Upokojeni
oficial
Janez
Trpotec
je
sedel
v
tesni
spalnici
in
se
tiščal
peči
.
Ni
še
pritisnila
zima
,
komaj
hladna
jesen
,
pa
je
mož
že
zavijal
revmatične
noge
s
staro
plahto
in
premestil
oguljeni
naslanjač
od
okna
k
peči
.
V
rokah
je
držal
časnik
,
ki
ga
je
dobival
iz
druge
roke
,
že
dokaj
posvaljkanega
in
umazanega
.
Prečital
ga
je
vselej
od
konca
do
kraja
,
novice
po
dvakrat
,
kolone
„
Izpred
sodišča
“
tudi
po
trikrat
.
Kake
struje
je
list
in
katere
stranke
,
tega
mu
ni
bilo
mar.
Genil
ga
ni
noben
boj
in
nobena
praska
med
strankami
.
„
Neumnosti
,
“
je
razlagal
svoji
ženi
Baruši
,
„
same
neumnosti
,
da
se
ljudje
takole
dajejo
in
prepirajo
.
Revna
je
moja
pokojnina
,
pa
sem
je
vesel
,
da
je
vsaj
mir
.
Če
bi
mene
takole
očitno
trgali
,
zbolim
,
veruj
mi
,
da
zbolim
.
“
In
zares
,
ko
se
je
zadnjikrat
tiskalo
njegovo
ime
po
listih
med
uradnimi
vestmi
,
da
je
šel
Janez
Trpotec
v
pokoj
,
je
bil
mož
tako
razburjen
,
da
je
pri
treh
večerjah
pokazal
ženi
s
prstom
na
dotično
mesto
v
listu
.
Ta
večer
je
pa
držal
že
dobro
uro
list
v
rokah
in
obtičal
pri
inseratu
.
„
Poizkusimo
,
tu
moramo
poizkusiti
,
in
koj
,
jutri
,
da
ne
bo
prekesno
.
“
List
je
spustil
na
kolena
in
gromko
zakašljal
,
da
bi
priklical
Barušo
,
ki
se
je
mudila
v
kuhinji
.
In
njegova
dobra
žena
je
poznala
ta
kašelj
.
Kmalu
so
se
odprla
vrata
,
in
pred
možem
je
stala
žena
.
„
Viž
,
Baruša
,
kakor
sva
se
pogovarjala
,
tako
naj
se
zgodi
.
“
„
Hudo
je
pravzaprav
takole
loviti
kruha
po
svetu
.
Ko
bi
mogel
dati
človek
Aleni
svojo
pamet
!
Potem
seveda
!
“
„
Kaj
pa
pravi
Alena
?
“
„
Hm
,
Aleno
vendar
poznaš
,
saj
je
tvoja
hči
!
Smeja
se
in
poje
in
tišči
kakor
ptič
iz
gajbe
:
vun
,
vun
v
svet
!
“
„
Zato
naj
gre
!
“
„
Naj
gre
,
naj
gre
,
da
moreš
tako
govoriti
.
Ali
nimaš
nič
srca
?
“
„
Srca
imam
še
preveč
,
ampak
jesti
imamo
premalo
.
Jesti
,
razumeš
,
ob
tej
draginji
.
“
„
E
,
eno
leto
bi
že
še
prebili
,
Nemara
se
v
mestu
kaj
dobi
.
“
„
Aha
,
v
mestu
!
Jih
čaka
kakor
duš
pred
peklom
na
skorjico
pogače
.
Zato
pa
pravim
:
do
kruha
smo
jo
pripravili
,
sedaj
naj
si
pomaga
sama
;
kdor
je
preveč
izbirčen
,
gre
lačen
od
sklede
.
“
Baruša
je
skomizgnila
z
rameni
.
Mož
jo
je
gledal
vprašujoče
,
in
ker
ni
odgovorila
,
je
začel
vnovič
sam
:
„
O
,
poznam
te
,
Baruša
;
vse
dobre
matere
ste
take
.
Kakor
kokljica
bi
rada
imela
do
smrti
vse
otroke
pod
perotmi
.
Lepo
je
to
,
nič
ne
rečem
,
in
blagor
se
jim
,
ki
to
morejo
.
Vsak
pa
ne
more
,
mi
tudi
ne
!
Menda
je
dosti
za
očeta
,
ako
zaradi
otrok
komaj
eno
samo
smotko
na
mesec
pokadi
,
da
se
prihrani
vsak
vinar
.
Menda
je
dosti
,
ali
ne
?
“
„
In
če
bi
jih
deset
,
nihče
bi
ti
jih
ne
oponesel
.
“
Trpotec
je
pogledal
vnovič
na
inserat
in
na
ženino
opombo
ni
odgovoril
.
Zakaj
zgodovina
njegovega
zakonskega
življenja
je
pričala
drugače
,
kakor
je
trdila
Baruša
.
„
Po
moji
pameti
in
previdnosti
se
stvar
ne
da
kar
nič
odlašati
.
Zato
bi
sodil
:
pokliči
Aleno
in
zmenimo
se
vpričo
nje
.
“
Za
par
hipov
je
že
privrela
hčerka
Alena
v
sobo
.
Kakor
bi
luč
posijala
v
temo
,
kakor
bi
se
življenje
zasmejalo
ob
pokopališču
!
Tak
kontrast
je
nastal
v
sobi
,
ko
je
stopila
živahna
hčerka
ob
luči
revne
petrolejke
pred
stara
dva
.
Tanka
,
boka
in
visoka
,
prav
kakor
poje
pesem
.
Ni
bila
več
skrito
popje
,
pa
tudi
ni
bil
še
razcvel
cvet
.
Tisto
mlado
jutro
je
praznovalo
dekle
,
ko
z
gredice
zakipi
cvetje
,
vse
orošeno
s
solnčnim
hrepenenjem
,
in
kipi
kvišku
:
k
solncu
,
k
življenju
—
vun
v
svet
—
v
valove
!
Njene
rjave
,
zaupanja
polne
oči
so
gledale
tako
mirno
in
jasno
izpod
izredno
bogatih
kostanjevih
obrvi
,
da
bi
ta
bela
roka
brez
skrbi
segla
po
pisani
čaši
strupa
,
ko
bi
ji
jo
ponudil
vesel
smehljaj
.
Sama
vera
v
življenje
,
samo
hrepenenje
po
njem
in
ljubezen
,
ki
je
kakor
v
temi
tavala
za
nečem
velikim
,
brezmejnim
in
sladkim
.
Dasi
je
bilo
njeno
cvetoče
,
žametno
lice
še
čisti
tip
študentke
,
so
se
vendar
v
motnih
konturah
slabe
luči
že
izrazito
črtale
klasične
poteze
njenega
lepega
profila
,
od
katerega
je
odsevala
energija
,
vsaj
hrepenenje
po
svobodi
in
samostojnosti
,
kar
so
kot
pečat
potrjevale
drobne
ustnice
,
katere
je
ob
važnem
premisleku
stisnila
in
zaeno
s
tankimi
gubicami
zasenčila
jasno
čelo
.
Kakor
je
hrepenela
za
počitnicami
po
dovršeni
maturi
,
tako
se
jih
je
naveličala
do
gabnosti
.
Bogatejše
tovarišice
so
odšle
v
letovišča
,
kmetiške
so
se
razkropile
po
deželi
—
in
ona
je
obtičala
v
mestu
.
Tiste
sanjave
svobode
in
sreče
po
maturi
ni
bilo
.
Iz
gole
želje
,
da
bi
svetu
dokazala
,
kako
je
„
dozorela
dama
“
vsled
mature
,
je
šla
parkrat
sama
v
kavarno
,
si
kupila
cigaret
,
kadila
in
čitala
najpikantnejše
ilustrirane
liste
ter
izkušala
celo
v
kretnjah
posnemati
drzne
velikomestne
študentke
,
katerim
je
,
tako
je
povzela
iz
slik
,
na
rovaš
emancipacije
vse
dovoljeno
—
in
je
vse
lepo
.
Ko
je
pa
videla
,
da
stem
pri
par
stalnih
biljardistih
,
pustih
kvartopircih
in
časnikarskih
moljih
ni
mogla
izzvati
nikakega
občudovanja
njene
zrele
svobode
,
se
ji
je
pristudilo
tudi
to
—
in
vsa
njena
notranjost
se
je
zlila
v
eno
samo
gorečo
željo
:
vun
odtod
,
vun
od
tesne
kletke
svojih
staršev
—
vun
v
življenje
!
„
Torej
,
Alena
,
kako
bi
?
“
Trpotec
je
gledal
v
hčerko
ponosen
in
kakor
zamaknjen
.
Tudi
Baruša
ni
odmeknila
oči
od
njenega
lica
,
od
njenih
valovitih
,
razpuščenih
las
ter
se
je
spominjala
svoje
mladosti
,
ko
je
kot
lepa
hišna
bojevala
toliko
bojev
s
priliznjeno
lažjo
gosposkih
galanov
.
„
Saj
sem
že
rekla
,
jaz
grem
!
Kaj
bi
doma
?
“
„
Ampak
zasebna
služba
je
to
.
Ko
bi
stopila
še
enkrat
do
nadzornika
in
bi
mu
razodela
:
tako
in
tako
je
pri
nas
!
“
„
Ne
grem
!
“
je
odgovorila
odločno
.
„
Ta
tvoja
trmica
!
“
jo
je
rahlo
posvarila
mati
.
„
Trmica
,
seveda
!
Saj
veste
,
kaj
mi
je
ponujal
.
V
Bukovje
,
v
zasilno
šolo
,
med
tiste
umazane
kmete
,
ko
vse
diši
po
gnoju
,
po
kravah
,
ko
ni
izobraženega
človeka
na
milje
daleč
.
Celo
župnik
je
kmet
,
pravi
kmet
.
Sam
orje
,
vlači
,
nosi
strahovite
škornje
,
kakor
ruski
mužiki
,
in
na
lojtrah
se
vozi
v
Ljubljano
.
