,„
davkar
—
kateri
—
“
„
Da
,
prav
je
,
da
me
opomnite
tega
razuzdanca
.
Svojo
službo
je
zlorabil
,
nedolžno
deklico
je
hotel
svojim
zverinskim
nakanam
žrtvovati
.
Sedaj
je
moj
jetnik
.
“
Sodnik
jo
debelo
gleda
.
„
Moj
jetnik
je
sedaj
,
“
ponavlja
lepa
tujka
,
„
in
če
logar
ne
bo
kmalu
oproščen
,
dobili
bodete
lepe
spomine
od
davkarja
.
Znano
mi
je
,
da
ste
njegov
prijatelj
,
in
če
ne
bodete
izpolnili
moje
zahteve
,
dobili
ga
bodete
nazaj
,
toda
polagoma
v
koscih
,
jutri
njegovo
uho
,
pojutrašnjim
desno
roko
,
pozneje
morebiti
njegov
nos
—
in
tako
dalje
,
dokler
ne
bo
ves
v
Kostanjevici
.
Potem
ga
lahko
sešijete
.
Kaj
pa
pravite
k
temu
?
“
Sodniku
se
lasje
ježe
.
„
Za
božjo
voljo
,
to
bi
bilo
strašno
!
Menda
se
šalite
?
“
„
Ne
šalim
se
,
“
glasi
se
resni
odgovor
,
„
če
me
ne
ubogate
,
dobili
bodete
jutri
za
zajutrek
uho
svojega
prijatelja
.
Ne
pozabite
me
,
kar
jedenkrat
rečem
,
tega
se
tudi
držim
.
“
„
Za
božjo
voljo
!
“
„
Ali
bodete
izpustili
logarja
?
“
zakliče
rezkim
glasom
tolovajka
.
Sodnik
je
strahu
pol
mrtev
.
„
Morebiti
res
še
vedno
mislite
,
da
se
šalim
,
“
pravi
lepa
tujka
.
„
No
,
prepričali
se
bodete
,
kako
resne
so
moje
besede
!
Vrhu
tega
Vam
povem
,
da
sem
Amalija
,
nevesta
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
.
Sedaj
vsaj
veste
,
kdo
tukaj
z
Vami
govori
.
“
„
Usmiljeni
Bog
!
“
stoka
sodnik
.
Noge
ga
več
ne
drže
,
na
tla
se
sesede
,
kjer
začne
strahu
brcati
.
Amalija
se
za
javkanje
debeluhastega
možicelja
ne
zmeni
,
temveč
togotno
plane
nanj
ter
mu
uro
in
verižico
iz
žepa
iztrga
.
„
Prstane
mi
dajte
!
“
divja
Amalija
,
„
preveč
so
mi
všeč
,
da
bi
Vam
jih
pustila
,
posebno
ta-le
dijamant
—
sem
ž
njim
!
“
„
Ne
spravim
jih
s
prstov
,
“
zdihuje
strahopetnež
,
ki
plašno
zre
v
bodalo
.
„
Potem
Vam
kratkim
potem
prste
odrežem
,
“
preti
Amalija
.
„
Ali
bodete
hitro
sneli
prstane
?
Sicer
—
!
“
Desnico
,
v
kateri
tiči
ojstro
orožje
,
zavihti
.
Sodnik
obupano
suče
prstane
,
katere
nenavadno
hitro
potegne
s
tolstih
prstov
.
Tolovajka
jih
spravi
,
potem
pa
mu
odtrga
še
srebrne
spono
s
črevljev
.
„
To
je
dober
plen
,
“
raduje
se
Amalija
zmagovalno
,
„
mislila
si
nisem
,
da
bom
imela
toliko
uspeha
.
Ura
,
verižica
in
prstani
so
dragoceni
,
lepo
svotico
denarja
bom
zanje
skupila
.
“
„
Usmiljeni
Bog
,
“
cvili
sodnik
,
„
sedaj
me
bo
zaklala
!
“
„
To
se
bo
tudi
zgodilo
,
če
ne
bo
logar
kmalu
izpuščen
,
“
preti
mu
Amalija
,
„
in
našla
Vas
bom
,
če
se
tudi
globoko
pod
zemljo
zarijete
.
Zaprek
ne
poznam
,
tedaj
se
čuvajte
!
Če
bo
logar
prost
,
povrnil
se
bo
tudi
davkar
,
katerega
je
že
zadela
zaslužena
kazen
.
“
„
Joj
—
joj
—
!
“
Sodnik
še
vedno
brca
,
kakor
da
bi
mu
to
kaj
pomagalo
.
Amalija
se
pripogne
k
njemu
.
Ost
bodala
mu
nastavi
na
prsi
ter
ga
jezno
pogleda
.
„
Milost
—
usmrtila
me
bo
!
“
tuli
graščinski
uradnik
.
„
Tri
dni
Vam
dam
odmora
,
“
preti
mu
Amalija
,
„
in
če
do
tedaj
ne
bo
logar
v
svoji
hišici
,
zgodila
se
bo
nesreča
.
In
kesali
se
bodete
svoje
žive
dni
,
ko
bi
se
revežu
kako
zlo
pripetilo
.
Sedaj
pa
mi
zdravi
ostanite
,
kostanjeviški
sodnik
,
spominjajte
se
mojih
besed
—
v
treh
dneh
pa
se
bodeva
zopet
videla
—
tedaj
se
me
varujte
!
“
Amalija
dvigne
nogo
.
Sune
ga
ž
njo
tako
krepko
,
da
glasno
zaječi
.
Trenotek
pozneje
izgine
tolovajka
iz
paviljona
,
v
katerem
debeluhar
še
vedno
brca
s
svojima
tolstima
nogama
.
Tako
leži
še
četrt
ure
,
ker
se
boji
,
da
se
bo
zdaj
in
zdaj
povrnila
grozna
ženska
.
Konečno
se
vendar
ojači
ter
vstane
.
Potrtega
obraza
potiplje
žepe
,
prste
in
črevlje
.
Tedaj
vse
bridka
resnica
,
lepa
razbojnica
je
dragocenosti
odnesla
.
Kaj
poreče
k
temu
njegova
stroga
zakonska
polovica
,
ki
bo
takoj
slutila
,
kam
je
pes
taco
molil
?
Sodnik
pozna
svojo
soprogo
,
katere
nezaupnost
je
daleč
na
okrog
prislovna
postala
.
Sedaj
se
še-le
zave
,
kako
nesramno
je
bil
poražen
.
Srdito
stiska
pesti
.
„
Čakaj
no
—
čakaj
,
ne
boš
me
zasmehovala
,
o
ne
!
Ne
imenujejo
me
zastonj
prebrisanega
kostanje
viškega
sodnika
.
Ljubico
grozovitega
Jurija
Skopca
bom
vjel
,
morebiti
potem
celo
tolovajski
glavar
sam
pride
v
moje
kremplje
.
Toda
kaj
naj
sedaj
v
ta
namen
počnem
?
Stvar
je
treba
dobro
premisliti
—
no
pa
saj
imam
tri
dni
časa
—
to
je
dolga
doba
.
Do
tedaj
bom
peklenski
načrt
skoval
,
ki
bo
pogubil
predrzno
in
nevarno
tolovajko
!
“
Razprave
.
—
Lea
svari
.
—
Boj
mej
sramežljivostjo
in
ljubeznijo
.
—
Na
preži
.
„
Joj
,
kako
morem
tako
velikansko
svoto
plačati
?
Toliko
denarja
niti
ne
premorem
,
sploh
so
pa
stvari
komaj
polovico
vredne
.
“
Tako
stoka
in
javka
stari
Abraham
,
ko
Jurij
Skopec
dan
po
svojem
prihodu
v
Zagreb
prične
razprave
zaradi
prodaje
oropanih
dragocenostij
.
Tolovajski
glavar
zahteva
veliko
kupnino
.
Sicer
je
plen
veliko
več
vreden
,
toda
Abraham
je
ves
obupan
.
„
Takoj
grom
po
Levija
,
“
ponavlja
v
jednomer
,
„
to
je
pravi
mož
,
ki
zna
take
stvari
ceniti
.
Povedal
bo
,
da
preveč
zahtevate
.
“
Juriju
Skopcu
se
obraz
stemni
.
„
To
ni
potreba
,
žid
,
“
zadere
se
nad
starcem
,
„
ker
jaz
sam
vem
,
kaj
so
taki
predmeti
vredni
.
“
„
Toda
oropano
blago
je
,
“
cvili
stari
Hebrejec
,
„
kako
naj
vse
to
spečam
?
Tudi
jaz
bom
moral
nizko
cene
zahtevati
.
“
„
To
mi
je
vse
znano
.
“
„
Tedaj
mora
gospod
tolovajski
glavar
tudi
zahtevano
svoto
znižati
.
“
„
Niti
za
vinar
.
“
„
Prisegam
Vam
—
“
„
Za
Vaše
prisege
ne
dam
piškavega
oreha
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
ravnodušno
.
„
Žid
prisega
večkrat
,
če
se
za
to
gre
,
da
bi
koga
osleparil
.
In
če
no
prevzamete
plena
,
šel
boni
k
Mojzesu
,
ki
mi
bo
rad
plačal
zahtevano
kupnino
.
“
Abraham
vije
roki
,
kakor
da
bi
mu
pretila
velika
nesreča
.
„
Mojzes
Vam
čisto
nič
ne
bo
plačal
,
osleparil
,
ogoljufal
Vas
bo
,
to
Vam
je
pravi
—
“
„
Le
molčite
,
mene
že
ušesa
bole
.
“
„
Ali
si
ne
smem
izbrati
,
kar
mi
ugaja
?
“
praša
Abraham
z
žarečimi
očmi
.
Jurij
Skopec
se
srdito
zasmeji
.
„
To
bi
mi
še
manjkalo
,
“
izpregovori
,
„
ne
,
tako
se
nisva
zmenila
.
Ali
vse
,
ali
pa
nič
.
In
če
ne
plačate
zahtevane
svote
,
pustite
me
v
miru
.
“
Abraham
je
ves
iz
sebe
.
Vse
preroke
kliče
na
pomoč
,
v
dokaz
,
da
bi
pri
taki
kupčiji
ubožal
—
najprvo
velike
,
potem
male
preroke
,
konečno
navaja
kralje
starega
zakona
in
prav
na
zadnje
celo
Makabejce
.
