Šteli
so
leto
1492.
Poslovila
se
je
nenavadno
snežena
zima
s
Cerkniške
kotline
.
Na
južnih
parobkih
so
privreli
studenci
izpod
skalovja
;
tresoč
se
v
mrzli
sapi
in
poskakujoč
so
se
vili
potočki
po
peščenih
tleh
in
mod
ožganim
zelenjem
,
ki
je
poredkoma
gledalo
izza
utrgane
skale
ali
izpod
široke
lise
zaledenelega
umazanega
snega
.
Grgotajoč
in
cmokajoč
so
se
izgubljali
potočki
po
kratkem
teku
v
livastem
vrtincu
zopet
pod
zemljo
.
Enolično
sivo
nebo
brez
jasnine
se
je
predlo
od
juga
proti
severu
,
od
vzhoda
proti
zahodu
med
vrhovi
gora
in
gričev
,
dvigajočimi
se
vsenaokrog
nad
kotlino
.
Sive
megle
so
se
vlekle
po
dolini
,
segale
kakor
z
dolgimi
,
čudno
se
zvijajočimi
prsti
v
medgorje
in
lizale
navkreber
ob
pobočju
Slivnice
,
ovijale
se
kakor
pajčolan
visokih
temnih
smrek
in
plavale
,
kakor
jata
razdraženih
čarovnic
proti
nepredornim
lesovom
na
Javorniku
.
Od
daleč
sem
je
prinašal
veter
s
seboj
zamolklo
umirajoče
donennje
cerkniških
zvonov
,
kojim
je
odgovarjal
visoki
,
nestrpno
se
tresoči
glas
od
Sv.
Elije
kraj
jezera
.
Sivo
je
bilo
vsenakrog
in
zatopljeno
v
mučno
,
obupno
molčanje
;
le
glas
zvonov
je
plaval
v
gore
,
kakor
bi
hotel
s
svoje
žalobno
pesmijo
povečati
vtisk
zapuščenosti
,
ki
je
odeval
vso
pokrajino
.
Naslonjen
ob
prepereli
nizki
zid
,
ki
je
obdajal
kapelico
pri
Sv.
Križu
,
se
je
oziral
mlad
kaplan
po
enolični
okolici
.
Nevesele
so
morale
biti
njegove
misli
,
oko
mu
je
gledalo
otožno
in
mračno
je
bilo
njegovo
čelo
,
če
mu
je
obvisel
pogled
na
razvalinah
Šteberškega
gradu
.
Na
nizkem
holmu
na
južnem
koncu
Cerkniškega
jezera
se
je
plazilo
zidovje
razdejane
graščine
do
vrha
.
Okrogli
stolpi
in
visoke
počrnele
stene
so
se
črtale
na
megleno
ozadje
,
vmes
pa
so
štrleli
poti
nebo
ogorki
tramov
in
zijala
v
svet
črna
prazna
okna
,
kakor
strme
oči
slepca
pred-se
brez
izraza
in
brez
občutka
.
»
Tako
ginevajo
rodovi
,
«
je
vzdihnil
globoko
in
se
pogladil
preko
visokega
čela
,
kakor
bi
hotel
pomiriti
blodne
misli
,
ki
so
mu
kalile
duševni
mir
.
»
Rodovi
ginevajo
,
in
drugi
se
vesele
ob
njih
poginu
.
Kje
ste
slavni
fvani
,
predniki
moji
?
Tam
—
vaš
grad
,
trden
je
bil
,
strah
požigajočemu
Turku
,
zavetje
tujcu
,
bran
domačinu
!
Kljuboval
je
sovražnikom
,
kakor
malokateri
,
in
zdaj
je
razvalina
!
Noč
ga
je
vzela
in
ogenj
in
meč
strašnega
Erazma
Predjamskoga
.
Nesrečno
sovraštvo
!
Umoril
mi
je
brata
,
uničil
rod
Šteberžanov
.
Še
jaz
naj
bi
bil
poginil
v
razvalinah
.
Brez
Jodu
bi
bil
izginil
.
Malo
let
mi
je
bilo
takrat
,
—
izginil
bi
bil
,
kakor
pena
na
vodi
,
par
trenutkov
bi
se
bilo
upiralo
mlado
življenje
plamenu
,
parkrat
bi
bila
vztrepetala
duša
v
grozi
in
končano
bi
bilo
to
življenje
.
Danes
bi
bilo
vse
pogrezneno
v
nič
,
nobenega
sledu
bi
ne
bilo
več
in
nobenega
trpljenja
.
Pozabljen
in
nerazumljen
,
z
zoperno
krinko
svetosti
na
obrazu
tlačanim
,
kakor
zadnji
kmet
svojim
gospodarjem
.
Miloščino
uživam
od
onih
,
ki
so
se
vsedli
v
posest
mojih
prednikov
!
«
Klonila
mu
je
glava
v
temnih
spominih
na
pretekle
dni
in
globoka
zareza
se
mu
je
začrtala
med
obrvi
.
Že
izza
trinajstega
stoletja
so
posedovali
Steberžani
grad
na
prilično
visokem
hribu
,
ležečem
ob
spodnjem
južnem
koncu
Cerkniškega
jezera
.
Visoka
in
ponosna
stavba
je
bila
to
,
utrjena
z
močnim
obzidjem
;
branili
so
jo
trdni
okrogli
stolpi
proti
sovražnim
navalom
in
v
zadnjih
časih
zlasti
proti
napadom
krvoločnih
Turkov
,
ki
so
morali
neštetokrat
pobrati
šila
in
kopita
izpod
nepremagljivega
zidovja
.
S
krvavimi
glavami
so
se
morali
umakniti
,
ki
so
prišli
z
upanjem
na
bogat
plen
ropat
in
požigat
v
Cerkniško
kotlino
.
Daleč
naokrog
je
slovela
Šteberška
graščina
po
svoji
gostoljubnosti
.
Potnik
,
ki
je
prišel
po
široki
dolini
in
je
bil
namenjen
v
temne
gozdove
proti
Snežniku
,
se
je
ustavil
redno
pri
gostoljubnih
Šteberžanih
,
da
si
osveži
moči
in
zaprosi
varnega
spremstva
,
ki
mu
ga
dobri
gospodarji
nikdar
niso
odklonili
.
Bili
so
gozdovi
,
ki
so
se
širili
proti
jugu
,
divji
in
nedostopni
in
polni
divjih
zveri
.
Zdaj
si
slišal
,
da
so
napadli
volkovi
samotnega
popotnega
človeka
,
zdaj
zopet
se
je
raznesel
glas
,
da
je
ugrabil
medved
ubogemu
kmetu
najboljšo
živino
,
risi
so
zalezovali
svoj
plen
in
tolovaji
so
prežali
po
soteskah
na
popotnika
.
Najhujše
od
vseh
pa
so
bilo
tolpe
Turkov
,
ki
so
v
zadnjih
letih
blodile
po
tej
goščavi
.
Gorje
mu
,
ki
so
ga
srečale
nepripravljenega
ali
slabo
oboroženega
!
Za
Ivane
so
bili
krščeni
malone
vsi
Šteberžani
,
—
stara
navada
v
rodbini
,
da
so
dobivali
sinovi
ime
po
svojih
obetih
.
—
in
vsi
so
bili
dobri
in
skrbni
gospodarji
.
Vsa
okolica
jih
je
čislala
,
vse
rodbine
v
sosednjih
gradovih
so
jim
bile
naklonjene
v
srčnem
prijateljstvu
in
kmetje
so
se
ozirali
z
zaupanjem
na
nje
,
zavedajoč
se
,
da
nimajo
v
njih
brezobzirnih
gospodarjev
,
ki
hočejo
bogateti
ob
njih
žuljih
,
marveč
jim
smejo
zaupati
tudi
v
časih
stiske
.
Kar
so
si
jemali
drugi
graščaki
s
silo
in
s
trdimi
besedami
od
kmeta
,
dobivali
so
Šteberžani
od
njega
brez
ugovora
in
rade
volje
.
Dela
,
ki
je
je
opravljal
kmet
Šteberške
graščine
za
svojega
gospodarja
navadno
ob
torkih
in
sredah
vsakega
tedna
,
ni
občutil
kot
robote
,
saj
jo
živel
v
zavesti
,
da
je
to
delo
tudi
njemu
v
blagor
in
da
deli
gospodar
z
njim
,
kar
je
bilo
za
njega
in
njegovo
rodbino
odveč
.
Lahko
bi
se
bili
povzpeli
Šteberžani
do
znatnega
bogastva
in
velike
moči
,
toda
njih
dobrosrčnost
in
gostoljubnost
je
dala
premoženju
le
počasi
rast
.
Živeli
pa
so
Šteberžani
z
vsemi
sosedi
v
naj
prisrčnejšem
prijateljstvu
,
samo
eden
je
bil
,
ki
je
nosil
kruto
sovraštvo
do
njih
v
svojem
srcu
.
To
je
bil
znani
Erazem
Predjamski
.
Dvakrat
že
so
bili
našli
Šteberžani
pred
grajskimi
vrati
na
visokem
kolu
pribito
rokavico
strašnega
Erazma
.
Bil
je
to
znak
,
da
kliče
prebivalce
gradu
na
boj
.
Po
tri
dni
jim
je
dal
dvakrat
časa
,
da
so
se
Šteberžani
pripravili
na
oblegovanje
in
borbo
.
In
Šteberžani
so
dobro
izrabili
te
dni
.
Žitnice
in
kleti
,
itak
vedno
dobro
preskrbljene
,
so
napolnili
in
segnali
na
dvorišča
živino
.
Zazidali
so
vhode
z
mogočnimi
skalami
,
ki
so
bile
vedno
pripravljene
za
slučaj
sovražnega
napada
.
Na
obzidju
in
po
grajskih
oknih
so
razpostavili
težke
puške-ključnice
,
za
obzidjem
pa
so
hodile
dan
in
noč
straže
v
jeklenih
oklepih
s
težkimi
železnimi
čeladami
na
glavah
.
Opirali
so
se
na
dolge
sulice
in
pajže
,
velike
benecanske
ščite
.
—
Dvakrat
so
odbili
Šteberžani
napade
strašnega
sovražnika
in
že
so
upali
,
da
Erazem
Predjamski
ne
pride
več
pod
obzidje
Šteberškega
gradu
.
Brez
odpora
je
prihrumel
Erazem
s
svojimi
hrabrimi
konjeniki
skozi
glavna
vrata
na
notranje
grajsko
dvorišče
;
vratarja
,
ki
se
je
bil
postavil
nepoklicanim
gostom
v
bran
,
so
pohodila
konjska
kopita
.
