lepomagal
,
toda
s
surovo
silovitostjo
pri
njem
ničesa
ne
opraviva
.
Sedaj
poslušaj
,
kako
nameravam
zlodju
past
nastaviti
.
Ali
si
že
našo
lepo
žensko
pozabil
,
ki
naju
je
najela
?
“
„
Ne
,
nisem
je
pozabil
.
“
„
Povem
Ti
tedaj
,
da
bo
Jurij
Skopec
s
pomočjo
te
krasne
ženske
žalostno
poginil
.
Ko
si
se
v
Ljubljani
mudil
,
izmislil
sem
si
poseben
načrt
,
ki
si
mi
mora
posrečiti
.
Pridi
bliže
,
Tomaž
,
prisedi
semkaj
,
to
Ti
moram
natanko
povedati
in
potem
—
bo
prišel
satan
po
Jurija
Skopca
,
na
to
se
smeš
zanašati
!
“
Preoblečeni
tolovaj
.
—
Pred
moritvijo
.
—
Polde
zasluži
ime
‚
sladkega
‘
ter
se
mu
človeški
čuti
vzbude
.
—
Židovski
trgovci
.
—
Sumnja
.
Polna
luna
stoji
na
jasnem
nočnem
nebu
.
Vetrič
šumlja
po
drevji
,
hlad
se
vlega
na
razgreto
zemljo
—
krasna
noč
!
V
kmetski
hišici
nad
cesto
,
ki
vodi
iz
Kostanjevice
v
Novomesto
,
vse
spi
razven
jednega
—
ki
čuje
in
strašanske
naklepe
kuje
.
To
je
Polde
,
ki
je
bil
tako
prijazno
pod
streho
sprejet
.
To
gostoljubnost
hoče
grdo
poplačati
.
Tolovaj
sliši
,
da
kmetica
še
dolgo
časa
po
izbi
in
kuhinji
pospravlja
.
Konečno
ugasne
luč
v
kuhinji
in
v
celi
hiši
vse
potihne
.
Polde
čaka
še
dobro
uro
.
„
Saj
je
vse
jedno
,
ali
jih
pokoljem
pred
ali
pa
po
polnoči
,
“
govori
sam
sabo
.
„
Nikdo
me
ni
videl
tu
gori
prihajati
,
zaradi
tega
me
ne
bo
tudi
nikdo
mogel
sumničiti
.
Kdo
bi
si
tudi
mislil
,
da
je
stari
krošnjar
kaj
tacega
izvršil
,
hahaha
.
“
Tolovaj
tiho
vstaja
.
Svoje
bodalce
poskusi
ob
levem
palcu
,
ali
je
dosti
ojstro
,
kakor
bi
hotel
še
nocoj
poklati
petdeset
ljudi
.
„
Na
delo
,
“
mrmra
,
„
čas
je
,
kajti
potem
bom
moral
morebiti
cele
ure
iskati
,
predno
pridem
do
denarja
.
Koga
naj
najprvo
pošljem
na
drugi
svet
—
kmetico
,
otroka
ali
mlado
deklo
?
No
,
pričnimo
pri
zadnji
,
ta
koj
poleg
kuhinje
spi
,
ta
mi
je
najprva
pri
rokah
.
“
Tolovaj
stoji
sredi
veže
.
Mesečina
obseva
njegovo
orjaško
postavo
,
ki
sedaj
ni
sključena
,
in
pa
dolgo
belo
brado
,
ki
skoraj
popolnoma
skriva
njegov
surovi
obraz
.
Polde
je
divja
grdoba
.
Nič
ga
ne
veseli
bolj
,
kakor
če
more
v
nedolžni
krvi
umivati
svoje
medvedje
tace
.
Veliko
umorov
je
že
izvršil
—
toda
nasproti
svojim
tovarišem
molči
o
njih
.
‚
Sladki
Polde
‘
je
pravcat
tolovaj
,
človek
,
ki
ne
ve
,
kaj
so
človeški
čuti
.
Iz
njegovih
malih
očij
se
sveti
krvoločnost
.
Lahko
bi
tu
kradel
in
potem
pobegnil
—
toda
varno
hoče
postopati
,
zaradi
tega
mora
nedolžna
četvorica
poprej
umreti
—
zaklati
hoče
kmetico
z
ubogima
otročičema
in
mlado
deklo
.
Morilec
se
plazi
po
veži
.
Znano
mu
je
,
da
so
dekla
ni
od
znotraj
zaprla
,
kajti
tu
v
okolici
se
že
veliko
let
ni
prikazal
noben
tolovaj
.
In
to
sedaj
Poldetu
ugaja
.
Nobeden
duh
bi
se
ne
mogel
bolj
tiho
premikati
,
kakor
neotesani
tolovaj
,
ki
se
kakor
mačka
bliža
kuhinjskim
vratom
,
bodalo
v
desnici
držeč
.
Dekla
trdno
spi
.
Služabnica
mora
celi
dan
težko
delati
,
tedaj
ni
čudo
,
da
ima
tak
zdrav
spanec
.
Polde
stoji
pred
vratmi
.
Ne
odpre
jih
,
ker
ve
,
da
bi
preveč
zaškripala
.
Toda
tudi
za
slučaj
je
pripravljen
,
hitro
potegne
iz
žepa
steklenico
in
kurje
pero
.
V
nekaterih
trenotkih
so
že
stežaji
in
kljuka
namazani
.
„
Sedaj
se
vrata
ne
bodo
oglašala
,
“
reži
se
vražji
hudobnež
ter
prime
za
kljuko
.
Polde
se
ni
motil
,
vrata
se
tiho
odpro
.
Tu
v
čumnati
sije
skozi
okno
bleda
luna
.
Pri
njenem
svitu
zagleda
tolovaj
mlado
deklo
,
ki
leži
na
svoji
borni
postelji
.
Deklica
je
zala
Dolenjka
,
zdrava
,
sveža
in
okrogla
.
Še
pol
otrok
je
vendar
razvita
kakor
mlada
devičica
.
Toda
vsa
njena
nedolžna
lepota
ne
more
ganiti
groznega
krvoločneža
.
Kaj
povprašuje
grozoviti
‚
sladki
Polde
‘
po
dekliški
krasoti
,
videti
mora
rudečo
kri
,
prej
ne
bo
zadovoljen
.
Deklica
se
v
spanju
sladko
smehlja
—
Bog
ve
,
kaj
lepega
se
jej
sanja
?
„
E
kaj
,
“
godrnja
Polde
temnega
obraza
,
„
jedenkrat
mora
tako
umreti
,
kaj
je
na
tem
ležeče
,
ali
prej
ali
slej
zapusti
ta
svet
.
Hitro
jo
bom
umoril
,
krepko
jej
prerežem
vrat
,
pa
bo
!
“
V
desnici
se
mu
blišči
bodalo
.
Bliže
pristopi
ter
dvigne
roko
,
da
pokonča
cvetoče
človeško
življenje
.
Naenkrat
Polde
svojo
glavo
vsklone
.
Čudno
,
—
sapo
vleče
skozi
nosnice
,
kakor
lovski
pes
,
kadar
zavoha
divjačino
.
„
Grom
in
strela
,
“
šepeta
tolovaj
tiho
,
„
hm
,
kaj
pa
je
to
?
To
dobro
diši
,
resnično
—
izvrstno
diši
.
“
Zopet
voha
divji
razbojnik
.
Sedaj
spozna
,
od
kod
prihaja
prijetni
duh
.
Deklino
spalnico
loči
le
tenka
lesena
stena
od
kuhinje
.
Iz
te
prihaja
oni
dobri
vonj
tako
ljubko
,
da
tolovaj
pozabi
vse
svoje
črne
nakane
.
Sedaj
pokaže
,
da
ga
tovariši
opravičeno
imenujejo
‚
sladkega
Poldeta
‘
.
Počasi
vtakne
bodalo
v
žep
,
potem
pa
izgine
iz
čumnate
,
vedno
vohajoč
po
zraku
.
Polde
zopet
stoji
v
veži
,
toda
ne
vleže
se
,
marveč
se
obrne
na
desno
—
proti
kuhinji
.
Vrata
v
kuhinjo
so
samo
prislonjena
in
ko
jih
odpre
,
vdari
še
bolj
prijeten
duh
v
njegov
nos
.
„
Resnično
,
“
muza
se
krvoločnik
,
„
nisem
se
motil
.
Kmetica
je
pekla
in
cvrla
.
Joj
,
kako
to
dobro
diši
,
krofi
so
in
pa
medena
potica
—
boljšega
ni
na
svetu
!
“
Divji
tolovaj
je
ves
predrugačen
.
Še
pred
nekaterimi
trenotki
ves
besen
,
želeč
pretakati
nedolžno
kri
,
oblizuje
se
sedaj
,
kakor
sedemnajstleten
pastir
,
predno
dobi
prvi
poljubček
od
svoje
pastarice
.
Polde
se
bliža
ognjišču
.
Tu
stoji
na
beli
deski
potvica
,
v
veliki
skledi
pa
cel
kup
ocvrtih
bobov
.
Tolovaju
se
oči
svetijo
,
toda
ne
krvoločnosti
,
marveč
le
poželjive
požrešnosti
.
Zopet
zgrabi
bodalo
,
zavihti
je
ter
sune
—
ne
v
človeški
vrat
—
temveč
globoko
v
potvico
,
od
katere
si
odreže
velikanski
kos
.
Kako
to
tekne
—
kako
to
diši
!
Tu
stoji
srditi
krvoločnik
v
kmetski
kuhinji
ter
otepa
kos
potvice
,
kakor
hi
že
col
teden
ne
bil
nič
jedel
.
Tako
požrešen
menda
tudi
volk
ni
,
ki
je
v
mrazu
več
dnij
stradal
.
„
To
je
izvrstna
ženska
,
ta
kmetica
,
“
muza
se
Polde
.
„
Peči
in
creti
zna
izborno
,
škoda
bi
bilo
take
kuharice
—
pustiti
jo
moram
pri
življenju
!
“
Velikanski
kos
medenovke
je
žo
izginil
za
sivo
brado
.
Polde
sedaj
seže
v
veliko
skledo
z
ocvrtimi
bobi
,
ki
ga
tako
uljudno
vabijo
.
„
Hencejte
!
“
mrmra
tolovaj
,
„
kako
dobro
so
se
jej
ponesli
.
Boljših
svoje
žive
dni
nisem
dobil
med
zobe
.
Kar
razlivajo
se
na
jeziku
,
joj
,
joj
,
in
pa
koliko
jih
je
!
