Tule,
"
pokaže
pastir
.
Ni
bilo
daleč
od
mesta
,
kjer
se
je
poznalo
prislonjenje
čolna
na
pesku
.
Duhovnik
je
iz
pastirja
izvlekel
,
da
je
to
našel
davi
rano
,
ko
je
ovce
mimo
gnal
,
da
je
bilo
že
rosno
,
da
je
že
od
daleč
z
vrha
videl
in
ponj
stopil
,
da
ni
še
nikomur
pokazal
,
nikomur
nič
pravil
,
kaj
je
našel
.
"
Molči
tudi
zdaj
.
Nikomur
ne
pripoveduj
,
da
si
kaj
našel
.
Če
ne
pomolčiš
,
greha
bodeš
kriv
,
"
zabičuje
mu
duhovnik
nekako
slovesno
in
v
nekem
strahu
.
Iz
tega
je
Stoklasek
videl
,
da
je
gospodu
ustregel
s
to
podobico
,
zatorej
si
je
upal
vprašati
:
"
Bogve
kakov
svetnik
je
tisto
,
ali
je
svetnica
?
"
"
Ni
svetnik
,
le
pojdi
,
pa
molči
.
"
Pastir
odide
,
župnik
Samorod
starejši
pa
na
mestu
obstane
,
prime
se
za
glavo
in
vzdihne
:
"
Bog
!
Je
li
vendar
res
!
Tako
daleč
!
O
ubogi
moj
brat
,
ubogi
Anton
!
"
Ko
je
prišla
sobota
,
moral
je
župnik
zapustiti
svojo
rojstno
hišo
in
prepustiti
družini
gospodarstvo
.
A
opravivši
v
nedeljo
svojo
cerkveno
službo
,
šel
je
k
starima
Basnigojevima
tolažit
ju
in
jima
je
skrivnostno
takole
govoril
:
"
Jutri
za
dne
jaz
tudi
odidem
iskat
je
.
In
če
je
božja
volja
,
najdem
jo
jaz
,
ne
moj
brat
Anton
.
In
če
hoče
Bog
moje
delo
blagosloviti
,
dovedem
jo
nazaj
.
A
vidva
molita
za
to
,
molita
pa
še
posebej
,
da
bi
jaz
z
njo
prej
prišel
domov
nego
Anton
.
Ne
vprašajta
zakaj
:
molita
.
"
In
mati
Basnigojka
je
molila
,
da
si
je
skoraj
srce
in
dušo
iz
telesa
izmolila
,
noč
in
dan
,
skoraj
neprenehoma
,
še
v
sanjah
,
vse
dni
,
kar
je
bil
starejši
Samorod
odšel
.
Oče
Basnigoj
pa
je
hodil
skrben
za
ogel
gledat
,
kdaj
zopet
pride
kdo
od
župnije
navzgor
po
stezi
s
kakim
poročilom
.
Obenem
je
pošiljal
povpraševat
dol
in
v
Samorodino
,
zjutraj
pa
je
opazoval
,
da
mu
sivi
lasje
izpadajo
,
in
mislil
je
:
"
Zadnji
las
bi
dal
,
vse
bi
dal
,
da
bi
jo
le
dobili
.
"
In
ko
je
videl
svojo
ženo
vso
obupano
,
vedno
jokajočo
in
molčečo
,
celo
kadar
je
z
malim
vnukom
posel
imela
,
moral
se
je
v
stran
obrniti
,
da
je
solzo
skril
in
mislil
si
je
:
"
Bog
,
ti
sam
veš
,
s
kom
je
zaslužila
,
da
mora
toliko
trpeti
,
jaz
bi
dejal
,
da
ni
zaslužila
in
ni
.
"
Vrnil
se
je
župnik
res
,
a
sam
.
Vrnil
se
je
prej
nego
Anton
,
a
brez
Vide
in
žalosten
je
z
glavo
majal
in
rekel
starima
:
"
Zmotil
sem
se
,
zmotil
sem
se
!
"
Več
ni
hotel
povedati
,
ne
kje
je
bil
ne
o
čem
se
je
zmotil
.
Tolažil
ju
je
z
verskimi
besedami
,
kakor
je
bila
njegova
dolžnost
in
navada
,
potem
je
odšel
.
Vrnil
se
je
tudi
Anton
,
tudi
on
sam
.
Vse
njegovo
prizadevanje
je
bilo
zastonj
.
Ne
duha
ne
sluha
,
ne
sledu
ne
tiru
o
njegovi
ženi
,
celo
o
kakih
morskih
razbojnikih
ob
vsej
drugi
obali
ni
nihče
ničesar
vedeti
hotel
,
kar
je
bilo
neizrečeno
čudno
in
nerazložno
.
Da
so
prekomorski
lopovi
prišli
in
niso
ničesar
in
nikogar
drugega
zaplenili
nego
samo
Samorodovo
ženo
!
Nekoliko
časa
je
bil
Anton
kakor
top
.
Ni
delal
,
ne
mislil
,
ne
govoril
.
Sedeval
je
sam
in
glava
mu
je
ob
takih
prilikah
sama
zlezla
med
roke
ter
oči
so
se
zatisnile
same
,
glava
pa
je
začela
siveti
in
lice
je
postajalo
še
bolj
podolgasto
in
nabrano
.
A
le
nekoliko
časa
.
Hladnejši
starejši
brat
njegov
je
premišljal
,
kako
bi
ga
zdramil
,
in
kmalu
je
pravo
našel
:
klin
s
klinom
,
skrb
s
skrbjo
izbiti
,
kar
se
mu
je
posrečilo
.
Samorodovo
dete
,
mali
Tonček
,
jel
je
morda
zaradi
malega
prehlada
bolehati
.
Na
to
je
župnik
brata
opozoril
in
res
je
pravo
zadel
,
kajti
velika
očetovska
briga
,
da
ne
bi
izgubil
poslednjega
,
kar
ima
še
,
sinka
,
delovala
je
ugodno
tolikanj
,
da
se
je
Anton
razživil
in
,
ko
je
otrok
kmalu
zopet
dober
bil
,
začel
je
Anton
delati
to
in
ono
,
delo
pa
je
najboljši
razmišljevalec
in
prvi
tešitelj
.
Upanja
nekoliko
pa
,
da
bode
svojo
ženo
se
videl
,
ni
mu
ugasnilo
,
dasi
ni
imel
nobenega
razloga
ne
upravičenja
do
njega
.
Kako
jo
je
ljubil
,
to
je
vedel
in
videl
šele
zdaj
,
ko
je
ni
imel
,
ko
je
bila
tako
kruto
odtrgana
od
njega
.
Ko
bi
bila
umrla
,
vedel
bi
bil
vendar
za
gotovo
,
da
je
ni
več
na
tem
svetu
,
a
tako
je
bogve
kje
,
bogzna
v
čigavi
oblasti
.
To
je
bila
strašna
misel
vselej
,
kadar
mu
je
prišla
.
Zajela
se
mu
je
v
možgane
vselej
,
kakor
se
lačen
kragulj
oprime
prijetega
plena
.
Trpel
je
mož
hude
duševne
muke
,
trpel
človek
zaradi
drugega
človeka
,
a
vprašal
ni
,
je
li
pa
drugi
tudi
vreden
,
da
trpi
zanj
.
Svetla
luna
je
čarobno
srebrila
pretoke
benečanskega
mesta
in
orisavala
temne
,
v
gladki
morski
površini
odsevajoče
velike
,
visokooknate
dome
in
palače
.
Na
majhnem
,
tako
rekoč
morju
ukradenem
vrtiču
benečanskem
poleg
manj
obiskovanega
in
prevoževanega
pretoka
je
v
večernem
hladu
stala
mlada
žena
bolj
močnega
nego
šibkega
telesa
,
ovalnega
obraza
,
krasna
postava
!
Nestrpno
je
gledala
po
morski
stezi
,
ki
je
držala
za
hišami
okoli
in
,
ker
dolgo
ni
nikogar
pričakala
,
pomaknila
se
je
nazaj
,
sedla
na
klopco
,
obraz
podprla
in
se
zamislila
.
Naposled
se
začuje
sum
lahkega
vesla
,
ona
skoči
pokonci
in
,
ko
vidi
,
da
se
je
mala
gondola
približala
stopnicam
na
njen
vrtič
,
zakliče
hlastno
in
veselo
:
"
Alberto
?
"
"
Še
čakaš
?
"
vpraša
veslač
,
ovijaje
verižico
svojega
čolnica
na
priveznico
.
Ona
je
bila
stopila
naprej
,
da
bi
mu
šla
naproti
,
a
kakor
da
bi
se
pomislila
,
vrne
se
in
sede
na
klopco
ter
tam
čaka
prišleca
,
kateri
polagoma
prihaja
in
sede
poleg
nje
vprašaje
:
"
Kaj
ti
je
,
Vida
?
"
"
Kaj
mi
je
?
Tako
pozno
prihajaš
,
toliko
časa
me
puščaš
samo
,
da
moram
čakati
in
hrepeneti
po
tebi
,
a
potem
vprašaš
,
kaj
mi
je
.
O
!
"
In
solze
ji
udero
po
gladkem
,
malo
zarjavelem
,
a
krasnem
licu
.
On
ji
odteza
roko
od
plakajočih
oči
ter
govori
hladno
tolažilno
:
"
Bodi
mirna
,
draga
moja
,
in
premisli
,
da
podnevi
moram
jaz
biti
pri
delu
;
moj
oče
me
ne
pušča
,
da
bi
posel
zanemarjal
,
in
glej
,
ali
nisem
zdaj
pri
tebi
?
"
"
Tvoj
oče
te
ne
pušča
?
Ali
sem
jaz
vprašala
,
da
li
me
moj
oče
pušča
,
ko
sem
vse
zapustila
,
vse
,
dom
in
svoje
dete
!
