najbi
šel
ž
njim
.
Mrak
je
takoj
pozdravil
može
in
odšel
za
Tinetom
.
„
Ha
,
prava
sta
se
našla
!
—
Dva
obupana
snubača
—
oglasil
se
je
zopet
prejšnji
možicelj
in
vsi
so
mu
pritrjevali
z
glasnim
smehom
.
Ne
zmene
se
za
to
,
kar
se
je
godilo
za
njunim
hrbtom
,
korakala
sta
Tine
in
Kozmek
proti
Prelazju
.
Ko
sta
prišla
možem
izpred
očij
,
zavila
sta
jo
s
kolovoza
po
stranski
stezi
mej
gosto
grmovje
.
Tam
sta
se
na
zavetnem
prostorčku
precej
daleč
od
poti
zleknila
v
mehak
mah
.
„
Torej
,
ti
misliš
,
da
bi
bilo
vse
opravljeno
s
tem
,
da
starima
povem
,
kaj
se
snuje
mej
Milko
in
gozdarjem
“
,
de
pomišljuje
Mrak
.
„
Le
besedico
jima
črhni
o
tem
,
pa
boš
videl
ogenj
v
strehi
“
.
—
„
Ej
Tine
,
slabo
poznaš
svet
!
—
Ne
prikupiš
se
mački
,
če
ji
boš
drezal
mladiče
“
.
„
Verjemi
mi
!
—
Stara
sta
uže
toliko
skopa
,
da
ne
bosta
kar
tako
z
lahka
dala
hčere
beraškemu
gozdarju
,
o
katerem
se
ne
ve
,
ne
odkod
je
prišel
,
ne
kam
pojde
“
.
„
O
tem
mi
bodi
pa
kar
tiho
,
Tine
!
Županovi
niso
skopi
;
jaz
vem
,
da
niso
!
—
Zamera
pri
njih
bi
bila
meni
velika
izguba
“
.
—
„
I
—
vraga
!
—
kaj
bi
vedno
mislil
na
svojo
malho
!
“
„
Pomisli
,
da
drugega
nimam
“
.
—
„
Ti
naredi
,
kakor
sem
ti
rekel
,
pa
je
...
Za
nasledke
bom
odgovoren
jaz
“
.
„
Hm
,
govoriti
je
lahko
,
a
storiti
je
drugo
“
.
„
Ti
—
zajčja
peta
,
kurja
polt
!
“
„
Vse
prav
,
Tine
;
a
meni
gre
za
malho
“
.
—
„
Kaj
malha
!
—
Srčnost
velja
,
—
saj
ne
bo
zastonj
!
“
—
„
Ali
veš
pa
za
gotovo
,
da
bo
dekle
maralo
za-te
?
“
„
Maralo
bo
,
kakor
hitro
je
neha
slepiti
oni
zelenec
gori
v
gozdu
“
.
„
O
Štmihelovem
boš
moral
odriniti
za
tri
leta
k
vojakom
.
—
Kaj
bo
pa
potem
?
“
„
Šment
,
to
skrbi
malo
tudi
mene
!
“
„
Ko
te
ne
bo
doma
,
skazi
ti
gozdar
lahko
vse
“
.
„
Veš
kaj
!
—
Ta
čas
boš
moral
pa
ti
delati
mesto
mene
“
.
„
Jaz
—
mesto
tebe
?
—
Se
ti-li
blodi
,
ka-li
?
“
„
Vse
dosežeš
,
če
boš
le
hotel
.
—
Pazi
na
vse
korake
gozdarjeve
,
opravljaj
,
obrekuj
ga
,
samo
da
prečrtaš
njegove
račune
.
—
Torej
Kozmek
,
velja
!
—
Jutri
ali
te
dni
enkrat
pojdi
k
županovim
in
poveš
tam
,
kakor
sem
ti
naročil
.
Za
drugo
se
domeniva
pozneje
.
Na
,
—
tu
imaš
za
sedaj
!
“
Rekši
,
stisne
Tine
Mraku
nekaj
v
roko
.
—
„
Bodi
torej
,
—
pojdem
!
—
Toda
tiho
!
—
Nekdo
poje
gori
nad
nama
...
“
„
Tri
sto
zelencev
!
“
vsklikne
Tine
osupnen
.
„
Sever
je
.
Stavil
bi
glavo
,
da
je
slišal
vse
,
kar
sva
govorila
.
Ta
človek
je
nevaren
“
.
„
Nevaren
.
—
On
ni
sam
.
Bog
nas
varuj
pekla
!
“
pristavi
Mrak
in
se
pokriža
.
Oba
sta
nato
vstala
in
šla
molče
po
stezi
,
po
kateri
sta
bila
poprej
prišla
,
proti
kolovozu
.
Tine
je
odšel
zamišljen
proti
domu
,
Mrak
pa
je
veselo
švedral
nazaj
v
Lesje
—
k
Strugu
.
—
„
Da
zginja
med
sosedi
mir
,
Da
srd
rodi
se
in
prepir
,
Da
ječe
so
in
so
sodniki
,
Tega
so
krivi
le
jeziki
“
.
Ant
.
Hribar
.
„
Hvaljeti
bodi
Jezus
!
“
dejal
je
po
stari
krščanski
navadi
berač
Kozmek
drugega
jutra
,
stopivši
v
Zagričarjevo
hišo
.
„
Na
veke
!
“
odzdravila
je
mati
županja
pri
ognjišču
.
—
„
Kako
?
—
Ste-li
sami
doma
,
mati
,
le
sami
?
“
„
Sama
sem
;
drugi
so
šli
vsi
na
delo
“
.
„
Kakor
nalašč
“
misli
si
tiho
Kozmek
,
sede
na
hrastovo
klop
ob
ognjišču
in
vzdihne
:
„
Eh
,
stari
smo
,
mati
,
stari
!
—
Dolgo
ne
bomo
več
...
“
„
Dokler
bo
božja
volja
“
.
—
„
Prav
imate
:
dokler
bo
božja
volja
.
—
A
nam
revežem
traja
to
le
predolgo
,
predolgo
“
.
—
„
Škodilo
ti
ne
bo
malo
pokore
,
Kozmek
.
—
Česa
pa
prosiš
danes
?
“
„
Nič
drugega
ne
,
mamica
,
kakor
malo
kosila
,
ko
se
skuha
.
—
Vže
tri
dni
ni
bilo
gorke
žlice
v
mojih
ustih
,
uže
tri
dni
,
verujte
mi
,
mamica
“
.
„
No
,
če
boš
počakal
,
malo
kosila
uže
dobiš
.
—
Jaz
imam
še
delo
v
hlevu
;
ti
pa
skrbi
mej
tem
,
da
ne
ugasne
ogenj
okoli
loncev
“
.
Županja
odide
nato
iz
hiše
,
Mrak
pa
zre
nekako
v
skrbeh
v
žrjavico
na
ognjišču
in
premišljuje
,
kako
bi
mogel
najlaže
napeljati
pogovor
na
to
,
kar
ga
je
prav
za
prav
napotilo
k
županovim
.
Dolgo
je
ugibal
sem
in
tje
.
Nazadnje
se
mu
zdi
,
da
spravi
najprej
vodo
na
svoj
mlin
,
ako
bo
začel
hvaliti
stare
čase
,
grajati
pa
mladi
svet
.
Uprav
za
časa
je
prišel
do
te
rešilne
misli
,
da
ga
ni
prehitela
mati
županja
,
ko
se
je
vrnila
iz
hleva
.
„
No
,
sedaj
si
pa
uže
zaslužil
kosilo
,
opomni
županja
šaljivo
.
„
Po
loncih
vre
,
da
je
veselje
“
.
„
Vre
,
mamica
,
vre
,
čudno
vre
dandanes
“
.
„
Kaj
meniš
s
tem
?
“
„
Čudno
se
nam
meša
štrena
.
Vse
gre
na
svetu
le
narobe
.
Nekdaj
ni
bilo
tako
“
.
„
Kaj
hočeš
!
—
Vse
prav
ni
bilo
in
ne
bo
nikdar
na
svetu
“
.
„
Ej
,
bilo
je
uže
,
bilo
,
a
ni
več
.
—
Jajce
hoče
vedeti
dandanes
več
,
kot
kura
:
pokorsčine
ni
več
“
.
„
Kaj
ti
je
,
Kozmek
,
danes
,
da
tako
modruješ
?
“
„
Težko
je
povedati
,
ljuba
mamica
.
—
Srce
me
boli
,
a
vest
me
sili
,
da
moram
—
“
.
„
Kaj
je
neki
?
“
povpraša
županja
uže
radovedna
in
stopi
bliže
k
Mraku
.
„
Bojim
se
zamere
,
mamica
...
“
„
Brez
strahu
povej
,
kar
veš
.
Nič
ti
ne
zamerim
“
.
„
Bodi
torej
—
Pa
ne
da
bi
mislili
,
mamica
,
da
želim
komu
škode
.
Ne
škode
,
ampak
dobro
želim
vam
in
vaši
pošteni
hiši
.
Glejte
,
oni
mladi
gozdar
,
ki
zahaja
pogostoma
k
vam
,
je
zmedel
glavico
vaši
dobri
Milki
.
Zatrjuje
,
da
jo
ljubi
;
pa
ne
ljubi
nje
,
verujte
mi
,
ampak
njeno
lepo
doto
.
—
Vsi
ljudje
vedo
uže
to
in
govore
o
tem
,
posebno
,
ker
so
še
včeraj
videli
,
da
sta
šla
skupaj
od
desete
maše
.
To
glejte
,
mamica
,
ni
mi
dalo
miru
,
dokler
vam
nisem
razodel
.
Upam
,
da
sem
izpolnil
svojo
dolžnost
“
.
Županja
je
bila
popolnem
presenečena
.
Izpregovoriti
ni
mogla
niti
besedice
.
Molče
je
zrla
sedaj
pred-se
,
sedaj
v
Mraka
,
kakor
bi
mu
hotela
iz
očij
brati
resnico
.
