V
prostorni
učni
sobi
vseučiliškega
profesorja
N.
je
bil
prijeten
somrak
in
tešilen
hlad
,
kakor
v
nobeni
drugi
izbi
njegovega
stanovanja
.
Soba
se
je
nahajala
v
pritličju
in
je
gledala
v
košat
gaj
.
Ta
gaj
je
pripadal
neki
kneževski
palači
,
ki
se
je
ponosno
vzdigovala
ne
daleč
od
hiše
,
v
kateri
je
profesor
stanoval
.
Profesor
si
je
bil
zato
izbral
zase
ono
sobo
,
ker
tja
ni
segal
velikomestni
šum
in
ropot
.
Poleg
sence
in
hladu
je
tukaj
užival
tudi
čist
,
svež
zrak
,
in
to
ugodnost
je
učeni
mož
razen
svojih
knjig
najbolj
cenil
.
Bilo
je
konec
julija
.
Že
nekaj
dni
je
pritiskala
huda
vročina
,
oni
dan
pa
je
bila
celo
neznosna
.
Profesor
,
navadno
miren
in
za
vse
,
kar
se
ni
dostajalo
njegove
stroke
,
neobčutljiv
mož
,
je
neprestano
vzdihoval
pri
svojih
knjigah
ter
si
otiral
znoj
.
Star
je
bil
kakih
petinpetdeset
let
,
a
kazal
jih
je
več
;
upognjen
život
,
siva
glava
,
globoke
gube
na
čelu
in
srepi
pogled
,
vse
to
ga
je
delalo
zgodnjega
starca
.
Toda
duh
mu
je
bil
še
čil
,
delaven
in
podjeten
kakor
za
njegove
najčvršče
dobe
.
Kot
zvezdoslovec
je
slul
daleč
na
okrog
,
in
ni
ga
bilo
blizu
učenjaka
,
ki
bi
ga
bil
v
tej
stroki
prekašal
.
Ni
bil
sam
v
sobi
.
Pri
oknu
,
za
njegovim
hrbtom
,
je
sedela
z
nekim
delom
v
roci
mlada
ženska
,
njegova
soproga
.
Proti
svoji
navadi
je
prišla
danes
v
soprogovo
sobo
,
da
se
odtegne
nekoliko
neznosni
soparici
,
ki
je
kakor
mora
nadlegovala
človeka
v
vseh
drugih
prostorih
po
hiši
.
Vedela
je
,
da
soprog
ne
trpi
nikogar
poleg
sebe
,
tudi
nje
ne
,
kadar
se
peča
z
vedami
;
danes
pa
je
morala
biti
izjema
.
Sicer
je
on
niti
zapazil
ni
v
svoji
sobi
,
ker
je
bil
ves
zamaknjen
v
rokopis
,
v
katerem
je
delal
popravke
z
rdečim
svinčnikom
.
Tudi
ona
se
skoro
ni
ganila
.
Mirno
je
opravljala
svoje
delo
;
samo
zdaj
pa
zdaj
je
povzdignila
oči
in
jih
sanjavo
uprla
v
gosto
vejevje
,
ki
je
molelo
proti
oknu
,
ter
roke
počivaje
spustila
v
naročje
.
Dolgo
je
tako
zrla
v
daljavo
,
kakor
v
nekaj
utopljena
;
nato
pa
je
nenadoma
vzdrgetala
,
kakor
da
se
je
splašila
lastnih
misli
,
in
lahno
vzdihnivši
,
je
zopet
mehanično
prijela
za
delo
.
Dasi
že
kakih
trideset
let
stara
,
je
bila
mlajša
videti
.
Na
nežnem
,
prikupljivem
obrazu
,
na
katerem
je
bilo
znati
neko
tajno
hrepenenje
,
sta
se
ji
kakor
zvezdi
svetili
veliki
,
milobni
,
temnomodri
očesi
,
in
med
ustnicami
,
cesto
nabranimi
v
tožen
nasmeh
,
so
se
bliščali
kakor
biseri
krasni
,
prebeli
zobje
.
Vso
njeno
osebo
je
zaodeval
oni
čar
zanimivosti
,
ki
jo
navadno
vzbujajo
bitja
,
katerim
je
usojeno
trpeti
.
Omožila
se
je
bila
pred
desetimi
leti
s
profesorjem
,
katerega
je
preje
komaj
po
imenu
poznala
;
bil
je
več
kot
dvakrat
starejši
od
nje
.
Kako
je
prišlo
do
te
možitve
,
sama
ni
prav
vedela
.
Matere
ni
imela
,
in
nje
oče
,
višji
uradnik
,
ni
ničesar
nujneje
želel
,
nego
da
se
čim
preje
iznebi
hčere
,
katera
mu
je
bila
že
nadležna
poleg
vse
ljubezni
,
ki
ga
je
nanjo
vezala
.
Priletni
mož
se
je
bil
namreč
na
stare
dni
resno
zagledal
v
svojo
oskrbnico
,
vdovo
srednjih
let
,
ki
mu
je
po
njegove
žene
smrti
oskrbovala
hišo
.
Rad
bi
jo
bil
vzel
v
zakon
;
toda
bil
je
še
toliko
obziren
do
dorasle
hčere
,
da
ni
hotel
dati
hiši
nove
gospodinje
,
dokler
je
hči
še
v
njej
gospodinjila
.
Prepričan
je
bil
,
da
bode
ustreženo
obema
,
ako
hčer
čim
preje
omoži
.
Ker
je
bila
le-ta
krasotica
,
ni
bilo
težko
moža
dobiti
,
dasi
ni
imela
dote
.
Slučaj
mu
pride
na
pomoč
.
Na
nekem
letovišču
se
seznanita
oče
in
hči
z
vseučiliškim
profesorjem
N.
Petinštiridesetletnega
moža
,
ki
so
ga
sploh
imeli
za
sovražnika
ženskega
spola
,
je
očarala
v
tistem
hipu
nežna
,
preprosta
,
vendar
pa
toliko
resna
Feodora
.
Že
nekaj
let
si
je
mož
mučil
možgane
z
vprašanjem
,
ali
ne
bi
storil
prav
,
ko
bi
si
izbral
družico
.
Kot
samcu
mu
je
delalo
življenje
mnogo
neprijetnosti
in
skrbi
,
in
resno
se
jih
je
želel
otresti
.
Toda
ker
je
le
malo
zahajal
v
družbo
,
zlasti
v
žensko
družbo
,
se
mu
ni
bila
doslej
ponudila
nobena
ugodna
prilika
.
Feodora
se
mu
je
zdela
kakor
ustvarjena
zanj
.
Edina
ovira
se
mu
je
videla
njena
mladost
;
tolažil
seje
s
tem
,
da
je
ona
poleg
svoje
mladosti
silno
resnega
mišljenja
,
kakor
se
je
bil
prepričal
po
štirinajstdnevnem
vsakdanjem
občevanju
z
njo
.
Osrčil
se
je
ter
jo
poprosil
roke
.
Feodora
pa
je
že
dolgo
čutila
,
da
je
odveč
v
očetovi
hiši
.
Poleg
tega
se
je
zgražala
,
kadar
je
pomislila
,
da
bi
kdaj
morala
ono
žensko
imenovati
mater
,
ki
je
bila
dozdaj
pod
njo
.
Nje
srce
je
bilo
prosto
,
profesor
čislan
mož
,
in
tako
se
ni
prav
nič
ustavljala
tej
snubitvi
.
Najbolj
seveda
je
s
tem
ustregla
očetu
;
ali
pa
ona
ljubi
bodočega
svojega
soproga
,
ali
ne
,
zato
se
oče
ni
brigal
;
ona
je
privolila
,
in
to
je
bila
poglavitna
stvar
.
Profesor
,
naiven
in
zaupen
v
ljubezenskih
stvareh
,
ne
bi
bil
mogel
niti
v
sanjah
slutiti
,
da
bi
bila
Feodora
,
ki
se
je
v
vsakem
oziru
toliko
odlikovala
od
svojih
vrstnic
,
njega
vzela
samo
v
sili
,
iz
dolgega
časa
,
ali
celo
v
obupnosti
.
Tako
samoljuben
pa
tudi
ni
bil
,
da
bi
si
bil
domišljal
,
da
se
more
mlado
dekle
kar
črez
noč
zaljubiti
v
priletnega
,
dolgočasnega
moža
,
za
kakršnega
se
je
tudi
sam
smatral
kot
moder
poznavatelj
samega
sebe
;
toda
menil
je
,
da
,
kakor
je
ona
nanj
napravila
ugoden
vtisk
,
tako
je
tudi
on
vzbudil
v
njej
podobna
čuvstva
.
Ta
medsebojna
simpatija
se
mu
je
zdela
najboljše
jamstvo
mirnega
zakonskega
življenja
,
kakršnega
si
je
sam
želel
.
In
čas
je
pokazal
,
da
se
ni
varal
.
Bil
je
presrečen
z
njo
in
trdno
prepričan
,
da
je
tudi
ona
z
njim
.
Videl
jo
je
vselej
prijazno
,
postrežljivo
,
milo
;
živela
je
samo
zanj
in
za
dom
,
delala
čast
njegovemu
imenu
,
skratka
:
zadovoljevala
ga
je
popolnoma
.
Nikoli
mu
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
mlada
žena
morda
zaklepala
v
prsih
dušo
,
ki
bi
bila
v
nagibih
,
vzorih
,
željah
in
hrepenenju
drugačna
od
njegove
.
Da
iz
globine
njenega
po-pogleda
odseva
žar
samozatajevanja
in
resignacije
,
tega
ni
bil
nikoli
zapazil
;
da
njena
neumorna
pridnost
,
ki
je
bila
skoro
strasti
podobna
,
ni
prihajala
iz
notranjega
nagiba
,
iz
samočistega
deloljubja
,
ampak
iz
samosilja
,
češ
,
da
bi
si
z
delom
in
skrbmi
prikrivala
svojo
dušno
praznoto
,
o
tem
se
učenemu
zvezdoslovcu
niti
sanjalo
ni
.
Dasi
jo
je
ljubil
,
pa
se
je
vendar
premalo
brigal
zanjo
,
nego
da
bi
mogel
zapaziti
neizmerno
premagovanje
in
prikrivanje
,
ki
je
spremljalo
vsako
njeno
zakonsko
čednost
.
In
vendar
je
bilo
tako
.
