generalMercantin
take
oficirje
!
—
In
če
sem
se
razkačil
pred
vojaškim
preskrbovališčem
,
sem
govoril
le
resnico
,
da
kmetje
ne
smejo
biti
igrača
zanikarnim
avstrijskim
podčastnikom
,
ki
so
izgubili
iz
strahu
glavo
in
srce
!
Jaz
ju
nisem
izgubil
!
Moja
kritika
je
izvirala
torej
le
iz
skrbi
za
armado
,
za
mesto
in
za
Avstrijo
!
Kdor
govori
kaj
drugega
,
je
tepec
ali
obrekovalec
!
«
»
A
ti
si
največji
hinavec
!
Na
,
dobro
znaš
zaviti
!
Kar
všeč
si
mi
,
Grega
!
Res
,
neumen
nisi
!
«
»
Tako
obračati
plašč
po
vetru
ne
zna
kdorsibodi
,
vrag
te
vzemi
!
Za
advokata
bi
bil
moral
iti
študirat
,
ne
pa
za
brivca
!
«
Samozavestno
se
je
režal
Danè
,
a
se
branil
:
»
Nič
ni
res
!
Vesta
,
da
lažeta
!
Danè
je
bil
,
je
in
ostane
zvest
kranjski
patriot
!
Hvala
Bogu
,
res
je
,
neumen
nisem
.
Zato
pa
mi
tudi
ne
more
nihče
blizu
.
«
»
Prav
imaš
!
In
nič
se
ne
boj
!
Midva
te
bova
povsod
zagovarjala
,
če
bo
treba
!
«
»
Saj
ne
bo
.
Nič
bati
se
!
Ampak
če
bi
bi
bilo
treba
,
na
vaju
se
lahko
sklicujem
:
povedal
sem
vama
zdaj
razločno
,
kakšna
je
resnica
!
Rezika
,
cel
bokal
ga
prinesi
:
danes
je
praznik
!
Še
par
dni
sem
samec
,
potlej
pa
se
vrne
moja
ljuba
ženica
!
«
»
Ojoj
.
Grega
,
že
sedaj
se
treseš
pred
njo
!
«
»
Nasprotno
:
komaj
čakam
,
da
se
spet
vrne
!
«
je
znova
presenetil
prijatelja
zgovorni
brivec
.
Zopet
sta
se
mu
zakrohotala
,
on
pa
je
vztrajal
:
»
Nič
se
ne
režita
!
Resnico
govorim
.
Samo
da
se
umakne
hrvaški
kordon
izpred
Trebnjega
,
pa
pojdem
takoj
sam
po
svojo
ženo
.
Verjemita
:
ni
je
skrbnejše
žene
od
nje
.
Zdaj
šele
vidim
,
da
je
življenje
brez
nje
pravi
pekel
.
«
»
A
kaj
si
počel
zaradi
Verderberice
!
«
ga
je
opozoril
rokavičar
.
»
Saj
si
koprnel
po
nji
kot
mladenič
!
«
ga
spominjal
krojač
.
»
O
,
grešnik
,
nikar
se
delaj
nedolžnega
!
«
Danè
pa
se
je
zaničljivo
namrdnil
:
»
Zapomnita
si
:
Danè
je
zvest
,
pošten
zakonski
mož
!
Če
sta
razumela
kdaj
moje
šale
in
dovtipe
drugače
,
vaju
le
obžalujem
!
Z
vsako
žensko
znam
biti
prijazen
.
Toda
nič
več
.
Ker
žena
je
pa
le
žena
in
zakon
je
sveta
reč
!
«
Prijatelja
rokavičar
in
krojač
sta
se
nemo
spogledala
,
zmajala
z
glavo
,
pila
in
se
smehljala
.
Potem
pa
je
dejal
Dominik
:
»
Tič
pa
si
.
Grega
,
tič
!
Malo
takih
.
Ampak
še
enkrat
rečem
:
prav
imaš
!
—
In
nič
se
ne
boj
:
midva
sva
s
tabo
,
kakor
doslej
!
Če
bo
treba
.
—
«
»
Saj
ne
bo
!
A
če
bo
,
zanašam
se
—
!
«
In
izpili
so
bokal
in
še
enega
...
In
pili
so
,
saj
se
je
razburjala
,
veselila
in
jezila
vsa
Ljubljana
ter
pila
,
pila
...
Tiste
dni
je
bilo
življenje
v
Ljubljani
kakor
morje
,
ki
narašča
,
hrumi
,
pljuska
in
buči
,
a
zopet
pada
,
se
izgublja
in
izginja
v
nedogled
:
danes
preplavljena
po
vojaštvu
,
ki
je
odhajalo
proti
Kranju
,
v
Gorico
,
v
Trst
ali
v
Celje
ter
celo
proti
Novemu
mestu
,
se
je
jutri
izpraznila
,
da
ni
bilo
videti
nikjer
nobene
uniforme
več
ter
je
zavladala
tišina
kakor
na
vasi
.
A
zopet
se
je
utrgal
človeški
oblak
in
je
žalil
vse
ulice
in
trge
;
grmeli
so
bobni
,
orili
so
se
rogovi
,
bobneli
topovi
,
hrzali
so
konji
,
rožljalo
je
orožje
in
tisoč
in
tisoč
težkih
nog
je
koračilo
po
mestu
ob
vsaki
uri
podnevi
in
ponoči
.
Odkod
?
Kam
?
Čemu
?
Zakaj
?
—
In
vedno
enaki
polki
,
vedno
enake
uniforme
!
Ali
so
vedno
isti
ali
vedno
drugi
?
Kaj
se
godi
?
Kaj
se
pripravlja
?
Kaj
je
resnica
,
kaj
bosa
govorica
?
Kurir
teče
za
kurirjem
,
ali
nosijo
vojno
ali
mir
?
Tisočero
vesti
,
vsaka
drugačna
,
vsaka
vznemirljivejša
,
je
krožilo
od
ust
do
ust
.
Ali
se
sklepa
mir
ali
se
je
že
sklenil
?
—
Vse
se
je
razdrlo
!
Buonaparte
je
že
v
Gradcu
,
toda
prednja
armada
prodira
že
proti
Dunaju
!
Vse
je
izgubljeno
!
—
Ne
,
cesar
in
Buonaparte
sta
se
popolnoma
pobotala
in
vse
ostane
pri
starem
!
Toda
Kranjci
se
priklopijo
Italiji
,
ker
Trsta
Francozi
ne
izpuste
več
iz
pesti
in
Slovenci
ostanejo
pod
francosko
republiko
...
In
ljudje
so
ugibali
,
ugibali
ter
pili
,
pili
...
Dr.
Repiča
pa
ni
vznemirjalo
in
zanimalo
nič
več
.
Skoraj
da
se
ni
genil
z
doma
.
Iz
nekdanjega
pohajkovalca
,
ki
je
begal
ves
dan
po
mestu
in
zbiral
novice
,
je
postal
zapečnjak
,
ki
se
mu
je
zdelo
doma
najlepše
.
Posedal
je
v
svoji
sobi
,
čital
knjige
,
reševal
akte
,
ki
so
se
mu
nabrali
tekom
minolih
tednov
,
ko
se
mu
ni
ljubilo
lotiti
nobenega
dela
,
se
bavil
z
Lovrenčkom
ali
pa
kramljal
z
Marijanico
.
In
čutil
se
je
čudovito
mirnega
in
srečnega
.
Zdaj
šele
se
je
zavedel
,
kako
prazno
in
pusto
je
bilo
vse
njegovo
prejšnje
življenje
.
In
moža
nevredno
!
Samo
v
Marijaničine
oči
se
je
moral
zazreti
in
postalo
ga
je
sram
nekdanjega
razuzdanstva
in
neznačajnega
pustolovstva
.
»
Če
me
prevaraš
,
umrem
!
«
mu
je
dejala
.
Enkrat
samo
!
In
verjel
je
za
vselej
.
Moral
je
verjeti
,
ko
je
videl
vzdihljaj
njenih
usten
in
prebledelost
njenih
lic.
»
Nikdar
!
«
je
vzkipel
.
In
objel
je
njeno
glavico
ter
jo
poljubil
.
Ni
mu
vračala
poljubov
.
Samo
gledala
ga
je
globoko
,
z
bolestnim
strahom
in
drgetom
.
»
Zakaj
me
ne
poljubiš
,
Marijanica
?
»
Bojim
se
...
«
»
Česa
?
«
»
Da
bi
se
morala
kdaj
sramovati
...
«
»
Ah
,
veruj
,
veruj
,
žena
!
Ljubim
te
,
kakor
nisem
ljubil
še
nikoli
!
Ljubim
,
kakor
sam
nisem
niti
slutil
,
da
bom
kdaj
ljubil
!
«
Padel
je
prednjo
na
kolena
,
jo
objel
okoli
pasu
,
naslonil
glavo
na
njeno
srce
ter
ječal
:
»
Veruj
!
Veruj
!
Prisegam
ti
!
Do
smrti
tvoj
!
«
In
govoril
je
brezkončno
ves
plameneč
in
vendar
ves
srečno
nesrečen
,
da
dvomi
,
da
se
ga
boji
še
vedno
...
po
vsem
,
kar
se
je
zgodilo
...
po
vsem
,
kar
veže
za
večno
...
Poljubljal
je
njene
raskave
roke
,
a
zdele
so
se
mu
nežnejše
kot
najlepše
damice
v
davni
preteklosti
;
stiskal
jo
je
k
sebi
in
vdihoval
vonj
njenega
telesa
ter
zagotavljal
:
»
Po
zdravju
dišiš
!
Kakor
breskve
si
jedra
in
vonjiva
—
brez
parfumov
in
pudrov
!
In
opajaš
me
...
«
Nasmehniti
se
mu
je
morala
,
nasmehniti
njegovi
vnemi
in
skromnosti
.
»
Zaslepljen
si
,
«
je
dejala
.
»
Ko
pa
izpregledaš
...
ko
se
me
naveličaš
...
o
Bog
!
«
In
zopet
je
prisegal
:
»
Nikdar
!
Nikdar
!
Večno
tvoj
,
samo
tvoj
!
«
»
Pa
čemu
me
ljubiš
?
