hotela,
pa
je
dobro
.
»
Vehovka
upré
žalostno
okó
v
hčer
,
ki
ji
sedi
nasproti
pri
mizi
,
in
jo
vpraša
:
«
No
,
kaj
praviš
?
»
«
Meni
je
všeč
,
naredite
kakor
veste
,
da
bode
prav
,
»
reče
Micika
vsa
rdeča
.
«
Če
mi
Jurij
grunt
prepustí
,
Jaka
bi
mi
bil
za
gospodarja
že
všeč
.
»
«
Rekel
sem
že
,
da
ga
ne
maram
ne
sedaj
in
ne
kesneje
,
ker
sem
si
z
božjo
pomočjo
sam
pripravil
tak
gruntec
,
kakeršnega
nima
vsa
fara
,
»
pravi
Jurij
.
«
Doti
bi
že
moral
še
primekniti
kak
krajcar
,
»
povzame
zopet
mati
,
«
saj
veš
,
da
tristo
goldinarjev
ni
kdo
vé
kaj
.
Saj
storiš
dobro
njemu
samemu
,
ako
ga
dobro
podpreš
précej
iz
prva
.
Jaz
ne
bodem
dolgo
.
Mlada
dva
bodeta
gospodarila
,
kakor
jima
pripravimo
;
lahko
,
če
dobro
,
—
iz
težka
,
če
se
jima
bode
treba
boriti
za
vsak
grižljaj
.
»
«
No
,
no
,
mati
,
takó
hudo
ne
bode
,
»
pravi
nató
Jaka
.
«
Delal
bodem
rad
,
kar
bo
v
moji
moči
in
z
Vami
bom
tudi
ravnal
lepo
.
Micika
mi
je
že
iz
davna
najljubša
v
vsi
fari
,
in
vedno
si
mislim
,
ako
se
imata
dva
zakonca
rada
,
takó
rada
,
da
se
bolj
imeti
ne
moreta
,
bati
se
jima
pač
ni
hudega
življenja
.
Da
sem
bil
do
sedaj
znan
veseljak
,
naj
Vas
nikari
ne
plaši
,
nepoštenosti
vender
še
nisem
zakrivil
nobene
.
»
«
Mati
,
če
je
takó
,
le
dovolite
v
imeni
božjem
,
»
prigovarja
tudi
Jurij
,
ker
je
sinoči
Miciki
obljubil
,
da
bode
zanjo
govoril
pri
materi
,
ako
bi
se
branila
Peterčevega
.
«
Za
Jero
se
že
kje
dobí
prostor
,
in
za
Polonico
bodem
skrbel
jaz
,
da
pride
v
mestu
do
kruha
.
»
«
No
,
če
pa
misliš
tudi
ti
,
ki
si
študiran
,
da
bi
bilo
prav
,
bodi
torej
v
imeni
božjem
,
»
pravi
Vehovka
in
se
žalostno
nasmehne
.
Jaka
vstane
na
migljaj
starega
Peterce
in
gré
v
vežo
po
sodček
vina
,
katerega
sta
snubača
prinesla
s
sabo
,
toda
pustila
v
veži
,
češ
:
če
bi
le
nič
ne
bilo
,
da
se
ne
osmodiva
preveč
.
Ko
se
Jaka
povrne
s
sodčkom
,
pravi
Peterca
:
«
Micika
,
saj
imate
kàj
posode
pri
hiši
,
prinesi
prinesi
kak
bokal
in
kozarec
,
da
zamočimo
zaroko
,
kakor
se
spodobi
,
in
se
pomenimo
dalje
.
»
Micika
gré
in
prinese
bokal
,
čist
kakor
kristal
,
kozarec
,
hleb
domačega
kruha
in
zopet
odide
.
Peterca
odmaší
sodček
in
natoči
poln
bokal
granatastordečega
dolenjca
,
katerega
je
zjutraj
po
maši
kupil
v
Moravčah
pri
Detelji
.
Detelja
se
mu
je
začudil
in
ga
je
silno
zvedavo
pogledal
:
«
Peterca
,
kaj
boš
s
tohkanj
vinom
?
»
«
I
kaj
drugega
,
izpili
ga
bomo
,
»
dejal
je
Peterca
na
kratko
in
odšel
.
Tudi
Vehovčeva
Micika
je
bila
v
nedeljo
zjutraj
v
cerkvi
in
tudi
ona
je
vprašala
po
maši
pri
Detelji
,
ali
imajo
kaj
klobas
.
Ko
jih
je
dobila
,
odšla
je
hitro
in
vesela
domóv
,
kakor
še
nikoli
.
Domá
jih
je
pristavila
z
ječmenčkom
vred
k
ognju
;
da
bi
se
pa
ne
izdala
,
kupila
je
jedno
več
,
nego
jih
je
bilo
treba
,
ter
jo
je
razrezala
v
ječmenček
,
češ
,
ker
je
Jurij
domá
,
mora
biti
ječmenček
že
nekoliko
boljši
.
Poln
bokal
se
je
utrinjal
na
mizi
v
žarkih
popoldanskega
solnca
,
katero
se
je
polagoma
bližalo
zatonu
.
Peterca
prime
prvi
za
kozarec
in
pravi
:
«
Lenka
,
prvo
čašo
,
polno
in
suhó
,
na
tvoje
zdravje
!
Bog
te
poživi
!
»
Mož
zvrne
ukusno
vino
v
grlo
,
da
ga
niti
kapljice
ne
ostane
v
kozarci
.
Ko
naliva
drugo
,
odpró
se
duri
,
in
Micika
pride
z
lesenim
krožnikom
,
polnim
lepih
mesenih
klobas
in
ga
postavi
na
mizo
.
Nató
seže
pod
strop
,
kjer
so
zataknjeni
noži
in
vilice
,
vzame
štiri
vilice
in
dva
noža
,
ter
razdelí
prve
po
mizi
,
pred
vsakega
po
jedne
;
jeden
nož
je
dobil
stari
Peterca
z
opazko
:
«
Oča
,
Vi
,
ki
ste
najstarejši
,
razrežite
jih
,
»
drugega
pa
mati
pri
peči
s
celo
klobaso
vred
,
ker
reva
ni
mogla
k
mizi
priti
.
Posebnega
kozarca
pa
mati
ni
dobila
,
ker
bi
se
ji
bilo
kàj
takega
silno
za
malo
zdelo
,
češ
,
že
sedaj
me
ločijo
od
mize
,
kaj
še
le
bode
!
Pila
je
mariveč
iz
skupnega
kozarca
,
kadar
je
prišla
vrsta
nánjo
.
Peterca
ji
sam
nese
poln
kozarec
k
peči
,
rekoč
:
«
Ná
,
Lenka
.
vsekaj
ga
in
naprej
napij
!
»
«
No
,
če
že
ni
drugače
,
»
pravi
ženica
,
«
Bog
vama
daj
,
ženin
in
nevesta
,
svoj
blagoslov
brez
katerega
bi
bil
ves
vajin
trud
zastonj
.
Rada
se
imejta
in
varujta
se
prepira
.
Nikari
si
ne
očitajta
napak
,
pa
bodeta
lahko
živela
.
»
«
Lenka
,
kaj
si
bodeš
pa
izgovorila
za
kót
?
»
vpraša
skoro
nató
Peterca
.
«
Moj
Bog
kaj
bi
si
izgovarjala
!
Moj
kót
je
že
izgovorjen
.
Tamkaj
v
Moravčah
,
kamor
me
skoro
ponesó
,
tam
ga
dobim
,
iz
katerega
me
sedem
let
izvestno
ne
bode
preganjal
nihče
.
Drugega
mi
ni
treba
.
Kar
bodem
še
potrebovala
do
smrti
,
to
mislim
bodem
itak
dobivala
pri
hiši
,
ne
da
bi
si
morala
šele
izgovarjati
.
Ali
ni
res
,
Micika
,
kaj
praviš
,
Jaka
?
»
Micika
zajoka
,
Jaka
pa
si
položí
roko
na
prsi
in
pravi
:
«
Prav
res
je
,
mati
,
nič
se
Vam
ni
bati
!
»
«
Jeri
in
Polonici
bodete
spoznali
,
kar
je
prav
,
kedar
pojdete
k
pismom
,
»
pravi
bolna
žena
in
pri
tem
je
tudi
ostalo
.
Tri
tedne
potem
dojde
iz
Ljubljane
veliko
in
na
široko
zapečateno
pismo
na
Zagorico
.
Glasilo
se
je
na
Jurija
Veho
.
Cesarski
guverner
mu
je
poslal
dekret
,
v
katerem
ga
imenujejo
za
c.
kr.
inženerja
pri
brodarstvu
ob
Savi
in
Dravi
z
letno
plačo
šest
sto
goldinarjev
dunajske
veljave
.
«
Juhej
!
»
vzklikne
Jurče
,
«
sedaj
smo
pa
na
konji
!
»
Po
Ljubljanici
je
priplaval
lepega
pomladanskega
dné
leta
1780.
čoln
z
žganim
apnom
in
se
ustavil
pred
Vodnimi
vrati
,
kjer
je
mitničar
Klein
zahteval
propisano
mitnino
.
Brodnik
,
velik
hrust
,
močan
kakor
hrast
;
plavih
lâs
,
modrih
očij
in
rdečih
lic
,
seže
v
žep
,
da
odpravi
sitneža
mitničarja
,
hlapec
njegov
pa
privezuje
čoln
.
Zdajci
stopi
iz
Selanove
gostilne
čvrst
in
zal
mladenič
,
opravljen
po
najnovejšem
kroji
.
Pod
pazduho
ima
nekako
mapo
,
v
kateri
je
obilo
črt
,
trikotnikov
in
računov
.
Kakor
je
videti
,
mudi
se
mu
precèj
hudo
,
kajti
mladenič
hiti
naravnost
proti
Ljubljanici
,
kjer
že
čaka
čoln
nánj
,
in
se
odpelje
proti
Prulam
.
Tudi
naš
brodnik
zapustí
svoj
čoln
in
polagoma
stopa
proti
Selanu
.
Pred
hišo
se
ustavi
,
stisne
pest
,
zagrozí
se
ž
njo
mladeniču
na
Ljubljanici
,
zaškriplje
z
zobmí
in
zakolne
:
«
Voda
ga
vzêmi
,
prekletega
škrijca
!