Pa
—
ne
grem
v
tako
gnezdo
,
rajši
za
natakarico
.
“
„
To
je
pač
začetek
,
ljubica
.
Sem
tudi
jaz
izpočetka
kuverte
lepil
in
brisal
aktom
prah
—
no
,
pa
sem
le
uradnik
in
imam
pokojnino
.
Odspodaj
se
pride
nakvišku
!
“
„
Nekdaj
morda
že
,
sedaj
je
drugače
.
Vsi
tako
pravijo
.
Vsaka
pravi
:
Le
v
hribe
ne
!
Poglejte
mestne
učiteljice
!
Ali
so
se
kaj
več
učile
?
Nič
.
Ampak
čakale
so
,
da
so
takoj
izpočetka
prišle
na
dobro
mesto
.
In
sedaj
se
jim
godi
!
Če
se
pa
zariješ
v
hribe
,
ne
prideš
izlepa
med
ljudi
.
Ne
grem
,
ne
grem
v
Bukovje
,
rajši
čakam
deset
let
v
zasebni
službi
.
“
„
Veš
,
oče
,
Alena
ima
prav
,
res
ima
prav
.
V
hribih
izgubi
človek
kredit
,
in
brez
tega
,
saj
veš
,
kako
je
.
In
med
tistimi
umazanimi
kmeti
!
“
„
Torej
poizkusimo
tu
!
“
Oče
je
pokazal
s
prstom
na
inserat
v
časniku
,
ki
ga
je
še
vedno
držal
v
rokah
.
„
Kar
le
,
samo
da
grem
stran
.
“
„
Stran
...
“
Oče
in
mati
sta
zaeno
ponovila
to
besedo
,
ki
je
zabolela
kakor
rana
v
srcu
.
Oči
so
se
jima
ovlažile
.
Alena
se
je
v
hipu
,
ko
je
rezko
izgovorila
to
besedo
,
sama
preplašila
izgovorjene
besede
in
se
zavedela
,
da
je
žalila
.
Iztegnila
je
roke
,
da
so
zdrsnili
ohlapni
rokavci
nad
komolce
,
in
objela
oba
,
očeta
in
mater
,
ki
sta
še
z
bolečino
v
srcu
takoj
odpuščala
tej
vroči
krvi
,
ki
je
dehtela
iz
njenih
poljubov
,
od
njenih
belih
rok
.
„
Oprostita
,
ne
zamerita
,
nisem
mislila
tako
,
nisem
žalila
,
vaju
bi
tako
rada
imela
pri
sebi
—
vaju
,
samo
vaju
—
ali
vse
drugo
—
to
postopanje
—
ta
prazni
nič
—
to
me
goni
proč
—
samo
to
—
in
da
bi
gledala
,
kako
si
na
starost
zaradi
mene
ne
smete
nič
privoščiti
—
to
me
peče
—
odpustita
!
“
Alena
je
razklenila
roke
,
pa
prijela
očetovo
staro
glavo
med
dlani
in
ga
še
enkrat
poljubila
v
lice
in
takisto
poljubila
mater
.
Še
so
se
svetile
oči
pritajenih
solz
,
svetile
očetu
in
materi
in
hčeri
—
ali
te
solze
niso
bile
več
grenke
,
to
je
bila
sladkost
,
kakor
jo
rodi
ljubezen
,
ki
je
pognala
svoj
sad
na
deblu
družine
.
„
Alenčica
,
oj
,
vedno
si
bila
taka
.
Blisk
in
vihar
—
potem
pa
solze
.
Vidiš
,
otrok
,
zato
se
bojim
zate
.
“
Mati
je
popravila
Aleni
dolge
lase
,
ki
so
se
razsuli
čez
rameni
in
vznemirjene
grudi
.
Kakor
bi
z
roko
dosegla
davno
svojo
mladost
,
se
ji
je
zdelo
,
ko
so
drseli
Alenkini
kostanjevi
,
mehki
kodri
skoz
njeno
velo
dlan
.
„
Res
je
,
moj
otrok
,
brez
preudarka
si
!
Teplo
te
bo
to
med
tujci
.
“
Oče
si
je
s
plavo
ruto
otrl
solzo
iz
levega
,
bolehnega
očesa
.
„
Med
tujci
bom
previdna
,
drugače
previdna
kakor
doma
.
No
,
pa
nikar
o
tem
ne
govorimo
.
Pokažite
mi
še
enkrat
inserat
!
“
Alena
je
brala
polglasno
,
nemirno
:
„
Posestnik
in
trgovec
na
deželi
išče
domače
učiteljice
za
sedemletnega
sinčka
.
Kraj
prijazen
.
Plača
po
dogovoru
.
Želi
,
da
se
interesentinja
osebno
predstavi
.
Naslov
pri
upravništvu
.
“
„
In
ste
šli
danes
v
upravništvo
,
oče
?
“
„
Šel
.
Ga
poznajo
.
Bogat
človek
je
menda
,
veletržec
z
lesom
.
Pol
ure
od
postaje
je
vas
,
samo
pol
ure
.
Smrekar
se
piše
in
Štefan
mu
je
ime
.
“
„
Ime
je
hudo
kmetiško
,
“
je
omenila
mati
.
„
Kaj
ime
,
“
se
je
nekoliko
razvnel
oče
,
„
ime
še
ni
človek
.
Tudi
tvoje
ni
bilo
po
novem
,
dokler
si
bila
še
Barba
;
pa
si
vseeno
uradnikova
soproga
,
za
med
boljše
kroge
,
ne
?
“
„
Saj
nisem
nič
rekla
,
kar
tako
mi
je
prišlo
v
glavo
,
ko
sem
ga
slišala
!
“
„
Ah
,
nikar
se
ne
menimo
o
imenu
!
Mama
,
sedaj
se
dogovorimo
,
če
se
grem
predstavit
ali
ne
?
“
Alena
se
je
stisnila
k
materi
in
ji
ovila
roko
krog
pasu
.
„
Kakor
hoče
oče
,
in
ti
!
Saj
vesta
,
da
moja
ne
velja
nikoli
!
“
Baruša
se
je
še
enkrat
namrgodnila
,
ker
jo
je
zabolela
moževa
opazka
zaradi
imena
.
„
In
sedaj
spet
to
!
Ko
vendar
dobro
veš
,
da
še
jesti
ne
upam
,
če
ti
ne
ukažeš
.
Pa
se
iznebiš
takele
!
“
Trpotec
se
je
užaljen
premaknil
na
stolu
,
da
mu
je
zdrknila
plahta
s
kolen
.
Alena
se
je
naglo
sklonila
in
ga
odela
.
„
Očka
,
sedaj
boste
še
Vi
hudi
!
Ah
,
da
sem
tako
nesrečna
!
“
Hči
se
je
naslonila
s
komolcem
ob
star
predalnik
in
stisnila
ustnice
,
da
sta
se
v
kotih
ob
njih
zarezali
dve
krepki
črti
.
Roditelja
sta
se
spogledala
,
oči
so
govorile
in
oče
je
odločil
.
„
Res
je
,
to
so
neumnosti
!
Krog
cilja
hodimo
,
ponepotrebnem
hodimo
in
se
umikamo
.
Zato
pravim
in
rečem
:
Mir
in
konec
pravde
in
očitkov
in
vzdihov
,
potrebnih
in
nepotrebnih
!
Baruša
,
jutri
zjutraj
greš
z
Aleno
k
Smrekarju
.
Vlak
odhaja
ob
pol
sedmih
.
Takole
!
“
Trpotec
se
je
povzpel
v
naslonjaču
,
da
bi
dodelil
tehtnosti
svojemu
odloku
in
ukazu
.
Še
z
rokami
si
je
pomogel
,
da
se
je
vzpel
njegov
život
više
,
se
nagnil
celo
nekoliko
naprej
v
znamenje
odločnosti
.
V
tej
umetni
pozi
je
vztrajal
nekaj
trenotkov
in
motril
ženo
in
hčerko
izpod
sivih
obrvi
.
Ni
povsem
zaupal
,
da
bi
zmagal
,
ker
tega
mož
ni
bil
vajen
.
Ko
je
Alena
slišala
ta
nenavadno
odločni
glas
iz
očetovih
ust
,
so
se
ji
hipoma
razširile
stisnjene
ustnice
,
za
njimi
so
se
zasvetili
drobni
,
krasni
zobje
,
oblak
umetnih
gubic
je
skopnel
na
čelu
—
in
veselo
je
tlesknila
ob
dlani
ter
se
oklenila
krog
vratu
očetu
,
ki
se
je
ponižal
v
naslonjač
.
„
Hvala
,
očka
—
hvala
,
papači
!
Jutri
gremo
!
Jutri
gremo
!
“
„
Že
jutri
?
Ko
bi
pojutrišnjem
...
“
je
izpregovorila
Baruša
,
ne
da
bi
ugovarjala
,
ampak
samo
zato
,
da
je
dostavila
še
svojo
besedo
,
ker
je
bila
tako
dolgoletna
navada
.
„
Ne
pojutrišnjem
,
mama
,
kar
jutri
—
jutri
!
“
„
No
,
pa
jutri
!
Katero
obleko
bi
,
kaj
misliš
,
Alena
?
“
„
Najlepše
nikar
za
na
kmete
in
na
pot
.
Utegne
deževati
,
ker
me
tako
prijemlje
v
kolenih
.
“
„
Oče
,
ti
si
čuden
,
ne
razumeš
!
Najlepšo
oblečeš
,
Alena
,
tisto
moderno
,
in
jaz
tudi
!
Ne
sme
misliti
zunaj
tisti
kmet
,
tisti
Štefan
,
—
bogve
,
kakšno
ženo
ima
—
,
da
sva
prišli
vbogajme
prosit
.
Alena
je
uradniška
hči
—
visoko
izobražena
,
z
maturo
;
bi
pa
prišla
prvič
taka
med
tuje
ljudi
,
da
bi
rekli
,
lej
,
kako
je
posvaljkana
in
utepena
!
