...»
Ne
stanuje-li
tukaj
gospa
Reiner
...?
«
»
Gospa
Reiner
...
«
se
je
čudila
žena
ter
radovedno
merila
neznanko
...
»
Ne
več
.
—
Umrla
je
pred
tremi
meseci
...
«
»
Umrla
...?!
«
»
Da
...
žalibog
...
«
Došlica
je
molčala
ter
zrla
tiho
kakor
premišljujoč
pred-se
.
»
Da
...
moj
mož
je
njen
sorodnik
...
Za
bolezni
naju
je
poklicala
k
sebi
...
in
moj
mož
je
njen
dedič
...
«
»
Tako
...
tako
torej
...
Umrla
...
tudi
ona
umrla
«
...
je
mrmrala
vdova
ter
še
vedno
zrla
v
tla
.
—
Žena
je
molčala
.
—
»
Nisem
znala
«
—
je
dostavila
vdova
glasneje
ter
uprla
solzne
oči
v
mlado
ženo
—
»
stanujem
precej
daleč
odtod
...
Že
par
let
nisem
bila
tukaj
...
Imela
bi
neko
naročilo
...
«
»
Žal
...
«
»
Nič
ne
de
...
Z
Bogom
...
«
Šla
je
—
Zrušila
se
ji
je
zadnja
nada
.
;
.
zadnji
up
ji
je
splaval
po
vodi
...
»
Kaj
torej
pravzaprav
želiš
?
—
Misliš-li
,
da
bom
vedno
tičal
v
pri
tebi
,
ti
stiskal
roko
,
ti
gladil
lasce
?
...
Smešno
!
—
Človek
se
zabava
,
uživa
,
kjer
in
kadar
more
...
In
če
se
prej
ali
slej
naveliča
—
kdo
more
zato
!
—
To
je
naravni
tek
našega
življenja
...
In
razen
tega
ravnam
jaz
vedno
po
principih
—
zapomni
si
:
vedno
po
principih
...
in
teh
ne
popustim
...
«
Ritmojster
je
mastito
ponavljal
in
poudarjal
svoje
»
principe
«
o
principih
.
Zadovoljno
si
je
vihal
dolge
brke
ter
pričakujoč
zrl
na
vdovo
.
A
ta
je
molčala
.
—
»
In
na
kaj
opiraš
svoje
zahteve
?
Te-li
nisem
dovolj
bogato
,
radodarno
in
kavalirski
poplačal
za
tvojo
ljubezen
?
«
»
Plačal
...
plačal
...?
«
je
ponavljala
vdova
mehanski
za
njim
,
kakor
bi
se
hotela
spomniti
na
to
plačilo
,
a
se
ne
bi
mogla
.
—
»
Da
...
Jaz
sem
te
dvignil
iz
proletarijata
,
kjer
bi
bila
sčasoma
gladu
poginila
ali
pa
postala
žena
kakemu
smrdečemu
delavcu
,
ki
bi
ti
takoj
dan
po
poroki
izkazoval
z
žuljavimi
,
jeklenimi
pestmi
svojo
prekipečo
ljubezen
...
Ha-ha-ha
...
Jaz
sem
te
preskrbel
,
preživil
,
te
vvedel
v
kroge
,
v
katerih
...
«
»
Ah
«
—
je
zajecala
mlada
vdova
,
ki
je
le
polagoma
pregledala
in
premerila
vso
perfidnost
in
brezsrčnost
tega
starega
grešnika
,
ki
je
smatral
za
plemenito
delo
,
da
jo
je
dvignil
iz
reve
,
a
jo
peha
sedaj
v
še
večjo
bedo
,
v
neizbrisno
sramoto
...
Roke
je
sklenila
na
hropečih
prsih
,
kodrasto
glavo
je
globoko
povesila
.
»
Tako
...
ti
si
mojo
ljubezen
vračal
in
plačeval
le
z
denarjem
...
z
lažnivimi
besedami
...
in
jaz
sem
mislila
,
da
me
ljubiš
...
o
...
o
oh
...
«
Obraz
si
je
zakrila
s
trepetajočimi
rokami
ter
zaplakala
—
glasno
,
obupno
...
»
Ljubil
...?
Seveda
sem
te
ljubil
—
A
pomisli
vendar
,
da
od
mene
ne
moreš
in
ne
smeš
zahtevati
take
ljubezni
,
kakor
od
kakega
nezrelega
,
melanholsko-fantastnega
mladeniča
,
ki
še
trga
na
šolskih
klopeh
hlače
,
katere
mu
kupuje
oče
...
Take
misli
so
le
izrodki
bolne
domišljivosti
.
Poraja
jih
branje
sentimentalnih
,
megleno
-
nejasnih
romanov
,
v
katerih
se
z
zvenečimi
frazami
opisuje
življenje
,
kakršno
v
resnici
ni
,
nikoli
ni
bilo
in
ne
more
biti
.
—
Razgreta
,
nenormalna
domišljavost
takih
pisateljev
lici
in
pleska
resno
,
strogo
,
trdo
življenje
tako
dolgo
,
dokler
ne
postane
krasna
,
varljiva
in
zapeljiva
prikazen
,
a
prikazen
je
vendarle
...
«
»
Torej
sem
se
le
prodajala
...
goljufala
sama
sebe
—
in
bila
brezvestno
goljufana
od
tebe
«
...
je
ihtela
nesrečna
žena
,
ki
niti
poslušala
ni
sofistovskega
razmotravanja
ritmojstrovega
,
ampak
se
je
še
vedno
pečala
z
eno
in
isto
mislijo
,
kako
grozno
se
je
varala
,
kako
slepo
je
ravnala
,
ko
se
je
vdala
Stanskega
sladkim
besedam
in
mamečim
obljubam
.
Ritmojster
je
malomarno
skomizgnil
s
širokimi
rameni
.
»
In
jaz
sem
te
ljubila
...
tako
vdano
,
tako
nesebično
,
tako
vroče
ljubila
...
«
»
Hm
...
Ljubila
.
—
To
so
idealne
fantazije
,
iluzije
,
ki
nas
mamijo
za
nekoliko
časa
...
A
prej
ali
slej
izginejo
—
pri
tem
poprej
...
pri
onem
pozneje
...
Tudi
tebi
polagoma
izpuhte
...
«
»
Toda
kaj
naj
začnem
...?
Kam
se
naj
obrnem
?
«
—
Zaplakala
je
še
glasneje
.
Obraz
ritmojstrov
—
trd
,
resen
,
brezčuten
—
je
ostal
miren
...
Črno
,
žgoče
oko
mu
je
bliskalo
z
vsakdanjim
žarom
izpod
dolgih
,
gostih
trepalnic
.
Srca
ta
človek
pač
ni
imel
.
—
»
Čudno
...
Kako
pa
bi
živela
,
če
mene
ne
bi
bilo
?
«
»
Boljše
...
srečnejše
«
je
jecala
pretrgano
in
s
težka
...
»
Delala
bi
...
pošteno
bi
se
živila
...
Ti
si
me
zapeljal
...
Ti
si
me
onesrečil
...
«
»
Jaz
?
l
—
Smešno
!
«
—
»
Da
,
ti
.
—
In
sedaj
me
pehaš
v
obup
...
«
»
Čudno
...
čudno
...
Če
ne
bi
bil
prišel
jaz
,
pa
bi
bil
prišel
kak
drug
...
«
»
Moj
Bog
—
kaj
vse
si
mi
obetal
...
In
sedaj
me
zapuščaš
na
tak
način
...
«
»
Nič
ne
trpi
večno
...
«
Polagoma
,
glasno
je
stopal
po
sobi
.
Roke
je
prekrižal
na
hrbtu
...
Trdo
,
brezčutno
,
samozavestno
je
odgovarjal
njenemu
obupnemu
očitanju
in
njenim
prošnjam
.
—
»
»
Torej
je
vse
minilo
...?
«
Besede
so
ji
zamirale
v
joku
in
ihtenju
.
—
Stanski
je
postajal
nevoljen
.
—
»
Po
kaj
si
sploh
prišla
...?
Kaj
me
nadleguješ
?
—
Dokler
sem
imel
kake
dolžnosti
proti
tebi
,
sem
jih
pač
vestno
in
redno
izpolnjeval
.
—
A
sedaj
...!
Res
ne
vem
,
pokaj
si
prišla
...
«
»
O
—
nisem
šla
tako
lahko
.
Dovolj
dolgo
sem
se
borila
in
obotavljala
...
A
beda
...
nimam
ničesar
več
...
glad
...
Stanarino
bi
morala
plačati
...
«
»
No
,
najmi
si
cenejše
stanovanje
.
—
Čemu
so
ti
taki
saloni
...?
«
»
Kako
—
kje
?
«
—
»
Kaj
mene
povprašuješ
...?
Kaj
meni
to
mari
?
«
—
»
Kam
pa
se
naj
zatečem
—
do
koga
se
naj
obrnem
?
«
»
Kaj
znam
jaz
!
—
Imam
z
lastnimi
zadevami
dovolj
skrbi
...
«
Umolknila
je
za
trenotek
.
—
Potem
pa
je
zdihnila
komaj
slišno
:
»
Pomagaj
!
«
—
Proseče
je
sklenila
roke
.
—
Sivkaste
,
zajokane
oči
pa
je
z
zaupanjem
dvignila
k
njemu
...
»
Hm
...
Nisem
Krez
!
«
»
Torej
me
popolnoma
zapustiš
?
—
Pahneš
me
za
vedno
od
sebe
...
v
pogubo
...
v
prepad
...?
«
Sklenila
je
glavo
,
in
roke
so
se
ji
povesile
...
»
Ne
bodi
sitna
...
«
Začel
se
je
jeziti
,
—
»
Jaz
obupam
...
Usmrtim
se
!
«
»
Tvoja
stvar
—
—
—
«
Postajal
je
robat
v
svoji
nevolji
.
—
»
A-a-h
...
Tako
...!
«
Hropeč
vzklik
se
ji
je
izvil
na
te
rafinovane
,
brezsrčne
besede
ritmojstrove
.
—
Polagoma
je
dvignila
glavo
ter
uprla
vanj
blesteče
,
iskrene
oči
...
Stanski
se
je
ustavil
.
