železja,
ki
ga
je
bil
zamenil
za
dovezene
kože
pri
frankovskem
kupci
,
ter
opazivši
Grimislavo
čudeč
se
vpraša
:
„
Kaj
pa
čakaš
,
hči
oberska
?
Misliš
li
,
da
Strahomer
še
pride
?
Reci
mi
no
,
kaj
mu
je
na
misel
prišlo
?
“
Grimislava
ne
odgovori
ničesa
,
le
jezno
pogleda
moža
,
ki
ji
tudi
očita
nje
rod
in
izvor
.
Jedva
možev
čolnič
odplava
od
nje
,
ko
začne
ona
njegove
besede
premišljevati
.
Kaj
je
hotel
reči
?
‚
Strahomeru
na
misel
prišlo
?
‘
Kaj
?
Neznana
skrb
ji
objame
dušo
.
Ko
bi
se
mu
bilo
pa
res
kaj
pripetilo
?
Zdaj
ji
tudi
pride
na
misel
,
da
so
jo
danes
ljudjé
tako
čudno
pogledovali
,
ko
je
prej
ošabno
sedela
v
čolnu
.
Zdajci
pride
še
znan
sosed
,
zadnji
,
kateri
je
še
čoln
imel
tu
.
„
Kje
je
Strahomer
?
“
vpraša
ga
ona
hlastno
iz
čolna
skočivši
.
„
Kaj
ne
véš
?
Kako
je
to
,
ko
so
ljudjé
govorili
,
da
bode
on
tvoj
mož
.
Ne
véš
,
kaj
je
storil
?
“
čudi
se
óni
.
„
Nič
,
ne
vém
,
povej
!
“
„
A
ves
svet
o
tem
govori
!
“
„
O
čem
govori
?
Zini
!
“
„
Da
se
je
Strahomer
prodal
ónim
čudnim
možem
,
ki
novo
vero
oznanujejo
in
za
novega
Boga
vedó
in
ga
hvalijo
;
ti
veščaki
so
Strahomera
vzeli
s
seboj
gori
nekam
,
kamor
so
na
potu
v
nemško
deželo
,
“
pripoveduje
kmet
.
Bolj
na
tanko
ni
védel
,
slišal
je
različno
,
torej
tudi
Grimislavi
ni
mogel
jasno
dopovédati
.
Ali
že
to
,
kar
je
izprašala
iz
njega
,
bilo
je
za
njo
strašno
,
grozno
,
nezaslišano
!
Jasno
ji
uprav
ni
bilo
vse
vkup
.
Da
bi
se
bil
sam
prodal
?
Vse
pustil
in
s
tujni
na
tuje
šel
?
Čudno
je
bilo
to
,
ali
Strahomer
je
bil
sam
nenavaden
človek
,
to
je
védela
in
zdaj
je
to
slišala
,
da
je
opasnost
,
da
ji
vzemó
njega
,
na
katerega
je
bilo
neločljivo
prirastlo
njeno
strastno
srce
,
in
v
tem
hipu
je
začutila
prvi
bridki
zabodáj
ločitve
.
Glasno
je
zavpila
,
prebledela
,
a
zopet
jo
je
kri
zalila
.
Ni
znala
od
kraja
,
kaj
bi
rekla
,
kaj
storila
.
„
Pomozi
mi
,
pomozi
mi
,
ne
smejo
ga
vzeti
!
“
vikala
je
.
„
A
sam
se
je
udal
,
sam
je
šel
,
niso
ga
s
silo
jemali
kakor
Nemec
tale
jemlje
po
vojski
,
“
odgovori
óni
.
„
Kam
,
kam
?
“
„
Da
,
vprašaj
Vitoglava
ali
kakega
tacega
;
on
ti
pové
,
jaz
ne
znam
kam
in
ne
vém
,
kaj
misli
.
“
Deklica
zvihra
od
vode
strani
in
hiti
v
Gradišče
navzgor
.
Mimo
veejidel
lesenih
hiš
je
letela
Grimislava
do
sredine
,
kjer
je
stal
zidani
večji
dom
Vitoglavelj
.
Pred
dvorcem
je
stalo
mnogo
móž
in
kónj
.
Koceljevi
vojnici
iz
Ptuja
,
ki
so
bili
Metoda
pripeljali
od
Ljubljancev
,
pripravljali
so
se
baš
na
odhod
,
pijoči
ól
iz
velicega
vrča
.
Vitoglava
samega
že
več
ni
bilo
doma
.
Takoj
po
službi
božji
je
bil
odšel
spremljajoč
Metoda
in
njegovo
dražbo
v
Radovljico
,
kjer
se
je
sveti
mož
tudi
mislil
pomuditi
v
svojem
poklici
.
Pri
teh
možeh
je
Grimislava
zopet
zvedela
,
da
je
njen
Strahomer
nekam
daleč
odšel
z
ónim
svetim
propovednikom
,
od
katerega
se
hoče
učiti
,
da
bode
potlej
sam
svet
in
moder
in
da
bode
tudi
on
znal
čarke
in
pisanje
na
koži
risane
poznati
in
v
govoru
besede
postavljati
o
tisti
kristijanski
novi
véri
,
katero
hvalijo
Metod
in
njega
svetci
.
„
Teci
po
potu
tu
gori
,
pa
jih
še
dotečeš
,
ker
si
mlada
in
brdka
,
“
reče
jeden
šaljivec
,
dasi
so
bili
odšli
na
konjih
že
pred
več
časom
.
Ali
Grimislava
ni
slišala
zasmeha
okoli
stoječih
,
verjela
je
moževim
besedam
,
da
je
Strahomer
še
blizu
,
stekla
je
po
kazanem
potu
in
v
diru
skoraj
izginila
možem
izpred
očij
.
Začudeni
o
veliki
krasoti
te
deklice
so
bili
Kocljevi
vojnici
kar
molče
obstrmeli
.
„
Krasna
deklica
,
“
rekel
je
Susel
svojemu
vodji
,
divjemu
Motižiru
,
ki
jo
je
prej
s
pohotnimi
pogledi
motril
in
še
zdaj
gledal
v
óno
stran
,
kjer
je
bila
Grimislava
izginila
.
„
Jaz
jo
poznam
,
to
je
Obrka
,
divno
dekle
;
res
pojde
tako
daleč
za
njimi
,
da
jih
dojde
“
,
reče
jeden
Ljubljancev
.
„
Ko
bi
jo
na
samem
dobil
,
précej
jo
ugrabim
,
“
mrmra
tiho
Motižir
Suslu
.
„
Morana
zna
,
pridemo
li
še
kdaj
v
ta
kraj
.
“
„
To
bi
bilo
nekaj
vrednega
za
kneza
Braslava
vzeti
,
pri
nas
ni
tacih
žensk
,
ne
li
?
Ker
govoré
,
da
je
Obrka
in
da
ji
je
ženin
ušel
z
onim
našim
svetcem
,
nihče
se
ne
pobrine
,
če
izgine
od
tod
.
Ko
bi
le
tega
Prosina
med
seboj
ne
imeli
,
on
bi
nas
izdal
Koclju
ali
še
tu
sosedom
in
potem
ne
prinesemo
glav
na
plečih
domóv
.
“
„
Prosin
?
Da
,
on
res
Metodove
križe
dela
in
ne
bi
z
nami
govoril
,
če
hočemo
deklico
pobrati
s
ceste
in
jo
na
dom
vzeti
.
Ali
ako
rečeš
,
da
je
za
Braslava
molčal
bode
i
on
,
dasi
nerad
,
“
odgovori
Susel
.
„
A
to
ni
naš
pot
,
koder
je
deklica
odšla
,
ne
doidemo
je
domóv
gredoči
,
ako
i
takoj
zajašemo
,
“
odgovori
tiho
Motižir
.
„
Nič
ne
dé
,
“
teši
Susel
,
ako
hočeš
ono
žensko
telo
ugrabiti
za
Braslava
,
pijmo
tem
možem
tu
zadnjič
dobro
zdravje
in
skok
na
konje
!
Prosinu
ničesa
ne
govoriva
,
ni
družim
ničesa
;
nego
,
kadar
pridemo
izpred
Gradišča
strani
in
tem
ljudem
tu
izpred
vida
,
zavijeva
midva
v
strán
in
na
to
cesto
,
koder
je
teklo
devojče
.
Jaz
poznam
više
gori
še
jeden
brod
čez
Savo
,
tam
prebrodimo
,
kadar
deklica
dobomo
,
in
drugi
naši
nas
počakajo
v
prvem
gozdu
,
kjer
smo
poslednjič
počivali
sem
gredé
.
“
„
Če
sem
dobro
razumel
,
zapustil
jo
je
ženin
,
virdski
Strahomer
,
óni
,
ki
se
je
našega
svetca
obesil
;
tedaj
ne
bode
noben
pes
zalajal
,
ako
izgine
od
tod
.
Brzo
skočimo
.
“
„
Môlči
zdaj
,
da
česa
ne
čujejo
.
“
Čez
nekaj
trenutkov
so
ptujski
Kocljevi
jezdeci
z
Motižirom
na
čelu
podili
konje
po
cesti
proti
Celju
in
Ptuju
.
Ko
so
dospeli
iz
vida
Gradišču
,
da
Motižir
jednemu
delu
ukaz
in
ž
njim
zavije
preko
polja
na
noriško
ali
gorenjsko
cesto
,
drugi
pa
jase
dalje
po
prvem
potu
.
Kraj
,
kjer
blizu
stoji
zdaj
Ljubljana
,
bila
je
namreč
še
kot
Emona
važno
središče
cest
,
katere
so
bile
rimskega
izvora
in
tačas
,
ko
se
vrši
naša
povest
,
še
mnogo
bolj
ohranjene
nego
so
sledi
dandanes
,
po
tisoč
letih
,
ko
pa
še
zmerom
zasledujemo
take
ostanke
teh
rimskih
cest
,
ki
nam
kažejo
izredno
jako
trdnost
in
solidarnost
,
da
se
kar
čudimo
.
Rimljani
so
namreč
kot
vojevit
narod
,
ki
je
hotel
ohraniti
in
vladati
vse
dežele
in
narode
,
katere
je
predobil
,
spoznali
dobre
ceste
za
prvi
pomoček
krepke
in
zanesljive
uprave
.
Zato
so
delali
ceste
tako
smele
in
trdne
,
kakor
jih
ni
znal
ni
srednji
,
niti
jih
skoraj
ne
zna
zdanji
vek
z
modernimi
pripomočki
.
