taje
poštarjeva
hči
.
Ta
bo
imela
dote
kacih
30,000
,
kadar
pride
njen
dan
.
Ona
na
desnej
s
črnimi
lasmi
,
ona
bleda
,
nij
domača
.
Od
žlahte
je
,
nema
nič
svojih
ljudij
in
je
uže
več
let
na
pošti
.
“
„
Sirota
torej
,
brez
matere
in
očeta
,
kakor
jaz
,
“
mislil
si
je
Leon
.
„
Vi
nijste
v
tem
kraji
doma
,
ne
zamerite
,
mladi
gospod
?
“
vpraša
oni
,
ki
je
zdaj
kakor
za
povračilo
tudi
hotel
zvedeti
,
kako
in
kaj
.
Leon
mu
ob
kratkem
pové
.
„
A-há
!
“
odgovori
mož
zadovoljen
.
A
pridiga
je
bila
končana
in
šepetanje
ž
njo
.
Po
maši
so
stali
pred
cerkvijo
možjé
kmetje
v
gručah
,
tobak
napravljali
in
čakali
,
kaj
bo
od
c.
k.
gosposke
„
na
znanje
dano
,
“
ker
videli
so
,
da
se
je
birič
posadil
na
visok
zid
in
je
šop
papirja
premetaval
iz
roke
v
roko
.
Mlajši
moški
svet
pak
se
je
bil
prav
spredaj
postavil
ter
smejé
se
in
grohotaje
ogledoval
mimogredoče
deklice
.
Na
strani
je
postal
tudi
Leon
in
si
cigaro
zažigal
.
Nij
mu
bilo
mar
poslušati
,
kaj
oznanjevalec
c.
k.
kantonske
gosposke
v
barbarskem
jeziku
od
cesti
,
davkih
in
rubeščini
kriči
,
čakal
je
le
iz
radovednosti
,
kakovšni
sta
oni
dve
deklici
.
Kmalu
sta
prišli
iz
cerkve
.
Nobena
stvar
menda
nij
bila
uže
večkrat
po
dobrih
in
slabih
pisateljih
popisana
,
nego
lepo
dekle
.
Vemo
,
da
ima
blagovoljni
bralec
sam
kak
dober
popis
ali
pa
kar
je
še
bolje
—
original
pred
očmi
;
zato
njegovi
domišljiji
prepuščamo
,
da
si
po
naznačenih
črtah
naslika
dve
lepi
podobi
in
razločke
med
njima
.
Ne
more
se
reči
,
kateri
bi
bil
Páris
jabolko
večje
lepote
dal
,
to
je
pa
gotovo
,
da
,
ko
bi
bil
Leon
tak
siten
opravek
dobil
,
potegnil
bi
se
bil
za
večjo
.
Morda
je
bil
uže
po
simpatiji
podkupljen
,
ker
je
namreč
vedel
,
da
je
sirota
brez
staršev
in
bratov
kakor
on
,
da
pri
sorodnih
ljudéh
dobroto
uživa
,
kakor
on
.
Zdelo
se
mu
je
,
ko
sta
mimo
njega
šli
,
da
je
malo
z
očmi
trenila
na
stran
in
ga
pogledala
;
tudi
se
mu
je
zdelo
,
da
so
te
oči
črne
,
lepe
oči
.
In
nekaj
vesel
je
bil
,
ko
sta
se
sè
komteso
peljala
proti
domu
.
Mejpotoma
je
teto
spraševal
,
ali
mej
letom
ona
obiskuje
katero
družino
ali
narobe
.
Komtesa
je
odgovorila
,
da
je
na
svojo
starost
opustila
vsakršno
svetno
navado
,
da
zdaj
ona
nikamor
ne
hodi
in
tudi
druga
sosednja
gospoda
malo
malo
na
Zabrezje
dohajejo
.
Leon
je
zvedel
,
da
s
poštarjem
in
njegovo
družino
niti
natančneje
znana
nij
.
„
To
je
pač
škoda
!
“
rekel
je
sam
pri
sebi
.
Okolo
Zabrezja
se
je
marsikaj
premenilo
prav
v
kratkem
času
.
Ta
in
ona
nesnaga
in
nemarljivost
se
je
odpravila
,
ker
je
mladi
gospod
tako
hotel
.
Matijec
je
večkrat
z
glavo
majal
in
Barba
je
skrivaj
roke
sklepala
,
a
nij
se
bilo
pritožiti
nikjer
.
„
Za
boga
svetega
in
križanega
!
Ali
je
ta
natančen
!
Kaj
sem
pripovedovala
,
Matija
,
še
od
hiše
naja
požene
!
“
pravi
ženica
.
„
Ka-áj
?
“
vpraša
Matijec
.
„
Beračit
pojdeva
,
beračit
!
Bog
se
ti
mene
usmili
,
človek
je
vendar
včasi
delati
znal
in
kaj
poskrbeti
.
Zdaj
pa
uže
ne
storim
ničesa
,
stvarce
ne
,
da
bi
bila
temu
gospodu
po
volji
,
ki
je
komaj
iz
plenic
zlezel
.
Včeraj
sem
si
bila
drv
pred
prag
nanesla
in
brž
je
rekel
,
da
jih
naj
pospravim
,
da
so
na
potu
,
da
je
grdo
!
Ti
stvar
vražja
,
kje
si
ti
še
bil
,
ko
sem
jaz
drva
pred
vežo
imela
.
In
stari
plot
mu
nij
prav
,
in
trava
ne
sme
rasti
po
gredi
,
ampak
pesek
naj
bode
po
potih
!
Kakor
da
bi
bil
pesek
mehkejši
od
trave
!
“
„
Krava
mu
nij
všeč
?
“
vpraša
Matijec
.
—
„
Krava
,
ki
sem
jo
jaz
izbral
in
kupil
?
Naj
jo
gre
pa
sam
kupovat
,
sam
.
Največje
vime
je
imela
“
...
„
Beži
,
beži
!
Ti
si
gluh
in
neumen
.
Kdo
se
o
kravi
meni
?
Jaz
pravim
:
trava
.
“
„
Nu
,
trava
lepo
raste
po
loki
in
v
senožeti
.
“
Tako
se
nijsta
mogla
razumeti
in
razšla
sta
se
.
Leon
je
večkrat
sam
v
roko
vzel
žagico
in
rezilnik
in
kaj
popravljal
na
vrtu
ali
v
lopi
.
Bilo
mu
je
za
kratek
čas
in
veselje
.
In
menimo
,
da
pri
lepej
čitalki
ne
bo
izgubil
veljave
,
katero
bi
mu
radi
ohranili
,
če
je
tudi
za
dela
prijemal
,
katera
nijso
bila
ravno
zanj
.
Naj
za
obrambo
omenimo
samo
to
,
da
je
celó
ruski
cesar
Peter
véliki
,
ustanovitelj
ruske
velikosti
,
svoje
dni
ladje
tesal
in
baje
celo
—
zobé
drl
,
katerih
dejanj
zgodopisci
s
pohvalo
omenjajo
.
Tako
je
enomerno
prehajal
teden
za
tednom
prav
v
samotarskem
življenji
za
živega
in
druščine
potrebnega
mladeniča
.
Veselil
se
je
vselej
nedelje
.
Pa
bodi
si
da
nij
bil
sam
kriv
,
ali
je
naključje
nagajalo
,
nikdar
nij
prilike
dobil
,
da
bi
se
z
deklicama
ali
s
poštarjem
seznanil
.
Soparno
je
bilo
neko
popoludne
,
ko
je
Leon
puško
vzel
,
psa
poklical
in
skrivaj
,
da
ne
bi
ga
teta
komtesa
videla
,
na
drugej
strani
za
poslopji
odšel
v
hosto
.
Nij
vedel
,
kaj
bi
počel
,
tudi
zajca
se
mu
nij
ljubilo
čakati
.
Šel
je
naprej
in
naprej
po
hosti
,
tako
,
da
nazadnje
nij
prav
vedel
,
kje
je
in
v
čigavej
lastnini
.
Pred
njim
je
bila
globoka
,
podolgasta
dolina
.
Onkraj
so
bila
bolj
skalnata
tla
in
le
redke
grmičaste
bukvice
so
rasle
mej
mladim
smrečjem
.
Solnce
se
je
uže
precej
na
zahod
pomaknilo
in
prijetna
sapa
je
začela
sopar
razpihavati
in
šumeti
po
zelenem
perju
starih
bukev
nad
njim
.
Oglašala
se
je
kukavica
od
daleč
in
druge
ptice
so
veselo
čvrlele
okolo
in
okolo
.
Onkraj
doline
se
je
slišalo
žvenkljanje
kravjih
in
kozjih
zvoncev
in
zdaj
pa
zdaj
ukanje
neskrbnega
pastirja
.
Leon
se
usede
na
mahovje
,
položi
puško
ob
sebi
in
obide
ga
nek
neznan
čut
sreče
in
zadovoljnosti
.
Saj
je
bilo
vse
okrog
njega
polno
življenja
;
vse
je
dihalo
veselje
,
in
tudi
njegova
duša
se
je
zlágala
z
naravo
,
ki
ga
je
obdajala
;
tudi
on
se
je
veselil
svojega
bitja
in
nij
poznal
še
grenkih
skrbij
,
ki
glojejo
človeka
,
niti
strasti
,
ki
mu
trgajo
srce
.
Vse
,
kar
ga
je
dozdaj
zlega
doletelo
,
bilo
je
za
trenotek
hudó
,
pa
premalo
,
da
bi
bilo
žélo
zasadilo
in
strup
pustilo
v
njem
;
prešlo
je
lehko
,
lehko
pozabljeno
bilo
.
Kozji
pastir
,
ki
je
onkraj
doline
na
robu
visoke
skale
stal
,
zagledal
je
lovca
in
kakor
iz
nagajivosti
začel
peti
:
Pisana
ptica
Lepo
mi
poje
,
V
vejah
skakljá
.
Jaz
sem
pa
lovec
,
Puško
zavzdignil
,
Vstrelil
jo
bom
.
Kaj
sem
storila
?