—
Izzivajoče
ji
je
zrl
v
velike
zajokane
oči
ter
z
lahno
ironijo
zanosljal
:
»
No
...
«
»
Tako
...
tako
...
Zapeljal
,
onečastil
,
goljufal
si
me
...
Ukradel
si
mi
dobro
in
pošteno
ime
,
onečastil
si
me
...
In
če
sedaj
poginem
v
bedi
—
od
pomanjkanja
in
gladu
...
brez
strehe
,
brez
doma
—
na
ulici
...
kakor
izvržek
človeštva
—
to
...
to
je
moja
stvar
...
moja
...
O
...
o
...!
«
Na
ozkih
ustnicah
ritmojstrovih
je
zatrepetal
malomaren
,
zaničljiv
nasmeh
.
—
Njena
jeza
ga
pač
ni
strašila
.
—
Ta
malomarnost
in
mirnost
jo
je
razkačila
še
bolj
.
»
In
zapustiš
me
radi
one
...
one
...
«
»
Molči
!
«
ji
je
presekal
Stanski
besedo
ter
jo
gledal
divje
in
razjarjeno
.
—
A
vdova
je
stopila
tesno
k
njemu
,
stisnila
roke
v
pesti
in
,
dvigaje
jih
proti
njemu
,
mu
je
siknila
v
razdraženi
obraz
:
»
Goljuf
!
«
—
—
Podolgovato
,
jekleno
,
bronastordeče
lice
ritmojstrovo
je
za
trenotek
postalo
pepelnatobledo
.
Potem
pa
se
je
kar
na
mah
zalilo
s
temnokrvavo
rdečico
...
Oko
se
mu
je
divje
zabliskalo
v
nenavadni
jezi
ter
se
žgoče
uprlo
v
vdovo
,
kakor
bi
jo
hotel
s
tem
ognjem
požgati
...
Tudi
on
je
skrčil
od
gneva
trepetajočo
roko
v
pest
ter
jo
polagoma
dvigal
...
Glavo
je
nagnil
nekoliko
naprej
proti
vdovi
.
Ustnice
so
mu
vztrepetavale
in
drhtele
.
Odprl
jih
je
nekoliko
,
da
so
se
videli
med
njimi
beli
,
močni
,
tesno
stisnjeni
zobje
.
Dihal
je
težko
,
sikajoče
...
Vdova
je
odstopila
za
par
korakov
,
prestrašena
po
nepričakovani
izpremembi
vročekrvnega
moža
in
pričakujoč
v
naslednjem
trenotku
divjega
izbruha
neokročene
strasti
...
Tedaj
pa
je
glasno
zazvenel
zvonček
v
veži
.
—
Ritmojstru
se
je
polagoma
povesila
dvignjena
desnica
.
Izbuljene
oči
so
mu
izgubljale
čudni
divji
žar
...
Odprl
je
vrata
v
kabinet
.
—
»
Vstopi
«
—
ji
je
rekel
kratko
in
odločno
—
»
ter
počakaj
...
Nekdo
prihaja
...
«
Zaprl
je
vrata
.
—
V
istem
trenotku
pa
se
je
pojavila
med
nasprotnimi
vrati
Evelina
Zoričeva
...
»
Pozvonila
sem
...
nisem
vedela
,
da
so
vrata
otvorjena
...
Ah
,
dragi
...
»
Ti
—
Evelina
...!
«
Ritmojster
je
bil
presenečen
in
nekoliko
zmeten
.
»
Da
...
ljubček
...
Zoriča
ni
doma
...
Dragec
—
ne
strpim
več
pri
njem
...
Reši
me
...
«
Ljubeče
mu
je
položila
roko
krog
vratu
ter
se
mu
tesno
privila
.
—
»
Pisala
si
,
da
...
«
Stanski
je
umolknil
sredi
stavka
.
Vrata
iz
kabineta
so
se
namreč
otvorila
.
Iz
njega
je
stopila
vdova
ter
stala
pred
ritmojstrom
in
Evelino
.
Ta
je
prebledela
ter
polagoma
odtegnila
roko
od
vratu
Stanskega
.
—
»
Ah
—
torej
sem
vendarle
dobro
slišala
...
«
je
hušknila
ter
besno
zrla
v
dvojico
...
»
Ven
!
«
—
je
siknil
Stanski
ter
ji
pokazal
vrata
.
—
Otilija
se
je
ponosno
vzravnala
.
—
Vsa
je
trepetala
,
ko
je
odgovarjala
z
drhtečim
glasom
:
»
Ni
me
treba
poditi
...
sama
grem
...
«
Polagoma
,
ponosno
je
stopala
mimo
njiju
.
»
Fej
—
bodita
prokleta
«
...
je
mrmrala
,
ko
je
bila
že
pri
vratih
.
A
Evelina
in
Stanski
sta
jo
še
dobro
slišala
.
Neprijetno
ju
je
dirnila
ta
kletev
.
Bilo
jima
je
,
kakor
bi
morala
imeti
zle
posledice
.
—
Ah
,
umrieti
,
umrieti
što
prije
,
To
jedina
još
je
želja
moja
,
Ostaviti
tielo
,
neka
gnije
,
Da
bar
duša
dobije
pokoja
.
Preradovič
.
Das
Leben
ist
der
Guter
hochstes
nicht
,
Der
Uebel
grofites
aber
ist
die
Schuld
.
Schiller
.
Stiskaje
se
k
stenam
,
izogibaje
se
kolikor
mogoče
svetilnic
,
vestno
in
boječe
se
varujoč
sestanka
ali
srečanja
s
kakim
poznim
pasantom
,
je
blodila
Otilija
po
ulicah
.
Dasi
je
žvižgal
sever
krog
oglov
,
ji
je
bilo
vendar
vroče
.
Po
mehkem
licu
so
se
ji
nabirale
majhne
potne
kapljice
.
Mrzli
sever
ji
je
bril
v
razgreto
lice
,
ji
kakor
razposajen
paglavec
metal
in
drevil
debele
,
mehke
mrzle
snežinke
v
voljni
obraz
,
na
neredne
kodre
,
na
belordečkasti
vrat
.
Obleka
ji
je
postajala
mokra
in
težka
...
Dihala
je
hitro
,
neredno
,
hropeče
.
Oči
so
ji
sevale
kakor
v
vročici
.
Upirala
jih
je
v
daljavo
—
po
polusvetlih
ulicah
,
kakor
daleč
je
mogla
zreti
v
gosti
,
debeli
megli
...
In
hitela
je
dalje
...
kam
—
sama
ni
vedela
.
Le
tega
se
je
zavedala
,
da
mora
nekam
odbežati
,
da
se
mora
nekje
skriti
pred
svetom
—
nekje
daleč
...
daleč
...
kjer
je
ne
poznajo
,
kjer
se
ji
ne
bodo
posmehovali
,
je
ne
brezsrčno
zaničevali
v
njeni
nesreči
...
—
Gosta
,
pepelnatobojna
tema
je
ovijala
s
težkim
,
neprozornim
in
neprodirnim
zastorom
mesto
,
ki
je
po
vrvenju
in
burnem
dnevnem
življenju
kakor
neroden
,
utrujen
kolos
počivalo
v
miru
in
snu
.
—
V
gostilnicah
je
bilo
še
življenje
.
Visoka
okna
hotelov
so
bila
zavarovana
in
zastrta
s
težkimi
kovanimi
roletami
.
V
vežah
so
plamteč
gorele
visoke
plinove
luči
,
razsvetljujoč
z
belkastorumenim
svitom
široke
pasove
zametenih
ulic
.
—
V
salonih
pa
je
bilo
veselje
in
zabava
...
V
beznicah
,
iz
katerih
je
lila
motna
svetloba
skozi
okna
in
vrata
,
odpirajoča
se
naravnost
na
ulice
,
so
se
glasile
neubrane
,
neuglajene
poulične
pesmi
.
Vmes
pa
so
zveneli
kriki
in
vzkliki
pijanih
gostov
,
žvenket
čas
in
kozarcev
...
kletve
...
umazane
zabavljice
.
—
Vdova
pa
je
blodila
dalje
...
Hitela
je
mimo
nizkih
hiš
,
osivelih
in
otemnelih
tekom
let
;
v
njih
je
prebivalo
uboštvo
,
beda
,
jad
in
glad
...
Sla
je
mimo
visokih
palač
,
katerih
mogočni
zidovi
s
krasnim
,
umetnim
pročeljem
so
se
nemo
,
brezčutno
,
skoro
grozeče
dvigali
v
gosti
nočni
tmini
proti
temnemu
nebu
.
Visoka
,
v
luči
pouličnih
svetilnic
se
lesketajoča
okna
so
bila
večinoma
zastrta
...
za
njimi
—
v
toplih
,
prijetnih
sobah
,
na
mehkih
blazinah
—
so
mirno
in
zadovoljno
spali
brezskrben
sen
siti
bogatini
;
niti
sanjalo
se
jim
ni
o
nadlogah
,
o
bedi
in
revi
,
v
kateri
trpe
in
stradajo
tam
zunaj
v
svetu
tisočeri
in
tisočeri
,
ki
drhte
v
največji
zimi
,
v
nezakurjenih
sobah
—
lačni
in
gladni
...
ali
pa
celo
oni
,
ki
se
brez
doma
in
krova
potikajo
po
ulicah
.
—
Izmed
teh
je
bila
vdova
.
Zanjo
je
bilo
brezčutno
vse
mesto
,
celo
človeštvo
.
Vse
mesto
ni
imelo
prostora
za
siroto
,
izpojeno
sicer
po
lastni
krivdi
iz
človeške
družbe
—
a
kot
ud
te
družbe
je
vendar
imela
pravico
do
kakega
kota
,
kjer
bi
se
spočila
,
do
koščka
kruha
,
da
bi
si
potolažila
glad
...
Ves
svet
ji
ni
hotel
več
pomagati
—
bila
je
sama
...
z
golim
življenjem
...
In
kaj
ji
hoče
le
to
...!
Kaj
naj
počne
z
njim
?!
...
No
,
na
to
vprašanje
si
pač
ni
mogla
odgovoriti
.
—
A
tem
bolj
je
čutila
vso
grozno
puščobo
in
neznosno
težo
tega
breznadnega
življenja
...
