čevljeblatne
,
obleko
do
vratu
oškropljeno
.
Ko
je
stopila
mati
v
izbo
,
se
ni
ozrl
in
ni
pozdravil
.
„
Zakaj
si
prišel
,
Lojze
?
“
Oči
so
se
srečale
in
so
se
orosile
.
„
Saj
imam
denarja
,
Lojze
,
jutri
se
vrneva
v
mesto
.
“
Lojze
je
gledal
v
tla
.
„
Mati
,
rajši
bi
ostal
doma
...
ne
morem
več
tam
živeti
,
kakor
v
peklu
je
tam
...
Rajši
bi
ostal
doma
,
saj
ni
vse
nič
,
saj
ne
bo
nikoli
nič
...
“
Njegov
mladi
,
še
otroški
obraz
se
je
hipoma
postaral
,
gledal
je
resno
in
temno
,
govoril
je
mirno
,
ne
da
bi
zazdihnil
,
zajokal
.
Mati
se
je
prestrašila
,
stopila
je
k
njemu
.
„
Lojze
,
ne
govori
tako
,
jutri
pojdeva
.
Vse
bo
spet
dobro
,
samo
žalosten
ne
bodi
,
glej
!
Koliko
let
pa
je
še
?
Kakor
da
bi
trenil
,
bodo
minila
.
Potrpi
—
saj
zdaj
imava
denarja
in
prihodnji
mesec
bo
že
kako
,
bom
že
kako
poskrbela
prej
,
da
ne
bo
treba
gledati
zadnji
dan
...
Ali
si
lačen
,
Lojze
?
“
Mati
je
hitela
kuhat
kosilo
,
Lojze
se
je
sezul
,
ker
mu
je
bilo
mokro
v
čevljih
in
je
šel
k
peči
.
Ko
je
začutil
gorkoto
v
životu
,
ga
je
obšlo
polagoma
mirno
,
sladko
čustvo
;
lepo
in
prijetno
je
doma
za
pečjo
,
kjer
ni
nikogar
,
da
bi
se
ga
človek
bal
,
kjer
ni
treba
gledati
,
da
bi
ne
stopil
pretrdo
,
da
bi
se
nerodno
ne
okrenil
in
bi
že
zakričalo
:
„
Ti
,
fant
,
vedi
se
spodobno
—
in
plačaj
rajši
!
“
Ni
bilo
treba
gledati
v
tla
,
da
bi
ne
srečal
hudobnih
oči
,
ki
strme
neprestano
vanj
:
„
Plačaj
,
berač
,
ali
pa
pojdi
!
“
—
Brez
skrbi
lehko
odpre
duri
in
gre
na
cesto
,
ne
da
bi
kdo
zakričal
za
njim
z
osornim
glasom
:
„
Najboljše
bo
,
če
se
ne
prikažeš
več
;
do
jutri
bom
čakala
,
dalj
ne
,
ne
uro
dalj
!
“
—
in
ni
jih
bilo
v
tej
gorki
,
domači
izbi
,
ki
bi
se
mu
postrani
posmehovali
,
ker
ne
plača
in
ker
je
raztrgan
in
lačen
...
Tam
zunaj
je
klanec
,
prijazen
in
lep
,
kakor
nobena
cesta
v
mestu
,
in
tam
so
sosednje
hiše
,
nizke
,
s
slamo
krite
in
prijazni
ljudje
stanujejo
v
njih
,
ki
ne
reko
žale
besede
beraču
in
ga
povabijo
k
skledi
koruznega
močnika
,
če
odpre
duri
in
prosi
vbogajme
...
Oglasil
se
je
zvon
farne
cerkve
,
zazvonilo
je
morda
mrliču
,
toda
tako
sladki
so
bili
glasovi
te
znane
,
domače
pesmi
,
da
je
Lojzetu
srce
trepetalo
;
izginila
je
žalost
,
minile
so
vse
skrbi
.
Sedel
je
za
pečjo
,
glava
mu
je
klonila
in
zadremal
je
.
Ko
je
prišla
mati
v
izbo
,
je
hodila
po
prstih
,
da
bi
ga
ne
zdramila
...
Po
kosilu
je
šel
pomerit
Lojze
obleko
h
krojaču
;
popoldan
je
minil
hitro
,
prihajale
so
izpraševat
sosede
,
tudi
pisar
je
prišel
in
ves
je
bil
poparjen
in
žalosten
.
„
Kar
tako
pognati
človeka
!
“
—
Toda
kmalu
se
je
potolažil
.
„
To
ni
nič
hudega
,
mnogim
se
godi
tako
.
Malo
trpeti
je
treba
,
preden
človek
kaj
doseže
.
Kdor
se
boji
vsakega
vetrčka
,
ne
doseže
nikoli
nič
.
Kaj
pa
se
je
zgodilo
?
Majhen
izprehod
je
napravil
,
malo
izprehajat
se
je
šel
,
domov
pogledat
.
To
je
vse
...
No
,
bo
že
bolje
...
Da
bi
bil
le
moj
sin
drugačen
!
Nič
bi
se
ne
bal
takih
skrbi
,
samo
da
bi
mogel
v
šolo
z
njim
...
pa
je
že
prepozno
.
Veseli
bodite
,
Mihovka
,
da
je
tako
!
“
Zmračilo
se
je
,
Lojze
se
je
napravil
kmalu
spat
;
truden
je
bil
in
zaspal
je
,
ko
je
komaj
legel
.
Ni
še
sijalo
sonce
,
ko
ga
je
mati
zjutraj
zbudila
;
rad
bi
bil
še
ležal
,
tako
toplo
je
bilo
v
domači
postelji
in
sanjalo
se
je
tako
prijetno
.
„
Pet
bo
,
Lojze
,
morava
na
pot
;
vstani
!
“
Oblekel
se
je
in
je
zajtrkoval
;
ko
sta
sedela
z
materjo
za
mizo
,
je
prišel
čevljar
in
je
prinesel
Lojzetove
čevlje
,
ki
jih
je
bil
krpal
ponoči
.
„
Koliko
pa
sem
dolžna
?
“
je
prašala
mati
.
Čevljar
ni
nič
odgovoril
,
izvlekel
je
iz
žepa
desetico
in
jo
je
položil
pred
Lojzeta
na
mizo
.
„
Da
boš
imel
kaj
za
pot
!
“
je
dejal
in
je
šel
.
Francka
je
še
spala
,
ali
prebudila
se
je
,
ko
sta
odhajala
mati
in
brat
.
„
V
peči
imaš
kavo
in
kosila
boš
pri
čevljarjevih
;
sem
že
naročila
...
Daj
,
da
šole
ne
zamudiš
!
“
„
Prinesite
mi
kaj
,
mati
!
“
Šla
je
za
njima
do
praga
in
je
gledala
,
ko
sta
šla
po
klancu
,
s
trdimi
,
enakomernimi
koraki
,
kakor
ljudje
,
ki
se
napravljajo
na
dolgo
pot
.
Ko
sta
izginila
,
se
ji
je
Lojze
nenadoma
zasmilil
,
Bog
vedi
zakaj
,
žal
ji
je
bilo
,
da
je
šla
po
kavo
v
kuhinjo
in
je
sedla
za
mizo
,
jo
je
bilo
strah
samote
in
zajokala
je
.
Mati
in
Lojze
sta
se
napravila
peš
v
Ljubljano
,
ker
je
bila
vožnja
predraga
in
bi
ostalo
premalo
za
stanarino
,
za
večerjo
še
celo
nič
.
Proti
gori
je
bilo
nebo
jasno
in
samo
daleč
na
obzorju
so
počivali
sivi
oblaki
;
ali
ko
se
je
dvigalo
sonce
,
je
prepregla
kmalu
megla
vse
nebo
,
vlažno
je
bilo
in
neprijazno
.
Pot
je
bila
vsa
mehka
in
razmočena
,
da
so
se
pogrezali
čevlji
v
blato
.
Neprestano
sta
hodila
s
te
strani
ceste
na
drugo
in
spet
nazaj
,
ali
povsod
je
bilo
enako
in
naposled
sta
se
privadila
.
Trg
je
bil
kmalu
za
njima
in
samota
se
je
razprostrla
naokoli
.
„
Ali
se
spominjate
,
mati
,
“
se
je
nasmelhnil
Lojze
,
„
kako
sva
se
vozila
prvikrat
v
Ljubljano
?
Takrat
je
bil
lep
dan
...
“
Tudi
mati
se
je
nasmehnila
,
kakor
se
nasmehne
človek
,
če
se
domisli
nečesa
,
kar
se
mu
zdi
otročje
in
neumno
,
ali
česar
si
vendar
želi
nazaj
.
Ko
se
je
spomnil
Lojze
tiste
prve
lepe
vožnje
—
kakor
da
bi
se
bil
vozil
v
deveto
deželo
,
kjer
je
vse
od
cukra
in
medu
—
so
mu
prihajala
na
misel
poznejša
pota
in
vsa
so
bila
žalostna
,
grenko
je
bilo
misliti
nanje
.
Ko
se
je
vračal
prvikrat
domov
—
o
Božiču
je
bilo
—
je
bila
cesta
zmrzla
in
mraz
je
rezal
v
lica
,
tako
da
je
prišel
domov
ves
ozebel
in
da
je
ležal
bolan
vse
praznike
.
Bolan
je
ležal
,
kolača
ni
bilo
,
mati
je
kupila
kos
potice
v
gostilnici
in
vse
je
bilo
potrto
,
komaj
govoriti
so
si
upali
,
ker
jim
je
ležalo
na
srcu
kakor
môra
.
In
vendar
ga
je
bilo
strah
,
ko
se
je
poslavljal
od
doma
ter
se
vračal
v
mesto
.
