živinedovolj
,
ki
je
funt
po
dva
solda
.
“
„
Pa
pojdi
še
ti
na
Kranjsko
ponjo
!
“
Kljubtemu
se
je
Valentin
istočasno
dvignil
z
Goljo
,
ki
je
bil
prijel
oljenko
.
Šla
sta
ogledovat
živino
in
sta
pustila
pijanega
biriča
samega
v
temi
.
Zdrknil
je
bil
s
klopi
ob
peči
na
tla
,
ne
da
bi
se
prebudil
.
„
Petinštirideset
sva
rekla
,
“
je
menil
Golja
,
ko
sta
se
vrnila
iz
hleva
.
„
Petdeset
sem
rekel
,
“
je
popravil
Valentin
.
„
Kaj
spi
?
“
je
pokazal
Golja
na
biriča
.
„
Drva
nacepiš
na
njem
!
“
ga
je
pomiril
Valentin
.
Golja
je
udaril
ob
mizo
:
„
Torej
tak
si
,
da
ni
groša
ne
pustiš
?
“
„
Ne
groša
.
Kar
je
žival
vredna
!
Petdeset
.
“
Golja
se
je
dvignil
in
nato
oblastno
sedel
,
tako
,
da
je
odrinil
Valentina
pred
okno
.
On
sam
je
gledal
nekam
mimo
Valentinove
glave
skozi
okno
.
Molčala
sta
oba
.
Hipoma
pa
je
izvlekel
Golja
denar
in
vrgel
petdeset
goldinarjev
na
mizo
pred
Valentina
.
„
Le
štej
,
“
je
zavpil
,
„
niso
obrezani
,
pa
na
duši
naj
ti
gore
!
“
„
Kako
govoriš
!
“
se
je
ustrašil
Valentin
in
začel
šteti
.
„
Nakrmil
mi
boš
žival
,
da
mi
na
poti
ne
pogine
!
“
je
govoril
Golja
,
dočim
je
Valentin
prenehal
s
štetjem
in
zavohal
v
zrak
:
„
Diši
,
kakor
bi
se
nekaj
smodilo
.
“
„
Tvoj
požganek
diši
in
pa
olje
kostenčevo
!
“
je
odvrnil
Golja
.
„
Naj
diši
,
“
se
je
umiril
Valentin
,
segel
po
umazano
cunjo
,
pobral
vanjo
denar
in
ga
potisnil
v
predal
v
mizi
.
„
Roko
daj
,
da
bo
kupčija
v
redu
!
“
je
dejal
Golja
in
vstal
.
„
O
,
saj
je
tudi
brez
tega
sklenjena
!
“
„
Nakrmit
grem
žival
,
“
je
rekel
Golja
,
vzel
oljenico
in
odpri
vrata
.
„
Pa
nakrmi
!
“
je
odvrnil
Valentin
in
obsedel
v
temi
.
In
je
hitro
segel
v
mizni
predal
po
denar
,
da
ga
v
temi
položi
na
skrivnejše
mesto
.
Toda
tisti
hip
je
kriknil
zunaj
Golja
na
ves
glas
:
„
Valentin
,
za
božje
ime
,
hlev
ti
gori
!
Valentin
se
je
ozrl
skozi
okno
,
in
glej
,
čez
ves
prostor
med
hišo
in
hlevom
je
bil
razlit
svit
ognja
.
„
Kupčija
ne
velja
!
“
je
vpil
zunaj
Golja
.
„
Velja
!
“
je
zaklical
Valentin
,
vrgel
denar
v
miznico
in
planil
iz
hiše
in
proti
hlevu
.
Tedaj
je
Golja
skočil
skozi
odprta
vrata
v
sobo
,
odprl
naglo
predalček
,
upihnil
oljenko
,
pograbil
biriča
,
si
ga
vrgel
na
rame
ter
izginil
iz
hiše
in
robantil
:
„
Zlodjeva
nadloga
!
Kje
ima
vodo
?
Naj
mu
zgori
,
pa
naj
mu
!
“
V
temi
pred
njim
se
je
izvila
izza
stene
temna
senca
.
„
Tomaž
,
si
ti
?
“
je
zašepetal
Golja
.
„
Jaz
,
“
je
odvrnila
senca
.
Golja
mu
je
vrgel
biriča
v
roke
in
siknil
:
„
Vleči
mrcino
,
kolikor
daleč
moreš
,
pa
počakaj
,
da
pridem
z
volom
.
“
„
In
denar
?
“
je
vprašal
Tomaž
,
Goljev
hlapec
.
„
Ni
treba
,
“
je
dejal
Golja
,
„
je
šlo
drugače
!
“
„
Andrej
,
hiti
,
vode
!
“
je
vpil
od
hleva
sem
Valentin
.
Golja
je
skočil
h
kapnici
,
zajel
v
vedro
vode
in
planil
k
hlevu
,
kjer
je
Valentin
z
divjo
ljutostjo
razmetaval
kup
tlečega
sena
.
Moža
sta
hitela
gasit
in
mirit
živino
,
šepastega
vola
,
molzno
kravo
in
par
ovac
,
ko
je
zapel
z
griča
zvon
.
„
Plat
bijejo
!
“
je
sopel
Valentin
.
„
Naj
,
“
je
dejal
Golja
.
„
Kar
vola
odpeljem
,
pa
se
izgovoriš
,
da
so
ti
ga
ukradli
in
ti
zažgali
!
“
„
To
si
pametno
rekel
!
“
je
vzkliknil
Lapajne
.
Par
hipov
pozneje
je
vlekel
Golja
kupljenega
vola
proti
Grahovemu
,
dočim
se
je
od
Lapajneta
sem
razlegalo
glasno
vpitje
Valentinovo
,
ki
je
tarnal
,
da
so
mu
vola
ukradli
in
skoro
hlev
zažgali
.
Golja
je
še
slišal
,
da
je
nekdo
pripomnil
,
če
ne
bo
dacarjev
brat
,
domači
fajmošter
,
tudi
ukradenega
vola
popisal
,
kakor
vso
prodano
živino
od
Želinja
do
Kobarida
.
Potem
je
vse
utihnilo
.
Pred
Goljo
na
stezi
je
stal
Tomaž
s
spečim
Toninom
.
Pot
se
je
spuščala
v
dolino
.
„
Pod
breg
ga
vleciva
do
prvega
senjaka
,
“
je
dejal
Golja
,
„
da
mrcina
ne
bo
zopet
v
vas
lezel
.
“
„
Kaj
je
pa
naredil
,
da
ga
vlačiva
ko
meh
moke
?
“
je
vprašal
hlapec
.
„
Nadlogo
je
okradel
!
“
se
je
zasmejal
Golja
.
—
Valentin
je
stopil
tisti
čas
v
izbo
.
V
temi
so
hreščali
njegovi
prsti
,
ko
si
je
mel
zadovoljno
roke
.
Šel
je
in
vzel
iz
peči
tresko
ter
stopil
v
izbo
.
Celo
nič
se
ni
začudil
,
ko
je
zagledal
ugaslo
oljenico
na
mizi
.
Prižgal
jo
je
in
tresko
varno
pohodil
.
Tedaj
je
videl
,
da
biriča
ni
več
za
pečjo
,
in
se
je
pošalil
:
„
Vola
so
mi
ukradli
in
tolminsko
pijano
kravo
mi
je
tudi
nekdo
odnesel
.
“
Sam
s
seboj
zadovoljen
,
si
je
pomel
roke
,
sedel
k
mizi
,
odprl
mizni
predal
in
segel
vanj
.
„
No
,
“
je
zakrakal
,
„
ali
sem
tako
globoko
potisnil
?
“
In
segel
je
globlje
v
miznico
.
Obraz
mu
je
spreletela
bojazen
.
Z
obema
rokama
je
potegnil
predalček
in
nagnil
nadenj
glavo
,
da
so
mu
kodri
zacvrčali
nad
oljenico
.
Ves
žolt
v
obraz
,
še
bolj
koničast
ko
kdaj
prej
,
je
bulil
v
praznino
.
Hipoma
pa
se
je
stresel
ko
mrzličen
,
ošinil
z
brezmejno
strastjo
kot
ob
peči
in
zahropel
:
„
Galjot
zlodjev
!
Pijanega
se
je
delal
in
me
je
okradel
!
“
In
zopet
se
je
stresel
.
Iz
suhega
oprsja
se
mu
je
izvilo
rjovenju
podobno
stokanje
.
Oljenka
je
ugašala
in
polnila
sobo
z
odurnim
vzduhom
po
kostenčevem
olju
.
Tako
se
je
zgodilo
,
da
je
Lapajne
plačal
puntarski
groš
...
Ob
mraku
se
je
napravil
kmet
Bizalj
,
tisti
,
ki
je
v
prepovedancu
na
Kolovratu
preklje
sekal
,
mimo
tolminske
oblastnije
domov
in
je
videl
za
oknom
ob
vratih
jezno
lice
Mohorja
Kacafure
.
Mohor
Kacafura
je
bil
bridko
slabe
volje
,
bodisi
,
ker
ga
je
zaradi
slabega
vremena
v
nogi
trgalo
,
bodisi
zato
,
ker
je
bil
že
pred
uro
poslal
Tonina
po
vino
v
krčmo
in
se
Tonin
očividno
ni
mislil
vrniti
.
Mohor
Kacafura
je
poslal
drugega
biriča
po
Tonina
.
Ta
se
je
vrnil
sam
,
češ
,
da
o
Toninu
ni
ne
duha
,
ne
sluha
,
in
da
je
najbrž
šel
v
Volče
do
Matka
.
Mohor
je
menil
,
da
mu
je
vseeno
,
kam
je
šel
,
a
za
denar
,
ki
mu
ga
je
odnesel
,
da
mu
ne
ostane
dolžan
.
Previdnejši
od
prej
,
je
poslal
zdaj
domačo
služkinjo
,
staro
,
izkušnjave
preganjajočo
ženo
,
po
vino
.
Tako
je
čakal
zdaj
ob
vrču
dvakrat
plačanega
vina
,
bi
se
li
ne
vrnila
izgubljena
garjevica
v
osebi
zaspanega
in
žejnega
Tonina
.
Bizalj
mu
je
bil
v
hoji
nekam
podoben
.
Prevarjen
na
prvi
hip
,
je
Mohor
zavpil
nad
njim
:
„
Kozarščan
zlodjev
,
ali
ne
znaš
iz
Tolmina
domov
?
