A
te
convien
tenere
altro
viaggio
.
Dante
.
Pogovarjali
smo
se
o
politiki
,
o
slovanstvu
:
kdaj
zazori
naš
dan
,
kdaj
se
utelesi
naša
stara
pravda
,
in
ali
si
jo
priborimo
z
„
uma
svetlim
mečem
“
ali
kako
.
Ni
treba
pristavljati
,
da
smo
imeli
najrazličnejše
,
nasprotujoče
si
nazore
in
da
nas
je
bilo
skoraj
toliko
strank
kolikor
glav
.
„
Nam
treba
močne
nadvlade
,
“
je
dejal
štiridesetleten
mož
—
zvali
so
ga
Ivana
Gorca
,
„
sicer
se
pokoljemo
med
seboj
tako
,
da
ne
bo
po
Slovencih
ne
duha
ne
sluha
.
“
To
je
rekel
z
dobrohotnim
usmevom
,
polnim
ironije
,
ki
se
smejé
ob
vse
zadene
,
pa
tudi
vse
spregleda
in
odpusti
,
ki
se
človeku
dobrega
srca
rodi
v
poznejših
letih
in
po
mnogih
izkušnjah
.
Prikladna
je
taka
ironija
v
mnogoglavi
druščini
,
kjer
se
govori
o
politiki
,
kjer
treba
toliko
odpustiti
in
toliko
spregledati
.
„
Naš
up
je
naša
mladina
,
“
je
menil
drug
možak
motnega
,
solzivega
pogleda
,
znan
kot
velik
idealist
.
„
Kako
si
to
mislite
?
“
je
vprašal
Ivan
Gorec
.
„
No
,
tako
—
“
je
zajecal
idealist
.
„
Naša
mladina
je
navdušena
za
našo
stvar
,
ona
ima
v
prsih
še
tisti
ogenj
,
katerega
so
nam
več
ali
manj
že
zadušile
skrbi
in
pretege
življenja
.
“
„
In
pa
plača
,
žena
,
otroci
—
le
odkrito
govorite
!
“
je
primaknil
Ivan
Gorec
.
„
Da
,
tudi
to
so
pretege
,
ki
ovirajo
razvoj
jeklenih
značajev
,
“
je
pritrdil
idealist
,
„
in
teh
ne
pozna
mladina
.
Dandanes
se
mladina
drugače
vzgaja
,
nego
smo
se
mi
,
torej
bo
opravičila
nade
,
katere
gojimo
o
njej
.
“
„
To
so
lepe
besede
,
a
so
že
jako
obrabljene
.
Mladina
,
mladina
,
kaj
je
mladina
!
To
ni
nič
!
Vihrav
in
igriv
vzrast
brez
vztrajnosti
in
idej
.
Njo
tako
zaduši
življenje
,
kakor
je
nas
in
tako
opraviči
nade
,
kakor
smo
jih
mi.
Kaj
menite
?
“
Gorec
se
je
tako
smehljal
,
da
se
je
kazalo
,
da
ni
popolnoma
prepričan
o
resničnosti
svojih
besed
,
da
hoče
le
izzivati
,
poslušati
tuja
mnenja
.
„
Tako
torej
!
“
se
je
začudil
idealist
,
ki
ni
povsem
razumel
Gorca
.
„
A
kdo
nam
neti
ogenj
za
našo
dobro
stvar
?
“
„
To
bi
bil
še
narobe
svet
,
da
bi
ga
nam
netila
mladina
;
sami
si
ga
moramo
netiti
,
mladino
pa
učiti
,
kako
se
naj
uči
in
pripravlja
,
pripravlja
,
pravim
,
za
bodoče
službovanje
domovini
.
Možje
naj
služijo
domovini
;
nezreli
mladiči
naj
stoje
ob
strani
in
se
naj
uče
ob
vzgledih
značajnih
mož
,
potem
se
lahko
poreče
,
da
skupina
naroda
služi
domovini
.
“
„
Tudi
to
so
lepe
besede
,
“
je
dejal
idealist
nekoliko
ozlovoljen
.
„
Kje
pa
imamo
tiste
značajne
može
?
“
„
Imamo
jih
,
nekateri
so
očiti
,
mnogo
je
pa
skritih
.
Da
,
da
...
le
smejte
se
!
Domoljubje
se
ne
kaže
v
hrupnih
besedah
,
ampak
v
tihih
dejanjih
in
kdor
vestno
izpolnjuje
zapoved
božjo
,
ki
pravi
,
da
ljubi
svojega
bližnjega
,
tisti
je
že
pravi
rodoljub
.
Vsemu
narodu
posameznik
težko
pomaga
,
vsakdo
pa
lahko
pokaže
svoje
rodoljubje
s
tem
,
da
pomaga
svojemu
najbližnjemu
bratu
.
In
takih
značajnikov
,
takih
vzgledov
je
dosti
.
“
„
V
tem
,
ko
bomo
mi
na
tihem
,
kakor
pravite
,
brez
hrupnih
besed
pomagali
brat
bratu
,
bomo
hrumeli
naši
sosedje
po
svoji
navadi
in
naravi
nad
našimi
glavami
in
nas
res
zbrisali
s
površja
zemlje
.
Dandanes
se
ohrani
hrumeč
in
kričeč
narod
.
Italijani
in
Madžari
naj
nam
bodo
zgled
!
“
„
Jaz
bi
prej
rekel
,
naj
posnemamo
v
rodoljubju
požrtvovalne
Čehe
,
samo
s
to
izjemo
,
naj
se
naša
mladina
izogiblje
hrumnih
demonstracij
češke
mladine
.
Pride
morda
čas
,
ko
bodo
mogoči
in
modri
činitelji
poklicali
ves
narod
na
delo
od
petnajstletnika
pa
do
trhlega
starca
,
pride
morda
dan
—
da
po
Jokajevem
povem
—
ko
se
bodo
kupovale
kose
,
s
katerimi
se
ne
bo
kosila
trava
.
Ali
ne
verujete
temu
?
Da
,
vse
je
mogoče
!
Pomislite
na
upor
Tirolske
v
začetku
našega
stoletja
.
Takrat
,
pravim
,
mora
tudi
mladina
stopiti
k
delu
,
sedaj
v
mirnih
časih
naj
se
peča
z
učenjem
,
da
se
kar
najbolje
izuri
za
svoj
resni
in
težki
poklic
.
Mene
boli
srce
,
kadar
se
spomnim
,
koliko
čeških
mladeničev
vzdihuje
po
ječah
,
in
da
ti
mladi
ljudje
s
svojimi
nepremišljenimi
demonstracijami
nič
niso
koristili
,
še
poslabšali
so
stanje
narodu
,
ki
je
čudovito
napredoval
v
vseh
strokah
.
Tako
se
je
godilo
tudi
italijanski
mladini
.
Slišal
sem
,
da
so
bili
pred
nekaterimi
desetletji
mlečnolični
laški
mladeniči
neredki
gostje
na
ljubljanskem
gradu
,
pa
tudi
drugod
je
bilo
dosti
zaprtih
zaradi
političnih
pregreškov
.
Ali
mislite
,
da
bi
bila
Italija
kdaj
edina
,
da
ni
bilo
drugih
činiteljev
?
Jaz
sam
sem
izkusil
,
s
kakim
ognjem
stopi
mladina
,
če
hoče
kaj
doseči
,
na
polzko
pot
nezakonitosti
in
dovolj
bridko
sem
čutil
nasledke
,
ker
sem
prišel
z
zakoni
v
nasprotje
,
čeprav
sem
se
potegnil
za
pravico
in
resnico
.
“
„
Kdaj
je
bilo
to
?
“
je
nas
vprašalo
več
obenem
.
„
Oj
,
to
je
dolga
povest
,
“
je
dejal
zamišljeno
Ivan
Gorec
,
spuščaje
in
odpihovaje
smotkih
dim
skozi
nos
.
„
Da
,
to
je
dolga
povest
,
ali
s
politiko
nima
opraviti
ničesar
.
“
„
Tem
bolje
,
tem
bolje
!
“
smo
se
nekateri
oglasili
,
ker
naše
misli
so
se
bile
obrusile
ob
neplodnem
politikovanju
in
nerazrešljivih
vprašanjih
.
Poznali
smo
Ivana
Gorca
,
da
je
s
svojim
nasmehom
dal
vedeti
,
da
bi
se
naprošen
rad
iznebil
svoje
povesti
,
vedeli
smo
tudi
,
da
mu
gladko
teče
beseda
in
da
zna
pripovedovati
mične
prigodbe
,
vzete
iz
svojega
življenja
,
torej
smo
napeljali
govorico
tako
,
da
je
naš
zgovorni
tovariš
pričel
svojo
povest
.
Evo
je
!
Med
tiste
ljudi
,
s
katerimi
živim
v
prijateljstvu
že
izza
mladih
let
,
štejem
na
prvem
mestu
Frančiška
Lazarja
.
Poznal
sem
ga
že
na
ljubljanski
gimnaziji
.
Bil
je
dve
leti
starejši
od
mene
,
hodila
sva
pa
skupaj
v
isti
razred
in
stanovala
sva
skupaj
pri
Gregorki
v
enonadstropni
hiši
poleg
Kravje
doline
.
Frančišek
na
gimnaziji
ni
imel
posebne
sreče
.
Boril
se
je
s
hladom
in
gladom
,
poleg
tega
pa
je
bil
izmed
tistih
mladeničev
,
ki
prva
učna
leta
ne
morejo
pozabiti
,
da
so
odtrgani
od
domačih
pašnikov
in
se
pozneje
ne
morejo
sprijazniti
z
nadzorovanjem
,
katerim
pa
misli
,
ko
so
se
utrdile
in
ublažile
,
tako
rade
uhajajo
od
ozkih
predalov
šolskih
knjig
k
tistim
tvoritvam
bujne
domišljije
,
katerim
se
v
poznejših
letih
tako
radi
posmejemo
.
Res
se
je
odlikoval
v
nekaterih
predmetih
,
a
drugi
so
se
mu
zdeli
tako
pusti
,
da
je
le
za
silo
prebil
z
njimi
.
Temno
se
spominjam
šolskih
let
.