Tam
v
mestu
je
bila
gospodinja
,
velika
,
debela
ženska
s
hudobnimi
očmi
in
hudobnim
glasom
,
ki
ga
je
sprejela
molče
in
je
čakala
,
kdaj
bo
položil
denarje
na
mizo
.
Denarja
ni
prinesel
s
sabo
,
šel
je
tiho
k
svoji
polici
in
je
vzel
knjigo
v
roko
;
bal
se
je
,
čutil
je
,
da
stoji
gospodinja
v
kuhinji
blizu
duri
in
da
gleda
nanj
.
Naposled
je
prišla
v
izbo
.
Lojze
se
ni
ozrl
.
„
No
,
kaj
pa
je
,
Lojze
?
“
je
prašala
.
Lojze
je
zardel
,
gledal
je
v
knjigo
.
„
Mati
so
dejali
,
da
malo
potrpite
,
da
bodo
poslali
še
ta
teden
.
“
Gospodinja
ni
odgovorila
nič
,
vrnila
se
je
v
kuhinjo
.
Toda
zvečer
je
nenadoma
stopila
predenj
in
je
izpregovorila
s
tako
hladnim
glasom
,
da
ga
je
bolj
zabolelo
,
kakor
če
bi
bila
kričala
nad
njim
—
kričala
bi
in
bi
nehala
.
„
Veš
,
ti
,
Lojze
,
beračije
ne
maram
.
Če
ne
morete
plačati
o
pravem
času
,
pa
pojdi
!
Nisem
navajena
,
da
bi
čakala
na
tiste
krajcarje
,
red
mora
biti
.
Le
piši
materi
,
da
,
če
ne
bo
denarja
v
soboto
do
šestih
zvečer
,
ne
boš
več
spal
pri
nas
.
“
Tako
je
govorila
vpričo
drugih
,
ki
so
sedeli
okoli
mize
ter
jedli
potice
,
ki
so
jih
bili
prinesli
od
doma
.
Ko
je
umolknila
ter
je
odšla
v
kuhinjo
,
je
odrezal
tovariš
,
ki
je
bil
prišel
na
stanovanje
ob
istem
času
kakor
on
,
velik
kos
potice
ter
jo
porinil
po
mizi
.
„
Na
,
jej
,
Lojze
!
“
Tudi
drugi
so
se
spomnili
nanj
in
Lojze
je
imel
bogato
večerjo
...
Tako
je
bilo
prvikrat
,
ali
pozneje
so
se
mu
odtujili
.
Neprestano
mesec
za
mesecem
,
leto
za
letom
je
ponavljala
gospodinja
iste
besede
,
zmerom
bolj
so
bile
hudobne
in
zmerom
bolj
grde
.
Polagoma
so
se
tudi
tovariši
navadili
misliti
,
da
je
berač
,
da
stanuje
zastonj
in
da
mu
človek
lehko
reče
karkoli
,
kakor
beraču
,
ki
pride
prosit
pred
duri
in
sede
potem
na
stopnice
s
skledico
med
koleni
.
Ni
bil
več
njihov
tovariš
,
gledali
so
nanj
s
pol
pomilovalnimi
,
pol
zaničljivimi
očmi
.
Če
mu
je
kdo
kaj
daroval
,
mu
je
daroval
kakor
siromaku
,
ne
kakor
tovarišu
:
porinil
je
kos
kruha
po
mizi
in
se
ni
ozrl
nanj
,
ni
zinil
prijazne
besede
,
Lojze
pa
je
slišal
dobro
:
„
Na
,
ker
tako
gledaš
,
berač
!
“
—
Izba
mu
je
bila
tuja
v
prvem
trenutku
in
bila
mu
je
tuja
zmerom
bolj
.
Prihajal
je
strahoma
,
komaj
si
je
upal
odpreti
duri
in
odhajal
je
naglo
,
kakor
da
bi
bežal
,
oddehnil
se
je
zunaj
in
laže
mu
je
bilo
,
skoro
je
pozabil
na
vse
,
na
lakoto
,
na
stanovanje
,
kadar
je
hodil
po
ulicah
in
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
ga
zmerjal
in
suval
.
Kolikor
bliže
je
prihajal
čas
,
ko
se
je
bilo
treba
vrniti
na
stanovanje
,
toliko
bolj
tesno
mu
je
bilo
,
hodil
je
počasi
,
život
se
mu
je
sključil
,
oči
so
gledale
boječe
in
nezaupno
.
Doma
si
ni
upal
govoriti
naglas
,
si
ni
upal
niti
stola
premekniti
in
sčasoma
je
bilo
vse
njegovo
vedenje
nekako
tihotapsko
,
gledal
je
postrani
in
se
skrival
v
kotu
,
kakor
da
bi
imel
hudodelstvo
na
vesti
.
In
v
samo
dušo
njegovo
je
leglo
naposled
nekaj
nezaupljivega
,
skritega
in
samosvojega
;
plašljivost
zbeganega
in
tankočutnega
otroka
,
ki
mu
pade
žala
beseda
na
srce
kakor
udarec
s
pestjo
,
se
je
izpreminjala
polagoma
v
neodkritosrčnost
;
beraštvo
,
ki
ga
je
bilo
polno
vse
njegovo
življenje
in
ki
so
mu
ga
očitali
neprestano
,
se
mu
je
izlilo
polagoma
v
naturo
in
,
kadar
je
govoril
s
tovarišem
,
ki
je
bil
oblečen
boljše
od
njega
,
se
mu
je
život
nehote
skrivil
in
obraz
mu
je
bil
ponižen
in
hlapčevski
...
Tistih
misli
,
ki
jih
je
bilo
srce
polno
,
ko
je
potoval
prvikrat
v
Ljubljano
,
ni
bilo
nikjer
več
,
nikoli
več
niso
posijale
izza
sence
suženjskega
življenja
,
ki
ga
je
napravilo
prezgodaj
starega
in
čemernega
.
Toda
namesto
njih
so
prišle
drugačne
misli
,
neumne
in
sanjarske
,
misli
bolnega
in
nesrečnega
človeka
,
ki
išče
opore
s
trepetajočo
roko
in
jo
najde
šele
v
svetu
,
ki
si
ga
je
bil
sam
ustvaril
in
o
katerem
vé
dobro
,
da
si
ga
je
bil
ustvaril
sam
.
Prej
je
sanjal
lepo
v
ravni
črti
—
šolo
bi
dovršil
,
gospod
bi
bil
in
bi
vzel
mater
k
sebi
in
očeta
in
vso
družino
;
prijetno
življenje
bi
bilo
,
brez
skrbi
,
a
polno
ljubezni
in
tihega
veselja
.
Zdaj
pa
so
se
sanje
čudno
razrasle
,
segale
so
bogvekam
,
nikjer
jim
ni
bilo
konca
.
Tihega
veselja
zdaj
ni
bilo
več
njegova
sreča
je
bila
šumna
,
bleščeča
;
spominjal
se
je
nejasno
očetovih
romanov
in
je
živel
v
njih
,
bilo
mu
je
,
kakor
da
je
bil
nekoč
že
okusil
tisto
čudovito
življenje
v
zakletih
gradovih
,
kjer
je
vse
od
zlata
in
dragih
kamnov
,
v
velikih
mestih
,
kjer
so
poslopja
,
da
je
ljubljansko
gledališče
koliba
v
primeri
z
njimi
in
kjer
se
vozi
cesar
z
desetimi
pari
v
pozlačeni
kočiji
po
neizmerno
široki
cesti
...
Okusil
je
bil
že
to
življenje
in
tudi
v
prihodnosti
čaka
nanj
.
Zgodilo
se
bo
nekaj
nepričakovanega
,
čudovitega
,
in
v
tistem
hipu
se
bo
vse
izpremenilo
,
bo
vsega
uboštva
konec
,
in
celo
spomin
na
grdo
preteklost
bo
ugasnil
...
Kadar
je
bral
o
velikem
vojskovodju
,
je
bil
sam
tisti
vojskovodja
in
še
vse
bolj
imeniten
;
če
je
bral
o
slavnem
umetniku
,
je
bil
on
tudi
tisti
umetnik
in
imel
je
vreče
denarja
in
ga
je
razsipal
kakor
pleve
.
Pevec
je
bil
in
slikar
in
podobar
in
godec
—
kakor
je
kje
izteknil
kakšno
povest
,
kakšen
življenjepis
,
kakšno
kratko
opombo
;
iz
ene
same
besede
,
iz
enega
samega
imena
je
zraslo
košato
drevo
najpredrznejših
sanj
in
je
raslo
do
nebes
,
od
obzorja
do
obzorja
je
razprostiralo
svoje
veje
...
Tako
se
je
godilo
za
ponižnim
,
plašnim
,
zmerom
zamišljenim
obrazom
.
Časih
ga
je
učitelj
poklical
,
toda
Lojze
se
ni
genil
,
gledal
je
v
steno
s
topimi
očmi
...
„
Mihov
!
Ti
si
se
jako
izpremenil
,
polenil
si
se
in
če
pojde
stvar
tako
dalje
,
ne
bo
iz
tebe
nikoli
nič
!
...
“
Lojze
se
je
bil
resnično
polenil
.
Šel
je
časih
v
šolo
,
sanjal
je
vso
pot
,
in
ko
je
prišel
do
poslopja
,
ki
so
gledala
iz
njega
tako
neprijazna
in
pusta
okna
,
mu
je
bilo
žal
lepih
sanj
in
krenil
jo
je
po
stranskih
potih
v
drevored
in
v
gozd
,
da
je
bil
čisto
sam
svoj
in
se
je
igral
s
sanjami
,
kakor
se
mu
je
zdelo
.
