Jesenskega
dne
l.
1808.
je
bilo
Novo
Mesto
nenavadno
živo
.
Po
mestu
so
se
izprehajale
mlade
meščanke
,
znane
lepotice
,
mladeniči
so
se
zbirali
pri
krčmah
ter
se
ponosno
ozirali
po
trgu
,
možje
pa
so
postajali
v
gručah
in
se
modro
razgovarjali
.
Skozi
odprta
okna
so
gledale
na
cesto
hišne
gospodinje
in
stare
matere
,
obdane
od
kopice
veselih
otrok
.
Zdajpazdaj
se
je
zaslišal
glasen
pok
zunaj
mesta
,
kar
je
spravilo
vso
množico
v
zadovoljno
veselost
.
Vse
je
kazalo
,
da
meščani
pričakujejo
nekoga
,
najbolj
pa
se
je
to
videlo
na
paradni
obleki
mestnega
čuvaja
,
ki
je
imel
mnogo
dela
z
otroki
in
je
bil
zelo
nejevoljen
na
vse
tiste
,
kateri
se
niso
hoteli
takoj
pokoriti
njegovim
poveljem
,
ko
je
zahteval
prostor
,
red
in
mir
.
Toda
njegovo
delo
je
bilo
popolnoma
zaman
,
kajti
trg
se
je
polnil
bolj
in
bolj
.
Močan
strel
zunaj
mesta
je
naznanjal
,
da
se
bliža
težko
pričakovani
izprevod
mestnih
očetov
.
„
To
je
zadnji
konfin
,
“
je
kričal
čuvaj
,
„
sedaj
prostor
,
halo
!
“
In
je
delal
prostor
po
sredi
trga
,
ki
so
ga
veseli
meščani
zopet
kmalu
napolnili
.
Med
tem
sta
prijezdila
na
trg
jezdeca
.
Pridržala
sta
svoja
konja
pred
veliko
hišo
in
sta
obstala
.
Ljudje
na
trgu
so
stiskali
glave
in
se
skrivaj
ozirali
na
nju
.
Starejšega
jezdeca
so
poznali
vsi
:
bil
je
to
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
,
ki
so
ga
poznali
vsi
meščanski
in
gosposki
krogi
po
vsem
Kranjskem
in
še
kje
drugje
,
in
celo
kmetom
ni
bil
neznan
.
Kajti
gospod
Muhič
je
bil
nenavadna
prikazen
:
bil
je
majhne
,
drobne
postave
,
nežnega
,
skoraj
ženskega
obraza
;
na
koncu
obraza
se
je
zibala
nenavadno
prijazna
bradica
,
ki
je
največ
pripomogla
k
temu
,
da
se
je
gospod
Muhič
vedno
smehljal
.
Njegovo
lice
je
bilo
belo
,
okrašeno
s
čisto
rdečico
—
nekateri
so
rekli
,
da
je
tako
,
kakor
bi
bilo
pobarvano
—
nosil
je
čisto
belo
baroko
z
malim
cofom
in
dragoceno
rumeno
obleko
.
Gospod
Muhič
je
bil
res
prijazen
in
ljubezniv
človek
;
zato
so
poznali
njegovo
ime
po
vsej
Kranjski
in
tudi
drugod
.
Gospod
Muhič
je
bil
star
sicer
že
nad
petdeset
let
,
toda
hotel
je
biti
še
vedno
mlad
;
od
tod
je
izvirala
ona
natančnost
in
popolnost
,
ki
se
je
kazala
na
njegovi
zunanjosti
.
Nikomur
ni
bilo
neznano
,
da
gospod
Muhič
rad
ugaja
ženskam
,
da
se
zna
lepo
vesti
in
sladko
govoriti
,
da
je
to
človek
,
ki
spada
v
višje
kroge
in
nosi
po
vsej
pravici
ime
:
kavalir
.
Gospod
Muhič
je
delal
sploh
vse
,
kar
je
videl
,
da
delajo
ljudje
,
ki
so
se
držali
natančno
pravil
tedanje
dunajske
mode
.
Zato
je
tudi
nosljal
iz
lepe
črne
tobakire
,
kakor
so
to
delali
vsi
veliki
možje
tedanje
dobe
.
To
je
bil
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
,
zakega
so
poznali
vsi
.
Vedeli
so
celo
par
skrivnosti
iz
njegovega
življenja
:
vedeli
so
na
pr.
,
da
je
bil
gospod
Muhič
v
svoji
mladosti
na
Dunaju
,
da
je
bil
zelo
priljubljen
na
dvoru
in
da
je
igral
veliko
vlogo
pri
dvornih
dramah
,
da
je
šel
celo
s
cesarjem
Jožefom
na
vojsko
zoper
Turke
,
da
se
je
tam
izkazal
z
zelo
junaškimi
čini
in
da
je
vse
njegovo
sedanje
življenje
le
zaslužen
počitek
po
trudapolni
dvorni
službi
.
Da
je
bilo
vse
to
res
tako
,
tega
ni
bilo
treba
daleč
okoli
izpraševati
,
mogel
je
vsak
to
slišati
iz
ust
gospoda
Muhiča
samega
;
kajti
seznaniti
se
ž
njim
ni
bilo
težko
;
po
par
besedah
je
gospod
Muhič
s
sladkimi
nasmehom
sam
začel
pogovor
o
Dunaju
in
o
svoji
dvorni
službi
.
Tako
je
njegova
oseba
postala
znana
daleč
na
okrog
.
Povesti
o
njem
so
zašle
velo
med
narod
,
tako
da
je
bilo
na
Dolenjskem
malo
ljudi
,
ki
bi
ne
poznali
imena
gospoda
Mika
Muhiča
z
Mušičjega
in
njegove
dvorne
službe
.
Prikazal
se
je
ob
vsaki
bolj
svečani
priliki
v
Novem
Mestu
,
starejšim
meščanom
je
bila
dobro
znana
njegova
zgovornost
in
prijaznosti
,
mladim
krasoticam
pa
ni
bil
neznan
njegov
ljubeznivi
smehljaj
.
Gospod
Muhič
je
dobro
vedel
,
da
govore
sedaj
po
trgu
o
njem
,
in
je
bil
zelo
zadovoljen
,
kajti
hotel
je
,
da
se
o
njem
govori
.
Sicer
ga
meščanska
množica
ni
zanimala
.
Oziral
se
je
le
po
mladih
meščankah
in
se
jim
sladko
nasmihal
.
Ni
bilo
mogoče
dvomiti
,
da
se
tudi
mlade
meščanke
ozirajo
skrivaj
na
gospoda
Muhiča
,
toda
bolj
jih
je
morda
zanimal
mladi
jezdec
,
ki
je
sedel
na
lepem
belem
konju
poleg
gospoda
Muhiča
.
Gospod
Muhič
je
navadno
privedel
s
seboj
kakega
znanca
ali
prijatelja
,
kar
ni
bilo
čudno
,
ker
je
imel
mnogo
znancev
in
prijateljev
na
svetu
in
to
—
v
najvišjih
krogih
.
Zato
se
je
pokazal
zdaj
z
mladim
,
zdaj
s
starim
znancem
ali
prijateljem
:
enkrat
je
bil
to
znanec
iz
dvorne
službe
,
drugič
je
bil
z
njim
prijatelj
iz
mladih
let
,
tretjič
zopet
sorodnik
iz
višjih
krogov
.
S
tem
je
gospod
Muhič
navadno
tudi
dokazal
,
da
ima
svoje
znanstvo
v
višjih
krogih
.
Stalnih
znancev
ali
prijateljev
,
kakor
se
je
videlo
,
ni
imel
gospod
Muhič
mnogo
,
kajti
vselej
,
kadar
se
je
zopet
pokazal
na
Dolenjskem
,
je
pripeljal
s
seboj
novega
prijatelja
.
Meščani
so
si
to
razlagali
tako
,
da
ljudje
višjih
krogov
vidijo
lahko
mnogo
lepših
krajev
,
nego
so
dolenjske
gorice
.
Zato
posetijo
menda
le
priljubljenega
gospoda
Muhiča
,
odidejo
in
se
ne
vrnejo
nikdar
več
.
Tako
so
tudi
danes
meščani
ugibali
,
kdo
bi
bil
mladenič
,
ki
sedi
na
strani
gospoda
Muhiča
.
Njegova
zunanjost
ni
spominjala
nič
na
„
višje
kroge
“
—
imel
pa
je
na
sebi
popolnoma
navadno
lovsko
obleko
—
pa
tudi
njegov
obraz
ni
kazal
nič
zanimivega
:
tako
da
mladim
,
izbirčnim
mestnim
krasoticam
ni
ugajal
in
so
šle
naprej
svojo
pot
,
ne
da
bi
se
dolgo
ozirale
.
Gospod
Muhič
je
hitro
opazil
to
in
se
je
skrito
nasmehnil
:
„
No
,
“
je
začel
,
„
moj
dragi
jakobinec
,
kako
ti
ugaja
v
tem
dolenjskem
gnezdu
?
“
Mladi
jezdec
se
je
posmejal
in
rekel
:
„
Jako
dobro
,
stric
!
Krasen
dan
je
;
kakor
živa
poezija
je
to
mesto
,
ti
meščani
,
ki
še
slavnostno
obhajajo
spomin
svojih
davnih
pravic
.
Staro
je
vse
in
zato
poetično
,
spominja
skoraj
vse
onih
meščanov
v
„
Faustu
“
.
Toda
hočeš
ali
nočeš
,
tudi
sem
pride
to
,
kar
vi
imenujete
jakobinski
duh
.
“
Gospod
Muhič
se
je
smehljal
:
„
Ker
že
tako
učeno
govoriš
,
ti
moram
povedati
,
da
bi
bil
tu
Faust
brez
Margarete
in
jakobinski
duh
brez
jakobincev
.
Sicer
pa
Bog
ve
,
kaj
se
vse
skriva
po
tem
starem
zidovju
.
Nekoč
sem
našel
tukaj
mucko
,
ki
je
bila
vredna
,
da
bi
jo
bil
zaprl
pri
sebi
v
sobo
...
