Vlak
se
je
ustavil
na
slovenskoštajerski
postaji
P.
Iz
enega
od
vagonov
je
stopil
mladenič
in
poklical
nosača
,
da
mu
iz
vlaka
vzame
kovček
in
ga
odnese
v
čakalnico
.
Mladi
gospod
pa
se
je
oziral
po
peronu
,
kakor
da
bi
ga
kdo
moral
pričakovati
,
pa
ga
ni
bilo
.
Zdaj
se
prikaže
na
oknu
bližnjega
vagona
ženski
obraz
in
začuje
se
klic
:
»
Milan
!
Milan
!
«
Mladi
gospod
se
obrne
,
ostrmi
in
veselo
presenečen
vzklikne
:
»
Ivanka
!
Odkod
in
kam
?
«
Stopil
je
na
desko
ob
vagonu
in
stisnil
roko
,
ki
mu
jo
je
Ivanka
podala
.
»
Tebe
vprašam
,
pustež
!
Skupaj
sva
se
vozila
v
istem
vlaku
in
jaz
še
vedela
nisem
,
da
imam
takega
sopotnika
.
Kje
pa
si
se
zmuznil
v
vlak
,
da
te
nisem
zagledala
?
«
»
V
Mariboru
.
In
ti
?
Odkod
?
«
»
Iz
Gradca
.
Čudno
,
da
te
nisem
videla
v
Mariboru
.
«
»
Zares
čudno
.
Tvojim
bistrim
očem
...
«
»
Si
domišljaš
,
da
so
vse
oči
obrnjene
nate
?
«
»
Če
ne
vse
,
pa
vsaj
tvoje
.
«
»
O
ti
prevzetnik
!
Nevesta
sem
.
«
»
Nevesta
?
Zakaj
pa
nisi
čakala
name
?
«
se
šali
Devin
.
»
Nate
?
Menda
do
svetega
Nikolaja
.
Moj
Dragotin
me
bo
nosil
na
rokah
;
saj
ga
poznaš
...
«
»
Ti
mu
boš
pa
gospodovala
.
«
»
Če
boš
tako
zajedljiv
,
te
ne
povabim
na
svatbo
.
«
»
Potem
pa
pridem
brez
povabila
kakor
kamniti
gost
...
Kaj
pa
si
iskala
v
Gradcu
?
«
»
Nakupovala
.
In
kaj
ti
iščeš
tukaj
?
«
»
Z
oslovsko
kožo
v
žepu
grem
s
trebuhom
za
kruhom
.
Sem
doktor
medicine
in
kirurgije
.
«
»
Čestitam
,
gospod
doktor
!
Že
vidim
,
da
te
bo
treba
slovesno
povabiti
.
In
da
gotovo
prideš
,
ti
bom
priskrbela
družico
,
da
ti
bo
utripalo
srce
.
«
Šaljiva
Ivanka
se
odmakne
od
okna
,
da
je
Milanu
odprla
pogled
v
kupe
,
in
reče
predstavljaje
:
»
Moj
bratranec
,
doktor
Milan
Devin
!
Gospodična
Pavlina
iz
Zelenega
gradu
,
moja
prijateljica
.
«
Na
drugem
končuje
sedela
mlada
deklica
,
ki
se
je
zdaj
radovedno
ozrla
na
Devina
,
ki
je
gledal
v
kupe
.
Pavlina
je
zardela
in
tudi
Devin
je
obmolknil
,
ko
so
se
njene
črne
oči
za
trenutek
lesketajoče
se
obrnile
nanj
,
potem
pa
so
se
skrile
za
gostimi
,
dolgimi
trepalnicami
.
»
Ali
ti
je
zmrznil
jezik
?
«
ga
podraži
hudomušna
Ivanka
.
Devinu
so
navadne
fraze
obtičale
v
ustih
in
lovil
je
kakšen
duhovit
izrek
,
pa
ga
v
tem
trenutku
ni
našel
.
Na
srečo
je
sprevodnik
pristopil
k
vagonu
in
potegnil
Devina
za
suknjo
,
ker
se
je
vlak
že
začel
pomikati
naprej
.
Devin
je
skočil
na
tla
in
Ivanka
mu
je
smehljaje
zaklicala
:
»
Zbogom
!
Na
svidenje
!
«
Hlapon
je
puhal
goste
črne
megle
iz
železnega
dimnika
,
kolesa
so
ropotala
ter
se
sukala
hitreje
in
hitreje
.
Ivanka
se
je
nagnila
skozi
okno
in
z
belim
robcem
v
roki
mahala
Devinu
,
ki
je
stal
na
peronu
in
zrl
za
odhajajočim
vlakom
.
Dim
se
je
krožil
nad
hlaponom
in
plaval
okoli
vlaka
kakor
snežna
megla
,
dokler
ni
pri
vstopu
v
predor
ovil
in
zakril
vseh
vagonov
.
Le
daljni
šum
je
še
naznanjal
,
da
vlak
drvi
naprej
in
naprej
po
železni
progi
.
Devin
pa
je
stal
zamaknjen
in
ko
se
je
gosti
dim
valil
in
krožil
nad
vagoni
,
se
je
stanjšal
in
končno
razpršil
,
da
ni
bilo
več
njegovega
sledu
pod
čistim
nebom
,
je
šepetal
:
»
Dim
!
Ali
je
res
vse
le
dim
?
Ne
,
ne
,
ni
mogoče
,
«
in
obrnil
se
je
proti
izhodu
s
kolodvora
.
Tisti
hip
ga
je
že
od
daleč
pozdravljal
mlad
mož
blizu
iste
starosti
,
vihteč
v
zraku
svoj
klobuk
.
»
Dobrodošel
!
«
mu
kliče
in
ga
objame
.
»
Vražji
kočijaž
je
kriv
,
da
te
nisem
pričakal
že
pri
vlaku
.
Kje
pa
imaš
svojo
prtljago
?
«
Pri
teh
besedah
je
prijel
Devina
pod
pazduho
in
odšla
sta
s
postaje
na
cesto
,
kjer
je
čakala
kočija
.
Devinov
prijatelj
,
s
katerim
se
je
zdaj
vsedel
v
voz
,
je
bil
doktor
Ivan
Dolnik
,
koncipient
pri
odvetniku
v
bližnjem
mestu
.
Bila
sta
sošolca
v
gimnaziji
,
skupaj
sta
maturirala
in
skupaj
odšla
na
dunajsko
vseučilišče
,
kjer
se
je
Ivan
Dolnik
vpisal
na
pravno
fakulteto
,
Milan
Devin
pa
si
je
izbral
medicino
.
Kakor
v
gimnaziji
,
tako
sta
si
na
vseučilišču
ostala
zvesta
prijatelja
,
četudi
se
v
svojih
nazorih
nista
strinjala
.
Devin
se
je
navduševal
za
najbolj
vzvišene
ideale
človeštva
in
v
veri
v
boljšo
prihodnost
človeškega
rodu
nasploh
in
svojega
naroda
posebej
ga
ni
motila
neugodna
temna
sedanjost
.
V
času
svojega
študija
je
bil
v
srečnem
položaju
,
da
ni
čutil
,
kaj
pomeni
revnemu
dijaku
boj
za
vsakdanji
kruh
.
Preskrbljen
je
bil
od
doma
z
vsemi
najpotrebnejšimi
sredstvi
.
Dolnik
pa
je
okušal
vse
grenkosti
študenta
,
ki
pride
brez
vsake
podpore
v
veliko
mesto
,
kjer
ga
tare
revščina
in
se
duše
polaščata
malosrčnost
in
obup
.
Razumljivo
je
,
da
Dolnik
ni
videl
sveta
,
katerega
dobrine
so
tako
neenako
razdeljene
,
v
rožnem
svitu
,
kakor
njegov
prijatelj
Devin
,
temveč
ga
je
gledal
kakor
skozi
temna
,
zakajena
očala
.
Njegov
pravoslovni
študij
mu
je
dopuščal
dovolj
časa
,
da
ni
le
z
lahkoto
opravljal
svojih
inštrukcij
,
ampak
da
si
je
utegnil
izpopolnjevati
svojo
omiko
z
branjem
klasikov
raznih
narodov
.
Ker
so
ga
od
nekdaj
zanimala
modroslovna
vprašanja
,
se
je
z
največjim
zanimanjem
vtopil
v
Schopenhauerjeva
duhovita
razglabljanja
o
človeški
bedi
.
Pesimistično
je
sodil
o
človeštvu
,
zlasti
pa
se
mu
je
zdel
vsak
napor
za
povzdigo
naroda
nepotreben
,
že
kar
brezuspešen
,
dasi
ni
nikdar
zatajil
svoje
narodnosti
.
Devin
je
bil
ves
v
plamenu
za
narodno
idejo
,
optimističen
,
Dolnik
pa
hladen
kot
led
,
pesimističen
,
računajoč
z
realnimi
razmerami
,
skoz
in
skoz
praktičen
.
Prav
to
nasprotje
v
nazorih
ju
je
vezalo
toliko
bolj
tesneje
,
ker
sta
oba
čutila
nekakšno
potrebo
po
opoziciji
,
da
ne
bi
postala
preveč
pristranska
.
Devinu
je
Dolnik
imponiral
s
svojo
lastno
odločnostjo
,
medtem
ko
se
je
Dolnik
navduševal
nad
naivno
vero
in
požrtvovalno
navdušenostjo
svojega
prijatelja
,
ki
je
ni
ohladil
noben
neuspeh
.
Kakor
strelovod
pa
je
bil
med
obema
tretji
tovariš
v
prijateljski
zvezi
,
Vinko
Rovan
.
Tudi
on
si
je
izbral
jus
,
toda
po
končanih
naukih
in
srečno
opravljenih
izpitih
je
stopil
v
državno
službo
.
Vinko
je
bil
tiha
,
pohlevna
duša
brez
svojega
pravega
prepričanja
.
Edina
skrb
mu
je
bila
,
hitro
priti
do
koščka
kruha
.
Na
Dunaju
se
je
družil
z
Devinom
in
Dolnikom
,
ki
sta
ga
rada
trpela
med
seboj
,
ker
jima
ni
zmeril
nobene
šale
,
katerih
objekt
je
bil
navadno
on
.
