.Ali
ondukaj
sem
zagledal
pošastno
Fiamettino
teto
Dulcibello
.
Ta
petdesetletna
deklica
mi
je
naznanila
,
da
je
moja
Fiametta
že
omožena
doli
v
Kalabriji
.
Povera
mia
Fiametta
!
Kakor
od
strele
zadet
,
sem
padel
v
laguno
.
Brrr
!
Še
danes
se
čudim
,
da
nisem
nič
obolel
,
ko
sem
popil
toliko
zanikarne
vode
!
“
„
Premisli
moje
besede
,
ljubi
brat
!
“
je
dejala
grofinja
resno
in
vstala
.
„
Upam
,
da
se
spametuješ
in
poboljšaš
!
Zlasti
pa
te
prosim
,
da
ne
boš
več
popival
po
tujih
gradovih
in
tam
klepetal
vsakojakih
neumnosti
.
Obnašaj
se
tako
,
da
bom
mogla
biti
ponosna
na
brata
!
Vedi
se
tako
,
da
bi
te
bili
veseli
najini
rajni
starši
!
Pomagaj
ti
Bog
,
ljubi
brat
!
“
Grofinja
je
odšla
.
Vitez
Ahac
je
debelo
gledal
na
vrata
,
ki
so
se
zaprla
za
njo
.
Potem
pa
je
skočil
pokoncu
in
udaril
z
nogo
ob
tla
.
„
Presneto
me
je
dajala
danes
!
“
je
mrmral
.
„
Kaj
?
Da
ne
bi
smel
hoditi
,
kamor
bi
hotel
?
Da
ne
bi
smel
piti
in
govoriti
,
kar
in
kolikor
bi
se
mi
ljubilo
?
Da
bi
bil
pokoren
ženski
,
ko
niti
nisem
oženjen
?
O-o
!
To
bi
bilo
pa
preveč
narobe
!
Ako
bo
naša
Mila
prodajala
take
sitnosti
,
jo
bom
moral
slabo
opisati
v
kroniki
!
Zdaj
pa
nalašč
takoj
obiščem
viteza
Erazma
Frauensteinerja
in
njegovo
zlobnooko
sestro
.
Sanjarila
je
nekdaj
,
da
bo
ona
grofinja
Blagajeva
,
pa
se
je
morala
umaknit
naši
Mili.
Zdaj
je
po
tako
dolgem
času
zopet
vabljena
v
blagajski
grad
.
Ali
bo
gledala
Salda
,
ko
ji
naznanim
to
nepričakovano
novico
!
“
Jezno
je
udaril
grajani
vitez
Ahac
nanovo
z
nogo
ob
tla
,
in
to
močneje
nego
prvi
pot
,
zakaj
vedel
je
,
da
je
sestra
Mila
že
daleč
.
Zažvenketalo
je
vrteče
se
kolesce
velike
ostroge
in
od
desak
se
je
dvignila
prašna
meglica
.
In
kakor
ta
meglica
,
tako
je
polegla
in
izginila
tudi
vitezova
jezica
.
Takoj
je
bil
zopet
dobre
volje
.
Veselo
žvižgaje
je
prijel
za
težki
bridki
meč
na
debeli
železni
kljuki
,
pomajal
z
glavo
,
pustil
orožje
in
se
obrnil
k
mizi
.
Shranil
je
zvezek
svoje
dragocene
kronike
v
miznico
in
vzel
iz
nje
usnjato
torbico
.
To
denarnico
,
obenem
nožnico
za
širok
,
malo
kriv
nož
,
si
je
pripel
za
pas
.
Potem
je
snel
debelo
sokolarsko
rokavico
z
žeblja
,
vzel
svoj
zeleni
baret
s
klopi
in
ga
pogladil
z
desnim
rokavom
.
Naposled
je
popravil
pavje
pero
,
se
pokril
in
šel
iz
sobe
.
Njegovi
težki
koraki
so
zamolklo
odjekovali
po
praznem
dolgem
mostovžu
.
Malo
pred
stopnicami
prvega
nadstropja
pa
je
srečal
velebujno
gospodično
Genovefo
plemenito
Mačerolovo
.
„
Ah
,
žlahtna
moja
prijateljica
!
“
se
je
obveselil
vitez
Ahac
močne
in
velike
device
.
„
Kam
pa
tekate
tako
naglo
,
kam
?
“
„
H
gospe
grofinji
na
vrt
,
“
se
mu
je
nasmehnila
tako
obširno
,
da
je
mogel
videti
malone
vse
njene
korenjaške
zdrave
zobe
.
„
No
,
no
,
saj
se
vam
ne
mudi
tako
hudo
!
“
je
dejal
in
ji
s
svojim
širokim
životom
zastavil
pot
.
„
Pustite
me
,
gospod
vitez
!
“
je
prosila
pretirano
ganljivo
in
ga
pogledala
od
strani
.
„
Gospa
grofinja
...
“
„
Čakajte
no
malo
,
“
jo
je
ustavljal
mirno
in
prijazno
.
„
Rad
bi
vas
nekaj
vprašal
.
“
„
Prosim
!
Izvolite
!
Urno
!
“
je
hitela
in
se
mu
umikala
proti
stebru
.
Izmuznila
bi
se
mu
bila
prav
lahko
,
toda
zadržavala
jo
je
njena
neukrotna
radovednost
.
Zdajci
pa
se
je
pokazala
izza
ogala
na
vrhu
stopnic
poredna
glava
navihanega
pažeta
Otokarja
in
se
hkratu
zopet
umaknila
za
steno
.
„
Oj
—
to
bo
pa
nekaj
!
“
si
je
obetal
deček
radostno
in
oprezno
kukal
samo
z
levim
očesom
na
onadva
...
„
Ah
,
dušica
sladka
!
“
je
vzdihnil
vitez
Ahac
in
sukal
usnjato
sokolarsko
rokavico
na
jermenu
.
„
Ali
me
imate
še
tako
radi
,
kakor
včeraj
?
“
„
Jaz
—
vas
?
“
se
je
zavzela
in
ga
gledala
nepremično
.
„
Koga
pa
?
“
se
je
muzal
on
samozavestno
.
„
Ali
nisem
jaz
edini
vitez
in
fant
na
tem
dolgočasnem
gradu
?
“
„
Kaj
pa
vendar
mislite
!
“
ga
je
zavrnila
navidez
ozlovoljena
.
„
Nič
hudega
!
“
ji
je
odvrnil
in
dejal
tiše
:
„
Zakaj
se
me
pa
tako
bojite
,
čarobna
in
dražestna
gospodična
Genovefa
?
“
„
Saj
se
vas
ne
!
Gospod
vitez
...
“
„
Pa
se
mi
le
umikate
!
“
je
milo
tožil
vitez
Ahac
.
„
To
me
ne
veseli
.
To
ni
prav
...
Izvolite
pomisliti
:
časi
so
resni
.
Koristno
je
zvesto
prijateljstvo
vsak
dan
.
Zvestih
prijateljev
nima
človek
nikoli
dosti
.
Ali
mi
izvolite
verjeti
,
da
sem
vam
iskren
prijatelj
?
“
„
Verjamem
—
ali
gospod
...
“
„
Verjamete
.
Dobro
ste
se
odrezali
.
Veseli
me
.
“
Prijel
jo
je
nežno
,
vendar
tudi
krepko
za
obli
podlaket
in
nadaljeval
sladko
:
„
Prijatelja
pa
se
je
treba
pokazati
,
kadarkoli
utegnemo
.
Izvolite
poslušati
,
plemenita
gospodična
Genovefa
!
Ako
bi
vas
hotel
ugrabiti
sladkosneden
zmaj
ali
krvoločen
Turek
,
bi
vas
jaz
branil
in
varoval
s
svojem
mečem
in
sulico
.
Zdaj
pa
vam
žalibog
ne
morem
pokazati
svojega
prisrčnega
prijateljstva
drugači
,
kakor
da
vam
naredim
majhno
veselje
,
nedolžno
veselje
.
Nobene
nepotrebne
priče
ni
blizu
.
Prilika
je
ugodna
—
ne
vidi
naju
nihče
kakor
par
neumnih
muh
—
in
jaz
ne
povem
nikomur
nič
—
—
“
„
Aha
!
“
si
je
dejal
paže
za
zidom
.
Težka
sokolarska
rokavica
je
padla
vitezu
Ahacu
iz
roke
in
se
zavalila
na
stopnice
.
Paže
Otokar
jo
je
pobral
s
tihim
,
neopisnim
veseljem
.
„
Ah
,
kako
ste
sitni
,
gospod
vitez
!
“
se
je
branila
gospodična
Genovefa
,
pa
ne
preveč
.
„
Pustite
me
no
že
!
“
„
Včasi
mora
biti
človek
malo
siten
,
če
ne
pa
ne
doseže
ničesar
v
življenju
!
“
„
O
ti
presneti
vitez
!
“
si
je
mislil
paže
.
„
Kakšne
se
iznebi
včasi
!
“
„
Zatožim
vas
gospodu
grofu
Majnardu
in
gospodu
Juraju
!
“
je
pretila
gospodična
Mačerolova
tiho
.
„
Ne
verjamem
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
,
jo
objel
z
desnico
okoli
pasu
,
z
levico
pa
okoli
vratu
in
jo
poljubil
prav
prijateljsko
in
prav
navdušeno
na
bohotna
usta
.
Branila
se
je
svojega
vdanega
prijatelja
,
toda
le
toliko
,
kolikor
se
ji
je
zdelo
zaradi
dostojnosti
neobhodno
potrebno
.
„
Prvi
poljub
je
smetana
ljubezni
!
“
je
zagotavljal
vitez
Ahac
modro
.
„
Toda
požrtvovalno
prijateljstvo
ceni
tudi
drugi
in
tretji
poljub
in
tako
dalje
.
“
„
Pustite
me
,
gospod
vitez
,
če
ne
pa
zavpijem
!
“
„
Kaj
takega
vam
moram
pa
odločno
odsvetovati
,
“
ji
je
prigovarjal
iskreno
.
„
Kaj
bi
ukala
in
vriskala
!
V
prijetni
stiski
uživajva
svojo
srečo
hvaležno
in
ponižno
na
tihem
!
“
Skritemu
pažetu
je
med
tem
duša
prekipevala
od
samega
veselja
,
da
bo
mogel
malo
ponagajati
teti
tovariša
Udalrika
in
njenemu
dvorilcu
.
Vsaka
mišica
mu
je
trepetala
od
gomezeče
razposajenosti
.