Kar
se
pa
tiče
današnje
slavnosti
,
je
to
lepa
in
imenitna
stvar
,
poleg
tega
pa
tudi
zelo
važna
,
ker
gre
vendar
za
mestnega
sodnika
in
za
stare
mestne
pravice
.
Ti
govoriš
o
nekakih
novih
pravicah
ljudstva
,
du
peuple
,
tu
pa
gre
za
starodavne
mestne
pravice
.
“
„
Za
pravice
,
ki
so
brez
pomena
in
naravnost
škodljive
“
,
je
rekel
drugi
.
„
Oho
,
kako
pa
to
?
“
Gospod
Muhič
je
za
trenutek
napravil
resen
obraz
.
„
Zato
,
ker
živimo
v
času
,
ko
se
vse
pranavlja
,
tudi
pravosodje
in
javna
uprava
...
“
„
Vem
,
od
kod
ta
duh
:
jakobinci
so
mislili
tudi
na
Dunaj
,
“
se
je
smejal
gospod
Muhič
.
„
Glejte
,
procesija
se
bliža
,
“
je
rekel
drugi
.
Po
trgu
je
zašumelo
.
Množica
se
je
gnetla
sem
ter
tja
in
med
njimi
se
je
pokazal
zdaj
tu
zdaj
tam
visoki
klobuk
mestnega
čuvaja
,
ki
je
hotel
imeti
na
trgu
prostor
za
izprevod
.
Vsi
so
se
ozirali
proti
gorenjemu
koncu
trga
,
od
koder
se
je
kmalu
pojavil
črn
jezdec
na
visokem
konju
.
Otroci
so
lezli
na
drevesa
,
zidove
in
strehe
in
tudi
množica
na
trgu
se
je
takoj
uvrstila
ob
hišah
ter
je
naredila
prostor
na
trgu
,
kakor
si
je
bil
že
izdavna
želel
mestni
čuvaj
.
Za
črnim
jezdecem
,
ki
je
z
visoko
palico
v
roki
naznanjal
prihod
svečanega
izprevoda
,
so
se
kmalu
prikazali
na
konjih
župan
in
mestni
očetje
v
črni
svetniški
opravi
.
Jezdili
so
počasi
po
mestu
navzdol
,
držali
so
se
ponosno
in
resno
,
kakor
je
to
zahtevala
njih
čast
in
dostojanstvo
,
kajti
izprevod
,
ki
se
je
vršil
danes
,
se
je
vršil
le
enkrat
na
leto
.
Na
ta
dan
je
namreč
župan
z
mestnim
sodnikom
in
mestnimi
očeti
v
slavnostni
svetniški
obleki
objezdil
mestno
mejo
,
ki
je
bila
daleč
zunaj
mesta
;
tam
so
bili
mejniki
,
ki
so
določali
,
koliko
okolice
pripada
v
področje
mestnega
sodnika
.
Pri
vsakem
mejniku
so
ustrelili
iz
osemfuntnega
možnarja
.
Godilo
se
je
to
od
starih
časov
,
odkar
je
nadvojvoda
Rudolf
ustanovil
to
mesto
v
obrambo
proti
turškim
napadom
ter
ga
obvaroval
z
raznimi
svoboščinami
in
pravicami
.
Ko
pa
ni
bilo
o
Turkih
več
sledu
,
so
na
Dunaju
pozabili
na
nekdanjo
slavo
mesta
in
na
zasluge
davnih
njegovih
prebivalcev
ter
so
mu
hoteli
vzeti
pravico
mestnega
sodnika
.
Vzrok
temu
so
bile
slabe
mestne
ječe
,
iz
katerih
so
najhujši
tatje
in
roparji
navadno
pobegnili
,
poleg
tega
pa
tudi
drugi
nedostatki
,
ki
so
se
množili
od
leta
do
leta
;
mestni
očetje
si
zaradi
pomanjkanja
denarja
niso
mogli
pomagati
;
tako
niso
imeli
nič
drugega
nego
mnogo
dolgov
,
zapuščenih
še
od
njihovih
prednikov
,
in
stare
pravice
,
shranjene
v
mestni
hiši
.
Toda
mestni
očetje
so
dobro
poznali
svojo
dolžnost
in
so
tudi
v
teh
hudih
časih
branili
pravice
mesta
ter
zahtevali
,
da
se
jim
pusti
mestni
sodnik
in
vsa
ona
okolica
,
ki
je
od
nekdaj
spadala
pod
njihovo
oblast
.
Posebno
slovesno
so
obhajali
to
letos
,
ko
je
vse
kazalo
,
da
na
Dunajo
popolnoma
resno
mislijo
—
brez
ozira
na
stare
pravice
in
listine
—
vzeti
Novemu
Mestu
pravico
in
čast
mestnega
sodnika
.
Zato
so
sedeli
mestni
očetje
resnih
in
ponosnih
obrazov
na
svojih
konjih
in
njih
obleka
je
kazala
,
da
ne
puste
niti
starih
noš
niti
navad
niti
pravic
.
Meščani
so
mestne
očete
veselo
pozdravljali
,
ljudje
iz
okolice
in
s
kmetov
pa
so
iz
spoštovanja
pred
njimi
celo
sneli
klobuke
.
Tako
se
je
izprevod
pomikal
po
ulici
proti
mestni
hiši
,
ki
je
bila
okrašena
z
zelenjem
in
vinsko
trto
,
a
je
vendar
z
vso
svojo
zunanjostjo
bila
živ
spomenik
nekdanje
,
sedaj
propale
slave
in
obenem
glasna
priča
praznih
mestnih
blagajn
in
slabega
gospodarstva
.
Toda
vse
to
ni
motilo
niti
mestnih
očetov
niti
drugih
meščanov
v
njih
trdni
veri
,
da
je
pri
njihovem
dolgem
boju
z
Dunajem
pravica
na
njih
strani
.
Pred
mestno
hišo
so
svetovalci
s
pomočjo
svojih
hlapcev
drug
za
drugim
stopili
s
svojih
konj
ter
odšli
k
slavnostnemu
zborovanju
,
ki
je
bilo
združeno
z
bogato
pojedino
,
kakor
je
to
bila
stara
navada
.
Trg
pa
je
napolnila
živa
,
pisana
množica
:
eni
so
drli
v
mestno
hišo
;
tu
je
nastal
velik
boj
med
meščani
in
mestnim
čuvajem
,
ki
so
mu
krepko
pomagali
hlapci
mestnih
očetov
,
a
drugi
so
se
razgubili
po
krčmah
.
Povsod
pa
je
zavladalo
veselje
in
prepričanje
,
da
so
mestne
pravice
nedotakljive
,
da
cesar
ne
more
vzeti
,
kar
je
cesar
dal
,
da
mora
pravica
zmagati
,
da
stoji
stara
slava
in
govori
za
to
,
da
potomci
uživajo
isto
čast
,
kakor
so
jo
zaslužili
njih
predniki
.
Tako
so
govorili
mestni
očetje
pri
bogati
pojedini
in
isto
so
ponavljali
meščani
po
stokrat
pri
majolikah
,
polnih
dolenjskega
vina
.
„
No
,
kaj
praviš
k
temu
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
svojega
mladega
spremljevalca
,
ko
so
se
začeli
ljudje
razhajati
s
trga
.
„
Zdi
se
mi
,
“
je
odgovoril
ta
mirno
,
„
da
ne
vedo
,
zakaj
pravzaprav
jezdarijo
tod
po
okolici
in
po
mestu
.
“
„
Oho
,
“
je
zaklical
gospod
Muhič
,
„
saj
gre
vendar
za
mestnega
sodnika
,
to
ve
vsak
otrok
.
“
„
A
meni
se
zdi
,
da
je
to
samo
parada
;
vse
se
godi
samo
zaradi
starih
navad
.
Ta
družba
tu
je
že
tako
stara
,
da
se
ne
spomni
na
nič
novega
,
vse
njeno
življenje
obstoji
le
v
starih
navadah
in
v
starih
spominih
,
dočim
se
bliža
od
daleč
novo
življenje
...
“
„
Reci
rajši
:
jakobinci
,
“
mu
je
segel
gospod
Muhič
v
besedo
.
„
Jakobinci
ali
ne
jakobinci
,
“
je
odgovoril
mladenič
,
„
a
stare
narejene
pravice
so
propadle
,
kakor
strohni
star
papir
,
ko
leži
dolgo
zanemarjen
v
arhivu
,
kajti
vstale
so
med
tem
nove
pravice
,
pravice
prirode
,
človeka
,
ljudstva
in
to
je
sila
,
mlada
,
sveža
,
kipeča
,
ki
bo
pokopala
kakor
gnoj
vse
one
stare
ostanke
,
(
da
vzraste
novo
življenje
,
kakor
žito
na
novo
preoranem
polju
.
“
„
No
,
no
,
“
ga
je
miril
gospod
Muhič
,
„
misliš
,
če
so
jakobinci
na
Francoskem
orali
po
vratovih
,
da
bodo
tudi
pri
nas
?
O
tem
bi
se
dalo
,
dragi
moj
,
premišljati
.
“
„
Gotovo
;
toda
morda
pride
,
predno
se
bo
o
tem
premišljalo
.
“
V
tem
je
gospod
Muhič
pogledal
proti
dolenji
strani
trga
in
nehote
pritegnil
vajeti
svojega
konja
.
„
Glej
,
“
je
rekel
,
„
kočija
prihaja
.
Radoveden
sem
,
kdo
bi
to
bil
;
konji
se
mi
zde
zelo
znani
...
“
Predno
sta
se
mogla
oba
jezdeca
zavedeti
,
kako
in
kaj
,
je
obstala
prav
pred
njima
lepa
kočija
z
iskrimi
konji
in
dvoje
ženskih
rok
je
migalo
njima
v
pozdrav
.
V
kočiji
sta
sedeli
dami
;
ena
starejša
in
druga
mlajša
.
„
Dober
dan
,
gospod
Muhič
,
dober
dan
,
gospod
Salmič
,
“
je
klicala
starejša
dama
jezdecema
v
pozdrav
.
