Pred
starodavnim
kartuzijanskim
samostanom
v
Bistri
pri
Vrhniki
je
bila
spomladi
leta
1570.
zbrana
velika
množice
kmetskega
ljudstva
,
ki
je
v
silni
razburjenosti
kričala
,
dvigala
pesti
proti
samostanskim
oknom
in
celo
z
grdimi
besedami
in
kletvinami
sramotila
služabnike
božje
,
ki
so
prebivali
v
tem
mogočnem
poslopju
.
Množica
je
bila
do
skrajnosti
razljučena
in
gotovo
bi
bila
s
silo
vlomila
vrata
in
vdrla
v
samostan
,
da
niso
izza
zida
molele
nabite
puške
samostanskih
stražarjev
.
Tudi
v
samostanu
samem
je
vladala
velika
razburjenost
.
Menihi
so
bili
zbrani
v
krasni
samostanski
dvorani
.
Ponižno
so
stali
ob
strani
,
s
sklenjenimi
rokami
in
povešenimi
glavami
,
in
vdano
poslušali
prijorja
Ahacija
,
ki
je
,
peneč
se
jeze
,
z
dolgimi
koraki
hodil
po
dvorani
sem
in
tja
in
srdito
rohnel
nad
zbranimi
menihi
.
—
Prav
tega
nam
je
bilo
še
treba
v
teh
težkih
časih
,
ko
vstaja
ves
svet
proti
Bogu
in
njegovi
sveti
cerkvi
,
je
grmel
prijor
Ahacij
.
Luteranstvo
se
širi
od
gradu
do
gradu
,
od
mesta
do
mesta
,
od
vasi
do
vasi
.
Kmetje
se
puntajo
proti
posvetni
in
cerkveni
gosposki
.
Sveta
vera
je
v
nevarnosti
.
In
v
takih
časih
,
ko
moramo
paziti
na
ugled
in
na
veljavo
našega
samostana
bolj
kot
kdaj
poprej
,
v
takih
časih
se
lotevate
tujih
žensk
!
Kaj
ni
še
vedno
dovolj
takih
,
ki
se
vam
rade
vdajajo
?
Ali
sem
vam
kdaj
branil
,
da
uživate
življenje
kakor
veste
in
znate
?
Vsega
imate
dovelj
,
tudi
veselja
in
uživanja
;
vse
vam
dovoljujem
,
samo
da
ostanete
na
moji
strani
in
pomagate
obvarovati
samostan
.
Gorenjska
in
Dolenjska
sta
že
obe
luteranski
,
na
Vipavskem
se
širi
nova
vera
-
naj
pade
Bistra
in
izgubljena
bo
tudi
Notranjska
.
Naš
samostan
je
tisti
jez
,
ki
brani
luteranstvu
,
da
ne
more
prodreti
na
Notranjsko
,
moja
je
zasluga
,
da
je
Notranjska
še
katoliška
.
Kolikrat
sem
vam
rekel
:
delajte
kar
hočete
,
samo
ne
storite
ničesar
,
kar
bi
kmetsko
ljudstvo
spravilo
pokonci
in
dalo
našim
sovražnikom
novo
orožje
proti
nam
.
Sedaj
pa
to
!
Zbrani
menihi
so
dobro
uvidevali
,
da
je
prijor
Ahacij
govoril
resnico
,
zato
ni
nihče
zinil
besede
.
Vdano
so
čakali
,
kaj
da
prijor
ukrene
,
zakaj
da
jih
reši
tudi
iz
te
nevarnosti
,
o
tem
niso
dvomili
.
—
Stvar
se
mora
na
vsak
način
kako
potlačiti
,
in
sicer
tako
,
da
se
ljudstvo
pomiri
,
je
po
daljšem
molku
zopet
povzel
prijor
in
obrnivši
se
k
enemu
izmed
menihov
dostavil
:
Pojdite
doli
,
pater
Avguštin
,
in
pozovite
glavno
pričo
,
naj
pride
z
dvema
spremljevalcema
v
samostan
.
Čez
nekaj
časa
je
utihnilo
kričanje
pred
samostanom
in
kmalu
potem
so
vstopili
v
dvorano
trije
kmetski
možje
.
Starejša
sta
ponižno
obstala
pri
vratih
in
se
mogočnemu
prijorju
globoko
priklonila
,
najmlajši
pa
je
pogumno
šel
naprej
do
sredi
dvorane
in
z
bistrimi
pogledi
ponosno
zrl
prijorju
v
oči
.
Molče
sta
se
moža
nekaj
časa
motrila
,
kakor
dva
sovražnika
pred
odločilnim
spopadom
.
Prijor
je
dostojanstveno
sedel
na
svoj
bogato
izrezljani
sedež
pod
velikim
križem
,
ki
je
visel
na
gorenji
steni
.
Navidezno
je
bil
popolnoma
miren
,
a
nervoznost
,
s
katero
so
se
koščeni
prsti
igrali
s
križcem
na
debeli
zlati
verižici
,
viseči
okrog
njegovega
vratu
,
je
izdajala
njegovo
razburjenost
.
—
Vem
,
da
niste
naš
prijatelj
,
Anton
Magajna
,
je
končno
ogovoril
prijor
Ahacij
z
zamolklim
glasom
mladega
kmeta
,
ki
je
tako
široko
stal
sredi
dvorane
.
Vem
tudi
,
da
kljubujete
cesarjevim
,
nadvojvodovim
in
cerkvenim
zapovedim
;
skrivaj
razširjate
krivo
vero
...
—
Ne
,
milostivi
gospod
,
je
prijorju
segel
v
besedo
Anton
Magajna
.
Jaz
ne
razširjam
krive
vere
.
Pač
pa
čitam
ljudem
sv.
pismo
,
ki
obsega
božjo
resnico
,
in
mislim
,
da
je
to
koristno
delo
.
—
Lahko
bi
vas
zavrnil
,
je
dejal
prijor
,
ali
danes
ni
časa
za
teološke
disputacije
.
Vzlic
temu
,
da
oznanjate
krivo
vero
,
vas
imam
vendar
za
poštenega
moža
in
upam
,
da
mi
poveste
resnico
in
nič
kot
resnico
.
Torej
—
kaj
se
je
zgodilo
?
Anton
Magajna
se
je
nekoliko
vzravnal
,
kakor
bi
se
bil
šele
zdaj
prav
odločil
,
kaj
pove
,
in
potem
s
trdim
glasom
začel
pripovedovati
:
—
Prihajaje
iz
Rakitne
,
sem
šel
po
bližnjici
skozi
gozd
,
ko
slišim
iz
daljave
obupno
kričanje
.
Krenil
sem
hitro
na
tisto
stran
.
Kmalu
sem
spoznal
,
da
kriči
ženski
glas
,
kmalu
sem
tudi
razločeval
posamezne
besede
,
a
naenkrat
je
bilo
vse
tiho
.
Požuril
sem
svoje
korake
in
prišel
na
mesto
ravno
v
trenutku
,
ko
je
v
senci
izginila
meniška
halja
.
Na
tleh
je
ležala
ženska
,
mlada
,
zala
ženska
,
očividno
ciganka
.
Skočil
sem
k
nji
in
videl
,
da
je
brez
zavesti
,
potem
sem
pa
planil
za
bežečim
menihom
.
Kakor
pes
za
zajcem
sem
tekel
za
njim
čez
drn
in
strn
in
se
mu
končno
res
približal
.
Stoj
!
-
sem
zakričal
.
Menih
pa
se
ni
ustavil
,
nego
je
skočil
še
nekaj
korakov
daleč
,
potem
pa
se
nagloma
obrnil
in
ustrelil
name
iz
samokresa
.
Zadel
me
je
v
nogo
,
tako
da
mu
nisem
mogel
več
dovolj
naglo
slediti
.
Vsled
tega
je
ubežal
.
Strel
se
je
čul
na
cesto
,
in
na
moje
klicanje
so
prihiteli
ljudje
z
različnih
strani
,
tisti
ljudje
,
ki
sedaj
stoje
pred
samostanom
in
zahtevajo
pravice
.
Pomagali
so
mi
,
da
sem
obvezal
svojo
rano
,
potem
pa
smo
šli
iskat
ciganko
.
Ta
je
bila
prišla
zopet
k
zavesti
.
Povedala
nam
je
,
da
je
v
gozdu
čakala
svojih
ljudi
,
ko
se
ji
je
približal
neznan
menih
in
jo
začel
nadlegovati
.
Branila
se
mu
je
,
a
menih
je
naenkrat
vrgel
puško
na
stran
,
zgrabil
dekleta
in
mu
storil
silo
.
Ciganka
se
je
branila
in
kričala
,
a
menih
je
bil
močnejši
;
pograbil
jo
je
za
goltanec
in
ga
tako
tiščal
,
da
je
dekle
naposled
omedlelo
.
Anton
Magajna
je
umolknil
.
Nekaj
trenotkov
je
vladala
v
dvorani
tihota
.
Potem
je
rekel
prijor
Akacij
:
—
Saj
je
mogoče
,
da
je
kak
razbojnik
oblekel
meniško
haljo
,
da
bi
bil
varnejši
,
in
da
bi
sum
zvračal
na
kartuzijance
.
Kje
je
ciganka
?
—
Odšla
je
s
svojimi
ljudmi
in
mi
jim
nismo
branili
.
Cigani
vedo
,
kaka
nevarnost
jim
preti
čeprav
se
je
njim
zgodila
krivica
,
in
zato
so
zbežali
.
Ali
naj
ciganka
nastopi
kot
tožiteljica
proti
menihu
?
Da
pa
cigani
ne
pozabijo
na
maščevanje
za
to
strašno
hudodelstvo
,
na
to
se
lahko
zanesete
.
Prijor
se
je
smehljal
.
Ko
je
čul
,
da
je
ciganka
pobegnila
,
da
je
izginila
glavna
in
edina
priča
,
se
mu
je
odvalil
kamen
od
srca
.
—
A
kdo
naj
potem
dokaže
,
da
napadalec
,
ki
je
storil
tisto
grdo
hudodelstvo
,
ni
navaden
tolovaj
,
nego
res
menih
kartuzijanskega
reda
,
je
z
rahlo
ironijo
vprašal
prijor
Ahacij
in
se
naslonil
na
svoj
sedež
,
kakor
mož
,
ki
je
srečno
dognal
težko
zadevo
in
si
privošči
nekaj
počitka
.