Saj
sem
ti
pela
Pesni
lepé
.
In
ta
prosta
pesen
jasno
in
glasno
sè
skale
peta
in
od
skal
odmevajoča
,
zdela
se
je
Leonu
ena
najlepših
,
kar
jih
je
kedaj
slišal
.
„
Lepa
je
narava
,
lepša
in
višja
pak
je
njena
krona
,
človek
.
In
ako
jej
ostane
zvest
,
ako
se
more
v
soglasji
ž
njo
ohraniti
,
ima
vse
,
ker
ima
mir
.
“
Tako
je
mislil
.
Videl
je
lepo
gladko
površino
,
na
dno
nij
videl
.
Čeravno
občutljiv
za
vse
,
kar
povzdiguje
in
človeka
v
resnici
in
edino
srečnega
dela
,
bil
je
vendar
še
premlad
,
premalo
sam
in
večjidel
v
prelahkej
druščini
,
da
bi
bil
globlje
pogledal
v
rove
,
po
katerih
se
pretekajo
vladajoče
reke
človeškega
dejanja
in
nehanja
.
In
kdo
bi
trdil
,
da
nij
bil
bolj
srečen
nego
marsikdo
,
ki
je
v
lastnej
in
tujej
nesreči
,
po
svojem
in
druzih
premišljevanji
zadobil
grenek
dar
izpoznanja
,
in
tega
vendar
ne
toliko
,
da
bi
se
mu
bila
duša
umirila
,
misli
izčistile
in
bi
prost
vseh
strastij
in
krivih
razsodkov
visoko
nad
tem
mravljiščem
stal
,
ki
mu
pravimo
svet
,
in
se
mu
—
smehljal
.
Mej
raznovrstnimi
mislimi
,
katere
bode
bralec
po
tej
kratkej
karakteristiki
njegovega
notranjega
življenja
posnel
,
prešlo
je
bilo
precej
časa
,
solnce
se
je
bilo
precej
na
zahod
preobrnilo
in
vendar
Leona
še
nij
bila
misel
,
da
bi
šel
domov
.
Njegov
pes
,
ki
je
prej
precej
dolgo
ležal
ne
daleč
od
njega
,
izgubil
se
je
bil
nekam
in
počakati
ga
je
hotel
,
da
bi
kaj
izpodil
ali
nazaj
prišel
.
Kmalu
je
čul
lajanje
,
znamenje
,
da
je
na
sledu
,
in
stal
je
z
napetim
petelinom
.
„
He
,
gospod
!
ali
imate
kako
pravico
tod
s
puško
hoditi
?
“
Ko
se
Leon
na
ta
ne
posebno
prijazen
klic
obrne
,
zagleda
dva
lovca
.
Prvi
je
bil
v
precej
čednej
lovskej
obleki
,
z
zelenim
klobukom
in
dolgo
rudečo
brado
,
drugi
pak
je
bil
kmet
.
Najprvo
je
menil
Leon
,
da
se
tujec
šali
.
Takoj
pa
je
videl
,
da
je
resen
,
ko
je
meni
nič
tebi
nič
,
posegel
po
njegovej
puški
in
dejal
:
„
Prosim
,
dajte
mi
svoje
orožje
.
Kogar
jaz
na
zemljišči
svojega
gospoda
dobom
,
ta
mora
za
kazen
iz
rok
dati
,
kar
ima
nevarnega
za
zajce
in
lisice
.
“
Ni
bolj
neslovečega
na
možu
kakor
boječost
,
mislil
si
je
Leon
in
obenem
sklenil
,
da
ne
dá
svojega
orožja
kar
tako
brez
brambe
iz
rok
.
Ker
je
bil
precej
trden
,
potegne
za
cev
in
iztrga
tujcu
puško
iz
rok
tako
hitro
,
kakor
jo
je
bil
oni
prijel
.
„
Jaz
ne
vem
,
kdo
ste
in
kaj
hočete
prav
za
prav
od
mene
.
Jaz
mislim
,
da
stojim
na
svojem
ali
,
če
na
svojem
ne
,
vsaj
na
lastniji
,
ki
spada
pod
Zabrezje
.
Če
sem
pa
črez
mejo
stopil
,
stopil
sem
nevedoma
in
puške
ne
boste
imeli
,
dokler
jo
bodem
mogel
jaz
v
rokah
držati
.
Svetujem
vama
,
da
gresta
svoj
pot
,
jaz
pojdem
pa
svoj
.
Pretepa
nijsem
vesel
,
pa
prej
dobosta
s
kopitom
po
glavah
,
predno
bosta
puško
imela
.
“
Ko
je
lovec
slišal
imenovati
grad
Zabrezje
,
bil
je
nekaj
bolj
Prijazen
,
in
rekel
je
:
„
Ne
zamerite
,
gospod
!
jaz
vam
prav
nerad
jemljem
puško
.
Vem
,
da
ste
samo
zašli
črez
mejo
.
Pa
gospod
Gorec
,
poštar
,
ta
mi
je
zapovedal
,
da
moram
vsacega
prijeti
,
kogar
dobom
na
njegovem
.
Vem
,
da
,
ko
bi
bil
on
tu
,
ne
bi
vam
rekel
nobene
besede
,
ali
jaz
ne
smem
drugače
.
Prosim
vas
,
vdajte
se
z
lepo
.
Saj
to
nij
nič
,
prav
nič
,
nazaj
jo
boste
dobili
,
kadar
boste
hoteli
,
samo
da
po-njo
pridete
ali
pišete
.
Iz
Zabrezja
do
pošte
nij
daleč
.
“
„
Tu
imate
puško
,
“
pravi
Leon
,
obrne
se
in
otide
proti
domu
.
Da
se
je
tako
hitro
premislil
,
nij
bilo
ravno
zaradi
logarjeve
zgovornosti
,
temuč
preštel
je
Leon
reči
drugače
in
prav
vesel
je
bil
,
da
se
je
tako
naredilo
.
Saj
sta
bili
na
pošti
oni
dve
deklici
,
kateri
je
vsako
nedeljo
videl
pri
maši
,
s
katerima
se
pa
nikakor
nij
mogel
seznaniti
.
Zdaj
se
mu
je
lepa
prilika
našla
.
Lehko
je
šel
na
pošto
in
imel
je
uzrok
.
Ta
misel
mu
je
bila
prijetna
in
preudarjal
je
cel
pot
,
kako
bi
se
dalo
napraviti
,
da
bi
se
ta
posel
na
pošti
toliko
raztegnil
,
da
ne
bi
bil
samo
kratek
opravek
,
ampak
da
bi
potem
lehko
v
hišo
dohajal
,
kajti
na
Zabrezji
se
mu
je
jelo
uže
precej
dolg
čas
zdeti
.
Stara
komtesa
je
bila
zanj
kaj
slaba
druščina
,
ker
v
večnej
molitvi
in
pobožnih
knjigah
ž
njo
govoriti
nij
bilo
posebno
po
godu
mladeniču
,
ki
je
bil
preverjen
,
da
je
„
veselega
človeka
bog
vesel
“
.
Precej
drugi
dan
se
Leon
nameni
na
pošto
.
Teta
ga
nij
pogrešala
,
če
ga
vse
dopoludne
in
popoludne
nij
bilo
.
Tedaj
jo
je
malokedaj
vprašal
in
jej
malokedaj
povedal
,
kam
gre
.
Bližnji
pot
je
bil
črez
hribec
mimo
samotnega
,
zapuščenega
sv.
Vida
.
Pri
tej
cerkvici
so
v
nekdanjih
časih
pokopavali
.
Bil
je
nizek
zid
okrog
in
okrog
,
zdaj
pa
se
je
večjidel
sesul
,
in
le
s
travo
porasla
gomila
je
pričala
,
kod
je
držalo
obzidje
.
Le
na
južnej
strani
,
kjer
je
bil
zidič
samo
iz
kamena
,
nij
mogel
ni
dež
ni
veter
razmetati
skladov
,
tako
,
da
je
bil
za
dva
sežnja
na
dolgo
in
dva
komolca
visoko
ohranjen
.
Tik
tega
zida
je
na
tleh
sedela
naslonjena
ženska
čudne
podobe
.
Bila
je
silo
velika
,
stara
črez
petdeset
let
in
čudno
pisano
oblečena
.
Zraven
nje
je
stala
košarna
s
polomljenim
locajem
in
v
košarni
je
bilo
raznih
cunj
veliko
,
vrhu
njih
pak
šop
kvart
,
kakor
ciganke
prerokujejo
na-nje
.
Ruto
je
bila
z
glave
potegnila
,
tako
da
so
jej
črni
kratki
lasjé
mršavo
viseli
nekoliko
po
plečih
in
nekateri
kodri
po
suhem
,
začrnelem
licu
.
Oko
je
bilo
svitlo
in
bodeče
,
usta
je
vedno
nekako
na
levo
stran
zategovala
;
le
kadar
se
je
nasmejala
,
zrasla
so
jej
tako
,
da
so
poredni
ljudjé
dejali
,
da
se
hoče
v
ušesa
vgrizniti
.
Tačas
pak
se
je
tudi
pokazala
vrsta
velicih
,
belih
zob
.
Da-si
je
solnce
bilo
prav
vroče
,
sedela
je
ženska
vendar
že
dolgo
na
mestu
in
vedno
govorila
sama
sè
soboj
zdaj
tiho
,
zdaj
kričé
.
Polovica
tega
samogovora
so
bile
kletve
.
Ko
je
zagledala
od
daleč
Leona
,
stresla
je
svojo
grivo
,
kvarte
v
roke
vzela
,
široko
noge
od
sebe
pomolila
ter
začela
kvarte
prebiraje
peti
z
visocim
,
precej
lepim
glasom
:
Garváj
durdáj
dideldáj
!
Na
čelu
je
lišáj
,
lišáj
!
Na
belem
lici
Sedita
bradovici
,
Oj
dve
bradovici
!
„
Vrag
,
to
je
lep
človek
“
—
govori
ženska
.
