vbližini
.
“
Gospod
Muhič
se
je
obrnil
k
vojakoma
in
ju
vprašal
v
francoskem
jeziku
:
„
Zakaj
ste
hoteli
zažgati
?
“
Nekaj
časa
sta
oba
molčala
,
kakor
da
ne
razumeta
vprašanja
.
Gospod
Muhič
je
s
strogim
obrazom
ponovil
svoje
vprašanje
.
„
Zažgati
smo
hoteli
,
ker
nam
je
tako
ukazano
.
To
je
kazen
za
črno
vojsko
.
Požgati
moramo
vsako
vas
,
kjer
na
nas
streljajo
.
“
„
Vi
ste
hoteli
prej
zažgati
,
nego
so
streljali
.
“
„
Mi
smo
vas
imeli
za
vaščane
.
“
„
Jaz
te
že
naučim
,
da
boš
razlikoval
med
vaščanom
in
vojakom
.
Koliko
vas
je
?
“
„
Več
nego
vas
,
“
je
odgovoril
vojak
.
„
Sedaj
govori
:
koliko
je
oddaljena
vojska
od
tod
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
.
Vojak
se
je
začel
zvijati
in
ni
odgovoril
na
to
vprašanje
.
Poleg
njega
je
držal
mladenič
njegovega
konja
,
ki
je
iztegoval
glavo
proti
ranjenemu
vojaku
.
Vojak
je
posegel
po
konju
z
roko
.
„
Odnesite
ga
v
hišo
,
“
je
zapovedal
gospod
Muhič
.
Vaščani
so
odnesli
ranjenega
vojaka
v
hišo
in
gospod
Muhič
je
začel
izpraševati
drugega
.
Toda
tudi
od
njega
ni
mogel
dobiti
natančnega
odgovora
;
zato
mu
je
začel
pretiti
.
„
Vi
spravljate
mirne
ljudi
v
strah
in
nesrečo
;
s
takimi
ljudmi
ne
poznamo
nikake
obzirnosti
,
“
je
kričal
in
ni
vedel
,
kako
bi
od
vojaka
izsilil
odgovor
,
kod
gre
francoska
vojska
.
V
tem
trenotku
pa
se
je
začulo
pokanje
nad
vasjo
.
Predno
je
mogel
gospod
Muhič
pomisliti
,
kaj
se
je
zgodilo
,
je
videl
četo
jezdecev
,
ki
so
se
drevili
po
cesti
proti
vasi
.
„
Pozor
!
Streljaj
!
“
je
kričal
na
vse
grlo
.
Okrenil
je
svojega
konja
in
se
previdno
postavil
za
hišno
steno
.
Francoski
jezdeci
so
se
v
diru
bližali
vasi
,
ker
so
z
grebena
vojaki
streljali
na
nje
.
Ko
so
se
približali
,
je
počilo
nekaj
pušk
pri
vhodu
v
vas
in
par
vojakov
se
je
zvalilo
.
„
Streljaj
,
bij
,
“
je
kričal
gospod
Muhič
,
ko
je
čul
od
daleč
konjski
topot
.
Ko
so
jezdeci
začuli
strele
z
grebena
,
so
zavili
čez
polje
za
vasjo
in
so
bežali
v
tako
urnem
begu
,
da
so
bili
že
daleč
onstran
,
predno
se
je
gospod
Muhič
spomnil
,
da
bi
jim
bil
moral
zapreti
pot
ter
jih
ujeti
v
vasi
.
Toda
imel
je
premajhno
četo
s
seboj
,
da
bi
se
mogel
spustiti
v
boj
.
Gospod
Muhič
je
bil
redko
v
zadregi
,
iz
katere
bi
si
ne
znal
pomagati
,
toda
sedaj
ni
vedel
,
kaj
naj
stori
.
Gledal
je
za
četo
,
ki
je
izginjala
v
daljavi
,
potem
se
je
ponosno
vzpel
na
svojem
konju
in
je
rekel
:
„
To
četo
ujamemo
še
danes
.
Napadli
so
nas
prehitro
;
hoteli
so
nas
zajeti
,
pa
so
jih
prepodili
brambovci
.
To
je
bilo
presenečenje
.
Toda
sovražnik
je
blizu
.
Treba
si
je
ogledati
kraj
.
“
Dvignil
je
roko
,
izpodbodel
konja
,
da
je
zaplesal
,
in
pokazal
je
smer
iz
vasi
po
cesti
proti
oni
strani
,
od
koder
so
prišli
jezdeci
.
Pri
tem
pa
so
začele
ženske
padati
na
kolena
in
dvigati
roke
proti
gospodu
Muhiču
;
vaščani
so
ga
prosili
zaščite
in
pomoči
.
„
Nič
hudega
se
vam
ne
bo
zgodilo
,
“
jih
je
tolažil
gospod
Muhič
,
„
avstrijska
vojska
je
v
bližini
in
vas
bo
varovala
.
“
Nato
si
je
naredil
prostor
med
množico
in
je
oddirjal
po
cesti
.
Brambovska
četa
je
med
tem
zasedla
ves
greben
nad
vasjo
in
se
je
počasi
pomikala
ob
cesti
naprej
.
Ker
je
bilo
nevarno
,
da
bi
ne
zadeli
na
francoske
predstraže
,
se
je
bilo
treba
previdno
umikati
.
Ko
je
gospod
Muhič
drevil
po
cesti
,
da
bi
si
natančneje
ogledal
okolico
,
je
naenkrači
počil
iz
gozda
strel
.
„
Nazaj
,
“
je
zakričal
gospod
Muhič
in
je
v
trenotku
obrnil
konja
.
Iz
vsega
gozda
so
pokali
streli
za
bežečimi
brambovci
.
„
Zdaj
smo
prišli
v
lepo
past
,
“
je
pomislil
gospod
Muhič
in
je
drevil
konja
na
vse
pretege
proti
vasi
.
„
Vsa
vas
pod
orožje
,
“
je
kričal
,
„
streljaj
,
bij
,
kakor
kdo
more
!
“
Nato
je
odjezdil
navzgor
proti
vzvišenemu
prostoru
,
kjer
je
stala
lesena
bajta
na
samoti
.
Od
tod
si
je
hotel
ogledati
teren
.
Sledila
sta
ga
Kozma
in
Andrej
.
V
dolini
se
je
pokazala
francoska
četa
,
ki
se
je
obrnila
proti
vasi
.
Pojavila
se
je
nenadoma
iz
lesa
in
za
njo
se
je
prikazala
nova
četa
.
„
Zadeli
smo
na
francosko
vojsko
,
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
.
„
Treba
se
bo
umakniti
.
“
Egid
je
sedel
na
konju
in
je
gledal
francosko
četo
,
ki
se
je
pomikala
čez
polje
proti
vasi
.
Čudno
se
mu
je
zdelo
to
jutro
s
temi
čudnimi
dogodki
.
Ni
mu
hotel
iti
izpred
oči
ranjeni
vojak
na
vasi
,
ni
se
mogel
iznebiti
onih
misli
,
ki
so
ga
obšle
v
onem
trenotku
,
ko
je
konj
iztegoval
glavo
proti
svojemu
ranjenemu
gospodarju
.
Nikdar
si
ni
mogel
misliti
,
da
bi
tako
mirno
stal
poleg
sovražnika
in
imel
celo
z
njim
sočutje
.
Bilo
je
vse
to
popolnoma
drugače
,
nego
si
je
predstavljal
prej
,
ko
je
mislil
,
da
se
človek
brez
čuvstev
in
misli
vrže
v
bojni
metež
ter
kolje
in
mori
,
ne
da
bi
pri
tem
vedel
,
kaj
se
godi
pred
njim
.
Zdaj
je
bilo
vse
drugače
.
Četa
se
je
bližala
počasi
,
ustavljala
se
je
po
jarkih
,
lezla
je
čez
plote
in
se
nazadnje
ustavila
pri
drevju
na
polju
.
Med
tem
se
je
začel
na
grebenu
boj
.
Francoske
straže
,
ki
so
bile
v
gozdu
,
so
se
spustile
proti
dolini
;
brambovci
so
jih
izkušali
prepoditi
iz
gozda
,
zato
so
se
pomikali
z
grebena
ob
lesu
navzdol
.
Naenkrat
se
je
pojavila
na
cesti
večja
četa
,
ki
je
šla
naravnost
proti
vasi
.
Egid
je
zdirjal
nazaj
proti
vasi
,
ker
je
hotel
zabraniti
vhod
med
hiše
.
Tudi
gospod
Muhič
je
hotel
zapustiti
svoje
stališče
in
si
poiskati
bolj
varno
mesto
,
toda
naj
bi
se
prej
približali
brambovci
,
da
bi
na
ta
način
od
svoje
bajte
mogel
dobro
streljati
na
sovražnika
.
Naenkrat
pa
je
gospod
Muhič
uvidel
,
da
je
tudi
sovražnik
spoznal
veliki
pomen
onega
mesta
,
kjer
je
stala
bajta
,
kajti
en
oddelek
čete
je
krenil
po
griču
navzgor
.
„
To
je
predrznost
je
kričal
,
“
gospod
Muhič
in
se
je
oziral
proti
gozdu
,
od
koder
je
pričakoval
brambovcev
.
Tam
se
je
čulo
streljanje
,
ki
se
je
izgubljalo
bolj
in
bolj
v
nižini
.
Francoska
četa
se
je
brezobzirno
pomikala
proti
bajti
in
nekaj
krogel
je
zažvižgalo
po
zraku
.
„
Stojim
tukaj
kakor
za
tarčo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
je
stopil
s
konja
.
Tudi
Andrej
je
padel
s
konja
na
tla
.
Kozma
je
stal
in
se
oziral
,
proti
kateri
strani
bi
okrenil
svojega
konja
,
da
bi
bil
na
varnem
.
„
Od
daleč
strelja
vsak
lahko
,
“
je
kričal
gospod
Muhič
,
„
toda
približaj
se
meni
,
takoj
prikrajšam
tvoje
telo
za
tvojo
glupo
glavo
.
Ne
kaže
drugače
,
nego
da
ostanemo
tu
.
Puške
v
roke
!
