sklenivširoke
na
kolenih
.
„
Meni
je
tako
neprijetno
in
zoperno
danes
,
da
nič
tega
:
še
jed
mi
ne
diši
;
kofe
se
mi
je
za
malico
tako
upiral
,
da
nikdar
tega
,
dasi
mn
nisem
pridejala
,
prav
nič
cikorije
.
“
„
Ali
naj
skočim
po
zdravnika
?
Prehladili
ste
se
:
po
včerajšnjem
dežji
se
je
izhladil
svet
in
najbrž
Vam
je
zopet
škodoval
hlad
.
Tudi
meni
je
bilo
žaltavo
davi
ponudil
sem
se
jaz
dobro
hoteč
ženici
.
„
Bog
pomagaj
in
devica
Marija
!
“
Res
je
bila
prepadla
,
kakor
da
je
živela
ves
dan
ob
sami
pelinovki
.
„
Pazite
,
pazite
,
Gregorka
!
“
dejal
je
Lazar
,
„
zdravje
curkom
doli
,
po
niti
gori
,
pravi
pregovor
.
Kar
po
zdravnika
pošljite
!
“
„
Oh
,
kaj
zdravnik
...
le
pustite
ga
!
Življenje
je
v
božjih
rokah
in
zdravniška
pomoč
tudi
.
Ali
še
nista
slišala
,
in
smo
imeli
danes
Boga
v
hiši
?
“
„
Boga
?
“
prašal
je
Lazar
,
„
saj
je
Bog
vedno
v
naši
hiši
in
povsod
,
le
v
Vahulji
ga
ni
“
.
„
Saj
ga
tem
menda
res
ni
.
Torej
še
ne
veste
,
da
so
danes
prinesli
zadnjo
popotnico
Ivankini
stari
materi
?
“
„
Kaj
se
je
revi
tako
shujšalo
?
prašal
je
moj
prijatelj
z
velikim
sočutjem
.
„
Čisto
na
kraji
je
.
Moje
starosti
je
,
zdaj
pride
pakmalu
vrsta
náme
.
“
Gregorka
je
zakrila
s
predprtom
obraz
brisaje
si
oči
.
„
Ne
bojte
se
,
Gregorka
,
Vi
ste
trdni
in
prebijete
še
svojih
petnajst
let
lahko
“
,
potolažil
je
Lazar
.
„
Tisto
je
v
božjih
rokah
.
Ali
mi
obljubita
,
da
bodeta
danes
meni
in
Ivanki
na
ljubo
pri
rokah
,
če
bo
treba
.
kake
pomoči
?
“
„
Kar
hočete
,
Gregorka
,
na
vse
sva
pripravljena
,
le
smrti
ne
moreva
odgnati
,
če
pride
po
staro
mater
“
,
dejal
je
Lazar
.
„
Ne
zoper
smrt
,
zoper
hudobno
žensko
pomagajta
!
“
Gregorka
si
je
pri
teh
razrivno
izgovorjenih
besedah
zopet
zakrila
,
obraz
.
Z
Lazarjem
sva
vstala
izza
mize
veličavo
,
kakor
deželni
zbor
ob
kaki
posebni
novici
.
„
Govorite
,
Gregorka
,
kaj
se
je
pripetilo
takega
,
da
trebate
najine
pomoči
!
“
rekel
je
Lazar
.
„
Oh
,
ne
veste
,
kaj
si
je
izmislila
Vahulja
!
“
viknila
je
Gregorka
.
„
Kaj
neki
?
“
prašal
je
Lazar
strmo
uprši
oči
v
gospodinjo
.
In
ves
se
je
tresel
in
roka
se
je
oprla
ob
bok
.
„
Kakor
stekla
psica
—
Bog
mi
greh
odpusti
—
begala
je
vse
popoldne
po
sobi
in
po
mostovži
in
kričala
,
da
ji
je
zmanjkalo
desetaka
in
da
ji
ga
nihče
drug
ni
vzel
,
kakor
Ivanka
.
Pomislite
!
“
„
Kakšna
podla
izmišljotina
!
“
sem
siknil
.
„
To
je
maščevanje
za
najino
sinočno
podoknico
!
“
je
vskliknil
moj
prijatelj
.
„
Ali
za
tako
natolcevanje
je
sodišče
,
je
globa
,
je
ječa
!
A
kje
in
kakšni
so
njeni
dokazi
?
Takó
se
ne
dolži
,
kar
tako
na
slepo
!
“
„
Precej
sem
si
mislila
,
ko
sem
vaju
slišala
sinoči
,
da
iz
tega
ne
bode
nič
prida
.
Pa
res
,
kaka
nespametnost
je
to
od
vajine
strani
,
da
sta
ji
šla
pod
okno
nagajat
s
tisto
pesmijo
.
Prav
tako
sta
naredila
,
kakor
tist
,
ki
je
steklemn
psn
navlašč
molil
stegno
,
češ
,
ugrizni
!
“
—
Gregorka
je
pomela
s
prstom
pred
svojim
čelom
,
kakor
bi
hotela
namékniti
,
da
se
nahaja
v
najinih
glavah
to
,
kar
ljudje
ob
vročini
na
glavah
nosijo
slama
.
„
V
nedeljo
—
tako
pravi
Vahulja
—
ko
sta
bila
Vaša
gospoda
pri
nas
,
spravila
sem
desetak
.
ki
sem
ga
imela
pri
sebi
,
v
svoj
predalnik
;
prav
očito
sem
ga
položila
v
denarnici
vrh
obleke
,
ker
nisem
mislila
,
da
bi
bila
tatvine
pri
nas
mogoča
.
Ivanka
,
ki
je
stala
na
pragu
,
je
vse
to
videla
,
nobeden
drug
ga
ni
vzel
,
kakor
ona
—
pravi
.
Baba
dobro
ve
,
da
dekle
ne
pojde
k
sodišču
iskat
pravice
,
in
kjer
ni
tožnika
,
ni
sodnika
!
“
Lazar
je
grizel
ustno
;
v
njegove
oči
je
stopil
tist
mrki
nemir
,
ki
se
zasadi
tja
,
kadar
zaslišimo
kaj
takega
,
kar
na
prvi
hip
ne
moremo
opravičiti
,
ne
sebi
,
ker
vidimo
krivdo
,
ki
nas
žge
in
reže
noter
v
dušo
,
ne
drugim
,
ker
smo
zmešani
in
nam
nedostaje
pravih
besed
,
nemir
,
ki
prisili
oko
,
da
pogleda
na
vsak
drug
predmet
,
le
človeškega
obraza
ne
more
strpeti
.
Kmalu
pa
je
zbral
misli
in
stopil
pred
Gregorko
rekoč
:
„
Ali
Vi
verjamete
Vahulji
,
ali
mislite
...
“
Lazar
ni
hotel
končati
stavka
.
„
Oj
,
ta
je
bosa
;
nič
ji
ne
verjamem
,
saj
sem
Vam
rekla
,
da
si
je
izmislila
,
daje
skovala
laž
.
Ivanka
mi
je
popoldne
sama
pravila
in
je
tako
bridko
jokala
,
da
so
naposled
še
meni
prišle
solze
.
Seveda
ona
ne
ve
o
denarji
ničesar
.
Njene
nedolžnosti
sem
tako
prepričana
,
kakor
umrlivosti
telesa
.
“
Lazarjevo
blodeče
oko
se
je
pomirilo
.
„
Hvala
Vam
za
Vašo
zaupnost
Hudo
bi
me
bili
razžalili
,
ko
bi
se
bil
pokazal
najmanjši
dvom
v
Vaših
besedah
;
vem
,
da
tudi
v
Vaši
duši
ni
dvoma
.
“
Tako
pošteno
dekle
dolžiti
,
da
je
skrivna
zalaznica
,
to
more
le
oseba
,
ki
že
nima
več
čuta
poštenja
v
sebi
;
to
more
le
taka
izprijena
ženska
,
popolnoma
podobna
onim
,
ki
namigavajo
po
ulicah
.
A
jaz
ji
pokažem
roge
,
ne
Vahovih
,
a
drugačne
!
Naj
se
me
čuva
!
Precej
mora
resnico
povedati
in
preklicati
natolcevanje
.
Ta
prekleta
...
Lazar
si
je
nategnil
suknjo
,
hoteč
iti
k
Vahovim
.
„
Vsšš
!
“
mirila
ga
je
Gregorka
.
„
Nikar
tako
grdo
kleti
!
K
Vahovim
Vam
tudi
ni
treba
hoditi
,
ker
nista
doma
.
Ali
naprosila
bi
Vas
in
gospoda
Gorca
,
da
bi
se
res
potegnila
za
Ivanko
in
za
njeno
staro
mater
,
ker
Vahulja
je
zagrozila
,
da
ju
nocoj
pahne
na
dvorišče
,
če
se
sami
nočeta
izkidati
,
da
ne
mara
tatic
v
hiši
.
Tako
je
zagrozila
Ivanki
,
predno
je
šla
zvečer
z
doma
.
Kako
smo
poprej
mirno
živeli
pod
to
streho
—
oh
saj
vidva
veste
!
—
zdaj
pa
dan
na
dan
prepir
in
krik
!
Kam
pojde
stara
mati
,
ki
se
že
več
geniti
ne
more
.
Ježiš
pomagaj
!
“
Nastal
je
kratek
premolk
.
Lazar
je
korakal
po
sobi
,
najbrž
premišljujoč
,
kaj
početi
sedaj
,
kako
pokazati
Vahulji
rogé
.
Ustavil
se
je
pred
gospodinjo
rekoč
:
„
Umirite
se
,
Gregorka
!
Z
Gorcem
bova
nocoj
stražila
,
dokler
ne
prideta
Vaha
domov
.
In
če
zaslišiva
potem
krik
pri
sosedih
,
planíti
hočeva
v
njih
sobo
,
kakor
so
nekdaj
udarili
dobri
angelji
na
hudobne
,
in
niti
las
se
ne
skrivi
na
glavi
ne
deklici
,
ne
njeni
stari
materi
!
“
Starki
se
je
razvedril
obraz
.
„
Bog
vama
povrni
,
če
branita
preganjano
nedolžnost
.
