,to
je
jasno
.
Gre
sedaj
samo
za
to
,
ali
naj
jaz
igram
,
ali
naj
si
navežem
tudi
koturn
in
nataknem
krinko
ter
grem
na
oder
ali
naj
sedim
v
vrsti
gledalcev
ter
si
privoščim
lepe
zabave
?
No
,
če
igra
Teodora
–
despojna
,
naj
igra
še
Epafrodit
.
Da
ne
zaigram
glave
,
zato
sem
bil
rojen
iz
krvi
rodu
,
ki
je
dal
svetu
Aristotele
in
Temistokleje
.
Ko
nimam
drugih
otrok
kakor
ladje
na
morju
in
zlato
v
blagajnah
,
naj
mi
tuji
otroci
vedrijo
stara
leta
!
«
Nato
je
pozval
sužnja
in
vprašal
po
Iztoku
.
Toda
ta
se
še
ni
vrnil
.
Zato
je
naročil
,
naj
ga
čakajo
,
in
kadar
koli
pride
,
naj
mu
takoj
velé
,
da
se
oglasi
pri
njem
.
Tudi
v
ponočni
uri
.
Večer
je
že
davno
shladil
vroči
pomladni
dan
.
Vsi
trgi
so
oživeli
,
z
vrtov
so
se
čule
cimbale
in
bobenčki
,
po
morju
se
je
zibalo
neštevilno
lučic
.
Vse
je
hitelo
pod
zvezdnato
nebo
v
hladni
večer
.
Tudi
Epafrodit
je
hodil
po
terasah
.
Ves
dan
je
zaman
pričakoval
Iztoka
.
Začelo
ga
je
skrbeti
.
Humor
,
s
katerim
si
je
še
v
jutro
zamislil
komedijo
,
ki
jo
uprizori
Teodora
,
je
izginil
.
S
hitrimi
koraki
je
hodil
med
cvetjem
.
Glavo
je
povešal
,
pod
zgubanim
čelom
so
sršele
namršene
obrvi
.
Lotevale
so
se
ga
sitne
misli
.
»
Ali
mi
je
tega
treba
,
«
je
pomislil
.
»
Dosti
sem
storil
za
barbara
,
ki
mi
je
rešil
življenje
,
in
še
delam
zanj
,
rad
delam
.
Toda
če
sam
tišči
v
zlo
,
vrtoglavec
,
sam
rije
v
brezno
,
kaj
morem
za
to
?
Oj
,
res
,
kdor
ljubi
,
je
blazen
!
Odpri
mu
žrelo
samega
Hada
pa
mu
reci
:
Otmi
se
,
če
ne
,
te
požre
,
ne
bo
se
otel
.
Za
en
poljub
se
izroči
Haronu
!
«
—
Jezno
je
udaril
z
drobno
paličko
po
glavi
cvetočega
maka
,
da
je
razsula
temnordeča
čaša
drobne
liste
po
pesku
.
»
Teodora
je
ljubosumna
,
to
je
gotovo
.
Ljubosumen
je
Azbad
,
tudi
to
je
gotovo
.
Težko
ubeži
,
nad
kogar
razkleščita
žreli
hijena
in
volk
.
Iztok
je
lahko
že
v
ječi
,
morda
koraka
bog
ve
kam
na
barbarsko
mejo
,
morda
ga
nese
ladja
v
Afriko
.
V
Bizancu
,
kjer
vlada
car
,
nabiralec
zakonov
,
je
vse
mogoče
.
Helenske
šole
je
pozaprl
,
naj
zapre
rajši
palačo
in
požene
nesnago
prek
praga
.
Hinavci
!
«
Zopet
je
udaril
po
maku
,
da
so
tri
rdeče
kapice
odletele
in
padle
na
stezo
.
Tedaj
je
začul
tri
krepke
udarce
na
dvorna
vrata
.
Naglo
se
je
okrenil
in
šel
po
vrtu
proti
dvorišču
.
Podkve
so
udarile
ob
kamen
.
»
Vrnil
se
je
!
«
Hitro
je
odšel
z
vrta
v
vilo
.
Pred
vrati
je
že
čakal
Iztok
.
Njegova
bleščeča
oprava
je
bila
pokrita
s
prahom
.
Po
obrazu
so
se
mu
sledile
srage
obilnega
potu
.
»
Jasni
,
velmožni
,
nenadoma
sem
prišel
,
ker
si
me
klical
.
Odpusti
,
posut
sem
s
prahom
in
znojem
.
«
»
Nič
ne
de
!
Pojdi
z
menoj
,
centurio
!
«
Šla
sta
po
ozkem
,
z
vijoličasto
lučjo
razsvetljenem
hodniku
v
peristil
.
Najlepši
snežnobeli
korintski
stebri
so
podpirali
arkade
,
na
sredi
je
šumel
vodomet
in
škropil
troje
kopajočih
se
Najad
.
»
Truden
si
,
centurio
.
Sedi
.
«
Velel
mu
je
na
kamnito
klopco
,
sam
si
je
pritegnil
svilen
stolček
in
sedel
nasproti
Iztoku
.
»
Azbad
je
bil
danes
,
kakor
bi
bil
pobesnel
.
Gnal
je
mojo
stotnijo
tako
daleč
in
z
brašnom
tako
obloženo
,
da
je
padlo
deset
mož
sredi
ceste
.
Sami
besi
so
mu
menda
sedeli
na
tilniku
in
ga
jezdili
!
«
»
Ali
je
tudi
on
zvedel
za
tvoj
sinočnji
sestanek
z
Ireno
?
«
»
Moj
sestanek
?
«
»
Ne
taji
,
Iztoče
!
Pomisli
na
prisego
,
pomisli
,
da
sem
sedaj
tvoj
oče
,
in
ne
skrivaj
mi
niti
besede
.
«
»
Gospod
,
ti
veš
,
da
sem
govoril
z
Ireno
?
«
»
V
Bizancu
so
ušesa
vohunov
na
gosto
sejana
kakor
iglice
na
pinijah
.
«
»
A
kako
si
zvedel
?
«
»
Za
to
se
ne
meni
!
Tega
ti
ne
povem
.
Govori
,
kaj
sta
se
domenila
z
Ireno
?
«
»
O
bogovih
sva
se
pogovarjala
,
o
svojem
Bogu
mi
je
govorila
navdušeno
,
kakor
bi
bila
svečenica
Svetovita
.
«
»
In
sicer
nič
?
Povej
naglo
!
«
»
Obljubila
mi
je
,
da
mi
pošlje
blagovest
svojega
Kristusa
.
«
»
In
boš
bral
evangelij
?
«
»
Kar
pošlje
ona
,
bom
bral
in
črke
bom
poljubljal
,
ker
so
jih
zrle
njene
oči
,
v
katerih
biva
in
živi
vsa
lepa
domovina
Slovenov
.
«
»
Beri
torej
in
česar
ne
razumeš
,
naj
ti
razloži
Kasander
.
Evangelij
je
resnica
!
«
»
Ni
treba
Kasandra
,
sama
pride
,
sama
–
«
»
Irena
?
«
»
Irena
,
gospod
!
«
»
Ni
mogoče
!
Dvorjanica
ne
more
obiskovati
barbara
.
Ti
še
ne
poznaš
Bizanca
in
strogih
šeg
!
«
»
Prejasni
,
čemu
so
bogovi
naredili
noč
?
Pokaj
so
razlili
od
Epafroditovih
vrtov
do
carskih
gajev
zeleno
cesto
,
po
kateri
ne
ropoče
kolo
in
ne
udarja
podkev
,
da
bi
zbudila
nepotrebne
oči
in
odmašila
speča
ušesa
?
«
Epafrodit
ni
za
trenutek
nič
odgovoril
.
Mrmral
je
v
suhe
ustnice
zopet
in
zopet
resnični
Evripidov
rek
:
Kdor
ljubi
–
je
blazen
.
»
Torej
ponoči
,
po
morju
...
Potemtakem
sta
sklenila
,
da
gresta
skupno
oba
v
pogubo
.
«
»
V
pogubo
?
Če
mi
bo
razlagala
blagovest
,
ali
naj
ji
bo
to
v
pogubo
?
Čudni
ljudje
v
Bizancu
.
Če
se
žrtvuje
ona
,
čista
kakor
sončni
dan
v
mladi
vesni
,
da
mi
govori
o
svojem
Bogu
,
naj
ji
je
to
v
pogubo
?
Pošten
barbar
vas
ne
razume
!
«
Dvomljivo
se
je
nasmehnil
Epafrodit
.
Njegove
drobne
oči
so
se
zapičile
v
Iztoka
.
»
Sinko
,
kdo
ti
bo
verjel
v
Bizancu
,
če
se
shajaš
ponoči
z
lepo
dvorjanko
,
da
govorita
o
bogovih
?
«
»
Pogleda
naj
Ireni
v
oči
in
tam
bo
bral
resnico
,
ki
je
zapisana
jasno
in
trdno
,
kakor
so
jasne
in
trdne
zvezde
na
nebu
.
«
Iztok
se
je
navdušen
ozrl
v
jasnino
,
ki
je
svetila
skozi
impluvij
–
odprtino
sredi
stropa
–
v
peristil
.
»
Ali
kaj
slutiš
,
da
bi
utegnila
to
zvedeti
zavistna
despojna
?
Morda
že
ve
.
Njeni
vohuni
prisluškujejo
za
vsakim
oglom
.
«
»
Če
bi
zvedela
,
če
že
ve
,
kaj
je
to
?
Saj
nosi
zlati
nimb
svetosti
krščenikov
,
hodi
za
križem
,
pokleka
pred
žrtvenikom
,
kjer
darujejo
žreci
kruh
in
vino
bogovom
,
tedaj
bo
vendar
odlikovala
dvorjanko
krščenico
,
ki
v
svetem
ognju
pridobiva
njeni
veri
barbarskega
stotnika
!
«
Epafrodit
ga
je
pogledal
vnovič
z
dolgim
pogledom
,
polnim
dvoma
.
Nato
je
vstal
,
položil
obe
roki
na
njegova
ramena
in
rekel
:
»
Iztoče
!
Kakor
zlata
vrata
v
Bizanc
,
tako
so
lepe
in
močne
tvoje
prsi
.