Si
spet
sedel
pri
de
Facisu
.
“
„
Sem
za
svoje
!
“
je
dejal
Bizalj
.
„
Za
de
Facisa
imate
denar
,
za
davek
se
pa
puntate
,
“
je
učil
očetovski
Mohor
.
„
Prav
ima
Bandel
,
če
vam
bo
rubil
.
“
„
Kradel
!
“
je
jeknil
Bizalj
.
„
Ga
pojdete
tožit
k
cesarju
,
kakor
našega
gospoda
?
“
je
vprašal
strupeno
Mohor
.
„
Ne
pojdemo
!
“
je
menil
Bizalj
.
Mohor
se
je
nekoliko
udobrovoljil
:
„
Zato
pa
tembolj
kolnete
,
sem
slišal
,
vi
Tolminci
!
“
„
O
ne
,
zdaj
molimo
!
“
„
Saj
lahko
!
Še
svetnico
imate
na
Modrejcih
,
ki
vse
naprej
ve
,
da
bo
biriča
hudič
zadušil
in
da
bodo
grofa
uši
snedle
.
“
Bizalj
ni
rekel
nobene
in
je
šel
.
Mohor
pa
se
je
udaril
pred
čelo
:
„
Kadar
Tolminec
moli
,
misli
na
vraga
!
“
—
Mohor
si
je
prikimal
z
glavo
in
dejal
:
„
Ampak
,
gospod
Mohor
,
zdaj
vidiš
—
očitno
se
puntajo
in
grozijo
!
“
Mohor
je
krepko
potegnil
iz
vrča
.
—
Ko
se
je
zgostil
mrak
,
mu
je
prinesla
stara
služkinja
večerjo
.
Da
biriči
kvartajo
nekje
v
Tolminu
,
je
izvedel
,
in
da
Tonina
še
ni
.
„
Če
kvartajo
,
“
je
dejal
Mohor
,
„
jih
do
jutra
ne
bo
domov
.
Toninu
pa
vrata
zapri
.
Naj
spi
potep
,
kjer
hoče
;
mi
je
denar
zapil
!
“
Kmalu
so
zunaj
zaškripala
vrata
.
Kacafura
se
je
spravil
v
posteljo
,
potem
ko
se
je
uveril
,
da
noč
ne
bo
pregorka
in
da
bo
Toninu
trda
predla
pred
vrati
na
klopi
,
ko
se
vrne
.
„
Da
bi
se
le
vrnil
!
“
je
mrmral
in
se
skromno
nadejal
,
da
je
morda
omogočil
Toninu
žaltavo
noč
.
Tako
je
zaspal
.
Pozno
ponoči
se
je
zbudil
in
zaslišal
zunaj
nekak
šum
.
„
Aha
,
“
se
je
pretegnil
Mohor
,
„
si
zunaj
,
Tonin
?
Sladko
spi
,
Tonin
!
“
Z
velikim
zadoščenjem
je
dognal
,
da
ga
tudi
v
nogi
ne
trga
več
.
Objestno
lepo
mu
je
bilo
na
gorkem
in
v
polsnu
je
šel
daven
spomin
mimo
njegovih
sanj
in
je
mrmral
:
„
Troppo
onorevole
per
un
Tulminotto
,
troppo
onorevole
,
signorina
Mariutta
!
“
—
Prebudil
se
je
s
prvim
dnem
,
otipal
nogo
in
videl
,
da
je
dobra
.
Zlezel
je
v
gorke
suknjate
čevlje
in
stopil
k
oknu
.
Za
dobro
ped
pod
oknom
na
kameniti
klopi
je
ležal
Tonin
.
Mohor
je
okno
oprezno
odprl
in
segel
Toninu
za
ušesa
:
„
Tak
si
torej
,
moj
ljubi
Tonin
!
“
Toninu
je
glava
težko
padla
na
klop
,
telo
je
zdrknilo
s
klopi
na
tla
,
kakor
mrtvo
.
„
Sveta
Mati
božja
,
ali
si
zmrznil
?
“
je
kriknil
Mohor
in
hitel
iz
sobe
,
kričeč
:
„
Spi
,
mrcina
pijana
,
ko
klada
spi
!
“
Odprl
je
vrata
in
skočil
k
ležečemu
:
„
Tonin
!
“
Šele
zdaj
je
opazil
izbuljene
,
steklene
Toninove
oči
v
modrem
obrazu
.
In
je
videl
pod
odpeto
srajco
na
vratu
rdečesive
lise
.
Mohor
je
odskočil
in
kriknil
:
„
Hudič
ga
je
zadušil
!
“
Nekaj
ženic
se
je
od
kdove
kod
zbralo
okoli
mrliča
.
Šle
so
menda
k
maši
.
Med
njimi
je
bil
suh
,
tresoč
se
človek
,
Valentin
Lapajne
.
In
Valentin
je
vprašal
:
„
Ljube
ženice
,
kaj
pa
je
?
“
„
Hudič
ga
je
zadušil
,
“
je
ponovila
ena
za
Mohorjem
,
druga
se
je
prekrižala
in
dostavila
:
„
Kraguljeva
teta
je
vedela
!
“
...
Bili
so
časi
slave
in
junaštev
,
bili
so
časi
praznih
blagajn
in
konfuznih
financ
,
bremen
,
davkov
,
bila
je
doba
dvojne
mere
.
Eden
sam
je
bil
plačnik
in
še
ta
je
bil
obubožan
in
nesamostojen
—
tlačan
.
Na
Dunaju
je
bila
Bančna
direkcija
in
je
diktirala
davke
.
V
deželi
je
bil
podglavar
s
stanovskimi
odborniki
in
se
je
branil
davkov
,
tratil
denar
za
deputacije
in
hočeš
nočeš
končno
podpisoval
po
zastopniku
diktirane
pogoje
in
zahteve
.
Vedno
zopet
ista
tožba
,
da
je
dežela
uboga
in
da
je
ljudstvo
izmozgano
.
Stanovi
ne
lažejo
.
Ljudstvo
je
res
izmozgano
.
Stanovi
poznajo
svoje
tlačane
.
Stanovi
imajo
srce
za
tlačane
,
čemu
bi
sicer
poročali
na
Dunaj
,
saj
so
oni
sami
davkov
prosti
.
Stanovi
bi
radi
obvarovali
deželo
novega
davka
.
Na
Dunaju
so
neizprosni
,
zakupna
vsota
je
podpisana
,
dežela
plačaj
v
štirih
letnih
obrokih
5000
goldinarjev
.
Stanovi
razpišejo
pobiranje
novega
davka
od
mesa
in
vina
,
stanovi
imenujejo
iz
svoje
srede
davkarja
in
se
pogodijo
ž
njim
.
Toliko
in
toliko
imajo
plačati
oni
vsako
četrtletje
Banki
,
toliko
in
toliko
ima
izročiti
stanovski
davkar
stanovskemu
odboru
.
Stanovski
odbor
zamudi
obrok
,
zamudi
drugega
,
plača
prvega
in
drugega
samo
deloma
.
Banka
opominja
k
plačilu
,
stanovski
odbor
se
opravičuje
,
da
dogovorjenih
obrokov
ne
more
plačevati
v
polni
meri
,
ker
na
Tolminskem
ni
mogoče
pobirati
davka
.
Dežela
je
gorata
in
nepristopna
eksekucijam
.
Tudi
morejo
skriti
Tolminci
živino
pred
rubitelji
,
na
prodaj
pa
jo
gonijo
nemoteno
čez
mejo
,
ne
da
bi
plačali
krajcar
od
funta
.
To
o
Tolmincih
je
res
.
Laž
pa
je
,
da
stanovi
samo
radi
Tolmincev
ostajajo
Banki
dolžni
.
Po
Vipavskem
,
po
Krasu
in
po
Brdih
pobrani
davek
daleč
presega
vsoto
,
ki
jo
je
naložila
Banka
deželi
.
Stanovi
so
točni
.
Banki
,
kar
ji
gre
,
deželi
prebitek
in
vsoto
,
ki
krije
nepokrite
davke
Tolmincev
.
Banka
naj
potrpi
,
Tolminci
ne
plačujejo
.
Banka
naj
izposluje
odloke
in
prisili
Tolmince
k
redu
in
pokorščini
.
Kaj
brigajo
Tolminci
Banko
!
Ona
hoče
dogovorjeni
denar
.
Radi
denarja
vendar
izposluje
odlok
,
izposluje
drugega
,
očita
stanovom
,
da
so
nemarni
in
da
celo
sami
ščujejo
Tolmince
.
Od
l.
1706.
do
1711.
vedno
ena
in
ista
pesem
:
Tolminci
ne
plačujejo
davka
od
mesa
in
vina
,
dolgujejo
celo
30.000
goldinarjev
vojnega
davka
,
prisiliti
in
ustrahovati
jih
ni
mogoče
.
Banka
je
naveličana
brezuspešnega
opominjanja
pri
sklepanju
pogodbe
za
zakup
naslednjih
treh
let
izroči
davek
dacarju
Jakobu
Bandelu
,
ki
ponudi
300
gld
.
več
kakor
stanovi
.
Stanovi
so
mnenja
:
ena
sitnost
manj
.
Stanovi
so
tudi
mnenja
,
da
je
sklenil
Bandel
slabo
kupčijo
.
Edini
grof
Jeronim
Thurn
med
njimi
se
smeje
v
pest
.
Privošči
stanovom
,
ker
pozna
Bandela
.
Privošči
jim
Bandela
,
ker
sovraži
od
prvega
do
zadnjega
vse
stanovske
člane
,
ki
so
mu
pred
leti
iztrgali
pravico
do
pobiranja
vinskega
davka
.
Služba
deželnega
podglavarja
Leopolda
Adama
Strassolda
je
lepa
,
ugledna
in
častna
služba
.
Ali
včasih
je
služba
neprijetna
;
sitnosti
so
.
Podglavar
Adam
Strassoldo
je
ljubitelj
tulipanov
in
jih
vešče
goji
.
Ta
zabava
mu
prija
,
ne
prijajo
mu
pa
uradne
in
službene
sitnosti
.
Kakor
nalašč
so
sitnosti
od
dne
do
dne
številnejše
.
In
kdo
je
kriv
vseh
teh
sitnosti
?
Kdo
drugi
,
ko
davek
,
Tolminci
,
mesarji
,
Bandel
in
nezadovoljni
stanovi
.
