seje
razplamenel
tabor
Antov
v
nepregledno
vrsto
ognjev
,
ki
so
goreli
in
prasketali
,
da
je
vršalo
po
ravnini
.
Vojska
je
čedalje
gorje
bučala
;
udarjali
so
z
meči
ob
nožnice
,
tolkli
s
sekirami
ob
sekire
,
rogovi
so
trobili
v
divjih
sunkih
bojne
pozive
.
Pri
Slovenih
pa
so
ognji
pogašali
,
hrup
se
je
polegal
,
rogovi
se
niso
glasili
.
Anti
so
zmagoslavno
vzklikali
,
od
medu
omoteni
kozelniki
so
jim
razlagali
plašljivost
Slovenov
in
prerokovali
slavno
zmago
.
Iztok
je
begal
v
pozlačenem
oklepu
med
ljudmi
in
urejal
bojni
načrt
.
Nasproti
jedru
antske
vojske
je
postavil
najbolj
razbrzdano
drhal
pastirjev
,
sužnjev
in
ujetnikov
.
Oboroženi
so
bili
s
kiji
in
noži
.
Samo
v
prve
vrste
je
v
podobi
klina
vzporedil
ščitarje
,
ki
so
nosili
težka
kopja
.
Na
prostoru
,
koder
je
gorelo
največ
ognjev
in
so
nasprotniki
sodili
,
da
je
tam
vsa
moč
Slovenov
,
je
pustil
krdelo
trobcev
.
Vso
silo
slovenske
vojske
je
odvedel
na
desno
krilo
po
gozdu
in
jo
skril
v
goščavo
.
Na
najskrajnejšem
boku
ob
robu
drevja
je
stala
njegova
konjenica
.
Niso
še
zamižale
zadnje
zvezde
,
ko
se
je
že
dvignila
vojska
Antov
nad
Slovene
.
Temni
gozd
je
porajal
neštete
tolpe
bojevnikov
.
Vsa
raván
je
mrgolela
v
sivih
obrisih
številnih
krdel
,
ki
so
v
večjih
in
manjših
gručah
pehala
druga
drugo
na
torišče
v
besnem
pohlepu
po
boju
.
Iztok
je
natanko
meril
sovražnikovo
moč
in
se
čudil
.
Zakaj
prejšnji
dan
ni
sodil
,
da
se
je
naletelo
toliko
ljudstva
v
vojsko
.
Natihoma
ga
je
zaskrbelo
,
ko
bi
se
bil
uračunal
s
svojim
bojnim
načrtom
.
Spočetka
so
se
namreč
valili
gosti
oddelki
naravnost
proti
njegovemu
desnemu
krilu
.
Že
je
sodil
,
da
je
Volk
izvohal
ponoči
,
kje
stoji
jedro
slovenske
vojske
.
Bilo
mu
je
bridko
.
Vsa
nada
,
da
zmagajo
Sloveni
,
ne
da
bi
se
prelivala
kri
veljakov
in
uglednikov
,
mu
je
splahovala
.
Ni
se
bal
,
da
bo
poražen
.
Ognil
bi
se
bil
rad
prelivanju
bratovske
krvi
.
Če
pa
udari
Volk
z
jedrom
vojske
ob
jedro
Slovenov
,
tedaj
bo
moral
tudi
Iztok
pozabiti
,
da
kolje
Ante
,
sicer
je
bitka
izgubljena
.
Razvnelo
bi
se
tako
grozno
in
ljuto
klanje
,
kakor
ga
ne
pozna
povest
dedov
o
domačih
bojih
.
Polagoma
se
je
zdanilo
.
Nad
antsko
vojsko
je
od
vzhoda
zažarela
krvava
zarja
.
Sloveni
so
imeli
to
za
dobro
znamenje
;
v
prsih
je
rasla
zmagoslavna
zavest
.
Izzivači
Antov
so
tekli
pred
vojsko
in
dražili
Slovene
.
»
Pridite
iz
mišjih
lukenj
,
poniglavci
,
pridite
,
boječe
podlasice
,
da
si
ogledate
volčje
zobé
!
Nabrusite
si
peté
,
če
hočete
živeti
!
Vaše
žené
in
vaše
ljubice
naj
prosijo
Daždboga
za
sušo
.
Zakaj
,
ni
treba
dežjà
na
polje
Slovenov
,
kropili
ga
bodo
studenci
solzá
!
Hu-u-u-u
!
«
Nekaj
raztogotenih
Slovenov
se
je
odkrhnilo
od
mirne
bojne
čete
in
zdivjalo
nad
izzivače
.
Treščili
so
vkup
,
se
spoprijeli
v
tesne
gruče
in
se
grizoč
in
tuleč
valili
med
vojskáma
.
Tedaj
se
je
Iztoku
razveselilo
lice
.
Hrup
rogov
se
je
oglasil
iz
tabora
Antov
,
ogromna
četa
se
je
odtrgala
od
gozda
in
v
lahnem
teku
z
naperjenimi
kopji
in
dvignjenimi
sekirami
namerila
tja
,
kamor
je
Iztok
postavil
drhal
pastirjev
in
sužnjev
.
V
lepem
redu
so
poskakovali
Anti
,
v
strnjeni
celoti
,
kakor
bi
strašen
plaz
hrumel
čez
ráven
.
Iztok
je
bil
vesel
te
moči
,
ugajal
mu
je
grozeči
val
,
le
bridko
mu
je
bilo
pri
srcu
,
da
ni
mogel
zajeziti
tega
veletoka
,
združiti
ga
s
Sloveni
in
ga
speljati
na
bizantinsko
zemljo
,
da
poplavi
in
pomendra
,
kogar
koli
bi
srečal
.
Nenadoma
pa
se
pretoči
po
vrstah
Slovenov
tih
,
zategel
vzklik
začudenja
in
bojazni
:
»
Huni
!
Alani
!
«
Iztok
se
je
vzpel
v
stremenih
.
Iz
gozda
se
je
usulo
ob
bokih
Volkovega
močnega
voja
krdelo
hunskih
in
alanskih
konjikov
.
»
Tunjuševo
delo
!
Pes
je
prišel
Volku
na
pomoč
.
«
Iztok
je
izdrl
meč
in
potipal
zapone
na
pasu
in
na
šlemu
.
V
njegovem
junaškem
srcu
ni
bilo
sledu
bojazni
.
»
Konjenico
razbijemo
mi
!
Prizanašajte
Antom
!
Nastavite
kopja
v
bran
!
«
Tako
se
je
glasilo
Iztokovo
povelje
.
Anti
so
že
predivjali
dve
tretjini
ravnine
,
ki
jih
je
ločila
od
Slovenov
.
Tolpa
ni
dalje
vzdržala
.
Z
glušečim
vpitjem
so
jo
udrli
Sloveni
,
pastirji
in
drhal
,
proti
Volkovemu
krdelu
.
Volk
je
pognal
mogočni
val
z
vso
silo
v
tek
,
sodeč
,
da
je
tam
glavna
moč
slovenske
čete
.
Sovražniki
so
se
zagrizli
drug
v
drugega
,
nastal
je
krik
in
trušč
,
tuljenje
in
ječanje
,
hrestanje
kopij
,
žvenkèt
mečev
,
grozna
četa
je
padala
in
se
dvigala
,
se
kotalila
po
tleh
,
odskakovala
v
beg
,
se
vračala
z
zamahnjenim
orožjem
.
Sloveni
so
izgubili
naglo
pogum
,
pričeli
so
bežati
,
za
njimi
so
se
ulile
reke
Antov
in
sekale
,
kar
so
zasegle
,
vzklikale
v
zmagoslavnih
vriskih
,
da
se
je
tresel
zrak
.
Takrat
so
zabučali
trobci
Slovenov
.
Kakor
bi
zgrabili
Ante
za
tilnik
,
so
vsi
obstali
.
Huni
in
Alani
so
zaobrnili
konje
.
»
Prevara
,
prevara
!
Za
njim
!
Tam
je
mladič
,
tam
,
velmožje
!
«
Tako
je
divjal
Volk
.
Vsa
vojska
se
je
okrenila
proti
levemu
krilu
,
kjer
so
stali
sami
trobci
.
S
tem
je
obrnila
glavni
četi
Slovenov
hrbet
.
Napočil
je
odločilni
trenutek
.
Iztok
je
zamahnil
z
mečem
,
prvi
sončni
žarki
so
zagoreli
na
rosni
travi
.
Oklepi
in
šlemi
so
se
zabliskali
v
soncu
.
Iztok
je
plul
kakor
ptica
na
čelu
težko
oboroženih
konjikov
po
ravnini
.
Udarili
so
Hunom
in
Alanom
v
bok
in
za
hrbèt
.
Iztokov
meč
je
švigal
kakor
misel
,
grozno
so
klali
stari
vojaki
,
ki
so
prišli
iz
Bizanca
.
Sproščeni
hunski
konji
so
divjali
med
množico
,
prvi
Anti
so
se
obrnili
in
se
klali
med
seboj
.
Iztokova
konjica
pa
je
švigala
med
pehoto
kakor
ognjena
kača
v
svitu
žarkov
.
Ko
so
se
Anti
dobro
zavedeli
in
uzrli
zlate
oklepe
in
bleščeče
šleme
,
jih
je
pograbila
plahost
.
»
Hilbudij
!
Bizanc
!
Upravda
!
«
Ti
vzkliki
so
se
razlili
med
stoke
umirajočih
.
V
hipu
je
bila
vojska
zbegana
,
poplašena
v
zavesti
,
da
so
planili
mednje
Bizantinci
.
Anti
so
pometali
kopja
v
travo
in
začeli
bežati
proti
gozdu
.
Za
njimi
je
pritisnilo
desno
krilo
veljakov
.
Vsa
črta
se
je
razprhnila
,
gonil
je
posamez
Sloven
Anta
in
mu
bil
na
pleča
.
Hunska
in
alanska
konjica
se
je
z
redkimi
ostanki
gnala
po
dolini
,
za
njo
je
pritiskal
silni
meč
starega
Slovena
iz
Bizanca
.
Iztok
je
opustil
pogon
jezdecev
.
Prebijal
se
je
skozi
bežeče
,
domala
razorožene
gruče
Antov
.
Zamahnil
je
z
mečem
edino
takrat
,
če
se
je
mimogrede
dvignilo
proti
njemu
kopje
,
da
je
odbil
udarec
,
in
vihral
dalje
.
Oko
mu
je
sevalo
izpod
šlema
kakor
jastrebu
,
ko
se
spusti
izpod
neba
in
šine
za
plenom
.
