napotikakor
v
začetku
.
V
zadoščenje
ji
je
bilo
,
če
mu
je
dišala
jed
,
če
je
dobro
spal
.
Privoščila
mu
je
vse
.
Ali
bolelo
jo
je
,
da
ni
deležna
tiste
otroške
ljubezni
,
ki
jo
je
videla
pri
drugih
.
Da
bi
žarečega
lica
k
njej
pritekel
kakor
drugi
k
svojim
materam
,
da
bi
se
je
oklenil
in
hrepenel
po
njenem
poljubu
kakor
drugi
,
da
bi
v
svojih
malih
stiskah
pri
njej
iskal
zavetja
kakor
drugi
!
Zakaj
ni
bil
tak
kakor
drugi
?
Ali
pa
le
ona
ni
bila
enaka
drugim
materam
?
Pa
saj
ga
je
imela
rada
!
Pogrešala
ga
je
na
vseh
koncih
in
krajih
:
postelja
njegova
prazna
,
prazen
njegov
stol
pri
mizi
,
prazen
prostor
pri
polici
pred
oknom
,
kjer
se
je
učil
in
delal
svoje
naloge
,
in
od
nikoder
njegovega
glasu
–
ali
so
jo
malo
bolele
te
praznote
?
In
ko
ji
je
slednjič
razodelo
prvo
pismo
sestre
Mice
vse
gorje
mlade
zbegane
duše
,
ki
se
boji
lastnega
doma
in
obupava
,
in
sta
ji
najdeni
denar
in
gnezdece
v
drvarnici
živo
pričala
o
bojih
in
trpljenju
njenega
edinca
,
tačas
se
ji
je
zbudila
iz
morja
skrbi
in
bolečin
tista
silna
materinska
ljubezen
,
ki
tvori
iz
matere
in
otroka
eno
samo
bitje
in
ni
stvari
na
svetu
,
da
bi
jo
omajala
.
S
postajice
se
je
po
bližnjici
podvizala
na
dom
sestre
Mice
.
Bil
je
nekdaj
tudi
njen
dom
.
Lepa
vrsta
let
je
že
pretekla
,
odkar
ga
je
zapustila
in
šla
po
zaslužku
,
marsikaj
se
je
spremenilo
.
Sestre
Mice
rajnki
mož
je
bil
umrl
v
Ameriki
;
od
tod
ji
je
bil
poslal
nekaj
tisočakov
,
tudi
zavarovalnino
je
dobila
za
njim
,
pa
je
marsikaj
popravila
pri
hiši
,
postavila
gospodarska
poslopja
,
prikupila
sveta
.
Ali
navzlic
vsem
spremembam
je
dom
ostal
dom
.
Krajina
je
ostala
ista
in
zrak
je
bil
isti
in
vonj
–
sto
in
sto
spominov
na
mlada
leta
ji
je
bil
ta
vonj
–
in
skupina
glasov
,
ki
ji
je
udarjala
ob
uho
od
ljudi
,
živali
,
mlina
,
narave
,
ji
je
bila
vajena
in
znana
vsak
kraj
ima
pač
svojo
harmonijo
zvokov
.
Že
dolgo
je
bila
proč
od
tod
,
tudi
navzkriž
sta
si
že
bili
medtem
večkrat
s
sestro
Mico
,
vendar
še
se
je
čutila
tod
domačo
.
Prestopila
je
hišni
prag
,
stala
v
hladni
veži
,
iz
kuhinje
se
je
kadilo
in
dišal
je
dim
kakor
pred
dvajsetimi
leti
,
okoli
ognjišča
se
je
sukala
stara
Rozala
,
ki
je
bila
že
njo
pestovala
.
Sestre
ni
bilo
videti
.
Pirčeva
se
ni
mudila
,
ubrala
jo
je
po
tesnih
,
strmih
stopnicah
na
vrh
,
kjer
je
imela
sestra
svojo
izbo
in
je
slutila
tudi
svojega
sina
.
In
ko
je
hitela
gor
,
so
ji
pričakovanje
in
žalost
in
strah
stisnili
srce
in
grlo
,
zaječala
je
in
solze
so
ji
zalile
oči
.
Kako
je
s
Tončkom
?
Ali
je
prišla
še
pravočasno
?
Ali
se
mu
je
poslabšalo
?
Ali
je
ne
bo
več
spoznal
?
Postala
je
pri
vratih
,
nič
ni
bilo
slišati
,
tiho
jih
je
odprla
.
Sestra
Mica
je
sedela
pri
postelji
;
okrenila
je
glavo
,
vstala
in
po
prstih
prišla
k
Pirčevi
.
Resno
in
strogo
je
gledala
.
Pirčeva
pa
se
ni
mogla
držati
,
padla
je
sestri
okoli
vratu
in
zaihtela
tako
na
glas
,
da
je
sestra
Mica
prestrašena
pogledala
proti
postelji
,
položila
prst
na
usta
in
potisnila
Pirčevo
pred
sabo
iz
izbe
na
hodnik
.
»
Malo
je
zaspal
,
«
je
rekla
Mica
,
»
tako
je
potreben
spanja
kakor
riba
vode
,
pa
je
revček
zbegan
,
da
se
venomer
plaši
v
spanju
.
«
Pirčeva
je
stiskala
sestri
roko
in
hitela
izpraševati
:
»
Kako
mu
je
?
Ali
je
nevarno
?
Ali
ima
zdravnika
?
Ali
naj
brzojavim
ponj
?
«
»
Okrožni
zdravnik
je
bil
danes
dopoldne
pri
njem
.
Prihaja
vsak
teden
dvakrat
,
v
vsaki
drugi
hiši
leži
otrok
za
grižo
,
in
kjer
ne
pazijo
ali
bolezen
celó
prikrivajo
,
jim
otroci
mro
kakor
za
kugo
.
Košakovi
so
v
štirinajstih
dneh
kar
tri
pokopali
.
«
»
Kaj
pravi
zdravnik
?
«
je
neprestano
poizvedovala
Pirčeva
.
»
Kaj
!
Lahko
se
obrne
tako
ali
tako
.
Zdravila
je
zapisal
,
recept
sem
že
dala
potu
;
naročil
je
,
kaj
sme
jesti
in
kaj
ne
in
kako
je
treba
paziti
.
«
Pirčeva
je
ganjena
božala
sestri
roko
.
»
Bog
ti
plačaj
ljubezen
in
trud
!
Saj
me
ne
boš
spodila
,
če
ostanem
tu
in
strežem
Tončku
?
«
»
Matere
ne
bom
gonila
od
sina
,
sama
veš
,
da
ne
!
Strežem
mu
jaz
tudi
rada
.
Kaj
pa
poreče
tvoj
on
?
«
»
Kar
hoče
!
Glej
,
sestra
,
tile
zadnji
dnevi
so
bili
zame
huda
šola
,
v
tej
šoli
sem
se
naučila
,
da
je
v
zakonu
otrok
prvi
,
nanj
morata
najprej
gledati
zakonca
,
potem
šele
drug
na
drugega
!
«
V
skupni
skrbi
za
Tončka
so
se
izgubila
sestrama
malenkostna
medsebojna
nasprotja
.
Ves
čas
,
ko
sta
se
menili
,
je
teta
Mica
prisluškovala
k
vratom
.
Zdaj
je
namignila
sestri
,
naj
bo
tiho
,
počasi
je
odprla
duri
,
pogledala
proti
postelji
,
z
roko
velela
sestri
,
naj
ostane
,
kjer
je
,
in
po
prstih
šla
k
postelji
.
Tonček
se
je
nemirno
premetaval
,
oči
so
mu
begale
po
sobi
.
Odejo
je
bil
zbrcal
raz
sebe
,
teta
ga
je
skrbno
odela
in
ga
pobožala
:
»
Lepo
pridno
ajčaj
,
moj
Tonček
!
«
Eno
roko
mu
je
položila
na
njegovo
roko
,
drugo
na
razgreto
čelo
.
Tonček
jo
je
krčevito
prijemal
za
roko
in
ječal
:
»
Teta
,
teta
!
«
Ljubeznivo
ga
je
mirila
;
pravila
mu
je
,
kake
radosti
se
mu
obetajo
,
ko
napenja
spodaj
v
kuhinji
Rozala
vso
svojo
v
teku
dolgih
let
pri
prašičih
in
ljudeh
pridobljeno
učenost
,
da
skuha
bolnemu
Tončku
čim
okusnejšo
in
krepkejšo
kurjo
juhico
–
ta
in
lipov
čaj
sta
še
vsakogar
pozdravila
in
bosta
Tončka
tudi
,
da
bo
hitro
,
hitro
zdrav
.
Ko
bo
zdrav
,
pa
dobi
zajčka
,
lepega
belega
zajčka
,
dolga
ušesa
ima
in
z
njimi
miga
in
deteljico
muli
in
smrček
se
mu
trese
;
pomiga
z
ušesi
,
požene
se
malo
naprej
in
spet
muli
deteljico
in
miga
z
ušesi
in
ima
mehko
dlačico
,
tako
mehko
...
Govorila
mu
je
enakomerno
,
počasi
,
zategujoče
,
kakor
da
mu
poje
,
in
Tonček
se
je
utolažil
,
ustni
sta
se
mu
zaokrožili
v
nasmeh
,
ležal
je
mirno
,
veke
so
mu
lezle
vkupe
.
Kar
je
planil
kvišku
,
se
oklenil
tete
in
pričel
kričati
:
»
Teta
,
teta
,
nikar
!
Ne
domov
,
oče
me
bodo
!
«
Pirčeva
ni
bila
zunaj
strpela
,
tiho
se
je
bila
pomikala
v
sobo
in
bliže
k
postelji
;
kakor
v
molitev
sklenjene
roke
je
pritiskala
na
drhteči
ustnici
in
gledala
s
široko
odprtimi
očmi
.
Pa
jo
je
uzrl
sin
Tonček
in
zdramili
so
se
mu
spomini
na
prestano
in
še
mu
grozeče
trpljenje
pri
starših
,
trepetaje
je
iskal
zavetja
v
naročju
dobre
tete
.