Mlajša
pa
je
samo
počasi
dvignila
svojo
roko
in
je
komaj
slišno
zaklicala
:
„
Gospod
Kristjan
!
...
“
Oba
jezdeca
je
prihod
teh
dveh
znank
tako
presenetil
,
da
sta
sedela
kakor
pribita
v
sedlih
in
se
nizko
priklanjala
.
Šele
čez
nekaj
časa
se
je
gospod
Muhič
nekako
zavedel
,
skočil
lahno
s
konja
ter
stopil
k
kočiji
,
kjer
je
začel
obema
damama
poljubljati
roke
.
To
je
iz
presenečenja
zbudilo
tudi
njegovega
mladega
prijatelja
,
ki
je
takoj
za
njim
spretno
skočil
s
konja
ter
hitel
k
kočiji
.
„
Kaj
vendar
delate
tukaj
,
gospod
Muhič
?
“
je
vprašala
starejša
dama
.
„
Pravzaprav
nič
,
gospodična
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
gledala
sva
slavnostni
obhod
mestnih
očetov
.
“
„
In
kam
ste
namenjeni
?
“
„
V
Mušičje
.
“
„
In
vi
,
gospod
Salmič
?
“
„
Jaz
istotako
,
“
je
odgovoril
ta
kratko
.
Presenečenje
in
zmedenost
se
mu
je
videla
na
obrazu
,
temna
rdečica
mu
je
pokrila
lice
in
v
zadregi
se
je
prijel
z
eno
roko
za
ročaj
kočije
,
z
drugo
pa
si
je
hitel
vihati
brke
.
To
je
tudi
gospoda
Muhiča
,
ki
je
bil
v
takih
rečeh
zelo
natančen
,
spravilo
v
neprijeten
položaj
,
tako
da
je
zardelo
tudi
njegovo
čisto
belo
lice
.
„
No
,
“
je
začela
zopet
starejša
dama
,
„
tega
se
niste
nadejali
,
da
se
srečamo
tukaj
,
ampak
slučaj
je
vsegamogočen
.
“
„
To
je
res
,
“
je
pritrdil
prisiljeno
gospod
Muhič
,
da
bi
spravil
sebe
in
svojega
mladega
prijatelja
iz
zadrege
.
„
A
kam
gre
vaša
pot
?
“
je
vprašal
potem
.
„
Midve
se
peljeva
na
izprehod
.
Slavnostni
izprevod
sva
videli
pri
vhodu
v
mesto
;
mene
vabi
okolica
...
“
je
rekla
starejša
dama
.
„
Ali
vam
moreva
biti
v
službo
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
.
„
Prosimo
,
“
je
rekla
mlajša
dama
in
se
veselo
posmejala
...
V
trenutku
sta
bila
oba
jezdeca
zopet
na
konjih
,
kočijaž
je
pognal
konje
,
kočija
je
zdrčala
po
trgu
med
glasnimi
mestnimi
hišami
in
za
njo
sta
zdirjala
oba
jezdeca
.
Gospod
Muhič
se
je
pogladil
po
rdečih
licih
in
se
pomenljivo
ozrl
na
svojega
mlajšega
tovariša
,
kakor
bi
hotel
reči
:
To
je
vražje
čudna
stvar
,
a
pravi
kavalir
ne
zagreši
izlepa
tako
,
da
bi
mu
prava
dama
ne
odpustila
.
Kakor
je
bilo
torej
videti
,
sta
bili
našima
znancema
obe
dami
dobro
znani
.
Starejša
je
bila
Klara
Vranek
,
ki
se
ji
je
že
poznalo
njenih
štirideset
let
,
dasi
je
bila
še
gospodična
.
Bila
je
dobro
znana
po
ljubljanskih
salonih
in
tudi
drugod
v
meščanskih
krogih
.
Govorilo
se
je
o
njej
,
da
je
bila
v
mladosti
znana
lepotica
in
da
je
občevala
v
najvišjih
krogih
.
Njeno
ime
je
izvajal
neki
profesor
od
starodavne
kranjske
plemenite
rodovine
Vranjek
ali
Wranegg
,
ki
je
pa
propadla
že
v
prejšnjih
stoletjih
.
Še
rajša
pa
se
je
sklicevala
gospodična
Vrankova
na
slavno
rodbino
Kobencljev
in
je
rada
omenjala
,
da
stoji
z
njimi
v
najožjem
sorodstvu
.
Zato
je
bilo
znano
,
da
se
gospodična
Klara
rada
giblje
v
višjih
krogih
,
da
ljubi
razkošje
in
bogastvo
,
da
prezira
vse
,
kar
je
nižjega
rodu
,
ter
ceni
ljudi
le
po
njih
rodbini
in
sorodstvu
.
V
ožjih
krogih
se
je
govorilo
celo
o
tem
,
da
je
bil
neki
gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
v
svojih
mladih
neumnih
letih
čez
glavo
zaljubljen
v
gospodično
Klaro
Vrankovo
in
da
je
to
postalo
usodno
za
njega
in
za
njo
.
Koliko
je
bilo
na
tem
resnice
,
ni
mogel
nihče
vedeti
,
vedeli
pa
so
vsi
:
kjer
se
pojavi
gospod
Muhič
,
se
prikaže
kmalu
tudi
gospodična
Klara
Vrankova
,
in
iz
tega
so
sklepali
,
da
traja
ona
prva
velika
ljubezen
še
vedno
v
podobi
prijateljstva
,
dasi
je
gospod
Muhič
povsod
in
vedno
temu
ugovarjal
.
Mlajša
gospodična
pa
je
bila
njena
gojenka
,
Helena
Kudričeva
,
hčerka
visokega
državnega
dostojanstvenika
v
pokoju
;
bilo
ji
je
sedaj
že
nad
dvajset
let
;
nje
krasota
je
bila
neminljiva
,
rastla
je
skoraj
z
leti
;
ni
bilo
neznano
niti
njej
niti
drugim
,
da
se
je
Kristjan
Salmič
nesmrtno
zaljubil
vanjo
v
svoji
mladosti
in
da
je
ostal
tej
svoji
ljubezni
do
danes
zvest
.
Toda
ona
je
bila
ponosna
.
Plamtela
so
za
njo
nešteta
srca
v
Ljubljani
;
prihajali
so
zaradi
nje
tja
lepi
in
bogati
mladeniči
tudi
iz
Trsta
in
iz
severnih
mest
.
A
ona
je
bila
ponosna
;
govorilo
se
je
,
da
nje
ljubezni
ni
dobil
niti
mladi
Kristjan
Salmič
niti
kdo
drug
.
Pod
naslovom
lepe
Helene
so
se
glasile
o
njej
pesmi
in
skladbe
;
toda
vse
je
bilo
pri
njej
brez
uspeha
.
Kočija
je
torej
drdrala
iz
mesta
po
izvoženi
cesti
in
za
njo
sta
jezdila
jezdeca
.
Gospod
Muhič
je
jezdil
na
oni
strani
,
kjer
je
sedela
gospodična
Klara
,
in
Kristjan
Salmič
je
jezdil
ob
Heleni
.
Po
cesti
so
se
pomikali
počasni
kmetski
vozovi
,
in
vmes
so
hodili
ljudje
,
ki
so
bili
šli
gledat
obhod
mestnih
očetov
...
Po
deželi
je
vladala
jesen
:
polja
so
bila
že
pusta
,
gorice
so
bile
rumene
,
po
brdih
se
je
kazalo
le
tuintam
zelenje
,
solnce
je
sijalo
slabotno
,
a
čisto
.
Tako
je
drdrala
kočija
naprej
,
dokler
ni
cesta
zavila
navkreber
po
dolgem
,
z
listjem
posutem
drevoredu
.
„
Vi
ste
torej
na
Vinicah
,
“
je
začel
gospod
Muhič
pogovor
s
Klaro
.
„
Da
,
bili
sva
tukaj
na
trgatvi
in
sva
ostali
dozdaj
.
Mislim
,
da
se
kmalu
vrneva
v
Ljubljano
.
“
„
In
gospa
Gusičeva
?
“
je
popraševal
gospod
Muhič
.
„
Je
zelo
ljubezniva
gostiteljica
.
Sploh
krasna
družba
,
škoda
,
da
nas
ne
posetite
.
“
„
Zagotavljam
vas
,
da
vas
posetimo
v
najkrajšem
času
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
To
nas
bo
veselilo
,
“
je
rekla
Klara
z
zadovoljnim
nasmehom
.
Med
tem
je
začel
tudi
Salmič
pogovor
s
Heleno
.
„
Kako
vam
ugaja
na
Vinicah
?
“
je
vprašal
.
„
Zelo
mi
ugaja
;
je
prijetno
na
kmetih
.
Z
gospodično
Barbaro
se
zelo
dobro
razumeva
.
Imam
jo
zelo
rada
.
“
„
To
je
lepo
,
“
je
rekel
Salmič
.
„
Vi
ste
si
vendar
v
rodu
,
“
je
rekla
Helena
,
„
lahko
bi
nas
posetili
.
“
„
Seveda
,
“
je
rekel
Salmič
,
„
toda
jaz
sem
šele
pravkar
prišel
na
Dolenjsko
.
Ako
bi
vedel
,
da
me
želi
videti
moja
lepa
gospodična
,
bi
bil
že
izdavna
zapustil
mesto
in
prišel
sem
.
“
Helena
se
je
zagledala
predse
in
vprašala
:
„
A
kaj
ste
delali
sedaj
v
mestu
?
“
„
Govori
se
vedno
o
vojski
in
to
me
tako
zanima
,
“
je
rekel
Salmič
.
„
Kdo
govori
o
vojski
?
“
je
posegla
gospodična
Klara
v
pogovor
.
„
No
,
dandanes
govoriti
o
vojski
ni
nič
nenavadnega
,
“
je
rekel
Salmič
.
„
Ves
mir
sedaj
je
pravzaprav
samo
priprava
,
kajti
ko
se
morje
razburi
,
se
ne
pomiri
tako
hitro
.
