dragocen!
Zaradi
tega
mu
more
le
edino
obup
na
predrznost
pomagati
.
Debelega
samostanskega
oskrbnika
rabi
za
živ
ščit
.
Stokajočega
počasi
poriva
pred
se
.
Vdaril
ga
je
z
železno
pestjo
po
glavi
ter
ga
skoro
omotil
.
Boji
se
,
da
bi
se
mu
debeluhar
sicer
ustavljal
,
in
to
bi
bilo
zanj
pogubonosno
!
„
Hej
,
zakaj
pa
ne
streljate
?
“
kriči
neki
vojak
ter
nameri
na
temno
postavo
.
„
Ne
,
stojte
,
ne
streljajte
!
“
rujove
samostanski
hlapec
,
„
to
je
naš
oskrbnik
,
to
ni
ropar
!
“
„
Tri
sto
vragov
,
za
njim
se
skriva
drug
človek
!
“
oglasi
se
vojak
.
Le
še
malo
trenotkov
,
in
tolovajski
glavar
je
izgubljen
!
Jurij
Skopec
v
svojem
obupu
krčevito
zgrabi
oskrbnika
,
vse
svoje
orjaške
sile
napne
—
dvigne
ga
ter
telebi
,
kakor
bombo
,
v
vojake
.
Zadeti
sovražniki
se
valjajo
po
tleh
—
drugi
osupnejo
—
ta
trenotek
porabi
predrznež
.
Kakor
tiger
skoči
med
nje
!
Na
desno
in
levo
udrihate
njegovi
železni
pesti
,
in
predno
se
zavedo
,
je
Jurij
Skopec
že
na
nasprotnem
hodniku
.
Osupneni
vojaki
udrihnejo
s
sabljami
po
njem
—
prepozno
,
zadeti
so
le
njihovi
tovariši
.
Grozno
ječanje
in
rujovenje
se
razlega
po
samostanskem
dvorišči
.
Zmešnjava
je
neznanska
.
„
Držite
ga
—
držite
ga
!
“
kriči
vse
povrek
,
„
to
je
tolovaj
—
morebiti
celo
glavar
!
“
„
Da
,
Jurij
Skopec
je
!
“
stoka
debeli
oskrbnik
,
ki
še
vedno
leži
na
tleh
.
„
Držite
Jurija
Skopca
!
“
Tolovajski
glavar
dirja
z
velikanskami
skoki
po
temnem
prehodu
proti
križevemu
hodniku
.
„
Polde
!
“
kliče
že
od
daleč
.
„
Tukaj
,
glavar
!
“
odgovarja
mu
glas
iz
nerazsvetljenega
hodnika
,
„
pri
vseh
peklenskih
duhovih
,
ravnokar
smo
hoteli
bremena
od
sebe
pometati
ter
Vas
izsekati
iz
prokletih
sovražnikov
.
Kaj
nam
je
sedaj
storiti
?
“
„
K
malim
vratom
in
potem
v
gojzd
?
“
Vojaki
hite
za
njim
,
visoko
držeč
svetilnice
ter
na
vse
grlo
kričeč
:
„
Jurija
Skopca
moramo
dobiti
—
tukaj
kje
je
skrit
—
ne
sme
nam
uiti
!
“
„
K
vratom
!
“
ukazuje
tolovajski
glavar
še
enkrat
odločno
.
—
Opetovano
velevanje
je
popolnoma
odveč
.
Z
dragocenostmi
obloženi
tolovaji
hite
,
kakor
bi
jim
bilo
celo
peklo
za
petami
.
Jurij
Skopec
,
‚
sladki
Polde
‘
in
še
dva
druga
tolovaja
so
vsak
s
tremi
nabitimi
puškami
.
Hrabri
Jurij
niti
za
trenutek
ne
izgubi
svojega
jeklenega
mira
.
—
Že
so
na
prostem
.
Glavar
se
obrne
ter
z
očmi
meri
prestanek
,
ki
ga
loči
od
preganjalcev
.
„
Stojte
!
“
zapoveduje
ostrim
glasom
svojim
trem
spremljevalcem
.
Vsi
štirje
obstanejo
.
„
Ogenj
!
“
glasi
se
nadaljno
povelje
.
Nato
zagrmi
strel
.
Prvi
štirje
vojaki
leže
v
svoji
krvi
.
Preganjalci
osupneni
obstoje
.
Tolovaji
so
že
v
gojzdu
.
Še
jedenkrat
počijo
puške
,
katerim
sedaj
tudi
vojaki
s
streli
odgovarjajo
.
Toda
noč
je
temna
,
nobeden
tolovaj
ni
ranjen
,
vojaki
pa
s
svojimi
svetilnicami
tirajo
sami
sebe
v
pogubo
—
zopet
se
štirje
zgrudijo
na
tla
.
Jurij
Skopec
se
oddahne
.
—
V
gojzd
mu
vojaki
v
nočni
tmini
ne
bodo
sledili
—
vsak
bi
bil
izgubljen
,
ki
bi
se
tolovajem
,
skritim
za
debelimi
drevesi
,
približal
.
Ta
nada
se
mu
tudi
uresniči
.
Preklinjajoči
in
razgrajajoči
vojaki
se
pri
gozdnem
robu
vstavijo
,
Jurij
Skopec
pa
zmagovalno
hiti
za
svojimi
z
zakladom
obremenjenimi
tovariši
.
‚
Sladki
Polde
‘
se
glavarju
pridruži
.
„
Veliko
bogastva
smo
zaplenili
,
toda
,
kar
je
največ
vrednega
,
vendar
še
nimamo
.
“
„
Kako
to
,
“
zarentači
Jurij
Skopec
,
„
zakaj
pa
niste
najdragocenejših
stvarij
pobrali
?
“
„
Vse
je
prav
in
lepo
,
glavar
,
kar
pravite
,
“
odgovarja
Polde
slabe
volje
,
„
toda
še
le
v
zadnjem
trenotku
smo
izvedeli
,
da
so
največ
vredne
zlatnine
in
cela
vreča
kovanega
denarja
—
skrite
v
rakvi
davno
umrlih
menihov
.
“
„
Kdo
Vam
je
to
povedal
?
“
„
Samostanski
hlapec
,
katerega
smo
v
podzemeljskem
hodniku
zasačili
,
kjer
se
je
skrival
,
in
katerega
sem
z
bodalom
malo
pošegetal
.
Povem
Vam
,
glavar
,
dečko
,
je
postal
tako
zgovoren
,
da
ga
je
bilo
veselje
poslušati
.
Vse
je
izdal
,
kar
je
vedel
.
Toda
pot
do
starih
rakev
je
tako
skrita
,
da
jo
le
malokdo
pozna
.
Mogoče
samo
opat
,
hlapcem
pa
je
tajni
vhod
popolnoma
neznan
.
“
Glavar
pazljivo
posluša
.
„
Oj
,
to
je
kaj
druzega
,
“
pravi
sedaj
,
„
mislil
sem
že
,
da
ste
bili
nemarni
.
Te
zaklade
,
o
katerih
mi
pripoveduješ
,
moram
tudi
še
imeti
.
Zaradi
tega
bodemo
še
nekaj
časa
v
gojzdu
taborili
.
“
Polde
osupne
.
„
No
,
glavar
,
pa
vendar
ne
mislite
kake
neumnosti
uganjati
?
Sedaj
bodo
samostan
stražili
,
da
se
niti
mala
miška
ne
bo
mogla
vtihotapiti
.
Zaklad
bodemo
že
mrtvim
menihom
morali
prepustiti
.
“
„
Ne
,
prisvojim
si
jih
.
“
„
Nemogoče
bo
to
,
glavar
.
“
„
Meni
ni
nič
nemogoče
,
“
zavrne
ga
glavar
odločno
,
„
da
,
spoznali
bodete
še-le
,
kdo
je
Jurij
Skopec
prav
za
prav
!
Ali
nisem
prisegel
,
da
bo
vse
pred
menoj
trepetalo
.
Še
nikdar
nisem
prelomil
dane
besede
.
“
„
Toda
to
bi
bila
prevelika
predrznost
.
“
„
In
vendar
bom
mrtve
menihe
obiskal
.
Spremil
me
bo
,
kdor
se
prostovoljno
oglasi
.
Sicer
grem
sam
,
“
reče
Jurij
z
ostrim
glasom
.
„
Oho
,
“
rentači
‚
sladki
Polde
‘
,
„
tri
sto
medvedov
,
kdo
pa
pravi
,
da
Vas
zapustim
?
Strahu
Polde
ne
pozna
,
in
če
me
takoj
vrag
pobere
!
“
„
Da
,
Ti
si
vrl
možak
!
“
Pot
po
temnem
gojzdu
s
težkimi
bremeni
na
hrbtu
je
težavna
,
konečno
pa
vendar
končana
.
Znamenja
razpostavljenih
straž
pričajo
,
da
je
zaželjeni
tabor
blizo
.
Cekinar
prihaja
nasproti
.
„
Dobro
došli
,
glavar
,
“
pozdravlja
tolovaj
,
„
vrlo
se
Vam
je
napad
posrečil
.
Škoda
,
da
nisem
mogel
zraven
biti
.
V
taboru
je
vse
v
redu
.
“
„
Ali
se
ni
nič
novega
pripetilo
?
“
„
Smukač
se
je
povrnil
.
Poizvedel
je
marsikaj
,
kar
se
bo
dalo
porabiti
.
“
„
Bodemo
že
videli
.
Za
sedaj
ostanemo
še
tukaj
.
Kje
je
Smukač
?
“
„
Spi
,
glavar
!
Bil
je
zelo
truden
.
Sicer
je
pa
nekaj
krasnega
sabo
pripeljal
.
“
„
Kaj
pa
?
“
„
Prežalo
deklino
,
katero
smo
drugim
punicam
pridružili
.
Tujka
je
menda
od
boljše
hiše
,
čeravno
je
kmetski
oblečena
,
pa
saj
jo
bodete
sami
videli
.
“
„
In
to
takoj
,
“
pravi
Jurij
Skopec
nekoliko
začuden
,
„
vražje
se
moramo
paziti
,
da
nam
zlodji
ne
pošljejo
kakega
ženskega
vohuna
.
“
„
To
sem
tudi
že
jaz
mislil
ter
Smukaču
rekel
,
ki
pa
o
tem
ni
hotel
nič
vedeti
.
