,ker
ima
oči
vedno
zaprte
.
“
„
No
,
dobro
,
“
odgovarja
Lenčika
,
„
tedaj
nimam
nobenega
pomisleka
več
.
Kdaj
naj
pa
svojo
službo
nastopim
?
“
„
Če
mogoče
,
že
danes
,
“
zakliče
Beata
zadovoljno
;
„
danes
po
noči
sem
slabo
spala
,
zaradi
tega
bi
se
rada
malo
odpočila
.
“
„
Rada
Vam
to
storim
,
“
pripomni
Lenčika
ter
se
zopet
k
skledi
obrne
.
„
Le
jejte
,
“
opominja
jo
oskrbnica
,
„
jejte
,
kolikor
se
Vam
zljubi
.
Pri
nas
to
ni
tako
natanko
.
Gospod
vodno
pravi
,
da
je
njegovo
geslo
:
živeti
in
živeti
pustiti
.
“
S
temi
besedami
Beata
odide
ter
ne
zapazi
,
kako
čudno
gleda
lepa
deklica
za
njo
.
Stara
oskrbnica
radostna
hiti
k
svojemu
gospodu
,
ki
jo
že
težko
pričakuje
.
„
No
,
kaj
pravi
?
“
praša
jo
strogi
gospod
hlastno
,
popolnoma
pozabivši
svoje
dostojanstvo
.
„
Hahaha
,
gospod
bode
svojo
veselje
ž
njo
imel
,
“
prične
babura
pripovedovati
.
„
Punica
je
pravcata
goska
,
niti
najmanje
ni
nezaupna
.
Pravljico
o
môri
je
takoj
verjela
ter
ni
ugovarjala
,
ko
sem
rekla
,
da
je
gospod
pri
takih
‚
napadih
‘
popolnoma
slep
.
Glavo
zastavljam
,
da
bo
že
danes
v
sami
srajci
s
kozarcem
vode
v
roki
hitela
k
milostivemu
gospodu
.
“
Mestni
oče
se
muza
.
„
Beata
,
to
ste
izvrstno
izvršila
.
Zadnja
deklica
je
bila
zala
in
pohlevna
,
tukaj
pa
bom
še
lažje
svoj
namen
dosegel
.
Tukaj
,
vzemite
,
za
svojo
premetenost
,
kmalu
dobite
še
več
,
kajti
krasno
dekle
me
je
s
svojo
razkošno
lepoto
skoraj
ob
pamet
spravilo
.
“
Lepo
število
srebrnikov
izgine
v
poželjivi
roki
zvite
oskrbnice
.
„
Prisrčna
hvala
,
milostivi
gospod
,
oj
,
vse
se
bo
najbolje
posrečilo
.
Glavo
zastavljam
,
da
nebeška
noč
čaka
starega
gospoda
.
Sedaj
pa
hitim
zoper
,
k
varovanki
,
kajti
pripraviti
jo
hočem
še
bolje
na
to
,
kaj
jo
danes
čaka
.
“
Zadovoljna
gre
nesramna
babura
iz
sobe
,
mestni
oče
pa
si
radosti
mane
svoji
suhi
roki
,
v
duhu
si
predstavljajoč
vse
radosti
prepovedane
ljubezni
.
Ponočni
nemir
.
—
Ponesrečen
napad
.
—
V
utici
.
Povrnimo
se
zopet
v
gosto
zaraščeni
gozd
,
v
katerem
tolovaji
krog
utice
na
golih
tleh
počivajo
.
Dolgo
časa
pa
jim
ni
namenjeno
,
da
ostanejo
v
miru
,
kajti
polunoči
je
komaj
,
ko
straža
brezozirno
začne
buditi
Cekinarja
in
Smukača
.
Godrnjaje
se
oba
vsedeta
.
„
Kaj
pa
je
že
zopet
,
he
?
“
praša
slednji
nejevoljen
.
„
Za
vraga
,
kaj
me
v
spanji
motiš
?
“
„
Jaz
sem
,
straža
,
“
odgovarja
tolovaj
,
„
vsi
morate
takoj
vstati
,
kajti
od
daleč
se
sliši
šum
.
“
„
Grom
in
strela
,
ali
nas
zaradi
toga
budiš
?
To
so
jeleni
,
katerih
je
v
teh
gozdih
vse
polno
.
“
„
Ne
,
Smukač
,
čuje
se
kakor
klopotanje
konjskih
kopit
.
“
„
Ej
,
jeleni
so
,
toda
prav
imaš
,
previdnost
nikdar
ne
škoduje
.
Hej
,
Cekinar
,
poklicati
morava
vse
tovariše
.
“
Slednji
jih
že
po
vrsti
drami
.
Malo
trenotkov
pozneje
je
že
vsa
četa
po
konci
in
na
boj
pripravljena
.
Hrvat
in
še
jeden
tolovaj
ostaneta
pri
utici
,
štiri
straže
se
v
krogu
postavijo
,
ostanek
tolovajev
pa
odkoraka
v
smeri
,
od
koder
prihaja
sumno
klopotanje
.
Isto
se
sedaj
razločno
čuje
.
„
Resnično
,
“
zakliče
Smukač
prestrašen
,
„
to
so
konji
—
to
niso
jeleni
—
kakor
sem
do
zadnjega
mislil
.
Ali
so
to
vojaki
,
katere
so
nam
glumači
na
vrat
nakopali
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
Cekinar
,
ko
nekaj
časa
pozorno
posluša
,
„
teh
jezdecev
je
komaj
pet
ali
šest
.
“
„
Pa
v
gostem
gozdu
?
“
„
Mogoče
so
zašli
.
Nedaleč
od
tod
vodi
pot
skozi
gozd
in
megla
je
tako
gosta
,
da
se
vidi
komaj
dva
koraka
daleč
.
“
„
To
je
mogoče
.
Poskrili
se
bodemo
v
grmovji
.
Hejsa
,
to
bi
bilo
krasno
,
ko
bi
se
nam
bogat
plen
posrečil
.
“
„
Pozor
!
“
Šum
prihaja
vedno
bliže
.
Resnično
,
to
so
konji
,
kajti
roparji
čujejo
njihovo
prskanje
in
ob
jednem
moške
glasove
.
„
To
je
potovalna
družba
,
ki
je
v
megli
zašla
,
“
šepeta
Cekinar
Smukaču
,
ki
poleg
njega
kleči
.
„
Kmalu
jih
bodomo
raz
konje
imeli
.
“
„
Toda
streljati
se
ne
sme
,
to
bi
bilo
nevarno
,
ker
do
prve
vasi
ni
tako
daleč
.
“
„
Ali
si
zaukazal
potrebuo
,
tovariš
?
“
„
Seveda
,
rabiti
se
smejo
samo
obrnene
puške
.
Konje
moremo
z
udarci
omamiti
ter
jezdece
premagati
,
ki
se
takega
napada
ne
nadejajo
.
“
„
To
je
dobro
izmišljeno
.
“
„
Pozor
,
prihajajo
!
“
Temne
postave
se
prikažejo
v
megli
.
V
velikanskih
obrisih
se
po
megli
bliže
pomikajo
.
Kakor
je
Cekinar
sodil
,
tako
še
potrjuje
;
komaj
šest
do
sedem
mož
je
,
ki
se
težavno
prerivajo
skozi
goščavo
.
„
Vražja
nezgoda
,
“
začuje
se
globok
moški
glas
,
„
vedno
bolj
se
od
pota
oddaljujemo
,
tako
se
mi
vsaj
zdi
.
Ali
tudi
Vi
,
dragi
prijatelji
,
niste
tega
mnenja
,
da
je
gozd
vedno
bolj
zaraščen
?
“
„
Tako
je
,
“
glasi
se
obupni
odgovor
.
„
Hej
,
kaj
se
pa
tukaj
premika
?
“
Jezdeci
potegnejo
za
ujzde
.
da
se
utrujeni
konji
kvišku
vspno
.
„
Za
vraga
,
to
so
rokovnjači
,
“
vpije
jeden
izmed
njih
ter
zgrabi
samokres
.
Cekinar
poskoči
naprej
.
Z
obrneno
puško
krepko
udrihne
po
glavi
prvega
konja
,
toda
nočna
tema
je
goljufiva
.
Daljavo
prenizko
ceni
in
puškin
ročaj
zadene
v
zrak
,
tako
da
tolovaj
izgubi
ravnotežje
ter
prav
neprijetno
poljubi
mater
zemljo
.
Smukaču
se
nič
bolje
ne
godi
.
Tudi
on
udari
proti
konju
,
ki
se
hitro
izogne
.
Puška
zadene
velikansko
smreko
ter
se
na
drobne
kosce
razleti
.
„
Prekleto
,
“
sopiha
divji
tolovaj
,
ko
pridrve
njegovi
tovariši
mimo
njega
.
„
Mojo
puško
je
zlodej
vzel
.
Zgrabite
jih
ter
raz
konje
vrzite
!
“
Prepozno
!
Nekaj
samokresov
poči
.
kajti
prestrašeni
jezdeci
so
sprožili
svoje
strelno
orožje
.
Nehote
so
razbojniki
umaknejo
,
toda
ta
hip
porabijo
napadenci
.
Svoje
konje
obrnejo
in
v
divjih
skokih
odjašejo
,
od
koder
so
prišli
.
Tolovaji
osupneni
zijajo
za
njimi
.
„
No
,
kaj
tacega
,
“
zarentači
Smukač
srdito
,
„
samo
to
je
dotro
,
da
ni
glavarja
tukaj
,
ta
bi
nas
oštel
kakor
male
paglavce
.
Pante
,
kje
pa
tičiš
?
“
„
Hm
,
bob
iz
vražjega
samokresa
me
je
opraskal
.
Pošteno
luknjo
imam
v
roki
,
toda
nevarnega
ni
nič
.
“
Cekinar
se
s
težavo
preriva
iz
grmovja
,
Smukač
pa
glasno
izprašuje
,
ali
je
še
kdo
ranjen
.
Kroglje
napadenih
jezdecev
v
nočni
megli
niso
nobene
druge
škode
napravile
,
samo
še
jeden
tolovaj
ima
klobuk
prevrtan
.
„
Ta
pot
smo
bili
pravi
tepci
,
“
razsaja
razljučeni
Smukač
,
„
potovalno
družbo
bi
morali
obkoliti
.
“
„
No
,
zakaj
pa
tega
nisi
poprej
zaukazal
?
“
oglasi
se
Pante
,
ki
si
rano
za
silo
obvezuje
.
