pustilaobleko
le-tu
.
„
Kakor
nalašč
!
“
je
zašepetal
Gojnik
.
„
Godimir
,
hitro
najino
obleko
v
stran
in
obleciva
to-le
rujansko
,
potem
pa
na
konjiča
!
“
Črez
nekaj
trenutkov
sta
brhka
mladca
v
obleki
in
orožju
rujanskih
vojnikov
že
sedela
na
iskrih
konjih
pa
ju
v
diru
zapodila
proti
jugu
.
Nihče
ju
ni
ustavljal
.
Kdo
bi
si
pač
drznil
nadlegovati
lepa
rujanska
vojnika
,
rojaka
nadkneza
Kruta
!
Še
s
vprašanjem
,
kam
gresta
,
se
ni
nihče
upal
do
nju
.
Mladca
sta
se
pa
zadovoljno
smejala
,
delala
duhovite
dovtipe
in
podila
konjiča
,
da
sta
letela
kot
ognjeni
blisk
,
ki
šine
iz
raztogočenih
oblakov
nad
revico
žemljico
,
kot
Ježibaba
,
ki
se
zapodi
z
vetrovi
in
s
snegovi
nad
nepriljubljenega
človeka
nasprotnika
.
Srečno
,
brez
najmanjše
zapreke
sta
dospela
do
svojega
cilja
,
pred
Vranovo
.
Ravno
ob
pravšnem
,
zaželjenem
času
,
v
somraku
sta
prijezdila
v
gozdiček
,
ki
se
je
razprostiral
pred
gradičkom
gospoda
Tugumira
.
„
Počakajva
,
da
se
naredi
trda
noč
;
konja
naj
mulita
travo
,
midva
se
pa
uleziva
!
“
je
velel
Gojnik
in
razjahal
svojega
konjiča
.
Tovariš
Godimir
je
brž
storil
takisto
.
„
Čim
menj
ljudi
naju
vidi
,
tem
boljše
je
za
naju
in
za
gospoda
Tugumira
“
,
je
dopovedoval
Gojnik
sosluživcu
Godimiru
,
ko
sta
legla
v
travo
.
„
Tugumir
ima
mnogobrojno
družinčad
.
Lahko
bi
naju
kak
posel
prepoznal
in
potlej
izdal
Krutovcem
.
Judež
se
dobi
v
še
tako
pošteni
hiši
,
v
še
tako
pošteni
družbi
.
No
,
—
kakor
sem
ti
že
na
potu
pripovedoval
—
se
jaz
zase
in
zate
nič
ne
bojim
:
midva
se
bi
v
tem
slučaju
že
znala
izviti
;
slabše
pa
bi
bilo
za
Tugumira
,
če
bi
kaka
podla
izdajica
Krutu
nesla
na
ušesa
,
da
sva
bila
midva
pri
njem
.
Ne
,
kolikor
mogoče
morava
biti
previdna
,
tako
da
na
Tugumira
ne
bode
padla
niti
najmanjša
senca
zlobnega
sumničenja
.
Junak
ni
ta
,
ki
je
samo
predrzen
;
pravi
junak
mora
biti
tudi
previden
.
“
„
Prav
praviš
“
,
je
rekel
Godimir
.
previdnost
včasih
človeku
več
hasni
kot
pridnost
.
In
previdna
morava
biti
koj
:
poglej
,
nekdo
prihaja
.
“
Gojnik
se
je
hitro
ozrl
proti
vzhodni
strani
,
kamor
je
pokazal
s
svojimi
očmi
in
s
svojim
prstom
njegov
sosluživec
.
Po
cesti
,
vodeči
od
vzhoda
,
je
res
prihajal
opotekajoč
se
človek
.
„
Vinski
je
“
,
se
je
zasmejal
Gojnik
.
„
Pošteno
se
ga
je
nalezel
.
Kako
ga
zanaša
!
Vsa
cesta
je
njegova
.
Pijanček
je
pa
res
lepa
stvarca
na
svetu
:
če
je
še
tak
siromak
,
cesta
je
le
njegova
.
Hahaha
!
Toda
,
Godimir
,
oglej
si
prihajača
bliže
!
Mati
ljuba
,
ali
ni
to
Vrel
?
“
„
Kakšen
Vrel
?
“
„
No
,
tisti
Vrel
,
ki
je
bil
pred
dvema
letoma
vzprejet
v
našo
ljubeško
,
nadknezovo
telesno
stražo
,
a
ga
je
naš
Jaroslav
kmalu
zapodil
,
ker
je
spoznal
,
da
je
navaden
lopov
,
nepridiprav
,
kolikor
ga
je
.
Ob
vstoličenju
novega
nadkneza
Kruta
sem
ga
videl
v
Velegradu
med
vojniki
posadnika
Gneva
;
torej
je
stopil
v
njegovo
službo
.
No
,
ravno
pravega
je
dobil
Gnev
!
Sebi
enakega
!
Seveda
je
to
Vrel
,
nihče
drugi
.
Pa
kam
neki
gre
to
malopridno
seme
,
ki
bi
ga
človek
najrajši
prej
kot
prej
zasejal
v
črni
pekel
?
Nazaj
se
ozira
,
in
oči
se
mu
svetijo
kakor
mačku
,
ki
preži
na
miškoglodalko
,
kdaj
se
prikaže
iz
luknjice
.
Pa
ne
,
da
bi
koga
pričakoval
z
grdimi
,
s
črnimi
naklepi
?
Godimir
,
tiho
,
pozor
!
Glej
,
sedaj
se
je
ustavil
.
Za
gostoobrastlo
drevo
je
stopil
.
Bodalce
vleče
izpod
plašča
.
S
hijensko
potuhnjenimi
očmi
gleda
proti
vzhodu
.
Prav
zatrdno
,
svojo
glavo
zastavim
,
namerava
lopov
po
stari
svoji
navadi
izvršiti
zopet
kako
črno
dejanje
.
Druže
Godimir
,
pozor
!
Preprečiti
morava
zlodelo
.
“
In
z
očmi
,
s
kakršnimi
opazuje
iz
zasede
mnogoizkušeni
,
lokavi
lovec
orjaškega
orla
ali
črnokljunega
kragulja
,
ki
se
ravno
pripravlja
,
da
se
izpusti
iz
višave
nad
pohlevno
pišče
—
da
ga
ustreli
,
pišče
pa
reši
,
sta
opazovala
Gojnik
in
Godimir
malopridnega
Vrela
.
Kako
sta
rešila
brhka
mladca-junaka
nedolžno
mladenko
Slavico
,
ki
si
jo
je
bil
izbral
kragulj
Vrel
za
svojo
žrtev
,
za
svoje
klavno
jagnje
,
ste
že
videli
in
slišali
.
Da
sta
bila
tisti
večer
gospod
Tugumir
in
mala
Slavina
silno
presenečena
,
še
bolj
pa
vesela
,
ni
treba
praviti
.
Mislite
,
da
je
bila
zlatolasa
Tugumirova
vnukinja
malo
vzradoščena
,
ko
ji
je
hudomušni
Gojnik
med
večerjo
povedal
,
da
ji
prinaša
pozdrav
vroč
in
gorak
,
čeprav
ne
prihaja
z
juga
gorkega
in
večno
zelenega
,
ampak
s
severa
hladnega
,
ledenega
—
pozdrav
od
knezoviča
Henrika
!
Slavina
se
je
smejala
kakor
v
rani
pomladi
ravnokar
vznikla
,
v
jutranji
rosi
se
kopajoča
cvetka
,
ko
jo
pogleda
zlato
solnčece
.
Vesela
je
bila
,
da
se
od
veselja
ni
vedela
kam
dejati
.
Tugumir
je
pa
kar
plakal
od
veselja
nad
izpreobrnitvijo
in
rešitvijo
Pluzonove
hčerke
Slavice
ter
nad
lepimi
Gojnikovimi
poročili
.
Kako
se
je
završil
tisti
dan
v
Tugumirovi
dvorani-obednici
,
že
veste
.
Lep
je
bil
zvršetek
,
tako
lep
,
da
ga
celo
črnooka
noč
,
ki
ga
je
gledala
skozi
okno
,
ni
mogla
prehvaliti
:
tiho
šumljaje
,
skrivnostno
šepetaje
je
vkljub
trudnim
,
poznim
uram
na
dolgo
in
široko
pripovedala
o
tem
zvršetku
gostolistnatim
drevesom
in
nežnim
cveticam
v
gozdičku
pred
Tugumirovim
gradom
.
Dvakrat
štiriindvajset
ur
kasneje
je
pa
črnooka
nočka
,
prav
nalahno
šumljajoč
,
prav
potiho
šepetajoč
tem
drevesom
in
cveticam
pripovedovala
nove
dogodivščine
.
Prišumljala
je
s
severa
,
tako
je
pravila
,
in
kaj
je
videla
,
kaj
slišala
,
kaj
izvedela
v
velegrajski
okolici
?
Na
planinici
zelene
šumice
velegrajske
,
na
svojem
navadnem
zbirališču
,
igrališčupevališču
so
v
srebrnojasni
mesečini
v
kolu
stale
gorske
vile
pa
pozorno
poslušale
tovarišico
vilo
Radovanko
.
Ta
je
gledala
proti
mestu
Velegradu
,
se
na
ves
glas
smejala
in
govorila
:
„
Ali
nisem
zadnjič
prav
imela
,
ko
sem
ti
rekla
,
da
se
bodeš
opekla
,
ti
gizdava
,
sanjava
in
lokava
Vanda
,
posadnika
Gneva
hčerka
srakoperka
?
Ali
nisi
doslej
poznala
prislovice
:
Kdor
drugemu
koplje
jamo
,
sam
pade
vanjo
?
Kako
je
hitro
konec
črnih
tvojih
nakan
!
Komaj
si
jih
v
podli
svoji
duši
spočela
,
pa
so
že
prišle
na
dan
.
Kajpak
:
nič
ni
tako
skrito
,
da
ne
bi
postalo
očito
.
Kako
se
ti
je
tvoja
črna
osnova
ponesrečila
in
hitro
raznesla
!
Hahaha
!
Prav
ti
je
.
Iz
dna
srca
in
iz
globine
duše
ti
privoščim
to
osramočenje
.
Kot
žerjav
si
hodila
doslej
okrog
zahtevajoč
,
da
te
vsi
občudujejo
.
Peščica
ljudi
te
je
res
občudovala
,
odslej
te
bodo
pa
vsi
,
veš
,
vsi
ljudje
,
cel
svet
.
Pa
ne
zaradi
tvoje
lepote
,
—
kaj
še
!
—
zaradi
kačje
hinavščine
in
hudobije
tvoje
!
Hahaha
!