Sicer
pa
se
je
danes
z
Devinom
navduševal
za
narodnost
,
kadar
sta
bila
sama
,
in
jutri
spet
pritrjeval
Dolniku
,
da
praktičen
človek
ne
mara
takega
sanjarstva
,
ki
se
nikdar
ne
more
uresničiti
.
Dolnik
in
Rovan
sta
tri
leta
prej
zapustila
Dunaj
kot
Devin
,
ki
je
ostal
tam
,
dokler
ni
končal
vseh
rigorozov
.
Potem
je
še
v
bolnišnici
služil
kot
sekundarij
,
da
se
je
bolj
izuril
v
svojem
poklicu
.
Dolnik
je
nastopil
pri
odvetniku
v
mestu
P.
na
južnem
Štajerskem
kot
koncipient
,
Vinko
Rovan
pa
je
bil
sprejet
za
avskultanta
pri
deželnem
sodišču
v
Ljubljani
.
V
tem
času
se
je
izpraznilo
zdravniško
mesto
v
P.
in
Dolnik
je
brž
pisal
svojemu
prijatelju
na
Dunaj
,
naj
se
naseli
v
P.
Devin
ni
dolgo
premišljal
.
Naveličal
se
je
že
bil
na
Dunaju
in
poprijel
se
je
ponujene
mu
priložnosti
,
vrniti
se
v
domovino
.
Po
triletni
ločitvi
sta
se
tega
dne
spet
videla
stara
prijatelja
.
Spominjala
sta
se
zadnjega
večera
pred
slovesom
,
ko
so
vsi
trije
v
neki
gostilnici
na
Dunaju
praznovali
svojo
valeto
.
Takrat
so
gledali
v
prihodnost
s
tistimi
iluzijami
,
ki
so
last
mladosti
,
ko
stopa
v
praktično
življenje
.
Le
Dolnik
si
ni
dal
motiti
čistega
pogleda
in
smehljaje
je
poslušal
navdušene
tirade
Devina
,
ki
mu
je
ta
večer
Vinko
Rovan
pritrjeval
na
vso
dušo
.
Napredek
naroda
je
bil
predmet
njihovih
pogovorov
,
kako
ga
oteti
sužnosti
tujega
življa
,
ga
dovesti
do
višje
omike
in
ga
postaviti
na
svoje
noge
v
duševnem
in
gmotnem
pogledu
.
»
Težka
naloga
nas
čaka
,
«
je
naglašal
Devin
.
»
Toda
če
bo
vsakdo
storil
na
svojem
mestu
svojo
dolžnost
,
bomo
preorali
ledino
in
bujne
kali
bo
pognala
narodna
zavest
in
rasla
bo
narodova
blaginja
.
O
,
veselim
se
dneva
,
ko
bom
stopil
med
svoj
narod
in
mu
pokazal
pot
do
boljše
prihodnosti
.
«
»
In
ta
narod
,
«
mu
seže
Dolnik
sarkastično
v
besedo
,
»
zaspana
,
bedasta
tolpa
,
vajena
hlapčevati
,
se
bo
smejal
tvojim
frazam
in
še
ploskal
bo
,
kadar
te
bodo
nasprotniki
pribili
na
križ
.
Ti
,
Vinko
,
vsaj
ne
boš
tako
nepraktičen
.
«
»
Jaz
?
«
se
je
zavzel
Vinko
.
»
Storil
bom
za
narod
,
kar
bo
v
mojih
močeh
.
Pisal
bom
slovenske
zapisnike
in
slovensko
uradoval
.
«
»
In
če
ti
načelnik
prepove
?
«
»
Rad
bi
poznal
načelnika
,
ki
bi
mi
mogel
to
prepovedati
,
kar
mi
veleva
srce
in
zapoveduje
zakon
.
In
če
bo
to
storil
,
se
bom
zmenil
za
njegov
ukaz
kakor
kmet
za
lanski
sneg
.
Okoli
prsta
se
ne
dam
ovijati
.
«
»
Bomo
videli
!
«
je
mrmral
Dolnik
,
Devin
pa
je
zaklical
:
»
Dobro
,
Vinko
!
Vse
za
narod
!
In
tudi
ti
,
Ivan
,
prisezi
,
da
boš
ostal
zvest
narodu
in
našemu
pobratimstvu
.
«
»
Mar
res
meniš
,
da
bo
narod
srečnejši
,
če
mu
boš
v
glavo
vbil
svoje
ideje
?
Da
se
bo
naš
narod
odtegnil
splošni
usodi
,
ki
tepe
in
tare
vse
človeštvo
?
«
»
Že
spet
znana
melodija
.
Vsaj
danes
naju
pusti
v
miru
s
svojim
svetožaljem
in
trči
z
nama
za
srečo
naroda
!
«
»
Za
srečo
?
«
se
je
poglobil
Dolnik
v
svoje
misli
.
»
Beseda
,
tolikokrat
izgovorjena
,
kolikokrat
nedosežena
.
–
Toda
prav
praviš
,
Milan
,
ne
grenimo
si
sedanjosti
zaradi
nejevolje
iz
bridke
preteklosti
ali
iz
skrbi
za
prihodnost
.
Trčimo
na
naše
pobratimstvo
.
«
»
Zvesti
do
smrti
!
«
je
klical
Vinko
Rovan
.
»
Črna
zemlja
naj
pogrezne
tistega
,
ki
odpade
.
«
»
Zvesti
svojim
idealom
!
«
je
še
pristavil
Devin
.
Ločili
so
se
pozno
v
noč
.
Zdaj
po
treh
letih
je
usoda
privedla
dva
izmed
njih
v
isti
kraj
.
Ko
sta
se
Devin
in
Dolnik
peljala
v
bližnje
mesto
,
sta
se
spominjala
tistega
večera
ločitve
in
Dolnik
je
smehljajoč
se
vprašal
:
»
Še
zmerom
tako
optimističen
?
«
»
Vedno
bolj
.
Povsod
napredek
,
veselo
narodovo
gibanje
.
Zdaj
boš
vendar
sprevidel
,
da
si
se
zmotil
s
svojim
črnogledstvom
.
Tvoj
pesimizem
...
«
»
Hujši
je
,
kot
je
bil
tedaj
,
ko
še
nisem
živel
med
tem
ljudstvom
in
ga
spoznal
do
mozga
.
«
Voz
se
je
ustavil
na
trgu
pred
hišo
,
kjer
je
stanoval
Dolnik
.
Oba
sta
izstopila
in
Dolnik
je
spremil
svojega
prijatelja
v
prvo
nadstropje
,
kjer
je
bila
zanj
pripravljena
soba
.
»
Tu
imaš
sobo
za
silo
.
Če
pa
se
odločiš
,
da
ostaneš
tukaj
kot
medicus
,
ti
poiščemo
primernejše
stanovanje
.
Stregel
pa
ti
bo
moj
famulus
,
stari
Joža
.
«
Preden
je
Dolnik
odšel
v
pisarno
,
je
dejal
prijatelju
:
»
Drevi
pojdeš
z
menoj
v
vilo
gospe
Dore
Salbingove
.
Tam
boš
našel
zbrano
vso
hautevolee
našega
mesteca
.
Gospa
praznuje
svoj
god
in
je
povabila
vso
gospodo
.
«
Devin
se
je
izgovarjal
,
da
ne
more
koj
pasti
v
hišo
nepoznan
in
nepovabljen
.
»
Sem
te
že
jaz
napovedal
in
gospa
težko
pričakuje
tvoj
prihod
.
Tu
boš
imel
prvo
priložnost
,
da
pokažeš
,
kaj
si
se
naučil
na
šolah
.
Gospa
Dora
boluje
za
vsemi
mogočimi
boleznimi
,
pa
le
včasih
jo
napadajo
,
potem
je
spet
zdrava
kot
riba
.
Menda
tista
ženska
bolezen
...
«
»
Je
pač
histerična
.
«
»
Tega
ji
nikar
ne
reci
,
sicer
boš
izgubil
zaupanje
.
Rahli
živci
,
to
rada
sliši
.
Pa
zdaj
zbogom
,
na
svidenje
!
«
Devin
je
pospravljal
svoje
reči
,
ko
se
je
Dolnik
spet
vrnil
.
Prekoračila
sta
mestni
trg
,
na
katerem
ni
bilo
videti
nič
znamenitega
.
Kdor
ju
je
srečal
,
ju
je
pozdravil
in
se
radovedno
oziral
za
novim
doktorjem
,
o
katerem
se
je
že
zvedelo
,
da
bo
ostal
v
mestu
.
Ko
sta
prišla
iz
mesta
,
sta
hodila
ob
potoku
v
hladni
senci
,
potem
pa
sta
se
obrnila
po
stezi
proti
vinogradom
,
ki
so
segali
do
vznožja
gričev
.
Zadaj
so
se
vzdigovale
gore
,
zvečine
še
gosto
obrasle
s
črnim
lesom
.
Prišla
sta
do
zelene
ograje
,
za
katero
se
je
na
vzvišenem
kraju
prikazala
vila
.
Tu
sta
obstala
in
Devin
se
je
čudil
lepoti
kraja
,
ki
se
je
raztezal
pred
njegovimi
očmi
.
»
Krasen
pogled
!
«
»
Da
,
da
,
ampak
človek
se
ga
naveliča
,
če
ga
vidi
vsak
dan
,
kakor
nos
ne
čuti
vonjave
,
če
mu
dalj
časa
reže
v
nos
.
Pojdiva
,
družba
je
gotovo
že
zbrana
,
kajti
za
nama
vidim
le
še
dva
človeka
,
beležnika
,
ki
vedno
pride
prepozno
,
in
njegovega
koncipienta
,
ki
bi
najrajši
že
sedel
pri
polni
mizi
in
zlati
kaplji
.
«
»
Počakaj
še
malo
,
«
zadržuje
Devin
Dolnika
.
»
O
različnih
ljudeh
si
mi
že
pravil
,
le
o
gospe
,
h
kateri
me
pelješ
,
nisi
rekel
besedice
.
«
»
A
tako
!
Saj
sem
ti
povedal
,
da
je
včasih
nervozna
in
da
jo
boš
moral
zdraviti
.
«
»
Kaj
bi
to
!
Je
mlada
ali
stara
,
lepa
ali
grda
,
samska
ali
poročena
,
nemara
vdova
?
Kaj
počne
v
tem
kraju
?