Od
Akvileje
ali
Ogleja
sem
so
šle
štiri
velike
ceste
:
zapadnja
v
zgornjo
Italijo
,
vzhodnja
v
Istro
in
Dalmacijo
,
severozapadna
cesta
v
Emono
,
od
tod
pa
na
tri
kraje
v
Norejo
,
na
Sisek
in
na
Celje
ter
na
Ptuj
in
Sabarijo
.
Ravno
te
rimske
ceste
so
bile
uzrok
,
da
so
ob
času
narodovskega
preseljevanja
tako
razna
ljudstva
drla
in
potiskala
se
skozi
Panonijo
ali
naše
zdanje
dežele
v
Italijo
in
v
Bizanc
.
Na
norejski
ali
gorenjski
cesti
so
tedaj
ptujski
Kocljevi
jezdeci
,
kateri
so
se
bili
pod
Motižirom
in
onim
Suslom
od
tovarišev
ločili
in
preko
polja
zavili
,
na
planem
polji
Grimislavo
došli
ne
daleč
od
mesta
.
Deklica
je
bila
že
upehana
in
utrujena
,
žareča
v
lice
;
z
obupavanjem
v
srci
.
„
Čuj
,
deva
,
besedo
moško
in
modro
na
cesti
,
jaz
ti
dobro
svetujem
,
“
reče
ji
Motižir
,
ko
s
konjem
poleg
nje
postane
.
„
Ti
ideš
za
ženinom
,
čuli
smo
,
utrujena
si
in
ne
dohitiš
ga
peš
;
tudi
mi
idemo
istim
potem
,
stopi
k
meni
na
konja
,
on
je
močan
za
dva
,
pa
te
vranec
moj
ponese
do
one
dražbe
,
kjer
je
dragi
tvoj
.
Lože
se
jezdeče
ljudi
doide
na
konjskem
hrbtu
,
kakor
smo
mi
,
nego
peš
po
prahu
.
“
„
Dàj
,
“
reče
pogumna
Grimislava
ter
pristopi
.
„
Roko
mi
pomôli
,
devojka
,
a
tu
na
mojo
nogo
v
stremen
se
z
nogo
upri
“
,
ukazuje
Motižir
in
v
hipci
zavihti
srčno
deklico
pred
sebe
na
sedlo
.
„
Oj
,
goni
!
“
klikne
ona
sedeč
vešče
in
neustrašeno
na
rejenem
konji
.
„
Kako
si
vroča
“
,
reče
prikupljivo
Motižir
in
suho
a
krepko
roko
svojo
oklene
okoli
nje
.
„
Goni
,
“
priganja
ona
in
se
odmika
od
njegi
ter
prime
za
grivo
pred
konjskim
vratom
,
da
ne
bi
omahnila
.
Poženó
.
V
urnem
diru
podé
konje
.
A
pri
pôljskem
poti
zavijó
s
ceste
na
desno
proti
savskemu
brodu
.
„
To
ni
pravi
pot
,
zakaj
odvijate
s
ceste
,
pusti
me
na
tla
,
“
prestrašena
vpraša
Grimislava
,
izkuša
se
otresti
okoli
sebe
ovite
Motižirove
roke
in
si
je
še
le
zdaj
prav
v
svesti
,
da
je
v
oblasti
in
v
sredi
sedmih
oboroženih
mož
sáma
in
brez
pomoči
.
„
Mi
jezdimo
naravnost
k
tvojemu
ljubemu
,
verjemi
in
mirúj
!
“
reče
Motižir
s
posmehom
.
Zdaj
še
le
se
ona
obrne
zgornjim
delom
telesa
,
kar
se
more
,
na
konji
nazaj
in
pogleda
možu
v
lice
,
ki
jo
drži
na
sedlu
pred
seboj
.
Motižir
nikakor
ni
bil
mož
,
kateri
bi
bil
devojko
Grimislavine
vrste
sam
s
svojo
lepoto
pridobil
.
Bil
je
starikastega
,
mrkega
obraza
,
razmršeaa
ščetinasta
brada
je
skoraj
popolnoma
pokrivala
usta
in
izpod
koščenega
nizkega
čela
so
svetlo
in
poželjivo
sijale
mačje
oči
.
„
Miruj
,
če
ne
,
padeš
na
tla
in
si
zlomiš
beli
vrat
,
dete
zlato
,
“
reče
Motižir
,
vrže
jezdne
vajeti
konjske
poleg
njega
jezdečemu
tovarišu
,
da
bi
imel
obe
roki
prosti
in
stisne
deklico
še
tesneje
k
sebi
,
da
bi
se
mu
ne
izmuznila
.
„
Pusti
me
!
“
kriči
ona
,
ali
meča
in
boja
vajeni
vojnik
je
imel
močne
lakti
.
Pa
tudi
Grimislava
ni
bila
kakor
druge
ženske
;
obupnost
ter
spoznanje
opasnosti
sta
ji
dajali
nenavadno
moč
,
s
katero
seje
namah
okreniti
poskusila
,
da
bi
svoji
roki
iz
Motižirovega
objetja
osvobodila
.
Motižir
od
tega
močnega
sunka
dekličnega
omahne
v
sedlu
in
oba
,
močni
jezdec
in
močna
deklica
,
prekopicneta
se
s
konja
trdo
na
tla
,
predno
je
kateri
izmed
druzih
vojnikovih
tovarišev
jima
mogel
priskočiti
.
Motižirov
konj
se
tudi
preplaši
in
preskoči
na
tleh
ležečo
dvojico
,
a
pri
tem
skoku
udari
s
kopitom
zadnje
noge
Grimislavo
v
čelo
.
Motižir
je
na
en
hip
stal
na
svojih
nogah
,
konja
je
udržal
tovariš
,
ali
Grimislava
je
omedlela
,
v
omotici
na
tleh
obležala
v
zeleni
travi
ter
rudeča
kri
je
skrunila
obledelo
lepo
čelo
.
„
Ničesa
hudega
ni
,
“
reče
jeden
starejših
jezdecev
,
„
daj
mi
čutaro
sem
,
da
jo
omočim
,
takoj
se
spet
zavé
.
“
„
Ne
,
ne
,
pustimo
jo
še
,
maka
ji
dajmo
in
omotne
pijače
,
naj
spi
,
da
ne
vpije
.
Tako
spečo
naložimo
na
konja
pa
glejmo
,
da
vozove
svoje
doidemo
.
Na
vozu
jo
s
kožami
pokrijmo
,
da
ne
vidijo
savski
brodniki
,
kaj
smo
uplenili
ta
v
deželi
sosednji
.
Jaz
sem
se
že
bal
,
kako
jo
spravimo
mimo
brodnikov
,
ko
bi
vpila
in
jim
povedala
,
da
ne
hodi
sáma
z
našim
tirom
.
Probudi
se
že
potem
;
človek
ne
umre
od
vsake
sape
,
“
reče
drug
.
In
vsi
so
pritrdili
,
da
je
to
moder
govor
.
Položili
so
omedlelega
dekleta
na
konjski
hrbet
,
naredili
ji
zglavje
,
da
ni
visela
navzdol
,
privezali
jo
na
rahlo
,
a
trdno
,
da
ni
mogla
ob
stráni
na
tla
spolzniti
ter
jo
potem
zagrnili
,
da
se
ni
nič
poznalo
,
kaj
nosi
tovorni
konj
.
Potem
so
pognali
proti
cesti
,
po
kateri
je
druga
njih
četa
na
poti
bila
na
Ptuj
,
kjer
je
vladal
njih
velemožni
knez
Kocelj
nad
Dudlebi
,
Susli
,
Tiberci
in
drugimi
Sloveni
.
Ko
se
je
Grimislava
probudila
iz
svoje
omotice
,
bila
je
noč
okoli
nje
.
Ležala
je
z
debelimi
platnenicami
odeta
in
usnjato
sedlo
pod
teško
bolečo
glavo
imajoča
na
vozu
,
stoječem
na
tratini
v
gozdu
.
Nad
njo
je
bila
čez
voz
razprostrta
streha
od
sešitih
surovih
kóž
.
Blizu
nje
je
gorel
velik
ogenj
,
okoli
njega
je
bila
še
posoda
razmetana
,
v
kateri
so
večerjali
ti
bradati
,
oboroženi
možjé
,
kateri
ležé
na
okoli
po
travi
in
hrčé
ter
spé
pod
zvezdnim
nebom
.
Pri
drevji
so
privezani
konji
,
ki
so
ali
poči
počivaje
ležali
na
travi
,
ali
pa
s
kopiti
tolkli
po
materi
zemlji
in
hrskali
ali
pasli
se
,
kolikor
so
trave
dosegli
iz
nedolge
privezi
.
Grimislava
vzdigne
teško
glavo
iz
voza
,
katerega
stene
so
bile
od
vrbovih
šibin
pletene
,
in
prestrašena
gleda
to
svojo
nočno
okolico
,
ne
mogši
se
takoj
zmisliti
,
da
li
se
ji
sanja
,
da
li
je
res
,
kar
vidi
in
sliši
.
Pri
ognji
so
sedeli
štirje
možjé
in
govorili
.
Jeden
je
bil
Motižir
sam
,
óni
strašni
mož
s
ščetinasto
brado
,
ki
jo
je
bil
k
sebi
na
konja
zvabil
.
„
Ali
nehaj
mrmrati
,
Prosin
,
stari
junak
;
Braslavu
bode
ustreženo
,
če
mu
privedemo
to
lepo
žensko
dete
,
Koclju
pa
pripovedovati
ni
treba
.
Jaz
ne
bi
znal
,
zakaj
bi
mi
bilo
prepovedano
na
cesti
pobrati
in
s
seboj
vzeti
óno
,
kar
brez
gospodarja
tam
najdem
.
“
Tako
je
Motižir
govoril
staremu
vojniku
,
ki
je
imel
že
na
polu
sivih
las
.
„
Niso
lepe
take
besede
iz
ust
Slovena
.
Nemec
sraka
naj
govori
takisto
in
naj
dela
tako
,
ker
on
je
Nemec
sraka
,
vzame
sosedu
slovenskemu
,
kar
doseže
,
in
kar
gódi
njega
očesu
ali
goltu
,
a
dober
Sloven
ne
skruni
zemlje
sosednje
,
ki
ga
je
gostila
s
kruhom
in
soljó
ter
s
hladilnim
ólom
.
“
Tako
govoreč
se
stari
Prosin
jezno
od
Motižira
strani
obrne
in
še
dostavi
:
„
Sicer
pa
sem
slišal
,
da
lepa
ženska
—
vi
pravite
,
da
je
lepo
,
kar
ste
ukrali
,
pa
naj
vas
bode
sram
—
da
lepa
ženska
,
po
sili
vzeta
,
nikdar
ne
prinese
sreče
v
domače
dvore
.