Ali
notri
kljuje
drobno
srce
nedolžnega
pastirčka
.
Bodi
!
Kristus
blagoslovi
vajino
ljubezen
!
Zaupaj
vame
!
Deset
najmočnejših
sužnjev
ti
je
na
službo
.
Čolni
so
vedno
pripravljeni
.
Kadar
pride
,
vselej
pospremi
Ireno
.
Zakaj
v
pozni
noči
so
nevarne
mokre
ceste
krog
Bizanca
!
«
Iztok
je
poljubil
Epafroditu
roko
in
trgovec
je
izginil
med
stebriščem
.
Ko
je
Iztok
prišel
prek
vrta
do
svojega
stanovanja
,
ga
je
čakal
Numida
pri
vratih
in
mu
izročil
majhen
zavitek
.
Centurio
je
pozval
sužnja
,
naj
mu
pomore
odpreti
oklep
ter
mu
pripravi
kopel
.
Izpraševal
ga
je
,
kdo
mu
je
prinesel
zavitek
,
kdaj
in
kaj
je
sporočil
.
Numida
pa
ni
vedel
ničesar
povedati
.
Lepo
oblečen
suženj
da
je
pritekel
in
strogo
naročil
,
da
se
sme
izročiti
edinole
gospodu
.
Zato
je
nosil
ves
dan
zavitek
s
seboj
in
ga
tiščal
skritega
na
srcu
pod
tuniko
.
Iztok
je
postajal
nemiren
.
Blagovest
je
!
Od
Irene
!
Dal
je
Numidi
nekaj
statérov
in
ga
odslovil
.
Na
kopel
je
pozabil
.
Rahlo
je
odmotal
ovoj
in
posvetile
so
se
lepe
grške
črke
:
Evangelij
po
sv.
Matevžu
.
Na
prvi
strani
je
tičal
listek
.
Hlastno
ga
je
prijel
centurio
in
bral
:
»
Dobri
Iztoče
,
vrli
centurio
!
Vzemi
blagovest
Kristusa
in
beri
.
Ko
bo
mogoče
,
pridem
in
govorila
bova
o
sveti
resnici
.
Poljub
miru
ti
izroča
Irena
.
«
Iztok
je
pritisnil
drobni
list
na
vznemirjeno
srce
,
prijel
pergamente
in
jih
blagroval
:
Srečne
ve
črke
,
ker
ste
gledale
njene
oči
!
Irena
,
Irena
!
Minilo
je
nekaj
dni
.
Irena
je
čutila
prezirljive
poglede
dvorjanic
.
Bala
se
je
despojne
.
Ali
Teodora
je
bila
z
njo
prijazna
,
večkrat
jo
je
celo
odlikovala
pred
drugimi
.
To
je
deklico
pomirilo
in
prepričana
je
bila
,
da
carica
ničesar
ne
ve
o
nočnem
pogovoru
z
Iztokom
.
Z
Azbadom
se
ni
več
sešla
.
In
tako
je
z
veselim
smehom
na
licu
prenašala
vso
zavist
in
prezirljivost
dvorjanic
ter
živela
edinole
svoji
misli
,
da
Iztoka
spreobrne
.
Brala
je
knjige
modrijanov
in
se
vadila
v
govorništvu
.
Vse
ure
,
vse
misli
in
hrepenenje
,
vse
se
je
snovalo
krog
Iztoka
.
Ni
hotela
lagati
sama
sebi
,
da
ga
ne
ljubi
iskreno
.
Prosila
je
Krista
Pantokratorja
,
naj
varuje
Iztoka
,
naj
ga
razsvetli
–
in
naj
ga
pripelje
nekoč
,
da
bo
njen
,
samo
njen
,
ta
dobri
sin
Slovenov
.
Iztok
pa
je
bral
evangelij
.
Bral
ga
ni
s
hrepenenjem
,
da
bi
spoznal
Irenino
vero
,
bral
ga
ni
zato
,
da
bi
zatajil
bogove
,
bral
je
,
ker
je
želela
ona
,
in
med
branjem
mislil
,
da
sliši
njene
besede
.
Kljub
temu
je
bil
vendar
čimdalje
bolj
zamišljen
.
Z
železno
silo
so
se
ga
prijemale
preproste
besede
blagovesti
.
Razmišljal
je
o
bogovih
,
budil
se
je
dvom
,
v
duši
je
nastala
borba
,
dvignila
sta
se
dva
bregova
–
in
sredi
prepad
brez
mostu
.
Na
enem
bregu
Irena
z
blagovestjo
,
na
drugem
sam
s
Svetovitom
,
Perunom
in
drugimi
božanstvi
.
Vleklo
ga
je
prek
prepada
zavoljo
Irene
.
Na
domača
tla
in
slovenske
žrtvenike
ga
je
vezala
neizmerna
mržnja
do
tiranov
.
In
tako
je
hrepenel
in
ljubil
,
bežal
in
sovražil
,
vsa
duša
in
srce
se
mu
je
razburkalo
,
njegova
vedra
glava
,
ki
jo
je
nosil
pokonci
,
se
je
v
poznih
večerih
povešala
,
oči
so
strmele
v
neznano
in
nerazumljivo
daljavo
.
V
tem
brezmejnem
duševnem
razdvoju
je
srčneje
koprnel
po
Ireni
.
Da
bi
že
prišla
ona
,
da
bi
sédel
k
njenim
nogam
,
objel
njena
kolena
in
se
ji
zagledal
v
oči
.
Tam
,
v
njenih
očeh
,
je
vsa
resnica
,
v
njenem
srcu
vsa
ljubezen
in
vsa
njegova
vera
–
vera
vanjo
.
Vsak
dan
je
izpraševal
Numido
,
ali
mu
je
prinesel
kdo
pismo
.
In
Numida
je
bil
žalosten
,
ker
ni
mogel
postreči
gospodu
,
tako
da
ga
je
vsak
dan
pričakal
na
dvorišču
pri
vratih
in
mu
s
solznimi
očmi
tožil
:
»
Ni
,
gospod
,
ni
pisma
,
po
katerem
hrepeniš
.
Kako
sem
nesrečen
,
kako
sem
nesrečen
!
«
Tudi
Irena
je
hrepenela
po
Iztoku
.
Prebirala
je
psalter
,
poklekala
pred
ikono
;
v
poznih
nočeh
je
slonela
na
oknu
in
njene
oči
so
se
potapljale
v
zelene
valove
in
plule
v
čolničkih
hrepenenja
po
obrežju
in
iskale
Epafroditove
vile
.
Hlepel
je
tudi
Azbad
.
Toda
vse
njegovo
hlepenje
ni
bila
več
ljubezen
,
bila
je
edino
misel
na
maščevanje
.
A
nad
njim
se
je
vse
zgrnilo
z
neprozorno
temo
.
Teodora
ni
omenila
nikoli
več
Iztoka
,
ni
se
več
šalila
z
Ireno
,
do
njega
je
bila
hladna
.
V
njem
je
gorelo
in
sičalo
.
Na
dan
pa
ni
moglo
.
Z
besedico
se
ni
upal
dotakniti
pred
despojno
imen
tistih
dveh
,
katerima
je
zaprisegel
maščevanje
.
Edino
Iztok
je
bil
tisti
,
ki
ga
je
mučil
na
vajah
,
da
bi
vsak
drug
obnemogel
.
Toda
barbar
in
njegovi
vojaki
so
vse
prenesli
,
vedno
zmagovali
,
se
vedno
odlikovali
.
Niti
enkrat
ni
mogel
ponižati
Iztoka
.
Teodora
je
bila
izredno
zamišljena
.
Dvorjanice
so
se
je
bale
in
slutile
nekaj
groznega
.
Mnogo
večerov
je
brez
družbe
samevala
.
»
Despojna
ljubi
,
«
so
si
šepetale
lepe
dvorjanice
po
skrivnih
hodnikih
.
Vse
patricije
so
pretehtale
v
pogovorih
,
vse
lepe
častnike
,
pretorje
,
a
njeno
vedenje
,
njena
ljubezen
jim
je
ostala
zapečatena
kakor
apokaliptična
knjiga
.
Teodora
je
v
resnici
trpela
.
Včasih
se
ji
je
zbudil
v
duši
tolik
gnev
in
sram
,
da
je
skočila
pokonci
in
zakričala
:
»
Proč
,
proč
,
črne
sence
!
Dovolj
je
!
Nočem
,
ne
smem
!
«
A
priplazil
se
je
vselej
njen
modrijan
Epikur
.
V
hipodromu
je
zableščalo
ponosno
Iztokovo
telo
,
ko
je
vrgel
s
sebe
belo
haljo
in
planil
na
konja
.
Napele
so
se
njegove
mišice
,
ko
je
udaril
s
kijem
v
Azbadovo
četo
na
kampu
.
Njena
volja
je
ginila
,
objel
jo
je
trenutek
...
»
Nočem
,
«
je
rekla
odločno
.
Nova
misel
se
ji
je
rodila
in
šla
je
k
Upravdi
.
V
volneni
halji
,
z
jermenom
preko
ledij
je
tičal
v
pisarni
sredi
kupov
sodnih
aktov
,
ki
jih
je
skoraj
vse
sam
reševal
in
določal
sodbo
.
»
Moj
despot
mogočni
!
Duša
mi
gine
,
ker
te
ni
!
Pridi
,
spočij
se
pri
meni
,
predobri
,
premogočni
!
«
»
Ti
edina
,
ti
svetla
,
Justinijan
pride
,
pride
kmalu
in
tedaj
se
razveseliva
trenutka
.
Toda
poglej
,
skrbi
,
skrbi
,
noči
brez
spanja
!
Še
ne
morem
–
ne
morem
!
Vse
cesarstvo
naj
te
vedri
in
zabava
,
predte
naj
poklekajo
in
narda
in
mira
naj
se
dviga
pred
teboj
,
da
ti
bodo
ure
sladke
in
vesele
,
dokler
ne
pridem
.
«
»
Kako
si
dober
,
vsemogočni
gospod
zemlje
in
morja
.
Pa
daj
,
kupi
svile
,
težke
svile
,
da
si
jo
razprostrem
po
vseh
dvoranah
,
da
bo
kipelo
vse
kakor
rahle
pene
na
Propontidi
.