«
»
Kakšna
radovednost
!
Kot
da
jo
misliš
snubiti
.
Mlada
je
,
obraz
ima
...
kakšen
že
?
Vrag
naj
ga
opisuje
,
saj
jo
boš
sam
videl
.
Ni
ne
samska
,
ne
vdova
,
poročena
je
...
«
»
S
kom
!
«
»
Z
nekim
dvornim
svetnikom
na
Dunaju
,
vitezom
Salbingom
.
«
»
Če
je
dvorni
svetnik
,
ne
more
biti
več
prav
mlad
.
«
»
Uganil
si
.
«
»
Kako
sta
se
pa
našla
?
«
»
Kako
?
Če
imaš
zlato
mošnjo
,
so
ti
odprte
vse
duri
.
Pravijo
,
da
je
hči
uradniške
vdove
.
Starcu
je
bila
pač
všeč
in
ker
ima
dobro
plačo
in
je
povrhu
bogat
,
si
lahko
privošči
potrato
lepe
mlade
žene
.
«
»
Kaj
pa
ona
?
Je
zadovoljna
?
In
kaj
dela
tu
?
«
»
Dolgčas
prodaja
,
kadar
ne
spi
.
Gospod
dvorni
svetnik
je
kupil
tole
posestvo
v
našem
samotnem
kraju
,
pripeljal
sem
svojo
gospo
,
da
si
bo
pomirila
živce
v
čistem
zraku
in
potem
se
je
vrnil
na
Dunaj
.
Vsak
mesec
prihaja
pogledat
,
kako
njegovi
golobici
prija
tukajšnji
zrak
.
Gotovo
je
tudi
danes
tukaj
,
ker
smo
povabljeni
v
njegovem
imenu
.
Ob
trgatvi
se
bo
baje
več
tednov
mudil
tu
in
potem
bosta
oba
odšla
nazaj
na
Dunaj
.
«
»
Se
razumeta
?
«
sprašuje
Milan
.
»
Razumeta
ali
ne
,
«
odgovori
Ivan
nestrpno
.
»
Kaj
jaz
vem
.
Saj
nisem
njun
spovednik
.
Stopiva
zdaj
noter
!
Le
to
ti
še
povem
,
da
se
tu
govori
samo
po
nemško
.
«
»
Naj
bo
za
danes
.
Čez
deset
let
pa
se
tu
ne
sme
slišati
druga
beseda
kot
slovenska
.
«
»
Si
pri
zdravi
pameti
?
Da
se
le
ne
bi
zgodilo
obratno
,
kot
fantaziraš
.
Zdi
se
mi
,
da
vidim
gospo
Doro
pri
oknu
,
«
reče
hlastno
Dolnik
,
ko
se
je
ozrl
prek
ograje
na
vilo
.
»
Tista
bleda
dama
s
črnimi
lasmi
?
«
»
Da
,
da
,
vstopiva
!
«
V
tem
trenutku
pa
se
je
približal
beležnik
Obrat
,
za
njim
pa
še
njegov
koncipient
Trilek
.
Beležnik
je
že
od
daleč
mahal
z
roko
in
klical
:
»
Gospod
doktor
Dolnik
!
«
Ivan
je
nejevoljno
zamrmral
:
»
To
imava
zaradi
tvoje
radovednosti
.
«
Ko
je
beležnik
prišel
bliže
,
ga
je
Dolnik
podražil
:
»
Kakor
po
navadi
:
pol
ure
zamude
.
«
»
Danes
samo
četrt
,
le
četrt
,
«
je
odvrnil
beležnik
,
ko
je
pogledal
na
zlato
žepno
uro
.
»
Kako
pa
da
ste
vi
,
ki
si
toliko
domišljate
zaradi
svoje
natančnosti
,
danes
tako
pozni
?
Gospa
Dora
vam
bo
brala
levite
.
«
Dolnik
predstavi
Devina
,
da
bi
ustavil
beležnikovo
govoričenje
.
»
Sem
že
slišal
o
vašem
prihodu
.
No
,
da
bi
tudi
ostali
v
našem
mestu
.
Mi
moški
smo
še
kar
zdravi
,
ampak
ženske
,
oh
ženske
,
to
boste
imeli
prakso
,
da
jo
boste
komaj
zmagovali
.
«
Beležnik
se
je
smejal
in
vsi
štirje
so
vstopili
v
park
pred
vilo
.
Na
širokih
stopnicah
,
ki
vodijo
iz
vile
v
park
,
se
je
tedaj
prikazala
hišna
gospodinja
,
ki
jo
je
spremljala
družba
gospodov
.
Ko
jo
je
Dolnik
zagledal
,
je
zašepetal
:
»
Sama
?
Čudno
!
«
Ko
je
gospa
Dora
Salbingova
zagledala
prihajajoče
pod
stopnicami
,
se
je
ustavila
.
»
Vselej
zadnji
,
gospod
beležnik
!
«
»
Oprostite
,
milostljiva
gospa
,
toliko
opravkov
sem
imel
.
Toda
verjemite
,
da
sem
težko
čakal
na
trenutek
,
da
vam
poljubim
roko
in
čestitam
...
«
»
Nobenih
poklonov
in
čestitk
.
Vam
sicer
ne
zamerim
,
ampak
da
so
tudi
drugi
taki
zamudniki
...
«
Pri
teh
besedah
se
je
ozrla
na
Dolnika
,
ki
se
je
sklonil
in
ji
poljubil
roko
.
»
Ne
obsojajte
me
.
Kriv
je
moj
prijatelj
dr.
Milan
Devin
.
Dovolite
,
gospa
,
da
vam
ga
predstavim
.
«
Dora
bistro
pogleda
Devina
in
mu
poda
roko
.
»
Ne
bi
si
upal
tako
namah
vsiljevati
se
v
vašo
hišo
,
če
ne
bi
moj
prijatelj
Ivan
prevzel
vse
odgovornosti
.
«
»
Veseli
me
,
zelo
me
veseli
,
da
ste
prišli
.
Ne
želim
si
sicer
bolezni
,
da
bi
potrebovala
vašo
pomoč
,
toda
moji
živci
so
včasih
hudo
razburjeni
.
Moj
mož
zmerom
trdi
,
da
smo
ženske
bolne
samo
v
domišljiji
.
Vi
ste
gotovo
drugega
mnenja
,
gospod
doktor
.
«
»
Gotovo
,
«
pritrdi
Devin
.
»
Kje
pa
je
,
če
smem
vprašati
,
«
se
oglasi
beležnik
,
»
kje
je
gospod
dvorni
svetnik
?
«
»
Brzojavil
mi
je
,
da
ne
utegne
priti
zaradi
zelo
važnih
opravkov
in
da
naj
vse
gospode
lepo
pozdravim
.
Zdaj
pa
prosim
pod
šotor
,
da
ostanemo
na
čistem
zraku
.
«
Pod
drevjem
je
stala
miza
,
obložena
z
mrzlimi
jedili
in
vino
v
steklenicah
je
vabilo
goste
.
Zraven
gospe
sta
sedela
okrajni
glavar
in
okrajni
sodnik
,
potem
odvetnik
,
mestni
župan
,
beležnik
,
sodni
pristav
,
komisar
okrajnega
glavarstva
,
dva
imovita
meščana
,
nasproti
gospe
pa
Dolnik
in
Devin
.
Pogovor
se
je
sukal
,
kakor
po
navadi
ob
takih
priložnostih
,
najprej
okoli
vremena
,
potem
o
prihodnji
trgatvi
,
vmes
o
mestnih
novicah
in
najnovejših
škandalih
,
ki
jih
iz
zasebnih
hiš
spravljajo
na
dan
zlobni
jeziki
.
Sodnik
je
hvalil
jedi
,
župan
vino
in
zabava
je
postajala
vse
bolj
živahna
.
Gospa
Dora
je
bila
enako
prijazna
in
pozorna
do
vseh
gostov
,
ponujala
je
jedi
in
vino
in
vmes
večkrat
šla
v
hišo
.
Tudi
nekateri
gospodje
so
se
vzdignili
s
stolov
,
si
prižgali
cigare
in
se
sprehajali
po
parku
.
Isto
sta
storila
Dolnik
in
Devin
,
ko
se
Dora
dalj
časa
ni
vrnila
na
vrt
.
»
Zdaj
si
videl
naše
matadorje
.
Imenitni
zastopniki
naše
imenitne
družbe
,
«
je
začel
Dolnik
govoriti
porogljivo
,
ko
sta
šla
z
Devinom
po
senčnatem
parku
.
»
Tem
ljudem
se
boš
moral
uklanjati
,
če
boš
hotel
tukaj
shajati
.
Odkimavaš
?
Prav
!
Potem
pa
kar
poberi
šila
in
kopita
in
si
postavi
svoj
šotor
v
drugem
kraju
;
toda
kjerkoli
boš
to
napravil
,
povsod
boš
z
majhnimi
spremembami
našel
iste
ljudi
,
podobne
tem
kot
jajce
jajcu
.
Kar
poglej
,
kako
oholo
se
okrajni
glavar
ozira
po
družbi
,
kako
ponižno
ga
posluša
župan
,
vesel
,
ker
ga
je
glavar
počastil
s
svojo
besedo
.
Privatno
naš
župan
prodaja
platno
na
vatle
in
vaga
kavo
in
sladkor
v
prodajalnici
.
On
je
še
mož
stare
šole
,
se
pravi
–
nobene
.
Bere
težko
in
podpiše
se
za
silo
.
Stori
in
misli
,
kar
mu
ukaže
glavar
.
Možicelj
zraven
njega
,
ki
mu
jed
tako
slastno
tekne
,
je
naš
okrajni
sodnik
.
Na
srečo
za
ljudstvo
menda
nima
para
drugod
.
Na
strašno
jezo
vseh
svojih
nižjih
uradnikov
opravlja
sam
vse
komisijske
oglede
,
ki
kaj
prinesejo
;
celo
take
,
ki
jim
je
kos
vsak
birič
.
Stranke
pa
morajo
plačevati
,
da
jim
kosti
pokajo
.
Pa
kaj
to
!
Pri
dražbah
spravlja
denar
v
svoj
žep
in
meseci
in
leta
minejo
,
ko
ga
ne
vidita
ne
upnik
ne
dedič
.