Zdi
se
mi
,
da
gledajo
obrazi
nekdanjih
tovarišev
name
mrko
in
brezpodobno
,
kakor
gledajo
z
nekaterih
slik
glave
,
naslikane
v
meglenem
ozadju
,
brez
pravega
izraza
,
brez
znatnih
potez
in
obrisov
,
brez
življenja
in
značaja
.
Le
Frančiškov
obraz
je
med
to
množico
jasen
in
rezek
,
le
Lazar
mi
stoji
še
živo
pred
očmi
,
zamišljen
in
skrivaj
čitajoč
„
Slovenski
Narod
“
,
med
tem
ko
učitelj
predava
poslušnim
in
neposlušnim
učencem
o
bistvu
in
nebistvu
hroščev
in
podobne
gomazni
.
Predno
je
dovršil
Frančišek
gimnazijo
,
so
ga
vzeli
v
vojake
.
Po
štirih
letih
se
je
odpovedal
vojaštvu
,
želja
po
domačih
krajih
ga
je
privela
nazaj
na
Slovensko
.
Jaz
sem
bil
tisto
leto
nameščen
z
dnevno
plačo
pri
cesarskem
uradu
,
in
ko
je
prišel
Lazar
v
Ljubljano
,
me
je
nagovoril
,
naj
se
nastanim
z
njim
vred
pri
Gregorki
,
ki
je
imela
takrat
prazno
dijaško
sobo
.
Hotel
sem
v
nekdanjem
stanovanju
še
enkrat
živeti
srečno
otroško
dobo
,
torej
sem
ras
sprejel
njegovo
ponudbo
.
Najina
gospodinja
Gregorka
je
bila
stara
devica
,
utrjena
v
marsikateri
kreposti
.
Poleg
skrbi
za
svoje
dušno
zveličanje
—
in
velika
je
bila
ta
skrb
—
ni
zanemarjala
reda
in
snažnosti
v
hiši
.
Pri
dijakih
in
njih
roditeljih
je
bila
v
čislih
zaradi
svoje
poštenosti
in
vljudnosti
.
Pri
nji
nismo
dan
na
dan
žulili
ričeta
,
ne
lokali
juhe
,
podobne
sami
vodi
;
pri
nji
se
ni
valjala
v
vsakem
kotičku
krpa
,
ni
gostolel
iz
vsake
špranje
ščurek
,
ni
dišalo
v
njenih
sobah
danes
po
kisli
repi
in
po
gnilobi
,
jutri
po
pricvrti
kaši
in
po
trohnečem
prahu
,
ni
se
pod
posteljo
glina
valila
od
prhke
stene
,
ni
še
moča
in
trohnjad
razjedla
podnic
in
tudi
stilna
živad
ni
motila
sladkega
dijaškega
spanja
.
Res
,
da
je
tudi
ona
,
kakor
vse
ženice
njene
vrste
,
prejšnja
leta
dijaško
sobo
nabijala
z
dijaki
tako
,
da
so
ležali
notri
duša
pri
duši
,
kakor
pogubljenci
v
šestem
krogu
pekla
—
če
je
prav
videl
Dante
v
svojih
vizijah
—
no
,
pozneje
,
ko
se
je
bila
že
nakopala
kopica
,
se
ni
hotela
več
ubijati
s
celo
kopo
otrok
,
ampak
jemala
je
po
dva
,
največ
po
tri
odrasle
dijake
in
sicer
odrasle
ljudi
v
stanovanje
brez
hrane
.
Gregorka
se
je
rada
pogovorila
z
dobrim
človekom
;
ker
pa
drugi
ljudje
niso
prihajali
k
nji
,
oprla
se
je
na
stare
babnice
svoje
vrstnice
,
ki
so
si
pred
njeno
sobo
kar
podavale
kljuke
:
zdaj
se
je
pritresla
po
stopnicah
gor
kaka
prevezana
z
jerbasom
ob
komolcu
,
zdaj
je
prilezla
kaka
zgubana
in
osmojena
in
glej
,
zdaj
skaklja
k
nji
preko
mostovža
jezik
na
klepetec
.
Nočem
opravljati
,
kako
so
te
ženice
včasi
obirale
žive
in
mrtve
,
le
skratka
povem
,
da
je
bila
Gregorka
ženska
„
očen
ljubivšaja
pit
kofe
in
pokaljakat
“
,
kakor
pravi
ruski
pisatelj
.
V
našem
nadstropju
in
nasproti
našim
durim
je
stanoval
čevljar
Vah
že
mnogo
let
.
Za
mojega
dijaštva
mu
je
bila
družica
šibka
ženska
,
ki
se
je
poslujoč
po
hiši
sukala
silno
urno
in
tiho
in
je
živela
z
vsemi
v
hiši
v
miru
in
prijaznosti
.
Ta
ženska
je
Gregorko
zelo
uvaževala
in
ni
minilo
dneva
,
da
ne
bi
sedela
pri
njih
z
vezenjem
ali
šivanjem
.
Za
njo
je
hodila
,
kakor
mlado
jagnje
za
svojo
materjo
,
rdečelična
,
osemletna
deklica
,
držeč
se
vedno
za
materino
krilo
,
poskakujoč
in
smehljajoč
se
neprestano
v
njeno
bledo
lice
.
To
deklico
so
imenovali
Ivanko
in
prinesla
jo
je
Vahulja
s
seboj
iz
svojega
prvega
zakona
s
privatnim
uradnikom
.
Pripeljala
pa
je
Vahu
v
dom
tudi
svojo
mater
,
šestdesetletno
ženo
,
katero
sem
včasi
videl
sedeti
pri
Gregorki
.
Tedaj
so
bili
Vahovi
v
hvalevrednih
razmerah
in
Gregorka
je
dala
nam
dijakom
večkrat
pokusiti
kakega
cvrtja
in
pogače
,
katero
je
dobila
od
njih
.
Tisti
čas
,
ko
sem
prišel
z
Lazarjem
drugič
h
Gregorki
,
je
bilo
pri
Vahovih
že
marsikaj
drugače
:
hišni
mir
in
red
je
bil
podrt
in
marsikaj
je
bilo
narobe
.
Prva
Vahulja
je
bila
že
mrtva
in
Vah
je
bil
oženjen
v
drugo
z
mlado
hčerjo
mestnega
sluge
ali
biriča
Trovraga
.
Težko
si
je
misliti
dveh
zakonskih
,
ki
bi
si
bila
tako
malo
podobna
,
kakor
ta
dva
Vaha
.
Čevljar
je
bil
že
star
,
pohabljen
,
medel
dedec
,
mlada
njegova
žena
pa
v
oni
krepki
dobi
,
ko
človek
misli
,
da
se
vsa
sreča
tega
sveta
suče
okoli
njegovega
telesa
in
da
samo
treba
imeti
razum
in
potrebno
smelost
in
popasti
,
pa
se
odkrhne
ono
,
kar
uteši
naše
želje
.
Ivanka
je
bila
vzrasla
že
v
sedemnajstletno
dekle
in
je
stanovala
s
svojo
staro
materjo
tik
Vahovih
v
majhni
sobi
,
katero
so
vezale
duri
z
Vahovo
in
ki
je
bila
del
skupnega
stanovanja
.
Bila
je
ljubljenka
ne
samo
stare
matere
,
ampak
tudi
Gregorke
,
pri
kateri
je
presedela
za
šivanjem
po
več
ur
na
dan
.
Preživljala
je
s
šivanjem
sebe
in
staro
mater
,
ki
je
že
tako
opešala
,
da
ni
prišla
več
iz
sobe
.
Tudi
druga
Vahulja
se
je
izprva
približala
moji
gospodinji
in
se
je
skušala
okleniti
;
in
dasi
se
je
Gregorka
naživela
in
natrpela
na
svetu
,
si
nabrala
izkušenj
in
se
naučila
,
da
se
mladost
redkokdaj
druži
s
starostjo
,
razen
ko
jo
potrebuje
,
se
je
vendar
toliko
upognila
sladko
govoreči
ženi
,
da
ji
je
posodila
desetak
,
ki
ni
priromal
ob
določenem
času
nazaj
v
njen
predal
,
kar
je
zaupnost
varčne
starke
v
poštenje
mlade
sosede
omajalo
in
izpodkopalo
tla
prijateljstvu
teh
dveh
po
starosti
in
mišljenju
tako
različnih
žensk
.
Moja
gospodinja
ni
mogla
pozabiti
desetaka
,
ki
bi
še
lahko
bil
,
pa
ga
ni
več
,
in
je
dala
pri
vsaki
priliki
sosedi
spoznati
,
da
se
nikakor
ne
more
sprijazniti
z
njenim
mišljenjem
.
Sedi
na
primer
Vahulja
pri
Gregorki
in
ji
po
svoji
navadi
brblja
venomer
.
Gregorka
,
ki
je
pri
svojih
poštenih
sosedah
vselej
pazna
in
zgovorna
,
kaže
skrajno
ravnodušnost
:
jeziček
vtakne
med
zobe
,
prikimuje
in
odkimuje
.
„
Sokolci
pojdejo
v
nedeljo
na
Vič
.
Oh
,
bo
pa
spet
parada
!
“
pripoveduje
Vahulja
.
„
Hm
,
parada
že
!
Ali
denar
,
denar
!
“
vzdihne
Gregorka
,
čvrsto
pogleda
na
mlado
ženo
,
ki
takega
pogleda
ne
more
strpeti
,
vtakne
jeziček
med
zobe
in
umolkne
.
Neko
jutro
sem
slišal
nastopni
razgovor
:
„
Dobro
jutro
!
Kaj
pa
,
mamka
,
ali
ste
dobro
spali
?
“
se
je
oglasila
Vahulja
vprašaje
v
Gregorkino
kuhinjo
.
„
Dobro
,
hvala
Bogu
!
Zdrava
sem
in
spim
dobro
.
“
„
Ali
ste
kaj
slišali
godbo
,
kako
je
godla
davi
po
mestu
?
“
„
Nič
!
“
„
Jaz
sem
pa
še
za
njo
šla
nekaj
časa
gredoč
v
cerkev
.
“
„
Hm
!
“
„
Danes
je
prvega
majnika
.
“
„
Ko
ljudem
že
vsega
manjka
.
Meni
,
hvala
Bogu
,
ne
primanjkuje
,
ker
sem
vselej
umela
gospodinjiti
,
drugim
ljudem
pa
,
oh
ljubi
moj
Bog
!
“
je
dejala
Gregorka
prihulivši
se
.
