nepreti
nobeno
nadlegovanje
,
dokler
nas
more
doseči
njegova
oblast
.
Izkratka
:
za
teh
pet
tisoč
funtov
naj
izbriše
gospod
načelnik
solunske
policije
iz
svojih
možganov
vsak
spomin
,
da
smo
sploh
kdaj
počastili
solunska
tla
s
svojim
posetom
.
Ako
mu
je
moja
ponudba
prenizka
,
sem
dejal
,
potem
ukažem
zakuriti
Florido
in
uberem
drugo
pot
—
on
pa
naj
se
obriše
za
svoj
lepi
in
pošteni
zaslužek
!
“
Ciničen
smehljaj
mu
je
igral
okrog
ust
,
ko
je
govoril
te
besede
—
smehljaj
ljudi
,
ki
jih
je
naučila
izkušnja
,
da
je
mera
človeškega
poštenja
največkrat
le
številka
svote
,
ki
jo
treba
plačati
poštenjaku
,
da
ti
ugodi
v
vsem
,
kar
želiš
.
Dušana
pa
so
obšle
druge
misli
:
„
Ali
,
Mr.
Brown
!
“
je
vzkliknil
in
prijel
Amerikanca
za
roko
,
„
kako
naj
se
vam
zahvalimo
?
Žrtve
,
ki
jih
doprinašate
za
nas
,
presegjo
meje
tega
,
kar
vam
moremo
povrniti
...
“
„
Ne
bodimo
sentimentalni
!
“
je
dejal
Amerikanec
veselo
in
mahnil
z
roko
.
„
Zmenili
smo
se
vendar
,
da
je
vaša
aventura
tudi
moja
;
prosil
bi
vas
torej
,
da
nič
ne
omenjamo
med
seboj
lapalij
,
ki
me
jih
stane
ta
ali
ona
kriza
v
naši
drami
.
Posebno
,
ker
vam
moram
zatrditi
,
da
se
taki
malenkostni
izdatki
prav
nič
ne
poznajo
mojemu
imetju
.
“
Nato
jih
je
povabil
v
kajuto
,
da
se
pokrepčajo
in
odpočijejo
po
svojem
napornem
in
nevarnem
izletu
v
Solun
.
Pri
dobri
kapljici
,
s
katero
je
bila
jahta
gospoda
Browna
očividno
izborno
založena
,
so
jim
oživele
trudne
oči
in
dvignil
se
jim
je
pogum
—
skrb
je
izginila
izmed
te
družbe
,
kakor
izginejo
megle
v
toplem
sijanju
jesenskega
solnca
.
Nihče
ni
pogrešal
spanja
,
ki
ga
skoraj
niso
bili
okusili
preteklo
noč
;
sleherni
se
je
čutil
pripravljenega
,
tvegati
največje
napore
in
nevarnosti
iznova
—
samo
da
zagledajo
že
enkrat
pred
seboj
zaželjeni
cilj
.
Na
odgovor
policijskega
načelnika
ni
bilo
treba
čakati
dolgo
.
Kmalu
se
je
pojavil
na
pragu
mornar
in
poklical
Browna
na
krov
,
kjer
mu
je
izročil
načelnikov
tajnik
mnogokrat
zapečateno
pismo
.
Dični
predstojnik
je
sporočal
Amerikancu
,
da
se
je
pripravljen
zadovoljiti
s
ponudeno
kavcijo
,
a
s
pogojem
,
da
gospodje
nemudoma
zapuste
Solun
.
Mr.
Brown
je
pokimal
zadovoljno
,
ko
je
prečital
to
dokaj
protislovno
izjavo
,
v
kateri
se
je
razodevala
vsa
cinična
breznačajnost
turškega
činovnika
.
„
Naročeno
mi
je
,
da
naj
kar
jaz
prevzamem
denar
,
“
je
dejal
tajnik
.
ko
je
Amerikanec
zložil
pismo
in
ga
pomeril
od
nog
do
glave
.
„
Vem
,
tako
stoji
v
pismu
,
“
je
odgovoril
Mr.
Brown
fleginatično
.
„
Ali
ste
prinesli
tudi
dokumente
,
ki
sem
jih
zahteval
od
vašega
predstojnika
?
“
„
Imam
jih
pri
sebi
...
“
„
Kažite
!
“
Nič
hudega
ne
sluteč
,
je
izvlekel
žlahtni
oproda
še
žlahtnejšega
gospodarja
ovitek
s
turškim
in
francoskim
naročilom
vsem
solunskim
varnostnim
oblastem
in
organom
,
da
naj
olajšajo
lastnikom
te
listine
njihov
odhod
iz
Soluna
z
vso
mogočo
vstrežljivostjo
.
Amerikanec
je
zložil
tudi
to
pisanje
in
ga
vtaknil
v
žep
.
„
Pardon
,
gospod
!
“
je
vzkliknil
načelnikov
tajnik
in
iztegnil
roko
.
„
Preden
mi
ne
izročite
kavcije
,
vam
ne
smem
dati
tega
papirja
!
...
“
„
Že
dobro
;
vrnite
se
in
povejte
gospodu
načelniku
,
da
ga
spoštujem
sicer
visoko
,
zaupam
pa
mu
ravno
tako
malo
,
kakor
on
meni
.
Njegova
skrb
bodi
,
da
pridemo
s
temi
papirji
v
žepu
neovirano
na
kraj
mesta
,
to
je
,
vsaj
toliko
iz
dosega
solunskega
vojaštva
in
policije
,
da
bo
naša
varnost
v
naših
lastnih
rokah
.
Tam
sem
pripravljen
plačati
domenjeno
svoto
v
vaše
roke
ali
makar
v
njegove
lastne
.
Najboljše
je
,
ako
se
vrnete
od
njega
zopet
k
meni
in
nas
spremite
sami
na
pripraven
kraj
.
Ne
pozabite
pa
prositi
gospoda
načelnika
,
da
nam
pošlje
tudi
kako
priporočilno
pismo
do
policijskih
oblastnij
v
notranjosti
dežele
.
“
Tajnik
si
je
pritisnil
prst
na
celo
in
pomislil
.
Na
to
je
pokimal
,
priklonil
se
in
odšel
.
Ko
se
je
vrnil
uro
kasneje
,
je
našel
vse
naše
znance
pripravljene
za
odhod
.
Policijski
načelnik
mu
je
bil
izročil
zahtevano
priporočilno
pismo
in
ga
pooblastil
.
da
sprejme
denar
,
dasi
ga
niso
nič
kaj
veselile
te
obširne
ceremonije
,
ki
jih
je
hotela
imeti
Amerikančeva
previdnost
.
Hotel
pa
je
pokazati
najbrže
,
da
tudi
policijski
načelniki
niso
ljudje
brez
vsake
vljudnosti
in
manire
,
ako
jim
pozlatiš
dlani
tako
kneževsko
kakor
Amerikanec
njemu
:
poslal
je
tri
kočije
,
da
zapeljejo
tovariše
iz
mesta
.
Namesto
pravih
izvoščkov
so
sedeli
na
kozlih
seveda
sami
preoblečeni
redarji
.
Brown
je
povabil
v
svojo
kočijo
Dušana
in
Whelerja
;
ker
je
prisedel
naravno
tudi
tajnik
policijskega
načelnika
,
jim
je
bilo
nekoliko
tesno
.
Toda
misel
,
da
bodo
kmalu
zunaj
mesta
,
daleč
od
vseh
zaprtij
.
načelnikov
,
policijskih
zased
in
drugih
ovir
,
ob
katerih
se
more
spotakniti
nenadoma
še
tako
dobro
premišljen
načrt
,
jim
je
bila
tako
prijetna
,
da
niso
niti
opazili
kdaj
je
zdrknila
mimo
njih
zadnja
solunska
hiša
.
Končno
pa
so
se
ustavile
kočije
kakor
na
dogovorjen
mig
.
Kraj
je
bil
neobljuden
daleč
na
okoli
,
cesta
prazna
;
le
v
daljavi
se
je
videlo
par
samotnih
in
čemerikavih
kolib
.
„
Tukaj
,
mislim
,
bi
se
lahko
poslovil
od
gospode
,
“
je
izpregovoril
tajnik
in
pomignil
Brownu
z
zgovornim
pogledom
svojih
črnih
oči
.
Amerikanec
je
odprl
vratca
in
se
ozrl
po
okolici
.
„
Res
,
“
je
dejal
nato
,
izvlekel
listnico
in
vzel
iz
nje
debel
zavoj
bankovcev
.
„
Ali
imate
naše
priporočilno
pismo
pri
sebi
?
...
Ah
,
hvala
;
izvolite
prešteti
.
Sporočile
svejemu
predstojniku
naše
pozdrave
;
upam
,
da
bo
cenil
v
polni
meri
lojalnost
,
ki
nam
veleva
,
držati
se
dane
obljube
in
šteti
kavcijo
,
kakor
se
imenuje
ta
svota
v
narečju
solunske
policije
,
dasi
bi
lahko
odslovili
vas
in
vaše
kočijaže
praznih
rok
.
“
„
Gotovo
,
“
se
je
namuznil
tajnik
s
ciničnim
usmevom
.
„
Toda
gospod
načelnik
je
zaupal
vaši
lojalnosti
tem
rajši
,
ker
ve
.
da
boste
cenili
tudi
vi
njegovo
,
ko
se
prepričate
v
kakem
drugem
kraju
,
da
njegovo
priporočilo
ni
bilo
preklicano
...
Saj
veste
,
koliko
je
vreden
popisan
papir
.
“
„
To
spoznanje
nas
bo
le
veselilo
.
In
da
ohranite
tudi
vi
v
spominu
to
našo
skupno
vožnjo
—
evo
nekaj
za
vas
...
“
To
rekši
mu
je
stisnil
v
roko
precej
obsežen
bankovec
.
Med
tem
razgovorom
so
bili
izstopili
.
Naši
prijatelji
so
izložili
nekaj
prtljage
,
ki
so
jo
imeli
s
seboj
,
tajnik
je
sedel
v
svoj
voz
,
kočijaži
so
obrnili
...
Par
minut
nato
je
bil
oblak
prahu
.
ki
se
je
dvigal
na
cesti
proti
Solunu
,
edino
,
kar
je
še
spominjalo
vrlo
četo
na
turško
policijo
.
