prsiin
skočila
je
plaha
po
konci
.
»
Kaj
?
Kaj
?
Govori
Ivan
!
«
»
Nevesta
si
,
Rezika
,
nevesta
moje
duše
!
«
je
odgovoril
Ivan
.
»
In
kaj
je
to
?
Imate
morda
vi
,
ki
ste
učeni
,
tudi
za
tako
razmerje
svoje
postave
?
«
»
Potolaži
se
,
Rezika
,
tako
razmerje
,
kakršno
je
med
nama
,
ne
potrebuje
svojih
postav
.
Glej
,
moja
duša
je
vzljubila
tvojo
dušo
in
našla
je
odmev
v
tvojem
srcu
.
Zvezane
ste
najine
duši
za
vso
veke
.
Našle
se
po
oni
postavi
,
ki
jo
je
cerkev
določila
za
predpogoj
zakona
.
Sklenjena
je
med
najnima
dušama
čista
vez
,
nerazrušljiva
kakor
zakon
,
ker
sta
privolile
v
to
brez
vsakega
vpliva
od
zunaj
.
Da
ne
moreva
stopiti
s
tem
sklepom
pred
oltar
,
temu
je
krivo
edino
moje
razmerje
k
svetu
.
Pred
svetom
sem
duhoven
in
sem
dolžan
storiti
to
,
kar
mi
zapovedujejo
cerkvene
postave
.
Ni
pa
mogoče
svetu
in
nobena
oblast
nima
moči
,
da
bi
mi
vsilila
misli
in
čuvstva
.
Hočeš
biti
pod
temi
pogoji
moja
?
«
je
zaključil
Ivan
svojo
razlago
,
ki
ni
bila
nikakor
povsem
napačna
in
je
odgovarjala
celo
deloma
zahtevam
cerkve
glede
zakona
,
sklenjenega
pred
vestjo
,
pač
pa
je
šepala
na
enem
velikem
nedostatka
,
da
je
jemala
ozir
edinole
na
duševno
razmerje
.
Pri
tej
svoji
razlagi
pa
Ivan
ni
imel
nikakor
namena
preslepiti
neizkušenega
dekleta
,
celo
sam
je
bil
vesel
,
da
je
našel
način
,
ki
vsaj
deloma
opravičuje
njegovo
ljubezen
,
in
to
njegovo
veselje
se
je
razlilo
po
vsem
njegovem
obrazu
,
tako
da
je
bila
Rezika
povsem
pomirjena
,
ko
mu
je
zopet
pogledala
v
oči
.
Sicer
zelo
bistro
dekle
vendar
ni
moglo
slediti
njegovim
mislim
,
samo
toliko
je
razbrala
iz
njegovih
besedi
,
da
se
to
njuno
razmerje
Ivanu
ne
zdi
niti
pregrešno
.
Zaupala
mu
je
popolnoma
in
rada
in
vsa
blažena
se
je
zatopila
v
sanje
,
saj
jih
je
odobraval
on
,
ki
ve
ločiti
dobro
od
slabega
,
on
,
ki
je
bila
vsa
njena
duša
njegova
last
.
»
Ne
razumem
,
Ivan
,
tvojih
besed
«
mu
je
odvrnila
ona
.
»
Previsoke
so
za
kmečko
dekle
,
vendar
pa
vem
zdaj
,
da
se
smem
vdati
z
vsem
svojim
srcem
misli
na
tebe
.
Pa
reci
mi
,
—
ali
se
me
ne
boš
naveličal
,
ker
sem
tako
priprosta
in
neumna
?
«
»
Pojdi
,
Rezika
,
kakšne
skrbi
si
delaš
!
«
se
je
nasmehnil
,
»
komaj
sem
to
potolažil
zaradi
ene
,
že
prihajaš
z
drugo
!
«
»
Daj
,
pokaži
mi
,
kako
se
bero
in
piše
!
«
»
Kaj
ti
bo
to
,
Rezika
.
To
je
precej
težavna
stvar
in
potem
tudi
nima
za
tebe
nobenega
pomena
.
Naučiti
bi
se
morala
še
nemško
ali
latinsko
,
prodno
bi
ti
tvoje
znanje
kaj
koristilo
.
«
Tako
je
podučil
Ivan
zvedavo
Rosiko
.
Njej
pa
ta
razlaga
še
ni
zadostovala
,
zato
se
je
obrnila
iznova
do
svojeaga
nčitelja
.
»
Ali
se
slovensko
ne
da
pisati
in
brati
?
«
»
Težko
je
to
in
menda
se
tudi
ne
da
nič
prav
napisati
,
nisem
še
poskusil
,
in
kolikor
vem
,
tudi
drugi
še
niso
pisali
razen
nekaj
cerkvenih
stvari
.
«
»
Čudno
je
to
,
res
zelo
čudno
;
pa
veš
,
latinsko
bi
se
še
hotela
naučiti
,
tako
veličastno
se
glasi
,
če
slišim
kako
molite
v
cerkvi
,
zdi
se
mi
,
da
ni
težko
.
Ono
pa
,
kar
govore
doli
na
gradu
se
mi
zdi
tako
trdo
,
kakor
bi
mlatil
.
Glava
bi
me
menda
začela
boleti
,
ko
bi
morala
dolgo
govoriti
nemško
.
«
Dolgo
sta
se
še
pogovarjala
Ivan
in
Kezika
in
čas
jima
je
tekel
tako
hitro
,
da
sta
se
ozrla
začudena
drug
na
drugega
,
ko
se
je
sopet
oglasil
zvon
pri
Škocjanu
in
je
zabrenjalo
po
vsej
cerkniški
kotlini
poldan
ter
naznanjal
obenem
ribičem
na
jezeru
,
da
se
menjajo
opravičenci
do
lova
.
»
Lepa
gospodinja
sem
,
«
se
je
nasmehnila
Rezika
,
»
pozabila
sem
popolnoma
na
sestrico
,
ki
se
igra
za
hišo
in
tudi
nič
južine
nisem
pripravila
.
Zadovoljiti
se
bova
morale
s
kruhom
in
mlekom
!
«
»
In
tega
vsega
sem
kriv
jaz
«
jo
povzel
Ivan
,
»
tvoja
sestrica
bo
huda
na
mene
!
«
Z
dolgim
,
vročini
poljubom
sta
se
poslovila
.
Rezika
je
spremila
Ivana
pred
hišo
,
še
enkrat
sta
se
ozrla
drug
drugemu
v
oči
,
še
enkrat
je
stisnil
Ivan
deklici
roko
in
stopil
potem
na
ozko
stezo
,
ki
jo
vodila
izpred
Ribičevega
doma
v
dolino
.
Zakrilo
ga
je
robidovje
in
mlado
zelenje
bukovja
.
Počasi
in
oprezno
stopajoč
čez
skale
v
poti
se
je
bližal
Šteberku
.
Rezika
pa
je
zrla
za
njim
,
dokler
ga
je
mogla
še
videti
in
težko
ji
je
bilo
pri
srcu
,
da
bi
se
bila
najraje
zjokala
.
Spomnila
se
je
tudi
v
onem
trenotku
,
ko
je
zakrilo
Ivana
temno
robidovje
in
ko
ji
je
zamahnil
z
roko
zadnji
pozdrav
,
kako
malo
in
slabo
bila
oblečena
.
Zardela
je
po
vsem
obrazu
in
pohitela
v
hišo
kakor
bi
se
hotela
skriti
pred
njegovimi
pogledi
.
»
Vse
v
grad
!
«
je
zapovedal
razljučeno
Elah
in
se
obrnil
v
stran
od
kmetov
ki
so
stali
vsi
stisneni
v
eno
gručo
krog
starega
Ribiča
pri
vrečah
in
koših
,
polnih
rib
iz
jezera
.
»
Niti
ene
plavate
!
«
je
jezno
zarohnel
stari
Ribič
in
zagrabil
težko
vrečo
,
ki
je
ležala
pred
njegovimi
nogami
.
Z
naporom
jo
je
vzdignil
visoko
nad
glavo
in
v
velikem
loku
jo
je
zagnal
v
jezero
.
»
To
je
moj
delež
,
«
je
siknil
skozi
zobe
,
»
vi
drugi
storite
kakor
jaz
,
če
nočete
imeti
poleg
škode
še
sramoto
.
Sklonila
sta
se
še
oba
Ribičeva
sinova
,
in
vsak
je
zagrabil
en
koš
in
stresel
vse
ribe
v
vodo
.
Koše
pa
sta
vrgla
z
vso
močjo
za
odhajajočim
gospodarjem
,
da
so
odskakovali
od
tal
in
se
preobračali
po
zraku
.
»
Orodja
sem
in
sekire
!
«
je
zapovedal
Ribič
v
tem
hipu
in
se
obrnil
proti
kmetom
;
mislil
je
,
ker
je
bil
vajen
,
da
so
ga
drugi
vedno
poslušali
,
da
so
pometali
ves
plen
v
jezero
.
Strašno
se
je
motil
.
Plašno
so
se
stiskali
drug
k
drugemu
,
kakor
čreda
ovac
,
kadar
se
bliža
požrešni
volk
in
na
obrazih
jim
je
stala
zapisana
groza
.
Ko
je
zaslišal
Elah
lop
rib
na
jezeru
,
se
je
ozrl
na
kmete
in
se
je
komaj
ognil
košem
,
ki
so
prileteli
za
njim
.
Ves
zaripljn
v
obraz
in
peneč
se
jeze
je
zagrabil
za
bodalo
,
ki
mu
je
viselo
ob
boku
.
Oči
so
mu
izstopile
iz
jamic
,
da
je
bila
groza
pogledati
mu
na
lice
.
Par
korakov
in
bil
je
pri
kmetih
.
»
Puntate
se
?
«
je
zarjovel
nad
njimi
,
oni
pa
so
se
strahopetno
umaknili
za
par
korakov
nazaj
.
»
Mi
ne
,
«
se
je
oglasil
Čekon
in
pokazal
s
prstom
proti
Ribiču
in
njegovima
sinovoma
,
ki
so
stali
kraj
jezera
,
odločeni
od
drugih
,
vsak
s
težkim
kamnom
v
roki
.
»
Ti
tedaj
!
Po
njih
!
«
je
zapovedal
Elah
.