Že
zopet
je
bil
tukaj
!
Ako
mi
res
Ančiko
pretrapi
,
da
me
pustí
,
gorjé
mu
!
Kakor
se
mi
zdi
,
posluša
jako
rada
njegovo
čvekanje
,
katerega
se
je
naučil
iz
bukev
,
da
lože
slepari
—
postopač
nesramni
!
Primaruha
,
naj
mi
le
kàj
poskusi
pri
Ančiki
,
pa
bode
videl
,
kdo
je
Petelinov
Janez
iz
Podpeči
!
»
Rekši
se
zasuče
na
peti
in
gré
naravnost
k
Selanu
v
gostilno
,
nekoliko
,
da
si
priveze
dušo
,
še
več
pa
,
da
vidi
dvajsetletno
domačo
hčer
Anico
Selanovo
,
katera
je
bila
takrat
cvet
ljubljanskih
deklet
.
Ni
čuda
,
da
si
je
marsikdo
ondu
osmodil
možgane
,
dasì
mu
Anica
nikakor
ni
dajala
posebnega
povoda
.
Kot
krčmarjeva
hči
bila
je
in
je
morala
biti
prijazna
z
vsakim
gostom
.
Da
je
pa
tega
rajši
pogledala
lepši
,
nego
ónega
,
kdo
bi
ji
zameril
!
Ko
stopi
Janez
v
krčmo
,
najde
zalo
Anico
sámo
.
«
Ravno
prav
,
»
misli
si
,
«
sedaj-le
ji
povem
,
kar
ji
gré
.
Le
počakaj
!
»
«
Kaj
pa
bo
dobrega
,
Janez
?
»
nagovori
ga
Anica
,
naproti
mu
gredé
.
«
Polič
vina
mi
prinesi
,
za
drugo
se
že
še
pomeniva
.
»
«
Kaj
praviš
,
Anica
,
»
pričné
Janez
,
ko
je
ljubljenemu
dekletu
napil
,
«
kaj
praviš
,
ali
sem
poštenjak
ali
ne
,
jaz
Petelinov
Janez
iz
Podpeči
?
»
«
Kaj
pa
da
,
Janez
,
ves
od
nog
do
glave
;
kolikor
te
je
!
»
odgovorí
Anica
,
ne
vedoč
,
kaj
prav
za
prav
namerja
.
V
tem
pride
krčmar
Selan
,
pristen
Krakovec
stare
korenine
.
Tudi
tega
pokliče
Janez
pit
in
ga
takisto
vpraša
:
«
No
,
Selanov
če
,
ali
Vam
je
znan
moj
dom
?
Ali
veste
,
koliko
oral
imam
barjà
,
koliko
gozda
,
koliko
govedi
,
dróbnice
in
koliko
nažanjem
vsako
leto
?
Ali
veste
,
koliko
vsako
leto
živega
apna
v
Ljubljano
zvozim
in
koliko
prodam
opeke
?
»
«
Res
,
imovit
si
,
Janez
,
pravi
mož
si
daleč
na
okolo
,
»
pohvali
ga
Selan
in
prisede
.
«
Kaj
ne
da
,
pijanec
in
kvartopirec
tudi
nisem
?
Deklet
in
ženâ
tudi
ne
sleparim
,
kakor
je
to
navada
nekaterih
škrijcev
.
»
Pri
teh
besedah
Janez
strupeno
pogleda
Anico
,
katera
se
pa
za
vse
njegovo
naštevanje
ne
méni
kaj
prida
.
«
Vse
je
res
,
kar
praviš
,
Janez
,
»
potrdi
Selan
.
«
No
,
če
je
takó
,
če
mi
vse
to
priznavate
samí
,
zakaj
pa
me
torej
némate
bolj
v
čislih
?
Zakaj
pa
hočete
obesiti
svojo
hčer
ónemu
vetemjaku
,
ónemu
‚
ženirju
,
‘
ali
kar
je
že
,
ki
se
že
vse
leto
plazi
okolo
vode
,
ki
vedno
piše
,
riše
in
na
‚
rešpetlin
,
‘
gleda
po
Ljubljanici
,
storil
pa
ni
doslej
še
nič
pametnega
?
Ves
svet
že
govorí
,
da
je
njegova
,
da
bode
menda
jeseni
že
poroka
,
in
vender
sem
se
vedno
nádejal
,
da
bo
Anica
kdaj
moja
žena
,
ki
mi
bo
gospodinjila
na
Podpeči
.
»
«
Janez
,
dekleta
ne
obešam
nikomur
,
ne
tebi
ne
komu
drugemu
.
Nikdar
je
ne
bodem
silil
,
tega
vzemi
,
ónega
pusti
.
Dvajset
let
ima
,
razumna
je
zadosti
;
kar
si
izvoli
in
kakor
si
postelje
,
takó
bode
spala
,
»
reče
Selan
.
«
Anica
,
»
obrne
se
sedaj
Janez
naravnost
proti
nji
,
ki
je
že
precèj
nerada
poslušala
poslednje
besede
,
«
ali
več
ne
pomnišm
kakó
sva
se
imela
radam
ko
sem
bil
jaz
še
prav
ubožen
bosonog
dečekm
sosed
tvojm
predno
smo
se
preselili
v
Podpeč
?
Vidišm
jaz
nisem
pozabil
ničesar
!
Zakaj
se
me
ogiblješ
in
škrijca
bolj
ceniš
nego
menem
starega
prijatelja
?
Saj
vešm
da
sem
pošten
kakor
čisto
zlató
!
»
«
Janez
,
kakó
si
vender
čuden
!
»
zavrne
ga
Anica
.
«
Kar
sva
se
pogovarjala
neumna
otroka
,
menda
vender
ne
bodeš
imel
za
resnobo
?
Povedati
ti
moram
,
da
ne
cenim
možá
po
njega
imovini
,
temveč
po
tem
,
kakó
mi
je
pri
srci
.
Zveza
za
življenje
ni
šala
,
in
trikrat
je
treba
premisliti
,
predno
—
»
«
Saj
to
je
ravno
,
kar
me
takó
silno
žali
,
ker
misliš
da
sem
večji
malopridnik
,
nego
je
škrijc
,
kateri
ti
je
sédel
v
srce
!
Kaj
ne
da
,
sram
bi
te
bilo
iti
na
kmete
za
gospodinjo
,
ker
želiš
biti
gospá
in
nositi
široka
krila
in
imeti
bele
roke
!
»
Takó
zabavlja
razdraženi
Janez
.
Anici
se
po
teh
žalečih
besedah
jezno
zabliskajo
oči
in
obrvi
se
ji
krčijo
.
Ponosno
se
postavi
prédenj
,
uprè
roke
ob
kolk
in
pravi
osorno
:
«
Čemú
si
me
prišel
zbadat
?
Kedo
in
kaj
ti
daje
pravico
klicati
me
na
odgovor
?
Kdaj
sem
ti
le
količkaj
obljubila
,
da
bi
smel
takó
govoriti
z
mano
?
Ker
nisi
tat
,
razbojnik
,
zapeljivec
,
zapravljivec
in
kvartopirec
,
zató
meniš
,
da
bi
te
morala
že
vzeti
.
Takó
,
sedaj
si
zvedel
kar
si
hotel
!
Drago
nam
bode
vsem
,
ako
ostanemo
,
kakor
smo
bili
,
na
kàj
več
pa
nikar
ne
misli
.
»
Anica
se
zasuče
in
odide
v
drugo
sobo
.
Janez
plača
in
seže
v
roke
Selanu
,
ki
je
poslednji
čas
le
molčal
,
ker
ni
hotel
odgnati
dobrega
gosta
.
Nato
odide
v
mesto
apno
prodajat
.
Mladeníč
,
kateri
se
je
ob
Janezovem
prihodu
odpeljal
po
Ljubljanici
in
zaradi
katerega
je
nastala
pri
Selanu
taka
nevihta
med
starimi
prijatelji
,
bil
je
naš
znanec
Jurij
Veha
inžener
brodarstva
.
V
minulem
stoletji
je
Ljubljanica
zaradi
slabega
strmca
in
zatorej
tudi
zaradi
prepočasnega
teka
malone
ob
vsakem
deževji
in
vsako
jesen
in
vsako
pomlad
čez
in
čez
poplavila
barjè
in
delala
ondotnim
ljudem
grozno
neprilike
.
Gosposka
in
cesarski
inženerji
so
si
belili
glavo
,
kakó
bi
se
dal
tok
reki
izboljšati
,
in
sklenili
so
strugo
iztrebiti
,
kolikor
bi
se
dalo
.
Da
bi
pa
dobili
pravo
podobo
nje
struge
in
strmca
,
naročilo
seje
inženerju
Vehi
,
naj
nivelira
vso
strugo
po
barjì
in
okolo
mesta
,
t.
j.
naj
z
orodjem
,
kateremu
se
pravi
padokaz
,
zvé
,
kakšna
je
lega
svetá
,
po
katerem
si
je
Ljubljanica
izkopala
strugo
.
Kmetje
,
ki
niso
ničesar
umeli
o
niveliranji
,
niso
se
kàj
prida
ogrevali
za
inženerje
,
kateri
so
na
raznih
krajih
ob
Ljubljanici
nastavljali
svoje
dioptre
in
zapisavali
razlike
v
nadmorski
površnim
.
Petelinov
Janez
iz
Podpeči
je
pa
kar
brez
ovinkov
zabavljal
temu
novotarstvu
,
češ
,
da
s
tem
nikdar
ne
bodo
osušili
barjà
,
če
bodo
na
«
rešpetline
»
gledali
po
divjih
racah
.
«
Struge
ji
je
globlje
treba
,
»
rekal
je
Janez
,
«
pa
bode
vse
dobro
...
»
Med
vsemi
inženerji
mu
je
bil
najbolj
v
želodci
mladi
Veha
,
in
skrivaj
mu
je
tudi
dostikrat
hudo
nagajal
.
Večkrat
so
kar
čez
noč
izginili
količi
,
katere
so
zabili
podnevi
inženerji
v
zemljo
,
in
nikdo
ni
vedel
,
kam
so
prešli
.
Janez
jih
je
populil
in
pometal
v
vodo
.
