tistemtrenotku
morda
še
resno
ljubil
ni
.
Dvignil
jo
je
k
sebi
in
na
njegovih
prsih
se
je
zjokala
;
to
pa
je
ni
motilo
,
da
je
pri
prvi
priliki
napravila
velik
križ
črez
svoj
obraz
,
da
bi
Bog
blagoslovil
ravnokar
rojeno
srčno
zvezo
.
Božjega
blagoslova
pa
ni
bilo
!
Pač
pa
je
prihitela
iz
sosednje
sobe
mati
Eliza
in
debeli
lešniki
so
ji
kapljali
po
licih
,
iz
ust
pa
se
ji
je
izlil
močan
potok
materinega
blagoslova
.
Tudi
stara
služkinja
je
vstopila
ter
se
zagnala
v
mogočen
jok
radi
sreče
njene
Fine
.
Tako
je
zagazil
v
zaroko
gospod
Andrej
Smole
.
—
Že
ob
štirih
,
dve
uri
pred
dvornim
obedom
,
so
se
zbirale
množice
na
trgu
pred
deželnim
dvorcem
,
da
bi
gledale
,
kako
se
vozijo
ljubljanski
bogataši
k
cesarju
.
Največ
je
bilo
gledalcev
iz
nižjih
slojev
prebivalstva
,
ki
so
bili
že
takrat
najradovednejši
Ljubljančani
.
Privedli
so
s
sabo
žene
in
otroke
ter
se
družili
z
znanci
in
prijatelji
v
gruče
,
s
katerimi
je
bil
trg
nasejan
od
dvorca
pa
skoraj
do
nunske
cerkve
.
Ozirali
so
se
v
okna
pri
cesarskem
stanovanju
,
da
bi
ne
prezrli
trenotka
,
ko
prižgo
luči
.
Ko
se
pa
luči
le
niso
zasvetile
,
so
pričele
množice
kramljati
,
da
je
po
trgu
šumelo
,
kakor
šume
čebele
v
panju
.
Prav
zadaj
za
množicami
,
skoraj
tik
tlaka
pred
nunsko
cerkvijo
,
je
stala
naša
znanka
iz
drugega
poglavja
,
Topolščakova
Marička
,
ter
se
prav
živahno
razgovarjala
s
starikasto
žensko
.
Bila
je
to
pobožna
navidez-devica
,
Komarjeva
Magdalena
,
tiste
dni
sloveča
perica
ljubljanskih
duhovnikov
,
mladih
in
starih
.
Bolj
bistre
glave
,
ki
so
nekoliko
globlje
mislile
,
so
sumničile
staro
dekle
še
drugih
poslov
,
ki
s
pobožnostjo
niso
v
nikaki
zvezi
ter
prihajajo
le
tedaj
v
poštev
,
če
hočeš
dobiti
zanje
odveze
pri
izpovedi
.
Marička
je
perilo
raznesla
po
hišah
,
po
končanih
opravilih
pa
je
tudi
hotela
iti
pred
deželni
dvorec
,
da
bi
si
napasla
svojo
radovednost
.
Ravno
pri
nunski
cerkvi
začuje
sladak
glas
za
sabo
:
„
Kje
kaj
pereš
,
Marička
?
“
Ko
se
je
bila
obrnila
,
je
stala
pred
njo
Komarjeva
Majda
,
s
katero
si
dosedaj
nista
bili
niti
dobro
znani
,
dasi
je
tudi
le-ta
stanovala
v
Kravji
dolini
.
Zavidala
je
Topolščakovim
vsako
capico
,
ki
je
prihajala
pri
njih
v
perilni
čebriček
.
Danes
pa
se
je
Komarjevi
Magdaleni
od
same
prijaznosti
cedil
obraz
.
Kar
silila
je
v
Maričko
,
in
predno
se
je
zavedela
,
kaj
se
namerava
ž
njo
,
je
že
Majda
ujela
njeno
roko
ter
jo
krčevito
stiskala
,
prav
kakor
da
se
je
sešla
z
najboljšo
svojo
prijateljico
.
Še
enkrat
je
ponovila
:
„
Kje
kaj
pereš
,
Marička
?
Hvala
Bogu
,
dosti
je
pranja
v
teh
časih
!
“
„
Ne
preveč
,
“
je
odgovorila
deklica
.
„
Podgolovčani
nam
vse
pobero
.
“
„
Vem
,
vem
!
Najprijetnejše
pranje
je
pač
pri
naših
gospodih
!
“
Še
predno
je
Marička
utegnila
kaj
odgovoriti
,
je
Majda
nadaljevala
:
„
Drugi
gospod
dvorni
kapelan
—
ona
je
rekla
‚
gofkaplan
‘
—
so
mi
zadnjič
rekli
:
‚
Ljuba
Magdalena
,
pravim
ti
,
da
spati
ne
morem
,
če
ne
ležim
v
srajci
,
katero
si
ti
oprala
!
‘
“
„
Ti
imaš
srečo
,
Magdalena
,
pri
nas
pa
včasi
še
kuhati
kaj
nimamo
!
“
„
Srečo
!
In
Mariji
devici
bodi
zahvala
zanjo
!
Pomisli
,
zdaj
imamo
tudi
korarja
Grizonija
,
poprej
ga
je
imela
Štrajnarjeva
Polona
,
tisto
sitno
babišče
,
ki
stanuje
za
Gradom
in
ki
vsakega
človeka
obere
.
Pomisli
vendar
,
še
gospodom
korarjem
ni
prizanašala
ta
grdoba
!
“
Komarjeva
Majda
je
gledala
predse
,
kakor
da
je
ravnokar
zazeval
pred
njo
globok
prepad
.
„
Izgubila
ga
je
mojega
Grizončka
!
Jaz
mu
pravim
le
moj
Petrček
!
A
ni
res
fletkan
?
Prav
kot
igračica
,
ki
si
jo
ravnokar
iz
škatlice
vzela
!
Vse
je
majhno
na
njem
!
Kako
se
vse
prijetno
pere
:
njegove
srajčice
,
njegove
spodnje
hlačice
!
O
Ježešta
!
“
Tu
je
Majda
sramežljivo
gledala
kot
boginja
Diana
,
če
so
jo
pohotni
lovci
nago
zasačili
v
kopeli
!
„
Kdo
pa
škofu
pere
?
“
je
vprašala
Marička
nato
.
„
Škofu
Gruberju
?
“
je
odgovorila
Magdalena
kislo
.
„
Naj
mu
pere
,
kdor
hoče
!
“
„
Perila
ima
gotovo
na
ostajanje
!
“
„
Ga
ima
,
ali
ga
pa
nima
!
Nekdaj
sem
njegovi
kuharici
na
trgu
nekaj
namigavala
,
da
bi
tista
,
ki
korarjem
pere
,
prala
tudi
škofu
.
No
,
odgovorila
mi
je
,
da
mu
pero
strežaji
,
ker
ne
dopušča
,
da
bi
ženske
njegovo
perilo
jemale
v
roke
.
Lahko
si
misliš
,
kako
je
raztrgano
.
Da
ni
škof
,
bi
dejala
,
da
je
prismojen
človek
!
“
„
Berač
vendar
ni
!
“
„
E
,
mila
Majda
,
je
!
K
nam
je
prišel
za
škofa
,
dasi
ga
nismo
klicali
!
“
„
Pobožen
gospod
je
!
“
„
Pobožen
?
Človek
,
ki
—
no
—
kaj
bi
govorila
!
Ali
moje
misli
so
take
,
da
se
ti
motiš
!
“
1
„
Ni
mogoče
!
“
„
Revišče
,
kako
si
še
nevedno
!
Nekega
dne
sem
bila
v
škofovih
hlevih
,
pa
mi
je
pravil
kočijaž
,
da
Gruber
prepogosto
zahaja
tam
kje
gori
v
neko
nemško
mesto
.
Česa
išče
tam
gori
?
Jezusa
Krista
gotovo
ne
,
saj
ga
ima
doma
v
šenklavškem
oltarju
!
“
Ko
je
deklico
kruto
to
očitanje
pretresovalo
,
je
Magdalena
še
dodala
:
„
Je
to
kak
škof
?
Kadar
deli
blagoslov
,
človeka
niti
v
oko
ne
pogleda
!
Kar
tja
predse
nerga
:
če
poje
mašo
,
nerga
,
in
če
govoriš
ž
njim
,
tudi
nerga
!
Sem
nekaj
čula
,
da
mu
ni
všeč
,
da
gospodom
korarjem
perem
.
Pa
me
ne
bo
izpodrinil
,
ker
gospodje
korarji
tudi
ne
marajo
te
nemške
nerge
!
“
Topolščakova
ni
vedela
kaj
odgovoriti
.
Ona
je
nadaljevala
:
„
To
je
naš
Anton
Alojzij
Wolf
drug
mož
!
Ne
vem
,
čemu
ga
niso
napravili
za
škofa
v
Ljubljani
.
Pa
je
moral
v
Trst
,
kjer
naj
Lahe
boža
!
Kakor
bi
rožice
sadil
,
tako
mašuje
!
Papež
in
cesar
sta
dostikrat
slepa
,
pa
imenujeta
škofa
,
ki
je
bolj
podoben
prekli
v
fižolu
nego
mašniku
pred
oltarjem
!
“
„
Ne
vpij
tako
,
“
je
zahitela
Marička
!
„
Morda
je
kaka
nuna
pri
oknu
,
pa
te
sliši
!
“
„
Nune
so
zdaj
v
koru
,
“
se
je
odrezala
Magdalena
,
„
če
so
kaj
prida
!
Ga
nisi
nič
videla
,
saj
je
bil
te
dni
tukaj
,
gospod
Anton
Alojzij
?
Po
Lattermanovem
drevoredu
se
je
izprehajal
in
grofinja
Stubenbergova
je
hodila
ž
njim
.
Mari
bi
bila
tega
vzela
namesto
grbastega
grofa
!
Marička
,
duhovni
gospodje
so
ubožčki
in
Bogu
je
prijetno
,
ako
imamo
ženske
usmiljenje
ž
njimi
!
To
usmiljenje
se
nam
bo
v
nebesih
bogato
plačevalo
!
Verjemi
,
Marička
!
“
„
Kaj
mi
to
vse
pripoveduješ
?
“
„
Nič
hudega
ne
misli
!