«
»
Ker
te
moram
!
Usoda
je
hotela
,
da
sem
te
zagledal
na
Sv.
Petra
cesti
...
usoda
je
ukazala
,
da
moram
za
teboj
...
usoda
ni
dopustila
,
da
bi
se
bil
ustrašil
tvoje
osornosti
!
Moram
te
ljubiti
,
duša
,
in
tudi
ti
—
moraš
,
moraš
!
«
»
Človek
ima
vendar
svobodno
voljo
!
«
»
Nima
je
!
Človeška
volja
ni
bila
in
ne
bo
nikdar
svobodna
,
ker
nam
vsem
velja
en
zakon
:
»
Moraš
!
«
In
ta
»
Moraš
«
diktira
tajna
usoda
,
ki
ti
ne
uide
nikoli
nihče
!
Vsa
načela
,
vse
prepričanje
,
vse
,
vse
se
mora
podrejati
usodi
in
pred
njo
ni
rešitve
in
proti
nji
ni
upora
!
—
Atom
brez
moči
je
človek
,
ki
ga
v
vseobčnem
toku
življenja
nosi
in
žene
usoda
dalje
kakor
reka
tenko
bil
.
«
»
A
potem
nimamo
ne
grehov
,
ne
zaslug
,
če
bi
bila
resnična
tvoja
trditev
!
«
»
Da
,
nikakih
zaslug
si
ne
moremo
pridobiti
in
nikakih
grehov
se
nam
ni
bati
,
ker
zgodi
se
le
to
,
kar
hoče
usoda
.
Vsi
pojdemo
v
nebesa
,
če
so
,
ali
pa
vsi
izginemo
v
nič
,
če
jih
ni
!
Gotovo
pa
ne
pričakujmo
po
smrti
niti
plačila
,
niti
kazni
!
Dobimo
le
to
,
kar
nam
gre
in
kar
hoče
usoda
.
«
Zmajala
je
glavo
.
»
Brezbežno
govoriš
!
—
Usoda
?
A
kaj
bi
bilo
,
če
bi
te
bila
zavrnila
znova
in
znova
?
«
»
Pa
zakaj
me
nisi
?
«
»
Ker
nisem
mogla
.
«
»
Vidiš
!
Ker
ti
ni
več
dopustila
usoda
,
predraga
!
—
Saj
si
me
videla
iti
z
gospo
Wasserthalko
:
v
svoji
besni
obupnosti
sem
bil
pripravljen
storiti
največjo
podlost
potem
pa
makar
obesiti
se
!
A
storil
nisem
ničesar
,
ker
mi
tega
ni
dovolila
usoda
.
Poslala
je
Pelzla
za
menoj
in
—
«
»
O
,
zakaj
me
je
videl
gospod
profesor
!
On
je
najina
usoda
!
«
»
Ne
,
profesor
je
bil
le
orodje
usodino
,
midva
pa
sva
se
našla
,
ker
je
bila
taka
volja
usodina
!
«
»
Da
,
morala
sem
...
Branila
sem
se
,
a
obenem
želela
...
Zavedala
sem
se
,
da
ne
smem
,
a
vedno
sem
gledala
skozi
okno
,
kdaj
prideš
in
mi
prigovarjaš
...
In
hrepenela
sem
,
da
navede
gospod
profesor
le
še
več
,
še
tehtnejših
razlogov
...
zavračala
sem
jih
,
a
moje
srce
je
kričalo
:
"
Da
,
da
...
prepričana
hočem
biti
...
o
,
le
govorite
,
gospod
profesor
!
"
—
Odurna
sem
bila
s
tabo
,
kadar
pa
te
ni
bilo
,
sem
mislila
le
nate
,
iztegovala
roke
po
tebi
in
jokala
.
«
»
Trpela
si
...
moje
srce
pa
mi
je
dopovedovalo
,
da
boš
moja
in
srečna
.
In
zdaj
si
moja
in
jaz
sem
tvoj
,
ves
,
z
vsako
mislijo
,
z
vsakim
srčnim
utripom
.
Toda
srečna
nisi
.
«
»
O
,
dragi
,
kaj
govoriš
!
«
»
Vse
storim
,
karkoli
želiš
...
reci
,
kaj
te
še
bega
,
da
si
nemirna
in
tužna
,
žena
zlata
!
«
Tedaj
je
naslonila
lice
ob
njegovo
,
se
ga
oklenila
okoli
vratu
in
zaihtela
.
»
Govori
,
Marijanica
!
«
»
Tako
tesno
mi
je
v
duši
...
Neprestano
se
zavedam
,
da
sem
grešnica
,
da
je
sramotno
moje
življenje
in
da
me
gledajo
Tonetove
oči
očitajoče
:
"
Izdajalka
!
Podla
prešustnica
!
"
—
V
sramoti
živiva
,
predragi
,
a
pomoči
ni
nobene
.
«
»
Tudi
to
urediva
,
zlatka
!
Nikakega
očitanja
ne
trpim
zaradi
tebe
in
sramote
se
ne
boj
:
samo
da
dobim
uradno
potrdilo
o
smrti
Tonetovi
,
stopim
takoj
h
gospodu
Vodniku
,
da
naju
poroči
.
Prava
,
od
vseh
spoštovana
žena
mi
postaneš
,
Marijanica
,
in
ves
svet
mi
bo
še
zavidal
,
ko
se
pokažem
s
tabo
,
ki
si
najlepša
in
najboljša
med
ljubljanskimi
ženami
!
«
A
tudi
Pelzel
se
je
najrajši
držal
doma
,
študiral
je
,
pisal
,
igral
z
dr.
Repičem
s
kvartami
ter
hodil
s
kurami
spat
.
Vina
ni
niti
okusil
več
.
Še
ga
je
včasih
zgrabilo
hrepenenje
,
takrat
pa
je
poklical
k
sebi
dečka
,
ga
poučeval
ter
mu
pripovedoval
karkoli
,
samo
da
se
je
premotil
in
da
je
pozabil
.
Neko
popoldne
po
obedu
je
profesor
Pelzel
sedel
v
svojem
kabinetu
in
se
zabaval
z
Lovrenčkom
.
Rad
je
imel
bistrega
dečka
,
ki
je
izpraševal
neprestano
in
mu
ni
bilo
odgovorov
nikoli
dovolj
.
Lovrenček
je
imel
pred
seboj
Japljevo
»
Sveto
pismo
novega
testamenta
«
in
prebiral
tu
in
tam
.
»
Ali
je
govoril
Jezus
slovensko
ali
nemško
?
«
je
vprašal
deček
.
»
Ne
,
govoril
je
hebrejsko
—
saj
je
bil
hebrej
ali
jud
.
«
je
odgovoril
profesor
.
»
Jud
?
Ali
Jezusa
so
vendar
umorili
judje
!
Zakaj
bi
morili
judje
juda
?
«
»
Ker
je
bil
modrejši
in
boljši
od
vseh
!
In
ker
so
ga
blagi
in
pametni
ljudje
poslušali
rajši
kot
vse
druge
pismarje
in
vedeže
.
Iz
ljubosumnosti
,
iz
zavisti
so
ga
sovražili
in
ugonobili
.
Prav
zato
,
ker
je
bil
jud
kakor
oni
,
niso
trpeli
,
da
bi
bil
uglednejši
in
učenejši
.
Če
bi
bil
Jezus
tujec
,
bi
ga
bili
rojaki
spoštovali
in
se
ga
bali
.
«
»
A
Jezusovi
čudeži
!
Ali
jih
judje
niso
videli
?
Ali
se
Jezusa
niso
bali
,
da
naredi
čudež
,
ki
bi
Jih
uničil
?
«
»
Čudeže
so
videli
le
Jezusovi
prijatelji
.
Sovražniki
pa
niso
opazili
v
Jezusovem
delovanju
nikoli
čudeža
,
ki
bi
jih
bil
prepričal
,
da
je
Jezus
kaj
več
od
vseh
drugih
.
«
»
A
čudeži
so
vendar
popisani
.
Zakaj
niso
brali
?
«
»
Šele
mnogo
let
po
Jezusovi
smrti
so
njegovi
učenci
zapisali
vse
čudeže
.
Verjeli
so
jih
povsod
,
le
doma
v
Palestini
nihče
več
.
«
»
Ali
že
Jezusova
zunanjost
!
Kako
je
bil
krasen
,
kako
čudovit
je
bil
njegov
obraz
!
Vsakdo
je
moral
vendar
videti
,
da
Jezus
ni
navaden
človek
,
nego
sin
božji
!
In
judje
tega
niso
videli
?
«
»
Ne
,
nihče
ni
videl
nič
izrednega
na
Jezusu
,
dokler
je
živel
.
Šele
davno
po
njegovi
smrti
so
naslikali
njegovo
podobo
.
Toda
izmišljeno
in
prav
gotovo
napačno
.
In
vse
Jezusove
slike
in
vsi
kipi
po
kapelah
in
cerkvah
so
ostali
napačni
ter
so
napačni
še
dandanes
!
«
»
Pa
kakšen
je
bil
?
«
»
Tega
ne
ve
nihče
,
ker
nikjer
in
nikoli
ni
bil
Jezus
popisan
in
naslikan
po
resničnem
življenju
.
Samo
sklepati
moramo
po
njegovem
rodu
in
po
času
,
v
katerem
je
živel
,
kakšen
je
bil
tudi
on
.
V
Palestini
so
takrat
možje
nosili
turbane
,
kakršne
nosijo
še
dandanes
Turki
:
lase
so
si
strigli
prav
na
kratko
ali
pa
so
si
morda
glave
celo
brili
.
In
pri
obedih
in
večerjah
niso
sedeli
na
stolih
,
kakor
sedimo
mi
dandanes
.
Kakor
Rimljani
ali
Grki
so
takrat
tudi
judje
v
Palestini
na
tleh
na
preprogah
napol
ležeči
ter
na
levico
se
opiraje
zajemali
jedila
z
golo
desnico
iz
skled
.
Tudi
Jezus
in
njegovi
učenci
so
tako
ležali
in
jedli
pri
zadnji
večerji
.
Kakšen
je
bil
?
