idejeo
svobodi
,
enakopravnosti
in
bratstvu
;
sam
ni
discipliniran
in
tudi
pri
delavcih
ne
ume
uvesti
discipline
;
med
njimi
trpi
agitatorje
in
rogovileže
;
v
svoji
samovoljnosti
hlepi
po
popularnosti
,
katere
je
pri
Bošnjakih
tudi
v
obilni
meri
deležen
;
kakor
delavcem
tako
našepetava
tudi
domačemu
prebivalstvu
ter
zbuja
neizvedljive
nade
in
očito
pravi
,
da
dolgo
ne
bo
mogel
gledati
tega
zatiranja
s
strani
švabske
gospode
;
ves
se
nahaja
v
taboru
nezadovoljnežev
in
upornikov
in
kjer
le
more
,
izpodbija
naš
ugled
in
našo
idejo
.
Vse
to
je
posnel
Hvalibogovski
iz
gozdarjevih
pisem
in
obžaloval
je
ubogega
Čumurpašo
,
da
mora
s
takšnim
nerednim
človekom
opravljati
svoje
težko
,
odgovornosti
polno
delo
,
in
vse
to
je
razložil
svojima
tovarišema
.
Sam
iz
svojih
izkušenj
je
dodal
,
da
tudi
on
smatra
inženirja
za
nezanesljivega
človeka
,
ki
je
pripravljen
pri
vsaki
priliki
vreči
poleno
v
pošteno
kulturno
delo
ter
mu
podstaviti
nogo
;
tako
se
je
zaril
v
simpatije
bosenskih
malkontentov
,
da
mu
je
vse
prav
,
kar
najde
na
teh
ljudeh
;
celo
deklico
si
je
izposodil
pri
tem
zakrknjenem
rodu
,
sestro
izpodenega
meniha
in
najhujšega
agitatorja
,
ki
jo
skriva
v
Tuzli
pri
uradniški
rodbini
,
izpodbil
bi
vsako
vladno
napravo
in
vsak
ukrep
,
ki
meri
za
ohranitev
reda
,
tako
potrebnega
za
Bosno
.
"
E-e
–
gospod
stotnik
,
"
je
povzel
pl.
Merks
,
gladeč
si
s
peresnim
držalom
temno
dlačico
pod
nosom
,
"
to
ne
gre
,
da
bi
kornemu
poveljništvu
toliko
nakavkljali
na
papir
.
Naš
kancelijski
poslovni
red
nam
veleva
,
da
morajo
biti
prijave
kratke
,
jasne
in
prepričevalne
.
Tu
treba
navesti
in
poudariti
konkreten
prigodek
.
"
"
To
je
tista
,
"
je
potrdil
drugi
obtožitelj
,
nadporočnik
Buzduga
.
"
Mi
kot
poštenjaki
ga
ne
nameravamo
ovaditi
civilni
oblasti
zaradi
dejanj
,
ki
se
bližajo
že
veleizdaji
,
mi
ga
hočemo
naznaniti
vojaški
oblasti
,
da
ga
pahne
iz
oficirskega
zbora
,
katerega
več
ni
vreden
.
Tudi
jaz
bi
ga
bil
že
dvakrat
lahko
ovadil
,
da
se
vmešava
v
težavno
poslovanje
mojih
orožnikov
,
da
zlobno
kritizira
našo
upravo
,
pa
tega
nisem
storil
,
ker
sem
si
mislil
:
človek
je
mlad
,
neizkušen
,
sčasoma
se
pač
prilagodi
tukajšnjim
razmeram
in
kar
je
glavno
:
častnik
je
,
ki
se
je
udeležil
okupacije
;
s
takšnim
treba
ravnati
švalereskno
.
"
Po
teh
besedah
je
primaknil
svoj
stol
bliže
k
adjutantu
,
tako
da
je
videl
na
njegov
papir
,
kamor
je
bil
že
napisal
naslov
.
"
Ti
naznani
samo
snočnji
prigodek
,
"
je
govoril
pl.
Merksu
,
ki
je
posloval
kot
zapisnikar
,
"
namreč
uvodoma
napiši
,
da
se
inženir
,
dasi
je
častnik
,
namenoma
ogiblje
oficirske
družbe
ter
zahaja
v
beznice
,
kjer
se
pojo
in
svirajo
izdajalske
himne
,
kjer
na
stenah
ne
visi
nobena
patriotska
slika
.
"
"
Panslav
je
–
napiši
!
"
se
je
vmešal
Hvalibogovski
.
"
Ne
,
tega
ni
treba
.
Inženir
s
svojim
socialnim
mišljenjem
in
svojim
panslavizmom
itak
telebne
v
jamo
,
za
kar
ga
odkrito
obžalujem
.
Preden
pojde
iz
Bosne
,
mu
njegovo
predstojništvo
gotovo
še
naprti
disciplinarno
preiskavo
ali
pa
ga
spravi
njegova
drznost
pred
sodišče
.
Pa
to
so
skrbi
drugih
činiteljev
,
naša
stvar
je
ta
,
da
odloži
častniško
dostojanstvo
,
ki
ga
je
zapadel
s
svojim
neopreznim
ravnanjem
.
Napiši
torej
,
da
se
je
udeležil
nepatriotske
zabave
v
srbski
kavarni
,
da
se
je
strinjal
z
izdajalskim
mišljenjem
,
ki
se
goji
v
tem
lokalu
,
ker
ni
vstal
,
ni
odšel
,
ko
je
slišal
slavnostne
pesmi
nam
sovražnih
držav
.
"
Pl.
Merks
je
odobril
orožnikov
nasvet
in
pisal
.
Ovadbo
so
poslali
na
korno
poveljništvo
v
Sarajevu
,
ki
je
odredilo
preiskavo
.
Bilo
je
že
proti
koncu
januarja
,
ko
je
dobil
Vilar
poziv
pred
častno
sodišče
.
Posmejal
se
je
,
ko
je
zvedel
,
kako
je
tisto
noč
v
srbski
kavarni
onečastil
sebe
in
vojaški
stan
.
Prestregel
je
obravnavo
,
ki
je
navadno
dolgotrajna
,
s
prošnjo
,
da
bi
smel
odložiti
častniško
dostojanstvo
.
Po
tej
odpovedi
se
mu
je
zdelo
,
da
mu
je
tem
laže
na
duši
,
čim
manj
ima
dostojanstev
na
telesu
.
In
zopet
se
je
zaril
v
svojo
planino
.
Vedel
je
,
da
ima
med
drvarji
nekaj
nezadovoljnežev
,
katerim
bi
ne
mogel
nikdar
ugoditi
,
nekaj
takšnih
,
ki
očito
opravljajo
posel
agitatorstva
,
toda
ne
mogel
bi
odgnati
od
dela
človeka
,
ki
je
prosil
za
delo
.
Potrpel
je
s
šuntarji
tem
rajši
,
ker
se
je
nadejal
,
da
se
pomirijo
,
kadar
bo
strto
vstaško
gibanje
v
sosednjih
pokrajinah
.
Do
konca
je
hotel
ostati
zvest
svojim
načelom
in
s
tistim
gorkim
srcem
kakor
poletne
mesece
je
hodil
tudi
pozimi
v
delavski
tabor
.
Včasi
je
ostal
v
Medvedjem
Dolu
do
poznega
večera
;
to
je
bilo
takrat
,
kadar
je
pričakoval
jasno
noč
in
je
mogel
brez
plamenice
v
dolino
;
pozimi
je
bilo
to
mogoče
,
zakaj
nočna
luč
je
prodirala
skozi
ogoljene
veje
noter
do
steze
.
Drvarji
so
morali
zvečer
ob
svitu
zažganih
grmad
žagati
in
klestiti
,
in
Vilar
je
rad
postajal
pri
njih
,
ako
ni
bil
navzoč
Bierkopf
.
Grejoč
se
ob
ognju
,
je
poslušal
njih
otožne
pesmi
,
ki
so
se
razlegale
v
mesečno
noč
;
zvesto
je
vlekel
na
uho
,
da
bi
ne
preslišal
tega
,
kar
žalko
in
enozvočno
kipi
iz
trpečih
src
:
izlival
se
je
iz
njih
potok
solz
in
bridkih
spominov
na
dolgotrajno
sužnost
.
Ako
niso
peli
,
so
se
razgovarjali
,
skraja
vsaka
gruča
o
svojem
osebnem
predmetu
,
a
kmalu
se
je
pririnila
na
površje
vseobča
nezadovoljnost
,
katero
so
umeli
agitatorji
zgovorno
podpihovati
.
Lazar
Tunguz
je
bil
prinesel
v
delavski
tabor
zahtevo
po
skrajšanju
dnevnega
delovnega
časa
:
sekalo
naj
bi
se
pozimi
kvečjemu
po
devet
ur
na
dan
,
nikakor
pa
ne
pri
luči
.
Kdo
je
kdaj
videl
,
da
bi
se
v
gozdu
delalo
po
noči
?
Te
po
gozdarjevih
in
paznikovih
nazorih
predrzne
in
preoblastne
terjatve
so
se
drvarji
hitro
poprijeli
.
Kadar
je
prišla
govorica
nanjo
,
so
vse
vprek
letele
grozne
kletve
ter
strahovite
pogrde
in
grožnje
.
Takrat
je
Vilar
huje
nego
drugekrati
čutil
zamršenost
socialnega
reda
.
Kakor
bi
brušene
sekire
padale
na
njegovo
razmehčano
srce
.
Robantenja
ni
maral
dolgo
poslušati
.
Tu
ni
mogel
odpomoči
,
ker
določitev
delovnega
časa
ni
spadala
v
njegov
delokrog
.
Tiho
se
je
splazil
od
ognja
in
se
napotil
navzdol
.
V
srebrni
mesečini
se
je
lovil
preko
kamenitih
in
lesenih
pragov
,
zroč
v
fantastne
oblike
,
ki
jih
je
,
podobne
razmreženim
arabeskam
velikolepe
mošeje
,
magična
svetloba
naslikala
na
strmo
stezo
in
na
hrumeči
potok
.
Včasi
je
šel
že
zjutraj
na
planino
.
Opoldne
je
zaužil
skromno
kosilo
pri
drvarjih
,
potem
se
je
napotil
v
han
ob
Oskovi
.
Laskala
mu
je
misel
,
da
posedi
tam
,
kjer
je
živela
Danica
,
kjer
se
je
seznanil
z
njo
.
Navadil
se
je
bil
tistega
kraja
in
prijetno
se
mu
je
zdelo
,
izpregovoriti
besedo
z
Mušićem
in
Vazkom
.