Milo
je
zavekala
mati
in
si
pokrila
obraz
z
rokami
,
zgrudila
se
ob
postelji
na
kolena
in
sklonila
glavo
v
bele
rjuhe
.
Teta
Mica
je
mirila
dečka
:
»
Tonček
,
moj
fant
,
nikar
se
ne
boj
!
Nič
ni
hudega
,
mama
je
prišla
,
rada
te
ima
.
Saj
si
moj
in
ostaneš
pri
meni
,
dokler
boš
hotel
!
Glej
,
mama
se
joka
;
daj
ji
roko
,
pobožaj
jo
,
bolj
te
ima
rada
,
kakor
si
misliš
!
«
Prijela
mu
je
roko
in
jo
nesla
h
glavi
njegove
mame
,
mala
vroča
roka
se
je
vdala
ljubeznivi
sili
in
je
pobožala
mater
.
Mati
je
zgrabila
rokico
in
si
jo
pritiskala
na
oči
in
na
usta
in
jo
močila
s
solzami
.
Teta
Mica
je
dečku
položila
glavo
spet
nazaj
v
blazine
in
ga
lepo
odela
.
»
Le
čakaj
,
zdaj
si
zbujen
–
mamica
ti
prinese
juhe
.
«
Pirčeva
mama
je
poslušno
vstala
,
si
obrisala
oči
in
stopila
po
stopnicah
dol
v
kuhinjo
.
Stara
Rozala
je
stala
pri
ognjišču
in
si
trla
s
predpasnikom
pot
.
Ko
se
ji
je
Pirčeva
dotaknila
ramena
,
se
je
počasi
obrnila
in
ji
brez
začudenja
pokimala
:
»
Ali
si
ti
?
«
Pokazala
je
s
palcem
kvišku
:
»
Fant
je
bolan
.
«
Pirčeva
je
vzela
s
police
skledico
,
iz
predala
žlico
–
vse
je
bilo
kakor
pred
dvajsetimi
leti
–
in
Rozala
je
brez
besedi
iz
lončka
nalila
v
skledico
juhe
in
zraven
dobrohotno
pripomnila
:
»
Ali
tebi
tudi
nalijem
?
«
Pirčeva
je
odkimala
,
da
ne
,
in
hitela
nazaj
po
stopnicah
.
Tonček
je
sedel
na
postelji
in
je
imel
hrbet
zaslonjen
z
blazinami
,
glava
mu
je
klonila
na
stran
,
teta
mu
je
prijazno
prigovarjala
:
»
Glej
,
mama
ti
že
prinaša
juhe
,
tako
je
dobra
,
da
bi
jo
angelci
jedli
,
če
bi
jo
imeli
!
«
Pregrnila
je
predenj
prt
,
vzela
skledico
in
pomešala
juho
,
zajela
je
,
pokusila
,
popihala
in
varno
nesla
žlico
Tončku
k
ustom
.
Pa
se
mu
je
gabil
duh
in
prijele
so
ga
slabosti
,
bledega
kakor
stena
;
kakor
meh
so
mu
šla
pljuča
in
mrzel
pot
mu
je
stal
na
čelu
.
Ženski
sta
ga
držali
in
brisali
,
teta
Mica
z
mirno
,
skrbno
preudarnostjo
,
saj
je
bila
vajena
kretati
se
okoli
otroka
,
ki
ga
je
negovala
od
prvih
dni
vso
dolgo
vrsto
let
–
lastna
mati
pa
razburjena
in
obupana
,
sama
pripravljena
vekati
in
stokati
,
za
vse
drugo
nerodna
.
Zavedala
se
je
tega
in
hudo
ji
je
bilo
.
Tončku
je
omahnila
glava
v
blazino
,
mežal
je
,
le
enakomerna
hitra
sapa
je
kazala
,
da
še
ne
spi
.
Teta
Mica
mu
je
spet
držala
roke
in
mu
s
svojim
ljubim
pripovedovanjem
božala
dušo
:
»
Čakaj
,
moj
fantek
,
da
ti
povem
pravljico
,
lepo
pravljico
o
pastirčku
.
Ta
pastirček
je
imel
sto
ovac
,
pomisli
,
sto
ovac
!
in
jih
je
gnal
na
pašo
.
Pa
pride
do
široke
,
široke
reke
,
onkraj
je
bila
najlepša
paša
,
pa
nič
mostu
čez
vodo
.
Pa
zagleda
čoln
,
ob
bregu
je
bil
privezan
in
tako
majhen
,
več
kakor
ena
ovca
ne
bi
šla
vanj
.
Čeprav
je
bil
majhen
,
pastirček
ga
je
le
bil
vesel
.
Odvezal
ga
je
,
postavil
vanj
ovco
in
odrinil
od
brega
.
Veslal
je
in
veslal
,
reka
je
bila
široka
,
srečno
je
priveslal
do
onega
brega
.
Kako
je
bila
ovca
vesela
lepe
paše
!
Ali
devetindevetdeset
jih
je
bilo
še
na
onem
bregu
.
Pastirček
se
je
koj
vrnil
po
drugo
.
Postavil
jo
je
v
čoln
in
odrinil
od
kraja
.
Veslal
je
in
vesla
,
reka
je
bila
široka
,
srečno
je
priveslal
onkraj
.
Zdaj
sta
bili
že
dve
ovci
na
lepi
paši
,
osemindevetdeset
pa
na
oni
strani
,
pastirček
se
je
hitro
vrnil
po
tretjo
.
Postavil
jo
je
v
čoln
in
odrinil
od
brega
,
veslal
je
in
veslal
,
reka
je
bila
široka
,
srečno
je
priveslal
na
drugi
kraj
.
Zdaj
so
bile
že
tri
ovce
na
lepi
paši
,
sedemindevetdeset
tam
,
pastirček
pa
se
je
ročno
vrnil
po
četrto
...
«
Tako
je
tekla
povest
naprej
,
mirno
in
neprestano
,
kakor
čofota
studenček
v
korito
pred
domačim
hlevom
,
in
preden
je
pastirček
prepeljal
deveto
ovco
čez
široko
reko
,
je
Tonček
že
spal
.
Pirčeva
je
pobožno
gledala
in
poslušala
.
Požirala
je
besede
sestre
Mice
in
jih
z
nemimi
ustnami
ponavljala
.
Ona
ga
ne
bi
znala
tako
uspavati
,
dasi
je
bil
njen
sin
in
mu
je
bila
ona
mati
.
Ali
je
čudo
,
da
je
bolj
domač
pri
teti
kakor
pri
lastnih
starših
?
Ko
sta
mu
to
zamerjala
,
ali
mu
nista
delala
krivice
?
Kako
kratkovidna
sta
bila
in
samopašna
!
Kdaj
bo
popravila
,
kar
je
zamudila
skozi
enajst
let
!
Ali
se
bo
sploh
kdaj
naučila
biti
mu
prava
mati
?
Težko
bo
šlo
,
ko
ni
med
njima
tistih
močnih
vezi
,
ki
jih
pleto
spomini
vseh
let
,
združeni
s
skrbmi
,
s
trpljenjem
.
Sprevidela
je
,
da
prava
mati
ne
da
je
otroku
življenja
le
enkrat
,
ampak
vsak
dan
vnovič
.
Začutila
je
resnico
:
ne
iz
krvi
,
ampak
iz
skrbi
in
trpljenja
brsti
materinska
ljubezen
!
Teta
Mica
je
oprezno
vstala
.
Velela
je
sestri
,
naj
sede
ona
na
stol
.
»
Okoli
hiše
moram
pogledati
,
kaj
delajo
,
«
je
zašepetala
.
»
Ali
boš
kaj
jedla
?
«
Pirčeva
je
zanikala
.
»
Če
bi
se
zbudil
in
bil
nemiren
,
nikar
ne
tarnaj
in
ne
kriči
,
da
ga
ne
splašiš
!
Jok
in
krik
ne
zaležeta
.
Kar
po
stopnicah
dol
me
pokliči
,
če
bo
treba
–
ne
bom
daleč
,
že
pridem
!
«
Odšla
je
.
Pirčeva
pa
je
sedela
ob
postelji
,
gledala
Tončka
,
hrabro
premagovala
jok
;
život
se
ji
je
tresel
in
sama
sebi
je
opravljala
vesoljno
izpoved
svojega
življenja
in
svojih
zmot
.
Preiskovalni
sodnik
,
star
,
siv
gospod
,
gladko
obrit
,
je
ukazal
privesti
Kocmurjevo
.
Vdano
je
sedla
,
roke
je
držala
sklenjene
v
naročju
,
nepremično
gledala
predse
.
Kakor
zdramljena
iz
polspanja
se
je
prestrašila
,
ko
ji
je
preiskovalni
sodnik
položil
roko
na
rame
in
rekel
:
»
Kocmurka
,
ne
bojte
se
!
Lepo
po
vrsti
in
natančno
mi
še
enkrat
razložite
,
kako
se
je
vse
zgodilo
!
«
»
Tako
,
kakor
sem
že
povedala
,
«
je
odgovorila
Kocmurka
s
trudnim
glasom
.
»
Drugače
ne
vem
.
Zgódi
se
z
mano
,
kakor
sem
zaslužila
!
Zdaj
ni
več
pomoči
.
«
»
Torej
priznavate
,
da
ste
ubili
očeta
?
«
Kocmurka
je
povesila
glavo
in
si
pokrila
oči
z
rokami
.
Preiskovalni
sodnik
ni
ganil
pogleda
od
nje
.
»
Potolažite
se
,
Kocmurka
!
Saj
se
mi
smilite
...
Lahko
mi
zaupate
!
—
Pa
kako
ste
ubili
očeta
?
«
Kocmurko
je
pretresal
jok
.
»
Saj
sama
več
ne
vem
kakor
v
sanjah
se
mi
vse
vidi
...
«
»
Spomnite
se
!
...
Kdaj
in
kako
vam
je
prvič
prišla
strašna
misel
...