Siloma
se
je
umiril
in
pritisnil
zobe
na
spodnjo
ustnico
.
Njegov
zali
,
skoraj
dekliški
obraz
je
kazal
sedaj
stroge
,
odločne
poteze
.
Opiraje
se
z
levico
na
stopnico
,
je
tiho
,
tiho
dvignil
rokavico
nad
glavo
.
Živo
so
se
mu
zabliskale
oči
.
„
O
—
da
bi
ju
le
dobro
zadel
!
“
si
je
želel
goreče
in
pomeril
kar
najpozorneje
.
Že
je
iznova
približal
vitez
Ahac
svoj
široki
obraz
okroglemu
licu
gospodične
Mačerolove
.
Ali
čemerikava
usoda
mu
nikakor
ni
privoščila
drugega
poljuba
,
dasi
je
nameraval
pohlevno
uživati
svojo
srečo
lepo
na
tihem
:
preden
se
je
dotaknil
prijazni
gospod
vitez
vabljivih
usten
razkošne
prijateljice
,
je
priletela
debela
sokolarska
rokavica
po
zraku
—
in
počilo
je
kakor
prava
klofuta
.
Ko
bi
trenil
,
sta
skočila
narazen
in
osuplo
gledala
drug
drugega
.
Prijateljica
se
je
držala
za
desno
lice
,
prijatelj
pa
si
je
gladil
levo
.
Izprva
je
domneval
,
da
ga
je
udarila
močna
roka
krepostne
Genovefe
,
potem
pa
je
zagledal
rokavico
,
ki
se
je
valila
proti
zidu
.
„
Kaj
pa
je
bilo
to
?
“
se
je
nanovo
začudil
vitez
Ahac
in
debelo
pogledal
gospodično
.
„
Neviden
sovražnik
nama
je
zagrenil
in
pokvaril
vso
skromno
zabavo
!
Kdo
je
mar
ta
zarobljeni
zoprnik
?
“
„
O
—
že
vem
,
že
vem
!
“
je
vzkliknila
gospodična
Genovefa
.
„
To
nama
je
storila
zavistna
baronesa
Virida
pa
nobeden
drug
ne
!
„
Poglejte
,
poglejte
po
stopnicah
!
Le
hitro
!
“
Pogledala
sta
obadva
,
toda
nikjer
ni
bilo
žive
duše
.
„
Jo
je
že
popihala
!
“
je
rekla
gospodična
Genovefa
bridko
.
„
Prepozno
sva
šla
gledat
za
njo
.
“
„
Lejte
,
lejte
,
kdo
bi
si
mislil
,
da
je
ta
stara
punca
tako
poskočna
!
“
se
je
čudil
vitez
Ahac
.
„
In
kdo
bi
verjel
,
da
zna
tako
izborno
meriti
!
“
„
Kaj
bo
pa
zdaj
?
“
je
tožila
jezna
in
žalostna
Genovefa
.
„
Vidite
,
v
kakšno
zadrego
ste
me
pahnili
?
Ah
,
ah
!
Baronesa
Virida
raztrobi
to
...
to
novico
po
vsem
gradu
in
Bog
ve
,
kaj
vse
natrobenta
gospe
grofinji
!
“
„
Izvolite
se
pomiriti
,
žlahtna
prijateljica
!
“
jo
je
tolažil
samozavestno
.
„
Baronesa
Virida
bo
molčala
kakor
grajska
grobnica
.
Takoj
uredim
stvar
tako
,
da
se
vam
ne
bo
bati
nobene
zadrege
.
Nemudoma
jo
pojdem
iskat
.
Bodite
brez
skrbi
!
Jako
me
veseli
,
da
vam
morem
biti
na
uslugo
,
akotudi
le
malo
.
Bog
daj
,
da
se
kmalu
spet
vidiva
zdrava
in
vesela
!
“
Priklonil
se
je
odhajajoči
in
obenem
pobral
rokavico
,
da
se
mu
ne
bi
bilo
treba
pripogibati
in
mučiti
dvakrat
.
Kri
mu
je
zalila
tolsti
obraz
,
vzdihnil
je
renče
in
jel
sapo
loviti
po
tej
naporni
telovadbi
.
„
Oj
—
Fiametta
,
moja
prva
,
moja
edina
in
potemtakem
tudi
moja
zadnja
ljubica
!
“
je
sopihal
tiho
in
stopal
počasi
po
stopnicah
.
„
Zopet
sem
poljubil
drugo
dekle
!
Lepo
te
prosim
,
nikar
mi
ne
zameri
tega
prehudo
:
mižal
sem
in
mislil
,
da
poljubljam
—
tebe
!
“
Komaj
je
bil
v
pritličju
,
je
že
zagledal
in
pisano
pogledal
dolgovrato
suho
baroneso
Virido
Oberburgovo
.
Pa
tudi
pretkani
paže
Otokar
ni
bil
daleč
.
Ko
je
slišal
,
da
prihaja
vitez
Doljanski
po
stopnicah
,
je
smuknil
na
dvorišče
,
počenil
za
zidano
ograjo
hodnikovo
in
se
pritihotapil
bliže
za
steber
,
da
bi
laglje
vlekel
na
ušesa
.
„
Ah
,
gospod
vitez
...
“
je
vzdihnila
baronesa
in
proseče
upirala
oči
vanj
.
Preverjena
je
bila
,
da
se
vitez
Doljanski
še
vedno
huduje
nanjo
,
ker
bi
bila
kmalu
izdala
grofu
Felicijanu
pri
obedu
prvi
del
Ahačevih
davišnjih
sanj
.
Obstal
je
in
zavrtel
rjave
oči
od
leve
na
desno
proti
dvorišču
in
od
desne
na
levo
proti
steni
.
„
Jezite
se
name
,
“
je
povzela
jako
zbegana
baronesa
.
„
Saj
se
lahko
,
“
je
zagodrnjal
on
in
hotel
mimo
.
„
Prosim
vas
,
oprostite
mi
,
ako
sem
vas
užalila
,
“
je
dejala
skesano
.
„
Mh-hm
!
“
je
grohal
srdito
in
si
mislil
:
„
Prav
je
uganila
Genovefa
,
da
je
vrgla
rokavico
Virida
!
Grešnica
priznava
sama
.
No
,
tem
bolje
!
“
„
Prav
žal
mi
je
gospod
vitez
!
“
„
Kaj
takega
!
“
je
golčal
nejevoljno
in
mahal
z
rokavico
pred
sabo
.
„
Nekateri
ljudje
—
hm
—
tudi
nekatera
gospoda
pozabijo
včasi
,
kaj
so
rokavice
,
kaj
je
olika
.
Ali
kdo
bi
bil
pričakoval
kaj
takega
od
vas
!
In
kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
ste
tako
—
otročji
!
“
„
Aha
,
“
je
sklepal
paže
hitro
in
veselo
sam
pri
sebi
,
„
vitez
misli
,
da
je
zagnala
rokavico
Virida
!
Nekaj
pa
je
naonegavila
tudi
ona
narobe
;
mar
je
meni
kaj
.
Da
bi
se
le
kmalu
nehala
pogovarjati
,
če
ne
pride
naposled
ubogi
Otokar
le
še
v
škripce
!
—
Oh
,
da
se
ne
smem
smejati
na
glas
!
“
„
Saj
ne
bom
nikdar
več
,
“
je
obetala
baronesa
vitezu
kakor
otrok
.
„
Prosim
vas
,
ne
zamerite
mi
!
“
„
Bodi
vam
za
zdaj
!
“
je
odgovoril
gospod
Ahac
milostljivo
.
„
Ker
vidim
,
da
se
kesate
resnično
,
vam
odpuščam
s
pravim
krščanskim
usmiljenjem
.
Pregovoriti
hočem
tudi
plemenito
gospodično
Mačerolovo
,
da
ne
bo
kuhala
jeze
.
Tako
bodi
končana
ta
zoprna
stvar
!
Prosim
vas
,
ne
omenjajte
je
nikdar
nikomur
z
nobeno
besedico
;
gospodična
Genovefa
in
jaz
bova
molčala
kakor
grob
.
“
„
Jaz
tudi
,
jaz
tudi
!
“
je
obetala
baronesa
in
se
lepo
zahvalila
blagosrčnemu
vitezu
.
Pažetu
za
stebrom
pa
se
je
zdelo
vse
to
tako
izredno
šalobardasto
,
da
je
skril
svoj
obraz
v
široki
rokav
ter
hrkal
in
pojemal
od
težko
pritajenega
smehu
.
Glava
,
vrat
in
život
so
mu
zatrepetavali
sunkoma
,
hitro
zaporedoma
;
naposled
pa
je
čutil
,
da
se
ne
bo
mogel
premagovati
dolgo
več
:
stekel
je
,
vedno
priklonjen
,
za
zidom
previdno
do
konec
hodnika
,
sedel
na
tla
,
se
držal
za
boke
in
se
jel
grohotati
na
glas
.
Vitez
Ahac
je
pogledal
čez
ograjo
in
se
začudil
tretji
pot
.
Baronesa
Virida
je
takoj
hitela
k
Otokarju
,
vitez
pa
se
je
podvizal
za
njo
.
Pažetov
smeh
je
polagoma
zamiral
in
se
kmalu
izpremenil
v
tiho
ječanje
.
„
O
—
hahaha
—
ne
morem
več
—
ojej
—
ne
morem
več
!
“
je
tožil
s
solznimi
očmi
.
„
Kaj
pa
ti
je
?
“
ga
je
vprašala
baronesa
Virida
sočutno
in
se
sklonila
čez
ograjo
.
„
Oh
,
vse
me
že
boli
!
“
je
javkal
paže
in
se
zopet
zasmejal
slabotno
.
„
Komaj
že
diham
.
Haha
—
“
„
Zmešalo
se
je
revežu
!
“
ga
je
pomilovala
baronesa
.
„
Preveč
se
je
najedel
paštet
!
“
„
Zmernost
je
prav
lepa
čednost
—
kdor
ni
zmeren
,
ne
učaka
sivih
let
,
“
je
pritrjeval
vitez
Ahac
modro
in
ugovarjal
odločno
:
„
Od
paštet
pa
se
ni
zmešalo
še
nikomur
,
velecenjena
baronesa
Oberburgova
!
Zgodovina
nam
ne
poroča
nobene
take
primere
.
“
„
O
—
hohohohoho
!
“
se
je
oglasil
Otokar
nanovo
.
