...Nebo
in
zemlja
ne
čutita
umiranja
,
le
srca
ljudi
zastajajo
,
sluteč
rdečega
zmaja
,
ki
leze
bliže
in
bliže
.
O
,
ve
naše
suhe
skale
na
jugu
,
ve
lačne
,
žejne
!
Gorje
materam
,
ki
so
rodile
za
vas
!
Odkar
se
kolje
na
vaših
brdih
tisočletna
lakomnost
s
tisočletnim
gnevom
,
je
ni
hiše
v
vasi
,
ki
ne
bi
vedela
vaše
cene
...
Kastelčev
Tone
je
ves
čas
tam
doli
;
parkrat
je
bil
ranjen
,
dvakrat
odlikovan
,
že
zdavnaj
je
nadporočnik
.
Njegovim
pismom
se
nič
ne
pozna
zamišljeni
filozof
z
naočniki
,
tihi
fant
,
ki
je
blodil
s
knjigo
v
roki
po
gozdih
.
Trda
bojevniška
roka
jih
piše
kratko
in
skopo
.
Zdrav
je
,
godi
se
mu
dobro
;
dokler
stoji
Lah
nasproti
,
ne
pride
domov
.
Kastelka
živi
svoje
novo
življenje
;
privadila
se
je
tišine
in
molka
.
Morda
je
mirna
v
svojem
srcu
,
še
nekaj
sreče
ji
je
nemara
dodeljene
.
Toda
nihče
je
več
ne
sliši
kleti
,
in
to
pomeni
,
da
ni
zdravja
v
nji
;
čeprav
se
ji
bliska
oko
,
čeprav
se
smehlja
,
kadar
hodi
po
polju
!
Zdi
se
,
kot
bi
nekaj
razkrajalo
njeno
divjo
moč
in
jo
pretapljalo
v
zmedenost
.
Včasih
mrmra
gredoč
,
sama
ne
razume
,
kaj
;
ljudje
govore
vanjo
,
ona
pa
kima
in
jih
ne
sliši
,
gleda
jim
v
obraze
in
nazadnje
ne
ve
,
kdo
je
bil
.
Joža
jo
spremlja
povsod
.
Cel
razgovor
teče
med
njima
;
zdaj
se
oglaša
mati
,
zdaj
sin
.
»
Gad
,
«
modruje
gospa
,
ko
stopa
v
žago
in
gleda
oddaleč
Galjotova
jagneda
,
»
Boga
zahvali
,
da
si
ubit
,
moj
gad
;
Jela
ni
bila
zate
.
«
»
Tudi
jaz
sem
že
dejal
,
«
potrjuje
sin
nekje
zraven
.
»
Zato
mi
je
laglje
spati
.
«
»
Sramoto
bi
nakopala
na
tvojo
glavo
in
ves
naš
dom
.
Komaj
si
legel
,
se
je
smejala
.
In
zdaj
,
ko
gredo
vojske
tod
skozi
in
imamo
zmerom
soldate
v
vasi
,
je
ne
srečaš
drugače
ko
z
oficirji
.
«
»
Da
,
da
,
še
prej
sem
jo
videl
na
izprehodu
z
dvema
Ogroma
.
«
»
Vsak
ve
,
da
jih
rada
gleda
;
in
koliko
je
drugega
,
česar
vsak
ne
ve
!
«
»
Jaz
vem
,
mati
!
Jela
ni
več
,
kar
je
bila
.
Njena
vroča
kri
—
pravzaprav
je
vredna
usmiljenja
.
Brez
te
nesrečne
vojne
bi
bila
moja
žena
in
nihče
ne
bi
kazal
s
prstom
za
njo
.
Meni
bi
ostala
zvesta
;
rada
me
je
imela
—
kaj
bi
pravil
!
Hudo
je
,
mati
;
vse
kar
je
prav
.
Oni
večer
sem
jo
videl
pod
hruško
na
vrtu
...
«
»
In
pod
jablano
,
in
pod
češpljo
,
pod
brajdo
in
jelšo
in
gabrom
,
in
ne
le
enkrat
vsak
večer
!
Boga
zahvali
.
Kakor
le
stari
pete
odnese
,
je
ž
njimi
;
vsa
vas
je
priča
.
Galjot
jo
tepe
in
suje
,
pa
nič
ne
pomaga
;
prav
ima
,
da
jo
klesti
,
jaz
bi
jo
tudi
.
Boga
zahvali
,
da
je
nisi
vzel
,
preden
si
šel
na
vojno
;
v
sramoto
bi
ti
bila
.
Še
Ogra
bi
pestoval
nemara
,
če
bi
se
vrnil
živ
.
Soldaškim
kurbam
ni
mesta
pod
našo
streho
,
gad
.
«
»
Prav
pravite
,
mati
,
«
se
uklanja
sin
.
»
Vi
ste
mi
svetovali
zmerom
najboljše
;
tako
zelo
radi
ste
me
imeli
!
«
Mehkoba
obdaja
vdovo
;
oči
se
ji
rose
in
večkrat
seže
pokraj
sebe
,
kakor
bi
ga
hotela
stisniti
za
roko
.
»
Zina
je
drugačno
dekle
,
«
povzame
čez
minuto
.
»
Kakor
noč
in
dan
!
Še
vedeti
noče
,
da
je
kdo
razen
‚
njega
‘
na
svetu
;
nanj
misli
,
o
njem
govori
,
o
njem
sanja
podnevi
in
ponoči
.
Si
jo
videl
,
kako
je
bleda
,
sirota
?
Če
bi
se
zgodilo
in
bi
umrl
v
jetništvu
,
stavim
,
da
izdihne
še
tisti
dan
.
Na
kolenih
naj
hvali
Boga
,
da
jo
ima
!
«
»
Da
,
Zina
je
čisto
srce
,
«
pritrjuje
gad
.
»
Zina
je
suho
zlato
,
dekle
brez
para
na
svetu
.
Žal
mi
je
,
da
si
je
nisem
izbral
.
«
»
Da
bi
zdaj
žalosti
umrla
?
In
kdo
bi
hodil
k
meni
,
hudobnež
ti
?
Zinka
je
tista
,
ki
jo
še
trpim
zraven
sebe
;
in
kadar
ne
pride
ob
uri
,
mi
ni
obstanka
.
Pa
vendar
me
boli
srce
,
ko
je
pri
meni
.
Poljubila
bi
jo
,
in
si
ne
upam
;
božala
bi
jo
,
pa
me
je
strah
;
‚
dobro
dete
‘
bi
ji
rekla
,
in
se
mi
smili
.
Hudo
je
,
gad
,
če
bi
človek
rad
ljubil
,
in
ne
sme
,
ter
bi
rad
sovražil
,
pa
ne
more
.
«
»
Hudo
je
,
mati
!
«
»
Glej
moje
drage
njive
tam
!
«
iztegne
stara
desnico
nad
poljem
.
»
Letošnje
žetve
je
bilo
malo
prida
v
dolini
,
ali
pri
nas
je
obrodilo
da
nikoli
tega
;
in
kruh
je
zdaj
potreben
,
ne
?
Gladu
vendar
ne
smemo
pomreti
,
če
se
oni
vojskujejo
,
mislim
!
Že
se
začenja
lakota
;
v
velikih
mestih
,
sem
brala
oni
teden
,
kradejo
pse
in
jih
koljejo
v
jed
.
Še
to
bomo
videli
,
da
zapuste
Boga
,
ki
ne
ve
pomoči
,
ter
bodo
molili
pšenični
klas
...
«
»
Zdaj
je
kmet
prvi
na
svetu
,
«
pobira
Joža
.
»
Ves
svet
se
bo
klanjal
pred
plugom
kakor
pred
kraljevsko
krono
.
«
»
Dandanes
vidijo
,
da
je
naša
zemlja
enako
imenitna
kakor
bogve
katera
slavna
dežela
,
«
se
košati
vdova
,
»
kaj
?
In
naš
žuljavi
rod
ni
manj
plemenit
od
mogočnih
na
zemlji
;
naša
pšenica
je
dobra
pšenica
,
le
naša
pravica
jim
ni
pravica
,
hm
?
«
Toda
Joža
je
truden
,
nič
več
je
ne
sliši
.
Mati
utihne
;
njen
rjavi
obraz
se
zmrači
.
Tako
leze
v
dolino
že
tretja
vojna
jesen
.
Leno
se
miče
življenje
,
kakor
pramen
vode
po
usehli
strugi
;
nekdanjost
je
davno
izbrisana
,
v
sivo
ime
vojne
se
izteka
sleherna
želja
in
skrb
,
vsako
delo
pod
solncem
je
že
naprej
vkovano
v
njen
temni
pomen
.
Že
slišiš
dete
,
kako
vprašuje
:
»
Mama
,
kako
je
to
,
če
je
mir
?
«
In
drugo
hoče
vedeti
:
»
Ali
pri
nas
nimamo
ata
kakor
pri
sosedovih
?
«
Milijoni
bitij
ne
razumejo
pravljice
:
»
Takrat
ni
bilo
vojne
.
Jedli
smo
do
sitega
.
In
oče
je
bil
doma
.
«
Dnevi
so
kakor
močvirje
,
v
katero
se
naglo
pogreza
vse
.
Ljudi
je
izginilo
toliko
,
da
komaj
kdo
koga
pogreša
.
Najmlajšega
gada
so
vsi
pozabili
;
le
oče
Galjot
in
Zina
skrbita
zanj
,
govorita
o
njem
vse
dolge
večere
.
Janez
piše
;
pisma
hodijo
po
mesec
,
po
dva
in
po
šest
;
zunaj
so
rdeča
od
pečatov
,
znotraj
črna
od
črtanih
mest
.
Kadar
prejme
Zinka
tak
list
in
bere
,
da
mu
je
dobro
,
ne
dvomi
,
da
laže
gad
radi
nje
.
»
Ni
je
bolezni
za
mojega
ljubega
,
«
moli
natihem
,
»
ni
je
moči
zoper
mojo
ljubezen
;
moj
moj
dobri
,
moj
svetli
se
vrne
!
