zamolklim,
od
razburjenosti
se
tresočim
glasom
in
ko
se
mu
je
ozrla
zopet
s
plahim
pogledom
v
oči
,
presenečena
od
njegovega
ji
nedoumljivega
vedenja
,
se
mu
je
nehote
izvilo
izza
stisnjenih
ustnic
.
»
Ne
,
ne
,
to
ni
rdečo
!
Nesrečnica
!
To
ni
rdeče
!
Lažejo
,
vsi
lažejo
!
To
je
javo
,
kakor
ono
drugo
!
«
Na
njenem
levem
,
sicer
temnorjavem
očesu
je
namreč
opazil
svetel
,
skoro
rdeč
rob
in
spomnil
se
je
v
tem
hipu
besed
,
ki
jih
je
bil
včeraj
slišal
v
Cerknici
iz
ust
župnika
,
Svetega
Jova
.
»
Rdeče
je
,
da
,
rdeč
rob
ima
moje
levo
oko
,
«
je
ugovarjala
ona
,
»
vsi
v
naši
hiši
imamo
po
eno
rdeče
oko
ali
pa
vsaj
rdeč
rob
okrog
zenice
!
«
»
Kdo
si
,
dekle
božje
?
«
jo
je
vprašal
tedaj
Ivan
,
ki
se
je
zdaj
šele
domislil
,
da
je
niti
še
po
imenu
ni
vprašal
.
»
Ribičeva
sem
,
mene
pa
kličejo
povsod
Rezika
iz
Bočkovega
.
«
»
Rezika
iz
Bočkovega
?
«
se
je
začudil
Ivan
,
»
slišal
sem
že
to
ime
,
samo
ne
vem
kdaj
in
kje
,
—
čakaj
malo
,
da
se
domislim
—
.
«
»
Pri
gospe
Elah
morda
,
«
mu
je
pomagalo
dekle
,
»
večkrat
pridom
v
graščino
pomagat
.
«
»
Rezika
!
«
je
vzkliknil
Ivan
bolestno
,
ko
se
je
domislil
,
kaj
mu
je
pravila
gospa
Elah
pred
odhodom
.
Ta
Rezika
tedaj
je
bila
določena
okamenelemu
Celestinu
!
»
Ti
tedaj
si
Celestinova
nevesta
?
«
je
nadaljeval
po
kratkem
molku
.
»
Nevesta
?
Ne
,
njegova
nevesta
nisem
še
,
«
mu
je
odgovorila
Rezika
,
»
pač
pa
so
naju
menda
določili
v
graščini
.
Vdala
bi
se
nazadnje
v
božjo
voljo
,
a
Celestin
je
tako
oduren
človek
in
tako
surov
.
Svariti
sem
te
že
hotela
pred
njim
in
prositi
sem
te
mislila
,
da
pregovoriš
gospo
,
naj
mu
izbere
drugo
.
Jaz
nisem
za
njega
,
vse
svoje
življenje
bi
bila
nesrečna
!
«
Temna
rdečica
ji
je
pobarvala
med
temi
besedami
lica
in
vsa
v
zadregi
je
trgala
s
svojimi
drobnimi
prstki
ožgano
travo
za
robom
skale
.
»
Ti
ga
ne
maraš
?
«
jo
je
vprašal
Ivan
in
sedel
zopet
k
njej
na
skalo
.
»
Ne
maram
ga
in
ga
nikdar
ne
bom
,
njegova
pa
tudi
ne
bom
nikdar
,
ker
me
prej
ugonobi
moja
srčna
bol
.
«
»
In
imaš
morda
izbranega
že
drugega
!?
«
je
nadaljeval
Ivan
in
jo
prijel
za
roko
.
»
Ne
,
tudi
drugega
ne
,
«
se
je
glasil
njen
odgovor
,
»
sploh
pa
se
ne
maram
možiti
,
«
je
pristavila
bolj
tiho
.
»
In
zakaj
ne
?
«
Še
globlje
je
povesila
Rezika
glavico
in
ni
odgovorila
.
»
Povej
,
Rezika
,
«
ji
je
prigovarjal
Ivan
.
»
zakaj
hočeš
ostati
sama
?
«
»
Zakaj
si
ti
sam
?
«
ga
je
vprašala
ona
in
ga
izgledala
z
nedolžnimi
velikimi
očmi
.
»
To
jo
kaj
drugega
,
draga
moja
!
«
se
je
nasmehnil
Ivan
,
a
neskončno
bridkost
je
bila
v
njegovem
srcu
.
»
Nič
drugega
,
«
je
ugovarjala
Rezika
,
»
ali
nisem
tudi
jaz
človek
kakor
ti
?
Zakaj
bi
smel
biti
ti
sam
,
jaz
pa
bi
morala
vzeti
prvega
,
ki
mi
ga
odločijo
drugi
?
Zakaj
bi
ne
smela
odločati
jaz
sama
?
«
»
In
kako
bi
odločila
?
«
»
O
,
jaz
že
vem
kako
,
tako
nekako
,
kakor
ti
,
bi
hotela
biti
.
Hodila
bi
potem
po
svetu
,
in
kjer
najdem
koga
,
ki
trpi
,
bi
mu
pomagala
.
Vso
bi
hotela
znati
,
kakor
ti
,
in
dobra
in
ljubezniva
bi
hotela
biti
kakor
ti
.
«
Razvnela
se
je
ob
svojih
besedah
in
nadaljevala
.
»
Šla
bi
tudi
lahko
skupaj
,
jaz
bi
ti
bila
dekla
in
srečna
,
če
ti
morem
pomagati
v
tvojem
trdem
delu
.
Samo
to
strašno
vzemi
od
mene
!
«
je
prosila
in
sklenila
roke
ter
pogledala
Ivana
udano
proseče
s
težkimi
solzami
v
očeh
.
»
Tudi
to
ti
bo
odvzeto
!
«
ji
je
zagotovil
Ivan
.
»
In
če
sem
prosta
teh
svojih
srčnih
muk
,
kaj
ne
,
potem
me
vzameš
k
sebi
,
da
ti
služim
in
ti
pomagam
?
«
»
Otrok
nedolžni
!
«
je
vzkipelo
Ivanu
iz
srca
,
»
kako
rad
bi
te
imel
ob
svoji
strani
,
a
ti
ne
smeš
in
jaz
ne
smem
.
—
Tudi
o
moji
usodi
so
odločali
tuji
ljujdje
in
niso
vprašali
,
kaj
porečem
k
temu
jaz
.
«
Umolknil
je
Ivan
in
njegovi
pogledi
so
tavali
mrki
in
sovražni
tja
čez
jezersko
plan
,
kjer
se
je
risal
temni
Javornik
na
modrikasto
belem
obnebjn
.
»
Stopiva
v
kapelico
!
«
je
odločil
po
dolgem
molku
.
Drgetala
je
njena
roka
v
njegovi
,
ko
sta
prestopila
prag
in
jo
je
sprevodil
Ivan
pred
oltar
.
»
Ukreši
luč
,
Čekon
,
da
vidimo
kdo
je
med
nami
!
«
se
je
oglasil
hripavi
glas
iz
neprodorne
tmine
.
»
Lahko
vidijo
svit
ognja
,
«
se
je
oglasil
drug
glas
.
»
Naj
vidijo
,
«
mu
je
odgovoril
prvi
,
»
sem
gor
se
ne
upajo
,
križali
se
bodo
in
molili
,
da
jim
prizaneso
vešče
.
«
»
Ne
igraj
se
z
usodo
,
ne
govori
takih
besed
ob
takem
času
,
«
se
je
oglasil
zopet
isti
glas
.
»
Ukreši
,
sem
rekel
,
»
ali
pa
daj
sem
,
če
se
bojiš
,
«
je
nestrpno
zarobantil
hripavi
glas
neznanca
v
gosti
temi
,
a
zdaj
že
nekoliko
glasneje
in
odločno
,
da
se
je
čulo
na
glasu
,
da
je
vodja
ponočne
družbe
,
ki
se
je
zbrala
na
Šteberških
razvalinah
,
znotraj
v
mogočnem
okroglem
stolpu
,
v
katerega
je
bilo
moč
priti
le
po
vseh
štirih
skozi
ozko
odprtino
ob
tleh
,
zunaj
zakrito
od
gostega
grmičevja
.
»
Kam
naj
nas
privede
to
ponočno
zbiranje
,
«
se
je
oglasil
zopet
oni
,
ki
ga
je
bil
glavar
ponočne
družbe
poklical
s
Čekonom
.
»
Požiraj
ti
sline
,
če
se
ti
ljubi
,
«
je
bil
osorni
odgovor
,
»
mi
drugi
smo
siti
stradanja
!
«
»
Konec
storimo
!
«
se
je
oglasil
«
v
velikem
krogu
.
»
Poslušaj
!
Nekdo
se
bliža
!
«
se
je
oglasilo
od
vhoda
sem
in
utihnili
so
kakor
na
povelje
vsi
glasovi
v
stolpu
.
Le
visoko
nad
glavami
je
tulil
veter
skozi
prazna
okna
in
požvižgaval
po
golih
robeh
zidu
.
Zdaj
in
zdaj
se
je
utrgal
gori
kak
kamenček
in
zdrknil
ob
zidu
navzdol
ali
pa
se
je
odkrušil
omet
in
poprašil
po
zborovalcih
.
Tiho
je
bilo
vsenaokrog
.
Zdaj
se
je
začulo
drsanje
in
sopenje
ob
vhodu
,
takoj
nato
je
padlo
nekaj
težko
na
tla
.
»
Kdo
si
?
«
je
siknil
eden
s
ponarejenim
glasom
skozi
zobe
.
»
Dobravec
,
«
je
odgovoril
drugi
tiho
.
»
Dobro
je
,
«
se
je
oglasil
zopet
hripavi
glas
vodje
.
»
Zdaj
smo
vsi
!
«
»
Drugič
pa
me
ne
boš
tako
neusmiljeno
podrl
,
Drganc
,
povem
ti
tudi
jaz
imam
pesti
!
«
se
je
jezil
,
na
novo
prišli
Dobravec
.
