Ondu
,
kjer
se
lena
voda
zelene
Krke
druži
z
bodrimi
valovi
bistre
Save
,
sedita
v
ozkem
lahkem
čolnu
dva
gospoda
.
Na
krmi
sedeči
,
ki
veslá
varno
in
spretno
,
to
je
mož
velike
rasti
in
krepkega
života
.
Opravljen
je
ukusno
in
lično
.
Na
obrazu
se
mu
bere
priletnost
,
toda
brez
tistih
črt
,
ki
značijo
strasti
ali
pešanje
telesnih
močij
.
Rjave
oči
so
mu
duhovite
in
prijazne
,
vender
ne
kažejo
in
ne
pridobivajo
sočutja
.
Sredi
čolna
na
préčni
deski
sedeči
gospod
pa
je
lepa
podoba
zdrave
mladosti
,
visok
,
vitek
,
črnolàs
.
Na
okroglem
,
bledem
,
prikupnem
obličji
mu
je
sicer
razlita
nekova
bolestna
rdečica
,
vender
kaže
vse
,
da
se
je
mladeniču
,
ki
ima
blizu
petindvajset
let
,
življenje
dosedaj
snovalo
in
sanjalo
brez
duševnih
težav
in
brez
gmotnih
skrbij
.
Zaupne
modre
oči
mu
zvedavo
in
nestanovito
gledajo
izpod
gladkega
čela
.
Opis
naj
zadošča
,
ako
še
pristavim
,
kar
se
tiče
mladeničeve
obleke
,
da
ni
imel
druge
oprave
nego
plavne
hlačice
.
Blagovoljni
bralec
se
pa
ne
spotikaj
ob
tem
nedostatku
.
Na
drugi
ali
tretji
stráni
te
povesti
bode
moj
junak
oblečen
že
prav
spodobno
in
sijajno
.
Stari
gospod
izpregovori
:
—
Prav
kakor
kaplja
na
bilki
je
viselo
vaše
življenje
,
ko
sem
prihitel
s
čolničem
in
vas
otél
iz
vrtinca
.
Izvolite
torej
priznati
,
da
imam
nekaj
pravice
do
vaše
osebe
.
—
—
Oprostite
,
da
vas
v
svoji
osuplosti
in
razburici
nisem
še
zahvalil
,
kakor
mi
je
sveta
dolžnost
.
—
Nič
ne
dé
,
saj
ste
se
jedva
odsopli
.
—
—
Vender
prva
dolžnost
mi
je
izreči
vam
zahvalo
,
neznani
rešitelj
;
in
druga
dolžnost
mi
bode
,
povrniti
vam
veliko
dobroto
,
kolikor
mi
je
možno
.
Kakó
se
bode
razveselila
ljuba
moja
mati
,
ako
ji
smem
predstaviti
vas
,
ki
ste
ji
oteli
življenje
jedinega
otroka
?
—
—
Kàj
ne
,
gospodič
,
voda
ima
svojo
moč
?
Istinito
,
ne
samó
ohladila
,
temveč
tudi
obnovila
vas
je
.
Prav
pozabili
ste
,
kakó
ste
pred
pol
ure
drugače
mislili
o
življenji
in
da
se
niste
kar
nič
spominjali
ljube
svoje
matere
.
—
—
Oprostite
,
gospod
,
toda
vašega
očitanja
ne
umejem
.
—
—
Nikar
praznih
besed
,
gospodič
!
Brez
šale
in
varanja
govoriva
iz
óčij
v
oči
!
Videl
sem
,
kje
ste
se
slačili
;
opazoval
sem
,
da
vrlo
plavate
in
da
dobro
poznate
sovodje
Krke
in
Save
;
tajiti
ne
morete
,
da
ste
plavali
,
premagujoč
valove
,
naravnost
v
najsilnejši
vrtinec
,
iz
katerega
se
človek
ne
more
oteti
.
Po
pravilih
rednih
možgán
morava
torej
soditi
,
da
vašega
utopa
v
tem
vrtinci
ni
učinil
slučaj
nego
premišljen
namen
.
In
še
to
:
obleko
ste
pustili
na
očitem
prostoru
blizu
hojenega
pota
,
da
bi
mislili
ljudje
in
posebe
mati
vaša
:
Ponesrečil
se
je
pri
kopanji
!
Oj
,
vi
pristni
vzornik
svojega
veka
:
celó
umirajoč
varate
!
—
—
Res
je
,
gospod
,
brezupnost
mi
je
omamila
glavo
,
in
v
slepi
strasti
sem
se
hotel
končati
.
—
—
Bodisi
,
za
vzroke
se
ne
bodem
prepiral
.
Nekova
doslednost
je
bila
v
vaši
omami
;
sicer
pa
tisti
,
ki
se
z
ognjem
šali
,
ne
smé
tožiti
,
če
se
mu
hiša
zapali
nad
glavo
.
—
—
Ne
zamerite
,
neznani
gospod
,
pri
mêni
ni
bilo
šale
.
Oh
,
ko
bi
védeli
...
—
—
Nagibe
,
sevéda
!
seže
stari
gospod
mladeniču
v
besedo
.
Dobro
jih
vém
in
poznam
,
stari
so
kolikor
človeški
rod
.
Tisto
prekletje
,
ki
je
vžgano
v
človeški
zárod
kakor
nekovo
Kajnovo
znamenje
.
Ljubezen
!
Tista
pošast
,
ki
pod
krinko
divne
lepote
náse
vabi
in
priklepa
mladost
in
starost
,
ki
vzbuja
neizkušencem
najnežnejša
čustva
,
ki
v
duhobolnih
pesnikih
poraja
čarobne
,
večnosti
vredne
poezije
!
In
ta
nakazen
,
kakó
nesrečno
deluje
?
Mladeniča
zavaja
v
pogubo
,
mami
možá
,
osmešuje
starčka
,
izpreminja
pridnega
obrtnika
varčnost
in
poštenost
v
potratnost
in
hudodelstvo
,
tihega
učenjaka
modrost
v
bedastočo
,
samujočega
pobožnika
molitev
in
trdno
vero
v
pohujšanje
in
krivoverstvo
;
ona
,
nikjer
vidna
,
povsod
pridna
,
razdira
zakonski
mir
,
ugonablja
blaginjo
srečnih
družin
in
se
vzpenja
celó
do
prestolov
,
zatirajoč
pravico
,
slepèč
državnike
in
kakor
požar
vnemajoč
vojne
in
krviprelivanje
bednih
národov
.
Ta
velesila
,
ki
posameznika
neusmiljeno
premaga
,
ako
neprestano
ne
beži
pred
njo
,
omamila
je
tudi
tebe
,
ker
si
ji
nepremišljeno
pogledal
v
vabeči
obraz
.
Vender
ne
žaluj
—
taka
usoda
je
pred
teboj
in
bode
za
teboj
zadela
milijone
Zemljanov
,
ki
vsi
kakor
véšče
letate
v
plamen
,
da
vas
vpepeli
!
Vsak
,
kdor
ne
beži
,
kdor
vedno
ne
zatajuje
svojega
telesa
,
mora
biti
suženj
tej
ljubezni
,
in
to
vse
samó
zató
,
da
ta
človeški
zárod
ne
izmrè
in
da
ne
prestanete
prelepe
zemlje
,
vredne
boljših
gospodarjev
,
teptati
in
polniti
s
slavnimi
svojimi
bedastočami
in
še
slavnejšimi
grozodejstvi
!
Oj
,
bede
človeške
!
Kakó
pa
tudi
prevzetujete
v
svoji
zaslepljenosti
?
Kako
že
pôje
psalmist
o
človeku
:
»
Le
malo
njega
si
ponižal
pod
Seboj
,
Ovenčal
s
slavo
si
ga
iu
češčenjem
,
Da
gospoduje
človek
Tvoj
Nad
Tvojih
rok
stvarjenjem
«
(
Psalm
VIII.
v
Veselovem
prevodu
.
)
In
kaj
je
vaše
gospodovanje
?
Zgolj
meteor
ste
,
v
katerem
gomazé
brezštevilne
strasti
in
bede
:
kaos
,
v
katerem
brodita
eros
in
anteros
—
ljubezen
in
črt
.
»
Ljubèč
roditi
,
črtèč
moriti
«
,
to
sta
tečaja
,
ob
katera
se
suče
delo
in
nedelo
zemljanov
!
Izjeme
so
,
toda
teh
je
le
malo
.
Vi
mladenič
pa
niste
izjema
,
nego
samó
atomček
iz
tega
kaosa
,
ne
najslabši
,
vender
tolikanj
vreden
,
da
sem
iztegnil
roko
v
vašo
rešitev
.
—
Stari
gospod
umolkne
,
kakor
bi
si
hotel
odpočiti
,
zakaj
govoril
je
s
prestanki
in
strastno
.
Mladi
gospod
pa
komaj
premaguje
veliko
muko
.
Srce
se
mu
krči
zaradi
tega
preklinjanja
ljubezni
in
človeštva
;
zdrobil
bi
bil
vodnika
,
ali
v
njega
oblasti
je
kakor
uklenjen
in
ne
more
se
braniti
,
ako
se
mu
óni
takó
roga
v
obraz
.
Ohrabri
se
in
reče
:
—
Nimam
časti
,
da
bi
vas
poznal
,
gospod
.
Samó
to
vém
,
da
ste
me
oteli
.
Dvojim
pa
,
da
imate
pravico
do
takšnih
besed
.
Pripeti
se
časih
takó
,
da
človek
ne
more
več
živeti
.
Jaz
bi
moral
skočiti
nazaj
v
vrtinec
,
ako
še
delj
takó
žalite
osebno
moje
razmerje
.
Druge
brambe
nimam
.
—
—
Počasi
,
gospod
,
odgovori
starec
mirno
in
hladno
.
Jaz
vas
poznam
že
dolgo
,
tudi
vi
bi
mene
lahko
poznali
,
pa
niste
pazili
náme
.
Kar
sem
govoril
,
govoril
sem
po
svojem
prepričanji
.
Zahtevam
pa
,
da
spoštujete
moje
prepričanje
,
katero
je
pridobljeno
po
opazovanji
mojih
prostih
očij
.
Vaše
neizkušene
zaljubljene
oči
pač
vidijo
drugače
;
toda
slobodno
imejte
drugačno
svojo
sodbo
.
Slobodno
vam
je
tudi
poskusiti
,
ali
je
iz
Save
ali
iz
Krke
krajši
pot
do
dnà
peklà
,
in
drugič
ne
iztegnem
roke
za
vami
.
Toda
čemú
prazne
besede
!