Vem
,
da
so
hudi
časi
za
mlada
dekleta
!
Ta
kongres
nam
je
prinesel
kraljev
in
cesarjev
,
škofov
in
kardinalov
!
Visokih
gospodov
,
pa
tudi
mladih
gospodov
!
Kamor
stopiš
,
stopiš
na
kakega
grofa
!
Vročo
kri
imajo
,
pa
tudi
denarja
dosti
!
Nam
ženskam
delajo
izkušnjave
!
Pa
so
tudi
pametne
izkušnjave
.
Si
že
kaj
mislila
o
tem
,
Marička
?
“
„
Čemu
naj
bi
na
kaj
takega
mislila
?
Saj
se
bom
morala
tako
omožiti
!
“
Sedaj
se
je
Komarjeva
kar
razvnela
:
„
Možiti
se
češ
!
V
teh
časih
,
ko
leži
denar
v
kupih
po
ljubljanskih
cestah
.
Mlademu
dekletu
je
treba
samo
roko
iztegniti
!
In
ti
se
češ
možiti
!
Koga
pa
češ
vzeti
?
Saj
se
vendar
nisi
zapredla
v
kako
neumno
ljubezen
!
Povej
no
,
oj
ti
ljuba
šemica
moja
!
“
„
Poprej
je
Bergamucev
z
močvirja
,
“
je
odgovorila
Marička
,
„
malo
k
nam
zahajal
.
Zadnje
čase
pa
ne
sme
več
v
hišo
!
Prav
priden
,
delaven
človek
je
!
In
tudi
pijanec
ni
!
“
Dekle
je
od
srca
zdihovalo
.
„
Na
močvirje
!
“
je
zakričala
Magdalena
kot
žaba
v
luži
.
„
Ta
bi
bila
lepa
,
da
bi
se
naša
dekleta
iz
Kravje
doline
na
barju
možila
!
Od
smeha
bom
počila
!
Vendar
nimaš
prazne
glavice
,
ljubica
moja
!
“
„
Z
Bergamucevim
tako
nič
ni
!
Drugega
pa
moram
vzeti
!
“
„
Kdo
te
sili
?
“
„
Oče
in
mati
!
“
„
In
kdo
je
ta
drugi
?
“
„
Tisti
Smoletov
štongrajtar
!
Star
je
že
tudi
!
A
v
„
novi
kasi
“
v
Gosposkih
ulicah
ima
naloženega
precej
denarja
!
In
radi
tega
denarja
ga
moram
vzeti
!
“
„
Smoletovega
štongrajtarja
!
“
se
je
smejala
Komarjeva
.
„
Tega
soka
štongrajtar
prejkotne
ni
sam
k
ognju
pristavil
.
To
je
maslo
gospoda
Andreja
,
da
bi
te
potem
kar
pri
roki
imel
,
tebe
in
štongrajtarja
,
tega
starega
osla
!
Mlado
dekle
,
ženin
pa
star
!
Punca
,
rabi
oči
,
ki
ti
jih
je
gospod
Bog
ustvaril
!
S
takim
človekom
v
zakon
!
Rajši
se
v
najhujši
zimi
v
Ljubljanico
kopat
hodim
!
“
„
Precej
denarja
ima
!
“
je
zastokala
Marička
,
„
in
oče
in
mati
,
oba
mi
prigovarjata
,
da
naj
ga
vzamem
.
“
Črez
nekaj
časa
je
še
pristavila
:
„
Tuintam
ni
kaj
v
lonec
dejati
!
In
še
za
sol
je
komaj
pri
hiši
!
Denar
pa
ima
!
“
„
Si
li
gluha
,
Micka
?
Kolikokrat
ti
pa
naj
še
povem
,
da
leži
denar
po
cestah
?
Samo
grablje
v
roko
,
pa
si
ga
nagrabiš
,
kolikor
hočeš
!
Že
vidim
,
da
ti
moram
nekaj
povedati
!
Potem
dobiš
pogum
,
ti
revica
vseh
revic
!
Malo
v
stran
stopiva
,
da
naju
ne
vidi
vsak
,
ki
prikolovrati
tod
mimo
!
“
Vlekla
jo
je
pod
obokani
hodnik
pri
sedanji
nunski
šoli
.
Komaj
sta
bili
ondi
,
kar
zakliče
Topolščakova
:
„
Ravno
prav
,
da
sva
se
skrili
!
Lej
ga
,
tam-le
prihaja
!
“
„
Kdo
?
“
„
Moj
štongrajtar
!
“
In
res
je
prišvedral
Urban
Pintar
po
cesti
tik
nunskega
vrta
s
kosturcem
na
glavi
in
s
ponosom
,
ki
se
mu
je
bil
od
zadnjega
pretepa
zopet
ozdravil
do
prejšnje
visočine
.
Pri
Topolščakovih
je
bil
zvedel
,
da
je
Marička
v
mestu
in
da
jo
dobi
prejkotne
na
trgu
pred
deželnim
dvorcem
.
Odrinil
je
tja
.
Gnala
ga
je
ljubezen
,
nekaka
milostljiva
ljubezen
,
s
katero
je
,
kakor
je
bil
za
trdno
prepričan
,
počastil
revno
dekle
.
Da
bi
ga
ona
ne
hotela
,
o
tem
se
Urbanu
Pintarju
še
sanjalo
ni
!
V
svojo
veljavo
zatopljen
je
krevsal
mimo
in
žensk
na
hodniku
niti
opazil
ni
.
Magdalena
se
je
zatogotila
:
„
Ta
meh
naj
bi
jemala
?
Ti
,
ki
si
najlepša
izmed
vseh
kravjedolinskih
deklet
!
“
„
Res
,
težko
živim
!
“
„
Kaj
boš
težko
živela
?
“
se
je
začudila
Komarka
.
„
Ti
ni
še
nikdar
prišlo
na
misel
,
da
bi
se
bil
kak
boljši
,
nego
je
ta
Smoletov
meh
,
zagledal
v
te
?
Saj
si
vendar
taka
kot
rožica
na
travniku
!
Prej
ti
nisem
hotela
povedati
,
sedaj
ti
pa
povem
,
ko
vidim
,
da
si
res
žalostna
.
Vidiš
,
Marička
,
tu
je
velik
,
velik
gospod
,
ki
prihaja
na
šentpetrski
breg
,
samo
da
te
gleda
,
kako
pereš
ob
Ljubljanici
.
Tvoje
zaokrožene
ročice
in
tvoje
še
bolj
zaokrožene
nožice
ga
ne
puščajo
pri
miru
,
kar
jih
je
prvič
videl
!
“
Marički
se
je
razrahljalo
srce
.
Ljubezen
ji
je
dosedaj
samo
trnje
rodila
!
Tu
pa
se
je
visok
gospod
zanimal
zanjo
,
ki
je
bila
Topolščakova
iz
Kravje
doline
.
„
Ali
je
naše
vere
?
“
je
vprašala
z
vnetim
zanimanjem
.
„
Kaj
boš
po
veri
povpraševala
?
Sveti
Jožef
je
bil
tudi
jud
,
pa
je
bil
vendar
mož
naše
preljube
device
Marije
!
“
„
Misliš
,
da
bi
me
vzel
?
“
je
Marička
dalje
vprašala
.
„
Na
božjem
svetu
je
vse
mogoče
,
Marička
!
Tukaj
ne
rečem
ne
ene
,
ne
druge
!
“
Ko
je
dekle
molčalo
in
se
zamislilo
v
bodočo
svojo
srečo
,
je
Komarjeva
Magdalena
skrbela
,
da
se
je
še
bolj
zrahljala
zemljica
,
v
katero
je
bila
ravnokar
položila
pregrešno
svoje
seme
.
Hinavka
je
govorila
:
„
Prijatelja
ima
!
In
ta
mi
je
pravil
,
da
visoki
gospod
zavoljo
tebe
kar
cele
noči
ne
more
spati
!
Vedno
si
mu
pred
očmi
;
on
pa
le
zdihuje
:
vem
,
da
ne
mara
zame
in
da
nikoli
zame
marala
ne
bode
!
“
Marički
se
je
milo
storilo
.
Kako
je
bilo
mogoče
,
da
je
ona
,
neznatno
dekle
,
vzbujala
toliko
ljubezni
?
Komarka
pa
je
pridno
rahljala
:
„
Zadnjič
mi
je
poslal
zate
majhno
darilce
!
Tu
pri
sebi
je
imam
!
Prijatelj
mi
je
pripovedoval
,
da
je
gospod
skoraj
jokal
,
ko
mu
je
darilce
izročil
.
Bog
ve
,
če
je
bo
hotela
vzeti
,
je
tarnal
.
Drugega
ničesar
nočem
,
samo
da
včasi
name
misli
in
da
me
pogleda
z
lepim
očesom
,
kadar
jo
srečam
!
Dober
gospod
je
,
Marička
,
in
vesela
ga
bodi
!
Glej
!
“
Tu
je
stara
grešnica
nekje
izpod
obleke
potegnila
majhen
zavitek
.
Ko
ga
je
razvila
,
je
dvignila
strmečemu
dekletu
pred
obraz
svilnato
ruto
,
ki
je
bila
nežna
kakor
pajčevina
v
rosnem
jutru
in
črezinčrez
pretkana
z
zlatimi
in
srebrnimi
rožami
.
Marički
se
je
zavrtelo
pred
očmi
in
poželjivo
je
iztegnila
roko
po
„
malem
darilcu
“
.
„
Moja
naj
bo
?
“
je
vsa
srečna
zaklicala
.
„
Tvoja
!
tvoja
!
“
je
hitela
Magdalena
.
„
Le
dobro
jo
zavij
,
da
ti
je
sapa
ne
odnese
!
“
„
Kaj
naj
sporočim
gospodu
?
“
je
vprašala
črez
nekaj
časa
Magdalena
.
„
Reci
mu
,
da
bodem
mislila
nanj
!
“
Kri
ji
je
šinila
v
lice
in
v
veliki
zadregi
je
spravljala
podarjeno
ji
svilnato
ruto
ter
jo
skušala
skriti
pod
obleko
.
Stara
devica
pa
jo
je
potrjevala
v
njenem
sklepu
,
rekoč
:
„
Tako
je
prav
,
Marička
!