Morebiti
naši
niti
ne
vedo
,
da
smo
tukaj
.
“
Vsi
trije
so
začeli
streljati
proti
četi
.
Varovalo
jih
je
drevje
in
lahko
so
se
skrivali
za
stene
.
„
Toda
,
kaj
bode
potem
,
ako
nas
obkolijo
?
“
je
pomislil
gospod
Muhič
in
se
jezil
nad
slabim
vodstvom
glavne
čete
,
ki
ne
pošlje
o
pravem
času
straži
pomoči
.
Andrej
je
zlezel
že
popolnoma
pod
bajto
,
ki
je
bila
od
ene
strani
podprta
s
kamenjem
.
Tam
se
je
skril
in
je
streljal
v
četo
,
obenem
pa
je
kričal
,
kakor
da
leži
vsa
četa
pod
bajto
.
Položaj
je
postajal
vedno
bolj
opasen
in
gospoda
Muhiča
je
obhajal
velik
strah
,
ko
mu
je
francoska
krogla
predrla
čako
.
Kar
se
je
začul
od
gozda
sem
glasen
krik
.
Brambovci
,
ki
so
se
bližali
po
gozdu
v
dolino
,
so
zapazili
napad
in
so
se
vrgli
proti
francoski
četi
,
ki
se
je
spustila
v
beg
.
Gospod
Muhič
je
zajahal
v
hipu
svojega
konja
in
ga
zapodil
za
sovražniki
.
Ko
je
videl
,
da
bi
pri
tem
lahko
zašel
v
novo
nevarnost
,
je
zavil
proti
vasi
.
Ženske
in
otroci
so
stali
pred
hišami
v
velikem
strahu
in
plakali
.
Muhič
se
zanje
ni
zmenil
,
predirjal
je
nekolikokrat
vas
in
je
pregledal
čete
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
bilo
najbolj
zdravo
,
o
pravem
času
pobegniti
,
kajti
francoska
četa
dobi
lahko
pomoči
in
potem
je
vse
izgubljeno
.
Egid
je
stal
pri
vhodu
v
vas
in
je
gledal
,
kako
se
zbira
francoska
četa
na
polju
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
posvetujejo
,
kaj
naj
store
.
Videl
je
,
da
je
nevarno
,
čakati
v
vasi
.
Bolje
bi
bilo
oditi
,
dokler
je
čas
.
Ko
je
k
njemu
prijezdil
gospod
Muhič
,
mu
je
povedal
svoje
mnenje
.
„
Streljajte
jih
kakor
zajce
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
ni
jih
škoda
.
Jaz
se
hočem
med
tem
posvetovati
z
gospodom
Langerjem
.
“
Gospodu
Muhiču
je
namreč
postalo
v
vasi
tesno
in
želel
si
je
ven
na
prosto
.
Zapodil
je
konja
po
rebri
navzgor
proti
cesti
.
Tam
je
videl
gručo
konj
in
vojakov
in
med
njimi
je
sedel
na
konju
gospod
Langer
.
Gospod
Muhič
se
je
približal
z
vso
spoštljivostjo
in
je
začel
pojasnjevati
položaj
.
Njegovo
mnenje
je
bilo
,
da
je
treba
zapustiti
vas
ter
zasesti
greben
,
ker
morajo
brambovci
biti
oprezni
in
pripravljeni
za
vsak
slučaj
.
Francoska
četa
se
je
v
treh
oddelkih
zopet
bližala
vasi
.
„
Mi
vas
poženemo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Poveljniku
Langerju
se
je
zmračil
obraz
.
Videl
je
,
da
postaja
položaj
brambovcev
bolj
in
bolj
resen
.
Nevarnost
je
bila
tem
večja
,
ker
ni
mogel
nihče
vedeti
,
kako
daleč
od
tod
stoje
glavne
francoske
čete
.
Odločnost
in
predrznost
sovražnikov
je
kazala
,
da
upajo
na
pomoč
,
ker
bi
se
bili
sicer
umaknili
zaradi
neugodne
pozicije
,
ki
so
jo
imeli
na
polju
.
Začelo
se
je
pokanje
na
obeh
straneh
.
Videlo
se
je
,
da
imajo
Francozi
namen
,
zažgati
vas
.
Gospod
Muhič
je
nekaj
časa
nestrpno
stiskal
konja
,
potem
pa
je
dvignil
roko
in
zakričal
:
„
Za
menoj
po
cesti
!
“
Izkušal
je
obiti
vas
in
od
strani
napasti
sovražnike
.
Tu
se
je
naenkrat
vsem
odkril
strašen
prizor
:
po
dolini
je
dirjala
ona
francoska
kavalerijska
četa
,
ki
je
pred
nekim
časom
bežala
na
ono
stran
.
Zdaj
se
je
vračala
v
največjem
diru
;
topot
konj
,
rožljanje
orožja
,
pokanje
pušk
in
obupno
vpitje
ljudi
je
napolnilo
vso
dolino
.
„
Izgubljeni
smo
,
“
je
kriknil
gospod
Muhič
,
ustavil
konja
in
strmel
v
gonjo
po
dolini
.
„
Proti
vasi
,
da
jim
zapremo
vhod
,
“
je
zakričal
gospod
Muhič
,
toda
beseda
mu
je
ostala
v
grlu
,
nerazločen
krik
se
mu
je
iztrgal
iz
prsi
.
Kaj
je
to
?
Zakaj
padajo
francoski
jezdeci
?
Zakaj
se
prekucujejo
konji
in
ljudje
po
polju
?
To
ni
napad
,
to
je
beg
.
Slišalo
se
je
že
razločno
hrskanje
konj
,
vzkliki
ljudi
.
Avstrijska
četa
konjenikov
je
podila
v
največjem
diru
francoske
jezdece
.
Divji
krik
je
napolnil
vso
dolino
.
Bilo
je
videti
,
kako
se
je
naenkrat
vse
zganilo
okoli
vasi
,
francoska
četa
se
je
obrnila
v
beg
.
„
Za
njimi
,
“
je
kriknil
gospod
Muhič
in
se
je
spustil
proti
dolini
.
Toda
konjenica
je
bila
med
tem
že
daleč
za
vasjo
.
Po
polju
so
ležali
konji
in
vojaki
,
kakor
so
bili
padli
.
Predno
je
gospod
Muhič
pridirjal
na
polje
,
je
že
posadka
zapustila
vas
in
zasledovala
četo
,
ki
se
je
okrenila
proti
gozdu
.
Egid
je
hitel
na
čelu
svoje
čete
,
ki
je
branila
vas
.
Mahal
je
s
sablo
po
ljudeh
,
ki
jih
je
dosegel
,
čutil
je
le
,
kako
se
zadere
orožje
v
nekaj
mehkega
in
nekaj
črnega
obleži
na
tleh
.
Neki
vojak
,
ki
se
mu
je
umaknil
,
ga
je
pogledal
s
prezirljivim
pogledom
in
je
sprožil
puško
nanj
.
Egidu
se
je
zdelo
,
da
ga
je
nekaj
popraskalo
po
obrazu
,
toda
to
ga
ni
motilo
.
Naenkrat
je
zapazil
poleg
sebe
velikega
jezdeca
,
ki
je
izvrševal
isto
delo
kakor
on
.
Bil
je
Kozma
.
S
svojega
visokega
konja
je
posegal
z
dolgo
sablo
med
bežeče
vojake
,
da
so
padali
na
levo
in
desno
.
Egid
je
pridržal
konja
in
se
je
ozrl
.
Proti
njemu
je
dirjal
gospod
Muhič
in
mu
dajal
z
roko
znamenje
.
Egid
ga
ni
mogel
razumeti
.
Obrnil
je
konja
in
je
odjezdil
nazaj
proti
vasi
.
Glušilo
ga
je
vzdihovanje
vojakov
,
ki
so
ranjeni
ležali
po
polju
.
Vojaki
so
se
vračali
proti
vasi
in
kričali
navdušeni
.
Na
koncu
doline
se
je
prikazala
četa
avstrijskih
jezdecev
,
ki
so
se
vračali
v
najlepšem
redu
.
Gospod
Muhič
je
nemudoma
zapodil
svojega
konja
proti
oni
strani
,
da
bi
prvi
pozdravil
cesarsko
konjenico
,
ki
je
rešila
brambovce
iz
velike
stiske
.
Egid
je
stal
s
svojim
konjem
pred
vasjo
in
gledal
navdušene
vojake
,
ki
so
se
vračali
od
vseh
strani
v
vas
.
„
To
je
vojna
,
to
je
boj
.
“
Ni
občutil
v
sebi
niti
navdušenja
niti
onega
veselja
,
ki
si
ga
je
predstavljal
v
onem
času
,
ko
so
častniki
pri
vinu
govorili
o
bodočih
zmagah
.
Ko
se
je
ozrl
,
je
zagledal
za
seboj
Andreja
,
ki
je
mirno
sedel
na
svojem
konju
ter
opazoval
svojega
gospoda
.
Prestal
je
bil
težke
trenotke
pod
ono
bajto
,
ki
so
jo
oblegali
sovražniki
.
Poznalo
se
mu
je
na
obleki
in
drugod
,
da
se
je
plazil
po
umazanih
krajih
.
„
Huda
bitka
je
bila
,
gospod
,
“
je
rekel
,
„
a
ugnali
smo
jih
.
“
Egid
mu
ni
odgovoril
,
pogladil
je
le
Andrejevega
konja
,
ki
je
proti
njemu
iztegoval
svojo
glavo
.
Bolj
in
bolj
so
se
bližali
navdušeni
glasovi
konjeniške
čete
.
Pred
njo
je
jezdil
gospod
Muhič
poleg
velikega
častnika
.
Naenkrat
je
dvignil
roko
in
nerazločen
krik
je
odmeval
po
dolini
.
„
Kaj
to
kričijo
?
“
je
pomislil
Egid
.
Ko
je
natančneje
pogledal
častnika
,
ki
je
jezdil
poleg
Muhiča
,
je
razumel
takoj
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Častnik
je
bil
Juri
Simič
.
Egid
je
izpodbodel
konja
ter
mu
hitel
naproti
.