Sama
ni
vedela
,
ali
bi
verjela
,
ali
ne
bi
.
Gozdar
je
zahajal
res
pogostoma
v
hišo
in
dobil
sem
pa
tje
morebiti
tudi
samo
Milko
doma
.
V
takih
slučajih
se
je
lahko
kaj
spletlo
mej
njima
.
—
A
gozdar
je
v
govorjenju
in
vedenju
tako
možat
in
resen
;
Milka
pa
tako
nedolžna
,
še
skoraj
otročja
.
„
Ne
,
ni
mogoče
!
Milka
ni
taka
.
Preodkritosrčna
je
,
da
bi
mogla
za
mojim
hrbtom
počenjati
kaj
takega
.
Vendar
hočem
to
stvar
dognati
do
kraja
;
“
prevdarja
in
sklepa
županja
na
tihem
v
srcu
,
potem
pa
reče
Mraku
:
„
Obljubila
sem
ti
,
da
ti
ne
zamerim
;
in
to
hočem
tudi
izpotniti
.
—
Povem
ti
pa
,
da
ne
prikaži
se
mi
nikdar
več
čez
prag
,
ako
boš
okoli
raznašal
te
reči
o
moji
hčeri
“
.
„
Mamica
,
storil
sem
,
kar
mi
je
velela
vest
.
Odslej
bom
tih
kakor
grob
.
Če
bodo
pa
drugi
govorili
o
tem
,
kakor
uže
govore
,
nikakor
ne
dolžite
mene
“
.
„
Govoriš
prav
,
Kozmek
;
glej
da
boš
še
delal
tako
.
“
„
Saj
veste
mamica
,
da
ni
meni
nič
mar
,
naj
vzame
vaša
hči
gozdarja
ali
padarja
.
Ne
bojim
se
pri
tem
izgube
,
ne
pričakujem
dobička
.
Vas
in
vašo
hišo
imam
pa
rad
,
zato
sem
prišel
danes
k
vam
“
.
Te
besede
Mrakove
so
precej
pomirile
županjo
.
Odstavila
je
lonec
od
ognja
in
nalila
polno
skledico
okusne
drobne
kaše
za
Kozmeka
.
Potem
mu
je
prinesla
pa
še
vrhan
krožnik
dobro
zabeljenih
mlincev
.
Hvalil
je
Kozmek
in
jedel
,
jedel
in
hvalil
.
In
ko
je
odhajal
,
zahvalil
je
županjo
še
enkrat
za
tečno
kosilo
ter
ji
voščil
,
da
bi
ji
povrnil
Bog
vse
sto
-
in
stokrat
.
„
Ropotajo
oča
,
,
Mati
prose
in
svare
...
“
Levstik
.
„
Vlati
je
uže
prinesla
kosilo
“
opomnila
je
Milka
očeta
in
brata
,
ki
sta
v
isti
njivi
,
kot
ona
,
ogrebala
turščico
.
Vsi
trije
odlože
krampe
in
gredo
kosit
.
Mati
je
pa
mej
tem
poveznila
jerbas
v
travo
,
pogrnila
čez-anj
bel
prt
in
postavila
nanj
skledo
.
Cela
družina
sede
okoli
jerbasa
na
tla
,
odmoli
in
začne
jesti
.
Govorili
so
mej
kosilom
nenavadno
malo
.
Kriva
je
bila
tega
mati
,
ki
se
je
držala
ves
čas
nekako
čemerno
in
nevoljno
.
—
Po
kosilu
sta
odšla
oče
in
Jožek
takoj
zopet
delat
;
Milka
je
pa
pomagala
materi
pospravljati
posodo
v
jerbas
.
Pri
tem
ji
mati
ukaže
,
naj
nažanje
breme
detelje
za
krave
in
prinese
takoj
domov
.
Milka
uboga
,
nič
hudega
sluteč
.
—
Ko
pride
pa
domov
in
odloži
breme
,
pokliče
jo
mati
v
izbo
.
Ondi
sede
mati
ob
oglu
mize
na
klop
;
Milka
pa
se
vstavi
sredi
izbe
in
čaka
,
kaj
bo
.
Precej
časa
zre
mati
molče
hčerki
v
obraz
.
Oči
ji
postajajo
bolj
in
bolj
rosne
in
dve
svetli
solzi
vtrneta
se
iz
njih
...
Milki
vtriplje
srce
od
mučnih
slutenj
in
sočutja
.
„
Milka
“
,
reče
z
ihtečim
glasom
županja
,
„
ali
veš
še
,
da
sem
jaz
tvoja
mati
?
“
„
Mati
ljuba
,
kaj
vam
je
!?
“
vsklikne
Milka
pol
v
strahu
,
pol
v
žalosti
.
„
Milka
,
ti
nisi
več
moja
“
,
reče
zopet
županja
in
prične
še
bolj
ihteti
.
Milka
se
ne
more
več
,
od
slabosti
omahne
materi
v
naročje
,
mati
jo
odrine
od
sebe
.
Nasloni
glavico
na
materino
koleno
.
Nazadnje
se
materi
uže
.
„
Milka
,
ali
mi
poveš
bom
vprašala
?
“
„
Vse
vam
povem
,
ljuba
mati
,
vse
,
kar
vem
“
.
„
Ali
res
rada
vidiš
mladega
gozdarja
?
“
Milka
dvigne
glavo
,
vpre
svoje
črne
oči
v
materine
in
odgovori
z
nedolžno
odkritostjo
:
„
Oh
mati
,
rada
!
“
„
Ali
ga
zares
ljubiš
?
“
„
Zares
,
Ijuba
mati
,
zares
“
.
Županja
je
izvedela
dovolj
.
Praktična
nrav
njena
je
bila
zadeta
v
živo
.
—
Ali
naj
da
svojo
edinko
kar
na
vrat
na
nos
mladeniču
,
ki
nima
pod
solncem
drugega
,
kot
borno
službo
?
—
Nima
stalnega
doma
,
nima
zemljišča
,
nima
denarja
in
morebiti
še
poštenih
starišev
ne
.
In
kaj
poreko
o
tem
ljudje
?
—
Ne
,
to
ne
sme
biti
,
pa
ne
sme
!
Taka
sramota
ne
sme
doleteti
naše
hiše
.
Dekle
se
mora
vdati
,
mora
ubogati
!
—
In
s
trdnim
upanjem
,
dn
se
bo
hči
vdala
,
začela
jo
je
županja
prav
ljubeznjivo
pregovarjati
:
„
Vselej
si
ljubila
svojo
mater
.
Milka
vselej
,
si
me
rada
ubogala
;
ubogaj
me
še
sedaj
.
Izbij
si
iz
glave
onega
človeka
in
niti
ne
sanjaj
več
o
tem
,
da
bi
ga
vzela
“
.
„
Oh
mati
,
to
je
težko
,
to
je
nemogoče
!
“
„
Vstani
,
pa
sedi
sem
k
meni
.
„
V
božjih
rokah
smo
,
bodimo
doma
ali
drugod
.
—
Vedno
se
bom
težko
ločila
od
vas
,
ljuba
mati
,
a
vendar
se
bom
enkrat
morala
,
ako
poprej
ne
,
—
ob
smrti
“
.
—
„
A
pomisli
,
ljubo
dete
,
da
on
je
prav
za
prav
revež
kljubu
svoji
službici
.
Kaj
pa
ima
?
“
„
Blago
srce
ima
,
kakoršnega
navadno
nimajo
bogati
ženini
“
.
„
Černu
ti
bo
njegovo
srce
,
ako
ne
boš
imela
kaj
jesti
?
“
„
Dobro
srce
,
ljuba
mati
,
-
je
zvesto
;
bogatstvo
pa
ni
“
,
—
„
Ljubi
otrok
,
ti
ne
veš
še
,
kaj
se
pravi
živeti
.
Bog
te
razsvetli
in
pregovori
,
jaz
te
ne
morem
!
Ne
ostane
mi
drugo
,
kot
spomin
na
trud
,
skrbi
in
bolečine
,
ki
sem
jih
prestala
radi
tebe
.
In
ko
bodo
sedaj
na
večer
življenja
lasje
siveli
na
moji
glavi
,
mislila
bom
,
kakor
v
sanjah
,
na
jedino
hčerko
,
na
nehvaležno
Milko
,
ki
me
je
zapustila
in
šla
,
po
svetu
za
tujim
človekom
—
—
“
Jok
je
zadušil
materi
besede
in
umolknila
je
.
je
z
otroško
ljubeznjivostjo
oklene
ter
prosi
glasom
:
„
Ljuba
mati
,
ne
mučite
me
tako
!
Ali
se
vam
ne
smilim
?
“
„
Ubogaj
,
otrok
,
ubogaj
!
Pomisli
,
kaj
poreče
oče
...
“
„
Da
ga
ne
vzamem
,
to
mi
lahko
zabranite
,
da
bi
pa
tega
pozabila
in
ljubila
drugega
,
—
ni
mogoče
...
“
„
Trmasta
si
in
nepokorna
!
“
„
Saj
sem
rekla
,
mati
da
ga
pustim
;
a
drugega
ne
bom
ljubila
nikdar
“
.
„
Da
ga
le
pustiš
,
za
drugo
je
še
čas
.
—
Nobene
besedice
ne
izpregovori
mi
več
ž
njim
.
Tudi
nočem
,
da
bi
še
kedaj
prestopil
naš
prag
.
Oče
mu
bo
uže
povedal
,
kolikor
mu
jih
gre
“
.
Nato
odide
županja
nevoljna
iz
izbe
.
Kmalu
za
njo
gre
tudi
Milka
.
Predno
stopi
iz
hiše
,
otare
si
še
enkrat
s
predpasnikom
solzne
oči
in
gre
zopet
delat
na
polje
.
A
delo
se
ji
slabo
odlega
.
Sama
potrta
in
žalostna
misli
,
da
žaluje
ž
njo
vsa
narava
.