Sam
sebi
se
je
čudil
,
da
se
je
tako
navadil
teh
ljudi
.
Ne
,
on
ni
bil
ustvarjen
za
častnika
,
ne
za
ono
gospodo
,
ki
morajo
po
nekih
pravilih
stati
na
nekem
posebnem
stališču
,
nekje
izven
ljudstva
.
Ona
pravila
so
se
mu
zdela
v
nekem
oziru
globoko
premišljena
,
toda
odganjala
so
ga
od
družbe
,
kljuboval
jim
je
,
dočim
so
ga
preprosti
ljudje
v
svoji
odkritosti
in
naravnosti
tako
zelo
vlekli
nase
,
da
so
ga
takorekoč
lahko
ovili
krog
prsta
.
Perovo
zdravje
se
je
nekoliko
popravilo
,
vselej
je
oživel
,
kadar
je
prišel
imenitni
gost
.
Odkar
mu
je
zaupal
zgodbo
svojega
bednega
življenja
,
se
je
nekako
zbližal
in
sprijateljil
z
njim
.
Tisti
,
ki
pozna
in
uvažuje
moje
trpljenje
,
je
moj
prijatelj
–
tako
si
je
mislil
starec
.
Brez
bojazni
in
z
iskrenostjo
v
srcu
je
sedel
po
cele
ure
kraj
gospodina
Franja
.
Večkrat
se
je
povrnil
k
svojim
življenskim
spominom
,
v
odlomkih
je
ponavljal
svojo
tužno
povest
,
jasnega
obraza
in
smehljaje
se
jo
je
pravil
,
kakor
bi
hotel
vliti
Vazku
,
čepečemu
mu
pri
kolenih
,
svojo
vztrajnost
in
krepko
voljo
in
bi
se
hotel
pred
gostom
ponašati
s
svojo
borno
preteklostjo
.
Toda
Vazko
ni
dolgo
ostal
pri
svojem
stricu
.
Zdaj
,
ko
je
bila
tudi
Danica
v
mestu
,
ga
je
še
bolj
mikalo
tja
.
Vilar
je
začel
premišljevati
o
njegovem
hrepenenju
.
Razsodil
je
,
da
bi
bilo
za
dečka
,
kateremu
je
bilo
itak
prisojeno
,
da
pride
k
svojemu
drugemu
stricu
v
Dalmacijo
učit
se
opankarstva
,
koristneje
,
ako
prične
z
učenjem
že
sedaj
,
in
sicer
pri
Grgiću
v
Tuzli
.
To
misel
je
razodel
Mušiću
in
tako
se
je
zgodilo
,
da
se
je
peljal
nekega
dne
sredi
zime
z
Vazkom
v
Tuzlo
,
kjer
ga
je
spravil
v
učenje
k
Grgiću
.
V
Bierkopfovi
duši
se
je
nahajalo
brezdno
sebičnosti
,
iz
katerega
bujno
rastejo
vse
druge
strasti
.
Hlepenje
po
lastnem
dobičku
mu
ni
dalo
miru
;
njemu
je
fanatično
tlačanil
brez
ozira
na
blaginjo
Avstrije
in
zasedenih
dežel
.
Želel
je
nakopičiti
takšno
premoženje
,
da
bi
si
na
stara
leta
lahko
kupil
hišo
,
ki
bo
stala
na
glavnem
trgu
levovskega
mesta
.
S
Tunguzom
in
Konjhodžićem
je
spravil
v
drvarski
tabor
dva
agitatorja
,
ki
naj
bi
delala
inženirju
neprilike
.
Gozdar
je
bil
dober
poznavatelj
ljudi
in
je
vedel
,
da
mu
njegov
nasprotnik
sede
na
limanice
.
Miril
bo
agitatorja
,
ne
da
bi
ju
spodil
od
dela
.
V
konaku
je
bil
Bierkopf
dobro
popisan
;
pl.
Pester
ga
je
bil
zelo
priporočil
novemu
okrajnemu
načelniku
,
dočim
o
inženirju
ni
sodil
dobrohotno
.
Zato
je
načelnik
,
ko
so
se
mu
predstavili
uradniki
,
Bierkopfa
zelo
prijazno
izprašal
o
delu
na
Konj-planini
,
dočim
je
šel
hladno
mimo
Vilarja
.
Gozdar
je
to
izrabil
:
večkrat
se
je
napotil
v
Tuzlo
,
kjer
je
pred
načelnikom
skrajno
neugodno
slikal
položaj
v
drvarski
koloniji
.
Rekel
je
,
da
zdaj
tam
gospodari
večinoma
inženir
,
s
čigar
nazori
se
mnogokrat
ne
more
ujemati
,
a
upreti
se
jim
ne
sme
;
on
,
gozdar
,
ni
ne
krop
ne
voda
,
ne
miš
ne
ptič
in
ta
razdvojenost
v
vodstvu
močno
škoduje
redu
,
prav
zato
je
morala
oblast
blizu
drvarskega
tabora
nastaniti
orožnike
in
če
pojde
tako
dalje
,
bo
treba
postaviti
tudi
vislice
.
Vedel
je
načelniku
vcepiti
spoznanje
,
da
so
prava
inženirska
dela
na
Konj-planini
izvršena
in
da
je
za
par
let
tam
inženir
nepotrebna
oseba
.
Načelnik
se
je
prestrašil
črne
slike
s
Konj-planine
,
zakaj
bal
se
je
,
da
ne
bi
švignil
plamen
vstaje
tudi
v
njegov
okraj
.
Hitro
si
je
prisvojil
gozdarjev
nazor
in
tem
rajši
ga
je
sporočil
v
Sarajevo
,
ker
je
bil
vnet
za
reforme
in
za
štedljivost
v
upravi
,
s
čimer
se
je
nameraval
prikupiti
deželni
vladi
.
Iniciativno
je
hotel
vladati
svojemu
okraju
in
kdor
je
prvi
kaj
pametnega
sprožil
,
tisti
mu
je
prirastel
k
srcu
.
Še
laže
je
dobil
Bierkopf
stotnika
Hvalibogovskega
na
svojo
stran
.
Ta
je
sploh
sovražil
uradnike
,
ki
so
se
ponekod
bratili
z
domačini
in
uvažali
nevarne
ideje
v
deželo
,
kateri
se
je
je
moralo
po
stotnikovi
sodbi
vladati
samo
z
vojaško
silo
.
Obljubil
je
prijatelju
,
da
se
v
njegovem
smislu
obrne
na
vplivnega
gospoda
pri
deželni
vladi
,
čigar
beseda
toliko
zaleže
,
da
nikdar
več
ne
bo
stopila
noga
takšnega
Panslava
,
kakor
je
Vilar
,
na
Konj-planino
.
Gozdar
si
je
od
veselja
mel
roki
v
nadi
,
da
kmalu
zopet
vzcvete
njegova
pšenica
.
Ni
se
varal
.
Prej
,
nego
je
pričakoval
,
se
je
izpolnila
njegova
želja
.
Kakor
je
napovedal
Hren
,
tako
se
je
zgodilo
:
Jovice
Miloševića
niso
izpustili
iz
preiskovalnega
zapora
.
Pri
civilnem
sodišču
so
proučili
vse
listine
,
ki
so
bile
spisane
o
njem
,
toda
glede
njegove
krivde
niso
prišli
na
jasno
.
Pričevanje
inženirja
Vilarja
in
drvarja
Glavača
,
tistega
Mrkezkovega
Janeza
od
Sv.
Frančiška
,
ki
je
bil
skraja
za
kuharja
v
Medvedjem
Dolu
,
je
tako
glasno
govorilo
proti
Atifu
Sarajliji
,
da
se
je
zdelo
sodnikom
potrebno
,
zaslišati
tudi
njegra
.
Pisali
so
orožništvu
ponj
,
toda
to
je
odgovorilo
,
da
je
Atif
Sarajlija
odšel
v
Hercegovino
in
kadar
se
vrne
,
se
bo
precej
pojavil
pri
sodišču
.
Na
takšno
izjavo
so
odgodili
preiskavo
in
položili
nanjo
se
nanašajoči
sveženj
listin
na
stran
.
Prišla
je
ovadba
zaradi
Daničinega
kinžala
.
Orožnik
bi
jo
bil
rad
zamolčal
,
pa
je
ni
mogel
,
ker
je
šlo
za
sestro
močno
osumljenega
in
nevarnega
človeka
.
V
svesti
si
svojega
prevsiljivega
vedenja
pred
deklico
je
napisal
ovadbo
z
dosti
rahlimi
besedami
,
toliko
da
izpriča
svojo
vestnost
in
natančnost
.
Sodnikom
je
lepi
kinžal
zelo
ugajal
,
bili
pa
so
toliko
delikatni
,
da
zaradi
takšne
malenkosti
niso
zvali
deklice
pred
sodišče
;
stvar
naj
pride
skupno
s
kaludjerovo
zadevo
na
razpravo
,
kadar
se
pojavi
Atif
Sarajlija
kot
priča
.
Priložili
so
ovadbo
Miloševićevim
aktom
.
Vanje
se
je
zažrl
kancelijski
prah
,
preden
so
prišli
na
dnevni
red
.
Vazko
je
bival
v
Tuzli
samo
nekaj
tednov
.
Mladi
mojster
Grgić
je
bil
z
okretnim
in
bodrim
dečkom
zadovoljen
.
Osnovna
navodila
za
prikrajanje
opank
mu
je
kmalu
vcepil
,
sicer
pa
ga
je
porabil
za
vsako
pot
k
svojim
naročnikom
in
odjemalcem
.
Teh
potov
je
bil
Vazko
vesel
,
saj
je
videl
v
mestu
toliko
novih
stvari
,
o
katerih
se
mu
v
gozdu
še
sanjalo
ni
.
Spotoma
je
navadno
skočil
k
Danici
ter
jo
pozdravil
.
Ni
mu
trebalo
dolgo
čakati
,
da
je
videl
tudi
svojega
učitelja
in
pobratima
Jovico
.
Grgić
,
ki
je
tuzlanskim
jetnikom
popravljal
opanke
,
ga
je
pošiljal
po
dvakrat
na
teden
v
kaznilnico
po
poškodovana
obuvala
in
z
zakrpanimi
nazaj
.
Vazku
je
močno
bilo
srce
,
ko
je
šel
prvikrat
s
šopom
opank
v
kaznilnico
.
Navdajala
ga
je
groza
pred
prostori
,
kjer
žive
po
narodnih
pesmih
nesrečni
jetniki
v
strašnih
mukah
.
Vojak
,
ki
je
pri
velikih
vratih
stražil
vhod
v
poslopje
,
ga
je
,
videč
opanke
,
spustil
v
hišo
pokore
.