„
Le
poglejte
ga
,
kako
mu
žari
obraz
!
“
je
pripomnila
baronesa
plaho
.
„
To
prihaja
od
vročine
,
“
je
razlagal
vitez
učeno
.
„
Treba
mu
bo
puščati
!
“
„
A
—
tega
pa
ne
!
“
je
viknil
Otokar
,
skočil
pokoncu
in
zbežal
.
Oba
sta
gledala
za
njim
.
„
Ta
spak
naju
je
imel
pošteno
za
norca
s
svojimi
bolečinami
,
“
se
je
jezil
vitez
Ahac
.
„
Meni
se
zdi
tudi
tako
,
“
je
pritegnila
baronesa
.
„
Dandanes
nima
mladina
nobenega
pravega
spoštovanja
do
starejših
,
“
se
je
gneval
on
.
„
Saj
sem
bil
jaz
včasi
tudi
mlad
in
razposajen
,
ali
nikdar
nisem
uganjal
takih
kakor
ta
Otokar
.
Prav
ima
naš
stari
grof
,
ki
pravi
,
da
je
bilo
v
starih
časih
vse
boljše
.
“
Priklonila
sta
se
nemo
.
Baronesa
Virida
je
vzdihnila
in
odšumela
na
vrt
.
Vitez
Ahac
pa
je
stopil
v
kuhinjo
in
si
vzel
izmed
ostankov
kos
mesa
za
svojega
sokola
.
V
veži
je
ležal
močni
klapouhi
pes
Tiger
,
zvit
v
kolač
.
Ko
je
začutil
prihodnika
,
je
vstal
,
se
iztegnil
,
mu
šel
naproti
,
mahal
z
repom
,
zvijal
život
in
se
sukal
okoli
debelega
gospoda
.
Vitez
ga
je
malce
pogladil
po
glavi
,
potem
pa
ga
je
zapodil
nazaj
in
zavil
na
veliko
grajsko
dvorišče
.
Mnogobrojna
jata
golobov
se
je
dvignila
od
tal
in
se
ponesla
z
rahlim
zvenenjem
perotnic
na
streho
nasprotnega
poslopja
.
Na
prisojni
strani
je
mogolal
zrak
od
vročine
ob
močno
utrjenih
zidovih
in
ob
stebrih
hodnikov
,
koder
jih
ni
pokrivala
zelena
vinska
trta
.
Pod
solnčno
uro
je
pestrela
slika
svetega
Martina
;
glava
njegovega
belca
je
bila
sicer
mnogo
bolj
podobna
jelenji
ali
ovčji
,
toda
rimski
kavalerist
je
moško
in
trdo
sedel
na
svojem
čudnem
konju
in
podajal
svoj
modri
plašč
nagemu
beraču
,
prezebajočemu
sredi
snega
.
V
senci
,
ob
srednji
hiši
in
ob
vodnjaku
so
počivale
in
se
kopale
kokoši
v
pesku
in
prahu
.
Pri
vhodu
na
vrt
je
vodila
pavica
svoje
mlade
,
dočim
je
pav
,
ničemurni
gizdalin
,
bahato
vozil
svojo
lesketavo
pisano
kočijo
po
solncu
.
Zraven
hleva
sta
zehala
dva
hlapca
ter
leno
snažila
jermene
in
stremene
.
Nekaj
vojščakov
je
sede
ali
leže
smrčalo
med
strelnimi
linami
pri
velikih
topovih
.
Vitez
Ahac
jo
je
primahal
na
konec
dvorišča
do
pesjaka
in
sokolnjaka
.
Za
leseno
ograjo
so
lajali
,
cvilili
,
renčali
in
se
podili
lovski
psi
.
Majhni
čemerikavi
hlapec
Bajukov
Miko
,
imenovan
„
pasji
stric
“
,
jim
je
bil
pravkar
prinesel
kosila
.
„
Mrhe
grde
!
“
je
kričal
venomer
.
„
Čakajte
,
čakajte
,
dam
vam
jih
s
palico
!
Pusti
ga
,
kuzla
!
Semkaj
,
Belas
!
O
ti
drhal
požrešna
!
“
Vitez
Doljanski
si
je
nataknil
debelo
sokolarsko
rokavico
na
levo
roko
in
stopil
v
sokolnjak
.
Tukaj
,
v
visoki
leseni
utici
,
so
sedeli
priklenjeni
na
lesenih
drogovih
lepi
sokoli
,
ukročeni
in
izučeni
za
lov
na
čaplje
,
jerebice
,
zajce
in
drugo
divjačino
.
Vsi
so
dvignili
glave
.
„
Odisej
!
“
je
poklical
vitez
Ahac
svojega
najljubšega
sokola
.
Odisej
je
takoj
spoznal
svojega
gospoda
in
poizkušal
zleteti
proti
njemu
.
Vitez
Ahac
mu
je
dal
mesa
.
Tedaj
je
zašumelo
po
vsem
sokolnjaku
;
vsi
sokoli
so
nemirno
krilili
in
zamahovali
s
perotnicami
,
da
je
sapa
odnašala
izpadlo
perje
in
prah
v
zrak
.
Ko
je
Odisej
pogoltnil
svoj
kos
,
mu
je
njegov
gospod
odpel
verižico
.
Precej
je
skočil
krasni
ptič
na
orokavičeno
pest
,
se
dobrikal
,
priklanjal
glavo
,
grgutal
krotko
in
se
dal
božati
in
z
rokavičnim
jermenom
mirno
privezati
za
nogo
.
Vitez
Ahac
se
ga
kar
ni
mogel
nagledati
.
Toda
on
ni
bil
edini
plemenitaš
,
ki
je
bil
kar
zaljubljen
v
svojega
sokola
.
Aristokratje
so
jih
jemali
s
sabo
,
kamorkoli
so
se
napotili
.
Sokoli
so
jih
spremljali
na
vojsko
in
v
cerkev
.
Celo
škofje
in
prelati
so
jih
imeli
pri
velikih
mašah
poleg
sebe
.
Nekoliko
hitreje
je
korakal
debeli
vitez
proti
konjušnici
in
se
obrnil
k
starejšemu
hlapcu
v
usnjati
kamižoli
in
ozkih
irhastih
hlačah
.
„
Marko
!
Osedlaj
Žoltka
in
Šarca
!
Mojega
oprode
danes
ni
doma
;
zato
me
spremiš
ti
!
Boš
videl
,
da
bo
prav
,
ako
boš
jahal
z
mano
.
“
Matkovičev
Marko
je
bil
precej
velik
in
primerno
plečat
mož
z
opaljenim
trdim
obrazom
in
bistrimi
očmi
.
Lica
so
mu
bile
razjedle
osepnice
.
Obradoval
se
je
,
ko
je
slišal
,
da
ga
namerava
vitez
za
nekaj
časa
rešiti
dolgočasne
puščobe
na
grajskem
dvorišču
.
„
Kam
pa
odrineva
,
milostivi
gospod
?
“
je
vprašal
naglo
.
„
Molči
pa
stori
,
kar
sem
ti
ukazal
!
“
je
velel
vitez
Ahac
in
se
okrenil
k
mlajšemu
:
„
Jure
,
Jure
Bahorjev
!
Kaj
prodajaš
zijala
!
Pomagaj
Marku
!
“
Slugi
sta
se
požurila
.
Marko
si
je
opasal
široko
kratko
sabljo
in
si
pripel
samostrel
ob
boku
.
Zadel
si
je
na
ramo
tul
in
zavezal
njegove
jermene
na
prsih
.
Kmalu
potem
sta
hlapca
privedla
konja
iz
konjušnice
na
dvorišče
.
Rumenkasti
Žoltko
ni
bil
posebno
lep
,
pač
pa
jako
močan
,
tako
da
bi
mogel
nositi
težkega
Ahaca
tudi
v
železnem
oklepu
z
orožjem
vred
.
Zato
ga
je
vitez
Ahac
visoko
cenil
in
ga
hvalil
,
da
je
Žoltko
pravi
potomec
najboljše
izmed
petero
slavnih
kobil
kralja
Salomona
!
Tudi
belo-rjavo
marogasti
Šarec
je
bil
jak
,
težak
konj
;
niti
on
nikakor
ni
bil
ustvarjen
za
parado
,
marveč
za
boj
.
Marko
je
ustavil
oba
konja
,
Jure
pa
je
držal
gospodu
vitezu
nerodni
veliki
stremen
.
Debeli
Ahac
je
vtaknil
levo
nogo
v
stremen
in
nekaj
trenotkov
okorno
skakutal
na
desni
nogi
ter
miril
sokola
,
ki
se
je
s
svojimi
ostrimi
kremplji
krepko
držal
rokavice
.
Zdajci
pa
se
je
dvignil
v
globoko
sedlo
laglje
,
nego
bi
kdo
pričakoval
od
tako
težkega
jahača
.
Pomajal
se
je
konj
pod
pezo
in
zardeli
vitez
je
sopel
vsled
napora
malo
hitreje
.
Jure
mu
je
podal
široke
uzde
.
Konj
je
potresel
svojo
rumenobelo
grivo
.
Tačas
je
prišla
na
dvorišče
varuhinja
Jerica
z
malo
komteso
,
ki
je
z
nežno
skrbljivostjo
pestovala
svojo
preljubo
punčko
.
„
Ujček
,
kam
pa
jahaš
?
“
ga
je
vprašala
z
zvonkim
otroškim
glasom
.
„
Malo
naokoli
,
mlada
mati
!
“
se
ji
je
namuzal
ujec
.
„
Rajši
ostani
doma
,
da
te
ne
ujamejo
hudi
Turki
!
“
ga
je
svarila
s
plašnimi
očmi
.
„
Pojdi
rajši
z
mano
na
vrt
k
mamici
!
“
„
Marajo
Turki
zame
!
“
ji
je
odvrnil
vitez
Ahac
veselo
.
„
Nisem
tako
lep
.
In
kje
so
še
Turki
!
Zdaj
še
doma
štruklje
kuhajo
!
Le
pridkana
bodi
!
Varuj
te
Bog
!
“
In
poščegetal
je
svojega
konja
z
ostrogami
.
Toda
Žoltko
je
bil
pameten
in
preudaren
kopitar
.
Ljubil
je
zmernost
in
zložno
življenje
ter
sovražil
nepotrebno
poskočnost
in
razuzdano
vihravost
.
Lepo
počasi
,
skoraj
svečano
je
nesel
svojega
gospoda
odtod
in
s
svojim
dolgim
repom
odganjal
muhe
,
ki
so
ga
bile
zvesto
spremile
iz
konjušnice
.