Kdo
neki
je
kmetico
učil
delati
take
nebeške
slaščice
?
“
Krof
za
krofom
izginja
v
neznanskem
njegovem
žrelu
,
toda
vsaka
stvar
ima
na
svetil
svoje
meje
,
tako
tudi
Poldetov
želodec
.
Nič
kaj
rad
ne
preneha
‚
sladki
Polde
‘
v
prijetnem
delovanji
.
Milo
ogleduje
potvico
in
bobe
,
ki
so
za
druga
usta
namenjeni
.
„
Kaj
?
“
zarentači
tolovaj
naenkrat
tiho
,
„
potico
in
krofe
naj
tukaj
pustim
,
da
jih
bo
kmet
s
hlapcem
pohrustal
?
Tega
ne
storim
na
noben
način
,
vse
poberem
ter
sabo
odnesem
,
imam
vsaj
med
potjo
kaj
za
prigrizek
.
Niti
drobtinice
ne
pustim
kmetu
,
kaj
tacega
mi
ne
pride
na
misel
!
Kje
je
vreča
,
vun
s
cunjami
in
noter
z
dobrimi
rečmi
!
Takih
slaščic
že
z
lepo
nisem
nosil
na
hrbtu
!
“
Izgovorjeno
—
storjeno
!
Polde
iz
vreče
cunje
kar
na
tla
strese
,
ker
nima
vzroka
,
da
bi
zdaj
še
kaj
prikrival
.
Noče
čakati
jutra
,
da
se
kmetica
probudi
ter
vidi
,
da
jej
je
pecivo
izginilo
.
Poišče
v
kuhinji
dvoje
čednih
prtov
,
v
jednega
zavije
potico
,
v
drugega
pa
ocvrte
bobe
.
Vse
pa
potem
spravi
v
vrečo
.
Ko
je
to
storjeno
,
tolovaj
čudno
pogleda
proti
vratom
,
za
katerimi
spi
kmetica
s
svojima
otročičema
.
„
Ženska
,
“
šepeta
‚
sladki
Polde
‘
,
„
Ti
imaš
srečo
!
Brez
izvrstne
Tvoje
medene
potice
in
krofov
bi
sedaj
že
s
prerezanim
vratom
krvava
ležala
v
svoji
postelji
.
Tvoja
kuhinjska
izvežbanost
Ti
je
rešila
življenje
.
—
To
mi
je
preslastno
teknilo
,
nisem
Te
mogel
umoriti
,
ker
sem
ti
moral
hvaležen
postati
.
“
‚
Sladki
Polde
‘
zadnje
besede
skoraj
ginjen
izgovarja
;
kar
bi
vse
prošnje
celega
sveta
ne
bile
dosegle
,
to
se
je
posrečilo
medenovki
in
bobom
.
Tudi
najljutejši
tolovaj
ima
svojo
slabo
stran
.
Poldetova
sladkosnednost
je
štirim
ljudem
življenje
rešila
.
Tolovaj
sliši
v
Kostanjevici
cerkveno
uro
biti
.
„
Dve
je
,
“
mrmra
,
„
jutro
se
bliža
,
tedaj
moram
oditi
.
Na
kmetov
denar
lahko
pozabim
,
saj
smo
v
samostanu
velikansko
bogastvo
oplenili
,
delež
moj
bo
tedaj
precejšen
.
Potica
in
krofi
pa
so
jedino
moji
,
in
privoščil
si
jih
bom
tudi
jedino
sebi
.
“
Izgovorivši
vrže
Polde
vrečo
na
hrbet
.
Brez
truda
zleze
skozi
okno
na
vrt
,
in
sicer
tako
previdno
,
da
ga
niti
pes
ne
čuje
,
ki
leži
na
verigo
privezan
v
svoji
utici
.
—
Neoviran
pride
židovski
krošnjar
na
cesto
,
ki
vodi
iz
Kostanjevice
v
Novomesto
.
Po
tej
koraka
neznanski
hudobnež
proti
Novemu
mestu
,
izogibajoč
se
hiš
in
vasij
.
Ko
zasije
jutranje
solnce
,
sedi
ob
cesti
pod
košato
tepko
.
Polde
jo
že
zopet
lačen
ter
jeden
krof
za
drugim
maši
v
svoja
široka
usta
.
Pri
tem
pa
oprezno
posluša
,
ali
se
mu
kdo
ne
približuje
.
V
Novem
mestu
je
semenj
,
treba
bo
tedaj
še
celi
dan
skoraj
celo
noč
čakati
.
Preskrbljen
je
z
jedjo
,
voda
pa
v
sili
tudi
pomaga
zoper
žejo
.
—
Ko
se
do
dobrega
naje
,
odide
v
gosto
smrečevje
ter
v
grmovji
skrit
trdno
zaspi
saj
celo
noč
ni
očesa
zatisnil
.
Drugo
jutro
pri
prvem
svitu
sedi
pod
isto
hruško
.
Sinoči
je
bil
novomeški
sejm
končan
.
Zagrebški
židje
se
bodo
danes
gotovo
tu
pripeljali
.
Znano
mu
je
že
od
kmetice
,
ki
je
tako
dobra
kuharica
,
da
jih
je
več
voz
odšlo
na
sejm
,
in
na
podlagi
te
novice
si
je
osnoval
svoj
načrt
.
Čakati
mu
menda
ne
bo
treba
dolgo
,
kajti
nikdo
bolj
ne
ve
,
da
je
čas
zlato
,
kakor
ravno
prekanjeni
,
toda
neutrudljivi
židovski
tržec
.
Kmalu
začuje
od
daleč
židovsko
vozove
drdrati
.
„
Aha
,
že
prihajajo
,
“
misli
si
Polde
vesel
.
„
Gotovo
so
moji
‚
soverniki
‘
,
katerim
se
mudi
,
da
bi
kolikor
prej
prišli
domov
v
Zagreb
.
No
,
čakajte
,
Vi
krivonosci
,
ravno
na
pravega
bodete
naleteli
.
“
Polde
zadnji
košček
medene
potice
debelo
požre
,
potem
pa
se
sklone
,
hrbet
se
mu
skrivi
—
sedaj
je
židovski
starček
Abraham
,
ki
se
je
onemogel
zgrudil
ob
cesti
.
Drdranje
prihaja
vedno
bliže
.
Sedaj
se
prikažeta
dva
vozova
,
nad
katerima
so
napeti
drogovi
in
preko
teh
platnene
plahte
zagrnjene
.
Konjiči
klaverno
povešajo
glave
—
menda
se
svojih
mladih
let
že
več
ne
spominjajo
.
Spredaj
na
prvem
vozu
tolovaj
zapazi
v
svojo
radost
krivonosega
prepeličarja
.
Za
njim
na
slami
sedi
poleg
zabojev
in
vreč
še
drugi
žid
,
v
naslednjem
vozu
pa
je
več
oseb
,
menda
tudi
sami
zagrebški
židovski
trgovci
.
Prvi
voz
je
sedaj
blizo
.
„
Stojte
!
“
kliče
Polde
hripavim
,
nosljajočim
glasom
,
„
jaz
sem
stari
Abraham
—
ne
morem
več
dalje
,
moje
oslabele
noge
me
ne
nosijo
več
dalje
.
Vzemite
me
na
voz
,
namenjen
sem
v
Zagreb
.
“
Ker
Polde
židovsko
govorico
natanko
posnema
ter
se
tudi
sicer
vede
kot
židovski
krošnjar
,
hitro
prvi
voz
obstoji
.
Hebrejci
si
od
nekdaj
jeden
drugemu
pomagajo
,
kjer
le
morejo
,
kajti
preganjajo
in
sovražijo
jih
od
vseh
stranij
.
Oče
Abraham
z
veliko
težavo
spleza
na
voz
.
„
Ali
ste
hoteli
v
Novo
mesto
praša
ga
prvi
žid
,
ki
drži
vajete
v
roki
ter
poka
z
bičem
.
„
Da
,
da
,
“
stoka
Abraham
milo
,
„
toda
mej
potjo
sem
zbolel
ter
moral
pri
kmetih
dva
dni
ostati
.
Bog
naših
očetov
naj
Vam
povrne
,
ker
tako
usmiljeno
ravnate
z
menoj
.
“
Trgovca
mislita
,
d
a
je
stari
mož
v
resnici
židovski
krošnjar
,
ter
ne
slutita
,
da
sta
na
voz
vzela
grozovitega
tolovaja
iz
strašne
Jurij
Skopčeve
razbojniške
čete
.
Ponudita
mu
jesti
,
toda
Polde
po
čresnju
dišečo
jed
uljudno
odkloni
.
„
Ne
morem
nič
jesti
,
“
javka
,
„
postiti
se
moram
,
da
se
moj
bolni
želodec
zopet
ozdravi
.
Oj
,
kolika
nesreča
,
da
nisem
mogel
v
Novo
mesto
na
sejm
,
kjer
bi
bil
napravil
dobro
kupčijo
.
Oj
,
veliko
denarja
mi
je
bolezen
požrla
!
“
Žida
si
ogledata
Abrahamovo
vrečo
,
ki
leži
na
vozu
.
„
Malo
blaga
imate
sabo
,
Abraham
,
“
pripomni
voznik
,
„
s
tem
vendar
ne
morete
napraviti
dobro
kupčijo
!
“
„
To
ni
vse
,
kar
je
mojega
,
“
odgovarja
Polde
,
„
moje
blago
leži
v
Brežicah
.
Tam
je
bodete
naložili
,
za
dobro
plačilo
in
lepe
besede
.
“
Tolovaj
prav
računi
,
da
bodeta
žida
z
njegovo
ponudbo
takoj
zadovoljna
,
kajti
skoraj
vso
svojo
robo
sta
na
sejmu
prodala
,
voz
je
prazen
,
in
pravi
Hebrejec
se
nikdar
ne
brani
zaslužka
,
kjerkoli
se
mu
nudi
.
Zaradi
tega
sta
hitro
pripravljena
,
naložiti
njegovo
blago
ter
tako
tudi
nazaj
grede
nekaj
zaslužiti
.
Sedaj
pa
pride
Polde
v
zadrego
.
Povprašujeta
,
kje
ima
oče
Abraham
svoje
blago
spravljeno
in
kako
se
dotična
gostilna
imenuje
.
Polde
hitro
imenuje
gostilno
v
Brežicah
,
čeravno
ve
,
da
ga
Jurij
Skopec
že
med
Kostanjevico
in
Brežicami
z
oropanim
plenom
v
gojzdu
nad
cesto
pričakuje
.