«
Ali
križ
neizmerne
Golgate
je
zabit
s
svojo
strašno
težo
v
globine
njenega
srca
.
Janez
nejeverno
odpira
oči
.
Laški
krik
zaliva
prostor
kakor
val
iz
kloake
;
noži
mraza
režejo
skozi
špranje
lesenih
sten
,
baračni
smrad
pritiska
na
pljuča
.
Prsi
bole
,
možgani
plavajo
kakor
v
redkem
blatu
,
v
živcih
in
mišicah
se
nekaj
ruši
,
pa
se
vendar
ne
more
podreti
do
tal
.
Ostalih
devetnajst
mož
njegove
sobe
—
vsa
baraka
je
razdeljena
v
štiri
po
dvajset
ljudi
—
je
že
na
nogah
.
Oblečena
in
polunaga
se
drenja
pisana
družba
z
vojaškimi
menažkami
v
rokah
okrog
vedra
,
v
katerem
so
prinesli
črnih
pomij
:
to
je
kava
,
vsakdanji
zajtrk
jetnikov
.
Nihče
je
ne
pije
brez
kletvic
,
toda
iz
nekakšne
dolžnosti
se
ujedajo
zanjo
vsi
signorji
,
vpijo
za
vsako
kapljico
več
ali
manj
,
bijo
z
rokami
po
umazani
mizi
ter
psujejo
drug
drugega
z
odurnimi
besedami
in
grezniškimi
izrazi
,
katerih
je
Dantejev
jezik
bogat
ko
pekel
hudičev
;
to
se
ponavlja
danzadnem
,
vselej
zaradi
pol
žličke
pomij
.
Lahov
je
v
sobi
večina
,
kakor
v
baraki
in
v
taboru
sploh
:
težakov
,
delavcev
,
trgovcev
,
uradnikov
,
učiteljev
,
sodnikov
,
zdravnikov
in
odvetnikov
;
tudi
slavni
zločinci
so
vmes
,
in
eden
je
baje
lastnik
javne
hiše
.
Vpitje
prihaja
čimdalje
hujše
,
signori
razgrajajo
s
slastjo
in
umetniškim
užitkom
,
v
blagodejni
zavesti
,
da
so
manjšini
v
nadlego
.
Zdaj
se
oglašajo
tudi
poljski
Judje
v
drugem
koncu
sobe
;
Izrael
protestira
,
latinstvo
brani
svoje
predpravice
;
pan
Twardowski
,
v
jutranji
zamaknjenosti
nad
žepnim
zrcalcem
,
gode
nekaj
o
pasji
krvi
;
bátjuška
,
star
unijatski
pop
iz
vzhodnje
Galicije
,
dreveni
z
menažko
pred
strniščastimi
ustnicami
,
zavija
oči
ter
ponavlja
svoj
osupli
:
»
Tak
šo
?
Tak
šo
?
«
Ni
ga
,
ki
bi
razgnal
peklenski
semenj
;
hvala
Bogu
,
ruski
študent
Onisimov
se
vrne
iz
umivalnice
;
grdo
pogleda
oratorje
,
nato
skoči
mednje
ter
jih
opsuje
po
materi
.
Signori
ga
ne
razumejo
,
toda
utihnejo
,
kakor
bi
odrezal
:
kadar
se
»
porco
russo
«
ujezi
,
tepe
brez
dolžnega
spoštovanja
do
žlahtne
latinske
pasme
.
Icek
,
Mordoh
in
Mojše
zaženo
psalm
škodoželjnosti
,
ki
traja
,
dokler
se
ne
skavsajo
med
seboj
.
To
so
poglavja
iz
jetniške
duše
;
kdor
noče
zblazneti
,
mora
gristi
bližnjega
in
pljuvati
v
njegove
rane
gnoj
mržnje
,
sumničenj
in
škodoželjnosti
,
ki
se
cedi
iz
lastnih
razmesarjenih
prs
.
Bolni
gad
se
je
oblekel
ter
stopil
na
dvorišče
.
Prebivavci
črne
vasi
ne
poznajo
miru
;
nekaj
jih
goni
iz
kota
v
kot
taborišča
,
nihče
pa
ne
ve
razodeti
,
kaj
hoče
in
kam
se
mu
tako
mudi
.
Janez
je
spoznal
,
da
jih
biča
želja
samote
.
Udarce
s
puškinim
kopitom
,
psovke
in
lakoto
,
dvajset
stopinj
zime
v
nezakurjeni
baraki
,
vse
je
izkusil
v
teh
strašnih
letih
,
ali
nič
,
niti
muka
domotožja
,
ni
bilo
tako
neznosnega
kakor
večna
družba
ljudi
.
Tri
leta
bo
kmalu
tukaj
,
in
ni
minute
preživel
sam
;
podnevi
in
ponoči
,
v
najskritejših
krajih
,
čutiš
drugega
zraven
sebe
.
Janez
včasih
ječi
v
pesti
;
kakor
brezumen
bega
okrog
,
iščoč
mesta
,
da
bi
se
zamislil
vase
.
Toda
povsod
ga
obdaja
blejanje
zaprte
črede
,
vsa
zatišja
med
podlimi
človeškimi
stajami
so
polna
ljudi
,
ki
takisto
iščejo
samote
in
so
prav
tako
drug
drugemu
napoti
.
So
trenotja
,
ko
bi
jih
mogel
hladnokrvno
moriti
,
da
ni
tako
bolan
in
slab
;
zakaj
ni
je
strupenejše
strasti
od
mržnje
do
tovariša
v
nesreči
,
ki
zaliva
s
svojo
navzočnostjo
sleherni
kotiček
lastne
človekove
duše
.
Prvi
teden
aprila
je
minil
,
in
zemlja
se
je
odtajala
komaj
na
vrhu
.
Kraj
leži
nekaj
v
stran
od
Dunaja
;
dve
uri
je
vozil
živinski
vlak
s
transportom
—
kam
,
Janez
še
danes
ne
ve
.
On
sovraži
to
zemljo
robstva
,
kjer
stoji
toliko
jetniških
vasi
in
gine
toliko
človeških
bitij
,
oskrunjenih
v
svobodi
,
svoji
najnedotekljivejši
lasti
;
ne
ozira
se
,
kje
je
sever
,
kje
jug
,
niti
ne
vprašuje
,
kje
za
obzorjem
tonejo
gore
,
za
katerimi
zeleni
domovina
;
jetnik
mrje
od
koprnenja
po
domačih
hribih
,
in
vendar
ne
pozna
vetra
,
ki
veje
od
njih
.
Kamor
seže
oko
,
povsod
sami
griči
,
pusti
kakor
preobjedeni
vampi
,
valjajoči
se
v
lenem
solncu
;
nikjer
v
mozolčasti
panorami
ne
vabi
oči
temnejša
lisa
gozda
,
obraščena
struga
reke
ali
količkaj
smelejša
vzboklina
tal
;
njive
leže
kakor
ravnila
,
in
vmes
kaka
cesta
v
enako
oduren
kraj
.
Vse
je
uravnano
in
izrabljeno
,
črta
veselja
ne
reže
nikjer
te
zelenorjave
pustinje
.
Kakršna
zemlja
,
takšni
ljudje
:
sito
se
majejo
mimo
,
kakor
bi
vsako
uro
sedeli
pri
obedu
;
na
obrazih
se
menjava
lokavost
s
topim
zadovoljstvom
,
v
pogledih
ni
duše
,
v
govoru
ni
melodije
;
njih
pesmi
,
ki
se
slišijo
v
nedeljo
zvečer
iz
vasi
,
so
podobne
tuljenju
.
Tabor
se
zdi
jetniku
danes
žalostnejši
nego
prvi
dan
.
Pol
ducata
barak
čepi
razkropljenih
po
blatni
brežini
kakor
jata
onemoglih
kavk
;
njih
okna
se
gledajo
iz
katranastih
sten
liki
skaljene
oči
mrličev
.
Kroginkrog
tabora
je
plot
od
visokih
lesenih
drogov
,
tako
gosto
nabitih
,
da
mora
prav
do
njih
,
kdor
hoče
videti
cesto
.
Le
čisto
v
gornjem
koncu
,
pri
skladišču
,
je
višji
kraj
,
s
katerega
se
odgrinja
očem
brezupna
slika
nezaplankane
okolice
;
tisto
mesto
je
edino
,
kamor
Janez
nikoli
ne
stopi
.
Ob
vsaki
strani
plotovega
štirikotnika
se
izprehaja
noč
in
dan
straža
z
nabito
puško
;
izlet
v
svobodo
stane
glavo
.
Tako
je
zaprtih
štiristo
ljudi
obojega
spola
in
vseh
starosti
.
So
matere
,
ki
imajo
otroke
s
seboj
,
da
jim
ne
poginejo
zapuščenčki
na
cesti
;
je
deca
,
spočeta
in
povita
v
tem
kraju
izobčenih
,
kjer
se
ljubezen
nima
kod
skrivati
pa
hrope
zvečer
na
vseh
stezah
v
spotiko
nogam
,
med
pljunki
in
odpadki
,
sama
izpljunek
najzadnjega
ponižanja
.
Štiristo
ljudi
jetnikov
od
začetka
vojne
:
to
bo
kmalu
tisoč
let
pokopanega
življenja
.
Čudež
bi
bil
,
če
bi
sredi
tisočletja
gorja
in
gneva
še
rastla
zelena
travica
,
poganjala
živa
brst
.
Izprva
je
bilo
v
taboru
nekaj
grmičja
,
pa
so
ga
Lahi
poruvali
;
tudi
trata
je
bila
,
pa
so
jo
pomandrali
jetniki
na
svojem
begu
drug
pred
drugim
in
pred
seboj
.
Zdaj
je
zemlja
gola
kakor
lobanja
gnilega
trupla
,
s
katere
so
črvi
znesli
kožo
in
lase
;
nekdaj
rumena
,
je
zdaj
vsa
temnosivkasta
,
počrnela
od
mrklih
duš
,
ki
so
jo
klele
,
in
obupa
,
ki
jo
je
teptal
;
ob
deževju
se
razmoči
v
hudobno
testo
,
ki
požira
stopala
do
gležnjev
ter
se
obeša
na
podplate
v
kepah
,
težkih
kakor
usoda
.