Čuvaj
in
dva
težko
obložena
hlapca
so
se
postavili
proti
Ribiču
in
mislili
z
vso
silo
vdreti
na
nje
.
»
V
jezero
!
«
je
zaklical
stari
Ribič
svojima
sinovoma
in
vsi
trije
so
stopili
v
vodo
,
najprej
stari
Ribič
,
za
njim
pa
oba
mlada
.
Počasi
,
vedno
se
ozirajoč
,
so
vzeli
smer
proti
Otoku
.
Neodločni
so
postali
zasledovalci
na
bregu
,
nobeden
se
ni
upal
stopiti
v
vodo
,
zavedajoč
se
,
da
je
to
njegova
gotova
poguba
.
Elaha
pa
je
ujezilo
čuvajevo
obotavljanje
tako
,
da
je
stopil
ves
se
tresoč
pred
njega
in
zavpil
nad
njim
:
»
Zapovedal
sem
,
za
njimi
,
mrcina
!
«
in
mu
pripeljal
tako
vročo
,
da
se
je
čuvaju
zmajala
glava
.
»
Naprej
!
«
je
malodušno
zaječal
čuvaj
in
sunil
hlapca
,
ki
je
stal
ob
njegovi
desni
s
tako
močjo
pod
rebra
,
da
je
telebnil
kakor
je
bil
dolg
in
širok
z
glavo
naprej
v
jezero
,
ki
pa
je
bilo
na
tem
koncu
k
sreči
zelo
plitvo
.
S
težavo
sicer
,
pa
brez
škode
se
je
hlapec
zopet
izkobacal
iz
vode
in
vsi
trije
so
stopili
nato
v
rjavo
brozgo
za
umikajočimi
se
Ribiči
.
Dočim
pa
so
oni
nagi
in
dobro
poznavajoč
vse
nevarnosti
jezerskih
tal
se
mogli
še
dokaj
hitro
umikati
,
so
Elahovi
hlapci
le
s
težavo
prodirali
.
Izognili
so
se
Ribiči
žrelu
Malega
Oberha
v
velikem
loku
in
onstran
ponora
nadaljevali
svojo
pot
,
Elahovi
pa
so
zašli
,
ker
so
jo
krenili
prehitro
zopet
naravnost
proti
Otoku
v
vrtinec
.
Desni
hlapec
se
je
začel
potapljati
;
zdrsnilo
mu
je
in
zagrabil
ga
je
val
.
Strašno
je
zarjovel
Elah
na
bregu
,
škodeželjno
pa
je
poskakovalo
kmetom
srce
.
Nič
ni
pomagalo
,
da
sta
pomolila
Čuvaj
in
drugi
hlapec
potapljajočemu
se
tovarišu
svoji
dolgi
sulici
.
Dvakrat
ga
je
obrnilo
v
vrtincu
,
še
enkrat
se
je
prikazala
roka
nad
rjavo
brozgo
in
zagrabila
v
zrak
,
kakor
bi
se
hotela
oprijeti
,
potem
se
je
vrtelo
mirno
naprej
in
enakomerno
nad
ponorom
.
»
Nazaj
!
«
je
zapovedal
Elah
ostalima
in
se
obrnil
nato
zopet
proti
kmetom
ter
jih
meril
roke
v
boku
od
glave
do
nog
s
tako
sovražnim
pogledom
,
da
niti
eden
ni
več
dvomil
,
da
se
vlije
vsa
njegova
maščevalnost
nad
nje
.
Ko
sta
prisopihala
čuvaj
in
ostali
hlapec
na
breg
,
ni
se
zmenil
gospod
Elah
več
za
utonelega
,
zapovedal
je
samo
s
pogledom
,
ki
je
obetal
najhujše
,
da
se
postavijo
kmetje
,
nagi
,
kako
so
stali
pred
njim
,
v
vrsto
,
si
nalože
ostale
vreče
in
koše
in
odneso
vse
na
grad
.
»
Z
onimi
pa
bom
že
še
obračunil
!
«
je
zagrozil
proti
Otoku
,
kjer
so
si
ubežni
ravno
odpočili
.
Sklenil
je
strašno
maščevanje
nad
Ribičem
in
njegovo
družino
.
Prispeli
so
kmetje
iz
Bočkovega
pod
Šteberkom
,
vklonjeni
pod
težkim
bremenom
,
vsi
potni
in
izmučeni
ua
dvorišče
Šteberške
graščine
.
Mnogim
je
krvavelo
lice
od
udarcev
,
ki
so
jih
prejeli
od
razljučenega
čuvaja
in
neusmiljenega
hlapca
.
Enega
je
bil
hlapec
usekal
na
poti
s
svojim
mečem
,
ker
je
od
utrujenosti
zaostajal
.
Zavalili
so
ga
za
skalo
kraj
pota
in
ga
prepustili
njegovi
usodi
in
naključju
,
da
se
ga
morda
usmili
mimoidoči
človek
.
Njegov
tovor
so
pa
porazdelili
med
najkrepkejše
.
Odložili
so
svoje
breme
pred
vrati
kleti
,
ki
je
služila
za
shrambo
in
so
hoteli
oditi
vsi
poparjeni
in
težko
prikrivajoč
ihtenje
,
ki
jih
je
dušilo
v
grlu
.
»
Stojte
!
«
je
zapovedal
Elah
,
»
vso
sodrgo
v
zapor
!
Naučil
jih
bom
!
V
najtemnejše
ječe
z
njimi
!
Jutri
gredo
ženske
lovit
!
«
Brez
odpora
in
s
sklonjenimi
glavami
so
poslušali
kmetje
gospodarjeve
besede
,
a
razumeli
ga
niso
,
ker
je
govoril
s
svojim
čuvajem
nemško
.
Vedeli
so
sicer
,
da
jih
ne
čaka
nič
dobrega
,
vendar
pa
ni
pričakoval
nobeden
od
gospodarja
tolike
krutosti
in
to
že
iz
tega
vzroka
,
ker
so
mislili
,
da
jih
potrebuje
še
za
nadaljni
lov
.
Poznali
so
njegovo
nenasitno
blagohlepnost
,
mislili
so
,
da
odloži
svoje
maščevanje
vsaj
do
končanega
lova
ter
upali
,
da
se
do
tedaj
njegova
jeza
že
malo
ohladi
.
Zarožljal
je
čuvaj
s
težkimi
,
ogromnimi
ključi
,
dva
hlapca
sta
pristopila
k
prvemu
kmetu
,
eden
ga
je
prijel
za
desno
,
drugi
za
levo
roko
in
suvala
sta
ga
s
težkimi
mestvami
.
»
Milost
!
«
je
zakričal
kmet
,
»
gospod
,
milost
!
Nisem
storil
ničesar
!
Milost
!
«
in
vrgel
se
je
na
tla
pred
gospodarja
.
Sirovo
se
je
zasmejal
Elah
in
ga
strnil
z
nogo
v
usta
,
da
so
mu
je
pocedila
kri
po
zmršeni
bradi
in
gosto
porastlih
prsih
.
»
V
ječo
z
njim
!
«
je
za
povedal
in
vzdignile
so
ga
štiri
krepke
roke
,
pesti
so
ga
suvale
v
hrbet
,
da
je
odletaval
zdaj
na
desno
,
zdaj
na
levo
naprej
.
Izginil
je
koncem
dolgega
sodnika
čez
stopnice
,
ki
so
vodile
v
grajsko
klet
.
Tam
je
bila
tudi
prodorna
ječa
,
visoko
obokana
in
z
enim
samim
majhnim
oknom
,
skozi
katero
je
prihajalo
le
malo
,
zelo
malo
zraka
,
luči
pa
skoro
nič
,
ker
je
bilo
zunaj
zaraščeno
z
gostim
grmičevjem
in
je
gosta
,
med
mogočnimi
železnimi
drogovi
razpeta
,
zaprašena
in
s
pajčevino
zadelana
mreža
branila
luči
prodreti
v
to
temnico
.
Kakor
s
prvim
kmetom
,
tako
se
je
zgodilo
zapored
z
vsemi
.
Dva
hlapca
,
oborožena
do
zob
,
sta
čuvala
izhod
z
dvorišča
,
čuvaj
pa
in
oni
hlapec
,
ki
se
je
rešil
še
iz
jezera
,
sta
gnala
kmete
v
ječo
.
Obupani
so
se
naslanjali
kmetje
na
zidovje
in
čakali
,
kdaj
pride
vrsta
na
nje
.
Po
enega
in
tudi
po
dva
.
Če
se
jima
nista
zdela
premočna
in
če
nista
preveč
upirala
,
sta
jih
gnala
pred
seboj
.
Ostal
je
edinole
še
Drganec
in
videlo
se
mu
je
na
odločnem
obrazu
,
da
ga
ne
bodo
spravili
izlepa
v
klet
.
Ko
sta
se
prikazala
čuvaj
in
hlapec
na
stopnicah
pred
ječo
,
kamor
sta
bila
ravnokar
spravila
predzadnjega
kmeta
,
je
prijel
Drganec
čuvaja
z
vso
močjo
za
jopič
in
ga
treščil
z
vso
silo
po
stopnicah
navzdol
,
predno
je
mogel
še
ogroženemu
tovarišu
priskočiti
na
pomoč
hlapec
,
ki
je
ravno
porival
težki
zapah
pred
vrata
na
ječi
.
Spodaj
pod
stopnicami
je
obležal
čuvaj
brez
zavesti
.
Zdaj
se
je
obrnil
Drganec
zopet
nazaj
na
dvorišče
.
Na
oknu
v
prvem
nadstropju
sta
slonela
gospod
in
gospa
Elah
in
gledala
ves
ta
prizor
.
Zadovoljen
nasmev
je
ležal
gospe
okrog
usten
,
videlo
se
ji
je
,
da
ji
ugaja
to
razburjenje
.
Kakor
obseden
je
tekel
Drganec
proti
izhodu
,
a
sulice
stražajev
so
mu
zaprle
pot
,
za
petam
pa
mu
je
bil
hlapec
ječar
.
Dvakrat
sta
že
obkrožila
v
diru
dvorišče
,
parkrat
je
že
mislil
hlapec
,
da
mu
je
prestrigel
pot
,
a
vselej
se
mu
je
Drganec
umaknil
in
stekel
za
njegovim
hrbtom
na
drugo
stran
.