«
Otrla
si
je
oči
in
pričela
,
pa
jo
je
premagovala
bolest
in
ni
mogla
naprej
.
Sodnik
je
potrpel
;
usmiljenje
,
združeno
z
zanimanjem
,
se
mu
je
bralo
iz
oči
,
le
prav
rahlo
jo
je
priganjal
.
»
Ona
Kožuhova
,
ki
ji
pravijo
kratka
Marjanica
,
mi
je
polagala
kvarte
in
mi
živo
in
za
trdno
prerokovala
dediščino
–
od
tod
vsa
nesreča
!
Povedala
sem
možu
in
sva
preudarjala
,
za
kom
neki
bi
dedovala
:
za
kom
drugim
kakor
za
očetom
!
—
V
hudih
stiskah
smo
bili
,
brez
hrane
,
brez
obleke
,
jaz
bolehna
in
vse
na
mojih
ramah
.
Najbolj
hudo
mi
je
bilo
za
moja
dva
otroka
,
pa
se
mi
je
vtepla
misel
:
dediščina
bi
napravila
konec
revščini
in
vsem
neprilikam
.
Oče
me
niso
marali
;
če
narede
testament
,
bi
me
zavrgli
.
Pa
sva
si
mislila
z
možem
,
da
bi
bilo
prav
,
če
prej
umro
,
preden
narede
testament
.
Tako
je
potem
prišlo
...
«
»
Hm
,
«
je
rekel
sodnik
,
»
torej
sta
z
možem
dogovorila
umor
?
«
Kocmurjeva
je
prikimala
.
»
Kako
sta
ga
dogovorila
?
Kaj
je
rekel
on
?
Kaj
ste
rekli
vi
?
«
»
Ničesar
!
Nobeden
ni
rekel
ničesar
.
«
Sivemu
gospodu
ni
šlo
v
glavo
.
»
Pravite
,
da
ni
nobeden
rekel
ničesar
...
Kako
sta
se
potemtakem
dogovorila
?
«
»
Ne
vem
drugače
...
saj
sem
že
vse
pozabila
.
Očetu
nisem
nikdar
želela
zlega
–
do
takrat
,
ko
sva
z
možem
ugibala
zaradi
dediščine
.
Tačas
mi
je
prvikrat
šinila
misel
v
glavo
:
Če
oče
umre
,
bo
sile
konec
–
naj
bi
umrl
!
Pogledala
sem
moža
,
rekel
ni
besedice
,
pa
sem
le
vedela
,
da
ravno
tako
misli
.
Takrat
je
bila
sklenjena
očetova
smrt
.
«
»
Ali
sta
se
potem
še
katerikrat
menila
o
umoru
?
«
Kocmurjeva
je
pritrdila
in
spet
so
jo
zalile
solze
.
»
Kdaj
in
kako
?
«
Stari
gospodje
hodil
po
sobi
,
gubančil
čelo
in
drobno
gledal
.
Ustavil
se
je
zopet
pred
Kocmurjevo
.
»
Poleg
vašega
mrtvega
očeta
je
ležala
krvava
sekira
;
ali
sta
ga
s
sekiro
?
«
Pokimala
je
in
si
tiščala
obraz
v
robec
.
»
Vi
ali
mož
?
«
»
Saj
ne
vem
,
kako
je
bilo
.
Včasih
se
mi
zdi
,
da
sem
ga
jaz
,
včasih
,
da
ga
je
mož
.
«
Sodnik
je
čudno
zibal
sklonjeno
glavo
.
»
Kuhinjski
nož
je
tudi
ležal
na
tleh
...
Spomnite
se
,
Kocmurka
ali
ni
bilo
tako
,
da
ste
vi
očeta
z
nožem
,
mož
pa
s
sekiro
?
«
»
Malo
se
mi
zdi
tako
.
«
Bolj
in
bolj
od
blizu
ji
je
gledal
sodnik
v
oči
,
brado
si
upirajoč
ob
pest
.
»
Čujte
,
ali
ni
vaš
mož
imel
samokresa
?
Ali
ni
očeta
ustrelil
?
«
Kocmurka
je
izmučena
pomislila
.
»
Ne
vem
...
kakor
v
sanjah
se
mi
dozdeva
,
da
sem
res
čula
strel
.
«
Stari
gospod
je
spet
stopil
po
sobi
,
migal
je
s
prsti
,
kakor
da
se
igra
,
in
polglasno
je
žvižgal
.
»
Kocmurka
,
poslušajte
me
!
Sodna
zdravnika
sta
razparala
in
preiskala
vašega
rajnega
očeta
...
«
—
Kocmurko
je
stresel
jok
.
Sodnik
je
počakal
,
da
se
pomiri
.
—
»
Preiskala
sta
,
kaj
da
mu
je
vzrok
smrti
.
In
sta
rekla
,
da
je
umrl
za
kapjo
,
ne
za
poškodbami
!
«
Sodnik
je
nadaljeval
počasi
in
opazujoč
jo
.
»
S
sekiro
je
bil
ubit
pes
,
ne
oče
.
Oče
sploh
ni
bil
poškodovan
,
ne
s
sekiro
,
ne
z
nožem
,
ne
s
strelom
.
O
nožu
in
samokresu
sploh
ni
govora
.
Oče
je
umrl
naravne
smrti
,
za
mrtvoudom
,
bolan
pa
je
bil
že
dolgo
.
Ali
ste
razumeli
,
Kocmurka
?
Zoper
vas
vpeljana
preiskava
je
ustavljena
–
prosti
ste
in
lahko
greste
.
«
Strmela
je
v
sodnika
,
slišala
je
besede
,
pa
se
jim
ni
upala
verjeti
.
Z
resnim
glasom
in
pogledom
ji
je
ponovil
sodnik
:
»
Prosti
ste
!
Pri
sodišču
ne
prejmete
kazni
!
Ker
dejanski
se
niste
lotili
očeta
.
Le
v
mislih
ste
želeli
njegovo
smrt
,
v
mislih
ste
mu
bili
morilka
!
Misli
pa
posvetna
gosposka
ne
kaznuje
.
«
Kakor
meč
v
srce
so
jo
zadele
sodnikove
besede
.
Skesana
je
bila
že
sklenila
obračun
svojega
življenja
,
glej
,
od
Boga
postavljeno
oblastvo
je
ne
šteje
za
vredno
pokore
!
Padla
je
na
kolena
in
proseče
dvignila
roke
:
»
Grešnica
sem
!
«
»
Ste
!
«
ji
je
trdo
odgovoril
preiskovalni
sodnik
.
»
O
tem
se
zmenite
z
večnim
sodnikom
!
«
Obrnil
se
je
k
jetniškemu
pazniku
,
stoječemu
pri
durih
,
in
mu
ukazal
,
naj
jo
takoj
izpusté
v
prostost
.
Bolela
jo
je
pot
iz
ječe
nazaj
v
svet
,
ki
se
mu
je
bila
že
odrekla
.
Hitela
je
proti
domu
s
povešeno
glavo
,
tako
se
ji
je
zdelo
,
da
jo
vsakdo
gleda
.
Oddahnila
se
je
,
ko
je
krenila
s
ceste
na
part
.
Okoli
šupe
je
bilo
vse
tiho
–
vrata
so
bila
zaklenjena
z
novo
ključavnico
...
Trudna
je
sedla
na
tnalo
poleg
duri
.
Bolela
jo
je
glava
in
težko
ji
je
bilo
misliti
.
Kdo
je
zaklenil
?
Zakaj
?
Od
kod
nova
ključavnica
?
Ni
bila
kos
preudarjati
.
Oči
so
jo
pekle
in
ji
lezle
vkup
,
glava
ji
je
kinknila
.
Dvignila
se
je
s
tnala
,
sedla
na
prag
,
se
naslonila
v
kot
ob
podboju
in
zaspala
,
trdno
zaspala
.
Ko
se
je
zbudila
,
je
stalo
sonce
že
na
zahodnem
nebu
,
sodila
je
,
da
mora
biti
okoli
štirih
.
Počitek
ji
je
bil
okrepčal
telo
in
duha
.
Zbrala
je
misli
v
bodočnost
:
življenje
ji
je
ostalo
–
uravnati
si
bo
treba
novo
življenje
!
Ozrla
se
je
okoli
šupe
,
kje
bi
bil
ključ
od
duri
.
Morebiti
na
oknu
?
–
pod
pragom
?
–
v
špranji
za
podbojem
?
—
Pa
se
je
spomnila
,
da
je
mož
ubežal
–
menda
je
sodnija
zaklenila
šupo
in
hrani
ključ
...
Zdaj
se
je
domislila
tudi
sina
Stanka
,
da
se
je
potepel
in
česa
so
ga
sumničili
...
Pa
jo
je
postalo
strah
sebe
,
svojega
življenja
,
svoje
družine
:
kako
je
mogla
gledati
ves
ta
greh
v
sebi
in
okoli
sebe
in
ga
trpeti
!
Gnev
se
ji
je
oglašal
in
odpor
,
novi
,
strogi
naklepi
so
ji
pričenjali
poganjati
v
duši
.
Čim
prej
prestane
najhujše
,
tem
bolje
!
Napotila
se
je
na
očetov
dom
.
Čez
travnike
je
krenila
–
nevede
po
isti
poti
,
ki
je
bila
zadnja
pot
rajnega
očeta
.
Hitela
je
.
Pa
ko
je
dospela
do
vratec
,
ki
so
z
Mirja
šla
na
vrt
,
je
postala
.
Burno
ji
je
bilo
srce
.
Gledala
je
čez
plot
,
ali
je
kdo
na
vrtu
ali
ni
čuti
glasu
semkaj
z
dvorišča
,
saj
sestra
Nanča
ni
pretihe
sorte
.
Kako
jo
bo
sprejela
?
Na
ječo
je
bila
pripravljena
in
na
smrt
,
pa
bi
si
malodušno
ne
upala
pred
sestro
?