Po
poti
,
katero
je
oral
njegov
žrebec
med
telesi
,
je
jezdil
tudi
Rado
,
sin
Bojanov
,
oblečen
kot
centurio
,
in
še
nekaj
mladcev
,
ki
so
sledili
ognju
svojega
poveljnika
.
Hrup
in
tuljenje
,
jok
in
javk
,
vzkliki
k
bogovom
so
glušili
zrak
,
suha
zemlja
je
bobnela
pod
nogami
beguncev
,
v
gozdu
je
hreščalo
,
ko
so
trli
suhljad
z
nogami
.
Iztok
je
pridrevil
do
gozda
,
odtrgan
od
svojcev
.
Iskal
ga
je
,
pa
ga
ni
našel
.
Pokrotil
je
besno
strast
in
se
hipoma
zavedel
,
da
je
obdan
od
vseh
strani
,
da
so
zaostali
celo
Rado
in
tovariši
.
Zasukal
je
konja
,
da
bi
ga
pognal
po
strani
v
bežeče
tolpe
ter
se
presekal
do
svojih
.
Toda
v
tem
trenutku
je
zagledal
iskano
lice
.
V
strahovitem
zamahu
je
siknil
zrak
pod
mečem
,
kriknil
je
,
da
so
oškropile
pene
konju
grivo
:
»
Kozlič
ubije
Volka
z
jezikom
!
«
In
že
se
je
zvalilo
obglavljeno
Volkovo
truplo
v
pomendrano
travo
.
Anti
krog
njega
so
zatulili
v
grozi
.
Iztok
se
je
zakadil
v
zbegano
množico
,
za
njim
so
letele
sekire
,
kopja
so
škrtala
ob
oklepu
,
on
pa
je
divjal
preko
teles
in
komaj
nekoliko
oprasnjen
na
nogàh
dosegel
Slovene
.
Na
bojišče
je
legla
noč
.
Sloveni
so
še
vedno
gonili
polovljene
Ante
k
ognjem
.
Besne
,
od
veselja
poblaznele
davorije
so
stresale
temo
,
na
Perunovem
oltarju
so
goreli
v
grmadah
ovni
in
voli
,
narod
je
pil
iz
rogov
med
in
slavil
Iztoka
,
ki
mu
je
ta
zmaga
rodila
neomejeno
zaupanje
in
prižgala
ljubezen
v
srcu
vsakega
Slovena
.
Prav
tedaj
,
ko
je
najsilneje
vihrala
domača
vojska
med
Anti
in
Sloveni
,
je
ležal
Tunjuš
že
tretji
dan
vrhu
hribca
nasproti
Svarunovemu
gradišču
.
Dva
najboljša
hlapca
,
izborna
vojaka
in
najspretnejša
jezdeca
,
sta
pasla
tri
konje
na
rebri
.
Šepetaje
sta
spregovorila
tu
in
tam
kratko
besedo
.
Zakaj
véliki
gospod
,
kraljevi
sin
Tunjuš
,
je
blaznel
od
ljubezni
.
Trikrat
so
šli
v
dolino
,
trikrat
so
se
plazili
proti
deklicam
,
ki
so
pulile
lan
in
prepevale
pesmi
.
Pa
trikrat
so
se
morali
vrniti
.
Tunjušu
so
se
stresale
kocine
na
bradi
,
čeljusti
so
mu
mrzlično
šklepetale
.
Videl
je
Ljubinico
,
kako
ji
gori
lice
v
soncu
,
njen
smeh
in
njena
pesem
sta
donela
iz
zbora
deklet
kakor
glas
kraljice
.
Njeni
zlati
lasje
so
se
razpuščeni
valovili
v
lahki
sapi
.
Bele
lahti
,
ovite
z
zlatimi
narokvicami
,
so
se
bleščale
v
žarkih
,
ko
je
zgibala
snopke
lanu
in
zdevala
polna
perišča
na
kopice
.
Tunjuš
je
bledel
kakor
v
mrzlici
.
Z
dlanmi
si
je
stiskal
nizko
čelo
,
bil
na
prsi
s
pestjo
,
nabrekle
ustnice
so
se
mu
odpirale
kakor
glavatemu
somu
,
ko
hlepi
po
vodi
,
če
ga
vržeš
na
suho
.
Bil
je
blizu
,
planil
bi
bil
med
deklice
,
zgrabil
Ljubinico
,
jo
dvignil
k
sebi
na
konja
in
zbežal
.
Toda
nekaj
se
mu
je
zaplelo
krog
nog
,
kolena
so
se
mu
tresla
,
slutil
je
skrivnostna
bitja
,
vile
pogorkinje
,
ki
ga
uničijo
,
ako
se
s
silo
dotakne
Ljubinice
.
In
divjak
se
je
splašil
ob
misli
,
da
je
Ljubinica
mordà
čarovnica
,
da
ga
je
ovražila
;
kadar
se
je
zasmejala
,
se
mu
je
vselej
zdelo
,
da
zasmehuje
njega
in
ga
vabi
:
»
Pridi
,
poskusi
,
dotakni
se
me
,
če
želiš
umreti
!
«
In
smrti
se
je
Tunjuš
bal
;
zakaj
ni
bilo
neugodno
njegovo
življenje
.
Zato
so
vselej
splezali
nazaj
v
hrib
in
Tunjuš
je
ležal
brez
jedi
in
brez
besede
v
ustih
pa
brez
tolažbe
v
srcu
.
Sonce
se
je
nižalo
,
rjavo
se
je
svetilo
lanišče
v
dolini
.
Dekleta
so
pulila
z
urnimi
prsti
zadnji
kos
.
Tunjuš
je
zrl
z
izbuljenimi
očmi
na
raván
.
»
Jutri
ne
pride
Ljubinica
več
iz
gradišča
.
Iztok
se
vrne
,
vrnejo
se
vojščaki
in
potem
...
Nikoli
ne
bo
moja
,
a
brez
nje
je
smrt
!
«
Tunjuš
se
je
prevrnil
na
tleh
in
zaril
s
čelom
v
hladno
rušo
.
Še
enkrat
se
je
oglasila
vsa
njegova
hunska
modrost
:
»
Ne
budáli
!
Modruj
!
Pusti
žensko
!
Tunjuš
,
pomni
,
da
si
sin
Ernakov
!
«
Hun
je
dvignil
glavo
.
Ko
je
zagledal
bele
haljice
v
dolini
,
je
zakričalo
srcé
,
zažarela
strast
in
modrost
je
ugasnila
.
»
Moja
bo
in
kraljica
Hunom
!
«
Tako
je
rekel
odločno
in
skočil
pokonci
.
Minila
je
ura
.
Deklice
so
kriknile
in
se
razbežale
kakor
zbor
golčečih
golobic
,
ko
plane
mednje
kragulj
.
Zavihral
je
rdeči
plašč
,
Ljubinico
je
zgrabila
strašna
roka
krog
pasu
,
zazibalo
se
ji
je
pred
očmi
in
obšle
so
jo
temne
sence
.
Na
okopih
gradišča
sta
se
v
tem
hipu
pojavili
dve
postavi
,
dva
starca
,
Svarun
in
Radovan
.
»
Tunjuš
!
«
je
zavpil
Radovan
.
»
Moja
hči
!
«
je
vzdihnil
Svarun
in
se
sesedel
.
Radovan
mu
je
oprl
glavo
in
v
tolažbo
nesrečnemu
očetu
sipal
za
bežečim
Hunom
najgroznejša
prekletstva
v
jezikih
vseh
narodov
od
Baltiškega
pa
do
Egejskega
morjá
.
Toda
Hun
je
bežal
,
noseč
v
naročju
zaklad
in
pritiskajoč
na
pol
onesveščeno
Ljubinico
na
svoje
srce
.
Gonil
je
kakor
pobesnel
.
Topot
konj
njegovih
hlapcev
,
ki
sta
drevila
za
njim
,
ga
je
vznemirjal
,
da
je
stiskal
deklè
k
sebi
v
groznem
trepetu
,
da
mu
jo
kdo
iztrga
.
Brez
oddiha
so
gnali
na
pol
blazni
do
Donave
.
Še
tisto
noč
je
položil
Tunjuš
nezavestno
Ljubinico
na
krasne
preproge
v
svojem
šotoru
in
klical
obupan
vrače
in
vražarice
na
pomoč
kraljici
.
Ali
njegovo
veselje
,
ko
je
odprla
oči
in
želela
vode
,
je
bilo
kratko
.
Balambak
mu
je
naznanil
,
da
ga
že
nekaj
dni
čakajo
poslanci
iz
Bizanca
.
Upravda
veleva
,
da
se
napoti
takoj
do
njega
.
Prišli
so
namreč
Iztokovi
zasledovalci
in
v
stepi
poiskali
Tunjušev
tabor
po
naročilu
Upravde
.
Zazorilo
se
je
jutro
.
Ljubinica
je
zaspala
s
smehljajem
krog
ustnic
.
Tunjuš
je
zapretil
Balambaku
smrt
,
če
se
skrivi
las
kraljici
Ljubinici
,
preklel
nato
uro
,
ki
ga
je
zavedla
prvič
do
Upravde
,
in
odjezdil
z
Bizantinci
proti
jugu
.
Pred
vzhodnimi
vrati
trdnjave
Topera
je
stala
visoka
dvokolnica
,
zakrita
s
platneno
strešico
.
Voznik
je
pogovarjal
ognjevita
konja
,
ki
sta
nemirno
kopitljala
ob
tlak
,
v
katerem
so
se
sledile
izvožene
kolesnice
.
V
stolpiču
nad
vrati
se
je
naslanjal
stražnik
preko
kamnitne
ograje
.
»
Vročina
!
Da
se
naravná
prefekt
na
pot
tako
kasno
!
«
»
Konji
se
v
senci
spenijo
!
Bogovi
naj
umejo
modrost
visokih
gospodov
;
jaz
je
ne
razumem
.
«
Vojak
na
stolpu
se
je
hipoma
vzravnal
.
Zabliskal
se
mu
je
šlem
,
kakor
iskra
se
je
zasvetila
sulica
.
Začul
se
je
počasen
konjski
pekèt
.
»
Ali
prihaja
?
«
ga
je
vprašal
voznik
,
gibajoč
samo
z
ustnicami
.
Glasno
si
ni
upal
izpregovoriti
.
Vojak
je
zamahnil
z
levico
s
stolpa
in
ni
odgovoril
.
Sedem
jezdecev
se
je
bližalo
vratom
.
Prefekt
Rustik
je
takoj
ob
vozu
razjahal
,
vojaki
spremljevalci
so
pridržali
konje
za
vozom
.