Le
glej
,
da
ti
ni
ta
ne
bode
za
dolgo
življenje
in
vesele
zime
.
“
„
Vprašajmo
Peruna
,
hodi
li
sreča
s
to
mlado
žensko
ali
nesreča
,
“
reče
óni
Susel
.
„
Slabo
prija
možu
,
ki
je
spremljal
svetega
možá
in
toliko
lepega
slišal
o
živem
Bogu
od
njega
,
zdaj
Peruna
,
boga
od
lipovega
lesa
,
jemati
na
jezik
.
“
„
A
zakaj
ne
bi
obadva
bogova
vprašali
?
“
trdovratno
ugovarja
Susel
.
„
Stari
vaši
bogovi
so
vragi
jedinemu
Bogu
,
propovéda
sveti
mož
“
,
ugovarja
Prosin
.
„
Znaš
li
,
Susel
,
take
svete
Perunove
zagovore
narejati
,
s
katerimi
se
vpraša
,
bode
li
sreča
ali
je
ne
bode
?
“
pozvedava
Motižir
.
„
Ono
z
gobo
in
hudolésovimi
šibami
—
kakor
so
tu
poleg
v
grmu
—
znam
.
“
„
Pokaži
takoj
!
Če
nam
bode
naš
novi
kristijanski
Bog
zameril
,
da
časih
vprašamo
tudi
še
naše
stare
,
moremo
se
pokesati
,
pa
nam
odpusti
.
Ni
li
?
“
Pobožni
Prosin
se
široko
prekriža
pri
ti
brezbožni
in
bogokletni
besedi
polunevérnega
vojnika
.
Susel
ulomi
dve
jednoletni
šibici
od
hudolésovega
grma
,
odreže
dve
rogovili
,
natakne
kos
suhe
užigalne
gobe
na
povprečno
paličico
in
jo
dene
precèj
visoko
nad
ogenj
,
s
katerega
prej
odgrne
vse
utrinke
in
večje
nezgorelo
oglje
,
tako
da
je
bila
sáma
drobna
žrjavica
nad
gobo
.
„
Ako
se
kaka
iskra
prime
gobe
,
da
bode
začelo
tleti
,
predno
moji
dve
Perunovi
šibici
začneta
goreti
,
bode
sreča
,
ako
ne
,
pa
ne
.
“
To
rekši
poklekne
Susel
k
ognju
,
vzame
v
vsako
roko
jedno
hudolésovo
šibico
in
začne
hitro
zdaj
z
jedno
,
zdaj
z
jedno
tepsti
po
žrjavici
,
da
so
iskrice
odskakovale
visoko
gori
h
gobi
in
okoli
nje
,
pa
mrmrá
neprestano
:
„
Perun
razpiri
ogenj
perèč
,
našo
luč
zanéti
,
v
temo
nam
posvéti
!
“
Iskre
so
čarobno
odskakovale
od
tepene
žrjavice
,
že
so
se
bile
šibice
osmodile
in
kadilo
se
je
od
njih
,
jedna
je
začela
Suslu
v
roci
goreti
,
odgorela
je
in
obdržal
je
samó
utrinek
nje
v
roci
,
s
katerim
ni
mogel
več
raztepavati
.
A
gobe
se
ni
bila
prijela
nobena
iskra
.
„
Perun
razpiri
ogenj
perèč
,
“
vpije
Susel
in
tepe
še
z
drugo
hudolésovino
tako
dolgo
po
žrjavici
,
da
i
ta
šibica
v
plamen
pride
in
odgori
.
„
Ne
bode
sreče
,
“
reče
potem
Susel
in
vrže
gobo
,
ki
se
užgati
ni
hotela
,
v
sredo
žrjavice
.
Z
nekim
vernim
strahom
gledajo
možje
v
ogenj
,
kako
se
zdaj
od
gobe
počasi
in
lepo
krožljasto
kadi
in
celó
dobro
krščanskega
Prosina
obide
nekaj
kakor
groza
.
„
Pošlji
torej
to
žensko
po
cesti
nazaj
,
če
se
nesreča
vozi
ž
njo
v
naših
kólih
,
“
reče
Motižiru
četrti
do
zdaj
molčeči
mož
.
Motižir
odgovori
:
„
He
,
ko
bi
bil
kak
mlad
junak
in
bi
se
iz
zagovora
božjega
reklo
,
izpustimo
ga
,
izpustil
bi
ga
.
A
mlada
ženska
,
kaj
more
ta
nesreče
imeti
in
dati
?
Jaz
jene
pustim
;
znam
,
kaj
dobim
od
Braslava
za
njo
;
vi
pa
molčite
.
“
Vse
to
je
slišala
Grimislava
na
vozu
,
domislila
se
vsega
,
kar
se
je
danes
zgodilo
ž
njo
,
hotela
z
voza
skočiti
in
bežati
v
temno
noč
;
a
obide
jo
prvič
v
življenji
tak
grozen
strah
,
da
se
ganiti
ne
more
in
zavpije
divje
:
„
Strahomer
!
Strahomer
!
Reši
me
!
“
Jasna
jesen
se
je
bila
naredila
,
ko
je
prišel
Metod
s
svojimi
učenci
spremljevalci
v
nemško
mesto
Solnograd
,
v
stolico
svojega
velikega
protivnika
nadepiskopa
Adalvina
.
Ta
nemški
cerkveni
višji
pastir
si
je
prilastoval
jedino
pravico
véro
širiti
in
krščanske
duše
pasti
in
ježičestvo
ali
poganstvo
h
Kristu
in
križu
izpreobračati
po
vsi
dólenji
Panoniji
.
V
tem
zmislu
je
višji
episkop
Adalvin
tako
dolgo
pritiskal
na
nemškega
kralja
Ludovika
,
da
je
ta
podravskemu
slovenskemu
knezu
Koclju
poslal
ukaz
,
naj
učitelju
Metodu
prepové
vérsko
učenje
po
svojih
zemljah
,
a
naj
ga
pošlje
še
to
leto
pred
zimo
v
Solnograd
na
odgovor
zarad
dolženja
krivovérstva
,
katero
se
očita
temu
grškemu
možu
.
Knez
Kocelj
se
je
ustrašil
,
zlasti
ker
je
čul
,
da
so
Nemci
zasadno
na
poti
v
Nitro
ujeli
in
v
nemško
zemljo
odgnali
vrlega
njegovega
zaveznika
,
moravskega
kneza
Rastislava
,
o
katerega
nadaljni
usodi
ni
bilo
nikomur
znano
,
da
li
ga
hoté
Nemci
izpustiti
zopet
domóv
,
ali
mu
nameravajo
morebiti
kaj
zlega
učiniti
.
Koclju
so
se
razmere
zdele
tembolj
opasne
,
ker
je
slišal
,
da
je
tudi
mladi
knez
Svetopolk
iz
Nitre
,
netjak
Rastislavelj
,
šel
k
Nemcem
v
gosti
.
V
tacih
razmerah
se
knez
Kocelj
ni
upal
sam
ustavljati
in
ni
mogel
Metodu
odsvetavati
pota
v
Nemško
,
dasi
v
srci
Nemcem
ni
véroval
in
se
je
bal
za
svojega
prijatelja
,
svetega
slovenskega
propovédnika
,
ker
je
poznal
te
svoje
sosede
Nemce
.
Metod
sam
pa
se
je
zanašal
prvič
na
papeževo
pismo
,
s
katerim
ga
je
bil
Hadrijan
leto
prej
imenoval
za
panonskega
nadškofa
;
dalje
je
zaupal
na
svojo
pošteno
in
pravično
stvar
in
tretjič
se
je
smel
tudi
osrčavati
in
bodriti
s
svojo
znanostjo
in
zgovornostjo
.
Znal
je
namreč
,
da
so
nemški
škofje
jako
slabo
učeni
v
svetih
in
posvetnih
knjigah
.
Grško
izobraženi
filozof
Metod
,
izkušen
govornik
,
obodren
po
krasnih
vspehih
svojega
prepričalnega
nastopa
pred
papežem
in
pred
italijsko
višjo
duhovščino
,
ni
se
hotel
bati
nemških
nevédnih
duhovnov
.
Zatorej
se
je
précej
,
ko
mu
je
Kocelj
povédal
željo
nemškega
kralja
,
brez
strahu
napotil
na
sklicani
shod
v
nemški
Solnograd
,
da
bi
slišal
,
kaj
mu
hočejo
,
in
da
bi
kar
se
tiče
že
znanih
mu
obrekovanj
zagovarjal
sebe
in
učence
svoje
ter
slovenske
kneze
,
zlasti
Rastislava
in
Koclja
,
ki
sta
njega
in
pokojnika
brata
Cirila
iz
grškega
carstva
pozvala
,
da
uči
narod
slovenski
v
svetih
resnicah
.
Šel
je
tudi
zato
rajši
,
ker
je
upal
,
da
vidi
tam
Rastislava
in
mu
morebiti
pomore
do
svobode
;
pa
tudi
zarad
tega
je
šel
Metod
rad
,
ker
je
čul
,
da
najde
tudi
tretjega
možnega
slovenskega
kneza
Svetopolka
,
ki
je
bil
pri
pozivanji
njega
in
brata
soimenovan
,
a
katerega
Metod
do
sedaj
še
ni
videl
.
Slišal
je
o
Svetopolku
hvalo
in
grajo
.
Hvalili
so
njegovo
hrabrost
,
a
grajali
njega
lehkost
v
mislih
.
Čul
je
,
da
Svetopolk
ujca
svojega
Rastislava
ne
ljubi
,
ali
tega
,
da
je
bil
z
Nemci
tačas
porazumljen
,
ko
so
Nemci
na
samotnem
poti
starega
Rastislava
prestregli
,
ujeli
in
odveli
,
tega
Metod
ni
še
slutil
.
Tako
nahajamo
Metoda
v
nemškem
Solnogradu
.
Prišedši
sem
,
najde
slovenski
učitelj
,
da
cerkveni
zbor
ni
še
pripravljen
.
Drugih
škofov
in
duhovnov
še
ni
bilo
in
Karlmana
ne
,
mogočnega
kraljevskega
sina
Ludovika
Nemškega
,
ki
je
imel
shodu
in
sodu
predsedovati
.
Metod
je
takoj
pri
sprejemu
čutil
,
da
je
prišel
v
sovražnikovo
deželo
.
Škof
Adalvin
ga
je
sprejel
ne
le
hladno
,
mrzlo
,
temveč
naravnost
razžaljivo
in
prezirno
,
ker
je
odkazal
njemu
in
tovarišem
jako
slabo
stanovanje
v
praznem
starem
kloštru
.