Tudi
jaz
bom
čula
in
vama
pomagala
,
če
drugače
ne
,
pa
z
jezikom
.
Prašala
.
jo
bom
,
kje
je
zalotila
desetak
,
naj
dokaže
,
kdo
ji
ga
,
je
dal
.
Ona
nima
toliko
denarja
,
da
bi
se
ji
valjal
po
predelih
.
Kako
bo
zapravljivka
spravljala
v
predalnik
,
saj
še
meni
ne
more
vrniti
mojega
desetaka
;
Že
vse
leto
čakam
nanj
in
ga
čakam
,
pa
ga
ni
in
ga
ni
in
ga
ne
zmore
.
Vsi
trije
jo
že
uženemo
!
“
To
bo
krasna
ponočna
ekspedicija
,
sem
si
mislil
;
na
pročelji
prizorišča
ravs
in
kavs
med
sovražnima
strankama
,
a
v
ozadji
tantiguje
in
regljá
.
Gregorka
o
desetaku
,
ki
bi
še
lahko
bil
,
pa
ga
ni
več
.
In
poradoval
sem
se
ob
tej
misli
,
dasi
je
bila
stvar
težka
in
ozbiljna
:
boj
z
Amazonke
ima
vsekako
nekaj
privlačnega
v
sebi
in
že
stari
kiparji
so
take
boje
v
slast
upodabljali
v
svojih
umotvorih
.
„
Ali
bi
ne
mogel
zdaj
precej
govoriti
z
Ivanko
?
“
prašal
je
Lazar
.
„
Oh
,
pustite
ubožico
,
saj
komaj
ve
,
da
je
na
svetu
.
Pri
materi
sedi
in
joka
,
joka
.
joka
.
Takega
udarca
ji
še
materina
smrt
ne
nanese
,
kakor
ji
ga
je
prizadela
Vahulja
.
Oh
,
živa
šiba
božja
je
ta
ženska
!
“
„
Ali
stara
mati
še
kaj
ve
o
tem
,
kar
se
godi
okoli
nje
...
o
natolcevanji
?
“
„
O
ve
že
,
dasi
se
ji
menda
že
meša
v
glavi
.
Časih
govorí
prav
pametno
.
Nič
ne
jokaj
,
Ivanka
—
govorila
je
popoldne
—
gori
grem
k
nebeškemu
očetu
in
s
tvojo
mamo
ga
poprosim
,
da
bi
se
našel
tak
človek
,
takšen
pošten
človek
,
da
bi
prišel
,
ki
te
vzame
v
varstvo
.
Potem
postane
tako
otročja
in
prav
po
otročje
jame
govoriti
.
Umrčkala
bom
—
pravi
—
pa
nič
se
ne
boj
,
vsakega
pokliče
Bogec
k
sebi
,
tebi
pa
pošlje
poštenega
človeka
,
kakršen
so
bili
tvoj
oče
.
Oh
,
Ivanka
—
pravi
—
ali
še
kaj
pomniš
,
ko
je
ležala
tvoja
mama
na
smrtni
postelji
...
ti
si
bila
takrat
še
majčkena
?
Tule
sva
sedeli
pri
mizi
in
jaz
sem
te
rnoliti
učila
.
Ali
še
veš
,
kako
si
zaklicala
—
oh
,
kaj
boš
vedela
,
ko
si
bila
tako
majčkena
!
Mati
,
tako
si
zaklicala
,
če
bodo
mama
.
umrčkali
,
naučite
me
mrčkati
,
naučite
me
mrčkati
!
—
Tako
ji
govori
stara
mati
.
Mene
so
pri
zadnjih
besedah
kar
solze
polile
in
brisaje
oči
sem
zbežala
iz
sobe
.
“
Lazar
je
šel
dvakrat
po
sobi
ves
bled
.
„
To
je
grozno
,
to
je
grozno
!
“
je
vskliknil
,
kakor
bi
odgovarjal
svojim
mislim
.
„
Stara
mati
na
smrtni
postelji
in
še
umirojoča
nima
miru
.
Gregorka
,
prosim
Vas
,
idite
precej
k
Ivanki
in
povejte
ji
,
da
jaz
...
da
oba
z
Gorcem
stojiva
na
straži
in
da
je
še
božja
pravice
v
nebesih
,
ki
poplača
preganjano
nedolžnost
in
udari
hudobnega
obrekovalca
.
Recite
ji
,
da
če
nihče
drugi
,
jaz
bom
orodje
v
rokah
božje
pravice
!
“
Pogledal
je
na
mene
,
kakor
bi
me
hotel
proučiti
,
sem
li
tudi
jaz
sposoben
,
da
postanem
orodje
v
rokah
božje
pravice
.
Bog
ve
—
sem
si
mislil
,
ko
so
se
zaprla
za
Gregorko
vrata
,
—
Bog
ve
,
kakó
bova
z
Lazarjem
orodje
v
rokah
božje
pravice
.
Ženske
dotakniti
se
,
tega
ne
!
O
tem
še
misliti
ni
.
In
besede
pri
nji
ne
izdajo
ničesar
.
Naregljala
se
bo
tako
ali
tako
Gregorka
,
čemu
torej
besedičenje
z
moške
strani
?
Seve
e
se
Amazonka
surovo
dotakne
deklice
,
onda
treba
porogoviliti
...
Prašal
sem
Lazarja
,
kaj
misli
storiti
,
ko
bi
se
Vahulja
resno
podstopila
,
da
izžene
Ivanko
iz
hiše
.
Zmajal
je
z
ramama
,
in
ta
ravnodnšnost
mi
je
vcepila
misel
,
da
so
se
morebiti
v
njem
podrle
vse
poprejšnje
junaške
nakane
,
kakor
se
to
rado
pripeti
človeku
,
ki
sili
in
stremi
le
na
eden
predmet
,
da
temu
stremljenju
na
edni
strani
še
priliva
strast
,
da
je
pa
na
drugi
strani
že
krha
in
ruši
spoznanje
onemoglosti
in
da
mu
ono
brez
posebnega
duševnega
trpljenja
in
grenkega
očitanja
popolnoma
upade
,
brž
ko
je
skoz
meglo
strasti
jasno
razbral
položaj
in
spoznal
svojo
onemoglost
v
očigled
tega
težkega
položaja
.
„
Veš
kaj
,
“
sem
dejal
,
„
če
se
Vahulja
zares
kakor
si
bodi
zaleti
in
bi
že
ne
bilo
druge
pomoči
...
poslala
bi
...
jaz
bi
sam
tekel
na
policijo
—
.
“
Lazar
je
uporno
molčal
,
korakal
je
po
sobi
in
na
njegovem
čelu
se
je
videlo
globoko
razmišljevanje
.
„
Trovraga
treba
poklicati
“
,
nadaljeval
sem
njenega
očeta
Trovraga
.
On
sam
naj
jo
strahuje
,
to
najbolj
pomaga
!
Saj
časih
tudi
oblast
tako
kaznuje
uporne
ljudi
,
da
maščuje
brata
,
da
strelja
na
brata
,
sina
,
da
strelja
na
očeta
in
obratno
.
“
Lazarju
ni
šla
v
glavo
moja
logika
.
Zmajal
je
z
glavo
,
češ
,
neumnost
!
Ali
jaz
nisem
odjenjal
.
„
Vsekako
,
pravim
dalje
,
„
treba
že
zdaj
ukreniti
,
kako
prihiteti
na
pomoč
zatirani
nedolžnosti
.
Ni
težko
sovi
premagati
golobico
.
zato
treba
najine
izdatne
,
premišljene
in
hitre
pomoči
.
“
„
Oj
,
ne
brbljaj
toliko
,
“
jeknil
je
Lazar
,
če
hočeš
biti
z
menoj
,
delaj
,
kakor
boš
videl
mene
.
Ko
sem
včeraj
gazil
blato
za
gradom
,
potlačil
,
pogoltnil
sem
svoje
pojme
o
časti
in
zdi
se
mi
,
da
sem
prav
storil
,
ker
sem
sem
se
hotel
vsiliti
tujim
špekulativnim
ljudem
in
kaznován
sem
bil
za
svoje
in
za
njihovo
dobičkarstvo
.
Danes
gre
zsresno
za
čast
in
ne
za
dobičkarstvo
;
gola
hudobija
je
naskočila
brezozirno
na
njo
in
Ivankina
čast
je
moja
čast
in
za
njo
sem
pripravljen
dati
vse
.
Kakor
zadnji
špartanski
kralj
!
—
sem
si
mislil
in
ugajala
mi
je
misel
,
da
prijatelj
ni
ravnodušen
.
Sédel
sem
k
mizi
.
Konto-Korrente
mi
je
migljal
pred
očmi
ali
skrivnosti
puščobne
knjige
mi
zopet
niso
šle
v
glavo
.
Lazar
je
postal
časih
pri
oknu
,
časih
pred
stenskimi
slikami
in
takó
pristalno
seje
vgledal
na
Pavla
in
Viržinijo
,
kakor
bi
hotel
tam
pozvedeti
,
kako
bi
dostojno
dovršil
svoje
nakane
.
Če
je
kje
kaj
zašumelo
,
dvignil
je
bliščeče
oči
in
poslušal
,
če
ni
ta
šum
predslovje
grozne
barje
,
če
se
ne
plete
že
po
stopnicah
gori
Ivanke
živa
šiba
božja
.
Jelen
,
pasoč
se
v
mirnem
zakotji
,
vzravna
se
tako
,
kadar
mu
veter
prinese
jek
oddaljenega
strela
in
z
namuljeno
travo
v
gobcú
vleče
na
uho
,
od
katere
strani
se
pač
bliža
grozna
nevarnost
,
njegova
živa
šiba
božja
.
Okoli
ednajstih
se
jo
začul
pretrgnn
govor
z
dvorišča
.
Stopila
sva
k
oknu
;
mesečina
je
zavladala
noči
.
Vah
in
Vahulja
sta
šla
domov
.
Ona
je
šla
ravno
v
svesti
,
kakor
vselej
,
svoje
moči
in
sile
,
z
rokama
trdo
vgoždenima
v
žepih
,
češ
,
katera
je
meni
ednaka
in
mar
mi
je
ves
svet
,
—
poleg
nje
je
krevljala
motna
njena
senca
,
čevljar
Vah
.