Bili
so
sami
,
cesta
,
ki
je
ležala
pred
njimi
,
je
bila
slaba
,
toda
vodila
je
naprej
...
vodila
je
k
odločitvi
.
„
Prav
za
prav
bi
bili
lahko
sami
najeli
vozove
,
“
je
menil
Estournelle
.
„
Lahko
bi
se
peljali
do
prihodnje
železniške
postaje
—
tako
pa
bo
treba
jahati
podplate
.
“
„
Boljše
je
tako
,
“
je
dejal
Dušan
,
..
zato
.
ker
je
varnejše
.
Par
kmetskih
kljuset
,
ki
nas
poneso
dalje
,
dokler
se
ne
zaupamo
železnici
,
se
najde
kmalu
.
V
Solunu
že
zato
nismo
smeli
pustiti
sledi
,
ker
bi
pretila
nevarnost
,
da
jo
najde
Halil
bej
—
ali
bolje
,
njegova
psa
von
Schratten
in
Birbantini
...
“
V
trenotku
,
ko
je
izrekel
Dušan
svoje
besede
in
imenoval
zločinca
,
kriva
vseh
teh
nesreč
in
prigod
,
se
je
srečala
„
Florida
“
v
solunskem
zalivu
s
križarko
,
ki
je
nosila
Halila
in
njegova
pomagača
.
Vsa
poštena
trojica
je
stala
na
krovu
križarke
in
opazovala
jahto
z
daljnogledi
.
„
Florida
zapušča
Solun
,
ekscelenca
!
“
je
vzkliknil
von
Schratten
z
neveselim
glasom
,
kakor
da
bi
bil
upal
na
tihem
,
da
se
ladija
kazni
in
maščevanja
kar
pogrezne
njemu
na
ljubo
.
„
Nič
za
to
!
“
je
menil
Halil
bej
brezskrbno
in
mahnil
z
roko
.
„
Ljudje
,
ki
jih
je
pripeljala
,
sede
v
varnem
zaporu
ali
pa
so
še
na
ladiji
.
Ni
se
nam
torej
bati
,
da
bi
nas
motili
...
“
„
E
vero
,
“
je
pokimal
Birbantini
.
„
Res
je
to
:
nihče
nas
ne
bo
motil
v
razgovoru
z
Alijem
Kemalom
,
kakor
se
vidi.
Samo
—
vrag
ve
,
ali
bo
razgovor
zaradi
tega
prijetnejši
?
...
“
„
Florida
“
pa
je
plula
brzo
in
ponosno
po
sinjih
valovih
;
hitela
je
,
da
se
ustavi
v
Benetkah
in
počaka
tam
Amerikanca
,
ki
je
bil
ukazal
tako
svojemu
prvemu
oficirju
.
Minilo
je
bilo
štirinajst
dni
—
dolga
doba
za
našo
četo
,
ki
je
komaj
čakala
,
da
odloči
usodo
Arnavtov
in
njunih
nesrečnih
jetrne
—
še
daljša
pa
za
Ivanovega
očeta
,
ki
je
čakal
doma
v
grozi
in
skrbeh
brez
vsakega
sporočila
,
in
za
Dušanovo
mater
in
Ljubico
,
katerih
sleherna
misel
je
bila
te
čase
molitev
za
srečen
uspeh
sina
in
brata
ter
njegovega
prijatelja
.
Dolga
je
bila
ta
doba
tudi
Aliju
Kemalu
,
kije
potoval
s
svojima
jetnicama
proti
domačemu
kraju
,
podoben
tigru
,
ki
odnaša
svoj
plen
v
najglobljo
džunglo
,
kjer
mu
hoče
izpiti
kri
.
varen
pred
zasledovalci
.
Jusuf
je
bil
izpolnil
svojo
obljubo
;
ko
se
je
dal
Ali
Kemal
izkrcati
z
bratom
,
Jerico
in
lady
Heleno
ob
ustju
Strume
,
mu
ni
bilo
treba
čakati
niti
četrt
ure
,
da
se
?
je
pojavil
pred
njim
zvesti
oproda
,
obdan
od
divjih
obrazov
,
nabranih
kdo
ve
kod
po
brlogih
teme
in
zločina
.
Arnavtski
oficir
se
je
spogledal
zadovoljno
s
svojim
bratom
,
potrepljal
Jusufa
po
rami
in
mu
izrekel
pohvalo
v
domačem
jeziku
,
katere
učinek
sta
presodili
jetnici
po
rezanju
,
ki
je
razklalo
divje
obličje
Skipetarja
za
trenotek
v
dve
strašni
,
zgubančeni
in
sršeči
polovici
.
„
S
temi
vam
ne
bo
dolgčas
,
mylady
,
“
se
je
obrnil
Isa
Kemal
k
Angležinji
,
ki
je
zrla
z
brezčutno
visokomernostjo
mimo
teh
razbojnikov
v
golo
pokrajino
.
„
To
se
pravi
,
jamčim
vam
vsaj
,
da
vas
od
pomanjkanja
zabave
ne
obide
misel
,
ločiti
se
od
nas
in
ogledati
si
naše
zanimive
dežele
po
drugačnem
programu
,
nego
sva
ga
sestavila
z
mojim
bratom
.
Ti
mladci
so
namreč
veliki
ljubitelji
lepih
dam
—
kar
človeka
končno
ne
moti
posebno
,
ako
se
je
sam
že
prej
pozabaval
;
nato
pa
—
tako
mi
Allaha
—
lahko
bi
se
zgodilo
,
da
vama
odletita
lepi
glavici
:
nežnih
čuvstev
ne
smete
pričakovati
od
naših
fantov
,
saj
veste
po
lastni
izkušnji
,
kako
kratkotrajna
je
skipetarska
ljubezen
!
...
“
Lopov
se
je
zarezal
široko
tej
svoji
zverski
duhovitosti
in
se
udaril
po
kolenih
;
toda
smeh
ga
je
minil
kaj
naglo
,
ko
so
se
ujele
njegove
oči
s
Heleninimi
—
tako
leden
in
oster
je
bil
njen
pogled
.
„
Poslušajte
me
,
človek
,
“
je
izpregovorila
Angležinja
z
glasom
,
ki
je
zvenel
trdo
in
rezko
,
„
—
človek
,
ako
smem
dati
to
ime
nečloveku
...
Da
se
neha
v
vaši
družbi
vse
,
kar
imenuje
kulturni
svet
moralo
in
spoštovanje
do
šibke
ženske
—
o
tem
sva
se
prepričali
dovolj
.
Toda
opozoriti
vas
hočem
na
nekaj
,
kar
zahteva
samo
varnost
vaših
namenov
in
—
bogme
da
,
—
tudi
vaše
glave
!
Iz
vaših
lastnih
besed
sem
posnela
,
da
slutite
maščevalce
za
svojimi
petami
;
svetujem
vam
torej
,
naj
ne
položi
nihče
izmed
vaju
svoje
zločinske
roke
na
naju
dve
,
dokler
niste
tako
varni
in
skriti
,
da
vas
niti
prst
božji
ne
izkoplje
iz
vašega
zavetja
.
Sreča
je
opoteča
povsod
,
tudi
tam
,
kjer
se
Arnavt
posmehuje
človečanstvu
in
praviti
;
in
gorje
vam
in
vsem
vašim
,
ako
se
vam
spotakne
noga
na
poti
,
na
katero
ste
zašli
...
“
„
Hahaha
!
“
Isa
Kemal
se
je
zagrohotal
na
vse
grlo
.
„
Ne
bojte
se
,
nežna
golobica
!
Nihče
ne
položi
roke
na
vaju
,
dokler
nismo
v
naši
dedni
kuli
—
od
ondot
pa
nas
prst
vašega
Boga
ne
izkoplje
,
živih
nikoli
,
ne
nas
,
ne
vas
!
...
“
„
Ali
slišiš
,
srnica
moja
!
“
Ali
Kemal
se
je
nagnil
k
Jerici
,
ki
je
zaječala
obupno
.
odskočila
in
skrila
svoj
obraz
na
Heleninih
prsih
.
„
Tam
bomo
varni
...
pred
tvojimi
prijatelji
in
pred
prstom
božjim
!
Samo
veter
,
ki
brije
nad
vrhovi
,
bo
mogel
do
tebe
,
da
ti
zapoje
svatovsko
pesem
...
“
Ustnice
so
mu
drgetale
v
mahoma
razpaljeni
,
divji
strasti
;
in
Jerica
je
lahko
slutila
pomen
njegovih
bogokletnih
besed
,
dasi
jih
ni
razumela
.
„
Toda
ne
bojte
se
,
“
je
povzel
Isa
Kemal
,
obrnjen
k
lady
Heleni
.
„
Nihče
vama
ne
stori
žalega
—
dokler
ne
dospemo
na
varno
,
kakor
pravite
sami
;
samo
opozoriti
vas
moram
,
da
bi
pomenil
vsak
najmanjši
poizkus
bega
vajino
smrt
:
le
korak
z
naše
poti
,
le
gib
,
ki
izda
to
namero
—
in
toliko
krogel
,
kolikor
je
teh
najinih
zvestih
,
vaju
reši
bližine
dveh
zaničevanih
Skipetarjev
na
vekomaj
!
“
In
kakor
da
bi
hotel
potrditi
svoje
besede
,
se
je
obrnil
k
spremljevalcem
ter
jim
dal
v
arnavtskem
jeziku
ukaz
jako
nedvojbenega
pomena
;
zakaj
risje
oči
banditov
so
se
obrnile
od
Ise
Kemala
do
jetnic
s
tako
zlobnim
bleskom
,
da
ju
je
izpreletela
mrzla
groza
od
glave
do
peta
.
O
Bog
,
kaj
vse
sta
se
bili
že
navadili
prenašati
ti
dve
ženski
!
Nikdar
ne
bi
bili
verjeli
človeku
,
ki
bi
jima
bil
rekel
pred
letom
dni
,
da
je
tolikšna
moč
njiju
ubogih
,
šibkih
,
zgolj
po
ljubezni
in
negovanju
hrepenečih
src
...
„
Na
pot
!
“
je
prekinil
oficir
sultanove
garde
ta
pomenek
na
začetku
nove
križeve
poti
.
Jusufovi
spremljevalci
so
obkolili
družbo
,
ki
se
je
jela
pomikati
peš
proti
oddaljeni
koči
,
osamljeni
sredi
bregovja
in
skoraj
razpali
...