Popolnoma
zateleban
je
vanjo
,
imeti
jo
hoče
za
ljubico
.
“
Glavar
se
pripravi
za
odhod
.
„
Dobro
,
takoj
odidem
v
dekliški
tabor
.
Ti
pa
dobro
pazi
na
straže
,
kajti
kakor
hitro
se
zasvita
,
preganjali
nas
bodo
in
sled
naših
stopinj
v
mehkih
tleh
provzroči
nam
morebiti
še
velike
sitnosti
.
“
„
Zanašajte
se
na-me
,
glavar
.
“
Cekinar
hiti
k
svojim
tovarišem
,
ki
ravnokar
v
veliki
od
vej
napravljeni
utici
skladajo
priplenjeni
rop
.
Jurij
Skopec
pa
pospeši
svoje
korake
,
da
bi
tem
preje
prišel
v
dekliški
tabor
.
Kmalu
pride
k
ženski
straži
,
poleg
katere
stoji
Lenčika
,
ki
se
je
tudi
že
povrnila
.
„
Kje
je
tujka
?
“
praša
Jurij
Skopec
.
„
Tam
le
v
utici
.
Stražimo
jo
,
kakor
sta
to
Amalija
in
Uršika
velevali
,
predno
sta
iz
tabora
odšli
.
“
Tolovajski
glavar
osupne
.
„
Kaj
to
pomeni
—
Amalija
in
Uršika
sta
tabor
zapustili
—
po
noči
?
“
„
Da
,
s
šestimi
tovaršicami
,
“
glasi
se
odgovor
.
„
Če
sem
prav
slišala
,
hočejo
napasti
dobro
znani
Blanski
grad
ter
ga
oropati
.
“
Jurij
Skopec
se
srdito
zasmeji
.
„
Amaliji
moji
vspehi
ne
dajo
miru
,
“
misli
sam
pri
sebi
.
„
No
—
naj
le
poskusijo
svojo
srečo
.
Saj
sem
jim
obljubil
,
da
jim
pustim
prosto
roko
.
“
Svit
malega
ognja
mu
kaže
pot
do
zaznamovane
,
ne
več
oddaljene
utice
.
Tu
sedi
jedna
bivših
pastaric
na
straži
,
držeč
v
roki
nabit
samokres
.
Jurij
Skopec
tolovajko
le
mimogrede
pozdravi
,
kakor
zamaknen
zre
v
čarobne
oči
,
ki
se
mu
iz
zelene
utice
nasproti
svetijo
.
Tujka
tedaj
bdi
.
„
Stopite
bliže
,
“
kliče
Jurij
Skopec
v
uto
,
„
slišal
sem
,
da
Vas
je
jeden
mojih
ljudij
pripeljal
.
Pojasniti
mi
morate
,
kaj
in
od
kod
ste
.
“
Sabina
ga
čuje
.
V
prvem
trenotku
jo
presune
strah
,
kajti
ve
,
da
stoji
pred
njo
tolovajski
glavar
,
katerega
hoče
izdati
.
Če
le
najmanjše
sluti
,
izgubljena
je
!
Toda
hitro
se
ojači
.
Prikaže
se
pri
vhodu
v
zavesti
,
da
bo
njena
zapeljiva
lepota
preslepila
zloglasnega
tolovajskega
glavarja
.
In
Sabina
se
ne
moti
!
Jurij
Skopec
osupne
,
ko
zagleda
prekrasno
žensko
,
ne
izda
pa
se
,
marveč
jo
mirno
povprašuje
.
Sabina
istotako
ravnodušno
odgovarja
.
Z
nova
pripoveduje
izmišljeno
pravljico
,
s
katero
je
že
Smukača
prevarala
;
tudi
Jurij
Skopec
domneva
,
da
je
to
ubegla
hudodelnica
.
Na
njenem
obrazu
bere
,
da
je
krasotica
že
do
dna
izpila
kupico
življenskih
radostij
,
ki
so
pa
le
še
povekšale
njeno
razkošno
lepoto
.
Sicer
se
Jurij
Skopec
ne
more
otresti
slutnje
,
da
je
to
morebiti
vendar-le
kaka
izdajalka
,
zaradi
tega
mu
je
prav
,
da
po
Amalijinem
ukazu
stražijo
tujko
,
ki
se
na
kratko
imenuje
Sabino
.
Toda
tudi
drugi
čuti
se
vzbujajo
v
njegovem
dobrem
srcu
.
—
Mlad
je
še
in
vročekrven
,
prava
,
sveta
ljubezen
mu
je
postala
neznana
,
kajti
Milica
,
katero
jedino
bi
mogel
v
resnici
zvesto
ljubiti
,
to
ljubko
bitjo
izginilo
je
popolnoma
izpred
njegovih
očij
.
Amalija
je
res
lepa
,
toda
njegov
ognjevit
duh
hrepeni
po
premembi
.
Tudi
drugo
krasotico
želi
objemati
—
vezati
se
noče
na
nobeno
vzlic
svojim
obljubam
napram
Amaliji
—
in
sedaj
stoji
pred
njim
zapeljivka
,
ki
je
menda
le
za
to
na
svetu
,
da
vsem
moškim
zmeša
glave
.
In
Sabina
?
Čudni
občutki
jo
navdajajo
.
Začetkoma
je
bila
za
trdno
odločena
,
da
bo
pri
prvi
priliki
izdala
tolovajskega
glavarja
ter
si
tako
pridobila
naklonjenost
kneza
Podstrmskega
.
In
sedaj
?
Vsa
presenečena
zre
v
krasni
,
temni
obraz
orjaškega
moža
,
ki
je
kakor
iz
mramorja
izrezan
.
Njujine
oči
se
vjemajo
,
plamteči
žarki
odsevajo
z
jednega
lica
na
drugo
.
Težko
sopeč
pritiska
svoji
beli
ročici
na
bujne
,
dvigajoče
se
prsi
.
Ali
naj
res
izda
tega
prekrasnega
moža
?
Jurij
Skopec
popolnoma
pozabi
svojo
Amalijo
,
da
,
Sabina
je
mnogo
lepša
,
divnejša
.
„
Vi
hočete
tedaj
prostovoljno
pri
nas
ostati
?
“
„
Da
,
da
,
“
jeclja
Sabina
hinavsko
,
„
Vaš
tovariš
me
je
vzel
pod
svoje
varstvo
,
obljubil
mi
je
,
da
se
mi
nič
zlega
ne
pripeti
.
“
„
In
to
obljubo
tudi
jaz
obnovljam
,
“
zakliče
glavar
ves
navdušen
ter
se
nehote
polasti
njene
desnice
.
Sabina
je
prekanjena
ptica
.
Roko
mu
prepušča
in
navidezno
sramežljivo
povesi
oči
—
globoko
vzdihne
.
To
je
vse
le
stara
izkušnja
,
kajti
razuzdanka
dobro
ve
,
kako
se
dajo
moški
preslepiti
.
Vendar
jo
pa
ta
pot
tudi
še
globokejši
čuti
navdajajo
Občuduje
lepega
moža
,
ki
jo
tako
žarovito
pogleduje
.
Sabina
je
v
začetku
mislila
,
da
je
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
mršav
,
krvoločen
surovež
,
sedaj
pa
stoji
pred
njo
zal
,
mlad
mož
,
kakoršnih
je
še
malo
videla
.
—
Srce
jej
močneje
bije
.
Jurij
Skopec
jo
še
marsikaj
izprašuje
.
Sabina
mu
navidezno
mirna
odgovarja
ter
mu
po
ovinkih
da
spoznati
,
da
je
ona
sama
preganjana
zločinka
.
Tako
hoče
vsako
sumnjo
odstraniti
—
vzlic
vsemu
je
še
vedno
pripravljena
,
da
ga
izroči
—
krvniku
.
Sicer
misli
na
to
,
kakošna
smrt
ga
čaka
.
Obraniti
se
ne
more
neke
tesnobe
v
prsih
,
ki
si
predstavlja
,
kako
bo
rabelj
lomil
te
krasne
ude
—
skoraj
se
kesa
svoje
nakane
.
Toda
odpuščanje
kneza
Podstrmskega
je
tudi
neskončno
veliko
vredno
—
pri
tolovajih
ne
more
ostati
,
v
njenih
plemenitih
krogih
se
da
jedino
po
njenem
okusu
živeti
.
Da
je
vjela
zloglasnega
tolovajskega
glavarja
,
to
jej
bo
dalo
posebno
slavo
—
da
.
Sabina
se
že
v
sladkih
sanjah
ziblje
,
kako
jo
bodo
kot
junakinjo
,
zapeljivo
krasotico
vsi
moški
slavili
in
oboževali
.
Seveda
med
njenimi
častilci
ne
bo
tako
krasnega
moža
,
kakor
je
glavar
Jurij
Skopec
,
ki
jo
nepremakneno
gleda
v
divni
obraz
.
„
Lepa
ste
,
Sabina
,
“
šepeta
glavar
.
„
Ali
res
?
“
praša
ga
razuzdanka
,
„
oj
,
tega
mi
še
ni
nikdo
povedal
.
“
Jurij
vedno
bolj
začuden
in
zamišljen
opazuje
njeno
razkošno
krasoto
.
„
Lepa
ste
,
kakor
grška
boginja
,
“
šepeta
zopet
,
„
kakor
boginja
ljubezni
,
ki
se
je
rodila
iz
morske
pene
.
“
Sabina
osupne
.
„
Oj
,
Vi
govorite
,
kakor
da
ste
se
na
visokih
šolah
izobrazili
,
“
zakliče
deklica
razvneta
—
skoro
pozabivša
,
kako
vlogo
igra
.
Jurij
Skopec
tudi
tega
ne
zapazi
,
misli
njegove
segajo
v
preteklost
,
ko
je
še
njegova
draga
mati
živela
,
ko
je
on
v
tihi
podstrešni
sobici
sedel
pri
svojih
knjigah
.
„
Knjige
so
bile
nekdaj
moje
najboljše
prijateljice
,
“
pravi
po
dal
jšem
premolku
,
„
toda
to
je
minilo
,
sedaj
sem
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
,
ki
je
celemu
svetu
—
premožnim
brezsrčnikom
—
napovedal
boj
na
življenje
in
smrt
.
—
Toda
Vi
ste
divna
,
Sabina
,
kakor
vila
,
ki
v
nočni
mesečini
raja
po
zelenih
livadah
.
