
take
reči
na
svetu
.
Ampak
saj
veste
,
jaz
nisem
človek
,
ki
bi
si
belil
glavo
s
stvarmi
,
ki
so
.
In
potem
je
,
če
pogledamo
tako
počez
,
na
kmetih
povsod
precej
vseeno
.
Samo
,
da
si
ohrani
človek
do
smrti
kožo
gladko
,
kakor
je
pel
Prešeren
.
“
Jesenko
se
je
zganil
in
je
hotel
nekaj
reči
,
zastran
citata
namreč
,
ampak
poznal
je
Štefana
zdaj
že
dodobra
in
se
je
samo
nasmehnil
.
Dasi
je
človek
sam
zase
soliden
,
se
mu
vendar
ne
posreči
,
da
bi
stal
vedno
le
na
strani
vseskozi
solidnih
in
spoštovanja
vrednih
oseb
.
Toliko
laže
je
v
našem
slučaju
govoriti
za
Štefana
Zaplotnika
,
kakor
stoji
namreč
vsaj
do
te
dobe
pred
nami
;
zakaj
o
njem
pravzaprav
se
niti
ne
more
trditi
,
da
je
bil
nesoliden
človek
.
Ni
bil
brezveren
,
ni
klel
,
ni
izostajal
od
maše
,
lepo
je
spoštoval
svojo
mater
do
njene
smrti
,
skratka
:
poslušal
je
vse
božje
,
cerkvene
in
človeške
postave
.
In
nasprotnega
mu
pravzaprav
tudi
nihče
očital
ni
.
Dražilo
je
vrle
Strniščane
le
to
,
ker
je
od
takrat
,
ko
je
pričel
učitelj
poučevati
petje
,
naravnost
ponorel
.
Skoraj
vsak
ljubi
večer
je
bil
v
vasi
,
zbiral
fante
in
dekleta
in
ni
nehal
prej
,
dokler
ni
spravil
vseh
v
društvo
.
Mladim
bi
človek
ne
zameril
toliko
,
dasi
vse
to
ni
nič
za
kmeta
,
ki
naj
gre
spat
,
ko
je
delal
ves
dan
in
je
truden
,
da
drugo
jutro
lahko
vstane
.
Ali
če
počenja
star
človek
take
otročarije
...!
Zaplotnik
je
dobro
vedel
,
kaj
ljudje
mislijo
in
govorijo
,
ali
ni
se
brigal
.
Hodil
je
k
vsaki
pevski
vaji
in
je
dajal
dober
zgled
.
Po
vaji
pa
je
stopil
navadno
z
učiteljem
in
še
nekaterimi
drugimi
v
gostilno
,
izpil
svojo
četrtinko
vina
,
se
kaj
pomenil
in
je
odšel
potem
domov
.
Tu
pa
ga
je
čakalo
vedno
isto
:
ploha
očitanj
in
hudih
besed
.
„
Nehaj
,
žena
,
nehaj
,
ali
pa
povej
že
enkrat
kaj
novega
!
“
je
mrmral
,
ko
se
je
razpravljal
.
Šele
,
ko
je
bila
prišla
ona
takrat
z
najhujšim
na
dan
,
da
pojde
v
nedeljo
kar
nad
učitelja
in
da
ga
ošteje
vpričo
vseh
ljudi
,
zakaj
ji
zapeljuje
moža
in
ga
spravlja
v
greh
,
še
le
tedaj
je
privzdignil
svoj
glas
in
zagrozil
tako
:
„
Tisto
pa
le
poskusi
,
sem
ti
že
rekel
enkrat
!
“
Nazadnje
se
je
vendar
malo
bal
,
da
bi
res
ne
naredila
škandala
.
V
takih
hipih
je
globoko
v
srcu
začutil
veliko
grenkost
.
Kako
lepo
bi
bilo
,
če
bi
imel
ženo
,
ki
bi
razumela
in
bi
ga
sodila
drugače
nego
drugi
ljudje
!
Ali
glej
,
tudi
ona
je
rekla
,
da
pohajkuje
,
če
je
stopal
pod
svojimi
drevesi
in
gledal
skrbno
od
veje
do
veje
;
tudi
ona
je
rekla
,
da
zapravlja
čas
,
ako
je
kopal
ozke
rove
od
vode
na
vse
strani
čez
travnike
in
pobiral
kamenje
in
zagrebal
krtine
,
da
bi
ne
bilo
pege
madeža
na
njihovem
svetlem
licu
;
in
naravnost
zdivjala
je
časih
,
če
je
zalival
pod
noč
nasade
ter
povezaval
in
podpiral
cvetice
.
Ali
res
ni
videla
ali
ni
hotela
videti
,
kako
je
plačal
upnika
za
upnikom
,
kako
si
je
širil
posestvo
na
vse
strani
in
preobračal
prej
puste
grive
,
da
je
pognala
že
drugo
spomlad
bujna
trava
na
njih
,
ali
zažarelo
kar
naenkrat
bogato
klasje
tam
,
kjer
je
prej
prilezlo
skozi
leta
in
leta
kvečemu
nekoliko
borega
krompirja
iz
zemlje
?