Voznik
je
dvignil
zaveso
pri
strešici
,
privezal
prefektovega
konja
zadaj
k
vozu
in
pokorno
čakal
,
kdaj
pomore
Rustiku
v
voz
.
Takrat
nenadoma
zabuči
nad
pristaniškimi
vrati
proti
jugu
slovesni
glas
trombe
.
Čuvaj
vzhodnih
dveri
se
ni
ozrl
na
morje
.
Ni
utegnil
.
Pritisnil
je
zaokroženi
rog
k
ustnicam
in
ponovil
doneče
znamenje
.
Prefekt
je
pravkar
dvignil
nogo
na
dvokolnico
,
ob
znamenju
pa
jo
je
naglo
umaknil
,
odvezal
konja
in
se
popel
zopet
v
sedlo
.
»
Koliko
ladij
?
«
je
zakričal
čuvaju
na
stolp
.
»
Ena
brza
jadrnica
!
«
»
Blizu
?
«
»
Že
spušča
sidro
!
«
Prefekt
se
je
razveselil
,
da
je
popival
prejšnji
večer
tako
dolgo
.
Sicer
bi
se
bil
gotovo
že
odpeljal
in
carska
ladja
bi
ga
več
ne
dobila
.
Okrenil
je
konja
nazaj
v
mesto
,
zaklical
pred
vojašnico
nekaj
kratkih
in
rezkih
besedi
v
povelje
tamkaj
stoječim
Herulom
in
Alanom
,
ki
so
se
pogovarjali
v
senci
,
veseli
,
da
odide
strogi
prefekt
vsaj
za
nekaj
časa
iz
Topera
,
in
hitro
odjezdil
,
spremljan
od
konjikov
,
v
pristanišče
.
Meščani
so
poznali
glas
trombe
,
ki
je
napovedoval
,
da
je
priplula
vojna
ladja
.
Vojaki
so
bežali
iz
tabora
v
vojašnico
,
ljudje
so
trumoma
drli
skozi
južna
vrata
v
pristanišče
.
Rustik
je
naglo
prepoznal
brzo
jadrnico
.
Bila
je
najboljša
vojna
ladja
despota
Justinijana
,
kar
jih
je
plulo
v
bizantinskih
vodàh
.
Polotil
se
ga
je
nemir
.
Kdo
prihaja
z
ladjo
?
Kaka
poročila
?
Morda
Belizar
?
Ali
Mundus
?
Raznesle
so
se
že
govorice
o
vojski
z
Italijo
.
Če
mu
odvzame
Justinijan
pol
legije
?
Kaj
bi
sam
s
polovico
?
Komaj
bi
zastražil
z
njo
topersko
ozidje
.
In
barbari
na
severu
udarijo
prav
gotovo
čez
Donavo
,
ako
zvedo
,
da
ima
despot
svojo
vojsko
na
zapadu
.
Konj
je
prhal
,
grizel
v
jekleno
brzdo
,
da
je
letela
pena
v
vetru
,
grebel
z
nogami
,
bočil
vrat
in
se
umikal
močni
Rustikovi
roki
s
tem
,
da
se
je
zaganjal
nazaj
v
množico
,
ki
je
vrela
skozi
vrata
in
kričeč
bežala
pred
nemirnim
konjem
.
Ko
se
je
zazibal
na
morju
čoln
in
se
bližal
obrežju
,
je
Rustika
čedalje
bolj
skrbelo
.
Ljudstvo
se
je
oziralo
v
njegov
svečani
izraz
in
sodilo
,
da
se
še
ta
dan
zve
novica
,
o
kateri
bodo
govorili
cele
tedne
.
Prefekt
jim
ni
razodel
z
obličjem
velike
skrbi
,
ki
ga
je
trla
.
Domislil
se
je
celo
,
da
utegne
dobiti
pismo
,
podpisano
od
samega
despota
,
ki
mu
odpoveduje
prefekturo
v
Toperu
ter
ga
kliče
v
Bizanc
,
kjer
bo
sicer
živel
v
blesku
,
toda
ob
carski
mezdi
pošteno
stradal
.
Čoln
se
je
približal
ladjišču
,
prefekt
je
snel
desno
nogo
iz
stremena
in
hotel
iz
sedla
,
da
bi
v
svetem
spoštovanju
in
ponižnosti
sprejel
visoko
odposlanstvo
.
Njegove
oči
so
iskale
v
čolnu
poveljniških
znakov
,
vsaj
zlatega
orla
na
prsih
.
—
Polagoma
je
zlezla
noga
nazaj
v
posrebreni
stremen
in
prefekt
je
obsedèl
vzravnan
v
sedlu
,
ko
je
zagledal
sredi
veslačev
Azijcev
in
Afričanov
pozlačeno
páličko
mladega
centurija
.
S
prožno
kretnjo
pravega
dvornega
častnika
je
ta
zavihnil
konec
plašča
krog
levice
,
prijel
za
slonokoščeni
ročaj
kratkega
meča
in
se
rahlo
poklonil
prefektu
.
Rustika
je
pograbilo
,
da
se
ta
mladič
,
centurio
,
vede
tako
ošabno
,
in
zato
ni
mogel
zabrisati
srdite
poteze
,
ki
se
mu
je
začrtala
krog
ustnic
.
A
mladi
častnik
,
ki
se
je
na
dvoru
naučil
,
kako
se
uganejo
misli
z
obličja
,
se
ni
plašil
prefektove
jeze
.
Ožgan
,
kakor
barbar
!
je
razsodil
v
srcu
in
izpregovoril
:
»
Flavij
Pavlinus
,
centurio
palatincev
,
sin
konzula
Flavija
Bazilija
,
prihaja
na
povelje
prejasnega
despota
,
vladarja
morjá
in
zemljé
,
ki
ti
veleva
–
«
Ob
teh
besedah
je
bil
prefekt
na
tleh
in
je
poslušal
globoko
sklonjen
povelje
despotovo
.
Mladi
gizdalinček
pa
je
pomežiknil
z
levim
očesom
,
kakor
je
bila
navada
na
dvoru
,
kadar
je
kdo
koga
ponižal
ali
po
krivem
očrnil
.
»
–
ki
ti
veleva
,
da
izjavi
tvoja
jasnost
,
ali
je
priplula
semkaj
jadrnica
Epafrodita
,
velikega
malopridneža
in
žalivca
najsvetejšega
veličanstva
?
Sledili
smo
jo
do
tod
in
sedaj
je
ni
.
Ali
so
nas
varale
kupčijske
ladje
,
ki
so
nam
govorile
o
tem
?
«
»
Sporoči
,
centurio
,
«
–
Rustik
mu
nalašč
ni
nadel
vzvišenega
naslova
,
ker
ga
je
togotila
ošabnost
mladega
dvorjaniča
–
»
sporoči
,
centurio
,
da
se
najponižnejši
hlapec
,
prefekt
Topera
,
poveljnik
33.
tračanske
legije
,
prejasnemu
despotu
klanja
v
prahu
in
naznanja
sledeče
:
Došel
je
žalivec
najsvetejšega
veličanstva
v
luko
,
odpustil
sužnje
in
se
potopil
z
ladjo
vred
.
Sam
sem
videl
!
«
»
Ni
bilo
prevare
?
«
»
Deset
vesel
od
ladje
sem
bil
,
ko
se
je
pojavil
na
krovu
Epafrodit
.
«
»
In
nato
utonil
?
«
»
Z
ladjo
vred
!
«
Centurio
se
je
zopet
rahlo
uklonil
:
»
Dovršeno
!
«
»
Morda
izvoliš
v
mesto
?
«
»
Odrinem
takoj
.
Sama
prejasna
despojna
se
zanima
za
to
poročilo
!
«
Centurio
Flavij
je
skočil
v
čoln
,
rahli
valovi
so
pljusknili
ob
breg
za
odhajajočo
šajko
.
Prefekt
je
hitro
zajahal
in
zapodil
k
vratom
,
kjer
je
še
vedno
čakal
voznik
.
»
Gizdalinček
,
ne
boš
ti
oznanil
prvi
te
novice
v
Bizancu
!
In
če
uničim
vse
konje
!
«
Rustik
je
sam
zgrabil
za
vájeti
nepotrpežljivih
konj
.
Za
dvokolnico
se
je
pokadilo
in
voz
je
izginil
po
ravni
Solunski
cesti
proti
Bizancu
.
Dasi
je
plul
Flavij
na
vsa
jadra
in
priganjal
z
barbarsko
surovostjo
veslače
,
se
mu
je
zavlekla
pot
v
Bizanc
nenavadno
dolgo
.
Takoj
se
je
namreč
dvignil
močan
vzhodnik
,
ki
je
prisilil
carsko
brzoplovko
,
da
je
povezala
jadra
.
Eno
samo
se
je
bočilo
v
hudem
vetru
,
da
je
škripal
jambor
.
Ladja
je
plula
proti
jugu
.
Ob
otoku
Lemnu
so
morali
celo
pristati
za
čez
noč
.
Mornarji
so
se
uprli
in
odrekli
veslanje
.
Na
vzhodu
se
je
začrtala
po
obzorju
črna
proga
.
Vihar
se
je
dvigal
.
Ko
bi
gnali
brod
proti
njemu
,
bi
ga
pehali
s
seboj
vred
v
pogubo
.
Rustik
se
je
zadovoljno
smehljal
,
ko
so
se
upogibale
oljke
in
terebinte
v
puhanju
vetra
ob
poti
.
Vojaki
spremljevalci
so
se
znojili
na
penastih
konjih
.
S
tihimi
pogledi
so
povpraševali
drug
drugega
,
kaj
je
prefektu
,
da
goni
kakor
zbesnel
.
Željno
so
hrepeneli
po
sončnem
zatonu
.
Ali
nádeje
so
jih
varale
.
Samo
dve
uri
oddiha
je
dovolil
molčeči
Rustik
.
Nato
je
šlo
v
istem
diru
dalje
v
noč
.
Tretje
jutro
so
zagledali
Propontido
.
Ob
njej
so
se
zalesketale
pozlačene
strehe
carske
palače
.
Še
pred
poldnem
so
zajezdili
pri
Odrinskih
vratih
v
mesto
.
Ljudje
so
obstajali
in
gledali
.
Vse
je
bilo
prepričano
,
da
so
udarili
na
severu
barbari
v
cesarstvo
in
da
je
ta
konjica
žalostno
poročilo
o
grozodejstvih
.
