seniti
poljubčka
ne
bode
branila
—
raduj
se
,
oskrbnik
—
danes
Te
čaka
zlata
urica
vzlic
opatu
Benediktu
in
njegovim
prepovedim
.
“
Nevihta
razsaja
zunaj
.
Ploha
se
vliva
kakor
iz
kadi
.
Hlapci
morajo
po
opravkih
,
kajti
pri
taki
hudi
uri
morajo
paziti
,
da
voda
ne
pride
v
kleti
in
druge
podzemeljske
shrambe
.
Tudi
lovci
in
vojaki
morajo
iti
gledat
,
ali
so
vse
straže
in
svetilnice
po
hodnikih
v
redu
.
Oskrbnik
je
kmalu
sam
z
dekletom
.
Sedaj
pa
se
mu
še
ne
sme
približati
,
kajti
družina
se
bo
kmalu
povrnila
.
„
Ali
ste
zelo
trudna
?
“
jo
praša
.
„
No
,
ne
smom
so
ravno
pritoževati
.
“
„
Pri
tej
dolgi
poti
in
vročini
?
“
„
Oj
,
še
nisem
zaspana
,
“
pravi
prav
prijazno
in
ga
ljubeznjivo
pogleda
.
Oskrbnik
misli
,
da
je
v
devetih
nebesih
.
„
To
je
punica
,
kakoršnih
sem
še
malo
videl
,
“
misli
si
sicer
tako
nravno-strogi
mož
,
„
danes
bom
gotovo
še
dobil
poljubček
od
njenih
krasnih
ust
.
“
Ljubezniva
Lenčika
mu
pa
tudi
ne
da
prilike
,
da
bi
se
streznil
.
Zaljubljeno
ga
pogleduje
in
ne
odmakne
se
,
ko
jej
z
roko
gladi
rožnato
lice
—
z
jedno
besedo
,
oskrbnik
je
kmalu
črez
ušesa
zaljubljen
ter
se
za
ves
ostali
svet
več
ne
zmeni
.
Sicer
je
vsak
večer
,
predno
je
noč
nastopila
,
vse
ključavnice
pregledal
in
lastnoročno
zaprl
mala
vrata
na
hodnik
,
na
katerem
visi
križev
pot
.
Toda
danes
pozabi
na
vse
svoje
dolžnosti
,
zanaša
se
na
svoje
hlapce
,
češ
,
ti
bodo
že
vse
preskrbeli
in
uredili
,
kar
je
potrebno
!
Osodepolna
zmota
!
Hlapci
,
ki
vedo
,
da
ni
opata
doma
,
se
zopet
zanašajo
na
oskrbnika
,
svojega
neposrednega
predstojnika
.
Vrata
na
križevem
hodniku
so
sicer
zaprta
,
toda
nikdo
tam
ne
stoji
na
straži
,
kajti
knezovi
vojaki
se
s
hlapci
vred
vležejo
,
da
prespe
vinske
duhove
,
ki
jim
rojijo
po
težkih
glavah
.
V
družinski
sobani
pa
sedi
Lenčika
poleg
zaljubljenega
oskrbnika
.
Ta
si
ne
da
vzeti
,
da
ne
bi
prinesel
še
nekaj
steklenic
vina
,
in
tako
jima
hitro
mino
čas
pri
pomenkovanji
in
popivanji
.
Oskrbnik
večkrat
poskuša
,
da
bi
jo
objel
in
k
sebi
pritisnil
,
toda
Lenčika
je
prebrisana
glavica
.
Gibčno
se
mu
vselej
izmuzne
ter
ga
tolaži
s
sladkimi
besedami
:
„
Le
ne
predrzen
biti
,
sicer
ste
mi
pa
prav
povšeči
!
“
S
tem
mora
biti
oskrbnik
zadovoljen
,
toda
za
trdno
sklene
,
da
ne
odneha
prej
,
predno
ne
dobi
zaželjenega
poljuba
.
Ura
duhov
in
strahov
se
bliža
.
Lenčika
ve
,
da
je
njen
čas
prišel
.
Zaradi
tega
hitro
stori
,
kar
je
treba
,
ko
gre
njen
družbenik
za
nekoliko
trenotkov
iz
sobane
.
Hitro
kakor
blisk
potegne
iz
žepa
malo
steklenico
ter
vlije
njeno
vsebino
v
oskrbnikovo
kupico
.
Deklica
ima
komaj
priliko
,
da
stekleničico
zopet
skrije
,
ko
se
oskrbnik
že
povrne
,
razgret
od
najboljšega
vina
in
ljubezni
.
—
Zopet
hoče
lepega
dekleta
objeti
,
toda
ta
se
mu
spretno
izvije
ter
mu
na
čašico
kazoč
,
napije
.
Pri
tem
ga
tako
ljubeznjivo
pogleda
,
da
mu
kar
tesno
postane
pri
srcu
.
„
Na
zdravje
najlepše
Dolenjke
!
“
zakliče
mož
ter
navdušeno
izpije
.
Zopet
stegne
svoji
debeli
roki
,
toda
to
stori
že
kakor
v
sanjah
,
vsede
se
na
stol
,
oči
mu
postanejo
steklene
,
roki
mu
padete
k
tlom
.
Lenčika
poskoči
s
stola
.
„
Sredstvo
je
storilo
svojo
dolžnost
,
“
šepeta
,
„
ta-le
debeluhasti
sitnež
me
sedaj
ne
bo
motil
.
“
Grozovito
smrčanje
jej
odgovarja
;
oskrbnik
sloni
v
usnjatem
naslonjaču
in
iz
njegovih
ust
prihajajo
glasovi
,
kakor
bi
velika
žaga
rezala
trdo
grčo
.
Lenčika
ga
nekaj
trenotkov
opazuje
žarečimi
očmi
.
„
Norec
,
“
šepeta
razkošna
deklica
,
„
jeden
me
je
prisilil
,
da
sem
bila
nehote
njegova
ljubica
,
te
je
nesramni
šentjurski
kmet
,
katerega
je
tudi
pravična
kazen
doletela
.
Toda
odslej
me
bo
le
tisti
objemal
,
ki
si
pridobi
moje
srce
,
le
onega
bom
poljubovala
,
katerega
bodem
tudi
ljubila
.
“
Lenčika
odpre
vrata
.
Samostansko
dvorišče
je
samotno
in
tiho
—
iz
nobenega
okna
ne
sije
luč
—
vsi
v
prostranih
poslopjih
stanujoči
že
trdno
spe
.
„
Tem
bolje
,
“
mrmra
Lenčika
,
„
sedaj
velja
pogum
.
Pri
velikih
vratih
stojita
dva
stražnika
in
tudi
nekaj
psov
je
pri
njih
—
preostaja
mi
še
hodnik
s
križevim
potom
.
“
Takoj
potem
hiti
temna
postava
tihih
korakov
po
samotnih
prehodih
starodavnega
samostana
.
Proti
križevemu
hodniku
se
premika
,
tje
,
kjer
se
vrt
dotika
samostanskega
levega
hodnika
in
kjer
vodijo
mala
vratica
na
prosto
.
Vrata
so
zaprta
,
toda
ne
s
ključem
,
marveč
s
tremi
močnimi
zapahi
,
ki
segajo
daleč
v
zid
.
Temna
postava
se
na
vse
pretege
muči
,
da
bi
odmaknila
zgorajšnji
zapah
.
Po
velikem
naporu
se
jej
konečno
to
posreči
.
Tudi
srednji
in
spodnji
zapah
morata
iz
zidu
,
četudi
po
daljšem
trudu
,
da
postava
težko
sopiha
in
si
z
roko
briše
pot
s
čela
.
“
Sedaj
vratica
v
stežajih
zaječe
.
Tih
,
zamolkel
žvižg
se
razlega
v
črno
noč
,
komaj
toliko
,
da
se
mej
bučanjem
viharja
čuje
,
takoj
pa
se
prikažete
dve
drugi
temni
postavi
v
bližini
.
Hitro
sta
poleg
vrat
.
„
Lenčika
,
“
šepeta
večji
mož
,
ki
zre
v
odprta
vrata
.
„
Tukaj
sem
,
“
odgovarja
tolovajka
,
„
vse
je
v
redu
,
samostanski
oskrbnik
smrči
kakor
star
jazbec
,
hlapci
in
vojaki
spe
ter
nam
preostaja
samo
,
da
premagamo
čuvaje
in
pse
pri
velikih
vratih
.
“
„
Hrabra
deklica
!
“
Večje
število
temnih
postav
se
bliža
—
krdelo
Jurij
Skopčevih
tolovajev
.
Le
sem
ter
tje
se
zasvetijo
puškine
cevi
.
„
Sedaj
najprvo
k
oskrbniku
,
ki
ne
bo
dolgo
spal
,
kajti
omotne
kapljice
so
napravljene
le
za
kratek
učinek
,
in
to
zaradi
tega
,
ker
nujno
potrebujemo
oskrbnikove
natančne
izpovedbe
.
“
Nekaj
tiho
šepetanih
ukazov
sledi
.
Takoj
se
četa
razdeli
na
dva
krdela
.
Prvo
se
oprezno
bliža
velikim
vratom
,
kjer
čuvaji
s
psi
sanjajo
o
samostanski
kuhinji
,
drugi
oddelek
pa
z
Lenčiko
na
čelu
odide
proti
družinski
razsvetljeni
sobani
.
Tam
se
še
vedno
razlega
smrčanje
spečega
možakarja
,
in
pogled
na
onemoglega
trebuharja
je
v
resnici
presmešen
.
Počasi
se
vrata
odpro
.
Tolovaji
vstopijo
,
pred
vsemi
pa
predrzni
glavar
Jurij
Skopec
in
zala
Lenčika
.
Mladi
glavar
z
orlovim
očesom
zre
na
sladko
spečeg
oskrbnika
.
Trenotek
še
počaka
,
potem
pa
stopi
k
preobilo
rejenemu
možu
.
—
„
Hej
—
oskrbnik
,
ali
se
še
niste
naspali
?
“
„
Rrrrrr
—
“
smrči
ta
nadalje
.
Jurij
ga
trese
za
roko
.
„
No
,
ali
bo
kmalu
!
“
budi
ga
glavar
glasneje
,
„
vstanite
,
lenuhar
,
in
ko
se
probudite
,
gotovo
ne
bodete
v
mehkih
dekličinih
rokah
ležali
.
“
Poluglasen
smeh
se
razlega
po
sobani
.