—
„
Neža
Rožmarinka
,
ta
bi
bil
za-te
,
primi
ga
,
ta
ne
sme
uiti
.
Garvaj-durdaj
!
Lep
Človek
,
kakor
hudič
!
Moj
košek
,
kje
je
moj
košek
?
“
Rekši
popade
košarno
,
postavi
svojo
velikansko
postavo
pokonci
in
se
nastavi
na
pot
.
„
Kam
greste
,
moj
lepi
mladi
?
“
vpraša
Leona
in
ga
nekako
prežeče
pogleda
,
da
se
nij
vedelo
,
ali
je
pogled
bolj
poželjiv
,
hudoben
,
ali
dobrovoljen
.
Leon
nij
bil
boječ
in
vendar
mu
je
bilo
čudno
,
ko
je
stal
tej
norej
ženski
nasproti
.
Videl
jo
je
uže
prej
,
vselej
je
bila
pijana
in
posebno
njemu
zoperna
.
Ogne
se
jej
s
pota
in
pravi
:
„
Kaj
ti
mar
,
copernica
,
spravi
se
mi
izpod
nog
.
“
„
Jaz
copernica
?
Neža
Rožmarinka
je
poštena
žena
,
lepa
žena
,
prava
žena
.
Vrag
vé
,
da
nijsem
copernica
.
Moj
oče
je
bil
lep
mož
,
Rožmarin
je
bil
mož
,
pa
ti
si
še
lepši
,
na
mojo
dušo
,
da
si
lepši
.
“
Leon
je
hotel
dalje
iti
,
ali
Neža
Rožmarinka
se
vstopi
pred-enj
in
mu
ne
dá
naprej
.
„
Daj
roko
,
lepi
moj
mladi
!
jaz
ti
bom
povedala
,
kaj
te
čaka
.
Daj
roko
,
Neža
je
prava
žena
,
ona
veliko
vé
.
“
Mladenič
jej
da
nekaj
drobiža
,
katerega
Rožmarinka
brez
vse
zahvale
v
košarno
vrže
.
„
Ne
pojdeš
ne
,
lepi
moj
“
—
pravi
potem
in
se
zopet
vstopi
Pred-enj
,
obe
roki
raztegnivši
.
—
„
Čakaj
,
da
ti
iz
kvart
srečo
povem
.
Ravno
tebi
hočem
povedati
in
denes
.
Če
ne
bodeš
poslušal
,
čuvaj
se
me
,
—
—
“
Konec
stavka
je
bilo
več
kletev
.
Leon
je
bil
radoveden
,
kaj
mu
bode
divja
žena
povedala
;
zató
je
postal
.
Rožmarinka
se
vsede
na
tla
,
vzame
kvarte
in
je
jame
razmétati
po
travi
v
tri
vrste
.
Potem
jih
nekaj
časa
ogleduje
,
ogleduje
mladeniča
in
začne
praviti
:
„
Kvarta
kaže
in
pravi
,
da
ste
bili
v
smrtnej
nevarnosti
,
nij
dolgo
tega
...
“
„
Človek
je
vsak
dan
v
smrtnej
nevarnosti
,
to
nij
nič
,
če
boljšega
ne
veš
.
“
„
Tiho
!
—
Vi
imate
enega
človeka
,
ki
mislite
,
da
je
prijatelj
.
Ta
vam
je
zavidljiv
in
bi
vas
v
žlici
vode
vtopil
.
—
Bolni
ste
bili
na
smrt
in
kmalu
boste
zopet
,
pa
bo
vse
dobro
izteklo
.
Duhoven
je
tukaj
na
kvarti
,
vi
bi
bili
kmalu
duhoven
,
pa
precej
tukaj
je
deklica
.
Zavoljo
deklic
niste
duhoven
—
—
“
Rožmarinka
se
začne
smijati
,
da
nij
bilo
konca
ni
kraja
.
„
Smrt
,
denar
—
ta
dva
sta
vkup
,
to
pomeni
,
da
boste
kmalu
mnogo
podedovali
.
Otrok
je
tu
zraven
;
to
pomenja
ljubezen
,
zakon
in
dolgo
življenje
.
“
„
Vse
to
lehko
vsacemu
poveš
.
Jaz
bi
bolje
govoril
iz
kvart
,
ko
ti
.
Ti
ne
veš
ničesa
,
“
pravi
Leon
in
otide
.
„
Jaz
sem
Neža
Rožmarinka
,
“
vpije
baba
za
njim
,
pobere
kvarte
po
tleh
,
spravi
jih
v
košek
mej
cunje
in
gre
zopet
ob
zidu
sest
,
kjer
je
prej
bila
.
Z
glavo
na
rob
zida
naslonena
,
tako
da
so
črni
kodri
viseli
črez
vrhnji
kamen
,
gleda
za
Leonom
in
poje
svoj
:
„
Garvaj
durdaj
!
“
Ko
je
bil
mladenič
uže
precej
daleč
od
nje
,
jame
zopet
sama
sè
soboj
govoriti
:
„
Kako
je
lep
ta
fant
.
Ko
bi
hotel
umreti
,
ali
ko
bi
ga
kdo
ubil
,
lepo
bi
bilo
to
kot
vrag
.
Rada
bi
ga
videla
mrtvega
.
Škoda
bi
ga
bilo
pokopati
,
na
mojo
dušo
,
to
bi
bil
lep
mrtvec
.
“
V
tem
hipu
jej
od
zad
nekdo
v
lase
poseže
in
kakor
za
zvonec
trikrat
udari
z
Nežino
glavo
ob
kamnit
rob
.
Da-si
ravno
jo
je
moralo
tako
trkanje
boleti
,
vendar
nij
dala
nij
najmanjšega
glasú
od
sebe
,
temuč
za
trenotek
je
oči
zatisnila
,
čudno
usta
zvila
in
takoj
potem
skočila
na
noge
.
„
Jaz
ti
bom
uže
pokazal
,
kaj
se
pravi
dobremu
človeku
smrti
želeti
.
Prej
tebe
vrag
vzame
nego
onega
gospoda
.
“
Te
besede
je
govoril
žagar
Šepec
na
onej
strani
nizkega
zida
.
Rožmarinka
ga
srdito
pogleda
,
ne
reče
pa
nobene
besede
.
Še
le
ko
Šepec
otide
po
stezi
za
Leonom
,
vzdigne
baba
svojo
veliko
pest
,
trese
grivato
glavo
in
kriči
:
„
Le
počakaj
,
čakaj
,
ti
krevlja
!
Snideva
se
,
gorjé
ti
ga
bode
.
Že
prav
!
“
„
Ko
bi
prav
ne
bilo
,
pa
te
ne
bi
bil
lasal
,
“
oglasi
se
Šepec
nazaj
.
„
Uže
prav
,
krevlja
,
rogovila
!
Gorjé
ti
ga
bodi
!
“
vpije
Neža
in
izgine
sè
svojim
koškom
za
cerkvijo
.
„
Kaj
bode
neki
sveti
Vid
rekel
tej
babi
,
ki
ravno
pred
njegovo
cerkvijo
kolne
,
“
mislil
je
Šepec
po
potu
.
Da-siravno
je
imela
Rožmarinka
vse
ciganske
lastnosti
nad
soboj
,
vendar
nij
bila
ciganka
.
Vsak
je
vedel
,
da
je
doma
iz
samotne
koče
v
sosednjej
vinskej
gori
,
kjer
je
njena
sestra
popolnem
pametna
in
navadna
žena
še
ob
tem
času
gospodinjila
,
čeravno
svoje
blazne
sestre
nij
hotela
poznati
,
kadar
sta
se
srečali
.
Mej
ljudmi
nij
bilo
dognano
,
zakaj
Rožmarinka
—
to
ime
si
je
sama
dala
—
tako
živi
.
Eni
so
trdili
,
da
je
blazna
,
drugi
,
manjši
in
pametnejši
del
,
so
pa
dejali
,
da
je
le
spridena
in
malovredna
.
Rožmarinka
je
strašno
veliko
pila
,
naj
bode
vina
ali
žganja
,
dobrega
ali
slabega
.
Ne
samo
,
da
so
jej
dajali
ljudjé
,
ki
so
se
je
bali
kot
vedežne
in
uročne
ženske
,
zaslužila
je
veliko
sè
svojim
prerokovanjem
na
kvarte
.
Tako
je
bila
skoro
dan
na
dan
pijana
,
in
to
jej
je
moralo
možgane
nekoliko
zmešati
in
njeno
govorjenje
nenavadno
predrugačiti
.
Vsak
,
kdor
pozna
prosto
ljudstvo
,
vé
,
kako
vkoreninjena
je
vera
in
vraža
;
le
škoda
,
da
prva
poslednje
popolnoma
iztrebiti
ne
more
;
včasi
jo
celó
pospešuje
pri
tacih
,
ki
so
slabo
podučeni
ali
ki
poduka
ne
umejo
prav
.
Neža
Rožmarinka
je
bila
strah
materam
,
ki
so
imele
male
otroke
v
zibeli
ali
—
male
prasce
v
hlevu
.
Prve
in
druge
so
matere
skrile
,
kadar
je
šla
uročnica
Neža
mimo
hiše
.
In
ko
so
otroci
malo
odrasli
,
strašili
so
je
,
da
je
bo
Rožmarinka
vzela
v
„
košek
“
.
Tako
je
bila
ta
ženska
povsod
za
strašilo
tistim
,
ki
se
strašiti
dadó
.
Vse
to
pak
je
bilo
dobro
za
bábnico
.
Mnogo
lažje
je
dobila
,
kar
jej
je
bilo
treba
,
nego
vsak
drug
postopač
.
Delala
se
je
,
kakor
da
ne
bi
nobenega
človeka
poznala
,
zraven
tega
pa
si
je
dobro
pomnila
,
kaj
se
o
tem
in
o
tej
govori
,
kakšen
je
,
itd.
To
jej
je
pomoglo
,
da
je
lehko
prerokovala
,
da
je
marsikomu
včasi
iz
kvart
povedala
,
kar
je
mislil
,
da
sam
vé
;
da
je
večkrat
kaj
uganila
,
kar
se
je
potem
res
zgodilo
.
