jeraztrgal
zavitek
,
razgrnil
list
in
pogledal
listek
.
O
sreča
!
Njegov
spis
je
bil
natisnjen
,
ves
,
brez
premembe
in
popravka
in
na
koncu
je
stala
zvezdica
in
pod
zvezdico
besede
:
Nadejamo
se
,
da
nas
spretno
pero
g.
pisatelja
kmalu
zopet
razveseli
.
Op.
uredn
.
“
Dvakrat
in
trikrat
je
bral
Lovro
to
opombo
,
počasi
,
besedo
za
besedo
in
slastno
užival
hvalo
,
ki
je
bila
izražena
v
njej
ali
se
dala
misliti
.
„
Nadejamo
se
,
“
kako
laskavo
.
Nadeja
se
človek
le
česa
dobrega
in
prijetnega
.
„
Spretno
pero
,
“
Radivoj
se
vendar
ne
moti
;
človek
je
časi
preskromen
,
in
če
se
jih
mnogo
povikšuje
,
marsikateri
se
ponižuje
po
nepotrebnem
.
„
G.
pisatelja
,
“
dobro
in
pravilno
povedano
;
kovač
je
,
kdor
zna
kovati
,
naj
kuje
ali
ne
;
pisatelj
,
kdor
zna
pisati
,
če
tudi
lenobo
pase
.
„
Kmalu
zopet
,
“
bomo
videli
.
Dobri
spisi
se
ne
iztresajo
iz
rokavov
,
in
kdor
se
prevečkrat
oglasi
,
postane
navaden
.
„
Razveseli
,
“
ta
izraz
kaže
,
da
ima
urednik
dober
okus
.
Ko
je
bil
proučil
opombo
,
lotil
se
je
zopet
listka
,
ki
mu
je
sedaj
,
natisnjen
,
dopadel
še
bolj
:
misli
pametne
,
razvrstitev
vzorna
,
slog
dovršen
.
Stoj
,
kaj
pa
to
!
‚
Samoslavnik
‘
mesto
‚
samostavnik
‘
!
Oj
,
ti
nesrečni
stavec
!
Sam
Bog
ve
,
če
bodo
znali
bravci
popraviti
to
tolikanj
motečo
hibo
!
Kar
ušesa
bi
porval
stavcu
.
A
kje
je
bil
popravljavec
?
Zakaj
ni
izpolnil
ta
svoje
dolžnosti
!
Tudi
urednik
ni
brez
krivde
.
Tako
je
revež
pisatelj
izročen
na
milost
malovestnim
tiskarjem
.
Svinčnik
modre
barve
je
potegnil
Lovro
iz
žepa
in
debelo
podčrtal
napako
,
ki
je
kazila
tak
izboren
članek
.
Polagoma
ga
je
potolažila
misel
,
da
se
tiskovni
pogreški
pripete
tudi
drugim
dobrim
spisom
,
in
da
jih
razsoden
bravec
ne
zarezuje
pisatelju
na
rovaš
.
Čutstva
,
bodi
si
prijetna
ali
neprijetna
,
te
začno
težiti
,
ako
jih
stiskaš
in
skrivaš
v
srcu
.
Prizadevajo
si
dobiti
duška
s
tem
,
da
jih
razodeneš
.
Tako
je
Lovro
bridko
pogrešal
prijateljev
in
tovarišev
,
s
katerimi
bi
delil
,
v
katerih
zvesta
srca
bi
izlil
prekipeče
svoje
veselje
.
Bero
li
na
Dunaju
njegov
spis
ali
so
ga
prezrli
,
kakor
prezre
mlada
lehkomiselnost
toliko
izbornih
sestavkov
?
Opozoriti
bo
treba
Radivoja
.
In
v
Gorenji
vasi
!
Vedo
li
,
kakšnega
rojaka
da
imajo
?
Česar
ne
vidijo
sami
,
treba
jim
pokazati
.
Sklenil
je
Lovro
iti
v
Gorenjo
vas
,
da
se
pogovori
z
znanci
ter
napelje
govor
na
svojo
razpravo
.
Žal
mu
je
bilo
,
da
se
je
sprl
z
učiteljem
,
s
katerim
bi
se
o
tej
važni
zadevi
gotovo
porazumela
.
A
morebiti
dobo
beneficijata
,
ki
je
tudi
jezikoslovec
,
kadar
utegne
.
In
tudi
marsikakega
pametnega
kmeta
zanimajo
stvari
,
o
katerih
se
prepirajo
učenjaki
.
