jespodbijal
njene
pomisleke
in
gospa
se
je
vdala
.
Po
predsednikovem
odhodu
,
ko
je
ostala
sama
z
Menhartom
,
je
znova
začela
ugovarjati
in
prosila
je
moža
,
naj
se
nikar
ne
sili
v
takšne
homatije
.
Kaj
bosta
počeli
s
Pavlino
,
če
bo
Menhart
moral
za
dalj
časa
od
doma
in
kaj
bo
z
vsemi
njegovimi
opravki
?
Najbolj
pa
jo
je
skrbelo
,
kdo
bo
moža
vsaj
nekoliko
zadrževal
,
da
se
ne
bi
še
strastneje
vdal
pogubni
igri
,
česar
pa
ni
upala
izreči
.
Menhart
jo
je
tolažil
,
toda
poglavitnega
vzroka
,
da
si
misli
kot
poslanec
popraviti
svoje
razdejano
imetje
,
ni
hotel
povedati
.
Le
to
je
omenil
,
da
utegne
pridobiti
železnico
do
svojih
rudnikov
,
»
in
potem
bomo
na
konju
in
naša
Pavlina
bo
prva
partija
v
deželi
.
Kam
pa
je
že
odšla
?
«
je
vprašal
Menhart
.
»
Utrujena
je
bila
,
«
jo
je
opravičila
gospa
.
»
Torej
je
bil
doktor
Devin
danes
tukaj
?
Kaj
pa
je
hotel
?
«
Gospa
je
bila
v
zadregi
in
ni
vedela
,
ali
naj
pove
,
kar
je
opazila
,
ali
naj
molči
.
Končno
je
rekla
:
»
Zdi
se
mi
,
da
prihaja
zaradi
naše
Pavline
.
«
»
Menda
pa
zaradi
tebe
ali
mene
?
«
se
je
zasmejal
Menhart
.
»
Verjamem
,
da
bi
mu
bila
všeč
taka
ptičica
.
No
,
pa
naj
si
kar
zida
gradove
.
Potrebujemo
ga
,
da
zmagamo
.
Potem
pa
...
«
»
Kaj
potem
?
«
se
je
zavzela
gospa
.
»
Bomo
izbrali
ženina
,
ki
bo
po
naši
volji
.
«
»
Kaj
pa
Pavlina
?
Siliti
je
ne
bova
mogla
,
če
si
je
že
izbrala
,
«
je
ugovarjala
gospa
.
»
Kaj
še
,
kaj
še
!
Pavlina
nima
druge
volje
kot
mojo
.
«
S
temi
besedami
je
Menhart
prerezal
vsak
nadaljnji
pogovor
in
odšel
v
spalnico
.
Ko
se
je
Devin
pozno
ponoči
pripeljal
domov
,
so
ga
navdajali
sladki
spomini
in
spet
in
spet
si
je
obujal
vsa
doživetja
današnjega
zanj
tako
srečnega
dne
.
Iz
listnice
je
vzel
fotografijo
,
ki
si
jo
je
zadržal
in
poglobil
se
je
v
podobo
milega
obraza
.
Na
mizi
je
ležal
časopis
.
Pogledal
ga
je
in
v
oči
ga
je
zbodel
debelo
tiskan
naslov
:
»
Deželni
zbori
so
razpuščeni
,
volitve
razpisane
.
«
To
so
že
dalj
časa
pričakovali
,
da
pa
se
je
moralo
zgoditi
prav
zdaj
,
to
je
Devina
hudo
zaskrbelo
.
Ni
se
bal
dela
,
napora
in
sitnosti
,
ki
so
ga
čakale
,
le
neka
slutnja
mu
je
pravila
,
da
se
zaradi
tega
utegne
ne
le
zavleči
uresničenje
njegovih
srčnih
želja
,
marveč
da
se
utegne
zgoditi
še
kaj
hujšega
.
Zraven
časnika
je
ležalo
pismo
in
Devin
ga
je
z
nekim
strahom
vzel
v
roke
.
Pisavo
je
poznal
.
Predsednik
osrednjega
volilnega
odbora
,
čigar
pisma
so
ga
vselej
razveseljevala
,
spodbujala
in
utrjevala
za
narodno
delo
,
mu
je
pisal
,
da
bo
še
v
tem
tednu
shod
rodoljubov
,
ki
bodo
določili
kandidate
.
Pisal
je
,
da
kujejo
zelo
nevarno
kandidaturo
za
Devinov
okraj
in
navedel
–
Menharta
.
Devinu
je
padlo
pismo
iz
roke
.
Namesto
lepih
upanj
,
ki
so
mu
še
pravkar
napolnjevali
dušo
,
ga
je
prešinil
črn
obup
.
Tako
je
postal
malodušen
,
da
pisma
ni
upal
brati
naprej
.
Še
enkrat
je
pogledal
Pavlinino
sliko
in
jo
pritisnil
k
ustom
kot
da
se
za
vedno
poslavlja
od
nje
.
Še
enkrat
je
poduhal
omamno
vonjavo
vrtnice
,
potem
pa
je
ugasnil
luč
in
v
spanju
iskal
miru
in
pozabe
.
Toda
še
dolgo
so
se
slišali
težki
vzdihi
,
dokler
mu
duševna
utrujenost
ni
privabila
spanca
na
oči
.
Srečna
mladost
!
O
,
tebi
veljajo
Goethejeve
besede
:
»
Himmel
aufjauchzend
,
zu
Tode
betrübt
.
«
Danes
ti
je
duša
potopljena
v
neskončno
žalost
,
temna
se
ti
kaže
sedanjost
,
črna
tudi
prihodnost
.
Jutri
spet
gledaš
svet
v
rožnati
luči
;
ideali
,
po
katerih
vzdihuješ
,
se
ti
zde
lahko
dosegljivi
,
vse
ovire
le
otročja
igra
.
Ko
se
je
Devin
zjutraj
zbudil
,
je
že
zasijalo
majsko
sonce
v
sobo
.
Kakor
megla
in
dež
napravita
človeka
čemernega
in
malodušnega
,
tako
sončna
svetloba
vlije
v
človekovo
srce
jasnost
,
pogum
,
podjetnost
in
veselje
do
dela
.
To
je
čutil
Devin
.
Sentimentalna
malodušnost
prejšnjega
večera
je
popustila
v
njem
in
hladneje
ter
mirneje
je
mislil
o
svojem
položaju
.
Menhartova
kandidatura
bi
bila
res
velika
neprilika
,
ker
bi
se
ji
moral
z
vso
silo
postaviti
po
robu
ne
glede
na
to
,
da
bi
si
s
tem
nakopal
njegovo
hudo
jezo
.
Tako
so
pač
zahtevale
narodne
koristi
.
Da
bi
pa
zaradi
osebnih
ozirov
le
za
pikico
odnehal
pri
narodnem
programu
,
česa
takega
Devinu
ne
bi
nikdar
prišlo
na
misel
.
Tolažil
se
je
,
da
se
po
volitvah
jeza
utegne
razpršiti
.
Najbolj
pa
se
je
zanašal
na
Pavlino
,
na
njeno
ljubezen
in
stanovitnost
.
–
Osrednji
volilni
odbor
je
od
Devina
zahteval
,
da
za
svoj
okraj
sestavi
lokalni
odbor
,
ki
mora
poskrbeti
za
pravočasno
agitacijo
že
pri
prvih
volitvah
na
kmetih
.
Za
zvečer
so
sklicali
Dolnika
,
kaplana
Hrastoviča
in
še
nekaj
pristašev
iz
mesta
.
Dolnik
se
ni
hotel
zavzeti
za
volitve
niti
stopiti
v
odbor
.
Zaradi
tega
so
omahovali
še
drugi
in
razšli
bi
se
bili
brez
primernega
sklepa
,
če
jih
ne
bi
Devin
in
kaplan
vnemala
z
ognjevito
besedo
,
naj
se
srečno
oprimejo
dela
v
prid
narodu
in
domovini
.
Potem
so
sklenili
,
da
bodo
v
različnih
krajih
sklicali
shode
in
k
vsem
prvotnim
volitvam
poslali
zanesljive
može
,
da
bodo
organizirali
in
skupaj
držali
narodne
volilce
ter
preprečili
nakane
nasprotnikov
.
Kdor
se
spominja
silne
vznemirjenosti
,
ki
je
zavladala
ob
volitvah
ob
koncu
šestdesetih
in
v
sedemdesetih
letih
našega
stoletja
,
–
večina
naše
starejše
generacije
,
ki
je
bila
sama
sredi
volilnih
bojev
,
se
gotovo
še
živo
spominja
tistega
blaženega
časa
vzvišenega
narodnega
navdušenja
;
kdor
si
še
enkrat
v
duhu
predstavi
strast
in
brezobzirnost
nasprotnikov
,
surovost
mnogih
javnih
organov
,
nasilje
,
s
katerim
so
pritiskali
,
zvitost
in
lažnivost
,
s
katerima
so
begali
preprosto
ljudstvo
,
ta
se
bo
čudil
pogumu
,
požrtvovalnosti
,
vztrajnosti
in
neustrašenosti
majhnega
števila
navdušenih
oznanjevalcev
narodne
ideje
,
ki
so
prišli
med
neozaveščeno
in
nepoučeno
ljudstvo
kakor
prvi
blagovestniki
ter
s
svojim
ognjem
vžigali
plamen
narodne
ljubezni
v
prsih
preprostih
kmečkih
poslušalcev
.
Prva
Devinova
pot
je
vodila
v
mlin
Urha
Dolinška
,
s
katerim
se
že
nekaj
časa
nista
videla
.
Ko
mu
je
povedal
,
da
bodo
volitve
in
da
bo
treba
sklicati
može
na
pogovor
,
je
mlinar
po
svoji
navadi
rekel
:
»
Seve
,
seve
,
«
zmajal
z
glavo
in
dodal
:
»
Težave
bodo
,
velike
težave
.
Ljudje
nič
kaj
ne
razumejo
,
zakaj
da
gre
.
«
»
Pa
jim
bomo
pojasnili
.
«
»
Seve
,
seve
,
drugi
jih
pa
motijo
.
