razumomin
njegovo
čustvenostjo
visoka
stena
,
ki
ne
dovoljuje
nobenih
stikov
.
Misel
svojega
razuma
bi
moral
v
svojih
čustvih
galvanizirati
,
da
bi
postala
res
njegova
,
doživljena
v
njegovi
duši
,
sprejeta
vanjo
,
izgubljena
v
nji
,
njegova
duša
sama
.
A
ravno
ta
galvanizacija
se
mu
ne
posreči
.
Njegova
čustvenost
se
brani
s
sovražnimi
tokovi
in
odbija
idejo
.
—
—
Radi
tega
čuti
nenadoma
,
da
je
tudi
med
niim
in
Vero
vstala
stena
,
ki
ju
loči
,
ki
ne
dopušča
,
da
bi
se
njuni
duši
neovirano
poljubljali
in
družili
.
Ali
je
šel
predaleč
s
svojimi
načrti
?
Ali
se
je
posilil
vanje
,
ker
se
je
posilil
morda
tudi
k
Veri
?
Ali
je
zlagana
ta
ljubezen
,
če
je
zlagan
načrt
,
ki
naj
omogoči
združenje
?
—
Dvomi
divjajo
v
Tomu
;
zato
se
nekako
obupno
vdaja
vinu
in
zabavi
.
Tesnobe
ga
obhajajo
,
da
bi
bežal
sam
pred
seboj
in
pred
svojo
dušo
,
ki
zavrača
ravno
praktični
del
njegovega
načrta
.
—
V
Verini
družbi
ga
je
sram
pred
njo
;
hudo
mu
je
,
ker
ne
ve
,
kako
bi
se
razgovoril
z
njo
,
kako
bi
jej
razjasnil
položaj
.
Sam
je
bil
napravil
načrt
za
učiteljevanje
,
z
nobeno
besedo
ga
ni
Vera
pregovarjala
,
—
in
vendar
se
mu
zdi
,
da
je
tudi
nji
nezvest
,
ko
je
nezvest
ideji
.
V
zadregi
je
pred
njo
;
in
da
zadrego
skrije
,
je
zopet
predrznejši
in
razposajenejši
v
dokazovanjih
svoje
ljubezni
.
Kakor
da
je
pobožnost
in
božanstvenost
njegove
ljubezni
zatonila
,
je
njegovo
ljubljenje
naenkrat
zgolj
telesno
,
pohlep
in
poželjenje
.
V
norčavi
družbi
teh
veselih
dni
je
to
še
dosti
razumljivo
in
Tomo
se
v
srcu
nadeja
,
da
ne
pride
Veri
prezgodaj
do
zavesti
.
A
tako
mu
je
,
da
bi
planil
nanjo
in
se
zagrizel
vanjo
in
si
jo
vzel
,
da
bi
jo
enkrat
za
vselej
zapečatil
kot
svojo
stvar
in
svojo
posest
,
—
—
kot
svojo
ženo
pred
Bogom
in
pred
svojo
dušo
...
pa
naj
nastane
iz
tega
,
kar
že
hoče
;
zdi
se
mu
,
da
bi
bil
potem
tudi
sam
za
veke
zapečaten
,
—
njen
mož
pred
Bogom
in
pred
svojo
dušo
...
—
Ni
še
minil
teden
po
veselici
,
ko
prinese
Praznik
v
večerno
družbo
pretresujočo
vest
:
„
Škrjanček
se
je
obesil
!
“
„
Kje
se
je
obesil
?
“
—
plane
Tomo
.
„
V
Kolarjevem
stanovanju
,
na
vratih
Magdine
sobe
.
“
Popoldne
je
bil
Bogdan
pri
Magdi
.
Zaklenjena
sta
bila
v
njeni
sobi
...
„
Aha
,
kanalja
,
—
in
vendar
hodi
še
v
štacuno
!
“
—
vzklikne
sodnik
Košan
in
pozna
se
mu
,
da
je
zaviden
.
Ko
pa
je
hotel
oditi
in
je
odprl
vrata
,
je
od
groze
odskočil
...
Ob
podboju
na
kljuki
za
obleko
je
viselo
človeško
truplo
,
glavo
povešeno
,
kožo
posinelo
,
jezik
med
zobmi
...
Magda
je
zajavkala
in
se
oklenila
Bogdana
,
on
pa
se
je
iztrgal
in
se
izmuznil
mimo
mrtveca
.
Vkljub
opreznosti
je
zadel
ob
njegovo
nogo
,
da
je
zabingljalo
truplo
,
da
se
je
glava
okrenila
in
ga
je
zadel
steklen
pogled
izmed
napol
zaprtih
vek
...
Magda
je
vreščala
in
ga
klicala
nazaj
,
on
pa
je
bežal
,
kakor
bi
ga
furije
podile
...
Šele
na
trgu
,
ko
je
srečal
Praznika
,
se
je
osvestil
,
mu
razložil
in
ga
prosil
,
naj
gre
gledat
.
—
Pozneje
je
nenadoma
prihitela
h
Kolarjevim
deklina
,
ki
je
stanovala
pri
Škrjančkovih
in
je
bila
vanj
zaljubljena
,
preprosta
,
mlada
in
čedna
likarica
.
Jokala
je
in
obupovala
ob
samomorilcu
.
Ko
pa
je
zagledala
Magdo
,
se
je
z
nepričakovano
besnostjo
vrgla
vanjo
.
Zgrabila
jo
je
za
lase
in
jih
ruvala
,
trgala
ji
je
obleko
,
vrgla
jo
je
na
tla
in
jo
obrcala
v
život
,
v
obraz
in
v
glavo
,
opljuvala
jo
je
in
ozmerjala
,
da
jo
je
stražnik
le
s
težavo
ukrotil
in
odvedel
...
„
Gospodična
Magda
je
torej
v
postelji
in
si
stavi
obkladke
,
“
—
se
namuzne
sodnik
Košan
.
„
Kaj
pa
Bogdan
?
“
„
Ta
se
je
napil
,
da
je
obležal
.
Zdaj
smrči
in
se
valja
v
svoji
nesnagi
.
“
—
Nekaj
dni
pozneje
pa
pride
Košan
z
novico
:
„
Bogdan
je
v
bolnišnici
!
“
„
Ali
je
od
groze
poblaznel
?
“
„
Strahovi
so
na
prav
poseben
način
bruhnili
iz
njega
:
—
Bogdan
je
na
oddelku
za
—
spolno
bolne
.
“
„
Lepa
reč
!
“
„
In
pravijo
,
da
je
že
naročil
prostor
—
za
svojo
ljubico
!
“
Košan
prskne
v
oduren
smeh
.
Praznik
se
obrne
proč
...
—
Blejčevi
se
še
niso
vrnili
na
letovišče
.
Stari
ima
izgovore
z
opravki
;
družine
pa
naenkrat
noče
pustiti
same
od
doma
,
čeprav
se
v
prejšnjih
časih
temu
nikdar
ni
protivil
.
Mira
se
jezi
,
ker
je
vajena
,
da
njena
volja
odločuje
v
hiši
,
in
ker
ji
je
menda
oče
s
svojim
uporom
račune
zmešal
.
Ona
je
največ
v
Javornikovi
družbi
;
a
tudi
Tomu
se
pridružuje
,
skoraj
da
ga
išče
namenoma
in
iz
duševne
potrebe
.
Izpovedati
bi
se
mu
hotela
in
se
posvetovati
z
njim
.
On
pa
ima
nenadoma
nekakšen
strah
pred
njo
;
mnogokrat
mu
je
,
kakor
da
mu
grozi
od
nje
nevarnost
.
Razlaga
si
stvar
tako
,
da
se
boji
in
trese
pred
njeno
zapeljivostjo
.
Ali
je
njegova
ljubezen
res
tako
površna
,
da
bi
jo
mogel
Mirin
poljub
omajati
?
Ali
se
mu
ni
zmirom
zdelo
,
da
bi
ga
Mira
sploh
ne
mogla
zelo
razpaliti
?
Takoj
prve
dni
po
veselici
se
je
zgodilo
,
da
ga
je
Mira
poiskala
.
Skušala
je
po
ovinkih
dognati
,
ali
jo
je
bil
spoznal
v
Florijanski
ulici
ali
ne
.
Nato
mu
je
brez
oklevanja
priznala
:
„
Jaz
sem
bila
,
Tomo
!
Preoblečena
sem
bila
,
v
Bogdanovi
obleki
!
Pa
uganeš
,
—
kje
sem
bila
?
“
Tomo
jo
je
strahoma
pogledal
:
„
V
štacuni
?
“
In
ona
se
je
gromko
zasmejala
,
pregromko
zasmejala
:
„
Kako
si
uganil
?
“
„
Govorila
si
o
študijah
...
“
„
Nekaj
sem
resnično
pridobila
...
Daj
mi
usta
,
Tomo
!
“
Poljubila
ga
je
z
navzven
obrnjenimi
ustnicami
—
in
bil
je
sočen
in
gorak
poljub
.
„
Ali
znam
poljubljati
?
—
Ali
je
to
še
zmirom
—
pik-pik-pik
?
“
Tomu
pa
je
bilo
naenkrat
mučno
in
nevšečno
,
kakor
da
je
padla
senca
ogavnega
fantoma
nanj
...
Mira
mu
je
popisala
prizor
:
V
razsvetljeni
,
precej
umazani
dvorani
z
zrcali
in
s
fotelji
je
pestra
množica
gospodov
in
vojakov
in
deklet
.
Nekateri
pijejo
in
prepevajo
,
na
druge
se
obešajo
dekleta
in
jih
vabijo
k
pijači
ali
k
sebi
.
Iz
sosednje
sobice
doni
klavir
.
—
Ob
mali
mizici
pod
zrcalom
sedi
nadporočnik
Javornik
,
poleg
njega
pladenj
s
šampanjko
in
s
penečimi
se
čašami
.
Na
Milanovih
kolenih
se
ziblje
Jolanta
,
čudovita
,
a
malo
ostarela
,
preveč
našminkana
lepotica
.
Roki
ima
sklenjeni
za
njegovim
tilnikom
;
skozi
razporo
v
krilu
bingljajo
njene
vitke
noge
v
svilenih
nogavicah
in
v
belih
šolničkih
—
ritmično
,
po
zvokih
godbe
.