Vse
to
mu
prav
nič
ne
pomaga
.
Jurij
Skopec
žide
predobro
pozna
,
še
bolje
pa
njegov
tovariš
‚
sladki
Polde
‘
,
ki
jo
bil
že
večkrat
pri
takih
razpravah
navzoč
.
Černič
stoji
na
straži
pred
sobo
.
Polde
molči
,
ne
more
pa
si
kaj
,
da
ne
bi
vsaj
skrivaj
ščipal
starega
žida
,
ker
ga
nič
bolj
ne
veseli
,
kakor
če
se
Abraham
bolestno
kremži
.
„
Šel
bom
po
Levija
,
“
zakliče
žid
z
nova
.
„
Kaj
hoče
tukaj
Levi
?
“
zavrne
ga
tolovajski
glavar
odločno
.
„
Saj
mi
je
tako
znano
,
da
imata
skupno
trgovino
.
Ali
hočete
plačati
,
ali
ne
?
“
„
Poprej
moram
še-le
z
Levijem
govoriti
,
“
odgovarja
Abraham
svojeglavno
.
„
Zaradi
mene
—
govorite
ž
njim
,
“
pravi
Jurij
Skopec
,
„
toda
meni
naj
no
pride
preblizo
.
On
že
ve
,
zakaj
,
le
prašajte
ga
.
Do
jutri
zvečer
imata
čas
,
in
če
potem
ne
bo
zahtevana
svota
v
dobrih
—
neobrezanih
zlatih
odšteta
,
dobi
Mojzes
plen
.
“
Abraham
na
vse
pretege
skuša
dokazati
,
da
je
Mojzes
največji
slepar
na
svetu
,
toda
glavar
Jurij
Skopec
ga
niti
ne
posluša
.
„
Polde
,
“
obrne
se
k
svojemu
tovarišu
,
„
pojdi
sedaj
Ti
na
stražo
,
Černič
je
predolgo
zunaj
,
menda
se
že
dolgočasi
.
“
„
Čudež
božji
,
“
pripomni
Abraham
,
„
v
moji
hiši
ne
preti
nobena
nevarnost
.
“
„
Mogoče
,
toda
previdnost
ni
nikdar
škodovala
.
Povem
Vam
,
Abraham
,
da
se
ne
dam
od
nikogar
preslepiti
.
“
Abraham
zre
pred
se
.
Suhi
ustnici
stiska
tor
izpod
obrvij
od
strani
pogleduje
na
tolovaja
.
„
Kaj
se
čmeriš
?
“
zadere
se
‚
sladki
Polde
‘
nad
njim
.
„
Tega
ne
prenašam
,
hitro
me
prijazno
poglej
,
sicer
—
!
“
Abraham
dobi
tak
sunek
pod
rebra
,
da
skoro
s
stola
pade
.
—
„
Veliki
glavar
!
“
javka
plašljivi
Hebrejec
,
„
pomagajte
mi
,
recite
temu
gospodu
tolovaju
,
naj
me
pusti
v
miru
!
Saj
bo
mene
,
starega
moža
,
še
ubil
.
“
„
Miruj
,
Polde
!
“
zapoveduje
Jurij
Skopec
,
ki
vidi
,
da
je
tolovaj
pripravljen
,
v
drugič
s
svojo
orjaško
pestjo
suniti
slabotnega
starca
.
„
Pomislite
,
glavar
,
da
je
to
pri
taki
kupčiji
nujno
potrebno
,
“
odgovarja
Polde
.
„
Židje
tudi
niso
drugega
navajeni
.
Kadar
smo
jim
drugikrat
plen
prodajali
,
stepli
smo
jih
naj
prvo
,
da
so
bili
rumeno
in
višnjevo
lisasti
,
potem
pa
se
je
kupčija
tako
gladko
razmotala
,
da
je
bilo
veselje
!
“
„
Pusti
mi
starca
v
miru
,
Ti
pravim
!
“
Polde
godrnjaje
odneha
.
Abraham
pa
urnih
korakov
zapusti
sobo
svojega
grozovitega
gosta
.
„
Plačal
bo
,
“
izpregovori
Jurij
Skopec
,
ko
se
vrata
za
Hebrejcem
zapro
.
„
Stavim
,
da
bo
jutri
svoje
rumenjake
na
mizo
odštel
.
“
„
Mogoče
,
“
mrmra
‚
sladki
Polde
‘
,
„
toda
odkritosrčno
Vam
povem
,
da
ne
zaupam
tej
sodrgi
.
Res
smo
večkrat
že
imeli
kupčijo
z
zagrebškimi
židi
,
ki
so
so
gladko
iztekle
.
Povem
pa
Vam
,
da
so
vsi
prepeličarji
izdajice
in
da
moramo
paziti
nanje
,
kakor
na
naj
večje
sovražnike
.
“
„
Zaradi
tega
sem
tudi
previden
.
In
sedaj
pojdi
namesto
Černiča
na
stražo
.
“
Polde
ubogljivo
odide
.
Tudi
Jurij
Skopec
zapusti
sobo
.
ker
je
v
njej
neznosno
zaduhlo
.
Tolovajski
glavar
stoji
na
hodniku
stare
hiše
.
Večer
se
bliža
,
zaradi
tega
je
na
tesnem
prehodu
polumračno
.
To
Jurija
Skopca
ne
more
motiti
,
odi
njegove
so
tmine
navajene
.
„
Polde
ima
prav
,
“
šepeta
pogumni
mož
,
„
naše
tukajšnje
bivanje
je
nevarno
.
Sicer
oblastnije
ne
bodo
stikale
po
židovskih
hišah
,
toda
če
nas
kdo
izda
,
zabredemo
lahko
v
prav
neprijeten
položaj
.
Pred
vsem
Leviju
ne
zaupam
,
kajti
ta
človek
me
smrtno
sovraži
,
ker
sem
mu
prevzel
nevesto
in
ga
vrhu
tega
še
kaznoval
.
Treba
je
,
da
imam
oči
odprte
,
ker
so
židje
prepirljivi
,
hinavski
,
neodkritosrčni
.
Najraje
bi
imela
Abraham
in
njegov
tovariš
celi
plen
zastonj
!
“
V
take
misli
zatopljen
koraka
tolovajski
glavar
po
hodniku
.
Staro
poslopje
ga
zanima
,
ki
je
jednako
zidano
,
kakor
ona
hiša
,
v
kateri
je
prebil
svojo
mladost
.
Naenkrat
obstoji
.
„
Kaj
šumi
tukaj
?
“
šepeta
Jurij
Skopec
,
„
resnično
,
sedaj
neka
vrata
škripljejo
.
“
Kakor
v
gozdu
navajen
,
plazi
se
po
prstih
bliže
in
njegove
bistre
oči
zapazijo
žensko
postavo
.
„
Lea
!
“
šepeta
pogumni
glavar
.
Nikdo
mu
ne
odgovarja
,
toda
Jurij
Skopec
začuje
zatajen
vsklik
—
vzdihljaj
.
Hitro
stegne
svojo
desnico
,
s
katero
zgrabi
polno
,
okroglo
roko
—
to
je
Lea
,
krasna
Turkinja
.
Zvija
se
,
da
bi
se
oprostila
,
toda
tolovajski
glavar
je
ne
izpusti
.
„
Pustite
me
,
“
prosi
Lea
.
„
Zakaj
pa
,
draga
moja
?
“
odgovori
Jurij
Skopec
,
ki
jo
pritisne
k
sebi
ter
iskreno
poljubi
.
„
Ah
—
ah
!
“
Lea
se
še
brani
,
vendar
pa
le
bolj
navidezno
—
ne
vpije
,
ko
jo
predrznež
z
nova
pritiska
na
srce
in
neštetokrat
goreče
poljubi
.
„
Ti
krasna
rožica
iz
jutrovih
dežel
,
“
šepeta
tolovajski
glavar
.
„
Tvojo
divno
lepoto
moram
občudovati
,
da
,
ljubiti
Te
moram
!
“
Lea
globoko
vzdihne
.
„
Čuvajte
se
!
“
svari
ga
tihim
glasom
.
„
Koga
?
“
praša
začudeno
glavar
,
„
ali
me
Vaš
vzgojitelj
hoče
izdati
?
“
„
Tega
ne
vem
,
“
odgovarja
Lea
plašljivo
,
„
vedno
se
zapira
v
svojo
sobo
,
iz
katere
sem
slišala
govorjenje
,
kakor
da
bi
moj
oče
s
kom
obravnaval
.
In
vendar
ni
nikdo
prišel
k
njemu
v
obisk
.
“
„
Oho
,
“
čudi
se
Jurij
Skopec
,
„
kdaj
sle
to
zapazila
,
predraga
Lea
?
“
„
Sinoči
—
moja
soba
meji
na
očetovo
spalnico
,
“
šepeta
Turkinja
.
Jurij
Skopec
premišljuje
.
„
Moja
lepa
Lea
,
“
pravi
,
poljubivši
jo
,
„
Ti
mi
moraš
neko
prošnjo
izpolniti
.
“
„
Katero
!
“
„
Sam
se
hočem
prepričati
,
ali
se
zoper
mene
ne
kuje
kaka
spletka
.
“
Deklica
se
prestraši
.
„
Jaz
naj
—
?
“
„
Da
—
danes
ali
še
bolje
jutri
na
večer
bom
prišel
k
Vam
,
ko
bodo
vsi
mislili
,
da
spim
,
“
odgovarja
ponosni
glavar
.
„
Stari
Abraham
naj
misli
,
da
se
moro
z
neznancem
brez
skrbij
razgovarjati
.
Bog
ve
,
kdo
prihaja
k
njemu
po
tajnih
potih
—
to
lahko
mene
in
moja
tovariša
pogubi
.
“
Lea
molči
.
„
Da
,
pogubi
,
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
,
„
o
tem
ni
dvojbe
.
No
,
kaj
pa
tudi
Lea
o
tem
povprašuje
,
če
Jurij
Skopec
pride
krvniku
v
roke
?
“
„
Ne
,
ne
,
“
šepeta
deklica
v
smrtnem
strahu
.
„
Umreti
ne
smete
,
raje
jaz
desetkrat
poginem
!