Da
,
kje
je
moje
ljubo
dete
?
Ali
mi
nisi
obetal
,
ko
sem
šla
s
teboj
,
ko
sem
tvoji
ljubezni
vse
žrtvovala
,
da
mi
kasneje
prineseš
moje
dete
?
Kje
je
?
Zakaj
ga
še
ni
tu
?
Zakaj
mi
vedno
obetaš
,
a
me
puščaš
samo
?
Alberto
,
Alberto
,
ti
me
ne
ljubiš
,
ti
nimaš
srca
,
kakor
je
moje
...
"
"
Nikar
tako
ne
govori
,
Vida
.
Ko
bi
te
ne
ljubil
,
bi
li
bil
pri
tebi
?
"
"
Pri
meni
?
"
odgovarja
mu
jezna
.
"
Le
zdaj
,
samo
na
večer
,
ves
dan
pa
moram
sama
biti
in
čakati
in
sem
kakor
zaprta
.
In
še
tega
mi
ne
storiš
,
kar
si
mi
obetal
,
da
bi
mi
moje
dete
,
mojega
Tončka
,
dobil
in
sem
privedel
k
meni
.
O
Alberto
,
stori
mi
to
,
stori
mi
to
,
jaz
te
hočem
na
kolenih
hvaliti
in
,
če
je
mogoče
,
še
bolj
ljubiti
,
nego
te
ljubi
to
vroče
srce
;
tvoja
skrb
kako
,
samo
moje
ljubo
dete
mi
privedi
.
"
Povedal
sem
ti
že
,
da
to
ni
tako
lahko
,
kakor
si
misliš
,
"
odgovarja
on
nevoljen
.
"
A
zakaj
si
mi
tačas
obetal
?
"
vzkipi
ona
.
"
Mar
ti
ni
moja
ljubezen
zadosti
,
Vida
?
Zakaj
hočeš
,
da
bi
jaz
svoje
življenje
v
nevarnost
deval
,
samo
da
ti
to
dete
dobim
,
ki
je
njegovo
,
čuješ
,
njegovo
.
"
"
Moje
!
"
klikne
žena
.
"
A
moje
ne
.
Jaz
pa
hočem
tebe
,
ne
njegovega
deteta
.
Zakaj
mi
vedno
tega
deteta
spominjaš
,
zakaj
mora
vedno
njegova
senca
temniti
mojo
srečo
.
Če
mene
ljubiš
,
moraš
pozabiti
vse
,
kar
je
za
teboj
,
kar
je
bilo
,
njega
in
to
dete
njegovo
.
"
"
Ne
morem
,
ne
,
deteta
svojega
ne
!
Ne
govori
mi
tega
,
ti
ne
veš
,
kako
mi
je
pri
srcu
.
Moje
zapuščeno
dete
mi
je
moja
huda
vest
,
ki
me
teži
noč
in
dan
;
dete
mi
pripravi
in
vse
hočem
pozabiti
,
vse
,
vse
!
Potem
ne
bode
nikaka
senca
več
temnila
najine
sreče
,
potem
se
ti
hočem
samo
smejati
v
ljubo
lice
,
da
,
smejati
in
veseliti
se
te
in
dobra
biti
in
pokorna
tvoji
besedi
kakor
jagnje
.
Samo
dobodi
mi
ga
.
Ti
moreš
in
znaš
,
idi
,
vzemi
ga
jim
,
ukradi
ga
ali
siloma
ga
vzemi
,
samo
dobodi
ga
.
Jaz
brez
njega
ne
prestanem
.
"
"
A
ljuba
moja
,
misli
,
da
si
pri
meni
,
in
domišljaj
se
,
kaj
si
mi
obetala
,
kako
si
me
ljubila
,
preden
ti
je
začelo
to
dete
po
glavi
rojiti
.
Čakaj
...
"
"
Čakaj
?
"
zaklikne
ona
,
stopi
ob
njem
pokonci
in
ga
svetlo
,
ostro
gleda
.
"
Jaz
nočem
čakati
.
In
nič
več
ne
bodem
prosila
,
ti
moraš
,
jaz
ukazujem
!
"
"
Če
pa
ne
morem
?
"
izvija
se
on
z
nasmehom
,
ali
sprememba
na
licu
,
ki
bi
se
bila
celo
v
mesečini
videla
,
pričala
je
,
da
se
sili
.
"
Ti
ne
pojdeš
prej
od
mene
,
da
mi
zopet
obljubiš
moje
dete
dobiti
.
Nočem
,
da
bi
bila
danes
ves
dan
zastonj
o
tem
mislila
.
Če
ne
...
"
"
No
,
kaj
,
če
ne
?
"
"
Pustim
te
in
vrnem
se
domov
.
"
"
Domov
?
Kam
?
Tvoj
dom
je
samo
tu
pri
meni
,
drugega
nimaš
.
Le
pojdi
,
tvoj
mož
te
ne
bode
hvalil
ni
gladil
.
Da
te
je
njegov
brat
že
tu
v
mestu
iskal
,
to
sem
ti
pripovedoval
že
večkrat
.
Torej
tvoja
in
moja
povest
o
morskih
razbojnikih
najbrž
ni
tako
trdne
vere
našla
na
Samorodovem
domu
.
Pojdi
,
da
skliče
stare
kmete
Kraševce
,
da
te
bodo
po
vaših
šegah
sodili
in
obsodili
...
"
"
Moj
Bog
!
"
"
Tako
je
,
ljubica
,
in
čas
je
,
da
jenjaš
govoriti
o
tem
,
kar
je
bilo
.
Jaz
sem
zate
tu
,
jaz
sam
in
nočem
te
z
nikomer
deliti
,
do
zdaj
še
ne
.
"
"
Do
zdaj
še
ne
?
"
ponavlja
ona
strme
.
On
naglo
vstane
in
reče
odločno
:
"
Danes
ni
,
da
bi
s
teboj
govoril
.
Ti
si
čudna
.
"
"
Kakovšna
sem
?
"
vpije
mlada
žena
jezno
.
"
Bolna
,
ali
sitna
,
ali
kar
hočeš
.
Premisli
in
pozdravi
se
,
pridem
jutri
ali
pojutrišnjem
,
če
hočeš
pametnejša
in
boljša
biti
.
"
Rekši
,
naglo
odide
proti
stopnicam
,
držečim
do
čolniča
.
Ona
prestrašena
in
neverna
gleda
za
njim
.
Ko
on
stopa
v
gondolo
in
veslo
v
roko
jemlje
,
zakliče
ona
:
"
Alberto
!
"
"
Zbogom
!
"
odgovori
on
.
Kakor
blazna
in
otrpla
gleda
ona
za
odplujočim
čolničem
in
,
ko
ji
za
oglom
iz
vida
izgine
,
pade
na
kolena
in
z
rokami
oči
zatisne
.
V
trgovsko
pisarno
daleč
po
obmorskem
svetu
znane
firme
Paoli
stopil
je
malo
raztrgan
in
bosopet
deček
ter
naravnost
šel
v
drugo
sobo
in
pismo
izročil
mlademu
možu
,
v
katerem
mi
takoj
svojega
znanca
Alberta
Paolija
spoznamo
.
Mladi
mož
vtakne
hlastno
pismo
v
žep
,
zardi
in
nevoljno
migne
dečaku
,
naj
odide
.
"
Rekli
so
...
"
začne
dečak
.
"
Nič
ne
!
Pojdi
!
"
osorno
odpravlja
Alberto
malega
sla
,
ki
prestrašen
ubere
pot
pod
noge
proti
vratom
in
ven
na
ulico
.
Tam
pri
drugi
pisalni
mizi
pa
sivobrad
mož
vtakne
gosje
pero
za
uho
,
bistro
pogleda
zardelega
mladega
tovariša
in
se
sumnjivo
nasmehne
z
vprašanjem
:
"
Od
kod
je
ta
deček
?
Kaj
ti
je
prinesel
?
Danes
ga
vidim
že
vdrugič
tu
!
"
"
Nič
,
prijatelj
...
"
odgovori
Alberto
,
a
zadrega
se
mu
na
licu
pozna
.
"
Sinko
,
le
glej
,
da
zopet
kake
neumnosti
ne
zvem
.
Menim
,
da
sem
ti
jih
že
dovolj
pozabil
.
Še
kaj
takega
–
že
veš
kaj
–
potem
je
moje
potrpežljivosti
konec
.
Delaj
,
delaj
!
"
Rekši
,
odide
stari
v
notranjo
izbico
.
Ko
pride
nazaj
,
ne
najde
sina
več
.
Hitro
stopi
k
steni
in
potegne
dvakrat
za
zvončni
ročaj
.
Sluga
pride
.
Stari
mu
reče
:
"
Jakob
,
pojdi
gledat
,
kam
gre
Alberto
,
v
tem
hipu
je
odšel
.
Za
njim
!
A
tako
,
da
te
ne
bode
opazil
.
Če
le
moreš
,
skušaj
izvedeti
,
kam
ide
.
"
Stari
Jakob
se
pripogne
in
obrne
.
Naglo
doide
v
ozkih
ulicah
Alberta
ter
ga
zakliče
.
"
Kaj
hočeš
?
"
vpraša
ta
nevoljen
.
"
Gospod
so
me
za
vami
poslali
,
da
bi
pazil
,
kam
greste
,
in
jim
prišel
povedat
,
"
reče
sluga
ter
reže
se
odpre
široka
usta
.
"
Tako
?
"
začudi
se
Alberto
in
obstane
.
Po
kratkem
premolku
izvleče
zlat
iz
žepa
ter
ga
da
slugi
,
rekoč
:
"
Na
,
tu
imaš
;
hodi
nekaj
časa
okoli
,
koder
se
ti
zdi
,
potem
pa
pojdi
mojemu
staremu
povedat
,
da
si
me
videl
na
Markovem
trgu
v
to
ali
ono
gostilnico
iti
.