Le
v
Boga
zaupaj
,
boš
videla
,
bo
vse
prav
!
Kmalu
se
zopet
vidiva
,
takrat
ti
povem
kaj
novega
,
kaj
sladkega
.
Za
danes
pa
zdrava
ostani
,
ljubica
moja
!
Zdaj
moram
k
Petrčku
,
da
vzamem
umazano
perilo
!
Ne
veš
,
kako
sem
srečna
!
Adijo
!
“
Odhitela
je
na
Mestni
trg
,
da
je
pri
kanoniku
Grizoniju
vzela
umazano
perilo
.
Tudi
Topolščakova
se
je
odpravila
proti
domu
.
Pri
sedanjem
položaju
je
ni
več
zanimalo
,
kdo
se
pripelje
k
cesarjevi
večerji
;
umevno
je
tudi
,
da
ni
hotela
v
množici
kje
naleteti
na
starega
svojega
ženina
,
ki
se
mu
je
z
današnjim
dnem
popolnoma
odpovedala
.
—
Med
tem
je
Urban
Pintar
stopal
po
trgu
proti
dvorcu
.
Njegovo
oko
je
iskalo
ljubljene
deklice
.
In
prav
slabe
volje
je
postajal
,
ko
je
nikjer
ni
mogel
ugledati
.
„
Kaj
me
ne
čaka
!
Vedela
je
vendar
,
da
pridem
!
“
Prav
pošteno
se
je
razjezil
.
Jeza
bi
mu
bila
še
rasla
,
da
niso
njegove
pozornosti
vzbujali
mladi
ljudje
,
ki
so
letali
po
trgu
ter
hrup
delali
.
Čulo
se
je
nekaj
žvižganja
,
nekaj
smejanja
.
Tuintam
se
je
oglašal
klic
:
„
Volički
!
“
Z
drugega
kraja
se
je
v
istem
visokem
glasu
odgovarjalo
:
„
Abeceoslički
!
“
Kot
bi
trenil
,
so
prileteli
skupaj
od
leve
,
od
desne
.
Hipoma
je
bil
gospod
Urban
Pintar
obdan
od
mladičev
,
ki
so
si
grozili
drug
drugemu
.
Dvigale
so
se
palice
in
nekaj
rok
se
je
stiskalo
v
pesti
.
Ta
in
oni
je
brskal
po
tleh
,
da
bi
dobil
kamen
.
„
Volički
!
“
„
Abeceoslički
!
“
Skupaj
so
trčili
največji
nasprotniki
,
ki
jih
je
tedaj
poznala
Ljubljana
:
dijaki
in
mesarski
pomočniki
.
Že
bi
se
bili
po
stari
navadi
udarili
,
da
ni
prihitela
na
lice
mesta
oborožena
javna
oblast
.
C.
kr.
policaj
Tomaž
Raznožnik
je
prisopihal
in
malo
špansko
paličico
je
vihtel
po
zraku
,
da
je
kar
šumelo
.
„
Ste
že
spet
skupaj
,
prokleti
študentje
!
In
vi
mesarski
fantalinje
!
Mir
,
zverine
!
Drugače
zapoje
moja
rumena
!
Cesar
hoče
jesti
!
In
pri
jedi
ima
še
žival
rada
mir
!
Mir
,
pravim
!
“
Mladina
se
je
kar
potuhnila
.
Nekdo
izmed
pomočnikov
je
ponižno
izpregovoril
:
„
Oče
policaj
,
komu
pa
kaj
hočemo
!
“
„
Tihooo
!
“
In
Tomaž
Raznožnik
je
zavestno
odšel
.
Odhajaje
pa
je
še
dostavil
:
„
Samo
da
veste
,
da
sem
tu
!
Da
sva
tu
!
Jaz
in
moja
rumena
!
Tihooo
!
“
Komaj
je
odšel
,
se
je
žuborenje
iznova
pričelo
.
Sikalo
se
je
od
dijaške
strani
:
„
V
nedeljo
ob
dveh
popoldne
!
Na
Gradu
!
Če
imate
pogum
!
“
Točno
so
se
odrezali
mesarji
:
„
Pridemo
!
A
vas
ne
bo
!
Zbali
se
boste
direktorja
in
kateheta
!
“
„
Pridemo
!
“
Vojna
je
bila
napovedana
.
Mladiči
so
se
razšli
eni
proti
cerkvi
,
drugi
proti
gledišču
.
Zgoraj
pri
cerkvi
se
je
zopet
oglašalo
:
„
Volički
!
“
In
ti
pri
gledišču
niso
mogli
molčati
:
„
Abeceoslički
!
“
Urban
Pintar
se
je
jezil
sedaj
nad
policajem
.
Po
njegovem
mnenju
bi
bila
morala
peti
rumena
šiba
že
zategadelj
,
ker
so
ti
otročaji
zadržavali
njega
,
Urbana
Pintarja
!
—
V
tej
misli
je
dospel
Urban
pred
deželni
dvorec
.
Tam
je
taboril
stari
naš
znanec
,
Miklavž
Čeljustnik
.
Pridružilo
se
mu
je
bilo
nekaj
prijateljev
,
katerim
je
razkladal
svojo
modrost
.
„
Škile
,
“
je
zaklical
Pintar
,
„
nekaj
bi
te
rad
vprašal
!
“
Tomaž
se
je
obrnil
proti
njemu
in
z
nepopisnim
zaničevanjem
mu
je
odgovoril
:
„
Kako
me
kličeš
?
Tako
me
smeš
klicati
,
kadar
sem
pijan
!
In
še
takrat
le
,
če
si
ti
plačal
vino
!
“
Obrnil
se
je
k
prijateljem
:
„
Gorjanec
!
Če
hočeš
z
mano
govoriti
,
čakaj
!
“
„
Hej
!
“
je
začel
Anžek
iz
Kravje
doline
,
„
nekaj
bi
pa
le
rad
vedel
,
Miklavž
!
Kaj
misliš
?
“
„
Kaj
mislim
?
“
odgovori
Čeljustnik
,
„
kaj
mislim
?
Da
sem
mož
,
ki
ti
odgovori
pravo
besedo
,
če
me
kaj
vprašaš
!
To
mislim
!
Sikstum
!
“
„
Kaj
misliš
,
kaj
bodo
jedli
ti
cesarji
in
ti
kralji
tam
zgoraj
?
“
Spoštljivo
se
je
stari
možiček
ozrl
proti
cesarskemu
stanovanju
,
kjer
so
ravno
pričeli
luči
prižigati
:
„
Kaj
hočejo
jesti
?
Župo
,
meso
in
nekaj
boljšega
krompirja
!
Meniš
,
da
so
drugače
ustvarjeni
kakor
mi
?
Če
so
se
najedli
in
napili
,
morajo
ravno
tista
pota
hoditi
kakor
mi
!
Sakstum
!
“
„
Pa
bo
vse
bolje
zabeljeno
,
hudika
!
Nekaj
razločka
bo
pač
.
Kaj
misliš
,
ali
cesarjevim
pri
tej
zimi
zmanjka
kdaj
zabele
?
“
In
Anžek
je
verno
zrl
na
Miklavža
.
„
Pa
gotovo
tudi
!
Kolikokrat
je
že
prišla
cesarjeva
kuharica
v
škofijo
,
da
so
ji
masti
posodili
!
“
Anžku
so
se
usta
do
ušes
odprla
:
„
Pa
jo
vrne
pozneje
?
“
„
E
Bog
ve
!
Vojske
so
drage
in
cesar
Fronc
ima
vse
polno
snedežev
,
ki
glodajo
na
njem
spodaj
in
zgoraj
!
Poglej
samo
ta
večer
!
Najedli
se
bodo
do
grla
,
plačal
pa
nihče
nič
ne
bo
!
“
Anžek
je
zmajal
z
glavo
:
„
Buzarona
,
res
so
slabi
časi
!
“
Tu
je
Čeljustnik
zagledal
novega
znanca
.
Mimo
je
prišel
čedno
opravljen
Trnovčan
,
ki
je
tiste
dni
imel
službo
tako
imenovanega
„
ribiškega
mojstra
“
.
Ribičem
je
vodo
odkazoval
;
enim
je
odkazal
potoke
,
drugim
pa
Ljubljanico
.
Prvi
so
se
zvali
„
potokarji
“
,
drugi
pa
„
lovničarji
“
,
ker
se
v
Ljubljanici
večinoma
le
z
lovnico
da
ribariti
.
„
Fižmojster
!
“
je
zaklical
Miklavž
.
„
Ravno
prav
,
da
te
vidim
!
Pojdi
no
sem
!
“
Oni
se
je
zadrl
:
„
Kaj
češ
,
Škile
?
“
Nato
je
prijazneje
vprašal
:
„
Kaj
si
ujel
zadnjič
?
“
„
Kaj
čem
ujeti
!
“
je
odgovoril
Škile
čemerno
,
„
kaj
čem
ujeti
če
v
potocih
,
ki
si
mi
jih
odkazal
,
ni
ne
ribjega
,
ne
račjega
repa
!
Goriški
graben
je
prazen
,
Farjevec
ni
za
nič
,
Kapsov
graben
ni
za
nič
in
Kozja
noga
je
prazna
bolj
kakor
izstradan
kravji
vamp
!
“
„
Tako
hudo
pa
že
ni
!
“
ga
zavrne
ribiški
mojster
.
„
Fižmojster
!
pravim
ti
,
da
je
še
hujše
!
Če
ujamem
par
kliničev
,
par
črnookic
ali
pa
že
celo
par
činkelj
,
pa
si
mislim
,
da
sem
v
nebesih
in
v
trhleni
svoji
škatli
kar
od
veselja
poskakujem
.
Hudič
je
,
ti
pravim
!
Sikstum
!
“
Ponižno
je
prosil
:
„
Daj
me
no
med
lovničarje
,
fižmojster
!
Pa
koga
drugega
med
potokarje
vtakni
!
Saj
so
tepci
,
ki
mislijo
,
da
je
potokar
boljši
od
lovničarjev
?
“
„
Ni
mogoče
!
“
„
Ti
reci
,
pa
bo
mogoče
!
Vsak
petek
ti
prinesem
v
hišo
ped
širokega
karpa
ali
pa
težko
ščuko
,
da
ne
bo
skoraj
prostora
zanjo
v
tvojem
želodcu
!