Zdaj
se
je
ustavil
in
čakal
na
svojega
preganjalca
.
Očividno
se
je
hotel
spoprijeti
z
njim
,
zato
je
zapovedal
Elah
iz
prvega
nadstropja
enemu
hlapcu
,
ki
je
stal
na
straži
pred
izhodom
,
naj
gre
pomagat
ječarju
.
Komaj
pa
je
videl
Drganec
da
so
vrata
zasedena
samo
od
enega
stražarja
se
je
zakadil
kakor
blisk
proti
izhodu
,
zagrabil
stražo
za
dolgo
sulico
,
s
katero
mu
je
ta
hotel
zabraniti
beg
,
in
ga
v
velikem
loku
zasukal
na
dvorišče
,
sam
pa
pobegnil
skozi
vežo
na
plano
ter
podrl
še
dve
dekli
po
tleh
,
ki
sta
prestrašeno
bežale
pred
divjim
ubežnikom
.
Srdito
je
zaklel
Elah
,
jezno
je
pogledala
gospa
na
nerodnega
hlapca
in
preklinjajoč
sta
jo
mislila
ubrati
ječar
in
oba
hlapca
za
Drganeem
.
»
Stojte
!
«
jim
je
zaklical
Elah
,
»
tega
danes
ne
dobite
več
,
nerode
strahopetne
!
«
Med
tem
je
prišel
počasi
čez
stopnice
iz
kleti
tudi
čuvaj
,
ki
je
bil
tako
nemilo
izkupil
od
Drganca
.
Držal
se
je
za
glavo
in
tiščal
za
obe
senci
,
kakor
bi
mu
hotelo
raznesti
glavo
.
Stopal
je
počasi
in
previdno
,
kakor
bi
se
bal
,
da
se
preveč
ne
pretrese
in
stokal
je
tako
bridko
,
da
se
je
smilil
celo
trdosrčnim
hlapcem
.
Gospa
Elah
pa
se
je
zvonko
zasmejala
,
ko
je
zagledala
njegovo
žalostno
,
postavo
.
»
Pošteno
si
jo
dobil
!
«
se
mu
je
rogala
,
on
pa
se
je
samo
ustavil
in
počasi
pokimal
z
glavo
.
Ves
ta
prizor
je
opazoval
iz
drugega
nadstropja
tudi
Ivan
,
in
parkrat
že
je
hotel
zaklicati
doli
na
dvorišče
,
naj
prenehajo
s
to
nečloveško
gonjo
.
Ko
pa
je
zaslišal
Elahov
glas
in
krvoločni
smeh
gospe
,
ki
se
mu
je
zdel
v
tem
hipu
zopern
.
kakor
rezgetanje
podivjanega
konja
,
si
je
premislil
,
ker
je
vedel
da
bi
s
tem
le
podnetil
odpor
in
k
večjemu
zbegal
in
premotil
Drganca
,
da
bi
se
ne
čuval
več
s
toliko
pazljivostjo
.
Stopil
je
tedaj
od
okna
stran
na
hodnik
in
od
daleč
opazoval
,
kako
se
konča
ta
neenaka
borba
.
Pravo
zadoščenje
mu
je
bilo
,
ko
je
videl
,
kako
je
ušel
Drganec
svoji
usodi
.
Mislil
je
,
da
je
končana
sedaj
tragedija
in
že
je
hotel
stopiti
h
gospodarju
,
da
ga
poprosi
za
Ribiča
,
o
katerem
je
mislil
,
da
je
tudi
med
jetniki
.
Ni
mu
bilo
namreč
še
znano
,
kaj
se
je
zgodilo
na
jezeru
.
Naenkrat
pa
se
je
prikazal
na
dvorišču
gospod
Elah
sam
.
Zbral
je
krog
sebe
hlapce
,
ki
so
bili
na
dvorišču
in
poslal
še
po
druge
,
ki
so
prihajali
drug
za
drugim
oboroženi
skozi
velika
vrat
.
Ko
jih
je
imel
zbranih
osem
,
jih
je
postavil
v
vrsto
,
parkrat
je
še
stopil
po
dvorišču
gor
in
dol
in
se
zlobno
smejal
,
potem
pa
se
je
ustavil
pred
krdelom
.
Razkoračil
se
je
na
široko
in
začel
jim
je
dajati
navodila
z
mogočnim
glasom
,
da
je
odmevalo
od
grajskih
zidov
.
Najprvo
jim
je
zapovedal
,
da
gredo
k
Drgancu
in
mu
zapalijo
kočo
,
če
ga
dobe
v
svoje
pesti
naj
ga
pripeljejo
živega
,
potem
pa
naj
gredo
gori
v
reber
do
Ribičeve
koče
.
»
Tudi
Ribečevo
kočo
mi
zapalite
.
In
da
zadenem
tega
vraga
v
živo
,
pripeljite
mi
tu
sem
na
dvorišče
njegove
hčerke
.
Vam
jih
dam
,
da
storite
njimi
kar
hočete
in
povrhu
vam
še
podarim
sod
vina
,
da
ne
bo
zabava
predolgočasna
.
«
Zasmejal
se
je
in
se
udaril
z
dlanjo
po
okroglem
trebuhu
,
in
zasmejali
so
se
hlapci
,
da
je
odmevalo
po
dvorišču
.
Ves
besen
nad
toliko
zlobnestjo
pa
je
zaklel
v
drugem
nadstropju
Ivan
.
Niti
trenutek
ni
premišljal
,
kakršen
je
bil
je
zdirjal
no
stopnicah
navzdol
in
ven
iz
gradu
.
»
Stojte
,
prijatelj
Ivan
!
«
je
zaklical
za
njim
Elah
.
»
Vrag
stoj
tebi
,
hudič
!
«
mu
je
odvrnil
Ivan
in
pljunil
pred
njega
,
potem
pa
v
urnem
teku
krenil
proti
stezi
,
ki
vodi
do
Ribečevega
doma
.
»
Le
čakaj
me
,
ti
ček
!
«
se
je
razjezil
maščevalnosti
pijani
Elah
,
»
tudi
s
tabo
se
bo
menda
dalo
obračuni
ti
!
«
Obrnil
se
je
potem
do
hlapcev
in
jih
napodil
iz
gradu
,
izpreminjajoč
svoje
povelje
v
toliko
,
da
naj
gredo
najprvo
k
Ribiču
in
zažgo
šele
potem
Drgancu
hišo
.
Podgorelo
nebo
,
kakor
razbeljeno
od
poslavljajočega
se
solnca
,
je
žarelo
skozi
bujno
zelenje
bukovju
,
ko
se
je
bližal
Ivan
koči
na
holmu
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
,
kako
lie
plamen
po
strehi
in
divje
kričanje
,
ki
se
je
razlegalo
od
Ribičevega
doma
mu
je
povečalo
strah
,
ki
mu
je
kljuval
v
duši
.
Prehiteli
so
ga
bili
Elahovi
hlapcu
,
prepozno
pride
njegovo
svarilo
.
Kolena
so
se
mu
ušihila
,
ko
je
na
to
pomislil
.
Prepozno
!
Izgubljena
Rezika
,
uničeno
njegovo
življenje
.
Z
gosto
zaraščene
steze
,
ki
se
je
odpirala
,
kakor
vrata
obdana
z
bujnim
zelenjem
,
je
stopil
Ivan
ves
izmučen
na
planoto
,
kjer
je
stal
samotni
dom
.
Veličastno
je
rdelo
nebo
proti
večeru
,
da
se
je
videlo
kakor
da
vstajajo
izza
gora
velikanski
plameni
v
sinje
višave
.
Robovi
gora
so
bili
videti
nedoločni
in
megleni
v
mlečnovijolčastenm
svitu
,
v
zeleno
in
rumeno
se
je
pretakal
visoko
na
obzorju
svit
zahajajočega
solnca
in
izplavel
v
svinčeno
modrino
.
Gost
dim
se
je
valil
izpod
slamnate
strehe
Ribičevega
doma
,
čulo
se
je
pokanje
in
hrešeanje
tramov
in
prečnic
od
one
strani
sem
,
kjer
se
imeli
Ribičevi
shrambnico
.
Gosto
črnosivo
se
je
privalilo
tudi
iz
razbitih
vrat
in
praznih
lin
.
Pa
,
kakor
da
ne
more
na
prosto
,
se
je
ustavil
dim
v
mogočnih
kepah
tik
pred
vrati
in
pred
linami
in
le
tenek
trak
se
je
vil
na
streho
,
plezal
tam
po
kadeči
se
slami
do
slemena
in
se
šele
tam
razlezel
in
vzdignil
proti
nebu
.
Gostejši
in
temnejši
vedno
je
bil
dim
,
ki
se
je
sunkoma
valil
iz
vrat
in
zdaj
jo
buknilo
zimolklo
,
a
tako
silno
,
da
se
je
stresel
zrak
daleč
naokrog
,
razlezel
se
je
dim
po
vrtu
in
vrglo
ga
je
skozi
vrata
in
line
na
travnik
,
obenem
pa
je
zagorela
streha
z
dolgimi
sajastimi
plameni
.
Kakor
bi
trenil
jo
bila
vsa
streha
v
živem
plamenu
.
Zatulili
so
Klahovi
hlapci
,
kakor
divji
in
poskočili
veselja
.
Vzgojeni
za
meritev
in
požiganje
so
občutili
največjo
radost
,
če
se
jim
je
nudila
prilika
dati
duška
svoji
podivjanosti
.
In
tam
sredi
zbesnele
tolpe
je
zapazil
Ivan
Reziko
in
njeno
sestrico
,
malo
Franico
.
»
Izgubljena
!
«
je
zaječal
Ivan
in
malo
da
se
ni
zgrudil
pod
udarcem
usode
.
»
In
naj
stane
življenje
,
rešiti
jo
moram
ali
pa
umreti
ž
njo
!
«
—
Tudi
Rezika
je
zagledala
Ivana
in
vzbudilo
se
ji
je
zopet
upanje
na
rešitev
.
Zastonj
je
bila
poklekovalu
pred
temi
požigalci
in
morilci
,
zastonj
jih
je
prosila
s
sklenjenima
rokama
naj
izpuste
njo
ranjeno
sestrico
.
