V
letu
1725.
se
je
v
župni
cerkvi
Preddvorom
poročil
gospod
Ivan
Jožef
Friderik
baron
Benalja
plemeniti
Rosenbach
,
graščak
Preddvorom
in
na
Ljubelju
,
z
žlahtno
gospodično
Eleonoro
Cecilijo
baronico
Gallenfels
,
hčerko
govneškega
grajščaka
,
in
grajski
mašnik
na
Govneku
,
Mihael
Prešeren
,
Ivi
je
bil
pri
poroki
za
pričo
,
je
imel
nalogo
,
da
na
svatbi
napije
novoporočencema
.
Mašnik
Mihael
Prešeren
,
ki
je
rad
gledal
v
bokal
in
še
raje
v
dekliške
oči
,
si
je
sestavil
obširen
govor
,
prepleten
z
mnogimi
latinskimi
citati
in
svetopisemskimi
izreki
in
z
zadovoljstvom
je
opazil
,
da
je
med
njegovim
govorom
zdaj
in
zdaj
postalo
kako
žensko
oko
rosno
in
da
so
se
moški
hrupno
smejali
šegavim
namigavanjem
,
ki
so
sledila
resnim
čestitkam
in
opominom
.
Z
željo
,
da
bi
nebeški
oče
blagoslovil
mladi
zakon
z
množico
otrok
,
je
mašnik
Mihael
Prešeren
zaključil
svoj
govor
in
med
žvenketom
srebrnih
bokalov
so
veseli
svatje
ponavljali
to
željo
,
da
je
mladi
gospe
Eleonori
Ceciliji
stopila
vsa
kri
v
glavo
in
ji
zalila
lica
,
da
je
sramežljivosti
žarela
kakor
makov
cvet
.
Želja
govneškega
mašnika
Mihaela
Prešerna
se
je
izpolnila
.
Bog
je
izdatno
blagoslovil
zakon
žlahtnega
gospoda
Ivana
Jožefa
Friderika
in
njegove
dobre
družice
gospe
Eleonore
Cecilije
in
ko
sta
zopet
v
navzočnosti
mašnika
Mihaela
Prešerna
praznovala
desetletnico
svoje
poroke
,
je
v
preddvorskem
gradu
bilo
že
osem
kodrastih
otrok
,
a
baron
Ivan
Jožef
Friderik
je
mladeniško
prešernostjo
prisegal
,
da
božja
milost
še
dolgo
ne
bo
nehala
obsevati
njegovega
zakona
in
da
se
bo
njegova
rodovina
še
prav
znatno
pomnožila
.
Srečno
in
zadovoljno
,
veselo
in
brezskrbno
sta
živela
Ivan
Jožef
Friderik
in
Eleonora
Cecilija
na
preddvorskem
gradu
sredi
velikega
števila
zdravih
in
čvrstih
otrok
.
Pojedina
je
sledila
pojedini
in
presledki
so
bili
le
tedaj
,
kadar
je
Eleonora
Cecilija
ležala
v
otročji
postelji
.
Nista
dosti
marala
,
da
se
jima
je
pri
tem
početju
premoženje
krčilo
od
leta
do
leta
in
da
so
istotako
rasli
dolgovi
.
Ko
ni
bilo
več
mogoče
delati
dolgov
,
sta
začela
prodajati
les
,
potem
še
drugo
imetje
,
zdaj
nekaj
sveta
,
zdaj
nekaj
gozda
in
nista
si
delala
nobenih
skrbi
za
prihodnjost
,
dokler
naposled
niso
upniki
postali
nadležni
in
trdi
,
začeli
pritiskati
z
rubežnimi
in
končno
barona
Ivana
Jožefa
Friderika
prisilili
,
da
je
moral
vse
prodati
in
zapustili
grajščino
,
na
kateri
je
gospodoval
njegov
rod
ravno
devetindevetdeset
let
.
Kot
srečen
in
bogat
kondotjer
je
prišel
prvi
Benalja
iz
solnčne
Italije
na
Kranjsko
,
kot
siromak
je
zapustil
njegov
pravnuk
Ivan
Jožef
Friderik
preddvorski
grad
in
ni
popeljal
ničesar
drugega
s
seboj
,
kakor
celo
vrsto
otrok
.
»
Malo
preveč
blagoslova
je
nebeški
oče
podelil
najinemu
zakonu
«
,
je
zavzdihnil
Ivan
Jožef
Friderik
pri
slovesu
od
preddvorske
grajščine
,
ko
se
je
ozrl
po
glavah
svojih
otrok
.
To
je
bila
edina
pritožba
,
ki
je
prišla
kdaj
čez
njegove
ustne
.
Od
vseh
razsežnih
posestev
,
kar
jih
je
nekdaj
imel
baron
Benalja
,
je
Ivanu
Jožefu
Frideriku
ostala
le
mala
hiša
,
nekdanja
pristava
strmolske
grajščine
.
Pristava
je
ležala
blizu
Cerkelj
na
samoti
in
k
tej
hiši
je
pripadal
dosti
velik
gozd
.
Tu
se
je
naselil
Ivan
Jožef
Friderik
baron
Benalja
s
svojo
rodovino
in
tu
je
hotel
z
delom
popraviti
,
kar
je
v
lahkomiselnosti
storil
svoji
rodovini
s
tem
,
da
je
zapravil
podedovano
premoženje
.
Trudil
se
je
pošteno
,
delal
kar
je
mogel
in
pri
tem
posvečal
vso
skrb
vzgoji
svojih
otrok
,
kajti
uvideval
je
,
da
si
bodo
morali
z
delom
služiti
svoj
kruh
.
Kakor
je
bil
prej
lahkomiseln
in
zapravljiv
,
tako
resen
in
štedljiv
je
bil
zdaj
.
Trpljenje
njegovo
na
pristavi
je
trajalo
dlje
,
nego
veselo
življenje
na
preddvorski
graščini
.
Minila
so
leta
.
Otroci
so
dorasli
in
Ivan
Jožef
Friderik
je
imel
mnogo
skrbi
in
mnogo
težkih
ur
,
da
jih
je
spravil
do
kruha
.
Najstarejši
sin
je
šel
v
Trst
,
da
se
posveti
trgovini
.
Eden
sinov
je
postal
uradnik
,
drugi
grajščinski
oskrbnik
,
tretji
je
šel
k
vojakom
;
enega
je
dal
študirat
za
duhovnika
,
drugega
za
zdravnika
;
ta
je
šel
sem
,
oni
tja
,
zapustili
so
starše
in
rodovino
,
razkropili
so
po
svetu
in
ko
sta
legla
Ivan
Jožef
Friderik
in
Eleonora
Cecilija
k
večnemu
počitku
,
je
stal
ob
njiju
grobu
samo
najmlajši
sin
Ivan
Lenard
.
Tega
za
življenja
nista
hotela
pustiti
od
sebe
,
dasi
mu
nista
imela
zapustiti
drugega
kot
malo
posestvo
ter
neznatno
svoto
denarja
,
katero
je
bil
Ivan
Jožef
Friderik
v
letih
pokore
s
trdim
delom
,
štedenjem
in
stradanjem
nabral
.
Zatemnel
je
sijaj
nekdaj
tako
mogočne
,
veljavne
in
bogate
rodovine
Benalja
,
njeni
člani
so
takorekoč
stopili
iz
prve
vrste
kranjskega
plemstva
in
se
umaknili
v
drugo
vrsto
,
med
uradniško
in
vojaško
plemstvo
ali
med
meščanstvo
.
Veliki
plemenitaši
jih
niso
več
smatrali
za
ravnovredne
.
Spomladi
leta
1785.
je
bila
v
Gosposkih
ulicah
v
sedaj
Gerlicijevi
hiši
zbrana
večja
družba
v
stanovanju
barona
Karla
Paungartna
.
Tudi
gospodarjev
brat
,
Jožef
Avguštin
baron
Paungarten
,
kapitan
v
Škofji
Loki
,
je
bil
prišel
s
svojimi
hčerami
na
to
domačo
nabavo
,
prirejeno
v
proslavo
godu
hišne
gospodinje
,
kakor
je
prihajal
redno
na
vsako
prireditev
,
kjer
je
bilo
kaj
upanja
,
da
bi
katera
njegovih
treh
hčera
dobila
moža
.
Ker
so
baroni
Paungartni
imeli
veliko
veljavo
v
mestu
,
se
je
njihovemu
povabilu
odzvalo
mnogo
ljudi
,
tako
da
so
bile
vse
sobe
polne
.
Med
tem
,
ko
so
v
obednici
pripravljali
večerjo
,
je
domača
hči
kratkočasila
povabljence
s
prepevanjem
tedaj
najbolj
priljubljenih
italijanskih
pesmi
.
Sredi
tega
petja
so
se
odprla
vrata
in
čez
prag
je
stopila
mlada
vitka
dama
čudovito
velikih
in
svetlih
oči
.
Vsi
pogledi
so
se
obrnili
nanjo
,
gospodje
in
dame
so
ji
šli
nasproti
ne
meneč
se
za
pevko
in
njeno
petje
in
tudi
gospodinja
sama
je
prihitela
,
da
jo
pozdravi
,
dasi
je
bila
sicer
navada
,
da
se
gost
pokloni
gospodinji
.
Z
mirno
sigurnostjo
,
a
nekako
hladno
in
rezervirano
je
baronica
Renata
Benalja
sprejela
vse
pozdrave
.
Prosila
je
pevko
oproščenja
,
da
jo
je
motila
in
jo
povabila
,
naj
nadaljuje
svoje
petje
,
češ
,
da
jo
vedno
z
veseljem
posluša
,
potem
pa
se
vsedla
v
kot
,
kakor
bi
želela
,
da
ostane
sama
.
A
niso
je
pustili
same
;
cela
družba
mladih
gospodov
ji
je
sledila
.
Najipogumnejša
iz
te
družbe
sta
si
prinesla
stole
in
se
vsedla
vsak
na
eno
stran
poleg
nje
,
tako
da
je
za
druge
ostalo
le
malo
prostora
in
so
bili
prisiljeni
se
polagoma
raziti
.
Na
desni
baronice
Benalja
je
sedel
Štefan
vitez
Ogulin
,
mlad
tanek
mož
,
o
katerem
pravzaprav
nihče
ni
natančno
vedel
kaj
da
je
in
s
čim
se
bavi
.