«
Upravdi
se
je
stemnilo
lice
.
»
Sam
bi
gnal
velblode
prek
puščav
do
Indije
in
natovoril
zate
svile
,
ti
edina
,
sveta
!
Ali
v
blagajni
nima
gospod
zemlje
in
morje
sedaj
toliko
zlata
,
da
bi
odtehtalo
tvojo
željo
.
Odpusti
!
«
»
Odpuščam
,
«
je
rekla
in
odšla
.
Zaprla
se
je
in
solze
so
ji
orosile
oči
.
Proti
Hagiji
Sofiji
se
je
ozrla
in
v
zavisti
izpregovorila
:
»
Zate
je
dosti
zlata
,
za
despojno
ga
ni
.
Kaj
mi
tak
despot
!
«
Nebo
je
bilo
oblačno
in
temen
večer
je
zagrnil
mesto
,
ko
je
Iztok
prijezdil
iz
vojašnice
.
Pri
vratih
ga
je
sprejel
Numida
.
Od
veselja
je
poskakoval
in
se
vrgel
trikrat
na
zemljo
pred
centurijem
.
Nato
je
potegnil
iz
nedrja
droben
pergamentni
zvitek
in
mu
ga
dal
.
»
Gospod
,
prišlo
je
,
česar
si
čakal
,
prišlo
,
kako
sem
srečen
!
«
Hlastno
je
segel
Iztok
po
pismu
in
naglo
odšel
čez
dvorišče
na
vrt
.
Prsti
so
mu
drhteli
,
ko
je
lomil
pečat
in
odvijal
vrvco
.
»
Pride
,
pride
!
Nocoj
pride
opolnoči
!
O
bogovi
!
O
Devana
!
«
Takoj
je
slekel
oklep
,
šel
v
kopel
,
se
odel
z
mehko
belo
tuniko
in
nataknil
dehteče
,
mehke
sandale
.
Numidu
je
ukazal
,
naj
prinese
rož
.
Po
vsem
stanu
jih
je
razstlal
,
sobo
je
poškropil
z
dišečim
žafranom
in
v
srebrni
čolniček
je
ukazal
naliti
dragega
olja
,
da
bo
od
luči
kipel
tih
vonj
,
ko
bo
bivala
ona
pri
njem
.
Nato
je
hitel
in
odbral
deset
najmočnejših
sužnjev
,
jim
velel
pripraviti
dva
čolna
,
razgrniti
na
bregu
preprogo
,
ker
je
bila
zemlja
vlažna
,
in
nato
čakati
v
oljčnem
gozdičku
,
dokler
jih
ne
pokliče
.
Temna
noč
je
zakrila
mesto
in
morje
.
Le
malo
lučk
je
brlelo
na
jadrnicah
,
čolnov
sprehajalcev
ni
bilo
na
vodi
.
Iztok
je
sedel
na
nizkem
stebriču
,
ki
so
nanj
privezovali
čolne
.
Njegove
oči
so
strmele
na
temno
morje
in
hotele
predreti
noč
.
Kadar
je
pljusknil
majhen
val
ob
obrežje
,
kadar
je
poskočila
ribica
nad
gladino
,
se
je
zganil
,
stresel
in
vstal
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
čul
udarce
vesla
.
Ali
zopet
je
vse
umrlo
,
vse
utonilo
,
le
morje
je
rahlo
plivkalo
na
obrežje
.
Iztok
je
vstal
in
začel
hoditi
po
drobnem
svižu
.
Toda
motile
so
ga
lastne
stopinje
,
vrnil
se
je
k
stebriču
in
zopet
sedel
.
Skušal
je
pomisliti
,
kako
jo
nagovori
,
kaj
ji
pove
.
Ali
vse
misli
,
vse
besede
so
utonile
v
eni
sami
neizmerni
želji
,
kakor
bi
padle
v
morje
.
Zanj
je
izginila
blagovest
,
izginil
svet
,
vse
njegovo
bitje
se
je
utopilo
v
koprnenje
.
Trenutki
so
mu
bili
večnost
;
ni
mogel
več
strpeti
,
v
morje
bi
planil
in
plaval
po
valovih
ter
klical
:
»
Irena
,
Irena
!
Kje
se
mudiš
?
Pridi
,
pridi
na
srce
,
ki
tako
brezmejno
koprni
po
tebi
!
«
Tedaj
se
mu
je
zazdelo
,
da
sliši
tihe
udarce
vesel
.
Posluša
.
Zopet
.
»
Prihaja
!
«
Dvignil
se
je
in
stopil
po
preprogi
tako
blizu
do
morja
,
da
je
začutil
vlago
valov
skozi
sandale
.
Iz
noči
se
je
trgala
podolgovata
temna
senca
,
ki
je
neslišno
polzela
po
vodni
gladini
.
Dvakrat
so
še
udarila
vesla
,
čoln
je
s
kljunom
trčil
ob
breg
.
Iztok
je
prijel
s
krepko
roko
ladjico
,
iz
nje
se
je
dvignila
v
črno
obleko
odeta
postava
,
z
oglavnico
čez
glavo
in
z
naličjem
na
obrazu
.
Iztok
je
razpel
roke
in
jo
dvignil
iz
čolna
ter
tesno
pritisnil
na
srce
.
»
Irena
,
Irena
,
moja
boginja
,
moja
domovina
,
moja
vera
.
Irena
–
Irena
!
«
je
govoril
glasno
.
»
Pst
!
«
je
rekla
postava
in
mu
zdrknila
iz
rok
.
»
Iztok
,
vedi
me
v
temno
senco
,
da
govoriva
o
blagovesti
!
«
Tesno
jo
je
prijel
krog
pasu
in
vedel
po
stopnicah
na
teraso
pod
pinije
.
Noč
je
bila
tako
temna
,
da
je
moral
Iztok
tipati
,
kje
je
klopca
.
Nato
sta
sedla
drug
ob
drugega
in
za
hip
molčala
.
Glasni
utripi
dveh
src
v
razburjenih
prsih
so
se
čuli
.
»
Ali
si
prebral
blagovest
,
Iztok
?
«
»
Prebral
,
Irena
.
Desetkrat
prebral
in
mislil
nate
pri
vsaki
besedi
,
pri
vsaki
črki
.
«
»
Ali
si
spoznal
resnico
?
«
»
Resnica
si
ti
,
vse
drugo
je
meni
tuje
,
samo
v
tvojih
očeh
je
resnica
–
in
ljubezen
v
tvojem
srcu
.
«
Iztok
je
iztegnil
roko
in
segel
po
naličju
,
ki
ga
je
dvignil
,
da
bi
ji
pogledal
v
lice
.
»
Oj
besi
,
zakaj
ste
zgrnili
toliko
črne
noči
na
to
uro
,
da
ne
vidim
neba
v
tvojih
očeh
,
Irena
!
«
»
Ne
misli
na
bese
,
Iztok
!
Kristus
je
zakril
pred
zlobnim
svetom
najino
ljubezen
.
Zahvali
ga
!
«
»
Zahvalim
ga
,
ker
ti
velevaš
!
In
vendar
moram
videti
luč
tvojih
oči
!
V
njih
biva
moja
domovina
,
v
njih
je
vedro
nebo
Slovenov
,
v
njih
seva
svobodno
sonce
naših
gradišč
!
Irena
,
pojdi
z
menoj
v
stanek
.
Z
rožami
sem
ga
posul
zate
,
z
vonjem
napojil
in
tudi
drago
olje
gori
v
tvojo
čast
.
«
»
Ne
grem
,
ne
morem
,
Iztok
.
Zapazi
naju
suženj
,
izgubljena
bi
bila
.
Ostaniva
tukaj
in
govoriva
o
blagovesti
!
«
Tesneje
se
je
stisnila
k
njemu
.
Iztok
pa
je
prijel
njeno
glavo
in
jo
začel
poljubljati
.
Rahlo
se
mu
je
umikala
.
»
Govoriva
o
blagovesti
,
o
resnici
!
«
»
Še
ne
,
Irena
,
še
ne
,
samo
en
časek
še
sloni
ob
meni
,
moja
–
moja
žena
.
«
Objel
jo
je
in
dvignil
v
naročje
.
Ni
se
branila
,
poljubi
so
se
dotaknili
Iztokovih
ustnic
.
On
pa
je
trepetaje
iskal
z
željnimi
očmi
lica
,
ki
je
bilo
skrito
v
črno
,
trdo
noč
in
jecljal
:
»
Irena
,
Irena
,
moja
žena
!
«
Hipoma
se
zabliska
od
vzhoda
do
zahoda
v
dolgem
rdečem
svitu
.
Morje
je
zardelo
,
ves
vrt
je
zagorel
kakor
opoldne
–
in
Iztokov
pogled
je
ujel
njene
oči
.
Takrat
pa
je
Iztok
planil
,
kakor
bi
ga
zadela
strelica
,
ona
je
zdrknila
iz
naročja
,
temà
ju
je
objela
in
centurio
je
vzkliknil
,
da
se
je
razleglo
na
morje
:
»
Prekleta
,
prešuštnica
!
«
V
blisku
je
spoznal
despojno
Teodoro
.
Kri
je
zledenela
Iztoku
po
žilah
,
pesti
so
se
mu
zaprle
,
kakor
bi
ga
zgrabili
krči
;
ni
vedel
,
ali
ga
skuša
sam
Šetek
ali
je
resnica
.
Videl
je
pred
seboj
motne
obrise
ženske
postave
in
v
hipu
se
mu
je
zazdelo
,
če
je
resnično
despojna
,
da
jo
zgrabi
in
vrže
v
morje
.
Ali
njegove
pesti
se
niso
razklenile
,
njegova
noga
je
bila
kakor
vzidana
v
pesek
,
iz
grla
se
je
izvijalo
hropenje
.
Tedaj
prekine
grozoto
sikajoči
glas
Teodore
.
Niti
za
trenutek
ni
izgubila
zavesti
–
ona
,
ki
je
v
ljubavnih
spletkah
tvegala
že
često
krono
in
življenje
.
Blisk
je
zopet
razsvetlil
pokrajino
.
Teodora
je
dvignila
roko
in
kot
despojna
velela
sikajoče
:
»
Proskinesis
!
Na
kolena
!