Jud
,
kakor
vsi
njegovi
rojaki
:
mnogo
je
hodil
,
mnogo
govoril
,
malo
jedel
in
še
manje
pil
:
bržčas
je
bil
visok
,
koščen
,
zelo
močan
,
zelo
mršav
:
imel
temno
zarjavel
,
od
solnca
obžgan
obraz
,
orlovsko
zakrivljen
nos
,
vdrte
bledomodre
oči
in
gosto
brado
.
Na
ostriženi
glavi
je
nosil
turban
ter
bil
oblečen
v
kaftan
rimskožidovskega
kroja
.
In
ker
je
hodil
po
prahu
ali
blatu
bos
ali
v
sandalah
,
tudi
njegove
noge
niso
mogle
biti
vedno
tako
snažne
in
snežnobele
,
kakor
jih
slikajo
.
«
»
Oh
,
prav
nič
lep
ni
bil
,
če
je
bil
tak
!
«
»
Zakaj
ne
?
Morda
je
bil
kot
jud
najlepši
človek
.
Toda
zunanjost
je
brez
pomena
.
Lep
je
mož
značajen
,
učen
in
dober
!
Resnica
ostane
,
da
je
bil
Jezus
silno
moder
,
blag
,
neskončno
usmiljen
in
nad
vse
pravičen
!
Kot
človek
je
bil
najpopularnejši
mož
svoje
dobe
.
Niti
njegovi
najhujši
sovražniki
mu
niso
mogli
očitati
ničesar
res
grešnega
.
Samo
dobrote
je
izkazoval
rojakom
in
jih
učil
samo
plemenitosti
.
Le
enkrat
se
je
razjezil
ter
je
natepel
kramarje
,
ki
so
se
predrznili
posvečen
tempelj
zlorabiti
za
tržnico
in
menjalnico
.
In
prav
je
storil
tudi
takrat
,
in
tako
ni
besede
in
ne
dejanja
,
zaradi
katerega
bi
ga
smeli
grajati
.
Kmalu
bo
dvatisoč
let
odkar
se
je
narodil
,
a
še
danes
ne
dvomi
niti
najhujši
brezverec
,
da
je
Jezus
po
svojem
duhu
,
značaju
,
nehanju
in
dejanju
,
po
svoji
plemenitosti
in
čistosti
ter
po
svoji
junaški
smrti
resnično
sin
najvišje
resnice
in
pravice
,
ki
jo
imenujemo
Bog
.
«
Tako
so
živeli
,
tako
se
mirili
,
učili
,
se
razburjali
in
ljubili
ter
bili
srečni
Repič
,
Marijanica
,
Pelzel
in
Lovrenček
.
Lovrenček
pa
je
bil
presrečen
.
Kakor
z
domačim
sinom
so
ravnali
z
njim
vsi
,
ga
oblekli
in
obuli
,
da
se
je
spremenil
v
ličnega
meščanskega
dečka
ter
ga
učili
in
navajali
k
vsemu
najboljšemu
.
Na
vse
zgodaj
je
zahajal
v
župnišče
h
gospodu
Vodniku
,
mu
osnažil
škornje
in
obleko
ter
odšel
ž
njim
v
cerkev
sv.
Jakoba
,
kjer
mu
že
ministrira
.
Po
maši
mu
je
pometal
sobo
in
brisal
prah
,
nato
mu
je
skuhal
mleka
,
prinesel
kruha
in
skupaj
sta
zajtrkovala
.
Nato
je
gospod
pisal
za
»
Novice
«
in
Lovrenček
je
odnašal
njegove
rokopise
v
Egerjevo
tiskarno
ter
mu
prinašal
korekturne
pole
.
In
Vodnik
je
pisal
,
popravljal
,
Lovrenček
pa
je
sedel
in
prebiral
rokopise
in
korekture
ter
se
učil
slovenščine
,
ki
je
bila
v
tisti
dobi
najlepša
.
Pa
se
je
zgodilo
neko
dopoldne
,
da
se
je
pisoči
Vodnik
naenkrat
okrenil
k
Lovrenčku
,
ki
je
sedel
,
čital
in
čakal
:
»
Te
dni
mi
je
nekdo
rekel
,
da
kranjskemu
jeziku
besedi
manjka
,
da
je
ubog
in
da
je
dosti
nemških
besed
,
ki
jih
ne
moremo
povedati
po
naše
.
Krivico
je
delal
našemu
jeziku
!
Zakaj
bogat
,
lep
je
naš
jezik
,
le
nekateri
ljudje
so
revni
na
besedah
,
ker
ne
govore
,
kakor
sta
jih
učila
govoriti
mati
in
oče
!
«
In
pisal
je
dalje
.
Pa
se
je
zopet
okrenil
k
dečku
in
mu
dejal
:
»
Pravijo
,
da
je
kranjski
jezik
ubog
,
zato
ker
govore
nekateri
ljudje
mnogo
nemških
na
mesto
kranjskih
besedi
.
Ako
bi
veljala
taka
,
bi
imeli
Nemci
bolj
pomanjkljiv
jezik
kakor
mi.
Saj
Nemci
bi
brez
francoskih
,
latinskih
in
laških
besedi
niti
enega
samega
stavka
ne
mogli
izpregovoriti
niti
zapisati
!
Slovanski
narod
je
trikrat
tako
velik
kakor
nemški
,
zato
tudi
njegovih
besed
ne
potrebujemo
.
«
In
korigiral
je
»
Novice
«
,
popravljal
,
premišljal
ter
se
hipoma
raztogotil
:
»
Proč
s
teboj
,
grdoba
!
—
Glej
sam
se
ne
morem
v
pisavi
odkrižati
grdih
napak
!
"
Ta
,
ta
,
to
!
"
Čemu
?
Nihče
ne
govori
tako
:
"
Ta
hlapec
je
vzel
to
sekiro
,
je
šel
na
to
dvorišče
ter
je
ta
drva
razsekal
na
ta
polena
!
"
—
Zato
stran
s
takimi
nepotrebnimi
besedami
!
—
In
tu
:
"
jaz
,
ti
,
on
,
mi
,
vi
"
—
Čemu
neki
?
Odveč
so
in
med
čistimi
Slovenci
jih
ne
govore
.
Zapomni
si
,
kar
ti
pripovedujem
!
Jaz
sem
se
učil
sam
:
tebi
je
lažje
:
mene
imaš
,
gospoda
profesorja
Pelzla
,
gospoda
dr.
Repiča
...
Jaz
sem
lezel
,
ti
boš
že
korakal
,
tvoj
sin
bo
tekel
,
tvoj
vnuk
pa
letel
.
A
še
tvoj
vnuk
se
morda
spomni
name
ter
poreče
:
"
Začel
je
.
Hvala
mu
!
"
«
Tedaj
se
je
oglasil
zvonček
na
hodniku
.
Lovrenček
je
šel
odpret
.
Vstopil
je
dr.
Repič
.
Bil
je
kakor
mrlič
bled
in
razburjen
mu
je
velel
:
»
Ostani
tu
:
sam
moram
govoriti
z
gospodom
!
«
In
odvetnik
je
vstopil
in
brez
besed
omahnil
na
prvi
stol
.
»
Nesreča
!
—
Kalan
je
v
Ljubljani
!
«
je
zdihnil
po
premolku
.
»
Kaj
naj
storim
,
gospod
prijatelj
?
Marijanica
je
moja
,
ljubiva
se
,
presrečna
sva
in
ne
dam
je
niti
za
svoje
življenje
!
Posredujte
!
Idite
h
knezoškofu
...
pišimo
papežu
!
...
storite
,
kar
morete
,
samo
Marijanico
mi
pustite
,
sicer
mi
ni
živeti
!
«
»
Nemogoče
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
prestrašen
.
»
Sami
veste
,
da
je
nemogoče
.
Za
Boga
!
Torej
Kalan
ni
utonil
?
«
»
Pravkar
mi
je
poslal
Desselbrunner
listek
:
"
Kalan
se
je
vrnil
in
pride
po
svojo
ženo
!
"
—
Kaj
naj
storim
?
Rotim
vas
:
svetujte
mi
!
«
Vodnik
je
skomizgnil
z
rameni
.
Tedaj
je
zazvonilo
zopet
in
takoj
nato
je
prihrupel
v
sobo
profesor
Pelzel
:
»
Strašno
,
strašno
!
Kalan
je
vdrl
v
stanovanje
,
pobil
ženo
s
pestjo
na
tla
.
Jo
pretepal
in
suval
kakor
divja
zver
,
da
je
obležala
reva
v
nezavesti
in
v
mlaki
krvi
!
Nato
je
grozil
,
da
vas
ubije
in
le
preklinjaje
odšel
.
«
»
Usoda
!
Usoda
!
«
je
zaječal
Repič
,
zgrabil
klobuk
in
zbežal
.
Za
njim
pa
so
tekli
Vodnik
,
Pelzel
in
Lovrenček
.
Pri
»
Belem
konjičku
«
sta
sedela
za
mizo
Danè
in
Kalan
.
»
Torej
ste
jo
?
«
je
vprašal
Danè
.
»
Sem
.
S
pestjo
in
peto
.
Morda
celo
preveč
.
A
naj
pogine
vlačuga
!
«
je
odgovoril
Kalan
,
mlad
črnolas
hrust
.
»
Iskali
vas
bodo
.
A
skrijete
se
pri
meni
,
če
hočete
.
«
»
Skrijem
se
.
Tako
dolgo
,
da
dobim
še
njega
.
Potem
izginem
.
Na
Hrvaškem
si
najdem
službo
...
izpremenim
si
ime
in
ne
iztakne
me
nihče
.
Ni
me
skrb
:
dober
delavec
najde
kruha
povsod
.
Samo
,
da
ju
izplačam
!
«
»
A
dr.
Repiču
izplačajte
z
obrestmi
!
On
je
največ
kriv
!
On
jo
je
zapeljal
...
on
zasluži
dvojno
kazen
!
«
»
Smrt
si
je
zaslužil
!
In
ubijem
ga
!
«
Danè
se
je
zarežal
,
plačal
in
odšla
sta
...
Po
Starem
trgu
pa
jo
je
mahal
Kozlevčar
.
Taka
novica
se
mu
v
kazini
gotovo
dobro
izplača
!
