možje
bil
v
zadregi
in
ni
védel
,
kako
bi
pričel
pogovor
,
da
bi
ga
zasukal
potem
na
pravo
stran
.
„
Oh
,
kaj
bom
iskal
ovinkov
!
“
dejal
je
sam
v
sebi
,
in
takoj
potem
,
kakor
plavač
,
ki
mora
z
visokega
odra
skočiti
v
vodo
,
s
trenutno
hrabrostjo
nagnil
se
naprej
in
šepnil
tako
ljubeznivo
,
kakor
mu
le
bilo
moči
:
„
Gospodična
Milica
!
“
Deklica
se
je
začudena
ozrla
vánj
.
„
Gospodična
Milica
!
“
ponovil
je
koncipist
pogumneje
,
kajti
z
rastočim
mrakom
vred
rastla
mu
je
tudi
hrabrost
.
Nasprotno
pa
se
je
deklice
lotil
lahek
nemir
.
„
Česa
želite
?
“
vprašala
je
naglo
—
„
ali
nečete
več
veslati
?
“
„
Bom
veslal
—
takoj
!
Toda
prej
mi
dovolite
le
jedno
besedo
,
in
,
gospodična
—
saj
ne
boste
nejevoljni
náme
...
“
„
Nejevoljna
?
Zakaj
?
“
odgovori
ona
,
a
nemir
ji
je
vedno
bolj
rastel
;
zrla
je
pred
sé
in
s
prsti
trgala
rožo
,
ki
jo
je
nosila
ves
čas
s
seboj
.
Ali
oba
sta
bila
tako
prevzeta
,
da
nista
čula
lahkih
korakov
,
ki
so
prav
sedaj
zašumeli
po
stezi
,
skriti
za
obrežnimi
drevesi
.
Mož
pa
,
ki
je
tu
prihajal
,
ugledal
je
takoj
ona
dva
in
obstal
kakor
kamen
za
debelo
bukvijo
,
komaj
nekoliko
metrov
oddaljen
od
onih
dveh
v
čolniči
.
Bil
je
Koren
.
„
Torej
tu
sta
,
samá
se
vozita
v
polumraku
po
vodi
!
Čemu
si
še
prišel
sem
,
bedak
!
“
to
je
bila
prva
misel
njegova
.
Pokazati
se
jima
ni
hotel
na
noben
način
—
tega
veselja
ne
bi
napravil
Rudi
po
nobeni
ceni
.
„
Saj
bosta
na
drugo
stran
odveslala
in
potem
odidem
v
grad
!
Morebiti
bom
imel
nocoj
še
priliko
in
dolžnost
—
čestitati
,
“
dejal
je
pikro
sam
v
sebi
,
in
se
še
bolj
pritisnil
k
deblu
.
Tako
je
moral
čuti
pogovor
onih
dveh
,
ker
čolnič
se
ni
ganil
izpod
obrežnih
vej
.
„
Ker
bi
Vam
rad
nekaj
povédal
!
Gospodična
Milica
,
že
davno
sem
iskal
prilike
,
da
Vam
odkrijem
srce
svoje
—
Milica
,
jaz
Vas
ljubim
!
“
Hotel
jo
je
prijeti
za
roko
.
A
deklica
je
burno
vstala
s
svojega
sedeža
,
tako
,
da
se
je
lahki
čoln
nevarno
zazibal
in
je
ona
z
glasnim
vsklikom
sedla
zopet
na
klop
koncipistu
nasproti
.
Temna
rudečica
ji
je
zalila
lice
in
s
težko
sapo
je
iskala
besed
,
katerih
pa
ni
premogla
.
„
Ali
sem
Vas
razžalil
,
gospodična
!
“
vprašal
je
z
zamolklim
glasom
koncipist
.
Niti
misliti
si
še
ni
mogel
,
da
bode
dekle
njegovo
snubitev
kar
odbilo
.
„
Veslajte
vendar
nazaj
k
bregu
!
“
velela
je
osorno
,
da
se
je
Ruda
skoraj
prestrašil
tega
glasú
,
katerega
v
mladi
,
neiskušeni
deklici
niti
pričakoval
ni
.
A
ta
upor
ga
je
tudi
razburil
.
„
Ne
prej
,
predno
ne
vém
,
pojdem
li
kakor
najsrečnejši
ali
najnesrečnejši
človek
od
tod
,
“
dejal
je
patetično
.
„
Oh
,
moj
Bog
!
“
klicalo
je
dekle
in
solze
so
ji
silile
v
oči
.
Sedaj
se
je
v
istini
bala
koncipista
.
„
Ne
,
ne
,
gospodična
!
Vi
me
strašite
!
Le
jedno
besedico
mi
privoščite
,
“
hitel
je
on
in
jo
sedaj
res
ujel
za
roko
,
katero
je
poljubljal
.
„
Se
li
smem
nadejati
—
da
me
uslišite
?
“
„
Ne
!
“
dejala
je
kratko
in
rezko
,
in
istrgala
roko
iz
njegove
.
Pri
tem
se
je
bil
čoln
z
vednim
guganjem
približal
bregu
ter
s
sprednjim
koncem
trčil
ob
bukev
,
za
katero
je
stal
Koren
,
tresoč
se
po
vsem
životu
od
radosti
in
hrepenenja
,
da
bi
skočil
v
čoln
,
in
prijel
Rudo
za
vrat
.
A
sedaj
se
ni
mogel
več
premagovati
.
Prijel
se
je
bliskoma
z
levico
za
močno
vejo
,
ki
je
molela
nad
vodo
,
zavihtel
se
z
brega
in
desno
nogo
postavil
v
čoln
.
„
Dajte
mi
roko
,
gospodična
Milica
!
“
dejal
je
z
glasom
,
kateri
se
mu
je
od
razburjenosti
tresel
—
„
tu
ste
varni
,
in
stopite
sem
na
breg
!
“
Učinek
te
njegove
nenadne
prikazni
je
bil
nepopisljiv
.
Deklica
se
je
obrnila
z
glasnim
,
prestrašenim
vsklikom
,
a
spoznala
je
takoj
Korena
in
se
isti
mah
oklenila
rešiteljeve
roke
.
Pa
tako
je
ni
mogel
postaviti
na
breg
;
prijel
jo
je
naglo
čez
pas
;
in
zavihtel
se
ž
njo
vred
s
krepkim
odskokom
na
breg
.
Čoln
s
koncipistom
,
kateri
od
jeze
,
iznenadejanja
in
recimo
tudi
od
strahú
ni
mogel
ziniti
besedice
,
pa
je
zavoljo
Korenovega
odskoka
zdričal
bliskoma
proti
ribnjakovi
sredini
.
Ves
ta
tragikomični
prizor
se
je
vršil
v
par
trenutkih
.
„
Oh
,
hvala
,
hvala
Vam
!
“
hitela
je
Milica
,
še
vsa
razburjena
.
„
Dovolite
,
da
Vas
spremim
do
grada
!
Gospod
Ruda
bo
že
za
nama
prišel
!
“
„
Se
mu
li
ni
nič
zgodilo
?
“
vprašala
je
naglo
deklica
,
ker
v
bližini
ni
bilo
sledi
o
čolnu
in
vse
tiho
po
ribnjaku
.
„
Tam
veslá
—
gledite
!
“
In
res
se
je
bližal
koncipist
že
drugemu
bregu
,
kjer
je
naglo
izstopil
in
hitel
tema
naproti
.
Bil
je
silno
srdit
.
„
Oh
,
Vi
ste
naju
zalázovali
in
poslušali
,
gospod
Koren
!
“
sikal
je
med
zobmi
.
Videti
je
bilo
,
da
je
izgubil
vso
moč
,
zatajevati
se
in
premagovati
.
„
Sami
véste
,
da
govorite
neresnico
!
“
zavrne
ga
Koren
;
„
slučaj
me
je
pripeljal
sem
—
k
sreči
gospodične
!
“
Sedaj
se
je
koncipist
ohladil
.
„
Haha
,
kaj
pa
mislite
?
In
Vi
—
Vi
gospodična
?
“
V
tem
trenutku
se
je
čul
iz
vrta
glas
gospé
Bolétove
,
ki
je
klicala
hčerko
.
„
Ali
greste
k
nam
?
“
vprašala
je
ta
naglo
Korena
.
„
Grem
,
ako
dovoljujete
!
“
Hitela
je
dalje
po
peščeni
poti
.
Koren
pa
se
je
obrnil
k
Rudi
.
„
Ako
česa
še
želite
od
mene
“
—
šepetal
mu
je
,
„
potem
počakajte
malo
tu
;
—
ali
se
pa
pozneje
vrneva
.
Pomočim
Vas
parkrat
z
glavo
navpik
v
ribnjak
,
da
Vas
nekoliko
ohladim
.
“
Koncipist
ni
zinil
odgovora
.
Domislil
se
je
,
da
je
v
čolnu
pozabil
klobuk
,
ter
šel
naglo
pónj
.
Nazaj
prišedši
je
uvidel
,
da
brez
slovesa
pri
gospe
Bóletovi
ne
sme
in
ne
more
od
tod
.
Šel
je
torej
za
onimi
v
grad
,
in
akopram
je
takoj
uvidel
,
da
Boléška
ne
ve
ničesa
o
nocojšnjem
dogodku
,
in
da
se
tudi
Milica
in
Koren
védeta
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
pripetilo
—
poslovil
se
je
vendar
kmalu
.
S
Korenom
ni
hotel
skupaj
domóv
.
Hrastov
koncipijent
je
prebil
lep
večer
.
Boleška
ga
je
bila
povabila
na
čaj
in
ker
se
je
pl.
Ruda
že
prej
izgovoril
in
poslovil
,
zabavati
je
moral
dami
Koren
sam
.
Politiko
so
pozabili
in
pogovor
se
je
lotil
domačih
rodbinskih
razmer
,
življenja
v
mestu
in
na
deželi
ter
preskočil
potem
zopet
nenadoma
na
književnost
in
mestno
gledališče
,
na
študentovska
leta
,
o
katerih
je
govoril
Koren
in
na
čas
v
odgojevališči
,
o
katerem
je
rada
pripovedovala
Milica
.