«
In
mlinarje
začel
pripovedovati
,
kakšne
čenče
prinašajo
ljudje
iz
mesta
,
ko
pridejo
domov
,
češ
da
bosta
na
novo
uvedeni
tlaka
in
desetina
,
če
bodo
izvoljeni
slovenski
poslanci
,
da
se
bodo
zvišali
davki
in
še
več
podobnega
natolcevanja
.
»
Pameten
človek
vendarle
ne
verjame
česa
takega
,
«
ga
je
tolažil
Devin
.
»
Seve
,
seve
,
ampak
ljudje
so
grozno
nevedni
in
bojazljivi
.
«
»
Kar
sklicujte
jih
in
razgnali
jim
bomo
megle
,
ki
jim
zastirajo
oči
.
«
Dogovorila
sta
se
,
da
se
bodo
možje
še
v
tem
tednu
zbrali
v
mlinu
,
Devin
pa
jim
bo
tedaj
razložil
pomen
volitev
in
jih
prepričeval
za
narodnega
kandidata
.
Volilna
agitacija
se
je
začela
v
vsem
okraju
od
mesta
do
najbolj
oddaljene
občine
,
od
vasi
do
vasi
.
Nobena
vas
ni
bila
tako
skrita
v
zakotju
,
da
bi
vanjo
ne
prihajali
oklici
,
brošurice
in
se
vmes
ne
prikazali
agitatorji
,
ki
sta
jih
pošiljali
obe
stranki
.
Na
čelu
narodne
stranke
je
bil
Devin
,
na
nasprotni
strani
je
bil
načelnik
po
imenu
mestni
župan
,
v
resnici
pa
okrajni
glavar
,
ki
je
v
svojih
rokah
držal
vse
niti
.
Povsod
je
imel
nastavljene
vohune
,
ki
so
izsledili
vsak
korak
v
narodnem
taboru
.
Ko
so
se
narodnjaki
zbrali
pri
Devinu
,
da
bi
ustanovili
volilni
odbor
,
je
bilo
še
isti
večer
sporočeno
glavarju
o
tem
shodu
in
o
udeležencih
.
Premišljal
je
,
na
katerega
bi
se
dalo
vplivati
ali
pritisniti
.
Močno
se
je
bal
dr.
Ivana
Dolnika
in
šel
je
k
njegovemu
načelniku
,
da
bi
ga
nemara
on
pregovoril
ali
posvaril
.
Odvetnik
se
ni
rad
vdal
glavarjevi
želji
,
kajti
Dolnik
je
bil
izvrsten
koncipient
in
žal
bi
mu
bilo
,
če
bi
se
z
njim
sprl
.
Ker
pa
je
glavar
celo
pretil
,
češ
da
bo
odvetniška
pisarna
že
čutila
,
če
bodo
iz
nje
agitirali
proti
vladnemu
kandidatu
,
se
je
odvetnik
odločil
in
popoldne
po
uradnih
urah
prosil
Dolnika
za
pogovor
.
Dolnik
je
mislil
,
da
gre
za
posvet
o
kakšni
pravdi
.
Odvetnik
pa
je
govoril
o
različnih
nepomembnih
rečeh
in
končno
omenil
:
»
Torej
spet
imamo
volitve
.
Jaz
se
vedno
bojim
tega
nemira
.
Kaj
pa
vi
menite
?
«
»
Mislim
,
da
me
poznate
,
«
je
Dolnik
odgovoril
hladno
.
»
Nikdar
nisem
maral
politične
agitacije
.
«
»
No
,
vidite
,
«
se
je
razveselil
odvetnik
,
»
prav
to
sem
povedal
okrajnemu
glavarju
.
«
»
Komu
?
«
je
Dolnik
vzkipel
in
oči
so
se
mu
zabliskale
.
»
Okrajni
glavar
,
«
je
zadovoljno
nadaljeval
odvetnik
,
»
me
je
danes
nadlegoval
,
češ
da
naj
bi
jaz
vplival
na
vas
,
da
bi
se
vi
ne
vtikali
v
volitve
.
«
»
Okrajni
glavar
?
On
da
si
upa
?
«
je
zagrmelo
iz
Dolnikovih
ust
.
»
Mar
misli
,
da
sem
jaz
njegov
pisar
,
njegov
suženj
,
da
bo
pometal
z
mano
kakor
s
to
oslovsko
drhaljo
,
ki
se
mu
klanja
,
kakor
Židje
zlatemu
teletu
?
On
da
bo
meni
kaj
prepovedoval
?
«
V
Dolniku
je
zavrelo
od
silne
jeze
,
vzdignil
se
je
in
pograbil
klobuk
.
Odvetnik
se
je
hudo
prestrašil
.
»
Nič
ni
prepovedoval
,
le
prosil
me
je
in
kazal
na
škodo
,
ki
bi
jo
utrpela
moja
pisarna
.
«
»
Škodo
?
Vaša
pisarna
?
«
Dolnik
je
še
huje
vzplamtel
.
»
Če
pa
je
tako
,
potem
vzemite
na
znanje
mojo
odpoved
.
«
Odvetniku
je
bilo
to
zelo
neprijetno
,
kajti
z
Dolnikom
bi
izgubil
najboljšo
moč
svoje
pisarne
.
Zato
je
govoril
pomirljivo
,
toda
Dolnik
je
bil
tako
razdražen
,
da
ga
ni
hotel
več
poslušati
in
je
odšel
naravnost
k
Devinu
.
Našel
ga
je
v
sobi
med
pismi
in
tiskovinami
,
ki
jih
je
pregledoval
.
»
Le
vpiši
me
v
volilni
odbor
.
»
Pristopam
,
ampak
ne
le
na
papirju
,
storil
bom
tudi
svojo
dolžnost
!
«
»
Živio
!
«
je
Devin
zaklical
veselo
in
prijatelju
stisnil
roko
.
»
To
je
pošteno
.
Če
ti
povem
po
resnici
,
sem
malone
že
zgubil
vse
upanje
.
Zdaj
pa
vem
,
da
bo
zmaga
naša
.
«
»
Toda
ne
misli
,
da
so
se
moji
nazori
kaj
spremenili
.
Vem
,
da
je
po
Hamletovih
besedah
vse
prazno
in
neplodno
,
kar
počenjamo
.
Hočem
le
dokazati
,
da
meni
ne
bo
nihče
ukazoval
,
razen
jaz
sam
.
Ti
ne
veš
,
kaj
vse
si
že
upa
ta
plesnivi
krokar
,
naš
glavar
,
ker
gleda
same
šalobarde
okoli
sebe
.
O
meni
pa
se
je
zmotil
.
Dolgo
ga
že
imam
na
rovašu
.
Zdaj
mu
jo
hočem
zasoliti
.
Naj
zve
,
da
nas
je
še
nekaj
z
glavo
pokonci
!
«
Tako
se
je
Dolnik
hudoval
in
takoj
začel
razvijati
svoj
načrt
,
pri
čemer
se
je
videlo
,
da
razmere
dobro
pozna
,
ker
je
skoraj
za
vsako
občino
vedel
navesti
može
,
s
katerimi
se
bo
dalo
kaj
napraviti
in
ki
so
bolj
ali
manj
zanesljivi
.
»
Kako
pa
je
s
kandidati
?
«
je
naposled
vprašal
Dolnik
.
»
Naši
še
niso
predlagani
.
«
»
In
nasprotni
?
«
»
Tudi
še
nič
gotovega
.
«
Dolnik
je
resno
pogledal
Devina
.
»
Res
?
Jaz
pa
sem
slišal
,
da
za
ta
okraj
kandidira
gospod
Menhart
.
«
Devin
je
molčal
in
oko
se
mu
je
potemnilo
.
»
Ampak
ti
bi
moral
bolje
vedeti
,
«
se
je
smehljal
Dolnik
.
»
To
bi
bilo
pa
sitno
zate
;
menda
si
se
zaljubil
v
njegovo
hčerko
.
«
Devin
je
zardel
,
toda
takoj
se
je
opogumil
in
odločno
dejal
:
»
Kjer
gre
za
srečo
naroda
,
ne
poznam
nobenih
posebnih
razlogov
.
Jutri
zvečer
bo
shod
v
M.
,
da
predlagamo
naše
kandidate
.
«
»
Spremil
te
bom
!
«
Dolnik
je
odšel
.
Devin
pa
si
je
zamišljen
podprl
glavo
in
globoko
zajel
sapo
.
Iz
žepa
je
potegnil
pismo
,
ki
ga
je
danes
prejel
od
Menharta
,
da
bi
ga
še
enkrat
prebral
.
Gospod
Menhart
ga
je
vabil
s
prijaznimi
besedami
,
naj
ga
čim
prej
obišče
,
ker
bi
se
rad
pogovoril
o
zelo
važni
stvari
.
Naposled
je
pristavil
prisrčne
pozdrave
od
žene
in
Pavline
.
Tudi
od
Pavline
!
Kako
mu
je
to
ime
ogrevalo
srce
!
Iz
listnice
je
vzel
njeno
fotografijo
,
si
jo
ogledoval
in
duh
se
mu
je
razvedril
,
ko
se
je
spomnil
njenih
besed
:
»
Zakaj
bi
ne
bila
srečna
?
«
Drugega
dne
popoldan
se
je
Devin
peljal
z
Dolnikom
v
M.
,
na
drugem
vozu
pa
mlinar
Dolinšek
in
z
njim
več
mož
.
Med
potjo
je
Devin
zaklical
:
»
Zdaj
se
začenja
resno
narodno
delo
.
«
»
Ki
bi
prav
tako
potekalo
brez
tebe
in
mene
,
«
je
godrnjal
Dolnik
.
»
Mogoče
,
ali
pa
tudi
ne
.
«
»
Kar
se
mora
zgoditi
,
se
bo
,
in
ne
ti
ne
jaz
ne
bova
premaknila
zgodovine
našega
naroda
na
drugo
pot
,
ker
mu
je
določena
od
pamtiveka
.
«
»
S
tvojim
fatalizmom
in
pesimizmom
res
ne
bi
ničesar
opravili
.
«
»
Prav
toliko
,
kolikor
s
tvojo
svobodno
voljo
,
–
kdo
se
ne
bi
smejal
,
–
in
s
tvojim
otročjim
optimizmom
.
«
V
takih
pogovorih
so
se
pripeljali
v
M.
,
kjer
so
našli
pri
shodu
bolj
ali
manj
znane
rodoljube
.