“
„
Jaz
mislim
nasprotno
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
da
se
nam
ni
treba
bati
,
kajti
pri
nas
imamo
še
mnogo
junakov
iz
starih
časov
.
Ti
skrbe
za
mir
.
“
Salmič
je
na
to
molčal
in
je
šele
čez
nekaj
časa
pripomnil
:
„
To
je
ravno
vprašanje
,
ali
je
to
sreča
za
nas
.
“
„
Ali
nečete
iti
z
nami
na
Vinice
?
“
je
vprašala
Klara
,
da
bi
obrnila
pogovor
na
drugo
stran
.
„
Spremimo
Vas
prav
do
gradu
,
gospodična
,
potem
pa
morava
oditi
,
kajti
pri
nas
pričakujejo
danes
našega
mladega
gosta
;
vidimo
pa
se
v
najkrajšem
času
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Helena
se
je
ozrla
pri
tem
na
Salmiča
in
je
na
lahno
zardela
.
Tudi
on
se
je
resno
ozrl
na
njo
.
„
Jutri
je
lov
pri
Langerju
na
Poganicah
in
pojutrišnjem
pridemo
k
vam
,
“
je
rekel
.
Ona
je
na
to
molčala
.
Pot
se
je
vzpenjala
navzgor
,
kočija
se
je
pomikala
počasi
.
Gospod
Muhič
je
pripovedoval
o
svojem
najnovejšem
potovanju
ter
je
potem
začel
razlagati
jakobinske
nazore
svojega
mladega
prijatelja
,
pri
čemer
je
gospodična
Klara
skoraj
s
solzami
v
očeh
vzdihnila
:
„
Zdi
se
mi
,
da
prihajajo
zelo
pusti
časi
.
“
Med
smrekami
na
vrhu
se
je
že
svetilo
belo
grajsko
zidovje
.
Oba
kavalirja
sta
obrnila
konje
,
poljubila
sta
damama
roke
ter
izročila
pozdrave
za
gospo
Gusičevo
in
gospodično
Barbaro
.
Nato
sta
odjahala
v
dir
navzdol
proti
dolini
.
Po
okolici
je
že
padal
večer
.
Gospod
Miko
Muhič
ni
imel
navade
,
molčati
.
Govoril
in
pripovedoval
je
zelo
rad
,
nikdar
mu
ni
nedostajalo
primernih
dovtipov
,
in
kadar
mu
ni
prišlo
nič
drugega
na
misel
,
je
začel
praviti
povesti
,
kakršne
je
pripovedoval
Gil
Blas
.
Gospod
Muhič
je
namreč
zelo
dobro
poznal
Gil
Blasa
in
ga
čez
vse
visoko
cenil
.
Knjigo
o
Gil
Blasu
je
smatral
za
vrhunec
umetnosti
;
samo
Ovid
in
Boccacio
sta
se
temu
vrhuncu
približala
.
Gil
Blas
je
bil
gospodu
Muhiču
vzor
;
take
umetnosti
,
a
tudi
takih
časov
in
takega
življenja
si
je
želel
.
Zato
je
gospod
Muhič
rad
govoril
o
Gil
Blasu
in
njegovih
čudovitih
dogodkih
in
izkušal
svoji
osebi
pridobiti
vsaj
nekaj
one
slave
,
ki
jo
je
v
njegovih
očeh
imel
Gil
Blas
.
Zato
je
gospod
Muhič
rad
pravil
povesti
,
ki
niso
bile
naravnost
Gil
Blasove
,
a
so
bile
onim
vendar
zelo
podobne
.
Toda
proti
svoji
navadi
je
gospod
Muhič
danes
molčal
.
Morda
ga
je
tako
zmotila
večerna
jesenska
pokrajina
,
ki
je
,
polna
skrivnosti
,
polna
umiranja
in
hrepenenja
,
bledela
pod
rdečimi
pasovi
zadnje
večerne
zarje
ter
s
tem
resno
spominjala
na
minljivost
vsega
posvetnega
.
Ali
pa
je
morda
gospoda
Muhiča
tako
presenetilo
,
da
je
srečal
staro
znanko
,
in
se
je
pri
tem
morda
spomnil
lepih
mladih
dni
in
kakih
trenotkov
,
ki
so
bili
morda
še
lepši
,
nego
jih
opisuje
Gil
Blas
.
Z
eno
besedo
:
gospod
Muhič
ni
pripovedoval
niti
svojih
niti
Gil
Blasovih
povesti
,
in
kdor
ga
je
poznal
,
je
lahko
v
tem
videl
nekaj
posebnega
.
Ali
morda
ni
hotel
motiti
svojega
stričnika
?
Gospod
Muhič
je
bil
vkljub
svojim
letom
še
vedno
mlad
,
razumel
je
mladost
in
je
vedel
,
da
pridejo
včasih
trenotki
,
ko
najrajši
ostanemo
sami
s
svojimi
mislimi
.
Imel
je
dobre
oči
in
jasen
pogled
,
zato
je
dobro
videl
,
kako
so
zaljubljene
misli
zaigrale
po
mladem
obrazu
njegovega
tovariša
.
Ker
je
imel
gospod
Muhič
,
kar
se
tiče
srčnih
in
ljubezenskih
stvari
,
zelo
dober
spomin
,
se
je
še
dobro
spominjal
nekaterih
dogodkov
prejšnjih
let
,
zato
je
molčal
.
Kristjan
Salmič
je
poln
nemira
,
poln
radosti
in
skritega
hrepenenja
sedel
na
svojem
konju
ter
se
zagledal
čez
plan
.
Parkrat
se
je
ozrl
nazaj
,
kjer
je
za
drevoredom
že
izdavna
izginila
kočija
in
tudi
belo
graščinsko
zidovje
,
potem
pa
se
je
zamislil
.
Nič
ni
težje
pisatelju
nego
to
,
ako
mora
pripoznati
,
da
njegov
junak
ni
lep
.
Vemo
,
da
bodo
poslej
mnoge
čitateljice
nezaupne
in
junaku
nenaklonjene
ter
mu
bodo
privoščile
vso
ono
trpko
usodo
,
ki
ga
je
tako
zvesto
spremljala
skozi
vso
njegovo
mladost
in
je
že
sedaj
z
vso
silo
ležala
na
njegovem
mladem
življenju
.
A
pomisliti
moramo
,
da
to
ni
bila
krivda
niti
njegovih
staršev
niti
njegova
;
kajti
podobi
njegovega
očeta
in
njegove
matere
,
ki
sta
viseli
v
stari
hiši
v
Ljubljani
,
sta
kazali
dvoje
oseb
prijetne
zunanjosti
in
marsikaka
poteza
z
onih
obrazov
se
je
dala
spoznati
tudi
na
obrazu
njunega
sina
.
Toda
lepota
je
zelo
različna
in
delal
bi
krivico
našemu
mlademu
junaku
,
ako
bi
o
njem
trdili
naravnost
,
da
ni
lep
.
Res
ni
bilo
na
njegovi
glavi
,
niti
v
očeh
,
niti
v
laseh
onih
posebnosti
,
ki
jih
je
tako
ljubila
ona
romantična
doba
in
ki
imajo
še
danes
vpliv
na
mehka
ženska
srca
,
zato
pa
se
je
posvetilo
včasih
v
njegovih
temnih
očeh
nekaj
,
kar
je
moglo
v
trenotku
zmagati
človeka
,
ki
je
stal
pred
njim
.
Postava
našega
junaka
ni
bila
velika
niti
vitka
;
a
njegovo
telo
je
kazalo
nenavadno
silo
in
je
bilo
na
plečih
nekako
napeto
,
posebno
kadar
je
sedel
na
konju
.
Njegov
obraz
je
bil
zagorel
,
imel
je
dolge
črne
lase
in
majhne
brke
,
izpod
čela
pa
so
blestele
njegove
oči
,
jasne
kakor
orlove
.
Sploh
je
imel
Kristjan
toliko
podobnosti
z
Napoleonom
,
da
mu
je
moral
to
na
tihem
priznati
celo
gospod
Muhič
,
dasi
mu
je
bilo
to
zelo
neljubo
.
Kristjan
se
je
tega
dobro
zavedal
in
je
nosil
celo
lase
na
isti
način
,
kakor
jih
je
videl
pri
Napoleonu
;
kajti
naš
junak
je
oboževal
Napoleona
kot
največji
ženi
nove
dobe
.
To
je
bil
vzor
,
ki
je
o
njem
sanjala
njegova
mlada
duša
,
to
je
bil
zgled
,
za
katerim
je
hrepenela
sile
polna
mladost
:
ali
za
njim
ali
proti
njemu
,
to
je
vse
eno
;
glavno
je
:
tako
,
kakor
on
,
to
,
kar
on
,
Napoleon
.
Kristjan
Salmič
je
izvajal
svoje
ime
od
stare
plemenite
rodovine
grofov
Salmov
in
o
slavi
je
pričala
vsa
zgodovina
njegovih
prednikov
,
ki
jo
je
on
,
zdaj
edini
čisti
potomec
,
tudi
iskal
in
študiral
;
zato
je
verjel
v
svojo
silo
,
v
svoj
talent
,
verjel
je
vase
prav
tako
,
kakor
je
verjel
v
ženi
Napoleonov
.
Njegova
mladost
je
bila
burna
in
težka
,
toda
vere
vase
ni
izgubil
,
dasi
je
čutil
,
da
mu
sreča
ni
mila
,
da
je
dosedaj
le
malo
dosegel
izmed
onih
velikih
ciljev
,
ki
jih
je
že
iz
svojih
najmlajših
let
nosil
s
seboj
.
Kot
sin
bogatega
meščana
je
kmalu
spoznal
,
da
prihajajo
v
Krajino
novi
časi
,
da
se
svet
okoli
nje
budi
iz
dolge
zaspanosti
,
da
se
podirajo
preozka
obzidja
mest
,
da
raste
novo
življenje
iz
starih
razvalin
.
V
svoji
zgodnji
mladosti
je
izgubil
mater
,
da
se
je
še
komaj
spominjal
nje
ljubeče
roke
,
ki
ga
je
božala
vsak
večer
in
vsako
jutro
v
mehki
,
beli
postelji
.