Spravi
se
.
"
Brzonog
odide
sluga
naprej
in
zavije
potem
v
stran
.
Alberto
pa
mrmra
sam
s
seboj
:
"
Vražja
stvar
utegne
še
iz
tega
biti
!
Starec
je
začel
tedaj
slutiti
!
Zakaj
nisem
bolj
premislil
?
"
Ko
je
Alberto
s
to
mislijo
dalje
koračil
,
sreča
ga
mlad
znanec
,
ki
ga
že
od
daleč
z
vzklikom
pozdravi
in
vpraša
,
kam
gre
.
Ne
dobivši
odločnega
odgovora
,
počne
z
njim
stopati
in
vpraša
prisiljeno
:
"
Ne
da
bi
šel
k
svoji
ljubici
,
kaj
?
Je
li
res
,
da
imaš
zopet
nekaj
čisto
novega
,
skritega
,
lepega
?
"
"
In
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
bilo
res
?
"
odgovori
oni
.
"
Nič
,
nič
!
Le
presrečen
človek
si
,
ko
ti
veselje
nikdar
ne
poide
in
se
ti
vse
posreči
.
Zaboga
da
ne
vem
,
kaj
imajo
in
vidijo
ženske
na
tebi
;
res
si
čeden
dečko
,
nič
ti
ni
redi
,
ali
mi
drugi
smo
vendar
tudi
ravnih
kosti
in
obrazov
ravno
tudi
nimamo
takih
,
da
bi
jih
pes
oblajal
,
a
jaz
se
trudim
zastonj
,
tebi
pa
vse
samo
priletava
.
Ti
si
srečen
,
Alberto
,
ne
li
?
Glej
,
prijatelji
ti
moramo
to
dopovedati
,
sicer
bi
morda
ne
vedel
tako
natanko
in
to
bi
bilo
škoda
.
"
"
Ko
bi
ti
vedel
,
kako
bi
ti
jaz
ta
hip
vso
svojo
srečo
z
ženskami
rad
na
vrat
obesil
in
pobegnil
od
tebe
!
"
reče
Alberto
potrt
.
"
Oho
,
kaj
pa
je
?
Povedi
no
,
nekaj
te
peče
.
Ali
se
prepirata
?
Ali
je
nezvesta
?
Povej
,
bratec
,
odpri
mi
svojo
dušo
in
moder
svet
ti
je
od
mene
gotov
,
svet
in
pomoč
,
če
le
hočeš
in
če
le
morem
.
"
"
Ne
moreš
,
menda
.
Vendar
pojdi
,
popijeva
čašo
vina
,
da
vidim
,
kaj
mi
moreš
svetovati
.
"
Stopita
v
pivnico
in
tam
sedeta
v
poseben
oddelek
pri
oknu
,
narejen
za
dva
posamezna
gosta
,
kakor
se
po
redkem
nahajajo
še
vedno
v
italijanskih
vinskih
pivnicah
.
"
Neko
žensko
imam
,
lepo
kot
pomlad
,
ali
vendar
sit
sem
je
skoraj
.
Daj
mi
svet
,
kako
bi
se
je
zlepa
znebil
,
"
reče
Alberto
in
se
leno
z
glavo
nasloni
na
svoje
dlani
.
"
Lepa
je
,
praviš
?
"
vpraša
oni
hlastno
in
preko
obraza
zažari
.
Alberto
se
nesramno
zasmeje
,
pa
reče
,
uganivši
misli
vrednega
prijatelja
:
"
Meni
se
zdi
,
da
se
motiš
.
Nič
kaj
navadnega
ni
,
nič
lahkega
,
temveč
težko
in
s
trudom
pridobljeno
.
Skoraj
bi
bil
utonil
tisto
noč
,
ko
sem
jo
dobil
,
prej
sem
bil
pa
v
opasnosti
,
da
me
psi
raztrgajo
.
Vidiš
in
vendar
sem
se
je
že
naveličal
.
"
"
Ali
povej
,
razloži
malo
to
reč
.
Kje
jo
imaš
?
Kje
si
jo
dobil
?
Kje
bi
bil
utonil
?
Kakovšni
psi
?
Vraga
,
kdo
te
more
razumeti
?
Govori
jasneje
.
Ti
si
zopet
nekje
katero
odpeljal
,
ne
?
"
"
Onkraj
morja
.
"
"
Tako
daleč
?
No
,
kaj
potem
?
Vendar
od
tam
ne
bode
nihče
ponjo
hodil
,
če
si
je
pa
sit
,
e
,
potem
jo
pošlji
domov
.
Devica
ali
žena
?
"
"
Žena
.
"
"
Tem
bolje
.
Če
je
še
lepa
,
vzame
jo
mož
onkraj
Adrije
gotovo
rad
nazaj
ali
pa
nerad
.
Pošlji
jo
,
pa
bo
;
samo
da
prej
jo
bodeš
poštenemu
prijatelju
vsaj
pokazal
,
drugače
smemo
misliti
,
da
je
tvoja
hvala
le
prikrivanje
slabega
okusa
.
"
"
Ko
bi
ti
njenega
moža
poznal
,
vedel
bi
,
da
s
pošiljanjem
domov
tu
ne
gre
.
Če
zve
,
da
je
pri
meni
bila
,
ubije
njo
in
mene
.
"
"
Potem
se
je
pa
že
treba
ogibati
.
Kajti
,
da
bi
zaradi
ženske
prezgodaj
pod
travo
prišli
,
zato
smo
predobri
,
dejal
bi
,
"
govori
vredni
tovariš
ter
lije
vino
v
grlo
.
"
Kaj
pa
meni
oni
srečni
mož
,
kateremu
si
sladko
polovico
izvabil
iz
gnezda
,
kam
da
je
šla
,
k
spovedi
v
Rim
ali
kam
?
"
"
Skrbel
sem
sicer
za
razširjenje
govorice
,
da
so
jo
morski
razbojniki
odvedli
.
Ali
neki
prekleti
pop
,
brat
njegov
,
je
bil
že
dvakrat
tukaj
in
je
hodil
tako
sumnjivo
okoli
mene
,
da
sem
se
ga
bal
.
Danes
pa
je
začel
že
tudi
moj
oče
sumnjati
,
tako
da
sem
res
v
veliki
zadregi
.
Iznebiti
se
je
moram
.
A
težko
jo
bom
pogrešal
,
navadil
sem
se
je
.
"
"
Eno
ali
drugo
.
Najprvo
pa
je
treba
,
da
mi
jo
pokažeš
,
"
reče
oni
.
"
Pojdi
z
menoj
.
"
"
A
ne
zastonj
.
"
"
Plačeval
te
ne
bodem
.
"
"
Če
si
pa
jaz
s
svojo
znano
ljubeznivostjo
sam
plačilo
pridobim
,
ne
bodeš
branil
vzeti
mi
ga
,
kaj
?
"
Oba
se
surovo
zasmejeta
.
"
Bodeš
videl
,
ženska
je
res
lepa
.
Jaz
sem
bil
prej
prav
zares
zaljubljen
vanjo
in
zdi
se
mi
,
da
sem
nekoliko
še
,
dasiravno
me
je
s
tem
najbolj
ozdravila
,
da
zmerom
o
svojem
otroku
govori
.
Dobro
je
res
,
da
ni
razumela
tako
dobiti
me
in
držati
,
kakor
vem
,
da
bi
me
bila
mogla
.
"
"
Dolgo
vendar
nobena
.
"
"
Ta
pač
.
Ali
jo
vidiš
!
Pojdi
z
menoj
,
samo
previden
bodi
,
jezik
pazi
,
kajti
neumna
ni
,
drugič
se
ji
bode
pa
čudno
zdelo
,
kako
da
si
z
menoj
prišel
.
Lagati
znaš
menda
še
?
"
"
Izvrstno
.
"
"
Jaz
ti
dajem
vse
pravice
,
samo
da
jih
moraš
sam
izvajati
si
,
razumeš
?
"
"
Dobro
,
"
reče
oni
,
popije
vino
in
oba
častita
rojaka
vstaneta
,
zapustita
krčmo
in
se
posedeta
v
isto
gondolo
.
Alberto
ukaže
vozniku
veslati
v
oni
vodotoč
,
kjer
smo
v
prejšnjem
poglavju
našli
Vido
z
njim
.
Tovariš
Albertov
,
Pietro
Musolino
po
imenu
,
bil
je
dolg
,
tenak
mlad
človek
z
nemškimi
rdečerumenimi
lasmi
in
izredno
velikim
ostrim
nosom
,
skozi
katerega
je
zategujoč
in
nekako
leno
govoril
.
Spadal
je
v
vrsto
onih
ljudi
,
ki
nič
nimajo
,
nič
ne
delajo
,
a
vendar
vedno
dobro
žive
,
vedno
se
lepo
oblačijo
in
imajo
svoboden
vhod
v
sobe
sinov
prvih
rodovin
;
bil
je
igralec
,
pivec
,
zapeljivec
,
eleganten
goljufivec
ali
kakor
se
hoče
že
imenovati
znana
vrsta
ljudi
,
ki
so
mogoči
le
v
večjih
mestih
.
Ko
sta
prišla
na
določeni
kraj
in
izstopila
iz
gondole
,
premisli
šele
Alberto
nekoliko
,
kaj
je
storil
,
da
je
vrednega
si
prijatelja
s
seboj
vzel
,
in
zardi
,
ko
se
zmisli
,
da
se
ni
lahko
šaliti
z
Vido
.
"
Ti
moraš
nekoliko
tukaj
počakati
,
jaz
jo
sem
privedem
,
svojo
prijateljico
,
"
reče
prijatelju
,
a
misli
:
hitro
bodem
nekoliko
govoril
z
njo
,
potem
ga
zopet
odvedem
od
tod
.