Posvetovali
so
se
o
kandidatih
in
ko
je
bil
na
vrsti
okraj
,
v
katerem
je
živel
Devin
,
so
po
Devinovem
nasvetu
predlagali
za
kandidata
splošno
znanega
in
priljubljenega
rodoljuba
.
Ugotavljali
so
,
da
bo
težko
šlo
proti
graščaku
Menhartu
,
toda
Devin
in
Dolnik
sta
zagotavljala
zmago
in
zagotovil
jo
je
tudi
mlinar
Dolinšek
:
»
Seve
,
seve
,
naši
ljudje
se
še
malo
zavedajo
,
pa
jih
bomo
že
poučili
.
«
Ko
so
se
peljali
proti
domu
,
je
bil
Devin
tih
in
zamišljen
,
dokler
ga
ni
Dolnik
,
ki
je
čutil
,
kaj
mu
vznemirja
dušo
,
zdramil
z
vprašanjem
:
»
In
kaj
misliš
storiti
,
če
bo
Menhart
zahteval
od
tebe
,
da
bi
podprl
njegovo
kandidaturo
?
Če
pošlje
v
boj
tiste
črne
oči
?
Če
ti
pokaže
veselo
podobo
zaželene
sreče
,
da
bi
se
vdal
,
in
grdo
spako
ločitve
in
odpovedi
,
če
bi
mu
nasprotoval
?
Kaj
potem
?
«
»
Raje
ločitev
na
veke
kot
izdati
svoj
narod
in
svoje
ideale
,
«
je
Devin
odgovoril
z
odločnim
glasom
,
kot
da
bi
hotel
utrjevati
samega
sebe
pri
sprejeti
odločitvi
.
Zdaj
,
ko
je
bila
kandidatura
določena
in
je
bil
Devin
zavezan
z
vso
svojo
častjo
brezobzirno
nasprotovati
nasprotnemu
kandidatu
,
pa
naj
bo
to
njegov
najbližji
sorodnik
,
je
z
zaskrbljenim
srcem
premišljeval
,
kaj
naj
stori
v
zvezi
z
Menhartovim
povabilom
.
Iti
ali
ne
iti
in
le
pisno
odgovoriti
in
razložiti
vso
stvar
?
Sedel
je
in
začel
pisati
,
toda
po
prvih
stavkih
je
papir
raztrgal
.
Nemirno
je
hodil
po
sobi
,
dokler
se
ni
odločil
,
da
bo
sam
šel
na
Zeleni
grad
.
Potihem
se
je
tolažil
z
upanjem
,
da
se
mu
bo
posrečilo
pregovoriti
Menharta
,
da
ne
bi
prevzel
kandidature
,
ki
mu
je
bila
vsiljena
.
Pri
tem
ga
podpirata
gospa
,
pa
tudi
Pavlina
,
o
tem
je
bil
prepričan
.
Na
Zelenem
gradu
so
že
težko
čakali
nanj
.
Ko
se
je
pripeljal
,
ga
je
gospod
Menhart
že
od
daleč
pozdravljal
in
z
nenavadno
prijaznostjo
ga
je
prijel
pod
pazduho
ter
spremil
v
hišo
.
Gospa
je
hitro
pripravila
malo
južino
,
Pavlina
pa
je
s
pletenjem
v
rokah
sedela
pri
oknu
in
njene
oči
so
se
večkrat
bliskoma
obrnile
proti
Devinu
,
s
katerim
se
je
Menhart
pogovarjal
.
Povedal
mu
je
,
kar
je
že
vedel
,
ter
pristavil
,
da
mu
je
izvolitev
zagotovljena
,
kakor
zatrjujejo
njegovi
prijatelji
.
»
Nisem
se
silil
,
kakor
sami
veste
,
končno
pa
se
nisem
mogel
ubraniti
,
ko
sem
spoznal
splošno
zaupanje
ljudstva
vame
.
V
vašem
okraju
me
sicer
manj
poznajo
,
toda
okrajni
glavar
mi
je
pisal
,
da
se
bodo
tudi
tamkajšnji
volivci
pridružili
tukajšnjim
,
če
jih
ne
bodo
motili
z
druge
strani
.
Omenil
je
še
,
ampak
to
je
preveč
smešno
,
da
bi
vam
pripovedoval
.
Videti
je
,
da
vidva
z
glavarjem
nista
najboljša
prijatelja
.
«
Menhart
je
umolknil
.
Ker
pa
Devin
ni
odgovoril
,
je
nadaljeval
:
»
Mar
ni
to
več
kot
smešno
,
kar
mi
hoče
natvesti
glavar
,
da
menda
vi
tam
šuntate
ljudstvo
proti
meni
.
Ha
,
ha
,
«
Menhart
se
je
silil
k
smehu
.
»
Vi
pa
proti
meni
...?
«
»
Jaz
,
in
da
bi
šuntal
?
«
se
je
Devin
začudil
.
»
To
je
zgolj
natolcevanje
.
«
»
Dobro
!
«
je
vzkliknil
Menhart
veselo
.
»
Na
vas
sem
se
zanašal
.
Pavlina
,
poglej
v
kuhinjo
,
če
je
že
pripravljen
kakšen
prigrizek
.
«
Pavlina
je
odšla
in
ko
je
Menhart
zdaj
sam
ostal
z
Devinom
,
mu
je
začel
zaupno
pripovedovati
,
da
se
bo
potegoval
zlasti
za
železnice
,
ki
jih
potrebujejo
v
teh
zapuščenih
krajih
,
v
politična
vprašanja
pa
da
se
ne
bo
posebno
vtikal
.
Devin
ga
je
poslušal
vse
bolj
nemirno
.
V
hudi
zadregi
je
iskal
besede
,
da
bi
odkril
svoje
pravo
mnenje
,
toda
vrata
so
se
odprla
in
prišli
sta
gospa
in
Pavlina
.
Miza
je
bila
pogrnjena
.
Penasto
pivo
je
ugašalo
žejo
;
zlata
vinska
kapljica
v
kristalnih
kozarcih
je
razširila
svojo
vonjavo
po
sobi
.
Menhart
je
vzdignil
čašo
in
trčil
z
Devinom
:
»
Na
zdravje
!
In
da
se
izpolnijo
naše
želje
!
«
Pomenljivo
je
pogledal
Devina
in
Pavlino
.
»
V
Gradec
bomo
šli
vsi
trije
in
potem
nas
boste
vsekakor
obiskali
.
«
Devin
ni
vedel
,
kaj
naj
odgovori
in
težko
je
čakal
na
konec
južine
.
»
Kavo
bomo
pa
spili
na
vrtu
,
«
je
dejal
Menhart
in
gospa
in
Pavlina
sta
odšli
.
Zdaj
sta
bila
spet
sama
in
Devin
je
govoril
po
ovinkih
,
koliko
sitnosti
si
nakoplje
človek
,
ko
stopi
v
javnost
.
Menhartu
se
je
čudil
,
da
je
pripravljen
opustiti
tiho
,
srečno
družinsko
življenje
in
strmoglaviti
v
kalne
valove
politične
vznemirjenosti
.
Volilni
boj
ne
pozna
nobenih
obzirnosti
in
časnikarji
udrihajo
s
cepci
po
nasprotnikih
.
Biti
poslanec
je
častno
,
vendar
odgovorno
,
in
volivci
pričakujejo
od
svojega
poslanca
toliko
več
,
kolikor
bolj
je
bil
hvaljen
pred
volitvami
.
Sicer
pa
nobene
volitve
niso
zanesljive
,
dokler
niso
oddani
vsi
glasovi
.
Že
marsikdo
se
je
hudo
prevaral
,
ko
se
je
zanašal
na
poročila
uradnikov
ali
dobrohotnih
osebnih
prijateljev
.
Menhart
je
sprva
le
napol
poslušal
,
toda
vse
bolj
se
mu
je
gubalo
čelo
.
Ostro
je
pogledal
Devina
in
osorno
vprašal
:
»
Vi
torej
mislite
,
da
ne
bom
izvoljen
?
«
»
Zagotovila
vam
nihče
ne
more
dati
.
Gotovo
ste
slišali
,
da
je
predlagan
tudi
nasprotni
kandidat
.
«
»
Bral
sem
v
časnikih
o
nekem
odvetniku
.
Kdo
ga
pa
tukaj
pozna
?
In
kdo
ga
je
postavil
?
Peščica
ljudi
,
za
katere
se
nihče
ne
zmeni
;
ki
sejejo
nemir
in
hočejo
ljudstvo
obdržati
v
nevednosti
.
«
Menhart
je
v
svoji
jezi
izbruhnil
še
več
zabavljivk
,
s
katerimi
v
političnih
bojih
napadajo
nasprotnike
.
V
Devinu
je
zavrela
kri
,
vendar
se
je
brzdal
,
ker
bi
rad
Menharta
pripravil
z
mirnim
pogovorom
do
tega
,
da
bi
se
odpovedal
svojemu
namenu
.
Toda
vsaka
beseda
ga
je
le
še
bolj
razburila
.
»
Nemara
pa
vi
mene
res
spodkopavate
,
«
je
vzkliknil
Menhart
v
jezi
,
»
in
me
je
glavar
upravičeno
svaril
pred
vami
.
«
»
Ne
hudujte
se
,
jaz
sem
namreč
v
težkem
položaju
.
Še
preden
sem
zvedel
za
vašo
kandidaturo
,
sem
se
zavezal
,
da
bom
podpiral
vam
nasprotnega
,
od
nas
postavljenega
kandidata
.
«
Menhart
je
jezno
vstal
,
grizel
cigaro
med
zobmi
in
hotel
jedko
odgovoriti
,
toda
vstopila
je
Pavlina
in
gospoda
povabila
na
vrt
.
Ko
je
pogledala
očeta
,
je
takoj
sprevidela
,
da
se
je
nekaj
zgodilo
,
kar
ga
je
stogotilo
.
Menhart
se
je
težko
premagoval
in
s
prisiljenim
nasmehom
rekel
:
»
Poslušaj
,
Pavlina
!
Gospod
doktor
mi
je
pravkar
povedal
,
da
me
noče
za
poslanca
in
da
bo
vse
volilce
nahujskal
proti
meni
.
Zakaj
,
ne
vem
.
Mogoče
bo
povedal
tebi
in
nemara
mu
boš
ti
pregnala
te
smešne
muhe
iz
glave
.