Pri
velikih
grajskih
vratih
se
je
pokazal
vratar
Mate
Hudak
,
majhen
širok
možak
z
debelimi
čeljustmi
in
kratkim
krivim
nosom
.
Ob
levem
boku
so
mu
viseli
ključi
,
spredaj
pa
mu
je
nihal
nekoliko
zavit
rog
na
dolgem
jermenu
.
Svoje
orožje
,
svoj
vratarski
buzdovan
,
ovit
z
usnjem
in
obit
z
žeblji
,
je
naslonil
Mate
na
obokani
zid
in
hitel
odpirat
.
Ječe
so
se
otvorila
močna
železna
vrata
.
Ropotaje
in
škripaje
se
je
spustil
vzdižni
most
na
zarjavelih
verigah
čez
grajski
jarek
.
Par
žab
je
skočilo
z
elegantnim
skokom
pred
jezdecema
z
brega
v
mlake
in
luže
med
bičevje
napol
suhega
jarka
.
In
most
je
odropotal
za
njima
zopet
kvišku
.
Vitez
Ahac
je
sedel
na
konju
tako
udobno
in
lagotno
kakor
na
klopi
in
se
pogovarjal
s
svojim
sokolom
.
Pot
je
vodila
malone
vedno
skozi
gozd
;
bila
je
jako
slaba
,
ujedena
,
mestoma
podobna
jarku
.
Na
osojnih
straneh
sta
se
pogrezala
konja
včasi
donad
kolen
v
blatne
mlake
,
drugod
pa
sta
se
udirala
v
globok
pesek
.
Praznično
tiho
je
mirovala
hosta
in
jasa
...
Molčalo
je
v
drevju
,
v
grmovju
,
v
praproti
in
travi
,
molčal
je
gozd
kakor
začaran
.
Naenkrat
pa
je
jel
Markov
konj
nemirno
striči
z
ušesi
in
širiti
nozdrvi
.
Izza
velike
temnosive
skale
,
tupatam
obrastle
z
zelenim
mahom
,
se
je
zasvetilo
dvoje
strastnožarnih
oči
v
razoranem
rjavem
obrazu
.
Hkratu
sta
se
ustavljala
oba
konja
in
vohala
po
zraku
.
Markov
Šarec
je
srdito
grizel
žvale
in
se
poizkušal
popeti
na
zadnjih
nogah
.
Sokol
Odisej
je
razburjen
mahal
s
krili
.
„
Kaj
pa
je
?
“
je
vprašal
vitez
Ahac
,
nekoliko
nemiren
.
„
Marko
!
“
„
Ciganka
!
“
„
Kaj
?
“
„
Ciganka
!
Ciganka
!
“
je
šepetal
Marko
...
„
Pojdi
,
pojdi
,
ciganka
!
“
se
je
upiral
vitez
Ahac
.
„
Jaz
nisem
videl
nobene
žive
duše
,
ničesar
ne
!
Morda
je
bila
lisica
ali
druga
žival
.
Menda
se
ti
blede
?
“
„
Jaz
pa
sem
jo
videl
prav
dobro
,
četudi
le
za
trenutek
!
“
je
trdil
Marko
z
vso
odločnostjo
.
„
Bila
je
stara
ciganka
!
Rdeče
in
rumeno
pisano
ruto
je
imela
na
umazani
sajasti
glavi
in
razkuštrani
črni
lasje
so
ji
viseli
po
prsih
.
Kaj
je
ne
bi
bil
videl
!
Hej
—
kako
so
se
ji
bliskale
hinavske
oči
!
In
ko
bi
trenil
,
je
izginila
v
goščavi
!
“
„
Je
bila
sama
?
“
„
Sama
.
“
„
Potepenka
tatinska
!
“
je
kričal
vitez
Doljanski
v
gozd
.
„
Česa
pa
iščeš
v
gozdih
grofa
Blagaja
?
“
Vse
je
ostalo
tiho
in
pokojno
...
„
Hej
—
kje
je
že
zdaj
,
čarovnica
črna
,
stara
!
“
je
dejal
Marko
in
zaničljivo
nakremžil
usta
.
„
Slabo
znamenje
!
“
je
šinilo
zdajci
vitezu
Ahacu
po
glavi
.
Jezil
se
je
ob
tej
neprijetni
misli
.
Konja
sta
se
pomirila
.
Hitreje
sta
jahala
jezdeca
skozi
tajinstveno
mirno
hosto
.
„
Ako
spet
zagledaš
vražjo
ciganko
,
sproži
samostrel
nanjo
!
“
je
velel
vitez
Ahac
po
kratkem
molku
in
pogledal
nazaj
.
„
Gospod
—
pomagalo
ne
bi
prav
nič
!
“
se
je
tiho
protivil
hlapec
Marko
,
ki
je
jezdil
za
vitezom
.
„
Morebiti
le
narobe
!
Verjemite
mi
,
milostivi
gospod
:
ta
črna
grdoba
je
—
čarovnica
,
vdana
hudiču
z
dušo
in
s
telesom
!
Delati
mora
zgago
in
škodo
,
kakor
ji
ukazuje
hudič
.
S
samim
hudim
pogledom
more
uničiti
reveža
,
ki
se
ji
je
zameril
.
Pa
—
saj
veste
vse
to
sami
bolje
nego
jaz
.
“
„
Strahopetec
!
“
se
je
jezil
vitez
Ahac
.
„
Ali
se
res
bojiš
stare
babe
?
Pa
zdaj
?
Podnevi
?
“
„
Milostivi
gospod
—
saj
vendar
poznate
Matkovičevega
Marka
?
“
je
ugovarjal
sluga
nekoliko
glasneje
in
užaljen
nagubal
kozavo
čelo
.
„
Ne
bojim
se
niti
nobene
zverine
niti
nobenega
človeškega
sovražnika
,
ne
podnevi
,
ne
ponoči
—
s
tako
hudobo
pa
vendar
ne
bi
imel
rad
posla
.
Naenkrat
je
tu
kakor
sapa
,
naenkrat
izgine
kakor
sapa
.
Namaže
se
s
čarovniškim
mazilom
in
jaše
na
metli
ali
na
grabljah
.
In
kakor
bi
pihnil
,
je
že
onkraj
Gorjancev
!
Lejte
,
gospod
,
na
ročaju
sablje
mi
je
vdelan
„
kamen
življenja
“
,
kamen
,
ki
vleče
strup
in
vnetico
iz
ran
.
Pa
Bog
ve
,
če
mi
ga
ni
že
razčarala
pošastna
babura
s
pogledom
ali
kletvico
.
Pravijo
,
da
še
celo
volkodlak
—
“
„
Le
streljaj
,
le
,
kadar
vidiš
potepuljo
!
“
ga
je
izpodbujal
vitez
Ahac
.
„
Saj
naju
je
dvoje
!
Pa
tudi
ni
treba
,
da
bi
jo
zadel
.
Toliko
da
jo
prestrašiš
,
halapuzdro
zanikamo
!
“
Marko
se
je
popraskal
za
ušesi
po
ustriženi
glavi
in
umoval
sam
zase
:
„
Pa
streljaj
ti
,
hrabrost
gosposka
!
Jaz
že
ne
bom
dražil
prijateljice
satanove
!
“
Polagoma
je
ponehavala
vročina
.
Po
loži
so
se
oglašali
kosi
,
kukavice
,
drozgi
in
drugi
gozdni
umetniki
;
žolna
je
bobnala
v
žlamboru
,
žužki
v
zlatih
oklepih
so
brneli
nad
grmovjem
in
debeli
črnorumeni
čmrlji
so
basirali
diskretno
in
spodobno
.
Veselo
so
rajale
ob
tej
ubrani
godbi
muhe
in
mušice
.
Jarko
solnce
je
sulo
zlato
na
lansko
listje
,
na
skale
in
mah
.
Tikoma
ob
poti
so
rdele
in
rumenele
zrele
in
napol
zrele
jagode
.
Skozi
les
je
potegnil
hladilen
veter
;
mrtev
hrošč
,
majnikov
sin
,
je
padel
v
pisan
in
vonjav
grob
med
raznobarvne
cvetlice
in
zeli
.
Poredna
sapica
je
odnašala
regratu
srebrnobele
klobučke
in
zibala
visoko
travo
,
da
se
je
usipal
s
kimajočih
suhih
prašnikov
droben
prah
.
Poigrala
se
je
tudi
s
pavjim
peresom
na
baretu
viteza
Ahaca
,
preden
je
odšumela
globlje
v
goščavo
.
Pot
je
zavila
iz
hoste
med
pašnike
.
Bister
studenec
je
hitel
nad
gladkimi
kremeni
proti
Kolpi
.
Izza
leskovega
grma
je
plašno
in
radovedno
lukal
pastirec
,
nadzornik
pohlevno
neumnih
ovac
.
Leno
se
je
guncal
vitez
Ahac
na
svojem
konju
in
gledal
Odiseja
,
ki
se
je
igral
z
jermenom
.
Za
pašniki
se
je
dvigal
holmovit
svet
.
Zdajci
—
nenadoma
—
se
je
na
strmem
brdu
pokazal
med
temnim
smrečjem
in
jelovjem
majhen
mračen
grad
,
pravo
zavetje
vitezu
volčje
pravice
.
Mrtvo
in
pusto
je
bilo
vse
tukaj
naokoli
kakor
bivališče
ukletih
duhov
.
Med
skalami
in
kameni
temotne
divjave
ni
raslo
skoraj
nič
drugega
nego
trnje
in
dračje
.
Zlasti
se
je
šopirila
gosta
robida
in
skrivala
bodljivo
trnje
pod
nedolžnobelimi
cveti
...
Nobenega
jarka
,
nobenega
mostu
ni
bilo
pred
gradom
.
Varovala
sta
ga
dva
debela
stolpa
na
zapadu
,
drugod
pa
trdne
zidine
in
jako
strmi
,
prevesni
obronki
.
Tukaj
se
je
zagradil
vitez
Erazem
Frauensteiner
,
tukaj
se
je
skrival
na
samotni
višavi
kakor
roparski
orel
v
svojem
težko
dostopnem
gnezdu
.
Počasneje
sta
stopala
konja
navkreber
.
Zatrobil
ni
noben
rog
—
vse
je
bilo
tiho
v
gradu
.
„
Ali
so
vsi
pomrli
—
ali
kaj
?