Tavajoč
v
temi
sta
prilomastila
.
po
stopnicah
,
zašnmela
je
obleka
,
suh
kašelj
se
je
razdal
,
zaškrtala
je
žvipelj
od
ključavnice
,
nekaj
se
je
silno
zadelo
ob
podboj
pri
vratih
.
Stisnil
pest
v
žepu
.
Pri
priprtih
vratih
sva
.
ždela
,
popolnoma
prepričana
,
da
se
ta
večer
že
ne
konča
brez
hrupa
,
in
pripravljena
,
drzno
prestopivši
tuji
prag
,
narediti
mir
in
red
ter
konec
besedi
takó
ali
takó
.
Jedva
sta
se
Vaha
.
dobro
vgnezdila
v
domu
,
sva
začula
Vahuljin
zvonki
glas
:
„
Rade
bi
videla
,
ali
pride
moj
denar
na
dan
ali
ne
!
“
(
Odprlo
se
je
predalce
in
se
spet
zalopntnilo
.
)
„
Pss
!
“
je
miril
Vah
.
„
Kaj
?
“
seje
zaznal
zopet
njen
glas
.
„
Da
bi
se
pa
ti
ljudje
mastili
z
mojim
denarjem
!
“
(
Beseda
„
mastili
“
se
mi
je
zasadila
globoko
v
srce
:
mastili
,
mastili
,
sem
ponavljal
:
kakšen
izraz
!
Kedaj
se
pač
masti
naš
borni
narod
,
ki
ima
več
masti
na
čevljih
,
kakor
pa
pod
svojo
kožo
!
)
„
Jaz
jima
razbrskam
skrinjo
,
posteljo
,
vse
predale
,
vse
obmem
na
robe
!
Ali
pa
denar
nazaj
,
primojdunaj
!
Za
tem
je
prišlo
dolgo
zamolklo
šepetanje
med
zakonskima
.
Razločila
sva
posebno
hriple
izraze
Vahove
,
glasove
,
svoje
pijanim
ljudem
.
Potem
je
prasknila
žveplenka
in
se
s
puhom
užgala
,
zaprl
in
odprl
se
je
predalnik
.
Maček
je
skočil
od
nekod
nekam
.
Dolgo
,
vsaj
nama
se
je
zdelo
dolgo
,
sva
stala
na
Straži
.
Najina
bojevitost
se
je
že
krhala
in
vsega
sva
se
že
naveličala
.
Ze
sva
hotela
zapreti
vrata
,
pomirjena
in
uverjena
,
da
pri
sosedih
vse
leže
k
počitku
,
ko
se
je
zdajci
zaslišal
glas
Ivankin
in
ta
glas
—
o
tem
nisva
mogla
dvojiti
—
je
prosil
,
klical
na
pomaganje
.
Kakor
razjarjen
lev
,
ki
je
izvohal
in
zaželel
živi
plen
,
je
planil
Lazar
prek
rnostovža
,
jaz
za
njim
.
Malo
poprej
sem
se
bal
,
da
je
morda
Lazar
že
spoznal
svojo
onemoglost
in
da
so
se
v
njem
že
obrušile
junaške
nakane
,
a
tn
v
skoku
prek
mostovža
mi
je
zamigljal
nekak
premislek
v
glavi
,
češ
:
kakó
pa
zdaj
—
iz
česar
sklepam
,
da
se
slabost
nahaja
v
nas
,
ko
o
nji
razsojamo
in
jo
pripisujemo
drugim
in
menimo
,
da
je
v
nas
ni
,
da
smo
vzvišeni
nad
njo
.
Lazar
je
kazal
vid
divij
,
strašen
,
bojevit
.
A
boja
ni
bilo
potreba
.
—
Pri
Vahovih
se
nama
je
predočil
ta-le
prizor
:
Vrata
v
drugo
,
v
Ivankino
sobo
,
so
bila
na
iztežaj
Odprta
.
V
tej
sobi
sta
goreli
ob
postelji
Ivankine
stare
matere
dve
sveči
;
na
odeji
je
ležala
suha
,
koščena
roka
s
skrčenimi
prsti
,
tista
izmozgana
roka
,
ki
je
tolikrat
blagoslavljala
Ivanko
.
Od
starčinega
obraza
je
bil
videti
samo
šiljast
bled
nos
,
vse
drugo
se
je
posušilo
in
zgrudilo
pod
nagrbljeno
kožo
.
V
prvi
sobi
je
stal
poleg
postelje
Vah
s
sezutim
čevljem
v
roki
,
osupel
in
od
strahu
se
tresoč
,
ob
predalniku
je
slonela
Vahulja
s
skrižanimi
rokami
na
prsih
,
velike
oči
strmeč
uprte
na
naju
.
Poleg
sebe
sem
ooutil
nekak
odblesk
Gregorke
,
ki
je
pala
v
sobo
precej
za
nama
tiho
,
kakor
megla
na
polje
.
Lazar
je
stopil
sredi
sobe
,
mogočno
podprši
pest
ob
bok
,
kakor
izzivajoč
na
boj
vse
,
kar
mu
je
sovražnega
pod
solncem
.
„
Oh
,
pomagajte
,
pomagajte
...
mati
...
mati
...
moja
ljuba
mati
umirajo
!
“
viknila
je
zdajci
Ivanka
,
planivši
iz
zadnje
sobe
pred
Lazarja
.
Angelj
božji
je
tako
planil
pred
svoje
tovariše
s
strehovitim
poročilom
,
da
so
se
pobunili
hndobni
angelji
.
„
Kje
?
“
prašal
sem
ves
razburjen
in
vsi
smo
se
rili
skozi
ozka
vrata
v
drugo
sobo
.
Starka
je
bila
že
mrtva
;
nji
ni
bilo
treba
pomoči
,
pač
pa
Ivanki
.
Bled
sem
stal
poleg
postelje
,
zroč
na
mrtvo
lice
in
na
stotine
gub
,
čez
koje
so
se
vsipali
redki
beli
lasje
.
Takrat
sem
prvikrat
srečal
smrt
in
silno
me
je
porazilo
novo
grozno
srečanje
.
Čutil
sem
hlad
blede
gostje
:
morda
se
je
splazila
mimo
mene
,
ko
sem
skočil
skozi
ozka
vrata
,
nesoča
s
seboj
dušo
,
opročšeno
telesa
,
morda
je
dihnila
vame
in
moja
duša
je
od
strahu
zatrepetala
,
skopmela
in
dušek
si
dala
v
onem
sicer
nenmestnem
vzkliku
:
Kje
?
„
Le
spat
pojdite
,
bova
že
z
Ivanko
opravili
,
kar
je
treba
!
“
velela
je
Gregorka
.
Ob
ednem
se
je
razdal
milo
proseč
glas
Vahov
:
„
Po
Kurji
želodoek
teci
,
Lenka
—
po
Kurji
želodček
teci
!
“
(
Vahulja
je
bila
za
Lenko
krščena
.
)
Razumela
sva
z
Lazarjem
,
da
sva
odveč
tu
,
in
tiho
sva
se
splazila
iz
sobe
.
Mimo
naju
je
švignila
Vahulja
in
zdrknila
po
stopnicah
.
Sami
lahko
uganete
,
da
sem
slabo
spal
tisto
noč
:
misel
na
neizbežno
grenko
smrt
mi
je
stala
neprestano
pred
očmi
.
Menda
prvič
v
življenji
mi
je
prišlo
na
um
:
tako
boš
ležal
ti
edenkrat
brezsilen
brezslaven
in
strmé
bo
gledalo
naté
okó
.
In
javil
je
ponos
,
napuh
človeški
,
ki
bi
se
takó
rad
ustavlja
smrti
,
in
vzbudil
mi
je
one
vsakdanje
tožbe
,
s
kojimi
tako
brezuspešno
buhamo
ob
večni
zakon
,
ona
neplodna
razmišljevanja
,
s
katerimi
se
tako
rada
poigrá
razburjena
duša
.
Jedva
sem
zatisnil
oči
,
že
mi
je
začelo
mrgoleti
v
glavi
:
oseba
za
osebo
se
je
vrstila
v
sanjah
:
zdaj
se
prepiram
z
Vahom
,
potem
z
Vahuljo
,
naposled
z
Lazarjem
.
Pomaga
mi
izprva
Gregorka
,
a
kmalu
se
obrne
na
nasprotno
stran
in
me
napade
prav
z
mrtvaškim
izrazom
umrle
sosede
na
lici.
Vzbudil
sem
se
,
planil
po
konci
in
sedel
na
posteljo
.
Nov
neznanski
strah
me
je
obšel
,
ko
sem
ugledal
na
steni
nad
glavo
pravcato
sliko
smrti
.
Tam
je
izobrazila
mesečina
,
ki
se
je
lila
v
sobo
,
ogromno
okno
,
v
čegar
okvirji
je
stala
smrt
s
koso
.
Ko
sem
se
pristalneje
vgledal
v
stvar
,
razbral
sem
,
da
se
je
sklonila
vejica
od
bršlinove
brajde
,
vijoče
se
okrog
našega
okna
v
sobo
,
menda
samo
zato
,
da
mi
naobrazi
s
svojo
senco
na
steni
podobo
smrti
in
me
postraši
in
opomni
o
polnočni
uri
,
da
mi
je
že
napisan
nad
glavo
moj
Mene
tekel
“
.
Ni
mi
izbrisala
iz
spomina
tožne
podobe
o
smrti
misel
,
da
smrti
ni
—
plitka
tolažba
mlademu
,
krepkemu
,
življenja
polnemu
in
polno
kupo
življenja
zahtevajočemu
človeku
,
kupo
,
ki
naj
se
nikdar
ne
izprazni
—
a
pomirila
me
je
misel
na
zgodovino
.
Zgodovina
mi
kaže
može
plemenite
sile
,
velikih
zmožnosti
in
visokih
značajev
:
vsi
so
poginili
in
ni
mi
jih
žal
!
Njih
dela
stojé
pred
mojo
dušo
in
čudim
se
jim
,
o
njih
smrti
ne
mislim
.