Stopivši
na
dvorišče
,
se
je
deček
ogledal
po
neprijaznem
svetu
.
Na
notranji
strani
pritlične
hiše
,
zidane
na
štiri
ogle
,
se
je
tiščalo
k
zamazani
steni
krog
in
krog
primitivno
pristrešje
na
lesenih
stebrih
;
pod
njim
se
je
nahajal
netlakovan
hodnik
,
kjer
so
se
smeli
ob
deževnem
vremenu
v
določeni
dobi
izprehajati
jetniki
.
S
hodnika
so
držala
z
lukalnicami
opremljena
in
z
železnimi
ploščami
okovana
ozka
in
nizka
vrata
v
ječe
.
Niso
stala
vsa
vrata
v
vodoravni
legi
s
hodnikom
;
do
nekaterih
se
je
moralo
po
ozkih
stopnicah
navzdol
,
ker
turška
vlada
je
skrbela
tudi
za
podzemske
ječe
.
Okna
,
ki
so
mrko
zrla
v
ta
pusti
svet
,
niso
bila
vsa
enaka
,
ker
niso
vsi
jetniki
dobivali
enake
porcije
svetlobe
zraka
,
a
mimo
štirih
velikih
oken
precej
pri
vhodu
in
so
bila
vsa
druga
,
majhna
in
majčkena
,
zavarovana
z
mrežami
iz
železnih
prekel
.
Par
vojakov
s
puško
ob
rami
je
korakalo
po
hodniku
,
nedolga
vrsta
jetnikov
se
je
,
rožljaje
z
verigami
,
vlekla
zadi
po
dvorišču
tik
pred
stolpovjem
.
Sredi
prostranega
dvorišča
je
zagledal
trop
Bošnjakov
pod
fesi
in
turbani
ter
z
okovi
na
nogah
.
Gnetli
so
se
krog
razdrtega
vodnjaka
;
menda
so
ga
popravljali
ali
čistili
.
Oprezno
se
je
bližal
tej
gruči
,
ni
li
Jovice
v
njej
.
Vojak
,
stražeč
tolpo
,
je
divje
pogledal
na
dečka
,
kakor
bi
ta
ne
nesel
nedolžnih
opank
,
ampak
nevarne
bombe
.
"
Gospodine
asker
,
zakrpane
opanke
nesem
k
gospodinu
ječarju
,
pa
ne
vem
,
kje
je
,
ker
sem
prvikrat
tukaj
,
"
je
poizkusil
Vazko
potolažiti
vojaka
.
Grgić
ga
je
bil
natanko
poučil
,
kje
biva
ječar
s
svojo
ženo
in
otroki
,
toda
deček
je
hotel
porabiti
priliko
,
da
se
razgleda
in
razpozna
po
mračnih
prostorih
.
Vojak
ni
dal
besede
od
sebe
,
le
z
roko
,
oboroženo
z
ogromno
sukneno
rokavico
napestnico
,
je
strogo
in
mrko
pokazal
na
ona
velika
okna
pri
vhodu
.
Vazko
se
je
prepričal
,
da
v
oni
tolpi
Jovice
ni
.
Urno
se
je
obrnil
ter
se
napotil
proti
ječarjevemu
stanovanju
.
Zdajci
je
zaslišal
odnekod
iz
ječ
strašno
tuljenje
.
Okrenil
se
je
in
poslušal
;
ni
vedel
,
ali
veka
tako
bolan
jetnik
,
ali
vpije
s
takšnim
presunljivim
glasom
na
pomoč
v
telesnih
mukah
,
ali
je
znorel
.
Vazko
je
postal
.
Spomnil
se
je
zmajev
in
kač
v
temnicah
;
vlekel
je
na
uho
,
da
bi
razbral
,
ne
kriči
li
pobratim
nekje
v
podzemeljski
ječi
.
Kruta
bolest
mu
je
stisnila
srce
,
ker
prav
tako
neznansko
je
nekoč
kričal
Jovica
na
nekega
dečka
,
ki
se
je
bil
zlagal
.
Tuljenje
je
potihnilo
.
Opotekajoč
se
,
je
zavil
na
hodnik
.
Na
druga
vrata
na
desni
od
vhoda
je
podromljal
s
prsti
–
tako
ga
je
bil
poučil
Grgić
.
Prišla
mu
je
odpret
postarna
suha
ženska
v
višnjevkasti
,
ponošeni
halji
,
z
mokro
cunjo
v
roki
.
Vazko
se
je
prestrašil
ter
stopil
korak
nazaj
,
tako
vražja
se
mu
je
zdela
ženska
.
Njen
obraz
je
bil
malone
zelen
in
prišpiljen
kakor
pri
kači
,
za
odprtima
ustnicama
sta
samevala
na
spodnji
čeljusti
dva
orumenela
zoba
,
njene
zlovešče
oči
so
gledale
skozi
velike
,
črno
obrobljene
naočnike
,
na
koncu
nosa
ji
je
visela
kaplja
.
To
je
pol
zmaja
pol
kače
–
si
je
mislil
preplašeni
Vazko
in
nič
ni
rekel
,
dasi
je
bil
priljuden
in
je
tudi
v
mestu
vsakega
vprašal
:
"
Kako
si
?
"
Ko
je
bila
ženska
zagledala
obutev
v
njegovih
rokah
,
ga
je
spustila
skozi
vrata
k
sebi
.
Stopil
je
v
topel
prostor
,
kjer
je
moč
no
dehtelo
po
prismojenem
mleku
.
Stal
je
v
ječarjevi
kuhinji
.
Ženska
je
segla
na
omaro
,
odkoder
je
prinesla
ogoljeno
knjigo
.
Pogledala
je
vanjo
,
potem
je
odvzela
dečku
obutev
.
Dočim
je
ona
štela
opanke
in
jih
pregledovala
,
so
li
dobro
popravljene
,
se
je
Vazko
zagledal
skozi
odprte
duri
v
sosednjo
sobo
,
kjer
so
pri
mizi
sedeli
trije
majhni
,
goloroki
švabski
dečki
,
obrnjeni
k
njemu
.
Dečkov
eden
je
pisal
,
kimaje
z
glavo
,
druga
dva
sta
zrla
v
moža
,
ki
jima
je
sedel
nasproti
,
tako
da
je
kazal
hrbet
v
kuhinjo
.
Vse
je
kazalo
Vazku
,
da
je
ta
širokopleči
mož
učitelj
,
zakaj
onadva
dečka
sta
mu
nekaj
odgovarjala
.
Zroč
na
učiteljeve
črne
lase
,
segajoče
čez
tilnik
,
je
razsodil
sam
v
sebi
,
da
tu
pop
poučuje
otroke
.
Že
je
hotel
odvrniti
oči
od
prizora
,
a
zdajci
je
učitelj
premaknil
nogo
in
zarožljala
je
veriga
.
Vazko
se
je
pozorneje
zazrl
v
moža
ter
zapazil
,
da
ima
na
nogah
okove
,
zvezane
z
verigo
,
ki
je
bila
pripeta
z
vrvico
za
pas
.
Pogrelo
ga
je
,
ker
učitelje
je
spoštoval
,
odkar
mu
je
bil
Jovica
vtisnil
pečate
abecednega
znanja
.
In
tukaj
poučuje
takšen
učen
človek
ob
rožljanju
jetniške
verige
!
Vazku
se
je
storilo
inako
in
čim
bolj
je
zrl
na
učiteljeve
lase
,
na
njegov
gunj
,
na
njegove
čakšire
,
tem
bolj
je
rastla
v
njegovi
glavi
dobro
znana
pobratimova
podoba
.
In
čuj
–
zdajci
je
učitelj
izpregovoril
,
trdo
nemško
besedo
sicer
,
toda
glas
je
bil
tisti
,
za
katerim
bi
bil
šel
Vazko
bos
čez
trnje
,
poslušno
in
vdano
kakor
jagnje
za
svojo
materjo
.
Ni
se
mogel
premagati
,
vzhičen
je
skočil
čez
prag
,
se
oklenil
Jovičine
roke
ter
zavpil
:
"
O
moj
učitelj
in
pobratim
,
tu
učiš
otroke
,
a
pri
nas
v
Piliću
jih
nisi
smel
učiti
!
"
Jovica
je
ostrmel
,
spoznavši
dečka
.
Uprl
je
vanj
melanholične
oči
,
vesel
tolike
vdanosti
.
Hvaležni
učenec
se
je
hotel
skloniti
,
da
bi
poljubil
pobratimu
roko
,
toda
ni
mogel
:
zagrabila
ga
je
tisti
hip
koščena
roka
za
vivček
las
nad
tilnikom
ter
ga
vlekla
proč
od
jetnika
.
In
kričala
je
ženska
kačjega
obraza
:
"
Ti
prasec
bosenski
,
ti
strigalec
ušes
,
ti
–
ti
–
ovčji
tat
–
ali
ne
veš
,
da
se
brez
višjega
dovoljenja
ne
sme
govoriti
z
jetniki
?
A
?
"
Potresla
ga
je
tako
,
da
je
odletel
v
kot
.
Vazko
bi
se
bil
razburil
ob
hudi
babi
,
a
umel
se
je
potuhniti
,
kakor
se
prihuli
človek
,
ki
je
živel
v
dolgi
sužnosti
,
vpričo
nasilstva
,
ki
mu
ni
kos
.
Vedel
je
,
da
bi
mu
upornost
škodovala
in
bi
potem
več
ne
mogel
videti
pobratima
:
zato
je
tiho
pretrpel
lasanje
in
psovke
.
Ženska
je
vrgla
zakrpane
opanke
v
kot
,
iz
drugega
kota
je
prinesla
raztrgane
,
jih
preštela
,
povezala
ter
oddala
Vazku
.
Tedaj
je
vstopil
ječar
s
šopom
ključev
.
To
je
bil
star
vojak
graničarskega
rodu
,
visok
in
močan
kakor
Jovica
,
kateremu
je
bil
podoben
tudi
po
močni
bradi
,
le
da
je
bila
ječarjeva
že
osivela
in
pristrižena
,
torej
krajša
.
Pisal
se
je
za
Meglića
.
Dočim
se
je
na
obrazu
njegove
žene
neprestano
kremžila
zloba
,
ki
je
govorila
:
Gorje
ti
,
ako
prideš
pod
naše
ključe
!
–
je
sijala
z
njegovega
skoraj
častitljivega
obraza
neka
dobrodušnost
,
katere
ni
bilo
mogoče
spraviti
v
sklad
z
njegovim
sirovim
poslom
.