“
se
je
začudil
Marko
in
trikrat
udaril
z
ročnikom
svojega
kratkega
meča
ob
železni
glavič
pred
sabo
na
sedlu
.
Za
zidinami
je
zalajal
pes
.
V
lini
nad
vrati
se
je
pokazala
zaspana
debela
glava
,
„
Kdo
pa
sta
?
“
je
godrnjal
nejevoljen
glas
.
„
A
—
tako
,
gospod
vitez
Doljanski
!
—
Tiho
,
mrha
pasja
!
—
Bog
vam
daj
srečo
,
milostivi
gospod
!
“
„
So
vaš
gospod
doma
,
Ive
?
“
je
vprašal
vitez
Ahac
.
„
Doma
,
doma
!
Takoj
vama
grem
odpirat
.
“
Kmalu
nato
je
zaškripal
ključ
in
zaropotal
zapah
.
Močni
hlapec
je
otvoril
težka
železna
vrata
in
zapodil
umazanega
lajavega
psa
.
Skozi
vlažen
dolg
oblok
sta
jahala
jezdeca
v
grad
.
Ozko
peterokotno
dvorišče
je
bilo
docela
zanemarjeno
.
Klak
se
je
bil
že
marsikje
odluščil
od
zidovja
;
gola
,
okrušena
opeka
in
kamenje
je
sililo
todintam
na
dan
.
Slama
,
smeti
,
odpadki
so
ležali
na
tleh
.
Med
kamenitimi
ploščami
je
poganjala
trava
,
plešec
in
drug
plevel
.
Žalostno
,
kakor
bolan
jetnik
,
je
povešalo
onemoglo
bezgovo
drevesce
v
zidnem
kotu
svoja
bleda
,
krožnikom
podobna
razcvetja
...
Gologlav
in
bos
hlapec
,
Ivov
tovariš
,
je
slonel
lenobno
pri
vratih
odprtega
hleva
,
jedel
čebulo
kakor
jabolko
in
neumno
gledal
prihodnika
.
Pred
njim
so
iztikale
race
po
mlaki
in
zbujale
pozornost
sokola
Odiseja
.
Nekje
je
grulila
grlica
enakomerno
,
neusmiljeno
pesem
morilne
dolgočasnosti
...
„
Pa
je
res
kaj
čedno
in
prijazno
tukaj
,
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
,
ko
je
bil
srečno
zlezel
raz
gugavega
konja
na
trdno
mater
zemljo
.
„
Pometajo
menda
le
o
Veliki
noči
.
Kurice
ni
niti
ene
več
,
prejkone
je
že
vse
pohrustal
vitez
Erazem
,
kurji
britof
.
Ako
možicelj
nima
dobrega
vina
,
jo
kaj
kmalu
spet
popiham
odtod
.
“
Poteptal
je
Žoltka
po
vratu
in
ga
prepustil
Marku
.
„
Aha
,
naš
slavni
vitez
so
se
izvolili
pokazati
,
“
je
dejal
poluglasno
in
se
okrenil
na
levo
.
Po
hodniku
je
s
kratkimi
koraki
hitel
suh
rdečelas
možak
srednje
postave
v
zeleno
in
rumeno
progasti
obleki
na
dvorišče
,
pozdravljat
gosta
in
starega
znanca
.
Vitez
Erazem
Frauensteiner
je
bil
nekoliko
starejši
od
Ahaca
.
Trde
,
nepremične
poteze
njegovega
upalega
lisičjega
obraza
so
bile
kakor
oledenele
ali
okamenele
.
Sivkaste
sovje
oči
med
mežavimi
veki
so
mu
begale
nezaupno
,
prežeče
naokoli
in
čudno
nasprotovale
potuhnjeni
ponižnosti
in
krotkosti
njegovega
vedenja
.
V
teh
napol
zakritih
očeh
se
je
tajila
neusmiljena
sirovost
in
zvita
zloba
.
Na
levem
licu
ga
je
kazila
velika
rdeča
brazgotina
grdo
zaceljene
rane
.
Izredno
debela
spodnja
ustnica
mu
je
silila
preko
gorenje
proti
predolgemu
,
malodane
karikaturalnemu
nosu
.
Kakor
razkuštrani
lasje
,
tako
so
bili
tudi
dolgi
brki
in
jako
redka
kozja
brada
zoprno
,
impertinentno
rdeči
.
„
Dobro
došel
,
dragi
prijatelj
Doljanski
!
“
je
medeno
pozdravljal
gosta
in
ga
hotel
poljubiti
.
„
Oho
—
kaj
takega
pa
že
ne
!
“
je
odklanjal
vitez
Ahac
.
„
Poljubljala
se
pa
ne
bova
midva
,
preden
se
ne
dogodi
čudež
,
da
se
izpremeniš
v
mlado
pa
zalo
devico
.
Moškim
zadostuje
,
da
se
rokujejo
za
pozdrav
,
pa
je
ceremonije
konec
!
“
Krepko
mu
je
stisnil
desnico
.
Vitez
Frauensteiner
pa
se
je
namrdal
kislo
in
rekel
sladko
:
„
Jako
me
veseli
,
da
me
nisi
čisto
pozabil
in
da
si
me
počastil
spet
enkrat
na
mojem
revnem
gradu
.
Prosim
te
,
izvoli
se
potruditi
gori
v
sobo
!
“
„
Imaš
kaj
vina
?
“
ga
je
previdno
vprašal
vitez
Ahac
,
ne
da
bi
se
ganil
z
mesta
.
„
Ako
imaš
le
kakšno
kiselico
—
kar
povej
!
Vajen
sem
kaj
boljšega
.
“
„
Postrežem
ti
z
izbornim
ciprcem
!
“
je
obetal
vitez
Frauensteiner
.
Govorečemu
so
vidno
igrale
mišice
pod
prezgodaj
nabrano
kožo
starikavega
obraza
.
„
Lepo
rumeno
je
moje
vino
kakor
suho
zlato
,
prijetno
trpko
je
,
jako
ognjevito
in
vonjavo
ko
žlahtni
mandlji
.
“
„
Bog
ve
,
kje
si
ga
uplenil
ali
prigoljufal
—
pa
kaj
meni
mar
,
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
in
dejal
na
glas
:
„
Dobro
,
sicer
bi
se
obrnil
takoj
domov
!
Pa
bodi
v
božjem
imenu
!
Vljudno
sprejemam
tvojo
ponižno
ponudbo
in
se
ti
prijazno
zahvaljujem
za
spodobni
sprejem
.
“
„
Bare
!
“
je
zaklical
vitez
Frauensteiner
v
pritlično
kuhinjo
in
mignil
dekli
.
Moško
je
stopal
vitez
Ahac
po
stopnicah
in
po
leseni
deski
,
vloženi
med
kamenitimi
ploščami
ozkega
hodnika
,
vitez
Erazem
pa
za
njim
.
V
prvi
,
skoraj
prazni
sobici
je
privezal
sokola
pri
oknu
na
mrežo
,
vrgel
baret
in
rokavico
na
klop
,
snel
ostrogi
in
ji
sunil
v
kot
.
„
Ali
se
hočeš
kopati
,
ljubi
moj
Doljanski
?
“
„
Hvala
.
Kaj
bi
gubil
čas
!
“
Šla
sta
v
obednico
.
Ta
soba
je
bila
nekoliko
večja
in
imela
troje
ozkih
gotskih
oken
skoraj
pod
stropom
.
Ob
vsakem
oknu
je
stala
v
prostorni
dolbini
nizka
miza
.
Zid
so
zaljšale
pisane
slike
:
gonja
velikanskega
jelena
,
ples
in
žoganje
mlade
gospode
.
Barve
so
bile
ponekod
že
hudo
obledele
.
V
stene
so
bile
vdelane
široke
klopi
s
podnožnicami
.
Od
stropa
so
viseli
trije
preprosti
železni
lestenci
s
trnki
za
sveče
.
Pri
gorenji
mizi
je
stal
velik
,
omari
podoben
naslanjač
,
obilo
izrezljan
,
pokrit
z
odejo
in
blazinico
.
To
je
bil
častni
sedež
.
Vitez
Frauensteiner
ga
je
takoj
ponudil
svojemu
gostu
in
sedel
poleg
njega
na
klop
.
Bare
,
koščena
postarna
služkinja
,
se
je
tiho
priklonila
,
pogrnila
mizo
z
belim
prtom
in
postavila
nanjo
slaninskih
kolačev
in
velikih
prest
,
omočenih
z
oljem
.
„
Zdaj
imaš
steklena
okna
,
“
je
opazil
vitez
Ahac
.
„
Ko
sem
bil
poslednjikrat
tukaj
,
so
bila
samo
platnena
.
Dobro
se
ti
godi
,
stari
lisjak
,
kajne
?
“
„
Tako
,
tako
,
“
je
odgovoril
vitez
Frauensteiner
in
umikal
pogled
.
„
Kaj
pa
počenjaš
?
Spiš
,
ješ
in
piješ
...
“
„
Pridno
lovim
,
zdaj
ptiče
,
zdaj
srnjake
,
zdaj
ribe
,
zdaj
rake
.
Imenitni
sulci
so
v
Kolpi
.
Kaj
pa
uganjaš
ti
,
dragi
Ahac
?
“
„
Jaz
pa
premišljujem
,
čemu
ima
črka
i
piko
.
In
čimdalje
tem
bolj
upravičena
se
mi
zdi
sodba
,
da
je
ni
prav
nič
treba
,
tiste
pike
!
“
Bare
je
prinesla
vode
in
umetno
vezeno
oteračo
,
da
si
je
gost
umil
roke
.
Potem
je
postavila
velik
bakren
vrč
vina
v
hladilno
vedrico
.
Mlajša
,
plaha
dekla
Kate
pa
je
dejala
pred
oba
gospoda
kositrne
krožnike
in
lične
kupice
od
javorovih
dožic
,
zvezanih
z
obročki
.
Vitez
Ahac
si
je
vzel
presto
in
s
tihim
zaničevanjem
gledal
majhne
lesene
kozarce
.
„
Bare
,
daj
tudi
hlapcu
gospoda
viteza
jesti
in
piti
!
“
je
ukazal
grajski
gospod
in
jel
natakati
.
„
In
povej
gospodični
Saldi
,
da
je
prijezdil
gospod
vitez
Doljanski
!
“
Ta
trenotek
pa
je
že
vstopila
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
.