»
Prehiter
si
bil
,
ne
boš
zameril
,
«
je
bil
odgovor
,
»
saj
veš
,
da
ne
sme
nobeden
med
nas
,
predno
ga
ne
otipljemo
.
«
Med
tem
je
bil
ukresal
Čekon
luč
in
prižgal
ozko
trsko
.
Kakih
dvajset
temnih
postav
je
čepelo
po
skalah
,
ki
jih
je
bil
odtrgal
požar
ali
pa
pozneje
tekom
let
vihar
iz
zidu
in
zagnal
v
to
,
vodnjaku
podobno
globino
.
Dolg
in
suh
se
je
pregibal
Čeken
med
temi
ljudmi
in
njegov
koščeni
obraz
,
razbrazdan
in
ostrižen
,
je
bil
videti
v
medli
luči
trske
kakor
mrtvaška
glava
.
Grčasta
postava
voditelja
te
nočne
družbe
se
je
risala
v
orjaški
senci
na
zidovju
in
rasla
tja
noter
v
višine
,
koder
se
je
zlila
v
nedoločno
megleno
temo
.
Gosto
zaraščeni
obraz
z
živimi
,
ostro
pogledujočimi
očmi
in
dolgimi
neostriženimi
lasmi
,
ki
so
padali
skoro
do
oči
,
vse
to
je
dajalo
celi
postavi
poseben
izraz
odločne
krvoločnosti
in
lokavosti
.
Sicer
pa
je
bil
po
postavi
komaj
srednje
velikosti
.
Vsaka
njegova
kretnja
in
posebno
težke
pesti
pa
so
govorile
o
njegovi
silni
moči
.
Za
Ribiča
so
ga
klicali
njegovi
tovariši
,
in
bil
je
v
resnici
ribič
vsaj
toliko
,
kakor
večina
kmetovalcev
v
okolici
Cerkniškega
jezera
.
Kadar
se
je
odtekala
voda
iz
jezera
,
je
bil
on
med
prvimi
,
ki
je
šel
na
delo
.
S
svojim
težkim
čolnom
si
ga
videl
tedaj
,
kako
se
je
vozil
po
jezeru
k
svoji
jami
.
Izza
davnih
časov
je
že
ribarila
njegova
hiša
vedno
na
istem
kraju
in
ponor
,
ki
je
bil
takorekoč
prvotna
last
njegove
hiše
,
so
nazivali
po
vsi
okolici
Ribiško
jamo
.
Tik
zraven
Rešeta
se
pogreza
Ribiška
jama
v
lijasto
izmito
zemljo
,
na
dnu
pa
se
odpira
širok
žleb
,
ki
vodi
v
podzemske
prostore
.
Kakor
rečeno
,
je
bil
ta
prostor
izprva
gotovo
last
kmečke
hiše
,
pri
kateri
se
je
reklo
pri
Ribiču
,
kakor
pa
je
izgubil
kmet
s
svojo
prostostjo
tudi
svojo
zemljo
in
svoje
pravice
,
tako
si
je
prisvojila
tudi
Hasberška
graščina
pravico
do
ribolova
v
tem
ponoru
kakor
v
večini
drugih
livakov
in
jam
Cerkniškega
jezera
.
Od
svojega
plena
,
ki
ga
je
iztegnil
Ribič
iz
Ribiške
jame
,
je
moral
prinesti
vsakokrat
eno
tretjino
na
Hasberški
grad
kot
priznanje
vrhovne
oblasti
hasberških
posestnikov
nad
ribolovom
v
Cerkniškem
jezeru
.
Od
ostalih
dveh
tretjin
je
moral
oddati
enotirno
v
župnišče
v
Cerknici
in
od
ostalega
so
zahtevali
gospodje
Šteberški
zopet
eno
tretjino
,
če
se
jim
ni
ravno
zljubilo
vzeti
kar
celo
polovico
ali
še
več
njegovega
plena
.
To
pa
ni
bilo
vedno
tako
.
Ko
so
živeli
še
Ivani
,
prejšnji
lastniki
Šteberske
graščine
,
so
oddajali
Ribičevi
samo
tretjino
Hasberški
graščini
in
pa
desetino
ostalega
plena
Šteberžanom
,
drugo
je
ostalo
vse
kmečki
družini
na
Bočkovem
.
Pili
so
to
boljši
časi
za
ribiče
.
A
ti
časi
so
zatonili
in
huda
stiska
je
prišla
med
kmete
krog
jezera
.
Ko
sta
obšla
s
Čekonom
ves
krog
zbranih
kmetov
,
udaril
je
Čekon
s
trsko
ob
zid
,
da
so
letele
iskre
na
vse
strani
.
Tema
se
je
zopet
napravila
,
da
nisi
videl
roke
pred
očmi
,
samo
na
tleh
so
še
tlele
iskre
in
umirale
druga
za
drugo
.
»
Zbrali
smo
se
,
«
se
je
oglasil
Ribič
,
»
da
se
posvetujemo
,
kako
se
postavimo
v
tem
letu
proti
našim
gospodom
.
Mislim
,
da
ga
ni
med
nami
,
ki
bi
ne
uvidel
,
kako
krvavo
potrebno
je
,
da
že
enkrat
za
vselej
spregovorimo
odločno
besedo
z
našimi
gospodarji
.
Vse
,
kar
je
prav
,
ne
branimo
se
desetine
in
ne
tlake
,
a
krščansko
naj
delajo
z
nami
.
Zdaj
pa
orjemo
in
žanjemo
,
ribarimo
in
nastavljamo
zanjke
le
za
druge
.
Po
graščinah
se
maste
od
naših
žuljev
,
mi
pa
stradamo
!
Povsod
ti
stoje
za
hrbtom
graščinski
hlapci
in
gorje
ti
,
če
se
ne
trudiš
in
mudiš
kakor
črna
živina
!
Zraven
pa
te
še
zasmehujejo
in
brijejo
norce
z
božjimi
darovi
,
ki
si
jih
v
potu
svojega
obraza
in
s
krvavimi
žulji
zaslužil
.
«
Pritrjujoče
mrmranje
se
je
začulo
iz
teme
,
Ribič
pa
je
nadaljeval
:
»
Vsi
se
še
spominjate
starih
Šteberzanov
.
Tudi
njim
smo
morali
odrajtovati
desetino
pridelkov
od
polja
in
desetino
od
ribolova
.
Storili
smo
to
radevolje
,
saj
vemo
,
da
so
oni
naši
gospodarji
in
da
morajo
tudi
živeti
,
ta
novo
pritepena
gospoda
pa
,
ki
nam
jo
je
poslal
sam
peklenšček
,
pa
zahteva
tretjino
,
včasih
celo
polovico
in
več
in
še
tepe
nas
in
nas
zapira
ta
vamp
pritepeni
,
če
se
sklicujemo
na
svojo
staro
pravde
.
V
cerkniško
župnišče
moramo
kar
naenkrat
tudi
nositi
svoje
dajatve
.
Od
kod
to
,
vas
vprašam
,
ljudje
božji
!
Cerkniška
župnija
stoji
pod
bisterškimi
kartuzijani
,
jezero
pa
je
pod
vrhovno
oblastjo
Hasberške
graščine
.
Od
kod
tedaj
pravica
,
ki
jo
zahteva
župnišče
zase
?
Če
se
hočejo
hasberški
gospodje
oddolžiti
cerkniškemu
župniku
,
—
nam
to
nič
mar
,
mi
jim
nismo
dolžni
dajati
nobenih
davščin
.
Tako
je
pri
ribah
in
tako
je
pri
žitu
in
pri
senu
,
ki
ga
dobivamo
na
jezerskih
tleh
.
In
zdaj
naenkrat
naj
bo
tako
tudi
pri
žitu
in
pri
pridelkih
,
ki
jih
dobivamo
na
naših
njivah
zunaj
jezerskih
tal
.
Lani
so
poskusili
,
pa
se
jim
ni
dobro
obneslo
,
ker
je
bila
letina
tako
slaba
,
letos
bodo
storili
to
zopet
.
Vsi
od
prvega
pa
do
zadnjega
smo
že
izstradani
,
naše
babe
hodijo
v
raztrganih
cunjah
,
da
se
vidi
do
golega
,
da
je
človeka
sram
,
če
jih
pogleda
,
ker
gre
vsa
preja
v
graščino
in
mi
moramo
hoditi
že
celo
pozimi
bosi
,
ker
nimamo
kož
,
da
bi
si
napravili
mestve
in
zaplete
.
Mislili
smo
,
da
bo
trajalo
to
odiranje
do
tedaj
,
da
se
utrdi
novi
gospodar
v
svojem
posestvu
,
pa
smo
se
motili
,
čedalje
hujše
je
.
In
zato
smo
se
zbrali
,
da
se
danes
posvetujemo
,
kaj
nam
je
storiti
.
«
»
Upremo
se
,
nič
več
in
nikomur
ne
damo
,
«
se
je
oglasil
glas
iz
teme
.
»
Ubijmo
jih
,
pa
bo
konec
stradanja
!
«
je
pripomnil
drugi
.
»
Vse
to
ne
bo
veljalo
,
«
je
ugovarjal
Ribič
mirno
.
»
Hasberška
graščina
ima
pravico
,
da
dobi
svojo
tretjino
,
ravno
tako
imajo
pravico
Šteberški
gospodje
do
desetine
.
Vse
drugo
pa
je
krivično
odiranje
!
«
»
Elahovim
nič
,
«
se
je
ujezil
Čekon
.
»
Le
tiho
bodi
,
Čekon
,
ti
si
prvi
,
ki
jim
ležeš
,
če
ti
le
pokažejo
gorjačo
,
«
ga
je
zavrnil
Drganec
.
»
Nobenih
prepirov
!
«
je
segel
vmes
Ribič
.
»
Elahovim
nič
!
«
je
ponovil
Cekon
,
»
dobili
so
že
do
zdaj
najmanj
za
deset
let
!
«
»
To
ne
gre
,
«
jih
je
podučil
Ribič
.
Pravico
imajo
do
desetine
,
to
je
ukoreninjena
stara
pravda
graščine
;
da
pa
ne
damo
več
kot
desetino
,
to
je
pa
naša
stara
pravda
.
Desetino
jim
moramo
odrajtovati
.