Ostra
sapa
je
sprejela
Janeza
na
pragu
.
Po
teh
krtinah
se
vlačugajo
vsi
vetrovi
sveta
;
mrzli
kakor
bajoneti
straž
,
so
vendar
izžgali
iz
njegovih
prsi
zdravje
,
moč
in
skoraj
vse
želje
in
misli
.
Zgolj
ponos
in
mučeniška
vera
še
stojita
v
njem
,
belo
okostje
,
ki
ga
vežeta
domotožje
in
ljubezen
z
nestrohnljivimi
kitami
;
toda
meso
življenja
je
odpadlo
.
Gad
čuti
,
da
mu
stoji
nekdo
za
pleči
ter
kreči
grabežljivo
roko
.
Ali
to
ve
:
preden
se
stisnejo
kremplji
okrog
njegovega
grla
,
bo
vse
končano
;
ležal
bo
v
domači
zemlji
,
in
zmagoslavje
pravice
mu
bo
zvonilo
k
pogrebu
.
Mraz
in
lakota
ga
ne
bi
bila
zmogla
,
da
ni
tega
strašnega
podnebja
,
dežele
brez
gozdov
in
gora
,
s
suhim
ozračjem
,
ki
ne
diši
po
ničemer
.
Že
prvo
leto
je
začutil
njegov
strup
,
kakor
vsi
ubogi
sinovi
juga
.
Bolečine
v
prsih
,
krehanje
,
pešanje
telesnih
sil
,
vpadla
lica
in
nazadnje
postelja
v
jetniški
bolnici
,
s
katere
ni
več
vstajenja
—
takšna
je
usoda
,
ki
čaka
vsakogar
in
žanje
s
čimdalje
širšim
razmahom
.
Že
mrjó
,
ki
jih
je
zgrabilo
pozneje
od
njega
;
pogledi
vseh
se
mu
čudijo
,
da
on
živi
.
Čez
leto
dni
bo
umiral
ves
tabor
...
Ne
,
on
ne
,
on
noče
trohneti
v
brezsrčni
tuji
zemlji
!
Divji
veter
ga
zanaša
po
lesenem
hodniku
pred
barako
;
vsak
hip
se
mora
loviti
,
da
ne
pade
.
Še
enkrat
hoče
prebrati
Zinkino
pismo
:
na
božični
večer
mu
je
pisala
,
sinoči
je
prišlo
.
Če
bi
sirota
le
vedela
,
kako
mu
je
!
Toda
Janez
ji
zmerom
sporoča
,
da
se
mu
dobro
godi
.
On
noče
,
da
bi
obupavala
zaradi
njega
,
noče
,
da
bi
dragi
ljudje
prosili
zanj
:
enkrat
se
odklenejo
vrata
sama
od
sebe
.
Ob
nedeljah
smejo
sorodniki
obiskovati
jetnike
;
svidenja
se
vrše
na
stražnici
,
vojaki
pazijo
zraven
ter
se
odurno
rogajo
med
seboj
.
Bog
ne
daj
,
da
bi
moral
Janez
tako
govoriti
s
svojim
človekom
;
Bog
ne
daj
,
da
bi
Zina
pogledala
v
ta
svet
gnusobe
!
Rajši
nikoli
več
:
gad
je
sporočil
,
da
ni
dovoljeno
priti
k
njemu
.
Poveljnik
taborišča
je
orožniški
stražmešter
.
Tik
za
malo
barako
,
v
kateri
stoluje
,
raste
divji
kostanj
;
pod
njim
obdaja
nekaj
bezgovih
stebel
prazen
prostorček
s
surovo
zbito
klopjo
.
Tja
se
je
napotil
Janez
,
ker
upa
,
da
v
takem
vetru
nihče
ne
sedi
na
prostem
.
Ni
se
varal
:
klopica
je
prazna
;
tesneje
se
zavije
v
svoj
ogoljeni
plašč
,
izvleče
pismo
in
bere
pobožneje
ko
mašne
bukve
,
zauživaje
besedo
za
besedo
,
kakor
bi
hotel
posrebati
že
zdavnaj
izpuhtelo
vonjavo
doma
iz
mehkih
dekličinih
rok
.
Ubogo
Zinkino
pisemce
!
Na
štiri
majhne
strani
je
morala
spraviti
vse
,
kar
mu
ima
povedati
,
zakaj
cenzorji
mečejo
predolga
pisma
v
koš
;
in
tisto
,
česar
ji
prekipeva
srce
,
svojo
hrabro
,
jasno
ljubezen
,
je
morala
čisto
zamolčati
,
ker
bi
ji
drugače
vrnili
pismo
z
opazko
:
»
pišite
kratki
in
stvarno
!
«
Saj
tudi
ne
gre
,
da
bi
jo
razgaljala
zlobi
uradnih
oči
...
Toda
Janez
bere
izmed
vrstic
vso
njeno
skrb
in
bol
;
kako
genljivo
ga
izprašuje
,
ali
je
v
resnici
zdrav
in
se
ne
hvali
samo
,
da
bi
njo
tolažil
?
Nato
mu
rahlo
potoži
o
materi
,
kako
čudna
je
še
zmerom
,
ves
čas
od
Joževe
smrti
.
»
Samo
ne
misli
,
dragi
,
da
te
je
pozabila
;
ona
si
le
domišlja
,
da
mora
žrtvovati
skrivnostni
usodi
ljubezen
do
tebe
in
brata
;
brezsrčnost
te
žrtve
pa
je
zgolj
vnanji
obraz
najvišje
,
najnesebičnejše
ljubezni
.
«
Opominja
ga
,
naj
vztraja
v
veri
:
»
Glej
,
ljubi
,
kadar
premišljam
svoje
upanje
,
se
mi
zdi
,
da
se
mora
gorje
ukloniti
njegovi
moči
;
in
v
tem
upanju
ne
morem
ločiti
tebe
od
vsega
drugega
.
Zaupaj
v
zmago
pravice
,
zaupaj
v
svojo
vrnitev
,
ne
dvomi
o
trenotku
veselja
,
ki
ga
čutim
včasih
tako
blizu
,
da
slišim
tvoje
korake
pred
našimi
vrati
...
«
Nazadnje
mu
pravi
še
nekaj
;
tisto
pa
je
cenzor
debelo
pokril
s
kitajskim
črnilom
.
»
Trenotek
veselja
!
«
mrmra
jetnik
.
»
Sveti
mi
,
lučka
,
dokler
ne
pride
.
«
Koprneča
mehkoba
mu
je
narasla
v
prsih
,
kakor
da
je
zdajci
začutil
ob
sebi
dišavo
njenih
las
.
Kradoma
poljublja
papir
,
na
katerem
je
slonela
draga
ročica
;
nato
ga
zamišljeno
zloži
in
spravi
.
Ali
se
je
mahoma
zjasnilo
vreme
?
Janez
je
svež
in
pokrepčan
;
ljubeče
misli
pode
obledelo
kri
hitreje
po
njegovih
žilah
,
in
upanje
se
oglaša
z
drznim
fantovskim
vriskom
.
Kljub
vsemu
,
kljub
vsemu
!
»
Živeti
,
ostati
na
tem
svetu
,
ki
mu
vsi
zločini
ljudi
ne
morejo
vzeti
dobrote
!
«
vzklikne
sam
v
sebi
ter
plane
kvišku
liki
pripognjena
jelka
.
»
Ah
,
kako
bo
še
lepo
!
«
Takrat
pa
se
zdrzne
in
nastavi
uho
proti
žandarjevi
kolibi
,
iz
katere
se
je
začulo
nerazločno
kričanje
in
teptanje
z
nogami
.
Komaj
pogleda
,
že
se
odpro
vrata
,
in
star
možiček
—
gotovo
je
prišel
k
vsegamogočnemu
s
kako
pritožbo
—
zleti
kakor
bomba
na
sredo
dvorišča
;
za
njim
se
vidi
izprožena
žandarjeva
noga
v
angleških
mehurkah
in
gizdalinskih
žoltih
golenicah
.
»
Schon
zeigen
,
den
Lumpen
!
«
rohni
razjarjeni
glas
gospoda
komandanta
,
dočim
se
starček
pobere
in
v
obupu
krevlja
proti
svoji
baraki
.
»
Še
pritožuje
se
mi
,
svojat
!
«
In
zdaj
sledi
prizor
,
ki
ga
je
težko
pozabiti
.
V
kolibi
zazvoni
telefon
.
Mož
pravice
izgine
,
vrata
lopnejo
za
njim
;
dolgo
časa
je
vse
tiho
.
Na
dvorišču
se
je
zbrala
gneča
gledavcev
,
ki
stiskajo
pesti
in
preklinjajo
,
ta
zamolklo
,
ta
glasno
.
Iz
barake
se
razlega
po
taboru
sivčkov
jok
in
zgovorna
pripoved
o
žalitvi
;
ogorčena
družba
rine
tja
,
da
si
olajša
srce
.
Janez
stoji
nepremično
in
škrta
z
zobmi
.
Tedaj
pa
se
vrata
drugič
odpro
;
mogočnik
skoči
ven
ter
zakliče
z
glasom
vsiljivega
postreščka
:
»
Stojte
,
gospoda
,
prijetno
sporočilo
imam
!
«
Njegov
obriti
plavolasi
obraz
z
ogabno
mlečno
kožo
je
ves
predrugačen
,
jastreb
se
je
izpremenil
v
goloba
.
Z
očetovskim
smehljajem
nadaljuje
:
»
Pojutrišnjem
se
pripelje
komisija
z
nalogo
,
da
po
ukazu
njegovega
Veličanstva
preišče
vse
posamezne
slučaje
...
Velika
večina
vas
bo
izpuščenih
;
vse
dame
in
gospodje
,
ki
imajo
čisto
vest
,
se
potemtakem
lehko
pripravijo
na
odhod
.
Izvolite
razglasiti
veselo
novico
po
barakah
.
«
»
Prej
lumpje
,
zdaj
gospoda
,
maledetto
!
«
zakriči
srditež
iz
množice
.