Le
si
puli
lase
,
ki
si
bila
prej
tako
ponosna
nanje
kakor
pavica
na
svoje
perje
!
Le
čakaj
Kruta
,
bodeš
videla
,
kaj
bode
naredil
s
teboj
!
S
studom
se
bode
obrnil
od
tebe
,
kakor
se
človek
s
studom
obrne
od
gnusne
gosenice
.
In
glej
,
da
te
ne
bode
pobil
,
kakor
se
pobije
kača
strupenjača
!
Pa
,
da
bodete
vedele
,
vile
posestrime
,
za
kaj
tu
gre
,
zakaj
tako
govorim
!
Veste
,
prav
zgodaj
sem
vstala
danes
,
istočasno
z
rožnato
zarjo
,
pa
sem
šla
na
izprehod
tja
doli
v
sočnati
gaj
.
Umivala
sem
se
z
jutranjo
roso
,
trgala
cvetice
in
jih
vtikala
v
kito
—
kronico
zlatih
svojih
las
.
Kar
sem
zaslišala
,
da
po
cesti
od
juga
sem
prihaja
voz
.
Stopila
sem
za
grm
,
da
bi
me
prihajač-voznik
ne
videl
.
Voz
se
je
bližal
bolj
in
bolj
.
Na
njem
sem
zagledala
dva
moža
v
kmetiški
,
hlapčevski
obleki
.
Mlajši
se
mi
je
zdel
tako
znan
.
Gledala
sem
,
gledala
pa
spoznala
v
njem
Gojnika
,
veste
,
onega
Gotšalkovega
vojnika
,
ki
se
je
bil
ob
vstoličenju
novega
nadkneza
Kruta
v
Velegradu
tako
postavil
.
Kaj
neki
išče
mladec
tukaj
?
Kam
se
pelje
?
V
Velegrad
?
Saj
mu
je
Krut
vendar
enkrat
za
vselej
prepovedal
stopiti
še
katerikrat
na
bodriška
tla
.
Kako
se
je
torej
predrznil
priti
nazaj
?
Kako
si
upa
v
Velegrad
?
Tako
sem
se
čudom
se
čudeč
popraševala
in
ugibala
,
kaj
neki
namerava
predrzni
mladec-junak
v
tej
hlapčevski
obleki
.
O
njegovi
nameri
pa
mi
ni
bilo
treba
dolgo
ugibati
.
Uganko
mi
je
rešil
kmalu
sam
.
Voz
se
je
ustavil
prav
vštric
grma
,
ki
sem
jaz
stala
za
njim
.
Vozača
sta
se
oprezno
ozrla
na
vse
štiri
strani
,
in
ker
nista
zagledala
žive
duše
nikjer
,
sta
ročno
stopila
z
voza
,
odgrnila
rjuho
,
ki
je
bila
razgrnjena
črez
zadnji
njega
konec
pa
nekaj
vzdignila
.
Kaj
?
Okrvavljeno
človeško
truplo
.
Vzdignila
sta
je
pa
posadila
v
travo
ob
cesti
.
—
Na
—
,
je
izpregovoril
Gojnik
,
—
tu
leži
,
ti
lopov
Vrel
,
malopridnega
posadnika
Gneva
malopridni
vojnik
!
Vanda
te
je
najela
,
da
bi
z
bodalcem
poslal
Pluzonovo
Slavico
v
naročaj
Morani
.
Pa
si
padel
sam
v
njen
naročaj
.
Slavico
hoče
vsaj
nekaj
časa
še
cvetna
Devana
imeti
na
zeleni
žemljici
.
Gospoda
Tugumira
si
hotel
pokopati
,
njemu
si
hotel
naprtiti
zavratni
umor
Pluzonove
hčerke
,
Krutove
izvoljenke
,
pa
ti
je
izpodletelo
vkljub
tvoji
navihanosti
.
Da
,
da
,
tudi
črv
ugrizne
enkrat
kislo
jabolko
.
Pokopal
si
sam
sebe
in
Gneva
in
Vando
.
Pa
da
bodo
ljudje
,
ki
te
bodo
našli
tukaj
,
vedeli
,
za
kakšno
boleznijo
si
umrl
,
sem
napravil
tozadevno
izpričalo
.
Tukaj
je
,
sam
je
drži
v
roki
in
kaži
ljudem
!
—
In
po
teh
besedah
je
Gojnik
vteknil
med
mrličeve
prste
droben
listič
,
sedel
s
spremljevalcem
na
voz
,
ga
okrenil
in
se
naglo
odpeljal
nazaj
proti
jugu
.
Kaj
človek
vse
vidi
,
vse
izve
,
če
gre
v
ranem
jutru
na
izprehod
!
sem
si
čestitala
in
hitela
k
mrtvecu
.
Kaj
je
bilo
zapisano
na
lističu
?
‚
Njega
malopridnosti
Gnevu
,
velegrajskemu
posadniku
,
sporočam
,
da
je
bil
njegov
vojnik
Vrel
,
ki
ga
je
bila
najela
njega
hči
Vanda
,
da
zavratno
umori
nadkneza
Kruta
nevesto
,
Pluzonovo
Slavico
,
sam
umorjen
v
trenutku
,
ko
je
hotel
izvršiti
črni
zločin
.
Gojnik
,
mrliški
oglednik
.
‘
Hahaha
,
sem
se
zasmejala
—
ta
pa
zna
!
Bogve
,
kje
je
hodil
v
šolo
ta
pretkani
Gojnik
?
Še
mene
poseka
!
Škoda
,
da
je
že
izginil
.
Poljubček
bi
mu
dala
za
sijajni
ta
čin
!
—
A
komaj
sem
izgovorila
te
besedice
,
sem
zaslišala
od
Velegrada
sem
peketanje
konjskih
kopit
.
Hitro
sem
vteknila
listič
nazaj
med
Vrelove
prste
in
se
skrila
za
grm
.
Veste
,
kdo
je
prihajal
?
Gnev
in
Vanda
.
Na
jutranji
izprehod
sta
pač
pripeketala
iz
mesta
.
Veselo
sta
kramljala
in
se
smejala
.
Zlasti
Vanda
je
bila
videti
dobre
,
zidane
volje
.
Prešerno
veselo
je
gledala
naokrog
,
kakor
bi
bil
že
ves
svet
njen
.
—
Kaj
je
pa
to
?
—
je
vzkliknila
deklina
,
ko
sta
prijezdila
do
mesta
,
kjer
je
ležal
mrtvi
Vrel
.
—
Mrtev
,
okrvavljen
,
zatrdno
umorjen
vojnik
!
—
Poskakala
sta
s
konjičev
.
In
kaj
se
je
zgodilo
potem
,
ko
sta
prepoznala
mrliča
in
prečitala
oni
drobni
listič
—
kaj
bi
pravila
,
saj
si
lahko
same
mislite
!
Samo
toliko
vam
povem
,
da
strela
z
jasnega
neba
ne
more
tako
prestrašiti
človeka
,
kakor
je
ostrašil
pogled
na
mrtveca
in
ono
drobno
pisemce
Gneva
in
Vande
;
da
še
tako
drobčkana
in
šibka
prosena
bilka
ne
zatrepeče
tako
,
in
naj
zavije
nad
njo
še
tako
huda
sapa
vijača
,
kakor
je
zatrepetala
Vanda
.
Kar
sesedla
se
je
na
tla
.
In
sedaj
v
svoji
sobici
tiči
,
na
posteljici
leži
in
milo
ječi
ter
si
puli
lase
.
Le
si
jih
puli
,
ti
gizdava
in
sanjava
Gnevova
hčerka
srakoperka
.
Hahaha
!
“
Tako
je
govorila
vila
Radovanka
na
planinici
velegrajske
šumice
.
Slišala
jo
je
črnooka
nočka
pa
je
prišla
povedat
te
novice
,
nje
besede
drevesom
in
cveticam
v
gozdičku
pred
Tugumirovim
gradom
.
Prav
nalahno
šumljajoč
,
prav
potiho
šepe
tajoč
jim
jih
je
pripovedovala
,
potem
pa
utrujena
zadremala
,
zaspala
,
in
z
njo
so
zadremala
tudi
drevesa
in
zaspale
cvetice
—
—
In
ni
lagala
črnooka
nočka
in
tudi
vila
Radovanka
ne
.
Ko
je
bil
na
Gojnikov
ukaz
zabodel
Godimir
Vrela
,
so
ga
bili
pustili
kar
ležati
ob
cesti
in
se
na
Slavičin
poziv
napotili
proti
gradu
.
Kar
naenkrat
se
je
pa
udaril
Gojnik
po
glavi
:
„
Tepček
,
slepček
,
take
nespametnosti
pa
še
nisi
naredil
,
odkar
te
nosi
zemlja
!
Vsaj
to
bi
bil
lahko
izvedel
od
Vrela
,
kdo
ga
je
najel
za
nameravano
zlodelo
!
Zakaj
sem
ga
velel
takoj
zabosti
!
V
vragovo
naročje
bi
ga
bili
poslali
lahko
nekoliko
kasneje
,
potem
ko
bi
nam
bil
povedal
in
izdal
,
zakaj
je
hotel
umoriti
Slavico
,
kdo
ga
je
tega
naprosil
.
Sam
pač
ni
imel
nobenega
vzroka
in
povoda
napasti
nadknezovo
izvoljenko
s
smrtonosnim
orožjem
.
Pričakoval
jo
je
,
to
se
je
videlo
.
Zakaj
je
pa
ni
napadel
prej
in
kje
drugod
?
Pa
,
—
morda
še
diha
,
morda
se
bode
dalo
iz
njega
še
kaj
izvleči
,
morda
bode
prišla
še
kakšna
izdajavna
kletvica
iz
gnjusnih
njegovih
ust
.
Hej
,
ljudje
božji
,
malce
malo
me
počakajte
!
“
je
dejal
svojim
sopotnikom
in
zletel
nazaj
.
Vrel
se
je
krčil
in
zvijal
v
smrtnih
bolečinah
,
zvijal
kakor
slepec
,
če
se
mu
je
odsekala
glava
ali
rep
.
Oči
je
imel
že
vse
steklene
;
z
desnico
je
krčevito
tiščal
rano
,
iz
katere
je
curkoma
vrela
kri
;
bil
je
v
zadnjih
pojemljajih
.
Se
je
siknil
z
glasom
hropečim
,
onemoglim
:
„
Prokleta
Vanda
!
“
—
pa
mu
je
odpovedal
jezik
,
odpovedali
tudi
vsi
drugi
udje
:
preminil
je
.
„
Že
dobro
;
sedaj
vse
vem
“
,
je
rekel
Gojnik
in
se
vrnil
k
čakajoči
ga
trojici
„
Kaj
hočemo
narediti
z
Vrelovim
truplom
?