«
»
Vzeli
so
si
jo
že
naprej
,
«
je
ugovarjalo
nekaj
glasov
.
»
Kar
jo
bilo
,
za
to
ne
da
nobeden
nič
!
«
jo
bil
Ribičev
odgovor
.
»
Od
zdaj
naprej
pa
se
hočemo
držati
nase
stare
pravde
,
pa
nam
bo
že
pripomogel
Rauber
,
kar
se
tiče
ribolova
in
cerkniškega
župnišča
,
zaradi
teh
pritepencev
pa
se
bomo
obrnili
na
bisterško
gospodo
.
«
»
Do
rib
nimajo
na
Šteberku
nobene
pravice
,
«
je
ugovarjal
Drganec
,
»
ribe
so
last
druge
graščine
.
Naj
dado
hasberški
gospodje
Elahovim
kako
odškodnino
za
to
,
da
jim
lovimo
mi
,
Šteberfiki
podaniki
.
«
»
To
ni
tako
,
premlad
si
še
,
Drganec
,
«
ga
je
podučil
Dobravec
,
»
mi
,
naše
delo
in
vsak
prirastek
k
našemu
imetku
,
vse
to
je
pravzaprav
last
Šteberske
gospode
.
«
»
Kdo
pa
bo
šel
k
Rauberju
in
pa
v
bisterški
samostan
?
«
je
vprašal
Čekon
.
»
Ribič
!
Kdo
drugi
!
«
se
je
oglasilo
kakor
en
glas
v
krogu
kmetov
.
»
Ne
vem
,
kako
bi
opravil
,
«
se
je
branil
Ribič
,
»
z
vami
se
lahko
govorim
,
z
gospodo
pa
ne
znam
;
še
razumeli
me
ne
bodo
,
kaj
hočem
.
«
»
V
bisterškem
samostanu
te
že
razumejo
,
«
je
ugovarjal
Dobravec
.
»
Če
hočejo
,
«
se
je
oglasil
Ribičev
odgovor
.
»
Pa
bi
šel
prosit
Svetega
Jova
samega
!
«
je
menil
Čekon
.
»
Ta
bi
bila
lepa
!
«
se
je
zasmejal
Drganec
.
»
Ravno
taka
bi
bila
ta
,
kakor
da
prosi
tele
medveda
,
naj
ga
ne
raztrga
.
«
»
Kdo
bo
šel
?
«
se
je
glasilo
malodušno
skozi
vrste
,
kmetov
.
»
Že
imam
,
«
se
je
oglasil
po
kratkem
molku
glas
kmeta
,
ki
do
tedaj
še
ni
bil
spregovoril
besedice
.
»
Ivanu
Šteberškemu
bi
razložili
naše
želje
in
ga
naprosili
,
da
pojde
on
okrog
gospode
.
Ti
,
Ribič
,
pa
pojdeš
ž
njim
,
da
mu
daš
pojasnila
,
če
jih
potrebuje
.
«
»
Samo
če
bo
hotel
,
«
je
dvomil
Čekon
...
»
Stara
Steberška
korenina
je
in
dober
človek
skoz
in
skoz
,
«
je
pohvalil
Ribič
Ivana
.
»
Vse
naše
babnice
so
kar
zaljubljene
v
njega
in
ga
ne
morejo
prehvaliti
,
kako
je
priljuden
in
nič
visok
.
Prav
si
pogodil
.
Ivana
bomo
naprosili
,
in
to
prevzamem
nase
,
da
ga
pregovorim
.
Prepričan
sem
,
da
nam
to
stori
.
Še
jutri
pojdem
k
njemu
in
mu
povem
vse
.
«
»
Za
pot
vama
pa
že
preskrbimo
vse
,
da
ne
bosta
imela
škode
od
vajinega
posredovanja
.
«
Sklenili
so
še
,
kdo
da
konje
za
pot
in
koliko
odpade
na
vsakega
,
da
mora
prispevati
v
jestvinah
in
drugem
,
kar
je
potrebno
za
tako
pot
.
Razšli
so
se
potem
kmetje
vsak
na
svoj
dom
.
Kakor
sence
so
tavali
skozi
gosto
grmičje
,
suhljad
je
pokala
pod
njihovimi
težkimi
koraki
.
Noč
jih
je
zagrnila
in
pokrila
.
Tiho
je
bilo
v
razpadlem
stolpu
,
samo
veter
je
požvižgaval
čez
razpadajoče
mirje
starega
Šteberškega
gradu
in
se
zapletal
v
suho
vejevje
starih
bukev
.
Na
zgornjem
strešnem
robu
okroglega
stolpa
se
je
utrgal
zdaj
pa
zdaj
kamenček
in
zdrknil
ob
zidu
navzdol
ali
pa
se
je
odkrušila
plast
ometa
in
se
zaprašila
v
globino
.
Skovir
se
je
režal
v
temno
noč
in
škripal
svojo
vedno
ennko
otožno
pesem
.
Zavrazila
so
na
vasi
pod
holmom
vrata
zdaj
tu
,
zdaj
tam
in
utihnila
je
vsa
narava
vsenaokrog
.
»
Jaz
jim
zakurim
,
da
bodo
pomnili
kdaj
so
se
pritoževali
o
svojem
župniku
,
«
se
je
jezil
Sveti
Jovo
in
rogovilil
po
sobi
gor
in
dol
,
od
okna
pa
do
vrat
in
nazaj
.
Včasih
se
je
ustavil
pred
široko
mizo
in
pristavil
mogočni
vrč
z
vinom
,
edinim
tolažnikom
v
njegovih
skrbeh
.
»
Pokažem
jim
,
kaj
se
pravi
prerekati
se
z
župnikom
o
stari
pravdi
!
Mar
mislijo
,
da
naj
zagrabim
jaz
sam
mrežo
in
grem
v
mrzlo
vodo
?
Motite
se
,
para
stekla
,
če
mislite
,
da
vam
ostane
ta
vaš
korak
nekaznovan
!
«
In
zopet
se
je
zibal
od
vrat
pa
do
okna
iz
kota
v
kot
.
»
In
ta
mlečezobec
,
ta
Ivan
Šteberški
,
mora
imeti
tudi
svoje
kremplje
vmes
.
No
,
le
počakaj
me
griža
!
Plesal
boš
,
kakor
ti
bom
godel
jaz
!
«
Sedel
je
k
mizi
in
podprl
si
je
rdečo
glavo
.
Premišljeval
je
kaj
mu
je
storiti
.
Ravnokar
sta
bila
odšla
Ivan
Šteberški
in
kmet
Ribič
iz
Bočkovega
pod
Šteberkom
.
Prišla
sta
ga
bila
prosit
,
da
se
odpove
prostovoljno
svoji
pravici
do
petine
od
vjetih
rib
,
da
jima
ni
treba
hoditi
do
Rauberja
na
Hasbersko
graščino
.
»
Še
grozi
mi
to
mlade
,
meni
,
svojemu
predstojniku
!
Ali
je
svet
že
slišal
o
taki
predrznosti
?
To
jo
upor
proti
cerkvenim
odredbam
,
nepokorščina
proti
cerkvi
!
O
jaz
ti
že
pokažem
,
da
ti
bodo
pokale
kosti
!
Za
staro
kmečko
pravdo
gre
,
praviš
?
In
za
pravice
svojega
župnika
,
za
pravice
cerkve
,
se
ne
zmeniš
!
«
Zopet
se
jo
zamislil
župnik
Jovo
in
napravil
dolg
,
globok
požirek
iz
vrča
.
»
K
Rauberju
gredo
,
kakor
bi
mi
imel
ta
kaj
zapovedovati
;
radoveden
sem
,
kako
bodo
naleteli
pri
njem
.
No
,
vse
je
moeroče
pri
njem
,
tudi
da
napravi
največjo
neumnost
,
«
je
pristavil
po
kratkem
preudarku
.
»
Dobro
pa
je
vseeno
,
da
se
pripravim
za
vsak
slučaj
!
«
Vstal
je
župnik
Jovo
in
se
zazibal
k
polici
,
naloženi
z
najraznovrstnejšimi
papirji
in
najrazličnejšo
šaro
.
Razmetal
je
po
polici
vse
navzkriž
in
končno
privlekel
velik
omot
,
ki
ga
je
položil
na
mizo
.
Iskal
je
potem
naprej
po
polici
in
privlekel
iz
enega
kota
sveženj
gosjih
peres
iz
drugega
pa
s
črnim
barvilom
napolnen
lonček
.
Zalil
ga
je
z
vodo
in
pomešal
s
trščico
,
na
njegovem
obrazu
pa
se
je
zrcalila
zlobna
smehljajoča
zadovoljnost
.
»
Čakajte
me
!
«
je
hihitalo
v
njem
,
»
čakajte
,
jaz
vam
že
zakurim
,
da
bo
veselje
!
«
In
razvil
je
omot
in
razgrnil
po
mizi
papir
.
Od
njega
je
odrezal
precejšen
kos
,
kakršen
se
mu
je
dozdeval
zadosti
velik
za
njegov
namen
.
Smejalo
se
mu
je
celo
lice
ob
tem
njegovem
delu
in
pridno
je
zalival
svojim
mislim
iz
vrča
.
Sedel
je
potem
za
mizo
in
začel
pisati
z
velikimi
črkami
,
postavljajoč
vsako
črko
zase
na
raskavi
papir
,
ki
se
je
zvijal
vsak
čas
kakor
je
bil
zavit
v
omotu
,
dokler
ga
ni
obtežil
na
zgornjem
koncu
s
težkim
vrčem
in
tako
napel
na
mizi
.
Pisal
je
ovadbo
na
visoko
gosposko
na
gradu
v
Ljubljani
v
roke
visokorodnemu
milostljivemu
grofu
Viljemu
Auerspergu
,
deželnemu
glavarju
.
Dolgo
je
pisal
župnik
Jovo
in
že
se
je
mračilo
,
ko
je
odložil
pero
.
Poleg
ovadbe
na
deželnega
glavarja
,
je
sestavil
in
končal
tudi
pismo
na
škofijskega
vikarja
v
Ljubljano
in
na
patra
priorja
v
Bistri
.
Zadovoljen
s
svojim
delom
je
odložil
pero
in
storil
globok
požirek
iz
vrča
.