Hrvatski
oficirji
,
bivajoči
z
graničarskim
polkom
v
Ljubljani
,
so
ga
vpeljali
v
družbo
in
Štefan
vitez
Ogulin
se
je
hitro
udomačil
v
plemiških
in
v
meščanskih
,
krogih
.
Sicer
si
ni
mogel
nikjer
pridobiti
resničnega
in
istinitega
zaupanja
,
a
to
ga
ni
čisto
nič
motilo
.
Pripovedoval
je
rad
,
da
ima
v
hrvatski
krajini
in
v
sosedni
Bosni
obsežne
gozde
in
se
ponašal
s
svojim
bogastvom
.
Ker
je
pogostoma
potoval
v
Trst
,
so
ljudje
sodili
,
da
se
bavi
s
prodajo
lesa
iz
svojih
gozdov
,
da
pa
to
iz
aristokratske
ošabnosti
prikriva
.
»
V
Ljubljani
hoče
biti
kavalir
,
v
Trstu
pa
je
barantač
«
,
so
govorili
ljudje
in
si
niso
dalje
belili
glav
z
ugibanjem
,
od
kod
dobiva
Štefan
vitez
Ogulin
sredstva
za
svoje
dosti
gosposko
življenje
.
Na
drugi
strani
baronice
Benalja
je
sedel
kakih
petintrideset
let
star
mož
.
Močno
junaško
postavo
je
krasila
kuštrava
glava
.
Lep
ta
temni
obraz
pač
ni
bil
,
vse
prej
kot
to
,
a
bil
je
tako
izrazit
in
značilen
,
da
je
povsod
obujal
pozornost
in
da
ga
ni
več
pozabil
,
kdor
ga
je
le
enkrat
videl
.
Mihael
plemeniti
Kržinar
je
bil
naslednik
rodovine
,
ki
si
je
iz
malih
začetkov
pomagala
do
znatnega
bogastva
.
Mihaelov
praded
je
bil
rojen
v
ubožni
kmetski
hiši
na
Notranjskem
,
a
posvetil
se
je
prevozništvu
ter
pol
stoletja
vodil
sam
visoko
naložene
parizarje
iz
Trsta
do
Dunaja
in
zopet
nazaj
.
Z
enim
parom
konj
je
začel
,
a
ko
je
položil
bič
iz
rok
,
je
zapustil
v
Trstu
več
hiš
,
na
Notranjskem
več
posestevin
tudi
nekaj
grajščin
.
Takrat
,
ka
je
cesarica
Marija
Terezija
podelila
bivšemu
krošnjarju
s
platnom
Oblaku
baronstvo
s
pridevkom
Wolkensperg
,
je
tudi
starega
furmana
Kržinarja
edini
sin
zadobil
plemstvo
v
zahvalo
,
da
je
za
vojne
namene
daroval
cesarici
desettisoč
tolarjev
.
Kmetskega
furmana
Kržinarja
nasledniki
so
po
svojem
poplemenitenju
opustili
kupčije
in
se
posvetili
aristokratskemu
življenju
,
saj
je
v
takratnem
času
veljal
za
resničnega
aristokrata
samo
tisti
,
kdor
je
imel
toliko
premoženja
,
da
je
mogel
živeti
brez
dela
in
brez
službe
.
Ljubljansko
ženstvo
se
je
močno
zanimalo
za
Mihaela
Kržinarja
.
Bil
je
namreč
bogat
,
čeden
in
samec
.
Katerokoli
bi
bil
zasnubil
,
vsaka
bi
ga
bila
z
veseljem
vzela
,
toda
Mihael
Kržinar
se
ni
nobeni
toliko
približal
,
da
bi
bila
smela
gojiti
le
najmanjše
upanje
,
čeprav
je
stari
Kržinar
svojega
sina
neprestano
silil
,
naj
se
oženi
.
Kadar
se
je
oče
lotil
tega
predmeta
,
je
sin
vselej
izjavil
,
da
se
prav
gotovo
poroči
,
čim
najde
nevesto
,
ki
mu
bo
resnično
ugajala
,
sicer
pa
da
še
ni
tako
star
,
da
bi
ne
mogel
nekaj
let
čakati
!
Renata
baronica
Benalja
je
veljala
za
najlepšo
ljubljansko
ženo
,
in
bila
je
vrh
tega
nenavadno
izobražena
in
tako
resna
,
da
se
mladi
gospodje
pričo
nje
niso
nikdar
upali
ziniti
kako
dvoumno
besedo
,
ženski
svet
pa
se
je
je
skoro
bal
.
Resnoba
baronice
Renate
ni
bila
prirojena
lastnost
.
V
dekliških
letih
se
je
znala
smejati
in
biti
razposajena
kakor
najživahnejše
dekle
.
Toda
sila
življenja
je
udarila
njenega
očeta
;
da
reši
svojega
čez
glauo
zadolženega
očeta
,
ki
je
bil
oficir
;
se
je
poročila
z
možem
,
ki
je
bil
pripravljen
,
plačati
vse
očetove
dolgove
in
preskrbeti
vso
rodovino
.
Ta
mož
je
bil
Ivan
Jožef
Evzebij
baron
Benalja
,
sin
nekdanjega
predvorskega
grajščaka
Ivana
Jožefa
Friderika
in
njegove
žene
Eleonore
Cecilije
.
Evzebij
je
bil
vojak
.
Usoda
je
nanesla
,
da
je
bil
kot
mlad
oficir
poslan
na
hrvaško
granico
in
da
je
tam
ostal
do
svojih
starih
let
.
Turki
iz
Bosne
so
v
onih
časih
pogostoma
pridrvili
čez
mejo
in
ropali
,
kar
jim
je
graničarska
vojska
pošteno
vračevala
.
Evzebij
,
ki
je
od
doma
vedel
,
kaj
je
uboštvo
,
ni
bil
samo
hraber
vojak
,
nego
tudi
jako
štedljiv
mož
,
ter
je
vse
skrbno
zbiral
in
hranil
,
kar
si
je
prinesel
za
spomin
od
pojezdov
v
Bosno
.
Star
,
izžet
in
izmozgan
,
a
bogat
se
je
vrini
v
svojo
domovino
in
da
bi
si
pesen
svojega
življenja
polepšal
,
si
je
izbral
za
ženo
ubožno
a
prekrasno
Renato
.
Ko
se
jo
starši
prosili
,
naj
resi
vso
rodovino
,
ni
nič
pomišljala
:
udala
se
je
brez
ugovor
ne
da
bi
slutila
,
kako
heroična
je
njena
žrtev
.
Od
njene
poroke
je
minulo
pet
let
.
Izgubila
je
v
tem
času
starše
in
brate
,
za
katere
je
žrtvovala
svojo
mladost
,
svojo
lepoto
in
vse
svoje
sanje
o
sreči
in
ljubezni
,
a
pridobila
je
sama
grenka
spoznanja
,
ki
so
zamorila
vso
njeno
veselost
in
iz
nje
nare
dila
tako
resno
,
malobesedno
in
hladno
ženo
,
da
ljudje
sploh
niso
verjeli
,
da
je
zmožna
kakega
toplejšega
čustva
.
Stari
Evzebij
Benalja
je
bil
s
svojo
ženo
lahko
zadovoljen
.
Nikdar
ni
padla
najmanjša
senca
na
njen
značaj
;
kar
si
je
kupil
,
to
je
v
resnici
vse
imel
.
Ljudje
pa
so
se
jezili
,
da
je
starega
pokvarjenca
Benalje
žena
tako
uzorno
zvesta
svojemu
možu
in
bolelo
jih
je
,
da
je
najlepša
in
najpoštenejša
ljubljanska
žena
prikovana
na
tako
starega
izžetega
grešnika
.
Renata
je
bila
vedno
mirna
in
ravnodušna
.
Tudi
na
večerji
pri
baronu
Paungartenu
,
ko
je
sedela
med
Štefanom
Ogulinom
in
Mihaelom
Kržinarjem
,
se
je
vedla
tako
hladno
,
kakor
da
jih
komaj
pozna
.
A
v
svojem
srcu
je
dobro
vedela
,
kateri
teh
dveh
mož
ji
bolje
ugaja
,
čigav
glas
ji
sega
v
dušo
in
čigavi
pogledi
so
v
stanu
razburjati
njeno
kri
.
Izdala
se
ni
nikdar
,
saj
tudi
Mihael
Kržinar
ni
nikdar
pokazal
,
da
mu
je
zanjo
le
količkaj
več
,
kot
za
druge
ženske
.
Da
jo
Mihael
Kržinar
skrivaj
morda
ljubi
,
to
ji
sploh
niti
na
misel
ni
prišlo
.
Evzebij
baron
Benalja
je
bil
ponosen
na
svojo
ženo
.
Poznal
je
življenje
in
vse
nevarnosti
,
ki
prete
njegovi
zakonski
sreči
in
zato
je
skrbno
pazil
na
Renato
,
dokler
ni
spoznal
in
se
prepričal
,
da
je
vzvišena
nad
vsak
dvom
.
Ko
se
je
Renata
zavedla
,
kaka
čustva
se
porajajo
v
njenem
srcu
do
Mihaela
Kržinarja
,
se
je
potrudila
na
vso
moč
,
da
bi
ta
čustva
zadušila
že
v
kali
.
Občevala
je
z
Mihaelom
še
hladneje
,
kakor
z
drugimi
znanci
in
se
ga
ogibala
kolikor
je
mogla
,
a
moč
njene
ljubezni
je
vender
rasla
in
njena
hladnost
ni
odbila
Kržinarja
.
Med
tem
ko
je
domača
hči
zabavala
družbo
z
italijanskimi
pesmimi
,
je
Renata
kramljala
z
Ogulinom
in
s
Kržinarjem
,
kakor
da
sta
dva
starca
,
ki
mlade
žene
ne
moreta
čisjto
me
zanimati
.
Ko
je
bil
Kržinar
poklican
k
bližnji
mizi
,
pri
kateri
je
sedelo
več
njegovih
prijateljev
,
je
pa
Štefan
Ogulin
hitro
premenil
predmet
pogovarjanja
.
»
Pravijo
,
da
se
bo
Kržinar
oženil
«
je
dejal
Ogulin
nekoliko
malomarno
pri
tem
pa
ostro
od
strani
pogledal
Renato
,
kakor
bi
domneval
,
da
mora
njegovo
naznanilo
napravili
nanjo
poseben
utis
.