Kdo
še
ni
poslušal
,
in
kdo
se
ni
še
udeležil
sam
jednakih
zabav
?
Boleški
je
bil
koncipijent
vedno
bolj
po
volji
,
in
neka
naravna
resnoba
,
katera
ga
tudi
v
najveselejših
urah
ni
zapustila
,
pomagala
mu
je
v
trenutkih
,
ko
mu
je
primanjkovalo
okretnosti
zadostovati
strogim
terjatvam
,
katere
je
stavila
graščákinja
do
vsakega
v
socijalnem
oziru
.
Nocoj
pa
mu
je
še
spomin
na
dogodek
pri
ribnjaku
polnil
dušo
in
nosil
je
v
sebi
sladko
zavest
,
da
Milica
vendar
ni
—
kakor
trdijo
zlobni
jeziki
v
trgu
—
Rudova
nevesta
!
Oh
,
kaj
še
!
Niti
ne
mara
zánj
!
In
kako
vesel
je
bil
Koren
,
da
ona
tudi
po
Rudovem
odhodu
ni
črhnila
besedice
o
tem
,
kar
se
je
godilo
prej
med
njimi
.
Skrivnost
,
prva
skrivnost
ju
je
vezala
,
in
ker
je
čutil
,
da
je
deklica
ne
bo
razodela
nikomur
,
razodel
bi
je
tudi
sam
ne
bil
po
nobeni
ceni
.
„
A
zakaj
molči
?
“
vprašal
se
je
večkrat
,
akopram
je
odgovor
dobro
znal
.
Čutil
je
še
vedno
,
kako
prijazno
,
gorko
mu
je
bila
stisnila
roko
,
kako
veselo
se
mu
je
bila
zahvalila
za
storjeno
uslugo
in
kako
ji
je
v
tem
silila
kri
v
lice
.
„„
Zato
ker
si
bil
ti
pôleg
!
“
dejal
si
je
,
zato
molči
!
Da
,
da
!
Ona
neče
,
da
bi
mati
védela
ali
slutila
,
da
sva
tekmeca
!
Ha
,
tekmeca
!
Ne
bodi
neumen
,
Koren
!
“
A
ko
se
mu
je
potem
vnovič
tako
prijazno
nasmehljala
,
natočivši
mu
vina
v
kozarec
,
lotila
se
ga
je
zopet
prva
sladka
misel
.
Malo
pred
njegovim
odhodom
pa
sta
ostala
z
Milico
nekoliko
trenutkov
sama
v
sobi
.
„
Hvala
Vam
,
gospod
Koren
,
da
niste
mami
ničesa
omenili
!
“
dejala
je
ona
poluglasno
;
zarudela
se
je
pri
tem
in
oči
uprla
na
prtič
,
katerega
je
vila
v
rokah
.
„
O
prejšnjem
dogodku
?
Ne
,
ne
,
gospodična
,
to
vendar
ni
moja
stvar
!
Vi
sami
bodete
najbolje
znali
,
je
li
treba
povédati
,
ali
ne
,
“
izustil
je
Koren
naglo
,
ne
da
bi
si
bil
sam
v
svesti
,
da
je
nekaj
bodečega
tičalo
v
njegovih
besedah
.
A
deklica
je
to
čutila
ter
se
naglo
ozrla
vánj
,
kakor
bi
se
hotela
prepričati
,
je
li
res
tako
nameril
s
svojo
opomnjo
.
Pa
izraz
njegovega
lica
je
bil
tako
odkrit
in
prijazen
in
pogled
njegov
je
kazal
nekaj
vse
drugega
,
nego
je
bila
ona
v
trenutji
slutila
.
„
Oh
,
ne
,
ne
!
Jaz
ne
bodem
povédala
!
In
Vi
tudi
ne
!
Preneumno
je
bilo
!
“
pristavila
je
pol
resno
,
pol
s
smehom
.
Korena
se
je
polastila
sedaj
druga
misel
,
ki
mu
je
zatrla
takoj
vse
veselje
.
„
Kaj
,
ko
bi
vendar
nekaj
drugega
uzrok
bilo
temu
molčanju
?
Morebiti
Ruda
ni
porabil
prave
prilike
in
drugikrat
—
bo
pa
morebiti
drugače
?
“
Sklenil
je
stvari
priti
do
konca
.
„
Dovolite
mi
kratko
vprašanje
,
gospodična
!
Po
denašnjem
dogodku
,
katerega
priča
sem
bil
nehoté
,
imam
vsaj
nekoliko
pravice
do
njega
,
sicer
bi
bilo
seveda
čudno
!
“
„
I
česa
želite
?
Le
vprašajte
!
“
dejala
je
ona
in
se
nagnila
na
mizo
,
njemu
nasproti
.
„
Po
trgu
se
imenuje
Vaše
ime
le
v
zvezi
z
Rudovim
!
Smem
morebiti
vendar
le
—
čestitati
?
“
Njeno
lice
je
izpreminjalo
barvo
,
in
nekaj
,
kakor
jeza
zablisnilo
ji
je
v
temnih
očeh
.
„
To
mi
je
novo
!
“
dejala
je
kratko
in
resno
.
„
Da
,
tako
se
govori
!
A
to
Vas
ne
sme
in
ne
more
žaliti
—
ljudje
hitro
ugibljejo
,
in
...
“
„
In
Vi
ste
tudi
—
verjeli
?
“
dejala
je
naglo
.
V
Korenu
se
je
dvignil
stari
zanikavni
duh
,
in
skoraj
bi
bil
izustil
:
„
Kaj
Vam
do
tega
,
ako
bi
bil
to
verjel
?
“
—
pa
pogled
deklice
zdel
se
mu
je
tako
zaupljiv
,
proseč
,
nedolžen
,
da
je
ni
mogel
tirati
v
zadrego
.
„
Ne
,
ne
,
gospodična
Milica
!
Verjeti
nisem
mogel
,
in
zato
sem
Vas
povprašal
.
Neverjetno
se
mi
je
zdelo
,
ker
menim
,
da
dobro
poznam
njega
in
nekoliko
tudi
Vas
.
“
„
Hvala
Vam
!
“
dejala
je
in
mu
podala
svojo
malo
roko
preko
mize
.
V
tem
se
je
vrnila
graščakinja
in
Koren
se
je
poslovil
.
Milice
se
je
lotila
zopet
prejšnja
veselost
in
spremila
je
koncipijenta
do
vrat
.
„
Pa
vendar
kmalu
zopet
pridite
in
kaj
—
novega
nam
zopet
prinesite
s
seboj
!
“
Podala
mu
je
vnovič
roko
in
mu
jo
pustila
,
ko
je
vprašal
on
šepetaje
:
„
Torej
ono
pa
ostaje
najina
—
skrivnost
?
“
„
Da
,
da
!
“
pritrdila
je
tiho
.
„
Prijeten
mož
—
to
!
“
omenila
je
Boleška
po
njegovemu
odhodu
.
Milica
pa
je
storila
,
kakor
ne
bi
čula
máterinih
besed
,
in
je
urejevala
svojo
mizico
pri
oknu
.
Mesec
je
jasno
svetil
in
tam
doli
na
beli
cesti
je
bilo
lehko
ugledati
podobo
moža
,
ki
je
z
naglimi
koraki
odhajal
v
dolino
.
Na
ovinku
je
malo
postal
in
Milici
,
ki
je
prav
sedaj
ozrla
se
skozi
okno
,
dozdevalo
se
je
,
da
tudi
óni
obrača
pogled
svoj
nazaj
proti
belemu
gradiču
.
V
Borji
je
volilno
gibanje
rastlo
od
dné
do
dné
.
Huda
,
brezobzirna
agitacija
se
je
pričela
,
katera
je
postajala
tem
silnejša
in
strastnejša
,
ker
sta
se
pobijali
dve
domači
,
narodni
stranki
,
kateri
do
sedaj
nista
poznali
tako
živega
razkola
.
Da
bi
bili
Nemci
in
Slovenci
nasprotniki
,
teklo
bi
bilo
vse
agitatorno
delovanje
po
starem
izvoženem
tiru
,
stari
nasprotniki
bi
si
z
vajenim
orožjem
stali
nasproti
,
obrabljenim
in
skrhanim
v
dolgotrajnem
,
večletnem
boji
,
in
vse
bi
se
vršilo
po
neki
ukoreninjeni
,
vsled
navade
kodificirani
metodi
,
katera
bi
sedanjega
nasprotstva
tudi
med
volitvenim
gibanjem
ne
mogla
poostriti
:
a
danes
je
bilo
drugače
!
Dva
sovražnika
,
do
sedaj
jedna
celota
,
jeden
život
,
stala
sta
si
nasproti
,
odslej
razcepljena
po
tem
ljutejšem
sovraštvu
,
čim
bolj
sta
poznala
vsak
slabosti
in
prednosti
drugega
.
A
kjer
tu
v
medsebojnem
predbacivanji
niso
več
izhajali
,
tam
so
posegali
v
osobno
življenje
,
—
to
je
bilo
novo
,
hudo
,
a
grdo
orožje
.
Na
čelu
jedne
strani
je
stal
kandidat
Hrast
s
svojim
strastnim
a
nič
menj
spretnim
agitatorjem
Korenom
.
Drugo
stranko
pa
je
vodil
gospod
Anton
s
skrivno
pomočjo
nemškega
ali
bolje
nemškutarskega
življa
,
kolikor
ga
je
bilo
v
trgu
;
in
ti
so
delali
nič
menj
vstrajno
,
premeteno
,
in
brezobzirno
za
svojega
kandidata
Medena
.
Prebivalstvo
—
trg
je
štel
okoli
poldrugo
stotino
volilcev
—
bilo
je
že
podpihano
in
razsrjeno
med
seboj
,
da
je
težko
najti
primere
.
„
Kaj
?
—
Tega
doktorja
bomo
volili
,
tega
oderuha
,
ki
računa
za
vsako
pisano
stran
po
dva
ali
tri
goldinarje
!