Mrzlično
so
pričakovali
kmetje
in
ribiči
krog
jezera
,
kdaj
se
oglasi
pri
Škocjanu
v
bližini
selišča
,
ki
so
je
imenovali
na
Jezeru
,
znamenje
,
da
se
odtekajo
vode
.
Na
Bočkovem
in
v
podgrajski
vasi
pri
Šteberku
,
pa
so
se
vršile
po
kmečkih
kočah
še
vse
druge
priprave
.
Nič
tako
kakor
druga
leta
se
niso
pripravljali
na
lov
.
Mreže
so
sicer
visele
razpete
na
dolgih
količih
krog
hiš
,
tudi
zeleno
mladje
je
bilo
zloženo
na
kupe
ob
kamenitih
stenah
,
vse
kakor
druga
leta
,
kadar
so
se
pripravljali
na
lov
,
in
vendar
je
ležalo
nad
vasjo
nekaj
novega
,
kar
ni
bilo
do
tedaj
še
nobeno
leto
.
Veselo
petje
deklet
in
tikanje
mladeničev
je
umrlo
,
zbegane
so
hodile
ženico
od
hiše
do
hiše
in
vsaki
je
stala
zapisana
skrb
na
licu
.
Pač
so
se
ozirala
dekleta
izza
vrat
na
mimoidoče
,
a
njih
pogledi
so
bili
plahi
in
vprašujoči
.
Stari
so
hodili
z
resnimi
obrazi
pred
hiše
ogledovat
nebo
,
ki
je
bilo
razpeto
nad
vso
cerkniško
kotlino
jasno
in
Čisto
,
kakor
ribje
oko
.
Povsodi
je
vladala
napetost
in
pričakovanje
.
Pred
svojo
kočo
na
Bočkovem
je
sedel
Ribič
in
zrl
črez
jezero
proti
Javorniku
,
a
njegov
pogled
je
bil
kakor
okamenel
in
pod
zgrbančenim
čelom
so
se
mu
podile
nemirne
misli
.
Zganil
se
ni
niti
tedaj
,
ko
je
stopil
pred
njega
Ivan
,
kaplan
na
Šteberku
.
»
Dobro
jutro
,
oče
!
«
ga
je
nagovoril
Ivan
.
»
Da
bi
bilo
dobro
!
«
se
je
vzdramil
Ribič
in
se
vzravnal
.
Začela
sta
pogovor
o
lovu
,
ki
se
brezdvomno
začne
jutri
,
če
ne
že
danes
.
Znamenja
od
Škocjanske
cerkve
sicer
še
ni
bilo
,
vendar
pa
se
zbira
ob
jezeru
že
staro
in
mlado
in
čaka
z
mrežami
kdaj
sme
v
vodo
.
»
Ne
bom
se
prenaglil
to
pot
,
«
jo
menil
stari
Ribič
,
»
tudi
vzamem
seboj
samo
oba
svoja
sinova
,
Reziko
in
malo
Franico
pustim
doma
,
ne
maram
,
da
bi
videle
vse
,
kar
se
ho
zgodilo
.
«
Jezno
je
pljunil
pred
se
,
kakor
bi
hotel
izvreči
nekaj
grdega
.
»
Preudaren
mož
si
,
oče
Ribič
,
dobro
si
sklenil
,
«
se
je
razveselil
Ivan
,
»
ni
vse
za
dekleta
,
kar
se
godi
pri
lovu
!
«
»
Ni
,
ne
,
—
danes
ne
!
«
je
pritrdil
Ribič
.
»
Veseli
me
,
da
si
to
uvidel
sam
,
bil
sem
ravno
namenjen
k
tebi
,
da
te
opozorim
na
to
.
«
»
Ti
veš
?
«
se
je
začudil
Ribič
in
pogledal
Ivana
po
strani
.
»
Kaj
bi
ne
vedel
,
saj
sem
z
vami
zrasel
tu
do
svojega
desetega
leta
!
«
se
je
glasil
njegov
odgovor
.
»
Kako
bi
ne
vedel
kaj
se
godi
pri
lovu
!
Povem
ti
,
da
me
je
navdajala
že
več
dni
sem
skrb
,
da
poženeš
vso
svojo
hišo
v
jezero
.
«
»
Ovirali
bi
me
,
in
ne
mogel
bi
nastopati
tako
kakor
se
spodobi
.
«
»
Na
poti
je
res
mladina
in
nič
kaj
prav
se
mi
ne
zdi
,
da
so
skupaj
moški
in
ženske
,
stari
in
mladi
in
vsi
popolnoma
nagi
.
Ni
to
spodobno
in
ni
zdravo
za
mlada
nepokvarjena
dekleta
.
«
»
To
ni
nič
,
prav
nič
,
da
ti
rečem
,
«
je
podučil
Ribič
Ivana
,
in
domislil
se
je
,
da
je
to
morda
ona
skrb
,
ki
je
prignala
Ivana
k
njemu
in
da
ne
ve
ničesar
o
njegovem
in
drugih
kmetov
tajnem
naklepu
,
zato
ga
je
previdno
vprašal
:
»
To
tedaj
je
bila
tvoja
skrb
,
nič
drugega
!
«
»
To
seveda
,
«
mu
je
pritrdil
Ivan
,
»
ali
ni
to
zadostil
«
»
To
ni
nič
!
«
je
ponovil
Ribič
in
se
nasmehnil
.
»
Ne
rečem
,
če
bi
hodili
nagi
pod
svetlim
solncem
in
brez
dela
,
utegnilo
bi
nastati
iz
tega
pohujšanje
.
Tedaj
že
,
—
gotovo
;
nezdravo
bi
bilo
to
za
mlade
ljudi
in
greha
bi
se
storilo
še
stokrat
več
kakor
sedaj
.
Nič
pa
ni
,
če
gredo
taki
,
kakor
jih
je
rodila
mati
na
ribe
.
Lahko
mi
verjameš
,
da
drug
drugega
ne
vidi
,
in
če
ga
vidi
,
se
ne
zaveda
,
da
ga
vidi.
Paziti
moraš
pri
lovu
in
zbrati
vse
čute
,
da
se
ne
ponesrečiš
,
ali
pa
ne
pokvariš
lova
.
Le
poglej
doli
na
jezero
,
rjavo
je
in
blatno
,
in
kar
je
v
njem
,
je
zakrito
očem
.
Prazna
je
bila
tvoja
skrb
,
tega
ne
razumeš
kljub
svoji
učenosti
.
In
potem
pomisli
,
da
ima
vsaka
roka
,
in
naj
bo
še
tako
šibka
,
svoje
delo
,
ne
misli
pa
,
da
je
to
delo
samo
z
rokami
,
tudi
misliti
je
treba
pri
tem
delu
,
da
napneš
vse
svoje
sile
kadar
potegnejo
mrežo
na
to
ali
ono
stran
,
paziti
moraš
,
da
ne
stopiš
v
ponor
,
težko
bi
bilo
te
izvleči
iz
vrtinca
in
ves
lov
lahko
pokvariš
s
svojo
nepazljivostjo
.
Saj
ti
je
znano
,
da
smeš
potegniti
z
mrežo
skozi
nekatere
ponore
samo
enkrat
,
kadar
ima
tvoj
gospodar
pravico
.
V
drugo
potegnejo
mrežo
drugi
ribiči
drugega
gospodarja
.
To
so
stare
pravice
in
teh
se
moramo
držati
.
«
»
A
drugi
,
ki
tedaj
niso
na
vrsti
,
gledajo
in
se
naslajajo
in
zbijajo
svoje
sirove
šale
,
«
je
ugovarjal
Ivan
.
»
Naj
gledajo
,
ali
ni
človek
enak
človeku
,
in
daleč
na
bregu
so
,
da
ne
razločajo
obrazov
,
in
ko
bi
jih
,
voda
jim
zakriva
telesa
.
Sicer
pa
le
poskusi
enkrat
in
pojdi
se
kopat
zdajle
v
to
vodo
.
To
ni
nič
prijetnega
in
rečem
ti
,
da
se
mi
vsak
smili
,
ki
ga
vidim
na
lovu
v
vodi
.
Kakor
kuhan
rak
so
ti
telesa
rdeča
v
tej
snežnici
.
«
»
Prav
iz
srca
sem
vesel
,
«
ga
je
prekinil
Ivan
,
»
da
si
ukrenil
tako
,
če
pa
nisi
mislil
na
sramežljivost
,
ko
si
določil
,
da
ostanejo
ženske
doma
,
kaki
oziri
so
bili
potem
,
da
si
tako
sklenil
?
«
»
Vidiš
,
tega
pa
ti
ne
morem
povedati
:
kakor
ti
tudi
zaupam
,
to
je
moja
skrivnost
in
skrivnost
nekaterih
drugih
.
Nevarno
bi
bilo
tudi
za
tebe
,
ko
bi
vedel
,
zato
pa
te
prosim
tudi
,
ne
hodi
danes
in
jutri
na
jezero
!
«
»
Kake
skrivnosti
imaš
,
Ribič
?
Poznam
te
,
da
si
preudaren
človek
,
in
vendar
me
navdaja
za
slutnja
in
skrb
za
tebe
!
«
»
Ne
skrbi
zame
,
kar
so
sodile
rojenice
,
to
se
zgodi
!
«
»
O
rojenicah
mi
nikar
ne
govori
«
ga
je
zavrnil
Ivan
resno
in
nekoliko
ozlovoljen
,
»
sto
in
stokrat
sem
vam
že
dokazoval
,
da
je
to
le
vaša
prazna
vera
in
pa
morda
hudičevo
preslepilo
,
pa
vi
imate
trde
glave
in
si
ne
daste
izbiti
,
kar
so
vam
pravila
stare
babe
.
Varuj
se
takih
vragovih
vraž
in
take
vere
,
to
je
prvi
korak
v
krivoverstvo
!
Varuj
svojo
dušo
pred
človekovim
sovražnikom
!
«
Še
dolgo
je
hotel
govoriti
Ivan
z
Ribičem
,
rad
je
govoril
z
njim
,
ker
je
bil
nenavadno
bistre
glave
in
ker
ga
je
vzljubil
na
skupni
poti
v
Hasberško
graščino
in
k
bisterškim
kartuzijanom
.