Neprestano
je
sedela
neka
dobrovoljnost
na
njegovih
ozkih
ustnicah
in
v
njegovih
živahnih
očeh
;
z
izrazom
smehljaja
je
vklenil
jetnika
,
češ
:
Ne
boj
se
,
malo
pokore
ti
ne
bode
škodovalo
!
Prav
tako
ga
je
izročil
vojaškemu
oddelku
,
da
ga
odvede
na
morišče
,
kakor
bi
hotel
pred
otroki
poudariti
:
Glejte
,
tako
se
zgodi
,
ako
človek
noče
slušati
.
Smehljal
se
je
,
kadar
je
razklepal
jetnika
,
izpuščenega
na
svobodo
,
smehljal
se
je
,
kadar
je
sprejemal
od
šumarja
Milana
Nikolića
podarjeno
divjačino
ali
pa
bosensko
slivovico
.
Še
pod
Radeckim
je
služil
v
Lombardiji
,
ostal
je
v
Italiji
do
konca
našega
gospostva
na
Beneškem
,
potem
je
služil
v
Dalmaciji
do
okupacije
;
takrat
so
ga
petdesetletnika
preskrbeli
v
Tuzli
s
težavno
ječarsko
službo
,
ki
jo
je
opravljal
s
pomočjo
dveh
ključarjev
.
Italijansko
in
dalmatinsko
solnce
je
ožgalo
njegov
obraz
;
ves
je
bil
otemnel
,
kolikor
se
ga
je
videlo
iz
brade
.
Mimo
šumarja
ni
spoštoval
nobenega
pravoslavnega
Bošnjaka
,
vse
je
kregal
smejočega
se
obraza
s
tistimi
psovkami
kakor
njegova
žena
,
samo
Milan
Nikolić
se
mu
je
zdel
vdan
in
zanesljiv
,
ker
ga
je
oblast
spoznala
za
vrednega
,
da
nosi
puško
in
spredaj
na
prepasanem
jermenu
svetlega
cesarskega
orla
.
Šumarju
je
vse
zaupal
,
in
mu
dovolil
,
da
je
smel
govoriti
z
nekaterimi
jetniki
.
Pa
še
enega
Bošnjaka
je
Meglić
uvaževal
–
opankarja
Grgića
,
to
pa
zato
,
ker
je
bil
Grgić
katolik
in
je
kakor
žid
Samojlo
poznal
šege
širokega
sveta
:
vsak
mesec
je
pri
obračunu
popustil
nekaj
odstotkov
,
kar
je
zdrčalo
v
ječarjev
žep
.
Ko
je
prvikrat
zagledal
Vazka
v
svoji
kuhinji
in
spoznal
Grgićevega
vajenca
,
se
mu
je
nasmehnil
;
ko
pa
je
zvedel
,
da
je
bil
deček
v
Piliću
Miloševićev
učenec
,
je
postal
oprezen
in
je
pritrdil
svoji
ženi
,
ker
mu
ni
dovolila
govoriti
z
jetnikom
.
Jovica
je
sedel
že
šesti
mesec
v
preiskovalnem
zaporu
.
Njegovo
mirno
možato
vedenje
je
zbujalo
spoštovanje
pri
vseh
prebivalcih
kaznilnice
,
s
katerimi
je
mogel
občevati
.
Svojih
prevratnih
nazorov
tudi
pred
kaznjenci
ni
tajil
;
zaradi
njih
bi
ga
bila
gotovo
doletela
kdaj
občutna
kazen
,
ko
bi
se
ne
bil
prikupil
ječarju
,
kateremu
ga
je
Milan
Nikolić
precej
skraja
priporočil
kot
sila
učenega
človeka
.
Na
takšno
priporočilo
je
oni
uglednega
jetnika
porabil
za
učitelja
pri
svojih
dečkih
,
ki
bi
jih
bil
moral
drugače
poslati
čez
mejo
,
ker
v
Tuzli
ni
bilo
pripravnih
šol
.
Pri
poučevanju
so
Jovici
kaj
hitro
tekli
dnevi
,
tedni
,
meseci
.
Za
svoj
trud
je
užival
neke
udobnosti
:
na
tlačanska
dela
mu
ni
trebalo
hoditi
,
smel
se
je
izprehajati
po
dvorišču
,
govoriti
z
jetniki
in
šumarjem
,
smel
je
pušiti
duhan
,
ki
ga
je
z
njim
zalagal
prijatelj
Nikolić
,
pri
ječarju
je
dobival
črno
kavo
,
celo
sam
jo
je
kuhal
.
Skromni
,
v
vsaki
bedi
utrjeni
in
za
samostansko
ozidje
namenjeni
Jovica
bi
v
zaporu
mimo
svobode
ničesar
ne
bil
pogrešal
tako
hudo
kakor
nedostatek
duhana
in
črne
kave
.
Kaludjer
se
je
nekoč
pohvalil
,
kako
je
v
njegovem
taboru
vse
znano
,
kar
se
godi
v
deželi
.
Znatna
oseba
in
gonilna
moč
v
tem
taboru
je
bil
Nikolić
.
Opremljen
z
dvoglavim
orlom
,
je
imel
odprt
dostop
v
orožniške
stražarne
,
k
financarjem
,
v
ječe
,
v
predsobe
bosenskih
pisarn
.
Kamorkoli
je
prišel
,
povsod
se
je
umel
priljubiti
z
divjačino
,
ki
jo
je
smel
streljati
,
kolikor
je
hotel
,
in
jo
je
nosil
v
dar
ljudem
,
od
katerih
je
hotel
kaj
zvedeti
.
Pri
švabskih
ljudeh
je
marsikaj
slišal
,
še
več
pa
je
zvedel
pri
domačinih
,
posebno
pri
inteligentnejših
,
ki
so
imeli
rodbinske
ali
trgovske
zveze
v
pobunjenih
okrajih
,
dalje
od
agitatorjev
,
katerim
je
pripadal
sam
.
Po
šumarju
je
bil
Jovica
natanko
poučen
o
vstaškem
gibanju
na
zapadu
in
jugu
zasedenih
dežel
in
čim
bolj
je
ono
rastlo
,
tem
bolj
je
hrepenel
po
svobodi
.
Za
občutke
in
strasti
navadnih
ljudi
je
bila
njegova
silna
duša
obdana
z
neprodirnim
zidom
,
a
čut
za
neodvisnost
,
pravico
in
osveto
je
vedno
živel
v
njej
in
vedno
mu
je
mogel
kdo
še
priliti
,
kar
je
premišljeno
delal
Nikolić
s
tem
,
da
je
prinašal
vesti
o
novi
vstaji
.
Mnogokrat
sta
stala
na
hodniku
za
kakšnim
stebrom
in
se
nemotena
razgovarjala
.
Vazko
je
bil
zadovoljen
,
da
biva
v
bližini
svojega
pobratima
,
ki
od
zmajev
in
kač
ne
trpi
kdove
kakšnih
muk
,
da
vsak
teden
večkrat
vidi
njegove
kodre
in
njegov
hrbet
.
Včasi
se
mu
je
tako
močno
zahotelo
,
zagledati
se
v
prijateljevo
obličje
,
da
je
,
čakajoč
v
ječarjevi
kuhinji
,
glasno
zakašljal
,
na
kar
se
je
Jovica
okrenil
in
sta
se
videla
z
obraza
v
obraz
.
Nekoč
je
ječarka
z
metlo
švigala
po
izbi
,
kjer
je
poučeval
Jovica
,
ječar
je
v
kuhinji
zbiral
in
prešteval
opanke
,
Vazko
je
čakal
.
Ta
je
sicer
zakašljal
,
toda
pobratim
ga
ni
slišal
;
razlagal
je
takrat
svojim
učencem
z
veliko
vnemo
pomen
pregovora
,
ki
pravi
:
Jezik
laže
,
srce
istino
kaže
.
Ker
mladi
opankar
pobratimu
svoje
navzočnosti
ni
mogel
posvedočiti
s
kašljem
,
je
smelo
stopil
med
duri
,
učeno
dvignil
obrvi
ter
zaklical
jecarjevim
otrokom
:
"
Govorite
vedno
samo
resnico
,
vselej
recite
bobu
bob
in
popu
pop
!
"
Seveda
je
dosegel
svoj
namen
,
ker
Jovica
se
je
okrenil
in
pogledal
na
svojega
součitelja
,
toda
tudi
ječarka
se
je
zbudila
;
na
takšno
drznost
je
dvignila
kačjo
glavo
,
zavpila
:
"
Jezik
za
zobe
,
pasje
seme
,
ušivec
!
"
in
zamahnila
z
metlo
proti
predrznežu
.
Z
laktjo
je
prestregel
metlo
;
ker
se
mu
je
za
malo
zdelo
,
da
ga
uganja
ženska
,
je
smelo
odgovoril
:
"
Kuma
,
da
imaš
čisto
srce
,
imela
bi
tudi
čist
jezik
.
"
Tisti
trenotek
pa
ga
je
zagrabil
Meglić
za
vivček
nad
tilnikom
.
"
Ti
mršava
rastlina
,
ti
prokleti
cvet
!
"
je
klel
smejočih
se
oči
ječar
,
ga
potegnil
v
kuhinjo
in
parkrat
oplahnil
z
opanko
,
tako
da
se
je
deček
zavrtel
liki
mlinsko
kolo
.
Odsle
se
ni
več
osmelil
,
približati
se
Jovici
.
Do
osebnega
,
neposrednega
občevanja
se
nista
domogla
,
čeprav
sta
si
tega
oba
zaželela
;
s
šumarjevim
posredovanjem
pa
je
Jovica
vse
zvedel
,
kar
je
Vazko
vedel
povedati
o
Danici
,
o
gospodinu
Franju
,
o
Mušiću
in
drugih
stvareh
s
Konj-planine
.
Neizmerno
poveličane
vesti
o
krvavih
spopadih
hercegovskih
in
krivošijskih
četašev
z
redno
vojsko
so
spravile
kakor
mnogo
drugih
nezadovoljnežev
naposled
tudi
šumarja
in
Jovico
na
pot
očitnega
upora
.
Nikolića
se
je
polastila
tiste
dni
drzna
misel
,
osvoboditi
po
nedolžnem
zaprtega
Miloševića
,
bežati
z
njim
na
planine
,
pobuniti
ljudstvo
tuzlanskega
okraja
;
če
se
to
ne
posreči
,
pa
pohiteti
po
gorskih
stezah
bratom
,
v
Hercegovini
se
borečim
,
na
pomoč
.
Svoj
načrt
je
odkril
Vazku
,
ki
je
bil
precej
pripravljen
,
pomagati
svojemu
najboljšemu
prijatelju
pri
ubegu
.