Žida
začneta
glavi
stikati
.
„
Kaj
to
pomeni
?
“
šepeta
jeden
drugemu
,
„
stari
Abraham
imenuje
‚
Rujavega
konjiča
‘
v
Brežicah
,
in
ta
gostilna
je
že
pred
štirinajstimi
dnevi
pogorela
.
Saj
sva
to
izvedela
od
brodarja
,
ki
naju
je
zadnjič
v
Brežicah
črez
Savo
prepeljal
.
“
Polde
sliši
,
da
žida
mej
seboj
šepetata
.
Žalibog
ne
razume
hebrejski
,
v
katerem
se
žida
na
vozu
pomenkujeta
.
Jedno
je
gotovo
,
da
sta
žida
začela
nezaupna
postajati
.
Hebrejca
nekaj
sumita
,
to
opazi
na
njijinih
obrazih
in
pogledih
,
s
katerimi
se
proti
njemu
ozirata
.
„
Tri
sto
vragov
,
“
misli
si
predrzni
tolovaj
,
„
nekaj
ni
tu
v
redu
!
Toda
kaj
?
Moja
obleka
in
maska
sta
taki
,
da
ne
morete
boljši
biti
,
nosljam
tudi
tako
,
kakor
bi
bil
že
sto
stotov
čresnja
požrl
.
Zagovoril
se
menda
vendar
nisem
?
Prokleta
prepeličarja
,
ta
vražja
sodrga
mora
tudi
vedno
nezaupna
biti
!
“
Žida
še
vedno
šepetata
.
Toda
niti
jedne
druge
besede
ni
čuti
,
kakor
hebrejske
,
tako
da
navihani
Polde
vzlic
vsej
opreznosti
ne
more
ničesa
razumeti
.
Stvar
mu
postaja
jako
neprijetna
.
„
Kaj
to
pomeni
?
“
povprašuje
se
v
jedno
mer
sam
pri
sebi
.
„
Nekaj
sumničita
ta
vražja
krivonosca
—
toda
kaj
in
zakaj
?
“
Žida
pa
ga
od
strani
z
nezaupnimi
pogledi
pogledujeta
.
—
Polde
,
‚
sladki
Polde
‘
,
kam
si
zavozil
s
svojim
‚
Rujavim
konjičem
‘
?
Žrtev
zverinskega
nečloveka
.
—
Bolni
oče
hoče
svojo
hčer
rešiti
.
—
Sila
pred
pravico
!
—
Ost
se
na
drugo
stran
obrne
.
Ivanka
se
še
vedno
bori
z
davkarjem
.
Strah
premaguje
ubogega
otroka
,
in
ko
se
nenadoma
zasuče
ter
čuti
,
da
se
je
hudobneževa
roka
od
njenih
ust
zmaknila
,
prestrašena
na
vse
grlo
zakriči
na
pomoč
.
Davkar
se
močno
raztogoti
.
„
Prokleta
mačka
,
vpiti
tudi
hočeš
?
“
sika
grdoba
,
„
no
,
čakaj
,
videla
boš
,
da
Ti
to
ne
bo
prav
nič
pomagalo
.
Nisem
se
s
Tabo
toliko
časa
zastonj
mudil
,
sedaj
hočem
za
to
svoje
plačilo
imeti
.
In
če
se
mi
hitro
ne
udaš
,
poginil
bo
lakote
Tvoj
oče
v
ječi
.
“
Ivanka
vse
sile
napenja
,
da
bi
se
ga
ubranila
.
Sluti
,
da
je
njena
dekliška
čast
v
nevarnosti
in
z
nova
se
razlega
po
gojzdu
njen
klic
na
pomoč
.
Bližajo
se
težki
koraki
.
To
je
stari
logar
,
ki
je
slišal
klicanje
svoje
za
čast
boreče
se
hčerke
.
Vzlic
slabosti
in
komaj
prestani
bolezni
hiti
,
kolikor
ga
morejo
tresoče
noge
nositi
.
„
Oj
,
tukaj
prihaja
grdi
lenuhar
,
“
krohota
se
davkar
,
„
hahaha
,
saj
sem
takoj
rekel
,
da
zna
prokleti
hinavec
dobro
letati
.
Vse
je
sleparija
!
No
,
čakaj
,
stari
lenuh
,
ki
same
lenobe
nočeš
desetine
plačati
,
v
zaduhli
ječi
se
bodeš
zvijal
kakor
kača
!
“
Logar
stopi
k
svoji
hčerki
.
„
Mojega
otroka
mi
izpustite
!
“
zakliče
odločno
brezčastnemu
davkarju
.
Ta
svojo
žrtvo
tem
trdneje
prime
.
„
Kako
,
kaj
?
“
zarujove
hudobnež
besno
ter
se
tudi
dekličinemu
očetu
nasproti
pokaže
v
pravi
luči
.
„
Vi
hočete
dekleta
tudi
še
braniti
?
To
je
moja
ljubica
,
sama
se
mi
je
ponudila
,
sedaj
pa
se
samo
zaradi
tega
brani
,
ker
sem
jej
premalo
denarja
obljubil
!
“
Ivanka
zaječi
.
„
Oče
,
ljubi
oče
,
pomagajte
mi
!
“
Davkar
se
divje
krohota
.
„
Taka
hinavka
!
Sedaj
se
dela
sveto
,
poprej
me
je
pa
z
dobrikanjem
zapeljevala
.
Nesramna
je
dosti
s
svojimi
zahtevami
—
to
jej
bom
že
poplačal
—
proč
,
stari
slepar
,
tukaj
nimate
ničesa
iskati
—
proč
v
staro
Vašo
kolibo
,
z
dekličem
bom
že
sam
opravil
,
kar
je
meni
ljubo
.
“
„
Oče
,
oče
!
“
zdihuje
Ivanka
v
grozni
duševni
bolesti
,
„
oče
,
hudobnež
me
hoče
ugonobiti
!
“
Starček
jej
hiti
na
pomoč
.
„
Izpustite
mojo
hčerko
,
“
zapoveduje
logar
slabotnim
glasom
,
„
pri
tej
priči
mi
jo
izpustite
!
Mene
le
zaprite
,
ker
ne
morem
plačati
desetine
,
toda
z
mojim
otrokom
nimate
ničesa
opraviti
!
“
Davkar
se
peklensko
reži
.
„
Ali
nič
druzega
ne
želite
,
stari
bebec
?
“
roga
se
v
hudobni
nagajivosti
.
„
Iz
te
moke
ne
bo
kruha
—
šli
bodete
v
ječo
,
za
to
Vam
jamčim
,
toda
Vaše
hčerke
ne
dam
iz
rok
,
sama
je
rekla
,
da
me
hoče
ljubkati
,
in
norec
bi
bil
,
ko
bi
ne
hotel
njene
ponudbe
sprejeti
.
“
„
Nesramni
—
lopov
,
“
stoka
stari
,
borni
logar
.
„
Oče
,
oče
!
“
razlega
se
daleč
po
gojzdu
.
Davkar
glasno
zažvižga
.
Znamenje
velja
beričem
,
ki
se
hitro
približajo
.
„
Hej
!
“
zapoveduje
graščinski
uradnik
,
„
zgrabite
mi
to-le
suho
južino
in
odvedite
jo
v
zapor
,
ker
noče
plačati
desetine
.
Hitro
,
ne
obotavljajte
se
,
zaspanci
—
za
nekaj
ur
pridem
za
Vami
!
“
Z
nova
zasadi
svoje
peklensko
kremplje
v
nežni
Ivankini
ročici
.
—
„
Oče
,
“
stoka
revica
,
„
mož
me
hoče
pokončati
,
pomagajte
svojemu
otroku
!
“
Oslabeli
starček
se
obupno
bori
s
surovimi
in
razuzdanimi
beriči
.
—
Zastonj
je
njegov
upor
,
kajti
močni
beriči
ga
sunejo
,
da
pade
silovito
na
tla
.
Zgrabijo
ga
nečloveški
hlapci
ter
reveža
preklinjajo
vlečejo
po
strmi
stezi
navzdol
.
Zgoraj
stoji
davkar
.
K
sebi
stiska
nesrečnega
dekliča
ter
se
reži
,
ko
vidi
,
kako
beriči
surovo
ravnajo
z
bolnim
logarjem
.
„
Tako
,
sedaj
sem
sam
,
“
pravi
nesramnež
zmagovito
.
„
To
bi
mi
še
manjkalo
,
da
bi
mi
taka
beraška
sodrga
ugovarjala
!
Punica
je
sedaj
moja
—
sedaj
se
bom
ž
njo
razveseljeval
,
in
ko
bi
se
mi
sam
vrag
protivil
.
Pridi
,
srček
,
praznovala
bodeva
veselo
poroko
v
zelenem
gojzdu
,
ptiči
pa
nama
bodo
prepevali
namestu
ženitovanjske
godbe
.
“
Nesramnež
siloma
dvigne
stokajočo
revico
ter
jo
nese
nazaj
na
mehko
mahovje
.
Ubožica
se
ne
more
več
braniti
,
postati
mora
žrtva
nečloveškega
hudobneža
!
Davkar
položi
skoro
onemoglo
Ivanko
na
tla
.
Deklica
se
protivi
.
Razuzdanec
hoče
planiti
na
izgubljenega
,
zalega
dekliča
,
ko
se
naenkrat
zgane
.
Za
grmom
nekaj
zašumi
.
„
Ali
take
stvari
tudi
spadajo
med
uradniško
poslovanje
in
uradovanje
graščinskega
davkarja
?
“
začuje
se
krepak
,
čist
glas
.
—
Grdoba
se
obrne
.
Nedaleč
od
njega
sloni
ob
deblu
orjaške
smreke
podoba
lovski
opravljenega
—
moža
—
?
Ne
,
to
ni
mož
,
to
je
krasna
deklica
!
Za
pasom
skrivnostno
tujke
zapazi
davkar
bodalo
in
dva
samokresa
.
Presenečeni
zverski
uradnik
gleda
divno
žensko
v
moški
obleki
.
„
Kdo
ste
?
“
zarentači
potem
odurno
nad
njo
,
„
kaj
pomeni
tako
našemarjenje
tukaj
v
gojzdu
?
“
„
To
Vas
čisto
nič
ne
briga
,
“
glasi
se
predrzni
odgovor
.
„
Tukaj
imam
jaz
izpraševati
,
ne
pa
Vi
!
“
Davkar
se
razljučen
zgane
.