„
Zdaj
romamo
v
pogubo
naju
obeh
!
“
je
stokala
Jerica
,
ki
jo
je
zapuščal
pogum
ob
misli
,
da
ju
tirajo
Arnavti
v
neznano
deželo
,
kjer
more
Ivan
s
svojimi
prijatelji
le
čudežno
najti
njuno
sled
.
„
Oh
,
to
je
strašno
,
strašno
!
Najrajša
bi
pobegnila
,
da
me
ubijejo
ti
roparji
na
mestu
...
toda
srce
je
prešibko
in
prestrahopetno
—
ne
more
se
odreči
upanju
.
Izmed
tisoč
in
tisoč
možnosti
je
vendar
le
ena
,
ki
pomeni
rešitev
!
“
„
To
ni
šibkost
,
to
ni
strahopetriost
,
duša
moja
!
“
je
dejala
lady
Helena
z
gorkoto
in
ljubeznijo
prave
sestre
v
nesreči
:
„
Zdrava
moč
je
in
pogum
,
ki
vam
ga
vdihava
vaš
dobri
angel
,
da
se
ne
uničite
pred
skrajnim
trenotkom
.
Da
,
tik
pred
pogubo
se
tudi
jaz
ne
bi
obotavljala
:
rajša
imam
smrt
nego
to
sramoto
...
Bodite
brez
skrbi
:
opazili
ste
na
moji
roki
starinski
beneški
prstan
,
ki
sem
ga
skrila
med
vožnjo
po
morju
v
nedrije
...
V
tem
prstanu
je
strup
;
le
majčken
vbadljaj
s
skrito
ostjo
,
ki
se
prikaže
na
notranji
strani
,
ako
pritisnete
na
dragoceni
smaragd
—
pa
sva
rešeni
obe
,
ako
se
ne
bo
mogoče
rešiti
drugače
!
...
“
„
Ah
,
kako
morete
govoriti
kaj
takega
—
vi
,
ki
vas
vendar
izpuste
,
kadar
dobe
odkupnino
?
...
Ne
,
ne
,
lady
Helena
,
vi
ne
smete
deliti
mojih
črnih
misli
!
“
„
Vaših
črnih
misli
ne
delim
—
deliti
hočem
le
vašo
usodo
.
Nesreča
naju
je
združila
—
ali
naju
naj
tudi
loči
?
Nikdar
ne
bi
sprejela
možnosti
,
da
nastopim
pot
v
svobodo
,
ako
bi
morala
storiti
to
v
zavesti
,
da
pustim
svojo
tovarišico
samo
v
nesreči
in
pogubi
.
“
„
Ah
,
bodite
za
hvaljeni
za
te
plemenite
besede
!
“
je
zaihtela
Jerica
in
se
oklenila
tesneje
Helenine
roke
.
„
Ne
,
sram
hi
me
moralo
biti
pred
vami
,
ako
bi
obupavala
tako
lahkomiselno
!
...
“
„
In
česa
naj
se
bojiva
prav
za
prav
?
“
je
nadaljevala
lady
Helena
z
veliko
trdnostjo
.
„
Ves
vzrok
,
da
naju
naši
prijatelji
še
niso
rešili
,
je
v
tem
,
da
so
naju
iskali
v
Carigradu
predolgo
in
s
prevelikimi
zaprekami
.
Mari
mislile
,
da
nama
zdaj
ne
slede
?
Menite
li
zares
,
da
more
ostati
naju
sled
prikrita
četi
takšnih
ljudi
?
In
kadar
jo
najdejo
—
tu
,
na
prostem
,
v
deželi
,
kjer
se
človek
malo
meni
za
policijo
in
za
zakone
,
v
deželi
,
kjer
premoreta
hrabrost
in
moc
še
vse
—
kaj
je
tem
junakom
laglje
kakor
osvoboditi
naju
?
Pogum
,
pogum
!
Midve
ne
veva
niti
ure
niti
dneva
,
toda
biti
morava
pripravljeni
:
pride
hip
,
ko
poči
puška
...
in
če
ostanemo
takrat
vsi
živi
in
zdravi
,
nas
čaka
še
dolgo
življenje
!
“
„
Če
!
...
“
je
vzdihnila
Jerica
v
hipni
otožnosti
,
prepričana
,
da
tvegata
Ivan
in
Dušan
z
veseljem
svoji
glavi
za
njiju
prostost
,
hkrati
pa
tudi
v
strahu
,
kakšna
usoda
jima
je
namenjena
v
zadnjem
,
odločilnem
boju
.
Med
tem
so
dospeli
do
koče
.
Ali
Kemal
je
velel
pripraviti
skromno
kosilo
,
ki
je
šlo
sirotama
kaj
slabo
v
slast
;
jedli
so
v
treh
skupinah
—
brata
Kemala
posebej
,
razbojniško
spremstvo
posebej
in
jetnici
zase
.
Kdo
ve
od
kod
se
je
prikazala
tudi
stara
,
odurna
babnica
,
ki
jo
je
bil
očividno
iztaknil
Jusuf
na
svoji
poti
in
ki
je
lomila
spačeno
srbščino
,
kakršno
govore
Arnavti
v
krajih
,
kjer
so
se
vrinili
s
krvavimi
nasilji
med
srbski
živelj
.
S
pomočjo
te
oskrunjene
srbščine
se
je
mogla
sporazumeti
za
silo
z
Jerico
;
povedala
ji
je
,
da
je
volja
„
gospodarjeva
“
—
tako
je
imenovala
starejšega
Kemala
—
da
se
preoblečeta
jetnici
v
najpriprostejšo
turško
obleko
.
S
temi
besedami
je
položila
pred
njiju
culo
na
pol
raztrganih
cunj
,
izmed
katerih
sta
izbrali
vsaka
sebi
primerno
ter
se
preoblekli
s
solzami
v
očeh
.
„
Tudi
to
,
lepa
gospa
!
“
je
viknila
starka
nazadnje
,
ko
sta
mislili
,
da
je
že
vse
opravljeno
.
„
To
je
naročil
gospodar
še
prav
posebej
!
...
“
Pomolila
je
Jerici
neprozoren
turški
ženski
pajčolan
,
nadela
ji
ga
in
storila
isto
z
lady
Heleno
.
„
Ali
Kemal
ima
rad
tako
lepa
lica
in
tako
svilnato
mehko
kožo
,
“
je
povzela
nato
z
ostudno
sladkim
glasom
,
„
toda
kadar
ga
kaj
razsrdi
,
takrat
ne
pomaga
nič
—
jabolko
z
drevesa
ali
glava
z
ramen
,
to
je
njemu
vse
eno
...
“
„
Kdaj
nadaljujemo
pot
?
“
je
prašala
Jerica
prezirno
,
namesto
da
bi
pobrala
starkine
besede
.
„
Oh
,
še
prenaglo
za
lepi
gospe
,
“
je
siknila
starka
in
ošinila
Ivanovo
sestro
z
zlobnim
pogledom
.
„
Gospodar
je
šel
po
opravku
,
ki
ga
gotovo
ne
zadrži
dolgo
;
nato
odrinemo
nemudoma
vsi
skupaj
v
grad
,
kjer
pripravi
Ali
Kemal
svatbo
svoji
golobici
.
“
Pustila
ju
je
sami
.
Toda
pred
vrati
sta
slišali
njeno
nadušljivo
dihanje
,
kakor
se
je
slišalo
pod
oknom
mrmranje
in
pljuvanje
dveh
Arnavtov
,
ki
ju
je
bil
postavil
na
stražo
.
Tisto
okno
je
bilo
navadna
luknja
,
skozi
katero
je
dihal
svobodno
dokaj
kruti
mraz
.
V
mrazu
in
skrbi
pa
je
nerodno
čakati
človeku
,
naj
si
je
zaobljubil
Še
tako
junaško
potrpežljivosl
.
In
zato
sla
bili
obe
skoraj
zadovoljni
,
ko
se
je
zaslišalo
pred
kočo
peketanje
konjskih
kopit
:
zvesti
Jusuf
.
sluteč
,
da
Ali
Kemal
ne
bo
hotel
delati
dolge
poti
peš
,
je
bil
poskrbel
za
konje
in
jih
pripravil
v
bližini
.
V
resnici
se
je
gospodar
razveselil
te
pametne
misli
ter
plačal
živali
s
suhim
zlatom
,
pri
čemer
je
padlo
nekaj
rumenega
tudi
v
Jusufovo
dlan
...
Jetnici
so
zavili
v
tople
plašče
in
ogrinjala
,
posadili
ju
na
dva
stara
in
temu
primerno
mirna
konja
ter
jima
omotali
noge
še
posebej
z
gorkimi
cunjami
:
videli
sta
pri
tem
opravilu
,
kako
se
rogajo
sirovi
klateži
njuni
občutljivosti
.
„
Le
naj
se
!
“
je
dejala
lady
Helena
ravnodušno
.
„
Bogme
,
kako
pa
prideva
do
tega
,
da
bi
se
rešili
iz
oblasti
teh
živali
s
premrzlimi
udi
!
“
Pustili
so
ju
jahati
vštric
,
toda
za
njima
je
sledilo
troje
spremljevalcev
,
prežečih
tako
nepremično
na
vsak
najmanjši
gib
ubogih
žrtev
,
da
ju
je
bilo
kar
groza
pogledati
nazaj
.
Spredaj
je
jezdil
Ali
Kemal
,
ki
je
imel
vse
ceste
in
pota
najbolje
v
glavi
,
pa
tudi
najrazvitejši
čut
za
pretečo
nevarnost
—
a
zadaj
Isa
,
kakor
da
hoče
v
svoji
lakomnosti
neprestano
nadzirati
plen
,
hkrati
pa
prihraniti
svoji
že
nekoliko
mehkužnejši
osebi
prvi
spopad
s
sovražnikom
,
ako
bi
se
pojavil
nenadoma
pred
njimi
.
Zakaj
lopova
sta
bila
pripravljena
,
da
ju
prestrežejo
maščevalci
njunega
zločina
...
In
ko
se
je
razvrstil
ta
izprevod
ter
se
je
ozrl
Ali
kemal
z
divjim
očesom
po
svoji
četi
in
dvignil
roko
,
se
je
začel
strašni
,
naporni
,
potajni
pohod
preko
Makedonije
proti
Stari
Srbiji
,
kjer
so
si
bili
predniki
podle
dvojice
pred
stoletji
osvojili
posestvo
in
zgradili
na
njem
utrjeno
jastrebje
gnezdo
...