Vsakdanja
izkušnja
uči
,
da
tisti
,
kogar
otmó
,
kadar
hoče
bas
uničiti
življenje
svoje
,
ne
poskusi
drugič
potovanja
v
deželo
,
iz
katere
se
ne
vrne
noben
potnik
;
mariveč
goreče
se
oklene
življenja
in
sladke
navade
človékovanja
.
Torej
zagrinjalo
čez
to
,
kar
je
bilo
,
in
rajši
odgrniva
bodočnost
,
kateri
se
itak
ne
morete
umekniti
.
Omenil
sem
že
,
da
sem
pridobil
nekaj
pravic
do
vaše
osebe
.
Ali
mi
to
še
priznavate
?
—
—
Gotovo
,
gospod
!
Zagotavljam
vas
iz
nova
neomejene
svoje
hvaležnosti
.
—
—
Zopet
prazne
besede
!
Malopriden
dobrotnik
,
ki
izkazuje
dobrote
zató
,
da
bi
ga
osrečenci
hvalili
;
slab
poznatelj
ljudij
,
ki
pričakuje
iskrene
hvaležnosti
za
storjene
dobrote
!
Odklanjam
in
odpuščam
vsako
hvaležnost
,
mladi
človek
.
—
—
V
vaši
oblasti
sem
,
gospod
,
in
vam
na
razpolago
.
—
—
Res
ste
v
moji
oblasti
,
vender
slobodni
ste
bolj
,
nego
si
mislite
.
Ali
nisva
ravnokar
poudarjala
,
da
se
lahko
celó
zopet
utopite
,
ako
vas
je
volja
?
Torej
trdno
,
moško
pogodbo
dogovoriva
,
kakó
mi
—
dovôli
,
da
te
tičem
—
pošteno
odslužiš
to
življenje
,
za
katero
moraš
zahvaliti
mene
.
—
—
Pripravljen
sem
,
gospod
.
—
—
Ne
,
nisi
pripravljeni
Ko
bi
bil
čoln
bliže
brega
,
skočil
bi
na
zemljo
,
predno
izrečem
prvo
besedo
najine
pogodbe
.
Umevno
je
,
da
ti
je
tesno
pri
srci
:
nekoliko
te
zebe
,
obleke
nimaš
,
solnce
gré
za
góro
,
in
čoln
plava
v
krajino
,
tebi
menj
znano
.
Res
,
da
se
me
nekamo
bojiš
;
vender
vse
to
ni
takó
mučno
,
kakor
bi
ti
bilo
sedaj
neznosno
,
ako
bi
bil
tam
,
kamor
si
bil
namenjen
,
ko
sem
te
potegnil
iz
vrtinca
.
—
Prosim
,
gospod
,
usmiljenja
;
saj
vidite
,
da
se
kàr
tresem
.
—
—
Mene
sicer
nikoli
ne
zebe
,
vender
izpijem
požirek
iz
te
tebi
znane
steklenice
.
Potegni
tudi
ti
krepek
požirek
,
da
te
mine
mrazota
.
—
Gospod
vzame
čútarico
iz
žepa
in
jo
ponudi
mladeniču
,
kateri
jo
slastno
nastavi
na
usta
.
—
To
greje
,
gospod
!
Lepa
hvala
za
izvrstno
okrepilo
.
—
—
Taka
tvoja
gorečnost
mi
je
po
godi
.
Treba
dalje
,
da
se
seznaniva
.
Ti
si
stari
moj
znanec
Samorad
Veselin
.
Meni
pa
je
ime
Abadon
,
in
jaz
nisem
človek
.
—
Stari
gospod
se
pri
zadnjih
zateglo
izgovorjenih
besedah
skloni
proti
mladeniču
,
in
temu
se
zazdi
,
kakor
bi
ga
óni
kàr
prebodel
z
žarečim
svojim
pogledom
.
Nezavesten
pade
v
čoln
.
Omotil
ga
je
nekaj
požirek
neznane
;
otrovne
pijače
,
nekaj
pa
gospodova
izpóved
.
Zdajci
priplava
sedem
velikih
sômov
pred
čoln
in
vsi
se
uvrsté
prédenj
.
Abadon
jim
vrže
dolg
motvoz
,
tega
sômi
primejo
in
potlej
vlečejo
ladjico
gladko
in
hitro
po
Savi
navzgor
proti
Bréžicam
in
krškemu
mestu
.
Zajedno
prifofotata
dve
vjeri
in
prineseta
Samoradovo
obleko
na
čoln
,
in
ta
obleka
se
précej
sáma
ob
sebi
obleče
na
teló
omedlelega
mladeniča
.
Abadon
položi
roko
Samoradu
na
čelo
;
ta
se
precéj
zavé
ter
osuplo
vpraša
:
—
Od
kod
ta
izprememba
?
Oblečen
sem
,
in
čoln
se
sam
pelje
.
—
—
Majhna
reč
,
odgovori
Abadon
.
Po
obleko
sem
se
peljal
in
te
opravil
,
ko
si
bil
nezavesten
.
Čoln
mi
vlečejo
sômi
,
katere
sem
naučil
vožnje
,
kakor
vi
vole
in
konje
.
Toda
nadaljujva
svojo
reč
.
Gotovo
so
vas
v
srednjih
šolah
nadlegovali
s
Klopstockovo
Mesijado
,
in
nemara
ti
je
v
spominu
ostal
skesani
peklenščák
Abbadóna
?
—
—
Še
se
ga
spominjam
,
res
.
Prav
sočuten
značaj
mi
je
bil
Abbadóna
.
V
devetnajstem
spevu
Mesijade
,
če
se
ne
motim
,
preslavlja
se
,
kakó
je
bil
zopet
vzprejet
med
nebeške
krilatce
.
Miri
in
greje
se
mi
srce
,
ako
ste
vi
tisto
blágo
nadzemeljsko
bitje
.
—
—
Bodisi
.
Vender
,
ako
bi
bil
Sveto
pismo
bral
takó
pazno
,
kakor
si
dolgočasnega
Klopstocka
,
našel
bi
bil
ondu
tudi
mojo
malenkost
.
V
devetem
poglavji
Janeza
blagovéstnika
apokalipse
bereš
,
da
sem
krilatec
iz
brezdna
in
kralj
kobilic
,
morečih
človeški
rod
.
V
nebesih
Klopstocka
ne
čitajo
;
zató
je
ostalo
vse
pri
stari
apokalipsi
,
in
Klopstockov
Abbaddóna
ostane
še
dolgo
zgolj
licentia
poetica
.
—
—
Torej
ne
vém
,
kakó
naj
vas
zovem
.
—
—
Gotovo
svojega
rešitelja
!
Sedaj
zopet
dihaš
zrak
izpod
néba
,
mlad
si
in
zdrav
,
imovit
in
izobražen
.
Odprta
so
ti
vrata
v
veselo
,
slobodno
življenje
.
To
je
dôkaj
.
Nemara
pa
tudi
tvoja
Cvetána
tebi
ni
izgubljena
.
—
—
Oh
,
gospod
,
izgubljena
je
,
prav
sedaj
poročena
z
drugim
.
—
—
Res
je
poročena
,
ali
to
je
tudi
vse
.
Pred
dobro
uro
nisi
mislil
,
da
bodeš
sedaj
še
živ
.
Predno
poteče
druga
ura
,
utegne
se
zopet
kaj
pripetiti
,
česar
tudi
nisi
pričakoval
.
—
—
Je
li
možno
,
gospod
,
da
si
otmem
Cvetáno
?
—
Zakaj
bi
bilo
nemožno
?
Toda
o
tem
ne
govorim
,
dokler
ni
sklenjena
pogodba
med
nama
.
—
Kar
narekujte
,
gospodi
Vse
storim
,
kàr
ukažete
,
da
si
le
zopet
pridobim
Cvetáno
.
—
—
To
ne
gré
takó
,
Samorade
moj
!
Ukaz
ni
pogodba
.
Sicer
pa
védi
,
da
se
tudi
zèl
duh
lahko
prilagodi
šegam
in
potrebščinam
sedanje
dôbe
in
da
jaz
nisem
toliko
hudobec
,
kakor
morda
sumnjaš
.
—
—
Lepa
hvala
,
gospod
,
osrečujete
me
.
—
—
Duše
tvoje
ne
zahtevam
,
saj
bi
jo
bil
ravnokar
dobil
zastonj
.
Tudi
so
človeške
duše
sedanji
čas
prav
po
ceni
.
Takó
silijo
v
pekel
,
da
bi
jih
tam
dôli
odvračali
,
ako
bi
smeli
.
Celó
tvoje
sence
ne
iščem
,
dasi
bi
nje
nedostatek
tebi
delal
menj
sitnostij
nego
Petru
Schlemihlu
v
znani
Chamissovi
bajki
.
Toda
oslepariti
se
tudi
ne
dam
,
kakor
je
mojega
tovariša
prevaril
poljski
pan
Twardowski
in
še
marsikdo
drug
.
Ti
daš
nekaj
meni
,
jaz
nekaj
tebi
.
Nečem
pa
,
da
bi
dal
ti
več
,
nego
dam
jaz
.
Ustopil
mi
bodeš
nekaj
vsakdanjega
spanja
.
—
—
Spanja
?
Kakó
se
bode
to
vršilo
?
—
Prav
lahko
.
Vi
ljudje
toliko
jadikujete
o
kratkosti
svojega
življenja
;
vender
še
od
tega
prespite
skoro
polovico
.
Koliko
več
bi
živeli
,
koliko
si
prihranili
dnij
in
let
;
koliko
več
bi
si
v
sedanji
dôbi
urnega
delovanja
brez
počitka
,
v
dôbi
brezozirnega
tekmovanja
brez
prestanka
,
nakopičili
bogastva
in
zaslug
,
ako
bi
menj
spali
!
Ti
spiš
na
dan
po
debelih
devet
ur.
Zadošča
ti
pet
ur
,
štiri
pa
prepustiš
mêni
.
—
—
Malo
spanja
bode
,
gospod
.
—
—
Dosti
ga
bode
,
samó
da
se
navadiš
.
Ako
ne
moreš
,
pa
pozneje
predrugačiva
.
Tvoj
oče
je
v
tvojih
in
poznejših
letih
tudi
potreboval
samó
po
pet
ur
spanja
na
dan
,
in
to
je
sedaj
tebi
v
veliko
korist
.
Tudi
tvoj
dobiček
je
očividen
.
Vsak
dan
živiš
štiri
ure
delj
;
in
karkoli
počenjaš
pametnega
v
teh
štirih
urah
,
vse
je
bolje
nego
spanje
—
začasna
smrt
med
življenjem
.