“
„
Je
vse
zasedeno
!
Kar
ujameš
,
itak
vse
v
žganju
zapiješ
!
Ni
prostora
!
“
In
„
fižmojster
“
je
odkorakal
s
ponosnostjo
,
ki
je
bila
primerna
visokemu
njegovemu
ribiškemu
dostojanstvu
.
Čeljustnik
je
vpil
za
njim
:
„
Sem
te
poznal
,
ko
si
na
Gmajni
še
gliste
kopal
ter
jih
nam
ribičem
za
denar
prodajal
!
Kdor
ti
več
da
,
ta
več
velja
pri
tebi
!
Pojdi
,
kamor
češ
,
magari
vragu
v
čreva
!
“
Ko
se
oni
za
to
kričanje
ni
zmenil
,
je
ta
še
vpil
:
„
Kako
to
,
fižmojster
,
da
te
cesar
ni
na
kosilo
povabil
?
Da
sem
jaz
cesar
,
bi
te
gotovo
povabil
,
če
ne
za
drugega
,
pa
zavoljo
skled
,
da
bi
jih
ti
pomival
!
Sikstum
!
“
„
Ne
jezi
se
,
da
ne
zboliš
,
Miklavž
!
“
Tako
je
vpila
vesela
družba
,
ki
je
ravno
takrat
prihajala
na
prizorišče
.
Bili
so
čolnarji
iz
Zaloga
.
Pristopili
so
bliže
,
da
se
udeleže
razgovora
.
Miklavža
so
itak
vsi
pijanci
dobro
poznali
in
naravno
je
,
da
so
ga
poznali
tudi
zaloški
čolnarji
.
„
Kaj
kričiš
,
Škile
?
“
vpraša
Avšičev
Jaka
.
„
Morda
se
jeziš
,
da
nisi
povabljen
danes
zvečer
?
“
„
Čemu
bi
se
jezil
!
Sem
bil
povabljen
,
pa
le
v
tvoji
družbi
,
Jaka
.
Iskal
sem
te
tri
dni
in
tri
noči
.
A
na
Savi
si
bil
in
tako
ga
danes
ne
bova
pila
zlatega
,
cesarskega
vina
.
Škoda
!
“
„
Na
Savi
ste
bili
?
“
se
je
vtaknil
vmes
stari
Anžek
.
„
Kakšno
ste
pa
kaj
vožnjo
imeli
?
“
„
Dobro
in
slabo
,
“
je
odgovoril
Jaka
.
„
Danes
smo
pili
,
jutri
smo
spali
!
“
„
Ježeš
,
ali
se
sme
spati
na
vodi
?
“
„
Na
sodih
,
če
so
skupaj
zbiti
in
če
se
vozimo
navzdol
,
se
lahko
napiješ
in
naspiš
!
Če
se
vozimo
v
ladji
navzgor
,
pa
druga
poje
.
Takrat
ni
življenje
nič
prida
!
“
Anžek
še
vedno
ni
bil
prepričan
:
„
Pijani
vendar
niste
,
ker
ni
držajev
pri
barigljah
!
“
„
Čemu
bi
ne
bili
!
Malo
nevarno
je
že
,
pa
pazimo
drug
na
drugega
!
“
Anžek
je
koprnel
:
„
Ihta
!
ohta
!
“
Avšiču
je
dobro
delo
,
ko
je
videl
starca
v
strahu
.
„
Brez
nevarnosti
ni
,
“
je
govoril
važno
,
„
tuintam
se
kaj
zgodi
.
Lansko
leto
nam
je
Brdavsov
Tinče
zdrknil
z
barigelj
,
ko
smo
najmanj
mislili
.
Z
Loga
pod
Litijo
je
bil
doma
.
Z
očetom
sta
se
sprla
in
zategadelj
je
prišel
k
nam
čolnarjem
.
“
„
Ste
ga
dobili
potlej
?
“
„
Ravno
pri
Močeniku
je
bilo
,
kjer
je
tisti
hudi
curk
in
tisti
veliki
vrtinec
.
Še
zastokal
ni
,
ko
je
tlesknil
v
Savo
!
Tako
je
bil
pijan
!
Parkrat
ga
je
vrtinec
zasukal
,
pa
je
bilo
po
njem
.
Z
drogovi
smo
nekaj
drezali
po
vodi
,
ki
je
bila
tisti
dan
kalna
,
pa
vse
skupaj
ni
bilo
nič
!
Ko
smo
nazaj
ladjo
vozili
,
so
pripovedovali
,
da
ga
je
pri
Renkah
na
sipo
vrglo
.
Možje
,
Sava
je
hudobna
voda
in
naš
kruh
je
grenak
!
“
Stari
Anžek
je
zdihoval
:
„
Jezus
in
Marija
!
Utonil
je
!
Utonil
je
!
“
Sedaj
je
poprijel
Čeljustnik
besedo
:
„
Kaj
ste
včeraj
vozili
?
“
„
Polovica
barigelj
je
bila
z
žitom
nasuta
,
druga
pa
nalita
z
vinom
.
“
„
Torej
žito
in
vino
!
“
In
Miklavž
je
radovedno
vprašal
:
„
A
kaj
navrtate
,
kadar
imate
suha
grla
?
“
„
Boš
vrtal
,
hudiča
!
“
se
je
zajezil
Jaka
,
„
ko
ti
pri
prihodu
v
Zalog
vsako
špranjico
na
barigljah
prevohajo
!
In
če
kaj
iztaknejo
,
ti
odtegnejo
pri
zaslužku
,
da
si
črn
kot
noč
,
ali
te
pa
še
zapro
,
ali
ti
pa
jih
naštejejo
z
batino
!
Trpljenje
je
trpljenje
!
Delavec
je
vsekdar
revež
,
posebno
pa
takrat
,
če
je
v
žeji
bariglje
navrtal
!
“
Škile
ga
je
oblastno
zavrnil
:
„
Trpljenja
,
bi
dejal
,
ni
posebnega
!
Saj
voda
za
vas
dela
!
“
Te
besede
so
Avšiča
posebno
razjarile
:
„
Kaj
boš
pel
?
Če
ti
solnce
sije
na
razbeljeno
bučo
in
če
imaš
v
ladjo
vpreženih
kakih
petnajst
jarmov
volov
,
pa
boš
videl
,
kaj
ti
voda
dela
!
“
„
Meniš
li
,
da
meni
ni
vroče
,
kadar
s
svojo
škatlo
po
Ljubljanici
brodim
?
“
„
E
kaj
boš
ti
,
Škile
!
Če
ti
na
slabi
poti
jarem
izpoddrsne
,
da
si
par
volov
sprednje
noge
zlomi
ali
pa
še
celo
v
Savo
zdrkne
,
potem
kliči
hudiča
,
če
ti
bo
hotel
pomagati
!
“
Eden
čolnarjev
se
je
vmešal
:
„
Čemu
se
prepirata
?
Težak
kruh
je
na
Savi
,
težak
!
Danes
pa
imamo
denar
in
v
Ljubljano
smo
prišli
,
da
se
dobro
imamo
.
Čemu
lazimo
tod
okrog
?
Cesarjev
in
generalov
,
katere
smo
hoteli
gledati
,
ne
bo
;
da
sem
hotel
gledati
prazne
zidove
,
ostal
sem
lahko
v
Zalogu
!
“
„
Prav
govoriš
!
“
pravi
Jaka
.
„
Pojdimo
k
Židanu
!
Tam
imajo
sladko
vino
in
mlado
gospodinjo
.
Vino
bomo
pili
,
gospodinjo
pa
objemali
!
Danes
je
še
denar
,
jutri
pa
ga
več
ne
bo
!
Pri
Židanu
bomo
židane
volje
;
jutri
pa
zopet
na
bariglje
,
da
se
odpeljemo
po
hrvaško
koruzo
,
ki
naj
jo
vrag
vzame
,
njo
in
zeleno
Savo
!
“
Čolnarji
so
odšli
.
„
Kako
se
to
napihuje
!
“
je
godrnjal
Miklavž
za
njimi
.
„
Če
jih
na
stol
položiš
in
vsakega
pretepeš
kakor
otep
na
skednju
,
pa
ti
od
vseh
ne
pade
kopa
petic
!
“
Sedaj
,
ko
so
ga
bili
drugi
poslušalci
zapustili
,
se
je
spomnil
Miklavž
Čeljustnik
svojega
znanca
Urbana
.
Ta
je
ves
čas
pri
strani
stal
in
ponižno
čakal
.
„
Zdaj
govori
,
štorklja
!
“
„
Za
svet
bi
te
rad
vprašal
,
Miklavž
!
“
„
Dobrih
svetov
je
pri
meni
več
,
nego
je
plavcev
na
Mesarici
spomladi
!
Kaj
je
?
“
Urban
je
zašepetal
:
„
Knjižico
imam
od
nove
kase
v
Gosposkih
ulicah
.
In
vedel
bi
rad
,
če
je
vse
varno
in
če
je
prav
narejeno
?
“
„
Knjižico
od
nove
kase
!
“
Tukaj
je
bil
Miklavž
ves
pri
stvari
.
Vlekel
je
Pintarja
iz
množice
v
stran
,
da
sta
bila
sama
.
„
Koliko
imaš
?
“
je
vprašal
z
zanimanjem
.
„
Osemsto
goldinarjev
je
!
Težko
sem
jih
prislužil
.
In
sedaj
mi
delajo
nekateri
skrbi
,
da
bo
denar
samega
sebe
snedel
!
In
kako
naj
nosi
obresti
,
če
bo
v
Gosposkih
ulicah
na
kupu
ležal
?
Saj
denar
ni
kokla
,
ki
nese
jajca
na
gnezdu
.
Vse
to
mi
napravlja
skrbi
!
In
tebe
vprašam
,
ki
si
pameten
človek
,
kolikor
te
jaz
poznam
!
“
Škile
je
nekaj
časa
sam
pri
sebi
premišljal
.
Ta-le
gorjanec
,
čigar
puhlo
ošabnost
je
poznal
,
se
mu
je
videl
kakor
riba
,
ki
je
siloma
silila
v
njegovo
lovnico
.
„
Izgube
se
ti
ni
treba
bati
,
“
je
odgovoril
strokovnjaško
,
„
izgube
se
ti
ni
treba
bati
.