Kadar
je
bil
sam
,
je
zamahoval
z
roko
in
govoril
naglas
;
tudi
med
ljudmi
na
ulicah
se
je
časih
nenadoma
poluglasno
zasmejal
,
prestrašil
se
je
svojega
glasu
,
sram
ga
je
bilo
in
hitel
je
dalje
,
da
bi
se
ne
ozirali
po
njem
:
„
Kaj
je
znorel
fant
?
...
“
Napravil
si
je
bil
drugo
življenje
,
ker
je
bilo
resnično
življenje
tako
umazano
,
polno
skrbi
in
groze
...
„
Kam
si
se
zamislil
,
Lojze
?
“
ga
je
prašala
mati
.
Izpočetka
sta
hodila
vštric
,
ali
kmalu
je
pričel
stopati
hitreje
in
komaj
ga
je
mogla
dohajati
.
Glavo
je
imel
sklonjeno
,
ustnice
so
se
premikale
.
Mislil
si
je
popolnoma
jasno
,
kako
bi
bilo
,
če
bi
zadel
veliko
srečko
v
loteriji
in
bi
se
pripeljal
na
klanec
k
materi
v
gosposki
kočiji
in
z
dvema
paroma
konj
.
Mislil
je
,
in
že
mu
je
bila
resnica
.
Mati
je
stala
na
pragu
,
zraven
je
bil
čevljar
,
pogovarjala
sta
se
o
njem
in
mati
je
bila
vsa
žalostna
,
ker
je
premiš
ljevala
,
kako
je
lačen
in
raztrgan
.
„
Kdo
pa
se
pelje
tam
v
kočiji
z
dvema
paroma
konj
?
Nikoli
še
ni
bilo
take
kočije
na
klancu
,
kar
jaz
pomnim
—
deset
let
!
“
—
Mati
pa
ga
je
spoznala
v
tistem
hipu
.
„
Jezus
Marija
!
—
Lojze
je
v
kočiji
!
“
—
On
skoči
hitro
dol
,
še
preden
so
se
konji
ustavili
.
„
Mati
,
vse
je
pri
kraju
!
Le
brž
s
klanca
,
le
hitro
mati
!
V
mestu
,
tam
imam
veliko
in
lepo
hišo
—
le
brž
mati
!
“
—
In
prijel
jo
je
pod
pazduho
in
šli
so
vsi
,
bežali
so
s
klanca
,
s
klanca
izgnanih
,
izgubljenih
,
prokletih
ljudi
...
dol
v
prekrasno
življenje
...
Zdrznil
se
je
,
pogledal
je
naokoli
in
zdramile
so
se
mu
oči
,
materin
glas
jih
je
bil
zbudil
...
Žalostna
pokrajina
,
kolikor
daleč
je
segel
pogled
;
blatna
cesta
,
sivo
nebo
samota
in
žalost
vsenaokoli
.
„
Zdaj
še
nisva
na
polu
poti
,
—
kako
se
vleče
cesta
,
kadar
je
blato
...
Zadnjič
sem
hodila
domov
,
pa
je
bila
pot
za
polovico
krajša
.
“
„
Ali
si
truden
,
Lojze
?
“
„
Nič
nisem
truden
.
“
Truden
je
bil
in
težko
je
hodil
;
pot
se
mu
je
zdela
brez
konca
;
še
od
prejšnjega
dne
,
ko
je
bil
premeril
isto
pot
iz
mesta
,
so
mu
bile
noge
ožuljene
in
skelele
so
ga
.
„
Ali
ste
vi
kaj
trudni
,
mati
?
“
„
O
,
nisem
trudna
—
kaj
pa
bi
bilo
,
ko
bi
bila
trudna
že
zdaj
.
“
Tudi
ona
je
bila
trudna
in
,
če
se
je
ozrla
po
poti
,
ki
se
je
vila
v
neizmerno
daljavo
,
jo
je
obšel
strah
in
stopila
je
hitreje
,
kakor
da
bi
hotela
preskočiti
z
enim
samim
korakom
dolgo
dolino
,
ki
se
je
vlekla
od
holma
do
holma
.
Toda
samo
život
se
je
nagnil
,
noge
pa
so
stopale
trudno
in
enakomerno
kakor
prej
.
Megla
se
je
bila
vzdignila
,
sivi
oblaki
so
viseli
na
nebu
in
pršilo
je
.
„
Ali
imate
denar
za
ves
dolg
?
“
je
prašal
Lojze
in
poznalo
se
mu
je
,
da
je
skrival
to
vprašanje
že
dolgo
,
že
od
prejšnjega
večera
,
pa
si
ni
upal
izpregovoriti
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
mati
ne
odgovorila
:
„
Saj
bo
dovolj
polovica
;
naj
potrpi
,
Bog
se
usmili
!
“
„
Vse
imam
,
Lojze
,
nič
ne
skrbi
!
“
Lojze
je
stopil
hitreje
in
bolj
veselo
.
„
Če
bi
imeli
denarja
,
mati
,
bi
šel
stran
od
tam
...
samo
da
bi
šel
stran
od
tam
,
pa
bi
bilo
vse
dobro
.
“
„
Še
malo
potrpi
,
Lojze
,
se
bo
že
izpremenilo
...
“
Spet
mu
je
leglo
na
srce
grenko
in
trudno
in
obraz
je
dobil
tisti
starikavi
in
prezgodaj
resni
izraz
,
ki
ga
je
poznala
Francka
na
moževem
obrazu
.
„
Jaz
mislim
,
mati
,
da
se
nikoli
ne
bo
izpremenilo
.
“
„
Le
potrpi
malo
...
ne
smeš
tako
govoriti
,
greh
je
...
Če
misliš
,
da
se
nikoli
ne
bo
izpremenilo
,
pa
se
res
ne
bo
izpremenilo
;
ne
smeš
tako
misliti
...
“
Oba
sta
bila
že
do
vrha
oškropljena
od
blata
;
mati
je
malo
postala
,
da
bi
se
oddehnila
,
toda
bala
se
je
,
da
bi
Lojze
ne
videl
njene
utrujenosti
in
stopila
je
hitro
.
Toda
Lojze
je
videl
in
tudi
njega
so
zabolele
noge
,
sedel
bi
,
odpočil
bi
si
malo
.
„
Ali
ste
trudni
,
mati
?
“
„
Saj
bova
že
kmalu
na
polu
poti
,
le
hitro
stopiva
...
“
„
Če
ste
trudni
,
mati
,
sedite
malo
na
kanton
!
“
V
enakih
ozkih
presledkih
so
stali
na
obeh
straneh
velike
ceste
kantonski
kamni
,
ki
so
počivali
na
njih
siromašni
popotniki
,
kadar
je
bila
cesta
blatna
in
trava
razmočena
.
Mati
in
Lojze
sta
si
sedla
nasproti
in
sta
morala
govoriti
glasneje
,
da
sta
se
razumela
.
„
Ali
je
Tone
kaj
pisal
?
“
„
Nič
ni
pisal
.
Šel
je
stran
od
tam
,
ne
vem
,
kje
je
.
“
„
Pa
oče
?
“
„
Nič
.
“
Sedela
sta
komaj
minuto
in
sta
nadaljevala
pot
;
noge
so
bile
še
bolj
težke
in
neokretne
nego
prej
,
bile
so
kakor
lesene
in
se
niso
hotele
pregibati
v
kolenu
.
Hodila
sta
zdaj
že
po
ravnini
,
ki
se
je
razprostirala
prav
do
Ljubljane
.
Na
levi
so
se
še
zmerom
vzdigali
nizki
holmi
,
ki
so
stopali
polagoma
zmerom
bolj
v
stran
ter
se
izgubljali
v
daljavo
.
Skoro
na
vsakem
je
bila
majhna
bela
cerkev
;
ko
je
zvonilo
sedem
,
se
je
Lojze
odkril
in
molila
sta
naglas
;
v
samoti
se
je
glasila
molitev
čudno
in
žalostno
,
kakor
dolgočasno
romarsko
petje
.
Sredi
pota
je
stala
ob
cesti
gostilnica
,
kjer
so
se
ustavljali
vozniki
.
Nobenega
voza
ni
bilo
pred
njo
;
gostilničar
,
póstaren
človek
s
prijaznim
obrazom
,
iz
katerega
so
mežikale
dobrodušne
oči
,
je
stal
na
pragu
;
vstal
je
bil
šele
najbrž
in
je
šel
pogledat
po
vremenu
.
„
Stopiva
notri
,
Lojze
,
kaplja
slivovca
te
bo
pogrela
.
“
Gostilničar
je
pozdravljal
že
od
daleč
.
„
Kam
pa
?
V
Ljubljano
?
“
„
V
Ljubljano
!
Dajte
nama
osminko
slivovca
.
“
„
Fant
je
vaš
sin
,
seveda
?
“
„
Moj
sin
;
študent
!
“
„
A
,
študent
,
glejte
!
“
Postavil
je
na
mizo
žganje
in
pol
hleba
belega
kruha
.
„
Pa
se
dobro
uči
?
“
„
Dobro
...
da
bi
bilo
samo
učenje
!
“
„
Skrbi
ima
človek
,
seveda
!
...
Študiranje
stane
,
stane
!
“
Prišla
je
v
izbo
gostilničarjeva
hči
,
trinajstletno
dekletce
;
velike
rjave
oči
so
gledale
bistro
in
veselo
,
drobni
obraz
je
bil
zelo
nežen
in
skoro
prebel
,
kakor
da
bi
bila
vzgojena
v
težkem
mestnem
vzduhu
.
Lojze
se
je
ozrl
nanjo
in
bilo
ga
je
sram
,
da
je
bil
tako
siromašno
oblečen
—
sam
ni
vedel
zakaj
.
