sojih
bili
naročili
,
ne
naročijo
ničesar
več
.
Delati
mirno
in
solidno
kakor
Bajt
,
četudi
mizarska
dela
in
četudi
hlapčevska
dela
v
tujem
ateljéju
.
Hvali
Boga
,
da
imaš
ta
dela
,
kakor
ga
hvali
Bajt
,
ki
živi
mirno
in
zadovoljno
.
Nobene
poti
ni
več
naprej
,
ne
navzgor
;
kamor
si
prišel
,
tam
sedi
ter
glej
,
kako
hodijo
drugi
mimo
tebe
.
Kaj
ni
to
mirno
in
zadovoljno
življenje
?
In
spoznal
je
,
da
je
ostal
tujec
v
svojih
mislili
.
„
Skrival
jih
je
,
ker
so
bile
čisto
njegove
in
ker
bi
drugi
začudeno
in
morda
celo
neprijazno
pogledali
,
če
bi
nekoliko
vzdignil
zagrinjalo
.
Ljudje
,
ki
so
domači
,
nimajo
svojih
misli
;
njih
besede
so
kakor
zrak
:
same
ob
sebi
razumljive
,
ne
vznemirjajo
nikogar
,
kakor
jih
človek
obrne
,
ne
zapazi
nič
nenavadnega
na
njih
,
nič
novega
.
Tujec
je
in
nosi
svoje
resnično
življenje
s
sabo
,
zaklenjeno
globoko
v
srcu
.
Ali
treba
se
je
smehljati
,
nositi
je
treba
na
ustnicah
,
na
jeziku
zlagano
srce
,
ukradeno
domačinstvo
.
A
kako
bo
takrat
,
kadar
prideš
in
pokažeš
odkrito
svoj
tuji
obraz
?
Kako
bo
takrat
,
kadar
porečeš
—
—
—
?
Decembra
meseca
je
posetil
Bajta
prvikrat
po
svoji
poroki
.
Povedal
mu
je
,
da
se
je
oženil
in
da
je
srečen
.
Bajt
mu
je
pogledal
v
oči
,
na
nagubano
čelo
in
ni
nič
odgovoril
.
Šele
pozneje
,
po
čaju
je
rekel
nenadno
:
„
Veš
kaj
,
Slivar
,
nič
se
ne
jezi
,
morda
bi
bilo
zate
bolje
,
če
bi
se
ne
bil
ženil
.
Ti
si
tak
...
popotnik
...
nimaš
miru
ne
v
nogah
,
ne
v
roki
,
ne
v
glavi
,
saj
te
poznam
!
Mislil
sem
,
da
se
potepaš
po
Parizu
—
glej
,
pa
si
se
ženil
!
“
„„
Nič
nisem
popotoval
.
Doslej
smo
živeli
čisto
dobro
in
prijetno
.
Ali
,
Bajt
,
jaz
bi
bil
rad
,
kakor
si
ti
...
““
„
To
si
rekel
že
zadnjič
in
zdaj
si
sploh
na
pravi
poti
.
Saj
praviš
,
da
živiš
mirno
in
zadovoljno
.
“
„„
Da
,
mirno
in
zadovoljno
živim
,
““
je
odgovoril
Slivar
hitro
in
z
neprijaznim
glasom
,
in
Bajt
je
zasukal
razgovor
na
druge
stvari
.
V
tej
uri
,
ko
je
gledal
Slivar
trezni
,
vsakdanji
obraz
Bajtov
in
ko
je
poslušal
njegove
solidne
besede
,
se
mu
je
zazdela
ta
mirna
zadovoljnost
strahovito
dolgočasna
,
naravnost
ostudna
.
Poslovil
se
je
kmalu
od
njega
ter
se
napotil
v
mesto
.
Razburjen
je
bil
nekoliko
,
pregrešno
vesel
svoje
nezadovoljnosti
,
svojih
nevarnih
sanj
in
tistega
hrepenenja
,
ki
je
vedel
,
da
bo
„
vse
pri
vragu
“
,
če
se
mu
vda
brez
odpora
.
„
Nalašč
,
Slivar
,
nalašč
—
življenje
je
tvoje
,
tvoje
srce
,
tvoje
sanje
,
tvoje
hrepenenje
,
vse
je
tvoje
—
kdo
ima
kaj
zraven
?
Kakor
te
je
mati
rodila
,
tako
lehko
sedeš
na
prestol
,
ali
pogineš
v
beraški
suknji
,
sam
svoj
gospod
!
Če
bi
še
sanje
ne
bile
moje
,
kaj
potem
?
Kaj
moram
biti
res
še
v
svoji
duši
hlapec
?
Bajt
,
gnusoba
,
ostani
v
svojem
zadovoljnem
gnoju
—
jaz
popotujem
po
hribih
in
dolinah
z
razmršenimi
lasmi
in
strgano
obleko
,
zato
ker
se
mi
tako
zdi
,
in
ne
prasam
nikogar
!
“
—
Bilo
je
že
pozno
;
malo
ljudi
je
hodilo
po
ulicah
;
mraz
je
bilo
,
da
je
škripalo
pod
nogami
.
Brki
Slivarjevi
so
bili
polni
ivja
,
ivje
mu
je
viselo
na
čelo
in
na
oči
.
Napotil
se
je
naposled
v
zakotno
tiakarsko
gostilnico
;
pil
je
dolgo
v
noč
ter
se
upijanil
.
Ko
se
je
vrnil
domov
,
je
bilo
že
blizu
polnoči
.
V
sobi
je
bilo
svetlo
;
Berta
je
sedela
za
mizo
in
šivala
.
Ko
ga
je
ugledala
,
so
ji
stopile
solze
v
oči
;
Slivar
se
je
ob
tem
plašnem
in
očitajočem
pogledu
nekoliko
iztreznil
in
poizkušal
je
,
da
bi
se
nasmehljal
veselo
in
prijazno
.
„
Nič
,
Berta
...
saj
nisem
mislil
tako
...
to
je
bil
samo
razposajen
trenotek
...
“
In
hipoma
je
bil
globoko
ginjen
;
začutil
se
je
grešnika
.
„
Ne
,
ne
,
Berta
,
dušica
moja
...
samo
moje
srce
je
časih
tako
neumno
,
tako
zelo
neumno
,
ali
drugače
nisem
hudoben
človek
...
“
Primeknil
je
stol
k
njej
nerodno
in
s
hrupom
,
da
se
je
predramil
stari
Sykora
na
postelji
.
„
Berta
,
dušica
,
ne
zameri
mi
...
moje
srce
je
res
neumno
,
ali
glej
,
moje
roke
so
trezne
in
pridne
...
ne
boj
se
ničesar
,
na
teh
rokah
te
bom
nosil
,
Berta
,
dušica
...
“
Berta
je
odložila
delo
,
in
solze
so
ji
tekle
po
licu
.
Nikoli
še
ni
bila
videla
njegovega
obraza
tako
bledega
,
razoranega
in
njegovih
oči
tako
krvavo-motnih
.
Stari
se
je
obrnil
na
postelji
.
„
Ti
,
Berta
,
“
je
izpregovoril
z
zaspanim
glasom
,
„
nikar
ne
zmerjaj
!
Mladim
ljudem
se
mora
dati
malo
svobode
,
posebno
če
so
umetniki
...
glej
!
“
S
livarja
je
izpreletelo
neprijetno
,
čisto
zoprno
čuvstvo
in
zazdel
se
je
smešen
sam
sebi
.
Vstal
je
hitro
ter
odšel
v
drugo
sobo
,
a
ko
se
je
ozrl
med
vratmi
nanjo
,
je
bil
njegov
pogled
skoro
sovražen
.
Ob
Novem
letu
ga
je
profesor
Brenner
odslovil
;
dela
,
ki
je
imel
Slivar
opravka
pri
njih
,
so
bila
dovršena
.
Odslovil
je
baš
njega
,
ker
je
bil
„
tujec
“
in
ker
je
bil
vrhutega
zadnje
mesece
počasen
in
neokreten
.
Slivar
je
šel
počasi
proti
domu
.
Mislil
je
na
nekaj
čisto
drugega
,
na
postranske
neumnosti
,
celo
na
otročje
,
vesele
stvari
.
Bal
seje
,
če
bi
stopil
prehitro
in
pretrdo
;
če
bi
stresel
z
glavo
ter
se
zasmejal
svojim
neumnim
mislim
,
ki
niso
spadale
nikamor
,
da
bi
v
tistem
trenotku
ne
navalile
nanj
skrbi
,
ki
so
čakale
v
ozadju
velike
in
temne
;
da
,
stopale
so
tiho
za
njim
,
natanko
je
slišal
njih
korake
in
je
vedel
,
da
pride
čas
,
ko
ga
obsujejo
kot
sirova
pijana
družba
;
ko
se
ga
oklenejo
in
mu
opljujejo
obraz
in
mu
strgajo
obleko
s
telesa
.
Ali
zdaj
so
še
čakale
,
in
on
je
hodil
počasi
ter
se
igral
v
svojih
mislih
z
otročarijami
,
postajal
pred
izložbami
,
gledal
ženske
obleke
ter
se
smejal
celo
pisanim
plakatom
,
ki
ni
bilo
prav
nič
smešnega
na
njih
.
Ko
je
prišel
domov
,
se
je
zaklenil
v
ateljé
;
glavo
sklonjeno
,
obrvi
globoko
na
očeh
,
je
hodil
s
težkimi
koraki
od
stene
do
stene
.
Berta
je
stala
v
sobi
pred
zaklenjenimi
durmi
ter
poslušala
.
Od
tistega
večera
je
bila
na
njenem
obrazu
senca
,
ki
ni
izginila
nikoli
več
.
Vedel
je
,
da
pridejo
tiste
velike
in
temne
skrbi
,
in
odprl
jim
je
vrata
radovoljno
...
Na
to
bi
bil
lahko
prej
mislil
,
Slivar
!
Ali
ti
si
vedel
in
čakal
,
da
te
zaloti
uboštvo
.