Brez
nagnjenosti
do
zakona
,
brez
ljubezni
do
soproga
,
je
bila
sklenila
zakonsko
zvezo
,
ker
so
jo
okoliščine
k
temu
silile
,
ker
ji
je
to
svetovala
pamet
,
ker
je
bila
trudna
življenja
,
dasi
ga
še
ni
bila
prav
nič
užila
.
A
pri
vsem
tem
je
bila
navdihnjena
s
toliko
srčno
velikodušnostjo
,
da
je
hotela
biti
,
da
je
morala
biti
vzorna
žena
.
In
bila
je
tudi
,
toda
s
kolikimi
žrtvami
.
Soprog
,
časti
vreden
mož
in
poštenjak
od
pete
do
glave
,
je
menil
da
stori
dovolj
za
njeno
srečo
,
ako
ji
pusti
popolno
svobodo
v
gospodinjstvu
;
kar
je
ona
storila
,
mu
je
bilo
prav
;
kar
je
ona
želela
,
se
je
moralo
zgoditi
.
Naj
ona
po
hiši
gospodinji
in
gospodari
,
kupuje
in
zametuje
,
vse
naj
se
zgodi
,
kakor
ona
hoče
;
samo
njega
naj
ne
nadleguje
z
vprašanji
,
samo
nasvetov
naj
ne
zahteva
od
njega
.
In
kakor
njiju
vnanje
,
enako
je
bilo
tudi
njiju
notranje
življenje
.
Ljubil
je
ženo
z
ono
skrbno
prisrčnostjo
,
s
katero
ljubi
oče
svojo
hčerko
;
toda
ognjevitost
in
oduševljenost
,
slast
in
strast
ljubezni
so
mu
bile
celo
neznane
reči
.
Njegovo
srce
je
bilo
že
davno
udano
stari
ljubimki
:
učenosti
;
žena
je
zavzemala
v
njem
šele
drugo
mesto
.
Vsaki
pojav
ljubezni
mu
je
bil
zoprn
,
in
kakršnokoli
ljubkovanje
se
mu
je
videlo
otročje
in
mehkužno
.
Ko
je
Feodora
izprevidela
,
da
soproga
nadleguje
vsako
prisrčno
približevanje
,
ko
se
je
prepričala
,
da
se
nje
uloga
na
soprogovi
strani
bore
malo
razlikuje
od
uloge
hišne
oskrbnice
,
tedaj
je
zadušila
polagoma
valovanje
svoje
tenkočutne
duše
ter
se
je
udala
svoji
usodi
Odslej
mu
je
bila
samo
to
,
kar
je
on
želel
:
zvesta
tovarišica
in
marljiva
gospodinja
;
toda
pri
tem
je
nje
duša
odrevenela
in
nje
srce
okorelo
.
Feodora
je
bila
izmed
onih
redkih
ženskih
bitij
,
ki
si
iščejo
in
nahajajo
srečo
v
ljubezni
in
sočutju
,
ne
pa
v
brezskrbnem
,
razkošnem
življenju
.
Ona
te
sreče
dozdaj
še
ni
bila
okusila
,
toda
slutila
je
vso
njeno
blažen
ost
,
domnevala
se
vseh
njenih
skrivnosti
,
kakor
menda
slutijo
in
že
v
duhu
uživajo
sladkosti
nebes
oni
pobožni
mistiki
,
ki
uničujejo
svoje
telo
z
asketičnim
življenjem
.
Vsakemu
človeku
je
več
ali
manj
prirojeno
nekako
hrepenenje
po
sočutju
,
po
ljubezni
;
pri
Feodori
pa
se
je
to
prirojeno
hrepenenje
,
ker
se
je
šiloma
zatiralo
in
dušilo
,
razvilo
polagoma
v
nekako
strast
.
Bila
je
stara
že
trideset
let
in
omožena
že
deset
let
,
a
nje
duša
je
še
vedno
plavala
po
tajnostnih
višavah
vzorov
in
poezije
.
—
Tudi
oni
dan
,
ko
je
tako
sedela
za
svojim
soprogom
in
se
zdaj
pa
zdaj
v
posameznih
trenotkih
zagledala
v
temni
gaj
in
poslušala
njegovo
skrivnostno
šumljanje
,
ji
je
začelo
srce
nemirno
utripati
.
V
glavi
se
ji
je
porajala
misel
za
mislijo
,
in
v
srcu
se
ji
je
oglašalo
čuvstvo
za
čuvstvom
.
Zameži
in
sanja
o
ljubezni
:
o
ljubezni
moža
,
ne
tacega
,
kakršen
je
nje
soprog
,
dober
,
pa
sebičen
,
moder
,
pa
siten
,
temveč
o
goreči
,
nepremagljivi
ljubezni
prikupnega
,
mladeniško
bo-drega
,
pogumnega
moža
,
ki
bi
njo
in
druge
nadkriljeval
s
svojim
duhom
,
ki
bi
se
znal
bojevati
za
svoje
ideale
,
za
svoja
načela
,
ki
bi
svoje
vnanje
življenje
,
svoje
moči
,
svoje
zmožnosti
daroval
domovini
in
človeštvu
v
prid
,
njej
pa
,
samo
njej
posvetil
v
dar
svoje
notranje
življenje
,
svoje
srce
.
Tako
se
je
nekaj
časa
udajala
zapeljivim
slikam
svoje
razkošne
domišljivosti
.
Kar
se
zdrzne
in
energično
otrese
zapeljivih
podob
.
Četudi
je
srebala
opojno
blaženost
iz
teh
mamljivih
sanj
,
vendar
se
je
šiloma
vzdramila
ter
se
odtrgala
od
tistih
vabljivih
prikazni
.
Vedela
je
,
da
mora
biti
zvesta
soprogu
,
in
mu
je
hotela
tudi
ostati
.
Četudi
je
zabredla
včasih
v
mislih
—
v
dejanju
ne
bi
bila
nikoli
,
ko
bi
se
ji
tudi
prilika
ponudila
.
Bila
je
sanjava
,
sentimentalna
in
se
je
sama
sebi
zdela
nesrečna
;
toda
poleg
vsega
tega
je
bila
tudi
razumna
,
blaga
in
pred
vsem
—
poštena
.
V
vseh
istinitih
in
dozdevnih
bridkostih
sta
ji
bili
prirojena
krepost
in
poštenje
v
neizmerno
tolažbo
.
Za
nje
hude
notranje
borbe
je
vedel
samo
Bog
,
in
Bog
odpušča
.
—
Profesorju
se
je
zopet
izvil
nevoljen
,
težak
vzdihljaj
.
Zopet
si
je
brisal
znojno
glavo
,
mrmraje
nekaj
o
nestrpni
vročini
.
Feodora
se
zgane
.
Nje
mož
se
muči
telesno
in
duševno
,
a
ona
se
udaja
sladkim
,
nedovoljenim
sanjam
.
Skoro
očitaje
ji
je
tajni
notranji
glas
to
govoril
,
in
pri
tem
je
začutila
iskreno
sožalje
z
marljivim
,
neutrudnim
možem
,
katerega
življenje
,
samo
vedam
posvečeno
,
poteka
tako
hladno
,
brez
radosti
,
ker
se
ne
utegne
ogrevati
s
toplimi
sapicami
prisrčnih
čuvstev
.
Vstane
in
se
mu
približa
.
»
Emerih
,
«
reče
,
rahlo
mu
položivši
roko
na
ramo
,
da
ga
ne
bi
splašila
,
»
zapri
vendar
svoje
knjige
in
se
malo
izpočij
.
Danes
,
vsaj
zdaj
v
teh
neznosnih
popoldanskih
urah
ni
pravi
čas
za
duševne
napore
.
Raje
nekoliko
lezi
.
«
»
Ti
si
tukaj
,
Feodora
?
«
odgovori
mož
razmišljen
,
ne
da
bi
se
ozrl
nanjo
.
»
Vročina
je
res
tako
nestrpna
,
da
me
hoče
kar
zadušiti
.
Toda
to
me
ne
sme
motiti
;
razprava
mora
biti
še
nocoj
gotova
,
stavec
že
čaka
.
«
»
In
če
bi
bila
šele
jutri
gotova
,
zato
se
menda
svet
ne
bi
podrl
,
«
odvrne
Feodora
z
nekoliko
razdraženim
glasom
.
Zabolelo
jo
je
vselej
,
kadar
je
on
govoril
z
njo
,
pa
pri
tem
gledal
drugam
.
Bila
je
prepričana
,
da
on
že
dolgo
več
ne
ve
,
kakšnega
obraza
je
ona
.
Toda
katera
ženska
,
pa
si
bodi
še
tako
skromna
,
se
ne
čuti
žaljena
,
kadar
se
vidi
prezirana
in
zlasti
od
svojega
zakonskega
moža
.
»
Draga
moja
,
ti
tega
ne
umeješ
,
«
odvrne
on
z
dobrohotnim
glasom
;
»
ne
skrbi
zame
,
ne
raztopim
se
od
vročine
.
Čemu
si
pa
pravzaprav
sem
prišla
?
Ali
morda
česa
želiš
?
«
pristavi
,
čudeč
se
,
in
se
globoko
zopet
skloni
v
debelo
knjigo
.
»
Ničesar
,
«
odgovori
ona
zamolklo
in
hoče
oditi
iz
sobe
.
Toda
,
ko
odpira
vrata
,
da
bi
odšla
,
in
leta
zaškripljejo
,
se
profesor
nečesa
domisli
.
»
Feodora
,
«
jo
pokliče
,
»
od
Franja
je
davi
došlo
pismo
;
poglej
,
kaj
nama
piše
.
Ondi
nekje
med
knjigami
na
polici
sem
je
shranil
.
«
Feodora
poišče
pismo
,
in
ko
je
najde
,
povpraša
:
»
Ali
naj
je
odprem
in
prečitam
?
«
»
Veliko
uslugo
mi
s
tem
storiš
,
«
odvrne
soprog
.
Radoveden
sem
,
kaj
mi
brat
piše
,
ko
že
tako
dolgo
ni
bilo
nobenega
glasu
od
njega
.
«
Ko
je
Feodora
prečitala
pismo
,
se
je
ozrla
na
soproga
,
ki
je
zopet
marljivo
praskal
s
peresom
po
papirju
.
Skoro
si
ga
ni
upala
motiti
,
a
naposled
reče
bojazljivo
:
»
Emerih
,
Franjo
naju
obišče
.