„
Kdo
je
pa
delal
?
“
se
je
razsrdila
,
ko
je
pokazal
z
roko
tja
in
jo
pogledal
.
„
Ali
si
že
pozabil
,
koliko
si
plačal
delavcem
,
da
so
ti
znosili
gnoj
gor
in
razkopali
?
In
kdo
ti
je
nasejal
in
oplel
?
Ti
si
polegal
spodaj
po
sencah
,
mi
pa
smo
se
pekli
v
solncu
in
delali
.
Kar
molči
rajši
,
da
te
ne
bo
še
bolj
grdo
gledati
!
“
Kaj
bi
na
to
?
Skomizgnil
je
in
odšel
molče
po
ravni
poti
čez
travnik
in
krenil
potem
navzgor
v
brdo
,
kjer
so
bile
njive
.
Pravilno
,
kakor
na
papirju
,
je
bil
izrezal
pred
leti
iz
zelenega
brega
dolgo
in
široko
zaplato
sveta
na
solnčnem
kraju
in
se
lotil
obdelovanja
.
Ena
vrsta
je
bila
graha
,
druga
,
enako
široka
,
konopelj
,
tretja
pšenice
,
četrta
koruze
,
potem
ena
rži
,
naslednja
detelje
in
tako
po
redu
druga
nad
drugo
.
Zaplotnik
se
je
ustavil
na
ovinku
,
odkjer
se
je
videlo
najlepše
.
S
tem
,
kako
se
najbolje
in
najumneje
obdeluje
,
ni
mogel
vedno
pretolči
ne
pri
ženi
,
ne
pri
ljudeh
;
ali
razvrstitve
in
množine
vsakega
pridelka
,
tega
bi
ne
bil
prepustil
za
nobeno
ceno
drugemu
.
V
nekaterih
stvareh
je
bilo
ž
njim
vse
zastonj
,
čeprav
se
ni
rad
prepiral
.
Zato
pa
mu
je
bilo
tako
veselje
,
gledati
ravne
vrste
od
enega
konca
lepo
vzbočenega
brda
do
drugega
,
kakor
bi
imel
človek
stran
pestro
tiskanih
masnih
bukev
na
oltarju
od
daleč
pred
seboj
,
da
se
vidijo
vrste
samo
še
kot
pasovi
od
enega
kraja
do
drugega
.
Časih
je
potegnilo
malo
vetra
in
je
šlo
hitro
tja
čez
žito
,
da
se
je
prelivalo
klasje
in
se
zasvetilo
po
brazdah
v
širokih
plasteh
,
zdaj
tu
zdaj
tam
,
kakor
poletu
,
ko
letijo
oblaki
mimo
solnca
...
Tako
je
postalo
Zaplotniku
zopet
čisto
in
lahko
pri
srcu
.
Lepo
bi
bilo
seveda
,
si
misli
zopet
,
če
bi
imel
žensko
,
s
katero
bi
se
lahko
kaj
pomenil
,
s
katero
bi
prej
pretresla
vsako
novo
njegovo
misel
in
ki
bi
mu
dala
tudi
sama
kak
nasvet
.
Spočetka
bi
ne
mogla
zadeti
vselej
pravega
.
Nikjer
ni
bila
po
svetu
in
nobenega
pouka
ni
imela
ne
z
doma
,
ne
iz
šole
;
ali
to
je
čutil
,
da
bi
se
lahko
polagoma
uživila
v
njegove
namene
,
umela
,
kaj
je
njegov
cilj
in
obrnila
potem
še
svoje
misli
na
tisto
stran
,
da
bi
šle
njegove
in
njene
vštric
po
isti
poti
.
In
potem
bi
mu
ona
povedala
od
tam
sem
,
kam
se
že
vidi
zdaj
,
kakor
če
gre
kdo
pred
drugim
po
cesti
iz
Strnišča
v
Hruškovje
in
pride
prej
na
ovinek
za
Ravnarjevo
hišo
,
odkoder
se
odpre
pogled
na
ono
stran
.
Prav
tako
ji
je
bil
tudi
povedal
to
stvar
takrat
,
pred
kakimi
šestimi
leti
,
ko
je
bil
sedel
dolgo
časa
gori
na
brdu
,
gledal
dol
proti
domu
,
premišljeval
vse
to
in
prišel
potem
k
njej
pred
hišo
,
kjer
je
držala
v
naročju
Zorko
in
jo
dojila
,
še
vsa
mlada
in
lepa
,
da
se
mu
je
zganilo
v
srcu
,
ko
ji
je
zrl
od
strani
v
zdravo
,
lepo
belo
in
rdeče
lice
.
Ali
ona
ga
je
samo
gledala
,
ko
ji
je
govoril
kakor
še
nikdar
prej
.