Glad
,
trudnost
in
mraz
—
nobeno
trpljenje
ni
ostalo
prihranjeno
jetnicama
,
ki
si
nista
le
enkrat
zaželeli
nagle
smrti
.
Dasi
so
jima
privlekli
Arnavti
pozneje
od
nekod
še
dva
topla
kožuha
in
jima
zavili
noge
v
še
več
cunj
,
vendar
sta
ozebli
na
rokah
in
na
nogah
.
Edino
,
kar
jima
je
dajalo
moči
,
da
sta
mogli
prestati
strašno
preizkušnjo
tega
marša
,
je
bilo
besno
,
neuklonjeno
pričakovanje
rešitve
in
osvete
.
Imeli
sta
še
nekatera
tistih
pisem
,
ki
sta
jih
bili
pripravili
v
Carigradu
,
preden
je
odvedel
Ali
Kemal
Jerico
iz
oblasti
Halila
beja
.
Nista
se
sicer
mogli
nadejati
,
da
najde
te
znake
njihove
poti
pravo
oko
in
jih
pobere
prijateljska
roka
,
toda
vse
eno
sta
prežah
napeto
na
vsako
priliko
,
zaznamovati
z
njih
pomočjo
svojo
sled
.
Čez
dan
je
bilo
to
pač
nemogoče
,
zakaj
paznost
bratov
Kemalov
in
njunih
Arnavtov
je
prekašala
vse
,
kar
more
sanjati
najsmelejša
fantazija
o
iznajdljivosti
ječarjev
.
Toda
na
srečo
so
potovali
tudi
ponoči
;
čez
dan
je
Ali
Kemal
vobče
rad
ustavljal
karavano
,
ali
pa
je
zavil
po
stranpotih
in
bližnjicah
,
ki
so
vodile
cesto
po
najdivjejših
in
najneobljudenejših
krajih
;
narobe
pa
se
je
posluževal
v
varstvu
teme
širokih
cest
,
vedoč
,
da
si
domačini
ponoči
težje
zapomnijo
tuje
obraze
.
Baš
na
to
sta
gradili
ženski
svojo
nado
:
po
noči
je
bila
marsikdaj
prilika
izgubiti
pisemce
...
in
ker
se
je
zgodilo
to
na
potih
,
ki
so
služili
čez
dan
sto
in
sto
ljudem
,
je
bilo
tudi
upanje
,
da
najde
vsaj
eno
izmed
njih
človek
,
ki
bo
razumel
njegovo
vsebino
in
ki
ga
spravi
v
prave
roke
.
V
poglavitnem
so
sledili
železnici
in
strugi
reke
Vardarja
,
od
koder
je
nameraval
Ali
Kemal
zaviti
pozneje
proti
Šari
planini
:
ob
njenem
znožju
se
je
dvigala
na
strmem
vrhu
kula
njegovih
dedov
—
zavetje
,
v
katerem
so
se
čutili
Kemali
varne
kakor
sultan
v
svoji
palači
.
Večjih
krajev
makedonskih
nista
videli
nikoli
:
tam
je
vodila
pot
vedno
v
širokih
ovinkih
,
po
samotnih
stezah
,
kjer
jih
je
srečavalo
malo
ljudi
...
Le
iz
pogovora
svojih
spremljevalcev
sta
posneli
,
da
imata
za
hrbtom
Gjevgjeli
,
da
so
že
mimo
Negotina
,
da
so
zavili
pravkar
okrog
Velesa
...
Nato
se
je
začela
oglašati
v
pomenkih
teh
divjakov
vedno
pogosteje
beseda
Uskub
—
turško
ime
za
staroslavno
srbsko
Skoplje
,
ki
je
žalovalo
tiste
dni
še
v
senci
polumeseca
.
„
Ali
gremo
v
Skoplje
?
“
je
prašala
Jerica
staro
furijo
,
ki
se
ni
genila
od
njiju
.
„
O
ne
,
golobičica
!
“
je
odgovorila
Arnavtka
in
se
zarezala
lokavo
in
zlobno
.
„
Česa
bi
iskali
v
Skoplju
?
Zdaj
pridemo
mimo
Zelenike
,
a
nato
zavijemo
proti
Ljubotinn
,
tja
pod
Šaro
planino
—
k
večjemu
dva
dni
še
,
pa
smo
v
kuli
našega
gospodarja
...
“
Na
obrazu
in
v
očeh
se
je
poznalo
babnici
,
kako
se
raduje
obupa
svojih
jetnic
.
Jerica
in
lady
Helena
pa
sta
prebledeli
:
samo
še
dva
dni
!
Ta
beseda
ju
je
zadela
,
kakor
obsojenca
naznanilo
,
da
ga
povedo
čez
dva
dni
na
morišče
:
koliko
je
bilo
verjetnosti
,
da
pride
rešitev
v
teku
teh
dveh
dni
?
Vso
pot
sta
bili
napenjali
oči
in
um
,
da
bi
opazili
,
ali
jim
sledi
kdo
...
ali
se
Kemala
vznemirjata
...
ali
kaže
karkoli
,
da
so
rešitelji
blizu
...
Zaman
!
Nič
ni
pričalo
o
mrzličnem
trudu
,
ki
so
ga
razvijali
med
tem
prijatelji
Ivana
in
Dušana
za
njiju
osvobojenje
.
Poguba
se
je
bližala
s
čim
dalje
neizprosnejso
gotovostjo
od
ure
do
ure
;
jetnici
sta
bili
zdaj
pripravljeni
,
poizkusiti
vsak
čin
obupa
—
toda
bilo
je
nemogoče
:
hujše
od
jeklenih
spon
so
ju
oklepali
risji
pogledi
razbojnikov
,
in
niti
s
prstom
ne
bi
bili
mogli
treniti
proti
volji
Alija
Kemala
,
ne
da
bi
ju
popadle
trde
roke
in
preprečile
njiju
namen
.
Jerjca
je
molčala
zdaj
kakor
mrlič
;
bleda
kakor
vosek
je
zrla
na
medene
gumbe
svojega
sedla
,
drgetaje
pod
sirovo
tkanino
svojega
vrhnjega
ogrinjala
.
Njene
ustnice
so
se
premikale
:
molila
je
neprestano
—
da
bi
prišla
pomoč
božja
v
tej
skrajnji
uri
...
in
da
ji
ni
bilo
treba
misliti
na
strahoto
,
ki
se
je
bližala
.
Napor
,
s
katerim
se
je
premagovala
lady
Helena
,
je
bil
uprav
junaški
.
S
šalami
,
pripovedovanjem
in
vsemi
mogočimi
zvijačami
,
ki
jih
je
zmožna
iznajdljivost
ženske
vajene
občevanja
z
ljudmi
,
je
izkušala
odvrniti
Jerico
od
tega
ubitega
razpoloženja
.
Rada
bi
jo
bila
videla
veselo
,
smejočo
se
,
zročo
nevarnosti
predrzno
v
obraz
.
Zakaj
neki
?
Ah
,
samo
zato
,
da
bi
odleglo
njej
sami
;
da
bi
popustila
mora
temnih
misli
,
ki
so
rile
liki
strupeni
črvi
v
njene
možgane
...
Zato
,
da
bi
bili
obedve
srčni
in
zbrani
,
pripravljeni
braniti
se
z
vsemi
silami
,
preden
se
spustita
v
nepreklicni
mrak
obupa
m
storita
zadnje
,
kar
jima
preostaja
!
Tudi
ona
,
ki
je
zaupala
tako
trdno
,
je
okušala
zdaj
grenkobo
dvoma
—
dvoma
,
ki
se
je
izražal
čim
dalje
jasneje
in
neizprosneje
.
Ona
,
ki
je
bila
tako
ponosna
na
nedostopno
zaničevanje
,
s
katerim
je
bičala
razbojniška
brata
...
ona
se
je
bala
zdaj
trenotka
,
ko
ji
strah
izpodbije
kolena
,
da
se
zgrudi
pred
lupezema
in
vikne
s
povzdignjenimi
rokami
:
„
Milost
,
milost
!
Ako
je
le
še
iskrica
človeškega
čuvstva
v
srcu
nečloveške
zveri
...
usmiljenje
nama
nesrečnicama
!
...
“
Bala
se
je
tega
hipa
že
naprej
,
saj
je
vedela
,
da
bi
bilo
zaman
!
Nič
več
se
danes
ne
uliva
voda
iz
trdih
skal
kakor
pod
palico
Mojzesovo
,
nič
več
se
ne
tajajo
srca
krvnikov
kakor
v
starih
viteških
romanih
.
Le
eno
je
ostalo
trdno
in
zapečateno
v
njeni
plemeniti
duši
:
ne
zapustiti
Jerice
,
naj
se
zgodi
kar
koli
.
Skupaj
rešeni
ali
skupaj
mrtvi
—
to
je
bilo
geslo
Iady
Helene
.
In
ta
požrtvovalnost
je
bila
edino
,
v
kar
je
zaupala
Jerica
še
zdaj
—
zaupala
s
skalno
vero
dobrega
otroka
.
To
zaupanje
je
bilo
tudi
iskra
,
ki
je
grela
njeno
srce
vsaj
še
nekoliko
v
krutem
mrazu
,
zgrinjajočem
se
od
znotraj
in
od
zunaj
.
,
mrazu
,
ki
se
je
dvigal
v
duši
—
mrazu
,
ki
je
padal
na
naravo
.
Bogme
da
!
Tudi
zunaj
je
bilo
mraz
.
Ostra
burja
,
ki
je
brila
s
severa
,
je
vrtala
s
tisoč
svedri
v
mozeg
in
kosti
;
nebo
je
buljilo
sivo
in
brezizrazno
,
brez
solnčnega
žarka
,
podobno
očesu
brez
vedrega
odseva
,
in
kakor
milijarde
blaznih
drhtljajev
so
se
usipali
drobni
,
ostri
,
igličasti
kosmiči
ter
tkali
po
tužnih
brdih
stare
Srbije
mrtvaški
prt
...
Konji
so
puhali
bele
stožce
sopare
,
ki
jim
je
zmrzovala
skoraj
že
v
nozdrvih
,
in
krevsali
ubito
in
trudno
po
kameniti
hribovski
stezi
.