“
je
po
vljudnem
pozdravu
in
poklonu
vprašal
mladec-junak
gospoda
Tugumira
,
ko
ga
je
drugo
jutro
navsezgodaj
dobil
na
vrtu
.
Gospod
Tugumir
je
imel
namreč
lepo
navado
,
da
je
zjutraj
zgodaj
vstajal
,
ne
samo
zato
,
da
bi
dajal
lep
zgled
svoji
družinčadi
in
jo
izpodbujal
in
opominjal
,
da
je
treba
iti
na
delo
,
ampak
zlasti
zato
,
da
se
je
mogel
nemočen
našetati
in
nasrkati
zdravega
,
čistega
,
še
neoskrunjenega
jutranjega
zraka
.
Tudi
danes
je
vstal
zgodaj
in
šel
šetat
na
vrt
.
Zarana
je
pa
vstal
tudi
Gojnik
in
zagledavši
ga
skozi
okno
na
vrtu
šel
k
njemu
z
vljudnim
jutranjim
pozdravom
in
s
vprašanjem
,
kaj
naj
se
naredi
z
Vrelom
.
„
Kaj
naj
naredimo
?
“
je
odgovoril
gospod
Tugumir
.
„
Pokopati
ga
bodem
dal
.
“
„
Kje
?
“
„
Kjer
leži
;
v
gozdu
.
“
„
Jaz
bi
ti
nekaj
drugega
svetoval
,
gospod
Tugumir
,
kar
bi
bilo
zatrdno
umestnejše
in
koristnejše
.
“
„
Kaj
?
Povej
odkrito
,
kot
prijatelj
prijatelju
!
“
„
Jasno
je
,
da
je
lopova
Vrela
najela
Vanda
.
“
„
Da
bi
se
iznebila
svoje
tekmice
.
Ves
Velegrad
že
ve
i
i
govori
,
kako
se
Gnevova
hči
ponuja
in
nastavlja
mlademu
nadknezu
.
“
„
Pa
zakaj
lopov
ni
napadel
Slavice
prej
?
Zakaj
jo
je
hotel
umoriti
ravno
pred
tvojim
gradom
?
Veš
,
zakaj
,
gospodine
Tugumir
?
Ponoči
nisem
mogel
spati
pa
sem
reševal
to
zagonetko
in
mislim
,
da
sem
jo
prav
rešil
.
Da
bi
sum
padel
na
te
.
Lopov
Vrel
bi
zatrdno
hitro
razvpil
v
dežel
,
da
je
našel
Slavico
umorjeno
pred
tvojim
gradom
.
In
posledice
takega
obrekljivega
govoričenja
in
sumničenja
si
lahko
predstavljaš
.
Veš
,
kaj
ti
svetujem
?
Dokažimo
s
hitrim
dejstvom
,
da
kdor
drugemu
koplje
jamo
,
sam
pade
vanjo
.
Ali
imaš
kakega
hlapca
zvestega
,
vsestransko
zanesljivega
?
“
„
Stari
hlapec
Jaropolk
mi
je
zvest
in
verodostojen
in
zanesljiv
kot
sveta
blagovest
.
“
„
Dobro
.
Ne
da
bi
kdo
drugi
vedel
,
bodeva
Vrelovo
truplo
naložila
na
voz
,
ga
odpeljala
v
bližino
mesta
Velegrada
,
ga
tam
ob
cesti
kje
,
skrivaj
seveda
,
odložila
in
posadila
na
tla
pa
jo
odkurila
hitro
nazaj
.
Kajpada
bodem
moral
biti
jaz
zaradi
večje
varnosti
preoblečen
v
obleko
takisto
hlapčevsko
.
Napisal
bodem
pa
tudi
list
zapisnik
,
da
bodo
ljudje
,
ki
bodo
našli
mrtvega
Vrela
,
vedeli
,
za
kakšno
boleznijo
je
umrl
posadnikov
vojnik
.
In
stvar
se
bode
za
nas
vse
,
zlasti
še
za
te
iztekla
dobro
,
za
Gneva
in
Vando
pa
kar
se
da
slabo
.
“
„
Tvoja
zamisel
je
vrlo
pametna
.
Le
uresniči
jo
.
Moj
voz
in
Jaropolk
sta
ti
na
razpolago
.
“
In
za
vse
pretkanosti
godni
vojnik
Gojnik
je
lepo
izvedel
to
zamisel
,
kakor
smo
slišali
od
Radovanke
oziroma
od
črnooke
,
sedaj
že
speče
nočke
,
ki
je
to
gorsko
vilo
slišala
pripovedovati
o
tej
dogodivščini
tam
v
zeleni
velegrajski
šumici
—
—
Utrujena
nočka
je
v
lesu
pred
Tugumirovim
gradom
z
drevesci
in
s
cvetkami
spala
že
trdno
spanje
.
V
gradu
so
pa
še
svetili
,
še
bdeli
.
V
dvorani-obednici
so
sedeli
gospod
Tugumir
,
njega
vnukinja
Slavina
,
ki
nikakar
ni
hotela
iti
spat
pred
drugimi
,
Pluzonova
Slavica
pa
Gojnik
in
Godimir
v
prijateljskem
pogovoru
.
Slavica
je
bila
nocoj
prvikrat
po
svojem
dohodu
prišla
v
obednico
.
Drugo
jutro
po
dohodu
je
bila
namreč
obležala
,
tako
je
bila
slaba
in
utrujena
od
dolge
,
težke
poti
.
Črez
dan
ji
je
sicer
postalo
boljše
,
ali
Tugumir
ji
ni
dovolil
iz
postelje
,
in
tudi
drugo
jutro
še
ne
.
Šele
nocoj
je
vstala
in
prišla
k
skupni
večerji
.
Gojnik
se
je
bil
v
že
trdi
noči
vrnil
s
‚
pogreba
‘
,
kakor
je
imenoval
prevoz
mrliča
Vrela
izpred
Tugumirovega
grada
pred
mesto
Velegost
.
Bil
je
prav
dobre
volje
.
Ravno
je
pripovedoval
,
kakšen
nagrobni
govor
je
imel
,
s
katerimi
besedami
se
je
poslovil
od
telesnih
Vrelovih
ostankov
,
kar
se
je
zaslišal
pred
gradom
topot
konjskih
kopit
.
Nekam
prestrašeno
se
je
spogledalo
vse
omizje
.
Slavina
je
bila
prva
pri
oknu
pa
jih
hitro
pomirila
:
„
Našinci-vojniki
!
“
„
Ali
je
to
mogoče
?
“
je
dejal
Tugumir
in
sam
stopil
k
oknu
.
„
Res
so
naši
ljudje
,
ki
sem
jih
bil
poslal
doli
k
Labi
reki
h
Krutovi
vojni
.
A
da
so
že
doma
,
to
je
pa
čudno
.
Čakajte
,
jih
grem
doli
na
dvorišče
vprašat
,
ali
je
vojske
že
konec
ali
kaj
.
“
Gospod
Tugumir
se
je
kmalu
vrnil
z
dvorišča
v
obednico
sporočit
svojim
gostom
,
kaj
so
mu
povedali
njegovi
ljudje
,
ki
jih
je
bil
moral
poslati
kot
velmož
vlastelin
nadknezu
v
pomoč
.
Krut
je
zbral
pred
Labinbregom
z
mrzlično
naglico
veliko
vojsko
pa
pričakoval
prehoda
in
napada
saksonskega
vojvodiča
Magnusa
.
A
čakal
je
napada
zaman
.
Dnevi
so
prihajali
in
odhajali
,
Magnusa
pa
ni
bilo
črez
reko
.
S
svojimi
praporci
je
nekaj
dni
strašil
na
levem
bregu
Labe
,
v
neki
noči
jo
je
pa
popihal
proti
jugu
.
premislil
se
je
,
izpregledal
,
da
ni
varno
zobati
z
nami
črešenj
,
pa
je
odkuril
kot
dihur
“
,
so
govorili
drugo
jutro
bodriški
vojniki
,
ko
na
levem
bregu
Labe
reke
niso
videli
nobenega
saksonskega
vojnika
več
.
Podobno
je
mislil
in
govoril
tudi
Krut
.
Iz
previdnosti
je
pa
vendar
ostal
še
nekaj
dni
v
Labinbregu
.
Ko
pa
Saksoncev
le
ni
bilo
na
izpregled
,
in
so
mu
sli-ogleduhi
,
ki
jih
je
bil
poslal
v
njih
zemljo
,
vrnivši
se
povedali
,
da
jo
je
Magnus
s
svojo
vojno
mahnil
proti
jugu
,
zatrdno
proti
nemškemu
kralju
Henriku
,
je
razpustil
večino
svoje
vojske
in
odrinil
v
Ljubek
.
Zato
so
prišli
vojniki
domobranci
tako
nepričakovano
hitro
domov
.
„
Če
ni
kakšne
zvijače
vmes
?
“
je
pripomnil
Gojnik
.
„
Pa
naj
bode
zastran
nas
!
Z
Godimirom
grem
sedaj
tem
varnejše
in
brezskrbnejše
v
Bardevik
do
knezoviča
Budivoja
in
do
vojvoda
Ordulfa
,
pa
se
bodemo
pomenili
in
domenili
,
kdaj
bodeta
Saksonec
in
Danec
,
vsak
od
ene
strani
,
napadla
Kruta
.
S
tvojim
dovoljenjem
,
gospod
Tugumir
,
odrineva
Godimir
in
jaz
koj
jutri
zjutraj
—
po
opravku
.
“
„
Kakor
hočeta
;
Bog
z
vama
!
“
je
rekel
Tugumir
.
„
Ali
hočeta
še
mene
s
seboj
?
“
se
je
sedaj
oglasila
Pluzonova
Slavica
in
se
nasmehnila
.
„
Zakaj
ne
?
Drage
volje
.
Pa
kam
hočeš
,
gospodična
Slavica
,
?
K
knezoviču
Budivoju
?
“
je
nekam
zbegan
,
presenečen
in
osupnjen
vprašal
Gojnik
.
In
zbegani
,
presenečeni
,
osupnjeni
so
se
ozrli
v
Pluzonovo
hčerko
tudi
drugi
omizniki
.
Slavica
se
je
pa
—
pač
nalašč
—
nekaj
časa
samo
smehljala
in
z
vidnim
zadovoljstvom
opazovala
njih
gledanje
in
strmenje
.
„
Gospodična
Slavica
“
,
je
slednjič
prekinil
molk
in
strmenje
gospod
Tugumir
,
„
prosim
te
,
povej
nam
vendar
,
kaj
nameravaš
?