«
—
»
Pa
vsaj
še
ne
danes
,
«
zagodrnja
profesor
,
vidno
preplašen
,
toda
ne
da
bi
se
bil
sklonil
od
knjige
.
Feodora
se
nasmehne
.
»
Nocoj
še
ne
,
«
reče
,
»
toda
jutri
bi
bilo
mogoče
.
Svak
piše
,
da
v
ponedeljek
ali
v
torek
misli
odpotovati
iz
Sarajeva
;
danes
je
že
sreda
,
jutri
utegne
priti
.
«
»
Veselim
se
ga
,
prav
iz
srca
se
ga
veselim
,
«
reče
profesor
,
toda
s
tako
resigniranim
glasom
,
da
je
bilo
skoro
dvomiti
o
istinitosti
njegovega
veselja
.
»
Kaj
ne
Feodora
,
da
ti
prevzameš
to
nalogo
,
da
ga
dostojno
sprejmeš
,
in
zabavala
ga
boš
,
kolikor
je
v
tvoji
moči
,
da
ne
poreče
,
da
se
mu
je
pri
bratu
zehalo
?
Ti
dobro
veš
,
kako
sem
z
delom
preobložen
.
Dan
bi
za-me
moral
biti
še
enkrat
tako
dolg
,
a
noč
za
polovico
krajša
.
«
»
Zdaj
,
ko
so
počitnice
,
Emerih
,
bi
lahko
svoje
navdušenje
za
vedo
nekoliko
krotil
ter
se
dobro
odpočil
;
saj
se
tudi
tvoji
tovariši
,
ki
so
tudi
učenjaki
.
Tako
zmučen
si
videti
.
Kaj
poreče
Franjo
,
ko
te
zagleda
zopet
po
desetih
letih
,
izza
katerih
se
nista
nič
videla
.
«
»
Kaj
poreče
brat
?
«
se
nasmehne
profesor
.
»
Radoveden
sem
,
kakšen
je
on
!
Saj
veš
,
kakšen
je
bil
pred
desetimi
leti
,
ko
je
bil
primoran
zaradi
bolehnosti
stopiti
iz
benediktinskega
reda
;
bil
je
kakor
bleda
smrt
.
No
cvetočih
lic
tudi
zdaj
ne
bo
,
ako
ni
morda
bosenski
zrak
čudesno
nanj
vplival
.
«
»
Franjo
je
bil
vedno
šibek
in
bolehav
,
«
ugovarja
Feodora
,
»
ti
pa
si
bil
vedno
čvrstega
zdravja
;
samo
preveč
se
ženeš
z
delom
.
Utrujenost
se
ti
bere
na
obrazu
.
«
»
No
,
no
,
«
reče
profesor
s
pomirljivim
glasom
,
»
saj
pojdem
skoro
na
letovišče
,
in
ker
vseh
teh
svojih
zvestih
prijateljev
«
—
in
pri
teh
besedah
položi
roko
na
knjige
—
»
ne
morem
s
seboj
vzeti
,
zato
bodem
primoran
manj
delati
;
zato
pa
se
bom
bolj
dolgočasil
.
«
Feodori
se
lice
zmrači
.
»
Dolgočasiti
se
bodeš
moral
?
«
ponovi
vidno
užaljena
.
»
Kakor
da
živa
priroda
nima
toliko
in
še
večjih
čarov
,
nego
mrtve
knjige
;
kakor
da
ti
za
silo
ne
morem
tudi
jaz
biti
prijetna
tovarišica
!
«
On
ničesar
ne
odgovori
;
menda
še
čul
ni
njenih
besed
,
a
ona
odide
iz
sobe
.
Drugi
dan
je
oživila
opoldanski
obed
najinih
znancev
prikupna
oseba
mladega
moža
,
Franja
.
Kakor
je
Feodora
slutila
,
je
bil
on
prišel
naslednje
jutro
po
sprejemu
njegovega
pisma
.
Franjo
je
bil
profesorjev
polubrat
,
kar
naj
tolmači
njiju
nenavadno
razliko
v
letih
.
Celih
dvajset
je
bil
mlajši
od
njega
.
Njiju
oče
se
je
bil
namreč
v
drugič
oženil
,
a
šele
potem
,
ko
je
celih
petnajst
let
nosil
križ
vdovstva
.
Ljubil
je
svojega
edinca
Emeriha
črez
mero
in
se
mu
je
bal
dati
mačeho
,
katera
ga
menda
ne
bi
tako
negovala
,
kakor
ga
je
on
.
Ko
je
Emerih
,
končavši
srednje
šole
,
zapustil
očetov
dom
,
da
se
izobrazi
za
svoj
bodoči
poklic
,
je
vplivala
zapuščenost
,
kateri
je
bil
zdaj
izročen
,
tako
hudo
na
priletnega
moža
,
da
je
postal
otožen
.
Prijatelji
in
med
njimi
tudi
sin
so
mu
svetovali
,
da
bi
si
izbral
družico
,
da
ne
bode
samotaril
.
Mož
se
je
dal
pregovoriti
.
Ne
da
bi
si
mnogo
premišljeval
,
si
je
izbral
v
podporo
svojih
starih
dni
neko
daljnjo
sorodnico
,
dobrodušno
priletno
gospodično
,
ki
je
že
od
nekdaj
izkazovala
njemu
in
sinu
posebno
sočutje
in
prijaznost
.
A
muhasta
usoda
mu
je
kot
nameček
določila
še
poseben
sijaj
sreče
.
Postal
je
še
enkrat
oče
sinku
,
kateremu
bi
bil
lehko
ded
.
Mali
Franjo
je
bil
silno
šibko
in
bolehno
dete
.
Izgubivši
očeta
,
še
predno
ga
je
dobro
poznal
,
je
postal
še
slabotnejši
.
Z
očetovo
smrtjo
se
je
zrušila
rodbine
gmotna
podpora
,
in
pičla
pokojnina
materi
ni
dopuščala
skrbeti
za
bolehnega
otroka
tako
,
kakor
bi
bila
morala
.
A
ker
se
nesreča
najrajša
tam
vgnezdi
,
kjer
je
beda
že
nakopičena
,
je
postal
Franjo
sirota
tudi
od
materine
strani
,
ravno
ko
je
imel
vstopiti
v
gimnazijo
.
Brat
Emerih
je
visel
s
celim
srcem
o
tem
živečem
prežalostnem
spominu
preljubega
mu
očeta
.
A
kaj
je
on
mogel
zanj
storiti
,
on
,
ki
se
je
takrat
še
sam
boril
za
svoj
obstanek
!
Ker
pa
je
bil
resni
,
razumni
,
nadarjeni
mladenič
znan
in
priljubljen
pri
mnogih
boljših
obitelih
,
h
katerim
je
zahajal
kot
domači
učitelj
,
je
dosegel
vendar
po
svojih
pokroviteljih
,
da
so
nadepolnega
dečka
vzeli
v
neki
benediktinski
zavod
v
odgojo
.
In
tako
se
je
Franjo
med
samostanskimi
zidovi
in
pod
vplivom
pobožnih
,
modrih
mož
razvijal
,
kar
se
tiče
duha
,
v
vzornega
mladeniča
,
njegovo
telo
pa
je
ostalo
šibko
in
bolehno
,
da
so
že
križ
napravili
nad
njegovim
življenjem
.
Jetika
ga
zdeluje
,
se
je
dejalo
o
njem
.
Narave
je
bil
tihe
,
idealistične
,
otožne
,
kakršne
so
navadno
mladi
ljudje
,
ki
nosijo
v
sebi
kal
smrti
.
Franjeva
najiskrenejša
želja
je
bila
,
da
bi
postal
redovnik
in
profesor
na
istem
zavodu
,
kjer
je
preživel
mladost
.
A
radi
slabega
zdravja
se
mu
ta
želja
ni
mogla
izpolniti
.
Naj
zapusti
čim
preje
zavod
,
za
katerega
strogo
življenje
ni
bilo
ustvarjeno
njegovo
telo
,
tako
je
velel
zdravnikov
odločni
ukaz
.
In
tako
je
Franjo
postal
posvetnjak
proti
svoji
volji
.
Posvetil
se
je
odslej
uku
.
Postal
je
tudi
on
,
kakor
njegov
brat
,
profesor
,
a
samo
na
srednjih
šolah
.
V
Sarajevo
ga
je
bila
zanesla
usoda
,
s
katero
se
je
bil
kmalu
sprijaznil
.
Tamošnje
južno
podnebje
je
blagodejno
vplivalo
na
njegovo
zdravje
,
in
ko
je
bil
srečno
prebil
rahla
,
nevarna
leta
prve
mladosti
,
se
mu
je
zdravje
utrjevalo
vedno
bolj
.
Suhljast
in
bledoličen
je
bil
še
vedno
,
a
visoko
njegovo
telo
se
ni
več
pripogibalo
k
tlom
,
kakor
prej
;
njegov
preje
hripavi
,
tanki
glas
je
sedaj
odmeval
čvrsto
in
krepko
;
njegovo
prej
medlo
,
udrto
oko
je
gledalo
zdaj
jasno
,
smelo
in
podjetno
,
dasi
je
še
vedno
zdaj
pa
zdaj
odseval
v
njem
sijaj
prejšnje
otožnosti
.
Deset
let
ni
videl
brata
.
Isti
dan
,
ko
je
Emerih
praznoval
poroko
s
Feodoro
,
je
preživel
ubogi
Franjo
,
na
duhu
in
telesu
bolan
,
najbridkejši
dan
svojega
življenja
:
poslavljal
se
je
od
priljubljenega
mu
zavoda
.
Je-li
čudo
,
da
se
je
tedaj
komaj
oziral
na
mlado
bratovo
nevesto
,
ki
je
prišla
s
svojim
soprogom
pozdravljat
novega
sorodnika
?
Z
bratom
sta
si
potem
malo
dopisovala
,
ne
iz
malomarnosti
,
temveč
le
zato
ne
,
ker
je
vedel
,
da
bi
mu
on
s
svojimi
pismi
kradel
dragoceni
čas
,
o
katerem
se
je
Emerih
venomer
pritoževal
,
da
mu
ga
primanjkuje
.
Oglašal
se
je
redno
po
dvakrat
,
k
večjemu
po
trikrat
na
leto
,
toliko
,
da
mu
je
vselej
naznanil
,
kako
se
ima
,
ter
poslal
svoje
pozdrave
njemu
in
svakinji
,
katere
zunanjosti
se
niti
več
spominjal
ni
.