Tolminci
še
vedno
ne
plačujejo
,
Bandel
pobira
davke
in
ne
propada
,
celo
bogati
.
Lahko
bogati
.
S
svojimi
in
Thurnovimi
biriči
rubi
tržno
živino
,
se
pravda
z
mesarji
,
razburja
mesarje
,
da
so
zdaj
tik
pred
božičnimi
prazniki
zaprli
mesnice
,
češ
,
da
oni
ne
bodo
plačevali
krajcarja
od
nove
vage
,
od
nemškega
funta
,
ki
je
lažji
od
laškega
.
Podglavar
je
v
tisoč
neprilikah
.
Meščani
so
poslali
deputacijo
,
naj
mesarji
mesnice
odpro
,
stanovski
člani
javno
zabavljajo
na
odbor
,
ki
da
je
kriv
,
da
je
dobil
Bandel
,
„
ta
brezvestni
krvoses
,
ta
pijavka
“
,
davek
v
zakup
.
Gospod
glavar
hoče
nastopiti
odločno
in
napraviti
red
.
To
ne
gre
,
da
bi
v
mestu
stavkali
mesarji
,
tudi
ne
gre
,
da
bi
stanovski
člani
zabavljali
.
Še
manj
gre
,
da
bi
en
sam
človek
pobunii
vso
deželo
.
Treba
se
je
pokazati
moža
.
Adam
Strassoldo
je
bil
sitnosti
sit
,
je
sklenil
sklicati
stanovsko
sejo
,
za
naslednji
dan
pa
je
pozval
vse
mestne
mesarje
k
sebi
in
davkarja
Bandela
še
izrecno
in
posebej
.
V
veži
deželne
hiše
so
stali
mestni
mesarji
drug
drugemu
podobni
,
sitni
obrazi
,
nevoljni
,
toda
lepo
rejeni
in
rdeči
.
Najmočnejši
med
njimi
,
orjak
,
je
stal
za
glavo
višji
med
drugimi
in
zdaj
pa
zdaj
ošvrknil
s
pogledom
drobnega
,
sušičasto
rumenega
tovariša
,
ki
se
je
stiskal
med
široka
pleča
drugih
.
Nekaj
pritajenemu
glasu
začudenja
in
srditosti
podobnega
se
je
izvilo
mesarjem
iz
grl
.
V
vežo
je
stopil
Jakob
Bandel
.
Samo
rahel
,
zaničljiv
nasmeh
mu
je
igral
ob
prerazvitem
spodnjem
delu
glave
.
Pokimal
je
z
glavo
nekomu
med
mesarji
.
Orjak
mesar
je
okorno
nezaupen
strmel
na
davkarja
,
ki
je
znova
pokimal
dobrohotno
slabotnemu
Birsi
in
dejal
:
„
Lepe
reči
delate
,
vi
mesarji
.
Sem
slišal
,
da
je
grof
Thurn
prisegel
,
da
vam
mesnice
poruši
,
kakor
hitro
ne
dobi
mesa
!
“
Bandel
se
je
bil
približal
Birsi
in
govoril
glasno
dovolj
,
da
so
ga
mogli
čuti
tudi
drugi
.
Orjak
med
njimi
je
viknil
:
„
Birsa
,
k
nam
boš
stopil
.
Prav
nič
te
ne
bo
begal
.
“
In
obrnivši
se
k
Bandelu
,
je
dejal
:
„
Mi
se
grofa
Thurna
prav
nič
ne
bojimo
!
“
„
Kadar
pojde
vse
mesto
nad
vas
,
bomo
o
tem
govorili
dalje
!
“
je
odvrnil
Bandel
.
In
imenitno
se
mu
je
posrečilo
zbegati
može
.
Tisti
hip
je
prišel
sluga
in
velel
,
naj
vstopijo
.
Okorni
so
vstopili
v
sijajno
podglavarjevo
uradno
pisarno
.
Portreti
visokih
deželskih
uradnikov
,
prednikov
,
so
gledali
nanje
v
svojih
tradicionalnih
gestah
s
knjigami
v
roki
ali
pa
z
levico
oprijemaje
se
rapirskih
ročajev
.
Edini
Bandel
se
je
čutil
varnega
na
parketu
,
pregrnjenem
z
dolgo
preprogo
.
Mesarji
se
še
niso
bili
zavedli
,
ko
so
opazili
podglavarja
,
ki
jim
je
bil
prišel
iz
sosednje
sobe
nasproti
,
in
so
začuli
njegov
glas
,
oster
in
uradno
strog
:
„
To
ste
torej
vi
,
ki
se
puntate
!
“
Mesarji
so
se
nerodno
poklonili
.
Birsa
je
skušal
svojo
neznatno
osebico
napraviti
še
neznatnejšo
in
je
morda
baš
zato
vzbudil
podglavarjevo
pazljivost
,
ki
je
uprl
vanj
pogled
in
vprašal
:
„
Vi
tam
!
Kako
je
Vam
ime
?
“
Ko
Birsa
sam
ni
takoj
odgovoril
,
je
dejal
sosed
,
orjak
,
potisnivši
Birso
predse
:
„
Birsa
je
,
gospod
!
“
„
Tako
!
“
je
ošinil
zdaj
podglavar
orjaka
za
njegovo
nevljudnost
.
„
Vi
,
govorite
kadar
boste
vprašani
!
“
Ko
je
pa
videl
,
da
je
orjak
kaj
malo
sprejemljiv
za
take
nauke
,
je
dejal
:
„
Poklical
sem
vas
,
ker
vam
moram
povedati
,
da
nimate
zapirati
mesnic
.
Zdaj
lahko
greste
!
“
Osupli
so
strmeli
mesarji
v
uradnika
.
Da
pojde
to
tako
brzo
,
si
niso
domišljali
.
Niso
se
še
bili
zavedli
,
ko
se
je
preril
skozi
nje
Bandel
,
se
poklonil
podglavarju
in
dejal
:
„
Vaša
milost
,
gospod
podglavar
,
oprostite
mi
,
da
se
oglašam
nepozvan
.
“
„
Kaj
hočete
Vi
?
“
je
hlinil
podglavar
objektivnost
,
češ
,
da
ne
pozna
Bandela
.
„
V
interesu
moje
osebe
je
,
svetli
gospod
podglavar
,
da
poslušate
pritožbe
teh
gospodov
,
“
je
dvoril
Bandel
.
„
Ali
ste
Vi
Bandel
?
“
„
Sem
,
Vaša
milost
!
“
Podglavar
se
je
obrnil
k
mesarjem
:
„
Dobro
torej
!
Govorite
,
čemu
ste
zaprli
mesnice
?
Toda
jasno
in
razločno
,
nimam
časa
.
“
„
Ali
res
ne
vedo
,
gospod
?
“
se
je
naivno
začudil
orjak
.
Strassoldu
je
lice
nervozno
drhtelo
in
razdražen
je
kriknil
:
„
Vi
,
odgovorite
na
to
,
kar
Vas
prašam
!
“
Orjak
je
nekaj
hipov
molčal
in
dejal
nato
z
glasom
,
ki
naj
bi
bil
ponižen
,
ki
je
pa
v
njem
drhtelo
mnogo
robate
vročekrvnosti
.
„
Mi
mesarji
tudi
nismo
,
da
bi
nas
vsakdo
odiral
.
Moj
oče
ni
nikoli
plačeval
davka
na
meso
.
Tudi
jaz
in
ti-le
ga
niso
.
Pa
ko
se
je
reklo
,
da
ga
moramo
,
smo
ga
plačevali
,
Gospod
Pollini
je
delal
velike
dobičke
.
Petindvajset
goldinarjev
je
plačeval
gosposki
,
pa
je
od
nas
skupil
trikrat
toliko
.
Tudi
štirikrat
toliko
je
skupil
,
Bog
ve
,
da
se
ne
lažem
.
“
„
To
mene
vse
nič
ne
zanima
!
“
je
zamahnil
Strassoldo
z
roko
,
dasi
ga
je
naivna
izpoved
orjakova
o
Pollinijevi
pogodbi
zelo
zanimala
in
je
že
mož
ugibal
,
ob
kateri
priliki
da
se
izkaže
pred
stanovi
,
češ
,
kako
poceni
so
odstopili
zakup
na
mesni
davek
v
mestu
zakupcu
.
„
Ker
niso
od
stanu
,
“
je
dobrohotno
dejal
orjak
;
„
zato
pa
nas
mesarje
tem
bolj
zanima
.
Ne
rečem
nič
o
Polliniju
,
tudi
o
gospodu
Formentiniju
ne
.
Pa
je
tako
,
da
je
gospod
Bandel
že
tak
,
da
ž
njim
ni
govora
.
Naj
le
pove
,
ali
mu
nismo
dve
leti
in
dvoje
mesecev
pošteno
plačevali
od
funta
krajcar
?
Pa
je
hotel
še
več
.
Novo
mero
je
izmislil
,
pa
da
je
samo
njegova
mera
prava
.
Smo
rekli
,
da
ni
!
Stara
vera
,
stara
vaga
,
dacar
ali
cesar
!
Tožil
je
,
pa
ni
dalo
sodišče
prav
.
“
„
Stojte
!
“
je
viknil
Strassoldo
,
kajti
orjak
se
je
bil
razgrel
in
je
začel
skoro
vpiti
.
Ostro
je
premeril
Strassoldo
mesarje
in
orjaka
in
vprašal
:
„
Vi
mesarji
trdite
,
da
je
uvedel
dacar
Bandel
novo
,
krivično
mero
?
“
„
Prav
tako
je
,
“
je
odgovoril
orjak
.
„
Jaz
vprašam
vas
vse
!
“
je
dejal
Strassoldo
.
Šum
pritrjevanja
je
zavalovil
iz
skupine
.
Nekateri
so
samo
z
glavo
prikimali
.
„
Mi
držimo
vsi
skupaj
,
kar
eden
reče
,
misli
tudi
drugi
,
“
je
pripomnil
orjak
kaj
nepolitično
.
„
To
je
vse
lepo
,
da
držite
skupaj
,
“
je
dejal
Strassoldo
;
„
pa
jaz
vas
vprašam
,
ali
morete
,
dokazati
,
da
je
mera
krivična
?
“
Očividno
je
bil
orjak
velik
parlamentarec
.
Z
rokami
si
je
segel
na
desno
in
levo
stran
,
izvlekel
dvoje
tež
in
jih
ponudil
podglavarju
:
„
Naj
jih
le
potežkajo
,
bodo
videli
.