Oni
večer
si
nam
povedala
samo
to
,
da
si
se
vrnila
na
edino
pravo
pot
,
na
pot
,
ki
nam
jo
je
začrtal
Krist
Gospod
.
Neizrečeno
smo
se
vsi
razveselili
tega
dejstva
,
kakor
dejstva
,
da
si
bila
potom
malokaj
čudežnim
rešena
zlobe
tolovajeve
.
In
ginjeni
smo
bili
vsi
,
to
si
videla
,
zlasti
jaz
,
do
solz
,
ko
si
nam
povedala
,
da
si
zapustila
in
popustila
vse
posvetne
stvari
—
in
da
si
jih
res
popustila
,
to
je
,
oprosti
,
precej
pokazala
tvoja
obleka
—
in
da
se
hočeš
odslej
posvečevati
samo
tej
nebotični
nameri
:
priboriti
našemu
rodu
edino
pravo
,
krščansko
prostost
.
Ginjeni
smo
bili
,
občudovali
smo
te
,
ko
si
nam
to
razodela
,
občudovali
tako
,
da
nam
je
koleno
nehote
klecalo
,
vendar
te
oni
večer
nismo
hoteli
izpraševati
na
dalje
,
kako
nameravaš
izvršiti
svojo
nakano
.
Povej
nam
torej
nocoj
,
prosim
,
kaj
misliš
započeti
.
“
„
Dobro
,
povedala
bodem
odkrito
“
,
je
odgovorila
Slavica
.
„
Stvar
je
taka
:
Iz
sence
na
solnčno
plan
,
namesto
teme
mora
v
Bodričih
nastati
svetloba
,
namesto
smrti
vzkliti
življenje
in
namesto
obupa
nada
,
tako
sem
si
dejala
v
Velegostu
.
Pa
sem
skrivoma
,
v
siromašni
obleki
,
zapustila
svojo
očino
,
svoj
rojstni
kraj
in
odpotovala
budit
Bodričem
nebeške
nade
in
življenje
in
svetlobo
.
Nekaj
dni
bodem
—
s
tvojim
dovoljenjem
kajpada
—
tu
pri
tebi
,
tako
sem
bila
sklenila
,
da
se
tu
nekaj
časa
skrita
,
odločena
od
sveta
,
kar
bi
bilo
zaradi
številne
družinčadi
težko
izvesti
doma
v
Velegostu
,
z
molitvijo
,
s
postom
in
premišljevanjem
pripravim
za
blagovestniško
delovanje
.
Potem
bodem
pa
šla
od
hiše
do
hiše
,
od
sela
do
sela
,
od
mesta
do
mesta
kot
blagovestnica
krščanska
.
“
„
Pa
nisi
pomislila
,
da
bi
ti
Krut
ne
pustil
dolgo
dihati
v
svobodnem
zraku
?
“
„
Pač
.
Toda
dejala
sem
si
:
saj
so
tudi
prvi
krščanski
blagovestniki
,
prvi
učenci
Gospodovi
šli
med
neverce
kot
jagnjeta
med
volkove
,
pa
so
zvečine
povsod
zmagala
jagnjeta
.
Sicer
bi
se
pa
tudi
nič
ne
bala
smrti
mučeniške
.
Tako
sem
bila
sklenila
,
na
tak
način
sem
se
bila
namenila
kot
blagovestnica
nastopiti
v
Bodričih
.
Sanje
pa
,
ki
sem
jim
imela
snoči
,
so
mi
pokazale
drugo
pot
blagovestniškega
delovanja
.
Prostrana
,
nepregledna
poljana
se
je
širila
pred
mojimi
očmi
.
In
na
tej
poljani
so
se
razprostirale
vojne
trume
,
nepregledne
,
neštete
,
goste
kakor
drevesa
v
globoki
,
stoletni
šumi
.
In
vse
te
trume
,
oborožene
s
silnimi
sulicami
,
s
kopji
in
z
meči
,
so
nepremično
gledale
v
mladega
,
na
iskrem
konju
sedečega
poveljnika
,
pač
pričakujoč
povelja
.
Pogledala
sem
mladega
poveljnika
pozornejše
,
in
tako
se
mi
je
zdel
znan
.
—
Moj
Bog
,
to
je
mati
Filomena
,
preoblečena
v
moško
,
vojaško
obleko
!
sem
vzkliknila
.
Da
,
da
,
prav
ona
je
!
—
In
Filomena
poveljnica
je
začela
pregledovati
čete
,
jahala
od
vrste
do
vrste
in
vsaki
nekaj
govorila
.
In
vsaka
četa
je
navdušeno
vzklikavala
:
Živela
naša
voditeljica
!
Ko
je
pa
pregledala
vse
čete
,
je
zamahnila
z
mečem
in
poveljevala
:
Naprej
!
S
troedinim
Bogom
za
svobodo
,
dom
!
In
vrste
so
zavriskale
,
navdušeno
zapele
bojno
pesem
in
se
pevajoč
začele
pomikati
proti
severu
.
Njim
na
čelu
pa
poveljnica
Filomena
.
Kaj
pomeni
ta
sen
,
ta
prikazen
?
sem
se
vpraševala
,
ko
sem
se
zbudila
...
“
„
Kaj
je
pomenil
?
“
se
je
hlastno
oglasil
Gojnik
.
„
Dovoli
,
gospica
Slavica
,
jaz
sem
precej
umel
,
kaj
pomeni
.
Prikazen
ti
veli
,
da
tudi
ti
tako
nastopiš
.
Bodi
naša
voditeljica
v
bojih
krvavih
!
Na
ta
način
bodeš
stokrat
več
dobrega
storila
in
dosegla
,
kakor
če
bi
hodila
po
deželi
kot
oznanovalka
blagovesti
v
obleki
preprosti
,
siromaški
.
To
ni
za
ženske
,
to
je
za
moške
,
duhovnike
in
redovnike
!
Hej
,
gospica
:
v
vojaško
obleko
pa
na
konjiča
!
Pa
zletimo
črez
Labo
reko
h
knezoviču
Budivoju
v
Bardevik
in
od
tam
izdamo
in
po
bodriški
deželi
razširimo
razglas
,
naj
Bodriči
kristjani
—
skrivaj
seveda
—
hite
v
Bardevik
k
Budivoju
in
k
tebi
.
Ti
bodeš
razglas
podpisala
s
svojim
imenom
.
In
to
tvoje
ime
bode
privleklo
k
nam
na
stotine
naših
rojakov
kristjanov
.
In
potem
pod
Budivojevim
in
tvojim
poveljstvom
udarimo
črez
Labo
,
s
severa
bode
pa
istočasno
prihrumel
Sven
Astridson
.
-
In
šlo
bode
krasno
.
“
„
Krasna
zamisel
!
“
je
vzkliknil
gospod
Tugumir
.
„
Rad
bi
jo
osebno
pomagal
uresničiti
;
ali
,
kakor
veste
,
sem
ob
vmestitvi
nadknezu
Krutu
vpričo
vsega
naroda
izjavil
in
prisegel
,
da
bodem
takisto
zvest
podanik
njemu
,
kakor
sem
bil
nadknezu
Gotšalku
.
Besede
ne
smem
snesti
,
prisege
ne
prelomiti
.
Tudi
svojih
kmetov
ne
bodem
hujskal
,
pač
pa
jim
ne
bodem
branil
in
ne
stavil
nikakih
zaprek
,
če
se
sami
vzdignejo
proti
Krutu
,
kadar
ga
napadete
z
juga
in
s
severa
.
Sedaj
za
enkrat
pa
sem
vam
na
razpolago
z
novci
.
“
„
Dobro
.
Naprej
!
Oskrbite
mi
vojaško
opravo
!
“
je
po
kratkem
premišljevanju
odločno
velela
Pluzonova
hčerka
—
—
In
zopet
je
imela
črnooka
nočka
priliko
videti
lep
prizor
pred
Tugumirovim
gradom
.
Ravno
se
je
zbudila
—
zbudili
so
jo
rumeni
žarki
vzhajajoče
jutranje
zarje
—
in
kaj
je
videla
?
Iz
grada
so
potiho
prišli
trije
mladi
vojniki
.
Spremljal
jih
je
gospod
Tugumir
,
mala
Slavina
in
starica
Godislava
.
„
Hvala
ti
še
enkrat
,
gospod
Tugumir
!
“
je
zašepetal
na
dvorišču
z
glasom
nežnim
,
srebrnozvonkim
najmlajši
vojnik
.
„
Bog
s
teboj
,
Slavica
!
“
je
takisto
tiho
odvrnil
gospod
Tugumir
in
s
solzami
v
očeh
poljubil
lepemu
vojniku
roko
.
„
Godislava
,
ne
jokaj
!
Če
Bog
da
,
se
kmalu
zopet
vidimo
.
Dotlej
bode
pa
gospod
Tugumir
skrbel
zate
.
Kajneda
,
gospod
Tugumir
?
“
„
Zatrdno
.
Torej
še
enkrat
,
Slavica
:
Bog
s
teboj
!
Sedaj
morate
iti
.
Dani
se
.
Vidva
pa
,
Gojnik
in
Godimir
,
da
vesta
,
da
se
zatrdno
oglasita
,
ko
se
bodeta
vračala
na
Dansko
,
pri
nas
,
da
nam
povesta
,
kako
ste
se
dogovorili
v
Bardeviku
.
“
„
Morata
se
“
,
se
je
oglasila
zlatolaska
Slavina
,
„
da
vama
dam
za
knezoviča
Henrika
mal
spominček
.
“
„
Zatrdno
.
Zdravi
!
Hodimo
!
“
In
vojniška
trojica
je
poskakala
na
konjiče
,
ki
jih
je
imel
stari
hlapec
Jaropolk
že
pripravljene
pred
gradom
,
in
odpeketala
v
tiho
jutro
.
Lepo
je
bilo
tiho
to
jutro
,
zorno
,
rožmarinovo
.
Ali
bode
pa
tudi
nageljnov
dan
?
Kričači
žerjavi
!
Hahaha
!
Kako
hitro
,
mrzlično
naglo
,
so
jo
popihali
proti
jugu
!
Kar
črez
noč
so
izginili
in
preminili
iz
naše
soseščine
.
Že
vedo
,
zakaj
.
Hahaha
!
Naš
slovenski
sever
jim
je
kajpada
premrzel
,
naš
severni
zrak
prerezek
,
preoster
:
jedek
kot
kačji
strup
,
oster
kot
ravnokar
nabrušeni
nožič
.
Da
,
da
.
Dih
naših
severnih
kačic
kaljenk
,
naših
puščic
ni
nič
kaj
prijeten
,
nič
kaj
krepilen
in
nič
kaj
zdravilen
.
In
mrzli
objemi
orjaškega
severnega
medveda
tudi
niso
posebno
prijetni
za
slabotne
repnatopuhle
prsi
hripavih
saksonskih
žerjavov
.