In
pri
takih
prilikah
je
znala
pravo
besedo
tako
naglasiti
,
da
je
človek
moral
razbrati
njen
smisel
,
če
ni
bil
preveč
v
glavi
udarjen
.
Vahulja
je
rekala
moji
gospodinji
mamka
,
pa
Gregorka
ni
bila
nikdar
omožena
in
nobene
krstne
bukve
ji
ne
morejo
pritrditi
tega
naziva
.
Da
ni
očak
Noe
zasadil
vinske
trte
,
da
ni
žid
izumil
žganjarske
kuhe
in
da
ni
vrag
zatrosil
na
svet
kvart
,
bi
bil
Vah
ne
samo
priden
in
pošten
čevljar
,
ampak
tudi
sicer
mož
po
želji
božji
.
Pa
naj
bi
bil
že
pil
vino
—
ali
žganje
in
kvarte
—
to
,
to
!
Kvarte
so
ga
zvabile
vsak
večer
v
kavarno
.
Ni
igral
visoko
,
ali
potrate
je
bilo
dosti
.
Vahulja
je
hodila
po
moža
v
kavarno
,
posedela
pri
njem
in
njegovih
tovariših
,
šla
sta
potem
še
na
polič
istrske
črnine
,
katero
je
Vah
vselej
rad
plačal
,
bodisi
da
je
bil
vesel
dobitka
v
kvartah
,
bodisi
da
ga
je
pogrela
in
razsrdila
izguba
.
Prihajala
sta
navadno
pozno
v
noč
domov
in
večkrat
se
je
slišal
ponoči
do
Gregorke
dirindaj
in
vpitje
pri
Vahovih
.
Ko
bi
že
to
pohajanje
kavarn
in
gostilnic
ne
bilo
povzročalo
nikakega
prepira
,
bi
bilo
rušilo
vsekakor
red
,
ki
se
nahaja
v
poštenih
družinah
,
kjer
se
živi
po
težkem
telesnem
delu
nekako
notranje
,
duševno
življenje
večera
.
Takega
vse
oblažujočega
življenja
Vaha
nista
poznala
.
Spominjam
se
...
Neki
prizor
iz
tistih
dni
se
mi
je
zadolbel
globoko
v
dušo
.
Bilo
je
že
pozno
v
noč
,
štramljanje
po
stopnicah
in
ostro
govorjenje
me
je
prebudilo
iz
spanja
.
Ležal
mi
je
že
zopet
prvi
mrak
spanca
na
očeh
,
ko
se
zasliši
krik
,
podoben
rjovenju
,
iz
Vahovega
stanovanja
.
Z
Lazarjem
sva
skočila
obenem
iz
postelj
.
Odprla
sva
vrata
.
Pritajen
vrišč
in
stok
in
pretrgane
kletve
so
se
slišale
od
sosedov
.
Zdajci
so
se
odprla
na
stežaj
njih
vrata
in
na
mostovž
je
skočil
čevljar
in
si
hlastno
nasadil
klobuk
na
glavo
.
Ni
še
dospel
do
stopnic
,
ko
se
je
pojavila
na
pragu
Vahulja
,
razgaljena
,
rdeča
in
razjarjena
s
sekirico
v
roki
.
In
hipoma
je
zagnala
z
močjo
in
razmahom
ostro
orodje
za
možem
,
katerega
je
k
sreči
obrsnilo
le
toporišče
ob
ramo
.
Takrat
človeške
narave
še
nisem
poznal
in
zavzel
sem
se
ob
takem
divjaštvu
in
nisem
pozabil
tega
prizora
.
Priznati
pa
moram
,
da
se
mi
jeza
na
gledališkem
odru
,
kjer
se
strasti
kažejo
v
njih
dovršenem
vidu
,
ni
predstavljala
—
skoraj
si
ne
upam
izreči
—
tako
visoko
in
veličastno
,
kakor
ono
noč
na
našem
mostovžu
.
Vahulja
je
stala
z
razpuščenimi
gostimi
in
dolgimi
lasmi
,
z
obraženim
polnim
ramenom
,
z
napeto
gorenjo
ustnico
,
z
napihnjenima
nosnicama
,
kakor
Amazonka
,
v
svesti
si
svoje
moči
in
slave
in
pridala
je
svojemu
žarovitemu
,
razdraženemu
pogledu
še
več
iskrenosti
in
ognjevitosti
,
ko
je
zapazila
,
da
sva
z
Lazarjem
priča
njene
zmage
.
Oh
,
kakšno
revše
se
mi
je
zdel
takrat
Vah
in
tistega
vtiska
se
več
nisem
mogel
iznebiti
,
on
je
ostal
zame
ubogo
revše
tudi
poslej
!
Frančišek
je
prinesel
od
vojakov
nekaj
novcev
,
toliko
da
je
mogel
nekaj
mesecev
prebiti
in
čakati
službe
,
o
kateri
je
mislil
,
da
jo
lahko
dobi
po
pravici
,
ki
si
jo
prilastuje
vsak
človek
do
vsakdanjega
kruha
.
A
prinesel
je
tem
več
knjig
.
Občudovanja
vredno
je
bilo
veselje
,
ki
ga
je
navdajalo
do
tega
knjižnega
zaklada
.
Po
cele
ure
je
stal
pred
knjižno
omarico
,
urejeval
,
pregledaval
in
prebiral
.
Polastila
se
ga
je
bolezen
,
da
je
hotel
vse
prečitati
,
kar
se
natisne
v
slovenskem
jeziku
,
in
kakor
čmrlj
sede
na
vsako
cvetico
,
naj
je
kaj
slaščice
tam
ali
nič
,
tako
je
on
bral
vse
,
kar
se
je
pojavilo
na
našem
književnem
polju
.
Suhoparno
je
bilo
,
kar
je
nabral
,
neurejeno
in
zmedeno
;
ti
slabotni
odlomki
,
ki
so
mu
iz
knjig
ostali
v
spominu
,
niso
mogli
utešiti
njegovega
hrepenenja
po
duševnem
napredku
.
V
nemškem
jeziku
ni
čital
razen
zgodovinskih
del
ničesar
.
V
tej
stroki
pa
si
je
nabral
toliko
znanja
,
da
sem
se
mu
čudil
,
čudil
tem
bolj
,
ker
sem
bil
sam
v
zgodovini
velik
nevednež
.
Poleg
tega
pa
je
imel
že
izkušenj
:
prišel
je
bil
med
svet
,
videl
je
dosti
ljudi
in
spoznal
že
nekoliko
življenje
in
bedo
,
učiteljico
človeštva
.
Lazar
je
rad
napeljal
govorico
na
zgodovinske
dobe
.
Meni
zgodovina
,
kakor
sem
že
povedal
,
ni
šla
nič
v
glavo
;
da
bi
pa
prijatelj
moje
pomanjkljivosti
ne
opazil
,
sem
brskal
z
njim
po
njenih
predalih
,
kolikor
mi
je
bilo
mogoče
.
Včasi
je
bil
smisel
mojega
umstvovanja
v
takih
stvareh
resen
,
včasi
nasmešljiv
.
Rada
sva
se
pogovarjala
o
zgodovinskih
možeh
.
Moj
junak
je
bil
Hanibal
,
katerega
nisem
veličal
zaradi
njegovih
junaških
pohodov
,
ampak
zaradi
njegovega
neugnanega
sovraštva
do
Rimljanov
.
Lazar
se
je
posmejal
,
kakor
je
rekel
,
moji
naivnosti
v
zgodovinskih
stvareh
;
a
je
pritrdil
,
da
je
bilo
tisto
dosledno
in
dosmrtno
sovraštvo
vsekakor
znak
duševne
velikosti
.
Tudi
Lazar
je
imel
svojega
zgodovinskega
moža
,
katerega
je
hvalil
nad
vse
druge
,
in
ta
je
bil
Mojzes
.
Ko
sem
se
neverno
posmejal
njegovi
trditvi
,
mi
je
korenito
dokazal
,
da
je
Mojzes
naložil
na
svoje
rame
težji
posel
,
ko
je
sklenil
izpeljati
zasužnjeni
,
mršavi
in
kodrasti
izraelski
narod
iz
Egipta
,
nego
Aleksander
Veliki
,
ko
se
je
pripravljal
,
da
pokori
z
vojsko
,
vajeno
zmage
,
azijske
despote
.
„
Povej
mi
,
Lazar
,
“
sem
ga
vprašal
nekoč
,
ko
sva
sedela
pri
mizi
,
jaz
za
knjigo
,
ki
uči
računovodstva
,
on
za
zgodovinsko
knjigo
,
„
čemu
se
ukvarjaš
toliko
z
zgodovino
,
s
tako
vedo
,
ki
zate
ne
more
imeti
nobene
praktične
vrednosti
več
?
Mar
bi
se
prijel
računovodstva
,
kakor
jaz
,
saj
sčasoma
se
izprazni
kako
mesto
,
kamor
se
lahko
vrineš
.
“
„
Vsak
živi
po
svoje
:
slavca
zabava
petje
,
žabo
kvakanje
,
“
je
odgovoril
.
„
Istina
,
ta
dva
žgolita
vsak
svoje
,
“
sem
dejal
in
se
vgriznil
v
ustnice
in
nekamo
debelo
pogledal
,
ker
me
je
tako
pikro
prismuknil
.
„
In
žgolita
vsak
sebi
na
slavo
in
veselje
.
“
„
A
ne
živi
slavec
od
petja
,
ne
žaba
od
kvakanja
.
“
„
Res
,
da
ne
:
oba
zobljeta
črve
:
slavec
jih
pobira
med
perjem
in
cvetjem
,
žaba
po
lužah
.
Ali
črvi
so
le
črvi
,
naj
se
skrivajo
v
zeleni
travi
ali
naj
gomazijo
po
blatu
.
Napačno
je
soditi
človeka
po
tem
,
kar
si
zasluži
in
kar
užije
,
treba
ga
je
uvaževati
po
tem
,
česar
se
uči
in
kar
zna
.
“
No
—
sem
si
mislil
—
včasih
je
boljši
drobec
sreče
nego
cel
koš
znanja
in
vede
—
rekel
pa
nisem
ničesar
.