Kje
so
tista
tvoja
imenitna
dela
,
ki
si
mislil
nanje
in
ki
naj
bi
ti
bila
donesla
časti
in
denarja
?
Tvoj
ateljé
je
prazen
,
tako
lep
in
prostoren
ateljé
,
ki
si
mislil
,
da
ga
obljudiš
z
večnimi
deli
!
No
,
ta
dela
so
se
prevračala
tako
dolgo
po
tvojih
sanjah
,
da
so
izgubila
že
vse
življenje
in
vso
barvo
;
če
iti
jih
ustvaril
zdaj
z
nerodno
roko
,
bi
ustvaril
spačene
obraze
,
karikaturo
prejšnje
lepote
...
Kaj
se
je
zgodilo
s
tabo
,
Slivar
?
Ali
nisi
upal
,
da
si
napraviš
vse
solnčno
življenje
,
ki
bo
tvoje
srce
bogato
in
veselo
v
njem
in
tvoja
roka
predrzna
in
svobodna
?
In
glej
,
zaklenil
si
se
bil
v
ječo
...
Stisnil
je
ustnice
in
zamežikal
—
hotel
se
je
nečesa
otresti
,
morda
se
domisliti
nečesa
.
„
To
je
bil
samo
zunanji
dogodek
—
čisto
lahko
hi
bil
pričakoval
,
da
se
pripeti
prej
ali
pozneje
.
Zato
ni
na
njem
nič
nenavadnega
,
četudi
se
ne
da
tajiti
,
da
me
je
spravil
v
veliko
zadrego
.
Saj
je
vse
čisto
jasno
in
vsakdanje
:
treba
je
poiskati
drugega
dela
in
stvar
bo
zopet
v
redu
...
“
Ne
da
bi
se
zavedal
,
je
odprl
vrata
v
sobo
,
oblekel
suknjo
in
potisnil
klobuk
na
čelo
.
„
Kam
se
napravljaš
,
Pavle
?
—
Saj
je
že
pozno
;
ali
ne
misliš
počakati
večerje
?
“
Začudil
se
je
:
iz
čisto
drugega
sveta
je
prišel
ta
glas
.
Pogledal
je
pazno
in
zavedel
se
je
.
„
Posebno
pot
imam
,
Berta
!
Toda
vrnem
se
kmalu
;
spravi
večerjo
,
če
ne
pridem
o
pravem
času
.
“
Strah
ga
je
bilo
,
da
bi
v
tem
trenotku
sedel
za
mizo
in
pretvarjal
svoj
obraz
v
sladke
iu
vsakdanje
gube
ter
se
razgovarjal
.
Ali
na
misel
mu
ni
prišlo
niti
od
daleč
,
da
bi
stopil
k
Berti
,
jo
prijel
za
roko
ter
ji
povedal
,
da
nima
službe
in
da
se
bo
treba
preriti
kakorkoli
.
„
Ne
bodi
žalostna
,
vse
se
bo
napravilo
!
Če
pojde
danes
malo
slabo
,
pa
pojde
jutri
toliko
bolje
!
Dela
je
dovolj
na
vseh
koncih
in
krajih
,
treba
ga
je
samo
poiskati
.
Takih
ljudi
,
—
kakor
sem
jaz
,
ni
nikoli
preveč
.
Vse
se
bo
napravilo
,
samo
če
boš
ti
vesela
in
če
ne
boš
mislila
na
stvari
,
ki
ne
sme
človek
misliti
nanje
.
Veselim
ljudem
dežuje
zlata
v
sobo
,
le
perišče
je
treba
nastaviti
...
“
Tako
bi
govoril
,
in
ona
bi
se
nasmehnila
in
smejala
bi
se
oba
in
drugi
dan
bi
našel
dela
,
kolikor
bi
ga
hotel
.
Znočilo
se
je
bilo
hitro
in
noč
je
bila
mrzla
,
da
je
rezalo
v
lice
.
Streslo
ga
je
,
stisnil
je
glavo
v
ovratnik
ter
hitel
po
ulicah
navzdol
.
Ali
zazdelo
se
mu
je
hipoma
tako
daleč
do
svetlega
notranjega
mesta
—
tam
bi
se
izprehajal
med
veselimi
ljudmi
,
tam
je
gorko
in
glasno
in
nobenih
skrbi
ni
tam
.
Pot
je
bila
dolga
in
pusta
in
mraz
je
bilo
.
Leden
veter
je
pihal
,
ob
oglu
so
se
mu
ustile
v
obraz
žareče
igle
,
da
ga
je
skoraj
dušilo
.
Tupatam
je
prihitela
mimo
ženska
,
sključena
in
skrbno
zavita
,
hišna
vrata
so
zaškripala
in
nikogar
ni
bilo
več
na
ulici
.
Postal
je
ob
zidu
,
ves
truden
in
žalosten
.
„
Da
bi
imel
človek
dom
!
“
—
je
izpregovoril
na
glas
,
ali
ko
je
slišal
in
razumel
svoje
besede
,
ga
je
izpreletela
groza
.
„
Da
bi
imel
človek
dom
!
“
—
Hodi
po
tujih
krajih
,
spi
na
tuji
postelji
,
sedi
za
tujo
mizo
in
je
vesel
,
če
more
na
cesto
sredi
mrzle
noči
,
da
je
sam
in
da
se
lehko
pogovarja
s
svojo
žalostjo
po
svoji
volji
in
brez
strahu
,
da
bi
ga
kdo
poslušal
ter
se
mu
čudil
in
se
mu
smejal
.
Da
bi
imel
dom
,
ko
je
noč
tako
mrzla
in
ko
je
žalost
tako
težka
,
da
je
ne
more
več
nositi
sam
:
zgrudil
bi
se
ob
oglu
,
zatisnil
oči
in
zaspal
...
Da
bi
takrat
prišel
kdo
,
ki
bi
se
ga
doteknil
z
znano
ljubečo
roko
ter
mu
pogledal
v
obraz
z
znanimi
ljubečimi
očmi
:
„
Pavle
,
kaj
me
ne
poznaš
?
Pojdi
z
mano
,
tam
pri
meni
in
pri
tebi
je
tvoj
dom
,
najina
gorka
soba
čaka
nate
,
kakor
je
čakalo
nate
moje
srce
...
“
Da
bi
imel
človek
dom
!
...
Vrnil
se
je
na
stanovanje
.
Ko
je
prišel
,
je
Berta
pogrnila
mizo
ter
prinesla
večerjo
.
Toplo
je
bilo
v
sobi
,
mir
je
dihal
s
svetlih
sten
,
svetilka
je
svetila
tako
prijazno
.
Ležalo
je
v
zraku
nekaj
mehkega
,
prazničnega
kakor
na
Sveti
večer
.
„
Ko
bi
bil
tukaj
doma
!
“
Bertine
roke
so
bile
ozke
,
bele
;
ko
je
položila
servieto
predenj
,
se
je
skoro
doteknila
njegovega
lica
in
čutil
je
tiho
gorkoto
,
ki
je
dihala
iz
te
ozke
,
bele
roke
.
Doteknila
se
ga
je
bila
morda
nehote
,
iz
nezavedne
ljubezni
ali
celo
iz
nezavednega
sočutja
.
„
Kod
si
hodil
?
Tvoj
obraz
je
čisto
leden
.
“
„„
Na
cesti
sem
bil
.
““
In
ko
je
molčala
,
je
pripomnil
čez
nekaj
časa
:
„
Prišlo
mi
je
bilo
tako
na
pamet
...
na
cesti
človek
laže
misli
...
“
Na
tihem
je
govoril
dalje
:
„
Tako
se
mora
človek
ogibati
,
če
je
tujec
;
skrivati
se
mora
in
lagati
mora
...
Tukaj
je
tako
prijetno
,
da
bi
se
človek
udomačil
;
ali
tuj
kraj
je
!
—
V
tistih
otročjih
časih
sem
mislil
,
da
si
zidam
dom
,
da
sem
ga
opremil
po
svojem
okusu
,
zase
in
za
svojo
družino
in
celo
za
moje
neumne
sanje
naj
bi
bilo
prostora
.
In
res
sem
sezidal
prijazen
dom
in
sem
ga
opremil
,
da
bi
ga
lepše
ne
mogel
;
in
ko
je
bilo
vse
dovršeno
,
sem
odprl
oči
in
sem
videl
,
da
je
to
tuje
stanovanje
.
“
—
Iz
njegovega
obraza
in
iz
njegovih
misli
so
se
bile
polagoma
pričele
dvigati
sence
ter
legati
po
sobi
.
Nič
več
ni
bila
tako
nedeljska
in
svetla
kakor
prve
tedne
.
Niso
še
opazili
tega
;
vršilo
se
je
tako
počasi
,
da
ni
bilo
od
jutra
do
večera
nobene
izpremembe
.
Toda
kadar
se
je
Berta
spomnila
na
tiste
prve
tedne
,
jo
je
nekaj
vznemirilo
;
postala
je
ter
se
ozrla
po
sobi
.
In
velike
,
temne
oči
njene
sestre
so
se
včasih
vsesale
v
Slivarjev
obraz
mirno
in
vprašujoče
,
tako
da
se
je
stresel
.
Čutil
je
,
da
gledajo
te
velike
,
temne
oči
v
temo
njegovih
misli
in
da
poizkušajo
razločevati
.
Niso
še
videle
natanko
,
gledale
so
samo
skozi
razpoke
v
durih
,
ali
privadile
se
bodo
teme
in
takrat
se
bodo
prestrašile
.
Hodil
je
v
profesorjev
ateljé
še
štirinajst
dni
in
namenil
se
je
vsako
jutro
,
da
pogleda
tualitam
ter
si
poišče
dela
.
Ali
odlašal
je
od
dne
do
dne
.
„
Jutri
je
še
čas
,
“
si
je
mislil
.
Bilo
ga
je
strah
,
odvadil
se
je
bil
teh
potov
,
a
vedel
je
obenem
,
da
na
naročila
ne
more
čakati
,
da
se
je
treba
ponižati
,
morda
celo
prositi
.