“
Sabina
se
smehlja
.
Laskanja
je
razvajena
,
toda
Jurijeve
besede
jej
posebno
dobro
denejo
.
„
Ali
so
še
vile
na
svetu
?
“
praša
ga
Sabina
skoro
nagajivo
.
„
Saj
jedna
pred
menoj
stoji
,
“
glasi
se
glavarjev
miren
odgovor
.
„
Oj
,
Vi
se
iz
mene
norčujete
.
“
„
Ne
,
ne
,
v
resnici
ste
divno
lepa
.
“
Deklica
,
ki
je
prej
pred
uto
stražila
,
je
odšla
k
ognju
,
zaradi
tega
nikdo
ne
čuje
,
kar
se
tukaj
govori
.
Tolovajski
glavar
stiska
zapeljivi
razuzdanki
roko
.
„
Tako
bela
—
tako
mehka
,
“
pravi
počasi
.
„
Vi
niste
kmetica
,
Sabina
,
te
nežni
ročici
ne
poznate
nikakoršnega
težkega
dela
.
“
—
„
Oj
,
ne
povprašujte
po
tem
,
“
poseže
mu
hitro
v
besedo
,
„
zadostuje
naj
Vam
,
da
sem
revna
,
nesrečna
ubežnica
.
Da
,
hotela
sem
iti
k
tolovajem
,
tukaj
sem
varna
,
tukaj
hočem
ves
ostali
svet
pozabiti
.
“
Jurij
Skopec
je
sedaj
prepričan
,
da
stoji
pred
njim
lepa
grešnica
.
Kaj
je
storila
,
kaj
ima
na
rovašu
,
to
ga
ne
briga
,
zadostuje
mu
,
da
je
tako
lepa
,
tako
divna
.
Naenkrat
se
spomni
Amalije
in
njenih
strastnih
groženj
za
slučaj
,
da
bi
se
jej
izneveril
.
Kaj
bi
njegova
prava
ljubica
rekla
,
ko
bi
ga
videla
,
kako
stiska
tujki
roko
—
kako
žarovito
se
lepa
dvojica
pogleduje
.
Jurij
Skopec
se
otrese
teh
neprijetnih
misli
—
živeti
hoče
sedanjosti
,
predstavlja
si
v
duhu
,
kako
krasno
bi
bilo
,
ko
bi
ga
ta
razkošna
deklica
v
mehkem
objemu
pritiskala
na
goreče
srce
—
Sabina
nikakor
ni
huda
,
da
jo
tako
zaljubljeno
gleda
—
o
ne
,
tudi
ona
je
lahkoživa
razuzdanka
,
ki
se
le
užitku
trenotka
klanja
.
Vrhu
tega
jej
pa
o
načinu
nikdo
ni
ničesa
predpisal
,
kako
naj
oblastnijam
izroči
tolovajskega
glavarja
.
Koga
to
briga
,
če
nekoliko
ur
—
nekoliko
dnij
ž
njim
v
ljubezenski
radosti
preživi
,
predno
krvnik
nad
njim
zavihti
—
sekiro
?
“
Dva
stara
znanca
.
—
Uporni
rudarji
.
—
Naklepi
.
—
Tomaž
—
vohun
!
‚
Rudeči
Tomaž
‘
in
njegov
tovariš
sta
svojo
obljubo
izpolnila
.
Celo
zviti
Smukač
ni
opazil
,
da
sta
mu
skrivaj
sledila
ter
došla
v
bližino
tolovajskega
tabora
.
Tukaj
obstojita
,
da
se
natanko
posvetujeta
.
„
Naprej
ne
smeva
iti
,
“
pravi
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
„
slišal
sem
znamenja
,
katera
dobro
poznam
.
Tu
na
okrog
so
povsod
straže
nastavljene
in
prišla
bi
v
proklete
škripce
,
ko
bi
se
še
kaj
naprej
upala
.
“
„
Ne
,
ne
,
tega
ne
smeva
.
Ženska
je
sedaj
pri
tolovajih
in
iskati
morava
,
da
nama
skrivaj
da
potrebna
navodila
.
“
„
To
je
vse
prav
in
lepo
,
toda
kaj
imava
od
vsega
tega
.
Tista
mala
svotica
—
kaj
je
to
za
taka
moža
,
kakor
sva
midva
?
“
„
Kaj
pa
hočeva
?
“
Stric
se
muza
.
„
Kakor
poznam
Jurija
Skopca
,
nakopičil
je
že
bogat
plen
.
To
sem
od
raznih
strani
slišal
.
Skril
jih
je
v
kakem
brlogu
,
to
je
že
taka
tolovajska
navada
.
Mogoče
ima
tam
tudi
vjetega
barona
Frankovskega
,
ko
bi
tega
mogla
izvohati
—
obneslo
bi
se
nama
dobro
!
“
„
Že
res
,
“
odgovarja
Tomaž
zagrizeno
,
„
toda
kaj
nama
pomagajo
samo
pobožne
želje
?
Midva
sva
samo
dva
in
Vi
ste
itak
revica
,
ki
morete
komaj
nekaj
funtov
nesti
.
No
,
če
nimam
tovarišev
,
hrabrih
korenjakov
,
ki
bi
vsaj
nekoliko
vražjemu
Juriju
Skopcu
in
njegovemu
krdelu
mogli
kljubovati
,
niti
misliti
ne
moreva
na
to
,
da
bi
kaj
pričela
,
kar
bi
se
izplačalo
.
Sodrga
,
katero
sva
krog
sebe
zbrala
,
razkropila
se
je
na
vse
vetrove
,
ko
je
čula
,
da
se
gre
zoper
prekletega
Skopca
.
“
Stric
premišljuje
.
„
Ali
res
ne
veste
,
kako
bi
si
mogla
pridobiti
nekaj
neustrašnih
možakarjev
,
ki
bi
nama
nepogojno
ubogali
?
“
praša
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
„
Da
,
vem
!
“
„
No
,
zdaj
sem
pa
radoveden
!
“
Stric
prime
tovariša
za
ramo
.
„
Tukaj
na
Dolenjskem
je
veliko
rudarjev
,
katerih
zaslužek
je
jako
skromen
.
“
„
Oho
,
ali
jih
hočete
iz
rudnika
izvabiti
?
“
„
Ne
pride
mi
kaj
tacega
niti
na
misel
,
Tomaž
,
toda
pustite
,
da
izgovorim
.
Ni
še
dolgo
tega
,
ko
se
je
nekaj
delavcev
v
rudnikih
grofa
Stolberškega
spuntalo
,
potem
pa
pred
kaznijo
pobegnilo
v
gojzde
.
S
puškami
v
roki
se
borno
preživljajo
—
z
lovskim
ropom
—
divjačina
jim
je
edini
živež
.
Prišli
bi
z
največjim
veseljem
k
nama
,
posebno
če
jim
obljubiva
,
da
bodo
živeli
kakor
bogata
gospoda
.
“
Tomaž
je
veselo
iznenaden
.
„
To
bi
bilo
izvrstno
!
“
zakliče
,
„
take
ljudi
bi
mogla
dobro
rabiti
.
Ali
pa
natanko
veste
,
da
so
ti
ubežniki
tu
doli
na
Dolenjskem
?
“
„
Seveda
,
celo
kraj
mi
je
znan
,
kjer
se
shajajo
.
Zaradi
tega
bom
tja
odrinil
,
Vi
,
Tomaž
,
pa
me
bodete
tukaj
pričakovali
.
“
„
Dobro
,
s
tem
sem
zadovoljen
.
Koliko
jih
bo
pa
primeroma
prišlo
?
“
„
Najmanj
petnajst
do
dvajset
,
če
jim
le
zlate
gradove
obljubiva
.
In
s
puškami
so
tudi
vsi
preskrbljeni
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
si
roki
mane
.
„
To
bi
bilo
veselje
,
“
pravi
,
„
da
,
da
,
tako
bodeva
Juriju
Skopcu
še
marsikatero
britko
uro
provzročila
.
Stavim
,
da
je
Amalija
pri
njem
,
vzela
mu
jo
bodeva
in
pa
še
bogati
plen
vrhu
tega
.
Hahaha
,
kako
bo
klel
in
razsajal
.
To
me
bo
potolažilo
za
vse
,
kar
mi
je
zlodej
do
sedaj
prizadejal
.
“
„
Nočem
se
dalje
tu
muditi
,
“
odgovarja
mu
stric
,
„
kraj
,
kjer
se
shajajo
,
ni
tako
daleč
od
tukaj
.
Ljudi
dobro
poznam
—
pripravljeni
so
na
vse
,
tudi
precej
pogumni
,
da
ne
bodo
že
pri
prvem
strelu
začeli
pete
brusiti
.
Mej
tem
pa
,
Tomaž
,
dobro
pazite
.
“
„
Ne
bojte
se
,
saj
me
poznate
.
“
Stric
odide
bivše
radarje
iskat
,
‚
rudeči
Tomaž
‘
pa
se
priplazi
kolikor
mogoče
blizo
taborišča
.
To
je
težavno
in
nevarno
,
kajti
Jurij
Skopec
zelo
strogo
straži
.
Tomaž
od
časa
do
časa
čuje
znamenja
,
s
katerimi
se
razne
straže
vzajemno
sporazumevajo
.
Zaradi
tega
ne
more
drugega
storiti
,
kakor
v
velikem
tolovajski
tabor
obkroževati
.
Tomažu
je
velika
nevarnost
znana
,
katera
mu
preti
;
če
ga
zagledajo
,
izgubljen
je
.
Zaradi
tega
je
po
možnosti
previden
ter
ostane
v
primerni
daljavi
.
Tako
pride
do
razstresenih
skal
.
Te
so
mu
jako
po
godu
,
kajti
v
varstvu
teh
upa
priti
blizu
tabora
.
Naenkrat
začuje
tik
sebe
zamolkle
glasove
.
Takoj
se
vrže
za
skalo
na
tla
.
Tolovaji
,
ki
menda
govore
,
ga
niso
zapazili
,
drugače
bi
bili
hipoma
obmolknili
.
Tomaž
se
jim
po
trebuhu
plazeč
oprezno
bliža
.
Kmalu
pride
do
vhoda
v
malo
skalnato
dolinico
,
v
kateri
zapazi
v
pečevji
neko
razpoklino
.