„
Z
bodalom
ga
bom
malo
pošegetal
,
“
pravi
‚
sladki
Polde
‘
pristopivši
,
„
samo
malo
,
pa
se
bo
hitro
zdramil
.
“
„
Pusti
to
,
Polde
,
“
zapoveduje
ponosni
tolovajski
glavar
.
„
Kri
se
ne
sme
prelivati
,
če
je
to
le
mogoče
,
tako
smo
vsi
prisegli
.
Prilike
se
Ti
ne
bo
manjkalo
,
da
pokažeš
svoj
pogum
.
Še
prevečkrat
se
bodemo
morali
bojevati
.
“
„
Toda
če
mu
malo
puščam
,
to
mu
vendar
ne
more
škodovati
,
“
ugovarja
ponižno
Brdavs
,
„
joj
,
to
bi
bilo
smešno
,
ko
bi
trebušar
rujoveč
kvišku
poskočil
!
“
„
Ne
,
tega
ne
trpim
!
“
Oskrbnika
sedaj
še
močneje
tresejo
.
Počasi
odjenjuje
omotica
—
smrčanje
preneha
in
oskrbnik
z
malimi
svojimi
očmi
pomežikuje
.
„
Kdo
,
kaj
—
moja
—
ljubica
—
“
„
Te
ni
tukaj
,
“
odgovarja
mu
Jurij
Skopec
ter
potegne
ne
posebno
rahlo
zaspanca
z
naslonjača
.
„
Le
malo
bolj
oči
odprite
in
me
natanko
poglejte
—
posebno
veselo
iznenadenje
Vas
seveda
ne
čaka
.
“
Oskrbnik
se
zave
.
Prestrašen
zre
v
temni
obraz
glavarjev
,
puške
vidi
in
drugo
nevarno
orožje
,
ki
se
svoti
za
pasovi
divjih
tolovajev
.
„
Jezus
,
pomagaj
mi
,
“
stoka
na
smrt
prestrašen
,
„
hu
—
kaj
je
to
—
pošasti
—
“
„
Ne
,
ljudje
smo
,
“
pravi
mož
,
ki
ga
drži
za
roko
,
„
in
da
se
popolnoma
zaveste
,
povem
Vam
,
da
sem
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
,
ki
sem
prišel
v
vaš
samostan
na
obisk
.
“
Oskrbnik
preplašen
zaječi
.
„
Ju
—
u
—
rij
Sko
—
o
—
pec
,
Bog
se
moje
revne
duše
usmili
!
“
Tolovajski
glavar
se
srdito
zasmeji
.
„
Ali
imam
že
tako
imenitno
ime
?
“
pravi
živahno
.
„
No
,
to
mi
ni
ravno
tako
neljubo
,
kajti
tako
sem
hotel
tudi
imeti
.
Toda
no
stokajte
tako
,
trebušar
—
če
ste
pametni
,
ni
se
Vam
treba
bati
za
svoj
okrogli
trebušček
.
Sedaj
mi
pošteno
na
moja
vprašanja
odgovarjajte
!
“
Ubogi
oskrbnik
jo
strahu
že
pol
mrtev
.
„
Jurij
Skopec
v
samostanu
—
huhuhu
,
—
sedaj
smo
vsi
izgubljeni
!
“
Divji
smeh
tolovajev
mu
odgovarja
.
Jurij
Skopec
ga
izpusti
,
zato
pa
ga
hitro
dva
druga
zgrabita
,
da
se
kakor
šiba
na
vodi
po
vsem
životu
trese
.
Misli
,
da
je
sedaj
njegova
zadnja
ura
odbila
,
tolovaja
pa
se
z
bojazljivcem
le
šalita
ter
ga
v
krogu
sučeta
ter
pri
tem
staro
otroško
pesmico
krožita
:
„
Ringel
—
ringel
—
raja
!
“
Oskrbnik
je
bolj
mrtev
ko
živ
.
Zdaj
in
zdaj
,
meni
,
ga
bo
zadelo
bodalo
ter
ga
nepripravljenega
poslalo
na
drugi
svet
.
Jurij
Skopec
ukaže
,
naj
mirujejo
.
Ravnokar
je
od
vrat
sem
slišal
bojazljiv
krik
in
glasno
cviljenje
psov
.
Gotovo
so
se
ostali
tolovaji
velikih
vrat
že
polastili
in
sedaj
bo
treba
tudi
še
speče
hlapce
in
vojake
povezati
.
Glavar
potrebno
ukazuje
,
kakor
bi
bil
že
dolgo
let
vojskovodja
.
Del
tolovajev
odide
,
da
iznenadi
speče
samostanske
služabnike
,
Jurij
Skopec
pa
se
obrne
proti
oskrbniku
,
katerega
mrzel
pot
obliva
.
„
K
stvari
tedaj
,
“
prične
tolovajski
glavar
,
„
nismo
semkaj
prišli
,
da
bi
uganjali
burke
,
marveč
da
si
prisvojimo
bogat
plen
.
Znano
nam
je
,
da
so
v
tem
samostanu
velike
dragocenosti
skrite
,
katere
so
mej
turškimi
navali
razni
plemiči
semkaj
dali
prinesti
.
Tedaj
,
trebušar
—
vzemite
ključe
,
odprite
nam
shrambe
,
da
poberemo
,
kar
je
največ
vrednega
!
“
Oskrbnik
se
strese
.
„
To
je
greh
,
grozen
greh
,
“
jeclja
,
„
v
tem
posvečenem
zidovji
!
“
„
Ne
javkajte
mi
,
“
zadere
se
Jurij
Skopec
nad
njim
.
„
Častitemu
opatu
,
ki
so
mudi
sedaj
na
Podstrmskem
gradu
,
nisem
hotel
nič
žalega
storiti
,
Vam
nasproti
pa
ne
vem
,
zakaj
bi
imel
posebne
ozire
!
Ključe
sem
,
ali
pa
se
Vam
bo
trma
grozno
vtepala
!
“
Oskrbnik
pade
na
kolena
.
„
Usmilite
se
me
,
veliki
tolovajski
glavar
,
“
ihti
ves
potrt
.
„
Milost
!
Vsa
ta
bogastva
so
meni
zaupana
,
odgovoren
sem
jaz
za
nje
!
“
„
Norec
!
“
zagrmi
predrznež
nad
njim
,
„
Vašega
javkanja
sem
do
grla
sit
.
Omehčali
me
nikdar
ne
bodete
.
Le
povejte
,
da
je
Jurij
Skopec
prišel
po
denar
,
potem
Vam
nikdo
ne
bo
mogel
ničesar
očitati
.
“
„
Oj
,
Ti
moj
ljubi
Bog
!
“
‚
Sladki
Polde
‘
pristopi
.
„
Glavar
,
“
pravi
z
glasom
,
katerega
miloba
čudno
divjemu
pogledu
nasprotuje
,
„
glavar
,
prosim
Vas
,
izročite
mi
trebuharja
samo
za
pet
minut
.
Zagotavljam
Vam
,
da
bo
tako
krotak
postal
,
kakor
grlica
,
kar
iz
rok
Vam
bo
jedel
,
verjemite
mi
!
“
Ubogi
samostanski
oskrbnik
britko
zaječi
,
kajti
‚
sladki
Polde
‘
ga
tako
srdito
pogleda
,
kakor
bi
ga
hotel
živega
na
meh
odreti
.
„
Milost
,
“
kriči
debeli
mož
,
„
ne
pustite
,
da
mi
ta
grozovitež
kaj
žalega
stori
.
“
Poldeta
pa
le
veseli
,
da
bi
oskrbnika
popolnoma
v
kozji
rog
ugnal
.
Svoje
svetlo
in
ostro
nabrušeno
bodalo
potegne
izza
pasa
ter
se
mu
ž
njim
približa
.
„
Saj
ima
dvoje
ušes
,
“
meni
z
rahlim
,
ljubeznivim
glaskom
,
oči
se
mu
pa
kakor
razljučenemu
tigru
svetijo
,
toda
tudi
na
jedno
bo
na
tem
bornem
svetu
moral
še
preveč
slišati
.
Glavar
,
jedno
njegovih
slonovih
ušes
mu
malo
odrežem
,
to
bo
možiceljnu
dobro
delo
—
stavim
,
da
se
bo
poboljšal
.
“
„
Usmilite
se
me
,
“
stoka
samostanski
oskrbnik
,
„
saj
Vam
hočem
vse
povedati
—
vse
pokazati
—
tamle
v
stenski
shrambi
so
ključi
!
“
„
No
,
konečno
se
mu
je
jezik
razvezal
,
“
sopiha
‚
sladki
Polde
‘
,
potem
pa
plane
proti
omenjeni
shrambi
,
kakor
jastreb
na
piščanca
.
Vrata
shrambe
so
zaprta
,
toda
Polde
si
ne
vzame
časa
,
da
bi
odpiral
ključavnico
.
S
svojo
železno
pestjo
udrihne
po
lesenih
,
starih
vratih
s
tako
močjo
,
da
se
deske
pri
prvem
udarcu
razdrobe
na
male
kosce
.
Tu
notri
visi
vse
polno
ključev
.
Polde
jih
hitro
zgrabi
ter
oskrbniku
pod
nos
pomoli
.
„
Sedaj
v
podzemeljski
hram
!
“
zadoni
Jurij
Skopčev
orjaški
glas
,
„
halo
,
oskrbnik
—
sedaj
nam
pokažite
zaklade
!
Toda
hitro
,
če
Vam
je
kaj
na
življenju
ležeče
.
Ti
pa
,
Polde
,
poglej
,
kaj
so
tovariši
pri
vratih
opravili
.
Čuje
se
od
tam
ropot
,
menda
se
še
vedno
bojujejo
.
“
V
taboru
.
—
Znamenja
.
—
Smukačev
prihod
.
—
V
ženskem
taboru
.
—
Vzbujena
ljubosumnost
.
—
Roparski
napad
na
Blanski
grad
sklenjen
.
Jurij
Skopec
ni
ničesar
prezrl
,
kar
previdnost
veleva
.
Sicer
je
večji
del
tolovajev
odšel
v
samostan
,
da
ga
oropa
zakladov
,
vendar
pa
je
deset
rokovnjačev
pod
Cekinarjevim
poveljem
pustil
v
taboru
.