Zakaj
konji
so
bili
upáli
,
pokriti
s
sivim
prahom
,
jezdeci
ožgani
in
zakajeni
,
da
se
ni
razločilo
,
ali
imajo
oklepe
ali
same
tunike
iz
umazanega
,
sivega
platna
.
Rustik
se
je
napravil
takoj
v
carsko
palačo
.
V
stražnici
se
je
pri
častniku
umil
in
si
pomazilil
lasé
.
Sužnji
so
mu
očistili
opravo
.
Ko
je
zvedel
,
da
se
jadrnica
še
ni
vrnila
,
se
je
razveselil
.
Hitro
je
prijavil
svoj
prihod
carskemu
silenciariju
in
prosil
,
če
bi
mogel
do
Upravde
.
Namesto
odgovora
je
prišel
magister
equitum
Azbad
.
Dasi
sta
zaeno
služila
kot
principala
pri
konjici
,
je
Azbad
vendar
jasno
pokazal
,
da
je
on
mogočen
in
oblasten
poveljnik
palatincev
,
prefekt
pa
pravzaprav
glavar
barbarov
,
kmetov
.
Z
veliko
dostojnostjo
in
samozavestnim
ponosom
je
odzdravil
prefektu
in
mu
povedal
,
da
nekaj
dni
ne
more
do
despota
.
Zakaj
noč
in
dan
ga
tarejo
skrbi
in
delo
za
vojsko
v
Italiji
in
do
njega
ne
pride
nihče
razen
Belizarja
in
Munda
.
Sme
pa
zaupati
njemu
,
kar
bi
želel
.
Če
je
stvar
tehtna
,
jo
naznani
Upravdi
pismeno
po
silenciariju
.
»
Do
tal
se
klanja
hlapec
nedosežni
modrosti
jasnega
despota
in
nikdar
se
ne
drzne
,
da
bi
za
hip
motil
delo
njega
,
pred
katerim
poklekata
zemlja
in
morje
.
Sporočil
bi
rad
o
begunu
Epafroditu
.
«
Ko
je
Azbad
zaslišal
trgovčevo
ime
,
je
pozabil
na
svoje
dostojanstvo
.
Prijel
je
prefekta
za
roko
,
lice
mu
je
zažarelo
,
ustnice
so
mu
drhtele
,
da
se
je
Rustik
začudil
.
»
Nebo
te
je
poslalo
,
prijatelj
iz
mladih
let
!
Pojdi
z
menoj
!
Vsa
zadeva
upornika
in
sleparja
Epafrodita
je
izročena
meni
.
«
Azbad
je
takoj
naročil
dvosedežno
nosilnico
.
Sužnji
so
jo
dvignili
in
odnesli
oba
poveljnika
preko
fora
v
krasni
Azbadov
tablinij
.
»
Izvoli
,
magnifica
auctoritas
tua
!
«
Prefekt
je
sedel
na
nizek
stolček
,
ki
je
bil
pokrit
z
baržunasto
blazinico
.
Dve
krasni
grški
deklici
sta
prinesli
sadja
in
vrč
vina
.
Rustik
je
ostrmel
in
se
zagledal
v
sužnji
.
Ko
sta
poljubili
z
drobnimi
ustnicami
Azbadovo
roko
,
sta
izginili
po
mozaiku
,
kakor
bi
v
tančico
zavita
boginja
ubežala
človeškim
očem
.
»
Excellens
eminentia
tua
ima
boginje
za
strežnice
!
«
»
Ni
sile
!
Prihajaš
seveda
iz
Topera
in
te
gane
snažno
deklè
.
Za
nas
so
to
vsakdanjosti
.
—
Mnoga
leta
,
dobre
zmage
,
prefekt
in
poveljnik
tračanske
legije
!
«
Azbad
mu
je
napil
z
lezbiškim
vinom
.
»
Govori
sedaj
o
Epafroditu
!
Satan
mu
bodi
milostljiv
!
«
»
Ali
mu
je
ali
ne
,
ne
vem
.
Sešla
sta
se
že
v
Hadu
!
«
»
Epafrodit
mrtev
?
Govori
!
Ves
pekèl
si
ne
izmisli
muk
,
katere
sem
mu
pripravil
,
če
ga
dobimo
!
«
»
Škoda
dolgih
misli
!
Epafrodit
vasuje
pri
delfinih
v
toperskem
pristanišču
.
Videl
sem
ga
sam
,
kako
se
je
pogreznil
z
lepo
barčico
.
«
»
Torej
vendar
resnično
!
Pisal
je
tako
.
Verjeli
nismo
.
Prekleti
lisjak
!
Zavohal
je
žaltavo
slanino
in
se
rajši
sam
napotil
k
Luciferju
.
Kako
je
z
ladjo
,
ki
ga
je
zasledovala
?
Flavij
je
sicer
na
dvoru
pri
ženskah
nedosegljiv
.
A
na
morju
–
ne
vem
.
Lahko
brodari
tako
nespretno
,
da
zapravi
jadrnico
.
«
»
Centurio
Flavij
je
bil
že
v
Toperu
!
«
»
V
Toperu
?
Torej
ga
je
izsledil
.
Pri
Veneri
,
despojna
ga
nagradi
in
dvorjanice
ga
kakor
v
tekmi
zaljubijo
.
Bedak
ima
srečo
!
«
»
Povej
,
kako
bi
sporočil
jaz
despotu
,
preden
se
vrne
Flavij
?
Pomisli
,
kako
sem
vozil
,
da
sem
ga
prehitel
po
kopnem
!
«
»
Ne
prideš
zaradi
tega
do
prestola
.
Despot
je
preveč
zapleten
v
vojne
skrbi
.
Zato
je
vso
stvar
izročil
sveti
despojni
.
«
»
Sveti
despojni
?
«
se
je
zavzel
prefekt
.
Azbad
je
vstal
,
odgrnil
zavese
pri
vhodu
tablinija
in
se
skrbno
ozrl
po
vseh
kotih
.
Nato
je
primaknil
stolček
prav
tikoma
do
Rustika
in
skrivnostno
pričel
.
»
Rustik
,
poveljnik
si
in
prefekt
,
torej
mož
!
Poglej
,
sediva
sub
rosa
.
«
Azbad
je
dvignil
kazalec
,
na
katerem
se
je
svetil
težek
prstan
,
proti
stropu
,
kjer
je
visel
lestenec
v
obliki
rože
.
Prefekt
je
dvignil
takisto
prst
proti
stropu
,
ga
pritisnil
potem
na
usta
in
ponovil
:
»
Sub
rosa
!
«
»
Tebi
je
stvar
o
Epafroditu
nejasna
.
Poslušaj
!
Po
čudni
nameri
je
prišel
med
palatince
neki
barbar
,
Sloven
Iztok
.
Stanoval
ni
v
vojašnici
,
ampak
pri
tem
Grku
,
ki
je
mladeniča
ljubil
kakor
sina
.
Zakaj
,
o
tem
Bizanc
molči
.
Povem
ti
pa
,
da
je
bil
to
vojak
,
kakršnega
nimata
ne
Mundus
ne
Belizar
.
Lep
,
da
je
očaral
vse
ženstvo
,
lokostrelec
,
ki
mu
ga
ni
v
red
,
jezdec
kakor
Centaver
,
razumen
kakor
filozof
iz
grških
šol
.
In
Teodora
ga
je
zaljubila
s
strastjo
,
ki
polje
samo
v
njenih
žilah
.
Barbar
pa
jo
je
sunil
od
sebe
,
ker
je
ljubil
neko
dvorjanico
.
Sedaj
veš
vse
.
Iztok
v
ječo
.
Epafrodit
ga
je
otel
.
Sloven
je
utekel
prek
Donave
–
in
najlepše
–
odvedel
s
seboj
tudi
dvorjanico
,
katero
ljubim
jaz
s
pravo
Teodorino
strastjo
in
ognjem
.
Ah
,
ko
bi
ti
videl
Ireno
!
«
Azbad
je
segel
z
roko
proti
srcu
,
ki
se
mu
je
razburilo
ob
samem
imenu
:
Irena
.
»
Ireno
,
«
je
povzel
Rustik
in
nemo
gledal
v
tovariša
,
ki
si
je
grizel
ustnico
.
»
Ko
bi
bila
ta
dvorjanica
moja
nečakinja
?
«
»
Tvoja
nečakinja
–
Irena
?
Rustik
,
primi
me
za
čelo
in
razženi
te
grozne
sence
!
Da
se
nisem
tega
domislil
!
Saj
to
vendàr
vem
!
Oprosti
,
ker
sem
ti
izdal
jaz
sramoto
tvoje
varovanke
.
Verjemi
mi
,
da
sem
prebil
živ
pekèl
,
ko
se
mi
je
dvigal
v
srcu
črt
,
pa
ga
je
morila
ljubezen
.
«
»
Če
ni
bila
kaka
druga
dvorjanica
!
«
»
Ni
bilo
tega
imena
med
njimi
.
Ta
je
edina
.
«
»
Toda
ta
ni
utekla
z
barbarom
!
«
Azbadu
so
se
zasvetile
oči
.
Obe
roké
je
položil
Rustiku
na
rame
in
bolj
jecljal
kakor
govoril
:
»
Ni
utekla
?
In
ti
veš
zanjo
?
Prefekt
,
povej
,
izroči
mi
jo
,
vrni
jo
moji
duši
,
izreci
željo
,
izpolnim
ti
jo
,
samo
povej
,
kje
je
Irena
?
«
Prefektu
ni
mogla
beseda
iz
prsi
.
Preživel
je
dokaj
let
kot
častnik
v
Bizancu
,
pa
ga
je
do
mozga
poznal
.
Strmel
je
Azbadu
v
oči
,
da
bi
razbral
,
je
li
resnica
v
njih
ali
prevara
.
Da
bi
se
oženil
magister
equitum
z
Ireno
!
Ne
verjame
.
Za
tak
zakon
je
treba
milijonov
.
In
teh
nima
ne
on
ne
Irena
.
Da
bi
mu
bila
Irena
igrača
,
temu
se
je
uprla
sorodna
kri
in
kljub
bizantinski
gnilobi
,
ki
tudi
njemu
ni
prizanesla
,
se
je
oglašala
vest
:
Da
bi
izdal
njo
?
Ne
!
Hkrati
se
je
domislil
Teodore
in
izpregovoril
:
»
Zlo
za
Ireno
,
če
despojna
ljubi
barbara
!
«
»
Ne
ljubi
ga
več
.
Koprni
edino
po
maščevanju
.
Povej
,
ako
veš
o
njej
!
«
»
In
ko
ni
Epafrodita
,
ko
je
utekel
barbar
,
zadene
srd
glavo
Irenino
!