„
To
v
goščavi
sploh
ni
bilo
mogoče
.
“
Vidi
se
,
da
manjka
Jurija
Skopca
,
kajti
tolovaji
se
prepirajo
,
kakor
se
komu
zljubi
.
„
To
je
prokleta
stvar
,
“
meni
Smukač
,
„
sedaj
bodo
razdraženi
potniki
v
prvi
vasi
ljudi
sklicali
ter
na
nas
nahujskali
.
“
„
Kaj
čvekaš
?
“
godrnja
Cekinar
.
„
Najprvo
jezdeci
ponoči
in
v
megli
niti
steze
ne
bodo
našli
.
Pa
tudi
če
v
kako
vas
pridejo
,
zaradi
tega
ni
za
nas
še
nobene
nevarnosti
.
Jezdeci
ne
bodo
mogli
povedati
,
v
kateri
smeri
nas
morejo
najti
,
kajti
jahali
bodo
gotovo
križem
na
levo
in
desno
.
In
gozd
je
velik
,
tedaj
smo
popolnoma
varni
.
“
„
Prav
imaš
,
ničesa
se
nam
ni
treba
bati
,
vendar
je
pa
sramota
,
da
so
potniki
ušli
ter
celo
brez
lastne
škode
ranili
jednega
izmed
nas
.
Gotovo
je
bila
to
imenitna
gospoda
,
kajti
le
imoviti
ljudje
sede
na
tako
krasnih
konjih
,
ki
so
kakor
veter
hitro
oddirjali
.
“
Tako
se
tolovaji
pomenkujejo
,
ko
se
slabe
volje
vračajo
v
taborišče
.
Straže
dajo
dogovorjeno
znamenje
,
tedaj
je
tam
vse
v
lepem
redu
.
V
megleni
mesečini
kmalu
zagledajo
utico
.
Pred
njo
ležita
dve
temni
postavi
.
„
Tri
sto
medvedov
,
“
mrmra
Smukač
,
„
to
je
Hrvat
in
naš
tovariš
.
Zlodja
spita
kakor
dva
jazbeca
.
Ali
tepca
niti
strelov
nista
slišala
?
“
Smukač
še
vedno
ne
more
pozabiti
,
kako
ga
je
Janko
Hrvat
s
svojo
babo
napadel
in
davil
.
Ko
se
Cekinar
na
drugo
stran
obrne
,
gre
Smukač
tik
mimo
Hrvata
.
Nogo
vzdigne
in
silovit
sunek
ž
njo
zadene
oni
del
Jankovega
telesa
,
ki
je
menda
že
po
naravi
odločen
za
to
,
da
sprejema
take
ljubeznjivosti
.
Tolovaj
se
ne
gane
.
„
Kapa
kosmata
,
“
misli
si
Smukač
,
„
ta
pa
izredno
trdno
spi
.
Mislil
sem
,
da
bo
vrag
kakor
razkačen
gad
planil
kvišku
.
No
,
dal
mu
bom
še
jedno
pošteno
brco
,
to
mi
bo
vsaj
mojo
jezo
nekoliko
ohladilo
.
Drugi
sunek
z
nogo
neusmiljeno
zadene
na
tleh
ležečega
Hrvata
.
Janko
se
ne
zgane
.
„
No
,
hvala
lepa
,
“
godrnja
Smukač
,
„
to
je
vendar
čudno
.
Ali
se
je
slepar
morebiti
potuhnil
,
ne
—
tega
si
ne
morem
misliti
.
Tako
težke
škornje
nosim
,
da
bi
živa
duša
mirno
ne
prenašala
dveh
takih
brc
.
“
Tolovaj
postane
radoveden
.
Pripogne
se
počasi
ter
pogleda
v
srditi
obraz
svojega
protivnika
.
Čudno
!
Hrvat
leži
nepremično
in
na
njegovem
čelu
se
vidi
velika
bula
,
pravcat
‚
rog
‘
,
kakor
pravijo
ljudje
.
Presenečeni
Smukač
si
ogleda
drugega
,
zraven
Hrvata
ležečega
tovariša
.
Tudi
ta
ima
na
čelu
pošteno
‚
buško
‘
.
„
Grom
in
strela
,
“
rujove
presenečeni
Smukač
,
„
kaj
pa
to
pomeni
?
“
Nezavestnega
tovariša
trese
in
trese
,
toda
ves
njegov
trud
je
zastonj
,
oba
moža
,
ki
sta
stražila
Milico
,
ležita
v
najlepši
omotici
.
„
Hej
,
“
kriči
tolovaj
,
„
tovariši
,
pojdite
no
semkaj
,
stavim
,
da
sta
se
tadva
zbudila
,
ko
sta
slišala
streljati
,
ter
sta
se
zaspana
v
kako
drevo
krepko
zaletela
.
Le
poglejte
njujina
‚
rogova
‘
—
dobro
,
da
si
nista
svojih
butic
razbila
.
“
Ostali
tolovaji
svojo
jezo
pozabijo
ter
radovedni
prihite
gledat
.
Hrvata
in
njegovega
tovariša
postavijo
na
noge
,
toda
tudi
pri
tem
imajo
malo
sreče
,
kajti
oba
padeta
kakor
dva
snopa
slame
na
tla
,
ko
ju
izpuste
.
„
Za
vraga
,
“
kriči
Pante
,
„
ta
dva
sta
si
glavi
dobro
potolkla
,
resnično
,
v
megli
sta
se
nesrečna
moža
ob
drevesa
zaletela
.
“
Razgovarjajo
se
še
sem
ter
tje
,
ko
zaslišijo
nekako
zdihovanje
.
Iz
utice
prihaja
.
„
Grom
in
strela
,
“
oglasi
se
Smukač
,
„
kdo
pa
tu
notri
čivka
?
Ali
ni
to
Hrvatova
Jera
?
“
„
Pomagajte
,
“
začuje
se
slaboten
glas
.
Cekinar
zgrabi
svetilnico
.
Hitro
je
prižgana
in
tolovaj
posveti
ž
njo
v
notranje
male
utice
.
—
Tu
notri
leži
Jera
.
Za
glavo
se
drži
ter
milo
stoka
,
grozne
bolečine
mora
trpeti
.
„
Hej
,
“
upije
Cekinar
,
„
kaj
se
je
pa
pripetilo
?
“
Žena
javka
in
molči
.
Tolovaj
više
dvigne
svetilnico
.
„
Kje
je
Milica
s
Sokolskega
gradu
?
“
rujove
Cekinar
,
„
hej
—
ali
se
je
kaj
posebnega
zgodilo
?
“
Tolovaji
se
drenjajo
za
njim
.
Nekateri
Jero
iz
ute
vlečejo
,
drugi
pa
iz
bližnjega
studenca
v
klobukih
donašajo
vodo
ter
jo
vlivajo
na
glave
nezavestne
trojice
.
Začno
se
pregibati
,
znamenje
,
da
še
niso
popolnoma
mrtvi
.
—
Tudi
Jera
dobi
klobuk
mrzle
studenčnice
na
glavo
,
v
zalivalo
pa
začno
tako
brezmejno
kričati
,
da
se
razlega
daleč
na
okrog
.
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
stoka
potem
.
„
Saj
smo
tukaj
,
“
pomiruje
jo
Cekinar
,
„
kaj
se
je
zgodilo
,
kje
je
lepa
Milica
?
“
„
Tega
ne
vem
.
“
„
Kdo
Vas
je
potolkel
?
“
„
Tudi
to
mi
ni
znano
,
temna
postava
je
tu
noter
pridivjala
,
ravno
ko
sem
začula
strelo
.
Od
zunaj
je
bilo
slišati
ravno
tako
,
kako
da
bi
se
bilo
kaj
potrlo
,
koj
potem
pa
me
je
nekdo
tako
po
glavi
udaril
,
da
sem
nezavestna
postala
,
prodno
sem
mogla
kričati
.
Smukač
vstane
.
„
To
so
bili
glumači
,
“
zakliče
togotno
,
„
zlodji
so
se
semkaj
pritihotapili
,
mej
tem
ko
smo
mi
napadli
potovalce
.
Dekliča
so
sabo
odpeljali
.
Oho
,
sedaj
naj
se
čuvajo
,
ko
jih
zopet
v
pest
dobimo
.
“
Tudi
Cekinar
je
grozno
srdit
.
Veselil
se
je
že
,
da
bo
mogel
izročiti
Juriju
Skupcu
lepo
Milico
,
in
sedaj
mu
je
ta
up
po
vodi
splaval
.
Obrnejo
se
k
obema
stražama
.
Počasi
se
ji
vrača
zavest
,
mrzla
voda
jima
prav
dobro
de
,
katero
tolovaji
v
celih
potokih
na-nju
iz
širokih
klobukov
izlivajo
.
„
Kaj
se
je
vendar
zgodilo
z
Vami
?
“
prašajo
Jankota
glasno
.
Rokovnjač
zre
nemo
pred
se
.
„
Moja
glava
,
moja
glava
,
“
oglasi
se
stokajoč
za
nekoliko
časa
.
—
Iz
njega
ni
moč
besedice
spraviti
,
toda
drugi
tolovaj
se
počasi
popolnoma
zave
.
In
sedaj
izvedo
od
njega
,
da
ga
je
nekdo
naenkrat
krčevito
zgrabil
od
zadej
za
zatilnik
,
ravno
tako
tudi
njegovega
tovariša
Hrvata
.
Potem
je
dotičnik
njujini
glavi
tako
silno
loputnil
jedno
ob
drugo
,
da
sta
se
oba
naenkrat
onesvestila
.
Smukač
besni
.
„
To
je
bil
Herkul
,
oni
hrust
v
glumaški
družbi
.
Ta
se
je
na
tihem
splazil
tu
sem
.
“
„
Zlodje
moramo
poiskati
.
“
„
To
je
lahko
rečeno
,
toda
kje
naj
jih
iščemo
,
ker
ne
vemo
,
kam
so
se
obrnili
.
Vrhu
tega
je
pa
v
gozdu
taka
megla
,
da
človek
komaj
vidi
lastno
roko
pred
svojimi
očmi
,
“
rentači
Smukač
.
„
Hej
,
“
zakliče
Pante
,
„
to
nam
ne
bo
težko
,
kajti
glumači
morajo
živeti
in
zaradi
tega
predstave
prirejati
.
Samo
poizvedovati
moramo
,
kje
se
je
kaka
taka
družba
zadnje
dni
pokazala
.