„
Prinesi
no
—
pot
je
še
dolga
—
prinesi
no
,
Ančka
,
malo
mesa
,
malo
gnjati
!
“
„
Sva
že
zajtrkovala
,
ko
sva
šla
od
doma
...
kavo
...
“
„
Zaradi
študenta
,
naj
jé
fant
,
ko
je
mlad
,
bo
bolje
študiral
...
Veste
,
tudi
jaz
sem
imel
študenta
—
“
V
njegovem
sladkem
smehljaju
se
je
prikazalo
hipoma
nekaj
grenkega
,
toda
šlo
je
hitro
mimo
.
„
—
pa
mi
je
umrl
fant
,
ubožec
.
Tih
je
bil
in
priden
...
no
!
Kadar
pride
vaš
fant
mimo
,
naj
se
le
oglasi
pri
meni
.
O
Božiču
,
kadar
gredo
na
počitnice
,
jih
je
zmerom
polno
pri
meni
,
do
noči
ostanejo
in
zelo
veselo
je
...
Tako
,
Ančka
!
Le
jej
,
fant
,
s
praznim
želodcem
se
ne
da
študirati
!
“
Francka
in
Lojze
sta
jedla
,
dokler
ni
bil
krožnik
prazen
,
gostilničar
je
stal
poleg
in
je
govoril
.
Prijetno
mu
je
bilo
,
če
je
videl
človeka
v
izbi
;
zdaj
ko
je
bila
železnica
,
je
prihajalo
mimo
malo
vóz
in
hiša
je
stala
na
samoti
,
tako
da
se
je
izgubilo
vanjo
samo
ob
nedeljah
par
kmetov
iz
bližnjih
vasi
.
Premožen
kmet
je
bil
in
daleč
naokoli
je
bila
zemlja
njegova
.
Po
smrti
žene
in
sina
mu
je
bilo
zelo
dolgčas
in
žalost
ga
je
napravila
nekoliko
otročjega
.
Ko
sta
odhajala
,
se
je
Lojze
ozrl
;
na
pragu
je
stala
gostilničarjeva
hči
in
nekaj
se
mu
je
zgenilo
v
srcu
;
hodil
je
laže
in
misli
so
mu
bile
bolj
vesele
;
bilo
mu
je
,
kakor
da
bi
bil
doživel
nekaj
zelo
lepega
.
Cesta
je
držala
skoro
v
ravni
črti
po
ravnini
;
ni
se
moglo
videti
do
konca
,
do
ovinka
;
drevje
,
ki
je
raslo
ob
cesti
v
dolgih
presledkih
,
se
je
v
daljavi
stikalo
;
in
tam
v
megli
,
zelo
daleč
,
se
je
vzdigalo
nekaj
sivega
;
Lojze
je
spoznal
ljubljanski
grad
,
zdelo
se
mu
je
celo
,
da
vidi
na
grebenu
dolgo
vrsto
mladih
dreves
.
Toda
kmalu
se
je
spet
vse
zavilo
v
meglo
,
ki
se
je
valila
ob
obzorju
in
spet
samota
povsod
,
prostrani
travniki
,
mali
gozdiči
,
nerodovitno
močvirje
.
Ko
sta
bila
stopila
iz
krčme
,
sta
bila
vesela
in
zdelo
se
jima
je
,
da
bo
zdaj
pot
kmalu
pri
kraju
;
cesta
pa
se
je
vlekla
neizmerno
,
če
sta
se
ozrla
nazaj
,
je
bila
krčma
še
čisto
v
bližini
,
kakor
da
bi
bila
storila
šele
par
korakov
;
a
noge
so
bile
že
trudne
,
od
sedenja
še
bolj
neokretne
in
trde
.
„
Saj
ne
bo
nikoli
konca
!
“
je
zdihnila
mati
.
„
Morda
pride
kakšen
voz
,
“
je
odgovoril
Lojze
in
se
je
ozrl
nazaj
.
Prihajal
je
od
daleč
kmečki
voz
,
dva
konja
sta
bila
vprežena
in
vozil
je
hitro
,
tako
da
je
škropilo
na
obe
strani
prav
do
jarka
.
„
Morda
naju
vzamejo
gor
,
“
je
dejal
Lojze
.
„
Že
večkrat
so
me
vzeli
...
voz
je
prazen
,
seveda
naju
vzame
.
“
Kmet
je
sedel
sam
spredaj
in
je
gonil
neprestano
;
zadaj
so
ležale
vreče
in
so
poskakovale
,
ko
se
je
voz
tresel
in
zibal
.
„
Ali
bi
naju
ne
vzeli
gor
?
“
je
zakričal
Lojze
.
Stala
sta
ob
cesti
in
oškropilo
ju
je
po
obleki
in
po
obrazu
;
voz
je
švignil
mimo
,
komaj
sta
ga
še
videla
.
Stopala
sta
molče
dalje
in
šele
čez
dolgo
je
izpregovoril
Lojze
.
„
Bova
pa
hodila
,
saj
ni
več
daleč
.
“
Mati
je
molčala
—
zelo
daleč
je
še
bilo
,
a
utrujenost
je
legla
že
na
ves
život
in
noge
so
se
premikale
kakor
zamrle
,
ni
jih
čutila
.
Tudi
glava
je
bila
težka
in
brez
misli
,
oči
so
gledale
zaspano
.
Hodila
sta
vštric
,
sključena
,
oškropljena
od
blata
in
nista
izpregovorila
skoro
besede
,
dokler
nista
prišla
do
ljubljanske
mitnice
...
V
samoti
in
tišini
so
se
vrnile
Lojzetu
sanje
,
ki
se
je
bil
prej
nenadoma
predramil
iz
njih
...
Peljal
se
je
domov
v
kočiji
,
z
dvema
paroma
konj
;
po
veliki
cesti
se
je
vozil
,
zato
da
bi
videl
vse
tiste
kraje
,
ki
je
hodil
časih
mimo
ves
ubog
in
lačen
;
ustavil
je
voz
pred
krčmo
sredi
pota
in
krčmarjeva
hči
je
stala
na
pragu
ter
je
gledala
nanj
z
začudenjem
in
radostjo
,
ko
je
bil
tako
gosposko
oblečen
...
„
Mitnica
se
že
vidi
od
daleč
!
“
je
izpregovorila
mati
in
Lojze
se
je
zbudil
.
Zbudil
se
je
in
spet
je
bil
na
blatni
cesti
,
glava
je
bila
takoj
spet
polna
grenkih
misli
—
tam
je
mesto
in
tam
je
spet
tisto
strašno
življenje
;
tuja
izba
,
kjer
ne
sme
trdo
stopiti
,
ne
naglas
izpregovoriti
in
kjer
gledajo
nanj
srepe
,
hudobne
oči
.
„
Kmalu
bova
tam
,
“
je
odgovoril
malomarno
.
Pri
mitnici
si
je
obrisal
ob
travi
čevlje
,
da
bi
ne
hodil
v
mesto
ves
blaten
.
Kmalu
sta
prišla
z
velike
ceste
na
tlak
,
na
mestne
ulice
.
Vozovi
so
ropotali
mimo
,
hiše
so
stale
zmerom
bolj
gosto
na
obeh
straneh
in
zmerom
bolj
gosposke
so
bile
.
Prej
se
je
zdela
Lojzetu
pot
brezkončna
,
ali
zdaj
je
bila
čudovito
kratka
,
ulice
so
se
vrstile
za
ulicami
,
kakor
da
bi
švigale
mimo
;
že
je
bil
tam
leseni
most
,
že
je
zavila
pot
navzgor
proti
stanovanju
.
Hodila
sta
zmerom
bolj
počasi
,
kolikor
bliže
sta
prihajala
.
Pred
hišnimi
vratmi
sta
postala
.
„
Gor
morava
!
“
je
rekla
mati
in
šla
sta
počasi
po
veži
,
po
stopnicah
,
po
mostovžu
.
Ko
sta
bila
pred
durmi
,
je
prijela
mati
za
kljuko
,
ozrla
se
je
na
Lojzeta
in
je
odprla
,
počasi
in
oprezno
,
kakor
prihaja
tat
v
prazno
izbo
in
se
ozira
s
pozornimi
in
plašnimi
očmi
,
noge
še
na
pragu
,
samo
život
sklonjen
,
tako
da
bi
lehko
brž
zaprl
duri
in
izginil
,
če
bi
zašumelo
v
kotu
.
Gospodinja
je
bila
v
kuhinji
,
pogledala
je
in
ni
pozdravila
.
„
Dober
dan
,
gospa
!
“
je
rekla
Francka
še
med
durmi
,
„
prinesla
sem
vam
,
kar
smo
vam
dolžni
.
Ne
jezite
se
nikar
,
da
ste
morali
malo
čakati
.
“
—
Gospodinja
je
napravljala
testo
za
štruklje
in
se
ni
ozrla
,
ko
je
govorila
.
„
Veste
,
ljuba
žena
,
jaz
ne
maram
takih
sitnosti
.
Če
ne
more
plačati
ob
pravem
času
,
pa
naj
si
prebere
;
dobim
študentov
,
kolikor
jih
hočem
,
on
pa
ne
bo
kmalu
našel
gospodinje
,
ki
bi
imela
toliko
potrpljenja
.
“
—
Mati
je
izvlekla
denar
in
ga
je
naštela
na
mizo
;
gospodinja
je
pogledala
postrani
,
preštela
je
z
enim
samim
pogledom
in
se
je
spet
obrnila
k
svojemu
opravilu
.
„
Pa
tudi
fant
ni
več
tak
,
kakor
je
bil
;
potuhnjen
je
in
laže
.