Glavarjev
zaupnik
ve
,
da
velika
odgovornost
na
njegovih
ramah
teži
,
zaradi
tega
nikdo
ne
spi
,
temveč
je
daleč
na
okrog
razpostavljena
cela
vrsta
straž
,
ne
samo
okrog
njihovega
tabora
,
temveč
tudi
okrog
ženskega
taborišča
.
Vrhu
tega
sta
pa
tudi
Amalija
in
Uršika
za
to
skrbeli
,
da
jih
nikdo
ne
more
iznenaditi
,
kajti
štiri
deklice
stražijo
mali
tabor
.
In
da
dekliški
tolovaji
vestno
izpolnujejo
svojo
dolžnost
,
dokazujejo
znamenja
,
ki
se
od
časa
do
časa
čujejo
od
jedne
do
druge
straže
.
Cekinar
ni
nič
kaj
dobre
volje
.
Mislil
je
,
da
bo
Uršika
kmalu
popolnoma
njegova
,
posebno
,
ker
se
mu
mora
za
toliko
zahvaliti
,
sedaj
pa
vidi
,
da
je
enako
Amaliji
v
prvi
vrsti
poveljnica
,
ki
gotovo
še
ne
mara
udati
se
radostim
sladke
ljubezni
.
Obljubila
mu
je
sicer
,
da
ga
ljubi
,
toda
Cekinar
pozna
ognjevito
deklico
ter
se
boji
,
da
še
dolgo
ne
bo
svojemu
ljubčku
upognila
ponosne
glave
.
Ravno
razmišlja
o
tem
,
ko
straža
naznani
,
da
se
nekdo
bliža
.
Cekinar
je
hipoma
na
mestu
.
Z
velikimi
skoki
prodira
skozi
grmovje
,
od
koder
je
straža
dala
znamenje
.
Tu
čepi
tolovaj
na
tleh
,
toda
vede
se
tako
,
kakor
bi
ne
pretila
nobena
nevarnost
.
„
Kdo
pa
prihaja
?
“
izprašuje
podpoveljnik
.
„
Menim
,
da
je
Smukač
,
“
glasi
so
odgovor
,
„
slišal
sem
dogovorjeno
znamenje
in
gotovo
je
naš
tovariš
v
bližini
.
“
Vnovič
se
razlega
znamenje
po
nočnem
gojzdu
.
„
Da
,
on
je
,
“
zakliče
Cekinar
,
„
to
je
Smukač
,
ki
se
vrača
iz
Ljubljane
.
Hej
,
tovariš
,
tukaj
smo
!
“
Dve
postavi
se
prikažete
.
„
Grom
in
strela
,
“
godrnja
tolovaj
poleg
Cekinarja
,
„
Smukač
ni
sam
,
žensko
ima
sabo
.
Saj
sem
vedno
pravil
,
da
tudi
Smukač
ne
ostane
vedno
sam
.
“
Cekinar
stopi
iz
za
debelega
drevesa
.
„
Tu
sem
,
tovariš
!
“
zakliče
še
jedenkrat
,
in
nekaj
trenotkov
pozneje
si
podnačelnika
stiskata
roki
.
„
Koga
pa
imaš
pri
sebi
?
“
praša
Cekinar
.
„
Lepo
deklico
,
krasno
bitjo
,
Ti
pravim
.
Spoznal
sem
jo
v
Ljubljani
in
menda
ima
marsikaj
na
rovašu
.
Preverjen
sem
,
da
jo
preganjajo
.
Ta
mi
bo
primerna
tovarišica
,
popolnoma
zateleban
sem
že
vanjo
.
“
Cekinar
se
ozre
proti
temni
postavi
.
„
Ali
ima
tudi
ona
Tebe
rada
?
“
praša
tiho
.
„
No
,
tega
še
ne
vem
,
vsaj
dokaza
nimam
še
nobenega
.
Toda
tudi
to
mi
že
zadostuje
,
da
je
z
menoj
prišla
.
Spravil
jo
bom
k
dekletom
v
drugi
tabor
,
tam
sa
bo
kmalu
udomačila
.
“
Cekinar
je
nezaupljiv
.
„
Hm
,
“
méni
,
„
Ti
vendar
veš
,
v
kakem
položaji
smo
.
Zlodjevo
so
nam
za
petami
,
in
ne
čudil
bi
se
,
ko
bi
nam
poslali
lepo
žensko
kot
vohuna
.
“
„
Bedarija
!
Četudi
jo
deklina
menda
iz
boljše
hiše
,
vendar
Ti
zatrjujem
,
da
pri
sodniji
ni
čista
,
to
se
jej
koj
vidi
—
za
sabo
ima
Bog
zna
koliko
neprijetnih
spominov
.
“
„
Spravi
jo
tedaj
k
dekletom
!
“
„
Kje
je
pa
glavar
?
“
„
V
samostan
pri
Št.
Rupertu
je
šel
plenit
,
mej
tem
pa
jaz
skrbim
za
varnost
taborišča
.
“
Smukač
molči
.
Vzlic
svoji
premetenosti
je
vendar
prezrl
,
da
sta
se
celo
pot
za
njim
plazila
dva
možakarja
.
To
sta
‚
rudeči
Tomaž
‘
in
Amalijin
stric
,
Sabinina
spremljevalca
,
kajti
ta
lahkomišljena
razuzdanka
se
je
prekanjeno
vtihotapi
la
v
tolovajski
tabor
.
Sedaj
gre
Smukač
k
svoji
krasni
tovaršiei
.
„
Pojdite
,
draga
,
“
pravi
Sabini
,
„
glavarja
ni
tukaj
.
“
„
Škoda
,
“
odgovori
mu
ona
z
vidnim
obžalovanjem
.
„
Našli
pa
bodete
primemo
druščino
,
kakor
sem
Vam
to
obljubil
,
“
nadaljuje
tolovaj
,
„
tu
je
celo
krdelo
deklic
,
ki
Vas
bodo
dobro
vsprejele
.
“
Sabina
je
zelo
radovedna
.
Svojo
nalogo
pozna
in
jo
niti
za
trenotek
ne
pozabi
,
kar
vidi
,
vzbuja
njeno
največje
začudenje
.
„
Ta
Jurij
Skopec
mora
biti
v
resnici
velik
mož
,
“
misli
sama
pri
sebi
,
„
da
,
kar
hrepenim
,
da
bi
spoznala
nenavadnega
predrzneža
,
predno
ga
izročim
—
krvniku
.
“
Molče
gre
za
Smukačem
,
ki
skozi
temni
gojzd
vodi
svojo
lepo
spremljevalko
.
„
Stoj
,
kdo
tukaj
?
“
zakliče
ženski
glas
izza
grma
.
Smukač
pove
dogovorjeno
besedo
,
ki
dokazuje
,
da
človek
,
ki
se
bliža
,
ni
tujec
.
In
malo
trenotkov
pozneje
pripelje
razkošno
Sabino
k
ognju
,
kjer
Amalija
in
Uršika
kramljate
.
Obe
deklici
sta
postali
iskreni
prijateljici
.
Začudeni
zreta
na
Smukača
,
ki
pristopi
,
in
na
peklensko-krasni
obraz
ter
polno
zapeljivo
postavo
neznane
njegove
spremljevalke
.
„
Tu
Vama
pripeljem
novo
tovaršico
,
“
prične
Smukač
ter
zaljubljeno
pogleda
lepo
Sabino
,
„
da
,
novo
tovaršico
,
ki
Vas
bo
radovoljno
povsod
,
kamor
Vam
drago
,
spremljala
.
“
Amaliji
se
obraz
stemni
.
Z
bistrostjo
ljubeče
ženske
takoj
zapazi
,
da
je
Sabina
v
resnici
zapeljive
lepote
.
In
še
več
—
sluti
,
da
se
pod
kmetsko
opravo
vse
kaj
druzega
skriva
—
oj
,
boji
se
,
da
bo
Sabina
njena
tekmovalka
.
Pri
Uršiki
ni
nikdar
kaj
tacega
mislila
,
saj
jej
je
ta
povedala
,
da
ljubi
jedino
Cekinarja
.
Toda
Sabina
?
„
Ali
Jurij
Skopec
že
ve
o
tem
?
“
praša
tolovaja
.
„
To
bodi
moja
skrb
,
“
odgovori
tolovaj
,
„
za
sedaj
postrezite
moji
spremljevalki
,
katero
priporočam
Vaši
gostoljubnosti
.
“
Amalija
se
čmerna
odmakne
.
Čim
dalje
opazuje
lepo
Sabino
,
tem
silneje
jo
peče
ljubosumnost
.
Predobro
pozna
Jurija
Skopca
in
sluti
,
da
bo
njegov
nemirni
duh
hrepenel
po
premombi
.
Ko
bi
potem
lepo
tujko
objemal
?
„
Potem
jo
usmrtim
,
njega
in
naposled
še
sebe
,
“
misli
Amalija
,
„
ljubčka
ne
prepusim
nobeni
drugi
—
ne
,
ne
,
moj
,
jedino
moj
mora
biti
.
“
Z
rastočo
nevoljo
opazuje
Sabino
Rotenturnsko
,
ki
se
takoj
pri
ognji
udomači
.
Prijazno
kramlja
z
Uršiko
in
ker
ta
ne
pozna
,
kaj
je
ljubosumnost
,
odgovarja
lepi
tujki
na
vsa
vprašanja
.
Amalija
gre
čmerna
v
utico
,
napravljeno
od
vej
,
rekoč
,
da
je
trudna
.
Sabina
v
svoji
bistri
premetenosti
hitro
spozna
,
da
ima
tukaj
že
sovražnico
,
še
več
—
nekaj
prašanj
in
Uršikin
odkritosrčni
odgovor
jej
pove
,
da
je
to
ljubica
strašnega
tolovajskega
glavarja
.
Čuden
,
zmagonosen
smehljaj
zaigra
okrog
polnih
,
rudečih
ustnic
lepe
deklice
,
kajti
Sabini
je
načrt
,
po
katerem
hoče
ravnati
,
že
jasen
.
„
Ko
bi
le
že
Jurija
Skopca
spoznala
,
“
šepeta
opetovano
,
„
ha
,
lep
,
zal
mož
mora
to
biti
.
Toda
umreti
mora
,
jaz
sama
ga
bom
krvniku
izročila
—
da
,
krvniku
.
“
Uršika
pogreša
Amalijo
.
Pogledati
hoče
,
kje
je
,
ter
Sabino
pri
ognji
samo
pusti
.
Proti
utici
odide
.
„
Amalija
!