Tako
je
bila
posebno
mladeničem
in
deklicam
po
godu
,
ki
so
jo
,
kakor
v
šali
radi
vpraševali
za
„
srečo
“
,
na
videz
smijali
se
temu
,
kar
jim
je
pravila
za
denar
ali
pijačo
,
v
srci
pa
dostikrat
trdno
verovali
,
da
se
bode
tako
zgodilo
.
Mej
tistimi
,
ki
so
bili
neverni
,
bil
je
tudi
žagar
Šepec
.
Tega
moža
je
pa
tudi
sovražila
Neža
uže
od
nekedaj
,
kar
jej
je
bil
dokazal
,
da
ona
ne
vé
ničesar
.
Bila
je
ta
stvar
taka
:
Šepec
,
ki
je
bil
za
silo
tudi
tesar
in
sodar
,
nabijal
je
v
jeseni
premožnemu
kmetu
sode
pred
hramom
v
vinogradu
.
Več
mladih
ljudij
je
bilo
okrog
njega
in
tudi
Neža
Rožmarinka
je
prerokovala
za
vrstjó
vsem
.
Do
Šepca
prišedši
je
hotela
še
njemu
,
on
pa
je
trdil
,
da
ne
vé
nič
več
o
bodočnosti
nego
sam
.
„
Jaz
celò
vem
,
kaj
ti
zdaj
misliš
,
“
pravi
Rožmarinka
.
Šepec
je
ravno
imel
obroč
napet
,
takó
da
je
en
konec
v
roci
držal
,
drugi
muje
pa
bil
v
prsi
vprt
.
„
Ali
res
veš
,
kaj
mislim
?
“
vpraša
Šepec
.
„
Res
,
“
pravi
Rožmarinka
.
V
tistem
hipu
spusti
on
en
konec
napetega
obroča
,
tako
da
babnico
ravno
po
zobéh
udari
.
Kri
jej
je
udarila
,
jela
je
grozovito
kleti
in
tožiti
;
Šepec
je
pa
mirno
obroč
zavezoval
in
smehljaje
se
dejal
:
„
Saj
si
vedela
,
kaj
mislim
storiti
,
zakaj
se
nijsi
umeknila
.
“
Da
si
je
hromi
mož
s
tem
nevarno
sovražnico
naredil
,
to
mu
nij
bilo
mar.
Ne
prav
poldrugo
uro
od
Zabrezja
je
pri
velikej
cesti
pošta
.
Samotna
,
precej
velika
in
obširna
hiša
je
sicer
dobro
četrt
ure
od
bližnjega
trga
,
vendar
bi
bil
lastnik
njen
,
gospod
Gorec
,
rajši
izgubo
imel
,
nego
da
bi
bil
dal
častno
cesarsko
službo
iz
rok
.
Ljudjé
v
okolici
se
nijso
pečali
mnogo
s
tujim
svetom
,
zató
je
Gorčeva
pošta
le
posamezna
pisma
sprejemala
in
oddajala
,
postavim
,
če
je
kak
vojak
svojim
ljudém
na
vsake
kvatre
pisal
,
kako
se
mu
hudo
godi
,
ali
pa
je
župnik
dobil
vsako
soboto
kak
cerkven
časopis
.
Še
menjkrat
se
je
naključilo
,
da
bi
bil
kak
popoten
človek
tod
hodil
in
pošti
dajal
za
vožnjo
zaslužka
.
Pa
za
vse
to
se
gospodu
poštarju
nij
bilo
treba
veliko
meniti
in
se
tudi
v
resnici
nij
menil
.
Imel
je
največjo
kmetijo
v
okolici
in
dovolj
veselja
do
nje
.
Pošta
je
bila
za
nameček
,
za
čast
in
ime
,
kmetija
pak
je
polnila
mošnjo
.
Žena
mu
je
bila
umrla
,
otrók
nij
imel
več
,
ko
eno
hčer
.
Tako
je
bilo
razen
družinčetov
na
pošti
samo
četvero
glav
:
poštar
,
dve
deklici
,
kateri
iz
cerkve
poznamo
,
in
mlad
,
boječ
gospodek
,
nesrečen
ženij
,
ki
je
v
kanceliji
sedeval
in
čakal
,
če
se
primeri
,
da
kdo
kaj
prinese
,
ter
užival
lepo
ime
„
ekspeditor
“
.
Ko
je
Leon
prišel
omenjenega
popóludne
do
pošte
,
nij
bilo
nobene
žive
duše
nikjer
videti
,
razen
velicega
psa
,
ki
je
pred
vežjó
na
solnci
ležal
in
zagledavši
tujca
počasi
vstal
,
trikrat
debelo
zalajal
in
se
mrmraje
zopet
vlegel
.
Tudi
v
veži
nij
bilo
nikogar
,
da-si
je
bilo
več
vrat
odprtih
.
Ni
se
znal
kam
obrniti
.
Naposled
vendar
pride
dekla
,
mršavih
las
,
in
mu
razloži
,
da
nij
gospoda
doma
,
ni
gospice
Matilde
,
niti
gospoda
ekspeditorja
.
„
Samo
Pavlina
so
gori
,
“
reče
ženska
kazaje
po
stopnicah
.
—
„
Če
hočete
počakati
,
gospod
bodo
kmalu
prišli
,
jaz
menim
,
da
nijso
daleč
šli
.
Gospica
Pavlina
so
sami
,
le
pojdite
gori
.
“
Ko
je
Leon
vrhu
stopnic
prišel
,
slišal
je
iz
poslednje
sobe
brenkanje
na
klavir
.
Igralka
je
morala
izurjena
biti
.
Njene
fantazije
na
instrumentu
so
mu
bile
tako
všeč
,
da
je
nekaj
časa
poslušal
.
Dvakrat
je
moral
potrkati
,
da
ga
je
slišala
.
V
sobo
stopivši
,
je
stal
pred
deklico
,
katero
je
iz
cerkve
uže
poznal
.
Oblečena
je
bila
prosto
,
črni
,
gosti
lasjé
so
bili
okusno
brez
umetnega
lišpa
nazaj
razčesani
,
okolo
belega
vratú
je
sedel
nábor
črnih
korald
in
iz
širocih
rokavcev
so
se
videle
lepe
okrogle
lekti
.
Malo
je
osupnila
,
ko
je
nenadoma
stopil
v
sobo
nenavaden
gost
.
Prvi
hip
je
malo
zarudela
,
v
lepih
,
črnih
očéh
je
bilo
brati
začudenje
,
takoj
pak
se
je
povrnil
ženskam
v
enacih
situacijah
navadni
takt
in
z
neko
ljubeznivo
,
naravno
sigurnostjo
je
Leona
,
katerega
je
v
tem
trenotku
po
obrazu
spoznala
,
pozdravila
,
ponudila
mu
sedež
in
vprašala
ga
,
s
čim
mu
more
postreči
in
kateri
srečni
vzroki
so
poštnej
hiši
naklonili
čast
,
da
jo
obišče
.
Ob
enem
mu
je
povedala
,
da
gospoda
strijca
,
kakor
je
poštarja
imenovala
,
v
tem
hipu
nij
pri
domu
,
da
pa
ima
vsak
čas
priti
.
„
A
,
uže
vem
,
vi
ste
tedaj
tisti
lovski
tat
?
“
—
pravi
deklica
,
smejé
se
črez
nekaj
časa
,
ko
jej
Leon
pove
,
zakaj
je
prišel
pravzaprav
na
pošto
.
—
„
Slišala
sem
sinoči
o
tem
pregrešku
;
da
pa
ste
ravno
vi
tak
hudodelec
,
tega
nijsem
vedela
.
Mislila
sem
si
tacega
moža
drugačnega
,
kakor
ste
vi.
Gotovo
niste
zastaran
grešnik
;
tedaj
je
upanje
,
da
se
boste
poboljšali
.
“
„
Če
človek
po
nevedoma
pregreši
,
nij
nevaren
.
Jaz
bi
bil
še
štel
,
da
mi
boste
vi
pomogli
opravičiti
se
pri
gospodu
poštarju
,
a
vidim
,
da
me
ostreje
sodite
,
nego
je
sploh
mehkim
ženskim
srcem
navada
.
“
Ona
se
zopet
zasmeje
:
„
No
,
da
se
ne
uštejete
in
da
vam
vaša
dobra
vera
o
našem
spolu
ne
upade
,
bodem
na
vašo
stran
stopila
,
samo
poboljšanje
morate
obljubiti
.
Obljuba
je
prva
stopinja
do
storitve
.
“
„
To
pa
iz
srca
rad
obljubim
.
“
„
Vi
ste
še
le
malo
časa
v
našem
kraji
.
Še
le
nekaj
nedelj
smo
vas
videli
v
cerkvi
.
Kako
vam
je
tukaj
po
volji
,
če
se
sme
vprašati
?
“
reče
deklica
po
nekaterih
drugih
vprašanjih
.
„
Sploh
prav
dobro
,
“
odgovori
Leon
.
„
Samo
sploh
?
Tukaj
ostane
še
en
posebej
ali
sicer
.
Kaj
imate
ugovarjati
proti
posameznim
rečém
?
“
„
Jaz
sem
bil
do
poslednjega
časa
vajen
mestnega
življenja
.
Na
deželi
mi
je
zdaj
vse
novo
.
Ta
izprememba
ima
pač
tudi
svoje
prijetnosti
,
svoje
veselje
,
vendar
se
je
včasi
človek
prenasiti
.
Vsaj
meni
se
včasi
zdi
prejednomerna
in
prav
rad
se
domišljam
prešlosti
.
Tako
mi
je
,
zdaj
pa
zdaj
,
res
malo
dolg
čas
.
“
„
Tako
pa
uže
ne
smete
govoriti
,
če
nečete
,
da
bi
vas
napačno
ne
sodila
.
Mlad
človek
,
in
dolg
čas
!
To
ne
gre
,
to
se
ne
veže
.
