sose
burno
dvigale
bujne
prsi
,
kakor
bi
hotele
strgati
tanko
,
lahno
obleko
...
Z
vonjajočim
,
majhnim
robcem
iz
japonske
svile
je
skrivala
zardelo
,
gladko
lice
,
po
katerem
so
ji
lile
debele
gorke
solze
—
solze
jeze
in
užaljenega
ponosa
...
Z
drobnimi
,
ozkimi
zobmi
,
belimi
kakor
ravnokar
padli
sneg
,
je
grizla
ogel
svilnatega
mouchaira
ter
se
premetavala
s
strani
na
stran
,
da
so
v
kanapeju
glasno
škripale
elastične
žice
.
Široki
rokavi
so
ji
zlezli
doli
do
ramen
ter
so
odkrivali
ves
kras
in
vso
dražest
mehkih
,
belih
,
elegantno
zaokroženih
rok
...
Tanki
,
bujni
kodri
so
ji
bili
skuštrani
in
zmešani
;
prilepljali
so
seji
na
vroče
čelo
,
ob
bleščeči
,
mramornati
vrat
.
Dolgi
,
valoviti
,
bujni
,
dišeči
lasje
so
ji
kakor
čudovito
umetno
tkan
zlat
plašč
viseli
črez
alabastrska
,
mehka
,
obla
ramena
,
se
ji
usipali
črez
hrbet
,
se
ji
ovijali
rok
ter
se
v
debelih
zlatih
pramenih
sprostirali
po
kanapeju
...
»
Laž
...
infamija
...
intriga
mojih
sovražnikov
...
Dame
mi
zavidajo
,
ker
sem
lepša
,
me
črte
,
ker
sem
boljša
,
kakor
so
one
.
Možje
me
sovražijo
,
ker
se
ne
pečam
z
njimi
,
kakor
delajo
druge
vse
...
vse
...
vse
...
od
prve
do
zadnje
...
vse
...!
«
Plakala
je
in
govorila
polagoma
,
pretrgano
.
Vsako
besedico
je
izgovorila
posebej
,
po
daljšem
ali
krajšem
odmoru
.
A
vsako
je
izrekla
s
posebnim
naglasom
,
s
trdnim
prepričanjem
—
a
zajedno
strastno
in
ognjeno
...
Njen
mož
pa
je
stal
pred
njo
kakor
brezčuten
meden
kip
.
—
Roke
je
prekrižal
na
prsih
ter
mrzlo
,
nemo
,
ne
da
bi
trenil
z
očesom
radi
notranjega
nemira
ali
iz
usmiljenja
z
nesrečno
ženo
,
ki
se
je
zvijala
in
premetavala
po
kanapeju
,
zrl
pred-se
—
—
Prišla
je
bila
torej
katastrofa
,
pred
katero
je
trepetala
zadnje
dni
,
katere
se
je
bala
že
od
onega
trenotka
,
odkar
je
bila
začela
hoditi
krive
poti
.
Le
skrivala
je
to
bojazen
,
se
je
hotela
obraniti
.
Izkušala
je
zadušiti
in
zamoriti
oni
tajni
glas
,
ki
ji
je
prorokoval
in
napovedoval
gotovo
kazen
za
njen
greh
.
Hoteč
zadušiti
in
umiriti
ta
grozni
klic
vesti
,
se
rešiti
teh
temnih
slutenj
,
se
je
vdajala
še
bolj
razkošnemu
,
pohotnemu
,
vse
njene
misli
in
vse
njeno
bistvo
napolnjujočemu
življenju
...
pogrezala
se
je
globlje
in
globlje
v
življenja
kalne
valove
,
da
bi
jo
njih
šumno
vrvenje
in
besnenje
mamilo
ter
ji
pregnalo
neprijetne
misli
,
temne
slutnje
...
No
,
v
vrtincu
blaznega
življenja
je
pač
za
čas
utešila
,
uspavala
in
zamorila
glas
vesti
.
A
kazni
ni
mogla
uiti
,
ker
ni
mogla
predrugačiti
,
preustrojiti
in
uničiti
večnih
zakonov
.
—
—
Prišla
je
torej
ura
osvete
in
plačila
,
ki
sledi
prej
ali
slej
vsakemu
grehu
...
—
Po
večerji
ji
je
rekel
sicer
prijazno
,
a
resno
in
odločno
,
naj
ga
spremi
v
njegov
kabinet
...
Niti
posebno
prestrašila
se
ni
,
ker
se
je
že
tri
dni
—
odkar
je
namreč
spoznala
čudno
izpremembo
na
možu
—
neprenehoma
pečala
z
mislijo
na
ta
trenotek
.
Za
hip
je
prebledela
.
Vprašaje
ga
je
pogledala
s
svojimi
velikimi
,
vlažnimi
,
globokimi
očmi
,
modrimi
kakor
rosne
potočnice
ob
poletnem
jutru
...
Ni
se
obotavljala
.
Šla
je
mirno
,
vdano
,
mehanski
.
Uvidela
je
,
da
bi
bil
vsaki
odpor
odveč
,
ničeven
,
smešen
.
Edini
up
ji
je
bilo
zanikavanje
vsake
krivde
in
—
solze
in
pa
—
sladkanje
in
dobrikanje
.
Sicer
tudi
od
teh
pripomočkov
ni
mnogo
pričakovala
,
ker
je
zadnje
tri
dni
dovolj
spoznala
in
čutila
nenavadno
in
jekleno
odločnost
poprej
tako
mehkega
soproga
.
A
drugih
ni
poznala
.
Njeno
duševno
ravnotežje
je
bilo
uničeno
,
uničene
njene
duševne
sile
,
strte
njene
telesne
moči
.
Polastila
se
je
je
popolna
apatija
in
letargija
.
Popolnoma
se
je
vdala
svoji
usodi
,
onemu
slepemu
fatumu
,
ki
se
tako
svojevoljno
,
cesto
vprav
tiranski
igra
s
slabim
človekom
...
Povedal
ji
je
v
kratkih
besedah
,
kaj
mu
naznanjajo
dan
na
dan
brezimna
pisma
,
kaj
se
govori
po
mestu
;
kaj
je
že
moral
slišati
od
prijateljev
,
ki
ga
gotovo
niso
nalagali
,
kaj
je
slišal
v
kavarni
...
Govoril
je
—
vsaj
na
videz
—
mirno
,
z
ledeno
-
mrzlo
,
jekleno
odločnostjo
,
katera
je
krasno
grešnico
še
bolj
porazila
,
katera
jo
je
prepričala
,
da
je
ta
mož
sposoben
za
vse
,
tudi
za
najhujše
,
ako
prodre
njegov
srčni
gnev
na
dan
ter
si
da
odduška
v
dejanju
.
Iz
vsake
njegove
besede
je
zvenela
neizmerna
bol
in
toga
.
A
takisto
ji
je
iz
vsake
njegove
besede
,
iz
njegovega
pogleda
,
iz
celega
njegovega
kretanja
vela
naproti
mrzla
,
moreča
,
neizprosna
odločnost
,
smrtonosna
jeza
in
plamteče
sovraštvo
užaljenega
,
podlo
goljufanega
soproga
.
In
ta
jeza
,
to
sovraštvo
je
bilo
tem
večje
in
strastnejše
,
čim
večje
je
bilo
poprej
zaupanje
,
čim
strastnejša
ljubezen
...
Ko
je
utihnil
,
je
zavladala
smrtna
,
težka
tišina
po
sobi
...
Le
mala
,
umetno
izdelana
ura
budilka
na
nizki
mizici
iz
mahagonijevega
lesa
je
glasno
,
enakomerno
tolkla
.
Evelina
,
ki
je
do
sedaj
mirno
,
tiho
,
s
sklonjeno
glavo
in
glasno
utripajočim
srcem
stala
pred
možem
ter
,
hitro
in
težko
dihaje
,
poslušala
svojo
obtožbo
,
je
polagoma
dvignila
povešeno
glavo
ter
pogledala
zdravnika
z
dolgim
pogledom
.
Z
nemo
obupnostjo
se
je
oklepala
misli
,
da
še
morda
vendarle
ni
nemožna
vsaka
rešitev
.
In
iskala
je
na
obrazu
moževem
sled
kacega
sočutja
,
usmiljenja
.
Trudila
se
je
,
zapaziti
kak
,
dasi
še
tako
majhen
,
negotov
znak
,
da
še
tli
v
njegovem
srcu
iskra
ljubezni
do
nje
...
morda
se
še
da
ta
iskra
razpihati
in
razplameniti
v
ogenj
,
ki
uniči
preteklost
,
očisti
madež
,
vžgan
njej
in
njemu
po
njenem
grehu
...
Morda
on
niti
ne
veruje
tem
poročilom
.
Nemara
jih
smatra
le
za
intrige
,
obrekovanja
—
bajke
brez
realne
podlage
...
Njen
pogled
se
je
dolgo
upiral
v
lice
zdravnikovo
.
—
A
tole
je
bilo
mirno
,
ledeno
,
nepremično
,
kakor
iz
skale
izklesano
—
a
smrtno-bledo
,
temno
,
prepadlo
,
izmučeno
od
duševnih
borb
?
od
žalosti
in
gneva
...
Spoznala
je
,
da
je
soprog
do
cela
prepričan
o
njeni
krivdi
...
In
ko
je
tako
stal
pred-njo
,
podoba
neme
žalosti
,
a
vendar
ponosen
,
trd
in
neupognjen
,
se
ji
je
dozdeval
sodnik
,
določen
,
da
jo
kazni
za
njen
greh
...
A
ravno
to
grenko
,
grozno
spoznanje
ji
je
vlilo
v
otrple
žile
novih
,
obupnih
moči
...
Ne
—
vdati
se
noče
!
—
Nikdar
...!
»
Laž
—
sama
laž
...
«
je
viknila
hropeče
in
glasno
.
In
kakor
uničena
od
njegovega
ledenega
,
grozečega
pogleda
,
iz
katerega
je
odsevalo
ob
enem
globoko
zaničevanje
,
se
je
zgrudila
na
kanape
ter
plakala
in
ihtela
in
v
eno
mer
ponavljala
,
da
je
vse
laž
,
vse
izmišljeno
...