Tam
pred
njo
ima
nekaj
tolovajev
opravilo
.
Tomaž
spozna
svoje
bivše
tovariše
.
Možje
nosijo
velike
,
težke
vreče
v
razpoklino
.
Tomaž
se
široko
reži
,
slučaj
mu
je
bil
ugoden
—
ni
dvojbe
,
da
tolovaji
tam
noter
spravljajo
svoj
bogati
plen
.
„
Hej
,
“
misli
si
Tomaž
,
„
Jurij
Skopec
je
zvit
,
a
jaz
sem
bolj
navihan
.
Hahaha
,
to
imenujem
srečo
!
Prokleti
glavar
misli
,
da
nikdo
ne
ve
,
kam
skriva
zaklade
.
No
,
le
čakaj
,
še
sem
na
svetu
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
napenja
ušesa
.
„
Znosite
vse
v
zadnji
konec
jame
,
“
sliši
zapovedujoč
glas
.
„
Potem
naj
pa
dva
moža
ostaneta
pri
obeh
jetnikih
,
da
ju
stražita
in
skrbita
za
njujine
potrebe
.
“
Tomaž
se
zopet
na
vsa
usta
reži
.
To
ni
Jurij
Skopec
,
ki
tako
ukazuje
,
menda
kak
podpoveljnik
,
dokaz
,
da
je
glavar
zopet
šel
ropat
.
Tomaž
oprezno
posluša
.
„
Oho
,
“
mrmra
,
„
ne
imenujem
se
‚
rudeči
‘
,
če
nimajo
tam
notri
barona
Frankovskega
zaprtega
.
Tristo
medvedov
,
tu
lahko
postanem
naenkrat
pogumen
,
blag
rešitelj
.
Toda
,
kolikor
vem
,
je
baron
znan
kot
skopuh
,
ki
mi
ne
bo
Bog
ve
kake
nagrade
dal
.
Hm
,
kako
bi
se
to
dalo
najbolje
izvesti
?
“
Tomaž
si
ubija
glavo
,
toda
karkoli
mu
pride
na
misel
,
hitro
zopet
zavrže
.
Tolovaji
so
odnesli
zadnjo
vrečo
v
jamo
.
Dva
oborožena
moža
odideta
potem
noter
,
da
prevzameta
stražo
.
Ostali
pa
odkorakajo
na
drugo
stran
,
in
kmalu
je
v
dolinici
vse
tiho
,
kakor
v
grobu
.
Tolovaja
stražita
jetnika
in
bogate
zaklade
,
ne
vedoč
,
da
jih
je
rudeči
Tomaž
izvohal
in
da
zavratni
napadalec
tolovajskega
glavarja
premišljuje
,
kako
bi
ga
mogel
oropati
in
poslati
na
drugi
svet
.
Da
,
izdajalstvo
nikdar
ne
spi
,
in
Tomaž
za
trdno
sklene
,
da
po
možnosti
izrabi
to
ugodno
priliko
.
Povratek
tolovajk
.
—
V
plamteči
strasti
.
—
Prvi
razpor
.
—
Mlada
poveljnica
.
Po
tihem
gojzdu
se
bližajo
temne
postave
.
Šest
jih
nosi
težka
bremena
,
dve
pa
korakate
na
čelu
krdelca
.
Človek
bi
v
jutranjem
mraku
na
prvi
pogled
mislil
,
so
to
možje
,
ker
so
tako
opravljene
in
oborožene
.
Toda
motil
bi
se
!
Amalija
in
Uršika
se
povračate
s
svojimi
šesterimi
tovaršicami
od
prvega
roparskega
napada
v
svoj
tabor
.
Plen
je
bogat
,
ki
so
si
ga
osvojile
,
najbolj
sta
poveljnici
ponosni
,
da
se
jima
je
rop
tako
dobro
obnesel
.
Blanski
gospodi
se
je
slabo
godilo
.
Graščaka
,
ženo
njegovo
in
oba
odrasla
otroka
so
tolovajke
zvezalo
ter
jim
zamašilo
usta
,
potem
pa
peklensko
preteple
.
Z
onim
bičem
,
s
katerim
je
‚
mladi
gospod
‘
tako
nečloveško
natolkel
ubogega
hlapca
,
so
sedaj
na
hrbtiščih
krvoločnikov
zapustile
spomine
,
katerih
Blanska
gospoda
do
črnega
groba
ne
bo
pozabila
.
Krvaveče
in
na
pol
mrtve
so
zapustile
tolovajke
svoje
žrtve
v
sobah
ter
potem
z
bogatim
plenom
odšle
.
Zjutraj
naj
jih
le
zasledujejo
,
v
taborišči
so
varne
ter
se
jim
ni
ničesar
bati
—
tam
jih
gotovo
ne
bodo
našli
.
Amalija
in
Uršika
sta
dobre
volje
.
„
Kaj
bo
neki
Jurij
rekel
?
“
pravi
lepa
ljubica
grozovitega
tolovajskega
glavarja
,
„
oj
,
kako
me
bo
iskreno
pritiskal
na
ponosno
srce
.
Oj
,
kaka
blaženost
,
kaka
sreča
me
čaka
!
“
„
Tudi
France
se
bo
čudil
,
“
pripomni
Uršika
,
„
spozna
naj
naš
pogum
,
našo
podjetnost
!
“
Amalija
se
obrne
k
svoji
prijateljici
.
„
Ti
Franceta
imenuješ
svojega
ljubčka
,
“
govori
,
„
toda
če
me
vse
ne
moti
,
dovolila
mu
še
nisi
nobene
sladke
urice
.
“
Uršika
z
glavo
zmaje
.
„
Ne
!
“
pravi
odločno
.
„
Zakaj
pa
ne
?
“
„
Ker
mi
tako
ugaja
.
Hočem
,
da
me
poprej
ša-le
spozna
,
koliko
sem
vredna
.
Če
se
mu
prezgodaj
udaru
,
naveličal
se
me
bo
kmalu
,
zaradi
tega
naj
pa
le
čaka
.
Ljubim
ga
vendar
iz
vsega
srca
.
Amalija
nekoliko
prebledi
.
„
Povej
mi
,
ljuba
Uršika
,
“
izpregovori
konečno
počasi
,
„
v
Tvojih
besedah
tiči
ojstro
želo
zoper
mene
.
“
„
Oj
,
kako
to
?
“
„
No
,
ali
mi
posredno
ne
očitaš
,
da
sem
se
svojemu
ljubčku
prehitro
udala
?
“
„
To
mi
še
na
misel
ni
prišlo
.
“
„
Povedala
si
mi
tedaj
nehote
bridko
resnico
.
Da
,
Uršika
,
srce
mi
težko
postaja
,
da
sem
Juriju
pokazala
svojo
plamtečo
ljubezen
,
sedaj
sem
popolnoma
njegova
,
toda
—
“
Uršika
molči
.
Amalija
se
je
pod
pazduho
oklene
.
„
Uršika
,
“
povprašuje
s
čudno
hripavim
glasom
,
„
ali
misliš
,
da
mi
ostane
Jurij
zvest
?
“
„
To
za
gotovo
upam
.
“
„
Oj
,
Ti
samo
upaš
!
Kar
razjokala
,
bi
se
,
ker
sem
tako
hitro
njegova
postala
.
Previdnejša
bi
morala
biti
,
toda
sedaj
je
kesanje
prepozno
.
Joj
,
ko
bi
kako
drugo
ljubil
!
“
Uršika
jo
prestrašeno
pogleda
.
„
Potem
—
potem
—
“
jeclja
Amalija
,
„
—
jaz
—
bi
—
“
„
Kaj
bi
potem
storila
?
“
„
Usmrtila
bi
ga
,
“
škriplje
Amalija
.
„
Da
umreti
bi
moral
—
umreti
!
In
jaz
bi
znorela
,
pokončala
bi
vse
,
kar
bi
mi
prišlo
pod
roke
.
Konečno
bi
tudi
še
sebe
umorila
.
“
„
Ti
govoriš
v
veliki
,
razburjenosti
,
Amalija
.
“
„
Ne
,
o
ne
,
“
glasi
se
odločni
,
strastni
odgovor
.
„
Glej
,
Uršika
,
jaz
ljubim
prestrastno
.
Jurij
mi
je
vse
,
ves
ostali
svet
nič
.
—
Oj
,
tako
sem
mu
dobra
—
tako
iskreno
ga
ljubim
,
da
bi
kar
umrla
.
Zahtevati
sme
od
mene
,
kar
poželi
.
Toda
nezvest
mi
ne
sme
postati
!
“
„
To
se
tudi
ne
bo
zgodilo
.
“
„
Kdo
ve
?
“
šepeta
Amalija
,
„
sedaj
svojega
ljubčka
poznam
.
Duh
njegov
je
ognjevit
,
ki
vedno
po
novem
hrepeni
.
Dolgo
ne
bo
v
mojem
objemu
vstrajal
,
in
če
zagleda
kako
krasotico
—
“
Uršika
se
smeji
.
„
Pojdi
,
no
,
Amalija
,
kako
moreš
le
tako
govoriti
?
Ti
si
zala
,
da
je
kaj
,
lepša
,
kakor
me
vso
skupaj
,
tedaj
se
Jurij
Skopec
tudi
za
nobeno
drugo
ne
bo
brigal
!
“
Amalija
zre
pred
se
na
tla
.
„
Bojim
se
—
“
„
Česa
pa
?
“
„
One
tujke
,
saj
veš
,
Uršika
.
“
„
Ne
bodi
vendar
tako
neumna
,
Jurij
Skopec
dobro
ve
,
kako
iskreno
ga
ljubiš
.
Tudi
,
da
si
mu
rešila
življenje
,
ne
bo
nikdar
pozabil
.
“
„
Toda
moški
so
tako
nestanovitni
.
“
„
No
,
počakaj
vendar
,
potem
si
še
le
beli
lase
.
“
S
takimi
in
jednakimi
tolažilnimi
besedami
Uršika
konečno
vendar
potolaži
svojo
prijateljico
.
Da
bi
jo
na
drugo
misli
spravila
,
nadaljuje
v
svojem
govoru
:
Služabniki
na
Blanskem
se
bodo
danes
zjutraj
čudili
.
Imenitna
gospoda
gotovo
ne
bo
mogla
niti
stati
,
niti
sedeti
,
niti
ležati
.