Hipoma
pa
je
planil
spet
pokonci
,
ko
je
Anton
Magajna
slovesno
odgovoril
:
—
Jaz
,
milostivi
gospod
prijor
,
jaz
vam
pokažem
tolovaja
.
Ko
je
name
ustrelil
,
sem
ga
natančno
videl
in
ga
natančno
spoznal
.
—
In
kdo
je
?
Prijor
je
bil
ves
prepadel
in
je
komaj
spravil
te
besede
čez
ustne
.
Anton
Magajna
se
je
molče
obrnil
na
tisto
stran
,
kjer
so
stali
menihi
.
Počasi
je
šel
njegov
plamteči
pogled
od
obraza
do
obraza
.
Naenkrat
se
je
pogled
ustavil
.
Anton
Magajna
je
s
krepkimi
koraki
stopil
bližje
in
pokazavši
s
prstom
na
visokega
meniha
,
z
odločnim
glasom
zaklical
:
—
Tu
je
—
pater
Celestin
je
tolovaj
.
Kakor
ranjen
tiger
je
padel
Pater
Celestin
proti
Antonu
Magajni
in
ko
bi
se
ta
ne
bil
umaknil
nekaj
korakov
,
bi
ga
bil
menih
velikan
še
podrl
na
tla
.
Prijor
Ahacij
je
bil
ves
prestrašen
skočil
s
svojega
stola
in
se
pognal
med
moža
,
ki
sta
si
stala
nasproti
,
kakor
bi
se
hotela
vsak
trenotek
spoprijeti
.
—
Lažeš
,
lažeš
,
je
z
orjaškim
glasom
kričal
pater
Celestin
in
obrnivši
se
k
prijorju
in
k
menihom
je
težko
hropeč
in
vzdignivši
prste
desne
roke
dostavil
:
Prisegam
pri
Bogu
,
da
ta
krivoverec
laže
!
—
In
jaz
prisegam
,
da
sem
govoril
resnico
;
je
istotako
odločno
zaklical
Anton
Magajna
.
V
prvem
trenotku
je
bil
presenečen
,
da
se
upa
menih
svoje
dejanje
tajiti
,
ali
presenečenje
ga
je
kmalu
minilo
in
zdaj
je
stal
zopet
ponosno
in
samozavestno
sredi
dvorane
.
Roke
je
uprl
v
bok
in
se
skoro
izzivajoče
oziral
po
menihih
,
ki
so
se
kričaje
gnetli
okrog
njega
,
mu
grozili
s
pestmi
in
ga
obsipali
s
psovkami
.
—
Mir
in
vsi
na
stran
—
je
zaklical
prijor
in
njega
zapoved
je
imela
toliko
uspeha
,
da
so
menihi
zopet
stopili
nekoliko
v
ozadje
.
Ali
utihnili
niso
.
Ko
bi
bil
prijor
mignil
le
z
očrni
,
zagnali
bi
se
bili
na
Magajno
in
ga
pobili
.
Toda
prijor
ni
mislil
na
tako
nasilstvo
,
tem
manj
,
ker
je
množica
pred
samostanom
postala
zopet
nemirna
.
Že
so
bili
ljudje
v
skrbeh
za
Magajno
in
njegova
spremljevalca
in
so
vsled
tega
začeli
glasneje
kričati
in
razbijati
ob
samostanska
vrata
.
Notri
v
veliko
dvorano
se
je
slišalo
to
kričanje
in
razbijanje
,
kakor
tudi
grožnje
stražarjev
,
da
ustrele
,
če
se
ljudje
ne
umaknejo
čez
cesto
.
Prijor
je
z
okna
videl
,
kako
močna
je
bila
samostan
oblegajoča
množica
,
videl
je
pa
tudi
,
da
se
je
množici
pridružila
dama
,
ki
je
bila
prijezdila
po
cesti
z
Vrhnike
in
zdaj
grozeče
dvigala
svoj
bič
proti
samostanu
.
—
Gospa
Regina
,
je
siknil
prijor
,
ko
je
zagledal
jahalko
.
A
zdaj
ni
bilo
časa
gledati
množico
.
S
temnim
obrazom
se
je
obrnil
prijor
k
Magajni
in
k
patru
Celestinu
.
Videlo
se
mu
je
na
licu
,
da
je
celo
V
teh
burnih
trenotkih
ohranil
svojo
preudarnost
in
da
je
vedel
,
kako
si
pomaga
iz
te
velike
stiske
.
—
Mir
!
Stopite
vsi
na
stran
,
je
zapovedal
Prijor
s
tako
rezkim
glasom
,
da
so
ga
takoj
vsi
slušali
.
Potem
je
stopil
sredi
dvorane
.
—
Slišali
ste
vsi
,
česa
je
Anton
Magajna
,
svobodni
kmet
na
Verdu
,
obdolžil
patra
Celestina
,
in
slišali
ste
tudi
,
kako
odločno
odbija
pater
Celestin
to
obdolžitev
.
Glavne
priče
,
ki
bi
edina
mogla
povedati
resnico
,
pa
ni
tu
.
Trditev
stoji
torej
proti
trditvi
.
Vem
,
da
je
Anton
Magajna
pošten
mož
,
in
da
namenoma
ne
dela
patru
Celestinu
krivice
,
ravnotako
vem
,
da
je
pater
Celestin
vnet
in
odkritosrčen
služabnik
božji
in
nezmožen
,
da
bi
govoril
neresnico
.
Na
ustne
Antona
Magajne
je
legel
lahen
usmev
,
ko
je
slišal
to
polivalo
patra
Celestina
,
ali
rekel
ni
ničesar
.
—
Zagotavljam
vas
,
da
se
stvar
natančno
preišče
in
jamčim
vam
,
da
ne
neham
prej
,
dokler
se
ne
dožene
resnica
.
Pater
Celestin
spada
pred
cerkveno
sodišče
in
če
je
kriv
,
bo
kaznovan
z
najstrožjo
kaznijo
.
Anton
Magajna
spada
pred
posvetno
sodišče
,
a
tudi
za
njega
jamčim
,
da
ga
zadene
najstrožja
kazen
,
če
je
patru
Celestinu
storil
krivico
.
Na
vsak
način
pa
se
moramo
držati
pravne
poti
in
jaz
sam
poskrbim
,
da
se
ta
dogodek
naznani
posvetnemu
in
cerkvenemu
sodišču
.
Vsi
so
poslušali
prijorja
z
napeto
pozornostjo
.
Anton
Magajna
pa
je
imel
občutek
,
da
so
vse
prijorjeve
besede
le
zvijača
,
ki
naj
patra
Celestina
reši
,
obdolžitelja
samega
pa
spravi
v
nesrečo
.
To
spoznanje
,
ki
je
žalilo
njegov
pravni
čut
,
mu
je
začelo
razgrevati
kri
,
a
premagal
se
je
iznova
in
ni
prijorju
segel
v
besedo
,
dasi
je
zdaj
slutil
,
da
mu
je
prijor
takorekoč
izvil
orožje
iz
rok
.
—
Ali
,
uvaževati
je
še
nekaj
,
je
nadaljeval
prijor
.
Pred
samostanom
stoji
velika
množica
,
ki
misli
,
da
je
pater
Celestin
kriv
.
Z
orožjem
bi
bilo
sicer
te
ljudi
lahko
razgnati
,
ali
jaz
nečem
seči
po
tem
sredstvu
.
Mi
nismo
poslani
,
prelivat
kri
,
nego
oznanjevat
besedo
božjo
.
Ljudstvo
je
zapeljano
in
naščuvano
.
Da
,
Anton
Magajna
,
zapeljano
in
naščuvano
je
ljudstvo
,
in
neče
čakati
sodbe
poklicane
cerkvene
in
posvetne
gosposke
,
nego
hoče
takoj
kazen
.
To
pa
bi
bila
vnebovpijoča
krivica
.
Dokler
ni
krivde
,
ne
more
biti
sodbe
.
In
zato
vprašam
vas
,
Anton
Magajna
:
Kako
mislite
pomiriti
to
nahujskano
ljudstvo
?
—
To
ni
moja
stvar
,
je
jezno
odgovoril
Anton
Magajna
,
ki
je
čutil
,
da
je
prijor
vso
zadevo
zasukal
tako
,
da
iz
nje
ne
bo
ničesar
in
da
pater
Celestin
uteče
kazni
.
Vi
ste
me
klicali
,
naj
vam
povem
,
kaj
se
je
zgodilo
,
in
to
sem
storil
.
Drugo
me
nič
ne
briga
,
tem
manj
,
ker
mene
nočete
priznati
za
pričo
.
Prijor
se
pa
s
temi
besedami
ni
zadovoljil
.
Vedel
je
,
da
s
svojimi
šestimi
stražarji
ni
kos
veliki
množici
,
zbrani
pred
samostanskimi
vratmi
.
Če
ljudstva
na
kak
poseben
način
ne
pomiri
,
da
se
izlepa
razide
,
pride
do
boja
.
Množica
zavzame
samostan
in
pobije
ne
le
patra
Celestina
,
nego
lahko
še
več
drugih
menihov
.
—
Dovolite
,
milostni
gospod
prijor
,
je
zopet
povzel
Anton
Magajna
,
da
s
svojima
spremljevalcema
odidem
.
Tu
smo
že
opravili
,
in
sicer
slabo
opravili
,
kakor
vedno
,
kadar
kmet
toži
duhovnika
.
Prijorju
je
bilo
jasno
,
da
Magajne
ne
sme
pustiti
iz
samostana
,
dokler
ni
ljudstva
pomiril
,
sicer
je
vse
izgubljeno
.
—
Anton
Magajna
,
kako
mi
morete
očitati
tako
pristranost
?
Bog
mi
je
priča
,
da
ne
iščem
drugega
,
nego
resnico
.
Zato
potrpite
še
malo
.
Če
je
pater
Celestin
kriv
,
ga
poženem
na
mestu
iz
samostana
,
naj
potem
ljudstvo
stori
ž
njim
kar
hoče
.
—
Če
meni
ne
verjamete
,
se
mu
krivda
ne
more
dokazati
,
ker
ciganka
je
že
kdovekje
,
je
hladno
odgovoril
Magajna
.
Sploh
je
pa
krivda
patra
Celestina
že
dognana
.
—
Ne
,
Anton
Magajna
,
je
dejal
prijor
.