Celo
za
roko
jo
je
bil
prijel
.
Ali
,
ko
je
bil
končal
,
je
rekla
tako
:
„
Meni
se
zdi
,
da
danes
nisi
bil
samo
gori
na
brdu
,
ampak
še
malo
naprej
.
Zato
te
pa
tudi
ni
bilo
toliko
časa
od
nikoder
.
“
Tako
je
rekla
in
s
hudobnim
smehom
je
vstala
.
„
Kaj
hočeš
reči
?
“
je
vprašal
temno
.
„
Če
bi
bil
popolnoma
trezen
,
bi
vendar
ne
preganjal
praznih
kvant
.
To
začneš
zmerom
,
če
prideš
opit
odkod
.
“
„
Ali
si
me
videla
kdaj
opitega
?
“
„
Opitega
!
Ne
rečem
,
da
se
ravno
valjaš
,
ali
privoščiš
si
ga
le
.
No
,
pa
saj
pri
tebi
je
vedno
isto
:
ti
misliš
,
da
si
rojen
samo
za
dobro
,
delo
in
trpljenje
je
za
druge
.
“
Ostal
je
sam
pred
hišo
in
lotila
se
ga
je
zopet
potrtost
.
„
Saj
je
vse
zastonj
!
“
je
vzdihnil
.
„
Če
ne
govorim
ravno
o
senu
ali
živini
,
sem
ji
pijan
!
“
Pa
tudi
to
bo
prešlo
.
Že
zdaj
čutim
,
da
bo
prešlo
...
Ali
ta
ženska
res
nima
srca
?
...
Nazadnje
imajo
le
prav
mestni
pisatelji
,
ki
pravijo
,
da
kmečki
človek
nima
srca
...
Če
ga
imam
jaz
,
pa
bi
mi
odgovorili
:
„
Saj
ti
nisi
pravi
kmet
,
ti
si
bil
po
svetu
,
si
videl
in
čital
in
mislil
.
“
Toda
ne
,
ni
to
tako
!
So
tu
tudi
še
druga
dobra
,
mehka
srca
,
leže
razmetana
kakor
med
kamenjem
...
Tale
Ravnarica
tu
gori
za
brdom
.
Ona
tako
dobra
,
krotka
,
pametna
in
tako
drobna
ženska
,
da
bi
se
jo
človek
bal
dotakniti
,
on
pa
jo
suva
skoz
življenje
kakor
birič
obsojenko
.
In
zopet
jo
vidi
pred
seboj
,
ko
je
stopil
lani
po
opravkih
v
hišo
in
jo
je
našel
jokajočo
na
stopnicah
v
veži
z
otročičkom
v
naročju
,
tako
še
mlado
in
lepo
,
kakor
je
bila
takrat
,
ko
je
imela
sedemnajst
let
...
Odtakrat
je
stopil
večkrat
gor
,
da
jo
potolaži
in
da
sta
se
pomenila
.
In
Štefan
je
gledal
rad
v
njene
tihe
,
žalostne
oči
in
je
rad
poslušal
njen
mehki
glas
.
Videl
je
dovolj
po
svetu
,
slišal
je
dovolj
in
bral
dovolj
,
da
je
vedel
,
kaj
ju
vleče
drugega
k
drugemu
.
Časih
,
ko
je
sedel
sam
na
brdu
ob
svojih
njivah
in
gledal
dol
na
svojo
hišo
,
ki
je
kipela
njena
rdeča
streha
iz
živega
zelenja
,
si
jo
je
mislil
,
kako
hodi
spodaj
pod
njegovimi
jablani
in
breskvami
,
in
sebe
ob
njeni
strani
.
In
kako
mu
je
dobro
pri
srcu
,
ko
se
veseli
z
njim
vred
blagoslova
božjega
,
kakor
se
veseli
sirota
zdaj
celo
svojih
bornih
cvetlic
na
oknih
;
in
mislil
si
je
,
kako
lepo
bi
bilo
,
če
bi
bila
ona
tam
,
kjer
je
zdaj
tale
osorna
,
njegovemu
srcu
tuja
ženska
,
ki
je
njegova
žena
...
Ali
če
je
postala
slika
pod
njim
le
preveč
lepa
,
če
so
se
zasvetile
tam
spodaj
z
vseh
vej
breskve
in
jabolka
in
hruške
kakor
da
so
iz
čistega
zlata
,
če
se
je
razlilo
iz
lepih
oči
njegove
prijateljice
tu
gori
za
brdom
le
preveč
globokomodre
,
tihe
luči
čez
vse
njegove
njive
in
vse
njegove
travnike
,
če
se
mu
je
razširilo
srce
le
preveč
sladko
v
prsih
,
—
tedaj
je
hitro
vstal
in
se
napotil
po
klancu
navzdol
,
ker
je
vedel
,
da
je
tako
njegova
usoda
in
da
ne
more
biti
nikdar
drugače
.