Potem
bomo
vragom
kmalu
za
petami
ter
jih
bodemo
napadli
.
No
,
sodrga
naj
se
le
veseli
,
to
pot
se
nam
ne
bodo
tako
z
lepo
izmuzali
.
“
Cekinar
tudi
ne
ve
kaj
boljšega
svetovati
,
vsi
tolovaji
so
s
Pantetovim
predlogom
zadovoljni
ter
sklenejo
,
da
bodo
že
drugi
dan
začeli
glumače
zasledovati
.
Prepričani
so
,
da
je
lepa
,
uboga
Milica
zopet
v
krempljih
hudobne
glumaške
načelnice
.
Ali
se
morda
vendar
ne
motijo
?
Nova
služabnica
.
—
Strašno
iznenadenje
.
—
Osodepolni
ključ
.
Reko
pokriva
temna
noč
s
svojimi
črnimi
krili
.
Pozno
na
večer
je
,
meščani
so
se
že
večinoma
vlegli
k
počitku
.
Kjer
še
luč
gori
,
tam
so
zastori
pred
okni
razgrneni
,
tako
tudi
v
hiši
občinskega
odbornika
,
v
kateri
je
krasna
tujka
nastopila
svojo
službo
.
Razkošna
lepotica
še
vedno
z
Beato
skupaj
sedi
,
ki
vestno
in
prav
točno
izvršuje
to
,
kar
je
milostivemu
gospodu
obljubila
.
Pazljivo
poslušajočemu
dekletu
to
razlaga
,
kako
krasno
je
na
svetu
živeti
,
če
je
človok
zdrav
in
če
ima
dosti
pod
palcem
.
Lahko
si
kupi
,
kar
srce
poželi
,
lepe
obleke
,
dragocen
lišp
in
druge
krasne
reči
.
Beata
ne
neha
pripovedovati
.
Z
živo
besedo
opisuje
vse
sladosti
,
katere
uživajo
ona
dekleta
,
ki
imajo
bogate
ljubimce
.
In
pri
tem
v
svoj
govor
zvito
vpleta
o
modrih
ženah
,
ki
znajo
vse
posledice
takega
občevanja
preprečiti
.
Konečno
Beata
naravnost
pove
,
da
je
ona
sama
taka
modra
žena
.
Lenčika
zapeljivko
pazljivo
posluša
,
ne
da
bi
s
trepalnico
trenila
.
Zaradi
tega
zlobna
babura
ne
zapazi
,
kako
čudno
se
včasih
zasveti
v
temnih
očeh
nove
služkinje
.
Ali
je
to
plamteča
poželjivost
ali
pa
deklico
vsi
drugi
občutki
navdajajo
?
Kdo
more
to
povedati
?
Lenčika
jo
verno
posluša
,
to
prekanjeni
oskrbnici
popolnoma
zadostuje
,
ki
tudi
ne
pozabi
naglašati
,
kako
neizmerno
bogat
je
hišni
gospodar
.
„
Naš
ljubi
,
milostivi
gospod
je
vdovec
,
“
pristavi
,
„
ter
je
v
najboljših
letih
.
Moj
Bog
,
kdo
bi
mu
tedaj
mogel
zameriti
,
če
mu
je
kako
zalo
dekle
povšeči
?
“
Lenčika
jo
pogleda
.
„
Da
,
zakaj
se
pa
v
drugič
ne
oženi
?
“
Beata
se
smehlja
.
„
Tega
ne
razumete
,
ljuba
Lenčika
.
Strogi
gospod
je
imel
ženo
,
ki
je
bila
zelo
bogata
.
Na
smrtni
postelji
pa
je
napravila
oporoko
,
vsled
katere
bi
njen
soprog
izgubil
vse
njeno
premoženje
,
ko
bi
se
zopet
poročil
.
“
„
Ah
,
sedaj
razumem
.
“
„
Kaj
ne
,
da
to
uvidite
?
Oženiti
se
naš
gospod
ne
sme
več
,
zakaj
pa
bi
se
zaradi
tega
popolnoma
odpovedal
veselju
življenja
?
Tega
vendar
nikdo
ne
more
od
njega
zahtevati
.
“
„
Ne
,
ne
.
“
„
In
kdor
molči
,
ta
si
bo
veliko
denarja
prislužil
,
kajti
molčanje
je
zlato
,
—
ali
ni
to
res
?
“
pristavi
smehljajoča
se
Beata
.
—
„
Da
,
da
,
molčanje
je
zlata
vredno
.
“
Starka
vstane
.
„
No
,
devičica
,
ali
se
sedaj
izpoznate
?
“
Lenčika
namežikuje
.
Ta
jej
nekako
čudno
prikima
.
„
Popolnoma
,
“
odgovarja
krasna
tujka
,
„
natanko
vem
,
kako
se
bom
nasproti
strogemu
občinskemu
odborniku
vedla
.
“
Besedico
„
natanko
“
naglasa
,
toda
oskrbnica
tega
ne
opazi
,
kakor
tudi
ne
skrivnostnega
smehljaja
,
ki
zaigra
krog
svežih
ustnic
nove
služabnice
.
Ta
tudi
vstane
ter
svoji
roki
steguje
,
kakor
bi
bila
dolgega
sedenja
naveličana
.
Njena
krasna
postava
se
pri
tem
še
bolj
vidi.
—
Oskrbnica
jo
občuduje
.
„
To
bo
izvrsten
grižljej
za
mojega
gospoda
,
“
misli
si
na
tihem
,
„
da
,
da
,
strogi
gospod
nima
napačnega
okusa
,
to
mu
mora
zavist
pustiti
.
“
Lenčika
so
za
svojo
družico
dosti
ne
zmeni
.
Dela
se
,
kakor
bi
bila
trudna
,
zaradi
tega
jo
oskrbnica
po
stopnicah
navzgor
v
lepo
opravljeno
izbico
spremi
.
„
Tukaj
sem
jaz
vedno
spala
,
“
šepeta
starka
ter
pokaže
na
čedno
posteljo
.
„
Le
slecite
se
,
devičica
.
Ne
bojte
se
ter
se
z
oblačenjem
ne
ustavljajte
dolgo
,
ko
bi
gospoda
napadla
môra
.
Kar
hitro
k
njemu
tecite
,
ne
vidi
tedaj
ničesa
,
in
na
mizici
poleg
postelje
stoji
steklenica
z
vodo
,
katero
mu
v
kozarcu
dajte
piti
.
Potem
mu
bo
kmalu
odleglo
.
“
„
Vse
bom
preskrbela
,
“
pravi
Lenčika
in
v
njenih
očeh
se
zopet
čudno
zasveti
.
Starka
postavi
luč
na
mizo
.
„
Tam-le
so
vrata
,
“
nadaljuje
tiho
ter
pokaže
na
vhod
,
„
za
temi
počiva
naš
milostivi
gospod
.
Ali
nimate
pretrdnega
spanca
?
“
„
O
ne
,
prav
gotovo
ne
,
“
odgovarja
Lenčika
ravno
tako
tiho
,
„
le
bodite
brez
skrbi
,
svoje
naloge
ne
pozabim
.
Lahko
noč
,
dobro
spite
.
“
„
Lahko
noč
,
devičica
,
“
sika
starka
ter
se
na
tihem
reži
,
ko
zapusti
sobico
.
Lenčika
ugasne
luč
,
temno
je
v
njeni
spalnici
.
Sliši
se
samo
,
kako
se
lepa
deklica
vleže
v
posteljo
—
potem
je
vse
tiho
kakor
v
grobu
.
Tako
preide
pol
ure
,
cela
ura
,
blizo
jednajstih
je
.
Lenčika
se
ne
gane
,
menda
tudi
ne
spi
,
kajti
to
se
čuje
na
njenem
sopenji
.
Naenkrat
zasliši
zamolklo
ječanje
.
Iz
spalnice
strogega
gospoda
prihaja
stokanje
.
Lenčika
poskoči
.
„
Milostivega
gospoda
mora
tlači
,
“
pravi
zalo
dekle
poluglasno
.
Luči
ne
prižge
,
hitro
skoči
k
vratom
,
katera
naglo
odpre
.
V
spalnici
gori
nočna
luč
,
katero
pokriva
svilena
zelena
preproga
.
Polumračno
je
tu
notri
,
vendar
Lenčika
svojega
novega
gospodarja
zapazi
s
svojimi
bistrimi
očmi
,
ki
se
na
mehkih
blazinah
sem
ter
tje
zvija
.
Z
nekaterimi
koraki
je
pri
mizici
.
Na
njej
stoji
steklenica
in
poleg
njo
skoraj
poln
kozarec
.
Mestni
oče
stoka
in
zdihuje
,
Lenčika
pa
hitro
poduha
vsebino
v
kozarcu
.
„
To
sem
si
takoj
mislila
,
“
šepeta
,
„
hahaha
,
to
ni
voda
,
marveč
krepko
vino
,
no
,
pomagati
hočem
bolnemu
gospodu
.
„
Hu
,
hu
,
“
javka
občinski
odbornik
na
krasni
postelji
.
Lenčika
se
k
njemu
pripogne
.
Pritisne
mu
kozarec
na
ustnice
.
Bolnik
takoj
obmolkne
ter
slastno
požira
.
Lenčika
mirno
stoji
poleg
ležišča
,
čeravno
vidi
,
da
se
steguje
proti
njej
suha
roka
.
„
Oj
,
kdo
je
tukaj
?
“
oglasi
se
hišni
gospodar
,
„
to
je
nova
služkinja
,
deklica
s
kmetov
.
Prav
tako
,
dete
moje
,
da
že
prvo
noč
podpiraš
staro
oskrbnico
,
to
me
veseli
,
to
je
znak
tvoje
postrežljivosti
.
“
Suha
roka
jo
krog
pasu
objame
.
Bolnik
se
vsede
—
mora
je
odšla
!
Na
njegovem
obrazu
ni
nikakega
sledu
‚
hudega
napada
‘
,
pač
pa
se
mu
oči
mladostno-poželjivo
svetijo
.
„
Krasna
deklica
si
,
“
šepeta
strogi
gospod
,
„
da
,
da
,
prav
ljubka
si
.
Povej
mi
,
Lenčika
,
ali
hočeš
na
Reki
veliko
denarja
zaslužiti
?
“
„
Oj
,
kako
rada
,
“
odgovarja
lepa
služkinja
zaupno
.
Niti
ne
skuša
,
da
bi
se
obranila
gospodarjeve
objemajoče
jo
roke
.