To
je
pravi
funt
,
ta
pa
ni
,
in
če
je
,
je
za
Nemce
in
Korošce
.
Naj
le
primejo
.
“
Podglavar
je
omahnil
za
korak
nazaj
,
ne
vedoč
,
ali
bi
se
zgražal
nad
nedostojnostjo
moža
,
ali
se
mu
smejal
,
ker
mu
prisoja
,
da
bi
z
rokama
prijel
za
to
dvoje
umazanih
,
rjavozelenih
železnih
kep
.
„
Spravite
,
“
je
velel
in
se
obrnil
k
Bandelu
:
„
Kaj
pravite
vi
na
to
,
kar
ste
čuli
?
“
„
Vaša
milost
,
“
je
dejal
Bandel
,
„
gospodje
mesarji
govorijo
pač
tako
,
kakor
sami
stvar
razumejo
.
Resnica
je
sicer
,
da
sem
jaz
nadomestil
laški
funt
z
nemškim
.
Pa
to
se
je
zgodilo
potem
,
ko
sem
zvedel
od
učenega
advokata
,
žalibog
prepozno
,
da
je
v
pogodbi
mišljen
nemški
funt
,
ki
je
v
deželi
splošno
rabljiv
,
kar
more
potrditi
vsa
Tolminska
in
tudi
nekateri
tukajšnjih
mesarjev
.
“
Osupli
so
strmeli
mesarji
v
davkarja
,
ki
je
govoril
tako
,
da
so
mu
mogli
komaj
sproti
slediti
.
Morda
je
samo
orjak
umel
smisel
Bandelovih
besed
,
kajti
viknil
je
:
„
Naj
mu
nikar
ne
verjamejo
,
gospod
,
nobenega
ni
med
nami
,
ki
bi
mogel
trditi
,
da
je
nemški
funt
v
rabi
!
“
Bandel
ni
odgovoril
takoj
,
čakal
je
,
da
bi
mu
podglavar
velel
.
Ko
je
videl
,
da
je
Strassoldo
z
glavo
prikimal
,
je
dejal
:
„
Vaša
milost
,
sklicujem
se
na
tukaj
navzočega
mesarja
Birso
,
ki
bo
moral
priznati
,
da
je
že
dve
leti
rabil
nemški
funt
!
“
Osuplost
je
vzela
orjaku
besedo
.
Samo
svojo
trdo
roko
je
položil
Birsi
na
rame
.
Tedaj
je
velel
Strassoldo
:
„
Vi
,
izpustite
Birso
!
“
In
nato
je
zapičil
svoj
pogled
v
Birso
in
vprašal
:
„
Ali
je
res
,
kar
ste
čuli
?
Tresoč
se
na
vsem
telesu
je
Birsa
jecal
,
da
je
menda
že
tako
,
če
pravi
Bandel
,
da
pa
on
še
ne
loči
dobro
mere
.
„
Čemu
ste
potem
tukaj
?
“
je
zavpil
podglavar
jezno
.
Orjak
je
izkušal
posredovati
,
ali
bil
je
dokaj
pohlevnejši
:
„
Gospod
,
na
Birso
naj
nikari
ne
dajo
nič
,
saj
kolje
le
kozliče
!
“
„
Vaša
milost
,
to
ni
res
,
“
se
je
odzval
Bandel
in
Birsa
je
že
vnaprej
zmajeval
z
glavo
.
Podglavar
je
stopil
k
orjaku
.
Do
vratu
mu
je
segal
in
je
bil
vendar
mož
,
kakor
gre
.
Rahlo
ironično
in
prijazno
zasmehljivo
je
dejal
:
„
Vi
,
močni
mož
,
eno
Vam
povem
,
pojdite
lepo
domov
,
odprite
mesnico
in
ne
pravdajte
se
,
dokler
ne
veste
,
kaj
je
prav
.
Sicer
bom
dal
poizvedovati
in
preiskovati
,
ali
niste
morda
vsi
kupovali
kakor
ta-le
,
“
je
pokazal
na
Birso
.
Mesarji
so
molčali
;
ko
jih
je
videl
v
zadregi
,
je
velel
podglavar
:
„
Če
se
boste
ustavljali
odpreti
mesnice
,
pošljem
nad
vas
biriče
in
predložim
zbornici
,
naj
vas
ali
izžene
,
ali
vam
vzame
pravico
mesnic
.
“
Strassoldo
je
pretiraval
,
ker
si
v
hipu
ni
bil
na
jasnem
,
kaj
in
kako
naj
bi
v
takem
slučaju
ukrenil
.
Sicer
je
dosegel
svoj
namen
.
Poparjeni
so
stali
pet
minut
pozneje
mesarji
pred
deželno
hišo
.
Tedaj
je
orjak
vzrojil
:
„
Birsa
je
vsega
kriv
!
“
Stegnil
je
roke
po
nesrečniku
,
ki
je
odskočil
in
zavpil
:
„
Samemu
sebi
sem
najbolj
škodil
.
Usmilite
se
me
,
devet
otrok
imam
!
“
Orjak
je
imel
samo
enega
in
je
zato
ljubil
vse
,
boječ
se
vražjeverno
za
svojega
.
Spustil
je
Birso
in
dejal
:
„
Boga
zahvali
,
da
imaš
otroke
,
tepec
!
“
Podglavar
je
odslavljal
Bandela
,
ki
je
bil
razgrnil
račune
in
papirje
pred
njim
:
„
Samo
predrznosti
ne
,
moj
ljubi
.
Cosa
per
forza
non
vale
scorza
!
Razumete
?
“
„
Razumem
,
Vaša
milost
!
“
„
Stanovi
tožijo
,
jaz
sem
odgovoren
za
red
v
deželi
!
Nočem
več
slišati
tožba
!
“
Bandel
se
je
poklonil
,
podglavar
je
zamahnil
z
roko
,
da
ga
odpušča
.
Za
odhajajočim
je
še
velel
:
„
Torej
,
ne
zabite
,
cosa
per
forza
non
vale
!
“
In
Bandel
se
je
zopet
poklonil
ter
šel
.
Pred
vrati
se
je
nasmehnil
in
mrmral
:
„
Ti
znaš
svoj
pregovor
,
jaz
svojega
.
Tudi
moj
je
dober
:
Chi
dorme
,
non
piglia
pesci
,
signor
luogotenente
!
“
Zavil
je
s
Travnika
proti
Studencu
,
kjer
mu
je
stala
hiša
.
Na
vogalu
ulice
je
zadel
v
človeka
,
ki
je
prihajal
iz
nasprotne
smeri
.
Moža
sta
odletela
narazen
in
vzkliknila
,
ko
sta
spoznala
drug
drugega
:
„
Furbo
!
“
„
Berechino
!
“
Bil
je
Bandelov
znanec
,
tolminski
sodnik
Locatelli
.
Použila
sta
vsak
po
par
nežnih
golobčkov
in
popila
nanje
troje
steklenic
težkega
furlanskega
vina
.
Bandelova
gospa
ju
je
pustila
pri
četrti
sama
.
Sedela
sta
si
iz
oči
v
oči
.
Niti
kretnja
,
niti
ena
poteza
v
obrazu
jima
ni
bila
skupna
,
in
vendar
sta
si
nekako
sličila
.
Bandel
je
bil
kljub
svoji
tršatosti
koščen
in
mršav
.
Nizko
čelo
mu
je
ginilo
globoko
med
oči
.
Odurno
je
bilo
njegovo
krepko
,
naprej
sileče
ozobje
.
Ob
ustnicah
se
je
črtala
poteza
nekake
bolezni
,
lakoti
podobno
drhtenje
.
Locatelli
je
sodil
Bandela
:
„
Kako
mu
hrustajo
koščice
pod
zobmi
.
Kaj
bi
počel
,
če
bi
ne
imel
vsak
dan
par
golobčkov
?
“
Istočasno
je
motril
Bandel
tolstega
gosta
in
mislil
:
„
Kako
čudno
mesnate
ustnice
ima
.
Nič
ne
grize
,
samo
srka
,
kakor
bi
pil
mozeg
iz
kosti
!
“
Obnašanje
Bandelovo
je
bilo
okorno
,
robato
,
namenoma
nefino
,
Locatelli
je
bil
graciozen
.
Kako
je
vino
pil
!
„
Pij
,
ti
samo
pokušaš
,
“
je
menil
Bandel
.
„
Težko
je
,
“
je
menil
Locatelli
;
ti
lahko
piješ
,
ki
si
suh
.
“
Bandel
se
je
krohotal
:
„
Kaj
,
še
vedno
se
bojiš
apopleksije
?
“
„
Težkih
vin
ne
ljubim
,
“
je
odvrnil
sodnik
in
vzdihnil
,
dočim
mu
je
Bandel
znova
nalil
.
„
Spim
slabo
!
“
Bandel
je
zamahnil
z
roko
:
„
Sediš
preveč
!
“
Locatelli
je
srknil
vina
,
se
oddahnil
in
dejal
:
„
Bolan
sem
.
Včasih
kar
odrevenim
in
me
vrže
ponoči
pokoncu
.
Še
snoči
me
je
.
Stopil
sem
k
oknu
.
Luna
je
sijala
na
vrt
za
hišo
.
In
doli
na
klopi
je
sedela
v
pikastem
ogrinjalu
.
“
Bandel
je
osupel
strmel
gostu
v
obraz
.
Gost
se
je
nasmehnil
:
„
Morda
se
mi
je
samo
zdelo
,
toda
videl
sem
jo
.
Stisnjeno
samo
vase
—
“
Bandel
se
je
zasmejal
:
„
Zdaj
vidim
,
da
si
res
bolan
.
Mrtve
vidiš
.
Tvoja
bolezen
je
tu
notri
!
“
Pokazal
je
na
čelo
.
„
Morda
se
vrača
—
“
Glas
,
ki
je
bil
navidezno
miren
,
je
drhtel
.
Bandel
se
je
krohotal
:
„
Zdaj
samo
še
to
povej
,
da
si
videl
tudi
tistega
fanta
,
ki
je
tedaj
utonil
,
kako
mu
je
že
bilo
ime
?
“
Locatelliju
so
drhtele
ustnice
:
„
Gradnika
?
Videl
ga
je
Mohor
Kacafura
.
“
„
Zlodja
je
videl
,
pijanec
,
“
je
vzkliknil
Bandel
.