Krivda
še
ni
dokazana
,
ali
čez
nekaj
časa
bomo
vsi
vedeli
,
pri
čem
da
smo
.
In
obrnivši
se
k
menihom
,
je
prijor
velel
:
Pojdite
vsi
z
manoj
na
dvorišče
,
pater
Avguštin
pa
naj
prinese
Najsvetejše
.
Na
samostanskem
dvorišču
je
postavil
pater
Avguštin
Najsvetejše
na
malo
mizo
in
prižgal
dve
sveči
,
potem
pa
je
prijor
ukazal
stražarjem
,
naj
odpro
vrata
,
a
naj
se
postavijo
pred
vrata
ter
takoj
ustrele
,
če
bi
kdo
poskusil
stopiti
na
dvorišče
.
Stražarji
so
to
čez
zid
naznanili
ljudstvu
in
potem
odprli
vrata
.
Menihe
je
preletel
mraz
,
ko
so
videli
množico
,
oboroženo
s
poleni
in
s
sekirami
.
Bilo
je
do
sto
ljudi
iz
okolice
,
med
njimi
pa
se
je
nemirno
gibal
isker
sivec
,
na
katerem
je
sedela
gospa
Regina
Završanova
,
soproga
»
vrhniškega
Pilata
«
,
kakor
so
imenovali
ondotnega
sodnika
.
Med
vsemi
menihi
,
kar
jih
je
bilo
v
Bistri
,
ni
kmetsko
ljudstvo
nobenega
tako
sovražilo
,
kakor
samostanskega
gospodarja
patra
Celestina
.
Bil
je
to
ošaben
plemenitaš
nemške
narodnosti
,
ki
je
kruto
in
neizprosno
zatiral
podložne
kmete
,
jim
nalagal
vedno
novih
bremen
in
jih
za
vsako
malenkost
dal
neusmiljeno
pretepati
.
Čim
so
se
samostanska
vrata
odprla
in
je
množica
zagledala
patra
Celestina
,
je
zagnala
tak
krik
in
pritisnila
s
tako
silo
proti
dvorišču
,
da
so
stražarji
kar
odleteli
na
stran
.
Vrišč
razjarjenega
ljudstva
je
bil
strahoten
in
menihi
so
se
plaho
umikali
,
videvši
oborožene
pesti
.
Že
so
kmetje
dvema
stražarjema
izvili
puške
iz
rok
;
druge
pa
držali
tako
,
da
se
niso
mogli
premakniti
.
En
sam
je
mogel
dvigniti
puško
,
a
predno
je
ustrelil
,
ga
je
zadel
po
roki
tak
udarec
,
da
je
puška
odletela
na
tla
.
Gospa
Regina
je
udarila
stražarja
z
bičem
ter
s
tem
preprečila
nesrečo
.
V
tem
hipu
je
že
zaoril
mogočen
glas
,
ki
je
prevpil
celo
divje
kričanje
množice
.
Prijor
Ahacij
je
bil
prijel
Najsvetejše
,
je
dvignil
visoko
v
zrak
in
bližajoč
se
množici
kričal
:
—
Na
kolena
—
da
vas
na
mestu
ne
zadene
božja
kazen
!
Ljudstvo
je
bilo
prestrašeno
.
Ženske
so
prve
popadale
na
kolena
,
moški
so
počasi
sneli
klobuke
in
četudi
nevoljno
,
pokleknili
,
ali
se
vsaj
priklonili
proti
tlom
.
Vrišč
je
ponehal
—
Najsvetejše
je
rešilo
samostan
.
Prijor
je
videl
,
da
je
ravnokar
še
besno
ljudstvo
ukrotil
,
in
na
njegovo
lice
je
legel
izraz
,
kakor
bi
hotel
oznanjati
:
še
je
to
ljudstvo
v
naši
oblasti
in
ostane
,
dokler
bo
verovalo
,
da
je
v
monštranci
živi
Bog
.
—
Bratje
in
sestre
v
Kristusu
,
je
ogovoril
prijor
klečečo
množico
.
Poslušajte
me
!
Ce
je
pater
Celestin
kriv
hudodelstev
,
katerih
je
obdolžen
,
jaz
vam
ga
izročim
pri
priči
,
in
če
ga
obesite
na
samostanska
vrata
,
vam
ne
bom
branil
.
Ljudje
so
dvignili
glave
in
se
z
začudenjem
ozrli
na
prijorja
.
Njegova
obljuba
je
naredila
nanje
najboljši
vtisk
;
da
utegne
biti
ta
obljuba
zvijača
,
na
to
ni
nihče
mislil
.
—
Morda
pa
pater
Celestin
ni
kriv
;
morda
je
kak
tolovaj
oblekel
meniško
haljo
,
da
bi
bil
pri
svojem
početju
varnejši
,
je
nadaljeval
prijor
.
Glavna
priča
,
napadena
ciganka
,
je
pobegnila
.
Zakaj
ni
prišla
pričat
?
Ali
ni
mogoče
,
da
ima
slabo
vest
?
—
Saj
je
Magajna
spoznal
,
da
je
bil
pater
Celestin
,
se
je
oglasil
neki
kmet
,
ki
je
klečal
v
prvih
vrstah
.
A
mož
,
ki
je
bil
prej
eden
najglasnešjih
in
najsilovitejših
,
je
govoril
zdaj
že
z
očitno
ponižnostjo
,
kakor
človek
,
ki
že
sam
dvomi
o
svoji
stvari
.
—
Da
,
Magajna
pravi
tako
,
je
dejal
prijor
,
Vem
,
da
je
Magajna
pošten
mož
,
ali
vzlic
temu
se
je
lahko
zmotil
.
Videl
je
napadalca
samo
en
trenotek
in
zato
je
nemogoče
,
da
bi
le
na
podlagi
njegovega
pričevanja
mogel
patra
Celestina
obsoditi
.
Ljudje
so
pri
teh
besedah
začeli
postajati
nemirni
.
Prijor
je
hitro
pristopil
še
bliže
k
množici
in
zaklical
:
—
Poglejte
na
Najsvetejše
!
Živega
Boga
imate
pred
sabo
,
Stvarnika
nebes
in
zemlje
,
ki
vas
bo
sodil
na
sodni
dan
.
Pri
tem
živem
Bogu
naj
pater
Celestin
priseže
,
da
prizna
resnico
.
Če
je
kriv
,
Vam
ga
takoj
izročim
,
če
ni
kriv
,
pa
molite
,
naj
Vam
nebeški
oče
odpusti
,
da
ste
njegovemu
služabniku
stregli
po
življenju
.
Komaj
je
bil
prijor
končal
,
že
je
stopil
k
njemu
pater
Celestin
.
Veliki
,
širokopleči
mož
je
bil
sicer
bled
kakor
zid
,
a
držal
se
je
ponosno
in
roka
se
mu
ni
čisto
nič
tresla
,
ko
jo
je
vzdignil
in
se
s
tremi
prstimi
dotaknil
Najsvetejšega
.
S
krepkim
glasom
je
dejal
:
—
Prisegam
pri
Bogu
vsegamogočnem
in
vsegavednem
,
da
sem
popolnoma
nedolžen
.
Jaz
danes
še
sploh
nisem
stopil
čez
samostanski
prag
.
Naj
me
Bog
na
mestu
ubije
,
če
nisem
govoril
čiste
resnice
.
Anton
Magajna
,
ki
je
ves
ta
čas
stal
mirno
v
ozadju
,
se
zdaj
ni
mogel
več
premagovati
.
Srdito
je
planil
k
prijorju
,
ki
je
držal
Najsvetejše
,
pahnil
patra
Celestina
na
stran
in
kakor
obupan
začel
kričati
med
ljudmi
:
—
Ne
verjemite
ničesar
!
Oslepariti
vas
hočejo
!
Pater
Celestin
je
po
krivem
prisegel
.
Ljudje
so
strahoma
skočili
pokonci
,
a
dasi
so
videli
,
kako
so
se
menihi
zagnali
na
Magajno
,
mu
ni
nihče
prišel
na
pomoč
.
Samo
gospa
Regina
je
pognala
svojega
konja
in
se
zapodila
med
menihe
ter
jih
razpršila
.
Tako
je
mogel
Magajna
zapustiti
dvorišče
.
—
Nazaj
!
Vsi
ven
!
je
ukazoval
prijor
in
držeč
Najsvetejše
visoko
pred
sabo
,
je
podil
ljudi
na
cesto
.
In
ljudje
se
niso
ustavljali
.
Počasi
so
se
umikali
in
tiho
odhajali
,
ne
meneč
se
za
gospo
Regino
,
ki
se
je
jezila
za
njimi
in
jih
oštevala
,
da
so
norci
in
da
so
se
dali
prevariti
.
Stražarji
so
vrata
hitro
zaprli
in
jih
zabarikadirali
,
menihi
pa
so
se
oborožili
z
različnim
orožjem
,
ker
se
je
prijor
bal
,
da
bi
Magajna
in
gospa
Regina
znala
kmetom
vendarle
dopovedati
,
da
so
bili
prevarani
.
Ali
teh
varnostnih
priprav
ni
bilo
treba
.
Gospa
Regina
je
jezdila
svojo
pot
in
Anton
Magajna
je
molče
korakal
ob
njeni
strani
,
ne
da
bi
se
zmenil
za
ljudstvo
,
ki
se
je
izgubljalo
na
razne
strani
.
Zdaj
,
ko
je
minila
vsaka
nevarnost
,
se
prijor
Ahacij
ni
mogel
več
premagovati
.
Jeza
,
ki
jo
je
toliko
časa
krotil
,
je
kakor
plamen
buknila
na
dan
.
Celo
dolgi
Laban
,
samostanski
hlapec
,
ki
je
veselo
žvižgal
tudi
če
je
treskalo
,
se
je
prestrašil
in
utihnil
,
ko
mu
je
prijor
iztrgal
puško
iz
rok
in
jo
zavihtel
nad
patrom
Celestinom
.
In
prijor
bi
bil
patra
Celestina
gotovo
pobil
na
tla
,
da
mu
niso
menihi
iztrgali
puške
iz
rok
.
Mož
je
bil
strašen
v
svoji
jezi
.
Samo
eden
med
vsemi
menihi
je
prav
razumel
prijorjevo
jezo
,
mladi
Erazem
pl.
Obričan
.
Ali
ta
dan
ni
poskusil
prijorja
potolažiti
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
,
nego
se
je
stisnil
v
svoj
kot
in
se
ni
premaknil
.