«
In
junakovo
koleno
se
je
upognilo
kakor
stroj
pred
to
silo
očaranja
.
»
Naj
ti
bo
nocojšnja
noč
dokaz
,
kako
despojna
ceni
Ireno
.
Sveta
je
ona
in
resnično
sem
se
prepričala
,
da
se
trudi
za
tvojo
svetost
,
ker
ti
hoče
govoriti
o
resnici
.
Spoštuj
jo
,
rob
njenega
krila
poljubljaj
–
nisi
še
vreden
njenih
oči
.
Da
jih
boš
pa
vreden
,
te
sedaj
ob
žaru
bliskov
imenuje
despojna
za
magistra
péditum
v
palatinski
vojski
.
Še
ta
mesec
dobiš
carski
reskript
!
Ljubita
se
,
pokrsti
se
.
Kristus
z
vama
!
O
tem
pa
molči
,
sicer
je
po
tebi
,
kakor
resnično
stoji
tukaj
despojna
zemlje
in
morja
!
«
Izginila
je
ob
blisku
,
kakor
bi
jo
demon
dvignil
v
noč
.
Vesla
so
udarila
.
Po
nebu
so
švigale
strele
.
Iztok
je
stal
kakor
pribit
na
mestu
.
V
čolnu
je
Teodora
stiskala
pesti
pod
črno
stolo
in
se
zaklinjala
na
ves
pekèl
,
da
njega
uniči
,
njo
pa
s
silo
pahne
v
blato
.
»
Ha
,
magister
peditum
!
Magister
žive
gnilobe
boš
v
moji
ječi
.
«
Ko
so
drugi
dan
krog
poldne
vojaki
počivali
,
je
skušal
Iztok
,
sprehajajoč
se
za
cvetočimi
divjimi
akacijami
,
razbrati
misli
in
preudariti
,
kaj
se
je
pravzaprav
zgodilo
ponoči
.
Strahotno
ga
je
prevzel
skrivni
obisk
Teodore
,
njena
dobrotljivost
,
da
postane
magister
peditum
,
vse
,
vse
,
noč
,
bliski
,
despojna
–
vse
same
čarovne
moči
.
Da
bi
ga
Teodora
ljubila
,
despojna
barbara
–
žena
Upravde
verolomna
!
In
vendar
je
trdil
to
Epafrodit
in
tako
so
pričale
njene
oči
.
Ali
njene
besede
so
drugače
govorile
.
Za
Ireno
da
se
je
bala
in
sumila
,
da
so
Irenini
pohodi
–
pohodi
hotnice
.
In
zato
je
dovolila
barbaru
,
da
jo
je
poljubljal
in
objemal
,
zato
izvolila
temno
noč
,
da
bi
se
prepričala
,
je
li
res
Ireni
za
blagovest
ali
za
blazno
ljubezen
.
A
kako
je
zvedela
?
Kako
?
Epafrodit
tudi
ve
–
res
,
v
Bizancu
sliši
in
prisluškuje
vsaka
travica
,
vsak
kamenček
sredi
pota
.
Če
je
resnično
,
kar
trdi
Epafrodit
,
je
izgubljen
on
,
izgubljena
Irena
.
Sedaj
še
utegne
,
k
njemu
pojde
zvečer
in
mu
vse
pove
.
In
kaj
mu
pove
Grk
?
»
Beži
!
«
poreče
.
Beži
naj
–
brez
Irene
.
Ona
pa
naj
bo
v
krempljih
kraguljev
?
Če
jo
misli
Teodora
pogubiti
,
jo
mora
on
oteti
–
naj
ga
stane
življenje
,
ali
jo
mora
vsaj
grozno
maščevati
.
Če
pa
zbeži
,
ostane
Irena
sama
in
ne
preboli
sramote
,
s
katero
jo
ogrne
ves
dvor
,
ko
se
zve
,
da
je
ljubila
njega
.
Zadrgnila
se
je
tesno
krog
njega
mreža
,
izhoda
ni
vedel
,
obdajal
ga
je
pragozd
,
nad
njim
noč
,
ni
znal
ne
za
vzhod
ne
za
zahod
.
Tako
je
hodil
zamišljen
,
s
povešeno
glavo
,
ko
so
drugi
vojaki
ležali
in
dremali
po
travi
v
sencah
platán
.
Sonce
je
prijetno
sijalo
;
ploha
,
ki
se
je
ulila
proti
jutru
,
je
shladila
in
očistila
ozračje
,
vse
je
dihalo
veselo
življenje
,
cvetni
kelihi
so
se
odpirali
,
divje
smokve
so
cvele
,
višnje
so
otresale
beli
sneg
.
Mladost
v
Iztoku
je
kipela
,
jasno
nebo
mu
je
preganjalo
hude
misli
,
dvigali
so
se
mu
veseli
upi
in
z
njimi
vera
v
Teodorine
besede
.
Bilà
je
v
njegovem
srcu
neizmerna
ljubezen
,
ki
vse
upa
,
vse
prenese
,
ne
misli
nič
hudega
.
Zahvalil
je
Svetovita
,
da
ga
je
čuval
doslej
,
in
prosil
Devano
,
naj
srečno
tke
nitke
njegove
ljubezni
.
Razmišljajoč
je
prišel
do
starega
vojaka
,
hoplita
,
ki
je
ležal
vznak
v
travi
,
s
težkim
ščitom
pod
glavo
.
S
široko
razprtimi
očmi
je
gledal
v
drevo
nad
seboj
,
prek
čela
je
imel
dolg
,
rdeč
obrunek
.
»
Kaj
premišljuješ
,
Sloven
?
«
ga
je
nagovoril
Iztok
.
Vojak
se
je
spodobno
dvignil
pred
stotnikom
.
»
Kako
si
prišel
v
carsko
službo
?
Kje
je
tvoja
domovina
,
si
li
rodu
Antov
ali
Slovenov
?
«
»
Rodu
slovenskega
sem
.
Boril
sem
se
s
Svaruniči
ob
Aluti
in
tostran
Donave
zoper
Bizanc
.
Oj
,
bili
so
sokoli
mladi
Svaruniči
,
ki
so
padli
.
Jaz
pa
služim
Bizancu
.
O
bogovi
!
«
»
Ali
te
vleče
domov
?
«
»
Prijelo
me
je
z
neizmerno
silo
in
šel
bi
,
ko
bi
mogel
.
«
»
Kaj
menijo
drugi
Sloveni
v
moji
stotniji
?
Mislijo
li
na
domovino
?
«
»
Gospod
,
se
smem
govoriti
.
Lahko
bi
bil
tožnik
,
izdajalec
!
«
»
Ne
boš
ne
tožnik
ne
izdajalec
!
Govori
!
Pred
teboj
ni
stotnik
,
s
teboj
govori
Sloven
–
brat
.
«
»
Gospod
,
tvoja
dobrota
je
brez
meje
.
Govoril
bom
.
Stradamo
,
da
prihranimo
novcev
in
utečemo
domov
.
Hodili
smo
po
Afriki
.
Ej
,
vroče
je
tam
–
in
zopet
se
čuje
,
da
pojdemo
v
boj
v
Italijo
.
Nas
pa
vleče
na
svobodne
dobrave
k
našemu
rodu
.
Dosti
imamo
brazgotin
,
dosti
vojske
.
«
»
In
če
bi
šel
Iztok
tudi
z
vami
?
«
Vojak
je
šinil
pokonci
in
objel
centuriju
kolena
.
»
Gospod
,
če
ti
veliš
,
se
dvignemo
takoj
!
Legijo
napademo
zate
,
samo
reci
!
Zate
poginemo
,
če
hočeš
!
«
»
Miruj
,
prisezi
na
bogove
,
da
boš
molčal
!
«
»
Prisegam
na
ognjišče
svojega
očeta
,
ki
je
bil
starešina
!
«
»
Dogovori
se
s
tovariši
.
Čim
več
jih
dobiš
,
tem
bolje
.
Iztok
priskrbi
denarja
.
Ko
dobiš
sporočilo
–
morda
kmalu
,
morda
čez
dolgo
–
udarimo
prek
Hema
!
«
»
Gospod
,
vsa
centurija
pojde
s
teboj
!
«
»
Pomni
prisege
in
molči
!
«
Iztok
se
je
hitro
obrnil
,
ker
so
pravkar
zatrobili
signali
,
naj
se
vrnejo
v
vojašnice
.
Magister
equitum
je
bil
nenadoma
poklican
v
carsko
palačo
.
Ker
se
je
to
večkrat
zgodilo
,
niso
ne
vojaki
ne
Iztok
ničesar
slutili
.
Vesele
volje
,
da
je
odšel
Azbad
,
so
pevajoč
korakali
z
vežbališča
.
Kmalu
popoldne
,
še
preden
se
je
Iztok
vrnil
,
je
prišel
k
Epafroditu
evnuh
Spiridion
.
Pri
vratih
je
vprašal
po
centuriju
in
izročil
Numidu
pismo
zanj
.
Nato
je
prosil
pri
Grku
,
da
bi
govoril
z
njim
.
Epafrodit
ga
je
takoj
sprejel
,
ker
je
slutil
važna
sporočila
.
Skopljenec
se
je
do
tal
priklanjal
,
potem
pa
urno
poročal
:
»
Gospod
,
nisem
si
upal
pisati
,
nisem
si
upal
.
Gre
mi
za
glavo
.
A
sporočilo
je
važno
,
zato
prihajam
sam
.
«
»
Vstani
in
govori
!
«
Evnuh
je
švigal
s
pogledi
po
dragocenostih
v
Epafroditovi
sobi
.
Njegove
oči
so
požirale
zlatnino
.
Ni
se
mogel
premagati
,
da
bi
ne
opomnil
:
»
Kako
dragocena
vaza
!
Despojna
nima
take
.
«
»
Malenkost
!
Govori
,
Spiridion
!
«
»
Ni
malenkost
,
oprosti
tvoja
jasnost
predrznemu
hlapcu
;
poznam
dragocenosti
.
Snoči
je
bila
despojna
pri
centuriju
Iztoku
.
Danes
švigajo
bliski
iz
njenih
oči
.
Grize
si
ustnice
in
njeno
lice
je
bledo
.