Ali
je
moje
bitje
vredno
,
da
mislim
o
njega
konci
?
—
Proti
jutru
sem
omamljen
in
zmučen
trdo
zaspal
.
Mrtvaški
mir
se
je
vselil
pri
Vahovih
.
Gregorka
in
Lazar
sta
pomagala
Ivanki
s
svetom
in
dejanjski
.
Vah
je
pokazal
svojo
dobro
stran
in
z
neko
mračno
marnostjo
in
skrblivostjo
se
je
motal
okoli
Gregorke
in
deklice
.
Čevljarsko
kladivo
je
počivalo
.
On
je
preskrbel
krsto
,
Lazar
je
šel
v
župnišče
.
Vahulja
se
ni
genila
iz
hiše
.
Vrata
v
Ivankino
sobo
je
zaprla
in
vzela
ključ
k
sebi
.
Prihuljena
resnost
s
tajno
primesjo
se
je
brala
na
njenem
lici.
Mimo
nas
,
ki
smo
v
hiši
prebivali
,
in
mimo
dveh
Gregorkinih
prijatlic
se
ni
nihče
spomnil
umrle
starke
,
nihče
ni
prišel
kropit
in
Kurji
želodček
ni
mogel
piskljati
svojih
milih
„
Bog
lonaj
!
“
v
odmeno
srčni
molitvici
,
opravljeni
kraj
mrliča
.
Tretji
dan
smo
pokopali
starko
.
Bila
je
vpisana
v
bratovščino
,
ki
pokaže
svojo
naklonjenost
človeku
s
tem
,
da
ga
shrani
v
črno
jamo
.
Tudi
Vahulja
je
šla
za
pogrebom
.
Držala
se
je
ponosno
,
visoko
,
razdraženo
.
Na
lici
ji
je
bil
razlit
pečat
globokih
misli
,
svojstven
strastnim
ljudem
.
Javno
je
kazala
preziranje
do
družbe
,
v
kateri
je
šla
.
Kurji
želodček
je
glasno
molil
častitljivi
del
rožnega
venca
,
ostali
smo
tise
ali
glasneje
prilagali
.
Vahulja
ni
genila
ustnic
.
Med
potjo
se
nam
je
pridružil
star
slamorezec
s
škopnikom
slame
na
hrbtu
in
ta
usmiljeni
mož
je
šel
z
nami
v
cerkev
in
h
grobu
.
On
je
najglasneje
molil
,
ali
srčneja
je
bila
molitev
Ivanke
,
topeče
se
v
solzah
.
Po
pogrebu
so
ostale
ženske
na
pokopališči
,
z
Lazarjem
sva
se
vrnila
v
mesto
.
In
tako
je
na
svetu
urejeno
,
da
nas
vse
utrudi
;
predolgo
veselje
nam
je
neznosno
in
tako
tudi
predolga
žalost
.
Nehoté
se
človeku
v
žalosti
vrine
nekoliko
samopridno
prašanje
:
Čemu
žaluješ
?
In
v
odgovor
se
dvignejo
v
srci
veselejše
,
časih
celo
šegave
misli
.
Spominjam
se
,
da
sem
od
sv.
Krištofa
v
mesto
gredé
premišljeval
,
od
kod
dobiva
ljubljansko
ljudstvo
takó
čudne
priimke
kakor
so
:
Kurji
želodček
,
Žabja
mošnjica
,
Trovrag
,
Macafura
itd.
Opozoril
sem
Lazarja
na
te
priimke
.
On
se
je
nejevoljno
odvrnil
od
mene
.
Bil
je
iz
drugačnega
kremena
izklesan
,
nego
jaz
.
Različni
smo
ljudje
:
če
tudi
se
kažemo
časih
ednake
v
dejanji
in
nehanji
,
v
strasteh
in
čednostih
,
vendar
smo
tako
različni
med
seboj
,
kakor
trava
na
polji
.
In
zdi
se
mi
,
da
od
te
nejednakosti
izvira
ono
sovraštvo
,
ki
razjeda
človeštvo
večne
čase
.
Ker
nihče
ni
plačal
običajne
skupne
sedmine
,
plačal
jo
je
vsak
pogrebec
sam
zasé
.
Z
Lazarjem
sva
zavila
v
čitalnico
,
da
ne
bi
grešila
zoper
stari
slovenski
običaj
.
Ko
sva
prišla
zvečer
domov
,
slišala
sva
Gregorko
v
sosedni
sobi
pogosteje
pohrkavati
,
kakor
navadno
,
znamenje
,
da
je
tudi
ona
obhajala
sedmino
najbrž
v
gostilni
pri
„
Beli
vrani
“
,
kamor
se
je
zaletela
vsake
kvatre
edenkrat
iskaje
razvedrila
,
kadar
se
ji
je
zatesala
v
srce
kaka
posebno
globoka
bolest
.
Vaha
sta
prišla
pozno
v
noč
domov
in
lahko
sem
ugenil
po
njihovem
štramljanji
v
sobo
,
da
sta
se
v
dovoljni
meri
nasrkala
pijače
,
ki
ni
bila
voda
.
Vahulja
je
pri
tej
priliki
pokazala
,
da
je
ostala
v
starem
tiru
.
Odprla
je
vrata
na
mostovž
in
dala
je
Vahu
na
znanje
toli
glasno
,
da
smo
jo
tudi
sosedje
lahko
slišali
,
da
jutri
zjutraj
pojde
tožit
Ivanko
.
Kopitar
jo
je
miril
,
kakor
je
vedel
in
znal
,
ali
njegove
besede
so
bile
bob
ob
steno
.
„
Kaj
meniš
,
da
pobiram
na
cesti
desetake
,
ali
da
mi
jih
vrag
nosi
na
repu
?
“
se
je
togotila
.
„
Jutri
bomo
videli
,
pride
li
denar
na
dan
ali
ne
;
policaj
mora
priti
po
njo
,
ves
komisijon
pokličem
in
ta
denar
se
najde
,
ko
bi
ga
imel
sam
vrag
skritega
pod
pazduho
.
“
Ta
togota
je
takó
zbodla
Gregorko
,
da
je
odprla
svoja
vrata
in
izšetala
na
mostovž
.
„
Da
Vas
le
sram
ni
,
na
denašnji
dan
ubogemu
,
nedolžnemu
otroku
prizadeti
toliko
gorjupega
!
Ker
že
vedno
blebečete
o
desetaku
,
katerega
še
zmogli
niste
,
odkar
sem
Vam
jaz
ednega
posodila
,
Vam
pa
tudi
to
povem
,
da
pojdem
tudi
jaz
tožit
in
da
tudi
moj
glas
nekaj
velja
,
zaleže
in
odrine
!
“
Tako
je
zagostolela
naša
gospodinja
in
to
je
bil
še
le
uvod
daljšemu
jezikanju
,
ki
se
je
vnelo
med
sosedama
.
Videl
sem
v
gorskih
krajih
,
kjer
ni
drugih
vodil
,
da
bi
se
po
njih
spravljal
les
v
dolino
,
kakó
zajezé
gorski
potok
in
zbirajo
njega
vodo
za
močno
zatvornico
in
pod
jez
navale
lesa
polno
strugo
;
kadar
je
pa
dosti
vode
nabrane
,
odpró
zatvornico
in
vodna
sila
hrumé
plane
,
dere
in
lomasti
s
poleni
,
platišči
in
hlodi
po
strugi
v
dolino
,
kar
tja
kamor
lastnik
hoče
;
takó
po
priliki
se
je
nabirala
v
Gregorki
,
ki
sicer
ni
bila
klepetavka
na
moč
,
nekaj
dni
sem
jezična
sila
,
koji
je
zapirala
izhod
skrb
,
žalost
in
priličje
;
ko
je
pa
odjenjala
sveta
potrpežlivost
—
glavna
podpora
te
zaporice
—
in
se
porušila
,
vsul
se
je
besedni
gramoz
raz
njen
jezik
z
vso
vihravostjo
srditega
gorskega
potoka
.
Lepih
priimkov
je
nasula
tist
večer
nasprotnici
.
Pridevki
:
grdoba
in
grdavš
,
macafura
in
krempelj
mačji
in
krmevža
so
kar
vreli
iz
nje
in
Vahulja
ji
je
hitro
in
spretno
vračevala
,
postavljaje
na
konce
svojih
razrivno
proiznesenih
stavkov
besede
,
s
kojimi
se
častitlivim
ljudem
predbaciva
njih
starost
.
Z
Lazarjem
sva
zdela
za
zaprtimi
durmi
.
Ostala
sva
mirna
,
ker
Ivanka
je
bila
pred
Vahuljo
že
varna
.
Zapustila
je
precej
po
pogrebu
staro
stanovanje
in
se
preselila
k
Gregorki
.
—
Drugi
dan
na
vse
zgodaj
sem
dobil
tole
pismo
:
„
Ljubi
moj
sin
Janez
!
Dam
Ti
na
znanje
,
da
sem
nekaj
obolela
in
sem
le
toliko
vstala
,
da
Ti
napišem
to
slabo
pisanje
.
Drugi
so
pa
,
hvala
Bogu
,
vsi
zdravi
in
če
je
božja
volja
takó
,
si
tudi
Ti
zdrav
in
v
milosti
božji
.
Jaz
,
Tvoja
mati
,
bi
Te
že
prav
rada
videla
,
ker
od
Velike
noči
Te
že
ni
bilo
nič
doma
.
Vem
,
da
imaš
dosti
dela
,
ker
le
Bog
je
dodelal
sedmi
dan
,
človek
pa
ne
dodela
do
smrti
nikoli
;
pa
če
jih
boš
lepó
prosil
v
kancliji
,
pridovolé
Ti
za
eden
dan
k
Tvoji
materi
,
ki
Te
v
vsaki
svoji
molitvi
priporoča
Bogu
in
Tvojemu
angelju
varuhu
.
Posebnih
drugih
novic
ni
,
kakor
ta
,
da
razsaja
zdaj
po
dolini
neka
zavratna
bolezen
pri
prascih
;
kar
za
korito
ne
mara
več
,
pa
crkne
.