Ogleno
črni
,
lahno
kodravi
lasje
s
temnomodrim
bleskom
so
ji
obrobljali
ponosno
čelo
;
zadaj
so
bili
spleteni
v
močno
dolgo
kito
.
Na
smelo
dvignjeni
glavi
se
je
svetil
rdečesvilen
šapelj
z
zlatimi
motvozi
.
Izza
gostih
dolgih
trepalnic
so
žarele
velike
črne
oči
,
krasne
,
omamljive
,
demonske
.
Lep
bi
bil
njen
bledi
,
duhoviti
obraz
,
da
ga
niso
kazile
ošabne
,
porogljive
ustne
in
prekrepki
obradek
.
Obličje
,
vrat
,
roke
so
belele
ko
hermelin
.
Dolgo
temnordeče
krilo
od
finega
angleškega
sukna
z
jako
širokimi
rokavi
je
bilo
nad
bujnimi
prsmi
globoko
izrezano
in
kazalo
rožnatobelo
spodnjo
opravo
.
Usnjati
pas
so
krasili
biseri
in
srebrne
arabeske
;
skoraj
tikoma
pod
prsmi
ga
je
zapenjala
široka
zlata
zapona
.
Levi
podlaket
je
oklepala
zavojita
srebrna
zapestnica
s
kačjima
glavama
.
„
Dobro
došel
naš
mili
gost
,
ki
nam
bo
preganjal
vsakdanjo
puščobo
!
“
je
ogovorila
viteza
Ahaca
še
pri
vratih
.
Tako
se
je
pregrešila
precej
začetkoma
proti
pravilu
gosposkega
vedenja
.
Počakati
bi
bila
morala
,
da
jo
prvi
pozdravi
moški
,
in
odzdraviti
bi
morala
le
z
lahnim
naklonom
glave
.
Tudi
je
govorila
prehitro
in
preglasno
.
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
se
je
kaj
malo
brigala
za
malenkostne
predpise
plemenitaških
običajev
.
Vitez
Ahac
je
nehal
hrustati
presto
,
vstal
,
z
medvedjo
milovidnostjo
uklonil
koleno
pred
gospodično
in
sprožil
slovesno
:
„
Veličastna
kraljica
mojega
hrepenenja
!
Vesela
Velika
noč
mojega
srca
!
Konec
moje
žalosti
pa
začetek
moje
židane
volje
—
vaš
prijetno
očarani
sluga
se
vam
klanja
z
dušo
in
s
telesom
.
Ali
ne
govorim
lepo
in
prijazno
?
“
„
Res
,
jako
laskavo
,
“
je
odvrnila
malomarno
in
dostavila
posmehljivo
:
„
Erazem
,
gospod
vitez
Doljanski
ni
vajen
takih
majhnih
posod
!
Kaj
pa
misliš
?
“
Vzela
je
iz
odprte
zidne
dolbinice
bokasto
majoliko
,
jo
nalila
,
srknila
nekoliko
sama
iz
nje
in
jo
ponudila
gostu
.
Kar
zasvetil
se
je
obraz
vitezu
od
veselja
,
da
je
dobil
„
pošteno
posodo
namestu
zoprno
majhne
orehove
lupine
“
.
„
Žlahtna
prijateljica
,
tako
pa
že
,
tako
!
“
je
kliknil
hvaležno
.
„
Bog
vas
poživi
,
dokler
se
vam
ljubi
!
“
Pil
je
in
pohvalil
vino
.
Salda
je
sedla
poleg
njega
na
klop
in
prekrižala
noge
.
Očitno
se
je
obnašala
nalašč
tako
prosto
,
da
bi
pokazala
,
kako
ničev
se
ji
zdi
vitez
Ahac
.
On
pa
se
ni
prav
nič
žalostil
zaradi
tega
.
„
Veseli
me
,
da
se
vedete
tako
—
neprisiljeno
in
da
ne
uganjate
nobene
hinavščine
,
kakor
druge
naše
ženske
,
“
jo
je
hvalil
.
„
Veseli
me
,
da
se
ne
pokoravate
leseni
„
temperanciji
“
in
da
se
ne
brigate
za
neumno
sodbo
prismojenega
sveta
.
Pa
mi
res
ugajate
.
Celo
lase
bi
si
dal
ostriči
za
vas
!
“
„
Vaša
požrtvovalnost
bi
bila
skoraj
prevelika
,
“
se
mu
je
nasmehnila
hladno
.
„
O
—
zakaj
?
Na
čast
grofinji
Gvidi
Rodeški
si
je
dalo
več
nego
sto
vitezov
ostriči
svoje
betice
in
kdove
,
kakšna
žalostna
maškara
je
bila
ona
v
primeri
z
vami
!
“
„
Kako
pa
sicer
kaj
junakujete
,
cenjeni
vitez
?
“
se
mu
je
ognila
.
„
Že
dolgo
vas
ni
bilo
k
nam
.
“
„
Hvala
Bogu
,
godi
se
mi
izborno
—
kaj
bi
tajil
!
“
je
odgovoril
s
skromnim
nasmehom
.
„
Kar
v
procesijah
silijo
dekleta
za
mano
,
stara
in
mlada
,
posebno
pa
stara
.
Le
moja
sestra
Mila
mi
včasi
greni
življenje
.
Očita
mi
na
primer
,
da
sem
hud
lenuh
.
Jaz
se
branim
:
Vsi
pravi
,
veliki
modrijani
so
imenitni
lenuhi
.
Ona
pa
nato
:
Potemtakem
bi
bil
ti
največji
modrijan
!
Jaz
pa
zopet
tako
:
Moja
ponižnost
odklanja
vsako
prvenstvo
.
—
Ali
mi
pa
Mila
oponaša
,
da
preveč
pijem
in
da
imam
rdeč
nos
.
Vraga
!
Rdeča
je
barva
sramežljivosti
in
se
kaj
lepo
podaja
nedolžni
duši
.
Do
dvajsetega
leta
nisem
maral
vina
.
Koliko
zamudi
človek
v
mladostni
nevednosti
in
lahkomiselnosti
!
“
„
Dajva
ga
!
“
je
opomnil
vitez
Frauensteiner
.
Trknila
sta
in
pila
.
„
Takoj
bi
se
poslovil
od
Blagajevih
,
ako
ne
bi
bil
tako
mehkega
srca
!
“
je
nadaljeval
vitez
Ahac
.
„
Oba
grofa
me
imata
tako
rada
,
da
tega
niti
ne
moreta
povedati
.
Zato
rajša
molčita
.
Alijana
bi
se
jokala
,
vsi
bi
jokali
,
če
bi
jih
zapustil
.
Dobro
srce
mi
veleva
,
da
jih
moram
obvarovati
hude
žalosti
.
Srečna
sestra
,
ki
ima
takega
brata
!
Zakaj
vendar
prodaja
same
sitnosti
?
“
„
Ženske
imajo
svoje
muhe
,
“
je
dejal
vitez
Erazem
.
„
Imajo
jih
,
imajo
!
Pa
vse
ne
.
Moja
Fiametta
na
priliko
ni
imela
nobenih
muh
.
Toda
—
zdaj
vama
moram
povedati
,
čemu
sem
prišel
.
Čez
dober
teden
,
na
svetega
Felicijana
dan
praznujemo
god
starega
grofa
.
Gostov
bo
mnogo
.
Grof
Majnard
vabi
tudi
vaju
.
“
Nemo
sta
se
priklonila
brat
in
sestra
.
Živahen
izraz
presenečenja
je
preletel
odurni
mrtvi
obraz
viteza
Frauensteinerja
.
Saldi
pa
je
burno
zatrepetalo
srce
.
Kri
ji
je
udarila
v
glavo
,
da
jo
je
zabolelo
nad
senci
.
Nehotoma
je
povesila
oči
.
Zavrtelo
se
je
pred
njo
;
da
ne
bi
omahnila
,
se
je
naslonila
na
mizo
.
Vse
to
pa
je
trajalo
samo
trenotek
;
siloma
je
obvladala
svoj
nemir
.
Nihče
ni
opazil
njene
razburjenosti
,
nihče
ni
slutil
,
kakšen
vihar
se
je
bil
zbudil
v
njeni
duši
,
zakaj
prav
ta
hip
sta
pogledala
Erazem
in
Ahac
proti
škripajočim
vratom
.
Zadišalo
je
po
masti
in
močnih
kuhinjskih
dišavah
.
Plaha
mlajša
dekla
Kate
je
prinašala
poprnico
,
solnjak
,
orehov
in
belega
kruha
,
politega
z
mastjo
.
Bare
pa
se
je
ponosno
bližala
z
veliko
skledo
;
v
njej
so
bili
ovčji
možgani
in
želodec
,
nadevan
s
sekljanimi
jajci
,
petršiljem
in
žafranom
.
Veselo
in
hvaležno
je
pozdravil
vitez
Ahac
te
okusne
darove
.
Ni
se
dal
dolgo
prositi
,
nikar
celo
siliti
,
marveč
je
takoj
začel
malicati
z
iskro
vnemo
in
veliko
resnobo
.
Medtem
pa
vendar
ni
pozabil
zabavati
Frauensteinerjevih
dveh
.
„
Le
pridita
oba
,
imeli
se
bomo
izvrstno
!
“
ju
je
vabil
.
„
Prosim
vas
,
velecenjena
gospodična
,
pridite
prav
gotovo
tudi
vi
!
Preveč
se
odtezate
svetu
,
preveč
se
zapirate
med
domačimi
zidovi
!
Nekatera
krasotica
rada
sanjari
samotno
kakor
nežna
čista
cvetlica
,
toda
—
vsaka
stvar
trajaj
svoj
čas
,
pravi
Salomon
jako
pametno
.
Res
je
—
dolgo
vas
ni
bilo
na
našem
gradu
;
bili
ste
na
Dunaju
,
kajne
?
Toda
pri
nas
se
ni
izpremenilo
prav
nič
,
noben
kamen
ne
leži
zdaj
drugači
kakor
prej
.
In
tudi
mi
smo
ostali
taki
,
kakor
pred
leti
:
prijatelji
!
“
„
Kaj
vse
načenča
ta
debeli
tepec
ob
vinu
,
“
je
šlo
Saldi
po
glavi
.
„
Ali
pa
govori
le
ironično
?
“
—
Potem
pa
je
pogledala
gosta
čisto
mirno
in
rekla
na
glas
:
„
Na
Blagajevem
gradu
sem
se
zabavala
zmerom
prav
dobro
!
“
„
Verjamem
,
verjamem
!
“
se
je
muzal
vitez
Ahac
.