Stisnil
mu
je
prijateljsko
roko
.
„
Danes
ste
se
res
igrali
z
ognjem
,
“
je
rekel
Juri
Simič
,
„
rešil
vas
je
bolj
slučaj
nego
vaša
lastna
previdnost
.
Ako
bi
jaz
ne
bil
zadel
na
francoski
oddelek
,
ne
bi
bil
zavil
proti
tej
strani
in
v
par
urah
bi
vas
bili
ujeli
tako
,
da
ne
bi
niti
eden
utekel
.
“
Gospod
Muhič
ni
bil
zadovoljen
,
da
mu
Simič
očita
neprevidnost
,
zato
je
rekel
:
„
Ako
bi
bili
previdni
,
bi
se
ne
vračali
kakor
zmagovalci
.
“
„
To
je
zmaga
,
ki
je
brez
pomena
in
ne
ustavi
vojske
na
njenem
potu
,
“
je
rekel
Simič
,
„
dočim
bi
bila
v
nasprotnem
slučaju
naša
izguba
velika
.
“
„
To
nas
veseli
,
da
nas
naši
učenci
še
tako
visoko
cenijo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
toda
mi
se
ne
cenimo
tako
visoko
,
kadar
se
je
treba
postaviti
v
boj
.
Moram
reči
,
da
bi
se
bilo
Francozom
v
vsakem
slučaju
slabo
godilo
,
ker
sem
jih
hotel
napasti
od
strani
.
“
Simič
ni
na
to
odgovoril
ničesar
,
ampak
se
je
obrnil
k
Egidu
ter
rekel
:
„
Ne
obotavljajte
se
tu
predolgo
,
ampak
se
nemudoma
odpravite
na
pot
!
“
Na
to
je
odjezdil
z
gospodom
Muhičem
po
rebri
navzgor
k
poveljniku
Langerju
.
Vojaki
so
stali
že
zbrani
na
vasi
in
se
začeli
takoj
pomikati
po
cesti
naprej
.
Gospod
Muhič
je
Simiča
izpraševal
po
ljubljanskih
novicah
.
„
Ljubljana
je
padla
,
“
je
rekel
Simič
z
mirnim
glasom
,
„
to
ni
nič
čudnega
,
čudno
bi
bilo
,
ko
bi
se
bilo
zgodilo
drugače
.
Gospod
Kristjan
Salmič
je
postal
brambovski
častnik
v
grajski
posadki
;
ako
je
padel
Grad
,
je
padel
tudi
on
.
Videla
sva
se
v
kavarni
,
vrl
dečko
je
,
samo
zdi
se
mi
,
da
nima
pravih
prijateljev
okoli
sebe
.
“
„
Vi
mislite
Don
Piera
,
“
je
rekel
Muhič
.
„
Da
,
njega
mislim
,
“
je
rekel
Simič
,
„
poznam
ga
že
dolgo
in
mu
ne
zaupam
.
“
„
To
zato
,
ker
sta
se
bila
.
“
Simič
se
je
nemirno
ozrl
.
„
Kdo
vam
je
to
povedal
?
“
je
vprašal
.
„
Jasno
vam
bo
vse
takoj
,
ako
vam
povem
,
kdo
je
bil
poveljnik
trdnjave
v
Saksenburgu
in
koliko
glav
šteje
družina
generala
...
Simič
je
zardel
in
je
izpodbodel
konja
,
da
je
bil
v
hipu
za
nekaj
korakov
pred
Muhičem
.
Predno
ga
je
gospod
Muhič
mogel
dohiteti
,
je
bil
že
pri
poveljniku
Langerju
.
Pozdravila
sta
se
kratko
.
Simič
mu
je
naznačil
pot
,
kjer
ne
bo
naletel
na
sovražnike
,
potem
pa
se
je
opravičil
,
da
mora
nemudoma
oditi
dalje
,
ker
ima
važna
poročila
za
cesarskega
poveljnika
.
Na
to
se
je
brzo
poslovil
.
Gospod
Muhič
ga
je
spremil
po
cesti
in
ga
izpraševal
po
raznih
svojih
znancih
,
toda
Simič
je
bil
slabe
volje
.
Ko
ga
je
gospod
Muhič
vprašal
po
Alenici
,
mu
je
odgovoril
kratko
:
„
Nasvetoval
sem
gospodu
Vranglu
,
da
odidete
k
nam
v
Belo
Krajino
.
Ako
ju
bodete
iskali
,
ju
najdete
najbrže
tam
.
Pozdravite
vse
!
“
Na
to
mu
je
stisnil
roko
in
zapodil
konja
za
svojo
četo
,
ki
se
je
že
skrila
za
gričem
.
„
To
je
čudno
,
“
je
mrmral
sam
pri
sebi
gospod
Muhič
in
obrnil
svojega
konja
proti
brambovski
četi
,
ki
se
je
pomikala
po
cesti
.
Ko
se
je
bližal
k
koncu
viharni
mesec
maj
,
se
je
raznesla
po
mestih
novica
,
da
je
nadvojvoda
Karel
pri
Dunaju
premagal
Francoze
.
Mnogim
se
je
zdela
ta
novica
neresnična
in
neverjetna
,
ker
so
poznali
Napoleonove
zmage
in
so
verjeli
v
njegovo
nepremagljivost
.
Mislili
so
,
da
so
si
Avstrijci
po
mnogih
porazih
priborili
morebiti
kako
brezpomembno
zmago
,
s
katero
hočejo
navdušiti
narode
po
državi
,
da
se
oborože
in
pridejo
cesarski
vojski
na
pomoč
.
Po
mestih
,
kjer
so
ostale
francoske
posadke
,
so
z
velikim
veseljem
slišali
to
novico
,
toda
verjeti
niso
mogli
.
In
vendar
je
bila
resnica
.
Napoleon
je
prišel
v
začetku
maja
s
svojo
severno
armado
blizu
Dunaja
in
si
je
izkušal
osvojiti
glavno
mesto
.
Devetdeset
tisoč
mož
je
štela
ta
armada
,
ki
si
je
bila
svesta
svoje
nepremagljivosti
pod
vodstvom
svojega
oboževanega
vojskovodje
.
Na
otokih
Dunava
se
je
utrdila
ta
velika
vojska
.
Toda
kmalu
so
se
približale
glavnemu
mestu
cesarstva
tudi
avstrijske
čete
,
ki
so
se
po
bojih
pri
Reznu
umikale
čez
Češko
in
Moravsko
proti
Dunaju
,
da
bi
branile
glavno
mesto
ter
se
združile
z
južno
armado
.
Nadvojvoda
Karel
je
imel
pod
svojim
poveljstvom
sicer
samo
75.000
mož
,
vendar
je
hotel
Napoleona
prisiliti
,
da
se
spusti
v
odločilno
bitko
,
predno
pride
južna
armada
severni
na
pomoč
.
V
istem
času
,
ko
se
je
podal
Francozom
ljubljanski
Grad
,
se
je
(
21.
in
22.
maja
)
pri
vaseh
Aspern
in
Esslingen
na
levem
bregu
Dunava
vršila
krvava
bitka
med
Napoleonom
in
nadvojvodo
Karlom
.
Konec
boja
je
bil
sicer
neodločen
,
vendar
so
ga
Avstrijci
mogli
smatrati
za
zmago
,
ker
so
bile
izgube
na
francoski
strani
velike
in
se
je
moral
Napoleon
s
svojo
vojsko
previdno
umakniti
.
Boj
je
bil
hud
.
Dvajsetkrat
so
vzeli
Francozi
Aspern
in
ga
zopet
izgubili
.
Nadvojvoda
Karel
je
sam
vzel
zastavo
v
roke
in
se
je
spustil
na
čelu
svojih
čet
med
sovražnikove
vrste
.
Trideset
tisoč
sovražnikov
je
padlo
.
Napoleon
je
priznal
hrabrost
avstrijske
vojske
.
Toda
tudi
avstrijske
čete
so
bile
oslabljene
vsled
velikih
naporov
in
izgub
;
padlo
je
25.000
mož
,
zato
se
je
nadvojvoda
Karel
s
svojo
armado
umaknil
na
sever
.
Napoleon
ga
je
sledil
s
svojimi
četami
.
Tako
je
prišlo
do
druge
odločilne
bitke
,
kjer
so
bile
avstrijske
čete
premagane
.
Napoleon
je
zasedel
Dunaj
.
O
teh
dogodkih
se
je
na
jugu
govorilo
šele
po
nekaj
dnevih
,
ker
se
je
vsa
južna
vojska
umaknila
proti
Gjuru
na
Ogrskem
in
so
imeli
Francozi
v
svoji
oblasti
vse
glavne
trdnjave
na
jugu
.
Nenadne
zmage
francoske
vojske
,
umikanje
avstrijskih
čet
in
omahljivost
glavnih
poveljnikov
,
vse
to
je
delovalo
tako
,
da
je
ljudstvu
prešla
ona
bojna
navdušenost
,
s
katero
se
je
govorilo
vso
zimo
in
vso
pomlad
proti
francoskim
revolucionarjem
.
Črna
vojska
,
ki
se
je
bila
zbrala
po
deželi
,
se
je
potikala
po
vaseh
brez
poveljnikov
in
je
modrovala
o
vojski
in
o
sovražnikih
,
dokler
ni
spoznala
,
da
je
vojna
izgubljena
in
da
ni
več
rešitve
.
Francozi
so
vladali
v
Ljubljani
po
svoji
volji
;
imeli
so
v
svoji
oblasti
mesto
in
trdnjavo
in
so
izkušali
na
vsak
način
dobiti
v
roke
vojni
davek
,
ki
je
bil
naložen
deželi
,
ter
oskrbeti
svojo
vojsko
na
račun
meščanov
z
vsemi
potrebnimi
stvarmi
.
Edina
nevarnost
jim
je
pretila
od
dolenjske
strani
,
tam
so
se
skrivale
še
kmetske
čete
po
gozdih
in
Novo
Mesto
je
bilo
še
v
avstrijskih
rokah
.
Tam
so
peli
pesmi
o
Francozih
in
so
se
smejali
vsem
,
ki
so
verjeli
novicam
o
francoskih
zmagah
.