Zapeljivo
,
izmed
napol
zaprtih
vejic
gleda
vanj
;
tuintam
mu
ponudi
svoje
ustnice
,
napol
odprte
,
navzven
obrnjene
.
Ker
jih
Milan
noče
videti
,
se
jezi
in
mu
očita
nezvestobo
;
a
videti
je
trudna
in
ne
sili
preveč
vanj
.
Parkrat
se
sumljivo
ozre
na
Miro
,
ki
stoji
ob
steni
,
tesno
zavita
v
pelerino
,
s
kapuco
čez
glavo
in
čez
oči
.
„
Kakšnega
kapucina
imaš
seboj
?
Dolgočasen
je
!
Bogve
,
če
ne
smrdi
?!
...
Ali
ga
je
sram
,
da
je
prišel
k
nam
?
Ali
mu
naj
pokličem
Zulejko
tamle
?
“
Ko
pa
Mira
iztegne
roko
za
šampanjsko
čašo
,
plane
ona
nenadoma
in
ji
pogleda
ob
ušesu
za
kapuco
...
tleskne
z
jezikom
...
sede
na
fotelj
in
si
pogladi
krilc
ter
si
zgrne
razporo
v
njem
.
Zapali
si
cigareto
in
pogleda
Javornika
porogljivo
od
strani
:
„
A-a
...
moj
dragi
!
V
fini
družbi
se
obnašajmo
dostojno
!
“
Z
narejeno
sramežljivostjo
povesi
glavo
in
obsedi
...
Zdajci
iztegne
roko
,
prime
čašo
in
trči
z
Miro
:
„
Na
zdravje
,
sestra
!
Pij
do
dna
!
“
Milan
pa
jo
zgrabi
za
podlehtje
in
ji
izbije
kupo
,
da
zazvenči
po
tleh
...
Mira
se
ne
spominja
,
kako
je
prišla
ven
;
zdi
se
ji
,
da
je
zbežala
...
A
Tomu
je
zdaj
čudno
z
Miro
.
Tako
mu
je
,
kakor
da
mu
je
treba
samo
iztegniti
roko
,
pa
bi
mu
ležala
v
naročju
in
bi
ga
poljubljala
in
bi
se
mu
vdala
...
A
ne
bila
bi
mu
ljubica
:
—
Tomo
ima
docela
oni
občutek
,
kakor
ga
je
imel
na
Dunaju
ob
pocestnih
Venerah
...
Škrjančkov
samomor
in
Magdina
bolezen
sta
Miro
zelo
vznemirili
.
Lica
so
ji
skoraj
vpadla
in
pod
očmi
ima
obroče
.
Pozna
se
ji
,
da
ima
noči
brez
spanja
,
da
ima
skrbi
in
boje
v
duši
.
V
družbi
,
ki
se
zbira
največ
na
kegljišču
,
je
nestrpna
in
strašno
muhasta
;
vedno
bi
hotela
izprememb
.
Kadar
mora
pri
kegljanju
čakati
,
šeta
sem
in
tja
,
se
ustavlja
tu
in
tam
,
začenja
resne
pogovore
in
zbija
šale
,
draži
in
nagaja
;
a
izgubi
se
tudi
v
kak
kotiček
,
kjer
nasloni
glavo
na
komolec
in
kjer
bi
menda
dolgo
zdela
,
ko
bi
je
ne
klicali
k
igranju
,
kadar
pride
zopet
vrsta
nanjo
.
In
takrat
plane
kakor
iz
sanj
,
obličje
ji
je
lisasto
,
človek
pa
ugiblje
,
ali
je
dremala
ali
je
jokala
...
Javornik
je
skoraj
neprestano
v
njeni
bližini
.
Pogledi
njegovih
žametnih
,
široko
odprtih
oči
jo
prodirljivo
zasledujejo
;
ližejo
se
ob
njenih
udih
in
srkajo
njih
lepoto
vase
;
lovijo
se
za
njenimi
nogami
in
iščejo
njenih
meč
pod
krilom
;
zabadajo
se
ji
v
oči
in
kričijo
zmirom
isto
željo
in
zahtevo
:
Bodi
moja
,
Mira
!
Ljubiti
me
moraš
,
Mira
!
Pa
če
se
svet
pogrezne
,
ljubiti
me
moraš
,
Mira
!
In
če
jo
spazi
v
kotu
,
se
priplazi
k
nji
in
sede
poleg
nje
;
njegovi
roki
jo
na
rahlo
objameta
krog
pasu
;
njegova
usta
se
približajo
njenemu
ušesu
in
ji
šepetajo
:
Čemu
se
mučiš
,
Mira
?
Zakaj
si
ne
priznaš
,
da
ljubiš
samo
mene
,
Mira
?
Zakaj
ne
uvidiš
,
da
si
mi
zapisana
?
Čemu
se
upiraš
svoji
usodi
?
—
Jaz
sem
tvoj
mož
,
ti
moja
ljubica
!
—
Ah
—
ti
si
me
že
tolikrat
zasanjala
,
da
me
je
polna
tvoja
duša
!
Tvoje
telo
drhti
in
utriplje
za
menoj
in
tvoja
kri
kriči
:
—
po
tebi
hrepenim
,
moj
ljubček
!
...
Njegova
sapa
,
njegovi
prsti
,
zračna
plast
,
ki
ga
obkroža
,
—
vse
vpije
vanjo
in
jo
zahteva
in
jo
prepričuje
:
Jaz
sem
tvoje
solnce
,
Mira
!
Vame
se
pogrezni
,
da
zgoriš
v
ljubezni
,
da
skoprniš
od
sreče
!
Mnogokrat
je
od
njegove
sugestivnosti
tako
podjarmljena
,
da
zdi
ob
njem
kot
nebogljen
,
bolan
otrok
ob
materi
,
ki
mu
je
edina
opora
,
edini
dom
na
svetu
.
Časi
se
zagleda
vanj
in
se
zastrmi
,
da
je
videti
kot
zamaknjena
,
—
kakor
da
ji
je
stopila
duša
iz
telesa
in
se
spojila
z
njim
...
Drugikrat
pa
si
zakrije
oči
in
si
zamaši
ušesa
,
pa
beži
pred
njim
,
kakor
da
je
gobavec
;
strah
ji
gomezlja
v
telesu
,
kakor
da
je
vedomec
legel
nanjo
in
se
ji
v
vrat
vsesal
,
da
ji
izpije
kri
...
Ves
čas
po
veselici
je
že
Javor
hripav
.
Ni
ravno
videti
,
da
bi
bil
bolan
;
čeprav
ima
vdrtine
pod
očmi
in
so
mu
lica
bledejša
nego
po
navadi
.
V
grlu
mu
je
nekaj
napoti
,
šegeče
ga
in
praska
,
pri
požiranju
se
mu
tuintam
obraz
bolestno
skrči
;
v
enomer
hrka
in
pokašljuje
in
mnogokrat
ne
dobi
glasu
iz
grla
.
Seveda
je
vse
noči
prekrokal
in
prekadil
,
prepil
,
prepel
,
prevriskal
.
Nihče
se
ne
čudi
in
nihče
ga
ne
vpraša
,
odkod
hripavost
;
in
tudi
njega
samega
ni
malo
ne
vznemirja
...
Tomo
in
Dreja
sta
prepričana
,
da
je
prišel
čas
,
ko
bi
Mira
lahko
—
padla
.
Vedno
sta
na
straži
in
na
preži
.
Zmenjena
sta
,
da
Praznik
magari
vlomi
pri
Javorniku
,
ko
bi
prišla
Mira
k
njemu
in
bi
se
bilo
bati
skrajnega
.
—
Nekega
popoldne
,
ko
pride
Tomo
v
mesto
,
sreča
Miro
.
Ona
ga
ne
vidi.
Zdi
se
mu
kot
izgubljena
.
Oči
ima
uprte
v
tla
,
ustnice
se
ji
premikajo
.
Ali
ji
ni
hoja
malo
negotova
,
opletajoča
?
Tomo
se
nasmehne
:
Ali
se
je
nasrkala
šampanjca
?
—
Pa
se
nenadoma
prestraši
:
—
njena
smer
je
Javorjevo
stanovanje
!
...
Tomo
steče
,
da
poišče
Praznika
.
Srce
mu
tolče
v
prsih
:
—
Zakaj
ne
stopiš
sam
za
njo
?
Predno
najdeš
Drejo
,
je
morda
že
prepozno
!
—
Razum
ga
pregovarja
:
—
Saj
nimaš
pravice
,
Tomo
!
Ti
se
tu
ne
moreš
vtikati
!
—
—
Ko
priteče
Dreja
do
Javorjevega
stanovanja
,
prihaja
ravno
Mira
po
stopnicah
dol
!
Začudi
se
,
ko
ga
zagleda
,
—
pa
mu
pade
krog
vratu
in
se
razjoče
na
njegovih
prsih
:
„
Pusti
me
,
Dreja
!
Pozabi
name
,
Dreja
!
Saj
te
nisem
vredna
!
Moja
pot
je
umazana
,
ne
hodi
več
za
mano
!
Povodni
mož
je
moja
usoda
!
“
Objame
mu
obraz
z
rokama
in
ga
žalostno
pogleda
,
stisne
mu
obedve
roki
in
zbeži
od
njega
.
Dreja
postoji
in
pomisli
:
—
Ali
bi
stopil
k
Javorniku
?
—
Čemu
?
Zdaj
je
prepozno
...
A
zvečer
je
Javor
v
družbi
siten
in
nataknjen
,
zdražljiv
in
razžaljiv
,
kakor
bi
nalašč
iskal
prepira
.
Tomu
se
zdi
,
da
Drejo
lahko
potolaži
:
„
Prijatelj
,
veruj
mi
,
Javor
ni
dosegel
svojega
namena
!
Nasajen
je
,
kakor
da
so
se
mu
vsi
nameni
izjalovili
!
“
In
drugi
dan
poišče
Tomo
Miro
ter
jo
naravnost
vpraša
...
Ne
!
Poljubljal
jo
je
,
objemal
,
—
a
ona
je
zbežala
!
...
—
Tomo
je
v
tem
času
čisto
neopazno
tudi
sam
postal
nervozen
.