—
—
Če
smem
vprašati
,
čemú
vam
bode
spanje
?
—
—
Odpústi
mi
odgovor
na
to
vprašanje
.
Čas
poznaš
.
Da
bi
poznal
večnost
,
nedostaje
ti
duševnih
zmožnostij
.
Torej
tudi
ne
moreš
preceniti
,
koliko
je
zamé
vredno
spanje
,
bodisi
kratko
:
pretrgljaj
večnosti
,
pozaba
samega
sebe
,
prestanek
neprestanega
trpljenja
.
—
—
In
kaj
mi
izvolite
podeliti
za
spanje
?
—
—
V
odplačilo
za
spanje
te
hočem
obsipati
z
dobrotami
.
Neviden
in
neslišen
bodeš
,
kadar
in
dokler
hočeš
.
Stopal
bodeš
,
kamor
te
je
volja
,
na
zemljo
in
nad
zemljo
.
Videl
bodeš
vso
sedanjost
,
videl
nekdanjost
in
bodočnost
.
Da
ima
hudič
neizmerno
denarja
in
da
čuva
vse
zaklade
,
to
je
znana
reč
.
Povrhu
ti
bodem
služil
vseh
dvajset
ur
na
dan
,
kar
jih
ne
bodem
prespaval
.
—
—
To
bode
preveč
,
gospod
.
—
—
Nič
preveč
.
Saj
si
bodeš
sam
izbiral
in
rabil
mene
in
mojih
dobrot
le
toliko
,
kolikor
bodeš
sam
želel
.
Moja
služba
pa
ne
bode
šala
.
Z
mojo
pomočjo
lahko
tekmuješ
z
najbogatejšim
Židom
,
in
kmalu
dosežeš
plemstvo
in
odlične
rede
v
mnogih
državah
;
prikupiš
sijajne
palače
,
plodovita
velika
posestva
in
neusahne
rudokope
.
Slavljen
podpornik
bodeš
pesnikom
in
umetnikom
,
veljavno
ime
si
pridobiš
med
učenjaki
,
dobrotnik
bodeš
národu
in
državi
ter
vrednim
in
nevrednim
bližnjikom
.
Sploh
,
kadarkoli
se
bodo
imenovali
prvaki
tega
planéta
,
bode
takisto
imenovano
tvoje
ime
.
—
—
Take
slave
,
gospod
,
ne
želim
.
Vsega
imam
dovòlj
za
življenje
;
želim
si
samó
srečne
,
večne
zveze
z
ljubljeno
Cvetáno
.
—
—
No
,
bodemo
videli
.
Slast
pride
med
jedjó
.
In
Cvetána
!
Morebiti
dobiš
to
,
morebiti
drugo
.
Sedaj
ti
jedna
bega
glavo
,
potlej
jih
bodeš
hladnosrčno
izbiral
lepe
,
bogate
in
omikane
,
pametne
in
neumne
.
Toda
pustiva
to
.
Torej
velja
štiri
ure
spanja
na
dan
?
—
—
Veljá
,
gospod
.
—
—
Prav
.
Vsaka
pogodba
pa
ima
,
kakor
morda
véš
,
postranske
zaveze
.
Tudi
najina
ni
brez
njih
.
Vodè
se
boš
moral
ogibati
;
ne
sméš
je
piti
,
ne
umivati
se
v
nji
.
Če
prideš
z
vodo
v
dotiko
,
najina
pogodba
opeša
ali
celó
izgubi
svojo
moč
.
Z
vodo
dojdeš
v
veliko
nevarnost
ali
nesrečo
,
in
jaz
bi
te
več
ne
mogel
oteti
iz
nje
.
Zatorej
ti
vodo
ostro
prepovedujem
.
—
—
Milo
prosim
,
gospod
,
dovolite
mi
vodo
,
brez
katere
človek
skoraj
ne
more
biti
!
Rad
se
odrečem
mnogi
drugi
vaši
blagosti
,
da
mi
vsaj
privolite
nekoliko
vodé
.
—
—
Biti
mora
takó
in
ne
drugače
.
Voda
ima
nekaj
posebnega
,
česar
ti
ne
umeješ
.
Jakši
sem
nego
vse
zemeljske
sile
in
mogočnejši
nego
vse
,
kar
je
rojeno
in
smrti
podložno
;
vender
nisem
sloboden
:
vezan
sem
na
večne
svoje
zakone
,
in
prav
zaradi
teh
ti
ne
pripuščam
vode
.
Pil
bodeš
pivo
,
vino
in
sok
od
zelišč
in
sadov
,
katerim
sedaj
še
imena
ne
véš
,
umival
pa
se
bodeš
kakor
sloveče
krasotice
v
mleku
in
vinu
.
Sčasoma
bodeš
vode
prav
lahko
pogrešal
.
—
—
Bodisi
,
gospod
.
Tudi
ta
pogoj
je
vzprejet
.
Izvolite
mi
še
povedati
,
do
kdaj
naj
bi
veljala
najina
pogodba
?
—
—
Pametno
vprašanje
,
kateremu
se
spodobi
iskren
odgovor
.
Naj
veljá
prvič
samó
za
štirinajst
dnij
.
Če
se
privadiš
,
če
ti
bode
moja
pomoč
delj
ugajala
,
če
me
bodeš
delj
potreboval
,
pa
pozneje
pogodbo
podaljšava
na
gotov
ali
nedoločen
čas
.
Samó
tega
te
opominjam
,
da
tvoje
življenje
ni
v
moji
oblasti
,
da
ne
vém
meje
tvojemu
nazemeljskemu
bivanju
in
da
višja
oblast
,
katera
je
nad
nama
,
lahko
prekriža
in
uniči
najino
pogodbo
.
—
Po
teh
besedah
stopi
Abadon
pred
mladeniča
in
seže
z
drobno
lično
roko
v
mladeničevo
desnico
,
katero
prikupno
strese
in
stisne
.
Abadonova
roka
je
bila
nenavadno
gorka
,
in
njega
nohtje
so
pustili
na
mladeničevi
desnici
viden
sled
,
kakor
bi
se
bili
vžgali
v
kožo
.
Abadon
pa
osuplega
mladeniča
potolaži
,
da
to
znamenje
njijine
zveze
vidita
samó
onadva
in
duhovi
,
kateri
jima
morajo
streči
.
Nató
potegne
iz
žepa
tanek
,
kovan
obroč
in
ga
pomoli
Samoradu
,
rekoč
:
S
tem
obročem
si
neviden
,
neslišen
in
netehten
,
kadar
hočeš
in
dokler
hočeš
;
slušal
bode
tvoje
ukaze
in
te
nosil
,
kamor
porečeš
;
odpiral
bode
goré
in
zaklade
,
pa
tudi
misli
in
usta
ljudij
,
da
bodo
vpričo
tebe
govorili
čisto
resnico
;
z
njega
pomočjo
bodeš
videl
v
vsako
daljo
skozi
temò
in
zid
;
kadar
pa
pokličeš
mene
,
précej
pritečem
,
najsi
mi
je
priti
od
druge
zvezde
.
To
ti
je
menda
dovolj
za
nocoj
.
Druga
čudna
svojstva
tega
obroča
ti
povem
pozneje
.
—
Nató
Abadon
obroč
raztegne
kakor
gumielastiko
in
ga
dene
strmečemu
mladeniču
okolo
vratu
.
Obroč
séde
na
vrat
,
kakor
bi
bil
vlit
,
in
se
ne
premakne
in
ne
odtegne
od
kože
.
Mladeničevo
zadrego
pomiri
Abadon
,
rekši
,
da
je
ta
obroč
vsakemu
tretjemu
človeku
neviden
;
kože
pa
se
zató
drži
takó
trdno
,
da
se
ne
izgubi
in
da
Samoradu
ne
bode
nadloga
temveč
dragocen
čaroben
pomočnik
.
V
tem
pripluje
čoln
h
kraju
in
obtiči
na
bregu
.
Gospoda
stopita
na
breg
.
Abadon
potegne
čoln
za
seboj
,
preobrazi
ga
v
veliko
volneno
ogrinjačo
in
ko
se
ž
njo
ogrne
,
poda
Samoradu
desnico
ter
prijazno
reče
:
—
Sedaj
ležem
spat
—
prvič
v
večnosti
.
Te
štiri
ure
naj
mi
bodo
spanje
—
brez
sanj
;
tebi
pa
naj
pokažejo
spretnost
in
urnost
mojih
služnih
duhov
,
ki
bodo
vestno
slušali
povelja
tvoja
.
Svarim
te
,
ravnaj
premišljeno
in
varuj
se
vsakega
strastnega
ali
po
zakonih
prepovedanega
dejanja
.
Baš
sedaj
,
ko
so
ti
podeljene
tolike
kreposti
,
ko
se
ti
lahko
izpolni
malone
vsaka
želja
,
bodi
oprezen
in
preudaren
ter
krôti
svojo
voljo
,
sicer
zabredeš
v
nadloge
,
v
katerih
se
bodeš
brezupno
kesal
in
zaman
žaloval
po
zaigrani
sreči
,
ki
se
ne
vrne
nikoli
.
—
Abadon
izgovori
in
izgine
,
nevidno
kam
.
Samorad
Veselin
ostane
takó
sam
na
savskem
produ
med
Bréžicami
in
Krškim
in
se
počasi
predramlja
in
predrami
iz
vtiskov
omotnega
sestanka
.
Zdi
se
mu
vse
kakor
morna
sanja
;
vender
da
je
bilo
vse
resnica
,
pričajo
vžgana
znamenja
na
desnici
in
h
koži
prirasli
lanec
na
vrátu
.
Naglo
je
osnovan
ukrep
,
napotiti
se
proti
dômu
,
vrniti
se
k
ljubi
materi
,
odreči
se
vsi
zvezi
z
Abadonom
in
s
peklenskimi
sužnji
,
pozabiti
Cvetáno
in
začeti
novo
koristno
življenje
.
Proti
izvedbi
tega
sklepa
pa
se
dvigujejo
neprelazne
zapreke
:
Sava
narasta
v
povodnji
,
za
ozkim
prodom
se
razprostira
nepredorna
vrbina
,
grmovje
mladih
vrb
in
topolij
,
gosto
pomešano
s
cešminjem
in
glogom
,
in
to
vse
je
zvezano
in
prepreženo
z
dolgo
krepko
srobótino
in
viniko
.
Samorad
je
kakor
priden
lovec
poznal
vrbino
in
védel
,
da
bi
bil
brezuspešen
vsak
poskus
predreti
skozi
táko
pragrmovje
.
In
kam
se
obrniti
?