Zato
je
bilo
življenje
v
Novem
Mestu
živahno
;
ljudje
so
prihajali
v
mesto
od
vseh
strani
,
da
so
zvedeli
kaj
novega
o
vojni
.
Bilo
pa
je
tudi
mnogo
drugih
novic
.
Tilen
je
ostajal
po
cele
dneve
v
mestu
in
je
le
redko
zahajal
na
Vinice
.
V
nekaj
tednih
se
je
popolnoma
izpremenil
.
Njegov
obraz
je
postal
moškoresen
,
izginil
mu
je
smeh
in
veselje
;
posedal
je
po
gostilnah
in
se
pogovarjal
z
ljudmi
o
vojni
.
Na
Vinicah
se
je
med
tem
mnogo
izpremenilo
in
mladi
kupec
je
slutil
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Zato
se
je
napotil
nekega
dne
k
Marku
Muhiču
,
ki
je
na
Gorjancih
zbiral
„
zelene
lovce
“
.
Našel
je
vodjo
zelenih
lovcev
v
stari
lovski
koči
in
mu
naznanil
svoj
sklep
,
da
stopi
v
njih
vrste
.
Marko
Muhič
ga
je
temno
pogledal
s
črnimi
očmi
.
V
njem
ni
bilo
niti
sledu
one
ljubeznivosti
in
prijaznosti
,
po
kateri
se
je
tako
odlikoval
njegov
brat
gospod
Miko
Muhič
.
Vstal
je
s
svojega
stola
in
je
prijel
Tilna
za
roko
:
„
Prisezi
,
da
ustreliš
vsakega
Francoza
,
ki
ga
boš
videl
na
dolenjskih
tleh
.
“
„
Prisegam
,
“
je
odgovoril
Tilen
,
ki
se
je
v
tem
trenotku
zavedal
svoje
velike
dolžnosti
.
„
Moreš
hoditi
,
koder
hočeš
,
“
je
rekel
Marko
Muhič
,
„
kadar
zaslišiš
naš
lovski
rog
,
ne
pozabi
,
da
si
zeleni
lovec
.
Prisezi
,
da
pojdeš
takrat
z
nami
.
“
„
Prisegam
,
“
je
rekel
Tilen
.
„
In
zdaj
glej
,
da
ne
pozabiš
svoje
prisege
,
prisegaj
,
da
ne
pozabiš
.
“
„
Prisegam
,
“
je
rekel
Tilen
,
ki
mu
je
globoko
v
srcu
odmevala
temna
beseda
:
prisegaj
.
„
Sedaj
pojdi
in
ne
pozabi
,
kaj
je
tvoja
dolžnost
,
“
mu
je
rekel
Marko
Muhič
,
ki
je
vzel
puško
v
roko
in
ga
je
molče
spremil
do
prve
poti
.
Okoli
koče
je
bilo
malo
ravnine
,
kjer
se
je
paslo
nekaj
konj
.
Na
travi
so
ležali
mladeniči
v
zelenih
oblekah
in
so
igrali
za
denar
.
Tilen
je
odšel
po
gozdovih
nizdolu
in
obhajale
so
ga
čudne
misli
.
Sedel
je
popoldne
dolgo
v
novomeški
gostilni
„
Pri
Petelinčku
“
in
je
s
takim
navdušenjem
govoril
proti
Francozom
,
da
so
vsi
pili
na
njihov
pogin
.
Za
vrati
je
sedel
stari
Kožina
,
ki
je
že
nekaj
dni
posedal
v
mestu
in
čakal
,
da
se
mu
vrne
sin
.
„
Ne
morite
,
ne
morite
in
ne
sodite
,
“
je
govoril
polglasno
.
Niso
slišali
njegovih
besedi
;
smejali
so
se
mu
ter
pili
na
zmago
črne
vojske
.
Zvečer
se
je
napotil
Tilen
na
Vinice
.
Ko
je
stopil
na
dvorišče
,
je
stal
pri
vratih
osedlan
konj
,
pripravljen
za
pot
.
„
Kam
pojdeš
?
“
je
vprašal
hlapca
,
ki
je
držal
konja
.
„
Menda
pojde
v
Ljubljano
ta
Francoz
,
“
je
odgovoril
hlapec
.
„
Kam
v
Ljubljano
?
Francoz
!
“
je
vzkliknil
Tilen
in
je
naenkrat
zadržal
glas
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zdaj
prišla
jasno
pred
oči
ona
misel
,
ki
ga
je
motila
ves
dan
.
„
Dober
večer
,
gospod
Tilen
,
“
ga
je
pozdravila
gospa
Gusičeva
,
ki
je
ravnokar
stopila
iz
veže
.
„
Pred
vami
ne
stoji
več
gospod
Tilen
,
ampak
živ
zeleni
lovec
,
“
je
rekel
Tilen
.
„
Tako
!
“
je
rekla
gospa
,
ki
je
čutila
v
njegovih
besedah
ono
očitanje
,
katerega
se
je
že
zdavnaj
bala
.
„
Tudi
vi
hočete
biti
vojak
?
“
„
Da
,
tudi
jaz
;
prisegel
sem
in
videli
bodete
,
da
znam
držati
besedo
.
“
Po
vrtu
sta
prišla
gospodična
Barbara
in
Don
Pier
.
Gospe
Gusičevi
je
postalo
tesno
v
tem
trenotku
.
Gospodična
Barbara
je
pritekla
po
peščeni
poti
in
je
podala
Tilnu
roko
.
„
Dober
večer
,
gospodična
,
“
jo
je
pozdravil
,
„
a
ne
bližajte
se
,
pred
vami
stoji
,
zeleni
lovecʻ
.
“
„
Res
,
“
se
je
začudila
Barbara
.
Videlo
se
je
,
da
je
to
ni
presenetilo
.
Don
Pier
se
je
približal
počasi
in
ga
je
od
daleč
pozdravil
.
„
Kaj
pravite
vi
k
temu
,
gospod
Pier
?
“
je
rekel
Tilen
.
„
Vsak
si
po
svoji
volji
voli
svoj
stan
,
“
je
rekel
Don
Pier
z
mirnim
glasom
.
„
Toda
jaz
sem
prisegel
,
da
ustrelim
vsakega
Francoza
,
“
je
tekel
Tilen
in
je
poudaril
besedo
„
vsakega
“
.
Iz
njegovih
besedi
se
je
dalo
razumeti
,
kaj
je
hotel
reči
.
Gospa
Gusičeva
ga
je
prijela
za
roko
in
ga
je
hotela
odpeljati
s
seboj
.
„
Odhajate
?
“
je
rekel
Tilen
Don
Pieru
.
„
Da
,
odhajam
,
“
je
rekel
Don
Pier
in
je
začel
poljubljati
gospe
Gusičevi
roke
;
pri
tem
je
govoril
besede
globoke
hvaležnosti
za
njeno
gostoljubnost
.
„
Ako
pojdete
v
Ljubljano
,
“
je
govoril
Tilen
,
ne
oziraje
se
na
to
,
da
moti
poslavljanje
,
„
povejte
svojim
francoskim
prijateljem
,
da
nas
je
dosti
na
Dolenjskem
in
da
jih
povabimo
na
boj
.
Dokler
bodo
„
zeleni
lovci
“
v
deželi
,
so
zaman
vaše
spletke
,
vaša
hinavščina
,
vaše
izdajalstvo
.
“
Don
Pier
se
ni
oziral
na
te
kričeče
besede
.
Gospa
Gusičeva
ga
je
vabila
,
naj
še
ostane
pri
njih
.
„
Vidite
,
da
je
to
nemogoče
.
“
„
Da
,
nemogoče
,
“
je
kričal
Tilen
,
„
kakor
je
to
povsod
,
kjer
postanejo
tla
prevroča
.
Pojdite
z
njim
,
gospodična
,
pojdite
k
svojim
ljubljenim
Francozom
.
“
Barbara
se
je
spustila
v
jok
.
Gospa
Gusičeva
je
bila
užaljena
in
je
z
resnim
obrazom
stopila
proti
predrznemu
Tilnu
.
„
Kot
gospodarica
na
tem
mestu
vam
moram
prepovedati
take
besede
;
enako
tudi
vaše
vedenje
ni
dostojno
.
Nimate
pravice
,
žaliti
mojih
gostov
.
“
„
Hm
,
pravica
,
kaj
je
danes
pravica
,
milostiva
gospa
?
Res
,
kupci
nimamo
francoskega
vedenja
,
zato
pa
imamo
denar
.
,
Zeleni
lovecʻ
ne
potrebuje
ničesar
,
niti
vedenja
,
niti
pravice
.
“
Pri
tem
je
Tilen
potegnil
iz
žepa
samokres
.
Obe
ženski
sta
prestrašeno
vzkliknili
.
„
Mi
,
zeleni
lovciʻ
si
poiščemo
pravice
sami
,
“
je
kričal
Tilen
,
„
izpolnjujemo
le
svojo
dolžnost
,
ko
streljamo
na
Francoze
.
“
Gospa
Gusičeva
je
planila
k
Tilnu
in
mu
zadržala
roko
.
V
tem
je
počil
strel
.
Don
Pier
je
potegnil
svoj
ozki
meč
iz
nožnice
.
„
To
bodete
drago
plačali
,
“
je
rekel
in
je
planil
proti
Tilnu
.
Toda
v
tem
trenotku
je
padla
Barbara
pred
njim
na
kolena
.
„
Ne
onečastite
gostoljubne
hiše
,
“
je
kriknila
gospa
Gusičeva
.
Don
Pier
je
obstal
na
mestu
in
je
s
prezirljivimi
očmi
meril
nasprotnika
pred
seboj
.
Hlapec
,
ki
je
bil
držal
konja
,
je
prišel
gospe
na
pomoč
in
je
z
vso
silo
držal
razdraženega
Tilna
.
„
Vidimo
se
drugič
;
jaz
sem
vam
na
razpolago
,
kadar
hočete
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
Priklonil
se
je
gospê
,
poljubil
roko
obupani
gospodični
Barbari
,
ki
je
še
vedno
klečala
in
plakala
na
glas
,
ter
je
odšel
z
urnimi
koraki
proti
svojemu
konju
.