»
Laž
...?!
«
—
je
ponavljal
zdravnik
—
»
laž
...?!
—
O
,
ko
bi
bila
!
A
ni
,
žalibog
...
Resnica
je
...
le
prežalostna
resnica
,
potrjena
z
neovržnimi
fakti
...
«
»
Kaka
fakta
...
kaka
fakta
?
«
je
ječala
Evelina
ter
bila
s
kodravo
glavo
ob
mehki
pliš
kanapeja
.
»
Kaka
fakta
—
vprašaš
...?
Fakta
...
Fakta
...
To
so
—
—
beri
...!
«
Treščil
je
kacih
pet
pisem
na
okroglo
,
svetlo
mizico
ob
kanapeju
.
In
kakor
bi
ga
onečistila
perfidnost
onih
,
ki
so
pisali
ta
brezimna
pisma
,
in
kakor
bi
ga
omadeževala
,
ostrupila
njegove
žene
ne-izrečna
podlost
,
katera
je
bila
na
tem
duhtečem
papirju
tako
brezstidno
razgaljena
,
razkrita
in
odkrita
,
si
je
z
damastnim
robcem
skrbno
obrisal
bele
,
dolge
prste
...
A
ona
se
jih
ni
dotaknila
.
Molčala
je
in
plakala
...
»
Tako
globoko
si
padla
,
v
tako
blato
si
zagazila
!
Prodajala
si
se
kakor
kaka
...
kaka
...
poulična
—
vlačuga
!
«
—
Zaplakala
je
glasneje
...
»
Molči
—
jaz
zblaznim
!
«
A
on
je
govoril
,
ker
je
moral
govoriti
,
ker
je
moral
dati
od-duška
grozni
zdvojenosti
in
obupnosti
globoko
ranjenega
in
užaljenega
srca
.
»
Oskrunila
si
pošteno
ime
svojega
očeta
...
omadeževala
si
moje
ime
...
In
ti
si
je
hladnokrvno
pogazila
v
blato
,
uničila
vse
moje
nade
,
naklepe
,
srečo
mojo
...
in
—
svojo
!
«
Skočila
je
s
kanapeja
,
stopila
tesno
pred
njega
ter
ga
merila
z
velikimi
,
široko
odprtimi
očmi
,
ki
so
ji
plamtele
od
notranjega
ognja
in
ji
sevale
v
neki
čudni
,
nenaravni
,
blazni
strasti
.
Z
malo
nogo
je
jezno
tresnila
ob
tla
in
,
stiskaje
drobne
roke
na
mehke
prsi
,
je
vzkriknila
:
»
Molči
...
čuješ
...
molči
...
Jaz
ne
maram
poslušati
več
teh
podlih
laži
...
Nočem
...
nočem
...
in
nočem
...!
«
Kakor
lahna
senca
je
za
trenotek
zalila
prozorna
rdečica
bledi
obraz
zdravnikov
.
Obrvi
so
se
mu
naježile
.
Oči
so
mu
začele
lesketati
s
sevaj
očim
,
fosfornim
svitom
,
in
,
zroč
ji
naravnost
v
razburjeni
obraz
,
je
govoril
s
sikajočim
,
a
trdnim
glasom
:
»
Nočeš
...
nočeš
...
res
nočeš
...
Ha-ha-ha
...
Ti
nočeš
...!
In
predrzneš
se
trditi
to
sedaj
...
tukaj
...
pred
menoj
,
ki
bi
te
lahko
—
ki
bi
te
moral
zadaviti
za
tvojo
v
nebo
vpijočo
pregreho
...
Ti
nočeš
...
ti
—
?
—
Kdo
sme
,
kdo
more
in
mora
tukaj
in
sedaj
reči
:
‚
Jaz
hočem
‘
ali
‚
Jaz
nočem
‘
...
Preudari
trezno
in
jasno
:
Kdo
—
—
ti
ali
jazi
...
Oh
...
nočeš
...
In
s
kako
pravico
zahtevaš
,
da
bi
te
vprašal
,
ali
hočeš
ali
nočeš
...
O
,
pravico
do
tega
si
že
davno
izgubila
,
zaigrala
,
zavrgla
z
nepopisno
lahkoumnostjo
...
Nočeš
...!
—
In
ali
si
vprašala
ti
mene
,
hočem-li
,
ali
nočem
,
da
se
prodaš
drugemu
,
da
pogaziš
mojo
srečo
...
zastrupiš
moje
življenje
—
uničiš
mojo
eksistenco
v
človeški
družbi
...
In
ti
praviš
:
Nočem
...!
—
Ti
praviš
to
...
ti
...
ti
...
Ha-ha-ha
...
«
In
krohotal
se
je
,
da
so
se
od
tega
obupnega
,
blaznega
smeha
tresle
šipe
na
oknih
...
»
Ti
nočeš
...
ti
...
ti
...
Moj
Bog
...
«
In
začel
ji
je
spet
naštevati
vse
grehe
,
s
katerimi
je
izgubila
vsako
pravico
,
zahtevati
od
njega
milosti
in
usmiljenja
.
Kar
ji
je
poprej
povedal
v
izbranih
,
malo
ne
ljubeznivih
,
sočutnih
besedah
,
odkrito
,
a
vendar
mirno
,
kolikor
toliko
se
premagujoč
in
se
oziraje
nanjo
kot
ženo
in
žensko
—
vse
to
je
ponavljal
sedaj
s
povsem
drugimi
besedami
.
Odkrival
je
brez
fraz
njen
padec
,
ji
govoril
brez
olepšave
,
ne
da
bi
kaj
zamolčal
ali
skrival
,
ne
da
bi
se
sramoval
gnilobe
,
po
kateri
je
moral
rovati
in
brskati
,
ne
da
bi
se
zgražal
pred
prepadom
,
katerega
je
otvarjal
pred-njo
in
pred
samim
seboj
.
Vsa
vroča
strast
,
ki
je
do
sedaj
v
njem
dremala
in
spala
,
ves
gnev
,
vsa
neodoljiva
ogorčenost
,
ki
se
je
zadnje
dni
nagrmadila
v
njegovem
srcu
,
ves
brezmejni
,
divji
srd
nad
izdajstvom
ljubljene
žene
je
kakor
divji
veletok
,
kakor
besneč
hudournik
,
katerega
ne
ustavi
nobena
zatvornica
,
ne
zadrži
noben
jez
,
ne
premaga
nobena
človeška
sila
—
bruhal
in
kipel
na
dan
.
Kakor
mrzla
burja
je
zabesnela
njegova
jeza
nad-njo
.
Kakor
pada
mogočno
kladivo
na
nakovalo
,
tako
so
padale
njegove
besede
na
njeno
v
smrtnem
strahu
trepetajoče
srce
ter
so
ji
odkrivale
vso
njeno
grozno
krivdo
,
ji
kazale
kakor
skozi
drobnogled
vsa
njena
podla
dejanja
,
njeno
nesrečno
življenje
—
izgubljeno
iz
lahkomiselnosti
...
zaigrano
iz
strasti
—
—
»
Milost
...
Milost
...!
«
Trepetala
je
kakor
list
v
jutranji
sapi
...
Ječala
je
...
Stokala
je
—
ter
se
zvijala
kakor
pod
težkimi
,
skelečimi
udarci
...
»
Milost
...
Milost
...!
«
—
A
zdravnik
ni
poslušal
njenih
besed
...
Govoril
je
in
govoril
—
fakt
je
sledil
faktu
...
drug
hujši
od
druzega
,
drug
ostudnejši
od
druzega
...
»
Sovražim
te
«
—
je
prekinila
obupna
žena
njegov
govor
—
»
sovražim
te
...
Da
,
ljubim
Stanskega
...
ljubim
ga
s
vsem
ognjem
svoje
duše
...
In
čim
bolj
ga
ljubim
,
tem
bolj
zaničujem
in
sovražim
tebe
.
—
—
Da
,
padla
sem
!
A
ne
kesam
se
,
nočem
se
kesati
svojega
greha
...
nalašč
se
nočem
...
Zgrešila
sem
pravo
pot
.
A
kdo
je
tega
kriv
?
—
Ti
...
ti
...
edino
ti
...
Ti
si
mi
puščal
več
prostosti
,
nego
bi
smel
in
mogel
preudaren
,
zaveden
mož
.
Ti
si
mi
sam
ponujal
priložnosti
,
v
katerih
sem
se
navzela
nezdravega
duha
,
bolnih
nazorov
modernega
društva
.
Ti
si
skrbel
za
prilike
,
v
katerih
so
se
začele
razvijati
moje
strasti
—
—
in
ti
jih
nisi
zadušil
v
kali
...
Zakaj
jih
nisem
jaz
?
—
Jaz
sem
žena
,
jaz
sem
morala
obiskovati
društva
in
hiše
,
v
katere
si
me
vpeljal
ti
.
—
Jaz
sem
bila
nevedna
,
naivna
,
preprosta
.
In
ko
so
se
mi
začeli
v
tem
novem
svetu
laskati
starci
in
mladci
,
nisem
slutila
nevarnosti
,
ki
mi
preti
od
tega
...
A
ti
,
ki
bi
moral
poznati
čeri
,
katere
so
mi
grozile
,
ki
bi
moral
poprej
študirati
ljudi
,
predno
si
me
seznanjal
z
njimi
—
kaj
si
storil
ti
...!
Nič
—
nič
!
—
Tebi
se
je
le
laskalo
,
če
se
je
vse
navešalo
na-me
,
vrelo
za
menoj
kakor
za
kako
gledališko
igralko
...
Mirno
,
tiho
si
gledal
vse
to
,
zadovoljno
se
smehljal
—
in
mene
prepustil
moji
usodi
...
Kje
je
torej
krivda
—
kje
prvi
vzrok
greha
...?
—
In
kako
si
izpolnjeval
v
hiši
,
doma
svoje
dolžnosti
...
Nisi
me
li
ti
popolnoma
razvadil
,
nisi
se
li
slepo
klanjal
vsaki
moji
ženski
svojeglav-nosti
,
vsaki
moji
kaprici
!
—
Nikdar
se
nisi
pokazal
moža
,
nikdar
kot
nekaj
višjega
,
nekaj
močnejšega
.