Poznal
je
precej
savske
bregove
,
toda
kraj
,
kjer
je
stal
,
bil
mu
je
popolnoma
neznan
.
Videl
je
samó
široko
,
očito
rastočo
Savo
,
breg
pod
nogami
,
ki
se
je
ožil
čim
dalje
bolj
,
gosto
zapleteno
vrbino
za
seboj
in
zgoraj
in
spodaj
ob
Save
véliki
strugi
postranske
struge
,
ki
so
bile
tudi
ograjene
s
takšno
vrbino
.
Spoznal
je
,
da
iz
tega
prostorčka
uiti
ni
mogoče
,
in
lotila
se
ga
je
brezupna
slutnja
,
da
ga
je
Abadon
namenoma
zavêdel
v
to
zágato
.
V
tem
obupu
mu
nasprotne
misli
zmedeno
rojé
po
glavi
.
Morda
bode
slučajno
otet
,
če
je
blizu
človeška
naselbina
ali
če
se
pripelje
čoln
ali
plav
dôli
po
Savi
.
Na
ves
glas
kliče
na
pomoč
,
toda
njegov
glas
se
utaplja
v
šumečih
valovih
.
Morda
umrè
od
gladú
,
do
omaganja
čakajoč
pomoči
na
bregu
ali
na
vejah
krepke
topoli
;
morebiti
ga
odnesó
in
utopé
valovi
rastoče
povodnji
.
Zgolj
smrtni
strah
brez
rešilne
misli
!
—
Ko
mu
takó
brezupnost
in
kesanje
pretresata
dušo
,
mraz
pa
utru
jeno
,
lačno
teló
,
ozrè
se
na
zvezdo
večernico
in
na
visoko
,
nemo
nebó
in
zaželi
si
,
da
bi
po
dolgem
času
zopet
molil
zaupno
in
goreče
,
kakor
nekdaj
v
detinskih
letih
ob
večernem
zvonjenji
v
materinem
naročaji
in
da
bi
od
Boga
izprosil
pomoči
,
katere
mu
ne
more
prinesti
zemeljska
sila
.
Solzeč
in
ihteč
sklene
roke
,
kakor
ga
je
naučila
pobožna
mati
.
V
tem
hipu
zadene
ob
čutarico
v
naprsnem
žepu
gorenje
suknje
;
potegne
jo
iz
žepa
,
odmaši
jo
in
nastavi
na
usta
.
Notranji
glas
mu
pravi
:
Ne
pij
,
to
je
dar
peklenski
,
tista
čutara
,
iz
katere
požirek
te
je
nedavno
omamil
do
omedlevice
.
Ne
udaj
se
Abadonu
!
Rešitev
že
morda
dohaja
.
—
In
prav
takrat
ugleda
Samorad
v
megleni
dalji
čoln
,
v
katerem
veslata
dva
ribiča
proti
njemu
doli
po
Savi
.
Odgovarja
pa
drug
notranji
glas
:
Čutara
je
moja
,
ne
Abadonova
;
če
me
zebe
po
vsem
životu
,
zakaj
bi
se
ne
ogrel
s
požirkom
;
prej
me
je
ta
pijača
ogrela
,
zakaj
bi
mi
sedaj
škodovala
?
—
Premagala
sta
sla
in
hladni
um
opomin
vesti
,
in
Samorad
,
ribiča
na
ves
glas
prizvavši
,
krepko
potegne
iz
steklenice
.
Zazdi
se
mu
,
kakor
bi
bil
živ
ogenj
vlil
v
vse
ude
.
Ribiča
se
odzoveta
glasno
in
dobrovoljno
ter
naravnata
čoln
proti
bregu
.
Samorad
pa
vzklikne
:
Blaga
,
resna
kapljica
,
zopet
si
mi
oživila
srčnost
!
Obroč
,
izkazi
svojo
moč
!
Služni
duhovi
,
služite
!
Nesite
me
na
Cvetánin
dom
!
Prej
pa
podajte
tema
čolnarjema
vsakemu
kilogram
cekinov
!
—
Toliko
da
izgovori
,
že
se
dvigne
v
zrak
.
Ribiča
pa
uzreta
vsak
na
svojem
sedeži
skledico
polno
svetlih
zlatov
.
Ko
naglo
odrineta
od
brega
,
začuje
Samorad
,
počasi
se
dvigajoč
,
nastopni
pogovor
iz
bežečega
čolna
:
—
Najubožnejši
ljudje
so
ribiči
,
in
jaz
sem
vseh
ribičev
največji
siromak
;
vender
se
ne
dotaknem
tega
bogastva
.
To
je
hudičev
dar
.
Ali
si
videl
,
kako
je
zažarelo
okolo
tiste
pošasti
,
ko
sem
jo
krščanski
pozdravil
:
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
?
Kako
naju
je
gledal
mož
s
krvavimi
očmi
iz
zabuhlega
rdečega
obraza
?
—
In
prvi
ribič
dvigne
veslo
iz
vode
in
pomete
skledico
z
zlatom
raz
svoj
sedež
v
globoko
Savo
.
—
Ako
ti
ne
maraš
tega
zaklada
—
odgovori
drugi
ribič
,
jaz
tudi
prebijem
brez
njega
.
To
je
povodnji
mož
,
ki
nikdar
ne
prinese
sreče
.
Glej
,
kako
rase
in
se
vzpenja
v
zrak
!
Beživa
,
hitiva
!
Drugi
ribič
potegne
veslo
iz
vode
in
brsne
bogato
skledico
daleč
od
sebe
.
Cekine
požre
savsko
dno
,
lesena
skledica
pa
se
ziblje
na
pluskajočih
valovih
.
—
Skoda
skledice
,
ki
je
tako
lepo
ostružena
,
pristavi
drugi
ribič
.
Ribiča
molče
veslata
dalje
,
Samorada
pa
neso
nevidne
roke
lahno
in
varno
proti
vzhodu
.
—
Blizu
tiste
rečice
Sotle
,
katera
že
tisoč
let
politiško
loči
Slovence
od
Hrvatov
,
na
nizkem
obrežji
,
polagoma
rastočem
iz
ravnine
,
stoji
prostoren
,
čveterokoten
,
visokozidan
ograd
s
stolpiči
na
vsakem
oglu
.
Sredi
južne
stene
je
tik
ceste
širok
vhod
,
katerega
zapirajo
stara
železna
vrata
;
pri
vratih
znotraj
sloni
vratarjeva
hišica
z
oknom
na
cesto
.
V
sprednji
polovici
rečenega
ograda
se
razprostira
belo
posuto
dvorišče
;
na
obeh
straneh
te
polovice
se
vrste
gospodarska
poslopja
,
hlevi
,
skednji
,
kleti
in
žitnice
ter
stanovanja
za
družinčad
.
Na
sredi
,
na
vse
strani
prosto
,
pa
stoji
gospodsko
poslopje
s
plemenitaškim
grbom
nad
veznimi
vrati
,
stara
vender
ukusna
stavba
z
visokimi
okni
in
z
nadstropjem
.
V
ozadji
obzidanega
čveterokotnika
pa
je
skrbno
obdelan
sadovnjak
z
novim
cvetličnjakom
.
To
je
Cvetánin
dvorec
.
Spredi
in
zadi
se
razgrinja
ravno
polje
s
plodnimi
njivami
in
travniki
.
To
polje
obrobljajo
na
levi
in
desni
strani
zložna
brda
,
obsajena
s
plemenito
vinsko
trto
.
Pod
temi
griči
so
majhne
vasi
z
večinoma
lesenimi
hišami
,
ki
imajo
rdeče
pobarvane
stene
in
slamnate
strehe
.
Po
brdih
so
vsejani
vinski
hrami
in
bele
zidanice
brez
števila
in
reda
;
ondu
se
časti
Vinko
Lozič
,
katerega
so
stari
pagani
imenovali
boga
Bakha
.
Menj
številne
se
nam
pa
zde
cerkve
,
katerih
med
tem
maloimovitim
prebivalstvom
ni
toliko
in
tako
očitih
,
kakor
so
ob
gorenji
Savi
in
ob
Savinji
.
Gori
ob
Sotli
in
doli
ob
Savi
vidimo
ponosne
gradove
z
velikimi
pristavami
,
v
širi
dalji
pa
gleda
z
zelenih
gora
kranjskih
,
štajerskih
in
hrvaških
iz
hrastove
in
bukove
šume
tu
bela
cerkvica
,
katero
je
nekdaj
sezidal
pobožni
kmet
,
ondu
siva
razvalina
gradu
,
katerega
je
dal
postaviti
srednjeveški
vitez
kmetom
za
strahovanje
.
Po
sredi
te
ravni
se
vije
motna
,
ribovita
rečica
Sotla
v
globoki
,
brezskalni
strugi
proti
Savi
.
Veselo
,
blagosrčno
in
kakor
po
vseh
vinskih
krajih
lahkoživo
in
srednjeimovito
ljudstvo
prebiva
na
obeh
bregovih
rečice
Sotle
.
Tista
nošnja
in
šega
,
tista
govorica
,
tiste
pravljice
in
pesmi
domujejo
tu
in
tam
;
može
in
ženijo
,
bratijo
in
botrinijo
se
z
desne
na
levo
in
z
leve
na
desno
stran
;
vender
koliko
razliko
,
koliko
pregrado
je
med
obema
bregovoma
ustanovila
tisočletna
zgodovina
,
toli
sovražna
jednemu
in
tistemu
narodu
,
stanujočemu
na
obeh
bregovih
,
narodu
,
kateri
bi
bil
po
svojih
vrlinah
vreden
večje
sreče
in
slave
!
Da
,
če
gledaš
deželico
ob
dolenji
Sotli
ali
od
severnih
bizeljskih
ali
od
južnih
zagorskih
goric
,
od
veselja
ti
utriplje
srce
,
da
je
tudi
ta
rajska
zemlja
»
liepa
naša
domovina
«
;
zajedno
pa
ti
zaigra
solza
v
očesi
,
ko
se
spomniš
iz
zgodovine
,
da
prav
ta
blagi
,
a
premehki
narod
ni
bil
samo
»
stare
slave
djedovina
«
,
nego
tolikrat
to
,
kar
imenujejo
Nemci
»
Volkerdiinger
«
;
da
je
drugim
narodom
mladil
kri
in
mozeg
,
da
je
hodil
za
stranskimi
mogotci
,
verno
in
potrpežljivo
jim
služeč
,
in
da
se
je
mnog
sin
,
ki
bi
bil
med
nami
»
naša
dika
«
,
ujel
v
zlato
mrežo
,
da
je
prodal
tujcem
um
in
srce
ter
potlej
pozabil
matere
svoje
in
preganjal
rodne
brate
.