Sovraštvo
mu
je
jelo
polniti
srce
,
odkar
je
spoznal
,
da
je
Anica
res
od
dné
do
dné
Vehi
bolj
naklonjena
nego
njemu
ali
kateremukoli
drugemu
gostu
,
dasì
je
dekle
prikrivalo
svojo
ljubezen
,
kolikor
se
je
dalo
.
Ko
je
namreč
Veha
nastopil
cesarsko
službo
,
prišel
je
k
Selanu
na
hrano
.
Mlado
deklico
je
obšlo
nepopisno
čustvo
,
ko
je
ugledala
mladega
izobraženega
možá
,
katero
se
je
polagoma
izpremenilo
v
živo
ljubezen
.
Tudi
Veha
ni
ostal
hladen
.
Že
sta
si
neko
popóldne
,
ko
ju
je
ugoden
slučaj
samá
pustil
v
gostilni
,
segla
v
roke
in
obljubila
živeti
le
drug
drugemu
,
kar
zapazi
oče
Selan
,
da
je
njegova
Anica
neprimerno
veselejša
in
živahnejša
,
odkar
zahaja
mladi
inžener
semkaj
na
obed
.
Selan
je
bil
poštenjak
,
ter
je
ob
prvi
ugodni
priliki
hčerko
prijel
,
ker
so
mu
tudi
ljudje
že
jeli
šepetati
na
ušesa
,
naj
pazi
na
Anico
—
kaj
je
z
mladim
inženerjem
.
«
Oče
,
nepoštenega
nič
in
tudi
ne
bo
,
pač
pa
sva
se
obljubila
vzeti
,
ako
je
božja
volja
.
On
ni
takšen
,
da
bi
se
dobrikal
le
zaradi
kratkega
časa
in
šale
uganjal
;
Veha
je
resen
mladenič
,
ki
bi
se
nikdar
ne
drznil
,
šaliti
se
z
manoj
.
Jaz
ga
imam
pa
tudi
takó
rada
,
da
vzamem
njega
ali
pa
nobenega
.
»
«
Dekle
,
stara
si
dovòlj
,
pametna
si
bila
tudi
vedno
.
Pazi
náse
in
varuj
se
sramote
,
drugega
ti
ne
rečem
.
»
Bog
vé
,
kdo
je
povedal
Janezu
,
da
stari
Selan
nima
nič
proti
temu
,
ako
postopa
mladi
inžener
za
njegovo
hčerjo
.
Smrtno
je
začel
sovražiti
Veho
,
ali
ta
se
ni
kaj
prida
menil
za
Janezovo
sovraštvo
in
je
neutrudno
delal
dalje
.
Ni
se
plašil
groženj
Petelinovih
,
kateri
mu
je
že
obetal
,
da
utegne
Veha
celo
kobacati
po
Ljubljanici
,
ako
ga
dobí
na
pravem
kraji
in
o
pravem
času
.
Petelinov
Janez
tisto
popóldne
ni
razpečal
vsega
apna
,
kar
ma
je
dálo
povod
,
da
ni
šel
zvečer
domov
,
temveč
je
zavil
na
Stari
trg
k
«
zeleni
lipi
»
,
ki
je
bila
tedaj
tudi
jako
cenjena
gostilna
.
Najrajši
bi
bil
sevéda
zavil
k
Selanu
,
ali
po
denašnjih
dogodkih
mu
ni
dalo
.
Vsaj
nekoliko
mora
pokazati
Anici
,
kakó
je
hud
.
Pri
Selanu
je
bila
nocoj
,
kakor
vsak
večer
,
polna
hiša
pivcev
,
meščanov
,
uradnikov
in
trgovcev
.
Razdelili
so
se
na
več
miz
,
in
to
ne
načelno
,
kakor
se
to
godí
dandanes
po
mestih
.
Ne
,
tako
ošabni
naši
predniki
še
niso
bili
,
nego
v
gostilni
so
se
lepo
družili
vsi
stanovi
,
kakor
so
ravno
prihajali
.
Takó
so
se
nocoj
slučajno
sešli
pri
jedni
mizi
mestni
sodnik
Anton
Skrinar
,
slikar
Jelovšek
,
podobar
Kosta
,
trgovec
Rodè
in
mesar
Štrukelj
.
Poslednji
,
ki
je
prisedel
k
tej
družbi
,
bil
je
mladi
inžener
Veha
.
Sodnik
Skrinar
je
privedel
s
sabo
nocoj
gosta
,
došlega
iz
Hrvaške
.
Bil
je
njegov
netjak
,
soroden
mu
po
ženi
,
ki
je
bila
prava
sestra
mladeničeve
matere
.
Sodnik
Skrinar
predstavi
gosta
zbrani
družbi
:
Ferdinand
Živkovič
,
kraljev
hrvaški
gozdarski
komisar
,
ter
temu
potem
našteje
po
imenih
vse
navzoče
gospode
pri
mizi
.
Ko
pride
do
Vehe
in
ga
tudi
imenuje
,
Ferdinand
vstane
,
Veha
pa
tudi
.
«
Strela
božja
,
ako
me
okó
ne
vara
,
»
vzklikne
Hrvat
,
«
ti
si
Jurij
Veha
,
s
katerim
sva
štiri
leta
stanovala
skupaj
!
»
«
In
ti
si
,
kaj
ne
dam
,
Nande
,
tisti
poredni
Nande
,
ki
mi
je
dostikrat
delal
toliko
preglavice
zaradi
moje
neotesanosti
!
»
«
Nič
ne
dé
,
prijatelj
!
Hudega
ti
nisem
nikdar
želel
,
če
sem
te
časih
nekoliko
poskušal
likati
.
No
,
kako
se
ti
pa
sedaj
godí
?
V
cesarski
službi
si
,
kakor
mi
je
pravil
strijc
Skrinar
.
»
«
Res
,
prav
zadovoljen
bi
bil
,
ko
bi
me
le
ne
zavidali
takó
nestrpno
!
Ali
vražji
je
današnji
svet
!
Ker
se
nosim
primemo
stanu
in
ne
bodim
raztrgan
,
jeli
so
me
že
pisano
gledati
,
češ
,
odkod
pa
jemlje
,
če
ne
krade
?
Neumnost
!
Drugega
itak
ne
potrebujem
,
nego
knjig
.
To
redno
življenje
je
pa
mojim
razuzdanim
tovarišem
pravi
trn
v
peti
.
Ker
ne
maram
ž
njimi
,
zlasti
ne
z
nekaterimi
zadolženimi
plemiči
,
ki
so
moji
tovariši
,
zapravljati
,
jeli
so
me
črtiti
in
mi
v
službi
nagajati
,
kolikor
je
mogoče
.
In
vender
jim
bom
pokazal
,
da
sem
jim
vsem
kos
,
vsem
od
kraja
do
konca
!
Če
jim
kdo
dvigne
Ljubijaničin
strmec
,
dvignem
ga
jaz
,
ne
da
bi
se
hvalil
,
nego
zató
,
ker
se
najtemeljiteje
bavim
s
to
stvarjó
.
Vsi
ostali
moji
tovariši
bi
bili
pač
sposobnejši
,
dvigniti
strmec
pri
sodu
vina
,
nego
pri
počasi
tekoči
Ljubljanici
.
»
«
Da
bodeš
res
ukrenil
in
izteknil
kàj
posebnega
,
verjamen
ti
rad
,
ker
te
že
poznam
izza
mlada
.
Da
pa
imaš
tudi
sovražnike
,
katerim
si
na
poti
,
ne
bi
verjel
.
Meni
se
je
prav
takó
godilo
v
Sremu
,
in
velika
sreča
,
da
sem
odšel
smrti
,
kateri
me
je
lažniv
prijatelj
že
potisnil
v
naróčaj
.
»
V
tem
trenutku
se
odpró
duri
,
in
tolpa
ciganskih
godcev
stopi
v
hišo
.
Ustavijo
se
takoj
pri
durih
,
kjer
posedejo
okolo
velike
zelene
pečí
in
prično
ubirati
godala
.
Največji
pa
se
je
napotil
od
mize
do
mize
s
šopom
kvart
v
rokah
,
da
bi
pravil
srečo
ljudem
.
Če
je
čakala
res
tolišnja
sreča
dotičnikov
,
ki
so
mu
držali
razprostrto
roko
na
ogled
in
potem
iz
njegovih
zamazanih
kvart
pozvedavali
bodočnost
svojo
,
ni
nam
znano
,
pač
pa
smemo
zatrditi
,
da
je
cigan
sam
že
dve
mizi
obral
s
posebno
dobrim
uspehom
;
potem
se
je
obrnil
k
tretji
.
«
Častita
gospôda
,
ako
izvolite
,
pové
Vam
nevedni
pravi
egiptovski
cigan
srečo
,
razodene
Vam
bodočnost
,
ki
je
sedaj
še
prikrita
Vašim
očem
!
»
Nande
ga
pogleda
nekoliko
od
strani
in
pravi
precèj
trdo
in
osorno
:
«
Egiptovski
slepar
,
če
hočeš
,
povem
pa
jaz
tebi
preteklost
;
tvojo
in
morda
še
koga
drugega
—
brez
kvart
in
brez
vsakih
ceremonij
,
le
reci
,
če
hočeš
?
»
«
O
tri
sto
vragov
,
»
zakolne
egiptovski
cigan
prav
po
gorenjskem
,
«
grobovi
se
odpirajo
,
in
volčje
jame
izbruhavajo
žrtve
svoje
!
»
Hipoma
vrže
ob
vriščeči
godbi
svojih
tovarišev
kvarte
po
tleh
in
izgine
skozi
vrata
v
temno
noč
,
kakor
bi
ga
bil
veter
odnesel
.
Vse
ostrmí
,
nihče
si
ne
upa
ziniti
,
celó
ciganskim
godcem
obstanejo
lokovi
na
strunah
.
Nande
in
Veha
pa
planeta
kvišku
in
za
begunom
.
Ali
kje
je
že
bil
!
Ne
sluha
ne
duha
ni
pustil
za
seboj
.
Mladeniča
se
vrneta
,
v
tem
pa
se
zmuzajo
drug
za
drugim
tudi
ostali
cigani
skozi
duri
.