Majerji
seveda
,
ti
se
ne
brigajo
za
domači
napredek
,
za
narodne
napore
.
To
malobrižnost
jim
je
Lovro
zdaj
hudo
zameril
,
in
objestna
se
mu
je
začela
videti
vsa
družina
;
Irma
tako
vetrasta
,
tako
slabega
okusa
glede
na
moške
;
Edvard
prešeren
lenuh
,
in
gospod
in
gospa
epikurejca
z
zgolj
telesnim
obzorom
.
Kaj
laže
se
pogovoriš
s
kmeti
,
ki
se
shajajo
pri
Bendežu
!
Tja
bo
treba
iti
,
kjer
se
prosto
izražajo
misli
in
odkrivajo
čutstva
,
kjer
so
pravice
jednake
vsem
,
ki
imajo
denar
.
Takoj
po
kosilu
,
med
katerim
je
izkušal
po
strani
opozoriti
Zefo
na
svoje
pisateljevanje
,
odšel
je
Lovro
v
Gorenjo
vas
z
novinami
,
ki
so
mu
gledale
iz
vnanjega
žepa
pri
suknji
.
Hodil
je
ponosno
in
veselo
odzdravljal
prijaznim
rojakom
.
Oj
,
kaj
je
tebi
,
kralj
Matjaž
,
Kaj
se
ti
tak
hudo
držiš
!
Nar
.
ps
.
Iz
Bendeževe
krčme
je
donelo
neubrano
petje
med
zatopljenimi
glasovi
harmonike
.
Pri
vhodu
je
udaril
Lovru
v
nos
neprijetni
duh
slabega
tobaka
,
in
v
dimu
prve
sobe
je
zagledal
ob
dveh
mizah
kakih
dvajset
kmetov
iz
domače
in
sosednjih
vasi
,
ki
so
si
napijali
,
objemali
se
in
zdaj
radostno
vriskali
,
zdaj
žalostno
javkali
,
kaki
reveži
da
so
na
tem
svetu
.
Pri
peči
je
sedel
godec
Boltè
s
harmoniko
v
rokah
in
s
kupico
vina
poleg
sebe
na
klopi
.
Bendež
pa
je
hodil
od
mize
do
mize
iz
prve
sobe
v
drugo
in
pazil
,
da
niso
stale
posode
prazne
.
„
Stopite
,
prosim
,
v
drugo
sobo
,
gospod
Bojanec
,
“
pozdravil
je
krčmar
.
„
Tam
sedi
gospod
Majer
s
svojim
gospodom
sinom
.
“
„
Podkrajski
gospod
!
“
vpili
so
kmetje
,
spoznavši
ga
.
„
Bog
vas
živi
!
Pojte
pit
k
nam
,
če
vam
ni
za
malo
.
“
„
K
nam
pit
,
k
nam
!
“
kričali
so
od
druge
mize
,
„
če
nam
ne
boste
zamerili
.
“
„
Kaj
pa
imate
danes
?
“
čudil
se
je
Lovro
.
„
Pogajamo
se
z
gospodom
Majerjem
,
ki
skupljuje
hrastove
prage
za
železnico
.
“
„
To
plača
vse
gospod
Majer
.
Kaj
,
Bendež
?
“
oglasil
se
je
kmet
izza
mize
.
„
Vse
,
Jernej
,
vse
.
Ti
kar
pij
;
potlej
doboš
pa
še
denarja
.
“
„
Dobom
,
če
Bog
da
in
gospod
Majer
.
A
ta
Majer
,
ta
je
tič
.
Ta
ima
denarja
.
“
„
Koliko
pa
misliš
pripeljati
pragov
?
“
„
Kakih
petsto
ali
tisoč
.
“
„
Ti
jih
lehko
daš
dvakrat
toliko
.
Tak
gozd
,
kakršen
je
tvoj
!
Po
dvajset
jih
nažagaš
iz
jednega
debla
ali
pa
še
več
.
Tisočak
si
lehko
prislužiš
.
Zdajle
je
prilika
,
drugič
je
ne
bo
.
“
„
Ej
,
Bendež
,
če
vse
izsekam
,
kaj
bo
pa
zanaprej
,
in
kaj
bo
imel
sin
?
“
„
Kaj
bo
imel
!
Saj
raste
drevje
po
noči
in
po
dnevi
.