Tu
spodaj
pod
to
rdečo
streho
bo
živel
do
smrti
,
kakor
živi
zdaj
;
in
nekega
dne
pridejo
,
ga
zabijejo
v
krsto
,
ga
vzdignejo
in
ga
ponesejo
po
oni
strani
hriba
gor
proti
cerkvi
.
Nekoč
,
ko
je
bil
dolgo
časa
gori
pri
prijateljici
in
sta
se
pogovarjala
posebno
toplo
,
—
same
navadne
stvari
,
ali
v
njeni
družbi
je
bilo
vse
prisrčno
in
gorko
,
—
in
ko
je
prišei
potem
na
brdo
nad
svojo
hišo
ter
začul
že
od
daleč
,
kako
je
kričala
spodaj
žena
s
svojim
odurnim
glasom
nad
otroci
,
tedaj
ga
je
zgrabilo
tako
,
da
se
je
zgrudil
na
parobek
in
si
pokril
z
obema
rokama
obraz
.
In
videl
je
čisto
natanko
to
dolgo
pot
tja
v
daljo
in
sebe
vsega
sključenega
na
njej
;
in
tam
zadaj
na
obzorju
kupček
zemlje
in
črn
lesen
križec
na
njem
,
sredi
drugih
bornih
črnih
križcev
,
vse
tako
natanko
,
da
bi
bil
pokazal
s
prstom
tja
...
In
prišla
mu
je
zopet
na
um
pesem
,
ki
jo
je
nekoč
čital
nekje
,
in
ki
se
je
tako
prilegala
njegovemu
srcu
:
Raz
drevje
list
za
listom
trudno
na
pot
pred
mano
naletava
...
Ko
vmirajočih
šepetanje
skoz
gost
samoten
plaho
plava
.
Težko
vmiranje
to
je
zreti
...
Naj
vihra
rajši
bi
prihrula
,
in
v
eni
sami
divji
noči
besneča
sila
gozd
osula
!
Težko
vmiranje
to
je
zreti
,
pogrezovanje
to
v
temoto
...
Strt
rajši
v
eni
sami
vihri
,
strmel
v
življenje
bi
praznoto
!
K
Ali
Štefan
Zaplotnik
je
bil
preveč
otrok
življenja
,
da
bi
mogla
dolgo
ležati
žalost
na
njem
.
Če
se
je
tudi
za
trenutek
stemnilo
nad
njim
nebo
,
kar
naenkrat
se
je
razpočilo
gori
nekje
,
je
zažarelo
,
se
zasmejalo
svetlo
in
veselo
prav
do
njega
.
Človek
bi
rekel
,
tolažba
!
Ali
tolažba
bi
bila
,
če
bi
bil
našel
izhod
,
da
bi
mu
ne
bilo
treba
več
tja
,
kamor
ga
je
tiralo
.
Če
bi
bil
sklenil
zdajle
v
srcu
,
otročji
kakor
je
časih
bil
,
da
izpuli
jutri
ali
pojutranjem
naenkrat
usodi
svojo
roko
,
ko
bi
najmanj
mislila
,
jo
ubere
potem
naravnost
tja
čez
senožeti
tako
hitro
,
da
ostane
ženska
s
svojimi
slonastimi
,
nerodnimi
nogami
že
čez
hip
daleč
za
njim
in
da
ji
pomiga
končno
izza
obzorja
sem
celo
z
roko
,
predno
izgine
—
to
se
pravi
:
če
bi
se
bil
Štefan
Zaplotnik
odločil
,
da
jo
mahne
pogumno
,
skoro
tako
nag
in
bos
kakor
nekoč
,
zopet
ven
v
svet
,
krpat
čevlje
za
par
grošev
,
da
more
z
njimi
zopet
za
prihodnjo
brdo
,
rajši
,
nego
da
bi
gnil
,
vržen
na
dno
te
ozke
dubline
;
če
bi
bil
storil
Štefan
Zaplotnik
tako
,
bi
rekel
človek
:
spomnil
se
je
,
da
vendar
ni
priklenjen
in
se
je
zasmejal
,
kako
da
se
ni
spomnil
prej
.
Toda
vsega
tega
ni
bilo
.
Ne
,
so
ljudje
,
ki
se
nasmehnejo
brez
vsakega
vzroka
in
jim
ni
treba
pokazati
nič
veselega
.
Žalost
sama
se
jim
zazdi
naenkrat
vesela
,
in
celo
taki
so
,
da
ti
rečejo
kar
v
obraz
:
Čemu
bi
človek
posedal
z
žalostjo
ob
studencu
solza
,
ko
radi
tega
ne
bo
nič
manj
žalostno
in
ti
zagrne
celo
še
tesneje
svoj
črni
plašč
okrog
pleč
?
Nobene
pameti
ni
v
takih
besedah
,
ali
njim
je
pomagano
.
Tako
si
je
rekel
Štefan
Zaplotnik
:
Kaj
bi
strmel
v
križce
na
obzorju
?