In
nikjer
ni
videla
pomoči
,
nikjer
zavetja
,
kamor
bi
se
zatekla
.
—
—
Zadnji
obupni
poskus
pri
ritmojstru
se
ji
je
ponesrečil
.
Dolgo
se
je
obotavljala
,
dolgo
se
je
ustavljala
.
—
A
polagoma
je
pošlo
vse
,
kar
si
je
bila
pridobila
in
prihranila
v
zadnjih
letih
.
Poprodala
je
obleko
,
dragocenosti
,
ki
jih
je
bila
dobila
v
dar
od
ritmojstra
.
—
A
bila
je
razvajena
—
in
denar
je
kopnel
kakor
sneg
,
dasi
ni
vedela
,
od
kod
dobiti
drugega
...
Stanarine
že
ni
bila
plačala
več
mesecev
.
Ravno
dan
poprej
ji
je
bil
hišni
gospodar
po
opetovanih
,
brezuspešnih
opominih
naravnost
in
določno
izjavil
,
da
jo
postavi
na
ulico
,
če
ne
plača
v
dveh
dneh
.
—
To
je
odločilo
.
—
To
jo
je
primoralo
,
da
se
je
ponižala
tako
globoko
ter
šla
k
Stanskemu
.
—
Sama
sebi
se
je
dozdevala
beračica
—
a
skrajnja
sila
,
pomanjkanje
,
beda
premaga
marsikak
pomislek
...
In
on
—
brezvestni
zapeljivec
,
tat
njenega
srčnega
miru
,
njene
sreče
—
on
jo
je
navzlic
vsem
njenim
prošnjam
izpodil
z
rafinirano
neusmiljenostjo
,
z
nečloveško
brezsrčnostjo
!
Vrnila
se
je
na
dom
.
—
A
kaj
hoče
tukaj
—
saj
to
ni
več
njen
dom
!
Jutri
je
zadnji
obrok
!
Jutri
jo
izpode
—
brez
usmiljenja
...
brez
obotavljanja
jo
vržejo
na
ulico
...
Ne
—
tukaj
ne
more
več
ostati
!
Nestrpno
,
zoprno
ji
je
bilo
to
stanovanje
,
kakor
so
ji
bili
neprijetni
in
strašni
spomini
,
ki
so
bili
spojeni
s
temi
sobami
,
ki
so
se
ji
vrivali
pri
vsakem
koraku
po
osamelih
prostorih
,
ji
režali
nasproti
iz
vsakega
kota
,
iz
pustega
zidovja
.
—
Ne
—
tukaj
ni
mogla
več
strpeti
!
—
Tiho
je
zapustila
stanovanje
;
ukradla
se
je
iz
njega
,
odbežala
je
...
In
ne
vrne
se
več
—
ne
...
nikdar
...
nikdar
...
A
kam
se
naj
obrne
?
...
kam
se
naj
zateče
?
...
Kam
?
—
kam
?
...
Da
,
ko
bi
znala
...
Le
hitela
je
dalje
in
dalje
...
da
bi
se
vsaj
oddalila
od
doma
—
od
njega
...
od
vseh
ljudi
...
teh
brezsrčnih
,
brezčutnih
,
samoljubnih
ljudi
,
ki
s
smehom
zro
na
trpljenje
bližnjikovo
,
se
radujejo
bede
njegove
,
stresajo
malomarno
z
rameni
pri
obupu
njegovem
...
Debele
snežinke
so
padale
tiho
,
polagoma
,
gosto
na
mokri
tlak
,
na
polzko
kamenje
,
na
strehe
.
—
Zavila
je
okrog
ogla
...
Nasproti
sta
ji
prišla
dva
gospodiča
—
z
roko
v
roki
.
Glasno
sta
govorila
,
hripavo
,
razposajeno
se
smejala
.
Stopala
sta
s
težka
.
Videlo
se
jima
je
,
da
sta
si
ga
bila
privoščila
črez
mero
.
Brž
sta
zapazila
mlado
ženo
.
»
Pst
...
pst
...
ps-s-s-st
...
«
je
sikal
prvi
ter
cmakal
z
ustnicami
in
jezikom
.
»
He
...
golobičica
—
kam
pa
tako
hitro
?
«
—
Glasno
,
neotesano
sta
se
krohotala
.
»
Dragica
...
čakaj
...
čakaj
...
«
»
Poljub
—
golobče
...
«
Zibala
sta
se
proti
njej
.
—
Vdova
se
je
prestrašila
;
za
trenotek
je
postala
,
misleč
in
preudarjajoč
,
billi
mogla
mimo
.
A
ulica
je
bila
ozka
.
—
Obrnila
se
je
.
—
Luč
svetilnice
na
bližnjem
oglu
ji
je
jasno
zasvetila
v
obraz
...
»
Ah
...
poznaš
jo
—
amice
?
«
»
Seveda
—
seveda
...
Nekdanja
ljubica
ritmojstra
Stanskega
...
Ha-ha-ha
...
«
»
Da
,
da
...
A
lep
kebrček
...
No
,
ta
se
naju
vendar
ne
bode
bala
!
«
—
»
Bahl
—
O
,
srčece
...
stoj
...
počakaj
...
počakaj
!
...
«
Zasramovana
žena
je
izginila
za
oglom
.
Bežala
je
,
kakor
bi
jo
podile
erinije
.
—
Za
njo
pa
so
zveneli
kakor
glasovi
zlih
duhov
umazani
dovtipi
mladeničev
,
njiju
robati
smeh
...
Zaplakala
bi
bila
.
—
A
ni
mogla
...
Ni
imela
več
solz
...
Preveč
je
trpela
,
bila
je
prenesrečna
...
Hitela
je
dalje
.
—
O
to
je
bila
bridka
usoda
!
—
Izobčena
je
,
izgnana
,
vržena
na
ulico
!
...
Kaj
čuda
torej
,
ako
si
vsaki
pobalin
prisvaja
pravico
,
da
se
šali
z
njo
,
jo
zasramuje
,
jo
blati
in
žali
na
najpodlejši
način
!
...
Prihitela
je
do
cerkve
.
—
Kaj
,
ko
bi
tukaj
našla
tako
potrebno
in
tako
zaželjeno
zavetje
—
vsaj
za
par
trenotkov
...
In
čutila
je
silno
,
mogočno
potrebo
,
da
se
po
letih
spet
pomoli
Bogu
,
vsemogočnemu
,
neskončno
usmiljenemu
in
brez
mere
dobremu
...
Hotela
je
odpreti
velika
,
debela
vrata
.
A
bila
so
zaprta
.
»
Nič
...
tudi
tukaj
nič
...
«
je
mrmrala
s
tihim
,
hripavim
glasom
.
Zgrudila
se
je
povsem
onemogla
na
cerkveni
prag
,
ki
je
bil
prevlečen
z
mehkim
,
belim
sneženim
ovojem
.
Le-ta
se
je
sesedel
pod
njenimi
nogami
,
in
njena
obleka
je
razgrebla
rahli
,
mehki
sneg
.
—
Glavo
je
naslonila
v
kot
med
vrata
in
mrzli
zid
...
In
začela
je
moliti
—
ne
z
besedami
,
ampak
iz
srca
se
ji
je
dvignila
tiha
,
brezslovna
molitev
—
molitev
zbrana
in
spokorna
,
zaupna
in
vroča
...
Krog
oglov
je
žvižgal
mrzli
piš
...
Debele
snežinke
so
padale
gosto
,
vrteč
se
v
mrzlem
pišu
...
Bila
je
trudna
—
hotelo
se
ji
je
spati
...
In
ko
je
slonela
ob
mrzlem
zidu
,
so
ji
hipno
začeli
stopati
pred
duševno
oko
poedini
prizori
iz
njenega
življenja
—
od
nežne
mladosti
do
sedaj
.
Javili
so
se
ji
tako
določno
,
s
tako
markantno
realnostjo
in
resničnostjo
,
da
bi
bila
lahko
prijela
,
potipala
posamezne
osebe
...
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
živela
vse
te
dogodke
še
enkrat
—
kakor
bi
bila
zopet
ona
mlada
,
nedolžna
,
rdečelična
,
pepelnatolasa
Tildika
,
polagoma
se
razvijajoča
v
krasno
,
nežno
cvetko
...
Resni
pogledi
prezgodaj
umrlega
očeta
,
katere
je
že
davno
pozabila
,
so
se
spet
upirali
vanjo
—
določno
in
naravnost
kakor
nekdaj
.
Zrla
je
ljubeči
,
skrbni
obraz
predrage
matere
.
Očitajoče
ji
je
prikimaval
umrli
mož
s
svojim
postaranim
,
suhim
licem
in
ji
skrivnostno
namežikoval
z
zabrisanorjavimi
očmi
...
Glasovi
,
katerih
že
leta
in
leta
ni
več
slišala
in
poslušala
,
so
ji
zopet
zazveneli
na
uho
,
ji
budili
neštevilo
spominov
,
jo
začarali
v
pretekle
dni
...
Spominjala
se
je
te
in
one
neznatne
malenkosti
,
te
ali
one
prigodbice
iz
prostega
življenja
.
Sto
in
sto
različnih
in
raznovrstnih
slik
iz
prošlih
dni
se
ji
je
kakor
v
pisanem
kalejdoskopu
mešalo
pred
duševnim
očesom
—
v
najrazličnejših
bojah
:
temnih
in
jasnih
...
Nekdo
je
prihajal
...
počasi
,
s
tiho
škripajočimi
koraki
...
To
jo
je
zbudilo
iz
otrplega
sna
,
ki
jo
je
začel
ovijati
z
mrzlimi
svojimi
rokami
...
Stresnila
se
je
—
s
težka
vstala
ter
izginila
za
cerkvenim
oglom
...
Kakor
pijana
je
tavala
dalje
—
ne
misleč
,
kam
hoče
,
zavedajoč
se
samo
,
da
je
brez
doma
,
brez
krova
,
brez
vsega
...
izgnana
—
izobčena
...
Pritavala
je
do
reke
ob
strani
mesta
.
—
Spodaj
pod
mostom
so
se
penili
in
glasno
šumeli
in
vrveli
valovi
.
—
Voda
je
za
zadnjih
južnih
dni
narasla
,
ker
je
topli
jug
topil
sneg
.