Mestni
oče
se
muza
.
„
Ta
ni
na
glavo
padla
,
“
si
misli
,
„
resnično
,
to
je
zapeljivo
dekle
.
“
Pritisne
jo
k
sebi
.
„
Veliko
denarja
Ti
bom
dal
,
Lenčika
,
“
pravi
jej
prijazno
,
„
prav
veliko
denarja
.
Oj
—
ali
nisi
že
šla
spat
,
deklica
—
zdi
se
mi
,
da
si
že
pred
jedno
uro
v
svojo
spalnico
poleg
moje
stopila
?
“
Lenčika
molči
.
Popolnoma
oblečena
je
,
kakor
to
mestni
oče
neprijetno
iznenaden
zapazi
.
Upal
je
menda
,
da
bo
v
sami
srajci
k
njemu
prihitela
,
in
sedaj
je
ravno
tako
oblečena
,
kakor
je
bila
oblečena
,
ko
je
v
hišo
stopila
.
„
Ali
si
še-le
svoje
reči
v
red
spravljala
?
“
povprašuje
jo
.
„
No
,
mlada
dekleta
morajo
dosti
spati
,
to
si
zapomni
.
—
Sedaj
Ti
bom
nekaj
lepega
povedal
,
krasno
dete
,
poslušaj
me
,
in
če
boš
mene
ubogala
,
dobila
boš
veliko
denarja
.
Glej
,
tu
na
mizi
leži
cela
mošnja
trdih
srebrnikov
.
“
Lenčika
še
vedno
molči
.
Občinski
odbornik
si
tolmači
to
v
svojo
korist
.
Poželjivo
objema
krepko
,
razkošno
dekličino
postavo
,
zapeljive
besede
jej
hoče
na
uho
šepetati
,
da
bi
še
danes
zapeljal
lepo
služkinjo
.
„
Lenčika
,
“
prične
mestni
oče
,
„
moja
krasna
ljubica
,
če
boš
—
meni
—
“
Dalje
nesramnež
no
govori
.
Zamolkel
krik
se
začuje
iz
njegovih
ust
,
pred
njegovimi
očmi
se
naenkrat
nekaj
zasveti
.
To
je
ost
svitlega
bodala
,
ki
v
istem
hipu
že
tiči
na
njegovem
goltancu
.
„
Molčite
,
“
izpregovori
skrivnostna
tujka
rezkim
glasom
,
„
jeden
krik
,
jedna
sama
beseda
,
pa
Vam
zasadim
bodalo
v
Vaš
vrat
—
nesramni
grešnik
!
“
„
Lenčika
!
“
grgra
prestrašenec
.
Ost
bodala
mu
rani
kožo
,
zaradi
tega
pohotnež
hipoma
obmolkne
.
Čudno
je
,
kar
se
tukaj
vrši
.
Lenčika
,
nedolžnost
s
kmetov
,
je
popolnoma
predrugačena
.
Jednaka
vragici
stoji
pred
strahopetnežem
,
ki
vsak
trenotek
pričakuje
grozne
smrti
.
„
Zblaznela
je
!
“
stoka
občinski
odbornik
.
Lenčika
mu
s
tihim
,
toda
neznanskim
krohotom
odgovarja
.
Hišnemu
gospodarju
stopi
mrzel
pot
na
čelo
.
Upiti
hoče
,
glasno
na
pomoč
klicati
,
toda
pri
prvem
glasu
ga
mali
,
toda
trdni
roki
lepe
deklice
zgrabite
za
vrat
.
„
Usmilj
—
,
“
grči
zapeljivec
.
Lenčika
se
za
to
malo
zmeni
,
da
se
suhi
njegovi
prsti
v
njeno
okroglo
roko
zagrebejo
.
Prične
ga
daviti
.
To
se
tako
hitro
in
odločno
zgodi
,
da
ga
kmalu
zapuste
moči
.
—
Še
jedenkrat
mu
goltanec
krepko
stisne
,
potem
pa
razuzdani
mestni
oče
nezavesten
,
na
pol
zadavljen
pade
na
mehke
blazine
.
Deklica
ga
izpusti
.
„
Ta
ima
dosti
,
“
mrmra
,
nesramnega
zapeljivca
bi
lahko
usmrtila
.
Toda
tega
nočem
,
ker
mora
pred
vsem
dati
potrebna
pojasnila
,
vrhu
tega
bi
pa
umor
prebivalstvo
preveč
razburil
,
prizanašati
moram
grdobi
,
molčal
bo
gotovo
,
ker
bi
sicer
njegove
nesramnosti
postale
očite
.
“
Hišni
gospodar
leži
onesveščen
na
postelji
.
Lenčika
potegne
iz
svojega
žepa
tenke
,
toda
močne
jermene
.
—
Z
veliko
spretnostjo
jih
rabi
,
roki
in
nogi
nezavestnemu
v
malo
trenotkih
poveže
.
To
se
urno
in
tako
temeljito
zgodi
,
da
se
napadeni
hišni
gospodar
gotovo
ne
bo
mogel
sam
oprostiti
.
„
Milost
,
“
stoka
prestrašenec
,
„
ne
umorite
me
!
“
Lenčika
vihti
bodalo
.
„
Grlo
bi
Vam
morala
sedaj
prerezati
,
“
preti
mu
togotno
.
„
Usmiljenje
!
“
„
Norcev
nikar
dražiti
,
“
čital
je
učeni
gospod
večkrat
.
Ta
opomin
mu
zveni
po
ušesih
.
Zaradi
tega
tiho
im
mirno
leži
.
Tu
se
deklica
k
njemu
pripogne
.
Oči
se
jej
svetijo
kakor
razljučenemu
risu
,
ki
hoče
na
svoj
plen
skočiti
,
in
njeno
bodalo
se
pri
svitu
nočno
svelilnice
neprijetno
blišči
.
„
Kje
je
ključ
k
zlati
strehi
?
“
praša
ga
hripavim
glasom
.
Občinski
odbornik
bi
samega
strahu
rad
brcal
,
toda
ker
ima
nogi
zvezani
,
tega
ne
more
storiti
.
„
Kje
je
ključ
?
“
sika
Lenčika
,
„
sem
s
ključem
,
ali
pa
ne
poznam
nobene
milosti
več
.
Hitro
,
drugače
Vam
prerežem
vrat
,
hinavski
grešnik
.
“
Mestni
oče
skoraj
omedli
,
toda
ost
bodala
ga
odurno
pošegeta
na
vratu
,
kar
ga
hitro
vzdrami
.
„
Nočem
umreti
,
“
stoka
zapeljani
zapeljivec
.
„
Ključ
!
“
zarentači
nad
njim
peklensko
preteča
tolovajka
.
Občinski
odbornik
so
težavno
obrne
s
svojo
glavo
.
„
V
stenski
omari
za
posteljo
je
,
“
jeclja
v
smrtnem
strahu
,
ker
še
vedno
misli
,
da
ima
s
hudobno
norico
opraviti
.
Tolovajka
spravi
orožje
.
Mestni
oče
zdihuje
,
da
bi
se
ga
kamen
usmilil
,
toda
njegovega
trpljenja
še
ni
konec
.
Deklica
mu
hoče
usta
zamašiti
,
in
ker
druzega
nima
pri
roki
,
zgrabi
njegovo
nogovico
,
katero
mu
vanje
porine
.
To
se
tako
hitro
zgodi
,
da
napadeni
zapeljivec
niti
ne
zapre
ust
,
ko
javno
hoče
glasno
zakričati
.
Kakor
novorojenček
leži
v
postelji
povezan
.
Lenčika
brezozirno
poklekne
nanj
,
ker
išče
-
vrata
k
skrivni
shrambi
nad
gospodarjevim
zglavjem
.
Malo
trenotkov
pozneje
je
stenska
omara
odprta
—
tu
notri
visi
ključ
čudne
oblike
.
Lenčika
ga
zgrabi
tor
vtakne
v
žep
,
potem
pa
še
jedenkrat
pregleda
jermene
,
s
katerim
je
mestni
oče
trdno
povezan
.
„
Sam
se
nikdar
no
more
oprostiti
,
“
mrmra
Lenčika
,
ki
zmagovalno
odbiti
iz
spalnice
.
Občinski
odbornik
leži
na
mehkih
blazinah
—
sedaj
ga
v
resnici
môra
tlači
.
Odpeljana
.
—
Milica
in
njen
zvesti
prijatelj
.
—
Prihod
rokovnjačev
.
—
Razkrite
tajnosti
.
Skozi
nočno
meglo
,
ki
se
vali
po
gozdu
in
livadah
,
dirja
nenavadna
prikazen
.
Mož
je
to
,
majhen
,
zraščen
,
nelepega
in
tuge
zgubančenega
obraza
—
nočni
potnik
nosi
lepo
breme
.
Orjaško
mora
močan
biti
,
kajti
krasna
,
razkošna
deklica
,
katero
drži
v
svojih
rokah
,
ni
ravno
lahka
za
malega
pritlikovca
.
In
vendar
jo
dviguje
kakor
perešček
.
No
izpusti
je
,
čeravno
je
deklica
pri
zavesti
.
Kdo
je
to
divno
dete
,
katero
spak
sabo
vleče
?
Milica
,
nesrečna
grofova
hči
je
,
katero
je
norec
iz
tolovajskega
taborišča
rešil
,
ravno
ko
so
razbojniki
napadli
potovalno
družbo
.
Kako
dolgo
je
že
ubogi
mož
prežal
,
dokler
se
mu
ni
prilika
ponudila
,
da
je
mogel
svojo
varovanko
rešiti
iz
tolovajskih
krempljev
!
Kdo
to
ve
?
Ubogi
norec
je
nem
,
govoriti
ne
more
,
toda
oči
njegove
govore
,
ko
gleda
v
Miličin
ljubki
obraz
,
katerega
dušepolne
oči
ga
tako
hvaležno
in
milo
gledajo
!
Da
,
hvaležno
,
iskreno
zre
v
njega
,
kajti
deklica
se
spaka
ne
boji
.
Ali
sluti
,
da
jo
ž
njim
veže
sorodna
kri
kdo
more
to
povedati
?
Kaki
čuti
navdajajo
ubogega
dekleta
,
ko
tako
v
naročji
nemega
norca
leži
,
ki
kakor
vihar
hiti
po
gozdu
?
Sedaj
prvipot
leži
na
srcu
moža
,
o
katerem
ve
,
da
jo
ljubi
.