Vajen
vsemu
zlemu
,
in
domislivši
se
uzornika
svojega
,
sv.
Odrešitelja
,
sina
človekovega
,
ki
ni
imel
,
kam
bi
položil
glavo
,
udal
se
je
Metod
brez
ugovora
in
mrmranja
v
vse
in
obljubil
čakati
,
dokler
se
duhovenska
gospôda
ne
snide
.
V
tem
pak
je
zbiral
malo
svojo
družino
tovarišev
okoli
sebe
in
jo
učil
.
V
prvi
vrsti
je
tù
učil
novega
svojega
učenca
in
nasledovatelja
Strahomera
.
Z
velikim
veseljem
je
Metod
zapazil
,
da
ima
Strahomer
posebno
bistro
glavo
za
učenje
,
da
hitro
razumeva
in
ima
dober
spomin
.
Kar
pa
je
Metoda
z
največjim
veseljem
navdajalo
,
bilo
je
Strahomerovo
čisto
navdušenje
in
mladeniška
ljubezen
do
svete
stvari
,
da
je
sam
Metod
mogel
tega
mladeniča
težko
razumeti
,
in
da
je
takoj
sklenil
,
poučivši
ga
dovolj
,
posvetiti
za
duhovnika
in
ga
odločiti
za
kakó
važnejše
mesto
.
Čuvši
,
da
ima
ime
Strahomer
še
od
poganstva
svojega
sem
,
prekrsti
mu
ga
in
ga
zove
odslej
Gorázd
,
t.
j.
po
staroslovenskem
močni
(
v
veri
in
ljubezni
božji
,
menda
je
Metod
mislil
)
,
da
bi
čisto
slekel
starega
ali
dosedanjega
človeka
in
se
ves
posvetil
sveti
stvari
,
h
kateri
ga
je
tako
čudesno
klicala
posebna
milost
božja
,
rekel
je
Metod
.
Gorázd
—
tako
moramo
z
Metodom
tudi
mi
odslej
Strahomera
,
prvega
svojega
znanca
v
ti
povesti
,
imenovati
—
Gorázd
je
imel
naravnega
čuta
toliko
,
da
je
čutil
vso
blagost
srca
in
velikost
duha
v
tem
čestitem
učitelji
in
buditelji
Metodu
,
v
katerega
obližje
mu
je
bila
priti
dobra
usoda
naklonila
srečo
.
Zato
se
ga
je
pa
tudi
oklenil
z
vso
ljubeznijo
,
kakor
jo
le
more
v
nedolžnem
moškem
srci
roditi
brezmerno
spoštovanje
in
tisti
nerazložljiv
notranji
ukaz
prijateljstva
,
izvirajočega
iz
dobrega
mladega
srca
do
srca
druzega
starejšega
in
zvedenejšega
moža
,
iz
katerega
prijateljstva
se
rodi
najvišja
svetna
ljubezen
—
(
največja
zato
,
ker
najnesebičnejša
)
.
Gorázd
bi
bil
za
svojega
učitelja
in
gospoda
mirno
in
brez
vsega
premisleka
glavo
položil
pod
meč
,
ko
bi
mu
bil
ta
ukazal
,
ali
ko
bi
bil
sam
védel
,
da
je
to
le
kakó
treba
ali
koristno
.
Metod
zopet
je
bil
premoder
poznavalec
človeške
duše
,
da
ne
bi
bil
vsega
z
bistrim
vidom
opazil
in
Gorázda
natančno
in
do
dna
preučil
in
pregledal
.
Zato
je
bilo
še
celó
dobro
,
da
je
Metod
zdaj
précej
s
prvega
seznanstva
z
Gorázdom
imel
toliko
brezdelnega
časa
,
v
katerem
je
mogel
občevati
ž
njim
in
izpregledati
,
da
mu
je
Bog
poslal
mladega
moža
,
iz
katerega
je
Metod
namenil
se
narediti
več
nego
li
iz
druzih
,
ki
jih
je
sprejemal
v
svoj
uk
.
Družina
druzih
Metodovih
spremljevalcev
—
ni
jih
bilo
mnogo
,
ker
ljubljanski
Vitoglav
se
je
bil
précej
vrnil
—
je
bila
nejevoljna
zarad
čakanja
in
pohajanja
med
temi
tujci
.
Metod
jih
je
tešil
in
jim
naročal
potrpljenje
.
S
tem
potrpljenjem
so
napósled
vendar
učakali
dneva
,
katerega
so
si
bili
Nemci
določili
.
Od
raznih
krajev
so
začeli
prihajati
škofje
z
oboroženimi
stražami
,
prelatje
v
bogatih
opravah
,
nemški
menihi
,
duhovniki
,
katere
je
privabil
razširjeni
glas
,
da
bode
véliki
sod
o
tistem
slovečem
Grku
,
ki
krivovérstvo
širi
med
slovenskimi
barbari
na
mejah
in
ščuje
zoper
nemško
oblast
in
latinski
cerkveni
jezik
.
Napósled
prijezdi
tudi
Karlman
,
sin
kralja
Ludovika
Nemškega
.
V
njegovem
spremstvu
je
bil
tudi
Svetopolk
,
knez
Slovenov
v
Nitri
in
naslednik
od
njega
izdanemu
strijcu
Rastislavu
.
Za
drugi
dan
je
bil
obrečen
velik
shod
in
sod
cerkvenih
in
svetnih
knezov
v
solnograški
stolni
cerkvi
,
da
slišijo
in
sodijo
Metoda
.
Tù
so
se
zbrali
v
sredi
cerkve
v
polukrogu
nositelji
veljavnih
nemških
imen
ónega
časa
.
Okoli
prestola
,
namenjenega
za
Karlmana
,
bogato
se
v
zlatu
in
svetlem
jeklu
bliskajočega
,
stali
so
njegovi
družabniki
iz
raznih
krajev
vzhodne
frankovske
dežele
,
zlasti
iz
Bavarskega
.
Karlmana
še
ni
bilo
v
cerkev
,
čakali
so
ga
.
Na
čelu
duhovenskih
višjih
dostojanstvenikov
je
bil
Adalvin
,
solnograški
nadškof
z
veliko
množico
svojega
duhovenstva
,
med
katero
je
zopet
prvo
mesto
zavzemal
njegov
arcipresbiter
Rihbald
,
glavni
tožitelj
Metodov
.
tù
je
bil
prišel
Embriho
,
škof
Regensburški
,
veljaven
mož
kakor
je
bilo
njegovo
stolno
mesto
kot
cesto
iskano
knežje
shodišče
veljavno
.
Dalje
imenujejo
stari
spisi
Engelmara
škofa
v
Pasavi
,
ki
si
je
prisvajal
cerkveno
nadvlado
nad
slovensko
Moravsko
in
zgorenjo
Panonijo
,
ter
zategadelj
že
dolgo
Metoda
sovražil
in
tožil
v
Rimu
in
kamor
je
dosegel
,
ljuteč
se
,
da
v
njegovem
delokrožji
brez
njegovega
dovoljenja
in
po
svoje
deluje
.
Tudi
je
bil
na
shod
prišel
Sigehard
,
opat
v
Fuldi
,
v
staroslavnem
germanskem
gnezdu
krščanstva
;
in
Arno
,
škof
Vircburški
,
oba
poleg
svojega
cerkvenega
dostojanstva
tudi
vojaka
,
ki
sta
z
mečem
v
roci
v
bridke
in
krvave
boje
hodila
,
nemarajoč
za
protivno
cerkveno
prepoved
,
ki
duhovnu
ne
dovoljuje
prelivati
krvi
.
Prišel
je
bil
celó
Valpert
,
akvilejski
patrijarh
,
čegar
cerkvena
oblast
je
sezala
do
blizu
zgórenje
Save
,
torej
se
dotikala
zemlje
,
kjer
je
Metod
deloval
zadnje
čase
.
S
Karlmanom
pak
je
prišel
kar
tako
gledat
in
poslušat
Hinkmar
,
povestni
škof
Laonski
,
z
mladim
lepim
tajnikom
svojim
Vihingom
,
rodom
iz
Alemanije
.
In
razven
teh
je
došla
še
množina
velika
,
poklicanih
in
nepoklicanih
,
velicih
in
malih
,
skoraj
vsi
pa
so
bili
razljučeni
na
Metoda
,
ker
poprej
sistematično
naščuvani
nánj
in
na
delo
njegovo
.
Ko
je
Metod
s
svojimi
dijakoni
in
spremljevalci
prišel
v
to
zbrano
družbo
nemških
škofov
,
opatov
,
duhovnov
in
menihov
,
odkazali
so
mu
sluge
mesto
,
kamor
naj
sede
:
v
sredino
zbirališča
nekoliko
niže
od
druzih
.
Videl
je
takoj
zopet
jasno
,
da
ni
prišel
med
dobre
prijatelje
.
Že
ko
je
vstopil
,
obrnile
so
se
oči
vseh
v
okrožji
zbranih
vánj
,
a
med
duhovniki
največ
oči
;
neprijazne
mu
.
Ljudstvo
,
ki
se
je
zadaj
gnetlo
in
zijalo
,
prodajalo
je
le
neumno
radovédnost
.
Solnograški
škof
Adalvin
se
je
oholo
na
svojem
vzvišenem
stolu
nazaj
naslonil
in
debeli
trebuh
pogladil
,
pa
z
zaničljivim
smehom
nekaj
rekel
poleg
sebe
sedečemu
suhemu
dolginu
nadsvečeniku
Rihbaldu
,
čegar
rumeno
lice
se
je
še
grše
zgubalo
,
ko
je
strupeno
po
strani
pogledal
Metoda
.
Menih
Grunzo
je
svoj
prepasnik
na
kuti
potegnil
više
nad
ledja
pa
patru
Agilulfu
nekaj
kritike
o
Metodu
na
pol
glasa
povédal
,
da
se
je
ta
začel
smijati
;
tudi
Metodove
učence
je
porogljivo
gledal
.
Pasavski
biskup
Engelmar
je
še
bolj
zmanjšal
male
svoje
svinjske
oči
,
da
bi
si
ogledal
tega
človeka
,
ki
se
je
drznil
v
njegovo
metropolijo
nekovo
slovensko
liturgijo
nositi
,
a
škof
Altfrid
je
svoj
že
itak
dolg
vrat
še
podaljšal
,
da
je
bil
dolg
kakor
štorkljin
na
strehi
.
Metod
pogleda
sedež
svoj
.