Hahaha
!
Ti
prešerni
saksonski
žerjavi
mislijo
,
da
se
jim
bode
na
nemškem
jugu
vse
bolje
godilo
kakor
pri
nas
na
severu
.
Ali
se
motijo
!
Naša
severna
kopja
so
premrzla
za
vroče
njihove
junaške
prsi
.
Topli
jug
jim
bode
pa
zatrdno
pregorak
.
To
bode
za
nje
pretopla
kopelj
v
pretopli
nemški
krvi
.
Hm
,
kralj
Henrik
je
sicer
največji
razposajenec
in
razuzdanec
,
kar
jih
obseva
nebeško
solnce
,
a
takih
žerjavov
nepridipravov
,
kakor
ste
vi
,
v
svoji
deželi
vendar
ne
bode
maral
.
Bodete
že
videli
;
on
vam
bode
že
pokazal
in
dal
,
kar
vam
gre
.
Kaj
ti
pravim
,
vojvodič
Magnus
?
Kmalu
jo
bodeš
moral
tudi
ti
iz
njegovih
zemelj
hitro
popihati
v
svoje
rodno
gnezdo
,
ker
ti
dih
in
pih
njegovih
puščic
prav
zatrdno
ne
bo
po
všečen
.
Vrnil
se
bodeš
v
svoje
gnezdo
,
a
jaz
se
le
bojim
:
preveč
dimast
,
ožgan
,
ožigosan
in
—
ogorčen
.
Pa
—
kar
kdo
išče
,
to
najde
.
Hodi
srečno
po
—
nesrečo
!
“
Tako
je
govoril
bodriški
nadknez
Krut
,
ko
je
oni
dan
izpred
Labinbrega
zapazil
,
da
so
Saksonci
izginili
z
drugega
brega
Labe
reke
in
jo
mahnili
proti
jugu
,
proti
kraljevskonemškem
ozemlju
.
Kam
pak
drugam
?
Pa
se
je
hudo
motil
.
Saksonski
vojvodič
Magnus
je
delal
čast
svojemu
imenu
:
bil
je
res
velik
,
velik
po
postavi
,
po
opravi
,
po
zvijačah
in
spletkah
in
po
uspehih
svojih
.
Otec
Ordulf
je
imel
smolo
na
vsakem
bojnem
polju
,
kamor
se
je
prikazal
.
Kadar
se
je
lotil
kakega
nasprotnika
,
je
osramočen
,
ožigosan
in
zato
seveda
ogorčen
moral
zbežali
domov
—
pred
smolosolzečimi
smrečicami
,
puščicami
in
kopji
.
Vedno
se
je
osmolil
,
tako
da
so
se
že
njegovi
lastni
rojaki
vojniki
norčevali
iz
njega
in
se
mu
rogali
.
Kaj
še
le
tujci
!
Še
nikoli
ni
prinesel
iz
vojnega
pohoda
lovor-venca
zmage
.
Vedno
je
prinašal
od
kopriv
najedene
in
od
njih
strupa
zasedene
in
otečene
roke
in
noge
.
Srečo
je
pač
imel
na
plesiščih
in
igrališčih
,
na
bojiščih
nikdar
;
vselej
jo
je
dobil
krepko
po
glavi
,
kadar
je
pojezdil
nasproti
zmagi
,
nasproti
slavi
.
Vsikdar
je
bil
ugnan
v
kozji
rog
.
Drugače
se
je
znal
postaviti
njegov
sin
Magnus
.
Združeval
je
pa
v
sebi
tudi
res
izredne
vrline
in
lastnosti
,
prirojene
in
pridobljene
.
Tekmoval
bi
lahko
z
močjo
Herkula
orjaka
,
z
drznostjo
Ajanta
junaka
,
z
lokavostjo
in
zvitostjo
mnogoizkušenega
potnika
Odiseja
,
z
lepoto
košatolasega
trojskega
Parida
,
z
junaštvom
vojnika
Marta
,
s
prožnostjo
božanskega
strelca
Apolona
in
s
srečo
Cezarjevo
—
vsaj
v
mladostnih
svojih
vojnih
pohodih
.
Po
izredni
svoji
pogumnosti
,
drznosti
in
vojni
darovitosti
je
zaslovel
že
v
zgodnji
mladosti
pri
svojcih
in
sosedih
.
Lepo
se
je
izkazal
,
lepo
se
je
postavil
zadnjič
,
v
prvi
polovici
Gospodnjega
leta
1066
,
ko
je
tako
sijajno
zmagal
prej
skoraj
vsemogočnega
bremensko
-
hamburškega
nadškofa
Adalberta
:
napadel
ga
je
v
njega
hamburški
stolici
in
po
kratkotrajnem
napadanju
prisilil
,
da
je
pobegnil
iz
svoje
škofije
v
Goslarsko
mesto
in
sklenil
z
njim
za
njega
nadškofovsko
visokost
naravnost
sramotno
premirje
,
dragoceno
plačano
mirovno
pogodbo
.
Zlasti
je
pa
pokazal
te
svoje
vrline
zadnjič
proti
Krutu
,
proti
Bodričem
.
S
številnimi
praporci
se
je
kar
naenkrat
prikazal
na
levem
bregu
Labe
reke
pred
bodriško
posadko
v
Labinbregu
.
Pa
samo
zato
,
da
bi
malo
malce
oplašil
in
ostrašil
Krutove
Bodriče
in
jih
pripravil
v
strah
,
v
zadrego
in
zmedo
.
Ravnal
je
po
zvito
sestavljenem
načrtu
:
novega
bodriškega
nadkneza
Kruta
najprej
lepo
izzvati
,
izvabiti
,
da
pridrvi
s
svojimi
voji
doli
k
Labi
reki
v
Labinbreg
,
da
zavre
Saksoncem
prehod
črez
most
,
potem
ga
pa
lepo
prevariti
in
za
željno
pričakovano
zmago
oslepariti
.
Nekaj
dni
bode
strašil
na
levem
Labinem
bregu
ob
Baltiški
trgovski
cesti
,
potem
pa
naenkrat
krenil
proti
jugu
,
kakor
bi
se
bil
premislil
,
pač
spričo
Krutove
številne
vojne
,
in
bode
popeljal
svoje
voje
rajše
proti
nepripravljenemu
nemškemu
kralju
Henriku
.
Krutovim
morebitnim
oglednikom
bode
že
znal
natvezti
,
da
upa
trdno
,
da
mu
bo
na
jugu
sreča
milejša
,
kakor
bi
mu
bila
na
severu
,
ker
na
jugu
prej
raste
lovor
kakor
na
severu
.
Toda
na
jug
ne
pojde
daleč
;
s
kraljem
Henrikom
se
ne
mara
še
za
enkrat
zaplesti
v
bojni
ples
.
Krenil
bode
kmalu
,
čim
se
bode
prepričal
,
da
je
Krut
razpustil
svoje
voje
,
proti
vzhodu
,
pregazil
Labo
in
se
razlil
kot
pomladanski
hudournik
po
južno-vzhodnih
bodriških
krajinah
.
In
bogat
bode
plen
,
plen
ljudi
:
mladcev
in
mladenk
,
in
plen
blaga
...
In
izteklo
se
mu
je
vse
po
volji
,
vse
po
zvijačnem
načrtu
.
Ko
je
v
tihi
noči
s
svojimi
praporci
tiho
izginil
izpred
Labinbrega
in
krenil
proti
jugu
,
je
kmalu
izvedel
,
da
je
Krut
razpustil
večino
svoje
vojne
izpred
obmejnega
mesta
Labinbrega
na
domove
,
sam
pa
odšel
proti
severu
v
Ljubek
mesto
.
Pa
nalašč
je
s
svojci
še
nadalje
prodiral
skozi
pokrajino
drevljansko
proti
jugu
.
V
Gorski
,
ki
so
jo
Nemci
prelevili
v
Bergen
,
se
je
ustavil
,
nekaj
časa
počival
,
potem
pa
jadrno
zavil
ob
Dumi
rečici
proti
vzhodu
,
proti
Jezi
reki
.
Ob
nji
je
korakal
proti
severu
preko
Ostrova
,
Lojhovica
in
Vojkama
v
Ljauncij
,
od
tod
pa
črez
Labo
reko
v
Domič
.
In
odtod
?
Od
tod
je
razposlal
svoje
oddelke
v
bodriška
nepripravljena
,
nič
zla
sluteča
selišča
.
Kot
krilate
žuželke
so
se
razpršili
njegovi
voji
,
kot
požrešne
kobilice
so
skakali
in
letali
okrog
,
kot
roji
brenčečih
bučel
so
zbrenčali
sedaj
sem
,
sedaj
tja
,
—
iskajoč
medu
,
plena
.
Kakor
blisk
,
ki
hipoma
preleti
vso
velikansko
razdaljo
med
vzhodom
in
zahodom
,
so
švigali
saksonski
vojniki
iz
sela
v
selo
.
Pridrli
so
v
selo
,
je
oplenili
,
prebivalstvo
pa
iztrebili
:
staro
pomorili
,
mlado
zarobili
.
Seljani
,
možje
in
mladci
,
so
sicer
kot
levi
branili
sebe
,
svojce
in
last
.
A
zaman
.
Proti
pretežni
premoči
se
zaman
bori
eden
sam
.
Mnogo
psov
lovi
brezskrbno
še
tako
močnega
volka
.
Kakor
sela
je
vojvodič
Magnus
oplenil
in
iztrebil
tudi
gradove
in
pokrajinska
mesteca
,
kar
jih
je
padlo
v
usta
njegovemu
meču
.
Strah
je
šel
pred
njim
,
opustošenje
za
njim
.
Knezovič
Budivoj
,
ki
se
je
s
svojci
tudi
udeležil
njegovega
vojnega
pohoda
,
ga
je
zaman
prosil
in
zaklinjal
,
naj
postopa
vendar
malo
milejše
,
naj
ne
požiga
kar
od
kraja
belih
sel
in
naj
ne
mori
negodnih
otrok
in
onemoglih
starcev
.
„
Pobratim
!
“
mu
je
opetovano
govoril
.
„
Lepo
te
prosim
:
drži
vendar
za
uzdo
svoje
vojnike
.
To
ni
več
vojna
,
to
je
roparsko
plenjenje
in
morjenje
.
S
takim
nastopanjem
meni
samo
škoduješ
.
Kako
si
bodem
pridobil
zaupanje
Bodričev
rojakov
,
ko
vidijo
,
da
naše
ljudi
ti
,
moj
zaveznik
,
moriš
in
pobijaš
kot
lokavi
lovec
krotke
srnice
ob
studeni
vodici
!