Še
tega
je
treba
,
Alena
,
le
nobel
!
Naj
zvedo
tam
zunaj
,
da
si
iz
Ljubljane
,
da
nismo
kar
tako
!
In
pomisli
,
oče
,
—
Baruša
se
je
razgrela
in
se
s
širokimi
gestami
okrenila
k
možu
—
to
pomisli
,
kako
napneva
vse
drugačno
ceno
za
šolanje
tistega
paglavca
,
če
sva
tudi
na
oči
to
,
kar
sva
.
E
,
ljubček
,
poznam
svet
!
In
da
mi
daš
denarja
dovolj
!
Sicer
ostaneva
obe
doma
.
S
kolodvora
se
popeljeva
z
izvoščkom
,
da
veš
!
“
„
U
,
pol
ure
,
“
je
nenadoma
zaskrbelo
moža
,
ko
je
pomislil
na
ta
po
njegovi
pameti
čisto
nepotrebni
strošek
.
„
Seve
,
pol
ure
,
pol
ure
,
—
pet
ur
ti
še
hodim
,
zlahka
,
pet
,
tukaj
pa
ne
,
še
pet
minut
ne
!
Da
mi
poreče
kdo
:
o
,
škandal
,
taka
gospoda
pa
peš
!
Seveda
!
“
„
Mama
,
in
če
ne
bo
voza
?
“
„
To
je
druga
reč
!
Potem
se
midve
zgroziva
pri
Smrekarju
,
češ
,
kakšna
vas
,
kako
gnezdo
,
še
voza
ni
!
In
čast
je
rešena
!
—
Sedaj
se
,
Alena
,
takoj
pripravi
in
potem
spat
!
Jutri
bo
zgodaj
dan
.
Lahko
noč
!
“
„
Lahko
noč
,
“
je
odzdravila
hči
in
hitela
žarečih
lic
v
svojo
skromno
sobico
.
Ko
so
se
že
vrata
za
njo
zaprla
,
je
Baruša
prijela
za
kljuko
in
naročala
:
„
Alena
,
le
nobel
!
In
mature
ne
pozabi
doma
!
—
Sicer
pa
,
kaj
kmet
razume
,
“
je
dostavila
prek
možu
in
zaprla
vrata
.
„
Veš
,
ljubi
moj
,
za
jutri
takole
naredimo
:
Zajtrk
ti
prinesem
v
posteljo
,
potem
poleži
,
opoldne
greš
k
„
Zlati
rački
“
,
je
poceni
,
pravijo
,
in
poštene
porcije
,
zvečer
se
pa
itak
že
vrneva
.
Sedaj
pripravi
denar
,
jaz
grem
še
za
hip
v
kuhinjo
.
“
Trpotec
je
samo
prikimal
,
zadovoljno
prikimal
,
ker
se
je
domislil
„
Zlate
račke
.
“
Žena
je
naglo
odšla
v
kuhinjo
,
on
je
skrbno
odmotal
plahto
z
nog
in
drsal
v
gorkih
opankah
k
predalniku
,
kjer
je
poiskal
skromni
prihranček
,
ki
si
ga
je
priščipnil
redovno
vsak
mesec
od
pokojnine
in
ga
skrbno
varoval
za
nepričakovane
sile
in
opravke
.
Ko
je
nabral
nekaj
kronic
v
dlan
,
se
mu
je
zdela
vsota
že
tako
izredno
težka
,
da
je
vrnil
srebro
nazaj
v
predalček
in
začel
računati
.
Za
vlak
—
karta
za
na
oba
konca
—
toliko
voz
—
recimo
—
toliko
—
kmetiški
koleselj
menda
ne
bo
tako
drag
kot
mestna
kočija
—
da
,
je
že
prav
,
dvajset
kron
ji
dam
.
—
Saj
sama
tudi
ni
brez
nič
—
naj
le
tudi
nekaj
primakne
,
ker
je
toliko
njena
kot
moja
—
naj
le
.
Ko
je
razpostavil
kronice
v
lepo
dolgo
vrsto
po
predalniku
,
je
počakal
žene
,
ki
se
je
naglo
vrnila
iz
kuhinje
.
„
Na
,
Baruša
,
poglej
jih
!
“
Oči
so
mu
žarele
,
ko
je
s
tresočim
prstom
kazal
na
zbor
kronic
.
Kakor
bele
ovčice
,
so
se
mu
zdele
,
na
travniku
.
Baruša
je
hitro
štela
:
ena
,
dve
,
tri
—
—
—
„
Je
že
nekaj
!
Če
bi
pa
še
en
desetak
v
papirju
dodejal
,
bi
bilo
lepše
;
veš
,
lepše
,
ne
da
bi
ga
zapravila
,
seveda
ne
;
ampak
bolj
se
postavi
človek
,
če
ni
sam
drobiž
.
“
„
Drobiž
,
kakšen
drobiž
,
saj
je
samo
srebro
!
“
„
No
,
saj
nič
ne
rečem
,
“
je
spravljala
žena
denar
v
pest
—
in
ga
zopet
štela
—
,
mož
je
pa
ob
vsaki
številki
prikimal
in
gibaje
s
prsti
na
roki
kontroliral
še
enkrat
izdano
vsoto
.
Ko
je
izginila
zadnja
krona
v
ženino
pest
,
je
izpregovoril
kakor
nekdaj
v
uradu
:
„
Prav
.
“
Baruša
pa
je
molče
hudobno
pomežiknila
na
levo
oko
in
rekla
:
„
Še
toliko
se
nisem
nadejala
!
Skopušček
!
“
Trpotec
je
zinil
,
da
bi
razodel
strah
in
jezo
zaradi
svoje
prevelike
radodarnosti
;
ali
Baruša
se
je
dvignila
na
prste
in
ga
v
trenotku
,
preden
je
izgovoril
besedo
,
poljubila
na
lice
.
„
Takole
je
vselej
,
“
je
zamrmral
Trpotec
zadovoljno
in
si
obrisal
z
ogoljenim
rokavom
poljub
z
lica
.
Jeza
,
ki
se
je
v
hipu
rodila
,
je
s
poljubom
zamrla
,
in
mož
je
udobno
drsal
nazaj
k
naslonjaču
.
Baruša
je
še
nekaj
časa
prenašala
kronice
v
pesti
in
jih
težkala
s
slastjo
,
kakor
jo
imajo
ljudje
,
ki
se
jim
reže
tenek
košček
kruha
vse
življenje
.
Nato
se
je
pa
lotila
z
mladostnim
ognjem
pripravljanja
za
drugi
dan
.
Škripala
so
vrata
visoke
omare
,
hreščal
predalnik
,
in
žena
je
izbirala
in
zlagala
na
stol
,
na
stari
kanape
,
dokler
ni
kar
trudna
od
tega
tekanja
po
sobi
dovršila
svojega
posla
.
„
Menda
je
vse
,
“
je
sklenila
roke
in
še
enkrat
pregledala
.
Potem
je
pa
primeknila
stol
k
možu
,
ki
se
je
med
ženinim
skrbnim
opravkom
zamislil
in
zagledal
v
pobledelo
,
pisano
zvezdo
na
stropu
.
„
Kaj
smo
učakali
,
Janez
!
“
Trpotec
se
je
predramil
iz
sanjavosti
.
„
Taka
je
postava
življenja
!
“
„
Trda
je
.
Verjameš
,
da
me
je
sedajle
,
ko
natančno
premišljam
,
zakaj
gre
,
kar
zabolelo
pri
srcu
.
“
„
Zabolelo
?
Zakaj
?
“
„
Uh
,
ti
moški
!
Brez
srca
ste
,
čisto
brez
srca
!
Le
pomisli
.
Človek
se
ubija
,
pritrguje
in
strada
,
da
odredi
otroka
.
Ko
je
za
kaj
,
ti
pa
kažejo
po
svetu
z
njim
.
In
namesto
da
bi
tebi
služil
in
malo
,
vsaj
malo
povrnil
,
pa
služi
drugim
—
in
drugim
dela
.
“
„
Taka
je
postava
življenja
.
“
„
Postava
,
postava
,
naj
bo
,
če
je
,
ampak
je
krivična
.
Ah
,
takole
mladega
dekleta
in
še
lepega
povrhu
,
pa
samega
v
svet
!
“
„
Ali
jo
boš
pod
lonec
poveznila
?
Kakšna
si
!
“
„
Kakšen
si
pa
ti
in
vsi
moški
!
Ali
je
treba
,
da
se
potika
toliko
takih
deklet
,
ki
so
učene
in
lepe
in
poštenih
rodbin
,
križem
sveta
.
Ali
je
tega
treba
?
“
„
Treba
?
Seveda
bi
ne
bilo
treba
,
če
bi
jim
kdo
vsako
jutro
nasul
mizo
z
mano
.
Ta
je
pa
skopnela
v
puščavi
in
je
ni
več
.
“
„
Nalašč
me
ne
razumeš
,
ker
me
nočeš
,
ker
ste
moški
vsi
enaki
,
sem
že
rekla
.
Koliko
je
ženinov
,
ki
so
pri
dobrem
kruhu
,
pa
mar
je
komu
pridne
in
dobre
in
lepe
!
Nič
!
“
„
Ljuba
duša
,
ali
si
čudna
!
Če
hoče
ženska
moža
,
mora
prav
zaradi
njega
v
svet
,
zaradi
njega
,
da
veš
!
“
„
Kako
pa
!
Ženske
naj
nore
za
moškimi
!
Narobesvet
!
“
„
Narobesvet
.
Dobro
,
ga
pa
obrni
na
lice
!
Aleno
doma
zaprimo
,
in
na
vrata
nalepi
list
:
„
Tu
pridna
in
dobra
in
lepa
deklica
.
Koj
oddati
.
Kdor
pa
še
ni
v
devetem
činovnem
redu
,
naj
ne
vpraša
po
njej
!