Toda
nazaj
k
naši
povesti
!
Abadonovi
služni
duhovi
so
Samorada
Veselina
hipoma
prenesli
od
savske
brežine
v
Cvetanin
dom
in
ga
tam
rahlo
postavili
na
cesto
pred
vratarjevo
hišico
.
Samorad
je
skozi
gosto
zamreženo
okno
spoznal
svojega
znanca
,
starega
vratarja
Miška
,
ki
je
v
medlorazsvetljeni
,
nizki
sobi
sam
samcat
sedel
za
debelotesano
hrastovo
mizo
.
Pred
sabo
je
imel
stare
mere
bokal
starega
vina
,
krožnik
z
obilimi
kosovi
tolstega
kopuna
in
skledo
rmenih
krapov
,
kakeršnim
pravijo
okolo
Kranja
»
bob
«
.
Vratar
Miško
je
baš
pri
delu
,
ki
krepi
telo
:
steklenico
je
izpraznil
do
polovice
,
jeden
krop
cmoka
med
zobmi
,
drugega
drži
v
roki
,
tretjega
meri
z
očmi
.
V
tem
potrka
Samorad
na
okno
.
Miško
se
oblastno
odzove
,
ne
da
bi
obrnil
očij
od
sklede
:
—
Pozvoni
,
kdor
hoče
v
hišo
!
—
Samorad
se
skloni
pod
okno
in
zakliče
:
—
Čujte
Miško
!
Jaz
sem
,
Veselin
!
—
Potlej
je
bilo
pa
takoj
vse
drugače
,
in
Samorad
je
v
malo
trenutkih
sedel
za
mizo
pri
vratarji
,
ki
je
znanemu
gospodu
celo
ponudil
kupico
vina
.
Tako
ga
je
razveselila
Samoradova
priljudnost
.
—
Prišlo
je
,
česar
se
nismo
nadejali
,
povzame
Miško
besedo
.
Kolikrat
sem
vam
šel
odpirat
na
tako
trkanje
,
danes
pa
sem
vas
pozabil
hitreje
nego
prodano
pse
.
—
—
Prav
žalostno
,
res
,
odgovori
Samorad
.
Vender
,
kakor
sedaj
vse
kaže
,
pozabiti
me
bodete
morali
še
bolj
.
Je
li
bila
poroka
vsa
v
redu
?
—
—
Vse
je
bilo
v
najlepšem
redu
,
gospod
.
Nevesta
se
je
nekoliko
solzila
,
če
dovolite
.
Pravijo
pa
,
da
je
sedaj
taka
navada
pri
gospodi
.
—
—
Dosti
povoda
se
je
imela
solziti
!
vzdihne
Samorad
.
Kaj
pa
ženin
?
Kako
se
je
nosil
?
—
—
Veselega
žarečega
obraza
je
bil
,
če
dovolite
,
kakor
ga
še
nikdar
nisem
videl
.
Ko
smo
se
vozili
od
poroke
,
splašili
so
se
mu
konji
od
streljanja
in
skočili
v
stran
.
Gospod
je
padel
z
voza
in
si
pohabil
nogo
;
vender
ne
hudo
.
Posadili
so
ga
zopet
v
kočijo
in
ga
potlej
prenesli
iz
kočije
v
naslanjač
k
obedni
mizi
.
Tam
,
če
dovolite
,
že
dve
uri
je
in
pije
,
kriči
in
poje
.
To
pa
,
če
dovolite
,
vender
pomeni
nekaj
hudega
,
ako
se
ženin
zvrne
na
vožnji
od
poroke
.
Bog
nas
varuj
nesreče
!
—
—
Ubila
ga
strela
zamrmra
Samorad
.
—
Nemojte
,
gospod
,
tako
govoriti
!
Želim
vam
vso
srečo
.
Želel
sem
vam
,
in
želeli
so
vam
vsi
,
ki
vas
poznajo
,
gospodičino
Cvetano
za
nevesto
.
Toda
Bog
je
drugače
odločil
.
Bog
varuj
,
da
bi
želel
nesrečo
novemu
svojemu
gospodarju
.
—
—
Pošteni
ste
,
Miško
,
in
vedno
vas
čislam
!
Ali
me
še
kdaj
izpustite
skozi
železna
vrata
,
če
potrkam
kakor
nekdaj
?
—
—
Morebiti
vas
bodem
,
če
dovolite
,
morebiti
ne
;
kakor
bode
božja
volja
in
povelje
novega
gospodarja
.
Da
,
gospod
,
starih
časov
ne
bode
več
,
če
dovolite
.
Veliko
se
še
izpremeni
,
zlasti
za
nas
siromake
.
—
—
Vsaj
kako
pisemce
moje
bodete
stisnili
gospe
v
roko
?
Ali
tudi
ne
?
—
—
Kaj
bi
gospe
dražili
rahlo
srce
;
kaj
bi
je
spominjali
tega
,
kar
mora
pozabiti
!
Če
dovolite
,
gospod
Veselin
,
pojdite
v
širi
svet
;
mladi
ste
,
bogati
ste
in
lep
gospod
,
da
nimate
vrstnika
v
vsem
Zagorji
;
vam
cvete
še
mnogo
gospodičin
!
Težko
se
poslavljam
od
vas
,
če
dovolite
;
toda
videli
ne
bodete
veselejšega
človeka
od
mene
,
kadar
se
vrnete
v
naše
kraje
z
ljubo
ženko
pod
pazduho
.
Meni
se
vse
tako
zdi
,
če
dovolite
,
da
to
skoro
učakamo
.
—
Stari
Miško
je
to
povedal
prav
goreče
in
potrdil
z
globokim
požirkom
iz
kozarca
.
—
Ljubi
Miško
,
pravi
Samorad
,
ravnaje
se
na
odhod
,
prav
rad
sem
vas
imel
,
in
tudi
vi
,
mislim
,
mene
niste
nikoli
črnili
in
tožili
pri
Cvetani
.
Zato
vam
sezam
prijateljski
v
roko
.
V
spomin
pa
vzemite
tole
urico
,
katero
sem
ravnokar
dobil
nalašč
za
vas
.
—
—
Nikar
,
gospod
!
Ta
ura
je
zame
predragocena
!
Če
dovolite
,
meni
se
spodobi
samo
kaka
malenkost
.
—
—
Ne
,
Miško
,
drago
vas
cenim
.
Zatorej
,
le
obdržite
jo
.
—
Naposled
je
Samorad
Mišku
vender
usilil
uro
,
ki
je
bila
res
dragocena
.
Prinesli
so
mu
jo
bili
nevidoma
služni
duhovi
.
Samorad
stopi
iz
vratarjeve
sobe
na
temno
dvorišče
.
Nikogar
ni
ondu
.
Samo
domači
pes
veselo
zalaja
in
skoči
k
znanemu
gospodu
;
toda
žalostno
cvili
in
išče
potlej
sledu
,
ko
se
da
Samorad
neviden
in
netehten
prenesti
v
svetlo
svatovsko
dvorano
.
Ondu
nepovabljeni
svat
seveda
precej
zapazi
,
da
zanj
niso
pogrnili
mize
,
niti
mu
pripravili
sedeža
.
Sede
torej
na
peč
in
prav
hvaležen
je
pečarju
za
ta
prijetni
sedež
,
s
katerega
ga
pač
ne
spodi
nihče
.
Ondu
je
tudi
najugodnejši
prostor
za
opazovanje
vsega
pirujočega
omizja
.
Tega
opazovanja
se
Samorad
precej
loti
,
skrbno
pazeč
,
da
nikakor
ne
izda
nevidne
svoje
navzočnosti
.
Samoradu
nasproti
sedi
Cvetana
,
v
nevestini
opravi
še
bolj
cvetoča
.
To
je
res
krasna
ženska
v
cvetji
jedenindvajsetega
leta
.
Opazovalcu
sveta
zadošča
,
če
povem
,
da
je
bil
Cvetanin
oče
plemenit
Hrvat
iz
Zagorja
,
mati
pa
Slovenka
z
ljubljanskega
polja
.
Bralcem
bolj
teoretiškega
značaja
bi
bilo
pa
treba
sliko
lepe
neveste
izobraziti
z
navdušenimi
besedami
,
in
kakor
zemljemerec
zemljo
na
parcele
,
jednotno
krasoto
razkosati
v
posamezne
podrobnosti
.
Tega
pa
ne
morem
,
ker
se
mi
ta
obrazek
preveč
smili
.
Spominjam
se
,
da
sem
nekdaj
bral
Anakreontovo
osemindvajseto
odo
,
kjer
pesnik
obrazniku
narekuje
,
kako
naj
mu
vpodobi
lepo
deklico
.
Tudi
ne
morem
pozabiti
,
kako
je
sloveči
Ariosto
v
desetem
spevu
svoje
epopeje
»
Orlando
Furioso
«
sesnoval
lepoto
nesrečne
Olimpije
;
takisto
se
domišljam
vseh
lepot
,
katerih
so
realisti
srednjega
veka
pri
lepi
ženski
našteli
trikrat
sedem
in
pozneje
celo
trideset
.
Bral
sem
veliko
takih
opisov
,
čudil
se
mnogim
takovim
slikam
—
ako
bi
pa
sedaj
vse
te
opise
in
slike
predočil
Samoradu
,
tedaj
bi
on
izvestno
trdil
,
da
so
vse
dosedanje
lepote
jedino
senca
proti
lepoti
Cvetanini
.
Bil
je
ves
zamaknjen
v
obličje
ljubljene
device
;
želel
si
je
kar
stotero
očij
,
da
bi
stotero
užival
nje
stotere
krasote
,
in
rekel
je
sam
v
sebi
:
Ni
mi
žal
,
da
sem
nadejo
,
še
kdaj
to
krasotico
imenovati
svojo
,
kupil
od
peklenskega
vraga
!
—
Tako
mladina
!
Mi
stari
možje
pa
sodimo
hladneje
.
Cim
lepše
je
cvetje
,
tem
prej
se
ospe
.
Pridejo
skrbi
in
težave
zakonskega
življenja
,
prevare
in
strasti
in
naglo
izpodjedd
cvetje
ženskega
lica
.
Kolikokrat
se
nam
je
pripetilo
,
da
smo
v
spominu
ohranili
podobo
lepega
ženskega
obraza
iz
davnih
let
;
toda
žalostno
smo
bili
presenečeni
,
ko
smo
v
poznih
letih
zopet
srečali
znanko
mladih
dnij
in
na
nji
zapazili
ne
ostankov
nego
razvaline
nekdaj
obožavane
lepote
.