»
V
petih
minutah
se
mu
je
obesil
nos
...
Počakaj
,
še
drugih
litanij
se
naučiš
!
«
Ali
gospod
komandant
ne
sliši
;
njegova
zastavica
se
je
obrnila
po
vetru
.
Še
priklonil
se
je
,
in
njegov
pogled
je
meden
,
kot
bi
izbiral
žrtev
,
da
jo
poljubi
.
Jetniki
so
v
očeh
tega
nasilneža
mahoma
spet
ljudje
;
svet
se
mu
ruši
izpod
nog
.
Radovedno
se
ozira
,
kdaj
izbruhne
obče
navdušenje
,
in
ko
ne
dočaka
ničesar
,
izgine
v
kolibo
,
da
niti
ne
veš
,
kako
ga
je
zmanjkalo
.
Janez
gleda
,
posluša
in
komaj
razume
;
čudi
se
,
da
ni
ne
vriska
,
ne
smeha
,
ne
poskakovanja
.
Le
mrmranje
se
je
razneslo
po
vsem
taborišču
;
tam
zgoraj
nekje
je
viknil
osamljen
paglavec
»
evviva
!
«
ter
mahoma
utihnil
.
Sam
po
sebi
čuti
,
kaj
je
:
tako
zelo
so
se
nesrečneži
odvadili
prostosti
,
tako
popolnoma
je
umrla
zanje
,
da
jih
je
skoraj
strah
njene
bližine
.
So
tudi
ljudje
,
katerim
je
dolgo
jetništvo
izmolzlo
poslednji
vinar
in
zadnjo
kapljo
moči
;
prvi
napor
za
košček
kruha
jim
mora
podreti
.
Njim
pomeni
svoboda
lakotno
smrt
ob
veliki
cesti
.
In
tistim
,
katerih
se
ni
posrečilo
ugonobiti
—
kdo
jim
je
porok
,
da
obljubljena
komisija
ni
zgolj
ena
neštetih
,
ki
prihajajo
vsa
ta
leta
ob
nedeljah
z
Dunaja
,
kar
tako
,
da
se
gospodje
izprepeljejo
z
avtomobilom
ter
zaslužijo
mastne
dijete
s
tem
,
da
se
trebuhájo
za
stražmeštrom
po
barakah
:
»
Ja
,
ja
!
Ja
ja
!
«
?
Še
upanje
se
tu
izpreminja
v
muko
;
»
vesela
vest
«
prinaša
jetnikom
dva
dni
brezupnega
koprnenja
in
jalovih
sanj
...
Trpke
volje
se
vrača
Janez
v
barako
.
»
In
vendar
,
«
si
oporeka
natihem
,
»
in
vendar
napoči
dan
,
ko
bo
vest
resnična
;
zakaj
ne
bi
bil
današnji
?
«
Globok
nemir
se
mu
dviga
v
srcu
;
napol
je
bol
,
napol
veselje
,
in
vse
druge
misli
ugašajo
pred
to
skrbjo
brez
imena
.
Dva
dni
potem
je
Janez
prost
in
ž
njim
večina
jetnikov
.
Vrata
ostroga
so
se
odprla
;
velika
,
strašna
svoboda
izkoreninjenih
je
zaklicala
s
ceste
svoj
rod
.
Gad
izprva
ni
mogel
verjeti
;
široko
je
gledal
,
bled
kakor
zid
,
ter
majal
z
glavo
.
Nato
je
šel
počasi
k
svoji
postelji
,
zakopal
obraz
v
počrnelo
blazino
in
se
razjokal
bogve
zakaj
.
Storilo
se
mu
je
,
kakor
bi
spričo
njegovega
osvobojenja
izginjala
vsa
ta
brezbrežna
,
krvava
vojna
in
vsa
zgodovina
človeštva
ter
bi
ves
svet
ne
pomenil
drugega
kakor
njegovo
prostost
.
Na
svojo
bolezen
ni
pomislil
;
ko
pa
je
natlačil
potno
košaro
,
v
kateri
mu
je
poslala
Zinka
najpotrebnejše
stvari
,
začuti
mahoma
,
da
ni
več
tisti
,
ki
jo
je
nosil
do
semkaj
.
Roke
in
kolena
se
mu
treso
od
prvega
poizkusa
.
Toda
Janez
se
tiho
nasmehne
,
vzame
ključek
in
odklene
:
kdo
hoče
kaj
?
Léti
,
uborna
gadova
last
,
razsuj
se
na
vse
vetrove
;
náte
,
vzemite
,
in
ti
,
ki
si
zadnji
prišel
,
dobiš
košaro
...
Doma
je
vsega
dovolj
!
In
gad
odhaja
s
tem
,
kar
ima
na
sebi
;
le
palico
nosi
v
desnici
,
v
levici
pa
v
ruto
zavezan
vogal
jetniškega
kruha
,
s
peskom
soljenega
,
s
trskami
in
kamenjem
zamešenega
,
da
vidita
Zinka
in
mati
...
Kastelkina
okna
so
nastežaj
odprta
;
v
izbo
diha
zrak
prvih
toplih
dni
.
Beli
zastori
se
majejo
v
rahlem
vetru
,
ki
polni
vse
kote
z
vonjavo
zemlje
in
mladih
trav
.
Vrabci
,
senice
in
ščinkovci
se
kosajo
po
drevju
in
žlebovju
,
da
bi
prevpili
mnogoglasni
hrup
dvorišča
,
ki
se
dviga
h
gospe
liki
šum
neutrudnega
,
večno
teptajočega
stroja
.
Dekle
kriče
veselo
okrog
vogalov
,
ruska
ujetnika
Ivan
in
Prohor
brundata
ob
skednju
;
pomlad
je
pomlad
,
in
vsaka
stvar
ji
rada
vriska
naproti
,
ko
se
po
dolgih
mrazovih
nasmehne
izza
gora
.
Edino
bitje
na
vsej
Kastelčevini
,
ki
ne
sliši
radosti
,
ne
vidi
plesa
žarkov
po
nežnem
brstju
in
ne
čuti
vesne
v
vseh
kosteh
,
je
gospodinja
.
Vrata
v
izbo
so
prislonjena
,
in
Polona
,
ki
hodi
vsak
trenotek
mimo
,
se
ji
čudi
že
dobro
uro
,
kako
strmi
pred
mizo
križemrok
na
sredo
prta
.
Zarana
so
posli
opazili
,
da
ni
kakor
po
navadi
;
nikogar
ne
ošteva
,
z
živo
dušo
ne
govori
,
jedi
se
ni
doteknila
.
Pismo
,
ki
je
prišlo
včeraj
,
je
danes
proti
svoji
navadi
odprla
in
prebrala
;
zdaj
se
veter
poigrava
ž
njim
,
zrinil
ga
je
tik
do
nasprotnega
vogala
mize
.
Kaj
premišlja
stara
?
Zina
je
bila
dopoldne
v
trgu
;
po
kosilu
je
tudi
ni
bilo
h
Kastelki
.
»
Da
bi
vsaj
prišla
in
jo
razvedrila
!
«
zdihuje
dobra
Polona
sama
pri
sebi
.
Toda
vdova
se
ne
spomni
Zine
;
kar
praznota
je
v
nji
.
Sivo
je
v
možganih
,
sivo
pred
očmi
,
tihota
v
srcu
,
molčanje
kroginkrog
;
njen
obraz
je
mrtev
kakor
glina
,
le
ustnice
se
pulijo
izpod
zob
,
in
kaplje
krvi
na
njih
pričujejo
,
da
ji
ni
dobro
v
tem
pokoju
.
Čez
dolgo
se
zdrami
;
blodna
luč
se
ukreše
v
njenem
pogledu
,
usta
pa
utrpnejo
v
obupni
,
grenki
črti
.
Prav
gotovo
,
Kastelka
bi
jokala
,
če
bi
še
vedela
kako
.
Zgane
se
,
roko
položi
na
čelo
in
tava
kakor
v
snu
na
hišni
prag
.
Toda
spet
ji
ni
pogodu
;
solnce
ji
vriska
preveselo
v
obraz
,
naravnost
iznad
Konjske
rebri
,
in
poslopja
se
preveč
bahavo
šopirijo
v
njegovem
sijaju
.
»
Ali
naj
zažgem
vse
to
in
skočim
v
ogenj
,
ko
bo
najviše
úlil
,
da
se
rešim
pekla
?
«
mrmra
vdova
z
mrzlo
brezupnostjo
.
Okrene
se
v
hišo
in
hodi
iz
kota
v
kot
,
iz
sobe
v
sobo
;
nikjer
ji
ni
obstanka
.
Pred
fantovsko
kamro
postoji
,
pomisli
ter
izvleče
ključ
;
leto
dni
je
ni
odklepala
,
prah
leži
prst
na
debelo
po
tleh
in
pohištvu
.
Stara
tiplje
tuintam
,
odpira
predale
,
opoteka
se
kakor
pijana
in
sama
ne
ve
,
kaj
počenja
.
Nazadnje
odpahne
okence
ter
klikne
Jero
,
naj
posnaži
in
prevetri
.
V
star
»
Narod
«
,
ki
ga
je
pustil
še
Benjamin
na
komodi
,
pobere
nekaj
drobnih
reči
ter
jih
odnese
doli
;
komaj
je
položila
zavoj
na
pisalno
mizo
,
se
oglase
na
pragu
koraki
.
Moški
je
,
Galjot
;
brez
trkanja
stopi
skozi
odprta
vrata
.
»
Dober
dan
Bog
daj
,
soseda
!
«
Nejevoljno
vzdigne
Kastelka
glavo
in
mrzlo
pogleda
prišleca
,
ne
da
bi
odzdravila
.
Toda
Galjotu
se
trese
glas
,
potrt
se
zdi
,
njegove
oči
so
rdeče
in
čudno
vprašujoče
.
»
Nu
?
«
zategne
vdova
nehote
.
»
Ves
izgubljen
si
...
Kaj
te
je
pobôlo
?
«
»
Se
mi
pozna
?
«
osupne
sosed
in
pomolči
.