Le
pojdita
,
jaz
pridem
takoj
za
vama
.
«
Menhart
je
naglo
odšel
v
drugo
sobo
,
Pavlina
pa
je
vsa
osupla
obstala
in
čakala
,
da
ji
Devin
pojasni
.
Približal
se
ji
je
in
jo
prijel
za
roko
:
»
Pojdiva
na
vrt
,
da
ti
razložim
.
«
In
šla
sta
po
stopnicah
,
prek
dvorišča
na
vrt
,
ki
je
dehtel
in
se
bleščal
v
vsej
majniški
lepoti
.
Oba
sta
se
spomnila
na
blažene
trenutke
,
ko
sta
se
pred
nekaj
dnevi
našli
njuni
srci
.
Tudi
danes
je
sonce
sipalo
svoje
zlate
žarke
na
cvetoče
gredice
,
toda
na
obzorju
so
se
kopičili
temni
oblaki
in
neka
skrivna
bojazen
je
legla
obema
na
dušo
.
Vstopila
sta
v
uto
in
Devin
je
sedel
zraven
Pavline
.
Zdaj
bi
moral
govoriti
,
toda
zatopljen
v
pogled
ljubljenega
dekleta
je
pozabil
na
zoprno
politiko
in
na
volitve
,
pritisnil
je
njeno
mehko
roko
k
ustom
in
oba
sta
se
počutila
srečna
.
Toda
iz
sanj
ju
je
prebudil
glas
gospoda
Menharta
,
ki
je
hlapcem
na
dvorišču
naročal
dela
,
in
Pavlina
je
vprašala
:
»
Kaj
pa
sta
imela
z
očetom
,
da
je
postal
tako
slabe
volje
?
«
»
O
,
ja
,
«
je
vzdihnil
.
»
Te
nesrečne
volitve
!
Ko
bi
se
le
oče
ne
pustil
pregovoriti
in
se
ne
bi
vtikal
.
«
»
Zakaj
pa
ne
?
«
»
Bojim
se
,
da
ne
bo
izvoljen
,
zato
sem
ga
tudi
svaril
.
«
»
On
pa
se
tako
veseli
,
da
bo
poslanec
in
pravi
,
da
bo
zagotovo
izvoljen
,
ker
se
boš
tudi
ti
zavzel
zanj
.
«
»
Srčno
rad
,
moja
draga
Pavlina
,
ko
bi
mogel
,
ko
bi
smel
.
«
»
Ne
razumem
teh
besed
,
«
je
odvrnila
Pavlina
vsa
presenečena
.
»
Mojega
očeta
,
ki
ga
ima
ves
svet
rad
,
vem
,
da
ne
boš
zapustil
.
In
da
bi
bil
prav
ti
proti
njemu
?
To
je
nemogoče
...
«
»
Že
prej
sem
dal
častno
besedo
,
«
je
Devin
pojasnjeval
.
»
Proti
mojemu
očetu
?
«
je
vzkliknila
Pavlina
in
mu
odtegnila
roko
ter
se
obrnila
stran
.
Devin
ji
je
začel
pojasnjevati
,
da
zelo
spoštuje
gospoda
Menharta
,
da
pa
mora
vsak
poštenjak
nad
vse
postaviti
čast
in
srečo
svojega
naroda
.
Samega
sebe
bi
moral
zaničevati
in
se
sramovati
pred
ljudmi
,
če
bi
izdal
svoj
narod
,
ki
ga
kliče
na
pomoč
.
»
Pavlina
,
ti
ne
razumeš
tega
boja
;
toda
naj
pride
,
kar
hoče
in
če
ti
bodo
v
tvojo
čisto
dušo
vlivali
strup
obrekovanja
proti
meni
,
nikar
ne
podvomi
o
moji
ljubezni
.
Zaupaj
mi
,
kakor
zaupam
jaz
tebi
.
«
Pavlina
je
le
malo
razumela
,
kar
je
razkladal
Devin
;
sprva
se
je
boječe
,
potem
pa
vse
bolj
zagreto
obrnila
k
njemu
in
mu
s
prosečim
glasom
zašepetala
:
»
Kajne
,
da
se
boš
zavzemal
za
mojega
očeta
.
Ti
ga
ne
poznaš
,
kako
blag
in
dober
je
.
Saj
mu
privoščiš
to
veselje
in
meni
ne
boš
odrekel
te
majhne
prošnje
,
prve
in
morda
zadnje
?
«
Povesila
je
glavo
in
globoko
vzdihnila
.
Devin
je
molčal
.
Bil
je
napet
in
bridkost
mu
je
kot
mora
legla
na
srce
.
Tedaj
sta
prišla
Menhart
in
gospa
.
Menhart
je
bil
videti
spet
dobre
volje
.
Začel
je
govoriti
o
svojem
gospodarstvu
in
o
podjetjih
,
ki
bodo
zacvetela
,
ko
bo
zgrajena
obljubljena
železnica
.
Pravkar
je
namreč
dobil
pismo
,
da
v
ministrstvu
že
pripravljajo
načrte
.
Ko
bo
on
poslanec
,
bo
lahko
še
bolj
priganjal
in
tako
odprl
celemu
okraju
nov
vir
blaginje
.
Ne
razume
torej
,
da
bi
kdo
mogel
nasprotovati
njegovi
kandidaturi
.
Kaj
naj
bi
Devin
odgovoril
?
Naj
mu
skali
njegova
upanja
?
Naj
bi
mu
oporekal
in
ga
znova
razjezil
?
K
sreči
je
bil
blizu
čas
,
ko
je
moral
oditi
.
Spremili
so
ga
do
voza
.
»
Zanašam
se
na
vas
,
«
je
klical
Menhart
za
njim
,
ko
je
kočija
že
oddrdrala
.
Devin
pa
se
je
ozrl
na
Pavlino
,
ki
je
stala
zraven
očeta
in
prešinila
ga
je
trpka
misel
,
da
morda
vidi
zadnjič
njeno
milo
podobo
.
Ko
je
voz
zavil
okoli
ovinka
,
ga
je
srečala
druga
kočija
,
v
kateri
je
sedelo
več
gospodov
.
Devin
je
v
naglici
spoznal
le
suhoparni
,
posmehljivi
predsednikov
obraz
in
na
sprednjem
sedežu
gizdalinskega
Arturja
Solingerja
z
vajeti
v
rokah
.
Oba
sta
se
mu
nasmehnila
,
kakor
se
mu
je
zdelo
–
škodoželjno
.
Kako
neizmerno
srečnega
se
je
počutil
še
pred
nekaj
dnevi
,
ko
se
mu
je
izpolnila
najbolj
vroča
želja
,
ko
je
njegovo
po
ljubezni
hrepeneče
srce
našlo
bitje
,
s
katerim
ga
je
vezala
skrivnostna
simpatija
;
bitje
,
kakršno
si
je
predstavljal
samo
v
sanjah
.
In
danes
!
Jasno
nebo
,
ki
se
je
razpenjalo
nad
njim
,
svetlo
sonce
,
cvetoča
narava
,
lahkokrili
pevci
,
ki
so
veselo
žvrgoleli
in
se
zibali
po
zraku
,
ves
ta
majniški
dan
s
svojo
nepopisno
lepoto
se
mu
je
zdel
teman
,
kakor
njegova
usoda
.
Hudi
dvomi
so
se
polastili
njegove
duše
.
Ali
je
res
potrebno
,
da
se
prav
on
razkazuje
v
prvih
vrstah
in
s
tem
uničuje
ne
le
svojo
prihodnost
,
marveč
tudi
s
kruto
roko
trga
vezi
nežnih
čustev
,
ki
jih
je
sam
prebudil
v
nedolžnem
srcu
ljubljenega
bitja
?
Gotovo
mu
nihče
ne
bi
zameril
,
če
v
taki
priložnosti
ne
bi
ravnal
s
tisto
brezobzirnostjo
,
ki
jo
od
njega
pričakujejo
.
Samo
v
tem
primeru
ne
.
Tem
laže
bo
v
prihodnje
storil
vse
,
kar
bosta
zahtevali
narodna
čast
in
korist
.
Take
misli
so
mu
rojile
po
glavi
.
Toda
kako
naj
bi
upravičil
svojo
popustljivost
ne
le
pred
narodom
,
ampak
tudi
pred
samim
seboj
?
Ali
ne
bi
bila
to
zgolj
izdaja
?
Torej
so
bili
vsi
njegovi
navdušeni
govori
o
požrtvovalnosti
za
narod
le
prazne
tirade
in
puhle
fraze
?
In
vzvišeni
ideali
,
ki
so
mu
doslej
razsvetljevali
težko
pot
življenja
,
naj
se
sesujejo
v
prah
surovega
materializma
?
»
Nikdar
!
Nikdar
!
«
se
je
Devinu
izvilo
iz
potrtih
prsi
.
»
Naj
se
zgodi
,
kar
se
hoče
.
Zvest
ostanem
svojim
idealom
in
svojemu
narodu
!
«
Mestece
,
ki
je
bilo
ob
navadnih
časih
tiho
in
mirno
,
če
ga
nista
kakšna
veselica
ali
kakšen
škandalček
spravila
iz
ravnotežja
,
se
je
spremenilo
v
bojni
tabor
.
Dve
četi
sta
si
stali
nasproti
:
narodna
,
ki
je
imela
svoj
glavni
stan
pri
Devinu
,
in
nemškovladna
,
ki
jo
je
vodil
okrajni
glavar
,
ob
njem
pa
mestni
župan
in
mestni
tajnik
,
ki
je
bil
glavni
agitator
.
Že
so
se
začele
prve
volitve
na
kmetih
.
Glavar
si
je
izbral
nekaj
najbolj
dvomljivih
občin
sam
,
da
bo
tam
vodil
volitve
in
s
svojim
ugledom
vplival
na
manj
zavedne
volilce
.
Druge
dele
okraja
pa
je
porazdelil
med
svoje
uradnike
;
komisarju
Kropcu
je
pri
tem
odkazal
prav
tiste
občine
,
za
katere
je
vedel
,
da
v
njih
najmočneje
agitirajo
.
Komisar
Kropeč
je
spet
trdil
,
da
še
nikdar
ni
bil
v
takih
zadregah
.
Glavar
mu
je
zabičal
,
da
morajo
biti
povsod
izvoljeni
njegovi
pristaši
.