Ravno
tako
kratko
in
suhoparno
mu
je
potem
Emerih
po
tri
ali
štiri
mesece
pozneje
odgovarjal
.
Povedali
smo
že
,
da
že
deset
let
ni
bilo
Franja
več
v
domovino
.
Kar
se
v
njem
vzbudi
hrepenenje
,
da
bi
jo
iznovič
obhodil
.
Hotel
,
moral
si
je
zopet
ogledati
mili
svoj
domači
kraj
,
kjer
mu
je
tekla
zibel
.
Nazaj
grede
od
svojega
potovanja
po
domovini
,
je
želel
še
brata
pozdraviti
,
od
onod
pa
raztegniti
svoje
potovanje
črez
nižeavstrijanske
krajine
in
se
potem
črez
Ogrsko
vrniti
domov
v
Sarajevo
.
Povedali
smo
,
da
je
bil
Franjo
isti
dan
bratov
gost
.
Kakor
postane
sobica
,
v
kateri
vlada
neprijeten
mrak
,
svetla
in
prijazna
,
ako
se
nenadoma
ukrade
vanjo
žarek
solnca
skoz
napol
spuščeno
zaveso
,
tako
je
postalo
namah
v
krogu
našega
profesorja
in
njegove
soproge
živahno
,
veselo
vsled
Franjevega
prihoda
.
Koliko
je
znal
Franjo
pripovedovati
,
koliko
je
imel
pozvedavati
!
Kako
veselo
se
je
razlegal
po
sicer
tihi
obednici
njegov
krepki
moški
glas
,
spremljevan
zdaj
pa
zdaj
od
iskrenega
smeha
!
Feodori
se
je
zdelo
,
da
živi
novo
življenje
,
da
se
je
preselila
v
mamljivo
,
njej
čisto
neznano
okrožje
.
Tudi
profesor
je
bil
danes
izredno
dobre
volje
,
posebno
še
zato
,
ker
je
bil
srečno
izročil
stavcu
razpravo
,
ki
mu
je
še
včeraj
delala
toliko
preglavice
.
Prav
iz
srca
se
je
veselil
novo
prerojenega
brata
,
in
ko
je
zrl
v
mladega
,
življenja
polnega
moža
,
je
čutil
,
kako
mu
je
on
še
vedno
,
kakor
nekdaj
,
drag
,
in
kaka
škoda
bi
bila
,
ko
bi
bil
padel
kot
žrtva
neizprosni
smrti
.
Ko
je
bil
dal
duška
svojemu
srčnemu
veselju
nad
bratovim
prihodom
,
je
priplul
v
svoji
dobri
volji
do
neke
nove
zvezdoslovne
teorije
.
Med
tem
,
ko
je
na
dolgo
in
široko
razkladal
predmet
,
ki
je
bil
dokaj
dolgočasen
,
mladima
,
v
njegovi
bližini
sedečima
osebama
,
med
tem
sta
se
drug
druzega
opazovala
Franjo
in
Feodora
,
poslušajoč
profesorja
le
z
navideznim
zanimanjem
.
Da
se
je
bil
Emerih
močno
postaral
,
je
bil
Franjo
na
prvi
pogled
spoznal
,
a
da
je
njegova
žena
tako
mlada
in
ljubka
,
v
prvih
trenotkih
ni
bil
zapazil
.
Šele
zdaj
,
ko
je
bil
dlje
časa
v
njeni
družbi
,
ga
je
presenetil
nje
nežni
,
plemeniti
obraz
,
omamilo
njeno
ljubeznivo
in
preprosto
vedenje
in
ganila
nje
skrbnost
in
udanost
do
soproga
,
katerega
hči
je
bila
videti
,
ne
žena
.
Občudoval
jo
je
in
obenem
pomiloval
.
Je-li
srečna
z
njim
?
—
Po
videzu
sodeč
,
bi
bil
dejal
,
da
,
a
razum
mu
je
pravil
,
da
ni
.
Ni-li
ona
premlada
,
preživahna
zanj
?
Ni-li
on
preresen
,
premrtev
zanjo
?
Taka
vprašanja
si
je
zastavljal
sam
.
Feodorino
oko
,
vajeno
zreti
v
resnega
soproga
z
nagubančenim
,
zamišljenim
licem
,
se
ni
mogla
nagledati
vedrega
,
navdušenega
obraza
Franjevega
in
njegovih
bistrih
oči
,
ki
so
se
tako
prijazno
vanjo
ozirale
izpod
gostih
obrvi
in
visokega
duhovitega
čela
.
Ker
je
bil
Franjo
silno
podoben
bratu
,
si
je
mislila
pri
tem
na
tihem
,
da
je
bil
Emerih
najbrže
ravno
tak
v
svoji
mladostni
moški
dobi
.
Bil
!
a
ona
ga
tedaj
ni
poznala
.
Nekaj
,
kakor
obžalovanje
,
da
ga
ni
,
se
ji
je
oglasilo
v
prsih
.
Nje
pogled
se
je
v
tem
trenotju
ujel
s
Franjevim
pogledom
.
Oba
sta
uganila
drug
druzega
misli
,
in
oba
sta
živo
zardela
.
Franjev
veseli
obraz
se
je
v
trenotju
uresnobil
,
a
Feodorin
,
ki
je
še
pred
nekaterimi
trenotki
žarel
navdušenja
,
je
zabledel
.
Vidna
zadrega
je
nastala
med
njima
.
Oba
je
navdajala
tesnoba
,
da
jima
je
govorjenje
postajalo
težavno
in
mučno
.
Ta
očitna
njiju
izprememba
je
vzbudila
Emerihovo
pozornost
.
Zapazivši
njiju
resna
obraza
,
se
je
ustavil
sredi
živahnega
razkladanja
.
»
Zdi
se
mi
,
da
vaju
dolgočasim
s
svojim
razpravljanjem
,
«
reče
užaljen
.
»
Ne
zamerita
,
otroka
,
staremu
knjigožrcu
,
ki
je
polovico
svojega
življenja
preživel
pri
katedru
in
med
knjigami
,
če
se
tudi
v
rodbini
izpozabi
.
No
,
pa
saj
je
Feodora
tega
že
vajena
;
ona
je
jako
potrpljiva
z
mojo
nepoboljšljivo
slabostjo
,
če
se
tudi
pri
tem
menda
večkrat
dolgočasi
.
Zato
me
prav
posebno
veseli
,
da
si
naju
,
Franjo
,
obiskal
.
Ti
ji
boš
gotovo
dušo
in
telo
oživil
s
svojo
navzočnostjo
.
«
»
Žal
,
da
se
ne
morem
dolgo
pri
vaju
muditi
,
«
odvrne
Franjo
mirno
,
a
brez
prejšnje
živahnosti
.
»
Jutri
,
kvečjemu
pojutrnjem
moram
odriniti
.
Moje
potovanje
je
še
precej
obširno
.
Tudi
se
nameravam
tu
pa
tam
še
ustaviti
,
da
si
ogledam
kraje
.
«
»
Dečko
,
ti
si
pa
napravil
račun
brez
krčmarja
,
«
odvrne
profesor
.
»
Deset
let
nisi
nama
prišel
pred
oči
,
a
zdaj
bi
se
kakor
duh
nama
samo
prikazal
in
potem
izginil
!
Ti
si
zdaj
najin
gost
,
dokler
te
šola
ne
pokliče
v
daljnjo
Bosno
.
Se
teden
dni
se
pomudimo
tu
v
mestu
,
a
potem
naju
spremiš
v
nižeavstrijsko
letovišče
.
Povabljena
sva
tja
k
mojemu
dobremu
tovarišu
v
njegovo
poletno
vilo
,
ki
stoji
v
najčarobnejšem
kotičku
dolenjeavstrijske
dežele
.
Krasno
jezero
se
razprostira
ob
vznožju
vile
,
lesovje
in
gorovje
pa
osenčujeta
nje
ozadje
.
Primerno
veselo
družbo
ondi
tudi
najdeš
,
in
zagotavljam
ti
,
da
ne
boš
obžaloval
,
ker
si
brata
poslušal
.
«
»
Kakor
bi
ti
rad
ustregel
,
pa
res
ne
morem
sprejeti
tvojega
vabljivega
predloga
,
«
odvrne
Franjo
sicer
z
odločnim
glasom
,
a
z
izrazom
globokega
obžalovanja
in
vznemirjenih
oči
.
Profesor
si
poravna
naočnike
na
nosu
in
skoz
nje
upre
pogled
na
svojega
brata
.
Nato
reče
vidno
užaljen
:
»
Tvoje
dolgo
bivanje
v
tujini
ni
ostalo
brez
vpliva
,
kakor
vidim
;
tujina
je
ohladila
gorko
čuvstvo
,
ki
si
je
nekdaj
zame
gojil
.
«
»
Emerih
,
ti
mi
delaš
krivico
,
«
vzklikne
Franjo
,
do
dna
duše
zadet
.
»
Nekateri
prijatelji
so
menili
—
da
—
da
ne
bi
bilo
napačno
—
ko
bi
se
sešli
v
«
—
jeclja
v
silni
zadregi
,
ker
mu
v
trenotku
ne
pride
nič
pametnega
na
misel
,
s
čimer
bi
se
opravičil
.
A
v
istem
trenotju
ga
je
sram
nameravane
laži
.
Privzdigne
glavo
,
katero
je
ves
čas
,
ko
je
brat
govoril
,
imel
pripognjeno
,
navidezno
zamaknjen
v
umetni
monogram
,
ki
je
bil
uvezen
v
prtič
,
jo
strese
odločno
,
kakor
da
bi
se
hotel
iznebiti
neprijetne
misli
,
ter
hitro
pristavi
:
»
Ako
je
tebi
,
Emerih
,
ustreženo
,
da
vaju
spremim
v
letovišče
,
pa
bodi
.
«
»
Seveda
mi
je
ustreženo
,
norček
,
«
se
smeje
profesor
.
»
Ali
bi
te
bil
sicer
poprosil
?
—
Kaj
ne
,
Feodora
,
da
ga
tudi
ti
želiš
čim
dalje
mogoče
imeti
v
svoji
bližini
,
«
pristavi
,
obrnjen
proti
ženi
,
ki
je
hlastno
pospravljala
mizo
,
kakor
da
nima
važnejšega
in
nujnejšega
opravila
.