In
to
tudi
ni
krščansko
,
ni
človečansko
.
“
A
njegove
prošnje
so
bile
bob
v
steno
.
Svojce
je
pač
držal
nazaj
,
kolikor
je
le
mogel
;
Magnus
se
pa
ni
dal
pregovoriti
.
„
Boga
zahvali
“
,
mu
je
odgovarjal
vojvodič
,
„
da
ti
pobijam
in
iztrebljam
nasprotnike
ter
rušim
in
razdiram
njih
kraguljeva
gnezda
.
Čim
menj
nadležnih
muh
,
toliko
okusnejši
duh
prikuh
.
In
nikar
mi
ne
govori
,
da
je
naše
ravnanje
nečloveško
,
nekrščansko
.
V
pravični
vojni
je
vse
dovoljeno
,
tudi
rop
in
plen
.
In
kdo
pravi
,
da
je
greh
ruvati
ljuliko
iz
pšenice
!
Mrčes
in
ljulika
če
se
prej
iztrebi
,
boljše
je
.
To
je
še
koristno
,
nujno
potrebno
delo
.
In
delavec
je
na
vse
zadnje
tudi
vreden
plačila
,
jaz
tudi
—
plena
.
“
In
Saksonci
so
se
dalje
razsipali
in
razlivali
po
krajini
kot
ognjeni
prameni
,
kot
deroča
povodenj
.
Tja
do
Plana
so
pridrli
z
ognjem
in
mečem
;
potem
so
jo
pa
z
bogatim
plenom
z
isto
hitrostjo
,
s
kakršno
so
bili
pridrvili
v
deželo
,
pobrisali
nazaj
proti
Labi
.
In
prešli
so
jo
,
preden
so
jih
dohiteli
pri
Labinbregu
stoječi
bodriški
voji
,
ki
so
po
kresovih
in
po
slih
zaznali
o
Magnusovem
napadu
v
vzhodne
bodriške
pokrajine
pa
jadrno
skakali
in
dirjali
na
pomoč
in
v
jez
saksonski
povodnji
.
Magnus
se
je
znal
zvito
izmuzati
in
je
s
plenom
srečno
,
še
pravočasno
pregazil
Labo
.
Saksonski
vojvodič
se
je
zadovoljno
smejal
na
povratku
domov
,
smejal
kakor
lakotni
sivi
volk
,
ki
je
srečno
prišel
do
okusnega
kosila
,
lepe
divjačine
srnjačine
,
si
vihal
brke
kot
dihur
,
ki
si
je
v
temni
noči
nakradel
vse
polno
jajčkov
,
in
se
režal
kot
lisica
,
ki
je
podavila
najlepše
piščance
.
Knezovič
Budivoj
je
bil
pa
bolj
žalosten
kot
vesel
.
Sicer
je
Magnus
delil
z
njim
plen
pobratimsko
.
Precej
deleža
,
denarja
in
blaga
—
ljudi
zarobljencev
sploh
ni
hotel
—
je
dobil
;
vendar
ni
bil
prav
vesel
.
Neki
glas
mu
je
v
srcu
neprestano
govoril
,
da
ne
bode
dobrega
kruha
,
če
bode
mesil
moko
s
takim
človekom
,
kakor
je
Magnus
...
Človek
bi
na
prvi
pogled
mislil
,
da
dremlje
,
s
tako
pobešeno
glavo
,
tako
leno
,
zaspano
je
knezovič
jezdil
nekega
popoldneva
iz
Bardevika
po
baltiški
trgovski
cesti
proti
severu
.
Dremal
sicer
ni
,
pač
pa
je
bil
zatopljen
v
globoke
,
resne
,
žalostne
,
malokaj
obupne
misli
.
Kaj
bode
z
njim
?
Kakor
se
kaže
—
nič
!
Nekateri
človek
ima
res
smolo
,
prav
kakor
bi
bil
rojen
pod
smolnato
zvezdo
.
Zakaj
se
mora
potikati
po
tujih
krajih
—
sin
velikana
Gotšalka
?
Zakaj
pohlevno
čakati
,
kdaj
bode
padla
zanj
kaka
mrvica
kruha
z
bogate
Ordulfove
in
Magnusove
mize
?
Kaj
mu
pomaga
naslov
‚
bodriški
knezovič
?
‘
Nič
.
Hudobni
in
hudomušni
svet
se
lahko
le
še
huje
norčuje
iz
takega
knezoviča
slabiča
,
kakor
iz
kakšnega
navadnega
,
preprostega
smrtnika
,
ki
mu
rojenice
ob
zibelki
nikdar
niso
pele
pesmi
o
prestolih
knežjih
,
vojvodskih
,
kraljevskih
.
Kdo
sedi
na
lepem
bodriškem
prestolu
,
ki
ga
je
imel
po
očetu
zasesti
on
?
Tujec
.
On
se
mora
pa
klatiti
po
tujem
svetu
kot
kakšen
propadli
klativitez
,
kot
deseti
brat
.
Ko
bi
se
imel
vsaj
kaj
boljšega
nadejati
!
Ali
kaj
,
ko
vidi
pota
svoje
bodočnosti
vsa
omegljena
in
na
nebu
svoje
prihodnjosti
ne
vidi
nobenih
zvezd
!
V
take
misli
vtopljen
je
nesrečni
knezovič
klonil
glavo
vedno
globlje
.
Ko
je
pa
pojezdil
že
precejšnjo
pot
,
je
to
svojo
klonečo
glavo
naenkrat
dvignil
.
Vzdramil
ga
je
topot
bližajočih
se
konjičev
.
Dvignil
je
glavo
,
dvignil
pogled
,
in
kaj
je
videl
?
Trije
jezdeci
so
mu
v
diru
peketali
nasproti
.
In
ti
niso
bili
opravljeni
v
obleko
saksonsko
,
tudi
ne
v
obleko
bodriško
,
ampak
v
obleko
—
rujanskih
vojnikov
.
Gledal
je
,
gledal
in
se
strmeč
vpraševal
:
—
Kako
si
upajo
Rujanci
na
saksonska
tla
?
Čudno
!
Jih
bodem
pa
jaz
ustavil
in
vprašal
,
kaj
delajo
,
kaj
iščejo
tu
,
če
si
jih
doslej
nihče
ni
upal
.
Če
so
prav
trije
;
toliko
poguma
in
oblasti
še
imam
.
—
In
že
itak
počasi
stopajočega
konjiča
je
ustavljal
k
še
počasnejši
hoji
in
se
z
desnico
krepko
prijemal
držaja
mogočnega
meča
,
visečega
mu
ob
boku
.
Pozorno
je
motril
prihajače
.
In
čim
bližje
so
mu
prihajali
,
bolj
široko
je
odpiral
oči
,
kakor
človek
,
ki
se
je
ravnokar
zbudil
iz
globokega
spanja
,
pa
se
mu
je
zazdelo
,
da
vidi
pred
seboj
na
pol
znane
obraze
.
„
Mati
ljuba
,
to
sta
Gojnik
in
Godimir
,
naša
nekdanja
vojnika
,
telesna
stražnika
!
“
je
končno
dejal
skoraj
na
glas
.
„
Vkljub
svoji
rujanski
obleki
sta
ravno
onadva
.
Obleka
se
lahko
preobleče
,
obraz
in
postava
pa
ne
tako
lahko
.
Prav
ta
dva
sta
.
Samo
kdo
je
oni
mladi
,
lepi
vojnik
sredi
med
njima
?
Obrazka
je
tako
nežnega
,
dekliško
nežnega
in
meni
tako
znanega
...
“
Toda
že
se
mu
ni
bilo
več
treba
popraševati
in
ugibati
:
že
so
ga
prihajači
jezdeci
srečali
.
Nič
se
ga
niso
bali
;
smehljali
so
se
;
zatrdno
so
tudi
oni
njega
že
prepoznali
.
Ko
so
prišli
do
njega
,
so
se
ustavili
in
ga
pozdravili
resno
vojniško
,
doteknivši
se
z
z
desnico
vsak
svoje
kučme
soboljevke
.
„
Pozdravljen
,
knezovič
Budivoj
!
“
je
izpregovoril
po
tem
nemem
pozdravu
eden
izmed
prihajačev
.
„
Ti
tukaj
,
Gojnik
!
In
to
je
Godimir
,
tvoj
sosluživec
?
“
„
Da
,
gospodar
!
“
„
In
drugi
tvoj
sosluživec
?
“
Na
to
vprašanje
pa
Gojniku
že
ni
bilo
treba
dati
odgovora
.
Knezovič
Budivoj
je
že
zdrsnil
s
konja
,
skočil
k
mlademu
,
lepemu
vojniku
,
vjel
njegovo
roko
,
jo
nežno
poljubil
in
presenečeno
radostno
vzkliknil
:
„
Ti
tukaj
,
Slavica
!
Kdo
bi
te
bil
pričakoval
!
Bog
te
vzprejmi
!
“
„
Bog
tudi
s
teboj
!
“
je
odgovorila
Slavica
,
smehljajoč
se
nekam
čudno
,
skrivnostno
,
zagonetno
.
„
Kako
da
si
prišla
le
sem
?
“
„
Prišli
smo
tebe
pozdravit
.
In
čemu
še
,
bodeš
že
še
izvedel
.
Za
danes
ti
samo
to
zadostuj
,
da
smo
prišli
le-sem
z
nameni
prijateljskimi
;
inače
bi
se
bili
sploh
ne
upali
in
ne
prišli
v
to
deželo
.
Pelji
nas
na
svoj
stan
;
utrujeni
smo
že
.
“
„
Iz
srca
rad
.
Kakor
ukazuješ
.
Pa
skočimo
zopet
v
stremen
.
“
Rekel
in
storil
.
„
Pa
to
bi
vendar-le
rad
vedel
,
kako
,
po
kaj
ste
prišli
vi
trije
semkaj
.
In
v
tej
obleki
!
“
„
Po
kaj
smo
prišli
,
sem
ti
že
dejala
,
da
bodeš
izvedel
kasneje
;
kako
pa
smo
mogli
priti
v
tej
obleki
k
vam
,
naj
pove
Gojnik
.
Junače
Gojnik
,
povej
knezoviču
Budivoju
,
kako
smo
prišli
črez
Labo
!
“
In
ko
so
počasi
jezdili
proti
Bardeviku
,
je
Gojnik
pripovedoval
z
izrednim
veseljem
in
osoljenimi
dovtipi
,
kako
so
mogli
priti
v
taki
obleki
črez
mejo
.
Do
Labinbrega
jih
sploh
ni
nihče
ustavljal
.
Saj
kdo
bi
si
jih
sploh
upal
ustavljati
in
zadrževati
—
Krutove
rojake
!