„
He
,
ali
ne
veste
,
kdo
sem
jaz
?
“
„
Gotovo
mi
je
to
znano
,
saj
sem
Vas
že
poprej
davkarja
imenovala
.
Vi
ste
nesramnež
,
ki
hoče
ubogega
dekleta
v
nesrečo
pahniti
.
Ali
nimam
prav
?
“
„
Poberi
se
mi
,
“
sopiha
surovež
,
„
proč
s
Tabo
,
pri
tej
priči
!
“
„
Zakaj
pa
?
“
praša
ga
skrivnostna
nasprotnica
hladnokrvno
,
„
meni
je
ravno
tukaj
,
ta
hladni
prostor
všeč
,
tedaj
tudi
ostanem
.
“
„
Moji
beriči
Vas
bodo
že
odgnali
.
“
Tujka
pokaže
z
roko
na
stezo
.
„
Tu
doli
so
Vaši
surovi
beriči
,
“
odgovarja
mu
mirno
.
„
Starega
,
slabotnega
logarja
vlečejo
v
ječo
.
Tega
nisem
mogla
zabraniti
,
čeravno
sem
Vas
že
dlje
časa
za
grmom
opazovala
.
Bila
sem
do
sedaj
še
sama
.
“
Davkar
osupne
.
Ozre
se
po
okolici
,
toda
nikogar
ne
zapazi
.
Pred
njim
leži
na
mahovji
bleda
in
upala
Ivanka
onesveščena
.
Zaljubljenost
njegova
se
zopet
oglaša
.
Misli
si
,
da
je
za
moškega
preoblečena
ženska
kaka
norica
,
ki
se
v
svoji
bolni
domišljiji
potika
po
gojzdih
.
In
ker
ima
sam
dvoje
samokresov
in
pa
sabljo
ob
strani
,
ne
straši
se
je
ter
jo
hoče
v
beg
zapoditi
.
„
Spravite
se
mi
izpred
oči
!
“
zarohni
zopet
nad
njo
,
„
ali
pa
bodete
okusila
,
kako
diši
moja
svinčenka
v
dobro
nabitem
samokresu
.
“
„
Radovedna
sem
na
to
,
“
odgovarja
tujka
ter
sama
prime
samokres
za
pasom
.
„
Ne
dotaknite
se
svoje
žrtve
,
ali
pa
se
bodete
čudili
,
kako
znam
jaz
streljati
,
“
konča
deklica
v
moški
obleki
.
“
Davkar
kar
besni
.
Vse
drugo
pozabi
,
desnico
dvigne
.
Blisk
—
grom
!
Toda
ob
drevesu
stoječa
lepa
in
nevstrašena
ženska
se
zaničljivo
smeji
.
„
Samokres
je
lepa
iznajdba
,
“
roga
se
mu
,
„
toda
meriti
mora
človek
dobro
,
če
hoče
kaj
zadeti
.
“
„
Stoj
,
kača
!
To
bo
moja
druga
kroglja
dokazala
,
“
rujove
silovitež
.
Ničvrednež
od
jeze
poskakuje
.
Z
nova
potegne
samokres
iz
žepa
.
Tu
prifrči
nekaj
po
zraku
.
Davkarju
se
dozdeva
,
kakor
bi
strela
švignila
mimo
njegovih
očij
.
To
je
nenavaden
lovski
nož
,
ki
zadene
njegovo
napeto
desnico
.
Kri
se
curkoma
vlije
.
Davkar
grozno
zarujove
.
Samokres
izpusti
na
tla
ter
se
javkajoč
obrne
.
Za
njim
se
zasliši
glasen
smeh
.
Graščinski
uradnik
vidi
celo
število
lovsko
opravljenih
deklic
,
ki
so
vse
dobro
oborožene
ter
ga
plamtečimi
očmi
merijo
od
nog
do
glave
.
Jedna
teh
skrivnostnih
tujk
,
visoka
,
krepka
in
krasna
postava
stoji
,
lovski
nož
v
roki
držeč
,
poleg
njega
.
Ž
njim
mu
je
samokres
iz
desnice
izbila
.
Davkar
se
plašno
ozira
.
Sedaj
stopi
prva
tujka
od
drevesa
.
„
Dobro
si
napravila
,
ljuba
Uršika
,
“
zakliče
,
„
hotela
sem
tega
moža
živega
dobiti
v
pest
.
“
„
Zakaj
si
pa
pustila
na-se
streljati
,
Amalija
?
“
glasi
se
odgovor
,
„
lopov
bi
Te
bil
lahko
zadel
.
“
„
Hahaha
,
“
smeji
se
lepa
Skopčeva
ljubica
,
„
tega
se
ni
bilo
treba
bati
.
Debela
njegova
roka
je
omahovala
.
Nesramnež
zna
samo
deklice
onečaščevati
,
katere
se
mu
ne
morejo
braniti
,
ne
pa
orožje
rabiti
.
“
Graščinski
uradnik
sedaj
izprevidi
,
da
mu
preti
huda
nevarnost
.
Hitro
hoče
pobegniti
,
toda
predno
se
mu
to
posreči
,
čuti
,
kako
ga
zgrabi
veliko
majhnih
toda
krepkih
rok
.
„
Tukaj
mi
ostaneš
,
“
zapoveduje
mu
Uršika
,
„
hahaha
,
Ti
zverska
grdoba
,
tako
hitro
nam
ne
boš
ušel
.
Ali
misliš
,
lopov
,
da
boš
brez
kazni
uganjal
svoje
hudobije
?
“
Davkar
se
začne
potiti
.
Obupano
se
bori
,
da
bi
se
oprostil
,
toda
to
je
izgubljen
trud
,
dekleta
so
nenavadno
močna
.
Predno
se
še
dobro
zave
,
povezane
so
mu
noge
in
roke
s
krepkimi
jermeni
.
Sedaj
hoče
davkar
vpiti
.
Toda
že
pri
prvem
poskusu
mu
zamaše
ruto
v
usta
ter
mu
jo
tako
trdno
privežejo
,
da
stopijo
nesramnemu
hudobnežu
oči
iz
obraza
.
Potem
ga
zgrabijo
ter
polože
na
mahovje
,
na
katerem
je
hotel
malo
trenotkov
popreje
izvršiti
svojo
hudobijo
.
Krog
njega
pa
se
drenjajo
lepe
tolovajske
deklice
.
Na
njihovih
obrazih
se
vidi
razljučena
srditost
,
iz
njihovih
očij
švigajo
strele
—
ni
dvoma
,
da
graščinskega
oskrbnika
čaka
grozna
kazen
!
Spoznan
.
—
Polde
zdivja
.
—
Blagohlepnost
premaga
strah
.
—
Neprijetna
novica
.
Židovska
vozova
sta
zapustila
Kostanjevico
.
„
Vražja
stvar
,
“
mrmra
Polde
sam
za-se
,
ko
vidi
,
da
ga
žida
vedno
nezaupneje
opazujeta
,
satanska
Hebrejca
sumita
;
ko
bi
le
vedel
,
kaj
ju
je
do
tega
privedlo
,
kajti
moja
oprava
mora
vendar
v
redu
biti
!
“
Tolovaj
nima
zrcala
,
da
bi
se
v
njem
pogledal
,
toda
prepričan
je
,
da
je
hrvatska
žida
vse
kaj
druzega
iznenadilo
.
Poldetu
je
kmalu
vse
jasno
,
kajti
voznik
se
ravnokar
k
njemu
obrne
.
Rokovnjač
postane
pazljiv
.
„
Vaše
blago
leži
tedaj
pri
‚
Rujavem
konjiču
‘
v
Brežicah
?
“
praša
ga
žid
po
daljšem
premolku
,
„
ali
niste
tako
rekli
,
oče
Abraham
?
“
„
Bog
pravični
,
kaj
naj
ponavljam
,
“
odgovarja
Polde
,
„
tam
leži
moje
premoženje
,
moje
blago
,
ki
je
velike
vrednosti
.
“
„
Tako
—
tako
,
to
je
čudno
!
“
„
Kako
to
—
čudno
?
“
„
Ker
je
gostilna
pred
štirnajstimi
dnevi
pogorela
,
“
pravi
židovski
voznik
poudarjaje
vsako
besedo
.
Polde
je
v
prvem
trenutku
ves
iznenaden
,
kar
žida
tudi
zapazita
.
Potem
prične
pa
milo
javkati
.
„
Vaj
,
vaj
!
“
kliče
,
„
joj
,
kolika
nesreča
,
pogorelo
mi
je
,
kar
sem
imel
—
moje
blago
—
moja
roba
—
vse
izgubljeno
,
joj
meni
!
“
„
Tako
,
“
misli
si
Polde
,
„
vidva
me
ne
bodeta
v
kozji
rog
ugnala
,
vidva
krivonosa
prepeličarja
.
“
Toda
voznik
se
ne
da
prevarati
.
„
Oče
Abraham
,
“
pravi
zelo
resno
,
„
Vi
ste
menda
že
zelo
stari
,
zato
Vas
spomin
zapušča
.
“
„
Kako
to
?
“
„
Rekli
ste
poprej
,
da
ste
še-le
pred
nekaterimi
dnevi
dali
tje
v
shrambo
svoje
blago
.
“
„
Zagovoril
sem
se
.
“
„
Tudi
je
vse
drugo
zelo
neverjetno
,
“
pristavi
voznik
nezaupno
,
„
zakaj
niste
dali
svojega
blaga
v
Novo
mesto
pripeljati
?
“
„
Ker
sem
hotel
sam
zraven
biti
.
“
„
Tako
,
tako
,
in
potem
greste
samo
z
veliko
vrečo
na
hrbtu
v
Novo
mesto
?
To
je
vendar
več
ko
čudno
.
“
Polde
ni
tako
hitro
v
zadregi
.
„
Hotel
sem
med
potjo
krošnjariti
.
“
„
Toda
Vaše
trditve
se
glede
časa
ne
vjemajo
.
Gostilna
pri
‚
Rujavemu
konjiču
‘
je
že
pred
štirinajstimi
dnevi
popolnoma
pogorela
.
“
„
Bil
sem
mej
tem
časom
v
drugih
krajih
.
“
„
Čudno
,
zakaj
ste
vedno
sami
hodili
.
“
„
Varčen
sem
tor
se
bojim
troškov
,
“
zakliče
tolovaj
.
Žida
majeta
z
glavama
.
Obraza
njujina
sta
resna
in
položaj
postaja
za
‚
sladkega
Poldeta
‘
vedno
neprijetniši
.