So
dobri
gospodje
zraven
!
Gospod
Gale
,
gospod
škof
in
Bog
ve
koliko
korarjev
!
Pač
pa
mora
biti
v
knjižici
vse
prav
zapisano
!
Jo
imaš
pri
sebi
?
“
„
Nimam
!
“
„
To
je
pa
glavna
stvar
!
Knjižico
moram
videti
!
Čakaj
,
Kapsov
graben
imam
zaprt
!
Jutri
pojdem
gledat
,
če
se
je
kaj
ujelo
.
Pojutrnjem
pridi
!
Ob
devetih
te
bom
čakal
pred
kaso
v
Gosposkih
ulicah
!
“
„
Pa
bo
kaj
stalo
?
“
„
Kaj
če
stati
?
Polič
vina
boš
plačal
,
pa
bo
!
To
ti
pa
pravim
,
pri
knjižici
bodi
previden
!
“
Urban
Pintar
je
bil
potolažen
.
Obljubil
je
,
da
prinese
knjižico
pojutrnjem
ob
devetih
zjutraj
.
In
Miklavž
Čeljustnik
je
obljubil
,
da
bo
vse
natanko
pregledal
,
če
je
prav
zapisano
.
Ravno
tedaj
je
prirožljala
prva
kočija
po
Glediških
ulicah
.
Čeljustnik
ji
je
takoj
posvetil
svojo
pozornost
.
„
Poglejmo
no
,
“
je
kričal
,
„
kdo
je
prvi
,
kdo
je
najbolj
lačen
!
Steklar
Češka
je
!
In
vozi
se
kakor
grof
!
Včeraj
so
konji
še
gnoj
vozili
na
njive
za
špitalom
,
danes
pa
vozijo
kočijo
!
Naj
vrag
vzame
to
lačno
,
jaro
gospodo
!
Sakstum
!
“
Točno
tri
četrti
na
šest
sta
stari
Češka
in
mladi
Smole
sedla
v
Češkovo
kočijo
,
ki
ju
je
imela
peljati
k
dvornemu
obedu
.
Materi
Elizi
,
dasi
je
bila
vsa
srečna
radi
hčerine
zaroke
,
skrb
ni
dala
miru
,
da
bi
morda
povabljenca
ne
prišla
prepozno
.
Neprenehoma
ju
je
opozarjala
,
da
je
čas
odriniti
in
da
Bog
ne
daj
,
da
bi
kaj
zamudila
.
Pred
odhodom
je
še
enkrat
preiskala
svojega
moža
od
nog
do
glave
,
če
je
vse
v
redu
in
vse
tako
,
kakor
se
spodobi
človeku
,
ki
je
pri
cesarju
povabljen
.
Ko
je
na
magistratnem
stolpiču
trikrat
udarilo
,
je
pomočila
prst
v
blagoslovljeno
vodo
,
ki
je
po
tedanji
navadi
visela
v
posodici
ob
steni
,
ter
se
ž
njim
doteknila
moževega
čela
,
da
bi
srečno
in
dobro
iztekli
dogodki
tistega
večera
.
Nato
ju
je
spremila
do
hišnih
vrat
in
pod
njenim
nadzorstvom
sta
splezala
v
domačo
kalešo
,
ki
je
pri
tem
stokala
in
se
zibala
na
debelih
svojih
jermenih
.
V
hipu
,
ko
je
hlapec
ali
pravzaprav
kočijaž
s
svojim
bičem
švignil
po
tolstih
konjih
,
je
naredila
križ
po
svojem
obrazu
ter
tako
še
enkrat
izrazila
željo
,
da
bi
Bog
vzel
pod
svoje
okrilje
moža
in
bodočega
zeta
pri
današnjem
večeru
.
Stari
Češka
se
je
zadovoljno
naslonil
v
voz
,
položil
roki
okrog
obširnega
trebuha
ter
izpregovoril
:
„
Imeniten
je
današnji
dan
,
Andrej
!
Glej
,
da
se
boš
čedno
vedel
in
mi
ne
napravljal
sramote
,
ker
postaneš
moj
zet
.
Prav
je
tako
!
“
Andrej
je
molčal
.
„
Dekle
ti
bo
veselje
delalo
!
Veruj
mi
!
Prav
je
tako
!
In
tudi
tvoja
mati
bo
zadovoljna
.
Hvala
Bogu
,
da
je
vse
tako
prišlo
!
Na
Dobrovo
hočemo
romati
eno
prihodnjih
nedelj
!
Kaj
praviš
,
Andrej
?
“
„
Meni
je
prav
!
“
„
Čemu
se
držiš
tako
kislo
?
Kakor
riba
v
ledu
!
Hej
,
si
pa
že
zopet
pozno
spat
prišel
včeraj
po
noči
?
Govori
!
“
„
Res
je
,
preveč
smo
pili
!
In
pozno
sem
legel
v
posteljo
.
Človek
nikdar
ne
ve
,
kdaj
ima
dosti
!
“
„
Kje
si
bil
?
“
Stari
se
je
že
popolnoma
čutil
v
avtoriteti
bodočega
tasta
,
kar
Andreju
ni
bilo
posebno
všeč
.
Čemerno
je
odgovoril
:
„
Ob
štirih
nas
je
vrag
nesel
še
k
peku
v
Gradišče
!
Jedli
smo
novopečen
kruh
in
brinovec
smo
pili
!
“
Tedaj
je
bil
pri
ljubljanskih
ponočnjakih
ukoreninjen
običaj
,
da
so
po
prepiti
noči
proti
ranemu
jutru
obiskali
še
peka
,
kjer
so
jedli
novopečene
,
ravnokar
iz
peči
vzete
rogove
ter
se
zalivali
z
žganjem
,
najraje
s
slivovko
ali
pa
z
brinovcem
.
Če
so
bili
v
reduti
ali
na
strelišču
plesi
,
je
bilo
vsakokrat
prav
živahno
jutranje
življenje
po
ljubljanskih
pekarnah
.
Udeleževale
so
se
ga
tudi
čestite
dame
in
prigodilo
se
je
,
da
so
pri
tem
včasi
prav
junaško
sodelovale
.
Ko
so
točili
svetli
brinovec
,
so
se
predle
tuintam
zlate
niti
ljubezni
.
Vsak
pek
je
imel
v
ta
namen
pripravljeno
posebno
sobo
in
lep
denar
si
je
služil
.
Danes
pa
,
seveda
,
ni
več
sluha
ne
duha
o
tem
običaju
,
dasi
smo
prepričani
,
da
bi
ljubljanski
peki
prav
nič
ne
godrnjali
,
če
bi
se
iznova
vpeljal
.
„
Torej
pri
peku
!
“
se
je
zajezil
stari
Češka
.
„
In
danes
te
glava
boli
!
“
„
Tudi
malo
!
“
„
Veš
kaj
,
Andrej
,
nekaj
,
to
in
ono
se
bo
že
moralo
izpremeniti
.
Zakon
nalaga
posebne
dolžnosti
!
To
sam
veš
!
Prav
je
tako
!
Na
svetu
bo
odslej
zate
ena
sama
ženska
!
Ena
sama
ženska
!
In
Frančiška
ji
bode
ime
!
“
Andrej
je
nekaj
zdihoval
.
Stari
hinavec
pa
je
nadaljeval
:
„
Ena
sama
ženska
!
Če
je
mlada
in
lepa
,
ni
to
nič
hudega
!
Principe
Neri-Corsini
trdi
,
da
je
naša
Fani
lepa
!
To
je
mož
,
ki
se
v
takih
rečeh
spozna
!
Če
je
stara
,
ljubi
Bog
,
je
pa
še
ena
preveč
!
Prav
je
tako
!
“
„
Pametno
je
,
kar
govorite
!
“
„
Res
je
!
Torej
dolžnosti
boš
imel
.
K
Židanu
ne
boš
smel
več
zahajati
!
To
se
ve
!
Ljudstvu
se
dajati
pod
zobe
,
bi
bilo
pri
tvojih
sedanjih
razmerah
nespametno
!
“
Smole
ga
je
zbadljivo
zavrnil
:
„
Kaj
,
ko
bi
sklenila
pogodbo
,
da
k
Židanu
ne
bova
zahajala
več
ne
vi
,
ne
jaz
!
“
Stari
se
je
razburil
:
„
Poglej
no
repnika
,
kako
mi
žvrgoli
vrhu
drevesa
!
To
je
drugače
,
Andrej
!
Ti
zahajaš
k
Židanu
radi
ženske
,
jaz
pa
radi
—
vina
!
“
Ta
dovtip
se
je
dozdeval
staremu
možu
tako
izvrsten
,
da
se
je
pričel
glasno
smejati
.
Ravno
takrat
sta
se
pripeljala
pred
portal
starega
deželnega
dvorca
v
Gosposkih
ulicah
.
Voz
je
ječaje
obstal
.
Prihitel
je
portir
z
zlato
,
debelo
palico
,
z
zlatim
klobukom
in
z
zlato-obšito
obleko
.
Devotno
je
odprl
vratca
pri
vozu
,
na
obrazu
pa
se
mu
je
odločno
kazalo
,
da
je
gospodu
portirju
ponižnost
le
prisiljena
in
da
je
mož
sam
pri
sebi
čutil
,
da
stoji
visoko
nad
vsakdanjimi
meščani
,
katerim
je
moral
danes
vratca
pri
vozovih
odpirati
.
Res
je
bila
sitnost
hišne
matere
provzročila
,
da
sta
se
Češka
in
Smole
prva
pripeljala
.
Tako
prvenstvo
je
pri
vsaki
priliki
nekaj
neprijetnega
.
Staremu
gospodu
je
takoj
upadel
prejšnji
pogum
in
v
svoji
stiski
je
skušal
pričeti
razgovor
s
portirjem
.
Ta
pa
se
je
bil
takoj
,
ko
sta
bila
gosta
izstopila
,
zopet
zavil
v
svojo
portirsko
nepristopnost
,
in
ko
je
Češka
nekaj
govoril
,
je
le
z
roko
pokazal
na
razsvetljeno
vežo
in
na
stopnice
v
ozadju
.
„
Ošaben
gospod
!
“
se
je
zatogotil
Češka
.
„
Sram
ga
je
govoriti
z
ljubljanskimi
meščani
!
“
Tedaj
je
pridrdral
drugi
voz
.