»
Ti
veš
,
da
,
kar
je
tebi
ljubo
,
je
tudi
meni
prav
,
«
odvrne
Feodora
s
tihim
,
negotovim
glasom
in
povešenimi
očmi
.
»
Meni
je
še
posebno
zato
prav
,
ker
bode
s
tem
tudi
tebi
ustreženo
,
«
nadaljuje
profesor
z
vidno
zadovoljnostjo
.
—
V
duhu
si
je
bil
namreč
že
naslikal
,
kako
prijetno
bode
zanj
,
ker
mu
ne
bode
treba
vselej
spremljevati
žene
na
izprehode
in
izlete
.
Franjo
ga
bode
nadomestoval
,
a
on
bode
smel
med
tem
premišljevati
in
pisariti
,
z
eno
besedo
:
smel
bode
živeti
v
svojem
življu
.
—
Tisti
teden
pred
odpotovanjem
v
letovišče
je
vsem
trem
kmalu
prešel
.
Profesor
je
presedal
dober
kos
dneva
na
vseučilišču
,
da
je
dijakom
podpisaval
izkaze
;
domov
prišedši
,
pa
je
pribežaval
k
svojim
knjigam
;
saj
jih
bode
moral
za
dolgo
dolgo
časa
zapustiti
.
Brata
je
videl
samo
pri
obedih
,
a
takrat
se
je
rad
mudil
z
njim
.
Franjo
je
bil
malo
doma
.
Izprevidel
je
,
da
je
tam
za
nadlego
.
Marljivo
so
delali
priprave
za
odhod
,
in
stanovanje
je
imelo
razdejano
in
nevabljivo
lice
.
Izprehajal
se
je
brezmiselno
po
mestu
,
obiskoval
znance
,
posečal
muzeje
in
druge
ogledovanja
vredne
kraje
,
a
pri
tem
bil
silno
razmišljen
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
biva
njegov
duh
čisto
drugje
,
oddaljen
od
predmeta
,
pri
katerem
se
je
mudil
.
In
bilo
je
tudi
tako
.
Sam
sebe
je
vedno
premišljeval
,
ker
se
je
sam
sebi
dozdeval
nekako
tuj
.
Čutil
je
,
da
se
v
njegovih
prsih
vrši
nekaj
resnega
,
važnega
,
pomenljivega
,
nekaj
,
česar
razvoj
bi
moral
ovirati
.
To
njegovo
novo
skrivnostno
notranje
žitje
ni
bilo
sicer
neprijetno
,
a
vendar
tesnobno
.
In
vedno
bolj
je
obžaloval
,
da
je
privolil
v
bratovo
željo
.
A
čutil
ni
poguma
,
da
bi
iznovič
brata
užalil
,
preklicavši
dano
besedo
.
—
Feodora
,
vedno
pridna
in
skrbna
gospodinja
,
se
je
zdaj
odlikovala
tem
bolj
v
tej
kreposti
;
vedno
se
je
gibala
.
Da
bi
se
s
Franjem
mudila
,
za
to
ji
ni
ostajalo
časa
.
A
čudno
;
za
soproga
ga
je
imela
mnogo
več
,
nego
nekdaj
.
Venomer
se
je
brigala
zanj
,
se
zanimala
za
njegove
pogovore
in
mu
stregla
celo
tedaj
,
ko
ni
bilo
treba
.
A
pri
tem
je
nje
lice
ovajalo
tajno
presunjenost
,
nje
oko
je
gledalo
plaho
.
»
Vidiš
,
Franjo
,
kako
dobro
je
človeku
,
ako
ima
skrbno
ženico
,
«
se
pohvali
profesor
,
videč
,
kako
ga
neguje
Feodora
.
»
Kar
se
gmotnih
skrbi
tiče
,
ne
zaostajam
za
najbolj
razvajenim
otrokom
.
Treba
mi
je
samo
izraziti
željo
,
in
miza
je
pokrita
z
meni
najbolj
priljubljenimi
jedili
;
in
kadar
me
obhaja
spanje
,
zaprem
oči
in
mirno
zaspim
;
saj
me
ne
tare
nobena
skrb
.
Svetujem
ti
,
da
bi
se
tudi
ti
skoro
ozrl
po
pridni
gospodinji
.
Nespameten
vsaki
mož
,
ki
se
ukvarja
z
vsakdanjimi
malenkostmi
in
nadlogami
,
ako
mu
je
duh
ustvarjen
za
kaj
višjega
.
«
»
Ako
naj
posnemam
tvoj
vzgled
,
imam
za
to
še
dovolj
časa
,
«
odvrne
Franjo
z
nasmehom
,
ki
je
pa
skrival
bridko
porogljivost
.
»
Po
meni
se
ne
smeš
ravnati
.
Mene
moraš
smatrati
za
izjemo
,
katero
po
navadi
ali
zasleduje
zla
,
ali
odlikuje
mila
usoda
,
«
odvrne
profesor
resno
.
In
ker
je
Feodora
zapustila
brž
sobo
,
zapazivši
čudni
razvitek
njiju
pogovora
,
je
profesor
svobodneje
nadaljeval
:
»
Redkokdaj
se
prigodi
srečno
naključje
,
da
naleti
prileten
mož
na
tak
biser
,
kakor
je
Feodora
.
Druga
mlada
ženska
bi
se
bila
kmalu
naveličala
starikavega
,
dolgočasnega
moža
ter
si
iskala
nadomestila
z
dovoljenimi
in
tudi
nedovoljenimi
kratkočasnostmi
.
A
kako
se
ona
čuti
zadovoljno
in
srečno
v
tihem
življenju
,
katero
ji
jaz
ponujam
!
«
»
Ali
si
pa
tudi
prepričan
,
da
je
Feodora
srečna
?
«
pozveduje
Franjo
.
»
In
zakaj
bi
ne
bila
?
«
se
začudi
profesor
.
»
Skromne
,
blage
ženske
,
kakor
je
Feodora
,
potrebujejo
silno
malo
,
da
so
srečne
.
«
»
Ali
pa
silno
veliko
,
«
momlja
Franjo
bolj
zase
.
»
Jaz
pa
vendar
mislim
,
«
pristavi
glasneje
,
»
da
ti
svoje
žene
ne
umevaš
prav
,
da
se
sploh
premalo
brigaš
za
nje
notranje
življenje
,
in
da
je
torej
nikakor
ne
ceniš
tako
,
kakor
ona
zasluži
.
«
»
Moj
dečko
,
vidi
se
,
da
si
še
mlad
,
in
da
tvoj
duh
še
plava
na
bleščečih
krilih
domišljanih
vzorov
,
«
odvrne
profesor
dobrodušno
.
»
Ne
boš-li
kar
zahteval
,
da
bi
mož
mojih
let
igral
ulogo
kot
ljubimec
?
«
»
Jaz
ne
mislim
na
tvoja
leta
,
temveč
se
oziram
na
njeno
mladost
,
in
mladost
ima
svoje
pravice
,
«
odgovori
Franjo
resnobno
.
»
Povem
ti
tudi
,
Emerih
,
«
nadaljuje
navdušen
,
»
da
nisem
kmalu
videl
tako
pri-kupljive
ženske
,
kakor
je
tvoja
Feodora
.
Ona
ni
samo
popolna
v
duševnem
,
temveč
tudi
v
telesnem
oziru
.
Ali
ne
vidiš
,
da
je
krasotica
prve
vrste
?
«
»
Ali
se
ti
res
tako
dozdeva
?
«
se
smeje
profesor
.
»
Res
,
da
mi
je
takoj
v
prvem
trenotju
ugajala
,
kakor
mi
ugaja
tudi
sedaj
,
ker
je
pametna
,
ker
je
blaga
in
pridna
;
a
kakšne
so
poteze
njenega
obraza
,
kakšna
je
barva
njenih
oči
,
zato
sem
se
,
bogme
,
malo
brigal
.
«
Franjo
je
bobnal
nervozno
po
mizi
,
oko
pa
mu
je
nemirno
krožilo
sem
in
tja
.
Že
je
odpiral
usta
,
da
bi
odgovoril
;
toda
premisli
se
in
ne
reče
ničesar
.
Tudi
profesor
se
zamisli
.
Briše
in
briše
si
naočnike
,
dasi
so
že
davno
osnaženi
,
dokler
ne
stere
enega
stekla
;
šele
tedaj
se
vzdrami
.
»
Menda
imaš
ti
vendar
prav
,
«
reče
udano
;
»
bojim
se
res
,
da
Feodore
ne
znam
osrečevati
.
In
tu
imaš
zopet
dokaz
,
da
ne
smeš
posnemati
mojega
vzgleda
,
da
bi
se
ženil
na
stare
dni
.
«
Franjo
ni
niti
poslušal
dobrohotnega
bratovega
nasveta
.
Tem
bolj
pa
ga
je
razburila
njegova
izjava
,
da
Feodore
ne
zna
osrečevati
.
»
In
zakaj
je
ne
znaš
?
«
vpraša
z
naglim
,
skoro
burnim
glasom
,
temna
rdečica
pa
mu
oblije
moško
lice
.
V
tem
trenotju
stopi
Feodora
v
sobo
,
da
postreže
s
črno
kavo
.
Profesor
olajšan
vzdihne
;
saj
je
ona
s
svojim
vstopom
napravila
konec
čudnemu
in
,
kakor
se
je
njemu
zdelo
,
nespametnemu
razgovoru
.
Čemu
se
tudi
brat
vtika
v
njegove
reči
?
Minilo
je
štirinajst
dni
.
Okna
profesorjevega
stanovanja
so
zaprta
,
zavese
spuščene
in
na
zaklenjenih
vhodnih
vratih
visi
še
posebna
obešanka
.
To
znači
,
da
so
njega
stanovniki
zapustili
domovje
.
Zbežali
so
tudi
oni
na
deželo
,
kakor
tisoč
in
tisoč
drugih
,
da
se
v
neznosnih
pasjih
dnevih
rajši
izpotijo
med
zelenjem
in
pod
pekočimi
žarki
oblastnega
solnca
,
nego
da
bi
se
parili
v
zaduhli
senci
visokih
mestnih
hiš
.
Kakih
pet
do
šest
ur
hoda
,
a
komaj
tri
četrti
ure
železniške
vožnje
od
glavnega
mesta
leži
prijazen
trg
.
Ta
trg
obstoji
skoro
iz
samih
poletenskih
vil.