Deček
je
težko
čakal
dneva
,
ko
se
smeli
naklep
izvede
.
To
bo
njegov
prvi
,
junaški
čin
,
ki
se
mora
posrečiti
in
če
velja
življenje
.
Šumar
je
vse
pripravil
za
beg
ter
čakal
ugodne
prilike
.
Neko
jutro
koncem
januarja
je
prišel
s
puško
ob
rami
že
pri
zasvitu
dneva
v
kaznilnico
.
Vedel
je
,
da
se
mudi
ječar
vsako
jutro
dolgo
pri
jetnikih
,
vršeč
svoj
jutranji
predpisani
obhod
po
ječah
.
Zanašal
se
je
na
to
okolnost
in
nanjo
je
oprl
svoj
smeli
načrt
.
Prijatelja
je
našel
še
v
stanovanju
,
zajutrkoval
je
z
ženo
kavo
,
otroci
so
še
spali
.
Nikolić
je
postavil
svojo
puško
v
kot
ter
se
pritisnil
k
ognjišču
,
da
si
ogreje
roki
.
"
Na
Majevico
moram
.
Orožniki
pravijo
,
da
na
vseh
straneh
poje
sekira
,
"
je
govoril
.
"
Zdaj
je
najboljši
čas
za
sekanje
drv
.
Pa
ne
,
da
bi
mi
poslal
kakšnih
novih
jetnikov
,
"
je
rekel
Meglić
.
"
Še
nobenega
nisi
dobil
od
mene
.
"
"
To
uro
bi
niti
enemu
ne
mogel
dati
zavetišča
;
popoldne
že
,
ker
danes
bodo
trije
izpuščeni
,
dva
pa
ustreljena
.
"
"
Kako
jih
pri
tebi
razpošiljajo
!
Ene
tja
,
kjer
jim
zagodejo
angeli
,
druge
tja
,
kjer
jim
zapojo
gorske
ptice
.
Obojim
bo
bolje
nego
poslušati
v
temnicah
tvoje
miši
.
Pa
kako
bodo
streljali
na
ona
dva
,
ko
stoji
zunaj
takšna
megla
,
da
ni
pedi
ne
vidiš
pred
seboj
.
"
Usmrtitev
je
že
odgodena
do
enajste
ure
.
Še
enkrat
jima
bo
posijalo
solnce
,
preden
jima
mrkne
za
večne
čase
.
"
"
Kaj
meniš
,
brate
,
kaj
nameravajo
z
Miloševićem
?
"
"
Do
poletja
naj
ostane
še
pri
nas
,
da
pripravi
mojega
najstarejšega
dečka
za
sprejem
v
gimnazijo
.
Potem
pa
Bog
z
njim
in
vsi
svetniki
.
"
"
Nocoj
se
mi
je
sanjalo
o
njem
,
da
sem
ga
videla
mrtvega
,
"
je
povzela
ječarka
,
iztegnivši
ozko
glavo
proti
šumarju
.
"
Ležal
je
v
odkriti
krsti
in
smejal
se
mi
je
,
dasi
tega
resnega
človeka
še
nikdar
nisem
videla
v
smehu
.
"
"
Glej
,
Janja
,
kakšna
neumnost
je
priblodila
v
tvojo
glavo
.
Mrtvec
se
ti
je
smejal
,
"
je
vščipnil
ječar
in
oči
so
se
mu
svetile
v
smehu
.
"
Bog
ve
,
kaj
to
pomeni
?
"
"
To
pomeni
,
da
bo
še
dolgo
živel
in
dolgo
poučeval
vajine
otroke
,
ki
bodo
kaj
znali
in
kaj
veljali
,
"
je
dejal
šumar
.
"
Srečna
sta
,
da
sta
dobila
tega
učitelja
.
"
"
Dobro
je
,
dobro
.
Ali
čudno
,
Nikolić
!
Oni
dan
se
mi
je
pa
sanjalo
,
da
je
bežal
pri
velikih
vratih
vun
.
Hotela
sem
kričati
na
stražo
,
naj
ga
zadrži
,
pa
nisem
mogla
.
Tako
mi
je
bilo
hudo
,
ko
da
je
mora
padla
name
.
"
"
Sanje
so
prazne
marnje
,
a
Bog
je
istina
,
"
je
pohitel
Nikolić
,
boječ
se
,
da
se
mu
ponesreči
njegov
naklep
.
"
Kaludjera
lahko
pustiš
samega
v
planino
in
sam
se
ti
povrne
!
Zunaj
bi
imel
vedno
od
ene
strani
morje
,
od
druge
gorje
–
to
pravi
sam
.
Zunaj
se
je
vedno
motal
in
vil
kakor
kača
v
precepu
,
a
tukaj
–
kdo
ga
nadleguje
?
Zunaj
so
psi
lajali
nanj
,
ko
da
je
prosjak
,
a
tukaj
je
učitelj
in
–
kdaj
se
je
kdo
pritožil
proti
dobroti
?
"
"
Nu
–
moder
in
učen
človek
je
,
vendar
pa
mi
nekaj
ne
prija
na
njem
.
To
je
njegovo
sovraštvo
do
naših
naprav
.
Včasi
se
tajno
približa
jetniku
in
nekaj
mu
pošepeče
.
Marsikdo
se
lahko
skrije
za
drevo
,
drugi
se
niti
za
brdo
ne
ume
.
K
prvim
štejem
kaludjera
.
Sam
sem
ga
že
slišal
,
ko
je
razlagal
jetnikom
,
da
napredujemo
v
Bosni
kakor
rak
.
Nezadovoljnež
je
,
kakor
so
tisti
,
ki
so
v
Hercegovini
začeli
dvigati
rogove
.
Treba
paziti
nanj
.
Pravijo
,
da
na
enem
človeku
ne
more
biti
dveh
kož
,
a
on
jih
ima
.
Včasi
je
tih
kakor
stena
,
drugikrat
vro
iz
njega
besede
kakor
toča
iz
oblaka
.
Prokleti
!
O
,
prežati
moram
nanj
.
Za
tvoje
sanje
,
Janja
,
ne
dam
počenega
groša
.
Zvečer
rada
potegneš
iz
steklenice
in
od
tam
pride
tvoja
ponočna
mora
.
Nu
–
Nikolić
,
kdaj
pojdeš
zopet
v
Zvornik
?
Rad
bi
,
da
mi
od
tam
prineseš
slivovke
,
prave
srbske
.
"
"
Jutri
nameravam
v
Zvornik
in
pojutršnjem
imaš
že
lahko
svojo
pijačico
,
"
je
lagal
šumar
.
"
Pa
še
nekaj
imam
za
vaju
.
Dva
zajčka
visita
pri
meni
v
kuhinji
in
štiri
tolste
jerebice
.
Polovica
je
namenjena
vama
,
polovica
pa
Novaku
,
tistemu
,
ki
pometa
v
konaku
.
Spotoma
sem
naročil
Novaku
,
naj
pošlje
svojo
ženo
po
njegovo
polovico
,
a
ti
,
kuma
Janja
,
idi
in
si
vzemi
vajino
polovico
.
Lahko
si
vzameš
tri
ali
pa
vse
štiri
jerebičke
,
ako
prideš
pred
Novakuljo
.
Ključ
od
kuhinje
leži
na
tramu
nad
durmi
.
"
Janja
je
prikimala
,
ječar
je
rekel
:
"
Precej
idi
,
Janja
,
da
prehitiš
Novakuljo
.
Jerebice
imam
rad
.
Vse
štiri
prinesi
!
Kaj
bi
puščala
Novaku
,
ki
nima
otrok
.
"
Zakonska
sta
vstala
.
Par
minut
sta
se
iztegala
,
zehala
in
ohala
,
jemaje
slovo
od
nočnega
počitka
,
potem
sta
se
pričela
oblačiti
.
Žena
se
je
napravila
,
da
pojde
na
trg
in
po
šumarjevo
divjačino
,
Meglić
je
vzel
ključe
,
da
napravi
svoj
običajni
obhod
.
"
Dovoli
mi
,
brate
,
da
se
grejem
pri
tvojem
ognjišču
,
dokler
ne
pride
kuma
domov
,
"
je
ponižno
poprosil
šumar
.
"
Zgodaj
je
še
in
noče
se
mi
v
megli
v
planino
.
Kam
naj
grem
,
ko
ne
vidim
poti
pred
seboj
?
"
"
Pobodi
pri
nas
,
prijatelj
,
dokler
ti
drago
.
"
"
In
pošlji
mi
kaludjera
,
da
mi
skuha
findjan
kave
.
On
zna
to
izborno
.
Tako
mi
škrta
v
želodcu
.
A
–
Milošević
je
tvoj
najzanesljivejši
gost
.
To
ti
pravim
jaz
,
ki
občujem
z
njim
.
Odkritosrčen
je
in
človeka
,
ki
naravnost
pove
,
kar
misli
,
se
ni
treba
bati
.
Kadar
se
urede
bosenske
razmere
,
pride
tudi
njegova
učenost
do
veljave
.
"
"
Nič
se
ne
zgodi
,
kar
ni
usojeno
.
Reci
mu
tudi
ti
,
naj
bo
oprezen
v
svojih
besedah
,
sicer
moram
ravnati
tudi
z
njim
po
naših
strogih
pravilih
.
Morda
preveč
skozi
prste
gledam
nanj
.
"
"
Zanesi
se
name
,
brate
!
"
Ječar
in
ječarka
sta
zapustila
stanovanje
.
Čez
par
minut
je
prirožljal
v
kuhinjo
Jovica
,
ves
oživljen
od
samega
pričakovanja
in
moške
podjetnosti
.
Tisti
hip
je
vstopil
tudi
Vazko
s
šopom
opank
.
Z
razvnetimi
pogledi
so
se
pozdravili
.
Sumar
je
zaprl
duri
v
sobo
in
tiho
obrnil
ključ
,
da
bi
otroci
,
ko
bi
se
zdramili
,
ne
mogli
v
kuhinjo
.
Potem
je
podal
Vazku
ostro
pilo
in
oba
sta
se
sklonila
k
okovom
na
jetnikovih
nogah
.
V
petih
minutah
sta
prepilila
ključanici
in
odvzela
železje
.
Jovica
je
obul
črevlje
,
ki
mu
jih
je
bil
prinesel
Vazko
,
ogrnil
si
je
ječarjevo
haljo
,
segajočo
do
pet
,
nataknil
si
ječarjevo
kapo
na
glavo
;
čez
kodre
si
je
nategnil
ovratnik
od
halje
.