Nikdar
se
nisi
trudil
,
da
vladaš
ženi
,
da
je
ne
ljubiš
samo
slepo
in
brezumno
,
ampak
da
jo
tudi
vodiš
,
ji
kažeš
nevarnosti
,
katerih
se
naj
varuje
,
jo
svariš
...
Ne
—
bil
si
!
dete
brez
lastne
volje
,
baba
,
suženj
,
mehkužnež
—
v
posmeh
meni
in
drugim
...
Kaj
čuda
torej
,
da
mi
je
pri
drugih
imponiralo
to
,
česar
pri
tebi
nisem
našla
,
in
da
so
me
drugi
ravno
s
temi
lastnostmi
omamili
...
Je
li
čudo
,
da
sem
se
uklonila
možu
,
katerega
sem
smatrala
za
vzor
vseh
moških
čednosti
—
na
katerem
sem
videla
razen
ekscentrične
,
nenavadne
lepote
tudi
vsa
druga
svojstva
,
katera
sem
si
mislila
že
od
mladosti
neločljivo
spojena
z
možem
—
katerih
pa
pri
tebi
nisem
našla
...
Ti
ne
poznaš
ženskega
srca
,
ti
ga
nisi
nikdar
spoznaval
...
Ti
ne
veš
,
da
se
žena
sicer
brani
moževega
jarma
,
a
da
ji
je
ta
vendarle
potreben
,
da
ne
zabrede
s
prave
poti
...
Ti
si
mi
puščal
polno
prostost
.
—
A
prostost
je
rodila
poželjenje
...
Ti
si
me
seznanjal
z
društvom
,
v
katerem
bohotno
cvete
moralna
pokvarjenost
.
In
v
tem
društvu
,
v
tem
nezdravem
,
okuženem
ozračju
je
vzplamtela
strast
...
Ti
si
mi
dal
priliko
—
in
prilika
je
rodila
greh
...
Kdo
je
torej
kriv
:
—
Ti
,
ali
jaz
...?
«
Umolknila
je
.
—
Sama
sebi
se
je
čudila
,
odkod
je
črpila
toliko
duševnih
moči
,
da
mu
je
naravnost
,
brez
pomisleka
povedala
vso
grenko
resnico
.
Niti
sama
sebi
ni
mogla
raztolmačiti
,
kako
je
ravno
v
tem
trenotku
mogla
z
besedo
izraziti
vse
ono
,
kar
ji
je
že
tolikrat
rojilo
po
glavi
,
kar
je
že
tolikrat
na
tihem
premišljevala
,
s
čimer
je
že
čestokrat
poskusila
opravičevati
svoje
dejanje
.
—
In
sedaj
,
ko
je
bila
njena
usoda
zavisna
od
ene
besedice
,
sedaj
je
dobila
za
vsako
tajno
misel
svojega
srca
besedo
,
sedaj
je
naenkrat
dala
vsem
čuvstvom
svojega
obupnega
,
zbeganega
srca
realno
podobo
,
ne
brigajoč
se
za
povoljni
ali
nepovoljni
,
morda
usodni
uspeh
in
nasledek
svojih
besed
...
Zdravnik
je
čutil
,
kako
mu
je
udarjala
vroča
kri
v
brezkrvni
obraz
,
kako
mu
je
valovito
,
razburkano
,
hitreje
in
hitreje
plula
po
žilah
.
—
Nezaslišana
smelost
,
s
katero
mu
je
bruhala
v
obraz
svoje
misli
,
dokaze
in
obtožbe
,
in
zavest
,
da
je
v
njenih
besedah
dokaj
resnice
—
da
je
bil
res
mehkužnež
njej
nasproti
...
sluga
,
slepo
orodje
brez
lastne
volje
,
da
je
zanemarjal
,
ali
vsaj
celo
krivo
izvrševal
svoje
zakonske
dolžnosti
—
vse
to
ga
je
še
bolj
razburilo
in
razgnevilo
.
Ginila
je
njegova
navidezna
mirnost
,
katero
je
do
sedaj
—
vsaj
deloma
ohranil
.
—
Neizrečena
,
nečloveška
,
divja
besnost
ga
je
premagovala
bolj
in
bolj
.
S
hripavim
,
hreščečim
glasom
je
kričal
:
»
Tako
—
jaz
...
jaz
...
jaz
sem
kriv
!
—
Jaz
,
ki
sem
daroval
vse
zate
...
jaz
,
ki
sem
se
trudil
od
zore
do
mraka
le
za-te
...
jaz
,
ki
sem
živel
kakor
kak
boren
delavec
,
da
si
se
ti
bleščala
in
se
ponašala
z
razkošnimi
toaletami
...
jaz
,
ki
sem
si
pritrgaval
,
kar
sem
le
mogel
,
si
odpovedal
vsako
najmanjšo
zabavo
...
jaz
,
ki
sem
žrtvoval
vse
za-te
—
za-te
...
tebi
na
ljubo
.
«
Prijel
se
je
za
vročo
glavo
ter
zaplakal
kakor
dete
...
A
kakor
bi
se
sramoval
te
slabosti
,
je
pričel
spet
s
trdim
,
le
malce
tresavim
glasom
:
»
Pošteno
,
cenjeno
,
ugledno
je
bilo
do
sedaj
pred
svetom
moje
ime
.
Brez
vsake
sence
,
brez
vsake
pege
,
brez
vsakega
najmanjšega
madeža
je
bilo
...
In
moja
čast
je
bila
moja
sreča
,
moj
ponos
—
moje
častno
ime
je
bilo
moje
življenje
...
A
ti
si
je
oblatila
,
ti
si
je
umazala
s
svojo
neukročeno
,
podlo
strastjo
,
s
svojo
nebrzdano
razuzdanostjo
.
Ti
si
upropastila
sebe
...
mene
...
mojo
eksistenco
...
In
zato
bodi
prokleta
...
prokleta
...
«
Ni
mogel
dalje
govoriti
.
Le
parkrat
je
še
siknil
nekaj
nerazumljivega
skozi
stisnjene
zobe
.
—
—
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
mu
vlil
kdo
v
žile
strupa
,
ki
je
polagoma
,
a
strašno
,
huje
in
huje
deloval
ter
mu
jemal
zavest
,
da
ni
mogel
več
misliti
,
niti
se
cele
svoje
nesreče
več
spominjati
...
Le
to
je
čutil
,
tega
se
je
zavedal
,
da
mu
je
storila
ona
grozno
,
v
nebo
vpijočo
,
ne-odpustno
krivico
,
katero
mora
kaznovati
—
—
—
strašno
,
krvavo
kaznovati
.
V
glavi
mu
je
šumelo
,
vrelo
.
Vse
se
je
vrtelo
,
vse
je
plesalo
v
divjem
vrvežu
krog
njega
.
Čudne
podobe
,
brezstidno
se
režeč
in
smejoč
,
zroč
mu
z
razbrzdanimi
,
pohotnimi
pogledi
v
žgoči
obraz
,
so
se
podile
po
sobi
,
izginjale
in
se
spet
prikazovale
...
Jasno
je
videl
le
njo
—
ki
je
vedno
stala
še
nepremično
,
kakor
pričakujoč
svojo
kazen
,
pred
njim
...
Ha-ha-ha
—
to
je
bila
ona
—
grešnica
...
ki
mu
je
zastrupila
srce
,
mu
uničila
življenje
...
In
prešinila
ga
je
neka
divja
,
pohotna
slast
,
umoriti
to
sireno
in
uničiti
z
njo
njen
greh
,
izbrisati
in
oprati
s
tem
madež
raz
svoje
ime
.
Nehote
,
kakor
na
povelje
višje
moči
je
stisnil
trepetajočo
desnico
v
pest
ter
jo
visoko
dvignil
,
da
bi
pobil
ženo
na
tla
.
—
—
Evelina
je
prebledela
.
Solzne
,
lesketajoče
oči
je
uprla
v
njegovo
močno
,
stisnjeno
pest
...
Mehanski
,
instinktivno
,
težko
in
polagoma
je
dvignila
roke
,
kakor
v
obrambo
proti
barbarskemu
napadu
moževemu
...
Pri
tem
se
je
nagnila
z
gornjim
delom
telesa
nekoliko
nazaj
.
Dolgi
,
valoviti
,
svilnati
lasje
so
se
ji
prosto
,
v
valovih
usipali
črez
svetle
,
bele
rame
,
in
ritmično
,
valovito
dviganje
napetih
prsi
se
je
razločevalo
še
jasneje
,
določneje
.
—
Izpod
stropa
pa
so
lili
bogati
rumenkasti
žarki
viseče
svetilke
,
se
lovili
,
trepetali
in
se
igrali
po
zlatih
laseh
,
božali
mehka
ramena
,
čarobno
obsevali
alabastrski
,
labodji
vrat
...
Zorič
je
,
kakor
bi
se
sramoval
surovega
čina
,
polagoma
spet
povesil
roko
.
In
kakor
bi
se
bal
,
da
ga
še
sedaj
,
v
tem
najodločnejšem
trenotku
premoti
in
omami
demonska
lepota
žene
—
ki
pa
ni
bila
več
njegova
žena
—
je
obrnil
temno
sevajoče
oči
v
stran
ter
zamrmral
:
»
Oskrunil
bi
se
,
če
bi
se
te
dotaknil
.
—
—
Bodi
prokleta
...!
«
Evelina
pa
je
še
vedno
zrla
navzgor
,
kakor
bi
ji
še
vedno
pretila
stisnjena
pest
,
katera
jo
hoče
podreti
,
pobiti
...
Zdajci
pa
,
kakor
bi
ji
zablisnila
kaka
rešilna
misel
,
je
zamrmrala
poluglasno
in
odločno
:
»
Ne
morem
...
nočem
dalje
živeti
...
Raje
umrjem
...
In
hitela
je
k
oknu
ter
ga
začela
odpirati
.
A
njegovi
krepki
prsti
so
se
kakor
klešče
ovile
njene
tanke
,
mehke
roke
:
»
Pusti
to
...
S
tem
ničesar
ne
popraviš
...
«
»
Pusti
me
—
—
barbar
...!
«
Zgrudila
se
je
na
tla
.