Pripeljala
sta
se
škof
in
prošt
.
Tu
je
bil
portir
že
ponižnejši
in
cerkvena
dostojanstvenika
je
spremil
do
stopnic
.
Pri
tem
niti
zlatega
klobuka
ni
bil
del
na
ponosno
svojo
glavo
.
Češka
in
Smole
sta
stopila
v
stran
.
A
škof
Gruber
je
bil
ljubezniv
gospod
.
Takoj
ju
je
ogovoril
:
„
Gospod
Češka
,
veseli
me
,
da
je
tudi
vas
obsijalo
solnce
cesarske
milosti
!
Lahko
pravimo
,
da
sije
na
vrednega
!
“
Stari
se
je
kar
topil
od
sreče
.
Po
tedanji
navadi
—
ki
je
dandanes
skoraj
popolnoma
izginila
iz
Ljubljane
—
je
brez
odloga
poljubil
žareči
prstan
na
škofovi
beli
roki
.
Škof
je
dalje
vprašal
:
„
Kdo
je
mladi
vaš
spremljevalec
?
Že
nekaj
let
sem
vrhovni
vaš
dušni
pastir
,
a
rdeči
njegov
obraz
mi
je
čisto
neznan
!
Gotovo
ne
zahaja
v
cerkev
!
Naša
mladina
je
lahkomiselna
in
tudi
premalo
pobožna
!
“
Češka
je
bil
v
zadregi
:
„
Pritrjujem
vaši
škofji
milosti
!
Lahkomiselna
in
malo
pobožna
.
Pivnica
ji
je
ljubša
od
cerkve
.
“
„
Žalostna
resnica
!
žalostna
resnica
!
“
je
godrnjal
škof
.
„
A
moja
krivda
ni
,
da
je
tako
!
“
„
Če
je
dovoljeno
,
bi
vaši
škofji
milosti
predstavil
tega
mladeniča
.
Andrej
Smole
z
Dunajske
ceste
je
!
“
„
Andrej
Smole
“
—
tu
se
je
škof
pomenljivo
nasmehnil
—
„
ime
mi
ni
neznano
!
Čul
sem
o
njem
,
dasi
ni
bilo
vse
dobro
,
kar
sem
slišal
o
njem
.
Ali
ljubi
moj
Bog
,
mladina
mnogo
greši
,
zategadelj
se
ji
mora
tudi
obilo
odpuščati
!
“
Na
te
milostive
besede
je
moral
tudi
mladi
Andrej
pristopiti
ter
poljubiti
prstan
na
beli
roki
.
Škof
je
dostavil
:
„
Kakor
čujemo
,
ni
izključeno
,
da
stopi
gospod
Smole
v
tesno
zvezo
s
Češkovo
obiteljo
.
Ako
se
zgodi
,
moj
blagoslov
vam
,
gospod
Češka
,
in
pobožni
vaši
gospe
!
Sedaj
pa
nam
je
hiteti
,
ker
tudi
na
cesarski
mizi
ima
juha
navado
,
da
se
shladi
!
“
„
Ha
!
Izvrsten
dovtip
!
“
Tako
je
vzkliknil
prošt
ter
se
spoštljivo
smejal
.
Nato
so
korakali
po
svetlih
stopnicah
navzgor
v
drugo
nadstropje
,
kjer
je
bila
obednica
.
Vstopili
so
v
tako
imenovano
cerkle-sobo
,
kjer
jih
je
sprejel
obedničar
—
tafelmeister
—
ter
vsakemu
izročil
bel
listek
,
na
katerem
je
bila
narisana
miza
v
obednici
.
V
tem
narisu
je
bil
zaznamovan
sedež
,
ki
je
bil
vsakemu
odkazan
.
Kakor
živo
srebro
je
skakljal
ta
obedničar
po
sobi
.
V
znak
svoje
službe
je
nosil
v
roki
črno
paličico
.
Najprej
je
spremil
do
sedežev
škofa
in
prošta
ter
parkrat
jasno
poudaril
,
da
njega
škofja
milost
itak
ve
,
da
sedi
tik
cesarja
.
Proštu
pa
je
razkladal
pomen
belega
listka
ter
mu
prav
jasno
opisal
,
kje
se
nahaja
sedež
njegov
.
Manj
si
je
dal
opraviti
s
starim
Češkom
.
Ta
je
moral
sam
napenjati
svoje
možgane
,
da
si
je
dobil
prave
pojme
o
legi
svojega
sedeža
.
Ko
je
Smole
naznanil
svoje
ime
,
se
je
cesarski
obedničar
prav
prijazno
priklonil
.
„
Gospod
Smole
,
“
je
dejal
,
„
doživeli
ste
posebno
odlikovanje
.
“
Namesto
Smoleta
pa
se
je
začudil
stari
Češka
:
„
Kako
to
?
“
„
Njega
svetlost
,
knez
Volkonski
,
si
je
izprosil
milost
,
da
bi
se
smel
udeležiti
današnjega
najvišjega
obeda
!
To
je
čudno
in
proti
vsaki
etiketi
!
“
Obedničar
se
je
postavil
tu
v
pozo
ceremonijskega
mojstra
.
„
Čudno
in
proti
vsaki
etiketi
,
gospod
Smole
!
“
—
ime
je
obedničar
ponosno
poudaril
ter
hotel
s
tem
Češka
opozoriti
,
da
ne
govori
ž
njim
,
nego
s
Smoletom
.
„
Njega
veličanstvo
“
—
je
nadaljeval
dvorni
obedni
dostojanstvenik
z
važnim
glasom
—
„
njega
veličanstvo
je
prošnjo
milostivo
uslišalo
.
Knez
Volkonski
se
obeda
udeleži
,
a
izrekel
je
željo
,
da
bi
sedel
tik
vas
,
gospod
Smole
.
To
pa
je
odlikovanje
,
radi
katerega
vam
iz
srca
čestitam
,
gospod
Smole
!
“
Srebrnoživi
obedničar
je
videl
v
Smoletu
posebnega
človeka
,
ker
bi
drugače
bilo
nemogoče
,
da
se
je
zanj
zanimal
tako
visok
aristokrat
,
kakor
je
bil
knez
Volkonski
.
Z
isto
natančnostjo
mu
je
razkladal
pomen
belega
listka
kakor
prej
proštu
.
Navsezadnje
pa
je
še
dostavil
:
„
Tik
vas
,
gospod
Smole
,
sedi
njega
svetlost
,
knez
Volkonski
!
“
Prihajali
so
gostovi
,
tako
da
je
imel
obedničar
na
vse
pretege
opraviti
.
Ko
je
zapustil
Smoleta
,
je
Češka
takoj
vprašal
:
„
Kaj
imata
s
tem
ruskim
knezom
?
“
„
Ko
bi
le
sam
vedel
!
“
„
Hvala
Bogu
,
“
je
dostavil
stari
zadovoljno
,
„
da
govoriš
francosko
,
drugače
bi
s
tem
Rusom
niti
občevati
ne
mogel
!
“
Povabljenci
so
dohajali
v
tolpah
.
Prišel
je
deželni
glavar
,
prišli
so
zastopniki
plemstva
,
uradništva
,
učiteljstva
in
trgovstva
.
Ti
zadnji
so
se
združili
v
kotu
ter
imeli
svoje
razgovore
.
Pridružila
sta
se
jim
tudi
Češka
in
Smole
.
Vse
je
trla
skrb
,
ker
so
se
brez
izjeme
nahajali
v
situaciji
,
ki
je
bila
vsakemu
povsem
nova
.
Z
eno
besedo
,
možje
niso
vedeli
,
kako
se
jim
je
vesti
pri
cesarskem
obedu
,
delali
pa
so
se
vsi
tako
,
kakor
bi
vse
vedeli
,
kakor
da
so
že
stokrat
kosili
pri
cesarju
!
„
Čujem
,
“
je
izpregovoril
kupec
Bernbacher
,
„
da
se
bo
serviralo
na
srebru
!
“
Takoj
je
bil
pri
roki
gospod
Gale
:
„
Na
srebru
,
to
je
gotovo
!
Zlata
namizna
oprava
se
rabi
le
pri
najredkejših
prilikah
.
“
„
Tako
je
!
“
je
pritrdil
Bernbacher
.
„
Sicer
pa
nikar
ne
mislite
,
da
je
vse
iz
srebra
ali
zlata
,
kadar
veličanstvo
obeduje
na
srebru
ali
zlatu
!
Krožniki
za
juho
so
vsekdar
porcelanasti
!
“
„
Čudno
,
čudno
!
“
se
je
vtaknil
Češka
vmes
.
„
Jezus
in
Marija
,
če
bi
človeku
tak
krožnik
z
mize
padel
!
“
„
Bilo
bi
grozno
!
“
—
in
gospodu
Galetu
se
je
kar
videlo
,
da
ga
je
mraz
pretresel
—
„
bilo
bi
grozno
!
Pač
res
,
napiti
se
ne
smemo
,
kakor
se
včasi
napijemo
pri
Detelji
ali
pri
Židanu
.
“
„
To
bi
bila
govorica
!
“
je
zastokal
Češka
.
„
Lavrin
in
Gogala
bi
od
veselja
kar
poskakovala
,
da
se
meni
ali
tebi
zdrobi
krožnik
pri
cesarski
mizi
!
“
„
Oba
sta
upala
“
—
je
izpregovoril
Gale
z
zadovoljstvom
,
„
da
bodeta
povabljena
.
A
sedaj
sta
morala
oba
doma
ostati
.
In
da
govorim
odkritosrčno
,
jaz
obema
privoščim
.
“
„
Jaz
tudi
!
jaz
tudi
!
“
so
vsi
potrjevali
po
vrsti
.
Prijateljstvo
v
Ljubljani
je
bilo
tiste
dni
ravno
tako
,
kakor
je
še
dandanes
;
prijatelj
je
prijatelju
privoščil
—
najhujše
!
Tedaj
je
Bernbacher
škodoželjno
izpregovoril
:
„
Pa
vendar
postaneta
oba
deležna
,
če
že
ne
cesarskega
obeda
,
pa
vsaj
cesarskih
jedil
!
“
„
Kako
to
?
Kako
to
?
“
se
je
čudilo
vse
.
„
Komaj
verjetno
,
a
vendar
je
gola
resnica
.