—
To
ni
poželjiva
ljubezen
,
o
ne
,
Milica
nehote
čuti
,
da
je
to
sorodstvena
naklonjenost
,
ki
jo
hoče
obvarovati
vsake
nadaljne
nezgode
.
Svojo
krasno
glavico
dvigne
.
„
Pusti
me
vendar
,
da
sama
grem
,
“
pravi
ginjenim
glasom
,
„
saj
sem
dosti
izpočita
,
da
nadaljujem
svojo
pot
.
“
Nerazumljiv
,
grgrajgč
glas
jej
odgovarja
.
Oj
,
kaj
vse
ta
čudni
glas
izraža
:
ljubezen
,
pomirovanje
in
veselje
,
da
je
konečno
vendar
ž
njo
združen
!
Da
,
neznansko
močan
je
ta
nekdanji
kovaški
pomočnik
,
kateremu
ni
bilo
nobeno
kladvo
pretežko
,
ki
je
kakor
otroka
porušil
Herkula
glumaške
družbe
.
Milice
ne
izpusti
,
ne
,
nožiči
ljubljene
deklice
se
ne
smeta
rosne
trave
dotakniti
—
norec
jo
drži
v
naročji
ter
vedno
dalje
hiti
.
Gozd
je
velik
.
Brez
konca
in
kraja
je
menda
,
le
nekaterim
malim
livadam
se
umakuje
gosto
drevje
,
in
tu
se
veličastni
jeleni
mirno
pasejo
.
Začudeni
gledajo
ti
gozdni
prebivalci
,
kako
pritlikavi
zraščenec
z
zlepim
bremenom
kakor
pušica
hitro
mimo
njih
sfrči
.
—
Norec
se
boji
,
da
ga
bodo
tolovaji
preganjali
—
da
se
bodo
hoteli
zopet
Milice
polastiti
.
Zaradi
tega
že
cele
ure
hiti
naprej
in
vedno
le
naprej
,
sedaj
krene
na
levo
,
sedaj
na
desno
,
dokler
ve
,
da
ga
razbojniki
ne
morejo
dohiteti
.
Dani
se
počasi
,
in
ko
se
megle
dvignejo
,
zapazi
norec
pred
seboj
mal
griček
.
Vrhu
njega
,
sredi
temnega
gozda
,
se
dviguje
delo
človeških
rok
,
ostanki
nekdanjega
gradu
,
v
katerem
so
domovali
predrzni
vitezi
.
Norec
za
trenotek
postane
—
potem
pa
se
menda
prepriča
,
da
bo
tam
gori
našel
pripravno
skrivališče
,
kajti
Milico
nese
proti
razvalinam
.
Kmalu
je
pri
razdrtem
zidovji
.
Vzlic
razpalosti
najde
norec
dvoje
prostorov
,
ki
ga
bodeta
mogla
z
varovanko
vred
braniti
pred
vremenskimi
nezgodami
.
Tam
Milico
rahlo
izpusti
iz
naročja
,
pred
njo
poklekne
ter
jej
nežni
ročici
poljubuje
.
Pri
tem
zraščenec
čudovito
grgra
.
Glasovi
njegovi
izražajo
neznansko
radost
.
In
Milica
?
Že
dolgo
časa
pozna
norca
—
na
gradu
Sokolskem
jo
je
čuval
—
branil
jo
je
vedno
,
kadar
so
jo
predrzni
graščinski
služabniki
zasledovali
.
In
skrivnostna
vez
krvi
,
katero
njena
nedolžna
duša
sluti
,
provzročuje
,
da
ljubka
deklica
vidi
v
spaku
jedinega
človeka
,
kateri
jej
je
resnično
odkritosrčno
naklonjen
.
Milica
vzdigne
klečečega
k
sebi
,
polni
roki
mu
dene
krog
vratu
in
pripognivša
se
ga
poljubi
na
čelo
.
Besede
hvaležnosti
jej
prihajajo
iz
ljubkih
ust
.
Grdi
spak
komaj
veruje
svojim
očem
.
V
jednomer
čudno
grgra
,
revež
ne
more
izraziti
svoje
radosti
—
usta
ne
morejo
povedati
,
kako
mu
srce
veselja
utriplje
.
V
jutranjem
polumraku
vidi
Milica
shujšani
obraz
svojega
rešitelja
.
Koliko
muk
vsled
lakote
je
moral
zvesti
njen
zaščitnik
pretrpeti
,
samo
da
jo
je
mogel
zasledovati
,
da
je
ni
zgrešil
iz
očij
.
—
Da
,
revščina
,
pomanjkanje
in
skrbi
za
ljubljeno
deklico
so
mu
v
sicer
tak
“
dobrohotni
obraz
vrezale
globoke
gube
.
Sedaj
jej
norec
začne
z
znamenji
pripovedovati
.
Kaže
jej
,
da
jo
bo
tukaj
skril
.
„
Ali
ostaneva
tukaj
na
razvalinah
?
“
praša
ga
Milica
ljubkim
glasom
.
Norec
jej
večkrat
zaporedoma
prikima
,
potem
pa
jej
,
z
rokama
na
vse
štiri
smeri
obzorja
pokaže
,
češ
,
povsod
,
kjer
ljudje
prebivajo
,
nama
preti
nevarnost
.
Potem
jej
še
skuša
dopovedati
,
da
bo
skrbel
za
potrebni
živež
.
—
Milica
ne
dvoji
,
da
se
mu
bo
to
celo
v
samotnem
gozdu
posrečilo
,
kajti
znano
jej
je
že
s
Sokolskega
,
kako
spretno
zna
divjačini
zanjko
nastavljati
,
koliko
zajcev
je
o
svojem
času
v
graščinsko
kuhinjo
prinesel
.
In
tudi
pijače
se
ne
manjka
,
kajti
pred
gričem
vre
svež
gozdni
studenec
,
ki
pošilja
svojo
bistro
vodico
v
zeleni
log
.
V
skrivališču
je
od
mehkega
mahovja
kmalu
napravljeno
potrebno
ležišče
.
Norec
se
ravno
pripravlja
na
lov
.
Milica
vidi
,
kako
njen
zvesti
prijatelj
iz
žepa
potegne
nekaj
zanjk
,
ki
so
od
močno
žico
umetno
sestavljene
.
Tu
se
spak
naenkrat
zgane
.
Tudi
Milica
se
v
istem
hipu
prestraši
,
kajti
čuje
,
kako
se
šum
od
gozda
som
hitro
bliža
razvalinam
.
Trenotek
pozneje
norec
Milico
za
roko
zgrabi
ter
jo
vleče
pod
nekdanji
obokani
most
.
Tu
spodaj
je
temno
ter
prostora
za
dve
ali
tri
osebe
.
Tu
notri
se
naša
dvojica
mej
grobljo
skrije
.
Vedno
bliže
prihaja
ropot
;
Milica
sedaj
natanko
razločuje
korake
in
moško
glasove
.
Četa
odraslih
mož
prihaja
po
griču
navzgor
.
Živahno
se
razgovarjajo
.
To
niso
oni
tolovaji
,
ki
jo
sedaj
zasledujejo
—
ne
tujci
so
,
ki
so
se
na
razvalinah
menda
že
večkrat
mudili
.
Neznani
ljudje
stopajo
mej
razdrto
zidovje
.
Milica
pri
svitu
jutranje
zore
natanko
razločuje
prihajajoče
.
Oboroženci
so
,
ki
mej
seboj
živahno
kramljajo
.
Čudno
je
to
,
da
so
vsi
kot
rudarji
oblečeni
.
Oboroženi
so
od
nog
do
glave
,
s
puškami
,
samokresi
in
bodali
,
kar
so
z
nenavadno
njihovo
opravo
nikakor
ne
zlaga
.
Za
temi
gre
kot
kmet
oblečen
mož
zvitega
obraza
.
Tudi
ta
je
popolnoma
oborožen
.
Kot
zadnja
dva
prihajata
lovski
opravljena
možakarja
,
kakor
so
Jurij
Skopčevi
ljudje
oblečeni
.
Ko
Milica
ta
dva
zagleda
,
čuti
,
kakor
jej
srce
zastane
.
Ni
dvojbe
,
ro
sta
ona
dva
hudobneža
,
ki
sta
jo
z
načelnico
vred
nekdaj
v
gozdu
napadla
ter
jo
hotela
svoji
živalski
strasti
žrtvovati
.
Norec
čepi
tik
Milice
.
Vidi
,
kako
se
njegova
varovanka
trese
.
Z
desnico
jo
pomirovaje
boža
po
baržunastem
licu
.
Potem
begunca
mirno
čakata
,
kaj
jima
bo
usoda
nanesla
.
—
Rokovnjači
so
,
ki
tukaj
tabore
—
Kramar
,
Tomaž
,
ogljar
Tone
in
nekdanji
rudarji
.
Divja
družba
je
to
,
ki
ropa
,
in
sicer
na
najsilovitejši
način
.
—
Posamezne
potovaice
,
pojedine
kmetice
in
prebivalce
samotnih
hiš
napadajo
in
plenijo
.
Vse
pograbijo
,
kar
so
jim
količkaj
vredno
zdi
,
oropance
morijo
in
ženske
,
ko
so
jih
onečastili
,
najkruteje
mučijo
,
predno
jih
pokoljejo
.
In
pri
tem
tako
prekanjeno
postopajo
,
da
nikdo
ne
ve
,
kje
se
te
zveri
v
človeški
podobi
skrivajo
.
Tu
v
starih
razvalinah
se
nekaj
dnij
že
mude
,
toda
v
prostorih
ne
bivajo
,
ker
sta
si
Milica
in
njen
spremljevalec
napravila
ležišče
,
marveč
v
podzemeljski
kleti
,
katero
je
ogljar
Tone
izvohal
.
Tam
skrivajo
tudi
večji
del
svojega
plena
,
pred
vsem
one
dragocenosti
,
katere
so
iz
razpokline
v
skalnati
dolinici
ukradli
Juriju
Skopcu
.
Milica
in
norec
vidita
,
kako
odpro
tajna
vrata
,
katerih
doslej
nista
zapazila
.
Nekaj
rokovnjačev
izgine
skozi
nje
,
toda
kmalu
se
z
živežem
in
vinom
povrne
.
Gotovo
hočejo
najprvo
jesti
,
predno
se
od
ponočnega
roparskega
napada
odpočijejo
.
Družba
je
razuzdano
vesela
.
„
Ogljar
Tone
,
“
kriči
Kramar
,
„
Vi
ste
res
zlatega
denarja
vreden
.