Živeti
morate
!
“
Jurij
Skopec
se
smehlja
.
Saj
ve
,
da
je
zopet
zmagal
,
da
ga
Lea
.
divna
Turkinja
,
ljubi
.
—
Ni
se
mu
,
ponosnemu
možu
,
treba
dosti
prikupovati
—
čisto
dekličino
srce
jo
njegovo
,
na
veke
.
„
Lea
,
“
pravi
tolovaj
tiho
,
„
starega
Abrahama
moram
na
skrivnem
poslušati
.
Že
danes
se
mi
je
marsikaj
čudno
zdelo
,
ker
je
rabil
izraze
,
ki
so
mi
dali
misliti
.
Mogoče
jo
ravno
sedaj
skrivnostni
obiskovalec
pri
njem
.
“
Lea
mu
ne
odgovori
.
„
Pusti
me
tedaj
v
svojo
sobo
,
“
nadaljuje
Jurij
Skopec
.
„
Če
se
izdajalci
m
ude
pod
to
streho
,
poseči
moram
pravočasno
vmes
.
“
Lea
se
trese
po
vsem
životu
.
„
Ali
bodete
mojega
očeta
usmrtili
?
“
„
Ne
,
drago
dete
,
ker
nočem
Vas
žalostiti
.
Če
je
res
pripravljen
,
pogubiti
me
,
kaznoval
ga
bom
tako
,
da
bo
odslej
vodno
pravično
postopal
.
Sedaj
odpri
—
ne
ugovarjaj
,
Ti
biser
vseh
krasotic
.
“
Predno
mu
more
Lea
braniti
,
odpre
Jurij
Skopec
sobna
vrata
.
—
Vstopi
ter
Leo
za
sabo
potegne
,
potem
pa
duri
zopet
zapre
.
Zmešana
in
sramežljivo
zarudela
zakrije
si
z
rokama
obraz
.
—
„
O
moj
Bog
,
kaj
sem
storila
?
“
„
Le
nekaj
dobrega
,
srček
moj
,
“
tolaži
jo
tolovajski
glavar
zamolklim
glasom
ter
jo
na
žareče
lice
poljubi
.
„
Kje
je
stena
,
ki
meji
ob
spalnico
Abrahamovo
?
“
„
Ah
—
ah
—
“
„
Lea
,
pomisli
,
da
se
gre
za
moje
življenje
,
“
vzdihne
glavar
.
Deklica
z
lepo
,
belo
ročico
molče
pokaže
na
leseno
šteno
—
Jurij
Skopec
je
v
istem
trenotku
že
poleg
nje
.
Sapo
zadržuje
,
da
bi
bolje
slišal
.
Resnično
,
dvoje
tihih
glasov
se
čuje
.
Kaj
moža
tu
notri
govorita
,
Jurij
Skopec
ne
more
razločevati
kajti
lesena
stena
je
predebela
—
toliko
pa
vendar
čuje
,
da
se
star
mož
z
nizkim
glasom
nekaj
posebnega
z
mlajšim
razgovarja
.
Lea
stoji
sredi
sobe
.
Roki
krčevito
pritiska
na
srce
,
kakor
da
bi
v
prsih
čutila
veliko
bolečino
.
Oči
se
jej
svetijo
—
kolika
sramežljivost
,
kolik
strah
se
izraža
na
ljubkem
obrazu
!
Jurij
Skopec
je
v
njeni
spalnici
tamle
za
zastorom
stoji
njena
deviška
postelja
.
Lea
trepeče
.
Čuti
,
da
bi
Juriju
Skopcu
ne
mogla
odreči
prav
nobene
prošnje
.
Dvakrat
jo
je
že
rešil
,
ohranil
jej
dekliško
čast
—
hvaležna
mu
mora
biti
.
V
sosedni
sobi
se
sedaj
začuje
zamolkel
ropot
,
kakor
bi
se
vrata
zaprla
.
Potem
vse
utihne
.
Jurij
Skopec
je
z
jednim
lahkim
skokom
pri
vratih
Leine
spalnice
.
„
Aha
,
“
mrmra
predrzni
tolovaj
,
„
sedaj
dosti
vem
—
v
Abrahamovo
sobo
vodi
tajen
vhod
,
skozi
kateri
prihaja
k
njemu
skrivnostni
tujec
.
“
Lea
sliši
te
besede
ter
z
lepo
glavico
odmaje
.
„
To
je
popolnoma
nemogoče
,
“
šepeta
deklica
.
„
K
sobam
mojega
očeta
vodijo
samo
jedna
vrata
,
in
sicer
ona
s
hodnika
.
In
skozi
ta
ni
nikdo
prišel
.
“
Jurij
Skopec
se
srdito
smeji
.
„
To
Vam
rad
verjamem
,
kajti
vhod
,
skozi
kateri
je
prišel
tujec
,
je
v
Abrahamovi
spalnici
skrit
.
“
„
Motite
se
,
o
tem
bi
morala
jaz
kaj
vedeti
.
“
„
Ali
je
to
res
,
Lea
?
“
„
Umrem
naj
,
če
ne
govorim
resnice
.
“
„
Zaupam
Ti
,
ljubo
dete
,
“
pravi
Jurij
Skopec
,
„
sedaj
mi
odgovori
na
drugo
prašanje
.
Ali
spalnica
Tvojega
vzgojitelja
meji
na
kako
prazno
shrambo
ali
nerabljeno
izbo
?
“
„
Ne
,
neposredno
se
dotika
sosedove
hiše
.
“
„
In
ta
je
Levijeva
?
“
„
Da
,
Levijeva
,
“
odgovarja
Lea
tresočim
se
glasom
.
Jurij
Skopec
tiho
zažvižga
.
„
Potem
dosti
vem
,
“
misli
si
pogumni
mož
.
„
Oho
,
tu
se
nekaj
kuha
,
kar
bi
nam
moglo
nevarno
postati
.
Oj
,
židova
sta
premetena
—
moj
bogati
plen
hočeta
izdajalca
imeti
in
me
potem
oblastnijam
izročiti
.
Toda
ne
bodete
me
vjeli
—
ne
,
nisem
zastonj
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
.
“
Glavar
se
zopet
k
Lei
obrne
,
ki
ga
plašljivo
gleda
.
„
Draga
deklica
,
“
ogovori
jo
prijazno
,
„
ali
mi
hočeš
izkazati
veliko
prijaznost
?
“
„
Oj
,
kako
rada
!
“
„
Dobro
,
tedaj
izvrtaj
v
leseno
steno
malo
luknjo
tekom
jutrišnjega
dne
.
In
ko
se
zmrači
,
pridem
zopet
semkaj
,
da
za
gotovo
izvem
,
kaj
se
vrši
zoper
mene
.
“
Lea
molče
stoji
.
Ne
brani
se
,
ko
jo
Jurij
Skopec
zopet
objame
ter
strastno
k
sebi
stisne
.
Le
krasne
njene
oči
ga
milo
prosijo
,
naj
jej
prizanaša
,
toda
tudi
ta
prošnja
ni
posebno
resna
,
vse
bi
mu
dovolila
,
kar
koli
bi
ljubljeni
mož
zahteval
.
Jurij
Skopec
to
dobro
ve
.
Saj
mu
je
znano
,
da
ga
lepe
ženske
ljubijo
,
zvest
si
je
svoje
oblasti
,
katero
ima
nad
dekliškimi
srci
.
In
ko
jo
poljubuje
,
čuti
,
kako
se
deklica
pretresa
—
kako
iskreno
se
pritiska
na
njegovo
srce
.
Lea
se
konečno
vzdrami
.
„
Zapustiti
me
morate
sedaj
,
“
jeclja
deklica
,
„
moj
oče
bo
kmalu
prišel
,
kakor
je
njegova
navada
,
da
mi
vošči
lahko
noč
.
Pojdite
,
prosim
Vas
lepo
.
“
„
Toda
jutri
zvečer
se
povrnem
,
krasna
ljubica
.
“
„
Da
—
da
,
o
moj
Bog
!
“
„
In
ne
pozabite
luknjo
v
steno
izvrtati
,
“
šepeta
predrznež
.
Hitro
zapusti
sobo
.
Zunaj
na
hodniku
se
mu
dozdeva
,
da
čuje
nekako
drsanje
mehkega
obuvala
po
tleh
.
Jurij
Skopec
obstoji
.
Skozi
okno
zapazi
nekako
galerijo
,
kakor
so
bile
včasih
pri
starih
hišah
v
gorenjih
nadstropjih
zgrajene
.
Od
tam
prihaja
šum
,
tudi
je
okno
odprto
.
Hipoma
priskoči
Jurij
Skopec
k
njemu
.
Njegove
orlove
oči
zapazijo
,
da
na
galeriji
neka
temna
postava
ravnokar
za
oglom
izgine
.
„
Oho
,
kaj
je
to
?
“
mrmra
tolovajski
glavar
,
„
nekdo
je
vohunil
—
morda
me
je
celo
opazil
?
“
Pripogne
se
skozi
okno
.
Ni
česa
ne
zapazi
zdaj
—
tiho
jo
v
stari
hiši
,
le
od
daleč
prihaja
z
ulic
zamolkel
šum
drdrajočih
voz
.
Jurij
Skopec
odide
počasi
v
svojo
sobo
.
Ne
zapazi
tam
doli
pri
sosedni
hiši
lomne
moške
postave
—
ne
vidi
žarečih
očij
,
ki
se
svetijo
polne
hudobne
zvijače
.
In
Jurij
Skopec
tudi
ne
čuje
besed
,
katere
skrivnostni
mož
mrmra
.
V
teh
besedah
tiči
maščevalna
grožnja
,
iz
sikajočih
glasov
govorita
smrt
in
poguba
.
Svarilo
.
—
Jera
začne
sumiti
.
—
Gmotno
sredstvo
.
—
Odkritje
.
—
„
Maščovanje
!
“
V
senci
pol
razpalega
oboka
na
razvalinah
Medvedjega
gradu
stojita
dva
divja
možakarja
.
Pante
in
Smukač
sta
,
ki
radovedna
in
škodoželjno
zreta
doli
proti
graščini
.
Živahno
gibanje
je
tam
doli
,
služabniki
letajo
sem
ter
tja
,
tudi
dekle
se
vedejo
,
kakor
bi
bile
znorele
.