Gospa
Verderberica
se
je
vedno
togotila
,
ker
sta
Kalanka
in
dr.
Repič
začela
živeti
proti
vsem
božjim
in
cerkvenim
postavam
.
In
ta
grda
grešnika
,
za
vse
mesto
pohujšljiva
prešuštnika
,
sta
iz
gole
hudobije
spravila
njenega
prijatelja
,
nedolžnega
Danèta
v
pržon
!
O
,
božji
mlini
!
Počasi
meljete
,
a
zanesljivo
.
Kalanka
jo
je
že
izkupila
za
svoj
greh
.
In
tudi
dr.
Repič
je
ne
odnese
,
če
ne
bo
Kalan
tako
neroden
,
da
se
dá
prijeti
.
Na
levi
strani
ceste
je
stala
stara
,
dvonadstropna
hiša
z
avstrijskim
orlom
na
pročelju
in
z
žoltorumenimi
vrati
.
Bila
je
»
Offiziers
-
und
Badehaus
«
,
ki
ga
je
prevzela
v
upravljanje
Nežika
Verderberica
.
Na
cestni
strani
je
imela
hiša
neveliko
obednico
in
dvoje
manjših
sob
za
goste
,
na
dvorišču
pod
Gradom
je
bilo
na
levi
šestero
kabin
z
banjami
za
gorko
kopel
in
tuš
,
na
desni
pa
so
ležali
kuhinjski
prostori
.
V
I.
nadstropju
na
cesto
je
bila
razkošno
opremljena
jedilnica
za
posebne
prilike
,
a
na
desni
in
levi
jedilnice
ter
po
vsem
II.
nadstropju
so
se
vrstile
sobice
.
V
njih
so
igrali
častniki
kvarte
,
šah
in
domino
,
ali
pa
so
služile
intimnim
družbicam
.
Na
dvoriščni
strani
je
imel
podjetnik
s
posli
stanovanja
.
Pošteno
in
ugledno
poslopje
je
bila
ta
stara
kazina
.
Vsaj
podnevi
.
Tudi
častniške
dame
in
hčere
so
zahajale
vanjo
.
Veselice
in
plesi
so
se
vršili
v
njej
in
pred
vojno
je
često
svirala
vojaška
godba
na
dvorišču
ter
je
zabavala
družbo
po
njenih
sobah
in
sobicah
.
Kaj
se
je
godilo
v
kazini
ponoči
,
pa
nikomur
nič
mar.
Gotovo
je
,
da
je
podjetnik
zaslužil
ponoči
največ
.
Naravnost
preko
dvorišča
je
hitel
Kozlevčar
.
Toda
Verderberice
ni
našel
niti
v
kuhinji
niti
v
prazni
obednici
.
Po
ozkih
in
strmih
lesenih
stopnicah
je
plezal
torej
v
I.
nadstropje
,
prehodil
temni
in
tesni
hodnik
z
neštevilnimi
durmi
,
trkal
na
vse
,
a
odzval
se
mu
ni
nihče
.
Ko
pa
se
je
vzpel
v
II.
nadstropje
,
je
začul
ženski
smeh
.
S
cestne
strani
.
Začudil
se
je
in
potrkal
.
Ko
so
se
duri
odprle
,
je
zrl
v
veselo
,
razburjeni
obraz
gospe
Verderberice
.
»
Vi
,
Kozlevčar
?
«
se
je
začudila
vsa
srečna
in
se
smehljajoča
.
»
Kaj
prinašate
?
—
Če
nesrečo
,
vas
nočem
poslušati
,
če
pa
srečo
,
govorite
,
danes
je
za
nas
dan
sreče
!
Pomislite
,
Leon
je
pisal
.
—
grof
Leon
Latour
,
ki
smo
mislili
,
da
nas
je
popolnoma
pozabil
ali
pa
da
je
padel
v
bojih
s
Francozi
,
se
je
zopet
oglasil
!
Pisal
je
Metki
in
poslal
obema
najlepše
pozdrave
!
V
kratkem
pride
zopet
v
Ljubljano
—
Metka
pa
je
mahoma
ozdravela
,
glejte
,
smeji
se
in
že
pela
je
,
revica
uboga
!
«
Kar
vrelo
je
iz
nje
.
Kozlevčar
je
pogledal
v
sobo
in
videl
na
postelji
bledo
črnooko
dekle
rdečkastozlatih
las
.
Držalo
je
visoko
nad
glavo
pismo
in
vzklikalo
:
»
Bratec
pride
!
Bratec
—
moj
Leon
!
Hahaha
!
«
»
Vsa
blazna
je
od
sreče
!
«
je
pripovedovala
Verderberica
in
priprla
duri
.
»
In
tudi
jaz
nisem
bila
nikoli
srečnejša
.
Saj
bi
mi
bila
ubožica
malone
umrla
od
skrbi
in
žalosti
!
—
A
kaj
ste
prišli
povedat
?
Toda
ne
žalostite
naju
danes
,
Kozlevčar
!
«
»
Kalan
se
je
vrnil
ter
je
Kalanko
v
dr.
Repičevem
stanovanju
pravkar
napol
ubil
!
«
je
odgovoril
Kozlevčar
.
»
Bog
jo
je
potipal
z
najbolj
debelim
prstom
!
Če
ženska
ni
iz
jekla
in
granita
,
jo
gotovo
vzame
še
danes
vrag
!
«
Kakor
besni
mački
so
zaplamtele
Verderberičine
oči
,
od
blaženosti
se
ji
je
zalil
ves
obrazek
z
najsrečnejšim
smehom
in
v
prekipevajoči
sreči
je
hipoma
razklenila
roke
,
trdo
objela
Kozlevčarja
okoli
ramen
ter
vzklikala
:
»
Joj
,
joj
!
Bog
je
pravičen
!
Kozlevčar
,
za
to
novico
dobite
poln
bokal
najboljšega
.
Pridite
ga
pit
,
kadar
hočete
!
Pridite
zvečer
!
Tudi
pečenke
dobite
!
—
O
,
danes
je
resnično
najsrečnejši
dan
mojega
življenja
!
Za
mašo
dam
in
sv.
Antonu
prižgem
tri
najdebelejše
sveče
.
Do
svidenja
,
Kozlevčar
!
Metka
,
še
teden
—
dva
...
«
Duri
so
se
zaprle
za
njo
,
a
Kozlevčar
je
odhajal
po
hodniku
in
stopnicah
.
Bil
je
kakor
pijan
.
»
Peklensko
lepa
je
ta
ženska
!
«
je
godrnjal
.
Kako
me
je
stisnila
!
Ljubi
Bog
,
kar
gagnil
sem
in
toliko
,
da
mi
ni
duša
skočila
iz
ust
!
—
O
,
če
bi
moja
stara
vedela
,
na
kakšnih
prsih
sem
zdajle
slonel
!
Da
,
da
,
policaj
je
največji
siromak
na
svetu
,
ampak
takle
trenutek
je
vendar
plačilo
za
vse
bridkosti
!
«
In
nato
šele
je
šel
počasi
tudi
na
rotovž
naznanit
,
da
se
je
zgodilo
v
dr.
Repičevem
stanovanju
brutalno
nasilstvo
,
čegar
povzročitelj
,
Desselbrunnerjev
prvi
delavec
,
Anton
Kalan
,
35
let
star
,
rimsko
katoliške
vere
,
brez
otrok
in
brez
posebnega
imetka
,
doslej
nekaznovan
je
izginil
brez
sledu
...
Ni
je
sreče
od
prijateljev
v
nesreči
.
In
ni
je
lepote
nad
hvaležnostjo
.
Dr.
Repič
se
je
v
enem
tednu
postaral
za
deset
let
.
Ne
toliko
zunanje
,
kolikor
srčno
.
Trepetajoč
od
ure
do
ure
za
Marijaničino
življenje
,
ki
se
je
zdelo
,
da
visi
le
še
na
tenki
nitki
,
je
šel
vase
in
obračunal
z
vsemi
nekdanjimi
slabostmi
.
Hkratu
pa
je
sklenil
,
da
si
reši
ljubljeno
ženo
za
vsako
ceno
,
makar
da
ž
njo
pobegne
čim
dalje
.
Mlad
je
,
zdrav
,
odvetnik
.
Nikjer
bi
mu
ne
manjkalo
kruha
,
če
bo
hotel
delati
.
A
delati
hoče
!
Poslej
vsaj
ve
,
za
koga
.
Že
doslej
je
zaslužil
izvrstno
,
a
razmetaval
denar
za
puhle
zabave
,
obleke
,
nakite
in
modne
igrače
.
Odsle
pa
hoče
služiti
le
zanjo
,
jo
obsuti
z
največjim
razkošjem
ter
jej
ustvariti
raj
na
zemlji
.
V
Celovec
pojde
,
v
Gradec
,
na
Dunaj
,
kamorkoli
,
kjer
bo
skrit
s
svojo
srečo
,
rešen
ljubljanskih
zlobnih
jezikov
,
filistrskih
obsodb
in
varen
Kalanovih
napadov
.
A
Lovrenčka
vzame
s
seboj
.
Inteligenca
,
plemenitost
in
spretnost
,
ki
jih
je
dokazal
deček
ob
postelji
s
smrtjo
boreče
se
Marijanice
,
so
navezale
dr.
Repiča
na
Lovrenčka
s
hvaležno
ljubeznijo
.
Saj
je
bilo
neverjetno
:
deček
se
ni
ganil
od
bolnice
vse
dni
in
noči
ter
je
bil
v
postrežbi
tako
pozoren
,
iznajdljiv
,
vztrajen
in
nežen
,
da
ga
je
moral
občudovati
.
Ni
mu
bilo
ne
za
jed
ne
za
spanje
,
a
kadar
ga
je
premagalo
vendarle
ter
se
je
nevede
kdaj
pogreznil
v
sen
,
se
je
že
po
par
urah
zbudil
ter
je
ves
obupan
prosil
,
naj
mu
ne
zameri
!
Polagati
in
menjati
obkladke
,
prevezovati
rane
,
vlivati
v
usta
bolnici
mleka
,
vode
in
zdravil
:
nihče
ni
znal
vsega
tako
mehko
,
nalahno
in
brez
povzročanja
bolečin
,
kakor
Lovrenček
.