Kmetje
iz
vasi
pod
Šteberkom
,
ki
so
imeli
ta
dan
opravka
v
graščini
,
so
se
poskrili
po
hlevih
in
kleteh
.
Dekle
so
begale
prestrašene
po
širokih
hodnikih
,
Erazem
pa
se
ni
zmenil
za
nje
.
Iskal
jo
svojega
sovražnika
Ivana
Steberškega
,
da
obračuni
z
njim
.
Razjahal
je
konja
in
za
njim
so
poskakali
raz
konje
njegovi
spremljevalci
,
da
so
zažvenketali
težki
oklepi
na
njih
života
.
Vzplamenele
so
baklje
—
smolnice
in
zaiskrile
so
se
težke
viteške
sablje
.
Udrli
so
jo
v
grad
in
po
širokih
kamnitih
stopnicah
navzgor
v
prvo
nadstropje
.
Tu
jih
je
čakal
Štebržan
z
majhnim
krdelom
svojih
bojevnikov
.
Vsi
so
bili
le
za
silo
oboroženi
in
zavarovani
proti
težkim
udarcem
nasprotniških
sabelj
—
plamenic
.
Vnel
se
je
ljut
boj
.
Erazem
je
naskakoval
hrabrie
borilce
,
kakor
besen
,
a
Šteberžan
in
njegovi
zvesti
bojevniki
so
se
branili
z
obupnim
junaštvom
,
dobro
vedoč
,
da
morajo
ali
poginiti
,
ali
pa
prepoditi
sovražnika
.
Malo
jih
je
bilo
,
vsi
so
morali
vztrajati
vedno
v
boju
,
med
tem
,
ko
so
se
Erazmovi
borilci
menjavali
.
Samo
Erazem
ni
poznal
utrujenosti
;
vedno
v
prvi
vrsti
je
naskakoval
hrabrega
Ivana
.
Zdaj
je
padel
na
strani
Štebržana
prvi
borilec
,
drugi
je
krvavel
na
stegnu
in
onemogel
vsled
izgubo
krvi
odbijal
nestrpno
napadajočega
sovražnika
.
Umakniti
so
se
morali
Šteberški
borilci
na
ožje
stopnice
,
ki
so
vodile
v
drugo
nadstropje
.
Le
po
dva
in
dva
sta
si
mogla
stati
nasproti
,
a
Šteboržanom
so
pohajalo
moči
.
Stopnico
za
stopnico
so
se
umikali
,
drug
za
drugim
je
podlegel
krutim
udarcem
Erazmovih
borilcev
.
Zadnji
sobojevnik
Ivana
Štoberškega
se
je
zgrudil
.
Tedaj
se
je
umaknil
Ivan
v
podstrešje
.
Vedel
je
,
da
se
ne
more
rešiti
več
,
a
upal
je
,
da
se
umakne
svojim
napadalcem
čez
visoko
speljane
deske
,
kamor
mu
sovražnik
ni
mogel
slediti
v
svojih
težkih
oklepih
.
Preveč
je
zaupal
starim
strohnelim
deskam
.
Komaj
je
stopil
na
prvo
,
se
jo
prelomila
in
Ivan
Šteberški
je
padel
izpod
podstrešja
med
gradom
in
visokim
okroglim
stolpom
v
globino
,
kjer
je
obležal
z
razbito
črepinjo
.
Tak
je
bil
konec
Ivana
Šteberškega
,
brata
našega
kaplana
,
ki
so
ga
klicali
,
kakor
njegovega
brata
,
za
Ivana
.
Trinajst
let
je
bilo
tedaj
bratu
nesrečnega
Ivana
Šteberškega
.
Bil
je
takrat
,
ko
se
je
zrušila
težka
streha
Šteberškega
gradu
kraj
Cerkniškega
jezera
na
pogorišče
,
v
Ljubljani
pri
ugledni
rodbini
Mandlovi
,
kjer
se
je
učil
za
duhovnika
.
Že
doma
na
Šteberku
,
ko
je
živel
še
njegov
oče
,
so
ga
bili
določili
za
duhovski
stan
.
Starejši
naj
prevzame
graščino
in
premoženje
,
mlajši
pa
naj
proslavi
ime
rodbine
s
svojo
učenostjo
in
svetostjo
,
tako
je
bilo
načelo
v
vseh
viteških
družinah
.
Preskrbeli
so
mlajšemu
potomcu
učitelja
,
kakršnih
je
bilo
na
Kranjskem
dovolj
.
Potovali
so
od
kraja
do
kraja
,
ustavljali
se
po
graščinah
in
podučevali
sinove
graščakov
v
začetnih
znanostih
.
Toda
ti
popotni
učitelji
niso
nikakor
zadostovali
ukaželjnemu
mlademu
Steberžanu
,
zadostovali
pa
tudi
niso
za
pripravo
k
poklicu
,
za
katerega
je
bil
določen
.
Zato
so
ga
dali
starši
v
Ljubljano
,
kjer
je
bil
od
leta
1461.
sam
sedež
ljubljanskega
škofa
Žige
Lambergerja
.
Pri
Mandlovih
,
nasproti
stolni
cerkvi
ob
vznožju
Grada
je
živel
tedaj
trinajstletni
Ivan
in
hodil
h
kanonikom
učit
se
verskih
resnic
,
latinskega
jezika
in
vsega
,
kar
jo
bilo
treba
za
duhovniški
poklic
.
Ko
je
prinesel
mestni
pisar
in
dobri
prijatelj
Mandlovih
,
Poš
,
z
rotovža
na
Starem
trgu
novico
,
da
je
zažgal
grozni
Erazem
Steberško
graščino
in
da
je
brat
mladega
Ivana
ubit
,
prijelo
je
mladega
siroto
tako
domotožje
,
da
je
prejokal
cele
noči
v
svoji
sobici
in
preklečal
s
solzami
politih
lic
cele
dneve
pred
glavnim
oltarjem
v
Avguštinski
cerkvi
onstran
Ljubljanice
,
nasproti
Špitalskim
vratom
.
Kadar
se
je
potem
oglasil
iz
stolpa
na
Gradu
zvon
,
znamenje
,
da
se
zapro
mestna
vrata
,
kar
se
je
zgodilo
od
sv.
Jurja
pa
do
sv.
Mihela
ob
devetih
zvečer
,
tedaj
je
prišel
redno
mlad
avguštinec
in
poklepal
nesrečnega
Ivana
po
ramenih
:
»
Surgev
brat
v
Kristu
,
devet
je
,
doma
te
čakajo
!
«
»
Doma
?
«
se
je
začudil
mali
Ivan
in
pogledal
brata
avgustinca
s
svojimi
velikimi
,
črnimi
in
plašnimi
očmi
.
—
»
Doma
?
«
je
vzdihnil
,
—
»
saj
jaz
nimam
doma
,
«
in
solze
so
mu
polile
lica
.
Vstal
je
,
a
noge
ga
niso
nesle
,
bile
so
trde
in
otrple
vsled
dolgega
klečanja
.
Zgrudil
se
je
pred
velikim
oltarjem
.
Tedaj
si
ga
je
naložil
mladi
avguštinec
na
roki
in
ga
ponesel
Mandlovim
na
dom
.
Vsa
v
solzah
ga
je
sprejela
gospa
Mandlova
:
»
Velik
svetnik
bo
še
naš
mali
Ivan
!
«
je
vzklikala
,
ko
mu
je
pripravljala
skromno
večerjo
,
gospod
Mandelj
pa
je
vzel
čepico
in
palico
in
odšel
za
Ljubljanico
k
prijatelju
Paplerju
,
ki
je
bil
tedaj
mestni
sodnik
.
»
Zopet
ga
dela
za
svetnika
moja
stara
tega
Šteberškega
fanta
,
«
je
potožil
stari
Mandelj
mestnemu
sodniku
.
»
Kaj
hočeš
,
potrpeti
moramo
vsi
,
«
ga
je
tolažil
prijatelj
Papler
.
»
Taki
otroci
naj
so
ob
zapiranju
mestnih
vrat
doma
v
postelji
,
ne
razumem
avguštincev
,
da
ga
ne
spode
ob
pravem
Času
iz
cerkve
!
«
se
je
jezil
Mandelj
.
»
Božji
hram
je
vsakemu
odprt
,
nikogar
ne
smemo
goniti
iz
njega
.
»
Dajte
,
da
pridejo
mali
k
meni
,
«
je
rekel
naš
odrešenik
,
ne
godrnjaj
,
dragi
moj
prijatelj
,
če
sili
mladega
siroto
srce
,
potožiti
se
svojemu
bogu
.
Ničesar
ne
veš
.
Čemu
je
bog
določil
tvojega
varovanca
.
Svoje
srčno
veselje
boš
še
doživel
z
njim
!
«
In
meniti
sta
se
začela
o
dnevnih
novicah
.
Na
Dolenjskem
so
se
bili
zopet
pokazali
Turki
,
a
malo
jih
je
bilo
,
in
graščaki
so
jih
zapodili
nazaj
.
Govor
je
nanesel
tudi
na
bisterške
kartuzijane
,
ki
so
zopet
prevzeli
Šteberško
graščino
.
Šteberško
graščino
so
bili
namreč
dobili
Štoberžani
pred
dvema
stoletjema
od
bisterških
kartuzijanov
proti
malim
služnostim
v
mito
in
zdaj
,
ko
je
bil
Ivan
starejši
mrtev
,
so
jo
kot
izpraznjeno
zopet
zasedli
,
ne
oziraje
se
na
to
,
da
je
živel
še
en
potomec
Šteberžanov
,
Ivan
mlajši
.
Pravico
sezidati
si
zopet
graščino
na
nekdanjih
šteberških
tleh
,
so
oddali
kartuzijani
rodbini
Elab
,
a
jim
naložili
poleg
drugih
služnosti
tudi
dolžnost
,
da
skrbe
za
Ivana
Šteberžana
mlajšega
,
dokler
ne
dovrši
svojih
študij
in
ga
ne
posvete
v
duhovnika
.
Namenili
so
kartuzijani
potem
mlademu
Šteberžanu
kaplanijo
v
filijalni
cerkvi
pri
Sv.
Križu
ob
Cerkniškem
jezeru
s
sedežem
v
nanovo
zgrajeni
graščini
,
ki
jo
sezidajo
gospodje
Elah
.
Zato
pa
je
moral
podpisati
Mandelj
kot
varuh
osirotelega
Ivana
Šteberžana
,
ker
ta
ni
imel
nobenih
sorodnikov
,
kartuzijanom
pismo
,
s
katerim
se
odreka
v
njegovem
imenu
vsem
pravicam
do
nekdanjih
Šteberškib
posestev
.