—
Kakor
zlat
pajčolan
so
ji
ovijali
duhteči
lasje
bledi
obraz
,
na
katerem
so
lesketale
solze
—
vrat
,
ramena
,
hrbet
,
prsi
...
»
Vstani
!
«
—
»
Ne
...
Trinog
...!
«
S
krepko
roko
jo
je
dvignil
od
tal
ter
jo
na
pol
vlekel
,
na
pol
nesel
proti
kanapeju
...
»
Okrutnež
!
—
Umori
me
—
umori
me
!
—
Končaj
svoje
tri-noštvo
—
krvnik
!
«
Kakor
blazna
je
kričala
z
ihtečim
glasom
ter
si
trgala
obleko
raz
prsi
.
»
Umori
me
...
umori
me
...
Moj
Bog
...
moj
Bog
...
ti
se
me
smiluj
!
«
»
Molči
—
vlačuga
...
Ne
oskrunjaj
imena
božjega
...
«
Pahnil
jo
je
od
sebe
,
da
se
je
ječe
zgrudila
na
kanape
.
»
Daj
—
daj
—
umori
...
«
»
Ha-ha-ha
...
Umoriti
!
—
Ne
,
krvnik
nisem
...
Živi
!
—
Živi
—
s
svojo
sramoto
,
živi
.
—
Živi
,
da
bodo
ljudje
kazali
za
teboj
,
kakor
za
izmečkom
človeštva
,
za
nesramnico
,
izpojeno
iz
človeške
družbe
.
Slednja
tvoja
beseda
je
laž
,
slednji
čin
hinavstvo
,
goljufija
,
umazana
komedija
.
—
Živi
,
dokler
te
uniči
nikdar
mirujoči
,
nikdar
molčeči
,
vedno
očitajoči
glas
vesti
...
«
In
kakor
bi
hotel
svojemu
prokletstvu
dati
večjo
moč
,
jo
je
lahno
prijel
za
ramo
ter
dejal
,
polagoma
izgovarjaje
vsako
besedico
s
poudarkom
,
z
globokim
prepričanjem
:
»
A
vedi
:
—
Nad
nami
živi
nekdo
,
ki
sodi
,
ki
plačuje
in
kaznuje
...
On
bode
sodil
tudi
tebe
—
on
te
bode
plačal
po
tvojih
delih
...
Zasluženemu
plačilu
ne
uideš
...
«
Njen
obraz
je
še
bolj
prebledel
.
Oči
so
se
ji
razširile
,
da
se
je
videla
velika
,
svetla
,
malce
s
krvjo
zalita
belina
.
Zdravnik
je
stopil
za
korak
nazaj
ter
še
enkrat
—
kakor
v
slovo
—
rekel
glasno
in
slovesno
:
»
Torej
živi
...!
«
—
—
Zorič
je
šel
počasi
,
s
sklonjenim
telesom
in
povešeno
glavo
iz
kabineta
.
Ko
je
zaprl
glasno
vrata
,
je
zavladala
tišina
po
hiši
...
Evelina
je
prisluškovala
.
A
ni
slišala
njegovih
težkih
,
zadnje
dni
nekako
drsajočih
korakov
.
Torej
še
ni
odšel
...!
Nepremagljiva
radovednost
jo
je
silila
,
da
se
je
navzlic
svojim
potrtim
in
skoro
do
cela
uničenim
duševnim
in
telesnim
močem
tiho
splazila
k
vratom
.
Z
desnim
očesom
—
z
levim
je
mižala
—
zroč
skozi
malo
ključavniško
luknjico
,
ga
je
videla
na
razsvetljenem
koridoru
slonečega
ob
rjavkastobojni
steni
.
Obraz
si
je
zakrival
z
rokami
.
Visoko
,
široko
,
močno
telo
pa
mu
je
trepetalo
in
drgetalo
,
kakor
bi
ga
tresla
najhujša
mrzlica
...
Ravno
tako
tiho
se
je
splazila
nazaj
na
kanape
.
V
krasnih
,
še
solznih
očeh
pa
ji
je
plamtel
ogenj
divje
zadovoljnosti
in
škodoželjne
sreče
.
Tako
globoko
je
že
bila
padla
,
tako
se
ji
je
bilo
srce
odtujilo
možu
,
na
katerega
je
bila
navezana
s
sveto
,
večno
,
nerazrušno
vezjo
,
da
jo
je
njegova
neizmerna
bol
,
njegovo
neizrečeno
trpljenje
navdajalo
le
z
neko
slastjo
,
z
neko
razkošno
zadovoljnostjo
!
...
—
Tiho
,
mirno
je
bilo
v
sobi
,
kjer
se
je
ravno
pred
kratkim
vršil
tako
tragičen
prizor
iz
vsakdanje
žaloigre
.
Le
mala
ura
budilka
na
nizki
mizici
iz
mahagonijevega
lesa
je
hitro
,
glasno
,
enakomerno
tolkla
.
—
Velika
,
bronasta
svetilka
pod
stropom
je
v
eno
mer
lila
rumene
pramene
svetle
luči
po
sobi
—
črez
pisno
mizo
,
črez
nizke
,
težke
stole
s
kolesci
,
črez
zelenkasto
peč
,
po
visokih
podobah
v
bogatih
,
širokih
,
z
zlatom
okrašenih
okvirjih
,
po
širokih
,
finih
preprogah
na
svetlih
tleh
...
črez
kanape
...
in
črez
Evelino
samo
...
Zunaj
pa
je
žvižgal
in
cvilil
mrzli
sever
,
trkal
ob
okna
,
tresel
raz
strehe
zmrzli
,
kakor
sol
drobni
,
trdi
sneg
.
V
celih
oblakih
ga
je
drevil
in
podil
po
ulicah
,
zagrinjal
in
ovijal
z
njim
redke
pasante
,
jim
ga
metal
v
obraz
,
tresel
v
oči
,
ušesa
,
za
vrat
...
Pol
sedeč
,
pol
ležeč
na
mehkem
kanapeju
,
je
Evelina
nepremično
zrla
v
vrata
,
za
katerimi
je
bil
izginil
pred
kratkim
zdravnik
—
njen
mož
.
V
očeh
ji
je
plamtel
in
gorel
nenaraven
in
nenavaden
žar
...
Lice
ji
je
bilo
bledo
,
prepadlo
,
izmučeno
in
še
mokro
in
vlažno
od
solza
;
le
včasih
ji
je
za
trenotek
—
skoro
nevidno
—
malce
zardelo
,
kakor
bi
ji
silila
kaka
nenavadna
,
težka
misel
kri
v
obraz
.
Levica
ji
je
mehanski
igrala
s
fino
,
od
solza
mokro
rutico
.
Malo
,
belo
,
elegantno
desnico
pa
je
stisnila
v
pest
,
zagrozila
z
njo
proti
vratom
,
skozi
katera
je
bil
odšel
mož
,
ter
sikaje
zamrmrala
:
»
Trinog
...!
«
Zamislila
se
je
.
—
Za
čas
pa
je
spet
zamrmrala
:
»
Živi
!
...
Ha-ha-ha
...
Ni-li
tako
zagrozil
?
...
Živi
...!
«
In
spet
je
za
par
hipov
umolknila
.
—
—
—
»
Kako
je
rekel
:
—
‚
Nad
nami
živi
nekdo
,
ki
plačuje
in
kaznuje
...
On
bode
sodil
tudi
tebe
...
On
te
bode
plačal
po
tvojih
delih
...
Zasluženemu
plačilu
ne
uideš
...!
‘
—
Ni-li
tako
govoril
?
«
Vztrepetala
je
in
še
bolj
prebledela
.
—
»
Res
...
res
...
čuje
nekdo
nad
nami
...
«
In
duh
se
ji
je
zazibal
nazaj
v
pretekle
dni
...
»
Da
,
tako
jo
je
učila
nekdaj
ljubeča
mati
.
Z
neumorno
skrbnostjo
,
neutrudno
pridnostjo
in
gorečo
ljubeznijo
ji
je
vsajala
v
mlado
,
nepokvarjeno
deviško
srce
ljubezen
do
onega
,
ki
čuje
nad
nami
.
Ob
enem
s
to
ljubeznijo
pa
ji
je
polnila
mehko
,
dovzetno
srce
tudi
s
strahom
in
studom
pred
grehom
...
A
sedaj
ljubeče
mamice
ni
več
.
Zaspala
je
bila
večni
sen
...
V
njenem
srcu
pa
so
bili
zadremali
in
zaspali
plemeniti
čuti
,
katere
je
budila
in
gojila
skrbna
mama
...
Obledeli
so
ji
bili
dobrodejni
vtiski
prve
mladosti
,
zatemneli
v
življenja
burji
...
Odzvenele
so
bile
zlate
besede
materine
.
Pozabljeni
,
pokopani
,
zamorjeni
in
zadušeni
so
njeni
krasni
nauki
...
Vse
to
je
bilo
minilo
,
izginilo
v
preteklosti
,
kakor
krasen
sen
,
se
potopilo
v
brezdanjo
,
temno
večnost
,
kakor
se
potopi
dragocen
biser
na
nevidnem
dnu
globokega
,
neizmernega
morja
...
O
,
kako
krasna
je
bila
ta
nežna
,
čista
mladost
,
ko
še
ni
poznala
zla
in
hudobnosti
sveta
,
ko
se
ji
še
niti
sanjalo
ni
o
življenja
težkem
bremenu
...!
—
A
kako
povsem
drugače
je
sedaj
!
—
In
zahrepenela
je
spet
po
svoji
mladosti
,
po
brezbrižnosti
in
nedolžnosti
,
po
onem
čistem
srcu
,
ki
je
bilo
tako
neomadeževano
in
krasno
kakor
ravnokar
padli
sneg
...
Pa
saj
je
to
že
minilo
...!
In
nikdar
več
se
ne
vrnejo
oni
dnevi
blaženstva
in
sreče
...
Zaplakala
bi
bila
po
njih
!
...
Kako
srečna
je
bila
tedaj
!
—
A
sedaj
—
—
!
—
In
dozdevalo
se
ji
je
,
da
je
že
davno
...
davno
tega
,
kar
je
z
ljubeznijo
mislila
na
onega
,
kateri
edini
more
osrečiti
nemirno
srce
človeško
.