Bog
se
usmili
in
pa
sveti
Anton
!
Nič
se
ne
izgovarjaj
,
ampak
le
kar
odtrgaj
se
in
pridi
.
Zdaj
Te
pa
vsi
lepo
pozdravljamo
,
posebno
pa
jaz
,
Tvoja
skrbna
mati
.
Z
Bogom
!
Ker
je
bila
tist
dan
nedelja
,
sem
se
odtrgal
izlahka
in
še
tisto
popoldne
sem
stal
zlati
materi
iz
obličja
v
obličje
.
Njih
zdravje
se
je
zelo
shujšalo
.
Zarana
v
pondeljek
sem
se
ž
njimi
poslavljal
.
Vi
morda
ne
verujete
slutnjam
,
ali
jaz
trdim
,
da
se
nahaja
v
naši
duši
nekak
odblesk
tega
,
kar
nam
prikriva
prihodnjost
v
svojem
naročji
,
čeprav
se
tega
odbleska
spomnimo
šele
tedaj
,
ko
se
je
izpremenil
v
resničnost
,
ko
se
je
takó
rekoč
utelesil
.
Zdi
se
mi
,
kakor
bi
bil
takrat
slutil
,
da
vidim
svojo
mater
zadnjikrat
na
tem
svetu
.
Borna
luč
je
brlela
na
mizi
.
Sedeli
so
na
klopi
ob
robu
peči
v
belem
nočnem
krili
,
z
rokama
sklenjenima
nad
kolenom
,
upognjena
,
zgubana
,
zlomljena
in
bleda
.
Hodil
sem
gor
in
dol
,
moje
srce
je
bilo
polno
ljubezni
in
vedno
me
je
nekaj
vleklo
,
da
bi
sedel
k
materi
in
jim
od
blizu
še
edenkrat
,
morda
zadnjikrat
pogledal
v
njih
mile
,
dobre
oči
.
Dolgo
sem
odbijal
to
misel
,
ker
javnega
skazovanja
ljubezni
nisem
bil
vajen
;
napôsled
ji
nisem
mogel
odoleti
in
sédel
sem
k
njim
na
klop
.
Kakó
mi
je
bilo
svetlo
na
duši
in
težko
v
srci
,
ko
sem
v
svoji
držal
tisto
roko
,
ki
je
toliko
delala
zâme
.
Tudi
mati
so
imeli
slutnjo
svojega
konca
.
„
Za
maše
daj
po
meni
in
križ
,
čeprav
lesen
,
postavi
na
moj
grob
!
“
To
so
bile
zadnje
besede
,
katere
sem
slišal
iz
ust
,
ki
so
s
sveto
mislijo
v
srci
tolikokrat
molila
záme
.
Ko
je
napočil
zor
,
vračal
sem
se
po
železnici
v
Ljubljano
.
V
misli
zatopljen
sem
sedel
v
kupeji
,
razbirajoč
stvari
,
ki
so
se
tikale
moje
matere
in
dedščine
po
očetu
,
katero
so
upravljali
mati
.
Seveda
,
ko
so
me
utrudila
ta
premišljevanja
,
obrnil
sem
svojo
pozornost
,
kakor
se
to
rado
prigodi
v
dolgočasnih
trenotjih
na
poti
,
glasnemu
govorjenju
v
sosednem
oddelku
kupeja
,
kjer
sta
sedela
,
kar
sem
že
pri
vstopu
površno
opazil
,
dva
stotnika
.
Govorila
sta
častnika
seveda
nemški
,
a
ne
s
čistim
nemškim
naglasom
,
posebno
pa
se
mi
je
zdelo
pri
ednem
,
da
časih
stavke
kar
prelaga
iz
slovenščine
.
Drugi
častnik
pa
je
vpletel
v
svoj
govor
časih
kak
krepak
hrvaški
rek
.
„
Kaj
pa
,
oženil
se
še
nisi
?
“
prašal
je
mehak
,
gibčen
glas
onkraj
pregraje
.
„
Hm
“
zažuborel
je
trudno
drug
glas
skozi
smodkin
dim
,
„
ne
še
in
se
ne
bom
več
!
“
Ta
glas
je
bil
trd
,
rezek
,
starikav
in
kakor
bi
donel
iz
soda
.
„
Zakaj
ne
?
Trden
si
še
in
tudi
ne
prestar
!
“
dejal
je
zvonki
glas
s
sočutnim
poudarkom
.
„
Zamujeno
,
zamujeno
!
“
odvalil
seje
starikavi
glas
.
„
Nič
ne
de
,
še
bolje
takó
,
vrag
poberi
!
“
vskliknil
je
zvonki
glas
.
„
Tudi
jaz
se
ne
maram
nikdar
ženiti
.
Čemu
nam
razcviljena
žena
in
jadikujoči
otroci
?
Kukala
jim
majka
!
Najlože
se
vojak
bori
in
umrje
,
če
nima
nikakih
pripon
in
pritiklin
.
Padeš
na
polji
časti
in
slave
,
pluneš
,
bogme
,
na
ves
svet
,
in
ni
mačka
ne
porosi
za
teboj
solzice
!
“
Dobre
nazore
imaš
,
pa
se
tudi
vidi
,
da
se
rediš
ob
njih
in
da
se
te
leta
niso
doteknila
.
“
„
Resnično
ti
povem
,
da
sem
popolnoma
zadovoljen
in
ničesar
ne
pogrešam
.
Teló
mi
krepi
jed
in
pijača
,
starost
preganjam
z
dobrim
humorjem
.
Pravilo
,
da
človek
za
to
jé
in
pije
,
da
živi
,
záme
nima
veljave
,
ampak
baš
nasprotno
:
jaz
živim
zató
,
da
jem
in
pijem
.
“
„
Ti
si
še
vedno
stari
veseljak
,
kakršen
si
bil
na
Ogrskem
.
“
Nastal
je
kratek
premolk
onkraj
pregraje
.
Moja
domišljija
se
je
precej
polastila
tega
,
kar
sem
ravnokar
slišal
.
Takim-le
ljudem
—
tako
sem
modroval
v
sebi
—
takim-le
ljudem
,
kojih
žitje
in
bitje
je
naravnano
le
na
uživanje
,
dali
so
narodje
in
obstojateljstva
skoraj
vso
oblast
na
zemlji
v
roke
.
Ko
bi
bil
tukaj
Lazar
,
on
bi
že
rad
poslušal
častnika
,
čeprav
to
vse
vkup
nič
ni
ne
!
Dobro
,
brezskrbno
življenje
jim
rodi
brezmisel
in
smele
besede
.
V
starih
časih
je
Orfejeva
piščalka
krotila
surove
rodove
Tracije
,
dandanes
mirnemu
narodu
zagodejo
s
puškami
in
topovi
in
še
se
hvalijo
,
da
širijo
kulturo
.
Nazori
vojaškega
stanu
so
bili
záme
nov
svet
in
niso
mi
ugajali
,
rajši
bi
bil
mislil
o
Ljubljani
ali
pa
na
kmečki
svoj
dom
,
no
obstojateljstva
so
bila
taka
,
da
sem
moral
slišati
pomenek
obeh
sopotnikov
.
„
Povej
mi
,
ali
na
Češkem
še
takó
razgrajate
,
kakor
smo
svoje
dni
.
Vse
noči
,
vse
noči
—
“
pričel
je
zopet
starejši
glas
.
„
O
še
!
Veseli
rod
pri
vojakih
ne
izmrje
.
Da
ne
pozabim
...
če
se
ne
motim
,
spominjali
so
se
tebe
nedavno
v
veseli
družbi
,
kak
ostrak
in
dovtipnež
si
bil
,
takó
da
še
zdaj
živé
v
ustnih
poročilih
čeških
stanic
smešnice
o
tebi
.
Oprosti
,
ali
nisi
malo
takó
...
pohajal
za
neko
bogato
Nemko
iz
Draždan
?
“
„
Ali
si
že
tudi
ti
čul
o
tisti
neumnosti
?
“
„
Slišal
pač
,
pa
sem
že
pozabil
;
daj
,
povej
tudi
meni
,
kako
je
bilo
!
“
„
Neumnost
,
sama
sama
neumnost
;
no
da
si
prikrativa
čas
,
povem
ti
,
kakó
je
bilo
s
tisto
Nemko
.
—
Ko
sem
bil
na
severnem
Češkem
,
to
je
bilo
še
pred
šestinšestdesetim
letom
,
shajali
smo
se
večkrat
z
nemškimi
častniki
uradno
.
Saj
poznaš
tist
pusti
in
prazni
„
Reunion
“
na
mejah
?
“
„
Poznam
!
Vrag
ga
poberi
!
—
“
Tu
je
starejši
častnik
začel
pripovedovati
,
kakó
sta
se
za
njegovega
bivanja
na
severnem
Češkem
navadila
zahajati
k
njemu
dva
saksonska
kavalerijska
častnika
,
nastanjena
v
Draždanih
.
Kapitan
Berger
in
njegov
poročnik
,
oba
velika
ljubitelja
čeških
piv
in
ogrskih
vin
;
kakó
so
obhajali
radovanke
do
belega
dne
,
kako
je
sam
zahajal
v
Draždane
,
zaljubil
se
tam
v
Bergerjevo
sestro
;
kakó
je
bil
že
do
grla
sit
nemške
družbe
,
a
zarad
Bergerice
se
ni
hotel
odreči
prijateljstvu
.
Pripovedovanje
častnikovo
mi
je
prihajalo
čedalje
zanimiveje
.
Vmešal
je
časih
kako
primero
,
da
sem
se
moral
počuditi
in
posmejati
.
Zvesto
sem
torej
poslušal
.
Kakor
potoček
,
izvirajoč
visoko
v
zeleni
gori
veselo
curlja
navzdol
,
mestoma
poigravajoč
in
skakljajoč
,
mestoma
tiho
lazeč
med
belim
peskom
:
tu
zavrti
perišče
suhega
listja
,
tam
zasloni
bilko
za
šibko
travo
in
zopet
tam
glasno
žubori
gorsko
pesem
svoji
najljubši
cvetici
:
tako
se
je
zdelo
častniku
,
da
mu
teče
življenje
na
blaženi
zemlji
češki
ob
nadepolni
ljubezni
:
časih
strastno
in
burno
,
časih
mirno
in
tožno
,
a
vedno
prijetno
in
slastno
.