Prepeličarja
gotovo
nekaj
sumita
in
Polde
opazi
,
kako
ga
vedno
od
strani
gledata
.
„
Grom
in
strela
,
“
misli
si
Polde
,
„
zlodja
me
kar
nesramno
pogledujeta
!
Hm
,
igrati
moram
svojo
vlogo
naprej
,
tukaj
jima
še
ne
smem
razodeti
,
kaj
se
prav
za
prav
pod
starim
Abrahamom
skriva
.
To
bi
bilo
nevarno
,
ker
dela
na
polji
vse
polno
kmetov
.
Bolj
doli
proti
Savi
,
tam
se
ne
bom
več
zatajeval
,
toda
tukaj
mi
ne
kaže
drugega
!
“
Prekanjeni
tolovaj
prične
zopet
stokati
.
„
Kako
me
moj
spomin
zapušča
,
“
zdihuje
milo
,
„
tako
star
revež
sem
—
da
,
v
starosti
se
človek
lahko
moti
.
Menil
sem
svoje
blago
pri
‚
Belem
konjiču
‘
v
Sevnici
,
ko
sem
govoril
o
‚
Rujavem
konjiču
‘
v
Brežicah
.
Tu
sploh
sedaj
nimam
nobene
robe
,
prenesel
sem
jo
že
v
Sevnico
.
Joj
,
joj
—
kolika
škoda
,
da
nisem
prišel
na
sejm
v
Novem
mestu
!
“
Toda
Hebrejca
sta
vse
jedno
nezaupna
.
Tolovaj
se
je
sicer
izvrstno
preoblekel
,
toda
premotiti
se
vendar
ne
dasta
.
Zopet
se
na
tihem
pomenkujeta
v
hebrejskem
jeziku
—
katera
skrivnost
Poldetu
nikakor
ne
ugaja
.
Sklene
tedaj
grozno
obupan
postati
.
„
Joj
—
joj
,
“
javka
tolovaj
ter
si
ruje
sivo
brado
,
„
moja
bolezen
mi
je
hudo
škodovala
,
na
svoja
stara
leta
bom
moral
še
beračiti
.
“
Polde
pri
tem
svoji
mršavi
ponarejeni
bradi
preveč
zaupa
.
Naenkrat
žida
začudena
zakričita
.
Kar
vidita
,
je
tudi
preveč
nenavadno
.
Polovica
tolovajeve
brade
se
je
odkršila
.
Polde
je
sam
ves
osupnen
,
ko
jo
drži
v
roki
.
Še
bolj
se
prestraši
,
ko
naenkrat
voz
obstoji
.
Nedaleč
od
ceste
je
na
polji
veliko
kmetov
in
zagrebška
žida
jih
hočeta
ravnokar
na
pomoč
klicati
,
kajti
slutita
,
da
imata
na
vozu
nevarnega
človeka
.
Polde
se
pa
naenkrat
strezne
.
Voznika
,
ki
hoče
z
voza
skočiti
,
zgrabi
s
svojo
orjaško
pestjo
za
zavratnik
.
„
Tukaj
mi
ostaneš
,
krivonosi
pes
,
“
zarentači
stari
Abraham
,
ki
hipoma
postano
močan
,
kakor
mlad
hrust
,
„
tu
mi
ostaneš
,
Ti
prepeličar
—
drugače
Ti
porinem
bodalo
med
rebra
.
“
„
Bog
pravični
,
“
stoka
strahopetaež
,
„
to
je
—
to
je
—
“
Drugi
žid
se
hoče
mimo
njega
iz
voza
izmuzniti
.
Toda
Poldo
je
oprezen
—
ubogega
reveža
tako
brcne
,
da
se
stokajoč
zavali
nazaj
na
slamo
.
„
Kdor
zapusti
voz
,
je
v
istem
hipu
mrtev
,
“
preti
jima
tolovaj
.
„
In
jezik
za
zobmi
—
švedrasta
krivonosca
—
kdor
mi
le
zine
,
po
njem
je
!
Jaz
sem
član
Jurij
Skopčeve
tolovajske
čete
!
“
„
Bog
pravični
—
mrtva
sva
!
“
„
Gotovo
,
razrežem
Vaju
za
klobase
,
če
mi
le
črhneta
.
Tedaj
molčita
,
ali
pa
se
Vama
slabo
godi
.
“
„
Jehova
,
pomozi
nama
,
“
stoka
voznik
,
katerega
‚
sladki
Polde
‘
potegne
na
voz
.
„
Revna
sva
,
kakor
cerkvena
miš
,
na
vozu
ni
blaga
,
ni
denarja
,
kar
sva
na
sejmu
izkupila
,
dala
sva
v
shrambo
znanemu
trgovcu
v
Novem
mestu
,
ker
so
ceste
tako
nevarne
.
“
„
Vse
vem
,
“
grozi
so
tolovaj
,
„
previdni
ste
,
židovska
sodrga
,
iz
izkušnje
mi
je
že
znano
,
da
se
ne
izplača
,
stikati
po
vajinih
umazanih
kaftanih
.
Tudi
nisem
prišel
k
Vama
,
da
Vaju
oropam
,
nego
zato
,
da
sabo
vzamete
moje
blago
in
mi
zanj
izplačate
lepo
svotico
gotovega
denarja
.
Drugače
sta
oba
izgubljena
,
kajti
jaz
sem
Polde
,
in
prokleto
malo
mi
je
na
tem
ležeče
,
če
dvema
židoma
prerežem
vratova
.
“
Strašljivca
se
malo
oddahneta
.
„
Gospod
hoče
z
nama
kupčijo
napraviti
?
“
praša
voznik
.
„
Jaz
ne
,
toda
moj
glavar
Jurij
Skopec
.
Tamle
doli
,
kjer
na
desni
stoje
velike
smreke
ob
cesti
,
bodemo
z
vozom
obstali
ter
vse
,
kar
bodo
moji
tovariši
prinesli
,
na
voz
naložili
.
To
se
ne
bo
nikomur
čudno
zdelo
,
če
imata
na
vozu
blago
,
in
brez
ovir
bodemo
kmalu
prišli
v
Zagreb
.
“
„
Bog
pravični
,
“
javka
zopet
voznik
,
„
velika
tolovajska
četa
hoče
na
mojem
vozu
sedeti
?
“
„
Bog
obvaruj
,
“
oponaša
ga
‚
sladki
Polde
‘
.
„
Samo
stražo
bodeta
sabo
vzela
,
zaradi
večje
varnosti
,
ali
me
razumeta
—
kajti
židom
se
ne
sme
nikdar
preveč
zaupati
.
Potem
pa
bodeta
lahko
dobro
kupčijo
napravila
—
v
Zagrebu
bodeta
svoje
blagajne
odprla
,
kajti
mi
imamo
res
lepe
,
krasne
stvarice
v
svoji
shrambi
.
Žida
se
še
bolj
pomirita
.
Sicer
se
novica
,
da
je
bil
samostan
pri
Št.
Rupertu
oropan
,
še
ni
tako
daleč
raznesla
,
toda
žida
sta
prepričana
,
da
bodeta
imela
priliko
oropane
bogatije
kupiti
.
In
misel
na
‚
lepo
kupčijo
‘
prevlada
vse
njujine
pomisleke
.
„
Izpustite
me
,
“
prosi
voznik
,
katerega
tolovaj
še
vedno
krepko
drži
.
„
Ali
bodeta
tudi
pametna
?
“
„
Da
,
da
,
storila
bodeva
,
kar
veliki
tolovajski
glavar
od
naju
zahteva
.
“
Polde
pozna
svoje
ljudi
.
Strahopetneža
sicer
izpusti
,
ob
jednem
pa
odpre
svoj
kaftan
,
pod
katerim
se
pokaže
njegova
lovska
suknja
.
Kar
žida
zagledata
,
ne
zdi
se
jima
posebno
prijetno
,
kajti
za
Poldetovim
pasom
tiči
cela
orožnica
samokresov
in
bodal
.
„
Le
poglejta
,
krivonosca
,
“
zapreti
jima
,
„
tukaj
vidita
moje
spremljevalce
,
od
katerih
se
nikdar
ne
ločim
.
Tale
bodala
so
ojstro
nabrušena
in
ob
jednem
zastrupljena
.
—
Kaj
,
ne
verjameta
?
No
,
da
bo
vsaj
jeden
izmed
Vaju
prepričan
,
da
resnico
govorim
,
zabodel
bom
drugega
hitro
,
bo
vsaj
zopet
jeden
Hebrejec
manj
na
svetu
.
“
Pri
teh
besedah
potegne
bliščeče
se
bodalo
ter
voznika
tako
grdo
pogleda
,
kakor
bi
ga
hotel
pri
tej
priči
požreti
.
Žid
pade
na
kolena
.
Vse
verjameva
,
velikodušni
gospod
tolovaj
,
prosim
Vas
,
vtaknite
nazaj
to-le
ojstro
reč
,
da
se
ne
pripeti
nesreča
!
“
Storila
bodeva
vse
,
kar
nama
strogi
gospod
veleva
.
“
„
To
je
tudi
Vajina
sreča
,
“
roga
se
tolovaj
,
ki
se
krasno
zabava
s
prestrašenima
prepeličarjema
.
„
Poleg
bodal
imam
tudi
samokrese
.
Vsi
so
nabasani
,
vsak
s
šestimi
malimi
krogljami
,
ki
so
razsekane
,
da
prav
velika
luknja
nastane
.
Glejta
sem
,
krivonosca
,
ko
bi
se
tale
stvarica
sedaj
izprožila
.
“
In
Polde
se
jima
pod
nosoma
igra
s
samokresom
.
Zopet
nastane
milo
javkanje
.
„
No
,
za
sedaj
Vama
prizanašam
,
“
pristavi
grozni
razbojnik
,
„
za
sedaj
Vama
še
darujem
borno
življenje
.
Tako
,
sedaj
poženita
,
in
ko
pridemo
do
smrečevja
,
razložita
vse
svojim
sovernikom
na
drugem
vozu
.
Če
se
bo
kdo
branil
,
kupiti
naše
blago
,
potem
naj
se
le
veseli
,
kajti
Jurij
Skopec
ne
pozna
nobene
šale
.
In
kar
se
mene
tiče
,
ne
veseli
me
nič
bolj
,
kakor
če
moram
komu
ušesa
odrezati
.
“
Polde
si
tudi
drugo
polovico
brade
odtrga
ter
ljuto
gleda
,
da
bi
se
uboga
žida
najraje
kar
v
zemljo
zarila
.