Prijor
se
je
večkrat
ozrl
nanj
,
mehko
,
kakor
bi
hotel
prositi
prijazne
besede
,
ali
Erazem
teh
pogledov
ni
hotel
zapaziti
.
Zanj
je
bil
ta
dan
strašnejši
,
kakor
za
vse
druge
prebivalce
samostana
,
ker
mu
je
iz
srca
iztrgal
zaupanje
do
prijorja
,
ki
ga
je
ljubil
kakor
očeta
,
in
do
vseh
menihov
.
»
Vsi
ste
krivoprisežniki
,
so
šepetale
njegove
ustne
,
«
ko
se
je
za
drugimi
menihi
počasi
vračal
v
samostan
.
Noč
je
objela
zemljo
in
tudi
v
samostanu
je
zavladal
mir
.
Po
dvorišču
je
tiho
žvižgaje
hodil
dolgi
Laban
.
Moral
je
ostati
po
polnoči
na
straži
,
a
je
svojo
dolžnost
tako
malomarno
opravljal
,
da
ni
zapazil
temne
sence
,
ki
se
je
povzpela
čez
zid
in
izginila
za
samostanom
,
na
ono
stran
,
kjer
so
stala
gospodarska
poslopja
.
Mirno
je
hodil
okrog
posamičnih
samostanskih
poslopij
,
kakor
bi
hotel
dokazati
,
da
se
ne
mu
dela
krivica
z
očitanjem
,
da
grede
spi
in
da
v
spanju
žvižga
.
Vzbudil
ga
je
šele
prijorjev
glas
.
Med
tem
,
ko
so
menihi
že
davno
počivali
,
je
prijor
Ahacij
,
zatopljen
v
svoje
misli
,
že
dolgo
slonel
na
oknu
in
od
tam
zapazil
,
da
se
je
iz
velikega
škednja
začel
naenkrat
valiti
gost
dim
,
za
katerim
je
planil
plamen
.
Skedenj
je
bil
v
ognju
,
dolgi
Laban
pa
je
izvedel
za
to
šele
,
ko
je
čul
prijorjev
glas
:
Gori
!
Visoko
se
je
vzpenjal
plamen
pred
nebo
in
razsvetljeval
pred
Bistro
ležečo
ravan
,
da
se
je
videlo
daleč
naokoli
.
Obupno
je
klical
samostanski
zvon
na
pomoč
,
ali
razen
ribičev
,
ki
so
bili
podložni
samostanu
,
je
prišlo
le
jako
malo
ljudi
gasit
.
Prebivalci
samostana
so
se
trudili
na
vso
moč
,
da
ogenj
omeje
in
menihi
so
se
ravno
tako
vztrajno
pehali
,
kakor
samostanski
uslužbenci
.
Zaznavši
,
da
gori
,
je
pater
Celestin
skočil
s
svojega
ležišča
in
planil
k
oknu
.
A
samo
trenotek
se
je
ustavil
njegov
pogled
na
gorečem
poslopju
,
potem
pa
je
motril
samostansko
okolico
.
Menihovo
orlovsko
oko
,
izvežbano
na
lovu
,
je
v
svitu
,
ki
ga
je
razširjal
mogočni
ogenj
,
natančno
spoznalo
moža
,
ki
je
sedel
v
čolnu
in
veslal
na
vso
moč
.
—
Ta
je
požigalec
,
je
sam
pri
sebi
govoril
pater
Celestin
,
in
že
je
skočil
po
stopnicah
doli
na
dvorišče
in
k
prijorju
,
kateremu
je
v
naglici
povedal
,
kaj
je
videl
.
Še
predno
je
mogel
prijor
kaj
odgovoriti
,
je
bil
že
Celestin
odhitel
v
noč
—
zasledovat
požigalca
.
Z
naporom
vseh
sil
in
le
ker
je
bilo
dovolj
vode
pri
roki
,
se
je
končno
po
večurnem
prizadevanju
posrečilo
ogenj
pogasiti
.
Škoda
je
bila
znatna
,
a
prijor
je
bil
srčno
vesel
,
da
samostana
ni
zadela
še
večja
nesreča
.
—
Ves
samotan
bi
bil
lahko
šel
v
nič
,
je
rekel
menihom
in
si
brisal
od
napornega
gašenja
potno
čelo
.
Mati
božja
nas
je
zopet
enkrat
v
svoji
neskončni
milosti
obvarovala
.
—
Morda
je
pa
ta
požar
božja
kazen
za
to
,
kar
se
je
včeraj
zgodilo
v
tem
samostanu
,
je
pripomnil
Erazem
pl.
Obričan
.
Njegove
besede
so
menihe
nemilo
zadele
,
in
nevoljno
so
se
odvrnili
od
svojega
tovariša
,
kateremu
že
itak
niso
bili
naklonjeni
,
ker
je
bil
ves
drugačen
od
njih
.
Prijorja
pa
je
pri
Erazmovih
besedah
mahoma
minila
vsa
veselost
.
Odgovoril
ni
ničesar
,
ali
poznalo
se
mu
je
,
da
so
ga
pekle
te
besede
prav
v
dušo
.
Počasi
je
krenil
v
samostansko
cerkev
,
sedel
v
zadnjo
klop
in
se
zatopil
v
svoje
misli
.
Prijor
Ahacij
je
bil
resnično
veren
človek
in
zato
mu
je
dogodek
prejšnjega
dne
ležal
kakor
kamen
na
srcu
.
Moril
ga
je
dvom
,
če
je
prav
storil
,
da
je
pustil
patra
Celestina
po
krivem
priseči
in
je
sam
pomagal
pri
prisegi
,
samo
da
reši
ugled
in
veljavo
samostana
.
Vedno
in
vedno
mu
je
očitala
vest
,
da
bi
bil
moral
raje
vse
žrtvovati
,
samostan
in
patra
Celestina
in
sploh
vse
menihe
in
stati
za
resnico
,
to
najlepšo
hčerko
božjo
.
Pred
ostalimi
menihi
je
te
svoje
bolestne
dvome
prikrival
,
saj
je
vedel
,
da
bi
ga
ne
razumeli
;
samo
eden
je
bil
med
njimi
,
s
katerim
bi
se
bil
rad
pogovoril
,
kateremu
bi
bil
rad
odkril
svoje
srce
.
To
je
bil
Erazem
pl.
Obričan
.
Ali
do
tega
se
prijor
sedaj
ni
upal
,
ker
je
videl
,
da
Erazem
obsoja
njegovo
dejanje
.
Šele
ko
je
zvonček
poklical
menihe
v
refektorij
,
je
prijor
zapustil
cerkev
.
A
bil
je
ves
čas
obeda
malobeseden
in
zamišljen
ter
se
ni
zmenil
za
pogovore
menihov
,
ki
so
razpravljali
samo
o
požaru
in
o
njega
provzročiteljih
ter
občudovali
patra
Celestina
,
ki
je
bil
toli
drzen
,
da
je
sam
šel
zasledovat
požigalca
.
Težko
jim
je
bilo
,
da
se
še
vedno
ni
vrnil
v
samostan
,
in
bali
so
se
,
da
se
mu
je
primerila
kaka
nesreča
.
Da
je
bil
njih
tovariš
pater
Celestin
krivoprisežnik
in
da
je
imel
na
vesti
grdo
hudodelstvo
,
za
to
se
ni
nobeden
zmenil
.
Erazem
je
popoldne
sedel
v
svoji
tesni
celici
pri
knjigah
,
ali
ta
dan
se
ni
mogel
vtopiti
v
svoje
študije
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
je
bil
doslej
slep
in
da
je
šele
sedaj
zadobil
vid
ter
začel
spoznavati
resnico
.
Že
kot
otroka
so
ga
sorodniki
po
smrti
njegove
matere
spravili
v
samostan
.
V
tem
otemnelem
zidovju
naj
bi
ostal
vse
žive
dni
,
tu
naj
bi
bil
njegov
grob
.
Že
v
mladeniških
letih
je
spoznal
grehe
in
grdobije
samostanskega
življenja
,
videl
krivice
,
ki
se
gode
podložnemu
ljudstvu
,
in
bolelo
ga
je
,
da
je
obsojen
ostati
v
samostanu
in
biti
sokriv
početja
samostanskih
bratov
.
Pogostoma
se
je
vpraševal
,
kako
da
posvetne
in
cerkvene
oblasti
trpe
tako
početje
,
kako
se
more
reči
,
da
je
meniško
življenje
bogoljubno
,
ali
odgovora
na
svoje
vprašanje
ni
našel
.
Zadnji
dogodki
so
mu
tudi
pokazali
,
kako
globoko
brezdno
loči
menihe
od
prebivalstva
dežele
.
Že
leta
se
je
čul
po
deželi
smrtni
jok
slovenskega
naroda
,
ali
čez
samostansko
zidovje
je
le
rekdokdaj
prišel
kak
glas
o
strašni
bedi
.
V
knjigah
pa
ni
bilo
ničesar
najti
o
slovenskem
narodu
in
Erazmu
ni
prišlo
nikdar
na
misel
,
da
je
tudi
on
sam
sin
tega
bednega
naroda
.
Šele
zdaj
se
mu
je
začelo
nekaj
svitati
in
v
njegovi
duši
se
je
porajalo
spoznanje
,
da
njegovo
mesto
ni
v
tem
,
samostanu
,
nego
zunaj
,
tam
med
onimi
zatiranimi
ljudmi
,
ki
so
prejšnji
dan
,
oboroženi
s
poleni
,
sekirami
in
kosami
,
stali
pred
samostanskimi
vratmi
kot
maščevalci
krivice
in
bili
s
krivo
prisego
prevarani
.
Šele
proti
večeru
je
Erazem
zapustil
svojo
celico
in
šel
na
vrt
,
kjer
so
se
sprehajali
menihi
s
svojimi
gosti
,
vrhniškim
župnikom
,
trškim
sodnikom
Završanom
in
oskrbnikom
graščine
Polhov
gradec
,
ki
je
bil
vnet
prijatelj
samostana
,
četudi
tega
ni
rad
javno
pokazal
.
Gostje
so
bili
prišli
,
da
pokažejo
menihom
svoje
sočutje
zaradi
napada
na
samostan
in
da
kaj
natančnejšega
izvedo
o
dogodkih
minolega
dne
in
minole
noči
.