“
zakliče
,
„
ali
že
spiš
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
ta
zamolklo
in
tiho
,
„
čuvam
.
“
„
Zakaj
pa
ne
ostaneš
pri
ognji
?
“
„
Nočem
,
ker
ne
morem
došlo
žensko
trpeti
.
Čemu
neki
jo
je
moral
Smukač
pripeljati
?
“
„
Glej
,
glej
,
ali
Ti
je
res
tako
zoperna
?
“
„
Da
—
zelo
!
“
„
Zakaj
pa
?
“
„
To
Ti
bom
pozneje
povedala
,
Uršika
.
Sicer
jej
pa
tudi
ne
zaupam
—
preoblečena
je
!
Prepričana
sem
,
da
je
izdajalka
!
“
„
Jaz
pa
mislim
,
da
vse
preveč
črno
vidiš
,
draga
Amalija
,
“
zavrne
jo
Uršika
.
„
Tudi
jaz
menim
,
da
je
ženska
iz
imenitne
hiše
,
toda
iz
njene
govorice
sem
posnela
,
da
je
nekaj
storila
,
kar
postava
strogo
kaznuje
.
Smukač
je
previden
človek
,
gotovo
je
poprej
poizvedel
,
kaj
in
kako
je
ž
njo
.
“
„
O
ne
,
samo
zatelebal
se
je
v
njo
,
“
jezi
se
Amalija
,
„
Bog
zna
—
kako
se
je
ž
njo
seznanil
.
No
,
Jurij
Skopec
jo
bo
že
prerešetal
,
in
gorje
njej
,
če
skušnje
ne
prestane
—
pogreznila
se
bo
na
mestu
v
črni
grob
!
“
„
Oj
,
priseči
mora
grozno
prisego
,
ki
jo
bo
na
veke
z
nami
združila
!
“
„
Pojdi
no
,
kaj
je
taki
vohunji
na
krivi
prisegi
ležeče
?
“
roga
se
Amalija
.
„
Ne
morem
je
trpeti
,
čutim
jo
—
prelepa
mi
je
!
“
Uršika
se
skrivaj
smehlja
,
kajti
sedaj
spozna
,
da
Amaliji
le
ljubosumnost
narekuje
vse
te
besede
.
Amalija
naenkrat
kvišku
poskoči
.
„
Kaj
se
tukaj
obotavljamo
,
“
zakliče
strastno
,
„
čemu
neki
?
Juriju
Skopcu
bom
pokazala
,
kaj
me
premoremo
!
Ali
nismo
izvedele
,
da
Blanski
grad
ni
daleč
od
tod
?
Ha
,
kaj
bi
bilo
na
tem
,
ako
ga
danes
po
noči
napademo
?
Tebe
vzamem
sabo
in
šest
drugih
tovarišic
—
to
zadostuje
,
kajti
na
Blanskem
je
le
malo
služabnikov
.
Ostale
dekline
naj
tu
ostanejo
in
strogo
stražijo
sumno
tujko
—
in
pri
tem
ostane
!
“
„
In
kaj
nameravaš
z
vsem
tem
?
“
„
Oj
,
veliko
,
neskončno
veliko
.
Jurij
Skopec
naj
spozna
,
kaj
premoremo
,
to
ga
bo
z
nova
na-me
privezalo
.
In
znano
Ti
je
,
Uršika
—
proste
hočemo
biti
—
lastno
krdelo
ženskih
tolovajev
!
Pojdi
,
polnočna
ura
ni
več
daleč
—
hajdimo
na
Blansko
,
in
ko
se
dan
zasvita
,
smo
ob
pravem
času
zopet
v
taborišču
!
“
Navdušene
Amalijine
besede
vsplamte
tudi
ostale
predrzne
tolovajke
.
Uršika
hoče
tudi
pokazati
,
kaj
vse
premore
ženska
zvijača
.
Po
kratkem
posvetovanji
je
napad
na
Blanski
grad
sklenjena
stvar
.
Ker
so
vse
,
razven
Sabine
,
moški
preoblečene
,
smatrali
jih
bodo
za
tolovaje
—
tako
vsaj
sodi
Amalija
,
ki
vsa
razburjena
hiti
od
ute
do
ute
,
da
vzdrami
tovarišice
.
Dekleta
so
vsa
navdušena
za
predrzno
podjetje
,
vsaka
želi
,
da
bi
se
odlikovala
.
Komaj
četrt
ure
pozneje
so
vse
od
nog
do
glave
oborožene
.
Amalija
ostalim
tovarišicam
ojstro
zabičuje
,
naj
ne
puste
iz
očij
neznane
tujke
.
Začetkoma
hočejo
vsa
dekleta
iti
z
Amalijo
in
Uršike
,
konečno
pa
se
udajo
strogemu
povelju
.
Ura
je
komaj
jedna
črez
polnoč
,
ko
se
temne
postave
urnih
korakov
pomikajo
po
tihem
gojzdu
proti
nasprotni
strani
,
kakor
je
odšel
Jurij
Skopec
.
Tam
na
strmem
,
z
zelenjem
obraščenem
griču
leži
Blanski
grad
!
V
podzemeljskih
samostanskih
shrambah
.
—
Zaklad
.
—
Presenečenje
.
—
Vojaki
so
došli
!
—
Spoznani
!
—
Ločen
od
tovarišev
.
Ubogi
samostanski
oskrbnik
meni
,
da
je
sodni
dan
prišel
.
‚
Sladki
Polde
‘
ga
drži
za
Zavratnik
in
če
se
debeli
mož
le
nekoliko
obotavlja
,
zadone
na
njegovo
uho
razne
neprijetne
obljube
.
Polde
govori
o
odrezanih
nosovih
in
ušesih
—
o
tem
,
kako
se
človek
kuha
v
vrelem
olji
,
kako
zna
on
za
pete
obešati
in
o
drugih
takih
zabavnih
rečeh
,
s
katerim
znajo
ljuti
tolovaji
krotiti
uporne
ljudi
.
Jurij
Skopec
,
ki
tej
nejednaki
dvojici
neposredno
sledi
,
se
srdito
smeji
,
ko
opazi
,
kako
se
oskrbnik
trese
;
Poldeta
ne
ovira
v
njegovi
zabavi
.
Sedaj
stopajo
v
podzemeljske
prostore
.
Tu
doli
so
dragoceni
zakladi
nakopičeni
,
katere
so
pred
turškimi
divjaki
poskrili
.
In
sedaj
si
jih
hoče
Jurij
Skopec
prisvojiti
.
Ubogi
samostanski
oskrbnik
si
želi
,
da
bi
bil
tisoč
milj
od
tukaj
proč
.
Ta
sramota
,
da
mora
sam
zaklade
tolovajskemu
glavarju
pokazati
!
‚
Sladki
Polde
‘
skrbi
za
to
,
da
revežu
niti
na
misel
ne
pride
beg
,
kajti
drži
ga
za
Zavratnik
tako
trdno
,
da
komaj
še
sope
.
—
Sedaj
pridejo
na
lice
mesta
.
„
Kje
so
nakopičene
dragocenosti
?
“
zarujove
Polde
neznanskim
glasom
.
„
Odgovori
,
trebušar
,
ali
pa
Ti
moje
bodalce
skozi
kožo
in
mast
potipa
Tvoje
stare
kosti
!
“
Ta
strašna
grožnja
hitro
pomaga
.
Bled
,
opotekajoč
se
,
pokaže
oskrbnik
na
navidezno
trden
zid
.
—
„
Tu
—
tu
,
“
jeclja
,
„
tukaj
bodete
našli
tajni
vhod
—
ključ
s
pozlačeno
levovo
glavo
odpre
vrata
.
“
Polde
se
na
vsa
usta
reži
.
„
Stari
menihi
so
bili
pa
res
premeteni
ptički
.
Sedaj
bomo
poskusili
svojo
srečo
ter
rekli
‚
Sesam
‚
odpri
se
‘
!
“
Jurij
Skopec
posluša
proti
stopnjicam
,
kjer
se
čujejo
urni
težki
koraki
.
„
Hej
,
kaj
je
?
“
praša
glavar
.
„
Glavar
,
glavar
!
“
kriči
tolovaj
,
„
sam
hudič
se
je
z
verige
odtrgal
!
Pred
samostanom
stoji
celo
število
konjikov
,
lovcev
in
vojakov
,
ki
burno
zahtevajo
naj
se
jim
odpre
!
“
Tolovaji
se
zganejo
,
na
oskrbnikovem
obrazu
pa
zasije
žar
novega
upa
.
„
Ali
so
nas
zapazili
?
“
povprašuje
Jurij
Skopec
.
„
Ne
,
toda
iz
gojzda
prihajajo
,
ker
so
nas
gotovo
zasledovali
.
Z
jedno
besedo
,
nestrpno
zahtevajo
,
da
se
jim
odprejo
vrata
.
“
„
In
kaj
ste
odgovorili
?
“
„
Da
moramo
samostanskega
oskrbnika
poprej
zbuditi
,
ker
ima
on
ključe
.
“
„
Dobro
ste
pogodili
,
hrabri
tovariši
,
“
hvali
jih
Jurij
Skopec
,
katerega
tudi
v
tem
nevarnem
položaji
ne
za
pusti
hladnokrvnost
.
„
Sedaj
me
pazljivo
poslušajte
:
Ti
,
Polde
,
ostaneš
z
ljudmi
tu
doli
,
odpri
shrambo
,
v
kateri
leže
mnogobrojne
dragocenosti
.
“
„
Ali
glavar
,
poprej
se
moramo
vendar
bojevati
,
“
čudi
se
‚
sladki
Polde
‘
.
„
Kaj
še
,
“
odgovarja
tolovajski
glavar
;
„
pri
tem
ostane
,
kar
sem
rekel
.
Napolnite
vse
vreče
,
kolikor
le
moremo
odnesti
.
Zvezajte
jih
trdno
—
in
počakajte
,
da
se
zopet
povrnem
.
Oskrbnika
vzamem
sabo
.
“
„
Toda
,
glavar
—
“
„
Ubogajte
,
kar
sem
Vam
rekel
in
ne
izgubljajte
časa
!
Polde
,
Ti
mi
paziš
na
to
,
da
se
vse
po
mojem
ukazu
izvrši
!
Jaz
pa
grem
gori
,
od
koder
Vam
pošljem
ostale
tovariše
,
da
Vam
pri
delu
pomagajo
.