„
Hahaha
,
“
smeji
so
Smukač
,
„
to
jo
moralo
smešno
biti
,
ko
so
v
dekličinih
posteljah
našli
povezana
plemiča
.
“
„
Milim
,
da
,
“
odgovarja
Pante
,
„
ta
prizor
je
bil
menda
zlatega
denarja
vreden
.
Radoveden
sem
,
kje
naju
bodo
iskali
.
Menim
,
da
nas
m
gori
nikdo
ne
bo
slutil
.
“
„
Gotovo
ne
,
kajti
ljudje
naji
vendar
ne
bodo
imeli
za
tako
predrzna
,
da
bi
se
v
bližini
skrivala
.
“
„
Glej
,
nekaj
jih
že
zaseda
konje
.
“
„
V
Zagreb
jahajo
oblastnijam
poročat
,
kaj
se
je
na
graščini
pripetilo
.
Le
na
jedno
sem
radoveden
.
“
„
Na
kaj
pa
?
“
„
Hm
,
plemiča
morata
vendar
izpovedati
,
kako
sta
prišla
v
postelji
graščakovih
nečakinj
.
Neznansko
se
bodeta
morala
lagati
.
“
„
Gotovo
,
in
potem
je
še
veliko
prašanje
,
ali
jima
bo
kdo
verjel
.
No
,
naju
to
malo
briga
,
ker
imava
dragocenosti
in
pa
dekleta
.
“
„
Pst
,
ne
tako
glasno
!
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
—
Pante
se
smeji
.
„
Dragi
tovariš
,
Ti
si
v
resnici
otročji
.
Prinesla
sva
sabo
dvoje
krasnih
devojčic
,
gotovo
želiš
,
da
boš
kmalu
svoji
novi
izvoljenki
pokazal
,
kdo
jo
gospodar
.
“
„
Seveda
,
“
zakliče
Smukač
,
„
čemu
so
pa
dekleta
na
svetu
?
“
„
Gotovo
ne
,
da
bi
jih
možakarji
samo
od
daleč
gledali
,
če
boš
tako
kričal
,
slišala
Te
bo
Hrvatova
žena
Jera
.
“
„
No
,
in
kaj
pa
je
pri
tem
?
“
meni
Smukač
malomarno
.
„
Človek
,
bodi
previden
!
Glej
,
saj
jaz
nisem
slep
in
Janko
Hrvat
tudi
ne
,
čeravno
gleda
kakor
krt
.
Znano
mi
je
,
da
Te
je
lepa
Jera
gorko
objemala
,
in
Hrvat
to
vsaj
sluti
.
“
„
To
me
prokleto
malo
briga
.
“
„
Ali
se
ne
bojiš
Hrvata
?
“
„
Nikakor
ne
!
“
„
Dobro
,
ostaniva
pri
tem
,
“
odgovarja
Pante
.
„
Jankova
zunanjost
tudi
ni
po
tem
,
da
bi
mogel
komu
nevaren
postati
,
toda
kdor
tako
misli
,
moti
se
.
Povem
Ti
,
tovariš
,
Hrvat
je
hudobna
pošast
,
ki
zna
bodalo
rabiti
,
kakor
kak
talijanski
razbojnik
.
Če
zapazi
,
da
se
njegovi
soprogi
dobrikaš
—
tiči
Ti
drugi
dan
nekaj
palcev
mrzlega
železa
mej
rebri
.
“
„
Za
vraga
,
“
godrnja
Smukač
,
„
pritlikovca
nisem
tako
nemarnim
smatral
.
Mislil
sem
,
da
je
prav
nedolžna
živalica
.
Ali
res
zna
bodalo
tako
dobra
rabiti
?
“
„
Še
več
mi
je
o
njem
znano
,
“
odgovarja
Pante
.
„
Janko
zadene
samo
vedno
v
srce
,
marveč
zna
od
daleč
metati
bodalo
,
da
je
kaj
!
Dedec
je
nekdaj
imel
nekega
Napolitanca
za
prijatelja
,
od
katerega
se
je
raznih
umetnij
naučil
.
Sam
sem
bil
priča
,
kako
je
Janko
metal
bodalce
.
Zgrabil
je
je
in
poletelo
je
kakor
strela
proti
drevesu
,
v
katerem
je
obtičalo
.
Prijateljček
,
čuvaj
se
ga
!
Ti
si
mi
ljub
tovariš
,
toda
zala
Jera
je
kislo
grozdje
,
katerega
se
celo
lisica
ogiblje
.
“
Smukač
se
zamisli
.
„
Malo
se
zanjo
zanimam
,
“
pripomni
za
nekaj
časa
.
„
Jera
je
sicer
razkošna
,
ognjevita
ženska
,
toda
prepir
ne
sme
zaradi
nje
nastati
.
Tega
glavar
ne
trpi
.
“
„
Dobro
si
govoril
—
toda
—
“
„
Kaj
pomeni
Tvoj
‚
toda
‘
?
“
„
Ali
moram
res
razločneje
govoriti
?
Sedaj
stojiš
,
kakor
krava
pred
novimi
vratmi
.
Človek
,
napenjaj
vendar
malo
svoje
možgane
!
Ali
Ti
nisem
povedal
,
kakšen
je
Janko
Hrvat
?
“
„
Da
,
povedal
si
mi.
“
„
Dobro
,
to
tedaj
veš
.
Kaj
pa
porečeš
k
ljubosumnemu
soprogu
,
ki
je
tako
nevaren
s
svojim
bodalom
?
In
njemu
se
pridružuje
tudi
Jera
sama
.
“
„
Oho
!
“
„
Povem
Ti
,
prijatelj
,
ljubosumna
je
,
kakor
sam
peklenšček
.
Poznam
jo
že
od
poprej
.
Tudi
z
menoj
je
hotela
imeti
znanje
,
toda
otresel
sem
se
je
takoj
v
prvem
trenotku
,
kakor
strupene
kače
.
Ali
si
že
slišal
o
nekem
Pipanu
?
“
„
Seveda
,
bil
je
vedno
s
Teboj
.
Že
davno
sem
Te
hotel
o
njem
povprašati
.
“
„
Pipan
je
mrtev
.
“
„
Ali
so
ga
zasačili
?
“
„
Bog
obvaruj
,
Pipan
je
bil
preveč
prekanjen
,
da
bi
se
bil
dal
vjeti
.
Izvrsten
dečko
—
zal
,
krepak
;
ni
dolgo
trajalo
,
da
ga
je
Jera
zaljubljeno
gledala
.
Kako
se
je
vse
zgodilo
,
ne
vem
,
z
jedno
besedo
,
Pipan
se
je
razkošne
Hrvatove
žene
naveličal
ter
se
začel
sukati
krog
drugih
deklet
.
Jera
se
je
menda
zarotila
,
da
se
bo
nad
njim
maščevala
—
in
nekega
lepega
dne
je
Pipan
izginil
,
našli
smo
ga
pol
segnitega
v
gozdu
.
Umorjen
je
bil
,
in
če
se
ne
more
tudi
nič
dokazati
,
Jera
je
bila
vendar
njegove
smrti
kriva
.
Za
to
položim
svojo
roko
v
ogenj
.
“
Smukač
z
glavo
zmajeva
.
Tovariševim
besedam
ne
more
verjeti
.
Kako
—
Jera
,
ta
njegova
razkošna
ljubica
,
je
morilka
—
furija
?
Nemogoče
!
Pante
opazi
njegovo
dvojbo
.
„
Tovariš
,
“
izpregovori
z
nova
,
„
znano
Ti
je
,
da
sem
divji
dečko
—
toda
kot
prijatelj
imam
srce
na
pravem
mestu
.
“
„
To
je
res
.
“
„
Prašam
Te
tedaj
,
ali
imaš
zaupanje
do
mene
?
“
„
Seveda
Ti
zaupam
.
“
„
Dobro
,
tedaj
mi
odgovori
!
Ali
si
že
z
Jero
preživel
kaj
sladkih
ur
?
“
„
Tega
ne
tajim
.
“
„
To
je
tedaj
dognano
.
In
sedaj
nameravaš
isto
storiti
z
jedno
plemenitašic
?
“
„
Seveda
,
tovariš
,
komaj
že
čakam
,
kajti
taka
ženska
je
vendar
vse
kaj
drugega
,
kakor
tolovajska
ljubica
.
“
„
Tudi
jaz
mislim
tako
,
ravno
zaradi
tega
pa
morava
biti
previdna
.
Če
Jera
zapazi
,
da
imaš
drugo
,
in
ona
Te
ljubi
—
potem
—
“
„
Seveda
je
v
me
zatelebana
,
“
pretrga
mu
Smukač
besedo
,
„
vsa
norčava
je
,
če
sem
ž
njo
skupaj
.
Kar
zadušiti
me
hoče
s
svojimi
poljubi
.
“
„
Tem
slabše
za
Te
.
Zalezovala
Te
bo
,
in
če
Te
na
krivi
poti
zasači
,
prišel
bo
Hrvat
s
svojim
bodalom
.
“
„
Hahaha
,
tega
ne
verjamem
,
kajti
Jera
se
bo
lepo
čuvala
,
svojemu
ljubosumnemu
Jankotu
kaj
tacega
praviti
.
“
„
Zaradi
tega
moraš
ravno
oprezen
biti
.
Jera
dobro
ve
,
da
svojemu
možu
no
sme
resnico
povedati
,
ker
bi
jo
pri
tem
sama
iztaknila
.
Toda
ženske
so
navihane
,
vedno
vedo
,
kako
se
mora
može
varati
,
povem
Ti
,
da
je
za
Te
nevarno
.
Spominjaj
se
mene
,
Smukač
,
jaz
Ti
le
dobro
želim
.
“
„
Verujem
Ti
,
toda
ne
bojim
se
.
In
sedaj
,
tovariš
,
ali
se
ne
bodeva
svojih
lepih
žrtev
polastila
?
Brez
nevarnosti
moreva
to
storiti
;
rekla
bodeva
,
da
greva
vohunit
.
Potem
se
mej
razvalinami
približava
svojemu
skrivališču
.
“
„
Dobro
,
zadovoljen
sem
s
Tvojim
predlogom
.