“
„
Petsto
jih
vzamem
jaz
iz
svoje
šume
,
“
vteknil
se
je
vmes
drug
kmet
,
„
brez
škode
,
ne
da
bi
se
bahal
.
“
„
Tudi
šeststo
še
,
in
ne
bo
se
poznalo
,
“
pritrdil
je
krčmar
.
„
Toliko
vam
povem
,
možje
,
vzemite
denar
,
ki
se
ponuja
.
Vsak
prodaj
,
kolikor
more
.
Majer
mora
ne
vem
koliko
stotisoč
pragov
dobaviti
v
dveh
mesecih
,
ali
pa
plačati
kazen
.
Zato
plačuje
tako
dobro
.
Jaz
pa
pravim
,
naj
plačuje
;
naj
ima
ubogi
kmet
tudi
kaj
dobička
.
Majer
potrebuje
lesa
,
mi
pa
denarja
.
Ne
res
?
Kupčija
velja
.
Pijmo
!
“
Na
mizi
v
manjši
sobi
je
ležal
kup
srebrnega
denarja
in
zavitki
bankovcev
,
in
za
mizo
je
sedel
gospod
Majer
in
poleg
njega
Edvard
,
ki
je
pisal
pogodbe
.
Kakor
v
uradniško
pisarno
so
prihajali
kmetje
in
pogajali
se
,
da
pripeljejo
v
štirih
tednih
toliko
in
toliko
pragov
,
določene
dolgosti
,
debelosti
in
širine
.
Ta
se
je
zavezal
za
sto
,
oni
za
par
sto
,
tretji
kar
za
tisoč
in
več
,
zanašajoč
se
na
svoj
gozd
.
Bendež
je
mešetaril
in
Majer
štel
denar
za
aro
po
30
do
100
gld
.
in
čez
,
a
izgovarjal
si
tudi
visoke
kazni
,
ako
bi
se
blago
ne
dobavilo
do
določenega
časa
.
Lovro
bi
bil
najrajši
zopet
odšel
,
zakaj
s
kmeti
se
ni
dalo
govoriti
ta
dan
nič
pametnega
,
in
Majerji
so
mu
presedali
zaradi
Irme
.
A
brez
pozdrava
se
ni
mogel
izgubiti
.
„
Oprostite
,
gospod
Bojanec
,
“
opravičeval
se
je
Majer
.
„
Najprej
delo
,
potem
zabava
.
V
pol
ure
sem
gotov
.
Bendež
,
hitreje
,
hitreje
!
Prinesi
jim
še
dva
Štefana
,
da
dobe
pogum
.
“
Lovro
si
je
dal
prinesti
pod
kostanj
zunaj
hiše
pijače
;
izvlekel
je
novine
in
delal
se
,
kakor
da
jih
čita
nadejajoč
se
,
da
pride
vendar
kak
človek
za
pogovor
.
Po
vasi
prineso
lehke
noge
dva
mladeniča
,
ki
ju
je
Lovro
po
obrazili
,
po
kroju
zaprašene
obleke
in
po
vedenju
spoznal
za
dijaka
kake
pete
ali
šeste
šole
.
Imela
sta
velike
palice
in
drobne
torbe
,
ozirala
se
nekaj
časa
neodločno
po
vasi
in
nazadnje
zavila
proti
Bendežu
.
„
Dijaka
na
popotovanju
,
ne
li
?
“
dejal
je
Lovro
kakor
kak
dobrohoten
pokrovitelj
,
ko
sta
ga
bila
pozdravila
spoštljivo
in
prisedla
k
njegovi
mizi
.
„
Gimnazijca
?
“
„
Bivša
,
“
dejal
je
manjši
in
samosvestnejši
tovariš
,
ki
je
‚
imel
čast
‘
predstaviti
sebe
kot
Oroslava
Kopača
in
tovariša
kot
Slavoljuba
Pezdirca
.
„
Od
šolskih
klopi
,
“
je
dejal
,
„
sva
se
poslovila
,
ker
bova
vstopila
ali
v
davkarijo
ali
v
kako
odvetniško
pisarno
ali
pa
v
kako
uredništvo
.
“
„
Na
katerih
gimnazijah
pa
sta
bila
?
“
„
Jaz
v
Novem
mestu
,
ta
v
Ljubljani
.
“
„
A
zakaj
nista
vztrajala
.
Slovenci
potrebujemo
še
mnogo
inteligencije
.
“
„
Inteligencije
za
silo
že
imava
,
“
dejal
je
Oroslav
,
„
in
delovati
na
narodnem
polju
začneva
lehko
takoj
,
ker
je
mladih
,
čilih
moči
povsod
krvavo
treba
.