In
bili
so
tudi
‚
namazani
‘
:
Slavica
s
češminovcem
,
Gojnik
s
sajami
,
Godimir
pa
je
bil
črn
kakor
oglje
.
Pred
Labinbregom
so
jih
vojniki
,
stoječi
na
straži
ob
Labi
,
sicer
morali
ustaviti
in
pobarati
,
odkod
in
kam
.
Dali
so
se
radovoljno
prijeti
:
Gojnik
je
imel
pripravljenih
vse
polno
spletk
,
zvijač
in
izgovorov
za
vse
slučaje
.
Labinbreški
zapovednik
ga
je
takoj
spoznal
,
ko
so
dospeli
do
meje
,
spoznal
izza
prejšnjih
časov
,
z
dvora
Gotšalkovega
.
Pa
pretkani
mladec
je
znal
sebi
in
spremljevalcema
hitro
pomagati
iz
zadrege
,
zapovednika
pa
imenitno
preslepiti
:
Od
nadkneza
Kruta
samega
,
je
začel
dopovedati
,
prihajajo
.
Gotšalkovega
sina
so
namreč
zapustili
in
stopili
v
službo
novega
nadkneza
bodriškega
.
Sedaj
gredo
od
Kruta
poslani
,
k
bodriškemu
knezoviču
Budivoju
,
pa
le
z
zvijačnim
namenom
:
k
Budivoju
gredo
kot
nadknezovi
odposlanci
,
v
resnici
pa
gredo
v
saksonsko
zemljo
kot
ogledniki
.
Budivoju
bode
natvezel
,
da
je
nadknez
Krut
sedaj
voljan
z
njim
skleniti
premirje
,
mirovno
pogodbo
:
Da
bode
odslej
vladal
med
njima
mir
,
mu
je
pripravljen
odstopiti
nekaj
gradov
in
selišč
na
zahodu
svoje
knezovine
.
Ko
bodo
pa
Budivoju
to
natvezali
,
bodo
natančno
opazovali
namere
njegove
in
nakane
Saksoncev
.
In
zapovednik
jim
je
verjel
in
jih
mirno
pustil
črez
Labo
.
Od
Labinbrega
sem
so
jih
sicer
Saksonci
večkrat
ustavili
,
skoro
v
vsakem
selu
,
seveda
imajoč
jih
za
ogleduhe
ovaduhe
.
A
Gojnik
jih
je
umel
vselej
prevarati
in
oslepariti
.
„
Hola
,
Krutovci
!
“
so
zavpili
koj
že
v
prvi
vasi
saksonski
kmetje
,
ravnokar
napajajoč
pri
občinskem
vodnjaku
živino
.
„
Stojte
!
Kam
greste
?
“
„
V
stran
,
nesramneži
,
potepini
,
grdini
,
lopovi
,
roparski
sinovi
!
“
je
zagrmel
nad
njimi
pogumno
-
osorno
Gojnik
.
„
Pojdite
z
nami
,
vi
nepridipravi
,
če
hočete
izvedeti
,
kam
gremo
!
“
„
Oho
,
tako
pa
nas
ne
bodo
pitali
kleti
Rujanci
na
naših
tleh
!
Mladci
,
po
njih
!
“
je
zakričal
skozi
okno
bližnje
hiše
neki
starec
.
„
Kaj
?
Vi
se
upate
ustavljati
pobočnikeodposlance
velikega
kneza
rujanskega
,
idoče
z
važnimi
poročili
k
vojvodu
Ordulfu
in
bodriškemu
knezoviču
Budivoju
?
“
je
dalje
grmel
Gojnik
nad
mladci
,
ki
so
priskočili
in
prijeli
njih
konje
za
uzde
.
„
Čakajte
,
vi
lopovi
,
bodem
že
povedal
vojvodu
Ordulfu
,
kako
lepe
podanike
ima
.
Sicer
pa
,
kdo
bi
se
izgovarjal
in
zagovarjal
pred
takimi
malopridneži
,
kakor
ste
vi
!
Druže
Godimir
,
naredi
nam
pot
skozi
to
tolovajsko
druhal
!
“
In
Godimir
je
,
kakor
še
vedno
,
izpolnil
Gojnikovo
povelje
na
mah
.
Malo
se
je
sklonil
,
zgrabil
z
orjaško
svojo
desnico
hlapčiča
,
ki
je
bil
skočil
k
njegovemu
konju
,
ga
dvignil
kvišku
in
ga
zarinil
na
bližnji
vrt
,
s
tako
hitrostjo
,
s
tako
lahkoto
in
spretnostjo
,
s
kakršno
zarine
otročiček-brezsrajčnik
kamenček
v
vaško
lužo
.
Potem
je
pa
zamahnil
s
svojim
težkim
,
s
svincem
napoljenim
kijem
,
izpodbodel
konja
,
—
pa
je
bila
precej
narejena
gaz
skozi
napadalceustavljače
.
Spričo
njegove
orjaške
postave
,
moči
in
drznosti
in
pač
tudi
pod
vplivom
Gojnikovih
bahaških
besed
so
Saksonci
naglo
odskočili
v
stran
.
„
Da
bodete
vedeli
,
s
kom
imate
opraviti
:
Z
rujanskim
medvedom
!
“
je
vihteč
svoj
kij
kričal
Godimir
,
ko
je
pustil
Slavico
in
Gojnika
jezditi
naprej
,
sam
pa
nekoliko
časa
še
ostal
zadaj
—
kot
zadnja
straža
pred
morebitnimi
zahrbtnimi
napadalci
.
Toda
teh
ni
bilo
volja
iti
za
njimi
in
jih
še
dalje
nadlegovati
.
Jim
pač
ni
dišala
Godimirova
gorjača
.
‚
Rujanska
‘
vojniška
trojica
je
brez
ovire
odpeketala
iz
vasi
.
In
tako
ali
podobno
se
je
znala
trojica
prebiti
tudi
skozi
druge
saksonske
vasi
,
skozi
druge
saksonske
ustavljače
-
zavirače
.
In
je
srečno
dospela
do
svojega
cilja
,
do
Bardevika
.
—
—
Knezoviča
Budivoja
ušesa
so
bila
pri
tem
Gojnikovem
pripovedovanju
široko
odprta
,
to
je
bila
istina
;
še
širše
je
pa
odpiral
svoje
oči
—
odpiral
in
jih
upiral
v
tik
njega
jahajočo
lepo
Pluzonovo
hčerko
.
Kar
pojedel
bi
jo
bil
rad
z
očmi
:
to
se
je
bralo
iz
njegovih
vročih
,
koprnečih
pogledov
,
s
katerimi
jo
je
neprestano
obšineval
.
Ko
je
Gojnik
končal
potopisne
črtice
,
ga
je
knezovič
pohvalil
,
da
se
je
tako
izborno
znal
povsod
izlizati
,
potem
pa
precej
,
sedaj
bolj
tiho
,
ljubeznivo
,
zopet
vprašal
Slavico
,
kaj
jo
je
vendar
prineslo
v
Saksonce
.
Pluzonova
hčerka
je
pa
,
zopet
skrivnostno
se
smehljaje
,
samo
to
odgovorila
,
da
se
je
izpreobrnila
in
se
popolnoma
posvetila
krščansko-narodni
stvari
.
Potem
se
je
pa
zopet
zavila
v
skrivnosten
pajčolan
molčečnosti
in
v
tem
pajčolanu
zavita
je
ostala
tudi
v
Budivojem
stanu
v
Bardeviku
cel
večer
.
„
Bodem
že
jutri
povedala
več
;
le
bodi
eno
noč
radoveden
!
“
mu
je
smehljaje
dejala
,
odhajaje
v
spalnico
—
—
—
Mak
v
pšenici
ob
obsipajočih
ga
solnčnih
jutranjih
žarkih
nikoli
ne
dvigne
in
ne
nosi
rdeče
svoje
čepice
tako
ponosno-veselo
,
kakor
je
drugo
jutro
nosil
glavo
pokoncu
knezovič
Budivoj
.
Hm
,
kako
bi
je
ne
nosil
visoko
!
Slavica
,
dražestna
Pluzonova
hčerka
,
ga
je
prišla
obiskat
.
Z
nameni
prijateljskimi
,
kakor
je
dejala
.
In
vesela
je
videti
.
Zatrdno
je
Kruta
popustila
pa
se
zopet
k
njemu
obrnila
.
Hm
,
kako
ne
bi
bil
človek
takega
dejstva
vesel
!
Ko
ne
bi
begal
drugih
ljudi
,
bi
zavriskal
na
glas
,
da
bi
se
slišalo
v
deveto
vas
!
—
—
„
Slavica
,
kako
sem
danes
vesel
!
“
je
govoril
Pluzonovi
hčerki
bodriški
knezovič
strežeč
ji
pri
zajutrku
.
„
Lahko
rečem
,
da
tako
še
ne
zlepa
kdaj
.
V
žalostnih
dneh
zapuščenosti
je
človeku
tako
prijetno
,
če
se
ga
spomni
znano
bitje
,
in
še
posebno
,
če
se
ga
spomni
,
če
ga
obišče
ljubljeno
bitje
.
In
tako
,
od
mene
ljubljeno
bitje
si
ti
,
Slavica
.
Slavica
,
kaj
ne
,
da
smem
iz
tvojega
obiska
opravičeno
sklepati
,
da
me
imaš
zopet
rada
?
“
„
Da
.
Zopet
.
“
„
Res
?
Slavica
,
ali
te
smem
nekaj
vprašati
?
“
„
Svobodno
.
“
„
Kako
je
pa
s
Krutom
?
“
„
Kaj
misliš
?
“
„
No
,
ali
sta
še
v
onem
,
recimo
naravnost
:
v
ljubavnem
razmerju
?
“
„
Ali
ga
ljubim
?
Sovražim
ga
ne
,
kakor
sploh
nikogar
ne
sme
sovražiti
kristjan
.
“
„
Slavica
,
povej
mi
po
pravici
:
Ali
še
občuješ
z
njim
?
“
„
Odslej
ne
bodem
več
.
Kako
bi
bila
drugače
prišla
k
tebi
?
“
„
Hvala
Bogu
vsevišnjemu
!
Torej
si
zopet
moja
,
vsa
moja
,
kakor
si
bila
nekdaj
?
“
„
Tvoja
.
Toda
v
tistem
pomenu
ne
,
kakor
ti
misliš
.
“
„
V
kakšnem
pa
,
prosim
?
“
„
Danes
ti
bodem
povedala
vse
odkrito
.
Jaz
bodem
tvoja
pomočnica
,
a
nikdar
ne
tvoja
...
veš
,
kaj
mislim
reči
!
“
„
Nikdar
ne
moja
—
ženica
?