Težko
je
bilo
pripraviti
trezno
preudarjajočega
Mandlja
do
tega
pisma
,
končno
pa
ga
je
vedel
pregovoriti
njegov
prijatelj
Papler
.
Brezupno
bi
bilo
namreč
upirati
se
zahtevam
kartuzijanov
,
ker
so
imeli
mogočno
zaslombo
pri
škofu
Lambergarju
v
vicedomski
hiši
in
pri
deželnem
glavarju
,
zaslužnem
grofu
Auerspergu
in
deželnem
sodniku
Ivanu
Galu
.
Tako
so
sklepali
v
njegovi
zorni
mladosti
tuji
ljudje
o
usodi
njegovega
življenja
,
in
ostalo
je
tako
,
kakor
so
sklenili
drugi
,
tudi
ko
je
odraščal
.
Brez
prave
ljubezni
pri
starih
Mandljevih
,
ki
so
samevali
v
svoji
hiši
nasproti
stolni
cerkvi
,
je
preživel
Ivan
svojo
mladost
,
ona
leta
,
v
katerih
je
mlado
srce
najbolj
dovzetno
za
gorka
čustva
.
Ko
ga
je
zbudilo
zjutraj
zvonenje
velikega
zvona
v
edinem
stolpu
šenklavše
cerkve
,
zagledalo
se
je
njegovo
oko
najprej
na
široko
streho
stolne
cerkve
in
na
zidovje
,
ki
je
obdajalo
to
iz
dveh
neenakih
delov
sestavljeno
stavbo
.
Nizek
zid
,
ki
bi
ne
bil
nikdar
zadržal
sovražnega
napada
,
je
zakrival
Ljubljanico
,
onstran
reke
pa
se
je
razprostirala
nalahno
se
dvigajoča
ravnina
.
Kar
je
bilo
sveta
na
obrežju
Ljubljanice
,
je
bil
posajen
in
zaraščen
in
majhne
hišice
so
se
svetlikale
med
zelenjem
.
Za
tem
pasom
pa
se
je
razširjala
pusta
široka
ravnina
,
polna
dračja
in
vresja
,
neobdelana
in
neobljudena
.
Vstajal
je
s
težkim
srcem
k
enoličnemu
neizpremenljivemu
delu
,
ki
je
puščalo
nedotaknjene
vse
strune
njegove
duše
.
Edino
njegovo
veselje
je
bilo
,
če
je
mogel
poleteti
iz
Ljubljane
skozi
Pisana
vrata
za
cerkvijo
sv.
Jakoba
na
široko
ravnino
pod
Golovcem
.
Zagledal
se
je
tedaj
proti
jugu
,
kjer
mu
je
zakrival
visoki
Krim
s
svojim
širokim
hrbtom
pogled
proti
njegovemu
domu
in
sanjal
je
o
lepih
dneh
,
ki
so
za
njega
izginili
za
vodno
.
Otožnost
,
ki
mu
je
polnila
srce
,
si
je
dala
duška
v
takih
trenotkih
v
vročih
solzah
po
izgubljenem
domu
.
Sam
je
stal
na
svetu
,
vsa
njegova
okolica
se
je
brigala
za
njega
le
toliko
,
kolikor
je
upala
imeti
dobička
od
njega
.
Mandljevi
,
gotovo
dobri
in
za
njegov
blagor
skrbeči
ljudje
,
so
videli
v
njem
le
pripomoček
,
da
si
pridobe
hvalo
pri
bogaboječih
ljudeh
.
Bili
so
dobri
ljudje
,
a
brez
razumevanja
mlade
duše
.
Ni
jim
bilo
dano
videti
v
njegovo
ljubezni
žejno
srce
,
videli
so
v
njeni
le
prihodnjega
duhovnika
,
in
zato
so
mu
ostali
tuji
kljub
temu
,
da
si
je
moral
pripoznati
sam
,
da
store
za
boro
plačo
,
ki
jo
dobivajo
od
gospodov
Elah
s
posredovanjem
bisterških
kartuzijanov
,
več
,
kakor
je
bila
njih
dolžnost
.
Zvečer
,
kadar
se
je
vrnil
od
takih
izprehodov
,
se
je
napotil
navadno
s
sklonjeno
glavo
in
mračnim
čelom
naravnost
v
svojo
sobico
,
padel
pred
svojo
posteljo
na
kolena
in
ihteč
zagrebel
svoja
lica
v
trdo
slamnico
.
Mandljeva
pa
je
občudovala
proti
stari
dekli
njegovo
svetost
,
da
ga
teže
tako
zelo
grehi
pokvarjenega
sveta
.
»
Velik
gospod
bodo
še
!
«
je
pritrjevala
tedaj
dekla
,
ki
je
pestovala
svoje
dni
zdaj
že
priletno
Mandljevo
.
S
smrtjo
Žige
Lambergarja
je
izgubil
Ivan
dobrohotnega
pokrovitelja
in
očetovsko
skrbnega
svetovalca
.
In
ko
so
položili
prvega
ljubljanskega
škofa
sredi
junija
v
letu
1488.
v
stolni
cerkvi
sv.
Nikolaja
k
večnemu
počitku
,
je
žaloval
Ivan
po
svojem
dobrotniku
,
kakor
žaluje
otrok
po
svojem
očetu
.
Izgubil
je
z
njim
edinega
človeka
,
ki
mu
je
mogel
potožiti
gorje
svoje
duše
.
Jeseni
tega
leta
je
dobil
tedaj
devetnajstletni
Ivan
Šteberški
filijalno
cerkev
pri
Sv.
Križu
nad
Šteberkom
pod
pogojem
,
da
doseže
do
dovršenega
enoindvajsetega
leta
mašniško
posvečenje
.
Obenem
ga
je
dodelil
tedanji
vikar
,
ki
je
opravljal
posle
po
umrlem
ljubljanskem
škofu
,
župniku
pri
Sv.
Petru
na
polju
zunaj
mestnega
obzidja
kot
dijakona
.
Pod
starim
čemernim
in
vedno
zlovoljnim
župnikom
je
izpolnil
Ivan
pogoje
,
ki
so
mu
bili
stavljeni
.
Pomagali
so
mu
pri
tem
tudi
bisterški
kartuzijani
s
tem
,
da
so
mu
izposlovali
izpregled
njegove
prenedozorele
mladosti
.
Še
celo
leto
potem
je
ostal
pri
Sv.
Petra
in
hodil
mesto
nadležnega
župnika
po
vseh
številnih
filijalnih
cerkvah
,
kamor
se
priletnemu
župniku
ni
ljubilo
.
Opravljal
pa
je
poleg
vseh
teh
neštetih
potov
tudi
malone
vse
posle
,
ki
bi
jih
bil
imel
opravljati
stari
župnik
.
Trnjava
je
bila
pot
mladega
Ivana
,
ko
je
vstopil
v
življenje
.
Malo
priznanja
je
žel
za
svoje
delo
in
iz
srca
se
je
razveselil
poziva
,
ki
mu
je
velel
zapustiti
župnišče
pri
Sv.
Petru
in
ga
klical
na
novi
Šteberški
grad
.
Preglasnili
so
zvonovi
v
cerkniški
cerkvi
,
kakor
vzdih
so
splavali
zadnji
tresoči
se
zvoki
čez
Široko
jezersko
plah
.
Od
Sv.
Elije
sem
pa
je
vsiljivo
,
nestrpno
žgolelo
pod
sivo
nebo
.
Vzdramil
se
je
mladi
duhoven
iz
svojih
sanj
.
Še
en
otožen
pogled
na
žalostne
razvaline
gradu
svojih
očetov
in
stopil
je
skozi
nizka
vrata
v
kapelico
.
To
tedaj
je
bil
kraj
njegove
poslatve
,
temu
je
žrtvoval
vse
svoje
življenje
!
Skozi
edino
okno
nad
edinim
oltarjem
nasproti
vhodu
je
gledalo
sivo
nebo
na
sive
neokrašene
stene
.
Skoro
tema
je
vladala
po
kapelici
.
Stopil
je
pred
oltar
,
ki
je
ves
prašen
sameval
pod
oknom
.
Iz
napol
otesanega
kraškega
kamenja
sezidan
je
bil
podoben
bolj
ognjišču
.
Na
steni
nad
njim
in
pod
oknom
pa
je
viselo
rjavo
pobarvano
raspelo
z
odrešenikom
,
ki
mu
je
neiprosni
čas
vzel
že
vso
barvo
,
s
katero
ga
je
poslikala
neokretna
roka
.
V
kotu
ob
desni
strani
oltarja
pa
je
ležalo
nekaj
zvito
.
Na
prvi
pogled
je
spoznal
Ivan
,
da
je
človek
.
Pogledal
je
natančneje
in
pristopil
.
Bilo
je
mlado
dekle
,
kmečko
je
bilo
oblečeno
v
ohlapno
domače
nebeljeno
platno
.
Z
glave
ji
je
zdrknila
široka
in
dolga
ruta
na
tla
in
napol
razpleteni
črni
lasje
so
ji
valovili
črez
čelo
.
Spala
je
.
Mladi
nežni
obraz
,
nahahnen
z
lahno
rdečico
,
je
počival
na
trdem
kamenju
,
ustnice
so
ji
drgetale
v
mrazu
in
včasih
je
streslo
ihte
nje
vse
njeno
mlado
telo
.
Tedaj
se
ji
je
spačil
obraz
kakor
na
jok
in
roka
je
segla
krčevito
proti
srcu
.
Zatopljen
v
ta
pogled
je
stal
Ivan
pred
njo
.
Vse
mogoče
misli
so
mu
rojile
po
glavi
,
kako
je
prišla
neznanka
v
to
zapuščeno
kapelico
.
Zasmilila
se
mn
je
,
ko
jo
je
videl
ležati
pred
seboj
na
mrzlih
kamenitih
tleh
.
Ali
jo
hoče
zbuditi
,
ali
ji
naj
ne
krati
od
počitka
,
ki
si
ga
je
prišla
morda
iskat
pod
oltar
?
Težke
so
morale
biti
sanje
,
ki
so
ji
razburjale
dušo
.
Zdaj
se
jo
vzpela
napol
na
svojem
ležišču
.
»
Ne
,
ne
tega
!
«
je
zakričala
vsa
obupana
in
se
zgradila
vznak
pred
njegove
noge
.
Tedaj
se
je
sklonil
Ivan
do
nje
,
pogladil
ji
je
kuštrave
lase
s
čela
in
prijel
jo
je
za
roko
.