Delali
so
nov
ovinek
;
iz
tega
sta
posneli
jetnici
,
da
se
ogibljejo
Zelenike
.
Globoko
na
desni
je
ležala
pod
njimi
dolina
Vardarja
v
otožni
goloti
.
Ko
so
dospeli
na
vrh
grebena
,
so
zagledali
iz
dalje
Zeleniko
samo
;
še
dalje
tam
,
na
dnu
globoke
megle
,
je
moralo
ležati
kraljevsko
Skoplje
,
prestolnica
Dušana
Silnega
,
ječeča
že
petsto
let
pod
turškim
jarmom
.
Spuščaje
se
nizdol
,
so
zavili
še
bolj
na
levo
in
dospeli
kmalu
po
poldne
v
dolino
majhne
rečice
,
ki
je
žuborela
v
turobni
zamišljenosti
na
vztok
—
v
naročje
Vardarja
.
Zanemarjen
turški
most
je
vodil
čez
njo
;
na
oni
strani
se
je
videla
naselbina
—
turški
han
,
ki
je
obetal
popotniku
počitek
in
okrepčilo
.
„
Ohe
,
Ali
!
“
je
kliknil
Isa
Kemal
s
svojega
mesta
na
koncu
karavane
,
videč
,
da
je
brat
ustavil
konja
tik
pred
mostom
,
nato
pa
obrnil
na
levo
in
zdirjal
ob
reki
navzgor
,
kažoč
tako
svojim
spremljevalcem
,
kakšno
pot
si
je
izbral
.
„
Kam
,
vraga
,
te
nese
zopet
?
Počemu
zavijaš
sem
in
tja
kakor
lisica
,
namesto
da
bi
ubral
kar
ravno
pot
?
“
Ali
Kemal
se
je
ozrl
in
mignil
bratu
,
naj
zajaše
bliže
.
Vštric
sta
nadaljevala
pot
.
„
Pred
nosom
se
nam
dviga
han
,
“
je
nadaljeval
Isa
Kemal
.
„
Na
pot
smo
se
odpravili
v
trdi
noči
;
mari
naj
počepamo
ljudje
in
živali
zaradi
te
tvoje
pretirane
opreznosti
?
“
Ali
Kemal
se
je
namrdnil
.
„
Pozna
se
ti
,
da
si
izgubil
po
mestih
svoj
volčji
veh
,
s
katerim
te
še
rodila
skipetarska
mati
.
Ako
nas
čaka
kje
zaseda
,
je
na
tem
koncu
poti
,
ki
nam
se
preostaja
.
Slutim
to
;
in
še
nocoj
pošljem
Jusufa
naprej
,
da
se
nam
vrne
naproti
z
ojačenji
...
“
„
Beži
,
beži
!
“
se
je
zasmejal
brezskrbnejši
brat
.
„
Ali
si
se
pobabil
,
da
vidiš
povsod
strahove
?
Kje
pridemo
zdaj
čez
vodo
?
...
“
Ali
je
zmignil
nestrpno
s
širokimi
pleči
in
odgovoril
,
kakor
da
je
preslišal
prvi
del
vprašanja
:
„
Tisoč
korakov
više
je
plitvina
;
tam
brede
na
ono
stran
,
komur
je
do
mostu
predaleč
ali
—
preblizu
...
Glej
,
že
smo
na
poti
.
“
Res
so
zajahali
na
ozko
pot
,
ki
se
je
obrnila
kmalu
nato
naravnost
v
strugo
;
voda
je
bila
tam
tako
plitka
,
da
so
si
konji
jedva
zmočili
gležnje
.
Ali
Kemal
je
poklical
Jusufa
k
sebi
ter
mu
jahaje
naznačil
pot
,
ki
jo
je
bil
določil
v
svojem
do
pičice
premišljenem
načrtu
.
„
Ti
jahaj
po
bližnjicah
,
“
mu
je
velel
nato
,
„
in
goni
kolikor
moreš
.
Zberi
deset
,
dvanajst
krepkih
mladcev
in
pridi
naproti
,
kakor
daleč
ti
bo
mogoče
.
Pazi
spotoma
,
ako
ugledaš
komite
ali
slične
sumljive
ljudi
;
če
naletite
nanje
in
jih
zmorete
,
ne
da
bi
sev
zamudili
,
pobijte
jih
brez
usmiljenja
.
Žuri
se
!
...
“
„
Slušam
,
gospodar
!
“
je
odgovoril
Jusuf
in
nagnil
glavo
.
Nato
je
obrnil
konja
in
zdirjal
preko
polja
kakor
vihar
.
Ali
Kemal
,
ki
v
svoji
vešči
opreznosti
ni
hotel
prekoračiti
rečice
pri
mostu
,
da
si
je
vabil
na
drugi
strani
han
,
je
imel
na
lihem
vendar
namen
,
privoščili
drugim
in
sebi
nekaj
ur
oddiha
.
Vedel
je
.
da
pridejo
kmalu
na
stransko
cesto
,
ki
je
vodila
po
dolinici
vsporedno
s
strugo
tja
proti
dolini
Vardarja
,
da
se
spoji
tamkaj
z
glavno
prometno
žilo
.
Ob
tisti
stranski
cesti
pa
je
stala
—
istotako
nedaleč
od
onega
kraja
—
majhna
krčma
,
še
bednejša
in
neznatnejša
od
drugih
hanov
po
samotnih
krajih
turškega
Balkana
,
krčma
,
ki
je
bila
last
kristjana
,
Srba
Uroša
Velimirovića
.
Za
silo
se
je
dalo
počiti
tudi
tam
;
arnavtski
pogled
in
mig
na
handžar
je
zadoščal
,
da
si
dobil
dobro
kosilo
tudi
v
najbednejši
koči
,
in
kar
je
glavno
—
srbski
raji
si
lahko
plačal
z
brco
,
dočim
je
bilo
Turku
treba
šteti
denar
.
In
kje
je
na
svetu
Arnavt
,
ki
se
mu
ne
bi
tožilo
izmetavati
svetle
pijastre
za
postrežbo
,
ki
jo
dobi
lahko
zastonj
?
Ni
ga
,
bogme
,
pod
solncem
božjim
.
Uroš
je
bil
pošten
starec
mirne
in
krotke
nravi
,
delaven
in
marljiv
,
a
kljub
temu
vedno
reven
in
ubog
.
Pomagala
mu
je
sključena
žena
,
ki
je
bila
vsa
njegova
tovarišija
in
vsa
njegova
družina
.
Nekdaj
je
imel
otroke
,
troje
sinov
:
enega
so
mu
ubili
arnavtski
roparji
,
drugega
turški
vojaki
,
tretji
je
bil
pobegnil
v
kraljevino
,
da
ga
ni
doletela
ista
usoda
.
In
tudi
glava
Uroša
samega
ni
bila
nič
kaj
trdna
na
svojih
plečih
;
Turki
in
Arnavti
so
ga
gledali
po
strani
,
ker
so
ga
sumili
,
da
skriva
tu
pa
tam
četnike
ali
jih
vsaj
zalaga
z
živili
.
No
,
do
tega
dne
se
še
ni
bilo
posrečilo
zajeti
komito
v
Uroševi
krčmi
;
on
je
že
vedel
,
zakaj
ne
.
Toda
baš
danes
,
in
baš
ob
uri
,
ko
so
se
sukale
misli
sultanovega
oficirja
okrog
bedne
strehe
vrlega
Uroša
,
se
je
pojavila
med
vrati
krčme
prav
sumljiva
postava
.
Stopila
je
na
prag
,
zavita
v
raztrgan
plašč
,
pod
katerim
bi
bil
slišal
bližnji
človek
žvenketanje
skritega
železja
,
in
si
potegnila
kučmo
globoko
na
oči
,
tako
da
je
bil
viden
samo
še
oster
nos
in
dva
šopa
košatih
,
sršečih
brkov
.
Nato
se
je
sključila
in
odkrevsala
ob
neobeljeni
palici
po
cesti
tja
v
mrzli
zimski
dan
.
Čudni
mož
je
bil
na
videz
še
najbolj
podoben
beraču
.
Toda
kdor
bi
ga
bil
pogledal
bližje
in
ostreje
,
bi
se
bil
začudil
prožnosti
njegove
hoje
in
telesni
moči
,
ki
je
ni
mogla
zatajiti
vsa
dozdevna
trudnost
in
onemoglost
.
Začudil
pa
bi
se
bil
še
mnogo
bolj
,
ko
bi
ga
bil
slišal
mrmrati
v
brk
:
„
Bogme
,
eden
izmed
nas
jih
mora
zasačiti
!
...
Obvestilo
je
prišlo
iz
Velesa
in
vseh
sledečih
krajev
,
da
potuje
semkaj
večja
družba
Arnavtov
,
med
njimi
dve
ženski
,
zagrnjeni
do
oči
,
ki
pa
se
razgovarjata
med
seboj
v
popolnoma
tujem
jeziku
.
Vsi
so
na
konjih
,
in
—
kar
je
zelo
sumljivo
—
ogibljejo
se
večjih
selišč
,
nočujejo
po
samotnih
hanih
in
jahajo
,
če
le
morejo
,
ponoči
!
...
To
so
oni
,
tako
mi
tnajke
božje
...
Ne
uidejo
nam
;
oni
tam
pri
Skopi
ju
so
obveščeni
in
bodo
na
mestu
na
prvi
klic
;
petdeset
mož
preži
na
vseh
točkah
,
preko
katerih
morajo
iti
,
ako
hoče
Ali
Kemal
s
svojimi
pajdaši
in
svojim
plenom
dospeti
v
domače
duplo
.
Niti
miška
nam
ne
bi
ušla
,
kaj
še
le
tako
veliki
lupeži
pred
Gospodom
...
No
,
da
,
jih
jaz
najbrže
ne
zalezem
:
že
nekaj
časa
imam
smolo
,
da
opravijo
vse
najlepše
reči
drugi
namesto
mene
.
Samo
to
mi
daj
,
o
Bože
,
ki
si
dober
Srb
m
prijatelj
vseh
poštenih
krščanskih
duš
,
da
bi
mogel
biti
na
mestu
vsaj
potem
,
ko
napoči
ura
velikega
lasanja
!
Da
bi
mogel
videti
divjega
Marka
,
kako
bo
upihaval
te
zlodeje
in
nekrščane
!