“
klical
je
klobučar
Brtoncelj
zvečer
v
krčmi
.
„
Aha
,
ti
boš
rajši
volil
tistega
skopuha
,
kateremu
še
noben
človek
ni
izvlekel
krajcarja
več
iz
žepa
,
nego
je
moralo
biti
;
tistega
bábjaka
—
tistega
...
“
tako
je
odgovarjal
mesar
Koža
ves
razjarjen
ter
zadnjo
besedo
vtopil
v
debelem
požirku
piva
.
Koža
še
ni
bil
pozabil
afère
z
glavarjevim
pinčkom
in
je
bil
povsod
nasproten
,
kadar
je
slutil
vladne
može
.
V
tem
glasu
so
se
vršili
razgovori
po
krčmah
in
drugih
javnih
prostorih
.
Celó
inteligence
se
je
polotila
konečno
ta
strast
,
kakor
nalezljiva
bolezen
,
in
pojavi
njeni
so
nosili
znak
mrzlične
razburjenosti
.
Stranki
sta
bili
do
sedaj
jednaki
;
agitatorji
so
znali
,
da
bo
pri
volitvi
odločilo
jako
neznatno
število
glasov
,
morebiti
dva
ali
trije
,
in
zato
so
napeli
vse
sile
,
da
varujejo
pridobljene
in
še
pridobé
nasprotne
glasove
.
Vse
je
bilo
skoraj
že
urejeno
,
bojne
čete
štete
—
a
vendar
je
zmaga
visela
še
na
tem
,
kam
se
bo
obrnil
mož
,
ki
je
imel
tehtno
besedo
v
trgu
,
a
kateri
se
do
sedaj
še
ni
bil
oglasil
.
To
je
bil
graščák
Bolè
.
Odpotoval
je
bil
v
istini
po
nujnih
opravkih
,
in
ker
se
je
v
lesni
trgovini
,
s
katero
se
je
on
najbolj
bavil
,
vršil
prav
tedaj
važen
preobrat
,
ni
mogel
tako
hitro
domóv
,
kakor
si
je
želel
sam
,
in
kakor
so
to
glasno
in
od
dné
do
dné
silneje
zahtevali
njegovi
prijatelji
.
Gospod
Anton
je
dobro
znal
,
kako
nevarno
bode
zánj
in
njegovo
stranko
,
ako
se
Bolè
pridruži
Hrastovcem
;
a
ker
sam
ni
imel
nikakega
vpliva
pri
graščáku
,
in
tudi
okrajni
glavar
ne
—
o
Medenu
pač
ni
bilo
govoriti
,
kar
je
gospod
Anton
najbolje
védel
—
obrnil
se
je
zviti
kaplan
do
političnih
voditeljev
v
mestu
ter
jim
razložil
položaj
.
Nadejal
se
je
tem
potem
kaj
doseči
.
Hrast
pa
je
bil
Boléta
gotov
in
je
ostro
zavrnil
nekoliko
skeptičnega
notarja
Koprivca
,
ki
je
jedenkrat
pri
posvetovanji
,
pri
katerem
je
bil
govor
o
Bolétu
,
malo
neverjetno
mignil
z
ramami
.
Tudi
Koren
se
v
svoji
veri
v
Boléta
ni
dal
omajati
.
Po
večkratnem
pisarjenji
in
brzojavljenji
sprejme
Hrast
vendar
poročilo
,
da
se
Bolè
vrne
druzega
dné
proti
večeru
.
Bilo
je
nekoliko
dnij
pred
odločilno
volitvijo
.
Hrast
,
kateri
je
navzlic
trdemu
prijateljstvu
z
Bolétom
,
vendar
veliko
važnost
polagal
na
to
,
da
se
prvi
snide
in
konečno
dogovori
z
graščákom
,
sklenil
je
pričakovati
ga
na
Drenovem
in
se
je
že
popoludne
s
svojo
soprogo
odpeljal
tja
;
svojemu
glavnemu
pomočniku
Korenu
pa
je
naročil
,
naj
pride
proti
večeru
za
njim
.
Kdo
je
to
rajši
storil
,
nego
Koren
?
Po
zadnjem
pohodu
je
bil
že
večkrat
pri
Bolétovih
,
kadar
popoludne
ni
bilo
silnih
opravkov
,
in
graščakinji
se
je
vedno
bolj
priljubil
.
Sam
pa
se
je
od
dné
do
dné
bolj
utapljal
v
svojo
tiho
,
a
tem
strastnejšo
ljubezen
do
Milice
.
Pred
meseci
bi
se
bil
še
smijal
temu
čutu
,
in
vsakemu
,
kdor
bi
ga
mu
bil
prerokoval
;
star
je
bil
že
blizu
trideset
let
in
vajen
z
mirnim
očesom
gledati
v
svet
,
ker
je
v
svojem
mnogoletnem
boji
,
ki
ga
je
prevojeval
za
vsakdanji
kruh
,
otresel
se
marsikaterih
mladostnih
uzorov
in
iluzij
.
A
nekaj
starega
je
bilo
vendar
še
ostalo
,
in
sedaj
,
ko
se
ga
je
tako
nenadno
in
tako
silno
polotila
ta
ljubezen
,
mogel
je
ta
mož
sanjati
in
sanjati
,
kakor
mladenič
dvajsetih
let
.
A
skrival
je
svoja
čutila
,
in
če
prav
so
ljudje
védeli
,
da
hodi
večkrat
na
Drenovo
,
vendar
se
nikomur
ni
mogla
vriniti
misel
,
kaj
je
pravi
povod
njegovim
pohodom
.
Jedini
Ruda
je
v
svoji
ljubosumnji
nekoliko
slutil
,
a
varoval
se
je
ziniti
kaj
o
tem
.
Koren
je
bil
po
mučnem
in
razburjenem
delu
zadnjih
dnij
,
ki
so
bili
posvečeni
sami
agitaciji
,
prišel
skoraj
duševno
utrujen
na
Drenovo
.
Boléta
še
ni
bilo
,
pričakovali
so
ga
stoprav
zvečer
,
in
vsa
družba
,
domači
dami
in
Hrast
s
soprogo
,
sedeli
so
kakor
navadno
,
na
vrtu
.
„
No
,
je
li
kaj
novega
popoludne
?
“
vprašal
je
naglo
doktor
prišleca
po
prvih
pozdravih
.
„
Nič
,
nič
,
hvala
Bogú
!
“
„
Zakaj
hvala
?
—
“
„
Ker
je
vse
,
kar
smo
v
zadnjih
dneh
novega
zvedeli
o
naši
stvari
,
—
slabo
!
“
„
Skoraj
da
prav
pravite
!
“
pritrdi
doktor
s
posiljenim
nasmehom
.
„
Oh
,
pustita
vendar
to
grdo
politiko
!
“
kara
Hrastova
soproga
,
„
nocoj
boste
še
dovolj
govorili
o
nji
,
a
sedaj
nas
ne
mučita
z
volitvami
!
“
„
Prav
pravite
!
“
pritrdi
Boleška
.
„
To
Vam
je
grozno
!
“
nadaljuje
doktorica
.
„
Mojemu
soprogu
že
štirinajst
dnij
nobena
jed
ne
gre
v
slast
,
ne
jé
skoraj
ničesar
,
in
nobena
stvar
mu
ni
po
volji
!
“
„
Oh
,
pusti
,
pusti
to
,
Katinka
!
“
smeje
se
Hrast
;
„
v
malo
dneh
bomo
pa
zopet
kakor
prej
!
“
„
In
ta
razdor
,
to
opravljanje
in
kričanje
—
oh
,
vsega
je
že
dovolj
,
vsega
!
“
„
Pustimo
politiko
!
“
hitel
je
sedaj
Hrast
;
„
kratek
whist
bi
Vam
morebiti
bolj
ugajal
,
milostiva
?
“
Boleška
je
z
veseljem
pritrdila
,
in
kmalu
so
vsi
trije
sedeli
pod
košato
platano
pri
kartah
.
Koren
pa
se
je
sprehajal
z
Milico
po
prostornem
vrtu
.
Razgovarjala
sta
se
največ
ob
očetovem
prihodu
,
katerega
so
že
vsi
tako
željno
pričakovali
—
in
poleg
tega
tudi
ob
ónem
peréčem
dnevnem
vprašanji
,
ki
je
vse
živo
zanimalo
.
Zavila
sta
skoraj
nehoté
iz
vrta
ven
k
ribnjaku
,
kjer
še
nista
bila
od
onega
usodepolnega
večera
.
„
Pojdiva
tu
okrog
vode
!
“
deje
deklica
,
in
potem
smehljaje
pokaže
na
čoln
,
privezan
ob
kraji
;
„
se
li
še
spominjate
?
“
„
Oh
,
da
,
da
!
Kaj
bi
se
ne
?
“
Šla
sta
po
bregu
do
tja
,
kjer
se
je
pričenjalo
búkovje
;
steza
je
bila
ozka
,
in
Koren
je
stopal
za
deklico
.
„
Mami
nisem
ničesar
povédala
!
Ni
bilo
treba
;
saj
ga
ni
več
blizu
!
“
Koren
ni
odgovoril
;
nekaj
drugega
mu
je
gonilo
vso
kri
k
srcu
.
„
Povej
ji
,
da
jo
ljubiš
!
“
dejalo
mu
je
nekaj
,
in
razburjenost
in
brezobzirni
pogum
,
v
katerem
se
je
vadil
vse
zadnje
dni
,
jačila
sta
ga
tudi
sedaj
.
Steza
se
je
tu
zožila
ter
tekla
tako
blizu
vode
,
da
korak
ni
bil
več
varen
.
„
Dajte
mi
roko
,
gospodična
!
“
rekel
je
koncipijent
.
Podala
mu
jo
je
neprisiljeno
in
vodil
jo
je
,
gredoč
po
obrežji
,
mimo
mesta
,
kjer
jo
je
bil
onega
večera
vzdignil
iz
čolna
.
„
Tu
je
bilo
!