Lavrin
,
stari
lisjak
,
jo
je
izvohal
!
In
danes
ob
osmih
bode
zbral
okrog
sebe
enajst
nepovabljenih
glav
—
v
zadnji
izbici
pri
Detelji
za
frančiškansko
cerkvijo
.
In
na
mizo
se
jim
bode
prinašalo
vse
tisto
,
kar
se
bode
nam
dajalo
tu
pri
cesarski
mizi
.
In
gostili
se
bodo
in
bolj
bodo
židane
volje
,
nego
smo
mi
!
In
niti
na
krožnike
jim
ne
bode
paziti
,
da
se
jim
kateri
ne
ubije
!
A
do
kosti
bodo
obirali
nas
,
ki
smo
povabljeni
!
“
„
To
ni
mogoče
!
“
je
vzdihnil
Češka
.
„
Na
svetu
je
vse
mogoče
!
“
je
odgovoril
Bernbacher
hladnokrvno
.
„
Povej
vendar
,
kako
je
mogoče
?
“
je
silil
Češka
.
„
Lavrin
si
je
vedel
—
ne
vem
na
kak
način
—
pridobiti
zvezo
z
dvornim
kuharjem
.
Pogodila
sta
se
,
da
se
bode
dobavil
obed
za
dvanajst
oseb
iz
cesarske
kuhinje
,
in
sicer
takoj
,
ko
se
konča
pojedina
v
deželnem
dvorcu
.
“
„
Pojedli
bodo
torej
naše
ostanke
!
“
se
je
oglasil
Gale
strupeno
.
„
Ne
verujem
!
“
je
odgovoril
Bernbacher
.
„
Mislim
,
da
bodo
ravno
tako
dobro
jedli
kot
mi
tukaj
.
“
Češka
vpraša
radovedno
:
„
In
koliko
plačajo
najvišjemu
kuharju
?
“
„
Čul
sem
,
da
pet
goldinarjev
za
vsako
glavo
.
“
„
Grozno
!
grozno
!
“
je
hitel
steklar
.
„
Da
cesar
kaj
takega
ne
prepove
!
“
„
E
kaj
boš
!
“
ga
zavrne
Gale
,
„
cesarja
povsod
goljufajo
,
ne
samo
v
kuhinji
.
“
Le
neradi
so
se
pomirili
možaki
,
ker
jim
ni
hotelo
v
glavo
,
da
bodo
ta
večer
drugi
jedli
ravno
isto
kakor
oni
—
na
cesarski
dvor
povabljeni
prvaki
.
Najbolj
jih
je
peklo
,
da
sta
se
ravno
Lavrin
in
Gogala
,
ki
sta
bila
prezrta
in
katerima
so
to
tako
gorko
privoščili
,
po
ovinkih
priklatila
do
dvornih
skled
ter
se
brez
sitnosti
,
brez
skrbi
udeležila
darov
bogate
mize
,
radi
katerih
so
se
morali
oni
praznično
obleči
,
se
priklanjati
,
paziti
na
vsak
korak
ter
paziti
pred
vsem
,
da
jim
pri
obedu
ne
zdrkne
žlica
iz
rok
ali
pa
krožnik
z
mize
!
Nič
jim
ni
jeza
pomagala
!
Pri
Detelji
za
frančiškansko
cerkvijo
se
je
ob
osmih
v
resnici
pričel
postranski
obed
.
In
servirala
so
se
vsa
tista
jedila
kakor
prej
v
deželnem
dvorcu
.
In
dvanajst
filistrov
se
je
gostilo
,
a
svojo
gostijo
so
si
s
tem
sladili
,
da
so
prav
na
široko
zabavljali
onim
,
ki
so
bili
povabljeni
in
ki
so
dosti
manj
prida
od
njih
!
Pa
veselje
se
je
pri
koncu
tudi
skalilo
.
Vsak
izmed
dvanajsterih
je
imel
doma
ženico
in
otročiče
in
vsakemu
so
otročiči
in
ženica
na
srce
polagali
,
da
naj
od
Detelje
kaj
domov
prinese
,
da
pokusijo
tudi
žena
in
otročiči
,
kaj
in
kako
se
je
pri
avstrijskem
cesarju
.
Vlačili
so
iz
žepov
papir
ter
skušali
kolikor
največ
mogoče
zaviti
v
njega
.
Razvila
se
je
huda
konkurenca
in
iz
nje
srdit
prepir
.
Razšli
so
se
v
jezi
in
srdu
.
Človeštvo
je
vedno
eno
in
isto
!
Ko
je
sedanji
cesar
leta
1883.
obiskal
Ljubljano
,
so
„
odklonjenci
“
istotako
živeli
od
odpadkov
cesarske
kuhinje
.
Dotični
dvorni
podobedniki
so
imeli
svojo
gostijo
v
zadnji
sobici
pri
„
Roži
“
,
pristojbina
,
katero
je
vsak
udeleženec
plačal
cesarskemu
kuharju
,
pa
je
znašala
pet
goldinarjev
.
Vse
to
je
bil
uredil
pokojni
Zmagoslav
Smole
,
tako
da
je
tudi
ta
poznejša
epizoda
v
neki
dotiki
z
našo
pripovestjo
.
Ako
povemo
golo
resnico
,
da
so
se
obedniki
pri
„
Roži
“
tudi
uprli
,
ker
so
nekateri
preveč
zavitega
hoteli
odnesti
,
se
temu
pač
nihče
ne
bode
čudil
!
A
napotimo
se
zopet
v
dvorec
,
kjer
so
čakali
povabljenci
v
cercle-sobi
.
Doslej
smo
čuli
razgovore
plebejcev
,
sedaj
poslušajmo
,
kako
so
se
razgovarjali
višji
stanovi
.
Okrog
škofa
Avguština
se
je
zbralo
nekaj
plemenitašev
in
dostojanstvenikov
.
Ti
niso
govorili
,
ti
so
šepetali
,
a
vzlic
temu
se
je
tudi
šepetanje
sukalo
okrog
ljubega
bližnjega
,
kateremu
se
je
čast
glodala
prav
tako
kakor
v
meščanskem
krogu
.
„
Vaše
zdravje
,
“
je
izpregovoril
predsednik
„
deželnih
pravic
“
baron
Krust
,
„
vaše
zdravje
,
škofja
milost
,
zadnje
čase
ni
bilo
najboljše
?
V
svojo
žalost
sem
to
čul
!
“
„
Božične
praznike
,
“
je
odgovoril
škof
,
„
me
je
protin
nadlegoval
,
a
sedaj
mi
je
—
hvala
božji
porodnici
!
—
zopet
odleglo
!
“
„
Vaš
poklic
,
škofja
milost
,
je
težaven
in
take
mučne
bolezni
so
posledica
tega
poklica
!
“
„
Težaven
in
odgovoren
!
“
Tu
se
je
obrnil
vladika
k
mlademu
rakovniškemu
grofu
,
ki
je
bil
prišel
v
rdečem
fraku
,
kakor
so
ga
nosili
deželni
stanovi
grofovskega
pokolenja
.
„
Oj
Rakovnika
bodoči
gospodar
!
Ko
sem
jeseni
opravljal
v
Šentruprtu
sveto
birmo
,
me
je
gospa
grofica
sprejela
z
vprav
plemenitaško
gostoljubnostjo
.
Kake
vesti
mi
prinašate
o
dobri
gospe
materi
,
grof
Oton
?
“
Na
ta
milostni
ogovor
se
je
grof
Barbo
priklonil
,
poljubil
škofov
prstan
ter
odgovoril
,
da
je
gospa
mati
pri
najboljšem
zdravju
in
da
je
še
sedaj
ponosna
,
da
je
svojega
vrhovnega
dušnega
pastirja
smela
sprejeti
pod
ponižno
svojo
streho
.
Z
velikim
veseljem
je
počivalo
škofovo
oko
na
mladem
plemiču
.
Ta
grof
Oton
Barbo
je
bil
prav
orjaška
postava
in
nikakor
ne
kaka
vitka
bilka
,
kakršni
so
današnji
potomci
te
znamenite
kranjske
rodbine
,
ki
so
tako
nežni
in
šibki
,
da
bi
jih
kmalu
sapa
odnesla
,
če
bi
premočno
zapihala
od
Vesele
gore
sem
.
Grof
Oton
je
bil
visok
kot
cerkven
stolp
,
a
rodbinski
znak
grofov
z
Rakovnika
je
bilo
videti
tudi
na
njem
:
pod
nosom
mu
je
tičal
mogočen
čop
širokih
in
močnih
brk
,
kakor
jih
imajo
le
malokdaj
mladeniči
v
tej
dobi
.
Bil
je
vreden
potomec
grofa
Danijela
,
ki
je
skoraj
sto
let
poprej
v
Nemškem
Gradcu
z
veliko
spretnostjo
,
pa
tudi
z
veliko
predrznostjo
naskakoval
privilegije
kranjskih
mest
.
V
koliko
je
bil
grof
Oton
bistroumen
,
ne
vemo
,
da
pa
je
bil
predrzen
in
na
svoje
rojstvo
ošaben
,
to
je
kazal
pri
vsaki
priliki
.
Tudi
nasproti
svoji
materi
,
kateri
ni
izkazoval
posebne
pokorščine
,
in
zatorej
je
bil
takoj
odrinil
na
kongres
,
ne
da
bi
bil
čakal
odgovora
grofa
Thurna
na
materino
pismo
.
Ko
je
dospel
v
Ljubljano
,
mladi
grofič
ni
imel
bogsivedi
kake
posebne
garderobe
.
Na
Rakovniku
ga
v
tem
pogledu
niso
trle
skrbi
;
tudi
mu
varčna
mati
ni
preveč
denarja
dajala
za
take
reči
.
Ko
pa
je
prišel
na
kongres
,
mu
je
sililo
takoj
v
oči
,
kako
je
cvetla
moda
med
kongresno
mladino
,
in
da
bi
ne
delal
sramote
staremu
svojemu
imenu
,
je
sklenil
takoj
,
da
ne
bode
zaostajal
za
omenjeno
kongresno
mladežjo
.
Najbolj
sloveč
krojač
tedanje
Ljubljane
je
bil
Tadej
Mühleisen
.