Preplašeno
,
z
groznim
strahom
v
očeh
,
je
skočilo
dekle
pokonci
.
Kakor
brez
uma
je
hotela
mimo
mladega
duhovna
proti
izhodu
.
Ivan
pa
jo
je
držal
krepko
za
desnico
.
Zamahnila
je
z
levo
proti
njegovi
roki
in
blazen
gstrah
se
je
risal
v
globokih
potezah
na
njenem
licu
.
Njene
temne
oči
so
begale
od
Ivana
pa
do
oltarja
in
zopet
nazaj
k
njemu
.
Za
del
trenutka
so
se
ustavile
na
oknu
in
na
razpelu
.
»
Pomagaj
rešenik
!
Pomagaj
ti
tu
gori
na
razpelu
!
«
in
padla
je
na
kolena
pred
Ivanom
.
»
Pusti
me
!
«
je
kričala
s
sovražnim
,
hripavim
glasom
in
mu
zasadila
zobe
v
roko
,
ki
je
držala
njeno
.
Ko
jo
začutil
Ivan
bolečine
na
svoji
roki
,
nagnil
ji
je
s
prosto
roko
glavo
nazaj
.
»
Bodi
pametna
!
Kaj
se
bojiš
mene
,
božjega
služabnika
?
«
jo
je
nagovoril
.
Zdrznila
se
je
pri
teh
Ivanovih
besedah
,
plašno
so
mu
pogledale
njene
oči
v
obraz
in
ihteče
se
je
sklonila
,
da
poljubi
roko
,
v
katero
je
zasadila
,
vsa
blazna
strahu
svoje
zobe
.
»
Krvaviš
!
«
ga
je
opomnila
,
ko
je
videla
,
kako
mu
teče
kri
raz
roko
,
kako
ti
morem
to
popraviti
!
«
in
njene
solze
so
mu
škropile
rano
in
se
zlivale
s
krvjo
.
»
Kaj
do
tega
!
«
jo
je
zavrnil
Ivan
.
»
Rana
sa
zaceli
,
tvoje
srce
pa
krvavi
mnogo
huje
.
Da
bi
mogla
izprati
ta
kri
tvoje
srčne
muke
,
z
veseljem
bi
jo
žrtvoval
!
«
»
Ti
veš
?
«
ga
je
plaho
vprašala
ona
.
»
Vem
,
«
je
odgovori
Ivan
in
ji
pogladil
z
nekrvavo
levico
lase
,
»
vem
da
te
muči
nekai
strašnega
,
kaj
pa
je
to
,
mi
poveš
sama
.
Duhoven
sem
,
in
vajen
,
da
obdržim
skrivnosti
v
svojem
srcu
,
ki
mi
jih
razkrijejo
ljudje
.
Tu
sem
me
je
poslala
božja
roka
najbrže
ob
pravem
času
,
da
ti
rešim
zaupanje
v
boga
,
ki
si
je
že
skoro
izgubila
.
«
V
glasnem
joku
je
klečala
pred
njim
in
njeno
ihtenje
je
odmevalo
iz
vseh
kotov
male
kapelice
.
Ivan
pa
je
nadaljeval
:
»
Božja
previdnost
me
je
pripeljala
sem
k
tebi
,
da
ti
rešim
dušo
,
ti
pa
se
ne
smeš
ustavljati
volji
svojega
stvarnika
.
Glej
,
s
prstom
je
pokazal
na
tebe
in
prišel
sem
.
Vedel
nisem
po
kaj
hodim
,
zdaj
pa
mi
je
jasno
,
kaj
je
hotel
gospod
od
mene
,
ko
mi
ni
dalo
miru
na
Šteberškem
gradu
.
«
»
Ti
si
iz
Šteberškega
gradu
?
«
je
obrnila
do
njega
,
in
usahnile
ao
ji
kakor
na
mah
solze
.
»
Ti
si
Ivan
,
ti
si
,
ki
ga
pričakujemo
?
«
»
Da
,
jaz
sem
Ivan
Šteberški
,
ne
graščak
,
ne
posestnik
,
služabnik
Ivan
sem
,
«
in
vsa
bridkost
,
ki
jo
je
čutil
v
svojem
srcu
,
se
je
slišala
iz
njegovih
besed
.
»
Do
tebe
,
da
,
do
tebe
imam
zaupanje
,
edino
do
tebe
,
ker
si
Šteberžan
.
Veselila
sem
se
že
tako
,
da
prideš
,
vedela
sem
,
da
mi
ti
pomoreš
,
ti
,
samo
ti
.
«
In
začela
mu
je
poljubljati
roko
.
Naenkrat
pa
se
je
vzravnala
in
pogledala
Ivana
z
resnim
,
vprašujočim
pogledom
.
»
Ali
si
pa
tudi
ti
tak
,
kakršni
so
bili
vsi
Šteberžani
?
«
»
Sem
,
«
je
odvrnil
Ivan
ves
ginjen
od
njene
zaupnosti
.
»
Tedaj
ti
smem
zaupati
vse
in
se
mi
ni
treba
bati
,
da
spravim
sebe
in
svoje
v
nesrečo
!
«
je
vzkliknilo
mlado
dekle
in
iz
njenega
glasu
se
je
slišala
zavest
,
da
je
konec
neznosnega
trpljenja
.
Ivan
je
sedel
na
stopnice
,
ki
so
vodile
k
oltarju
,
zavil
se
je
tesno
v
svoj
široki
plašč
,
dekle
pa
mu
je
pripovedovalo
klečeče
pod
rjavim
razpelom
s
pobledelim
Kristom
trpljenje
mladega
srca
.
Prva
izpoved
je
bila
to
,
ki
jo
je
slišal
mladi
Ivan
na
Šteberškem
posestvu
,
dolga
izpoved
,
polna
groznih
samoobtožb
.
Srce
se
mu
je
krčilo
,
kadar
je
pogledal
na
dekle
pred
seboj
in
dvomi
so
razburjali
njegovo
dušo
,
dvomi
,
ki
so
bili
v
stanu
z
elementarno
silo
podreti
vse
prepričanje
,
ki
si
ga
je
nabral
v
trudapolnih
letih
svojega
pripravljanja
na
duhovski
stan
.
Odpirale
so
se
mu
oči
,
in
zrl
je
pred
seboj
nerazrešljive
zagonetke
,
ki
so
majale
ob
njegovi
veri
in
ob
njegovem
zaupanju
v
stvarnika
.
Videl
jo
zaslepljenost
in
z
lažmi
in
vražami
pomešano
vernost
,
ki
vodi
ljudi
,
katerih
so
je
prijela
,
v
obup
in
brezbožnost
.
Pazno
je
poslušal
njeno
povest
,
z
nobenim
vprašanjem
je
ni
motil
,
in
ko
je
prenehala
govoriti
,
ni
imel
za
njo
tolažilne
besede
,
ni
ji
mogel
reči
:
»
bog
ti
bo
odpustil
.
«
Obrnil
se
je
v
stran
od
nje
,
ker
ji
ni
mogel
zreti
V
njene
hlahe
,
vprašujoče
oči
.
»
Moliti
hočem
za
te
.
Pridi
pojutrišnjem
ob
tem
času
zopet
sem
v
to
kapelico
,
pogovoriva
se
nadalje
,
kaj
je
storiti
.
«
To
je
bilo
edino
,
s
čemer
se
je
poslovil
od
nje
.
Vstal
jo
in
umerjenih
korakov
odšel
iz
kapelice
.
Notri
pa
se
je
zgrudilo
dekle
pred
oltarjem
,
da
se
je
dotaknilo
čelo
mrzlega
Kamna
—
»
ni
mi
nobene
pomoči
!
«
V
prvem
nadstropju
visokega
župnišča
nasproti
šestogletemu
stolpu
trdno
obzidane
cerkniške
cerkve
sta
sedela
pri
teški
mizi
župnik
,
znan
pod
imenom
Sveti
Jovo
,
in
Kašpar
Kauber
,
glavar
v
Trstu
in
sorodnik
tedaj
še
mladega
Krištofa
Rauberja
,
ki
pa
je
bil
kljub
svoji
mladosti
določen
za
drugega
ljubljanskega
škofa
.
Dokler
ni
bil
mladi
Krištof
še
posvečen
v
mošnika
,
je
opravljal
škofovsko
dušno
pastirstvo
v
Ljubljani
vikar
Žorž
Kirchberg
,
med
tem
ko
je
oskrboval
posvetno
premoženje
Kašpar
Bankar
.
Iz
Hasberške
graščine
,
kjer
je
ravno
tedaj
bival
,
se
je
napotil
Kašpar
Rauber
kaj
pogosto
k
Svetemu
Jovu
v
Cerknico
.
Bil
pa
je
Kašpar
visok
,
silen
in
nenavadno
bradat
mož
,
kakor
vsi
moški
iz
rodovine
Rauberjev
.
Kazil
ga
je
edino
nekoliko
šiljasti
nos
in
pa
nizko
čelo
,
katero
so
mu
pokrivali
skoro
do
obrvi
segajoči
,
že
nekoliko
osiveli
,
razmršeni
lasje
.
Pravo
nasprotje
je
bil
svojemu
prijatelju
Svetemu
Jovu
.
Jovo
je
bil
majhen
,
okrogloličen
in
trebušen
,
z
visoko
plešo
,
ki
se
mu
je
svetila
vedno
v
maščobnem
sijaju
,
Kauber
pa
postava
pravega
junaka
in
borilca
.
Ravno
je
odstavil
Rauber
visoko
cinjasto
posodo
z
vinom
in
si
pogladič
z
dlanjo
gosto
brado
.
»
Kaj
praviš
,
prijatelj
Jovo
,
da
bo
treba
naznaniti
Paradajzerju
?
Menda
vendar
ne
bo
tako
hudo
,
stare
babnice
se
rade
lažejo
!
«
»
Treba
bo
na
vsak
način
,
«
mu
je
odgovoril
Jovo
,
»
kam
pa
pridemo
,
če
se
nam
razleze
ta
zalega
po
deželi
!
«
vstal
je
zibaje
se
,
kakor
bi
imel
eno
nogo
prekratko
,
korakal
po
sobi
gor
in
dol
.
»
Že
predolgo
sem
molčal
,
cele
vasi
so
še
okužene
,
in
zamisli
,
že
sem
v
Cerknico
prihajajo
.
Kaj
bo
,
če
mi
pridejo
celo
v
župniše
,
ali
se
ti
naselijo
na
Hasberškem
gradu
?
Pazi
,
pazi
,
Rauber
,
če
si
tudi
škofov
sorodnik
,
pred
njimi
nisi
varen
,
tudi
vsa
tvoja
silna
moč
ti
ne
pomaga
nič
!