Ubogi
komisar
si
je
toliko
bolj
belil
glavo
,
ker
še
vedel
ni
,
kdo
v
občinah
pripada
tej
ali
oni
stranki
.
Glavarje
pogosto
klical
k
sebi
župane
,
se
jim
sladkal
ali
jih
strahoval
,
kakor
mu
je
bolje
kazalo
,
da
bi
dosegel
svoj
namen
.
Debeli
Kipfelbaron
je
te
dni
opuščal
svoje
vsakdanje
čenče
;
vsakega
kmeta
,
ki
ga
je
srečal
v
mestu
,
je
prijazno
nagovoril
,
kar
sicer
ni
bila
njegova
navada
.
Hodil
je
po
krčmah
,
kamor
so
zahajali
kmetje
,
z
njimi
popival
in
jih
imel
za
brate
.
To
je
bil
zanj
šport
,
ki
se
ga
je
že
od
nekdaj
veselil
kot
prijetne
epizode
v
navadni
enoličnosti
.
Narodni
volilni
odbor
,
se
pravi
Devin
,
Dolnik
in
kaplan
Lovro
Hrastovič
,
je
imel
dela
čez
glavo
in
toliko
bolj
težaven
položaj
,
ker
je
najhujša
agitacija
potekala
pod
plaščem
uradne
tajnosti
in
uradnega
ugleda
.
Narodni
odbor
še
ni
vedel
,
kdaj
bodo
volitve
;
o
dnevih
volitev
bi
mogel
zvedeti
le
po
ovinkih
iz
občin
.
Toda
nekega
večera
je
Devin
na
stezi
skozi
gozd
zunaj
mesta
srečal
komisarja
Kropca
.
Čeprav
si
nista
bila
navzkriž
,
se
je
komisar
nekako
plaho
ogledoval
naokoli
,
ko
ga
je
Devin
nagovoril
,
da
ga
ne
bi
kdo
videl
v
tej
družbi
in
ga
ovadil
glavarju
.
»
V
takih
zadregah
sem
,
«
je
vzdihnil
komisar
,
»
da
ne
morem
več
zdržati
.
«
»
Verjamem
,
volitve
...
«
»
Da
bi
le
nikdar
ne
bilo
nobenih
volitev
.
Kako
prijetno
smo
živeli
v
patrimonialnih
časih
!
«
»
Grajska
gospoda
gotovo
.
Podložnik
,
tlačeni
kmet
pa
je
mirno
trpel
.
«
Komisar
je
hotel
ugovarjati
,
češ
da
ni
bilo
take
sile
,
toda
Devin
je
uporabil
priložnost
in
ga
vprašal
,
če
so
že
določeni
volitveni
dnevi
.
»
O
,
seveda
so
,
«
je
pritrdil
komisar
in
potegnil
iz
žepa
svojo
listnico
.
»
Tu
jih
imam
zapisane
.
V
teh
občinah
jih
moram
namreč
voditi
jaz
.
To
bodo
sitnosti
.
V
takih
zadregah
sem
...
«
»
Dajte
,
da
prepišem
dneve
.
«
»
Zakaj
ne
,
saj
to
ni
uradna
skrivnost
.
«
Devin
je
začel
prepisovati
,
tedaj
pa
je
komisarju
šinilo
v
glavo
,
da
bi
to
vendarle
utegnilo
biti
v
nasprotju
z
uradno
tajnostjo
;
ves
preplašen
se
je
ogledoval
na
vse
strani
,
če
se
kdo
bliža
.
»
Prosim
,
pohitite
,
in
upam
,
da
me
ne
boste
nikomur
izdali
.
«
»
Brez
skrbi
.
Veseli
me
,
da
vam
je
izročenih
toliko
občin
.
«
»
Preveč
,
preveč
,
«
je
tožil
komisar
.
»
Raje
bi
še
enkrat
šel
prek
Pohorja
kot
vodil
ene
volitve
.
No
,
ko
bodo
končane
,
bomo
pozabili
na
te
neumnosti
in
spet
pripravili
izlet
.
Ali
že
veste
,
da
vilo
že
pripravljajo
na
prihod
dvornega
svetnika
in
njegove
soproge
?
«
»
Tega
pa
ne
vem
.
«
»
Čez
štirinajst
dni
menda
že
prideta
.
«
»
Torej
po
volitvah
.
«
»
Da
,
po
volitvah
in
tedaj
se
bomo
spet
dobro
imeli
.
Zdaj
pa
zbogom
in
ne
delajte
nam
preveč
zmešnjav
.
«
»
Vam
gotovo
ne
,
ker
vemo
,
da
se
vedete
nepristransko
.
«
Komisarja
je
razveselila
ta
pohvala
in
dobrohotno
je
pristavil
:
»
Jaz
se
ravnam
samo
po
zakonu
.
Sicer
pa
je
vseeno
,
če
je
poslanec
Peter
ali
Pavel
;
ne
morem
razumeti
,
zakaj
se
stranke
tako
potegujejo
za
tega
ali
onega
poslanca
.
«
»
Tu
gre
za
načela
,
za
naj
višje
narodne
svetinje
,
«
se
je
zavzel
Devin
,
»
za
narodne
pravice
...
«
Komisar
je
skomignil
z
rameni
in
šel
svojo
pot
.
Narodni
odbor
je
tistega
večera
razporedil
svoje
agitatorje
po
vseh
občinah
.
Dolnik
se
je
bil
v
tem
času
povsem
spremenil
.
Medtem
ko
je
bil
prej
miren
,
vsaj
na
videz
miren
in
za
narodna
vprašanja
hladen
,
je
zdaj
gorel
za
zmago
narodnega
kandidata
,
in
kadar
so
njegovi
tovariši
obupavali
zaradi
neugodnih
poročil
,
ki
so
prihajala
z
vseh
strani
,
jih
je
Dolnik
ohrabril
s
svojim
pogumom
ter
s
čudovito
iznajdljivostjo
odkrival
nova
sredstva
in
poti
za
razdiranje
nasprotnikovih
nakan
.
Ko
so
se
začele
volitve
po
občinah
,
so
se
vsak
večer
zbirali
pri
Devinu
,
da
so
evidentirali
izvoljene
može
in
dopolnjevali
organizacijo
za
volitve
.
Tudi
volilni
komisarji
so
morali
vsak
dan
poročati
glavarju
o
uspehih
.
Prvega
dne
je
komisar
Kropeč
sporočil
,
da
so
izvoljeni
možje
,
kakor
se
mu
dozdeva
,
za
narodnega
kandidata
.
Glavar
se
je
hudo
razjezil
in
mu
poslal
pismo
,
v
katerem
ga
je
hudo
oštel
in
mu
zagrozil
z
grajo
z
višjega
mesta
,
če
se
ne
bo
bolj
potrudil
za
vladno
stranko
.
Ko
je
Kropeč
prebral
to
nič
kaj
laskavo
pismo
,
se
je
najprej
prestrašil
,
potem
pa
se
ga
je
lotila
pravična
jeza
.
»
Mar
naj
silim
ljudi
?
«
je
mrmral
.
Namah
se
mu
je
razvedril
obraz
in
še
tistega
večera
,
ko
so
bile
volitve
v
več
občinah
končane
,
je
sporočil
glavarju
,
da
so
po
njegovi
sodbi
vsi
izvoljeni
za
vladnega
kandidata
.
In
tako
je
potem
poročal
dan
za
dnem
in
to
je
delal
z
mirno
vestjo
,
kajti
nikogar
ni
spraševal
,
kako
bo
volil
.
Kdo
bi
bil
bolj
vesel
kot
glavar
?
Kakor
zmagovalec
je
hodil
po
mestu
in
če
je
po
naključju
srečal
Devina
ali
Dolnika
,
jima
je
odzdravljal
z
grandeco
španskega
dona
.
Vsako
ugodno
novico
je
sporočil
županu
in
brzojavno
gospodu
Menhartu
.
Le
to
mu
je
za
en
dan
skalilo
veselje
,
da
sta
bila
v
neki
občini
Devin
in
Dolnik
izvoljena
za
volilna
moža
.
Na
srečo
volitev
v
tej
občini
ni
vodil
Kropeč
,
temveč
drugi
komisar
in
tako
je
vsaj
tega
dne
šla
glavarjeva
jeza
mimo
Kropca
.
Kljub
tej
majhni
nezgodi
je
bil
glavar
prepričan
,
da
bo
njegov
kandidat
gospod
Menhart
sijajno
zmagal
.
Prav
tako
so
se
vsak
dan
bahali
nasprotni
časniki
,
da
je
naposled
narodni
odbor
že
sam
začel
dvomiti
o
resničnosti
svojih
poročil
,
po
katerih
je
bila
večina
zagotovljena
narodnemu
kandidatu
.
Bolj
ko
se
je
bližal
dan
volitev
,
tem
huje
so
nadlegovali
volilne
može
in
mestni
tajnik
jih
je
obletaval
kakor
osa
strd
,
ko
se
je
kdo
izmed
njih
prikazal
v
mestu
.
Vino
je
teklo
,
kolikor
ga
je
kdo
hotel
zliti
vase
;
preprostejšim
ljudem
so
dajali
žganje
.
Govorilo
se
je
samo
o
volitvah
,
pa
ne
mirno
,
ampak
strastno
,
s
preklinjanjem
in
pridušanjem
,
kakor
da
bi
bila
usoda
ljudstva
za
vselej
odvisna
od
njihovega
uspeha
.
Le
komisar
Kropeč
je
ostal
miren
in
se
na
tihem
smejal
,
češ
,
saj
je
vseeno
,
če
bo
poslanec
Peter
ali
Pavel
.
Narodni
kandidat
se
je
hotel
osebno
predstaviti
volilcem
in
je
sklical
volilni
shod
v
Devinovem
okraju
,
na
kmetih
,
pol
ure
hoda
od
mesta
.
Dolnik
je
nasprotoval
takemu
,
po
njegovi
sodbi
nepotrebnemu
shodu
,
ker
so
bile
volitve
volilnih
mož
večinoma
že
končane
,
in
kdor
je
bil
izvoljen
,
se
je
tudi
že
odločil
za
to
ali
drugo
stran
.
V
splošnem
razburjenju
pa
bi
lahko
prišlo
do
izgredov
.