Solnce
nima
prave
svetlobe
,
cvetke
povešajo
otožne
glavice
,
nobena
ptičica
ne
poje
....
„
Nič
ne
dene
v
strah
Ijubezni
,
Dokler
srca
plamene
“
.
—
Levstik
.
Počasi
,
počasi
so
tekli
dnevi
in
tedni
pri
Zagričarjevih
,
odkar
je
izginil
mir
iz
hiše
.
—
Razpor
v
hiši
se
je
posebno
poostril
,
ko
je
stari
poslal
h
gozdarju
Mirku
moža
z
naročilom
,
naj
se
nikdar
več
ne
prikaže
v
njegovo
hišo
in
naj
pretrga
sploh
vsako
zvezo
z
njegovo
hčerjo
.
Od
tačas
nastali
sta
v
mali
Zagričarjevi
družini
dve
stranki
.
Stara
sta
držala
skupaj
,
Jožek
je
pa
branil
in
zagovarjal
Milko
in
gozdarja
.
Stara
sta
hotela
,
da
bi
bila
Milka
vesela
in
živahna
,
kot
poprej
,
da
bi
vsi
ljudje
videli
,
da
niti
od
daleč
ne
misli
več
na
gozdarja
.
A
Milka
je
bila
vedno
le
žalostna
in
tiha
.
Delala
je
,
a
brez
veselja
,
vedno
le
drugam
zamišljena
.
To
je
stara
dva
silno
jezilo
,
in
začela
sta
hčer
zavidati
in
očitno
prezirati
.
Jožku
se
je
pa
uboga
sestra
smilila
.
Tolažil
jo
je
,
kolikor
je
mogel
,
ter
ji
vzbujal
upanje
,
da
ne
bo
dolgo
,
ko
bosta
oče
in
mati
drugačnih
mislij
.
Bilo
je
jasnega
večera
v
začetku
avgusta
istega
leta
.
Župan
in
županja
sta
šla
na
božjo
pot
na
sv.
Višarje
.
Seveda
sta
pred
odhodom
ostro
zažugala
otrokoma
,
naj
pazita
,
kako
bosta
mej
tem
doma
gospodarila
in
delala
.
Stari
Drozeg
je
bil
uže
odzvonil
Ave-Marijo
,
ko
je
Milka
zajemala
vode
iz
studenca
pod
gozdom
.
Navadno
je
ob
enakih
priložnostih
prepevala
,
da
je
lepo
odmevalo
po
dolini
;
a
onega
večera
je
bila
tiha
,
zamišljena
.
Potrle
so
jo
žalostne
domače
razmere
in
zamorile
v
njej
vse
veselje
brezskrbne
rnladosti
.
Bila
je
kakor
mlado
drevo
se
zamorjenim
cvetom
.
—
Nosila
pa
ni
v
srcu
le
svoje
nesreče
,
ampak
tudi
nesrečo
Mirkovo
.
Ta
je
nameraval
namreč
radi
nenadne
izpremembe
pri
županovih
umakniti
se
predno
mogoče
daleč
proč
.
Milka
je
vedela
,
da
je
Mirko
potrt
in
užaljen
;
zato
je
tem
huje
trpela
.
Vedela
je
pa
tudi
,
da
je
njeno
upanje
pokopano
za
vselej
,
ako
se
Mirko
preseli
drugam
.
In
ta
misel
jo
je
kot
kruta
Erinija
mučila
noč
in
dan
,
ta
misel
je
bila
ž
njo
tudi
onega
večera
pri
studencu
...
„
Dober
večer
,
Milka
!
“
iznenadi
jo
naenkrat
prijazen
glas
.
Ko
se
ozre
,
vidi
pred
seboj
—
Mirka
.
Razveselila
in
ob
enem
vstrašila
se
ga
je
,
tako
,
da
ni
vedela
skoraj
,
kedaj
mu
je
segla
v
desnico
.
„
Kam
si
pa
namenjen
obsorej
,
Mirko
?
“
„
Doli
k
vam
.
A
sedaj
opravim
lahko
kar
tukaj
,
če
tudi
vem
,
da
bi
mi
danes
nikdo
ne
branil
v
hišo
,
ker
ni
doma
očeta
in
matere
“
.
„
Si-li
prišel
poslavljat
se
?
“
vpraša
s
trepetajočim
glasom
Milka
ter
si
zakrije
obraz
z
belim
predpasnikom
.
„
Ne
,
nikar
se
ne
boj
,
Milka
.
Zaupaj
v
Boga
,
ki
ve
,
da
so
najini
nameni
čisti
.
Pot
do
sreče
je
strma
in
trnjeva
,
a
ne
obupaj
.
Ako
Bog
da
,
ostanem
stalno
tukaj
.
Glej
,
gospod
nadgozdar
namerava
iti
v
pokoj
;
obenem
pa
hoče
vplivnim
prijateljem
mene
priporočiti
kot
svojega
naslednika
.
Potem
,
draga
Milka
,
ne
bo
me
mogel
nikdo
več
imenovati
berača
,
potem
bom
lahko
prosto
stopil
pred
tvojega
očeta
in
ga
prosil
—
tvoje
roke
“
.
Milka
ni
vedela
,
ali
so
sanje
;
ali
je
resnica
,
kar
sliši
.
Jokala
je
od
samega
veselja
.
Najraje
bi
pa
bila
padla
na
kolena
in
zahvalila
dobrega
Boga
,
ki
pošilja
v
potrta
srca
zlate
žarke
upanja
.
—
„
To
sem
ti
menil
povedati
,
Milka
,
da
ne
boš
preveč
žalovala
.
Nikar
ne
misli
,
da
zavrže
človeka
tudi
Bog
,
kadar
ga
zavržejo
ljudje
.
—
Predno
se
uresniči
,
kar
upava
,
preteklo
bo
sicer
še
nekaj
mesecev
ali
morda
celo
leto
.
Prestati
boš
morala
doma
v
tem
času
še
marsikaj
;
a
bodi
neomahljiva
,
trdna
...
Ljubezen
se
v
trpljenju
sčisti
,
izpopolni
.
—
Zadrževal
te
ne
bom
več
tukaj
,
ker
ni
varno
.
—
Pozdravi
Jožka
!
—
Lahko
noč
,
Milka
!
“
Še
enkrat
si
rahlo
stisneta
desnici
,
še
enkrat
se
ljubeznjivo
pogledata
,
in
Mirko
odhiti
nazaj
proti
gozdu
.
Milka
pa
zadene
bedenj
na
glavo
in
gre
domov
.
„
Slišal
sem
tičke
pet
,
Fante
pa
vriskati
,
Oni
naj
vriščejo
,
Srca
so
žalostna
—
“
.
Nar
.
p.
Bilo
je
v
predvečer
sv.
Mihaela
.
Po
Prelazju
je
odmevalo
kasno
po
noči
petje
mladeničev
,
ki
so
v
tesnem
krogu
stali
sredi
sela
.
Mej
njimi
sta
bila
tudi
Podleskov
Tine
in
Zagričarjev
Jožek
.
Poslednji
ni
imel
sicer
navade
izostajati
po
noči
z
doma
,
a
onega
večera
ga
je
zadržal
poseben
vzrok
.
S
Tinetom
sta
imela
namreč
drugo
jutro
odriniti
k
vojakom
daleč
tje
doli
v
Trst
.
Spodobilo
se
je
torej
,
da
sta
zapela
se
svojimi
sovrstniki
odhodnico
.
V
Lesju
je
odbilo
uže
polnoči
,
ko
so
se
mladeniči
začeli
še-le
razhajati
.
Tine
je
spremil
Jožka
do
doma
ter
mu
dejal
ob
slovesu
:
„
Do
šeste
bodi
gotovo
pripravljen
.
Lahko
noč
!
“
„
Ne
skrbi
za
to
.
—
Dobro
spi
!
“
odzdravi
Jožek
in
zaklene
za
seboj
hišna
vrata
.
Tudi
Tine
odide
,
a
ne
domov
,
ampak
ovije
jo
počasi
in
oprezno
okoli
županove
hiše
.
Zadej
za
hišo
obstoji
in
zre
nekako
vznemirjen
sedaj
na
sklad
bukovih
polen
,
sedaj
pa
više
gori
v
okno
Milkine
spalnice
.
Mučen
boj
divja
v
njegovih
prsih
,
boj
mej
upom
in
strahom
.
„
Nocoj
sem
še
doma
“
,
misli
si
„
potem
me
ne
bo
tri
leta
,
morebiti
celo
—
nikdar
več
.
Nocoj
naj
se
odloči
,
ali
bo
meni
zvesta
,
ali
ne
,
tega
ne
sme
,
tega
ne
bo
storila
,
dokler
je
še
moč
v
tej
pesti
...
“
V
take
misli
vtopljen
,
se
pripogne
,
pobere
nekoliko
kamenčkov
in
jih
prične
enega
po
enem
metati
v
okno
.
Večinoma
je
—
menda
od
razburjeuosti
—
meril
slabo
,
ker
le
malokateri
kamenček
je
zadel
v
okno
.
„
Ali
spi
res
tako
trdo
,
ali
mi
nagaja
nalašč
.
—
Toda
,
saj
ne
ve
,
da
sem
jaz
tukaj
“
ugiblje
Tine
uže
malo
nevoljen
,
pograbi
pest
grušča
in
ga
vrže
v
okno
,
da
so
vse
šipe
zažvenketale
.
„
Ni
vrag
,
da
bi
se
sedaj
ne
prebudila
“
misli
si
Tine
.
In
res
!
Čez
nekoliko
minut
se
odpre
okno
in
na
njem
se
prikože
Milka
,
vprašajoč
precej
glasno
:
„
Kdo
je
?
“
„
Jaz
,
Tine
Podleskov
“
dejal
je
Tine
z
negotovim
,
skoraj
tresočim
glasom
.
„
Kaj
pa
delaš
obsorej
tukaj
?
“
vpraša
Milka
,
kakor
da
ne
bi
niti
slutila
,
kaj
namerava
Tine
.