Prosim
vas
,
kakšna
je
naša
politika
,
kakšne
politične
novine
!
Povsod
sebični
oportunizem
,
ta
rak-rana
na
našem
telesu
,
načel
nikjer
.
Tako
ne
more
,
ne
sme
iti
dalje
.
“
„
Jaz
bi
bil
že
še
vztrajal
,
“
dejal
je
večji
,
Pezdirec
,
žalostno
;
„
a
saj
je
ni
pravice
na
naših
gimnazijah
.
Časi
sem
znal
vse
tako
,
kakor
bi
molil
;
sošolci
so
sodili
,
da
sem
dobil
pohvalni
red
.
Proti
koncu
sem
vse
natanko
preračunil
;
znesek
je
bil
povsod
zadostno
ali
tudi
dovoljno
.
Dobil
sem
pa
dvojko
.
Ali
je
to
pravica
?
Seveda
tožijo
ljudje
,
da
ni
uradnikov
,
ni
posvetne
inteligencije
.
Kdo
je
kriv
?
“
„
Krivica
se
je
godila
tudi
pri
nas
,
“
pristavil
je
Oroslav
.
„
V
našem
razredu
se
sicer
v
jednem
predmetu
razen
profesorja
ni
učil
in
pripravljal
nihče
;
a
smo
si
mislili
,
da
vsi
ne
moremo
pasti
.
Zlasti
,
kar
nas
je
bilo
nadarjenih
,
smo
pričakovali
,
da
izlezemo
;
a
zgodilo
se
je
ravno
narobe
:
tepci
so
dobili
dobre
rede
,
mi
pa
dvojke
.
Jaz
sem
jim
pokazal
fige
;
jednemu
profesorju
sem
še
pobil
okna
,
potlej
sem
pa
šel
.
Če
bi
bilo
med
nami
kaj
značajev
,
pokazali
bi
bili
profesorjem
.
Iz
jednega
razreda
vsi
strani
,
na
drugo
gimnazijo
!
In
ko
bi
pisale
novine
,
kakor
se
spodobi
—
“
„
Novine
so
šleve
,
“
dejal
je
Slavoljub
.
—
„
in
potegnili
se
za
nas
poslanci
“
—
„
Poslanci
so
mevže
.
“
—
„
izučili
bi
profesorje
.
“
„
Oroslav
,
ali
ti
še
katerega
profesorja
pozdraviš
?
Jaz
nobenega
več
.
“
„
Jaz
naredim
tako
,
“
dejal
je
muhasti
Oroslav
;
„
če
ga
zagledam
od
daleč
,
prižgem
si
smotko
ter
jo
skrijem
za
hrbtom
.
Kadar
pride
blizu
,
vzdignem
roko
s
smotko
,
da
se
že
razveseli
pozdrava
.
Ne
boš
,
Jaka
!
Profesor
pravi
:
„
Dober
dan
“
ali
„
Grüß
Sie
Gott
“
ali
tudi
„
Servus
“
,
jaz
pa
mu
puhnem
dima
v
obraz
.
To
ga
bolj
ujezi
,
nego
če
ga
ignoriraš
.
“
Lovru
nista
bila
posebno
všeč
ta
dva
doslužena
dijaka
;
a
bila
je
vsaj
druščina
,
s
katero
je
mogel
govoriti
,
od
katere
se
je
dalo
zvedeti
,
kako
da
utegnejo
soditi
olikanci
njegov
spis
.
Poklical
je
mladeničema
liter
vina
,
natočil
jima
in
pomeknil
potem
list
Slavoljubu
,
pokazal
s
prstom
članek
in
vprašal
,
če
ga
je
že
prebral
,
in
kaj
da
se
mu
zdi
.
Slavoljub
je
vzel
list
,
pregledal
zaspano
par
vrstic
,
vrnil
ga
in
odmignil
z
roko
:
„
O
pravopisu
!
Jaz
pravim
s
Prešernom
:
Kaj
pa
je
tebe
treba
bilo
?
Dolgočasne
znanstvene
reči
;
profesorji
jih
pišejo
,
profesorji
naj
jih
bero
.
Slovnica
mi
je
od
nekdaj
zoprna
.
“
Premeteni
Oroslav
je
zapazil
,
kako
je
Lovro
izpremenil
barvo
,
kako
se
je
presedal
na
stolu
,
in
v
glavo
so
mu
šinile
zvite
misli
.