Šumar
mu
je
pristrigel
brado
ter
jo
poštupal
z
moko
,
očrnil
mu
obraz
s
sajami
,
tako
da
je
bil
ves
podoben
ječarju
.
Nataknil
si
je
puško
na
ramo
ter
pokukal
na
dvorišče
.
Prav
blizu
na
hodniku
so
se
slišali
koraki
vojaškega
stražnika
,
pri
vodnjaku
so
ropotali
leseni
kabliči
,
vsepovsod
so
rožljale
verige
,
toda
vse
je
bilo
nevidno
in
zastrto
v
prhko
meglo
.
Ubežniki
so
stopili
na
hodnik
in
se
napravili
proti
izhodu
dvorišča
.
V
sredi
je
šel
uskok
Jovica
,
na
eni
strani
Nikolić
,
na
drugi
Vazko
z
opankami
.
Vsak
je
imel
pod
gunjem
skrit
kinžal
za
slučaj
,
da
jih
ustavi
straža
.
Na
vsaki
strani
izhoda
se
je
ob
zidu
iz
megle
mrko
risal
vojak
stražnik
.
Nikolić
je
bodro
stopal
,
s
strumno
kretnjo
je
položil
levico
na
puškino
kopito
,
desnico
je
dvignil
k
čepici
,
izkazujoč
vojaško
počastitev
.
Stražnika
sta
se
površno
ozrla
nanj
,
a
namišljenega
profoza
sta
pozdravila
spodobneje
.
Čez
hip
so
beguni
izginili
v
neprodirni
megli
.
Hiteli
so
naravnost
v
hribe
.
Ko
so
bili
že
precej
daleč
nad
mestom
,
si
je
Jovica
nadel
svojo
popovsko
čepico
,
obul
prikladnejše
opanke
ter
vrgel
ječarjevo
obleko
v
jarek
.
Tja
je
bacil
Vazko
tudi
šop
opank
.
Po
enournem
begu
jih
je
na
vrhovih
Majevice-planine
pozdravilo
zimsko
solnce
.
Nikolićev
beg
mimo
ječarja
in
ječarke
ni
nikogar
posebno
razburil
.
Polovica
onih
maloštevilnih
domačinov
,
ki
jih
je
nastavila
deželna
vlada
v
svojih
najnižjih
,
pičlo
plačanih
službah
,
je
koncem
1881.
in
v
prvih
dveh
mesecih
1882.
leta
itak
pobegnila
v
vstaški
tabor
.
Bolj
so
se
zanimali
za
Miloševića
.
Drugo
jutro
po
njegovem
uteku
sta
priskakljali
v
kaznilnico
dve
komisiji
,
vojaška
in
civilna
.
Prvi
so
ukazali
,
podrobno
pregledati
poslopje
,
so
li
kaznjenci
v
njem
proti
nezgodi
ubega
zadostno
zavarovani
,
ako
ne
,
kaj
naj
se
stori
,
da
ostanejo
na
varnem
;
druga
je
izhajala
iz
sodišča
in
je
dobila
mandat
,
pečati
se
z
osebo
Jovice
Miloševića
ter
natančno
opisati
vse
okolnosti
ubega
.
Ubogi
ječar
je
v
predčutju
strogih
ukorov
in
dolgih
nosov
hodil
izbuljenih
,
čudečih
se
in
smejočih
oči
za
gospodo
ter
premišljeval
o
posledicah
preiskave
,
dočim
se
je
njegova
žena
,
nevidna
v
megli
,
plazila
izdaleč
za
komisijama
,
iztegovala
kačjo
glavo
in
prisluškavala
pomenkom
in
ukrepom
.
Obe
komisiji
sta
dognali
,
da
je
nesrečo
zakrivila
megla
,
ki
je
povzročila
na
vseh
poljih
človeške
delavnosti
že
neizmerno
škode
,
in
pa
ječar
Meglić
s
svojo
preveliko
zaupljivostjo
.
Prva
komisija
je
nasvetovala
potrojitev
straž
ob
meglenih
dnevih
,
druga
je
dolgo
pisala
in
oddala
naposled
svoj
zapisnik
sodišču
.
Tam
so
Miloševićev
akt
zopet
privlekli
na
dan
.
Iznova
se
nekatere
listine
prečitali
in
iskali
navodil
za
novo
preiskavo
.
Pri
tisti
priliki
so
se
spomnili
Danice
in
njenega
kinžala
.
Prečitali
so
vse
listine
,
ki
so
obravnavale
njen
pregrešek
,
toda
dragocenega
bodala
niso
mogli
najti
.
Strnilo
se
je
nekaj
pogledov
,
kakor
bi
se
izpraševali
:
Kdo
neki
je
poslal
krasni
kinžal
za
božično
darilce
preko
Save
?
Ta
nedostatek
jih
ni
oviral
,
da
ne
bi
ukazali
,
naj
se
privede
Danica
Miloševićeva
na
zaslišanje
.
Postali
so
radovedni
,
kakšna
je
Hercegovka
,
ki
je
zmešala
glavo
inženirju
,
kateri
je
kot
razvpit
čudak
prav
tiste
dni
odložil
svoje
častništvo
in
skriva
deklico
zase
.
Novica
o
pobegu
se
je
še
tisti
dan
raznesla
po
mestu
.
Domačini
so
se
zadovoljno
muzali
,
stikali
glave
in
si
šepetali
uporne
,
sovražne
besede
.
Oblast
je
ukrenila
vse
potrebno
,
da
bi
ulovila
ubežnike
,
poslala
je
osebni
opis
vseh
treh
zločincev
orožniškim
postajam
tuzlanskega
okraja
.
Orožniki
so
javili
,
da
so
se
novi
razbojniki
tu
in
tam
pokazali
v
hribovskih
vaseh
,
oboroženi
od
nog
do
glave
,
da
šuntajo
kmete
na
upor
,
toda
mimo
nekaterih
delomrznih
ljudi
,
katerim
že
od
nekdaj
tiči
hajduštvo
v
krvi
,
niso
mogli
spraviti
nikogar
na
svojo
stran
.
Vendar
pa
je
oblast
razpisala
50
cekinov
nagrade
na
glavo
nevarnega
Miloševića
.
Nihče
se
za
stvar
ni
zanimal
toliko
,
kolikor
davkarski
uradnik
Hren
.
Še
preden
je
Jovica
pobegnil
,
je
bil
Hren
ves
v
strahu
zaradi
njega
.
Pogovori
o
resnem
položaju
v
upornih
krajih
ga
niso
toliko
razburjali
,
saj
se
je
zanašal
na
moč
vojaškega
orožja
,
da
kmalu
razžene
razbojniške
čete
in
da
potemtakem
i
v
Bosni
potraja
davčno
uradovanje
do
konca
sveta
,
toda
vesti
o
mnogih
agitatorjih
,
ki
baje
tudi
v
tuzlanskem
okraju
ščujejo
na
upor
,
so
ga
pikale
v
srce
,
zakaj
v
množice
onih
je
bil
prištet
tudi
tisti
mož
,
čigar
sestra
biva
pri
njem
v
reji
.
Sicer
je
bil
agitator
še
na
varnem
,
pod
ključem
,
toda
ta
okolnost
prav
nič
ni
izpremenila
kočljivega
položaja
,
v
katerega
je
zašel
on
,
davčni
uradnik
,
s
tem
,
da
takorekoč
daje
potuho
nezanesljivim
deželanom
.
Kako
lahko
ga
zaradi
te
neopreznosti
pritisnejo
višji
,
kakor
so
pridurnili
njegovega
prijatelja
Vilarja
in
ga
pozvali
pred
častno
sodišče
!
Pa
kaj
se
meni
inženir
za
svoje
predstojnike
,
ko
mu
ni
treba
pri
vsakem
vetru
ukloniti
glave
in
gre
,
kamor
se
mu
poljubi
,
ker
po
vsem
svetu
se
gradijo
mostovi
,
železnice
in
se
urejuje
vodovje
.
On
lahko
kljubuje
oblasti
,
a
davčni
uradnik
jo
mora
slepo
poslušati
,
ako
ne
,
je
brenk
po
njegovi
službi
!
In
potem
–
ali
naj
se
povrne
s
tolikšno
rodbino
med
komije
?
Tako
je
mučno
premišljeval
Hren
in
v
tem
smislu
je
mnogokrat
tožil
svoji
ženi
.
Gospa
Minka
se
mu
je
smejala
,
ga
pitala
s
strahopetnikom
in
čim
večjo
čemernost
je
gospodar
kazal
Danici
,
s
tem
večjo
vnemo
se
je
zavzemala
gospodinja
zanjo
.
Vendar
je
polagoma
tudi
njo
zaskrbelo
,
kaj
bo
,
ako
se
soprog
ne
užene
in
bi
njegova
boječnost
začela
kaliti
mir
v
rodbini
.
Hren
je
ob
Novem
letu
dobil
nepričakovano
visoko
uradniško
nagrado
,
s
čimer
je
bila
vnetost
za
službo
povečana
,
pomanjšana
pa
skrb
za
novo
bitje
,
ki
je
moralo
tiste
dni
po
Svečnici
privekati
na
svet
.
Inženirjev
denarni
prispevek
se
mu
več
ni
zdel
nebbhodno
potreben
.
Vilar
je
poznal
njegovo
malodušnost
in
je
vedel
,
česa
se
boji
.
Meseca
januarja
je
bil
trikrat
pri
Danici
in
vselej
je
zapazil
,
da
kaže
davčni
uradnik
s
svojimi
bodečimi
posmešicami
,
letečimi
na
deklico
in
na
njenega
brata
,
željo
,
iznebiti
se
mlade
gostje
,
ki
je
bila
že
sama
voljna
,
preseliti
se
v
Bajićevo
hišo
,
odkar
jo
je
bila
zapustila
tudi
Katica
.
Ko
jo
je
Vilar
zadnjič
posetil
–
to
se
je
zgodilo
tri
dni
pred
ubegom
njenega
brata
–
bi
jo
bil
najrajši
kar
precej
izročil
navzočni
Bajićevi
materi
;
tako
neprijetno
se
je
Hren
ujedal
ob
mlade
zaljubljence
,
posebej
pa
še
ob
takšne
,
ki
so
različnega
veroizpovedanja
.