Vsak
zgib
bolničin
je
razumel
in
vselej
je
vedel
,
česa
jej
treba
in
česa
ne
sme
biti
.
»
Odkod
vendar
znaš
vse
to
?
Kje
si
se
naučil
tako
ravnati
z
bolniki
?
«
se
je
čudil
prve
dni
dr.
Repič
.
»
Gospod
Prašnikar
mi
je
pokazal
,
kako
se
mora
!
«
je
odgovoril
deček
.
In
pripovedoval
je
,
kako
sta
stregla
tam
v
ubeljski
cerkvici
sv.
Urha
ranjencem
,
bolnikom
in
omagancem
bežeče
avstrijske
vojske
,
kako
sta
pomagala
tudi
ranocelniku
Žajblju
,
ki
ju
je
hitro
naučil
še
tega
in
onega
ter
kako
sta
končno
stregla
francoskim
maroderjem
,
dokler
se
ni
dobri
starček
v
mrzli
cerkvi
,
ves
prepoten
in
oslabljen
,
prehladil
ter
nato
tako
naglo
umrl
...
Oh
,
zadnji
,
ki
mu
je
stregel
Lovrenček
,
je
bil
njegov
dobrotni
učitelj
!
Zaman
je
storil
zanj
vse
mogoče
,
brez
uspeha
se
je
trudil
okoli
onesveščenca
celo
neki
mlad
francoski
zdravnik
:
umrl
je
!
In
Lovrenček
je
zaihtel
...
toda
stresel
energično
glavo
...
pogoltnil
solze
ter
se
znova
sklonil
nad
bolnico
:
»
Če
nam
umre
še
gospa
!
Moj
Bog
,
ne
prenesem
tega
!
«
je
vzdihnil
Repič
ter
kakor
otrok
zrl
v
otroške
oči
Lovrenčkove
,
hrepeneč
po
utehi
.
In
res
,
otrok
je
hrabril
moža
:
»
Ne
,
ne
,
—
ne
umrje
nama
!
Mlada
je
mama
,
močna
—
glejte
,
vročina
že
odnehava
!
—
Ozdraviti
mora
!
O
,
saj
tudi
molim
zanjo
!
Če
me
res
sliši
in
vidi
iz
nebes
gospod
Prašnikar
,
saj
že
on
ne
bo
hotel
,
da
izgubim
gospo
mamo
,
ki
je
bila
z
menoj
tako
dobra
,
kakor
on
!
«
»
Le
moli
,
Lovrenček
!
«
je
dejal
dr.
Repič
ginjen
ter
obupan
sklenil
sam
roke
:
»
O
Bog
,
dvomil
sem
in
še
dvomim
,
da
si
!
V
urah
obupa
,
ko
vidim
,
da
mi
ne
pomaga
vsa
moja
,
tako
mrzla
veda
,
pa
iščeta
moj
duh
in
moje
srce
utehe
,
rešitve
in
pomoči
izven
realnosti
,
onstran
sveta
ter
rotita
:
Pomagaj
mi
vsaj
ti
,
če
si
,
o
Bog
!
Čuj
,
kakor
Job
kličem
k
tebi
;
'
Zazmrzelo
mi
je
življenje
!
Odnehaj
!
Ako
sem
grešil
,
kaj
sem
mogel
storiti
tebi
,
o
opazovalec
ljudi
?
Zakaj
si
me
postavil
za
cilj
svojim
pšicam
,
da
sem
postal
breme
samemu
sebi
?
Zakaj
ne
odpustiš
mojega
prestopka
in
ne
izbrišeš
moje
krivde
?
—
Spoznavam
,
da
moreš
vse
in
da
ni
mogoče
zabraniti
nobene
tvoje
namere
.
Zato
zaničujem
sebe
in
se
kesam
v
prahu
in
pepelu
!
'
—
Čuj
me
,
Bog
,
Prasila
,
Narava
,
Usoda
ali
kakorkoli
se
zoveš
in
karkoli
si
:
reši
njo
in
vzemi
,
ugonobi
mene
,
če
že
kazen
mora
biti
!
«
In
tiste
dneve
trepeta
in
obupa
se
je
včasih
zalotil
dr.
Repič
,
ko
so
mu
bile
solze
iz
oči
same
od
sebe
,
a
se
jih
ni
sramoval
...
In
zavedal
se
je
,
da
čuti
,
česar
ni
občutil
še
nikoli
od
otroških
let
,
in
bilo
mu
je
vzlic
vsej
bedi
prijetno
in
dobro
.
Razkadil
se
mu
je
ves
nekdanji
frivolni
cinizem
in
vsega
je
napolnila
ljubezen
,
sveta
,
nesebična
,
pripravljena
na
največje
žrtve
za
to
bolno
,
preprosto
,
a
neskončno
blago
in
čisto
ženo
.
In
tega
spoznanja
ga
ni
bilo
sram
...
Kakor
strela
iz
jasnine
ga
je
zadela
prvič
,
končno
,
končno
...
po
tolikerih
zablodah
in
padcih
...
resnična
,
globoka
ljubezen
—
elementarna
,
neodoljiva
in
čudotvorna
.
Še
pred
mesecem
bi
se
bil
smejal
,
ako
bi
mu
kdorkoli
dejal
:
'
Izgubljen
boš
od
prave
ljubezni
!
'
—
Tiste
dni
pa
se
je
zavedal
dr.
Repič
:
Izgubljen
sem
,
če
izgubim
njo
,
prvo
,
edino
—
ljubezen
,
ki
mi
je
dala
šele
življenje
!
In
Pelzel
je
bil
prevzel
gospodarstvo
in
gospodinjstvo
,
sam
hodil
na
trg
in
k
mesarju
ter
je
prinašal
sam
vsega
domov
.
Najel
je
staro
žensko
,
ki
je
le
pripravila
obed
in
pomivala
posodo
,
potem
pa
je
posedal
sam
ob
ognjišču
,
mešal
,
odstavljal
,
pokušal
,
se
posvetoval
z
Lovrenčkom
ter
opravljal
vse
,
kar
je
bilo
treba
.
»
He
,
kakor
v
študentovskih
časih
!
Samo
že
pozabil
sem
bil
na
to
umetnost
,
a
polagoma
se
znova
uživim
.
Nič
bati
se
!
Vztrajnost
premaga
vse
,
a
ne
kapituliramo
nikoli
!
«
Opasan
z
Marijaničinim
predpasnikom
,
z
veliko
kuhalnico
v
desnici
je
kuharil
,
pražil
,
pekel
ves
teden
.
In
žel
zasluženo
pohvalo
.
Vrhu
vsega
pa
je
tolažil
prijatelja
ter
ga
hrabril
s
trdno
svojo
vero
,
da
bolnica
prav
gotovo
hitro
okreva
.
Rane
so
vendar
le
zunanje
,
plitke
udarci
in
sunki
niso
izzvali
niti
bljuvanja
ter
se
celijo
rane
čisto
normalno
!
Vročino
pa
je
povzročilo
največ
silno
duševno
in
srčno
užaljenje
,
vznemirjenje
in
padec
po
tleh
!
In
ko
je
pozvani
zdravnik
potrdil
Pezlove
besede
s
pristavkom
,
da
je
bolezen
vsekakor
bolj
živčna
in
psihična
ter
da
se
začasno
resnično
ni
bati
nobene
direktne
nevarnosti
,
tedaj
je
bil
Pelzel
sam
s
seboj
dvakratno
zadovoljen
.
Toda
Marijanica
je
vzlic
temu
skoraj
neprestano
spala
,
dobivala
visoko
vročino
,
fantazirala
,
kričala
nerazločne
besede
ali
pa
klicala
Repiča
na
pomoč
.
A
znova
poklicani
zdravnik
je
ponovil
svojo
diagnozo
ter
pohvalil
Lovrenčkovo
postrežbo
,
češ
da
ni
treba
nič
boljše
.
Vsak
dan
dvakrat
je
prihajal
Valentin
Vodnik
.
Nobeno
očitanje
ni
prišlo
preko
njegovih
ustnic
,
saj
se
je
prepričal
,
da
se
je
bil
motil
,
ker
ljubezen
dr.
Repičeva
se
je
kazala
iz
vsake
njegove
besede
,
iz
vsakega
njegovega
pogleda
.
Nič
več
mu
ni
bila
ženska
razkošna
igrača
,
lepa
,
a
neumna
žival
,
ustvarjena
samo
za
uživanje
in
nasladno
trpinčenje
,
ki
se
ga
mora
iztreznjeni
in
pomirjeni
moški
le
sramovati
ter
zaničevati
in
mrziti
njo
,
ki
je
kriva
moškega
ponižanja
.
Prljatelj
Repič
je
spoznal
,
da
je
ženska
lahko
najplemenitejše
in
najenergičnejše
in
najnežnejše
bitje
,
enakovredno
in
enakopravno
z
moškim
.
Prav
nič
manje
nizkoten
ali
velik
,
podlec
ali
vzvišenec
je
lahko
moški
kakor
ženska
.
Vesel
je
bil
Vodnik
tega
prijateljevega
spoznanja
in
razgovarjala
sta
se
večkrat
o
večni
zagonetki
človeških
spolov
,
večno
si
sovražnih
,
a
večno
se
ljubečih
.
»
Kdor
psuje
ženstvo
,
laže
,
da
spoštuje
lastno
mater
!
«
je
dejal
Vodnik
dr.
Repiču
.
»
Moška
in
ženska
zver
si
nimata
prav
ničesar
očitati
.
Izkušnja
me
uči
,
da
sodijo
slabo
o
ženskah
oni
,
ki
so
sami
vredni
obsodbe
.
Kdor
je
sam
propal
ali
kdor
si
iz
slabosti
svojega
značaja
,
iz
svoje
duševne
omejenosti
,
telesne
in
srčne
onemoglosti
ni
znal
in
mogel
ohraniti
ženinega
spoštovanja
in
ljubezni
,
vidi
v
ženstvu
nižja
bitja
in
občuje
ž
njimi
le
kakor
s
propalicami
!