“
Možakarja
zreta
še
nekaj
časa
proti
graščini
,
kjer
postaja
vrišč
vedno
večji
.
„
Pojdiva
doli
,
“
pravi
Pante
,
„
mogoče
naji
pridejo
vendar
na
razvaline
iskat
.
“
Tudi
straži
se
umaknete
v
podzemeljsko
bivališče
.
Tu
doli
so
popolnoma
varni
.
„
Vohunit
bodeva
šla
s
Smukačem
,
“
pravi
Pante
za
nekaj
časa
Cekinarju
.
„
Človek
nikdar
ni
preveč
previden
.
“
Ostali
tolovaji
temu
ne
ugovarjajo
.
„
Grom
in
strela
,
“
oglasi
se
Janko
Hrvat
,
„
tu
doli
na
graščini
strašansko
razgrajajo
zaradi
teh
oropanih
dragocenostij
.
Kakor
besni
so
vsi
.
“
Smukač
se
malomarnega
hlini
.
„
Temu
se
no
smemo
čuditi
,
“
pripomni
mirno
,
„
ker
že
mnogo
let
ni
nikdo
v
teh
krajih
ropal
.
“
„
Hm
,
da
,
“
godrnja
Hrvat
,
„
toda
ljudje
se
vedejo
,
kakor
bi
jim
bili
roparji
odpeljali
samega
graščaka
.
“
Tovariša
k
temu
molčita
.
Jera
z
žarečimi
očmi
opazuje
svojega
sedanjega
ljubčka
,
ki
so
zanjo
čisto
nič
ne
zmeni
.
Nekaj
minut
pozneje
odideta
Smukač
in
Pante
iz
skrivališča
.
Ravno
ko
odhajata
,
stopi
Jera
k
ležišču
,
kjer
začne
mej
svojimi
rečmi
nekaj
preiskavati
.
„
Kaj
pa
delaš
?
“
praša
Hrvat
svojo
ženo
,
ki
je
radoveden
vanjo
pristopil
.
„
Ali
si
že
zopet
nezaupen
?
“
zadere
se
žena
nad
njim
.
„
Menda
bom
smela
svoje
reči
pregledati
?
“
„
Kaj
pa
imaš
tukaj-le
—
pismo
,
ali
ne
?
“
„
Smešno
,
košček
papirja
je
,
v
katerega
imam
steklenico
zavito
.
Nje
pa
tako
ne
dobiš
,
stari
pijanec
,
to
je
španska
pijača
,
ki
je
predobra
za
Te
,
Ti
žganjar
,
Ti
!
“
Jankotu
se
oči
svetijo
.
„
Sem
ž
njo
,
“
sika
,
„
ravno
jaz
bom
zaužil
sladko
špansko
kapljico
.
“
„
Ne
,
ne
dobiš
je
!
“
Jera
hoče
steklenico
zopet
v
prtljago
spraviti
,
toda
Janko
ne
odneha
.
„
Sem
mi
jo
daj
!
“
„
Ne
,
preveč
mi
piješ
.
“
„
Ali
mi
jo
boš
dala
hitro
?
“
„
Ne
dobiš
je
.
“
Tolovaj
svojo
ženo
zgrabi
.
Jera
se
navidezno
brani
,
v
resnici
pa
njen
upor
ni
resen
.
—
Ustavlja
se
svojemu
možu
,
toda
tako
neokretno
,
da
jej
Hrvat
hipoma
iztrga
steklenico
,
katero
ravno
tako
hitro
na
usta
nastavi
.
„
Nazaj
mi
jo
daj
!
“
kriči
njegova
žena
.
Prepozno
je
njeno
razgrajanje
,
kajti
pijanec
izprazni
steklenico
na
jeden
dušek
.
„
Primaruha
,
ta
pijača
ni
napačna
,
“
cmoka
Hrvat
z
jezikom
,
„
ali
nimaš
več
te
nebeške
slaščice
?
“
„
Ne
,
pijana
pošast
.
“
„
Oj
,
škoda
—
ah
—
fina
kapljica
je
to
,
kakor
ogenj
se
pretaka
po
žilah
—
oj
,
izborna
pijačica
,
kaj
tacega
se
človeku
prileže
.
“
Hrvat
se
opoteka
proti
ležišču
.
Jera
vidi
,
kako
so
njen
mož
zavali
na
tla
,
kjer
takoj
začne
smrčati
.
„
Moja
pijača
je
zmagala
,
“
šepeta
premetena
vragica
.
„
Tepec
meni
,
da
sem
mu
hotela
pijačo
skriti
,
hahaha
,
ni
vedel
,
kaj
sem
nameravala
.
In
omotne
kapljice
bodo
svojo
dolžnost
storile
,
sedaj
lahko
pogledam
,
kam
je
šel
moj
ljubimec
—
ne
zaupam
mu
več
.
“
Izgovorjeno
—
storjeno
.
Jera
odide
proti
tajnim
vratom
.
„
Hej
,
ali
greste
vun
?
“
praša
jo
Cekinar
,
ki
ravno
misli
I
na
svojo
Uršiko
.
„
Seveda
!
“
„
Kaj
pa
hočete
zunaj
?
“
„
Na
čisti
zrak
grem
.
“
Jera
se
smeji
.
„
Hahaha
,
jaz
sem
ptica
,
katere
ne
bodo
vjeli
.
Če
kaj
sumnega
zapazim
,
smuknem
hitro
skozi
skrivna
vratica
.
Tukaj
ne
vzdržim
več
,
zrak
mi
je
prezaduhel
.
“
Cekinar
se
obrne
na
drugo
stran
.
Prepričan
je
,
da
jo
zapeljiva
Jera
dogovorila
s
Smukačem
sestanek
,
in
ker
Janko
Hrvat
prav
glasno
smrči
—
pusti
jej
prosto
voljo
.
Jera
je
kmalu
v
razvalinah
.
Tu
je
vse
mirno
,
hlapci
graščinski
iščejo
v
daljavi
predrzne
tolovaje
—
nikdo
ne
misli
,
da
so
roparji
graščakovih
nečakinj
tako
blizo
skriti
.
Jera
tiho
stoji
.
Ozira
se
na
vse
strani
—
ničesa
ne
zapazi
.
Hudoben
smeh
se
prikaže
na
njenem
obrazu
.
„
Dosti
vem
,
“
šepeta
,
„
oba
moža
sta
še
tukaj
skrita
,
toda
gotovo
ne
,
da
bi
vohunila
,
o
ne
,
videla
sem
,
da
sta
culo
z
ženskimi
oblekami
sabo
odnesla
.
“
Zapeljivka
se
ne
moti
.
Vzlic
Smukačevi
previdnosti
jo
vse
zapazila
.
Sedaj
začne
Jera
iskati
.
Skriva
se
pri
tem
za
razvalinami
,
kajti
nevarno
bi
bilo
,
ko
bi
jo
kdo
zapazil
.
Jankova
žena
ne
postopa
pri
tem
brez
premisleka
.
„
Videla
sem
,
da
je
Pante
večkrat
šel
v
oni
hram
,
“
šepeta
zvita
glava
,
„
kdo
ve
,
kaj
se
notri
skriva
?
No
,
mene
ne
bodeta
varala
.
“
Razkošna
lahkoživka
se
obrne
proti
hramu
.
Tam
oprezno
posluša
.
„
Ničesa
ne
slišim
,
“
govori
sama
pri
sebi
;
„
ali
naj
gori
splezam
,
kjer
je
okence
s
pisanimi
stekli
?
Naletela
sem
slučajno
nanj
.
No
,
zakaj
bi
ne
storila
tega
?
Videla
sicer
ne
bom
ničesa
,
toda
slišala
bom
Panteta
in
svojega
ljubčka
,
če
sta
spodaj
.
“
Sedaj
je
vso
jasno
.
Jera
je
že
pred
več
leti
povsod
tu
gori
stikala
.
Na
Medvedjem
gradu
so
se
tolovaji
že
večkrat
skrivali
in
na
okrog
ropali
.
Tako
jo
Jera
ono
okence
zagledala
.
Plezanje
tu
gori
je
nevarno
,
zidovje
je
od
časa
razjedeno
,
kruši
se
,
nobena
stopinja
ni
varna
—
da
,
vse
se
lahko
na
kup
sesuje
.
Toda
Jankova
soproga
se
ne
plaši
,
pogumno
se
dviguje
na
vrh
oboka
.
Strast
—
ljubosumnost
—
jej
daje
nenavadno
moči
.
Sedaj
dospe
na
vrh
.
Tu
gori
je
neka
kupola
,
ki
je
na
jedni
strani
nekoliko
obokana
.
Tam
jo
ozka
špranja
,
katero
le
vajeno
oko
more
opaziti
.
Po
prstih
se
Jera
splazi
preko
strehe
,
boji
se
,
da
bi
kdo
spodaj
začul
njene
korake
.
Tako
pride
do
ozke
špranje
,
skozi
katero
se
težavno
prerine
,
potem
pa
se
vleže
na
zidovje
.
Tik
njene
glave
je
malo
okence
.
Nenavadno
dobro
je
ohranjeno
,
obokani
zid
nad
njim
je
je
obvaroval
,
da
v
svinec
obrobljeno
malo
in
pisano
steklo
ni
od
dežja
in
drugih
vremenskih
vplivov
razbito
.
Le
nekaj
luknjic
je
v
oknu
,
menda
jih
je
kamenje
pretolklo
,
ki
se
je
odkrušilo
od
zidovja
.
Jera
posluša
,
kajti
prepričana
je
,
da
je
tu
doli
ona
tajna
shramba
.
Ne
moti
se
.
Glasovi
se
čujejo
—
ni
dvojbe
,
da
dva
moža
tu
doli
govori
ta
,
ki
mislita
,
da
jih
no
more
slišati
živa
duša
.
„
To
jo
Smukač
,
“
šepeta
ogleduhinja
.
Spoznala
je
njegov
glas
—
s
Pantetom
se
razgovarja
o
čudnih
stvareh
.
„
Ali
kaj
sumi
?
“
praša
Pante
.
„
Mislim
,
da
ne
.
“
„
No
,
kdo
ve
,
ženska
je
prekanjena
.
“
„
Pante
,
ne
skrbi
za-me
.
Janko
svoje
žene
ne
ispusti
iz
očij
,
ker
meni
,
da
bi
se
z
menoj
sešla
.