Inženir
ga
je
že
takrat
,
vpoštevajoč
njegovo
boječnost
,
dostojno
zahvalil
za
zavetišče
ter
poprosil
Bajićevo
mater
,
naj
še
tisto
popoldne
vzame
Danico
k
sebi
,
a
po
uradnikovem
odhodu
v
pisarno
ga
je
pregovorila
gospa
Minka
,
da
je
pustil
Danico
še
nadalje
pri
njej
,
čemur
je
pritrdila
tudi
Bajićeva
mati
,
rekoč
,
da
bi
imela
hčerko
svoje
pokojne
sestrične
najrajša
pri
sebi
,
ker
je
pa
deklica
prav
sedaj
potrebna
v
Hrenovi
hiši
,
svetuje
gospodinu
Franju
,
naj
jo
ostavi
še
nekaj
časa
pri
Hrenovih
.
Tisti
večer
je
gospa
Minka
svojega
plašnega
soproga
še
lahko
pregovorila
,
da
ji
je
pustil
deklico
;
drugače
pa
se
je
zgodilo
,
ko
je
zvedel
za
ubeg
njenega
brata
.
Kmalu
po
Svečnici
je
nekega
popoldne
prijahal
Bobojedac
v
Mušićev
han
.
Obveselil
se
je
,
ko
je
zagledal
tam
gospodina
Franja
,
zakaj
imel
je
opravek
do
njega
.
Dvignil
je
roko
ter
moško
vzkliknil
:
"
Bog
navede
,
konj
nanese
baš
junaku
pred
dvor
!
"
Okrenil
se
je
k
čemernemu
Mušiću
,
čepečemu
na
tleh
,
in
samozavestno
zroč
nanj
,
kakor
bi
mu
hotel
reči
:
Počepaj
ti
ob
svojem
ognju
,
a
jaz
opravljam
po
širokem
svetu
svoje
imenitne
posle
–
je
iztikal
po
žepih
,
brkljal
za
pasom
,
naposled
je
izvlekel
izza
srajce
zapečaten
list
.
Obrnil
se
je
k
Vilarju
ter
mu
položil
list
na
koleno
.
"
Evo
ti
,
gospodine
Franjo
,
bel
list
,
pisan
od
bele
roke
.
Sestra
mi
ga
je
dala
in
ukazala
mi
je
,
naj
ga
nikomur
ne
zaupam
nego
tebi
in
božjim
rokam
.
"
Vilar
je
hlastno
segel
po
listu
in
ga
odprl
.
Pisan
je
bil
s
cirilico
,
toda
tako
lično
,
da
mu
čitanje
ni
prizadelo
dosti
težave
.
Radovednost
ga
je
gnala
,
da
je
najprej
pogledal
na
podpis
:
Danica
Miloševićeva
.
Dočim
je
željno
čital
,
se
je
Bobojedac
sklonil
k
Mušiću
ter
mu
pravil
,
kako
je
pobegnil
Jovica
z
Vazkom
in
Nikolićem
.
Toda
ta
novica
je
bila
ob
Konj-planini
že
znana
;
agitatorji
so
bili
poskrbeli
,
da
se
je
hitro
razširila
po
vsem
okraju
.
Evo
,
kaj
je
pisala
Danica
pod
Konj-planino
:
Ošabna
sem
bila
,
gospodine
,
ko
sem
noč
in
dan
sanjala
o
Tebi
.
Ko
sem
videla
in
uživala
Tvojo
velikodušnost
,
za
katero
Te
iskreno
zahvaljujem
,
sem
si
govorila
:
Gdje
god
ruča
siv
zelen
sokole
,
tu
i
vrana
može
večerati
.
Oprosti
mi
mojo
preprostost
!
Lezla
sem
po
lestvi
navzgor
,
da
bi
bleščala
v
Tvoji
luči
kot
Tvoja
dekla
,
a
zdaj
sem
padla
pod
lestvo
.
,
Velik
prepad
zija
med
teboj
in
gospodinom
Franjem
;
–
niti
on
ga
ne
more
premostiti
,
čeprav
ume
graditi
mostove
'
–
tako
mi
je
rekel
Tvoj
prijatelj
Hren
,
preden
sem
morala
iz
njegove
hiše
.
Pomiluj
ubogo
sestro
hajduškega
harambaše
!
Bolest
bolujem
,
nikomur
je
ne
kažem
,
samo
Bogu
in
svojemu
dragemu
.
Kukavice
me
zovejo
pred
sodišče
,
kjer
bi
krakale
name
kakor
na
belo
vrano
.
Zato
bežim
z
Bajićevo
materjo
iz
Tuzle
.
Dobra
teta
je
moja
zaščitnica
,
a
posestrima
mi
je
globoka
žalost
.
Ni
mi
žal
tistih
sladkih
ur
,
ko
me
je
ogrevalo
solnce
,
ki
mi
zahaja
za
goro
.
Ali
mi
kdaj
zopet
izide
?
Vse
bo
,
kar
je
usojeno
.
Pozdravljam
Te
,
solnce
žarko
!
Danica
Miloševićeva
.
Pripis
:
,
Ni
vsaka
kapa
za
vsako
glavo
'
–
mi
je
rekel
gospod
Hren
,
a
jaz
pravim
:
Daj
mi
,
Bože
,
vetra
sa
planine
,
da
otvori
beloj
kuli
vrata
,
da
ja
vidim
,
kud
mi
dragi
šeta
.
Dolgo
je
Vilar
zrl
v
list
,
da
bi
prikril
svojo
razburjenost
.
Izvršilo
se
je
ono
,
kar
je
želel
:
Danica
je
pri
Bajićevi
materi
in
morda
je
že
zapustila
Tuzlo
.
,
Čim
dalje
od
tega
kraja
,
tem
bolje
zame
in
zanjo
.
Pride
čas
,
ko
preskočim
prepad
,
ki
se
ga
boji
prijatelj
Hren
.
Mene
mika
tisto
,
česar
se
drugi
boje
,
'
si
je
rekeL
Stvar
si
je
razlagal
tako
,
da
je
Bajićeva
mati
zaradi
Daničine
varnosti
zapustila
svojega
sina
in
poiskala
deklici
zavetja
pred
uradnim
zasledovanjem
.
Tako
se
je
zamaknil
v
pismo
,
da
ni
nič
slišal
,
o
čem
se
pomenkujeta
onadva
.
Tedaj
je
Bobojedac
izvlekel
izza
srajce
še
eno
pismo
.
"
I
to
je
pisala
bela
roka
.
"
Vilar
se
je
zagledal
v
cirilico
,
nekoliko
okornejšo
,
nego
je
bila
v
prvem
listu
.
Počasno
je
čital
nastopno
vsebino
:
Spoštovani
gospodine
Franjo
!
Odkar
Vas
ni
bilo
v
Tuzli
,
so
se
dogodile
stvari
,
o
katerih
Vam
moram
sporočiti
.
Pravila
sem
Vam
že
pri
Hrenovih
,
kako
se
je
moj
sin
Saša
pogreznil
v
nesrečno
misel
,
da
mu
brez
Ljubice
ni
mogoče
živeti
.
Sami
ste
ga
že
videli
,
kako
je
hodil
po
tuzlanskih
ulicah
,
zavit
v
ženin
pled
,
izbegan
in
potrt
,
kakor
bi
mu
ležal
težak
greh
na
duši
.
Ne
boli
ga
smrt
banjaluškega
načelnika
,
pač
pa
ga
mori
hrepenenje
po
svoji
skesani
ženi
.
Zdaj
se
kesa
,
ko
lepi
takšno
osramočenje
na
obeh
!
Siromak
je
pozabil
na
njeno
nepoštenost
.
Glejte
,
kakšna
stanovitnost
na
njegovi
strani
!
Značajnost
takšna
,
da
se
Bogu
smili
!
Neprestano
si
dopisujeta
in
že
je
sklenjeno
,
da
začneta
iznova
zakonsko
življenje
pod
eno
streho
.
Toliko
čuvstva
za
poštenje
še
imata
,
da
ju
je
sram
,
združiti
se
v
Tuzli
,
kjer
bi
se
jima
vsak
rogal
in
bi
s
prstom
kazal
za
njima
,
dasi
je
na
tem
otoku
le
malo
poštenih
ljudi
.
Zato
je
Saša
prosil
za
premeščenje
v
Hercegovino
.
Na
praznik
Vaše
Svečnice
je
dobil
odlok
,
da
se
mu
dovoli
premestitev
,
in
te
dni
odpotuje
na
novo
mesto
.
Tudi
jaz
odpotujem
,
toda
na
nasprotno
stran
–
k
svojemu
drugemu
sinu
,
ker
niti
eno
uro
ne
maram
več
živeti
z
Ljubico
in
Katico
pod
enim
krovom
.
To
je
moja
prva
novica
,
druga
je
ta
,
da
se
izseli
tudi
Danica
.
Z
menoj
pojde
tja
,
kjer
solnce
vzhaja
.
Sodite
moje
srce
po
svojem
globokočutečem
srcu
in
odpustite
mi
,
da
jo
odvedem
.
Gotovo
že
veste
,
da
je
pobegnil
Jovica
,
naš
veliki
trpin
.
Še
tisti
dan
,
ko
je
uskočil
,
je
morala
njegova
sestra
iz
Hrenove
hiše
.
Uradnikovo
sebičnost
je
premagal
strah
pred
oblastjo
.
Celo
oni
drzni
Vazko
iz
hana
ob
Oskovi
,
ki
je
večkrat
posetil
Danico
in
je
pobegnil
z
Jovico
,
ga
je
plašil
.
Obnesel
se
je
Vaš
rojak
Hren
!
On
ne
more
riskirati
svoje
kariere
zaradi
–
ciganke
,
ki
se
klati
po
svetu
in
napravlja
poštenemu
uradniku
toliko
skrbi
–
tako
je
rohnel
.
Precej
mora
iz
hiše
,
da
se
lahko
opraviči
pred
oblastjo
,
kako
jo
je
,
zvedevši
vso
resnico
,
precej
iztiral
iz
svojega
stanovanja
.
Koliko
je
na
svetu
strašljivcev
zaradi
ljubega
kruhka
!
Dal
je
deklico
k
Grgićevi
majki
.
Drugi
dan
sem
jo
vzela
k
sebi
.
Ob
pravem
času
ji
je
prišla
moja
zaščita
,
ker
že
jo
išče
pozivnica
k
sodišču
zaradi
tistega
kinžala
.
Ne
maram
izpostaviti
njene
lepote
radovednim
in
pohlepnim
očem
trdosrčnih
sodnikov
.
Zato
pojdeva
nemudoma
odtod
.
Preden
dobite
Vi
ta
list
,
sva
midve
že
onstran
Majeviceplanine
na
savskem
parniku
,
ki
naju
popelje
v
novo
domovino
.
Solznih
oči
gleda
Danica
v
moje
pismo
.
Koder
bo
hodila
,
v
srcu
Vas
bo
nosila
kakor
mati
nebogljeno
dete
.