„
Daj
sem
list
!
“
dejal
je
oblastno
in
pogledal
podpis
:
L.
B.
,
in
ker
je
bil
Lovro
povedal
poprej
svoje
ime
,
slutil
je
takoj
zvezo
.
Bral
je
počasi
in
pozorno
.
„
Misli
niso
napačne
.
—
Istina
;
nobene
jedinosti
ni
v
pravopisu
.
—
Jako
dobro
!
—
Zanimivo
,
duhovito
,
prepričevalno
!
—
In
ti
citati
!
Grški
,
latinski
,
francoski
.
—
Tem
se
ne
ustavi
nihče
.
—
Odkod
je
le
dobil
list
tak
članek
!
—
In
ta
sklep
!
Visoko
nad
strankarskimi
prepiri
,
poln
navdušenja
za
sveto
narodno
stvar
.
Reč
je
sedaj
dognana
,
“
dejal
je
in
odložil
počasi
list
;
„
kogar
ne
prepričajo
ti
dokazi
,
ta
je
ali
tepec
ali
zlobnež
.
“
—
Lovro
je
zardel
od
veselja
in
poklical
hvaležen
še
jeden
liter
.
„
Ali
ste
zapazili
kak
tiskovni
pogrešek
?
“
vprašal
je
.
„
Ne
.
“
„
In
vendar
se
je
prikradel
v
spis
.
Tu
,
berite
!
“
„
No
,
če
ga
nisem
zapazil
jaz
,
ne
zapazi
ga
nihče
razen
kakega
profesorja
dlakocepitelja
.
—
A
kdo
bi
bil
ta
L.
B.
?
Jaz
poznam
znamke
vseh
znamenitejših
naših
književnikov
;
a
L.
B.
,
ta
mi
je
neznana
.
To
mora
biti
nova
zvezda
,
ki
je
prisijala
na
naše
nebo
.
Gospod
Bojanec
,
ga
li
vi
poznate
,
če
smem
vprašati
?
“
„
Po
pravici
rečeno
,
poznam
ga
.
Zdi
se
mi
pa
,
da
sodite
vi
spis
preugodno
.
“
„
Jaz
preugodno
!
“
nasmehnil
se
je
Oroslav
.
„
Povej
,
Slavoljub
,
če
sem
jaz
izmed
tistih
,
ki
sodijo
kako
stvar
preugodno
.
Jaz
sem
bil
zaradi
svoje
kritike
strah
sošolcem
in
tudi
v
nalogah
vedno
drugega
mnenja
ko
profesor
.
In
vendar
mi
ni
mogel
nikdar
do
živega
,
ker
sem
tako
neovržno
podpiral
svoje
misli
.
A
tega
članka
,
gospod
Bojanec
,
ne
ovrže
noben
sofist
.
Škoda
le
,
da
je
izšel
v
dnevniku
,
ki
se
danes
bere
in
jutri
zavrže
!
Slavoljub
,
jaz
ti
pravim
,
beri
!
To
sklepanje
,
ti
vzgledi
!
In
pri
vsakem
vzgledu
‚
sic
‘
.
“
„
Prizanesi
mi
,
“
dejal
je
Slavoljub
,
„
z
znanstvenimi
razpravami
!
Jaz
hvalim
Boga
,
da
imam
šolo
za
hrbtom
;
ali
naj
se
zopet
učim
?
“
Oroslav
je
pogumno
branil
svoje
stališče
,
češ
,
da
se
mora
človek
vedno
učiti
,
in
da
je
velika
mehkužnost
,
če
kdo
ne
prenese
znanstvenega
spisa
kakor
pokvarjen
želodec
krepke
jedi
ne
.
„
Ali
te
ni
sram
,
Slavoljub
?
“
„
Nič
;
saj
nisem
sam
takšen
;
vse
naše
čitateljstvo
se
boji
takih
razprav
.
“
A
Oroslav
,
strah
sošolcem
,
se
je
potegnil
tako
spretno
za
vede
in
znanstvo
in
pobijal
krive
Slavoljubove
nazore
tako
uspešno
,
da
ni
za
popolno
zmago
kar
nič
potreboval
Lovrove
pomoči
.
Temu
pa
je
bilo
to
tem
ljubše
,
češ
,
da
bi
utegnil
soditi
pristranski
.
„
Uh
,
gospod
Bojanec
,
“
prikoračil
je
gospod
Majer
in
stegoval
in
zlecal
se
in
brisal
si
pot
z
obraza
;
„
vendar
jedenkrat
opravljeno
.