Tenko
,
kakor
vrezan
v
sinje
nebeško
obločje
je
zapel
glas
čez
jezersko
plan
,
visoko
,
kakor
bi
se
hotel
povzpeti
v
sinje
višave
.
Trikrat
je
zapelo
,
trikrat
preglasnilo
in
potem
v
enakomernih
udarcih
plulo
v
gore
in
v
medgorja
.
V
škocjanski
kapelici
se
je
naznanjalo
,
da
padajo
vode
v
jezeru
.
In
za
Škocjanom
se
je
oglasil
sv.
Prikt
in
sv.
Felicijan
na
Otoku
,
sledil
je
sv.
Križ
in
sv.
Štefan
,
vmes
pa
je
pogrmevalo
iz
zvonika
pri
sv.
Marku
v
Grahovem
.
In
kakor
valovi
vode
,
če
vržeš
v
njo
kamen
,
tako
se
je
širil
po
vsi
Cerkniški
dolini
glas
,
da
pada
jezero
.
Oglasila
se
je
devica
Marija
v
Grahovem
,
za
njo
sv.
Pavel
in
sv.
Klija
s
svojim
nestrpnim
glasom
,
sv.
Vid
ob
Martinovem
potoku
je
naznanil
novico
Mariji
Magdaleni
in
sv.
Petru
na
jezeru
.
Razlili
so
zvonovi
svečanost
nad
kotlino
in
nad
vode
.
Vstal
je
Ribič
s
svojega
sedeža
,
globoko
se
je
priklonil
proti
jezeru
in
s
težkim
vzdihom
in
rosnimi
očmi
pokleknil
na
kamnita
tla
.
Pristopila
sta
k
njemu
iz
hiše
oba
sinova
,
čvrsta
,
neustrašena
junaka
,
vsak
na
eni
strani
sta
popadla
na
kolena
.
Še
Ivan
,
ki
mu
je
bila
ta
svečanost
tuja
,
in
ki
se
ni
vedel
spominjati
,
da
bi
bil
videl
ta
običaj
v
svoji
mladosti
,
je
upognil
kolena
in
vroče
molitve
so
plavale
z
zvoki
zvonov
vseh
cerkva
in
kapelic
pod
sinje
nebo
.
Mrgolelo
je
vse
obrežje
Cerkniškega
jezera
ljudi
,
mladih
in
starih
,
moških
in
ženskih
,
ki
so
se
prerivali
po
temnorjavi
brozgi
.
Glasno
klicanje
in
vpitje
se
je
mešalo
z
glasovi
zvonov
in
priplulo
sem
gor
k
gruči
v
pobožno
molitev
zatopljene
družine
.
Vse
obrežje
je
bilo
živo
,
samo
pod
Šteberško
graščino
je
bilo
obrežje
zapuščeno
,
kakor
izumrto
.
Skozi
okno
v
pritlični
dvorani
novega
Šteberškega
gradu
se
je
ozirala
gospa
Elah
na
jezero
,
ko
je
zadonel
zvon
v
Škocjanski
kapelici
.
Vzdolgočasena
se
je
obrnila
proti
svojemu
soprogu
,
ki
je
sedel
pri
drugi
mizi
v
sobi
in
brez
dela
strmel
v
strop
.
»
Tako
dolgčas
je
danes
,
še
ljudi
ni
nič
ob
jezeru
.
«
»
Bodo
že
prišli
,
Kunigunda
!
«
je
bil
kratki
odgovor
in
zopet
sta
se
zatopila
v
molk
.
Čez
nekaj
časa
pa
je
vzdihnila
Kunigunda
,
kakor
da
so
jo
ogoljufali
za
kratkočasen
prizor
,
ozlovoljena
:
»
Še
jih
ni
!
Nebi
šel
pogledat
,
Henrik
,
kaj
je
te
«
.
»
Jaz
?
«
je
za
rohnel
Elah
,
»
jaz
pogledat
za
kmečko
drhaljo
?
Kam
pa
misliš
?
Če
jih
ni
,
so
šli
morda
po
drugi
poti
.
Pa
,
da
boš
pomirjena
,
pošljem
Celestina
pogledat
!
«
Vstal
je
in
odpahnil
vrata
ter
zaklical
v
hodnik
Celestina
s
tako
grmečim
glasom
,
da
si
je
tiščala
gospa
Elah
prestrašena
ušesa
še
ko
je
zopet
sedel
na
svoj
prostor
.
Kakor
bi
ga
bil
prinesel
veter
,
se
je
pokazal
Celestin
na
vratih
in
obstal
kakor
pribit
,
pričakujoč
nadaljna
povelja
.
»
Ali
so
šli
naši
kmetje
že
na
jezero
?
«
ga
je
vprašala
gospa
Elah
.
»
Niso
še
,
preblagorodna
gospa
«
je
odgovoril
Celestin
.
»
Kaj
,
niso
šli
?
«
je
zatulil
Elah
.
»
In
tega
nisi
mogel
že
prej
povedati
?
Pazi
se
,
bratec
,
saj
poznaš
moje
temnice
!
«
Vstal
je
gospod
Elah
in
se
približal
Celestinu
,
da
je
ta
pobledel
do
ustnic
,
meneč
,
da
ga
zdaj
pa
zdaj
zadene
trda
gospodarjeva
pest
;
prebledel
je
,
a
ni
se
zganil
niti
za
ped
in
poteze
v
njegovem
obrazu
so
ostale
brezbrižne
in
neizpremenjene
kakor
poprej
.
»
Stopi
doli
k
čuvaju
in
reci
mu
,
da
mu
zaukažem
,
da
požene
to
prokleto
kmečko
paro
takoj
v
jezero
!
«
»
Ravno
prihajajo
!
«
se
je
oglasila
v
tem
trenotku
Kunigunda
.
»
Celestin
!
«
je
zaklical
gospodar
za
brzo
odhajajočim
služabnikom
.
»
Čakaj
še
malo
!
«
mu
je
zapovedal
,
ko
je
stopil
zopet
v
sobo
,
sam
pa
se
je
sklonil
skozi
okno
,
da
opazuje
pod
gradom
mimo
idoče
ribiče
.
Pa
kaj
je
bilo
to
?
Oblečeni
in
s
težkimi
mestvami
na
nogah
so
korakali
počasi
drug
za
drugim
proti
jezeru
,
kakor
da
se
jim
prav
nič
ne
mudi
.
In
žensk
ni
bilo
videti
nikjer
,
ko
so
vzbujale
vendar
druga
leta
največ
smeha
pri
njem
in
njegovi
soprogi
,
kadar
so
le
napol
oblečene
tekle
za
moškimi
in
nosile
globoke
vrečo
in
dolge
mreže
,
da
so
se
vlekle
za
njimi
po
tleh
.
Danes
pa
so
korakali
moški
sami
na
lov
in
sami
so
si
naprtili
mreže
in
vreče
.
Vsi
so
bili
oblečeni
,
kakor
da
se
odpravljajo
na
pot
čez
deželo
,
zdaj
je
stopil
eden
izza
meje
s
koso
na
rami
,
tam
eden
s
sekiro
,
—
kaj
je
neki
to
.
»
Znoreli
so
«
se
je
obrnil
proti
svoji
ženi
.
»
Puntajo
se
«
je
plaho
omenila
ona
.
»
To
bi
se
puntalo
,
te
svojat
?
«
se
je
razjezil
Elab
.
»
Ali
veš
ti
,
Celestin
,
kaj
nameravajo
kmetje
?
«
je
vprašala
gospa
Kunigunda
služabnika
.
»
Ne
vem
,
preblagorodna
gospa
,
samo
znano
mi
je
,
da
so
kmetje
zelo
nezadovoljni
.
«
»
Vidiš
,
Henrik
,
«
se
je
obrnila
gospa
Elah
po
tem
odgovoru
proti
svojemu
soprogu
,
»
vedela
sem
,
da
se
puntajo
.
Sanjalo
se
mi
je
,
da
sem
videla
veliko
kačo
,
ne
kačo
,
—
pravega
zmaja
.
—
«
»
Pusti
me
s
svojimi
sanjami
,
«
jo
je
prekinil
soprog
in
zapovedal
potem
Celestinu
,
naj
mu
prinese
meč
in
naj
pokliče
čuvaja
,
da
ga
spremi
z
dvema
oboroženima
hlapcema
,
ki
ju
je
privedel
s
seboj
iz
nemških
dežela
v
novo
domovino
,
h
kmetom
na
jezero
.
Za
Otokom
proti
Stanovniku
se
odteče
jezero
najhitreje
.
Tja
so
se
napotili
vsi
oni
,
ki
so
imeli
od
lastnikov
ribolova
pravico
ribariti
v
ponoru
,
ki
ga
imenujejo
Mali
Oberh
.
Ob
robu
jezera
so
se
pomikala
krdela
ribičev
proti
vasi
Vrhjezera
,
od
koder
vodi
širok
lesen
most
čez
jezerski
jezik
v
kotlini
,
obrobljen
od
Stražišča
na
severovzhodni
strani
od
Gole
gorice
in
Loma
na
južni
in
zahodni
strani
.
Kar
leži
jezera
na
južni
strani
tega
mostu
,
je
prosta
last
kmetov
iz
okolice
in
tam
sme
loviti
ribe
,
kdor
hoče
.
Na
jezeru
samem
pa
je
dovoljeno
loviti
le
nekaterim
graščakom
in
dostojanstvenikom
,
posebno
pa
še
v
ponorih
,
v
katerih
je
pravica
razdeljena
celo
po
dnevnih
časih
in
omejena
celo
na
določeno
število
delavcev
.
Rauberjev
lov
je
bil
v
Malem
Obertu
to
pot
popoldne
.
Dopoldne
je
imel
pravico
do
lova
deželni
glavar
kranjski
grof
Auersperg
.
Zato
se
tudi
kmetom
,
ki
so
bili
ribiči
za
Rauberja
,
ni
nič
mudilo
.
Počasi
so
prihajali
izpod
Steberške
graščine
,
na
čelu
jim
stari
Ribič
,
najizkušenejši
ribič
vse
okolice
s
svojima
sinovoma
.