“
„
Kaj
to
škoduje
?
“
odgovarja
Amalija
temnega
obraza
,
„
najraje
bi
jih
bila
podavila
.
“
„
To
nam
je
glavar
prepovedal
.
“
„
Vem
,
toda
te
grdobe
so
smrt
zaslužile
.
Pretepanje
je
bilo
grozovito
,
toda
zaslužena
kazen
.
“
„
Priznavam
,
pokazale
smo
,
kaj
premoremo
!
Amalija
,
sedaj
še-le
čutim
,
kako
lepo
je
prosto
življenje
v
gojzdih
,
kako
prijetna
je
zavest
,
da
se
naši
oblasti
mora
vse
pokoriti
.
Rojene
smo
za
prostost
—
ne
ločive
se
midve
nikdar
več
!
“
„
Ne
,
nikdar
,
Uršika
,
toda
tudi
svojega
ljubljenega
Jurija
ne
zapustim
nikoli
.
Nobene
druge
ne
sme
imeti
—
jedino
moj
mora
biti
!
“
Tako
se
približata
taborišču
.
Vesel
krik
vračajoče
se
pozdravi
,
ko
se
po
dogovorjenem
znamenji
dajo
straži
spoznati
.
„
Ali
se
ni
nič
novega
pripetilo
?
“
„
Ne
,
nič
novega
.
“
„
Kje
je
tujka
?
“
„
V
utici
,
sedaj
je
ravno
tudi
glavar
tam
.
Prišel
je
pred
jedno
uro
iz
samostana
,
kjer
je
priplenil
veliko
bogastvo
.
Ko
smo
se
straže
menjavale
—
stal
je
še
pri
tuji
ženski
.
“
Uršika
stoji
poleg
svoje
prijateljice
.
„
Amalija
,
kaj
pa
Ti
je
,
da
se
po
celem
životu
treseš
?
“
praša
jo
na
tihem
.
„
Saj
vendar
nimaš
mrzlice
.
“
„
Oj
—
oj
,
ali
si
slišala
?
“
jeclja
Amalija
,
„
Jurij
je
—
pri
njej
!
“
—
„
No
,
kaj
pa
je
potem
?
“
„
Veliko
,
prav
veliko
.
“
„
Tega
ne
razumem
.
“
„
Pojdi
hitro
z
menoj
—
ali
pa
pusti
me
,
grem
raje
sama
.
“
Uršika
jo
zadržuje
.
„
Ne
bodi
vendar
ljubosumna
,
Amalija
.
To
so
samo
ob
sebi
razumeva
,
da
jo
mora
glavar
izprašati
.
“
„
Jaz
tega
ne
trpim
!
“
„
Ti
sama
sebe
smešiš
.
“
„
Ne
,
ne
,
moj
je
in
z
nobeno
drugo
ne
sme
govoriti
.
In
tujka
je
prekanjena
kača
,
iz
njenih
očij
se
sveti
zvitost
.
“
„
Amalija
,
nepremišljeno
govoriš
.
“
„
Ne
,
ne
,
čutim
,
da
mi
nevarnost
preti
.
“
„
Ostani
vendar
!
“
„
Pusti
me
!
“
„
Potem
grem
pa
s
Teboj
.
“
Amalija
se
jej
iztrga
in
urnih
korakov
odhiti
proti
taboru
dekliških
tolovajev
.
Gleda
in
gleda
—
pesti
pritiska
na
trepetajoče
srce
—
potem
z
dlanjo
preko
očij
potegne
,
kakor
bi
si
hotela
neprijetno
prikazen
izbrisati
iz
spomina
.
Ni
dvojbe
,
tam
poleg
zelene
utico
stoji
Jurij
Skopec
,
njen
ljubček
,
pri
lepi
tujki
,
s
katero
zaupno
kramlja
:
Ali
ni
videl
,
da
so
se
tolovajke
povrnile
?
Ne
da
se
v
svojem
razgovoru
niti
jeden
trenotek
motiti
.
Amalijo
duši
v
vratu
,
primanjkuje
jej
sape
.
„
Tu
—
tu
,
“
sopiha
ter
za
roko
stiska
Uršiko
,
ki
je
za
njo
prihitela
.
„
Oj
,
moja
slutnja
!
“
Jurij
Skopec
čuje
ta
vsklik
divjega
obupa
in
obrnivši
se
zagleda
svojo
krasno
nevesto
.
Amalija
se
ne
gane
z
mesta
.
Razkošna
njena
postava
se
mrzlično
pretresa
,
iz
divnih
njenih
očij
švigajo
strele
proti
lopi
Sabini
.
Glavar
pristopi
k
njej
.
„
Oj
,
tukaj
si
že
,
“
zakliče
živahno
,
„
slišal
sem
,
da
si
na
svojo
pest
šla
plenit
,
ker
si
hotela
pokazati
,
da
Ti
ne
manjka
samostojnosti
in
poguma
.
Kam
Te
je
peljala
pot
—
na
Blansko
?
“
„
Da
,
da
,
“
stoka
Amalija
,
„
na
Blanskem
sem
bila
—
s
sedmimi
tovarišicami
—
priplenile
smo
celo
bogastvo
—
veliko
dragocenostij
.
“
„
To
me
veseli
,
“
vsklikne
Jurij
Skopec
radostno
,
„
hahaha
,
velja
!
Seveda
,
moška
obleka
daje
pogum
,
tega
sem
že
preprepričan
.
Toda
tudi
mi
smo
imeli
srečo
,
zaklade
smo
prenesli
iz
samostana
v
tabor
,
čeravno
moramo
še
jedenkrat
tje
iti
po
še
večje
bogastvo
.
“
Amalija
komaj
pazi
na
njegove
besede
.
„
Jurij
,
“
sika
lepa
tolovajka
,
„
kaj
imaš
s
tujko
govoriti
?
Jurij
—
prašam
Te
,
kaj
tako
zaupno
kramljaš
—
z
jetnico
?
“
„
Zadnje
besede
izgovarja
v
vedno
večji
razburjenosti
.
Tolovajski
glavar
se
ravnodušno
smehlja
.
„
Draga
Amalija
,
“
pravi
,
„
meni
se
zdi
,
da
si
vsa
iz
sebe
.
Zakaj
neki
?
Saj
vendar
veš
,
da
je
Smukač
sabo
pripeljal
to
tujko
—
ne
kot
jetnico
,
marveč
ker
meni
,
da
mu
bo
zvesta
tovarišica
in
morebiti
celo
ljubica
.
“
Amalija
zmaje
z
glavo
.
„
Tujki
ne
zaupam
prepričana
sem
,
da
je
vohunja
,
“
odgovori
za
nekaj
časa
.
Jurij
Skopec
odmahne
z
roko
.
„
Ti
zopet
prečrno
vidiš
,
drago
dete
,
“
pomiruje
jo
,
„
jaz
pa
mislim
,
da
lepa
tujka
—
“
„
Imenuješ
jo
lepo
?
“
pretrga
mu
besedo
v
razljuteni
strasti
.
„
No
seveda
,
saj
ni
grda
,
“
nadaljuje
Jurij
Skopec
,
sicer
je
pa
ženska
po
mojem
mnenji
iz
boljših
krogov
ter
je
nekaj
zakrivila
,
kar
jo
je
primoralo
,
da
se
ogiblje
ljudij
.
“
Amalija
se
ne
more
več
brzdati
.
„
Tukaj
ne
sme
ostati
,
“
togoti
se
,
„
jaz
tega
ne
trpim
,
ne
,
ne
—
naj
gre
zopet
svojo
pot
!
“
„
Zakaj
pa
?
“
Amalija
so
k
Juriju
Skopcu
pripogne
,
da
jo
le
on
more
razumeti
.
„
Sovražim
jo
,
“
glasi
se
od
njenih
rudečih
ustnic
,
„
da
,
sovražim
jo
.
Sedaj
ž
njo
kramljaš
,
in
če
še
dalje
tu
ostane
—
storil
boš
še
več
—
ljubil
jo
boš
.
“
„
Amalija
,
prosim
Te
!
“
„
Slutim
,
“
škriplje
raztogotena
tolovajka
,
„
to
mi
pravi
neki
notranji
glas
.
“
Jurij
Skopec
postane
nejevoljen
.
„
Duša
moja
,
“
zavrne
jo
odločno
,
„
ljubim
Te
presrčno
,
toda
zapovedovati
si
ne
dam
od
nikogar
,
zapomni
si
to
!
In
pred
vsem
ne
trpim
ljubosumnih
prizorov
.
Tujka
ostane
tukaj
—
gotovo
jo
preganjajo
—
po
moji
volji
se
mora
zgoditi
—
ugovora
ne
poznam
!
“
Jurij
Skopec
govori
resno
,
toda
prijazno
,
vendar
pa
Amalija
omahuje
,
kakor
bi
jo
bila
zadela
pest
v
obraz
.
„
Oh
,
dobro
—
dobro
,
“
šepeta
,
sedaj
vem
dosti
,
toda
—
vendar
ne
pustim
,
da
mi
druga
ukrade
njegovo
srce
—
ne
,
ne
,
moj
mora
ostati
,
in
lepa
tujka
—
oj
,
ne
bo
mi
kmalu
več
nevarna
—
spravila
jo
bom
s
pota
in
če
radovoljno
ne
zapusti
taborišča
,
potem
to
kačo
—
ubijem
!
“
Po
dovršenem
napadu
.
—
Pri
ognju
.
—
Novi
tovariši
.
—
V
taboru
tolovajk
.
—
Strast
.
—
Prisega
v
kapelici
.
—
Pobratimija
.
Jurij
Skopec
se
vrača
počasi
v
tabor
.
Obraz
njegov
je
teman
—
tiho
govori
sam
sabo
,
slabe
volje
je
.
Smukač
mu
prihaja
nasproti
.
„
No
,
“
praša
,
„
kako
Vam
je
moja
spremljevalka
všeč
?
“
Jurij
Skopec
gleda
na
stran
.
„
Prav
lepa
je
!
“
„
Kaj
ne
da
,
glavar
,
“
muza
se
Smukač
,
„
ta
ženska
ima
ogenj
.
Res
,
da
ne
vem
,
kdo
je
prav
za
prav
,
toda
kaj
naj
si
zaradi
tega
glavo
belim
?