Kdor
je
bil
zunaj
,
ni
se
vrnil
,
in
naj
bi
mu
bilo
ostalo
kdo
vé
kaj
v
hiši
.
«
Kaj
sta
pa
imela
s
ciganskim
prerokom
,
da
sta
mu
takó
nenadoma
zaprla
sapo
?
»
vpraša
sodnik
Skrinar
svojega
strijčnika
Nandeta
.
«
Samó
nekaj
zasebnega
,
stari
dolg
,
ki
še
ni
poravnan
in
morda
sedaj
tudi
več
ne
bode
.
Ciganski
prerok
je
bil
svoje
dni
lovec
na
kraljevi
doméni
v
Zemunu
,
kamor
sem
prišel
za
gozdarskega
vajenca
.
Ker
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
mu
utegnil
bit
na
poti
do
prve
višje
stopinje
,
na
katero
je
čakal
že
iz
težka
,
dasi
je
bilo
v
oblakih
zapisano
,
ali
jo
kdaj
doseže
ali
ne
,
sklenil
me
je
odpraviti
.
Porabil
je
priliko
,
ko
sva
bila
o
sv.
Mihelu
skupno
na
zaroki
pri
našem
logarji
.
Prišel
je
póme
na
dom
,
sladkal
in
dobrikal
se
mi
je
ves
pot
,
napijal
mi
,
da
sem
malone
res
izgubil
pamet
in
tudi
zavednost
.
Zvabil
me
je
ob
pólnoči
pijanega
skozi
gozd
,
kjer
smo
imeli
izkopane
volčje
jame
,
vodil
me
k
njim
takó
,
da
sem
se
pogreznil
v
jedno
.
Sam
nisem
vedel
,
kdaj
mi
ni
bilo
več
tal
pod
nogami
,
in
že
sem
bil
na
dnù
jame
v
najbližnji
soseščini
velikanskega
ondu
ujetega
volka
.
Zajedno
se
je
pa
že
tudi
posvetilo
na
vrhu
jame
,
in
začul
sem
glas
starega
gozdnega
paznika
Joce
,
ki
meje
klical
po
imeni
.
Vkresal
je
hitro
ogenj
,
zapalil
nekaj
brstja
,
katerega
je
po
slavonskih
gozdih
povsod
dosti
,
in
klical
:
‚
Gospod
Nande
,
ali
ste
še
živi
?
Jaz
,
stari
Joca
,
sem
tukaj
in
Vas
bodem
izkusil
rešiti
.
‘
‚
Še
nekoliko
,
‘
zakličem
mu
iz
jame
,
‚
toda
kakó
dolgo
bom
,
zavisno
je
od
volka
,
kateremu
delam
druščino
.
Jako
poželjno
se
ozira
náme
,
in
kakor
ogenj
se
mu
svetijo
oči
.
‘
Joca
odseka
hitro
nekaj
smerekovih
vej
,
poveže
jih
z
vrvico
,
konec
priveze
za
bližnje
drevó
in
mi
vrže
zvezane
reje
v
jamo
.
Takoj
nató
jame
guliti
brstja
in
smerečja
na
ogenj
,
da
zažgè
grozno
grmado
,
s
katero
plaší
volka
,
dokler
me
ne
reši
.
Kadar
mi
je
pomolil
vejo
,
rekel
je
:
‚
Sedaj
pa
le
dobro
pazite
.
Podam
Vam
vejo
,
po
kateri
si
pomagate
iz
jame
.
Volk
se
tudi
požene
za
Vami
,
da
bi
Vas
ravsnil
.
Imejte
torej
ogrnjeno
suknjo
,
da
zgrabi
njo
,
kadar
ravsne
po
Vas
;
ona
Vas
reši
.
‘
Kakor
je
paznik
računjal
,
takó
se
je
zgodilo
.
Joca
posveti
nad
jamo
z
gorečo
butaro
,
kar
volka
silno
oplaši
in
pravi
:
‚
Sedaj-le
!
‘
Poženem
se
po
veji
,
volk
me
niti
ne
opazi
,
takó
je
zbegan
.
Šele
ko
sem
nekoliko
od
tal
,
požene
se
ves
divji
za
mano
in
hlastne
po
meni
.
Zgrabil
je
res
le
mojo
suknjo
,
mesó
sem
mu
pa
srečno
odnesel
iz
jame
.
Suknjo
je
volk
,
kakor
sem
zvedel
pozneje
,
raztrgal
na
drobne
kosce
.
‚
Ali
ste
se
kaj
pobili
?
‘
vpraša
me
Joca
,
ko
sem
bil
zunaj
.
‚
Menim
da
ne
,
vsaj
ne
bolí
me
nič
,
ustrašil
sem
se
ujete
mrhe
res
.
‘
‚
Kaj
pa
sedaj
,
‘
vpraša
zopet
Joca
in
se
praska
za
ušesi
,
‚
domóv
hoditi
Vam
ne
kaže
.
Mati
bodo
sicer
nekaj
ur
v
groznih
skrbéh
,
toda
jaz
jih
že
potolažim
.
K
meni
pojdeva
,
kjer
se
bodete
nekaj
časa
prikrivali
ljudem
,
ki
naj
le
mislijo
,
da
Vas
je
volk
požrl
.
Gorjé
pa
njemu
!
Na
mojo
vero
,
še
živí
stari
pravični
Bog
nad
nami
,
ki
bode
kaznil
vnebo-vpijočo
krivico
!
Nekaj
dnij
ga
le
pustimo
,
naj
se
raduje
zlodejstva
svojega
,
potem
pa
mu
potegneva
krinko
z
obraza
.
‘
«
Odšla
sva
domòv
,
»
pripoveduje
Nande
dalje
,
katerega
poslušajo
takó
zvestó
,
da
pozabijo
celó
na
pijačo
.
«
Ali
drugo
jutro
se
mi
je
godila
slaba
.
Mrzlica
me
je
jela
tresti
,
in
kàr
v
postelji
mi
je
bilo
ostati
.
Vrli
naš
Joca
je
bil
tudi
tej
kmalu
kos
.
Natočil
mi
je
čašico
pelinovega
sokú
,
katerega
sem
moral
izpiti
v
dušku
;
dalje
je
zmèl
pol
pesti
tavžentrož
na
štupo
in
mi
jo
je
zmešal
v
vino
.
Kmalu
se
je
mrzlica
poslovila
od
mene
.
Tisto
dopóldne
še
je
hitel
Joca
tudi
k
moji
materi
v
Zemun
,
da
ji
poroči
,
kakó
in
kje
sem
.
Ljudje
,
ki
so
videli
mater
dopóldne
še
vso
brezupno
,
stikali
so
glave
drugi
dan
,
ker
je
bila
takó
udana
.
Niti
jokala
ni
več
po
izgubljenem
sinu
.
Pač
pa
je
zahajala
vsak
dan
k
meni
v
gozd
,
dobra
duša
,
Bog
ji
daj
nebesa
!
Lažnivemu
Janóšu
,
kateri
je
baš
prej
pobegnil
od
tod
,
jela
so
goreti
tlà
pod
nogami
,
odkar
je
slišal
,
da
v
jami
ni
bilo
druzega
od
mene
,
kakor
raztrgane
cape
.
Čevljev
in
kostí
ni
bilo
najti
.
Janoš
,
pretkani
lovec
,
vedel
je
dobro
,
kaj
to
pomeni
,
in
nedolgo
nató
ga
je
vzela
noč
,
še
predno
sva
mogla
z
Joco
izvršiti
svoj
naklep
.
Da
bi
utegnil
biti
pri
ciganih
,
zdelo
se
nam
je
vsem
,
vender
pa
so
nekateri
trdili
,
da
je
šel
morda
preko
Save
v
Beligrad
k
Turkom
.
»
Sedaj
se
je
zdelo
sodniku
Skrinarju
,
ki
je
Nandeta
uvedel
v
družbo
,
primerno
,
dodati
nekaj
besed
.
Rekel
je
:
«
Oprostite
,
gospodje
,
da
Vam
nisem
že
prej
naznanil
vzroka
,
ki
je
strijčnika
privedel
v
mojo
družino
.
Čisto
navaden
je
,
mladenič
potuje
namreč
po
svetu
,
da
se
poučí
,
kakó
je
drugod
v
njega
stroki
.
Odtod
si
ogleda
tukajšnje
bližnje
gradove
na
Igu
v
Polhovem
Gradci
,
v
Smledniku
,
na
Fužinah
,
Rakovnik
in
morda
tudi
Šneperk
in
Postoj
ino
na
Notranjskem
,
potem
se
pa
vrne
v
Slavonijo
na
svojo
službo
.
»
«
No
,
to
je
lepo
in
prav
,
da
si
mladi
gospod
svet
ogleda
in
se
ga
uči
spoznavati
na
svoje
očí
,
»
pritrdi
trgovec
Rodè
;
«
kaj
je
namreč
dandanes
človek
,
ako
ni
bil
dalje
nego
od
Ljubljane
do
Šiške
?
Nič
,
vsak
berač
ga
lahko
oslepari
,
kadar
in
kjer
se
mu
ljubi
,
ako
nanese
govorica
na
kàj
drugega
,
nego
kakó
se
domá
hruške
pečejo
.
In
zlasti
gozdarski
uradniki
morajo
poznati
svet
in
njega
običaje
,
da
zvedó
,
kakó
drugod
njih
tovariši
oskrbujejo
gozde
,
kakó
gojé
in
redé
divjačino
in
takó
dalje
.
»
«
Kaj
pa
je
človek
dandanes
,
ako
ni
bil
dalje
,
nego
od
Ljubljane
do
Šiške
?
»
te
besede
trgovca
Rodéta
so
zadele
nekoga
v
naši
družbi
globoko
v
srce
in
so
se
mu
ondu
takó
vkoreninile
,
da
se
jih
ni
mogel
iznebiti
.
Mladega
inženerja
Veho
so
namreč
popolnoma
prevzele
.
«
Dà
,
svet
,
svet
je
moje
bodoče
zemljišče
,
»
rekel
sem
domá
,
ko
smo
se
z
materjo
za
bodoče
gospodarstvo
pogajali
,
in
to
zemljišče
moram
vender
kolikor
toliko
spoznati
.
Hočem
ga
!
S
tem
bodem
pa
tudi
silno
ustregel
svojim
zavistnikom
,
ker
se
jim
umaknem
s
poti
.