Renata
pa
se
ni
zganila
in
niti
z
najmanjšim
pregibom
ni
izdala
,
da
jo
to
kaj
zanima
.
»
To
je
zame
nekaj
popolnoma
novega
«
je
odgovorila
mirno
.
»
In
kdo
je
nevesta
?
«
»
Bogata
vdova
.
Saj
jo
gotovo
poznate
,
Terezijo
Ahčinovo
.
«
»
Tako
—
tako
«
je
menila
Renata
.
»
Ali
je
to
že
tako
gotovo
,
da
se
gospodu
Kržinarju
že
lahko
čestita
?
«
»
Tega
še
ne
vem
—
ker
je
Kržinar
jako
občutljiv
,
pač
ne
kaže
omeniti
kaj
,
dokler
sam
ne
pride
z
barvo
na
dan
.
«
Ker
se
je
Mihael
zopet
vrnil
k
svoji
družbi
,
je
Ogulin
utihnil
.
Mihaelu
se
je
zdelo
,
da
je
Ogulin
moral
v
njegovi
odsotnosti
kaj
govoriti
o
njem
,
a
bil
je
preponosen
,
da
bi
poskusil
kaj
izvedeti
.
Sedel
je
na
svoj
stol
in
molčal
.
Nastala
je
vsem
nekoliko
neprijetna
pavza
,
ki
pa
jo
je
hitro
končalo
naznanilo
,
da
je
večerja
na
mizi
.
Ogulin
je
hitro
vstal
,
da
popelje
kako
damo
k
mizi
;
Mihael
je
ponudil
svojo
roko
baronici
Renati
in
jo
peljal
na
njeno
mesto
.
Med
splošnim
šumom
,
ki
je
vladal
pri
mizi
,
ni
nihče
zapazil
,
da
sedi
Mihael
poleg
svoje
dame
nekako
zamišljen
in
da
ničesar
ne
govori
.
Naenkrat
se
je
zganil
in
se
naglo
obrnil
k
Renati
.
»
Baronica
—
ali
mi
hočete
dovoliti
neko
vprašanje
?
«
»
Zakaj
ne
...
če
ni
nič
tacega
...
«
Renati
je
postalo
naenkrat
tesno
pri
srcu
,
kakor
bi
se
bala
,
da
bo
slišala
,
česar
ni
še
nikdar
slišala
in
kar
je
tako
srčno
želela
,
da
bi
ji
enkrat
rekel
Mihael
Kržinar
,
dasi
je
vedela
,
da
potem
ne
bo
nikdar
več
ž
njim
govorila
.
»
Gre
se
samo
za
mojo
osebo
«
je
s
tihim
glasom
dejal
Mihael
,
ki
je
bil
zapazil
rahlo
rudečico
na
licih
baronice
Renate
.
»
Gre
se
samo
za
mojo
osebo
.
Moj
oče
je
star
in
hoče
,
da
bi
se
oženil
,
dokler
je
še
živ
;
sili
me
,
naj
vzamem
Terezijo
Ahčinovo
.
«
Kakor
okamenela
je
sedela
Renata
na
svojem
stolu
in
zdelo
se
ji
je
,
da
ji
je
odtekla
vsa
kri
.
»
In
kaj
želite
vedeti
?
«
je
vprašala
čez
trenotek
.
»
Rad
bi
izvedel
vaše
mnenje
,
milostiva
baronica
;
rad
bi
vedel
,
če
mi
svetujete
,
da
se
poročim
s
Terezijo
Ahčinovo
.
«
Njeno
srce
je
močno
bilo
in
bala
se
je
,
da
bi
Mihael
zapazil
njeno
razširjenje
.
Da
je
prikrije
,
je
skoro
sorno
vprašala
:
»
Zakaj
se
obračate
za
svet
ravno
do
mene
?
«
»
Ker
mi
je
ravno
na
Vašem
mnenju
ležeče
«
,
je
odgovoril
Mihael
tiho
.
Renata
je
sklenila
svoje
drobne
bele
roke
in
zamišljeno
gledala
predse
;
naenkrat
se
je
vzravnala
.
»
Terezija
Ahčinova
je
še
mlada
,
je
simpatična
in
bogata
.
Zakaj
bi
je
ne
vzeli
,
če
mislite
,
da
bodete
srečni
ž
njo
.
«
Mihael
se
je
tiho
zasmejal
;
skoro
se
je
zdelo
Renati
,
da
se
mu
je
omračil
pogled
.
»
Srečen
—
s
Terezijo
Ahčinovo
?
«
je
vprašal
nekoliko
porogljivo
.
»
Ne
,
na
to
ne
mislim
;
vedel
bi
le
rad
,
če
bi
moglo
biti
zakonsko
življenje
s
tako
ženo
znosljivo
.
«
»
Tega
vam
jaz
ne
vem
povedati
«
,
je
dejala
Renata
.
»
Čujem
pa
,
da
ima
Terezija
Ahčinova
mnogo
snubcev
,
iz
česar
se
da
sklepati
,
da
je
mnogo
mož
,
ki
sodijo
,
da
bi
bili
srečni
ž
njo
.
«
»
A
svojega
mnenja
mi
nečete
povedati
«
,
je
novic
vprašal
Mihael
m
globoko
pogledal
Renati
v
oči
.
V
njegovem
pogledu
je
svetlikal
ogenj
,
ki
je
razburil
Renato
;
tega
pogleda
ni
mogla
vzdržati
,
a
čutila
je
,
da
jo
je
prisilil
ta
pogled
,
povedati
svoje
resnično
mnenje
,
ki
je
je
doslej
tako
spretno
prikrivala
.
»
Če
mislite
,
da
s
Terezijo
Ahčinovo
ne
bodete
srečni
,
potem
vam
ne
morem
svetovati
,
da
bi
se
ž
njo
poročili
.
«
Renati
se
je
zdelo
,
da
je
Mihael
zavzdihnil
olajšano
,
kakor
da
se
mu
je
odvalil
kamen
od
srca
.
»
Bog
Vas
blagoslovi
,
milostiva
baronica
za
ta
svet
;
Terezija
Ahčinova
ne
bo
moja
žena
.
«
Renata
je
čutila
,
kaj
je
hotel
reči
Mihael
s
temi
besedami
,
a
premagala
je
samo
sebe
in
veselo
čustvo
,
ki
ji
je
zalilo
srce
;
z
nobeno
besedico
ni
izdala
,
da
je
umela
Mihaela
.
Samo
nekaj
trenotkov
tihote
je
potrebovala
,
da
je
zbrala
vse
svoje
moči
in
potem
zasukala
pogovor
na
druge
stvari
.
Domača
zabava
pri
baronu
Paungartnu
je
trajala
do
pozne
noči
.
Mladina
je
plesala
v
obednici
,
moški
so
popivali
,
starejše
ženske
pa
so
se
zabavale
po
ženski
navadi
.
Renata
ni
hotela
plesati
in
se
je
vsedla
med
starejše
dame
,
kjer
pa
ni
dolgo
vztrajala
.
Zapustila
je
hišo
prva
,
ne
da
bi
se
bila
še
srečala
z
Mihaelom
Kržinarjem
in
ne
da
bi
slutila
,
kako
težak
boj
je
med
tem
bil
Mihael
s
svojim
očetom
zaradi
nje
.
Stari
Kržinar
je
med
večerjo
sedel
na
zgornjem
koncu
mize
poleg
hišne
gospodinje
.
Bil
je
velik
in
močan
kakor
njegov
sin
,
a
nič
na
njeni
ni
razodevalo
,
da
je
bil
njegov
ded
še
kmetski
furman
.
Deležen
je
bil
odlične
vzgoje
in
je
vse
svoje
dni
živel
kakor
največji
aristokrat
.
Na
svoje
plemstvo
je
bil
ponosen
in
živel
je
v
mislih
svoje
dobe
,
da
je
plemič
res
boljši
človek
od
navadnih
ljudi
.
Svojega
sina
je
ljubil
nad
vse
,
a
tiraniziral
ga
je
,
kolikor
je
mogel
in
zlasti
ga
je
silil
,
naj
se
poroči
z
bogato
vdovo
Terezijo
Ahčinovo
.
Opazoval
je
z
nevoljo
,
da
je
Mihael
posvečal
baronici
Renati
toliko
pozornost
in
med
večerjo
je
neprestano
poskušal
uganiti
,
kaj
da
imata
med
sabo
.
Čim
je
bila
večerja
končana
in
je
mladi
svet
odšel
na
ples
,
je
poklical
Mihaela
na
stran
.
»
Kaj
nimaš
danes
nič
časa
za
svojega
očeta
?
«
ga
je
vprašal
navidezno
mirno
.
»
Ves
večer
si
posvetil
baronici
Renati
.
«
»
Razumeva
se
dobro
in
zato
se
,
rad
ž
njo
pogovarjam
,
«
je
hladno
odgovoril
Mihael
.
»
O
,
seveda
,
seveda
!
Saj
sem
videl
,
kako
se
razumeta
in
zdaj
mi
postaja
jasno
,
zakaj
se
tako
braniš
neveste
,
ki
sem
ti
jo
izbral
.
Vsa
Ljubljana
že
sušlja
,
da
si
zaljubljen
v
Renato
.
Tebi
se
seveda
tega
ne
upa
nihče
reči
,
a
jaz
sem
to
že
večkrat
moral
slišati
.
Ta
ljubezen
jo
blaznost
,
ljubi
Mihael
;
kar
iz
glave
si
jo
izbij
.
Moja
želja
in
volja
je
,
da
se
poročiš
s
Terezijo
Ahčinovo
.
«
Mihael
je
zatrepetal
po
vsem
životu
.
»
Ljubi
oče
«
je
rekel
,
»
prepovedujem
Vam
odločno
,
da
bi
kakorkoli
sumničili
baronico
Renato
.
Če
jo
ljubim
ali
če
je
ne
ljubim
,
to
vem
samo
jaz
;
ona
ne
ve
ničesar
in
ravnotako
nihče
drugi
...
«
S
tihim
ponosom
je
gledal
stari
Kržinar
svojega
sina
,
kajti
veselila
ga
je
noblesa
Mihaelovega
mišljenja
.
»
Vem
,
Mihael
,
da
je
baronica
Renata
vzvišena
nad
vsak
dvom
in
kakor
te
poznam
,
vem
tudi
zanesljivo
,
da
ti
ne
boš
motil
njenega
zakona
.