Če
ima
tudi
kaj
na
svojem
rovašu
—
bes
te
lopi
,
kaj
pa
je
potem
?
Prava
tolovajska
nevesta
mora
itak
imeti
svojo
preteklost
,
vsaka
ne
more
biti
tako
nedolžna
,
kakor
Vaša
Amalija
.
“
Jurij
Skopec
molči
.
„
To
je
seveda
vsa
drugačna
punica
,
“
nadaljuje
Smukač
-
;
„
Amalija
je
svojo
nedolžnost
ohranila
,
čeravno
so
jej
že
ponujali
cele
kupe
zlate
.
Vam
je
vse
dala
,
glavar
,
lepa
je
in
Vi
ste
njen
prvi
ljubček
.
Oj
,
to
je
veliko
vredno
!
“
Tolovajski
glavar
je
menda
te
besede
preslišal
.
„
Ti
si
v
lepo
tujko
menda
že
črez
ušesa
zaljubljen
,
“
praša
svojega
zaupnega
tovariša
.
Smukač
se
reži
po
celem
obrazu
.
„
Ne
tajim
tega
,
glavar
,
grozno
jo
imam
rad
ter
upam
,
da
se
bo
kmalu
dala
pregovoriti
.
Po
mojem
mnenji
je
že
dosti
radosti
užila
in
zaradi
tega
se
tudi
ne
bo
dosti
branila
.
“
„
Želim
Ti
prav
veliko
sreče
.
“
Jurij
Skopec
te
besede
posebno
pomenljivo
naglaša
,
saj
pa
že
tudi
sam
zapeljivo
Sabino
z
dopadajenjem
gleda
.
Smukač
vsega
tega
ne
zapazi
.
Tako
je
v
mislih
na
svojo
bodočo
ljubezensko
srečo
zamaknen
,
da
ne
vidi
,
kako
čuden
smehljaj
se
ziblje
na
glavarjevem
obrazu
.
V
tem
trenotku
nastane
v
taboru
velik
vrišč
.
Čujejo
se
glasni
,
veseli
kriki
ter
smejanje
.
Jurij
Skopec
urno
odhiti
.
„
Ali
vas
je
sam
vrag
premotil
,
“
kliče
svojim
ljudem
že
od
daleč
,
„
kako
morete
tako
divjati
,
da
se
po
celem
gojzdu
razlega
?
“
„
Glavar
,
glavar
!
“
pravi
Cekmar
,
„
poglejte
vendar
,
tu
so
novi
tovariši
,
možakarji
,
o
katerih
smo
mislili
,
da
so
jih
krokarji
že
davno
na
vislicah
do
kosti
oglodali
.
“
„
Hvala
lepa
za
dobrotno
željo
,
“
zarenči
globok
glas
.
Jurij
Skopec
pristopi
.
Tolovaji
odpro
krog
,
v
katerem
zagleda
tri
tujce
in
neko
žensko
.
V
prvem
hipu
spozna
,
da
so
to
že
stari
izurjeni
rokovnjači
.
—
Prvi
je
prileten
možakar
z
mršavo
polno
brado
—
na
obrazu
se
mu
bere
predrznost
in
trmoglavost
.
Tolovajski
glavar
se
mu
približa
.
„
Kako
se
zovete
?
“
praša
ter
stisne
njegovo
medvedjo
taco
.
—
„
Krištof
Pantè
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
pobrisal
sem
jo
iz
zagrebške
ječe
.
Smukač
me
že
od
poprej
pozna
,
povedal
Vam
bo
,
koliko
sem
vreden
,
glavar
.
“
Jurij
Skopec
vidi
,
da
so
prišleci
stari
znanci
njegovih
tovarišev
,
ter
se
veseli
,
da
se
je
njegova
četa
za
nekaj
mož
pomnožila
.
Poleg
Krištofa
stojita
dva
mlajša
moža
.
„
Jaz
sem
Janko
Hrvat
,
“
predstavlja
se
joden
izmed
njiju
,
„
in
tu
je
moja
žena
Jera
.
Če
je
treba
kje
kaj
poizvedeti
,
boljših
ne
najdete
,
kakor
sva
midva
.
“
„
In
jaz
se
imenujem
Andrej
Černič
,
glavar
,
“
zakliče
slednji
došlecev
,
„
Smukač
je
moj
prijatelj
.
Gotovo
Vam
je
že
o
meni
pravil
.
“
Jurij
Skopec
pogleduje
Černiča
s
posebno
velikim
zanimanjem
.
Seveda
mu
je
Smukač
že
o
predrznežu
pripovedoval
,
čegar
skoro
dekliški
obraz
z
malimi
zavitimi
brkicami
bi
človeku
poprej
rekel
,
da
je
to
kak
imeniten
mestni
gospodič
,
ne
pa
tolovaj
.
Iz
njegovih
črnih
očij
se
sveti
pravcato
neukrotljiva
odločnost
,
kar
dokazuje
,
da
je
mladi
,
zali
mož
pogumem
,
kakor
malokdo
.
Jurij
Skopec
je
zadovoljen
.
Sedaj
se
še
proti
Hrvatovi
ženi
obrne
.
Jera
je
Čerina
,
to
jej
mora
sovražnik
pustiti
,
toda
na
njenem
obrazu
se
bere
zvijačnost
in
hudobnost
.
Gotovo
je
ta
ženska
,
kakor
pravi
ljudstvo
,
z
vsemi
‚
žavbami
‘
namazana
.
Janko
Hrvat
se
menda
sam
svoje
boljše
zakonske
polovice
nekoliko
boji
.
To
so
tedaj
novi
člani
tolovajske
čete
.
Jurij
Skopec
je
prepričan
,
da
bodo
vsi
štirje
koristni
člani
njegovega
krdela
.
Zapriseči
mora
tri
možakarje
še
danes
.
Jera
pa
naj
ostane
pri
dekletih
,
s
čemur
je
ta
tudi
takoj
zadovoljna
—
celo
radostno
se
nasmehlja
,
ko
čuje
,
da
dobi
tako
tovaršijo
.
Nemudoma
odide
v
ženski
tabor
.
Mej
tem
zbudi
Jurij
Skopec
vse
tolovaje
,
ki
so
bili
po
noči
ž
njim
v
samostanu
.
Vsi
morajo
biti
pričujoči
,
ko
bodo
novinci
prisegali
grozovito
prisego
.
Jurij
Skopec
narekuje
prisego
,
Pantè
,
Hrvat
in
Černič
pa
jo
izgovarjajo
za
njim
.
Radi
vsi
trije
to
store
,
kajti
Jurij
Skopec
je
postal
že
tako
slovit
,
da
hočejo
z
veseljem
služiti
tako
imenitnemu
tolovajskemu
glavarju
.
Potem
prineso
vina
in
radostno
popivanje
zaključi
pristop
treh
divjih
tovarišev
.
Pred
vsem
drugim
ugaja
Juriju
Skopcu
posebno
Andrej
Černič
.
Olikano
kretanje
in
govorjenje
mladega
moža
mu
je
všeč
ter
sluti
,
da
Černič
ni
njegovo
pravo
ime
in
da
je
iz
imenitne
hiše
.
—
Za
prijatelja
ga
hoče
imeti
,
ž
njim
se
bo
lahko
o
marsičem
pomenil
,
česar
z
dosedanjima
zaupnikoma
,
Smukačem
in
Cekinarjem
,
ni
mogel
storiti
,
ker
sta
skoro
brez
vsake
boljše
izobrazbe
.
Posebno
Smukač
je
divji
in
surov
,
njegovega
tovariša
Cekinarja
pa
je
še
le
zadnji
čas
ljubezen
do
Uršike
nekoliko
zblažila
.
Ni
čudo
tedaj
,
če
že
v
prvem
trenotku
glavar
išče
znanstva
mladega
moža
,
s
katerim
živahno
kramlja
,
poleg
malega
ognja
sedeč
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Povrnimo
se
v
dekliški
tabor
.
Amalija
ni
skušala
,
Jurija
Skopca
zadrževati
,
toda
v
njenih
očeh
se
peklensko
žari
.
Ko
izgine
tolovajski
glavar
za
grmovjem
,
hiti
krasna
deklica
k
svoji
prijateljici
Uršiki
.
Deklici
se
nekaj
časa
tajnostno
pomenkujete
,
in
ko
se
zopet
k
svojim
tovaršicam
obrnete
,
začuje
se
znamenje
,
ki
kliče
vsa
dekle
ta
skupaj
k
ognju
.
Hipoma
se
to
zgodi
.
—
Celo
straže
prihite
,
tudi
Lenčika
,
ki
je
zopet
v
moški
obleki
.
Konečno
se
približa
Sabina
Rotenturnska
krogu
dekliških
tolovajev
.
„
Pojdite
z
menoj
!
“
zakliče
lepa
ljubica
Jurija
Skopca
.
„
Vse
pojdite
z
menoj
—
vse
brez
izjeme
—
povedati
Vam
moram
nekaj
važnega
.
“
Uršika
mej
tem
nekaj
recij
v
platneno
ruto
zavije
.
Hitro
odidejo
na
mal
griček
,
na
kojega
obnožji
leži
dekliški
tabor
.
Tudi
Sabina
gre
ž
njimi
,
saj
se
mora
tako
vesti
,
kakor
bi
nameravala
do
svoje
smrti
ostati
zvesta
tovaršica
pogumnih
tolovajk
.
In
čudno
—
iz
njenih
očij
odseva
neka
prikrita
zadovoljnost
,
skoro
sreča
—
odkar
je
z
Jurijem
Skopcem
govorila
,
postala
je
vsa
predrugačena
.
Ali
se
je
v
zalega
moža
zaljubila
?
Kdo
ve
?
Žensko
srce
je
večna
uganjka
.
Amalija
ponosno
koraka
prva
—
Uršika
kot
zadnja
malega
krdelca
.
Tako
pridejo
dekleta
na
vrh
griča
.
Tu
gori
,
sredi
lesničevja
,
stoji
mala
kapelica
.
Prav
za
prav
so
to
le
še
ostanki
prejšnjo
,
zelo
znamenite
kapele
,
lesena
streha
je
popolnoma
razdrapana
,
zidovje
pa
pol
razpalo
.
Amalija
za
trenotek
postoji
.
Bledi
mesec
obseva
njeno
razkošno
postavo
—
lepa
je
,
krasna
.