Paziti
mi
je
velela
,
kdaj
bi
Irena
,
jasna
dvorjanica
–
nebeško
lepa
je
,
gospod
–
poslala
list
semkaj
v
tvojo
vilo
.
In
moral
sem
ga
izvabiti
sužnju
–
danes
ga
je
namreč
poslala
–
in
ga
nesti
despojni
.
Pa
ga
je
vrnila
,
kakor
nedotaknjen
je
,
in
sedaj
sem
ga
izročil
Numidu
.
In
ko
govorim
s
teboj
,
govori
z
veliko
despojno
magister
equitum
Azbad
.
Dokončal
je
tvoj
sluga
v
smrtni
nevarnosti
svoj
govor
,
da
služi
tvoji
mogočni
želji
.
«
Epafrodit
je
slonel
nepremakljivo
na
stolu
iz
indijskega
lesa
in
niti
zganilo
se
ni
na
njegovem
licu
,
kakor
bi
poslušal
trgovsko
pismo
,
ki
mu
ga
bere
silenciarij
(
tajnik
)
.
Ko
je
evnuh
končal
,
je
segel
v
železno
skrinjico
in
zagrabil
dvakrat
rumenih
zlatov
ter
jih
usul
Spiridionu
.
Evnuh
mu
je
poljubil
vsakikrat
roko
in
nato
prihuljeno
zbežal
iz
vile
.
Sedaj
se
je
dvignil
s
stola
Epafrodit
,
stopil
sredi
sobe
,
položil
prst
na
čelo
in
pomislil
.
»
Da
se
je
spozabila
tako
daleč
,
tega
bi
ne
bil
verjel
!
Še
vedno
je
zrela
za
vlačugo
!
Komedija
se
zapleta
–
čakaj
,
Teodora
,
v
njej
bom
nepričakovan
igral
tudi
–
jaz
!
«
Šel
je
skozi
peristil
na
vrt
,
dasi
je
bilo
vroče
.
Dajal
je
razna
povelja
služinčadi
,
ki
je
ostrmela
,
ko
je
zagledala
trgovca
ob
vročem
soncu
na
vrtu
.
Šel
je
v
gozdiček
pinij
in
hodeč
gor
in
dol
razmišljal
.
Vtem
je
prišel
Iztok
.
Takoj
ga
je
pozval
.
Na
njegovem
obrazu
je
bil
smeh
,
kakor
ga
Iztok
še
ni
videl
.
Veselost
in
škodoželjnost
,
lokavost
in
nedosežna
pretkanost
je
sevala
od
njega
.
»
No
,
Iztoče
,
kako
si
kaj
ljubkoval
nocoj
z
despojno
?
Čestitam
ob
taki
ljubici
,
mehercule
,
čestitam
!
«
Iztok
je
ostrmel
,
ko
je
slišal
te
besede
.
»
Gospod
,
ti
si
vseveden
!
«
»
Bizanc
je
vseveden
,
ne
jaz
.
Govori
,
kar
te
vprašam
!
«
»
Prišla
je
verolomnica
,
prišla
prekleta
namesto
Irene
.
«
»
In
ti
si
se
naslajal
?
«
»
Preklel
sem
jo
!
«
»
Zelo
pogumno
,
sinko
!
Tvoja
glava
ni
vredna
gnile
melone
.
Zaigral
si
jo
!
«
»
Nisem
,
gospod
!
Despojna
je
samo
skušala
mene
in
Ireno
.
Imenovala
me
je
za
magistra
péditum
.
«
»
Ko
bi
bil
Platon
moj
oče
,
tega
vozla
ne
razrešim
!
Povej
podrobno
.
Sédiva
.
—
Čakaj
.
Ali
imaš
Irenino
pismo
s
seboj
?
«
»
Gospod
,
ti
si
vseveden
.
«
»
Praviš
že
drugič
.
Žal
za
čas
.
Povej
!
«
»
Izročil
mi
ga
je
Numida
.
«
»
Prebereva
ga
potem
!
Sedaj
pripoveduj
.
«
Iztok
mu
je
vse
razodel
.
Epafrodit
ni
ničesar
odgovoril
.
Bobnal
je
s
prsti
po
čelu
in
gledal
v
pesek
.
»
Sedaj
beri
pismo
!
«
»
Dobri
Iztoče
,
vrli
centurio
!
Nocoj
pridem
k
tebi
s
Cirilo
,
da
se
pogovoriva
o
Kristu
.
Tvoje
srce
je
blago
in
zato
trdno
vem
,
da
se
odpre
resnici
.
Do
sedaj
ne
sluti
nihče
o
najini
skrivni
zvezi
.
Mir
Gospodov
bodi
s
teboj
!
Irena
.
«
»
Angel
sredi
satanov
,
«
je
zamrmral
Epafrodit
.
»
Ali
sprejmeš
Ireno
,
centurio
?
«
»
Če
jo
sprejmem
?
Za
en
trenutek
ob
njeni
strani
dam
življenje
!
«
»
Sprejmi
jo
torej
!
Toda
ne
pozabi
na
deset
močnih
sužnjev
,
oboroži
jih
z
bodalci
.
Epafrodit
ima
včasih
koristne
slutnje
!
«
Nato
je
Epafrodit
takoj
odšel
proti
vili.
Polglasno
je
mrmral
potoma
sam
s
seboj
.
»
Magister
peditum
boš
,
seveda
!
Pastirček
!
Misliš
,
da
je
Teodora
tvoja
mati
.
Hijena
ti
ne
privleče
ovce
,
če
si
ji
iztrgal
kos
mesa
.
Čemu
je
bil
Azbad
pri
njej
?
Čemu
?
Pomagači
!
Nocoj
bo
zanimiva
noč
.
Ne
zaspim
.
Pri
oknu
še
doživim
živahen
dogodek
,
ki
se
utegne
splesti
na
morju
.
Ko
bi
si
bila
upala
brez
hrupa
,
Iztok
bi
bil
že
izginil
.
Ali
Teodora
je
previdna
.
Kača
!
«
Tedaj
ga
je
srečal
Melhior
.
Epafrodit
mu
je
ukazal
,
da
bodi
opremljena
najhitrejša
jadrnica
z
vsem
za
na
pot
.
»
Ne
ve
se
,
morda
bo
še
meni
treba
zavetja
.
V
Bizancu
nisi
nikdar
varen
,
če
imaš
nekaj
več
zlata
!
«
Polnočno
nebo
je
bilo
nastlano
z
zvezdami
.
V
valovih
so
se
zibali
in
kopali
milijoni
drobnih
lučic
.
Zadnje
barčice
sprehajalcev
so
polzele
v
pristanišča
,
na
morje
je
legla
tišina
.
Tedaj
je
odrinila
od
Epafroditovega
vrta
tanka
šajka
in
se
zibala
na
valovih
.
Za
njo
sta
se
spustila
v
morje
izpod
oljčnega
gaja
dva
večja
čolna
,
ki
sta
kakor
nemi
senci
sledila
od
daleč
lepo
šajčico
.
»
Poglej
,
Iztok
,
kako
je
Bog
velik
,
kako
mogočen
,
ki
je
razpel
to
lepo
nebo
nad
nami
!
«
»
Velik
in
mogočen
,
Irena
.
In
še
večji
in
mogočnejši
,
ker
je
dal
tebe
meni
!
«
»
In
glej
,
ta
Bog
je
bil
za
nas
križan
,
zate
in
zame
!
Kolika
ljubezen
!
«
»
Če
je
resnično
,
kar
ti
praviš
,
da
je
tvoja
ljubezen
od
njega
,
tedaj
ga
molim
in
molil
ga
bom
vsak
dan
in
hvalil
za
tvojo
ljubezen
!
«
»
Véruj
,
Iztoče
,
véruj
resnici
in
tudi
tvoje
srce
napolni
njegova
ljubezen
.
«
»
Irena
,
vérujem
,
vérujem
ti
,
zakaj
v
tvojih
očeh
ni
laži
.
«
Dihljaji
vetra
so
rahlo
jadrali
po
zraku
.
Irenina
glava
se
je
sklonila
na
Iztokove
prsi
,
ustnice
so
umolknile
,
vse
pozlačeno
nebo
se
je
klanjalo
nad
njima
in
zvezdice
so
trepetajoč
posipale
čolnič
s
svetlimi
poljubi
.
Njuni
duši
sta
čutili
,
da
se
strinjata
v
en
sam
koprneč
žarek
,
ki
se
trga
od
zemlje
,
iz
prahu
in
se
razliva
kakor
morje
po
perutih
vetra
in
kipi
gor
,
gor
do
neba
.
Ginil
je
čas
,
ginil
je
svet
,
pila
sta
iz
čistega
vrelca
tihe
,
iskrene
ljubezni
.
Nenadoma
grozen
krik
in
pljusk
v
valove
.
Čolnič
se
je
stresel
in
zagugal
.
Iztok
je
planil
pokonci
.
Veslarja
ni
bilo
več
na
njegovem
čolnu
,
sredi
valov
se
je
boril
s
smrtjo
.
V
čolnič
sta
se
zasadila
dva
železna
kavlja
in
ga
pritegnila
k
drugemu
čolnu
,
iz
katerega
so
šinile
zakrinkane
postave
in
iztegnile
roke
po
Ireni
.
»
Iztoče
!
«
je
bolestno
kriknila
Irena
,
sužnja
Cirila
,
ki
jo
je
spremljala
,
je
zaplakala
in
obe
sta
omahnili
in
se
zgrudili
v
gugajoči
se
šajki
.
Toda
nepotreben
je
bil
klic
po
Iztoku
.
Ko
so
ga
zazrli
napadalci
,
kako
se
je
dvignil
kakor
hrast
iz
čolna
,
se
je
dvignilo
dvoje
vesel
in
zamahnilo
po
njem
.
Ali
njegova
železna
roka
je
hipoma
odbila
udarca
;
v
trenutku
se
je
zabliskal
kratek
meček
v
njegovi
roki
.
Kakor
tur
se
je
zagnal
iz
šajke
v
čoln
napadalcev
.
Morje
je
pljuskalo
in
požiralo
trupla
,
voda
je
brizgala
v
čolna
,
krog
Iztoka
se
je
stisnila
gneča
,
da
mu
je
omagovala
desnica
,
ki
je
trosila
smrt
,
kamor
je
zadela
.