Družba
je
bila
glasna
in
vesela
,
kakor
so
ljudje
,
če
po
obilni
južini
čakajo
še
obilnejše
večerje
,
in
nihče
se
ni
zmenil
za
Erazma
.
Samo
prijor
Ahacij
,
ki
se
je
bil
v
družbi
tudi
nekoliko
razgrel
,
je
zapazil
prihod
najmlajšega
meniha
.
Srepo
je
uprl
svoj
pogled
nanj
in
s
posebnim
poudarkom
nadaljeval
svoje
pripovedovanje
.
—
In
zato
pravim
,
je
rekel
opat
,
da
jaz
kot
prijor
tega
samostana
nisem
samo
načelnik
menihov
,
nego
da
imam
tiste
dolžnosti
,
kakor
zapovednik
kake
trdnjave
.
Meni
je
poverjeno
,
da
obranim
to
trdnjavo
svete
katoliške
cerkve
,
in
kakor
gre
vojni
zapovednik
raje
v
smrt
,
nego
da
se
vda
,
tako
tudi
jaz
.
Zvestoba
je
prva
stvar
,
ki
jo
cerkev
od
mene
zahteva
,
in
na
mojo
zvestobo
se
lahko
zanaša
.
Jaz
sem
cerkven
vojak
,
samo
cerkven
vojak
,
in
ničesar
drugega
,
in
zato
se
ničesar
ne
ustrašim
,
kar
zahteva
korist
cerkve
in
samostana
.
Erazem
je
čutil
,
da
je
to
prijorjev
odgovor
na
njegovo
dopoldansko
pripomnjo
.
Zdaj
je
videl
,
da
prijor
na
to
ne
misli
,
nego
da
je
sam
s
seboj
na
čistem
in
prepričan
,
da
je
prav
ravnal
,
ko
je
s
krivo
prisego
rešil
samostan
.
Erazma
je
to
skelelo
,
kakor
skeli
nova
rana
.
Ko
bi
bil
prijor
patra
Celestina
kaznoval
z
vso
strogostjo
,
bi
bil
Erazem
še
pojmil
njegovo
postopanje
,
ali
da
je
ostal
hudodelski
krivoprisežnik
nekaznovan
,
krivo
prisego
pa
je
prijor
opravičeval
,
to
se
je
zdelo
Erazmu
vnebovpijoč
greh
in
čutil
je
v
tem
trenotku
,
da
med
njim
in
med
prijorjem
ni
nobenega
stika
več
,
in
da
so
pretrgane
vezi
,
ki
so
ga
vezale
še
na
samostan
.
Težkih
korakov
se
je
vrnil
v
samostan
.
Hudo
mu
je
bilo
pri
srcu
,
da
se
bo
treba
ločiti
od
kraja
,
kjer
je
preživel
mnogo
srečnih
dni
,
kjer
je
duša
njegova
iskala
luči
,
a
vendar
je
bil
vesel
,
da
so
raztrgane
vezi
,
ki
so
ga
vezale
na
red
in
na
samostan
,
ki
sta
zastrupljala
vso
njegovo
notranjost
in
morila
njegovo
vest
.
Zadobil
je
spet
zaupanje
v
samega
sebe
,
kajti
videl
je
pred
seboj
jasno
in
razločno
,
kar
je
toliko
časa
iskal
bedé
in
v
sanjah
,
po
dnevi
in
po
noči
,
namreč
pot
resnice
in
pravice
in
odločen
je
bil
,
da
za
vsako
ceno
,
celo
za
ceno
svojega
življenja
odpre
,
kar
mu
je
oviralo
,
da
še
ni
mogel
kreniti
na
to
pot
—
samostanska
vrata
.
Skupne
večerje
menihov
in
njihovih
gostov
se
Erazem
ni
udeležil
.
Ko
pa
je
v
svoji
celici
vse
spravil
v
red
in
poskrbel
za
odhod
,
je
šel
doli
v
veliko
sobo
kraj
kuhinje
,
kjer
so
obedovali
posli
in
stražarji
,
edini
prebivalci
samostana
,
s
katerimi
se
je
dobro
razumel
,
in
ki
so
ga
imeli
resnično
radi
.
Erazem
je
hodil
pogostoma
mednje
,
ker
je
tu
največ
izvedel
o
vsem
,
kar
se
je
godilo
po
svetu
,
o
turških
navalih
,
o
borbi
deželnih
stanov
za
enakopravnost
luteranov
s
katoličani
in
o
kmetskih
vstajah
v
raznih
krajih
dežele
.
V
sobi
je
našel
samo
samostanskega
stražarja
,
kateremu
je
bilo
sicer
ime
Urh
Ravnihrib
,
ki
ga
je
pa
ves
okraj
poznal
samo
kot
dolgega
Labana
.
Menihi
so
mislili
,
da
je
dolgi
Laban
malo
neumen
in
so
se
radi
tega
iz
njega
norčevali
,
v
resnici
je
pa
le
zategadelj
govoril
časih
nekoliko
zmedeno
,
ker
vsled
svoje
neomikanosti
ni
mogel
vselej
dati
svojim
mislim
pravega
izraza
.
Dolgi
Laban
je
bil
Erazmu
posebno
vdan
in
zgodilo
se
je
večkrat
,
da
ga
je
prišel
celo
v
celico
iskat
in
izpraševat
v
verskih
zadevah
.
Dolgi
Laban
se
je
bil
namreč
navzel
mnogih
luteranskih
nazorov
,
in
je
slutil
,
da
se
tudi
Erazem
ogreva
za
misli
,
za
katere
so
se
neustrašeno
borili
Primož
Trubar
in
deželni
stanovi
.
V
prostorni
mračni
sobi
je
vladal
prijeten
hlad
.
Tu
je
bilo
tiho
in
mirno
,
samo
iz
refektorija
se
je
časih
slišal
smeh
ali
pa
je
vrhniški
sodnik
Završan
zapel
kako
fantovsko
pesem
,
kakor
vselej
,
kadar
je
bil
dobre
volje
.
—
Kaj
je
to
,
da
si
sam
,
dolgi
Laban
,
je
vprašal
Erazem
,
ko
je
zagledal
moža
za
mizo
,
na
kateri
je
stal
velik
vrč
.
Kje
so
tvoji
tovariši
.
—
Gluhi
Tobija
je
na
straži
,
je
odgovoril
dolgi
Laban
,
po
druge
je
pa
prišel
pater
Celestin
in
jih
peljal
v
Bevke
.
Menda
so
šli
lovit
požigalca
.
—
Ali
so
ga
zasledili
?
se
je
čudil
Erazem
.
—
Pater
Celestin
pravi
,
da
ga
je
zasledil
;
če
je
res
,
tega
seveda
ne
vem
.
Saj
ga
poznate
Celestina
;
verjeti
mu
ni
nikdar
.
Dolgi
Laban
se
je
nagnil
k
Erazmu
in
z
zamolklim
glasom
dostavil
:
—
Kaj
mislite
,
gospod
Erazem
,
ali
ni
pater
Celestin
včeraj
po
krivem
prisegel
?
—
Da
,
prisegel
je
po
krivem
,
je
mirno
in
glasno
odgovoril
Erazem
.
In
ker
ga
je
prijor
k
temu
napotil
in
mu
pri
tem
pomagal
,
zato
,
prijatelj
,
sem
jaz
sklenil
,
da
zapustim
samostan
.
Dolgi
Laban
je
s
tako
silo
skočil
pokonci
,
da
se
je
stresla
miza
in
se
je
prevrnil
vrč
,
poln
plemenite
vipavske
kapljice
.
Laban
,
ki
je
sicer
dobro
kapljico
cenil
nad
vse
,
se
sedaj
ni
zmenil
za
prevrnjeni
vrč
.
—
Kaj
,
gospod
Erazem
?
Samostan
hočete
zapustiti
.
Ali
res
?
Bežite
!
In
meniško
haljo
hočete
sleči
?
—
Tako
je
,
prijatelj
.
Že
dolgo
časa
so
mi
rojile
take
misli
po
glavi
.
Morda
bi
jih
bil
udušil
,
ali
kar
se
je
zgodilo
včeraj
in
danes
,
mi
je
odprlo
oči
.
Zdaj
vem
,
da
mi
ni
obstanka
v
samostanu
,
da
moram
ven
v
svet
.
—
Jaz
grem
z
vami
,
gospod
Erazem
,
je
zakričal
dolgi
Laban
in
udaril
ob
mizo
.
Če
me
hočete
,
grem
koj
z
vami
.
Če
me
nečete
,
grem
pa
k
razbojnikom
ali
pa
k
ciganom
.
Tega
klošterskega
življenja
sem
že
sit
.
—
Zakaj
?
se
je
začudil
Erazem
.
Tu
se
ti
dobro
godi
.
Nikjer
se
ti
ne
bo
tako
.
—
Res
,
dela
je
malo
,
jedi
in
pijače
pa
dovelj
,
je
menil
dolgi
Laban
,
ali
kloštersko
življenje
je
pusto
in
dolgočasno
.
Veste
,
gospod
Erazem
,
najraje
bi
šel
k
ciganom
.
Gluhi
Tobija
pravi
,
da
ima
cigan
vsako
leto
drugo
ženo
in
glejte
,
Bog
mi
grehe
odpusti
,
to
bi
meni
ugajalo
.
Erazem
ni
mogel
ničesar
odgovoriti
,
kajti
pred
vratmi
je
nastal
močen
šum
.
Menihi
in
njihovi
gostje
so
zapuščali
refektorij
.
Dolgi
Laban
se
je
zdaj
spomnil
,
da
mora
pripraviti
voz
vrhniškega
župnika
in
sodnika
Završana
in
je
hitel
iz
sobe
.
A
odprl
je
vrata
ravno
v
trenotku
,
ko
je
mimo
njih
prišel
prijor
Ahacij
.
Videvši
,
da
sta
bila
Erazem
in
dolgi
Laban
sama
v
sobi
,
se
je
prijor
ustavil
.
—
Kake
tajne
naklepe
sta
pa
zopet
kovala
?
je
vprašal
prijor
porogljivo
.
Že
dlje
časa
stikata
glave
in
tičita
cele
noči
skupaj
.
To
se
mi
zdi
že
nekaj
časa
jako
sumljivo
.
Erazmu
se
ni
zdelo
vredno
,
da
bi
bil
kaj
odgovoril
,
tem
manj
,
ker
je
videl
,
da
je
bil
ta
dan
celo
prijor
nekoliko
pregloboko
pogledal
v
čašo
.