Bila
je
surova
klop
,
a
še
ta
ne
tako
velika
,
da
bi
bili
mogli
sedeti
vsi
,
Metod
in
trije
njegovi
učenci
,
ki
so
bili
ž
njim
:
Gorázd
,
Naum
in
Klemen
,
poslednja
dva
duhovnika
.
„
Mi
moramo
stati
,
vidimo
tem
bolje
gospodom
z
óči
v
óči
,
“
reče
Metod
.
Ponosen
si
ogleda
potem
stojé
ves
krog
svojih
sodcev
in
zijajočo
druhal
zadaj
,
s
pogledom
moževskim
,
kraljevskim
in
vendar
ne
žaljivim
.
Napósled
obtiči
Metodov
pogled
na
jedni
strani
.
Tam
tik
za
prestolom
kraljevskega
sina
Karlmana
,
blizu
Hinkmara
škofa
Laonskega
,
stal
je
mlad
junak
,
visokorast
,
širocega
lica
,
silnopleč
in
iskrega
pogleda
,
odet
v
kratek
z
zlatom
in
srebrom
vezen
in
z
drago
kožo
podmeten
kožuh
,
ob
boku
dolg
težek
meč
.
Oči
njegove
so
bile
v
Metoda
uprte
,
in
oba
možá
sta
se
nekaj
hipov
gledala
pozorno
drug
druzega
.
„
To
je
Svetopolk
?
“
vpraša
Metod
svojega
presbiterja
in
učenca
Nauma
.
„
Je
!
“
odgovori
Naum
nejevoljen
.
„
Lepa
človeška
postava
,
carja
vredna
,
“
reče
Metod
in
občudujé
gleda
velikanskega
krasnega
črnobradega
slovenskega
kneza
Svetopolka
,
tako
,
da
se
ta
morebiti
omamljen
od
pogleda
Metodovega
na
strán
pripogne
in
svojega
tovariša
nekaj
vpraša
.
„
Kaj
nam
pomaga
njega
lepota
in
moč
,
ako
ga
vidimo
stoječega
v
vrstah
sovražnikov
,
glej
!
“
reče
tiho
drugi
učenec
Klemen
.
„
Govoriti
je
treba
ž
njim
;
ta
mora
biti
i
po
duši
naš
mož
,
kakor
je
naš
po
rodu
,
“
reče
Metod
kakor
sam
za
sebe
.
„
Mene
pa
drugo
skrbi
,
oče
moj
,
“
reče
Naum
.
„
Tù
notri
znam
,
kakó
smo
prišli
,
a
ne
znam
kam
in
kakó
pojdemo
ven
;
poglej
,
pisano
nas
gledajo
vsi
in
zlobni
ljudje
so
,
med
katere
smo
prišli
.
“
In
Klemen
pristavi
:
„
Res
,
tako
je
.
Malo
nas
je
,
ali
če
rečeš
,
hočemo
mi
trije
vstati
in
povedati
tem
Nemcem
,
kdo
so
óni
,
a
kdo
si
ti
.
óni
ne
vedó
,
da
si
metropit
panonski
,
naslednik
apostolskega
učenca
sv.
Andronika
tudi
od
rimskega
papeža
blagoslovljen
.
“
„
Tiho
,
deca
moja
!
Ne
naglite
se
,
pustite
govor
meni
,
nič
se
nam
ne
more
zgoditi
,
z
nami
je
Bog
,
“
reče
Metod
.
„
Preti
li
nam
kaka
opasnost
?
“
tiho
vpraša
Gorázd
skrivaj
Nauma
,
ki
ni
še
prav
razumel
položenja
,
a
take
sijajne
družbe
in
take
cerkve
še
tudi
nikdar
videl
ni
ter
je
bil
ves
zmočen
.
„
Je
opasnost
,
dečko
,
“
odgovori
Naum
tiho
.
In
Gorázdu
zaiskré
oči
,
pak
se
primakne
bliže
,
prav
blizu
ljubljenega
svojega
učitelja
Metoda
,
ne
da
bi
iskal
pomoči
pri
njem
,
nego
da
bi
se
boril
,
da
bi
življenje
dal
za
svetega
svojega
učitelja
,
če
mu
bode
kdo
kaj
zalega
hotel
.
V
tem
hipu
nastane
ropotanje
.
Vsi
sedeči
so
bili
vstali
,
ker
je
prišel
v
cerkev
kraljevič
Karlman
,
sijajno
vojniški
opravljen
,
šel
je
naravnost
do
Adalvina
,
pozdravil
ga
,
obrnil
se
po
zboru
in
potlej
sédel
poleg
solnograškega
škofa
na
prestol
,
za
sebe
pripravljen
.
Kot
vojnik
je
Karlman
lepe
,
krepke
ljudi
vselej
rad
gledal
.
Zato
mu
je
tudi
telesno
odlična
,
vzvišena
oseba
Metodova
precej
ugajala
in
prvo
,
kar
je
poleg
sebe
sedečemu
solnograškemu
škofu
Adalvinu
rekel
,
bilo
je
:
„
Nenavaden
mož
!
“
Adalvin
ne
bi
bil
rad
videl
,
da
bi
bil
prvi
dobri
vtis
o
Metodu
ostal
predsedujočemu
kraljevskemu
sinu
;
zato
je
takoj
s
cerkveno
slovesnim
glasom
odgovoril
:
„
Tudi
peklenski
vrag
se
časih
v
lepo
vnanjost
obleče
,
da
lože
ljudi
vara
in
v
greh
in
krivo
véro
vabi
,
kakor
jih
vara
in
pohujšuje
po
Panoniji
tudi
ta
grški
človek
,
ne
da
bi
si
rajši
obesil
malinski
kamen
na
vrat
in
se
potopil
v
globočino
morja
,
kakor
sv.
pismo
govori
in
svetuje
takim
,
ki
delajo
pohujšanje
.
“
„
Tedaj
začnite
izpraševanje
sami
,
jaz
hočem
poslušati
,
“
reče
Karlman
.
Adalvin
povpraša
na
levo
nekaj
arcipresbiterja
Kihbalda
,
potem
kake
trikrat
strupeno
pogleda
Metoda
in
vstavši
počne
govoriti
:
„
Sveti
,
učeni
,
velemožni
,
prečestiti
in
presvetli
gospodje
in
možje
!
Z
dovoljenjem
naj
milosti
vej
šega
našega
kralja
,
velikega
Ludovika
in
na
visoki
ukaz
kraljevskega
vzvišenega
našega
gospodarja
,
ki
je
tù
v
naši
sredi
zavzel
prvi
sedež
,
zbrali
smo
se
,
gospoda
in
čestiti
bratje
v
Kristu
,
da
zaslišimo
in
sodimo
človeka
Grka
,
imenovanega
Metod
,
kateri
je
prišel
iz
tuje
dežele
,
da
tù
po
našem
oblastji
in
po
oblastji
sv.
Ruperta
pod
plaščem
kristijanskim
kriv
nekov
nauk
širi
in
naše
prave
od
nas
in
svete
cerkve
posvečene
duhovnike
izriva
,
naš
jezik
zatira
,
barbarščino
v
sveto
cerkev
uvaja
ter
nepokorščino
seje
.
—
Ti
,
ki
se
oglašaš
na
ime
Metod
in
si
baje
doma
nekod
iz
grškega
cesarstva
,
stopi
pred
nas
,
da
te
slišijo
in
vidijo
vsi
učeni
,
pobožni
in
modri
možje
tega
čestitljivega
zbora
.
“
„
Tukaj
sem
,
“
reče
Metod
mirno
,
a
glasno
in
stopi
nekoliko
korakov
naprej
v
sredo
,
njegovi
trije
učenci
za
njim
.
„
In
kdo
so
ti
ljudjé
s
teboj
?
“
„
Moji
zvesti
tovariši
in
učenci
so
v
službi
Gospodovi
;
spremljajo
me
iz
prijateljstva
in
ljubezni
;
jedna
družina
smo
,
“
reče
Metod
.
„
Tedaj
so
sokrivci
tvoji
,
“
vmetne
Embriho
,
Regensburški
škof
.
„
A
morate
vendar
njemu
najprvo
dokazati
,
da
je
on
kriv
,
predno
o
sokrivcih
govorite
,
“
oglasi
se
porogljivo
Hinkmar
,
škof
iz
Laona
,
majhen
,
grbav
mož
z
veliko
podolgasto
glavo
,
jako
živimi
očmi
in
zvonečim
glasom
.
„
Klicali
smo
tudi
samó
njega
,
učencev
njegovih
ne
,
“
reče
Adalvin
in
pogleda
Karlmana
.
„
Zaslišite
le
njega
najprej
;
“
reče
Karlman
.
Škof
Adalvin
ukaže
nadsvečeniku
Rihbaldu
,
naj
on
,
kateri
kot
bivši
namestnik
njegov
med
Sloveni
iz
samovida
najbolj
pozná
Metodovo
ravnanje
,
častnemu
zboru
razloži
zatožbo
.
Rihbald
je
bil
namreč
od
svojega
škofa
Adalvina
iz
Solnograda
poslan
k
slovenskemu
knezu
Koclju
,
da
tam
vodi
vso
cerkveno
upravo
.
Kakor
smo
že
povédali
,
bil
je
ob
jednem
nalog
vsacega
nemškega
duhovnika
med
Sloveni
nemški
vpliv
utrjevati
ter
Slovene
za
nemško
politično
gospodstvo
pripravljati
.
Rihbald
je
vršil
z
marljivostjo
posebno
drugi
del
naloge
.
Dasi
je
imel
s
slovenskim
narodom
opraviti
,
ni
se
hotel
ali
ne
mogel
slovenskega
jezika
naučiti
,
zatorej
je
bil
gledé
razširjenja
vére
in
pouka
menj
marljiv
.
Zanašaje
se
na
velik
vpliv
svojega
škofa
pri
nemškem
kralji
in
na
moč
nemškega
kralja
,
sedèl
je
v
kneževini
Kocljevi
nekaj
časa
v
Salavaru
ali
Mosaburgi
,
mestu
od
kneza
Pribine
zidanem
,
ali
pa
v
Ptuji
ter
frankovsko
gospodstvoval
in
ukazoval
.
Na
ta
način
si
med
narodom
ni
mogel
pridobiti
ljubezni
.
Ko
je
tedaj
prišel
Metod
in
besedo
božjo
oznanjeval
z
apostolskim
ognjem
krščanskega
prepričanca
in
z
ljubeznijo
vzvišenega
ustanovitelja
krščanstva
govorèč
v
narodnem
jeziku
neizprijenemu
ljudstvu
,
predobil
si
je
namah
vsa
srca
,
od
kneza
do
poslednjega
slovenskega
seljana
.