“
Jurij
Skopec
zgrabi
stokajočega
samostanskega
oskrbnika
za
roko
ter
ga
za
sabo
po
stopnjicah
vleče
,
kakor
bi
debeli
mož
ne
bil
težji
od
malega
peresca
.
Na
dvorišči
mu
tolovaji
že
nasproti
prihajajo
.
„
Glavar
,
glavar
,
pred
vratini
je
najmanj
tristo
sovražnikov
,
ki
nujno
zahtevajo
,
da
se
jim
odpre
.
“
„
Dobro
!
Ali
ste
hlapce
povezali
in
jim
usta
zamašili
?
“
„
Da
,
povezani
so
!
“
„
Tedaj
le
hitite
v
podzemeljsko
shrambo
,
kjer
dobite
ostale
tovariše
,
jaz
pa
grem
k
vratom
.
“
„
Razumemo
,
glavar
!
“
Jurij
Skopec
tira
svojo
javkajočo
žrtvo
za
sabo
.
„
Čas
pridobljen
,
vse
pridobljeno
,
“
šepeta
,
ter
glasno
pristavi
:
„
Sedaj
me
poslušajte
,
debeluhar
—
ali
vidite
to-le
bodalce
?
To
Vam
hipoma
prereže
vrat
,
če
ne
storite
vsega
,
kar
Vam
velevam
!
“
Glavarjev
glas
je
jekleno-odločen
.
„
Milost
—
jaz
—
sem
—
mrtev
,
“
ječi
revež
.
„
Za
sedaj
ste
še
prav
živi
,
“
roga
se
mu
Jurij
Skopec
srditim
obrazom
,
„
in
če
ste
pameten
,
ni
se
Vam
treba
bati
za
življenje
.
Sedaj
pa
k
vratom
,
da
zadržujete
konjike
,
ki
ne
smejo
tako
hitro
v
samostan
priti
.
Ali
ste
me
razumeli
?
“
rohni
glavar
.
„
Da
,
da
,
toda
to
ni
mogoče
!
“
„
Tako
—
ni
mogoče
?
“
Oskrbnik
se
v
smrtnem
strahu
zgane
,
kajti
na
debelem
vratu
začuti
mrzlo
železo
ojstrega
bodala
.
„
Milost
,
“
javka
,
„
jaz
sem
še
tako
mlad
—
nočem
še
umreti
.
“
„
Ali
bodete
konjike
zadrževali
—
ali
ne
?
“
„
Da
,
bom
!
“
„
In
da
nas
ne
izdaste
!
“
preti
tolovajski
glavar
,
„
za
Vami
stojim
—
pri
prvi
besedi
,
ki
jo
spoznam
za
napačno
,
imate
bodalo
v
vratu
.
“
Svojo
žrtvo
neusmiljeno
vleče
k
velikim
samostanskim
vratom
.
Oskrbnik
se
na
vse
strani
zvija
.
Tu
leži
nekaj
opatovih
hlapcev
,
katere
stražijo
srditi
tolovaji
.
—
Pri
svitu
svetilnice
pa
opazi
glavar
štiri
mrtve
velikanske
pse
.
„
Te
pasjo
mrhe
so
nam
dale
največ
opravila
,
“
poroča
rokovnjač
,
ki
zapoveduje
tukajšnjemu
oddelku
,
„
proklete
živali
do
marsikaterega
izmed
nas
težko
ranile
,
predno
smo
jih
podavili
.
“
„
Človeka
niste
nobenega
usmrtili
?
“
„
Ne
,
glavar
!
“
„
Tem
bolje
!
“
Jurij
Skopec
vleče
trepetajočega
oskrbnika
k
mali
linici
pri
vratih
,
kajti
prod
vrati
stoječi
vojaki
so
vedno
bolj
nepotrpežljivi
.
„
Za
vraga
,
odprite
!
“
rujove
orjaški
glas
,
„
ali
naj
v
mokrem
gojzdu
prenočujemo
,
kakor
—
tolovaji
?
“
Oskrbnik
odpre
linico
,
v
smrtnem
strahu
,
kajti
tik
za
njim
stoji
tolovajski
glavar
.
„
Potrpite
,
potrpite
!
“
zakliče
,
„
kdo
pa
je
zunaj
?
“
„
Grom
in
strela
,
vojaki
in
lovci
kneza
Podstrmskega
smo
,
ki
smo
že
od
ranega
jutra
za
tolovaji
.
Sedaj
hočemo
v
samostanu
prenočiti
!
“
Jurij
Skopec
oskrbniku
nekaj
na
uho
zašepeta
—
poučuje
ga
,
kako
naj
odgovarja
.
„
Počakajte
vendar
malo
,
saj
ne
gori
,
“
tolaži
jih
tresoči
se
oskrbnik
,
„
poklical
bom
hlapce
ter
jim
ukazal
,
da
preskrbe
stanovanje
za
toliko
ljudij
in
konj
.
“
„
Pustite
nas
vendar
najprvo
v
samostan
!
“
zadere
se
jeden
vojakov
nad
njim
ves
togoten
.
Jurij
Skopec
zopet
oskrbniku
nekaj
zašepeta
.
„
To
bi
Vam
nič
ne
koristilo
,
“
odgovarja
trebušasti
možak
,
„
saj
Vam
je
vse
jedno
,
ali
stojite
pred
vratmi
ali
znotraj
na
dvorišči
pod
milim
nebom
.
“
„
Ne
blebetajte
tako
bedasto
,
prenočišče
si
bodemo
že
sami
preskrbeli
,
“
zarujove
razdraženi
načelnik
vojakov
,
„
odprite
,
ali
pa
se
bojte
knezove
nemilosti
!
“
„
Da
,
da
,
že
pridem
,
“
glasi
se
odgovor
.
Jurij
Skopec
je
dosegel
,
kar
je
hotel
—
pridobil
je
nekoliko
časa
.
Ko
se
samostanski
oskrbnik
tukaj
z
vojaki
pogaja
,
imeli
so
tolovaji
pod
zemljo
menda
dosti
časa
,
da
so
napolnili
svoje
vreče
.
—
Obrne
se
tedaj
k
svojim
ljudem
.
„
Sedaj
pojdite
v
podzemeljski
hodnik
k
svojim
tovarišem
.
Tam
vzemite
vreče
na
ramo
ter
pridite
gori
na
prehod
s
križevim
potom
.
Tam
me
čakajte
,
da
se
povrnem
.
Kakor
hitro
ste
v
križevem
hodniku
,
dajte
mi
znamenje
.
Ali
ste
me
razumeli
?
“
„
Razumeli
,
glavar
!
“
„
Tedaj
se
ne
obotavljajte
!
“
Tolovaji
imajo
toliko
zaupanje
do
svojega
glavarja
,
da
ne
čakajo
daljšega
povelja
.
Prepričajo
se
še
jedenkrat
hitro
,
če
so
hlapci
dobro
povezani
,
potem
pa
hite
,
kamor
jih
je
prebrisani
in
nevstrašeni
glavar
poslal
.
Jurij
Skopec
ostane
globoko
zamišljen
na
svojem
nevarnem
mestu
.
Zunaj
konjiki
vedno
silneje
rentačijo
in
razgrajajo
,
kajti
dež
jih
je
do
kože
premočil
.
„
Ali
nam
bodete
že
jedenkrat
odprli
,
oskrbnik
!
“
vpijejo
jezni
,
„
to
je
že
odveč
,
kako
dolgo
moramo
čakati
.
Odprite
,
ali
pa
razbijemo
vrata
!
“
To
je
pa
lažje
rečeno
,
nego
storjeno
,
kajti
samostanska
vrata
so
neznansko
močna
.
Jurij
Skopčev
položaj
je
jako
nevaren
,
kajti
vojaki
in
hlapci
,
če
začno
kaj
sumiti
,
lahko
skozi
čuvajevo
okno
splezajo
in
tolovajski
predrznež
je
popolnoma
sam
sredi
povezanih
hlapcev
.
Vendar
vstraja
.
Vojaki
zunaj
grozovito
preklinjajo
,
in
ker
na
smrt
prestrašeni
oskrbnik
več
ne
odgovarja
,
stopi
nekaj
nestrpnežev
na
sedlo
svojih
konj
ter
pogledajo
skozi
okno
nad
velikimi
vratmi
v
razsvetljeno
vežo
.
Jurij
Skopec
tega
hipoma
ne
zapazi
.
Ko
pa
sliši
krike
velikega
začudenja
,
hitro
ugasne
svetilnico
.
—
Prepozno
!
„
Hola
,
tu
notri
se
je
nekaj
pripetilo
!
“
kriči
jeden
vojakov
.
„
Na
tleh
leže
povezani
možje
,
prav
natanko
smo
jih
videli
.
In
poleg
njih
stoji
neki
od
nog
do
glave
oborožen
dedec
—
hej
,
to
mora
nekaj
pomeniti
!
“
Jurij
Skopec
je
popolnoma
tih
.
Zanaša
se
na
močna
samostanska
vrata
,
in
ko
bi
kdo
poskusil
skozi
okno
plezati
,
hitro
bi
mu
zasadil
bodalo
v
zatilnik
.
—
Toda
stvar
se
vse
drugače
zasuče
.
Očividno
tolovaji
pri
povezovanji
samostanskih
hlapcev
niso
dosti
oprezno
postopali
,
ali
pa
se
je
kdo
izmed
služabnikov
poprej
skril
,
predno
so
ga
zgrabili
.
Z
jedno
besedo
,
Jurij
Skopec
naenkrat
čuje
,
da
zapahi
škripljejo
ter
se
potem
stranska
vrata
odpro
,
ki
vodijo
v
opatovo
stanovanje
.
Hitro
hoče
tje
planiti
,
toda
v
tem
trenotku
začuje
glasno
kričanje
.
„
Na
pomoč
,
pomagajte
!
“
rujove
samostanski
hlapec
,
„
semkaj
,
semkaj
,
tolovaji
so
napadli
samostan
!
“
Samo
jeden
trenotek
je
vse
tiho
,
potem
pa
se
začuje
klopotanje
konjskih
kopit
in
rožljanje
orožja
—
vojaki
in
lovci
z
golimi
sabljami
v
roki
in
glasno
kričeč
divjajo
,
ko
so
raz
konje
poskakali
,
skozi
odprta
vrata
na
dvorišče
.
Jurij
Skopec
je
v
največji
nevarnosti
,
kajti
pot
v
hodnik
,
kjer
ga
njegovi
ljudje
čakajo
,
mu
je
zaprta
.