«
»
Ne
zadene
je
!
Zakaj
sama
despojna
se
razžari
od
veselja
,
ko
zve
,
da
ni
šla
Irena
s
poganom
.
In
njena
želja
je
,
da
bodi
Irena
moja
.
«
»
Da
bodi
tvoja
?
«
je
vprašal
s
poudarkom
Rustik
.
»
Moja
,
moja
zakonska
žena
!
Prefekt
,
sedaj
ti
nudi
usoda
,
da
ti
roka
despojne
odpre
vrata
do
odlične
službe
v
Bizancu
.
Povej
,
daj
,
izroči
mi
Ireno
!
«
Zviti
Azbad
je
zadel
z
ostjo
na
kraj
,
kjer
je
bil
ranljiv
vsak
pravi
Bizantinec
.
Prefekt
ni
takoj
odgovoril
.
Azbad
je
izpustil
njegovi
rami
,
roke
so
mu
omahnile
,
obrnil
se
je
proč
,
obraz
naslonil
na
kipeče
naslonjalo
in
vzdihal
:
»
Amor
,
zakaj
me
mučiš
?
Beži
od
mene
!
Poveljnika
palatincev
ponižuješ
,
da
se
klanja
v
prahu
ženski
,
ki
zasluži
ječo
,
ker
je
kot
dvorjanica
občevala
z
barbarom
,
kristjanka
s
poganom
!
In
jaz
sem
to
vedel
!
In
nisem
je
izdal
–
iz
ljubezni
–
in
prekršil
sem
sveto
pravo
svetega
dvora
.
Božja
kazen
!
«
Ob
teh
besedah
se
je
Rustik
prestrašil
.
Če
je
ne
izroči
Azbadu
,
se
maščuje
ta
nad
njim
.
Koliko
lačnih
častnikov
čaka
na
prefekture
,
da
si
napolnijo
blagajne
z
ljudsko
krvjo
.
Kaj
stane
Azbada
,
dvornega
ljubljenca
,
da
mu
odjé
službo
.
Dobi
povelje
,
da
gre
kot
comes
–
dvorni
svétnik
–
s
praznim
naslovom
na
vojsko
v
Italijo
.
»
Ne
toži
,
jasna
dobrotljivost
!
Povem
ti
,
da
je
Irena
pri
meni
in
da
je
tvoja
.
«
Azbad
se
je
naglo
okrenil
,
natočil
čaši
,
da
se
je
kipeče
vino
razlilo
v
črnih
marogah
po
mozaiku
in
prisegel
:
»
Ako
mi
izpolniš
,
kar
si
obljubil
,
izpolnim
jaz
,
kar
sem
ti
obetal
.
Bodi
moj
delež
z
Iškarijotom
in
moj
konec
z
Absalonom
,
če
lažem
!
«
»
Naj
se
zgodi
!
«
Prefekt
je
v
dušku
izpil
,
Azbad
ga
je
gledal
z
lisičjimi
očmi
preko
kupe
.
»
In
sedaj
grem
k
despojni
;
še
danes
začuješ
sveto
zahvalo
,
katero
ti
sporoči
carica
zemlje
!
«
Prefekt
se
je
poslovil
,
sicer
nekoliko
vznemirjen
,
vendàr
zadovoljen
v
hrepenenju
,
da
zasede
v
Bizancu
odlično
mesto
.
»
Naj
mu
že
bo
Irena
zakonska
žena
ali
–
ali
–
«
Rustik
je
potegnil
preko
čela
,
ko
je
stopil
na
forum
in
posmehljivo
zamrmral
:
»
Naposled
,
kaj
meni
mar
!
«
Azbad
se
je
na
glas
zakrohotal
,
ko
je
udaril
suženj
v
atriju
s
kladivcem
v
znamenje
,
da
je
gost
že
čez
prag
.
»
Rustik
,
ha
,
ime
pove
vse
!
Kmet
in
nič
drugega
!
O
,
še
magister
officiorum
boš
,
seveda
!
Tvoja
Irena
,
barbarova
ljubica
,
moja
prava
žena
!
Le
ostani
v
Toperu
,
še
tegà
nisi
vreden
!
Za
mejo
naj
te
pošlje
Upravda
,
v
razdejani
Turris
ob
Donavi
,
da
bo
tvoj
delež
z
barbari
!
«
Veselo
je
tlesknil
z
rokámi
in
se
prešerno
zleknil
po
blazinjaku
.
Zagrinjalo
pri
vhodu
se
je
zganilo
in
prišla
je
kakor
dih
z
belega
citronovega
cveta
lepa
sužnja
Melita
.
Azbad
ji
je
mignil
z
roko
.
Sužnja
mu
je
sedla
k
nogàm
.
»
Melita
,
gospodarico
dobiš
!
Dvorjanica
Irena
pride
k
meni
in
bo
moja
.
«
Sužnja
mu
je
objela
kolena
in
zajokala
.
Azbad
pa
se
je
sklonil
in
jo
dvignil
k
sebi
ter
ji
pošepetal
:
»
Ne
jokaj
!
Pride
Irena
,
pride
ljubica
barbara
,
pa
ne
bo
moja
žena
,
ampak
tvoja
dekla
!
«
Melita
ga
je
krčevito
objela
.
Še
isti
dan
se
je
pojavil
Azbad
na
dvoru
pred
vrati
despojne
Teodore
.
Nekaj
sivolasih
senatorjev
,
dva
gizdalinska
diakona
in
pet
palatinskih
častnikov
je
čakalo
v
dvorani
.
Niso
črhnili
besedice
med
seboj
.
Govorile
so
samo
oči
,
iz
katerih
je
sijala
grozna
zavist
.
Nekateri
izmed
njih
so
prebili
že
tretji
dan
v
čakalnici
,
pa
še
ni
zažarela
milost
despojne
,
ki
bi
jim
dovolila
vstop
.
In
sedaj
vstopi
nenadoma
Azbad
.
Odkar
je
utekel
Iztok
,
se
magister
equitum
ni
smel
približati
prestolu
despojne
.
To
je
bila
javna
skrivnost
na
dvoru
.
Kdor
koli
ga
je
srečal
,
je
preklinjal
Epafrodita
,
ki
je
otel
barbara
in
prevaril
stražo
.
Rotil
se
je
na
glas
pri
sveti
Sofiji
,
da
mora
priti
dan
maščevanja
,
za
Azbada
pa
zasijati
vnovič
sonce
naklonjenosti
s
Teodorinega
prestola
.
Azbad
je
taka
dvorljiva
sočutja
sprejemal
s
pravo
dvorno
krinko
.
Ko
pa
je
odšel
senator
,
zavil
za
vogel
častnik
,
se
je
ozrl
Azbad
za
njim
,
ob
ustnici
mu
je
zaigrala
cinična
gubà
in
polglasno
je
izpregovoril
:
»
Poznam
vas
!
Prekleti
hinavci
!
«
In
danes
je
Azbad
nenadoma
stopil
s
ponosnim
korakom
pred
zaveso
despojne
.
Vsi
so
vztrepetali
,
vsi
se
poklonili
in
povesili
oči
.
Magister
equitum
je
korakal
med
njimi
ponosen
,
z
dvignjenim
čelom
.
Prav
tikoma
vrat
si
je
pritegnil
oblastno
z
nogo
krasen
stolec
in
sedel
nanj
,
da
se
je
usul
snop
sončne
luči
na
njegov
zlati
oklepek
.
Od
bleska
je
zaščemelo
zavidljivce
po
očeh
in
srce
se
jim
je
skrčilo
v
prsih
.
Zakaj
Azbadovi
zaničljivi
pogledi
so
oznanjali
zmago
.
Preteklo
je
komaj
nekaj
trenutkov
,
ko
sta
dva
evnuha
dvignila
zaveso
in
mu
velela
vstop
k
despojni
v
zlato
dvorano
.
Zavesi
sta
se
strnili
,
pogledi
vseh
čakalcev
so
se
zapletli
v
rese
in
prodirali
skoznje
v
nevidni
prostor
.
Vsi
so
čutili
,
kako
je
trčilo
koleno
na
tla
,
kako
je
tiho
šumelo
po
preprogi
,
ko
se
je
magister
equitum
plazil
k
despojni
.
Ko
je
ošabni
palatinec
,
ležeč
po
dolgem
na
tleh
,
poljubil
drobni
biser
na
koncu
svilenega
sandalčka
,
se
je
dvignil
na
koleni
:
»
Sveta
despojna
!
Najnevrednejši
hlapec
prosi
milosti
!
«
Teodora
je
z
drobno
roko
trčila
ob
zlato
naslonjalo
v
znamenje
,
naj
govori
.
»
Prihajam
kot
grešnik
,
vračam
se
kot
izgubljeni
sin
.
«
Teodori
se
je
razlila
tiha
slast
po
licu
.
Zagledala
se
je
v
zlato
sfingo
,
na
katero
so
se
usipali
žarki
skozi
bleščeče
feničansko
steklo
.
»
Prihajam
,
da
poravnam
nekaj
svoje
krivde
.
Epafrodit
,
iz
krvi
peklenskega
psa
Cerbera
,
je
pokopan
v
morju
!
«
Azbad
je
komaj
vidno
obrnil
oči
pod
trepalnicami
,
da
bi
razbral
vtis
te
novice
na
obrazu
Teodore
.
Ta
ni
obrnila
pogleda
od
sfinge
.
Z
belimi
,
prozornimi
prsti
je
zatrepala
po
naslonu
in
rekla
:
»
Lažeš
!
Grk
ni
tako
nespameten
!
Ne
verjamem
.
«
»
Na
sveto
Trojico
,
prefekt
Rustik
iz
Topera
ga
je
videl
,
kako
se
je
pogreznil
z
ladjo
vred
v
morje
!
«
Teodora
še
ni
okrenila
glave
.
»
Tedaj
je
poblaznel
!
«
»
Prekletstvo
Kajnovo
ga
je
pognalo
v
smrt
!
«
»
Naj
se
zame
maščuje
Lucifer
!
Sicer
ne
veš
ničesar
?
«
»
Našel
sem
Ireno
!
«
Carica
je
vztrepetala
.
Kakor
bi
jo
prešinila
skrivnostna
iskra
,
se
je
obrnila
proti
Azbadu
.
Črne
oči
so
se
ji
zasvetile
sredi
široko
razprtih
vek
.
»
Ireno
?
Privedi
jo
takoj
pred
despojno
!
«
»
Ni
je
še
v
Bizancu
,
prejasna
!
«
»
Kje
je
torej
?
Ponjo
!