Ko
pa
se
obrne
ter
zagleda
Sabino
,
stemni
se
jej
obraz
—
ta
tujka
je
še
bolj
zapeljiva
.
Tudi
ona
pogleda
njo
.
Amalija
stiska
ustnice
,
da
so
mali
njeni
zobčki
globoko
zasade
v
rudeče
meso
.
Toda
molči
in
odide
v
kapelo
,
kamor
jej
ostale
tolovajke
sledijo
.
Uršika
stopi
sedaj
k
svoji
prijateljici
.
Amalija
je
resna
.
„
Pripravi
vse
,
“
zapoveduje
Uršiki
,
„
jutro
se
bliža
,
in
predno
nas
prvi
solnčni
žarek
pozdravi
,
mora
biti
vse
končano
.
Žuri
se
,
draga
prijateljica
.
“
Uršika
takoj
prične
.
Dekleta
se
čudijo
.
Kaj
to
pomeni
?
Amalija
je
tako
slovesno-resna
,
da
,
obraz
njen
je
naravnost
teman
?
Ali
kaj
posebnega
namerava
?
Tolovajke
se
še
bolj
zavzamejo
,
ko
Uršika
platneno
ruto
odveže
.
Dva
srebrna
svečnika
postavi
na
kamenito
ploščo
malega
oltarja
.
Ta
srebrnina
je
bila
še
pred
nekaterimi
urami
last
Blanske
gospode
.
Uršika
urno
prižge
dve
voščeni
sveči
,
ki
motno
obsevate
molčečo
družbo
.
Še
več
rečij
je
v
ruti
zavitih
.
Velik
,
težak
zlat
kelih
—
obsežna
steklenica
in
ojstro
bodalo
.
Vse
to
leži
sedaj
na
altarčku
.
Kaj
pomeni
to
?
Amalija
pristopi
k
altarju
.
„
Pridite
bliže
k
meni
,
vse
!
“
pravi
Jurijeva
ljubica
zapovedujoče
.
Dekleta
ubogajo
.
Tudi
Sabina
se
ne
obotavlja
,
kajti
paziti
mora
,
da
ne
postane
sumljiva
,
hliniti
se
mora
,
kakor
da
bi
bila
z
dušo
in
telesom
prava
pristašica
tolovajske
čete
.
Amalija
dvigne
desnico
.
„
Tovarišice
,
prijateljice
!
“
pravi
jakim
,
odločnim
glasom
,
pripeljala
sem
Vas
semkaj
,
da
se
še
bolj
jedna
drugi
približamo
.
Združiti
se
hočemo
še
tesneje
,
kakor
dosedaj
,
nerazrušjjivo
,
in
Ve
vse
mi
prisezite
,
da
se
hočete
po
moji
volji
ravnati
,
kajti
Uršika
je
z
menoj
jedina
.
“
Tiho
je
v
kapeli
,
kakor
v
grobu
.
„
Me
živimo
sicer
same
za-se
,
“
nadaljuje
,
„
toda
poleg
nas
tabori
krdelo
divjih
možakarjev
.
Jurij
Skopec
gleda
sicer
na
strog
red
“
—
tu
se
jej
glas
trese
—
„
toda
mogoče
je
,
da
se
nam
v
njegovi
nenavzočnosti
doma
ostali
tolovaji
v
pijanosti
ali
v
razuzdani
strasti
približajo
.
Konečno
smo
takim
ljudem
nasproti
le
slabotne
deklice
.
Jeden
ali
drugi
bi
morebiti
skušal
siloma
doseči
,
da
bi
se
mu
katera
nas
prijateljic
morala
kot
ljubica
udati
.
Menda
me
razumete
?
“
„
Da
,
da
,
razumemo
.
Toda
nikdo
se
nas
ne
sme
dotakniti
—
oborožene
smo
!
“
„
Tako
je
,
“
pritrjuje
Amalija
,
„
toda
kaj
pomagajo
samo
lepe
besede
?
Zgodi
se
lahko
,
da
ostane
samo
straža
doma
,
ali
pa
da
tak
silovitnež
spečo
napade
.
“
„
Maščevale
bi
se
potem
!
“
zakličejo
vse
deklice
s
pretečim
glasom
.
„
Dobro
,
to
sem
hotela
slišati
!
Vez
pa
,
ki
nas
bo
odslej
družila
,
bo
še
močnejša
,
kakor
sama
obljuba
.
Sestre
hočemo
postati
—
po
krvi
,
da
,
to
hočemo
jedna
drugi
biti
,
in
sedaj
me
natanko
poslušajte
!
“
Zopet
je
vse
tiho
.
„
Sestre
,
“
nadaljuje
Amalija
slovesno
,
„
Vam
vsem
je
znano
,
koliko
moč
ima
ljubezen
.
Nikdo
na
svetu
se
temu
čutu
ne
more
zoperstavljati
tudi
me
ne
,
ki
smo
tudi
od
krvi
in
mesa
.
Glejte
mene
—
jaz
ljubim
Jurija
Skopca
—
njegova
nevesta
sem
.
Ve
druge
še
niste
volile
,
toda
tudi
za
Vas
bo
prišel
presrečen
čas
,
ko
Vas
bo
z
izvoljenci
srca
vezala
vroča
ljubezen
.
“
Deklice
se
smehljajo
in
Uršika
zarudi
,
spominjajoča
se
Cekinarja
,
svojega
rešitelja
.
Ljubi
ga
,
toda
še
vedno
ni
njegova
postala
.
„
Sestre
,
“
zakliče
Amalija
glasno
,
„
sedaj
čujte
,
kako
prisego
zahtevam
od
Vas
.
Če
katera
izmed
Vas
ljubi
tolovaja
—
dobro
—
zgodi
naj
se
njena
volja
.
Toda
s
svojim
izvoljencem
ne
sme
iti
v
tabor
Jurija
Skopca
,
tam
bi
postala
žrtva
drugih
zverinskih
divjakov
.
Ljubček
njen
mora
k
njej
v
naše
taborišče
priti
ter
le
gotovo
dni
živeti
v
njeni
družbi
.
Vsaka
,
ki
si
izbere
častilca
,
mora
to
naznaniti
odboru
,
ki
ga
me
izvolimo
,
potem
pa
se
tudi
po
njegovih
navedbah
nepogojno
ravnati
.
Ali
hočete
to
obljubiti
?
“
„
Da
,
da
,
obljubujemo
!
“
glasi
se
splošni
odgovor
.
„
Drugega
od
Vas
tudi
nisem
pričakovala
,
“
prikima
jim
Amalija
,
„
saj
vidite
,
da
skrbim
le
za
Vaš
blagor
.
In
še
nekaj
morate
priseči
.
Ko
bi
kdo
izmed
tolovajev
pregrešil
nasilstvo
,
maščevati
se
hočemo
neusmiljeno
.
Umreti
mora
taka
grdoba
,
in
niti
sam
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
ga
ne
bode
mogel
rešiti
.
“
„
Da
to
hočemo
!
“
kličejo
dekleta
,
„
umorile
bodemo
vsacega
,
ki
bi
jedno
izmed
nas
onečastil
.
Le
prostovoljno
se
hočemo
možu
svojega
srca
udati
.
“
Amalija
pogleda
Sabino
od
časa
do
časa
.
Obraz
joj
postane
teman
,
ko
zapazi
,
da
pritrjuje
tujka
najživahneje
izmed
vseh
.
„
In
vendar
je
vragiea
izdajalka
,
“
sika
lepa
Amalija
,
hlini
se
,
toda
jaz
jo
bom
že
razkrinkala
.
“
Obrne
se
proti
Uršiki
.
„
Napolni
kelih
z
vinom
,
“
ukazuje
mirno
.
Uršika
natoči
iz
velike
steklenice
v
zlati
kelih
rudečega
vina
—
„
Sedaj
mi
daj
bodalo
!
“
Z
desnico
prime
ojstro
orožje
.
„
Glejte
semkaj
!
“
oglasi
se
Jurijeva
ljubica
z
nova
,
„
in
posnemajte
me
,
kakor
vidite
mene
storiti
.
“
Deklice
se
bližje
drenjajo
.
Vidijo
,
kako
Amalija
hitro
odpenja
lovsko
suknjo
.
Sedaj
snežno-belo
srajco
nekolika
odrine
,
da
se
vidi
del
njenih
prsij
.
Ojstro
bodalo
rani
baržunasto
kožo
in
prikaže
se
nekaj
kapljic
rudeče
krvi
,
ki
jih
vlovi
v
zlati
kelih
.
„
Uršika
,
stori
po
mojem
vzgledu
!
“
Nobena
se
ne
obotavlja
.
Skoraj
peklenska
navdušenost
se
sveti
na
dekliških
obrazih
in
vsaka
tolovajka
spusti
nekaj
kapljic
srčne
krvi
v
vino
.
Nazadnje
pride
tudi
Sabina
na
vrsto
.
Amalija
še
vedno
misli
,
da
se
bo
njena
tekmovalka
branila
,
izpolniti
njeno
voljo
.
Toda
moti
se
.
Sabina
odpne
svojo
obleko
.
„
Oj
,
kako
lepa
je
,
ta
vragica
,
“
sika
Jurijeva
nevesta
,
„
kako
lepa
je
in
pa
kako
jo
sovražim
!
“
Ali
je
Sabina
te
besede
slišala
?
Tako
čudno
se
smehlja
,
ko
vidi
,
kako
jo
vsa
dekleta
,
kakor
boginjo
lepote
občudujejo
.
Rotenturnska
razuzdanka
izvrši
,
kakor
je
videla
druge
storiti
.
Amalija
stiska
pesti
.
„
Igralka
je
,
“
šepeta
togotno
,
„
ha
,
izdajalka
je
,
—
še
več
,
oropati
me
hoče
mojega
ljubčka
.
“
—
Uršika
jo
cuka
za
rokav
.
„
Kaj
naj
se
sedaj
zgodi
?
“
Takoj
je
Amalija
streznena
.
„
Prisezite
!
“
zakliče
glasno
ter
zgrabi
kelih
,
„
prisezite
,
da
bodete
vse
storile
,
kar
Vam
velevam
.
In
ko
ste
tega
vina
nekoliko
popile
,
potem
smo
posestrine
,
katere
veže
srčna
kri
.
Kdor
prelomi
prisego
—
izgubljen
je
—
izdajalko
bodemo
kaznovale
—
krivoprisežnica
naj
umrje
pod
največjimi
mukami
!