«
»
Se
nihče
ne
pritoži
?
«
vpraša
Devin
.
»
Višje
sodišče
tega
gotovo
ne
bi
dopustilo
.
«
»
Pritoži
?
Kdo
?
Mar
ubogi
kmetič
,
ki
se
ne
ve
kam
obrniti
?
Ali
pa
naj
se
pritožita
odvetnik
ali
beležnik
?
Kdo
rad
sega
v
sršenovo
gnezdo
?
No
,
ovadili
so
ga
.
V
preiskavi
je
bil
že
večkrat
.
Slišati
je
celo
,
da
bo
prestavljen
,
pa
še
danes
sedi
tu
ter
molze
in
demoralizira
ljudstvo
.
«
»
Kdo
pa
je
tisti
debelotrebušnik
?
«
»
O
,
to
je
imenitna
oseba
.
''
Kipfelbaron
''
mu
pravijo
,
ker
se
ukvarja
s
pekovsko
obrtjo
,
ampak
to
je
le
postransko
delo
.
Poleg
tega
ima
hiše
,
vinograde
,
mline
in
menda
še
dovolj
denarja
,
ker
se
za
gospodarstvo
ne
briga
dosti
.
Tembolj
mu
je
za
čenče
,
ki
jih
ves
ljubi
dan
prenaša
od
hiše
do
hiše
in
povsod
se
je
prepir
in
nemir
.
Ta
človek
je
pravi
prototip
za
tiste
''
bonshomes
''
ali
''
bidermenerje
''
,
ki
jih
tako
drastično
slika
znana
francoska
igra
.
«
Dolnik
bi
še
naprej
slikal
zbrano
gospodo
po
svojem
sarkastičnem
načinu
,
toda
gospa
Dora
je
povabila
družbo
v
notranje
prostore
,
ker
se
je
že
delal
mrak
in
ker
je
hladna
sapa
začela
pihati
z
gore
v
dolino
.
Šli
so
v
prvo
nadstropje
,
kjer
so
s
prostornega
hodnika
vstopili
v
elegantno
opremljen
salon
.
Odprti
sta
bili
tudi
dve
stranski
sobi
z
igralnimi
mizami
.
Z
jedili
in
vinom
bogato
obložen
buffet
je
stal
v
kotu
salona
,
na
drugi
strani
pa
klavir
.
Gospa
Dora
je
bila
prava
umetnica
pri
klavirju
,
tako
so
vsaj
sodili
njeni
občudovalci
.
Gospod
beležnik
,
ki
je
veljal
za
dobrega
pevca
,
je
odprl
inštrument
,
postavil
sveči
na
njuno
mesto
in
prosil
gospo
,
da
naj
družbo
razveseli
s
svojo
čarobno
igro
.
»
Prav
rada
,
če
boste
tudi
vi
potem
zapeli
kakšno
svojo
pesem
.
«
»
Ne
silite
me
,
moj
glas
je
že
ves
hripav
.
Tu
je
doktor
Dolnik
;
njegov
bariton
je
še
mlad
...
«
»
Torej
oba
in
brez
ugovora
,
«
je
zapovedala
gospa
Dora
in
se
obrnila
k
Devinu
:
»
Kaj
pa
vi
,
gospod
doktor
,
gotovo
tudi
pojete
?
«
»
Le
v
zboru
,
če
je
sila
in
kadar
smo
bili
študentje
dobre
volje
.
«
Gospa
Dora
se
je
usedla
h
klavirju
,
Dolnik
pa
se
je
postavil
zraven
nje
,
da
je
obračal
liste
.
Igrala
je
neko
Beethovnovo
sonato
z
nemalo
spretnosti
,
toda
poslušalcem
se
je
poznalo
,
da
jim
ta
muzika
ni
razumljiva
in
da
bi
raje
poslušali
kakšno
poskočnico
.
Samo
beležnik
je
kazal
nekakšno
navdušenje
.
Dolnik
pa
,
ki
je
bil
glasbeno
izobražen
,
se
je
vtopil
v
fantazije
genialnega
umetnika
.
Ko
je
Dora
prenehala
,
je
beležnik
zaploskal
in
ploskali
so
vsi
drugi
.
»
Zdaj
sta
pa
vidva
na
vrsti
.
«
Beležnik
se
ni
branil
in
je
pel
neko
zastarelo
pesem
,
ki
jo
je
za
to
priložnost
prinesel
s
seboj
,
gospa
pa
ga
je
spremljala
na
klavirju
.
Dolniku
so
bile
najbolj
všeč
Schubertove
pesmi
in
očitno
je
bilo
,
da
je
že
večkrat
tukaj
vadil
,
ker
je
pel
več
skladb
,
ne
da
bi
se
njemu
ali
spremljevalki
pri
klavirju
kaj
zataknilo
.
Končal
je
z
znano
skladbo
»
Ich
schnitt
’
,
es
gern
in
alle
Rinden
ein
«
;
in
ko
je
z
zvenečim
,
vendar
mehkim
,
v
srce
segajočim
glasom
zapel
:
»
Dein
ist
mein
Herz
und
wird
es
ewig
bleiben
,
«
se
je
Devin
čudil
svojemu
prijatelju
,
ki
je
bil
videti
ves
spremenjen
.
On
,
ki
je
obsojal
vse
mehkejše
čute
in
se
norčeval
zlasti
iz
ljubezni
,
je
bil
videti
kakor
zaljubljen
trubadur
.
Oči
so
mu
žarele
in
obrnil
se
je
proti
Dori
,
ki
je
s
svojimi
tenkimi
prsti
kakor
v
sanjah
izvabljala
iz
klavirja
mehke
akorde
.
»
Bravo
!
«
je
zaklical
beležnik
in
bravo
je
klicala
vsa
družba
.
Dolnik
je
pogledal
okoli
sebe
,
kakor
da
bi
se
bil
vzdramil
,
če
ga
nemara
kdo
ni
opazoval
in
spet
se
je
kazala
na
njegovem
obrazu
sarkastična
poteza
.
Gospa
Dora
je
tedaj
zaigrala
neko
arijo
,
vmes
pa
je
povedala
,
da
se
je
danes
popoldne
sprehajala
po
gozdu
in
slišala
kmečko
dekle
prepevati
pesem
v
slovenskem
jeziku
,
ki
ji
je
bila
zelo
všeč
.
»
Napev
je
nekako
takšen
.
«
Gospa
je
zaigrala
na
klavir
.
Dolnik
je
poslušal
in
spoznal
,
da
je
to
narodna
pesem
:
»
Pojte
,
pojte
,
drobne
ptice
.
Razgrnite
se
meglice
,
da
bi
sijalo
sončece
na
moje
drobno
srčece
.
«
»
Dovolite
,
gospa
,
začetek
je
prav
,
konec
pa
se
glasi
takole
.
«
In
Dolnik
je
sedel
h
klavirju
.
»
Če
poznate
to
pesem
,
jo
zapojte
.
Rada
bi
jo
slišala
.
«
»
Če
želite
,
moram
ubogati
!
Pomagati
pa
mi
moraš
ti
,
Devin
.
Na
Dunaju
smo
jo
večkrat
prepevali
skupaj
.
«
Dolnik
je
zaigral
na
klavirju
in
oba
sta
zapela
,
Devin
s
toliko
večjim
navdušenjem
,
ker
je
s
tem
potrjeval
,
da
so
tu
domača
tla
,
na
katerih
naj
odmeva
le
domača
pesem
.
Vse
družbe
se
je
zdaj
polastil
nekakšen
nemir
.
Okrajni
glavar
,
ki
je
kvartal
z
županom
in
odvetnikom
,
je
položil
karte
na
mizo
in
ni
verjel
svojim
ušesom
,
da
se
v
salonu
trde
Nemke
,
soproge
dvornega
svetnika
,
sme
kaj
takega
zgoditi
.
Župan
pa
,
ki
je
bil
židane
volje
,
je
vzkliknil
:
»
To
še
jaz
znam
zapeti
.
V
moji
mladosti
...
«
Umolknil
je
,
ko
je
opazil
nejevoljo
glavarja
,
ki
je
vstal
in
z
drugimi
odšel
v
salon
.
»
Vaš
koncipient
,
«
je
zašepetal
odvetniku
na
uho
,
»
mi
ni
nič
všeč
.
In
zdaj
še
ta
novi
doktor
!
Videli
boste
,
«
je
nadaljeval
proti
županu
,
»
da
bo
s
tem
konec
miru
v
našem
mestu
.
«
»
Bog
nas
obvaruj
nemirnežev
,
«
se
je
prestrašil
župan
.
Vsa
družba
je
bila
zdaj
zbrana
v
salonu
.
Ko
sta
Dolnik
in
Devin
odpela
,
je
gospa
Dora
zaploskala
,
pomagal
pa
ji
je
samo
beležnik
,
vsi
drugi
pa
so
se
spogledovali
in
molčali
.
Naposled
je
glavar
dejal
z
zaničljivim
naglasom
:
»
Kmečke
popevke
!
Napevu
in
jeziku
se
pozna
okornost
.
«
Devin
je
zardel
od
jeze
in
je
hotel
pikro
odgovoriti
,
toda
Dolnik
ga
je
stisnil
za
roko
,
gospa
Dora
,
ki
je
takoj
spoznala
,
da
utegne
priti
do
neprijetnega
besedovanja
,
pa
je
glavarju
odgovorila
:
»
Meni
pa
je
pesem
zelo
všeč
.
Vi
,
doktor
Dolnik
,
mi
jo
morate
napisati
in
prevesti
besedilo
.
Zdaj
pa
prosim
,
da
se
poslužite
črne
kave
ali
čaja
.
Tu
so
tudi
cigare
iz
zaloge
mojega
moža
.
«
Spili
so
kavo
in
se
poslovili
,
razen
glavarja
vsi
dobre
volje
.
Gospa
Dora
jih
je
spremila
do
stopnic
.
Zadnja
sta
odhajala
Dolnik
in
Devin
.
Pri
stopnicah
sta
se
ustavila
in
se
še
enkrat
poklonila
.
Dora
je
s
prijaznim
nasmehom
podala
Devinu
roko
:
»
Bojim
se
,
da
bom
že
jutri
potrebovala
vašo
pomoč
.
Moji
živci
so
že
več
dni
hudo
razburjeni
.