Rokodelskega
dela
iskati
,
če
ni
drugače
,
vpreči
v
jarem
roke
in
misli
!
Dnevi
so
hiteli
strahovito
hitro
,
skoro
bo
treba
plačati
stanarino
,
obroke
,
in
troje
ljudi
je
doma
,
ki
čakajo
nanj
in
si
niti
ne
mislijo
,
da
jutri
,
pojutrišnjem
že
morda
ne
bo
večerje
.
Ni
mogoče
,
da
bi
prišel
s
praznimi
rokami
,
rajši
—
—
—
.
Dobil
je
pismo
iz
domovine
,
in
cela
tista
temna
stena
,
ki
se
je
bila
vzdignila
pred
njim
,
se
je
kar
hipoma
zrušila
.
Da
,
solnce
je
posijalo
v
to
tujo
sobo
in
stene
so
se
mu
prvikrat
veselo
zasmejale
.
In
tudi
sam
se
je
smejal
.
„
Najboljše
je
,
kar
čakati
in
izprehajati
se
.
Vse
pride
samo
ob
sebi
,
čemu
bi
se
človek
preganjal
.
Kako
vraga
,
da
so
mislili
name
baš
ob
tem
času
!
—
Lenariti
je
treba
,
in
danes
,
jutri
pride
kdo
ter
potrka
...
“
„
Berta
,
“
je
dejal
zvečer
,
ko
je
hodil
po
sobi
in
se
smehljal
in
kadil
cigarete
,
„
jutri
ne
pojdem
več
v
ateljé
.
Vesel
sem
,
verjemi
,
zakaj
tisto
delo
tam
je
bilo
pusto
.
Zoprno
mi
je
bilo
časih
do
duše
,
ker
glej
,
če
dela
človek
v
tujem
ateljéju
tuja
naročila
,
je
nazadnje
vendarle
hlapec
in
druzega
nič
...
Zdaj
sem
dobil
imenitno
naročilo
iz
domovine
,
spomenik
nekemu
pesniku
za
neko
zakotno
vas
...
potrpi
...
kako
mu
je
ime
?
Vraga
,
misli
si
,
da
mu
ne
vem
imena
v
temle
trenotku
...
nikoli
nisem
bral
njegovih
pesmi
...
Skočir
se
piše
ali
kako
podobno
.
Nekateri
stari
prijatelji
so
mu
naročili
spomenik
,
ali
to
je
vseeno
...
poglej
!
“
Stopil
je
v
ateljé
ter
vzel
fotografijo
iz
pisma
.
„
Ali
ni
to
čudovit
obraz
?
Takim
ljudem
naj
bi
naročali
spomenike
,
to
je
obraz
!
Ali
časih
—
le
oglej
se
malo
po
mestu
—
postavljajo
na
ogle
in
na
trge
suhljate
,
dolgočasne
ljudi
,
ki
so
morda
napravili
ob
svojem
času
kaj
posebnega
,
ki
so
pa
kljub
temu
zelo
smešni
in
ki
človek
ne
ve
,
kaj
bi
z
njimi
:
najrajši
bi
napravil
karikaturo
.
Tako
se
smešijo
sami
pred
vsem
svetom
in
vrhutega
kazijo
ceste
in
parke
.
Ali
to
je
glava
,
da
bi
jo
klesal
človek
sebi
na
veselje
,
kaj
šele
po
naročilu
!
Skoda
,
da
je
samo
doprsnik
:
na
kakšnem
telesu
je
bila
pač
ta
glava
;
kakor
hrast
bi
stal
tam
!
...
Vidiš
,
to
je
delo
,
ki
si
ga
jaz
želim
:
čisto
po
svojih
mislih
,
iz
svoje
moči
,
da
se
lehko
pokažem
!
Videla
boš
,
kaj
bom
napravil
!
“
Fotografija
je
bila
stara
,
že
zelo
obledela
,
ali
Slivar
ni
čakal
boljše
,
ki
je
bil
pisal
ponjo
;
delal
je
prvo
skico
skoro
iz
fantazije
,
ilo
se
mu
je
obrazilo
samo
pod
veselo
roko
.
Zdaj
je
bil
svoboden
in
čudil
se
je
,
kako
je
mogel
biti
nesrečen
,
ko
je
bil
izgubil
tisto
hlapčevsko
delo
.
Očital
si
je
,
da
se
je
bil
že
čisto
potopil
v
mlako
vsakdanjega
,
živalskega
življenja
brez
prihodnosti
,
da
se
je
bil
odpovedal
vsem
svojim
mladostnim
upom
,
da
je
bil
upognil
svoj
tilnik
v
jarem
nelepih
skrbi
in
da
je
celo
obupaval
,
ko
ga
je
življenje
šiloma
potegnilo
iz
te
mlake
.
Ozrl
se
je
in
spoznal
je
s
strahom
,
da
se
je
bil
vkljub
svojim
upornim
sanjam
že
čisto
privadil
lene
vsakdanjosti
,
da
je
živel
kakor
delavec
,
ki
sovraži
poniževalno
,
beraško
plačano
delo
in
dela
vendar
od
jutra
do
noči
in
trepeče
,
da
bi
ga
danes
ali
jutri
zaradi
malenkosti
,
morda
prav
zaradi
tiste
komaj
prikrite
upornosti
ne
pognali
preko
praga
.
Tako
je
bil
že
slab
in
pohujšan
,
da
se
je
prestrašil
ter
se
branil
,
ko
se
mu
je
odprla
znana
lepa
pot
navzgor
.
Prestrašil
se
je
tistega
trnja
,
ki
raste
ob
tej
znani
lepi
poti
in
ki
bi
ga
morda
časih
malo
opraskalo
,
ki
ga
pa
prej
niti
videl
ni
in
se
je
komaj
menil
za
tiste
slučajne
,
majhne
ranice
.
Da
,
vse
tiste
predrzne
,
svetle
sanje
,
ki
jih
je
prej
sanjal
v
mučnem
,
dolgočasnem
življenju
,
so
se
oblekle
zdaj
v
veselejše
obleke
ter
so
se
vrnile
,
napolnile
so
zopet
ves
prostorni
ateljé
.
Gube
so
se
bile
zarezale
v
njegov
obraz
in
zdaj
so
izginile
,
preko
oči
mu
je
legla
senca
in
tudi
ta
senca
je
izginila
.
Čutil
se
je
mlajšega
,
kakor
da
bi
bil
ravnokar
okreval
od
dolge
bolezni
.
Vrnila
se
mu
je
v
dušo
tista
lepa
razposajenost
,
ki
je
izviralo
iz
nje
toliko
rodovitnih
misli
;
načrti
,
porojeni
iz
nje
,
so
kipeli
v
telesno
obliko
,
roke
so
se
igrale
in
iz
mehkega
ila
so
vstajale
zopet
njegove
misli
.
Tako
je
ustvaril
mimogrede
število
„
igračic
“
,
kakor
jih
je
imenoval
,
skic
za
večja
dela
,
ki
jih
je
mislil
izdelati
pozneje
s
paznim
očesom
in
mirno
roko
.
To
je
bila
njegova
„
pot
navzgor
“
,
sam
je
vedel
,
da
je
to
tista
pot
,
in
njegova
duša
je
bila
vesela
,
polna
upanja
in
pričakovanja
.
Živel
je
zdaj
drugače
,
ves
dolgočasni
red
je
bil
pri
kraju
.
Časih
je
vstal
zgodaj
,
napol
še
v
sanjah
so
se
mu
prsi
razširili
od
imenitne
misli
,
od
ljubezni
do
dela
in
od
brezskrbnega
veselja
nad
tem
lepim
svobodnim
življenjem
.
Vstal
je
,
opravil
se
hitro
ter
se
zaprl
v
ateljé
,
ko
je
sijalo
sobice
še
z
zaspano
,
medlo
lučjo
nanj
.
Ko
je
bil
odpiral
oči
,
ko
so
bile
bizarne
sanje
še
vse
okoli
njega
,
se
smejale
ter
bledele
ter
se
izgubljale
v
daljavo
,
je
stopilo
predenj
ter
ga
poklicalo
.
In
v
njegovi
glavi
je
bilo
še
vse
polno
bizarnosti
,
tudi
njegova
roka
je
bila
predrzna
in
razposajena
in
tako
je
ustvaril
delo
,
ki
se
ga
je
prestrašil
ob
belem
dnevu
sam
:
še
v
sanjah
bi
se
zgražal
pred
njim
soliden
človek
.
To
so
bili
obrazi
,
kakor
jih
ni
bilo
na
svetu
nikjer
;
Bog
vedi
,
kod
je
hodil
v
sanjali
,
da
jih
je
prinesel
s
sabo
,
posebnosti
iz
devete
dežele
.
Skupine
,
kot
bi
si
jih
izmislil
človek
samo
v
pijanosti
,
ko
ne
pozna
več
nobenih
pravil
,
ne
dostojnosti
in
ko
se
fantazija
osvobodi
nerodnega
bremena
,
razuma
,
ter
hodi
po
strmih
potih
,
kamor
še
ni
stopila
nikoli
noga
profesorja
:
v
vetru
ji
vihra
plašč
in
lasje
ji
vihrajo
v
vetru
in
sence
posvetne
dolgočasnosti
beže
plaho
,
skrivajo
se
za
plotove
ter
gledajo
skozi
razpoke
z
neumnimi
očmi
...
Kadar
se
je
ozrl
na
poludovršene
skice
,
se
je
smejal
in
vesel
je
bil
sam
sebe
.
Tudi
na
cesti
so
mu
prihajale
prešerne
misli
,
kadar
je
hodil
po
mestu
brez
namena
in
mu
je
mrzli
zrak
umival
lica
.
Hipoma
so
se
mu
misli
čudovito
vzdignile
,
oči
so
se
mu
razširile
in
videle
so
natanko
,
kakor
skozi
obraze
,
skozi
telesa
.
In
začudil
se
je
neizmerno
,
zasmejal
bi
se
na
glas
:
kakšni
obrazi
,
kakšna
telesa
!