»
Eh
,
so
reči
nasvetu
,
so
vesti
,
Mana
,
ki
udarijo
človeka
po
glavi
,
kakor
bi
se
zgodile
njemu
samemu
...
Gorje
nas
tepe
,
Kastelka
,
gorje
...
Pogum
in
upanje
sta
edina
tolažba
,
ki
nam
ostane
.
«
To
rekši
premolkne
,
kakor
bi
se
ugriznil
v
jezik
.
»
Pravijo
,
da
bo
Janez
kmalu
prost
,
«
povzame
čez
nekaj
časa
.
»
Takšna
komisija
hod
zdaj
po
njihovih
taborih
,
ki
preiskuje
in
vse
izpušča
.
Sam
cesar
je
ukazal
storiti
konec
svinjariji
.
«
Kastelka
molči
;
nič
se
ne
zdi
,
da
bi
jo
veselilo
.
Galjot
jo
gleda
postrani
,
kašlja
,
menca
in
spet
primakne
:
»
Tak
Janez
bo
izpuščen
...
In
Tone
ti
nič
ne
piše
?
«
»
Pred
štirinajstimi
dnevi
je
prebrala
Zina
njegovo
zadnje
pismo
,
«
mrmra
stara
,
strmeč
preko
njega
v
zid
.
»
Sedi
,
kaj
boš
stal
!
«
Galjot
seda
raztreseno
in
obširno
;
stol
mu
nikakor
noče
stati
prav
.
Nato
vzdihne
:
»
Tudi
nam
ne
piše
...
Da
bi
le
ne
bilo
hudega
;
skrbi
me
tvoj
gad
!
«
Vdova
ne
zine
.
»
Slišal
sem
,
da
je
bil
vražji
boj
te
dni
...
Odbili
so
naše
po
strašnem
klanju
in
s
težkimi
izgubami
.
Ubogi
fantje
!
«
»
In
?
«
zategne
stara
porogljivo
.
»
Bog
ve
,
«
pobira
sosed
,
stokaje
na
svojem
stolu
.
»
Mogoče
je
Tone
ranjen
,
ker
nič
ne
piše
...
«
»
In
?
«
»
Drži
se
,
Mana
,
pripravi
se
...
Bridko
reč
sem
slišal
.
«
»
Samo
slišal
?
«
Kastelka
govori
zamolklo
in
mrtvo
kakor
iz
jame
.
»
To
se
pravi
...
«
»
Stoj
;
ne
trapi
se
,
prijatelj
.
Sama
ti
povem
,
kar
imaš
na
jeziku
:
moj
drugi
gad
je
ubit
.
Zahvaljen
bodi
za
dobri
namen
!
«
Galjot
jo
široko
pogleda
,
prebledi
ter
nekaj
zastoka
.
»
Ná
,
beri
,
«
pravi
vdova
tiho
in
mu
porine
pisanje
,
ki
leži
na
mizi
.
Sosedu
se
treso
roke
;
solze
mu
drhte
v
očeh
in
v
glasu
:
»
Od
polka
!
...
Tudi
mi
smo
dobili
sporočilo
;
tovariš
piše
,
ker
ga
je
on
že
zdavnaj
prosil
...
Da
naj
te
pripravimo
,
ako
je
še
časa
...
In
da
je
zmerom
mislil
nate
in
te
pozdravlja
še
z
onega
sveta
...
Granata
ga
je
ubila
na
mestu
;
ni
se
mučil
;
pokopali
so
ga
Lahi
.
«
»
Vse
vem
;
tu
notri
stoji
,
«
potrka
stara
na
pismo
.
»
Odprla
sem
ga
,
ker
je
prišlo
takšno
tudi
po
Joževi
smrti
;
vedela
sem
,
še
preden
sem
brala
,
že
snoči
,
vso
noč
...
In
davi
sem
ga
odprla
.
«
»
Uboga
Mana
!
«
Galjot
ji
položi
roko
na
ramo
.
»
Zaupaj
in
prosi
Boga
,
da
ti
vsaj
zadnjega
ohrani
...
Tolažil
te
ne
bom
;
kaj
so
besede
materinemu
srcu
!
«
»
Ni
treba
!
«
se
otrese
Kastelka
.
Ustnice
ji
drgečejo
,
v
prsih
se
vidno
nekaj
napenja
in
raste
,
pa
ne
more
na
dan
.
»
Umrl
je
za
nas
vse
,
«
povzame
sosed
.
»
Za
nas
!
«
krikne
vdova
besno
.
»
Tudi
oni
tam
,
na
drugi
strani
,
pravijo
‚
za
nas
‘
!
Kdo
smo
mi
in
kdo
oni
?
Zaradi
tega
‚
mi
in
vi
,
za
nas
in
za
vas
‘
bodo
svet
iztrebili
!
...
Za
nas
!
Predvsem
zame
,
kaj
?
Za
mater
,
hahaha
!
«
Posinela
je
od
strašnega
,
krčevitega
smeha
.
»
To
je
drugi
,
ki
ga
imam
na
vesti
:
rodila
in
ubila
!
...
O
Bog
,
o
Bog
,
ali
slišiš
matere
,
kako
te
kolnejo
širom
sveta
?
«
Tako
škriplje
in
stiska
pesti
proti
nebu
,
da
pokajo
členki
;
vse
more
,
jokati
ne
more
več
.
»
Zdaj
pride
tretji
na
vrsto
...
In
kar
storim
,
je
zaman
!
Oh
!
...
Dovolj
,
dovolj
!
«
plane
zdajci
.
»
Znorim
,
razbijem
si
glavo
,
do
tal
požgem
,
kar
sem
napravila
,
in
konec
!
«
»
Mana
,
kaj
misliš
?
«
se
splaši
Galjot
.
»
Kaj
hočeš
storiti
,
za
Kriščevo
voljo
?
«
»
Kaj
hočem
storiti
?
«
rjove
Kastelka
,
stoječ
sredi
sobe
in
kopaje
z
nohti
po
nedrih
.
»
Kaj
hočem
storiti
—
haha
!
Hahaha
!
V
cerkev
pojdem
,
molila
bom
:
zahvaljen
Gospod
,
da
si
vse
tako
modro
ustvaril
...
Rodila
in
ubila
—
zahvaljen
bodi
,
o
Gospod
!
«
»
Ne
,
Mana
,
meni
verjemi
:
fant
je
nesel
to
misel
s
seboj
;
da
si
ga
slišala
,
kako
je
govoril
pri
nas
...
Za
nas
,
je
dejal
,
za
nas
gre
zdaj
;
na
Soči
rad
prelijem
kri
!
Ta
misel
se
ga
je
držala
,
nesel
jo
je
s
seboj
—
«
»
Od
misli
nihče
ne
pogine
,
«
mu
krikne
vdova
v
besedo
.
»
Nihče
!
In
tudi
največji
junak
je
vesel
,
da
sme
živeti
...
Jaz
sem
se
bala
zanj
,
to
je
tisto
;
podila
sem
ga
,
ker
sem
se
bala
!
Pusti
me
,
pusti
,
naj
me
duši
,
le
naj
—
in
konec
!
Oh
,
oh
!
«
se
zgrabi
za
grlo
.
Nato
se
mahoma
sklone
h
Galjotu
.
»
Povej
,
človek
,
«
ga
vpraša
s
hripavim
glasom
,
»
povej
po
pravici
:
kateri
hudič
je
izumil
te
svete
reči
,
ki
se
koljejo
zanje
?
In
kje
je
Bog
,
da
ne
ubije
tistega
,
ki
prvi
ukaže
:
naprej
!
«
Sosed
obupno
mahne
z
rokami
.
»
Oh
ti
,
Galjot
!
«
se
grohoče
stara
,
»
ti
lehko
tolažiš
,
oče
dveh
punic
,
ki
sedita
doma
...
Ali
jaz
sem
imela
tri
sine
!
Kje
so
moji
gadje
,
te
vprašam
,
kje
?
«
»
Dveh
?
...
Nu
da
.
«
Galjot
se
grize
v
spodnjo
ustnico
.
»
Saj
izgubim
obe
zaradi
tvojih
sinov
,
uboga
Mana
!
Se
pravi
,
če
je
tako
zapisano
...
Mana
,
misli
na
Janeza
;
njega
še
imaš
.
«
»
Pusti
!
Da
pogubim
tudi
njega
?
Dovolj
tega
!
Verjameš
zdaj
,
kar
sem
povedala
tebi
,
Zini
in
vsakomur
?
...
Kaj
naj
storim
?
Kar
objamem
,
je
prekleto
,
kar
podim
,
je
prekleto
—
tak
kaj
?
Tak
kam
?
«
ponavlja
stara
s
suhim
,
še
vedno
brezsolznim
siganjem
.
Sosed
se
prime
za
glavo
,
kakor
bi
se
bal
,
da
mu
poči
.
Za
nekaj
časa
povzame
:
»
Ljuba
Mana
,
poslušaj
me
pametno
,
ako
moreš
:
zato
sem
prišel
.
Najtežje
si
vedela
sama
—
hvala
Bogu
,
in
Bog
te
potolaži
.
Ali
,
Mana
,
prinašam
ti
drugo
sporočilo
—
veselo
vest
,
sem
hotel
reči
,
«
popravi
naglo
,
videč
,
da
je
stara
izbuljila
oči
ter
omahnila
za
mizo
.
»
Veselo
novico
,
takorekoč
...
Janez
je
prost
.
«
Kastelkin
obraz
se
zjasni
in
stemni
zaporedoma
;
še
širje
ga
gleda
zdaj
,
počasi
nese
roko
na
prsi
.
»
Janez
je
tukaj
...
«
Vdovina
glava
pade
na
trdo
mizo
...
Pade
,
ne
enkrat
—
ona
pada
,
bije
s
čelom
po
hrastovini
,
da
hiša
bobni
.
»
Moj
Bog
!
Moj
Bog
!
«
To
ni
renčanje
besne
volkulje
,
ki
klesti
z
zobmi
nad
ubitim
mladičem
;
tožba
izmučene
matere
je
,
ki
jo
davi
strah
za
poslednjo
brst
njenega
krila
...