Dolgi
Laban
pa
je
imel
tak
strah
pred
prijorjem
,
da
se
sploh
ni
upal
ničesar
odgovoriti
.
Toda
ta
molk
je
prijorja
še
bolj
razburil
.
Jezno
je
stopil
čez
prag
in
z
ostrim
glasom
ukazal
Erazmu
:
—
Povej
,
kaj
sta
imela
!
Spomni
se
,
da
si
mi
dolžan
brezpogojno
pokornost
,
in
da
imam
pravico
in
moč
,
te
k
pokorščini
prisiliti
.
Prijor
Ahacij
je
tako
kričal
,
da
so
menihi
prihiteli
v
sobo
;
bil
je
izredno
razdražen
,
a
te
razdraženosti
ni
povzročilo
samo
zaužito
vino
,
nego
v
še
večji
meri
zavest
,
da
se
je
Erazem
odvrnil
od
njega
,
da
ga
obsoja
in
da
je
izgubil
pred
niim
vsako
spoštovanje
.
Prijorjeva
osornost
je
Erazma
užalila
,
da
se
je
ogorčen
dvignil
in
s
plamtečimi
pogledi
stopil
pred
zbrane
menihe
in
njihove
goste
.
—
Dolžan
sem
vam
brezpogojno
pokornost
,
da
,
je
rekel
z
rezkim
glasom
,
zato
slušajte
.
Moja
vest
mi
pravi
,
da
storim
neodpustljiv
greh
,
če
ne
vržem
od
sebe
teh
verig
.
Vedite
torej
,
gospod
prijor
,
kaj
sem
dolgemu
Labanu
povedal
.
Naznanil
sem
mu
,
da
zapustim
ta
samostan
za
vedno
.
Prijor
se
je
pri
teh
besedah
hipoma
streznil
.
Takega
naznanila
ni
pričakoval
.
Kri
mu
je
zalila
lice
in
s
tresočo
roko
se
je
prijel
za
mizo
.
Erazem
pa
je
z
neko
srditostjo
,
kakor
bi
hotel
dati
duška
dolgo
prikrivanim
čustvom
,
nadaljeval
:
—
Mesto
grobnega
miru
vlada
v
samostanu
najgrja
posvetnost
.
Samostan
naj
bo
zavetišče
duš
,
ki
so
se
odpovedale
vsem
udobnostim
življenja
,
a
je
samo
zavetišče
nečistnikov
,
pijancev
in
krivoprisežnikov
.
Samostan
naj
bi
bil
pribežališče
onih
,
ki
zaničujejo
življenje
in
hočejo
živeti
samo
Bogu
,
v
resnici
pa
je
zatočišče
najgrših
grehov
in
bivališče
ljudi
,
ki
vsak
dan
s
svojimi
deli
žalijo
Boga
.
Dolgo
že
sem
težko
nosil
verige
,
v
katere
so
me
vkovali
še
v
mladeniških
letih
,
ne
da
bi
me
bil
kdo
vprašal
;
moje
srce
je
krvavelo
in
moja
vest
je
trepetala
groze
,
ko
sem
gledal
vaše
početje
.
Po
božji
milosti
pa
se
je
zgodilo
,
da
sem
začel
iskati
tolažbe
v
svetih
evangelijih
in
da
sem
osvobodil
svojo
dušo
,
kakor
hočem
zdaj
svoje
telo
.
To
je
—
kar
sem
povedal
dolgemu
Labanu
.
Prijorju
je
zastajala
sapa
,
tako
,
da
nekaj
časa
ni
mogel
ziniti
besede
.
Težko
je
sopel
in
se
krčevito
držal
mize
.
Šele
čez
nekaj
minut
je
prišel
k
sebi
,
potem
pa
je
njegova
jeza
bruhnila
z
vso
silo
na
dan
.
—
Zdaj
spoznavam
,
da
sem
redil
gada
na
svojih
prsih
.
Ti
grdi
izdajalec
in
odpadnik
!
Iz
usmiljenja
sem
te
vzel
v
samostan
,
te
negoval
kakor
oče
svojega
sina
in
te
obsipal
z
dobrotami
.
V
zahvalo
za
to
si
se
izneveril
sveti
katoliški
veri
in
hočeš
iti
med
naše
sovražnike
.
Idi
,
idi
,
in
prokleta
naj
bo
vsaka
bilka
,
na
katero
stopiš
,
proklet
bodi
ti
in
tvoj
spomin
.
Ali
prej
se
boš
še
pokoril
za
svoje
besede
.
Imenoval
si
naš
samostan
zatočišče
najgrših
grehov
in
njegove
prebivalce
proglasil
za
nečistnike
,
pijance
in
krivoprisežnike
.
Še
imam
oblast
,
da
te
zato
kaznujem
,
in
kaznoval
te
bodem
,
da
boš
pomnil
.
Primite
ga
in
vrzite
ga
v
ječo
.
Kakor
psi
,
če
jih
spustiš
z
verige
,
so
menihi
planili
na
Erazma
,
ga
zgrabili
in
zvezali
.
Erazem
se
jim
ni
branil
in
ni
izrekel
nobene
besedice
.
Ponosno
in
s
povzdignjeno
glavo
je
šel
med
njimi
in
ko
so
se
za
njim
zaprla
vrata
temne
podzemske
ječe
,
se
je
celo
rahlo
zasmehljal
,
kakor
bi
se
mu
prijorjevo
maščevanje
zdelo
otročje
.
In
vendar
je
bil
v
ječi
,
katere
še
nihče
ni
zapustil
živ
.
V
drhtečih
oblakih
se
je
dvigala
megla
z
barja
proti
nebu
,
kakor
bi
se
hotela
povzpeti
gori
do
pomladanskega
solnca
,
ki
je
razlivalo
svojo
toplotona
zemljo
in
ž
njo
blagoslavljalo
delo
žuljavih
rok
.
Po
cesti
,
ki
je
od
Brezovice
vodila
na
Vrhniko
,
je
korakal
slabo
oblečen
mož
gosposkega
stanu
.
Za
pustil
je
na
vse
zgodaj
gradič
,
ki
je
stal
blizu
Brezovice
in
s
krepkimi
koraki
upiral
pot
proti
Vrhniki
.
Pred
njim
je
ležala
narava
v
vsi
svoji
jutranji
lepoti
.
Videl
je
ravno
barje
,
skozi
katero
sta
kakor
dva
srebrna
traka
tekli
druga
proti
drugi
Ljubljanica
in
Bistra
ter
se
združevali
tik
prijaznih
Bevk
.
Na
desni
so
se
dvigali
z
gostimi
šumami
zarasli
griči
,
ozadje
pa
mu
je
zapiral
temnozelen
,
širen
gozd
,
iz
katerega
sta
se
bleščali
cerkev
na
Žalostni
gori
in
samostan
v
Bistri
.
Svečano
tihoto
je
le
malokdaj
motil
kak
rahel
šum
,
ki
se
je
slišal
,
kakor
sopenje
probujajoče
se
narave
.
Toda
tuji
mož
ni
imel
smisla
za
čudesa
,
ki
so
se
razgrinjala
pred
njim
.
Mračno
je
zrl
v
tla
in
korakal
hitro
,
kakor
bi
se
mu
posebno
mudilo
.
Od
Vrhnike
sem
se
je
naglo
bližal
jezdec
in
peket
konjskih
kopit
je
zbudil
potnika
iz
njegovih
misli
.
Stopil
je
na
stran
,
da
se
umakne
jezdecu
,
a
videvši
,
da
je
to
gosposki
človek
,
se
je
ustavil
in
se
odkril
,
sicer
spoštljivo
,
ali
vendar
ne
ponižno
,
kakor
kmetje
in
popotniki
.
Tudi
jezdec
je
bil
zadržal
svojega
konja
in
prijazno
,
če
tudi
precej
površno
odzdravil
.
Potnik
je
pristopil
k
njemu
in
ga
vljudno
vprašal
v
izbrani
nemščini
:
—
Dovolite
,
visokospoštovani
gospod
vprašanje
:
Ali
je
še
daleč
na
Vrhniko
in
na
Verd
?
—
Ne
,
je
odgovoril
jezdec
;
koj
ko
pridete
okrog
ovinka
,
zagledate
Vrhniko
.
Vi
pač
niste
znani
v
tem
okraju
?
—
Ne
,
visokospoštovani
gospod
,
tujec
sem
.
Dovolite
,
da
se
vam
predstavim
:
Baccalaureus
iuris
utriusque
Simon
Kozina
,
bivši
pisar
in
desna
roka
velemožnega
,
sedaj
že
v
Bogu
počivajočega
deželnega
vicedoma
gospoda
Juda
pl.
Höfferja
.
Jezdec
je
strmel
in
ni
prav
vedel
,
govori
li
tuji
človek
resnico
ali
se
iz
njega
norca
dela
.
Tujec
je
to
zapazil
in
s
trpkim
usmevom
rekel
:
—
Kaj
se
čudite
,
visokospoštovani
gospod
?
Da
sem
danes
ubog
,
lačen
in
žejen
potnik
brez
domovanja
?
Nikar
ne
mislite
,
da
imam
kaj
zlega
na
vesti
!
Na
meni
se
je
izkazalo
,
da
majhni
vzroki
rode
velike
posledice
.
Iz
želoda
se
razvije
hrast
,
iz
kapelj
narase
morje
,
zaradi
ženskega
krila
je
nastala
trojanska
vojna
,
jaz
pa
sem
zaradi
svojih
hlač
izgubil
lepo
službo
in
še
lepšo
prihodnjost
ter
postal
ubog
,
lačen
in
žejen
potnik
.
Baccalaureus
iuris
utriusque
Simon
Kozina
je
pri
teh
besedah
uprl
svoje
poglede
na
torbico
,
ki
je
visela
ob
jezdečevem
sedlu
in
ni
te
torbice
izpustil
iz
oči
,
prav
kakor
bi
hotel
od
zunaj
uganiti
njeno
vsebino
.
Jezdec
je
o
zapazil
ta
poželjivi
pogled
,
potegnil
iz
torbice
obširno
bučo
ter
rekel
,
izročivši
jo
tujcu
:
—
Pokrepčajte
se
,
gospod
.
Saj
sva
v
nekem
smislu
tovariša
.