„
Vidimo
se
gotovo
;
ako
ne
pridite
vi
sem
,
pridemo
mi
v
Ljubljano
,
“
je
kričal
Tilen
in
se
je
hotel
z
vso
silo
izviti
iz
trdih
rok
domačega
hlapca
.
„
Izpustite
me
,
on
je
Francoz
,
izdajalec
,
vohun
,
izpustite
...
“
Konj
je
zaplesal
po
peščenem
dvorišču
,
še
enkrat
je
mahnil
jezdec
v
pozdrav
in
je
izginil
za
vrtom
.
Glasno
,
urno
peketanje
je
odmevalo
po
cesti
.
Tilen
se
je
oprostil
hlapca
in
je
tekel
s
samokresom
v
roki
na
cesto
.
„
Dobim
te
še
živega
,
kakor
gotovo
sem
živ
,
“
je
rekel
in
je
dvigal
roko
v
zrak
,
kakor
na
prisego
.
Gospa
Gusičeva
je
med
tem
vzdignila
ubogo
Barbaro
in
jo
odvedla
s
seboj
v
gradič
.
Tilen
se
je
vrnil
na
dvorišče
in
je
stal
nekaj
časa
,
kakor
da
se
hoče
spomniti
,
kako
je
bilo
vse
to
,
kar
se
je
izvršilo
ravnokar
.
Pred
gradičem
je
stal
hlapec
in
nekaj
drugih
poslov
,
ki
so
prihiteli
skupaj
,
ko
so
zaslišali
krik
.
Hlapec
je
ogledoval
srebrn
denar
,
ki
ga
je
dobil
od
Don
Piera
v
dar
.
„
Zakaj
si
me
držal
,
ti
,
ti
...
Ali
nisi
videl
,
da
imate
izdajalca
in
vohuna
v
hiši
!
“
je
rekel
Tilen
z
zagrljenim
,
hropečim
glasom
.
„
Pri
nas
smo
sami
pošteni
ljudje
,
tukaj
ne
bodete
nikogar
streljali
,
“
je
rekel
hlapec
.
Tilen
se
je
razsrdil
.
„
Še
mnogo
jih
bomo
streljali
,
počakaj
malo
,
fant
!
“
Nato
je
odšel
po
vrtu
.
Hodil
je
po
stezicah
in
se
oziral
po
drevju
.
Kje
je
zdaj
cvetoči
črešnjev
vrt
?
Kje
je
pomlad
,
ki
je
nosila
v
svojih
večerih
toliko
sladkih
skrivnosti
?
Kje
je
belo
cvetje
,
ki
je
posipalo
mladi
par
,
ko
se
je
izprehajal
pod
drevesi
?
Vse
je
bilo
daleč
,
daleč
.
Kakor
da
je
prišla
nevihta
in
uničila
vse
!
Zakaj
je
morala
iti
ravno
čez
Vinice
,
čez
ta
krasni
gradič
,
črna
nevihta
,
zakaj
je
morala
uničiti
srečno
mlado
življenje
,
ki
se
je
komaj
začelo
na
pomladanskih
vrtovih
?
Zakaj
se
ni
ognila
na
daleč
,
koderkoli
,
kamorkoli
?
...
Tih
poletni
večer
je
šumel
po
vrtu
;
toda
nekaj
groznega
in
bolestnega
je
bilo
v
njem
.
Prišel
je
do
utice
in
se
je
zgrozil
.
Skoraj
je
hotel
pljuniti
v
stran
.
Odšel
je
nazaj
na
dvorišče
,
ozrl
se
je
v
okna
,
ki
jih
je
nekdaj
tako
rad
gledal
v
poznih
nočeh
ob
svitu
lune
,
ob
migljanju
zvezd
,
ozrl
se
je
še
enkrat
in
je
odšel
kakor
pijan
po
cesti
proti
Novemu
Mestu
.
„
Z
Bogom
,
Barbara
,
pomlad
moja
,
sreča
moja
!
Odcvele
so
črešnje
,
dozorel
je
sad
,
pust
je
vrt
brez
cvetja
.
Prešla
je
pomlad
in
se
ne
vrne
nikdar
več
.
“
Koncem
meseca
maja
je
prestopila
brambovska
četa
pri
Krškem
Savo
.
Veselo
je
zašumela
reka
po
široki
strugi
,
ponosno
so
se
valili
valovi
med
bregovi
,
vesela
je
bila
pesem
brambovska
,
ko
so
stopili
na
domača
tla
.
Pozdravili
so
jih
dolenjski
griči
,
polni
cerkvic
po
vrhovih
,
zasmejale
so
se
vinske
gorice
,
polne
belih
vinskih
hramov
.
Kakšna
je
ta
zemlja
,
tako
ljubljena
,
nepozabljena
!
Leži
kakor
sladke
sanje
,
živi
kakor
radosten
spomin
.
Zakaj
ne
more
biti
srce
veselo
drugod
,
kakor
v
njej
.
Leži
tiho
,
kakor
da
spi
in
sanja
.
Veselo
se
smeje
obraz
,
a
sanje
so
morebiti
otožne
.
Kakor
bajka
je
cesta
,
ki
drži
preko
nje
.
Kakor
bajka
,
ki
jo
pripoveduje
ded
za
pečjo
.
Pripoveduje
jo
,
kakor
da
sam
ne
ve
,
kod
in
kam
.
Gledajo
vanj
oči
,
polne
občudovanje
,
lica
žare
,
polna
radovednosti
,
usta
se
odpirajo
v
nestrpnem
pričakovanju
.
Šli
so
časi
preteklosti
preko
nje
,
zgodba
za
zgodbo
,
povest
za
povestjo
.
Kdo
bi
ne
ljubil
te
zemlje
,
take
zgodovine
!
Smehljajo
se
nje
griči
,
kakor
da
jim
ni
mar
dolin
,
ki
leže
pod
njimi
,
veselo
se
vije
cesta
,
kakor
da
ji
ni
konca
,
bleste
se
beli
hrami
,
kakor
da
skrivajo
v
sebi
čudodelne
skrivnosti
.
Tako
so
se
vračali
brambovci
domov
in
duša
jim
je
bila
vesela
kakor
nekdaj
.
Zopet
so
vasi
polne
ljudstva
,
dekleta
jih
gledajo
izza
oken
,
matere
jih
kažejo
svojim
otrokom
.
Polna
radosti
je
prikipela
pesem
iz
prsi
.
Kdo
ve
,
od
kod
pride
kipeča
radost
v
srce
,
ki
mora
v
pesmi
na
dan
?
Ali
je
to
storila
Sava
s
ponosnimi
valovi
,
ali
so
to
naredile
vinske
gorice
z
belimi
hramovi
ali
cesta
po
dolini
,
podobna
dedovi
bajki
iz
davnih
dni
?
Nihče
ne
ve
,
kako
je
to
prišlo
.
Zasanja
se
pesem
,
zapoje
in
vsi
zapojo
.
Kakor
da
so
pozabili
na
prestane
trude
,
na
težke
dni
,
na
nevarna
pota
!
Kakor
da
ni
sovražnik
razbil
vse
vojske
,
prestopil
gora
in
voda
in
se
polastil
trdnjav
!
Kakor
da
ni
izgubljeno
vse
,
za
kar
so
se
bojevali
...
Celo
konji
čutijo
veselje
in
bijejo
s
kopiti
po
beli
cesti
.
Gospod
Muhič
si
viha
brke
in
se
smehlja
z
zadovoljnim
obrazom
.
Celo
gospodu
Egidu
se
je
razjasnilo
lice
.
Andrej
priteguje
pesmi
in
Kozma
poje
z
globokim
glasom
.
Gospod
Langer
jaha
ponosno
in
se
ozira
po
gričih
in
po
gradovih
.
Še
je
svobodna
Dolenjska
...
Novo
Mesto
je
bilo
tisti
dan
zopet
polno
ljudstva
,
ker
se
je
razneslo
po
deželi
,
da
se
brambovci
vračajo
domov
.
Prihiteli
so
ljudje
od
vseh
strani
;
hoteli
so
zvedeti
novih
novic
.
Pri
mestnih
vratih
je
stala
množica
meščanov
in
okoličanov
,
ki
so
čakali
na
prihod
.
Že
so
se
razlegali
glasovi
:
„
Gredo
,
gredo
!
“
„
Sedaj
smo
brez
skrbi
,
“
je
modroval
meščan
v
gneči
,
„
sedaj
nam
ne
pridejo
Francozi
na
glavo
,
da
bi
nas
drli
,
kakor
nas
je
drl
Masena
.
Tudi
tri
milijone
frankov
lahko
plačajo
oni
,
ki
so
se
vdali
in
spustili
sovražnika
v
Ljubljano
.
Mi
pa
se
bomo
lahko
branili
,
ko
imamo
svojo
vojsko
.
“
„
Ko
bi
jih
bili
pustili
doma
,
bi
bilo
tudi
v
Ljubljani
drugače
,
“
je
pripomnil
drug
meščan
.
„
Gotovo
bi
bilo
drugače
,
“
so
pritrdili
drugi
.
„
Domača
vojska
svoje
brani
.
“
„
Zato
se
jih
je
Napoleon
tako
bal
,
“
je
rekel
nekdo
,
„
hotel
je
obesiti
vse
,
predno
jih
je
dobil
v
roke
.
“
Ko
se
je
bližala
brambovska
četa
,
so
jo
pozdravili
vsi
z
veselimi
klici
.
V
spremstvu
navdušene
množice
so
stopali
brambovci
v
mesto
in
se
pozdravljali
z
znanci
.
Gospod
Muhič
ni
pozabil
pri
tem
narediti
resen
in
strog
obraz
,
posebno
,
ko
je
slišal
pogosto
med
množico
svoje
ime
in
je
videl
roke
,
ki
so
kazale
na
njega
.
Četa
je
zavila
po
griču
navzgor
proti
kapiteljski
cerkvi
.
Ljudstvo
je
drlo
od
vseh
strani
v
cerkev
.
Pred
cerkvijo
je
razjahal
Langer
in
častniki
za
njim
.