“
Takole
,
če
hočeš
.
Ali
pa
jo
posodi
trgovcu
Bernardoviču
v
okno
tja
na
Glavni
trg
!
“
„
Kako
si
grob
!
“
„
Taka
je
postava
življenja
,
“
je
bolj
deklamiral
kot
govoril
Trpotec
ter
se
zagledal
zopet
v
zvezdo
na
stropu
.
Baruša
je
obmolknila
in
iskala
rute
v
žepu
.
Ko
si
je
obrisala
oči
,
je
vzdihnila
globoko
iz
prsi
.
Nato
je
še
za
časek
pomolčala
in
še
enkrat
vzdihnila
:
„
Kakor
je
božja
volja
!
—
Pojdiva
spat
!
“
Trpotec
je
vstal
in
še
enkrat
ponovil
,
monotono
mrmraje
:
„
Taka
je
postava
življenja
!
“
Medtem
pa
Alena
ni
razmišljala
,
kaka
je
postava
življenja
in
se
ni
srdila
na
moške
.
Njo
je
prevzela
samo
ena
edina
misel
:
Vun
—
v
življenje
—
v
lepi
,
pisani
svet
.
Ko
je
stala
pred
zrcalom
in
si
spletala
kodre
v
tenke
kitice
,
jo
je
prvič
v
življenju
prevzelo
s
čudovito
silo
omamno
,
gizdavo
čuvstvo
.
Prevzelo
jo
je
s
toliko
močjo
,
da
je
videla
v
steklu
,
kako
je
zardela
sama
pred
seboj
.
In
takrat
so
se
stene
njene
ozke
sobice
še
bolj
stisnile
,
strop
se
je
ponižal
prav
do
nje
,
da
je
srce
občutilo
tesnobo
.
Nemirno
je
vztrepetalo
in
koprnelo
:
vun
—
vun
—
v
svet
—
v
življenje
!
Dajte
solnca
roži
,
dajte
bele
ceste
in
prostranega
neba
tej
duši
,
dajte
dvoran
in
blestečih
kandelabrov
temu
prelestnemu
telesu
,
dajte
piti
skritim
sanjam
iz
studenca
živih
...
Vsa
je
vztrepetala
,
vsa
drhtela
.
Široko
odprtih
oči
hrepeneči
sijaj
je
žarel
v
zrcalu
,
žarel
in
gledal
za
nepoznanimi
cilji
v
daljavo
,
kjer
je
solnce
,
kjer
je
luč
,
kjer
se
smeja
prostranost
...
Strop
se
je
višal
,
stene
se
razmikale
in
kakor
omotično
se
je
zazibala
bela
postelj
.
In
v
njenih
mislih
ni
bilo
ne
grenkobe
slovesa
,
ni
bilo
oči
materinih
in
ne
očetovih
,
njene
misli
so
bile
same
rože
,
in
nad
rožami
skrivnostni
vonj
,
nepoznan
in
neokusen
,
in
vendar
je
tako
silno
žejalo
po
tem
slaju
njeno
dušo
.
Dobro
dolgo
se
je
zasedel
Janez
Trpotec
tistega
dne
pri
„
Zlati
rački
“
,
ko
sta
žena
in
hči
iskali
službe
pri
Smrekarju
.
Dokler
je
bil
doma
,
je
bil
nemiren
in
razburjen
.
Pogledaval
je
na
uro
in
glasno
momljal
sam
s
seboj
.
„
Osem
!
Sedaj
sta
že
na
postaji
,
—
Če
nima
vlak
kaj
zamude
.
—
Jeseni
menda
ne
.
“
Potem
je
pogledal
skoz
okno
,
če
se
vreme
ne
bi
kaj
izprevrglo
.
„
Pol
devetih
.
Ali
sta
dobili
voz
?
—
Bogve
.
Na
kmetih
je
težava
.
—
Vem
,
dobro
vem
!
S
komisij
to
vem
.
—
Da
bi
le
preveč
ne
plačali
!
—
Ni
mi
bilo
povolji
,
da
sta
šli
nafrljeni
kakor
baronovki
,
nak
,
ni
mi
bilo
povolji
.
Seve
,
Baruša
je
že
taka
!
Le
nobel
!
—
Marsikdo
—
seve
—
za
moje
pristradane
kronice
.
—
O
,
tudi
jaz
bi
na
ta
način
.
“
Trpotca
je
obšla
pereča
grenkoba
pri
misli
na
denar
.
In
če
bi
se
navsezadnje
naklepičilo
,
da
bi
prišli
domov
—
brez
službe
—
no
—
na
to
niti
ni
smel
pomisliti
.
V
samih
nogah
je
začutil
ob
tem
ščipajočo
bolečino
in
dosti
se
je
potrudil
,
da
je
zamoril
tako
misel
.
Do
enajstih
je
preudarjal
in
popotoval
v
duhu
z
ženo
in
hčerjo
.
Ob
enajstih
se
je
pa
domislil
„
Zlate
račke
“
in
vse
drugo
nenadoma
pozabil
.
Skrbno
je
izvlekel
iz
omare
najlepšo
obleko
in
se
opravljal
in
lišpal
,
kar
se
je
dalo
.
Z
zadnjim
koščkom
pomade
si
je
pomazilil
sive
brke
in
jih
nasukal
,
da
so
stale
kot
le
kaj
.
Ko
se
je
ogledal
v
zrcalu
,
s
palčko
pod
pazduho
,
se
je
razveselil
samega
sebe
in
se
samemu
sebi
od
veselja
odkril
.
„
Le
nobel
,
Janez
!
Če
drugi
,
zakaj
pa
ne
ti
?
“
Na
glas
se
je
zasmejal
,
ker
je
bil
prepričan
,
da
je
iztuhtal
imeniten
dovtip
.
Nato
je
skrbno
pozaklenil
in
odšel
.
Ko
je
odkosil
,
si
je
po
cvičku
privoščil
še
bizeljca
.
Učinek
je
bil
izvrsten
.
Zakaj
Janez
Trpotec
je
pri
odhodu
dal
pošteno
napojnino
natakarici
in
ji
za
slovo
parkrat
prav
fantovsko
poredno
pomežiknil
.
Natakarica
se
mu
je
veselo
nasmehnila
,
kar
ga
je
tako
navdušilo
,
da
je
trikrat
potipal
mimo
kljuke
,
preden
jo
je
ujel
in
odprl
.
„
Presneta
reč
,
“
je
preudaril
na
cesti
,
„
še
bi
se
oženil
,
če
bi
se
Baruši
kaj
primerilo
,
presneta
reč
,
da
bi
se
!
“
In
ker
je
bilo
v
njegovem
srcu
veselja
veliko
in
nad
njim
trdna
zavest
,
da
ga
nihče
ne
nadzoruje
,
jo
je
zavil
še
v
kavarno
ter
tam
po
črnem
posrebal
šilec
slivovke
.
Kaj
dobre
volje
in
čudovito
zdravih
nog
se
je
še
nekoliko
poizprehodil
,
preden
se
je
nameril
domov
.
Pred
durmi
se
je
hipoma
zopet
domislil
žene
in
hčere
ter
se
je
ustrašil
,
kaj
da
je
tako
pozabil
nanji
.
Zato
se
je
tik
pred
vratmi
okrenil
,
šel
v
trgovino
in
se
vrnil
obložen
domov
.
Tu
je
razpostavil
po
mizi
par
buteljk
piva
,
mrzli
prigrizek
,
štručke
rženega
in
maslenega
kruha
,
krožnike
in
kozarce
in
primaknil
tri
stole
k
mizi
.
Med
delom
se
je
pogovarjal
sam
s
seboj
.
„
Viž
,
Baruša
,
kaj
sem
pripravil
?
Vem
,
da
si
trudna
,
ti
in
Alenčica
.
—
Takole
,
ti
boš
tu
—
Alenčica
meni
vis-a-vis
—
pa
se
pokrepčamo
in
pomenimo
.
—
“
Ko
je
dovršii
delo
ob
mizi
,
je
sedel
v
naslanjač
,
trdno
prepričan
,
da
samo
za
pol
urice
;
potem
pa
jima
gre
naproti
do
kolodvora
.
Nalašč
,
dasi
je
zjutraj
rekel
,
da
ji
počaka
doma
.
Nalašč
,
da
ji
preseneti
in
jima
dokaže
,
da
si
je
samo
zato
nakačil
brke
in
za
nič
drugega
ne
.
Tako
je
sklenil
in
upognil
glavo
na
prsi
in
zadremal
.
—
—
Nad
Ljubljano
je
ležala
megla
,
lena
in
pusta
jesenska
megla
.
Po
ulicah
so
že
gorele
svetilke
,
obdane
z
meglenimi
kolobarji
.
V
sobi
Janeza
Trpotca
pa
ni
gorela
luč
.
Kakor
je
mož
sedel
in
se
upognil
,
tako
je
sedel
in
spal
v
naslanjaču
.
Celo
tedaj
se
ni
prebudil
,
ko
so
zacvrkale
deske
pred
vratmi
,
ko
so
se
ta
veselo
odprla
in
sta
stopili
v
sobo
Baruša
in
Alena
.
„
Moj
Bog
,
“
se
je
zavzela
Baruša
strahoma
,
„
moj
Bog
,
Alena
,
ni
ga
,
očeta
ni
—
in
vse
odprto
!
Alena
,
luč
,
hitro
luč
!
“
Ob
tem
klicu
je
zahrkalo
v
kotu
.
Alena
je
prasknila
luč
—
Trpotec
je
izpregledal
,
se
ustrašil
,
začudil
in
se
razveselil
.
Ko
bi
bilo
sedajle
vse
po
stari
navadi
,
bi
si
bila
Baruša
uprla
komolca
ob
boke
,
stopila
predenj
in
mu
naštela
očitkov
—
težko
kopo
.