"
No
,
nič
ne
de
,
če
me
ne
moreš
v
stanici
predstaviti
svoji
lepoti
,
pa
me
tu
;
samo
ne
daj
,
da
bi
dolgo
čakal
.
"
Rekši
,
sede
Musolino
na
klop
pred
cvetice
,
kjer
sta
Alberto
in
Vida
prej
tolikokrat
že
sedela
.
Ko
Alberto
mala
zadnja
vrata
za
seboj
zapre
in
v
prvo
stanico
stopi
,
pride
mu
stara
žena
,
pri
kateri
je
imel
Vido
in
morda
pred
njo
že
drugo
lepotico
na
stanovanju
,
na
videz
v
velikih
skrbeh
naproti
in
govori
:
"
O
,
sam
Bog
,
da
ste
prišli
,
in
mati
božja
!
Kako
vas
želi
,
ubogo
dekle
!
Kako
hoče
,
da
bi
vedno
po
vas
pošiljala
,
ni
mogoče
povedati
.
Bala
sem
se
že
,
da
bi
uma
ne
izgubila
,
ker
ne
spi
.
Bogve
kaj
ste
ji
zadnjič
rekli
,
mladi
gospod
!
In
tako
dolgo
vas
ni
!
"
Tako
pozdravljen
stopi
Alberto
tiho
v
drugo
sobo
.
Tam
je
stala
Vida
,
od
duri
proč
obrnjena
proti
oknom
.
Oblečena
je
bila
v
tanko
,
belo
domačo
obleko
,
okoli
okroglih
golih
rok
so
se
svetili
zlati
zapestniki
,
na
polnem
vratu
je
lepo
sedel
niz
biserov
-
vse
darila
Albertova
.
Z
eno
roko
se
je
držala
zglavja
odgrnjene
postelje
,
kateri
se
je
poznalo
,
da
je
mlada
ženska
ravnokar
ležala
v
njej
,
z
drugo
roko
pa
je
podpirala
čelo
,
kakor
da
bi
gledala
v
sonce
,
tako
da
je
rokavček
nazaj
odpadal
in
se
je
celo
lepota
njenega
krasnega
lakta
videla
.
Alberta
ni
slišala
,
ko
je
vstopil
.
Šele
ko
ji
je
roko
na
ramo
položil
in
jo
po
imenu
zaklical
,
obrnila
se
je
naglo
,
hlastno
in
s
ponavljanimi
vzkliki
njegovega
imena
pritekla
,
oklenila
se
ga
strastno
okoli
vratu
,
poljubljala
ga
,
pogledovala
ga
in
vpraševala
po
rečeh
,
o
katerih
odgovora
ni
čakala
.
Bodisi
da
je
njen
ogenj
tudi
njega
,
to
je
:
njegovo
telesnost
,
ogrel
,
ali
pa
da
je
to
storil
iz
navade
,
ali
da
bi
jo
potolažil
,
stisnil
jo
je
tudi
on
nase
,
vzdignil
in
posadil
poleg
sebe
.
Njej
se
solze
v
očeh
zasvetijo
;
ko
mu
zre
v
obraz
,
v
oči
,
iz
katerih
pa
uboga
žena
ni
brala
duše
in
misli
njegove
,
brala
je
svojo
željo
izpolnjeno
.
"
Kaj
ti
je
,
zakaj
solze
?
"
vpraša
on
lahko
.
"
Pusti
mi
,
to
so
sladke
solze
sreše
in
veselja
,
veselja
,
da
te
zopet
pri
sebi
imam
,
da
me
še
ljubiš
.
Glej
!
Jaz
sem
že
čudne
in
grde
misli
imela
te
ure
,
kar
te
ni
bilo
-
zakaj
te
ni
bilo
,
ti
,
ti
!
Oh
,
jaz
sem
mislila
,
da
me
ne
ljubiš
več
,
tudi
ti
ne
,
da
sem
te
razžalila
.
Povej
,
sem
te
li
?
S
katero
besedo
,
povej
!
"
"
Nisi
ne
.
"
"
Kajne
,
da
te
nisem
?
Oh
,
saj
je
nemogoče
,
nemogoče
,
da
bi
me
ne
ljubil
ti
,
da
bi
me
pustil
ti
.
Nisi
li
ti
vse
,
kar
imam
na
svetu
?
Vse
si
ti
:
moj
mož
,
moje
dete
,
moji
roditelji
,
moj
dom
,
vse
si
ti
,
vse
sem
pustila
,
ker
sem
tebe
ljubila
.
Ali
je
mogoče
,
da
bi
ti
mene
ne
ljubil
?
Kajne
,
Alberto
,
da
je
to
nemogoče
?
"
"
Ali
,
draga
moja
,
bodi
vendar
nekoliko
bolj
vesela
,
"
reče
,
"
to
sva
že
tolikokrat
govorila
.
"
"
Zakaj
mi
ne
odgovarjaš
?
Odgovori
mi
,
potem
hočem
vesela
biti
,
da
,
tako
vesela
,
kakor
sem
bila
nekdaj
kot
dete
,
kot
šestnajstletna
deklica
.
Oh
,
Alberto
moj
,
zakaj
ni
Bog
dal
,
da
bi
bila
jaz
tačas
tebe
spoznala
,
tebe
le
enkrat
zagledala
tačas
!
Zakaj
moja
dobra
sreča
ni
tebe
prinesla
,
tvojega
milega
obraza
,
tvoje
sladke
podobe
na
dvor
,
kjer
sem
bila
jaz
mlada
,
tačas
,
ko
sem
bila
še
mlada
!
"
"
Tudi
zdaj
nisi
stara
,
kaj
ti
na
misel
hodi
,
"
vrže
on
vmes
in
jo
spusti
iz
rok
.
"
Zdaj
?
Oh
,
čemu
me
domišljaš
,
kak
razloček
je
med
tem
,
kakor
sem
,
in
onim
,
kako
bi
mogoče
bila
,
da
bi
sicer
bila
,
ko
bi
bil
ti
prvi
prišel
,
ti
edini
.
"
"
Jaz
te
tega
domišljam
?
Kolikokrat
sem
ti
že
rekel
,
da
pozabi
,
kar
je
bilo
,
in
uživaj
to
,
kar
je
.
"
"
Pozabiti
?
"
vpraša
ona
in
njen
obraz
močno
prešine
zopet
neprijetna
zavest
njenega
greha
;
najprej
glavo
povesi
,
potem
jo
pa
počasi
nasloni
ljubimcu
na
ramo
in
tožeče
govori
:
"
Oh
,
da
bi
mogla
pozabiti
!
Da
bi
mogla
izbrisati
iz
spomina
vse
one
podobe
,
ki
mi
možgane
mešajo
,
kadar
tebe
ni
tu
pri
meni
!
Le
pri
tebi
mi
je
moči
pozabiti
jih
,
ljubljeni
moj
,
sicer
me
one
prikazni
mučijo
in
preganjajo
noč
in
dan
.
Glej
,
in
tebe
tako
dolgo
ni
bilo
k
meni
.
"
"
Jaz
ne
utegnem
;
zato
ti
bom
pa
skrbel
še
za
kako
drugo
družbo
.
"
"
Kako
družbo
?
"
vpraša
ona
in
glavo
vzdigne
.
"
In
nu
,
kak
prijatelj
moj
ali
kaka
prijateljica
...
"
Kakor
nalašč
odpro
se
malo
duri
in
stara
ženica
strežajka
vpraša
,
sme
li
pustiti
gospoda
,
ki
zunaj
čaka
in
hoče
po
sili
priti
v
sobo
,
rekoč
,
da
je
gospodov
znanec
in
da
sme
vstopiti
.
"
Tu
sem
k
meni
?
"
zavzame
se
Vida
.
"
Reci
mu
,
naj
me
zunaj
počaka
,
"
reče
Alberto
stari
služkinji
.
A
komaj
ona
vrata
za
seboj
zapre
,
čuje
se
zunaj
glasan
govor
in
takoj
vstopi
Musolino
v
izbo
.
"
Če
sta
tako
,
ne
vem
,
kako
bi
mogel
dober
prijatelj
,
kakor
sem
jaz
,
nadležen
biti
.
Predstavi
me
gospici
ali
lepi
gospe
tu
,
čemu
si
me
sicer
vabil
s
seboj
,
"
reče
vsiljivec
nesramno
in
se
jima
približuje
.
"
Kaj
hoče
ta
!
"
vzklikne
mlada
žena
.
"
Pojdi
ven
,
prosim
te
,
jaz
pridem
takoj
;
saj
vidiš
,
da
nisi
dobrodošel
,
"
šepeče
mu
Alberto
nevoljen
in
v
zadregi
zaradi
svoje
lahkomiselnosti
.
"
A
tako
?...
"
"
Tiho
!
"
ukaže
Alberto
.
Vidi
se
je
bil
med
tem
povrnil
ves
prejšnji
ženski
ponos
.
Vzpela
se
je
v
vsej
svoji
lepoti
in
visokosti
in
ukazalno
tujcu
s
prstom
in
obrazom
vrata
pokazala
.
Musolinu
je
vrhu
vse
svoje
spačenosti
in
vsegavajenosti
vendar
zardel
pred
to
podobo
,
imponirala
mu
je
,
da
se
je
dva
koraka
nazaj
pomaknil
,
priklonil
ji
in
rekel
potem
s
prisiljeno
šalo
Albertu
:
"
Krasna
je
tvoja
prijateljica
in
divna
,
to
moram
priznati
,
res
,
čeravno
obžalujem
,
da
ne
sprejema
ravno
prevljudno
gostov
,
katere
ti
v
hišo
vabiš
.
Oprostite
!
"
Rekši
,
sobo
zapusti
,
a
s
pogledom
,
o
katerem
bi
bilo
težko
reči
,
ali
je
imel
surove
poželjivosti
ali
vrebajoče
,
prezave
zlobnosti
,
ki
zaničevalno
pomilovaje
govori
:
čakaj
,
ubožica
,
pridejo
ti
še
drugi
časi
in
drugačni
.