Vi
se
držite
na
smeh
,
Ivan
,
«
–
nagovorila
ga
je
brez
priimka
,
–
»
ko
bi
jaz
imela
železne
živce
,
kakor
vi
,
se
mi
ne
bi
bilo
treba
zdraviti
tu
na
kmetih
in
dolgočasiti
.
Apropos
,
kaj
pa
bo
z
izletom
na
planine
,
o
katerem
ste
že
toliko
govorili
?
«
»
Prve
dni
septembra
,
ko
je
najugodnejše
vreme
za
to
,
bomo
šli
,
če
vam
bodo
dopuščali
živci
.
«
»
Pojte
,
pojte
s
svojim
zbadanjem
.
«
Podala
je
Dolniku
roko
,
ki
jo
je
pritisnil
k
ustom
,
in
se
vrnila
v
salon
.
Dolnik
in
Devin
pa
sta
počasi
odhajala
za
družbo
,
katere
glasno
govorjenje
se
je
razlegalo
po
tihi
okolici
.
»
Čudno
,
čudno
,
«
je
dejal
Dolnik
pol
na
glas
,
kakor
v
mislih
,
ko
sta
z
Devinom
stopila
iz
parka
.
»
Kaj
čudno
?
«
»
Človek
je
in
ostane
suženj
svoje
telesne
organizacije
.
Počenjaj
,
kar
hočeš
,
utrjuj
svoj
duh
,
domišljaj
si
,
da
imaš
svobodno
voljo
,
zaman
ves
napor
,
ne
umakneš
se
vplivu
tistih
skrivnih
dejavnikov
,
ki
vladajo
vesoljni
svet
in
vsako
bitje
v
njem
.
«
»
In
kakšen
je
povod
za
te
opomine
?
«
ga
vpraša
Devin
.
»
Name
vsaka
glasba
deluje
čudovito
.
Dušo
mi
napaja
s
sentimentalnostjo
.
Otožnost
se
me
poloti
in
to
ne
le
pri
izbrušeni
umetni
glasbi
;
naj
preprostejši
navžarji
,
kakšna
harmonika
ali
neubrane
lajne
,
mi
zbudijo
isto
,
zame
zelo
neprijetno
čustvo
.
Shakespeare
pravi
nekje
:
Čudno
,
da
zasukana
ovčja
čreva
človeško
dušo
utope
v
najvišjo
zamaknjenost
.
–
Da
morejo
glasovi
tako
vplivati
!
In
mi
vemo
,
da
niso
nič
drugega
kot
zračni
valovi
.
Odpraviti
hočem
še
to
slabost
.
«
»
Zakaj
?
Da
bi
zadušil
v
sebi
še
tisto
trohico
poezije
,
ki
ti
je
še
ostala
?
Kam
misliš
?
«
»
Izpuliti
si
hočem
iz
srca
vse
strasti
,
ki
vznemirjajo
človeškega
duha
.
Poezija
?
–
Nirvana
,
to
ti
je
najvišja
poezija
.
V
filozofskem
miru
zreti
na
mrgolečo
človeško
čredo
,
ki
se
gnete
pod
tabo
,
se
grize
in
spet
liže
,
zdaj
vriska
,
pa
sama
ne
ve
,
zakaj
,
in
spet
tarna
pri
najmanjši
bolečini
.
Ti
pa
si
si
utrdil
duha
,
tvoja
volja
je
premagala
meso
in
beseda
sreča
–
nesreča
zate
nima
nobenega
pomena
.
«
»
Torej
le
v
Indijo
,
in
postavi
se
kakor
fakirji
na
visoki
steber
,
ali
se
vpiši
med
trapiste
.
«
»
Le
norčuj
se
.
Prišel
bo
čas
,
ko
boš
tudi
ti
koprnel
po
miru
in
spoznal
,
da
je
vse
le
dim
in
nične
sanje
.
«
»
Mogoče
,
toda
današnji
večer
se
mi
ne
zdi
primeren
za
takšne
pesimistične
meditacije
.
Imeli
smo
se
dobro
,
in
če
človek
ne
zahteva
preveč
od
ljudi
in
če
ne
sodi
preostro
,
bo
z
njimi
lahko
užival
še
marsikatero
veselje
.
Kaj
bi
le
rekla
gospa
Dora
,
če
bi
te
slišala
tako
govoriti
?
«
»
Gospa
Dora
?
Nikar
ne
vpletaj
žensk
,
ko
gre
za
pomenek
o
najvišjih
problemih
človeštva
.
Ženski
možgani
,
saj
to
ti
bolje
veš
,
so
predrobni
in
prelahki
,
da
bi
se
v
njih
rodile
misli
,
ki
bi
bile
vzvišene
nad
skrbjo
za
otroke
,
za
vsakdanji
kruh
in
oblačila
.
«
»
Stara
pesem
!
Ampak
spominjam
se
,
da
si
prva
leta
svojega
bivanja
na
Dunaju
drugače
sodil
o
ženskah
.
V
tvoji
miznici
sem
nekoč
našel
celo
sonet
,
v
katerem
si
emfatično
proslavljal
svojo
črnooko
in
črnolaso
deklico
in
želel
večno
živeti
prilepljen
na
njena
sladka
usta
.
«
»
Mladostne
budalosti
,
naivnost
nezrelega
,
neizkušenega
mladeniča
.
Še
v
pravem
času
so
se
mi
odprle
oči
,
da
sem
spoznal
vso
puhlost
tako
opevanega
čustva
ljubezni
.
Do
korenine
sem
si
jo
izpulil
iz
svojega
srca
,
in
to
je
bil
prvi
korak
na
poti
do
zaželenega
notranjega
miru
.
«
»
Da
se
le
ne
bi
spotaknil
.
Ne
vem
,
ne
vem
,
kar
sem
videl
nocoj
...
«
»
Kaj
si
videl
,
kaj
?
«
je
vzkipel
Dolnik
.
»
Ta
gospa
Dora
in
Ivan
,
se
mi
zdi
,
da
sta
se
včasih
pogledala
nekako
posebno
,
pesnik
bi
dejal
–
ognjevito
...
«
»
Glej
,
glej
,
ognjevito
!
Zdaj
ti
ne
preostane
nič
drugega
,
kot
da
me
primerjaš
z
zaljubljenim
mačkom
.
Ampak
pustiva
te
burke
,
saj
nismo
pred
pustom
.
«
S
temi
besedami
je
Dolnik
prerezal
ta
očitno
zanj
neprijeten
pogovor
in
znova
je
začel
slikati
družbo
,
ki
se
je
daleč
pred
njima
že
bližala
mestu
.
»
Okrajni
komisar
Kropeč
,
menda
si
opazil
,
da
si
plešo
na
glavi
pokriva
z
lasuljo
,
je
okamnina
iz
patriarhalnih
časov
,
–
pri
svojem
gospodu
graščaku
je
menda
nosil
jedila
na
mizo
,
kakor
prejšnji
učitelji
v
župnijah
;
je
brez
izobrazbe
,
čisto
nesposoben
,
vedno
toži
,
kako
je
v
zadregi
,
če
mora
rešiti
najmanjšo
stvarco
.
Toda
hvalevredno
je
njegovo
samospoznanje
.
Le
zaradi
prigovarjanja
svojega
načelnika
se
ni
odpovedal
službi
,
ko
je
pri
preosnavljanju
dobil
dekret
v
roke
,
da
je
imenovan
za
tajnika
.
Razumljivo
je
,
da
je
glavarjeva
metla
.
«
Devin
se
je
pozneje
prepričal
,
da
komisar
Kropeč
ni
tako
črn
,
kakor
ga
je
naslikal
Dolnik
.
Večkrat
mu
je
v
burnem
političnem
gibanju
na
skrivaj
dajal
nasvete
in
resnične
informacije
,
in
sploh
je
bil
pošten
,
čeprav
skromen
in
tih
človek
.
»
Kaj
pa
tvoj
načelnik
?
«
je
vprašal
Milan
.
»
Odira
kmete
in
meščane
ne
glede
na
politično
ali
narodno
mišljenje
in
pri
tem
človekoljubnem
delu
mu
pomagam
jaz
,
za
kar
me
še
kar
dobro
plačuje
,
dokler
ne
bom
odprl
sam
svoje
kovačnice
.
«
»
Kaj
pa
njegovo
narodno
mišljenje
?
«
»
Tuli
z
volkovi
,
kajpada
.
«
»
In
duhovščina
?
«
»
Naš
dekan
in
mestni
župnik
se
bolj
briga
za
svoje
gospodarstvo
kot
pa
za
druge
stvari
.
Mož
je
star
in
ni
mu
mogoče
zameriti
,
če
ne
želi
drugega
kot
mirno
živeti
.
Vikar
se
ravna
po
geslu
:
Bodite
modri
kot
kače
in
krotki
kot
grlice
.
Saj
ga
boš
spoznal
,
če
se
boš
hotel
ukvarjati
s
politiko
.
Njegov
tovariš
,
kaplan
Lovro
Hrastovič
,
on
ti
je
pa
vrla
duša
.
Na
njem
še
moj
zlobni
jezik
ne
odkrije
črne
pičice
.
Z
njim
se
brati
,
pošten
in
odkrit
prijatelj
ti
bo
.
Licemerstva
ne
pozna
in
srce
mu
gori
za
narod
,
da
se
mu
še
jaz
čudim
.
Oaza
v
puščavi
.
«
»
Žensk
mi
pa
še
nisi
opisal
...
«
»
Škoda
vsake
besede
.
Dvanajst
jih
gre
na
ducat
in
če
jih
je
skupaj
šestdeset
,
pa
je
trop
.
Za
zabavo
jim
skrbi
garnizija
.
Če
so
huzarji
,
vse
plamte
za
madžarščino
;
če
topničarji
,
so
vse
Nemke
,
če
so
pa
dragonci
s
Kranjskega
,
se
spomnijo
,
da
znajo
slovensko
.
Svoje
mnenje
spreminjajo
večkrat
kot
modo
.
«
V
tem
pogovoru
sta
prišla
v
mesto
,
ki
je
bilo
slabo
razsvetljeno
s
petrolejkami
.
»
Zdaj
pa
pojdiva
v
gostilno
,
«
je
predlagal
Dolnik
,
»
kjer
gotovo
spet
najdeva
naše
papenhajmarje
.