Pozneje
ga
je
njegov
oče
,
resen
mož
,
ki
se
je
bolj
zanimal
za
cene
na
ljubljanskem
trgu
in
v
tržaški
luki
nego
za
vzgojo
svojega
sina
,
prepustil
učiteljem
,
dokler
ni
prišel
na
latinske
šole
.
Tu
se
je
zaljubil
najprej
v
latinščino
,
ki
je
bila
po
njegovem
mnenju
najpopolnejši
jezik
vseh
vekov
in
svetov
in
edina
vredna
,
da
so
v
njej
govorili
nesmrtni
bogovi
.
Ljubil
je
one
bogove
,
ki
so
se
mu
kazali
iz
knjig
v
vsej
krasoti
,
in
ljubil
je
junake
,
ki
so
stopili
na
pot
boja
in
slave
ter
so
si
kot
polbogovi
zagotovili
večnost
na
svetu
.
To
vse
je
ljubil
in
iskal
je
knjig
,
ki
bi
mu
mogle
še
več
in
več
govoriti
o
tem
.
V
Ilijadi
se
mu
je
odprl
svet
Homerjevih
junakov
;
vabili
so
ga
s
seboj
v
preteklost
;
hotel
je
,
da
bi
bil
živel
v
onih
časih
.
Pozneje
ga
je
navdušil
božanski
Aleksander
in
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
vzel
sulico
in
ščit
in
bi
stopil
v
njegove
bojne
vrste
...
Kak
narod
so
bili
ti
Grki
,
ti
Rimljani
,
da
še
danes
ves
svet
govori
o
njih
!
In
nekoč
se
je
iz
tega
vprašanja
rodilo
novo
vprašanje
:
A
kdo
je
živel
tu
v
prejšnjih
dobah
,
kdo
so
bili
naši
dedi
,
kaj
so
delali
,
kje
so
se
vojskovali
?
In
tu
je
začel
iskati
zgodovino
svoje
zemlje
.
Valvazorja
je
našel
,
ki
ga
je
hranil
njegov
oče
spravljenega
kot
staro
dragocenost
,
ne
da
bi
vedel
,
kaj
je
v
njem
,
nekoč
je
dobil
Linhartovo
„
Zgodovino
Kranjske
“
in
Vodnikovo
„
Povedanje
od
kranjske
dežele
“
je
znal
na
pamet
.
Ilirci
so
bili
torej
narod
—
tako
je
zvedel
—
ki
so
živeli
tukaj
takrat
,
ko
je
že
Aleksander
slavil
svetovne
zmage
.
Pozabljen
,
neznan
narod
.
Zakaj
niso
zbrali
svojih
mož
ob
meji
,
zakaj
niso
postavili
ladij
na
morje
,
zakaj
niso
zapisali
svoje
slave
v
zgodovino
?
Zakaj
,
zakaj
?
Dolga
in
težka
vprašanja
so
se
stavila
mladeniču
takrat
vsako
noč
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
je
manjkalo
moža
,
kakor
je
bil
Aleksander
;
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
bil
zavladal
doma
ter
nesel
slavo
ilirskega
imena
čez
mejo
svoje
domovine
tja
na
sever
čez
Alpe
ali
preko
morja
na
jug
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
je
ležal
ta
narod
kakor
mrtva
sila
;
premagali
so
ga
vsi
,
vladali
so
nad
njim
vsi
in
nazadnje
je
Turek
postal
njegov
strah
.
Zakaj
ni
vstala
sila
močna
in
velika
,
zakaj
se
ni
pojavil
velik
junak
,
ki
bi
jo
bil
zbudil
,
in
danes
bi
govoril
svet
o
Ilircih
!
To
vprašanje
je
ostalo
mladeniču
nerešeno
.
Knjige
na
njegovi
mizi
so
se
množile
in
veselil
se
je
na
čas
,
ko
bo
odšel
ven
v
velika
mesta
na
visoke
šole
in
bo
tam
po
starih
knjižnicah
iskal
zgodovine
starih
Ilircev
.
Poleg
drugih
knjig
so
tam
ležale
Linhartove
„
Blumen
aus
Krain
“
,
Vodnikove
„
Pratike
“
in
„
Ljubljanske
Novice
“
.
Kristjanu
Salmiču
se
je
zdelo
,
da
bi
moral
tudi
on
tako
pisati
staro
zgodovino
ali
pesmi
.
V
bližini
njegove
hiše
na
Bregu
je
stala
palača
barona
Zoisa
.
Ne
enkrat
je
Kristjan
Salmič
gledal
preko
ograje
domačega
vrta
na
Zoisov
vrt
ter
mislil
čudne
misli
o
tem
,
kako
bi
bilo
,
ko
bi
se
govorilo
,
da
tudi
on
piše
,
ko
bi
tudi
on
mogel
napisati
o
svojem
življenju
...
Take
so
bile
njegove
misli
.
Nekoč
zvečer
je
sedel
sam
v
svoji
sobi
in
se
je
zagledal
v
obraz
svoje
matere
;
bil
je
to
lep
obraz
,
ki
je
kazal
mlado
ženo
najlepših
let
.
Čudno
težko
je
postalo
Kristjanu
srce
,
vročina
mu
je
zalila
glavo
,
čutil
je
,
kakor
da
leži
nekaj
v
njem
,
kar
bi
moral
komu
povedati
.
Toda
ni
imel
niti
matere
niti
prijatelja
niti
...
Roka
je
nehote
posegla
po
peresu
in
čez
čas
so
ležale
pred
njim
te
vrstice
na
papirju
;
Je
modrček
pisan
,
je
pasek
nje
zlat
,
in
pankelc
prerisan
ovija
ji
vrat
.
Je
avbica
bela
in
Židana
čez
,
je
pesmice
pela
,
plesala
je
vmes
...
„
Kdo
je
bil
to
,
s
kom
govorim
to
?
“
se
je
čudil
Kristjan
sam
sebi
in
je
gledal
vrste
,
kakor
da
so
tuje
,
kakor
da
jih
ni
napisala
njegova
roka
.
Spomnil
se
je
,
da
je
podobne
besede
že
čital
drugje
,
in
vroča
rdečica
mu
je
žgala
obraz
.
Stopil
je
k
oknu
in
zrl
v
noč
.
Pred
njim
je
šumela
Ljubljanica
v
počasnem
toku
,
v
senci
pobrežnih
hiš
so
se
zibali
nje
valovi
.
Od
Krakovega
sem
je
prihajal
vesel
šum
polpijanih
ribičev
in
voznikov
.
Pred
njim
pa
se
je
dvigal
ponosni
Grad
z
dolgim
hrbtom
,
kakor
da
bi
hotel
pripovedovati
obširno
povest
o
davni
preteklosti
.
In
zganilo
se
je
nekaj
v
srcu
,
nemir
je
napolnil
dušo
,
nekaj
se
je
rodilo
v
njem
,
sam
ni
vedel
,
kaj
.
Sedel
je
k
mizi
in
je
zopet
vzel
pero
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
pisal
odo
na
Grad
.
Na
papir
so
mu
silile
neke
latinske
besede
:
O
arx
,
magna
,
alto
in
vertice
,
caput
...
Roka
je
zastala
.
Vedel
je
,
da
so
v
verzu
napake
,
in
je
premišljal
,
kako
bi
rekel
to
,
kar
hoče
reči
.
Med
tem
so
se
prikradle
od
nekod
nove
misli
v
nemških
besedah
:
Es
fließt
der
Fluß
entlang
der
Stadt
,
an
ihm
die
Burg
steht
auf
der
Wacht
,
und
was
er
zu
erzählen
hat
,
erzählt
die
ganze
Nacht
.
Von
alten
Zeiten
,
altem
Ruhm
...
Obstala
je
roka
in
ni
šlo
dalje
.
Še
nikdar
se
ni
čutil
tako
zapuščenega
in
osamljenega
.
Naslonil
se
je
na
okno
in
se
je
zopet
zagledal
v
noč
.
V
svojem
srcu
je
čutil
pesmi
,
ki
so
se
budile
v
raznih
jezikih
,
toda
čutil
je
,
da
jim
ne
najde
izraza
v
nobenem
.
Sklenil
je
,
da
bo
drugega
dne
,
ko
bo
mirnejši
,
napisal
vse
,
kar
mu
zdaj
prihaja
na
misel
.
V
katerem
jeziku
,
tega
še
sam
ni
vedel
:
najlaže
je
pisal
nemški
,
latinščina
mu
je
ugajala
,
toda
preveč
je
ljubil
Horacija
,
nego
da
bi
pisal
slabe
ode
.
Čutil
pa
je
obenem
,
da
bi
bilo
vendar
vse
to
treba
napisati
v
tem
novem
,
slovenskem
jeziku
.
Toda
v
tem
jeziku
zložiti
odo
,
se
mu
je
zdelo
bolj
nemogoče
nego
v
latinskem
.
Imel
je
zato
težko
noč
;
čutil
je
,
da
bi
moral
izpregovoriti
,
in
je
videl
,
da
je
podoben
ptiču
mladiču
,
ki
začuti
v
sebi
lepo
pesem
in
je
še
ne
more
zapeti
.
Vkljub
temu
pa
je
bil
sam
o
sebi
prepričan
,
da
bi
lahko
napisal
mnogo
pesmi
,
ko
bi
vedel
,
kaj
in
kako
.
Zato
je
čital
vsak
dan
pesmi
in
latinskih
od
se
je
učil
na
glas
.
Nekoč
je
šel
na
„
večer
“
,
kjer
so
italijanski
pevci
in
pevke
peli
razne
pesmi
ter
igrali
kratke
igre
,
videl
je
,
da
je
igra
in
pesem
nekaj
zelo
lahkega
;
pri
tem
pa
se
je
zgodilo
,
da
se
je
hudo
razvnel
za
mlado
italijansko
pevko
,
kar
ga
je
spravilo
na
čisto
drugo
pot
.