Devin
je
bil
nasprotnih
misli
,
da
živa
beseda
najbolj
sega
do
srca
in
da
se
bo
po
takem
zborovanju
bolj
utrdila
narodna
zavest
kot
zgolj
z
branjem
časnikov
.
On
sam
bo
razložil
možem
pomen
volitev
in
narodni
program
.
Shod
je
bil
napovedan
za
nedeljo
popoldan
.
Ko
se
je
po
mestu
zvedelo
,
kaj
namerava
narodna
stranka
,
so
nasprotniki
stikali
glave
in
se
posvetovali
,
kako
bi
se
dalo
motiti
zborovanje
.
Sklenili
so
,
da
bodo
na
shod
poslali
celo
krdelo
proletariata
,
delavce
iz
neke
bližnje
tovarne
,
hlapce
,
težake
,
napojene
z
vinom
in
žganjem
.
Mestni
pisar
je
obljubil
,
da
bo
vse
uredil
tako
,
da
povzročitelji
ne
bodo
imeli
nobene
škode
,
če
bi
prišlo
do
tožbe
.
Dolnik
je
zvedel
za
te
naklepe
in
šel
si
je
ogledat
hišo
,
v
kateri
je
bilo
napovedano
zborovanje
,
če
ima
dovolj
trdna
vrata
in
okna
,
da
bi
vzdržala
prvi
napad
,
če
bi
nenadoma
prihrumela
pijana
drhal
.
Tudi
Devin
,
ki
je
pri
glavarju
prijavil
shod
,
je
opozoril
na
priprave
na
izgrede
.
Toda
glavarje
kazal
veliko
nejevoljo
,
češ
da
bi
se
moglo
kaj
takega
pripetiti
v
njegovem
okraju
.
»
Res
,
«
je
dejal
,
»
nezaslišane
agitacije
vaše
stranke
so
hudo
razburile
ljudstvo
in
le
s
svojim
ugledom
zmorem
brzdati
duhove
.
Toda
bodite
brez
skrbi
,
oko
postave
je
budno
.
«
Tako
in
podobno
licemersko
je
govoričil
glavar
,
medtem
ko
je
dobro
vedel
,
kaj
se
kuje
.
Zato
za
ta
shod
tudi
ni
odredil
nobenega
komisarja
,
češ
da
je
ob
volitvah
mogoče
zborovati
tudi
brez
njega
,
žandarji
pa
so
bili
tistega
dne
razposlani
na
vse
strani
,
tako
da
je
en
sam
ostal
v
vojašnici
.
Ob
določeni
uri
sta
se
Dolnik
in
Devin
odpravila
z
narodnim
kandidatom
na
shod
in
z
njimi
še
nekaj
volilnih
mož
.
Ko
so
šli
skozi
mesto
,
je
Dolnik
opazil
,
da
so
tu
in
tam
stali
nasprotniki
in
se
porogljivo
smejali
.
»
Jaz
sem
se
oskrbel
za
vsak
primer
,
«
je
rekel
Dolnik
in
pokazal
na
notranji
žep
v
suknji
,
iz
katerega
je
molel
revolver
.
»
Te
sodrge
se
pa
še
ne
bojim
.
«
»
Tako
hudo
menda
ne
bo
,
«
je
ugovarjal
Devin
.
»
Hudo
,
prav
hudo
.
«
V
vasi
je
bilo
vse
na
nogah
in
skupine
moških
in
žensk
so
stale
pred
hišo
,
kjer
bo
potekalo
zborovanje
.
Iz
krčme
na
drugi
strani
ceste
se
je
slišalo
kričanje
napol
pijanih
ljudi
.
Ko
so
prišli
iz
mesta
kandidat
,
Devin
in
Dolnik
,
so
jih
zasmehovali
skozi
gostilniška
okna
,
narodni
možje
pa
sojih
pozdravljali
z
živio
klici
.
Hiša
se
je
hitro
napolnila
in
po
kratkem
Devinovem
nagovoru
je
začel
govoriti
kandidat
.
Dolnik
je
ves
čas
stal
pri
oknu
in
opazoval
,
kaj
se
dogaja
zunaj
hiše
.
Videl
je
,
da
na
koncu
vasi
stoji
skupina
meščanov
ter
med
njimi
spoznal
Kipfelbarona
.
Potem
je
naglo
šel
skozi
vas
mestni
pisar
in
krenil
v
krčmo
.
Takoj
potem
se
je
iz
krčme
vsula
vsa
sodrga
tam
zbranih
fabriških
delavcev
,
hlapcev
,
težakov
in
nekaterih
kmetov
,
najslabših
gospodarjev
.
V
rokah
so
vihteli
late
,
palice
in
polena
,
drugi
pa
so
pobirali
kamenje
na
cesti
.
Zagnali
so
divji
krik
,
ko
so
šli
prek
ceste
.
V
hiši
zbrani
so
se
plaho
ozirali
,
češ
kaj
naj
to
pomeni
.
V
tem
hipu
je
priteklo
nekaj
žena
,
katerih
možje
so
bili
v
hiši
.
»
Bežite
!
Bežite
!
«
so
vpile
.
»
Potolkli
vas
bodo
!
«
Strah
se
je
polastil
mnogih
in
vsi
so
tiščali
skozi
vrata
na
prosto
.
Ker
je
na
sprednji
strani
že
stala
grozno
preteča
drhal
,
so
bežali
skozi
kuhinjo
in
zadnja
vrata
na
dvorišče
.
Napadalci
so
metali
kamenje
na
hišo
in
skozi
okna
in
najbolj
predrzni
so
že
mislili
prodreti
v
vežo
,
ko
je
Dolnik
še
o
pravem
času
zaloputnil
vrata
in
hitro
počez
potegnil
leseni
zapah
.
Prav
tako
je
tudi
Devin
zaprl
vrata
na
dvorišče
.
V
hiši
so
ostali
le
še
Devin
,
Dolnik
,
narodni
kandidat
,
ki
se
je
čudil
surovosti
in
izprijenosti
ljudstva
v
teh
krajih
,
ter
pet
do
šest
mladih
mož
,
ki
niso
hoteli
bežati
.
Zdaj
se
je
začelo
pravo
obleganje
hiše
,
Dolnik
je
kakor
poveljnik
razporedil
svojo
majhno
četo
za
obrambo
sprednjih
in
zadnjih
vrat
,
kajti
ni
se
bilo
treba
bati
,
da
bi
napadalci
prodrli
skozi
okno
,
ker
so
bila
trdo
premrežena
.
Vsakdo
je
pograbil
orodje
,
kar
ga
je
bilo
v
hiši
.
Dolnik
je
stal
z
napetim
revolverjem
pri
sprednjih
vratih
,
Devin
z
ostro
sekiro
v
rokah
pri
zadnjih
,
drugi
zraven
njiju
.
Pred
hišo
in
okoli
nje
pa
so
krulili
napadalci
kakor
divje
zveri
,
ki
hlepe
po
krvi
.
Tolkli
so
s
poleni
na
vrata
in
ker
s
tem
niso
nič
opravili
,
so
privlekli
bruno
ter
treščili
proti
njim
,
da
se
je
stresel
podboj
.
Vedno
huje
so
divjali
,
dokler
se
dveri
pod
silo
niso
začele
šibiti
in
pokati
.
Dolnik
je
tedaj
dvignil
revolver
in
ga
sprožil
nad
glavami
napadalcev
,
da
bi
jih
prestrašil
.
Nekaj
se
jih
je
res
odmaknilo
,
drugi
pa
so
tiščali
še
huje
in
kričali
:
»
Potolcite
jih
!
Pobijte
jih
!
«
Dolnik
je
s
čudovito
hladnokrvnostjo
ukazoval
,
kako
naj
še
utrdijo
vrata
.
Če
pa
bi
se
prelomila
,
potem
naj
se
vsi
umaknejo
na
podstrešje
in
se
branijo
s
tega
višjega
mesta
.
Svoje
orodje
naj
vsakdo
uporabi
le
v
skrajnem
primeru
.
Ko
je
Dolnik
sprevidel
,
da
vrat
ni
mogoče
več
ubraniti
,
je
ukazal
,
naj
vsi
odhite
navzgor
po
stopnicah
.
On
je
ostal
zadnji
.
Vrata
so
se
podrla
in
napadalci
so
se
vsuli
v
vežo
.
Prvi
,
neki
tovarniški
delavec
,
je
nameril
s
sekiro
na
Dolnika
,
Dolnik
je
ustrelil
,
delavec
je
zakričal
in
sekira
mu
je
padla
iz
prestreljene
roke
.
V
tem
hipu
so
se
pred
hišo
zaslišali
glasni
kriki
:
»
Mir
!
Stojte
!
«
in
skozi
gnečo
se
je
preril
komisar
Kropeč
z
dvema
žandarjema
.
Najhujši
rogovileži
so
še
hoteli
razbijati
,
toda
pred
nasajenimi
bajoneti
so
se
odmikali
iz
hiše
na
cesto
.
Komisar
Kropeč
je
prišel
o
pravem
času
,
da
je
preprečil
veliko
nesrečo
.
Glavar
se
je
tistega
dne
nalašč
odpeljal
,
da
bi
od
sebe
odvrnil
odgovornost
.
Pa
tudi
nobenemu
uradniku
ni
naročil
,
da
bi
ga
nadomeščal
.
Kropeč
je
slišal
za
shod
in
da
ga
nameravajo
razgnati
.
Iz
radovednosti
je
tudi
on
šel
pogledat
proti
vasi
,
ko
pa
je
videl
,
kaj
se
kuje
,
se
mu
je
prebudila
vest
kot
političnemu
uradniku
in
ker
je
vedel
,
da
glavarja
ni
doma
,
je
imel
za
svojo
dolžnost
,
da
on
poskrbi
za
javni
red
,
s
čimer
se
bo
tudi
,
vsaj
tako
je
upal
,
prikupil
glavarju
.
Pohitel
je
torej
v
mesto
po
žandarje
,
ki
jih
je
dobil
,
ker
sta
se
na
srečo
dva
vrnila
iz
drugega
kraja
.
In
tako
je
v
trenutku
sile
prišel
na
bojišče
.
»
Ko
bi
vas
ne
bilo
,
«
je
dejal
Dolnik
mirno
,
»
bi
se
morali
sami
braniti
na
življenje
in
smrt
.