Stavim
,
da
beležnikov
koncipient
Trilek
že
meša
karte
in
obira
svojega
načelnika
in
tiste
,
ki
mu
gredo
na
limanice
.
«
Ko
sta
stopila
v
sobo
,
ju
je
pozdravila
znana
družba
,
razen
glavarja
in
župana
,
ki
sta
šla
naravnost
domov
.
Trilek
je
že
sedel
v
kotu
za
okroglo
mizo
in
migal
gostilničarki
,
naj
prinese
karte
.
Vabil
je
gospode
k
majhni
igri
za
kratek
čas
.
Dolnika
je
že
poznal
,
da
se
ne
dotakne
kart
.
Drugi
pa
so
sčasoma
prisedli
in
začeli
hazardno
igro
''
makao
''
.
Dolnik
in
Devin
sta
sedela
pri
sosednji
mizi
in
pridružil
se
jima
je
komisar
Kropeč
,
ki
je
pripovedaval
,
v
kakšnih
zadregah
da
je
pri
tem
ali
onem
primeru
.
Potem
se
je
spustil
v
pogovor
z
Devinom
in
mu
zagotavljal
,
da
bo
urad
strogo
ukrepal
proti
mazačem
in
konjederskim
babam
,
ki
sleparijo
ljudstvo
.
»
Vi
ne
veste
,
«
mu
je
razlagal
,
»
v
kakšnih
zadregah
sem
včasih
,
ko
mi
zagotovo
zatrjujejo
,
da
taka
mazaška
baba
da
je
zdravila
ljudem
,
ne
morem
pa
ji
dokazati
,
da
jemlje
plačilo
.
Ampak
jaz
jih
znam
naviti
,
da
mi
pridejo
v
mrežo
.
Vi
,
doktor
Dolnik
,
ste
gotovo
že
slišali
,
kako
sem
ujel
tisto
žensko
,
ki
zna
pomagati
pri
vsaki
bolezni
,
da
zdaj
sedi
štirinajst
dni
.
«
»
Potem
pa
bodo
ljudje
še
bolj
letali
k
njej
,
ker
jo
bodo
imeli
za
mučenico
zavistnih
zdravnikov
,
«
je
odvrnil
Dolnik
.
»
Žal
,
res
,
«
je
pritrdil
komisar
.
»
V
zadregah
sem
,
v
velikih
zadregah
,
kaj
naj
storim
...
«
»
Zaradi
mene
,
«
se
je
oglasil
Devin
,
»
ni
treba
nobene
preganjati
niti
zapirati
.
«
»
Ampak
zakon
to
zahteva
in
korist
ljudstva
!
«
Pri
sosednji
mizi
se
je
vse
bolj
vnemala
igralska
strast
.
Beležnik
je
kot
ponavadi
zgubljal
,
toda
ne
da
bi
nehal
in
čakal
na
ugodnejši
čas
,
hotel
je
prisiliti
igralno
srečo
in
stavil
je
više
in
više
.
Bankovci
so
letali
po
mizi
in
se
kopičili
pri
njegovem
koncipientu
Trilku
,
ki
je
bil
izurjen
v
igri
.
Beležnik
je
iskal
že
po
vseh
žepih
in
igralci
se
niso
zmenili
za
nič
drugega
kot
za
banko
.
Dolnik
je
svetoval
Devinu
,
da
bi
odšla
in
odšla
sta
.
Pospremil
ga
je
do
stanovanja
.
Pri
slovesu
mu
je
dejal
:
»
Jutri
pa
se
predstavi
našim
velmožem
,
toda
vsakega
pogovora
o
politiki
se
izogibaj
.
«
»
Svojega
prepričanja
ne
bom
nikdar
zatajil
,
«
se
je
razvnel
Devin
.
»
Tega
ni
treba
,
ampak
kar
te
ne
peče
,
ne
pihaj
.
«
»
Dolnik
je
odšel
v
svojo
sobo
,
Milan
pa
je
ostal
sam
...
Dolgo
ni
mogel
zaspati
.
Rojilo
mu
je
po
glavi
,
kar
je
doživel
današnjega
dne
.
Nepričakovano
srečanje
na
železniški
postaji
z
Ivanko
,
šaljivo
sorodnico
.
Pri
njenih
starših
,
trgovcih
v
malem
trgu
,
je
bil
večkrat
o
počitnicah
.
In
ko
se
je
ozrl
v
kupe
,
je
zagledal
mili
obraz
in
dvoje
žarečih
oči
,
strmečih
vanj
.
V
duhu
si
je
predstavljal
poteze
obraza
,
toda
videl
je
le
svetle
,
od
gostih
trepalnic
obsenčene
oči
,
ki
so
ga
očarale
z
neko
skrivnostno
silo
,
da
še
spregovoriti
ni
mogel
.
Dim
,
nesrečni
dim
je
prekril
vlak
in
kar
je
bilo
v
njem
.
Ko
se
je
polagoma
razpršel
,
se
je
spet
zasvetilo
dvoje
svetlih
oči
,
iz
katerih
je
bliskal
čudovit
plamen
.
Devin
se
je
nasilno
odtrgal
od
teh
blodenj
in
začel
premišljati
,
ali
bo
mogoče
lahko
izpolnjeval
tiste
idealne
načrte
v
korist
naroda
,
ki
si
jih
je
ustvarjal
v
tujini
,
da
jih
bo
uresničil
na
domačih
tleh
.
Če
se
je
spomnil
na
večer
in
ljudi
,
ki
jih
je
danes
imel
priložnost
spoznati
in
opazovati
,
in
če
si
je
ponavljal
,
kako
je
Dolnik
opisoval
ljudstvo
in
razmere
,
mu
je
upadlo
srce
,
ker
se
je
počutil
osamelega
in
ni
poznal
nikogar
,
da
bi
se
nanj
oprl
.
Z
Dolnikom
ga
je
pač
vezalo
prijateljstvo
in
nanj
se
je
lahko
zanašal
glede
vsega
,
samo
v
boju
za
narodnost
ne
.
Ali
bi
potemtakem
ne
bilo
pametneje
odriniti
in
postaviti
svoj
šotor
v
drugem
bolj
prijetnem
kraju
.
Ampak
to
ne
bi
bilo
le
nemožato
,
če
bi
se
ustrašil
ovir
,
marveč
izdajalsko
.
Trdno
je
sklenil
,
da
bo
ostal
tu
,
ugasnil
luč
in
zaspal
.
In
spal
je
trdo
spanje
mladega
,
zdravega
človeka
,
da
se
zjutraj
še
spomnil
ni
,
ali
se
mu
je
kaj
sanjalo
ali
ne
,
s
čimer
je
povzročil
veliko
žalost
staremu
Jožetu
,
ki
bi
rad
stavil
v
loteriji
na
sanje
v
prvi
noči
v
tuji
postelji
.
Drugi
dan
je
imel
Devin
dosti
opravkov
.
Predstaviti
se
je
moral
glavarju
,
županu
,
sodniku
in
drugim
gospodom
,
s
katerimi
se
je
seznanil
že
prejšnji
večer
.
Glavar
ga
ni
sprejel
posebno
prijazno
.
Dejal
je
,
da
se
v
tem
okraju
ljudstvo
ne
meni
za
politične
in
narodne
prepire
in
da
je
to
zelo
pametno
.
Dovolj
je
materialnih
vprašanj
in
skrbi
,
ne
pa
da
bi
si
čas
tratili
s
takšnimi
prenapetostmi
,
s
katerimi
se
tu
in
tam
vznemirja
posebno
preprosto
ljudstvo
.
On
strogo
pazi
,
da
se
ne
kalita
mir
in
sloga
.
Devin
je
ugovarjal
,
da
je
materialno
stanje
vsakega
naroda
tesno
združeno
z
njegovo
omiko
,
ki
pa
se
da
doseči
le
z
materinim
jezikom
.
»
Dobro
,
če
je
jezik
sam
že
izobražen
in
razvit
v
književnosti
.
Sicer
pa
je
za
kmeta
,
in
le
o
njem
lahko
govorimo
tukaj
,
kajti
izobraženci
tega
narečja
ne
uporabljajo
–
bolje
,
da
ostane
pri
svojem
delu
,
kot
da
bere
knjige
in
časnike
,
ki
jih
ne
more
prebaviti
.
«
Devin
je
sprevidel
,
da
v
birokratizmu
zrasli
nadzornik
javnega
reda
ne
more
razumeti
novih
idej
našega
stoletja
,
se
poslovil
in
poiskal
župana
.
Našel
ga
je
v
mestni
pisarni
,
kjer
je
prebiral
in
podpisoval
tisto
,
kar
mu
je
predložil
mestni
pisar
,
ki
pa
si
je
zaradi
lepšega
prevzel
naziv
tajnika
.
Bil
je
še
mlad
človek
prevzetnega
vedenja
,
brez
posebnih
šol
.
Končal
je
osnovno
šolo
,
potem
je
bil
diurnist
,
dokler
ga
niso
vzeli
k
vojakom
.
Priplezal
je
do
narednika
in
ko
je
odslužil
svoja
tri
leta
,
se
je
vrnil
v
rodno
mesto
.
Tedaj
je
bilo
izpraznjeno
mesto
pisarja
in
dodeljeno
njemu
.
Ker
se
župan
sam
ni
rad
vtikal
v
javne
stvari
,
je
vse
prepuščal
pisarju
in
tako
je
tajnik
Kruleč
postal
imenitna
oseba
,
da
se
ga
je
marsikateri
meščan
bal
.
Ko
je
Devin
vstopil
,
ga
je
župan
pozdravil
in
mu
ponudil
stol
.
Kruleč
pa
ga
je
ostro
pogledoval
in
meril
od
glave
do
nog
ter
mu
odzdravil
le
z
lahnim
kimanjem
.
Devin
je
vprašal
,
kakšne
so
v
splošnem
zdravstvene
razmere
.
Župan
je
odvrnil
,
da
so
dobre
,
toda
zdravniki
v
mestu
imajo
dovolj
opravkov
,
ker
daleč
naokoli
ni
nobenega
zdravnika
.
»
Kdor
se
drži
nas
meščanov
,
«
je
posegel
vmes
tajnik
,
»
bo
gotovo
dobro
shajal
.