Kot
da
bi
se
bila
natura
upijanila
in
bi
stvarila
v
pijani
prešernosti
neizrekljivo
smešne
karikature
;
to
je
bil
vrhunec
humoristične
umetnosti
.
Pogledal
je
tisto
žensko
,
visoko
in
vitko
,
z
nekoliko
privzdignjenim
ozkim
nosom
in
pobožnimi
očmi
;
hodila
je
z
nedosežno
grandeco
,
španska
dvornica
;
—
to
bi
bil
krasen
svečnik
;
kako
bi
se
obraz
čudil
,
kako
bi
protestirale
oči
,
kako
bi
lica
sramežljivo
rdela
in
bi
trepetalo
dolgo
telo
.
Toda
on
bi
bil
neusmiljen
...
Nebeške
skupine
so
hodile
mimo
njega
;
prav
tako
plastične
karikature
so
bile
njih
misli
in
želje
kakor
njih
telesa
.
Neusmiljen
je
bil
,
prijemal
jih
je
z
levico
za
nosove
,
a
z
desnico
jim
je
odpenjal
suknje
,
tako
da
je
videl
prvič
njih
od
pijane
nature
izklesane
ude
in
drugič
njih
srca
,
ki
je
bila
natura
pač
še
bolj
pijana
,
ko
si
jih
je
izmišljala
...
Tako
je
nakopičil
v
svoji
glavi
neizmernega
bogastva
,
in
načrtov
,
ki
so
čakale
izvršitve
,
je
bilo
brez
števila
.
Mnogokrat
je
spal
pozno
v
jutro
ter
ležal
na
postelji
skoro
do
poldne
,
posebno
kadar
je
bilo
vreme
dolgočasno
in
je
bilo
nebo
nizko
,
sivo
in
mokro
.
Viselo
je
tam
nad
strehami
kot
beraška
suknja
,
da
ni
moglo
posijati
solnce
skoznjo
.
Take
dni
je
bil
določil
za
„
trezno
in
mirno
“
izdelavo
popravljenih
skic
,
toda
kadar
je
bil
v
ateljéju
,
se
mu
ni
nič
hotelo
.
„
Vrag
vzemi
to
vreme
!
“
Ves
je
bil
pameten
in
suhoparen
,
tako
da
skoro
ni
razumel
svojih
načrtov
,
da
so
se
mu
zdeli
celo
sirovi
—
„
za
nikamor
“
.
Kje
je
trgovec
ali
fabrikant
,
ki
bi
kupil
te
stvari
?
S
takimi
stvarmi
je
nevarno
začenjati
.
Začenjati
mora
človek
ponižno
,
hinavsko
:
—
„
O
prosim
,
saj
ni
nič
;
čisto
dostojno
je
,
kakor
na
akademiji
narejeno
;
če
je
kaj
prešernega
v
stvari
,
tedaj
je
to
samo
znamenje
mladostnega
ognja
;
a
človek
se
sčasoma
upokoji
.
“
In
natihem
se
smeje
.
Tako
gre
polagoma
navzgor
,
le
po
ravni
,
varni
poti
in
vodi
ljudi
za
nos
.
Že
je
znan
in
priznan
,
že
je
merodajalen
—
in
glej
,
tisti
„
mladostni
ogenj
“
je
zmerom
bolj
vroč
,
tista
prešernost
je
zmerom
bolj
prešerna
.
No
zdaj
je
že
prepozno
,
dragi
moji
;
prej
bi
se
mu
smejali
,
zdaj
ga
občudujejo
,
četudi
se
jeze
na
skrivnem
...
Tako
se
hodi
po
poti
navzgor
!
—
Ali
če
bi
človek
kar
od
začetka
neumnosti
uganjal
,
bi
poginil
lahko
na
cesti
in
živa
duša
bi
so
ne
zmenila
zanj
.
Ne
—
tako
se
ne
sme
začenjati
.
—
Sam
se
je
jezil
nad
svojim
hladnim
razumom
,
je
vrgel
orodje
v
kot
,
zagrnil
komaj
pričeto
delo
ter
se
napravil
od
doma
.
Izprehajal
se
je
te
čase
veliko
in
v
gostilni
je
bil
skoro
vsak
večer
.
Po
več
kot
poluletnem
presledku
se
je
napotil
spet
časih
v
tisto
beznico
v
notranjem
mestu
,
kjer
se
je
shajala
kolonija
slovenskih
umetnikov
.
Začudili
so
se
vsi
,
ko
jim
je
bil
povedal
,
da
se
je
oženil
.
Tratnik
mu
je
dejal
:
„
Neumnost
ste
napravili
.
Oženili
bi
se
tam
kje
na
Dolenjskem
—
to
bi
bilo
za
Vas
.
Ali
če
ste
se
na
vsak
način
hoteli
ženiti
na
Dunaju
,
bi
si
bili
poiskali
kako
bogato
žensko
—
nekateri
ljudje
imajo
srečo
.
Toda
šiviljo
—
a
...!
“
Slivar
je
bil
skoro
razžaljen
.
„
Vi
ste
jako
tilistrski
...
“
„„
Seveda
sem
.
Vi
pa
bi
se
ravno
zato
ne
bili
smeli
ženiti
,
ker
niste
tilistrski
.
Saj
Vas
poznam
:
sanjač
ste
,
še
znoreli
boste
!
““
Kot
da
bi
mu
bil
kar
tako
mimogrede
potipal
na
srce
,
odprl
duri
ter
pogledal
vanj
z
mirnim
očesom
:
ne
,
tukaj
ni
vse
v
redu
;
saj
Vas
poznam
,
še
znoreli
boste
!
—
„
Ali
odkod
—
kako
paste
opazili
,
da
sem
sanjač
?
To
je
neumnost
!
“
„„
Ej
,
ne
pravite
mi
,
““
je
zamahnil
Tratnik
ter
se
nasmehnil
očetovsko
.
„„
Take
ljudi
poznam
že
po
nosu
;
po
besedah
se
Vas
že
lehko
spozna
.
In
saj
sem
videl
nekaj
Vaših
skic
,
imenitne
stvari
,
čisto
originalne
—
ampak
s
takimi
skicami
,
prijatelj
,
se
človek
ne
ženi
!
““
„
To
so
bile
samo
igrače
.
“
„„
Igrače
,
seveda
!
Kakor
zida
človek
lopo
,
tako
zida
grad
,
ker
drugače
ne
more
.
—
Vi
bi
se
ne
smeli
ženiti
,
res
ne
!
Glejte
,
ko
bi
bili
malo
drugačen
—
saj
niste
za
nobeno
rabo
,
znoreli
boste
—
bi
lahko
prišli
v
dunajsko
družbo
,
lehko
bi
se
potujili
,
kakor
se
je
bil
potujil
,
recimo
,
Merkun
.
In
godilo
bi
se
Vam
imenitno
in
slavni
bi
bili
vrhutega
.
Ali
Vi
ste
Kranjec
do
fermenta
,
sanjač
,
ne
znate
se
okreniti
,
ne
veste
,
kaj
imate
v
sebi
,
sanjate
in
se
ženite
.
““
Slivarju
je
bilo
tesno
;
Tratnikove
besede
so
mu
padale
na
srce
kakor
mrzle
kaplje
.
Tratnik
je
videl
,
da
ga
je
vznemiril
ali
morda
celo
užalil
in
zasmilil
se
mu
je
.
„
Nikar
ne
mislite
,
da
sem
kak
prerok
.
Saj
smo
v
gostilni
—
to
se
le
tako
govori
.
Naposled
je
res
,
da
ste
neroden
in
da
ste
sanjač
,
ampak
zaradi
tega
še
ni
treba
,
da
bi
znoreli
.
Na
ta
način
bi
bilo
norega
pol
našega
naroda
tam
doli
.
“
Tudi
Slivarja
v
tem
času
niso
pregloboko
vznemirjala
prerokovanja
Tratnikova
.
Izpreletelo
ga
je
bilo
pač
,
ali
bolj
od
osuplosti
,
ko
je
slišal
iz
tujih
ust
besede
,
kijih
je
bil
govoril
časih
sam
natihem
,
skoro
čisto
tako
,
morda
le
še
bolj
grenko
in
mrzlo
.
Prišle
so
mu
na
misel
mnogo
pozneje
,
kakor
da
bi
mu
jih
kričal
naravnost
v
lice
z
zlobnim
in
škodoželjnim
obrazom
,
ali
zdaj
se
je
zasmejal
,
ko
je
šel
iz
beznice
.
„
Dovršil
je
že
svojo
pot
.
Na
vrtu
je
in
tako
gleda
dol
s
hladnim
očesom
in
vse
se
mu
zdi
majhno
,
nerodno
in
neumno
.
Toda
prijatelj
,
jaz
pridem
za
tabo
in
takrat
se
bodeš
začudil
!
Tudi
ti
nisi
bil
najbrž
tilistrski
,
ko
si
stopal
počasi
in
boječe
po
prvih
klinih
visoke
lestvice
,
tudi
ti
bi
bil
takrat
lehko
znorel
in
ko
bi
te
bil
takrat
videl
Merkun
,
morda
bi
ti
bil
povedal
nekaj
podobnega
,
kakor
si
ti
danes
povedal
meni
...
Pridem
za
tabo
in
takrat
se
boš
začudil
,
prijatelj
!
“
—
V
teh
razposajenih
časih
,
polnih
veselih
načrtov
in
veselega
postopanja
je
imel
malo
življenskih
skrbi
.
Od
Tratnika
si
je
bil
izposodil
dvesto
goldinarjev
,
potem
je
dobil
od
tistih
starih
gospodov
,
ki
so
mu
bili
naročili
Skočirjev
spomenik
,
petsto
goldinarjev
na
račun
,
in
upal
je
tudi
,
da
dobi
spomladi
podporo
iz
Ljubljane
in
pa
da
proda
nekaj
stvari
,
ki
so
bile
že
do
malega
dovršene
in
jih
je
bilo
treba
samo
še
nekoliko
izgladiti
.