Kaj
hočeta
tudi
storiti
—
udati
se
morata
v
svojo
britko
osodo
!
Sicer
je
dosti
kmetov
na
polji
,
toda
prestrašena
žida
niti
ne
misli
ta
na
to
,
da
bi
jih
na
pomoč
poklicala
,
kajti
potem
bi
jima
tolovaj
gotovo
ne
prizanašal
.
Razven
tega
pa
imata
upanje
,
da
napravita
dobro
kupčijo
—
dobiček
se
ne
sme
nikdar
zamotavati
.
“
Polde
jih
ne
pusti
iz
očij
.
„
No
,
sedaj
sta
se
izpametovala
,
“
pravi
,
„
tedaj
moremo
tudi
pošteno
besedo
izpregovoriti
.
Naš
plen
je
velik
,
zlate
in
srebrne
posode
imamo
,
dragoceno
svileno
robo
.
Globoko
bodeta
morala
v
svojo
denarnico
poseči
.
“
Žida
zreta
zamišljeno
pred-se
.
„
Če
le
ne
pride
uradno
preiskovanje
!
“
pravita
nazadnje
v
vidnem
strahu
.
„
Kaj
je
to
zopet
?
“
praša
Polde
osupnen
,
„
kakošno
preiskovanje
?
“
„
No
,
odkar
so
ceste
tako
negotove
postale
ter
se
od
vseh
stranij
toliko
čuje
o
tolovajskih
napadih
,
zahtevalo
je
prebivalstvo
,
naj
se
pota
strožje
nadzorujejo
.
Vrhu
tega
iščejo
povsod
barona
Frankovskega
,
katerega
so
roparji
odpeljali
.
Ni
tedaj
nemogoče
,
da
naenkrat
pridrvi
kakih
sto
vojakov
,
ki
obkolijo
voz
ter
ga
preiščejo
.
Na
poti
v
Novo
mesto
se
nama
je
tako
pripetilo
in
zadržana
sva
bila
dobri
dve
uri
.
“
Poldetu
se
obraz
zmrači
.
„
Bes
te
lopi
,
to
bi
ne
bilo
prijetno
,
“
pravi
,
„
toda
zanašam
se
na
svojo
srečo
.
Vse
bomo
naložili
in
v
Zagreb
odpeljali
.
Pri
tem
ostane
!
In
sedaj
mi
ne
odgovarjajta
več
,
moja
bodala
so
mi
koj
pri
roki
!
“
Žida
obmolkneta
.
Kaj
bi
jima
tudi
pomagalo
,
ko
bi
se
ustavljala
—
tolovaj
ostane
tolovaj
!
Tudi
ne
bo
prvikrat
,
da
takim
ljudem
odkupujeta
oropano
blago
,
kajti
pri
tem
se
da
najbolje
zaslužiti
.
Polde
se
zamisli
.
„
Prokleto
preiskovanje
,
“
misli
si
rokovnjač
,
„
to
bi
bila
sitna
stvar
—
ko
bi
vojaki
pregledali
voz
.
Kajti
mnogoštevilna
straža
nima
na
bornem
vozu
prostora
,
k
večjemu
deset
mož
,
drugače
se
vse
polomi
.
In
ko
bi
toliko
krdelo
vojakov
pridirjalo
,
zapustiti
bi
morali
bogati
plen
.
Grom
in
strela
!
Najbolje
bo
,
da
tudi
glavarju
to
zamolčim
—
prerili
se
bodemo
že
na
kakov
način
,
kajti
mi
tolovaji
imamo
srečo
.
Naprej
tedaj
!
“
Davkarja
vlečejo
seboj
.
—
Potovanje
po
Gorjancih
.
—
V
novem
taboru
.
—
Neznanske
priprave
.
—
Davkar
kot
živ
svečnik
.
Amalija
in
Uršika
sta
se
s
svojim
malim
krdelom
polastili
davkarja
.
Tudi
Sabina
Rotenturnska
je
pri
družbi
in
divna
deklica
je
ravno
tako
oblečena
,
kakor
ostale
tovaršice
.
Včasih
se
Sabina
nekako
porogljivo
ozira
po
Amaliji
,
ki
se
vede
kot
poveljnica
ter
pusti
le
Uršiko
kot
sebi
jednako
veljati
.
Ali
Sabina
na
Jurija
Skopca
misli
?
Oj
,
nerazumljivo
je
žensko
srce
,
in
lepa
grešnica
upa
,
da
je
tolovajski
glavar
našel
njen
listek
.
Sedaj
se
zanima
za
to
,
kar
se
ravnokar
godi
.
Amalija
je
ukazala
,
naj
povežejo
davkarja
kakor
snop
slame
.
„
Odriniti
moramo
nemudoma
,
“
pravi
sedaj
Uršiki
,
„
kajti
mogoče
je
,
da
so
doli
v
Kostanjevici
slišali
strel
.
Tudi
se
morebiti
beriči
povrnejo
.
Naprej
!
Vzemite
davkarja
sabo
,
pozneje
se
bom
še-le
odločila
,
kaj
naj
se
ž
njim
zgodi
.
“
„
In
deklica
?
“
praša
Uršika
.
„
Naj
gre
tudi
z
nami
,
“
odgovarja
Amalija
resno
.
„
Tukaj
bi
tako
ne
bila
varna
,
temveč
bi
kmalu
postala
žrtev
razuzdancev
.
Gotovo
pa
bi
jo
zaprli
,
ker
bodo
pogrešali
davkarja
.
Bolje
je
tedaj
,
tla
gre
z
nami
.
“
„
Onesveščena
je
.
“
„
Tu
je
studenec
s
svežo
vodo
,
“
odgovarja
Amalija
.
„
Poškropi
jej
obraz
z
mrzlo
studenčnico
,
pa
se
bo
kmalu
zavedla
.
Jurij
Skopec
je
vedno
rekel
,
da
se
bo
za
reveže
in
nesrečneže
potegoval
,
no
njegova
ljubica
—
njegova
Amalija
ga
bo
posnemala
ter
mu
ne
bo
delala
sramote
.
“
Pri
teh
besedah
pogleda
proti
Sabini
,
toda
krasni
obraz
lepe
grešnice
je
kakor
iz
mramorja
izsekan
.
„
Kako
se
zatajuje
,
“
sika
Amalija
,
„
stavim
,
da
me
na
tihem
zasmehuje
.
Ta
je
nevarna
kača
,
ki
mi
hoče
srce
mojega
Jurija
iztrgati
.
Toda
če
postane
predrzna
—
pazila
bom
strogo
nanjo
,
potem
gorje
jej
,
če
se
moja
sumnja
uresniči
.
“
Mej
tem
je
Uršika
Ivankin
obraz
z
vodo
poškropila
.
Ubogo
dete
tiho
zdihuje
—
potem
odpre
svoje
dolge
svilene
trepalnice
ter
se
plašno
ozira
po
okolici
,
v
neznane
preoblečene
tujke
.
„
Kaj
se
je
z
mano
zgodilo
V
“
stoka
revica
,
počasi
pa
se
spomni
zadnjih
dogodkov
.
„
Oj
,
moj
Bog
,
mene
je
—
“
„
Nič
se
ni
zgodilo
,
“
tolaži
jo
Amalija
pristopivša
.
Boji
se
,
da
bi
nesrečnica
v
svoji
obupanosti
ne
storila
kaj
nepremišljenega
.
„
Prišle
smo
še
v
pravem
času
,
“
pristavi
lepa
tolovajka
,
„
da
smo
zabranile
hudobno
nakano
.
Tam-le
leži
grdoba
,
ki
Te
je
hotel
onečastiti
.
—
Povezan
je
,
zverski
človek
,
in
ne
bo
ušel
svoji
kazni
.
“
„
Moj
oče
,
“
zdihuje
Ivanka
,
„
moj
ubogi
oče
!
“
„
Nisem
ga
mogla
rešiti
,
“
odgovarja
Amalija
,
„
vsaj
za
sedaj
ne
,
kajti
vražji
davkar
ga
je
dal
v
ječo
odpeljati
.
Toda
ne
obupaj
,
ljubo
dete
,
mogoče
bo
,
da
rešimo
Tvojega
očeta
.
“
Ivanka
z
glavo
odmaje
.
Oprostiti
si
hoče
svojo
roko
,
toda
Amalija
jo
krepko
drži
.
—
„
Pustite
me
,
“
tuguje
deklica
,
„
hvaležna
sem
Vam
,
da
ste
rešile
mojo
čast
.
Toda
sedaj
moram
doli
v
Kostanjevico
.
Če
je
moj
oče
v
ječi
,
hočem
biti
tudi
jaz
zaprta
.
Prositi
hočem
gospode
sodnike
na
kolenih
,
da
smem
biti
pri
svojem
očetu
,
potem
bom
vsaj
mogla
ubogemu
revežu
streči
.
“
Amalija
ginjena
zre
na
krasno
dete
.
Izgubila
je
ona
sama
že
v
najnežnejši
mladosti
svoje
stariše
ter
ne
pozna
otroške
ljubezni
,
marveč
le
strast
.
Danes
prvi
pot
vidi
,
kaj
je
hvaležna
udanost
.
„
Pustite
me
,
da
odidem
,
“
prosi
Ivanka
milo
,
„
moj
stari
oče
je
tako
slaboten
—
potrebuje
me
tako
—
oj
,
izpustite
me
!
“
Amalija
z
glavo
odkima
.
„
Ne
,
to
je
nemogoče
,
Ti
bi
le
v
svojo
pogubo
hitela
.
“
Ivanka
jo
pogleda
s
široko
odprtimi
očmi
.
„
Nedolžna
revica
,
“
nadaljuje
čudno
smehljaje
se
glavarjeva
ljubica
,
„
ali
misliš
,
da
se
Te
kdo
usmili
?
Davkar
ti
pač
ne
more
škodovati
,
toda
njegovi
beriči
niso
nič
boljši
od
gospodarja
,
in
potem
bi
Te
nikdo
ne
mogel
več
rešiti
.
Če
hočeš
iti
—
braniti
Ti
ne
smem
,
toda
povem
Ti
,
da
bo
potem
Tvoja
čast
zopet
v
nevarnosti
.
—
Oni
suroveži
bodo
slastno
planili
nad
Te
.
“
Ivanka
se
skoro
zgrudi
.
„
Usmiljeni
nebeški
Oče
,
kaj
naj
vendar
storim
?