«
Devin
pogleda
moža
in
vpraša
župana
,
s
kom
ima
čast
govoriti
.
Kruleč
zardi
,
župan
pa
pove
,
da
je
to
mestni
tajnik
.
»
Me
veseli
,
«
odvrne
Devin
kratko
in
se
pogovarja
naprej
z
županom
,
ne
oziraje
se
več
na
tajnika
.
Ko
se
poslovi
,
gleda
tajnik
strupeno
za
njim
,
župan
pa
ga
pospremi
iz
pisarne
do
stopnic
.
Tam
postoji
in
ker
Devin
opazi
,
da
ima
mož
še
nekaj
na
srcu
,
ga
vpraša
,
ali
še
kaj
želi
od
njega
.
»
Da
,
da
,
«
reče
zategnjeno
,
kot
da
bi
ne
upal
na
dan
s
pravo
besedo
.
Potem
potrka
Devinu
na
ramo
:
»
Kajne
,
gospod
doktor
,
vi
nam
ne
boste
kalili
miru
v
našem
mestu
?
«
»
Jaz
?
«
se
smehlja
Devin
.
»
Kaj
pa
mislite
?
Dobro
vem
,
da
je
mir
prva
državljanska
dolžnost
.
«
»
Prav
,
prav
!
«
pritrdi
župan
in
se
potolažen
vrne
v
pisarno
.
Devin
se
je
potem
odpravil
k
sodniku
,
ki
se
mu
je
kazal
prijaznega
,
češ
da
bosta
večkrat
pri
komisijah
imela
skupne
opravke
.
Tožil
je
,
da
je
dela
čez
glavo
.
Če
bi
pa
morali
uradovati
v
dveh
jezikih
,
na
kar
pač
ne
kaže
misliti
,
potem
bi
morala
vlada
nastaviti
še
dva
uradnika
več
.
Devinu
se
ni
ljubilo
besedovati
z
možem
,
ki
mu
ga
je
bil
Dolnik
tako
čudno
osvetlil
,
in
je
odšel
.
Na
hodniku
se
je
srečal
z
Dolnikom
,
ki
je
bil
zaradi
svojih
opravkov
na
sodišču
.
»
Ravno
prav
!
Ura
bije
poldan
,
zdaj
pa
h
kosilu
.
Tu
živimo
redno
,
po
filistrsko
.
Ob
dvanajstih
je
miza
pogrnjena
in
kdor
pride
pozneje
,
še
kosti
ne
dobi
.
«
Odšla
sta
v
gostilno
,
kjer
je
Dolnik
po
navadi
obedoval
,
in
odslej
tudi
Devin
.
Zamišljen
je
sedel
zraven
svojega
prijatelja
,
ki
se
je
muzal
,
ker
je
vedel
,
zakaj
se
Devin
drži
tako
kislo
.
Po
kosilu
sta
si
prižgala
cigari
in
ko
sta
ostala
sama
v
sobi
,
se
je
Dolnik
nasmehnil
prijatelju
:
»
Zdaj
si
se
sam
prepričal
,
da
tu
ni
nobenih
tal
za
tvoje
osrečevalne
ideje
.
«
»
Pri
teh
ljudeh
,
ki
so
zrasli
v
nasprotnem
mišljenju
,
res
ne
.
Toda
večina
naroda
ima
zdravo
jedro
,
treba
ga
je
le
izluščiti
iz
trde
lupine
.
Kmečko
ljudstvo
je
še
nepokvarjeno
.
Prebujati
ga
iz
spanja
,
mu
kazati
pot
do
samozavesti
,
do
kulture
in
svobode
,
to
naj
bo
naša
naloga
.
«
»
Na
kmetih
misliš
torej
poskušati
svojo
srečo
?
Narodni
tribun
hočeš
postati
?
Nemara
mučenik
?
Nehvaležna
,
pa
tudi
nespametna
naloga
!
«
»
Nehvaležna
morda
;
toda
zakaj
nespametna
?
«
»
Ker
niti
kultura
niti
svoboda
ne
pospešujeta
človeške
sreče
,
kakor
je
niso
vsi
naši
tako
hvaljeni
izumi
.
Z
višjo
izobrazbo
boš
tistim
milijonom
,
ki
so
doslej
mirno
prenašali
svojo
usodo
,
ker
niso
veliko
premišljevali
o
njej
,
vcepil
tisti
nemir
in
nezadovoljstvo
,
ki
ju
čuti
izobraženec
,
ko
spozna
nepopolnost
in
praznino
tega
sveta
.
Razvnel
boš
strasti
,
ki
so
doslej
spale
,
poslej
pa
se
ne
bodo
dale
nasititi
.
Iz
trpinov
,
ki
se
ne
zavedajo
svojega
trpljenja
in
ga
zato
temu
primerno
lahko
prenašajo
,
boš
naredil
še
hujše
trpine
,
ki
bodo
bridko
čutili
neznosno
pezo
svoje
usode
in
jo
brez
uspeha
skušali
zvrniti
s
svojih
ramen
.
Nedavno
sem
slišal
može
iz
neke
bližnje
občine
,
kako
so
se
pričkali
zaradi
ustanovitve
nove
šole
.
Komisar
jim
je
razlagal
,
kako
potreben
je
pouk
in
koliko
bolje
se
jim
bo
potem
godilo
,
ko
se
bodo
v
šoli
naučili
raznih
vednosti
.
Stari
mož
,
ki
je
bil
med
njimi
,
je
zmajal
z
rameni
in
rekel
:
»
Kdor
malo
ve
,
mirno
v
svoji
koči
živi
.
«
Ali
ni
to
izrek
,
vreden
največjega
filozofa
?
–
In
svoboda
?
–
«
»
Malo
se
oddahni
,
preden
nadaljuješ
s
svojimi
paradoksi
,
«
mu
je
segel
v
besedo
Devin
.
»
Izobrazba
in
izumi
,
da
bi
onesrečevali
človeštvo
?
Tole
te
vprašam
:
Kdo
se
je
bolje
počutil
,
ali
graščakov
tlačan
,
ki
se
je
zvijal
v
mukah
in
ki
ga
je
gospodar
lahko
bičal
in
trpinčil
do
smrti
,
mu
onečaščal
ženo
in
hčer
in
ga
prodajal
kot
živino
,
ali
osvobojeni
kmet
,
k
čemur
je
prispevala
rast
človeške
izobrazbe
,
ki
je
sam
svoj
gospodar
in
podvržen
le
istim
zakonom
,
ki
veljajo
za
vsakega
državljana
od
vladarja
samega
do
najrevnejšega
berača
?
Ali
preprosti
kmet
naše
dobe
ne
uživa
več
ugodnosti
kot
vitezi
pred
sto
ali
dvesto
leti
?
Prav
tako
tudi
rokodelec
in
obrtnik
,
ki
mu
stroji
lajšajo
vsakršno
delo
.
«
»
Lajšajo
?
«
se
je
razvnel
Dolnik
.
»
Stroji
mu
požrejo
delo
,
s
katerim
je
prej
lahko
in
pošteno
vzdrževal
sebe
in
celo
družino
.
Vsak
novi
stroj
jemlje
zaslužek
tisočem
človeških
rok
in
napravi
več
lačnih
revežev
kot
nekdaj
najmogočnejši
graščak
.
In
da
so
ugodnosti
življenja
zdaj
veliko
večje
za
kmeta
in
obrtnika
in
sploh
za
vsakega
človeka
?
Kdo
pa
to
čuti
?
Na
te
ugodnosti
smo
navajeni
in
jih
imamo
za
nekaj
navadnega
,
vsakdanjega
.
Pri
tem
pa
bridko
čutimo
,
kaj
vse
še
pogrešamo
,
in
to
nas
prav
tako
pekli
kot
v
prejšnjih
časih
bič
tepenega
sužnja
.
In
toliko
hvaljena
svoboda
?
Kaj
pa
je
drugega
kot
sleparstvo
in
pesek
v
oči
veliki
večini
?
Volitve
,
parlamentarizem
,
vse
je
humbug
,
resnična
in
stalna
v
začaranem
krogu
je
le
splošna
revščina
.
Njej
pa
se
ne
da
pomagati
z
malenkostnimi
sredstvi
;
zanjo
sploh
ni
zdravila
.
«
»
Jaz
pa
,
«
odgovarja
Devin
ognjevito
,
»
jaz
pa
ne
le
da
upam
,
ampak
sem
trdno
prepričan
o
boljši
prihodnosti
človeštva
.
Že
se
rumeni
zarja
,
ki
bo
zasvetila
srečnejšim
rodovom
.
Povsod
naokoli
vidimo
velikanski
napredek
,
usmerjen
k
vzvišenemu
cilju
,
vsaditi
ljudem
dejansko
ljubezen
do
bližnjega
,
odpraviti
človeško
bedo
in
da
bi
vsakdo
dobil
svoj
delež
pri
dobrinah
tega
sveta
.
«
»
Torej
komunizem
?
«
»
Vsekakor
bolje
kot
tvoj
nihilizem
.
Pa
stopiva
spet
na
realna
tla
in
prepustiva
prihodnost
svojim
potomcem
.
Šalil
si
se
,
češ
da
hočem
prebujati
kmečko
ljudstvo
.
Zakaj
se
ti
to
zdi
tako
smešno
?
Dovolj
priložnosti
si
imel
,
da
bi
spoznal
njegove
dobre
in
slabe
lastnosti
.
Kako
sodiš
o
našem
kmetu
?
Ali
kmet
ne
čuti
hudih
krivic
,
ki
se
mu
gode
?
«
Dolnik
je
pomilovalno
pogledal
Devina
.
»
Naš
kmet
?
Ni
ne
slabši
in
ne
boljši
kot
pri
drugih
narodih
.
Praktičen
je
in
zato
sebičen
.
Obljubi
mu
vinar
manj
davka
,
manjšo
desetino
in
višje
cene
njegovih
pridelkov
;
dodaj
še
,
da
bosta
cenejša
sol
in
tobak
,
pa
se
mu
boš
bolj
prikupil
,
kot
če
mu
cele
ure
razlagaš
in
ga
skušaš
vneti
za
človeške
in
narodne
pravice
.
Odkar
sem
tukaj
koncipient
,
še
niti
eden
ni
zahteval
,
naj
mu
spišem
tožbo
ali
pogodbo
v
njegovem
jeziku
.