Lazar
se
je
rad
pri
priliki
pohvalil
s
svojim
znanjem
in
spoznanjem
in
rad
je
namaknil
na
človeka
,
na
katerega
je
zapazil
kaj
posebnega
,
bodisi
v
dobrem
ali
v
slabem
.
Iz
svojega
kratkega
vojaškega
življenja
je
vedel
dosti
povedati
in
,
kar
je
posebnost
,
ni
mi
pripovedoval
kakih
pustih
,
polzkih
dovtipov
,
ki
so
doma
v
vojašnicah
,
ampak
povedal
mi
je
semintam
kako
anekdotico
,
ki
je
krepko
naslikala
kako
zanimivo
osebo
.
In
tako
je
znal
zasoliti
svoje
pripovedovanje
,
da
sem
ga
rad
slišal
,
četudi
je
bilo
večkrat
ponovljeno
.
Najrajši
je
namaknil
na
svojega
stotnika
in
mi
naslikal
starega
,
dosti
pohabljenega
moža
,
z
mozolom
na
nosu
,
s
prestreljeno
desno
nogo
,
vedno
bolečo
,
vsled
česar
je
stopal
,
kakor
da
ima
dve
levi
nogi
.
Stotnik
je
bil
rodom
Kranjec
in
se
je
pisal
za
Pipana
.
Bil
je
ta
Pipan
tudi
Gregorki
znan
.
Kakih
trideset
let
poprej
—
nji
je
bilo
takrat
blizu
dvajset
let
—
je
stanoval
kot
dijak
pri
njeni
materi
,
predno
so
ga
potrdili
sedmošolca
k
vojakom
.
Gregorka
se
ga
je
rada
spominjala
,
dasi
se
je
on
v
svojem
kapitanskem
stanu
vedel
,
kakor
bi
bil
pozabil
domačih
krajev
in
prejšnih
znancev
in
prijateljev
in
jo
je
v
teku
tridesetih
let
obiskal
samo
dvakrat
.
In
kaj
je
nama
Gregorka
pripovedovala
o
dijaku
Pipanu
?
Pravila
nama
je
,
da
je
bil
velik
prijatelj
porcelanaste
pipe
in
romanov
in
da
se
ima
njemu
zahvaliti
.
Da
tudi
ona
ve
,
kaj
in
kašni
so
romani
,
dasi
ni
čitala
še
nobenega
.
Kratil
je
namreč
nji
in
njeni
materi
dolge
zimske
večere
s
tem
,
da
je
njima
pri
topli
peči
sede
pripovedoval
odlomke
iz
romanov
,
katere
je
čital
čez
dan
.
Gregorki
ni
ugajala
nobena
povest
toliko
,
kakor
ona
o
Pavlu
in
Virginiji
.
To
povest
je
moral
Pipan
od
odstavka
do
odstavka
večkrat
ponoviti
,
in
tako
globoko
so
se
ji
zasekale
te
zgodbe
v
srce
,
da
jih
več
ni
pozabila
;
in
mnogo
let
pozneje
,
se
hvaležno
spominjajoč
Pipana
in
njegovega
povestovanja
in
morda
še
česa
drugega
,
o
čemer
pa
molči
zgodovina
,
je
kupila
slike
,
ki
so
predstavljale
prizore
iz
imenitne
Saint-Pierreove
povesti
,
slike
,
na
katere
je
slučajno
naletela
na
semanji
dan
pri
slikotržcu
pred
škofijo
in
jih
spoznala
za
prave
.
Te
slike
so
krasile
sobo
,
kjer
sva
prebivala
z
Lazarjem
,
in
Gregorka
je
nama
radostno
razložila
njih
zgodovino
in
pomen
,
ko
je
slišala
,
da
je
Lazar
služil
ravno
onega
stotnika
,
ki
je
kot
dijak
stanoval
pri
nji
.
Dosti
ponosa
je
prizadela
dobri
ženici
zavest
,
da
je
postal
eden
dijakov
,
kakor
je
rekla
:
iz
naše
hiše
—
stotnik
,
med
tem
ko
si
to
ni
štela
v
posebno
čast
,
da
sta
dva
druga
dijaka
,
tudi
iz
naše
hiše
,
postala
prošta
in
je
bil
eden
že
blizu
škofovske
palice
.
Ta
liberalnost
je
gotovo
imela
svoje
tehtne
vzroke
,
ker
je
znano
,
da
stare
ženice
raje
tekajo
za
duhovniki
kakor
za
stotniki
.
Ali
ni
ga
bilo
človeka
,
od
katerega
bi
bil
slišal
kdaj
kaj
slabega
o
svoji
gospodinji
.
Pipan
je
bil
Lazarju
dobrotnik
in
pokrovitelj
.
Kadar
je
moj
prijatelj
govoril
o
njem
,
se
je
vtopil
tako
v
pripovedovanje
in
spomine
nanj
,
da
se
mu
je
utrnila
solza
iz
očesa
,
kar
se
rado
prigodi
čutečemu
človeku
,
kadar
žarko
opisuje
dni
,
katerih
ni
več
,
in
osebe
,
ki
so
mu
prirasle
k
srcu
.
Bil
je
Pipan
,
po
izpričevalu
Lazarjevem
,
pravi
pravcati
čudak
,
o
katerem
se
je
spočelo
v
polku
dosti
zabavljic
in
pravljic
,
katerim
ni
povsem
verjeti
,
kakor
sploh
ustnemu
poročilu
ne
,
ker
se
odvali
od
vsakih
ust
v
prenarejeni
in
povečani
obliki
.
Tako
se
je
na
primer
natanko
poznal
okus
stotnikov
glede
njegovega
berila
.
Stotnik
je
največ
čital
iz
službenih
knjig
,
vzpodbujajočih
častnike
in
prostake
na
mehanično
pokorščino
;
če
se
je
pa
domislil
,
da
bi
bilo
dobro
pogledati
tudi
v
kako
drugo
knjigo
,
je
dal
svojemu
služabniku
par
šestic
,
naj
gre
v
knjigarno
in
mu
kupi
knjigo
,
katero
in
kakršno
hoče
.
Ta
mu
je
prinesel
kako
razbojniško
povest
s
strahovito
sliko
na
sprednji
strani
,
in
Pipan
jo
je
slastno
prečital
.
Nekoč
se
je
silno
razsrdil
na
službnika
,
ki
mu
je
prinesel
precej
debelo
knjigo
iz
knjigarne
.
Stotnik
leže
na
hrbet
,
zapali
smotko
,
čita
in
zeva
in
čita
.
Ko
pride
do
dvajsete
strani
,
se
ga
polasti
strašno
dolgočasje
;
to
berilo
se
mu
zdi
pusto
in
otožno
,
prazno
in
kislo
obenem
.
Radoveden
postane
,
kdo
je
pač
pisal
to
vodeno
povest
;
pogleda
na
prvo
stran
—
Marlitin
roman
!
Mirno
bi
bil
položil
roman
,
ko
bi
ga
bil
napisal
moški
,
na
mizo
,
naj
ga
bere
služabnik
,
če
se
mu
ljubi
,
ali
stotnik
je
tako
globoko
preziral
ženski
rod
,
da
ni
maral
v
hiši
knjige
,
katero
je
rodila
ženska
.
Mahoma
jo
je
vrgel
skozi
okno
na
dvorišče
in
še
sam
je
skočil
k
oknu
in
radostno
si
je
pomel
roke
,
ko
je
videl
,
da
plapolajo
razburjeni
listi
ženskega
romana
po
zraku
,
podobni
grivi
,
ki
jo
razpusti
ognjevit
konj
po
vetru
,
veselo
dirjajoč
preko
ravnega
polja
.
Pipan
je
bil
dobra
,
predobra
duša
in
vsak
mu
je
želel
višjega
čina
.
Bil
je
stotnik
v
polku
že
mnogo
let
in
ker
ga
nihče
ni
videl
z
drugačno
,
nego
s
kapitansko
glorijo
na
ovratniku
,
so
dejali
nekateri
zbadljivci
;
da
je
kakor
večni
žid
prešel
iz
starega
v
novi
vek
,
drugi
—
predrzna
mladost
se
tako
rada
zaletava
v
starost
—
so
pa
trdili
,
da
je
Pipan
svetopisemski
stotnik
iz
Kafarnauma
in
da
se
ga
je
najbrž
spomnil
kak
starinar
in
ga
izkopal
iz
razvalin
obljubljene
dežele
.
Priimek
stotnik
iz
Kafarnauma
je
ugajal
vsemu
polku
in
vsak
ga
je
imel
na
jeziku
:
moštvo
seveda
skrivaj
,
častniki
pri
svojih
veselih
popivkah
pa
tudi
vpričo
dobrodušnega
Pipana
.
Frančišek
je
res
že
nekaj
pretrpel
in
spoznal
na
svetu
,
ker
sicer
ne
bi
bil
mogel
slikati
s
tako
ironijo
svojega
sobrata
.
Tudi
ob
to
spoznanje
se
je
zagnal
včasih
z
želom
ironije
.
„
Kaj
mi
pomagajo
izkušnje
in
spoznanje
?
“
tako
je
modroval
,
„
ko
sem
brez
službe
in
sedim
pri
suhi
skledi
.
Vedno
čutim
,
da
me
je
to
spoznanje
razburilo
,
a
ni
mi
prineslo
zaželjene
tolažbe
in
miru
.
In
ko
bi
tudi
dosegel
ono
globoko
spoznanje
,
ki
je
lastno
velikim
duhovom
,
in
katero
so
veliki
duhovi
porabili
v
svoj
prid
,
kaj
bi
to
meni
pomoglo
.
Poznanje
človeštva
je
Cezarja
in
Napoleona
dvignilo
na
vrhunec
slave
,
jaz
pa
ostanem
vedno
v
prahu
in
naj
postanem
še
tako
razsvetljena
glava
.
“
Smejal
sem
se
Frančišku
ob
takem
modrovanju
in
šele
nekaj
let
pozneje
,
ko
sem
imel
že
za
sabo
mladeniško
dobo
in
že
nekaj
grenkih
izkušenj
,
sem
ukrenil
sam
pri
sebi
,
da
je
imel
Lazar
takrat
poleg
malenkostnih
,
mladostnih
izkušenj
mnogo
srca
in
še
več
domišljije
.
Precej
prve
dni
,
ko
sva
prišla
h
Gregorki
,
sem
se
prepričal
,
da
je
Vahova
žena
pogledovala
na
Lazarja
pazneje
,
nego
na
moža
ali
na
mene
.