Če
natanko
premislite
in
če
poznate
vse
okoliščine
,
zdi
se
,
da
nikdar
ne
vara
nobena
ženska
moža
,
ki
bi
prevare
ne
bil
s
čimerkoli
sam
zakrivil
!
«
In
dr.
Repič
mu
je
pritrjeval
:
»
Zares
,
brez
spoštovanja
in
resne
ljubezni
moški
nima
pravice
zahtevati
ženske
zvestobe
!
Tega
doslej
nisem
vedel
...
A
zdaj
naj
izgubim
njo
,
ki
sem
jo
nezavedno
iskal
vse
življenje
?
Katere
,
bolest
je
večja
od
moje
,
čigav
obup
groznejši
kot
moj
?
«
Vodnik
pa
je
stresel
svojo
bujno
lasasto
glavo
:
»
Ali
saj
ste
vendar
mož
in
povrh
izobraženec
!
Če
jo
bo
zahteval
Kalan
nazaj
,
kako
mu
morete
braniti
in
s
čim
preprečiti
?
Rad
bi
vama
pomagal
,
a
kako
?
Čutim
z
vama
,
razumem
...
a
kaj
morem
reči
?
—
Zakon
,
morala
,
javno
mnenje
...
vse
,
vse
je
proti
vama
.
Resignirajta
!
Grozno
je
,
res
.
Ali
pa
hočete
,
da
vaju
spravi
oba
zaradi
prešuštva
v
ječo
?
«
»
Prešuštvo
!
Oh
,
ta
grda
beseda
!
Že
ona
sama
je
jokala
zaradi
nje
...
a
kako
uteči
jej
?
«
»
Vidite
!
Ta
bolest
ji
je
samo
v
čast
:
nežnočutna
,
pametna
je
...
Evo
,
prinašam
vam
sv.
pismo
:
prebirajte
knjigo
Jobovo
,
Samuelovo
,
pregovorov
...
prebirajte
!
—
niste
se
še
lotili
tega
—
a
jamčim
vam
:
uteho
najdete
v
njej
,
novega
spoznanja
in
pomirjenja
!
Na
vsa
vprašanja
dobite
odgovorov
in
ob
vsej
svoji
načitanosti
in
učenosti
se
vam
odpro
okna
,
skozi
katera
niste
pogledali
še
nikoli
!
«
Nasmehnil
se
je
dr.
Repič
,
ko
je
vzel
knjigo
.
Toda
v
dolgih
nočeh
brez
sna
se
je
ob
postelji
Marijaničini
potopil
v
knjigo
knjig
in
postajalo
mu
je
lažje
...
Roman
vseh
romanov
!
je
strmel
.
In
včasih
se
je
prebudila
Marijanica
ter
ni
mogla
od
bolečin
zaspati
.
»
Čitaj
glasno
!
Naj
poslušam
še
jaz
besede
najsvetejše
knjige
!
«
In
dr.
Repič
je
čital
,
ona
pa
je
napeto
poslušala
.
Pa
mu
je
dejala
:
»
Kako
krasno
!
Kako
čudovito
!
Čitaj
to
še
enkrat
!
«
In
dr.
Repič
je
čital
drugič
,
tretjič
in
obema
se
je
zdelo
čim
lepše
,
čim
modrejše
.
A
v
duši
jima
je
postajalo
lažje
,
tišje
.
Pa
je
Marijanica
zopet
usnula
ter
je
dr.
Repič
čital
sam
dalje
.
In
našel
je
mesto
,
ki
ga
je
pretreslo
,
navdušilo
,
očaralo
s
svojo
modrostjo
,
svojo
lepoto
,
grozo
,
vzvišenostjo
in
ostrašujočo
nizkotnostjo
.
»
To
prečitam
Marijanici
!
«
si
je
dejal
.
In
čital
je
s
strastjo
dalje
.
In
čutil
se
je
,
da
je
človeštvo
že
pred
tisoči
in
tisoči
leti
premišljalo
,
trpelo
,
iskalo
,
želelo
in
obsojalo
prav
vse
isto
in
prav
tako
,
kar
in
kakor
premišljamo
,
trpimo
,
iščemo
,
si
želimo
in
obsojamo
dandanes
.
Ni
je
zmote
,
zmage
,
poraza
,
dobrote
,
krivice
,
vrline
,
ne
greha
,
ne
lepote
,
ne
zločina
,
ne
ničesar
,
česar
bi
ne
bil
našel
v
Vodnikovi
knjigi
.
Ničesar
bistveno
novega
se
ne
dogaja
,
kajti
vse
je
bilo
že
davno
,
davno
.
Življenje
je
najnesramnejši
plagijat
in
izvirnost
je
najbolj
nemogoča
stvar
na
tej
zemlji
...
In
nekega
popoldneva
je
bil
Vodnik
zopet
pri
Repiču
.
Marijanici
se
je
preko
noči
obrnilo
na
bolje
in
očividno
hitro
je
okrevala
.
Še
jo
je
bolel
raztepeni
in
pobojeni
život
,
a
že
je
lahko
gibala
z
rokami
in
nogami
,
nič
več
ni
imela
vročine
,
tek
se
ji
je
povrnil
in
že
se
je
razgovarjala
.
Toda
bila
je
še
zelo
slabotna
,
bleda
in
njen
obrazek
se
je
zožil
in
posušil
.
Ko
je
slišala
v
sosednji
sobi
Vodnikov
glas
,
je
velela
Lovrenčku
,
naj
pokliče
gospoda
k
njej
.
Dr.
Repič
je
pohitel
k
bolnici
,
a
sklenila
je
dlani
ter
prosila
:
»
Dragi
,
z
gospodom
bi
rada
govorila
sama
.
Saj
mi
dovoliš
?
Zaupala
bi
se
mu
rada
...
vse
izpovedala
.
«
Polile
so
jo
solze
.
Sklonil
se
je
preko
nje
,
jo
prijel
za
glavo
,
jo
poljubil
in
dejal
:
»
Le
govori
ž
njim
!
Prijatelj
najin
je
.
Zaupal
sem
se
mu
ves
in
lahko
se
mu
zaupaš
tudi
ti
.
«
In
poklical
je
Vodnika
ter
zaprl
duri
za
seboj
.
»
Hvala
...
tisočkrat
hvala
,
častiti
!
«
je
pozdravila
duhovnika
.
»
Čemu
,
predraga
gospa
?
Nobene
hvale
ne
zaslužim
...
«
»
Dr.
Repič
in
jaz
reva
,
kaj
ste
nama
bili
v
teh
strašnih
dneh
.
Nisva
še
prokleta
in
obsojena
,
dokler
ste
z
nami
vi
!
In
on
je
šele
danes
prerojen
:
vaše
besede
in
zlasti
vaše
svete
bukve
so
ga
šele
prikovale
in
priklenile
name
,
da
se
ne
moreva
poslej
ločiti
nikoli
več
!
«
Vodnik
je
osupnil
.
Drugačen
je
bil
njegov
namen
.
»
Ne
razumem
,
«
je
dejal
v
zadregi
.
»
Saj
vem
,
da
ste
mu
razložili
vse
,
kar
zahtevajo
postave
,
cerkev
,
ljudje
...
Slišala
sem
vaju
večkrat
razgovarjati
se
...
videla
sem
njegove
duševne
boje
...
sama
sem
mnogo
premišljala
le
eno
:
prava
ljubezen
,
čista
,
globoka
,
nesebična
ne
more
biti
greh
pred
Bogom
!
Naj
jo
prepovedujejo
človeške
postave
,
naj
obsojajo
zli
ljudje
,
naj
jo
proklinja
sama
cerkev
:
moja
vest
je
mirna
,
ker
Bog
je
najvišja
ljubezen
in
On
me
radi
ljubezni
ne
pogubi
,
nego
dvigne
k
Sebi
!
Njegova
volja
je
,
da
ljubim
Repiča
in
kar
je
Bog
združil
,
človek
ne
sme
ločiti
!
«
»
Toda
Kristus
je
učil
:
'
Če
žena
ostavi
moža
in
si
vzame
drugega
,
je
prelomila
zakon
!
'
In
dejal
je
izrecno
:
'
Ne
prešuštvuj
!
'
-
—
Nanj
se
ne
morete
sklicevati
,
predraga
gospa
.
«
»
In
vendar
prav
On
je
dejal
,
ko
so
prignali
prešuštnico
k
njemu
farizeji
,
da
bi
jo
obsodil
,
naj
bo
kamenana
:
'
Kdor
je
brez
greha
med
vami
,
naj
vrže
prvi
kamen
nanjo
!
'
In
vsi
so
odšli
v
zavesti
svojih
grehov
.
Kristus
pa
je
rekel
:
'
Žena
,
kje
so
tvoji
tožniki
?
Nihče
te
ni
obsodil
?
'
—
'
Nihče
,
gospod
.
'
je
odgovorila
.
Takrat
je
dejal
Kristus
:
'
Torej
te
niti
jaz
ne
obsojam
.
Pojdi
in
ne
greši
več
!
'
—
In
tista
ženska
je
imela
moža
in
je
bila
prešuštnica
,
ki
so
jo
zasačili
v
prešuštvu
:
jaz
pa
sem
ostala
brez
moža
in
ko
sem
iz
ljubezni
šla
z
Repičem
,
sem
sklenila
,
da
se
k
možu
ne
vrnem
več
.
Prešuštnica
je
,
ki
ima
dva
različna
moža
obenem
,
jaz
pa
sem
imela
le
dr.
Repiča
!
To
je
bistven
razloček
.
In
ko
sem
ostala
pri
njem
,
sem
trdno
verjela
,
da
sem
vdova
—
torej
svoboden
človek
.
«
»
A
zdaj
veste
,
da
imate
—
dva
!
«
»
Ne
,
še
vedno
le
enega
,
dr.
Repiča
.
In
ž
njim
ostanem
!
Po
vsem
,
kar
se
je
zgodilo
,
k
možu
ne
morem
več
—
bržčas
me
niti
noče
več
—
torej
niti
ne
smem
več
.
Čemu
naj
onesrečim
dr.
Repiča
in
sebe
,
ako
s
tem
ne
vrnem
sreče
Kalanu
?
—
Pomislite
,
da
je
imel
kralj
David
ženo
Mihalo
,
a
se
je
združil
z
Abigajlo
.