Seveda
so
tam
in
čakajo
;
ali
pot
je
vendar
še
dolga
,
in
bogve
,
ali
bo
res
tako
prišlo
,
kakor
se
zdi
odtod
.
Od
daleč
sem
zagledal
široko
belo
pego
čez
senožet
in
sem
mislil
,
da
je
goličava
in
pesek
na
njej
;
pridem
tja
,
pa
vidim
,
da
je
samo
belo
cvetje
,
kamor
ti
seže
oko
.
Tako
se
človek
moti
iz
daljave
.
Pri
vsem
tem
pa
je
dobro
del
,
da
so
sanje
sanje
.
Kajpada
takrat
,
ko
je
odhajal
z
osemnajstimi
leti
ven
v
beli
svet
,
takrat
še
ni
bilo
izključeno
,
da
bi
se
ne
zaljubila
zlatolasa
tujka
zunaj
kje
v
neznani
daljni
tujini
vanj
.
Ali
pa
bi
se
mu
primerilo
kaj
drugega
čudovitega
in
samo
v
sanjah
pričakovanega
.
To
se
pravi
:
človek
niti
v
sanjah
ne
pričakuje
,
ali
krasno
je
,
da
vendar
lahko
sanja
o
tem
.
Stopa
po
cesti
,
po
sredi
duhtečega
gozda
.
Kdo
pravi
,
da
je
čevljarski
pomagač
?
Kaj
bi
torej
bil
?
Recimo
general
,
slaven
vojskovodja
.
Vsa
obleka
se
mu
sveti
zlata
;
ostroge
zvene
na
nogah
,
časih
udari
sablja
ob
nje
:
del
si
je
bil
kljuko
svoje
palice
v
levi
žep
.
Zadaj
korakajo
polki
v
dolgih
vrstah
,
da
se
trese
zemlja
.
A
še
bolj
se
trese
pod
njegovimi
koraki
.
Prsi
so
mu
napete
in
glavo
ima
nagnjeno
ošabno
nazaj
.
Čuj
!
Za
brdom
je
nekaj
zagrmelo
.
Sovražnik
!
Vojskovodja
Štefan
zgrabi
z
desnico
sabljo
,
jo
potegne
skozi
palec
in
kazalec
leve
roke
in
jo
dvigne
visoko
nad
glavo
.
Čete
obstoje
kakor
pribite
.
On
pa
se
obrne
in
pogleda
čez
nje
,
da
se
zganejo
pod
njegovim
ostrim
pogledom
...
Na
to
zavihti
zopet
sabljo
nad
seboj
,
krikne
med
trume
silno
besedo
in
divja
pred
njimi
po
lahko
se
vzpenjajoči
poti
navzgor
,
da
vidi
z
vrha
,
kam
naj
se
navale
.
Evo
,
in
zdaj
je
gori
...
Toda
tik
pod
njim
leži
zelena
tiha
dolina
,
vsa
posejana
z
belimi
mirnimi
vasicami
in
na
prvem
zvoniku
bere
že
lahko
,
koliko
je
ura
.
Uh
,
zopet
ljudje
,
zopet
hiše
!
...
Štefan
Zaplotnik
se
je
spomnil
vsega
tega
,
vseh
teh
sladkih
ur
po
belih
samotnih
cestah
in
čudil
se
je
,
da
se
jih
ne
spominja
večkrat
.
Pa
zdaj
pojdi
in
sanjari
,
če
moreš
tako
!
Tudi
zdaj
koraka
rad
še
sam
po
tihi
cesti
,
stokrat
rajši
nego
v
vsakdanji
družbi
.
In
lepe
,
prijetne
misli
ga
spremljajo
,
da
se
tudi
zdaj
zdrzne
,
ko
pride
zopet
med
ljudi
;
ali
kaj
bi
si
rekel
,
če
bi
zdaj
potegnil
prekljo
iz
plota
,
jo
potisnil
za
pas
in
mislil
,
da
je
general
?
Še
premišljuje
lahko
prijetne
stvari
,
ali
kako
bi
pozabil
,
da
je
Štefan
Zaplotnik
in
da
ne
bo
nikdar
nič
drugega
?
A
zakaj
bi
tudi
pozabljal
!
Saj
tu
je
njegova
moč
.
Štefan
Zaplotnik
in
nič
več
in
nič
manj
!
Kaj
bi
njemu
bogastvo
!
Dovolj
ima
,
kolikor
je
in
še
od
tega
daja
.
Kaj
njemu
čast
!
Da
je
hotel
,
davno
že
bi
bil
župan
in
tudi
deželno
poslanstvo
so
mu
ponujali
!
Toda
Štefan
Zaplotnik
vsega
tega
ni
hotel
za
nič
.
Dva
,
tri
dni
te
veseli
,
potem
si
zopet
kakor
prej
.