«
»
V
Toperu
pri
stricu
,
prefektu
Rustiku
!
«
Teodora
je
dala
znamenje
.
Suženj
je
prišel
,
razvil
kos
pergamenta
in
omočil
trst
.
»
Rustik
je
v
Bizancu
,
«
je
omenil
boječe
Azbad
.
»
V
Bizancu
!
«
»
Prišel
je
poročat
o
smrti
Epafroditovi
!
«
»
Se
Flavij
še
ni
vrnil
?
«
»
Bržkone
je
vihar
zadržal
jadrnico
.
«
Teodori
je
obkrožil
ustnice
škodoželjen
smehljaj
in
izginil
,
ko
se
je
spomnila
Flavijeve
žalosti
,
ker
ga
je
prehitel
prefekt
.
»
Sporoči
torej
prefektu
,
naj
takoj
odide
in
privede
Ireno
.
To
je
odločna
volja
despojne
.
«
»
Prefekt
je
stric
in
kri
je
kri
!
Ko
bi
presveta
poslala
mene
,
nevrednega
hlapca
,
po
Ireno
.
«
»
Jastreba
po
golobico
!
Najprej
se
nasiti
despojna
,
mordà
ostane
tudi
grižljaj
za
hlapca
!
Rustik
pojde
ponjo
!
«
Carica
je
zganila
z
drobnim
sandalčkom
,
Azbad
ga
je
poljubil
in
odšel
.
Sužnja
Melita
se
je
bridko
varala
,
ko
je
krasila
spalnico
svojega
orla
z
rožami
in
jo
potresala
z
dehtečim
žafranom
.
Azbad
ni
prestopil
praga
tisti
večer
.
Ko
se
je
vrnil
od
Teodore
,
je
poiskal
najprej
Rustika
,
ga
zadovoljil
in
nalagàl
,
da
mu
je
pot
v
Bizanc
uglajena
.
Zakaj
despojna
ne
pozabi
nikdar
,
da
ji
je
prvi
sporočil
o
Epafroditu
in
obljubil
Ireno
njemu
,
kar
je
že
dolgo
srčna
želja
despojne
.
Prefekt
je
bil
zadovoljen
in
je
šel
vesel
v
pretorij
iskat
znancev
,
ki
jih
je
povabil
v
Zevksipove
kopeli
na
razkošno
večerjo
.
Azbad
pa
je
legel
doma
v
pisarniški
sobi
na
trdo
otomano
,
prevlečeno
s
kravjim
usnjem
.
Roké
je
sklenil
pod
glavo
in
se
zazrl
v
strop
,
po
katerem
je
vodila
Aurora
kvadrigo
mladega
sonca
.
Vedel
je
,
da
so
mu
z
današnjim
dnem
zopet
odprta
vrata
do
Teodore
.
Kljub
temu
pa
ni
bil
zadovoljen
.
Ni
ga
grizlo
,
da
je
bila
despojna
tako
hladna
,
ni
ga
bolel
trn
,
s
katerim
ga
je
pikro
zbodla
,
ko
mu
je
rekla
,
da
je
nevaren
jastreb
za
golobico
Ireno
.
Vajen
je
bil
žela
,
ki
je
pikal
v
besedah
caričinih
.
Začutil
je
nenadoma
v
srcu
drugega
črva
,
ki
se
je
zbudil
in
kljuval
,
da
mu
je
plalo
po
žilah
.
Zagorela
je
tista
tiha
iskra
,
na
katero
je
sicer
navalil
razkošni
palatinec
gomilo
prekletstva
in
sovraštva
,
pa
je
ni
ugasil
.
Kakor
se
o
tihi
polnoči
sredi
smrdljivega
močvirja
izza
ostudne
golazni
nenadoma
ukreše
plamenček
,
zatrepeta
plašno
nad
sluzasto
vodo
in
razsvetli
v
noč
zagrebeno
ostudnost
,
tako
je
zaplapolala
ta
iskra
nad
Azbadovim
srcem
.
Obdala
ga
je
bolj
z
grozo
kakor
z
veseljem
.
Nad
vse
dvorjanice
,
nad
vsako
gizdavo
hotnico
se
je
dvignila
Irena
kakor
plamenček
nad
močvirje
in
razsvetlila
s
svojim
žarkom
kalužo
,
po
kateri
je
brodil
Azbad
.
Davno
je
že
zaigral
vero
v
poštenje
,
v
značaj
,
v
resnico
.
Z
jezikom
je
klical
Krista
,
v
srcu
je
žrtvoval
malikom
.
Ali
danes
je
dahnila
despojna
v
njegovo
dušo
in
razpalila
žar
,
kateremu
ni
vedel
imena
.
Snel
je
roké
izpod
glave
in
jih
sklenjene
pritisnil
na
čelo
.
»
Ali
sem
ljubosumen
na
Ireno
?
Kaj
jo
še
ljubim
?
Ljubim
?
Ali
nisem
že
davno
iztrošil
zadnji
utrip
srca
,
ki
bi
mu
utegnil
reči
ljubezen
?
Ljubezen
je
fantom
.
Užitek
resnica
.
In
vendar
–
«
Azbad
je
planil
z
ležišča
in
hodil
nemirno
po
marmoru
.
V
srcu
je
čutil
vulkan
.
Kakor
neprozorni
valovi
se
mu
je
dvigalo
nekaj
iz
prsi
in
pljuskalo
v
glavo
.
Iskal
je
skale
v
teh
valovih
,
da
bi
vrgel
sidro
,
iskal
jo
je
,
a
je
ni
našel
.
Gledal
je
na
valovih
Ireno
,
ki
jo
muči
na
smrt
maščevalnost
Teodore
.
Iz
valov
se
je
bleščal
njen
bledi
,
solzni
obraz
,
usahle
roke
so
gledale
po
penah
in
se
lovile
zanje
,
tonile
in
se
pogrezale
v
brezdanje
globine
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
kliče
Irena
na
pomoč
,
da
je
izrekla
s
tiho
vdanostjo
njegovo
ime
in
ga
rotila
,
naj
se
spomni
ljubezni
,
katero
ji
je
nekdaj
prisegal
,
in
naj
jo
otme
.
Razburjen
,
omotičen
in
razdvojen
se
je
zgrudil
Azbad
na
trdo
ležišče
,
veke
so
se
strnile
,
viharen
sen
je
zgrnil
čezenj
peruti
.
Drugo
jutro
je
sedel
truden
ob
mizi
.
V
obraz
mu
je
svetilo
sonce
.
Na
licu
mir
,
kakor
gladina
tihe
Propontide
.
Odmaknil
je
roko
od
glave
,
udaril
krepko
po
mizi
in
se
zasmejal
sam
sebi
.
»
Nisem
pil
in
vendar
sem
bil
pijan
snoči
!
Smešno
!
Človeku
zavre
kri
in
iz
moža
se
rodi
zaljubljen
dečák
!
Pomni
,
Teodora
!
Tudi
hlapec
zahrepeni
po
polni
skledi
.
Ostanki
so
za
pse
.
Irene
ne
dobiš
,
Irena
bo
moja
.
Golobico
si
otme
jastreb
iz
zob
lisice
!
«
Azbad
je
zagrebel
prste
obeh
rok
v
razmršene
,
neumite
in
nemaziljene
lase
,
zaklopil
oči
in
se
zamislil
ob
mizi
.
Sužnja
Melita
je
prinesla
zajtrk
na
srebrnem
ploščku
:
sadja
,
surovega
masla
,
slaščic
in
zavretega
vina
.
Soparne
meglice
so
kipele
iz
pozlačene
vinske
čaše
.
Melita
je
stala
ob
Azbadu
kakor
svečenica
pred
malikom
,
kateremu
žrtvuje
kadilo
.
Vročina
je
puhtela
iz
močnega
vina
,
magister
equitum
se
ni
ganil
.
Meliti
so
se
dvigale
razburjene
prsi
,
odložila
je
zajtrk
na
kamnitno
mizico
,
pristopila
k
Azbadu
in
se
dotaknila
z
belo
lahtjo
njegove
roke
.
Vztrepetal
je
,
dvignil
glavo
in
jezno
velel
:
»
Proč
!
Miruj
!
«
Vdana
sužnja
,
ki
ga
je
blazno
ljubila
,
je
molče
odšla
;
pred
vrati
se
je
sesedla
in
na
rdeči
kamenček
v
mozaični
zvezdi
so
tekle
njene
solzé
.
Še
dolgo
se
ni
ganil
general
palatincev
.
Zajtrk
je
omrznil
nedotaknjen
na
mizici
,
pred
vrati
je
zaman
pritiskala
Melita
uho
na
zavese
,
kdaj
se
zdrami
iz
morečih
misli
njen
sokol
.
Nenadoma
pa
je
planil
Azbad
od
mize
.
Vse
niti
načrta
so
se
združile
v
tesen
vozel
,
ugib
je
bil
rešen
.
»
Tako
se
zgodi
!
Hlapec
bo
obedoval
,
despojna
bo
pogrešala
drobtin
!
Torej
jaz
ne
smem
ponjo
.
Pojde
Rustik
.
Naj
gre
!
Jaz
pa
napišem
Ireni
list
,
dobim
tekača
in
ga
še
danes
odpošljem
.
Razodenem
ji
načrt
Teodore
,
prisežem
svojo
ljubezen
,
ponudim
ji
denarja
,
da
ubeži
,
preden
se
vrne
stric
.
Dam
ji
naslov
v
Odrin
do
prijatelja
,
odpovem
se
vsaki
želji
,
zarotim
jo
na
sveto
Trojstvo
,
da
sem
storil
to
iz
prave
ljubezni
.
Irena
se
zboji
dvora
,
verjame
meni
in
,
ko
bo
pri
prijatelju
,
bo
kmalu
tudi
pri
meni
!
Teodora
pa
zve
,
da
je
ušla
,
in
jaz
bom
imel
priliko
,
da
se
ji
maščujem
,
ker
mi
ni
zaupala
!
«
Takoj
je
sédel
in
pisal
list
Ireni
.
Popoldne
je
že
dirjal
zanesljiv
tekač
s
pismom
in
denarjem
iz
Bizanca
po
Solunski
cesti
v
Toper
.
Rustikovo
poročilo
o
Epafroditovi
smrti
je
vznemirilo
ves
Bizanc
.
Senatorji
so
na
trgih
glasno
govorili
o
strašni
božji
sodbi
,
ki
je
gotovo
zalotila
žalivca
svetega
despota
in
ščuvarja
naroda
zoper
despojno
.