Na
koru
so
zapele
orgle
v
svečani
pesmi
.
Med
slavnostnimi
glasovi
zahvalne
pesmi
in
med
šumenjem
nemirne
množice
je
stopala
brambovska
četa
v
cerkev
.
Zmagoslavno
in
vdano
so
odmevali
glasovi
orgel
pod
temnimi
oboki
,
vsa
množica
je
glasno
zamolila
.
„
Reši
nas
sovražnika
,
dodeli
nam
zmago
!
“
Počasi
se
je
šum
polegel
,
orgle
so
utihnile
.
Pred
oltarjem
je
stal
poveljnik
brambovcev
poleg
kanonikov
.
Začel
je
govoriti
:
„
Storili
smo
dolžnost
,
ki
nam
jo
je
nalagala
domovina
.
Zapustili
smo
svoje
domače
,
svojo
hišo
in
dom
in
smo
odšli
branit
domovino
proti
sovražniku
.
Hoteli
smo
varovati
čast
našega
starega
avstrijskega
cesarstva
in
last
našega
milostivega
cesarja
.
Prisegli
smo
pri
brambovski
zastavi
,
da
je
ne
zapustimo
,
branili
smo
jo
zvesto
in
šli
po
potih
,
koder
nas
je
vodila
.
Ni
nam
bilo
usojeno
,
braniti
lastno
deželo
,
ki
je
padla
z
glavnim
mestom
sovražniku
v
roke
;
drugod
je
zahtevala
domovina
naše
pomoči
.
Šli
smo
,
kamor
nas
je
vedel
ukaz
.
Smrtna
obsodba
je
bila
razglašena
nad
našimi
glavami
...
“
„
Ne
morite
,
ne
ubijajte
,
“
se
je
zaslišal
glas
med
množico
.
Vsi
so
se
ozrli
na
mesto
,
kjer
je
sedel
sključen
starec
,
ki
so
ga
vsi
poznali
;
bil
je
stari
Kožina
.
Gospod
Muhič
,
ki
se
je
pri
tem
tudi
ozrl
,
je
zagledal
na
koru
nekaj
dam
in
je
takoj
posegel
na
svojo
plešo
,
ki
se
je
bila
v
kratkem
času
njegove
vojaške
službe
zelo
povečala
in
je
pretila
s
poginom
tudi
onim
redkim
lasem
,
kateri
so
še
ostali
in
s
katerimi
je
hotel
gospod
Muhič
prikriti
svojo
nenadomestno
izgubo
.
Potem
je
zopet
zavzel
svojo
dostojanstveno
pozo
in
je
zvesto
poslušal
govor
.
„
Kljub
vsem
težkim
naporom
in
nepremagljivim
oviram
smo
se
srečno
vrnili
domov
.
Viharni
časi
so
šli
mimo
nas
,
vihar
še
divja
,
ni
še
zlomljena
sila
stare
slave
,
ni
še
premagana
Avstrija
.
Čudovita
so
pota
božje
previdnosti
,
ki
je
dopustila
,
da
je
prišel
sovražnik
v
glavno
mesto
države
.
Neznane
so
nam
sodbe
božje
modrosti
.
Toda
zdi
se
nam
,
da
je
Gospod
poveličal
svojega
sovražnika
zato
,
da
ga
uniči
.
Ob
času
napuha
in
ošabnosti
bo
spustil
nanj
žveplo
in
grom
.
Oni
,
ki
se
smejejo
v
svoji
zmagi
,
bodo
premagani
plakali
.
On
,
ki
je
prisodil
zmago
sovražniku
,
ne
bo
zapustil
svojih
vernih
služabnikov
,
ampak
jim
bo
dal
neprijatelja
v
roke
.
In
mi
bomo
,
kakor
en
mož
,
stali
in
branili
domovino
.
“
Glasen
hrum
je
napolnil
cerkev
,
glasovi
,
polni
navdušenja
,
so
odmevali
iz
množice
...
Le
en
glas
se
je
oglašal
,
ki
ni
bil
navdušen
in
bojaželjen
:
„
Molite
za
svoje
sovražnike
!
...
“
Egid
,
ki
je
stal
spredaj
pred
oltarjem
,
je
le
na
pol
poslušal
vse
te
besede
,
a
razumel
jih
je
popolnoma
.
Zagledal
se
je
v
podobo
Matere
Božje
in
je
mislil
na
Alenico
.
Zbudil
ga
je
šele
šum
,
ki
je
rastel
po
cerkvi
.
„
Prisegamo
,
prisegamo
,
“
so
odmevali
glasovi
visoko
pod
oboki
.
„
Pride
čas
,
“
je
nadaljeval
gospod
Langer
,
ko
so
se
pomirili
glasovi
,
„
pride
čas
maščevanja
,
ko
bomo
stali
vsi
pod
orožjem
in
bomo
rešili
cesarju
svojo
domačo
deželo
ter
uničili
sovražnika
,
ki
se
je
je
polastil
.
„
Ni
se
je
še
polastil
,
“
so
se
odzvali
glasovi
.
„
Kri
pije
zemlja
,
“
je
zadonel
zopet
star
,
votel
glas
.
„
Sedaj
zahvalimo
Boga
za
vse
,
kar
nam
je
izkazal
dobrega
,
za
vso
zaščito
in
obrambo
,
za
varstvo
in
pomoč
,
ki
nam
jo
je
delil
v
hudih
in
nevarnih
časih
.
Kajti
on
je
mogočen
Gospod
,
vladar
nebes
in
zemlje
,
sodnik
nad
zmagovalci
in
pribežališče
premaganih
.
“
Gospod
Langer
je
pokleknil
in
z
njim
vsa
duhovščina
.
Množica
v
cerkvi
je
padla
na
kolena
,
zaslišal
se
je
jok
in
vzdihi
,
goreča
prošnja
in
polglasna
molitev
za
varstvo
in
pomoč
,
za
zmago
nad
sovražniki
je
hitela
iz
zaupnih
,
pobožnih
src
.
Zadonele
so
zopet
orgle
na
koru
in
proseči
glasovi
so
odmevali
pod
temnimi
oboki
.
Vsa
cerkev
je
bila
polna
ene
prošnje
,
ene
misli
.
„
Reši
nas
sovražnika
,
dodeli
nam
zmago
!
“
Le
polglasna
molitev
starega
Kožine
se
je
glasila
drugače
:
„
Mir
nam
daj
,
o
Gospod
,
svoj
mir
in
spoznanje
pravo
in
ljubezen
...
“
Gospod
Muhič
je
klečal
na
enem
kolenu
in
si
je
popravljal
vrvice
na
čaki
.
V
srcu
ni
čutil
nič
svečanega
in
slavnostnega
;
zato
ni
šepetal
molitve
,
ampak
je
mislil
na
vse
dogodke
,
ki
jih
je
doživel
,
odkar
so
bili
odšli
iz
Novega
Mesta
,
in
je
premišljal
o
tem
,
kaj
novega
mu
prinese
bližnja
bodočnost
.
Bil
je
zadovoljen
in
se
je
pogladil
po
bradi
.
Egid
je
klečal
na
obeh
kolenih
,
gledal
je
na
Marijino
podobo
in
je
šepetal
:
„
Reši
jo
vseh
nevarnosti
in
privedi
jo
srečno
v
dom
,
kjer
bo
kraljevala
ljubezen
...
Ljudska
množica
je
vrela
iz
cerkve
in
se
je
zbirala
na
obeh
straneh
ulice
,
da
bi
še
enkrat
pozdravila
Langerja
in
njegove
brambovce
.
Navdušenje
je
vzrastlo
v
njih
,
bojaželjnost
in
pogum
sta
se
budila
.
Četa
je
odšla
navzdol
proti
mestu
;
z
glasnim
krikom
so
ljudje
po
ulicah
in
iz
oken
pozdravljali
Langerja
in
njegove
častnike
.
Med
ropotanjem
bobnov
so
odšli
čez
trg
proti
vojašnici
.
Pol
ure
pozneje
je
bilo
mesto
polno
vojakov
.
Vse
krčme
in
gostilne
so
bile
polne
,
po
ulicah
so
se
valili
sodi
,
pri
njih
so
sedeli
meščani
z
brambovci
in
pili
na
zmago
avstrijske
vojske
.
Gospod
Langer
in
brambovski
častniki
so
bili
pozvani
k
mestnim
očetom
na
pojedino
.
Trdno
prepričani
,
da
Novega
Mesta
ne
bo
zadela
ista
nesreča
kakor
Ljubljano
,
da
ne
bo
treba
izprazniti
ubožne
mestne
blagajne
do
zadnjega
križevca
,
so
mestni
očetje
,
polni
navdušenja
,
gostili
brambovce
svoje
domovine
;
upali
so
,
da
bodo
mogli
poslej
mirno
spati
pod
zanesljivim
varstvom
domače
vojske
.
Gostija
je
bila
torej
bogata
in
razkošna
.
Gospod
Muhič
je
sedel
obdan
od
gostoljubnih
meščanov
,
pri
katerih
je
užival
že
od
nekdaj
neomajano
zaupanje
in
spoštovanje
,
ter
je
z
jasnim
in
navdušenim
obrazom
pripovedoval
svoje
dogodke
z
bojišča
.
V
tem
slavnostnem
trenotku
ni
pogrešal
ničesar
in
ni
mogel
najti
dovolj
besedi
,
da
bi
primerno
pohvalil
dolenjsko
vino
.
Trdil
je
ponosnim
mestnim
očetom
,
da
je
dolenjska
zemlja
in
dolenjsko
vino
kakor
zdravje
;
človek
zna
oboje
prav
ceniti
šele
takrat
,
ko
ju
je
izgubil
.
Toda
med
tem
splošnim
veseljem
in
navdušenostjo
je
zvedel
gospod
Muhič
tudi
nekaj
novic
,
ki
so
ga
spravile
kmalu
popolnoma
ob
dobro
voljo
.
Ena
novica
se
je
tikala
Kristjana
,
druga
pa
Vinic
.
Zato
je
postal
gospod
Muhič
nemiren
,
minil
ga
je
smeh
,
ni
se
mu
hotelo
pripovedovati
,
vino
mu
ni
več
dišalo
;
zdelo
se
mu
je
celo
,
da
so
prinesli
na
mizo
najnavadnejšega
cvička
.