“
Preden
sta
se
prijatelja
razšla
,
je
naročil
Bandel
,
kakor
da
se
je
pravkar
domislil
,
sodniku
,
naj
mu
sestavi
pregled
,
koliko
in
kakšne
živine
da
se
je
poklalo
po
Tolminskem
v
dobi
zadnjih
dveh
let
.
„
Samo
zaradi
gospodov
v
deželni
hiši
,
“
je
menil
,
„
ki
so
sitni
.
“
Locatelli
je
bil
pravkar
hvaležno
sprejel
dvoje
veder
lahkega
vipavca
kot
dar
med
prijatelji
in
ni
mogel
,
da
bi
ne
obljubil
.
Mrmral
je
,
da
bi
se
rad
poslovil
od
gospe
.
„
Ni
treba
,
“
ga
je
rinil
skozi
vrata
Bandel
,
„
še
mislila
ne
bo
nate
.
Saj
je
niti
doma
ni
.
Je
gotovo
pri
jezuitih
,
kjer
pridiguje
Sadar
;
zaljubljena
je
vanj
.
“
In
dostavil
je
še
:
„
Slednji
teden
ima
druge
muhe
.
“
Locatelli
se
je
poslovil
,
našel
na
Kornu
hlapca
s
konjem
in
ga
oštel
,
ker
si
je
bil
naročil
dvoje
meric
vina
namesto
ene
.
V
mestu
je
vse
opravil
dopoldne
.
Odhajal
je
takoj
.
Hlapca
je
poslal
k
Bandelu
po
vino
in
mu
velel
,
naj
jaha
za
njim
,
da
ga
bo
čakal
v
Solkanu
pri
davkarici
Marjuti
Bašin
.
Kljub
svoji
rejenosti
se
je
vzpel
ročno
na
konja
.
Vso
pot
do
Solkana
je
mislil
na
Bandela
in
je
škodoželjno
mrmral
:
„
Bahaš
,
Bandel
,
bi
rad
z
Locatelliji
pajdašil
.
Ampak
Locatellijev
ne
boš
dotekel
,
so
bili
že
gospodje
,
ko
si
bil
ti
še
hlapec
.
—
“
„
Hlapec
tolminskih
Locatellijev
!
“
je
ponovil
.
Kdaj
je
bilo
to
?
Ali
v
času
žene
v
pikastem
ogrinjalu
,
ki
jo
je
videl
v
halucinacijah
sodnik
preteklo
noč
,
ali
ob
času
tistega
mrtvega
fanta
,
ki
ga
je
videl
pijanec
Mohor
Kacafura
?
—
Komaj
je
Locatelli
odšel
,
je
Bandel
pozval
hlapca
in
mu
velel
peljati
mogočen
sod
vina
v
hišo
grofa
Thurna
,
onega
istega
,
ki
se
je
pred
leti
pravdal
s
stanovi
,
in
dal
zastražiti
deželno
hišo
,
da
niso
mogli
stanovi
k
seji
.
Uro
pozneje
se
je
Bandel
odpravil
sam
v
posete
h
grofu
.
Grof
Thurn
je
dremal
v
naslonjaču
.
Bil
je
vinjen
.
Zdravil
je
z
vinom
protin
.
Sluga
je
uvedel
Bandela
kakor
po
navadi
na
lastno
roko
,
tem
brezskrbneje
,
ker
je
bil
Bandelov
hlapec
pripeljal
vino
.
„
Blagorodje
,
“
je
dejal
grofu
,
„
dacar
,
Bandel
je
poslal
hlapca
s
sodom
vina
.
“
„
Starega
?
“
je
vprašal
grof
.
„
Desetleten
starogorec
!
“
„
Dobro
!
“
Sluga
se
je
poklonil
in
dejal
:
„
Dacar
Bandel
bi
rad
govoril
z
blagorodjem
.
“
Grof
se
je
vznevoljil
:
„
Zdaj
sem
pijan
,
naj
pride
jutri
!
“
Sluga
se
je
naklonil
znova
in
dejal
:
„
Dvajset
veder
je
vina
.
Ali
bi
,
blagorodje
,
vendar
blagovolili
—
dacar
čaka
pred
vrati
.
“
„
Ali
ne
slišiš
,
“
je
vpil
grof
,
„
zdaj
sem
pijan
!
“
Sluga
se
je
oddaljil
.
Na
vratih
pa
je
zopet
obstal
:
„
Morda
blagovoli
blagorodje
,
da
jaz
uredim
zadevo
.
Dacar
bi
rad
deset
hlapcev
.
“
„
Kaj
?
“
je
zategnil
grof
,
„
čemu
mu
bodo
moji
bravi
?
“
„
Tolmince
pojde
rubit
!
“
Thurn
se
je
začel
smejati
.
To
priliko
je
porabil
sluga
in
odprl
Bandelu
pred
vrati
.
Grof
ni
bil
prav
nič
nevoljen
,
ko
ga
je
ugledal
.
Smejal
se
je
še
glasneje
in
vpil
:
„
Čujte
,
Tolmince
pojde
rubit
!
“
Hipoma
pa
se
je
nehal
smejati
,
videč
odločno
in
resno
Bandelovo
lice
,
in
je
dejal
:
„
Torej
zares
?
In
mojih
bravov
rabiš
?
Ali
plačaš
?
“
„
Plačam
!
“
Grof
se
je
zamislil
in
dejal
čez
hip
nestrpno
:
„
Pridi
jutri
,
danes
sem
pijan
!
“
In
je
pristavil
:
„
Tolminci
so
hudiči
.
“
„
Thurnovim
hlapcem
niso
kos
!
“
je
odvrnil
Bandel
.
Odhajaje
je
rekel
:
„
S
funtom
ni
šlo
,
pojde
tako
!
“
Bandel
si
je
mel
roke
.
Par
veder
vipavca
in
dvajset
veder
starogorca
za
Tolmince
!
In
vrhutega
je
bilo
vino
zarubljeno
blago
.
—
Ob
štirih
popoldne
bil
naznanil
podglavar
Strassoldo
stanovsko
sejo
.
Točno
ob
štirih
sta
bila
v
zbornici
deželne
hiše
samo
dva
zastopnika
,
odbornik
Ignacij
Cristoforutti
,
duhovnik
in
zastopnik
šempaske
cerkve
,
in
Ivan
Pavel
pl.
Radetić
.
Drugi
gospodje
so
začeli
prihajati
šele
ob
mraku
.
Deželni
sluge
so
bili
nažgali
troje
lestencev
in
prinesli
na
odborniško
mizo
mogočne
sklade
papirja
in
šop
rezanih
gosjih
peres
.
Iz
predsobe
je
bilo
čuti
glasen
pogovor
prihajajočih
.
Tedaj
so
vstopili
istočasno
trije
odborniki
:
Anton
baron
Orzon
,
droban
človek
,
zavit
do
nosu
,
ki
mu
je
v
ogromni
veličini
gledal
čez
stisnjene
brezzobe
ustnice
,
Ivan
Krstitelj
Delmestri
,
izredno
skrbno
oblečen
,
dvorljiv
in
vsiljiv
,
spreten
mešetar
,
ki
se
ga
je
svojčas
na
Dunaju
vse
balo
od
direktorja
bančne
deputacije
pa
do
zadnjega
sluge
.
Tretji
je
bil
skromni
in
nerodni
Anton
grof
Attems
.
Segli
so
po
vrsti
Cristoforuttiju
v
roko
.
Radetiču
,
ki
je
bil
sedel
v
zadnji
sedež
na
levi
,
je
edini
Attems
pokimal
v
pozdrav
.
Tedaj
je
prišel
skozi
vrata
v
ozadju
podglavar
.
Z
dostojanstveno
malomarnostjo
in
hlinjeno
gibčnostjo
se
je
vzpel
na
svoje
mesto
in
z
glavo
kimaje
pozdravil
nekaj
znancev
v
zbornici
.
Tu
so
bili
zasedli
po
vrsti
desno
stran
sedežev
uglednejši
plemiči
,
dočim
so
sedeli
na
levi
pretežno
mlajši
člani
iz
nižjih
plemiških
rodbin
.
Duhovskih
zastopnikov
ni
bilo
navzočih
,
izostali
so
tudi
knezi
,
kakor
navadno
.
Za
praznimi
knežjimi
sedeži
je
sedel
prvi
na
sredi
grof
Jakob
Anton
Coronini
,
tolminski
gospod
in
najpremožnejši
med
plemstvom
,
odkar
je
bil
združil
v
svoji
roki
posestva
po
stricih
in
umrlem
bratu
.
Zadnje
čase
je
pridružil
svojemu
imenu
še
ime
svojega
slavnega
prednika
Ludovika
,
junaka
pri
Lutzenu
.
Ob
njegovi
strani
je
bil
rejeni
in
dobrodušni
grof
Julij
Cezar
Colloredo
,
ki
se
je
potil
poleti
in
pozimi
in
ki
je
slovel
kot
najspretnejši
lovec
in
strelec
.
Ob
njem
sta
se
vrstila
grofa
Filip
in
Nikolaj
Strassoldo
,
podglavarjeva
sorodnika
.
Nikolaj
je
bil
mlad
junak
,
trdega
lica
in
vroče
krvi
,
neutolažljiv
duelant
,
sicer
pa
slab
družabnik
dam
.
Oboževal
je
edino
svojo
sestro
,
ki
je
pozneje
postala
žrtev
nekega
plemiškega
nasilneža
.
Nikolaj
je
lastnoročno
maščeval
čast
sestre
in
umrl
zato
kot
zločinec
pod
rabljevim
mečem
.
Bil
je
živo
nasprotje
brata
Filipa
,
poznejšega
komisarja
v
deželnih
katastralnih
zadevah
,
človeka
mirne
nravi
in
hladnega
razuma
.
Za
njima
v
drugi
vrsti
je
sedel
neznatni
Klavdij
Delmestri
,
zanemarjen
človek
in
redno
zaspan
.
Tu
sta
sedela
brata
Peter
in
Jakob
Mels
iz
rodu
Colloredo
.
Stari
Jakob
je
bil
skoro
gluh
in
se
je
pri
vsaki
priliki
vse
preglasno
posluževal
Petrovega
komentiranja
.
Za
njima
,
med
dvema
praznima
sedežema
,
je
sedel
grof
Josip
Thurn
,
čigar
oče
je
bil
eden
petnajsterih
sinov
Ivana
Filipa
,
ki
je
bil
pridobil
po
Hofferjih
devinski
grad
.