Zdaj
,
ko
se
je
v
resnici
odločila
,
da
prekine
vse
stare
stike
z
grehom
in
prične
novo
življenje
?
Segla
je
čez
plot
,
odpahnila
duri
in
stopila
na
vrt
.
Vzravnala
se
je
,
v
duhu
pa
se
ji
je
vendar
krčilo
srce
,
ko
so
jo
vsako
drevo
,
vsak
grmič
,
sivo
groblje
in
zelena
tratina
opominjali
rajnika
.
—
Dvorišče
je
bilo
prazno
,
naglo
se
je
spela
po
stopnicah
in
potrkala
.
Nanča
se
je
oglasila
,
odleglo
je
Kocmurki
:
hujši
del
svojega
pota
sem
prestala
!
Nanča
je
sedela
pri
oknu
,
vsa
oblečena
v
črno
,
s
črno
ruto
na
glavi
.
V
rokah
je
držala
popisano
polo
papirja
,
in
kakor
jo
je
obračala
,
brati
je
le
ni
mogla
,
ker
ni
imela
takih
naočnikov
,
ki
nanje
lahko
bere
tudi
tisti
,
ki
ne
pozna
črk
.
Obrnila
je
pogled
na
vstopivšo
sestro
in
zazijala
z
očmi
in
z
usti
–
v
hitrici
si
ni
mogla
urediti
stališča
nasproti
sestri
.
Kocmurjeva
se
je
šele
ta
hip
zavedela
svoje
sramote
,
da
ni
niti
črno
oblečena
,
in
zabolelo
jo
je
od
nog
do
glave
.
Tiho
je
pozdravila
kakor
spričo
mrliča
:
»
Dober
dan
!
«
Nančina
usta
so
odgovorila
:
»
Bog
daj
!
«
in
so
ostala
odprta
.
Vsa
pozornost
ji
je
bila
osredotočena
na
papir
v
rokah
,
pokimala
je
sestri
in
rekla
:
»
Pisane
stvari
težko
berem
,
me
bole
oči
.
Pirc
je
prinesel
,
poslal
mu
je
notar
,
da
je
testament
rajnkega
očeta
.
Pirc
je
pijan
,
mu
je
včeraj
ušla
žena
.
Kdo
mi
bo
zdaj
kuhal
?
Saj
kuhala
je
Pirčeva
tako
zanič
:
en
dan
zelje
,
en
dan
repo
,
rekla
je
,
to
je
dober
živež
;
če
sta
zelje
in
repa
dober
živež
in
bi
bilo
res
,
bi
psi
že
na
njivi
pojedli
oboje
–
pa
ju
niti
ne
povohajo
!
«
Nanči
je
bila
všeč
ta
njena
duhovitost
in
bi
jo
bila
rada
še
bolj
na
široko
razpredala
.
Toda
Kocmurka
ji
je
rahlo
vzela
pisanje
iz
rok
,
si
primaknila
stol
in
rekla
:
»
Čakaj
,
preberiva
,
kaj
je
zapisano
!
«
Bil
je
prepis
očetovega
testamenta
in
je
določal
:
''
»
V
imenu
božjem
!
''
''
Danes
sem
pokopal
sina
Antona
,
z
njim
svoj
up
,
svoje
račune
.
Zdi
se
mi
,
tudi
moji
dnevi
gredo
h
koncu
,
kmalu
se
vidiva
s
Tončkom
.
Zato
sporočam
svojo
zadnjo
voljo
.
Vse
,
kar
imam
,
zapuščam
svoji
ženi
,
materi
svojega
ljubega
Antona
.
Zapuščam
ji
tudi
svoji
hčeri
iz
prvega
zakona
in
jo
prosim
,
da
ju
ne
zavrže
,
ampak
zanji
skrbi
po
svoji
previdnosti
.
Hčeri
pa
ji
morata
biti
pokorni
;
če
bosta
pridni
,
vem
,
da
jima
moja
žena
ne
odreče
deleža
,
kakršnega
bosta
vredni
.
''
''
V
Ljubljani
,
dne
10.
sušca
189
...
''
''
Tomaž
Koren
.
''
''
Pripis
.
''
''
Človek
obrača
,
Bog
obrne
,
čast
njegovi
sveti
volji
!
Danes
smo
še
ženo
nesli
k
večnemu
počitku
.
Ostal
sem
sam
.
Ker
ne
vem
,
kdaj
se
me
usmili
smrt
,
in
ker
me
skrbi
zaradi
hčera
,
ki
nista
takšni
,
kakor
bi
ju
želel
,
jima
volim
po
svoji
smrti
le
užitek
svojega
premoženja
,
vsaki
pol
;
za
njima
naj
vse
pripade
revežem
ljubljanskega
mesta
.
''
''
V
Ljubljani
,
dne
15.
vinotoka
189
...
''
''
Tomaž
Koren
''
''
Pripis
.
''
''
Kar
sem
volil
hčeri
Rezi
,
preklicujem
in
ukazujem
,
naj
ne
dobi
ničesar
za
mano
.
Omožila
se
je
zoper
mojo
voljo
s
človekom
,
ki
je
postopač
in
pretepač
in
tudi
pravijo
,
da
ni
pošten
.
Vendar
se
mi
je
smilila
zaradi
otrok
in
sem
jih
vzel
v
hišo
.
Slabo
sta
mi
poplačala
dobroto
,
ugnati
sta
me
hotela
,
da
jima
izročim
premoženje
;
branil
sem
se
,
pa
se
me
je
lotil
s
silo
in
mi
grozil
s
smrtjo
.
Velel
sem
ji
,
naj
ga
pusti
in
se
loči
,
da
bo
konec
greha
in
pohujšanja
,
pa
je
rajši
pustila
mene
kakor
njega
.
Zato
jo
razdedinim
.
''
''
V
Ljubljani
,
dne
6.
mal
.
srpana
189
...
''
''
Tomaž
Koren
.
«
''
Kocmurjeva
je
globoko
zasopla
.
Torej
se
je
zgodilo
,
kakor
je
pričakovala
in
se
bala
.
In
kakor
je
zaslužila
–
je
pristavila
takoj
v
mislih
.
Testamenta
pa
še
ni
bilo
konec
in
brala
ga
je
naprej
:
''
Pripis
.
''
''
Ko
se
človek
pripravlja
na
smrt
,
ni
dovolj
,
da
ureja
svoje
posvetne
skrbi
,
misliti
mora
najprej
na
Boga
.
Posvetoval
sem
se
z
našim
gospodom
župnikom
in
premišljal
sem
njegove
besede
:
da
v
vsem
,
kar
je
in
se
godi
,
tiči
višja
modrost
Tistega
,
ki
vodi
našo
usodo
–
modrost
in
pravica
!
Nesrečo
imam
s
hčerama
.
Župnik
pa
mi
je
velel
,
naj
si
izprašam
vest
,
ali
je
nisem
sam
kriv
,
te
nesreče
:
moja
kri
sta
in
v
mojih
rokah
je
bila
njuna
vzgoja
–
sebe
da
bi
moral
soditi
in
ne
hčera
!
Te
misli
mi
zdaj
ne
gredo
iz
glave
...
''
''
Naš
župnik
je
moder
mož
in
njegova
tolažba
zaleže
.
Tožil
sem
za
sinom
Antonom
,
pa
me
je
zavrnil
:
‚
Bog
komu
vzame
,
da
tja
dá
,
kjer
je
potreba
večja
.
Vzel
vam
je
sina
,
zdaj
ste
namenili
premoženje
revežem
,
glejte
božjo
modrost
in
pravičnost
!
’
In
še
je
rekel
:
kar
storim
,
naj
storim
iz
ljubezni
!
''
''
Zato
odpuščam
hčeri
Rezi
in
naj
pade
polovica
dohodkov
iz
moje
imovine
na
njuna
otroka
,
sodišče
naj
skrbi
,
da
se
pošteno
vzgojita
.
Tako
bo
pomagano
tudi
Rezi
.
''
''
Za
dediče
sem
si
izbral
reveže
ljubljanskega
mesta
.
Zdaj
to
popravljam
in
določam
:
glavni
dedič
naj
mi
bodo
ubogi
mestni
otroci
,
potrebni
skrbi
in
vzgoje
!
''
''
Bog
mi
je
vzel
,
da
dá
drugim
.
''
''
V
Ljubljani
,
10.
sušca
189
...
''
''
Tomaž
Koren
.
«
''
Zadnji
prepis
je
bil
star
tri
leta
,
kasnejših
dodatkov
ali
sprememb
ni
bilo
.
Kocmurjeva
je
povesila
prebrano
polo
v
naročje
.
Glej
–
testament
!
Davno
napravljen
,
skrbno
popravljen
–
pa
so
mislili
,
da
ga
ni
.
V
pregrešnem
srcu
je
ubila
očeta
,
da
prepreči
razdedinjenje
–
pa
je
testament
že
ležal
v
skrinji
in
kakšen
!
Hvala
večni
modrosti
in
usmiljenosti
!
Na
duši
bi
jo
pekel
vsak
vinar
,
ki
bi
ga
nevrednica
sama
dobila
za
rajnkim
.
Ali
da
ji
je
dobri
oče
odpustil
in
da
se
je
spomnil
svojih
vnukov
,
njenih
otrok
,
in
jima
volil
to
,
česar
sta
najbolj
potrebna
–
vzgojo
,
za
to
ga
bo
blagrovala
vse
žive
dni
.
Bolje
ni
mogel
ukreniti
...
Pogledala
je
Nančo
.
Nanča
je
važno
kimala
.
»
Part
bom
prodala
.
Ja
!
Kačar
mi
je
rekel
,
da
mi
da
zanj
dva
tisoč
.
Saj
nisem
neumna
!
Enega
kanarčka
mora
dati
povrhu
–
tistega
,
ki
je
čisto
rumen
in
poje
,
kakor
bi
imel
vodo
v
krofku
!
Drugače
ne
bo
kupčije
.
Misli
,
da
me
bo
zvil
,
pa
me
ne
bo
!