O
takih
prilikah
modrujemo
potlej
izkušeni
starci
,
da
je
prave
vrednosti
jedino
le
duševna
lepota
.
Kar
se
tiče
Cvetane
,
moramo
pa
za
sedaj
še
samo
domnevati
,
da
se
pri
nji
uresniči
stari
rek
,
da
v
lepem
telesi
biva
tudi
lepa
duša
.
Res
sije
z
njenega
zornega
obličja
prav
prikupno
žar
ljubeznivosti
in
deviške
čistosti
,
in
smili
se
nam
ta
obrazek
,
ko
beremo
z
njega
tožno
udanost
v
sedanjo
usodo
,
kateri
bi
se
ne
bi
bila
podala
,
da
je
imela
več
krepke
volje
in
je
bolje
poznala
priliznjeni
zvijačni
svet
.
Kolikor
sem
se
preveč
pečal
z
nevesto
,
toliko
menj
naj
se
bavim
z
ženinom
;
posebno
,
ker
celo
mlade
bralke
ne
zahtevajo
,
da
bi
govoril
tudi
o
moški
lepoti
.
Zraven
neveste
je
torej
sedel
ali
pravše
,
zaradi
noge
,
pohabljene
na
vožnji
od
poroke
,
posajen
bil
ženin
Peter
Pavlic
,
Cvetanin
bivši
varuh
.
Mož
ima
petinpetdeset
let
;
marsikdo
bi
mu
jih
prisodil
menj
.
Rasti
je
srednje
in
je
rej
en
malone
predobro
.
Na
kratkem
vratu
mu
tiči
okrogla
glava
rdeče
polti
.
Tolste
ustnice
mu
pokrivajo
gosti
resasti
brki
,
ki
so
danes
lepo
črni
.
Okrogli
nos
nad
njimi
se
žari
kakor
puranov
podbradek
in
je
iz
vseh
pogledov
preobil
.
Oči
so
črne
,
majhne
in
lokave
.
Široko
,
gladko
čelo
pokriva
lasulja
,
ki
je
danes
izjemoma
črna
namesto
vsakdanje
rjave
.
Odeva
ga
nov
frak
po
najnovejšem
kroji
in
šivu
,
ki
je
nemara
zato
preozek
,
da
se
lože
na
telovniku
izkazuje
debela
zlata
verižica
njega
ure
.
Roke
so
krepke
,
kakor
da
so
vajene
težkega
dela
,
in
na
debelih
zarjavelih
prstih
se
baha
premnogo
dragocenih
prstanov
—
neolikana
razstavica
moževih
dragotin
.
Gospod
ni
povsem
napačen
in
bi
prijal
nepreostremu
poznavalcu
ljudij
ne
baš
za
prijatelja
,
vender
za
soseda
pri
tisti
mizi
v
kavarni
,
kjer
imajo
dokaj
časnikov
.
Prav
prikladen
bi
bil
za
očeta
dorasle
jedinice
ali
še
bolj
za
strijca
brez
žene
in
otrok
.
Izvestno
pa
se
je
zmotil
o
dobi
in
svojih
krepostih
ter
izgrešil
svoj
poziv
,
ko
je
stopil
med
ženine
,
in
to
pred
mlado
nevesto
.
Preveč
nasprotja
je
med
novoporočeno
dvojico
:
ona
kakor
nežna
roža
,
ki
jo
je
oživilo
majnikovo
solnce
;
on
kakor
bohotna
georgina
,
ki
jo
je
opalila
listopadova
slana
!
Sploh
je
v
veliki
,
bogato
opravljeni
dvorani
opazovati
stari
in
novi
čas
,
stari
in
novi
ukus
ali
neukus
.
Ob
stenah
vise
starinske
slike
in
nove
preproge
.
Izpod
stropa
se
leskečejo
bliskovne
svetilke
;
na
mizi
brle
voščene
sveče
,
nemara
samo
zato
,
da
se
zopet
kdaj
razstavljajo
in
postavljajo
starodavni
srebrni
svečniki
.
Stare
gospe
in
gospodičine
,
tete
in
ujne
,
bratranke
in
sestranke
,
zalve
in
svasti
imajo
težka
,
svilena
krila
,
prikrojena
po
novi
šegi
,
v
katerih
se
sučejo
po
stari
svoji
navadi
.
Razobesile
in
razpele
so
nase
staro
zlatnino
in
stare
bisere
,
da
bi
si
mladile
stara
lica
,
ali
vsaj
koga
opominjale
,
da
so
bile
nekdaj
mlade
in
zale
.
Dve
cvetoči
mladi
gospodičini
sta
tudi
zašli
v
to
družbo
,
morda
samo
zaradi
različja
;
tam
stare
tete
,
druga
drugo
zavistno
opazuje
in
pušice
svojih
jezikov
mazaje
z
medom
,
tukaj
živahna
,
iskrena
šaljivost
,
izvirajoča
iz
zavesti
zlate
mladosti
in
iz
kipečega
srca
.
Ti
mladi
samici
sta
imeli
za
zabavo
odločenega
jedinega
mladega
moškega
iz
vse
družbe
,
in
ta
je
bil
selški
kapelan
:
dober
govornik
sicer
na
leči
in
med
moškimi
,
ali
tukaj
mu
je
delalo
dokaj
preglavice
,
da
je
moral
na
desno
in
na
levo
odgovarjati
bistrima
gospodičinama
,
kateri
sta
v
gospodovem
neznanji
tiste
umetnosti
,
kako
se
je
laskati
mladim
gospodičinam
,
ne
toliko
iskali
kolikor
nahajali
največ
zabave
.
Ostala
moška
gospoda
so
bili
,
ker
se
plemenita
robina
nevestinega
očetnega
kolena
ni
udeležila
svatovanja
,
ženinovi
sorodniki
in
znanci
iz
bližnje
okolice
,
same
šetajoče
denarne
vreče
,
možje
,
ki
so
si
nekaj
s
trgovino
in
bolj
še
s
posojevanjem
na
neznosne
obresti
,
in
sploh
s
tem
,
da
so
zase
izkoriščali
stiske
in
nadloge
rojaka-kmeta
,
nagrabili
lep
imetek
.
Omike
in
olike
niso
imeli
in
so
jo
sploh
mrzili
ter
se
ogibali
občevanja
z
ljudmi
,
ki
imajo
menj
v
blagajni
,
tem
več
pa
v
glavi
in
v
dostojanstvu
nego
oni
.
Njih
vzori
so
se
sukali
okolo
zlatega
teleta
,
vsa
njih
politika
pa
okolo
načela
,
da
se
mora
slepo
služiti
in
poslušno
glasovati
za
gospode
,
ki
lahko
kaj
dovolijo
ali
kaj
prepovedo
in
kateri
utegnejo
kaj
spregledati
in
prizanesti
,
ako
si
se
včeraj
ali
danes
preočito
drgnil
ob
paragrafe
kazenskega
zakonika
.
Ugleda
in
veljave
jim
ni
bilo
med
narodom
.
V
lice
se
jim
je
kmet
klanjal
in
hvalil
njih
dobrotnost
;
za
hrbtom
pa
jih
je
grozovito
črtil
in
klel
ter
se
rad
spominjal
one
pravljice
,
da
je
dobro
umreti
tisti
dan
,
kadar
umre
takov
volčji
bratoderec
.
—
Izjema
je
bil
domači
župnik
,
ki
najodličnejšim
svojim
župljanom
ni
mogel
odreči
prisotnosti
svoje
.
Sedel
je
med
nevesto
in
nje
prekosavsko
zalvo
in
bil
kos
težavni
svoji
nalogi
.
Znal
je
zanimati
malobesedno
,
nekaj
zamišljeno
,
nekaj
razmišljeno
nevesto
,
pa
tudi
zamerljivo
,
zbadljivo
postarno
gospo
,
ki
je
priljudno-ošabno
gledala
na
menj
imovite
vrstnice
.
Te
pa
so
si
za
vračilo
šepetale
,
da
ima
ta
gospa
dve
srci
,
od
katerih
bije
jedno
za
nje
zakonskega
moža
.
Da
je
bil
gospod
župnik
stoloravnatelj
,
umeje
se
samo
po
sebi
.
To
naporno
opravilo
je
vršil
ljubeznivo
in
preudarno
;
rekel
marsikatero
primerno
napitnico
,
imenoval
vsakemu
svatu
pravo
drugarico
in
je
povsem
čuval
društveni
red
z
modrimi
prigovori
in
blagovoljnimi
opazkami
,
kar
pri
tem
društvu
,
kjer
je
bilo
toliko
razlike
med
zunanjim
in
notranjim
človekom
,
ni
bil
lehak
posel
.
Morda
pa
je
bilo
vse
svatovanje
zanimljivejše
in
zbrana
gospoda
vredna
večjega
spoštovanja
!
Popisujem
namreč
samo
opazovanja
in
vtiske
,
kakor
si
jih
je
po
svojih
nazorih
in
v
svojem
srdu
uredil
in
zapomnil
svat
,
nevidno
sedeč
na
peči
.
Srd
pa
sodi
vse
pristransko
,
kakor
vidimo
to
tudi
pri
ljubezni
.
Samorad
je
pač
spoznal
,
da
je
med
povabljenci
že
minilo
največje
delo
,
tlačiti
si
namreč
želodec
s
preobilimi
jedili
,
da
dela
prebavljanje
marsikomu
težko
glavo
,
kateri
ne
ohladi
vročine
nobeno
vino
,
da
vlada
nekova
zagata
v
dvoraninem
vzduhu
in
v
večini
možgan
in
da
se
sploh
vzbuja
želja
po
slobodnem
gibanji
in
po
razvedritvi
.
Sosebno
slastno
pa
je
opazoval
,
da
si
gospod
ženin
gasi
žejo
čez
mero
in
da
svoje
bizeljske
starine
proti
drugim
vinom
ne
hvali
samo
do
nebes
nego
jo
tudi
dejanski
preveč
obožava
.
Prišel
je
trenutek
,
ko
so
bili
vsi
jednako
utrujeni
in
so
vsi
hkrati
umolknili
,
razven
dveh
mater
.
Ženin
hoče
pogledati
na
uro
,
toda
malone
omedli
,
videč
,
da
mu
na
zlati
verižici
visi
pristna
rdeča
-
čebula
.
Samorad
,
ki
se
ni
nadejal
take
zamene
,
zadržal
je
iz
težka
glasen
smeh
.