Zaveda
se
,
da
je
preveč
v
družbi
,
da
preveč
veseljači
,
da
živi
otročje
,
—
ko
se
je
vendar
zvezal
za
življenje
in
ko
bi
se
moral
baviti
s
pripravljanjem
in
uresničenjem
najvažnejšega
načrta
,
kar
jih
je
bil
kedaj
napravil
.
Njegovo
ukvarjanje
z
Miro
in
s
Praznikom
in
z
Javornikom
mu
vest
teži
,
kakor
da
zanemarja
njim
na
ljubo
resnejše
stvari
in
kakor
da
zapravlja
čas
,
ki
bi
ga
mogel
boljše
uporabiti
in
ki
ga
krade
—
Veri
in
njuni
zvezi
.
Kadar
pride
k
Veri
,
mu
je
zmirom
tesno
v
prsih
.
Čustvo
krivde
ga
obide
,
tuintam
tako
zelo
,
da
mu
stopi
pot
iz
kožnih
luknjic
in
da
se
od
skrbi
in
od
strahu
prepade
...
Njegova
duša
bi
zavriskala
,
če
vidi
ljubico
;
njegovo
srce
bi
ji
planilo
naproti
;
on
bi
ji
padel
krog
vratu
in
bi
jo
pritisnil
k
sebi
in
bi
ji
poljubljal
sočne
ustnice
,
da
bi
gineval
od
razkošne
sreče
,
da
bi
koprnel
od
blaženosti
.
Gledal
bi
ji
v
oči
in
bi
srebal
v
svojo
dušo
njih
sladkoto
.
Srkal
bi
besede
,
ki
prihajajo
iz
njenih
ust
in
ki
je
vsaka
kot
poljub
...
Saj
še
ima
lepo
pri
Veri
.
V
svoji
zaljubljenosti
sta
časi
kakor
dve
živalici
,
ki
se
grizeta
od
šegavosti
in
ki
se
rujeta
in
tepeta
v
norčavi
igri
.
—
A
nekaj
jima
manjka
;
do
dna
ne
gredo
njuna
čustva
;
ker
se
je
stena
vrinila
med
nju
,
ki
je
zdaj
pa
zdaj
sicer
nevidna
,
kakor
da
je
izginila
,
pa
se
nenadno
spet
pokaže
in
se
zgosti
in
zatemni
,
da
ju
skoraj
loči
.
Tomo
se
zaveda
,
da
je
stena
njegovo
odvrnjenje
od
načrta
za
učiteljevanje
,
ki
naj
bi
praktično
omogočil
in
pospešil
njuno
združenje
.
Zaveda
se
,
da
bi
moral
vsaj
govoriti
z
Vero
in
se
ji
izpovedati
.
A
zakaj
mu
je
to
nemogoče
?
Ali
se
mu
zdi
,
da
se
je
tudi
ljubezni
odrekel
,
če
se
je
odrekel
okvirju
,
ki
ga
je
bil
pripravil
zanjo
?
—
Ali
hoče
preje
najti
—
nov
okvir
?
...
Ko
se
nekega
popoldne
poslavlja
od
Vere
,
zapazi
zdajci
solzo
v
njenem
očcu
.
Prestraši
se
in
se
ustavi
in
ji
objame
lica
ter
ji
poljubi
solzo
z
vejic
:
„
Ti
jočeš
,
ljubica
?
“
Ona
ga
pogleda
iskreno
in
skomizgne
s
pleči
,
—
odgovoriti
mu
ne
more
.
Šele
potem
,
ko
sili
in
sili
vanjo
,
se
ji
izvije
kakor
vzdih
:
„
Ker
ne
bo
nič
z
nama
,
Tomo
!
“
Takoj
ji
je
žal
besede
.
Prime
ga
za
roko
—
in
njen
glas
je
topel
in
prepričevalen
:
„
Saj
se
imava
rada
,
Tomo
!
Jaz
te
ljubim
,
Tomo
,
in
ti
me
ljubiš
...
in
to
mi
je
dovolj
!
Zadovoljna
sem
in
srečna
...
Samo
časi
mi
postane
težko
...
“
„
Ker
se
ti
zdi
,
da
ne
bo
nič
z
nama
,
Vera
?
Ker
se
ti
zdi
,
da
je
to
le
zgolj
ljubimkanje
,
ki
se
prej
ali
slej
razblini
?
—
Ali
ne
čutiš
,
da
me
žališ
,
Vera
?
—
Če
sem
ti
bil
prvikrat
omajal
vero
vase
,
Vera
,
—
ali
sem
ti
jo
bil
omajal
v
mojo
ljubezen
?
—
Ne
,
ljubica
,
niti
takrat
ni
bila
zlagana
moja
ljubezen
!
Bil
sem
še
preslab
zanjo
;
nagon
je
bil
še
moj
gospodar
.
Moja
čistost
,
moja
zdržnost
,
moja
čednostnost
,
—
te
so
bile
zlagane
,
moja
ljubezen
ne
!
—
A
danes
,
ljubica
,
—
danes
imam
dovolj
poguma
in
moči
,
da
ustrahujem
tudi
hudiča
,
ki
je
v
meni
!
Danes
imam
dovolj
moči
,
da
ukrotim
lenobo
in
mlačnost
v
sebi
;
—
pa
bi
ne
ugnal
zunanjih
zadržkov
in
težkoč
?
“
Z
vso
svojo
zgovornostjo
ji
izpodbija
pomisleke
in
jo
prepričuje
o
resnosti
in
odločnosti
svojih
namenov
.
Ona
mu
verjame
.
Videti
je
srečna
,
ker
ga
ima
,
in
zdi
se
,
da
ne
potrebuje
ničesar
več
...
A
vendar
—
Tomo
čuti
,
v
globini
duš
je
tiho
nesporazumljenje
.
Ko
morata
narazen
,
je
njen
obraz
vesel
in
srečen
;
on
misli
,
da
jo
je
pomiril
.
A
že
za
vrati
—
se
mu
z
vse
hujšo
silo
vzbudi
črv
v
srcu
:
—
kako
boš
rešil
to
vprašanje
učiteljevanja
?
...
V
mestu
sreča
nepričakovano
—
Stanislava
Drnovška
.
—
Nesrečni
človek
!
Ali
še
ni
odpotoval
?
—
Pridruži
se
mu
in
govori
o
vsem
mogočem
in
nemogočem
.
Nazadnje
pomolči
—
in
vpraša
neposredno
:
„
Roko
na
srce
,
gospod
Tomo
Žitnik
,
—
ali
imate
resno
voljo
,
poročiti
gospodično
Vero
?
“
„
Kaj
pa
to
vas
briga
?
“
—
se
razljuti
Tomo
.
Oni
pa
ni
prav
nič
občutljiv
:
„
Briga
me
,
gospod
Tomo
Žitnik
!
Gre
mi
za
bodočnost
,
za
vso
bodočnost
!
Življenje
ali
neživljenje
?
—
In
tudi
za
bodočnost
gospodične
Vere
gre
.
Če
jo
imate
radi
,
gospod
Tomo
Žitnik
,
—
ji
morate
želeti
sreče
!
In
—
jaz
ne
vem
,
če
ni
boljše
zanjo
,
da
ima
pri
meni
zasigurano
bodočnost
,
nego
—
pri
vas
—
oprostite
,
gospod
Tomo
v
Žitnik
!
—
kratko
ljubezensko
pijanost
—
in
potem
—
—
Ne
rečem
,
da
mora
priti
;
ampak
lahko
se
zgodi
:
—
sramota
,
—
zapuščenost
?
“
Tu
se
Tomo
razjezi
in
ga
ozmerja
kakor
paglavca
.
—
Ali
mu
očita
,
da
jo
zapeljuje
?
Ali
ga
ima
za
podlega
brezčastneža
?
...
Drnovšek
pa
je
čudno
miren
.
Ravnodušno
sklene
:
„
Nisem
vas
hotel
žaliti
,
gospod
Tomo
Žitnik
,
oprostite
!
Tudi
ne
silim
dalje
v
vas
...
Odločitev
je
tako
pri
Veri
!
Kar
si
ona
izvoli
...
in
magari
,
da
si
izbere
—
sramoto
in
nesrečo
...
to
je
njena
stvar
!
—
Ampak
eno
sem
vam
hotel
reči
:
—
Mogoče
je
,
da
zopet
pridem
,
—
in
da
potrkam
na
vaša
vrata
:
—
Kako
si
shranil
moj
zaklad
?
...
Saj
že
grem
!
Saj
že
grem
,
gospod
Tomo
Žitnik
!
—
Samo
eno
:
—
Vprašal
bom
prokleto
resno
!
—
Klanjam
se
,
gospod
!
“
—
Tomo
je
tako
razburjen
,
da
si
drugi
dan
ne
upa
k
Veri
...
Naslednje
jutro
pa
mu
reče
Turek
:
„
Vera
je
odpotovala
k
sestri
na
Gorenjsko
.
Rekla
je
,
da
ti
pismeno
sporoči
.
“
Tomo
prebledi
in
se
zagleda
v
stran
...
Vera
je
pri
svoji
sestri
na
Gorenjskem
,
kamor
se
je
vedno
le
nerada
zatekala
,
ker
ji
niso
ugajale
razmere
v
trgovski
hiši
svakovi
.
A
tembolj
je
ljubila
že
od
nekdaj
svežo
in
romantično
pokrajino
gorenjsko
,
ki
je
prijala
njenemu
sanjavemu
razpoloženju
in
je
poživljala
njeno
prirojeno
tužnost
.
Precej
potrta
je
in
zamišljena
,
nezadovoljna
sama
s
seboj
in
s
celim
svetom
.
Očita
si
muhavost
,
nestanovitnost
in
sebičnost
;
jezi
se
nase
,
ker
se
ne
zaveda
jasno
svojih
želj
in
svojih
namenov
;
obupuje
nad
seboj
in
nad
svojo
bodočnostjo
,
ker
dvomi
o
svoji
iskrenosti
in
nesamopašnosti
.
Dolge
izlete
dela
v
okolico
:
—
ob
Savi
gori
do
Peričnika
in
do
Belopeških
jezer
z
veličastnim
Mangartom
;
ob
Savi
doli
do
Radomlje
in
do
Šuma
in
po
Vintgarju
na
Gorje
in
na
Bled
.
Skoraj
zmirom
sama
,
zasanjana
in
turobna
.