«
In
nadaljeval
je
zgovorni
Jovo
ter
sedel
zopet
na
mizo
:
»
Kaj
pa
,
če
ti
napravijo
iz
tvojega
gradu
nad
Uncem
drugo
Slivnico
...?
«
»
Kaj
praviš
,
da
to
morejo
!
«
se
je
vznemiril
Rauher
in
zagrabil
za
svoj
dolgi
meč
.
»
Le
pusti
svoj
meč
,
prijatelj
,
ž
njim
ne
opraviš
nič
proti
čarovnicam
.
Verjemi
mi
,
da
je
treba
podučiti
skrbnika
Paradajzerja
in
glavarja
Auersperga
,
da
nam
pošljejo
sem
dol
sodnike
.
Na
Bočkovem
pod
Šteberkom
je
malone
vsa
vas
že
okužena
,
staro
in
mlado
jaha
ob
nočnem
času
na
Slivnico
na
čarovniške
sestanke
.
Dokažem
ti
to
lahko
.
Po
zasneženih
presekah
in
lisah
v
gozdovih
krog
Šteberka
je
polno
platkov
,
saj
veš
kaj
so
platki
?
«
»
Kako
bi
,
ko
se
nisem
bavil
nikdar
s
čarovnijami
?
«
je
odgovoril
Rauber
.
»
No
,
platki
,
to
so
odpadki
gnoja
,
smeti
in
slame
,
ki
so
jih
zmetale
čarovnice
iz
zraka
na
zemljo
,
«
ga
je
podučil
Rauber
.
»
Nič
drugače
,
ko
bi
bili
prišli
ti
odpadki
naravnim
potom
na
kraj
,
kjer
leže
,
bi
moral
biti
sneg
pokojen
,
pa
ga
ne
najdeš
po
celi
cerkniški
kotlini
takega
celca
,
kakor
ravno
v
obližju
onih
platkov
.
»
Ne
vem
,
kaj
bi
mislil
o
tem
,
«
je
zmajeval
z
glavo
Rauber
,
»
zdi
se
mi
,
da
to
še
ni
nikak
dokaz
.
«
»
No
,
kaj
pa
praviš
k
temu
,
—
zadnjič
je
prišla
iz
Grahovega
k
meni
ženica
in
je
pripovedovala
,
da
je
slišala
zvečer
strašen
piš
po
zraku
.
Mislila
je
,
da
je
burja
in
šla
gledat
na
prag
.
Mirna
noč
je
bila
zunaj
,
brez
vetra
,
od
Šteberka
sem
pa
je
videla
,
kako
so
se
dvigali
v
noči
plameni
,
kakor
iskre
so
plesali
po
zraku
majhni
in
veliki
,
zdaj
podobni
zvezdam
,
zdaj
jeziku
in
skovikalo
je
po
zraku
,
kakor
bi
se
podile
sove
.
Slednjič
so
izginili
plameni
proti
Slivnici
.
«
»
Ženica
je
sanjala
,
«
je
pripomnil
Kauber
.
V
tem
trenutku
so
se
začuli
zunaj
v
veži
težki
koraki
.
Po
stopnišču
in
širokem
hodniku
se
je
razlegalo
,
kako
je
otepal
prišlec
sneg
,
ki
se
je
bil
nabral
na
njegovih
težkih
čevljih
.
Težki
koraki
so
se
bližali
sobi
,
kjer
sta
se
pogovarjala
Rauber
in
Jovo
,
in
odprla
so
se
vrata
,
v
sobo
pa
je
stopil
Ivan
Šteberški
.
Ostal
je
pod
vrati
in
se
ozrl
po
sobi
.
»
Dobrodošel
,
brat
Ivan
,
«
ga
je
pozdravil
Jovo
.
»
Pozdrav
v
Kristu
!
«
je
odzdravil
Šteberzan
in
dostavil
,
»
prišel
sem
k
vam
,
kakor
prihaja
učenec
k
svojemu
učeniku
,
prišel
sem
po
svet
v
zagonetni
zadevi
.
«
»
Tri
dni
šele
si
na
Šteberku
in
že
prihajaš
z
zagonetnimi
stvarmi
.
Iz
Bočkovega
prinašaš
novice
in
v
Grahovem
si
izvedel
grozote
.
Nisi
še
izpregovoril
besede
in
že
vem
,
kaj
prinašaš
.
Vidiš
,
prijatelj
Rauber
,
kako
prav
sem
imel
!
«
Med
tem
je
prinesel
Jovo
še
eno
veliko
cinjasto
posodo
z
vinom
iz
kota
pri
oknu
in
jo
postavil
pred
Ivana
na
mizo
.
Priklonil
se
je
Ivan
mogočnemu
Rauberju
in
sedel
za
mizo
.
Že
iz
Ljubljane
mu
je
bil
znan
tržaški
glavar
in
prav
nič
čedno
se
mu
ni
zdelo
,
da
se
sreča
ž
njim
pri
cerkniškem
župniku
,
tem
bolj
pa
se
je
čudil
Jovovim
besedam
,
ki
je
tako
natančno
vedel
,
kaj
se
mu
je
zgodilo
med
potjo
.
V
Grahovem
mu
je
namreč
prišla
nasproti
stara
ženica
in
mu
pripovedovala
,
kaj
je
vse
videla
nad
Bočkovim
in
proti
Slivnici
.
Dasiravno
se
je
upiralo
vse
njegovo
notranje
,
vendar
se
ni
mogel
popolnoma
otresti
suma
,
da
je
navsezadnje
vendar
nekaj
resnice
v
govoričenju
stare
žene
.
Čim
bliže
je
prihajal
Cerknici
,
tem
lažje
mu
je
postajalo
srce
,
zdelo
se
mu
je
,
da
gre
pripravit
v
nesrečo
svojega
najboljšega
prijatelja
,
podlo
in
nemožato
se
mu
je
zdelo
njegovo
početje
in
že
se
je
hotel
vrniti
,
ne
da
bi
bil
stopil
pred
župnika
Jova
.
Da
se
je
končno
vendar
odločil
vstopiti
v
župnišče
,
temu
je
bil
kriv
glas
svetosti
,
ki
se
je
širil
po
deželi
o
župniku
Jovu
.
Sedel
je
tedaj
med
župnikom
in
Rauberjem
in
pripovedoval
,
kaj
je
slišal
v
Grahovem
,
niti
z
besedico
pa
se
ni
dotaknil
doživljaja
v
kapelici
pri
svetem
Križu
,
skrbno
se
je
varoval
tudi
pokazati
svojo
desnico
,
na
kateri
so
se
poznali
s
krastami
pokriti
sledovi
zob
.
Ko
je
končal
Ivan
svojo
povest
,
je
z
napetostjo
pričakoval
,
kaj
poreče
k
temu
župnik
.
»
No
,
kaj
sem
rekel
?
«
se
je
obrnil
ta
k
Rauberju
.
»
Cele
vasi
so
že
okužene
.
Tu
imate
zopet
pričo
!
«
»
Nisem
videl
sam
,
«
je
ugovarjal
Ivan
,
»
in
odkrito
rečeno
,
mi
stvar
tudi
ni
umevna
.
«
»
Jako
enostavno
je
to
,
«
se
je
oglasil
zopet
župnik
,
»
vse
,
kar
delajo
ti
ljudje
,
če
jim
smemo
dati
še
to
častno
ime
,
store
s
pomočjo
hudiča
.
Naravno
je
in
vsak
pameten
človek
mora
to
pri
poznati
,
da
človeku
ni
dano
letati
po
zraku
.
Če
se
pa
zvežejo
nekateri
zaslepljenci
s
hudičem
,
da
jih
uči
takih
čarovniških
znanosti
,
je
to
,
kakor
imenujemo
vsako
tako
pogodbo
s
hudičem
,
pactum
expressum
.
Razločevati
moramo
pri
tem
ali
store
to
ljudje
hote
,
potem
je
to
pactum
expressnm
dolosum
posebno
tedaj
,
če
jih
uči
takih
vraž
peklenšček
sam
,
sicer
pa
,
če
samo
privolijo
,
da
uganja
kdo
drugi
,
ki
je
sklenil
s
hudičem
pactum
expressum
dolorum
,
ž
njimi
take
čarovnije
,
to
je
pactum
implieitum
.
Že
sv.
Avguštin
je
to
dobro
vedel
in
vsa
naša
znanost
ne
more
najti
kaj
boljšega
.
Očividno
pa
je
,
da
so
ti
ljudje
v
zvezi
s
hudičem
.
Le
pomislite
,
po
zraku
letajo
v
nočnem
času
in
se
menijo
z
nečloveškimi
glasovi
.
Na
Slivnici
se
shajajo
,
in
Slivnica
je
vendar
znana
daleč
naokrog
kot
zbirališče
vešč
!
«
»
Vsa
čast
tvoji
učenosti
,
«
se
je
oglasil
Rauber
,
»
kljub
tvojim
izvajanjem
pa
mi
še
ni
jasno
,
kako
bi
mogli
stopiti
ravno
ti
preprosti
ljudje
,
ki
so
vendar
skozinskoz
verni
,
v
zvezo
s
hudičem
.
Prej
bi
to
verjel
o
učenih
ljudeh
kakor
pa
o
našem
nevednem
ljudstvu
.
«
»
To
je
ravno
znamenje
časa
,
«
je
odgovoril
Jovo
,
»
prej
se
je
spravljal
vrag
na
učenjake
,
in
ko
je
videl
,
kako
mu
gre
pri
njih
njegova
vražja
učenost
v
klasje
,
si
je
zaželel
še
več
duš
in
spravil
se
je
na
kmeta
.
Ravno
v
teh
zadnjih
letih
se
množe
čarovnije
z
neverjetno
hitrostjo
.
Ali
se
spominjaš
še
,
prijatelj
Rauber
,
kaj
je
pisal
naš
sveti
oče
papež
Inocencij
VIII.
v
svoji
buli
»
Summis
desiderantes
affeetibus
«
?
Čakaj
,
preberem
ti
jo
!
«
Vstal
je
župnik
Jovo
in
pristopil
k
veliki
omari
,
napolnjeni
z
vsakovrstnimi
papirji
.
»
Dobro
mi
je
znano
papeževo
pisanje
,
ni
ti
treba
iskati
,
«
mu
je
branil
Rauber
.
»
No
,
potem
moraš
priznati
tudi
,
da
imamo
v
naših
krajih
kar
na
dlani
dokaze
,
da
se
uganja
pri
nas
čarovnija
.