Zadnjič
,
v
nedeljo
,
je
dejal
,
da
pojde
k
litanijam
,
pa
so
ga
videli
zunaj
v
gozdu
.
Boste
videli
,
da
ne
bo
nič
iz
njega
!
“
„
Ali
si
res
lagal
?
“
je
prašala
mati
strahoma
.
„
Res
!
“
je
odgovoril
Lojze
.
Opazil
je
,
kako
mu
je
švignil
preko
obraza
srep
pogled
,
toda
zdaj
je
bila
mati
poleg
in
ni
se
bal
.
Gospodinja
ni
rekla
materi
„
Sedite
!
“
in
tako
je
nekaj
časa
stala
v
zadregi
,
naposled
pa
se
je
poslovila
nakratko
in
Lojze
jo
je
spremil
.
„
Zakaj
si
lagal
?
“
ga
je
prašala
mati
.
„
Če
bi
rekel
,
da
pojdem
v
gozd
,
bi
me
ne
pustila
z
doma
,
jaz
pa
ne
morem
biti
doma
...
ne
morem
biti
doma
!
“
je
ponovil
glasneje
,
skoro
je
zakričal
in
mati
je
umolknila
.
Kmalu
po
kosilu
se
je
napravila
spet
na
dolgo
pot
;
strah
jo
je
bilo
brezkončne
poti
in
odlašala
je
od
minute
do
minute
,
preden
je
vstala
.
Tudi
Lojze
se
je
bal
slovesa
;
dokler
je
bila
mati
v
mestu
,
se
je
čutil
varnega
in
se
ni
bal
ljudi
.
Pred
šolo
sta
se
poslovila
in
ko
se
je
ozrla
mati
izza
ogla
še
enkrat
,
je
videla
,
da
tudi
Lojze
še
stoji
pred
vratmi
in
gleda
za
njo
.
Obema
je
bilo
težko
,
kakor
da
se
je
nekaj
pretrgalo
med
njima
in
da
sta
zdaj
neizmerno
daleč
drug
od
drugega
,
oba
sama
in
zapuščena
...
Proti
mraku
je
pričelo
deževati
,
obenem
se
je
vzdignil
veter
in
cele
plasti
dežja
so
ji
lile
v
obraz
.
Pot
je
bila
podobna
časih
rumenemu
,
blatnemu
jezeru
,
voda
je
segala
preko
členkov
,
lila
je
od
zgoraj
v
čevlje
in
noge
so
stopale
kakor
bose
po
mrzli
vodi
.
Sredi
dežja
in
vetra
,
v
neprijazni
samoti
,
kjer
ni
bilo
človeka
od
nikoder
,
se
je
je
polastila
velika
brezupnost
.
Temnilo
se
je
,
lilo
je
zmerom
bolj
,
veter
ji
je
odvezaval
ruto
in
jo
je
suval
s
ceste
proti
jarku
.
Hodila
je
kakor
pijana
,
ko
bi
noge
omahnile
samo
za
trenotek
,
bi
se
zgrudila
brez
volje
in
brez
strahu
,
vdana
v
grozno
usodo
.
Brez
koristi
je
,
če
se
človek
upira
,
življenje
gre
dalje
svojo
pot
in
se
ne
da
izpremeniti
.
Francka
,
sestra
študenta
Lojzeta
,
je
sedela
za
mizo
na
robu
stola
,
pripravljena
na
pot
.
Na
klopi
ob
peči
je
ležala
velika
cula
;
v
njej
je
bilo
Franckino
perilo
in
njena
nedeljska
obleka
.
Ruto
je
imela
že
na
glavi
,
pila
je
še
kavo
,
ki
je
bila
vroča
,
da
bi
si
skoro
ustnice
opekla
.
Takrat
je
imela
Francka
štirinajst
let
in
napravljala
se
je
v
službo
.
Majhna
je
bila
in
tanka
,
toda
obraz
je
bil
okrogel
,
samo
malo
bled
,
in
tudi
ustnice
niso
bile
zelo
rdeče
.
Oči
,
ki
so
bile
drugače
jasne
,
so
bile
zdaj
objokane
in
so
gledale
motno
.
Poleg
matere
je
sedela
za
mizo
suha
,
starikava
ženska
s
koščenim
obrazom
,
na
katerem
je
visela
ohlapno
siva
,
zelo
gubasta
koža
.
Ko
je
jedla
,
se
ji
je
poznalo
,
da
nima
zob
,
spodnja
ustnica
se
je
vzdigala
skoro
do
špičastega
nosu
.
Prišla
je
,
da
bi
vzela
Francko
s
sabo
ter
jo
spremila
v
službo
,
v
malo
mestece
,
oddaljeno
od
trga
tri
—
štiri
ure
;
pripravila
ji
je
službo
pri
gosposkih
ljudeh
,
pri
notarju
,
ki
je
potreboval
deklo
in
pestrno
.
Francka
se
je
poslavljala
in
težko
ji
je
bilo
slovo
,
ob
poslednjem
trenotku
se
je
prestrašila
sveta
zunaj
in
ženske
,
ki
jo
je
jemala
s
sabo
,
kakor
da
bi
jo
prodajala
,
in
ljudi
se
je
prestrašila
,
ki
se
je
napravljala
v
njih
službo
.
Gosposki
so
bili
—
trdi
in
neusmiljeni
.
Francki
nasproti
je
slonela
mati
s
komolci
na
mizi
.
Obraz
se
je
bil
zelo
postaral
,
gubav
je
bil
in
na
licih
globoko
vdrt
;
gledala
je
mežikujoč
,
na
dva
sežnja
ni
več
razločevala
ljudi
in
če
je
gledala
dalj
časa
,
so
se
ji
oči
solzile
.
Ženska
je
silila
na
pot
in
Francka
je
vstala
.
„
Če
moraš
iti
,
pa
pojdi
!
“
je
dejala
mati
;
stopila
je
bliže
,
da
bi
videla
natanko
Franckin
obraz
.
Takoj
je
položila
Francka
culo
na
klop
in
je
odgovorila
hitro
.
„
Ostanem
,
mati
!
“
„
Ne
...
ne
...
ne
!
“
je
hitela
ženska
in
je
zgrabila
culo
.
„
Zdaj
smo
se
zmenili
,
zdaj
je
,
kar
je
.
Stara
si
že
zadosti
,
kaj
bi
se
držala
materi
za
krilo
...
Nikar
se
tako
ne
poslavljajta
,
kakor
da
bi
se
videli
zadnjikrat
.
Saj
pride
časih
domov
,
kakšno
nedeljo
...
“
„
Pa
zbogom
,
Francka
!
“
Kakor
mimogrede
se
je
doteknila
mati
z
roko
Franckinega
lica
in
v
tistem
hipu
je
Francka
zajokala
.
Ženska
jo
je
prijela
za
roko
in
jo
je
vlekla
proti
durim
.
„
Kaj
še
ne
bo
konca
?
Kakšna
reč
je
to
!
...
Ob
desetih
morava
biti
tam
...
No
,
zbogom
,
Mihovka
!
“
Šli
sta
in
mati
je
šla
z
njima
do
praga
.
Ni
jokala
,
oči
so
se
solzile
kakor
zmerom
in
obraz
se
je
zdel
čisto
miren
.
Gledala
je
dol
—
tam
po
klancu
,
v
megli
,
ki
je
bila
neprestano
pred
njenimi
očmi
,
se
je
zibalo
dvoje
senc
—
ena
izmed
njiju
je
bila
majhna
in
tanka
,
zibala
se
je
,
megla
se
je
gostila
,
senci
sta
izginili
.
Vrnila
se
je
v
izbo
,
sedla
je
na
klop
in
se
je
prijela
za
glavo
.
„
Vsi
so
šli
,
moji
otroci
,
in
samo
so
me
ostavili
...
Po
svetu
so
šli
,
zavrženi
,
izgubljeni
!
“
Velik
črn
molek
je
visel
ob
peči
,
vzela
ga
je
v
roko
in
ustnice
so
se
premikale
kakor
v
molitvi
;
toda
misli
so
bile
tope
in
težke
,
plazile
so
se
po
zemlji
in
se
niso
mogle
vzdigniti
.
„
Kaj
boš
redila
otroka
,
ko
nimaš
sama
kaj
jesti
!
Stara
je
zadosti
,
naj
gre
služit
!
“
„
Kaj
bi
stradal
otrok
doma
,
ko
je
zunaj
kruha
zadosti
!
Greh
bi
bil
—
in
saj
je
že
čisto
bolehna
!
“
—
„
Če
jo
boš
imela
neprestano
pod
krilom
,
se
ne
bo
naučila
nikoli
nič
—
kaj
bo
svoj
živ
dan
pri
materi
?
“
Sosede
so
govorile
,
Francka
je
šla
služit
in
mati
je
ostala
sama
.
Ostala
je
sama
v
veliki
prazni
izbi
,
kjer
je
bila
na
steni
samo
še
zamazana
siva
podoba
,
v
kotu
polomljena
postelja
,
pri
oknu
miza
in
dvoje
stolov
,
ob
peči
klop
.
Omare
,
skrinje
in
stole
so
polomili
in
sežgali
pozimi
,
ko
je
bilo
mraz
in
je
pihal
veter
skozi
velike
špranje
pri
oknu
.
Noge
so
ji
časih
otekale
,
tako
da
ni
mogla
hoditi
;
če
je
šla
delat
na
polje
,
je
dobila
samo
kosilo
in
desetico
na
dan
,
bila
je
samo
drugim
v
napoto
in
jemali
so
jo
iz
usmiljenja
.