“
nasmehne
se
Milica
.
„
Da
,
tukaj
!
“
„
Pa
težka
sem
bila
vendar
!
Ali
ne
?
“
Obstala
je
pri
vodi
in
zrla
v
temni
tolmún
pod
košatimi
vejami
;
on
pa
jo
je
držal
za
roko
,
a
odgovoril
ni
;
niti
slišal
ni
njenega
vprašanja
.
„
Gospodična
Milica
!
“
dejal
je
s
tihim
,
skoraj
šepetajočim
glasom
:
„
ali
boste
tudi
z
menoj
tako
storili
,
kakor
z
—
onim
?
“
Deklica
se
je
stresnila
,
a
ni
se
upala
obrniti
vánj
.
„
Zakaj
?
“
dejala
je
poluglasno
.
„
Ker
Vas
ljubim
,
in
ker
Vam
moram
to
povédati
!
“
Obrnila
se
je
počasi
,
in
privzdignila
svoj
zarudeli
obrazek
ter
podala
mu
še
drugo
roko
.
Odgovorila
ni
,
in
tudi
on
ni
mogel
izustiti
več
nobenega
vprašanja
.
Prijel
jo
je
okoli
pasa
in
jo
poljubil
.
„
Pojdiva
nazaj
!
“
šepetala
je
ona
in
z
roko
v
roki
sta
se
vrnila
do
vrta
.
Govorila
pa
nista
nobene
besede
več
.
V
tem
je
prihajal
graščák
,
in
ko
sta
Koren
in
Milica
dospela
pod
platano
,
vstajali
so
vsi
izza
mize
ter
hiteli
Boletu
naproti
.
Tudi
Milica
je
stekla
za
ónimi
in
v
veselem
,
glasnem
pozdravljanji
,
ki
je
donelo
od
vseh
stranij
,
opazil
ni
nihče
njene
razburjenosti
;
Koren
pak
je
laglje
skrival
tiho
,
neizmerno
srečo
,
ki
mu
je
polnila
dušo
.
Boleška
je
uvidela
,
da
doktor
hrepeni
po
trenutku
,
ko
bi
mu
bilo
moči
govoriti
z
graščákom
o
znani
stvári
,
ter
je
odvedla
Katinko
in
Milico
v
grad
.
Gospodje
so
ostali
sami
na
vrtu
.
„
Da
si
le
prišel
,
dragi
moj
!
Željno
smo
te
pričakovali
—
a
sedaj
bo
treba
na
noge
stopiti
!
“
dejal
je
Hrast
naglo
in
prijel
prijatelja
pod
pazduho
.
Korakala
sta
po
široki
,
z
belim
peskom
posuti
poti
,
Koren
pa
je
stopal
za
njima
.
„
Oh
,
Ti
meniš
—
zaradi
volitve
!
“
reče
Bolè
zategneno
.
„
I
,
kaj
pa
?
Volitev
,
volitev
—
okrog
nje
se
suče
danes
ves
naš
svet
!
“
„
In
česa
želiš
?
“
„
Govoriti
s
Teboj
,
posvetovati
se
,
in
—
agitirati
moraš
,
prijatelj
,
agitirati
;
brez
agitacije
ne
gré
!
“
Doktor
je
bil
tako
ognjen
in
zgovoren
,
da
ni
zapazil
nenavadne
Bolétove
resnobe
in
zamišljenosti
.
Še
citata
ni
bilo
čuti
iz
njegovih
ust
,
kar
je
bilo
sicer
vendar
navadno
.
Korenu
pa
je
gorel
še
vedno
prvi
poljub
Miličin
na
ustnih
,
da
je
le
na
pol
poslušal
pogovor
;
misli
so
mu
uhajale
drugam
.
„
A
,
povej
mi
,
kako
stojé
stvari
v
trgu
!
“
reče
graščák
po
kratkem
molku
.
„
Slabo
za
nas
—
brez
Tebe
!
“
Doktor
je
jel
razkladati
prijatelju
vse
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
v
času
njegove
odsotnosti
:
o
volilnem
shodu
,
o
kaplanovih
spletkah
,
o
Medenu
in
njegovi
zvezi
z
uradniki
in
o
čudnem
vedenji
osrednjega
odbora
.
„
Glej
,
dragi
moj
!
Za
vsem
tem
tiči
pa
le
vlada
,
nemškutarstvo
in
klerikalci
!
Lepa
zveza
to
;
a
mi
jih
moramo
pobiti
.
To
ni
več
slovensko
,
to
ni
več
narodno
,
kar
se
tu
godí
,
in
kam
pridemo
napósled
,
ako
bomo
v
zbor
volili
take
ljudi
,
kakor
je
naš
Meden
?
Tu
bo
še
Elza
zvonec
nosila
!
“
„
Ti
si
razburjen
,
ljubi
doktor
!
Kaj
vraga
Te
je
tako
razvnelo
?
Tu
je
treba
mirnega
,
resnega
premisleka
;
kajti
ves
naš
položaj
je
tako
resen
,
recimo
nevaren
,
da
je
treba
gledati
le
na
to
,
kar
utegne
biti
politično
,
koristno
,
ter
pustiti
osebne
želje
in
ozire
.
“
„
Jaz
ne
umem
,
kam
meriš
!
“
„
Sine
ira
et
studio
,
dragi
moj
!
Vprašanje
je
,
ali
je
Tvoja
kandidatura
politično
koristna
,
ali
ne
?
Ali
nam
kaže
,
discipliniranim
iti
za
osrednjim
odborom
,
ali
pa
postaviti
se
na
svoje
noge
?
“
„
Osrednji
odbor
še
ni
govoril
zadnje
besede
;
mi
moramo
vplivati
nánj
!
“
„
On
je
že
govoril
!
“
Hrast
je
izpustil
prijateljevo
roko
in
umolknil
sredi
pota
.
Koren
pa
je
pozabil
vse
svoje
sladke
sanjarije
ter
vskliknil
:
„
Kedaj
je
govoril
?
“
„
Včeraj
je
sklenil
,
da
proglasi
Medena
kandidatom
v
našem
trgu
!
“
„
Potem
mu
napovémo
boj
!
“
izustila
sta
doktor
in
njegov
koncipijent
ob
jednem
.
„
Jaz
mislim
,
da
bi
to
ne
bilo
umestno
!
“
„
Ti
trdiš
to
?
“
„
Jaz
sem
se
danes
razgovarjal
z
našimi
zaupniki
v
mestu
,
in
ti
so
me
prepričali
,
da
bode
najbolje
,
ako
Ti
še
ne
kandidiraš
.
Počakaj
,
da
se
naše
razmere
razbistré
;
saj
si
še
mlad
!
“
„
Torej
tudi
Tebe
so
pridobili
?
“
Bilo
je
nekaj
bolestnega
v
tem
Hrastovem
vskliku
.
„
Ni
mogoče
,
gospod
Bolè
,
da
res
tako
mislite
!
“
vskliknil
je
Koren
.
„
Čemu
bi
se
šalil
v
tako
resni
stvári
?
Jaz
pravim
,
udajmo
se
disciplini
;
to
je
narodna
dolžnost
in
krepost
.
Ako
strmoglavimo
one
,
ne
koristimo
narodni
stvari
!
“
„
A
,
za
Boga
,
kaj
li
ima
osrednji
odbor
z
Medenom
,
o
katerem
vendar
zna
,
da
je
bil
do
sedaj
vedno
nemškutar
,
hud
nasprotnik
naš
?
“
vprašal
je
Koren
srdito
.
„
Klerikalna
stranka
je
dejala
,
da
ima
do
njega
več
zaupanja
,
nego
do
našega
prijatelja
,
doktorja
,
in
vladi
,
katera
nam
je
sedaj
pravična
—
kakor
tudi
Vi
trdite
—
bil
je
Meden
tudi
po
volji
!
“
„
In
nemškutarjem
tudi
!
“
vpil
je
Koren
.
„
Se
li
spominjate
še
onega
zabavnega
večera
pri
Medenovih
,
ko
je
baron
Jablanski
korte
ševal
?
“
„
Vse
mogoče
!
Toda
stvar
je
dognana
,
in
jaz
svetujem
,
da
se
udamo
.
“
„
Ne
,
ne
,
nikdar
,
nikdar
!
“
vskliknil
je
Koren
.
Hrast
je
molčal
.
„
Torej
Ti
ne
pojdeš
z
nami
?
“
vprašal
je
po
kratkem
odmoru
.
„
Ne
morem
!
Sedaj
sem
vezan
—
v
mestu
sem
dal
besedo
.
“
„
Potem
smo
premagani
!
Ves
boj
bode
zaman
!
“
„
Ne
bode
,
gospod
doktor
!
“
oporekal
je
Koren
.
„
Udati
se
ne
smemo
!
Gospodje
v
osrednjem
odboru
so
radi
sami
med
seboj
,
in
če
pač
morajo
vzeti
koga
v
svoje
kolo
,
sprejmo
najrajši
takega
—
kakor
je
Meden
.
Ta
jim
ne
bo
vode
kalil
,
niti
bistril
—
vse
to
nam
je
znano
.
A
pomisliti
je
treba
,
kaj
je
z
narodom
,
z
našo
narodno
idejo
,
ako
nas
bodo
zastopali
mameluki
in
koristolovci
,
ako
nas
bode
vladal
samoželjni
absolutizem
starih
poslancev
.
Tu
moramo
luknjo
izbiti
v
ta
stari
,
samoljubni
krog
—
,
novih
mož
nam
je
treba
,
in
Vi
morate
kandidirati
!
Pravo
narodno
časopisje
nas
ne
bo
pustilo
na
cedilu
,
in
to
je
že
velika
pridobitev
.
Ako
tudi
propademo
,
seme
,
katero
zasejemo
s
svojim
bojem
,
to
seme
bo
pognalo
;
kdo
ve
,
kakšen
bo
potem
čez
par
let
naš
položaj
?
Jaz
trdim
,
da
bodemo
rastli
v
svoji
moči
!