In
ker
veš
to
že
naprej
,
se
ne
pehaš
,
da
nisi
drugim
na
poti
,
ki
iščejo
svoje
sreče
zunaj
po
cestah
.
Tako
živiš
pravzaprav
vsak
dan
posebej
in
vsakega
zase
.
Nazaj
ne
gledaš
,
naprej
ne
gledaš
,
in
če
se
odpro
proti
tvoji
volji
duri
za
teboj
ali
pred
teboj
,
se
ti
zgodi
le
redko
,
da
se
nasloniš
za
hip
čez
plot
in
se
zagledaš
ven
v
dni
,
ki
so
bili
ali
pa
,
ki
bodo
.
Zato
torej
se
je
vsakokrat
razpočilo
nekje
gori
nad
Štefanom
Zaplotnikom
,
ko
se
je
bilo
za
hip
stemnilo
v
njegovem
srcu
,
in
je
zažarelo
in
se
je
zasmejalo
;
in
zato
se
je
tako
hitro
in
lepo
zopet
umirila
njegova
duša
.
Županova
hiša
v
Strnišču
je
bila
zidana
v
strmini
tik
ob
poti
,
tako
da
je
moral
iti
po
majhnem
klancu
navzdol
,
kdor
je
hotel
v
izbo
,
v
nadstropje
pa
se
je
stopilo
kar
s
ceste
;
in
sicer
najprej
v
vežo
in
iz
te
naravnost
v
pevsko
sobo
.
Župan
je
bil
podedoval
po
stricu
v
mestu
velik
star
harmonij
in
je
zdaj
rad
dovolil
učitelju
,
da
je
poučeval
fante
in
dekleta
na
njem
.
Jesenko
je
vedel
,
da
je
treba
pričeti
z
nekoliko
politike
.
Lotil
se
je
zato
kmalu
latinske
maše
za
prihodnje
božične
praznike
;
pri
tem
je
skušal
razložiti
pevcem
vsaj
glavne
pojme
o
notah
in
pavzah
.
Ali
kako
četrt
ure
je
porabil
na
večer
tudi
za
posvetne
pesmi
.
No
,
veliko
truda
je
bilo
treba
spočetka
.
In
morda
bi
bil
Jesenko
le
opešal
,
da
ni
stal
tam
Štefan
Zaplotnik
in
pomagal
z
vsemi
svojimi
močmi
,
da
bi
spravili
v
pravi
tir
vse
te
na
vse
strani
,
pod
cesto
in
nad
cesto
okorno
se
opotekajoče
,
zaman
trdnih
tal
iščoče
,
same
nad
seboj
obupajoče
glasove
.
In
glej
,
polagoma
se
je
res
posrečilo
.
Kakor
pastir
sredi
črede
je
bil
kmalu
Štefanov
bas
,
in
kakor
bič
je
švigal
njegov
pogled
na
levo
in
desno
.
Vsi
:
„
Kyrie
“
,
—
eden
,
dva
,
tri
—
„
kyrie
“
eden
,
dva
,
tri
„
kyrie
“
—
—
Tu
je
imel
zdaj
zapeti
najprej
samo
tenor
;
Štefan
je
pogledal
tja
in
dal
znamenje
.
In
Jesenko
je
sedel
zdaj
lahko
mirno
pri
harmoniju
in
samo
spremljal
.
Le
časih
,
na
težjih
mestih
je
Štefan
pogrešil
in
potem
je
popravil
učitelj
,
ne
da
je
kdo
zapazil
.
Štefan
pa
je
vedel
,
kdo
je
bil
kriv
,
da
se
je
ustavilo
,
in
se
je
pripravil
doma
za
prihodnjič
še
bolj
skrbno
.
Ko
je
omenil
Jesenko
nekoč
,
da
si
ustanovijo
v
dveh
letih
lahko
celo
tamburaški
zbor
,
če
pojde
vse
tako
lepo
dalje
,
si
je
kupil
Štefan
nemudoma
bisernico
in
je
hodil
odslej
tri
mesece
vsak
dan
pol
ure
k
učitelju
,
da
mu
je
kazal
.
Zdaj
je
bilo
lahko
premagati
doma
vse
težkoče
in
pevci
so
po
pravici
strmeli
,
kako
da
poje
Zaplotnik
kar
z
not
.
Ne
le
svojega
,
tudi
po
več
glasov
je
znal
,
tako
da
je
šla
maša
že
pričetkom
adventa
gladko
in
popolnoma
ubrano
.
Velika
je
bila
torej
radovednost
vse
strniške
fare
in
še
sosednih
vasi
,
kako
bo
nocoj
pri
maši
,
ko
je
prišla
slednjič
sveta
božična
noč
.
Štirideset
let
sta
opravljala
stari
organist
Luka
in
njegov
brat
Peter
sama
latinsko
petje
pri
slovesnih
in
mrtvaških
mašah
.
Nekoč
sta
pela
pač
lepo
;
posebno
Peter
je
imel
baje
sladak
in
prijeten
glas
.