Jaz
sem
namreč
pisar
in
desna
roka
trškega
sodnika
na
Vrhniki
gospoda
Završana
.
—
Torej
kolega
!
Lejte
,
to
me
veseli
.
Simon
Kozina
je
jezdecu
ponudil
roko
in
jo
krepko
stisnil
.
Morda
mi
veste
kaj
povedati
o
mojem
bratrancu
,
vrhniškem
župniku
Jurju
Kozini
,
katerega
mislim
obiskati
.
—
Lahko
bi
vam
povedal
marsikaj
,
je
menil
Završanov
pisar
,
ali
zdaj
se
moram
požuriti
.
Zvečer
se
pa
lahko
vidiva
,
če
ostanete
na
Vrhniki
.
V
gostilni
pri
sv.
Trojici
me
vsak
večer
dobite
.
Tam
se
toči
izborna
kapljica
in
te
se
gotovo
ne
branite
.
—
Nikdar
,
je
zaklical
Simon
Kozina
tako
prepričevalno
,
da
se
je
še
Završenov
pisar
moral
smejati
.
Moje
geslo
je
:
danes
pijan
,
jutri
zopet
pijan
!
Smeje
se
sta
se
moža
razšla
.
Nobeden
od
njiju
pa
ni
zapazil
,
da
je
izza
grmovja
ob
cesti
prežalo
dvoje
črnih
bleščečih
oči
in
je
star
cigan
vlekel
na
ušesa
vsako
besedo
,
ki
sta
jo
izpregovorila
.
Simon
Kozina
,
katerega
so
bili
debeli
požirki
iz
buče
vidno
okrepčali
,
je
nadaljeval
svojo
pot
proti
Vrhniki
.
Tod
in
tam
je
bilo
na
poljih
že
videti
ljudi
na
delu
.
Megla
se
je
bila
razpršila
;
ptice
so
se
oglašale
veselo
in
brezskrbno
in
od
tod
in
od
tam
se
je
čul
tudi
že
kak
sveži
dekliški
glas
.
Ko
je
prišel
Simon
Kozina
okrog
ovinka
,
se
je
pred
njim
odprl
nov
razgled
,
obenem
pa
je
čul
iz
gozdiča
klicanje
:
—
Pst
!
Gospod
!
Gospod
Simon
!
Pst
!
Simon
Kozina
se
je
ustavil
,
ves
presenečen
,
da
je
slišal
svoje
ime
.
—
Ko
je
Gospod
odpeljal
Lota
iz
Sodome
mu
je
rekel
:
Reši
svojo
dušo
in
ne
glej
nazaj
-
je
šepetal
Kozina
sam
sebi
in
ni
niti
očesa
maknil
na
tisto
stran
,
od
koder
je
prihajal
klic
.
—
Gospod
Simon
!
Pst
!
se
je
zopet
slišalo
iz
goščave
.
Kaj
ste
gluhi
?
—
Hudič
naj
me
v
zraku
lasa
,
če
se
premaknem
,
dokler
ne
vem
,
kdo
me
kliče
,
je
zdaj
glasno
rekel
Kozina
.
Povej
,
kdo
si
.
Ali
si
človek
ali
si
duh
?
—
Kralj
David
kliče
vse
svoje
sinove
,
je
zdaj
zadonel
resen
glas
iz
gozda
.
Kozina
je
stisnil
glavo
med
rameni
,
kakor
da
je
nad
njim
zažvižgala
krogla
.
Previdno
se
je
ozrl
in
videvši
,
da
v
bližini
ni
nikogar
,
je
krenil
v
gozd
.
Šel
je
naravnost
naprej
,
a
nikogar
ni
bilo
videti
.
Šele
ko
je
postala
šuma
gostejša
,
se
je
priplazil
k
njemu
star
cigan
v
razdrapani
obleki
.
Kar
naenkrat
je
stal
poleg
njega
.
—
Ali
me
še
poznaš
,
Simon
?
je
vprašal
cigan
.
Simon
Kozina
ni
ničesar
odgovoril
.
Samo
prebledel
je
,
kakor
smrt
,
ko
je
zagledal
cigana
.
—
Ne
boj
se
,
mu
je
rekel
cigan
.
Sicer
si
nas
skrivaj
zapustil
in
odnesel
seboj
vrečico
suhih
cekinov
,
ali
kralj
David
ti
to
odpusti
,
če
mu
zdaj
zvesto
pomagaš
izyršiti
težavno
delo
.
—
Ali
ti
je
to
sam
rekel
,
je
vprašal
nezaupno
Simon
Kozina
.
Lej
,
Miško
,
midva
sva
bila
vedno
dobra
prijatelja
,
povej
mi
po
pravici
,
kaj
hoče
kralj
David
in
nikar
me
ne
pahni
v
nesrečo
.
—
Bodi
brez
skrbi
!
Še
davi
je
rekel
kralj
David
,
da
bi
dal
sto
cekinov
,
če
bi
vedel
,
kje
si
ti
.
Nekaj
se
je
zgodilo
,
nekaj
strašnega
.
Davidovo
hčer
so
odpeljali
menihi
v
Bistro
in
jo
imajo
v
ječi
;
da
bi
jo
rešili
,
potrebujemo
tebe
.
Zato
si
nikar
ne
delaj
skrbi
.
Kralj
David
te
bo
tako
vesel
,
da
ti
bo
še
roko
poljubil
.
Simonu
se
je
zjasnilo
lice
in
prešinilo
ga
je
tako
veselje
,
da
je
cigana
Miška
stisnil
k
sebi
in
potem
radostnega
srca
šel
ž
njim
naprej
.
Tihota
in
hlad
sta
vladala
v
lepem
senčnatem
gozdu
,
po
katerem
sta
se
zdaj
previdno
plazila
Simon
Kozina
in
cigan
Miško
in
si
polglasno
pripovedovala
svoje
doživljaje
.
Minulo
je
že
več
let
,
kar
je
Simon
Kozina
pobegnil
od
ciganov
,
s
katerimi
se
je
bil
klatil
dlje
časa
in
imela
sta
si
torej
marsikaj
povedati
.
Simon
je
tudi
izvedel
,
da
je
pater
Celestin
hčerko
ciganskega
poglavarja
v
gozdu
napadel
in
ji
storil
silo
,
da
je
Miško
potem
užgal
samostanski
skedenj
in
da
je
pater
Celestin
s
samostanskimi
hlapci
v
ribiški
koči
pri
Bevkah
presenetil
cigansko
tolpo
,
in
dva
cigana
ter
hčerko
kralja
Davida
odpeljal
v
samostan
ter
jih
vrgel
v
ječo
,
kjer
so
še
sedaj
.
—
Kralj
David
se
je
zaklel
,
da
jih
reši
,
pa
če
bi
moral
vse
požgati
in
poklati
,
je
pripovedoval
Miško
.
Ko
si
nas
ti
zapustil
,
je
bila
Ester
še
otrok
.
Zdaj
je
krasna
ženska
,
da
ni
take
na
celem
Kranjskem
.
Kralj
David
jo
je
varoval
kakor
svoje
oko
.
Sicer
pa
ga
dovolj
poznaš
in
veš
,
da
ne
bo
prej
nehal
,
dokler
svojega
otroka
ne
osvobodi
.
—
A
kaj
naj
jaz
storim
pri
tem
,
je
vprašal
Simon
,
da
se
je
kralj
David
ravno
name
zmislil
?
—
Tudi
to
ti
povem
,
je
menil
Miško
.
Kralj
David
te
potrebuje
,
da
bi
te
poslal
kot
vohuna
v
samostan
.
Ti
si
gospod
,
ti
znaš
latinski
,
ti
si
pravi
mož
za
tak
posel
.
Nevarnosti
ni
nobene
,
a
če
svojo
nalogo
dobro
opraviš
,
te
bo
kralj
David
kraljevsko
plačal
.
Po
dolgi
hoji
sta
prišla
Simon
Kozina
in
njegov
spremljevalec
do
ciganskega
taborišča
na
mali
planjavi
.
Že
od
daleč
se
je
čulo
otročje
vriskanje
.
Drevje
je
še
zapiralo
pogled
na
tabor
,
a
kmalu
so
odstopila
drevesa
in
Simon
Kozina
je
uzrl
tri
šotore
,
okrog
katerih
je
solnce
pletlo
blesteče
vence
in
pred
katerimi
je
ležal
sredi
svoje
čete
ciganski
poglavar
kralj
David
.
Kar
se
je
v
onih
časih
klatilo
ciganskih
čet
po
Kranjskem
in
po
Štajerskem
,
po
Koroškem
in
po
Primorskem
,
vse
so
priznavale
kralja
Davida
za
svojega
poglavarja
.
Kralj
David
je
bil
že
skoro
sto
let
star
.
Dolga
siva
brada
mu
je
segla
do
pasu
,
v
znamenje
svojega
dostojanstva
pa
je
nosil
kakor
jajca
debele
zlate
gumbe
in
palico
z
zlato
sekirico
na
koncu
.
Ciganov
se
je
bilo
iz
južnoslovanskih
pokrajin
priteplo
na
tisoče
v
Avstrijo
;
bežali
so
pred
Turki
in
postali
pravi
strah
naših
dežela
.
Kralj
David
in
Simon
Kozina
sta
si
nekaj
časa
molče
gledala
v
oči
.
Kar
je
bilo
ciganov
in
cigank
v
taborišču
,
vsi
so
se
umaknili
v
stran
in
pustili
moža
sama
.
—
Sedi
,
Simon
,
je
čez
dolgo
časa
rekel
kralj
David
in
legel
v
travo
.
Kar
je
bilo
—
bodi
pozabljeno
.
Govoriva
,
kakor
se
spodobi
med
resnimi
možmi
.
—
Prav
,
je
odgovoril
Simon
Kozina
.
Pripravljen
sem
storiti
,
kar
želiš
.
Zdaj
je
začel
kralj
David
pripovedovati
o
svoji
hčerki
in
njenih
spremljevalcih
,
ki
so
bili
zaprti
.
Stari
trdi
mož
,
ki
je
že
stokrat
gledal
smrti
neustrašeno
v
obraz
,
je
postal
,
govoreč
o
svoji
hčerki
,
mehak
in
je
bolestno
pulil
svojo
gosto
belo
brado
.
Potem
pa
je
planil
pokonci
in
slovesno
rekel
:
—
Prisegam
ti
,
Simon
Kozina
,
da
te
kraljevsko
poplačam
,
če
mi
rešiš
hčerko
.