Salda
ga
je
pozorno
motrila
nekaj
trenotkov
.
„
Menda
vendar
ne
ve
—
vsega
,
kar
se
je
dogodilo
med
grofom
Majnardom
in
mano
!
“
jo
je
zaskrbelo
...
„
Ne
,
ne
,
to
ni
mogoče
...
“
„
Kaj
pa
mlada
gospa
grofinja
?
“
je
vprašal
vitez
Frauensteiner
,
ki
je
medtem
pojedel
vse
,
kar
mu
je
bil
pustil
jedični
vitez
Doljanski
.
„
Moja
sestra
Mila
?
“
je
dejal
gost
počasi
,
dočim
se
je
naslonila
lahno
drgetajoča
Salda
na
klopi
nazaj
in
pazila
,
da
ji
ne
bi
ušla
nobena
besedica
.
„
Naša
Mila
,
ha
!
ta
ima
pa
nebesa
že
na
zemlji
!
Grof
Majnard
je
še
vedno
ves
zaljubljen
vanjo
.
Kakor
dvojad
golobčkov
,
tako
živita
Mila
in
Majnard
.
Največja
sreča
in
veselje
pa
jima
je
njiju
dete
,
mala
komtesa
Alijana
!
Takega
otroka
izlepa
ni
nikjer
.
Alijana
bo
lepotica
prve
vrste
!
In
prebrisana
je
—
oh
,
kako
je
prebrisana
!
Čisto
se
je
vrgla
po
svojem
ujcu
Ahacu
.
Čudno
!
Že
zdaj
se
zna
na
dilici
kamenčkati
tako
dobro
,
da
okamenčka
včasi
celo
mene
!
“
Salda
je
vstala
.
Čutila
je
,
da
ne
bo
mogla
več
prikrivati
svoje
razburjenosti
.
„
Lepega
sokola
imate
zunaj
,
gospod
vitez
!
“
je
dejala
prijazno
.
„
Moram
mu
dati
kaj
dobrega
.
Oprostite
—
vrnem
se
kmalu
!
“
„
Kakor
izvolite
,
ljuba
prijateljica
!
“
je
pokimal
vitez
Ahac
odhajajoči
,
izpraznil
majoliko
in
se
obrnil
k
Erazmu
.
„
Kaj
pa
zdaj
midva
?
Ali
hočeš
kockati
?
“
Odpel
si
je
usnjato
torbico
in
iztresel
iz
nje
srebrnike
in
zlate
.
Vitez
Frauensteiner
je
takoj
prinesel
visoko
kupo
in
dve
mali
slonokosteni
kocki
s
črnimi
pikami
.
Odgrnil
je
prt
.
Položila
sta
vsak
svoj
srebrnik
na
sredo
mize
.
Začel
je
vitez
Doljanski
.
Pokril
je
kupo
z
dlanjo
,
potresel
in
vrgel
kocki
.
„
Pet
in
tri
!
“
je
štel
zadovoljno
gorenje
pike
.
„
Ni
slabo
.
Osem
pik
!
“
Vitezu
Frauensteinerju
je
padlo
le
sedem
pik
;
izgubil
je
srebrnik
.
Izprva
je
dobival
skoraj
vedno
vitez
Ahac
.
Od
samega
veselja
je
pil
prav
pridno
.
Pozneje
pa
se
mu
je
izneverila
sreča
.
Zdaj
je
še
več
pil
od
same
žalosti
.
Vedno
večji
je
bil
kupček
soigralca
in
vedno
huje
je
vnemala
Ahaca
strast
do
igre
.
Stavil
je
zmerom
večje
vsote
...
Vkratkem
je
zaigral
ves
svoj
denar
.
Vitez
Frauensteiner
je
poklical
deklo
,
da
bi
prinesla
še
vina
.
„
Ad
fundum
—
do
dna
!
“
je
velel
vitez
Ahac
že
precej
glasno
in
zopet
izpraznil
majoliko
.
„
Pij
tudi
ti
,
Erazem
!
Kaj
me
gledaš
kakor
žaba
zvonik
!
Le
zvrni
ga
!
Obral
si
me
.
Prokleta
nesreča
!
Pa
veš
kaj
?
“
Snel
je
svoje
bodalo
z
jeklene
verižice
in
ga
vrgel
na
mizo
.
„
Poglej
,
Frauensteiner
!
Kaj
meniš
,
koliko
sem
dal
zanje
?
“
Vitez
Erazem
je
počakal
,
da
je
odšla
dekla
,
ki
je
donesla
vina
in
pospravila
vse
nepotrebno
z
mize
.
Napolnil
je
Ahacu
majoliko
in
cenil
:
„
Cekin
?
“
„
Kje
bi
neki
dobil
tako
orožje
tako
poceni
!
“
je
zarenčal
vitez
Doljanski
.
„
Ročnik
je
srebrn
!
In
ta
dva
kamena
sta
prava
rubina
!
Ceni
pošteno
,
duša
skopa
!
“
„
No
,
recimo
...
dva
cekina
.
“
„
Dva
cekina
!
“
je
kriknil
vinjeni
vitez
Ahac
.
„
Dva
!
Moje
bodalo
je
vredno
več
nego
vse
,
kar
sem
zakockal
danes
tukaj
.
Narediva
tako
!
Ako
pade
tebi
več
pik
,
bodi
bodalo
tvoje
in
potem
je
konec
igre
in
amen
.
Ako
pa
se
pokaže
več
pik
meni
,
mi
moraš
vrniti
ves
moj
izgubitek
.
Velja
ali
ne
velja
?
“
„
Dobro
,
“
je
privolil
vitez
Frauensteiner
hladnokrvno
.
„
Ako
torej
spet
izgubiš
,
nehava
kockati
.
Toda
prosim
te
,
da
ne
boš
siten
,
ako
ti
sreča
ne
bo
mila
.
“
„
Nič
ne
bom
siten
,
“
je
obetal
vitez
Ahac
in
dvignil
polno
majoliko
.
„
Vedno
sem
dobre
volje
.
Pijva
!
“
Izpil
je
do
polovice
in
hlastno
vrgel
kocki
v
kupo
.
Izpod
nagubančenega
čela
je
gledal
z
izbuljenimi
očmi
zdaj
bodalo
,
zdaj
denar
.
Rdeči
obraz
mu
je
žarel
od
preobilo
zaužitega
ciprca
in
od
igralske
strasti
...
Močno
je
potresal
kocki
,
zvončkljajoči
v
kozarcu
.
Glava
mu
je
kimala
in
lasje
so
mu
mahali
v
napeta
lica
.
„
Alo
!
“
je
vzkliknil
zdajci
in
spustil
slonokostena
kobra
na
mizo
.
„
Pet
pa
šest
!
“
se
je
oveselil
in
se
oddahnil
globoko
.
„
Enajst
pik
,
enajst
!
Upam
,
da
dobim
svoje
ljube
denarce
nazaj
!
Zdaj
je
pa
treba
piti
.
Ex
!
Pereat
in
camera
obscura
!
“
Vstal
je
in
se
naslonil
s
komolcem
na
mizo
ter
upiral
glavo
v
roke
.
Zdaj
se
je
ogrel
nekoliko
tudi
vitez
Frauensteiner
.
Ko
sta
padli
kocki
,
sta
se
sklonila
oba
bliže
.
Toliko
da
se
nista
butnila
z
glavama
.
Erazem
je
prevrnil
svoj
polni
kozarec
.
„
Šest
pa
šest
!
“
je
kričal
vitez
Ahac
in
ves
razjarjen
udaril
s
pestjo
po
mizi
.
—
Nekaj
trenotkov
ni
bilo
slišati
nič
drugega
nego
curljanje
in
kapanje
vina
...
„
To
je
več
kakor
pujsja
sreča
!
“
se
je
togotil
nesrečni
kockar
.
Pogladil
je
lepo
bodalo
kakor
v
slovo
;
težko
se
je
ločil
od
njega
.
Vitez
Frauensteiner
je
čudno
namrdal
usta
in
se
smehljal
...
„
Na
,
tu
ga
imaš
,
da
boš
sit
!
“
je
vpil
vitez
Ahac
in
sunil
bodalo
preko
mize
.
„
Kockajva
za
moje
sedlo
!
Enkrat
moram
dobiti
vendar
tudi
jaz
!
Dajva
!
Za
sedlo
!
“
„
Oprosti
mi
,
dragi
prijatelj
!
“
se
je
upiral
vitez
Frauensteiner
hladno
in
porinil
dobljeno
bodalo
v
kot
k
oknu
.
„
Pogodila
sva
se
,
da
ne
igrava
več
,
ako
izgubiš
zopet
.
Pijva
rajša
!
Pereat
kamra
—
“
.
„
Kaj
boš
govoril
latinski
ti
,
ki
ne
znaš
!
“
mu
je
zabavljal
vitez
Ahac
,
jezen
,
da
tovariš
ne
mara
več
izkušati
sreče
.
„
Latinski
govoriti
se
spodobi
tukaj
le
meni
,
ki
sem
se
kaj
učil
,
ljubi
moj
!
“
Študiral
sem
v
Italiji
,
najbolj
omikani
deželi
.
Dolgo
sem
bil
v
Benetkah
,
ki
so
prvo
mesto
Evrope
.
Najljubši
prijatelj
mi
je
bil
Hrvat
Janko
plemeniti
Česmički
.
Komaj
šestnajstletnega
mladeniča
so
občudovali
vsi
naobraženi
Italijani
.
Zdaj
je
škof
v
Pečuhu
,
živi
pa
menda
na
dvoru
ogrskega
kralja
Matijaža
v
Budimu
.
Janko
me
je
predstavil
slavnemu
Kozimu
de
’
Medici
in
Eneju
Silviju
de
’
Piccolomini
!
Ali
me
poslušaš
ali
spiš
,
Frauensteiner
?
Poslušaj
pa
ne
zehaj
in
ne
rigaj
venomer
!
Oni
Enej
Silvij
je
zdaj
naš
—
papež
Pij
Drugi
.
Ko
je
govoril
z
mano
,
je
bil
kardinal
.
Izpraševal
me
je
mnogo
o
moji
domovini
.
Zakaj
papež
pozna
naše
kraje
.
Svoj
čas
je
tajnikoval
našemu
cesarju
in
bil
z
njegovim
velikim
spremstvom
tudi
v
Ljubljani
.
Vidiš
,
Erazme
,
s
kakšno
gospodo
sem
občeval
v
Italiji
?