Nekaj
napadalcev
je
odtrgalo
Irenino
šajko
od
čolna
in
skušalo
z
Ireno
uteči
.
Takrat
je
že
priplul
Numida
s
čolnoma
.
Sužnji
so
kakor
pobesneli
planili
na
šajko
,
v
hipu
so
bili
napadalci
pobiti
,
Numida
je
sam
prijel
za
veslo
in
gnal
šajko
,
v
kateri
je
bila
Irena
,
proč
od
bojnega
meteža
.
Čolna
pa
sta
udarila
na
pomoč
Iztoku
,
ki
se
je
boril
z
levjo
močjo
,
pa
bi
bil
vendar
premagan
,
ko
bi
bili
napadalci
oboroženi
.
A
na
to
ni
nihče
mislil
,
ker
so
imeli
nalogo
,
da
ugrabijo
samo
slabotno
žensko
.
Čolnarja
so
z
veslom
pobili
,
drugačnega
upora
se
pa
nadejali
niso
.
Ko
sta
udarila
čolna
s
sužnji
ob
napadalce
,
je
zapljuskalo
morje
šumneje
,
nekaj
vzklikov
še
in
Iztok
je
stal
sam
sredi
čolna
z
dvignjenim
mečem
.
»
Kje
je
Irena
?
«
je
bilo
prvo
vprašanje
.
»
Numida
vodi
njeno
šajko
.
«
»
Hitro
k
njej
!
Vi
pa
navrtajte
čoln
in
ga
potopite
.
Poiščite
,
če
kdo
plava
,
da
bi
se
otel
!
Naj
umre
!
«
Hitro
je
plul
čoln
in
naglo
došel
šajko
.
Na
pol
onesveščena
je
Irena
šepetala
psalme
.
Ko
je
zaslišala
Iztoka
,
se
je
oklenila
njegovega
vratu
in
bridko
zaihtela
.
Centurio
je
velel
pluti
nazaj
k
vrtu
.
Tam
je
dvignil
Ireno
iz
čolna
in
jo
nesel
v
svojo
sobo
.
Na
pisanem
blazinjaku
je
ležala
bleda
,
kakor
oranžni
cvet
,
ob
njej
sta
klečala
Iztok
in
Cirila
.
Ob
isti
uri
se
je
plazil
po
bregu
od
kraja
,
kjer
so
čakali
napadalci
,
Azbad
in
se
v
divjem
srdu
bil
po
čelu
,
ker
je
spodletel
od
Teodore
in
njega
naperjeni
napad
na
Ireno
–
ker
je
ušla
golobica
jastrebu
.
Epafrodit
je
slonel
tisto
noč
pod
trižarnim
svetilnikom
ob
mizi
,
na
kateri
je
bila
grmada
računov
.
Za
njim
je
stal
Melhior
.
Večkrat
je
že
obrnil
zvesti
sluga
peščeno
uro
na
alabastrnem
stebriču
.
Toda
Epafrodit
se
ni
utrudil
.
Njegove
oči
so
se
vtopile
v
številke
,
pergament
za
pergamentom
se
je
plazil
skozi
suhe
prste
;
včasih
se
je
pomudil
,
izpregovoril
polglasno
besedo
,
nato
urno
delal
dalje
.
Silenciarij
mu
je
podajal
preko
mize
s
tresočo
se
roko
novih
listin
in
strahoma
čakal
,
kdaj
postavi
Epafrodit
suhi
prst
na
račun
in
zamrmra
:
»
Pomota
!
«
Toda
trgovec
se
ni
oglasil
,
kup
listin
se
je
manjšal
,
dokler
si
ni
zabeležil
Epafrodit
zadnje
številke
na
tablico
.
»
Končano
!
«
je
rekel
z
resnim
glasom
.
»
Pojdi
!
«
Silenciarij
se
je
globoko
poklonil
in
zapustil
sobo
.
»
Koliko
noči
je
preteklo
,
Melhior
?
«
»
Nastopile
so
polnočne
straže
,
prejasni
gospod
!
«
»
Pojdi
na
vrt
k
morju
do
oljčnega
gaja
in
se
skrij
.
Ko
boš
videl
,
da
so
odpluli
trije
čolni
od
brega
,
pridi
mi
naglo
povedat
!
Luč
ugasi
!
«
Epafrodit
je
odšel
takoj
v
spalnico
.
V
smaragdnem
steklu
je
živela
drobna
lučka
in
motno
razsvetljevala
sobo
.
Trgovec
je
legel
vznak
na
dragoceni
perzijski
divan
,
del
sklenjene
roke
pod
glavo
in
se
zamislil
.
Vse
njegovo
življenje
–
same
suhe
številke
.
Celo
hipodrom
ga
ni
razburkal
,
gledal
je
tekmo
kvadrig
in
računal
s
stavami
.
Kockal
je
pozne
noči
na
Teodozijevem
trgu
,
pa
ni
bil
strasten
igralec
,
bil
je
samo
mrzel
računar
.
In
sedaj
na
siva
leta
se
mu
zapletejo
krog
nog
niti
razburkanega
življenja
,
vrvce
,
ki
jih
plete
človeška
strast
.
Obraz
se
mu
je
kljubovalno
nasmehnil
.
Srce
se
mu
ni
razburilo
.
Ostal
je
miren
in
čakal
drame
,
ki
se
utegne
razviti
ob
večeru
njegovega
življenja
.
Zaklopil
je
oči
in
čakal
Melhiora
.
Ta
se
je
kmalu
vrnil
in
naznanil
,
da
so
barčice
odrinile
na
morje
.
Epafrodit
je
vstal
in
stopil
k
oknu
.
Noč
je
bila
toliko
jasna
,
da
je
zlahka
zagledal
tri
temne
lise
,
ki
so
tiho
drsele
po
mirni
Propontidi
.
Naslonil
se
je
na
okno
,
čakal
.
Dočakal
je
krik
Irenin
,
pljuskanje
vodé
,
udarce
,
poraz
sovražnega
čolna
in
beg
drobne
ladjice
.
Epafrodit
ni
bil
več
miren
.
Kakor
bi
se
sam
boril
,
je
zamahnil
nekajkrat
po
zraku
,
pripogibal
se
skoz
okno
,
v
grlu
mu
je
tičal
krik
:
»
Udarite
,
morite
malopridneže
!
Iztok
,
drži
se
!
Otmi
Ireno
!
«
Ko
so
čolni
pobegnili
in
se
vračali
na
obrežje
njegove
vile
,
je
začutil
v
duši
neizmerno
radost
.
Prevzela
ga
je
zavest
,
da
je
premagal
sámo
Teodoro
in
ji
spretno
odbil
izstreljeno
puščico
.
Nekaj
mladostnega
se
je
zbudilo
v
njem
.
Kakor
bi
mu
odvzel
kdo
leta
s
pleč
,
je
hitel
skozi
sobe
v
peristil
in
od
ondod
na
vrt
v
sami
lahki
tuniki
.
Ni
bilo
zlata
,
za
katero
bi
ga
bil
zadnja
leta
kdo
izvabil
o
polnočni
uri
na
hladni
zrak
brez
gorke
volnene
halje
.
Nocoj
pa
je
zakipelo
po
njegovih
žilah
.
Brez
sužnja
,
brez
spremljevalca
je
prihitel
k
Iztokovemu
stanu
.
Pred
vrati
je
stal
Numida
.
Ko
je
zagledal
Epafrodita
,
je
pokleknil
in
mu
pričel
poljubljati
sandale
.
»
Presvetlost
tvoja
,
oj
,
junak
je
Iztok
!
Razbojniki
so
mu
hoteli
ugrabiti
deklico
!
A
je
niso
!
Zakaj
velik
je
Iztok
.
Malopridniki
,
na
dnu
morja
jim
je
postlal
!
«
Epafrodit
se
ni
ozrl
nanj
,
rahlo
je
odprl
vrata
.
Zadehtelo
je
po
rožah
in
po
nardi
.
Vesela
lučka
je
plapolala
v
srebrnem
čolnu
.
Na
blazinjaku
je
slonela
Irena
,
bleda
kakor
bisus
,
desnico
je
imela
ovito
krog
Iztokovega
vratu
in
glavo
je
naslanjala
na
njegove
prsi
.
Pri
nogah
je
klečala
Cirila
in
ihtela
.
Ko
je
trgovec
ugledal
Ireno
,
je
ostrmel
.
Njegovo
sicer
računov
vajeno
trgovsko
oko
se
je
odprlo
pod
grškim
nebom
in
iz
klasičnega
ozračja
vsrkalo
vase
globoko
spoznanje
lepote
.
Čul
je
govoriti
o
lepi
dvorjanici
Ireni
,
videl
jo
je
mimogrede
v
hipodromu
,
tudi
na
dvoru
,
ko
je
privedel
Iztoka
pred
Teodoro
.
Toda
ni
se
zanimal
,
ni
opazoval
.
Nocoj
pa
,
ko
je
ležala
odeta
z
mehkim
bisom
v
žaru
rdečkastega
plamenčka
sredi
rož
kakor
bela
lilija
,
ki
se
dviga
sredi
vrta
iznad
cvetja
,
nocoj
je
spoznal
,
da
ni
dleta
,
ki
bi
moglo
posneti
lepoto
teh
potez
,
in
ni
marmora
,
ki
bi
mogel
dati
svoj
beli
sneg
,
da
bi
se
vanj
upodobilo
to
bitje
.
Nekaj
hipov
je
stal
neopažen
za
vrati
.
Irena
je
odprla
oči
in
s
suhimi
ustnicami
zaprosila
vodé
.
Iztok
je
segel
po
školjki
,
ki
je
bila
s
srebrom
okovana
.
Cirila
je
privzdignila
vrč
in
natočila
studenčnice
.
Tedaj
je
Iztok
opazil
Epafrodita
.
Tudi
Irena
ga
je
in
je
preplašena
zrla
v
neznanega
prišleca
.
»
Mir
z
vami
,
prejasna
dvorjanica
!
Hvala
Kristu
,
da
ste
oteti
pogibeli
.
«
»
Moj
predobri
gospod
,
Epafrodit
!
Ta
mi
je
dal
sužnjev
,
da
smo
te
obvárovali
.