Po
zimi
je
ondi
dolgočasno
:
vile
stoje
prazne
,
obrta
ni
nobenega
,
dobiček
poneha
,
in
kraj
,
ki
je
sicer
živahen
in
obljuden
,
je
videti
,
kakor
da
je
izmrl
.
A
kako
je
tukaj
drugače
,
kadar
priroda
obhaja
svoj
praznik
!
Počenši
z
majnikom
do
sredi
oktobra
se
s
čarom
pestrega
prirodnega
krasa
združuje
tudi
razkošnost
veliko-mestnega
življenja
.
Poleg
zabave
po
kopališčih
in
neizogibnih
šetališčih
v
senci
drevesnih
očakov
in
gozdičev
se
zabavajo
tudi
s
koncerti
in
gledališkimi
predstavami
,
s
prirejanjem
skupnih
izletov
in
dirk
,
z
lovom
,
sploh
z
vsem
,
kar
omamlja
čutila
razvajene
gospode
.
Na
majhnem
holmu
,
nekaj
streljajev
od
sredine
trga
oddaljenem
,
stoji
lična
poletna
hiša
.
Prosta
nje
vnanjost
se
silno
razlikuje
od
drugih
v
stavbinskem
oziru
bogato
izdelanih
vil.
Zato
je
niso
tržani
nazivali
kakor
druge
gosposke
hiše
s
prikupnim
imenom
vile
,
temveč
jo
samo
imenovali
profesorjevo
hišo
na
holmu
.
Toda
stanovniki
te
navidezno
preproste
,
a
silno
prijazne
in
pripravne
hiše
so
uživali
najlepši
razgled
,
katerega
si
more
želeti
najbolj
razvajeno
oko
.
»
Z
naše
verande
se
vidi
svet
,
«
je
rekel
cesto
z
navdušenim
glasom
gospodar
te
hiše
,
kadar
je
nanesel
govor
na-njo
.
In
skoro
da
ni
pretiraval
.
Z
onega
holma
se
je
odpiral
presenečenim
očem
eden
onih
mamljivih
prirodnih
prizorov
,
ki
se
nam
vidijo
kakor
nebeški
smehljaji
.
In
v
tej
hiši
nahajamo
zopet
svoje
znance
kot
goste
profesorja
Vidmarja
.
Vidmar
in
Emerih
sta
bila
tovariša
in
že
od
dijaških
let
v
prijateljski
zvezi
.
Oba
sta
predavala
na
vseučilišču
,
oba
sta
bila
znamenita
v
svojih
strokah
:
Emerih
,
kakor
že
vemo
,
v
zvezdoslovju
,
Vidmar
pa
v
matematiki
.
Profesor
Vidmar
je
bil
za
nekaj
let
starejši
od
Emeriha
in
nad
trideset
let
vprežen
v
zakonski
jarem
.
Ko
se
je
oženil
,
je
bil
šele
docent
,
in
gotovo
ne
bi
si
bil
upal
ob
svojih
pičlih
dohodkih
ustanoviti
rodbine
,
da
mu
ni
njegova
nevesta
prinesla
za
doto
še
enkrat
toliko
tisočakov
,
kakor
je
štela
let
.
Toda
velika
dota
se
redkokdaj
druži
z
dragocenimi
lastnostmi
,
katerih
si
vsaki
ženin
želi
pri
svoji
nevesti
;
tako
se
je
usoda
tudi
Vidmarjevi
izvoljenki
v
marsičem
izkazala
mačeho
.
Bila
je
omejenega
duha
,
neprijetne
vnanjosti
,
domišljava
in
bahata
do
smešnosti
;
izbrala
sije
kot
maloizobražena
žena
duhovitega
,
učenega
moža
za
soproga
,
vedoč
,
da
znamenitost
enega
in
petičnost
drugega
pomoreta
hiši
in
rodbini
do
slave
.
Ta
neskladna
ženitev
je
belila
marsikomu
glavo
,
a
naposled
so
se
utolažili
,
češ
,
da
tudi
najmodrejši
možje
včasih
zablodijo
.
Iz
tega
zakona
sta
bila
dva
zarodnika
:
sin
in
hči
.
Oba
sta
nosila
materine
poteze
,
oba
sta
bila
podedovala
materina
svojstva
.
Od
očeta
nista
druzega
imela
,
nego
ime
.
Prvorojeni
,
sedaj
osemindvajsetletni
sin
Ervin
,
je
v
svoji
primeroma
kratki
dobi
življenja
izpremenjal
stanove
,
kakor
ptica
petje
.
Še
predno
je
delal
maturo
,
je
bil
postal
poročnik
.
Od
vojaštva
,
kjer
je
bil
namenjen
stalno
ostati
,
jo
je
pobrisal
sam
,
ker
bi
bil
moral
sicer
nečastno
izstopiti
.
Potem
je
nekaj
mesecev
služboval
pri
mestni
hranilnici
,
a
ker
se
ondi
niso
računi
vselej
ujemali
s
proračuni
,
in
ker
se
je
bil
njegov
oče
naveličal
dopolnjevati
od
svoje
mesečne
plače
primanjkljaje
,
je
romal
k
eskomptni
banki
.
A
tu
so
mu
po
njegovem
mnenju
za
precej
težko
službo
plačevali
premalo
,
in
ker
je
bila
ravno
tedaj
razpisana
boljša
služba
pri
borsi
,
se
je
oglasil
zanjo
in
jo
tudi
srečno
dobil
.
Služboval
je
ondi
že
poldrugo
leto
,
zanj
nenavadno
dolgo
dobo
,
in
ker
je
v
tej
službi
lahko
več
lenobe
pasel
,
nego
delal
,
je
bilo
upati
,
da
se
ji
tako
kmalu
ne
izneveri
.
Druga
rojenka
,
štiriindvajsetletna
Sidonija
,
četudi
nelepa
in
malomodra
,
je
imela
vsaj
dobro
srce
,
in
to
je
nekoliko
poravnavalo
neugodni
vtisk
njene
osebe
.
Kakor
je
sin
zavoljo
nestanovitnosti
po
službah
delal
skrb
svojima
roditeljema
,
tako
je
tudi
hči
obema
,
posebno
materi
,
belila
glavo
,
ker
ni
mogla
dobiti
soproga
.
Nič
ni
pomagalo
,
da
je
mati
vsaki
znanki
in
prijateljici
skrivaj
zaupala
,
da
Sidonija
dobi
štiriindvajset
tisoč
dote
,
in
da
so
dotične
prijateljice
in
znanke
to
skrivnost
dalje
trobile
v
pomnoženi
številki
.
Tisočaki
so
na
ta
način
kar
rasli
,
in
celemu
mestu
ni
bila
več
tajnost
,
da
profesorja
Vidmarja
hči
soprogu
vsuje
v
naročje
štirideset
tisočakov
.
A
pri
vsem
tem
se
ženini
vendar
niso
oglašali
.
Mati
se
je
radi
tega
čudom
čudila
.
Saj
je
ona
svojega
sicer
modrega
,
a
v
marsikaterem
oziru
neizkušenega
soproga
ulovila
kar
tako
brez
truda
.
Ogledovala
si
je
hčer
in
se
pri
tem
prepričala
,
da
res
ni
privabljiva
.
Bila
pa
je
toliko
trdosrčna
,
da
ji
je
očitala
nelepoto
lica
in
neprijetnost
osebe
sploh
.
A
izprevideti
ni
hotela
,
da
Sidonija
ima
le
nje
bledomlečnato
polt
,
nje
belkaste
,
tope
oči
,
nje
velika
usta
in
nje
čokasto
postavo
.
»
Da
imam
tako
grdo
hčer
!
«
je
tožila
sama
sebi
;
»
po
kom
se
je
neki
vrgla
?
«
Pred
drugimi
pa
jo
je
mileje
sodila
,
češ
:
»
Bledolična
je
še
nekoliko
in
nerazvita
,
a
to
vse
preide
,
kadar
se
omoži
.
«
In
z
vkusnimi
,
bogatimi
oblekami
je
napravila
iz
nje
elegantno
punco
,
da
se
včasih
res
ni
dozdevala
tako
grda
,
kakršna
je
bila
v
resnici
.
Vsakdo
bode
menda
po
tem
,
kar
smo
omenili
,
verjel
,
da
je
Franjev
nenadejani
prihod
v
Vidmarjevo
hišo
zanetil
skrivne
nade
.
Zdaj
je
ženin
prišel
,
je
ukalo
na
tihem
materino
srce
.
—
»
Vrl
mož
,
ta
bosenski
profesor
,
«
je
dejal
Vidmar
proti
svoji
ženi
in
ji
zadovoljno
namežikal
.
—
»
Vendar
enkrat
žarek
upanja
,
«
se
je
pošalil
brat
Ervin
.
Vsi
trije
pa
so
dvorili
osuplemu
Franju
in
ga
osipavali
z
ljubeznivostmi
,
in
Franja
je
ta
pretirana
prijaznost
spravila
skoro
v
zadrego
.
Ubogo
Sidonijino
srce
je
vzplamtelo
kar
hipoma
vzpričo
prikupne
podobe
mladega
moža
.
A
ker
je
čut
nežne
ljubezni
vselej
združen
s
čuvstvom
sramežljivosti
in
tesnobe
,
je
skrivala
svoje
mlado
nagnjenje
,
o
katerem
še
ni
vedela
,
dali
bode
kdaj
povrnjeno
.
Mati
,
ki
je
kmalu
izpregledala
hčerino
dušno
stanje
,
jo
je
vsled
tega
večkrat
pograjala
.
»
Ljuba
moja
,
«
je
dejala
nevoljna
,
»
če
boš
tako
ponižno
in
plaho
postopala
z
moškim
svetom
,
se
ne
omožiš
nikoli
.
V
tvoj
obraz
se
svoje
žive
dni
nihče
ne
zagleda
,
to
menda
sama
izprevidiš
,
pač
pa
v
tvojo
polno
mošnjo
.
Franjo
se
mi
pa
vidi
premalo
lakomen
in
preveč
nežnočuten
,
da
bi
se
ti
približal
samo
zavoljo
tvojega
denarja
.
Ako
mu
pa
ti
pokažeš
svoje
nagnjenje
,
poseže
po
obojem
,
po
denarju
in
tvojem
srcu
.