In
zdajci
sklene
roke
proti
njemu
:
»
Imej
ga
pri
sebi
,
Galjot
—
imej
ga
pri
sebi
!
Ne
domov
,
ne
k
meni
—
ti
sam
mu
povej
,
da
ne
morem
,
ne
smem
!
«
»
Saj
je
pri
meni
...
Pri
nas
leži
;
streže
mu
Zina
.
Sirota
je
sama
bolj
uboga
od
njega
!
«
Kastelkine
oči
so
dva
prepada
groze
.
»
Leži
?
...
«
»
Leži
.
Bolan
je
...
Dolga
vožnja
mu
je
ubila
zadnje
moči
.
Hudo
je
ž
njim
;
na
kolodvoru
se
mu
je
udrla
kri
...
Uboga
Zina
,
ki
je
bila
ravno
pri
vlaku
,
ga
je
pripeljala
komaj
živega
;
vsak
hip
mora
priti
zdravnik
...
Mana
,
gad
prosi
domov
,
in
tebe
kliče
;
ne
pojdeš
k
njemu
?
«
»
Ne
!
«
»
To
veš
,
da
skrbimo
zanj
kakor
za
svojega
.
In
vendar
...
«
»
Stori
,
kar
hočeš
!
Domov
ne
,
in
jaz
ne
pridem
;
ne
smem
,
ne
morem
—
nočem
,
ali
slišiš
?
«
Galjot
vstaja
.
»
Kar
je
v
človeških
močeh
,
se
zgodi
.
«
»
Pusti
me
,
sosed
,
pojdi
,
pojdi
;
mari
ne
vidiš
,
kako
mi
je
?
«
hrope
vdova
lomeč
roke
.
In
Galjot
odhaja
s
povešeno
glavo
mimo
objokanih
dekel
,
ki
so
tačas
začule
črnega
ptiča
:
gavran
nesreče
se
izpreletava
med
orehi
in
jagnedi
ter
kraka
mrtvaško
pesem
...
Borovci
na
Konjski
rebri
gore
kakor
sveče
nad
krsto
.
Kastelka
sloni
s
sencem
na
mizi
,
ter
bode
z
očmi
nepremično
v
gosteči
se
mrak
;
sivi
lasje
ji
leže
razmršeni
po
hrastovi
plošči
.
Bliža
se
korak
,
in
ga
ne
sliši
;
človek
je
tu
,
in
ga
ne
vidi
;
šele
,
ko
jo
strese
za
rame
,
se
zbudi
.
Zina
jo
gleda
;
njen
obraz
je
bel
kakor
črešnjev
cvet
.
»
Kaj
hočeš
,
dekle
?
Oh
,
nihče
nima
usmiljenja
z
mano
!
«
»
Mati
,
Janez
bo
umrl
...
«
govori
sirota
,
komaj
gibaje
z
ustnicami
;
njen
glas
je
tišji
od
tišine
same
.
»
Doktor
maje
z
glavo
in
pravi
,
da
je
preslab
.
Najhujšega
se
je
bati
.
«
»
O
Bog
!
Čemu
hodiš
?
Mari
ne
vem
,
da
mora
umreti
?
«
»
Janez
hoče
umreti
doma
...
Povej
materi
,
mi
je
dejal
,
da
hočem
ležati
v
naši
sobi
;
ako
me
ne
pusti
domov
in
ne
pride
k
meni
,
jo
bom
klel
v
svoji
smrtni
uri
!
«
»
Naj
me
kolne
;
dokler
živi
,
je
upanje
...
Nič
ne
verjemi
,
Zina
;
drži
ga
,
ti
ga
rešiš
!
Zaupaj
,
dokler
ni
mene
zraven
.
«
Toda
Zina
maje
z
glavo
.
»
Če
bi
ga
videli
,
mati
!
Še
jaz
ne
upam
več
—
oh
,
niti
jaz
ne
...
Domov
prosi
,
mati
Kastelka
;
Jera
mi
je
povedala
,
da
je
pravkar
pospravila
sobo
;
in
jaz
sem
rekla
,
naj
ga
prineso
...
Slišite
?
Prišli
so
—
čujte
,
v
veži
—
po
stopnicah
gredo
—
že
so
gori
!
Stregla
mu
bom
sama
,
nikogar
ni
treba
k
njemu
...
In
zdaj
,
blazna
mati
,
ga
vrzi
iz
hiše
,
če
moreš
!
«
Kastelka
je
planila
kvišku
,
stoji
kakor
steber
;
utrip
dveh
src
meri
dolgo
minuto
molčanja
.
Zina
se
ne
gane
;
strmo
gleda
gospo
in
skleplje
roke
na
krilu
.
»
Ti
si
hotela
!
«
izdavi
vdova
.
»
Kadar
umre
,
boš
kriva
z
menoj
!
«
»
Kadar
bo
Janez
mrtev
—
«
povzame
dekle
zamolklo
in
mahoma
utihne
;
oči
govore
za
usta
.
Šele
zdaj
ji
pogleda
Kastelka
pazno
v
obraz
,
ki
je
ves
popisan
s
strogimi
črkami
tragedije
.
To
je
konec
.
Še
malo
ur
,
dan
ali
dva
,
in
dom
bo
brez
dediča
;
teman
vrtinec
golta
poslednji
up
Kastelčevine
...
Karkoli
se
je
približalo
stari
,
je
zapisano
poginu
;
ubogo
dekle
nosi
pečat
obsodbe
na
čelu
!
Groza
bo
kraljevala
pod
orehi
,
groza
pod
jagnedi
—
ona
pa
,
nesrečna
mati
,
bo
stala
kakor
zla
čarovnica
sredi
ugonobljene
sreče
ter
poslušala
soseda
,
kako
si
ruje
lase
in
terja
:
»
Dvoje
hčera
mi
je
vzela
ljubezen
do
tvojih
otrok
!
Vrni
mi
hčeri
,
prekleta
!
«
In
zdajci
se
bridko
zasmeje
ter
položi
dekletu
roko
na
ramo
:
»
Le
idi
k
njemu
,
Zina
;
zdaj
je
vseeno
.
Zidovi
se
rušijo
,
strop
se
podira
...
Idi
,
otrok
;
razumem
te
!
Idi
k
njemu
,
Zina
.
Tvoje
roke
so
mehkejše
,
in
manj
nesreče
se
jih
drži
...
Ne
,
jaz
ne
;
sama
pojdi
!
«
Tema
je
.
Vdova
užge
sveči
na
pisalni
mizi
;
nato
odgrne
papir
,
ki
ga
je
prinesla
popoldne
,
ter
začne
razpostavljati
spominke
po
drugem
sinu
.
Ravno
za
Benjamina
je
še
prostora
...
Vseeno
,
je
rekla
dekletu
;
in
vendar
ji
ni
vseeno
.
Bolj
ko
se
brani
,
bolj
mora
misliti
nanj
;
kakorkoli
zatiska
oči
,
venomer
vidi
fantovsko
sobo
,
v
nji
belo
posteljo
,
v
postelji
gada
,
ki
umira
.
»
Joža
in
Tone
!
«
mrmra
iztezaje
roke
k
njunim
slikam
,
»
kaj
mi
svetujeta
,
ljuba
pokojnika
?
Vidva
,
ki
vesta
zdaj
vse
in
poznata
najgloblje
skrivnosti
—
kaj
pravita
svoji
materi
,
ubogi
Kastelki
?
«
Toda
mrtva
molčita
.
Še
ta
jo
zapuščata
,
še
ta
ne
vidita
njene
muke
!
Stara
upihne
sveči
:
pa
ne
!
Saj
je
vseeno
;
če
tukaj
ne
sme
obdržati
sinov
,
jih
tudi
na
onem
svetu
ne
potrebuje
.
Bliža
se
veliko
zlo
,
ura
sodbe
drevi
naproti
kakor
oblak
,
ki
ga
jaše
nevihta
.
Nekaj
strašnega
leze
nadnjo
;
že
je
tu
,
že
jo
drži
,
odnaša
jo
bogve
kam
—
še
malo
,
in
vse
bo
končano
...
Vseeno
je
,
vseeno
.
Da
bi
le
brž
bilo
,
kar
misli
biti
!
In
vendar
ji
ni
vseeno
.
Sedemkrat
vstane
izza
mize
ter
leze
po
stopnicah
;
šestkrat
se
vrne
,
sedmič
se
splazi
do
vrat
.
V
sobi
je
tiho
.
Svit
bolniške
lučke
riše
ozko
črto
na
pragu
.
Ura
v
sobi
tika
,
in
kolikorkrat
tikne
,
je
gadovo
življenje
za
sekundo
krajše
...
Dolgo
stoji
gospa
in
ne
sliši
ničesar
;
mahoma
pa
ji
razpara
srce
njegov
revni
,
slabotni
glas
,
ki
ječi
:
»
Zinka
!
Zinka
!
Jaz
nočem
umreti
!
«
O
Bog
,
o
Bog
!
Stara
kleči
v
sadovnjaku
in
tišči
glavo
v
hladno
zemljo
.
Kako
je
zbežala
?
Kod
je
dirjala
?
Ona
ne
ve
,
ne
ve
—
in
tam
gori
za
komaj
razsvetljenim
oknom
umira
njen
zadnji
otrok
in
noče
umreti
...
Pri
fari
bije
devet
.
Ne
bo
je
konca
,
te
strašne
noči
.
Ura
bo
tekla
za
uro
,
in
ena
med
njimi
bo
ura
smrti
.
Katera
?
Kdaj
bo
prepozno
?
Prepozno
—
o
Bog
!
Kaj
more
storiti
zanj
?
S
čim
ga
odkupi
?
Ni
ga
odgovora
,
ni
je
rešitve
!
Koleselj
se
zapraši
na
dvorišče
,
kot
bi
ga
satan
gonil
;
to
je
Galjot
z
zdravili
.
Čemu
zdravila
,
ko
gada
ne
davi
bolezen
,
Kastelka
ve
,
da
ne
!
Misel
ji
zablisne
v
glavi
;
že
ji
sledi
,
beži
po
vasi
,
pada
,
vstaja
,
teče
brez
sape
,
stoji
pred
župniščem
...