Rihbald
,
to
videč
,
poskušal
je
najprej
Metoda
odpraviti
od
tod
stráni
s
svojo
avtoriteto
kot
pooblaščenec
solnograškega
škofa
,
kateri
ima
vso
spodnjo
Panonijo
pod
cerkveno
svojo
oblastjo
,
torej
brez
njegovega
,
Rihbaldovega
,
ali
škofovega
dovoljenja
tù
nihče
učiti
in
sveta
opravila
opravljati
ne
sme
.
Metod
se
za
ta
ugovor
ni
brigal
,
a
prizival
se
je
na
višjo
oblast
,
na
Rim
.
In
ko
je
leta
869.
na
željo
Kocljevo
,
kateri
bi
se
bil
rad
iznebil
sitneža
Nemca
Rihbalda
in
njegovega
škofa
,
papež
Hadrijan
posvetil
Metoda
za
nadškofa
Panonije
,
mogel
je
Metod
kot
vrhovni
pastir
in
cerkveni
poglavar
teh
krajev
Rihbalda
celó
pred
se
z
vati
in
mu
ukazati
,
da
odslej
je
njemu
pokorščino
dolžan
in
mora
delati
po
njegovih
navodih
,
ali
pa
naj
Panonijo
zapusti
.
Najprej
je
terjal
Metod
od
Nemca
,
da
,
če
hoče
še
ostati
tù
med
slovenskim
narodom
dušni
pastir
,
mora
se
naučiti
narodnega
jezika
in
upotrebljevati
ga
.
Ko
je
Nemec
Kihbald
to
terjanje
čul
,
penil
se
je
od
jeze
.
Da
bi
njemu
kdo
drug
ukazoval
negoli
Nemec
?
Da
bi
se
on
učil
barbarskega
jezika
slovenskega
?
Da
bi
ga
on
rabil
pri
službi
božji
?
To
se
mu
je
zdelo
nesramno
.
Ali
videč
,
da
je
knez
Kocelj
z
Metodom
,
da
je
ves
narod
z
Metodom
,
on
pa
da
ima
le
sila
malo
duhovnikov
svoje
narodnosti
za
sebe
,
zapusti
Ribbald
Kocljevo
deželo
in
iz
Ptuja
otide
v
Solgrad
nazaj
,
maščevanje
prisezajoč
.
Tù
popiše
svojemu
škofu
Adalvinu
krivice
,
ki
jih
je
baje
storil
Metod
njemu
in
s
tem
škofu
,
vsemu
nemškemu
duhovenstvu
in
nemškemu
kralju
.
Adalvin
se
razljuti
sam
,
podpihuje
pismeno
druge
nemške
škofe
,
pritožuje
se
pri
kralji
,
terja
v
Rimu
in
pri
dvoru
zadoščenja
in
povrnitve
cerkvene
oblasti
,
ki
se
mu
jemlje
s
takim
postopanjem
„
tega
Grka
“
in
Rima
.
To
delovanje
ali
rovanje
Rihbaldovo
in
Adalvinovo
je
imelo
vspeh
.
Kralj
je
pisal
Koclju
in
mu
žugal
;
ob
jednem
je
ukazal
shod
v
Solnogradu
,
ki
naj
pozove
„
Grka
“
na
odgovarjanje
.
Rihbald
je
imel
tedaj
zdaj
svojega
sovraženega
protivnika
,
kateremu
je
moral
prostorišče
svoje
delavnosti
pustiti
,
pred
katerim
je
moral
ubegniti
,
imel
ga
je
tù
pred
seboj
in
imel
je
radost
,
da
ga
je
smel
sam
tožiti
v
navzočnosti
samega
kraljevega
sina
in
v
pričo
prvih
glav
nemškega
cerkvenega
dostojanstveništva
.
Rihbaldova
široka
usta
z
veliko
prehlapno
zgornjo
ustnico
so
se
dvakrat
zastonj
odprla
in
zaprla
,
predno
je
izpregovoril
;
rumeno
lice
se
je
nekaj
zatemnilo
,
roke
so
,
od
razburjenosti
tresoče
se
,
prebirale
v
pergamentih
in
knjigah
pred
njim
na
visocem
stolu
ležečih
,
predno
je
začel
svoj
govor
zoper
Metoda
.
Potem
pak
je
udaril
v
ves
glas
;
govoril
od
kraja
bolj
tiho
,
a
zmerom
burneje
;
iz
dolgega
njegovega
govora
se
je
videlo
,
da
se
je
mož
na
besedno
borbo
dobro
pripravljal
in
da
ga
v
nji
vzpodbuja
neizmerno
sovraštvo
do
protivnika
in
da
ga
vlada
samó
jedna
želja
,
uničiti
tega
protivnika
.
Začel
je
svoj
tožni
govor
daleč
zadaj
s
povestnico
solnograške
škofije
.
Risal
je
,
kakó
je
že
sv.
Rupert
,
ustanovitelj
njen
,
delavnost
svojo
raztegnil
čez
Panonijo
in
le-té
kraje
pridobil
krščanski
cerkvi
in
solnograški
škofiji
.
Škofovski
stol
sv.
Ruperta
da
je
potem
i
na
dalje
skozi
petinsedemdeset
let
pod
vsemi
nasledniki
na
škofovskem
stolu
,
katerih
slavna
imena
so
:
Arno
,
Adalram
,
Ljutpram
in
zdaj
vladajoči
prezaslužni
epiškop
za
one
slovenske
kraje
,
tù
v
zboru
navzočni
Adalvin
.
Za
razširjenje
krščanstva
med
Sloveni
do
Drave
ima
,
razkladal
je
Rihbald
,
vso
zaslugo
le
solnograška
stolica
.
Le
ona
je
tja
pošiljala
duhovnih
,
zidala
in
posvečevala
cerkve
,
med
temi
slavno
cerkev
nad
kostmi
mučenika
sv.
Adrijana
v
Mosaburgi
Janezu
Krstniku
na
čast
,
ne
govoreč
o
najnovejših
cerkvah
,
katere
je
že
Adalvin
posvetil
v
Dudlebih
.
In
zdaj
,
nadaljeval
je
Rihbald
tožbo
svojo
,
prišel
je
tù
v
naš
vinógrad
,
tuj
grški
človek
,
brez
prav
in
pravic
in
uči
besedo
božjo
po
svoje
in
nevprašavši
pravega
metropolita
solnograškega
škofa
.
Nekov
Grk
,
Metod
po
imeni
,
ta
,
ki
stoji
tù
pred
vami
,
predrznil
se
je
vse
naše
pravice
z
nogami
teptati
in
sosednje
slovensko
ljudstvo
proti
nam
nahujskati
,
da
božje
službe
,
katero
smo
mi
opravljali
v
jedino
pravem
cerkvenem
t.
j.
latinskem
jeziku
,
niti
ni
obiskavalo
več
,
temveč
da
se
je
nam
rogalo
in
posmehovalo
.
Kajti
,
da
je
mera
nesramnosti
tega
tujega
človeka
,
ki
se
imenuje
Metod
in
stoji
tù
pred
nami
,
do
vrha
bila
polna
,
drznil
se
je
uvesti
barbarski
jezik
slovenski
v
vse
obrede
krščanske
naše
cerkve
in
iz
hramov
božjih
smo
se
pred
njim
morali
mi
,
pravi
svečeniki
umakniti
in
tacim
pritepinom
prepustiti
svete
prostore
v
zlorabo
svete
liturgije
.
Ne
le
,
da
je
učil
ljud
,
ki
ničesa
ne
ume
,
negoli
svoj
surovi
jezik
,
izpozabil
se
je
tako
,
da
je
celó
tajnosti
daritve
sv.
maše
in
vse
duhovenske
molitve
pri
božji
službi
slovenski
opravljal
,
vse
obrede
samó
v
barbarskem
jeziku
sosednjega
nam
—
a
sovražnega
naroda
slovenskega
,
a
ne
v
latinskem
,
katerega
je
cerkev
kot
svoj
občni
jezik
sprejela
,
ker
je
kot
svetovni
jedini
vreden
,
da
se
tako
vzvišene
reči
v
njem
vršé
,
kakor
je
krščanska
cerkvena
služba
božja
.
S
tem
,
da
je
uvajal
nerazumljivi
in
barbarski
slovenski
jezik
,
pokrival
je
po
jedni
strani
pred
veščimi
duhovniki
,
ki
bi
ga
bili
mogli
slišati
,
svoje
zmote
in
krivosti
svojega
verskega
učenja
,
po
drugi
stráni
pa
je
sejal
med
slovenskim
neumnim
ljudom
nezaupnost
in
sovražnost
do
dosedanjih
učiteljev
iz
germanskih
krajev
,
kakor
je
Solnograd
in
nemško-frankovska
zemlja
.
Sovraštvo
do
nas
se
je
med
Sloveni
tako
močno
kazalo
,
rekel
je
Rihbald
,
da
je
bilo
že
naše
življenje
opasno
ostati
še
dalje
tam
;
pobegniti
smo
morali
,
in
óni
,
ki
je
nas
,
poklicane
svečenike
sv.
cerkve
in
nasledovalce
sv.
Ruperta
,
prognal
iz
vinógrada
Gospodovega
in
cerkvenega
oblastja
solnograške
škofije
,
tisti
človek
je
tù
pred
vami
,
Metod
po
imeni
;
Grk
po
rodu
,
tujec
iz
daljne
neprijateljsko
dežele
.
Učeni
,
modri
,
čestiti
,
visoki
cerkveni
in
svetni
knezi
,
ki
so
tù
zbrani
,
naj
ga
sodijo
in
obsodijo
.
Rihbald
tako
izgovori
in
séde
.
Metod
,
kateri
je
ves
čas
stoje
mirno
poslušal
dolgi
latinski
govor
ljutega
svojega
tožitelja
,
prestopi
še
korak
bliže
,
in
hoče
takoj
pričeti
svoj
zagovor
.
Ali
vzdignil
se
je
bil
že
škof
Pásavski
,
Engelmar
,
pomolil
svoj
veliki
trebuh
še
bolj
pred
sé
,
zamežikal
z
malimi
svinjskimi
očmi
in
izpregovoril
:
„
Jaz
morem
čestitljivi
in
zbrani
gospôdi
vse
besede
potrditi
,
katere
je
naš
vredni
brat
v
Kristu
,
učeni
Rihbald
,
govoril
o
zlobnih
grehih
,
o
krivem
nauku
,
o
veliki
sovražnosti
in
smeli
prisiljivosti
tega
grškega
človeka
.