—
A
danes
krog
poldneva
je
bilo
začelo
spet
mesti
...
Težko
je
stopala
.
—
Noge
so
ji
bile
otrple
in
so
se
ji
šibile
.
Bila
je
čudno
zaspana
.
V
glavi
pa
se
ji
je
motilo
.
—
Nekako
sredi
mosta
,
blizu
lesenega
križa
,
se
je
naslonila
ob
dokaj
visoko
ograjo
,
katero
je
ovijal
sneg
.
Z
mrtvimi
očmi
,
brez
zanimanja
je
zrla
v
razburkane
,
besneče
valove
,
ki
so
se
zaganjali
ob
mostne
sohe
,
da
je
trepetal
in
se
tresel
.
Iz
male
svetilnice
pod
podobo
Spasiteljevo
je
lila
rumenkastobleda
svetloba
ter
trepetala
črez
kalne
valove
v
globoki
,
a
ne
posebno
široki
strugi
.
—
—
In
neki
demonski
glas
ji
je
vabljivo
in
zapeljivo
,
sladko
in
prepričevalno
šepetal
:
»
Tu
spodaj
najdeš
mir
...
mir
,
po
katerem
tako
hrepeniš
,
katerega
iščeš
zaman
na
svetu
—
med
brezčutnimi
ljudmi
...
«
Stresnila
se
je
.
—
Privila
se
je
tesneje
k
mrzli
ograji
,
ker
so
ji
omahovale
izmučene
noge
...
»
Ne
...
tega
ne
...
Nikar
ne
poslušaj
...
Tega
nikdar
...
nikdar
...
«
Tako
jo
je
svaril
drug
glas
.
—
A
demon
ji
je
spet
sikal
—
sladko
,
vabljivo
,
prepričevalno
:
»
In
konec
bode
vsej
bedi
,
vsemu
trpljenju
...
A
protivni
glas
je
zanikaval
:
»
Kdo
ti
svedoči
,
daje
konec
?
—
Kdo
te
more
zagotoviti
tega
...
Ne
—
potem
nikakor
ni
konec
...
ne
in
ne
!
«
—
In
spet
je
vabil
demon
:
»
Vrzi
od
sebe
to
življenje
!
...
Kaj
se
oklepaš
tako
strastno
in
tako
neumno
tega
življenja
!
...
Kaj
ti
nudi
?
—
Bolest
...
trpljenje
...
jad
...
«
Valovi
pa
so
spodaj
sikali
in
besneli
,
treskali
ob
sohe
,
se
penili
,
brizgali
v
zrak
bele
pene
...
In
kakor
bi
zapovedovala
mislim
njenim
ona
zlobna
sila
,
ki
jo
je
vabila
v
valove
,
se
je
v
hipu
spomnila
neke
dogodbe
,
na
katero
je
nekdaj
cesto
mislila
,
katero
pa
je
v
zadnjem
času
že
skoro
popolnoma
pozabila
.
—
Preteklo
zimo
je
bila
na
domačem
večeru
pri
gospej
Zorottijevi
.
Tamkaj
se
ji
je
predstavil
mlad
doktor
,
sorodnik
gospe
Zorottijeve
.
Bil
je
lep
,
zanimiv
mož
,
veleizobražen
,
pa
odlikoval
se
je
tudi
s
čudovitim
,
skoro
neverjetnim
zaničevanjem
sveta
in
globokim
sovraštvom
do
človeštva
...
Takoj
po
prvem
sestanku
in
spoznanju
ji
je
začel
kazati
razne
nakane
sedanje
moderne
,
prosvetljene
dobe
.
Brezobzirno
,
skoro
robato
ji
je
odgrinjal
zaveso
,
za
katero
skrbno
skriva
moderno
društvo
svojo
popačenost
;
brez
vseh
pomislekov
je
trgal
pisano
krinko
raz
obraz
temu
našemljenemu
društvu
;
brez
bojazni
ji
je
kazal
:
»
Glejte
,
to
je
tako
in
ne
tako
...
a
ono
je
tako
...
«
In
s
kakim
divjim
sovraštvom
je
kritikoval
življenje
samo
!
»
...
In
glejte
...
to
je
življenje
...
tako
podlo
,
tako
nizko
je
!
—
Nezmisel
je
...
peza
,
grozna
,
moreča
peza
je
...
In
mi
jo
vendar
nosimo
in
prenašamo
—
ker
smo
kukavni
sužnji
svojega
mesa
,
ki
hoče
živeti
,
ki
se
hoče
pasti
s
temi
ničevimi
nasladnostmi
...
«
—
Stala
sta
pri
visokem
salonskem
oknu
...
Zrl
je
v
črno
,
nemirno
noč
s
svojimi
velikimi
,
ognjevitimi
,
črnimi
očmi
,
ki
so
kakor
oglje
gorele
in
fosforescirale
v
globokih
jamicah
pod
smelo
zaokroženimi
,
dolgimi
obrvmi
...
Bujni
,
mehki
črni
lasje
so
se
mu
v
svedrastih
kodrih
usipali
črez
belo
čelo
doli
do
oči
...
Mrtvaškobledo
,
podolgasto
,
nežno
lice
je
bilo
mirno
,
negibno
,
mrzlo
.
Le
nosnice
elegantno
zaokroženega
nosu
so
se
mu
včasih
malce
,
komaj
vidno
razširile
in
podrhtele
...
Dolgi
,
mrzli
,
suhi
prsti
njegovi
so
se
tesno
,
močno
oklepali
njene
vroče
roke
.
—
Z
neko
tajno
grozo
je
zrla
v
njegovo
mrzlo
,
kameneno
lice
,
v
makovordeče
ustnice
,
ki
so
tvorile
čudovit
kontrast
s
smrtnobledim
obrazom
.
S
trepetom
je
viselo
njeno
oko
na
teh
neizrečeno
krasnih
ustih
...
Nehote
so
se
ji
vsiljevale
v
spomin
razne
priče
o
vampirjih
...
Dozdevalo
se
ji
je
,
kakor
bi
se
te
lahno
vzbočene
,
mehke
ustnice
v
prihodnjem
trenotku
morale
vsesati
v
njene
,
da
ji
izpijo
kri
—
kakor
se
priča
o
vampirjih
...
—
On
pa
je
mrko
zrl
v
temno
noč
ter
mrmral
:
»
Ni
volje
v
človeku
...
ni
je
...
Če
pa
je
,
je
preslaba
...
«
In
kakor
bi
se
domislil
nekaj
groznega
,
je
lahno
zatrepetal
.
Roka
njegova
,
ki
je
še
vedno
oklepala
vdovino
,
se
je
na
lahno
tresla
.
Oči
je
na
pol
zaprl
in
s
tihim
vzdihom
recitoval
dva
verza
:
»
Das
Leben
ist
der
Gtiter
hochstes
nicht
,
Der
Uebel
größtes
aber
ist
die
Schuld
!
«
Potem
pa
ji
je
še
bolj
stisnil
mehko
roko
,
da
se
je
od
bolečine
ugrizla
v
bujne
ustnice
.
In
z
mrzlim
,
ledenim
glasom
jo
je
vprašal
:
»
In
vi
,
gospa
,
ljubite
življenje
?
«
—
»
Ljubim
...
«
Komaj
slišjio
je
odgovorila
,
in
kri
ji
je
zaplala
v
obraz
,
kakor
bi
izpovedala
kaj
hudega
...
Žgoče
njegove
oči
so
se
za
trenotek
uprle
z
vsem
svojim
plamenom
vanjo
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
ji
hotel
prodreti
v
zadnji
najtemnejši
in
najskrivnejši
kotič
njenega
srca
,
ji
hotel
pronikniti
v
vse
njene
misli
,
v
vsa
čuvstva
...
Vztrepetala
je
pod
tem
palečim
,
neznosnim
,
demonskim
plamenom
.
V
glavi
pa
so
ji
zašumele
zadnje
besede
granesov
,
ki
jih
je
kakor
v
snu
zamrmral
pred
par
trenotki
:
»
—
—
Der
Uebel
grofites
aber
ist
die
Schuld
...
In
hipno
se
ji
je
dozdevalo
,
da
ta
zagonetni
mož
gotovo
nosi
v
srcu
neko
grozno
tajno
,
neki
greh
,
ki
mu
tako
teži
življenje
,
mu
je
dela
povsem
neznosno
,
sovražno
...
Obraz
doktorjev
je
postal
za
hip
še
osornejši
,
še
brezčutnejši
,
še
mrzlejši
.
—
Potem
pa
mu
je
zatrepetal
lahno
kakor
senca
črez
bujne
,
rdeče
ustnice
neskončno
zaničljiv
,
a
ob
enem
trpek
,
bolesten
nasmeh
.
—
»
Pomilujem
vas
,
gospa
...
Kako
ste
nesrečni
!
«
...
Polagoma
je
izpustil
njeno
roko
...
»
Pa
saj
je
tudi
vi
ljubite
...
sicer
bi
sploh
ne
—
živeli
...
«
je
ugovarjala
vdova
,
da
je
sploh
nekaj
odgovorila
.
»
Ljubim
?
...
Ljubimi
...
O
ne
!
...
A
imam
še
nalogo
...
veliko
,
važno
nalogo
.
—
In
moram
jo
izpolniti
—
slišite
:
moram
!
—
No
in
potem
...
potem
...
«
Nedoločno
je
še
pomrmral
par
besedic
.
—
Črne
,
goste
obrvi
pa
so
se
mu
naježile
ter
se
mu
povesile
globoko
pod
čelo
.
—
In
kakor
ne
bi
bila
več
vredna
,
da
občuje
z
njo
,
se
je
elegantno
poklonil
.
—
»
Oprostite
...
poslavljam
se
...
vsaj
za
nekaj
časa
...
«
In
dostavil
je
tise
,
s
skoro
brezzvočnim
glasom
:
»
Milostna
,
ko
se
popnete
do
spoznanja
,
da
je
naše
življenje
nič
,
da
smo
mi
sami
—
nič
...
tedaj
boste
morda
—
srečnejša
...
«
—
Par
mesecev
pozneje
pa
je
zvedela
,
da
je
isti
doktor
Zorotti
ubil
v
dvoboju
lastnega
brata
,
ker
je
bil
le-ta
oskrunil
devo
,
katero
je
doktor
ljubil
.