Mirni
Josip
je
bil
navidez
živo
nasprotje
nasilnega
Jeronima
iz
nesrečne
furlanske
rodovine
.
Zadnji
na
desni
je
bil
grof
Josip
Dornberg
,
čigar
grb
je
bila
zlata
vaza
z
alojo
.
Duhoviti
Rabatta
,
čigar
žena
je
bila
iz
rodbine
Dornbergov
,
je
dejal
o
priliki
,
da
je
zlata
vaza
odveč
.
Dornbergi
so
bili
namreč
zelo
obubožali
.
Da
bi
utegnila
pomeniti
usodo
Dornbergov
tudi
aloja
,
tega
Rabatta
ni
vedel
,
ker
ni
slutil
,
da
dočaka
dvoje
članov
rodbine
nadstoletno
starost
,
in
sicer
Ivan
Ignacij
,
ki
je
umrl
l.
1779.
stoindve
leti
star
,
in
neomožena
Ana
,
ki
je
umrla
po
svojih
dveh
tudi
neomoženih
in
skoro
stoletnih
sestrah
leta
1774.
v
stotretjem
letu
svoje
deviške
mladosti
.
Levo
stran
sedežev
so
zasedli
številni
nižji
plemiči
,
najprej
brata
Ludovik
in
Ferdinand
Formentini
.
Poslednji
je
slovel
kot
vesten
gospodar
.
Ludovika
so
poslali
stanovi
leta
1708.
kot
zastopnika
na
Dunaj
v
zadevi
ustanovitve
goriške
nadškofije
.
Razen
Radetićev
,
ki
sta
sedela
poleg
njiju
,
sta
bila
to
edina
priletna
moža
na
levici
.
Radetići
so
bili
potomci
bosenskega
kralja
Radivoja
in
junaka
Petra
Radeca
,
čigar
nečak
Mihael
je
rešil
pri
Kaniži
Lenkoviču
življenje
in
je
pozneje
umrl
zavratno
umorjen
v
Benetkah
.
Mihael
in
Ivan
Pavel
sta
bila
njegova
vnuka
.
Tudi
njiju
oče
je
umrl
zavratno
umorjen
v
Biljah
.
Mlajši
člani
zbornice
so
bili
na
levi
:
Radetićev
sin
Ivan
,
Ferdinand
pl.
Neuhaus
,
Andrej
pl.
Edling
,
Anton
pl.
Grabeč
,
Lovrenc
de
Grazia
,
Jakob
Anton
Morelli
in
Franc
pl.
Suardo
.
Stanovske
seje
,
ki
so
se
vršile
brez
notranjega
reda
,
so
ustvarile
v
zbornici
dve
stranki
,
od
katerih
je
levica
videla
v
desnici
mogotce
,
vlade
željne
privilegirance
,
dočim
je
desnica
videla
v
levici
neotesanost
mladih
pustolovcev
,
željnih
deželnih
služb
.
Podglavar
Strassoldo
se
je
zastonj
trudil
,
da
bi
zlomil
to
delitev
zbornice
,
kjer
je
bilo
vrhutega
še
vse
polno
nasprotstev
med
posameznimi
člani
.
V
dobi
svojega
službovanja
se
je
bil
prepričal
,
da
je
laže
izhajati
z
desnico
.
Zdaj
je
premišljal
,
s
katero
frazo
bi
v
uvodnih
besedah
vrnil
levici
,
kjer
so
nekateri
javno
smešili
počenjanje
deželnega
odbora
v
zadevi
mesnega
davka
.
Iskal
je
sarkastične
besede
,
ali
ker
je
ni
našel
,
je
prevzel
njegovo
besedo
patos
užaljenca
.
Začel
je
s
tem
,
da
so
zelo
resni
časi
in
da
je
treba
vseh
moči
in
resne
volje
,
da
zbornica
izvrši
nalogo
,
ki
jo
ji
vsiljuje
tek
razmer
.
Menil
je
nato
,
da
nikakor
ni
spodobno
,
če
nekateri
člani
zbornice
javno
blatijo
in
zasmehujejo
izvršujoči
deželni
odbor
.
To
počenjanje
je
zahrbtno
,
nečastno
in
nevarno
.
Mladi
na
levi
so
postajali
nemirni
.
Vročekrvni
Nikolaj
,
podglavarjev
sorodnik
,
na
desni
je
razjarjen
iskal
žrtev
na
levici
.
Tedaj
je
označil
podglavar
namen
seje
.
Čas
je
,
da
vsa
zbornica
vzame
v
pretres
zadevo
zakupa
od
mesnega
in
vinskega
davka
.
Žalibog
je
prešel
ta
zakup
pred
dvema
letoma
v
roke
nevarnega
,
brezvestnega
človeka
,
ki
škodi
deželi
in
ugledu
zbornice
pri
bančni
direkciji
.
Ve
sicer
,
da
so
med
člani
zbornice
taki
,
ki
se
Bandelovega
počenjanja
vesele
.
Zopet
se
je
levica
vznemirila
,
dočim
je
podglavar
nadaljeval
,
da
morejo
tako
delati
pač
samo
ljudje
brez
vse
razsodnosti
,
ki
ne
pomislijo
,
da
je
odbor
zgolj
izvršujoči
del
zbornice
in
da
tako
torej
sami
sebe
sramote
.
Kdor
ima
odboru
ali
njemu
,
kot
podglavarju
,
kaj
očitati
—
tu
je
čas
,
da
pove
.
Besede
so
vplivale
.
Dvorana
je
bila
tiha
,
edini
Mels
je
interpeliral
svojega
brata
in
okradel
govornika
za
efekt
.
Nekam
nervozno
je
zato
nadaljeval
,
da
prehaja
s
tem
k
zadevi
sami
:
zadeva
sama
je
gospodom
znana
.
Tiče
se
zakupa
na
davek
od
mesa
in
vina
.
Gospodom
so
razmere
znane
.
Ves
svoj
ugled
je
moral
porabiti
prejšnji
dan
,
da
je
upokojil
puntajoče
se
mesto
in
mesarje
.
Tudi
po
deželi
vre
.
Nadeja
se
,
da
bo
zbornica
pri
tem
resnem
vprašanju
pokazala
,
da
zna
vršiti
svojo
nalogo
.
Nadeja
se
,
da
bo
zbornica
nalogi
kos
in
da
tako
enkrat
za
vedno
utihnejo
obžalovanja
vredni
,
grajajoči
glasovi
izven
seje
.
Naproša
odbornika
Delmestrija
,
kot
veščaka
,
da
poroča
o
stvari
.
Že
iz
načina
,
kako
se
je
Delmestri
dvignil
in
brskal
v
papirjih
pred
seboj
,
je
spoznala
zbornica
,
da
se
je
pripravil
.
Ivan
Pavel
Radetić
se
ni
mogel
znebiti
vtisa
,
da
gre
za
inscenirano
igro
.
Mož
je
bil
najresnejši
v
zbornici
.
Tudi
se
še
ni
zgodilo
,
da
bi
bil
govoril
,
Delmestri
je
začel
govoriti
,
hitro
,
gladko
,
na
pamet
.
Bil
je
dolgo
vrsto
let
zastopnik
stanov
pri
bančni
deputaciji
,
zato
da
so
mu
znane
razmere
med
deželo
in
banko
.
Preden
pa
govori
o
tem
razmerju
,
naj
gospodje
dovolijo
,
da
prečita
odlomek
iz
nekega
rekurza
proti
prepovedi
izvoza
živil
za
dobe
glavarja
Friderika
grofa
Lanthierija
.
Bral
je
s
poudarkom
:
„
Goričani
,
katerim
prodajamo
svoje
živinske
pridelke
,
zahtevajo
od
nas
,
naj
bi
samo
njim
dajali
svoje
blago
,
in
vendar
nismo
mi
nikoli
zahtevali
,
da
bi
oni
samo
nam
svoje
vino
prodajali
.
Prepoved
kupčevati
zunaj
dežele
pomeni
za
nas
toliko
,
kakor
ukaz
,
da
moramo
svoje
pridelke
tisti
kup
prodajati
,
kakor
ga
bodo
Goričani
določevali
,
in
da
ne
smemo
več
slanine
in
masla
pridelovati
,
kakor
ga
bodo
Goričani
mogli
porabiti
.
“
Vpraša
gospode
,
ali
se
jim
ta
rekurz
ne
zdi
značilen
za
neko
vrsto
ljudstva
v
deželi
?
Ali
ne
morejo
uganiti
,
kdo
da
so
,
ki
tako
rekurirajo
.
„
Neumni
niso
,
naj
bodo
kdorkoli
,
“
je
dejal
Coronini
.
„
Tolminci
so
,
“
se
je
poklonil
smehljaje
Delmestri
gospodu
Tolmincev
,
ki
je
prišel
v
veliko
zadrego
,
dočim
se
je
levica
krohotoma
zasmejala
.
„
Da
,
Tolminci
,
“
je
ponovil
,
„
to
so
tisto
zakrknjeno
in
svojeglavno
ljudstvo
,
ki
že
od
l.
1532.
prizadeva
deželi
nešteto
sitnosti
.
Tedaj
so
se
uprli
turškemu
davku
in
se
sklicevali
na
nekake
predpravice
.
Od
leta
1542.
se
puntajo
proti
ureditvi
davčne
knjige
in
se
zopet
sklicujejo
na
predpravice
.
Potem
se
upirajo
kolkovnemu
davku
.
Potem
se
puntajo
proti
vojnemu
krajcarju
,
davku
od
ognjišč
,
soli
in
dolgujejo
danes
,
v
letu
štirinajstem
,
trideset
tisoč
goldinarjev
davka
.
Sklicujejo
se
seveda
zopet
na
predpravice
.
In
na
predpravice
se
zopet
sklicujejo
od
leta
1706
..
odkar
smo
sprejeli
davek
na
meso
in
vino
.
“
Za
hip
je
ponehal
in
dejal
nato
nekam
šaljivorezko
:
„
Ampak
dežela
bo
propadla
pri
teh
večnih
predpravicah
.
“
Ozrl
se
je
po
zbornici
;
očividno
je
iskal
na
obrazih
,
kolik
je
vtis
zadnjih
besed
.
In
ker
najbrže
ni
opazil
nobenega
vtisa
,
je
dejal
:
„
Te
besede
sem
rabil
na
Dunaju
pri
direktorju
bančne
deputacije
in
mu
dokazal
jasno
in
pravilno
,
da
stanovi
ne
morejo
prevzeti
odgovornosti
za
novi
davek
.