„
Milka
,
jutri
pojdem
k
vojakom
.
—
Bog
ve
,
ali
se
bova
videla
še
kedaj
“
.
„
Ne
bodi
vendar
tako
malosrčen
!
—
Koliko
jih
je
uže
šlo
pred
teboj
k
vojakom
,
pa
so
se
vendar
vrnili
“
.
„
Šel
bi
prav
lahko
od
doma
,
verjemi
mi
,
Milka
,
če
bi
vedel
,
da
mara
kdo
tu
doma
kaj
za-me
.
“
„
Jejh
,
pa
si
čuden
!
—
Očeta
in
mater
imaš
še
živa
,
pa
praviš
,
da
nikdo
ne
mara
za-te
“
.
„
Oh
Milka
,
ti
me
nočeš
razumeti
!
“
„
Kako
mores
to
reči
?
“
„
Privošči
mi
le
eno
prijazno
besedo
,
Milka
,
pa
bom
vesel
in
potolažen
“
.
„
Euo
prijazno
besedico
!
—
Ne
govorim-li
ves
čas
prijazno
s
teboj
?
“
„
Ako
si
mi
res
prijazna
,
reci
,
da
me
imaš
rada
“
.
„
Rada
te
imam
,
saj
si
moj
bližnjik
.
—
Ne
želim
ti
slabega
,
ne
kratim
ti
dobrega
...
“
„
Ne
tako
,
Milka
!
—
Reci
,
da
me
ljubiš
kakor
jaz
tebe
“
.
„
Saj
ne
vem
,
kako
me
ljubiš
“
.
„
Ljubim
te
tako
,
da
bi
dal
za-te
vse
...
“
„
To
ni
prav
,
Tine
;
duše
ne
smeš
dati
“
.
„
Ne
muči
me
,
Milka
!
—
Daj
mi
srce
.
—
Obljubi
,
prisezi
,
da
boš
moja
...
“
„
Ne
morem
,
ne
smem
!
—
“
„
Moreš
in
smeš
,
če
hočeš
.
—
Ali
nočeš
,
Milka
?
“
„
Nočem
!
“
Ta
beseda
je
zadela
Tineta
kot
strela
.
Kri
mu
je
šinila
v
glavo
in
maščevalne
misli
so
mu
švigale
kakor
razdraženi
gadje
po
zdvojeni
duši
—
Vendar
se
je
še
premagal
in
vsaj
navidezno
mirno
vprašal
:
„
Kdo
je
oni
,
ki
ti
je
ukradel
srce
,
Milka
?
—
Imenuj
mi
ga
,
prosim
te
...
Nocoj
pridem
lahko
še
do
svoje
pravice
...
“
„
Ukradel
ni
meni
srca
—
nikdo
“
.
„
Kdo
je
oni
,
ki
ga
imaš
raje
,
nego
mene
?
“
„
Ne
hlini
se
tako
grdo
!
—
Poznaš
ga
dobro
,
saj
ga
sovražiš
iz
dna
duše
“
.
„
Kaj
moram
slišati
iz
tvojih
ust
!
—
Ali
misliš
resno
,
Milka
?
“
„
Resno
.
—
Zato
ne
nadleguj
me
več
;
trudna
sem
.
—
Lahko
noč
!
—
Z
Bogom
!
“
rekši
zapre
Milka
okno
in
gre
spat
.
Kakor
od
strele
raztreščen
hrast
stoji
Tine
pod
oknom
.
Obupno
zre
pred
se
v
tla
.
Srce
mu
burno
polje
,
tako
,
da
skoraj
sliši
njegove
udarce
.
Najraje
bi
šel
v
gozd
,
izvlekel
gozdarja
s
postelje
in
naredil
ž
njim
tako
,
da
bi
nikdar
več
ne
gledal
za
dekleti
.
—
Besen
od
jeze
pograbi
poleno
na
skladu
ter
ga
hoče
zabrusiti
v
okno
;
a
v
tistem
hipu
odbije
v
Lesju
dve
uri
po
polnoči
in
petelin
zapoje
v
kurniku
.
Skoraj
nevede
spusti
Tine
poleno
iz
rok
in
odide
.
Na
hišnem
oglu
se
pa
obrne
nazaj
,
pomoli
trdo
pest
proti
oknu
in
se
zagrozi
:
„
Pes
naj
bom
in
ne
človek
,
če
ima
s
tebaj
kdo
drug
iti
pred
oltar
,
in
ne
jaz
!
Onemu
zelenemu
pritepencu
gori
v
gozdu
jo
pa
umesim
,
da
me
bo
pomnil
do
smrti
.
—
Grem
,
a
le
zato
,
da
se
kmalu
vrnem
.
Le
spita
mirno
še
nekoliko
nočij
,
le
sanjajta
še
nekolikokrat
o
poroki
in
zakonski
sreči
;
moja
skrb
bo
,
da
se
vajine
sanje
nikdar
ne
vresničijo
...
“
Nato
je
Tine
odšel
proti
domu
.
Stopal
je
trdo
in
hitro
,
kakor
da
bi
se
mu
mudilo
.
Vsak
korak
njegov
pa
so
spremljale
hude
grožnje
in
kletve
...
„
Če
vzamem
v
roko
grčav
les
,
Ne
briši
,
sestrica
,
očes
!
“
Levstik
.
Drugega
jutra
bili
so
pri
Zagričarjevih
uže
zgodaj
vsi
na
nogah
.
Milka
je
zanetila
ogenj
,
potem
so
vsi
po
lepi
krščanski
navadi
kleče
odmolili
rožni
venec
.
Po
molitvi
sta
sedla
oče
župan
in
Jožek
na
klop
ob
ognjišču
in
molče
zrla
v
živahno
plapolajoči
ogenj
;
mati
je
izginila
v
izbo
,
najbrže
brisat
si
skrivaje
solze
;
Milka
je
pa
pristavila
k
ognju
dva
lončka
,
da
bi
skuhala
bratu
zajutrek
—
kavo
,
ki
ni
bila
v
Zagričarjevi
hiši
vsakdanja
jed
.
—
„
Ali
si
vzel
robce
,
ki
sem
ti
jih
pripravila
,
Jožek
?!
“
prekrši
Milka
dolgo
molčanje
,
da
bi
se
malo
iznebila
mislij
na
bratov
odhod
.
„
Oh
glej
!
—
Zabil
sem
.
—
Pojdi
mi
ponje
,
pojdi
“
,
odvrne
Jožek
,
ko
je
zastonj
pretipal
vse
žepe
.
„
Pazi
,
da
ne
pustiš
doma
še
kaj
potrebnejšega
“
oglasi
se
takoj
nato
oče
.
„
Drugo
,
mislim
,
da
sem
vse
spravil
v
kovčeg
“
.
„
Glej
,
kako
boš
obrnil
denar
,
ki
sem
ti
ga
dal
.
Ne
mislim
s
tem
,
da
si
ne
bi
smel
privoščiti
od
časa
do
časa
kozarčka
vina
,
a
po
pameti
“
.
„
Saj
veste
,
oče
,
kako
sem
delal
pri
vas
doma
“
.
„
Očitati
ne
morem
ti
doslej
ničesar
,
a
pri
vojakih
boš
imel
drugačnih
priložnostij
.
—
Zato
varuj
se
!
—
Z
onim
le
Podleskovim
se
mi
nikar
ne
brati
preveč
...
“
„
V
osmih
tednih
bom
imel
sploh
malo
časa
bratiti
se
s
kom
“
.
„
Kaj
,
—
malo
časa
!?
—
Za
greh
ni
ga
treba
veliko
“
.
V
tem
sta
prišli
k
ognjišču
mati
in
Milka
,
obe
solznih
očij
.
Jokali
sta
gotovo
vsaka
v
svojem
kotu
.
—
Oče
in
Jožek
sta
zopet
vtihnila
.
Milka
je
vrgla
še
pest
suhih
tresek
na
ogenj
,
da
bi
hitreje
zavrelo
v
lončkih
.
Potem
je
pa
šla
po
skodelico
,
krožnik
in
Ieseno
žlico
.
Še
nekoliko
minut
,
in
Milka
je
povabila
brata
,
naj
gre
v
izbo
zajutrekovat
.
„
Ne
,
Milka
!
druge
dni
sem
jedel
tukaj
,
danes
bom
tudi
“
.
Molče
je
ubogala
Milka
in
prinesla
bratu
zajutrek
k
ognjišču
.
Ko
je
pojedel
,
obrnil
se
je
k
sestri
in
dejal
:
„
Še
nekaj
te
poprosim
,
Milka
.
—
Poglej
doli
k
Podleskovim
,
ali
je
Tine
uže
pripravljen
“
.
Milka
je
malo
obstala
,
kakor
da
bi
ji
ne
bilo
lahko
storiti
,
česar
jo
brat
prosi
.
Vendar
je
pa
takoj
odšla
.
Tedaj
je
pa
mati
začela
z
ihtečim
glasom
:
„
Jožek
,
glej
,
da
ne
pozabiš
Boga
in
Iepih
naukov
,
ki
si
jih
slišal
v
domači
hiši
.
—
Moli
rad
in
varuj
se
slabih
tovarišev
“
.
„
Mati
,
neroden
bi
bil
prav
tako
lahko
doma
,
kakor
zunaj
v
svetu
“
.
„
Eh
,
ne
jokaj
mi
vendar
toliko
!
—
Komu
neki
pomagaš
kaj
se
svojim
jokom
?!
“
pokara
župan
ženo
.
„
Oh
,
Jožek
!
“
prisopiha
v
tem
Milka
vsa
preplašena
v
hišo
.
„
Podleskov
je
odšel
uže
po
noči
,
nobeden
njegovih
ne
ve
,
kedaj
“
.
Jožka
je
prvi
hip
presenetilo
to
nepričakovano
sporočilo
.
Vzbudile
so
se
mu
čudne
sumnje
;
vendar
ni
hotel
tega
pokazati
zunanje
,
ampak
je
mirno
dejal
:
„
Ne
boj
se
,
Milka
!