Jaz
ne
maram
kruha
in
ga
tudi
ne
morem
jesti
,
da
bi
mi
teknil
,
ako
gami
zavidajo
.
Naj
ga
jedó
drugi
!
»
Takó
modruje
Veha
v
sebi
,
ko
dvigne
podobar
Kosta
čašo
in
napije
Nandetu
na
srčno
rešitev
,
na
srečno
izvršitev
poučnega
potovanja
in
na
srečni
povrat
v
slavonsko
domovino
.
Po
napitnici
se
obrne
Kosta
k
Vehi
in
pravi
:
«
Ti
,
prijatelj
,
tudi
tebi
ne
bi
bilo
odveč
,
da
bi
kolikor
toliko
poskusil
svet
,
če
hočeš
biti
kàj
prida
v
življenji
svojem
.
Vsaj
nadarjen
si
dovòlj
.
Poslovi
se
od
domače
zemlje
za
nekaj
let
,
saj
ti
ne
uteče
.
Našel
jo
bodeš
še
vedno
,
kakor
si
jo
zapustil
.
Med
Francoze
pojdi
,
ondu
imajo
velike
in
za
brodarstvo
kakor
nalašč
ustvarjene
reke
.
Ondu
se
bodeš
izobrazil
kàr
najpopolneje
;
lahko
se
vzpneš
do
primerne
visoke
službe
,
katero
ti
bode
tukaj
izpodkopavala
zavist
.
»
«
Res
je
,
gospod
Veha
,
tudi
jaz
sem
popolnoma
Kostovih
mislij
,
»
pritrdi
trgovec
Rodè
.
«
Letâ
je
mojster
v
svoji
stroki
,
bodisi
v
tej
ali
óni
,
kdor
kaj
sveta
poskusi
.
»
V
takih
pogovorih
je
potekel
gostom
večer
in
predno
bi
si
bil
kdo
mislil
,
bila
je
ura
deset
,
ki
je
vse
brez
razločka
spodila
domov
.
Veha
in
Anica
sta
si
segla
med
vrati
v
roke
,
želela
si
lahko
noč
,
in
vrata
so
se
zaprla
za
mladim
inženerjem
,
ki
je
spremil
Nandeta
in
sodnika
Skrinarja
domóv
,
nató
pa
tudi
sam
šel
nemudoma
spat
.
Stanoval
je
v
Krakovem
pri
Tončku
,
nedaleč
od
Selana
v
prvem
nadstropji
,
v
sobi
,
ki
je
imela
po
tedanji
navadi
železne
križe
v
oknih
.
Proti
polnoči
nastane
v
Ljubljani
grozen
vrišč
,
po
zvonikih
bije
plat
zvoná
in
od
vseh
krajev
vró
ljudje
v
Krakovo
,
kjer
sika
iz
Tončkove
hiše
in
strehe
plamen
skozi
okna
in
proti
nebu
.
Vse
hiti
gasit
,
kar
more
.
Ženske
in
dekleta
prinašajo
vode
;
moški
svet
brani
sosedne
hiše
kolikor
se
dá
.
Med
vsemi
se
najbolje
odlikuje
po
svoji
spretnosti
in
neustrašnosti
Petelinov
Janez
iz
Podpeči
,
ki
nocoj
izjemno
ni
šel
domóv
,
temveč
se
je
blizu
svojega
čolna
kar
po
travi
položil
,
ko
ge
je
ob
desetih
vrnil
od
«
zelene
lipe
»
.
Prej
nego
bi
bil
jabolko
snedel
,
zaspal
je
Janez
na
pristanišči
zelene
Ljubljanice
,
in
tudi
njega
je
vzbudil
šele
ljudski
krik
in
vik
.
Hitro
je
planil
kvišku
in
hitel
na
kraj
nesreče
.
Ondu
najde
med
drugimi
dekleti
in
ženami
,
ki
so
donašale
vodo
od
bližnjih
vodnjakov
,
tudi
Selanovo
Anico
,
toda
brez
škafa
,
vso
zbegano
vso
obupano
.
Ko
ga
ugleda
,
pozabi
ves
popoldanski
prepir
,
steče
k
njemu
,
zgrabi
ga
krčevito
za
roko
rekoč
:
«
Oh
kje
je
,
Janez
,
Veha
?
Njegova
soba
sicer
še
ni
v
ognji
,
ali
dolgo
ne
bode
da
se
je
plamen
polastí
,
stopnice
v
hiši
že
goré
,
njega
pa
ni
nikjer
videti
.
»
«
Kaj
vem
,
kje
je
,
»
odgovorí
Janez
moški
,
«
saj
si
ga
izvestno
videla
še
kesneje
nego
jaz
!
»
V
tem
hipu
vzdrami
Veho
,
ki
je
do
sedaj
popolnoma
mirno
spal
v
sobi
svoji
,
vriš
in
piš
ljudij
ter
pokanje
goreče
strehe
in
podiranje
lesenih
gorečih
stopnic
.
Veha
plane
iz
postelje
in
k
durim
,
katere
kar
more
hitro
odprè
,
zajedno
pa
tudi
že
zaloputne
.
Grozen
prizor
je
ugledal
zunaj
—
vse
namreč
je
bilo
že
v
ognji
.
Od
durij
hití
k
oknu
,
in
oj
ti
nesreča
—
zamreženo
je
,
križi
so
na
vse
straní
.
Veha
se
upìra
vánje
,
stresa
in
stresa
jih
,
pa
vse
zastonj
.
In
vender
ni
bilo
zastonj
.
Ljudí
je
s
tem
opozoril
na
grozno
nevarnost
,
v
kateri
je
bil
ravnokar
:
ali
zadušiti
se
ali
pa
živ
zgoreti
.
Prva
ga
je
ugledala
Selanova
Anica
in
na
ves
glas
zajokala
,
videč
,
kako
se
trudi
,
da
bi
se
rešil
.
«
Še
je
živ
!
»
vzklikne
prestrašeno
deklé
,
«
ali
kdo
ga
reši
iz
zaprte
sobe
?
»
Nihče
se
ne
oglasí
,
ker
se
vsak
trudi
,
kakó
bi
sosedne
hiše
obvaroval
požara
.
«
Za
Boga
svetega
,
»
kliče
Anica
,
«
ali
res
ni
nikogar
,
ki
bi
si
upal
rešiti
inženerja
?
Pristavite
mi
lestvico
k
oknu
in
dajte
mi
močno
sekiro
v
roke
,
jaz
sáma
razbijem
okrižje
!
Sekiro
in
lestvico
mi
prinesite
,
ali
nihče
ne
sliši
?
»
«
Kaj
boš
ti
,
revše
nezmožno
,
kjer
tíeló
odrasel
možák
ne
opravi
ničesar
,
ako
ni
posebno
trdnega
duhá
in
telesa
!
Jaz
vem
,
kakó
so
trdni
óni-le
križi
.
Nihče
bi
jim
ne
bil
kos
,
nego
Petelinov
Janez
iz
Podpeči
,
kateri
je
prej
tukaj
delal
in
vlačil
iz
hiš
na
vse
pretege
,
»
razlaga
star
Krakovec
in
še
pristavi
:
«
Glejte
že
,
je
jelo
leteti
raz
streho
!
»
«
Janez
,
Janez
,
kje
si
?
Sto
goldinarjev
ti
odštejem
še
danes
,
če
hočeš
,
le
njega
mi
reši
!
»
kliče
obupna
Anica
prijatelja
,
s
katerim
se
je
popóldne
takó
srdito
sprla
ravno
zaradi
—
njega
.
Janez
res
sliši
Anico
,
pusti
vse
delo
in
priteče
ves
potán
k
nji
.
Ko
ga
dekle
ugleda
,
ponovi
svojo
ponudbo
,
Janez
pa
pravi
:
«
Če
bi
bilo
še
mogoče
,
storil
bi
človeško
dolžnost
brez
denarja
,
ali
kakor
vidiš
,
že
letí
s
strehe
,
in
sedaj
križe
lómit
hoditi
,
bilo
bi
toliko
,
kakor
hiteti
v
smrt
.
Vsakogar
,
kdor
bi
si
sedaj
upal
tjakaj
gôri
,
pokopala
bi
streha
,
ali
pa
bi
ga
pobilo
goreče
tramovje
,
in
mesto
jednega
,
bi
imela
dva
mrliča
.
Ali
ti
je
to
takó
malo
?
Treba
je
počakati
,
da
se
streha
udere
,
potem
,
če
dotlej
ne
pregori
strop
,
ali
če
ga
ogenj
ne
posili
pri
durih
,
ki
jih
pa
tudi
že
od
vseh
krajev
oblizuje
plamen
,
utegnemo
ga
rešiti
,
prej
pa
nikakor
ne
.
»
«
Oh
,
že
vidim
,
da
ste
sáme
stare
babe
,
ne
pa
možje
,
kí
hlače
nosite
in
se
ponosno
ob
prša
bijete
,
kedar
ní
potreba
.
Daj
mi
lestvo
in
sekiro
,
jaz
ga
rešim
ali
pa
poginem
ž
njim
,
le
da
vas
osramotim
.
Brž
,
daj
mi
,
česar
potrebujem
.
»
«
Nič
ne
bodeš
!
»
zagrmí
Janez
,
in
oči
se
mu
grozno
zabliskajo
,
«
jaz
ga
pojdem
rešit
,
da
mi
ne
bodeš
očitala
,
da
te
je
kdaj
‚
stara
baba
‘
snubila
,
katero
si
s
košem
odpravila
.
Jaz
ga
rešim
,
če
ga
le
kdo
,
razven
Bogá
!
»
«
Ti
,
Janez
?
»
vzklikne
Anica
,
«
ne
,
Janez
,
ti
ne
!
»
Jela
se
je
bati
zá
Veho
,
da
bi
mu
Janez
morda
ne
bil
kàj
nakanil
.
«
Zakaj
ne
jaz
,
saj
si
me
še
malo
prej
sama
klicala
?
Ali
nisem
poštenjak
,
ali
sem
morda
cigan
?
»
vika
Janez
plametečih
očij
in
stiska
pestí
.
«
Ne
,
ne
,
Janez
,
poštenjak
si
od
nog
do
glave
,
»
izgovarja
se
Anica
in
mu
gleda
v
oči
.