Obetali
ste
ji
,
da
jo
vzamete
za
Svojo
.
Izpolnite
obljubo
!
Bolje
bo
pozno
kakor
nikoli
.
Pravili
ste
,
da
nameravate
v
Macedonijo
.
Oglasite
se
spotoma
v
Nišu
.
Tam
vprašajte
po
mojem
sinu
,
kapitanu
Živku
Bajiću
.
Pri
njegovi
rodbini
bom
stanovala
z
Danico
.
Precej
Vam
je
sicer
ne
dam
,
ker
posebne
namere
imam
z
njo
.
Po
uglajenosti
svoje
deviške
duše
prekaša
vse
svoje
vrstnice
,
potrudila
pa
se
bom
,
da
se
izpopolni
tudi
njena
vnanja
oblika
,
kolikor
je
prav
.
Gospodine
Franjo
,
Vi
niste
postali
samotar
po
neki
užaljeni
sebičnosti
,
Vas
je
ranila
sebičnost
in
kovarstvo
sveta
in
je
odvrnila
Vaš
jasni
pogled
v
samega
sebe
,
v
tisto
morje
lepih
misli
in
plemenitih
načrtov
,
iz
katerega
prevara
ne
more
dvigniti
glave
.
Pridite
za
nama
!
Tam
Vas
ne
bo
pričakovala
kakšna
Ljubica
ali
Katica
,
ki
bi
svojo
samopašnost
opravičevala
z
donečo
frazo
ženske
osvoboje
,
ki
bi
se
nobeni
želji
ne
mogla
odreči
in
bi
svojo
trmasto
ter
izpremenljivo
mišljenje
smatrala
za
temeljno
resnico
in
nravstveno
pravilo
,
ampak
pohlevna
deklica
čistega
srca
,
ki
bije
za
vse
,
kar
je
lepega
in
vzvišenega
pod
solncem
.
Ako
pa
nimate
poštenih
namer
,
jo
smatrajte
za
mrtvo
!
To
Vam
piše
vseh
vrlih
in
pravičnih
ljudi
prijateljica
Vukosava
Bajićeva
.
Dolgo
je
Vilar
strmel
v
list
.
Vse
,
kar
se
je
tikalo
Danice
,
ga
je
razburilo
in
potreslo
njegovo
paznost
.
,
Ne
bo
me
smatrala
za
mrtvega
,
kako
bi
jo
jaz
?
'
si
je
rekel
.
,
Zdaj
mi
je
pokazala
smer
,
kamor
hočem
kreniti
,
'
je
dodal
.
To
,
kar
je
izvršila
stara
gospa
,
se
mu
je
zdelo
pametno
.
Sam
je
želel
spraviti
Danico
kam
daleč
proč
iz
Tuzle
.
Zdajci
pa
ga
je
zdramil
Bobojedac
,
ki
je
viknil
:
"
U-u
–
ti
nesrečni
trebuhi
,
koliko
moram
trpeti
zaradi
njih
!
"
Rekel
je
siromak
nevede
prav
tisto
,
o
čemer
je
tožil
navihani
Odisej
svinjskemu
pastirju
na
otoku
Itaki
.
"
Vse
lahko
skriješ
,
brate
,
samo
trebuha
ne
moreš
.
Jaz
jih
krmim
osem
.
"
Tako
je
zavzdihnil
,
da
so
mu
zadrgetala
pleča
.
Vilar
je
pogledal
nanj
ter
velel
naliti
findjane
,
kar
je
stari
točaj
precej
izvršil
.
Preden
je
Ante
pil
,
je
do
kraja
izrazil
mnenje
,
ki
se
mu
je
sprožilo
v
želodcu
.
Držeč
lepo
dehtečo
tekočino
pred
nosom
,
je
rekel
:
"
Nesrečni
trebuh
je
prignal
v
starih
časih
v
rodovitno
Bosno
ljute
Turke
,
a
ti
niso
naše
vere
.
Amidže
pa
so
naše
vere
in
poštenjaki
.
U
–
da
bi
dali
bednemu
katoliku
,
ki
ga
nagec
v
trnju
ne
zavida
,
par
pedi
zemljice
!
"
Odpil
je
in
lokavo
zroč
na
inženirja
,
se
je
zlagal
:
"
Pozdravlja
te
tvoja
sladka
luč
Danica
!
"
Ker
inženir
tistikrat
ni
bil
v
takšnem
duševnem
razpoloženju
,
da
bi
ga
veselila
dovtipnost
beraškega
skledoliznika
,
je
vstal
ter
mu
vrgel
nekaj
drobiža
v
nastavljeno
dlan
,
na
kar
je
Ante
pogledal
na
denar
ter
milo
vzdihnil
:
"
Dal
si
mi
žlico
,
gospodine
Franjo
,
a
sklede
še
nimam
.
Kjer
je
žlica
,
naj
bo
tudi
skleda
!
"
Privrženo
mu
je
bilo
še
nekaj
srebra
.
"
Pošteni
ljudje
so
pri
vas
doma
,
to
učim
v
mestu
in
na
selu
.
Glej
,
gospodine
Franjo
–
daj
mi
še
za
kašo
!
Naj
ne
lajam
zastonj
kakor
pes
!
Za
polovico
sem
starejši
od
tebe
–
"
"
Vem
,
Ante
!
Tvoj
vrag
je
že
hladil
svojo
kašo
,
ko
je
moj
še
sejal
ni
.
Toda
zaradi
tega
še
ne
smeš
biti
presamogolten
,
"
je
rekel
Vilar
in
položil
papirnat
denar
na
Bobojedčevo
dlan
.
"
Bog
povrni
tebi
in
Danici
!
O
dobrotniki
vi
naši
,
da
sem
le
vas
učakal
–
u
!
Velika
je
tvoja
pamet
,
a
mojo
bi
lahko
podveznil
pod
tale
findjan
.
Ni
pamet
v
letih
,
ampak
v
glavi
.
"
Vilar
je
živel
tiste
dni
v
nekem
živčnem
razstrojstvu
.
Radoveden
je
bil
,
kaj
se
godi
v
Tuzli
.
Zopet
je
zajahal
konja
.
Moral
je
pri
Hrenovih
plačati
svoj
dolg
,
tudi
čas
je
že
bil
,
da
opravi
svoje
redovite
službene
posle
.
Ob
eni
popoldne
je
prijahal
v
mesto
.
Po
obedu
se
je
napotil
k
Bajićevi
hiši
.
Morda
najde
gospodarja
še
doma
.
Pa
hiša
je
kazala
vse
znake
zapuščenega
bivališča
:
iz
dimnika
se
ni
sukljal
dim
,
vrata
so
bila
zaprta
,
zaklenjena
,
na
oknih
ni
videl
zaves
,
nekatera
so
bila
odprta
.
Hodil
je
nekaj
časa
krog
poslopja
,
kakor
bi
hotel
od
njega
zvedeti
,
kam
je
spravilo
svoje
prebivalstvo
.
Tedaj
se
je
odprlo
okno
v
hiši
,
ki
je
stala
za
leseno
ograjo
v
sosestvu
,
in
pokazala
se
je
lepa
glava
Kaliope
Korkirićeve
.
"
Gospoda
Bajića
ni
več
tukaj
,
"
je
mehko
izpregovorila
krasotica
.
Inženirju
se
je
zazdelo
,
da
iz
tega
nežnega
glasu
zveni
škodoželjnost
in
zasmeh
,
ker
išče
zastonj
svoje
prijatelje
.
Snel
je
čepico
in
se
poklonil
.
"
Prav
lepo
vas
prosim
,
gospica
,
ko
bi
mi
hoteli
povedati
,
kje
je
gospod
Bajić
.
"
"
Ga
ni
več
v
Tuzli
.
"
"
Kje
pa
je
?
"
"
Premeščen
je
.
Menda
v
Hercegovino
na
črnogorsko
mejo
.
Hišo
smo
kupili
mi.
"
"
Oprostite
,
gospica
!
"
Vilar
se
je
poklonil
in
okno
se
je
zaprld
.
Potem
je
šel
v
Kaisersheimbovo
ulico
,
nalašč
ob
takšni
uri
,
ko
Hrena
ni
bilo
doma
,
ker
gabila
se
mu
je
njegova
boječnost
in
zadirčnost
.
Gospa
Minka
je
odkritosrčno
obžalovala
,
da
je
izgubila
Danico
,
ki
je
tudi
otroci
ne
morejo
pozabiti
;
potem
je
govorila
o
moževi
strahopetnosti
;
pol
se
ji
je
smejala
,
pol
jo
je
opravičevala
.
Vprašal
jo
je
,
če
je
Bajićeva
mati
kaj
naročila
zanj
.
Pa
gospa
ni
vedela
drugega
povedati
kakor
to
,
kar
je
zvedel
od
Kaliope
.
"
Bajićeva
mati
nič
ni
prišla
po
slovo
in
tudi
Danica
ne
,
"
je
rekla
.
"
Skrivoma
so
zapustili
mesto
,
vzelo
jih
je
megleno
jutro
.
Veste
,
tiste
zmedene
razmere
v
njih
hiši
–
saj
jim
ni
zameriti
,
da
se
niso
nikjer
poslovili
.
Pač
–
Danica
je
prinesla
k
Grgićevi
majki
dve
pismi
za
vas
.
Ali
niste
dobili
?
"
"
Dobil
.
"
"
Nu
,
majka
,
"
je
ogovorila
gospa
Minka
Grgićevo
majko
,
ki
se
je
tisti
hip
pritihotapila
v
sobo
in
kimala
za
Vilarjem
–
"
ali
je
Danica
tebi
povedala
,
kam
pojde
?
"
"
Nič
ni
povedala
.
Položila
je
dva
lista
na
mojo
mizo
in
rekla
:
,
Pošlji
to
po
svojem
bratu
gospodinu
Franju
!
Priletel
mi
je
cvet
iz
tuje
zemlje
,
'
je
rekla
in
od
samega
ihtenja
ni
mogla
dalje
.
Dobra
devojčica
kakor
bela
cerkvica
.
"
Drugega
starka
ni
vedela
povedati
.
Vilar
je
poravnal
svoj
dolg
in
se
laskavo
zahvalil
rodbini
,
da
je
imela
Danico
toliko
časa
v
oskrbi
.
Gospejin
nasmeh
ni
bil
več
tako
miloben
;
nekaj
suhega
,
steklenega
je
bilo
v
njem
;
sramovala
se
je
za
svojega
moža
.
Drugo
jutro
je
zgodaj
odjahal
iz
Tuzle
.
Vreme
je
bilo
južno
,
sneg
se
je
v
gostih
kosmičih
sul