“
Koren
je
bil
sedaj
samó
navdušen
agitator
;
pozabil
je
vse
denašnje
dogodke
,
pozabil
,
da
se
protivi
očetu
ljubice
svoje
,
in
niti
trenutek
ni
mislil
na
to
,
da
utegne
razpor
z
ónim
postati
usodepoln
njemu
in
njegovi
ljubezni
.
Navdajala
ga
je
le
óna
brezobzirna
strastna
narodna
zavest
,
ki
je
lastna
vsem
tlačenim
rodovom
,
in
katere
njih
vročekrvna
mladost
tudi
pozabiti
ne
more
tedaj
,
kadar
njih
boj
krene
v
miren
,
raven
tir
.
Okrog
graščákovih
usten
je
zaigral
sarkastičen
smehljaj
.
„
Meniš
li
,
da
boš
kaj
posebnega
dosegel
—
za
naš
narod
,
seveda
—
ako
prideš
v
zbor
?
“
dejal
je
skoraj
porogljivo
.
„
Z
drugimi
ali
pa
za
drugimi
boš
hodil
!
“
„
Hvala
,
da
si
tako
odkritosrčen
,
“
zavrnil
je
Hrast
jezno
.
„
Nisem
se
nadejal
,
da
Te
utegnejo
pregovoriti
,
a
sedaj
vidim
,
kako
daleč
seza
njih
moč
.
Pa
bodemo
videli
;
ako
želé
boja
,
naj
ga
pa
imajo
!
“
„
Dobro
,
tako
je
!
“
pritrdil
je
Koren
.
Vrnili
so
se
proti
grádu
.
„
Kaj
pa
bo
v
vélikem
posestvu
?
Bodo
li
tam
tudi
prepustili
vse
Nemcem
?
“
vprašal
je
doktor
s
posiljenim
glasom
,
da
se
je
videlo
,
kako
namerava
preiti
na
drug
pogovor
.
„
Kaj
še
!
Tam
bo
tudi
boj
!
“
„
Oh
,
vendar
!
In
koga
bodo
kandidirali
našinci
?
“
„
Mnogo
znancev
naših
,
in
—
mene
tudi
!
“
„
Tako
?
“
„
S
tem
so
Vas
pridobili
?
“
vskliknil
je
Koren
.
Graščák
je
prebledel
od
jeze
ter
se
obrnil
počasi
h
koncipijentu
,
ki
je
tudi
ves
razjarjen
obstal
poleg
njega
.
„
Jaz
ne
vém
,
kako
bi
Vas
primerno
zavrnil
,
“
dejal
je
Bolè
osorno
;
„
a
zdi
se
mi
,
da
je
nepotrebno
.
Vi
bajè
nimate
volilne
pravice
in
zato
ne
umem
...
“
„
Prosim
,
dovolite
—
“
hitel
je
óni
,
„
volilna
pravica
ali
ne
,
to
je
pač
vse
jedno
nocoj
;
jaz
mislim
,
da
ima
tu
vsak
pravico
do
besede
in
do
kritike
,
kdor
ima
slovensko
zavest
;
in
to
sem
si
jaz
ohranil
—
čisto
in
neskaljeno
...
“
„
Verjamem
,
verjamem
,
“
dejal
je
graščák
mirneje
,
„
a
žaliti
ne
smete
ónega
,
ki
ima
isto
zavest
,
pa
išče
drugih
potov
do
skupnega
smotra
,
in
morebiti
primernejših
,
nego
so
Vaši
.
“
Koren
se
je
pikro
nasmehnil
.
Odgovoriti
je
hotel
ostro
,
toda
stali
so
že
pred
gradičem
in
skozi
odprto
okno
prvega
nadstropja
so
jim
doneli
otožni
glasovi
narodne
pesmi
nasproti
.
„
Oh
,
Milica
poje
!
“
omenil
je
graščak
in
vsi
trije
so
postali
pred
grajskimi
vrati
in
poslušali
.
Milica
je
svirala
na
klavirji
,
spremljajoča
staro
narodno
pesem
.
Bilo
je
,
kakor
bi
ti
glasovi
dušili
vse
strasti
in
vso
jezo
,
ki
je
malo
prej
kipela
v
srcih
teh
treh
mož
.
Molčali
so
,
in
ko
napósled
graščák
povabi
ona
dva
,
naj
gresta
gori
ž
njim
,
ubogala
sta
brez
ugovora
.
A
tudi
gori
navadna
dobra
volja
ni
prodrla
.
Vsa
zabava
je
bila
posiljena
,
in
dame
,
ki
so
s
finom
čutom
slutile
nekak
razpor
med
gospodi
,
trudile
so
se
spraviti
pogovor
v
gladek
tir
.
Milica
je
nekako
boječe
zrla
od
jednega
do
druzega
,
s
Korenom
pa
ni
mogla
mnogo
govoriti
,
ker
je
sedel
ves
čas
nji
nasproti
poleg
njene
matere
.
Čutila
pa
je
dobro
,
da
vspeh
pogovora
na
vrtu
ni
bil
vsem
po
volji
.
O
politiki
in
o
volitvah
niso
zinili
besedice
,
in
že
to
je
bilo
sumnjivo
.
Ko
so
se
Hrastova
in
Koren
poslavljali
,
segla
sta
si
tudi
Milica
in
koncipijent
v
roke
.
„
Lahko
noč
!
“
dejala
je
ona
gorko
.
On
pa
ji
je
le
stisnil
ročico
,
in
ko
se
je
ozrla
vánj
,
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
sevalo
poleg
jasne
sreče
tudi
nekaj
silno
žalostnega
iz
njegovih
očij
.
„
Vam
li
smem
pisati
?
“
vprašal
je
šepetaje
.
Ona
se
je
zarudela
ter
mu
prikimala
.
Druzih
pa
nihče
na
njiju
ni
pazil
.
V
soteski
za
Medenovo
pristavo
je
kovač
Tileh
še
vedno
koval
,
kalil
in
brusil
svedre
,
njegova
Barba
pa
je
prekupávala
po
okolici
kuretnino
in
jajca
ter
jih
prodajala
z
malim
dobičkom
gospôdi
po
bližnjih
gradovih
in
tudi
tržanom
—
kjer
se
je
le
dalo
kaj
več
skupiti
.
Da
je
védela
še
vedno
vse
novosti
iz
prvega
vira
,
to
je
tudi
ranljivo
;
saj
je
ni
bilo
zgovornejše
ženske
,
nego
ona
,
in
tudi
nobene
,
ki
bi
bila
prehodila
in
obiskovala
tako
pogosto
vso
okolico
.
Najeli
so
jo
časih
,
da
je
raznašala
pisma
,
in
znana
je
bila
v
zadnjem
času
tudi
s
Hrastovo
soprogo
,
katera
je
dosegla
,
da
ji
je
pisarna
doktorjeva
izročevala
povabila
ali
dopise
,
namenjene
strankam
v
bližnji
okolici
.
Čudno
se
nam
mora
dozdevati
le
,
da
je
veljalo
o
nji
mnenje
,
da
zna
in
more
—
molčati
,
ako
treba
.
Te
Barbe
se
je
domislil
Koren
,
ko
je
druzega
dné
po
zadnjem
sestanku
z
Boletom
pisal
prvo
pisemce
Milici
,
in
uverjen
je
bil
,
da
ni
môči
najti
boljšega
slà
,
nego
je
ona
žena
.
Naročil
ji
je
strogo
,
kako
naj
skrivaj
oddá
pismo
,
ter
še
bolj
strogo
zapovedal
,
naj
molči
o
tem
,
če
ne
ji
bo
splaval
po
vodi
lep
zaslužek
,
katerega
ima
iz
pisarne
.
Da
ji
je
še
posebej
stisnil
nekaj
v
roke
,
ni
treba
omenjati
.
Barba
je
bila
jednacih
poslov
vajena
,
saj
je
tudi
učitelju
Skubetu
večkrat
storila
tako
uslugo
s
skrivnimi
pismi
,
in
zato
se
danes
ni
prav
nič
čudila
,
nego
spravila
listič
z
dvema
drugima
vred
v
svojo
canjico
.
„
Da
ga
ne
boste
zamenjali
!
“
opomnil
je
Koren
.
„
Oh
,
ne
,
položila
sem
ga
na
dno
—
oba
druga
sta
pa
za
gospoda
.
“
„
Tako
je
!
“
Izročil
ji
je
bil
ob
jednem
dve
uradni
pismi
za
Boleta
.
Volilno
gibanje
je
istega
dné
mirovalo
.
Hrast
in
njegov
koncipijent
sta
bila
kanila
,
da
le
intimnejšim
prijateljem
razodeneta
Boletov
sklep
,
in
tem
le
pogojno
,
ako
obljubijo
molčati
o
njem
;
kajti
bala
sta
se
,
da
bi
ta
nova
vest
preveč
škodovala
njihovim
nameram
in
hotela
sta
,
da
Bolè
javno
sam
pové
,
na
katero
stran
se
bo
obrnil
.
Hrast
je
tako
svetoval
,
ker
je
védel
,
da
graščáka
tudi
ne
bo
veselilo
igrati
preveč
aktivne
uloge
.
Nasprotniki
pa
,
celó
gospod
Anton
ž
njimi
vred
,
ob
vsem
še
niso
ničesa
znali
.
Koncipist
pl.
Ruda
se
iz
znanih
uzrokov
še
ni
bil
posebno
lotil
agitovanja
.
Hotel
je
biti
deloma
„
nad
strankami
“
kot
vladen
mož
,
v
katerem
tiči
nekaj
,
kakor
kal
prihodnjega
ministra
,
deloma
pa
je
čutil
sam
,
da
nima
najmanjšega
vpliva
;
a
misli
so
se
mu
vendar
vrtele
mnogo
o
bližnji
volitvi
,
ker
je
v
zadnjem
času
zopet
pogosto
zahajal
k
Medenovim
,
in
tam
se
skoraj
o
drugem
ni
govorilo
.
Danes
se
je
vračal
z
Medenovega
gradiča
,
ko
slučajno
sreča
Korenovega
pismonošo
,
Tilhovo
Barbo
.