«
Poglej
jih
,
nihče
nima
srca
,
nego
le
ti
,
in
le
ti
ga
utegneš
rešiti
.
Vidiš
,
Janez
,
tamkaj
je
lestva
,
sekiro
ima
pa
ondu-le
sosed
v
rokah
.
Híti
,
prosim
te
,
híti
,
vidiš
,
Vehe
že
ni
več
pri
oknu
!
»
«
Ne
hôdi
,
Janez
,
po
tebi
bode
,
»
svaré
sosedje
.
«
Čemu
pogubiti
dvoje
ljudij
,
ako
jednega
človeka
ni
mogoče
rešiti
.
»
«
Janez
hiti
,
vse
ti
dam
,
kar
hočeš
,
samó
reši
ga
.
Janez
,
vse
,
ali
si
slišal
,
za
ženo
me
dobiš
,
če
rešiš
inženerja
,
na
Boga
ti
prisegam
,
da
te
vzamem
,
toda
le
reši
ga
!
»
Anica
se
zgrudi
nezavestna
na
obrežje
Ljubljaničino
,
kjer
se
zopet
zavé
,
toda
trese
se
po
vsem
životu
.
Janez
je
vse
dobro
slišal
,
kar
mu
je
obetala
Anica
,
in
kakor
razdražen
lev
plane
po
najbližjo
lestvo
,
pristavi
jo
k
oknu
,
kjer
se
je
prej
Veha
trudil
s
križi
,
iztrga
najbližjemu
gledalcu
težko
sekiro
iz
rok
in
hití
kar
po
dva
klina
prestopajoč
kvišku
,
ko
od
strehe
že
leti
na
vseh
krajih
.
Gôri
dospevši
,
oklene
se
Janez
z
nogami
dobro
lestve
in
pričnè
s
sekirinimi
ušesi
takó
silno
tolči
po
trdnem
okrižji
,
da
se
že
pri
četrtem
udarcu
prevrne
v
sobo
.
Zdajci
izpustí
sekiro
na
tla
in
zleze
v
sobo
,
iz
katere
se
že
vali
gost
in
omamen
dim.
Pri
durih
najde
Veho
nezavestnega
na
tleh
.
Janez
ga
zadene
na
ráme
in
hití
skozi
okno
ž
njim
na
lestvo
in
odtod
na
tla
.
Nese
ga
na
pristan
ob
Ljubljanici
ter
ga
položí
pred
Anico
na
zeleno
trato
,
nató
pa
zopet
takoj
hiti
na
pogorišče
.
Anica
poklekne
poleg
nezavestnega
inženerja
na
travo
,
sklene
roke
in
vzklikne
:
«
Rešen
je
,
čast
Bogú
!
Rešen
je
,
ali
—
za
kako
céno
!
Vender
,
kaj
hočem
,
da
le
on
živí
,
kaj
jaz
!
Kaj
je
moja
sreča
proti
njega
življenju
!
Ali
,
kaj
poreče
,
kadar
zvé
,
za
kakšno
ceno
sem
ga
rešila
iz
ognja
—
?
»
Ogenj
so
v
tem
sčasoma
pogasili
,
in
Selan
videč
,
da
ni
nobene
nevarnosti
več
za
njegovo
hišo
,
dá
nezavestnega
Veho
prinesti
vánjo
,
kjer
mu
določi
v
nadstropji
sobo
z
dvema
oknoma
.
Drugo
jutro
pošlje
Anica
nemudoma
na
Zagorico
po
sestro
Polonico
,
naj
se
takoj
v
Ljubljano
odpravi
k
bratu
in
prevzame
postrežbo
pri
bolniku
.
Strah
in
izredna
soparica
,
iz
katere
se
je
izcimila
nezavest
,
položili
sta
mladega
inženerja
za
nekaj
tednov
na
bolniško
posteljo
,
kar
je
mestni
zdravnik
,
takoj
drugo
jutro
prerokoval
bolniku
.
Zategadelj
,
bržkone
pa
še
iz
katerega
važnejega
vzroka
,
poslala
je
Anica
po
Polonico
domóv
,
s
čimer
je
zajedno
zavezala
tudi
hudobne
jezike
.
Polonica
,
kmetsko
dekle
,
pride
v
Ljubljano
,
kjer
naj
bi
pri
bolnem
bratu
,
katerega
kuha
vročinska
bolezen
,
prevzela
postrežbo
,
kakeršna
se
spodobi
gospodski
izobraženemu
človeku
.
Saj
bi
bila
rada
,
vse
rada
,
ali
kaj
,
če
ne
zna
streči
gosposki
!
Na
veliko
srečo
jo
potolaži
v
tej
stvári
brat
Jurij
sam
,
rekoč
:
«
Polona
,
kakor
znaš
,
takó
pa
naredi
,
saj
smo
domači
,
in
meni
bode
vse
prav
.
»
Sevéda
se
je
Anica
veliko
trudila
,
da
bi
Polono
hitro
navadila
njenega
posla
,
kar
se
ji
je
tudi
popolnoma
posrečilo
,
kajti
Polona
je
bila
prav
tako
dobre
glave
in
zlata
vrednega
spomina
,
kakor
brat
Jurij
,
zató
so
ljudje
že
domá
govorili
:
«
Polonica
ima
Jurijevo
glavo
.
»
Predno
je
minilo
šest
tednov
,
bil
je
Jurij
že
na
nogah
,
Polonica
in
Anica
sta
se
pa
takó
spoprijaznili
,
da
bi
bila
šla
druga
za
drugo
v
ogenj
.
Kar
je
zvedela
jedna
,
povedala
je
drugi
,
in
ni
je
bilo
skrivnosti
med
njima
,
raz
ven
óne
,
da
je
bil
Jurij
Aničin
ženin
—
do
požara
.
Ker
je
požar
brez
Jurijeve
vednosti
te
vezi
popolnoma
uničil
po
Aničinih
mislili
,
molčala
je
i
ona
o
tem
in
—
trpela
.
Dà
,
grozno
trpela
,
temveč
,
ker
ji
je
očitala
vest
,
da
bi
bil
Janez
Jurija
morda
rešil
za
drugo
ceno
,
ko
bi
bila
ravnala
bolj
premišljeno
.
Presrčne
žalosti
zaradi
tega
čina
se
pa
nikakor
ni
mogla
iznebiti
.
Od
dné
do
dné
,
čim
krepkejši
je
prihajal
Jurij
,
tembolj
so
bledela
njena
lica
.
Polonica
jo
je
tu
pa
tam
povpraševala
,
kaj
ji
je
,
da
jo
morí
takšna
žalost
,
ali
Anica
ji
je
vedno
odgovarjala
:
«
Nepoštenega
ali
celó
sramotnega
prav
nič
,
pač
pa
nekaj
jako
hudega
,
bolestnega
,
o
čemer
bodeš
že
še
slišala
.
Oh
,
kakó
si
ti
srečna
,
draga
moja
!
»
vzdihne
nesrečna
Anica
in
pritisne
prijateljico
náse
.
Potem
pa
reče
hitro
,
kakor
bi
hotela
govoriti
o
drugih
stvaréh
:
«
Sicer
pa
,
veš
kaj
,
Polonica
,
saj
mi
ne
zameriš
,
ako
ti
povem
resnico
:
za
kmetsko
gospodinjo
bi
ti
ne
bila
kàj
prida
.
Ne
trdim
,
da
bi
bila
morda
preslaba
,
ali
ne
zadosti
razumna
,
temveč
tudi
meni
se
zdí
,
da
imaš
nekaj
res
gosposkega
na
sebi
,
kar
bi
ti
na
kmetih
le
skazo
delalo
,
toda
v
mestu
ti
utegne
še
na
hvalo
priti
.
Mislila
sem
že
,
da
bi
ne
bilo
napačno
,
ako
bi
se
učila
na
primer
kuhati
in
šivati
,
kar
je
vsaki
pošteni
gospodinji
v
mestu
neizogibno
potrebno
.
S
kuho
,
kakor
veš
,
opraviti
je
le
dopóldne
in
zvečer
in
še
tedaj
le
nekatere
ure
.
Če
ti
je
po
volji
in
je
brat
zadovoljen
,
lahko
ostaneš
pri
nas
z
bratom
vred
,
ne
da
bi
zahtevali
plačila
.
Zató
,
kar
bodeš
pomagala
pri
hiši
,
imela
bodeš
stanovanje
in
hrano
.
Dopóldne
in
zvečer
bodeš
pomagala
v
kuhinji
,
kjer
se
bodeš
učila
,
popóldne
pa
bodeva
skupaj
šivali
pletli
in
vezli
.
Ali
si
zadovoljna
?
»
«
Oh
,
kaj
bi
ne
bila
!
»
vzklikne
Polonica
,
«
saj
se
mi
izpolnijo
najskrivnejše
želje
!
Uganila
si
jih
,
kakor
da
sem
ti
jih
razodela
sama
.
Z
bratom
sva
že
pred
leti
o
tem
govorila
,
ko
je
dovršil
šole
;
vse
mi
je
obetal
,
sedaj
je
pa
menda
pozabil
na
vse
,
kali
.
»
«
Temu
se
nikar
ne
čudi
,
brat
je
tako
preobložen
,
da
dostikrat
ne
vé
,
česa
bi
se
prijel
.
Mislim
,
da
ne
bode
imel
ničesar
proti
temu
,
če
kàr
ostaneš
in
že
jutri
pričneš
svoj
posel
.
»
«
Kakor
ti
drago
,
vender
bi
nerada
ostala
brez
njegovega
dovoljenja
!
»
omeni
Polonica
.
«
Vse
to
prepusti
meni
,
»
pravi
Anica
,
in
pri
tem
je
tudi
ostalo
.
Na
Kresni
dan
popóldne
leta
1780.
je
sedela
Vehovčeva
Polonica
na
Selanovem
vrta
za
hišo
,
v
zeleni
z
gabrijem
obsajeni
lopi
in
šivala
.
Ravno
je
hotela
zložiti
in
spraviti
šivanje
,
kajti
solnce
je
bilo
že
blizu
zatonu
,
kar
ugleda
pred
sabo
med
uhodom
jako
dragega
prijatelja
,
hrvaškega
gozdarskega
uradnika
Nandeta
.