—
Davno
,
vrlo
davno
je
tega
,
ko
je
še
z
otroško
nedolžnim
koprnenjem
hrepenela
k
onemu
,
ki
nas
edini
more
varno
voditi
po
življenja
težkih
,
nevarnih
potih
,
ki
nas
edini
varuje
in
ščiti
v
nevarnosti
in
v
nadlogah
,
če
se
z
zaupno
,
verno
dušo
zatekamo
v
njegovo
naročje
...
A
ona
se
je
bila
z
grehom
obrnila
od
njega
.
Izrovala
je
bila
iz
globine
srca
vso
ljubezen
do
njega
,
zavrgla
njegovo
pomoč
...
Vdala
se
je
bila
grehu
—
in
grehu
je
sledil
greh
...
krivdi
krivda
...
druga
večja
in
hujša
od
druge
...
A
On
plačuje
vse
dobro
...
in
kaznuje
vse
hudo
!
...
»
Kaznuje
tudi
...?
«
Glasno
,
kakor
bi
se
mogla
na
ta
način
prepričati
o
nasprotnem
,
je
izgovorila
te
besedici
...
Glas
ji
je
trepetal
.
Topo
,
brez
življenja
je
zrla
pred-se
,
kakor
bi
gledala
kake
nevšečne
,
grozeče
prikazni
...
»
Kaznuje
...
kaznuje
...
‚
In
on
bode
plačal
tudi
tebe
po
tvojih
delih
‘
...
«
Da
...
da
...
In
to
ji
je
izpričala
že
neštetokrat
tudi
lastna
vest
...
Svarila
jo
je
,
jo
opominjala
,
naj
se
vrne
.
In
sedaj
se
ji
zopet
oglaša
...
močneje
kakor
kedaj
poprej
...
silneje
...
silneje
...
Nazaj
!
—
Nazaj
!
—
In
iskra
dobrega
in
plemenitega
,
ki
je
navzlic
njenim
zmotam
kakor
pod
pepelom
še
tlela
v
globini
njenega
popačenega
srca
,
se
je
začela
razžarjati
—
je
začela
svetiti
...
plamteti
...
Nazaj
!
—
Da
,
nazaj
—
nemara
je
še
možno
...
nemara
bi
se
dalo
še
vse
popraviti
...
Pokora
,
solze
bi
vse
izbrisale
,
vse
očistile
.
In
na
razvalinah
starega
življenja
bi
se
dvignilo
novo
,
prerojeno
,
boljše
,
krasnejše
!
—
O
,
kako
lepo
,
kako
čarobno
bi
bilo
to
!
—
In
spet
bi
bila
otroško
zadovoljna
in
tako
mirna
...
in
tako
srečna
...
kakor
nekdaj
...
nekdaj
...
davno
...
davno
...
In
kakor
bi
se
hotela
naslajati
s
temi
spomini
in
se
kopati
v
tej
domnevani
sreči
,
je
polagoma
zaklopila
modričaste
oči
ter
težko
glavo
naslonila
na
kanape
...
Da
,
to
bi
bilo
krasno
!
—
In
mož
bi
nemara
tudi
vse
pozabil
.
In
tudi
on
bi
bil
zopet
srečen
...
Tudi
—
on
...!
In
srce
,
ki
se
je
začelo
odpirati
boljšim
,
plemenitejšim
čutom
,
ji
je
pri
misli
na
sovražnega
moža
prešinilo
bridko
,
trpko
čuvstvo
.
Radi
njega
se
naj
odpove
vsemu
!
—
Radi
njega
,
ki
se
je
vedel
še
ravnokar
tako
barbarski
,
sramotno
in
brezsrčno
proti
njej
,
kakor
bi
bila
njegova
sužnja
...
Njemu
na
ljubo
bodi
vse
končano
...!
In
pozabila
je
,
da
bi
bilo
le
v
njeno
srečo
,
ko
bi
se
vrnila
.
Pozabila
je
,
da
bi
s
tem
spet
dobila
srčni
mir
,
da
si
sploh
more
nekdanji
mir
in
izgubljeno
zadovoljnost
priboriti
le
s
tem
,
da
zapusti
sedanje
krive
poti
...
In
ni
pomislila
,
da
je
to
njena
dolžnost
,
da
mora
tako
—
in
le
tako
—
ravnati
,
ker
je
s
sveto
,
neločljivo
vezjo
združena
z
možem
...
Ne
,
tega
ni
pomislila
.
Pomislila
je
le
eno
,
zavedala
se
je
le
enega
:
da
tega
moža
sovraži
iz
vse
svoje
duše
,
da
se
hoče
in
mora
maščevati
nad
njim
.
Zmagovale
so
zle
sile
.
—
—
»
Ne
...
ne
...
ravno
nočem
...
nalašč
nočem
...
Ne
odpovem
se
Stanskemu
—
ne
zapustim
ga
...
Raje
pretrpim
vse
...
raje
propadem
...
poginem
...
«
Žar
strasti
in
sovraštva
ji
je
zabliskal
v
krasnih
,
globokih
očeh
.
»
Ne
in
ne
!
—
A
če
me
zadene
kazen
,
če
me
res
mora
zadeti
—
zadeni
me
...
Nazaj
ne
morem
...
ne
maram
...
nočem
.
«
Krasne
,
mehke
,
bujne
ustnice
je
odločno
in
tesno
stisnila
drugo
ob
drugo
,
kakor
bi
se
bala
,
da
jo
vendar
še
premaga
njenega
srca
boljše
čuvstvo
.
—
»
Ta
bedaki
—
t
Kako
je
divjal
...
Ha-ha-ha
...
Živi
...
živi
...!
—
Da
;
da
—
živela
bom
—
živeti
hočem
,
da
se
maščujem
...
osvetim
...
«
In
na
gladko
,
mehko
,
žametasto
lice
ji
je
legla
neka
temna
,
odurna
senca
.
Krog
malih
,
makovordečih
,
fino
zaokroženih
ustnic
se
ji
je
zazibal
za
par
trenotkov
vprav
demonski
,
diabolski
hudoben
nasmeh
...
»
Živi
!
—
Da
,
živela
bom
—
in
morda
malce
drugače
,
kakor
bi
bilo
tebi
ljubo
...
«
Vstala
je
.
Iz
velikega
ogledala
na
preprosto
a
okusno
slikani
steni
ji
je
gledala
naproti
njena
lastna
podoba
.
—
Dolgo
je
zrla
to
krasno
,
junonsko
ženo
...
Popolnoma
se
je
zagledala
v
ta
prozorni
,
ovalni
obraz
,
v
ta
krasni
stas
,
v
polne
,
fine
roke
,
v
široka
,
mehka
ramena
.
Lasje
so
ji
blesteli
,
in
kakor
mehanski
jih
je
začela
gladiti
in
urejevati
...
In
bleščali
so
se
in
se
lesketali
kakor
zlati
valovi
...
Spomnila
se
je
krasne
priče
o
‚
Zlatovlaski
‘
...
Zadovoljna
,
kopajoča
se
v
blaženstvu
in
opojni
sreči
nad
lastno
krasoto
,
se
je
lahno
nasmehnila
...
In
počasi
je
šla
iz
sobice
.
—
—
Hast
einer
Welt
Hesitz
du
dir
gewonnen
,
Sei
nicht
erfreut
dariiber
—
es
ist
nichts
!
Und
ist
dir
einer
Welt
Besitz
zeironnen
,
Sei
nicht
in
Leid
dariiber
—
es
ist
nichts
!
Voriiber
gehen
Schmerzen
sowie
Wonnen
,
Geh
an
der
Welt
voriiber
—
es
ist
nichts
!
Hosein
Wais-Schack
.
Življenje
vdove
Otilije
Merkove
je
postajalo
vedno
boril
ej
še
...
Ritmojster
se
je
od
onega
časa
,
ko
je
začel
ljubkovati
z
doktorico
,
za-njo
vrlo
malo
menil
.
Dajal
ji
je
sicer
še
denarja
,
da
se
je
mogla
vsaj
pošteno
živiti
.
Ali
tudi
denarne
prispevke
je
vedno
bolj
krčil
.
Slednjič
pa
je
popolnoma
pozabil
,
kaj
je
dolžan
nesrečni
žrtvi
svoje
slepe
,
nenasitne
strasti
...
Nekoliko
časa
se
je
Mihelec
zanimal
za-njo
ter
ji
dvoranil
vprav
kavalirski
.
A
polagoma
se
je
tudi
on
začel
odtegovati
,
ker
je
v
svoji
potratnosti
,
kateri
se
je
bila
privadila
v
zadnjih
treh
letih
izobilja
in
razkošja
,
zahtevala
od
njega
žrtev
,
ki
jih
dalje
časa
nikakor
ni
mogel
zmagovati
.
In
vrhu
tega
se
je
začela
na
nesrečo
Otilijino
zanimati
za
Mi-helca
neka
bogata
devica
,
ki
sicer
ni
bila
več
v
življenja
prvem
,
pestrem
cvetju
,
pa
je
imela
kaj
hvale
vredno
in
vabljivo
prednost
pred
vdovo
:
bila
je
bogata
.
Zalagala
je
mladega
častnika
z
denarjem
in
drugimi
darovi
.
In
to
je
odločilo
.
Mihelec
,
ki
je
tičal
do
vratu
v
dolgovih
,
in
ki
je
bil
v
svojem
bistvu
poleg
vseh
svojih
slabosti
vendar
kaj
praktičen
mož
,
se
je
trdno
oklenil
stare
device
ter
je
vdovo
popolnoma
zanemaril
...
In
vdova
je
bila
sama
.
—
Ko
se
je
bila
vdala
Otilija
,
zapeljana
od
sladkih
besed
ritmoj-strovih
,
omamljena
po
njegovih
krasnih
obljubah
,
preslepljena
od
njegovih
bogatih
daril
,
ki
so
v
njenem
siromaštvu
vplivali
z
neodoljivo
močjo
na-njo
,
očarana
od
njegove
moške
lepote
in
od
njegovega
nekako
ekscentričnega
ponašanja
—
ter
se
vrgla
v
razburkane
valove
življenja
,
si
ni
nikdar
zastavila
vprašanja
,
ki
bi
bilo
tedaj
povsem
umestno
in
primerno
,
ki
bi
bilo
za-njo
v
isti
dobi
in
v
istih
razmerah
odločilno
in
usodno
—
namreč
:
»
Kam
?