Žalibog
so
bili
in
so
na
Dunaju
drugega
mnenja
.
Pri
tistih
pogajanjih
se
mi
je
očitalo
kot
stanovskemu
odborniku
,
da
stanovi
sami
šuntamo
Tolmince
—
“
Nekaj
klicev
je
prekinilo
njegove
besede
.
„
Nadalje
se
mi
je
očitalo
,
da
ognjiščni
davek
ni
pravilno
odmerjen
—
“
Isti
medklici
.
„
Gospoda
,
“
je
vzkliknil
govornik
,
„
očitalo
se
mi
je
tudi
,
da
stanovi
ne
le
niso
mogli
izterjati
istega
davka
,
temuč
da
so
imeli
v
sedmih
letih
celo
9060
goldinarjev
25
krajcarjev
prebitka
.
“
„
In
Vi
ste
dovolili
,
da
so
Vam
vse
to
očitali
?
“
je
kriknil
vročekrvni
Nikolaj
Strassoldo
.
Delmestri
se
mu
je
vljudno
poklonil
in
dejal
:
„
Odgovoril
sem
na
taka
očitanja
,
kakor
sem
vedel
najbolje
.
Ali
naj
tisti
šuntajo
,
ki
moledujejo
z
Dunaja
odlok
za
odlokom
,
da
bi
prisilili
ljudstvo
k
plačevanju
?
“
„
Dobro
!
“
je
kimal
Coronini
.
„
Nadalje
sem
predložil
načrt
,
kako
da
je
davek
razdeljen
.
Gospoda
so
se
prepričali
,
da
je
pravilno
.
“
„
Tretji
očitek
,
“
je
dejal
dalje
,
ko
ni
nihče
reagiral
pri
drugem
,
„
tretji
očitek
sem
zavrnil
igraje
,
ko
sem
mimogrede
pripomnil
,
da
gre
samo
za
proračunjeni
prebitek
.
“
„
Tako
?
“
je
zategnil
nekdo
v
zbornici
,
Delmestri
se
je
zmedel
in
pristavil
hitro
:
„
Tako
se
mi
je
poročalo
na
Dunaj
.
“
„
Tu
,
v
tej
zbornici
se
je
svojčas
govorilo
o
dejanskem
prebitku
,
“
je
govoril
tisti
nekdo
iz
zbornice
.
Delmestri
se
je
proseče
ozrl
na
podglavarja
,
ki
se
je
dvignil
,
šepetal
z
odbornikom
Orzonom
in
dejal
nato
,
da
se
on
sicer
stvari
ne
spominja
več
tako
dobro
,
da
pa
ima
vtis
,
da
je
bil
oni
prebitek
res
samo
proračunjen
.
Prosi
govornika
,
naj
ostaja
pri
stvari
:
gre
za
mesni
davek
od
leta
1707.
in
ne
za
ognjiščni
davek
.
Zbornica
se
je
nekako
oddahnila
,
oni
osamljeni
glas
je
onemel
.
Delmestri
je
prešel
k
podrobnemu
referatu
.
Stanovi
so
po
izjalovljenih
pogajanjih
sprejeli
in
dali
v
podzakup
prvo
Polliniju
,
nato
Formentiniju
.
Radi
Tolmincev
so
zastajali
s
plačilom
,
tako
da
znaša
zaostanek
leta
1709.
8700
goldinarjev
od
mesnega
in
1250
goldinarjev
od
vinskega
davka
.
To
vsoto
dolguje
dežela
banki
in
je
do
danes
ni
mogla
plačati
,
niti
izterjati
.
V
prvi
vrsti
so
tega
krivi
Tolminci
,
v
drugi
vrsti
banka
sama
,
ki
je
bila
sprva
gluha
za
proteste
stanov
in
leta
1709.
dala
še
zakup
na
davek
Bandelu
,
ki
zdaj
deželo
zatira
in
dere
.
Banka
tudi
ni
ničesar
odredila
,
s
čimer
bi
mogli
stanovi
prisiliti
Tolmince
do
plačevanja
.
Čas
je
,
da
banka
izpregleda
.
Tako
ne
sme
naprej
.
Banka
vzemi
takoj
zakup
Bandelu
in
ga
vrni
stanovom
.
Banka
odpusti
stanovom
zaostale
vsote
,
odpravi
sploh
davek
na
meso
in
vino
,
ali
pa
odredi
potrebno
,
da
bodo
mogli
stanovi
izterjevati
davek
po
Tolminskem
.
Ker
pa
je
ljudstvo
sploh
ogorčeno
na
nove
davke
,
naj
se
označi
zahtevana
vsota
z
imenom
vojne
kontribucije
,
katero
bi
mogla
pobirati
na
Tolminskem
nato
tolminska
gosposka
.
Pri
zadnjih
izvajanjih
se
je
Delmestri
ozrl
na
Coroninija
,
ki
je
bil
tolminski
gospod
.
Coronini
je
milostno
prikimal
.
Podglavar
mu
je
pomignil
,
na
kar
je
šel
grof
iz
zbornice
k
podglavarjevemu
sedežu
.
Oba
sta
nato
dalje
časa
šepetaje
pretresala
Delmestrijev
načrt
.
Delmestri
je
medtem
zaključil
svoja
izvajanja
in
je
bil
gotov
,
da
bo
zbornica
njegov
predlog
glede
imena
„
vojna
kontribucija
“
sprejela
.
Žalibog
da
se
je
zmotil
.
Komaj
je
bil
namreč
sedel
,
je
planil
na
levici
Ferdinand
Formentini
in
vprašal
,
kaj
da
razume
Delmestri
pod
besedo
„
vojna
kontribucija
“
.
On
,
Formentini
,
da
razume
pod
vojno
kontribucijo
vojni
davek
.
„
Izredni
,
izredni
!
“
je
viknil
Delmestri
.
„
Izredni
ali
ne
,
vojni
davek
je
,
“
je
govoril
Formentini
.
„
Gospod
referent
hoče
,
“
je
nadaljeval
sarkastično
,
obrnjen
k
desnici
,
„
da
se
uvede
vojni
davek
namesto
davka
na
meso
.
Gospoda
,
to
pomeni
,
da
bomo
v
bodoče
mi
stanovi
vojni
davek
plačevali
,
dočim
smo
mesnega
davka
prosti
.
“
Šele
zdaj
je
doumela
zbornica
Formentinijevo
razburjenje
.
Mladi
na
levi
so
se
krohotali
.
Delmestri
je
vpil
in
si
bled
grizel
ustnice
.
Toda
tudi
ko
se
je
smeh
polegel
in
je
hotel
govoriti
,
mu
ni
šel
govor
,
ker
se
na
to
ni
pripravil
.
Izgovarjal
je
pač
številko
za
številko
,
tako
,
kakor
je
bil
vajen
obsipati
s
številkami
gospodo
na
Dunaju
,
toda
ni
se
mu
posrečilo
,
da
bi
izpodbil
Formentinijevo
tolmačenje
.
Utrujen
in
besen
je
sedel
.
Podglavar
je
pozval
zborujoče
,
naj
bodo
mirni
.
Zbornica
se
še
ni
bila
umirila
,
ko
je
bilo
čuti
miren
,
sonoren
glas
iz
ozadja
.
Kakor
na
mig
se
je
ozrl
odbor
in
zbor
tja
dol
,
kjer
je
sedel
v
zadnji
vrsti
Ivan
Pavel
Radetić
.
Zdaj
je
stal
visokozravnan
in
dejal
:
„
Gospodje
,
prosim
besede
!
“
Ni
se
še
zgodilo
,
da
bi
Radetić
govoril
,
zato
je
hipoma
prevzelo
vso
zbornico
zanimanje
.
Celo
Delmestri
se
je
oddahnil
in
pogledal
kvišku
.
Radetić
je
govoril
:
„
Gospodje
,
ako
iščemo
vzroka
deželne
mizerije
,
tedaj
jih
iščimo
resno
.
Vzroki
zla
naših
financ
niso
Tolminci
,
ni
bančna
deputacija
in
ni
Bandel
.
Bančna
direkcija
ima
svoje
pravno
stališče
.
Tolminci
se
sklicujejo
na
svoje
pravice
in
Bandel
se
poslužuje
samo
v
izdatnejši
strogosti
načina
pri
izterjevanju
,
kakršnega
so
se
posluževali
naši
davkarji
Pollini
in
Formentini
.
Res
je
,
Tolminci
se
branijo
vsakih
novih
davkov
.
Ne
branijo
se
jih
,
ker
so
po
naravi
uporno
,
cesarju
neposlušno
ljudstvo
,
kakor
jih
naš
odbor
toži
na
Dunaju
,
branijo
se
jih
,
ker
ne
razumejo
razmer
in
so
mnenja
,
da
jih
nekatere
bivše
predpravice
ščitijo
vseh
novih
davkov
.
Leta
1532.
so
se
tudi
,
kakor
je
že
odbornik
Delmestri
povedal
,
upirali
davku
.
Tedaj
jih
je
prepričal
o
potrebi
davka
glavar
Attems
s
preprosto
opazko
,
da
gre
za
splošne
davke
,
cesarske
davke
,
ki
so
jih
dolžni
plačevati
privilegiranci
in
neprivilegiranci
.
Prepričan
sem
,
da
Tolminci
davka
na
meso
ne
razumejo
.
“
Bilo
je
nekaj
čudovitega
v
besedah
in
govoru
Ivana
Pavla
Radetića
.
Komaj
par
polglasnih
opazk
je
bilo
čuti
v
zbornici
,
dočim
je
bila
večina
mirna
in
pazljiva
.
„
Par
bridkih
besed
moram
povedati
,
“
je
nadaljeval
Radetić
mehko
in
slovesno
.
„
Dolgo
vrsto
let
gledam
molče
,
kako
se
v
tej
deželi
gospodari
.
Tudi
zdaj
ne
bi
govoril
.
Toda
vidim
v
duhu
vihar
,
ki
se
zbira
nad
nami
vsemi
,
vidim
začetek
konca
.
“
Ponehal
je
za
hip
.
Zroč
topo
preko
zborujočih
,
je
bil
,
kakor
da
v
resnici
vidi
,
česar
ne
vidi
nihče
in
ne
sluti
nihče
.
„
Gospodje
,
“
je
vzkliknil
,
„
periculum
in
mora
!