Ali
glej
,
sinko
moj
,
jaz
tudi
vem
,
da
se
je
v
tvoje
srce
zajedla
ljubezen
do
baronice
in
da
boš
ti
na
tej
ljubezni
trpel
in
krvavel
.
Zato
sem
ti
izbral
jaz
nevesto
,
saj
ti
sam
nimaš
oči
za
nobeno
drugo
kakor
za
Renato
in
zato
je
moja
odločna
želja
,
da
se
poročiš
s
Terezijo
Ahčinovo
«
.
Mihael
se
je
zamislil
.
Nekaj
časa
je
stal
s
prekrižauimi
rokami
pred
svojim
očetom
.
Ko
je
dvignil
glavo
,
je
bil
njegov
obraz
bled
in
mračen
,
a
imel
je
odločen
izraz
.
»
Dobro
,
oče
«
,
je
rekel
Mihael
.
»
Če
mi
obljubite
,
da
me
pustite
tri
mesece
v
miru
,
vam
dam
svojo
častno
besedo
,
da
bom
o
tej
stvari
resno
razmišljeval
in
če
pridem
do
sklepa
,
da
mi
je
mogoče
poročiti
se
s
Terezijo
Ahčinovo
,
se
to
tudi
zgodi
.
«
»
Tri
mesece
—
to
je
mnogo
časa
«
je
menil
stari
Kržinar
.
»
Malo
bi
lahko
odnehal
.
«
»
Kaj
se
oglaša
v
vas
zdrava
kri
pradedova
?
«
je
z
dobrohotno
porogljivostjo
vprašal
Mihael
vedoč
,
da
s
tem
očetu
takoj
zapre
sapo
.
Stari
Kržinar
kar
ni
maral
,
da
je
kdaj
izdal
kramarski
značaj
,
ki
ga
je
podedoval
po
svojem
starem
očetu
.
»
Veljaj
—
tri
mesece
torej
«
je
hitro
pritrdil
stari
Kržinar
.
»
Čez
tri
mesece
te
spomnim
na
tvojo
obljubo
;
ne
pozabi
,
da
si
mi
dal
svojo
častno
besedo
.
«
Kadar
se
je
Mihael
udal
kaki
želji
svojega
očeta
,
vselej
se
je
to
zgodilo
le
po
težkem
in
dostikrat
tudi
burnem
boju
.
Oba
sta
bila
trdnega
značaja
,
vsak
je
imel
svojo
voljo
.
A
če
se
je
vihar
polegel
,
je
bil
stari
Kržinar
vedno
vesel
svojega
sina
.
Tudi
sedaj
mu
je
položil
roko
na
ramo
in
z
nekakim
ponosom
rekel
:
»
Ej
,
Mihael
,
midva
sva
le
moža
,
da
malo
takih
;
če
kremen
zadene
ob
kremen
,
se
pač
delajo
iskre
.
A
če
bi
midva
z
združenimi
močmi
kaj
v
roke
vzela
,
bi
moral
priti
že
sam
zlodej
,
da
bi
nama
mogel
kljubovati
.
«
Tako
ali
podobno
se
je
končalo
vsako
nesporazumljenje
in
vsak
prepir
med
starim
Kržinarjem
in
njegovim
sinom
.
Kramljala
sta
potem
še
nekaj
časa
o
različnih
vsakdanjostih
in
potem
skupno
odšla
iz
hiše
barona
Paungartna
.
Toda
Mihael
nikakor
ni
bil
tako
miren
,
kakor
se
je
dozdevalo
staremu
Kržinarju
.
Nasprotno
;
v
njem
je
vse
divjalo
in
valovalo
,
a
ker
ni
nikoli
izgubil
oblasti
nad
seboj
,
je
tudi
sedaj
premagal
vse
,
kar
bi
bilo
moglo
očetu
dati
priliko
,
pogledati
v
Mihaelovo
notranjost
.
Mihael
je
bil
ravno
tako
ponosen
,
samozavesten
in
trdovraten
,
kakor
njegov
oče
;
skupna
jima
je
bila
vroča
kri
,
a
nekaj
ju
je
vendar
ločilo
.
Stari
Kržinar
ni
bil
zmožen
tako
globokih
in
trajnih
čuvstev
kakor
njegov
sin
;
stari
je
bil
lahkoživi
otrok
dobe
rokoko
,
Mihael
pa
resni
privrženec
novega
duha
,
ki
je
na
Francoskem
že
z
mogočno
roko
trkal
na
vrata
in
napovedoval
svojo
krvavo
zmago
.
Stari
ni
imel
smisla
za
to
in
zato
se
mu
je
tolikrat
primerilo
da
svojega
sina
ni
razumel
.
Prišedši
domov
se
je
Mihael
zaklenil
v
svojo
sobo
;
hotel
je
biti
sanm
,
da
bi
se
mu
ne
bilo
več
treba
zatajevati
.
Kar
oddahnil
si
je
,
ko
se
je
bil
odkrižal
očeta
,
zakaj
bal
si
je
,
da
bi
stari
začel
ugibati
,
zakaj
da
se
je
Mihael
napol
vdal
njegovi
želji
in
na
pol
obljubil
,
da
se
poroči
s
Terezijo
Ahčinovo
,
katere
se
je
doslej
vedno
tako
trdovratno
branil
.
Mihael
Kržinar
bi
za
ves
svet
tudi
svojemu
očetu
,
ki
je
bil
sicer
njegov
najboljši
prijatelj
,
ne
bil
priznal
,
da
ljubi
že
celo
leto
,
z
vso
strastjo
in
iskrenostjo
baronico
Renato
Benaljo
.
Mihael
je
bil
ves
drugačen
od
svojih
vrstnikov
.
Ko
je
spoznal
,
da
ljubi
Renato
,
si
je
bil
takoj
svest
,
da
ji
tega
ne
sme
razodeti
in
da
mora
krotiti
in
zatajevati
svoja
čuvstva
,
ne
le
,
ker
sploh
ni
upal
,
da
bi
ga
Renata
ljubila
,
marveč
tudi
zaradi
tega
,
da
bi
vsaj
po
njegovi
krivdi
ne
padla
nobena
senca
na
njeno
zakonsko
življenje
.
Od
tega
trenotka
je
bilo
njegovo
življenje
nepretrgani
boj
proti
samemu
sebi
.
Vedel
se
je
napram
Renati
vedno
ravno
tako
,
kakor
napram
vsaki
drugi
dami
,
a
težko
mu
je
to
bilo
,
neizmerno
težko
.
Govoril
je
ž
njo
vedno
zgol
o
stvareh
,
ki
niso
imeli
niti
za
njo
niti
zanj
najmanjšega
osebnega
pomena
.
Niti
o
prijateljstvu
nista
nikdar
govorila
,
kaj
še
o
ljubezni
in
nikdar
ni
Mihael
poskušal
vzbuditi
v
Renati
le
najmanjše
zanimanje
za
svojo
osebo
.
To
težko
nalogo
mu
je
olajšala
izvrševati
okolnost
,
da
je
bil
Evzelij
Benalja
silno
bolehen
,
izmozgan
in
izžit
in
da
je
mu
bilo
po
človeški
previdnosti
sojenih
le
še
malo
let
.
Mihael
nikakor
ni
želel
baronu
Benalji
smrti
,
a
misel
,
da
ne
bo
dolgo
živel
,
mu
je
dala
v
trenotkih
potrtosti
in
obupanja
vedno
novih
moči
.
Kar
nič
ni
vedel
,
kako
misli
in
sodi
Renata
o
njem
.
Govorila
je
ž
nji
ni
vedno
le
o
stvareh
,
kjer
je
bilo
nemogoče
pokazati
kako
simpatijo
in
antipatijo
in
govorila
je
vedno
tako
hladno
in
se
vedla
tako
reservirano
,
da
njenih
misli
in
njenih
čuvstev
ni
mogel
nihče
uganiti
.
Toda
Mihaela
to
ni
plašilo
.
Upal
je
,
da
jo
prepriča
o
svoji
ljubezni
in
da
si
pridobi
njeno
naklonjenost
,
kadar
pride
čas
,
da
bo
sploh
smel
govoriti
.
Na
eno
stvar
pa
ni
Mihael
nikdar
mislil
:
da
ga
je
ves
ljubljanski
ženski
svet
najstrože
nadzoroval
in
opazoval
vsak
njegov
korak
,
vsako
njegovo
gesto
.
Ljubljančanke
,
videč
,
da
se
Mihael
za
nobeno
ne
zanima
,
so
takoj
uganile
,
da
mora
imeti
kako
srčno
skrivnost
in
trudile
so
se
na
vso
moč
in
z
vso
vztrajnostjo
,
da
bi
jo
razkrile
.
Zapazile
so
,
da
se
je
Mihael
,
če
je
prišel
v
kako
družbo
sicer
najprej
,
pridružil
drugim
damam
in
ne
Renati
,
a
da
so
jo
njegovi
pogledi
neprestano
iskali
in
če
je
niso
našli
,
da
je
kmalu
družbo
zapustil
.
Zapazile
so
dalje
,
da
je
bil
Mihael
vedno
nemiren
in
raztresen
,
ako
se
mu
ni
posrečilo
,
ostati
vsaj
nekaj
trenotkov
pri
Renati
in
da
je
bil
vedno
kaj
dobro
razpoložen
,
če
je
mogel
le
malo
časa
z
njo
govoriti
.
Uspehe
teh
opazovanj
je
končno
formuliral
Štefan
vitez
Ogulin
v
obdolžitev
:
Mihael
Kržinar
je
smrtno
zaljubljen
v
baronico
Renato
Beiialjo
.
Ne
,
da
bi
Renata
in
Mihael
kaj
slutila
,
je
šla
ta
obdolžitev
od
hiše
do
hiše
,
od
rodovine
do
rodovine
;
vedela
jo
je
končno
vsa
Ljubljana
samo
ne
Renata
in
Mihael
jo
je
izvedel
,
ko
mu
jo
je
v
razburjenosti
vrgel
v
obraz
njegov
oče
.
Sedaj
ga
je
bilo
strah
,
da
nastanejo
iz
te
dolžitve
Renati
velike
neprilike
,
da
bo
trpela
na
ugledu
,
da
jo
bodo
zlobni
ljudje
obrekovali
in
grdili
njeno
čast
po
krivici
in
da
jo
bo
do
blaznosti
ljubosumni
mož
trpinčil
in
ji
zagrenil
življenje
.