„
Da
,
to
so
bili
drugačni
časi
,
časi
neskrbnosti
in
mladostne
lahkomišljenosti
.
In
ker
sem
bil
takrat
dospel
na
vrhunec
razposajenosti
,
vrivala
se
mi
je
čedalje
bolj
misel
,
da
bi
bilo
dobro
preskrbeti
si
svoje
ognjišče
še
predno
se
voz
obrne
navzdol
,
in
vedno
bolj
se
me
je
oprijemala
misel
na
ženitev
.
Bergerica
je
bila
ženska
z
denarjem
,
samostojna
,
razven
brata
in
tete
,
ki
je
bila
omožena
na
Dunaji
,
nič
sorodnikov
,
kje
naletiš
na
tako
žensko
,
a
?
“
„
Da
redke
so
primerne
.
Če
je
že
bogata
,
pa
ti
pripelje
s
seboj
polno
gnezdo
sorodnikov
s
taščo
vred
.
Kukala
jim
majka
!
“
pritrdil
je
nervozno
zvonki
glas
.
„
Seveda
je
bila
tudi
nekoliko
ošabna
,
ohola
,
kakor
vsi
Nemci
,
pa
sem
si
dejal
:
to
se
popravi
v
zakonu
.
Takó
sem
zahajal
v
Draždane
,
dvoril
ji
in
čakal
ugodnega
trenutka
,
da
pridem
s
pravo
besedo
na
dan
.
Iz
njenih
pisem
sem
zvedel
,
da
pride
njena
teta
z
Dunaja
v
posete
;
moj
načrt
je
bil
precej
na
rejen
:
tist
dan
,
ko
bo
teta
v
Draždanih
,
popeljem
se
tudi
jaz
tjekaj
,
predstavljen
ji
bom
in
teta
,
ki
živi
že
toliko
let
na
Dunaji
,
je
gotovo
prijatlica
avstrijskih
častnikov
in
sama
napelje
govorico
na
ženitev
,
ali
pa
vsaj
takó
,
da
jaz
lahko
izprožim
kako
pametno
o
svoji
zadevi
.
Če
obvelja
moja
beseda
,
dobro
;
če
ne
,
tudi
dobro
:
beseda
ni
volk
,
da
bi
koga
požrla
.
Saj
veš
,
kako
oprezen
mora
biti
človek
pri
takih
stvareh
,
a
?
“
„
A
...
bogme
!
...
Na
čast
treba
misliti
,
na
svojo
in
na
čast
svojega
stanu
.
“
„
Peljem
se
torej
neko
pomladansko
jutro
zopet
v
Draždane
.
Bil
sem
v
civilni
obleki
.
Z
menoj
v
kupeji
je
sedela
trojica
sopotnikov
:
dva
gospoda
in
postarna
dama
.
In
glej
,
polagoma
ti
začne
ta
gospoda
rešetati
avstrijske
zadeve
na
tak
način
,
da
nisem
mogel
ostati
ravnodušen
.
Kako
so
opravljali
in
zabavljali
;
da
si
ti
to
slišal
!
“
„
Vrag
jim
jasi
duše
!
“
„
Gledam
,
poslušam
.
Najbolj
razvozljan
je
bil
jeziček
one
dame
.
Ona
je
povsod
videla
le
nemarnost
v
Avstriji
in
zmešnjavo
nad
zmešnjavo
.
Rekla
je
,
da
je
državni
zbor
Babilonija
vlada
brez
moči
,
da
narodje
delajo
,
kar
hočejo
,
da
vsaka
dolina
zahteva
svojih
posebnih
pravic
in
vsaka
dežela
svojega
kralja
.
Jaz
jo
le
gledam
in
poslušam
in
tudi
ona
mene
gleda
,
kakor
bi
hotela
od
mene
potrdila
za
svoje
neumnosti
.
“
Mlajši
častnik
si
je
dal
duška
s
tako
silno
hrvaško
kletvico
,
da
sem
se
vzklonil
po
konci
in
mu
pogledal
v
obraz
.
Bil
je
to
možak
rdečega
lica
,
velikega
nosu
,
debele
glave
.
Vse
na
njem
je
kazalo
prvobitno
silo
.
Starejši
častnik
je
dalje
pripovedoval
,
kako
se
je
dama
zaletavala
ob
avstrijske
narode
,
katerih
je
izprva
naštela
nič
manj
nego
trideset
,
sčasoma
pa
se
je
zadovoljila
z
devetorico
;
kakó
je
opisala
svoje
popotovanje
po
jugu
Avstrije
,
kjer
je
našla
same
za
mazane
,
raztrgane
in
surove
ljudi
,
hujše
,
nego
so
cigani
.
„
In
vedno
je
gledala
milostiva
náme
in
mi
stavljala
prašanja
.
—
Da
da
,
milostiva
,
nameknil
sem
ji
na
videz
veselo
—
ima
naša
zemlja
krajev
,
kjer
bi
vrag
,
ugledavši
jih
,
plunil
,
voščil
lahko
noč
in
zbežal
.
Ali
težko
je
natanko
spoznati
jih
z
železniškega
voza
.
—
Oh
,
ne
mislite
,
da
sem
obsodila
tiste
kraje
z
železniškega
voza
,
dejala
je
pikro
dama
.
Moj
svak
je
služil
v
Ljubljani
,
če
veste
,
kje
je
to
,
deset
let
za
profesorja
,
ta
jih
pozná
.
—
Bog
ve
,
zakaj
gospodu
svaku
niso
ugajali
,
pristavil
sem
suho
in
trdovratno
,
—
Oh
,
oprostite
...
kako
morete
dvojiti
o
resničnosti
tega
,
kar
rečem
,
in
oporekavati
mi
,
Vi
,
ki
mi
niti
predstavljeni
niste
—
vznesla
se
je
nad
menoj
Nemka
.
—
Oh
,
oprostite
milostiva
—
odgovoril
sem
in
glas
se
mi
je
tresel
—
Vi
ste
me
ogovorili
,
pa
sem
si
mislil
,
da
sem
zatorej
že
sprejet
v
Vaše
društvo
!
Dovolite
,
da
se
Vam
predstavim
sam
:
Jaz
sem
brivec
Pipan
iz
Teše
vasi
na
Kranjskem
domá
!
“
V
tem
,
ko
se
je
mlajši
stotnik
burno
posmejal
in
starejši
si
odkašljal
,
viknila
je
moja
duša
:
„
Kaj
,
Pipan
se
pelje
z
menoj
?
Pipan
,
stotnik
iz
Kafernavma
,
branitelj
domovine
?
Kako
naključje
!
Čudež
,
čudež
!
Oj
,
kakó
se
bo
čudil
Lazar
!
“
In
da
bi
mogel
videti
čudnega
moža
,
Lazarjevega
in
sedaj
že
tudi
mojega
prijatelja
,
vzpel
sem
se
k
polici
,
kjer
je
ležala
moja
culica
,
v
katero
so
mi
draga
mati
zavili
mesa
in
cvrtja
.
Stojé
sem
otepaval
posluške
in
dal
si
opraviti
s
tisto
culo
.
Ni
edne
besede
nisem
hotel
preslišati
.
Takrat
se
še
nisem
bil
otresel
šolske
učenosti
in
zanimalo
bi
me
bilo
,
na
primer
,
izvedeti
,
o
čem
so
se
pomenkovali
grški
junaki
,
sedeči
v
sredini
trojanskega
konja
,
no
zanimiveje
še
se
mi
je
zdelo
pripovedovanje
Pipanovo
,
dasi
nisem
bil
nikdar
prijatelj
denašnjega
militarizma
.
„
Da
si
videl
,
“
nadaljeval
je
Pipan
,
„
kakó
je
bila
dama
pičena
,
ko
je
zaslišala
,
da
je
človek
,
s
kojim
je
govorila
,
tako
nizkega
poklica
in
na
Kranjskem
doma
.
Bal
sem
se
,
da
omedli
.
Naslonila
se
je
nazaj
v
blazine
,
našobila
se
,
vzela
iz
torbice
stekleničico
dehteče
tekočine
,
duhala
in
duhala
.
Zdelo
se
je
,
ko
da
sedi
na
šivankah
in
se
ji
pode
neznosne
misli
po
glavi
.
Oh
,
oh
,
brivca
ogovoriti
,
kaka
nepremišljenost
!
“
Pripovedoval
je
Pipan
,
kakó
so
dalje
popotovali
on
dobrovoljno
uživaje
razgled
na
Polabje
,
na
češko
Švico
,
in
zadovoljen
,
da
se
je
osvetil
dami
,
njegovi
sopotniki
nemi
in
poparjeni
.
Naposled
so
v
Draždani
izstopili
:
prva
dama
,
potem
sopotnika
in
tudi
Pipan
se
je
že
hotel
izkobaliti
,
a
—
glej
kak
prizor
!
Njegova
Bergerica
stopi
s
perona
,
šeta
se
naproti
izstopivši
dami
,
njegovi
sopotnici
in
z
vzklikom
:
Oh
,
tetka
,
mila
tetka
!
—
ovije
se
ji
okoli
vratu
.
Bedni
stotnik
se
je
zgreznil
na
sedalo
,
da
bi
se
prikril
in
gledal
je
kakor
človek
,
ki
svojim
očem
noče
rad
verjeti
.
In
postalo
mu
je
težko
in
pusto
na
duši
,
ko
je
izprevidel
položaj
in
spoznal
,
da
je
dama
,
s
katero
je
imel
razporico
atako
,
tista
teta
,
na
kojo
se
je
zanašal
,
da
pripomore
njegovi
srčni
zadevi
.
Potrt
je
stopil
iz
kupeja
,
ko
je
bila
Bergerica
s
teto
že
izginila
v
prostorih
kolodvorskih
;
potulil
se
je
v
restavracijo
in
s
prvim
vlakom
vrnil
nazaj
na
Češko
.
Še
je
šel
parkrat
v
Draždane
,
ko
hude
tete
ni
bilo
več
tam
,
ali
prejšnje
prisrčnosti
ni
prinesel
več
s
seboj
.