Deset
let
že
četujem
,
a
moje
oči
še
niso
gledale
tega
veselja
;
izkazi
jim
milost
,
o
Gospod
,
preden
spravi
tudi
mene
turška
krogla
pred
tvoje
svetlo
obličje
...
Stoj
!
Kaj
pa
je
to
?
...
Vrag
deri
Alaha
,
Mohameda
in
vse
arnavtske
lupeže
,
njih
prednike
in
njih
potomce
!
Križ
nebeški
—
kaj
je
to
?
...
“
Začudil
se
je
čudom
in
napel
sokolje
oči
;
in
,
kar
je
nenavadno
v
trenotkih
zavzetosti
,
ni
se
vzravnal
,
niti
zasenčil
pogleda
z
roko
,
marveč
zlezel
je
vase
,
ključil
se
in
krivil
,
kakor
da
se
mu
sločijo
noge
in
hrbtenica
,
dokler
ni
zdel
majhen
in
ponižen
pokraj
ceste
,
z
obličjem
dvignjenim
proti
nebu
,
oči
izbuljene
in
zavite
do
belega
,
kučmo
nastavljeno
v
levici
,
kakor
da
prosi
milodarov
,
dočim
je
ostala
desnica
skrita
pod
gubami
raztrganega
plašča
...
Toda
njegov
pogled
se
ni
ločil
niti
za
hip
od
skupine
jezdecev
,
ki
se
je
bližala
po
cesti
.
Kopita
so
udarjala
vedno
glasneje
;
že
je
razločil
prosjak
Alija
Kemala
,
ki
je
jahal
na
čelu
svoje
karavane
,
razločil
je
ženski
,
ki
sta
zdeli
sključeni
in
prezebli
na
svojih
sedlih
,
razločil
divje
obraze
spremljevalcev
,
opirajočih
puške
ob
kolena
...
glej
,
že
so
bili
pri
njem
...
„
To
so
oni
!
“
mu
je
šinilo
po
možganih
.
„
Glej
,
kako
nežna
in
ozka
je
ročica
one
ženske
...
rekel
bi
,
da
je
roka
Švabice
...
vse
drugo
je
,
samo
turška
ni
!
...
“
„
Bog
te
čuvaj
,
gospodine
mogočni
!
...
“
je
zamrmral
z
revnim
,
prosečim
glasom
in
pomolil
kučmo
proti
Aliju
Kemalu
,
ki
je
prijahal
tik
mimo
njega
.
„
Majhen
milodar
ubogemu
slepcu
!
...
“
„
Gjaur
!
“
je
siknil
Ali
Kemal
zaničljivo
in
pljunil
v
nastavljeno
kučmo
.
Zdajci
pa
ga
je
prešinila
bliskova
misel
;
ustavil
je
konja
,
zapičil
v
prosjaka
pogled
kakor
brušen
nož
in
položil
roko
na
samokres
,
ki
mu
je
tičal
za
pasom
.
„
Kaj
praviš
,
pasji
sin
?
Ti
da
si
slepec
?
Psica
naj
mi
bo
mati
,
ako
ne
vidiš
bolje
od
mene
—
glej
!
“
S
strelovito
naglico
je
izdrl
samokres
in
ga
dvignil
proti
beraču
,
kakor
da
hoče
ustreliti
.
Prosjak
ni
mogel
premagati
narave
;
zamežiknil
je
in
se
zdrznil
—
kakor
stori
človek
,
ki
vidi
pretečo
kretnjo
.
Takoj
se
je
zavedel
storjene
napake
;
toda
bila
je
nepopravljiva
.
Njegova
desnica
se
je
oklenila
trdneje
kratke
puške
najnovejšega
Mauserjevega
sestava
,
ki
jo
je
držala
skrito
pod
plaščem
,
in
njegov
pogled
,
ne
da
bi
se
izpremenil
,
je
obvisel
na
Arnavtu
še
nepremičneje
;
to
je
bilo
edino
,
kar
mu
je
preostajalo
.
Aliju
Kemalu
je
poškrlatel
obraz
,
žila
na
čelu
se
mu
je
napela
,
in
v
njegovih
očeh
se
je
užgala
grozna
iskra
.
„
Ali
ti
nisem
rekel
,
da
vidiš
,
pes
krščanski
!
“
je
zarohnel
z
besnim
glasom
.
„
Kdo
si
,
lopov
,
in
česa
iščeš
tu
?
Govori
!
“
Prosjak
je
molčal
.
„
Primite
ga
!
“
je
kriknil
Ali
Kemal
in
se
obrnil
k
svojim
ljudem
.
Arnavti
so
poskakali
s
konj
.
„
Bog
bodi
zahvaljen
!
“
je
vzdilinila
Jerica
s
solznimi
očmi
in
sklenila
roke
kakor
v
molitvi
.
Ali
Kemal
je
ustavil
karavano
pred
Uroševo
krčmo
;
Arnavti
so
poskakali
s
konj
in
spravili
ženske
na
tla
.
Pokanje
strelov
se
je
culo
v
mrzlem
zraku
razločno
do
Uroševe
krčme
.
Preplašen
je
skočil
domačin
k
oknu
,
ne
dvomeč
,
da
je
gost
,
ki
je
stopil
malo
prej
izpod
njegove
strehe
,
v
smrtni
nevarnosti
.
Videl
je
dobro
,
kako
se
je
vrgel
prosjak
v
grapo
...
„
Stojte
!
“
je
viknil
Isa
,
videč
nagli
pogled
,
ki
sta
ga
menjali
jetnici
v
tem
trenotku
.
„
Ali
ne
veste
,
na
koga
vam
je
ukazano
paziti
?
Dva
ostaneta
tu
!
...
“
Ta
kratka
zmeda
in
hip
,
ki
je
pretekel
,
preden
sta
dva
izmed
razbojnikov
skočila
nazaj
na
svoji
kljusi
,
je
zadoščal
lady
Heleni
,
da
je
izpustila
eno
izmed
svojih
pisemc
—
predzadnje
ki
ga
je
imela
.
Zadoščal
pa
je
tudi
prosjaku
.
Blisk
je
šinil
Aliju
Kemalu
mimo
obraza
,
počilo
je
...
in
preden
se
je
zavedel
,
da
mu
je
krogla
prizanesla
,
ni
bilo
prosjaka
več
pred
njim
:
skočil
je
bil
kvišku
in
zbežal
z
neverjetno
naglico
,
skakaje
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
.
Uhajaje
tako
svinčenkam
,
ki
jih
je
kar
deževalo
za
njim
,
je
dospel
do
grape
,
obraščene
z
grmovjem
;
tam
se
je
udri
,
kakor
da
ga
je
požrla
zemlja
.
Samo
puškina
cev
je
gledala
še
izza
velikega
kamna
in
tik
za
njo
kos
,
velik
komaj
kakor
človeška
dlan
...
Ali
Kemal
je
zahropel
v
brezumnem
gnevu
;
do
kamna
je
bilo
dobrih
sto
korakov
.
Toda
on
je
streljal
kakor
malokdo
;
bliskoma
je
dvignil
puško
klicu
...
Posvetilo
se
je
tudi
tam
;
oba
strela
sta
počila
h
krati
.
Kri
se
je
ulila
Aliju
Kemalu
na
prsi
:
krogla
komite
mu
je
bila
oprasnila
levo
lice
.
Spremljevalci
,
ki
so
streljali
kakor
blazni
,
so
hoteli
planiti
naprej
;
toda
gospodar
je
dvignil
zdajci
roko
:
„
Stojte
!
Za
mano
!
...
“
V
diru
je
pognal
konja
dalje
;
ostali
so
ubogali
in
udrli
za
njim
.
Samo
eden
je
pomeril
še
enkrat
...
izprožil
...
videl
,
kako
je
omahnila
puška
dozdevnega
prosjaka
...
Pokimal
je
zadovoljno
,
obrnil
konja
in
šinil
za
ostalimi
.
Ali
Kemal
je
bil
prepričan
,
da
je
zadel
tu
ob
mrežo
,
nastavljeno
mu
po
zasledovalcih
.
Toda
ni
se
hotel
spuščati
v
boj
,
kakor
rad
bi
bil
ugonobil
vohuna
:
že
sama
izguba
konja
jim
je
bila
zdaj
nevarna
—
kaj
še
le
izguba
ljudi
!
...
V
očesu
lady
Helene
in
Jerice
pa
se
je
zasvetil
žarek
zmagoslavja
in
nade
.
„
To
je
bil
nas
človek
,
dete
moje
!
“
je
šepnila
Angležinja
.
„
Imejva
pogum
:
rešitelji
so
razposlali
oglednike
...
pomoč
je
blizu
....
par
ur
še
,
in
sine
nama
zlata
svoboda
!
...
“
„
Bog
bodi
zahvaljen
!
“
je
vzdihnila
Jerica
s
solznimi
očmi
in
sklenila
roke
kakor
v
molitvi
.
Ali
Kemal
je
ustavil
karavano
pred
Uroševo
krčmo
;
Arnavti
so
poskakali
s
konj
in
spravili
ženske
na
tla
.
Pokanje
strelov
se
je
culo
v
mrzlem
zraku
razločno
do
Uroševe
krčme
.
Preplašen
je
skočil
domačin
k
oknu
,
ne
dvomeč
,
da
je
gost
,
ki
je
stopil
malo
prej
izpod
njegove
strehe
,
v
smrtni
nevarnosti
.
Videl
je
dobro
,
kako
se
je
vrgel
prosjak
v
grapo
...
„
Bože
mili
!
“
je
vzkliknila
stara
,
kije
stala
za
hrbtom
Urošu
.
„
Pa
ne
,
da
bi
bil
zadet
!
...
“
„
Molči
,
ženska
!
Saj
vidiš
,
da
strelja
.
Vraga
!
Zadel
je
onega
,
ki
je
na
čelu
...
Ne
—
samo
ranil
ga
je
!
Zdaj
jašejo
dalje
.
Bog
nebeški
!
K
nam
gredo
!
...
“
„
Arnavti
!
“
je
tarnala
sivolasa
majka
,
sklepaje
roke
.
„
Sveta
bogorodica
nama
pomozi
—
to
ne
pomeni
dobrega
!
“
„
Tiho
!
“
je
zagodrnjal
gazda
,
ki
ni
imel
navade
poslušati
ženskih
marenj
,
dasi
je
ljubil
svojo
ženo
,
kolikor
more
ljubiti
staro
,
v
trpljenju
in
skrbeh
odrevenelo
srce
.