“
„
To
si
mi
pravil
že
kdove
kolikokrat
,
“
je
odvrnil
vitez
Frauensteiner
malomarno
in
iznova
zazehal
kakor
zaspan
maček
.
„
Resnico
smemo
povedati
tudi
dvakrat
,
trikrat
in
stokrat
!
“
se
je
togotil
vitez
Ahac
.
„
Kaj
bi
se
zaletaval
vame
!
Rajši
poslušaj
!
Latinščino
pa
pusti
pri
miru
,
ko
se
nisi
učil
nikdar
nič
!
Tvoja
grda
buča
je
trda
in
neumna
kakor
gabrova
grča
.
Ergo
taceas
,
asine
!
—
Zato
molči
,
osel
!
“
Vitezu
Frauensteinerju
so
se
zabliskale
mežave
oči
—
pa
le
za
trenotek
;
krčevito
je
stisnil
svoje
pesti
—
toda
le
pod
mizo
.
Vendar
ni
hotel
ostati
nasprotniku
nobene
dolžan
.
„
Učenost
krati
možatost
,
“
je
začel
izzivati
tudi
on
.
„
Učenost
razjunači
moža
,
ga
omehkuži
in
pobabi
!
Pravemu
vitezu
pristojajo
sulice
in
meči
,
ne
pa
učeni
križikraži
!
Jaz
ne
maram
biti
farizej
in
pismouk
in
prepuščam
prazno
učenost
prav
rad
farjem
in
babam
!
“
„
Kaj
klobasaš
!
“
je
zaropotal
učeni
vitez
,
ki
ga
je
zlasti
jezilo
Erazmovo
porogljivo
smehljanje
.
„
Ako
bi
te
hotel
poslušati
,
bi
mi
natrobil
toliko
na
ušesa
,
da
bi
me
bolela
glava
cel
teden
.
Prej
bi
naučil
zajca
plesati
,
nego
tebe
pametno
govoriti
!
Na
katerem
turnirju
si
pa
še
premagal
koga
?
Koliko
te
pa
je
?
Prav
je
rekla
moja
sestra
Mila
,
da
čepiš
na
konju
kakor
opica
na
slonu
.
Suh
si
in
slab
,
da
kmalu
ne
bo
nobene
sence
od
tebe
.
Ti
pa
baronesa
Virida
,
vidva
bi
bila
lep
par
!
Kakšnega
potujočega
trgovca
nemara
še
zvrneš
raz
konja
—
saj
pravijo
,
da
se
vojskuješ
na
samotnih
cestah
.
Sveti
Miklavž
te
obvaruj
vrvi
in
vislic
!
“
Kakor
bičan
je
planil
vitez
Frauensteiner
pokoncu
in
zagrabil
bodalo
.
„
No
,
le
počasi
!
“
ga
je
krotil
vitez
Ahac
in
ga
krepko
potisnil
s
samo
desnico
zopet
na
klop
kakor
lesenega
možiceljna
.
„
Kar
po
malem
boš
dihal
,
ako
se
spravim
nad
tvoje
zanikarne
kosti
!
Le
miruj
in
obnašaj
se
spodobno
!
Vidim
,
da
premalo
občuješ
v
olikani
družbi
.
Ošaben
in
napihnjen
si
kakor
sam
Lucifer
,
zato
te
nihče
ne
mara
.
Moral
bi
se
večkrat
shajati
z
mano
,
da
bi
se
privadil
lepšemu
vedenju
!
“
„
Pusti
me
,
Ahac
,
saj
sem
se
samo
šalil
,
“
se
je
izgovarjal
vitez
Frauensteiner
hinavsko
.
„
Oprosti
mi
!
Zdaj
pojdem
pa
gledat
,
kaj
dela
Salda
tako
dolgo
.
“
Ponudil
je
gostu
orehov
,
mu
dolil
vina
in
odšel
.
Sestro
je
srečal
na
hodniku
.
Takoj
ji
je
zatožil
gosta
.
„
Doljanski
je
pijan
,
“
ji
je
šepetal
.
„
Pet
majolik
tako
močnega
vina
je
popil
v
tako
kratkem
času
.
Vendar
ga
prenaša
še
precej
dobro
—
niti
ne
jeclja
;
jaz
bi
bil
že
zdavnaj
pod
mizo
.
Zaigral
je
vse
,
kar
je
imel
,
in
zdaj
mi
zabavlja
.
Razžalil
me
je
...
najrajši
bi
poklical
hlapce
,
da
bi
ga
vrgli
preko
zidu
!
“
„
Ah
—
kaj
ta
Ahac
!
“
je
odvrnila
Salda
zaničljivo
.
„
Ne
brigaj
se
za
njegove
malovažne
neumnosti
!
Bodi
prijazen
ž
njim
,
da
mi
ne
pokvariš
mojega
načrta
,
mojega
naklepa
!
“
Tako
preziranje
,
tako
sovraštvo
,
taka
jeza
je
plamtela
iz
njenih
oči
,
da
je
vprašal
ves
osupel
:
„
Kakšnega
naklepa
?
“
Ozlovoljena
je
obrnila
obraz
od
njega
;
nato
pa
se
je
sklonila
k
manjšemu
bratu
in
mu
šepetala
v
uho
:
„
Maščevala
se
bova
nad
imenitnejšimi
sovražniki
in
obenem
udariva
tudi
Doljanskega
.
Pozneje
,
ko
odide
,
ti
povem
kaj
več
.
Ne
meni
se
zdaj
za
izzivanja
tega
ubogega
pijančka
!
Potrpi
še
nekoliko
!
Pojdiva
k
njemu
!
“
Vitez
Ahac
je
zobal
orehova
jedrca
,
gledal
topo
predse
in
zahrakal
zdajpazdaj
:
„
Hm-hm
!
Hm-hm
!
“
„
Gospod
vitez
,
dala
sem
vašemu
sokolu
mlado
vrano
,
ki
jo
je
ujel
hlapec
davi
v
hosti
,
“
ga
je
ogovorila
Salda
jako
prijazno
,
pobrisala
polito
mizo
in
sedla
zopet
poleg
njega
na
klop
.
„
Zato
vam
bo
vedno
hvaležen
vaš
ginjeni
sluga
Ahac
.
“
Solnce
je
viselo
že
prav
nizko
nad
zapadnimi
holmi
.
Poševna
senca
je
krila
večji
del
mize
.
Ozka
lisa
se
je
svetila
na
belem
prtu
in
kakor
gorela
ob
levi
strani
rdeče
opravljene
Salde
.
V
bližini
Ahačevi
je
močno
dišalo
po
vinu
in
po
usnju
sedla
in
vajet
.
„
Ves
čas
sem
hrepenel
po
vas
,
gnezdo
lepote
!
“
se
je
takoj
zopet
oglasil
vitez
Ahac
.
„
Pridno
sem
pil
na
vaše
zdravje
,
deteljica
mojega
srca
!
Saj
morda
veste
,
kako
poje
vaš
slavni
pesnik
Walther
von
der
Vogelweide
:
Krepak
požirek
omladi
moža
—
dô
huob
er
ûf
unde
tranc
ein
hundert
slundigen
trunc
,
er
sprach
:
daz
machet
mich
junc
.
Pravi
vitez
mora
znati
izborno
jahati
,
streljati
,
boriti
se
,
loviti
,
šahati
,
zlagati
pesmice
in
—
piti
!
Tudi
piti
mora
znati
,
če
ne
mu
ne
pomaga
vse
drugo
nič
!
Tale
vaš
brat
Erazem
,
ta
plemenita
jetika
,
ne
zna
pošteno
piti
,
zato
je
pa
tako
klavrn
vitez
.
Bolje
mi
ugajate
vi
,
med
moje
duše
,
dolina
naslade
!
Prava
paša
ste
mojim
očem
.
Vaše
ustne
rde
ko
rosne
rožice
popek
,
gore
ko
rubin
sredi
hermelina
.
Oči
se
vam
svetijo
kakor
dve
zvezdi
za
temnim
steklom
in
sijejo
zamaknjenemu
vitezu
Ahacu
naravnost
v
centrum
srca
!
Zakaj
se
še
niste
omožili
,
harfa
radosli
?
Žlahtna
gospodična
Frauensteinerjeva
,
izlepa
vam
ne
bi
mogel
izbrati
boljšega
moža
—
kakor
samega
sebe
!
“
Salda
ga
je
gledala
mirno
in
ponosno
.
Njen
brat
je
tiho
sedel
na
svoji
klopi
in
dušil
svojo
togoto
.
„
Vaša
učenost
,
“
se
je
rogala
gospodična
dvorilcu
,
„
zasnubite
me
takrat
,
kadar
bo
tekla
Kolpa
v
Jadransko
morje
in
kadar
bodo
rasle
buče
na
hrastih
!
“
„
Revica
,
potemtakem
bi
me
čakali
prejkone
zastonj
.
To
bi
bilo
prežalostno
.
O
jej
,
jej
,
jej
!
“
„
Jaz
pa
ne
odneham
od
svojih
pogojev
,
“
je
dejala
napol
zbadljivo
napol
šaljivo
.
„
Hud
jezik
ima
stara
punčara
in
dolg
,
da
bi
segal
preko
Gorjancev
,
“
je
preudarjal
vitez
Ahac
sam
pri
sebi
.
„
Le
čakaj
!
Zabelim
ti
jih
nekaj
takih
,
kakršnih
še
nisi
slišala
nikoli
.
Malo
se
moram
napiti
,
da
bom
bolj
hud
!
“
„
Bog
vas
živi
,
ogledalo
mojega
srca
!
“
je
kliknil
na
glas
,
dvignil
majoliko
in
je
dolgo
ni
odstavil
od
ust
.
„
Zdi
se
mi
,
da
ne
znate
prav
cenite
takega
bisera
,
kakor
sem
jaz
.
Dandanes
se
može
dekleta
že
s
trinajstimi
leti
.
Vi
pa
ste
starejša
od
naše
Mile
,
precej
ste
že
v
letih
z
menoj
vred
:
zato
bi
vam
privoščil
,
da
vas
kmalu
odvede
ženin
iz
tega
napol
podrtega
kurnika
na
prijaznejši
grad
.
Jaz
pa
vas
ne
bom
snubil
nikdar
,
akotudi
dobro
vem
,
da
bi
bil
takrat
najlepši
dan
vašega
življenja
.
Poglejte
barve
moje
obleke
!
Rdeča
in
modra
—
kaj
pomenita
?
Gorečo
ljubezen