Albertu
,
lahki
duši
,
bila
je
stvar
neprijetna
,
a
menil
je
,
da
jo
bode
nalahno
odpravil
.
Stopi
k
oknu
in
tja
od
sebe
govori
:
"
Na
,
to
je
siten
človek
,
draga
moja
,
dasi
sicer
dober
;
obesil
se
mi
je
,
ko
sem
k
tebi
šel
;
rekel
sem
mu
,
da
naj
me
zunaj
čaka
;
ali
ker
je
že
enkrat
prišel
tu
sem
,
mogla
in
smela
bi
z
njim
lepše
ravnati
že
zaradi
tega
,
ker
je
moj
prijatelj
,
veš
!
"
Nič
odgovora
.
"
Sploh
ti
moram
reči
,
da
ti
preveč
zahtevaš
od
mene
in
nisi
več
taka
,
kakor
si
bila
prej
,
"
nadaljuje
polglasno
Alberto
v
okno
.
Še
nič
odgovora
.
"
Misliš
li
,
da
je
res
taka
nesreča
,
če
se
seznani
dober
znanec
moj
s
teboj
in
zve
od
mene
,
kaj
si
mi
in
kako
?
To
ni
nič
.
To
se
imenuje
svobodno
živeti
in
svoboda
je
vsem
ljudem
lepa
reč
.
"
Zmerom
nič
odgovora
.
To
se
mu
čudno
zdi
,
obrne
se
od
okna
in
pogleda
po
njej
.
Stala
je
zopet
ob
postelji
,
glavo
naprej
predse
držeč
,
lasje
so
ji
bili
pali
čez
polovico
obraza
,
po
vsem
enem
licu
,
drugo
vidno
oko
je
pa
strmelo
vanj
in
lice
njeno
je
bilo
bledo
in
tem
nelepše
,
ker
po
njeni
nekoliko
temnejši
lični
boji
ni
postalo
zaradi
bledote
belo
,
nego
voščeno
.
"
Ti
me
ne
ljubiš
,
ti
me
prodajaš
!
"
zavpila
je
ona
s
strašnim
glasom
in
po
vsem
dolgem
svojega
života
pala
na
tla
.
Dve
leti
potem
je
sedel
zimskega
večera
župnik
Samorod
za
mizico
,
primaknjeno
h
gorki
peči
,
izpil
zadnji
požir
iz
čaše
,
stoječe
pred
njim
,
nataknil
velike
naočnike
pod
visoko
čelo
in
sivkaste
redke
lase
,
da
bi
bral
iz
velike
knjige
italijanske
kratkočasne
stvari
,
ki
bi
samotarju
nadomeščale
večerno
družbo
.
Njegov
kaplan
je
bil
zdoma
za
več
dni
,
razen
njega
pa
ni
bilo
žive
duše
,
s
komer
bi
se
bil
rad
razgovarjal
,
kajti
svoje
stare
gospodinje
Polone
je
bil
ves
dan
že
sit
,
stala
je
vsak
hip
za
njim
vprašujoč
in
pripovedujoč
.
V
takih
pričinah
mu
je
bila
knjiga
ljuba
tovarišica
in
edina
tolažnica
ter
odganjalka
dolgega
časa
.
Gorka
peč
mu
je
prijetno
grela
hrbet
,
ocopatane
noge
pa
je
bil
starec
prešerno
po
mehkem
,
poleg
stoječem
drugem
stolu
razpoložil
kakor
mož
,
ki
ve
in
zna
,
kako
človek
pripravno
živi
in
si
pomagati
zna
.
Zunaj
je
sneg
na
okna
naletaval
,
da
se
je
slišalo
kakor
lahno
žvenketanje
na
šipe
,
zlasti
kadar
ga
je
burja
z
večjo
silo
nametavala
.
Veter
je
zapiskaval
zdaj
pa
zdaj
ob
oknih
,
da
se
je
slišalo
to
stokanje
narave
,
kakor
da
bi
od
daleč
daleč
tam
izza
gore
žalostno
tulili
mladiči
sive
volkulje
.
"
Ubogi
ljudje
,
ki
morajo
zdaj
zunaj
biti
,
"
mislil
je
župnik
in
se
stisnil
ter
nogo
preložil
.
V
tem
hipu
zazvoni
doli
pri
tleh
znani
njegov
zvonček
pri
velikih
vratih
,
veliki
pes
v
veži
dvakrat
zalaja
.
"
Hoj
,
pa
vendar
ne
bolnik
!
Ne
,
nocoj
pa
ni
mogoče
nikamor
hoditi
,
ne
pojdem
!
"
reče
župnik
in
nevoljen
vstane
s
stola
ter
se
ob
peči
nasloni
,
nevoljen
čakaje
,
da
pride
Polona
povedat
,
kaj
je
.
Kmalu
je
bila
tu
,
starka
,
huda
,
glasna
in
nevljudna
,
rekoč
:
"
Nič
ni
hoditi
!
Za
božjo
in
Kriščevo
rano
!
Pesa
človek
pred
prag
ne
bi
pustil
iz
usmiljenja
in
srca
,
pa
bi
starega
človeka
na
daljni
pot
gonil
?
Bog
tega
ne
terja
,
bogve
da
ne
,
do
jutri
bode
že
živela
,
če
ne
,
naj
se
pa
tako
izkesa
,
bolje
je
,
da
ona
umrje
,
kot
da
bi
se
gospod
župnik
prehladili
in
umrli
,
o
ti
moj
Bog
.
"
"
In
kdo
pa
je
?
"
vpraša
župnik
.
"
Naj
bode
,
kdor
hoče
,
jaz
ne
pustim
,
da
bi
šli
;
posebno
gor
v
to
goro
ne
,
saj
se
priti
ne
bode
,
pravim
,
"
huduje
se
mogočna
kuharica
.
"
A
kam
?
Kdo
je
zvonil
?
"
"
Saj
še
doli
čaka
,
Smuciper
je
,
oglar
z
Goljvrha
,
tisti
dolgi
,
črni
,
grdi
.
"
"
Smuciper
?
Ta
nima
ne
žene
ne
otrok
,
nikogar
.
On
ne
bode
k
bolniku
klical
,
ima
kaj
drugega
,
kaj
je
rekel
?
"
"
Ima
,
ima
!
Misli
si
,
da
naj
bi
šli
nekovo
mlado
beračico
previdet
.
Bogve
kakošna
sitna
babnica
je
in
,
če
je
beračica
,
moli
tako
dan
na
dan
,
dejala
bi
,
in
ne
bode
tako
brž
umrla
,
"
misli
stara
kuharica
.
"
Pokliči
ga
,
naj
pride
sem
,
"
reče
župnik
.
Smuciper
,
oglar
z
Goljvrha
,
ki
je
stopil
v
snažno
veliko
župnikovo
sobo
,
prinesel
je
na
vsaki
nogi
velikansko
obtovorjenega
snega
,
tako
da
ga
je
moral
župnik
brzo
pred
duri
zavrniti
,
kjer
ga
je
kuharica
,
oštevaje
ga
,
z
metlo
očedila
.
Ko
je
osnažen
zopet
smel
v
župnikovo
sobo
stopiti
,
potegne
s
svojo
silno
roko
enkrat
od
kazalca
blizu
do
komolca
pod
nosom
,
hoče
nekaj
reči
,
pa
ne
ve
kako
.
"
No
,
kaj
bi
rad
tako
kasno
in
ob
tem
vremenu
?
"
"
I
,
grdo
je
grdo
,
ali
ko
sem
siroto
videl
in
mislim
,
da
jutra
ne
dočaka
,
jaz
nisem
mogel
drugače
;
dejal
sem
,
kaj
bode
pa
tebi
,
kadar
te
začne
smrt
tipati
,
in
sem
mislil
,
povem
gospodu
,
kako
je
,
naj
store
,
kar
hoče
,
samo
da
ne
poreče
Bog
,
ti
,
Smuciper
,
nisi
vedel
telesnih
dobrih
del
ali
kako
se
jim
pravi
,
saj
gospod
to
bolje
vedo
kot
jaz
,
ki
le
malo
tako
kaj
poberem
iz
krščanskega
nauka
,
kadar
nimam
kope
vžgane
tudi
v
nedeljo
popoldne
.
"
Po
dolgem
in
širokem
je
potem
s
težavo
povedal
,
presekovan
z
raznimi
vprašanji
,
katera
so
zaradi
jasnote
stvari
potrebna
bila
,
da
je
danes
ob
mraku
,
ko
je
bil
ravno
sneg
začel
padati
,
na
stezi
,
katera
vodi
od
one
severne
strani
,
pri
tem
in
tem
kamnu
našel
bolno
žensko
,
na
pol
mrtvo
,
na
tleh
,
da
bi
bila
umrla
tam
na
mestu
kakor
kakova
podlasica
v
meji
,
ko
bi
njega
ne
bilo
.
On
jo
je
s
seboj
vzel
,
nesti
jo
je
moral
domov
v
svojo
hišo
,
ker
ni
mogla
prav
nič
na
noge
stopiti
,
ne
na
levo
,
ne
na
desno
,
in
vrat
se
ji
je
šibil
kakor
pozebli
travulji
.
Le
dobro
,
da
ga
ni
mogel
nihče
videti
,
ker
je
bil
že
pomrak
in
ga
srečal
ni
nihče
,
samo
vrane
so
se
pojale
od
smrečja
dol
do
treh
lesnik
in
nazaj
,
ko
je
ono
tujo
žensko
na
rami
domov
nesel
kakor
kakovega
otroka
.
No
,
pripovedoval
je
,
težka
ni
bila
,
ali
vendar
je
precej
sloka
,
nesel
bi
še
dve
taki
,
zato
mu
ravno
ni
bilo
,
da
bi
dejal
;
ali
sitno
bi
mu
vendar
bilo
,
ko
bi
ga
bil
kdo
videl
.