«
—
Ker
ni
poznala
sveta
in
njegove
zlobnosti
in
se
ji
niti
ni
sanjalo
o
ostudnem
,
z
lepo
obliko
zakritem
lopovstvu
višjih
,
izprijenih
stanov
,
se
je
lahkoverno
,
na
pol
hote
,
na
pol
obotavljaje
,
prepustila
novemu
,
do
sedaj
ji
neznanemu
in
tujemu
toku
...
In
vrtinci
so
jo
pograbili
ter
jo
svojevoljno
drevili
dalje
in
dalje
,
jo
vedno
bolj
oddaljevali
od
rešilnega
obrežja
,
ker
je
bolj
in
bolj
izgubljala
moralno
oporo
...
In
sedaj
je
na
mah
z
grozo
spoznala
,
da
ji
prete
ti
valovi
,
katerim
se
je
s
prirojeno
žensko
gibčnostjo
in
dovzetnostjo
kakor
tudi
s
pomočjo
ritmojstrovo
tako
hitro
prilagodila
,
in
v
katerih
je
igrala
po
vplivu
svoje
krasote
ne
baš
majhno
ulogo
—
da
ji
ti
valovi
sedaj
prete
z
nenadno
,
skoro
gotovo
pogubo
...
Sedaj
je
bila
tamkaj
,
kamor
je
morala
prej
ali
slej
dospeti
po
neizogibnih
zakonih
našega
krasnega
socialnega
ustroja
...
Da
bode
konec
tak
,
to
bi
si
bila
lahko
povedala
že
tedaj
,
ko
jo
je
zapeljivec
vabil
na
to
nevarno
,
polzko
pot
.
A
tedaj
se
ni
vprašala
:
»
Kam
?
«
—
—
O
,
sedaj
je
spoznavala
življenje
!
—
Res
,
ni
lahko
to
naše
življenje
...
Ni
prijetna
igra
,
ni
sladek
sen
,
ni
nepretrgano
,
neskrbno
uživanje
vsakojakih
dobrot
in
ugodnosti
...
Ne
—
boj
je
...
trd
,
neusmiljen
,
boj
z
zlobnimi
silami
,
mučna
borba
za
obstanek
in
vsakdanji
kruh
...
In
kdor
zgreši
to
nalogo
,
kdor
ne
spozna
jasno
in
določno
tega
najvažnejšega
faktorja
v
našem
življenju
—
katerega
lahko
kratkomalo
imenujemo
prvi
in
pravi
namen
svojega
potovanja
po
tej
zemlji
—
ta
je
že
zgrešil
pravi
pot
.
—
Kogar
preslepi
varljiva
misel
,
da
se
lahko
brez
dela
,
brez
trpljenja
,
brez
boja
—
kakor
na
mehkih
blazinah
prvega
razreda
v
kurirskem
vlaku
—
popeljemo
skozi
to
življenje
,
ta
je
že
zagrešil
svojo
tragično
krivdo
,
kateri
sledi
prej
ali
slej
gotova
kazen
.
—
To
krivdo
si
je
bila
nabremenila
tudi
vdova
.
In
sedaj
se
je
bližala
ura
neogibne
kazni
...
—
Necega
zadremanega
in
temnega
popoludne
v
pozni
jeseni
je
sedela
Otilija
na
nizkem
fotelju
v
svojem
budoarju
,
ki
je
bil
dokaj
pust
,
ker
je
bila
vso
dragocenejšo
opravo
že
prodala
,
da
vsaj
pomanjkanja
ne
bi
trpela
.
Kodrolaso
glavo
si
je
podpirala
z
belo
,
mehko
,
nekoliko
debelo
roko
,
katere
dolgi
prsti
so
ji
včasih
nehote
vztrepetali
...
Mračno
je
zrla
na
velik
,
z
bogatim
zlatim
okraskom
odičen
album
na
majhni
,
elegantni
mizici
.
In
res
niso
bile
posebno
prijetne
in
prijazne
misli
,
katere
so
se
ji
valile
in
metle
po
glavi
...
Premišljevala
je
svojo
žalostno
,
bedno
usodo
.
In
vse
njene
misli
so
se
v
eno
mer
vračale
k
enemu
in
istemu
predmetu
,
se
strinjale
ob
enem
in
istem
zagonetnem
,
nejasnem
,
a
tako
važnem
,
tako
težkem
,
za-njo
tako
grozno
usodnem
vprašanju
:
»
Kaj
pa
sedaj
...?
«
Na
trudnem
,
v
zadnjem
času
nekoliko
obledelem
licu
se
je
zrcalil
ves
nemir
,
silni
boj
in
ves
obup
njenega
srca
...
A
ni
mogla
najti
primernega
in
povoljnega
odgovora
.
—
Naslonjena
ob
mehko
naslanjalo
,
je
sedela
nepremično
kakor
izklesan
kip
,
ne
da
bi
genila
s
kakim
udom
.
Le
prsi
so
se
ji
polagoma
dvigale
,
in
oči
so
se
ji
enakomerno
zapirale
in
odpirale
.
Mislila
je
in
mislila
...
tuhtala
...
snovala
naklepe
...
se
jim
vdajala
ter
jih
spet
zametala
kot
nemožne
,
kot
izrodke
razgrete
domišljivosti
.
V
duhu
je
primerjala
preteklost
s
temno
,
breznadno
sedanjostjo
ter
se
spet
obupno
vprašala
:
»
Kaj
mi
je
početi
...?
«
Da
...
kaj
...
kaj
?
O
,
ko
bi
ji
sedaj
,
vsaj
in
edino
sedaj
hotel
in
mogel
kdo
pomagati
!
A
nikogar
ni
imela
,
pri
komer
bi
mogla
iskati
pomoči
,
h
komur
bi
se
mogla
zateči
v
svoji
bedi
.
—
In
vprašala
se
je
v
obupu
in
grozni
zdvojenosti
svojega
potrtega
srca
:
»
Ali
je
moralo
tako
priti
?
—
Moralo
?
—
Zakaj
moralo
?
—
Kako
moralo
?
—
Ne
in
ne
!
«
—
Gotovo
—
njeno
življenje
bi
imelo
celo
drug
tek
,
ko
se
ne
bi
bil
pojavil
ravno
v
najtežji
,
v
najtemnejši
dobi
njenega
bednega
življenja
izkušnjavec
ter
je
premamil
...
»
Vse
ti
dam
,
kar
si
poželi
tvoje
srce
,
ako
me
ljubiš
...
«
In
ona
?
—
No
,
bila
je
zapuščena
,
bila
je
osamela
.
Uboga
je
bila
—
brez
pomoči
,
brez
podpore
,
brez
srca
,
ki
bi
se
vnemalo
zanjo
,
ki
bi
gorelo
za-njo
,
ki
bi
plamtelo
zanjo
...
le
za-njo
...
In
padla
je
!
—
Padla
—
res
,
žalibog
!
—
A
ne
brez
boja
,
ne
lahkomiselno
!
—
Vdala
se
je
!
—
A
bila
je
uboga
!
In
on
ji
je
ponujal
vse
,
kar
si
more
poželeti
mlado
,
gorico
utripajoče
srce
,
ki
hrepeni
po
sreči
in
življenju
brez
bede
in
toge
,
brez
nadlog
,
trpljenja
,
borb
.
Toda
jo
li
to
opravičuje
?
Težko
!
—
Tudi
druge
so
uboge
,
osamele
.
In
vendar
ne
padejo
pri
prvem
navalu
,
se
ne
vdajo
vsaki
sladki
besedi
,
ampak
odločno
zavrnejo
hinavskega
izkušnjavca
.
—
Torej
je
kriva
!
—
Tajiti
ni
mogla
svoje
krivde
.
Spoznala
in
pripoznala
jo
je
.
A
vendar
je
hotela
najti
vsaj
nekaj
—
bodisi
še
tako
lahkih
—
argumentov
,
ki
bi
jo
mogli
vsaj
nekoliko
opravičiti
.
—
In
spet
se
je
vdala
istim
mislim
.
Bila
je
zapuščena
,
osamela
—
in
tako
mlada
—
in
življenja
ni
poznala
.
—
In
srce
,
to
mlado
,
vroče
srce
jo
je
zavedlo
v
pogubo
,
ker
ni
bilo
še
odmrlo
vsemu
svetu
,
ker
je
še
čutilo
,
ker
je
hrepenelo
po
ljubezni
—
do
tedaj
še
neznani
—
po
pravi
,
vroči
,
strastni
ljubezni
,
katera
ne
vpraša
ne
—
kaj
,
ne
—
zakaj
,
ne
—
kam
,
ne
—
kako
,
kateri
žrtvuje
človek
vse
,
tudi
samega
sebe
...
In
tako
je
padla
.
—
Toda
—
tudi
druge
so
osamele
,
zapuščene
.
Tudi
druge
so
mlade
,
tudi
druge
čutijo
,
kakor
je
čutila
ona
...
In
vendar
stoje
—
in
vendar
se
bore
.
—
A
ona
je
padla
.
—
In
zakaj
?
Ali
res
zato
in
sicer
samo
radi
tega
,
ker
je
bila
uboga
,
ker
je
bila
osamela
,
osirotela
,
zapuščena
?
—
Vsekakor
je
to
vplivalo
na
ta
važni
preokret
v
njenem
življenju
,
a
pravi
pravcati
in
prvi
vzrok
in
nagib
k
temu
preobratu
to
vendar
ni
bilo
...
Greh
sam
ob
sebi
,
greh
,
v
krasni
obliki
,
ovit
z
blestečo
obleko
—
greh
,
narisan
ji
s
sladkimi
,
vabljivimi
besedami
,
greh
,
že
naprej
nagrajen
z
mamečirni
darovi
—
leta
,
samo
ta
jo
je
zapeljal
.
—
In
kakšno
je
sedaj
plačilo
temu
grehu
?