Tako
se
ni
ukvarjal
s
tistimi
skrbmi
,
ki
so
mu
bile
najstrašnejše
in
ki
so
mu
legale
tako
težko
na
dušo
in
na
roke
,
da
je
bil
za
delo
čisto
nesposoben
in
da
so
se
plazilo
njegove
sanje
po
tleh
kakor
obstreljene
tiče
.
Teh
skrbi
se
je
bal
,
ker
jih
je
poznal
in
jih
je
bilo
polno
vse
njegovo
prejšnje
zadehlo
življenje
.
No
zdaj
je
živel
kraljevsko
.
Ali
zgodilo
se
je
,
da
se
je
to
njegovo
kraljevsko
življenje
še
čudovito
razširilo
;
vzklilo
je
toliko
novih
,
doslej
čisto
nepoznanih
sanj
,
toliko
novih
moči
in
novih
misli
,
da
je
bil
kakor
pijan
od
življenja
,
od
svetlobe
,
od
svojega
velikega
bogastva
.
Vse
kar
je
bilo
v
njem
,
tudi
tiste
temne
skrbi
,
ki
se
jih
je
bal
in
ki
so
čakalo
tam
daleč
v
ozadju
,
da
bi
ga
skoro
ne
dohitele
več
na
veseli
poti
—
vse
je
dobilo
čisto
novo
obliko
,
tako
da
je
skoro
vznemirjalo
in
da
je
gledal
pol
začuden
,
pol
srečen
v
to
novo
prihodnost
,
ki
je
časih
morda
malo
mislil
nanjo
,
toda
le
površno
in
zunanje
,
ne
da
bi
mu
srce
posebno
trepetalo
.
Perta
mu
je
povedala
novico
,
ki
ga
je
v
trenotku
osupnila
,
čudno
pretresla
;
šele
pozneje
se
mu
je
srce
polagoma
odpiralo
,
stisnilo
se
mu
in
se
razširilo
in
skoro
so
mu
stopile
solze
v
oči
.
Pogledal
je
Berti
v
obraz
in
ta
obraz
je
bil
tako
vdan
,
zaupen
in
nedolžen
.
Stisnil
jo
je
k
sebi
,
varno
kakor
otroka
in
nikoli
je
ni
ljubil
s
tako
mehko
in
globoko
ljubeznijo
.
Tudi
zunaj
je
prihajala
pomlad
.
Nebo
se
je
vedrilo
in
se
dvigalo
,
okna
so
se
odpirala
,
topla
sapa
od
juga
je
prihajala
v
sobo
.
Že
so
poganjale
cvetice
na
oknu
,
že
so
se
smejale
stene
v
svetlem
solncu
,
in
čudovito
šumenje
je
bilo
v
zraku
.
Slivar
je
živel
v
sanjah
;
njegovo
življenje
se
je
zibalo
rahlo
kakor
na
perotih
škrjanca
,
kadar
se
dvigne
s
polja
in
trepeče
visoko
pod
nebom
,
pijan
od
sobica
,
od
pomladi
in
od
ljubezni
.
Berta
je
porodila
prezgodaj
,
in
otrok
je
prišel
mrtev
na
svet
.
Ležala
je
štirinajst
dni
,
potem
je
vstala
in
legla
zopet
;
tako
je
minilo
pet
tednov
.
Okna
so
bila
tesno
zagrnjena
;
v
sobi
je
bilo
tiho
in
mračno
.
Hodili
so
po
prstih
,
z
resnimi
obrazi
in
govorili
so
šepetaje
,
kot
da
bi
imeli
mrliča
v
hiši
.
Slivarju
se
je
zdelo
,
da
je
moralo
biti
tako
.
Otrok
je
bil
njegov
,
zato
je
prišel
mrtev
na
svet
.
Sam
je
bil
mrtev
,
to
življenje
je
bilo
mrliško
:
vstal
je
bil
iz
groba
in
hodil
je
med
ljudmi
kakor
senca
,
neopazen
in
neljubljen
in
,
če
ga
je
kdo
slučajno
ugledal
,
je
stresel
z
glavo
ter
se
začudil
.
Kaj
bi
mogel
ustvariti
živega
in
veselega
,
kje
je
bilo
duše
v
njem
,
da
bi
jo
vdihnil
drugim
?
Moralo
je
biti
tako
.
Njegovi
koraki
so
bili
zdaj
plazeči
in
leni
,
potrt
je
bil
in
bolan
.
Zadnje
mesece
se
je
bilo
vse
vzdignilo
in
razširilo
v
njem
in
okoli
njega
;
soba
je
bila
visoka
in
svetla
,
svetlo
in
veliko
je
bilo
vse
v
njegovem
srcu
.
Ali
to
ni
moglo
biti
dolgo
;
njegove
prenapete
vesele
moči
so
omahovale
in
zdrsnil
je
z
višine
globoko
dol
.
Kot
da
bi
bil
sanjal
ves
jasni
pomladanski
dan
po
gozdu
,
po
polju
,
brez
skrbi
,
nezaveden
od
radosti
,
ter
se
vračal
na
večer
truden
v
zadehlo
predmestje
,
kjer
bi
ga
sprejele
na
pragu
z
režečimi
ustnicami
ostudne
vsakdanje
bolečine
.
Vsa
lepota
je
izginila
,
niti
razumel
je
ni
več
.
Vedel
je
,
da
so
vsi
tisti
lepi
dnevi
,
ki
so
prišli
časih
nenadno
kakor
nezaslužen
božji
dar
,
le
hipna
sladka
pijanost
njegovega
plahega
in
bolnega
srca
,
ki
je
toliko
bolj
plaho
in
bolno
,
kadar
se
predrami
iz
te
pijanosti
.
Vse
tiste
sanje
o
imenitni
prihodnosti
,
o
„
poti
navzgor
“
,
so
same
otročarije
;
sam
se
je
sleparil
z
njimi
,
da
bi
pozabil
na
svoje
resnično
življenje
;
zatisnil
je
oči
in
sanjal
,
da
bi
ne
videl
,
kod
hodi
in
kam
je
bil
zašel
.
Gnusne
so
tiste
sanje
,
ker
so
neodkritosrčne
,
lažnive
,
in
ker
so
mu
branile
,
da
bi
se
trezno
ozrl
,
da
bi
se
privadil
življenja
in
da
bi
si
ga
vsaj
za
silo
olepšal
,
kolikor
bi
bilo
pač
mogoče
.
In
gnusne
so
,
ker
so
ga
zapeljale
,
da
se
je
zaljubil
sam
v
sebe
;
oblatile
so
s
svojo
pijanostjo
njegovo
pošteno
srce
,
tako
da
ni
ljubil
s
čisto
in
zaupljivo
ljubeznijo
nikogar
več
,
razen
tistega
ovenčanega
,
velikega
,
prešernega
Slivarja
,
ki
so
ga
bile
ustvarile
in
ki
so
ga
kazale
njemu
nizkotno
pohlepnemu
v
lažnivem
zrcalu
.
Osleparil
je
ljudi
,
ki
so
se
mu
bližali
z
nedolžno
zaupljivostjo
in
ki
jih
je
lahkomiseln
in
sebičen
privezal
nase
.
Osleparil
jih
je
za
vse
njih
življenje
;
hodili
so
za
njim
,
sebičnim
sanjačem
,
ker
jih
je
bil
privezal
nase
,
in
oči
so
se
jim
strahoma
odpirale
,
skoro
so
že
videli
,
da
so
priklenjeni
na
mrliča
.
V
vseh
teh
tednih
ni
genil
z
roko
,
niti
pogledal
ni
svojih
del
;
prejšnji
prešerni
načrti
so
se
mu
zdeli
zoprni
,
neumni
;
režali
so
se
nanj
,
rogali
so
se
njemu
,
ki
jih
je
bil
ustvaril
v
pregrešno-veselih
sanjah
,
v
razuzdani
pijanosti
.
Spravil
jih
je
ter
jih
skrbno
zagrnil
,
da
jih
ni
videl
,
kadar
je
šel
skozi
ateljé
.
Doma
je
bil
navadno
ves
dan
,
šele
na
večer
se
je
časih
napravil
v
mesto
,
toda
vračal
se
je
zgodaj
.
Sedel
je
ob
Bertini
postelji
.
Njen
obraz
je
bil
bel
in
nekoliko
upal
;
obrvi
so
bile
stisnjene
,
kot
da
je
mislila
neprestano
in
naporno
na
novo
,
važno
stvar
,
ki
ji
je
uhajala
v
temo
ter
se
vračala
zopet
nejasna
,
brez
kontur
in
ki
jo
je
izkušala
razločiti
natanko
.
Slivarju
je
bilo
neprijetno
ob
tem
strogem
,
zamišljenem
izrazu
,
ki
je
bil
razlit
preko
oči
in
ustnic
,
preko
vsega
obraza
.
Časih
so
se
ozrle
vanj
le
tihe
,
zamišljene
oči
,
pogledale
so
mu
naravnost
in
napeto
v
obraz
,
in
Slivar
je
čutil
od
daleč
,
kakšne
so
tiste
nemirne
,
mučne
misli
,
ki
gledajo
iz
njenih
oči
in
ki
trepeče
njih
odsev
na
ustnicah
in
na
čelu
.
Vstala
je
naposled
,
hodila
je
počasi
,
popoldne
in
zvečer
je
sedela
ob
oknu
skrbno
zavita
,
še
bleda
in
slaba
.
Vzdignila
je
rulete
in
pogledala
na
nebo
.
Slivar
je
slonel
ob
oknu
poleg
nje
.
Zunaj
je
bil
maj
,
nebo
je
bilo
zlato
in
rdeče
,
večerne
sence
so
bile
še
daleč
za
gorami
,
a
v
sobi
je
bil
že
mrak
.
„
Pavle
,
dolgo
že
nisva
bila
tam
zunaj
...
“
„
Potrpi
,
Berta
,
kadar
ozdraviš
,
pojdeva
,
in
potem
vsako
nedeljo
.