Zdaj
pa
v
njegovi
koči
leži
,
sama
za
sebe
govori
,
ne
sliši
nič
,
ne
vidi
dosti
,
kar
umrla
bode
in
,
ker
je
Smuciper
na
samoti
,
ne
bi
rad
,
da
bi
brez
Boga
umrla
pri
njem
,
posebno
ker
se
mu
je
celo
blagoslovljena
voda
že
vsa
posušila
in
ima
ženska
bogve
kakove
grehe
na
sebi
;
ne
da
bi
ji
ravno
kaj
očital
,
tega
ne
,
ker
,
če
je
Bog
ne
pozna
bolj
kot
on
,
Smuciper
,
potem
bosta
težak
obštev
imela
,
kadar
umrje
in
če
umrje
v
njegovi
koči
,
česar
ne
bi
rad
,
ali
bi
vsaj
rad
,
da
se
prej
z
Bogom
spravi
,
ker
,
dasi
on
do
zdaj
duhov
še
ni
videl
,
ne
bi
rad
,
da
bi
potlej
nazaj
hodila
z
onega
sveta
.
Po
nadaljnjih
vprašanjih
je
župnik
zvedel
,
da
je
ta
tuja
ženska
mladega
lica
,
le
upadenega
;
da
je
drugače
oblečena
,
kakor
so
v
onem
kraju
ljudje
,
da
se
obleki
pozna
,
da
je
bila
nekdaj
lepa
in
mehka
.
Med
seboj
take
reči
govori
,
katerih
Smuciper
ni
razumel
.
Torej
je
bila
poleg
možatega
čutja
poklicne
dolžnosti
morda
tudi
nekoliko
zvedavost
pri
dobrosrčnem
gospodu
odločilna
,
da
je
mirno
ukazal
kuharici
,
naj
pošlje
dečka
po
cerkovnika
,
naj
mu
pripravi
plašč
,
kučmo
,
škornje
,
naj
pokliče
še
hlapca
,
da
pojde
tudi
z
njim
,
ker
je
gaz
slab
,
naj
malo
čutarico
z
vinom
napolni
,
cerkovniku
pa
v
culo
malo
boljšega
kruha
priloži
.
Pol
ure
potem
so
štirje
možje
,
prvi
med
njimi
dolgi
Smuciper
,
predzadnji
stari
župnik
,
v
gosjem
redu
koračili
prav
počasi
,
kakor
je
gospod
želel
,
po
ozkem
snežnem
gazu
,
katerega
so
si
morali
s
samohojo
delati
po
vedno
naletavajočem
snegu
in
katerega
je
brleča
cerkvena
svetilnica
le
slabo
osvetljevala
.
Tako
so
potrebovali
v
reber
več
nego
uro
hoda
za
pot
,
ki
se
je
sicer
v
pol
ure
prehodil
.
Dosedši
na
mesto
in
vstopivši
v
samotno
,
temno
kočo
Smuciperovo
,
katera
še
železne
ključavnice
ni
imela
,
najde
župnik
bolnico
,
ležečo
na
slami
,
ki
je
bila
sicer
ležišče
staremu
oglarju
.
Ogrnjena
je
bila
s
staro
njegovo
plahto
,
obrnjena
v
črno
leseno
steno
.
"
Ženska
!
"
zakliče
Smuciper
in
z
okorno
,
pa
krepko
pestjo
prime
vse
vkup
in
bolnico
preloži
,
da
je
bil
obraz
obrnjen
po
mali
izbi
,
razsvetljeni
zdaj
s
cerkovnikovo
svetilnico
in
velikansko
leseno
trsko
,
katero
je
oglar
vzgal
,
da
je
visoko
baklala
in
obsevala
vsa
kota
.
Ko
je
župnik
zagledal
obraz
bolne
ženske
,
obledi
in
počasi
ter
,
ne
pogledavši
od
postelje
,
z
levo
roko
nazaj
od
sebe
mahne
proti
durim
.
Vsi
trije
možje
so
razumeli
to
znamenje
tako
,
da
zdaj
se
spoved
začne
,
ter
so
odšli
v
vežo
.
Tam
je
Smuciper
trsko
ob
tla
usekaval
,
kadar
je
preveč
utrinka
imela
,
pa
mrmraje
molil
češčenamarije
za
cerkovnikom
za
"
srečno
zadnjo
uro
"
.
Prve
besede
župnikove
,
ko
je
še
enkrat
,
še
dvakrat
,
trikrat
pogledal
raztrgani
,
suhi
,
razmršeni
,
a
mladi
bolni
ženski
v
lice
,
bile
so
na
pol
glasno
,
s
tresočim
se
glasom
in
strahom
izrečene
:
"
Jezus
,
Marija
–
ona
!
"
Potem
je
sedel
župnik
poleg
bolnice
in
zamišljen
,
z
največjim
zanimanjem
,
pa
tudi
s
strahom
poslušal
,
kaj
govori
mlada
tujka
v
svojih
bolezenskih
fantazijah
.
Razumeti
jo
je
moral
,
ker
večkrat
se
je
,
čudeč
se
,
stresnil
,
večkrat
celo
v
pest
naslonil
in
dejal
na
koncu
:
"
O
moj
Bog
,
tako
je
tedaj
,
tako
grozno
!
"
V
majhni
izbici
,
kateri
so
bila
okenca
skrbno
zagrnjena
,
slonela
je
v
postelji
mlada
žena
,
poleg
nje
je
sedela
stara
mati
in
solze
veselja
so
se
ji
iskrile
v
očesu
,
ko
je
videla
,
da
izgubljena
,
najdena
,
na
smrt
bolna
hči
Vida
zopet
ozdravlja
.
"
Kako
sem
prišla
sem
,
mati
?
"
vpraša
z
bojazljivim
glasom
bolnica
.
"
Tiho
,
tiho
bodi
,
ne
govori
!
"
reče
stara
.
"
Gospod
je
ukazal
,
da
ne
smeš
nič
govoriti
,
dokler
njega
ne
bode
.
In
ko
bi
gospoda
ne
bilo
,
umrla
bi
nam
bila
.
Zato
nikar
ne
govori
,
ljuba
moja
,
škoduje
ti
,
rekel
je
,
gospod
je
rekel
.
"
Če
je
stara
o
"
gospodu
"
govorila
,
vedel
je
vsakdo
,
da
je
to
starejši
Samorod
,
župnik
.
"
Tiho
bodem
.
-
Ali
povejte
mi
,
...
me
li
še
zdaj
ljubite
,
mati
?
"
"
O
Vidka
,
Vidka
,
kako
to
vprašaš
?
Kako
dolgo
te
nisem
videla
,
kako
sem
prejokovala
noči
in
dni
,
mislila
sem
,
da
umrjem
,
in
hudo
mi
je
bilo
,
ko
nisem
mogla
.
In
nam
vsem
je
bilo
hudo
,
strašno
!
Ali
tiho
bodi
,
nikar
ne
govori
,
gospod
je
rekel
,
da
bi
ti
škodovalo
,
potrpi
,
saj
pride
kmalu
.
Potem
nam
bodeš
povedala
,
kje
si
bila
,
kaj
ti
je
bilo
,
ti
ubožica
ti
!
Le
tiho
bodi
!
"
Temna
rdečica
zalije
obraz
bolnici
,
ki
res
molči
dobro
dolgo
ter
posluša
mater
kako
ji
na
njeno
zopetno
prošnjo
pripoveduje
o
njenem
sinku
Tončku
,
kateri
je
že
"
velik
"
in
lep
.
A
župnik
je
tudi
prepovedal
,
da
ne
sme
prej
k
njej
,
preden
on
ne
vidi
,
da
je
dovolj
zdrava
.
Njega
,
gospoda
,
je
pa
treba
poslušati
,
ker
je
najbolj
moder
med
ljudmi
.
"
In
kaj
je
on
...
Anton
...
rekel
?
"
"
Vse
ti
povem
,
on
sam
ti
pove
,
kadar
pride
k
nam
,
a
do
zdaj
še
tudi
ni
smel
zvedeti
.
Tiho
bodi
,
škoduje
ti
,
"
prosi
starka
.
Mladi
bolnici
se
oči
zaiskre
,
srpo
pogleda
mater
in
jo
šepetaje
ter
naglo
vpraša
:
"
Samo
to
še
:
ve
li
Anton
,
kje
sem
bila
?
Misli
li
kaj
?
"
"
O
Bog
,
kako
bi
vedel
?
Ni
li
rekel
,
da
bi
šel
do
konca
sveta
,
v
globočino
morja
,
v
deveto
deželo
pote
,
ko
bi
mu
bil
živ
človek
povedal
,
kje
si
in
med
kakovimi
ljudmi
si
.
Ali
nobeden
ni
prinesel
poročila
ne
s
suhe
zemlje
ne
po
vodi
,
tako
da
smo
že
mislili
,
Bog
te
je
nam
vzel
za
vselej
.
-
Pa
lezi
in
miruj
;
kaj
gospod
poreče
,
ako
zve
,
da
ga
nisva
poslušali
?
"
"
On
ne
ve
nič
,
kje
sem
bila
...
"
mrmra
mlada
žena
kakor
sama
zase
,
zatisne
oči
,
dene
roko
na
čelo
in
umolkne
za
dolgo
časa
.
Hipoma
stegne
roki
in
zakliče
:
"
Mati
!
"
Prestrašena
se
starka
obrne
k
njej
,
toda
ona
molči
in
hladno
reče
čez
nekaj
časa
:
"
Naj
spim
,
spim
in
prespim
.
"
Starka
meni
,
da
je
zaspala
,
in
hoče
za
nekaj
časa
iz
izbe
izlesti
,
prav
tiho
po
prstih
stopajoč
.