Prosila
je
neobčutna
srca
,
bolj
trda
kot
najtrša
kraška
skala
.
Posmehovanje
ji
je
bil
odgovor
in
bolj
trdo
so
jo
prijemalo
sirove
pesti
.
Niso
razumeli
njenega
jezika
in
ko
bi
ga
bi
ti
tudi
razumeli
,
vse
njene
prošnje
bi
bile
zaman
,
to
jo
razbrala
razspačena
lica
svojih
mučilcev
.
Med
hlapce
je
stopil
Ivan
in
se
ozrl
na
nje
s
strogim
pogledom
.
»
Izpustite
dekleta
!
«
jim
je
zapovedal
in
položil
roki
Reziki
in
njeni
sestri
na
rame
.
«
»
Elahova
last
ste
,
ne
smemo
jih
izpustiti
«
,
je
bil
osorni
odgovor
,
ki
ga
je
dobil
od
hlapca
s
kozavim
dolgim
obrazom
.
»
Povem
vam
,
da
jih
izpustite
!
«
je
zarohnel
Ivan
nad
njim
.
»
Zapovedi
cerkvenih
služabnikov
gredo
pred
zapovedmi
posvetnikov
.
«
»
Mi
smo
v
službi
posvetnega
gospodarja
,
smo
njegova
last
in
izpolnjujemo
le
njegova
povelja
!
«
se
je
vmešal
drug
hlapee
.
»
Deklet
ne
damo
!
«
»
Vesela
noč
bo
to
!
«
»
Skomine
ima
!
«
tako
je
viselo
vsevprek
med
Elahovami
hlapci
.
»
Daj
mu
po
buči
!
«
se
je
oglasil
eden
za
Ivanovim
hrbtom
.
Ozrl
se
je
Ivan
na
onega
,
ki
je
bil
izpregovoril
te
besede
,
sedaj
popolnoma
miren
,
ko
je
čutil
nevarnost
,
ki
preti
njemu
in
obema
dekletoma
.
Pogledal
ga
je
strogo
in
zaničljivo
in
vzrasla
je
navidezno
njegova
postava
.
»
Kdor
se
dotakne
dnhovnega
,
ga
kaznuje
bog
pri
tej
priči
!
«
mu
je
zagrozil
s
povzdignjenim
glasom
v
tujem
jeziku
,
potem
pa
se
je
obrnil
nazaj
proti
Reziki
in
ž
njo
spregovoril
par
besedi
,
ki
jih
pa
ni
razumel
nihče
,
ker
niso
znali
Elahovi
hlapci
domačega
jezika
in
pa
ker
je
prikipelo
nezadovoljno
vpitje
do
vrhunca
.
»
Edina
pomoč
je
to
!
«
so
bile
zadnje
njegove
besede
,
ki
jih
je
govoril
Reziki
in
njeni
sestri
potem
pa
se
je
obrali
nazaj
do
vedno
bolj
divje
rohnečih
hlapcev
.
»
Cerkvena
last
ste
obe
deklici
,
in
izročiti
jih
morate
meni
,
da
se
izvrši
na
njih
cerkvena
sodba
!
«
Utihnilo
je
v
krogu
hlapcev
in
napeto
pričakovanje
se
je
bralo
vsem
na
licih
.
Ivan
pa
je
nadaljeval
.
»
Obtoženi
ste
,
da
ste
čarovnici
,
in
z
vidnim
znamenjem
jih
je
zaznamenoval
vsemogočni
.
Rdeče
oči
so
,
kakor
vam
je
znano
nedvomen
dokaz
,
da
so
vešče
!
Prepričajte
se
sami
!
«
Bojazljivo
se
je
priklonil
oni
,
ki
je
držal
malo
Franico
,
da
ji
pogleda
v
oči
in
kakor
bi
ga
bil
pičil
gad
,
jo
je
izpustil
in
zdirjal
v
stran
.
»
Čarovnica
!
«
so
zavpili
hlapci
in
stopili
par
korakov
nazaj
.
»
Ta
nima
rdečih
oči
!
«
je
ugovarjal
eden
.
»
Ima
jih
!
«
je
mirno
odgovoril
Ivan
.
»
Poglej
!
«
in
obrnil
je
Reziko
proti
zahodu
,
kjer
je
izžarivalo
nebo
v
zadnjih
rdečih
pramenih
.
»
Poglej
!
«
je
zapovedal
še
enkrat
in
porinil
hlapca
,
ki
je
prej
na
dvorišču
zasledoval
Drganca
,
pred
Reziko
.
»
Čarovnica
!
«
je
zaklical
ta
in
se
prekrižal
.
Rdeči
rob
v
Rezikinem
očesu
se
je
blestel
,
ko
so
padali
žarki
podgorelega
neba
na
njeno
oko
,
kakor
plamen
,
in
prestrašile
so
se
trde
narave
v
grehih
in
zlobnosti
vzrasle
drhali
.
Tudi
trde
in
neusmiljene
duše
so
dostopne
babjeverstvu
,
in
so
posebne
vrste
vraž
,
ki
vplivajo
predvsem
na
vse
mišljenje
in
nehanje
najbolj
zakrknjenih
grešnikov
.
Nepopisen
strah
pred
čarovnicama
se
je
zrcalil
vsem
na
obrazih
,
ob
enem
pa
tudi
radovednost
in
nevolja
nad
izgubljeno
zabavo
in
strastnim
vživanjem
.
»
V
ogenj
ž
njima
!
«
je
odločil
kozavi
.
»
Na
grmado
!
«
so
se
oglasili
za
njim
drugi
.
»
V
gorečo
hišo
!
«
so
vpili
zopet
drugi
.
Zopet
se
je
prebudila
zver
v
njih
srcih
;
s
penastimi
ustmi
in
stisnjenimi
zobmi
so
se
bližali
od
vseh
strani
ubogima
deklicama
,
počasen
,
in
plazeč
je
bil
njih
korak
,
kakor
bi
se
hoteli
naslajati
ob
trepetu
do
skrajnosti
razburjenih
ubožic
.
Tako
se
priplazi
volk
k
svojemu
plenu
kadar
mu
ne
more
več
uiti
.
V
blaznem
obupu
je
padla
Rezika
na
kolena
in
vzdignila
roke
k
vroči
molitvi
proti
nebu
,
toda
hitro
jo
je
prijel
Ivan
za
roko
in
jo
dvignil
od
tal
.
»
Zdaj
ne
to
!
«
ji
je
zašepetal
in
se
ozrl
na
hlapce
.
»
Cerkvena
last
ste
deklici
,
nikdo
se
jih
ne
dotakne
!
«
jim
je
zapovedal
z
žugajočim
glasom
.
»
V
ogenj
ž
njima
!
«
se
je
glasilo
v
krogu
,
ki
je
postajal
čedalje
ožji
.
»
Gorje
onemu
,
ki
se
jih
dotakne
!
Še
danes
ga
doleti
zla
usoda
!
«
je
grozil
Ivan
,
a
že
sam
je
obupaval
,
da
mu
bo
mogoče
rešiti
dekleta
.
»
V
ogenj
ž
njima
!
«
mu
je
donelo
za
odgovor
.
»
V
Cerknico
jih
moram
pripeljati
k
Svetemu
Jovu
!
«
se
je
lagal
Ivan
trdovratnim
krvoločnikom
in
težek
kamen
je
priletel
mimo
Rezike
in
se
zatrkljal
po
travniku
navzdol
.
»
Spremimo
jih
!
«
so
se
oglasili
glasovi
.
»
K
Drgancu
morate
zapalit
hišo
.
Slabo
izpolnjujete
zapovedi
svojega
gospodarja
.
Bojim
se
,
da
vas
doleti
njegova
jeza
.
«
»
In
dekleta
?
«
so
vpraševali
eni
.
»
Recite
rmu
,
da
sem
jih
odpeljal
jaz
.
Recite
mu
,
da
ju
peljem
k
Svetemu
Jovu
,
jutri
naj
pride
na
sodbo
.
«
»
Spremimo
jih
!
«
so
se
oglašali
eni
.
»
K
Drgancu
!
«
so
silili
drugi
.
»
Dajte
mi
vrvi
,
da
ju
zvežem
«
,
se
je
obrnil
Ivan
k
najbolj
nasilnemu
kozavemu
hlapcu
.
»
Jih
zvežem
jaz
,
da
bo
veselje
,
«
se
je
ponudil
ta
.
»
Ne
smeš
se
jih
dotakniti
,
škodilo
bi
ti
,
samo
blagoslovljena
roka
je
varna
pred
vročenjem
.
«
Vzel
je
vrvi
,
ki
mu
jih
je
dal
kozavi
in
se
obrnil
proti
deklicama
,
kakor
da
ga
prešinja
kruta
sveta
jeza
je
zarohnel
nad
ubožicama
in
jima
grozil
s
pestmi
in
vrvmi
.
»
Vpijta
,
kadar
vaju
zvežem
,
kakor
bi
vaju
bolelo
!
Padajta
po
tleh
,
kadar
vaju
odpeljem
.
Preslepiti
moramo
te
zveri
!
«
Pristopil
je
k
Reziki
in
ji
zavil
roke
na
hrbet
,
ona
pa
se
je
zgrudila
po
tleh
in
se
zvijala
krčevito
,
kakor
v
neznosnih
bolečinah
.
Zvezal
je
Reziko
in
malo
Franico
,
potem
pa
se
je
mislil
posloviti
še
s
primernimi
besedami
od
Elahovih
hlapcev
.
Ko
je
vstal
in
se
ozrl
,
so
izginjali
ravno
zadnji
med
gostim
robidovjem
na
spodnjem
koncu
travnika
!
Sli
so
v
vas
požigat
.
Samo
kozavi
je
ostal
se
na
nlanoti
.
»
Škoda
jih
je
,
deklet
,
«
se
je
obrnil
proti
Ivanu
,
»
škoda
noči
;
—
ne
poznate
zelišča
,
ki
bi
obvarovalo
človeka
pred
uročenjem
!
«
»
Kaj
misliš
?
«
ga
jo
s
stadom
vprašal
Ivan
.
»
E
saj
veste
,
človok
s
tako
spačenim
obrazom
,
kakor
jaz
ne
pride
izlepa
do
deklet
.
«
»
Sram
te
bodi
,
izpridena
zver
!