Rdečica
jo
oblije
do
ušes
in
ko
bi
on
ne
rekel
:
«
Srečne
očí
,
da
te
najdem
samo
,
»
izvestno
bi
za
sto
goldinarjev
ne
vedela
,
kaj
odgovoriti
.
«
Ali
si
kàr
sama
,
Polonica
»
vpraša
Nande
dalje
in
je
tudi
že
pri
nji
,
kjer
jo
ujame
za
desnico
,
katero
ji
krepko
stisne
.
«
Dolgo
,
dolgo
že
sem
želel
govoriti
pametno
besedo
s
teboj
na
samem
,
in
danes
se
mi
izpolni
ta
želja
.
Polonica
,
nekaj
časa
že
se
poznava
,
in
reči
ti
moram
,
da
te
imam
čimdalje
rajši
.
Glej
,
Polonica
,
ali
se
mi
hočeš
popolnoma
zaupati
ali
hočeš
biti
moja
žena
?
»
Polonica
je
rdeča
kakor
kri
,
ne
reče
pa
ničesar
.
Nande
ne
govorí
dalje
,
nego
ji
pogleda
s
oelo
dušo
v
očí
,
kjer
njemu
odseva
vse
,
kar
ji
je
govoril
ravnokar
.
Z
desnico
jo
objame
in
pritegne
náse
.
«
Za
vedno
moja
,
Polonica
?
»
vpraša
Nande
veselo
.
«
Za
vedno
!
»
dahne
ona
.
«
To
se
še
ne
vé
takó
dobro
,
»
mrmrá
v
pólmraku
za
uto
skriti
cigan
Janoš
,
ki
je
poslušal
ves
pogovor
.
Priklatil
se
je
bil
k
uti
proti
večeru
po
vrtéh
iz
tega
namena
,
da
bi
morda
pozvédel
,
kje
imajo
pri
Selanu
skrit
denar
,
kje
prekajeno
svinjino
,
kje
perilo
,
kajti
vseh
teh
stvárij
vedno
potrebujejo
cigani
.
Janoš
jih
je
hotel
poiskati
,
in
sicer
najprej
v
Selanovi
gostilni
,
ker
je
bila
zunaj
mesta
in
torej
ni
bil
v
toliki
nevarnosti
,
da
bi
ga
zasačili
kakor
v
mestu
.
«
Ljubše
bi
mi
bilo
sevéda
,
ko
bi
se
bila
ta
dva
rajši
menila
o
skritih
novcih
,
nego
o
zakladih
srca
.
Toda
tudi
osveta
je
neka
vredna
.
Zaradi
tega
kletega
škrijca
,
ki
je
ušel
volčjemu
žrelu
,
moral
sem
pobegniti
iz
tolikanj
priljubljenih
logov
sremskih
.
To
mu
moram
poplačati
takó
,
da
ga
bode
še
huje
bolelo
,
nego
če
bi
mu
bil
volk
ud
za
udom
trgal
z
živega
telesa
.
»
Rekši
se
cigan
izgubí
.
Drugo
jutro
je
videl
sosed
cigana
iz
Poloničine
sobe
skočiti
skozi
okno
.
Soba
ta
je
bila
pritlična
,
na
dvorišči
,
in
okno
ne
omreženo
.
Delavni
ljudje
,
katerim
je
pripadala
tudi
Polonica
,
vstajali
so
v
minulem
stoletji
,
kakor
dandanes
,
poleti
s
solncem
vred
.
Cigan
je
to
vedel
in
je
porabil
priliko
,
da
se
je
zjutraj
na
vse
zgodaj
zmuznil
v
sobo
in
le
dve
minuti
pomudil
ondu
.
Mhče
ga
ni
opazil
,
ko
je
lezel
v
sobo
,
sicer
bi
se
mu
bila
slaba
godila
.
Sosed
,
ki
ga
je
videl
,
kakó
je
skočil
skozi
okno
,
tekel
je
takoj
k
Selanu
pravit
,
ali
ker
v
sobi
niso
pogrešili
ničesar
,
zató
se
tudi
za
cigana
niso
brigali
dalje
.
Popóldne
se
pripodé
čez
bistriške
planine
od
Kamnika
dôli
sivi
težki
oblaki
,
po
katerih
čudno
vrši
.
Niti
četrt
ure
ne
traja
,
in
toča
se
vsuje
nad
Ljubljano
in
po
Ljubljanskem
polji
,
debela
kakor
dobri
lešniki
in
gosta
kakor
grah
,
kadar
ga
vejejo
na
podu
.
Vse
pobije
do
čistega
,
oklesti
drevje
in
po
nekod
tudi
omajè
;
zelenjadni
vrtovi
po
Krakovem
so
takó
razdejani
,
da
se
niti
ne
pozná
,
kaj
je
raslo
na
njih
.
Take
nevihte
niso
še
pomnili
,
zató
so
ji
pa
tudi
iskali
posebnega
vzroka
.
No
,
za
vzrok
niso
bili
pradedje
naši
nikdar
v
zadregi
in
tudi
tu
so
ga
imeli
kàj
hitro
pri
rokah
.
Copernice
so
napravile
točo
!
Te
vere
so
se
držali
predniki
naši
takó
zvesto
,
kakor
se
mi
dandanes
zvesto
oprijemljemo
nasprotnega
nauka
,
da
je
vera
na
copernice
prazna
vraža
.
Sploh
so
dajale
copernice
v
minulem
stoletji
razburjeni
domišljiji
neizobraženega
človeštva
silno
veliko
posla
.
Zató
pa
tudi
gorjé
copernici
,
t.
j.
gorjé
ženski
,
katero
so
sumničili
čarodejstva
in
jo
zaradi
tega
prijeli
!
Vsaka
je
bila
izgubljena
.
Naj
se
je
še
takó
sklicavala
na
svojo
nedolžnost
,
naj
jo
je
dokazovala
še
tolikanj
prepričevalno
,
na
natezalnici
je
venderle
govorila
vsaka
takó
,
kakor
so
želeli
nje
sodniki
in
grmada
ji
ni
odšla
.
Drugo
jutro
gré
cigan
Janoš
k
mestnemu
sindiku
Ludoviku
pl.
Radiču
,
kateremu
objavi
,
da
vé
v
Ljubljani
za
copernico
,
ki
je
napravila
včerajšnjo
točo
.
Na
svoje
oči
jo
je
videl
popóldne
,
ko
je
jahala
na
metli
po
oblakih
in
se
na
metli
zopet
skozi
dimnik
vrnila
domóv
.
Sindik
je
kar
ostrmèl
,
dasi
je
po
navadi
malo
verjel
ciganom
,
ta
objava
se
mu
nikakor
ni
zdela
nezmožna
.
Toča
je
bila
napravila
grozno
škodo
daleč
na
okolo
,
zakaj
bi
ne
bilo
copemice
v
obližji
?
Zató
nekako
slastno
popraša
cigana
:
«
Kam
se
je
vračala
izpod
oblakov
?
»
«
V
Selanov
dimnik
je
drknila
po
brezovi
metli
,
da
se
je
vse
kadilo
za
njo
.
»
«
Kaj
,
k
Selanu
?
Ni
mogoče
,
saj
ondu
vender
ni
starih
bab
?
»
čudi
se
sindik
Radič
.
«
Ljubček
moj
,
ta
je
bosa
!
Vraga
si
videl
,
ne
pa
copernice
.
Selanova
gostilna
mi
je
dobro
znana
,
Anica
tudi
;
vender
ne
trdiš
,
da
je
ona
copernica
?
»
«
Bog
ji
daj
zdravje
in
dolgo
življenje
,
ta
že
ne
.
Ali
ondu
v
hiši
je
še
drugo
deklè
,
iz
hribov
domá
,
prav
od
tam
,
kjer
je
največ
copernic
,
le-tá
uči
se
pri
Selanu
kuhati
in
šivati
,
in
to
sem
videl
.
Tudi
kvarte
so
mi
povedale
,
da
je
deklè
—
res
čarovnica
.
V
postelji
ima
skrit
cèptèc
,
svinjski
kóren
,
kresilno
gobo
in
šibo
od
brezove
metle
.
Primite
jo
in
prepričajte
se
o
tem
samí
,
kar
sem
Vam
povedal
.
Več
ne
vem
,
ali
menim
,
da
sem
Vam
tudi
vstregel
.
»
Nato
cigan
odide
.
Sindik
gré
s
strážním
načelnikom
in
jednim
redarjem
nemudoma
k
Selanu
,
kjer
odločno
zahteva
,
da
se
mu
pokaže
,
kje
spi
tisto
deklè
,
ki
je
prišla
iz
kribov
semkaj
.
Selanovi
se
s
Polonico
vred
grozno
prestrašijo
,
kajti
hišnih
preiskav
so
se
bali
tiste
čase
še
izdatno
bolj
,
nego
se
jih
bojé
pošteni
ljudjé
dandanes
.
Komisija
gré
naravnost
k
postelji
kjer
dvigne
plevnico
,
pod
katero
res
najdejo
vse
štiri
stvarí
,
kakor
jih
je
naštel
cigan
.
Ž
njimi
je
bilo
dokazano
,
da
je
Polonica
res
čarovnica
,
in
vzeli
so
jo
s
sabo
ter
odpeljali
na
Trančo
.
Kakó
je
prišla
Polona
na
Trančo
,
vedela
ni
povedati
nikomur
,
kajti
spotoma
že
na
stopnicah
so
jo
zapustile
moči
od
zgolj
strahú
,
da
jo
imajo
za
copernico
,
da
jo
izvestno
obsodijo
na
grmado
.
Nezavestno
so
jo
prinesli
biriči
v
ječo
,
katero
je
slabotno
razsvitljala
majhna
lina
,
zavarovana
z
okrižjem
.
Ondu
so
jo
položili
na
trdo
leseno
klop
,
zaprli
težke
železne
duri
za
njo
in
jo
prepustili
sami
sebi
in
—
božjemu
usmiljenju
.
Dolga
ura
je
že
potekla
od
dogodkov
,
ki
so
iz
poštenega
dekleta
kàr
hipoma
napravili
čarodejko
,
ko
se
Polona
vzbudí
iz
nezavesti
,
katera
jo
je
obšla
na
stopnicah
.