Ali
misliš
,
da
imam
pet
let
,
da
ne
bi
si
upal
sam
par
korakov
od
hiše
?
“
„
Ali
ti
je
obljubil
,
da
te
počaka
?
“
vpraša
oče
malo
osupnen
.
„
Seveda
.
Dogovorila
sva
se
tako
še
sinoči
“
.
„
No
,
vidiš
“
pripomni
takoj
župan
z
nekakim
zadovoljstvom
,
„
vidiš
;
da
ta
človek
ni
kaj
prida
.
Ogibaj
se
ga
,
kakor
da
ne
bi
ga
poznal
“
.
„
Čas
je
,
da
grem
“
de
Jožek
ter
vstane
in
vzame
kovčeg
in
palico
.
Milka
smukne
tačas
v
izbo
in
prinese
ven
bratov
klobuk
.
Jožek
ga
vzame
ter
ga
hoče
posaditi
na
glavo
;
a
v
tem
zagleda
za
klobukovim
trakom
lep
šopek
svežih
cvetic
.
Strmeč
drži
klobuk
pred
seboj
in
vpraša
:
„
Kdo
mi
je
naredil
to
?
“
Natnesto
odgovora
,
objela
je
Milka
dragega
ji
brata
in
se
na
glas
zjokala
,
kakor
bi
mu
hotela
potožiti
:
„
Sedaj
,
ko
tebe
ne
bo
,
bom
sama
,
zapuščena
“
.
—
Kakor
je
bil
Jožek
moškega
značaja
,
utrnili
sta
se
mu
tačas
vendar
dve
svetli
solzi
in
padli
na
sestrino
lice
.
Mati
si
je
od
ginjenja
zakrila
obraz
s
predpasnikom
;
župan
pa
je
stal
kot
pribit
in
vidno
presunjen
gledal
,
kako
se
ljubita
njegova
jedinca
...
Da
bi
bil
poprej
konec
pretresljivemu
prizoru
,
izvil
se
je
Jožek
sestri
iz
rok
,
segel
najprej
očetu
,
potem
materi
in
Milki
v
desnico
ter
dejal
ob
slovesu
še
enkrat
bolj
s
tihim
glasom
:
„
Z
Bogom
,
oče
in
mati
!
Z
Bogom
,
Milka
!
“
Še
dolgo
sta
gledala
stara
molče
s
hišnega
praga
za
sinom
.
Milka
pa
je
pohitela
v
svojo
sobico
in
od
tamkaj
skozi
okno
zrla
za
bratom
,
dokler
ni
izginil
doli
v
klancu
za
ovinkom
.
„
Druga
čaša
,
bračo
,
sada
Našira
slavnim
mrtvim
spada
...
“
P.
Preradovič
.
Na
praznik
vseh
svetnikov
dopoludne
sedeli
so
v
Strugovi
krčmi
Sever
,
grobar
Krt
in
še
dva
druga
vaška
kmeta
.
„
Torej
umrl
je
,
deš
,
moj
pobratim
Kozmek
?
“
vpraša
Sever
grobarja
.
„
Umrl
;
praznil
ne
bo
več
frakeljčkov
“
,
reče
Krt
.
„
Dobro
,
da
ga
ni
smrt
dohitela
za
kakim
plotom
“
,
pripomni
prvi
kmet
.
„
Ne
,
tega
pa
ne
:
umrl
je
pošteno
pod
svojo
streho
“
,
povdari
Krt
.
„
No
,
tebi
je
pač
malo
mar
za
njegovo
pošteno
smrt
,
tem
bolj
pa
za
groše
,
ki
jih
dobiš
“
,
ponagaja
Krtu
drugi
kmet
.
„
Ha
,
—
za
groše
njegove
!?
—
Kozmek
bo
še
v
nebesih
živel
na
občinske
troške
“
zavrne
Krt
kmeta
.
„
Daj
mu
Bog
nebesa
!
—
Privoščim
mu
jih
iz
srca
,
saj
je
bil
dobra
duša
“
,
meni
resno
Sever
.
„
Privoščiš
mu
jih
lahko
,
a
dati
mu
jih
ne
moreš
“
de
Krt
.
„
Kozmek
je
preveč
migal
z
jezikom
tudi
tam
,
kjer
ni
bilo
potreba
“
.
„
No
,
rajnik
je
imel
slabosti
,
mi
jih
pa
še
imamo
“
,
reče
Sever
.
„
Kako
lepo
so
se
razumeli
v
županovi
hiši
;
odkar
je
pa
rajni
Kozmek
—
daj
mu
Bog
nebesa
!
jezik
predaleč
stegnil
,
ni
več
pravega
miru
in
ga
ne
bo
.
Stara
dva
vlečeta
na
eno
stran
,
otroka
njuna
pa
na
drugo
“
,
pripoveduje
Krt
.
„
Meni
se
smili
hči
;
dobro
dekletce
je
“
,
pravi
prvi
kmet
.
„
Kaj
smili
!
“
oglasi
se
takoj
drugi
.
„
Jaz
bi
ji
pokazal
še
drugače
,
kako
treba
ubogati
.
Ni
hudir
,
da
bi
dal
župan
hčer
kar
prvemu
pritepencu
,
ki
prišvedra
mimo
po
cesti
,
Bog
vedi
odkod
“
.
„
Bolje
stori
,
ako
da
hčer
revnemu
poštenjaku
,
nego
premožnemu
malopridnežu
.
—
Sicer
pa
,
boter
,
pazite
kaj
govorite
!
—
Kako
morete
gozdarja
imenovati
pritepenca
?
—
Naj
je
prišel
odkoderkoli
,
prišel
je
pošteno
in
na
lastne
stroške
,
ne
pa
na
vaše
“
,
zadere
se
jezno
in
odločno
Sever
.
„
Tako
je
;
prav
govoriš
,
Sever
“
,
potrdi
prvi
kmet
.
„
No
,
saj
nisem
imenoval
naravnost
gozdarja
pritepenca
,
ampak
hotel
sem
le
povedati
,
da
ne
gre
,
da
bi
ga
vzela
županova
hči
,
ker
ima
premalo
pod
palcem
“
,
opravičuje
se
drugi
kmet
,
boječ
se
zamere
pri
Severju
.
„
Meniš-li
,
da
človek
le
toliko
velja
,
kar
plača
?
—
Ta
bi
bila
lepa
!
—
Kam
naj
bi
se
potem
skrila
Krt
in
Sever
?
“
segne
šaljivo
vmes
Krt
.
„
Škoda
dekleta
!
Tako
dobra
in
pametna
je
,
a
zdi
se
mi
,
da
se
je
zadnji
čas
vsa
nekako
izpremenila
in
postala
otožna
.
To
je
nevarno
znamenje
“
,
meni
zopet
prvi
kmet
.
„
Ha
!
“
oglasi
se
sarkastično
Sever
.
„
Starina
v
grob
,
mladina
na
krmilo
!
—
Rad
bo
še
plesal
župan
,
kakor
mu
bo
hči
godla
.
Hudič
,
ki
sta
si
ga
stara
naslikala
,
se
jima
bo
kmalu
razodel
kot
angel
.
—
In
oba
bosta
zopet
vesela
in
zadovoljna
,
kakor
nekdaj
“
.
„
Kako
je
pa
se
sinom
pri
vojakih
?
“
vpraša
Krt
Severja
.
„
Hm
,
kako
!
Še
mesec
dnij
,
pa
bo
doma
.
Potem
bo
pihal
pri
Zagričarjevih
drugačen
veter
—
“
.
„
Jožek
je
pošten
mladenič
.
Boljši
mož
bo
,
nego
stari
“
,
de
prvi
kmet
.
„
Kaj
moreš
očitati
staremu
?
“
zavpraša
hlastno
drugi
kmet
,
ki
ni
mogel
pozabiti
,
da
ni
poprej
njegova
obveljala
glede
na
županovo
hčer
.
„
Očitam
mu
ničesar
ne
,
ampak
trdim
samo
,
da
bo
sin
boljši
od
starega
“
,
izgovarja
se
prvi
kmet
.
„
Bo
vže
kako
;
a
hčer
bo
dal
župan
gozdarju
.
Zapomnite
si
to
,
možje
:
hčer
bo
dal
župan
gozdarju
.
—
Hvala
za
pijačo
,
boter
Krt
!
“
Rekši
,
vstane
Sever
in
izgine
skozi
vrata
ven
na
prosto
,
kjer
so
naletale
snežinke
v
širokih
plahticah
.
Drugi
so
pa
ostali
še
dolgo
potem
v
krčmi
ter
si
z
raznimi
pogovori
krajšali
uže
tako
kratek
jesenski
dan
.
„
Ne
vriska
več
,
ne
poje
več
,
Molče
domov
koraka
.
—
“
Jos
.
Kržišnik
.
Debel
adventni
sneg
je
pokrival
polja
in
griče
okrog
Prelazja
.
Mrzla
burja
je
brila
nad
sneženo
odejo
in
vznašala
v
zrak
suhi
sneg
.
Od
Lesja
proti
Prelazju
koraka
potnik
,
imajoč
na
glavi
vojaško
kapo
,
na
palici
čez
ramo
pa
kovčeg
.
—
Slovenski
mladenič
,
vračajoč
se
od
vojakov
k
ljubim
starišem
,
k
dragi
izvoljenki
,
je
navadno
vesel
in
židane
volje
.
Vso
pot
vriska
in
poje
,
da
odmeva
od
dolin
in
hribov
.
Njegovo
srce
se
raduje
v
mislih
na
mili
dom
,
na
stare
prijatelje
in
znance
.
—
A
vse
drugače
je
pri
našem
mladem
potniku
.
On
ne
vriska
in
ne
poje
;
obraz
mu
je
mračen
,
resen
.
Od
časa
do
časa
se
vstavi
,
potrka
parkrat
s
čevlji
ob
cestni
kamen
,
da
si
otrese
sneg
od
podplatov
,
ter
gre
zopet
molče
in
zamišljeno
dalje
.