Razmišljati
ne
more
mnogo
,
ker
je
nered
in
kaos
v
njeni
duši
.
Vdaje
se
svojim
čustvom
,
večkrat
bridkim
nego
sladkim
;
vdaje
se
spominom
na
lepoto
in
veselje
svojega
dosedanjega
življenja
;
a
spomini
ji
ne
morejo
razgnati
pritiskajočih
megel
njenega
črnogledega
nezaupanja
vase
in
v
svojo
usodo
.
Zdi
se
ji
,
da
ji
ni
namenjena
niti
majhna
srečica
;
zdi
se
ji
,
da
je
zapisana
razočaranju
in
obupu
.
Če
stoji
visoko
gori
nad
prepadom
in
se
ozira
po
strmih
stenah
,
izpod
katerih
pošumeva
pesem
divjega
potoka
o
mladosti
in
radosti
,
o
moči
in
podvzetnosti
,
o
samozavesti
in
o
zmagi
in
o
sreči
,
—
tedaj
jo
prevzame
slast
,
da
bi
se
vrgla
doli
in
da
bi
se
spojila
s
penečimi
se
valovi
in
da
bi
se
umirila
v
temnih
vodah
,
tako
samozadovoljnih
in
ponosnih
,
ki
bi
jo
ponesle
v
varno
in
tiho
srečo
pozabe
in
brezciljnosti
.
Ali
je
to
ljubezen
,
Vera
?
Ali
je
to
velika
ljubezen
,
—
če
te
ne
navdaje
s
čustvom
sreče
in
zadovoljnosti
?
—
Ali
je
bila
zlagana
tvoja
blaženost
po
oni
veselični
noči
?
—
Vera
si
ne
ve
odgovora
;
sama
sebe
ne
razume
,
lastnega
srca
več
ne
pozna
.
—
V
zadnjih
letih
se
je
navadila
,
da
je
kolikor
mogoče
malo
mislila
nase
,
da
se
ni
brigala
za
svoja
razpoloženja
in
občutja
,
da
se
ni
ukvarjala
s
sklepanjem
in
razmišljanjem
o
svoji
prihodnosti
in
o
svojih
pričakovanjih
.
Udajala
se
je
usodi
:
—
naj
jo
porine
,
kamor
hoče
!
Človek
naj
bo
tih
in
miren
,
niti
z
mezincem
naj
ne
zmiglje
;
potuhne
se
naj
in
naj
pohlevno
čaka
,
v
kaj
mu
prinese
jutro
!
Če
ga
zadene
udarec
in
nesreča
,
začudenje
ne
bo
tako
veliko
,
razočaranje
ne
bo
tako
neznosno
;
če
ga
doleti
obdarovanje
,
sreča
,
—
koliko
večje
bo
njegovo
zadoščenje
,
koliko
hvaležnejše
njegovo
presenečenje
!
—
Zakaj
se
je
ves
čas
podajala
z
Drnovškom
,
čeprav
ji
je
bil
že
od
začetka
skoraj
zoprn
,
čeprav
si
ga
ni
mogla
nikdar
predstavljati
kot
svojega
zakonskega
moža
,
—
da
je
le
v
resnici
nekoliko
pomislila
,
kaj
in
kako
je
to
?
Zato
,
ker
skoraj
sploh
ni
mislila
na
to
in
se
je
silila
v
površnost
in
lahkomiselnost
,
ki
sta
ji
pravzaprav
pravno
toliko
tuji
kakor
gizdavost
in
nečimernost
.
Preprosta
ženska
je
,
po
svoji
naravi
in
po
svojem
čudu
,
brez
domišljavosti
in
brez
pretiranosti
,
brez
velikih
pričakovanj
in
brez
posebne
vere
v
svojo
vrednost
in
dragocenost
.
V
dnu
duše
ji
poje
struna
,
da
ji
življenje
ni
namenilo
kaj
dobrega
in
lepega
;
v
dnu
duše
je
prepričana
,
da
ne
uide
svoji
usodi
.
Čemu
bi
se
ji
ustavljala
?
Hladnokrvnost
,
dušica
!
Glavo
na
nakovalo
,
pa
čakaj
potrpežljivo
,
da
lopne
kladivo
po
njej
!
...
Po
razgovoru
s
Tomom
v
oni
veselični
noči
je
bilo
vendar
tako
lepo
in
svetlo
v
njeni
duši
.
Verjela
je
,
da
je
dosegla
radost
svojega
življenja
,
da
se
ji
bliža
sreča
in
zadoščenje
.
Prepričanje
,
da
je
premagala
vso
svojo
samopašnost
,
da
se
je
odrekla
vsemu
svetu
in
vsi
bodočnosti
,
in
da
se
je
zapisala
samo
ljubezni
,
samo
izvoljencu
svojega
srca
in
svoje
duše
,
—
to
prepričanje
jo
je
povzdignilo
in
očistilo
,
da
bi
bila
vriskala
in
rajala
od
zadovoljnega
ponosa
.
V
nebesa
ali
v
pekel
bi
bila
šla
za
Tomom
,
ne
pogledala
bi
ne
na
desno
ne
na
levo
,
ne
ozrla
bi
se
nazaj
in
ne
računila
bi
naprej
,
—
slepo
bi
se
bila
vrgla
v
plamen
te
ljubezni
,
pa
naj
bi
bila
pogorela
v
nji
v
pepel
in
prah
...
In
potem
zavest
,
da
se
je
tudi
Tomo
odrekel
vsi
sebičnosti
,
da
se
je
tudi
on
predal
ljubezni
z
vsem
svojim
bitjem
in
z
vsem
svojim
žitjem
,
za
danes
in
za
jutri
in
za
vekomaj
;
—
ali
ni
bil
to
vrhunec
ženske
sreče
?
—
popolna
harmonija
dveh
človeških
duš
,
ki
sta
se
zlili
v
eno
?
—
Tomo
je
bil
premagal
svojo
telesnost
in
nasilnost
.
On
,
ki
je
bil
tako
počuten
in
sladostrasten
,
da
bi
bil
samo
prijemal
in
objemal
,
poljuboval
in
grizel
,
—
pil
iz
polne
čase
ljubezenskega
razkošja
do
omamice
in
do
pogina
,
—
on
se
je
odrekel
užitku
,
zunanjemu
užitku
,
in
našel
sreče
v
čisti
in
brezgrešni
,
božanstveni
ljubezni
!
In
Vera
je
komaj
iz
knjig
poznala
to
ljubezen
,
v
življenju
je
nikjer
ni
videla
.
Povsod
je
videla
le
greh
,
—
prisiljenost
,
celo
propalost
;
ljubezni
,
velike
ljubezni
ni
videla
nikjer
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
sploh
ni
zakona
z
ljubeznijo
;
zdelo
se
ji
je
skoraj
,
da
—
v
poštenju
ni
ljubezni
in
da
je
samo
greh
—
ljubezen
.
Zakaj
naenkrat
tolika
izprememba
?
Zakaj
naenkrat
zopet
—
nezaupanje
?
—
Zdelo
se
ji
je
,
da
Tomo
ni
izpremenjen
.
Bil
je
čist
in
dober
,
prisrčen
in
iskren
—
kakor
v
oni
noči
.
O
načrtu
za
učiteljevanje
Vera
ni
premišljala
.
Ni
se
z
njim
ukvarjala
,
ker
sploh
ni
mislila
na
to
,
kdaj
se
poročita
.
Bila
je
pripravljena
,
da
čaka
nanj
,
—
v
nedogled
.
Na
zakon
ni
pomislila
.
Saj
se
ji
je
skoraj
zdelo
,
da
bi
ji
bilo
ljubše
,
če
zgori
v
ljubezni
,
če
se
uniči
v
nje
plamenih
,
nego
da
živi
—
v
zakonu
,
kakor
jih
pozna
na
stotine
,
brez
večne
lučke
v
srcu
,
ki
brli
in
dogoreva
,
nazadnje
ugasne
.
V
njenem
zakonu
bi
morale
goreti
baklje
v
srcih
,
morali
bi
kresovi
plameneti
!
Pa
se-li
ti
ne
izčrpajo
še
prej
?
Ali
jim
ni
usojena
še
krajša
doba
?
Ali
jim
ne
sledi
še
večja
tema
?
—
Prav
je
tako
,
se
ji
je
zdelo
.
Gori
in
izgori
,
—
in
ugasni
,
to
je
zapoved
!
—
A
to
bi
bila
žrtev
,
Vera
!
—
Ljubezni
žrtev
!
—
Pa
se-li
sme
zavedati
ljubeči
,
da
—
žrtvuje
?
—
Ali
ni
mogoče
—
žrtvovanje
tvoja
strast
?
Izrodek
pesimizma
in
obupa
?
—
—
Zakaj
ti
ni
,
da
bi
živela
?
Ali
je
tvoja
velika
ljubezen
le
premajhna
za
življenje
in
za
srečen
zakon
?
—
Ali
čutiš
krivdo
v
sebi
,
Vera
?
Krivdo
v
tem
življenju
,
—
če
ni
morda
krivda
v
tvoji
prejšnji
inkarnaciji
?
—
—
Ko
bi
ljubila
,
Vera
,
bi
vriskalo
življenje
v
tebi
,
—
drhtela
bi
v
zaupanju
in
pričakovanju
,
—
hrepenela
bi
v
bodočnost
,
ki
bi
jo
sanjala
hote
al
nehote
,
vede
ali
nevede
,
—
in
delala
bi
načrte
,
ki
bi
jih
razpletala
v
neskončnost
...
In
nenadoma
se
je
zavedla
:
—
Ali
ni
delala
načrtov
s
Stanislavom
Drnovškom
?
—
Njena
duša
jim
je
bila
sicer
tuja
;
a
poslušala
jih
je
,
udeleževala
se
jih
je
,
ugovarjala
jim
je
le
malokdaj
.
—
Mahoma
ji
je
postalo
vroče
,
srce
ji
je
začelo
tolči
,
kri
ji
je
buhnila
v
obraz
...
Čustvo
sramu
,
ponižanja
,
nizkotnosti
jo
je
prevzelo
vso
,
da
bi
se
nekam
skrila
,
da
bi
bežala
sama
pred
seboj
in
pred
celim
svetom
,
—
da
bi
si
razpraskala
to
svojo
svetohlinsko
krinko
in
da
bi
si
raztrgala
to
svoje
varavo
srce
...