Okno
v
gornji
sobi
je
svetlo
,
župnik
ne
spi
.
Pokliče
ga
,
naj
pride
in
ogrne
štolo
:
uboga
grešnica
se
izpove
Bogu
vsegamogočnemu
svoje
krivde
...
Izpokori
se
,
v
prah
se
poniža
,
s
pepelom
si
posuje
glavo
,
in
vse
stori
,
karkoli
ji
poreko
;
po
golih
kolenih
pojde
na
Golgato
,
samo
da
reši
otroka
!
Toda
roka
ji
omahne
s
kljuke
hišnih
vrat
:
ali
utegne
čakati
na
milosti
božje
?
In
če
je
Bog
ne
usliši
?
Če
je
ne
sliši
—
če
ga
sploh
ni
?
Ona
bo
čakala
usmiljenja
,
zaupala
v
čudež
,
in
gad
umre
medtem
!
Kje
je
svèt
?
Kje
pomoč
?
Ječé
izgine
v
noči
.
Mesec
jo
zvabi
na
polje
;
vsaka
stezica
leži
jasno
pred
očmi
,
druga
drsi
v
drugo
kakor
mlečni
potočki
.
Na
desno
in
levo
se
razgrinja
zemlja
v
svojem
snu
,
ljubosumna
zver
,
ki
se
je
polakomila
njene
sreče
;
tiho
leži
,
v
brazdah
in
debréh
je
rahlo
dihanje
kakor
v
kolkih
dremajoče
žene
,
ki
sanja
ljubimcu
naproti
:
»
Pridi
,
skrivnostni
moj
ljubi
,
odeni
me
s
svojimi
krili
,
razžgi
me
v
objemu
,
s
sokom
ljubezni
me
upijani
!
Glej
,
kako
sem
se
nališpala
,
da
bom
lepa
zate
:
v
vroči
krvi
sem
si
okopala
grudi
,
ledja
sem
si
umila
z
materinskimi
solzami
...
«
O
,
zdaj
kolne
vdova
to
zemljo
!
Brezumno
tepta
po
nji
,
pljuje
in
psuje
in
krili
z
rokami
,
kot
bi
trosila
zrnje
prekletstva
na
sleherno
ped
:
»
Gorje
mi
za
vsako
misel
,
ki
sem
ti
jo
dala
,
za
vsako
kapljo
znoja
,
ki
je
padla
nate
z
mojega
čela
!
Preklet
,
preklet
bodi
dan
,
ki
me
je
priklenil
nate
in
me
izročil
tvoji
oblasti
!
Mari
bi
bila
vzela
beraško
palico
v
roko
in
malho
čez
rame
ter
prosila
od
hiše
do
hiše
kruha
za
svoje
uboge
črviče
,
za
svoje
dobre
tri
gade
;
ne
bila
bi
bogata
in
spoštovana
,
moja
volja
ne
bi
segala
v
sedem
fará
,
ali
moji
sinovi
bi
bili
živi
in
zdravi
—
tako
pa
si
mi
jih
vzela
ti
,
krvoločnejša
od
tigre
,
nehvaležnejša
od
vlačuge
...
Čemu
,
čemu
se
maščuješ
za
mojo
dobroto
in
skrb
?
Oh
,
da
ovene
zadnja
bilka
na
tebi
!
Da
ti
usahnejo
lokave
nedri
tri
milje
globoko
in
rode
sivo
kamenje
namesto
rumenega
žita
—
na
vekomaj
,
na
vekomaj
!
«
Ali
sredi
svojih
kletev
umolkne
namah
in
pritisne
roko
na
srce
.
Hudobna
zemlja
se
je
usmilila
Kastelke
;
izpušča
jo
iz
zakletja
,
odvezuje
jo
skrivne
zaveze
,
z
mrmranjem
neštetih
tihih
glasov
preklicuje
svoj
čar
.
Vdova
razume
ta
govor
zemlje
;
čim
delj
ga
posluša
,
tem
laglje
ji
bije
srce
—
in
zdajci
si
vsa
oddahne
ter
se
udari
po
čelu
:
rešilna
misel
je
porojena
...
Miruj
,
ubogo
srce
,
in
ve
,
stare
oči
,
plakajte
od
veselja
:
ne
bo
vam
treba
gledati
gadove
smrti
.
Liži
plamen
upanja
v
čudež
,
vzpni
se
visoko
do
srebrnih
zvezd
!
Polnoč
je
.
Kastelka
sedi
za
pečjo
in
šteje
udarce
z
zvonika
;
vse
je
pripravljeno
za
nepovratno
pot
.
Zanka
iz
perilne
vrvi
leži
s
koščkom
mila
na
njenem
krilu
,
skrbno
zavita
v
papir
.
Ako
je
ona
kriva
,
mora
žrtev
njenega
življenja
rešiti
otroka
;
in
če
je
nedolžna
,
vsaj
konca
ne
bo
videla
,
ne
bo
štrlela
na
samem
liki
okleščena
jelša
,
ki
gleda
ob
svojem
znožju
poslednjo
zeleno
vejo
na
tleh
.
Preveč
je
bilo
tega
;
nebo
in
zemlja
nista
mogla
streti
njene
sile
drugače
,
pa
sta
jo
z
nesrečo
sinov
.
Zdaj
je
vse
zapečano
.
Zanka
je
trdna
;
pol
ure
jo
je
vezala
ob
svetilki
,
z
naočniki
na
nosu
,
ter
poizkušala
in
razdirala
,
dokler
ni
dobila
zaupanja
vanjo
.
Le
kam
bi
šla
,
da
je
kdo
ne
zmoti
?
Ženščeta
se
kar
ne
spravijo
spat
in
švigajo
venomer
,
kakor
bi
že
nekaj
slutile
;
kamorkoli
stopi
gospa
,
jih
ima
za
petami
.
Nazaj
grede
s
polja
je
zalotila
Katro
,
da
ji
sledi
;
zdaj
smuče
Polona
po
veži
,
obstaja
pred
vrati
in
prisluškuje
...
Vse
to
premišlja
hladno
in
trezno
;
v
svojih
zadnjih
trenotkih
hoče
biti
spet
Kastelka
in
dobro
opraviti
,
kar
stori
.
Oblekla
se
je
praznično
:
kar
tako
naj
jo
polože
na
oder
,
je
napisala
v
pismu
,
ki
čaka
pripravljeno
na
mizi
ter
obsega
vse
njene
želje
do
tega
sveta
.
Po
prstih
stopi
k
oknu
,
da
še
enkrat
pozdravi
bogato
domačijo
,
ki
se
je
vzdignila
iž
njenih
žuljev
in
—
gorje
!
—
iž
njene
žive
krvi
.
Mehkoba
jo
obhaja
,
ko
leti
z
mislijo
po
vsej
tej
lasti
,
katero
je
toliko
let
pripravljala
svojim
sinovom
:
koliko
ljubezni
je
v
nji
zakopane
,
koliko
dobrih
sanj
in
prečutih
noči
!
Zbogom
dolina
,
zbogom
domači
svet
;
Kastelka
s
Kastelčevega
te
pozdravlja
v
svoji
zadnji
uri
...
Zbogom
ti
,
draga
deca
na
mejah
,
ki
je
tolikanj
skrbela
zate
,
da
ne
utoneš
v
tujem
morju
:
tudi
nazadnje
te
ni
pozabila
!
Da
kmalu
zaplešeš
nad
njenim
grobom
na
velikem
prazniku
stare
pravde
,
težko
pričakovane
,
v
hrepenenju
obverovane
,
v
usodni
borbi
obnovljene
!
Stara
se
obrne
k
mizi
,
privije
luč
,
pomisli
ter
jo
upihne
;
mesečina
je
zanjo
dovolj
svetla
.
Mudi
se
,
bela
žena
stoji
ob
gadovem
zglavju
;
hiti
,
mati
,
predno
zamahne
s
koso
!
Srce
se
ji
krči
ob
misli
,
da
si
ne
upa
k
njemu
po
slovo
,
ko
ga
tako
dolgo
ni
videla
in
ga
ne
bo
nikoli
več
;
vsaj
ozrla
bi
se
nanj
,
skozi
ključavnico
bi
pogledala
,
v
duhu
bi
pokleknila
k
njegovi
postelji
...
Toda
mari
ve
,
s
čim
ga
pogubi
?
Ali
ni
že
njena
skrb
nevarna
bledi
lučki
življenja
,
ki
se
bori
z
ledeno
sapo
smrti
?
Šele
spomin
ljubezni
,
ki
je
legla
sama
v
dar
,
se
bo
smel
enkrat
smehljati
v
njegovo
ubogo
lice
,
sijati
mu
v
dneh
ozdravljenja
...
Na
pot
,
Kastelka
!
Le
kam
?
Takrat
se
ji
ustavi
oko
na
temni
senci
stenske
ure
.
Kastelka
položi
prst
na
čelo
in
pokima
;
z
neskončno
opreznostjo
sname
uro
,
tiho
jo
položi
na
mizo
,
ter
gre
potipat
železni
kavelj
,
če
dobro
drži
.
Zadovoljna
je
;
previdno
odvije
zanko
,
da
ne
bi
šelestel
papir
.
Ali
kdo
posluša
zunaj
?
V
veži
je
tema
in
vse
tiho
.
S
pomirjenim
srcem
stisne
milo
in
zanko
v
dlan
ter
vleče
vrvico
semintja
,
dokler
ne
drči
kakor
gladka
belouška
;
nato
si
obriše
roke
in
privezuje
zanko
,
čudeč
se
skrivnostni
lehkoti
,
ki
jo
skoraj
vzdiguje
od
tal
.
Že
si
podstavlja
stol
,
ko
šepne
tuj
glas
pri
vratih
:
»
Kastelka
!
«
Toda
vdovi
se
zdi
,
da
je
skočil
veter
po
brajdi
.
»
Zaklenila
bi
,
«
mrmra
sama
pri
sebi
,
»
da
vrag
koga
ne
prinese
o
nepravem
času
.
«
»
Kastelka
!
«
ponovi
glas
od
vrat
.