«
Bojevito
se
je
zakrohotala
in
iz
ust
so
ji
pršile
kapljice
.
»
Kaj
boš
prodajala
!
«
jo
je
poučila
sestra
.
»
Ali
nisi
razumela
?
Polovico
dohodkov
so
ti
zapustili
,
ne
pa
v
last
.
«
Nančo
je
zbodel
ta
pouk
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
ji
sestra
krati
dediščino
.
Razburila
se
je
.
Rdeča
je
postala
,
nabrekla
se
ji
je
žila
na
čelu
in
izbuljile
so
se
ji
oči
.
»
Ti
bi
mi
rada
odjedla
hišo
in
svet
?
Ne
boš
!
Jaz
imam
varuha
,
ti
pa
ne
!
«
Pokazala
ji
je
figo
.
»
Tole
boš
dobila
!
Ti
in
tvoj
Kocmur
!
«
Ko
pa
je
izpregovorila
Kocmurjevo
ime
,
ji
je
na
mah
oživela
cela
skupina
hudih
spominov
,
ki
je
spričo
močnejšega
zanimanja
za
testament
bila
začasno
dremala
.
Prebledela
je
.
Vstala
je
in
se
umaknila
proti
durim
,
tresoča
se
in
brez
sape
.
Ko
pa
je
prijela
za
kljuko
,
ji
je
sapa
prišla
spet
v
pravo
piščal
in
je
zahreščala
:
»
Fej
te
bodi
!
Očeta
sta
umorila
,
ti
in
Kocmur
.
Ali
si
ušla
iz
ječe
?
Ali
bi
še
mene
rada
?
Pa
me
ne
boš
!
«
Zasukala
se
je
iz
sobe
,
navzdol
lomastila
po
stopnicah
in
kričala
:
»
Policaji
!
Kje
so
policaji
!
«
Kocmurjeva
je
šla
tiho
za
njo
iz
sobe
.
Prestati
je
treba
,
si
je
mislila
,
kriva
sem
,
morila
sem
v
mislih
...
Iz
stanovanja
je
pogledal
mojster
Pirc
.
Bil
je
hud
.
»
Kaj
pa
je
?
Ali
vse
babe
noré
?
«
Kocmurjevi
se
je
zdelo
potrebno
,
da
mu
pojasni
.
»
Izpustili
so
me
...
«
»
Že
vemo
,
«
je
odurno
odgovoril
čevljar
.
»
Ampak
svoj
denar
hočem
!
Kje
je
denar
,
ki
mi
ga
je
ukradel
vaš
fant
?
«
»
Gospod
Pirc
,
«
je
prosila
Kocmurjeva
,
»
malo
me
poslušajte
!
Saj
sem
grešnica
.
Ali
za
svojega
fanta
in
njegovo
tatvino
toliko
vem
kakor
za
svojo
smrt
.
Mislila
sem
,
da
zvem
kaj
pri
vas
...
Ali
vašega
še
ni
nazaj
?
«
»
Kaj
moj
!
Moj
vas
ne
briga
.
Kar
je
moj
imel
denarja
,
je
vrnil
.
Ampak
vaš
fant
,
kje
da
je
,
povejte
!
Kje
je
denar
!
Kdor
tatvino
prikriva
in
kdor
krade
,
oba
sta
enaka
.
In
kje
imate
dedca
,
kaj
?
Kam
jo
je
popihal
,
povejte
!
Suh
ni
šel
na
pot
...
Koliko
je
pa
nesel
s
seboj
mojega
denarja
?
«
»
Ne
bom
ga
branila
,
gospod
Pirc
.
Do
danes
sem
bila
zaprta
...
vi
več
veste
o
mojem
možu
kakor
jaz
.
«
»
Čakajte
no
,
«
je
rekel
Pirc
,
»
kje
je
policaj
...
potem
se
že
zmenimo
!
«
Z
dolgimi
koraki
je
stopil
skozi
vežo
na
hišni
prag
.
Kocmurjeva
je
utihnila
in
šla
.
Morala
je
mimo
Pirca
,
ki
je
stal
na
hišnem
pragu
,
godrnjal
in
se
oziral
po
cesti
.
»
Čemu
iščete
stražnika
?
Saj
se
ne
branim
.
Pa
pojdiva
na
policijo
,
in
če
sem
kriva
,
naj
me
pridrže
.
«
Krenila
je
proti
Mestnemu
trgu
.
Za
njo
je
stopil
razburjeni
Pirc
,
z
glasno
besedo
se
mu
je
pridružila
Nanča
.
Pa
ko
so
prišli
do
Pod
Tranče
,
je
najprej
zmanjkalo
Nanče
;
pred
policijo
je
imela
otročji
strah
.
Policijo
je
imela
za
oblastvo
,
ki
ima
najsilnejšo
moč
brez
meje
in
brez
odgovornosti
,
in
le
enega
samega
človeka
je
poznala
v
vsem
mestu
,
ki
bi
bil
po
njenem
mnenju
za
eno
stopnjo
še
nad
policaji
:
to
je
bil
tisti
lepi
bradati
gospod
v
pisani
,
z
zlatom
obrobljeni
obleki
,
ki
je
stal
v
vratih
deželnega
dvorca
z
zlato
palico
v
rokah
in
je
sodila
,
da
je
sam
gospod
glavar
;
kadar
je
šla
mimo
,
vsakikrat
se
mu
je
ponižno
priklonila
,
in
ker
ji
je
vratar
vsakikrat
prijazno
odzdravil
,
ni
mogla
doma
na
dvorišču
prehvaliti
deželnega
glavarja
,
kako
so
galanten
gospod
.
Policije
pa
se
je
bala
.
Prišedši
Pod
Trančo
je
torej
zaostala
za
vogalom
in
šla
prek
Nabrežja
sv.
Jakoba
spet
domov
.
Zdaj
je
Pirc
sam
gnal
Kocmurjevo
pred
seboj
in
jo
je
komaj
dohajal
,
tako
je
hitela
.
Menil
je
,
da
se
mu
bo
obotavljala
,
to
bi
mu
dajalo
priliko
in
pogum
,
da
bi
jo
zmerjal
in
nanjo
stresal
vso
svojo
jezo
ne
le
zaradi
denarja
,
ampak
tudi
zaradi
žene
,
ki
ga
je
tako
nenadno
zapustila
.
Ali
Kocmurjeva
se
ni
upirala
,
nasprotno
...
in
Pircu
se
je
ohlajalo
razburjenje
,
ko
je
preudarjal
,
kaj
naj
pravzaprav
pove
na
stražnici
,
ko
jim
nima
kaj
sporočiti
novega
.
Bolj
in
bolj
je
zaostajal
;
že
se
je
dvigal
pred
njim
starodavni
rotovž
,
pa
si
je
mislil
:
Pojdi
se
solit
!
–
in
se
je
skril
v
predzadnjo
vežo
.
Kocmurka
je
dospela
do
rotovških
stopnic
in
se
ozrla
:
nikogar
ni
bilo
za
njo
.
Bridko
se
je
nasmehnila
.
»
Grem
pa
sama
noter
!
«
Stopila
je
v
stražnico
.
Nadstražnik
Kobilica
,
širokopleč
,
rdečeličen
možak
,
ki
je
že
dvajset
let
služil
mestu
,
poznal
vse
ljudi
in
bil
vsem
znan
,
se
je
pravkar
vestno
in
vneto
ukvarjal
z
mešanjem
tobaka
za
pipo
.
Na
papirju
pred
seboj
ga
je
imel
celo
grmado
,
ki
jo
je
bil
natresel
iz
treh
zavojcev
raznih
vrst
,
pridejavši
še
malo
»
klobase
«
.
Ta
mešanica
je
bila
njegova
iznajdba
in
skrivnost
.
S
prsti
obeh
rok
je
nežno
dvigal
rjavo
,
vonjavo
listje
,
zadovoljno
vase
srkal
močni
vonj
in
tobak
spet
rahlo
spuščal
na
papir
.
Ozrl
se
je
proti
durim
.
»
Kocmurka
?
Kaj
pa
vi
?
Čakajte
...
«
malo
je
pomislil
,
»
ključ
vašega
brloga
vam
lahko
dam
.
Nikogar
ni
bilo
,
pa
smo
zaklenili
.
«
Kocmurjeva
se
je
zahvalila
.
Potem
je
vprašala
:
»
Gospod
Kobilica
,
ne
zamerite
,
ali
moža
že
imate
?
«
»
Nak
,
«
je
odkimal
.
»
Ga
nimamo
.
Ga
tudi
več
ne
iščemo
.
Ne
vemo
čemu
,
ko
sta
zdravnika
dognala
mrtvoud
namesto
umora
.
Ne
toži
se
nam
pa
tudi
ne
po
Kocmurju
...
«
»
Saj
ga
ne
bo
več
blizu
,
preveč
se
bo
bal
...
«
»
Vaš
velecenjeni
dedec
?
Da
ga
ne
bo
nazaj
?
Koj
ko
bo
v
listih
bral
,
da
je
preiskava
ustavljena
,
bo
spet
tukaj
in
vam
na
vratu
.
Vašega
dedca
poznam
bolje
kakor
vi
!
«
»
Ali
mislite
?
...
Nesrečnež
,
kaj
je
naredil
iz
mene
skoraj
morilko
!
In
še
ne
bo
konec
greha
in
trpljenja
?
«
je
vzdihnila
Kocmurjeva
.
»
Nak
,
ne
bo
ga
!
«
je
dobrohotno
potrdil
gospod
Kobilica
.
»
Vaš
dedec
se
ne
bo
nikdar
poboljšal
,
vi
pa
ne
boste
nikdar
nehali
ga
rediti
in
zalagati
.
«
»
Ne
vinarja
več
zanj
,
ne
grižljaja
kruha
!
«
se
je
rotila
Kocmurjeva
.
»
Ho
,
ho
,
ho
!
«
se
je
veselo
krohotal
rejeni
gospod
nadstražnik
.
»
Le
da
vidite
spet
njegove
oči
in
njegov
navihani
brk
,
pa
bo
vse
po
starem
.