Vi
znate
,
da
zgorenja
Panonija
spada
v
moje
cerkveno
ozemlje
,
pod
Pásavsko
ter
da
od
časa
slavnega
mojega
prednika
sv.
škofa
Reginhera
,
po
njegovi
pogodbi
z
Adalramom
,
solnograškim
,
loči
reka
Raba
moje
in
našega
predsednika
cerkveno
oblastje
v
Panoniji
,
zgorenji
in
dolenji
.
Predno
je
ta
grški
človek
,
ki
ga
imenujete
Metod
,
zdražbo
delat
prišel
,
predno
ni
še
slovenskega
naroda
zoper
nas
razburjal
v
oblastji
Adalvinovem
ob
Dravi
,
počenjal
je
isto
igranje
skozi
več
let
v
mojih
zemljah
v
gorenji
Panoniji
pri
zloglasnem
knezu
Rastislavu
,
kateri
ga
je
hujskal
na
nas
in
na
vse
,
kar
od
Nemcev
prihaja
,
za
kar
ga
je
,
kakor
čujem
,
že
naša
krepka
roka
zadela
,
kakor
naj
zadene
vse
naše
protivnike
.
Bog
nam
je
tudi
tega
Metoda
poslal
v
ostro
sodbo
,
in
greh
bi
bilo
od
nas
,
ko
bi
ga
zopet
kar
izpustili
,
da
barbarske
Slovene
hujska
na
nas
in
krivovérstvo
širi
zoper
nas
.
“
Metod
na
te
besede
nekoliko
probledi
.
Ko
bi
prej
ne
bil
še
vedel
,
kam
je
prišel
,
čul
je
zdaj
.
Tu
so
bili
ljuti
,
nepošteni
,
načelni
,
osebni
protivniki
.
Tukaj
je
bilo
z
razlogi
malo
opraviti
,
težko
pregovarjati
ali
prepričavati
.
„
Na
grmado
ž
njim
!
“
zavpije
mlad
menih
in
kakor
na
ukaz
zagrmi
v
zboru
skoraj
občni
klic
:
„
Na
grmado
!
“
Svetopolk
je
dozdaj
sedél
zadaj
za
Karlmanom
.
Slišavši
klic
,
ni
ga
razumel
,
ker
je
znal
premalo
latinski
.
Zato
je
vprašal
svojega
pobratima
,
suhega
Zemižizna
,
kaj
to
pomenja
.
„
Meni
se
zdi
,
da
se
svetcu
ne
bode
dobro
godilo
.
“
„
Kaj
mu
hočejo
?
“
vpraša
Svetopolk
in
močne
svoje
obrvi
zvleče
jezno
.
„
Stoj
,
da
slišimo
,
ni
še
vse
pri
kraji
,
a
vsega
niti
jaz
ne
razumem
.
Kaže
se
,
da
mu
sovraštvo
na
uho
pojó
.
Poslušajmo
,
kaj
on
poreče
,
“
odgovori
Zemižizen
mali
.
„
Čujmo
Grka
,
zagovarjati
se
ima
pravico
,
“
vpije
grbavi
Hinkmar
,
škof
Laonski
in
Karlmanov
družnik
.
„
Brez
zagovora
ga
ne
morete
soditi
.
“
„
S
takimi
pričami
!
“
oglasi
se
nekdo
.
„
Ni
judje
Krista
niso
sodili
brez
zaslišanja
,
“
oglasi
se
Valpert
,
patrijarh
Akvilejski
.
„
Ta
tudi
z
Grki
vleče
,
to
vémo
,
“
primetne
menih
,
kazaje
Valperta
.
„
Jaz
le
z
istino
,
“
odvrne
Akvilejski
odločno
.
„
Čujmo
,
kaj
Metod
odgovori
na
tožbo
,
“
razsodi
Karlman
in
vse
umolkne
na
besedo
kraljevičevo
.
Nekaj
hipov
nastane
tišina
.
Vse
oči
se
obrnejo
v
Metoda
,
na
sredi
stoječega
.
Potem
pa
Metod
začne
zagovor
svoj
.
V
izbornem
latinskem
jeziku
,
lepo
zveneče
,
gladko
in
brez
opotikanja
je
govoril
tako
,
da
je
prisilil
z
močjó
govorjene
istine
in
vidnega
svojega
prepričanja
,
kakor
tudi
z
naturno
pridobitnostjo
svoje
osebe
celó
sovražnike
toliko
,
da
so
ga
morali
z
vso
zvestobo
in
pozornostjo
poslušati
.
Odgovarjal
je
tožitelju
nadsvečeniku
Rihbaldu
točko
za
točko
.
Vsako
je
tako
temeljito
ovrgel
in
podrl
,
da
je
nepristransk
in
pošten
človek
moral
ločiti
,
kje
je
pravica
in
kje
zavistna
zvijača
.
Kakor
Rihbald
tako
je
tudi
Metod
začel
s
povestnico
.
A
tù
je
bil
bolje
podkovan
nego
nemški
škofje
in
menihi
;
dokazal
jim
je
iz
starih
knjig
in
zapiskov
,
da
je
panonsko
ozémlje
last
sv.
Petra
,
ne
sv.
Ruprta
,
da
imajo
rimski
papeži
staro
pravico
nad
staro
Ilirijo
,
h
kateri
spada
tudi
Panonija
.
Te
pravice
se
Rim
ni
nikoli
odrekel
,
zatorej
je
Solnogradci
ne
morejo
za
sebe
prizivati
.
Če
pravijo
,
da
so
tam
petinsedemdeset
let
delovali
,
niso
si
s
tem
še
lastninske
pravice
dobili
,
ker
tudi
po
rimskem
pravu
cerkvena
lastnina
še
le
po
zastarenji
čez
sto
let
prehaja
v
druge
roke
.
Ako
rimski
škof
ni
ob
času
vojska
in
notranjih
neredov
vedno
imenoval
svojih
zastopnikov
ali
škofov
,
s
tem
ni
popustil
svoje
pravice
,
temveč
jo
je
zopet
upotrebil
,
ko
je
njega
,
Metoda
,
imenoval
nadškofa
Panonije
,
kar
govornik
lehko
dokaže
in
hoče
dokazati
s
papeževim
pismom
,
katero
je
s
seboj
prinesel
.
Protivniki
njegovi
gotovo
tacih
dokazil
za
kakšne
svoje
pravice
ne
morejo
pokazati
.
S
tem
pa
je
uničen
glavni
del
njihove
tožbe
zoper
njega
in
njegovo
delo
.
Dokazavši
tako
formalno
pravno
opravičenje
cerkvenega
svojega
učiteljevanja
,
naglasil
je
Metod
nadalje
,
da
,
ko
bi
stvari
tudi
tako
postavljene
ne
bile
,
a
naj
bi
njegovi
protivniki
bili
res
le
pravi
oznanjevalci
besede
Gospodove
in
svete
resnice
,
morali
bi
se
njegovega
trudovitega
sodelovanja
samó
veseliti
,
ker
dela
v
imeni
Kriščevem
je
še
silno
mnogo
,
a
delavcev
malo
.
Prehajaje
na
očitanje
,
da
mu
rabi
slovenski
jezik
pri
službi
božji
in
ne
latinski
,
priznaje
Metod
to
stvar
iskreno
in
popolnoma
,
da
je
resnična
.
Ali
on
vpraša
,
kje
mu
more
kdo
pokazati
v
svetih
knjigah
in
poročilih
Kriščeve
vére
,
da
le
jeden
ali
dva
jezika
imata
pravico
v
cerkvi
,
drugi
pa
ne
.
Kristus
je
apostolom
ukazal
:
„
Pojdite
in
učite
vse
narode
,
“
a
ni
rekel
:
„
Pojdite
samó
k
Rimljanom
in
Grkom
,
pa
morebiti
še
k
Nemcem
,
in
učite
jih
bogoslužit
latinski
.
“
Ko
je
sv.
Duh
prišel
v
podobi
gorečih
jezikov
nad
zbrane
apostole
,
govorili
so
vse
jezike
,
ne
le
latinskega
,
grškega
in
nemškega
.
Narod
naj
ume
,
kaj
se
moli
v
cerkvi
;
le
razumljenje
daje
duh
;
a
duh
je
ki
oživlja
,
nerazumljeno
znamenje
je
mrtvo
.
Ako
pak
se
obrekuje
,
da
je
on
krivo
učil
svete
krščanske
resnice
,
mora
se
dokazati
,
katere
,
in
v
katerem
zmislu
krivo
.
Na
občne
nedokazane
in
neimenovane
trditve
se
ne
dá
odgovarjati
.
Posameznosti
pa
mu
niso
dokazali
,
da
bi
bil
krivo
učil
.
Pač
pa
je
on
v
Rimu
pred
velikim
zborom
rimskih
odličnjakov
javno
izpovedal
svojo
véro
in
naslednik
sv.
Petra
jo
je
pohvalil
,
zategadelj
ga
tudi
imenoval
nadškofom
panonskim
.
Potem
Metod
reče
:
„
Vi
me
hočete
zmerjati
s
tem
,
da
me
imenujete
:
Grk
,
grški
človek
.
Ali
jaz
nisem
Grk
,
ako
me
tudi
tako
nazivate
in
morebiti
s
svojega
stališča
z
nekovo
razumljivostjo
nazivate
.
Jaz
sem
Sloven
.
Beseda
Grk
ne
pomenja
dan
denes
več
ónega
,
kar
nekdaj
,
namreč
ne
več
onih
Devkalijonovih
otrók
,
ki
so
bili
naseljeni
med
dolino
Tempsko
in
reko
Evrotovo
,
temveč
tù
v
zapadu
radi
nazivate
vse
z
grškim
imenom
,
kar
je
iz
vshoda
prišlo
,
zlasti
kar
je
dobilo
krščansko
véro
iz
Bizanca
,
a
ne
od
vas
.
Ko
bi
bil
jaz
Grk
,
Atenjanov
ali
Lakedajmonov
slavnih
potomec
,
ne
rabilo
bi
mi
ime
grško
v
zasrambo
,
nego
v
čast
.
Ali
ker
nisem
Grk
,
ni
te
cesti
od
vas
ali
od
koga
drugega
sprejemati
ne
morem
.
Sloven
sem
rodom
,
Grk
ne
.
Védite
,
gospôda
,
da
je
pravi
grški
rod
,
kakor
je
bil
nekdaj
slaven
,
velik
in
gospodovalen
,
močno
izumrl
,
zatrt
po
raznih
barbarih
,
in
drugi
narodje
so
prišli
od
vshoda
in
severa
ter
so
obsedli
večino
zemelj
bizantinskega
carstva
.