“
„
V
tem
oziru
imaš
prav
.
“
Nekaj
časa
jo
vse
tiho
.
Naenkrat
se
zopet
Pante
oglasi
:
„
Deklici
sta
nenavadno
čili
,
bal
sem
se
,
da
sta
se
onesvestili
.
Prinesla
sva
jima
jesti
.
“
„
In
še
nekaj
druzega
.
“
„
Ti
meniš
obleke
.
“
„
Ne
,
nekaj
posebnega
.
“
„
Hahaha
!
“
Jera
preži
na
vsako
besedico
.
Oči
se
jej
kakor
risu
svetijo
.
„
Doli
sta
,
“
šepeta
strašna
ženska
,
„
nisem
si
obetala
,
—
da
ga
zasačim
z
drugo
.
“
Zopet
posluša
.
„
Tako
,
bati
se
nama
ni
treba
,
da
naji
kdo
tu
moti
,
“
oglasi
se
zopet
Pante
.
Jera
zdaj
zapazi
neko
svetlobo
,
menda
sta
prižgala
svetilnico
.
Vendar
vohunja
zaradi
barvanega
stekla
ne
more
ničesa
videti
.
Sliši
pa
vse
.
„
No
,
tovariš
,
“
pravi
Pante
,
„
neki
star
pregovor
se
glasi
,
da
je
maščevanje
sladko
.
In
sedaj
bom
one
udarce
s
pletenim
bičem
poplačal
,
kateri
so
me
tako
skeleli
.
Zgrabi
svojo
ljubico
,
jaz
svoji
tudi
ne
bom
prizanašal
.
“
Krohot
odgovarja
tem
besedam
.
Velik
šum
nastane
v
skrivališči
.
Čuje
se
,
kakor
bi
se
več
oseb
bojevalo
,
klici
,
stokanje
in
Javkanje
se
razlega
pod
Hrvato
ženo
.
„
Tristo
vragov
,
rentači
Pante
,
„
deklici
se
branita
kakor
divji
mački
.
Res
,
da
nisva
plemenitaša
iz
imenitnih
rodbin
,
takim
bi
se
lahkoživki
gotovo
ne
ustavljali
.
No
,
naj
se
le
repenčita
,
kakor
jima
drago
,
pomagalo
jima
ne
bo
čisto
nič
.
He
,
tovariš
,
povezati
jima
moram
zopet
roke
,
potem
ju
bodeva
dobila
v
svojo
oblast
.
Ln
usta
jima
morava
zamašiti
,
preveč
mi
razgrajate
.
“
Sedaj
se
čuje
,
kako
deklici
stokate
—
Jera
togotno
stiska
pesti
.
—
„
Aha
,
“
roga
se
Pante
,
„
sedaj
ju
zapušča
pogum
,
ker
spoznavate
,
na
kateri
strani
je
večja
moč
.
No
,
prašam
Vaju
zadnji
pot
,
ali
naju
hočeta
prostovoljno
objemati
—
nedolžna
angelja
tako
nista
več
.
“
Javkanje
postaja
vedno
slabotneje
.
In
potem
Jera
začuje
,
kako
se
tolovaja
glasno
radujeta
svojih
neprostovoljnih
ljubic
.
Ko
vse
potihne
,
zapusti
lepa
Jera
svoje
ugodno
skrivališče
.
Urno
kakor
veverica
spleza
na
tla
,
in
ko
stoji
med
razvalinami
,
stiska
vsa
razjarjena
pesti
.
„
Maščevanje
,
maščevanje
!
“
sika
razkošna
lahkoživka
.
„
Moj
ljubček
me
je
že
sedaj
zapustil
,
to
mi
bo
drago
poplačal
.
Tega
kratkomalo
ne
trpim
,
komur
se
ljubezni
goreča
udam
,
ta
mi
mora
tudi
zvest
ostati
.
Če
me
z
drugo
ogoljufa
—
umreti
mora
!
To
sem
tako
že
jedenkrat
storila
,
v
drugič
se
mi
tudi
ne
bo
ponesrečilo
.
Moj
ljubček
objema
drugo
deklino
—
ha
—
občutil
bo
bridko
,
koga
je
tako
hudo
razžalil
.
Le
še
nekaj
dnij
potem
—
potem
—
“
Z
malo
svojo
pestjo
zapreti
proti
Smukačevemu
skrivališču
—
potem
pa
plamtečih
očij
in
škripaje
odide
skozi
tajna
vratica
v
skupno
tolovajsko
taborišče
.
Prodaja
plena
.
—
Krasne
sobe
z
mehkimi
posteljami
.
—
Jurij
Skopec
pri
Lei
.
—
Žid
in
njegova
hči
.
—
Skrivnosten
razgovor
.
Poglejmo
zdaj
v
hišo
starega
žida
Abrahama
,
kjer
se
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
mudi
s
svojima
tovarišema
.
Takoj
drugi
dan
po
onih
nočnih
dogodkih
se
obravnave
glede
kupnine
za
dragoceni
plen
nadaljujejo
.
Jurij
Skopec
zahteva
veliko
svoto
,
vendar
je
primeroma
še
majhna
,
kajti
oropana
zlatnina
in
srebrnina
je
resnično
velikanske
vrednosti
,
čeravno
bo
treba
marsikateri
kos
poprej
stolči
in
stopiti
,
predno
se
razpeča
.
Žida
se
tudi
na
to
okoliščino
sklicujeta
,
toda
Jurij
Skopec
niti
za
vinar
ne
odneha
.
In
ko
glavar
z
nova
zapreti
,
da
bo
drugemu
židu
ponudil
plen
,
Abraham
konečno
odneha
.
Žid
je
sploh
bolj
pristopen
,
kakor
sicer
.
Jurij
Skopec
se
na
tihem
čudi
,
da
je
Abraham
tako
hitro
v
celo
,
neprikrajšano
kupnino
privolil
.
Vzlic
temu
pa
so
pogajanja
celi
dan
trajala
in
večer
se
zopet
bliža
,
ko
prične
stari
Hebrejec
odštevati
denar
.
Tolovajski
glavar
je
zelo
zadovoljen
,
da
je
njegova
volja
obveljala
,
tudi
Polde
in
Černič
sta
vesela
,
da
se
je
kupčija
tako
dobro
obnesla
.
„
Sedaj
se
jo
stari
umazanec
vendar
spametoval
,
“
pravi
‚
sladki
Polde
‘
svojemu
glavarju
.
„
Dosedaj
smo
stanovali
v
temnih
,
zakajenih
izbah
,
ravno
poprej
pa
mi
je
Abraham
rekel
,
da
nam
bo
odkazal
dvoje
lepših
sob
,
ker
se
je
prepričal
,
da
ima
opraviti
s
poštenjaki
.
V
zahvalo
sem
ga
loputnil
v
zatilnik
,
in
to
popolnoma
opravičeno
,
kajti
kljukasti
zlodej
bi
nam
bil
moral
že
poprej
bolje
postreči
.
“
Jurij
Skopec
se
za
besede
svojega
tovariša
komaj
zmeni
.
Abraham
ravnokar
sopihajoč
donaša
veliko
vrečo
zlatov
.
„
Tako
,
veliki
glavar
,
“
pravi
žid
k
Juriju
Skopcu
obrnen
,
„
to
je
ves
denar
,
ki
ga
premorem
—
vendar
pa
ni
še
vsa
dogovorjena
kupnina
ž
njim
poravnana
.
Jutri
zjutraj
bom
ostanek
plačal
,
ko
mi
bo
Levi
preskrbel
potrebno
gotovino
.
“
Tolovajskemu
glavarju
se
obraz
stemni
.
„
Je
že
prav
—
če
drugače
ne
gre
.
Toda
povejte
Leviju
,
naj
mi
ne
pride
ta
hinavec
pred
oči
.
Ž
njim
bi
sicer
vražje
zaorala
.
“
„
Čudež
božji
,
“
javka
stari
skopuh
,
„
pri
Izaku
in
Jakobu
—
kako
more
veliki
glavar
razžaljen
biti
od
ubogega
Levija
,
katerega
lahko
stre
,
kakor
črvička
?
“
„
Saj
ga
bom
tudi
strl
,
če
pridem
njegovim
spletkam
na
sled
.
Jutri
hočem
imeti
ostali
denar
,
ne
pomaga
nobeden
izgovor
.
Sedaj
štej
,
žid
!
“
Abraham
stopi
k
veliki
mizi
.
Izpod
košatih
obrvij
hudobno
pogleda
proti
tolovaju
Juriju
Skopcu
.
Potem
prične
odštevati
zlat
za
zlatom
.
‚
Sladki
Polde
‘
in
Černič
kot
veščaka
pregledujeta
rumenjake
.
—
Nekaj
obrezanih
zlato
v
takoj
vržeta
Hebrejcu
nazaj
na
premalo
zvito
glavo
.
Abraham
šteje
dolgo
časa
,
in
ko
preneha
,
se
pokaže
,
da
še
manjka
znatna
svota
.
„
To
mi
bo
Levi
preskrbel
,
jutri
zjutraj
jo
bodete
imeli
,
“
zatrjuje
žid
živahno
.
„
Dobro
,
ostali
bodemo
še
jedno
noč
pod
Vašo
streho
,
“
pravi
Jurij
Skopec
,
kateremu
je
na
tem
ležeče
,
da
se
preveri
o
židovskih
nakanah
.
„
Jutri
mora
biti
vse
v
redu
,
kajti
ne
mika
me
,
dlije
časa
uživati
Vašo
gostoljubnost
.
„
Pri
vseh
prerokih
,
jaz
sem
mož-beseda
,
“
obljubuje
prekanjeni
starec
,
ki
zopet
zlobno
pogleda
od
strani
veličastno
postavo
tolovajskega
glavarja
.
Potem
hitro
odide
iz
sobe
.
„
Grom
in
strela
,
“
godrnja
‚
sladki
Polde
‘
,
„
prepeličar
se
je
ločil
nenavadno
lahko
od
svojih
zlatov
.
Kadar
smo
sicer
sklepali
jednake
kupčije
,
bilo
je
židovsko
klepetanje
in
stokanje
tako
grozovito
,
da
so
človeka
ušesa
bolela
,
kajti
židje
se
težkim
srcem
poslavljajo
od
svojega
denarja
.