“
Pri
tem
srpo
gleda
Sabino
,
ki
pa
ne
povesi
svojih
očij
.
Neustrašena
odgovarja
Amalijinemu
pogledu
.
„
Ali
hočete
to
priseči
?
“
„
Hočemo
!
“
„
Prisegajte
!
“
„
Prisegamo
!
“
zakličejo
dekleta
kakor
iz
jednih
ust
.
Amalija
pije
iz
keliha
,
v
katerem
je
vino
s
krvjo
pomešano
,
potem
pa
ga
ponudi
Uršiki
.
„
Pijte
!
“
izpodbuja
jih
,
„
to
je
še-le
pravo
posvečenje
naše
zveze
.
Katera
pa
to
prisego
prelomi
,
gorje
jej
—
gorje
!
“
In
zopet
pogleda
Sabino
.
Ta
pa
se
smehlja
ter
mirnim
obrazom
prime
kelih
.
Smehlja
se
tudi
,
ko
pije
,
Amaliji
pa
se
obraz
zmrači
.
Tolovajskega
glavarja
ljubica
že
skoraj
dvoji
—
je-li
Sabina
izdajalka
ali
ne
?
Na
vsak
način
pa
je
nevarna
tekmovalka
v
Jurijevi
ljubezni
.
Amalija
z
nova
dvigne
desnico
.
„
In
sedaj
me
poslušajte
!
“
zakliče
Amalija
plamtečih
očij
,
„
odslej
ne
sme
nobeden
tolovaj
brez
našega
dovoljenja
stopiti
v
naš
tabor
,
razven
Jurija
Skopca
—
vsakega
bodemo
siloma
prognale
.
“
„
Tako
bodi
!
“
„
Sedaj
izvolite
odbor
,
ki
bo
odločeval
,
kadar
si
bo
katera
izmed
nas
sester
izvolila
svojega
ljubčka
.
—
Tri
odbornice
zadostujejo
,
ki
bodo
vedno
skrbele
za
red
in
našo
čast
.
“
Dekleta
živahno
pritrdijo
in
kmalu
se
zjedinijo
v
volitvi
.
Amalija
,
Uršika
in
Lenčika
,
ta
trojica
bo
v
bodoče
v
vseh
ljubimskih
zadevah
odločevala
.
Amalija
je
zadovoljna
,
kajti
prepričana
je
,
da
se
ostali
dve
odbornici
ne
bodete
upirali
njenim
ukrepom
.
„
Prisega
je
končana
,
odbor
izvoljen
,
“
pravi
Amalija
.
„
Odbor
tudi
takoj
nastopi
svoj
nalog
.
Prašam
Vas
tedaj
,
ali
si
je
že
katera
sestra
izbrala
svojega
ljubčka
?
“
Vse
molče
.
Amalija
Uršiko
prašaje
pogleda
.
„
In
Ti
?
“
zašepeta
tiho
.
„
Pozneje
,
pozneje
,
“
smehlja
se
Uršika
zarudela
,
„
ostati
hočem
še
prosta
,
to
je
tako
lepo
—
moževa
ljubezen
nas
kuje
v
spone
.
“
„
Da
,
prav
govoriš
,
“
mrmra
Amalija
,
„
kot
Amaconke
smo
proste
—
kot
ljubice
sužnje
svojih
mož
.
Toda
,
kdo
more
svojemu
srcu
velevati
?
“
Zlato
solnce
pošilja
svoje
prve
žarke
na
vzbujajočo
se
naravo
.
„
Nov
dan
vstaja
—
nov
dan
posebno
za
nas
posestrine
.
Zveza
naša
je
sklenjena
,
čuvajte
se
,
da
je
ne
prelomite
!
Sodila
bi
jaz
nezvesto
pregrešnico
strogo
,
neizprosno
,
brez
vsakega
usmiljenja
!
“
Kramar
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
—
Uporni
rudarji
.
—
Jurij
Skopec
okraden
.
—
Skrivališče
.
—
Ogljar
Tone
.
—
Dekliški
tolovaji
.
Po
trebenjskem
gojzdu
na
Dolenjskem
se
plazijo
divje
postave
.
Toda
to
niso
tolovaji
,
marveč
možje
so
v
obnošenih
,
zakrpanih
rudarskih
opravah
.
Stric
je
imel
srečo
,
da
jih
je
našel
,
potem
pa
je
šel
po
svojega
tovariša
‚
rudečega
Tomaža
‘
.
Obema
potem
ni
bilo
težko
,
pridobiti
jih
zase
,
tem
manj
ker
je
bil
ravno
zadnji
čas
lov
na
divjačino
jako
nevspešen
.
Bivšim
radarjem
tudi
že
gore
tla
pod
nogami
,
kajti
pričeli
so
jih
od
vseh
strani
preganjati
.
Srčno
si
tedaj
žele
,
da
bi
prišli
kolikor
hitro
je
mogoče
od
tod
.
V
tej
sili
jima
ponudba
obeh
hudobnežev
ravno
prav
ugaja
.
—
Kramar
,
kakor
bodemo
v
bodoče
imenovali
Amalijinega
strica
,
obeta
upornikom
zlate
gradove
,
pridobi
si
ljudi
popolnoma
na
svojo
stran
—
sedaj
se
bo
mogel
z
Jurijem
Skopcem
kosati
.
Oba
lopova
se
najprvo
posvetujeta
.
„
Dvanajst
predrznih
možakarjev
imava
,
“
pravi
Kramar
,
„
korenjake
,
ki
vedo
,
da
jih
čakajo
vislice
,
če
jih
oblastnije
dobe
v
svoje
roke
,
kajti
tatvina
se
vedno
s
smrtjo
kaznuje
,
vrhu
tega
so
pa
pri
uporu
tudi
še
jednega
rudarskega
uradnika
ubili
.
S
takimi
obupanci
lahko
vse
pričnemo
,
in
mislim
,
da
najprvo
iztrgamo
Juriju
Skopcu
krasno
Amalijo
.
“
„
Seveda
,
“
zakliče
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
„
Amalija
mora
moja
žena
postati
,
potem
bomo
pa
Jurija
Skopca
posnemali
ter
živeli
kot
pravi
tolovaji
.
“
„
Počasi
—
počasi
,
“
svari
ga
Kramar
,
„
naglica
ni
dobra
.
Kdo
bo
pa
tako
neumen
ter
zamotaval
lepo
nagrado
,
katero
nama
je
tujka
obljubila
?
Sedaj
smo
še
pošteni
meščani
,
dokler
nimava
zaslužka
v
žepu
.
Potem
še-le
storiva
,
kar
se
nama
zljubi
.
“
„
Prav
imate
,
popolnoma
prav
,
Kramar
.
Kaj
pa
nama
je
najprvo
storiti
?
“
„
Naj
poprej
morava
najti
skrivališče
,
da
naši
na
pol
izstradani
ljudje
zopet
pridejo
da
zaželjenega
počitka
.
Stavim
,
da
je
Jurij
Skopec
v
dolinici
skril
mnogo
lepih
rečij
—
no
,
pa
saj
se
bova
na
lastne
oči
prepričala
!
“
„
Tedaj
pa
odrinimo
!
“
Pridružita
se
podivjanim
rudarjem
,
ki
so
v
svoji
revščini
bolj
strašilom
med
turšico
podobni
,
kakor
ljudem
.
Sedaj
so
samega
glada
krotki
,
toda
Kramar
dobro
ve
,
da
bodo
pri
prvi
ugodni
priliki
pokazali
,
kako
ljuti
divjaki
so
.
Bivše
rudarje
pelje
v
skrito
dolinico
v
razpoklino
.
Jurij
Skopec
pri
slednji
ni
postavil
straže
,
češ
,
saj
podzemeljske
jame
itak
nobeden
ne
najde
.
Tudi
so
barona
Frankovskega
v
drugo
oddaljeno
skrivališče
s
služabnikom
vred
odpeljali
,
potem
pa
vhod
zadelali
.
To
pa
Tomaža
in
Kramarja
ne
premoti
.
Svojim
ljudem
ukažeta
,
naj
kamenje
odvale
.
„
Jama
?
“
čudi
se
najdivjiši
izmed
nekdanjih
rudarjev
.
„
Kaj
hočemo
tu
notri
,
ali
nas
imate
za
norca
?
“
„
Rekel
sem
Vam
,
da
odvalite
kamenje
,
“
zavrne
jih
Kramar
.
„
Ubogajte
,
potem
bodete
že
videli
,
da
sem
imel
prav
!
“
Godrnjaje
ubogajo
izstradanci
.
Začetkoma
delajo
le
malomarno
,
konečno
,
ko
zagledajo
temno
razpoklino
,
vedno
urneje
.
Kmalu
je
vhod
prost
.
Urno
prižgo
trske
,
ki
leže
v
jami
.
Tam
koncem
razpokiine
so
nakopičene
vreče
.
Ko
jih
odvežejo
,
zagledajo
bliščeč
zaklad
,
srebrnino
in
zlatnino
,
poleg
tega
pa
tudi
veliko
živeža
.
Uporniki
samega
veselja
vriskajo
.
„
No
,
kaj
sem
Vam
rekel
?
“
zakliče
Kramar
ponosno
.
„
Sedaj
imate
dosti
,
da
si
napolnite
želodce
.
Saj
je
pa
tudi
zadnji
čas
!
Čudež
je
,
da
se
ne
sliši
,
kako
Vam
kosti
šklopotajo
.
“
Možje
se
hočejo
dragocenosti
polastiti
.
„
Stojte
,
kam
se
Vam
tako
mudi
?
“
ukazuje
Kramar
.
„
To
nima
nobenega
pomena
,
da
bi
se
mi
vsi
težko
obložili
.
Razdelili
bodemo
med
nas
samo
,
kar
je
gotovega
denarja
tukaj
,
vse
ostalo
pa
v
kaki
drugi
razpoklini
poskrili
.
Takih
se
tu
v
okolici
ne
manjka
.
“
„
To
je
res
,
“
odgovarja
jeden
možakarjev
.
„
Jaz
sem
iz
tega
kraja
doma
,
znano
mi
je
dosti
skrivališč
,
kakoršno
potrebujemo
.
“
„
Glavna
stvar
je
,
da
podzemeljska
jama
ne
bo
preveč
oddaljena