Ona
še
zmerom
ne
sliši
;
rahlo
sname
zanko
z
vratu
in
drsa
zaklepat
.
»
Kastelka
!
«
ji
dahne
takrat
naravnost
v
obraz
.
Gospa
se
splaši
ter
pogleda
.
Popoten
človek
stoji
pri
durih
;
ta
hip
je
moral
priti
,
roko
drži
še
na
kljuki
.
Mesečina
se
svetlo
upira
vanj
ter
ga
riše
v
črnem
plašču
do
peta
,
z
brado
razčesano
na
dvoje
,
pokritega
s
širokim
,
ohlapnim
klobukom
,
izpod
katerega
jo
gleda
dvoje
dobrih
,
žalostnih
oči
.
Zrak
okoli
njega
ima
sladek
duh
,
kakor
bi
nosil
medna
jabolka
v
žepu
.
Gleda
jo
,
eno
roko
na
kljuki
,
drugo
na
palici
,
pa
ne
reče
ničesar
.
»
Tak
kaj
te
je
prineslo
?
«
se
ujezi
gospa
.
»
Ne
veš
,
da
je
čas
spati
za
poštene
ljudi
?
Saj
mora
biti
zaklenjeno
zunaj
...
Ti
,
čuj
,
menda
nisi
prišel
iztezat
prstov
po
tujem
blagu
,
kaj
?
«
»
Nocoj
ti
je
vendar
vseeno
,
«
de
tujec
z
otožnim
nasmehom
.
»
Daj
mi
sesti
,
Kastelka
;
truden
sem
.
«
»
Sedi
,
«
mu
reče
vdova
in
se
zavzame
,
kako
krotak
je
njen
glas
;
s
tem
gostom
ne
zna
trdo
govoriti
.
»
Kaj
bi
rad
?
«
Mož
sede
za
peč
,
kjer
je
ona
sedela
.
»
Prisedi
,
gospa
,
«
ji
pravi
,
»
pomeniva
se
,
truden
sem
,
ali
vendar
me
je
gnalo
k
tebi
,
da
se
pomeniva
.
«
»
Mari
ne
vidiš
,
da
sem
trudna
tudi
jaz
in
se
mi
mudi
na
pot
?
«
reče
vdova
žalostno
,
toda
prisede
.
»
Vidim
;
pa
to
še
utegneš
,
«
de
tujec
mirno
ter
položi
svojo
roko
na
njeno
.
Besede
kapljajo
Kastelki
v
srce
kakor
hladilna
rosa
;
komaj
je
rekel
,
se
ji
zazdi
v
resnici
,
da
se
nikamor
ne
mudi
.
»
Vidim
in
vem
,
Kastelka
;
zato
sem
jo
mahnil
k
tebi
.
«
»
Zato
si
prišel
?
Ti
veš
?
«
ostrmi
gospa
in
dih
ji
zastane
.
»
Kaj
ne
bi
?
Tamle
imaš
namazano
vrv
in
stol
podstavljen
,
da
se
obesiš
.
«
Mož
kaže
s
prstom
na
zanko
;
njegove
oči
so
skrivnostne
kakor
dva
bajarja
v
luninem
svitu
.
Kastelka
plosne
z
dlanmi
in
ne
ve
česa
reči
.
»
Tvoj
sin
leži
zgoraj
na
smrt
bolan
;
v
jetništvu
so
ga
izmučili
.
In
ti
se
hočeš
obesiti
,
da
ne
bi
umrl
kakor
prva
dva
.
Ti
misliš
,
da
ginejo
zaradi
tebe
in
tvoje
ljubezni
.
«
Vdova
se
zdrzne
ter
dvigne
roke
pred
obraz
.
»
Za
pet
ran
božjih
!
Odkod
imaš
vse
,
kar
veš
?
Pa
ne
da
bi
bil
onga
,
ti
,
čuj
!
«
In
jadrno
stori
križ
nad
njim
.
»
S
križem
me
ne
spodiš
,
«
se
nasmehne
popotni
mož
.
»
Če
bi
vedela
,
odkdaj
sem
ga
vajen
...
«
»
Tak
kako
moreš
znati
?
«
»
Ker
sem
ti
sam
vdehnil
to
misel
,
da
bi
te
izkušal
.
«
»
Ti
sam
—
vdehnil
?
...
Da
me
izkušaš
?
...
In
nisi
hudič
,
ne
bojiš
se
križa
?
Kdo
si
?
«
»
To
je
dolga
povest
...
Moja
mati
je
bila
visokega
rodu
pa
revnih
ljudi
;
in
oče
,
so
zapisali
,
je
bil
tesar
,
čeprav
ljudje
ne
verjamejo
.
Še
jaz
ne
vem
,
s
kom
bi
potegnil
...
So
,
ki
pravijo
,
da
sem
božji
sin
;
drugi
so
me
podteknili
rimskemu
stotniku
.
Ali
je
to
vseeno
.
Karkoli
se
zgodi
v
materinem
krilu
,
je
sveto
in
blagoslovljeno
,
kaj
ne
,
gospa
?
«
»
Je
,
tujec
...
Kdo
si
,
te
vprašam
?
«
»
Pravzaprav
,
«
nadaljuje
mož
,
»
se
mi
zdi
,
da
sem
mnogo
starejši
...
Prva
žena
je
bila
moja
mati
,
prva
ljubezen
moje
rojstvo
.
«
»
Kdo
si
?
«
dreveni
Kastelka
.
»
Kdo
si
,
neznanec
?
Kdo
si
?
«
»
Dobrota
sem
...
Že
skoraj
dva
tisoč
let
mi
pravijo
Jezus
.
«
Stara
odskoči
.
»
Jezus
?
...
Ah
,
beži
,
kdo
naj
ti
verjame
!
Dolgo
je
temu
,
kar
sta
hodila
Jezus
in
sveti
Peter
po
zemlji
.
«
Ali
tujec
vzdigne
in
razprostre
dlani
:
dve
znamenji
se
žarita
na
njih
kot
rdeče
vino
v
solncu
.
Noge
pokaže
,
svoje
trudne
noge
v
opankah
;
med
jermeni
sijeta
rani
,
kakor
bi
bili
zapeti
z
dvema
rubinoma
.
Nazadnje
odgrne
plašč
in
srajco
:
na
golih
prsih
mu
zeva
kot
tulipan
,
blešči
se
ko
jutranja
zarja
.
Vsa
soba
,
glej
,
je
svetla
od
rešnjih
pečatov
in
polna
dišave
po
sladkih
gavtrožah
in
zelenem
rožmarinu
.
»
Položi
prste
vanje
,
kakor
Tomaž
nejevernik
!
«
povzame
neznani
mož
.
Toda
Kastelka
veruje
!
Z
grozo
in
radostjo
,
strahom
in
upanjem
zdrkne
s
klopi
ter
mu
objame
kolena
:
»
Nisem
vredna
,
o
Gospod
,
da
sediš
pod
mojo
streho
;
le
besedo
reci
,
in
zdrava
bo
moja
duša
!
Zakaj
delj
ko
petindvajset
let
nisem
šla
k
maši
,
niti
k
izpovedi
,
niti
ne
k
obhajilu
;
tvojega
služabnika
nisem
poslušala
,
zapovedi
nisem
ubogala
...
«
»
Tiho
bodi
,
mati
,
«
reče
Gospod
,
»
in
vstani
.
Moj
služabnik
je
dober
človek
,
in
vse
,
ampak
—
nu
,
kaj
bi
delal
zdražbo
!
Jaz
,
Kastelka
,
ne
pomnim
,
kolikokrat
si
bila
v
cerkvi
;
vsi
žalostni
in
potrti
so
me
vredni
,
in
ti
si
prva
med
njimi
.
Ali
nisi
bila
zmerom
pri
meni
?
Kaj
nisem
bil
vedno
s
teboj
?
O
,
ljuba
moja
,
ti
nisi
čutila
v
svojih
skrbeh
,
kadar
sem
počival
v
tvojem
srcu
...
Zapisano
imam
vse
:
tisto
zaradi
Polone
—
in
kar
si
zdajala
za
male
otroke
—
«
»
Tudi
tisto
,
Gospod
?
«
se
razveseli
Kastelka
.
»
Mari
si
z
nami
?
«
»
Z
vsemi
,
ki
so
zatirani
.
Ali
ne
veš
,
da
so
me
razpeli
na
križ
,
ker
sem
govoril
zoper
krivične
oblastnike
?
...
Prišel
sem
,
da
te
izkušam
,
Kastelka
;
še
s
ceste
sem
videl
skozi
steno
,
kako
si
mazala
vrv
.
Da
nisem
stopil
hitreje
,
bi
zdajle
visela
...
Tak
sin
ti
umira
,
gospa
?
«
»
Moj
zadnji
,
«
pokima
stara
turobno
.
»
Najmlajši
gad
;
tisti
,
ki
je
bil
najbolj
strupen
.
«
»
In
ti
hočeš
umreti
,
da
on
živi
?
«
jo
bara
Jezus
.
»
Hočem
,
ker
ni
drugače
.
«
»
Zveličanje
svoje
duše
zavržeš
,
da
gad
ostane
?
«
»
Zveličanje
svoje
duše
zavržem
.
Pehni
me
,
Gospod
,
na
dno
pekla
,
na
vekomaj
me
prekolni
,
le
njega
ozdravi
,
ki
mojih
grehov
ni
kriv
!
Dovolj
je
umrlo
pravičnih
,
Gospod
;
zdaj
je
čas
,
da
pošlješ
smrt
nad
razbojnike
.
«
»
Jaz
ne
pošiljam
smrti
,
«
de
on
resnobno
.
»
Tak
dušo
zavržeš
,
Kastelka
?
Od
mene
se
obrneš
,
premisli
dobro
?
«
»
Sina
rešim
,
to
mislim
.
Ne
le
,
da
se
obrnem
od
tebe
,
Gospod
,
še
borila
se
bom
s
teboj
!
«
plane
gospa
ter
iztegne
roke
.
»
Ti
rečeš
besedo
,
in
moj
sin
bo
živel
;
ne
izpustim
te
,
dokler
ga
ne
ozdraviš
!
«