Ne
boj
se
,
Irena
!
«
je
Iztok
pojasnil
Ireni
,
kdo
je
neznani
.
»
Hvala
Kristu
,
hvala
tebi
,
gospod
!
Despojni
povem
o
razbojnikih
.
Nagradi
te
,
Epafrodit
,
in
palatinske
straže
zasedejo
obrežje
.
«
Irena
je
izpila
školjko
vodé
in
se
dvignila
pokrepčana
na
blazinjaku
.
Iztok
in
Epafrodit
sta
se
spogledala
in
razumela
.
Sirota
ni
slutila
,
kdo
je
bil
izvršil
napad
.
»
Prejasna
dvorjanica
,
resnico
ste
govorili
.
V
Bizancu
niso
varni
pošteni
ljudje
in
treba
je
boljših
straž
.
Hvala
Kristu
,
da
ni
trpelo
vaše
zdravje
.
«
»
Prestrašila
sem
se
grozno
.
Ali
odleglo
mi
je
.
Kako
bi
nazaj
v
palačo
?
Mudi
se
.
«
»
Dovolite
,
da
se
domeniva
z
Iztokom
.
«
Epafrodit
in
Iztok
sta
odšla
iz
sobe
.
»
Nebeška
je
lepota
tvoje
Irene
,
Iztok
!
Umetniki
z
Akrokorinta
bi
strmeli
nad
njo
.
«
Starec
se
je
razvnel
od
navdušenja
in
Iztoku
je
od
veselja
žarelo
lice
,
ko
je
slišal
slavo
svoje
predrage
iz
Epafroditovih
ust
.
»
Kakor
drobna
lastovička
je
,
gospod
,
kakor
grlica
v
temnem
gaju
.
«
»
Angel
med
demoni
!
—
Ne
sluti
,
kaj
se
je
zgodilo
nocoj
.
Proč
mora
iz
gnezda
gadov
,
kateremu
caruje
kača
despojna
!
«
»
Proč
mora
!
In
jaz
pojdem
z
njo
,
da
jo
čuvam
.
«
»
O
tem
odloči
Epafrodit
.
Doslej
me
nisi
slušal
,
sedaj
me
moraš
.
«
»
Govori
,
gospod
!
Še
desetkrat
bi
ti
rad
otel
življenje
in
stotero
Hunov
bi
poklal
za
tvojo
ljubezen
.
«
»
Ali
si
prepričan
,
da
je
napad
izvršil
Azbad
,
ki
ga
je
najela
Teodora
?
«
Iztok
je
pomolčal
.
»
Ni
bilo
Azbada
med
napadalci
!
Morda
se
motiš
,
gospod
!
«
»
Ne
motim
se
.
Smrti
si
zapisan
,
ti
in
ona
,
to
je
jasno
.
Verjemi
Epafroditu
!
Sedaj
je
moja
naloga
,
da
vaju
otmem
in
tako
poravnam
do
pičice
svoj
dolg
,
ki
ga
imam
pri
tebi
.
«
»
Verjamem
,
gospod
,
ti
si
vseveden
.
Svetovit
te
razžarja
z
nebeškim
soncem
.
Daj
mi
dva
konja
in
ubeživa
še
nocoj
!
«
Epafrodit
mu
je
del
roko
na
rame
in
se
mu
nasmehnil
.
»
Iztoče
,
ne
misli
,
da
je
Irena
vojak
.
Kako
boš
bežal
s
to
cvetko
,
ki
ti
onkraj
dolgega
ozidja
obnemore
in
omahne
iz
sedla
?
«
»
V
naročju
jo
ponesem
,
zazibala
se
bo
v
sen
kakor
na
materinih
kolenih
.
In
tvoji
konji
so
izvrstni
.
Utečeva
!
«
»
Niso
slabi
.
Toda
arabci
iz
carjevih
hlevov
jih
dohité
.
Treba
bo
drugih
konj
in
druge
priložnosti
.
Za
sedaj
sem
ukrenil
drugače
!
«
»
Govori
,
gospod
!
«
Iztoku
so
se
zasvetile
oči
od
koprnenja
in
strahu
.
Svest
si
svoje
moči
,
svest
svoje
trdne
in
spretne
roke
,
bi
bil
najrajši
zasedel
konja
,
stisnil
Ireno
k
sebi
,
potegnil
meč
in
se
prebil
z
njo
skozi
cele
čete
napadalcev
.
Toda
poslušal
je
svet
starega
Grka
.
»
Ker
poznam
Bizanc
in
dvor
bolje
od
tebe
,
zato
se
mi
pokori
in
ukroti
sam
sebe
!
«
»
Hočem
,
gospod
!
Samo
reši
mi
Ireno
!
«
»
Rešim
jo
in
rešim
tebe
in
otmem
sebe
.
«
»
Sebe
,
praviš
?
«
»
Tudi
sebe
.
Zakaj
despojna
je
prebrisana
in
dobro
ve
,
da
nimaš
sužnjev
ti
,
ampak
Epafrodit
.
Torej
sem
zaigral
tudi
sam
nocoj
vso
milost
pri
despojni
in
ker
pri
njej
,
tudi
pri
Upravdi
.
Nobeno
zlato
me
več
ne
otme
.
Zato
se
otmem
sam
.
Željan
sem
počitka
.
«
»
Ne
,
gospod
!
Slovene
in
Gote
nahujskam
in
branili
te
bodo
z
mečem
in
kopji
.
Ne
veš
,
da
me
ljubijo
in
da
gredo
v
smrt
zame
!
«
»
Prihrani
meče
in
kopja
zase
in
za
Ireno
.
Epafrodit
ni
zaman
rojen
na
Grškem
.
Otme
se
sam
.
Sedaj
poslušaj
!
«
»
Poslušam
,
gospod
!
«
»
Irena
ostane
skrita
v
moji
vili.
Zakaj
,
ji
ne
smeš
razodeti
,
da
se
ne
prestraši
in
nam
ne
oboli
.
Cirila
naj
se
vrne
takoj
v
palačo
,
naj
straži
njeno
sobo
ter
raztrosi
na
dvoru
vest
,
da
je
Irena
obolela
.
Carica
si
ne
bo
upala
takoj
ugonobiti
tebe
in
nje
,
ker
se
javnosti
vendarle
boji
.
Počaka
in
poišče
prave
prilike
.
Zato
se
ti
vrneš
danes
v
vojašnico
,
bodi
miren
,
toda
obvesti
svoje
Slovene
in
Gote
,
naj
bodo
pripravljeni
za
beg
,
kadar
dobijo
sporočilo
od
tebe
ali
od
mene
.
Zbero
se
zvečer
,
ko
gredo
lahko
svobodno
v
mesto
,
pri
mojih
konjskih
hlevih
.
Drugo
uredim
že
sam
.
«
»
Še
nocoj
,
gospod
!
«
»
Nocoj
ni
mogoče
,
ker
mi
manjka
konj
.
V
enem
tednu
.
Dotlej
si
varen
ti
in
ona
.
Sedaj
na
delo
!
Numida
naj
takoj
odpelje
Cirilo
,
ti
pridi
z
Ireno
k
meni
.
V
peristilu
počakam
.
«
Epafrodit
je
odšel
po
vrtu
v
vilo
,
Iztok
se
je
vrnil
v
sobo
.
»
Skrb
je
v
tvojih
očeh
,
Iztoče
!
«
ga
je
nagovorila
Irena
,
ki
ga
je
silno
razburjena
težko
čakala
.
»
Pesjan
bi
bil
,
lastovička
moja
,
ko
bi
ne
skrbel
z
vsako
mislijo
samo
zate
.
Toda
ne
boj
se
.
Ne
razkljujejo
te
krokarji
,
dokler
čuvajo
sokoli
nad
teboj
!
«
»
Iztok
,
tvoj
govor
je
skrivnosten
.
Ko
si
stal
zunaj
in
govoril
z
dobrim
možem
,
se
je
naselil
strah
v
mojo
dušo
.
Strah
in
grozne
slutnje
.
«
»
Saj
nisi
imela
strahu
in
nisi
poznala
slutenj
doslej
.
Zakaj
so
se
vzbudile
?
«
»
Cirila
je
zvedela
,
da
je
prvi
evnuh
despojne
,
Spiridion
,
prestregel
moje
pismo
,
češ
da
ga
ponese
sam
.
In
Spiridion
je
zaupni
vohun
carice
.
Če
je
ona
brala
pismo
in
povedala
Azbadu
–
o
Kristus
,
otmi
nas
!
«
Iztok
je
sedel
k
njej
,
jo
prijel
rahlo
za
sklenjene
roke
in
gledal
v
jasnino
njenih
oči
,
ki
so
se
kalile
z
rahlo
tančico
solzá
.
»
Irena
,
glej
,
moja
si
in
vsaka
kaplja
moje
krvi
je
tvoja
.
Prav
slutiš
,
razdružiti
naju
hočejo
,
uničiti
morda
mene
,
morda
tebe
–
oba
.
Toda
dobri
Epafrodit
čuje
nad
nama
in
Devana
blagoslavlja
–
«
»
Kristus
,
Iztok
,
Devane
ni
–
«
»
In
Kristus
blagoslavlja
najino
ljubezen
.
Zato
ne
smeš
več
nazaj
v
žrelo
volku
.
Tvoje
oči
bi
umrle
,
tvojo
svobodo
bi
deli
v
verige
,
kakor
hočejo
mojo
domovino
.
In
glej
,
jaz
te
otmem
in
ti
dam
svobodo
,
tebi
najprej
in
potem
svoji
domovini
.
Strašno
maščujemo
prelito
kri
Slovenov
in
potem
boš
bivala
z
menoj
pod
jasnim
in
poštenim
soncem
naše
svobode
.
Tam
ni
lesti
,
ni
zlobe
,
češčena
boš
od
vseh
hčerá
slavnih
starešin
,
ljubljena
od
vseh
žená
in
pastirji
se
bodo
sklanjali
k
tvojim
nogam
,
kadar
jim
boš
delila
kruha
,
in
vsak
častitljiv
starosta
bo
vesel
,
kadar
bo
poslušal
tvojo
modro
besedo
.
Irena
,
ne
boj
se
,
upaj
in
se
veseli
.