«
se
je
razljutil
nad
njim
Ivan
in
ga
prijel
za
vrat
,
ko
se
je
mislil
približati
Reziki
,
ter
ga
stisnil
s
tako
močjo
za
goltanec
,
da
se
je
kozavi
klesteč
po
zraku
s
svojimi
širokimi
rokami
opotekel
in
zleknil
po
peščeni
poti
.
»
Poberi
se
!
«
mu
je
velel
Ivau
,
ko
je
dobil
kozavi
zopet
sapo
,
in
obstal
z
dekletoma
.
Hlapec
pa
se
je
s
težavo
postavil
zopet
na
noge
in
z
ostudnimi
kletvami
odšel
za
svojimi
tovariši
.
»
Le
do
onega
gozda
se
!
«
je
tolažil
Ivan
Reziko
in
njeno
sestrico
,
»
potem
smo
rešeni
.
«
In
Rezika
se
je
opotekla
in
padla
po
peščeni
stezi
ravno
,
ko
se
je
kozavi
ustavil
na
vrhu
brda
in
še
enkrat
pogledal
za
odhajajočimi
.
Udrla
se
je
streha
na
goreči
hiši
med
zidovje
,
zloženo
is
kraških
skal
.
Črn
dim
,
pomešan
s
pepelom
in
sajami
je
buknil
iz
pogorišča
.
Dozoreval
je
dom
Ribičev
.
—
Na
zahoda
pa
je
umiral
dan
.
Kakor
s
črnimi
prsti
se
je
priplazila
od
jutra
sem
tema
po
dolinah
,
spenjala
se
po
brdih
navkreber
in
ogrinjala
vrhove
.
Potemnelo
je
nebo
,
le
proti
zahodu
nad
gorami
se
ja
vlekla
svetla
lina
.
Tajinstveno
so
pošumevala
lukve
in
kakor
v
sanjah
so
stresale
smreke
svoje
igličje
.
Mir
je
legel
po
naravi
,
niti
petja
mladih
ljudi
ni
bilo
čuti
na
vaseh
.
—
Mir
v
naravi
,
nemir
v
srcih
,
obup
,
kletve
in
molitve
!
Po
vsej
Cerkniški
dolini
se
je
bila
raznesla
novica
o
kmečkem
puntu
na
Šteberku
in
njegovem
žalostnem
koncu
.
Dospela
je
celo
do
samotne
ogljarjeve
koče
v
temnem
lesu
za
Križno
goro
.
»
Od
vraga
si
,
Drganec
,
«
je
segel
stari
osiveli
ogljar
nagemu
,
od
napora
,
trudnosti
in
mraza
po
celem
životu
drgetajočemu
možu
v
besedo
.
»
Zavij
se
v
moj
kožuh
,
—
tam
visi
na
steni
,
in
potem
vzemi
česna
,
da
se
te
ne
prime
mrzlica
,
saj
veš
,
kje
ga
dobiš
,
star
sem
in
vesel
,
da
mi
ni
treba
vstajati
.
Veš
,
včasih
presedim
cel
večer
tako-le
sam
pri
peči
in
ne
vstanem
niti
,
da
bi
si
šel
kruha
iskat
.
«
Drganc
si
je
poiskal
česna
in
kruha
in
se
zavil
v
kožuh
,
sešit
iz
neštetih
polhovih
kož
z
nerodno
roko
in
dolgimi
neenakomernimi
ševi
.
»
Hvala
bogu
,
da
sem
pod
Turjaško
gospodo
«
,
je
kimal
naprej
stari
ogljar
,
»
malo
se
zmenijo
za
mene
,
le
vsake
svete
čase
pride
kdo
pogledat
,
če
še
sivim
.
Malo
se
pokregajo
,
da
lenuharim
,
malo
dobrih
,
malo
slabih
besedi
mi
dado
pa
malo
mi
vzamejo
,
in
to
je
glavna
stvar
.
Za
kruh
mi
vedno
še
ostaja
in
več
mi
treba
ni
,
tu
in
tam
se
vjame
kak
zajec
v
zanko
,
no
in
polhi
in
saj
veš
kako
se
živi
.
Z
malim
mora
biti
človek
zadovoljen
,
pa
ne
da
bi
se
posedal
pa
tako
,
če
ne
dobro
,
pa
slabo
,
to
je
kakor
amen
v
očenašu
.
Vi
pa
mislite
,
da
boste
kar
na
svojo
roko
obrnili
.
Hudiča
boste
!
Zdaj
imaš
!
Nag
se
boš
potepal
po
gozdovih
,
sram
te
bo
srne
,
ki
ima
svojo
suknjo
.
To
imaš
od
svoje
prevzetnosti
.
Koreninice
boš
glodal
,
kakor
zajet
—
,
no
—
no
—
rokovnjač
boš
.
Nimaš
prav
?
«
Ni
počakal
stari
ogljar
Drgančevega
odgovora
,
marveč
se
je
kregal
naprej
,
kakor
store
radi
ljudje
,
ki
po
cele
tedne
nimajo
človeka
,
da
bi
sprgovorili
ž
njim
par
besedi
.
Radi
se
poslušajo
sami
govoriti
in
obesijo
potem
prvemu
,
ki
jim
pride
v
pesti
vse
,
kar
so
ves
ta
čas
premišljevali
,
vse
svoje
malenkostne
skrbi
in
še
bolj
malenkostne
doživljaje
.
Tako
je
tudi
stari
ogljar
Tomažek
razkladal
Drgancu
,
kako
se
mu
je
užgal
kup
oglja
in
kako
je
ogenj
le
s
trudom
pogasil
,
razkladal
mu
je
svoje
sanje
,
pravil
mu
je
o
kaplanu
Ivanu
,
ki
ga
je
že
parkrat
obiskal
,
vmes
pa
se
je
kregal
nad
Drgancem
,
nad
nepokornostjo
kmetov
in
se
zlasti
čudil
Ribiču
.
»
Zmirom
je
bil
pametna
glava
,
zdaj
pa
gre
počenjat
take
stvari
,
kakor
bi
ne
bil
še
v
svojih
letih
!
«
se
je
jezil
nad
Ribičem
,
»
pa
rečem
ti
,
to
ni
vzraslo
na
njegovem
zelniku
,
ni
,
pa
ni
,
tiste
bebnice
so
vsega
krive
,
saj
veš
,
tista
dekleta
.
Stara
je
bila
taka
,
bog
ji
daj
večni
mir
in
pokoj
,
«
in
prekrižal
se
je
,
»
in
mlade
so
ji
čisto
podobne
.
«
»
Kaj
gobezdaš
?
«
ga
je
godrnjaje
prekinil
Drganec
.
»
Res
je
res
,
pravijo
celo
,
da
je
v
petič
porodila
kačo
.
«
»
Zdaj
je
pa
dosti
,
«
se
je
ujezil
Drganec
in
udaril
s
plosko
roko
po
ognjišču
,
da
je
odletel
pepel
na
vse
strani
.
»
Moja
baba
je
iz
tiste
hiše
,
kakor
stara
Ribičevka
.
«
»
Brez
zamere
,
«
je
nadaljeval
starec
ravnodušno
,
»
pa
je
vendar
res
;
sam
na
sebi
izkušaš
,
star
si
že
dosti
,
pa
uganjaš
take
,
kakor
bi
bil
šele
snoči
zlezel
.
«
»
Kaj
imajo
pri
tem
babe
!
«
»
E
no
,
kaj
imajo
?
Če
napravi
ona
greh
,
ga
imaš
tudi
ti
,
kar
ona
kuha
,
moraš
pojesti
ti
,
in
odgovor
boš
dajal
na
sodni
dan
od
njenega
življenja
kakor
od
svojega
lastnega
.
«
»
Imaš
prav
,
pa
samo
,
če
sem
ji
kaj
zapovedal
,
«
je
ugovarjal
Drganec
.
»
Ne
boš
!
«
ga
je
podučil
ogljar
.
»
Le
pomisli
,
—
ti
si
se
uprl
danes
svojemu
gospodarju
,
—
danes
še
,
ali
pa
jutri
,
bo
občutila
to
tudi
tvoja
baba
.
«
»
Gospodar
in
bog
sta
dva
!
«
se
je
odrezal
Drganec
in
naslonil
na
komolce
.
»
Dva
sta
,
pa
vendar
je
podobno
,
«
je
trdovratno
trdil
starec
svojo
.
Ni
še
izgovoril
stari
ogljar
teh
svojih
zadnjih
besed
,
ko
se
prikaže
pri
vratih
visoka
postava
oboroženega
Elahovega
hlapca
.
Prebledel
je
Drganec
in
skočil
pokonci
,
da
podere
zasledovalca
na
tla
,
sam
pa
pobegne
v
gozd
.
V
tem
hipu
pa
se
prikaže
v
vratih
še
drugi
hlapec
.
Nikjer
ni
bilo
več
rešitve
.
Majhno
okno
je
bilo
preozko
,
da
bi
ušel
skozi
nje
,
izhod
pa
sta
mu
zastavila
hlapca
,
in
bilo
je
pričakovati
,
da
jih
čaka
zunaj
še
več
.
»
Vjeli
smo
tička
!
«
se
je
nasmehnil
kozavi
,
ki
se
je
bil
prikazal
prvi
v
vratih
,
proti
svojemu
tovarišu
.
»
Turjaška
zemlja
je
to
!
«
je
zaklical
Drganec
vojščakoma
,
»
tu
nimajo
Šteberžani
pravice
nikogar
zasledovati
!
«
Smejala
sta
se
Drgancu
oba
hlapca
v
obraz
,
nista
razumela
,
kaj
jima
ugovarja
.
»
Turjaki
so
tu
gospodarji
,
«
so
je
postavil
sedaj
stari
ogljar
,
toda
kozavi
je
le
skomiznil
z
rameni
in
stopil
k
Drgancu
ter
ga
prijel
za
desnico
.
»
Turjak
,
Aušperk
!
«
je
hitel
ponavljati
stari
ogljar
in
mahal
s
pestjo
pred
nosom
kozavega
,
»
Nič
Elah
,
—
Aušperk
!
«
je
silil
v
vojščaka
,
a
ni
mu
mogel
dopovedati
,
da
kršijo
pravice
njegovega
gospodarja
.