Tako
prispe
v
selo
,
da
sam
ne
ve
,
kedaj
.
—
Sem
pa
tje
se
je
odprlo
kako
zameteno
okno
in
skozi
je
pokukal
radoveden
ženski
obraz
,
ki
se
je
pa
kmalu
zopet
skril
.
Nekoliko
paglavcev
kepalo
se
je
mej
hišami
,
a
ko
so
ugledali
potnika
z
vojaško
kapo
,
pometali
so
kepe
iz
rok
ter
zbežali
na
vse
strani
.
Samo
najdrznejši
med
njimi
se
je
vstavil
za
oglom
bližnje
hiše
in
skrivoma
opazoval
potnika
..
„
Županov
Jožek
!
“
zaklical
je
precej
glasno
za
potnikom
ter
jo
ucedil
kar
so
ga
nesle
noge
hitro
proti
domu
.
Potnik
,
ki
je
bil
v
resnici
županov
Jožek
,
se
pa
ni
zmenil
za
otrokov
klic
,
ampak
je
korakal
svojo
pot
dalje
.
Vstopivši
doma
v
hišo
,
ne
najde
nikogar
,
zato
odpre
v
izbi
.
Ondi
sta
sedeli
mati
in
Milka
vsaka
za
svojim
kolovratom
in
predli
.
Ko
je
pa
Jožek
vstopil
,
prenehala
sta
kolovrata
hipoma
drdrati
in
Milka
,
ki
je
brata
koj
spoznala
,
skočila
mu
je
nasproti
in
ga
molče
iskreno
objela
.
Županja
je
pa
od
iznenadenja
in
veselja
premagana
nepremično
sedela
na
svojem
mestu
in
,
kakor
na
dan
Jožkovega
odhoda
,
se
solzami
v
očeh
občudovala
,
kako
odkritosrčno
se
ljubita
njena
otroka
.
Ko
so
se
polegli
prvi
občutki
ginjenja
,
segel
je
Jožek
še
materi
v
roko
,
odložil
kovčeg
ter
sedel
na
klop
mej
mater
in
sestro
.
„
Kje
pa
je
oče
?
“
bilo
je
njegovo
prvo
vprašanje
.
„
Šel
je
pokladat
živini
.
Pride
kmalu
“
,
odvrne
županja
in
gleda
sinu
naravnost
v
oči
,
kakor
bi
hotela
spoznati
vzrok
,
zakaj
je
tako
nenavadno
resen
.
„
Kako
je
pa
bilo
doma
?
—
Ste-li
bili
zdravi
?
“
vprašuje
dalje
Jožek
in
pogleda
Milko
,
katero
je
to
njegovo
vprašanje
spravilo
v
vidno
zadrego
.
Zarudela
je
,
pobesila
glavico
in
molčala
.
—
Tudi
mater
županjo
je
precej
vznemirilo
to
vprašanje
,
vendar
se
je
znala
prikriti
in
je
odgovorila
:
„
O
—
hvala
Bogu
!
—
zdravi
smo
pa
bili
vsi
ves
čas
;
le
pri
očetu
se
je
oni
dan
oglasila
stara
bolezen
:
trganje
po
levi
nogi
.
Sedaj
je
pa
tudi
on
zopet
dober
“
.
Komaj
je
županja
to
izgovorila
,
vstopil
je
v
izbo
župan
.
Kar
obstal
je
,
ko
mu
kar
nenadoma
stopi
sin
nasproti
in
ga
pozdravi
.
Nato
se
je
razvnel
živ
razgovor
mej
očetom
,
sinom
in
materjo
.
Milka
je
pa
šla
mej
tem
v
kuhinjo
,
da
bi
—
kakor
je
mati
dejala
—
pripravila
bratu
kaj
gorkega
za
prigrizek
.
Če
tudi
je
Jožek
rad
govoril
in
odgovarjal
na
razna
vprašanja
,
vendar
sta
stara
zapazila
,
da
ima
nekaj
na
srcu
,
kar
ga
žalosti
in
teži
,
kar
bi
rad
povedal
,
a
se
boji
in
ne
more
...
Slutila
sta
tudi
s
precejšnjo
gotovostjo
,
kaj
bi
to
bilo
.
—
V
srcu
jelo
se
jima
je
nekaj
oglašati
kot
opomin
:
vdajta
se
,
ne
podirajta
sreče
svojih
dobrih
otrok
,
ne
podita
miru
od
hiše
...
Čemu
ne
bi
bili
pri
županovih
veseli
in
zadovoljni
mej
seboj
,
kot
nekdaj
...?
—
Stara
sta
jela
omahovati
;
zmagala
je
ljubezen
do
dobrih
otrok
vse
druge
ovire
in
ozire
.
—
„
Jožek
“
,
reče
naenkrat
ljubeznjivo
županja
,
„
Jožek
,
povej
odkritosrčno
meni
in
očetu
,
kaj
ti
je
,
da
si
celo
danes
tako
resen
in
otožen
?
“
„
Mati
“
odvrne
Jožek
proseče
,
„
je-li
treba
,
da
to
povem
?
—
Saj
veste
,
kaj
me
teži
.
—
Jaz
trpim
radi
—
Milke
.
—
“
Stara
sta
se
spogledala
;
vsi
trije
so
obmolkhili
.
Nazadnje
se
pa
oglasi
oče
resno
in
odločno
:
„
Ako
je
Bog
Milki
to
namenil
,
zgodi
se
volja
božja
“
.
„
Bog
blagoslovi
oba
!
“
dostavila
je
mati
in
si
otela
s
predpasnikom
solzo
.
Jožek
pa
ves
iz
sebe
vstane
,
prime
očeta
in
mater
za
desnici
in
reče
:
„
Ljuba
oče
in
mati
,
verjemita
mi
:
cela
gora
se
mi
je
sedaj
odvalila
od
srca
.
Jaz
sem
zopet
vesel
kot
nekdaj
,
v
našo
hišo
se
je
zopet
vselil
mir
in
Milka
bo
srečna
—
“
.
Uprav
,
ko
je
Jožek
izgovoril
zadnje
besede
,
je
prinesla
Milka
jed
na
mizo
.
Ona
ni
seveda
nič
slutila
o
tem
,
kar
se
je
zgodilo
v
izbi
.
Zato
pa
stopi
Jožek
k
njej
in
ji
ves
srečen
pove
:
„
Sestrica
,
nehaj
biti
tiha
in
žalostna
.
Oče
in
mati
te
imata
zopet
rada
;
vse
je
poravnano
“
.
Milka
ni
vedela
,
je-li
resnica
ali
so
sanje
to
,
kar
sliši
.
Skoraj
nehote
in
nevede
omahne
materi
v
naročje
,
jo
objame
in
začne
od
radosti
jokati
.
—
Mej
veselimi
pogovori
je
prešel
srečni
županovi
družini
popoldne
,
in
približala
se
je
noč
.
Po
večerji
so
pokleknili
in
molili
rožni
veiiec
.
Vže
dolgo
,
ali
morebiti
še
nikdar
ga
še
niso
molili
vsi
tako
goreče
in
s
tako
hvaležnim
srcem
,
kakor
oni
večer
.
Po
dokončani
molitvi
so
se
še
dolgo
razgovarjali
o
tem
in
onem
.
Nikomur
se
ni
mudilo
spat
,
ker
mir
in
zadovoljnost
v
družini
sta
več
,
nego
nadomeščala
,
ves
počitek
.
—
Kar
naenkrat
se
pa
okoli
desetih
zvečer
odpro
hišna
vrata
in
,
kakor
mlinar
bel
od
snega
,
vstopi
z
razgrnjenim
papirjem
v
roki
—
Toni
Sever
.
„
Lahko
noč
,
ako
dremljete
,
sanjate
ali
spite
!
“
—
bil
je
došlecev
pozdrav
.
„
Hoho
,
Sever
,
te
trka
luna
,
ka-li
?
“
vsklikne
v
šali
župan
.
„
Luna
—
pa
mene
!?
—
Mislite-li
,
da
sem
Mohamed
,
kateremu
je
luna
tako
zlezla
v
možgane
,
da
nosi
še
dandanes
njene
rožičke
?
—
Ne
,
Sever
ne
brani
starim
babnicam
v
nebesa
,
kakor
Mohamed
,
ampak
privošči
nebesa
iz
srca
vsakomur
.
—
Toda
“
—
stopi
korak
bliže
in
jame
motriti
Jožka
—
„
Tone
,
če
vidiš
biriča
,
potuhni
se
,
kakor
bi
videl
hudiča
!
—
Oh
Jožek
,
stari
brus
te
pozdravlja
:
—
servus
!!
Zlata
duša
,
kje
imaš
roko
?
“
Nato
segneta
si
z
Jožkom
v
desnici
.
Severju
se
prikota
po
licu
debela
solza
.
Za
hip
obmolknejo
vsi
.
Prvi
pretrga
molčanje
Jožek
,
vpražajoč
:
„
Kako
gre
pa
gospodu
gozdarju
,
Tone
?
“
„
Vremena
bodo
Mirku
se
zjasnila
,
milejše
zvezde
kot
do
zdaj
sijale
“
,
odvrne
Tone
važno
in
maha
zmagovalno
,
kakor
z
zastavo
,
po
zraku
s
papirjem
,
ki
ga
je
imel
v
roki
.
„
Kaj
pa
plašiš
okoli
z
onim-le
papirjem
?
“
zavpraša
župan
malo
radoveden
.
„
Ž
njim
odganjam
nesrečnih
dnij
spomine
in
lečim
mladim
srcem
bolečine
....
“
To
rekši
upre
Sever
svoje
bistro
oko
v
Milko
ter
nadaljuje
:
„
To
pisanje
pravi
,
da
bo
gosp.
nadgozdar
Hostnik
z
novim
letom
upokojen
in
da
nastopi
tačas
njegovo
službo
moj
blagi
gospodar
Mirko
.