Krivdo
je
začutila
v
sebi
—
in
spoznala
je
,
zakaj
naenkrat
tolika
izprememba
,
zakaj
naenkrat
zopet
—
nezaupanje
!
...
Takrat
se
je
Drnovšek
zopet
oglasil
,
—
prestrašila
se
je
,
da
se
ji
hoče
iznova
bližati
...
V
tem
strahu
,
—
v
zavesti
svoje
krivde
,
—
v
občutju
neznosnega
sramu
...
se
je
odločila
in
zbežala
k
sestri
.
Ni
ji
prišlo
do
zavesti
,
da
tudi
pri
Tomu
ni
vse
v
redu
.
Ni
zapazila
njegove
nenadne
plašne
nesigurnosti
,
njegovega
oklevanja
in
omahovanja
,
pomišljanja
in
preudarjanja
;
—
ker
ni
mislila
na
zakon
z
njim
—
vsaj
zavedala
se
ni
,
da
misli
nanj
—
,
ker
ni
računila
s
poroko
,
temveč
samo
—
z
ljubeznijo
.
Če
se
spomni
zakona
svojih
starišev
,
—
če
pogleda
v
zakon
svoje
sestre
z
njenim
možem
,
—
če
vzame
vse
zakonske
pare
,
kar
jih
pozna
:
—
—
kje
je
ljubezen
?
—
kje
je
sreča
?
—
kje
je
harmonija
?
—
Nezaupanje
in
ljubosumnost
,
prepiri
in
pretepi
,
bmzobzirno
varanje
injaeodkritosrčnost
,
oprezanje
,
zavist
in
zloba
!
Nikjer
sporazumljenja
in
zadovoljnega
iniru
,
nikjer
poštenosti
in
čistosti
in
nesebičnosti
,
nikjer
ljubezni
,
povsod
sovraštvo
,
zgolj
sovraštvo
!
In
ce
je
zunanjost
lepa
,
je
le
navidezna
,
hinavska
;
preišči
malo
globlje
,
pa
se
prepričaš
,
da
je
varljiva
,
kakor
je
varljiva
gladina
blatne
luže
,
ki
skriva
mrhovino
in
se
vzdigujejo
iz
nje
mehurčki
gnilobe
in
smradu
!
...
Če
je
torej
zakon
red
,
pravilnost
in
poštenost
,
potem
v
poštenju
—
ni
ljubezni
!
V
grehu
je
ljubezen
,
samo
v
grehu
!
Zatorej
ljubi
,
ljubi
—
in
umri
!
—
Zakon
s
Stanislavom
Drnovškom
bi
bil
za
zunanji
svet
—
pošten
,
povprečen
zakon
;
ljubezen
s
Tomom
—
greh
.
Vera
pa
se
je
igrala
na
obe
strani
.
Igrala
se
je
—
ali
res
le
podzavedno
?
—
z
mislijo
,
da
bi
izpila
slast
ljubezni
s
Tomom
,
da
bi
užila
vso
omamljajočo
srečo
velike
ljubezni
,
—
in
se
potem
zatekla
v
suhoparen
zakon
s
Stanislavom
.
Ali
ni
oskrunila
ideje
velike
ljubezni
?
Ali
ni
osramotila
sebe
in
si
obremenila
dušo
?
—
Če
je
samo
greh
ljubezen
in
če
je
ta
minljiva
,
—
ali
ni
dostojnejše
in
poštenejše
,
da
se
zapišeš
smrti
,
ko
ti
sreča
izpuhti
?
—
—
—
—
Tomo
je
prejel
od
Vere
najprej
kratko
sporočilo
o
preselitvi
;
potem
nekoliko
razglednic
in
nekaj
pisem
,
zaljubljenih
,
precej
površnih
in
vsakdanjih
;
potem
nenadoma
—
izbruh
obupnih
samoobtožb
:
„
...
Ali
bom
smela
biti
še
kedaj
odkritosrčna
?
Ali
sem
obsojena
,
da
lažem
vse
življenje
—
sebi
in
drugim
?
—
—
Takrat
,
ko
si
mi
bil
umoril
vero
v
;
te
,
si
mi
bil
umoril
tudi
dušo
.
Takrat
sem
stala
s
smrtjo
—
lice
v
lice
...
Zdaj
si
včasih
domišljujem
,
da
mi
je
zopet
vzklila
vera
;
—
a
pravzaprav
te
ljubim
samo
zato
,
ker
ne
morem
drugače
.
Mislim
pa
še
zmirom
—
kakor
prej
—
,
kako
bi
svoji
ljubezni
ušla
,
kako
bi
sebe
in
tebe
iz
nje
rešila
...
ne
toliko
iz
nevere
kot
iz
prepričanja
,
da
mi
ni
namenjena
in
da
je
ukradena
,
—
ker
je
nisem
vredna
in
ker
bi
bila
zate
usodna
.
Pri
tem
pa
nadaljujem
svoje
budalosti
od
prej
,
—
da
ne
zaničujem
najbrže
ničesar
bolj
nego
sama
sebe
.
—
Nekdaj
so
me
ozdravljali
ti
krasni
kraji
;
danes
tavam
po
njih
kot
izgubljena
ovca
in
ne
vidim
njih
krasote
...
Pri
najlepšem
čtivu
mi
pridejo
tuintam
najgrše
misli
...
Sama
sebi
bi
pljunila
v
obraz
...
Praviš
,
da
naj
pošljem
tvoji
duši
naproti
svojo
lepo
,
blago
dušo
!
Ha
—
to
umazano
,
razcapano
vlačugo
,
da
se
onečediš
z
njo
?
—
—
Oprosti
!
Ti
si
mi
pisal
nežno
in
prisrčno
,
bodisi
iz
usmiljenja
ali
—
jaz
ne
vem
,
zakaj
...
In
jaz
ti
pišem
...
Menda
so
vsi
zlodji
v
meni
!
—
Tomo
,
—
če
se
norčuješ
z
mano
...
Veruj
mi
,
da
točim
solze
—
in
da
sem
jih
potočila
več
,
nego
sem
napisala
črk
!
Pomagaj
mi
,
če
moreš
!
...
“
Tomo
se
je
prestrašil
;
najraje
bi
se
peljal
k
nji
,
da
ji
pogleda
v
oči
,
da
se
prepriča
o
resnici
in
da
jo
pomiri
in
potolaži
.
„
...
Če
sem
ti
bil
v
onem
podivjanem
času
vzel
vero
vase
,
ali
ti
je
nisem
zopet
vrnil
?
...
Ti
računiš
:
—
Ali
je
pametno
,
vdajati
se
človeku
,
ki
te
tira
od
pristana
vedno
dlje
po
viharnem
morju
?
Bogve
,
kje
te
buti
morje
ob
pečino
?
—
Jaz
te
neslano
vprašam
:
—
Ali
sme
računiti
slepa
,
velika
ljubezen
?
—
Ti
odgovarjaš
:
—
Ali
sme
zahtevati
nesebična
,
velika
ljubezen
—
človeških
žrtev
?
—
Ti
ne
veruješ
v
mojo
ljubezen
.
Zdi
se
ti
,
da
zahtevam
od
tebe
vso
bodočnost
tvojo
in
vso
srečo
tvojo
,
—
da
ti
pa
ne
dajem
svoje
bodočnosti
in
svoje
sreče
.
A
,
duša
,
to
ni
res
!
Jaz
ne
zahtevam
tvoje
bodočnosti
in
ne
tirjam
tvoje
sreče
;
—
a
če
sem
tvoja
bodočnost
jaz
in
če
sem
tvoja
sreča
jaz
,
—
—
jaz
sem
tvoj
!
Ti
si
moja
bodočnost
in
moja
sreča
in
moje
vse
!
—
—
Zakaj
si
mi
iznova
vzbudila
dvome
?
—
Zakaj
se
zaničuješ
?
Zakaj
je
tvoja
duša
umazana
in
razcapana
vlačuga
?
Kakšne
—
budalosti
nadaljuješ
?
...
Ali
imaš
čisto
vest
v
tem
hipu
,
duša
moja
?
Ali
mi
moreš
razpršiti
stotere
dvome
?
—
Daj
mi
besedo
,
ljubica
,
da
me
ne
varaš
,
da
me
nisi
varala
in
da
me
nočeš
varati
!
Razgali
svojo
dušo
pred
mano
kakor
najčistejše
steklo
!
—
In
če
me
ljubiš
,
duša
,
ne
zatiraj
te
ljubezni
!
Vdaj
se
ji
—
in
vdaj
se
meni
,
ki
sem
ti
vdan
do
smrti
!
...
“
Ker
ji
je
Tomo
skoraj
slednji
dan
dopisoval
in
je
prejela
medtem
že
njegovo
prejšnje
pismo
,
ki
je
bilo
veselo
in
šegavo
,
je
bil
tudi
njen
prihodnji
odgovor
zopet
miren
in
zaupljiv
.
Tomo
ji
je
bil
že
večkrat
naznanil
,
da
jo
čimprej
obišče
;
mater
je
na
to
pripravil
,
da
se
pojde
učit
k
prijatelju
na
Gorenjsko
,
zato
mu
Vera
ni
hotela
natančneje
razlagati
svojega
obupnega
razpoloženja
in
svojih
samoobtožb
,
temveč
ga
je
pozvala
,
naj
že
vendar
izpolni
svojo
obljubo
in
naj
pride
.
„
...
Ljubiva
se
,
dokler
gre
;
saj
ni
nikomur
v
škodo
!
Danes
me
jezijo
one
lamentacije
.
Vrag
vzemi
ure
,
v
katerih
si
človek
za
vsako
malenkost
trka
na
prsi
!
Bog
zna
,
če
ni
to
najbolje
,
kar
se
nam
zdi
najslabše
,
—
in
narobe
!?
...
Krasne
noči
so
tu
.
Danes
je
zunaj
tema
kakor
v
rogu
.
Najraje
hodim
sama
na
izprehode
,
pa
mnogokrat
komaj
najdem
nazaj
domov
.
—
Moja
mala
nečakinja
je
obolela
.
Opoldne
je
še
pela
:
—
‚
Vsi
so
prhajal
,
ni
njega
bvo
...