Potem
pa
je
ustrelil
sam
sebe
...
In
tega
dogodka
z
onega
zimskega
večera
se
je
sedaj
hipno
spomnila
.
Jasno
in
določno
—
povsem
kakor
tedaj
—
ji
je
stal
pred
očmi
visoki
,
elegantni
mladi
mož
...
Obraz
mu
je
bil
še
bledejši
.
Oči
pa
so
mu
plamtele
takisto
žgoče
in
paleče
.
In
bilo
ji
je
,
kakor
bi
se
mu
skoro
nehote
in
kakor
v
polusnu
spet
polagoma
otvarjale
rdeče
ustnice
in
bi
tiho
,
s
težkim
poudarkom
citiral
:
»
Das
Leben
ist
der
Giiter
hochstes
nicht
,
Der
Uebel
größtes
aber
ist
die
Schuld
!
«
Življenje
:
nič
!
—
A
greh
:
vse
...
Največje
zlo
je
torej
le
greh
!
—
In
njen
greh
je
velik
,
je
težaki
...
Greh
—
greh
!
...
O
,
kako
peče
,
kako
skeli
!
—
In
kaj
je
trdil
oni
demonski
mož
?
—
»
Ko
boste
spoznali
,
daje
življenje
—
nič
,
da
smo
mi
—
nič
...
tedaj
boste
nemara
srečnejša
...
«
In
sedaj
spoznava
to
—
o
,
kako
grozno
spoznava
vso
ničnost
sveta
,
čuti
vso
puhlost
svojega
izgubljenega
,
zaigranega
,
izgrešenega
življenja
!
...
Neka
groza
jo
je
prešla
,
neki
opojni
čut
ji
je
razgreval
kri
.
—
Z
vsem
gornjim
telesom
se
je
naslanjala
ob
ograjo
,
raz
katero
se
je
usipal
sneg
v
kalno
reko
.
Bilo
ji
je
toplo
,
vroče
.
V
vroči
glavi
pa
ji
je
vrvelo
in
šumelo
,
kakor
bi
se
odbijal
v
njej
jek
šumečih
in
vrvečih
valov
pod
mostom
...
Roke
so
se
ji
krčevito
oprijele
roba
ograje
...
Od
druge
strani
mosta
je
nekdo
prihajal
.
Za
trenotek
je
posluhnila
na
počasne
korake
.
—
Potem
pa
je
mehanski
položila
desno
nogo
na
spodnje
bruno
;
levo
je
privzdignila
za
njo
...
Zgornji
del
telesa
se
je
nagnil
črez
ograjo
—
za
hipec
je
visela
prosto
v
zraku
—
—
a
še
v
istem
hipcu
so
valovi
pod
mostom
zašumeli
še
glasneje
,
zasikali
,
pljusknili
visoko
ob
sohe
—
ter
se
zgrnili
nad
svojo
žrtvijo
...
—
Nekdo
je
pribežal
tačas
po
mostu
;
za
trenotek
je
postal
na
mestu
,
kjer
se
je
bila
ravnokar
strmoglavila
nesrečna
žena
v
valove
.
Izpod
mosta
je
zazvenel
obupen
,
zategel
krik
.
Visoki
,
krepki
mož
je
vrgel
raz
sebe
težko
vrhnjo
suknjo
,
se
brez
premisleka
zavihtel
črez
ograjo
ter
planil
v
besneče
valove
...
—
Trenotek
,
le
trenotek
je
padala
vdova
—
tresnila
ob
mrzlo
vodo
ter
se
pogreznila
v
njej
.
A
takoj
,
ko
se
je
taknila
dna
reke
,
drobnega
,
polzkega
kamenja
,
so
jo
valovi
pahnili
spet
kvišku
,
jo
izbruhnili
,
da
se
je
popela
skoro
do
pasu
iz
šumečega
,
sikajočega
,
urno
se
drevečega
in
penečega
valovja
...
In
tedaj
je
čutila
,
kako
ji
je
mrzla
,
ledena
mokrota
silila
skozi
tanko
,
svilnato
obleko
k
toplemu
telesu
,
nekam
notri
do
kosti
,
do
mozga
...
do
srca
,
da
ji
je
zastajalo
in
kakor
ledenelo
...
Obleka
ji
je
hipoma
postala
težka
,
se
ji
tesno
oprijela
vseh
udov
,
jo
ovirala
,
da
ni
mogla
premikati
nog
...
Roke
je
dvignila
le
s
težavo
;
zakrilila
je
z
njimi
po
zraku
...
Čuteč
,
da
se
zopet
potaplja
,
je
začela
instinktivno
riniti
z
njimi
proti
vodi
,
da
bi
se
obdržala
nad
površjem
ali
ugrabila
kje
kako
rešilno
desko
ali
vsaj
kako
neznatno
paličico
...
bilko
...
Le
umreti
ne
...
Ne
...
in
ne
...!
Neizrečen
,
obupen
,
blazen
strah
pred
smrtjo
jo
je
stresal
.
Za
trenotek
ji
je
otrpnilo
in
kakor
okamenelo
celo
telo
...
A
čuteč
,
da
se
potaplja
,
se
je
spet
začela
s
silovitimi
,
nadčloveškimi
napori
.
boriti
proti
visokim
,
kalnim
,
pljuskajočim
valovom
,
ki
so
jo
kakor
lahen
zamašek
drevili
naprej
,
jo
suvali
in
rinili
s
strani
na
stran
,
jo
vlekli
na
dno
...
v
globino
...
v
pozabo
...
v
smrt
...
Ne
daleč
od
nje
pa
se
je
boril
nekdo
drug
z
valovi
—
kričeč
ji
je
nekaj
pravil
,
a
radi
šumenja
valov
in
iz
blaznega
strahu
pred
smrtjo
ga
ni
umela
...
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
se
ji
mrzla
vrv
ovijala
krog
tankega
pasu
...
ožje
in
ožje
...
kakor
bi
ji
kako
veliko
,
neznosno
breme
legalo
na
prsi
,
ki
so
se
ji
dvigale
burno
in
hitro
,
daje
sikajoče
,
trepetajoče
sopla
...
Hotela
je
vzkrikniti
...
klicati
pomoči
...
izreči
ime
božje
...
prositi
milosti
in
usmiljenja
Vsemogočnega
,
pred
katerega
sodni
stol
mora
stopiti
naslednji
trenotek
...
A
ni
mogla
...
iz
stisnjenega
grla
ni
mogla
izvabiti
nobene
razločne
besedice
.
Le
hropeče
,
glasno
je
grgrala
in
se
davila
...
V
istem
trenotku
pljusne
proti
njej
velik
val
,
ji
zabesni
črez
glavo
ter
ji
napolni
odprta
usta
s
kalno
,
mrzlo
,
s
peskom
nasičeno
vodo
...
Pogreznila
se
je
.
Nad
njo
pa
so
se
s
šumom
,
hrumom
in
sikanjem
zgrinjali
besneči
,
visoko
se
vzpenjajoči
valovi
...
Še
enkrat
se
je
popela
nad
površje
.
—
Dolgi
,
tanki
,
valoviti
lasje
so
se
ji
razvezah
;
plavali
so
po
vodi
krog
nje
,
se
ji
ovijali
krog
belega
vratu
,
ji
padali
črez
prsi
,
črez
ramena
,
črez
hrbet
...
Spet
se
ji
je
približal
neznani
rešitelj
,
boreč
se
z
nadčloveškimi
močmi
proti
navalu
voda
,
režoč
na
dolgo
in
mogočno
dreveče
valove
...
A
mogočna
splav
ju
je
zopet
ločila
...
Vdovo
je
vrglo
valovje
v
sredino
struge
,
kjer
je
bil
tok
najmočnejši
,
najnevarnejši
,
najljutejši
...
Vzkriknila
je
z
zadnjimi
,
zamirajočimi
močmi
.
Njen
besni
,
obupni
,
tanki
krik
se
je
mešal
z
besnenjem
valov
ter
zvenel
v
temno
zimsko
noč
kakor
mogočen
protest
proti
onemu
,
ki
jo
je
s
svojo
rafinirano
,
kanibalsko
brezsrčnostjo
pahnil
v
te
divje
valove
—
kakor
obupna
,
očitajoča
obtožba
družbe
—
kakor
grozna
,
v
nebo
vpijoča
,
osveto
zahtevajoča
kletev
njeni
korupciji
,
njenim
popačenim
nazorom
o
človeku
in
njegovih
pravicah
...
Ta
vzklik
je
kazal
vso
nesrečo
,
bedo
In
grozo
onega
življenja
,
katerega
konec
je
obično
tako
neizrečeno
tragičen
,
kakor
je
bila
smrt
nesrečne
vdove
...
Njen
krik
je
preglasil
šumenje
voda
...
Vdova
pa
se
je
onesveščena
pogreznila
v
razburkanih
valov
nemirne
globine
.
—
Nad
njo
pa
so
se
valili
kalni
valovi
,
besneli
,
treskali
drug
ob
drugega
,
se
zaganjali
ob
bregove
.
—
Besno
so
se
spenjali
visoko
ob
sohe
mostu
.
Kakor
droben
dež
so
pršele
drobne
pene
na
vse
strani
...
Padale
so
v
bobneče
in
grmeče
valove
,
ki
so
kakor
v
bahantovskih
orgijah
plesali
nad
nesrečno
žrtvijo
,
ki
je
mrzla
,
brez
življenja
spala
na
kamenenem
dnu
...
Polagoma
so
jo
valili
naprej
...
Stari
leseni
most
pa
je
trepetal
,
se
zibal
in
gugal
,
škripal
in
ječal
ob
teh
besnih
navalih
...
Zibal
se
je
križ
sredi
mosta
,
zibala
se
in
trepetala
mala
svetilka
pod
podobo
mučenega
,
trpečega
Spasitelja
...
—
Izpod
temnosivkastega
neba
so
se
usipale
debele
,
velike
,
težke
snežinke
;
padale
so
na
most
in
skoro
so
izpolnile
in
zakrile
stopinje
nesrečne
samomorilke
,
zametle
vtiske
njenih
malih
rok
na
ograji
;
s
tanko
,
toda
od
trenotka
do
trenotka
debelejšo
odejo
so
prepregale
mesto
,
kjer
je
stala
,
kjer
se
je
naslanjala
ob
bruna
in
se
strmoglavila
v
pogubo
...