„
Ne
vekaj
—
kar
bo
,
to
bo
!
Brez
božje
volje
ni
nesreče
—
a
reči
moram
,
ljudje
se
mi
ne
vidijo
nič
kaj
priporočljivi
....
Križ
božji
!
“
je
dodal
z
razburjenim
glasom
in
dvignil
roko
nad
oči
,
kakor
da
se
mu
je
zableščalo
.
„
Kaj
,
če
so
tisti
,
ki
jih
naši
iščejo
?
...
Dve
ženski
sta
med
njimi
...
in
še
ena
starka
...
Bogme
,
stara
,
nekaj
mi
pravi
,
da
so
oni
!
Poslušaj
:
porabi
prvo
priliko
in
skoči
pogledat
za
Damjanom
,
ali
so
ga
ubili
,
ali
še
živi
...
In
če
ga
ne
najdeš
več
tam
,
pazi
in
poglej
zdajpazdaj
malo
okrog
vogalov
,
da
ga
prestrežeš
,
ako
bi
nama
imel
kaj
povedati
...
Evo
jih
!
Bog
in
bogorodica
nama
stojta
ob
strani
!
“
Arnavti
so
skakali
pred
vrati
s
konj
in
klicali
krčmarja
s
kričanjem
.
Uroš
pa
je
skočil
na
prag
in
hitel
s
sključenim
hrbtom
pozdravit
Alija
Kemala
,
ki
si
je
tiščal
ruto
na
krvavo
lice
.
Kmalu
nato
je
bila
Uroševa
krčma
polna
divjih
obrazov
.
Arnavti
so
prižigali
cigarete
,
srebali
črno
kavo
ter
se
razgovarjali
poluglasno
in
razburjeno
.
Brata
Kemala
sta
sedela
v
boljšem
kotu
in
tiščala
glavi
skupaj
,
zatopljena
v
tih
razgovor
,
o
važnosti
katerega
sta
pričala
njiju
obraza
.
Jelica
in
lady
Helena
sta
bili
obrnili
divji
družbi
hrbet
in
šepetali
med
seboj
,
ogibaje
se
prežečih
oči
stare
Arnavtke
in
enega
izmed
spremljemalcev
Kemalovih
,
ki
jima
je
bilo
poverjeno
,
paziti
na
njiju
.
Med
tem
pa
je
drl
Uroš
janjca
,
najlepšega
v
njegovi
staji
,
ki
so
si
ga
bili
izbrali
divji
gostje
za
večerjo
,
in
si
drgnil
v
pogostih
odmorih
hrbet
,
kamor
ga
je
bila
bušila
skipetarska
pest
v
izpodbudo
k
večji
naglosti
in
postrežljivosti
...
Spustila
se
je
noč
;
medlo
je
brlela
luč
in
obsevala
lica
nasičenih
in
spečih
razbojnikov
,
dvojico
Kemalov
,
ki
še
vedno
nista
bila
končala
svojega
posvetovanja
,
in
postavi
jetnic
,
ki
sta
izjavili
,
da
ne
pojdeta
spat
,
v
svesti
si
,
da
itak
ne
bi
mogli
zatisniti
očesa
.
Stari
Uroš
,
ki
je
slutil
,
kdo
sta
in
kakšna
je
njiju
usoda
,
je
sicer
ponujal
Aliju
Kemalu
,
da
jima
prepusti
čumnato
,
v
kateri
sta
spala
običajno
z
njegovo
staro
,
toda
Arnavt
,
opozorjen
po
dogodku
s
prosjakom
na
pretečo
nevarnost
,
ni
hotel
dovoliti
jetnicama
,
da
bi
se
odstranili
iz
dosega
njegovih
oči
.
Sivolasi
domačin
se
je
stiskal
pred
vrati
v
svojem
ovčjem
kožuhu
,
pripravljen
postreči
gostom
,
ako
bi
še
kaj
želeli
,
in
ugibaje
sam
pri
sebi
,
kaj
vse
se
mu
še
obeta
,
preden
izginejo
te
zlovešče
postave
iz
njegovega
doma
.
Njegova
žena
pa
je
drsala
zdaj
sem
zdaj
tja
okoli
hiše
,
oziraje
se
strahoma
na
temno
senco
enega
izmed
Arnavtov
,
ki
je
stražil
pred
pragom
,
in
prisluškavaje
na
vse
strani
,
ali
se
ne
pokaže
zagonetni
prosjak
—
komita
Damjan
,
o
katerem
še
zdaj
ni
vedela
,
ali
je
mrtev
ali
živ
.
Do
grape
ni
mogla
,
da
bi
pogledala
za
njim
:
arnavtski
stražar
bi
jo
bil
moral
videti
...
Noč
je
bila
jasna
in
skoraj
brez
megle
;
zvezde
so
gledale
mirno
in
veličanstveno
na
to
trpečo
zemljo
.
Prav
težko
se
je
bilo
približati
hiši
...
Zdajci
pa
je
zaslišala
Uroševa
stara
za
svojim
hrbtom
šum
,
kakor
da
je
nekdo
prestopil
z
opreznim
,
mačjim
korakom
...
Zganila
se
je
in
se
ozrla
...
Vse
je
bilo
mirno
,
kakor
prej
,
le
grm
,
ki
je
stal
nedaleč
ob
ozkem
jarku
se
je
stresel
v
dihu
mrzlega
vetra
.
Toda
...
ne
!
Čisto
gotovo
je
stal
nekdo
za
tistim
grmom
...
Starka
je
napela
oči
ostreje
:
glej
,
temna
postava
se
je
izločila
za
hip
iz
temne
sence
golih
vej
ter
ji
pomahnila
z
roko
!
...
„
Damjan
!
“
je
zaklicala
žena
poluglasno
,
skoraj
šepetaje
.
„
Damjan
,
ali
si
ti
?
...
“
„
Sem
!
“
je
odgovoril
komaj
slišno
.
„
Ako
moreš
,
stopi
bliže
!
...
“
Ubogala
je
in
se
splazila
proti
grmu
,
ne
vedoč
,
da
ji
slede
izza
vogala
jastrebje
oči
stare
Amavtke
,
ki
se
je
bila
ukradla
iz
hiše
skozi
zadnja
vrata
...
Vrnimo
se
zdaj
k
prosjaku
—
komi
ti
Damjanu
—
ki
smo
ga
zapustili
v
trenotku
,
ko
ga
je
pogodil
spremljevalec
Alija
Kemala
s
svojo
kroglo
.
Strela
Damjan
niti
slišal
ni
;
udarilo
ga
je
po
glavi
,
stemnilo
se
mu
je
pred
očmi
in
vse
je
ugasnilo
okrog
njega
,
ne
da
bi
mu
bil
ostal
hipec
za
molitev
,
s
katero
bi
bil
mogel
spodobno
izročiti
Bogu
svojo
dušo
.
Koliko
časa
je
trajalo
to
brezčutno
ležanje
,
se
ni
zavedal
.
Zdajci
pa
je
odprl
oči
...
trudno
in
počasi
...
Nebo
nad
njegovo
glavo
se
je
že
rdečilo
;
na
glavi
je
čutil
skelenje
.
„
Streljali
so
name
...
“
se
je
spomnil
v
omotenem
polsnu
.
„
Ali
sem
mrtev
?
...
Če
sem
,
potem
moram
reči
,
da
ima
gospod
Bog
kaj
slabo
zakurjeno
v
nebesih
...
“
Bradat
obraz
se
je
sklonil
čezenj
:
„
Kako
je
,
Damjan
?
Malo
kože
ti
je
posnela
krogla
...
a
hudega
ni
...
Zavlekel
sem
te
globlje
v
grapo
in
malo
v
stran
,
da
naju
ne
najdejo
takoj
,
če
bi
se
spomnili
in
iskali
...
No
,
daj
,
poizkusi
,
ali
moreš
vstati
;
mudi
se
mi.
“
Damjan
se
je
zdramil
popolnoma
in
pogledal
človeka
,
ki
mu
je
govoril
,
nekoliko
ostreje
.
„
Ti
,
Risto
?
“
Obraz
se
mu
je
razjasnil
.
Obrnil
se
je
,
oprl
se
na
vse
štiri
in
pokimal
.
„
Vstanem
,
brez
težave
.
Glava
me
skeli
...
no
,
da
,
saj
ni
prvikrat
.
A
kako
prideš
semkaj
?
Moral
bi
stati
pri
mostu
.
“
„
Stražil
sem
tam
;
a
kaj
sem
hotel
še
,
ko
sem
videl
,
da
je
zavila
vsa
tolpa
tik
pred
mostom
dalje
?
Bili
so
tako
blizu
,
da
sem
jih
spoznal
do
pičiče
—
tako
dobro
seveda
ne
,
kakor
ti
...
Sledil
sem
jim
prebredel
vodo
kmalu
za
njimi
in
dospel
baš
še
pravočasno
,
da
sem
jih
videl
streljati
nate
...
A
zdaj
poslušaj
,
brate
:
jaz
moram
dalje
,
do
Skoplja
,
da
obvestim
naše
;
našel
sem
znamenje
,
ki
priča
z
gotovostjo
,
da
smo
naleteli
na
prave
ljudi
.
Ti
ne
moreš
z
mano
,
ker
si
ranjen
.
Ostani
tu
,
in
glej
,
da
ne
izgubiš
sledu
;
ako
moreš
“
,
splazi
se
do
koče
in
poglej
,
kaj
delajo
.
Hkrati
lahko
poprosiš
Uroševo
staro
,
da
ti
obveže
glavo
...
Ostani
zdrav
in
opravi
dobro
;
evo
ti
puške
!
“
Komita
Damjan
je
segel
radostno
po
svoji
karabinki
,
na
katero
je
pazil
Risto
,
naš
solunski
znanec
,
prav
tako
kakor
na
tovariša
samega
.
Ko
se
je
prepričal
,
da
je
ostala
nepoškodovana
,
se
je
ozrl
,
hoteč
se
mu
zahvaliti
;
toda
Risto
je
bil
že
daleč
od
njega
,
plazil
se
ob
tleh
,
poganjal
se
skokoma
od
kritja
do
kritja
ter
izginil
naposled
tovarišu
izpred
oči
.