Zavedal
se
je
,
da
mora
to
preprečiti
,
naj
velja
kar
hoče
in
v
ta
namen
je
bil
sedaj
pripravljeno
poročiti
se
celo
z
bogato
vdovo
Terezijo
Ahčinovo
.
Ljubljanski
guverner
je
po
dvakrat
na
leto
priredil
na
Barju
velik
lov
in
povabil
vse
plemstvo
,
vse
oficirje
in
tudi
najpreinožnejše
meščane
.
Lov
sam
je
mikal
samo
lovce
,
toda
lovu
je
vedno
sledilo
vesela
zabava
,
združena
s
plesom
pod
milini
nebom
in
na
to
zabavo
so
prihiteli
povabljenci
celo
iz
prav
oddaljenih
krajev
.
Na
konjih
,
v
ekvipažah
in
zlasti
na
čolnih
je
ob
takih
prilikah
hitelo
vse
polno
ljudi
iz
Ljubljane
do
Preserja
in
skoro
tradicijonalno
je
bilo
,
da
je
take
dni
pri
povratku
ponoči
utonil
v
Ljubljanici
kak
udeleženec
,
ki
pri
pijači
ni
poznal
mere
in
meje
.
Proti
večeru
je
prijezdil
v
Preserje
tudi
Mihael
Kržinar
in
našel
je
tam
že
jako
mnogoštevilno
in
tudi
že
več
kot
jako
veselo
družbo
.
Že
od
daleč
ga
je
zagledala
gospa
Terezija
Ahčinova
,
mlada
,
bogata
in
vsestransko
zelo
okrogla
vdova
,
ki
je
sedela
med
celo
gručo
mladih
in
starih
čestilcev
in
vzbujala
občno
pozornost
svojim
glasnim
smehom
in
z
neverjetno
kričečimi
barvami
svoje
obleke
.
Terezija
je
bila
pravzaprav
jako
čedna
žena
,
navzlic
nekoliko
preveliki
mesnatosti
svojih
udov
.
Govorila
je
mnogo
,
hitro
in
glasno
in
moški
so
se
ž
njo
kaj
dobro
zabavali
,
kajti
dovolila
je
tudi
kako
krepkejšo
besede
in
se
je
rada
ter
prav
presrčno
smejala
.
Gospa
Terezija
je
imela
izredno
trezno
sodbo
o
življenju
in
ljudeh
ter
izredno
slab
ukus
o
toaletnih
stvareh
in
družabnih
navadah
.
Sicer
pa
je
bila
dobra
in
prijazna
.
Njen
oče
je
bil
graščinski
oskrbnik
.
Spravil
je
troje
gospodarjev
na
beraško
palico
in
ko
je
umrl
,
je
zapustil
svoji
hčeri
tri
skrinje
denarja
in
pa
svoj
izredno
razviti
praktični
talent
.
Terezija
se
je
hitro
po
očetovi
smrti
poročila
z
odvetnikom
Ahčinom
,
ki
ga
sicer
ni
ljubila
,
ki
pa
ji
je
bil
simpatičen
zaradi
svojega
bogastva
.
Nemila
usoda
ji
je
sicer
,
moža
kmalu
ugrabila
,
a
v
tolažbo
je
zapustil
Tereziji
toliko
denarja
,
da
je
postala
najbogatejša
vdova
ljubljanska
.
Mihael
je
gospo
Terezijo
prej
slišal
,
kakor
jo
je
zagledal
.
Ko
se
je
nanjo
ozrl
,
je
zagledal
tik
nje
Štefana
Ogulina
,
ki
je
bil
povsod
,
koder
je
bilo
dobiti
kako
bogato
ženo
,
vdovo
ali
dekle
.
Mihael
je
instinktivno
slutil
,
da
je
sladki
in
gladki
Štefan
Ogulin
nevaren
in
zavraten
človek
in
se
ga
je
ogibal
,
kolikor
je
le
mogel
.
Tudi
sedaj
si
je
rekel
,
da
stori
najbolje
,
če
se
ne
približa
družbi
gospe
Terezije
.
Napravil
je
majhen
ovinek
,
se
spotoma
ustavil
pri
mizi
nekaterih
znancev
in
ravno
hotel
iti
,
da
pozdravi
gostitelja
,
ko
mu
je
gospa
položila
roko
na
ramo
.
»
Ali
ste
se
mi
hoteli
tudi
danes
izogniti
?
«
je
vprašala
gospa
Terezija
.
Mihael
se
je
presenečeno
obrnil
k
njej
,
kajti
tega
pač
ni
pričakoval
,
da
zapusti
gospa
Terezija
svojo
družbo
in
da
ga
bo
kar
tako
pričo
vseh
ljudi
atakirala
.
Molče
se
je
Mihael
priklonil
okrogli
vdovi
,
tako
globoko
se
ji
je
priklonil
,
da
je
imel
njegov
pozdrav
že
nekoliko
ironičen
značaj
.
»
Oprostite
,
milostiva
,
«
—
je
dejal
Mihael
,
»
a
danes
sem
tako
slabovoljen
,
da
vas
nisem
hotel
nadlegovati
s
svojo
navzočnostjo
,
da
bi
ne
pokvaril
veselega
razpoloženja
vaše
družbe
.
»
Uh
,
uh
,
uh
,
«
je
kričala
gosna
Terezija
.
»
Kar
vstrašila
bi
se
vas
,
ko
bi
se
sploh
koga
bala
.
Slabovoljni
ste
?
Potem
pridite
v
našo
družbo
,
tam
se
bodete
že
razgreli
in
zvečer
se
peljemo
na
čolnu
domov
.
«
»
Oprostite
,
milostiva
...
«
»
Že
zopet
,
oprostite
milostiva
;
kaj
se
vedno
tako
oproščate
?
«
Gospa
Terezija
je
zdaj
hitro
spremenila
glas
in
vedenje
.
Pogledala
je
najprej
Mihaela
prav
ljubo
,
potem
povesila
oči
in
končno
sladkuje
se
rekla
:
»
Pojdite
z
nami
;
prav
veliko
veselje
bi
mi
napravili
,
če
bi
šli
z
nami
.
Še
nikdar
Vas
nisem
prosila
nobene
prijaznosti
—
storite
mi
danes
,
kar
Vas
prosim
.
«
Mihael
je
bil
silno
presenečen
.
Vedel
je
,
da
bi
ga
gospa
Terezija
takoj
vzela
za
moža
,
če
bi
jo
zasnubil
,
domneval
je
tudi
,
da
ima
njegov
oče
v
tem
oziru
že
prav
določen
dogovor
z
gospo
Terezijo
,
ali
da
je
gospa
Terezija
vanj
resnično
zaljubljena
,
kakor
je
to
pokazala
v
tem
trenotku
,
tega
niti
slutil
ni
.
Njena
prošnja
mu
je
bila
prav
neprilična
in
že
je
hotel
povabilo
odklopiti
,
ko
je
videl
,
da
ima
gospa
Terezija
vse
rosne
oči
.
Tedaj
pa
je
njegova
vljudnost
premagala
vse
pomisleke
.
»
Razume
se
ob
sebi
,
milostiva
,
da
grem
z
Vami
.
«
Gospa
Terezija
je
zadovoljnosti
malo
zardela
,
a
svojega
veselja
ni
hotela
izdati
.
»
Kako
govorite
;
prav
kakor
bi
mi
izkazali
posebno
milost
.
«
»
Nikakor
ne
«
,
je
ravnodušno
odgovoril
Mihael
.
»
Vi
gospa
ste
meni
izkazali
milost
,
da
ste
me
povabili
.
«
V
srcu
mu
je
bilo
že
žal
,
da
se
je
udal
in
začel
je
premišljevati
,
kako
bi
se
gospe
Terezije
in
njene
družbe
zopet
odkrižal
.
»
A
,
kaj
storim
s
svojim
konjem
,
«
je
rekel
čez
trenotek
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
.
»
Major
Harding
ima
strežaja
s
seboj
—
ta
prevzame
konja
,
Vi
pa
se
peljete
z
nami
,
se
je
hitro
oglasila
gospa
Terezija
.
To
lahko
takoj
v
red
spraviva
.
«
Ni
se
hotela
ločiti
od
Mihaela
,
kakor
bi
se
bala
,
da
ji
uteče
.
Ko
je
bilo
zastarn
konja
vse
preskrbljeno
,
sta
šla
nazaj
na
zabavišče
.
Ravno
tedaj
se
je
,
kot
zadnji
vseh
povabljencev
pripeljal
baron
Benalja
s
svojo
soprogo
baronico
Renato
.
Baron
Benalja
je
imel
navado
,
da
je
prišel
vedno
prepozno
.
Skoro
zaspan
je
slonel
na
svojem
vozu
,
a
ko
je
zagledal
tik
svoje
kočije
Mihaela
in
gospo
Terezijo
,
se
je
zganil
in
očitno
je
bilo
,
da
je
v
tem
trenotku
postal
prav
dobre
volje
.
»
Ali
ju
vidiš
Renata
—
Kržinar
in
gospa
Terezija
—
torej
je
le
res
,
kar
sem
ti
povedal
,
da
sta
skoro
za
ročena
.
«
Benalja
je
govoril
tako
glasno
,
da
sta
ga
Mihael
in
Terezija
morala
slišati
.
Mihael
bi
bil
pač
lahko
baronici
Renati
kako
pokazal
,
da
je
zašel
v
družbo
gospe
Terezije
proti
svoji
volji
in
le
po
nesrečnem
slučaju
,
toda
storil
tega
ni
.
Rekel
si
je
,
da
nima
nobene
pravice
dovoliti
si
take
intimnosti
napram
baronici
Renati
in
zavedal
se
je
tudi
,
da
bi
bilo
to
poniževalno
za
gospo
Terezijo
in
da
tega
ni
zaslužila
.
Zato
je
molče
pozdravil
,
pogledal
kar
mogoče
ravnodušno
ženo
,
ki
jo
je
ljubil
z
vso
močjo
svojega
srca
in
šel
naprej
,
kakor
da
je
srečal
znanko
,
za
katero
mu
ni
več
kot
za
lanski
sneg
.
Bil
je
pa
jezen
sam
nase
in
ljutil
se
je
na
vsiljivo
gospo
Terezijo
,
ki
ga
je
spravila
v
tako
neprijeten
položaj
.