Ženske
ste
ženske
!
Za
otroka
je
pač
škoda
...
Dva
imate
,
ne
?
«
»
Dva
.
Saj
za
otroka
mi
je
,
da
bi
ju
rešila
...
«
»
Nja
...
dekle
je
skoraj
,
skoraj
prestaro
...
jo
že
imamo
zapisano
.
Se
ne
bo
dolgo
več
sprehajala
,
pa
pojde
v
tisti
samostan
,
že
veste
,
ki
je
za
take
gospodične
–
prisilna
delavnica
mu
pravijo
.
Trikrat
smo
jo
že
posvarili
...
Fant
je
mlad
,
fant
bi
se
morebiti
še
spreobrnil
.
Toda
pri
vas
ne
in
pri
vašem
dedcu
.
V
druge
roke
bi
moral
priti
,
a
za
to
je
treba
denarja
...
«
»
Ljubi
gospod
Kobilica
,
«
je
prosila
Kocmurjeva
,
»
pomagajte
mi
zaradi
otrok
,
sama
se
ne
vem
kam
dejati
.
Rajni
oče
–
sam
Bog
jih
je
razsvetlil
–
so
določili
v
testamentu
polovico
dohodkov
iz
svojega
premoženja
otrokoma
za
vzgojo
.
«
»
Ooo
!
«
se
je
široko
začudil
dobrovoljni
gospod
Kobilica
.
Končal
je
bil
z
mešanjem
tobaka
.
Natlačil
si
je
pipo
in
si
jo
zapalil
s
pristno
žveplenko
,
ki
mu
je
njen
ostri
duh
izvabil
kašelj
in
solze
,
potem
se
je
prav
lagodno
naslonil
z
enim
komolcem
na
naslonilo
stola
,
z
drugim
na
mizo
,
dal
noge
navzkriž
,
glasno
cmokaje
razžaril
tobak
in
ko
je
bilo
vse
to
opravljeno
,
je
razložil
svoje
mnenje
.
»
Na
Laškem
imajo
dobro
šolo
za
take
tiče
,
kakršen
je
vaš
,
v
mestu
,
ki
mu
pravijo
Turin
.
Enega
fanta
sem
poznal
,
nobena
ključavnica
ni
držala
pred
njim
–
v
Turinu
so
ga
poboljšali
,
že
nosi
črno
suknjo
:
gospod
je
!
«
Kocmurjeva
je
pobožno
poslušala
tolažljivo
pripovedovanje
in
globoko
iz
prsi
ji
je
vzkipel
vzdih
:
»
Bog
mi
podeli
samo
to
milost
,
da
bi
bila
otroka
kdaj
bolj
srečna
,
kakor
sem
jaz
!
«
Nadstražnik
je
vzel
pipo
iz
ust
,
dvignil
kazalec
in
zažvižgnil
–
na
nekaj
se
je
bil
spomnil
.
»
Čujte
,
naši
gospodje
so
se
zadnjič
posvetovali
,
da
priporočé
tudi
vašega
fanta
za
v
prisilno
delavnico
...
Zaradi
tatvine
...
in
tudi
šola
se
pritožuje
čezenj
.
Ojej
!
«
Popraskal
se
je
po
glavi
.
»
Če
pride
v
prisilno
delavni
co
,
je
izgubljen
.
Kdor
ni
lump
,
tam
postane
!
«
Kocmurjeva
je
plašno
gledala
s
solznimi
očmi
.
»
Svetujte
mi
...
kaj
naj
storim
?
«
»
Na
sodnijo
boste
morali
,
na
sodniji
ga
bodo
sodili
.
Prosite
,
če
si
bodo
dali
kaj
dopovedati
!
Ojej
,
ojej
!
«
je
stokal
dobri
gospod
Kobilica
.
»
Reva
ste
,
Kocmurka
!
Da
ste
morali
vzeti
tistega
dedca
!
Ti
neumna
ljubezen
!
«
Vstopil
je
drug
stražnik
,
gospod
Kobilica
se
je
okrenil
proti
njemu
in
pričel
z
njim
razgovor
.
Kocmurjeva
je
razumela
,
da
lahko
gre
.
Poklonila
se
je
.
»
Z
Bogom
in
prav
lepa
hvala
,
gospod
Kobilica
!
«
»
Adijo
no
!
«
ji
je
odgovoril
in
ji
pomigal
z
roko
.
Zdaj
je
Kocmurjeva
vedela
,
kako
stojé
reči
,
in
bila
je
bolj
potrta
kakor
prej
.
Mrena
ji
je
padla
izpred
oči
:
greh
je
kakor
kuga
.
Kocmur
jo
je
zanesel
v
hišo
–
kdo
naj
ohrani
zdravje
,
ko
biva
s
kugo
pod
isto
streho
!
Ali
pa
je
res
za
vse
življenje
priklenjena
na
tega
moža
in
z
njim
na
greh
in
bedo
?
In
otroka
,
ali
sta
ji
res
že
izgubljena
in
več
ne
spadata
drugam
ko
v
prisilno
delavnico
?
Strašno
!
Kako
bo
za
njiju
odgovor
dajala
pred
Bogom
!
Prevzeta
od
bolesti
in
skrbi
je
prišla
čez
Gradaščico
,
sama
ni
vedela
kdaj
.
S
stolpa
trnovske
cerkve
se
je
oglasil
večerni
zvon
.
Cerkvena
vrata
so
bila
odprta
–
planila
je
po
stopnicah
noter
v
mračni
,
vonjavi
hlad
božje
hiše
:
iskat
tolažbe
,
ki
je
drugod
ni
bilo
zanjo
.
Ko
je
stara
Jera
pripeljala
svojega
Milančka
spet
nazaj
v
Ljubljano
,
kako
je
bil
Jeraj
obeh
vesel
!
Skala
se
mu
je
odvalila
s
srca
,
dasi
ga
je
hkrati
zapeklo
:
Glej
,
ti
,
oče
,
se
nisi
spomnil
,
da
greš
za
sinom
;
stara
,
neizkušena
Jera
je
pa
šla
!
Svest
si
je
bil
,
koliko
se
je
pregrešil
nad
sinom
,
zato
mu
ni
bil
prestrog
sodnik
–
sprejel
ga
je
z
ljubeznijo
.
Pridržal
je
tudi
staro
Jero
:
»
Žena
je
na
počitnicah
,
pomagati
mi
morate
!
«
Ni
pa
izgubil
izpred
oči
svojih
načrtov
.
Trudil
se
je
,
letal
in
povpraševal
in
se
mu
je
posrečilo
–
dobil
je
najemnika
,
v
Ljubljano
prestavljenega
uradnika
,
ki
je
bil
pripravljen
,
da
takoj
prevzame
njegovo
stanovanje
.
Sebi
pa
je
našel
drugo
zunaj
mesta
,
manjše
in
dosti
cenejše
,
in
kar
je
poglavitno
–
z
vrtom
poleg
!
S
kako
radostjo
je
prinesel
domov
to
novico
!
»
Jaz
bom
tudi
vrtnaril
,
«
je
vzkliknil
Milan
in
veselje
mu
je
žarelo
iz
oči
.
»
Boš
,
«
je
rekel
oče
,
»
da
ti
ne
bo
treba
drugod
kopati
zlata
.
«
Stara
Jera
je
razumela
vse
,
kar
je
gospod
povedal
in
kar
je
zamolčal
.
»
To
je
pametno
gospod
,
«
je
rekla
,
»
potem
bomo
imeli
vsega
dovolj
,
še
denarja
.
«
Jeraj
že
dolgo
ni
bil
tako
zadovoljen
,
in
ko
je
tistega
popoldne
zapuščal
stanovanje
,
je
dobre
volje
godel
po
stopnicah
.
Spodaj
je
naletel
na
čevljarja
.
»
Kako
je
s
Tončkom
?
Ali
je
že
zdrav
?
«
»
Zdrav
...
kaj
vem
,
ali
je
zdrav
!
Saj
niti
ne
vem
,
ali
sem
oče
,
ali
imam
sina
.
Prosim
,
gospod
Jeraj
,
kar
berite
–
tole
mi
piše
žena
!
Kaj
naj
rečem
?
Kaj
naj
storim
?
«
Dal
je
pismo
in
Jeraj
je
bral
:
»
Ljubi
mož
!
S
Tončkom
je
tako
:
včasih
je
bolje
,
včasih
je
slabše
.
Boga
prosim
in
Devico
Marijo
,
da
mu
vrneta
spet
ljubo
zdravje
,
da
ne
izgubim
edinega
otroka
,
še
preden
sem
ga
imela
.
Odkar
prebedevam
pri
njegovi
postelji
,
sem
šele
spoznala
,
da
staršem
ne
dá
otroka
rojstvo
,
ampak
si
ga
morajo
šele
prislužiti
z
brigo
in
ljubeznijo
.
Drugače
jim
je
tuj
.
—
Jaz
si
zdaj
služim
otroka
,
ker
si
ga
nisem
prej
.
Ali
si
ga
prislužim
,
to
je
v
božjih
rokah
.
—
Oh
moj
Tonček
,
ubogi
otrok
,
bal
se
je
lastne
matere
!
Starše
je
imel
in
je
bil
sirota
.
—
Zdaj
se
me
ne
boji
več
.
Če
me
vidi
ob
postelji
,
že
se
mi
nasmehne
,
svojo
vročo
roko
položi
na
mojo
in
spet
zameži
–
varnega
se
čuti
pri
meni
.
Kdaj
si
ga
ti
prislužiš
,
da
mu
boš
v
resnici
oče
in
ne
strah
in
parkelj
!
In
mojo
sestro
boš
prosil
za
odpuščanje
,
da
veš
!
–
ker
si
ji
delal
krivico
.
Semkaj
te
pa
še
ni
treba
.
Lepo
te
pozdravlja
tvoja
žena
.
«
Jeraj
je
prebral
pismo
in
ni
vedel
,
kaj
naj
reče
.