Meni
nij
nikdar
dolg
čas
,
če
sem
tudi
ves
dan
sama
;
in
jaz
sem
tudi
nekedaj
stanovala
v
mestu
.
“
„
Tedaj
ste
tako
srečni
,
da
imate
boljšo
naturo
,
nego
drugi
ljudjé
.
“
„
Ali
si
ne
delamo
nature
in
značaja
najbolj
sami
?
“
„
Ne
ugovarjam
,
gospodična
;
čutim
,
da
bi
res
nehvaležen
nálog
in
izpodkopano
stalo
imel
,
ko
bi
hotel
dolg
čas
zagovarjati
.
“
„
Uže
prav
,
“
—
reče
ona
.
—
„
Zdaj
pa
jaz
jabolko
poberem
,
ki
ste
ga
stran
vrgli
,
in
ne
strašim
se
celó
,
če
potem
mislite
,
da
je
v
meni
duh
vednega
nasprotovanja
.
Vi
morda
to
besedo
,
o
katerej
govoriva
,
drugače
umete
.
Potemtakem
bi
bili
hvale
vredni
.
Lehko
je
,
da
kako
določeno
osobo
pogrešamo
blizu
sebe
in
neko
hrepenenje
dolg
čas
imenujemo
.
Vidi
se
mi
,
da
je
pri
vas
tako
.
“
Leon
sicer
nij
opazil
šegavo-porednega
njenega
pogleda
pri
teh
besedah
,
a
umel
je
,
kaj
meni
,
in
hitel
je
z
večjo
določnostjo
,
nego
je
bilo
morda
primerno
,
zatrditi
,
da
nij
tako
.
Ali
mu
je
bilo
kaj
ležeče
na
tem
,
da
ne
bi
deklica
kaj
tacega
mislila
,
ali
se
je
bil
samo
v
razgovoru
tako
oživil
,
tega
ne
vem
.
Dejal
je
,
da
ne
pogreša
posebne
druščine
,
ampak
druščine
sploh
,
da
nij
izbirčen
itd.
Komaj
pak
je
to
izustil
,
čutil
je
rudečico
na
lici
,
rekel
je
preveč
,
a
beseda
je
ušla
in
,
čeravno
napačna
,
nazaj
se
nij
dala
več
poklicati
.
Pavlina
ga
je
rešila
iz
te
zadrege
.
„
Pridite
večkrat
k
nam
.
To
se
vé
,
da
dobre
zabave
vam
ne
moremo
napravljati
,
a
veselje
boste
nam
storili
gotovo
.
In
kar
mi
zamoremo
,
da
vam
ugodimo
,
to
vam
smem
obljubiti
v
imenu
vseh
.
“
Leon
je
ravno
hotel
nekaj
odgovoriti
,
ko
se
vrata
odpró
in
poštarjeva
hči
Matilda
v
sobo
prihrumi
.
„
Pavla
,
ne
veš
kaj
—
—
“
Stavka
nij
končala
,
zagledavši
Leona
.
Pavlina
jej
soseda
predstavi
.
Domača
hči
je
le
boječe
nekaj
besedi
s
tujim
sosedom
govorila
,
potem
pa
šla
iz
sobe
z
izgovorom
,
da
očeta
pokliče
.
Res
pride
stari
poštar
,
gospod
Gorec
,
takoj
potem
gor
in
razgovor
se
je
začel
o
lovu
,
o
kmetiji
in
vremenu
in
enacih
dolgočasnostih
.
Sicer
pak
je
opravičil
poštar
ravnanje
svojega
lovca
proti
Leonu
in
temu
ob
jednem
zagotavljal
,
da
sme
loviti
in
hoditi
posehdob
po
vsem
njegovem
zemljišči
.
Ker
so
zaporedoma
vsi
trije
,
gospodar
in
deklici
,
mladega
soseda
ustavljali
in
silili
,
naj
ostane
črez
poludne
,
imel
je
zlasti
pri
kosilu
priliko
razbrati
vnanjo
obliko
in
notranje
lastnosti
poštnih
prebivalcev
.
Gospod
Gorec
je
bil
čezpetdesetleten
mož
,
majhen
,
debel
.
Rudeč
,
poln
obraz
,
okroglo
,
golo
obradje
z
mesenim
podvržkom
je
pričalo
,
da
si
privošči
vživanja
božjih
darov
,
katerih
mu
je
bog
obilo
podelil
,
naj
se
jim
pravi
jelo
ali
pilo
.
Črne
,
goste
obrvi
nad
malimi
skritimi
očmi
so
kazale
jezonaglega
gospoda
,
nasproti
pak
je
zopet
jamica
pod
usti
manjšala
osornost
in
strogost
,
razlito
po
vsej
fizijognomiji
.
To
se
vé
,
da
je
Leon
denes
samo
njegovo
lepšo
prijazno
stran
videl
,
o
drugej
strani
so
sami
služabniki
in
sovražniki
njegovi
vedeli
pripovedovati
.
Njegova
hči
Matilda
,
kacih
sedemnajst
let
stara
,
ima
obraz
,
podoben
glavam
,
kakršne
je
malal
rad
Rubens
,
rumene
lasé
,
ki
se
vrhu
lepega
čela
prijetno
krivé
,
kakor
majheni
valovi
na
stoječej
vodi
,
pravilen
nosek
,
majhena
usta
in
rudeče-belo
lice
;
celo
obličje
pa
okroglo
,
zrcalo
nedolžne
,
vesele
duše
.
Česar
pa
iz
omenjenih
Rubensovih
slikarij
nij
bilo
najti
na
njenem
obrazu
tako
popolnem
vpisanega
,
kar
je
umetnik
sè
stvarno
roko
svojim
podobam
vdihnil
,
namreč
tistih
,
rekel
bi
,
nevidljivih
potez
,
ki
bolj
mislim
,
kakor
istinitim
črtam
podobne
,
značijo
neko
vso
podobo
presjajočo
duhovitost
.
Tega
deklica
nij
imela
.
Laže
pak
je
opazovalec
njeni
tovarišici
Pavlini
to
sicer
vnanjo
in
vendar
nematerijalno
prednost
prisodil
,
čeravno
bi
bil
ta
in
oni
dejal
,
da
je
menj
lepa
.
Leonu
,
to
se
vé
,
da
se
nij
zdelo
poslednje
.
Zvedel
je
mej
razgovorom
od
nje
same
,
da
je
za
osem
let
starejša
od
Matilde
.
Na
prvi
pogled
ne
bi
bil
tega
nihče
verjel
;
kdor
pak
ju
je
primerjal
,
kdor
je
mej
pomenki
pazil
na
besede
,
ki
je
je
ta
in
ona
govorila
,
videl
je
,
koliko
razlike
je
mej
mišljenjem
obéh
,
in
verjel
je
,
da
je
ena
starejša
.
Gospod
ekspeditor
pak
,
ki
sedi
na
spodnjem
oglu
pri
mizi
,
on
je
malo
starejši
od
Leona
,
pa
ne
mnogo
.
Suh
mož
je
,
srednje
postave
,
čisto
obrit
,
ima
vedno
naóčnike
na
nosu
,
pridno
jé
in
pije
,
pridno
posluša
,
kaj
se
govori
in
,
kadar
ga
kdo
kaj
vpraša
,
kratko
odgovarja
z
nerodnim
,
jecljavim
glasom
.
Sicer
pak
Leona
včasi
po
strani
pogleda
,
kakor
da
ga
ne
bi
bil
vesel
na
pošti
.
Ima
zanošeno
črno
suknjo
na
sebi
,
za
vratom
rutico
žive
barve
,
lasjé
pak
mu
uporno
in
ošabno
stojé
nakvišku
.
Gospod
Komplez
—
tako
se
ekspeditorju
pravi
iz
rojstvenega
lista
—
študiral
je
pet
dolgih
klasov
na
latinskej
šoli
osem
dolzih
let
.
In
ko
poslednjega
nij
mogel
premagati
ni
drugo
leto
ne
,
storil
je
skazo
svojim
starim
in
ker
je
bil
preboječ
za
vojaški
stan
,
podal
se
je
najprvo
k
nekemu
notarju
,
potem
k
poštarju
za
pisača
,
in
dobro
se
mu
je
godilo
denašnji
dan
,
da
nikdar
pred
ne
tako
.
Komplez
je
bil
sicer
molčeč
,
neroden
—
ali
kakor
hudobno
pravijo
eni
:
neumen
—
v
družbi
,
počasen
pri
delu
,
neveden
,
kadar
je
bilo
treba
kaj
znati
,
a
imel
je
tudi
lep
košek
dobrih
lastnostij
.
Tako
na
primer
je
bil
priden
in
potrpežljiv
,
s
hudim
in
dobrim
zadovoljen
,
rad
se
je
dal
zmerjati
,
in
bil
dober
domoljub
.
Večkrat
je
pokazal
,
da
ima
dobro
srce
v
sebi
.
Pa
da
nam
kdo
ne
očita
,
da
smo
Kompleza
v
posebno
varstvo
vzeli
,
vračamo
se
k
svojemu
junaku
.
Ta
je
zraven
gospodarja
sedel
in
imel
veliko
odgovarjati
.
Kajti
gospod
Gorec
je
bil
,
čeravno
c.
k.
poštni
lastnik
,
sila
malo
izobražen
,
kar
se
tiče
sveta
,
njegovih
razmer
itd.
Radovedno
je
tedaj
izpraševal
,
kakšno
je
véliko
cesarsko
mesto
,
kakovšni
so
ljudjé
tam
,
vélika
poslopja
,
možjé
pri
vladi
in
enake
druge
reči
.
Hudoval
se
je
na
ljudi
,
ki
so
visoko
postavljeni
in
dolgove
delajo
cesarstvu
,
da
davek
raste
od
leta
do
leta
itd.
Tako
se
je
bil
Leon
takoj
gospodarju
tolikanj
prikupil
,
da
mu
je
večkrat
vabilo
ponavljal
,
naj
se
prav
dostikrat
glasi
na
pošto
,
kar
je
mladenič
rad
obljubil
.