Ali
je
bil
prešuštnik
?
—
A
oženil
se
je
še
s
tretjo
ter
nato
še
s
četrto
,
peto
,
šesto
in
sedmo
!
Sedem
žen
!
Ali
je
bil
prešuštnik
?
—
A
David
si
je
vzel
še
več
žen
in
še
več
priležnic
ter
je
z
vsemi
imel
otroke
.
A
ni
bil
prešuštnik
:
ker
Bog
ga
ni
proklel
,
nego
je
govoril
ž
njim
,
ga
vodil
in
blagoslavljal
v
vseh
njegovih
dejanjih
...
In
še
si
je
po
sili
vzel
David
Batsebo
,
ženo
lastnega
poveljnika
,
junaka
.
In
tega
moža
je
David
ukazal
postaviti
pri
obleganju
nekega
mesta
na
najnevarnejšo
točko
ter
ga
je
ukazal
osamiti
,
da
ga
sovražniki
lahko
ubijejo
.
In
ubili
so
ga
,
David
pa
je
vzel
Batsebo
v
svojo
hišo
ter
mu
je
postala
žena
in
mu
je
rodila
Salomona
!
Skesal
se
je
svojega
zločina
kralj
David
in
Bog
mu
je
odpustil
vse
,
vse
...
A
kakor
oče
David
je
imel
tudi
sin
,
kralj
Salomon
,
ženo
.
ki
ji
je
pridruževal
drugo
za
drugo
,
dokler
ni
prekosil
celo
očeta
ter
je
imel
končno
sedemsto
žen
kneginj
ter
tristo
priležnic
.
Ali
je
bil
prešuštnik
?
Ni
bil
,
ker
Bog
ga
ni
proklel
,
nego
se
je
razgovarjal
ž
njim
,
ga
vodil
in
blagoslavljal
njegova
dejanja
in
nehanja
...
In
David
in
Salomon
sta
postala
svetnika
božja
ter
sta
danes
v
nebesih
ob
njegovi
desnici
.
Ž
njima
pa
so
tudi
trume
njunih
žen
,
priležnic
ter
otrok
...
Vsi
skupaj
se
vesele
,
da
zro
Boga
iz
obličja
v
obličje
.
Pojo
mu
hvalo
,
ker
je
modrejši
in
usmiljenejši
kot
vse
te
človeške
in
cerkvene
papirnate
postave
,
ki
so
prav
tako
brez
srca
in
brez
duše
,
kakor
so
bili
oni
,
ki
so
jih
napisali
in
ki
zdaj
zahtevajo
,
naj
bi
se
ubogi
ljudje
ravnali
po
njih
!
«
Vodnik
bi
bil
rad
hudo
nevoljen
,
a
nasmehnil
se
je
njeni
unemi
in
zgovornosti
.
»
Sijajen
spomin
imate
!
Toda
sv.
pisma
ne
razumete
pravilno
.
«
je
dejal
,
»
in
povsem
ga
napačno
razlagate
.
Kar
je
bilo
pred
pet
,
osem
,
morda
deset
tisoč
leti
,
je
dandanes
nemogoče
,
in
kar
je
še
veljalo
prapraočakom
,
za
nas
že
davno
ne
velja
več
!
«
»
Velja
,
mora
veljati
!
Zakaj
pred
deset
,
dvajset
tisoč
leti
je
živel
isti
Bog
,
ki
živi
danes
in
božje
postave
se
neizpreminjajo
na
vsako
tisočletje
.
Bog
je
večen
in
večno
ista
je
njegova
zapoved
in
prepoved
.
«
Vodnik
je
prikimal
:
»
Dobro
ste
to
povedali
in
vaš
zagovor
ni
slab
.
Verujte
:
jaz
vaju
ne
obsojam
,
toda
«
...
»
Hvala
vam
...
to
mi
zadošča
.
Za
mnenje
hudobnežev
in
zavistnikov
pa
se
ne
meniva
.
Sklenila
sem
:
kakor
hitro
bo
mogoče
,
izgineva
iz
Ljubljane
in
živela
bova
srečno
!
«
»
Vaša
inteligenca
...
vaša
energija
je
nenavadna
.
Čegava
ste
?
Kakšne
šole
ste
obiskovali
?
Nikdar
mi
še
ni
tega
povedal
prijatelj
Repič
.
«
»
Saj
me
tudi
ni
nikoli
vprašal
po
tem
in
niti
sam
ničesar
ne
ve
.
«
Poredno
se
je
nasmejala
.
»
Povedati
sva
si
imela
pač
toliko
vse
česa
drugega
...
«
»
In
meni
ne
poveste
?
«
»
Zakaj
ne
?
Ničesar
se
nimam
sramovati
.
Toda
zaupam
vam
tajnost
kakor
spovedniku
.
Vodnik
je
posluhnil
napeto
:
»
Velja
!
«
»
Moja
mama
je
bila
hišna
gospe
Zoisove
.
Več
let
jo
je
silno
rada
imela
milostiva
gospa
baronica
.
Lepa
je
bila
moja
mama
,
in
bistre
glave
,
baronica
jo
je
vzgajala
,
poučevala
in
brala
ž
njo
knjige
...
In
ko
sem
imela
priti
jaz
na
svet
,
je
ni
obsodila
.
V
Bohinjsko
Bistrico
jo
je
poslala
in
skrbela
zanjo
in
zame
.
Tam
sva
živeli
.
Moja
mama
je
ostala
v
baronovi
službi
,
in
kadarkoli
se
je
pripeljal
v
svoje
rudnike
in
plavže
,
je
prihajal
k
nama
ter
se
igral
z
mano
.
In
ko
sem
nekoliko
odrastla
,
me
je
izročil
gospodu
župniku
,
da
me
šola
.
In
knjig
mi
je
pošiljal
,
nemških
in
slovenskih
,
da
sva
jih
prebirali
dolge
zimske
večere
.
Še
ko
sem
se
šla
učit
šiviljstva
,
je
prihajal
v
Bohinj
ter
me
vpraševal
,
če
nisem
pozabila
,
da
je
duševna
in
srčna
lepota
najlepša
...
Pred
petimi
leti
je
bil
zadnjič
pri
nama
in
poslej
ga
nisem
videla
več
.
Še
je
pisal
materi
pismo
žalostno
,
polno
skrbi
,
a
potem
nikoli
več
...
Pred
tremi
leti
pa
mi
je
mama
umrla
nagloma
na
pljučnici
...
Župnik
me
je
pregovoril
,
naj
se
preselim
v
Ljubljano
,
kjer
si
bom
s
šivanjem
lahko
služila
...
Prišla
sem
in
se
slučajno
seznanila
s
Kalanom
.
Ker
se
mi
je
zdel
dober
,
resen
,
trezen
človek
in
ker
sem
se
čutila
osamljeno
,
sem
ga
vzela
.
«
»
Iz
ljubezni
?
«
je
vprašal
Vodnik
.
»
Mislila
sem
,
da
iz
ljubezni
.
Saj
je
nisem
poznala
,
in
Kalan
me
je
imel
resnično
rad
...
Navadila
sem
se
ga
in
nisem
si
želela
ničesar
.
Dokler
ni
prišel
dr.
Repič
...
Zdaj
pa
vem
,
da
ljubim
prvič
in
da
je
ni
sile
in
ne
postave
,
ki
bi
naju
raztrgala
...
Tak
je
moj
roman
,
častiti
.
«
»
Zdaj
razumem
vse
,
«
je
prikimal
Vodnik
.
»
A
k
baronu
...
gospej
baronici
niste
šli
nikoli
?
«
»
Ne
.
Menda
sta
pozabila
na
mojo
mamo
in
name
.
Toliko
podjetij
in
toliko
ljudi
imata
...
na
vsakogar
ne
utegneta
pač
misliti
...
A
tudi
jaz
se
ne
znam
vsiljevati
nikamor
.
Po
materi
sem
ponosna
in
—
potrebovala
nisem
nikogar
.
«
»
Ali
pa
vedo
,
da
ste
v
Ljubljani
—
omoženi
?
«
»
Menda
ne
.
Odkod
?
Navadnega
delavca
žena
...
«
Tedaj
so
se
nalahno
za
ped
široko
odprle
duri
in
dr.
Repič
je
pomolil
v
sobo
svojo
glavo
:
»
Ali
bo
trajal
še
dolgo
vajin
razgovor
?
-
-
Gospod
Desselbrunner
te
je
prišel
posetit
ter
ti
prinaša
baje
veselo
novico
.
«
»
Samo
trenotek
še
!
«
je
zaprosila
Marijanica
.
Dr.
Repič
se
je
umaknil
,
ona
pa
je
dejala
:
»
Prosim
,
častiti
,
povejte
mi
le
eno
:
ali
morete
ostati
po
vsem
tem
,
kar
sem
vam
povedala
,
še
prijatelj
Repičev
in
moj
?
«
»
Vedno
...
v
vsakem
slučaju
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
in
ji
podal
roko
.
»
Prisrčna
vam
hvala
!
«
mu
je
stisnila
desnico
.
»
Moja
vest
je
mirna
in
mi
ne
očita
prav
ničesar
.
A
vest
je
božji
glas
!
Ljubim
.
Ljubezen
pa
ni
greh
.
«
»
Bog
vama
pomagaj
!
Molil
bom
za
vaju
.
«
»
Hvala
,
čestiti
!
—
Prosim
,
naj
pride
zdaj
gospod
Desselbrunner
!
«
In
Vodnik
je
odprl
duri
.
»
Veš
li
,
da
niti
meni
ne
zaupa
velike
skrivnosti
,
ki
jo
prinaša
gospod
Desselbrunner
?
«
se
je
prismejal
dr.
Repič
.
»
Ljubosumen
je
,
strašno
ljubosumen
!
«
jo
je
dražil
Pelzel
.
Za
njima
je
vstopil
tovarnar
.
»
Samo
gospa
lahko
razpolaga
s
svojo
skrivnostjo
.
«
je
dejal
suknar
.
»
Evo
vam
pisma
gospoda
barona
Zoisa
!
«
—
Izročil
je
bolnici
zapečaten
list
.