Ravno
v
tem
hipu
začuje
dogovorjeno
znamenje
,
da
so
njegovi
tovariši
z
oropanimi
dragocenostmi
že
na
križevem
hodniku
.
Do
njih
ne
more
več
,
vojakov
je
celo
dvorišče
tako
polno
,
da
se
kar
drenjajo
.
Tu
Jurij
Skopec
z
nova
zgrabi
debelega
samostanskega
oskrbnika
.
Nesrečnež
misli
,
da
mu
je
zadnja
ura
odbila
—
ustnice
le
še
mrmrajo
molitev
za
umirajoče
.
Sedaj
mu
Jurij
ne
zapove
,
naj
molči
,
marveč
ga
pusti
,
naj
drage
volje
javka
in
stoka
.
In
tako
debelega
oskrbnika
pred
se
porivajoč
,
popolnoma
sam
proti
tri
sto
vojakom
in
lovcem
koraka
,
ki
kričeč
vihte
svoje
orožje
.
Prvo
podjetje
tolovajk
.
—
Blanski
grad
in
njegova
gospoda
.
—
Predrzen
napad
.
—
Strašanski
prizor
na
gradu
.
—
Ženska
strast
.
Blanski
grad
leži
na
griču
v
nočnem
miru
.
Nikdo
ne
sluti
,
da
so
predrzne
tolovajke
v
bližini
.
Tudi
ko
bi
jih
kdo
v
lovski
opravi
in
oborožene
zagledal
,
ne
mislil
bi
da
so
bile
pastarice
in
še
pred
kratkem
na
Kumu
pasle
ovce
in
koze
.
Bile
so
krasne
tolovajke
.
Blanska
gospoda
ni
na
najboljšem
glasu
.
Gospod
in
gospa
,
kakor
tudi
odrasli
otroci
so
po
celi
okolici
razvpiti
,
da
ne
znajo
druzega
bolje
,
kakor
svoje
ljudi
ti
.
—
Na
Blanskem
gradu
je
veliko
dela
,
malo
jela
,
plača
je
to
,
da
komaj
kot
taka
zasluži
ime
,
čeravno
je
graščak
imovit
,
bogat
.
Toda
tega
noče
priznavati
,
kajti
skop
je
,
da
je
groza
,
in
ko
ga
kdo
praša
,
kako
mu
kaj
gre
,
prične
Blanski
gospod
tarnati
o
slabih
časih
,
da
bi
se
ga
kamen
na
cesti
usmilil
.
Človek
bi
mislil
,
da
strada
,
toda
miza
njegova
je
dan
za
dnem
bogato
obložena
.
Na
njej
stoje
najboljše
sladčice
,
vina
se
v
kleti
ne
manjka
,
in
celej
gosposki
družini
se
vidi
,
da
je
rejena
,
kakor
mladi
pujski
.
V
ta
grad
sta
Amalija
in
Uršika
namenjeni
,
da
s
svojimi
tovarišicami
izvršite
prvi
tolovajski
napad
.
Ker
ima
Blanski
gospod
iz
same
skoposti
le
najnujnejše
potrebne
služabnike
najete
,
bati
se
pogumnim
tolovajskim
dekletom
ni
posebnega
upora
,
tudi
ko
bi
se
vsi
pri
vlomu
tolovajk
zbudili
.
Amalija
in
Uršika
se
posvetujete
.
Z
grozovito
prisego
in
obljubo
so
vse
jedna
z
drugo
zvezane
.
Tudi
Sabina
bo
morala
pozneje
priseči
.
In
ker
so
vse
nenavadno
pogumne
,
nevarne
niso
nič
manj
,
kakor
Jurij
Skopčevi
divji
tovariši
.
Uršika
pozna
celo
okolico
Blanskega
gradu
,
kajti
že
nekaterikrat
je
skopemu
graščaku
iz
Št.
Jurija
prignala
prodano
drobnico
.
Noč
je
sicer
temna
,
toda
predrzna
načelnica
tolovajk
ne
izgreši
poti
.
Urnih
korakov
se
tolovajke
bližajo
med
drevjem
stoječemu
gradu
.
Grmi
in
bliska
se
.
Dež
se
vliva
kako
iz
kadi
.
To
jih
ne
moti
,
moška
oprava
in
pa
prejšnje
življenje
kot
pastarice
učinjata
,
da
se
jako
malo
brigajo
za
slabo
vreme
;
najmanj
Amalija
,
ki
je
že
toliko
časa
poprej
živela
mej
tolovaji
.
Kmalu
pridejo
na
grič
pred
grad
.
Pri
svitu
bliskov
vidijo
visok
zid
,
ki
obdaja
Blanski
grad
kakor
malo
trdnjavico
.
Amalija
in
Uršika
stojita
skupaj
.
„
Kako
bomo
prišle
noter
?
“
praša
zadnja
nekako
v
zadregi
.
—
„
Nič
lažjega
,
kot
to
,
“
glasi
se
odgovor
.
„
Tu
leži
nekaj
posekanih
dreves
,
katerih
se
še
veje
drže
.
Jedno
teh
priškrnimo
na
zid
in
urno
bodemo
gori
.
Ko
smo
na
dvorišči
,
odpremo
vrata
,
da
imamo
prost
izhod
.
“
Svèt
je
dober
.
Mlada
dekleta
so
krepka
in
nekaj
trenotkov
pozneje
slo
drevo
ob
zidu
.
Hitro
sta
dva
ženska
tolovaja
vrh
zidu
,
katerima
pomoli
spodaj
stoječe
tovaršice
drugo
drevo
,
ki
na
onej
strani
zidu
omogoči
plezanje
na
dvorišče
.
Vse
se
vrši
oprezno
in
mirno
.
Malo
minut
pozneje
stoji
vseh
osem
predrznih
deklet
na
dvorišču
.
Sadaj
še-le
vidijo
,
kaj
je
moška
oprava
vredna
—
v
ženskih
krilih
bi
jim
tega
nikdar
ne
bilo
mogoče
izvršiti
.
Kaj
sedaj
?
Psi
so
na
drugem
dvorišči
—
ni
se
jih
treba
bati
.
Tudi
so
še
živali
pri
tem
slabem
vremenu
zarile
v
svoje
kože
,
ali
pa
leže
v
hlevih
.
Amalija
si
ve
pomagati
.
Drevo
od
zidu
prislonijo
h
grajskemu
oknu
v
prvem
nadstropji
.
Tje
gori
spleza
Skopčeva
ljubica
.
V
roki
ima
s
smolo
namazano
volneno
ruto
,
katero
pritisne
na
okno
.
Upre
se
proti
steklu
z
obema
razprostrtima
rokama
.
Nekaj
malega
to
zaškriplje
,
toda
steklo
obvisi
na
smolnati
ruti
,
ne
da
bi
padlo
na
tla
ter
zaropotalo
.
Sedaj
okno
od
znotraj
popolnoma
odpre
ter
skoči
v
temno
sobo
,
samokres
v
desnici
držeč
,
bodalo
med
zobmi
—
puška
pa
jej
visi
na
rami
.
Vse
tolovajke
so
dobro
oborožene
.
Kmalu
je
Uršika
pri
njej
,
za
njo
pa
še
štiri
tovaršice
,
otali
dve
pa
ostanete
doli
,
da
stražite
drevo
ob
zidu
in
izhod
skozi
grajska
vrata
na
prosto
.
Ko
bo
nevarnost
nastala
,
treba
bo
misliti
na
beg
.
Sedaj
prižge
Uršika
tatinsko
svetilnico
,
ki
je
tako
napravljena
,
da
se
z
zapahom
da
luč
hitro
zakriti
.
Pri
luči
zagledajo
tolovajke
krasno
opravljeno
sobano
.
„
Ali
Ti
je
ta
dvorana
znana
?
“
praša
glavarjeva
ljubica
Uršiko
.
Ta
z
glavo
odkima
.
„
V
notranje
grajske
prostore
nisem
nikdar
prišla
,
toliko
da
vem
,
da
graščak
z
vso
svojo
družino
stanuje
v
tem
nadstropji
in
da
so
tukaj
tudi
spalnice
.
“
„
Dobro
,
prišle
bomo
že
do
njih
,
“
pripomni
Amalija
zadovoljno
,
„
od
zunaj
so
pač
vrata
zaprli
—
to
se
pravi
proti
hodniku
,
tu
znotraj
pa
nas
nobena
ključavnica
ne
bo
motila
.
“
Uršika
se
ozira
.
„
Preiščimo
tukaj
vse
shrambe
“
—
pravi
vneto
,
„
upam
,
da
dobimo
že
tukaj
nekaj
plena
.
“
Amalija
se
pomenljivo
zasmehlja
.
„
Draga
Uršika
,
že
vidim
,
da
si
novinka
in
ne
veš
,
kako
se
hitro
pride
do
bogastva
.
Prepusti
danes
vse
meni
,
kajti
od
tolovajev
sem
se
marsikaj
naučila
.
Toda
zadovoljna
boš
z
menoj
in
ko
boš
jedenkrat
videla
,
kako
se
v
skrivni
noči
postopa
—
pomagala
mi
boš
v
bodoče
pri
jednakih
prilikah
krepko
in
vspešno
.
“
Uršika
so
čudi
.
„
Da
,
kam
pa
gremo
?
“
Zopet
se
Amalija
smehlja
.
„
V
spalnico
gospode
,
“
pravi
tolovajskega
glavarja
nevesta
,
„
tam
bodemo
vse
izvedele
,
kar
nam
je
treba
.
“
Uršika
se
zgane
.
„
Toda
,
Amalija
,
če
se
prebude
—
če
začno
kričati
,
nas
je
samo
šest
oseb
.
“
„
Hahaha
,
to
bodi
moja
skrb
!
Strah
in
trepet
jim
bo
usta
zapiral
.
Zaupaj
mi
,
Uršika
,
jaz
vem
,
kaj
delam
,
kajti
skušnja
človeka
izuči
.
Blanski
graščak
ima
le
malo
služabnikov
—
in
ti
so
večinoma
že
stari
—
za
mlade
in
dražje
je
preskop
.
“
Uršika
se
ozira
po
sobi
.
„
Jaz
bi
pa
vendar
mislila
,
da
je
tukaj
dosti
dragocenosti
—
zlatnine
in
oblek
.
“
Videla
bodeš
,
da
so
te
stvari
drugod
shranjene
.