„
Vidim
,
da
ste
redke
vrste
lovski
tat
,
“
—
pravi
poštar
,
„
zató
smete
še
dalje
hoditi
,
koder
hočete
,
po
mojem
.
Kadar
bom
jaz
utegnil
,
pridružil
se
vam
bom
prav
rad
,
kajti
še
na
stare
dni
se
bom
kaj
učil
od
vas
,
kakor
vidim.
Sicer
sta
moji
dekleti
obé
učeni
,
sosebno
Pavlina
,
moje
pokojne
žene
sestrina
hči
,
pa
vi
ju
boste
prekosili
,
kakor
se
mi
vidi.
Samo
kar
pravite
o
gospodarstvu
,
to
ne
vem
,
če
bode
vam
veljalo
.
Jaz
ne
verujem
,
da
bi
se
kmetija
dala
v
bukve
spraviti
.
Tukaj
veljá
le
izkušnja
,
dve
njivi
nijsta
enaki
,
človek
mora
vsaki
zemlji
posebej
navado
in
lastnost
vedeti
.
Le
tiho
bodite
,
nič
vam
ne
verujem
.
Kmetujem
svojo
zemljo
uže
dober
kos
svojega
življenja
in
če
mi
ne
zamerite
,
več
si
upam
pridelati
po
svoje
na
ravno
tolikšnem
prostoru
,
ko
vi
,
ki
se
boste
ravnali
po
uku
tacih
kmetovalcev
,
ki
po
papirju
brazde
režejo
.
“
Na
tem
svojem
stalu
vseh
starokonservativnih
kmetov
je
ostal
gospod
Gorec
trdovratno
vrhu
vsem
ugovorom
.
Deklicama
je
bil
tak
razgovor
málo
po
godu
,
molčali
sta
obé
;
celo
Komplez
se
naveliča
poslušati
,
vstane
in
otide
v
svojo
kancelijo
.
Tudi
poštar
je
imel
nekaj
opravka
zunaj
doma
,
pustil
je
gosta
pri
deklicah
in
šel
.
Leon
je
moral
pred
odhodom
še
vrt
ogledati
.
Obé
deklici
sta
ga
izpremljali
.
Mlajša
,
domača
hči
,
ki
se
je
zaprva
nekako
ogibala
govoriti
ž
njim
,
bolj
iz
boječe
sramežljivosti
in
nenavajenosti
s
tujim
človekom
občevati
,
nego
iz
druzih
vzrokov
,
bila
je
zdaj
živejša
izmej
obeh
,
razkazovala
je
pridno
svoje
cvetlice
in
sadike
in
več
govorila
,
kakor
ona
dva
oba
.
Pavlina
pak
je
bila
ravno
nasprotno
zdaj
bolj
utihnila
in
če
je
govorila
,
nij
bil
več
tisti
zabavni
veseli
glas
,
s
katerim
je
davi
začela
z
Leonom
razgovor
,
kakor
bi
bila
uže
davna
znanca
.
Le
zdaj
pa
zdaj
je
katero
vmes
rekla
,
marsikatera
je
imela
nekaj
žela
,
in
na
marsikaj
je
odgovarjala
samo
s
pomenljivim
smehljajem
.
V
majhenej
gredici
konec
vrta
so
rasle
majhene
plave
cvetke
.
Bile
so
Pavline
odreje
.
Leon
jej
željo
izreče
,
da
bi
rad
eno
imel
.
„
Le
posezite
,
dovoljenje
se
daje
z
veseljem
,
“
pravi
ona
.
„
Sam
se
ne
predrznem
.
Mislim
,
da
bode
dalje
zelenela
,
če
jo
bolj
po
pravici
dobom
.
“
„
Tudi
tako
bode
ovenela
,
“
pravi
Pavlina
,
utrga
in
mu
jo
da
.
Leon
nekako
radostno
poseže
po
njej
.
„
Zame
bo
vedno
lepa
,
četudi
vela
,
“
—
pravi
.
—
„
Sicer
pa
mislim
,
da
lepota
vedno
ostane
,
če
ne
v
materijalnem
bitju
,
pa
vsaj
v
misli
.
Spomin
lepe
reči
je
tudi
lep
,
morda
lepši
od
reči
same
.
“
„
Pa
tudi
lep
spomin
človeku
ogreni
,
verjemite
!
“
reče
Pavlina
.
Po
tem
se
Leon
poslovi
.
Mejpotoma
je
malo
cvetico
v
roci
ogledoval
,
dekličina
zadnja
beseda
pak
mu
je
vedno
na
uho
bila
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
prav
veliko
v
njej
.
Kaj
?
Kako
bi
to
vedel
!
Vesel
je
bil
pa
denašnjega
dne
sploh
,
poštar
in
deklici
so
mu
bili
po
godu
.
Da
ena
bolj
ko
ena
,
to
je
bilo
menda
naravno
,
saj
je
človek
uže
tak
,
da
povsod
tehta
in
primerja
.
Na
večer
tistega
dne
se
je
nebo
pooblačilo
in
predno
je
solnce
utegnilo
skriti
se
za
gorami
,
naredil
se
je
mrak
;
zdaj
pa
zdaj
se
je
zaslišalo
tam
daleč
zamolklo
grmenje
.
Leon
je
doma
pri
odprtem
oknu
slonel
in
razgledoval
sive
oblake
,
kako
se
zbirajo
in
raztezajo
.
Da-si
ravno
je
ob
takem
trenotku
,
ko
se
natura
pripravlja
svoje
grozovite
moči
razkazovati
,
človeku
,
ki
v
tem
hipu
bolj
kakor
kedaj
čuti
svojo
slabost
,
navadno
nekaj
tesno
pri
srci
:
bil
je
mladenič
vendar
veselega
in
lehkega
srca
.
Oblaki
se
mu
nijso
še
nikdar
lepši
in
veličastnejši
zdeli
;
sapa
,
ki
je
šumela
po
gozdu
in
visoke
vrhove
zibala
,
zdela
se
mu
je
,
kakor
prijetno
hladeči
piš
,
grom
nij
še
nikdar
mogočneje
bobnel
.
„
Kaj
neki
ona
dela
zdaj
?
Če
tudi
oblake
opazuje
?
Če
sem
jej
jaz
v
mislih
?
“
Kaj
bi
bil
dal
,
ko
bi
bil
to
poslednje
vedel
!
Pavlina
je
medtem
sama
sedela
v
kolibici
sredi
vrta
.
Imela
je
knjigo
pred
soboj
,
toda
čitala
nij
,
zaprta
je
ležala
jej
na
mizi
.
Neko
šivanje
je
imela
v
naročaji
,
pa
tudi
šivala
nij
;
samo
sedela
je
.
Da
bi
jej
bil
mladenič
v
mislih
,
katerega
je
denes
na
prvo
spoznala
?
Težko
da
!
Iz
obrazov
,
iz
očij
se
da
človeškemu
rodu
velikokrat
čitati
,
kakošne
reči
premišlja
ta
in
ta
.
Na
tem
obličji
pa
so
bile
v
tem
hipu
vse
črte
tako
izražene
,
da
nij
bilo
nij
sledú
tistega
pomladanskega
,
deviško-srečnega
in
osrečevalnega
čuta
,
ki
bi
deklico
v
enacih
mislih
obseval
.
Od
hiše
sem
po
pesku
prikorači
počasna
,
precej
plašljiva
stopinja
gospoda
Kompleza
.
Pride
do
deset
korakov
blizu
kolibe
.
Deklica
ga
ne
opazi
.
Nekaj
časa
postoji
gospod
Komplez
,
popravi
si
očale
,
potem
pa
še
bolj
tiho
malo
v
stran
zavije
.
Motiti
neče
deklice
,
naj
premišlja
,
kar
hoče
.
Pa
tudi
daleč
od
nje
neče
iti
,
sede
na
klopico
za
grmičem
,
podpre
glavo
in
vzdihne
,
to
se
vé
da
,
tiho
,
da
nihče
ne
sliši
,
kakor
on
sam
in
bog
.
O
bog
!
saj
tudi
ti
sam
veš
,
zakaj
se
je
ta
vzdih
,
kakor
skriven
Tat
,
utrgal
iz
globelij
njegovega
srca
in
ukradel
se
na
svitlo
.
Kako
rad
bi
vstal
sè
svoje
klopi
in
šel
tja
v
kolibico
,
da
bi
Pavlini
nasproti
sedel
.
Pa
čemu
bi
hodil
?
Morda
je
rajša
sama
,
morda
se
sama
s
soboj
boljše
razgovarja
ko
ž
njim
.
Pa
saj
jo
od
tukaj
tudi
vidi
,
glej
,
zdaj
je
šivanje
v
roko
vzela
,
zdaj
nit
v
šivanko
vdeva
,
zdaj
se
je
upognila
!
Zdaj-le
bi
lehko
šel
k
njej
!
Idi
!
Pa
ne
;
morda
ne
bi
jej
bilo
ljubo
.
O
,
ko
bi
jej
vsaj
povedati
mogel
,
kak
kamen
,
težak
kamen
mu
na
srci
leži
!
Nij
mogoče
tega
povedati
.
Beseda
bi
v
grlu
zastala
.
In
ko
bi
si
toliko
poguma
vzel
,
da
bi
jej
povedal
,
kaj
bi
bilo
?
Nič
,
nič
!
Da
nij
lep
,
tolikokrat
se
je
uže
v
zrcalu
skrivaj
tega
prepričal
.
In
govoriti
ne
more
,
jezik
ne
dá
,
ž
njo
še
posebno
ne
,
nje
se
še
rajši
ogiblje
ko
druzih
ljudij
.
Čudno
je
to
.
Kolikrat
si
je
uže
namenil
,
da
bode
vesel
,
kakor
so
drugi
ljudjé
,
da
bode
mnogo
govoril
kakor
drugi
ljudjé
,
da
ne
bode
samo
mislil
!
Ali
dolg
most
je
mej
sklepom
in
dejanjem
.
Ti
,
bog
!
Ali
si
res
svoje
darove
dobro
razdelil
?