“
Pogledala
ga
je
pazljivo
in
nasmehnila
se
je
.
„
Ne
vsako
nedeljo
.
Tebi
ni
prijetno
,
ti
si
rajši
sam
...
Ali
časih
,
Pavle
,
pojdeva
vendarle
,
takole
vsak
mesec
,
čeprav
ti
bo
sitno
.
Čisto
sem
že
pozabila
,
kakšni
so
travniki
in
kakšno
je
drevje
.
Tisto
tam
na
vrtu
ni
drevje
;
zaprašeno
je
in
bolno
;
čemu
ga
ne
posekajo
,
da
se
muči
med
tem
visokim
zidovjem
...?
Vsak
mesec
,
Pavle
,
nič
več
.
In
daleč
pojdeva
,
kjer
ne
bo
toliko
ljudi
,
prav
gor
v
gozd
.
Ali
se
spominjaš
,
kako
tam
diši
;
čisto
pijan
je
človek
.
Če
le
pomislim
,
mi
je
že
polno
v
prsih
...
Drugo
nedeljo
,
Pavle
,
kaj
praviš
?
“
„
Vsako
nedeljo
...
Ti
nimaš
lepega
življenja
pri
meni
,
“
je
dostavil
hitro
,
nekako
sirovo
,
in
od
sramu
so
se
mu
orosile
oči
.
Sram
ga
je
bilo
in
bolelo
ga
je
v
srcu
,
ko
je
videl
ta
bolni
obraz
in
te
oči
,
ki
si
niso
upale
očitati
,
ker
so
bile
preplahe
in
prenedolžne
.
„
Ti
nimaš
lepega
življenja
.
Kako
si
upala
,
Berta
,
in
kako
sem
te
osleparil
!
“
Berta
se
je
začudila
in
prestrašila
,
ko
je
slišala
te
besede
,
izgovorjene
trdo
in
hladno
,
in
ko
je
videla
njegov
temni
obraz
.
Začudila
se
je
,
ali
Slivar
ji
je
videl
na
očeh
,
da
ji
te
besede
niso
bile
čisto
tuje
,
da
jih
je
slišala
morda
časih
kakor
od
daleč
,
nerazločne
,
a
prav
tako
trde
in
hladne
:
„
Kako
si
upala
,
Berta
,
in
kako
te
je
osleparil
.
“
Tudi
takrat
se
jih
je
prestrašila
in
jih
ni
razumela
natanko
,
a
pri
srcu
ji
je
bilo
neizrekljivo
težko
.
„
Kaj
si
očitaš
,
Pavle
,
če
ti
jaz
ničesar
ne
očitam
.
Ves
čas
si
bil
dober
in
prijazen
in
jaz
sem
ti
hvaležna
...
Ti
si
umetnik
,
in
zato
niti
ne
maram
,
da
bi
bil
zmerom
poleg
mene
,
da
bi
se
samo
z
mano
ukvarjal
.
Ti
moraš
misliti
na
svoja
dela
.
Ali
eno
nedeljo
v
mesecu
,
Pavle
,
zakleni
ateljé
.
Zdaj
je
pomlad
zunaj
,
tam
gori
je
gotovo
že
vse
v
cvetju
...
“
„
Vse
drugače
bova
živela
odslej
,
Berta
,
lepo
življenje
,
kakor
je
bilo
takrat
,
—
ali
se
spominjaš
na
lansko
pomlad
?
“
Toda
v
njegovem
glasu
ni
bilo
nič
toplote
;
hladen
je
bil
in
prazen
in
sam
ni
verjel
svojim
besedam
.
Vedel
je
,
da
tiste
pomladi
ne
bo
nikoli
več
.
Na
njenih
ustnicah
je
zatrepetal
komaj
viden
nasmeh
:
tudi
ona
je
vedela
,
da
tiste
pomladi
ne
bo
nikoli
več
.
Mnogo
bolj
natanko
nego
ona
sama
je
razumel
Slivar
,
kaj
se
je
godilo
v
njenem
srcu
takrat
,
ko
je
ležala
ona
na
postelji
s
stisnjenimi
obrvmi
in
potem
ko
je
sedela
ob
oknu
in
zahrepenela
nenadno
po
pomladi
in
po
rosnem
zelenju
tam
zunaj
.
Tudi
v
njeno
veselo
življenje
prvih
tednov
so
pričele
segati
sence
,
zmerom
temnejše
so
bile
in
njeno
srce
je
bilo
nemirno
;
spoznalo
je
polagoma
in
že
se
je
treslo
od
razočaranja
in
od
hrepenenja
,
ki
je
bilo
za
kratke
dni
ugasnilo
in
ki
se
je
vračalo
zdaj
,
neutešeno
in
varano
,
s
toliko
večjo
silo
.
Po
bolezni
,
po
tistih
dolgih
,
žalostnih
dneh
,
pa
ji
je
legla
težka
resnoba
v
srce
in
na
obraz
.
Davno
so
minili
pomladanski
časi
,
vse
je
ovenelo
in
umrlo
...
umrlo
...
Tako
daleč
so
bili
tisti
prvi
meseci
mlade
ljubezni
,
da
se
je
komaj
še
spominjala
nanje
,
—
na
trepetajočo
svetlobo
,
brez
oblik
.
Še
se
ji
je
svetlilo
pred
očmi
,
ali
bledelo
je
in
zahajalo
.
Toliko
jasneje
se
je
spominjala
na
tisto
hrepenenje
,
ki
je
bilo
pognalo
iz
njene
grenke
mladosti
,
kakor
krasen
rdeč
cvet
iz
močvirja
.
Iz
blata
se
je
bilo
vzdignilo
,
iz
uboštva
in
grdih
skrbi
,
zato
je
bilo
toliko
lepše
in
razkošneje
.
Zdaj
se
je
vračalo
,
polagoma
je
prihajalo
zopet
bliže
,
gibalo
se
je
v
njenem
srcu
in
vsenaokoli
je
že
dišalo
po
tistem
krasnem
rdečem
cvetu
.
Bala
se
je
od
začetka
teh
sanj
,
—
zdele
so
se
ji
strašne
,
in
prinašale
so
s
sabo
zemljo
,
iz
katere
so
se
bile
prvikrat
rodile
.
Zdelo
se
ji
je
pregrešno
in
nehvaležno
,
sanjati
o
drugem
življenju
,
ko
je
bilo
vendar
vse
tako
lepo
in
prijazno
,
da
bi
se
iztegalo
pač
tisoč
suhih
hrepenečih
rok
iz
močvirja
po
takem
življenju
,
kakor
je
to
v
teh
svetlih
sobah
pri
ljubečem
možu
.
Po
porodu
in
po
grenkem
razočaranju
,
ki
ji
je
bilo
ranilo
srce
do
krvi
,
pa
je
videla
jasneje
.
Malenkosti
,
ki
so
jo
prej
samo
nalahko
vznemirjale
,
so
ji
prišle
zdaj
na
misel
in
razumela
jih
je
natanko
.
Slivarjev
obraz
je
bil
kakor
prozoren
,
videla
mu
je
v
dušo
in
strah
je
je
bilo
.
Zapazila
je
gubo
na
njegovem
čelu
,
strogo
,
globoko
potezo
ob
njegovih
ustnicah
,
nemirni
pogled
njegovih
oči
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
bi
mislil
lahko
na
svoja
velika
dela
brez
nemira
v
očeh
in
brez
skrbi
na
čelu
.
Njegove
ljubeznive
besede
so
bile
izgovorjene
s
hladnim
,
razmišljenim
glasom
,
ali
pa
s
pijano
razburjenostjo
,
ki
ni
bilo
v
njej
nič
mehke
in
čiste
ljubezni
,
kakršne
si
je
želela
ona
.
Želela
je
,
da
bi
sedel
zvečer
poleg
nje
za
mizo
ter
se
razgovarjal
prijazno
in
ljubeznivo
;
časih
bi
jo
prijel
za
roko
,
pogladil
jo
po
licih
in
po
čelu
,
poljubil
jo
nagajivo
in
veselo
na
uho
ali
na
drobni
mezinec
.
Pripovedoval
bi
ji
o
svojih
delih
,
o
mestnih
novicah
,
govorila
bi
o
načrtih
za
prihodnost
—
tiho
,
ljubeznivo
,
časih
z
veselim
smehom
,
časih
resno
in
mirno
,
kakor
brat
in
sestra
.
Ali
tako
ni
bilo
nikoli
.
Če
je
sedel
za
trenotek
,
je
govoril
razmišljeno
,
skoro
zlovoljno
,
ali
pa
je
molčal
in
guba
na
njegovem
čelu
je
bila
temna
in
globoka
.
Zaklenil
se
je
najrajši
v
ateljé
,
in
slišala
je
,
kako
je
hodil
gor
pa
dol
s
trdimi
koraki
.
Kadar
je
bil
ljubezniv
,
ni
bilo
v
tej
ljubeznivosti
nič
mehkobe
in
nič
sladkega
miru
...
In
želela
je
,
da
bi
šla
takole
v
nedeljo
popoldne
,
ali
morda
celo
časih
v
delavnik
na
večer
,
kadar
bi
bilo
toplo
in
jasno
,
na
izprehod
v
okolico
,
v
gozd
,
na
travnike
,
po
cesti
med
veselimi
ljudmi
,
ki
bi
se
ozirali
nanjo
in
nanj
,
po
poti
,
ki
se
vije
med
travniki
proti
gozdu
,
in
potem
med
šumečim
,
zelenim
drevjem
počasi
v
veselem
razgovoru
po
mehki
gozdni
poti
.
Samo
časih
bi
se
čul
od
daleč
prešerni
smeh
izletnikov
,
ali
drugače
bi
bilo
vse
tako
tiho
in
mirno
,
nedeljsko
solnce
bi
sijalo
izza
vejevja
,
in
on
bi
ji
položil
desnico
krog
pasu
,
z
levico
bi
ji
nagajivo
privzdignil
bradico
,
sklonil
bi
se
ter
jo
poljubil
.