Ali
mlada
jo
opazi
,
iz
svojih
sanj
se
vzburi
in
kliče
:
"
Ne
hodite
proč
od
mene
,
zdajle
ne
,
pomagajte
mi
misliti
,
mati
,
misliti
,
veste
?
Kako
je
že
tista
povest
,
ki
ste
mi
jo
pripovedovali
,
ko
sem
bila
še
otrok
,
znate
,
o
onem
samcu
možu
,
ki
je
ob
morju
kočo
imel
,
pa
sta
prišla
vihar
in
povodenj
;
vihar
je
možu
dom
podrl
,
povodenj
ga
je
odnesla
v
široko
morje
,
a
mož
se
je
držal
panja
,
na
katerem
je
prej
tesaril
,
in
panj
ga
je
odnesel
v
čudno
,
daljno
deželo
,
iz
katere
je
nazaj
prišel
,
pa
ni
smel
in
ni
hotel
povedati
...
mati
,
mati
,
kako
je
bilo
to
?
"
Stara
mati
s
skrbjo
in
začudenjem
gleda
v
žareče
hčerino
lice
in
misli
,
da
se
ji
meša
v
glavi
.
"
To
je
za
otroke
povest
,
ti
si
bolna
,
Vida
.
Čakaj
,
kadar
ozdraviš
,
hočemo
take
pripovedi
pripovedovati
,
zdaj
se
umiri
;
o
,
Bog
ti
pomagaj
!
"
In
kakor
da
bi
poslušna
bila
materini
prošnji
,
zatisne
bolna
Vida
oči
in
miruje
.
Le
zdaj
pa
zdaj
se
ji
ustne
zagibljejo
,
kakor
da
bi
tiho
sama
s
seboj
govorila
ali
molila
.
Tiha
je
ostala
potem
ves
dan
.
Župnika
ni
bilo
.
Drugi
dan
pošlje
mati
Basnigojevka
ponj
.
Ko
hčeri
pove
,
da
pride
ta
dan
,
zgane
se
ta
in
se
od
matere
z
nekim
strahom
proč
obrne
.
Kmalu
pa
vpraša
:
"
Nisem
li
tisti
večer
,
ko
sem
jaz
odšla
,
ko
me
niste
več
našli
,
govorila
o
pomorskih
razbojnikih
?
Ste
li
čuli
?
Kajne
,
da
sem
govorila
in
drugi
so
govorili
?
"
Mati
ji
to
potrdi
in
pri
tej
priči
radovedna
ženska
v
njej
pozabi
ostrega
naročila
župnikovega
in
vpraša
:
"
Za
Boga
svetega
,
tedaj
so
te
bili
vendar
res
tisti
grdi
ljudje
ugrabili
?
In
kam
so
te
peljali
?
Kaj
so
ti
hudega
storili
?
"
"
Kasneje
vam
povem
,
zdaj
ne
,
pustite
me
,
"
reče
Vida
nekako
razdražena
,
skrije
glavo
v
zglavje
in
molči
.
Dva
dni
pozneje
je
župnik
zopet
prišel
in
našel
Vido
že
močno
okrevano
v
izbici
.
Sicer
se
je
pa
strogo
po
njegovem
ukazu
ravnalo
,
razen
starih
dveh
ni
nihče
v
hiši
vedel
,
kaj
je
s
tujo
žensko
in
kdo
je
,
ter
tudi
nihče
ni
še
videl
je
.
"
A
zakaj
jo
skrivamo
,
zakaj
ne
bi
brž
po
Antona
poslali
?
"
vpraša
župnika
stara
majka
na
dvorišču
,
ko
je
bil
prišel
.
"
Zakaj
?
Jaz
sem
se
sam
že
tako
vprašal
,
ali
treba
je
se
premisliti
kako
in
kaj
,
le
potrpite
,
"
reče
župnik
zamišljenega
obraza
.
Mož
je
vedel
več
,
nego
bi
bil
rad
,
a
ni
vedel
,
kako
bi
ravnal
,
da
bi
še
večje
nesreče
ne
bilo
,
nego
je
bila
že
.
"
Pojdiva
k
njej
,
"
reče
potem
in
oba
počasno
stopata
v
hišo
.
Ko
Vida
župnika
zagleda
,
odloži
svoje
jelo
,
s
katerim
se
je
ravno
pečala
s
slastjo
človeka
,
ki
še
ravno
okreva
,
ter
vstane
in
pogleda
župniku
tako
naravnost
v
oči
,
da
bi
bil
skoro
ta
svoje
povesil
in
da
razen
prvega
hladnega
pozdrava
ni
vedel
,
kako
bi
razgovor
začel
.
"
Mati
,
pojdite
ven
,
"
reče
Vida
in
starka
poslušno
odide
.
Župnik
sede
.
Ona
tudi
.
"
No
,
kako
je
?
"
vpraša
duhovni
svak
.
Ona
zatisne
oči
pa
reče
:
"
Kajne
,
kar
se
na
spovedi
pove
duhovnemu
,
mora
on
zamolčati
in
mora
molčati
o
tem
do
smrti
.
Ni
li
res
tako
?
"
"
Res
je
.
"
"
Kar
sem
vam
jaz
povedala
pri
spovedi
,
ko
ste
me
dobili
pri
tistem
črnem
možu
,
vi
ne
smete
več
povedati
nikomur
?
"
"
Kar
sem
pri
spovedi
od
tebe
slišal
,
tega
ne
vem
več
,
ne
smem
vedeti
,
"
reče
duhovnik
resno
.
"
In
vi
morate
spovedno
skrivnost
čuvati
tudi
bratu
nasproti
?
"
vpraša
ona
hlastno
.
"
Tvojemu
možu
tako
kakor
vsakemu
človeku
,
"
odgovori
duhovnik
in
upre
oči
v
tla
.
"
Vi
ne
veste
nič
,
nič
,
nego
kar
vam
zdajle
povem
:
pomorski
razbojniki
so
me
bili
odpeljali
,
bila
sem
na
Španskem
,
pri
zleh
ljudeh
,
težko
sem
ušla
,
težko
sem
prišla
na
ljubi
dom
.
Tako
je
.
Tako
sem
vam
povedala
in
vi
ne
veste
ničesar
drugega
.
Recite
mi
še
enkrat
.
Le
vas
se
bojim
,
drug
...
drug
nihče
ne
bode
zvedel
,
ne
sme
.
Moj
,
moj
–
mož
ne
sme
,
on
bi
me
...
"
"
Ne
govori
dalje
:
premisli
,
da
zdaj
ne
govoriš
na
spovedi
z
menoj
,
"
reče
on
zamolklo
.
Mlada
žena
pade
na
kolena
predenj
,
sklene
roki
in
ga
prosi
:
"
Usmilite
se
me
,
pokore
sem
dovolj
storila
in
vse
življenje
me
bode
vest
pokorila
!
Vse
vam
hočem
povedati
,
potem
me
ne
boste
obsojali
tako
ostro
,
kakor
me
zdaj
.
Usmilite
se
me
in
ne
povejte
bratu
,
mojemu
...
"
"
Možu
!
"
"
Vem
,
da
nisem
vredna
tega
imena
izgovarjati
,
ali
zaradi
svojega
deteta
moram
k
njemu
,
moram
in
hočem
in
vi
mi
ne
smete
otemniti
,
kar
mi
je
sam
Bog
na
koncu
moje
nesreče
posvetil
.
"
"
Pred
njim
bodeš
tudi
sama
odgovarjala
.
Stori
,
kar
hočeš
.
Jaz
kot
brat
Samorodov
ne
vem
ničesar
.
"
"
Povedala
vam
bodem
vse
.
"
"
Ničesar
ne
!
Bolje
,
da
ne
.
Vstani
in
čuvaj
se
,
da
zopet
ne
zboliš
.
Mene
ne
bode
več
sem
.
Tudi
k
vam
,
če
se
vrneš
domov
,
pridem
malo
odslej
;
kadar
pa
pridem
,
pojdi
mi
,
kolikor
moreš
,
spota
,
da
me
obraz
ne
izda
.
Zdaj
grem
.
Vzroka
ni
več
,
da
si
sama
,
pokliči
očeta
,
pokliči
moža
,
ali
zopet
pojdi
,
kar
sama
hočeš
.
Že
vidim
,
da
...
znaš
!
"
Župnik
odide
.
Vida
glavo
nasloni
na
blazinico
in
premišlja
,
kaj
početi
.
Drugi
dan
je
vedro
nebo
in
jasno
sonce
delalo
milijone
bleščečih
demantov
po
snegu
ob
obeh
straneh
ozkega
gazu
,
ki
je
držal
od
Basnigojevega
do
Samorodovega
doma
.
In
po
gazu
je
gostopeto
stopical
sivi
oče
Basnigoj
z
dolgo
palico
,
zatikaje
jo
v
sneg
za
podporo
starim
kostem
.
Šel
je
dol
na
obalo
,
da
sam
pove
zetu
nezaslišano
,
preveselo
novost
,
oj
,
novost
,
katere
stari
ni
več
upal
doživeti
:
da
se
je
našla
izgubljena
hči
,
Vida
,
da
je
prišla
iz
daljne
dežele
,
kamor
so
jo
odvlekli
bili
zli
ljudje
,
da
jim
je
morala
služiti
kakor
zadnja
dekla
,
stradati
,
trpeti
in
sam
Bog
ve
kaj
hudega
še
,
saj
je
on
star
in
ne
more
že
vsega
v
glavi
obdržati
,
kar
ljudje
pripovedujejo
.
Ali
zdaj
je
tu
,
gori
doma
v
gorki
postelji
,
kjer
ima
,
hvala
Bogu
,
ki
nam
je
dal
,
vsega
dovolj
.
To
veselo
novico
torej
koraca
sam
stari
Basnigoj
povedat
zetu
Antonu
Samorodu
.