Začudeno
so
jih
gledali
ljudje
,
ko
so
jih
videli
prihajati
,
vse
oblečene
in
brez
žensk
,
ki
bi
bile
lahko
lovile
cel
dan
med
bičevjem
na
spodnjem
koncu
jezera
.
Nikdar
se
to
še
ni
zgodilo
,
da
bi
bili
pustili
steberški
kmetje
svoje
žene
doma
,
vselej
so
bili
tudi
oni
med
prvimi
,
ki
so
razpoložili
svoje
mreže
v
prostem
kraju
.
Danes
pa
so
prikorakali
drug
za
drugim
v
dolgi
vrsti
molče
in
kakor
bj
bili
namenjeni
v
cerkev
in
bi
zbirali
med
potjo
svoje
misli
,
tako
zamišljeno
so
zrli
pred
se
na
jezero
.
Ko
so
stopili
na
most
,
ozrle
so
se
na
nje
oči
vseh
onih
kmetov
,
ki
so
bili
na
delu
v
prostem
kraju
in
zastal
je
za
hip
lov
.
Še
celo
malo
bolj
dorasli
dečki
,
ki
so
se
podili
med
bičevjem
,
so
obstali
in
zijali
z
odprtimi
usti
na
to
nenavadno
prikazen
.
Kaj
takega
ni
videlo
še
oko
ob
Cerkniškem
jezeru
,
da
bi
postopal
kmet
,
opravičen
do
lova
,
brez
dela
na
bregu
,
med
tem
,
ko
si
nabirajo
drugi
živo
hrano
v
kose
in
pletenice
.
»
Ošabni
so
,
«
so
sodile
ženske
in
se
prerivale
skozi
blato
.
»
Stradajo
rajši
,
kakor
da
bi
se
trudili
za
krvoloka
!
«
so
pogodili
možje
.
»
Ribič
,
kje
imaš
svoje
babe
?
«
je
zaklical
eden
pod
mostom
.
Ni
mu
odgovoril
vodja
ribiške
čete
,
zamahnil
je
samo
z
roko
in
korakal
naprej
z
umerjenimi
koraki
,
glavo
je
potegnil
še
globeje
med
ramena
in
zareza
na
čelu
mu
je
bila
videti
še
za
spoznanje
ostrejša
.
Korakali
so
čez
most
in
prikorakali
na
drugo
stran
jezera
nasproti
Otoku
,
ter
zavili
mimo
seliša
Laz
ob
vznožju
Loma
proti
Zadnjemu
kraju
.
Na
skalovitem
obrežju
,
kjer
se
vzdiguje
temni
Javornik
v
sinje
nebo
,
so
se
ustavili
in
odložili
mrežo
in
vroče
,
potem
pa
so
zasedli
skale
ob
bregu
,
razložili
pred-se
kole
in
sekire
,
kose
in
cepce
in
drugo
orodje
tor
čakali
,
kdaj
pride
na
nje
vrsta
,
da
love
za
gospodarja
Rauberja
.
Zdaj
pa
zdaj
je
hotel
pričeti
ta
ali
oni
pogovor
,
a
resni
obrazi
tovarišev
so
mu
kmalu
zavezali
jezik
.
Molče
so
sedeli
po
skalah
in
zrli
preko
Otoka
proti
vrhovom
krog
Šteberka
in
proti
dolgi
Slivnici
.
Pri
Sv.
Leonu
na
griču
nad
Lazami
se
je
oglasil
zvon
,
znamenje
,
da
se
menja
lov
.
Zadnjič
so
se
pogreznile
metalnice
,
na
dolgih
drogib
pritrjene
goste
mreže
,
v
globino
ponora
,
nad
katerim
se
je
vrtela
rjava
površina
v
velikih
krogih
,
zadnjič
so
se
krčevito
oklenili
nešteti
dolgega
vlaka
in
ga
potegnili
proti
obrežju
.
Z
mrzlično
hitrostjo
so
segale
roke
žena
,
ki
so
stale
v
vodi
mod
obrežjem
v
polkrogu
,
ki
ga
je
tvoril
vlak
,
v
rjavo
brozgo
in
metale
ribo
za
ribo
v
pripravljene
koše
.
Bil
je
to
konec
lova
za
glavarja
Auorsperga
in
začel
so
je
sedaj
lov
za
pravega
posestnika
Cerkniškega
jezera
,
za
gospodarja
Hasberške
graščine
.
Kmetje
so
se
bili
slekli
do
golega
in
začelo
se
je
delo
.
Dolgi
,
gosti
vlak
je
zdrsnil
v
blatno
jezero
.
Na
opolzkem
mlinu
so
izpodričavale
noge
in
do
kosti
jih
je
premrazila
rjava
jezernica
.
Otrpli
prsti
so
se
krčevito
oprijemali
dolge
vrvi
na
zgornjem
robu
vlaka
,
ki
so
ga
nosili
veliki
leseni
plavalci
na
površju
jezera
.
Na
vrhu
je
korakal
Ribič
s
kratkimi
koraki
stopicajoč
in
meril
z
dolgim
drogom
pred
seboj
globino
jezera
.
Drugi
vlak
se
je
bližal
od
druge
strani
in
oba
sta
se
strnila
v
polmesecu
obrnenem
z
rogovi
proti
skalovitemn
obrežju
,
kjer
sta
čuvala
dva
kmeta
prinešeno
gospodarsko
orodje
,
skrito
za
skalami
in
po
grmičevju
.
Počasi
sta
se
jela
pomikati
oba
vlaka
proti
bregu
in
vedno
bolj
živo
je
prihajalo
v
zamreženem
kotu
.
Ko
so
dospeli
že
skoro
popolnoma
do
brega
,
ni
bilo
več
mogoče
zožiti
kroga
.
Kot
ni
bilo
žensk
,
ki
bi
sproti
lovile
in
pospravile
ribo
v
koše
in
vreče
,
se
je
napolnil
prostor
med
mrežo
in
bregom
tako
z
ribami
,
da
se
je
bilo
bati
,
da
se
potrga
mrežetina
.
Skočila
sta
tedaj
oba
mlada
Ribičeva
v
zamreženi
kot
in
zajemala
s
koši
ribe
iz
jezera
.
Enkrat
samkrat
so
bili
potegnili
mreže
in
so
se
jim
napolnile
vse
vreče
in
vsi
kosi
skoro
do
zadnjega
.
Še
majhen
krog
z
vlakom
in
opravili
so
delo
,
ki
je
dalo
celo
vrsto
mernikov
gospodarju
Rauberjo
in
dvakrat
toliko
njim
samim
.
Veseli
so
bili
svojega
plena
in
marsikateremu
so
prihajale
skomine
po
še
bogatejšem
lovu
.
Kakor
hitro
vidi
človek
uspeh
svojega
dela
,
kaj
lahko
se
polakomiti
po
še
večjem
uspehu
,
in
le
naravno
je
bilo
,
da
je
prihajalo
marsikomu
na
misel
,
da
bi
imel
lahko
še
mnogo
večji
dobiček
,
ko
bi
bilešle
tudi
ženske
z
njimi
na
lov
.
Marsikak
pogled
je
zadel
po
strani
starega
Ribiča
,
in
ko
se
je
tudi
v
drugo
trlo
v
mreži
rib
,
so
postali
obrazi
še
resnejši
.
Temne
sovražne
misli
so
se
zrcalile
na
obrazih
in
oči
so
govorile
,
kar
so
zamolčala
usta
.
Čutil
je
Ribič
te
poglede
in
čutil
misli
,
ki
so
se
skrivale
v
njih
,
—
za
hip
je
bil
v
izkušnja
,
da
bi
bil
pritrdil
v
svojem
srcu
njihovim
mislim
.
Polastila
se
ga
je
malodušnost
,
ko
je
videl
,
da
so
dosegli
s
primeroma
malim
trudom
bogat
plen
,
ki
je
daleč
prekašal
plen
drugih
let
in
žal
mu
je
bilo
neštetih
rib
,
ki
so
jih
morali
pustiti
,
da
izginejo
v
nenasitnem
vrtincu
ponora
pod
zemljo
.
Potrt
bolj
kakor
vesel
,
je
preštel
vreče
in
koše
in
odločil
tretjino
za
gospodarja
Kauberja
.
»
Ti
,
Čepon
,
in
moj
sin
poneseta
te
vreče
na
Hasberški
grad
,
«
se
je
obrnil
Ribič
proti
kmetom
,
»
pa
vrnita
se
mi
o
pravem
času
,
jutri
imamo
lov
že
rano
v
jutru
!
«
»
In
drugo
ponesete
vse
na
Šteberški
grad
!
«
je
zarohnelo
nenadoma
izza
skalo
,
ki
je
zapirala
razgled
proti
Lazam
.
»
Tebi
,
Ribič
,
pa
postrižem
ušesa
!
«
je
rjovel
gospod
Elah
nad
presenečenimi
kmeti
,
od
katerih
niti
eden
ni
razumel
trdega
jezika
gospodarjevega
.
»
Prestavi
jim
,
Celestin
,
tem
psom
!
«
je
zaukazal
svojemu
služabniku
.
»
Gospod
pravijo
,
da
morate
poslati
vse
riba
na
grad
in
da
morate
priti
vi
k
njemu
,
ne
vem
že
zakaj
...
«
je
prestavljal
Celestin
v
zadregi
,
da
mora
tolmačiti
svojemu
izbranemu
tastu
Elahove
sirovosti
.
»
Kaj
gobezda
tako
dolgo
?
«
ga
je
nahrulil
Elah
.
»
Ničesar
ne
dobe
na
gradu
,
«
se
je
razljutil
Ribič
.
»
Kaj
grozi
?
«
je
vprašal
Elah
Celestina
in
zaiskrile
so
se
mu
oči
,
kakor
risu
v
temnih
notranjskih
gozdovih
,
kadar
misli
popasti
srno
.
»
Ne
grozi
,
«
je
odgovoril
Celestin
,
»
tako
le
govore
v
teh
krajih
;
prosi
,
da
sme
obdržati
nekaj
za
kmečke
družine
.
«
»
Nič
,
vse
v
grad
!
«
je
zapovedal
Elah
in
se
obrnil
.