Zavzel
se
je
,
da
jo
mora
drugega
dne
videti
in
govoriti
z
njo
.
Ves
nemiren
je
hodil
drugi
dan
po
ljubljanskih
ulicah
,
dokler
je
ni
srečal
v
spremstvu
štirih
visokih
gospodov
.
Ves
obupan
,
se
je
vrnil
domov
in
premišljal
svoj
položaj
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
vse
to
premajhno
,
da
je
Ljubljana
premajhna
,
da
mora
ven
v
svet
in
začeti
živeti
.
Spomnil
se
je
,
da
ima
oče
v
Trstu
prijatelja
,
starega
znanca
,
in
pravil
mu
je
večkrat
,
naj
ga
pošlje
tja
v
primorsko
mesto
.
In
morda
bi
se
bilo
to
že
zgodilo
,
da
niso
nastali
takrat
na
jugu
viharni
časi
,
ki
se
niso
hoteli
več
pomiriti
.
Ko
je
mladi
Kristjan
videl
lepo
mlado
Italijanko
,
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
bilo
tam
na
jugu
ob
morju
krasno
.
Pomislil
je
,
kako
bi
sanjal
tam
na
južnem
vrtu
kje
ob
strani
krasotice
,
kakor
je
,
recimo
ta
,
italijanska
pevka
.
Moral
si
je
priznati
,
da
se
mu
hoče
samo
zaradi
nje
tja
.
Toda
ona
ima
gotovo
druge
?
Ne
,
on
si
je
upal
zmagati
vse
njene
stare
oboževalce
in
si
pridobiti
njeno
ljubezen
.
Pa
o
tem
ni
hotel
niti
misliti
.
Ko
je
čez
tri
dni
zvedel
,
da
pojde
italijanska
pevska
družba
v
Trst
,
je
bil
njegov
sklep
gotov
.
Stopil
je
pred
svojega
očeta
ter
mu
naznanil
,
da
odpotuje
na
jug
,
v
Trst
in
v
druga
mesta
,
ker
si
želi
ogledati
svet
...
Takrat
je
prvič
čutil
brezobzirno
strogost
svojega
očeta
.
„
Nikamor
,
“
je
rekel
odločno
stari
Salmič
in
mu
obrnil
hrbet
.
Sin
je
odšel
,
ne
da
bi
izpregovoril
še
kako
besedo
.
V
svoji
sobi
je
legel
na
preprogo
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zelo
nesrečen
.
Premišljal
je
,
kako
bi
se
iztrgal
iz
trdih
vezi
,
ki
so
ga
obdajale
,
in
kako
bi
prišel
v
zlato
svobodo
.
Nič
drugega
ni
kazalo
nego
čakati
;
to
je
bila
za
njega
gotovo
največja
muka
.
Tako
težko
mladost
je
preživel
naš
junak
.
Hotelo
se
mu
je
zlagati
pesmi
in
sam
ni
vedel
,
kako
naj
začne
,
dasi
je
znal
na
pamet
latinske
ode
in
dasi
je
poznal
gospoda
patra
Valentina
.
Poznal
je
zgodovino
svoje
domovine
,
toda
ni
vedel
,
kaj
naj
stori
z
njo
.
Ženske
je
hotel
opevati
in
delati
ode
na
ljubljanski
Grad
.
Na
zadnje
pa
se
je
zaljubil
v
italijansko
pevko
,
ker
je
pela
vroče
pesmi
o
ljubezni
.
Hotel
je
na
jug
,
od
koder
je
prihajala
ta
pesem
...
Toda
tam
je
bila
vojska
.
Mislil
je
na
vojsko
...
Nekega
dne
zjutraj
je
nastal
krik
na
cesti
.
Nekdo
je
vpil
,
da
vojska
prihaja
od
juga
.
To
je
bil
klic
,
ki
so
ga
prebivalci
mesta
Ljubljane
že
dolgo
s
strahom
pričakovali
.
Kajti
že
od
prve
pomladi
,
ko
se
je
razvnela
vojska
,
so
prihajala
z
bojišč
slaba
poročila
,
avstrijska
vojska
se
je
umikala
pred
francosko
in
vprašanje
je
bilo
samo
,
proti
kateri
strani
zavije
ta
bojni
veter
.
Toda
bolj
in
bolj
je
bilo
vidno
,
da
gre
smer
vojske
proti
Kranjski
,
kar
je
zbegalo
vse
ljudstvo
,
kmete
in
meščane
.
Ko
se
je
torej
po
Ljubljani
raznesel
glas
,
da
prihaja
vojska
,
so
eni
odpirali
okna
in
izpraševali
,
kaj
je
,
drugi
so
prestrašeni
hiteli
na
ulico
.
Po
mestu
se
je
bila
raznesla
novica
,
da
je
francoska
vojska
pod
Bonapartom
v
Italiji
zmagala
,
da
je
vzela
Benetke
in
da
se
bliža
že
Trstu
in
Ljubljani
.
Ta
novica
je
vznemirila
celo
mesto
in
še
večji
strah
je
napolnil
meščane
,
ko
so
čez
nekaj
časa
začele
iti
v
mesto
umikajoče
se
avstrijske
čete
.
To
je
Kristjana
zmotilo
v
njegovi
zaljubljenosti
.
Vesel
je
bil
vojske
in
veselilo
ga
je
v
srcu
,
da
je
zmagal
Napoleon
Bonaparte
,
o
katerem
se
je
razširila
slava
že
takrat
,
ko
je
bil
prvič
stopil
na
italijanska
tla
.
Upal
je
tudi
,
da
bo
morda
v
zmedi
,
ki
lahko
zdaj
nastane
v
mestu
,
imel
priliko
,
izkazati
italijanski
pevki
kako
uslugo
ter
si
s
tem
nakloniti
njeno
srce
.
Poln
zelo
različnih
misli
in
čuvstev
,
je
odšel
na
ulico
.
Mesto
je
bilo
vznemirjeno
in
preplašeno
,
novica
se
je
rodila
iz
novice
,
druga
strašnejša
od
druge
.
Kajti
od
davnih
časov
,
ko
so
še
Turki
hodili
plenit
po
Krajini
ter
ropali
znotraj
in
zunaj
ljubljanskega
mestnega
obzidja
,
od
tistih
strašnih
dob
,
o
katerih
je
zdaj
bila
samo
še
pravljica
,
od
takrat
ni
prišel
še
sovražnik
v
Ljubljano
in
mirni
meščanje
so
si
mislili
sovražnika
kot
morečo
tolpo
ljudi
,
ki
plane
v
mesto
nenadoma
,
ki
pomori
in
podavi
vse
,
potem
pokrade
in
oropa
,
kar
se
da
,
in
nazadnje
zažge
mesto
.
Tem
strašnejša
pa
je
bila
misel
na
tako
tolpo
sedaj
,
ko
je
bilo
vsem
znano
,
da
so
v
sovražni
vojski
,
ki
se
je
obrnila
proti
Ljubljani
,
zbrani
ostanki
one
pariške
bande
,
ki
je
nekaj
let
preje
delala
revolucijo
,
umorila
kralja
,
obglavila
na
tisoče
mirnih
ljudi
ter
postreljala
na
stotine
zvestih
meščanov
kakor
pse
.
Vse
,
kar
je
kdo
kdaj
kje
slišal
o
francoskih
revolucionarjih
,
o
jakobincih
in
sanskilotih
,
vse
je
zdaj
vstalo
v
živem
spominu
ter
je
begalo
uboge
meščane
.
Iz
tega
so
rastle
tudi
one
grozeče
vesti
,
ki
so
jim
v
tem
trenutku
verjeli
vsi
ter
radi
njih
hiteli
izpraševat
svoje
prijatelje
,
ali
naj
beže
ali
naj
ostanejo
.
Niti
pomirjajoče
besede
vojakov
,
da
je
sovražnik
še
daleč
,
niso
mogle
pomiriti
prestrašenih
meščanov
.
Po
mestu
je
bila
velika
zmešnjava
,
kajti
dohajale
so
vedno
nove
čete
,
vse
je
bilo
utrujeno
in
izmučeno
,
vsi
so
iskali
stanovanja
.
Razume
se
,
da
so
meščani
radi
postregli
avstrijskim
vojakom
,
kajti
mislili
so
,
da
so
varni
,
dokler
je
vojska
v
mestu
.
Kristjan
je
zavil
proti
Glavnemu
trgu
,
kjer
je
stanovala
gospoda
,
in
je
zagledal
tam
množico
vozov
in
kočij
ter
veliko
množico
ljudi
,
ki
je
begala
sem
ter
tja
,
ne
vede
,
kaj
storiti
,
kajti
gospoda
se
je
pripravljala
na
odhod
in
to
je
bilo
znamenje
,
da
se
ne
bliža
nič
dobrega
.
Toda
Kristjan
je
gledal
predvsem
vojake
in
častnike
,
bil
je
srečen
,
da
je
enkrat
videl
ljudi
,
ki
so
bili
v
vojski
.
A
to
umikanje
mu
ni
ugajalo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
mu
bilo
nemogoče
,
se
umakniti
:
za
njega
je
bilo
mogoče
le
dvoje
:
ali
zmagati
ali
pasti
.
Ko
je
šel
meseca
februarja
nadvojvoda
Karel
skozi
Ljubljano
poveljevat
italijanski
vojski
ter
so
mu
meščani
pred
njegovim
stanovanjem
pred
hotelom
„
Pri
divjem
možu
“
delali
navdušene
ovacije
,
je
stal
tudi
Kristjan
med
množico
in
je
nehote
zavihtel
klobuk
,
ko
se
je
nadvojvoda
prikazal
pri
oknu
.
Zganilo
se
je
v
njem
nekaj
kipečega
,
zazdelo
se
mu
je
,
da
bi
tudi
on
vzel
orožje
in
šel
,
a
pravo
navdušenje
to
ni
bilo
in
pozneje
se
ni
čudil
,
ko
so
prihajale
z
bojišča
slabe
novice
.
Čutil
je
v
sebi
nerazumljivo
ljubezen
do
cesarskega
nadvojvode
,
ki
je
imel
biti
drugi
Lavdon
,
drugi
princ
Evgen
.