Če
se
je
naključilo
,
da
smo
se
srečali
na
mostovžu
,
dvorišču
,
na
ulici
,
ali
če
sva
bila
v
sobi
pri
Vahu
,
ki
je
nama
popravljal
in
delal
obutev
,
vselej
je
letel
neki
čudno
globok
pogled
mlade
žene
po
brdki
postavi
mojega
prijatelja
.
Očividno
je
iskala
takih
naključij
,
da
jo
je
Lazar
zapazil
ali
srečal
;
če
je
naju
videla
prihajati
preko
dvorišča
domov
,
je
odpirala
okna
,
jih
brisala
,
zalivala
ali
prestavljala
rože
,
ali
pa
naju
čakala
na
mostovžu
,
baveč
se
s
kakršno
si
bodi
malenkostjo
.
Imela
je
navado
,
da
je
skoraj
vedno
pogrizovala
kako
bilko
ali
šibico
z
belimi
zobmi
,
zevaje
z
rdečimi
ustni
—
navada
,
ki
je
lastna
močnim
,
silnim
ljudem
z
globoko
strastjo
,
katerih
edina
misel
hlepi
z
vso
silo
na
en
in
isti
smoter
in
konec
.
In
spominjam
se
...
Nekoč
sva
bila
pri
Vahovih
.
On
je
molče
nabijal
čevelj
,
jeklene
barve
lasje
so
mu
štrleli
preko
čela
in
padali
na
oči
,
ona
je
stala
pri
oknu
,
vrteč
rožo
v
ustih
in
ni
odvrnila
pogleda
od
Lazarja
.
Lazar
je
bil
vesele
volje
in
smejoč
se
je
pripovedoval
iz
svojega
vojaškega
življenja
.
Ko
sva
odhajala
,
se
je
stresla
mlada
žena
na
vsem
životu
,
dvignila
roko
po
rožo
in
je
povela
z
njo
gracijozno
,
kakor
kaka
imenitna
svetska
dama
,
od
ust
nizdol
proti
srcu
,
bliskajoč
z
očmi
in
dvigajoč
sapo
,
kakor
bi
hotela
reči
:
„
Oh
,
človek
božji
,
ko
bi
ti
vedel
...
“
Toda
Lazar
o
tem
ni
hotel
ničesar
vedeti
.
Pozdravljal
jo
je
včasih
vljudno
,
včasih
zadosti
hladno
in
površno
;
vedel
se
je
z
njo
dostojno
,
včasi
celo
nekoliko
neotesano
in
nikdar
ni
šel
k
Vahovim
brez
mene
.
Tako
sem
bila
priča
vseh
njenih
tajnih
naporov
.
Smejal
sem
se
prijatelju
,
kadar
sva
sedela
zvečer
v
sobi
pri
knjigah
in
se
je
na
mostovžu
zaslišal
zvonki
glas
sosede
,
kakor
izzivajoč
na
pomenek
in
pogovor
.
Mar
je
bilo
Lazarju
pomenkov
z
Vahuljo
!
Njegove
misli
so
krenile
tiste
dni
na
ves
drugačen
tir
;
slučajno
sem
jim
prišel
na
sled
.
Takrat
sem
se
pripravljal
za
državni
izpit
iz
računovodstva
.
Vse
svoje
proste
ure
sem
posvetil
pouku
o
tem
predmetu
,
da
po
pravici
povem
,
zame
silno
dolgočasnem
.
Naša
hiša
je
imela
skoncema
nekaj
vrta
,
na
katerem
je
v
kotu
stalo
troje
orehov
.
Prav
ob
zidu
je
stala
pod
orehom
klop
.
Tja
sem
hodil
,
kadar
nisem
bil
v
službi
,
s
knjigo
,
ki
uči
računovodstva
.
Neko
popoldne
sem
korakal
na
vrt
s
knjigo
pod
pazduho
in
s
trdnim
namenom
,
da
ne
neham
prej
,
dokler
ni
zadnja
vrstica
odstavka
,
ki
opravlja
konto-korentno
vknjiževanje
,
semléta
in
zabičena
v
mojo
pusto
glavo
.
Ali
evo
nesreče
,
ki
človeku
podere
najboljše
namene
.
Prestopivšemu
prag
se
mi
je
zazdelo
,
da
se
nekaj
giblje
v
ozadju
vrta
pod
orehom
.
Pogledam
pazneje
—
Lazar
sloni
obrnjen
s
hrbtom
proti
meni
ob
orehu
in
poleg
njega
stoji
pol
prikrita
za
drevesom
Ivanka
.
On
jo
je
držal
za
roko
,
ona
je
stala
nekoliko
upognjena
,
potopljena
,
kakor
šibka
jelka
ob
viharju
.
Pogovarjala
sta
se
.
Noga
mi
je
zastala
,
zdelo
se
mi
je
,
da
listje
na
drevju
miglja
in
lepeta
,
kakor
pred
hudim
vremenom
,
oko
je
topo
strmelo
tja
v
temoto
pod
orehe
,
kakor
bi
še
dvomilo
,
sta
li
to
res
Lazar
in
Ivanka
,
ali
so
to
druga
bitja
,
ravnodušna
zame
,
tuja
,
ne
dotikajoča
se
tako
silno
mojega
srca
.
Povedati
moram
,
da
sem
Ivanko
na
ulicah
pozdravljal
,
še
predno
sem
prišel
drugokrat
h
Gregorki
,
da
se
mi
je
,
ko
je
odrasla
,
zasadila
v
spomin
,
da
so
moje
misli
vselej
,
kadar
sem
slišal
njen
mehak
glas
pri
Gregorki
,
zavrnile
na
njene
globoke
oči
in
da
sem
ob
takih
prilikah
pozabil
na
borno
resničnost
in
na
izpit
iz
računovodstva
in
si
naslikal
za
ta
svet
življenje
,
kakršno
ni
bilo
opisano
v
moji
suhoparni
knjigi
.
Razbravši
položaj
,
sem
se
splazil
tiho
nazaj
v
sobo
,
kakor
človek
,
ki
mu
je
zdajci
padla
na
dušo
moreča
ga
skrivnost
;
položil
sem
knjigo
na
polico
in
šel
pod
grad
Podturen
uživat
svežega
zraka
.
Ivanka
je
bila
moja
prva
ljubezenska
misel
,
in
da
sem
bil
smelejši
in
mi
je
ona
dala
kdaj
kak
znak
ljubezni
,
nikdar
več
bi
te
deklice
ne
bi
mogel
izruvati
iz
srca
.
Tu
na
sprehodu
sem
izprevidel
,
kaj
mi
je
bila
in
kako
lepe
so
bile
sanje
o
nji
,
in
začutil
sem
prvikrat
v
življenju
tisto
neznosno
srčno
rano
,
o
kateri
so
peli
vsi
meni
tedaj
znani
pesniki
.
Dve
uri
sem
se
motal
po
stezah
in
potih
pod
Rožnikom
,
in
kakor
so
zmedene
in
zavozlane
te
steze
in
poti
,
tako
zamotane
so
bile
moje
misli
.
Ko
sem
se
vračal
domov
,
sem
srečal
v
drevoredu
Lazarja
:
globoko
zamišljen
,
v
tla
gledaje
je
šel
kakor
burja
mimo
mene
.
Ni
me
opazil
.
Hitel
je
tudi
on
v
Podturen
,
tudi
njemu
je
bilo
treba
svežega
zraka
.
Postal
sem
in
gledal
za
njim
.
Padlo
mi
je
nekaj
v
glavo
,
nekaj
nerazločnega
in
temnega
,
da
sam
ne
vem
,
kaj
je
bilo
,
ali
motreč
za
Lazarjem
,
sem
izprevidel
,
da
je
zdaj
konec
moje
tajne
sreče
,
da
je
na
veke
izgubljeno
zame
,
kar
je
prišlo
v
last
prijatelju
.
To
motrenje
za
prijateljem
mi
je
privabilo
na
lice
bridek
nasmeh
.
Posmejal
sem
se
samemu
sebi
.
Tako
sem
se
že
v
mladeniški
dobi
naučil
se
premagovati
,
ukrotivši
prvo
strast
,
ki
se
je
pojavila
v
meni
.
Ko
je
Vahulja
izprevidela
,
da
ji
nič
ne
hasnijo
napori
in
izzivanja
,
se
je
kazal
užaljeno
in
dasi
so
njeni
dolgi
,
živi
pogledi
še
pričali
,
da
še
vedno
tli
strast
v
njenem
srcu
,
je
bila
že
brati
na
njenem
zamišljenem
licu
prisiljena
,
nemirna
odpoved
.
Neko
nedeljo
zjutraj
me
je
poprosil
Lazar
,
naj
grem
z
njim
h
Vahu
vprašat
,
je
li
že
narejeno
zaukazano
novo
obuvalo
.
„
Čemu
sam
ne
greš
?
“
vprašam
.
„
Ne
maram
zaradi
nje
.
“
Pritajeno
sem
se
posmejal
,
rekoč
:
„
Star
vojak
si
,
pa
se
Putifarke
bojiš
!
“
„
Ne
bojim
se
nikogar
,
“
je
odgovoril
Lazar
,
„
a
tako
mi
je
zoprna
ta
vsilujoča
se
ženska
,
da
ti
povedati
ne
morem
.
Da
,
ona
je
prava
Putifarka
.
“
„
Ali
si
že
slišal
,
kako
ravna
z
Ivanko
in
njeno
staro
materjo
?
“
„
Slišal
;
prava
šiba
božja
je
obema
.
“
„
Ali
se
ti
je
Ivanka
sama
pritožila
?
“
„
Ivanka
...
Ivanka
ne
toži
.
Gregorka
mi
je
pravila
in
drugi
ljudje
tudi
vedo
.
“
Lazar
se
je
obrnil
od
mene
,
njegov
obraz
je
bil
obsenčen
;
izprevidel
je
,
da
nemara
več
vem
,
nego
je
bilo
treba
.
Umolknil
sem
,
ker
sem
čutil
,
kakšnih
strun
sem
se
dotaknil
.
Res
so
slepi
zaljubljeni
ljudje
.
Kako
bi
bil
mogel
pač
prezreti
Lazarjevo
in
dekličino
vedenje
,
ko
bi
tudi
ne
bil
slučajna
priča
njiju
sestanka
na
vrtu
?