Saj
se
je
precej
prileglo
tudi
njemu
in
njegovi
ženi
,
kar
je
stalo
notri
...
Pirc
se
je
hudoval
.
»
Za
parklja
me
imajo
!
Tega
pa
niti
ne
vpraša
,
ali
imam
kaj
jesti
ali
ne
,
kdo
mi
kuha
,
postilja
in
pere
.
Zastran
nje
lahko
poginem
in
bi
tudi
,
če
bi
ne
imel
Petra
.
Peter
je
zdaj
gospodinja
.
Celó
kuha
.
Kako
je
koristno
,
če
vajenec
ne
dela
samo
pri
mojstru
,
ampak
tudi
pri
mojstrici
:
zdaj
zna
vsaj
krop
soliti
!
«
Po
stopnicah
navzdol
je
mogočno
prikoracala
Nanča
;
krenila
je
naravnost
proti
Pircu
in
Jeraju
in
čakala
,
da
jo
ponižno
pozdravita
,
kakor
je
mislila
,
da
ji
gre
kot
hišni
gospodinji
.
Jeraj
je
pogledal
na
uro
in
segel
Pircu
v
roko
.
»
Vsak
ima
svoje
križe
in
skrbi
...
jaz
jih
imam
tudi
,
saj
veste
...
Grajamo
druge
,
kakšni
so
,
drugi
grajajo
nas
:
brez
greha
ni
nobeden
!
Tako
se
mi
zdi
,
najlaže
napravimo
red
,
če
prične
vsak
pri
sebi
.
In
drugim
moramo
več
prizanesti
kakor
samemu
sebi
–
tako
bo
po
pravici
.
Pa
se
vse
uredi
–
nikar
se
ne
bojva
,
da
ne
.
Z
Bogom
!
«
Nanča
je
zastonj
čakala
poklona
,
in
ko
so
se
za
Jerajem
zaprla
vežna
vrata
,
je
povedala
svojo
sodbo
:
»
Tako
,
ošabni
znamo
tudi
biti
!
Če
ni
zanj
,
naj
si
pa
prebere
,
kar
odpovem
mu
kvartir
.
«
»
Ta
se
že
tako
izseli
—
brez
vaše
odpovedi
,
«
je
odgovoril
Pirc
.
Nanča
je
zazijala
:
»
Kako
se
bo
selil
,
ako
mi
ni
odpovedal
?
«
»
E
,
«
je
rekel
Pirc
in
se
obrnil
proti
svojemu
stanovanju
,
»
imejte
vendar
pamet
,
saj
hiša
ni
vaša
,
da
bi
vam
odpovedal
!
«
Ni
mu
bilo
do
tega
,
da
se
prereka
z
Nančo
in
mlati
prazno
slamo
,
dovolj
je
imel
drugih
skrbi
.
Izginil
je
za
svojimi
durmi
.
Nanča
je
bila
ogorčena
.
Tako
ravnajo
gostači
s
hišno
gospodinjo
!
Svojemu
ogorčenju
je
dala
takoj
duška
.
Najprej
je
izjavila
,
da
so
vsi
gostači
berači
.
Čevljarji
pa
imajo
vrh
tega
zelo
nesnažno
obrt
,
ker
jemljó
v
roke
,
kar
drugi
teptajo
z
nogami
.
Zato
se
ji
že
davno
gabi
hrana
pri
čevljarjevih
in
si
jo
bo
prebrala
–
povsod
jo
sprejmó
z
odprtimi
rokami
.
Če
se
preseli
na
primer
h
Kačarjevim
,
tam
ji
bodo
še
vina
dajali
in
ob
nedeljah
servieto
,
tam
so
drugače
gosposki
kakor
pri
čevljarjevih
.
Tako
bi
bila
še
naprej
kričala
,
da
ni
Pirc
odprl
vrat
in
zavpil
nadnjo
,
da
gre
koj
po
stražnika
,
ako
pri
tej
priči
ne
umolkne
.
Gledal
je
tako
hudo
in
hkrati
kazal
palico
,
da
se
je
Nanči
kar
ublažilo
lice
.
Vljudno
je
pritrdila
:
»
Ja
!
saj
nisem
nič
rekla
,
«
in
jo
tiho
pobrala
z
dvorišča
.
Iznova
se
je
pričela
hudovati
šele
na
cesti
,
ko
je
bila
že
tako
daleč
,
da
je
Pirc
ni
mogel
več
slišati
.
Šla
je
h
Kačarju
,
k
tistemu
,
ki
je
od
nje
kupoval
part
,
in
je
mislila
,
da
jo
vzame
na
hrano
.
Stal
je
na
pragu
in
žvenkljal
z
denarci
v
žepu
.
Bil
je
židane
volje
in
veselo
je
pozdravil
Nančo
.
»
Živio
,
živio
!
Korenova
Nanča
,
lepša
ko
pomaranča
!
Kaj
pa
prinašate
dobrega
?
«
»
Ta
škric
mora
koj
iz
stanovanja
,
«
je
povedala
Nanča
,
»
če
ne
gre
z
lepo
,
bo
šel
z
grdo
!
«
»
To
je
moška
beseda
!
«
je
resno
pritrdil
Kačar
.
»
Takih
ljudi
ne
trpim
v
svoji
hiši
,
«
je
košato
nadaljevala
Nanča
.
»
Jaz
jih
tudi
ne
bi
,
«
je
rekel
Kačar
.
»
Ne
pogledam
ga
več
,
pa
če
bi
zlato
uro
nosil
za
mano
.
«
»
Bravo
,
Nanča
,
«
jo
je
pohvalil
Kačar
,
»
ta
je
modra
!
Kdo
vas
pa
je
pravzaprav
tako
grdo
ujezil
,
kaj
?
«
Nanča
je
ostrmela
:
mar
je
res
pozabila
povedati
,
zoper
koga
leté
strele
njene
nejevolje
?
...
Z
vrta
je
prihajala
v
vežo
Kačarjeva
gospodinja
,
v
rešetu
je
nesla
povrtja
.
Ko
je
videla
,
s
kom
se
meni
mož
,
je
malo
postala
in
poslušala
.
Potem
je
posvarila
moža
:
»
Beži
no
,
beži
,
kaj
bi
se
norca
delal
iz
reve
!
«
Kačar
je
zagledal
onkraj
ceste
soseda
Novaka
in
je
stopil
za
njim
,
ne
da
bi
privoščil
Nanči
ali
ženi
tudi
le
mrvo
besede
ali
pogleda
za
slovo
.
Kačarjeva
je
stopila
na
prag
.
»
Dober
večer
!
«
jo
je
pozdravila
Nanča
.
Nepričakovano
hitri
konec
pogovora
s
Kačarjem
jo
je
opozoril
,
da
mora
besedo
zastaviti
drugače
,
ako
jo
hoče
pripeljati
k
ugodnemu
cilju
.
In
je
pustila
vse
ovinke
.
»
Mama
,
«
je
rekla
,
»
če
me
hočete
na
hrano
,
deset
goldinarjev
dobite
na
mesec
.
Pri
Pirčevih
ne
bom
več
jedla
,
rajši
sem
lačna
.
«
Kačarica
je
kratko
odkimala
,
da
ne
.
»
S
tem
se
ne
ukvarjamo
.
«
Pomigala
ji
je
v
slovo
z
glavo
in
izginila
v
kuhinjo
.
Poparjena
je
krenila
Nanča
proti
domu
.
Kaj
bo
zdaj
?
Tiho
je
šla
v
svojo
sobo
,
sedla
k
oknu
in
čakala
,
ali
ji
pride
od
kod
pametna
misel
–
pa
je
ni
bilo
od
nikoder
.
Zmračilo
se
je
,
ob
tem
času
je
bila
pri
čevljarjevih
večerja
...
Počasi
je
šla
na
dvorišče
.
Tu
se
je
glasno
pogovarjala
s
sosedovim
mačkom
;
čakala
je
,
da
jo
pokliče
čevljar
ali
Peter
,
pripravljena
je
bila
vse
odpustiti
toda
ni
bilo
nikogar
.
Sama
si
ni
upala
noter
,
bala
se
je
čevljarja
-
kar
milo
se
ji
je
storilo
:
s
palico
ji
je
bil
žugal
!
—
Kam
naj
se
obrne
?
Ako
bi
bil
še
dan
,
bi
šla
proti
Mestnemu
logu
,
morebiti
bi
naneslo
in
bi
naletela
na
sestro
...
Nalašč
ne
bi
šla
k
njej
,
le
če
bi
jo
po
naključju
srečala
...
ako
ne
bi
imela
drugega
,
krompir
bi
si
spekli
...
Ali
nocoj
je
prepozno
!
Nesrečna
se
je
vrnila
v
prvo
nadstropje
in
stopila
na
hodnik
.
Postavila
se
je
pred
Jerajevo
stanovanje
in
ondi
toliko
časa
kašljala
,
da
je
prišla
stara
Jera
in
pogledala
,
kdo
je
,
da
se
ga
je
prav
tukaj
pred
durmi
nenadoma
lotil
zadnji
konec
jetike
.
»
Dober
večer
,
Jerica
!
«
je
sladko
pozdravila
Nanča
in
ni
prav
nič
zahtevala
časti
,
kakršne
gredó
gospodinji
.
»
Ali
ste
že
večerjali
?
«
»
Bogdaj
!
«
je
odgovorila
Jera
.
»
Mislila
sem
,
kdo
neki
tako
kreha
,
da
mi
zbudi
še
fanta
...
Pa
lahko
noč
!
«
Zaprla
je
spet
duri
.
Tudi
tod
je
šlo
upanje
po
vodi
...
Nanča
se
je
vrnila
v
svoje
stanovanje
.
Med
ptičjo
krmo
je
našla
nekaj
bučnih
pečka
,
te
je
zobala
in
so
morale
biti
posebne
vrste
,
ker
so
se
ji
ob
njih
budile
čedalje
bolj
prijazne
misli
na
sestro
Rezo
.
Milan
je
že
koprnel
po
novem
stanovanju
in
vrtu
,
komaj
je
čakal
selitve
.