Kozavemu
Elahovemu
hlapcu
sta
prišla
še
dva
druga
na
pomoč
,
ko
sta
videla
,
da
on
sam
ne
opravi
ničesar
proti
Drgancu
.
Zvezali
so
mu
roke
na
hrbet
,
in
da
jim
bolj
gotovo
ne
uide
,
so
mu
dali
še
vrv
krog
vratu
.
»
Aušperk
,
Aušperk
,
nič
Šteperk
,
nič
Elah
,
«
je
ponavljal
starček
in
hodil
iz
kota
v
kot
,
toda
Elahovi
hlapci
so
se
njemu
in
njegovi
jezi
le
smejali
.
»
Pusti
jih
,
saj
te
ne
razumejo
,
«
je
malodušno
opomnil
Drganec
,
a
komaj
je
izpregovoril
te
besede
,
že
mu
je
priletela
težka
pest
kozavega
v
obraz
.
Umolknil
je
Drganec
in
povesil
glavo
.
Oni
trenutek
,
ko
so
mu
zvezali
roke
na
hrbtu
,
je
bilo
,
kakor
da
ga
je
zapustila
vsa
moč
.
Topo
je
zrl
pred
se
v
tla
in
niti
poskusil
ni
,
da
bi
raztrgal
vezi
.
Z
onim
trenutkom
je
izginila
tudi
njegova
srčnost
.
Udal
se
je
popolnoma
svoji
usodi
in
le
težke
solze
,
ki
so
se
mu
ulile
po
licih
,
so
pričale
o
njegovi
potrtosti
.
Sunil
ga
je
hlapec
od
zadaj
pod
rebra
in
potegnil
je
kozavi
za
vrv
,
ki
mu
jo
je
bil
zavezal
krog
vratu
,
a
Drganec
se
ni
upiral
,
stopil
je
za
hlapcem
na
prag
in
se
dal
brez
ugovora
odpeljati
.
»
Moj
kožuh
!
«
se
je
domislil
tedaj
ogljar
in
s
hitrim
korakom
stopil
za
odhajajočimi
.
»
Dobiš
ga
...
«
mu
je
odgovorilo
iz
teme
,
druge
besede
pa
so
zakrila
ostudne
kletve
odhajajočih
hlapcev
:
»
Moj
kožuh
!
«
je
tarnal
ogljar
in
se
umaknil
zopet
v
hišo
.
Poiskal
je
iz
kota
popotno
palico
in
veliko
torbo
iz
polhovine
ter
položil
oboje
na
ognjišče
.
»
H
gospodu
Turjaškemu
pojdem
se
pritožit
,
kar
so
storili
meni
,
so
storili
njemu
.
On
jih
že
nauči
!
Še
kožuh
so
mi
pobrali
!
Na
Turjak
pojdem
,
ko
se
napravi
dan
!
«
Ves
razvnet
je
hodil
ogljar
po
izbi
gor
in
dol
,
privlekel
zdaj
iz
tega
kota
česna
in
kruha
,
zdaj
pobrodil
v
drugem
kotu
po
stari
šari
in
se
vračal
vedno
k
ognjišču
.
»
Ni
dobro
,
če
se
upre
človek
gosposki
«
,
je
modroval
sam
pri
sebi
»
od
boga
je
postavljena
.
Sveti
Jovo
to
ve
dobro
,
—
in
poslušati
je
treba
gospodarje
.
Če
odločijo
slabo
zate
,
—
dobro
,
—
poslal
je
bog
nad
tebe
to
izkušnjavo
,
samo
ne
delaj
po
svoji
neumni
glavi
.
«
Premislil
je
malo
,
stopil
za
ognjišče
in
se
pripognil
do
tal
.
Tam
je
odvalil
velik
kamen
in
izvlekel
iz
odprtine
majčken
lonček
,
do
vrha
napolnjen
z
drobnim
peskom
.
Smejalo
se
je
starcu
po
vsem
licu
,
ko
ga
je
ogledoval
od
vseh
strani
.
Poveznil
ga
je
na
ognjišče
in
s
tresočo
roko
zravnal
.
Kovan
denar
različne
velikosti
se
je
zasvetil
med
kamenčki
in
odbral
ga
je
ter
zložil
skupaj
na
majhen
kup
.
Poiskal
jo
potem
dolg
platnen
pas
,
vanj
zavezal
svoje
bogastvo
in
se
opasal
ž
njim
po
golem
telesu
.
Postavil
je
potem
lonec
zopet
na
svoje
mesto
in
ga
pokril
s
ploščnatim
kamnom
.
»
Ne
smem
ostati
tu
,
«
je
premišljeval
pri
tem
svetem
delu
.
»
Pridejo
lahko
šo
nazaj
in
za
vselej
je
po
mojem
bogastvu
.
«
Kadarkoli
se
je
odpravljal
stari
Tomažek
na
daljšo
not
,
vedno
je
jemal
s
seboj
svoj
zaklad
,
ker
se
je
bal
,
da
ga
kdo
v
njegovi
odsotnosti
iztakne
ali
pa
celo
kaka
vešča
začara
,
da
se
izpremoni
v
sam
pesek
.
Petkrat
po
pet
velikih
belih
tolarjev
si
je
bil
prihranil
v
svojem
dolgem
življenju
in
ta
denar
je
hotel
obrniti
v
prid
svoje
duše
.
Sveti
Jovo
,
ki
je
vedel
edini
za
njegovo
bogastvo
in
za
skrivališče
,
kjer
je
imel
shranjen
Tomažek
denar
,
je
pošiljal
večkrat
v
hosto
pogledat
ali
stari
ogljar
še
živi
.
Večkrat
mu
je
tudi
že
prigovarjal
,
naj
izroči
svoj
zaklad
njemu
,
pa
stari
ni
hotel
vedeti
ničesar
o
tem
,
pretežko
bi
se
bil
ločil
od
svojih
prihrankov
.
Tudi
sedaj
,
ko
se
je
opravljal
na
pot
na
Turjak
,
je
vzel
svoje
bogastvo
s
seboj
in
skrbelo
ga
je
edinole
to
,
da
ga
kdo
na
poti
napade
ali
pa
,
da
ga
izslede
Elahovi
hlapci
in
mu
vzemo
denar
.
Za
svoje
življenje
se
ni
tresel
toliko
,
kakor
da
izgubi
zaklad
in
se
mu
potem
ne
izpolni
njegova
srčna
želja
,
da
bi
oskrbel
svoj
dušo
po
smrti
.
Sklenil
je
tedaj
,
da
gre
na
Križno
goro
v
kapelico
prenočit
.
Kapelico
in
cerkve
so
bile
namreč
zavetišče
,
kamor
ni
smela
seči
posvetna
roka
,
kamor
so
se
smeli
zateči
celo
največji
hudodelci
in
kjer
so
bili
verni
pred
svojimi
zasledovalci
.
Tja
je
bil
namenjen
Tomažek
.
Ni
pa
še
prestopil
praga
svoje
bajte
,
ko
je
zaslišal
,
da
se
bližajo
koraki
njegovemu
domu
.
»
Hvala
bogu
,
da
smo
tu
!
«
je
slišal
glas
skozi
temo
in
spoznal
je
po
glasu
Ivana
Šteberškega
,
kaplana
na
Križni
gori
.
Veselo
se
mu
je
nasmehnil
obraz
,
ko
je
spoznal
,
da
mu
ne
preti
nevarnost
in
stopil
je
poznim
gostom
nasproti
.
Ni
se
začudil
,
ko
je
prestopil
Ivan
njegov
prag
v
spremstvu
Rezike
in
njene
sestre
.
Znana
mu
je
bila
usoda
starega
Ribiča
,
in
ni
ga
presenetijo
,
da
hoče
Ivan
obvarovati
dekleta
pred
maščevanjem
gospoda
Elaha
.
»
Prosit
smo
te
prišli
prenočišča
«
,
je
izpregovoril
Ivan
,
ko
pa
je
videl
starca
pripravljenega
na
pot
,
se
je
nemalo
začudil
in
ga
vprašal
kam
je
namenjen
ob
tej
pozni
uri
.
In
Tomažek
je
pravil
,
kar
mu
je
bil
povedal
Drganec
.
Dolga
je
bila
njegova
povest
,
kako
se
je
postavil
Ribič
s
svojima
sinovoma
proti
Elahu
,
kako
je
utonil
eden
Elahovih
hlapcev
v
jezeru
,
kako
so
zaprli
kmete
in
kako
jim
je
ušel
Drganee
.
Na
dolgo
in
široko
je
potem
opisoval
,
kako
so
pri
njem
zasačili
in
odpeljali
Drganca
in
razkladal
kaj
namerava
sam
storiti
,
da
dobi
zadoščenje
on
in
njegov
gospodar
,
on
sam
pa
še
svoj
kožuh
.
»
Pojdimo
od
tod
«
je
silil
in
se
plaho
ozirl
)
po
deklicah
.
Ni
jih
videl
rad
v
svoji
hiši
,
kajti
prepričan
je
bil
,
da
so
vešče
.
»
Pojdimo
,
«
je
silila
mala
Franica
in
se
obesila
Reziki
za
krilo
.
»
Kruha
nam
daj
,
Tomažek
,
se
je
obrnil
Ivan
do
starca
potem
pa
je
odločil
tudi
sam
,
da
zapuste
ta
nevarni
kraj
.
Po
stezah
,
ki
so
bile
znane
samo
staremu
ogljarju
,
so
se
bližali
Križni
gori
.
»
Gremo
iskat
očeta
in
brate
?
«
je
izpregovorila
Rezika
proseče
in
se
prijela
še
bolj
trdno
Ivanove
roke
.
»
Pojdemo
,
pa
danes
ne
več
,
jutri
na
vse
zgodaj
se
odpravimo
na
pot
,
«
je
tolažil
Ivan
.
»
Vem
kje
se
skrivata
na
Javorniku
«
,
je
pripomnila
Rezika
.
»
Ne
morem
več
,
«
se
je
oglasila
mala
Franica
in
potegnila
Reziko
za
roko
,
da
se
je
sklonila
.
»
Tako
sem
trudna
da
obležim
ta
trenutek
.
«
»
Še
malo
potrpi
,
«
ji
je
prigovarjala
sestra
,
»
čakaj
vzamem
te
na
roko
.