Spominjal
se
je
natančno
vsake
besede
,
ki
jo
je
rekel
par
dni
poprej
na
večerji
pri
baronu
Paumgartnu
in
kako
je
Renato
zagotavljal
,
da
se
nikdar
ne
poroči
z
gospo
Terezijo
.
»
Kaj
si
bo
mislila
o
meni
«
,
to
mu
je
neprestano
krožilo
po
glavi
.
»
Rekla
bo
,
da
sem
nestanoviten
,
da
se
z
vsako
rad
zabavam
,
da
sem
se
ji
hlinil
in
kdo
ve
kaj
še
vse
.
«
Da
,
ko
bi
ji
mogel
povedati
,
kaj
se
je
zgodilo
med
njim
in
njegovim
očetom
,
ko
bi
ji
mogel
pojasniti
,
da
je
že
na
pol
opustil
svoj
namen
,
se
ne
poročiti
z
gospo
Terezijo
,
opustil
edino
za
to
,
da
bi
rešil
dobro
ime
in
zakonski
mir
Renati
,
potem
bi
laglje
prenašal
neljubo
mu
družbo
gospe
Terezije
,
a
tako
mu
je
bilo
kar
neznosno
in
vedel
se
je
tako
,
da
je
bilo
naposled
gospe
Tereziji
še
žal
,
da
ga
je
izvabila
k
sebi
in
svoji
družbi
.
Edino
star
baron
Evzebij
Benalja
je
bil
zadovoljen
,
da
je
gospa
Terezija
odpeljala
Mihaela
Križnarja
v
svojo
družbo
.
O
zvestobi
svoje
žene
ni
nikdar
niti
najmanj
dvomil
.
Toda
poznal
je
svet
in
ljudi
,
poznal
človeško
srce
in
imel
toliko
uvidevnosti
,
da
je
sam
sebi
priznal
:
enkrat
pride
le
ura
,
ko
se
v
Renatinem
srcu
vname
plamen
ljubezni
-
in
te
ure
se
je
bal
,
misel
na
to
uro
ki
urno
vso
njegovo
srečo
,
mu
je
bila
strašna
,
ta
misel
je
bila
edina
skrb
njegovega
življenja
.
Renata
je
bila
največja
in
edina
ljubezen
njegovega
življenja
.
Ljubkoval
in
užival
je
mnogo
,
a
resnično
ni
ljubil
nikdar
,
dokler
ni
videl
Renate
.
V
svoji
mladosti
je
delal
kolikor
je
mogel
.
Spomin
na
bedo
v
hiši
svojega
očeta
,
s
predvorske
grajšične
prepodenega
Ivana
Jožefa
Friderika
,
ga
je
vedno
bodril
,
da
je
vztrajal
pri
delu
in
zbiral
in
štedil
kolikor
je
mogel
.
V
kupčiji
je
imel
srečo
,
in
ko
je
končno
truden
dela
sklenil
vse
svoje
kupčije
in
jih
izročil
drugim
,
tedaj
je
imel
znamenito
premoženje
in
tedaj
ga
je
obšla
želja
,
da
bi
imel
tudi
dediča
,
ki
bi
prevzel
njegov
denar
in
imenu
Benalja
pridobil
zopet
nekdanji
ugled
in
nekdanjo
veljavo
.
Bratov
in
sester
ni
imel
več
.
Drug
za
drugim
so
šli
pod
zemljo
,
nekateri
daleč
v
tujih
krajih
in
niso
razen
najmlajšega
brata
zapustili
naslednikov
.
Samo
najmlajši
brat
,
ki
je
bil
ostal
na
nekdanji
pristavi
strmolske
graščine
blizu
Cerkelj
,
je
zapustil
več
otroka
Toda
Evzebij
jih
ni
poznal
in
jih
ni
hotel
poznati
.
Bili
so
na
skrajno
slabem
glasu
.
Evzebij
je
krivdo
na
pokvarjenosti
svojih
nečakov
pripisoval
njihovi
materi
.
Kje
da
jo
je
njegov
brat
dobil
,
kako
da
se
je
ž
njo
poročil
,
kdo
je
sploh
bila
,
tega
Evzebij
ni
vedel
in
tudi
ni
poskušal
dognati
,
saj
je
bil
vesel
,
da
so
ga
nečaki
v
miru
pustili
in
se
niso
zanj
zmenili
.
Evzebij
si
je
želel
sina
,
dediča
njegovega
premoženja
in
njegovega
nekdanjega
slavnega
imena
.
To
je
bil
vzrok
,
da
se
je
poročil
z
Renato
.
A
njegova
najsrčnejša
želja
se
mu
ni
izpolnila
.
To
je
bila
velika
bolest
njegovega
življenja
.
Ko
sta
Mihael
Kržinar
in
gospa
Terezija
izginila
iz
njegove
bližine
,
je
nežno
prijel
prste
svoje
žene
in
jih
držal
v
svoji
uveli
suhi
roki
.
»
Prav
všeč
mi
bo
,
če
se
Kržinar
in
gospa
Terezija
poročita
,
«
je
dejal
baron
Benalja
svoji
ženi
.
»
Kar
ustvarjena
sta
drug
za
drugega
.
Terezija
je
mlada
,
čedna
in
bogata
,
Mihael
pa
isto
tako
.
Res
,
da
je
ona
vesela
in
skoro
razposajena
,
on
pa
resen
in
dostojanstven
—
a
meni
se
zdi
,
da
se
bodeta
tako
drug
drugega
spopolnjevala
.
Ali
ni
tako
?
«
Renata
ni
ničesar
odgovorila
.
Kje
so
bile
tudi
njene
misli
!
Moža
niti
poslušala
ni
.
Pri
srcu
ji
je
bilo
tako
težko
,
kakor
še
nikdar
in
vedno
in
vedno
se
ji
je
vsiljevalo
vprašanje
:
Kako
da
je
Mihael
še
pred
par
dnevi
zatrjeval
,
da
ne
vzame
gospe
Terezije
,
sedaj
pa
se
ji
posveča
,
kakor
bi
že
bila
njegova
nevesta
.
»
Zakaj
mi
ne
odgovoriš
,
«
je
vprašal
Benalja
.
»
Vprašal
sem
te
,
če
misliš
tudi
ti
,
da
bodeta
Kržinar
in
gospa
Terezija
srečen
par
«
.
»
Kaj
naj
na
to
odgovorim
,
«
je
menila
Renata
.
»
Kdo
more
o
tem
sploh
imeti
kako
sodbo
.
Zdi
se
mi
,
da
bi
Kržinar
lahko
dobil
boljšo
nevesto
.
Kaj
mu
je
treba
vzeti
vdovo
!
«
»
Ali
—
prosim
te
—
Terezija
je
vendar
jako
mlada
vdova
!
Njen
mož
je
bil
grozno
star
;
kdo
ve
kolikokrat
ga
je
kap
zadela
;
ves
polomljen
in
pohabljen
je
bil
,
in
naduho
je
imel
.
Ti
si
ne
moreš
misliti
,
kako
naduho
je
imel
!
«
Stari
baron
Benalja
je
nosil
čudovito
dovršeno
vlasuljo
in
si
je
barval
obraz
,
a
naduhe
ni
imel
.
»
Pa
to
bogastvo
!
«
je
nadaljeval
Benalja
.
»
Stari
Kržinar
,
ki
ne
more
zatajiti
kramarske
krvi
svojega
starega
očeta
,
ki
je
bil
furman
,
bi
se
razjedel
same
jeze
,
če
bi
lepo
premoženje
gospe
Terezije
ne
prišlo
v
roke
njegovega
rodu
.
Stari
Kržinar
je
skop
in
lakomen
.
«
»
Iz
njegovih
dejanj
tega
ni
videti
in
tudi
slišala
nisem
nikdar
nič
takega
«
je
mirno
z
nekako
prepričanostjo
rekla
Kenata
.
»
Ti
še
marsičesa
nisi
slišala
kar
je
v
Ljubljani
znano
«
se
je
razvnel
Benalja
,
ki
ga
je
najbolj
razjezilo
,
kadar
mu
Renata
ni
slepo
verjela
.
»
Skopuh
je
stari
Kržinar
.
Prav
grd
skopuh
je
.
Javno
nastopa
z
veliko
slovesnostjo
,
kakor
kak
španski
kabalero
s
sedemindvajsetimi
imeni
,
skrivaj
pa
stiska
kar
le
more
.
In
Mihael
bo
ravno
tak
.
«
»
Zdi
se
mi
,
da
se
motiš
,
«
je
zopet
prav
mirno
in
prav
hladno
rekla
Renata
.
»
Zapravljivca
nista
,
ne
stari
Kržinar
,
ne
njegov
sin
,
a
skoposti
in
umazanosti
jim
ne
more
nihče
očitati
.
«
Benalja
se
je
začela
razburjati
.
Postalo
mu
je
sumljivo
,
da
se
Renata
nekako
poteguje
za
Kržinarja
in
njegovega
sina
.
»
Kaj
pa
imaš
s
temi
Kržinarji
,
da
se
zanje
tako
zavzemaš
?
«
je
siknil
polglasno
in
začel
trepetati
,
da
se
mu
je
vlasulja
s
klobukom
vred
začela
nagibati
zdaj
na
to
,
zdaj
na
drugo
stran
.
»
Ne
potegujem
se
prav
nič
za
Kržinarje
,
ki
mi
sploh
niso
nič
mari
,
nego
potegujem
se
za
resnico
.
«
Ta
odgovor
je
barona
Benaljo
vsaj
toliko
pomiril
,
da
njegova
vlasulja
ni
bila
več
v
nevarnosti
,
vedel
je
,
da
je
Renata
do
skrajnosti
resnicoljubna
in
pravična
in
da
bi
se
zavzela
tudi
za
največjega
svojega
nasprotnika
,
če
bi
sodila
,
da
se
mu
godi
krivica
.
Toda
obstanka
na
slavnosti
ni
imel
Benalja
nič
več
.
V
drugih
razmerah
bi
za
ves
svet
ne
bil
pripoznal
,
da
je
star
,
slab
in
bolehen
,
toda
zdaj
je
hotel
za
vsako
ceno
priti
iz
bližine
Mihaela
Kržinarja
.
Samo
pozdravil
je
guvernerja
in
njegove
goste
in
izgovarjajoč
se
,
da
ma
glavobol
in
da
ga
trga
,
se
hitro
zopet
poslovil
ter
se
z
Renato
vrnil
v
Ljubljano
.