Frančišek
mi
tiste
dni
ni
pravil
smešnic
,
svojega
Pipana
je
pozabil
,
govoril
je
malo
,
tudi
zgodovinske
knjige
ni
imel
vedno
pri
rokah
.
Šetal
se
je
po
sobi
in
mnogokrat
je
postal
pri
oknu
nad
vrtom
in
ni
mu
bilo
žal
časa
,
ki
bi
se
bil
dal
s
takim
pridom
porabiti
pri
knjigah
.
Ivanka
prejšnje
čase
ni
bežala
tako
tiho
,
lahko
,
po
mačje
gibčno
mimo
naju
,
in
če
je
dvignila
oči
,
te
niso
bile
poprej
vajene
se
spajati
s
tako
živahnostjo
z
Lazarjevimi
.
Stopila
sva
k
Vahovim
.
Čevljar
je
likal
dodelane
čevlje
,
žene
ni
bilo
doma
.
„
Dobro
jutro
,
gospoda
!
“
je
kliknil
Vah
,
„
po
čevljičke
ste
prišli
,
jelite
!
“
„
Da
,
po
čevljičke
,
“
je
odgovoril
Lazar
.
„
Že
so
zbiti
in
sešiti
.
To
bodo
čevljički
,
da
takih
še
niste
imeli
.
Ovili
se
bodo
noge
kakor
predivo
,
usnje
jedro
,
podplati
jeklo
.
Tu
ni
nič
tistega
piškavega
blaga
notri
,
kakršno
dajejo
sedaj
v
obutev
.
Tisto
blago
,
ki
izdelujejo
zdaj
po
fabrikah
na
mašinah
,
res
na
videz
je
na
blesk
,
ali
komaj
ga
dobro
nategnete
in
stopite
,
pa
je
preč
—
resk
!
Jaz
pa
delam
vse
z
roko
in
na
moč
!
“
Nama
z
Lazarjem
pa
ta
hip
ni
bilo
do
tega
,
kaj
blebeče
kopitar
;
najine
misli
so
hipoma
ušle
v
ves
drugačen
svet
,
tja
za
pol
priprte
duri
sosednje
sobe
,
kjer
je
prebivala
Ivanka
.
Izza
teh
duri
je
zabelelo
pri
najinem
vstopu
dvoje
drobnih
ženskih
rok
,
tanko
zapletajočih
rumenkaste
lase
v
dolgo
kito
.
In
kakor
bi
Vaha
ne
bilo
v
hiši
in
bi
ničesar
drugega
ne
bilo
na
svetu
,
sva
se
zagledala
v
te
bele
elastične
prstke
,
ki
so
tako
gibčno
prebirali
mehke
,
svetle
lase
,
kakor
bi
plesali
po
taktu
divne
razburilne
godbe
,
in
v
to
polovino
rdečega
obraza
,
kakor
dozorevajoča
jagoda
,
in
na
živo
oko
,
ki
je
pozdravljajoč
in
smejoč
se
napol
prikrito
zrlo
na
naju
.
Videč
,
kako
sva
se
zagledala
v
Ivanko
,
je
viknil
Vah
v
sosednjo
sobo
:
„
Ej
,
deklina
,
prepelica
,
le
bliže
pristopi
.
Nista
taka
gospoda
,
da
bi
te
pojedla
.
Mlad
gospod
,
ljub
gospod
!
“
Ivanka
se
je
odmaknila
za
duri
,
pa
kmalu
je
stopila
na
prag
z
zapletenimi
lasmi
,
podobna
pomladanski
roži
.
Bila
je
praznično
oblečena
.
Radostni
blesk
njenih
oči
je
oživil
Lazarja
.
„
Sedita
,
gospoda
,
se
bomo
kaj
pogovorili
o
starih
časih
,
kako
smo
mi
vojačili
po
svetu
.
Primakni
klop
,
deklina
!
“
Ivanka
je
nama
primaknila
klop
.
Poklonila
sva
se
ji
in
sedla
.
Mela
se
je
ob
vratih
kakor
otrok
,
ki
je
prišel
v
nenavaden
položaj
,
da
občuje
z
odraslimi
ljudmi
,
ki
ga
izprašujejo
o
stvareh
,
ki
so
celo
zanj
preotročje
,
ali
pa
o
takih
,
do
katerih
še
njegov
razum
ne
dosega
popolnoma
.
„
Vesta
kaj
,
gospoda
,
o
laških
dekletih
vama
kaj
povem
;
saj
taki
gospodje
le
o
dekletih
radi
slišijo
,
“
je
povzel
Vah
,
„
in
obuvala
potem
laže
pričakata
!
“
„
Povejte
kaj
veselega
in
poštenega
,
“
je
odgovoril
Lazar
.
„
Lahinje
so
lepe
,
kajne
?
“
„
In
zvite
.
“
„
Pravijo
.
Pa
Vi
se
pač
niste
dali
prevarati
nobeni
.
„
Lazar
je
govoril
trdo
,
veselo
in
pritrkuje
z
glavo
.
„
Tega
pa
ne
,
premotila
me
ni
,
ali
poskušala
je
ena
v
Veroni
.
“
Vah
je
vzel
leseni
gladež
in
začel
z
njim
neznansko
drgniti
kraje
podplatov
.
Kakor
kodelja
nad
vegastim
kolovratom
mu
je
opletavala
glava
nad
čevljem
.
Ko
je
ogladil
podplate
in
si
oddahnil
,
je
pričel
:
„
Torej
v
Veroni
je
bilo
na
Laškem
in
nastanjen
sem
bil
kraj
mesta
s
konjem
šarcem
.
Dober
konj
je
bil
,
ali
spomladi
nikakor
dlake
ni
hotel
dati
od
sebe
,
dasi
sem
ga
golil
od
jutranje
zarje
,
pa
da
so
nam
trobili
večerno
zarjo
.
Takrat
konj
še
niso
strigli
.
Kakor
ščetine
so
štrlele
kosmatine
od
njega
tja
do
poletja
in
mene
so
zmerjali
in
uhljali
višji
od
mene
dan
na
dan
.
Zato
pa
se
je
svetil
,
ko
sem
ga
dobro
ogolil
,
kakor
salo
in
plaval
je
z
menoj
preko
laškega
polja
,
kakor
zvezda
preko
širokega
neba
!
“
Vah
je
potegnil
dober
požirek
žganja
iz
steklenice
,
stoječe
pred
njim
na
stolu
,
umolknil
in
se
zasolzil
.
Te
solze
so
bile
bržkone
posledica
hudega
pijančevanja
.
„
Bogme
,
dober
konj
je
bil
vaš
šarec
.
Le
pripovedujte
!
“
ga
je
obodril
Lazar
,
ki
je
imel
oči
vedno
pri
Ivanki
.
„
Z
menoj
je
imel
v
hlevu
svojega
konja
moj
tovariš
Madžar
,
ki
je
znal
le
toliko
naših
besed
in
jaz
tudi
le
toliko
madžarskih
,
da
sva
se
za
silo
razumela
.
Tisti
Madžar
ni
maral
dosti
za
svojega
konja
,
imel
je
pa
bukve
in
v
tiste
bukve
je
vedno
gledal
.
Čudil
sem
se
včasih
,
kako
se
hudir
ne
naveliča
.
Ni
bil
prida
človek
.
Še
poleg
konja
je
gledal
vanje
in
če
je
prišel
kak
višji
,
jih
je
skril
v
žleb
.
Bil
je
gotovo
iz
kake
dobre
hiše
.
“
„
Ker
je
znal
brati
?
“
je
vprašal
Lazar
,
da
bi
pokazal
svojo
paznost
.
„
Tudi
zato
,
in
pa
ker
je
bil
lep
mladenič
:
obraz
okrogel
,
poln
,
kakor
na
kopitu
,
in
tudi
denar
je
dobival
od
doma
.
Hlev
je
pripadal
hiši
,
ki
je
bila
lastnina
laškega
grofa
,
v
hiši
pa
je
stanoval
grofov
najemnik
.
Otroci
iz
tiste
hiše
so
se
naju
kmalu
privadili
:
prihajali
so
v
hlev
,
ogledavali
in
otipavali
najino
opravo
in
v
kratkem
so
se
pri
naju
udomačili
.
To
je
dobro
znamenje
,
se
mi
je
namuznil
Madžar
,
ko
so
se
otroci
vpričo
naju
že
brez
strahu
prekopicavali
po
slami
.
“
„
Zakaj
je
bilo
tisto
dobro
znamenje
?
“
je
vprašal
zaradi
priličja
Lazar
,
ko
je
čevljar
malo
poduškal
.
„
Madžar
je
bil
navihan
človek
.
Vidiš
,
baratom
,
mi
je
dejal
,
otroci
so
se
naju
navadili
in
za
otroki
prideta
kmalu
tudi
najemnikovi
hčeri
pogledat
v
hlev
.
Že
se
prepeljavata
po
dvorišču
in
to
je
dobro
znamenje
.
In
res
,
kmalu
sta
stali
najemnikovi
hčeri
na
pragu
hleva
.
“
Vsi
trije
poslušalci
smo
lahno
pordeli
,
se
spogledali
in
se
posmejali
.
Nam
je
bilo
tako
lahko
,
svetlo
na
dušah
.
„
Ali
sta
bili
lepi
tisti
dve
deklici
?
“
sem
vprašal
.
„
Lepi
!
Obraz
teman
,
napet
in
prišpiljen
,
kakor
ajdovo
zrno
.
Vse
Lahinje
so
take
,
tanke
in
ravne
kakor
ščetina
.
“
„
Pa
ste
se
zagledali
v
eno
ali
v
obe
,
“
je
pridejal
Lazar
in
nekak
šegav
pogled
mu
je
ušel
po
strani
na
Ivanko
,
ki
mu
je
enako
odgovorila
.
„
Ne
tajim
—
laže
mi
je
bilo
,
kadar
sta
stali
deklici
v
hlevu
,
in
zdelo
se
mi
je
,
da
moje
roke
s
povesloma
slame
hitreje
švigajo
po
konjskem
hrbtu
.
Milovali
sta
naju
,
da
sva
velika
trpina
in
kaka
škoda
bo
,
če
padeva
v
vojski
.