«
Spustila
je
Ivanovo
roko
in
se
sklonila
,
ko
pa
je
videl
Ivan
,
kaj
namerava
,
stopil
je
sam
k
mali
Fronici
in
jo
vzdignil
na
roko
,
potem
pa
se
je
obrnil
proti
Tomažku
:
»
tu
nekje
mora
biti
jama
,
«
ga
je
vprašal
.
»
Da
,
takoj
tam
za
ono
skalo
,
ki
se
nam
sveti
nasproti
,
na
levo
,
«
je
bil
oglarjav
odgovor
.
»
Trudni
ste
,
prenočili
bomo
v
jami
!
Pojdi
še
ti
ž
nami
!
«
je
prigovarjal
Tomažku
.
»
Ne
gre
to
,
gospod
,
veš
,
namenil
sem
se
,
da
pojdem
v
kapelico
in
treba
je
to
zaradi
moje
duše
.
«
»
Svojo
molitev
opraviš
lahko
tudi
v
jami
,
ali
pa
morda
misliš
,
da
je
tam
nevarno
?
«
»
Nevarno
ni
,
saj
ve
za
to
jamo
le
malo
ljudi
,
tudi
je
vhod
proveč
skrit
,
in
vendar
je
za
mene
edino
prav
,
če
grem
na
Križno
gero
.
Spravljam
se
na
težko
pot
in
za
to
se
je
treba
dobro
pripraviti
.
Z
gospodo
govoriti
ni
tako
lahko
.
»
Ne
bom
te
silil
«
,
mu
je
odgovoril
Ivan
.
»
Dekleta
pa
so
trudna
,
mala
je
že
onemogla
.
Mi
ostanemo
tu
!
Pa
bog
s
teboj
,
Tomažek
!
«
»
In
z
vami
«
,
je
odvrnil
ogljar
in
zastavil
gorjačo
krepko
na
kamenito
pot
.
»
Dobro
opravi
«
,
je
zaklical
Ivan
še
za
odhajajočim
,
potem
je
ostal
sam
z
Reziko
in
njeno
sestrico
.
»
Daj
mi
roko
,
Rezika
«
,
je
opozoril
Ivan
svojo
spremljevalko
in
stopil
na
skalo
,
»
dobro
se
drži
,
da
te
potegnem
sem
gor
.
«
»
Ni
treba
,
Ivan
«
,
je
odvrnila
ona
,
»
toliko
moči
še
čutim
v
sebi
«
in
splezala
je
za
Ivanom
na
skalo
.
Molče
sta
stopala
naprej
,
Ivan
spredaj
z
malo
Franico
na
roki
,
za
njim
Rezika
naprej
sklonjena
vsled
nenavadnega
napora
.
Še
par
korakov
in
stali
so
pred
jamo
.
Poševna
razpoklina
v
kamenju
se
je
odpirala
pred
njimi
,
široka
le
toliko
,
da
je
mogel
človek
skozi
njo
.
Ustavil
se
je
Ivan
pred
jamo
in
položil
malo
Franico
,
ki
mu
je
bila
zastopala
na
rokah
,
oprezno
na
tla
.
»
Kako
hvaležna
sem
ti
!
«
je
vzkliknila
Rezika
in
se
oklenila
Ivanu
.
Par
trenutkov
sta
stala
oba
v
tesnem
objetju
potem
je
začel
znašati
Ivan
suho
vejevje
in
listje
v
jamo
,
nalagal
vse
na
kup
ter
ukresal
ogenj
.
Tako
oprezno
,
kakor
jo
je
položil
pred
jamo
na
tla
je
vzdignil
potem
malo
Franico
in
jo
ponesel
v
jamo
,
kjer
jo
je
položil
zraven
ognja
na
tla
,
da
ji
blagodejna
toplota
ogreje
otrple
in
premražene
ude
.
Enakomerno
dihanje
je
kmalu
pričalo
,
da
je
legel
mir
v
dušo
male
mučenice
.
Ivan
in
Rezika
pa
sta
sedla
na
drugo
stran
ognja
in
se
dolgo
razgovarjala
o
dogodkih
preteklega
daeva
.
Povedal
je
Ivan
Reziki
,
kaj
so
hoteli
Elahovi
hlapci
ž
njo
in
sedaj
bleda
,
kakor
bleščeči
se
kapniki
,
ki
so
se
spuščali
s
stropa
in
plazili
ob
stenah
jame
,
zdaj
prepadena
vsled
groze
,
zdaj
zopet
škrlatno
zardela
v
obraz
sramu
,
je
skrivala
svoja
lica
ne
Ivanovih
prsih
.
»
Rešil
si
mi
življenje
,
rešil
si
mi
čast
,
brez
tebe
bi
bila
pogubljena
,
kaj
naj
storim
,
kako
ti
poplačam
kar
si
storil
z
menoj
?!
«
mu
je
šepetala
na
uho
in
naslonila
svoje
lice
na
njegovo
.
»
O
plačilu
tu
ni
govora
,
Rezika
,
ohrani
mi
samo
,
kar
si
mi
darovala
,
ohrani
mi
svoje
srce
in
svoja
čuvstva
.
Reci
mi
,
da
si
moja
,
in
da
hočeš
ostati
moja
!
«
»
Ivan
!
«
je
vzkliknila
Rezika
in
se
tesno
privila
k
njemu
.
»
Veš
,
da
sem
tvojaza
vedno
,
in
ne
samo
moja
duša
,
moje
misli
in
moja
čuvstva
,
vsa
hočem
biti
in
ostati
tvoja
!
«
Strastno
jo
je
pritisnil
Ivan
k
sebi
,
drgetajoč
se
je
ovila
njegova
roka
krog
njenega
pasu
.
Tišje
in
tišje
so
prihajale
njune
besede
.
Ogenj
je
dogoreval
in
prasketalo
je
živo
oglje
,
v
enakomernih
presledkih
je
kapalo
s
stropa
v
tisoč
in
tisočletni
delavnici
narave
.
Tajinstveno
je
šumelo
v
ozadju
prostorne
jame
.
Utihnilo
je
vsenaokrog
,
kakor
da
pridržuje
narava
sapo
v
začudenju
nad
strastjo
dveh
mladih
src
.
V
kartuzijanskem
samostanu
ob
Bistri
je
vladalo
veliko
razburjenje
.
Žalostna
poročila
so
prihajala
iz
cerkniške
župnije
.
Strahovito
se
je
širilo
čarovništvo
po
Cerkniški
dolini
zlasti
pa
na
spodnjem
kraju
.
Poročila
so
prihajala
od
cerkniškega
župnika
,
Svetega
Jova
,
in
ljubjanski
škofov
vikar
je
že
parkrat
odločno
zahteval
pojasnila
,
kaj
se
je
ukrenilo
proti
razširjenju
te
strahovite
nesreče
.
Bisterški
patri
so
bili
v
nemilih
skrbeh
.
Opetovano
že
so
se
bili
obrnili
do
gospoda
Bauberja
na
Hasberški
graščini
,
naj
uvede
strogo
preiskavo
,
a
gospod
Kauber
jim
je
vsakikrat
odvrnil
,
da
ne
najde
povoda
nastopiti
proti
kmetom
,
ker
ne
move
verjeti
pravljicam
starih
bab
in
babjevernih
bojazljivcev
.
Zdaj
pa
so
se
celo
spuntali
kmetje
,
očividno
je
,
da
je
bil
ta
kmečki
upor
le
posledica
čarovništva
.
Bil
je
ravno
četrtek
,
dan
ko
so
si
smeli
očetje
in
brati
razodeti
svoje
misli
.
Stali
so
v
gručah
po
mokanem
mostovžu
,
ki
je
vodil
po
celi
notrrnji
strani
obširnega
samostana
in
Lele
dopetače
,
prepasane
z
dolgimi
vrvmi
so
izginjale
zdaj
v
tej
zdaj
v
oni
lavri
,
samotni
celici
,
kjer
je
preživel
vsak
izmed
očetov
večji
del
svojega
življenja
,
zdaj
zopet
so
se
zbrali
v
refektoriju
in
bradati
bratje
so
tekali
zdaj
sem
,
zdaj
tja
.
Veliko
razburjanje
je
vladalo
povsod
,
kamor
si
pogledal
.
Še
celo
brata
kuharja
se
je
polastilo
,
da
ga
ni
trpelo
v
kuhinji
in
je
prišel
vsak
trenutek
pogledat
v
refektorij
.
Od
škofovega
vikarja
v
Ljuljani
Žorža
Kerchberga
je
bilo
pismo
na
očeta
priorja
,
da
naj
uvede
takoj
strogo
preiskavo
po
vseh
podrejenih
župnijah
zaradi
čarovnikov
in
čarovnic
in
poroča
o
uspehu
svoje
preiskave
škofijstvu
in
vicedomstvu
v
Ljubljani
.
Težke
skrbi
je
imel
pater
prior
.
Tiho
je
sedel
v
svojem
visokem
naslanjaču
v
refektoriju
in
zrl
predse
izpod
namrdenih
obrvi
,
kakor
človek
,
ki
ne
ve
kaj
bi
počel
.
Poslušal
je
zdaj
tega
,
zdaj
onega
očeta
,
ki
se
mu
je
približal
z
dobrim
svetom
in
vedno
globlje
mu
je
klonila
glava
na
prsi
.
Nekaj
posebnega
je
moralo
biti
,
kar
je
tako
potrto
tega
sicer
tako
odločnega
moža
.
Spogledavali
so
se
očetje
in
zmajevali
z
glavami
.
Vsem
se
je
zdel
prior
za
najmanj
deset
let
postaran
.
»
Kdo
bi
bil
mislil
,
kdo
bi
bil
mislil
!
«
je
tarnal
,
če
je
bil
sam
in
so
ga
očetje
in
bratje
le
od
daleč
opazovali
,
in
sklonil
je
glavo
naprej
kakor
bi
pričakoval
,
da
ga
udari
kdo
za
tilnik
.
»
Kdo
bi
bil
mislil
«
,
je
ponavljal
poltiho
in
vil
roke
,
da
so
pokali
prsti
v
sklepih
.
»
Pojdem
haz
pogledat
,
kaj
je
,
«
je
pristopil
visok
suh
pater
s
šiljastim
nosom
in
ostrimi
očmi
in
se
vzravnal
pred
patrom
priorjem
,
kakor
bi
hotel
pokazati
svojo
moč
.