Toda
nič
tega
,
Baruša
se
je
zasmejala
,
da
je
plosknila
z
rokami
ob
kolena
,
in
pomagala
možu
iz
naslanjača
.
„
Sta
opravili
?
Dobro
,
kakor
vidim
?
O
,
ti
znaš
,
e
,
Baruša
,
saj
pravim
in
še
porečem
,
ti
znaš
!
—
Meni
se
je
pa
zadremalo
,
od
samega
čakanja
,
prav
zares
!
“
In
nato
je
iztegnil
roko
proti
mizi
in
pokazal
s
prstom
na
jedi
in
pijačo
.
„
Poglej
,
takole
sem
vaju
čakal
!
Ni
prav
tako
?
“
Baruša
se
je
šele
tedaj
ozrla
po
mizi
,
tlesknila
z
dlanmi
in
potapljala
moža
po
rami
.
„
Nisi
je
še
iztuhtal
boljše
,
Janez
!
“
Alena
si
je
že
odlomila
peto
štručke
,
ugriznila
,
stopila
k
očetu
,
prijela
mu
z
drobnimi
prsti
navihana
brka
in
se
od
srca
zasmejala
.
„
Kajne
,
Alenčica
?
“
se
je
upokončil
Trpotec
,
„
nisem
še
kar
tako
?
“
Za
par
minut
je
sedela
Trpotčeva
družina
ob
mizi
,
katero
jim
je
pogrnil
oče
tako
nenavadno
darežljivo
.
Dami
sta
večerjali
in
se
smejali
kratkim
opazkam
,
katerih
Trpotec
ni
kar
nič
razumel
.
Smejal
se
je
pač
z
njima
in
čakal
,
da
Baruša
začne
zgodbo
sama
.
—
„
Torej
,
Janez
,
sedaj
pa
poslušaj
!
Alena
gre
takoj
k
Smrekarju
!
“
„
Za
koliko
ste
se
pogodili
?
“
„
Za
trideset
kron
.
In
vse
prosto
,
seveda
.
“
„
Saj
ni
slabo
!
“
„
Kaj
slabo
,
dobro
je
,
izvrstno
!
“
„
Imaš
prav
.
Res
je
,
dobro
je
,
izvrstno
!
—
In
on
—
in
ona
?
“
„
Kakor
sem
uganila
.
In
ti
nič
ne
daš
na
ime
.
Jaz
pa
,
sedaj
še
dvakrat
toliko
.
Smrekar
je
Štefan
,
dvakrat
Štefan
,
to
se
pravi
kmet
,
razumeš
,
pravi
kmet
.
Jejhatano
,
Alena
,
kakšen
je
bil
,
ko
sva
prišli
,
kajne
?
“
Obe
sta
se
zasmejali
.
„
Kakšen
?
“
„
Pomisli
,
človek
,
ki
inserate
plačuje
,
ki
za
svojega
otroka
išče
domače
učiteljice
,
le
pomisli
,
veš
,
kje
sva
ga
našli
?
Na
žagi
,
pomisli
,
na
žagi
!
Hlode
je
meril
in
valil
,
zavihane
rokave
,
umazan
predpasnik
,
hlapec
,
veš
,
pravi
hlapec
,
ne
bogat
gospod
.
Kakšne
roke
je
imel
!
Rokavico
mi
je
osmolil
,
ko
mi
je
segel
v
roke
,
da
ne
bo
več
za
rabo
!
“
„
Rokavice
je
pravzaprav
res
škoda
,
ampak
če
dela
,
ni
tako
grda
reč
,
bi
mislil
.
“
Baruša
ni
hotela
slišati
te
opazke
in
je
kar
nadaljevala
.
„
In
ona
!
Veš
,
kakor
sem
slutila
.
Kje
sva
to
dobili
?
Ne
uganeš
!
V
hlevu
,
pri
kravah
!
—
Pa
naj
bi
bila
,
če
bi
kot
gospa
pogledala
za
posli
.
O
ne
!
Božala
je
krave
,
pripovedovala
imena
posameznih
,
da
sva
stali
v
hlevu
tako
dolgo
,
meni
se
zdi
,
da
imam
še
sedaj
v
obleki
ta
duh
.
“
„
Mama
,
pa
imajo
Smrekarjevi
lepo
živino
!
“
je
pripomnila
Alena
.
„
I
živina
,
živina
,
saj
nič
ne
rečem
.
Le
to
povem
,
kaj
je
kmetiška
gospoda
,
samo
to
,
nič
drugega
!
“
„
Kaj
pa
fant
,
Alena
,
“
je
zasuknil
Trpotec
pogovor
drugam
,
ker
se
je
Baruša
vznevoljila
zaradi
hčerine
opazke
.
„
Fant
,
to
sem
hotela
povedati
,
“
je
hitela
odgovarjati
mati
za
hčer
.
„
Da
se
vidi
,
kako
ne
razumejo
.
Če
bi
prišla
Alena
za
deklo
,
naj
bi
jo
vedla
v
hlev
.
Če
pa
pride
za
učiteljico
,
bi
bilo
pa
treba
pokazati
učenca
,
ne
krav
.
“
„
Saj
ga
ni
bilo
doma
,
torej
ga
ni
mogla
pokazati
.
“
„
Še
k
obedu
ga
ni
bilo
o
pravem
času
.
Taka
vzgoja
!
In
kakšen
je
prišel
!
Umazan
,
razkuštran
,
brez
klobuka
.
“
„
Meni
je
bil
všeč
!
Ga
bom
vsaj
lahko
vzgajala
po
svojem
.
“
„
Če
se
bo
dal
!
Si
čula
,
kako
se
mu
je
Smrekar
smejal
,
ker
je
povedal
,
da
je
klobuk
izgubil
.
“
„
Klobuk
izgubil
?
“
se
je
zavzel
Trpotec
.
„
Klobuk
,
menda
še
čisto
nov
klobuk
!
Človek
res
ne
ve
,
ali
je
tako
bogastvo
pri
njih
,
ali
je
le
prazno
bahanje
!
“
„
Papa
,
kaj
je
naredil
med
kosilom
!
“
„
Povej
,
povej
,
Alena
!
“
Obe
sta
se
zasmejali
.
Trpotec
je
pa
poprijel
za
besedo
„
kosilo
“
in
poizkusil
to
vrzel
zamašiti
.
„
Kosilo
?
Je
bilo
?
“
Baruša
je
tlesknila
z
jezikom
in
pokazala
od
dobrega
vina
razpaljena
lica
.
Mož
je
zadovoljno
prikimal
.
„
Pri
kosilu
je
povedal
Smrekar
dečku
,
da
bom
jaz
njegova
učiteljica
,
“
je
nadaljevala
Alena
.
„
Kajne
,
saj
nekaj
že
znaš
,
Viktor
!
“
je
vprašal
Smrekar
.
„
Da
,
Viktor
mu
je
ime
.
Vidiš
,
sinu
so
že
dali
gosposko
ime
!
“
je
takoj
pripomnila
Baruša
.
„
Deček
me
je
pogledal
čez
mizo
,
popustil
žlico
,
vstal
in
se
sredi
sobe
postavil
na
glavo
.
“
„
Pomisli
,
Janez
,
med
obedom
,
ko
so
tuji
ljudje
pri
mizi
,
se
postavlja
na
glavo
!
“
„
Alena
,
hudo
delo
bo
!
“
„
Še
mar
mi
ni
!
Kar
bom
mogla
,
naredim
.
Kaj
me
briga
.
“
Oče
je
dvomljivo
zakašljal
,
mati
je
pa
pritrdila
hčeri
.
„
Prav
imaš
,
Alena
,
Preveč
se
nič
nikar
ne
ubijaj
s
paglavcem
.
—
“
Oče
je
še
enkrat
pokašljal
in
ni
nič
rekel
,
Baruša
je
pa
dvignila
kozarec
:
„
Na
zdravje
,
Alena
!
Nič
se
ne
boj
!
Le
nobel
!
Da
bodo
videli
kmetje
,
kaj
je
uradniška
hči
!
“
Čaše
so
se
dotaknile
.
Trpotcu
se
je
tresla
roka
,
tako
očitno
,
da
je
celo
vesela
Baruša
opazila
in
osupnila
.
Ko
je
Alena
nesla
kozarce
in
krožnike
v
kuhinjo
,
se
je
Baruša
nagnila
do
moža
in
pošepetala
:
„
Tebi
ni
vse
povolji
.
—
Tudi
meni
ni
.
Ampak
Smrekarica
mi
je
razodela
:
—
Ali
je
lepa
Vaša
hči
!
To
ni
za
službo
!
Zato
je
prav
,
da
bo
pri
nas
.
K
nam
zahaja
vse
polno
mladih
gospodov
...
Sreča
jo
išče
,
pomnite
,
gospa
!
Sreča
!
—
Takole
mi
je
rekla
.
In
zato
sem
se
pogodila
,
samo
zato
.
“
„
Sreča
,
sreča
,
aha
,
mladi
gospodje
,
aha
—
ali
pa
nesreča
!
“
Baruša
je
za
hip
obmolknila
.
Nato
se
je
dosti
zadirčno
okrenila
do
moža
.
„
Sitnež
,
res
si
sitnež
.
Same
strahove
vidiš
!
Ker
si
bolan
,
menda
.
“
Trpotec
je
poskusil
,
da
bi
še
tretjič
zakašljal
,
pa
ni
.
Dan
pred
Aleninim
odhodom
je
bil
dan
razburjenja
.
Alena
je
prepevala
in
se
smejala
,
Baruša
je
skrbela
s
pristno
materinsko
skrbjo
za
najdrobnejše
malenkosti
,
oče
je
pa
pozabil
na
naslanjač
in
na
revmatizem
ter
je
drsal
venomer
iz
sobe
v
sobo
,
postajal
,
prikimaval
in
bil
tako
kratkobeseden
,
da
celo
Alenin
glas
ni
zabrisal
in
ni
prezvenel
skrite
skrbi
,
ki
se
mu
je
pasla
v
srcu
.