Ljubil
ga
je
zaradi
njegove
odločnosti
,
da
je
prijel
za
meč
ter
šel
branit
domovino
.
Ljubil
ga
je
in
mu
je
želel
zmage
.
Tudi
zdaj
je
čutil
z
njim
;
nadvojvoda
Karel
je
imel
njegovo
ljubezen
,
a
njegovo
občudovanje
je
veljalo
zmagovalcu
Napoleonu
.
Mislil
si
je
živo
,
kako
se
je
ulila
ona
silna
vojska
francoskih
revolucionarjev
čez
Alpe
v
Italijo
in
njim
na
čelu
mladi
junak
Napoleon
,
ki
je
že
s
samim
imenom
pretresel
ves
svet
.
Občudoval
je
hrabrost
in
domoljubje
onih
ljudi
,
ki
so
iz
njemu
neznanih
vzrokov
doma
morili
ljudi
,
podrli
stari
red
ter
postavili
na
prestol
svojo
sirovo
silo
in
tako
uničili
notranjo
silo
domovine
,
ki
pa
so
ob
času
,
ko
so
njihovi
sosedje
prišli
z
orožjem
v
roki
,
da
bi
nje
,
razdvojene
in
oslabljene
,
premagali
ter
jim
vsilili
novega
kralja
,
zbrali
svoje
zadnje
sile
,
hiteli
na
mejo
ter
zapodili
združene
evropske
vojske
v
njih
stare
dežele
.
Kje
se
je
vzela
ta
sila
,
kje
se
je
rodila
njih
moč
,
kako
se
je
moglo
vse
to
dvigniti
iz
onih
potokov
krvi
,
o
katerih
se
je
s
tako
grozo
govorilo
pred
nekaj
leti
,
da
so
se
dobri
meščanje
prekrižavali
in
klicali
:
Bog
nas
varuj
!
...
Zakaj
se
je
zgodilo
vse
to
,
kak
pomen
ima
in
kam
hočejo
ti
ljudje
z
vojskami
?
Klical
si
je
v
spomin
staro
grško
in
rimsko
zgodovino
in
je
iskal
primer
.
Spomnil
se
je
tega
,
kar
je
bil
nekoč
slišal
od
starega
meščana
,
ki
je
stanoval
v
pritličju
njihove
hiše
:
pravil
mu
je
o
cesarju
Jožefu
,
da
ni
umrl
,
a
da
se
o
tem
ne
sme
govoriti
;
pravil
mu
je
,
kako
je
hotel
cesar
Jožef
vladati
,
kako
je
hotel
izpremeniti
svoje
dežele
,
ljudi
—
toda
gospoda
s
tem
ni
bila
zadovoljna
,
zato
so
rekli
,
da
je
umrl
...
Tako
je
pravil
stari
meščan
,
ki
je
stanoval
v
pritličju
hiše
.
Spomnil
se
je
tega
in
je
videl
:
Staro
propada
,
rodi
se
nekaj
novega
...
In
to
novo
prihaja
kakor
vihar
na
valovih
,
ki
so
se
razlili
preko
francoskih
mej
in
bijejo
zdaj
ob
granice
Italije
,
Švice
in
Nemčije
ter
hočejo
preplaviti
Evropo
.
Šele
zdaj
se
mu
je
zdelo
,
da
razume
one
besede
,
ki
so
se
pele
v
ljubljanskem
gledališču
,
ko
je
šel
nadvojvoda
Karel
v
Italijo
:
„
Trka
nam
Francoz
na
vrata
.
“
—
To
ni
bilo
trkanje
,
to
je
bilo
znamenje
prihajajočega
viharja
.
In
zdaj
je
živo
videl
pred
seboj
ona
italijanska
polja
,
lombardske
planjave
,
lepa
stara
mesta
,
zeleno
beneško
ravan
,
ponosne
Benetke
,
kraljico
morja
,
široke
reke
,
mogočne
trdnjave
,
starodavno
močno
Mantovo
,
videl
je
,
kako
vse
trepeta
in
se
trese
pred
viharjem
,
ki
prihaja
.
Videl
je
,
kako
se
usipljejo
preko
gor
bojaželjne
trume
francoske
vojske
,
ljudi
,
ki
so
se
rodili
v
krvi
in
so
vzrastli
iz
krvi
.
Videl
je
,
kako
hite
naprej
za
zmagonosno
zastavo
,
ne
drži
jih
niti
zidovje
trdnjav
niti
obzidje
mest
,
ne
deroče
vode
,
ne
široke
planjave
in
njim
na
čelu
mlad
junak
,
zmagovalec
Napoleon
Bonaparte
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
resni
obraz
nadvojvode
Karla
,
ki
vodi
svojo
vojsko
,
utrjuje
trdnjave
,
pripravlja
mesta
,
brani
prehode
,
brani
,
brani
...
Vse
zaman
...
In
tako
je
prišel
ta
dan
:
vojska
se
vrača
na
sever
,
razkropljena
,
razbita
,
utrujene
in
zmagovite
trume
drve
naprej
,
kakor
drvi
val
,
ki
ga
nič
ne
ustavi
.
In
vse
beži
,
vojska
beži
,
meščani
beže
,
gospoda
beži
.
Od
kod
se
je
vzela
ta
sila
,
tako
velika
,
strašna
,
zmagovita
?
Kaj
jo
vodi
:
krvoželjnost
ali
dobiček
ali
slava
?
In
kaj
je
nje
namen
:
smrt
,
rušenje
,
uničenje
,
propad
ali
ono
novo
,
novo
?
...
Kaj
bi
bilo
to
novo
,
na
to
ni
vedel
Kristjan
več
jasnega
odgovora
.
Vse
,
kar
je
videl
okoli
sebe
,
je
bil
beg
,
beg
pred
nečim
,
kar
prihaja
kot
neodvratno
,
neizogibno
,
neizprosno
...
Tako
je
hodil
Kristjan
po
ljubljanskih
ulicah
in
gledal
vojake
.
Vrnil
se
je
domov
šele
zvečer
in
je
našel
pred
hišo
dolgo
vrsto
konj
in
v
veži
in
pritličju
utrujene
vojake
,
ki
so
iskali
primernega
kota
za
svoj
počitek
.
Bili
so
ruski
kozaki
,
ki
so
se
vračali
preko
Ljubljane
domov
.
Kristjanu
se
je
zazdelo
,
da
sliši
med
njimi
znane
besede
.
Odšel
je
po
stopnicah
navzgor
in
je
našel
svojega
očeta
zelo
slabe
volje
.
„
Vse
gre
,
“
je
rekel
,
„
pojdeva
tudi
midva
na
dolenjski
grad
.
Jutri
zjutraj
se
odpeljem
.
Z
vojaki
ni
dobro
imeti
opravka
.
“
Ta
novica
je
bila
Kristjanu
zelo
neljuba
.
Odšel
je
v
svojo
sobo
,
naslonil
se
na
okno
in
gledal
na
vojake
in
množico
na
cesti
.
V
tem
trenutku
je
pridrdrala
po
cesti
kočija
in
se
ustavila
pred
hišo
.
Lepa
,
črna
dekliška
glavica
je
bila
popolnoma
podobna
oni
,
ki
jo
je
bil
videl
v
gledališču
onokrat
,
ko
so
peli
italijanski
pevci
svoje
pesmi
,
toda
bila
je
še
krasnejša
,
mnogo
krasnejša
.
Ne
vede
,
zakaj
in
kako
,
je
planil
Kristjan
od
okna
in
je
hitel
navzdol
po
stopnicah
,
v
veži
se
je
preril
med
gosto
množico
vojakov
in
šele
,
ko
je
stal
pred
vrati
,
se
je
domislil
,
da
pravzaprav
ne
ve
,
pokaj
je
tako
prihitel
dol
.
Toda
lepa
,
črna
glavica
se
mu
je
posmejala
iz
kočije
,
kakor
da
ga
pozdravlja
stara
znanka
,
kakor
da
jo
je
videl
že
mnogokrat
...
In
vendar
je
ni
videl
še
nikdar
.
„
Dober
večer
,
“
se
je
oglasil
debel
moški
glas
v
kočiji
.
„
Stopite
,
prosim
,
mladi
gospod
,
h
gospodu
Salmiču
in
recite
,
da
,
če
ni
še
sam
pobegnil
,
naj
da
prenočišče
beguncu
,
prijatelju
Kudriču
.
“
Kristjan
ni
videl
niti
raznega
napotja
,
ki
so
ga
bili
vojaki
razpostavili
po
veži
,
niti
ležečih
vojakov
,
ničesar
.
Bežal
je
navzgor
in
za
seboj
je
slišal
tu
in
tam
le
kak
jezen
vzklik
;
planil
je
v
sobo
k
očetu
in
mu
naznanil
,
da
je
na
cesti
družina
gospoda
Kudriča
.
Stari
Salmič
je
mirno
vzel
svoj
cilinder
,
odložil
je
pipo
in
rekel
:
„
Pojdem
sam
dol
.
“
S
počasnimi
koraki
sta
odšla
po
stopnicah
navzdol
.
Potujoča
družba
je
med
tem
stopila
iz
kočije
;
najprej
je
tu
bila
naša
znanka
z
lepo
,
črno
glavico
,
gospodična
šestnajstih
let
,
krasne
postave
in
čudovite
krasote
,
za
njo
je
izstopila
starejša
dama
in
nazadnje
velik
gospod
petdesetih
let
,
visoke
postave
.
Ko
se
je
ta
okrenil
,
je
že
zagledal
na
pragu
Salmiča
:
očeta
in
sina
.
Stopil
je
k
svojemu
staremu
prijatelju
ter
ga
bratovsko
objel
.
„
Vse
beži
,
“
je
rekel
,
„
ves
Trst
je
pobegnil
,
vražji
časi
so
.
“
„
No
,
prijatelji
imajo
pri
prijateljih
najlepše
pribežališče
,
“
je
odgovoril
Salmič
.
„
Tu
je
moj
sin
,
“
je
pristavil
.