To
ste
zopet
izvrstno
izvohunili
.
Hahaha
,
človeku
srce
radosti
poskakuje
,
če
more
tako
napasti
samotnega
kmeta
.
“
„
Da
,
da
,
sam
dobro
vem
,
da
nisem
ravno
na
glavo
padel
.
“
„
Veliko
sicer
nismo
priplenili
,
“
pravi
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
ki
pridno
prazni
steklenico
,
„
tudi
babnice
niso
bile
dosti
vredne
.
Jaz
jih
niti
pogledal
nisem
,
toda
naši
ljudje
so
se
jih
vendar
razveselili
.
Ti
niso
tako
izbirčni
,
in
ko
so
se
jih
nasitili
,
poklali
so
jih
hladnokrvno
.
Hahaha
,
kako
so
jim
vratove
prerezovali
,
kakor
teletom
v
mesnici
,
kadar
jih
dobi
mesar
v
svojo
pest
.
Kako
so
grgrale
in
oči
sukale
za
trebuh
sem
se
moral
držati
,
tako
smešno
je
bilo
to
—
toda
previdnost
nam
to
veleva
,
kajti
le
mrliči
znajo
molčati
.
“
Milica
vse
to
sliši
.
Smrten
strah
jej
pretresa
ude
,
toda
zopet
jo
njen
prijatelj
pomirovaje
boža
po
licu
.
Da
,
ta
zraščenec
jo
bo
varoval
.
Rokovnjaška
družba
postaja
vedno
veselejša
.
Rudarji
še
vedno
niso
vina
dosti
navajeni
,
že
pri
nekaterih
steklenicah
jim
močna
pijača
v
glavo
stopa
.
„
No
,
Tomaž
,
“
rujove
orjaški
rudar
,
ki
se
je
nedavno
ž
njim
prepiral
,
„
Vam
kmetice
menda
niso
bile
dosti
lepe
?
“
Tomaž
svojega
protivnika
strupeno
pogleda
od
strani
.
„
Ne
,
“
odgovarja
čmerno
,
„
bile
so
prestare
in
pregrde
in
take
mi
niso
ugajale
.
“
„
No
,
seveda
,
Vi
ste
imeniten
dečko
,
za
Vas
je
vedno
treba
kaj
posebnega
!
“
roga
se
mu
hrust
.
„
Pustite
zbadanje
!
“
togoti
se
Tomaž
,
„
to
je
moja
stvar
,
če
nisem
z
vsako
zadovoljen
.
Kaj
meni
prija
,
pokazalo
se
bo
,
ko
se
polastimo
tolovaj
k
v
moških
oblekah
.
Potem
bom
imel
ljubico
po
svojem
oskusu
.
“
„
Oho
,
te
bodo
skupna
last
.
“
„
Kaj
pa
še
,
“
vsplamti
Tomaž
,
„
dekleta
bodemo
izžrebali
,
tako
smo
se
dogovorili
in
pri
tem
tudi
ostane
.
“
Orjak
molči
,
toda
njegovo
hudomušno
muzanje
dokazuje
,
da
bo
tako
ravnal
,
kakor
se
bo
njemu
zljubilo
.
Kramar
hoče
prepir
preprečiti
.
„
Ogljar
Tone
,
“
zakliče
,
„
povejte
nam
no
,
kako
se
bomo
te
stvari
lotili
?
Preoblekli
ste
se
kot
stara
beračica
,
to
že
vemo
,
toda
kako
se
bomo
deklet
polastili
?
“
Zviti
lisjak
se
smeji
.
„
Nič
lažje
,
ko
to
,
“
glasi
se
njegov
odgovor
,
„
moj
načrt
je
že
davno
gotov
.
V
zatiškem
samostanu
je
v
resnici
ozek
hodnik
,
ki
pa
kmalu
pri
izhodu
na
bližnji
višini
preneha
.
V
ta
hodnik
bodo
dekleta
vsled
mojega
prigovarjanja
zlezle
,
ker
bodo
upale
,
da
pridejo
do
zaželjenega
zaklada
.
Vi
pa
se
bodete
pri
izhodu
postavili
in
tolovajke
vjeli
.
Ker
bo
vsaka
posamezno
izstopila
,
jih
bodete
lahko
premagali
.
“
„
Kaj
pa
,
če
samo
jedna
izmed
njih
zakriči
?
“
„
Do
tega
ne
sme
priti
,
“
odgovarja
ogljar
Tone
.
„
Odeje
moramo
pripravljene
imeti
,
katere
vržemo
vsaki
na
glavo
,
ki
stopi
iz
hodnika
.
Tako
bodemo
vsak
krik
zadušili
in
lepe
punice
bodo
naše
.
“
„
To
je
izborno
izmišljeno
,
“
hvali
Kramar
.
„
Joj
,
to
bo
veselje
!
“
rujovejo
rudarji
.
Milica
in
norec
vse
slišita
.
Tiho
čepita
v
svojem
skrivališču
,
kajti
najmanjši
šum
bi
ju
izdal
.
In
tako
čakata
,
jeden
k
drugemu
stisnena
,
kaj
bo
prišlo
.
Milica
v
smrtnem
strahu
,
ker
ve
,
kako
lahko
bi
rokovnjači
tu
doli
pod
obokanim
mostom
našli
njo
in
njenega
jedinega
prijatelja
na
svetu
.
Vesti
iz
Zagreba
.
—
Lepa
krčmarjeva
liči
.
V
tihi
noči
.
—
Vojaki
prihajajo
.
—
Nevaren
beg
.
Tolovajski
glavar
steguje
svoje
orjaške
ude
.
Tako
mirno
in
trdno
,
kakor
nocoj
,
že
dolgo
ni
spal
.
Smehljaje
se
opazuje
predrznež
svoje
zveste
tovariše
,
ki
še
vedno
spe
,
posebno
pa
Polde
,
ki
smrči
,
kakor
bi
se
staro
nenamazano
mlinsko
kolo
sukalo
.
Jurij
Skopec
gleda
spečega
Andreja
Černiča
.
„
Ta
je
moj
mož
,
“
mrmra
,
„
ta
bo
postal
moj
pravcati
zaupnik
.
Sicer
sta
Smukač
in
Cekinar
moža
,
ki
sta
mi
zvesto
udana
,
toda
mojim
visoko
letečim
načrtom
ne
moreta
slediti
.
Ne
,
ta
mladi
mož
,
čegar
preteklost
je
tako
skrivnostna
,
bo
moj
tovariš
,
vse
mu
hočem
razodeti
,
kar
so
v
moji
duši
godi
.
“
Jurij
Skopec
vstane
.
Tu
se
začuje
pri
vratih
tiho
praskanje
.
Vrata
se
odpro
in
skozi
uje
se
priplazi
krčmar
z
veliko
košaro
.
„
Ali
ste
že
po
konci
?
“
praša
zviti
gostilničar
.
„
Že
od
svoje
hčerke
sem
slišal
,
kako
slovit
gost
je
počastil
mojo
hišo
.
Da
,
konečno
vidim
velikega
glavarja
,
o
katerem
govore
vse
južne
dežele
.
“
Jurij
Skopec
ga
ostro
pogleda
.
„
Ali
je
to
res
?
“
praša
ga
nekoliko
laskavo
,
„
ali
že
imenujejo
moje
ime
?
“
„
S
strahom
in
trepetom
,
“
glasi
se
odgovor
.
Predrzni
mož
zre
pred
se
.
„
To
sem
hotel
imeti
,
“
pravi
potom
zamolklim
glasom
,
„
napovedal
sem
človeštvu
boj
,
bogate
trinoge
bom
pokončal
,
bojeval
se
bom
zoper
nje
brez
vsega
usmiljenja
.
“
Krčmar
postavi
košaro
na
tla
.
„
Tukaj
imate
jedil
in
pijače
v
izobilji
,
glavar
,
“
muza
se
zadovoljno
,
„
upam
,
da
Vam
bo
teknilo
.
Hahaha
,
mojej
kremi
se
ne
pozna
od
zunaj
,
kako
fino
kuhinjo
imam
,
pred
katero
se
mora
marsikatera
grofovska
skriti
.
“
Krčmar
se
lahko
tako
hvali
,
kajti
znano
mu
je
,
da
tolovaji
niso
stiskači
,
marveč
rado
voljno
vse
v
srebru
in
zlatu
plačajo
.
„
Kako
pozno
je
že
?
“
praša
Jurij
Skopec
.
„
Menda
solnce
že
visoko
stoji
?
“
Krčmar
se
smeji
.
„
Hahaha
,
takoj
sem
si
mislil
,
da
bodete
dolgo
spali
.
Da
,
da
,
solnce
že
zahaja
.
“
„
Ni
mogoče
!
“
„
Da
,
večer
se
bliža
,
veliki
glavar
.
Dober
tek
Vam
voščim
.
“
„
Stojte
!
“
pravi
predrznež
.
„
Kaj
se
sliši
novega
?
Ali
ste
s
kom
govorili
,
ki
je
iz
Zagreba
prišel
?
“
„
Seveda
,
že
več
takih
gostov
sem
imel
.
“
„
In
kaj
pripovedujejo
ti
ljudje
?
“
izprašuje
Jurij
Skopec
radoveden
.
Krčmar
se
muza
.
„
No
,
raznotero
besedičenje
.
Pred
vsem
pa
se
govori
o
velikem
tolovajskem
glavarju
‚
črnem
Juriju
‘
,
o
katerem
trdijo
,
da
sam
hudič
v
njem
tiči
.
Živa
duša
si
v
Zagrebu
ne
more
iztolmačiti
,
kako
ste
ušli
,
ker
je
bila
cela
hiša
obkoljena
.
“
Jurij
Skopec
se
ponosno
smehlja
.
„
Mene
ni
tako
lahko
ujeti
,
“
mrmra
sam
za-se
.
„
V
Zagrebu
je
vse
po
konci
,
“
nadaljuje
krčmar
.
„
Neko
lepo
židinjo
so
zaslišali
.
“
„
Oj
,
Leo
,
“
vsklikne
Jurij
Skopec
.
„
Ali
so
jo
zaprli
?
“
„
Ne
,
ne
,
“
poroča
zgovorni
krčmar
,
„
oče
njen
,
žid
Abraham
,
ja
neki
neizmerno
bogat
in
židovski
zlati
veliko
premorejo
.
Sicer
jo
sumničijo
,
da
Vam
je
pri
begu
pomagala
,
toda
dokazati
jej
ničesa
ne
morejo
.