Dokler
je
sedela
Renata
poleg
svojega
moža
v
starinski
kočiji
,
se
je
znala
premagovati
.
Skrbno
ga
je
vpraševala
za
njegove
bolečine
in
ga
tolažila
ter
ga
s
prijaznim
kramljanjem
poskušala
razvedriti
.
Toda
ko
je
prišla
v
svojo
sobo
,
ko
je
zaklenila
vrata
za
seboj
,
so
jo
zapustile
moči
.
Kakor
bi
bila
vsa
utrujena
in
izmučena
,
se
je
vrgla
na
stol
in
uprla
glavo
ob
dlan
.
Njene
misli
so
poletele
tja
ven
v
Preserje
,
kjer
je
bila
Mihaela
Kržinarja
zapustila
pri
gospe
Tereziji
in
ta
spomin
jo
je
zabolel
v
dušo
tako
,
da
so
ji
solze
stopile
v
oči
.
Spoznala
je
sedaj
,
da
ljubi
Mihaela
resnično
in
goreče
in
da
bo
vse
žive
dni
neskončno
nesrečna
,
če
se
poroči
s
Terezijo
Ahčinovo
.
Na
eno
misel
pa
Renata
ni
prišla
,
da
bi
se
namreč
ravnala
po
izgledih
drugih
žena
.
Takratna
Ljubljana
ni
bila
v
nravnostnih
stvareh
prav
nič
stroga
.
Zakonska
zvestoba
je
postala
pojem
,
ki
ni
imel
nobene
vsebine
.
Tudi
če
se
je
zgodil
kak
škandal
,
ga
niti
prizadeti
niso
jemali
tragično
.
Renata
je
vedela
,
da
bi
ji
noben
človek
ne
zameril
,
če
bi
postala
nezvesta
svojemu
možu
,
ki
je
bil
star
in
pohabljen
in
ki
jo
je
dobil
za
ženo
samo
vsled
nesreče
,
ki
je
dohitela
njenega
očeta
.
Če
so
Ljubljančanje
uvidevali
,
da
nobena
ljubezen
ni
večna
in
da
vsaka
ljubezen
enkrat
ugasne
,
so
uvidevali
toliko
bolj
,
da
mlada
in
cvetoča
Renata
ne
more
ljubiti
starega
,
bolnega
moža
.
Toda
vzlic
prepričanju
,
da
bi
ji
nihče
ne
zameril
,
če
bi
poslušala
glas
svojega
srca
,
je
ni
ne
enkrat
obšla
misel
,
da
prizna
Mihaelu
Kržinarju
svojo
ljubezen
.
Obljubila
je
svojemu
možu
zvestobo
in
trden
je
bil
njen
sklep
,
da
izpolni
svojo
obljubo
in
mu
to
zvestobo
ohrani
.
Že
zavest
,
da
ljubi
Mihaela
,
da
ga
ljubi
njeno
srce
proti
njeni
volji
,
se
ji
je
zdelo
pregrešno
in
videla
je
v
tem
nezvestobo
.
Toda
njene
moči
niso
zadostovale
,
da
bi
premagala
in
zadušila
to
ljubezen
.
Renata
je
bila
vzgojena
v
samostanu
.
Ni
bila
kdo
ve
kako
religijozna
,
ali
izpolnjevala
je
cerkvene
predpise
,
ker
je
bilo
to
oblastveno
zaukazano
in
ker
je
bila
tega
vajena
.
V
težkih
trenotkih
je
tudi
iz
lastnega
nagiba
iskala
tolažbe
v
cerkvi
.
Ko
se
je
nekaj
dni
bojevala
s
svojo
ljubeznijo
do
Mihaela
pa
je
ni
mogla
premagali
,
se
je
zatekla
k
staremu
kapucinu
,
ki
je
bil
njen
spovednik
in
ki
jo
je
včasih
obiskal
tudi
na
njenem
domu
.
Stari
kapucin
je
Renati
ugajal
,
ker
je
bil
moder
in
dobrohoten
,
in
ni
bil
kar
nič
podoben
drugim
menihom
;
seveda
Renata
še
slutila
ni
,
da
je
bil
pater
Salezij
v
mladih
letih
odličen
oficir
in
da
je
vstopil
v
samostan
zaradi
nesrečne
ljubezni
do
odlične
dame
.
Renata
je
povabila
patra
Salezija
k
sebi
in
mu
je
zaupala
tajnost
in
bolest
svojega
srca
.
»
Vem
,
da
je
greli
ta
moja
ljubezen
in
da
sem
verolomna
žena
,
a
ne
znam
si
pomagati
«
tako
je
končala
Renata
svoje
pripovedovanje
.
Pater
Salezij
se
ni
čudil
razkritju
,
ki
je
je
slišal
.
V
svojem
srcu
si
je
rekel
.
»
Ta
žena
,
ki
se
tako
bori
proti
svoji
ljubezni
in
se
tako
trudi
,
da
bi
se
niti
v
mislih
ne
izneverila
svojemu
grdemu
,
staremu
in
pohabljenemu
možu
,
je
plemenito
bitje
in
bi
zaslužila
vso
srečo
.
«
A
povedal
tega
Renati
ni
.
Dobil
je
utis
,
da
Renata
ne
bo
več
dolgo
v
stanu
kljubovati
svoji
ljubezni
in
da
se
bliža
ura
,
ko
bo
ta
ljubezen
prevzela
Renato
s
toliko
silo
,
da
bo
pozabila
na
vse
in
poslušala
samo
glas
svojega
srca
—
in
zdelo
se
mu
je
,
da
stori
dovolj
,
če
pripravi
Renato
do
tega
,
da
se
bo
še
dalje
borila
proti
svoji
ljubezni
in
ji
da
moč
in
pogum
premagovati
samo
sebe
,
kolikor
časa
bo
pač
mogoče
.
»
Milostiva
baronica
,
«
je
dejal
pater
Salezij
,
»
dovolite
mi
odkritosrčno
besedo
.
Znano
mi
je
,
kako
se
je
zgodilo
,
da
ste
postali
soproga
barona
Benalje
in
naravno
je
,
da
se
je
vaše
mlado
ljubezni
željno
srce
razvnelo
za
druzega
.
Vsak
človek
na
svetu
ima
pravico
do
prostora
pod
solncem
in
do
sreče
.
Toda
milostiva
baronica
,
vi
ste
se
te
pravice
sami
odpovedali
.
Tu
ne
pride
nič
v
postrv
,
da
ste
hoteli
rešiti
svojo
rodovino
,
ko
ste
se
poročili
z
baronom
Benaljo
.
Prostovoljno
ste
mu
obljubili
zvestobo
in
se
s
tem
odpovedali
pravici
do
ljubezni
do
drugega
.
Svojo
obljubo
ste
dolžni
izpolniti
in
vem
,
da
jo
bodete
izpolnili
.
Vaša
ljubezen
,
ki
Vam
zdaj
prouzroča
toliko
bolesti
ni
greh
;
postala
bi
greh
,
če
bi
jo
priznali
tistemu
,
ki
ga
ljubite
.
V
navadnem
žargonu
mojih
stanovskih
tovarišev
se
imenuje
vaša
ljubezen
skušnjava
ali
jaz
je
ne
morem
tako
imenovati
,
ker
poznam
vaš
značaj
.
Vaša
ljubezen
se
je
porodila
proti
vaši
volji
;
tudi
če
je
ne
zadušite
,
ne
bo
greh
,
samo
da
ostane
skrita
v
vašem
srcu
.
«
Renata
je
sedela
kraj
meniha
in
tiho
jokala
.
»
Srce
mi
bo
zgorelo
od
te
ljubezni
«
je
zaihtela
,
ko
je
utihnil
pater
Salezij
.
Tako
bridko
je
zaihtela
,
je
starega
mašnika
zabolelo
.
Izkušen
menili
je
vedel
,
da
baronici
ni
treba
verske
tolažbe
,
nego
dobrega
sveta
,
kako
naj
zmaga
hrepenenje
svojega
srca
in
vzlic
svoji
veliki
ljubezni
obrani
neljubemu
možu
obljubljeno
zvestobo
.
»
Hčerka
moja
,
«
je
rekel
pater
Salezij
mehko
,
»
jaz
pojmim
vaše
gorje
in
razumem
kaj
hočete
.
Radi
bi
ostali
dejansko
in
tudi
v
mislih
zvesti
storjeni
obljubi
,
a
strah
vas
je
,
da
tega
ne
bodete
mogli
storiti
.
Kaj
,
ko
bi
prosili
tistega
,
ki
ga
ljubite
,
naj
nikar
z
vami
ne
občuje
.
Še
boljo
bi
bilo
,
če
zapusti
vsaj
za
nekaj
časa
Ljubljano
;
ako
mu
je
to
mogoče
in
ako
je
njegova
ljubezen
plemenita
,
vam
to
gotovo
stori
.
«
»
Ah
,
saj
ne
ve
,
da
ga
jaz
ljubim
in
saj
tudi
jaz
ne
vem
,
če
me
ljubi
on
.
Nikdar
se
nisva
izdala
in
vedno
občujeva
le
kakor
se
občuje
z
navadnimi
znanci
.
Časih
se
mi
pa
zdi
,
da
me
ljubi
;
sklepam
to
iz
kake
ga
hipnega
pogleda
ali
iz
načina
njegovega
občevanja
.
A
časih
je
zopet
tako
mrzel
,
tako
resen
in
nepristopen
,
kakor
da
mu
ni
prav
nič
zame
in
da
ne
čuti
zame
ničesar
.
Da
,
pred
nekaj
dnevi
se
mi
je
celo
zdelo
,
da
se
hoče
poročiti
...
«
»
To
bi
bilo
še
najbolje
«
je
menil
pater
Salezij
,
a
se
je
svojih
besed
kar
ustrašil
.
»
Ne
,
ne
,
ne
«
je
v
silnem
obupu
vzkliknila
Renata
,
»
le
tega
ne
.
«
Solze
so
se
ji
vlile
in
bolest
ji
je
pretresala
život
talko
,
da
je
pater
Salezij
sprevidel
,
da
tu
ni
nobene
polnoči
in
da
tu
ne
more
ničesar
svetovati
.
»
Kljubovala
bo
svoji
ljubezni
dokler
bo
mogla
«
si
je
rekel
na
tihem
,
»
a
enkrat
bodo
njene
moči
izčrpane
in
kaj
se
zgodi
potem
,
vedi
bog
.