Pokrivale
so
pločevinasto
,
rdečkasto
streho
na
križu
...
ovijale
so
—
kakor
s
tankim
,
nežnim
pajčolanom
podobo
križanega
Spasitelja
,
črez
katero
so
nejasno
vztrepetavali
prameni
brleče
luči
v
mali
svetilki
...
Das
ist
der
Fluch
der
bosen
That
,
Dass
sie
fortzeugend
Boses
muss
gebaren
.
Schller
.
Istega
dne
,
ko
sta
se
Evelina
in
Otilija
srečali
pri
Stanskem
,
ko
je
obupana
vdova
storila
silen
konec
svojemu
nesrečnemu
življenju
—
istega
dne
je
bil
doktor
Zorič
celi
dan
izven
doma
.
—
Ko
se
je
vrnil
,
ni
našel
žene
doma
...
Neka
čudna
,
vznemirjajoča
slutnja
se
ga
je
polastila
.
—
»
Kje
je
gospa
?
«
je
vprašal
služkinjo
.
—
Anka
—
majhno
,
debelo
dekle
s
širokim
,
topozvitim
,
rdečepe-gastim
obrazom
,
debelih
ustnic
in
pohotnih
,
poželjivih
oči
—
je
namežikala
z
vodenobojnim
levim
očesom
ter
odgovarjala
povsem
mirno
in
zadovoljno
:
»
Ne
vem
—
gospod
doktor
...
res
,
ne
vem
...
Odšli
so
že
ob
štirih
...
če
ni
bilo
že
poprej
...
A
nazaj
jih
še
ni
...
Zakurila
sem
...
pristavila
sem
tudi
—
da
ne
bo
treba
čakati
...
Večerja
bode
takoj
gotova
...
Pa
saj
morajo
milostna
priti
vsak
trenotek
...
«
Zdravnik
je
prebledel
.
Dasi
to
ni
bilo
nič
nenavadnega
,
da
je
odšla
in
se
ni
še
vrnila
ob
njegovem
dohodu
,
mu
je
vendar
nekaj
pričalo
,
da
ima
ta
njena
odsotnost
zanj
neki
poseben
pomen
,
neko
posebno
važnost
...
Hotel
je
še
nekaj
reči
—
še
nekaj
povprašati
.
A
v
zadnjem
hipu
se
je
premislil
,
se
obrnil
ter
tiho
odšel
.
—
Črez
debele
,
mesnate
ustnice
Ančkine
se
je
zazibal
zlovoljen
,
škodoželjen
nasmeh
;
med
njimi
so
se
zabliskali
široki
,
močni
beli
zobje
.
»
Pojde
jo
iskat
...
Ha-ha-ha
...
Odbežala
je
...
najbrž
k
onemu
...
Ha-ha-ha
!
«
Pomenljivo
je
pomežikala
z
brezbojnimi
,
na
pol
topimi
,
na
pol
poželjivimi
očmi
...
»
Gospoda
...
oh
...
gospoda
!
...
Moj
Bog
,
kako
se
to
napihuje
,
kako
nosi
glavo
pokoncu
,
kakor
bi
bili
sami
na
svetu
...
A
vendar
so
slabši
kakor
mi
,
dasi
se
oblačijo
v
žamet
in
svilo
...
Oh
...!
«
Globoko
je
zdihnila
...
In
iz
vroče
ponve
si
je
napiknila
z
dolgimi
,
svetlimi
vilicami
velik
kos
pečenega
,
lepo
rumenega
mesa
ter
ga
z
mirno
,
hladnokrvno
ravnodušnostjo
stare
grešnice
potlačila
v
velika
usta
.
»
Ha-ha-ha
...
Naj
se
le
...
naj
se
le
praskajo
in
ravsajo
;
saj
taki
ljudje
itak
nimajo
drugega
dela
...
Lenobo
pasejo
...
in
denar
zapravljajo
,
ki
ga
izsesavajo
iz
siromakov
...
«
Z
veliko
,
debelo
,
rdečo
roko
si
je
polagoma
obrisala
maščobo
raz
debele
ustnice
in
široko
,
nekoliko
preklano
brado
.
Z
mastno
roko
je
privzdignila
beli
predpasnik
ter
si
otrla
raz
ploščati
,
topi
obraz
pot
,
ki
se
ji
je
v
obilici
nabiral
tamkaj
vsled
vročine
v
kuhinji
.
—
Gromko
je
pokašljala
ter
pljunila
v
kot
.
—
»
Čudni
ljudje
...
čudni
ljudje
.
—
Oba
sta
mlada
,
oba
sta
lepa
.
In
vendar
se
ne
marata
!
—
In
zakaj
ne
?
...
Hm
—
hm
...
To
je
pač
tako
—
tako
...
«
In
pomislila
je
malce
,
kako
je
to
.
—
Potem
pa
je
nadaljevala
svoj
psihološko
interesantni
monolog
:
»
In
kako
sta
se
še
nedavno
ljubimčkala
!
...
On
vsaj
je
bil
popolnoma
bedast
in
zateleban
vanjo
...
No
ona
...
aj
,
ona
je
bila
pač
nekoliko
drugačnih
misli
...
Ha-ha-ha
...
A
skrivati
je
znala
to
—
skrivati
!
«
—
V
največji
pisker
je
prilila
nekoliko
vode
,
malce
pomešala
v
njem
z
dolgoročno
kuhalnico
ter
ga
zopet
pokrila
s
svetlim
,
pločevinastim
pokrovom
...
»
Res
,
skrivati
je
znala
svojo
tajno
!
—
Nas
kdo
bi
pač
ne
mogel
tako
—
nikakor
ne
—
gotovo
ne
!
...
A
jaz
sem
znala
...
ha-ha-ha
...
jaz
sem
že
davno
vse
znala
,
—
A
mislila
sem
:
Molči
—
kaj
to
tebi
mari
!
...
Da
—
»
govor
je
srebrn
,
molk
pa
zlat
«
—
so
rekah
moj
rajni
oče
...
Bog
jih
vzemi
v
sveta
nebesa
...
«
In
s
široko
odprtimi
očmi
je
pogledala
proti
visokemu
stropu
kuhinjskemu
.
Ko
je
na
ta
način
zadostila
manom
umrlega
očeta
,
je
nadaljevala
svoja
globokoumna
,
pesimistovski
navdahnjena
razmotrivanja
nekako
tako-le
:
»
Pa
saj
pravim
:
—
Enkrat
je
vsega
konec
—
tudi
največje
sreče
...
In
tako
je
bilo
tudi
tukaj
.
—
Poprej
je
hotel
vso
oblizati
in
jo
pojesti
od
same
neumne
ljubezni
...
sedaj
pa
je
skoro
še
ne
pogleda
ne
...
In
lazi
okrog
kakor
hudo
leto
—
in
stole
premetava
po
sobi
—
in
govori
sam
s
seboj
kakor
kak
bebec
—
in
kako
se
včasih
nasmeja
...
hu
...
kakor
bi
že
zblaznel
...
O
vidim
in
slišim
jaz
vse
to
—
zakaj
pa
bi
mi
sicer
dal
Bog
ušesa
in
oči
!
...
«
Iz
omare
je
vzela
štiri
bele
,
tanke
,
skoro
prozorne
krožnike
ter
jih
skrbno
obrisala
...
»
In
kako
je
zadnjič
vikal
in
krikal
in
besnel
...
Res
,
to
je
bilo
strah
in
groza
...
In
zakaj
?
Pravzaprav
za
nič
in
spet
nič
!
—
Saj
to
vendar
ni
tak
greh
,
če
se
včasih
malce
z
onim
pozabava
...
In
lep
mož
je
—
gotovo
še
lepši
kakor
naš
doktor
...
Hm
...
hm
...
zadnjič
sem
res
mislila
,
da
ji
stori
kaj
zalega
...
bil
je
popolnoma
zdivjal
...
Škoda
bi
bilo
gospe
...
ni
taka
sitnoba
sitna
,
kakor
so
druge
...
«
Roke
je
sklenila
na
trebuhu
ter
,
zroč
v
piskre
,
premišljevala
nekoliko
časa
,
kako
sitne
so
bile
nekatere
prejšnje
njene
gospodinje
...
»
Sicer
pa
me
ne
bi
Bog
ve
kako
zanimal
tak
prizor
,
vajena
sem
jih
že
...
Oče
in
mati
sta
potrla
pri
tem
marsikak
pisker
—
toda
to
je
bila
druga
stvar
!
Moji
stariši
so
bili
siromaki
...
to
pa
je
gospoda
—
prava
pravcata
gospoda
...
in
to
je
kaj
druzega
—
da
,
nekaj
povsem
druzega
...
«
Tedaj
pa
je
začelo
iz
majhnega
železnega
piskrca
prekipevati
mleko
.
V
širokih
pramenih
je
lilo
na
razgreto
železno
ploščo
;
glasno
je
šumelo
,
prasketalo
in
se
cvrlo
.
Kuhinjo
pa
je
takoj
napolnil
ščemeči
,
ne
bas
posebno
prijetni
in
vonjivi
duh
prismojenega
mleka
...
»
Ej
—
zlodej
...
pa
že
gre
...
«
Z
debelimi
,
mesnatimi
prsti
je
naglo
pograbila
piskrc
.
A
takoj
ga
je
zopet
izpustila
.
—
»
As
...
as
...
hudiman
...
vroče
je
...
peče
...
«
Debelo
roko
je
tresla
po
zraku
in
mahala
z
njo
krog
sebe
.
Potem
pa
jo
je
do
polovice
porinila
v
široko
odprta
usta
,
najbrž
,
da
si
izsesa
bolečino
.
—
»
To
ima
človek
od
tega
,
če
se
peča
s
temi
zaljubljenimi
bedaki
«
—
se
je
hudovala
tolsta
kuharica
ter
delala
do
neumnosti
kisel
obraz
ter
ga
izpakovala
na
najrazličnejše
načine
...