Z
najživahnejšo
domišljijo
so
prekašali
drug
drugega
,
ko
so
slikali
,
kake
muke
je
pripravil
satan
na
dnu
pekla
za
tega
izdajalca
krščenikov
in
branitelja
barbarov
.
Kadar
pa
so
sedeli
doma
za
dobro
zapahnjenimi
vrati
,
so
iskreno
pomilovali
njegovo
usodo
in
premnogi
kratko
in
malo
verjeti
niso
mogli
,
da
bi
bil
šel
Grk
sam
v
smrt
.
Zato
so
na
trgu
še
glasneje
širili
javno
mnenje
o
njegovi
pogibeli
.
Še
dolgo
se
ni
ganil
general
palatincev
.
Zajtrk
je
omrznil
po
nizkih
tabernah
ob
Zlatem
rogu
,
kjer
se
je
zbirala
množica
.
Tudi
ta
je
na
glas
klicala
Luciferja
,
naj
zakuri
največji
kotel
za
Grka
.
Ob
pozni
uri
pa
,
ko
so
sence
sumljivih
dvornih
ovaduhov
poizginile
,
so
se
nagnili
v
stisnjene
kroge
preko
lončenih
vinskih
vrčev
in
z
na
pol
pogoltnjenimi
vzkliki
kleli
Upravdo
in
častili
Epafrodita
kakor
svetnika
na
zlatem
tronu
.
Ob
takih
pogovorih
se
je
zbudilo
vnovič
veliko
zanimanje
za
Slovena
Iztoka
.
Z
živo
radovednostjo
so
pričakovali
novic
od
severa
in
stavili
med
seboj
,
je
li
Sloven
utekel
ali
ga
je
dohitela
konjenica
preganjalcev
.
Pozabili
so
ob
tem
celo
na
vojsko
v
Italiji
;
še
o
generalih
Belizarju
in
Mundu
niso
toliko
govorili
kakor
o
Iztoku
.
Nobenega
ni
bilo
ne
med
barbari
ne
med
sužnji
in
celo
pri
vojakih
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
bil
privoščil
Iztoku
,
da
bi
ga
privlekli
nazaj
v
Bizanc
.
Marsikdo
je
zastavil
zadnje
statére
za
Iztoka
samo
iz
vroče
želje
,
da
bi
utekel
preko
Donave
.
Nad
tem
nevarnim
vulkanom
,
ki
mu
je
v
srcu
vrela
nezadovoljnost
in
sovraštvo
do
despota
,
je
sedel
visoko
v
svoji
palači
Upravda
in
pisal
noč
in
dan
prefektom
v
province
nove
davke
za
vojsko
in
za
stavbo
sv.
Sofije
.
Cele
tolpe
lačnih
posestnikov
,
ki
so
pustili
zemljišča
,
so
se
nateple
v
Bizanc
ali
uskočile
preko
meje
k
sovražnikom
cesarstva
,
ker
niso
mogli
zmagati
davka
.
Vdanosti
,
ljubezni
in
zvestobe
ni
bilo
nikjer
.
Vse
se
je
klanjalo
,
vse
klečeplazilo
,
srca
pa
so
gojila
same
kletve
in
upor
.
Zato
je
šumelo
mesto
v
skrivni
radosti
,
ko
so
se
vrnili
vojaki
,
ki
so
zasledovali
Iztoka
.
Vse
taberne
so
bile
nabite
,
na
trgih
je
bilo
stebrovje
pretesno
,
da
bi
sprejelo
vse
množice
odličnjakov
.
»
Utekel
!
Utekel
!
«
je
šlo
skrivnostno
od
ust
do
ust
.
Na
glas
pa
so
donele
kletve
in
se
dvigale
pesti
ter
pretile
severu
z
novim
Hilbudijem
.
Vojaki
,
ki
so
šli
čez
Hem
za
bežečim
Iztokom
,
so
bili
svobodni
gostje
pri
vsaki
družbi
.
Stokrat
so
s
silnim
pretiravanjem
ponavljali
o
grozotah
,
ki
so
jih
videli
v
Trakiji
in
po
Meziji
.
Pripovedovali
so
,
kako
strašno
je
gospodaril
bežeči
Sloven
,
razdiral
trdnjave
,
ugnal
cele
legije
,
naropal
orožja
in
blaga
,
gonil
samega
Tunjuša
in
prebrodil
Donavo
pri
razvalinah
trdnjave
Turris
,
kjer
je
bil
pred
kratkim
tostran
reke
nepremagljivi
Hilbudijev
ostrog
.
In
ko
so
se
vračali
s
Tunjušem
,
ki
ga
je
pozval
predse
Upravda
,
jih
je
dohitelo
nekaj
Hupov
,
ki
so
jim
sporočili
,
da
je
Iztok
porazil
vso
vojsko
Antov
,
ki
da
so
bežali
biti
in
klani
kakor
črede
ovac
do
reke
Tiaranta
in
prek
nje
do
doma
Varhunov
.
»
Iztok
je
slavnejši
od
Belizarja
.
Mundus
je
centurio
,
ne
pa
general
v
primeri
s
tem
barbarom
!
Nad
Bizanc
pride
!
Naj
pride
!
Prizanesel
bo
ljudstvu
.
A
Teodora
in
Azbad
–
vajini
koži
bomo
kupili
in
jih
dali
v
stroj
za
jermene
!
«
Tako
so
skrivaj
ugibale
gruče
ob
pozni
noči
.
Drugo
jutro
,
ko
je
prišel
Tunjuš
,
ki
je
moral
od
ugrabljene
Ljubinice
z
Iztokovimi
zasledovalci
v
Bizanc
pred
Upravdo
,
je
dospelo
nemudoma
poročilo
,
da
so
Huni
pridrevili
v
Mezijo
,
prestopili
že
reko
Panysus
in
da
preté
Trakiji
.
Justinijan
je
bil
zbegan
.
Pozval
je
nekaj
senatorjev
,
poklical
Belizarja
,
toda
pravega
izhoda
iz
zagate
ni
našel
.
Belizar
si
je
drznil
,
da
je
očital
despotu
občevanje
s
Tunjušem
.
Slepar
je
!
Naj
mu
ne
zaupa
.
Despot
je
za
to
zvestega
zmagovalca
nagradil
s
tem
,
da
mu
je
črtal
iz
vojske
najboljšo
legijo
,
ki
mora
ostati
v
Bizancu
za
obrambo
proti
barbarom
.
Nato
je
dovolil
vstop
Tunjušu
.
Hunu
so
se
pokazale
sive
pege
na
obrazu
,
ki
ga
je
pritiskal
na
preprogo
pred
Upravdo
,
ko
mu
je
despot
jezno
očital
,
da
Huni
ropajo
po
carstvu
.
»
Niso
Huni
,
niso
ljudje
izpod
mojega
povelja
!
Varhuni
so
,
ki
napadajo
tudi
mene
,
a
sem
jim
zadal
že
mnogo
porazov
.
Toda
številni
so
kakor
kobilice
in
njih
povodenj
požira
moje
,
tebi
zveste
molojce
.
«
Justinijan
je
pomenljivo
pogledal
Belizarja
,
ki
je
stal
ob
prestolu
.
Belizar
je
ponižno
sklonil
glavo
,
dasi
je
videl
sumljive
pege
na
Tunjuševem
licu
.
»
Pomoči
mi
je
treba
,
jasni
despot
,
in
v
pomoč
bi
mi
bili
Anti
,
katere
sem
z
velikimi
žrtvami
razprl
s
Sloveni
.
«
»
Govori
,
kaj
želiš
?
«
»
Podari
Antom
opustošeno
zemljo
tostran
Donave
in
moja
skrb
bo
,
da
jih
naščuvam
zoper
Varhune
.
Razplete
se
boj
v
Meziji
in
v
Trakiji
bo
mir
.
Klali
bodo
drug
drugega
in
nihčè
ne
prestopi
Hema
.
Tudi
Sloveni
udarijo
gotovo
čez
Donavo
.
Tam
jih
sprejmemo
jaz
in
Anti
tako
,
da
ne
prestopijo
zlepa
več
na
desni
breg
.
«
»
Dasi
nosiš
pesjansko
glavo
med
rameni
,
vendar
ni
nespameten
tvoj
nasvèt
.
Največji
despot
se
poniža
in
pohvali
tvojo
misel
.
S
teboj
pošljem
poslance
.
Pokliči
starešine
Antov
v
Turris
in
tam
se
jim
izroči
zemlja
,
ki
je
doslej
moja
last
,
in
sklene
pogodba
,
da
za
plačilo
odbijajo
napade
Varhunov
na
moje
carstvo
.
Še
danes
odpotuješ
s
poslanstvom
.
«
Tunjuš
je
pripognil
čelo
zopet
do
tal
,
dvignil
glavo
in
z
drobnimi
očmi
prosil
še
besede
.
»
Jasni
despot
naj
ne
pozabi
,
da
je
pot
nevarna
.
Sam
sem
,
nimam
spremstva
,
razbojniki
pa
se
množe
kakor
gosenice
.
«
»
Dam
ti
pismo
,
ki
te
bo
čuvalo
.
Iz
oporišč
te
spremijo
legionarji
.
Brez
skrbi
boš
potoval
.
«
»
In
taberne
ob
poti
so
se
podražile
.
Nihčè
ne
sprejme
potnika
zastonj
.
Denar
sem
iztrošil
,
ko
sem
,
zvesti
hlapec
,
sejal
boj
med
Anti
in
Sloveni
.
«
»
Tudi
plačilo
ti
da
tisti
,
ki
je
največji
pravičnik
na
zemlji
!
«
Tunjuš
je
odšel
iz
palače
.
Po
hrbtu
je
čutil
curke
potu
.
Poiskal
je
gostilno
in
z
divjo
slastjo
trl
koščice
pečene
perutnine
in
goltal
vino
,
da
se
mu
je
pocejalo
po
redkih
kocinah
.
Ko
se
je
nasitil
,
je
sunil
z
nogo
mizico
,
da
se
je
prevrnila
,
in
se
zleknil
po
kamnitni
klopi
.
»
Na
Atilovo
pamet
,
zopet
sem
ga
preslepil
!
Kaj
so
mi
mar
Varhuni
in
kaj
mi
je
mar
bizantinsko
carstvo
?
Tunjuš
skrbi
zase
in
za
svojo
lepo
Ljubinico
.
«
Divjak
je
zacmakal
z
ustnicami
in
s
širokim
jezikom
obliznil
od
vina
mokre
kocine
pod
nosom
.
Vzbudilo
se
mu
je
neizmerno
koprnenje
po
ugrabljeni
Ljubinici
.