“
„
Pogodil
si
.
Nikdar
.
Pa
čemu
bi
govorila
po
ovinkih
?
Čuj
,
knezovič
Budivoj
:
Tvoja
v
tvojem
smislu
ne
morem
več
biti
,
kakor
tudi
ne
Krutova
in
nobenega
drugega
človeka
ne
.
Srca
ne
morem
deliti
.
Oddala
sem
ga
drugemu
ženinu
,
Kristu
Spasitelju
.
Pozemsko
Ijubav
sem
položila
na
žrtvenik
Gospodov
,
naj
na
njem
zgori
kot
žgavna
in
spravna
daritev
v
čast
vsevišnjemu
Bogu
,
da
se
zopet
milostno
ozre
na
bodriški
narod
,
mu
odpusti
njegov
zločin
,
odpad
ter
ga
otme
pogube
in
izpelje
iz
smrtne
sence
.
Pomočnica
tvoja
pa
bodem
.
Pomagala
ti
bodem
,
da
prideš
zopet
na
prestol
svojega
očeta
,
velikega
nadkneza
Gotšalka
,
da
izpodrineš
in
preženeš
Kruta
in
zopet
vzpostaviš
v
deželi
Kristovo
blagovest
.
In
kako
ti
mislim
pomagati
?
Sicer
sem
ženska
,
od
lastne
matere
razdedinjena
sirota
,
vendar
upam
in
imam
trdno
vero
,
da
ti
bodem
pomagala
na
bodriški
prestol
.
Moj
naklep
je
—
in
zato
sem
prišla
,
da
ti
ga
razodenem
—
ta-le
:
V
Bodričjh
je
še
veliko
kristjanov
,
vsaj
skritih
,
Nikodemov
;
te
je
treba
preroditi
,
predramiti
,
da
vstanejo
in
pridejo
na
dan
,
pridejo
k
sebi
.
In
to
nalogo
—
njih
oživljenje
,
prerojenje
—
bodem
prevzela
jaz
.
Razglas
in
poziv
damo
v
bodriško
zemljo
,
naj
vsi
možje
in
mladci
,
kar
jih
je
še
pristašev
Kristovih
in
nadkneza
Gotšalka
oziroma
njegove
rodbine
,
skrivoma
zapuste
domača
ognjišča
in
uskočijo
sem
v
Bardevik
k
tebi
.
In
ta
razglas
in
poziv
ponesem
v
bodriško
zemljo
jaz
sama
.
Nič
me
ne
glej
čudno
!
Vem
,
kaj
misliš
reči
:
da
bode
to
vendar
skrajno
nevarno
,
da
je
nespametno
,
nesti
lastno
kožo
na
trg
.
Pa
jaz
se
zanašam
na
Boga
;
on
bode
moj
ščit
.
In
ko
privabim
in
privedem
k
tebi
dosti
za
vojno
sposobnih
Bodričev
,
napademo
nekega
lepega
dne
Kruta
.
In
sicer
z
dobro
premišljenim
načrtom
:
danski
kralj
Sven
Astridson
prijadra
s
severa
—
to
storiti
je
voljan
,
saj
ravno
to
sta
prišla
povedat
Gojnik
in
Godimir
—
,
mi
,
to
se
pravi
ti
,
tvojci
in
zavezniki
Saksonci
,
ga
primete
pa
z
juga
.
Sedaj
se
je
treba
le
še
zgovoriti
s
Saksonci
.
Kje
je
sedaj
vojvoda
Ordulf
?
“
„
V
Glinu
.
In
tam
je
sedaj
tudi
vojvodič
Magnus
.
“
„
Dobro
.
Spremi
me
k
njima
!
“
—
—
In
spremil
jo
je
v
družbi
Jaroslavovi
,
Gojnikovi
in
Godimirovi
.
In
zopet
je
zašumljal
nad
zemljo
‚
en
lep
večer
‘
,
in
zašuštela
‚
ena
lepa
noč
‘
.
Saksonski
vojvoda
Ordulf
je
z
vojvodičem
Magnusom
v
Glinu-Lunenburgu
vzprejel
Slavico
,
potem
ko
jo
jima
je
predstavil
,
pravzaprav
odkril
Budivoj
,
in
jo
veleprijazno
častil
z
vsemi
častmi
,
s
kakršnimi
se
vzprejemajo
in
počeščevajo
ljudje
knežjega
kolena
.
Njej
in
njenim
spremnikom
na
čast
je
priredil
sijajno
večerjo
,
po
večerji
pa
oskrbel
lepo
podoknico
.
Pod
okni
vojvodskega
gradiča
je
svirala
in
godla
saksonska
vojniška
godba
,
in
so
peli
pevci
,
veste
:
tisti
sloveči
nemški
potujoči
pevcigostosevci
.
Pripeli
so
bili
,
menda
je
hotel
to
slučaj
,
ravno
tisti
dan
iz
Bremena
,
pa
so
hitro
prišli
s
svojimi
popevkami
počaščevat
vojvodove
goste
in
sebe
,
kajpada
,
—
pogoščevat
.
In
bil
je
res
lep
večer
,
bila
je
lepa
noč
.
Pri
grajskih
oknih
so
sloneli
v
mešanih
skupinah
vojvodovi
gostje
,
po
večerji
pa
gledali
improvizirano
veselico
podoknico
pa
poslušali
poskočno
godbo
in
zvonko
popevanje
.
Knezovič
Budivoj
je
bil
Pluzonovo
hčerko
znal
zvijačno
odpraviti
od
Ordulfa
in
Magnusa
,
pri
katerih
je
prej
stala
,
na
tiho
ji
zašepetavši
,
da
bi
rad
sam
govoril
z
njo
.
In
Slavica
se
je
opravičila
pri
vojvodu
in
vojvodiču
pa
šla
z
Budivojem
k
drugemu
oknu
.
Pa
ko
sta
tam
ob
oknu
sama
slonela
in
gledala
in
poslušala
podoknico
,
jima
kar
ni
mogla
pa
ni
mogla
beseda
iz
ust
;
ni
mogel
pa
ni
mogel
steči
pogovor
.
Gledala
sta
,
poslušala
in
—
molčala
.
Ali
obema
je
prišel
v
spomin
oni
,
današnjemu
podobni
večer
,
ki
sta
ga
pred
leti
doživela
tam
daleč
,
daleč
,
tam
gori
v
ljubkem
mestu
Ljubeku
ob
rojstnem
dnevu
pokojnega
nadkneza
Gotšalka
,
oni
lepi
,
nepozabni
večer
,
ko
sta
se
prvič
vzljubila
,
z
ljubeznijo
ne
zgolj
sorodniško
,
z
ljubeznijo
mlade
,
zaljubljene
in
po
stalni
združitvi
hrepeneče
dvojice
.
Tudi
tačas
je
gorelo
nebo
z
neštetimi
zlatimi
lučcami
,
prav
kot
nocoj
.
Podobno
kot
tukaj
nocoj
je
takrat
v
Ljubeku
nepregledna
množica
stala
pred
knežjim
gradcem
s
plamenicami
v
rokah
.
Tudi
tačas
so
svirali
godci
,
ah
,
tisti
krasni
bodriški
vojniški
godci
.
Tudi
tačas
so
donele
pod
nebo
lepe
,
navdušujoče
,
uspavajoče
,
vonjave
popevke
.
Seveda
so
bile
te
lepše
,
saj
so
bile
bodriške
narodne
!
Tudi
tačas
sta
sama
slonela
ob
oknu
.
In
kaj
se
je
takrat
zgodilo
?
Prva
ljubezen
se
je
bila
takrat
spočela
v
njiju
srcih
.
Prva
ljubezen
,
v
človeškem
življenju
tista
rožnata
,
rožmarinovo
zelena
in
hkrati
nageljsko
rumena
‚
zarja
zarjanica
,
božja
poslanica
‘
,
ki
človeku
rodi
kar
najbolj
zelene
cvetice
nadice
,
kasneje
pa
preraja
,
obnavlja
ter
zapušča
najslajše
spomine
in
—
skomine
...
Obema
je
menda
prišel
v
spomin
oni
lepi
večer
,
Slavici
in
Budivoju
.
Budivoju
zatrdno
,
saj
to
je
kmalu
izdal
in
očitno
povedal
na
glas
.
Prijel
je
—
kakor
takrat
v
Ljubeku
—
Pluzonovo
hčerko
vznemirjeno
strastno
za
desnico
,
ji
prav
tako
globoko
,
s
pogledom
pomladansko-toplim
,
pogledal
v
oči
in
tiho
,
z
dihom
večernega
zelira
šepetajoč
šepnil
:
„
Slavica
,
ali
se
spominjaš
onega
večera
v
Ljubeku
?
“
„
Da
.
“
„
Ali
ni
bilo
takrat
prijetno
?
“
„
Bilo
.
Saj
je
nocoj
tudi
,
ne
?
“
„
Je
.
Vendar
...
Slavica
,
veš
,
kaj
sem
ti
takrat
rekel
:
Katero
cvetko
bi
najrajši
utrgal
za
bodriški
prestol
?
“
„
Vem
.
“
„
In
veš
tudi
še
to
,
kakšen
odgovor
si
mi
potem
dala
?
“
„
Tudi
to
dobro
vem
.
Na
tvoje
vprašanje
,
ali
bi
hotela
postati
bodriška
kneginja
in
tvoja
žena
,
sem
ti
zašepetala
,
da
hočem
,
da
bodem
.
“
„
In
sedaj
nisi
več
teh
misli
?
“
„
Ne
.
Zakaj
ne
,
sem
ti
že
povedala
.
Prosim
:
nikar
me
nadalje
ne
izprašuj
in
nadleguj
v
tem
oziru
!
Saj
me
poznaš
:
kar
enkrat
sklenem
,
za
kar
se
enkrat
zavzamem
,
od
tega
ne
odjenjam
za
nobeno
ceno
ne
.
Kakor
sem
ti
že
dejala
:
tvoja
ženica
ne
bodem
,
drage
volje
pa
tvoja
pomočnica
.
Povem
ti
še
enkrat
,
da
prej
ne
bodem
mirovala
,
dokler
ti
ne
priborim
bodriškega
prestola
,
da
bodeš
potem
znal
ceniti
mojo
ljubezen
do
tebe
,
ljubezen
pravo
,
očiščeno
,
ožarjeno
.
Potem
pa
,
če
se
mi
to
posreči
...
“
„
Kaj
potem
?
“
„
Potem
?
Potem
bodeš
lahko
sam
vršil
in
dovršil
lepo
vseslovensko
kulturno
delo
,
za
katero
ti
bodo
hvaležni
pozni
rodovi
.
Potem
bodeš
ti
z
božjo
pomočjo
srečno
preobrazil