Dežela
je
obupana
.
Ljudstvo
je
izgubilo
zaupanje
do
svoje
gosposke
.
Ljudstvo
čuti
in
vidi
samo
bremena
in
nasilje
davkarjev
.
Bandela
ne
poznam
.
Morda
je
lopov
,
morda
komedijant
.
Vem
,
da
vidi
ljudstvo
v
Bandelu
pijavko
in
ne
loči
več
davkarjev
od
plemičev
,
niti
od
uradnika
in
odbornika
in
glavarja
.
Pri
ljudstvu
smo
mi
vsi
samo
še
pijavk
.
“
Zopet
je
prenehal
,
grobna
tišina
je
bila
v
zbornici
.
„
Tu
sedimo
,
“
je
nadaljeval
,
„
blagor
dežele
nam
je
poverjen
v
varstvo
.
Ali
smo
skrbeli
za
blagor
dežele
?
Niti
Bandela
nismo
gospodarji
.
Že
dve
leti
trpimo
njegovo
počenjanje
in
mu
nasprotno
,
kakor
bi
ne
smeli
,
odtegujemo
podporo
dežele
pri
pobiranju
davka
.
Bančni
direkciji
kažemo
svojo
nemoč
in
igramo
žalostno
vlogo
malovrednih
upraviteljev
.
Z
izgovori
prihajamo
,
dasi
smo
se
zavezali
v
pogodbi
točno
plačevati
obroke
,
še
več
,
gospodarimo
slabo
,
ker
imamo
dejanske
prebitke
in
jih
tajimo
in
tožimo
ljudstvo
,
dočim
sami
ne
plačujemo
vojnega
davka
.
“
Tu
je
kriknilo
nekaj
zadetih
.
Kakor
val
je
vzrastel
Radetiću
glas
;
„
Če
lažem
,
naj
se
mi
prepove
govoriti
.
Če
pa
ne
lažem
,
bom
govoril
do
konca
.
“
In
res
je
mogel
dogovoriti
:
„
Finance
v
deželi
so
slabe
.
Proč
zato
z
deželnimi
darovi
.
Razsipnost
je
,
deželni
denar
pri
dobrih
časih
naklanjati
godovnikom
,
birmancem
,
ženinom
in
tujcem-gostom
,
brezvestnost
je
delati
to
zdaj
.
“
Hipno
se
je
umiril
in
pripomnil
uradno
:
„
Izdelal
sem
načrt
,
podoben
Delmestrijevemu
.
Uvedi
se
splošna
kontribucija
v
znesku
12.000
goldinarjev
.
Izterjaj
se
v
plačilo
davkarjev
12.720
goldinarjev
.
Podrobni
načrt
izročam
v
roke
gospoda
podglavarja
.
“
Hip
topega
molka
je
ležal
nad
zbornico
.
Bilo
je
,
kakor
da
sta
levica
in
desnica
okameneli
.
Hipoma
pa
je
planil
mladi
Nikolaj
Strassoldo
kvišku
in
vzkliknil
:
„
Izdajalec
,
kmetom
nas
prodaja
!
“
Namah
so
zborujoči
osiveli
.
Bilo
je
slišati
hripave
,
jezne
glasove
.
Mladi
Radetić
je
skočil
k
Nikolaju
Strassoldo
in
vpil
:
„
Vi
,
obžalujte
,
moj
stric
ni
izdajica
.
Vi
,
jaz
hočem
odgovora
.
“
„
Dobite
ga
!
“
Gluhi
Mels
je
začuden
mahal
z
rokama
,
nič
manj
presenečen
,
nego
zanemarjeni
Klavdij
Delmestri
,
ki
se
je
pravkar
prebudil
.
Coronini
,
Colloredo
in
nekateri
drugi
so
se
opravičevali
pri
podglavarju
in
odhajali
.
Ob
Ivanu
Radetiću
se
je
postavilo
nekaj
mladih
z
levice
,
očividno
zato
,
ker
so
mislili
,
da
desnica
navali
nanj
.
To
se
ni
zgodilo
,
pač
pa
je
z
desnice
odhajal
član
za
članom
.
Edini
Delmestri
,
ki
je
prej
tako
žalostno
pogorel
,
je
zdaj
ves
srečen
šepetal
Cristoforuttiju
:
„
Eden
torej
,
eden
je
bil
,
ki
je
za
moj
predlog
!
“
Radetić
je
izročil
pisan
načrt
podglavarju
.
Tedaj
ga
je
potrepal
Coronini
po
ramenu
:
„
Govorili
ste
o
pravicah
Tolmincev
.
Ali
ste
mislili
s
tem
povedati
,
da
imajo
Tolminci
pravico
do
ene
četrtine
od
desetine
,
katero
pobiram
?
“
„
Nikakor
,
gospod
grof
,
“
je
odvrnil
oni
mirno
,
„
o
tej
predpravici
čujem
zdaj
prvikrat
!
“
Coronini
mu
je
molče
obrnil
hrbet
.
—
Seja
je
bila
pri
kraju
.
Davkar
Simonetti
,
ki
je
prišel
brez
vsakih
računov
k
seji
,
je
nekam
veselo
pobral
svoje
papirje
in
odšel
.
Šel
je
naravnost
v
palačo
grofa
Rabatte
,
ki
se
je
bil
pri
podglavarju
opravičil
z
boleznijo
.
Simonetti
ga
je
našel
z
Vergilom
v
roki
in
mu
je
popisal
sejo
.
Tedaj
se
je
Rabatta
razvnel
.
Začel
je
hoditi
po
sobi
gorindoli
.
Plemič
,
ki
je
duševno
nadkriljeval
svoje
vrstnike
,
je
zavidal
Coroninije
,
Strassolde
in
Collorede
,
zavidal
celo
poljudnost
Radetićev
.
Odslovil
je
Simonettija
in
se
zamislil
.
Naenkrat
se
je
udaril
po
čelu
in
vzkliknil
:
„
Che
idea
!
Seveda
!
Spravim
jih
.
Coroninije
,
Strassolde
,
Radetiće
in
vse
druge
.
“
Tedaj
je
prišel
sluga
in
naznanil
,
da
so
začeli
prihajati
povabljeni
gosti
,
člani
akademije
„
cvetočega
lovora
“
,
ki
ji
je
predsedoval
pesnik
in
arbiter
elegantiae
Rabatta
.
Silvestrov
večer
leta
1712.
je
bilo
ob
sedmih
zvečer
,
ko
je
sedel
Anže
Rink
,
mostarski
krojač
pri
svojem
sosedu
in
prijatelju
Fortunatu
Helerju
,
mostarskem
čevljarju
in
starem
prijatelju
.
Ne
da
bi
bila
Anže
in
Fortunat
kakorkoli
duševno
soglašala
.
Baš
zato
,
ker
nista
soglašala
,
sta
bila
prijatelja
.
Anže
je
bil
krojač
,
Fortunat
čevljar
;
Anže
ni
maral
mnogo
dela
,
Fortunat
je
delal
od
zore
do
noči
in
še
v
noč
.
Anže
je
bil
zgovoren
,
Fortunat
molčeč
ko
grob
;
Anže
je
imel
družino
,
Fortunat
je
imel
neko
teto
,
ki
je
bila
še
bolj
molčeča
ko
nečak
,
še
bolj
pridna
—
vsaj
pletla
je
venomer
in
napletla
bi
bila
celo
hišo
nogavic
,
jopic
in
povojev
;
pa
ker
ni
imela
volne
,
je
dopletla
in
zopet
razdrla
ter
pričela
delo
od
začetka
.
Anže
je
sedel
na
levi
strani
peči
,
teta
na
desni
,
v
sredi
se
je
mučil
ob
dremotni
oljenici
Fortunat
,
da
zakrpa
že
trikrat
krpani
škorenj
.
„
Koliko
ste
že
napletli
nogavic
?
“
je
vprašal
Anže
.
„
Tritisočsedemintrideset
parov
!
“
je
odgovorila
teta
nevoljna
,
da
jo
moti
.
„
Lepo
število
,
koliko
bi
to
izdalo
desetine
!
“
je
občudoval
Anže
imaginarno
bogastvo
pletice
.
Teta
in
Fortunat
sta
molčala
.
Tedaj
je
dejal
Anže
:
„
Pa
bomo
srečno
prestali
zopet
eno
leto
,
če
Bog
da
,
ga
bomo
!?
“
„
Bomo
!
“
je
jeknil
Fortunat
,
teta
niti
prikimala
ni
:
očividno
ji
je
bilo
žal
,
da
je
prej
odprla
usta
.
„
Nazaj
mislim
,
“
je
začel
Anže
vsekakor
širje
zasnovan
govor
vpričo
hvaležnega
poslušalstva
,
„
nazaj
mislim
,
pa
sam
sebi
se
smilim
,
če
se
vprašam
,
kako
živimo
mi
podaniki
!
“
In
ker
je
razumel
molk
kot
izpodbudo
,
je
vzkliknil
kaj
veselo
:
„
Cerkev
ima
svoj
koledar
,
gospoda
ima
svojega
,
mi
kmetje
pa
svojega
.
“
Zopet
je
počakal
,
ali
bo
kdo
oporekal
,
in
ker
se
ni
nihče
oglasil
,
je
dejal
:
„
Še
en
požirek
mi
ga
boš
dal
,
Fortunat
.
Saj
človeku
jezik
priraste
,
če
sam
govori
!
“
Fortunat
je
res
zlezel
s
peči
in
prinesel
odnekod
v
škrbastem
vrču
kislega
cividinca
.
Anže
je
nagnil
in
pil
.
„
Čisti
,
zato
pa
je
dober
!
“
je
dejal
,
da
bi
človek
mislil
,
kdo
ve
,
kako
si
je
z
nezmernostjo
zapackal
želodec
.
Fortunat
je
prikimal
in
zopet
sedel
,
Anže
pa
je
dejal
:
„
Poslušajta
me
,
bosta
slišala
,
kakšen
koledar
je
za
nas
kmete
.
Dve
plati
ima
.
Ena
je
daj
,
druga
delaj
.
“
Kot
vesten
govornik
je
prenehal
za
hip
,
da
se
poslušalstvo
duševno
zbere
,
nato
je
nadaljeval
:
„
Za
svete
Tri
kralje
boš
dal
desetino
,
za
Svečnico
boš
plačal
letino
,
o
sv.
Juriju
boš
zopet
plačal
od
kokoši
in
jajec
in