To
ga
je
zadržalo
,
da
ni
stopil
na
stol
in
da
ni
govoril
navdušenega
govora
,
kakor
je
bila
njegova
navada
ob
podobnih
prilikah
.
Zvečer
se
je
družba
razšla
.
Gospod
Muhič
je
spremil
Egida
na
trg
in
je
rekel
:
„
Slabe
novice
so
nas
čakale
doma
.
On
je
sicer
živ
,
a
težko
ranjen
.
“
Odšla
sta
naprej
po
trgu
.
„
Ti
odhajaš
domov
,
“
je
rekel
čez
nekaj
časa
gospod
Muhič
,
„
upam
,
da
kmalu
posetim
tvoje
podgorsko
gnezdo
.
“
V
tem
je
prišel
njima
nasproti
Tilen
Repelj
;
gospod
Muhič
mu
je
hitel
naproti
in
ga
je
prijateljski
objel
.
„
Torej
,
da
se
daš
kmalu
videti
v
mestu
,
hočem
te
spremiti
k
Simičem
,
kjer
nas
čaka
menda
edina
vesela
novica
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
Egidu
in
ga
poljubil
v
slovo
.
Egid
je
odhitel
po
trgu
navzgor
;
našel
je
Andreja
pred
gostilno
v
najboljši
volji
;
zasedla
sta
konje
in
sta
odjahala
iz
mesta
.
Gospod
Muhič
je
odšel
s
Tilnom
k
„
Petelinčku
“
.
Gostilna
je
bila
polna
vojakov
in
ljudstva
.
Godec
Bernard
je
godel
v
veži
,
pri
mizah
so
peli
vojaki
,
starci
so
modrovali
pri
vinu
.
Mešan
krik
je
polnil
vse
prostore
.
Gospod
Muhič
se
je
usedel
z
mladim
kupcem
v
posebno
sobo
in
začela
sta
pogovor
,
ki
nikakor
ni
mogel
razveseliti
gospoda
Muhiča
.
Gostilničar
je
nosil
na
mizo
najboljše
vino
in
se
čudil
,
da
se
neče
razjasniti
obraz
gospoda
Muhiča
,
ki
je
bil
kakor
ustvarjen
za
smeh
.
Čudil
se
je
temu
tem
bolj
,
ker
je
bil
danes
slavnosten
dan
.
Jasna
pomladanska
noč
je
ležala
po
dolini
ob
Krki
,
ko
sta
se
vračala
Egid
in
Andrej
proti
Krkovemu
.
Reka
je
šumela
enakomerno
,
veselo
,
poskakujoče
.
Lahen
veter
je
vel
nad
njo
in
zibal
drevje
ob
bregovih
.
Egid
je
jezdil
molče
in
je
premišljal
o
samem
sebi
in
o
svojem
življenju
.
„
Ali
je
bilo
res
potrebno
,
da
sem
zapustil
dom
in
iskal
dela
v
vojaški
službi
?
Čemu
smo
zapustili
domačo
deželo
in
hodili
po
tujih
krajih
?
Nihče
nam
ni
rekel
:
Tam
so
sovražniki
,
pojdite
in
se
bojujte
proti
njim
!
Vsi
so
ukazovali
:
Bežite
,
rešite
se
!
Nevarna
je
bila
pot
,
dasi
je
bila
brez
koristi
in
brez
pomena
.
“
Spomnil
se
je
zahvalne
molitve
v
kapiteljski
cerkvi
,
slavnostnih
glasov
orgel
in
glasnega
zdihovanja
ljudstva
.
„
Krasno
je
govoriti
o
vojni
,
ko
se
slišijo
navdušene
besede
,
ko
tisoči
iztegujejo
roke
po
rešitvi
in
pomoči
.
Toda
kakšen
je
boj
od
blizu
!
“
Spomnil
se
je
dogodka
v
koroški
vasi
.
„
ln
vendar
ni
mogoče
drugače
.
Ako
se
bo
bližal
sovražnik
,
pojdemo
zopet
;
toda
to
bo
boj
za
domačo
zemljo
.
Ta
boj
se
bojuje
bolj
od
srca
nego
boj
na
tuji
zemlji
.
“
„
Dolgo
ne
bo
,
ko
pojdemo
zopet
,
“
je
rekel
Andrej
,
ki
je
hotel
začeti
pogovor
.
„
Pojdemo
,
“
je
pritrdil
Egid
.
„
Premišljam
sedaj
,
ali
je
doma
vse
v
redu
,
“
je
nadaljeval
Andrej
.
„
Ali
so
dajali
slabše
seno
naprej
,
ali
so
pokladali
od
kraja
,
kakor
imajo
navado
.
Na
nikogar
se
človek
ne
more
zanesti
z
gotovostjo
.
Bojim
se
,
da
bo
vse
narobe
.
Toda
vse
se
popravi
.
Človeku
odleže
pri
srcu
,
ko
zopet
zagleda
svoj
kraj
.
Pravijo
:
svet
je
lep
.
Mnogo
smo
videli
,
a
nikjer
ni
,
kakor
doma
.
“
Ker
se
je
Andreju
zdelo
,
da
gospod
ne
posluša
njegovih
besedi
,
je
začel
pogovor
s
konjem
;
pripovedoval
mu
je
o
domačem
senu
,
o
kobili
,
o
malem
žrebcu
.
S
polglasnim
mrmranjem
mu
je
ponavljal
vse
dogodke
,
ki
so
se
zgodili
,
odkar
so
zadnjič
jezdili
po
tej
cesti
.
Na
vrhu
med
vrtovi
se
je
pokazala
pristava
.
Egid
je
zapodil
konja
in
je
skokoma
prijezdil
na
dvorišče
.
Vsa
družina
je
stala
pred
vrati
,
ker
jo
je
vznemirilo
lajanje
psov
.
„
Gospod
,
gospod
,
“
so
klicali
in
hiteli
proti
jezdecu
,
ki
se
je
ustavil
na
dvorišču
.
Janez
je
prijel
konja
za
uzdo
in
je
prvi
podal
gospodu
Egidu
roko
.
„
Kako
se
imate
,
dobri
ljudje
?
“
je
vprašal
Egid
,
ko
so
mu
ženske
poljubljale
roke
.
„
Dobro
,
dobro
,
samo
da
ste
se
vrnili
,
“
je
rekla
kuharica
.
„
Ni
bilo
nikake
nesreče
?
“
je
vprašal
Egid
gospodarja
Janeza
.
„
Ne
,
ni
bilo
,
a
skoraj
bi
bila
...
“
je
odgovoril
Janez
z
negotovim
glasom
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
je
vprašal
Egid
nemirno
.
„
Konjarji
so
nas
obiskali
,
komaj
smo
jih
odgnali
.
Žrebe
in
kobilo
so
hoteli
ukrasti
.
Jaz
sem
ravno
...
“
Janez
je
hotel
povedati
celo
dolgo
povest
,
kakor
jo
je
imel
pripravljeno
za
gospoda
že
od
onega
strašnega
večera
,
ko
so
konjarji
hoteli
odgnati
konje
,
toda
gospod
Egid
je
vedel
,
da
potrebuje
hlapec-gospodar
mnogo
časa
,
predno
pove
vse
to
,
kar
hoče
povedati
.
„
Torej
konji
so
zdravi
?
“
je
vprašal
.
„
Zdravi
,
gospod
,
a
jaz
nisem
bil
kriv
.
“
„
Drugo
je
vse
v
redu
?
“
je
vprašal
Egid
ter
se
ozrl
po
dvorišču
in
po
poslopjih
okoli
pristave
.
„
Vse
.
“
Res
,
vse
je
bilo
,
kakor
prej
.
Egid
je
šel
v
svojo
sobo
.
Andrej
,
ki
je
stal
ves
čas
poleg
Egida
,
je
takoj
zapazil
,
da
med
pričujočimi
ni
pastirja
Grege
.
Ko
je
bil
pogovor
o
konjih
in
konjarjih
,
je
ves
zatrepetal
,
a
ko
je
Janez
povedal
,
da
so
konji
zdravi
,
se
je
pomiril
.
„
Vedel
sem
,
da
bo
tako
,
“
je
zagodrnjal
.
Tudi
se
mu
je
takoj
zdelo
,
da
pastir
Grega
ni
brez
krivde
pri
tem
.
Ko
je
gospod
Egid
odšel
,
so
ga
obsule
ženske
od
vseh
strani
in
vpraševale
druga
za
drugo
,
kako
je
bilo
na
vojski
.
„
Vse
vam
povem
ob
svojem
času
,
“
je
rekel
Andrej
in
gladil
konja
po
smrčku
.
„
Hudi
časi
so
bili
.
Vojska
je
vojska
.
“
Na
to
je
odpeljal
s
hlapcem
Janezom
konja
v
hlev
,
ker
se
je
hotel
na
lastne
oči
prepričati
,
ali
je
vse
v
hlevu
,
kakor
je
bilo
.
„
Katero
seno
si
jim
polagal
?
“
je
vprašal
Janeza
.
„
Novo
seno
,
“
je
odgovoril
Janez
mirno
.
„
Vedel
sem
,
da
bo
napačno
,
“
je
rekel
Andrej
.
Toda
ni
se
hotel
jeziti
.
Odšel
je
h
kobili
,
jo
pogladil
po
glavi
in
ob
enem
govoril
z
velikim
žrebetom
,
ki
je
k
njemu
iztegovalo
glavo
čez
ograjo
.
„
Vem
,
da
ste
me
težko
čakali
,
“
je
rekel
,
„
pa
tudi
mi
smo
se
veselili
na
dom
.
Lisec
in
pramec
sta
prestala
mnogo
hudega
.
Vem
,
da
bi
bila
rajša
orala
,
ko
bi
jima
bil
dal
na
izbiro
:
ali
vojska
,
ali
njiva
.
“
Andrej
je
pregledal
tudi
vse
drugo
,
kar
se
mu
je
zdelo
velike
važnosti
pri
gospodarstvu
,
potem
pa
je
odšel
v
kuhinjo
,
kjer
se
je
usedel
na
svoje
stalno
mesto
za
mizo
.