Prišli
sta
pa
vsak
dan
po
dvakrat
,
trikrat
in
po
celo
uro
sta
stali
na
pragu
hleva
,
se
smejali
in
brbljali
.
Mlajša
Kolomba
se
je
uprla
v
Madžara
,
starejša
Jermenžila
pa
vame
.
Ej
,
takrat
je
bilo
življenje
,
mladost
,
zdravje
in
vsega
drugega
dovolj
.
Ob
vojski
je
vsega
dosti
,
ob
mirnem
času
pa
živi
vsak
vojak
na
tesnem
.
“
„
Da
,
posebno
kadar
si
jermenje
na
tesno
zapne
,
“
je
dodal
veselo
Lazar
.
„
Le
en
primer
Vam
povem
.
Prišlo
je
povelje
:
vsak
dan
dobi
vsak
vojak
pet
smotk
na
roko
in
po
mestu
se
mora
izprehajati
in
v
mestu
pokaditi
smotke
.
To
je
bilo
pa
zato
,
ker
so
se
bili
Lahi
uprli
,
da
ne
marajo
več
avstrijskega
tobaka
,
da
bi
s
tem
oškodovali
cesarske
dohodke
.
Ker
nam
je
bilo
prepovedano
v
tistih
nemirnih
časih
posamič
hoditi
po
mestu
,
smo
se
izprehajali
po
najbolj
obljudenih
krajih
v
tolpah
in
vsak
je
imel
gorečo
smotko
med
zobmi
.
In
pokazali
smo
jim
,
da
se
bodo
smotke
tudi
brez
Lahov
še
kadile
!
“
„
To
so
se
Lahom
sline
cedile
po
dobrih
smotkah
,
katere
ste
dobivali
zastonj
in
katerih
vonjava
jim
je
puhtela
v
uporne
nosove
.
Ali
ste
jih
užugali
Lahone
,
ali
so
se
podali
in
so
zopet
segli
po
našem
tobaku
?
“
vprašam
.
„
Kar
jaz
vem
,
se
niso
podali
.
Nam
je
kmalu
za
tem
prišlo
povelje
,
da
nam
je
vsak
čas
odriniti
na
Ogrsko
,
kjer
je
bil
Košut
dvignil
rebeljon
.
“
„
Kaj
pa
je
bilo
z
Vašo
Jermenžilo
!
“
sem
vprašal
hitro
Vaha
,
boječ
se
,
da
ne
bi
padla
v
vodo
povest
o
italijanskih
deklicah
.
Vah
je
pricurnil
v
grlo
žganja
in
si
z
dlanjo
obrisal
porosele
brke
.
„
Deklini
sta
se
naju
kar
navadili
.
In
glejte
,
kake
reči
mi
je
govorila
Jermenžila
.
Beži
,
pravi
,
z
menoj
na
Pijemonteško
,
tam
boš
čevlje
delal
,
jaz
bom
pa
tvoja
žena
!
Tu
ti
ude
polomijo
,
ali
te
pa
še
ubijejo
;
beži
z
menoj
,
tako
me
je
večkrat
nagovarjala
.
In
veste
,
tako
se
je
obesila
name
,
da
sem
dejal
sam
v
sebi
:
Vraga
,
slaba
je
polenta
,
ali
ko
bi
ti
šla
z
menoj
na
Kranjsko
—
“
Kopitar
se
je
posmejal
v
ves
obraz
in
dvignil
razščetinjene
obrvi
preko
vsega
čela
.
„
Lepo
je
to
,
Vah
,
da
ste
ostali
zvesti
slovenski
zemlji
,
“
sem
obodril
mojstra
.
„
Povejte
,
kako
ste
z
Jermenžilo
izpeljali
stvar
do
konca
.
“
„
Le
poslušajte
!
Tiste
dni
so
v
naš
regiment
vtaknili
nekaj
Madžarov
,
katere
so
uklenjene
pripeljali
z
Ogrskega
.
Trije
tistih
so
se
napili
nekega
večera
in
razgrajali
po
mestu
in
kričali
‚
eljen
‘
zemlji
Ogrski
in
Košutu
.
Takrat
so
Lahi
in
Madžari
kljubovali
našim
,
kjer
so
le
mogli
.
Nato
so
vse
tri
prijeli
in
priprli
.
Zaprti
pa
so
bili
v
neki
kamri
,
ki
je
bila
poleg
hleva
,
kjer
sem
imel
konja
.
Neko
noč
je
stal
pri
tistih
jetnikih
na
straži
moj
madžarski
prijatelj
.
Po
vojaških
zapovedih
pusti
stražnika
pri
miru
,
kakor
da
stojiš
poleg
božjega
groba
,
in
vendar
Madžar
tisto
noč
ni
imel
miru
.
Ko
je
sedela
Jermenžila
v
kotu
dvora
pri
meni
,
je
stala
pri
Madžaru
njegova
Kolomba
.
Pri
luninem
svitu
sem
dobro
razločil
,
kako
so
se
v
njiju
pomenek
vtikali
tudi
jetniki
,
dasi
kaj
takega
ni
dovoljeno
.
Če
je
zarožljala
kaka
častniška
sablja
na
ulici
,
je
dala
Jermenžila
znamenje
in
Kolomba
je
zbežala
kakor
srna
preko
dvora
,
jetniki
so
skočili
od
okna
in
Madžar
je
korakal
pod
oknom
z
golo
sabljo
raven
kakor
sveča
.
Ko
je
zopet
utihnilo
na
ulici
,
se
je
pričel
pomenek
pred
ječo
iznova
.
Malo
pred
deseto
uro
je
bilo
teh
pomenkov
konec
,
ker
ob
desetih
se
je
menjala
straža
.
Madžar
je
šel
v
stražnico
,
dekleti
v
hišo
,
jaz
pa
spat
h
konjem
.
Kako
sem
se
zavzel
drugo
jutro
,
ko
sem
slišal
,
da
tistih
Madžarov
ni
več
v
ječi
,
pobegnili
so
vsi
trije
z
mojim
tovarišem
vred
.
Zgodilo
se
je
pa
to
med
drugo
in
četrto
uro
ponoči
,
ko
je
stal
na
straži
Madžar
.
Čakal
sem
,
da
se
prikaže
katera
deklin
,
pa
zastonj
sem
čakal
.
Ves
dan
nisem
videl
nobene
in
tudi
drugi
dan
ne
,
in
tudi
otroci
iz
hiše
se
niso
več
prišli
prekopicavat
po
moji
slami
.
Tretji
dan
smo
odmarširali
na
Ogrsko
.
“
„
Kaj
menite
,
ali
je
Madžare
tista
deklica
izpeljala
izpod
cesarskih
zastav
ali
ka-li
?
“
je
vprašal
radovedno
Lazar
.
„
Podoba
je
.
Lahinje
so
take
.
Zakaj
je
pa
mene
izkušala
tisto
poslednjo
noč
Jermenžila
,
naj
bežim
z
njo
pod
sardinskega
kralja
.
Pravila
mi
je
,
da
se
na
Sardinsko
preseli
tudi
njen
oče
in
vsa
družina
,
ker
bodo
grofova
posestva
v
Veroni
prodana
in
grof
sam
je
že
zbežal
.
Podoba
je
tako
,
da
so
tisto
noč
zbežali
vsi
,
ker
nisem
videl
nobenega
več
.
“
„
Oj
,
poštenjak
ste
bili
,
Vah
,
da
se
niste
dali
preslepiti
,
“
je
pohvalil
Lazar
.
„
Mamiti
nedolžnega
slovenskega
vojaka
,
kakršen
ste
Vi
,
to
pač
ni
posnemanja
vredno
delo
;
ta
dogodek
pa
kaže
,
kako
vnete
so
Lahinje
za
svoj
narod
.
Pri
nas
bi
bilo
kaj
takega
nemogoče
;
naše
ženske
nimajo
takega
rodoljubja
.
“
„
Oh
,
Vi
tako
pravite
...
seveda
vsak
moški
tako
pravi
!
“
se
je
vnela
Ivanka
,
ljubko
se
smejoč
.
Kazala
se
je
malo
užaljeno
,
a
bila
je
to
tistega
roda
užaljenost
,
katere
ne
smatramo
za
resnično
,
katera
se
tako
rada
pojavi
med
zaljubljenimi
ljudmi
,
če
si
hočejo
nagajati
.
„
Oprostite
,
gospodična
,
ni
pravila
brez
izjeme
,
“
je
hitro
popravil
Lazar
vesel
,
da
ima
povod
izpregovoriti
z
deklico
.
„
Oh
,
v
rodoljubju
tudi
ljubljanski
gospodje
niso
trdni
;
slišala
sem
že
,
da
navadno
pravijo
:
Iz
čigar
sklede
jem
,
tistega
jezik
govorim
.
To
je
prav
žalostno
za
Slovence
!
“
Ivanka
črke
‚
ž
‘
ni
mogla
čisto
izgovoriti
,
izgovarjala
je
‚
šalostno
‘
,
kar
njenega
govora
ni
nič
kazilo
,
še
pridalo
mu
je
neki
poseben
,
samo
nji
lasten
izraz
.
„
Da
,
to
je
res
žalostno
,
“
je
odgovoril
Lazar
.
„
Naj
si
bo
človek
v
katerikoli
službi
,
on
vedno
je
iz
sklede
naroda
.
Težko
je
najti
zavod
ali
upravo
,
kamor
bi
se
ne
stekali
prispevki
naroda
primerno
njegovemu
številu
in
bogastvu
v
primeru
,
kolikor
njemu
koristi
ta
uprava
ali
zavod
.
“
Ivanka
se
je
čutila
že
kar
domačo
ob
Lazarjevi
navzočnosti
.
„
Vi
še
ne
veste
,
kako
nemškujejo
moški
v
Ljubljani
,
“
je
dejala
.
„
Saj
jih
spoznate
,
če
ostanete
dlje
tukaj
.
“
„
Odklej
ste
Vi
taka
iskrena
Slovenka
,
da
ste
zapazili
to
narodno
mlačnost
?
“
je
vprašal
moj
prijatelj
.
„
Od
tistega
časa
počenši
,
kar
sem
prvikrat
prebrala
Prešerna
.
“
„
To
je
lepo
!
To
je
lepo
!
“
je
ponavljal
odobraje
Frančišek
.