Stala
je
ob
cestni
ograji
in
mrmraje
preobračevala
tri
pisma
,
katera
je
bila
izvlekla
iz
svoje
pletene
cajne
.
Dve
sta
jednaki
,
jedno
ne
,
pa
Bog
védi
in
sveta
pomagalka
,
katero
je
pravo
.
Da
jih
ne
zamenjam
,
ta
bi
bila
lepa
;
kje
zaslužim
zopet
tiste
groše
,
kateri
so
mi
tu
gotovi
.
Ozrla
se
je
po
cesti
gori
in
doli
ter
ugledala
prihajajočega
koncipista
.
„
Čakaj
,
ta
ti
pové
!
“
„
A
bábnica
je
bila
zvita
.
“
„
Vseh
treh
ne
pokažem
,
“
godrnjala
je
potihoma
,
„
naj
prej
to
,
ki
je
manjše
,
kakor
óni
dve
;
saj
ne
bo
vohal
,
kdo
mi
je
je
izročil
.
“
Ustavila
je
Rudo
,
in
prosila
ga
,
naj
bere
,
komu
gre
ta
list
.
Oni
ga
je
dobrovoljno
vzel
v
roke
,
a
prebravšemu
naslov
,
vrela
mu
je
malo
kri
v
glavo
.
Ljubosumnost
ga
ni
bila
še
zapustila
.
„
To
je
za
gospodično
na
Drenovem
,
za
Milico
,
“
izustil
je
naglo
.
„
Bo
že
,
bo
že
!
“
hitela
je
žena
in
vzela
pismo
.
„
Od
kod
pa
je
?
“
vprašal
je
koncipist
.
„
Od
gospé
,
od
gospé
doktorice
!
“
zlagala
se
je
ona
.
„
Aha
!
“
„
Hvala
,
da
ste
mi
prebrali
!
“
Rekši
to
je
urno
odšla
.
„
Od
doktorice
,
ha
ha
!
Kakor
ne
bi
poznal
pisave
!
Oh
,
izvrstno
,
izvrstno
,
zanimiva
novica
!
“
Jeza
,
ljubosumnost
in
škodoželjnost
so
trle
koncipista
.
„
Torej
tako
daleč
sta
že
,
da
si
dopisujeta
!
No
,
to
bo
nekaj
za
Medenovko
!
“
Skoraj
bi
se
bil
vrnil
ter
nesel
to
novico
nazaj
v
grad
.
Pa
pozno
je
bilo
in
moral
je
v
pisarno
.
Proti
večeru
pa
ga
je
iznenadilo
pisemce
,
poslano
po
Medenu
,
v
katerem
ga
je
isti
vabil
,
naj
pride
takoj
k
njemu
,
da
se
pomenita
o
važnih
volitvenih
stvareh
.
To
je
prišlo
,
kakor
navlašč
.
Ob
jednem
ga
je
tudi
glavar
opomnil
,
da
pojde
ž
njim
tja
.
Pri
Medenovih
je
bilo
zvečer
v
istini
zbrano
vse
poveljništvo
njegove
stranke
,
od
glavarja
,
sodnika
in
gospoda
Antona
do
klobučárja
Brtonclja
,
ki
je
zastopal
tržane
v
ožjem
zmislu
.
Posvetovali
so
se
o
zadnjih
korakih
,
ki
bi
bili
morebiti
še
potrebni
,
in
tu
se
je
govorilo
tudi
mnogo
o
Bolétu
.
Gospod
Anton
je
bil
že
poučen
,
kaj
je
Bolè
osrednjemu
odboru
obljubil
;
a
povédal
je
,
da
se
je
takoj
popoludne
,
ko
je
bil
prejel
to
poročilo
,
podal
na
Drenovo
;
dozdeva
se
mu
pa
sedaj
,
da
hoče
graščák
postati
nekako
nevtralen
,
nikakor
pa
ne
njihov
zaveznik
in
da
ne
bo
pomagal
niti
jedni
niti
drugi
stranki
.
To
Medenovcem
ni
bilo
po
volji
,
kajti
védeli
so
,
da
brez
energične
Bolétove
podpore
propadejo
.
Tudi
Elza
je
ugibala
to
in
óno
,
kako
bi
bilo
môči
pridobiti
graščaka
,
a
našla
ni
nobenega
sredstva
.
Kar
ji
pošepetá
koncipist
Ruda
,
ki
je
ves
čas
molčeč
sedèl
poleg
nje
,
nekaj
na
uho
.
Ona
takoj
vstane
in
migne
koncipistu
,
naj
ide
ž
njo
.
Odvedla
ga
je
v
svojo
sobo
.
Bila
je
to
stanica
na
drugem
konci
grada
,
kjer
je
Elza
najrajša
bivala
.
Tam
se
je
iz
okna
odpiral
krasen
razgled
v
dolino
proti
Borji
,
in
sobica
sama
je
bila
tako
prijazna
,
kakor
nijedna
druga
v
gradu
;
celó
sedaj
zvečer
,
ko
je
brleča
svetilnica
izpod
stropa
le
slabo
razsvetljevala
prostor
.
Da
je
to
stanovanje
gospé
,
pričal
je
tudi
hud
mošusov
duh
,
ki
je
koncipista
tako
mamil
,
da
je
sprva
skoraj
pozabil
,
čemu
je
prišel
semkaj
.
Elza
je
sedla
na
mali
divan
v
kotu
in
Rudi
ponudila
nizek
stolček
poleg
sebe
.
„
Torej
,
kaj
mi
imate
razodeti
?
Se
li
v
istini
tiče
Boléta
?
“
„
Da
,
da
,
Boléta
!
Izvrstno
misel
imam
jaz
,
umeli
me
boste
takoj
,
kakor
hitro
Vam
povém
novost
,
kateri
sem
prišel
danes
po
naključji
na
sled
!
“
„
Kaj
more
to
biti
?
“
hitela
je
gospá
radovedno
.
Povédal
je
potem
,
kako
je
zvedel
,
da
si
Koren
in
Milica
dopisujeta
,
in
da
to
sigurno
,
ne
da
bi
slutil
Bolè
kaj
o
tem
.
„
Zanimivo
,
res
zanimivo
!
“
vskliknila
je
Elza
z
zlobnim
posmehom
,
„
a
jaz
ne
umem
,
kaj
nam
more
to
pomagati
pri
naši
volitveni
borbi
.
Bolè
vendar
ostane
tam
,
kjer
je
sedaj
,
in
mi
ga
ne
dobimo
v
naše
vrste
,
če
Milica
še
od
desetih
drugih
prejema
zaljubljena
pisma
.
“
„
Poslušajte
me
,
milostiva
—
in
pritrdili
mi
boste
.
Vse
to
se
v
more
in
mora
s
pravo
lokavostjo
porabiti
.
Čujte
!
“
Ona
se
je
naslonila
nazaj
,
in
pogled
njen
,
s
katerim
se
je
ozrla
po
Rudi
,
ni
pričal
,
da
posebno
mnogo
pričakuje
od
njegove
zvitosti
.
Koncipist
pa
v
sómraku
,
ki
je
bil
v
sobi
,
tega
ni
mogel
opaziti
.
„
Pomislite
!
“
nadaljeval
je
svoj
govor
,
„
Milica
prejema
pisma
od
Korena
,
in
sicer
za
hrbtom
svojih
staršev
.
Kdo
je
ta
Koren
?
Hrastov
koncipijent
po
imeni
,
a
v
istini
izgubljen
študent
brez
izpitov
—
katilinarična
eksistenca
;
a
Hrastov
koncipijent
je
,
in
pisma
njegova
Milici
prinaša
tudi
Hrastov
uradni
pismonoša
;
Tilhova
Barba
.
Kako
lehko
se
najde
tu
sklep
,
da
tudi
Hrast
in
njegova
soproga
znata
kaj
o
tem
dopisovanji
,
in
to
tem
bolj
,
ker
zahaja
Koren
v
družbi
ónih
dveh
na
Drenovo
.
Tu
imate
nekaj
!
Sedaj
pa
računajte
z
Bolétovo
občutljivostjo
in
njegovim
samoljubjem
na
jedni
stráni
,
in
z
gorko
ljubeznijo
do
dvojih
otrok
na
drugi
—
in
uverjeni
bodite
,
da
,
ako
graščák
jutri
zvé
,
kako
prijateljsko
ravna
ž
njim
doktor
Hrast
,
da
pomaga
njegovo
hčerko
zapeljevati
—
potem
je
sigurno
naš
.
In
Vi
,
milostiva
,
Vi
ste
Miličina
vzgojiteljica
,
in
imate
posebno
dolžnost
še
sedaj
čuvati
jo
!
“
„
Vi
ste
izvrsten
diplomat
!
“
pritrdi
gospá
;
„
na
ta
način
pojde
,
drugače
ne
!
Jaz
mislim
,
da
bo
lehko
razcepiti
to
prijateljstvo
,
in
potem
je
Bolè
naš
zaveznik
,
in
zmaga
naša
.
“
Oči
so
se
ji
svetile
od
veselja
,
in
podala
je
vsa
razvneta
koncipistu
roko
.
„
To
ste
izvrstno
izmislili
,
“
ponovila
je
;
„
jutri
pojdem
sama
k
Bolétu
.
Toda
nocoj
molčiva
ob
vsem
.
Vse
mora
ostati
tajno
,
ako
hočemo
,
da
pomaga
.
“
„
In
plačilo
moje
,
“
šepnil
je
gizdavi
koncipist
ter
še
vedno
držal
Elzino
roko
v
svojih
.
„
Čakajte
,
da
se
prepričava
ob
vspehu
Vašega
izumljenja
,
“
zavrnila
je
s
smehom
,
ter
se
koketno
obrnila
k
njemu
.
Mošusov
duh
,
sómrak
v
sobi
,
in
bližina
lepe
gospé
,
ki
mu
je
še
vedno
pustila
roko
,
napravili
so
koncipista
skoraj
vrtoglavega
.