Prijala
mu
je
ženinova
zmeda
,
in
da
se
med
gospodo
vzbudi
živahnejša
zabava
,
ukaže
služnim
svojim
duhovom
,
naj
narede
,
da
bodo
svatje
govorili
,
kar
mislijo
.
Zdajci
so
vsi
obrazi
izpremenjeni
.
Ženin
ves
togoten
poskuša
vstati
,
toda
posreči
se
mu
samo
na
pol
.
S
tresočim
glasom
zakriči
svatom
:
—
Ta
šala
je
predebela
.
Kdor
mi
je
uro
izmeknil
,
daj
jo
nazaj
!
Saj
niste
sami
tatje
?
—
Vsem
šine
kri
v
glavo
.
Svoji
jezi
pa
da
najprej
duška
visok
,
suh
gospod
iz
soseske
,
ki
sedi
ženinu
nasproti
.
Bil
je
imovit
trgovec
,
prvak
v
oderuštvu
in
svetohlinstvu
.
Ta
burno
vstane
in
zarohni
na
ženina
:
Kaj
,
mi
tatje
?
Ti
si
največji
lopov
v
treh
deželah
!
Dokler
si
bil
varuh
,
kradel
si
svoji
varovanki
vino
iz
kleti
in
les
iz
šume
.
Od
nje
dolžnikov
si
prejemal
obresti
po
deset
od
sto
in
še
dobrote
povrhu
;
zaračunjal
pa
si
jih
samo
po
pet
od
sto
.
Sedaj
pa
jo
hočeš
ukaniti
za
vse
,
kar
ima
.
Zrasli
bi
ti
rogovi
na
čepinji
,
višji
nego
največji
hrast
,
ki
si
ga
ukradel
iz
nje
gozdov
!
—
Toliko
da
izrohni
ta
,
zavrne
ga
ženinov
bratranec
,
krepak
,
tršat
mož
,
o
katerem
se
je
govorilo
,
da
je
bila
podlaga
njega
blaginji
kriva
prisega
:
Molči
ti
!
Moj
kumek
Peter
Pavlic
je
svetnik
proti
tebi
,
čeprav
si
tako
bogomolen
.
Veš
,
zakaj
moliš
sedaj
tako
licemersko
?
Od
svojih
pomagačev
,
od
razbojnikov
,
iztržil
si
sveto
monštranico
,
katero
so
ukradli
v
cerkvi
Svete
Marije
Bistriške
!
In
sedaj
bi
si
pred
ljudmi
,
ki
to
vedo
,
rad
opral
črno
dušo
svojo
!
—
Gospod
župnik
je
klical
,
miril
,
toda
zaman
,
zakaj
bilo
je
tako
,
kakor
v
nekaterem
novodobnem
parlamentu
.
Zatorej
je
pobegnil
iz
družbe
pobeljenih
grobov
.
Z
njim
je
odšla
tudi
nevesta
v
stransko
sobo
.
V
boj
so
se
glasno
vikaje
in
kriče
mešale
tudi
ženske
,
ne
oziraje
se
na
nedolžni
gospodičini
,
kateri
nista
vedeli
,
kam
bi
utekli
.
Ubožici
sta
morali
čuti
nove
besede
,
katerim
še
pojma
nista
znali
,
in
mnogo
spoštovana
gospa
je
drugi
spoštovani
gospe
in
obratno
pripovedovala
resnice
,
katerih
gospodičini
nista
smeli
verjeti
,
ako
naj
spoštujeta
očeta
in
mater
po
četrti
zapovedi
božji
.
V
tej
soblazni
,
ko
so
nekateri
že
prijemali
za
stole
in
je
marsikatera
pripeta
ženska
kita
zdrknila
pod
noge
,
bil
je
ženin
še
dokaj
puščen
pri
miru
,
tako
da
ga
je
ob
tej
obči
očiti
izpovedi
obhajala
samoljubna
zavest
,
do
katere
se
prej
ni
vzpel
v
svoji
oskromnosti
:
da
je
on
,
Peter
Pavlic
,
prav
za
prav
med
vsemi
še
najpoštenejša
duša
,
sicer
pa
med
ljudmi
,
proti
katerim
je
treba
biti
opreznemu
.
Zatorej
migne
strežniku
,
naj
mu
poda
ročno
blagajnico
,
ležečo
na
mizici
pri
nasprotni
steni
.
Ženin
pritisne
blagajnico
k
sebi
,
popije
,
da
se
bolj
umiri
,
čašo
kave
,
katero
mu
je
bila
prej
priredila
nevesta
sama
,
in
potlej
,
ko
mu
vest
le
ne
da
miru
,
skrinjico
skrbno
odklene
,
ker
se
mora
uveriti
,
da
vsaj
tukaj
ni
nič
prišlo
dolgim
prstom
v
oblast
.
Blagajničica
se
odpre
,
a
ženin
zakliče
bolestno
:
Tukaj
notri
sta
bila
dva
kilograma
zlatih
cekinov
,
nevesti
za
jutrino
namenjenih
;
sedaj
so
pa
same
svinčene
kroglice
!
—
Obupno
prevrne
skrinjico
;
da
se
kroglice
takale
po
mizi
med
krožniki
,
skledami
in
steklenicami
in
padajo
na
vseh
straneh
na
tla
.
Kar
se
zablisne
,
in
kroglice
se
izpreobrazijo
v
svetle
rmene
cekine
.
Zdajci
utihne
ves
prepir
,
in
stari
in
mladi
upro
oči
na
zlatnino
,
pozabivši
vse
obreke
in
ogrde
.
Zamaknejo
se
v
ta
pogled
,
kakor
bi
gledal
svetnik
v
odprto
nebo
;
toda
njih
oči
niso
pobožne
,
nego
oči
gladnega
volka
,
ki
ugleda
jagnje
pred
seboj
.
Pustimo
jih
nekoliko
tako
začarane
in
stopimo
v
stransko
sobo
.
Tam
se
je
Cvetana
,
ko
je
ušla
kletvi
,
kleveti
in
ropotu
svojih
svatov
,
zgrudila
v
naslanjač
in
se
glasno
razjokala
.
Slaba
tolažba
so
solze
;
vender
za
ta
nesrečni
dan
,
za
to
usodno
uro
ni
našla
boljšega
tolažila
.
Ali
tudi
ta
kratka
uteha
se
ji
je
zagrenila
.
Ko
namreč
Samorad
vidi
,
da
Cvetana
odhaja
iz
dvorane
,
zleze
tudi
on
s
sedeža
.
Izpremeni
se
zunaj
dvorane
v
navadnega
človeka
,
stopi
v
Cvetanino
sobo
,
kakor
mu
je
bila
to
prej
navada
in
pravica
več
mesecev
,
in
se
prikloni
,
da
bi
Cvetani
poljubil
roko
.
Ona
pa
se
ga
ustraši
,
umakne
se
in
zašepeta
polglasno
:
Beži
in
teci
!
Ako
te
tukaj
najdejo
,
ubijejo
tebe
in
mene
!
—
—
Ne
boj
se
,
ljuba
Cvetana
!
odgovori
Samorad
zaupno
.
Take
pomočnike
imam
s
seboj
,
da
se
mi
ni
bati
nikogar
in
da
tudi
tebe
zdajci
odvedem
,
ako
hočeš
!
—
—
Za
Boga
svetega
!
odgovori
Cvetana
boječe
,
ali
ne
veš
,
kaj
je
bilo
danes
?
Ali
me
hočeš
pehniti
v
nesrečo
in
sramoto
?
Beži
,
nesrečnik
,
beži
!
—
Rekši
stopa
naglo
proti
dvorani
.
Samorad
se
strastno
postavi
proti
nji
in
jo
zaman
poskuša
udržati
za
roko
,
proseč
samo
še
trenutka
in
veleč
svojim
duhovom
,
naj
njega
in
njo
odneso
na
dom
njega
matere
.
Ali
duhovi
se
ne
ganejo
,
in
ko
Cvetana
vsa
objokana
in
preplašena
odpira
vrata
iz
sobe
v
dvorano
,
prisopiha
hlevnik
Jaka
,
ki
nosi
danes
navzlic
pohlevni
vonjavi
črno
suknjo
in
bele
rokavice
ter
zakliče
,
da
se
razlega
po
vsi
dvorani
:
—
Gospod
Veselin
je
v
Savi
utonil
!
—
Učinek
teh
besed
na
ženina
,
ki
je
bil
doslej
zamaknjen
v
zlato
in
še
bolj
naudan
strahu
,
da
bi
kdo
iz
poštene
družbe
ne
popravil
števila
cekinov
na
svojo
korist
,
bila
sta
žalost
in
veselje
zajedno
.
Vest
se
je
oglasila
:
Jaz
sem
kriv
njega
smrti
,
sebičnost
je
rekla
:
Ljubovnik
je
izginil
,
in
nazaj
ga
več
ne
bode
begat
moj
zakon
.
Od
toliko
genitev
,
ki
so
podile
druga
drugo
,
skoraj
omočen
,
nagne
glavo
nazaj
v
naslanjač
.
Zdajci
ugleda
Cvetano
,
ki
stoji
med
durimi
njemu
nasproti
razvneta
in
plaha
;
tikoma
za
njo
pa
stoji
Samoradova
podoba
,
ki
ga
meri
s
togotnimi
očmi
.
Ta
prizor
je
staremu
možu
strela
iz
jasnega
neba
.
Zgrudi
se
in
pade
težko
na
tla
.
Samorad
opazuje
z
vražjo
slastjo
grozno
zmedo
,
ki
zdajci
zavlada
po
dvorani
.
Cvetana
hipoma
priskoči
k
ženinu
,
kjer
je
že
preveč
rok
,
ki
na
vse
načine
poskušajo
zopet
vzbuditi
ugaslo
življenje
.
Nekateri
tekajo
in
begajo
na
vse
strani
;
drugi
kličejo
zdravnika
,
katerega
ni
blizu
;
tretji
glasno
žalujejo
;
četrti
trdijo
resnega
obraza
,
da
je
prezgodaj
preminil
ta
vzgledni
poštenjak
,
in
drugi
zopet
skrivaj
pobirajo
cekine
s
tal
.
Ko
ni
več
upa
in
je
splošna
sodba
,
da
je
moža
zadela
srčna
kap
,
stopi
Samorad
izmed
durij
,
zakliče
Cvetani
:
Zdravo
,
vdova
!
Da
se
vidiva
jutri
!
in
svatom
:
Radost
mi
je
,
ostaviti
vas
,
prepoštena
gospoda
!
ter
se
rogaje
poklanja
do
izhoda
,
kjer
izgine
izpred
očij
,
ne
da
bi
ga
zadeli
kozarci
in
krožniki
,
katere
lučajo
razjarjeni
svatje
za
njim
.