Pred
Ribičevo
kočo
je
ostal
Ivan
sam
in
gledal
za
odhajajočimi
kmeti
.
Čudno
se
mu
je
zdelo
obnašanje
starega
Ribiča
in
še
bolj
čudno
vedenje
kmetov
,
ko
so
se
odpravljali
na
lov
.
Zdaj
so
dospeli
na
greben
Bukovegu
vrha
in
izginjali
drug
za
drugim
v
svetlem
zelenju
poganjajočega
gozda
.
Dolgo
se
je
še
oziral
za
njimi
in
globoko
sočutje
se
je
vzbudilo
v
njem
s
kmeti
,
ki
ne
morejo
imenovati
niti
najmanjše
stvari
,
da
,
niti
samega
sebe
,
svojo
izključno
last
.
Zdaj
gredo
na
delo
za
druge
,
za
krute
gospodarje
,
ki
jim
je
mar
samo
svojega
nenasitnega
žrela
in
ki
ne
razumevajo
in
nočejo
razumeti
trpljenja
uboge
pare
.
Krenil
je
proti
hiši
in
stopil
na
prag
.
Ribičev
dom
se
ni
odlikoval
od
drugih
kmečkih
hiš
v
ničemer
drugem
,
kakor
v
večji
snažnosti
in
v
tem
,
da
se
je
videla
v
vsaki
malenkosti
skrb
gospodarja
za
red
.
Zgrajena
je
bila
napol
iz
kamenja
,
napol
iz
sirovo
obtesanih
težkih
debel
.
Majhna
okna
,
ki
so
se
odpirala
na
vrtu
podoben
,
s
kamenjem
in
dračjem
zagrajen
prostor
,
so
imela
lesena
vratca
iz
tenkih
deščic
,
iz
katerih
je
bilo
izrezljano
hišno
znamenje
,
visokohrbta
riba
,
krog
nje
pa
so
se
vili
okraski
predstavljajoči
srca
in
štiriperesne
cvetove
,
vsi
pobarvani
s
kričečimi
barvami
.
Slamnata
streha
,
ki
je
ležala
nad
precej
visoko
hišo
,
je
bila
skrbno
krita
in
obtežena
na
severni
strani
s
težkimi
kamni
.
Znotraj
v
hiši
je
bila
,
kakor
tedaj
navadno
,
ena
sama
velika
izba
,
ki
je
služila
ob
eneiri
kot
kuhinja
,
spalnica
in
deloma
tudi
shramba
.
Zadaj
ob
steni
pod
malim
okencem
je
bilo
ležišče
gospodarja
po
tleh
postlano
na
tem
in
pokrito
s
težko
,
doma
izdelano
odejo
.
Na
desni
blizu
vhoda
je
bilo
skupno
postlano
za
oba
sinova
in
blizu
ognjišča
v
drugem
kotu
izbe
,
predeljeno
od
drugega
prostora
z
latovjem
,
podobnim
čelešniku
,
za
obe
hčerki
,
Reziko
in
njeno
sestro
Franico
.
Na
lenih
klinih
po
steni
je
viselo
najrazličnejše
orodje
,
gospodarska
in
kuhinjska
oprava
in
nad
gospodarjevo
posteljo
metalnice
za
ribji
lov
v
različni
velikosti
.
Ob
kamniti
steni
je
stalo
čedno
iz
velikih
in
malih
kamnov
zloženo
ognjišče
in
zraven
njega
je
bila
nakopičena
v
butaro
zvezana
suhljad
.
Na
drugi
strani
izbe
je
vodila
ozka
lestvica
na
visoko
pod
slamnato
streho
ležeči
peter
,
to
je
na
skladnico
,
kamor
so
pospravljali
poljske
in
vrtne
pridelke
.
Posebnega
poda
namreč
ni
bilo
pri
hiši
,
kakor
nikjer
na
kraški
zemlji
.
Oder
nad
izbo
je
bil
pod
in
shramba
obenem
,
pod
tem
odrom
pa
,
ki
so
ga
imenovali
petra
,
je
bila
v
zemljo
ali
bolje
med
skalovje
izkopana
hramba
za
plen
,
ki
so
ga
prinašali
ribiči
iz
jezera
.
Napol
tema
je
vladala
po
izbi
,
samo
žareče
oglje
se
je
svetilo
na
ognjišču
in
tenek
dim
se
je
vzdigal
ob
sajasti
steni
pod
streho
.
Ko
je
stal
Ivan
tako
na
pragu
in
motril
notranjost
hiši
se
mu
je
zdela
popolnoma
izumrta
.
Stopil
je
naprej
in
sedel
na
klop
,
ki
je
bila
postavljeua
pred
ognjišče
.
Tu
tedaj
so
živeli
Ribiči
,
tu
je
živela
in
delala
Rezika
.
Težko
mu
je
bilo
,
ko
se
je
spomnil
nanjo
in
si
slikal
njene
življenje
v
tej
koči
brez
vsake
najmanjše
udobnosti
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
Rezika
nikakor
ne
more
čutiti
srečne
v
tej
okolici
.
Rad
,
neizrečno
rad
bi
ji
pomagal
,
rad
bi
delil
z
njo
vse
,
kar
mu
nudi
in
kar
mu
obeta
življenje
.
Pa
kaj
,
ko
mu
je
pot
njegovega
življenja
tako
ostro
začrtana
.
Drugi
seveda
tudi
ne
drže
svojih
obljub
in
svojih
priseg
,
prisege
so
le
formalnost
,
za
katero
se
ne
zmeni
nihče
,
ki
jih
ne
izpolnuje
niti
vrhovni
poglavar
cerkve
.
Tudi
nimajo
prisege
one
misli
,
ki
jo
izražajo
besede
,
samo
za
javnost
so
namenjene
in
pa
častitljive
so
kot
starodavna
ceremonija
.
Drugega
pomena
nimajo
.
Nobena
kazen
ne
zadene
duhovnika
,
ki
prelomi
prisego
,
niti
pred
posvetno
,
niti
pred
cerkveno
gosposko
.
Dal
bi
Reziki
vse
svoje
življenje
,
pa
kaj
,
ko
je
sam
odvisen
od
toliko
gospodarjev
,
da
jim
ve
komaj
sam
vsem
imena
.
Če
bi
bil
na
mestu
Svetega
Jova
,
potem
bi
se
dalo
že
kaj
ukreniti
,
tako
pa
,
kot
odvisen
kaplan
,
ni
upanja
in
ni
izhoda
.
Zaglobil
se
je
Ivan
v
svoje
misli
tako
,
da
naprej
sklonjen
in
naslonjen
na
ognjišče
ni
čul
lahkih
korakov
bosih
nog
,
ki
so
se
bližali
izpod
petra
iz
shrambe
za
ribe
.
Pospravljala
je
bila
tam
Rezika
in
je
stopila
sedaj
v
izbo
po
končanem
delu
.
Tudi
ona
ni
opazila
takoj
gosta
;
šele
ko
je
bila
tik
zraven
njega
,
je
zapazila
Ivana
,
ki
je
slonel
zatopljen
v
svoje
misli
pa
ognjišču
.
Presenečen
vzklik
Rezike
ga
je
vzdramil
in
pogledal
je
s
široko
odprtimi
očmi
mlado
dekle
,
ki
v
prvem
hipu
prestrašeno
ni
vedelo
kaj
naj
stori
.
Vsa
v
zadregi
je
stala
pred
Ivanom
;
razpleteni
lasje
so
ji
valovili
preko
golih
ramen
v
gostih
kodrih
čez
nedrija
,
poteze
njenega
vitkega
deviškega
telesa
je
le
napol
zakrivala
lahka
srajca
iz
ohlančnega
domačega
platna
,
ki
jo
je
zakrival
čez
nedrija
ozek
prsnjak
iz
premaga
blaga
.
Bosa
in
goloroka
in
globoko
razgaljena
vsled
napornega
dela
,
ki
ji
je
razgrelo
mlado
kri
,
si
je
sramežljivo
zakrivala
v
dlani
oči
in
se
ni
upala
ganiti
.
Temna
rdečiea
ji
je
zalila
lica
in
burno
ji
je
utripalo
srce
.
Še
ko
je
Ivan
vstal
in
stopil
k
nji
ter
ji
položil
drhteč
roko
na
golo
ramo
,
se
kakor
omotena
ni
ganila
.
Kakor
da
nima
nič
svoje
volje
se
mu
jo
dala
prevesti
do
klopi
,
kamor
je
sedla
na
lahen
pritisk
njegove
roke
.
Sram
jo
je
bilo
pred
Ivanom
,
da
jo
je
videl
tako
razgaljeno
;
pred
drugim
bi
se
ne
bila
sramovala
,
samo
on
,
ki
se
ga
je
oklenila
od
prvega
trenutka
,
ko
sta
se
spoznala
,
z
vso
svojo
hrepenečo
dušo
,
samo
on
bi
je
ne
smel
videti
take
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
ga
žali
s
tem
,
da
je
ob
ujegovi
strani
tako
malomarne
oblečena
in
skrbelo
jo
je
kaj
si
bo
mislil
on
o
njej
,
da
hodi
taka
po
svojih
opravkih
,
rada
bi
bila
skočila
v
kot
,
kjer
je
imela
shranjeno
v
veliki
skrinji
praznično
obleko
,
da
se
preobleče
.
Najboljše
,
kar
premore
kmečka
hiša
,
se
ji
je
zdelo
komaj
dobro
dovelj
za
njega
.
Poprosila
bi
ga
,
naj
potrpi
nekaj
trenutkov
,
a
izpregovoriti
ni
mogla
niti
besedice
in
ganiti
se
ni
mogla
;
na
ozki
klopi
je
obsedela
kakor
priklenjena
.
Ivan
pa
je
stal
pred
njo
,
tudi
sam
v
največji
zadregi
in
neodločen
,
kaj
naj
stori
,
kaj
spregovori
k
njej
.
V
očeh
in
na
obrazu
pa
mu
je
risala
do
dna
razburjena
duša
njegove
želje
in
njegova
čuvstva
.
Kakor
je
bil
sicer
vajen
bradati
svoje
občutke
,
da
niso
prekipevali
v
naglem
razpoloženju
,
tako
se
je
tu
zaman
upiral
nenadno
in
z
vso
silo
prodirajočemu
spoznanju
.