Sramota
—
—
Kak
je
sedaj
kras
onega
življenja
,
ki
se
ji
je
nudilo
nekdaj
v
tako
razkošnem
krasu
?
—
Uboštvo
!
—
—
Kaj
ima
sedaj
od
one
slasti
,
katero
sije
obetala
v
tem
življenju
?
—
Nič
!
—
Le
črv
vesti
—
nikdar
mirujoč
,
na
veke
očitajoč
,
grozeč
...
neusmiljen
,
grozen
,
neizprosen
,
brezčuten
kaznovalec
slednje
krivde
—
ta
,
edino
ta
ji
je
ostal
,
da
jo
muči
in
trapi
do
konca
,
do
obupa
...
do
groba
...
In
kak
bode
konec
vsemu
?
—
Kdo
ve
—
kdo
more
odgrniti
težko
,
temno
zaveso
izpred
neprodirne
,
meglene
prihodnjosti
!
—
Le
da
je
pusta
,
breznadna
,
najbrž
zanjo
usodna
ta
prihodnjost
,
to
ji
je
bilo
jasno
.
—
In
nekdaj
je
bilo
vse
drugače
,
vse
lepše
,
vse
boljše
.
—
Uboga
je
bila
,
a
vendar
je
bila
srečnejša
,
kakor
sedaj
.
Mirneje
je
zrla
v
temno
,
breznadno
prihodnjost
...
Zapuščena
je
bila
,
a
vendar
je
imela
vsaj
mirno
vest
.
In
to
ji
je
bilo
v
neprecenljivo
tolažbo
.
—
s
Sama
je
stala
v
življenju
,
brez
opore
,
brez
pomoči
izpostavljena
vsem
raznoterim
in
mnogoterim
nezgodam
.
A
stala
je
krepko
,
ker
zavest
moralne
cene
in
jakosti
jo
je
krepila
in
ji
dajala
poguma
in
moči
...
A
to
je
minilo
!
Čemu
bi
na
to
mislila
,
čemu
se
vznemirjala
s
temi
spomini
...
Par
solz
preteklosti
—
in
vsi
ti
spomini
se
naj
izgube
,
naj
izginejo
,
da
ne
zagrene
še
bolj
bedne
,
breznadne
sedanjosti
,
da
ji
ne
obude
še
večjega
strahu
pred
negotovo
prihodnjostjo
!
...
Toda
sedanjost
—
prihodnjost
...
s
tema
mora
računati
.
In
s
tem
je
bila
zopet
pri
starem
vprašanju
:
—
Kaj
ji
je
početi
?
—
To
vprašanje
jo
je
strašilo
...
Bilo
je
tako
važno
,
tako
usodno
.
In
odgovor
je
bil
tako
težak
.
—
O
,
najrajše
bi
umrla
!
Potem
bi
izginila
tudi
ta
skrb
...
Res
,
ko
bi
mogla
umreti
.
Kako
rada
bi
umrla
!
A
žal
,
ljudje
ne
umirajo
kar
tako
.
Smrt
ne
ustreže
vsakemu
klicu
,
ne
zavihne
kar
pri
vsakem
našem
vzdihu
svoje
ostre
kose
po
nas
...
O
,
je
življenje
v
udih
človeških
—
in
to
življenje
je
kipeče
in
krepko
,
trdo
in
žilavo
ter
se
tudi
proti
naši
volji
obotavlja
in
pretrpi
,
kakor
v
zasmeh
,
marsikak
udarec
trpke
usode
.
—
—
Živeti
mora
—
a
kako
,
s
čim
?
...
Le
ena
nada
ji
je
še
preostala
,
le
en
pot
ji
je
še
odprt
.
Tega
pojde
—
ker
ga
mora
iti
...
In
ako
jo
goljufa
še
ta
zadnja
nada
—
no
,
potem
mora
priti
konec
konca
...
In
to
slednje
sredstvo
je
—
pot
k
njemu
—
k
Stanskemu
!
Težak
,
trnjev
je
ta
pot
.
Sramotilen
je
ta
pot
—
k
njemu
,
ki
je
prvi
začel
laziti
za-njo
,
ki
jo
je
zalezoval
korak
za
korakom
...
od
zore
do
mraka
,
kakor
hitro
se
je
prikazala
iz
stanovanja
,
ji
sledil
na
ulicah
,
v
cerkvi
,
do
doma
—
k
onemu
,
ki
je
nekdaj
grozil
,
da
noče
več
nositi
težke
peze
tega
mučnega
življenja
,
ako
ga
ne
usliši
,
mu
ne
vrača
njegove
velike
,
vroče
,
prekipeče
ljubezni
...
In
sedaj
naj
gre
k
njemu
s
poniževalno
prošnjo
,
naj
je
ne
zavrže
,
naj
je
ne
zapusti
v
breznadni
bedi
,
naj
je
ne
pahne
v
obup
,
pogubi
v
naročje
!
...
Toliko
ponižanje
!
—
Ponižanje
?
Ni-li
bilo
še
veliko
večje
ponižanje
,
ko
se
mu
je
vdala
brez
uvetov
,
ko
mu
je
slepo
sledila
,
ne
brigajoč
se
za
glas
očitajoče
vesti
,
ne
za
ves
svet
?
—
Največja
sramota
je
bil
pač
ta
njen
čin
.
In
če
se
ni
sramovala
tega
čina
samega
,
kako
se
naj
sramuje
onega
,
ki
je
moral
neogibno
,
konsekventno
slediti
iz
prvega
...
Kar
torej
mora
biti
—
bodi
...
Odločila
se
je
.
—
Oblekla
se
je
izredno
fino
in
okusno
.
Tega
ni
storila
le
iz
ničemurnosti
,
ne
,
računala
je
s
tem
...
Morda
si
ga
tem
potem
spet
osvoji
,
ga
spet
priklene
na-se
.
—
In
šla
je
—
s
težkim
srcem
,
boječ
se
sestanka
z
njim
,
trepetajoč
pred
prihodnjim
trenotkom
,
v
katerem
bode
morala
stopiti
predenj
...
Sramovala
se
je
,
da
se
je
morala
tako
globoko
ponižati
.
A
čutila
je
tudi
železno
silo
,
ki
jo
je
primorala
k
temu
koraku
.
Zavedala
se
je
,
da
je
to
—
dasi
ne
edini
—
vendar
najbližji
,
in
v
njenem
položaju
najnaravnejši
pot
,
da
se
otme
bede
ter
si
spet
pribori
nekako
eksistenco
...
Naglih
korakov
je
stopala
po
ulicah
,
po
katerih
se
je
začel
razprostirati
prvi
mrak
.
Ker
je
zadnje
dni
deževalo
in
je
polagoma
naletaval
že
sneg
,
so
bile
ulice
blatne
.
Rumena
,
umazana
voda
se
je
stekala
ob
trotoarju
ter
curela
skozi
železna
omrežja
v
vodotoke
.
Po
žlebovih
ob
hišnih
oglih
je
šumela
voda
...
Čim
bliže
je
prihajala
domu
ritmojstrovemu
,
tem
težje
ji
je
postajalo
srce
,
tem
bolj
je
čutila
grenko
svojo
usodo
.
Vsa
moreča
,
nizka
sramota
tega
pohoda
—
prosi
in
berači
naj
milosti
in
miloščine
—
ji
je
legala
bolj
in
bolj
na
dušo
...
Omahovala
je
pod
to
težo
.
A
vendar
je
šla
,
čuteč
svojo
onemoglost
,
da
bi
se
rešila
na
kak
drug
način
temne
,
grozne
prihodnjosti
—
uboštva
in
stradanja
...
Polagoma
je
stopala
po
širokih
,
kamenenih
stopnicah
,
po
katerih
je
—
ni
bilo
še
dolgo
tega
—
cesto
tako
ponosno
,
tako
veselo
in
radostno
hitela
k
njemu
...
Noga
ji
je
zastajala
;
sram
jo
je
oviral
ter
jo
silil
nazaj
.
Takrat
je
postala
,
se
hotela
obrniti
.
—
A
misel
na
uboštvo
,
na
bedo
,
lakoto
...
težko
delo
...
morda
žalostno
pogubo
—
ji
je
dajala
novih
moči
,
jo
gnala
in
silila
naprej
,
dalje
...
Pri
vratih
je
še
enkrat
postala
.
—
Roko
je
stisnila
na
burne
,
hitro
se
dvigajoče
prsi
.
Zamižala
je
,
kakor
bi
se
hotela
obraniti
neke
neprijetne
misli
.
Globoko
je
vzdahnila
,
kakor
bi
se
hotela
s
tem
pripraviti
in
okrepčati
za
sestanek
s
Stanskim
...
Vrata
v
predsobo
so
bila
zaklenjena
.
—
Potegnila
je
lahno
,
boječe
,
negotovo
za
lični
,
rumenkasto-svetli
ročaj
ob
koncu
žice
...
Zvonček
v
predsobi
je
tiho
,
pretrgano
...
dvakrat
...
trikrat
zacingljal
...
Tiho
.
—
Potegnila
je
krepkeje
...
Tiho
...
Še
enkrat
...
Glas
zvonca
je
glasno
in
krepko
zvenel
ter
jasno
odmeval
po
velikem
poslopju
...
A
spet
tiho
in
mirno
...
Le
nekje
v
pritličju
so
se
s
hruščem
odprla
neka
vrata
.
Rezek
,
visok
ženski
glas
je
nekoga
zaklical
...
Potem
pa
so
se
vrata
z
istim
glasnim
hruščem
spet
zatvorila
.
—
»
Ni
ga
doma
...
«
je
zamrmrala
vdova
ter
izpustila
gladki
,
podolgasti
ročaj
.
Oddahnila
si
je
,
kakor
bi
dovršila
kako
izredno
težko
,
mučno
delo
.
—
Obrnila
se
je
ter
nekako
radostno
odhajala
.
—
Ni
mislila
v
tem
trenotku
več
na
prihodnjost
,
ne
na
bedo
,
ne
na
glad
...
niti
na
to
,
da
bode
najbrž
vendar
prej
ali
slej
šla
skozi
ta
vrata
—
prosjačit
in
beračit
miloščine
k
onemu
,
ki
je
kriv
vse
njene
nesreče
,
vsega
brezmejnega
,
neodoljivega
zla
...