Pet
ali
šest
bi
jih
jaz
prav
gotovo
položil
na
tla
.
Drugi
bi
potem
že
zbežali
.
Častno
ni
klati
se
s
takšno
drhaljo
in
raje
bi
pobijal
glave
tistim
,
ki
so
nahujskali
in
zavajali
te
neumneže
.
Morda
jih
bomo
izsledili
.
To
bo
vsaj
zanimiva
pravda
.
«
Devin
je
bil
presenečen
in
potrt
,
ko
je
spoznal
,
da
se
preprosto
ljudstvo
pusti
tako
grdo
zavajati
,
da
divja
proti
svoji
krvi
.
Tudi
Urh
Dolinšek
si
ni
mencal
rok
,
zmajeval
je
z
glavo
in
naposled
tolažil
:
»
Seve
,
seve
!
Ni
jim
zameriti
.
Nevedni
so
in
pa
to
nesrečno
žganje
!
«
Dolnik
je
tožil
zločince
in
sodnik
je
preiskoval
.
Hudodelstvo
se
ni
dalo
utajiti
,
pa
čeprav
je
vsakdo
vedel
za
prave
pobudnike
,
obsojeni
so
bili
le
tisti
,
ki
so
napadli
hišo
:
puška
namesto
strelca
.
Napočil
je
težko
pričakovani
dan
volitev
.
Naša
trojica
,
Devin
,
Dolnik
in
kaplan
Hrastovič
so
se
že
na
večen
pred
volitvami
pripeljali
v
mesto
,
kjer
so
bile
določene
volitve
za
deželnega
poslanca
.
Pa
tudi
glavar
z
županom
,
mestni
tajnik
in
še
drugi
meščani
,
ki
so
bili
najeti
ali
prostovoljni
agitatorji
,
so
prišli
že
na
večer
pred
volitvami
.
Vsaka
stranka
si
je
najela
dvorano
,
kamor
so
prihajali
volilci
iz
oddaljenih
okrajev
in
se
navduševali
z
govori
in
pesmimi
.
Vsakega
prišleka
so
pozdravljali
z
živio
klici
.
Osrednji
volilni
odbor
,
pomnožen
z
zunanjimi
člani
,
je
še
enkrat
prerešetal
imenik
volilcev
in
čeprav
je
bil
uspeh
videti
ugoden
,
so
bili
vendar
v
skrbeh
,
da
ne
bi
nekateri
odpadli
,
drugi
pa
ustrahovani
ne
bi
prišli
.
Razšli
so
se
pozno
v
noč
.
Že
zgodaj
zjutraj
so
bili
pokonci
agitatorji
obeh
strank
in
se
razpostavili
po
cestah
pri
vhodih
v
mesto
,
da
so
pričakali
volilce
in
jih
spravljali
na
določeno
zbirališče
.
Tu
se
je
večkrat
primerilo
,
da
sta
nasprotna
agitatorja
popadla
kmečkega
volilca
in
ga
sukala
in
sukala
vsak
na
svojo
stran
,
dokler
ni
osupli
mož
povedal
svojega
mišljenja
.
Če
pa
še
ni
bil
odločen
,
sta
se
trgala
zanj
kakor
psa
za
kost
ter
ga
vlekla
za
roke
in
mu
šepetala
v
uho
,
da
se
mu
je
začelo
mešati
v
možganih
.
Agitator
pa
,
ki
je
privlekel
na
zbirališče
kakšnega
sumljivega
volilca
ali
ga
celo
izvabil
iz
tabora
nasprotnikov
,
je
stopal
zraven
svoje
žrtve
kakor
zmagoviti
vojskovodja
in
na
licu
se
je
dalo
brati
ponosno
zavest
,
da
prav
on
dela
poslance
.
Pohvalni
živio
klici
ga
niso
zadrževali
,
kakor
blisk
je
spet
izginil
in
prežal
na
drugo
žrtev
.
Dvorana
se
je
vedno
bolj
polnila
.
Devin
in
Dolnik
sta
se
v
svoje
zadoščenje
prepričala
,
da
se
nista
motila
pri
računu
za
svoj
okraj
.
Mlinar
Dolinšek
,
ki
je
pripeljal
može
iz
svoje
okolice
,
si
je
neprestano
mencal
roke
in
mrmral
:
»
Seve
,
seve
;
Slovenci
smo
!
«
Obrnil
se
je
k
svojim
sosedom
,
pokazal
na
množico
in
važno
rekel
:
»
Ali
vam
nisem
pravil
,
da
nas
je
ko
listja
in
trave
?
Seve
,
seve
!
«
Ob
istem
času
so
se
zbirali
tudi
nasprotniki
.
Gospod
Menhart
je
prišel
že
prejšnji
večer
,
da
bi
se
seznanil
z
volilci
,
ki
so
prihajali
iz
oddaljenih
krajev
.
Družba
je
bila
velika
,
ker
se
je
mnogo
meščanov
udeležilo
shoda
,
volilcev
pa
le
malo
.
Toda
glavarje
bil
tako
prepričan
v
zmago
,
da
ga
to
ni
motilo
.
Menhart
je
spregovoril
nekaj
fraz
in
ploskanja
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Nazdravljali
so
prihodnjemu
poslancu
in
proti
polnoči
je
celo
pokal
šampanjec
.
Zjutraj
pa
,
ko
se
je
do
devete
ure
zbralo
razmeroma
malo
volilcev
,
je
glavarja
vendarle
začelo
skrbeti
in
agitatorji
so
morali
letati
na
vse
strani
.
Proti
deseti
uri
,
ko
naj
bi
odrinili
na
volišče
,
jih
je
bilo
videti
precejšen
trop
,
toda
gledalci
,
ki
so
iz
radovednosti
prihajali
gledat
na
volišče
,
so
precej
trdili
,
da
jih
je
manj
kot
narodnih
,
ki
so
ob
istem
času
prihajali
z
zastavami
iz
nasprotne
strani
.
Na
dvorišču
pred
voliščem
so
stali
glavar
,
gospod
Menhart
in
kar
je
bilo
njegovih
imenitnejših
pristašev
.
Mimo
njih
so
šli
narodni
volivci
.
Med
prvimi
sta
bila
Devin
in
Dolnik
.
Ko
je
Devin
od
daleč
zagledal
Menharta
,
bi
se
bil
najraje
umaknil
med
zadnje
vrste
.
Toda
to
se
ni
dalo
storiti
in
moral
je
prav
blizu
mimo
njega
.
Videl
je
še
,
kako
je
glavar
opozarjal
Menharta
nanj
;
potem
je
brž
stopil
v
dvorano
,
kjer
so
se
takoj
začele
volitve
.
Glavar
še
ni
obupal
,
čeprav
se
je
že
pri
volitvah
volilne
komisije
pokazalo
,
da
imajo
narodnjaki
večino
.
Komisija
je
izvolila
Devina
za
predsednika
.
Ko
je
prvi
oddal
svoj
glas
za
narodnega
kandidata
,
je
slišal
,
kako
je
glavar
zašepetal
Menhartu
:
»
Slišite
,
slišite
!
«
Spočetka
so
bili
na
vrsti
Menhartovi
pristaši
in
glavarje
zadovoljno
kimal
ter
prijazno
pogledal
vsakega
volilca
,
ki
je
glasoval
za
Menharta
.
Menhart
,
ki
je
bil
prej
preplašen
in
potlačen
,
je
vzdignil
glavo
pokonci
in
zavedajoč
se
zmage
je
hvaležno
stisnil
roko
glavarju
.
Toda
sčasoma
se
je
položaj
spremenil
.
Narodni
volilci
so
že
dohiteli
nasprotnike
,
potem
so
jih
prehiteli
in
ko
je
bil
poklican
zadnji
volilec
,
se
je
izkazalo
,
da
ima
narodni
kandidat
dvajset
glasov
večine
.
Ko
je
Devin
kot
predsednik
razglasil
izid
volitev
,
so
po
dvorani
zagrmeli
živio
klici
,
nasprotniki
pa
so
se
osupli
začeli
razhajati
.
Glavarju
so
se
od
jeze
napele
žile
na
sencih
,
Menhart
pa
je
stal
zraven
njega
bled
kakor
stena
in
kot
bi
okamnel
in
njegove
izbuljene
oči
so
nezavedno
zrle
v
prazno
.
Zdaj
so
se
mu
začela
tresti
kolena
in
šibiti
,
da
se
je
krčevito
oprijel
glavarja
.
»
Pojdimo
,
pojdimo
!
«
Devin
mu
je
mislil
priskočiti
v
oporo
,
toda
Menhart
ga
je
pogledal
divje
,
kakor
da
bi
ga
hotel
z
očmi
prebosti
,
zaškripal
je
z
zobmi
ter
se
s
psovko
:
»
Prekleti
!
«
obrnil
in
odšel
.
Po
volitvah
so
se
narodni
volilci
pri
skupnem
obedu
veselili
težko
pridobljene
zmage
.
V
navdušenih
govorih
so
se
slavili
med
seboj
in
napovedovali
boljšo
prihodnost
tlačenemu
narodu
.
Dolnik
ni
bil
še
nikdar
tako
dobre
volje
in
pogosto
je
poudarjal
,
da
so
se
možje
res
čudežno
držali
pogumno
.
Ne
bi
pričakoval
take
stanovitnosti
.
»
Glavo
pokonci
in
ne
upogniti
se
,
«
to
naj
bi
bilo
vselej
naše
geslo
,
pa
bi
se
že
zdavnaj
izkopali
iz
suženjstva
.
Znani
rodoljub
,
ki
je
sedel
poleg
njega
,
si
je
s
tenkimi
prsti
gladil
redke
brčice
pod
nosom
,
ki
je
krepko
molel
v
svet
ter
dokazoval
,
da
se
z
agitacijo
in
organizacijo
da
vse
doseči
.
»
Le
agitacija
je
potrebna
in
organizirati
se
moramo
,
«
je
bil
konec
njegovih
govorov
.
V
šumeči
,
od
radosti
kipeči
družbi
je
bil
edino
Devin
tih
in
zamišljen
.
Še
vedno
je
videl
pred
sabo
Menhartov
divji
,
od
najhujšega
sovraštva
goreči
pogled
;
slišal
je
,
kako
ga
je
preklinjal
in
srce
mu
je
krvavelo
v
žalostnih
mislih
,
da
je
za
vselej
pretrgana
zveza
med
njim
in
Pavlino
.