Ali
ni
znano
nam
vsem
,
da
se
kvari
žito
na
polju
,
da
cepa
najboljša
živina
,
da
rode
dekleta
,
ne
da
bi
vedela
od
koga
so
spočele
?
Se
ne
dogaja
dan
na
dan
,
da
ureče
čarovnica
otroku
?
In
če
priznamo
vse
to
,
moramo
priznati
tudi
,
da
so
med
nami
čarovnice
in
čarovniki
in
vešče
.
»
Vse
je
res
,
«
se
je
oglasil
mladi
Ivan
,
»
toda
...
«
»
Nič
toda
!
«
mu
je
segel
v
besedo
Sveti
Jovo
,
»
poznati
moraš
znamenito
Sprengerjevo
delo
»
Malleus
maleficarum
«
,
to
je
kladivo
,
s
katerim
moramo
pobiti
brezbožno
čarovništvo
,
to
je
meč
,
božji
,
s
katerim
moramo
posekati
korenine
hudičevim
znanostim
.
«
»
Vendar
pa
bi
se
osmelil
vprašati
,
učeni
mojster
,
«
ga
je
prekinil
Ivan
Šteberški
malodušno
,
»
ali
bi
se
ne
dalo
ogniti
vsem
grozotam
,
ki
jih
zapoveduje
ravno
ta
Sprengerjev
Malleus
«
.
«
»
Kako
neki
?
«
je
vprašal
Jovo
osorno
,
»
svarim
te
,
ne
zavzemaj
se
za
vešče
,
ki
jih
je
bog
zaznamenoval
!
Kaj
pa
porečeš
k
temu
,
da
živi
ravno
na
Bočkovem
cela
kmečka
rodbina
,
v
kateri
imajo
vse
ženske
eno
oko
rjavo
,
drugo
pa
rdečkasto
?
Poslal
sem
tja
človeka
,
ki
ga
tam
nikdo
ne
pozna
,
in
potrdil
mi
je
to
!
Ali
ni
očito
,
da
so
vse
te
ženske
vešče
?
Ali
se
upaš
tajiti
?
Ni
to
jasen
dokaz
čarovništva
?
«
In
ker
Ivan
na
ta
njegova
izvajanja
ni
odgovoril
,
je
nadaljeval
župnik
Jovo
po
kratkem
molku
:
»
Brez
obzira
in
brez
prizanašanja
moramo
zatirati
te
satanove
zaveznike
,
z
ognjem
jib
moramo
pokončati
,
da
ne
oškropi
njih
kri
zemlje
in
je
ne
ponesnaži
in
zastrupi
,
zakaj
rastline
,
ki
bi
vzrasle
iz
zemlje
,
oškropljene
s
krvjo
vešč
,
bi
bile
zopet
hudičeva
last
in
izvor
novega
gorja
.
«
»
Pa
kaj
,
ko
bi
se
poskusilo
s
eksoreizmom
,
«
ga
je
prekinil
Ivan
,
»
morda
pa
bi
bilo
mogoče
izgnati
hudiča
iz
njih
?
«
»
Kaj
še
,
«
ga
je
zavrnil
Jovo
,
ki
mu
je
žarelo
že
vse
lice
svete
jeze
in
od
težkega
,
obilo
zaužitega
vina
.
»
Ti
ljudje
so
sami
že
napolbudiči
na
tem
svetu
,
to
niso
obsedenci
,
ki
jim
je
vrag
ornračil
um
.
Le
proti
obsedencem
zaleže
eksorcizem
,
nikakor
pa
ne
proti
veščam
in
čarovnikom
.
«
»
Meni
pa
to
tudi
ni
popolnoma
jasno
,
«
se
je
oglasil
zopet
Rauber
,
»
kako
bi
ne
zaleglo
izganjanje
hudiča
;
odkrito
rečeno
,
mi
tudi
sežiganje
vešč
ni
nič
kaj
posebno
simpatično
!
«
»
Bog
te
varuj
,
Rauber
!
«
je
zakričal
Sveti
Jovo
.
»
Jaz
te
nisem
slišal
in
Ivan
tudi
ne
.
Tvoje
besede
so
bile
uporne
,
škodljive
obstoju
sveto
cerkve
!
Boga
zahvali
,
da
imaš
tako
imenitne
sorodnike
in
da
te
je
slišal
prijatelj
,
ki
ne
mara
vedeti
,
da
je
slišal
tvoje
besede
!
«
Oprl
se
je
Sveti
Jovo
s
pestmi
na
mizo
,
glava
se
mu
je
zibala
med
rameni
in
rdeče
,
izbuljene
oči
so
se
mu
svetile
.
»
Pojdiva
,
«
je
zašepetal
Rauber
Tvanu
,
»
pijan
je
dobri
Jovo
,
«
in
vrtala
sta
in
se
poslovila
od
župnika
.
Ko
sta
bila
Rauber
in
Ivan
Šteberški
zunaj
župoišče
,
prijel
je
Rauber
Ivana
za
ramena
.
»
Le
poskusite
,
mladi
prijatelj
,
z
eksoreizmom
,
in
poročajte
mi
o
uspehih
na
Hasberško
graščino
.
Če
bo
pa
Sveti
Jovo
vendar
pisal
Pairadajzerju
,
bom
že
jaz
izposloval
pri
glavarju
in
škofijskem
vikarju
,
da
se
stvar
zavleče
,
dokler
mi
ne
sporočite
o
svojih
uspehih
.
Na
vsak
način
pa
le
poskusite
z
eksoreizmom
!
«
Tako
sta
se
ločila
Ivan
Šteberški
in
glavar
Kašpar
Rauber
,
še
enkrat
je
stisnil
Rauber
Ivanu
roko
,
da
se
je
temu
delala
od
bolečin
tema
pred
očmi
,
potem
pa
je
zabrlizgnil
na
prste
svojemu
hlapcu
,
ki
je
stregel
konju
v
župnijskem
hlevu
.
Ivan
pa
je
stopil
na
most
čez
Cerkniški
potok
,
preko
katerega
vodi
cesta
na
Grahovo
in
naprej
v
nepredorne
gozdove
.
Težke
misli
so
bile
njegove
spremljevalke
,
in
vendar
niso
bile
brezupne
.
Rauberjeve
besede
so
mu
podžgale
iznova
pogum
za
boj
proti
nevidnim
in
neznanim
sovražnikom
.
Pogrkujoči
studenčki
,
izgubljajoči
se
po
kratkem
teku
v
goltanjah
,
so
naznanjali
prihod
pomladi
.
Na
zahodu
za
Cerkniškimi
gorami
se
je
poslavljalo
solnee
.
Temne
sence
so
plavale
po
Cerkniški
kotlini
.
Tretji
dan
je
vstajal
izza
Grmade
,
ki
obrablja
proti
vzhodu
nebo
,
če
pogledaš
iz
nove
Šteberške
graščine
proti
Križni
gori
.
Na
oknu
sloneč
se
je
oziral
Ivan
po
golem
pobrdju
,
ki
mu
je
zapiralo
razgled
proti
Grahovem
in
proti
Cerknici
.
Doli
pod
gradom
na
vasi
se
je
že
zbudilo
življenje
.
Tenak
dim
se
je
valil
po
strehah
in
se
spuščal
kakor
prozoren
prt
na
rjava
mokra
tla
.
Tuintam
je
stopila
na
prag
kmetica
in
se
ozirala
proti
nebu
.
Tiho
je
bilo
vsenaokrog
in
vendar
preveto
življenja
,
hrepenečega
po
solncu
in
toploti
.
Iz
starikavih
,
nagrbančenih
obrazov
si
bral
,
kako
slutijo
trde
kmečke
duše
vstajenje
,
kako
čakajo
na
trenutek
,
ko
vdahne
prohujajoča
se
narava
življenje
mrtvoležečim
poljem
in
travnikom
.
Tudi
Ivana
se
je
dotaknila
ta
slutnja
,
tudi
njemu
je
zaigrala
pesem
o
vsemogočnem
stvarjenju
.
Slonel
je
ob
oknu
in
strmel
pred
se
in
nepremagljivo
pričakovanje
mu
je
polnilo
dušo
,
vendar
pa
si
niti
sam
ni
vedel
odgovora
,
kaj
bi
bilo
ono
neznano
in
veliko
,
kar
sluti
.
Gladko
in
neizpremenljivo
ravno
je
bila
začrtana
pot
njegovega
življenja
;
od
prvega
koraka
pa
do
zadnjega
so
bili
vsi
enaki
,
složni
in
neprenagljeni
,
preračunjeni
že
tisoč
in
tisočkrat
od
drugih
,
njemu
odmerjeni
in
nakazani
od
tujih
ljudi
in
le
par
koratkov
na
desno
in
na
levo
mu
je
bilo
dovoljenih
.
Kako
ozek
delokrog
in
kako
kratkogledno
obzorje
,
ko
so
ga
silile
mladeniške
moči
v
boj
in
v
življenje
!
Nejasna
in
brezobzirna
bridkost
je
ležala
na
njegovem
duhu
in
ga
težila
.
Z
nevoljo
je
odganjal
vsiljive
spomine
,
ki
so
mu
vstajali
ob
pogledu
na
ta
napol
prebujena
brila
,
sram
ga
je
oblival
,
kadar
so
se
mu
ustavile
misli
na
njegovi
službi
v
hiši
onih
,
ki
so
sedli
v
posest
njegovih
prednikov
.
In
vedno
so
hodili
njegovi
spomini
in
njegove
misli
po
teh
prepovedanih
potih
in
niso
hotele
ostati
na
oni
ravno
in
neizpremenljivo
začrtani
poti
,
ki
so
jo
bili
odkazali
drugi
.
Zdaj
se
je
spomnil
svoje
obljube
,
dano
kmečkemu
dekletu
v
kapelici
pri
sv.
Križu
.
To
je
bila
prva
postojanka
na
njegovi
poti
,
kjer
lahko
poskusi
svojo
moč
,
prva
preizkušnja
njegove
poslatve
.
Sto
in
stokrat
so
se
v
preteklih
dveh
dneh
že
ustavile
njegove
misli
pri
neznanki
od
sv.
Križa
,
sto
in
sto
načrtov
je
že
izdelal
in
zavrgel
in
jih
vodno
zopet
pobiral
in
premislil
.
Izhoda
ni
našel
,
a
najti
ga
je
hotel
,
to
je
bila
vodilna
misel
vsemu
njegovemu
premišljevanju
.
Zavedal
se
je
v
tem
trenutku
,
da
se
mu
posreči
prodreti
temo
,
ki
mu
ni
dala
jasno
videti
,
takoj
nato
pa
se
mu
je
dozdevalo
,
da
se
podira
vsa
stavba
njegovih
naklepov
pod
neznano
silo
nevidnih
in
nepojmljivih
moči
.