Ali
kje
so
časi
!
Zdaj
so
nadušljive
celo
nekdaj
lepo
zveneče
orgije
,
in
še
pri
velikih
mašah
,
ko
se
pred
oltarjem
v
stoterih
lučih
vse
sveti
zlata
in
srebra
,
noče
biti
pravega
veselja
in
prave
slovesnosti
v
cerkev
.
Kako
bo
danes
?
Pevci
sami
so
bili
nocoj
radostno
razburjeni
in
s
ponosnimi
glavami
,
a
vendar
z
nekoliko
sramežljivim
nasmehom
so
stopali
iz
lope
po
stopnicah
na
kor
.
Dekleta
pa
so
prišla
vsa
šumeča
in
prijetno
dehteča
—
po
svetli
,
beli
noči
tam
zunaj
in
po
svežem
,
skrbno
izlikanem
perilu
.
In
lahke
kakor
srnce
so
stekle
po
strmih
stopnicah
navzgor
.
Pri
orgijah
je
že
čakal
Jesenko
.
Poleg
njega
je
stal
ves
sključen
in
morda
tudi
ves
žalosten
stari
organist
,
—
po
tolikih
letih
prvikrat
,
da
le
posluša
.
Zdaj
se
je
sklonil
šepetaje
k
učitelju
in
mu
pokazal
eno
izmed
sprednjih
tipk
.
Jesenko
se
je
nasmehnil
in
prikimal
.
Potem
se
je
moral
premisliti
,
kajti
vstal
je
in
potisnil
Luko
na
sedež
.
Vedno
novi
ljudje
so
prihajali
.
Tudi
še
kak
pevec
se
je
prikazal
vsak
hip
znova
skozi
zagrajo
okrog
orgelj
.
In
stiskali
so
si
roke
s
svetlimi
prazničnimi
obrazi
in
voščili
:
„
Vesele
in
srečne
božične
praznike
!
“
najprej
učitelju
in
potem
po
vrsti
drug
drugemu
.
Jesenku
je
bilo
dobro
in
bolj
in
bolj
svečano
pri
srcu
.
Bal
se
je
bil
še
prej
pri
dnevu
,
da
mu
bo
pusto
ta
večer
med
temi
mrkimi
ljudmi
in
dolgčas
po
mestu
ob
vseh
teh
vedrih
spominih
na
srečne
mladostne
dni
.
Ali
kakor
hitro
je
bil
začel
padati
nad
dolino
mrak
in
so
zažarele
lučke
,
pokojno
in
blaženo
pozdravljajoč
z
vseh
slemen
v
dolino
navzdol
,
ga
je
objela
vsa
čudovito
sladka
poezija
te
bele
gorske
tišine
.
Stal
je
dolgo
ob
oknu
in
gledal
ven
.
In
vsak
hip
se
mu
je
zdelo
,
da
je
šlo
nekaj
svetlega
mimo
okna
.
Kakor
da
je
vsa
dolina
polna
belih
angelov
s
širokimi
snežnimi
krili
,
ki
plavajo
s
hriba
v
hrib
.
Šele
streljanje
in
zvonenje
ga
je
zbudilo
iz
omotičnih
sanj
.
In
zdaj
je
stiskal
roko
za
roko
in
čutil
v
prsih
lepo
gorkoto
,
da
ima
rad
te
ljudi
in
da
jim
hoče
podariti
vse
moči
.
Tedaj
je
zazvonilo
spodaj
pred
oltarjem
in
Luka
se
je
zganil
.
Priklonil
se
je
,
se
prikrižal
in
pri
tem
je
pritisnil
z
nogo
najnižjo
tipko
.
In
iz
orgelj
,
za
to
noč
skrbno
popravljenih
,
je
zabobnel
globok
glas
,
in
šipe
na
bližnjem
oknu
so
strepetale
in
se
tresle
dalje
,
kakor
da
jih
je
groza
svetosti
trenotka
.
To
je
bil
hotel
revček
,
stari
Luka
:
samo
dvakrat
na
leto
,
o
polnočnici
in
ob
vstajenju
je
pozdravil
mašnikov
prihod
pred
oltar
tako
.
In
držal
je
dolgo
časa
samo
to
tipko
,
dokler
ni
bil
župnik
gori
na
zadnji
stopnici
in
ni
odprl
masnih
knjig
.
In
ves
čas
so
šklepetala
okna
,
iz
orgel
je
grmelo
votlo
in
globoko
,
zvonenje
je
prihajalo
skozi
strope
kakor
od
daleč
,
in
vmes
so
veličastno
udarjali
streli
.
Tu
šele
je
zgrabil
Luka
z
obema
trepetajočima
rokama
v
orgije
,
da
je
napolnil
cerkev
star
lep
in
dolg
akord
.
Potem
je
pomignil
Jesenku
,
naj
prime
zdaj
on
.