Čutil
je
,
da
tega
razdora
ne
bo
več
mogoče
poravnati
.
Smilil
se
je
samemu
sebi
,
ker
se
bo
moral
odreči
naj
slajšemu
upanju
svojega
življenja
,
še
bolj
pa
se
mu
je
smilila
Pavlina
,
ki
bo
kot
nedolžna
žrtev
morala
prenašati
vse
gorje
prevaranega
zaupanja
.
Zaman
je
mislil
na
imenitno
narodno
zmago
,
za
katero
je
bil
on
največ
pripomogel
.
Veseli
obrazi
zraven
njega
so
ga
spominjali
le
na
to
,
da
morda
v
tem
trenutku
,
nedaleč
odtod
,
tečejo
solze
po
najmilejšem
obrazu
iz
najsvetlejših
oči
.
Gospod
Menhart
je
razjarjen
odšel
z
volišča
;
dalje
vpreči
svoje
konje
in
se
odpeljal
na
Zeleni
grad
.
Tam
je
gospa
pripravljala
kosilo
za
večjo
družbo
,
kajti
Menhart
je
mislil
svojo
zmago
praznovati
s
svojimi
prijatelji
.
Kako
se
je
začudila
gospa
,
ko
je
pred
dogovorjeno
uro
videla
,
da
je
pridrdrala
kočija
,
v
njej
pa
je
sedel
samo
njen
mož
.
Mislila
je
,
da
se
je
verjetno
odpeljal
pred
drugimi
,
da
bi
ji
sporočil
,
koliko
jih
pride
.
Pavlina
je
pohitela
k
vozu
in
se
prestrašila
,
ko
je
zagledala
očetov
,
od
jeze
in
notranje
strasti
ves
spremenjen
obraz
.
Takšnega
je
videvala
samo
takrat
,
ko
je
izgubljal
pri
igri
in
ni
vedel
,
na
koga
bi
stresel
svojo
jezo
.
»
Dragi
oče
,
«
je
vzkliknila
in
ga
hotela
objeti
.
Toda
on
jo
je
neprijazno
potisnil
od
sebe
,
kar
ni
bila
njegova
navada
.
Pri
vhodu
mu
je
prišla
naproti
gospa
in
ga
vprašala
,
za
koliko
gostov
naj
pripravi
kosilo
.
»
Za
nikogar
,
«
je
zarenčal
Menhart
in
odšel
v
sobo
,
gospa
in
Pavlina
pa
za
njim
.
Tu
je
vrgel
klobuk
na
mizo
in
začel
razsajati
ves
penast
od
jeze
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
?
«
ga
je
plaho
vprašala
gospa
.
»
Kaj
?
Kaj
?
Propadel
sem
,
osmešen
sem
,
uničen
!
In
kdo
mi
je
to
napravil
?
Tisti
vajin
doktor
.
Na
drobne
kosce
bi
ga
zdrobil
.
Takšen
je
tvoj
rod
,
«
je
očital
ženi
,
»
naj
se
mi
še
kdo
prikaže
pri
hiši
,
s
psi
ga
spodim
.
O
,
zdaj
spoznavam
ta
zarod
;
gadja
zalega
je
s
teboj
vred
,
vsi
,
kar
vas
je
.
In
ti
,
Pavlina
,
sram
te
bodi
,
da
si
s
tem
človekom
kdaj
spregovorila
prijazno
besedo
.
Ampak
jaz
se
bom
maščeval
,
še
se
bova
srečala
.
«
Menhart
je
udaril
s
pestjo
po
mizi
,
da
sta
gospa
in
Pavlina
preplašeni
odšli
iz
sobe
.
Popoldne
Menhart
ni
vzdržal
doma
.
Dal
si
je
vpreči
in
se
odpeljal
.
Pavlina
je
vsa
potrta
in
obupana
sedela
v
uti
na
vrtu
.
V
rokah
je
držala
pletenje
,
toda
prsti
so
mirovali
in
solze
so
ji
kapljale
na
delo
.
Tiho
je
prišla
mati
.
Objela
je
žalujočo
hčer
in
ji
z
mehko
roko
gladila
kostanjeve
lase
.
Ko
je
mati
zagledala
solze
v
njenih
očeh
,
je
tudi
ona
začela
jokati
.
Pavlina
je
naslonila
svojo
trudno
glavo
v
materino
naročje
in
skušala
je
zakriti
svojo
srčno
bolečino
,
da
bi
še
huje
ne
vznemirjala
svoje
ljubljene
matere
,
toda
solza
ni
mogla
ustaviti
.
Obe
sta
molčali
,
potem
pa
je
mati
vzdihnila
:
»
Ubogi
moj
otrok
!
«
Potem
ji
je
začela
govoriti
mehke
,
prijazne
,
tolažilne
besede
,
kakršne
izvirajo
le
iz
ust
ljubeče
matere
.
»
Pomiri
se
,
pomiri
!
«
je
končala
,
»
vse
se
lahko
še
uredi
.
«
»
Nikdar
,
«
se
je
izvilo
iz
prs
nesrečne
deklice
.
»
Prevaral
me
je
.
Prvo
in
edino
prošnjo
,
ki
bi
jo
tako
lahko
izpolnil
,
je
zavrgel
in
s
tem
je
zavrgel
mene
.
«
»
Ni
te
vreden
,
«
se
je
zavzela
mati
.
»
Pozabi
ga
!
«
»
Pozabila
ga
bom
,
«
je
hitela
Pavlina
in
solzni
tok
se
je
še
huje
vlil
po
milem
obrazu
.
Pozabila
!
–
Kakor
da
bi
se
spomini
,
vtisnjeni
v
srce
,
dali
tako
lahko
in
hitro
zbrisati
kakor
pisanje
s
kredo
na
tablo
.
Usoda
riše
s
svojim
jeklenim
črtalom
globoko
in
neizbrisno
v
duha
in
srce
,
da
je
šele
z
zadnjim
vzdihom
konec
spominom
.
In
usoda
je
tudi
v
tvoje
mehko
,
nezavarovano
srce
vtisnila
spomine
,
ki
se
bodo
po
tednih
in
mescih
,
ko
premagaš
prvo
burno
bolečino
,
odmikali
dalje
in
dalje
kakor
ladja
na
morju
;
pozabila
pa
,
pozabila
jih
ne
boš
nikdar
.
Mračilo
se
je
in
gospe
Menhartove
se
je
polotila
druga
skrb
.
Kočija
se
je
vrnila
prazna
in
kočijaž
je
povedal
,
da
je
gospoda
peljal
do
premogovih
jam
,
potem
pa
v
mesto
do
kavarne
,
kjer
večkrat
ostaja
in
da
ponj
ni
treba
hoditi
.
Gospa
se
je
prestrašila
.
Vedela
je
,
da
se
v
tej
kavarni
zbirajo
igralci
in
da
je
Menhart
tu
že
večkrat
izgubil
do
tisoč
in
več
goldinarjev
.
Kadar
je
zvedela
,
da
je
zašel
v
ta
brlog
strastnih
igralcev
,
je
šla
sama
ponj
,
da
bi
ga
spravila
domov
.
Nocoj
,
ko
je
bil
Menhart
tako
hudo
razburjen
,
je
bilo
v
družbi
lokavih
,
mirno
in
hladno
računajočih
igralcev
toliko
bolj
nevarno
zanj
.
Čakala
je
do
devetih
,
do
desetih
in
ko
le
ni
bilo
moža
,
je
dala
vpreči
kočijo
in
se
odpeljala
v
mesto
.
Pavlina
jo
je
spremljala
toliko
raje
,
da
ne
bi
ostala
doma
sama
s
svojimi
bridkimi
mislimi
.
Menhart
je
sedel
v
kavarni
in
igral
.
Hotel
je
pokazati
,
da
ga
prav
nič
ne
briga
neugoden
izid
volitev
.
Samo
nemški
stranki
da
je
hotel
pomagati
iz
zadreg
in
se
je
le
žrtvoval
.
Ko
so
igralci
spoznali
njegovo
razdraženost
,
so
bili
veseli
in
začeli
so
z
navadno
,
pohlevno
igro
,
sčasoma
pa
so
prešli
v
hazardno
.
Mislili
so
oskubsti
Menharta
,
toda
on
je
imel
tako
srečo
,
da
so
se
kljub
njihovi
lokavosti
pri
njem
kopičili
bankovci
.
V
tem
hipu
je
pred
kavarno
pridrdrala
kočija
.
Gospa
Menhartova
je
izstopila
,
odšla
skozi
vežo
in
pri
stranskih
vratih
vstopila
v
igralnico
.
Pavlina
pa
je
čakala
v
vozu
.
Menhart
je
sicer
čelo
malo
nagubančil
,
ko
je
zagledal
svojo
soprogo
,
ker
pa
je
imel
dobiček
,
je
bil
dobre
volje
,
se
pošalil
s
soprogo
,
da
pač
ne
more
biti
brez
njega
še
nekaj
ur
ne
in
ji
naročil
čaj
.
Gospa
mu
je
zašepetala
,
da
čaka
voz
in
ga
prosila
,
naj
gre
z
njo
.
Toda
on
se
je
izgovarjal
,
da
zdaj
,
ko
dobiva
,
ne
more
kar
takoj
oditi
.
Vsaj
še
trikrat
naj
gre
naokoli
,
potem
bo
končal
.
Gospa
se
je
morala
vdati
in
čakati
.
Pred
kavarno
je
stala
kočija
.
Hlapec
je
dremal
na
svojem
sedežu
,
Pavlina
pa
je
slonela
v
kotu
in
gledala
v
nebo
,
na
katerem
so
migljale
številne
zvezde
.
In
spominjala
se
je
tistega
večera
lanske
jeseni
,
ko
je
stala
zraven
Devina
na
vrtu
Salbingove
vile
in
ko
so
se
zvezde
lesketale
prav
tako
svetlo
kot
nocoj
.
Kako
je
bila
tedaj
še
brezskrbna
in
vesela
,
danes
pa
tako
žalostna
.
Zvezda
se
je
utrnila
,
z
dolgim
plamtečim
repom
je
švignila
po
nebu
in
se
razpršila
kakor
raketa
:
»
Človek
umrje
,
ko
se
zvezda
utrne
.
«
In
goreča
želja