«
Glasno
pa
je
pater
Salezij
še
dalje
tolažil
Renato
in
ji
dokazoval
,
da
mora
na
vsak
način
ukrotiti
svoje
ljubezenske
želje
,
da
svoje
ljubezni
ne
sme
izdati
in
da
mora
ohraniti
zvestobo
svojemu
možu
.
A
njegove
besede
niso
bile
več
tako
tople
,
kakor
prej
;
ker
niso
prišle
iz
srca
,
tudi
v
Renatinem
srcu
niso
našle
odmeva
.
»
Kljubovati
hočem
svoji
ljubezni
do
skrajnosti
«
je
pri
slovesu
rekla
Renata
»
in
skušala
bom
ohraniti
svojemu
možu
zvestobo
—
toda
—
če
bi
me
on
ljubil
,
on
,
po
katerem
koprnim
—
oče
moj
,
potem
ne
vem
kaj
se
zgodi
.
«
Štefana
viteza
Ogulina
življenjski
cilj
je
bil
,
dobiti
—
bogato
ženo
.
Sam
je
bil
reven
in
služil
si
je
kruh
s
kvartanjem
in
s
sleparjenjem
pri
kvartah
.
Ker
pa
je
vedel
,
da
kot
siromak
ne
dobi
premožne
žene
,
je
prikrival
,
da
je
bil
nekoč
oficir
,
ki
so
ga
zaradi
prevelikih
dolgov
odslovili
in
se
je
izdajal
za
lastnika
velikih
posestev
in
gozdov
na
Hrvaškem
in
v
Bosni
.
Sam
je
s
primerno
previdnostjo
razširil
po
Ljubljani
mnenje
,
da
hodi
v
Trst
prodajat
svoj
les
,
a
da
to
kot
aristokrat
prikriva
,
dočim
je
hodil
v
Trst
in
tudi
v
Benetke
le
kvartat
.
Ko
je
postala
gospa
Terezija
Ahčinova
vdova
,
se
ji
je
Štefan
vitez
Ogulin
takoj
približal
in
je
storil
vse
,
kar
je
bilo
v
človeških
močeh
,
da
bi
se
ji
prikupil
ter
si
pridobil
njeno
ljubezen
.
Izkazoval
ji
je
vse
mogoče
usluge
in
pozornosti
in
dosegel
je
tudi
,
da
je
bila
gospa
Terezija
prav
rada
v
njegovi
družbi
.
Ugajal
ji
je
,
ker
je
bil
zabaven
in
postrežljiv
,
ker
je
z
vljudnim
smehom
prenašal
njene
dostikrat
kaj
neprimerne
in
celo
poniževalne
šale
in
ker
ji
je
v
denarnih
stvareh
znal
tako
dobro
svetovati
,
kakor
najboljši
trgovec
.
Druga
žena
,
ki
je
bila
deležna
pozornosti
Štefana
viteza
Ogulina
je
bila
baronica
Renata
Benalja
.
Ogulin
je
hladnokrvno
računal
,
da
Evzebij
Benalja
ne
bo
dolgo
živel
.
»
Ure
njegove
so
štete
«
je
računal
Ogulin
,
»
če
bi
se
Renata
z
menoj
spečala
,
lahko
še
malo
pospešim
konec
.
«
A
pri
obeh
teh
ženah
mu
je
bil
na
potu
Mihael
Kržinar
.
Ogulin
je
sovražil
Kržinarja
že
prej
,
od
prvega
dneva
,
ko
se
je
ž
njim
seznanil
.
Mihael
mu
je
bil
preveč
resen
in
slovesen
,
preveč
visok
in
samosvoj
in
se
ni
hotel
sprijateljiti
z
Ogulinom
.
Zdaj
,
ko
je
Ogulin
videl
,
da
dobi
Mihael
gospo
Terezijo
lahko
kadar
hoče
in
ko
se
mu
je
načelo
dozdevati
,
da
vladajo
med
Mihaelom
in
med
baronico
Renato
posebne
simpatije
,
je
njegovo
sovraštvo
do
Mihaela
postalo
brezmejno
besno
.
Ogulin
je
raznesel
govorico
,
da
je
Mihael
zaljubljen
v
Renato
in
je
poskrbel
,
da
je
to
izvedel
tudi
baron
Benalja
,
a
baronici
Renati
je
povedal
,
da
se
hoče
Mihael
poročiti
z
gospo
Terezijo
,
misleč
,
da
jo
tako
odvrne
od
njega
.
Spletkaril
je
tudi
pri
gospe
Tereziji
na
vse
načine
proti
Mihaelu
,
a
kolikor
bolj
se
je
trudil
,
toliko
bolj
je
želela
gospa
Terezija
,
da
bi
postal
Mihael
Kržinar
njen
mož
.
Gospa
Terezija
je
bila
tako
zaljubljena
v
Mihaela
,
da
se
je
celo
sprla
z
Ogulinom
in
mu
zagrozila
,
da
ga
ne
pusti
nikdar
več
čez
prag
svoje
hiše
,
če
izreke
se
enkrat
slabo
besedo
o
Mihaelu
.
Ogulin
je
od
tedaj
neprestano
mislil
in
ugibal
,
kako
bi
se
znosil
nad
Mihaelom
in
ga
zakopal
v
kake
neprilike
.
A
ni
mu
mogel
do
živega
.
Mihael
je
bil
najkorektnejši
človek
,
ki
ni
nikdar
rekel
besede
,
zaradi
katere
bi
se
mogel
kesati
in
ki
nikdar
ni
storil
dejanja
,
ki
bi
moglo
vreči
nanj
le
najmanjšo
senco
.
Toda
Štefan
vitez
Ogulin
je
vedel
,
da
je
treba
le
spretnosti
,
zvijačnosti
in
brez
vestnosti
,
da
se
pripravi
tudi
najpoštenejšega
človeka
v
neprilike
ali
celo
v
nesrečo
.
In
odločen
je
bil
vporabiti
tudi
zadnje
sredstvo
,
samo
da
doseže
svoj
smoter
.
Dan
po
svojem
razgovoru
s
patrom
Salezijem
je
dobila
baronica
Renata
pismo
,
pisano
s
krepko
,
a
priprosto
pisavo
in
podpisano
:
»
Mihael
Kržinar
«
.
Skoro
ji
je
zastalo
srce
,
ko
je
čitala
podpis
.
Najprej
je
instinktivno
stopila
k
vratim
,
da
bi
jih
zaklenila
,
kakor
da
se
je
hotela
zagotoviti
,
da
je
pri
čitanju
tega
pisma
nihče
ne
preseneti
,
a
ko
je
prijela
za
ključ
,
ga
je
tudi
že
izpustila
.
Rekla
si
je
,
da
nima
nikomur
ničesar
prikrivati
in
če
bi
jo
bil
njen
mož
v
tem
trenotku
vprašal
,
kda
da
ji
piše
,
bi
mu
bila
brez
pomisleka
izročila
Mihaelovo
pismo
.
Sedla
je
k
oknu
in
mirno
čitala
pismo
.
»
Milostiva
baronica
!
Ker
nečem
,
da
bi
imeli
o
mojem
značaju
kake
dvome
,
si
dovoljujem
Vam
pisati
te
vrste
.
Vprašal
sem
Vas
za
Vaš
prijateljski
svet
glede
moje
poroke
z
Vam
znano
damo
;
vprašal
sem
Vas
,
ker
imajo
dame
v
takih
stvareh
boljo
sodbo
kakor
moški
.
Ob
sebi
,
se
razume
,
da
priznavam
Vaši
sodbi
največji
pomen
in
da
bi
bila
zame
merodajna
in
odločilna
,
da
niso
nastale
rezmere
,
ki
me
silijo
,
postopati
drugače
,
kakor
je
bil
moj
namen
.
V
pogovoru
s
svojim
očetom
sem
nekaj
izvedel
,
kar
mi
nalaga
do
dolžnost
,
da
se
udam
njegovi
želji
.
Moj
oče
mi
je
namreč
povedal
,
da
spravljajo
hudobni
jeziki
mojo
osebo
v
zvezo
z
damo
,
ki
mi
je
nad
vse
ljuba
,
ki
je
pa
žal
nemorem
zasnubiti
.
Moj
oče
mi
je
rekel
,
da
sem
dolžan
časti
te
dame
—
ki
se
sicer
zame
niti
najmanj
ne
zanima
,
da
javno
ovržem
in
hudobne
govorice
s
tem
,
da
se
kar
najhitreje
poročim
s
kako
drugo
.
Odločen
sem
to
storiti
,
da
obvarujem
zla
ono
damo
,
ki
je
najbližja
mojemu
srcu
,
a
meni
nedosegljiva
.
Oprostite
mi
,
da
sem
si
dovolil
Vam
to
sporočiti
;
morda
je
v
tem
nekaj
nečimernosti
,
ali
jaz
nečem
,
da
bi
me
napačno
sodili
.
Poljubljam
Vam
roko
—
Mihael
Kržinar
«
.
Ko
je
Renata
prečitala
to
pismo
,
so
bili
pozabljeni
vsi
njeni
sklepi
,
da
se
ne
bo
Mihaela
nič
več
spominjala
in
da
zatare
in
zaduši
svojo
ljubezen
do
njega
.
To
priprosto
pismo
je
raznetilo
v
njenem
srcu
nov
plamen
.
Mihael
torej
ljubi
ženo
,
ki
mu
je
nedosegljiva
in
s
katero
se
ne
more
poročiti
in
da
obvaruje
njeno
čast
pred
hudobnimi
jeziki
,
hoče
žrtvovati
samega
sebe
in
se
poročiti
z
drugo
,
z
ono
,
o
kateri
ve
,
da
ž
njo
ne
bo
srečen
.
Toplo
ji
je
postalo
v
duši
in
notranji
glas
ji
je
rekel
:
Tebe
ljubi
,
za
Te
se
hoče
žrtvovati
.
Polastilo
se
je
je
čustvo
blaženosti
,
a
ugasnilo
je
zopet
hitro
,
ko
je
Renata
spoznala
,
da
bo
Mihael
za
njo
za
vedno
izgubljen
,
če
se
poroči
z
drugo
.
Razmislila
se
je
,
v
spomin
ji
je
prišlo
,
kako
je
ona
sama
žrtvovala
svojo
mladost
,
svojo
lepoto
in
svojo
srečo
očetu
ter
se
poročila
z
možem
,
ki
je