Janez
se
je
usedel
poleg
njega
in
Andrej
je
začel
pripovedovati
.
Pri
polodprtih
vratih
se
je
prikazala
kuštrava
glava
pastirja
Grege
.
Hotel
je
slišati
povest
o
vojni
,
toda
ni
si
upal
blizu
.
Vedel
je
,
da
Andrej
ob
takih
prilikah
ne
pozna
usmiljenja
.
„
Bog
ne
daj
,
da
bi
mi
hodil
pred
oči
,
ko
bi
se
bilo
konjem
kaj
zgodilo
,
“
je
rekel
Andrej
,
„
žrebetu
se
vidi
,
kako
je
izbegano
.
Danes
ti
prizanesem
.
“
Pastir
Grega
si
je
na
to
upal
sesti
v
kot
,
od
koder
je
z
odprtimi
usti
poslušal
Andrejevo
pripovedovanje
.
„
Ampak
glavno
bi
bil
skoraj
pozabil
,
“
je
rekel
Andrej
,
ki
je
najobširneje
pripovedoval
o
boju
pri
koroški
vasi
,
„
gospodinjo
bomo
dobili
.
“
„
Kaj
govoriš
?
“
so
vzkliknile
ženske
in
kuharici
je
padla
posoda
iz
rok
.
„
Kakšna
pa
je
?
“
so
vprašale
vse
naenkrat
.
„
Lepa
je
,
kakor
nobena
na
svetu
.
Tudi
mislim
,
da
bo
potem
drugačen
red
,
“
je
rekel
Andrej
.
Radovednost
,
ki
je
najsilnejša
ženska
lastnost
,
je
tudi
sedaj
zmagala
nad
razžaljenjem
,
ki
so
ga
čutile
ženske
iz
Andrejevih
besedi
;
obdale
so
ga
od
vseh
strani
in
so
hotele
natančno
vedeti
,
kakšna
bo
nova
gospodinja
.
Toda
Andreju
je
zmanjkalo
besedi
in
ni
jim
mogel
povedati
,
kakšna
je
gospodična
Alenica
.
„
Videl
sem
jo
in
rečem
,
da
nisem
videl
na
svetu
nič
enakega
in
podobnega
,
“
je
trdil
venomer
.
V
prvem
nadstropju
je
slonel
gospod
Egid
na
odprtem
oknu
in
je
gledal
v
jasno
pomladansko
noč
.
Čutil
je
neko
globoko
tiho
srečo
,
ko
je
gledal
po
svojem
lepem
posestvu
.
Oziral
se
je
proti
temnim
Gorjancem
in
je
pozdravljal
čez
visoko
tiho
noč
njo
,
ki
si
jo
je
tako
želel
zopet
videti
.
V
kotu
je
brlela
pred
Marijino
podobo
mirna
lučca
;
mislil
je
sam
pri
sebi
misli
,
ki
so
bile
podobne
molitvi
;
v
sladkih
sanjah
je
gledal
svojo
bodočo
srečo
.
Gospodu
Muhiču
je
bila
prideljena
v
tej
povesti
tako
važna
naloga
,
da
ne
moremo
drugače
,
kakor
da
popišemo
vse
njegove
sklepe
in
naklepe
,
ki
jih
je
iztuhtal
v
svoji
modri
glavi
takrat
,
ko
se
je
začutil
popolnoma
zapuščenega
v
prijaznem
dolenjskem
mestu
.
Res
so
težke
bolesti
mučile
njegovo
rahločutno
srce
.
V
svojem
velikem
navdušenju
za
lepo
,
veselo
življenje
in
v
svoji
dobrohotnosti
,
s
katero
je
hotel
osrečiti
vse
ljudi
okoli
sebe
,
je
gospod
Muhič
komaj
verjel
,
da
so
na
svetu
res
hudobni
ljudje
,
ki
bi
iz
zavisti
in
sovraštva
uničili
drugim
srečo
in
jim
kazili
življenje
z
raznimi
intrigami
.
Gospod
Muhič
je
mislil
,
da
je
nenavadno
zmožen
,
v
nekaj
trenotkih
natanko
spoznati
vsakega
človeka
,
ki
se
je
z
njim
seznanil
.
Menil
je
,
da
ga
ne
more
nihče
prevarati
in
da
zna
z
obraza
čitati
one
misli
,
ki
jih
ljudje
ne
izgovore
z
besedami
.
Res
so
se
ga
izogibali
ljudje
,
ki
so
imeli
slabe
namene
,
in
niso
dolgo
ostali
v
njegovi
družbi
hinavci
,
ki
so
imeli
drugačne
misli
in
drugačne
besede
.
Zato
se
je
gospod
Muhič
čudil
,
kako
da
se
je
mogel
varati
v
človeku
,
kateremu
je
toliko
zaupal
.
To
je
bil
Don
Pier
.
Bolela
ga
je
ta
prevara
tem
bolj
,
ker
je
Don
Pier
prišel
iz
one
družbe
,
ki
jo
je
gospod
Muhič
globoko
spoštoval
že
od
svojih
mladih
nog
.
Ko
so
bile
nastale
pred
pustom
prve
spletke
v
Ljubljani
,
je
smatral
gospod
Muhič
to
za
popolnoma
naravno
.
Bilo
je
od
nekdaj
tako
na
svetu
,
da
so
se
ljudje
ljubili
,
vmes
so
prišli
drugi
in
so
jih
razdražili
ali
pa
so
vsaj
motili
njih
tiho
ljubezensko
srečo
.
„
Od
nekdaj
je
bilo
tako
in
je
moralo
tako
biti
,
sicer
bi
ne
bilo
niti
življenja
niti
romanov
,
dolgčas
bi
bilo
,
da
bi
ljudje
od
same
ljubezni
zehali
drug
ob
drugem
.
“
Tako
je
mislil
gospod
Muhič
v
onem
času
.
Pripisoval
je
krivdo
bolj
ženskam
nego
Francozu
,
kajti
poznal
je
gospodično
Vrankovo
in
po
njej
je
sodil
vse
ženske
.
Zdelo
se
mu
je
čisto
naravno
,
da
se
dame
zanimajo
za
Francoza
,
kakor
se
zanimajo
za
novo
modo
.
Verjel
je
v
poštenje
svojega
francoskega
prijatelja
,
ki
se
je
vedel
proti
damam
vedno
tako
,
kakor
mu
je
velevala
njegova
kavalirska
dolžnost
.
Bal
se
je
le
,
da
bi
ljubosumne
Kristjanove
oči
v
tem
vedenju
ne
videle
česa
drugega
.
Ker
med
Kristjanom
in
Don
Pierom
ni
prišlo
do
nikakega
boja
,
gospod
Muhič
ni
mogel
dvomiti
,
da
ima
v
svoji
družbi
pravega
francoskega
kavalirja
.
Toda
dogodki
na
Vinicah
so
zbudili
v
gospodu
Muhiču
vse
one
dvome
,
ki
mu
jih
je
o
njem
zbudil
že
Juri
Simič
.
V
teh
časih
bi
bil
gospod
Muhič
svojega
francoskega
znanca
popolnoma
obsodil
,
izbrisal
bi
ga
bil
iz
vrste
svojih
prijateljev
ter
mu
naznanil
boj
na
življenje
in
smrt
,
—
ko
bi
ne
bil
sedel
zadnji
večer
pred
svojim
odhodom
iz
Saksenburga
na
gostiji
skupaj
z
lepo
hčerjo
poveljnika-generala
,
ki
mu
je
zaupala
neko
skrito
povest
;
iz
te
povesti
si
je
razlagal
gospod
Muhič
marsikaj
,
kar
mu
je
bilo
doslej
nerazumljivo
.
Zato
je
sodil
tudi
o
dogodkih
na
Vinicah
drugače
nego
nesrečni
Tilen
,
ki
mu
jih
je
pripovedoval
s
skrčenimi
pestmi
.
Enega
gospod
Muhič
Don
Pieru
ni
mogel
odpustiti
—
to
je
bilo
izdajalstvo
.
Kot
vojak
je
vedel
,
kaj
je
njegova
dolžnost
.
„
Ako
je
vohunil
po
Dolenjskem
in
podpiral
sovražnika
,
potem
ni
za
njega
nikake
milosti
.
“
Vendar
gospod
Muhič
ni
bil
človek
,
ki
bi
prenagljeno
obsojal
ljudi
.
Zato
se
je
hotel
še
o
marsičem
prepričati
,
predno
je
izrekel
nad
Don
Pierom
smrtno
obsodbo
.
Videl
je
,
da
mora
o
tem
najprej
govoriti
s
Kristjanom
.
To
je
bilo
vzrok
,
zakaj
ni
gospod
Muhič
takoj
prvi
dan
po
svojem
prihodu
hitel
na
Vinice
,
kakor
je
to
mislil
ves
čas
na
svoji
poti
v
domovino
in
kakor
si
je
tega
v
resnici
želelo
njegovo
srce
.
Dogodki
na
Vinicah
so
se
mu
zdeli
namreč
zelo
važni
,
ne
le
zaradi
denarja
,
ampak
tudi
zaradi
drugih
reči
,
ki
bi
mogle
provzročiti
velike
izpremembe
.
Gospod
Muhič
je
imel
torej
dovolj
skrbi
takoj
po
svojem
prihodu
in
je
premišljal
na
vse
načine
,
kaj
in
kako
bi
storil
:
ali
naj
gre
najpreje
na
Vinice
ali
na
Mušičje
.
Iz
te
negotovosti
ga
je
rešilo
drugo
jutro
po
prihodu
v
Novo
Mesto
dvoje
važnih
dogodkov
.
Brambovski
bataljon
je
bil
namreč
za
sedaj
razpuščen
.
Izšlo
je
to
povelje
iz
cesarske
vojske
,
ki
je
že
sama
pogrešala
najpotrebnejših
stvari
.
Ta
ukaz
se
je
razglasil
brambovcem
z
opombo
,
da
naj
bodo
vedno
pripravljeni
,
stopiti
med
bojne
vrste
domovini
v