‘
;
zdaj
pa
joče
in
se
kremži
...
Jutri
pričakujem
tvojega
sporočila
:
—
p-r-i-d-e-m
!
Juh
!
In
če
ne
prideš
,
—
pojdi
se
farbat
!
Nobenega
izgovora
nimaš
...
Jaz
te
ljubim
,
ljubim
—
in
poljubljam
.
Tvoja
Vera
.
“
—
Dva
tedna
sta
že
minila
,
odkar
je
Vera
proč
.
Tomovo
hrepenenje
je
tako
veliko
,
da
ga
komaj
brzda
.
Parkrat
je
že
sklenil
,
da
se
s
prihodnjim
vlakom
odpelje
k
ljubici
;
a
v
žepu
ni
imel
dovolj
denarja
in
stopiti
k
materi
—
mu
je
bilo
mučno
;
bal
se
je
vprašanja
:
—
Kam
se
ti
tako
mudi
?
Po
navadi
se-ne
žuriš
ravno
—
k
učenju
!?
—
Srdil
se
je
sam
nase
:
—
Ali
te
je
sram
,
ker
si
zaljubljen
?
Ali
te
je
sram
,
ker
misliš
že
na
zakon
,
čeprav
si
še
—
premlad
?
—
In
kakor
je
zaničeval
vso
to
vsakdanjo
družbo
,
ki
je
zanjo
dobro
vedel
,
da
mu
bo
očitala
predvsem
mladost
in
lahkomiselnost
;
se
mu
vendar
ni
posrečilo
,
da
bi
popolnoma
zamoril
v
sebi
neko
sramežljivo
čustvo
krivde
,
katero
je
sam
pri
sebi
zmerjal
—
s
strahopetnostjo
.
—
Na
drugi
strani
je
krotil
svoje
nestrpno
hrepenenje
s
prigovarjanjem
:
—
Če
ti
je
res
za
žrtev
,
če
ti
je
za
čistost
,
—
vadi
se
v
odreki
!
Vzdržnost
ni
igrača
!
Če
pojdeš
k
Veri
,
ne
pozabi
,
da
se
pojdeš
—
z
ognjem
igrat
!
...
Vera
se
je
odločila
,
da
se
brez
pomiselkov
—
žrtvuje
.
Vrže
se
mu
krog
vratu
in
se
mu
vda
,
—
da
se
napijeta
slasti
ljubezni
,
da
se
upijanita
v
razkošju
sladostrastja
,
da
se
naužijeta
vse
rajske
sreče
medsebojne
vdanosti
,
združitve
,
duševne
spojitve
...
Nič
zato
,
če
traje
blaženost
le
kratek
hip
!
Nič
zato
,
če
ji
sledi
nesreča
!
Nič
zato
,
če
ji
sledi
magari
—
smrt
!
—
—
A
Tomo
je
odločen
,
da
ne
sprejme
žrtve
.
Ne
samo
trenotek
sreče
,
—
življenje
sreče
je
njegov
načrt
!
—
Z
vriskajočo
dušo
,
z
rezgetajočim
hrepenenjem
pričakuje
dan
odhoda
...
Pri
materi
je
stvar
že
urejena
;
zjutraj
se
hoče
odpeljati
na
Gorenjsko
...
Popoldne
je
z
Andrejem
Praznikom
na
izprehodu
.
Poročnik
je
v
zadnjem
času
še
dosti
miren
.
Videti
ga
je
mnogo
v
družbi
Mare
.
Po
šetališčih
in
po
mestu
se
izprehaja
z
njo
,
razgovarjajoč
se
in
zabavajoč
se
,
največ
resno
in
prijateljsko
,
vendar
tako
intimno
in
zaverovano
,
da
je
okolica
že
pozorna
.
A
skoraj
neprestano
je
tudi
v
Mirini
bližini
;
Tomu
se
celo
dozdeva
,
da
hodi
z
Maro
samo
zato
,
ker
hoče
ostati
kolikor
mogoče
blizu
Mire
.
Vedno
opreza
nanjo
,
nikdar
ne
pozabi
nanjo
.
Kakor
vesten
detektiv
jo
zasleduje
,
da
ve
za
vsako
njeno
pot
in
da
pozna
vse
njeno
dejanje
in
nehanje
.
A
o
njej
ne
govori
z
nikomer
razun
s
Tomom
.
In
zmirom
iznova
mu
ponavlja
svojo
bojazen
:
„
Javornik
jo
je
poljubljal
!
...
In
on
je
vendar
okužen
!
Ali
ni
sumljiva
ta
hripavost
?
—
S
poljubom
jo
lahko
okuži
,
Tomo
!
“
„
Menda
je
pač
že
vprašal
kakšnega
zdravnika
!
“
„
Vraga
je
vprašal
,
ne
zdravnika
!
Saj
ne
pride
iz
krokarij
!
Z
onim
nadutim
čifutom
se
pajdaši
tuintam
,
z
našim
asistenčnim
zdravnikom
.
“
„
Ta
mu
je
moral
vendar
...
“
„
Stavim
,
da
ne
pozna
bolezni
!
Mlečnozobec
,
ki
je
komaj
promoviral
!
“
„
Ampak
Javor
sam
...
“
„
Za
hudiča
,
da
še
nimamo
postave
,
ki
bi
uredila
te
stvari
!
Spolna
kuga
spada
v
karanteno
kakor
kolera
.
Ali
si
prepričan
,
da
se
okuženec
dovolj
zaveda
svoje
nevarnosti
?
—
Pa
naj
se
izpozabi
samo
v
pijanosti
,
po
polnoči
,
in
naj
poljubi
natakarico
v
veži
,
—
kolika
nevarnost
!
“
„
Javnega
pouka
bi
bilo
treba
.
“
„
Če
pa
je
nespodobno
,
govoriti
o
teh
rečeh
!
“
Z
bridkim
smehom
umolkne
Dreja
.
Čez
nekaj
časa
pa
se
sunkoma
ustavi
in
se
obrne
k
Tomu
:
„
Danes
sem
že
vdrugič
videl
Miro
na
poti
—
k
doktorju
Brezniku
.
“
„
V
ordinacijo
?
“
„
V
ordinacijo
!
“
„
Iz
tega
ne
moreš
ničesar
sklepati
.
“
„
Bogve
!
“
zmiglje
Dreja
s
pleči
.
Praznik
se
ne
izogiblje
Javorniku
.
Zdi
se
celo
,
da
išče
njegove
družbe
.
Drži
se
bolj
pri
strani
in
se
naravnost
ne
obrača
nanj
;
a
drži
se
vztrajno
in
s
trmasto
odločnostjo
;
morda
bi
prenesel
tudi
žalitev
,
da
si
le
ohrani
priliko
za
opazovanje
in
nadziranje
.
Okoli
šeste
ure
zavleče
Toma
v
gostilnico
h
„
koštrunu
“
.
In
res
je
tam
navadna
družba
,
Javornik
med
njo
.
Nadporočnik
je
nekoliko
bledejši
nego
je
bil
poprej
;
lica
so
mu
malce
upadla
.
Njegove
žametne
oči
so
temno
obrobljene
;
glas
mu
je
ubit
in
hripav
;
izraz
v
obrazu
nekam
trd
,
zagrizen
.
Med
stisnjenimi
ustnicami
vleče
fino
smodko
.
Tudi
Bogdan
je
navzoč
,
ki
se
je
pred
nekaterimi
dnevi
vrnil
iz
bolnišnice
.
Še
bolj
suhljat
je
in
še
bolj
oglat
;
nasmeh
mu
je
porogljiv
kot
prej
;
nova
je
neka
skrivana
prestrašenost
.
Zgonček
je
pri
mizi
,
ponosnejši
in
elegantnejši
;
usta
ima
zaprta
,
ramena
mu
ne
zmigavajo
.
V
zadnjem
času
je
stalen
Nušin
spremljevalec
.
Na
vse
zgodaj
jo
že
čaka
in
jo
spremlja
po
njenih
potih
;
če
ne
more
z
njo
,
jo
počaka
ali
jo
pride
pozneje
iskat
.
Idilično
razmerje
;
tako
lepo
in
prisrčno
,
da
ni
nikogar
v
družbi
,
ki
bi
ga
hotel
smešiti
.
—
Za
Magdo
se
ne
briga
več
;
bržčas
je
z
zaničevanjem
pozabil
nanjo
.
Sicer
pa
je
itak
ni
v
Ljubljani
;
ko
je
zbolela
,
je
odšla
k
svojim
sorodnikom
v
Celovec
.
Sodnik
Košan
je
tu
,
zaročnik
Tratnikove
Julke
.
Ostarel
je
,
čelo
se
mu
je
na
obeh
straneh
podaljšalo
.
Sključen
sedi
na
stolu
,
z
viržinko
v
ustih
;
tuintam
je
tako
zamišljen
,
da
pozablja
na
okolico
.
Pravijo
,
da
ima
skrbi
:
—
Njegova
prejšnja
ljubica
je
v
preiskavi
radi
odpravljanja
.
Nenadoma
se
pojavi
tudi
doktor
Breznik
.
Njegova
žena
je
na
Bledu
,
on
se
vozi
ob
sobotah
gori
ter
ostaja
čez
nedeljo
.
Tomo
se
čudi
,
kaj
ga
je
prignalo
zopet
v
družbo
;
miren
se
mu
zdi
,
a
zagonetno
hladen
.
Poleg
Javornika
sede
,
pa
mu
kot
nalašč
ne
da
roke
.
Milan
se
pomenljivo
zmrdne
:
„
Zdravo
,
doktore
!
Kaj
dela
tvoja
lepa
ženka
?
“
Breznik
se
ne
briga
za
vprašanje
ter
se
pogodi
z
natakarico
za
kozarec
piva
.
Oni
pomežikne
.
Košanu
in
pokaže
z
glavo
proti
zdravniku
,
češ
:
—
danes
smo
pa
nasajeni
!
Pa
se
zopet
izzivajoče
obrne
:
„
Povej
ji
,
doktore
,
da
se
mi
neizrečeno
hlepka
...
“
Breznik
se
z
narejenim
strahom
umakne
od
njega
in
si
ogleda
tla
med
svojim
in
njegovim
stolom
:
„
No
,
—
če
se
ti
kolče
,
—
to
bi
bilo
lahko
nevarno
!