Pardon
!
Neki
original
res
živi
kakšno
uro
hoda
odtod
v
neki
stranski
dolini
.
Mlin
ima
in
kmečko
posestvo
,
pri
Zidarjih
se
pravi
,
piše
pa
se
Urh
Dolinšek
,
Prišel
je
k
nam
v
pisarno
,
mencal
z
rokami
,
jaz
pa
sem
ga
vprašal
,
kaj
želi
in
če
ima
kakšno
tožbo
.
Dejal
je
:
»
Seve
,
seve
,
zaradi
vode
.
«
Pripovedoval
je
,
zakaj
da
gre
in
končno
nekako
plaho
pristavil
:
»
Seve
,
seve
,
da
se
piše
slovensko
.
«
–
»
Seve
,
seve
,
«
sem
mu
pritrdil
,
»
če
želite
.
«
Možu
se
je
lice
zasvetilo
od
veselja
,
roke
si
je
mel
in
odšel
mrmrajoč
:
»
Seve
,
seve
slovensko
.
«
–
Naši
pisarji
so
ga
krstili
za
Urha
Seveta
.
«
»
Le
norčuj
se
iz
njega
.
Obiskal
ga
bom
!
«
»
In
našel
boš
Nikodema
na
kmetih
.
«
Dolnik
in
Devin
bi
se
pogovarjala
še
naprej
,
če
se
ne
bi
odprla
vrata
;
vstopila
je
hišna
gospe
Dore
.
Dolnik
jo
je
spoznal
in
vzkliknil
:
»
Tvoja
praksa
se
začenja
.
Gospa
Dora
je
spet
bolna
,
kajne
Marjeta
?
«
»
Zelo
hudo
jim
je
,
«
je
rekla
Marjeta
,
»
tako
hudo
...
«
»
Kakor
tebi
,
kadar
odide
garnizon
,
«
se
je
pošalil
Dolnik
.
»
Vi
se
zmerom
norčujete
.
Gospa
hudo
trpi
in
težko
pričakuje
gospoda
doktorja
.
Prosim
,
da
brž
pridete
,
«
je
rekla
Devinu
.
»
Zdaj
pa
le
na
delo
in
pokaži
,
kaj
znaš
.
Če
boš
ostal
dalj
časa
v
vili
,
se
mogoče
mimogrede
oglasim
,
«
je
dejal
Dolnik
in
odšel
.
Gospa
Dora
je
slonela
na
zofi
v
elegantno
opravljenem
budoarju
.
Rdečkasta
zavesa
je
zastirala
edino
okno
,
da
se
je
vse
kazalo
v
rožnatem
siju
.
Dora
je
bila
ovita
v
okusni
negliže
,
razpuščeni
kostanjevi
gosti
lasje
so
bili
ujeti
v
mrežo
.
Ko
je
vstopil
Devin
,
je
z
obema
rokama
pritiskala
na
sence
in
glasno
ihtela
.
»
Hvala
,
da
ste
prišli
,
gospod
doktor
,
«
je
stokala
.
»
Zblaznela
bom
,
če
mi
takoj
ne
pomagate
.
Prosim
,
primaknite
si
stol
,
ne
morem
vstati
.
«
Devin
je
sedel
in
Dora
mu
je
podala
roko
.
»
Ali
še
bije
žila
?
Vsa
kri
mi
sili
v
srce
,
glava
pa
se
mi
zdi
,
kot
da
je
vkovana
v
razbeljeni
železni
obroč
.
«
Devin
jo
je
začel
tolažiti
z
navadnimi
frazami
,
češ
da
bolezen
ni
nevarna
.
»
Torej
vi
ne
verjamete
,
«
se
je
oglasila
Dora
nejevoljno
,
»
da
sem
res
prav
hudo
bolna
.
«
»
Verjamem
,
da
trpite
hude
bolečine
,
vem
pa
tudi
,
da
vam
bo
kmalu
odleglo
.
«
»
Uboga
moja
glava
!
Znotraj
tolče
kakor
s
kladivom
.
«
Dora
je
prijela
Devinovo
roko
in
si
jo
položila
na
glavo
.
»
Ali
ne
čutite
,
kako
tolče
in
bije
pod
temenom
?
Zdi
se
mi
,
da
kar
iskre
skačejo
iz
mojih
las
.
«
In
Devin
je
res
čutil
neko
gomazenje
in
slišal
prasketanje
,
ko
se
je
s
prsti
narahlo
dotaknil
njenih
las
,
kakor
če
pogladiš
črno
mačko
po
hrbtu
.
»
Oh
,
vi
ste
magnetizer
,
«
je
Dora
vzkliknila
veselo
.
»
Zdaj
pa
tudi
jaz
verjamem
,
da
me
boste
hitro
rešili
najhujših
bolečin
.
«
»
Jaz
magnetizer
?
S
tem
doslej
še
nisem
imel
opraviti
in
da
vam
odkrito
povem
:
magnetiziranje
in
podobne
reči
imam
za
prazno
sleparijo
.
«
»
Vi
ne
poznate
svojih
skrivnih
moči
,
jaz
pa
sem
jih
takoj
začutila
.
Zelo
sem
senzitivna
in
če
se
mi
približa
pravi
medij
,
sem
takoj
popolnoma
v
njegovi
oblasti
.
In
vi
ste
takšen
medij
.
Če
res
hočete
,
da
pojenjajo
moje
bolečine
,
potegnite
z
roko
po
mojem
čelu
.
Tako
!
Že
čutim
,
da
se
obroč
razteza
in
da
kladivo
v
glavi
udarja
redkeje
in
redkeje
.
«
Devin
je
storil
po
Dorini
volji
in
začelo
ga
je
zanimati
,
kaj
da
pomeni
magnetiziranje
in
podobni
še
nepojasnjeni
naravni
pojavi
.
Dora
je
bila
očitno
olajšana
in
je
prosila
Devina
,
naj
odpre
okno
,
da
ji
bo
zdaj
čisti
zrak
koristil
.
»
Torej
se
niste
nikdar
udeležili
kakšne
seanse
ali
seje
?
«
ga
je
vprašala
Dora
.
»
Slišal
sem
o
takih
sejah
,
pri
katerih
potujoči
spiritisti
sleparijo
lahkoverne
ljudi
in
pri
tem
dobro
žive
.
«
»
Vi
govorite
kakor
gluhi
o
glasbi
.
Ne
zamerite
,
ampak
če
bi
se
le
enkrat
udeležili
take
seje
,
bi
drugače
sodili
.
«
Dora
je
potem
pripovedovala
,
da
jo
je
prijateljica
na
Dunaju
uvedla
v
salon
barona
H.
,
kjer
je
videla
najčudovitejše
spiritistične
prikazni
.
»
Slišali
ste
trkanje
,
«
je
posegel
Devin
vmes
in
se
na
tihem
smehljal
,
»
premikanje
stolov
in
miz
,
zvonjenje
zvončkov
,
igranje
na
kitaro
ali
harmoniko
,
škripanje
in
pokanje
po
sobi
,
videli
ste
bele
roke
in
čutili
njihov
smrtnohladni
dotik
.
«
»
Kaj
to
!
Take
navadne
stvari
zna
vsak
medij
.
Na
seansah
je
to
le
predigra
,
da
se
duh
zamakne
in
da
je
pripravljen
v
breztelesni
svet
.
Duhovi
se
ločijo
od
medija
in
se
prikazujejo
,
pa
ne
le
to
,
tudi
otipati
jih
je
mogoče
,
jejo
in
pijejo
,
stiskajo
podano
roko
in
vzdigujejo
stol
s
človekom
vred
.
Groza
me
prešine
,
če
se
spomnim
na
zadnjo
sejo
.
Slavni
in
znani
ameriški
medij
Monk
se
je
zamaknil
v
razsvetljenem
prostoru
,
ne
kakor
sicer
ponavadi
v
temnem
salonu
.
Mi
smo
sedeli
v
krogu
in
se
držali
za
roke
,
kajti
samo
če
se
drži
roka
roke
,
duhovi
lahko
delujejo
.
Kot
bi
trenil
,
je
iz
Monkovega
telesa
nad
rameni
zrasla
bela
megla
,
ki
je
postala
človeška
podoba
,
se
ločila
od
Monka
,
hodila
po
sobi
in
kazala
inteligenco
in
telesno
moč
.
Čez
četrt
ure
se
je
spet
približala
k
Monku
in
izginila
v
njegovem
telesu
.
Tu
vendar
ni
mogoče
misliti
na
prevaro
ali
na
halucinacije
,
ker
se
je
vse
dogajalo
v
svetlem
salonu
kot
podnevi
.
«
»
Spiritisti
,
pravijo
,
«
je
odvrnil
Devin
,
»
so
najspretnejši
glumači
!
«
»
Pravi
,
pošteni
spiritisti
gotovo
ne
.
Priznam
pa
,
da
so
med
njimi
tudi
sleparji
.
Ampak
poslušajte
naprej
,
Monk
se
je
v
zamaknjenosti
vzdignil
od
tal
,
in
kot
da
bi
bil
breztelesen
je
plaval
nad
nami
po
zraku
do
stropa
salona
.
Tedaj
je
eden
izmed
navzočih
gospodov
iz
nagajivosti
izmaknil
roko
iz
sosedove
roke
,
ker
ni
verjel
v
spiritistične
prikazni
.
Groza
!
Monk
je
padel
na
tla
.
Hudo
bi
se
bil
poškodoval
ali
celo
ubil
,
če
ne
bi
na
srečo
nekaj
gospodov
pomagalo
z
naglo
vzdignjenimi
rokami
,
da
ni
prehudo
treščil
na
pod
.
In
zdaj
še
trdite
,
da
je
spiritizem
humbug
?
«
Gospa
Dora
je
zatisnila
oči
,
kot
da
bi
vse
to
klicala
v
spomin
.
Devin
pa
je
po
kratkem
molku
še
enkrat
odločno
dejal
,
da
ne
bi
mislil
na
duhove
,
tudi
če
bi
sam
videl
take
nenavadne
prikazni
,
ampak
bi
preiskal
,
s
kakšnimi
sredstvi
se
dogajajo
takšni
navidezni
čudeži
.
Dora
ga
je
pogledala
in
se
nasmehnila
:
»
Vaš