Tri
sto
medvedov
,
Abraham
je
prava
bela
vrana
med
svojimi
ničvrednimi
soverniki
.
“
„
Meni
se
to
tudi
čudno
zdi
,
“
pripomni
Černič
,
„
kajti
Hebrejci
vedno
javkajo
,
kadar
morajo
odštevati
.
Starec
je
pa
tako
mirno
polagal
zlate
na
mizo
,
hm
,
prvipot
v
svojem
življenji
nisem
slišal
lamentacij
ob
takej
priliki
.
“
Jurij
Skopec
molči
.
Misli
njegove
se
mude
pri
krasni
Lei
.
Danes
zvečer
bo
še
jedenkrat
videl
divno
deklico
—
morebiti
zadnjikrat
—
kdo
ve
?
Glavar
pokaže
na
zlate
.
„
Spravita
denar
,
“
ukazuje
,
„
ter
odnesita
vreče
v
spalnici
,
kateri
nam
je
Abraham
odkazal
.
“
Polde
si
tega
ne
da
dvakrat
reči
.
Černič
mu
pomaga
,
kmalu
so
vreče
povezane
,
katere
vzameta
v
svojo
sobo
.
„
Vraga
,
to
je
težko
,
“
rentači
Polde
,
„
glavar
,
kako
bomo
vso
svoto
iz
Zagreba
spravili
?
“
„
Prav
lahko
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
,
„
Abraham
bo
napregel
,
kakor
da
bi
se
na
sejm
peljal
.
Med
njegovo
blago
bodemo
pa
vreče
poskrili
.
“
„
Da
,
to
je
izvrstna
misel
—
tako
bo
šlo
.
“
Trije
tolovaji
stopijo
v
svoje
nove
sobe
,
veliko
dvorano
,
ki
je
v
zvezi
z
dvema
manjšima
izbama
.
Krasno
in
bogato
so
opravljene
in
za
zastori
od
svilenega
baržuna
stoje
velike
postelje
.
—
„
Tu
bodemo
spali
,
“
muza
se
‚
sladki
Polde
‘
,
„
tukaj
v
sobi
z
dvema
posteljama
jaz
in
Černič
,
tam
v
izbi
z
jedilo
posteljo
Vi
,
glavar
.
Ležišča
so
mehka
,
v
takih
počivajo
menda
samo
princezinje
.
Prokleti
Abraham
nam
jih
je
še-le
sedaj
odkazal
,
ko
mu
je
velik
dobiček
že
gotov
.
No
,
čakaj
,
Ti
zamazana
kavka
,
predno
odpotujem
,
dobil
boš
nekaj
tako
gorkih
pod
svoja
suha
rebra
,
da
Ti
višnjeve
lise
mesec
dni
ne
bodo
izginile
.
“
Zadnjo
obljubo
Polde
na
tihem
godrnja
,
ker
ve
,
da
Jurij
Skopec
ni
prijatelj
nepotrebnih
surovosti
.
„
Glavar
,
kam
naj
postaviva
vreče
z
denarjem
?
“
praša
Polde
.
—
„
Pod
vajini
postelji
,
“
glasi
se
odgovor
.
Poldetu
to
glavarjevo
zaupanje
grozno
ugaja
.
Ponosen
,
spravi
zlate
pod
svoje
in
Černičevo
ležišče
.
‚
Sladki
Polde
‘
zadovoljen
ogleduje
snežnobele
rjuhe
in
blazine
.
„
Danes
bom
počival
kakor
kak
knez
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
jutri
pa
na
trdi
zemlji
pod
milim
nebom
.
Tako
je
tolovajsko
življenje
.
“
Jurij
Skopec
odide
v
veliko
sobo
.
Sedaj
ne
misli
na
svoje
ljubice
,
ker
tako
ve
,
da
so
mu
vse
lepe
ženske
naklonjene
.
Tolovajski
glavar
ugiba
o
novih
ropih
,
predrznih
činih
,
ki
mu
bodo
pridobili
novo
slavo
.
Vse
južne
dežele
hoče
prepotovati
,
nakopičiti
velikanske
zaklade
,
da
bo
v
poznejših
letih
mogel
razkošno
živeti
.
Polde
in
Černič
sedita
pri
mizi
,
na
kateri
stoje
posode
z
obilo
in
izvrstno
večerjo
.
Vendar
pa
vzlic
temu
,
da
sta
lačna
,
previdnosti
ne
pozabita
.
Černič
je
namreč
že
jedenkrat
pri
taki
priliki
britke
izkušnje
doživel
.
Neki
žid
,
kateremu
so
tolovaji
prodali
plen
,
je
slednje
zastrupil
,
da
je
mogel
nesramni
lakomnež
blago
in
denar
obdržati
.
Res
so
žida
pozneje
grozovito
mučili
in
konečno
tudi
usmrtili
,
toda
Černič
dogodbe
ne
more
pozabiti
,
v
takih
slučajih
ničesa
pred
ne
zaužije
,
predno
pred
njegovimi
očmi
dotični
žid
ne
pokusi
jedi
in
pijače
.
„
Stoj
,
Polde
,
“
zakliče
previdni
tolovaj
,
„
saj
veš
,
da
nam
je
hišni
gospodar
danes
izročil
večji
del
kupnine
.
Židje
so
vražji
,
zaradi
tega
mora
stari
Abraham
vpričo
naji
dveh
vse
pokusiti
,
kar
nama
je
predstavil
,
prej
niti
grižljeja
ne
vzamem
v
usta
.
“
„
Prav
imaš
,
“
odgovori
orjaški
Polde
,
„
zaradi
tega
grem
takoj
po
starega
prepeličarja
,
predno
nama
večerja
postane
mrzla
.
“
Izgovorivši
izgine
tolovaj
že
pri
vratih
.
Kmalu
potem
se
od
hodnika
začuje
glasno
javkanje
in
takoj
na
to
privleče
Polde
starega
,
od
strahu
tresočega
žida
v
sobo
.
„
Kaj
hočete
od
mene
?
“
stoka
Abraham
,
ki
menda
nikdar
nima
čiste
vesti
,
„
ne
stiskajte
me
tako
,
dragi
mož
,
saj
mi
bote
vse
kosti
potrli
.
“
„
Bi
tudi
ne
bilo
nobene
škode
,
“
roga
se
mu
Polde
,
„
tu
bi
samo
satana
prehitel
ter
mu
delo
prihranil
.
Sem
mi
stopi
,
pokveka
,
in
od
vsega
pokusi
,
drugače
bo
pečenka
mrzla
postala
.
“
—
„
Joj
—
joj
,
saj
je
vse
prav
dobro
!
“
„
Pokusi
—
sicer
—
!
“
Abraham
uboga
.
Od
vsake
jedi
nekoliko
zaužije
,
pri
tem
pa
ga
Černič
ojstro
opazuje
.
„
Sedaj
je
dobro
,
“
izpregovori
konečno
tolovaj
.
„
Stari
Abraham
,
le
pojdite
svojo
pot
,
toda
najina
previdnost
je
bila
potrebna
.
Ne
bilo
bi
prvi
pot
,
da
so
tolovaji
bili
z
jedjo
zastrupljeni
.
“
„
Čudež
božji
,
pošten
sem
—
“
Kaj
hoče
Abraham
še
reči
,
nikdo
ne
more
slišati
,
kaj
Polde
ga
tako
silno
brcne
na
dolenji
del
hrbta
,
da
sfrči
skozi
odprta
vrata
na
hodnik
kakor
velika
vrana
.
Glasno
krohotanje
spremlja
njegov
neprostovoljni
odhod
,
potem
se
pa
tolovaja
dobre
volje
vsedeta
za
polno
obloženo
mizo
.
—
Tudi
Jurij
Skopec
se
jima
pridruži
,
toda
le
nekaj
malega
zaužije
.
Njegov
bistri
duh
se
bavi
z
orjaškimi
načrti
za
prihodnost
.
Njegova
tovariša
ga
ne
motita
v
premišljevanji
,
kajti
slutita
,
da
glavar
kuje
nove
naklepe
,
tudi
njegovo
izobraženost
spoštujeta
,
ki
ga
povzdiguje
visoko
nad
vse
dosedanje
divje
tolovaje
.
Večer
se
bliža
hitrimi
koraki
.
Jurij
Skopec
se
spomni
Leine
obljube
—
poslušati
hoče
skrivnostni
razgovor
,
zaradi
tega
mirno
čaka
na
trenotek
,
ko
bo
Abraham
odšel
v
svoje
sobe
.
Dosedaj
je
stari
Abraham
že
celi
dan
na
nogah
.
Brez
miru
se
potika
po
hiši
,
celo
po
dvorišči
.
Tolovajski
glavar
potrpežljivo
sedi
,
da
hišni
gospodov
v
svojo
spalnico
odide
,
potem
pa
svojima
tovarišema
zapove
,
naj
ne
povprašujeta
po
njem
.
Polde
se
zvito
namuza
.
Znano
mu
je
,
da
se
njegov
glavar
prav
mnogo
zanima
za
lepo
Leo
.
Prav
nič
ni
ljubosumen
,
ker
obožuje
Jurija
Skopca
,
kakor
bi
bil
kako
višje
bitje
.
Jurij
Skopec
sliši
,
da
se
Abraham
z
zapahom
od
znotraj
zapre
v
svoje
sobe
.
„
Sedaj
je
čas
,
“
pravi
tolovajski
glavar
;
„
če
me
vse
ne
vara
,
vršil
se
bo
zopet
tajen
razgovor
.
Hitro
k
Lei
,
da
mi
odpre
svojo
spalnico
.
“
Jurij
Skopec
je
danes
lepo
deklico
le
mimogrede
videl
,
toda
iskren
pogled
mu
je
povedal
,
da
divna
Turkinja
ni
huda
nanj
.
—
Tiho
stopa
po
precej
temnem
hodniku
m
prišedši
pred
Leino
spalnico
potrka
rahlo
na
vrata
,
ki
se
mu
danes
hitro
odpro
.
Lea
stoji
pred
Jurijem
Skopcem
—
v
nerazsvetljeni
sobi
slednji
komaj
razločuje
.
Hipoma
je
glavar
poleg
nje
ter
prav
skrbno
zapre
vrata
za
sabo
.