Imel
je
še
celo
s
Parizom
neposredne
zveze
,
kakor
je
pravil
vsakemu
,
ki
si
je
dal
meriti
novo
obleko
pri
njem
.
Ravno
tedaj
so
prišle
v
navado
ozke
,
sivkaste
hlače
,
ki
so
bile
spodaj
popolnoma
ozke
,
kakor
na
primer
erarni
pantaloni
pri
ogrskih
polkih
.
K
takim
hlačam
so
nosili
sivo
dolgo
suknjo
z
visokim
in
širokim
ovratnikom
,
ki
je
iz
dalje
bil
videti
kakor
konjski
komat
.
Naš
Tadej
si
je
mislil
,
če
druge
oblačim
,
čemu
bi
sebe
ne
oblekel
po
najnovejši
in
najfinejši
modi
.
Prikrojil
si
je
vse
.
In
neko
nedeljo
je
tanka
svoja
stegenca
potisnil
v
ozke
hlačice
,
nožice
pa
v
nežne
šolničke
,
ki
so
bili
okrašeni
s
še
bolj
nežnimi
trakovi
.
Grbasto
svoje
telesce
je
zavil
v
dolgo
suknjo
z
velikim
ovratnikom
in
na
glavo
si
je
posadil
visoko
,
sivo
pinjo
,
tako
da
je
bil
vsega
in
vsakega
smeha
vreden
.
Tako
ošemarjen
je
v
nedeljo
,
s
paličico
v
roki
,
katere
gumb
je
bil
pozlačen
,
svedral
k
poldvanajsti
maši
v
šenklavško
cerkev
.
Po
končanem
božjem
opravilu
se
je
postavila
plemenitaška
mladina
v
vrsto
zunaj
pred
katedralo
,
in
ko
so
rdečelična
meščanska
dekleta
hodila
mimo
,
so
morala
poslušati
neukusne
opazke
arogantnih
aristokratov
.
V
tej
vrsti
je
stal
—
seve
—
tudi
grof
Oton
Barbo
in
je
bil
eden
najglasnejših
.
Iz
cerkve
je
prikrevljal
tudi
gospod
Tadej
.
Prevzela
ga
je
zavest
,
da
ga
gleda
in
občuduje
ves
svet
.
In
to
ga
je
dvigalo
in
povišavalo
,
ko
je
dospel
k
plemenitaški
vrsti
.
Mislil
si
je
,
čemu
naj
jih
pozdravim
,
saj
nisem
slabeje
opravljen
od
njih
.
V
tem
sklepu
ga
je
potrdila
okoliščina
,
da
je
videl
mnogo
najfinejših
oblek
,
ki
so
jih
mladeniči
nosili
,
a
so
bile
z
debelimi
številkami
zapisane
v
njegovi
krojaški
knjigi
,
ker
še
plačane
niso
bile
.
Med
temi
je
bila
tudi
obleka
grofa
Otona
.
„
Čemu
naj
jih
pozdravljam
,
ki
me
niti
plačali
niso
za
delo
,
ki
mojstra
hvali
?!
“
In
gospod
Tadej
je
štorkljal
mimo
,
ponosno
sukal
paličico
s
pozlačeno
gumbo
,
a
svojega
dolgega
,
sivega
cilindra
se
niti
s
prstom
ni
dotaknil
.
Nikogar
ni
pozdravil
.
Mladeniči
,
ki
so
mu
bili
dolžni
,
so
to
opazili
z
največjo
ogorčenostjo
.
Da
bi
jih
njih
krojač
ne
pozdravljal
,
v
tem
se
jim
je
videla
največja
nehvaležnost
,
nedopustna
prešernost
.
Ker
so
živeli
v
veri
,
da
človek
,
če
ni
plemenitaš
,
sploh
človek
ni
,
se
je
treslo
vse
v
njih
in
na
njih
so
se
tresle
Tadeju
Mühleisnu
neplačane
obleke
!
Splošni
razburjenosti
je
dal
najživahnejšega
duška
grof
Oton
:
ko
je
stopal
ponosni
krojač
mimo
njega
,
je
dvignil
grof
svojo
desno
nogo
in
v
hipu
jo
je
zasukal
nad
malim
možičkom
,
da
mu
je
posnel
visoki
cilinder
raz
glavo
.
Cilinder
in
paličica
,
katere
gumb
je
bil
pozlačen
,
sta
padla
v
prah
in
grbasti
krojaček
je
napravljal
nepopisno
komične
prizore
,
ko
je
oboje
lovil
po
cestnem
prahu
.
Nastal
je
viharen
krohot
,
množica
je
drla
skupaj
in
Tadej
Mühleisen
,
ko
je
bil
paličico
in
cilinder
z
velikim
trudom
rešil
izpod
plemenitaških
brc
,
jo
je
v
ozkih
svojih
hlačicah
odpihal
kakor
poparjen
mlinec
.
Da
tedanje
ljubljanske
policije
ni
bilo
na
lice
mesta
,
ni
treba
posebej
poudarjati
.
Od
tiste
nedelje
je
bil
Oton
Barbo
ljubljanska
imenitnost
.
Nekaj
dni
se
je
samo
o
njem
govorilo
po
mestu
in
ravno
meščanstvo
je
grofa
najbolj
hvalilo
,
ker
je
osramotil
šopirnega
krojača
,
ki
ni
hotel
ponižno
klobuka
sneti
pred
plemenitaškimi
gospodiči
!
In
zategadelj
je
tudi
tisti
večer
na
mladem
Otonu
z
velikim
veseljem
počivalo
oko
ljubljanskega
vladike
.
Proti
baronu
Krustu
je
vzdihnil
:
„
Vi
posvetnjaki
ste
pač
srečni
,
ker
vam
je
dano
,
pomladiti
se
v
krepkih
svojih
otrocih
!
Mi
,
služabniki
oltarja
,
pa
smo
stara
drevesa
,
ki
so
črezinčrez
obrasla
z
dolgim
mahom
!
“
„
Tej
primeri
bi
ne
hotel
pritrditi
!
Vsaj
vaša
milost
ste
kakor
cedra
na
Libanonu
in
vaše
dušne
ovčice
se
iz
srca
veselimo
tega
!
Sicer
so
pa
otroci
včasi
vse
drugo
,
samo
blagoslov
božji
niso
!
“
„
Vi
baron
,
“
je
odgovoril
škof
galantno
,
„
gotovo
nimate
te
izkušnje
!
In
naša
ljuba
grofica
na
Rakovniku
tudi
ne
!
“
Tu
je
zopet
gorak
pogled
objel
bodočega
gospodarja
na
Rakovniku
.
„
O
sebi
ne
govorim
,
“
je
izpregovoril
Krust
,
„
ali
vobče
smem
omeniti
,
da
so
otroci
dostikrat
v
nesrečo
najboljšim
staršem
.
“
Ko
ni
škof
ničesar
odgovoril
,
je
šepnil
predsednik
deželnih
pravic
:
„
Poglejte
le
grofa
Thurna
!
“
„
Čemu
ravno
grofa
Thurna
?
Njegovo
obitel
visoko
čislam
,
baron
Krust
!
“
„
Grof
Vencel
,
škofja
milost
,
je
vse
časti
vreden
kavalir
!
To
prisegam
pri
sveti
Trojici
!
A
otroci
so
mu
v
nesrečo
,
in
to
bodi
potoženo
Bogu
!
“
„
Same
skrivnosti
mi
govorite
,
baron
predsednik
!
Zategadelj
mi
ni
jasno
,
kaj
mi
hočete
povedati
!
“
„
Vaša
milost
,
vi
živite
v
svetiščih
in
valovi
življenja
,
skoraj
bi
rekel
,
umazanega
življenja
ne
pljuskajo
do
vas
!
“
„
O
grofici
Lichtenbergovi
sem
nekaj
čul
!
“
se
je
oglasil
prošt
,
samo
da
je
nekaj
vmes
govoril
.
„
Grofica
Lichtenbergova
,
“
ga
zavrne
baron
Krust
,
„
ima
tudi
svoje
slabe
lastnosti
.
A
jaz
govorim
o
kontesi
Thurnovi
!
“
„
Moj
Bog
,
“
je
dejal
škof
,
„
saj
je
še
skoraj
otrok
!
“
„
Bojim
se
,
da
doživimo
sramotne
pripetljaje
in
da
jih
preprečiti
skoraj
ni
več
mogoče
.
Morda
bi
v
resnici
kazalo
,
da
posežete
vmes
s
svojo
nadpastirsko
avtoriteto
,
kateri
se
mora
vsakdo
v
deželi
pokoriti
!
“
„
Sveti
Jožef
nas
obvaruj
!
Kaj
se
je
vendar
pripetilo
?
Le
malo
časa
so
vendar
v
Ljubljani
!
“
Tu
se
je
sklonil
baron
k
škofovemu
obrazu
:
„
Mlajša
kontesa
je
zblaznela
,
čisto
zblaznela
!
Za
knezom
Metternichom
,
pomislite
,
škofja
milost
,
za
oženjenim
knezom
Metternichom
leta
,
da
se
nad
tem
spogleduje
ves
svet
!
To
se
pravi
,
sedaj
se
spogledujejo
še
samo
naši
ljudje
;
pa
Bog
vedi
,
koliko
časa
ostane
to
pohujšanje
tajno
pred
drugim
svetom
?
“
„
In
kaj
pravi
državni
kancelar
?
“
vpraša
škof
.
„
Na
ulico
si
skoraj
ne
upa
!
Vsaj
moja
soproga
mi
je
to
zatrdila
.
Kjer
se
prikaže
,
že
mu
je
za
petami
kontesa
Thurnova
.
Da
je
stvar
lepša
videti
,
pravijo
,
da
obožuje
v
njem
zgolj
le
velikega
avstrijskega
državnika
!
“
„
No
,
vidite
,
baron
predsednik
,
potem
je
vse
skupaj
gola
otročarija
!
Saj
sem
si
takoj
mislil
,
pri
takem
otroku
!
“
„
Otročarija
!
Pojdimo
rajši
za
izdatno
nianso
više
!
Njega
svetlost
si
skoraj
z
žensko
govoriti
ne
upa
,
če
hoče
,
da
mu
kontesa
Thurnova
prizanaša
s
svojo
ljubosumnostjo
.
Prava
sreča
,
da
nima
knez
svoje
soproge
tu
,
brez
dvojbe