“
„
Z
nami
pojdi
,
“
glasi
se
Amalijin
odgovor
,
„
varovale
Te
bodemo
ter
skušale
,
da
Ti
oprostimo
očeta
.
“
„
Kdo
pa
ste
Vi
?
“
čudi
se
logarjeva
hči
,
ko
ogleduje
nenavadno
opravo
lepih
deklic
.
„
Proste
hčere
gojzdov
in
hribov
,
“
poučuje
jo
Amalija
,
„
ne
izprašuj
dalje
,
hočemo
Ti
samo
dobro
.
In
sedaj
pojdi
ter
poveži
svojo
culo
—
kajti
mogoče
je
,
da
boš
morala
dlje
časa
prebirati
v
gojzdu
.
In
žuri
se
kajti
ko
se
povrnejo
beriči
iz
Kostanjevice
,
moramo
biti
že
daleč
od
tukaj
.
“
Ivanka
ni
mehkužna
—
marveč
pravo
slovensko
dekle
,
ki
je
moralo
okusiti
že
dosti
bridkega
.
Vroče
solzice
se
jej
sicer
še
po
bledih
licih
polivajo
,
toda
ubogljivo
gre
v
hišico
in
že
malo
trenotkov
pozneje
se
povrne
z
malo
culo
v
roki
.
Veliko
obleke
in
perila
itak
nima
.
—
Še
jedenkrat
se
milo
ozre
doli
v
dolino
,
kjer
zdihuje
sedaj
njen
ubogi
oče
,
potem
pa
odide
z
deklicami
,
ki
sabo
vlečejo
zvezanega
davkarja
.
Amalija
stopa
poleg
Uršike
,
Sabina
pa
kot
zadnja
zraven
Lenčike
,
katera
ima
tajni
nalog
,
da
posebno
opazuje
tujo
krasotico
.
„
Kaj
nameravaš
z
davkarjem
?
“
praša
Uršika
svojo
tovarnico
,
ko
so
že
dlje
časa
hitro
korakale
.
„
Kaznovala
ga
bom
,
ker
ne
zasluži
,
da
bi
mu
prizanašala
.
“
„
Ali
ga
hočeš
usmrtiti
?
“
„
To
je
še
neodločeno
,
“
glasi
se
skrivnostni
odgovor
.
„
O
tem
bo
slučaj
govoril
.
“
„
Slučaj
?
—
Ne
razumem
Te
,
moja
draga
.
“
„
Bodeš
že
videla
,
in
to
takoj
,
kakor
hitro
smo
v
varnosti
,
“
odgovarja
jej
Amalija
po
ovinkih
.
Uršika
molči
,
ker
pozna
svojo
prijateljico
.
Amalija
je
pri
daljšem
občevanji
Ijubeznjiva
—
včasih
pa
kaj
čudna
—
skoraj
odurna
,
razljuti
se
grozno
,
če
jej
kdo
z
mnogimi
vprašanji
postane
nadležen
.
In
čeravno
je
Uršika
tudi
poveljnica
svojih
tovaršic
,
Amalija
ima
vendar
vrhovno
načelništvo
ter
ne
trpi
nobenih
ugovorov
.
Ubogajo
jo
tudi
vse
tolovajke
,
kajti
razven
tega
,
da
je
ljubica
glavarjeva
,
občudujejo
tovaršice
njeno
odločnost
in
bistroumnost
.
Ivanka
se
polagoma
malo
pomiri
.
Poleg
Sabine
in
Lenčike
stopa
.
Logarjeva
hči
se
ozre
in
prvi
njen
pogled
zadene
krasno
izdajalko
,
koje
razkošna
in
divna
postava
tudi
tiči
,
v
moški
opravi
.
Sabina
Rotenturnska
se
ne
zmeni
za
ubogo
logarjevo
deklico
.
Naenkrat
pravi
Ivanka
tihim
glasom
:
„
Zdi
se
mi
,
da
sem
Vas
že
videla
,
“
izpregovori
deklica
nehote
ter
vpira
radovedne
svoje
oči
v
Sabino
.
Nagovorjena
se
vidno
zgane
.
„
Ti
me
poznaš
?
“
pravi
ošabno
in
porogljivo
.
„
To
je
pomota
.
Ti
si
še
na
pol
otrok
in
gotovo
nisi
prišla
dalje
,
kakor
do
Kostanjevice
.
Tukaj
pa
še
nikdar
v
svojem
življenji
nisem
bila
.
“
—
„
Saj
tukaj
tudi
ni
bilo
,
ko
sem
Vas
videla
,
“
zagovarja
se
Ivanka
trdovratno
,
„
ne
,
to
je
bilo
na
Podstrmskem
gradu
,
tam
sem
bila
s
svojim
,
sedaj
tako
nesrečnim
očetom
—
pred
jednim
letom
.
“
Zopet
se
Sabina
zgane
.
„
In
tam
si
me
videla
?
“
pravi
zaničljivo
.
„
Da
,
toda
takrat
ste
nosila
dragoceno
obleko
.
Bila
ste
taka
,
kakor
kaka
kneginja
,
in
stala
ste
tudi
zraven
kneza
Podstrmskega
.
Sabina
so
obrne
.
„
Norica
!
“
zareži
nad
njo
,
„
to
jo
pomota
,
jaz
tudi
—
še
nikoli
—
nisem
bila
na
Podstrmskem
in
tudi
videla
še
nisem
tega
gradu
.
“
S
tem
je
razgovor
končan
,
toda
Lenčika
je
vse
slišala
ter
sklene
,
da
bo
pri
prvi
priliki
to
povedala
svojej
načelnici
Amaliji
.
Mogoče
,
da
se
bo
dala
pri
tem
odkriti
tajnost
,
ki
še
vedno
obdaja
lepo
tujko
.
Za
sedaj
se
dela
Lenčika
,
kakor
bi
jo
cela
stvar
nič
ne
brigala
.
Tako
se
pomika
četa
skozi
gojzd
,
dekleta
pa
,
ki
stražijo
davkarja
,
se
od
časa
do
časa
menjavajo
.
Pot
je
zelo
utrudljiva
.
Ker
je
davkar
pretežak
,
da
bi
ga
nosile
,
oprostile
so
ga
vezij
na
nogah
ter
ga
,
ne
oziraje
se
na
njegovo
stokanje
,
porivajo
brez
usmiljenja
pred
se
.
Če
se
hoče
upirati
ali
na
tla
vreči
—
zadostuje
,
da
mu
bodalo
pod
nos
pokažejo
,
in
če
posebno
nagaja
,
zbadajo
ga
po
malem
.
Tak
opomin
vselej
pomaga
,
da
urno
kakor
srna
skače
po
bregu
navzgor
.
Pot
traja
že
ure
in
ure
,
da
nastopi
mrak
.
Zdaj
pridejo
v
malo
gorsko
dolinico
,
ki
je
s
smrečevjem
in
grmovjem
gosto
zaraščena
in
v
kateri
leže
velike
skale
raztresene
.
—
Zakaj
so
si
deklice
v
lovskih
opravah
ravno
to
dolinico
,
izbrale
kot
začasno
ležišče
,
to
ve
Amalija
jedina
,
ki
pozna
vse
Gorjance
.
Sedaj
hoče
Amalija
nekaj
časa
tu
gori
ostati
,
da
bo
potem
Jurij
Skopec
po
daljši
ločitvi
tem
živahneje
hrepenel
priti
v
njen
gorki
,
ljubezni
polni
objem
.
Pogrešati
jo
mora
,
grozno
pogrešati
;
išče
naj
jo
potem
v
svojem
obupu
,
potem
pa
je
nikdar
več
ne
sme
od
sebe
pustiti
.
—
Toda
Amalija
ne
pozna
Jurija
Skopca
,
ne
ve
,
da
njegov
ognjeviti
duh
potrebuje
večno
premembo
.
Za
sedaj
se
ziblje
glavarjeva
ljubica
še
v
sladkih
in
lepih
nadah
.
Saj
je
pa
Jurij
Skopec
še-le
nekaj
malih
ur
ž
njo
preživel
v
goreči
ljubezni
—
gotovo
si
zopet
želi
take
neznanske
sreče
.
—
„
Da
,
pogrešati
me
mora
,
“
mrmra
večkrat
Amalija
sama
za-se
,
„
hrepeneti
mora
po
meni
,
potem
pa
zopet
pohitim
na
njegovo
srce
.
“
—
Deklice
se
na
nekem
mestu
zbero
,
katero
jim
pokaže
načelnica
.
Hitro
nastane
živahno
gibanje
,
nemudoma
postavljajo
preproste
utice
od
smrekovih
in
drugih
vej
,
ki
jim
bodo
prenočišče
za
jedno
noč
.
Amalija
pa
se
približa
davkarju
,
ki
leži
kakor
polna
vreča
na
tleh
ter
klaverno
stoče
.
Ruta
mu
zapira
usta
,
kajti
mej
potjo
ni
smel
kričati
,
sedaj
je
pa
ta
previdnost
odveč
.
Amalija
pozna
te
kraje
ter
ve
,
da
ure
hoda
na
okrog
ni
žive
duše
.
Zaukaže
tedaj
Lenčiki
,
da
odstrani
ruto
od
ust
zverinskega
razuzdanca
.
Deklica
povelje
hitro
izvrši
.
Jetnik
se
globoko
oddahne
.
„
Na
pomoč
—
na
pomoč
!
“
cvili
kakor
prešiček
,
ki
ga
ima
mesar
v
rokah
.
Amalija
se
glasno
smeji
.
„
Le
upijte
na
vse
pretege
,
grdoba
,
“
zadere
se
nad
njim
,
„
tukaj
Vas
nikdo
ne
čuje
,
in
če
tudi
rujovete
,
kakor
zaboden
voliček
.
“
Davkar
vidi
,
da
so
same
deklice
krog
njega
,
zaradi
tega
mu
zraste
greben
.
„
Napadle
ste
me
,
mučile
,
zvezale
in
semkaj
vlekle
,
“
začne
razgrajati
,
„
to
se
Vam
bo
še
vražje
utepalo
,
kajti
jaz
sem
veljaven
mož
,
katerega
povsod
visoko
čislajo
.
Čuvajte
se
—
Vaša
predrznost
se
bo
grozno
maščevala
.
“
Amalija
se
na
vse
grlo
zakrohota
.
„
Izvrstno
,
“
zakliče
,
„
sedaj
kaže
zver
svoje
kremplje
.
No
,
izprevidel
bo
,
da
se
ne
sme
nikdo
z
nami
šaliti
.