Fanatična
gorečnost
mu
je
gorela
v
licih
.
»
Kaj
bo
,
kaj
bo
!
«
je
jadikoval
pater
prior
,
potem
pa
se
je
obrnil
proti
bratu
,
ki
je
stal
s
ponižno
prekrižanima
rokama
zraven
njegovega
stola
in
mu
velel
:
»
Skliči
vse
očete
k
posvetovanju
sem
v
refektorij
,
vi
bratje
na
ostanete
zunaj
.
«
Odšel
je
brat
v
pomezne
lavre
,
in
koder
je
dobil
očeta
,
mu
je
naročil
,
naj
gre
v
refektorij
na
posvetovanje
.
Od
vseh
strani
so
prihajali
patri
in
se
zbrali
krog
dolge
mize
v
obednici
.
Pater
prior
pa
je
slonel
v
svojem
stolu
s
sklonjeno
glavo
in
so
plašno
in
bojazljivo
oziral
izpod
sivih
obrvi
na
desno
in
levo
.
»
Vsi
hs
zbrani
,
prečastiti
pater
prior
!
«
je
javil
brat
pri
vratih
,
potem
stopil
čez
prag
na
dolgi
moštovž
in
zaprl
za
seboj
visoka
vrata
,
sam
pa
sedel
na
stopnice
,
da
čuva
vhod
v
refektorij
pred
nepoklicanimi
poslušalci
.
Utihnilo
je
polglasno
govorjenje
v
refektorju
in
napeto
so
pričakovali
zbrani
očetje
,
kaj
izvedo
groznega
iz
priorjevih
ust
.
Nemirno
je
mencal
pater
kletar
na
svojem
stolu
in
vlekel
čelo
v
gube
.
Prepadel
je
sedel
mladi
pater
Avguštin
na
sprednjem
koncu
mize
in
prekladal
roke
iz
naročja
na
mizo
in
zopet
v
naročje
.
Debeli
pater
Ciril
si
je
otiral
z
rokavom
pot
raz
čelo
in
pomenljivo
drezal
svojega
soseda
,
patra
Caharija
,
s
komolcem
pod
rebra
,
pater
Caharija
pa
je
sedel
kakor
skesan
grešnik
,
vase
obrnjen
na
svojem
stolu
in
nepremično
zrl
predse
na
tla
,
kakor
da
se
ne
upa
ozreti
se
po
drugih
svojih
tovariših
.
Sedeli
so
tu
še
debeli
pater
Fortunat
in
Hilarij
,
pater
Joahim
in
Bernard
,
pater
Cefirin
in
Nikomed
in
še
Fabjen
,
Polikarp
in
najmlajši
,
pater
Anzelm
.
Vsi
so
sedeli
nepremično
,
kakor
priklenjeni
krog
mize
,
resni
so
bili
njih
obrazi
,
a
dobro
so
znali
zatajevati
svojo
radovednost
,
noben
pogled
,
nobena
kretnja
ni
izdala
,
da
komaj
pričakujejo
začetka
posvetovanja
.
Tiho
je
molil
prior
,
pater
Silverij
,
kakor
bi
molil
sam
zase
,
zadrževali
so
patra
glasove
pri
odgovarjanju
.
Sključeno
je
sedel
na
zgornjem
koncu
mize
in
počasi
je
izgovarjal
besedo
za
besedo
.
Umirale
so
na
njegovih
ustnih
in
le
kakor
dih
so
splavale
po
dvorani
.
»
Libera
nos
a
malo
,
«
je
vzkliknil
glasno
koncem
svoje
molitve
in
njegov
tresoči
se
glas
je
bil
nestrpen
in
skoro
zapovedujoč
.
»
Amen
,
«
mu
je
odgovorilo
v
ubranem
akordu
krog
mizo
.
Začelo
so
je
posvetovanje
.
»
Znano
vam
je
,
kako
žalostna
poročila
nam
je
pošiljal
župnik
Jovo
iz
Cerknice
.
«
»
Znano
nam
je
,
«
je
odgovoril
debeli
pater
Fortunat
latinsko
,
kakor
se
je
vršilo
vse
posvetovanje
v
latinskem
jeziku
.
»
Preberi
,
oče
Joahim
,
zapisnik
onih
,
ki
jih
dolži
župnik
Jovo
čarovništva
,
«
je
zaprosil
prior
Silverij
patra
,
ki
je
sedel
na
njegovi
desni
strani
in
je
bil
očividno
zapisnikar
ali
kancelar
samostana
.
Razgrnil
je
pater
Joahim
pred
seboj
po
mizi
dolg
zavitek
,
ga
obtežil
na
zgornjem
koncu
z
velikim
bronastim
križem
,
ki
je
stal
na
mizi
in
začel
čitati
pismo
župnika
Jova
.
Kadar
je
prišel
do
kakega
imena
,
se
je
ustavil
in
pogledal
z
važnim
pogledom
preko
mize
,
če
so
ga
tudi
prav
razumeli
.
Bili
so
v
pismu
navedni
kot
skrajno
sumljivi
čarovništva
:
kmet
Čekon
iz
Sela
pod
Šteberkom
;
jahal
je
baje
na
kosišču
k
Čarovniškemu
sestanku
na
Slivnici
.
Priče
njegovih
izletov
so
bili
Celestin
na
Šteberku
in
neka
stara
ženica
iz
Grahovega
,
ki
je
videla
,
kako
je
pričel
v
podobi
plamena
izpod
strehe
svojega
doma
,
koder
se
kadi
iz
hiše
dim
od
ognjišča
.
Nadalje
je
osumil
Župnik
Jovo
čarovništva
Ribiča
in
vso
njegovo
družino
,
oba
sinova
in
obe
hčerki
.
O
tem
je
prepričana
vsa
okolica
,
zlasti
pa
o
deklicah
,
da
so
vešče
.
Mati
je
umrla
,
ko
je
porodila
kačo
,
jasno
znamenje
,
da
jo
je
kaznoval
bog
.
Zapustila
pa
je
deklicama
svoje
znanja
s
peklenščkoma
,
ki
jima
je
pritisnil
že
ob
rojstvu
svoje
znamenje
in
jima
dal
rdeče
ali
vsaj
rdečkaste
oči
.
Oba
dečka
pa
imata
brez
dvoma
tako
hudičevo
znamenje
na
kakem
drugem
delu
telesa
;
saj
ni
možno
misliti
,
da
bi
rodila
mati
,
ki
se
je
zapisala
peklenščeku
,
bogaboječe
otroke
.
Ribič
sam
pa
,
če
ni
zapadel
tudi
on
čarovništvu
,
česar
pa
do
zdaj
z
vso
gotovostjo
ne
more
trditi
,
je
trpel
to
početje
svoje
družine
,
ker
ne
ve
nobeden
njegovih
sosedov
povedati
,
da
bi
bil
kdaj
pretepal
ali
vsaj
ozmerjal
svojo
ženo
zaradi
njenega
počenjanja
.
Če
že
ne
dejansko
,
vsaj
s
tem
,
da
ni
branil
,
se
je
okrivil
tudi
on
čarovništva
.
»
Čarovnik
je
!
«
se
je
odločno
glasilo
krog
mize
.
»
Čarovnik
je
!
«
je
potrdil
pater
prior
.
»
Prinesel
pa
mi
je
jahač
sel
iz
Cerknice
snoči
še
drugo
pismo
,
župnika
Jova
,
«
je
povzel
prior
besedo
.
»
Jahal
je
potem
naprej
v
Ljubljano
in
danes
je
oddal
tu
povelje
škofovega
vikarja
,
prečastitega
gospoda
Žorža
Kirchberga
.
«
Grobna
tišina
je
zavladala
po
refektoriju
,
le
šumenje
trdega
papirja
pod
tresočo
se
priorjevo
roko
se
je
slišalo
po
obednici
.
Razgrnil
je
dolgo
polo
pred
patrom
Joahimom
.
»
Beri
!
«
mu
jo
velel
in
sedel
nazaj
v
svoj
stol
ter
prekrižal
z
globokim
vzdihom
roki
v
naročju
.
In
pater
Joahim
je
bral
.
Dolgo
je
bilo
pismo
in
njega
vsebina
strašna
obtožba
.
Celestin
,
služabnik
na
Šteberku
,
je
videl
v
noči
pred
Tiho
nedeljo
na
mirju
starega
Šteberškega
gradu
plamen
,
ki
je
izginil
v
podrtem
stolpu
in
potem
švignil
zopet
pod
oblake
.
Drugo
jutro
je
našel
v
bližini
starega
gradu
Ribičevo
palico
,
jasno
in
neovrženo
znamenje
,
da
se
je
vozil
Ribič
po
zraku
.
S
tem
pa
jo
podan
tudi
dokaz
,
da
je
v
Cerkniški
kotlini
toliko
čarovnikov
in
vešč
,
da
že
nimajo
več
prostora
na
Slivniškem
vražjem
plesišču
in
so
si
nekateri
z
zlodeji
izbrali
že
nova
zbirališča
.
Opisoval
je
potem
župnik
Jovo
še
na
dolgo
in
široko
,
kako
so
se
uprli
kmetje
iz
Sela
svojemu
gospodarju
,
in
kako
jim
je
poveljeval
Ribič
,
ki
je
bil
v
to
brez
dvoma
podučen
od
samega
peklenščeka
.
Ko
se
je
umikal
Ribič
s
svojima
sinovoma
proti
Otoku
v
jezeru
in
je
videl
,
da
ne
uidejo
zasledujočim
Elahovim
hlapcem
,
uporabil
je
najmlajši
njegov
sin
hudičevo
zvijačo
obrnil
se
je
in
dal
hudiču
znamenje
z
rokama
,
obenem
pa
tudi
zažvigal
in
vrtinec
,
ki
je
bil
prej
daleč
na
desni
strani
,
se
je
zasukal
na
levo
,
ponor
je
premenil
svoj
prostor
in
požrl
enega
izmed
hlapcev
.
Videli
so
to
pa
gospod
Elah
sam
,
njegov
čuvaj
in
en
hlapec
,
ki
sta
stala
v
jezeru
in
pa
Celestiu
in
kmetje
,
ki
pa