Pridno
sta
z
Jero
pospravljala
,
vlagala
v
zaboje
in
zamotavala
perilo
,
obleko
,
posodo
,
jedilno
orodje
in
drugo
.
Zvečer
se
je
zvedavo
sukal
okoli
očeta
,
ki
je
praznil
predal
za
predalom
,
in
mu
pomagal
,
dokler
ga
ni
stara
Jera
zapodila
spat
.
Milan
je
že
sladko
sanjal
,
ko
je
oče
še
stikal
po
predalih
.
Ni
šlo
hitro
od
rok
to
delo
,
motili
so
stari
spomini
...
Pisma
,
drobnjarije
,
prilična
darila
so
se
mu
vrstila
skozi
roke
,
pa
jih
je
prebiral
,
ogledoval
in
potem
mežal
naslonjen
v
stolu
.
Tekle
so
minute
,
preteklo
je
pol
ure
,
da
se
je
spet
zavedel
sedanjosti
in
njenih
skrbi
.
Stresel
je
z
glavo
,
kakor
da
se
hoče
otresti
varljivih
sanj
...
Pospravljajoč
po
omarah
je
naletel
tudi
na
lišp
in
dragocenosti
svoje
žene
.
Ko
je
videl
stvar
pri
stvari
,
je
šele
preudaril
,
koliko
denarja
tiči
v
njih
.
Očital
si
je
,
da
se
je
premalo
brigal
:
oči
so
gledale
in
jim
je
bila
nemara
še
všeč
ta
kupljena
lepota
,
a
pamet
je
bila
pretopa
,
da
bi
računala
.
Ali
je
kriva
le
žena
,
ali
pada
del
krivde
tudi
nanj
?
...
Pa
saj
ne
gre
več
za
krivdo
,
važnejše
je
vprašanje
,
ali
bo
še
moči
urediti
življenje
,
da
bo
teklo
vsaj
odslej
brez
laži
in
napuha
,
po
dolžnostih
srca
in
vesti
?
On
se
je
že
otresel
puhlega
društvenega
bahaštva
in
po
kislem
tobaku
dehtečega
gostilniškega
paradiža
;
mislil
je
svoje
dni
,
da
bi
ne
mogel
živeti
brez
prvega
in
drugega
,
zdaj
se
mu
je
že
spomin
na
oboje
gnusil
!
Ali
se
pa
bo
tudi
žena
mogla
znebiti
svojih
razvad
?
Njen
beg
zdoma
ni
obetal
preveč
...
Hvala
Bogu
,
da
ima
pametnega
tasta
in
taščo
,
ki
ne
dajeta
hčeri
potuhe
!
Prejemši
tastovo
pismo
je
bil
odkritosrčno
odpisal
,
kako
in
kaj
.
Od
tedaj
je
prejemal
vsak
drugi
dan
poročilo
,
kako
mu
okuša
žena
trdo
kmečko
življenje
in
kako
postaja
bolj
in
bolj
mehka
in
bi
se
že
rada
vrnila
k
njemu
,
le
sram
jo
je
–
on
bi
moral
priti
ponjo
!
Pa
se
mu
je
zdelo
bolj
prav
,
da
tega
ne
stori
–
sama
je
šla
,
sama
naj
pride
!
–
in
tudi
tast
je
bil
tega
mnenja
.
Bodočnost
je
bila
še
negotova
,
ali
nekaj
mu
je
bilo
jasno
:
sukati
se
mora
bodočnost
okoli
otroka
–
ali
z
ženo
ali
brez
žene
!
Tako
je
prišel
dan
selitve
.
Prikazali
so
se
štirje
postreščki
,
ki
so
slekli
suknje
,
jih
vrgli
v
kot
na
tla
,
si
pljunili
v
roke
in
se
po
kratkem
posvetu
lotili
dela
in
ga
zabeljenega
z
obilnim
stokanjem
vršili
kos
za
kosom
.
Spodaj
pred
hišo
je
stal
Milan
in
s
paznim
očesom
stražil
bogastvo
,
ki
se
je
kopičilo
na
vozu
;
zgoraj
je
nadzorovala
stara
Jera
in
rotila
može
pri
vseh
svetnikih
in
pri
zveličanju
njih
duše
,
naj
pazijo
,
da
s
pohištvom
ne
bodo
zadevali
ob
vogale
.
Jeraj
je
videl
,
da
gre
vse
prav
.
Stopil
je
k
mojstru
Pircu
,
da
se
poslovi
.
Okoli
štedilnika
se
je
sukal
Peter
,
poleg
njega
je
stala
Nanča
in
krotko
,
da
bi
ne
mogla
bolj
,
pritrjevala
svoj
»
ja
!
«
.
Pirc
jo
je
bil
začasno
spet
sprejel
na
hrano
s
pogojem
,
da
Petru
pomaga
pri
kuhi
.
Tako
ji
je
zavezal
usta
pri
ocenjevanju
hrane
in
je
vlogo
zabavljača
prevzel
sam
.
Mimo
njiju
dveh
je
šel
Jeraj
v
sobo
.
Mojster
Pirc
je
sedel
pri
svoji
mizici
pod
oknom
in
delal
z
jezno
naglico
.
»
Torej
zbogom
,
mojster
!
«
je
rekel
Jeraj
in
mu
pomolil
roko
.
Mojster
je
odložil
delo
,
vstal
,
si
obrisal
roko
in
jo
podal
Jeraju
.
»
Danes
vi
,
ne
bo
dolgo
,
pojdem
še
jaz
.
«
»
Ej
,
selili
se
boste
?
«
se
je
začudil
Jeraj
.
»
Kaj
pa
hočem
,
«
je
z
nejevoljo
,
ki
je
prihajala
bolj
iz
srca
kakor
iz
žolča
,
odgovoril
Pirc
,
»
takole
ne
morem
dalje
živeti
,
ko
nimam
ne
žene
ne
otroka
.
Ne
kaže
mi
drugače
,
kakor
da
opustim
svoje
gospodinjstvo
in
grem
spet
za
pomočnika
.
Ali
pa
se
izgubim
v
svet
in
me
ne
bo
nikdar
več
nazaj
.
«
Davilo
ga
je
v
grlu
,
ko
je
to
govoril
.
»
Saj
se
vendar
kmalu
vrneta
žena
in
Tonček
,
kaj
?
«
je
vprašal
Jeraj
.
Pirc
je
odkimal
,
da
ne
.
Šel
si
je
z
roko
prek
čela
in
glave
in
se
z
očmi
lovil
po
sobi
,
preden
se
je
toliko
potolažil
,
da
je
lahko
mirno
razložil
svoj
sedanji
položaj
.
Žena
mu
je
zdaj
pisala
,
da
je
dodobra
preudarila
in
trdno
sklenila
,
da
se
ne
vrne
več
v
Ljubljano
,
ampak
ostane
s
fantom
pri
sestri
.
Fant
je
,
hvala
Bogu
,
spet
zdrav
,
ne
mara
ga
izgubiti
vdrugič
!
Vajen
je
kmetov
;
zunaj
je
bil
priden
,
v
Ljubljani
je
bil
komaj
nekaj
mesecev
in
že
je
postal
tat
.
In
na
teto
je
navezan
in
teta
nanj
.
Edino
ta
ljubezen
ga
je
rešila
,
da
se
ni
izgubil
po
svetu
.
In
fanta
veseli
kmetijstvo
bolj
ko
karkoli
drugega
.
Čemu
bi
ga
silili
v
drug
poklic
!
Naj
pa
postane
kmet
,
teta
tako
nanj
misli
,
da
mu
zapusti
domačijo
...
Peter
in
Nanča
sta
se
bila
primaknila
bliže
in
sta
s
takim
zanimanjem
poslušala
mojstrovo
pripovedovanje
,
da
sta
pozabila
na
svoje
službene
dolžnosti
in
jima
je
pričelo
kipeti
.
Z
dolgimi
koraki
je
bil
mojster
Pirc
pri
štedilniku
.
Peter
se
je
prijel
z
obema
rokama
za
svoji
vzgojili
obakraj
glave
in
urno
stopil
nazaj
Nanči
na
noge
in
Nanča
je
telebnila
z
glavo
ob
kuhinjsko
omaro
,
pa
ni
rekla
drugega
kakor
:
»
Kipi
!
«
Pirc
je
odmaknil
kipeči
lonec
,
potem
se
je
vrnil
k
Jeraju
,
pa
mu
je
bilo
nemara
prišlo
malo
dima
v
nos
in
oči
,
ker
si
je
brisal
solze
.
»
Zastran
vas
vendar
žena
tudi
kaj
piše
,
ne
?
«
je
vprašal
Jeraj
.
»
Piše
.
Lahko
pridem
k
njima
,
ako
hočem
.
Ta
milost
mi
je
dovoljena
.
Oženjen
sem
,
otroka
imam
,
pa
na
stara
leta
še
za
kozarec
vode
ne
bom
imel
nikogar
,
da
mi
ga
prinese
–
tako
se
mi
godi
!
«
Jeraj
je
potrepal
mojstra
po
ramenu
.
»
Nič
se
ne
hudujte
,
mojster
!
Z
ženo
sta
si
bila
prijatelja
,
niti
ji
ne
morete
očitati
,
da
vam
ni
bila
zvesta
,
delavna
,
skrbna
žena
.
Ali
ona
ni
le
žena
,
ampak
se
zaveda
,
da
je
tudi
mati
.
Ali
ji
to
zamerite
?
Kar
je
sklenila
,
ni
sklenila
iz
sovraštva
do
vas
,
sklenila
je
iz
ljubezni
do
sina
.
Saj
ni
brez
pameti
,
kar
piše
o
fantu
,
ne
?
Torej
brez
nejevolje
preudarite
vso
reč
!
Odločitev
vam
sama
pride
–
ne
iščite
je
v
svetu
drugih
ljudi
,
iščite
jo
v
svoji
ljubezni
!
Pa
z
Bogom
!
«
Krepko