Krpati
ni
mogla
več
,
ker
ni
videla
šivanke
in
ker
so
jo
bolele
oči
,
če
je
gledala
skozi
naočnike
dalj
časa
...
Prišlo
je
bilo
v
izbo
čisto
surovo
,
golo
,
ostudno
beraštvo
in
je
sedlo
za
mizo
,
tako
da
je
bil
v
izbi
neprestano
mraz
in
strah
.
Pogostoma
je
prišel
pogledat
čevljar
in
je
prinesel
kruha
,
ki
ga
je
položil
na
mizo
,
kakor
da
bi
ga
bilo
sram
usmiljenja
.
Star
je
bil
že
,
ni
se
več
bril
in
poraščen
je
bil
po
vsem
obrazu
s
sivo
,
ščetinasto
brado
.
Mihovka
se
ga
je
bala
,
ker
je
govoril
,
kakor
da
bi
rezal
besede
iz
srca
,
tako
strašne
so
bile
in
tako
dobro
jih
je
poznala
v
svojem
srcu
.
Časih
ni
govoril
nič
,
pogledal
je
komaj
v
izbo
in
je
šel
;
ali
kadar
je
bil
pijan
,
je
sédel
za
mizo
in
je
sedel
pozno
v
mrak
,
dokler
se
ni
vrnil
v
krčmo
.
Umrla
mu
je
bila
žena
za
jetiko
in
to
ga
je
zelo
potrlo
;
spomnil
se
je
šele
po
njeni
smrti
,
da
jo
je
imel
rad
.
Tudi
pisar
se
je
zelo
postaral
;
suh
je
bil
kakor
trska
,
v
sivem
obrazu
ni
bilo
več
kaplje
krvi
.
Sin
mu
je
bil
šel
na
popotovanje
,
hodil
je
bogvekod
in
se
ni
oglasil
.
Če
je
prišel
na
klanec
pismonoša
,
je
stal
pisar
na
pragu
in
gledal
,
če
ne
zavije
morda
k
njemu
;
pismonoša
je
stopal
počasi
navkreber
,
pisarju
se
je
že
zdelo
,
da
gre
naravnost
proti
njemu
—
toda
pokimal
je
nalahko
z
glavo
in
je
šel
mimo
.
Ljudje
so
se
starali
,
so
se
izpremenili
,
klanec
sam
pa
se
ni
nič
izpremenil
.
Komaj
je
umrl
siromak
,
je
prišel
drugi
v
prazno
izbo
in
zdelo
se
je
,
da
je
čisto
podoben
umrlemu
.
Isti
sesušeni
obraz
in
iste
vdane
in
temne
oči
.
Tudi
siromašne
koče
se
niso
izpremenile
;
razpadale
so
tako
počasi
,
da
je
bilo
opaziti
komaj
v
desetih
letih
malo
izpremembo
;
ometa
ni
bilo
več
na
nobeni
;
na
slami
,
kolikor
je
ni
bil
izrval
in
razmetal
jesenski
vihar
,
je
rasel
mah
;
okna
so
bila
tupatam
zadelana
s
papirjem
...
Spodaj
v
trgu
pa
se
je
izpreminjalo
življenje
;
nove
hiše
so
vstajale
,
prihajali
so
novi
ljudje
,
zmerom
bolj
veselo
in
glasno
je
bilo
;
ali
kolikor
bolj
se
je
trg
širil
,
tembolj
je
bil
klanec
poln
.
Prej
so
bile
nekatere
izbe
čisto
prazne
;
nihče
ni
stanoval
v
njih
in
veter
je
pihal
skozi
razbita
okna
.
Zdaj
so
gostovali
celo
pod
streho
—
sami
ljudje
,
ki
jih
je
bilo
vrglo
življenje
preko
praga
.
Trg
se
je
širil
in
klanec
se
je
polnil
—
kolikor
večja
je
bila
kuhinja
,
toliko
več
je
bilo
pomij
.
Pisar
je
upal
.
„
Kdo
ve
,
saj
ni
nikjer
zapisano
,
da
bi
se
morali
izgubiti
.
Pride
morda
danes
ali
jutri
in
mi
bo
v
oporo
na
stara
leta
.
Pričakujem
ga
.
“
Pričakoval
je
sina
neprestano
;
kadar
so
se
oglasili
pod
oknom
koraki
,
kadar
so
zaškripale
duri
,
se
je
zdrznil
.
„
Svet
je
velik
,
zakaj
bi
ravno
on
ne
našel
prostora
,
da
bi
varno
sedel
.
Ne
piše
mi
,
čaka
,
zato
da
me
razveseli
nenadoma
...
Boste
videli
,
kako
se
povrne
...!
“
In
videl
ga
je
pred
sabo
,
velikega
,
črno
oblečenega
,
zlata
verižica
na
telovniku
:
„
Dober
dan
,
oče
;
ste
pač
mislili
,
da
ne
pridem
!
“
Tako
ni
bilo
minute
,
da
bi
ne
mislil
nanj
,
govoril
in
sanjal
je
o
njem
.
Čevljar
ni
nič
sanjal
in
nič
upal
.
Hči
mu
je
šla
služit
h
kmetu
,
sina
je
bil
dal
k
čevljarju
v
trg
,
tistemu
,
ki
ga
je
bil
izgnal
na
klanec
.
Ostal
je
sam
in
ni
mu
bilo
dolgčas
;
podnevi
je
krpal
,
zvečer
je
sedel
v
krčmi
.
„
Jaz
nisem
dal
otrok
tako
daleč
,
“
je
dejal
,
„
zato
da
bodo
našli
precej
spet
na
klanec
.
“
Ali
kadar
je
šel
mimo
hiše
,
kjer
je
samotarila
Mihovka
,
ga
je
potegnilo
nekaj
čudnega
proti
durim
.
Ni
bilo
upanje
,
ali
morda
je
bila
nezavedna
želja
,
da
bi
se
ne
izpolnilo
njegovo
žalostno
prorokovanje
:
„
Vsi
se
bodo
izgubili
,
vrnili
se
bodo
na
klanec
in
bodo
na
klancu
poginili
,
kakor
jim
je
bilo
usojeno
od
začetka
!
“
—
Molčal
je
in
je
čakal
,
da
bi
Mihovka
izpregovorila
,
toda
videl
je
na
njenem
obrazu
,
da
se
nič
ni
izpremenilo
,
in
skoro
hudobno
veselje
se
mu
je
zgenilo
v
srcu
,
posebno
če
je
bil
pijan
.
„
Nič
ne
pišejo
?
Seveda
nič
ne
pišejo
!
...
Kako
bi
pisali
,
ko
jim
je
slabše
nego
nam
.
Mi
živimo
takole
mirno
in
stradamo
vsaj
doma
,
v
svoji
izbi
,
kjer
nas
živ
človek
ne
vidi
,
da
bi
se
nam
posmehoval
.
Ampak
stradati
med
tujimi
ljudmi
,
to
je
vse
kaj
drugega
;
stradanje
še
ni
najhujše
—
potikati
se
okoli
,
prositi
ljudi
,
ki
te
gonijo
preko
praga
—
to
je
hudo
,
Mihovka
!
Naj
bi
bili
ostali
na
klancu
;
kaj
jih
je
gnalo
ven
!
“
In
Francki
sami
je
zastokalo
v
srcu
:
„
Zakaj
so
šli
?
Zmerom
manjše
je
bilo
njeno
upanje
,
sama
mu
ni
ve
verjela
in
le
igrala
se
je
časih
z
lepimi
mislimi
,
ki
je
vedela
,
da
so
otročje
in
da
se
nikoli
ne
bodo
izpolnile
...
Šla
je
bila
v
Ljubljano
pred
letom
dni
,
jeseni
.
Prišla
je
na
stanovanje
,
Lojzeta
ni
bilo
.
„
Kje
je
Lojze
?
“
„
Ni
ga
več
pri
nas
—
ne
bom
imela
ljudi
zastonj
na
stanovanju
.
“
Francka
je
omahnila
.
„
Kam
je
šel
?
“
„
Jaz
ne
vem
;
nisem
šla
za
njim
.
“
„
Kdaj
je
šel
?
“
„
Mesec
dni
bo
že
;
kaj
vam
ni
pisal
?
“
„
Ni
pisal
!
“
je
odgovorila
Francka
in
je
sedla
na
stol
v
kuhinji
.
„
Tudi
v
šolo
ni
več
hodil
zadnje
čase
,
“
je
govorila
gospodinja
dalje
.
„
Čisto
se
je
zanemaril
,
izgubil
.
Raztrgan
je
hodil
okoli
kakor
lump
,
do
kolena
je
imel
hlače
razklane
...
Saj
so
mu
pripravili
nekoga
,
da
bi
ga
učil
;
tako
bi
bil
zaslužil
dva
goldinarja
na
mesec
,
pa
ga
je
pustil
;
še
štirinajst
dni
ni
hodil
tja
.
“
Francki
je
legalo
nekaj
silnega
na
rame
;
klonila
je
glavo
in
ni
slišala
nič
več
,
a
gospodinja
je
pripovedovala
dalje
.
„
Pa
tudi
tako
bi
ga
ne
imela
več
na
stanovanju
.
Nepošten
je
bil
—
prišla
sem
nekoč
v
kuhinjo
in
sem
ga
videla
,
ko
si
je
odrezal
kos
kruha
;
še
zganil
se
ni
,
spravil
je
kruh
prav
počasi
za
suknjo
in
je
šel
na
cesto
...
Izgubil
se
bo
,
nikoli
ne
bo
nič
iz
njega
.
Tudi
na
Boga
je
pozabil
in
zdaj
se
mu
tako
godi
.
Zvečer
ni
maral
več
moliti
;
ko
so
drugi
pokleknili
,
se
je
lepo
razpravil
in
je
legel
.