Srce
se
mu
je
razburilo
,
da
ni
vzdržal
več
na
klopi
.
Z
divjim
truščem
je
udrl
iz
pivnice
in
poiskal
žida
,
ki
je
prodajal
dragocen
lišp
za
ženske
.
Nakupil
je
polno
nedrje
narokvic
,
uhanov
,
korald
,
zlatih
zapon
in
zaponic
,
da
odene
z
njimi
lepo
deklico
.
Ko
se
je
vračal
v
stražnico
na
dvoru
,
kjer
je
imel
dobiti
pismo
od
Upravde
in
denar
,
je
godrnjal
:
»
Če
bi
Upravda
vedel
,
da
bo
Iztokova
sestra
ovenčana
z
njegovimi
bizantinci
,
ha
,
na
Atilovo
modrost
,
zvrtelo
bi
se
mu
na
prestolu
.
Pesjansko
glavo
nosiš
,
mi
je
rekel
.
Toda
v
njej
so
možgani
,
ki
so
Atilove
krvi
.
In
Atila
je
bil
vladar
,
ti
si
pa
babjak
,
oven
,
hudič
.
Nahrulim
narode
,
resnica
,
pa
ne
tebi
v
korist
.
Ti
plačaj
vole
,
meso
bo
užival
Tunjuš
.
Zapleše
boj
,
jaz
se
umaknem
proti
jugu
in
posvatujem
z
Ljubinico
.
In
še
pismo
mi
daš
.
Hvala
lepa
!
Bom
vsaj
brez
skrbi
ropal
!
Kaj
res
upaš
,
da
ponesem
svojo
glavo
pod
Iztokov
meč
?
«
Ko
je
legal
večerni
hlad
na
Bizanc
,
so
jezdili
trije
odposlanci
skozi
Odrinska
vrata
s
Tunjušem
na
čelu
.
Nosili
so
s
seboj
carska
pooblastila
,
da
sklenejo
zavezo
z
Anti
zoper
Varhune
in
Slovene
.
Vinjeni
Tunjuš
je
tehtal
z
levico
težko
mošnjo
zlatih
bizantincev
,
ki
jih
je
dobil
od
Upravde
,
in
godrnjal
s
hripavim
glasom
hunsko
pesem
o
beli
golobici
in
sivem
sokolu
.
Skoraj
ob
istem
času
je
drdrala
pri
zapadnih
vratih
iz
Bizanca
Rustikova
dvokolnica
.
Prefekt
je
namreč
nekaj
dni
veseljačil
v
mestu
.
Azbad
ga
nalašč
ni
opozoril
,
da
mora
takoj
v
Toper
po
ubeglo
dvorjanico
.
Hotel
je
dobiti
časa
za
njen
beg
.
In
res
je
tedaj
Azbadov
dirkač
že
izročil
pismo
in
denar
Ireni
v
Toperu
.
Na
prefektovem
vrtu
pod
platano
sta
sedeli
Irena
in
Cirila
.
Razbeljeno
nebo
je
bilo
požoltelo
od
žarkov
zahajajočega
sonca
.
V
vrhovih
platane
so
listi
enakomerno
nihali
.
Od
Egejskega
morja
je
dihnil
večerni
veter
po
hladnih
valovih
in
pobožal
razžgano
zemljo
,
kakor
bi
po
rosnem
čelu
trudnega
težaka
potegnila
mehka
roka
.
Cirila
je
sedela
na
nizkem
stolčku
ob
Ireninih
nogàh
.
V
naročju
so
se
krivili
med
prsti
pergamenti
skrivnostnega
razodetja
.
Velike
oči
je
upirala
sužnja
v
Ireno
,
ki
je
slonela
ob
deblu
platane
in
z
na
pol
odprtimi
očmi
hrepenela
nekam
za
žarki
tonečega
sonca
.
Desnica
ji
je
počivala
na
belem
kamnu
in
pila
iz
njega
hlad
,
ki
je
skrit
v
gosti
senci
kljuboval
dnevni
vročini
.
»
Prejasna
,
ali
naj
nadaljujem
?
«
Sužnja
je
razvila
svaljek
med
prsti
in
čakala
povelja
.
Irena
ji
je
dala
znamenje
z
levico
,
naj
pergament
spravi
.
Ni
si
upala
glasno
spregovoriti
,
kakor
bi
se
bala
,
da
izgovorjena
beseda
razžene
mistične
sanje
,
v
katere
se
je
zaplela
njena
duša
.
Odkar
je
ubežala
Bizancu
in
dvoru
,
odkar
ji
je
usoda
ugrabila
najdražji
bitji
,
Iztoka
in
Epafrodita
,
se
je
zatapljala
čedalje
večkrat
v
koprneče
sanje
.
Življenje
v
Toperu
ji
ni
ničesar
nudilo
.
Kadar
je
šla
v
javnost
,
se
je
morala
vselej
zakopati
v
skrivnosti
dvornih
šeg
.
Težka
,
bogato
vezena
stola
,
posuta
z
dragim
kamenjem
,
se
ji
je
zdela
breme
,
veriga
,
plašč
hinavstva
.
V
družbi
sicer
odličnih
žensk
,
pa
vendàr
provincialk
,
je
morala
govoriti
šepetaje
,
pritajeno
,
da
je
čuvala
skrivnost
in
božanski
značaj
,
ki
ga
je
ljudstvo
prisojalo
dvoru
.
Zato
je
bežala
pred
javnostjo
,
iskala
tihih
vrtov
,
samotnih
logov
,
kjer
je
v
platneni
halji
uživala
svobodo
in
glasno
odpevala
odkritosrčni
naravi
.
Kadar
koli
se
je
vrnila
iz
javnosti
,
je
snemala
z
gnevom
in
studom
težke
obleke
,
kakor
bi
se
otresala
verig
.
In
vselej
je
ponavljala
govor
škofa
Synesija
:
»
Kaj
ste
Rimljani
boljši
,
odkar
se
odevate
v
škrlat
in
posipate
z
zlatom
?
Komedijanti
v
kamnitnih
plaščih
,
kuščarji
ste
,
ki
si
ne
upate
glasno
govoriti
,
ki
si
iz
lukenj
svojega
lišpa
ne
upate
na
luč
,
da
vas
ljudstvo
ne
spozna
,
da
ste
kljub
temu
ljudje
!
«
Ob
taki
priliki
ji
je
srce
z
neizmernim
koprnenjem
zahrepenelo
po
barbaru
Iztoku
.
Gledala
ga
je
v
prteni
halji
,
videla
,
kako
so
zapluli
nemaziljeni
kodri
,
ko
se
je
popel
na
konja
v
hipodromu
.
Tedaj
ga
je
zaljubila
,
preprostega
,
svobodnega
,
brez
verig
,
brez
krinke
.
In
sedaj
je
šel
,
odvrgel
oklep
in
tam
za
Donavo
jezdi
na
čelu
vojakov
kakor
nekdaj
v
hipodromu
.
Ali
misli
nanjo
?
Ali
pride
ponjo
?
Dnevi
bežé
,
tedni
se
vlečejo
–
in
sla
ni
od
juga
in
ni
ga
od
severa
.
In
njene
misli
so
se
napotile
po
neznanih
potih
in
iskale
ljubljenega
po
gozdih
,
ga
klicale
v
goràh
,
prosile
popotnike
ob
cestah
,
naj
ga
poiščejo
,
ponujale
trgovcem
statérov
,
da
jo
vzemo
s
seboj
v
deželo
Slovenov
.
Cirila
je
poznala
gospodarico
.
Vselej
se
je
tiho
umaknila
,
da
je
potovala
Irena
sama
s
tihim
koprnenjem
in
s
sladko
žalostjo
za
Iztokom
.
Tako
je
odšla
tudi
ta
večer
z
vrta
in
se
napravila
po
Toperu
.
Na
stisnjenem
foru
pred
majhno
baziliko
so
se
gnetle
toperske
deklice
.
Vzkliki
začudenja
so
se
glasili
iz
množice
,
ko
so
prihajale
svilene
nosilnice
,
v
katerih
so
sedele
žene
častnikov
,
bogatih
trgovcev
in
davčnih
zakupcev
.
Ni
jih
bilo
mnogo
v
Toperu
,
zato
so
bile
toliko
bolj
čaščene
in
spoštovane
.
Tudi
Cirila
,
dasi
svobodna
sužnja
,
je
uživala
velik
ugled
zaradi
dvorjanice
Irene
.
Deklice
so
se
ji
umaknile
,
ko
se
je
stisnila
za
belo
nosilnico
,
da
pride
do
prodajalnice
in
si
ogleda
lepotičje
,
ki
se
mu
čudijo
ženske
.
Trgovec
je
postavil
ob
kamnitni
plošči
,
za
katero
je
stal
,
dva
lepa
bronasta
svetilnika
.
Veselo
je
migotal
na
njih
bleščeči
se
plamen
grškega
goriva
.
Ciriline
oči
so
se
široko
razprle
,
ko
je
zažarel
pred
njo
razprostrti
lišp
.
Magična
luč
je
povečala
sijaj
zapon
,
zlatih
uhanov
,
draguljev
,
vdelanih
v
narokvice
,
jantarja
,
korald
in
snežnobelih
koščenih
glavnikov
.
Stotero
željnih
oči
se
je
paslo
z
naslado
po
tem
lišpu
in
tiha
zavist
se
je
dvigala
v
dušah
,
kadàr
je
bogata
trgovka
segala
po
dragocenostih
in
jih
izročala
sužnji
v
mahagonijevo
skrinjico
.
»
Na
samem
svetem
dvoru
nimajo
lepšega
nakita
!
«
Cirili
je
nehote
ušla
polglasno
ta
sodba
,
ki
so
jo
prestregle
deklice
v
njeni
bližini
in
jo
šepetale
sosedam
.
»
Na
svetem
dvoru
nimajo
lepšega
!
«
Cirila
se
je
prestrašila
.
Zato
je
hitro
popravila
sodbo
in
govorila
glasno
:
»
Na
svetem
dvoru
,
pravim
.
Toda
sveta
despojna
,
ha
,
to
so
smeti
,
če
bi
videli
njeno
krasoto
!
«
Tedaj
je
sužnja
začutila
,
kako
so
se
zapičile
vanjo
drobne
oči
trgovčeve
.
Ozrla
se
je
vanj
.
Po
hrbtu
jo
je
spreletel
mraz
,
mravlje
so
ji
zagomezele
po
vseh
udih
in
splašena
je
iskala
gazi
,
da
bi
utekla
.
Trgovec
pa
ji
je
prijazno
namignil
,