In
sedaj
pojdi
za
menoj
—
v
spalnico
Blanske
gospode
.
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Graščak
še
ne
spi
.
Na
postelji
leži
ter
se
s
svojo
soprogo
pomenkuje
,
ker
zaradi
hude
ure
ne
more
očesa
zatisniti
.
„
Hm
,
hm
,
kaj
sam
že
hotel
reči
,
“
godrnja
grdi
skopuh
.
„
Starega
kočijaža
bom
tudi
odpustil
.
Ne
potrebujem
ga
več
,
ker
drugi
služabnik
zna
tudi
voziti
.
“
Soproga
mu
prikima
.
„
Prav
imaš
!
Starec
ima
že
premalo
močij
.
Že
zadnjič
sem
mu
rekla
,
da
ni
več
za
nobeno
rabo
.
Tu
pa
je
začel
stokati
in
javkati
—
besedičiti
o
bolni
ženi
,
toda
niti
poslušala
ga
nisem
.
Takega
tarnanja
ne
morem
prenašati
.
“
„
Tako
je
!
Če
ta
druhal
dvajset
ali
trideset
let
služi
,
misli
nazadnje
,
da
jo
bom
do
smrti
pasel
—
nenasitna
sodrga
!
“
„
Da
,
nesramni
so
dosti
.
“
„
Mi
moramo
sploh
bolj
štediti
,
“
nadaljuje
graščakova
soproga
,
„
stari
služabniki
so
že
dobri
,
dokler
morejo
delati
,
toda
pozneje
jih
moramo
kar
od
hiše
zapoditi
!
“
„
Tako
moramo
postopati
!
“
„
Čuj
,
ali
ni
nekaj
zašumelo
?
“
„
To
je
menda
iz
sosedne
sobe
došlo
,
kjer
otroci
spe
.
Pravim
Ti
,
žena
,
naš
dečko
je
pa
že
tak
,
da
mu
ga
ni
z
lepo
jednacega
.
Pravi
Blanski
bo
to
!
Včeraj
jahalni
hlapec
belca
ni
zadostno
očedil
.
“
„
Da
,
da
,
te
grdobe
so
vsak
dan
zanikernejše
,
“
tarna
graščakinja
,
„
samo
lenobo
bi
pasli
in
pa
žrli
!
“
„
No
,
moj
ljubki
sinko
ga
je
pa
tudi
do
dobrega
našeškal
,
“
nadaljuje
Blanski
gospod
,
„
s
svincem
napolnjeni
bič
njegov
je
toliko
časa
plesal
po
zlodjevem
hrbtu
,
da
se
je
vrag
po
tleh
valjal
.
“
„
In
potem
?
“
„
Tepec
je
prišel
k
meni
pritoževat
se
.
Tu
je
pa
ravno
na
pravega
naletel
;
naklestil
sem
ga
tako
,
da
sedaj
v
svoji
čumnati
leži
.
“
„
Tedaj
ne
more
sedaj
nobenega
dela
opravljati
?
“
„
Za
moj
del
,
naj
le
leži
,
saj
mu
pa
tudi
ne
dam
nič
jesti
.
Lenuh
naj
gre
,
kamor
hoče
,
vreden
ni
počenega
groša
.
“
Vredna
soproga
mu
pritrjuje
.
„
Jaz
imam
pa
z
Avrelijo
take
križe
,
“
izpregovori
po
kratkem
premolku
.
„
Ta
tudi
misli
,
ker
je
že
deset
let
moja
hišina
,
da
sme
vse
zahtevati
.
No
,
včeraj
sem
jej
pa
pokazala
,
kar
jej
gre
.
Nesramnica
je
mojo
hčer
pri
česanji
za
lase
cukala
,
da
je
ubožica
zastokala
.
Primazala
sem
ji
zaradi
tega
dve
taki
zaušnici
,
da
je
kar
padla
,
potem
sem
jo
pa
še
s
škarjami
v
nogo
tako
zbodla
,
da
je
kar
krvavela
.
Joj
,
kako
je
javkala
,
človek
bi
bil
samega
smehu
kmalu
počil
.
“
„
Vsi
skupaj
niso
zanič
.
“
„
Da
,
nesramni
so
in
predrzni
—
predobro
se
jim
godi
.
Pol
manj
jim
bom
dala
kuhati
.
Ko
bodo
izstradani
,
bodo
že
ponižni
postali
kakor
jagnjeta
.
“
„
Popolnoma
moj
nazor
.
“
„
Jutri
bom
mojega
služabnika
tudi
moral
pretepsti
.
Vrag
je
glavnik
nekam
založil
—
zaprl
ga
bom
potem
v
klet
,
da
bo
vedel
,
kaj
je
lakota
in
žeja
.
“
„
Čuj
,
že
zopet
je
zašumelo
.
“
Lepa
zakonska
dvojica
posluša
.
Toda
zopet
je
vse
tiho
—
menda
so
miši
škrbljale
.
„
Da
,
z
ljudmi
moramo
biti
še
vsi
drugačni
!
Dokler
so
krepki
in
voljni
,
nič
ne
rečem
,
tu
jim
je
treba
zadostne
hrane
,
no
,
in
pa
nekaj
plače
tudi
,
seveda
!
Ko
pa
onemorejo
—
tedaj
pa
le
proč
ž
njimi
.
Kdo
bo
zastonj
pasel
tako
sodrgo
!
“
„
Res
je
,
usmiljenje
bi
tukaj
ne
bilo
na
pravem
mestu
.
Vražji
zlodje
bi
se
kar
prevzeli
ter
bi
nadležni
postali
.
“
Šumenje
se
tretjič
začuje
.
Graščak
radovedno
gleda
proti
vratom
v
drugo
sobo
,
kjer
visi
težak
zastor
.
Zdi
se
mu
pri
slabi
nočni
luči
,
da
se
tam
neka
temna
senca
pregiblje
.
Prestrašen
se
zgane
.
„
Hej
—
kaj
je
pa
to
—
ali
vidiš
,
draga
žena
?
“
Brezsrčnež
obmolkne
.
Kar
oči
njegove
vidijo
,
ni
nič
kaj
prijetnega
—
samokres
z
napetim
petelinom
je
proti
njemu
namerjen
.
To
orožje
drži
mala
,
krepka
roka
.
Blanska
zakonska
dvojica
čuje
jasen
glas
,
ki
poluglasno
in
pa
odločno
veleva
:
„
Kdor
se
gane
ali
zavpije
,
razbijem
mu
hipoma
črepinjo
!
“
„
Usmiljeni
Bog
,
“
javka
graščakinja
,
„
kdo
je
to
?
“
Nikdo
ne
odgovori
,
zato
pa
se
v
polutemi
pri
zastoru
pokaže
šest
od
glave
do
nog
oboroženih
postav
.
Samokresi
in
bodala
se
svetijo
—
puškine
cevi
tudi
nič
prijetnega
ne
obetajo
.
S
strahom
in
trepetom
gleda
Blanska
gospoda
na
nepoklicane
goste
.
Graščak
v
prvem
hipu
meni
,
da
se
mu
vse
to
sanja
.
Zunanjost
kaže
,
da
so
to
moški
,
toda
pod
širokokrajniki
zapazi
sveže
dekliške
obraze
,
iz
katerih
se
bliskajo
preteče
oči
.
„
Kdo
ste
?
“
ječi
stari
skopuh
.
Zaničljiv
smeh
mu
odgovarja
.
„
Tolovajke
smo
,
“
predstavlja
se
Skopčeva
ljubica
,
„
ki
smo
Vas
prišle
na
Blansko
obiskat
.
Slišale
smo
Vajin
ljubezni
polni
razgovor
,
ki
nam
je
dokazal
,
da
ne
zaslužita
nikakoršnega
usmiljenja
—
lopova
!
“
Graščak
sedaj
ve
,
da
to
niso
sanje
in
da
se
pod
lovskimi
oblekami
skrivajo
razkošne
dekliške
postave
.
Začetkoma
meni
,
da
so
neznanke
uprizorile
zakasnelo
predpustno
šalo
,
toda
mrzla
cev
samokresa
,
nastavljena
na
njegovo
sence
,
ga
pouči
,
da
to
ni
nikakoršna
šala
.
„
Brezsrčni
zlodej
,
“
škriplje
krasna
Amalija
,
ki
poleg
njega
stoji
,
„
kdo
me
sedaj
more
zadrževati
,
da
Ti
ne
razbijem
Tvoje
grde
glave
na
male
kosce
?
“
Graščak
se
grozno
prestraši
.
„
Žena
—
pozvoni
—
služabnikom
,
“
stoka
in
mrzel
pot
ga
obliva
.
Zopet
zadoni
srdit
smeh
.
„
Da
—
le
zvonita
,
“
roga
se
lepa
tolovajica
,
„
hahaha
,
Vaših
štirih
ali
petih
starikavih
slug
se
presneto
malo
bojimo
.
Vaši
hlapci
bi
se
le
veselili
,
ko
bi
se
tacega
vražjega
gospodama
mogli
iznebiti
.
Vun
iz
postelje
,
grdoba
!
“
Graščak
hoče
zavpiti
,
toda
groze
samo
usta
odpira
in
zamolklo
grči
.
Uršika
ga
zgrabi
,
Amalija
pa
še
vedno
s
samokresom
nanj
meri
.
Trenotek
pozneje
telebne
stari
skopuh
iz
postelje
na
tla
.
Odrasli
sin
in
hči
spita
v
sosedni
sobi
trdno
kakor
dva
jazbeca
,
ne
zbudita
se
,
čeravno
je
graščak
z
veliko
silo
treščil
ob
tla
.
Grdoba
stoka
in
brca
.
Amalija
se
pripogne
k
njemu
.
„
Poslušajte
me
sedaj
,
“
pravi
rezko
in
strogo
,
„
pokazati
nam
morate
,
kje
imate
vso
svojo
gotovino
in
dragocenosti
,
Vaša
žena
pa
tukaj
ostane
pod
našim
varstvom
.
Ne
obotavljajte
se
,
drugače
se
bojte
najhujšega
!
“
Graščak
se
po
vsem
životu
trese
.
Vzlic
temu
misli
,
da
mu
bo
kaka
zvijača
pomagala
.
—
Grozno
se
moti
!
„
Jaz
nimam
denarja
“
,
jeclja
ter
plašno
gleda
na
svojo
lepo
sovražnico
.
Amalija
se
malo
zmeni
za
njegove
besede
.