„
In
nomine
Patris
“
se
je
zaslišalo
izpred
oltarja
,
ko
sta
se
menjala
.
In
potem
je
pričela
maša
.
Pevcem
so
se
napele
prsi
in
zadonelo
je
krepko
in
zmagoslavno
po
cerkvi
,
da
se
je
ozrlo
sto
glav
na
kor
.
Celo
župnik
se
je
zganil
,
kakor
da
ga
je
zdramil
ta
jasni
klic
iz
vse
njegove
bolehnosti
in
omrtvelosti
.
Sredi
maše
je
imel
Zaplotnik
šolo
.
Jasno
in
čisto
je
zapel
in
vedno
bolj
mu
je
kipel
glas
.
„
Pokoncu
narodi
iz
sanj
se
zbudite
!
Prenehal
Gospod
je
od
jeze
srdite
—
—
“
In
ko
se
je
obrnil
župnik
in
je
zapel
„
Dominus
vobiscum
!
“
so
rekli
ljudje
,
da
ni
še
nikdar
tako
lepo
zapel
.
Vse
je
bilo
zadovoljno
in
veselo
.
Ko
so
prišli
po
končani
polnocnici
pevci
in
pevke
s
kora
,
jim
je
prijazno
prikimal
ta
in
oni
.
Odšli
so
vsi
skupaj
v
gostilno
na
kozarec
kuhanega
vina
,
ki
so
si
ga
bili
naročili
že
prej
.
In
ves
čas
so
razpravljali
važno
in
resnobno
,
kje
je
pogrešil
ta
ali
oni
glas
.
Kar
naenkrat
se
odpro
vrata
in
v
sobo
stopi
sam
gospod
župnik
.
„
Hvala
vam
lepa
,
gospod
učitelj
!
In
tudi
vam
vsem
,
fantom
in
dekletom
,
srčna
hvala
,
da
se
ste
toliko
potrudili
in
nam
napravili
tak
lep
sveti
večer
.
Za
novo
leto
popoldne
vas
vabim
vse
na
kozarec
vina
in
košček
potice
k
sebi
,
da
vam
pokažem
vsaj
malo
,
kako
sem
vam
hvaležen
.
“
Jesenko
je
bil
teh
besed
iskreno
vesel
.
Zdaj
,
ko
je
pokazal
tudi
župnik
,
da
je
z
njimi
,
nehajo
gotovo
mrmrati
še
zadnji
,
ki
so
doslej
te
novosti
grdo
gledali
.
In
tako
so
se
tisti
večer
vrnili
vsi
srečni
in
veseli
domov
in
ni
jim
bilo
žal
truda
in
poti
.
Zaradi
župnikovega
povabila
se
je
bilo
treba
naučiti
še
nekaj
pesmi
in
zato
so
prihajali
vse
te
dni
fantje
in
dekleta
vsak
večer
k
pevskim
vajam
.
Ni
torej
čudno
,
če
je
bilo
potem
na
novega
leta
dan
v
župnišču
tako
veselo
kakor
pač
še
nikdar
poprej
.
Župnika
pa
ni
bilo
spoznati
več
,
tako
se
je
bil
razvedril
in
pomladil
.
In
v
lepih
besedah
se
je
Jesenku
še
enkrat
zahvalil
za
trud
.
Ali
najbolj
mlad
in
najbolj
vesel
izmed
vseh
je
bil
Zaplotnik
.
Pel
je
tako
lepo
,
da
je
slednjič
župnik
vstal
in
napil
tudi
njemu
:
„
Naš
spoštovani
Štefan
je
sicer
tak
lisjak
,
kar
ga
je
,
da
človek
cesto
ne
ve
,
kam
bi
ž
njim
,
“
je
pričel
in
mu
smehljaje
zapretil
.
—
Aha
,
gospod
menijo
volitve
!
si
je
rekel
Štefan
.
—
„
Ali
česar
se
oprime
res
z
veseljem
in
sam
od
sebe
,
to
mu
zraste
kar
samo
pod
rokami
.
Tako
je
tudi
s
petjem
in
z
vsem
,
kar
se
je
lepega
izvršilo
zadnje
čase
pri
nas
v
Strniščih
.
Ko
sem
se
prej
zahvalil
gospodu
učitelju
,
bi
bil
moral
imenovati
takoj
za
njim
ali
še
bolje
:
takoj
z
njim
tudi
njegovega
vrlega
pomočnika
,
in
moja
hvaležnost
bi
ne
bila
izražena
,
ako
bi
ne
dvignil
sedaj
svojega
kozarca
in
vzkliknil
z
vami
vsemi
:
Bog
živi
našega
ljubega
Štefana
!
“
Ko
se
je
poleglo
žvenketanje
čaš
in
veselo
vzklikanje
,
je
Štefan
naglo
vstal
.
Govoril
je
dolgo
tja
in
sem
;
ali
če
bi
človek
zbral
in
uredil
bisere
,
ki
so
padli
teh
dvajset
minut