Lenčika
,
Lizika
,
privežita
ga
na
ono
smreko
ter
mu
roki
na
spodnji
dve
veji
raztegnita
.
Ali
me
razumeta
,
kako
to
mislim
?
“
vpraša
načelnica
.
Tolovajki
molče
prikimate
.
Davkar
strašansko
rujove
.
To
vse
mu
nič
ne
pomaga
,
krepki
bivši
pastarici
potegneta
debeluharja
kvišku
.
Neusmiljeno
ga
sujeta
k
veliki
smreki
,
kateri
veje
globoko
doli
vise
.
Z
jermeni
privežete
davkarjevo
telo
na
deblo
smreke
,
in
to
se
to
zgodi
,
vzamete
mu
najprvo
spone
z
jedne
roke
,
katero
hitro
vodoravno
na
vejo
pridrgnete
.
Isto
se
zgodi
z
drugo
roko
.
Davkar
stoji
sedaj
ob
smreki
,
kakor
levi
razbojnik
,
ki
je
bil
križan
.
Amalija
opazuje
nesramneža
.
„
Tako
je
prav
!
“
izpregovori
,
„
sedaj
bo
moral
biti
naš
svečnik
Uršika
,
prinesi
hitro
troje
voščenih
sveč
,
katere
smo
vzele
še
z
Blanskega
sabo
.
“
Uršika
hitro
prinese
zahtevane
sveče
.
Amalija
vzame
jedno
ter
jo
prižge
.
Sedaj
stoji
pred
davkarjem
,
ki
še
vedno
javka
,
potem
pa
zopet
grozno
preti
.
Amalija
se
ne
briga
za
njegovo
rentačenje
.
Svečo
drži
tako
,
da
raztopljeni
vosek
kaplja
na
razuzdančevo
lasuljo
.
Menda
ga
pri
tein
nekoliko
peče
,
kajti
zverski
zapeljivec
prične
strašansko
rujoveti
.
Tudi
to
ne
moti
Amalije
.
Na
tekoči
vosek
pritisne
gorečo
svečo
,
da
trdno
stoji
na
davkarjevi
glavi
.
To
je
čuden
prizor
!
Amalija
še
ni
gotova
,
kajti
na
jednak
način
pritrdi
po
jedno
svečo
na
obe
roki
nečloveškega
razuzdanca
.
Seveda
pri
tem
ta
neznansko
tuli
,
ko
ga
raztopljeni
vosek
na
goli
koži
speče
.
V
večernem
mraku
se
besneči
davkar
s
tremi
gorečimi
svečami
vidi
,
kakor
bi
bil
to
velikanski
svečnik
.
Ponosen
menda
ni
na
to
,
kajti
glasovi
,
kateri
prihajajo
iz
njegovega
hripavega
grla
,
niso
več
človeški
.
Dekleta
se
prisrčno
krohotajo
.
„
Tako
,
to
je
dobro
!
“
zakliče
Amalija
ter
žarečimi
očmi
ogleduje
svoje
delo
.
„
Uršika
,
Lizika
,
Lenčika
,
prinesite
semkaj
svoje
puške
,
tudi
mojo
,
uprizorile
bomo
tukaj-le
malo
strelno
vajo
.
“
—
Davkar
grozovito
zatuli
.
„
Huhu
,
—
na
pomoč
,
—
huhuhu
,
umoriti
mo
hočejo
—
hu
—
u
—
u
!
“
Zastonj
je
ves
njegov
krik
,
nikdo
mu
ne
bo
tu
gori
v
samoti
pomagal
!
Uršika
in
ostale
tovaršice
prihajajo
,
le
dve
ste
pri
popolnoma
onemogli
Ivanki
.
Amalija
zgrabi
puško
.
Deset
korakov
od
davkarja
se
vstopi
ter
pomeri
na
svečo
,
ki
gori
na
njegovi
desnici
.
Tolovajski
plen
.
—
Strah
pred
krvnikom
.
—
Na
vozu
.
—
Polde
ljubka
starega
znanca
.
—
Skrivnostni
krik
.
„
Stojte
—
stojte
,
tukaj
je
pravo
mesto
!
Ustavite
konja
,
ali
pa
bodete
okusili
moje
bodalo
,
Mojzes
!
“
Tako
zapoveduje
Polde
,
ki
zapazi
smrečevje
na
desni
nad
cesto
.
Tudi
drugi
voz
židovskih
trgovcev
prihaja
.
Prepeličarji
se
grozno
prestrašijo
,
ko
čujejo
,
kak
gost
je
prisedel
na
prvi
voz
.
Začetkoma
hočejo
oddirjati
in
voznik
dviguje
že
bič
,
da
bi
pognal
konja
.
Hipoma
stoji
divja
postava
za
njim
.
Dolg
židovski
kaftan
pokriva
njegovo
orjaško
postavo
,
pod
njim
pa
se
vidi
lovska
oprava
in
polno
orožja
za
širokim
pasom
.
„
Jaz
sem
Polde
iz
Jurij
Skopčeve
čete
,
“
zarentači
divji
tolovaj
,
„
tedaj
bodite
lepo
ubogljivi
,
Vi
krivonosci
.
Kdor
skuša
pobegniti
,
tega
nasadim
kakor
prepelico
;
ustavite
konja
—
tiho
mi
bodite
—
ali
pa
ste
vsi
izgubljeni
!
“
Nikdo
ne
misli
na
beg
ali
ugovarjanje
.
Grozoviti
razbojnik
z
bodalom
v
roki
je
gotovo
vsak
trenotek
pripravljen
,
da
začne
klati
kakor
mesar
—
bolje
je
tedaj
,
da
se
udajo
.
Polde
krepko
zabrlizga
na
dva
prsta
.
Znamenje
se
daleč
na
okrog
razlega
,
goščava
pri
smrečevji
se
začne
pregibati
.
Prikažejo
se
možje
,
ki
nosijo
težka
bremena
.
Vedno
več
jih
je
in
srca
židovskim
trgovcem
močno
utripajo
,
ko
zagledajo
nad
trideset
strašnih
mož
,
ki
težavno
prihajajo
po
bregu
navzdol
.
Izza
grmovja
stopita
dva
krasna
lovca
—
Jurij
Skopec
in
Andrej
Černič
.
Cekinar
in
Smukač
sta
pri
ljudeh
,
ki
donašajo
bogate
dragocenosti
.
„
Ali
je
vse
v
redu
?
“
praša
glavar
Poldeta
,
ki
si
ravnokar
slači
dolgi
kaftan
.
„
Vse
,
glavar
,
in
bolje
je
šlo
,
kakor
sem
si
mislil
,
kajti
naenkrat
sem
zajel
dva
voza
.
Mej
potjo
je
sicer
nastala
neka
razprtija
med
menoj
in
pa
Mojzesom
s
tovariši
vred
,
toda
poravnali
smo
jo
prijateljskim
potom
.
“
„
Kaj
ne
da
,
prepeličar
,
da
sva
se
mej
potjo
prav
dobro
razumela
?
“
„
Da
,
da
,
“
jeclja
nagovorjeni
v
smrtnem
strahu
.
„
To
so
Vam
bogati
trgovci
,
glavar
,
“
nadaljuje
‚
sladki
Polde
‘
,
denarja
imajo
ko
slame
ter
ves
naš
plen
lahko
pokupijo
.
Ali
ni
res
,
Vi
krivonosci
?
“
obrne
se
hipoma
k
židom
.
„
Kaj
ne
,
da
bomo
kupčijo
gladko
sklenili
,
he
?
“
„
Da
,
da
,
gospod
,
“
stokajo
ubogi
Hebrejci
,
„
če
imate
dragocene
stvari
,
dali
Vam
bomo
za-nje
,
kolikor
je-le
v
naših
močeh
.
“
„
Hm
,
komaj
dvajseti
del
prave
vrednosti
,
“
godrnja
Polde
,
„
Vas
že
poznam
.
Hej
,
slepar
,
Vi
tukaj
v
drugem
vozu
,
Vi
mi
menda
niste
tuj
!
Kupili
ste
od
mene
dve
srebrni
skledi
—
tega
je
komaj
leto
dnij
—
za
kos
kruha
s
surovim
maslom
sem
Vam
ju
moral
dati
,
ker
ste
trdili
,
da
je
to
navaden
kositar
.
In
vendar
je
bilo
čisto
srebro
.
Vi
goljufi
!
No
,
čakajte
,
ta
pot
Vas
bom
zgrabil
,
da
se
bodete
krvavo
potili
.
In
če
dobro
ne
plačate
,
obesil
Vas
bom
v
Vaših
dolgih
kaftanih
kar
za
pete
.
“
—
Mej
tem
,
ko
Polde
tako
pohlevno
govori
s
hrvatskimi
židi
,
naložili
so
tolovaji
čudno
hitro
svoja
bremena
na
oba
voza
.
Seveda
to
ni
vse
,
kar
so
iz
samostana
odnesli
.
Jurij
Skopec
je
kovani
denar
in
velik
del
svojega
plena
skril
na
varnem
kraji
.
To
se
je
sredi
temne
noči
zgodilo
,
da
nobeden
vohun
ne
bo
mogel
več
zaklada
najti
.
Tu
sem
so
le
prinesli
srebrne
in
zlate
posode
ter
nekaj
svilenih
rečij
.
Te
hočejo
v
Zagrebu
židom
prodati
,
ki
bodo
morali
lepo
svoto
denarja
izplačati
.
Židje
so
v
velikanskem
strahu
.
„
Visoki
gospod
tolovajski
glavar
,
“
prične
jeden
izmed
njih
,
„
ali
hočete
slišati
ponižno
besedo
?
“
„
Kaj
hočeš
,
žid
?
“
zarentači
Jurij
Skopec
.
Hebrejcev
ne
ljubi
,
kajti
njegovo
mater
so
nekdaj
grozno
skubili
,
in
tega
mladi
mož
ne
more
pozabiti
.
Prepeličar
so
trese
po
vsem
životu
.
Veliko
je
že
slišal
o
Juriju
Skopcu
,
toda
takega
si
ni
predstavljal
,
tako
veličastnega
—
mogočnega
—
s
takimi
ognjenimi
očmi
.
Siloma
se
ojači
.
„
Tako
nevarno
je
,
“
stoka
,
„
peljati
ukradeno
blago
v
Zagreb
.
Vsi
lahko
pridemo
v
nesrečo
.
Ali
gospod
tolovajski
glavar
ne
more
drugače
spraviti
blago
na
Hrvatsko
?
“
„
Ne
,