„
Tu
pa
moja
hči
,
“
je
odgovoril
Kudrič
,
„
in
z
nami
je
gospodična
Vranek
.
“
Gospod
Salmič
je
po
stari
navadi
obema
damama
krepko
stisnil
roke
.
Kristjan
je
podal
Heleni
roko
in
se
globoko
priklonil
,
isto
je
storil
proti
gospodični
Vrankovi
,
pri
čemer
je
hudo
zardel
.
Tako
so
odšli
po
stopnicah
navzgor
;
Kristjan
je
Heleni
razlagal
o
vojakih
v
mestu
in
o
tem
,
da
je
oče
že
sklenil
,
da
se
jutri
odpeljejo
na
dolenjski
grad
,
obenem
pa
je
čutil
,
da
mu
kri
tako
zaliva
srce
,
da
komaj
more
govoriti
.
Gledal
je
krasni
dekliški
obraz
in
v
tem
trenutku
mu
je
bilo
jasno
,
da
je
bilo
vse
,
kar
je
bilo
prej
,
samo
hrepenenje
,
zdaj
je
pa
prišla
ljubezen
,
velika
,
krasna
,
sveta
,
kakor
da
bi
v
svetišču
zasvetil
ogenj
,
prižgan
od
neznane
roke
.
Tako
se
je
Kristjan
Salmič
zaljubil
v
Heleno
.
Težko
je
pisatelju
,
opisovati
prve
trenutke
ljubezni
z
navadnimi
besedami
,
ko
zanje
niti
veliki
pesniki
niso
mogli
najti
dovolj
lepih
besedi
.
Tem
težje
je
to
ker
je
prav
tako
pisatelju
kakor
junaku
te
povesti
prešlo
že
deset
dolgih
let
od
onega
srečnega
časa
,
ko
se
mu
je
to
dogodilo
.
Jesenska
pokrajina
,
po
kateri
je
jahal
naš
junak
s
svojim
molčečim
stricem
,
je
bila
sedaj
prava
podoba
njegove
duše
:
Vse
je
prešlo
,
minilo
,
odcvela
je
pomlad
,
neplodno
poletje
je
odnesel
čas
in
zdaj
je
jesen
,
pusta
in
prazna
,
življenje
trepeta
in
umira
,
viharji
se
drve
v
negotovosti
in
iščejo
prostih
polj
,
kjer
morejo
divjati
,
se
drviti
,
razsajati
,
lomiti
in
podirati
po
volji
.
Toda
današnji
jesenski
večer
je
bil
tako
tih
,
šepetajoč
,
mamljiv
,
da
bi
se
človeku
zdelo
:
to
je
le
zastor
;
za
trenutek
se
razgrne
vse
in
zadaj
zazeleni
,
zacvete
pomlad
,
in
v
tej
tišini
,
v
tej
jesenski
pokrajini
,
v
večernem
šepetanju
se
je
naš
junak
zamislil
v
ono
krasno
pomlad
,
ki
je
cvetela
takrat
pred
desetimi
leti
.
Kako
se
je
torej
vse
to
zgodilo
?
Ko
je
Kristjan
oni
večer
slonel
na
oknu
svoje
sobe
ter
gledal
v
zgodnjo
pomladansko
noč
,
ni
vedel
,
kaj
se
je
z
njim
zgodilo
.
Neka
kipeča
sila
se
je
zbirala
v
srcu
,
čudovita
moč
mu
je
polnila
žile
,
po
glavi
je
šumelo
tisoč
misli
,
nemir
je
obvladal
dušo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
treba
odgovoriti
na
neko
vprašanje
,
ki
nanje
ni
vedel
odgovora
,
zdelo
se
mu
je
,
da
ga
premaguje
neka
sila
,
ki
jo
je
treba
premagati
;
zato
se
je
zdaj
prijel
za
vročo
glavo
,
da
bi
laže
razumel
svoje
misli
,
zdaj
zopet
stisnil
krepke
pesti
,
kakor
da
hoče
z
njimi
zmagati
ves
svet
,
če
bi
se
mu
postavil
na
pot
do
njegove
sreče
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
se
že
kopičijo
sovražne
sile
,
nasprotni
viharji
,
da
rastejo
gore
in
prepadi
,
da
se
širi
na
daljavo
svet
,
ki
ga
hoče
ločiti
od
nje
—
in
vse
to
je
bilo
treba
zmagati
.
Da
,
zmagati
,
uničiti
in
si
osvojiti
njo
za
vselej
...
Tako
je
mislil
junak
in
je
poslušal
večer
.
Naposled
je
bil
mir
,
vsepovsod
čudovita
krasota
,
vsepovsod
je
odmevala
le
ena
beseda
:
ljubim
.
Odmevalo
je
to
v
visoki
pomladanski
noči
,
po
sobi
,
po
zraku
,
šumelo
je
to
v
valovih
Ljubljanice
,
trepetalo
je
to
v
drevju
pod
Gradom
,
šuštelo
je
to
v
vetru
,
ki
je
pihljal
ob
oknu
.
In
ves
svet
,
kakor
da
se
je
izpremenil
:
vse
je
bilo
čudovito
krasno
,
polno
,
popolnoma
,
kakor
bi
moralo
biti
,
da
bi
bil
svet
popoln
.
Tako
krasna
še
ni
bila
Ljubljana
in
nje
stare
hiše
,
tako
mogočno
veličasten
še
ni
bil
Grad
,
lepše
ni
tekla
nikoli
Ljubljanica
,
nebo
ni
bilo
nikdar
še
tako
visoko
in
tako
polno
blestečih
se
zvezd
.
In
sredi
te
čudovite
krasote
,
sredi
te
neskončne
pesmi
ljubezni
je
mislil
srečni
Kristjan
,
da
zidovje
iste
hiše
v
prvem
nadstropju
skriva
v
sebi
njo
,
Heleno
,
ki
jo
on
ljubi
,
obožuje
,
ljubi
,
ljubi
...
Mislil
je
nanjo
:
ali
spi
,
ali
čuje
,
ali
tudi
ona
misli
na
njega
,
ali
ga
ljubi
.
Spominjal
se
je
na
vsako
besedo
,
ki
sta
jo
govorila
pri
večerji
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
bil
zelo
redkobeseden
in
neroden
;
ona
se
je
smejala
ves
čas
:
zakaj
,
komu
:
iz
radosti
,
iz
zabave
,
iz
ljubezni
:
ali
se
ljubezen
pri
ženi
drugače
pojavi
nego
pri
možu
?
In
zakaj
mu
je
tako
hladno
podala
roko
,
ko
je
odšla
spat
?
In
zakaj
mu
ni
hotela
gledati
v
oči
,
kadar
se
je
zagledal
vanjo
?
Tako
je
Kristjan
ljubil
ono
noč
.
Od
barja
sem
je
zavel
južni
pomladanski
veter
,
kakor
pozdrav
od
juga
.
Poigral
se
je
ob
oknu
in
šepetal
...
Po
ulicah
in
po
mestu
je
bilo
zelo
nemirno
,
kajti
že
dolgo
ni
imela
Ljubljana
v
sebi
toliko
ljudi
.
Toda
Kristjan
je
bil
čisto
pozabil
,
da
so
vojaki
v
mestu
,
da
se
vojska
bliža
,
da
prihaja
veliki
zmagovalec
Napoleon
,
da
vse
beži
,
beži
...
Nad
ono
zmesjo
misli
,
ki
so
polnile
njegovo
mlado
glavo
,
ko
je
gledal
vojake
po
mestu
,
iz
one
zmesi
je
zdaj
vstala
le
ena
jasna
,
ljubljena
misel
:
Helena
.
Vse
drugo
naj
že
bode
tako
ali
tako
,
naš
junak
je
čutil
,
da
je
ta
misel
,
ta
Helena
odločilnega
pomena
v
njegovem
življenju
.
In
postala
je
res
usodna
.
Kristjan
ni
zaspal
do
jutra
.
Ležal
je
na
postelji
in
gledal
skozi
odprto
okno
v
noč
...
Njegove
misli
so
postajale
čim
dalje
težje
,
trudnejše
,
nejasne
;
utrujen
od
te
težke
sile
,
ki
je
padla
tako
nenadoma
na
njegovo
malado
življenje
,
je
zaspal
.
Drugi
dan
so
drdrale
kočija
za
kočijo
skozi
Ljubljano
:
bogataši
iz
Trsta
in
gospoda
iz
južnih
krajev
je
bežala
preko
Save
na
Štajersko
.
Tudi
novi
polki
umikajoče
se
avstrijske
vojske
so
napolnili
na
pol
zapuščeno
mesto
,
kajti
zjutraj
je
i
večina
Ljubljančanov
pobegnila
.
Tudi
pred
hišo
na
Bregu
sta
stali
že
zjutraj
ob
osmih
dve
kočiji
in
poleg
njiju
osedlan
konj
.
V
prvi
sta
sedela
stara
prijatelja
Kudrič
in
Salmič
,
v
drugi
pa
je
sedela
Helena
z
gospodično
Klaro
.
Na
konju
je
sedel
Kristjan
in
tako
so
odhiteli
na
dolenjski
grad
Vinice
,
kjer
je
živela
gospa
Gusičeva
s
hčerko
Barbaro
.
Bilo
je
jasno
pomladansko
jutro
.
Helena
se
je
smejala
veselo
in
ni
se
na
ničemer
poznalo
,
da
beži
pred
Francozi
.
Kristjan
je
bil
bled
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
ga
loteva
groznica
.
Vkljub
temu
je
jezdil
ponosno
svojega
konja
ter
ostajal
vedno
na
strani
Helene
.
Gospodična
Vrankova
je
začela
govor
po
francosko
in
se
je
čudila
,
da
Kristjan
še
ne
govori
francosko
,
kar
je
spravilo
mladeniča
v
veliko
zadrego
;
sklenil
je
,
da
se
čim
preje
nauči
tega
jezika
,
ki
ga
je
gospodična
Vrankova
imenovala
najpopolnejšega
izmed
vseh
jezikov
,
francosko