Zakaj
si
mu
srce
ustvaril
,
neznano
hrepenenje
po
sreči
položil
v
to
srce
,
pomočkov
pak
,
da
bi
do
te
dosegljive
sreče
prišel
,
nijsi
mu
dal
!
Marsikdo
je
dobil
bogastva
,
rabi
ga
,
da
svoje
bližnje
tare
;
marsikoga
si
visoko
povzdignil
,
da
drzno
zaničuje
boljše
,
ki
so
pod
njim
;
marsikomu
si
dal
telesno
lepoto
in
gladek
jezik
,
oboje
mu
rabi
,
da
svet
zapeljuje
,
srečo
nekaterega
nedolžnega
bitja
izpodkopava
.
Vsega
tega
pa
poštenemu
Komplezu
nijsi
dal
.
Pa
,
ti
uže
veš
,
zakaj
je
tako
.
Čeravno
ne
tako
,
vendar
vsaj
enako
je
gospod
Komplez
mislil
.
Morda
bi
se
mu
bila
ta
preiskava
še
dalje
razpletala
,
kajti
ravno
so
mu
na
um
prišli
stihi
iz
pesnika
,
katerega
je
na
tanko
čital
,
ker
mu
ga
je
Pavlina
dala
:
In
ne
časti
se
človek
zarad
tega
,
Ker
človek
je
,
časti
le
čast
dadó
,
Ki
so
le
zunaj
njega
in
slučajne
.
Po
sreči
ga
v
tem
žalostnem
opravilu
premoti
jasni
glas
Matildin
,
ki
je
od
hiše
po
stezi
proti
kolibi
tekla
in
klicala
Pavlini
,
da
pojde
dež
,
naj
se
tedaj
ob
pravem
času
umakne
z
vrta
.
„
Še
ti
pojdi
sem
,
ne
bode
dežja
tako
brž
.
Prijazneje
je
tukaj
nego
gori
v
sobi
,
“
pravi
Pavlina
.
Takoj
potem
sta
deklici
skupaj
sedeli
v
lopici
in
jeli
razgovarjati
se
.
Komplez
do
svoje
klopi
nij
mogel
slišati
,
kaj
se
méniti
,
ali
rad
bi
bil
slišal
.
Bilo
je
uže
malo
mračno
,
dež
je
začel
kapati
.
Toda
Komplez
se
ne
zmeni
zató
,
temveč
varno
se
približa
do
kolibe
in
tam
na
zadnji
strani
se
vstopi
za
steno
,
z
bršlinom
preraseno
ter
posluša
.
Od
kraja
sta
se
le
navadne
reči
menili
in
ker
je
Kompleza
dež
močil
,
hotel
je
tiho
oditi
.
V
tistem
hipu
vpraša
mlajša
Pavlino
:
„
Kako
ti
je
pa
ta
z
Zabrezja
všeč
?
“
Zaslišavši
to
,
Komplez
obstane
,
nastavi
uho
,
da
bi
čul
Pavlinin
odgovor
in
kdor
bi
ga
bil
v
tem
trenotku
videl
,
priznal
bi
bil
,
da
mu
mora
,
kakor
se
kaže
,
veliko
ležeče
biti
na
tem
Pavlininem
odgovoru
.
„
Všeč
?
Kdo
bode
brž
o
tem
govoril
?
Saj
ga
komaj
povrhu
poznam
,
“
odgovori
Pavlina
.
Matilda
udari
v
smeh
,
obrne
se
plesaje
enkrat
okrog
nje
in
pravi
s
prstom
žugaje
:
„
Uže
vem
,
kaj
se
to
pravi
,
če
prav
nečeš
povedati
.
Kaj
meniš
,
da
nijsem
zapazila
,
kako
bi
bil
vedno
le
s
toboj
rad
govoril
,
s
toboj
hodil
.
Zató
sem
mu
pa
nagajala
in
sem
ga
večkrat
nalašč
od
tebe
spravila
.
Pa
ne
smeš
huda
biti
zató
.
“
„
Ne
govori
tega
,
to
niti
šala
nij
.
Ko
bi
veselje
imela
,
lehko
jaz
tebe
tako
primem
.
“
„
Pa
zakaj
li
šala
?
Ali
ne
more
biti
resnica
?
O
,
jaz
sem
dobro
videla
in
,
čeprav
tajiš
,
vem
,
da
si
tudi
ti
izpoznala
.
Saj
te
je
uže
poprej
,
ko
ga
nij
bilo
še
k
nam
,
vselej
pred
cerkvijo
čakal
in
pozdravljal
.
“
„
Pozdrav
je
tako
tebi
veljal
,
kakor
meni
.
“
„
O
ne
!
To
pa
jaz
uže
bolje
vem
,
“
pravi
Matilda
in
smejé
se
ploska
z
rokami
.
—
„
Dve
nedelji
tebe
nij
bilo
pri
maši
,
in
tačas
tudi
spodaj
nij
čakal
.
Vidiš
?
Kaj
je
to
?
“
„
Prav
nič
,
ljuba
moja
!
“
„
Res
nič
,
samo
nekaj
,
—
nekaj
se
tako
začenja
,
kakor
si
jaz
mislim
.
“
„
Kaj
?
“
Matilda
se
smehljaje
vsede
prav
tik
svoje
tovarišice
,
oklene
se
je
okolo
vratu
in
zarudela
zašepeče
:
„
Ljubezen
,
ali
ne
?
“
Pavlina
ne
reče
ničesa
za
prvega
,
pogleda
sestrični
naravnost
v
oči
,
in
ta
zarudi
še
bolj
ter
skrije
svoj
obraz
na
njeno
ramo
in
se
smeje
.
„
Tebi
sem
povedala
vse
,
povedala
sem
ti
,
kako
ravno
o
tej
reči
mislim
,
“
pravi
Pavlina
tako
resnobno
,
da
sestrični
smeh
preide
.
—
„
Prosim
te
torej
,
nikar
se
ne
šali
z
menoj
.
Saj
veš
,
zakaj
jaz
ob
enakej
dobrovoljnosti
ne
morem
vesela
biti
.
“
Sestrična
se
sklone
po
konci
.
„
Beži
mi
!
Še
zmirom
si
nespametna
.
Uže
tačas
,
ko
si
mi
povedala
,
rekla
sem
ti
tako
in
denes
še
posebno
pravim
.
Jaz
bi
tacega
človeka
,
ki
je
mene
pozabil
,
desetkrat
pozabila
,
in
še
prav
lehko
.
Bog
vé
kje
je
in
kakovšen
.
Tebe
pa
gotovo
nij
vreden
.
Nikdar
te
nij
v
resnici
rad
imel
,
samo
hinavčevati
se
ti
je
znal
in
dobrikati
se
,
da
si
nij
imel
nič
dobrega
na
sebi
.
Saj
uže
to
ime
:
France
,
to
je
navadno
,
vsacemu
hlapcu
je
tako
ime
.
Vendar
se
človeku
lepše
kliče
:
Leon
,
ali
ne
?
“
„
Na
imenu
nij
ničesa
;
vprašanje
je
,
kakšen
je
človek
,
ki
ga
ima
.
“
„
Saj
pravim
,
da
tudi
človek
nij
bil
nič
vreden
.
“
Pavlini
se
solza
utrne
iz
očesa
.
To
je
sestrična
opazila
,
takoj
jej
je
bilo
žal
svojih
besedij
.
Oklene
se
je
vdrugič
in
s
tresočim
glasom
pravi
:
„
Pavlina
!
—
ti
!
—
nikar
mi
ne
zameri
,
nijsem
te
hotela
žaliti
.
“
„
Saj
me
ti
ne
moreš
žaliti
,
“
pravi
ona
,
ter
obriše
po
sili
prihajajoče
priče
srčne
žalosti
.
„
Pa
sem
te
,
vem
,
da
sem
te
.
Kajne
,
da
mi
ne
zameriš
,
nečem
tako
govoriti
?
“
Sestrinski
poljub
od
Pavlinine
strani
in
potem
povrnjen
od
Matilde
je
zatrdil
popolno
spravo
mej
njima
.
Zdaj
nekaj
za
njima
zašumi
!
Gospodu
Komplezu
,
ki
je
tam
stal
,
padel
je
bil
klobuk
na
tla
,
in
ko
ga
je
pobiral
,
prasnil
je
po
nerodnosti
s
črevljem
po
pesku
.
„
Kdo
je
?
“
vpraša
Matilda
malo
ustrašena
,
kajti
precej
temno
je
uže
bilo
.
„
Jaz
,
“
oglasi
se
Komplez
.
„
Kaj
pa
hočete
?
“
Kompleza
vroč
pot
oblije
,
ne
vé
,
kaj
bi
rekel
,
na
zadnje
pa
se
zmisli
in
pravi
:
„
Vprašat
sem
prišel
,
če
hočem
dežnike
prinesti
,
dež
gre
.
“
„
Le
prinesite
,
“
pravi
deklica
.
V
diru
Komplez
otide
in
kmalu
prinese
dežnike
.
Čudno
se
je
pač
deklicama
zdelo
,
kako
da
je
tako
moker
,
ker
pot
od
vrtne
lopice
do
veže
nij
bila
dolga
in
deževalo
nij
tako
posebno
.
Kako
bi
pa
utegnili
misliti
,
da
je
ves
čas
njijnega
pogovora
na
dežji
stal
in
posluške
vtepal
.
Pri
večerji
se
je
gospodarju
poštarju
malo
čudno
zdelo
,
da
je
vse
tiho
,
če
on
ne
govori
.
Komplez
,
ki
navadno
uže
nij
bil
za
daljši
pogovor
,
nocoj
še
odgovarjal
nij
rad
in
,
kar
je
bilo
najbolj
čudovito
in
nepravilno
,
še
večerjal
nij
tako
po
redu
,
kakor
drugekrati
.
„
Ali
ste
bolni
morda
?
“
vpraša
gospodar
.
„
E
ne
,
malo
,
“
odgovori
.
„
Le
vlezite
se
in
jutri
ostanite
v
sobi
,
če
vam
ne
odleže
.
To
je
slabo
.