»
Dobro
jutro
!
«
se
je
oglasil
pod
njim
grmeči
glas
gospoda
Elaha
.
»
Dal
ga
bog
!
«
je
odzdravil
Ivan
in
se
priklonil
svojemu
gospodarju
.
»
Malo
vabljivo
vreme
danes
za
izprehode
.
Pa
nič
ne
pomaga
,
«
je
nadaljeval
Elah
s
svojim
gromovitim
glasom
,
»
hočeš
,
nočeš
,
moram
danes
na
Snežniško
graščino
k
svojemu
tastu
.
Ta
zver
rokovnjaška
se
je
zopet
prikazala
v
naših
gozdovih
.
To
bo
zopet
ples
s
tolovaji
!
Vrag
naj
me
vzame
pri
ti
priči
,
če
jih
ne
ubijem
najmanj
pet
!
«
»
To
niso
krščansko
želje
,
gospod
Elab
,
«
je
ugovarjal
Ivan
,
»
polovite
jih
rajši
in
oddajte
jih
gosposki
,
kazni
ne
odidejo
!
«
»
Ušesa
jim
postrižem
!
«
se
je
jezil
Henrik
Elah
,
»
to
bi
bilo
pametno
jih
še
rediti
pri
gosposki
!
Sploh
pa
je
vsa
naša
pravda
od
muh
!
Sami
ste
okusili
!
Tu
,
tu
je
pravda
!
«
in
udaril
se
je
po
nadlehteh
.
»
Prokleti
capin
,
Jože
!
«
je
zarjul
proti
drugemu
koncu
preddvora
,
kjer
je
stal
hlev
.
»
Ta
svojat
,
žrla
bi
,
kadar
jih
pa
rabim
,
ni
nikogar
blizu
.
Jas
jim
še
posvetim
!
«
in
urnih
korakov
se
je
obrnil
proti
hlevu
.
Rjoveč
in
preklinjajoč
je
s
sunkom
odprl
vrata
v
hlev
,
da
so
zahreščala
in
zapela
,
kakor
da
hočejo
počiti
črez
sredo
,
in
robantil
je
po
hlevu
gor
in
dol
,
da
so
konji
prestrašeni
trgali
ob
remenih
.
Jožeta
ni
bilo
v
hlevu
,
ravno
je
prižvižgal
črez
preddvor
iz
kuhinje
in
ko
je
slišal
preklinjanje
svojega
gospodarja
,
se
je
hotel
umakniti
na
pod
,
ki
je
stal
nekako
v
sredi
med
gradom
in
hlevom
.
Pa
že
ga
je
zasledilo
bistro
gospodarjevo
oko
.
»
Jože
,
sem
greš
!
«
je
zarohnel
nad
njim
in
ko
je
prilezel
nesrečni
sluga
do
njega
,
je
švrknil
šibki
konjski
bičevnik
po
njegovem
hrbtu
na
desno
in
levo
.
Potuhnil
se
je
Jože
in
zastokal
pri
vsakem
udarcu
in
ko
je
privzdignil
kruti
Henrik
v
tretjič
roko
,
se
je
vrgel
Jože
pred
njim
na
zemljo
in
izbruhnil
v
glasen
plač
,
da
se
je
slišalo
do
okna
,
v
katerem
je
slonel
Ivan
,
kakor
tuljenje
in
cviljenje
psa
,
ki
ga
je
pograbil
gladen
medved
.
»
Neusmiiljenež
!
«
je
zagodrnjal
Ivan
in
se
obrnil
v
sobo
.
Poiskal
si
je
na
visoki
polici
zapiske
,
ki
jih
je
bil
prinesel
s
seboj
iz
Ljubljane
in
se
zamislil
v
beležke
,
ki
si
jih
je
bil
napravil
kot
učenec
po
razlagah
svojih
učenikov
,
deloma
pa
tudi
po
svojem
preudarku
.
Tu
in
tam
je
popravil
kako
črko
,
ali
pa
,
če
so
se
mu
ustavile
misli
pri
kaki
točki
,
je
risala
njegova
roka
skoro
nevede
na
raskavi
nortemberški
papir
zverižene
črte
v
začetnice
odstavkov
.
Precej
časa
mu
je
poteklo
tako
samemu
,
ni
se
zavedal
,
kako
beže
trenutki
in
kako
se
vozi
solnce
vedno
više
in
više
na
obzorju
.
Sklonjen
nad
svoje
zapiske
,
h
katerim
se
je
zatekal
vsakikrat
,
kadar
mu
je
bilo
srce
težko
,
je
skušal
prepoditi
neljube
vtiske
in
vsiljive
spomine
in
misli
,
ki
so
mu
razburjale
dušo
.
Iz
premišljevanja
ga
je
vzbudil
šele
težki
korak
,
ki
se
je
ustavil
pred
vrati
njegove
sobe
.
Trenutek
pozneje
so
se
odprla
vrata
in
vslopil
je
služabnik
,
visok
,
čvrst
mladenič
s
cvetočimi
lici.
Kljub
cvetoči
barvi
obraza
pa
ni
bilo
na
njem
nič
mladeniškega
,
nič
privlačnega
.
Lice
je
bilo
kakor
okamenelo
,
nobena
mišica
ni
igrala
v
njem
,
ustni
stisneni
in
ozki
,
oči
kakor
bi
zrle
nekam
v
prazno
,
kakor
da
ne
vidijo
kamor
gledajo
,
vsa
postava
,
dasi
ravno
močna
,
vendar
lesena
,
vse
kretnje
,
kakor
da
jih
mora
provzročiti
šele
osorno
povelje
.
Nehote
se
spomnimo
ob
pogledu
na
takega
človeka
skopljencev
,
ljudi
,
ki
naj
bodo
le
orodje
volje
svojih
gospodarjev
.
Tipičen
izraz
je
to
za
ljudi
,
ki
so
vajeni
že
od
mladih
nog
videti
v
sebi
samih
sužnja
in
slepo
orodje
.
Hlapčevstvo
se
jim
je
vsesalo
tako
globoko
v
dušo
,
da
je
ta
natisnila
svoj
pečat
zasužnjenja
tudi
telesu
in
kretnjam
.
»
Gospa
žela
,
da
jim
pridete
delat
druščino
«
je
spregovoril
počasi
in
brez
naglasa
.
En
trenutek
je
še
postal
in
ko
je
videl
,
da
pospravlja
Ivan
svoje
liste
,
se
je
okrenil
in
zapustil
sobo
z
enakomernimi
,
neprenaglenimi
koraki
.
Ivan
pa
je
pospravil
svoje
zapiske
na
polico
in
odšel
v
pritličje
h
gospe
Elah
.
Velika
,
dvorani
podobna
soba
,
kjer
je
bivala
gospa
Elah
čez
dan
,
je
ležala
v
pritličju
novega
gradu
.
Težki
leseni
strop
z
mogočnimi
tramovi
je
bil
v
sredi
podprt
z
lesenim
stebrom
na
katerem
so
bili
pritrjeni
železni
obročki
za
dereniee
,
ki
so
razsvitljevale
ob
večernem
času
sobano
.
Troje
neenako
velikih
oken
se
je
odpiralo
proti
jezeru
in
pred
vsakim
oknom
,
ki
je
ležalo
v
vdrtih
nečkah
v
zidu
je
bila
stopnica
s
širokim
odrom
,
na
njem
pa
so
stali
težki
leseni
naslonjači
z
izrezljanimi
,
podkvam
podobnimi
naslonili
.
Zraven
vhoda
je
stalo
ob
steni
masivno
klečalo
pod
visoko
,
v
kričečeh
barvah
naslikano
sliko
,
predstavljajoče
trpljenje
Kristovo
na
križu
.
Na
policah
in
stojalih
ob
nasprotni
steni
so
bile
razvrščene
kovinaste
posode
in
krožniki
,
deloma
iz
rdeče
medenine
,
deloma
iz
čina
,
vse
okrašene
z
zvezdicastimi
okraski
.
V
širokem
,
neokrašenem
komnu
je
gorel
velik
ogenj
iz
debelih
bukovih
drv
,
ki
so
ležala
tudi
vsenaokrog
po
podu
v
dvorani
.
Prijetna
toplota
se
je
širila
po
dvorani
.
Pred
zadnjim
oknom
je
sedela
gospa
Elah
.
Težke
kostanjeve
kita
je
imela
ovite
v
dveh
zavojih
nad
čelom
in
prevezane
s
črnim
,
zlato
obšitim
širokim
trakom
.
Goli
vrat
in
nadprsje
ji
je
pokrivala
prozorna
tančica
,
beli
,
v
goste
gube
nabrani
spodnji
jopič
,
ki
sta
ga
nosila
široka
,
temnordeča
nosilca
črez
ramena
,
je
bil
pokrit
s
temnordečim
kratkim
jopičem
s
širokimi
gubastimi
rokavi
,
prevezanimi
na
nadlehtah
z
belimi
,
zlato
obšitimi
prevezami
;
dolgo
,
gosto
zgubano
v
čisti
beloti
se
sveteče
krilo
je
bilo
obrobljeno
s
širokim
rdečim
trakom
,
prepasano
krog
srede
z
ozkim
,
zlato
obšitim
pasom
.
Ljubki
mladi
obraz
je
gledal
nekako
dolgočasno
na
prišleca
,
ki
se
ji
je
približal
spoštljivo
se
priklanjajoč
.
»
Veseli
me
,
da
vam
resni
vaš
poklic
ne
zabranjuje
posvetiti
par
trenutkov
tudi
samotni
ženi
!
«
je
pozdravila
gospa
Elah
Ivana
,
in
z
žensko
zgovornostjo
ga
je
začela
izpraševati
po
njegovi
preteklosti
in
o
njegovih
naklepih
za
prihodnjost
.
Ni
bilo
treba
Ivanu
mnogo
odgovarjati
,
odgovarjala
je
kar
sama
na
svoja
nešteta
vprašanja
.
Sedela
sta
tako
gospa
Elah
in
Ivan
vse
dopoldne
skupaj
in
se
menila
o
najrazličnejših
vprašanjih
,
zdaj
o
njegovem
,
zdaj
o
njenem
življenju
,
potem
o
Turkih
in
o
roparjih
,
nad
katere
je
šel
davi
njen
soprog
,
o
čarovnicah
,
o
pokojnem
škofu
Lambergu
in
slednjič
je
nanesla
govorica
tudi
na
Celestina
,
mladega
služabnika
z
okamenelim
izrazom
v
obrasu
.