“
Omizje
prasne
v
smeh
.
Košan
zakliče
:
„
Francka
,
prinesi
nadporočniku
sode
bicarbone
!
“
Javornik
se
vgrizne
v
ustnico
in
se
popravi
na
stolu
,
da
je
z
vsem
telesom
obrnjen
proti
Brezniku
.
Ta
se
ne
briga
zanj
ter
ostane
resen
in
dostojanstven
.
Pogovor
je
prisiljen
,
napetost
vlada
v
družbi
.
Dovtipi
ne
zadevajo
;
tuintam
nastopi
za
hip
tišina
,
ki
je
skoraj
mučna
.
Košan
leži
na
stolu
in
motri
s
škodoželjnim
nasmehom
zdravnika
in
nadporočnika
.
„
Ugotavljam
,
Milan
,
da
si
ostarel
!
Menda
nisi
hripav
samo
v
grlu
,
temveč
tudi
kje
drugje
.
Marasmus
,
padar
,
kaj
?
“
„
Ali
te
srbi
,
da
bi
zopet
kako
stavo
izgubil
?
“
—
odvrne
ošabno
Javornik
.
Pred
poldrugim
mesecem
sta
bila
stavila
za
dvanajst
šampanjk
:
—
Javornik
bi
bil
moral
tekom
enega
tedna
zapeljati
neko
znano
lepotico
,
šiviljo
,
ki
se
je
hodila
kazat
na
ulice
in
na
šetališča
.
Košan
je
bil
izgubil
.
Nadporočnik
se
je
bil
moral
šele
z
njo
seznaniti
...
in
vendar
mu
je
bilo
dovolj
par
ur
—
od
šestih
do
enajstih
zvečer
.
Peljal
jo
je
bil
v
okolico
.
V
gostilnici
jo
je
bil
nasitil
in
napojil
.
Ob
devetih
je
prišel
naročeni
izvošček
,
ki
ju
je
zapeljal
na
njegovo
stanovanje
...
„
Danes
bi
ne
izgubil
,
“
—
dregne
sodnik
iznova
.
Javornik
otrese
pepel
s
cigare
:
„
Ali
imaš
pripravljen
kak
predlog
!
“
Košanu
se
zaiskre
oči
;
ozre
se
v
Bogdana
,
kakor
bi
se
hotel
posvetovati
z
njim
.
Ta
pomežikne
za
natakarico
,
ki
gre
ravno
mimo
,
češ
:
—
Francka
,
ka-li
?
Javornik
zamahne
zaničljivo
;
Košan
se
zarezgeče
:
„
Tu
samo
ti
nisi
ničesar
opravil
,
Bogdan
!
“
„
Dajte
mi
nalogo
pri
ženski
,
ki
mi
je
res
kaj
zanjo
in
ki
je
tega
vredna
!
“
Zagleda
se
v
zdravnikain
ga
sovražno
meri
...
Pa
se
zdajci
okrehe
k
drugim
:
„
Pošljite
me
na
Bled
!
“
Breznik
se
ne
zgane
.
Nihče
si
ne
upa
črhniti
,
ker
vsi
vedo
,
da
Milan
namiguje
na
gospo
Elviro
.
—
Košanove
misli
se
trdovratno
motajo
krog
Mire
.
Rad
bi
zinil
,
čeprav
je
tu
njen
brat
...
Njegov
pogled
zaplava
od
Milana
k
Bogdanu
in
nazaj
...
Javor
ga
razume
:
„
Ti
predlagaš
Miro
?
“
Poznati
mu
je
ponos
nad
svojo
predrznostjo
.
Tu
skoči
Andrej
Praznik
in
udari
s
pestjo
po
mizi
.
Bled
je
in
prepaden
,
da
ne
najde
takoj
besede
...
V
tem
trenotku
se
vzdigne
tudi
Breznik
,
obrne
se
počasi
k
Javorniku
in
ga
s
tako
preprosto
kretnjo
—
lopne
po
obrazu
,
da
se
vsi
samo
začudijo
.
Košan
se
skoraj
zasmeje
.
Milan
plane
,
da
bi
udaril
;
Tomo
ga
zgrabi
za
roke
.
Bogdan
se
z
onemoglo
jezo
vrže
proti
Brezniku
,
ki
se
mirno
oddalji
od
mize
:
„
Plačam
,
Francka
!
“
Javornik
se
pomiri
in
se
obrne
h
Košanu
:
„
Vidva
z
Bogdanom
sta
moja
sekundanta
.
Domenita
se
takoj
!
Zjutraj
ob
štirih
se
hočem
biti
—
s
pištolami
—
za
Rožnikom
!
“
Breznik
je
že
na
pragu
:
„
Jaz
sem
gospodu
nadporočniku
na
razpolago
—
pred
sodiščem
!
“
Tedaj
se
oglasi
Praznik
:
„
Ampak
jaz
sem
lahko
zjutraj
ob
štirih
—
s
pištolami
—
za
Rožnikom
!
Tomo
in
Egon
Zrimšek
sta
moja
sekundanta
.
“
—
Dreja
odhiti
za
Breznikom
...
—
Krasno
jutro
je
.
Solnce
je
ravno
vzšlo
in
sije
kot
mladenič-vitez
v
srebrnozlatem
oklepu
,
od
katerega
žare
in
se
usipavajo
v
bleščečih
šopih
sijajni
roji
svetlih
strelic
in
ognjenih
bliskov
.
Objestno
bruha
žarke
v
svet
in
razsipava
svojo
mlado
moč
...
Lahni
oblački
plavajo
po
nebu
,
tenka
meglica
leži
v
dolini
.
Rosne
kapljice
blišče
po
travi
in
po
grmičevju
.
Vse
leskeče
in
utriplje
in
se
iskri
,
kakor
da
leže
briljanti
in
demanti
razsejani
po
travnikih
,
po
polju
,
po
listju
in
po
iglicevju
.
V
slednji
stvarici
,
v
najmanjšem
drobcu
prerojenega
stvarstva
živi
,
gori
in
vriska
prekipevajoča
solnčna
sila
...
Vrabci
čivkajo
in
se
preletavajo
;
kos
se
oglaša
iz
gozda
;
kukavica
kuka
,
sanjavo
in
obljubljajoče
;
škrjančki
žvrgole
v
nebo
...
Tomo
šeta
po
Večni
poti
in
se
ozira
,
ali
že
ne
drdra
za
njim
kočija
.
Tudi
v
njem
odmeva
zlato
jutro
.
V
srcu
mu
prasketa
kot
po
razstrelbah
s
solnčnimi
plameni
napolnjenih
raket
,
ki
ga
podžigajo
in
vzdigujejo
,
da
bi
živel
,
gorel
in
vriskal
kakor
vse
okoli
njega
...
Z
duhom
je
že
pri
Veri
na
Gorenjskem
;
hrepenenje
mu
razganja
prsi
;
prsti
mu
drhte
v
nestrpnosti
—
od
bojazni
,
da
bi
vsled
dvoboja
zamudil
vlak
...
Sladko
je
spal
vso
noč
,
mir
in
srečo
v
duši
;
—
očita
si
sebično
neusmiljenost
,
da
se
s
tako
ravnodušno
hladnokrvnostjo
podaja
na
bojišče
,
kjer
čakajo
prijatelja
Andreja
morda
bolečine
,
kjer
ga
morda
čaka
—
smrt
.
Niti
šiloma
si
ne
more
izvabiti
sočustvovanja
;
samo
jeza
na
Javornika
ga
tuintam
obvlada
,
da
se
mu
izmuzne
psovka
ali
kletvica
.
In
neka
radovednost
ga
navdaja
:
—
Zakaj
je
doktor
Breznik
nadporočnika
tako
odločno
—
lopnil
?
Samo
zaradi
te
žaljive
stave
,
ki
jo
je
Košanu
ponudil
?
—
V
enomer
mu
prihaja
na
misel
Drejevo
opazovanje
,
da
je
bila
Mira
že
dvakrat
pri
zdravniku
—
v
ordinaciji
.
—
A
duh
mu
je
premalo
zbran
,
prevečkrat
na
poletu
k
ljubici
,
da
bi
mu
bil
sposoben
za
slutnjo
in
za
sklep
:
—
Morda
je
Breznik
pri
Miri
že
dognal
—
okuženje
in
je
hotel
kaznovati
okuževalca
?
...
Dve
kočiji
se
pripeljeta
po
Večni
poti
,
vsaka
od
svoje
strani
.
—
Na
pokoseni
jasi
se
gospodje
zberejo
,
odmerijo
prostore
,
ogledajo
orožje
in
se
razpostavijo
.
Javornik
je
silno
bled
;
temne
obroče
ima
pod
vdrtimi
očmi
.
Glas
mu
skoraj
čisto
odpoveduje
,
komaj
tiho
škripanje
mu
prihaja
iz
grla
.
Videti
je
razdražen
,
kakor
da
ga
vse
okrog
jezi
in
žali
,
—
kakor
da
je
vse
to
preneumno
in
preotročje
zanj
.
Tudi
Praznik
je
bled
,
a
še
dosti
miren
.
Zagoneten
je
izraz
v
njegovem
obrazu
:
—
Ali
je
svečanost
?
—
Ali
je
odločnost
?
—
Ali
je
brezbrižnost
?
—
Sam
vase
je
zaprt
,
—
v
svetišče
,
ki
je
v
njem
.
A
trenotkoma
,
če
okrene
glavo
in
se
mu
nanosnik
zablešči
,
mu
prešine
obličje
skoraj
detinski
nasmehljaj
,
milobe
in
dobrote
poln
.
Ko
je
dano
znamenje
,
se
z
neznansko
naglico
odigra
prizor
:
Javornik
pomeri
svojega
nasprotnika
od
nog
do
glave
...
za
sekundo
pridrži
roko
z
orožjem
;
zdi
se
skoraj
,
ko
da
hoče
vzklikniti
:
—
Streljaj
vendar
!
...
v
naslednji
sekundi
piane
z
roko
kvišku
in
izstreli
pištolo
v
zrak
...
Praznik
,
ki
je
resno
meril
,
—
se
zdrzne
in
počaka
...
v
bleda
lica
mu
buhne
rdečica
,
oči
mu
jeza
zamegli
...
v
krepkem
loku
zamahne
z
roko
—
in
zaluči
orožje
nasprotniku
v
obraz
...