Nagnil
se
je
,
da
poljubi
Elzino
roko
in
že
je
hotel
teatralično
pasti
na
koleni
in
govoriti
o
svoji
ljubezni
,
da
ni
ona
vstala
ter
velela
:
„
Vrniva
se
k
drugim
.
“
Pri
vratih
pa
se
je
zdajci
obrnila
k
mlademu
možu
,
ki
je
molčé
prihajal
za
njo
,
in
mu
z
zapeljivim
nasmehom
ponudila
ustni
,
da
ju
poljubi
.
„
Za
plačilo
!
“
smejala
se
je
,
in
se
naglo
izvila
iz
njegovih
rok
.
V
Rudovem
srci
pa
je
kipelo
divje
veselje
.
„
Dve
na
jeden
udarec
,
“
radostil
se
je
,
„
óni
sem
plačal
,
to
pa
premagal
.
“
Domišljavi
gizdalin
je
bil
uverjen
,
da
ga
Elza
ljubi
.
Tilhova
Barba
je
bila
istega
dné
svoj
posel
natanko
zvršila
.
Čakala
je
prilike
,
da
je
dobila
Milico
sámo
ter
ji
stisnila
v
roko
Korenovo
pisemce
,
katero
je
hranila
sedaj
na
posebnem
varnem
prostoru
svoje
canjice
,
da
ga
ne
zamenja
vnovič
.
Temna
rudečica
je
zalila
lice
mladi
deklici
,
ko
ji
je
Barba
dala
list
ter
še
pristavila
šepetaje
:
„
Če
bote
kaj
odgovorili
,
bom
pa
vzela
pismo
.
Saj
znam
molčati
.
“
Odkimala
je
starki
,
in
urno
stekla
v
svojo
sobo
.
Srce
ji
je
bilo
,
da
je
je
skoraj
čula
,
nekovo
sladko
veselje
jo
je
naudajalo
,
a
čista
vendar
ni
bila
ta
radost
.
Očitala
si
je
takoj
,
še
prej
,
nego
je
razgenila
pismo
,
da
morebiti
vendar
ni
prav
,
ker
ravna
tako
tajno
in
ker
niti
materi
ni
tega
razodela
.
„
E
,
kaj
?
“
dejala
je
potem
v
nedolžnosti
svoji
,
„
kaj
more
biti
to
hudega
?
“
A
vendar
ji
je
prihajalo
vedno
teže
pri
srci
.
„
Ko
bi
mati
zvédeli
,
ali
celó
oče
?
Čemu
mi
vendar
piše
?
Brez
tega
bi
nihče
ne
zvédel
!
“
Upala
se
skoraj
ni
Korenovega
lističa
čitati
,
a
radovednost
je
koncem
premagala
.
Pismo
samó
je
bilo
tako
,
kakor
druga
,
pisana
v
jednakem
slučaji
,
in
nikdo
še
ni
trdil
,
da
se
prva
zaljubljena
pisma
odlikujejo
po
posebni
duhovitosti
,
in
če
jih
pišejo
tudi
duhoviti
ljudje
.
A
Milici
se
je
vendar
v
silno
prikupilo
.
Čitala
je
je
trikrat
,
štirikrat
,
napósled
je
je
znala
že
na
pamet
.
Potem
pa
je
prišla
zopet
reakcija
,
in
vest
ji
je
vnovič
očitala
,
da
to
ravnanje
ni
pravo
,
in
da
mora
prepovédati
Korenu
pisanje
.
Bilo
je
pa
vendar
tako
lepo
,
prejemati
in
čitati
pisma
—
Andrejeva
!
Trd
mrak
se
je
bil
že
storil
,
ko
je
stopila
deklica
v
máterino
sobo
.
Tam
je
bilo
temno
,
kajti
Boléška
je
sedévala
rada
zvečer
v
mračni
sobi
,
navadno
v
živem
razgovoru
z
Milico
,
ali
časih
tudi
s
soprogom
,
kadar
ni
imel
zunaj
posla
.
„
Kje
si
se
mudila
nocoj
?
“
vprašala
je
mati
prijazno
in
pogladila
hčerko
po
temeni
.
„
In
vroče
ti
je
?
“
Zarudelega
njenega
lica
ni
mogla
videti
,
a
roka
ji
je
čutila
gorkoto
na
hčerinem
obrazu
.
Ta
pa
se
je
oklenila
matere
in
ihteča
naslonila
glavo
v
njen
naročaj
.
„
Kaj
ti
je
Milica
?
“
vskliknila
je
gospá
in
prestrašena
hotela
vstati
.
„
O
,
nič
,
nič
,
le
sedi
,
mama
!
“
A
solze
so
ji
tekle
še
v
jednomer
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
,
za
božjo
voljo
?
“
silila
je
mati
.
Počasi
in
vedno
skrivaje
svoje
goreče
lice
na
máterini
rami
,
začela
se
je
Milica
izpovedovati
.
Pravila
je
ob
onem
dogodki
s
koncipistom
in
potem
vse
drugo
s
Korenom
do
denašnjega
pisma
,
in
trditi
smemo
,
da
vsa
njena
izjava
v
materi
ni
vzbudila
posebne
radosti
.
Navajena
je
bila
videti
v
hčerki
še
vedno
pol
otroka
in
slutiti
ni
mogla
,
da
bi
ji
bil
že
mogel
kdo
govoriti
o
ljubezni
.
A
ko
se
je
sedaj
ozrla
po
nji
,
reči
je
mogla
vendar
,
da
to
ni
več
otrok
,
in
da
ji
je
dorasla
prej
,
nego
je
sama
mogla
to
opaziti
.
Prva
misel
gospé
Boléške
je
bila
,
da
bi
ostró
karala
hčerko
.
Pa
smilila
se
ji
je
takoj
.
„
Kje
imaš
pismo
?
“
„
Tukaj
.
“
To
rekši
je
izvlekla
list
iz
žepa
in
dala
materi
.
Ta
je
položila
list
na
mizo
,
potem
vzela
hčerino
glavico
med
obe
roki
in
dejala
resno
:
„
Prav
je
,
da
si
mi
vse
to
povédala
.
Ti
si
še
mlada
,
premlada
,
da
bi
vse
umela
in
prav
sodila
.
Torej
je
jedino
treba
,
da
mi
zaupaš
in
me
ubogaš
,
kakor
si
me
vedno
.
Obljubi
mi
,
da
ne
boš
nobenega
Korenovega
pisma
več
sprejela
!
“
Deklica
je
na
glas
zaihtela
.
„
Pomisli
,
kaj
je
Koren
!
Pisar
,
drugega
nič
,
kakor
Hrastov
pisar
,
izprijen
študent
!
Kaj
hoče
torej
ta
mož
s
teboj
?
“
„
Pa
jedenkrat
bo
vendar
nekaj
—
to
,
kar
je
doktor
Hrast
!
“
„
Nikdar
,
prelehkomiseln
je
;
on
ne
napravi
nobenega
izpita
!
“
„
Pa
jaz
ga
ljubim
!
“
dejala
je
Milica
svojeglavo
.
„
Obljubi
le
,
da
njegovih
pisem
ne
boš
sprejemala
;
to
mu
bodem
jaz
vrnila
!
“
„
Oh
,
ne
,
ne
,
nikdar
ne
!
Jaz
ga
ne
bom
žalila
,
“
dejala
je
deklica
,
in
odločno
vstala
.
„
Kaj
pa
oče
?
Ako
jaz
očetu
vse
povém
?
“
To
je
premagalo
.
Ne
strah
pred
očetom
,
nego
bolj
skrb
,
da
bi
ga
užalila
,
prisilila
je
deklico
,
da
je
storila
materi
obljubo
.
Mater
je
ljubila
z
vso
otročjo
ljubeznijo
,
a
na
očeta
je
zrla
vedno
,
kakor
na
nekovo
višje
bitje
.
A
tudi
Boléška
je
védela
,
da
bi
bil
Bolè
silno
razkačen
,
ako
bi
zvédel
kaj
o
teh
dogodkih
;
hotela
je
torej
sama
spraviti
vse
v
stari
tir
.
To
je
bil
bridek
večer
Milici.
Vrnila
se
je
v
sobo
svojo
,
tam
se
sklonila
čez
naslonjačo
in
jokala
prve
grenke
solze
v
svoji
mladi
ljubezni
.
„
Kaj
bo
rekel
Andrej
?
In
jaz
ga
ljubim
nad
vse
!
A
govorila
bom
ž
njim
,
na
vsak
način
,
zvédeti
mora
vse
!
“
—
Pri
večerji
je
bil
pa
graščák
tako
zamišljen
v
volitvene
stvarí
—
kajti
ves
dan
so
ga
bili
obiskavali
Medenovci
—
da
ni
zapazil
redkobesednosti
svoje
soproge
,
niti
rudečih
objokanih
očij
hčerke
svoje
.
Po
večerji
je
gospodar
zgodaj
odšel
spat
,
mati
in
hči
pa
sta
ostali
zopet
sami
.
To
priliko
je
porabila
Milica
,
da
je
izprosila
pri
materi
dovoljenje
,
naj
Korenu
ne
vrne
pisma
brez
vsake
opomnje
,
nego
da
mu
priloží
tudi
par
vrstic
,
se
ve
da
pisanih
pod
máterinim
nadzorstvom
.
Boléški
se
je
hči
smilila
in
morebiti
so
nánjo
tudi
vplivali
nekdanji
mladostni
spomini
,
in
dovolila
je
napósled
.
To
je
bilo
torej
za
drugi
dan
dogovorjeno
.
Slutili
seveda
nista
,
kaj
jima
ta
še
prinese
.
—
—
—
Vroče
solnce
je
pripekalo
druzega
dopoludne
v
širno
dolino
,
kjer
so
ropotale
in
cvilile
žage
Boletove
tovarne
.
Graščák
sam
je
bil
že
davno
tu
doli
v
mali
svoji
pisarni
in
je
urejeval
z
glavnim
nadzornikom
delo
za
prihodnje
tedne
.