»
Saj
pravim
:
Ljubezen
in
vse
,
kar
je
z
njo
v
zvezi
,
je
neumnost
,
prava
pravcata
neumnost
—
in
kdor
se
s
temi
čenčami
peča
,
je
bedak
...
Iz
tega
se
ni
izcimilo
še
nikdar
nič
dobrega
—
tako
tudi
pri
teh
dveh
ne
...
In
zle
posledice
moram
čutiti
še
celo
jaz
!
«
—
In
ker
so
jo
še
vedno
mučile
bolečine
,
je
potisnila
debelo
,
kakor
perača
veliko
roko
v
škaf
vode
.
In
proklinjala
je
neumno
ljubezen
,
ob
enem
se
jezeč
,
da
sama
s
svojimi
ne
baš
neznatnimi
čari
ne
more
uloviti
nobenega
viteza
in
kavalirja
.
—
—
Ko
je
zdravnik
slišal
,
da
Eveline
že
skoro
celo
popoldne
ni
doma
,
ga
je
nehote
izpreletela
misel
,
da
je
nemara
pri
Stanskem
...
Zorič
je
že
obžaloval
svoje
postopanje
napram
ženi
.
Sam
sebi
je
prigovarjal
,
da
bi
bilo
pač
boljše
,
ko
bi
bil
vsemu
storil
nasilen
konec
—
vsemu
:
—
njej
in
sebi
...
in
temu
življenju
,
polnemu
trpljenja
,
jada
in
nesreče
...
temu
neznosnemu
življenju
brez
namena
in
smotra
...
Ali
pa
bi
ji
zdravil
polagoma
in
previdno
,
ne
da
bi
to
ona
sama
opazila
,
njeno
popačeno
srce
in
bolno
dušo
.
Ali
pa
bi
jo
bil
sploh
pustil
v
miru
;
ker
njegovo
očitanje
,
njegovo
surovo
postopanje
ni
nikakor
moglo
roditi
dobrega
sadu
,
ampak
baš
nasprotno
.
—
In
to
bi
si
bil
lahko
preračunal
že
poprej
;
ta
nesrečni
uspeh
bi
bil
lahko
videl
že
naprej
,
ko
bi
se
bil
natančneje
in
brez
predsodkov
,
iz
slepe
ljubezni
izvirajočih
,
ki
so
ga
povsem
preslepili
in
zmotili
,
pečal
z
njenim
značajem
in
se
resno
trudil
,
globlje
pronikniti
v
njeno
srce
in
dušo
.
—
A
sedaj
je
bilo
prepozno
—
sedaj
je
bilo
končano
!
—
In
vendar
še
ne
!
—
—
Zdvojen
in
obupan
,
kolnoč
svojo
trpko
usodo
in
vendar
se
ji
klanjajoč
,
ker
je
ni
mogel
predrugačiti
,
je
zapustil
dom
z
namenom
,
da
poišče
ženo
pri
ritmojstru
.
—
Zunaj
je
metlo
...
Snežinke
so
se
zdravniku
lovile
ob
klobuk
,
mu
naletavale
v
bledi
obraz
...
Snežinke
so
se
mu
prilepljale
na
rjavkasto
obleko
ter
jo
preprezale
s
tankim
ovojem
...
Pod
visokimi
,
svetlimi
škornji
mu
je
škripal
rahli
,
mehki
sneg
,
ki
je
že
precej
na
debelo
pokrival
mokri
,
polzki
trotoar
...
Žarna
svetloba
uličnih
svetilk
,
jasni
svit
,
ki
je
lil
iz
velikih
,
z
vsakovrstno
robo
napolnjenih
oken
prodajalniških
,
zabrisani
,
nekoliko
oslabeli
in
obledeli
rumenkasti
žarki
,
ki
so
prosevali
skozi
debela
steklena
,
s
tanko
,
bleščečo
in
biserno
roso
prozorno
zastrta
vrata
prodajalnic
samih
,
vse
to
je
svetlo
in
jasno
razsvetljevalo
ulice
,
po
katerih
je
vrelo
navzlic
silnemu
metežu
še
precej
glasno
in
hrupno
življenje
...
Debele
,
mokre
,
velike
snežinke
pa
so
se
v
eno
mer
usipale
izpod
temačnega
neba
—
gosto
,
silno
,
a
tiho
in
skrivnostno
kakor
kake
nočne
pošasti
iz
druzega
sveta
.
In
vrteč
se
v
mrzlem
zraku
,
so
se
kopale
v
morju
svetlobe
in
bleščobe
,
ki
je
bilo
razlito
po
širokih
ulicah
...
—
Zdravnik
je
polagoma
spel
svojim
potem
.
Stopal
je
trdo
,
a
težko
in
z
negotovimi
koraki
,
ne
oziraje
se
na
levo
,
ne
na
desno
,
ne
meneč
se
za
hrupno
življenje
,
ki
je
vrvelo
krog
njega
...
Vse
misli
so
se
mu
zbirale
krog
enega
predmeta
,
o
katerem
je
vedno
in
vedno
razmišljeval
izza
katastrofe
:
—
da
je
namreč
res
,
česar
ga
je
takrat
obdolžila
soproga
,
da
je
on
prvi
in
glavni
vzrok
njenega
padca
...
Da
,
res
je
,
žalibog
le
preres
,
da
je
bil
preslab
,
premehak
,
predober
napram
njej
.
In
le
njegova
krivda
je
—
ali
pa
je
on
vsaj
glavni
sokrivec
—
če
je
Evelina
padla
,
če
je
zabredla
v
nevarni
,
uničujoči
vrtinec
življenja
kalnih
valov
.
—
Postajalo
mu
je
jasno
,
da
bi
se
ta
padec
mogel
popraviti
le
z
ljubeznijo
,
rahločutnostjo
.
Rešitev
iz
zevajočega
prepada
,
v
katerega
globino
se
je
pogreznila
iz
ženske
lahkomiselnosti
in
zapeljana
in
varana
od
sladkih
besed
ritmojstrovih
,
bi
bila
možna
le
tedaj
,
ko
bi
ji
podal
kdo
z
odkritosrčno
in
prijateljsko
ljubeznijo
,
s
sočutnim
usmiljenjem
proti
njeni
krivdi
kako
močno
moralno
oporo
,
s
katero
bi
se
polagoma
dvignila
iz
te
luže
,
ob
katero
bi
se
mogla
tudi
v
prihodnje
krepko
in
z
zaupanjem
naslanjati
.
A
te
opore
ji
on
—
njen
mož
—
ni
podal
,
ker
je
sam
ni
imel
,
ker
je
bil
sam
izgrešil
v
svojem
življenju
pravo
,
vzvišeno
idejo
,
brez
katere
življenje
polagoma
mora
postati
pusto
in
ničevo
,
brez
katere
sčasoma
moramo
zabresti
na
stranpoti
...
Nasprotno
:
njegova
divja
jeza
je
hipno
kakor
mrzla
,
zlovešča
,
uničujoča
nevihta
zahrula
nad
njo
...
On
se
je
hipoma
,
nepričakovano
pojavil
pred
njo
kot
sodnik
,
kot
maščevalec
njene
krivde
—
ki
je
bila
takisto
krivda
njegova
—
ne
pa
kot
ljubeč
prijatelj
,
kot
sočuten
rešnik
...
Zle
posledice
tega
njegovega
nasilnega
,
na
povsem
krivi
podlagi
utemeljenega
in
ravno
radi
tega
ponesrečenega
nastopa
so
se
hitro
pokazale
:
—
danes
!
—
—
Z
obupno
žalostjo
je
premišljeval
zdravnik
,
koliko
obitelji
živi
tako
krasno
,
tako
srečno
življenje
!
Koliko
mož
in
očetov
sedi
sedaj
v
topli
,
prijetni
sobici
v
krogu
svojih
dragih
in
milih
,
ljubljenih
in
ljubečih
ter
uživa
blaženstvo
in
srečo
,
kakršno
nudi
in
more
nuditi
le
ljubeča
obitelj
!
—
Nekdaj
je
sanjal
tudi
on
o
tej
sreči
!
—
A
to
je
bil
le
sen
!
—
In
minil
je
,
izginil
je
,
kakor
izgine
nenadoma
in
brez
sledu
svetla
,
mamljiva
vešča
sredi
temne
noči
...
In
popotnika
,
katerega
je
varala
,
ovije
le
tem
gostejša
,
tem
neprodirnejša
,
tem
strašnejša
tmina
ter
ga
zvodi
v
zevajoči
prepad
...
—
In
vprašal
se
je
,
zakaj
je
ravno
on
—
ravno
on
—
tako
neizrečeno
nesrečen
!
Zakaj
je
ravno
njemu
naklonila
nemilostna
,
trpka
usoda
tako
ženo
!
—
Usoda
mu
jo
je
naklonila
tako
?!
O
ne
!
—
On
sam
si
jo
je
vzgojil
tako
...
Dobil
jo
je
skoro
še
otroka
—
brez
jasnih
in
trdnih
nazorov
o
življenju
.
In
on
sam
jo
je
pokvaril
s
svojo
slepo
,
nepremišljeno
ljubeznijo
.
On
sam
jo
je
izpostavljal
raznovrstnim
nevarnostim
.
On
sam
jo
je
vodil
v
svoji
neodpustni
kratkovidnosti
v
take
prilike
,
v
katerih
in
iz
katerih
se
je
rodil
njen
greh
...
On
—
on
je
torej
vsega
kriv
!
On
!
—
—
O
,
zblaznel
bi
!
...
On
!
—
—
Ko
bi
jo
vsaj
izgubil
za
vedno
,
a
čisto
in
nedolžno
!
Ko
bi
usahnila
,
kakor
usahne
cesto
cvetka
v
prvem
krasu
,
nedotaknjena
od
mrzle
jesenske
burje
,
v
kateri
polagoma
gine
njen
kras
...
Res
,
obupaval
bi
—
težko
,
zelo
težko
bi
čutil
to
gorje
...
trpel
bi
,
a
trpel
bi
v
sladkem
,
posvečenem
in
svetem
spominu
na-njo
—
na-njo
kot
svetnico
,
kot
angelja
...
A
sedaj
je
živa
umrla
zanj
!