Priskutila
se
mu
je
ohola
družba
za
vselej
.
Kmalu
za
tem
je
bil
prestavljen
na
Ogrsko
.
Kakor
potok
hrumno
prispevši
z
gore
na
plano
,
umiri
svoj
tek
in
zmrači
svoj
vid
čuteč
,
da
je
za
vselej
izpeta
njegova
pesem
,
in
brez
sledu
izgine
napósled
med
ločjem
in
bičjem
pustega
travnika
:
tako
se
je
izgubila
za
vselej
v
ogrskih
pustah
Pipanova
ljubezen
,
da
sam
ni
vedel
,
kedaj
in
kakó
.
Med
takim
pripovedovanjem
sem
opazoval
natančneje
Pipana
.
Nisem
mu
mogel
dati
dosti
nad
petdeset
let
.
Videlo
se
je
,
da
ga
je
že
semtertja
hudo
in
dolgo
ščipala
kaka
srčna
bolest
.
Njegovo
medlo
lice
je
bilo
krotkega
izraza
,
drobne
,
umne
in
dobre
oči
so
kazale
pravega
Slovenca
,
katerega
ne
skazi
obleka
,
naj
si
bo
vtaknjen
v
kakršno
koli
.
Jagodasta
bradavica
na
nosu
ga
je
nekoliko
kazila
in
zob
časa
mu
je
bil
zarisal
poleg
oči
že
dovolj
tistih
praskotin
.
katere
imenujemo
„
kurje
krempeljce
“
,
no
posebnih
brazd
na
lici
ni
bilo
.
Njegovi
kratko
pristriženi
lasje
so
štrleli
kvišku
,
uporni
in
redki
,
kakor
strnišče
,
kadar
je
pozebljina
strla
setev
in
je
Bog
dal
slabo
letino
.
Pod
tem
strniščem
pa
ni
bilo
slame
,
najsi
je
čital
Pipan
v
resnici
samo
službene
knjige
in
razbojniške
povesti
.
On
je
že
vedel
,
zakaj
ne
mara
romanov
,
posebno
takih
ne
,
katere
je
pisala
ženska
.
„
Čemu
si
se
predstavil
za
brivca
iz
Teše
vasi
?
“
prašal
je
mlajši
stotnik
.
„
Kar
takó
mi
je
prišlo
na
um
.
Narodil
sem
se
v
selišči
,
ki
se
imenuje
Teša
vas
in
moj
stric
je
šel
,
ko
sem
bil
jaz
še
otrok
,
po
svetu
brit
ljudi
in
norce
.
Pa
sem
se
v
naglici
spomnil
tega
.
Neumnosti
,
same
neumnosti
!
“
V
tem
je
pridrdral
vlak
na
ljubljansko
polje
.
„
A
glej
ti
,
kako
prekrasen
kraj
se
nama
odpira
!
“
vskliknil
je
Pipan
in
se
nagnil
k
oknu
.
Osvojilo
ga
je
veselje
in
v
glasu
je
bila
čuti
razburjenost
.
„
Kadar
se
peljem
tod
prek
in
zagledam
naše
Grintovce
,
postane
mi
lože
,
kakor
bi
se
odvalila
od
duše
vsa
službena
peza
.
Glej
,
tam
na
desno
pod
onimi
gorami
sem
se
narodil
in
tam
se
v
drugo
naselim
,
morda
ne
čez
dolgo
.
Takó
je
na
svetu
:
komariš
,
komariš
po
svetu
,
po
vsem
cesarstvu
te
gonijo
,
raduješ
se
,
živiš
in
uživaš
in
čedalje
bolj
te
tesní
razočarovanje
.
Naposled
se
vsega
naveličaš
in
rad
greš
v
tist
tihi
kraj
,
kjer
te
je
rodila
majka
.
“
„
Istina
,
brate
,
“
povzel
je
Pipanov
tovariš
,
„
tudi
meni
je
veselo
pri
srci
,
kadar
pridem
v
svoje
krševito
Primorje
.
In
če
me
ne
pobere
vrag
na
bojnem
polji
,
trohnele
bodo
moje
kosti
v
lepi
hrvaški
domovini
,
kojo
Bog
poživi
!
“
—
Vlak
je
obstal
na
ljubljanskem
kolodvoru
;
stotnika
sta
se
poslovila
,
Pipan
je
izstopil
.
Izročil
je
kovčeg
vozniku
,
sam
je
šel
peš
v
mesto
,
jaz
za
njim
.
Radostno
se
je
ogledaval
,
kakor
človek
,
ki
po
dolgih
letih
zopet
pride
v
domače
kraje
,
kakor
ptica
selivka
,
ko
se
vrne
na
pomlad
in
ugleda
svoje
gnezdo
.
Pobiral
sem
stopinje
za
njim
,
dokler
mi
ni
izginil
pri
Malici
.
Meni
je
bilo
prijetno
misliti
o
tem
,
kar
sem
videl
in
slišal
na
železnici
.
Lahno
priskakujé
sem
hitel
domov
,
ker
sem
nesel
dobro
novico
,
ki
je
na
moč
silila
na
dan
.
Bog
nam
daj
vsem
,
da
bi
imeli
vedno
dobre
novice
za
našega
brata
trpina
!
Najprej
sem
stopil
h
Gregorki
.
Pospravljala
je
po
sobi
,
pri
mizi
je
šivala
Ivanka
.
Gospodinji
sem
moral
podrobno
razložiti
vse
,
kar
se
je
tikalo
mojega
domovja
,
ker
ona
je
zelo
čislala
mojo
mater
.
Ivanka
je
sedela
s
stranjo
proti
meni
.
Povedati
vam
moram
,
da
sem
bil
za
dijaških
let
velik
prijatelj
slik
in
kipov
,
da
sem
slike
trgal
iz
knjig
in
žurnalov
,
kjer
sem
na
letel
nanje
,
in
si
takó
nabral
precejšnjo
zbirko
,
da
sem
pri
kipih
stal
po
cele
ure
,
kjer
sem
jih
videl
v
steklenih
izložnicah
.
Naletel
sem
nekoč
na
kip
,
ki
se
mi
je
živo
vtisnil
v
glavo
in
me
je
vabil
dan
na
dan
k
sebi
.
Predstavljal
je
nemško
Gretko
.
Ivankin
obraz
je
bil
podoben
tej
Gretki
.
Tista
gorenja
ustnica
,
krepkejša
in
napeta
,
vabeča
na
uživanje
,
tist
okroglovati
nos
in
podbradek
in
tiste
spuščene
,
mehke
trepalnice
in
na
vsem
obrazu
sama
dobrota
in
požrtvovalnost
,
sama
duša
.
In
ko
sem
pripovedoval
Gregorki
,
kako
je
na
mojem
domu
,
ko
sem
ji
govoril
o
materi
,
bratih
in
sestri
,
naslikala
si
je
menda
Ivanka
v
svoji
glavici
najlepšo
podobo
družinskega
življenja
,
kjer
kraljuje
zložnost
,
mir
in
ljubezen
med
domačini
,
vzor
tihega
družinskega
življenja
,
kakršnega
se
je
ona
jedva
spominjala
in
kakršnega
je
ravno
sedaj
najbolj
pogrešala
in
morda
—
da
gotovo
je
bila
ta
lepa
slika
vir
solze
,
ki
se
je
prikradla
iz
njenih
velikih
,
svetlih
oči
in
zdrknila
na
gorenjo
ustnico
malce
pridvignjeno
in
ošpiljeno
.
Spoznal
sem
pričino
njene
žalosti
,
žal
mi
je
postalo
deklice
in
napeljal
sem
govor
na
svojo
imenitno
novico
.
Gregorka
se
je
začudila
in
razveselila
.
„
Deset
let
ga
že
nisem
videla
.
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
morda
se
me
pa
vendar
spomni
in
pride
k
nam
!
“
„
Veste
kaj
,
Gregorka
?
Pipan
ima
morda
znanja
v
Ljubljani
;
recimo
,
ko
bi
bilo
pri
deželnem
glavarji
,
predsedniku
,
ali
županu
,
ali
pa
drugod
pri
vplivnih
možeh
prvakih
;
kaj
ko
bi
ga
Vi
nagovorili
,
naj
zine
pri
teh
možeh
besedo
za
Lazarja
,
da
ga
spravijo
kam
v
primerno
službo
?
Vam
bi
morda
take
usluge
ne
odrekel
.
“
Prijetna
se
je
zdela
Gregorki
misel
,
da
bo
za
koga
prosila
pri
drugem
človeku
.
„
Še
škof
ga
dobro
poznajo
,
saj
sta
vkup
v
šolo
hodila
,
“
kliknila
je
vesela
in
zamišljena
.
„
Škof
mu
ne
pomore
“
dejal
sem
nejeverno
.
„
Lahko
bi
mu
pomogli
,
njih
oblast
sega
na
Dunaj
in
v
Rim
.
“
„
Škof
bi
ga
nemara
vteknil
v
kak
samostan
;
to
bi
pa
ne
bilo
prida
in
prav
,
“
pridejal
sem
z
lahno
nasmeško
in
pogledal
na
Ivanko
.
Še
niže
se
je
sklonila
deklica
na
šivanje
in
opazil
sem
živahen
priliv
rdečice
na
njenem
lici.
Ko
sem
odhajal
in
se
poslavljal
,
se
je
nasmehnilo
po
sili
njeno
vlažno
okó
in
še
bolj
mi
je
segla
v
srcé
tista
pridvignjena
ustnica
,
za
katero
sem
zavidal
prijatelja
.
Lazarja
že
nisem
dobil
domá
,
torej
se
nisem
mogel
iznebiti
svoje
novice
.
Ko
sem
prišel
tisto
popoldne
iz
pisarne
,
našel
sem
ga
sedečega
pri
oknu
.
Njegov
odzdrav
je
bil
čmeren
,
otožna
senca
je
ležala
na
njegovem
visokem
čelu
;
kamen
,
ki
ga
je
tiščal
na
srci
,
zajezil
je
vir
njegove
sicer
dovtipa
polne
zgovornosti
.