“
Pri
tem
krčmar
glavarja
premeteno
pogleda
.
„
Dobro
,
dobro
,
“
mrmra
Jurij
Skopec
,
„
nikomur
bi
ne
svetoval
,
da
se
nad
Leo
izpozabi
.
“
„
Sedaj
Vas
povsod
iščejo
,
“
nadaljuje
gostilničar
,
„
zaradi
tega
vsi
v
skrivališči
ostanite
.
Mogoče
pridejo
vojaki
tudi
k
meni
in
v
Zagrebu
imajo
sedaj
navado
,
da
razpošiljajo
preoblečene
vohune
.
Zoper
to
Vas
ne
morem
braniti
;
tedaj
bodite
previdni
.
“
Jurij
Skopec
je
s
tem
zadovoljen
,
ker
ve
,
da
sme
krčmarju
brezpogojno
zaupati
.
Ta
še
marsikaj
pove
,
kako
je
v
Zagrebu
vse
razburjeno
,
potem
pa
pusti
košaro
pri
tolovajih
ter
odide
skozi
skrivna
vratica
.
‚
Črni
Jurij
‘
,
kakor
ga
narod
imenuje
,
zbudi
svoje
divje
tovariše
.
Kmalu
so
ti
po
koncu
.
Ne
čudijo
se
,
da
je
že
tako
pozno
.
„
Tolovaji
morajo
dolgo
spati
,
kadar
imajo
čas
,
“
pravi
Polde
ter
od
strani
opazuje
košaro
,
„
potem
morejo
tudi
dolgo
bdeti
.
Sedaj
pa
bodemo
jedli
in
pili
,
kolikor
se
nam
zljubi
.
Hura
!
Tolovajsko
življenje
je
vendar
najlepše
na
celem
svetu
.
“
„
Ko
bi
sodnikov
in
vešal
ne
bilo
,
“
pripomni
Černič
ravnodušno
.
—
„
E
kaj
,
te
naj
zlodej
pobere
,
kjer
so
,
“
odgovarja
‚
sladki
Polde
‘
.
„
Sedaj
raje
v
košaro
poglejmo
,
kakor
da
mislimo
na
sodnike
in
rabelja
.
Hm
,
če
me
vse
ne
moti
,
diše
sveži
črešpljevi
cmoki
—
no
,
krčmar
me
pozna
,
kako
mi
more
najbolje
postreči
.
“
Polde
se
ne
moti
.
Kmalu
se
prične
mastiti
ter
cmoke
krepko
zalivati
z
vinom
.
—
Jurij
Skopec
le
malo
pije
,
kajti
nikdar
ni
nezmernosti
ljubil
ter
vedno
trdi
,
da
mora
tolovajski
glavar
vsak
čas
svojih
pet
čutov
zbranih
imeti
.
Andrej
Černič
veliko
pije
,
ne
da
bi
se
upijanil
.
Jurij
Skopec
to
dobro
zapazi
in
zdi
se
mu
,
da
hoče
mladi
mož
oglašajoč
se
notranji
glas
utopiti
.
Jedi
izginejo
,
za
kar
gre
največja
zasluga
‚
sladkemu
Poldetu
‘
,
tudi
vinske
steklenice
se
izpraznijo
.
Težko
vino
vpliva
na
tolovajske
možgane
,
in
ker
Jurij
Skopec
odredi
,
da
bodo
drugo
noč
odpotovali
,
vležejo
se
divji
tovariši
zopet
k
počitku
.
Glavar
nima
miru
.
Čaka
,
da
se
popolnoma
stemni
,
potem
predrznež
svoje
skrivališče
vzlic
krčmarjevemu
svarilu
zapusti
.
Previdno
snope
k
tajnemu
vhodu
nazaj
zavali
ter
potem
opre
zno
stopa
iz
skednja
.
Ob
gospodarskih
poslopjih
so
varno
bliža
krčmi
.
Dvorišče
mirno
leži
v
nočni
traini
,
celo
psa
ni
tukaj
,
katerega
so
na
vrtu
priklenili
.
Krčmarska
soba
je
razsvetljena
,
tedaj
gostje
še
v
njej
sede
,
ker
so
pa
zastori
pri
oknih
pregrneni
,
more
Jurij
Skopec
le
skozi
malo
špranjo
noter
pogledati
.
Resnično
,
tu
sede
vozniki
,
kmetje
in
nekaj
zakasnelih
Zagrebčanov
.
Jurij
Skopec
si
ljudi
natanko
ogleduje
,
kajti
spominja
se
krčmarjevih
besed
o
preoblečenih
vohunih
.
Ali
so
mej
temi
gosti
kaki
tajni
odposlanci
zagrebških
oblastnij
?
Nemogoče
to
ni
.
Jeden
izmed
voznikov
je
posebno
zvite
zunanjosti
,
ravno
tako
neki
kmetič
,
toda
kaj
ljudje
v
krčmi
govore
,
tega
Jurij
Skopec
ne
more
razločevati
.
Posamezne
besede
pač
razume
,
katere
gostje
prav
glasno
izgovarjajo
,
tudi
svoje
ime
nekaterikrat
čuje
,
pravega
,
celotnega
pomena
teh
razgovorov
pa
vendar
ne
more
posneti
.
Krčmar
stoji
pri
svoji
mizi
ter
pridno
nataka
steklenice
,
njegova
hči
z
jedno
deklo
pa
urno
streže
gostom
.
Tolovajski
glavar
razkošno
,
okroglo
deklico
z
dopadajenjem
ogleduje
.
Da
,
krčmarjeva
hčerka
je
zala
—
to
še-le
sedaj
opazi
,
vse
one
krasote
mlade
dovojčice
jo
dičijo
,
ki
na
prvi
hip
vežejo
moške
.
Ali
še
misli
nanj
?
Sinoči
ga
je
prosila
,
naj
si
v
gostilni
vzame
sobo
za
prenočišče
,
toda
mogoče
je
njen
oče
zoper
to
,
ker
noče
,
da
bi
njegov
gost
prišel
v
kako
nevarnost
.
Še
vedno
opazuje
lepega
dekliča
.
Kako
se
deklica
urno
suče
,
da
se
njeni
dolgi
kiti
krog
nje
opletate
!
Jurij
Skopec
večkrat
vidi
,
kako
jej
gostje
prijazno
na
uho
šepetajo
.
Krčmarjeva
hčerka
jim
vedno
z
veselim
smehom
odgovarja
ter
ne
trpi
,
da
bi
jo
kdo
objel
.
To
dlje
časa
trpi
.
Konečno
tolovajski
glavar
svoj
prostor
pod
oknom
zapusti
,
kaj
če
tudi
tukaj
tako
dolgo
stati
?
Krasni
večerni
zrak
mu
dobro
de
,
hladi
mu
vroče
čelo
.
K
nebu
z
nebrojnimi
zvezdicami
gleda
,
kjer
mila
luna
s
svojo
bledo
lučjo
kraljuje
sredi
mlajših
sestric
.
Misli
na
večnost
ga
navdajajo
,
toda
ob
jednem
se
spominja
tudi
sedanjosti
in
hitro
stopi
iz
varajoče
srebrne
mesečine
v
temno
senco
.
Ali
naj
se
v
zaduhlo
skrivališče
povrne
?
Ne
,
tega
noče
,
kajti
spati
bi
vendar
še
ne
mogel
—
uživati
hoče
krasno
poletno
noč
.
Tako
koraka
proti
skednju
.
Čuj
—
ali
se
ne
odpirajo
vrata
?
Od
krčme
som
prihaja
šum
,
ravno
kakor
da
bi
se
kdo
bližal
.
—
To
ni
nič
nenavadnega
,
zaradi
tega
se
tik
skednja
v
gosto
temo
vstopi
,
kjer
ga
nikdo
ne
more
zapaziti
.
Sedaj
se
lahki
koraki
urno
bližajo
.
V
bledi
mesečini
zapazi
postavo
,
v
kateri
Jurij
Skopec
spozna
krčmarjevo
hčerko
.
Glavar
se
smehlja
.
Sedaj
ima
zopet
dokaz
,
da
njegova
moško-lepa
oseba
čarobno
vpliva
na
vsa
ženska
srca
.
Kaj
neki
deklica
išče
?
Obstane
,
globoko
vzdihne
ter
sa
hoče
obrniti
.
„
Pst
,
pst
,
“
glasi
se
iz
temne
sence
.
„
Moj
Bog
,
“
zakliče
krčmarjeva
hčerka
pol
prestrašena
pol
vzradoščena
,
„
kdo
jo
tukaj
?
“
„
Jaz
sem
,
“
šepeta
tolovajski
glavar
.
Lepa
deklica
takoj
spozna
njegov
glas
.
Kakor
vrtinec
hiti
preko
mesečine
v
temno
senco
.
„
Vi
ste
tukaj
,
“
pravi
deklina
.
„
toda
to
je
—
“
Jurij
Skopec
jej
ne
pusti
dalje
govoriti
.
Hitro
jo
k
sebi
pritisne
in
njegovi
poljubi
gorijo
na
njenih
rudečih
ustnicah
.
To
ni
ljubezen
,
kar
čuti
za
njo
—
ne
,
to
je
ono
poželjenje
po
uživanju
—
po
zabavi
,
ki
ga
goni
od
jedne
do
druge
dekliške
cvetke
.
Lepa
lahkomišljenka
se
pritiska
na
njegove
široke
prsi
.
„
Bodite
previdni
!
“
šepeta
,
„
nisem
upala
,
da
Vas
na
dvorišči
najdeni
.
To
jo
nevarno
.
“
„
Zakaj
pa
,
moje
ljubo
dete
?
“
„
Oče
Vas
je
svaril
.
Tudi
meni
je
rekel
,
da
bodo
vojaki
morebiti
preiskali
vsako
hišo
tu
okoli
.
“
„
Ah
,
“
vsklikne
Jurij
Skopec
,
„
tedaj
meniš
,
da
bodo
orožniki
obiskali
Vašo
krčmo
?
“
„
Žalibog
se
moramo
tega
bati
,
“
zdihuje
zala
zaljubljenka
,
ki
iskreno
vrača
Jurij
Skopčeve
poljube
.
Prediznež
jo
hoče
sabo
odpeljati
.
„
Ne
,
ne
,
“
jeclja
deklica
,
„
ne
morem
dlje
tukaj
ostati
.
Oče
in
gostje
bi
to
zapazili
,
in
morebiti
ravno
v
gostilni
sedi
kak
zagrebški
vohun
.