Hči
,
hrepeneča
v
svet
,
ki
je
slutila
samo
solnce
,
in
mati
,
prepričana
,
da
gre
njen
otrok
sreči
naproti
,
sta
tekom
dneva
pozabili
grenkost
tiste
ure
,
ki
se
je
bližala
rodbini
prvič
v
življenju
.
Oče
je
ni
pozabil
.
Nosil
jo
je
v
duši
ves
dan
in
vso
noč
—
preden
je
udarila
.
Tista
ura
!
Vse
delo
,
vse
trpljenje
v
rodbini
—
vse
je
obrnjeno
v
to
uro
s
težkim
pričakovanjem
.
In
ko
pride
,
v
hrepenenju
dočakana
,
ko
zamahne
meč
časa
v
rodbino
ter
odseka
kri
od
krvi
,
srce
od
srca
,
takrat
zaboli
,
da
duše
tonejo
v
bridkosti
.
In
ko
je
udarila
tista
ura
v
Trpotčevi
rodbini
,
vetrovno
jesensko
jutro
je
bilo
,
tedaj
je
črna
žalost
stisnila
vsa
srca
.
Alena
ni
prepevala
.
Zasmejala
se
je
parkrat
pri
zajtrku
.
Pravzaprav
poizkusila
se
je
zasmejati
,
ker
je
videla
objokane
materine
oči
.
Toda
začutila
je
v
smehu
toliko
ironije
in
laži
,
da
jo
je
od
stida
oblila
rdečica
.
Mati
jo
je
pogledavala
čez
mizo
.
Iz
oči
so
ji
silile
solze
,
drobnega
koščka
kruha
,
ki
si
ga
je
bila
pripravila
za
kavo
,
ni
mogla
použiti
.
Siloma
je
izpraznila
skodelico
in
mimo
nje
,
ko
jo
je
nagnila
,
sta
pritekli
dve
veliki
solzi
.
Oče
je
molčal
.
Krog
ustnic
so
mu
vztrepetavali
živci
,
nosnice
so
mu
plale
,
ker
se
je
moško
boril
sam
s
seboj
.
„
Da
ne
zamudita
!
Imata
prtljago
!
“
Trpotec
je
pogledal
na
uro
in
izpregovoril
,
kar
se
je
dalo
,
hladno
.
Baruša
je
segla
po
rutico
,
se
ozrla
očitajoče
nanj
,
potem
pa
zajokala
tako
glasno
in
iskreno
,
da
je
planila
Alena
k
njej
,
se
je
oklenila
in
razplakala
kakor
dojenček
na
njenih
prsih
.
Trpotec
je
stal
ob
ženi
in
hčerki
,
prsi
so
se
mu
dvigale
,
v
obrazu
je
trepetalo
,
dušilo
ga
je
v
grlu
,
da
je
zinil
,
lovil
sape
in
globoko
hropel
.
„
Še
trideset
minut
!
“
Zopet
je
opozoril
na
odhod
z
uro
v
roki
.
Glas
se
mu
je
tresel
in
trgal
iz
prsi
.
Mati
in
hči
sta
se
tesneje
objeli
in
poljubili
.
„
Ali
—
ali
—
kakor
hočeta
—
ali
bi
—
odložili
za
en
dan
,
za
dva
dni
!
Kakor
hočeta
!
Moj
Bog
,
ta
ura
!
“
Tedaj
se
je
Alena
iztrgala
iz
materinega
objema
,
stisnila
ustnice
in
si
otrla
solzne
oči
.
„
Ne
,
papá
!
Grem
!
“
Iz
teh
besed
je
zvenela
odločna
volja
in
je
govoril
protest
njenega
srca
,
da
te
grenke
ure
ne
želi
živeti
vnovič
.
„
Z
Bogom
,
papa
!
Bog
ti
povrni
trud
in
ljubezen
.
“
Hči
je
poljubila
očetu
roko
,
ki
je
krčevito
stiskala
njeno
in
drgetala
bolesti
.
„
Bog
s
teboj
,
moj
otrok
,
moja
—
Alenčica
—
“
Več
ni
mogel
.
Sklonil
se
je
do
njenega
čela
,
se
ga
dotaknil
s
trepetajočimi
ustnicami
in
še
enkrat
položil
desnico
na
njeno
glavo
,
kakor
za
blagoslov
—
—
—
„
Z
Bogom
,
papa
!
“
je
zadonelo
še
enkrat
na
dnu
stopnic
.
„
Z
Bogom
,
“
se
je
oglasilo
odzgoraj
z
zamolklim
glasom
.
Trpotec
je
slišal
,
da
je
zaropotal
voziček
,
ki
je
odpeljal
Alenino
prtljago
.
V
grlo
mu
je
ob
tem
ropotu
silil
vzkrik
:
Nikar
odtod
!
—
Nazaj
!
—
Ustavi
se
!
Jaz
je
ne
dam
—
ne
dam
—
Alene
—
Ali
vzkrika
ni
bilo
.
Oče
se
je
opotekajoč
vrnil
v
sobo
,
se
zgrudil
v
naslanjač
in
se
bridko
razjokal
—
—
—
Ko
je
vlak
pretegnil
in
klopotaje
odpeljal
s
kolodvora
,
je
Alena
slonela
ob
oknu
in
videla
,
kako
je
omagala
materina
roka
,
ki
je
mahljala
z
belo
ruto
,
in
kako
je
bela
ruta
zakrila
nato
materino
lice
.
Tedaj
je
obmolknila
tudi
njena
roka
,
ki
je
še
pozdravljala
iz
daljave
.
Alena
je
zaprla
okno
in
se
stisnila
v
kot
praznega
kupeja
.
Še
enkrat
so
se
ji
orosile
oči
,
še
enkrat
je
srce
zakrvavelo
in
zahrepenelo
nazaj
,
da
je
stopila
k
oknu
,
ga
odprla
in
pogledala
proti
kolodvoru
.
Vse
je
že
izginilo
:
kolodvor
in
ž
njim
bela
ruta
.
Mimo
vlaka
so
bežale
preorane
njive
,
orumeneli
gozdiči
in
orjaveli
travniki
.
Vse
krog
nje
je
dihalo
pokoj
.
Spet
je
zaprla
okno
,
ker
ji
je
jesenski
hlad
rezal
v
razpaljeni
obraz
.
Nekaj
hipov
je
prežedela
v
kotu
,
trudna
od
viharja
,
od
valov
grenkih
čuvstev
,
ki
so
stresla
njeno
srce
prvič
v
življenju
s
tako
silo
.
Ropotanje
in
bobnenje
vlaka
jo
je
kakor
usnivalo
v
veselejše
misli
,
želja
po
svetu
,
po
svobodi
je
vzkipela
vnovič
še
s
silnejšo
močjo
,
z
razdaljo
od
doma
je
pokala
vez
,
ki
jo
je
morala
raztrgati
prejalislej
—
in
preden
je
vlak
obstal
na
postaji
,
kjer
je
imela
izstopiti
,
je
zmagala
mladost
,
in
Alena
se
je
veselo
zasmejala
.
„
Ah
,
ali
smo
pravzaprav
čudni
!
Veseliti
bi
se
morali
,
pa
se
jokamo
.
Neumnost
!
“
Že
na
vagonovih
stopnicah
je
zagledala
Smrekarjevo
kočijo
.
S
parom
so
poslali
ponjo
!
Imenitno
.
Prvič
v
življenju
se
popelje
tako
!
Ko
bi
jo
srečala
na
cesti
zdajle
mama
,
gotovo
bi
ji
kriknila
na
voz
:
Le
nobel
,
Alena
!
In
nič
bi
se
ne
razjokala
.
Gotovo
da
ne
!
Vlak
se
še
ni
dodobra
ustanovil
,
ko
je
skočila
na
tla
Alena
vesela
kot
študentka
.
Šele
na
tleh
si
je
domislila
,
da
to
ni
bilo
povsem
dostojno
.
Zakaj
ker
je
samostojna
dama
,
je
treba
tudi
drugačnih
kretenj
.
Zato
je
takoj
umirila
poskočni
korak
in
krenila
proti
kočiji
umerjeno
,
samozavestno
.
Komaj
pa
je
napravila
par
korakov
,
je
zagledala
visokega
,
mladega
fanta
,
ki
je
šel
proti
njej
.
Dasi
je
prvi
mik
izvabil
Aleno
,
da
bi
se
ozrla
nanj
,
ker
na
kolodvoru
so
izstopili
samo
kmetiški
ljudje
,
ta
pa
je
bil
gosposki
,
se
je
kljubtemu
premagala
in
šla
ponosno
mimo
njega
.
Še
oči
ni
okrenila
,
kaj
le
glavo
,
dasi
jo
je
mladenič
pozorno
motril
.
Ko
je
stopila
k
vozu
,
jo
je
hlapec
nerodno
pozdravil
.
„
Od
gospoda
Smrekarja
,
kajne
?
“
„
Ahà
,
“
je
rekel
hlapec
in
se
nekoliko
namuznil
.
V
vasi
ni
Smrekarju
nihče
rekel
„
gospod
“
.
„
Prosim
,
ali
bi
prinesli
mojo
prtljago
?
Nate
listek
!
“
„
Ahà
“
,
je
zagodel
hlapec
in
začel
navijati
vajeti
krog
zavore
,
da
bi
šel
po
kovčeg
.
Takrat
je
pa
stopil
neznani
mladenič
k
Aleni
,
se
odkril
in
priklonil
.
„
Dovolite
,
gospica
Trpotčeva
,
kajne
?
Moje
ime
:
Ivan
Brest
,
filozof
.
“
Alena
se
je
samo
nekoliko
okrenila
od
voza
proti
njemu
in
mu
z
rahlim
poklonom
odzdravila
.