Smejala
bi
se
oba
od
same
mladosti
in
ljubezni
,
a
na
večer
bi
se
vračala
počasi
,
nekoliko
trudna
,
kakor
v
sanjah
,
v
mesto
navzdol
.
V
obleki
,
v
laseh
,
na
obrazu
bi
bilo
še
vse
polno
pomladanskega
duha
,
iz
oči
bi
še
sijalo
pomladansko
solnce
in
morda
bi
se
skrival
tam
kje
v
krilu
,
ali
na
Slivarjevi
suknji
droben
pomladanski
hrošček
,
tako
da
bi
vsi
pomilovali
ubogega
izgubljenca
...
Tega
vsega
ni
bilo
,
Slivar
je
hodil
sam
po
svojih
potih
;
časih
je
šel
že
dopoldne
,
na
večer
pa
je
bil
zelo
redkokdaj
doma
.
Samo
dvakrat
,
trikrat
sta
bila
skupaj
zunaj
in
takrat
ni
bilo
tako
,
kot
si
je
mislila
.
Slivar
je
sanjal
sam
svoje
sanje
in
le
časih
,
le
redkokdaj
je
čutila
na
svojem
obrazu
žarek
njegovega
veselja
.
Ni
se
čutila
tako
svobodno
in
otroško
,
in
smeh
si
je
komaj
upal
preko
njenih
ustnic
,
—
sama
ni
vedela
zakaj
.
To
je
bilo
v
prvem
času
,
pozneje
pa
je
bila
ob
nedeljah
sama
doma
,
sedela
je
s
sestro
ob
oknu
;
če
je
bil
Slivar
v
ateljéju
,
se
je
zaklenil
.
Njene
lepe
svetle
obleke
,
ki
jih
je
bila
namenila
za
take
izprehode
,
so
ležale
v
omari
;
časih
jih
je
razgrnila
in
težko
ji
je
bilo
.
Čutila
je
,
kako
se
ji
je
polagoma
odtujil
;
ne
da
bi
ga
mogla
držati
s
svojimi
slabimi
rokami
,
je
polagoma
odhajal
,
že
se
skoro
izgubljal
.
Nikoli
ni
bilo
žale
besede
iz
njegovih
ust
in
če
jo
je
pogledal
neprijazno
,
je
bil
ta
pogled
hipen
,
slučajen
,
le
šinilo
mu
je
mimo
oči
,
tako
da
se
morda
niti
sam
ni
zavedal
.
Ali
njegov
obraz
je
bil
tuj
;
odhajal
je
,
in
ni
ga
mogla
držati
s
svojimi
slabimi
rokami
.
Tako
se
je
vračalo
tisto
staro
,
dobro
znano
,
sladko
in
bolestno
hrepenenje
po
veselem
,
solnčnem
,
pomladanskem
življenju
.
Ona
se
ga
je
branila
in
pozdravljala
ga
je
obenem
.
Prišle
so
zopet
tiste
dolge
ure
,
ko
so
strmele
oči
v
daljavo
in
so
se
tresle
ustnice
v
uživanju
.
Zmerom
bolj
sladke
so
bile
te
sanje
,
kolikor
večje
in
temnejše
so
bile
skrbi
,
ki
niso
stale
več
daleč
v
ozadju
,
temveč
so
že
gledale
skozi
okno
,
plazile
se
bliže
v
vsej
svoji
ostudnosti
.
—
Denar
,
ki
ga
je
dobil
Slivar
na
račun
za
spomenik
,
je
skopnel
v
dveh
mesecih
,
polovico
so
ga
potrosili
ob
Bertini
bolezni
.
Podpore
iz
Ljubljane
še
ni
bilo
—
Slivar
se
je
bal
,
da
bi
je
sploh
ne
bilo
—
in
prodal
ni
ničesar
.
Trgovec
je
stvari
pogledal
,
se
nasmehnil
ter
skomizgnil
z
rameni
.
„
Kaj
me
imate
za
norca
?
Kdo
pa
bo
kupil
te
blazne
reči
?
Ne
spadajo
v
nobeno
sobo
—
saj
bi
se
prestrašil
,
kdor
bi
se
ozrl
nanje
...
To
ste
!
delali
pač
le
za
svojo
zabavo
.
“
—
Slivar
se
ni
zelo
čudil
,
—
celo
nekako
veselilo
ga
je
,
da
so
njegove
stvari
„
blazne
“
.
Ni
jih
več
spravljal
in
jih
skrbno
zagrinjal
.
„
Nalašč
ne
;
če
ne
spadajo
v
nobeno
sobo
,
spadajo
v
moj
ateljé
;
če
so
blazna
,
pa
so
moja
,
jaz
sem
jih
napravil
sam
zase
,
samo
omadeževale
bi
jih
tuje
roke
in
tuje
oči
,
če
bi
gledale
nanje
topo
in
neumno
.
Žid
se
jih
je
prestrašil
,
—
zdaj
so
posvečena
!
“
—
Ko
je
obljubil
Berti
,
da
bo
zdaj
življenje
„
vse
drugačno
“
,
ni
veliko
mislil
zraven
.
Vedel
je
,
da
ne
bo
nič
drugačno
,
da
bo
še
mnogo
slabše
,
da
je
v
prihodnosti
sama
groza
.
Ali
vse
je
omahnilo
v
njem
,
zgrudilo
se
na
tla
.
Nič
več
ni
imel
ne
volje
,
ne
veselja
,
da
bi
se
vzdigal
,
da
bi
iskal
in
mislil
,
koval
ni
nobenih
načrtov
več
.
„
Pustimo
kakor
je
;
če
nas
nese
ladja
sama
naprej
,
je
dobro
;
če
neče
,
pa
naj
stoji
in
gnije
.
“
Skoro
zlobnost
je
bila
,
kar
ga
je
obšlo
časih
.
Z
zlobnostjo
in
zaničevanjem
je
mislil
v
takih
urah
nase
in
na
svoje
ljudi
.
„
Radoveden
sem
,
kako
pojde
;
radoveden
sem
,
kako
teče
življenje
,
če
človek
sede
in
dene
roke
navzkriž
in
pusti
,
da
ga
sujejo
semintja
...
Ali
bi
iskal
rokodelskega
dela
?
Fej
!
Dovolj
ga
imam
,
preveč
so
že
umazane
od
njega
moje
roke
.
Vsakemu
svoje
:
rokodelcu
rokodelstvo
,
meni
svobodna
dela
.
(
Je
jih
ni
,
ne
morem
nič
zato
;
jaz
nisem
kriv
,
natura
je
kriva
.
In
ljudje
so
krivi
;
ni
ga
človeka
,
ki
bi
mu
delal
krivico
,
če
bi
pljunil
predenj
.
Tako
dolgo
so
me
suvali
,
da
sem
prišel
do
„
blaznih
“
reči
...
prokleti
Žid
!
“
...
S
spomenikom
neznanega
pesnika
je
šlo
počasi
.
Izdeloval
je
doprsje
v
nadnaravni
velikosti
,
ali
veselja
ni
imel
nad
to
krepko
,
imenitno
glavo
nič
več
.
Ko
je
bil
v
hlastni
naglici
izvršil
prvotno
skico
,
je
bil
del
vanjo
vse
svoje
srce
,
in
zdaj
mu
je
bilo
glavno
delo
dolgočasno
;
zdelo
se
mu
je
celo
neumno
.
„
Kaj
me
briga
ta
človek
,
ki
ga
nikoli
nisem
videl
?
Mnogo
interesantnejših
obrazov
hodi
po
cesti
,
—
zakaj
jim
ne
postavljajo
spomenikov
?
Bilo
bi
pametneje
!
“
Domislil
seje
ženskega
obraza
,
finega
nosa
,
krepkih
ustnic
,
vitkega
telesa
,
in
njegove
roke
so
se
igrale
z
ilom
.
Zaželel
si
je
modela
samega
,
da
bi
se
izlivalo
v
njegovo
roko
kipenje
in
trepetanje
udov
in
bi
kipelo
in
trepetalo
v
ilu
čisto
novo
življenje
,
izčiščeno
v
njegovi
duši
.
Ali
komaj
se
je
roka
zaigrala
,
je
misel
izginila
in
veselje
ga
je
minilo
.
Po
takih
zlobnorazposajenih
urah
ga
je
ovladala
časih
globoka
utrujenost
.
Kar
legel
bi
in
ležal
brez
misli
,
brez
žalosti
in
brez
skrbi
.
In
tako
bi
šlo
življenje
samo
dalje
,
brez
njega
,
mimo
njega
.
Ležal
bi
in
poslušal
,
kako
bi
šumelo
mimo
njega
in
se
prevračalo
in
vzdihovalo
,
a
on
bi
se
samo
časih
nasmehnil
v
mirnem
spanju
,
obžaloval
bi
ljudi
,
ki
se
pehajo
mimo
po
prašni
cesti
in
stokajo
,
uklenjeni
,
ranjeni
...
Ali
bi
ga
obšlo
morda
kdaj
hrepenenje
,
globoko
v
srcu
bi
se
morda
kdaj
vzdignilo
tiho
,
nezavedno
kesanje
?
Tudi
drugi
bi
šli
mimo
njega
,
z
veselimi
koraki
,
solnčnosvetlimi
očmi
,
rože
v
laseh
.
To
je
pot
izvoljencev
.
Oba
toka
se
valita
drug
mimo
drugega
,
navzgor
,
navzdol
,
skoro
se
zadevata
,
časih
skoro
križata
,
ali
vendar
je
plot
visok
do
nebes
,
oba
toka
sta
skrbno
ločena
,
da
ne
zaide
izgubljenec
v
vrsto
izvoljencev
,
da
neizmerna
vrsta
uklenjenih
in
ranjenih
ne
obteži
izvoljencem
veselega
srca
.