V
tem
hipu
je
izpregledai
in
videl
je
,
da
mu
Rezika
ni
ljuba
samo
vsčed
svoje
nedolžnosti
in
zaupljive
,
skoro
otroške
odkritosrčnosti
.
Spoznal
je
,
da
ga
ni
vleklo
sočutje
in
brepenenje
storiti
kaj
dobrega
vedno
v
njeno
bližino
.
Videl
pa
je
obenem
pred
seboj
ravno
začrtano
pot
,
ki
so
mu
jo
bili
odločili
drugi
in
od
katere
ni
smel
niti
za
korak
ne
na
desno
in
ne
na
levo
.
Spoznal
je
,
da
ni
izhoda
,
da
mora
ali
zatajiti
svoja
čuvstva
ali
pa
prelomiti
prisego
,
ki
jo
je
storil
pred
oltarjem
,
prisego
,
ki
jo
je
storil
napol
nevede
,
ki
mu
je
bila
po
prevari
drugih
takorekoč
vsiljena
,
de
ni
hotel
zapasti
bedi
in
pomanjkanju
.
In
nekaj
bi
zatajeval
svoja
čuvstva
,
zakaj
bi
igral
on
svetnika
,
ki
si
ni
izbral
svojega
stanu
iz
proste
volje
,
ko
se
je
čutil
v
svoji
duši
že
ob
sami
misli
,
ki
je
ni
mogel
in
ni
maral
prepoditi
,
grešnika
.
Sklonil
se
je
k
Reziki
in
ji
potegnil
roke
raz
lice
,
da
bi
ji
videl
v
njene
temne
oči
.
Molče
sta
si
gledala
oko
v
oko
in
skoro
slišno
sta
jima
utripali
srci
.
»
Rezika
?
«
je
vzkliknil
Ivan
napol
tiho
in
z
zamolklim
glasom
,
ker
je
čutil
,
da
bi
izdal
prost
vzklik
iz
polnih
prsi
vso
njegovo
razburjenost
.
Vprašujoče
jo
je
poklical
z
imenom
in
v
to
vprašanje
je
položil
vse
,
kar
je
hotel
izvedeti
od
nje
,
iz
njega
pa
je
zvenel
tudi
dvom
in
bojazen
pred
odločilnim
odgovorom
.
Še
bolj
je
zardela
Rezika
v
lice
in
roka
,
ki
je
ležala
v
Ivanovi
dlani
,
je
vztrepetala
.
»
Kar
te
hočem
vprašati
,
Rezika
,
naj
te
ne
prestraši
,
odgovor
pa
zahtevam
od
tebe
točen
in
brez
pomisleka
.
«
Negotovost
in
neodločnost
ali
naj
razkrije
,
kar
je
bilo
skrito
za
njunim
molkom
,
se
je
zrcalila
v
teh
njegovih
besedah
in
že
mu
je
hotelo
biti
žal
,
da
je
poskusil
odkriti
,
po
čemer
je
hrepenel
iz
vse
duše
.
Ni
še
padla
odločilna
beseda
,
še
je
čas
,
da
ne
izpregovori
,
kar
mu
je
ležalo
na
jeziku
in
kar
utegne
razrušiti
nedolžni
mir
najdražjega
bitja
,
ali
pa
uničiti
z
enim
hipom
vse
njegove
lepe
sanje
.
Ni
dolgo
premišljeval
,
sklonil
se
je
k
Reziki
in
počasi
,
tiho
,
z
glasom
,
ki
so
mu
je
poznalo
,
da
prihaja
,
iz
globine
prsi
,
ji
je
stavil
usodepolno
vprašanje
,
vprašanje
,
ki
odloča
za
življenje
in
stoji
kakor
mejnik
,
onkraj
katerega
se
odpira
široka
neznana
poljana
.
Slutila
je
Rezika
od
prvega
trenutka
,
da
se
pripravlja
nekaj
velikega
in
resnega
,
slutila
je
to
z
ono
negotovostjo
,
s
katero
sluti
vsaka
ženska
kako
se
pripravlja
oni
,
ki
mu
je
zasužnila
misli
in
čuvstva
,
da
izgovori
odločilno
vprašanje
;
premlada
,
prenedolžna
in
preveč
neizkušena
pa
je
bila
,
da
bi
bila
mogla
presoditi
v
tem
hipu
z
vso
resnostjo
kako
odgovornost
ji
nalaga
njen
odgovor
.
»
Kako
rada
!
«
je
vzkliknila
,
a
drugo
so
ji
zadušile
vstajajoče
solze
,
»
pa
ti
si
duhoven
,
«
je
nadaljevala
,
ko
so
jo
prenehale
dušiti
solze
.
»
Duhovn
,
da
tudi
to
sem
premislil
,
«
je
odvrnil
on
z
mirnim
glasom
in
ji
privzdignil
povešeno
lice
.
»
Kako
te
smem
imeti
rada
?
«
so
ga
vprašale
drgetajoče
Rezikine
ustni
.
»
In
rekla
si
,
da
pejdeš
z
menoj
po
svetu
!
«
»
Pojdem
,
kadarkoli
me
kličeš
,
—
nič
ljubšega
—
kot
biti
ti
dekla
in
ti
pomagati
,
«
je
zatrjevala
ona
z
žarečimi
očmi
.
Dolg
,
strasti
poln
poljub
ji
je
zaprl
ustni
.
Objel
jo
je
Ivan
krog
pasu
,
privzdignil
jo
od
klopi
in
privil
k
sebi
tesno
kakor
bi
je
ne
hotel
spustiti
nikdar
več
.
Udala
se
je
uživanju
prve
ljubezenske
srečo
z
ono
gorljivostjo
,
ki
jo
najdemo
le
pri
naravnih
ženskah
,
ki
jim
ni
že
družabna
obzirnost
pokvarila
naravnega
uživanja
.
Vzdrgetalo
je
njeno
telo
v
slasti
njegovih
poljubov
,
z
vso
močjo
so
se
ga
oklenile
njene
gole
roke
in
burno
je
utripalo
njeno
srce
ob
njegovih
prsih
,
ko
mu
je
vračala
z
zaprtimi
očmi
strastne
,
goreče
poljube
.
V
tem
hipu
sta
pozabila
vse
,
kar
je
stalo
med
njima
,
a
kmalu
sta
se
vzdramila
.
In
kakor
se
vrsti
plima
in
oseka
,
kakor
se
menjavata
dan
in
noč
,
tako
je
sledil
tudi
v
njunih
dušah
mir
brezmejni
razburjenosti
.
Sedla
sta
na
klop
ob
ognjišča
in
molče
roko
v
roki
zrla
predse
.
»
Kaj
zdaj
?
«
je
izpregovoriia
najprvo
ona
in
sklonila
glavo
šo
globje
na
prsi
.
Začutila
je
z
naravno
bistrostjo
,
da
sta
prestopila
oni
mejnik
,
za
katerim
se
odpira
novo
neznano
življenje
.
»
Kaj
zdaj
?
«
je
ponovil
on
in
se
ozrl
na
njo
.
»
Ne
skrbi
,
Rezika
,
vse
se
bo
uredilo
.
«
Sam
pa
ni
verjel
svojim
besedam
več
v
tem
trenotku
,
ker
je
videl
pred
seboj
še
bolj
ostro
začrtano
pot
,
ki
mu
je
bila
sojena
v
življenju
.
»
Tako
ne
more
ostati
,
tako
ne
bo
ostalo
!
«
je
sodila
ona
in
se
naslonila
boječe
na
Ivana
.
»
Bojim
se
življenja
,
in
živeti
ne
morem
več
brez
tvojih
poljubov
in
brez
tebe
.
«
»
Živela
bova
tako
,
kakor
do
sedaj
,
«
je
odločil
Ivan
,
»
smo
vedela
bova
drug
p
drugem
,
kaj
sva
si
priznala
to
uro
.
«
»
To
ne
pojde
,
Ivan
,
«
je
ogovarjala
ona
,
»
pomisli
,
poreče
me
Celestinu
!
«
Obupno
se
ga
je
oklenila
in
skrila
svoj
obraz
na
njepovih
prsih
!
«
»
A
njega
ne
maram
,
nikdar
—
nikdar
,
«
je
zatrjevala
ihte
,
»
ljubša
mi
je
smrt
,
pri
tej
priči
.
«
»
Pusti
to
skrb
!
«
jo
je
tolažil
Ivan
in
ji
pogladil
žamestomehka
lica
.
»
Pusti
to
,
to
uredim
že
jaz
.
Pregovoril
bom
gospo
Elah
,
da
opusti
svojo
namero
.
«
»
O
ti
ne
poznaš
naše
gospe
,
Ivan
,
—
no
veš
kako
trdosrčna
in
sebična
je
.
Prav
taka
je
proti
nam
,
kakor
da
ni
nikdar
vzrasla
v
teh
krajih
.
Kaj
ne
,
naša
zemlja
ne
rodi
takih
trdosrčnežev
,
to
je
mogoče
le
tam
med
tujimi
ljudmi
.
Naši
ljudje
ne
morejo
biti
nikdar
taki
.
Reci
,
Ivan
,
da
je
tako
!
«
»
Otrok
neizkušeni
!
«
jo
vzkliknil
on
,
»
kako
dobro
sodiš
o
ljudeh
!
«
»
Nisem
več
otrok
,
Ivan
,
odkar
sem
tvoja
...
«
beseda
ji
je
zastala
v
srciu
,
široko
so
se
ji
odprle
oči
in
kakor
bi
lovila
sapo
je
odprla
za
hip
drobna
ustka
,
da
je
dobil
ves
njen
obraz
izmučen
izraz
.
»
Kaj
sem
?
Ivan
,
kaj
sem
?
«
Ni
ji
vedel
v
tem
trenutku
odgovora
,
njemu
samemu
je
prišlo
to
njeno
vprašanje
prenenadno
.
Molčal
je
in
povesil
oči
,
ker
ni
mogel
gledati
njenega
vprašujočega
pogleda
,
v
katerem
je
čital
skrito
,
še
neizrečeno
očitanje
.
»
Ivan
!
«
se
je
izvilo
zopet
bolestno
iz
njenih