Prisegam
ti
pri
večnem
solncu
,
da
ti
izročim
cel
mernik
beneških
cekinov
,
če
otmeš
mojo
Ester
.
Simonu
Kozini
se
je
bliskalo
pred
očmi
,
ko
je
slišal
to
obljubo
.
Cel
mernik
beneških
cekinov
—
to
je
bilo
res
kraljevsko
plačilo
,
kakršno
je
mogel
obljubiti
samo
ciganski
kralj
,
plačilo
,
ki
je
potepuštva
že
davno
sitemu
Simonu
Kozini
zagotavljalo
brezskrbno
in
udobno
življenje
do
smrti
.
—
In
jaz
,
kralj
David
,
ti
prisegam
pri
spominu
svoje
matere
,
da
storim
vse
,
kar
ukažeš
in
da
ne
neham
prej
,
dokler
tvoje
hčere
ne
rešim
.
Moža
sta
si
krepko
stisnila
roke
,
kakor
bi
hotela
s
tem
potrditi
sklenjeno
zvezo
in
potem
zopet
legla
v
travo
,
da
se
natančno
domenita
o
svojem
načrtu
.
Šele
proti
večeru
je
Simon
Kozina
zapustil
ciganski
tabor
.
Kralj
David
in
Miško
sta
ga
spremljala
po
gozdu
,
dokler
se
ni
v
daljavi
zasvetila
velika
cesta
,
vodeča
na
Vrhniko
.
Tam
so
se
možje
poslovili
.
Cigana
sta
se
vrnila
v
svoj
tabor
,
Simon
Kozina
pa
je
sam
krenil
proti
Vrhniki
.
Zdaj
je
hodil
lahko
in
gibčno
in
veselo
mu
je
bilo
pri
srcu
,
kajti
v
žepu
je
žvenketalo
dvajset
svetlih
beneških
cekinov
,
ki
mu
jih
je
bil
pri
slovesu
stisnil
v
roke
kralj
David
,
povrh
pa
je
imel
zavest
,
da
jih
dobi
še
cel
mernik
.
Že
je
mesec
razlival
svoj
bleščeči
sijaj
na
zemljo
in
že
so
v
posameznih
hišah
gorele
luči
,
ko
je
prikorakal
Simon
Kozina
na
Vrhniko
.
Spomnil
se
je
znanja
,
ki
ga
je
storil
zjutraj
na
cesti
in
gostilne
,
ki
mu
jo
je
bil
nasvetoval
prijazni
pisar
trškega
sodnika
.
Pazno
je
motril
posamezne
hiše
,
dokler
ni
njegovo
oko
zagledalo
ošabno
ob
cesti
stoječo
hišo
,
nad
katero
je
bilo
napravljeno
znamenje
sv.
Trojice
.
V
gostilni
je
bilo
prav
živahno
.
Čeprav
nizka
,
vendar
prostorna
sobana
je
bila
polna
voznikov
,
ki
so
prišedši
iz
Trsta
ali
iz
Italije
tod
prenočevali
in
svoj
obilni
zaslužek
zapravljali
.
Tudi
tržani
so
hodili
radi
v
to
gostilno
,
v
stranski
sobi
pa
se
je
zbirala
trška
gospoda
okrog
svojega
sodnika
Završana
.
Simon
Kozina
je
nastopil
v
gostilni
pri
sv.
Trojici
kakor
mož
,
ki
ima
dvajset
pristnih
beneških
cekinov
v
žepu
in
se
zaveda
svojega
bogastva
.
Ko
je
pa
še
povedal
,
da
je
bratranec
vrhniškega
župnika
in
da
je
bil
svoj
čas
,
ko
je
še
služil
pri
baronu
Eckhu
na
Gorenjskem
,
poseben
prijatelj
Antona
Magajne
z
Verda
,
so
vrhniški
tržani
pred
zgovornim
možem
dobili
velik
,
respekt
in
mu
vse
povedali
,
kar
je
vprašal
,
da
je
v
kratkem
času
spoznal
vse
osebne
razmere
v
celem
okraju
.
Predno
je
Simon
Kozina
legel
spat
,
se
je
naslonil
na
okno
svoje
sobe
in
razmišljal
o
veliki
premembi
,
ki
se
je
zgodila
ta
dan
v
njegovem
življenju
.
Pred
njim
je
ležala
Vrhnika
,
podobna
izumrlemu
mestu
.
Prebivalci
tega
trga
so
živeli
samo
v
spominih
in
v
nadah
,
sedanjosti
pa
niso
pojmih
.
Znameniti
dogodki
tega
časa
niso
našli
v
tem
kraju
odmeva
.
Ljudi
niso
strašili
Turki
,
pred
katerimi
se
je
tresla
vsa
Evropa
,
ker
so
bili
prepričani
,
da
Turki
ne
pridejo
do
Vrhnike
in
tudi
mogočno
reformacijsko
gibanje
še
ni
našlo
tukaj
odmeva
.
Sicer
se
je
med
kmeti
tega
okraja
že
dlje
časa
širilo
nezadovoljstvo
s
katoliško
duhovščino
in
se
je
kmetsko
ljudstvo
začelo
oklepati
novih
naukov
,
ali
trg
sam
je
bil
še
odločno
katoliški
.
Samo
ena
oseba
je
bila
v
trgu
,
ki
je
že
javno
kljubovala
katoliški
cerkvi
in
njenim
zastopnikom
.
To
je
bila
gospa
Regina
,
soproga
»
vrhniškega
Pilata
«
Završana
.
Noč
je
bila
svetla
,
tako
da
se
je
videlo
daleč
naokoli
.
Z
barja
in
z
bližnjih
gozdov
je
lahni
spomladanski
veter
nosil
vonj
sveže
trave
in
mladih
smrek
.
Mesečina
je
svetlikala
nad
strehami
in
ob
hišah
,
izpreminjala
njih
nejasne
boje
in
stvarjala
iz
njih
čudovite
nove
harmonije
.
Simon
Kozina
je
gledal
nepremično
na
vrt
nasprotne
hiše
,
kjer
sta
sedeli
v
mirnem
pogovoru
gospa
Regina
in
njena
mati
in
čakali
,
da
se
sodnik
Završan
vrne
domov
.
V
gostilni
so
bili
Simona
natančno
poučili
tudi
o
gospe
Regini
.
Ko
jo
je
sedaj
videl
na
njenem
vrtu
,
se
je
vsa
njegova
pozornost
osredotočila
nanjo
,
kakor
bi
od
nje
pričakoval
posebne
podpore
pri
rešitvi
svoje
težke
naloge
.
Toda
narava
je
bila
močnejša
nego
volja
Simona
Kozine
.
Utrujenost
je
moža
prevzela
.
Naslonil
je
ob
roko
svojo
malo
glavo
,
ki
je
bila
podobna
glavi
kake
stare
aristokratske
device
,
katera
se
je
vdala
pijači
,
in
zaspal
na
oknu
.
Ko
se
je
končno
prebudil
,
je
bila
tudi
na
Završanovem
vrtu
že
tema
,
mesec
se
je
bil
izgubil
z
obzorja
in
veter
je
podil
samo
še
hlad
in
vlažnost
pred
seboj
.
Sedaj
je
tudi
Simon
Kozina
poiskal
svoje
ležišče
.
Majhen
in
skromen
je
bil
dom
Antona
Magajne
na
Verdu
.
Sredi
malega
vrta
,
po
katerem
je
cvetoči
bezeg
razširjal
svoj
omamljivi
vonj
,
je
stala
stara
in
že
jako
slaba
hiša
,
vsa
obrasla
z
ze
:
lenjem
,
da
so
se
z
nekoliko
oddaljene
ceste
komaj
okna
razločevala
.
Izza
davnih
časov
je
bilo
to
posestvo
svobodna
kmetija
in
Magajni
na
njej
gospodarji
.
Anton
Magajna
je
bil
to
svobodno
kmetijo
podedoval
po
svojem
bratu
;
prej
je
služboval
na
raznih
graščinah
kot
oskrbnik
,
nazadnje
pri
baronu
Eckhu
v
Begunjah
na
Gorenjskem
.
Po
bratovi
nenadni
smrti
je
popustil
službo
in
sedaj
sam
gospodaril
na
tej
domačiji
.
Gospodinjstvo
mu
je
vodila
edina
sestra
Ana
,
še
mlada
vdova
samostanskega
logarja
.
Na
koncu
Magajnovega
vrta
,
v
prostorni
hladni
lopi
,
je
sedela
mlada
družba
in
živahno
razpravljala
o
velikem
boju
,
ki
so
ga
bojevali
kranjski
deželni
stanovi
z
nadvojvodo
Karlom
zaradi
enakopravnosti
protestantov
s
katoličani
.
V
družbi
je
bila
tudi
gospa
Regina
,
ki
je
tiho
in
molčeče
sedela
poleg
Magajnove
sestre
in
poslušala
živahna
razpravljanja
o
bojih
z
nadvojvodo
Karlom
,
ki
ni
hotel
protestantom
dati
pravice
.
Ne
enkrat
ni
posegla
v
pogovor
,
dasi
se
je
z
vso
dušo
oklepala
nove
vere
in
z
vso
strastjo
svojega
ognjevitega
temperamenta
sovražila
papiste
.
Le
zdaj
in
zdaj
je
dvignila
svoje
belo
čelo
.
S
svojimi
velikimi
temnimi
očmi
,
ki
so
sijale
kakor
večne
zvezde
svetnice
Venere
,
je
pogledala
nekako
vprašujoče
okrog
sebe
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Čemu
se
prepirate
,
saj
je
vendar
vse
jasno
.
In
zopet
je
tekel
pogovor
dalje
in
postajal
čedalje
burnejši
.
—
In
naj
cesar
in
nadvojvoda
še
tisočkrat
prepovesta
oznanjanje
evangeljskih
resnic
,
je
dejal
Anton
Magajna
srdito
,
jaz
se
vendar
ne
uklonim
.
In
če
bi
imel
papež
vrh
svojih
treh
kron
še
četrto
,
od
božje
besede
me
ne
odvrne
.
—
Mene
tudi
ne
,
je
zaklical
nekdo
od
zunaj
in
pri
vhodu
v
lopo
se
je
prikazal
dolgi
Laban
.
Čisto
prav
imate
,
gospod
Magajna
.
Doslej
vam