Bila
je
že
večkrat
pri
roparskih
napadih
navzoča
onih
časih
,
ko
še
Jurij
Skopec
ni
bil
tolovajski
glavar
,
ter
natanko
ve
,
kako
je
v
takih
slučajih
treba
postopati
.
Hladnokrvno
potegne
bodalo
izza
pasa
.
Graščak
se
neznansko
prestraši
,
ko
na
golih
prsih
mrzlo
ost
bodala
.
„
Kje
je
Tvoj
denar
?
“
sika
Amalija
.
„
Nimam
ga
“
,
taji
trdovratnež
.
V
tem
trenotku
pa
tudi
že
bolestno
zaječi
,
kajti
Amalija
je
bodalo
trdneje
pritisnila
in
skopuh
z
grozo
opazi
,
da
krvavih
kapljic
rudeči
njegovo
srajco
.
„
Vi
nočete
drugače
?
Dobro
,
pokazala
Vam
bom
,
da
se
ne
šalim
.
“
Roko
z
bodalom
k
sunku
dvigne
.
„
Prizanesite
mi
,
“
javka
graščak
,
ki
se
sedaj
kako
petlika
trese
,
„
vse
—
vse
Vam
bom
dal
—
kar
zahtevate
—
hočem
Vam
—
“
„
Aha
,
vrag
postaja
ponižnejši
,
“
norčuje
se
Amalija
,
„
le
hitro
—
nam
se
mudi
.
Uršika
,
glej
,
da
bodo
vreče
pripravljene
,
upam
,
da
bodemo
vse
napolnile
.
“
Jedna
tolovajk
ostane
z
napetim
samokresom
poleg
postelje
,
v
kateri
leži
brezsrčna
graščakinja
na
pol
mrtva
.
Ostala
petorica
pa
grdega
skopuha
zgrabi
ter
silo
kvišku
potegne
.
„
Hitro
,
ali
pa
Vam
ušesa
in
nos
odrežem
,
“
preti
Amalija
,
ki
ga
niti
za
trenotek
ne
izpusti
iz
očij
.
„
Kje
imate
denar
in
zlatnino
spravljeno
?
In
zapomnite
si
—
pri
prvem
glasu
,
s
katerim
bi
nas
hoteli
izdati
,
Vam
do
ročaja
porinem
bodalo
v
črno
srce
!
“
Graščak
je
strahopetnež
.
Stoka
in
javka
,
da
ga
je
grdo
slišali
.
Amalija
ga
zgrabi
za
Zavratnik
svilene
srajce
.
„
Hitro
,
ali
pa
Vam
napravim
urne
noge
!
Denar
in
dragocenosti
nam
brzo
izročite
,
če
Vam
je
le
količkaj
na
življenje
ležeče
!
“
Grožnja
pomaga
.
Skopug
nima
nobene
pomoči
,
otroka
spita
—
služabniki
pa
v
drugem
poslopji
stanujejo
.
Rešitev
je
popolnoma
nemogoča
!
Vendar
pa
ne
mara
svojega
premoženja
izročiti
ter
upa
,
da
se
bo
s
primeroma
malo
svoto
otresel
tolovajk
.
Amalija
postane
nepotrpežljiva
.
„
No
,
ali
bo
kmalu
?
“
praša
ter
mu
zopet
kožo
rani
.
„
Da
,
da
—
vse
Vam
pokažem
,
“
ječi
graščak
,
„
tu
zraven
v
jedilnici
v
škrinji
dobite
ves
denar
,
kar
ga
sedaj
premorem
.
“
„
Pokažite
nam
pot
!
“
Amalija
ga
sune
proti
vratom
,
ostale
tolovajke
pa
ga
s
trdimi
črevlji
brcajo
,
da
milo
stoka
.
Vendar
pa
hitro
koraka
s
svojimi
spremljevalkami
v
jedilnico
.
Tatinske
svetilnice
razsvetljujejo
veliko
dvorano
,
katere
okna
so
z
zastori
pregrnena
.
Bati
se
tedaj
ni
treba
,
da
bi
kdo
od
zunaj
zapazil
nenavadni
ponočni
obisk
.
„
Kje
je
denar
?
“
praša
Amalija
srdito
.
Graščak
pokaže
na
starinsko
skrinjo
,
ki
je
zaprta
.
„
Ključ
sem
!
“
veleva
Amalija
.
Zdihujoč
gre
hišni
gospodar
k
stenski
shrambi
,
na
katere
vratica
s
prstom
pritisne
.
Trenotek
pozneje
pomoli
tolovajki
ključ
.
Skopčeva
ljubica
ga
oprezno
opazuje
.
Ne
zaupa
mu
popolnoma
,
kajti
sluti
,
da
jej
bo
pokazal
le
majhen
del
svojega
premoženja
.
Vendar
pa
nobene
besedice
ne
reče
,
temveč
moleč
izroči
Uršiki
ključ
,
ki
nemudoma
odpre
skrinjo
.
Tu
notri
leži
marsikaj
poželjenja
vrednega
,
svilena
obleka
,
nekaj
zlatnine
in
zabojček
bliščečih
se
srebrnikov
.
Tolovajke
hitro
vse
v
svoje
vreče
pobašejo
.
Skopuh
se
v
ustnice
grize
in
grdo
gleda
,
ko
vidi
,
kako
tolovajke
z
njegovimi
stvarmi
postopajo
;
vzlic
temu
se
mu
iz
očij
sveti
zvita
prekanjenost
.
To
Amalija
tudi
zapazi
.
Bliskoma
se
obrne
proti
njemu
.
„
To
je
tedaj
vse
,
kar
premorete
?
“
Blanski
prikima
.
„
Da
,
da
,
“
javka
,
„
pri
teh
slabih
časih
je
sploh
še
čudež
,
da
sem
si
toliko
prihranil
.
Turška
sila
—
ta
nadloga
,
me
je
skoraj
popolnoma
na
beraško
palico
spravila
.
Oj
,
to
je
gorje
!
“
Amalija
ga
srpo
gleda
.
„
Vi
tedaj
nimate
nobenih
dragocenostij
več
?
“
„
Ne
,
nobenih
več
!
“
„
Ali
morete
to
priseči
?
“
praša
ga
tolovajka
še
vedno
mirno
.
„
Da
,
da
,
“
jeclja
graščak
,
ter
se
na
tihem
veseli
,
da
mu
tolovajska
poveljnica
tako
rada
vse
verjame
.
„
Lahko
prisežem
—
takoj
—
pri
tej
priči
.
“
Amalija
togotno
zasika
.
„
Nesramni
lažnjivec
!
“
zadere
se
nad
njim
,
„
ha
,
spoznali
bodete
kmalu
,
da
se
ne
dam
za
norca
imeti
!
Vrzite
ga
na
tla
—
bo
saj
izvedel
,
kdo
stoji
pred
njim
.
“
Graščak
hoče
bežati
,
toda
že
ga
drže
krepke
dekliške
pesti
kakor
v
kleščah
.
Hipoma
je
hudobnež
na
tleh
.
Brca
in
stoka
,
toda
Amalija
se
za
to
ne
zmeni
,
marveč
mu
hladnokrvno
nastavi
bodalo
na
vrat
.
„
Slepar
,
izgubljeni
ste
,
“
preti
mu
razdražena
rokovnjačica
,
„
zabodem
Vas
,
kakor
prešiča
,
lažnjiva
nesnaga
!
“
„
Milost
—
milost
,
“
stoka
skopuh
,
ki
meni
,
da
mu
je
zadnja
ura
odbila
.
„
Vse
Vam
dam
,
vse
,
samo
pustite
me
živeti
.
“
Amalija
ga
divje
potegne
kvišku
.
„
Lopov
,
“
sika
,
„
hitro
nam
pokaži
svoje
premoženje
,
ali
ste
me
razumeli
?
Če
se
le
ustavljate
,
odrežem
Vam
in
Vaši
ženi
ud
za
udom
.
Sedaj
je
moje
potrpežljivosti
konec
.
“
Graščak
zdihuje
,
da
bi
se
ga
kamen
usmilil
,
ko
mu
pa
ojstro
bodalo
znova
na
prsih
nareže
kožo
,
hiti
urnih
nog
skozi
več
sob
v
skrivno
čumnato
.
Tam
pokaže
bled
kakor
smrt
na
zastor
,
za
katerim
stoji
železna
blagajna
.
Ključ
je
skrit
v
kotu
pod
opeko
,
in
kmalu
je
težki
pokrov
odprt
.
Tu
notri
se
blišče
pri
svitu
tatinskih
svetilnic
—
cekini
,
dragocen
lišp
in
srebrna
ter
zlata
namizna
oprava
.
To
je
pravcati
zaklad
—
prvi
plen
dekliških
tolovajev
se
je
bogato
obnesel
.
Zvijača
.
—
Beg
tolovajev
.
—
Boj
.
—
V
taboru
.
—
Skrivnostna
tujka
.
—
Vzbujena
ljubezen
.
Vrnimo
se
k
predrznemu
tolovajskemu
glavarju
,
ki
pri
samostanskih
vratih
stoji
sam
nasproti
tolikim
sovražnikom
.
Kako
nevaren
položaj
!
Jurij
Skopec
dobro
ve
,
da
mu
je
pot
do
tovarišev
pretrgana
.
Kaj
naj
stori
?
Umakniti
se
je
toliko
kot
gotov
pogin
.
Vrata
so
zaprta
in
tudi
skozi
okno
je
pot
prenevarna
,
ker
zunaj
še
vedno
straži
del
sovražnikov
.
Od
opatovega
stanovališča
sem
je
prihrumel
nebroj
vojakov
in
lovcev
.
„
Roparji
so
vlomili
!
“
kriče
,
„
Jurij
Skopec
je
v
samostanu
!
“
„
Veliko
jih
ni
!
“
rujove
samostanski
hlapec
,
ki
je
odprl
samostanska
vrata
,
„
dobro
dvajset
jih
je
.
V
podzemeljskih
prebodih
se
mude
,
lahko
jih
bodemo
premagali
.
“
„
Hej
,
kaj
je
pa
tam
pri
vratih
?
“
zakliče
načelnik
vojakov
,
ki
pri
polumraku
nekaterih
svetilnic
zapazi
,
da
se
nekaj
premika
.
To
je
Jurij
Skopec
,
tolovajski
glavar
.
Znano
mu
je
,
da
visi
njegovo
življenje
le
na
tenki
nitki
—
vsak
trenotek
je