“
„
Naj
le
sedi
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
.
„
Ravno
poprej
sem
mej
gosti
zapazil
dvoje
premetenih
obrazov
.
Toda
mene
ne
bodo
zgrabili
.
“
Strastno
se
poljubujeta
.
Jurij
Skopec
čuti
,
kako
se
razkošna
postava
pretresa
v
njegovem
objemu
,
kako
so
njene
polno
prsi
dvigujejo
.
„
Za
božjo
voljo
,
“
stoka
deklica
,
„
pustite
me
,
sicer
me
začne
oče
klicati
,
in
to
bi
lahko
vzbudilo
sum
.
“
„
Deklica
,
še
jedenkrat
bi
Te
rad
ljubkal
,
“
šepeta
predrznež
,
„
in
jutri
zvečer
že
zapustim
Vašo
krčmo
.
“
„
Moj
Bog
!
“
Glavar
se
pripogne
.
„
Oj
,
krasna
devičica
,
“
pravi
vročekrvni
mož
,
„
ali
si
že
svojo
včerajšnje
besede
pozabila
.
Saj
si
hotela
,
naj
v
hiši
vzamem
sobo
za
prenočišče
.
“
Deklica
molči
.
„
Kje
je
soba
?
“
praša
jo
predrznež
,
„
moji
ljudje
spe
,
jaz
pa
bom
nocoj
v
krčmi
prenočil
.
“
„
To
je
nemogoče
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Če
vojaki
pridejo
.
“
„
E
kaj
,
ne
bojim
se
cele
Hrvatske
.
Ali
me
imaš
rada
,
srček
?
“
„
Oj
—
oj
—
“
jeclja
deklica
.
„
Potem
mi
povej
,
kje
najdem
sobo
.
Tu
notri
v
skrivališči
je
prezaduhlo
,
sam
hočem
biti
.
Pokaži
mi
tedaj
izbo
—
drugače
zlezem
pri
prvem
oknu
v
gostilno
.
“
„
Rotim
Vas
,
bila
bi
to
Vaša
poguba
.
Oj
,
vrata
se
odpirajo
,
oče
me
iščejo
.
“
„
Stoj
,
ljubica
,
tam-le
ono
pritlično
okno
,
gotovo
pripada
sobi
za
tujce
.
“
„
Punica
,
kje
si
?
“
kliče
krčmar
,
ki
stoji
pri
dvoriščnih
vratih
.
„
Že
prihajam
,
oče
,
“
oglasi
se
deklica
,
„
takoj
pridem
.
“
„
In
jaz
grem
v
ono
pritlično
sobo
za
tujce
,
“
zašepeta
jej
predrznež
na
uho
.
„
Ne
pozabi
me
,
radoveden
sem
,
ali
me
imaš
res
rada
.
“
„
Žuri
se
,
gostje
Te
zahtevajo
!
“
kliče
krčmar
.
Lepa
domača
hčerka
se
ne
more
več
muditi
.
„
Ne
storite
mi
tega
,
prosim
Vas
,
“
zašepeta
hlastno
—
potem
pa
odhiti
proti
krčmi
.
Jurij
Skopec
sliši
,
kako
jo
krčmar
pol
ljubeznjivo
,
pol
godrnjaje
okara
,
potem
vse
potihne
in
dvoriščna
vrata
se
za
njima
zapro
.
Predrznež
hoče
sedaj
storiti
,
kar
je
rekel
krčmarjevi
hčeri
.
—
Kri
se
mu
vroče
pretaka
po
žilah
,
čuti
se
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
,
o
katerem
si
bodo
še
po
preteku
stoletij
potomci
pripovedovali
.
Preko
dvorišča
gre
in
kmalu
stoji
pod
odprtim
oknom
.
Z
jednim
skokom
je
Jurij
Skopec
na
oknu
,
trenotek
pozneje
stoji
že
v
sobi
.
To
jo
v
resnici
izba
za
tujce
.
Smejaje
se
pristopi
k
postelji
,
na
katero
se
popolnoma
oblečen
vleže
.
„
Na
mehkih
blazinah
je
dobro
počivati
,
“
mrmra
,
„
hahaha
,
nikogar
se
ne
bojim
.
Radoveden
sem
,
ali
bo
prišla
lepa
krčmarjeva
hči
.
Ha
,
ali
veruje
,
da
bom
izvršil
,
kar
sem
jej
rekel
?
No
pogledala
bo
gotovo
semkaj
,
sicer
bi
ne
poznal
žensk
.
“
Predrznež
vidi
,
da
ima
ta
soba
jedno
samo
okno
,
ki
vodi
na
dvorišče
.
To
mu
prav
za
prav
ni
ljubo
,
ker
bi
rad
videl
okolico
pred
krčmo
.
Ali
bodo
res
vojaki
tu
okrog
preiskavali
?
Nemogoče
bi
to
ne
bilo
,
toda
Jurij
Skopec
meni
,
da
ga
bodo
orožniki
kje
drugod
iskali
,
ne
pa
v
močno
obiskani
krčmi
.
Zaradi
tega
mirno
obleži
na
postelji
.
Po
mestih
se
gostilne
ob
desetih
zapirajo
.
V
krčmah
ob
glavnih
cestah
pa
gostje
radi
dlje
časa
obsede
in
oblastnije
to
tudi
zaradi
pozno
prihajajočih
voznikov
dovoljujejo
.
Konečno
odbije
v
Sesvetih
jednajsta
ura
.
„
Aha
,
“
mrmra
predrznež
,
„
sedaj
morajo
zapreti
.
No
,
semkaj
ne
bo
nihče
prišel
.
Vozniki
,
ki
tukaj
prenočujejo
,
ostanejo
v
hlevu
pri
svoji
živini
,
drugi
pivci
pa
se
vračajo
proti
domu
.
“
Glavar
se
ne
moti
.
Razločno
čuje
krčmarja
,
ki
napoveduje
redarstveno
uro
.
—
Potem
vozniki
na
dvorišče
prihajajo
,
da
se
vležejo
v
hlevu
k
počitku
.
Po
hiši
se
razlegajo
glasovi
in
koraki
.
Jurij
Skopec
krčmarja
in
deklo
sliši
:
tudi
domačo
hčerko
jeden
pot
začuje
.
Polagoma
vse
utihne
.
Jurij
Skopec
ve
,
da
bo
gostilničar
še-le
drugo
jutro
prinesel
živež
v
skrivališče
.
Nocoj
ga
gotovo
ne
bo
nikdo
pogrešal
,
tudi
ko
bi
se
njegovi
ljudje
zbudili
,
ne
bili
bi
zaradi
njega
v
skrbeh
.
Navajeni
so
že
,
da
njihovi
glavar
hodi
lastna
pota
.
Poprej
je
glavar
že
pri
sobnih
vratih
pogledal
.
Niso
zaprta
,
kakor
je
to
pri
neoddanih
sobah
za
tujce
navada
.
Predrznež
posluša
.
„
Škoda
,
da
ne
morem
na
cesto
pogledati
,
“
mrmra
,
„
gotovo
bi
pravočasno
zapazil
,
ko
bi
se
vojaki
bližali
.
Toda
menda
jih
vendar
ne
bo
,
lepa
krčmarjeva
hčerka
je
pre
boječa
.
“
Pogumni
mož
se
na
postelji
ne
gane
.
Potegnil
je
lahko
,
belo
odejo
po
sebi
;
vstopivša
oseba
mora
v
prvem
trenotku
misliti
,
da
je
postelja
nedotaknena
.
Tako
leži
predrznež
še
kako
pol
ure
.
V
hiši
se
ne
čuje
najmanjši
šum
in
Jurij
Skopec
že
skoraj
nepotrpežljiv
postane
,
ko
pri
vratih
nekaj
zaškrba
.
Slišati
je
,
kakor
bi
so
nekdo
od
hodnika
sem
previdno
in
počasi
bližal
.
Jurij
Skopec
so
smehlja
.
„
Že
prihaja
,
“
šepeta
tolovajski
glavar
.
In
resnično
,
kljuka
se
pripogne
,
še
mal
trenotek
in
temna
postava
smukne
v
sobo
.
Sredi
nje
obstoji
,
ko
je
vrata
za
sabo
zaprla
.
Pri
luninem
svitu
Jurij
Skopec
spozna
lepo
krčmarjevo
hčerko
.
V
svoji
zali
narodni
noši
je
,
ki
jo
dela
tem
bolj
zapeljivo
.
Mesec
beli
obseva
goli
roki
,
dvoje
dolgih
kit
jej
visi
po
hrbtu
,
svetlo
krilo
ne
pokriva
nežnih
nožic
v
pisanih
opankah
.
Da
,
domača
hči
je
lepa
.
Počasi
se
bliža
oknu
.
Temne
njene
oči
se
ozirajo
po
sobi
,
Jurij
Skopec
pa
se
pod
odejo
nagajivo
smehlja
.
„
Oj
,
ni
ga
tukaj
,
“
pravi
deklica
tihim
glasom
.
Vse
je
tiho
.
„
Ni
se
upal
,
“
nadaljuje
krasotica
,
„
tako
je
tudi
prav
,
kajti
tukaj
bi
bil
v
nevarnosti
.
Toda
ko
bi
bil
prišel
,
vesela
bi
ga
bila
in
—
“
Obmolkne
.
Korak
za
korakom
stopa
proti
oknu
,
skozi
katero
hoče
menda
pogledati
na
dvorišče
.
Jurij
Skopec
ni
zaprl
okna
,
sicer
bi
lahkomišljenka
takoj
vedela
,
da
je
ljubljeni
mož
vendar
v
sobi
.
Jurij
Skopec
mirno
leži
v
postelji
.
Krčmarjeva
hči
koraka
mimo
njega
.
Ko
pride
blizo
njega
,
stegne
Jurij
Skopec
svojo
roko
ter
jo
prime
za
krilo
.
„
Moj
—
Bog
!
“
Lepa
deklica
hoče
kričati
.
„
Jaz
sem
,
“
zadene
znan
glas
njeno
uho
in
v
tem
trenotku
vidi
prestrašeno
dekle
,
kako
temna
postava
hipoma
kvišku
skoči
.
—
Mesečina
obseva
pogumni
obraz
predrznega
tolovajskega
glavarja
.
„
Oj
,
kako
sem
se
prestrašila
,
“
šepeta
razkošna
deklica
,
ki
popolnoma
pozabi
upiti
.
„
Strah
mi
je
v
vse
ude
šinil
.