Zagričarjevi
se
,
ob
tej
novici
veselo
iznenadeni
,
začudeno
spogledajo
.
Milka
pobesi
glavico
in
skrije
drobni
obrazek
mej
dlani
,
da
bi
je
nič
ne
motilo
v
njeni
radosti
in
sreči
.
—
Sever
se
v
tem
urno
osukne
,
vošči
:
„
Lahko
noč
!
“
in
izgine
tako
hitro
,
da
so
imeli
županovi
komaj
časa
dovolj
naročiti
mu
,
naj
pozdravi
gospoda
gozdarja
ter
ga
prosi
,
da
bi
jih
kmalu
obiskal
.
—
„
Saj
takrat
o
vsakem
Največ
govori
se
.
Kadar
stmt
ga
vzame
,
Ali
pa
moži
se
“
.
Ant
.
Hribar
.
Čudom
so
se
čudili
v
nedeljo
potem
Prelažani
in
Lesjani
,
ko
so
videli
mladega
gozdarja
na
poti
v
cerkev
in
iz
cerkve
v
družbi
z
županom
in
njega
sinom
Jožkom
.
Vse
vprek
je
ugibalo
,
kaj
je
moglo
neki
kar
čez
noč
prekiniti
tako
trdega
moža
,
kot
je
bil
njihov
župan
.
Stare
mamice
so
se
vse
osupnene
zbirale
v
goste
gruče
,
stikale
skupaj
glave
in
ušesa
in
tako
hitro
migale
se
suhimi
čeljustmi
,
da
se
ni
moglo
razločiti
nou
od
brade
.
Kar
so
mamice
uganile
,
ostalo
je
pa
do
današnjega
dne
zgodovinska
tajnost
.
—
Poleg
brezzobih
staric
belila
so
si
s
to
rečjo
glavo
,
in
sicer
še
z
večjo
pravico
,
domača
dekleta
.
—
O
vspehu
njihovega
ugibanja
vemo
samo
to
,
da
je
bilo
z
veliko
večino
vsprejeto
mnenje
:
„
Lahko
ga
je
vesela
Milka
.
Dobiti
ne
bi
mogla
ne
lepšega
,
ne
boljšega
,
če
tudi
je
županova
“
.
V
velik
krog
so
se
postavili
po
maši
za
cerkvijo
sivi
vaški
dedje
,
resni
možje
in
nekateri
starejši
mladeniči
,
dasi
je
bilo
mraz
,
da
bi
bil
človek
najraje
kar
sam
va-se
zlezel
.
„
Naj
me
šment
,
možaki
,
ako
ni
res
tako
,
kakor
vam
bom
jaz
zdaj
povedall
“
—
prične
važno
postaren
možicelj
stopivši
v
sredo
mej
druge
.
„
Bilo
je
letos
na
binkoštno
nedeljo
.
Stali
smo
možaki
tukaj
,
kjer
stojimo
danes
,
samo
ne
v
snegu
,
ampak
na
kopnem
.
In
tedaj
vam
zine
rajni
Kozmek
—
Bog
mu
daj
dobro
tam
onstran
—
in
pove
kot
prorok
:
Videli
boste
—
jaz
ne
bom
več
videl
tačas
—
a
vi
boste
videli
lep
par
pred
altarjem
sv.
Jurija
.
—
Tako
je
dejal
,
in
pogodil
jo
je
.
Če
nas
ne
vzame
advent
,
videli
bomo
v
pustu
gozdarja
in
županovo
hčer
pred
altarjem
“
.
—
„
Sedaj
povem
pa
jaz
svojo
“
,
oglasi
se
grobar
Krt
,
ki
je
nestrpno
čakal
,
da
bi
prišel
do
besede
.
„
Bilo
je
tudi
letos
na
vseh
svetih
dan
popoldne
,
ko
smo
ga
se
Severjem
in
z
dvema
možema
tako
malo
po
božje
vlekli
pri
botru
Strugu
.
Govorili
smo
o
županovih
in
o
gozdarju
.
Bili
nismo
v
tej
stvari
vsi
ene
misli
.
Kar
se
zadere
Tone
Sever
in
jo
pove
,
kakor
bi
pribil
:
Rad
bo
še
plesal
župan
,
kakor
mu
bo
hči
godla
.
—
Možaki
,
je-li
bila
ta
beseda
prazna
?
“
Tako
in
enako
so
prevdarjali
možje
še
nekoliko
časa
,
dokler
se
ni
drug
za
drugim
pobral
domov
za
peč
.
V
tem
je
bila
pri
Zagričarjevih
cela
družina
zbrana
v
gorko
zakurjeni
izbi
in
poleg
domačih
bil
je
tam
tudi
gozdar
Mirko
.
A
bil
ni
tam
več
samo
kot
navaden
gost
,
ampak
kot
zaročenec
lepe
županove
Milke
.
—
V
dokaz
svojega
posebnega
veselja
in
zadovoljstva
priskrbel
je
župan
majoliko
vina
,
županja
pa
nekaj
ocvrtega
za
prigrizek
.
Stara
nista
zrla
več
v
Mirku
beraškega
pritepenca
in
zapeljivca
,
ampak
pametnega
,
poštenega
mladeniča
,
ki
je
ljubil
njuno
hčerko
resnično
in
s
čistim
namenom
.
Milka
je
razkrila
namreč
mej
tednom
očetu
in
materi
vse
,
kar
se
je
bilo
do
takrat
zgodilo
mej
njo
in
Mirkom
.
Povedala
jima
je
,
kako
se
je
hotel
za
vselej
posloviti
od
nje
in
umakniti
se
daleč
proč
samo
,
da
ne
bi
motil
družinskega
miru
v
njih
hiši
.
Toda
upanje
,
da
bo
kmalu
imenovan
za
nadgozdarja
in
njene
prošnje
so
ga
pridržale
,
da
ni
naredil
usodepolnega
koraka
.
Solze
so
se
starima
zasvetile
v
očeh
,
ko
sta
čula
take
reči
pripovedovati
o
mladeniču
,
katerega
sta
tolikokrat
tako
ostro
in
krivično
sodila
.
Čuditi
se
nam
torej
ni
,
ako
sta
stara
sama
prva
pričela
govoriti
o
poroki
in
o
dnevu
ženitovanja
.
Domenili
so
se
,
da
bo
o
pustu
,
kakor
hitro
bo
vse
potrebno
pripravljeno
.
Ko
je
bila
glavna
stvar
določena
in
sklenjena
,
prišli
so
na
vrsto
drugi
za
nas
manj
važni
pogovori
.
Bilo
je
vže
precej
požno
popoldne
,
ko
se
je
Mirko
poslovil
pri
županovih
.
Po
dolgem
času
čutil
se
je
tedaj
zopet
v
tem
kraju
domačega
in
zadovoljnega
.
„
Hudobec
Ostudnejsi
od
lepe
ženske
ni
,
ki
padla
je
...
“
Šekspir
.
Prišel
je
čas
Kurentovega
slavlja
—
pust
.
Skopnel
je
sneg
skoraj
do
cela
in
solnce
se
je
jelo
od
dne
do
dne
više
pomikati
.
Lepega
jutra
je
sedel
v
malem
vrtu
pred
gozdarsko
hišo
na
bukovi
klopi
Sever
sam
in
nekam
zamišljen
.
—
Kar
zacvilijo
lesena
vrtna
vrata
.
Sever
dvigne
naglo
glavo
in
kaj
ugleda
!?
—
Dve
ženski
temne
polti
ter
črnih
očij
in
las
se
mu
bližata
.
Ena
je
starikava
,
suha
,
zoprnega
obraza
in
osatega
pogleda
;
druga
pa
je
okoli
dvajset
let
stara
,
po
zunanjosti
precej
simpatična
mladenka
.
Vse
kaže
na
njima
,
da
sta
ciganki
.
Sever
se
je
iz
prva
nekoliko
ustrašil
žensk
,
misleč
si
:
Kaj
neki
stika
ta
ciganska
svojat
tukaj
po
gozdu
?
—
Ko
mu
prične
starka
s
hripavim
glasom
pripovedovati
,
kako
sta
po
naklučju
zašli
,
ker
jima
je
kraj
popolnem
neznan
,
pomiri
se
Sever
in
ni
več
tako
nezaupen
.
Stara
ciganka
zapazi
to
takoj
,
zato
porabi
ugodni
trenutek
in
prične
beračiti
:
„
Očka
,
dragi
očka
,
dajte
,
peščico
moke
,
ocvirek
zabele
,
kako
jajce
,
kaj
obleke
,
kake
stare
črevlje
ali
klobuk
za
moža
mojega
...
“
„
Da
,
še
hlače
ti
bom
dal
,
pa
srajco
,
pa
ključ
od
hiše
,
pa
hišo
samo
,
potem
boš
,
botra
ciganka
,
dovolj
otovorjena
,
ka-li
ne
?
—
Le
idita
z
Bogom
!
Jaz
sem
tukaj
toliko
gospodar
,
kot
vedve
“
,
de
hudomušno
Sever
,
vedoč
,
da
se
ciganki
ne
bosta
dali
kar
tako
odpraviti
.
„
Bog
vam
daj
dobro
srečo
,
gospodar
,
Bog
se
usmili
duše
...
“
drgne
dalje
nadležna
starka
.
„
Ali
veš
,
da
imaš
dušo
?
“
„
Eh
,
dobri
gospodar
,
imam
dušo
,
imam
“
.
„
Pa
ona
tam
ima
tudi
dušo
?
“
„
Ima
,
dobri
gospodar
,
ima
“
.
„
Zakaj
pa
molči
kot
pust
v
pratiki
?
“
„
Eh
,
dobri
gospodar
,
ne
zna
slovenski
“
.
„
Odkod
sta
pa
doma
?
“
„
Tamo
—
tamo
—
“
kaže
starka
proti
vzhodu
.
„
Da
,
da
,
tamo
—
izza
plota
....
ha
....
ha
.....
“
zasmeje
se
Sever
prav
debelo
.