Vreme
se
je
izprevrglo
,
lehko
bolezen
doboste
.
Od
kraja
se
mora
človek
čuvati
.
“
Tako
je
bil
Komplez
odpravljen
in
je
kmalu
vstal
in
šel
v
svojo
izbo
spat
,
toda
spal
nij
skoro
vso
noč
nič
.
„
Kaj
je
pa
vama
,
ali
sta
tudi
bolni
?
“
vpraša
črez
nekaj
časa
oče
hčer
in
Pavlino
.
„
Me
dvé
pa
ne
,
“
odgovori
ena
in
zopet
je
bil
molk
.
Stari
ja
ogleduje
,
zdi
se
mu
,
da
je
Pavlina
bolj
bleda
in
otožna
videti
,
ko
druge
čase
,
in
si
brž
misli
:
uže
vem
kaj
,
imati
uže
kakov
prepir
mej
soboj
,
kako
otročarijo
;
to
se
mora
odpraviti
.
—
Potem
tudi
od
mize
vstane
,
prej
ko
navadno
,
in
odhajaje
pravi
hčeri
:
„
Predno
greš
spat
,
pridi
v
mojo
sobo
.
“
In
ko
deklica
radovedna
,
kaj
jej
ima
oče
važnega
razodeti
,
takoj
za
njim
gre
,
naredi
jej
ta
ostro
pridigo
in
si
ne
dá
dopovedati
,
da
nij
mej
njo
in
Pavlino
nikacega
prepira
.
„
Jaz
sem
iz
vsega
vajinega
obnašanja
poznal
,
da
je
nekaj
mej
vama
.
Molči
!
Ti
jo
moraš
imeti
,
kakor
svojo
sestro
,
dà
,
še
lepše
.
Kar
bi
sestri
lehko
rekla
,
njej
ne
smeš
.
Ona
ne
sme
v
našej
hiši
čutiti
,
da
nij
domá
,
ne
sme
čutiti
,
da
nima
očeta
ne
matere
.
To
ti
enkrat
povem
,
vedi
za
zmirom
.
Razumela
si
me
!
Pojdi
!
“
Da-si
ravno
je
bila
ta
očetova
pridiga
nepotrebna
,
vendar
nij
bila
brez
učinka
.
Deklici
se
je
zdelo
,
ko
je
v
spalnico
prišla
in
tam
uže
svojo
sestrično
našla
,
da
je
res
še
premalo
prijazna
proti
njej
,
da
jej
manj
ljubezni
izkazuje
,
nego
bi
morala
in
kakor
ona
zasluži
.
Nij
si
mogla
kaj
,
da
ne
bi
bila
Pavlini
nekoliko
tega
povedala
,
kar
oče
misli
in
kar
je
dejal
,
in
to
jo
je
prav
genilo
,
ko
je
slišala
ta
nov
dokaz
poštenosti
svojega
váruha
in
druzega
očeta
.
Dolgo
še
,
do
pozne
noči
,
sta
deklici
šepetali
v
postelji
,
potem
je
spanec
objel
najprvo
mlajšo
in
kmalu
potem
še
starejšo
,
zalotivši
jo
v
molitvi
.
S
težkim
srcem
se
Šepec
bliža
Zabrezju
.
Kamen
mu
na
srci
leží
,
debel
kamen
in
čuden
,
odvalil
bi
ga
rad
.
Ženil
bi
se
rad
,
za
ves
svet
bi
se
rad
ženil
,
naj
ljudjé
govoré
,
kakor
hoté
,
naj
mati
,
stara
sitnost
,
mrmrá
in
ropoče
,
naj
hči
joče
in
kar
hoče
;
žena
je
le
žena
;
če
jo
človek
ima
,
lepo
je
to
.
Če
se
ž
njo
življenja
veselí
,
lepo
je
to
.
Sicer
ljudjé
pravijo
,
da
,
kdor
se
ženi
,
ima
križ
na
glavi
,
križ
,
ki
nij
bogá
na
njem
,
pa
Šepec
tega
ne
veruje
po
vsem
.
Nadloga
je
res
žena
pri
hiši
,
ali
žena
je
tudi
dar
božji
.
Tako
Šepec
misli
.
Jezi
ga
pa
,
da
se
ubožen
človek
ne
more
ženiti
tako
lehko
,
kakor
bogatin
;
da
mora
od
Petra
do
Pavla
hoditi
in
za
dovoljenje
prositi
in
moledovati
.
Človek
je
človek
.
Vsak
si
rad
kaj
dobrega
privošči
.
Kaj
more
Šepec
zató
,
da
je
ubog
,
zakaj
se
ne
bi
smel
ženiti
.
Pred
bogom
nij
razločka
med
ljudmí
.
On
skrbí
bajè
za
cvetlice
na
polji
,
zakaj
ne
bi
tudi
zató
skrbel
,
kar
bi
utegnilo
iz
Šepčevega
zakona
priti
na
širni
božji
svet
?
Denes
je
namenjen
v
grad
Zabrezje
.
Tam
se
daje
prvo
dovoljenje
.
Drugo
daje
župan
,
tretje
župnik
.
Vrag
vzemi
vsa
ta
dovoljenja
,
ves
svet
!
Adam
nij
šel
nikamor
dovoljenja
prosit
,
ko
je
v
raji
Evo
jemal
.
Pa
tudi
nij
imel
lastne
hiše
niti
žage
v
najemu
ne
.
In
župniku
nij
poroke
plačeval
,
vsaj
Šepec
ni
nikdar
slišal
nij
v
pridigi
nij
v
pogovorih
ne
,
da
bi
jo
bil
.
Stara
komtesa
pred
vežo
sedi
za
kamenito
mizo
.
Stara
je
,
življenje
jo
je
minilo
.
Če
bode
dovolila
,
ali
ne
bode
.
Huda
bode
,
Šepec
se
boji
,
počasi
,
prav
počasi
se
približa
,
klobuk
uže
od
daleč
z
glave
sname
in
pravi
tiho
v
srci
:
sveti
križ
božji
,
naj
bode
,
kar
hoče
.
„
Kaj
bi
rad
?
“
vpraša
komtesa
,
naočnike
sname
,
bukve
zapre
in
žagarja
gleda
.
Žagar
klobuk
v
roci
vije
,
odkašlja
se
,
glavo
pobožno
na
levo
ramo
pobesi
,
milo
pogleda
in
pravi
:
„
Gospa
milostljiva
,
vaše-gnade
!
nekaj
bi
prav
lepo
prosil
.
“
„
Kaj
tacega
?
“
Žagar
postavi
leseno
nogo
malo
bolj
nazaj
,
v
tla
pogleda
in
reče
:
„
Prosim
ponižno
,
da
mi
dovolite
na
pisanje
,
da
bi
se
na
vaši
žagi
—
oženil
.
Le-óno
Mreto
,
ki
v
vasi
osobenjkuje
,
bi
rad
vzel
.
“
Komtesa
se
začudi
,
roke
sklene
,
kakor
bi
hotela
moliti
;
kvišku
pogleda
in
vzdihne
:
„
Moj
bog
!
“
Žagar
se
ustraši
,
rudečica
ga
oblije
in
jezen
si
misli
:
„
Otèp
stari
,
gosposki
,
da
bi
te
pretrl
in
bi
te
!
“
„
Ljubi
moj
človek
!
“
pravi
stara
gospa
in
stegne
roko
proti
njemu
,
„
poslušaj
me
in
ubogaj
.
Pameten
bodi
in
pusti
to
misel
,
angelj
varuh
tvoj
bode
vesel
.
Glej
,
ti
si
hrom
,
staro
mater
imaš
in
hčer
imaš
.
Za
le-té
skrbi
,
to
je
božja
volja
.
Čemu
ti
bode
žena
?
Prileten
si
uže
,
pokoro
delaj
.
Glej
,
koliko
lažje
boš
služil
boga
,
če
sam
ostaneš
.
Sveto
pismo
tudi
pravi
,
da
kdor
se
ženi
,
skrbi
za
ženo
in
otroke
;
kdor
tako
ostane
,
ta
lehko
skrbi
samo
za
izveličanje
svoje
neumrljive
duše
.
“
Pridiga
je
bila
še
dolga
,
morda
je
bila
tudi
lepa
,
ali
Šepcu
nij
do
srca
segla
.
Potuhnil
se
je
,
v
tla
gledal
in
klobuk
vrtil
,
tiho
klel
in
na
zadnje
dejal
:
„
Vendar
bi
prosil
,
če
je
mogoče
.
Vseeno
,
boga
bodem
tudi
tako
služil
,
saj
je
on
sv.
zakon
v
sedmih
zakramentih
postavil
,
pravijo
.
Molil
bodem
za
vas
včasi
,
kadar
ne
bodem
imel
kaj
delati
.
Že
v
grobu
boste
gnjili
,
jaz
bodem
pa
molil
za
vas
na
čast
materi
božjej
in
bodem
rekel
,
bog
jej
daj
dobro
,
starej
gospé
,
dobra
je
bila
.
“
Pravo
plat
je
bil
zadel
.
Starki
so
skoraj
solze
v
oči
prišle
.
Misel
,
da
bode
kdo
po
smrti
za-njo
molil
,
je
bila
zapeljiva
.
„
Ljubi
moj
,
ali
se
ne
bodeš
kesal
?
“
„
O
,
nikoli
ne
,
“
pravi
žagar
.
„
Ali
si
dobro
premislil
?
Ali
si
kaj
molil
,
da
bi
ti
sv.
duh
pravo
pamet
dal
,
da
bi
po
božjej
volji
svoj
sklep
storil
?
“
„
To
je
,
da
sem
molil
,
pa
še
kako
!
“
reče
Šepec
in
misli
:
lagaj
se
,
kolikor
moreš
,
da
le
doboš
,
česar
bi
rad
.
—
„
Molil
sem
do
sv.
Vida
,
sv.
Antona
in
ne
vem
kam
še
.
Dosti
sem
molitve
storil
in
še
je
bodem
,
samo
prosim
,
da
—
—
“
„
Pojdi
tedaj
k
gospodu
župniku