Pok
—
je
slišati
...
pištola
pade
v
travo
...
pramenček
dima
se
ji
vije
iz
cevi
...
Nadporočniku
se
pojavijo
krvave
srage
na
obrazu
...
z
zaničljivim
nasmehom
se
obrne
k
svojemu
zdravniku
...
A
ko
se
hoče
z
robcem
obrisati
,
mu
roka
omahne
;
lica
mu
mrtvaško
preblede
...
kašelj
ga
posili
in
kri
mu
bruhne
iz
ust
...
Zdravnik
ga
ujame
:
„
V
ramo
je
ranjen
...
Kroglja
je
obtičala
v
pljučih
...
Preneumno
!
Kje
je
voz
,
gospod
Košan
?
“
V
drugi
kočiji
se
pelje
Dreja
s
svojimi
.
Rdeče
lise
mu
žare
na
licih
;
mišice
v
obrazu
mu
trepečejo
...
Razburjen
je
—
in
vendar
ga
navdaja
zadoščenje
:
—
Najboljše
je
tako
!
Najboljše
je
tako
!
—
šepeče
sam
pri
sebi
...
V
dnu
duše
je
vesel
,
ker
pričakuje
po
tem
spopadu
lepše
dobe
novega
življenja
,
miru
in
zadovoljnosti
...
„
Dobro
se
imej
!
Poklon
gospodični
Veri
!
“
Na
kolodvoru
se
poslavljata
prijatelja
.
Tomo
stisne
Dreji
roko
:
„
Piši
mi
,
kako
je
z
onim
!
—
in
kako
je
z
Miro
!
“
...
Vlak
brzi
po
polju
...
Tomo
gleda
skozi
okno
...
V
srcu
mu
praskečejo
rakete
vzhičenja
in
sreče
...
Vera
!
Moja
Vera
!
...
Prvi
znanec
,
ki
ga
sreča
Tomo
na
Gorenjskem
,
je
prijatelj
Marko
Mravlja
,
s
katerim
jo
na
Dunaju
jako
mnogo
občeval
.
Pozdrav
kaj
prisrčen
:
„
Odkod
in
kam
,
nevernik
?
“
„
Študirat
sem
prišel
,
pej-froškovoc
.
“
„
Imenitno
!
K
izpitu
pojdeš
?
Jaz
se
že
nekaj
tednov
pripravlja
nanj
.
Pri
kom
stanuješ
?
“
„
Ne
vem
.
V
hotelu
si
poiščem
...
“
„
Torej
pojdiva
!
—
Ampak
to
je
pametno
:
—
skupaj
se
poprimeva
,
Tomaž
!
Vmes
pa
se
povoselimo
in
si
zapojemo
!
“
Marko
Mravlja
je
doma
iz
Goriške
in
je
na
obisku
pri
svoje
stricu
,
davčnem
uradniku
.
Po
študijah
je
mlajši
nego
Tomo
.
a
po
obrazu
je
starejši
in
zrelejši
.
Zagorela
lica
mu
obkroža
rdečkast
rumena
brada
,
skoraj
zanemarjena
,
za
njegova
teta
nekoliko
prepoln
Sinje
oči
so
mu
sanjave
in
zamišljene
,
a
neizmerno
vdane
in
privlačil
Ob
vsi
odkritosrčnosti
,
ki
gleda
iz
njih
,
se
vendar
zdi
,
da
skuša
skriti
neko
zagonetno
krivdo
.
Zato
je
tuintam
njegov
pogled
nekolil
nestalen
,
njegova
kretnja
malo
previhrava
in
nestrpna
.
Mehek
človek
je
,
a
po
značaju
trden
:
miren
in
precej
sentimentalen
;
razvname
samo
v
prepirih
za
narodnost
in
za
svobodo
in
za
umetnost
,
zlasti
glasbeno
umetnost
,
ker
jo
navdušen
in
strasten
pevec
.
Tomo
je
naenkrat
ves
njegov
in
čeprav
bi
rad
čimprej
prišel
do
Vere
,
ne
ve
,
kako
bi
se
ločil
od
prijatelja
.
Na
stanovanje
mora
z
nji
;
kjer
ga
predstavi
teti
in
sestričini
.
Marko
se
vrti
iz
kota
v
kot
,
sobe
v
sobo
,
in
išče
nekaj
;
a
zdi
se
,
da
ne
ve
,
kaj
išče
.
Vedno
iznose
ustavlja
pri
gospodični
Klari
,
srčkani
blondinki
,
ki
sedi
pri
mizi
in
veze
monograme
.
Če
stoji
pri
nji
,
mu
je
čelo
nagubano
,
glas
njegov
je
strog
;
a
pogled
mu
je
ljubkujoč
in
prsti
silijo
k
njen
koderčkom
.
In
če
so
ozre
od
nje
k
prijatelju
,
so
zdi
,
da
bi
se
rad
postavil
:
Ali
vidiš
ti
dekleta
?
—
:
pa
mu
zatrepeče
nezaupanje
očeh
:
—
Saj
ne
moreš
ceniti
!
—
Nazadnje
najde
,
kar
je
iskal
:
z
napolnjeno
dozo
za
cigarete
se
odpravi
:
„
Pojdiva
,
Tomaž
!
Zbogom
,
tetka
!
Zbogom
,
Čista
!
“
Tomo
nima
časa
,
da
bi
se
čemu
čudil
.
Oni
se
ga
drži
pod
pazduho
in
mu
razlaga
,
kako
se
bosta
učila
;
na
cesti
pa
zapoje
poluglasno
iu
Tomo
mora
sekundirati
:
„
Le
premisli
,
Marenko
,
dobro
le
!
Le
premisli
!
...
“
Njegov
obraz
je
skoraj
blazen
,
pogled
zamaknjen
,
kakor
zmiraj
,
kadar
poje
.
Tomo
se
spominja
dunajskih
noči
.
Če
je
bil
Mravlja
v
družbi
,
je
bilo
razpoloženje
vedno
nekoliko
sentimentalno
,
prepevanju
ni
bilo
ne
kraja
ne
konca
.
Kako
poetična
so
bila
jutra
po
prekrokanih
nočeh
,
ko
so
šetali
po
Ringu
in
peli
narodne
in
umetne
pesmi
.
Mravlja
je
znal
na
pamet
vse
arije
iz
oper
,
vse
sladke
melodije
iz
domačih
krajev
,
vse
čudežne
motive
srbske
in
hrvaške
...
Tomo
je
ginjen
,
hvaležen
je
prisrčnemu
prijatelju
in
nenadoma
mu
je
,
da
mora
govorili
;
pa
se
mu
izpove
,
zakaj
je
pravzaprav
prišel
.
Mravlja
je
znan
pri
Babšekovih
.
Spremi
ga
tja
in
ga
s
svojo
ljubeznivo
preprostostjo
uvede
v
hišo
.
—
Tomo
se
ni
pripeljal
na
Gorenjsko
z
natančnimi
načrti
za
življenje
z
Vero
.
Nič
ni
premišljeval
,
kako
se
snide
z
njo
in
kako
se
bo
z
njo
shajal
.
Zdelo
se
mu
je
skoraj
,
da
bo
občevanje
z
njo
precej
težavno
,
združeno
z
ovirami
,
in
da
bosta
morala
najbrže
sestanke
skrivati
.
Zato
je
ves
vesel
,
da
je
prišlo
toliko
lepše
.
Naenkrat
je
v
družini
njenega
svaka
:
vse
je
prijazno
z
njim
;
gospa
Berta
ga
vljudno
vabi
,
naj
pride
,
kadar
hoče
,
in
mu
obljublja
zmirom
lep
sprejem
in
dobro
zabavo
.
Verina
sestra
je
nekaj
mlajša
od
nje
,
čeprav
je
videti
starejša
in
zrelejša
.
Lepa
ženska
je
,
s
fino
,
negovano
kožo
,
s
polnimi
udi
in
z
zapeljivimi
,
obsenčenimi
očmi
;
temne
,
bujne
kite
so
ji
nagromadene
v
umetelni
frizuri
.
Oblečena
je
zelo
koketno
.
Zdi
se
,
da
ji
izmed
onih
žensk
,
ki
oprezajo
za
občudovalci
in
prilizovalci
:
zdi
se
,
da
je
njeno
dušno
in
telesno
zdravje
odvisno
od
tega
,
ali
je
koga
očarala
ali
ne
,
ali
jo
koga
zapeljala
,
da
jo
je
poželel
,
ali
ne
.
In
čeprav
je
morda
svojemu
možu
zvesta
,
zdi
se
,
da
ji
je
tu
možko
brstenje
ob
njenih
čarih
vse
na
svetu
,
najslajši
užitek
,
največje
zadoščenje
.
Njen
mož
je
velik
in
eleganten
,
a
zmirom
malo
skrokan
.
Nekoliko
na
visoko
udarjen
mož
,
ki
rad
plačuje
in
se
širokouszi
;
pretirano
ljubezniv
in
skoraj
usiljivo
uslužen
.
Veseljak
in
veternjak
,
družabnik
-
uživalec
,
ki
mu
je
vse
samo
za
videz
in
za
zabavo
.
Tomo
se
ne
more
prečuditi
ugledu
in
vplivu
,
ki
ga
ima
njegova
skromna
Vera
v
svakovi
hiši
.
Berta
je
vsa
majhna
pred
njo
,
vsa
vdana
njeni
volji
;
a
tudi
Babšek
se
ji
uklanja
.
Ona
ne
zlorablja
svoje
moči
in
se
ne
vtika
v
dnevne
odločitve
:
a
drži
se
kolikor
toliko
zviška
,
samozavestno
in
ponosno
,
in
lasti
si
toliko
samostojnosti
,
da
je
skoraj
neodvisna
v
svojem
dejanju
in
nehanju
,
skoraj
popolnoma
prosta
v
svojem
kretanju
.
Tomo
zdaj
razume
,
kako
da
ga
je
mogla
tako
odločno
vabili
k
sebi
:
ko
bi
bila
take
volje
,
bi
bila
najbrže
celo
dosegla
od
svaka
,
da
bi
ga
sprejel
pod
svojo
streho
—
kot
njenega
ljubega
prijatelja
,
ki
jo
je
prišel
obiskat