V
cerkev
ni
šel
nikoli
,
doma
je
ležal
v
nedeljo
ves
dan
in
še
obul
se
ni
.
Seveda
je
imel
take
čevlje
,
da
bi
ljudje
gledali
za
njim
;
ampak
v
cerkev
bi
bil
šel
vendar
lehko
,
ker
Bog
ne
gleda
na
čevlje
...
“
Ko
je
gospodinja
še
govorila
,
je
Francka
počasi
vstala
in
je
šla
proti
durim
.
„
Ali
mi
ne
morete
nič
povedati
,
kod
bi
ga
iskala
?
“
„
Pravijo
,
da
je
bil
pri
gledališču
zadnje
čase
;
kje
stanuje
,
ne
vem
...
Če
bi
bil
drugačen
,
bi
morda
imela
še
malo
potrpljenja
z
njim
,
tako
pa
mi
je
pohujšal
še
druge
in
zato
sem
mu
kar
rekla
—
—
“
Francka
je
odprla
duri
in
je
šla
.
Ulice
so
se
križale
,
tuje
hiše
,
tuji
ljudje
.
Prašala
ni
nikogar
po
Lojzetu
,
ali
gledali
so
za
njo
,
ko
se
je
opotekala
in
se
je
zadevala
ob
ljudi
.
Potem
je
ni
bilo
nikoli
več
v
mesto
.
„
Izgubil
se
je
,
kakor
mu
je
bilo
usojeno
od
začetka
...
“
Francka
je
bila
sama
,
ali
izba
je
bila
polna
spominov
,
šepetalo
ji
je
na
uho
,
govorilo
je
naglas
,
stopalo
je
s
sten
,
vzdigavalo
se
je
iz
tal
in
se
je
motalo
okoli
nje
.
Nasmehnila
se
je
časih
,
kadar
je
govorilo
ljubeznivo
in
jo
je
tolažilo
...
Takrat
je
videla
za
mizo
moža
,
ki
je
bil
še
mlad
in
vesel
,
ne
tako
čemeren
in
sključen
,
kakor
je
bil
ob
slovesu
.
Vrnil
se
je
in
je
prinesel
novo
življenje
.
Tudi
ona
sama
se
je
izpremenila
,
ker
se
je
bil
izpremenil
on
;
hodila
je
lehko
,
oči
so
bile
bistre
,
kakor
da
bi
ji
bilo
dvajset
let
in
bi
bila
šele
to
uro
odložila
poročni
venec
.
Šele
to
uro
je
bila
odložila
poročni
venec
—
ena
sama
noč
je
bila
vmes
in
strašne
sanje
je
sanjala
tisto
noč
.
Kakor
da
bi
živela
dolgo
življenje
,
polno
groze
in
trpljenja
;
mož
je
šel
in
se
je
izgubil
in
je
umrl
med
tujimi
ljudmi
;
imela
je
troje
otrok
,
troje
lepih
in
ljubeznivih
otrok
in
vsi
so
šli
in
so
se
izgubili
in
so
umrli
med
tujimi
ljudmi
.
Do
krvi
je
delala
,
vse
noči
je
premolila
,
roke
so
bile
slabotne
;
toda
prišla
je
vanje
silna
moč
in
s
silno
močjo
je
branila
svoje
otroke
,
jih
je
držala
za
roko
,
da
jih
ne
bi
iztrgali
iz
njenih
rok
,
ne
pognali
jih
v
svet
—
ali
šli
so
drug
za
drugim
,
tekla
je
za
njimi
,
ko
so
šli
po
klancu
,
za
njimi
je
tekla
po
neizmerni
samotni
pokrajini
,
toda
ni
jih
več
došla
,
izginili
so
,
megla
je
bila
pred
očmi
in
noge
so
omahovale
,
opotekale
so
se
,
zgrudila
se
je
in
čelo
se
je
za
delo
ob
kamen
na
cesti
...
To
so
bile
samo
strašne
sanje
,
ena
sama
noč
je
bila
in
minila
je
...
Zdaj
pa
se
je
vrnil
mož
—
ali
glej
,
vrnili
so
se
tudi
otroci
,
Tone
je
prišel
in
prišla
je
Francka
in
tudi
Lojze
je
prišel
,
gosposki
je
bil
in
smejal
se
je
,
ko
se
ni
prej
smejal
nikoli
...
Rožljale
so
med
prsti
jagode
velikega
črnega
molka
,
ali
s
sten
je
govorilo
dalje
,
veselo
se
je
razgovarjalo
in
je
pripovedovalo
o
lepem
življenju
,
ki
je
tam
zunaj
:
„
Tako
ste
skrbeli
za
nas
,
mati
,
dajali
ste
nam
jesti
,
ko
si
sami
niste
privoščili
kruha
;
beračili
ste
za
nas
,
ko
ne
bi
zase
izpregovorili
besede
;
oblačili
ste
nas
,
ko
ste
se
sami
tresli
od
mraza
;
zdaj
,
mati
,
pa
bomo
mi
vas
redili
in
oblačili
in
vsega
boste
imeli
dovolj
...
“
Branila
se
je
smehljaje
,
tako
so
jo
obsipali
z
ljubeznijo
in
hvaležnostjo
...
Samo
igrala
se
je
z
lepimi
mislimi
,
ni
jim
verjela
;
ali
vendar
jih
je
klicala
in
se
je
bala
,
da
se
ne
bi
izgubile
;
razgrnile
so
svetel
pajčolan
pred
grozo
,
ki
je
bila
zadaj
in
je
strmela
vanjo
neprestano
z
votlimi
očmi
...
In
kadar
se
je
pajčolan
vzdignil
,
se
je
stresla
in
je
zastokala
,
prihajali
so
strahovi
in
so
napolnili
vso
samoto
.
Kam
je
šel
tvoj
mož
,
ki
te
je
ljubil
in
ki
si
ga
ljubila
tudi
ti
?
Nisi
ga
držala
za
roko
,
izpustila
si
ga
,
ker
si
ga
ljubila
premalo
,
ker
je
bila
tvoja
ljubezen
preslaba
,
da
bi
ga
prijela
s
krepkimi
rokami
in
ga
priklenila
.
Šel
je
kakor
popotnik
brez
doma
in
se
je
izgubil
in
je
umrl
med
tujimi
ljudmi
;
nikogar
ni
bilo
,
ki
bi
mu
rekel
ljubeznivo
besedo
ob
zadnji
uri
in
ki
bi
mu
zatisnil
oči
.
Kam
je
šel
tvoj
sin
?
Ali
se
spominjaš
,
kako
sta
šla
po
klancu
gor
,
po
samotni
poti
,
in
je
gledal
v
tla
in
ni
izpregovoril
besede
od
velike
žalosti
,
ki
mu
je
ležala
na
srcu
.
Šel
je
,
kakor
na
smrt
obsojen
,
in
je
šel
za
očetom
—
izgubil
se
je
in
je
umrl
med
tujimi
ljudmi
.
Kje
je
tvoja
hči
,
ki
je
bila
še
tako
majhna
in
slaba
,
ko
si
jo
spodila
z
doma
med
tuje
ljudi
,
kjer
se
bo
izgubila
in
umrla
na
telesu
in
na
duši
?
Kje
je
tvoj
sin
,
ki
je
šel
na
pot
s
tako
velikim
upanjem
in
se
je
izgubil
v
svetu
,
kakor
košček
papirja
v
vetru
?
Kje
so
vsi
,
ki
so
te
ljubili
in
ki
si
jih
ljubila
?
—
Šli
so
in
jih
ne
bo
nikoli
več
...
Črne
jagode
so
rožljale
med
prsti
,
ustnice
so
se
premikale
v
molitvi
—
toda
misli
so
se
plazile
težke
in
trudne
po
zemlji
,
niso
se
odprla
nebesa
,
da
bi
posijal
svetel
žarek
mednje
.
„
Izgubili
so
se
,
umrli
so
;
zastonj
so
bile
vse
solze
,
zastonj
si
oslepela
,
zastonj
se
ti
tresejo
roke
prezgodaj
...
“
V
dolgočasnem
jesenskem
dežju
je
prihajal
počasi
visoko
naložen
voz
po
veliki
cesti
proti
trgu
.
Vrhu
vreč
in
zabojev
se
je
tresel
razcapan
človek
,
poskočil
je
,
kadar
je
zadelo
kolo
ob
kamen
.
Kljusasta
konja
sta
stopala
dremaje
,
tudi
voznik
je
dremal
in
kadar
je
pokimal
z
glavo
,
se
mu
je
usula
s
klobuka
voda
na
kolena
.
Šlo
je
polagoma
proti
trgu
in
ko
se
je
ustavil
voz
pred
štacuno
,
je
splezal
na
cesto
tudi
razcapani
popotnik
.
Ozrl
se
ni
nikamor
,
z
drsajočimi
,
trudnimi
koraki
je
stopal
dalje
,
premočen
,
život
upognjen
,
v
roki
majhno
culo
.
Ko
je
prišel
mimo
krojača
,
ga
je
krojač
pozdravil
izpred
praga
:
„
He
,
Tone
!
Mihov
!
“
Ni
se
ozrl
,
kakor
da
bi
ga
ne
bil
slišal
in
je
šel
dalje
,
proti
klancu
.
Izpremenil
se
skoro
ni
,
odkar
se
je
bil
poslovil
od
matere
.
Prav
tako
suh
je
bil
,
prav
tako
sključen
,
čemeren
in
krmežljav
.
Redke
kocine
so
mu
poganjale
na
bradi
in
pod
nosom
,
lica
so
bila
vdrta
,
jetična
.