Kje
je
neki
dobila
obliko
‚
počenši
‘
v
svojo
govorico
?
sem
vprašal
ves
zavzet
.
Nastal
je
kratek
premolk
.
Nisem
se
čudil
deklici
le
zaradi
rabljenega
deležnika
,
oblike
,
ki
je
delala
meni
toliko
preglavice
v
šoli
,
vse
njeno
bitje
je
bilo
polno
tistega
mehkobnega
in
obenem
odločnega
,
dobrega
,
mladostnega
ženstva
,
ki
se
na
prvi
hip
prikupi
in
zavzame
moškega
.
V
njenih
očeh
ni
bilo
drznosti
in
neskromnosti
:
s
svojim
vlažno
bleščečim
žarom
so
božale
tako
Lazarja
kakor
mene
ali
Vaha
ali
mačka
,
ki
je
zaspano
murlikal
pod
pečjo
.
Lazar
je
pretrgal
molčanje
,
rokoč
:
„
Tako
mislim
,
Vah
,
da
ste
prili
iz
dežja
pod
kap
,
ko
so
Vas
premestili
z
Laškega
na
Ogrsko
.
“
„
Saj
je
bilo
res
tako
in
tako
pravim
,
da
ne
Madžari
ne
Lahi
niso
bili
prida
ljudje
.
Takrat
so
bili
čudni
časi
:
če
sem
legel
zvečer
s
tovarišem
,
nisem
vedel
,
ali
ga
najdem
zjutraj
še
poleg
sebe
,
ali
ga
odnese
ponoči
veter
bogve
kam
.
Ko
smo
se
bili
po
Ogrskem
,
so
nagnali
v
naš
regiment
laških
ljudi
,
kakor
poprej
na
Laško
madžarskih
,
in
tudi
ti
so
nam
uhajali
drug
za
drugim
ali
pa
trumoma
.
Le
kar
nas
je
bilo
pravih
naših
mož
,
ti
smo
bili
vedno
pripravljeni
udariti
,
kadar
se
nam
je
velelo
:
Sablje
ven
!
“
Po
zadnjih
besedah
se
je
kopitar
dvignil
po
ščetico
in
črnilo
.
Vzpevši
se
k
polici
je
pogledal
skozi
okno
in
nič
mu
ni
prijalo
,
kar
je
videl
na
dvorišču
.
Hlastno
je
segel
po
steklenici
,
popil
ostanek
žganja
in
zroč
skozi
okno
je
mlasknil
z
jezikom
in
namrdnil
obraz
,
kakor
tisti
,
ki
je
izpil
kozarec
pelina
.
Potem
je
kliknil
:
„
Harum
baša
,
cirum
curum
,
čuhu
čuhaj
—
moja
starica
gre
domov
!
Nikar
ji
ne
pravite
o
Jermenžili
!
“
In
kakor
se
glumač
,
zvirajoč
pred
občinstvom
v
cirkusu
pred
vsako
novo
zvirko
abotno
postavi
in
s
pogledom
značilno
šine
po
občinstvu
,
želeč
zanimanja
in
pohvale
,
tako
se
je
Vah
postavil
pred
nas
,
očitno
hoteč
nas
pripraviti
na
nekaj
posebnega
,
različnega
od
tega
,
kar
je
bilo
doslej
.
Mene
je
spreletela
misel
,
kako
prijetno
bi
se
sedelo
pri
Vahovih
,
ko
bi
ne
bilo
Vahulje
.
Ivanka
se
je
za
hip
zganila
,
kakor
bi
hotela
uiti
v
svojo
sobo
k
stari
materi
,
pa
precej
se
je
vzbudil
v
nji
odpor
,
pogledala
je
v
strop
,
potem
pa
Lazarja
,
kateremu
ni
ušel
pojav
njenega
notranjega
boja
,
in
trdni
sklep
je
bil
storjen
,
da
počaka
ob
durih
slone
nemilo
gospodinjo
.
Vrata
so
se
odprla
in
vstopila
je
„
starica
“
.
Val
rezkega
zraka
je
zaplul
z
gospodinjo
po
sobi
.
Bal
sem
se
,
da
ta
sitna
Vahulja
zamori
naš
prijetno
oživljeni
pogovor
in
pomenek
slično
slani
,
ki
je
nastlavši
travnik
„
vso
trav
’
co
pomorila
in
vse
rož
’
ce
pisane
“
.
Ona
sama
se
je
po
dosti
prijaznem
nemškem
pozdravu
(
imenovala
je
naju
z
Lazarjem
„
Herrschaften
“
,
mislila
pa
si
je
menda
„
Kundschaften
“
)
in
po
priličnem
strmenju
,
da
sva
tako
zgodaj
že
na
nogah
,
držala
pusto
in
vidno
kazala
spočetka
,
kako
malo
ji
je
mar
tuja
trojica
,
navzočna
v
njeni
sobi
.
Vendar
pa
tudi
ni
mogla
odoleti
svoji
stari
navadi
,
da
bi
ne
pokoketirala
,
kar
je
pokazala
s
tem
,
da
je
vzela
ruto
z
glave
,
stopila
pred
zrcalo
in
si
tam
popravljala
kito
močnih
temnih
las
,
ovito
dvakrat
okoli
glave
,
kar
ji
je
dalo
priliko
,
v
zrcalu
obrsniti
nekaterekrati
tja
,
kjer
se
ji
je
predstavljala
podoba
toliko
zaželjenega
Lazarja
.
To
je
Lazar
opazil
in
kakor
bi
ga
dregnil
hudobni
,
nagajivi
duh
nasprotovanja
in
zanikanja
,
je
obrnil
hrbet
proti
zrcalu
in
s
svojim
navadnim
smehom
na
licu
ogovoril
Ivanko
,
rekoč
:
„
Kaj
pa
,
gospodična
,
ali
greste
kdaj
v
slovensko
gledališče
?
“
„
Oh
,
samo
enkrat
sem
bila
to
zimo
,
na
vseh
svetnikov
dan
,
“
je
odgovorila
deklica
.
„
Aha
,
pri
Mlinarju
in
njegovi
hčeri
?
“
je
vprašal
Frančišek
.
„
Da
,
pa
še
takrat
sem
se
tako
vedla
,
da
se
mi
še
zdaj
smejejo
Gregorka
in
moje
tovarišice
.
“
„
Ta
smeh
se
gotovo
nanaša
na
kako
ljubeznivo
dejanje
od
vaše
strani
?
“
„
O
,
prav
ljubezniva
sem
bila
in
otročja
,
tako
da
me
je
bilo
prav
sram
,
ko
sem
se
opomnila
in
se
obenem
sama
sebi
smejala
.
“
„
Kaj
se
je
takega
prigodilo
?
“
„
Le
pomislite
:
sredi
igre
sem
začela
ihteti
in
solze
brisati
,
tako
da
so
od
vseh
strani
na
mene
gledali
in
se
mi
smejali
.
Od
trakrat
še
nisem
bila
v
gledališču
,
ker
se
bojim
,
da
bi
se
mi
ne
pripetilo
zopet
kaj
podobnega
.
Pa
tudi
nisem
posebna
prijateljica
gledališča
.
“
„
Ali
res
ne
?
“
„
Prav
res
.
“
„
Glejte
,
v
tem
ste
meni
podobni
.
“
„
Oh
,
res
?
Jaz
sem
se
včasih
že
naveličala
sedeti
pri
predstavi
in
prav
dolgočasno
se
mi
je
zdelo
,
med
tem
ko
na
primer
v
cerkvi
lahko
sedim
celo
uro
in
se
nič
ne
naveličam
.
“
Lazar
je
malo
pomislil
,
potem
je
odgovoril
:
„
Da
,
v
tem
sva
si
podobna
,
ker
sem
se
tudi
jaz
naveličal
gledaliških
predstav
,
le
vzroki
so
pri
Vas
drugačni
kakor
pri
meni
.
Za
mojih
dijaških
let
in
še
pozneje
sem
bil
ves
za
gledališče
in
vsak
denar
bi
bil
nesel
vanj
;
namah
pa
me
je
minila
navdušenost
in
razočaranje
mi
je
prišlo
v
najboljšem
avstrijskem
gledališču
,
v
dvornem
gledališču
na
Dunaju
,
pri
najboljših
igralcih
.
Igrali
so
žaloigro
Arija
in
Mesalina
.
“
—
Tu
je
Lazar
pripovedoval
,
kako
je
šel
v
dvorno
gledališče
,
še
poln
mladeniških
misli
,
gledat
razborita
igralca
:
gospo
Wolter
in
gospoda
Levinskega
;
kako
si
je
naprej
naslikal
značajno
Arijo
,
žensko
visokih
misli
,
in
lokavo
in
ničemurno
Mesalino
,
žensko
močne
čutnosti
.
(
Vahulja
je
stopila
mačku
na
rep
,
da
je
nemilo
zacvilil
in
odskočil
za
duri
,
kjer
je
zvijal
rep
in
mrko
gledal
na
družbo
.
)
In
ves
svet
njegovih
premišljevanj
se
je
vrtel
že
nekaj
dni
poprej
okoli
teh
dveh
zgodovinskih
žensk
.
In
tu
tekom
predstave
,
kar
hipoma
je
prišlo
razočaranje
.
(
Lazar
je
zamolčal
,
da
je
bil
vzrok
prevrata
njegovih
nazorov
beda
,
ki
ga
je
tlačila
na
Dunaju
,
in
tuga
po
domovini
in
iz
teh
izvirajoča
nezadovoljnost
s
človeštvom
in
ono
mladostnim
filozofom
,
če
so
bedni
in
nesrečni
,
lastno
preziranje
vseh
ljudi
,
torej
tudi
onih
,
ki
se
kretajo
po
deskah
.
)
Oh
,
ti
nisi
Arija
,
ti
ne
Mesalina
,
ti
nisi
Cecina
Pet
,
ti
ne
Marko
Pet
!
—
je
vzkliknilo
nekaj
v
njegovih
prsih
in
ta
vzklik
je
uničil
mnogo
njegovih
prejšnjih
nazorov
in
vzorov
.
Vse
je
laž
,
vse
je
prevara
!
—
šepetalo
mu
je
nekaj
na
uho
.
Od
takrat
se
za
gledališče
več
ne
navdušuje
.
Izgubil
je
za
vselej
dar
iluzije
—
pomen
te
besede
je