«
Irena
ga
je
poslušala
,
oči
so
ji
čedalje
bolj
tonile
v
solzah
,
dokler
se
ni
nagnila
njena
glava
na
Iztokovo
ramo
in
so
njene
ustnice
šepetaje
prosile
:
»
Váruj
me
,
opiraj
me
v
viharju
,
sicer
propadem
.
«
Iztok
ji
je
odpoljubil
solze
,
ki
so
ji
pritekle
po
belem
licu
,
jo
objel
ter
kipeče
ponavljal
:
»
Moja
Irena
,
moja
boginja
,
moje
vse
...
«
Toda
ni
ga
prevzela
sladkost
trenutka
.
Rahlo
jo
je
izpustil
in
se
dvignil
.
»
Polnoč
je
že
davno
minila
.
Pojdimo
,
da
ne
ugasnejo
zvezde
.
Cirila
,
ti
se
vrneš
v
palačo
...
«
Tedaj
je
zvesta
sužnja
na
glas
zaplakala
.
Kakor
kip
iz
marmora
je
slonela
doslej
ob
nogàh
svoje
gospodarice
.
Ko
pa
je
čula
,
da
mora
Ireno
zapustiti
,
se
je
zgrozila
,
jok
ji
je
privrel
iz
prsi
in
tesno
se
je
oklenila
Ireninih
kolen
ter
ponavljala
:
»
Ne
loči
naju
,
gospod
!
Ne
trgaj
me
od
nje
!
Umrem
od
bolesti
!
«
»
Cirila
,
vrneš
se
k
svoji
gospodarici
.
Ali
sedaj
moraš
,
moraš
,
če
jo
ljubiš
.
Straži
njeno
sobo
,
govori
,
da
je
Irena
bolna
,
dokler
ne
dobiš
poziva
:
Pridi
!
Tedaj
se
vrneš
in
vsi
se
napotimo
srečnim
dnem
v
krilo
.
«
Še
enkrat
je
Cirila
zaihtela
,
poljubila
roké
Ireni
,
ki
je
slonela
kakor
brez
moči
,
brez
misli
.
Nato
je
dvignila
Irena
roko
ter
jo
položila
sužnji
na
glavo
.
»
Pojdi
,
Cirila
,
Kristus
Pantokrator
te
varuje
!
Zaupaj
!
«
Čez
nekaj
minut
je
zdrsela
lepa
šajka
po
morski
gladini
.
S
krepkimi
udarci
jo
je
gnal
Numida
proti
carskim
vrtovom
.
Cirila
se
je
vračala
.
Sonce
se
je
dvigalo
izza
Črnega
morja
,
prvi
žarki
so
se
zableščali
po
vrhovih
pinij
in
platán
in
po
gričih
krog
Bizanca
.
Na
kampu
pred
vojašnicami
so
bile
zbrane
in
uvrščene
ponosne
čete
jezdecev
,
hoplitov
,
lokostrelcev
in
pračarjev
.
Čakali
so
vrhovnega
poveljnika
Azbada
.
Iztoku
je
plalo
srce
v
prsih
.
Vso
noč
ni
bil
zatisnil
očesa
.
Do
jutra
je
prebedel
v
Epafroditovi
vili
ob
Ireni
,
nato
takoj
v
sedlo
in
iz
mesta
.
Tu
je
čakal
,
da
se
pojavi
na
divjem
žrebcu
divji
Azbad
,
ki
ga
prebode
z
očmi
in
prekolne
v
pekel
zaradi
nočnega
dogodka
.
Častniki
so
se
pogovarjali
in
ugibali
,
kaj
da
ni
magistra
equitum
,
ki
je
bil
vedno
natančen
.
Določena
je
bila
velika
vaja
,
vse
čaka
,
vse
je
obloženo
in
opremljeno
,
njega
pa
ni
.
Že
so
se
svetili
ščiti
v
soncu
,
konice
sulic
so
zableščale
in
od
šlemov
je
rumenel
sijaj
mladega
jutra
.
Tedaj
prihiti
tekač
iz
Bizanca
in
izroči
prvemu
častniku
list
.
Azbad
je
naročal
,
da
pride
šele
ob
enajstih
,
ta
čas
naj
sami
izvajajo
lahke
vaje
na
kampu
.
Ob
enajstih
naj
se
zbero
vsi
častniki
z
vojaki
vred
pred
vojašnico
.
Veselo
so
odlagale
čete
težko
opravo
,
vreče
z
ječmenom
in
lopatke
ter
lahnih
nog
odkorakale
na
vežbališče
.
Stotniki
in
častniki
so
ugibali
,
kaj
jim
pove
magister
equitum
.
Edini
so
bili
v
mislih
,
da
odrine
velika
večina
vojske
v
Afriko
ali
v
Italijo
nad
Gote
.
Po
Bizancu
so
bile
raztresene
razne
vesti
,
Belizar
je
na
svoje
stroške
nabiral
novake
in
to
je
bilo
vsekako
pomenljivo
znamenje
.
Iztok
se
je
nekaj
veselil
,
nekaj
pa
ga
je
zelo
skrbelo
.
Veselilo
ga
je
,
da
se
vrne
prej
domov
in
se
čimprej
snide
z
Ireno
,
skrbelo
pa
,
če
se
utegne
sum
častnikov
uresničiti
.
Vse
silne
vaje
dolgo
pomlad
so
naznanjale
resne
čase
.
Če
Azbad
prebere
carjevo
povelje
,
da
ta
in
ta
stotnija
odrine
takoj
in
se
vkrca
,
potem
je
beg
nemogoč
in
ločen
bo
od
Irene
za
vedno
.
Da
bi
se
vrnil
živ
iz
vojne
,
še
mislil
ni
.
In
če
se
vrne
,
kje
bo
Irena
?
Ali
jo
bo
čuval
Epafrodit
?
Star
je
,
lahko
umre
,
lahko
ga
napade
Teodora
in
mu
jo
ugrabi
.
Čedalje
bridkejše
so
bile
njegove
misli
;
neizmerno
se
je
kesal
,
da
ni
že
ponoči
izginil
z
Ireno
.
Ure
na
vežbališču
so
se
vlekle
.
Sonce
je
stalo
kakor
prikovano
in
Iztok
je
mislil
,
da
ne
učaka
enajste
ure
.
Napisal
je
list
Epafroditu
,
v
katerem
ga
prosi
,
naj
mu
pošlje
Numido
s
čolničem
do
prevoznih
bark
v
vojno
luko
,
ako
bi
ga
ne
bilo
domov
.
Sklenil
je
za
trdno
,
da
plane
v
morje
in
ubeži
,
če
ga
pošljejo
na
ladjo
,
da
bi
šel
v
Italijo
.
Med
odmorom
je
pozval
starega
Slovena
,
ki
se
je
boril
s
Svaruniči
zoper
Hilbudija
.
»
Sloven
,
ali
si
govoril
o
begu
s
tovariši
?
«
»
Jasni
centurio
,
govoril
!
Solzé
so
kropile
ožgana
lica
,
ko
so
zvedeli
,
kaj
nameravaš
.
Vse
gre
za
tabo
.
Tudi
Gotje
so
z
nami
!
«
»
In
če
me
varaš
?
Na
pravdo
tvojega
očetnega
ognjišča
,
ne
prizaneso
ti
bogovi
!
«
»
Naj
me
uničijo
,
če
nisem
govoril
resnice
.
«
»
Verjamem
,
Sloven
.
Verjamem
,
ker
nisi
Bizantinec
.
Več
je
vredna
naša
beseda
kakor
bizantinskih
krščenikov
prisega
.
«
»
Ne
vseh
,
centurio
!
Pravi
krščeniki
so
zlato
.
«
»
Da
,
pravi
,
resnico
govoriš
.
«
Iztok
se
je
domislil
Irene
.
»
Pravi
krščeniki
so
biseri
!
«
»
Med
Vandali
sem
našel
dragulje
človeških
src
!
«
»
Dobro
.
Verjamem
ti
.
Torej
poslušaj
!
«
Skrbno
se
je
ozrl
,
ali
ni
koga
blizu
,
da
bi
ju
slišal
.
Pokazal
mu
je
z
roko
na
sosednje
griče
,
kakor
bi
mu
razlagal
načrt
o
naskoku
.
»
Dnevi
mojega
bivanja
v
Bizancu
so
šteti
.
Odidemo
prav
gotovo
v
osmih
dneh
.
«
Slovenu
je
šinila
od
radosti
kri
v
lice
,
da
mu
je
posinjel
dolgi
obrunek
na
čelu
.
»
V
osmih
dneh
,
pravim
.
Povej
jim
,
naj
bodo
pripravljeni
.
To
se
pravi
,
kadar
dobiš
pismo
od
mene
ali
sporočilo
ali
kar
koli
–
morda
od
koga
drugega
,
ki
naroča
v
mojem
imenu
,
tedaj
pojdite
na
véčer
vsi
v
Bizanc
,
kakor
da
greste
v
pivnice
,
brez
orožja
.
Na
Teodozijevem
trgu
krenite
z
Osrednje
ceste
v
desno
ozko
ulico
in
ko
dospete
blizu
morja
,
pridete
k
velikemu
hlevu
.
Tam
potrkajte
–
odpre
se
vam
–
in
me
počakajte
!
Drugo
vse
zveste
.
Razumel
?
«
»
Razumel
,
centurio
.
Še
nocoj
poiščem
tisti
hlev
,
še
nocoj
,
da
se
ne
zmotimo
.
To
je
hlev
gospoda
,
pri
katerem
bivaš
;
bogat
je
in
vilo
ima
.
Slovit
je
po
vsem
Bizancu
!
«
»
Veš
resnico
.
Pojdi
,
delaj
in
molči
!
«
Posamezne
stotnije
so
izvedle
še
nekaj
vaj
in
nato
odkorakale
pred
vojašnico
čakat
Azbada
in
skrivnostne
novice
.
Natanko
ob
enajstih
je
prijezdil
magister
equitum
.
Lep
je
bil
na
iskrem
arabcu
v
pozlačeni
opravi
.
Kakor
žarek
je
švigal
v
veselem
diru
po
široki
cesti
.
Pojezdil
je
med
vrstami
vojakov
gor
in
dol
in
nazadnje
obstal
pred