Dobra
kupčija
z
lesom
je
zahtevala
intenzivnejše
produkcije
,
in
tu
je
bilo
treba
torej
biti
pridnim
in
paznim
.
„
Danes
me
bodo
menda
z
volitvami
v
miru
pustili
—
pa
vrag
ga
védi
,
sedaj
pač
veljá
nulla
dies
sine
linea
“
mrmral
je
sam
v
sebi
,
prišedši
sem
doli
.
Blizu
do
poludne
res
ni
bilo
nikogar
.
A
že
se
je
mislil
odpraviti
proti
domu
,
ko
zaropotá
pod
oknom
voz
,
in
Bolè
ugleda
Medenovko
,
prihajajočo
proti
njegovemu
komptoaru
.
To
je
bil
nenavaden
prihod
,
in
graščák
je
na
pol
jezno
,
pol
sarkastično
raztegnil
ustni
.
„
To
je
pa
nevaren
kortež
!
“
dejal
je
poluglasno
,
stopil
gospé
naproti
in
jo
odvedel
v
pisarno
.
„
Ste
li
prišli
tudi
agitirat
,
milostiva
?
“
vprašal
je
z
dobrovoljnim
smehom
ter
ji
ponudil
sedež
.
Vroče
je
bilo
,
a
vendar
ne
vemo
,
je
li
junijevo
solnce
,
ali
pa
notranja
razburjenost
rudečila
Elzino
,
sicer
bolj
bledo
lice
.
„
Oh
,
nikakor
ne
—
saj
vém
,
da
je
vse
zaman
.
Vi
ste
trdovratni
in
svojeglavi
,
gospod
Bolè
—
oprostite
,
da
sem
tako
odkrita
—
in
tu
slabotna
žena
vendar
ne
more
biti
tako
predrzna
,
da
bi
se
nadejala
Vas
predrugačiti
.
“
„
Kdo
vé
,
povsodi
velja
:
cherchez
la
femme
,
tukaj
morebiti
tudi
!
“
„
Oh
,
Vi
ste
vedno
jednaki
—
svojeglavi
,
a
vendar
ljubeznivi
,
pa
v
našem
slučaji
vendar
ničesa
ne
opravim
!
Pustiva
volitve
,
doma
sem
jih
že
sita
—
vseh
teh
razgovorov
,
in
le
da
jedenkrat
kaj
druzega
govorim
in
opravim
,
prišla
sem
k
Vam
.
Moj
soprog
,
se
vé
,
je
sedaj
žalibog
samó
politik
,
a
zato
moram
jaz
tržiti
in
mešetariti
.
Oprostite
,
gospod
Bolè
,
Vi
potrebujete
sedaj
mnogo
lesa
,
in
zarad
tega
sem
prišla
.
Ali
hočete
pri
nas
kupiti
?
Oni
bukov
gozd
za
pristavo
bi
moj
soprog
rad
prodal
.
“
„
Tako
?
“
dejal
je
osupneni
graščák
.
Vse
se
mu
je
zdelo
še
nekako
sumnjivo
.
Pa
Elza
je
ostala
pri
trgovini
,
in
čez
kake
pol
ure
sta
bila
s
prodajo
in
kupom
gotova
.
Graščák
je
bil
jako
vesel
,
ker
je
res
rabil
les
in
ga
primerno
ni
drago
plačal
.
„
Torej
sva
gotova
!
“
deje
Elza
in
odhajajoča
podá
Boletu
roko
.
Pri
vratih
pa
se
nenadoma
obrne
.
„
Oh
,
pozabila
sem
skoraj
!
Pa
tudi
ni
lepo
,
da
tako
prikrivate
!
“
deje
z
navidezno
nejevoljnim
naglasom
.
„
Kaj
zakrivamo
?
“
vpraša
óni
čudeč
se
.
„
Da
je
Milica
nevesta
,
ves
trg
to
govori
!
“
„
Milica
—
nevesta
—
jaz
ne
vém
ničesa
o
tem
.
“
Poskušal
je
še
vedno
smijati
se
,
toda
glas
mu
je
postajal
nekako
osoren
in
trd
.
„
Potem
pa
oprostite
,
da
sem
tako
indiskretna
.
Počakati
moramo
,
da
nam
boste
sami
naznanili
;
a
kot
nekdanja
vzgojiteljica
sem
vendar
mislila
—
“
„
Sedaj
sem
jaz
radovéden
,
milostiva
!
“
hitel
je
Bolè
.
„
Povédite
vendar
,
kaj
se
govori
!
“
Medenovka
se
ni
motila
;
graščák
je
bil
gledé
svojih
ljudij
,
svoje
rodbine
silno
občutljiv
.
„
Jaz
ne
morem
verjeti
,
da
bi
Vi
ne
védeli
ničesa
,
ker
je
vendar
Vaš
najboljši
prijatelj
pokrovitelj
te
zveze
Miličine
—
“
„
S
kom
?
“
zavpil
je
óni
.
„
S
Hrastovim
koncipijentom
,
s
Korenom
!
Govoré
,
da
bo
sedaj
v
kratkem
opravil
vse
izpite
!
“
Graščák
je
bil
bled
kakor
nova
stena
,
a
prikril
je
šiloma
vso
razburjenost
ter
dejal
mirno
:
„
Vi
se
varate
,
milostiva
,
meni
ob
vsem
ni
nič
znano
,
in
vidi
se
mi
,
da
tiči
izvor
vsega
v
zlobnem
klepetanji
.
Tega
pa
nihče
ni
varen
.
“
„
No
,
mene
veselí
,
da
je
tako
;
zdelo
se
mi
je
vedno
neverjetno
,
pa
ko
so
mi
pripovedovali
celó
podrobnosti
o
korespondenci
—
“
„
Kakovi
korespondenci
?
“
„
Tilhova
Barba
prenaša
pisma
!
“
„
Ni
mogoče
!
“
„
Umirite
se
,
gospod
Bolè
,
neprijetno
bi
mi
bilo
,
ko
bi
jaz
prouzročila
s
svojo
odkritosrčnostjo
kak
razdor
!
Toda
,
saj
sem
uverjena
,
da
je
vse
le
zlobno
klepetanje
.
—
Torej
,
z
Bogom
!
S
kupčijo
sva
gotova
,
samó
malo
preceno
sem
pustila
.
“
Pozdravila
ga
je
z
najljubeznivejšim
smehljajem
in
stoprav
,
ko
je
sedela
v
vozu
,
in
je
isti
dričal
po
gladki
cesti
proti
domu
,
namuznila
v
se
je
zlobno
in
šepetala
:
„
Če
to
ne
pomaga
,
potem
je
vse
zastonj
,
vse
!
“
Prekanila
je
v
istini
graščáka
;
še
sanjalo
se
mu
ni
,
da
bi
vse
to
utegnilo
biti
kak
manever
,
ampak
veroval
je
,
da
se
za
njegovim
hrbtom
nekaj
godi
,
in
sumil
,
da
ga
stari
prijatelj
Hrast
vara
.
A
hotel
se
je
naglo
ob
vsem
prepričati
;
in
ko
bi
bilo
istinito
,
kar
je
pripovedovala
Medenovka
,
potem
,
no
,
„
potem
počakaj
,
dragi
moj
doktor
,
potem
te
vržemo
pri
volitvi
,
pa
če
si
še
tako
premeten
,
“
dejal
je
jezno
,
ko
je
korakal
že
proti
grádu
.
„
Koren
,
Koren
,
kaj
pa
je
ta
človek
?
“
sikal
je
med
zobmi
.
Ko
je
krenil
po
zadnjem
cestnem
ovinku
,
prišla
mu
je
nenadoma
nasproti
Tilhova
Barba
.
„
Kakor
navlašč
!
“
vskliknil
je
graščák
.
„
Daj
mi
pismo
,
katero
neseš
v
trg
,
“
zapovédal
je
osorno
.
Žena
se
je
prestrašila
.
„
Pismo
,
“
rekla
je
jecaje
,
„
pismo
,
saj
mi
ga
niste
dali
!
“
„
Tisto
pismo
,
katero
si
dobila
gori
!
“
vpil
je
Bolè
.
Prestrašena
bábnica
je
izvlekla
v
istini
iz
cajnice
zavitek
in
ga
izročila
graščáku
.
„
Náte
je
,
náte
je
,
pa
da
se
ne
boste
jezili
.
“
„
Hodi
!
“
rohnel
je
razjarjeni
gospodar
.
Barba
je
odšla
brez
obotavljanja
.
Bolè
ni
odprl
zavitka
;
bil
je
preveč
razburjen
,
ko
je
ugledal
Korenov
naslov
,
katerega
je
bila
napisala
Milica
.
V
grad
prišedši
je
takoj
pozval
soprogo
k
sebi
.
„
Lepe
stvarí
se
godé
tu
,
in
ti
ne
véš
ničesar
?
“
vpil
je
gospodar
.
Gospá
se
je
prestrašila
,
a
videvši
zavitek
,
katerega
ji
je
soprog
molil
naproti
,
umirila
se
je
ter
dejala
:
„
O
tem
pač
vém
nekoliko
!
“
„
Oh
,
vedno
lepše
,
torej
si
ti
tudi
zaveznica
?
“
Trajalo
je
dolgo
časa
,
da
je
razjarjeni
gospodar
postal
toliko
miren
,
da
je
poslušal
pripoved
soproge
,
katera
mu
je
vse
natanko
razodela
,
kar
je
védela
po
Milici.
„
Toda
Hrast
vendar
le
tičí
za
tem
,
veruj
mi
!
“
klical
je
vnovič
on
.
Gospa
ni
odgovorila
.
Sama
je
že
sumila
,
da
Koren
morda
vendar
ni
takó
drzen
,
ko
ne
bi
imel
skrivne
podpore
od
doktorja
.
Potem
pa
še
te
nesrečne
volitve
,
ki
so
prvo
seme
razpora
zasejale
v
njihovo
do
tedaj
tako
prijateljsko
razmerje
;
sedaj
pa
je
seme
že
pognalo
in
razpor
je
rastel