»
Med
nama
ne
sme
biti
tajnosti
.
«
je
odgovorila
.
»
Tu
,
le
odpri
...
beri
!
«
»
Ne
razumem
...
«
»
Čitaj
glasno
...
tudi
gospodje
smete
slišati
!
«
je
rekla
Marijanica
.
»
Zavedam
se
,
da
sem
le
jaz
kriv
tvoje
nesreče
,
otrok
moj
!
Če
moreš
,
pridi
k
meni
in
mami
,
da
se
ti
opravičiva
!
Ostani
pri
nama
!
Potem
pa
začnemo
skupaj
novo
življenje
!
Tebe
in
g.
dr.
Repiča
objema
Zois
.
«
Dr.
Repič
je
prečital
in
strmeč
zrl
na
bolnico
.
Ona
pa
si
je
z
dlanmi
zakrila
lice
in
začela
ihteti
...
»
Ti
?
...
baron
,
baronica
?
...
Kaj
pomenja
vse
to
?
—
Ne
razumem
,
ženka
.
Pojasni
!
...
Česa
je
kriv
Zois
?
—
čemu
ti
reče
"
otrok
moj
"
?
«
je
vpraševal
odvetnik
.
»
Pravkar
mi
je
zaupala
svoio
tajnost
.
«
je
dejal
Vodnik
.
»
Saj
je
čudovita
,
žalostna
in
vendar
tudi
tako
lepa
!
«
»
Vsi
veste
?
Le
jaz
ne
?
O
,
Marijanica
...!
«
Desselbrunner
pa
je
rekel
:
»
In
še
to
:
Kalana
so
zaprli
,
a
zopet
izpustili
in
zdajle
je
že
preko
hrvaške
meje
.
Nič
več
se
ga
vama
torej
ni
bati
,
a
vse
je
uredil
gospod
baron
,
jaz
pa
sem
posredoval
.
«
»
Kaj
se
godi
?
Ves
teden
sem
bil
doma
...
nisem
se
genil
odtod
.
—
Pripoveduj
,
strela
!
A
hitro
,
hitro
!
«
je
silil
nestrpnež
.
»
Ljubosumnost
se
stopnjuje
...
bližamo
se
katastrofi
!
«
se
je
rogal
profesor
.
Desselbrunner
pa
je
vzklikal
:
»
Nič
katastrofe
,
prijatelj
!
Tvoj
roman
se
razvozlja
mirneje
in
lepše
,
kakor
so
hoteli
različni
hudobni
zarotniki
proti
vajini
sreči
.
«
»
Zarotniki
?
Romantika
je
vendar
že
umirala
!
«
»
Ej
,
romantika
,
hvala
Bogu
,
ne
izumre
nikoli
v
življenju
!
Pred
petimi
dnevi
zvečer
so
v
neki
beznici
spoznali
ljudje
Kalana
.
Bil
je
pijan
,
neznosen
.
Ko
je
stopil
na
cesto
,
ga
je
stražnik
Kobal
aretiral
.
Takoj
so
ga
zaslišali
in
povedal
je
,
da
je
hotel
ubiti
svojo
bivšo
ženo
in
dr.
Repiča
.
«
»
Ubiti
mene
?
«
»
Da
,
ubiti
,
potem
pa
izgniti
.
Priznal
je
sam
.
Nahujskal
pa
ga
je
brivski
mojster
Danè
.
Ta
mu
je
dopovedoval
,
da
sta
imela
vidva
ljubezensko
razmerje
še
takrat
,
ko
je
bil
Kalan
v
Ljubljani
—
da
se
po
njegovem
odhodu
sploh
nista
več
ločila
—
in
da
ste
se
gospa
preselili
k
dr.
Repiču
v
tistem
trenotku
,
ko
sem
dobil
poročilo
,
da
se
vrača
Kalan
iz
Zagreba
...
Danè
mu
je
pravil
,
da
sta
hotela
vidva
tudi
njega
ugonobiti
,
da
sta
ga
dala
z
ustreljenim
šaserjem
vred
prijeti
ter
da
ga
je
rešila
le
Verderberica
gotove
smrti
.
Kalan
naj
torej
maščuje
sebe
in
Daneta
ter
naj
ubije
svojo
ženo
in
dr.
Repiča
!
—
Policija
je
nato
aretirala
pred
štirimi
dnevi
še
Daneta
,
ker
je
Kalana
skrival
pri
sebi
ter
ga
zapeljeval
v
zločin
.
Toda
strahopetni
Danè
je
lokal
in
prisegel
pri
vseh
svetnikih
,
da
je
nedolžen
,
ker
vsega
je
kriva
pravzaprav
le
Verderberica
.
Ona
ga
je
sicer
s
pomočjo
generala
Murata
rešila
ječe
in
obsodbe
,
a
mu
zaupala
tudi
tajnost
,
da
sta
kot
Žorža
Dandena
razkrinkala
le
vidva
,
dr.
Repič
in
gospa
.
«
»
Midva
?
«
se
je
čudil
dr.
Repič
.
»
Niti
slutila
nisva
,
kdo
je
Žorž
Danden
...
a
tudi
brigala
se
nisva
zanj
!
«
»
Verderberica
pa
je
zatrjevala
Danetu
,
da
je
gospa
Marijana
videla
tisto
grozno
noč
čisto
natančno
Daneta
v
družbi
besno
pijanega
šasérja
in
da
ste
vi
,
Repič
,
obadva
srečali
v
Gradišču
,
ko
ste
pravkar
prihajali
iz
gospejinega
stanovanja
.
«
»
Kolika
laž
!
Odkod
taka
hudobija
?
«
se
je
zgražal
Vodnik
.
»
Kozlevčar
ji
je
prinašal
marsikaj
na
nos
.
Danetovi
stalni
prijatelji
so
pripovedovali
Nežiki
to
in
ono
...
in
tudi
iz
mene
je
hotela
vsak
večer
izvleči
vse
,
karkoli
se
je
tikalo
vaše
osebe
,
«
je
priznal
Pelzel
.
»
Celo
iz
vas
?
In
kaj
ste
ji
povedali
?
«
»
Jaz
prav
nič
.
Samo
ko
sem
bil
zadnjič
pri
njej
,
sem
ji
rekel
,
da
ne
pridem
nikoli
več
,
ker
si
ustanoviva
z
dr.
Repičem
lastno
gospodinjstvo
,
a
da
nama
bo
poslej
gospodinja
gospa
Kalanova
.
«
»
Ženska
osveta
!
«
je
pokimal
dr.
Repič
.
»
Povsod
ženska
proti
ženski
!
«
»
Kajpada
!
Ni
je
afere
brez
ženske
,
«
je
pritrdil
tovarnar
in
nadaljeval
:
»
Ker
sem
se
zanimal
za
ubogega
Kalana
,
svojega
zvestega
uslužbenca
,
sem
šel
na
rotovž
k
mestnemu
sodniku
.
Slučaj
!
Pravkar
so
privedli
Verderberico
za
pričo
.
V
sobi
so
bili
zbrani
Kalan
,
Danè
in
Verderberica
,
za
njimi
pa
so
stali
stražniki
Kozlevčar
,
Kobal
in
Klančičar
.
Poslušal
sem
najzabavnejše
zaslišanje
:
Kalan
se
je
skliceval
na
Daneta
.
Danè
se
je
izgovarjal
na
Verderberico
,
Verderberica
pa
je
ošabno
izjavila
,
da
je
Danè
najbolj
neumen
in
nesramen
vsiljivec
,
ki
ga
je
že
opetovano
postavila
pred
vrata
in
mu
je
šele
te
dni
prepovedala
še
kdaj
prikazati
se
pred
njo
!
In
tedaj
je
nastala
peripetija
vse
komedije
.
Danè
je
kar
skakal
,
pihal
in
se
nazadnje
znova
razjokal
ter
se
veril
,
da
mu
je
Verderberica
dokazovala
vso
zlobo
in
krivdo
dr.
Repiča
in
gospe
Kalanove
.
Verjel
ji
je
,
verjel
,
da
sta
kriva
njegove
sramote
,
strahu
in
trpljenja
.
Naj
se
zasliši
še
Kozlevčar
,
ki
potrdi
,
da
mu
je
tisto
noč
,
ko
ga
je
aretiral
v
postelji
,
povedal
isto
:
da
sta
vsega
kriva
le
dr.
Repič
in
gospa
Kalanova
In
zaslišani
Kozlevčar
je
resnično
izpovedal
,
da
je
šel
aretirat
Daneta
,
ker
mu
je
povedala
Verderberica
,
da
je
Danè
Dandén
ter
da
mu
je
pri
tej
priliki
tudi
zaupala
,
da
sta
Daneta
v
Gradišču
čisto
natanko
videla
in
spoznala
dr.
Repič
in
gospa
Kalanova
...
Nastala
je
zmešnjava
.
Verderberica
je
ogorčena
ugovarjala
,
toda
Danè
in
Kozlevčar
sta
povedala
toliko
posameznosti
,
da
končno
ni
bilo
nobenega
dvoma
več
:
Verderberica
je
osnovala
vso
zaroto
:
dala
je
pa
Kozlevčarju
prijeti
Daneta
,
da
ga
je
naščuvala
proti
vama
ter
je
naščuvala
nato
Daneta
in
Kozlevčarja
proti
Kalanu
,
ki
naj
bi
izvršil
njeno
nakano
ter
se
krvavo
maščeval
nad
dr.
Repičem
...
Igrala
se
je
s
tremi
možmi
,
da
udari
četrtega
...
Toda
Verderberica
se
je
branila
in
je
trdila
,
da
ji
je
zoprni
zatelebanec
Danè
prisegal
,
da
ubije
ali
vrže
svojo
ženo
v
Krko
,
samo
če
ga
potem
ona
vzame
za
moža
...
Prizor
,
ki
je
bil
smešen
in
ostuden
obenem
.
Takrat
se
je
oglasil
Kalan
ter
dejal
:
"
Gospod
sodnik
,
pošten
delavec
sem
bil
doslej
.
Žena
mi
je
ušla
...
skoraj
ubil
sem
jo
zato
.
Ni
me
sram
tega
,
čeprav
je
zelo
neumno
.
Ženska