—
Sedaj
more
in
mora
le
z
ogorčenostjo
,
jezo
in
zaničevanjem
misliti
na-njo
,
katero
je
nekdaj
tako
ljubil
,
tako
častil
,
tako
božansko
obožaval
...
Nekako
mrzlo
,
zimsko-ledeno
mu
je
bilo
pri
srcu
...
In
pomislil
je
,
kako
krasno
bi
bilo
,
ko
bi
se
skril
kje
v
kakem
temnem
kotu
...
In
sneg
bi
metel
in
metel
...
ga
ovijal
in
pokrival
z
mrzlim
,
mrtvaškim
plaščem
...
Nemirno
,
obupano
srce
pa
bi
utripalo
počasneje
in
počasneje
...
tise
in
tise
...
In
vse
bi
minilo
...
vse
bi
pozabil
...
hipno
in
za
vedno
,
kakor
bi
pil
iz
blagodejne
reke
Lete
...
Toda
ne
—
ni
mogoče
!
—
To
bi
bilo
do
skrajnjosti
malodušno
in
strahopetno
,
v
najbolj
kritičnem
trenotku
se
odtegniti
na
tak
način
...
In
kako
bi
se
ona
radovala
,
kako
bi
triumfovala
!
In
oni
Stanski
—
kaj
bi
porekel
on
!
—
Ali
ne
bi
izpljunil
pri
spominu
na
takega
moža
,
ki
mu
je
tako
radovoljno
prepustil
najsvetejše
in
najdražje
.
Ne
in
ne
!
—
—
Živeti
mora
!
In
če
ni
druge
pomoči
zoper
nezvesto
ženo
in
brezvestnega
zapeljivca
,
si
hoče
in
mora
pridobiti
pravico
s
silo
...
Čim
bliže
je
prihajal
stanovanju
ritmojstrovemu
,
tem
težje
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Pred
visoko
,
pepelnatobojno
hišo
,
v
kateri
je
stanoval
ritmojster
,
je
za
trenotek
postal
.
Pomislil
je
,
da
je
vendarle
mogoče
,
da
je
ni
tukaj
.
In
tedaj
se
blamira
!
—
Bili
ne
bilo
boljše
vrniti
se
?
Toda
ne
!
—
Sedaj
se
mora
določiti
...
Pogledal
je
na
okna
—
bila
so
še
nerazsvetljena
;
tudi
zavese
še
niso
bile
zagrnjene
.
Polagoma
,
tiho
je
stopal
po
širokih
kamenenih
stopnicah
...
Glava
mu
je
bila
povešena
na
prsi
,
oči
je
upiral
pod
noge
;
celo
zgornje
telo
mu
je
bilo
nagnjeno
nekoliko
naprej
—
k
tlom
—
kakor
bi
ornahoval
pod
težkim
bremenom
...
—
Vrata
v
vežo
niso
bila
zaklenjena
.
—
Tiho
jih
je
odprl
in
ravno
tako
tiho
spet
priprl
.
Stanovanje
ritmojstrovo
mu
je
bilo
znano
...
Pri
prvih
vratih
—
pred
sprejemnico
—
je
postal
;
glavo
je
potisnil
tesno
k
vratom
ter
prisluškoval
.
In
res
...
zaslišal
je
glasove
...
Bilo
je
,
kakor
bi
nekdo
plakal
ter
med
jokom
nekaj
dokazoval
in
prosil
.
A
ta
glas
je
zvenel
le
nejasno
in
nedoločno
do
njega
,
in
ni
mogel
razločevati
,
je-li
Evelinin
,
ali
ne
...
Vmes
pa
se
je
glasil
sonorni
glas
ritmojstrov
...
poedine
besede
—
kratki
,
pretrgani
stavki
—
govorjeni
z
neko
nevoljo
,
z
neko
neodločno
jezo
...
—
Na
lahno
,
tiho
,
opolzno
kakor
tat
prime
za
rumeno
kljuko
ter
polagoma
poskusi
odpreti
...
Vrata
so
bila
zaklenjena
...
»
Prokleto
!
«
sikne
ter
odstopi
za
korak
od
vrat
...
Par
hipov
pomisli
.
—
Potem
pa
stopa
tiho
in
po
prstih
skozi
kuhinjo
,
v
katero
so
bila
vrata
odprta
—
skozi
majhen
kabinet
—
tudi
ta
vrata
so
bila
odprta
,
ista
vrata
,
skozi
katero
je
bila
kako
uro
preje
odšla
vdova
...
V
sobi
—
v
kateri
so
se
radi
dokaj
gostega
mraka
že
težko
razločevale
poedine
reči
in
osebe
—
je
bil
zavladal
mir
in
molk
...
Na
kipečem
,
rdečebaržunastem
divanu
je
sedela
Evelina
;
v
roki
je
držala
fin
robec
...
obraz
pa
ji
je
bil
zardel
,
oči
zaplakane
...
Za
njo
,
pri
visokem
oknu
,
skozi
katero
je
prodirala
slaba
svetloba
ginečega
dneva
,
je
stal
,
naslanjaje
se
s
hrbtom
ob
rob
zidu
,
Stanski
...
Zorič
je
postal
za
trenotek
med
vrati
,
divje
zroč
v
sobo
.
Četvero
prestrašenih
oči
mu
je
lesketalo
nasproti
...
Evelina
je
obsedela
nepremično
,
kakor
okamenela
;
lice
ji
je
žarelo
,
ustnice
so
ji
bile
na
pol
otvorjene
—
ostale
so
tako
,
kakor
so
bile
pri
vstopu
moževem
...
Prestrašeno
,
z
grozo
,
z
ostekljenimi
očmi
je
bulila
v
zdravnika
kakor
v
kako
pošast
...
Ritmojstrovo
sicer
temnordeče
lice
je
pri
nenadnem
pojavu
Zoričevem
postalo
voščeno-rumeno
;
žila
na
visokem
,
lesketajočem
čelu
se
je
napela
,
da
je
vidno
delila
čelo
v
dva
enaka
dela
.
Oči
so
se
mu
izbulile
ter
osuplo
,
brez
miga
zrle
v
nepovabljenega
,
nepričakovanega
prišleca
.
—
Osinjele
,
stisnjene
ustnice
so
mu
podrhtavale
—
nosnice
se
mu
širile
...
Stal
je
tiho
,
mirno
,
težko
,
hripavo
sopoč
...
—
V
zdravniku
se
je
po
prvotni
osuplosti
probudila
divja
zver
—
ona
bestija
,
katero
nosi
in
goji
—
cesto
neopaženo
in
nepoznano
,
ker
je
bolj
ali
manj
zadremala
in
se
umirila
pod
vplivom
omike
in
prosvete
—
v
sebi
vsaki
človek
:
—
najvišji
,
najelegantnejši
aristokrat
kakor
ubogi
delavec
...
parfumirana
salonska
dama
takisto
kakor
kak
propalica
,
kak
izmeček
človeštva
,
kak
razdivjan
ropar
in
ubijalec
,
ki
radi
tridesetih
novcev
hladnohrvno
umori
starega
,
šepavega
berača
...
Zatuli
kakor
obstreljen
tur
.
—
»
Vlačuga
...!
«
krikne
s
hripavim
,
hropečim
,
grgrajočim
glasom
ter
plane
z
visoko
povzdignjeno
desnico
proti
divanu
...
Evelina
krikne
...
Hoče
vstati
...
bežati
...
rešiti
se
besnečega
soproga
...
a
onemogla
se
zgrudi
nazaj
na
divan
...
»
Lopov
...!
«
sikne
Stanski
,
skoči
brzo
k
zdravniku
ter
ga
udari
s
težko
svojo
(
pestjo
po
glavi
...
Zorič
se
opoteče
v
stran
ter
se
prime
z
obema
rokama
za
glavo
..
V
tem
odklene
ritmojster
vrata
.
»
Ven
—
pes
«
...
vikne
,
pograbi
zdravnika
,
ki
je
bil
onemogel
in
omočen
vsled
udarca
,
za
široka
,
pleča
ter
ga
potisne
,
ne
da
bi
se
le-ta
branil
,
iz
sobe
in
zaklene
za
njim
vrata
.
—
»
Prokleto
!
«
sikne
Zorič
ter
zaškriplje
z
zobmi
,
ko
se
popolnoma
zave
ter
vidi
,
da
je
postavljen
pred
vrata
.
Iz
ust
in
nosu
mu
je
silila
kri
.
Obriše
si
jo
z
belim
,
finim
robcem
ter
mrmra
:
»
Kri
...
kri
...
udaril
me
je
—
ta
pes
...
Čakaj
—
računala
še
bodeva
—
za
vse
...
zanjo
in
za
ta
udarec
...
Kri
za
kri
...
kri
za
kri
...
Ti
in
ona
—
oba
pojdeta
...
Kri
za
kri
...
«
Ne
da
bi
spet
poskusil
prodreti
v
sobo
,
je
polagoma
,
tiho
,
težko
,
s
sklonjeno
glavo
zapustil
vežo
ter
počasi
korakal
črez
stopnice
.
Od
časa
do
časa
je
dal
odduška
svojim
maščevalnim
mislim
v
poluzadušenih
besedah
:
»
Kri
za
kri
...
«
Tiho
in
mirno
je
bilo
po
celi
hiši
,
ko
se
je
Zorič
vrnil
pozno
v
noč
domov
.
Oblečen
,
moker
in
prezebel
,
drhteč
od
zime
,
potrt
od
duševne
in
telesne
utrujenosti
se
je
zavalil
v
kabinetu
na
divan
...
Meglenega
zimskega
dne
zaspana
svetloba
je
že
prodirala
skozi
veliko
,
nezastrto
okno
v
sobico
,
ko
se
je
zdravnik
prebudil
iz
težkega
spanja
...
Mirno
je
obležal
na
hrbtu
...
Motne
,
s
krvjo
zalite
oči
je
upiral
brezmiselno
,
topo
v
strop
...
Z
rokami
se
je
prijel
za
vroče
,
težko
v
čelo
.
—
Čutil
se
je
povsem
oslabelega
,
onemoglega
,
bolnega
.
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
se
je
prebudil
iz
dolge
,
mučne
nezavesti
,
iz
nevarne
vročinske
bolezni
...
Telo
mu
je
bilo
kakor
pobito
,
brezčutno
,
otrplo