Prva
nisi
—
zadnja
ne
na
svetu
.
Aškerc
.
Vdova
je
sklenila
začeti
novo
življenje
...
Začeti
novo
življenje
!
—
Kako
čudovite
besede
!
Marsikdo
reče
pri
sebi
,
ko
stoji
šele
korak
pred
prepadom
,
v
katerega
lahko
v
prihodnjem
trenotku
strmoglavi
:
—
»
Ne
,
obrnem
se
...
nov
pot
odmerim
svojemu
življenju
...
začnem
novo
življenje
«
...
kakor
bi
bilo
to
tako
lahko
—
nič
kakor
otročja
igrača
—
tako
za
kratek
čas
,
za
zabavo
...
da
se
malo
razvedrimo
,
raztresemo
...
Začeti
novo
življenje
—
ni-li
to
eno
isto
kakor
sleči
celega
starega
človeka
ter
obleči
povsem
novega
,
do
cela
prerojenega
?
...
Začeti
novo
življenje
—
to
je
dati
slovo
vsemu
,
kar
smo
do
sedaj
ljubili
,
na
kar
smo
bili
vezani
.
To
se
pravi
:
v
kali
,
s
koreninami
izrvati
vse
strasti
,
katere
so
nas
do
sedaj
slepile
,
nam
do
sedaj
gospodovale
ter
nas
s
svojim
trinoškim
gospodovanjem
dovedle
ravno
v
ta
položaj
,
do
tega
prepada
,
črez
katerega
ne
moremo
brez
nevarnosti
in
pogube
,
pri
katerem
moramo
hote
,
nehote
reči
:
—
ne
dalje
—
začeti
treba
novo
življenje
!
...
Da
pa
more
človek
uničiti
vse
hudo
v
sebi
,
da
more
zamoriti
v
sebi
vse
kali
hudega
,
mora
najpoprej
jasno
spoznati
to
celo
zlo
,
vse
svoje
napake
,
vse
tajne
in
skrite
vzroke
svoje
bolezni
.
Kako
se
naj
sicer
zdravi
,
kako
se
naj
upira
,
kako
se
naj
bori
proti
temu
,
kar
mu
je
neznano
?!
Pred
vsem
pa
se
človek
ne
sme
obotavljati
in
upirati
,
ne
čakati
,
ne
dvomiti
sam
o
sebi
.
Ne
sme
poreči
:
»
No
,
so
slabi
;
neugodni
,
temni
trenotki
v
življenju
človeškem
,
a
za
njimi
pridejo
jasni
,
solnčni
,
topli
,
prijetni
...
Počakajmo
torej
.
«
Ne
in
ne
!
—
Začeti
novo
življenje
—
to
je
neka
posebna
,
od
vseh
drugih
točno
ločena
,
od
vseh
drugih
se
na
tanko
razlikujoča
vrsta
samomora
.
—
In
k
temu
treba
moči
—
duševne
in
telesne
,
krepke
,
jake
,
ne-uklonjene
,
neomajane
in
neomahljive
moči
—
vsekakor
večje
,
vztraj-nejše
,
krepkejše
moči
,
nego
je
samomor
...
In
odkod
naj
vzame
to
moč
,
kje
jo
naj
črpa
oni
,
ki
je
v
na-sladnem
življenju
,
v
vednem
uživanju
,
v
nepretrganih
prijetnostih
izrabil
svoje
telesne
in
duševne
sile
?
—
Kako
naj
človek
,
kateremu
je
bil
do
sedaj
življenja
,
edini
namen
uživanje
,
hkrati
poreče
:
»
Nočem
več
uživati
,
odpovem
se
uživanju
?
«
—
Kako
se
naj
človek
,
ki
je
leta
in
leta
živel
med
šumnim
svetom
,
se
vrtel
v
vrtincu
vseh
zabav
ter
se
le
v
tem
divjem
toku
čutil
srečnega
,
kar
v
hipu
odpove
vsemu
temu
,
v
trenotku
odkloni
vse
,
kar
je
do
sedaj
tvorilo
njegovo
srečo
,
njegovo
pravo
življenje
?!
—
—
A
vdova
se
ni
zavedala
cele
teže
,
celega
velikega
pomena
,
ki
je
bil
izražen
v
tem
sklepu
...
Le
enega
se
je
zavedala
,
le
eno
ji
je
bilo
jasno
:
da
hoče
začeti
—
ker
mora
,
ako
noče
od
glada
poginiti
...
Slovo
hoče
dati
dosedanjemu
življenju
...
Od
sedaj
hoče
spet
delati
,
si
služiti
kruh
z
lastnimi
rokami
,
ki
so
se
sicer
za
zadnjih
let
odvadile
dela
,
odkar
jih
je
oblačila
s
finimi
,
najmodernejšimi
,
tanko-kožnimi
rokavicami
,
ki
se
ga
pa
vendar
spet
poprimejo
in
se
mu
privadijo
,
ker
se
mu
morajo
.
Nekdaj
ji
je
bilo
delo
v
veselje
,
v
tolažbo
.
V
njem
je
zabila
vsaj
za
trenotke
težave
in
nadloge
življenja
...
Delo
jo
je
krepilo
,
ko
je
omagovala
pod
usode
težkimi
udarci
—
pri
smrti
materini
in
še
bolj
pri
smrti
moževi
,
ko
je
ostala
sama
...
brez
pomoči
...
brez
podpore
...
Skrb
za
prihodnjost
,
skrb
za
vsakdanji
kruh
je
učinila
,
da
tačas
ni
mogla
preveč
misliti
na
težko
,
za-njo
tako
strašno
in
usodno
izgubo
...
In
delo
je
ni
skrunilo
,
ne
onečaščalo
...
O
ne
—
ponosna
je
bila
,
ker
se
je
živila
z
zaslužkom
svojih
rok
—
z
zaslužkom
pičlim
in
težavnim
,
a
poštenim
in
plemenitim
.
Od
nikogar
ni
bila
odvisna
.
Nikogar
se
ji
ni
bilo
treba
bati
,
pred
nikomer
se
sramovati
.
Bila
je
prosta
,
sama
svoja
—
uboga
,
a
poštena
,
neomadežana
...
Vrnitev
k
delu
jo
edina
more
rešiti
popolne
propasti
.
Toda
kako
naj
začne
—
kje
naj
dobi
delo
—
kdo
ji
bode
zaupal
?
...
Kje
,
pri
kom
naj
se
oglasi
,
kdo
ji
pojde
na
roke
!
Pomislila
je
,
kje
na
širnem
svetu
bi
bilo
kako
bitje
,
da
bi
se
mogla
z
zaupanjem
zateči
k
njemu
.
—
Kje
bi
dobila
pomoči
vsaj
v
prvi
sili
,
kje
kak
dober
svet
—
kje
bi
našla
kako
čuteče
srce
.
Da
v
višjih
krogih
,
v
katerih
se
je
gibala
zadnja
leta
,
ne
bijejo
srca
za-njo
,
ne
čuti
nihče
z
njo
,
to
je
umevala
povsem
jasno
in
prav
.
Bili
so
sicer
z
njo
v
obče
prijazni
.
A
ta
prijaznost
je
bila
vendarle
bolj
ali
manj
prisiljena
.
Slonela
je
le
na
ugledu
ritmojstrovem
,
zajemala
vse
življenje
le
iz
njegove
osebe
...
In
navzlic
temu
je
morala
vendar
še
čestokrat
prav
trpko
in
grenko
čutiti
in
spoznati
,
da
jo
smatrajo
le
za
vsiljenko
,
neenako
...
plačano
prijateljico
...
Cesto
in
cesto
je
morala
molče
požreti
zaničevalne
,
razžaljive
besede
,
ki
so
jih
govorili
za
njenim
hrbtom
—
a
vendar
tako
,
da
jih
je
slišala
...
Celo
v
obraz
ji
je
marsikdo
vrgel
pod
krinko
prijateljstva
in
sočutja
marsikako
grenko
,
ne
da
bi
se
mogla
braniti
,
ne
da
bi
mogla
ugovarjati
,
ga
zavrniti
...
—
Spomnila
se
je
,
da
živi
nekje
v
predmestju
neka
stara
prijateljica
njene
matere
,
ki
ji
je
prej
cesto
s
svojimi
nasveti
pomagala
,
in
ki
ji
je
bila
tudi
edina
pomoč
ob
smrti
moževi
.
—
K
njej
se
tudi
sedaj
zateče
.
Morda
najde
pri
njej
vsaj
za
nekoliko
časa
zavetje
in
pomoč
v
prvi
sili
.
Z
njenim
posredovanjem
se
ji
morda
posreči
,
da
dobi
delo
pri
kakih
boljših
obiteljih
—
in
sicer
tako
,
da
ostane
sama
,
kolikor
le
mogoče
skrita
in
neznana
.
—
Šla
je
je
iskat
...
Ko
je
stala
v
mali
,
lični
,
nekoliko
temotni
veži
,
jo
je
obšel
sram
,
da
se
sedaj
mora
taka
vračati
k
stari
ženici
,
katera
jo
je
poznala
nekdaj
le
kot
naivno
,
preprosto
,
nedolžno
dekle
,
kot
pridno
,
neoma-dežano
mlado
ženo
.
A
upala
je
,
da
ji
starica
tega
ne
bode
oponašala
,
ji
ne
bode
očitala
njenega
padca
,
da
se
ne
odvrne
od
nje
in
je
ne
zavrže
radi
njene
lahkomiselnosti
,
ki
se
sedaj
tako
grozno
maščuje
...
Dokaj
umirjena
je
potrkala
.
—
Zvonek
ženski
glas
se
je
odzval
...
Vstopila
je
in
stala
naproti
kaki
tridesetletni
ženi
v
lični
domači
opravi
...
Na
levici
je
držala
rdečelično
,
kodrolaso
dekletce
,
z
desnico
pa
je
spravljala
perilo
v
veliko
pleteno
canjico
...
Otilijo
je
to
nekoliko
zmetlo
...
Žena
jo
je
po
prvem
pozdravu
molče
gledala
in
pričakovala
,
da
prične
došlica