Najmnogoštevilnejši
,
ker
zdaj
še
neštet
med
temi
narodi
,
ki
so
preko
Istra
ali
preko
dolenjega
Dunava
prešli
,
so
Sloveni
,
narod
moj
,
jednorod
in
jednogolk
s
panonskimi
Sloveni
.
Ako
sem
jaz
prišel
sin
slovenskih
Solunjanov
med
rodne
svoje
brate
z
véro
Kriščevo
,
nisem
prišel
tujec
med
tujce
,
nego
Sloven
med
Slovene
,
brat
med
svojce
.
Sloven
sem
,
sin
naroda
vam
sosednjega
,
ki
je
maloúk
še
in
nima
pokazati
še
velicih
in
slavnih
činov
v
prošlosti
,
ali
ni
rod
,
katerega
čaka
še
velika
bodočnost
.
“
„
Proti
ugovoru
svojega
tožitelja
v
tem
zboru
in
svojih
druzih
protivnikov
podobno
govoreč
:
da
je
slovenski
jezik
suròv
in
barbarsk
,
zatorej
ne
sposoben
,
da
bi
se
svete
cerkvene
reči
vzvišene
krščanske
vére
opravljale
v
njem
,
moram
na
vsa
usta
prosvedovati
,
“
reče
Metod
na
konci
svojega
zagovora
.
„
Vsak
dober
človek
spoštuje
in
miluje
óno
,
kar
mu
je
bilo
od
mladega
rojstva
najbližje
.
Zatorej
se
mu
rodni
jezik
najlepši
zdi
,
kakor
domovina
najlepša
zemlja
.
Nihče
nima
pravice
žaliti
čutil
bližnjega
svojega
,
ni
človeka
niti
naroda
.
Da
je
jezik
vaših
sosedov
Slovenov
suròv
in
barbarsk
,
tega
baš
vi
ne
smete
reči
,
ker
ga
niti
ne
poznate
.
Slepec
ne
more
soditi
o
rudečem
in
zelenem
,
svetlem
in
temnem
.
Kdor
hoče
soditi
o
čem
in
sodbo
svojo
dragim
kot
pravilo
naložiti
,
od
njega
se
pač
sme
zahtevati
,
da
se
je
prej
v
stvári
sam
poučil
.
Kdor
pa
je
slovenski
jezik
naučil
se
,
kdor
do
korenine
pozna
izobrazljivost
in
čudovito
njegovo
bogastvo
,
ta
bode
o
njem
vse
drugače
govoriti
moral
,
ako
hoče
nepristransko
soditi
in
ga
ne
moti
strast
sovražnosti
do
vsega
tujega
.
Če
je
slovenski
narod
učence
moje
rad
poslušal
in
jih
ljubil
,
rajši
poslušal
in
bolj
ljubil
nego
denašnjega
mojega
tožitelja
in
vaše
izposlance
,
nisem
kriv
jaz
,
niti
niso
krivi
učenci
moji
in
posvečeniki
,
temveč
krivi
so
simi
óni
vaši
,
ki
se
med
slovenskim
narodom
živeči
niso
hoteli
naučiti
narodni
jezik
spoštovati
in
dušo
narodovo
razumevati
.
To
smo
se
mi
trudili
,
učenci
moji
,
brat
moj
Ciril
,
katerega
je
že
Bog
k
sebi
poklical
,
in
kolikor
sem
mogel
,
tudi
jaz
.
In
ta
narod
slovenski
,
med
katerim
se
učenci
moji
in
prijatelji
trudijo
za
razširjenje
Kriščevega
nauka
,
dasi
ubog
,
zapuščen
in
neúk
,
nadarjen
je
prebogato
z
dobrim
,
neskvarjenim
srcem
in
bistrim
umom
,
vreden
je
naše
ljubezni
,
našega
truda
,
naše
skrbnosti
.
In
samó
ljuberen
do
tega
naroda
je
gonila
učence
moje
v
vinograd
Gospodov
na
trdo
delo
,
kajti
niti
jaz
,
niti
narod
slovenski
nimava
ni
visocih
služeb
,
ni
sijajnih
čestij
;
ni
srebrá
ni
zlatá
,
s
čimer
bi
jih
za
njihovo
delo
odlikovali
;
óni
delajo
samó
za
zavest
,
ki
je
vrlemu
možu
zadostna
,
da
so
storili
nekaj
kar
je
dobro
in
Bogu
milo
.
“
Zvršivši
izroči
Metod
kraljeviču
Karlmanu
papeževo
pismo
,
ki
ga
ovlaščuje
vsa
nadškofovska
opravila
v
Panoniji
opravljati
,
učiti
,
svečenike
postavljati
,
cerkve
zidati
in
blagoslavljati
itd.
Ko
je
nehal
,
zavladala
je
nekaj
trenutkov
tišina
in
zdaj
je
še
le
vsakdo
videl
,
s
kakó
veliko
pozornostjo
so
ga
poslušali
vsi
.
Vendar
se
je
v
vsem
zboru
našel
samó
jeden
glas
,
ki
je
odločno
odobril
,
kar
je
Metod
rekel
,
—
bil
je
akvilejski
patrijarh
Valpert
.
Da
se
je
izvrstno
zagovarjal
,
čutili
so
pač
vsi
;
tudi
so
čutili
,
da
se
na
vse
,
kar
je
trdil
,
ne
dá
ničesa
stalnega
in
gotovega
odgovoriti
,
ker
je
istinito
;
ali
tudi
to
je
glasno
samó
jeden
izrekel
,
namreč
škof
Laonski
Hinkmar
,
ki
je
svojo
podolgasto
glavo
h
Karlmanu
nagnil
in
rekel
tako
,
da
so
ga
mogli
okoli
sedeči
razumeti
:
„
Hrabro
se
je
nosil
.
Radovéden
sem
,
kakó
bode
Rihbald
raztrgane
svoje
dokaze
zopet
pobral
in
skrpal
.
“
Rihbald
vstane
na
protiodgovor
.
Nemogši
na
zrno
Metodovega
odgovora
ugovarjati
,
lovi
se
ob
postranskih
razlogih
in
izrekih
ali
pa
sumnjiči
,
kakor
vsi
zagovarjalci
slabe
stvari
.
Res
je
,
da
je
ta
dežela
papežava
bila
,
ali
zdaj
ni
več
.
Obri
so
jo
bili
zavzeli
,
po
Obrih
jo
je
Karel
Véliki
otél
in
Solnogradčanom
dal
.
Pa
ko
bi
tudi
istina
bila
,
da
prejšnje
pravice
rimskega
stola
niso
zastarele
,
ne
velja
papeževo
pismo
,
ki
ga
ima
Metod
,
prav
nič
,
ker
je
gotovo
le
s
hudobno
zvijačo
in
lažjo
v
Rimu
dobljeno
,
izvabljeno
.
„
Naš
učitelj
in
episkop
nikdar
ne
laže
“
,
zavpije
Klemen
jezen
,
ko
to
sliši
.
„
Nikdar
,
“
pristavi
Naum
.
A
ubogi
Gorázd
,
ki
vsega
tega
latinskega
govorjenja
ni
razumel
,
bil
je
rudeč
,
ker
čutil
je
,
da
se
tù
proti
v
Metodu
nekaj
ravná
.
Želel
je
biti
za
jedenkrat
zopet
Strahomer
,
biti
doma
,
sklicati
možé
iz
okoličnih
zadrug
in
pomesti
ven
na
polje
te
nemške
ljudi
,
ki
se
drznejo
zoper
svetega
možá
govoriti
.
„
Vam
je
molčati
!
“
reče
škof
Adalvin
in
vpraša
Metoda
:
„
Moreš
li
kaj
odgovoriti
?
“
Metod
se
bridko
nasmehne
rekoč
:
„
Težko
je
odgovarjati
na
take
razloge
.
Reči
,
a
ne
dokazati
,
da
sem
z
zvijačo
in
lažjó
izvabil
v
Rimu
svoje
pravice
kot
višji
cerkveni
pastir
,
to
je
toliko
,
kakor
žaliti
ónega
,
ki
mi
je
te
pravice
dal
,
in
čegar
pismo
sem
vam
izročil
.
Jaz
sem
potoval
iz
svobodne
volje
in
z
dobro
vestjó
sèm
k
vam
,
gospôda
,
misleč
in
uverjen
,
da
vi
priznavate
veljavo
vrhovnosti
stola
sv.
Petra
.
“
„
Priznavamo
.
Ali
kadar
nam
hoče
Rim
stare
pravice
jemati
,
pravice
,
katere
so
nam
dali
naši
kralji
,
smemo
se
mi
ustavljati
in
se
hočemo
in
imamo
moč
za
to
,
dokler
so
naši
knezi
podporniki
in
blagi
zaščitniki
Gospodovih
služabnikov
in
veže
božje
,
“
reče
Sigehard
,
opat
Fuldski
,
in
se
poklanja
Karlmanu
.
„
Tako
je
res
!
“
pritrdi
jih
več
.
„
Dobro
,
da
Hadrijan
sam
tega
ne
sliši
,
“
reče
po
tihem
Hinkmar
Karlmanu
.
„
Tudi
meni
bi
ne
bilo
ljubo
,
“
odšepne
Karlman
.
Menih
Grunzo
,
sloveč
svetopisemski
učenjak
med
svojimi
nemškimi
tovariši
,
oglasi
se
,
da
bi
govoril
.
Adalvin
mu
dovoli
besedo
in
Grunzo
popnè
vrv
,
prepasano
nad
trebuhom
čez
kuto
,
malo
višje
navzgor
ter
počne
:
„
Ta
človek
je
vendar
silno
predrzen
in
ostre
kazni
vreden
,
ker
se
upa
v
zboru
toliko
učenih
in
visocih
duhovnih
gospodov
trditi
,
da
nikjer
v
svetih
knjigah
ni
odlikovan
kateri
jezik
bolj
od
druzega
.
Kdo
se
upa
nam
trditi
,
da
kaj
jednacega
ni
v
svetem
pismu
?
Ne
stoji
li
v
Kriščevem
trpljenji
izrekoma
,
da
je
dal
Poncij
Pilat
na
Kristov
križ
nabiti
samó
v
treh
jezikih
„
Jezus
Nazarenski
Kralj
Judom
“
,
in
sicer
v
latinskem
,
grškem
in
hebrejskem
.
S
tem
,
da
je
Bog
dovolil
,
da
so
bile
na
svetem
križi
našega
Vzveličarja
in
nad
njegovo
sveto
glavo
napisane
óne
besede
samó
v
treh
jezikih
,
izrečeno
in
določeno
je
,
da