„
Frančišek
,
novico
,
oh
kako
novico
imam
záte
!
“
vskliknil
sem
vstopivši
.
Lazar
ni
dal
glasu
od
sebe
.
„
Ugani
,
s
kom
sem
se
vozil
od
Litije
gori
!
“
„
S
kom
neki
?
S
kakim
starim
sošolcem
,
ki
se
je
pohvalil
,
kako
se
mu
dobro
godi
,
kako
se
ženi
in
tako
dalje
.
“
„
Nisi
pogodil
!
“
„
Morda
s
kakim
zanimivim
popotnikom
s
culo
na
rami
,
ki
prihaja
iz
devete
dežele
po
svoj
vsakdanji
kruh
na
Slovensko
,
v
tem
ko
ga
domovina
nima
za
svoje
sinove
.
“
„
Ne
ne
,
pravega
ti
ne
uganeš
,
če
ugibaš
do
jutri
;
zato
ti
ga
povem
naravnost
.
Tvojega
stotnika
s
Kafernavma
sem
videl
,
tistega
—
“
„
Ali
Pip
—
“
Lazar
se
je
zaiknil
,
bodisi
da
ga
je
takó
morila
žalost
,
bodisi
da
se
je
takó
začudil
„
Naj
bo
pipež
ali
papež
,
tist
je
pa
le
,
o
katerem
si
mi
tolikrat
pravil
,
da
ima
bradavico
na
nosu
,
rdečkasto
,
kakor
jagoda
.
“
„
Ti
da
si
se
s
stotnikom
Pipanom
vozil
?
“
„
Da
,
prav
s
tistim
,
ki
koraka
,
kakor
bi
imel
dve
levi
nogi
.
“
Zdaj
sem
razložil
prijatelju
vse
,
kar
sem
videl
in
slišal
na
železnici
.
On
me
je
zvesto
poslušal
.
Časih
se
je
posmejal
razmišljeno
in
prisiljeno
,
a
vedno
je
pogledaval
skozi
okno
na
dvorišče
,
kakor
bi
čakal
nekoga
,
kojega
bi
rad
brzo
ugledal
.
„
Povej
mi
,
ali
nisi
morda
že
davi
pravil
Gregorki
,
da
je
Pipan
v
Ljubljani
?
“
me
je
prašal
.
„
Da
,
na
vse
zgodaj
sem
bil
pri
nji
in
iskal
sem
tudi
tebe
.
“
„
Zatorej
,
zatorej
—
“
Moje
oko
je
prašaje
strmelo
v
Lazarja
.
„
Zatorej
se
je
izšetala
Gregorka
dopoldne
tako
našopirjena
in
nalepotičena
,
kakor
še
nikdar
ne
.
Imela
je
na
sebi
tisto
svileno
krilo
starega
kroja
,
katero
obleče
sicer
samo
k
sprevodu
na
Telovo
.
In
kako
bojko
je
stopala
?
In
kako
dolgo
je
ni
bilo
nazaj
?
To
nekaj
pomeni
.
Oj
,
oj
!
kaj
pa
je
stara
norost
,
Če
to
ni
?
“
Jaz
sem
bil
le
deloma
tega
mnenja
.
Bolj
mi
je
ugajala
misel
,
da
je
šla
gospodinja
moledovat
za
Lazarja
in
dobro
se
mi
je
zdelo
,
da
sem
spravil
v
tir
tako
tehtno
moledovalko
.
Rekel
pa
nisem
ničesar
.
„
Vsekako
se
vidi
Pipanu
,
da
je
dober
človek
,
“
končal
sem
svoj
hvalospev
.
„
Vroče
ljubi
svojo
domovino
.
“
„
Dober
človek
je
,
dasi
ga
obdaja
vojaška
skorja
.
Ni
pust
slinež
in
lizun
.
V
njem
sem
našel
več
srca
,
nego
sladkih
in
gladkih
besedi
.
“
„
Kaj
čepiš
torej
tu
pri
oknu
in
gledaš
na
božje
solnce
,
kakor
mačka
na
vrelo
kašo
.
Mari
bi
se
šla
sprehajat
,
morda
kje
srečava
Pipana
;
on
te
spozna
,
praša
te
kaj
in
ti
ga
lahko
prosiš
za
dober
svet
.
Kaj
si
že
pozabil
svojega
dobrega
stotnika
?
“
Zdelo
se
mi
je
,
da
je
premalo
presenetila
moja
novica
prijatelja
.
„
Jaz
se
ne
ganem
od
tega
okna
,
dokler
njega
ni
.
Pusti
me
na
miru
!
“
„
Njega
?
Koga
pa
čakaš
pust
in
čmeren
,
kakor
bi
ti
kdo
mašil
koprive
za
vrat
.
„
Trovraga
!
“
„
Trovraga
?
“
prašal
sem
tiho
,
sklonivši
se
k
prijatelju
,
ker
šepetaje
sva
govorila
,
da
ne
bi
slišali
ženski
v
sosedni
sobi
.
„
Da
,
Trovraga
!
“
„
Kaj
pa
je
ž
njim
opraviti
?
“
„
Tožila
je
menda
.
“
„
Kdo
?
“
„
Vahulja
.
“
„
Ivanko
?
“
„
Da
!
“
„
In
ti
misliš
,
da
pride
Trovrag
v
hišo
zarad
nje
?
“
„
Podoba
je
.
Davi
me
je
ustavil
na
ulicah
Ščinkovec
in
me
prašal
,
kaj
se
je
zgodilo
pri
nas
,
ker
se
mu
je
ustil
Trovrag
,
da
pride
danes
k
nam
miši
lovit
.
“
„
Miši
lovit
?
“
„
Da
!
In
dejal
je
Trovrag
,
da
več
ve
mačka
nego
miš
in
da
se
ni
še
prigodilo
,
da
bi
miš
pozobala
mačko
,
obratno
pa
že
.
On
pa
da
pride
v
našo
hišo
,
da
naredi
tukaj
mir
in
red
in
ne
vem
,
kaj
je
še
vse
napovedal
Ščinkovcu
.
“
„
Ti
torej
čakaš
mišjega
lovca
?
“
„
Da
,
če
ti
pravim
!
“
„
Če
je
tudi
tožila
...
saj
tako
nemara
ne
stoji
zapisano
v
sodnem
redovniku
,
da
bi
smeli
kar
brez
dokazov
,
meni
nič
tebi
nič
,
tirati
koga
pred
sodišče
.
Najprej
mi
pošljejo
priziv
,
povabilo
,
naj
se
javi
.
“
„
Saj
tist
priziv
ali
tistega
povabila
pričakujem
.
Ali
meniš
,
da
bi
Ivanka
mogla
odoleti
takemu
javnemu
sumničenju
?
Ti
je
ne
poznaš
!
“
„
Res
je
,
težko
mora
biti
človeku
,
ki
si
ni
v
svesti
najmanjše
krivice
,
ako
ga
kličejo
tja
,
kjer
prašajo
le
po
krivici
.
“
„
Zato
onega
priziva
ne
bo
v
našo
hišo
.
Ne
bode
ga
,
pravim
ti
,
prijatelj
!
In
živ
ne
pojde
s
takim
povabilom
prek
našega
praga
mišji
lovec
,
naj
so
v
njem
trikrat
trije
vragi
.
“
„
Ali
te
ni
morda
slabo
poučil
Ščinkovec
?
“
„
Že
sinoči
je
Vahulja
pravila
Vahu
o
nekaki
pozivnici
,
pa
nisem
natanko
slišal
o
kakšni
.
Ščinkovec
pa
mi
je
dal
častno
besedo
,
da
govori
resnico
.
Zato
sem
precej
tekel
domov
ogledat
sabljo
.
“
Lazar
je
prinesel
od
vojakov
sabljo
,
kakor
je
rekel
,
za
spomin
.
Tista
sablja
,
gola
in
bridka
,
je
slonela
poleg
njega
ob
zidu
,
zapičena
v
podnico
.
Dolgo
sem
hodil
po
sobi
in
pogledaval
na
njo
in
na
Lazarja
.
Rečem
vam
,
da
sem
imel
v
tistih
mladih
letih
dosti
drznosti
in
poguma
.
Ko
sem
bil
še
v
šoli
,
imeli
smo
dijaki
svoje
vojske
na
Gradu
,
za
sv.
Krištofom
in
v
Šempeterski
jami
,
in
bili
smo
istinite
boje
z
ljubljanskimi
postopači
najnižje
vrste
,
ki
so
nam
hoteli
nagajati
pri
naših
igrah
.
Jaz
sem
stal
tedaj
vedno
v
prvi
vrsti
,
naj
je
frčalo
okoli
mene
kamenje
in
naj
je
imel
sovražnik
še
tako
debel
sklesek
v
rokah
.
Nikakih
bojazlivih
pomislekov
torej
nisem
imel
vzpričo
nakan
Lazarjevih
in
pripravljen
sem
bil
pomagati
mu
,
kakor
si
bodi
.
Ugajala
mi
je
misel
,
da
bom
„
orodje
v
rokah
božje
pravice
.
“
Prek
našega
dvorišča
je
bil
prehod
iz
Šempeterske
ulice
na
stari
živinski
semenj
;
ta
prehod
ni
bil
dosti
v
rabi
.
ker
ni
bil
vsakemu
znan
,
in
je
bil
ta
kraj
mesta
takrat
odljudnejši
nego
je
dandanes
.
Sredi
dvorišča
je
stal
vodnjak
,
od
katerega
se
je
odtekala
moča
po
majhni
grapi
.
Zvesto
sem
pogledaval
skozi
okno
na
dvorišče
,
in
pazil
,
kaj
se
odvali
od
gore
,
to
je
,
kedaj
se
pojavi
mišji
lovec
.
Suhokrak
dedek
s
culo
pod
pazduho
je
prišel
na
dvor
,
stopil
za
zid
in
začel
nekaj
jesti
.
Njegova
koščena
postava
je
pričala
o
nekdanji
moči
,
katero
,
sta
ukrotila
trpljenje
in
stradež
.
Siromak
bi
bil
,
da
ni
takó
mršav
pod
širokokrajnim
klobukom
,
prej
podoben
bedni