»
Sklenila
sem
dobro
ž
njim
,
«
se
je
nasmehnila
gospa
Elah
.
»
Oženiti
ga
hočem
z
dobrim
dekletom
,
z
Reziko
iz
Hočkovega
.
Urna
je
kakor
veverica
in
pridna
,
dobra
opora
mi
bo
,
kadar
pride
za
vedno
na
grad
.
Zadnje
čase
pa
sem
opazila
,
da
poveša
glavo
in
da
hodi
tako
nekako
zamišljena
in
otožna
okrog
.
Moža
ji
manjka
,
trdne
opore
,
ali
pa
jo
je
urekla
kaka
zlovoljna
vešča
.
Ne
morem
si
tolmačiti
drugače
njene
izpremembo
.
No
,
Celestin
,
«
se
je
obrnila
k
služabniku
,
ki
je
stopil
ravno
v
sobo
,
»
kdaj
bomo
napravili
poroko
?
«
»
Kadar
zapove
častita
gospa
,
«
je
odgovoril
Celestin
in
nobena
mišica
se
ni
zganila
v
njegovem
obrazu
.
»
Se
že
veseliš
na
svojo
mlado
ženo
?
«
ga
je
vprašala
gospa
.
»
Veselim
se
,
«
je
bil
njegov
odgovor
,
a
lice
ni
govorilo
o
nikakem
veselju
in
oči
so
gledale
kakor
prej
nekam
v
prazno
.
»
Resen
človek
je
ta
Celestin
,
«
se
je
obrnila
gospa
Elah
proti
Ivanu
in
opet
je
preskočil
govor
na
druge
stvari
.
Ivanu
po
je
postajalo
mučno
,
težilo
ga
je
nekaj
nepoznanega
in
želel
si
je
ven
na
prosto
,
v
naravo
.
Poslovil
se
je
od
gospe
Elah
pod
pretvezo
,
da
ima
nujno
pot
in
odšel
je
proti
Križni
gori
.
Pred
tremi
dnevi
ob
tem
času
je
bilo
,
ko
se
je
srečal
v
kapelici
z
neznanko
.
Vse
njegove
misli
ves
ta
čas
so
bile
pri
njej
in
pri
njeni
usodi
.
Danes
ji
naj
prinese
odločitev
o
njenem
duševnem
miru
,
in
sam
je
bil
tako
malodušen
.
Vedno
in
vedno
mu
je
stopal
pred
oči
okamemli
obraz
Celestinov
kakor
živa
uganka
in
mrzlo
ga
je
spreletavalo
,
kadar
je
mislil
,
da
je
njegov
pogled
obrnjen
na
njega
.
Neizpremenljiva
,
kakor
okamenela
,
se
mu
je
zdela
usoda
dekleta
,
ki
mu
naj
prinese
tolažbe
;
vse
njegovo
prizadevanje
se
mu
je
dozdevalo
ničevo
,
brezupno
.
V
vse
njegove
misli
pa
se
je
vsiljeval
vedno
enako
resni
obraz
Celestinov
s
svojim
suženjskim
izrazom
.
Vroče
mu
je
prihajalo
,
ko
je
stopal
po
skalnati
stezi
proti
kapelici
;
sedel
je
na
široko
skalo
,
da
si
oddahne
in
začel
je
zbirati
svoje
misli
,
kaj
naj
poreče
ubogemu
dekletu
in
kako
naj
je
tolaži
.
»
Usliši
me
,
rešenik
!
Usmili
se
svoje
dekle
!
«
je
klicalo
dekle
klečeče
pod
visokim
razpelom
na
kameniti
stopnici
pred
oltarjem
.
»
Zakaj
pošiljaš
izkušnjave
onim
,
ki
te
v
svojem
življenju
niso
žalili
nikdar
!
Srečo
in
zadovoljnost
deliš
nevrednim
,
nas
pa
,
ubogo
paro
tepeš
s
svojim
bičem
!
Kdaj
je
slišalo
uho
,
da
si
udaril
one
,
ki
so
zaslužili
?
Le
po
dobrih
in
nedolžnih
izlivaš
vse
gorje
!
Kako
naj
si
zbiramo
zasluge
za
večnost
,
ko
nam
trgaš
iz
srca
,
kar
si
zase
jal
tja
noter
dobrega
in
blagega
!
«
Tako
se
je
prerekalo
mlado
dekle
v
njegovem
hramu
s
svojim
bogom
.
Globoka
vernost
in
o
hupanje
nad
božjo
milostjo
sta
se
zrcalila
v
njenih
mislih
.
»
Postavil
si
me
v
svet
za
deklo
,
—
dekla
hočem
ostati
po
tvoji
volji
,
ne
uhajajo
mi
misli
v
zabranjene
dežele
,
ne
tava
želja
po
prepovedanih
sadovih
:
vse
,
kar
si
zapovedal
,
sem
storila
in
nisem
se
upirala
,
iz
veselega
srca
sem
ti
služila
,
in
zdaj
znašaš
svojo
jezo
nad
menoj
!
S
čim
sem
se
pregrešila
,
s
čim
sem
te
žalila
?
Razsvetli
svojo
deklo
,
ki
kleči
obupana
pred
teboj
!
Pokaži
mi
,
s
čim
morem
potolažiti
tvojo
jezo
!
Na
kolenih
hočem
drsati
od
tu
pa
do
božje
poti
,
ki
mi
jo
pokažeš
,
samo
reši
me
teh
nečloveških
muk
!
«
Ihteč
je
lomila
roke
in
se
priklanjala
do
tal
,
da
se
je
dotikalo
čelo
mrzlega
kamna
.
Mrzel
veter
je
potegnil
skozi
kapelico
.
Vstopil
je
Ivan
.
Zaslutilo
ga
je
dekle
za
seboj
,
a
ni
se
ganilo
.
Nepremično
je
klečala
pred
oltarjem
,
sklonjena
do
tal
,
še
dihniti
si
ni
upala
,
sram
jo
je
bilo
pred
Ivanom
,
ki
mu
je
bila
odkrila
svoje
srce
.
Da
bi
jo
potrkal
po
ramenih
,
da
bi
jo
pogladil
po
laseh
,
potem
bi
se
mogla
vzravnati
,
pogledati
bi
mu
mogla
potem
v
obraz
in
v
oči
.
Da
bi
pa
sama
vstala
,
mu
s
tem
pokazala
,
da
je
zaslutila
njegovo
bližino
,
in
da
ga
je
pričakovala
že
tako
hrepeneče
,
tega
ni
mogla
.
Sram
jo
je
bilo
.
Nepremično
je
klečala
pod
razpelom
s
čelom
na
mrzlem
kamnu
,
usahnile
so
ji
solze
,
a
ganiti
se
ni
mogla
,
kakor
otrpli
so
ji
odpovedali
vsi
udi
,
—
klečala
je
in
čakala
kdaj
pretrga
Ivan
vezi
,
ki
so
jo
priklepale
s
tako
silo
na
kamen
,
da
si
ni
upala
niti
dihniti
.
Dolgo
,
dolgo
je
klečala
tako
in
sram
ji
je
rdečil
lica
.
»
Vstani
,
ubožica
!
«
se
je
oglasil
Ivanov
glas
,
da
je
pošepetavalo
po
vseh
mračnih
kotih
zapuščene
kapelice
,
kakor
bi
se
bili
prebudili
tam
speči
duhovi
.
»
Vstani
in
pojdi
z
menoj
!
«
jo
je
poklical
Ivan
in
jo
prijel
za
roko
.
Globoko
je
vzdihnilo
tedaj
deklo
in
se
vzravnalo
na
kolena
.
»
Nočem
več
dvomiti
o
božji
milosti
,
poslal
te
mi
je
,
da
me
rešiš
.
«
In
prijela
je
Ivana
za
obe
roki
in
jih
začela
poljubovati
.
»
Pojdi
,
da
greva
na
prosto
;
govoriti
moram
s
teboj
o
vsakdanjih
stvareh
,
ki
ne
sodijo
v
božji
hram
,
«
ji
je
prigovarjal
Ivan
.
Pokorno
ga
je
slušalo
dekle
.
Zapustila
sta
kapelico
roko
v
roki
in
stopila
v
svetli
dan
,
Ivan
zamišljen
in
z
globoko
resnostjo
v
obrazu
,
ona
plabo
zroč
v
tla
z
očmi
rdeče
obrobljenimi
od
grenkih
solza
.
Ustavila
sta
se
za
trenotek
pred
cerkvijo
,
potem
pa
je
posadil
Ivan
svojo
spremljevalko
na
skalo
in
sam
sedel
poleg
nje
.
Še
nekaj
trenutkov
sta
sedela
drug
zraven
drugega
molče
in
zrla
v
zameglene
daljave
nad
Cerkniško
kotlino
,
potem
je
izpregovoril
prvi
Ivan
.
»
Odkrito
mi
poglej
v
oči
,
dolgo
in
globoko
,
da
dobiš
zaupanje
v
mojo
dobro
voljo
!
«
Zaupljivo
in
hvaležno
,
obenem
pa
tudi
sramežljivo
se
je
obrnila
proti
njemu
.
Dolge
goste
trepalnice
so
osenčevale
njene
pol
zaprte
,
povezene
oči
.
Vztrepetala
ji
je
roka
,
ležeča
v
Ivanovi
in
vzdrgetala
so
ji
nedrija
v
resnem
vzdihu
,
ko
se
je
ozrla
Ivanu
v
oči
.
Zaupen
in
udan
,
obenem
oduševljen
je
bil
pogled
njenih
temno
rjavih
oči
.
Iz
oči
v
oči
jima
je
govorila
govorica
,
ki
ji
v
besedah
iščemo
zaman
pravega
izraza
.
Brez
besed
je
bilo
njih
čuvstvovanje
,
nepriznano
in
še
nerazločno
,
globoko
in
vendar
obema
še
zakrito
.
Poglobil
se
je
njegov
pogled
v
njeno
dušo
,
naenkrat
pa
,
kakor
bi
bil
zazrl
nekaj
strašnega
,
so
se
razširile
Ivanu
oči
v
grozi
,
skočil
je
po
konci
,
izpustil
je
njeno
roko
,
in
stopil
dva
koraka
v
stran
.
Kakor
pa
,
da
ne
more
verjeti
svojim
očem
,
se
ji
je
zopet
približal
,
prijel
jo
je
z
obema
rokama
za
lice
in
se
sklonil
nad
njo
,
da
se
ji
ozre
še
enkrat
v
oči
.
»
Poglej
me
s
polnim
pogledom
!
«
ji
je
velel
z