In
kakor
starec
tako
z
upognjenim
tilnikom
predse
gleda
v
razgaženi
snežni
pot
,
raztezajo
se
mu
usta
na
dva
kraja
,
tako
da
tam
bliže
okučmanih
ušes
dve
luknjici
delajo
,
na
vsaki
strani
brezzobe
čeljusti
po
eno
.
In
sosedni
delavec
,
ki
sreča
očeta
Basnigoja
,
gleda
za
njim
ter
se
smeje
,
češ
kaj
ima
,
starina
stari
.
Ko
je
prišel
na
dvor
svojega
zeta
,
zagleda
ga
njegov
vnuk
,
mali
Tonček
,
ter
hitro
zavpije
:
"
Stari
oče
,
stari
oče
!
"
"
Pojdi
sem
,
Tonček
,
pojdi
,
pojdi
!
"
kliče
starec
s
takim
čudnim
glasom
,
da
ni
povedati
.
Dečak
priskoči
k
njemu
in
ga
vpraša
:
"
Kaj
ste
mi
prinesli
?
Pokažite
.
"
"
Mater
sem
ti
prinesel
,
mater
,
pravo
mater
,
"
reče
starec
vesel
.
"
Kje
jo
pa
imate
?
Saj
je
nimate
,
"
odgovori
mala
sirota
.
"
Gori
pri
nas
je
,
oče
ide
ponjo
,
po
pravo
tvojo
mater
,
"
pripoveduje
ded
.
"
Zakaj
je
pa
nimate
pri
sebi
?
Saj
je
nimate
.
Vi
lažete
...
Kje
ste
pa
to
palico
dobili
,
ki
ima
kljuko
,
oče
,
kje
ste
jo
dobili
?
"
"
Oj
ti
ljuba
malopridnost
mala
ti
;
ne
veš
in
ne
umeš
,
kaj
ti
pripovedujem
;
ne
veš
,
kaj
je
mati
,
pa
te
moja
palica
bolj
briga
,
"
toži
ded
.
"
Dobro
jutro
,
oče
!
Kako
je
to
,
da
ste
vi
prišli
po
takem
potu
?
"
pozdravlja
ga
zdajci
iz
hiše
prišli
gospodar
Anton
Samorod
.
Stari
usta
raztegne
in
od
veselja
ne
more
spregovoriti
,
le
na
glas
se
zasmeje
.
"
Kaj
pa
je
?
"
"
Vida
je
prišla
!
"
sune
stari
iz
sebe
.
Anton
ga
samo
srpo
gleda
,
a
se
ne
gane
.
"
Nu
da
,
Vida
,
Vida
,
naša
Vida
,
tvoja
Vida
je
nazaj
prišla
,
"
ponavlja
stari
.
"
Oče
,
ali
ste
zdravi
?!
"
zavpije
Anton
.
"
Zdrav
!
Kaj
ne
bi
bil
?
Kaj
meniš
...?
"
"
Kaj
govorite
?
"
"
Ne
verjameš
,
da
je
Vida
prišla
?
Da
,
dejal
sem
,
to
je
tako
čudno
,
da
ne
bode
hotel
verjeti
.
Glej
,
jaz
sam
nisem
verjel
,
preden
je
nisem
videl
;
starki
svoji
nisem
verjel
.
Pa
še
ti
pojdi
pogledat
,
skoči
gor
,
skoči
!
Midva
s
Tončkom
prideva
bolj
počasi
za
teboj
.
Jaz
ne
morem
tako
hitro
stopati
kot
ti
,
ta
mali
tudi
ne
.
Pojdi
,
pojdi
!
"
In
ko
je
kmalu
potem
Anton
res
šel
po
gazu
proti
domu
svojega
tasta
,
hodil
je
štirikrat
tako
brzo
kot
starec
.
V
glavi
pa
mu
je
bilo
,
kakor
da
bi
zvonilo
po
njej
.
Verjeti
ni
mogel
in
vendar
bi
bil
rad
verjel
.
Ko
pa
je
prišel
v
Basnigojevino
,
videl
je
tu
na
licih
družinčet
,
ki
so
bila
po
dvorišču
,
da
je
res
,
da
je
res
,
kar
mu
je
tast
prišel
pravit
!
In
vrabci
na
senici
izpod
slame
so
čivkali
,
da
je
Vida
prišla
!
"
Od
truda
in
dolge
hoje
je
bolna
in
nekako
čudna
,
Anton
,
"
s
temi
besedami
ga
stara
tašča
na
pragu
sprejme
.
A
on
je
imel
le
eno
vprašanje
:
"
Kje
je
?
"
In
ko
jo
je
ugledal
,
bledo
,
upalo
,
a
svojo
poročeno
si
ženo
Vido
,
lepo
še
zmerom
,
kako
je
ob
postelji
stala
,
z
eno
roko
se
zglavja
držala
in
velike
oči
vanj
upirala
,
kakor
bi
ji
bil
on
iznenadna
prikazen
,
priskoči
s
preglasnim
vzklikom
njenega
imena
k
njej
in
,
objemši
jo
,
zjoka
se
dolgi
,
trdni
mož
,
kakor
bi
se
bil
dečak
njegov
.
"
Ali
si
res
ti
?
Izpregovori
,
da
bodem
vedel
,
da
se
mi
ne
sanja
,
kakor
se
mi
je
že
tolikrat
sanjalo
,
da
te
imam
,
a
bil
sem
sam
,
ko
sem
se
zbudil
;
izpregovori
,
da
si
res
ti
,
ki
te
imam
.
"
"
Anton
!
"
reče
ona
in
se
ga
z
eno
roko
oklene
ter
skrije
obraz
na
njegovo
ramo
.
"
Ti
se
treseš
in
bleda
si
?
Trudna
in
bolna
.
Lezi
in
počij
tu
pri
meni
,
Vida
,
"
govori
srečni
mož
z
otroškim
srcem
in
jo
položi
na
posteljo
pa
jo
poljublja
.
"
Ti
me
nisi
pozabil
?
"
vpraša
ona
in
zdihne
.
Morda
ji
je
ta
zdih
iz
globočine
srca
prišel
in
govoril
:
"
Jaz
te
nisem
vredna
.
Hinavčevati
moram
,
a
še
tega
ne
znam
.
"
Ali
Anton
Samorod
je
bil
presrečen
,
da
je
dobil
zopet
svojo
ženo
,
mater
svojemu
sinu
.
Daleč
s
Krasa
vkup
so
ljudje
hodili
povpraševat
in
pozvedovat
čudovito
zgodbo
,
ki
so
jo
slišali
.
Divji
,
črnokoži
pomorski
razbojniki
so
bili
lepo
Vido
,
Samorodovo
mlado
ženo
,
uplenili
in
odveli
onkraj
morja
v
deveto
deželo
.
Tam
so
jo
bili
prodali
kraljični
,
da
je
služila
in
bridke
solze
točila
pa
zdihovala
po
domu
,
po
možu
in
detetu
.
In
čudovito
jo
je
Bog
rešil
iz
rok
njenih
mučiteljev
,
pomogel
ji
ubegniti
in
bežala
je
noč
in
dan
,
dolgo
in
dolgo
,
po
pustinjah
,
daljinah
in
tujih
vaseh
,
da
je
prišla
srečno
do
blizu
Basnigojevine
,
kjer
jo
je
na
pol
mrtvo
od
dolgega
pota
v
snegu
našel
in
k
roditeljem
prinesel
oglar
Smuciper
.
Zdaj
pa
je
doma
na
Samorodini
in
gospodinji
svojemu
možu
in
pestuje
svojega
sina
kakor
nekdaj
,
ko
je
niso
bili
še
prijeli
ljuti
pomorščaki
in
naprodaj
odpeljali
tja
daleč
za
morje
v
deveto
deželo
.
Tako
so
ljudje
pripovedovali
daleč
okoli
in
,
kdor
je
mogel
priti
Vido
pogledat
,
prišel
je
in
se
sam
prepričal
,
da
je
res
Vida
nazaj
prišla
.
Nekateri
so
znali
celo
povest
bolj
obširno
,
eni
tako
,
eni
drugače
,
ti
bolj
grozno
,
oni
bolj
zanimivo
.
In
tudi
Vida
je
bila
nekako
tako
povedala
,
pa
ne
natanko
.
Ko
so
jo
pa
hoteli
izpraševati
,
stresnila
se
je
in
prosila
,
naj
jo
puste
,
da
pozabi
grozno
preteklost
.
In
Anton
Samorod
ni
pustil
,
da
bi
jo
bil
kdo
z
vprašanji
mučil
,
pa
tudi
sam
je
ni
hotel
.
Kar
ji
je
na
očeh
bral
,
storil
ji
je
.
Čuval
jo
je
kakor
ženico
v
očesu
,
kakor
da
bi
se
bal
,
da
bi
mu
ne
bila
še
enkrat
odvedena
.
A
tudi
ona
je
bila
vsa
drugačna
nego
prej
.
Izginila
je
bila
nekdanja
ošabnost
.
Prejšnjih
časov
svojeglavost
in
upornost
sta
se
umaknili
nasprotnim
lastnostim
:
vdanosti
in
pohlevni
pokorščini
.
Svojemu
možu
nasproti
je
bila
tiho
ljubezniva
,
storila
mu
je
vse
,
pazila
na
njegove
želje
,
povsod
je
bila
njena
mehka
roka
.
Z
res
preveliko
ljubeznijo
pa
je
ljubila
svoje
dete
,
katero
bi
bila
najrajši
zmerom
gledala
.
Mož
jo
je
moral
nežno
opozarjati
,
naj
ne
dela
preveč
dobrega
v
svoji
ljubezni
,
da
svojega
sinka
ne
preneguje
.
"
Zakaj
ne
prideš
več
k
nam
,
zdaj
ko
smo
zopet
srečni
?
"
vprašal
je
Anton
brata
župnika
.
"
Star