Kakor
bi
se
bila
pravzaprav
rada
takoj
pogovorila
z
njim
,
ker
je
v
tujini
srečala
prijaznega
,
olikanega
človeka
,
vendar
ji
je
v
tem
trenotku
zazvenel
v
spominu
materin
glas
:
Le
nobel
,
Alena
!
in
je
zato
takoj
poizkusila
igrati
veliko
damo
.
Brest
je
to
opazil
,
pa
ni
prišel
v
zadrego
.
„
Gospica
,
nekoliko
ste
presenečeni
,
oprostite
,
ampak
jaz
Vas
že
poznam
in
mi
je
izredna
čast
,
da
Vas
prvi
pozdravim
na
potu
v
službo
v
mojo
rodno
vas
.
“
„
Poznate
?
“
Alena
se
je
obrnila
proti
njemu
.
„
Da
,
po
opisu
gospe
Smrekarjeve
.
Tako
ste
ji
namreč
imponirali
,
da
je
bila
kar
očarana
!
“
Alena
je
bila
še
preveč
otrok
,
da
bi
se
ji
ne
bile
prilegle
te
laskave
besede
.
Domislila
se
je
sicer
imenitne
dame
,
ki
je
dvorljivca
odslovila
za
vselej
samo
zato
,
ker
je
bil
tako
predrzenv
da
ji
je
povedal
v
obraz
,
kako
je
krasna
.
Toda
to
ni
vplivalo
.
Izpod
umetne
Alenine
maske
je
takoj
prisvetilo
zaupanje
tiste
duše
,
ki
namerja
prvi
korak
v
svet
in
išče
samih
rož
ter
prav
zato
trnja
ne
vidi.
„
Tako
?
Torej
od
tam
,
gospod
doktor
!
“
Alena
se
je
obrnila
proti
njemu
in
videla
njegove
lokave
oči
,
ki
so
že
pile
sijaj
velikega
mesta
.
Fant
ni
bil
lep
,
vsaj
tak
ne
,
kakor
si
je
njena
mlada
domišljija
slikala
lepe
mladeniče
.
Slok
,
kretnje
elegantne
,
obraz
bled
,
spodnja
čeljust
mu
je
stala
za
spoznanje
naprej
,
da
je
bilo
težko
uganiti
,
ali
naj
je
to
znak
moške
odločnosti
,
ali
pa
brezobzirne
trmoglavosti
.
„
Da
,
od
tam
,
gospica
!
Sedaj
se
vračam
na
Dunaj
,
in
Smrekarjevi
so
bili
tako
prijazni
,
da
sem
se
pripeljal
na
kolodvor
.
Občujemo
prav
mnogo
pri
Smrekarjevih
.
Čestitam
Vam
na
tej
službi
!
“
„
Hvala
,
to
me
pa
resnično
veseli
.
Saj
veste
,
človek
gre
,
pa
ne
ve
,
kam
!
“
„
Pojdite
brez
strahu
!
Smrekar
je
sicer
kmet
,
čisto
navaden
kmet
,
ona
pa
—
med
nama
ostani
—
“
Brest
je
pogledal
za
hlapcem
,
če
ni
s
kovčegom
že
preblizu
,
in
izpregovoril
tise
—
„
ona
pa
kravarica
.
“
Obtem
je
položil
prst
na
ustnice
.
—
„
Toda
denar
,
denar
!
Jaz
zahajam
tja
,
tudi
drugi
—
ker
nas
hočejo
,
pravzaprav
potrebujejo
.
Akademiki
pri
meni
,
v
naši
hiši
—
da
—
ker
sem
olikan
!
Edini
olikan
v
celi
fari
!
Tako
se
baha
Smrekar
;
njemu
prija
pavje
perje
—
nam
pa
njegovo
izborno
vino
in
okusne
gnjati
!
“
„
Jaz
—
“
Alena
je
trdo
poudarila
to
besedico
,
„
jaz
bi
samo
zaraditega
ne
vzdržala
dolgo
!
“
Brest
je
začutil
ost
v
odgovoru
.
„
Ne
sodite
napak
,
gospica
!
Saj
veste
,
kaj
je
slovenski
dijak
!
Revež
!
In
če
o
počitnicah
postavi
kdo
predenj
čašo
vina
,
in
naj
je
kdorkoli
,
se
je
ne
bo
branil
.
Tako
je
.
Sicer
pa
—
ne
zamerite
—
boste
Vi
pri
hiši
pravtako
pavovo
perje
kakor
mi
akademiki
.
“
Aleni
so
se
pojavile
jezne
gubice
na
čelu
.
Toda
Brest
je
govoril
naglo
dalje
,
da
mu
ni
mogla
ugovarjati
.
„
Za
šalo
povedano
,
gospica
!
Ali
Vam
se
bo
obtem
izborno
godilo
in
svoj
namen
—
svoj
poklic
kot
učiteljica
boste
lahko
vršili
odlično
.
Kaj
drugega
se
pač
ne
more
zahtevati
.
In
o
počitnicah
!
Boste
videli
!
Sijajno
,
naravnost
sijajno
se
bomo
zabavali
.
“
V
tem
je
hlapec
prinesel
kovčeg
in
ga
natovoril
na
kozla
.
„
Dober
začetek
,
gospica
,
in
izvolite
izročiti
za
voz
mojo
najiskrenejšo
zahvalo
Smrekarjevim
!
Na
svidenje
o
Božiču
!
“
Alena
mu
je
segla
v
proženo
roko
,
Brest
jo
je
stisnil
in
ji
pogledal
v
oči
,
da
jih
je
povesila
,
se
hitro
okrenila
in
sedla
v
kočijo
.
Še
zbogom
ni
rekla
!
Konja
sta
se
vzpela
,
zavora
je
odnehala
,
in
voz
je
zdrčal
po
cesti
.
Brest
se
je
še
trikrat
za
vozom
z
dalje
odkril
,
Alena
se
pa
ni
ozrla
.
„
Nekaj
posebnega
je
ta
ženska
!
“
Tako
je
razsodil
Brest
,
ko
se
je
kočija
skrila
za
ovinkom
,
in
je
začel
hoditi
gorindol
ter
čakal
vlaka
.
„
Nekaj
posebnega
!
“
je
ponavljal
in
gledal
predse
na
pesek
.
„
Kratkokrilka
pravzaprav
,
pa
se
nosi
,
o
,
smo
že
kaj
drugega
videli
.
Kaj
pa
misli
!
“
Pa
se
je
zopet
razjezil
nad
to
sodbo
,
in
Alena
je
stopila
predenj
ponosna
,
gubice
na
čelu
,
stisnjene
ustnice
.
Ob
takem
oklevanju
je
dočakal
vlaka
.
Ko
je
vstopil
,
ga
je
gnalo
z
nerazumljivo
silo
k
oknu
,
odkoder
je
gledal
po
cesti
do
ovinka
,
kjer
je
izginil
Smrekarjev
voz
—
z
Aleno
.
Tudi
Alena
je
pomislila
na
Bresta
,
ko
je
bila
sama
.
Toda
spomin
ji
je
bil
bolj
neprijeten
,
nego
ljub
,
in
žal
ji
je
bilo
,
da
je
premalo
odločno
ugovarjala
,
ko
se
je
Brest
pravzaprav
norčeval
iz
ljudi
,
ki
so
mu
bili
dobrotniki
.
Zato
se
je
te
misli
hitro
otresla
in
zaeno
sklenila
,
da
o
prvi
priliki
popravi
,
kar
ni
storila
danes
.
V
resnici
jo
je
nekoliko
zapekla
vest
,
ker
sta
z
materjo
pravtako
sodili
Smrekarjeve
.
„
Toda
,
to
je
bilo
doma
,
tajno
!
Ta
človek
me
pa
prvič
vidi
—
in
takoj
udari
!
To
je
grdo
!
“
Voz
je
hitel
po
lepi
cesti
.
Ob
levi
so
se
dvigali
griči
bukovega
lesa
.
Žolto
,
jesensko
listje
je
gorelo
v
solncu
,
veter
se
je
igral
z
njim
in
ga
sukal
v
veselih
vrtincih
po
cesti
pred
konji
.
Polje
je
bilo
zapuščeno
,
Tuintam
se
je
sklanjala
ženska
sredi
njive
nad
zadnjimi
paberki
poljskih
pridelkov
,
ob
cesti
na
travniku
je
pasel
bajtarski
otrok
edino
kravico
.
Kakor
je
bila
pokrajina
lepa
in
čudovita
v
jesenskem
miru
,
se
je
Alena
kar
ni
mogla
veseliti
.
Njene
oči
so
iskale
rož
,
njeno
uho
je
želelo
petja
ptičev
—
a
vse
mrtvo
—
vse
trudno
in
pripravljeno
za
pokoj
.
Edino
tolpa
kričečih
kavk
je
spremljala
voz
,
se
preletavala
in
posedala
tako
blizu
ob
cesti
,
da
je
hlapec
zamahnil
z
bičem
po
njih
in
se
je
ena
zadeta
—
opotekla
ter
še
z
večjim
krakanjem
dvignila
v
zrak
.
„
Oh
,
ti
črni
tiči
,
“
je
izpregovorila
vsa
preplašena
hlapcu
.
„
Ahà
!
Tiči
!
Jeseni
pridejo
k
nam
,
samo
v
jeseni
in
natečni
so
!
Nate
!
“
In
je
zopet
švistnil
z
bičem
po
predrznih
spremljevalkah
.
Aleno
je
pa
prevzel
hipoma
čuden
strah
.
In
ko
je
hlapec
na
kozlu
s
hripavim
glasom
zapel
:
„
Le-ti
ta
črni
vrani
,
le-ti
bodo
moji
pogrebovci
“
,
ji
je
srce
tako
vztrepetalo
,
da
je
pritisnila
roko
na
prsi
in
vznemirjena
vzkliknila
:
„
Kriste
,
kaj
to
pomeni
!
“
Hlapec
se
je
ozrl
,
zatezajoč
pesem
venomer
dalje
,
prekinil
pa
je
sredi
verza
,
ko
je
videl
Alenino
preplašeno
lice
,
in
rekel
:
„
Ahà
,
nič
ne
pomeni
!