Ko
zopet
diha
čisti
zrak
pod
milim
nebom
,
zazdi
se
mu
,
da
mu
samemu
v
glavi
vrvi
večja
zmešnjava
nego
ona
v
svatovski
dvorani
,
in
želi
si
miru
,
da
se
odpočijejo
živci
in
da
se
more
zavedeti
tega
,
kar
se
je
dogodilo
v
malo
urah
.
Toda
obide
ga
skrb
za
staro
bole-havo
mater
,
ki
bi
se
opasno
prestrašila
,
ako
zve
neresnično
novico
o
njega
smrti
v
Savi
.
Ukaže
se
torej
prenesti
v
materino
hišo
.
Tam
bi
ga
morali
duhovi
spustiti
skozi
dimnik
v
hišo
,
toda
posade
ga
na
cesto
kakih
trideset
korakov
od
hiše
,
in
na
uho
mu
zašepeče
glas
nevidne
osebe
:
—
Dalje
ne
moremo
,
ker
vidimo
ondu
cerkev
;
stopiti
pa
ne
smemo
na
prostor
,
ki
je
od
cerkve
pod
sto
metrov
.
—
Togotno
odgovori
Samorad
:
Ali
ste
malovredni
hudiči
!
Tudi
pri
Cvetani
mi
niste
mogli
pomagati
.
—
—
Tudi
tam
nismo
smeli
pomagati
,
gospod
—
reče
glas
iz
zraka
.
Cvetana
je
bila
danes
blagoslovljena
,
in
dokler
ostane
brez
greha
,
ne
dotaknemo
se
je
.
—
Samorad
se
torej
peš
napoti
k
domači
hiši
.
Gre
mu
prva
in
druga
stopinja
,
ne
pa
tretja
.
Nekaj
ga
prime
za
obroč
na
vratu
,
in
ga
drži
tako
tesno
,
da
bi
se
zadušil
,
ako
se
ne
umakne
nazaj
.
Obstane
torej
v
nočni
temini
na
cesti
.
Nestrpno
opazuje
,
kaj
se
vidi
in
čuje
iz
materinega
gradiča
,
ki
je
neobično
razsvetljen
pri
tleh
in
v
nadstropji
.
Dobro
čuje
glasen
jok
stare
hišne
dekle
,
ki
mu
je
bila
nekdaj
pestunja
,
in
tožbe
drugih
znanih
ženskih
glasov
.
Iz
posameznih
govoric
posname
,
da
so
pri
materi
že
zvedeli
novico
o
njega
smrti
v
Savi
;
toda
iz
občega
nerednega
beganja
,
iz
odpiranja
in
zapiranja
vrat
in
shramb
sluti
,
da
se
je
pripetila
velika
nesreča
.
Dvigne
se
toliko
v
zrak
,
da
vidi
naravnost
skozi
odprta
okna
v
nadstropje
in
v
navadne
materine
sobe
.
Verjeti
ne
more
,
kar
vidi
,
toda
oči
ga
ne
varajo
.
Ugleda
bledo
mater
na
neodgrnjeni
postelji
negibno
in
vdrtih
,
zatisnjenih
očij
;
hišne
ženske
pa
pripravljajo
posobje
,
krila
in
odeje
,
da
polože
mrtvo
gospo
dostojno
na
mrtvaški
oder
.
Samorad
se
spusti
nazaj
na
cesto
.
Brezupno
kliče
domače
ljudi
po
imeni
na
vse
grlo
,
in
vpije
proti
gradiču
,
da
še
živi
,
in
da
pridi
kdo
do
ceste
.
Toda
nihče
se
ne
zmeni
za
njegov
klic
,
dasi
bi
se
moral
v
gradiči
slišati
prav
dobro
.
Kar
pripelje
nekdo
od
hiše
na
cesto
voziček
,
natlačen
z
gnjatmi
,
slanino
in
hlebi
:
izvestno
v
obči
zmedi
ukradeno
blago
.
Voznik
zapazi
Samorada
in
uteče
glasno
kriče
v
gradič
.
Tam
zdajci
nastane
velik
hrup
.
Domači
hlapci
se
zbirajo
in
pomenkujejo
,
da
mladi
gospod
Veselin
nazaj
hodi
,
da
je
videl
,
kako
je
materi
od
žalosti
počilo
srce
,
ker
je
umrl
take
smrti
da
se
je
izpremenil
v
volkodlaka
;
da
je
takisto
usmrtil
gospoda
Pavlica
in
da
gre
sedaj
na
svoje
domače
služabnike
,
pit
človeško
kri
.
Zdajci
se
vežina
vrata
odpro
,
in
tolpa
hlapcev
,
oboroženih
s
puškami
,
sekirami
in
dolgimi
poostrenimi
koli
,
zakorači
proti
Samoradovemu
stališču
.
Ta
je
pač
poznal
narodno
vražo
,
da
se
volkodlak
umiri
le
tedaj
,
ako
mu
srce
prebodejo
s
kolom
;
včdel
pa
ni
,
da
je
pri
preprostih
ljudeh
vraža
močnejša
od
vere
in
da
je
vraža
slepa
za
sleharno
prepričanje
.
Ostane
torej
na
cesti
in
vabi
ljudi
k
sebi
,
trdeč
,
da
je
živ
in
zdrav
.
Hlapci
prikoračijo
na
cesto
in
obstopijo
Samorada
,
ki
milo
prosi
,
naj
mirujejo
,
naj
ga
potipljejo
,
naj
se
prepričajo
,
da
je
živ
človek
.
Toda
drhal
,
pijana
od
vina
in
od
tiste
besne
hrabrosti
,
katera
izvira
iz
strahu
,
slepa
in
gluha
je
za
vsako
pametno
besedo
.
Vsi
vidijo
volkodlaka
,
nihče
živega
človeka
.
Vržejo
ga
vznak
in
ga
pritisnejo
k
tlom
,
da
se
ne
more
geniti
.
Stari
korenjaški
hišnik
pa
dvigne
oster
kol
,
da
bi
ga
na
vso
moč
zasadil
volkodlaku
v
srce
.
Samorad
zamiži
v
tej
pre-pasti
,
toda
ko
zopet
izpregleda
,
leže
okolo
njega
hlapci
nemi
in
omamljeni
.
Predenj
pa
stopi
Abadon
,
ki
ga
krepko
postavi
na
noge
in
nagovori
:
—
No
,
človeče
,
dobro
delaš
!
Moj
denašnji
trud
s
teboj
se
mi
je
izplačal
za
danes
.
Mater
—
pardon
—
»
ljubo
mater
«
,
kakor
si
rekel
pred
štirimi
urami
,
spravil
si
na
oni
svet
za
nekaj
let
prezgodaj
,
ker
se
ti
ni
zdelo
vredno
darovati
ji
nekaj
minut
in
ji
poročiti
svojo
rešitev
,
predno
se
je
tvoja
kočija
brez
tebe
vrnila
od
brežiškega
broda
Usmrtil
si
topega
ženina
,
kateri
bi
bil
itak
kaki
dve
uri
pozneje
umrl
v
postelji
za
nenavadnim
vender
nesumnjivim
slučajem
.
Svoji
nedolžni
Cvetani
si
vzel
pošteno
ime
in
ji
prizadel
madež
,
katerega
pri
tvojih
znancih
in
sosedih
,
katere
si
povrhu
vsega
osramotil
,
ne
opere
potok
solza
in
ne
ogladi
pokora
vsega
življenja
!
In
naposled
bi
sedaj
ležal
na
cesti
s
prebodenim
srcem
,
da
sem
se
vzbudil
trenutek
pozneje
in
da
ni
hlapec
,
ki
je
nosil
blagoslovljeno
vodo
,
iz
bojaznosti
zaostal
za
svojimi
tovariši
.
—
—
Oprostite
,
rešitelj
moj
,
seže
mu
Samorad
v
besedo
.
—
Tiho
sedaj
!
nadaljuje
Abadon
trdo
.
Tako
si
slušal
moja
svarila
,
da
si
sam
sebi
zaigral
celo
prostorček
v
domovini
,
na
katerega
bi
bil
nocoj
položil
trudno
glavo
k
potrebnemu
počitku
.
—
Zdajci
se
približa
zemlji
velikanski
zrakoplovni
balon
.
Abadon
migne
Samoradu
,
in
oba
stopita
v
ladjico
,
ki
je
s
konopci
pripeta
pod
zrakoplov
.
Ta
ladjica
je
prostorna
soba
z
vsemi
ugodnostimi
sijajne
spalnice
.
Zrakoplov
se
lahno
dvigne
v
daljno
višavo
.
Spodaj
se
razprostira
črna
tema
,
zgoraj
pa
se
leskečejo
zvezde
v
čudoviti
,
Samoradu
dosedaj
neznani
svetlobi
.
Abadon
veli
Samoradu
,
naj
razpolaga
s
spalnico
,
naj
bode
njegovih
pet
ur
spanja
brez
spominov
na
denašnji
dan
in
brez
težkih
sanj
.
Ko
prisveti
jutranje
solnce
,
vzbudil
se
bode
Samorad
v
zračnih
višavah
nad
Sredozemeljskim
morjem
.
Samorad
se
po
mirnem
spanji
prekratkih
ur
predrami
,
malo
okrepčan
in
zelo
že
željen
spanja
.
Tema
je
še
v
zrakoplovni
ladjici
,
in
zvezdice
sijejo
takisto
gosto
in
divnosvetlo
kakor
pred
petimi
urami
.
V
skoraj
nedogledni
dalji
se
vnema
žareča
iskra
,
in
iz
nje
na
vse
strani
okolo
rasto
temnordeči
in
rmeni
trakovi
»
rožoprstne
«
zarje
.
Iskra
se
širi
in
beli
,
in
skoro
zaplava
polna
solnčna
obla
v
divni
veličavi
nad
neprezorno
meglo
,
v
katere
valih
miglja
odblesek
zore
in
solnčni
sijaj
.
—
—
Kako
krasen
je
ta
razgled
!
vzklikne
Samorad
.
—
Vsakdanja
reč
,
odgovori
Abadon
,
katere
bi
moral
biti
vender
že
vajen
.
Ako
te
pa
ta
pogled
tolikanj
zanimlje
,
utegneš
ga
uživati
do
sita
.
Treba
samo
,
da
ostaneva
proti
solncu
na
sedanji
črti
in
da
se
jedino
zemlja
pod
nama
dalje
suče
po
svojem
tiru
.
—
—
Ali
je
to
možno
?
—
—
Zgolj
igrača
,
izusti