„
Prosjak
“
Damjan
je
gledal
za
njim
še
dolgo
,
potem
pa
je
pokimal
z
glavo
in
zamrmral
,
ne
brez
zadovol
jnosti
:
„
Ej
,
bogme
,
glava
mi
je
krvava
,
in
brenči
mi
po
njej
kakor
roj
sršenov
;
toda
iztaknil
sem
jih
vendar
le
.
Nikomur
drugemu
kakor
meni
se
ne
bo
zahvaliti
,
ako
bodo
jutri
Arnavti
pobiti
in
njiju
jetnicama
povrnjena
zlata
svoboda
.
Zgodilo
se
je
vse
eno
,
da
enkrat
nisem
prišel
prepozno
...
Mreža
je
zadrgnjena
,
usoda
lupežev
zapečatena
!
Poglejmo
zdaj
,
kako
pridemo
bliže
do
njih
,
da
nam
obveže
Uroševa
stara
krvavo
butico
,
in
da
vidimo
,
kaj
počno
in
kdaj
se
mislijo
dvigniti
na
svojo
zadnjo
pot
...
“
To
rekši
se
je
jel
plaziti
z
brezkončno
opreznostjo
in
po
mnogih
ovinkih
bliže
k
Uroševi
krčmi
,
kjer
se
mu
je
posrečilo
čez
dolgo
časa
,
opozoriti
nase
starko
,
ki
je
že
čakala
nanj
.
Ozrla
se
je
plaho
na
vse
strani
;
arnavtskega
čuvaja
ni
bilo
videti
.
Stopila
je
Damjanu
par
korakov
naproti
.
„
Ranjen
sem
na
glavi
,
“
je
šepnil
komita
.
„
Daj
mi
kaj
,
da
se
obvežem
,
stara
;
Bog
ti
povrne
tisočkrat
.
“
„
Počakaj
mirno
,
da
prinesem
;
takoj
se
vrnem
k
tebi
.
“
„
Ali
so
oni
še
pri
vas
...
“
„
Pri
nas
so
;
počivajo
.
Pozno
v
noči
menda
odjašejo
dalje
.
“
„
Pravi
so
.
Poznaš
Rista
?
On
me
je
našel
,
ko
sem
ležal
ranjen
v
grapi
.
Pravi
,
da
jih
je
spoznal
tudi
on
in
da
je
našel
nekakšen
dokaz
...
“
„
Dobro
;
sveta
Bogorodica
bodi
zahvaljena
!
Počakaj
me
!
...
“
Starka
je
odkrevsala
v
hišo
—
mimo
Arnavtke
,
ki
se
je
potuhnila
in
smuknila
takoj
nato
po
drugi
strani
okrog
vogala
,
k
stražarju
,
ne
da
bi
jo
bil
Damjan
opazil
.
Uroševa
žena
se
je
vrnila
z
mokro
obvezo
in
s
steklenico
rakije
.
Ovila
mu
je
obvezo
okrog
glave
in
mu
ponudila
steklenico
:
„
Pij
,
privezi
si
dušo
.
In
vzemi
steklenico
,
da
ti
ne
bo
mraz
in
dolgčas
samemu
zunaj
v
noči
.
Evo
,
tu
sem
ti
zavila
mrzlega
mesa
...
Bog
nebeški
reši
naju
z
Urošem
teh
gostov
!
...
“
Spravljaje
starkin
dar
,
je
začul
Damjan
šum
,
ki
je
obudil
njegovo
sumnjo
.
Hotel
je
dvigniti
glavo
in
pogledati
;
toda
njegova
opreznost
je
bila
že
prekasna
!
Visoka
,
temna
senca
je
planila
kakor
iz
tal
za
hrbtom
uboge
starke
—
nekaj
se
je
zasvetilo
v
zraku
,
preden
je
mogel
Damjan
prestreči
zamah
—
in
žena
gazde
Uroša
se
je
zgrudila
k
njegovim
nogam
kakor
mrtvo
drevo
,
ubita
bliskoma
....
zabodena
od
zadaj
!
...
Damjan
je
v
trenotku
svojega
presenečenja
instinktivno
zagrabil
puško
za
cev
in
jo
dvignil
k
udarcu
;
a
že
se
je
vrgel
napadalec
z
vso
silo
proti
njemu
—
skočil
mu
tako
blizu
,
da
je
komita
komaj
odbil
smrtnonosni
sunek
,
naperjen
proti
njegovemu
životu
.
Ni
mu
preostalo
drugega
kakor
izpustiti
puško
in
pograbiti
nasprotnika
z
rokami
.
Naslednjih
par
trenotkov
je
trajalo
celo
večnost
.
Damjan
je
stregel
oboroženo
roko
Arnavtovc
ki
je
krčevito
iskala
njegovega
telesa
in
se
ogibala
hkrati
z
mačjo
spretnostjo
njegovih
prijemov
.
Nazadnje
se
mu
je
vendarle
posrečilo
zgrabiti
jo
in
jo
zaviti
kakor
z
jeklenimi
kleščami
;
Arnavt
je
škrtnil
z
zobmi
in
zastokal
polglasno
,
toda
že
ga
je
imel
pogumni
komita
z
drugo
roko
za
grlo
!
...
Damjan
je
pomnil
že
marsikaterega
dušmanina
,
ki
ga
je
bil
spravil
spretno
in
točno
na
oni
svet
;
davil
pa
še
ni
nikogar
,
in
skoraj
da
mu
je
prišlo
strašno
v
oni
minuti
...
Arnavt
je
izpustil
nož
in
pričel
otepati
z
udi
...
Zdajci
pa
je
zapazil
Damjan
drugo
postavo
,
ki
se
je
bila
približala
tiho
,
zavratno
kakor
zver
:
bila
je
stara
Arnavtka
z
dvignjenim
bodalom
v
roki
...
Treba
se
je
bilo
odločiti
v
stotinki
sekunde
;
in
komita
Damjan
vam
pove
se
dandanašnji
,
da
ni
bil
nikoli
v
strašnejšl
zadregi
nego
tisti
hip
.
Preostajalo
mu
je
le
dvoje
:
izpustiti
Arnavla
in
se
ubraniti
starke
—
in
v
tem
slučaju
bi
bil
planil
že
premagani
nasprotnik
iznova
nadenj
—
ali
pa
držati
lopova
in
trpeti
,
da
ga
zakolje
med
vtem
Arnavtka
kakor
mirno
jasrnje
!
Čisto
jasno
je
začutil
hip
,
ko
je
zavihtela
divja
babnica
nož
nad
njegovim
tilnikom
.
„
Sveti
Damjan
!
“
je
vzdihnil
v
svojih
mislih
—
primernejših
zadnjih
besed
se
ni
mogel
spomniti
v
tolikšni
zadregi
.
No
,
sveti
Damjan
je
vsekakor
dober
mož
zakaj
tisti
hip
je
vdahnil
komiti
rešilno
misel
:
Vrgel
se
je
bliskoma
na
tla
in
potegnil
nasprotnika
,
ki
je
bil
zdaj
zgoraj
,
za
seboj
;
mahljaj
Arnavtke
je
zadel
njenega
rojaka
tik
med
pleča
...
in
temeljito
,
kakor
se
je
zazdelo
našemu
znancu
...
Ta
hip
pa
je
planil
tudi
že
Damjan
spet
po
koncu
,
in
preden
je
mogla
zakričati
starka
v
svoji
osuplosti
,
je
treščil
Arnavtovo
truplo
nanjo
,
pobral
puško
in
spustil
težko
kopito
na
njeno
glavo
.
Lobanja
je
hrstnila
zamolklo
pod
strašnim
udarcem
—
v
kratkih
par
minutah
je
bila
to
že
tretja
duša
,
ki
je
odhitela
čisto
nepričakovano
pred
večnega
sodnika
.
Damjan
se
je
ozrl
na
okrog
in
videl
,
da
je
sam
;
otipal
se
je
in
spoznal
,
da
je
cel
in
nepoškodovan
—
razen
rane
na
glavi
,
ki
je
niti
ni
čutil
v
tem
peklenskem
trenotju
.
Kaj
mu
je
bilo
storiti
zdaj
?
Dva
izmed
arnavtske
družine
sta
bila
ubita
—
njiju
odsotnost
,
njiju
smrt
je
mogla
ostati
neopažena
k
večjemu
še
par
minut
.
In
gazda
Uroš
,
ubogi
starec
,
se
je
tresel
v
hiši
,
sam
med
tako
tolpo
človeških
zveri
!
...
Kako
ga
spraviti
na
varno
?
Le
par
trenotkov
zamude
,
le
toliko
vaša
še
,
da
Arnavti
pogreše
starko
in
svojega
čuvaja
—
in
sivolasi
dobričina
pade
v
žrtev
njih
razjarjeni
,
nenasitni
,
satanski
maščevalnosti
...
Kako
ga
oteti
?
Kaj
storiti
,
da
se
zave
nevarnosti
,
ki
mu
preti
?
Komita
Damjan
je
začutil
,
da
se
grozota
nocojšnje
noči
še
le
začenja
.
Prekruto
bi
ravnali
,
ako
bi
hoteli
opisovati
sočutnemu
čitatelju
muke
naše
junaške
družbe
v
dneh
pričakovanja
,
ki
so
jim
bili
namenjeni
po
njihovem
prihodu
v
okolico
Skoplja
.
Življenje
je
pač
bogato
bolečin
bolj
ko
radosti
,
in
marsikaj
težkega
preži
na
človekovo
srce
izza
slehernega
ovinka
te
njegove
poti
po
solzni
dolini
.
So
bolezni
,
rane
,
nevarnosti
in
napori
,
je
na
koncu
vsega
neizbežna
smrt
—
toda
uiti
ona
sama
v
najstrašnejših
oblikah
se
ne
more
kosati
z
bolečino
skrbi
za
ljubljeno
bitje
,
ki
mu
prete
sovražne
sile
z
uničenjem
,
hujšim
od
pogina
.
Največji
delež
te
ogromne
,
nepopisno
bridke
skrbi
je
bil
odmerjen
—
naravno
—
Ivanu
,
Dušanu
in
poročniku
Wheelerju
;
nje
temna
senca
pa
je
padala
tudi
v
duše
vseh
ostalih
,
s
katerimi
jih
je
bilo
združilo
v
dobi
teh
burnih
tednov
skupnega
življenja
in
skupnih
nevarnosti
ono
krepko
in
pranaravno
prijateljstvo
,
ki
se
vselej
razvije