«
»
Mati
,
«
je
odvrnila
Sidonija
,
ki
je
bila
že
tudi
izkušena
v
ljubezenskih
rečeh
,
toda
ne
vsled
lastne
izkušnje
,
temveč
po
vzgledih
drugih
devojk
,
»
čula
sem
vedno
pripovedovati
,
da
,
kadar
si
hoče
ženska
pridobiti
nagnjenje
moža
,
katerega
ljubi
,
se
mu
ne
sme
vsiljevati
.
«
»
Neumnica
,
«
je
odvrnila
mati
osorno
,
»
ta
napotek
velja
samo
ženskam
,
ki
so
mamljive
po
zunanjosti
,
ne
pa
onim
,
ki
so
tvoje
vrste
.
Krasotice
seveda
ravnajo
pametneje
,
če
se
hladno
vedejo
,
ker
potem
vpliva
njih
čar
s
pomnoženo
silo
na
moška
čutila
.
«
Sidonija
je
nato
osramočena
in
užaljena
povesila
glavo
.
Še
nikoli
ji
mati
ni
tako
pogostoma
očitala
nje
nelepote
,
in
še
nikoli
ni
Sidonija
sama
tako
živo
obžalovala
svoje
grdosti
kakor
sedaj
.
Ves
svoj
denar
bi
bila
dala
za
dvoje
bistrih
,
milih
oči
,
kakor
so
bile
n.
pr.
Feodorine
;
saj
je
vedela
,
da
s
svojimi
mrtvimi
nikoli
ne
presune
moškemu
srca
,
nikoli
ne
bo
mogla
govoriti
sladke
,
skrivnostne
govorice
hrepenenja
in
ljubezni
.
Med
tem
je
preživel
vesele
,
zadovoljne
dneve
Franjo
in
ni
niti
z
daleka
slutil
usode
,
ki
je
visela
kakor
Damoklejev
meč
nad
njegovo
glavo
.
Ona
tesnoba
,
katera
ga
je
prej
v
mestu
vselej
obšla
,
ko
je
sam
bival
ali
govoril
s
Feodoro
,
ga
je
bila
skoro
popolnoma
zapustila
,
ker
se
je
shajal
z
njo
skoro
edino
v
družbi
z
drugimi
.
Rad
je
Feodoro
videl
in
najrajši
je
občeval
z
njo
,
a
ker
se
je
zdaj
pri
tem
čutil
mirnega
in
srečnega
,
je
sklepal
iz
tega
sebi
v
veliko
tolažbo
,
da
se
ni
vanjo
zagledal
,
kakor
se
je
spočetkoma
bal
,
da
se
bode
.
Sklepal
je
iz
tega
,
ker
je
vedel
,
da
ljubezen
in
pokoj
redko
kdaj
složno
kraljujeta
v
enem
in
istem
srcu
.
Feodori
se
je
enako
godilo
kakor
Franju
.
Kakor
se
ga
je
prej
v
mestu
rada
izogibala
iz
neumljive
ji
plašljivosti
,
tako
ji
je
zdaj
bila
zaželena
njegova
bližina
.
Razumen
,
resen
,
a
pri
tem
vendar
v
govorjenju
in
ponašanju
tako
mladostno
se
kretajoč
,
ji
je
mladi
mož
priraščal
vedno
bolj
k
srcu
.
Bilo
ji
je
,
kakor
da
je
nenadoma
dobila
brata
,
ko
je
tolikokrat
obžalovala
,
da
ga
nima
.
Ali
ji
ni
on
bil
res
po
soprogu
brat
?
In
vedno
bolj
je
postajala
domača
z
njim
,
in
vedno
bolj
je
njegovo
mirno
,
zaupno
,
preprosto
vedenje
odstranjevalo
pomisleke
in
strahove
,
kateri
so
ji
prej
vznemirjali
dušo
.
Vsled
tega
se
je
čutila
presrečno
,
kakor
še
nikoli
poprej
.
Nje
zamišljeno
,
tožno
lice
je
žarelo
tihe
zadovoljnosti
,
nje
resnobne
,
sanjave
oči
so
se
iskrile
včasih
v
mladostnem
ognju
.
Prejšnja
značilna
resnost
jo
je
bila
zapustila
;
postala
je
zgovornejša
,
vedrejša
,
in
to
jo
je
silno
pomlajalo
.
Delala
je
vtisk
mladega
dekleta
,
ki
se
šele
zaveda
,
da
je
svet
lep
,
da
je
življenje
mamljivo
.
Ta
nje
ugodna
izprememba
je
presenetila
vsakoga
.
Celo
nje
soprog
,
ki
se
vendar
ni
nikoli
zanimal
za
nobeno
izpremembo
,
katera
se
ni
tikala
njegovih
ved
,
je
postal
nanjo
pozoren
.
Mel
si
je
veselo
roke
.
Franja
je
videl
vedrega
in
zadovoljnega
,
Feodora
je
bila
kar
oživela
po
vplivu
svežega
zraka
in
prijetne
družbe
,
v
kateri
se
je
zdaj
gibala
,
a
njega
domači
niso
preveč
nadlegovali
v
njegovem
premišljevanju
.
Ali
ni
bil
izvrstno
pogodil
,
ko
je
brata
sem
povabil
?
—
Toda
ni
imelo
dolgo
tako
ostati
.
Tudi
Ervin
je
imel
oči
za
mikavno
Feodoro
.
On
ni
maral
zakona
.
Bal
se
ga
je
kakor
hude
pokore
.
Svobodo
prodati
,
imeti
dolžnosti
,
kakršne
zakon
nalaga
,
to
se
mu
je
zdelo
grozno
.
A
dvoriti
mlado
,
prikupno
,
omoženo
ženo
,
ki
ga
ne
more
v
škripce
ujeti
,
to
je
bil
njegov
vzor
od
nekdaj
.
Prilika
se
mu
je
zdaj
ponudila
,
da
si
željo
izpolni
.
Najdragocenejši
biser
se
mu
je
zdaj
prikazal
v
dosego
njegovih
namenov
,
pa
da
ne
bi
segel
po
njem
z
obema
rokama
?
Toda
kmalu
spozna
,
da
Feodora
ne
spada
v
vrsto
onih
lahkomiselnih
ženskih
metuljčkov
,
ki
frče
od
cveta
do
cveta
,
in
s
katerimi
je
on
bil
vajen
občevati
.
Izprevidel
je
,
da
se
mora
pri
njej
bližati
zaželenemu
namenu
z
drugimi
sredstvi
,
nego
jih
je
sicer
uporabljal
pri
svojih
zmagah
.
Licemerstvo
,
dobrikanje
,
prazne
dvorljive
besede
niso
bile
zanjo
.
Vzorno
,
krepostno
žensko
more
premagati
zopet
le
krepost
,
je
mislil
sam
pri
sebi
.
In
začel
se
je
kazati
resnega
,
nravnega
,
sentimentalnega
mladeniča
.
V
občevanju
z
njo
je
bil
krotak
kot
jagnje
.
Karkoli
je
ona
trdila
,
je
trdil
tudi
on
,
karkoli
je
ona
zanikala
,
je
zanikal
tudi
on
,
če
je
tudi
bil
nasprotnih
misli
.
In
pri
tem
so
se
njegove
oči
junaško
izkazovale
v
izraževanju
čuvstev
,
katerih
nikoli
ni
imel
.
Feodora
je
takoj
spoznala
njegovo
zvijačno
zanjko
.
Če
ga
je
prej
smatrala
za
ničlo
v
nravstvenem
oziru
,
se
ji
je
zdaj
zdel
celo
ostuden
.
A
ni
mu
kazala
svoje
zoprnosti
.
Čemu
?
Ni
se
ji
zdelo
vredno
,
da
bi
se
zanj
brigala
,
četudi
samo
z
zaničevanjem
.
Prezirala
ga
je
rajša
popolnoma
.
To
poniževalno
preziranje
je
Ervina
še
bolj
vnemalo
in
ujunačevalo
.
Čim
bolj
je
ona
bila
hladna
proti
njemu
,
tem
bolj
je
on
hrepenel
po
zmagi
.
Oglasil
se
je
bil
v
njem
oni
skrivnostni
nagon
,
kateri
več
ali
manj
biva
nam
vsem
v
srcu
,
da
bi
se
polastili
tega
,
česar
nam
ni
moči
doseči
;
prevzela
ga
je
bila
slast
do
premage
onega
,
kar
je
najtežavnejše
,
najnegotovejše
,
najnevarnejše
.
Ervinovo
licemerstvo
tudi
Franju
ni
ostalo
tajno
.
Z
ostrim
,
podvojenim
vidom
,
ki
ga
dajeta
ljubezen
in
ljubosumnost
,
je
spoznal
takoj
njegove
podle
namene
.
Ni
se
prestrašil
.
Saj
je
poznal
čisto
Feodorino
dušo
,
a
razsrdil
se
je
bolj
,
nego
je
mislil
.
Ko
je
gledal
,
kako
se
prekanjeni
volk
,
odet
v
nedolžno
jagnetovo
obleko
,
zatajuje
in
dobrika
Feodori
,
mu
je
zavrela
kri
.
V
žepu
je
krčevito
stiskal
pest
,
kakor
da
bi
se
na
maščevanje
rotil
.
»
Dokler
bom
jaz
tu
,
«
je
dejal
sam
sebi
,
»
ne
oskruniš
niti
na
videz
nje
čistega
imena
.
«
In
izginil
je
njegov
navidezni
pokoj
.
Strah
,
da
bi
Ervin
v
svoji
drznosti
ne
provzročil
soblazni
,
ljubosumnost
,
da
si
on
upa
zreti
v
Feodorine
oči
z
drugim
čuvstvom
nego
z
navadnim
,
to
dvoje
,
druženo
s
sočutjem
,
katero
je
občutil
za
Feodoro
od
prvih
trenotkov
,
kar
jo
je
bil
spoznal
,
je
zanetilo
v
njem
mogočno
,
neutešno
čutje
,
kakršno
popada
včasih
zrelega
človeka
s
povratkom
domišljavosti
in
z
novim
razcvitanjem
prve
mladosti
.
Zastonj
si
je
sam
izkušal
očitati
nespametnost
tega
čuvstva
,
zastonj
je
sebi
venomer
ponavljal
,
da
ne
sme
ljubiti
Feodore
tako
,
kakor
želi
njegovo
srce
,
da
bi
bila
pregreha
v
tem
slučaju
dvojna
,
ker
ona
ni
samo
zakonska
žena
,
temveč
tudi
žena
njegovega
brata
.