Kakor
iz
hudih
sanj
se
splaši
,
mane
si
oči
in
se
začudeno
ozira
.
Kar
vidi
,
to
je
pač
ne
more
osrčevati
,
kajti
obkoljajo
jo
zgolj
začrnele
stene
in
zatohel
vzduh
.
Razven
široke
klopí
,
kamor
so
jo
položili
biriči
,
ni
nobenega
pohištva
v
ječi
.
Poleg
klopí
v
kotu
stojí
kameniten
širok
čok
,
v
katerega
so
vkovane
težke
verige
s
sponami
za
roke
in
noge
.
Groza
jo
strese
,
ko
ugleda
te
nenavadne
stvarí
,
oberoč
se
prime
za
glavo
in
zaplaka
takó
žalostno
,
tolikanj
milo
,
da
bi
se
je
usmilil
kamen
:
«
O
moj
Bog
,
kje
sem
,
kaj
se
godi
z
mano
,
kaj
sem
zakrivila
,
Oče
nebeški
,
da
me
pokoriš
takó
silno
?
Ti
,
branitelj
in
čuvar
nedolžnosti
,
Tebi
se
izročam
.
Ti
me
ne
bodeš
zapustil
?
»
Dočim
je
nesrečna
žrtev
človeške
hudobnosti
prvo
noč
prebila
v
ječi
takó
,
da
se
ne
dá
popisati
,
pač
pa
čutiti
,
sostavljal
je
sindik
Radič
zatožbo
proti
Poloni
,
pisal
povabila
mestnim
sovetnikom
z
opazko
,
da
je
seja
tem
važnejša
,
ker
imajo
na
Tranči
ujeto
copernico
,
ki
je
napravila
včerajšnjo
grozno
hudo
uro
,
torej
naj
se
je
izvestno
jutri
dopóldne
udeležé
vsi
.
Res
se
zberó
vsi
mestni
očetje
v
sodni
dvorani
z
mestnim
sodnikom
na
čelu
.
Mestni
sodnik
Anton
Skrinar
zaséde
prvomestnikovo
mesto
.
Mož
je
danes
izredno
bled
in
s
tresočim
glasom
ukaže
biriču
,
naj
privêde
jetnico
.
Dva
sodna
hlapca
pritirata
nesrečno
Polono
v
dvorano
in
jo
posadita
na
zatožni
ali
takozvani
čarovničin
stol
,
ki
je
bolje
podoben
gajbi
za
teleta
ali
ščetinasto
žival
nego
stolu
za
ljudí
.
«
Kakó
ti
je
ime
?
»
vpraša
jo
mestni
sodnik
,
ki
je
v
navadnem
življenji
sicer
poznal
zalo
Polonico
,
toda
je
tukaj
ni
smel
poznati
za
ves
svet
ne
!
«
Polona
,
»
odgovorí
deklè
jokaje
.
«
Čegava
si
in
od
kod
?
»
nadaljuje
sodnik
.
«
Vehovčeva
iz
Zagorice
.
»
«
Katere
vere
?
»
«
Krščansko-katoliške
.
«
Kaj
so
tvoji
roditelji
?
»
Deklici
iz
nova
zarosé
očí
.
Domislila
se
je
ljubega
očeta
in
matere
,
ki
sta
oba
že
v
črni
zemlji
.
«
Poštení
kmetje
so
bili
na
Zagorici
pri
Moravčah
.
Čvetero
otrók
nas
je
bilo
,
in
vse
so
nas
vzredili
pošteno
.
»
«
Ali
veš
,
kaj
je
našla
včeraj
komisija
v
tvoji
postelji
?
Zgolj
pripomočke
za
čarodejstvo
!
Kje
si
jih
dobila
?
Zlasti
ceptec
je
jako
nevaren
pomoček
s
katerim
se
preslepí
človeško
srce
.
Kje
si
dobila
stvari
,
s
katerimi
si
provzročila
predvčerajšnjim
takó
grozno
točo
,
kakeršne
se
živa
duša
ne
spominja
v
Ljubljani
?
»
«
Za
Boga
svetega
,
jaz
da
bi
Vam
bila
napravila
točo
?
Jaz
preprosto
deklè
,
ki
niti
pisati
ne
znam
?
Bog
mi
je
priča
,
da
sem
nedolžna
!
»
«
Čemu
pa
rabiš
stvarí
,
katere
smo
našli
v
tvoji
postelji
?
»
vpraša
nató
sindik
.
«
Prav
takó
malo
sem
vedela
zánje
,
kakor
za
svojo
smrt
,
ali
za
to
,
da
pride
komisija
póme
in
me
proglasí
za
copernico
.
Verujte
mi
,
gospodje
,
če
bi
bila
res
čarodejka
in
s
hudobo
v
zvezi
,
izvestno
ne
bi
bila
čakala
,
da
me
primete
in
vlečete
na
Trančo
.
Ali
se
Vam
ne
zdi
to
zadosti
jasno
?
»
Mestni
očetje
se
spogledajo
,
ne
reče
pa
nobeden
nič
,
ker
se
bojé
drug
drugega
.
«
Čemu
si
torej
rabila
óne
stvari
?
«
izprašuje
sodnik
dalje
.
«
Vprašajte
tistega
,
ki
mi
jih
je
dejal
v
posteljo
,
védel
bode
že
,
čemu
se
rabi
taka
reč
,
ali
pa
vprašajte
tistega
,
ki
me
je
naznanil
za
čarodejko
,
kar
je
storil
bržkone
jeden
in
isti
človek
.
Čemú
,
to
vé
le
Bog
nebeški
.
»
«
Pisar
zapiši
,
da
zatoženka
zanikuje
vse
od
kraja
.
Dokazi
so
tukaj
,
kaj
hočemo
več
?
V
postelji
smo
dobili
čarodejske
pomočke
,
okolo
Ljubljane
pa
vpije
pobito
strneno
polje
po
osveti
v
nebesa
.
Predlagam
,
da
se
čarovnica
izročí
krvniku
,
kateri
naj
jo
najprej
zadavi
,
potem
šèle
sežgè
in
raztrosi
pepel
po
vetru
,
»
pravi
sindik
.
Polonico
izpreleti
smrten
strah
.
«
Umoriti
me
hočete
,
krivičniki
,
ne
da
bi
mi
dokazali
,
česar
ste
me
obdolžili
in
obsodili
!
Ali
verujete
na
vsemogočnega
Bogá
v
nebesih
?
Ali
se
ne
bojite
,
da
Vas
pobije
z
gromom
in
bliskom
zaradi
vnebovpijoče
krivice
,
ki
mi
jo
mislite
storiti
?
Zakaj
pa
me
hočete
umoriti
?
Kaj
sem
Vam
storila
žalega
?
»
Uboga
Polonica
je
tolikanj
zbegana
,
da
ne
pozná
niti
vsakdanjega
gosta
pri
Selanu
—
Skrinarja
med
sodniki
svojimi
.
Sodniki
se
zopet
spogledajo
,
jeden
izmed
surovih
biričev
pa
reče
:
«
Zató
,
ker
si
čarovnica
in
venderle
mlada
in
lepa
.
Če
bi
bila
stara
in
grda
,
morala
bi
živa
na
grmado
.
»
Na
to
surovo
šalo
Polona
ne
odgovorí
ničesar
,
temveč
le
z
velikimi
očmí
plaho
gleda
svoje
morilce
,
kakor
bi
hotela
reči
:
«
Ali
res
ni
med
vami
poštenjaka
,
ki
bi
se
usmilil
po
nedolžnem
preganjane
deklice
?
»
V
tem
trenutku
se
rije
mladenič
skozi
ljudi
,
ki
so
prišli
poslušat
,
stopi
oblastno
pred
sodnika
Skrinarja
in
pravi
z
mogočnim
in
odločnim
glasom
:
«
Jaz
ugovarjam
obsodbi
!
»
Vsak
izmed
navzočih
je
imel
pri
čarodejskih
obravnavah
pravico
,
kadar
se
mu
je
sodba
zdela
krivična
,
objaviti
svoj
ugovor
,
storil
pa
tega
ni
skoro
nihče
,
ker
ugovor
navadno
ni
koristil
,
pač
pa
se
je
dotičniku
pripetilo
prav
lahko
,
da
so
ga
samega
obdolžili
čarodejstva
,
češ
:
«
Ker
takó
dobro
veš
,
moraš
tudi
prizadet
biti
,
»
in
marsikdo
je
moral
takó
na
grmado
.
Izredno
pozornost
je
torej
vzbudil
ugovor
mladeniča
,
večini
povsem
neznanega
.
«
Čemu
se
le
mladi
tujec
poteza
zánjo
?
»
vprašujejo
poslušalci
radovedno
.
Če
bi
bili
pa
videli
hvaležni
in
srčnomili
pogled
,
katerega
je
prejel
tujec
iz
Poloninih
očij
za
to
junaštvo
svoje
,
razumeli
bi
bili
takoj
,
kaj
je
mladega
tujca
spravilo
na
nevarni
pot
.
Mestnemu
sodniku
pade
od
začudenja
že
spisana
razsodba
iz
rok
.
Vse
pričakuje
,
da
zapové
sodnik
zdajci
zgrabiti
nesrečnika
,
ki
se
mu
je
drznil
postaviti
po
robu
.
Vender
nič
tega
.
Mirno
in
skoro
očitaje
vpraša
:
«
Nande
,
kaj
hočeš
?
»
«
Ugovarjam
razsodbi
!
»
vzklikne
mladenič
še
jedenkrát
ter
zajedno
zgrabi
že
spisano
,
na
mizi
ležečo
razsodbo
,
pretrga
jo
na
pol
in
vrže
sodnikom
pred
noge
.
«
Pobijte
ga
!
»
zapové
sindik
Radič
navzočim
beričem
,
«
zakon
je
prelomil
,
ker
je
raztrgal
sodniško
razsodbo
:
vsak
ga
smé
,
kdor
ga
hoče
!
»
Mestni
sodnik
Anton
Skrinar
prebledí
,
ali
zavesti
ne
izgubí
.
Po
bliskovo
plane
med
biriče
,
ki
že
izdirajo
sablje
,
da
bi
posekali
Nandeta
,
in
zakliče
:
«
Stojte
!
»
«
Kaj