„
Da
tamo
,
dobri
gospodar
.
—
A
dajte
revicama
malo
zabele
,
kako
jajce
,
novčič
...
Hočeve
moliti
...
“
„
Kaj
?!
Ti
stara
metla
s
Kleka
boš
molila
?
—
Pojdi
no
koga
drugega
s
tem
tolažit
!
—
Zaradi
tvoje
molitve
me
lahko
vrag
pozoblje
s
klobukom
in
črevlji
vred
“
.
„
Dobri
gospodar
“
,
stopi
starka
korak
bliže
.
„
Pokažite
mi
roko
;
povedati
vam
hočem
srečo
“
.
„
Na
,
—
tu
jo
imaš
“
,
pomoli
Sever
starki
desno
dlan
pod
nos
.
„
Toda
le
hitro
povej
;
mudi
se
mi
,
ker
sem
uže
star
“
.
Ciganka
prime
Severjevo
roko
,
nabere
čelo
v
resne
gube
,
premišljuje
nekoliko
časa
,
potem
pa
začne
počasi
,
a
z
nekako
gotovostjo
:
„
Glejte
,
gospodine
,
ta
črta
proti
levici
pomeni
,
da
ste
srčno
ljubili
ženo
;
a
ta
večji
križ
pa
pravi
,
da
je
ona
uže
mrtva
.
Ti
mali
križci
kažejo
grobove
vaših
otrok
.
—
Ta
dolga
črta
proti
desni
pa
pomeni
dolgo
življenje
,
veliko
prijateljev
in
smrt
doma
v
postelji
...
“
Vže
mej
starkinim
prorokovanjem
se
je
Sever
komaj
zdržal
smeha
;
ko
je
pa
starka
končala
,
začel
se
je
tako
krohotati
,
da
bi
bili
ciganki
kmalu
zbežali
.
A
v
tern
hipu
pride
Mirko
s
puško
na
rami
,
strmeč
seveda
nad
nenavadnim
prizorom
v
vrtu
.
Vendar
se
ne
vstavi
zunaj
,
ampak
gre
naravnost
v
hišo
.
Ciganki
—
ne
bodita
leni
—
pa
kar
za
njim
.
Mirko
se
je
mudil
nekoliko
časa
v
izbi
,
kamor
je
bil
nesel
puško
;
starejša
ciganka
je
takoj
vporabila
ta
hip
v
to
,
da
si
je
malo
natančneje
ogledala
kuhinjo
;
mlajša
si
je
dala
opraviti
pa
pri
vratih
in
je
vtaknila
nekaj
v
žep
,
na
kar
je
skočila
starka
hlastno
k
njej
ter
jo
tiho
zavprašala
:
„
Ali
si
?
“
„
Sem
“
.
„
Dobro
!
—
Drevi
se
ne
bo
več
krohotal
stari
—
“
Sedaj
pride
Mirko
iz
izbe
in
se
nenavadno
osorno
obrne
k
cigankama
:
„
Česa
pa
iščete
tukaj
?
“
„
Eh
,
lepi
gospodine
,
malo
zabele
dajte
,
peščico
moke
,
kaj
obleke
,
lepi
gospodine
....
“
„
Tu
imata
par
novčičev
.
Sedaj
pa
le
spravita
se
mi
takoj
!
“
„
Eh
,
lepi
,
mladi
gospodine
!
“
jame
zopet
starka
vsiljivo
.
„
Kaj
—
lepi
,
mladi
!
—
Tudi
vedve
sta
dovolj
mladi
,
a
bi
si
lahko
kruha
služili
s
poštenim
delom
,
ne
pa
se
vlačita
okoli
kot
—
—
Poberita
se
!
“
„
Eh
,
eh
,
lepi
—
“
V
tern
plane
Sever
v
hišo
,
pograbi
metlo
v
kotu
ter
začne
mahati
po
cigankah
,
da
zbežita
preko
vrta
kakor
dve
furiji
.
„
Pokazal
vama
bom
jaz
srečo
,
potepinki
vlačugarski
!
“
rohni
Sever
ter
pridno
ometa
starejši
ciganki
pleča
in
hrbet
,
dočim
se
mu
Mirko
smeje
na
hišnem
pragu
.
Zunaj
vrta
se
starka
trepetajoča
od
jeze
obrne
in
zažuga
se
suho
,
rujavo
roko
Severju
in
Mirku
,
potem
pa
izgine
naglo
za
mlajšo
tovarišico
v
gozd
.
„
Lasje
mi
vstajajo
po
glavi
,
Tak
krut
zločin
mi
zgodba
pravi
.
—
“
Ant
.
Hribar
.
„
Nekaj
novega
,
nekaj
novega
!
“
vskliknil
je
Sever
nekako
razburjen
,
ko
se
je
istega
dne
v
mraku
vruil
iz
Lesja
s
košarico
raznih
kuhinjskih
potrebščin
na
roki
.
„
Kaj
pa
takega
?
“
zavpraša
iznenaden
Mirko
.
„
Ne
vem
,
kaj
bi
mislil
in
kaj
rekel
,
“
odvrne
Sever
še
vedno
vznemirjen
,
odloži
košarico
ter
sede
kakor
spehan
na
klop
ob
ognjišču
.
„
Mimogrede
sem
pogledal
malo
k
Zagričarjevim
in
koga
sem
dobil
tam
?
—
“
Mirko
se
zgane
,
zarudi
,
potem
pa
takoj
prebledi
in
čaka
nestrpno
,
kaj
bo
Sever
še
dalje
povedal
.
„
Dva
orožnika
sta
sedela
v
izbi
in
ž
njima
Zagričarjevi
vsi
prepadeni
;
—
le
Milke
ni
bilo
videti
.
—
Komaj
sem
vstopil
v
izbo
,
uže
me
vprašata
orožnika
,
sem-li
kaj
čul
o
vojaškem
beguncu
,
Valentinu
Podlesek
iz
Prelazja
,
ki
se
uže
tri
tedne
klati
okoli
s
tolpo
ciganov
.
—
Kakor
blisk
v
temno
noč
posvetilo
je
to
vprašanje
v
moje
možgane
.
Povedal
sem
orožnikoma
o
cigankah
,
ki
sta
bili
zjutraj
tu
pri
nas
,
in
kako
nama
je
starejša
odhajaje
zažugala
z
roko
.
Orožnika
sta
vzela
vse
na
zapisnik
“
.
Mirko
si
ni
upal
niti
dihati
,
tako
pazljivo
je
poslušal
Severjevo
pnpovedovanje
.
Ko
je
pa
ta
končal
,
zavprašal
ga
je
hlastno
:
„
Kaj
pa
je
z
Milko
?
“
„
Upam
,
da
nič
hudega
.
Boji
se
Podleskovega
,
in
ne
brez
vzroka
,
ker
tak
človek
je
za
vse
sposoben
.
—
Županja
mi
je
povedala
skrivno
pred
hišo
,
ko
sem
odhajal
,
da
je
Podleskov
zadnjo
noč
,
ko
je
bil
še
doma
,
prišel
Milko
klicat
pod
okno
,
a
dekle
ga
je
mrzlo
in
odločno
odslovilo
.
—
Zato
se
je
Podleskov
hudo
zarotil
,
da
se
bo
maščeval
ter
odšel
ne
da
bi
bil
počakal
Jožka
,
kakoi
sta
se
bila
zmenila
?
“
„
Kaj
sta
rekla
pa
orožnika
?
“
„
Rekla
sta
,
da
bo
eden
njiju
nocoj
pazil
okoli
Zagričarjeve
hige
,
drugi
pa
pošlje
na
orožniško
postajo
na
pomoč
,
da
bosta
nocoj
vsaj
dva
patrolirala
tukaj
po
gozdu
“
,
„
Smeva-li
zanesti
se
na
to
?
“
„
Menim
da
;
orožnikova
beseda
vendar
ni
babja
“
.
„
Pojdi
hitro
,
Tone
,
in
zapri
pri
vseh
oknih
veternice
;
jaz
pa
zaklenem
in
zapahnem
hišna
vrata
“
.
Oba
vstaneta
nato
ter
gresta
vsak
na
svoje
delo
.
„
Prokleti
ciganki
!
“
zakolne
Mirko
proti
svoji
navadi
ter
zaloputne
in
zapahne
vrata
.
„
Kaj
pa
je
?
“
prihiti
Sever
ves
zbegan
iz
zgorenjih
sob
.
„
Ključa
ni
v
vratih
.
—
Odnesli
sta
ga
ciganki
“
.
„
Grom
in
strela
!
“
zanirmra
Sever
skozi
zobe
in
se
pograbi
z
obema
rokama
za
glavo
.
„
Kar
je
,
to
je
“
reče
čez
nekoliko
časa
mirneje
Mirko
.
„
Nocoj
morava
biti
pripravljena
na
najhujše
.
Zaupati
smeva
le
na
lastno
moč
,
ker
Bog
vedi
kod
bodo
hodili
orožniki
.
Zapah
bo
uže
držal
toliko
,
da
ne
bo
ciganom
nič
pomagal
vkradeni
ključ
.
—
Jaz
bom
imel
puško
in
bodalo
,
ti
vzemi
pa
samokres
.
Luč
ugasi
takoj
,
potem
pa
vleciva
na
ušesa
.
Ako
zapaziva
,
da
so
orožniki
zavohali
cigane
,
ne
bova
streljala
;
drugače
pa
—
brez
usmiljenja
“
.
Nato
se
oborožita
,
vpihneta
luč
ter
se
postavita
na
stražo
Sever
v
izbi
,
Mirko
pa
v
kuhinji
tik
glavnih
vrat
.
Dobro
uro
čakata
zaman
:
tiho
je
vse
kot
na
pokopališču
.
Okoli
desete
po
noči
pa
začuje
Mirko
na
vrtu
tihe
,
goste
stopinje
,
kakor
bi
prihajalo
več
oseb
.
Krčevito
pritisne
nastavljeno
puško
k
sebi
,
kakor