„
Lea
,
moj
srček
,
“
šepeta
Jurij
Skopec
,
ki
jo
prime
za
malo
očico
.
—
„
Za
božjo
voljo
,
tiho
—
tiho
,
moj
oče
bi
naju
lahko
slišal
!
“
„
Ali
si
izvrtala
luknjo
v
leseno
steno
,
moj
preljubeznjivi
angelj
?
“
„
Da
,
storila
sem
to
.
“
Jurij
Skopec
se
po
prstih
splazi
k
steni
.
Sapo
zadržuje
,
da
bi
bolje
slišal
.
V
Abrahamovi
sobi
je
vse
tiho
.
Tolovajski
glavar
meni
,
da
bo
skrivnostni
obiskovalec
še
le
pozneje
prišel
.
Zaradi
tega
potrpežljivo
vstraja
na
mestu
.
Zastonj
—
nobenega
glasu
ne
čuje
.
Tu
g
a
prime
Lea
za
ramo
.
„
Bojim
se
,
da
bo
moj
oče
kmalu
prišel
,
“
šepeta
krasna
deklica
.
„
Tukaj
ne
morete
dlje
časa
ostati
!
“
Jurij
Skopec
se
obrne
,
v
tem
trenotku
pa
potrka
nekdo
na
vrata
.
„
Lea
,
moj
otrok
,
“
oglasi
se
stari
Abraham
,
„
hočem
Ti
reči
lahko
noč
.
“
Za
trenotek
stoji
Lea
kakor
na
tla
pribita
—
grozno
je
zmešana
.
„
Skril
se
bom
,
“
šepeta
Jurij
Skopec
,
„
odpreti
moraš
,
drugače
bo
Tvoj
vzgojitelj
začel
sumiti
.
“
„
Toda
kam
?
“
Lea
postane
naenkrat
vsa
drugačna
.
Ljubeča
ženska
se
je
vzbudila
v
njej
—
junakinja
postane
in
hitro
odločena
pelje
tolovajskega
glavarja
k
zastorom
svoje
postelje
.
„
Tu
—
tu
—
hitro
!
“
Jurij
Skopec
razume
in
za
njegovo
orjaško
postavo
se
zapre
zagrinjalo
njenega
ležišča
.
Posteljo
vidi
,
na
kateri
počiva
devica
,
blazine
od
svetlorudečkaste
svile
,
na
katere
polaga
svojo
ljubko
glavico
.
Toda
te
misli
mu
hitro
minojo
,
ker
sliši
,
da
Lea
odpira
vrata
.
—
„
Zakaj
me
pustiš
toliko
časa
čakati
,
otrok
?
“
praša
jo
Abraham
v
svoji
navadni
nezaupnosti
.
„
Oprostite
,
oče
,
imela
sem
še
nekaj
opraviti
.
“
„
Ah
—
ali
si
na
svojo
bodočnost
mislila
?
Lea
,
hm
,
dosti
si
stara
,
da
se
omožiš
,
kmalu
boš
postala
Levijeva
soproga
,
ta
je
pošten
,
bogat
mož
.
“
Lea
se
zgane
.
„
Ne
maram
ga
,
“
pravi
rezkim
glasom
.
Abraham
se
na
tihem
smeji
,
potem
pa
zamolklo
zagodrnja
.
„
Otročarija
,
“
oglasi
se
odločno
,
„
od
kedaj
pa
imaš
lastno
voljo
?
“
„
Odkar
nisem
več
otrok
,
“
odgovarja
Lea
.
„
Kaj
se
to
pravi
?
“
zakliče
Abraham
togotno
.
„
Ali
ne
poznaš
zapovedi
—
zakona
o
otroški
ubogljivosti
?
Skrbel
sem
za
Tebe
—
kakor
bi
bila
moja
lastna
hči
,
in
sedaj
me
nočeš
ubogati
?
“
„
Zahtevaj
te
,
kar
hočete
,
“
odgovarja
Lea
.
„
Služiti
Vam
hočem
,
najtežje
delo
opravljati
v
Vaši
hiši
.
Toda
Levijeva
ne
postanem
,
raje
umrem
.
“
„
To
je
bedasto
govoričenje
,
“
togoti
se
žid
.
„
Levi
je
poštenjak
in
dobro
se
Ti
bo
pri
njem
godilo
.
Ljubi
Te
,
in
ker
je
bogat
,
živela
boš
kakor
kneginja
.
“
„
Ne
,
ne
,
oče
,
ne
mučite
me
;
ko
bi
morala
Levijeva
soproga
postati
,
skočila
bi
v
vodo
,
in
ko
bi
me
zaprli
,
usmrtila
bi
se
na
drug
način
.
“
Abraham
čudno
grči
.
„
Ne
poznam
Te
več
,
Lea
,
tako
si
se
predrugačila
,
„
izpregovori
žid
konečno
in
na
glasu
se
mu
pozna
,
kako
se
premaguje
.
„
Kaj
Ti
je
šinilo
v
glavo
?
Kolikokrat
sem
Ti
že
poprej
povedal
,
da
boš
postala
Levijeva
soproga
.
In
s
tem
si
bila
popolnoma
zadovoljna
.
“
„
Da
,
takrat
—
toda
—
“
Abraham
zgrabi
svojo
gojenko
tako
hitro
in
močno
za
ramo
,
da
lepa
deklica
tiho
zaječi
.
„
Ha
,
sedaj
vem
,
kdo
Ti
je
take
muhe
v
glavo
zasadil
,
“
kriči
stari
Hebrejec
.
„
Ko
smo
v
gozdu
taborili
,
dobrikala
si
se
tolovajskemu
glavarju
.
Ha
,
ne
taji
mi
,
no
,
to
bi
se
še
manjkalo
,
da
bi
moja
hči
postala
ljubica
Jurija
Skopca
!
“
Lea
molči
.
„
Ali
mi
boš
odgovorila
?
“
preti
jej
starec
.
„
Kaj
naj
Vam
rečem
?
“
„
Oj
,
sedaj
že
dosti
vem
,
“
javka
žid
.
„
Sedaj
vidim
,
da
nisi
našega
rodu
.
Kri
se
ne
da
zatajiti
,
toda
ne
upaj
,
da
me
kdaj
pregovoriš
.
Levijeva
boš
postala
,
pa
je
konec
besedij
.
“
„
Ne
,
oče
!
“
„
Ti
se
braniš
,
popačena
punica
?
“
„
Da
,
prav
odločno
se
branim
.
“
Abraham
se
popolnoma
pomiri
.
„
No
,
bodemo
že
videli
,
“
pravi
Hebrejec
,
„
sredstev
mi
ne
manjka
,
da
spravim
takega
neubogljivega
otroka
na
pravo
pot
.
Sedaj
grem
prepričan
,
da
se
boš
premislila
.
Upam
,
da
se
boš
že
jutri
kesala
.
“
„
Nikdar
,
oče
.
“
„
Lahko
noč
,
“
zagodrnja
stari
žid
,
ki
odide
ter
krepko
zaloputne
vrata
za
sabo
.
Ko
se
Lea
obrne
,
stoji
Jurij
Skopec
zopet
sredi
sobe
.
Glavar
molče
stegne
roki
proti
njej
,
toda
Lea
nepremakneno
stoji
ter
upira
svoje
čarobne
oči
v
tla
.
Tu
jo
Jurij
Skopec
pritisne
k
sebi
.
„
Ne
taji
,
dete
!
“
šepeta
zali
mož
;
„
Ti
ljubiš
drugega
in
ta
drugi
—
sem
jaz
.
“
„
Moj
Bog
—
pustite
me
!
“
„
Ne
,
Lea
,
“
pravi
tolovajski
glavar
,
„
take
ljubice
,
kakor
si
Ti
,
ne
pustim
pri
Židih
v
Zagrebu
,
marveč
Te
sabo
vzamem
v
gozde
.
“
„
Kot
svojo
priležnico
,
“
šepeta
deklica
,
ki
komaj
zatajuje
jok
.
Jurij
Skopec
se
zgane
.
Seveda
tega
ne
misli
,
da
bi
se
z
lepo
Leo
poročil
.
Najprvo
je
Amalija
slonela
na
njegovem
srcu
,
sedaj
je
našel
drugo
ljubico
,
v
sanjah
pa
se
mu
velikokrat
prikazuje
divni
obraz
skrivnostne
Sabine
.
Molče
objema
trepetajočo
deklico
.
Lea
se
mu
hoče
izviti
.
„
Poslušati
ste
hoteli
ob
steni
,
“
pravi
zamolklo
;
„
ali
niste
zaradi
tega
sem
prišli
?
“
„
To
je
res
.
“
Jurij
Skopec
gre
k
leseni
steni
.
Resnično
,
tajni
obiskovalec
je
zopet
pri
Abrahamu
,
toda
čeravno
je
luknja
v
steno
zvrtana
,
predrznež
ne
more
niti
jedne
besedice
razumeti
.
Možakarja
sta
menda
v
drugi
sobi
.
„
Nič
ne
slišim
,
kaj
obravnavata
,
“
meni
glavar
odstopivši
,
„
preveč
sta
oddaljena
.
“
„
Potem
me
zapustite
,
“
prosi
Lea
.
„
Tako
hitro
to
ne
gre
,
ljubica
,
“
smeji
se
predrznež
,
„
poprej
me
moraš
prav
prisrčno
poljubiti
.
“
„
Ne
,
ne
!
“
Jurij
Skopec
se
malo
zmeni
za
njen
šibki
upor
,
marveč
jo
objame
s
svojima
krepkima
rokama
.
Lea
stoka
in
zdihuje
,
ker
čuti
,
da
je
izgubljena
,
če
bo
še
dlje
časa
trpela
njegovo
ljubkovanje
.
Proseč
ga
deklica
pogleda
.
„
Prizanašajte
mi
!
“
prosi
ga
s
svojim
sladkim
,
mehkim
glasom
.
Čudno
!
Divji
tolovajski
glavar
,
ki
sicer
ne
usliši
nobene
prošnje
,
stoji
presenečen
pred
trepetajočim
dekletom
.
„
Spoštujte
mojo
dekliško
čast
,
“
oglasi
se
zopet
Lea
,
„
saj
Vas
ljubim
,
toda
ne
ponižajte
me
!