»
Oj
,
zakaj
nisem
brž
takrat
odpotoval
,
kakor
sem
bil
sprva
namenjen
,
ko
sem
bil
spoznal
nevarnost
,
ki
me
čaka
!
«
si
je
očital
.
—
»
Pa
zdaj
odpotuj
,
še
je
čas
!
«
mu
je
odvrnil
glas
vesti
,
mu
je
svetovala
pamet
.
Toda
kdaj
se
hladni
razum
in
gorko
čuvstvo
ujemata
?
Kadar
se
začne
modrovanje
,
ondi
se
navadno
neha
čuvstvovanje
.
A
Franjevo
skrito
nagnjenje
je
šele
prav
poganjalo
korenine
,
je
bilo
še
v
rasti
,
v
razvitku
;
zato
je
preraščalo
in
ogluševalo
takoj
v
kali
notranje
njegove
dobre
svete
in
modre
ukrepe
.
Da
bi
zbežal
iz
njene
bližine
,
za
to
ni
imel
več
poguma
.
Saj
se
ni
bila
pridružila
še
nobena
zlobna
misel
,
nobeno
nesmetno
čuvstvo
češčenju
,
ki
je
je
gojil
zanjo
:
želel
jo
je
le
gledati
,
želel
le
poslušati
nje
glas
,
želel
bivati
v
nje
bližini
.
Nikoli
naj
ona
ne
zve
,
kaj
mu
je
ona
,
kakšnih
nebes
in
kakšnega
pekla
izvor
mu
je
ona
.
To
si
je
sveto
obetal
ter
se
s
slastjo
vdajal
čaru
,
ki
je
prihajal
od
nje
mamljive
osebe
.
Franjo
je
držal
besedo
.
Njegovo
občevanje
s
Feodoro
je
bilo
poslej
še
spoštljivejše
,
nego
kdaj
.
Sploh
je
bil
postal
resnejši
in
ni
več
uganjal
z
njo
nedolžnih
šal
;
vsako
besedo
,
katero
je
z
njo
govoril
,
je
preudaril
dobro
,
in
skrbno
je
čuval
svoje
poglede
,
da
ne
bi
nevede
izdal
svojih
čuvstev
.
A
čudo
,
iste
izpremembe
je
on
opazil
tudi
pri
Feodori
.
Nič
več
ni
bila
,
kakor
pred
kratkim
,
vesela
;
nje
lice
je
bilo
zopet
resnobno
,
nje
oči
zamišljene
,
govorila
je
malo
,
odtegovala
se
je
družbi
in
udeležbi
skupnih
izprehodov
.
In
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
se
njega
posebno
ogiblje
,
dasi
mu
je
bila
vobče
vedno
prijazna
in
dobra
,
kakor
nekdaj
;
a
Ervina
se
ni
branila
,
četudi
je
z
njim
občevala
s
kratkimi
in
pikrimi
besedami
.
Da
bi
ona
slutila
,
kaj
se
vrši
v
njegovi
duši
?
Ne
,
ni
bilo
mogoče
!
Samo
vedežica
bi
bila
mogla
citati
njegove
občutke
iz
neprodirnih
črt
njegovega
obraza
.
Franjo
je
tako
sodi
!
,
ker
ni
vedel
,
da
je
ženska
v
resnici
poluvedežica
,
kar
se
tiče
srčnih
razmer
.
Mlado
,
brezskrbno
dekle
ne
bi
bilo
niti
z
daleka
uganilo
njegovega
dušnega
položaja
.
Dekle
,
živeče
v
samih
sanjah
,
sodi
po
sladkih
besedah
in
iskrenih
pogledih
o
nagnjenju
drugih
do
nje
.
Vse
drugače
pa
žena
.
Iz
bliska
nemirne
zenice
,
iz
nejasne
,
pretrgane
,
negotove
besede
ugane
ona
tajnosti
,
ki
se
vrše
v
globini
srca
,
o
katerem
sluti
,
da
je
njej
naklonjeno
.
Takšne
so
bile
razmere
v
prijazni
Vidmarjevi
poletni
hiši
na
holmu
štirinajst
dni
potem
,
ko
so
se
bili
tjakaj
preselili
naši
znanci
iz
mesta
.
Bil
je
krasen
večer
.
Po
travnikih
in
gozdih
sta
bila
legla
mrak
in
tihota
ter
sta
jih
v
spanje
zazibavala
.
Po
gaju
in
drevoredih
so
se
vedno
bolj
izgubljale
dolge
,
nedoločne
črte
visokih
dreves
;
mesec
se
je
polagoma
dotikal
njih
vršičev
.
Zrak
je
bil
popolnoma
miren
;
niti
najmanjša
sapica
ni
motila
svečanega
pokoja
.
Dopolnjevala
je
čarobno
sliko
rosna
krajina
,
zavita
v
lahno
srebrno
meglo
,
nad
njo
pa
neizmerno
obzorje
najlepše
zefirove
boje
,
skoz
in
skoz
se
lesketajoče
,
kakor
bi
bila
kraljevska
roka
po
njem
nasula
bisere
in
demante
.
Z
verande
Vidmarjeve
vile
je
občudovalo
ta
prekrasni
večerni
prizor
četvero
oseb
:
Vidmarjeva
gospa
in
Sidonija
,
Ervin
in
Franjo
.
Feodore
ni
bilo
med
njimi
.
Pismo
je
imela
pisati
prijateljici
za
god
;
obljubila
pa
je
,
da
se
jim
pridruži
.
Pod
verando
,
po
lični
stezici
,
posuti
z
drobnimi
,
pisanimi
kamenčki
in
obrobljeni
z
duhtečo
ograjo
gostih
smrekovih
drevesc
,
sta
se
shajala
v
veleučene
pogovore
oba
profesorja
;
nad
njima
pa
je
odmevala
živahna
govorica
,
včasih
tudi
smeh
,
ki
je
pričal
,
da
družba
na
verandi
ne
toži
o
njiju
odsotnosti
.
»
Zares
,
milostljiva
gospa
,
s
svojo
poletno
hišo
ste
pridobili
sebi
in
svojim
dragocen
zaklad
,
«
se
oglasi
Franjo
,
ki
je
nekaj
časa
bil
kar
zamaknjen
v
veličastno
prirodo
.
»
Pač
ste
vsi
vredni
zavidanja
,
ker
vam
je
dano
prebivati
tretjino
leta
v
tem
malem
raju
.
«
Pahalica
gospe
Vidmarjeve
,
ki
je
dozdaj
rahlo
,
le
tako
igraje
mahala
z
njo
sem
in
tja
,
se
je
začela
v
tem
hipu
živahno
gibati
.
To
je
bilo
znamenje
,
da
je
gospa
Vidmarjeva
dobre
volje
.
In
v
resnici
,
ona
preprosta
,
odkritosrčna
Franjeva
pohvala
ji
je
neizmerno
godila
,
jo
neizmerno
razveselila
,
ker
je
tako
rekoč
vodila
vodo
na
nje
mlin
,
to
je
,
dala
ji
je
priliko
,
da
se
pobaha
,
in
bahavost
je
bila
od
nekdaj
nje
slabost
.
«
Da
,
«
je
dejala
samozadovoljna
,
»
tudi
moj
soprog
je
vaših
misli
.
Kolikokrat
se
mi
je
že
hvaležno
zahvalil
za
mirne
,
srečne
dneve
,
katere
uživa
v
tej
blaženi
samotni
hiši
sredi
zelenja
.
Da
,
da
,
svoje
pošteno
zatišje
imeti
,
to
je
kaj
vredno
.
Vaš
gospod
brat
se
je
že
večkrat
proti
nam
pritoževal
,
da
ga
nima
.
Pomislite
,
da
on
niti
ne
zahaja
vsako
leto
na
letovišče
.
Pravi
,
da
mu
ni
nič
nadležnejše
,
nego
bivati
po
tedne
in
tedne
po
natlačenih
,
malo
pripravnih
hotelih
,
ali
pa
kot
gostač
v
zasebni
hiši
,
kjer
nedostaje
vsega
,
kar
bi
bilo
potrebno
za
življenje
.
Res
.
on
bi
moral
tudi
imeti
kako
čedno
hišico
kje
na
deželi
;
to
bi
bilo
zanj
.
«
»
Ali
kako
naj
bi
do
tega
prišel
?
«
se
smeje
Franjo
.
»
Četudi
ima
visoko
plačo
,
vendar
nikakor
še
ni
tako
obilna
,
da
bi
si
mogel
iz
svojih
prihrankov
kupiti
vilo
.
Sami
veste
,
koliko
denarja
izdaja
na
leto
vseučiliški
profesor
samo
za
knjige
in
učene
časopise
,
skoro
majhno
glavnico
.
«
»
Kaj
ne
bi
tega
vedela
!
«
je
odgovorila
gospa
.
»
Saj
moj
mož
kar
potrato
dela
s
knjigami
.
Toda
moškim
je
kmalu
pomagano
v
denarnih
stiskah
;
treba
se
jim
je
le
bogato
oženiti
.
Toda
Feodora
ni
imela
dote
.
«
»
Dota
res
ni
nič
napačnega
;
toda
pri
sklepanju
razumnih
zakonov
pride
navadno
še
kaj
druzega
v
poštev
,
ne
samo
denar
,
«
je
menil
Franjo
,
ugovarjajoč
nje
zadnji
opazki
.
»
Feodora
naj
bi
bila
tudi
še
doto
imela
?
«
je
vzkliknil
Ervin
,
ves
oduševljen
;
«
saj
je
ona
sama
na
sebi
največji
zaklad
,
kakršnega
,
ne
zamerite
mi
,
gospod
Franjo
,
vaš
brat
niti
ni
vreden
.
«
»
Zakaj
ne
?
«
ga
je
zavrnil
Franjo
naglo
in
precej
osorno
.
»
Ker
ne
zna
ceniti
tega
dragocenega
zaklada
,
«
je
odgovoril
Ervin
,
»
Feodori
se
prav
dobro
zna
,
da
ni
srečna
z
njim
.
«
»
Ni
srečna
z
njim
?
«
se
je
zavzela
gospa
Vidmarjeva
.
«
Ženska
,
ki
ni
prinesla
soprogu
ni
beliča
dote
,
pa
da
ne
bi
bila
zadovoljna
z
možem
tacega
častnega
socijalnega
stanja
,
tacega
znamenitega
imena
?
To
bi
bilo
nezaslišano
.
Štiriindvajset