Hodijo
drug
mimo
drugega
,
dotikajo
se
skoro
,
ali
ne
vidijo
se
in
so
ne
poznajo
,
—
le
časih
slišijo
na
solnčni
strani
zamolko
stokanje
iz
daljne
daljave
in
časih
postanejo
trudni
in
okrvavljeni
romarji
,
obstanejo
in
poslušajo
s
sanjavimi
očmi
:
zvoki
nebeške
godbe
so
zazveneli
od
daleč
...
Tako
hodijo
mimo
njega
,
njegove
oči
so
zatisnjene
,
in
samo
ustnice
se
stresejo
zdajpazdaj
v
nezavednih
sanjah
.
No
,
v
vseh
teh
sanjah
ga
ni
ostavila
skeleča
,
neznosna
skrb
.
Bilo
mu
je
kakor
železniškemu
čuvaju
,
ki
leži
oblečen
na
klopi
in
spi
trdno
,
da
bi
se
ne
zgenil
,
če
bi
mu
kdo
na
uho
zaklical
,
toda
šteje
v
spanju
natanko
ure
in
minute
,
vstane
,
ko
bi
culo
komaj
najfinejše
uho
zamolklo
drdranje
,
ki
prihaja
iz
daljave
in
stopi
pred
kolibo
s
trdnimi
koraki
,
njegove
oči
so
široko
odprte
in
gledajo
pazljivo
,
toda
on
spi
in
sanja
o
sinu
,
ki
mu
je
umrl
pred
tremi
leti
pri
vojakih
;
vrne
se
na
klop
,
in
zatisne
oči
in
spi
in
posluša
natanko
in
šteje
ure
in
minute
.
Razjedajoča
skrb
je
kljuvala
in
rezala
neprestano
v
njegovi
glavi
,
kakor
gnila
rana
.
Hotel
je
pozabiti
nanjo
,
ali
pozabil
ni
nanjo
niti
za
hip
,
vse
njegove
misli
so
smrdele
po
tej
gnili
rani
,
zato
so
bile
zlobno-razposajene
,
bolne
in
umazane
od
grde
bolečine
.
„
Popotnik
sem
,
kakor
je
dejal
Bajt
,
sanjač
,
kakor
je
dejal
Tratnik
,
—
čemu
so
mi
navezali
to
težko
breme
,
ki
ga
ne
morem
nositi
?
Zdaj
gledajo
name
in
čakajo
,
da
jim
prinesem
kruha
,
—
zaslužite
si
kruha
sami
,
jaz
ga
nimam
!
Popotnik
sem
,
ki
sem
bil
prišel
k
vam
samo
slučajno
,
samo
prenočevat
,
čemu
ste
me
zadržali
ter
se
obesili
name
?
Kaj
niste
videli
,
da
sem
popotnik
?
—
Osleparil
sem
vas
bil
,
nalagal
?
Vsi
popotniki
lažejo
,
tako
je
šega
in
ne
morejo
drugače
.
Sami
bi
bili
morali
videti
,
potisniti
mi
palico
v
roko
!
Ti
bi
bila
morala
videti
,
Berta
,
—
in
oba
bi
se
bila
jokala
ter
se
poslovila
;
lep
spomin
bi
bil
ostal
v
srcu
.
Ali
zdaj
je
hudo
tebi
in
strah
te
je
in
meni
je
še
bolj
hudo
in
še
bolj
me
je
strah
...
Dušo
sem
si
bil
obtežil
z
grehom
,
ker
sem
vas
bil
priklenil
nase
,
na
svoje
nemirno
popotno
življenje
.
Tako
hodimo
zdaj
priklenjeni
drug
na
drugega
,
hodimo
nerodno
in
strahoma
kakor
otroci
ob
nevihti
in
padamo
na
kolena
...
Ti
bi
bila
morala
videti
,
Berta
!
“
—
Koncem
meseca
je
bilo
,
v
juniju
,
in
potrkala
je
zvečer
na
duri
ateljéja
.
Prišla
je
plaho
,
v
zadregi
,
in
obstala
je
pred
durmi
.
„
Pavle
,
jutri
nimamo
nič
več
...
komaj
še
za
danes
je
bilo
.
“
„
Jaz
tudi
nimam
nič
,
“
je
odgovoril
hladno
,
ne
da
bi
ji
pogledal
v
obraz
.
„
Ali
—
“
„
No
?
Saj
je
bilo
dosti
denarja
,
kam
pa
je
šel
?
“
Vedel
je
dobro
,
kam
je
šel
,
ali
hotel
jo
je
razgaliti
.
„
Prodal
nisem
ničesar
,
ker
mojih
stvari
ne
kupujejo
trgovci
;
ne
spadajo
v
nobeno
sobo
,
niso
sploh
za
nobeno
rabo
,
glej
!
“
Prestrašila
se
je
,
da
je
prebledela
.
„
Kaj
pa
bo
zdaj
?
“
„
Ali
jaz
vem
,
kaj
bo
zdaj
?
Če
iztaknem
dela
,
dobro
,
če
ne
,
—
pa
naj
bo
,
kakor
hoče
...
Še
tristo
goldinarjev
dobim
za
tole
neumnost
“
—
pokazal
je
na
zagrnjeni
doprsnik
neznanega
pesnika
—
„
ali
dvesto
jih
je
Tratnikovih
,
in
če
pride
kaj
iz
Ljubljane
,
je
vprašanje
;
morda
šele
na
zimo
.
Tako
je
,
vidiš
,
Berta
!
Zdaj
se
pripravi
,
—
jaz
ne
vem
nič
,
ne
morem
nič
.
Lepo
življenje
je
pri
kraju
.
“
Stala
je
še
minuto
molče
pred
durmi
,
nato
se
je
vrnila
v
sobo
.
Slivar
se
je
bil
okrenil
od
nje
;
če
bi
se
bil
ozrl
na
njen
obraz
,
bi
se
prestrašil
:
bled
je
bil
in
plašen
,
in
v
očeh
so
bile
solze
.
Zvečer
se
je
šel
Slivar
izprehajat
in
ostal
je
zunaj
pozno
v
noč
.
Ko
se
je
vrnil
,
je
legel
in
zaspal
je
takoj
.
Ali
predramil
se
je
nenadno
ter
skočil
s
postelje
:
zdelo
se
mu
je
,
da
sedi
nekdo
na
zofi
,
čisto
bel
in
miren
.
Bila
je
mesečina
;
mesec
je
plaval
po
nebu
,
vse
jasno
je
bilo
zunaj
,
in
široka
plast
bele
svetlobe
je
padala
skozi
slabo
zagrnjeno
okno
na
zofo
.
Spustil
je
rulete
ter
se
vrnil
na
posteljo
nemiren
in
plah
.
Vso
noč
so
begale
po
njegovi
glavi
čudne
sanje
:
spačeni
,
mrzli
obrazi
so
se
ga
skoro
dotikali
,
tako
da
se
je
tresel
od
mraza
in
strahu
.
Dopoldne
je
šla
Berta
od
doma
in
ostala
je
zunaj
skoro
dve
uri
.
Slivar
jo
je
videl
samo
,
ko
se
je
vrnila
z
velikim
zavojem
.
Kosilo
je
bilo
opoldne
na
mizi
kakor
navadno
.
Dnevi
so
tekli
,
kot
da
bi
se
nič
ne
bilo
izpremenilo
.
Zjutraj
od
šestih
in
do
sedmih
zvečer
je
sedela
Berta
pri
šivalnem
stroju
;
poiskala
si
je
bila
dela
v
mestu
;
prvi
teden
je
zastavila
svojo
nedeljsko
obleko
.
Slivarju
ni
rekla
grenke
besede
;
njen
obraz
je
bil
prijazen
kakor
prej
,
ali
otroška
vdanost
je
izginila
z
njega
in
obrvi
so
bile
skrčene
,
kakor
takrat
,
ko
je
ležala
na
postelji
in
gledala
s
pazljivim
očesom
v
daljavo
.
Prej
je
bil
Slivar
malo
v
sobi
,
zdaj
ga
sploh
ni
bilo
vanjo
,
razen
ob
kosilu
in
večerji
.
Sedel
je
v
ateljeju
in
poslušal
,
kako
je
drdral
v
sobi
šivalni
stroj
in
kako
so
škripale
škarje
v
odmerjenih
presledkih
.
Ti
glasovi
so
spremljali
v
taktu
njegove
misli
,
držali
so
jih
na
konopcu
,
da
niso
mogle
na
vesela
stranpota
;
izkušale
so
se
osvoboditi
,
ubežati
,
ali
trdna
roka
jih
je
potegnila
nazaj
in
lazile
so
trudne
in
umazane
nizko
po
zemlji
.
Dovršil
je
spomenik
ter
poslal
dol
natančno
skico
.
Dobil
je
ostali
denar
in
plačal
je
stanarino
in
dolg
pri
Tratniku
,
Časih
se
je
napravil
v
mesto
,
„
da
bi
poiskal
dela
“
,
je
dejal
sam
pri
sebi
,
kadar
je
zaprl
duri
za
sabo
.
Ali
hodil
je
po
ulicah
kakor
brez
namena
.
Dnevi
so
bili
vroči
,
ulice
so
bile
ožgane
in
prazne
;
kadar
je
zapihal
veter
,
se
je
dvigal
prah
preko
streh
.
Visoke
predmestne
hiše
so
stale
v
solncu
puste
in
dolgočasne
,
ostudna
,
smrdeča
poletna
revščina
je
gledala
iz
oken
ter
tavala
po
tlaku
;
upalih
,
sesušenih
ženskih
obrazov
,
raztrganih
in
umazanih
otrok
je
bilo
vse
polno
po
teh
krajih
;
delavci
brez
dela
,
ki
so
bili
dobili
bogve
kje
desetico
za
špirit
,
so
kleli
po
žganjarnicah
,
da
se
je
slišalo
daleč
na
ulico
.
In
nad
tem
zadehlim
življenjem
tisti
težki
sivi
oblak
,
ki
se
je
skoro
dotikal
najvišjih
streh
in
ki
so
sijali
skozenj
oprašeni
,
razpaljeni
solnčni
žarki
.
Tukaj
je
dihalo