Ko
je
šel
po
klancu
,
se
je
oddehnil
za
vsakim
drugim
korakom
,
postajal
in
je
gledal
navzgor
.
Čevljar
se
je
bil
napravil
v
krčmo
,
ko
ga
je
srečal
.
„
Mihov
!
Ali
je
oče
,
ali
je
sin
?
“
Popotnik
je
hotel
dalje
.
„
Postani
,
človek
!
Ali
ne
poznaš
svojih
sosedov
?
“
Stopil
je
k
njemu
in
ga
je
prijel
za
ramo
.
Tone
se
je
ozrl
nanj
in
je
zamežikal
z
razbeljenimi
,
rdeče
obrobljenimi
očmi
,
kakor
da
bi
bil
pogledal
v
luč
.
„
Sin
je
,
ampak
če
bi
te
ne
pogledal
od
blizu
,
bi
se
zmotil
.
Kaj
te
je
prignalo
na
klanec
nazaj
?
“
„
Ali
so
oče
že
doma
?
“
„
Tvoj
oče
?
Ni
ga
še
doma
,
pa
mislim
,
da
pride
tako
,
kakor
si
ti
prišel
...
Stopi
malo
z
mano
,
fant
!
“
„
Moram
domov
.
“
„
Se
nič
ne
mudi
,
prideš
še
tako
prezgodaj
in
toliko
ga
ne
bova
spila
,
da
bi
vrat
ne
našla
.
“
Porinil
ga
je
pred
sabo
v
krčmo
.
„
Četrtinko
ga
prinesi
!
...
Zdaj
lepo
pij
in
pripoveduj
!
“
Tone
je
molčal
in
je
gledal
predse
na
mizo
.
Čevljar
je
pil
.
„
Torej
pij
!
Trezen
boš
in
molčal
boš
,
kadar
boš
v
grobu
;
zdaj
pa
govori
in
pij
!
“
Tone
je
izpil
na
dušek
.
„
No
,
kako
je
v
svetu
,
á
?
“
je
prašal
čevljar
z
malo
porogljivim
glasom
.
„
Jaz
sem
mislil
,
da
so
oče
doma
,
“
je
odgovoril
Tone
zamišljen
.
„
Zadnjič
,
ponoči
,
dva
meseca
je
že
od
tega
,
sem
bil
pri
oknu
in
oče
so
šli
mimo
in
so
me
poklicali
.
Svetlo
je
bilo
,
videl
sem
jih
natanko
.
“
„
Sanjalo
se
ti
je
,
fant
!
“
„
Nič
se
mi
ni
sanjalo
.
Stal
sem
pri
oknu
in
so
šli
mimo
in
so
me
poklicali
.
“
Pomolčala
sta
;
čevljar
je
točil
.
„
Kje
pa
si
bil
takrat
?
“
„
Ne
vem
,
v
Zalesju
sem
bil
menda
—
ali
pa
tudi
ne
...
“
„
Kako
...
vraga
!
To
boš
vendar
vedel
,
kje
si
bil
!
Kod
pa
si
vse
hodil
?
“
„
Po
svetu
,
koder
so
me
gnali
.
“
„
Kaj
nisi
imel
nič
dela
?
“
„
Ne
vidim.
“
Čevljar
je
malo
pomislil
.
„
No
,
seveda
,
če
ne
vidiš
...
Zakaj
pa
si
potem
šel
odtod
?
“
„
Kaj
bi
doma
?
“
„
Kaj
bi
doma
!
Čemu
pa
si
se
zdaj
vrnil
?
“
„
Saj
se
nisem
vrnil
!
Prišel
sem
mimo
in
pojdem
dalje
.
“
Čevljar
se
je
čudil
zmerom
bolj
,
gledal
je
po
strani
na
jetični
obraz
,
ki
se
je
sklanjal
preko
mize
in
nekoliko
sočutja
je
bilo
v
njegovem
pogledu
.
„
Kam
pojdeš
?
“
„
Kamorkoli
!
Kakor
sem
hodil
doslej
.
“
Čevljar
se
je
jezno
nasmehnil
.
„
Dokler
ne
ostaneš
v
kakšnem
jarku
,
ne
?
“
„
Dokler
ne
ostanem
v
kakšnem
jarku
!
“
Ostala
sta
do
mraka
v
krčmi
,
potem
pa
se
je
Tone
vzdignil
.
Hiša
je
bila
kakor
takrat
,
ko
se
je
poslovil
.
Stopil
je
v
vežo
in
je
odprl
duri
.
Mati
je
sedela
ob
peči
,
vzdignila
je
glavo
in
je
strmela
nanj
.
Tone
je
položil
culo
na
klop
in
je
sedel
za
mizo
.
„
Kako
pa
vi
,
mati
?
Prišel
sem
mimo
in
sem
stopil
v
hišo
,
da
pogledam
malo
k
vam
.
“
Govoril
je
počasi
in
nato
je
zakašljal
globoko
iz
prsi
.
Mati
je
stopila
k
njemu
,
sklonila
se
mu
je
čisto
blizu
k
obrazu
,
da
ga
je
videla
natanko
in
zajokala
je
.
„
Čemu
pa
jokate
,
mati
?
“
se
je
začudil
Tone
.
„
Kaj
so
ti
storili
zunaj
,
da
si
tako
ubog
in
bolan
?
“
„
Nič
mi
niso
storili
...
Ali
ni
bilo
očeta
domov
,
mati
?
“
„
Ni
ga
bilo
.
“
„
Ko
sem
stal
pri
oknu
,
ponoči
je
bilo
pred
dvema
mesecema
,
so
šli
mimo
in
so
me
poklicali
.
“
Mater
je
izpreletelo
.
„
Jaz
sem
ga
slišala
—
dva
meseca
je
že
od
tega
in
svetlo
je
bilo
zunaj
.
Tudi
tod
mimo
je
prišel
in
je
poklical
v
hišo
;
ko
sem
stopila
k
oknu
,
ni
bilo
nikogar
več
—
tam
po
klancu
je
šla
njegova
senca
in
se
je
izgubila
za
pisarjevo
hišo
...
“
„
Umrli
so
!
“
je
dejal
Tone
mirno
in
je
naslonil
komolce
na
mizo
.
„
Kaj
dela
Lojze
?
“
„
Nič
več
ne
študira
,
izgubil
se
je
.
“
Tone
se
ni
zganil
.
Zmračilo
se
je
v
izbi
,
sedela
sta
v
temi
in
videlo
se
je
samo
dvoje
bledih
obrazov
.
Tone
je
vstal
.
„
Jaz
pojdem
ležat
,
mati
—
jutri
moram
dalje
.
“
Mati
ga
je
prijela
za
roko
tako
trdo
,
da
ga
je
zabolelo
.
„
Kam
pojdeš
?
Kam
moraš
?
“
„
Dalje
!
Prišel
sem
vas
pogledat
in
zdaj
sem
vas
videl
.
“
„
Nikamor
ne
pojdeš
,
Tone
,
otrok
moj
!
“
je
govorila
mati
mehko
in
ljubeznivo
.
„
Pri
meni
ostaneš
zdaj
.
Čakaj
,
da
ti
skuham
večerjo
,
ko
si
lačen
...
in
luč
prižgem
,
da
bova
videla
...
in
potem
pojdeva
spat
...
“
Skuhala
je
kavo
,
prinesla
je
kruha
na
mizo
in
po
večerji
mu
je
pomagala
,
da
se
je
slekel
;
spravila
ga
je
spat
kakor
otroka
in
odela
ga
je
sama
.
Zaspal
je
kmalu
in
je
sopel
naglas
in
mukoma
.
Čelo
je
bilo
nagubano
,
obrvi
so
se
mršile
,
na
licih
se
je
prikazala
senca
bolne
rdečice
,
ustnice
so
bile
suhe
,
razpokane
in
vroče
;
težka
,
smrdeča
sapa
mu
je
prihajala
iz
ust
...
Komaj
se
je
zjutraj
danilo
,
se
je
zbudil
in
se
je
hotel
hitro
napraviti
.
„
Kam
,
Tone
?
“
je
zaklicala
mati
,
prestrašila
se
je
in
je
skočila
s
postelje
.
„
Moram
!
“
je
odgovoril
Tone
,
hotel
je
pobrati
hlače
,
ki
so
bile
na
tleh
,
opotekel
se
je
in
se
je
zgrudil
,
s
komolcem
je
sunil
ob
duri
.
„
Tone
!
“
je
zakričala
in
je
pokleknila
k
njemu
.
Pogledal
jo
je
z
vodenimi
,
mirnimi
očmi
,
ustnice
so
bile
krvave
,
roka
,
ki
se
je
opiral
z
njo
,
je
bila
v
krvavi
luži
.
Glava
mu
je
klonila
,
mati
mu
je
položila
roko
okoli
vratu
in
se
je
okrvavila
na
prsih
.
Umrl
je
Tone
še
tisto
noč
.
Čisto
so
se
izgubile
lepe
misli
,
ki
je
bilo
morda
še
malo
upanja
v
njih
,
in
sama
groza
je
bila
v
izbi
.
Zunaj
pa
se
je
bližala
zima
,
že
so
se
stresala
okna
v
vetru
,
ki
je
pihal
od
severa
.
Na
klancu
so
se
bali
zime
;
kurili
so
s
pohištvom
in
z
ukradenimi
poleni
,
toda
mraz
je
prihajal
skozi
razpokane
duri
,
skozi
razbita
okna
in
led
se
je
delal
na
vlažnih
stenah
.
Stokanje
in
zdihovanje
vetra
se
je
spajalo
z
ječanjem
bolnikov
,
ki
so
ležali
v
mrzlih
izbah
,
odeti
z
žakljevino