Hi
!
“
In
je
zamahnil
ob
konjih
.
Nič
ni
potrkal
,
kar
vstopil
je
.
Alena
se
ga
je
prestrašila
,
da
so
ji
padle
zalasnice
iz
rok
,
ko
jih
je
pred
zrcalom
zatikala
v
skrbno
urejeno
frizuro
.
„
Oprostite
,
“
je
jecljala
in
glas
se
ji
je
tresel
.
Obrnjena
v
kot
je
urejala
bluzo
.
Lica
so
jo
zapekla
,
tako
burno
je
zardela
.
„
Ha
,
ha
,
ha
,
“
se
je
smejal
Smrekar
in
obstal
,
vrata
za
seboj
nastežaj
odprta
.
„
Ha
,
ha
,
ha
,
neumnosti
!
Zapomnite
si
,
neumnosti
,
mestne
neumnosti
!
Kaj
bi
se
ženirali
pametnega
človeka
!
Saj
nisem
prismojen
študent
!
“
Alena
se
je
obrnila
proti
njemu
in
se
sklonila
,
da
bi
pobrala
zalasnice
.
Mimogrede
ga
je
pogledala
.
Tamkaj
je
stal
,
orjaški
,
golorok
,
zavihane
rokave
,
izpod
katerih
so
kipele
trde
mišice
.
„
Prosim
,
kaj
želite
,
gospod
Smrekar
?
“
„
Sem
mislil
,
da
Vam
te
želje
ne
bo
treba
razodevati
,
jo
bom
pa
vseeno
,
Alena
,
zapomnite
si
tole
:
Odslej
in
dokler
ste
pri
nas
,
ste
naša
.
Razumete
?
Naša
,
to
se
pravi
,
živite
po
naše
,
vedite
se
po
naše
in
vso
mestno
hinavščino
obesite
na
kljuko
.
Vse
tisto
njerganje
:
„
Oprostite
“
pa
„
pardon
“
pa
„
prosim
“
in
ne
vem
kaj
še
vse
,
vse
tisto
je
pri
nas
popolnoma
odveč
.
Poglejte
me
!
Že
tri
ure
sem
delal
—
Smrekar
je
iztegnil
težki
roki
,
da
so
se
mu
mišice
napele
kakor
atletu
—
umazan
sem
,
predpasnik
sem
si
raztrgal
—
vidite
—
a
vendar
imam
v
žepu
—
s
težko
dlanjo
je
udaril
po
njem
—
več
drobiža
,
samega
drobiža
,
recimo
za
tobak
,
za
berače
,
kakor
kaka
židana
učiteljica
gaže
na
mesec
.
Pri
nas
velja
delo
in
denar
—
vse
drugo
je
nič
,
pajčevina
,
s
katero
še
zaplate
ne
prišiješ
na
raztrgan
komolec
.
To
si
zapomnite
!
“
„
Zapomnim
si
,
zapomnim
.
“
Alena
ni
vedela
,
da
mehanično
ponavlja
te
besede
.
„
Prav
.
—
Zdaj
to
,
za
kar
sem
prišel
.
S
fantom
začnita
precej
.
Menda
še
leži
.
Pojdite
nadenj
in
ga
potegnite
iz
postelje
.
Če
ne
vstane
izlepa
,
naj
izgrda
.
Spočetka
je
dve
uri
pouka
dovolj
.
Po
učenju
pa
obiščite
našo
poštarico
,
saj
ste
že
videli
,
da
imam
tam
na
pristavici
pošto
.
Skoro
zastonj
dajem
stanovanje
,
pa
naj
bo
,
da
nimam
pošte
tako
od
rok
.
Poštarica
Erna
je
nervozna
ženska
,
jaz
ji
pravim
,
da
je
sitna
.
No
,
jo
boste
že
spoznali
.
Takisto
je
prav
,
da
greste
tudi
v
šolo
.
Imamo
dve
učiteljici
.
Le
zvohajte
se
,
kar
vas
je
tičev
istega
perja
.
Takole
.
Sedaj
se
mi
bo
pa
že
prilegla
klobasa
in
polič
vina
.
“
Smrekar
se
je
obrnil
,
zažvižgal
in
odšel
trdih
korakov
,
da
se
je
tresel
pod
.
Alena
je
trenotek
obstala
in
gledala
skoz
odprta
vrata
za
njim
,
potem
zaprla
tiho
,
da
se
ni
slišalo
,
sedla
na
posteljo
,
roke
sklenjene
v
naročju
.
V
njej
je
valovilo
,
pred
njo
je
stal
še
vedno
Smrekar
z
iztegnjenima
rokama
,
vzboklih
mišic
,
ropotajoč
z
drobižem
v
žepu
—
in
na
njegovem
licu
izraz
,
ki
prezira
vse
—
razen
denarja
.
Alena
je
občutila
šele
sedaj
ost
,
ki
je
tičala
v
njegovih
besedah
,
ki
je
pa
ni
zadela
kakor
izprožena
puščica
,
ampak
se
je
vbadala
počasi
v
njeno
srce
.
Tesno
ji
je
bilo
v
prsih
,
grenkoba
ji
je
silila
v
grlo
.
Ozrla
se
je
na
odprti
kovčeg
,
iz
katerega
je
snoči
izložila
prtljago
—
in
ta
zevajoča
skrinjica
jo
je
vabila
:
Nazaj
,
nazaj
!
Tu
si
prodana
—
tu
si
dekla
!
Ali
njen
temperament
je
razbil
tesnobo
v
prsih
,
skočila
je
s
postelje
,
zaloputnila
zevajoči
pokrov
in
skoro
zakričala
:
Mamá
,
mamá
,
prav
imaš
,
to
je
kmet
,
bahat
sirovež
!
In
domislila
se
je
Ivana
Bresta
in
nič
več
ni
zasledila
žalitve
v
njegovih
besedah
.
Ko
je
odprla
vrata
,
je
še
slišala
žvižganje
iz
kuhinje
,
Alena
si
je
pa
zapela
pesem
in
šla
po
učenca
.
Viktor
je
stal
polopravljen
pri
velikem
lesenem
konju
in
mu
čupal
grivo
iz
repa
.
„
Kaj
pa
delaš
?
Ne
smeš
!
“
„
Zakaj
ne
?
Saj
je
moj
!
Žimnice
napravim
za
strnade
.
Kar
rumeno
jih
je
po
njivi
.
Še
danes
jim
nastavim
.
“
„
Nič
ne
boš
nastavljal
nedolžnim
tičkom
.
Kar
pusti
!
Danes
se
bova
učila
!
“
Deček
je
izpustil
rep
in
šop
žime
mu
je
zdrsnil
iz
rok
.
Stopil
je
pred
Aleno
in
jo
motril
z
razprtimi
očmi
.
„
Učila
se
bova
,
da
,
ljubček
moj
!
“
„
Boste
hudi
?
“
„
Če
boš
priden
,
ne
,
sicer
pa
.
“
Alena
mu
je
zažugala
z
roko
in
napravila
z
njo
kretnjo
,
katero
je
fant
dobro
razumel
.
Viktor
je
odskočil
za
par
korakov
—
in
ji
pokazal
osle
.
„
Ti
!
“
je
topotnila
Alena
z
nogo
in
nagubančila
čelo
ter
stopila
proti
njemu
,
ga
prijela
za
roko
,
ga
vedla
k
mizi
in
posadila
na
stol
.
„
Očetov
sin
,
“
je
pomislila
in
sedla
k
njemu
.
„
Torej
poslušaj
!
“
Alena
se
je
živo
domislila
šole
in
knjig
,
kakor
so
jo
učile
,
ter
je
začela
uvodno
pridigo
.
„
Poglej
,
Viktor
,
in
poslušaj
:
Poslej
ne
boš
več
samo
za
igrače
,
velik
si
že
,
dosti
velik
,
da
se
lotiš
kaj
drugega
...
Šola
—
kako
važno
za
življenje
...
Kako
imaš
dobre
starše
—
Koliko
lepega
se
boš
naučil
—
—
—
Vsak
ne
more
tako
—
—
—
“
Učenec
je
poslušal
prve
stavke
,
čezdalje
bolj
je
ginil
zmisel
za
lepe
besede
,
slišal
je
zvenenje
,
trkanje
besedi
na
uho
,
noge
so
mu
začele
same
od
sebe
vsled
dolgočasja
zvoniti
,
oko
se
je
uprlo
v
okno
,
odkoder
se
je
videlo
na
golobnjak
,
kjer
so
grulili
in
se
izpreletavali
golobje
.
Alena
pa
je
govorila
navdušeno
,
ognjevito
...
Nenadoma
je
planil
Viktor
s
stola
in
zakričal
:
„
Pikapolonica
!
“
Skokoma
je
bil
pri
oknu
in
ujel
na
šipi
okroglega
hrošča
ter
ga
na
prstu
prinesel
Aleni
.
„
Poglej
,
“
—
še
zavedel
se
ni
,
da
jo
tiče
—
„
poglej
,
jaz
ji
naredim
,
da
bo
zletela
.
Le
poslušaj
:
Tičca
plev
,
plev
,
zleti
na
zlati
hlev
—
plev
—
plev
—
na
hlev
—
plev
—
—
—
„
Pikapolonica
je
zaplesala
na
prstku
,
poizkušala
in
odpirala
krila
—
izpod
njih
se
je
razvila
tenka
srajčica
—
plev
—
plev
—
in
je
zletela
nazaj
na
okno
.
Deček
je
zaploskal
z
rokami
.
„
Pa
ti
naredi
,
če
znaš
!
“
V
dečkovih
očeh
je
gorelo
toliko
veselja
,
da
se
je
Alena
zgrozila
nad
svojo
pusto
pridigo
,
iztegnila
roko
in
iskreno
objela
učenca
.
Viktor
je