Do
grla
ima
že
človek
govorjenja
in
pogajanja
.
Bendež
,
prinesi
mojo
pijačo
semkaj
in
reci
Edvardu
,
da
ostanem
zunaj
,
ker
je
prijetnejše
.
Ah
,
dva
gospoda
dijaka
!
To
je
lepo
:
o
počitnicah
po
svetu
,
da
se
kaj
vidi
in
doživi
.
Jaz
sem
bil
tudi
tak
.
Smem
li
postreči
s
smotkami
?
Tu
ni
profesorjev
.
“
„
Prosim
,
“
dejal
je
Oroslav
.
„
A
smo
jih
pušili
tudi
med
letom
in
po
mestu
.
“
„
Mi
tudi
,
“
ponesel
se
je
Slavoljub
in
vzel
smotko
.
Gospod
Majer
pa
je
povpraševal
Lovra
,
zakaj
da
ga
ni
bilo
toliko
časa
na
Mlako
,
in
ker
se
je
ta
v
zadregi
,
ki
mu
je
gnala
kri
v
lice
,
izgovarjal
z
obilim
delom
,
vabil
ga
je
,
naj
pride
kmalu
.
„
Gospod
Majer
,
kupčijo
ste
naredili
dobro
;
lehko
ga
potegnete
,
“
dejal
je
krčmar
,
ko
je
postavil
vino
na
mizo
.
„
Ali
imajo
ljudje
še
toliko
hrastine
po
gozdih
?
“
vprašal
je
Lovro
.
„
Vraga
imajo
,
“
odgovoril
je
krčmar
;
„
jaz
poznam
domače
gozde
kakor
svoje
dvorišče
.
Ti
kmetje
,
ki
so
danes
prevzeli
dobavo
,
ne
spravijo
toliko
skup
,
če
posekajo
vse
,
kar
jim
rodi
želod
.
Matevžè
je
prevzel
preveč
,
Pangrè
tudi
,
potlej
Robovec
,
Sobant
in
še
par
drugih
.
“
„
To
meni
nič
mar
,
“
zmignil
je
Majer
z
rameni
in
puhnil
dim
predse
.
„
Če
so
tepci
,
kaj
morem
jaz
za
to
!
Jaz
ne
bom
trpel
škode
,
ker
sem
previden
proti
kmetu
,
ki
je
ves
goljufiv
.
Kleli
bodo
seveda
in
jezili
se
,
a
tudi
pili
,
Bendež
,
pili
.
Kmet
če
je
bolj
jezen
,
bolj
pije
.
Bendež
,
to
je
voda
na
tvoj
mlin
.
“
„
Še
bolj
pa
na
vašo
žago
.
“
„
Bogme
,
tako
je
tudi
prav
,
privoščiti
in
pomagati
drug
drugemu
.
“
Lovru
je
presedalo
to
modrovanje
,
žal
!
ne
iz
nravnih
nagibov
,
ampak
ker
je
hotel
napeljati
govor
na
svoj
članek
.
Ko
je
prisedel
Edvard
,
zdela
se
mu
je
prilika
toliko
ugodna
,
da
ga
je
opozoril
nanj
.
„
Hvala
;
me
nič
ne
mika
,
“
bil
je
odgovor
.
„
Papa
,
beri
ti
!
“
„
Smešno
;
jaz
ne
berem
takih
budalosti
.
“
Lovro
se
je
nasmejal
po
sili
in
zbal
ob
jednem
,
da
ne
bi
še
huje
zabavljal
gospod
Majer
.
„
Kaj
mislite
?
“
je
dejal
.
„
Ali
naj
se
piše
naša
Gorenja
vas
z
jedno
veliko
začetnico
ali
z
dvema
?
“
„
Za
tako
gnezdo
,
gospod
Bojanec
,
je
še
jedna
preveč
.
“
„
A
je
lastno
ime
,
gospod
Majer
;
z
jedno
veliko
začetnico
se
mora
pisati
vsekako
;
nekateri
jo
pišejo
tudi
z
dvema
.
“
„
To
so
norci
.
“
„
Torej
vi
ste
samo
za
jedno
?
“
„
K
večjemu
,
gospod
Bojanec
,
k
večjemu
.
“
„
Vidite
,
tega
mnenja
sem
tudi
jaz
,
dasi
iz
drugih
razlogov
,
“
dejal
je
Lovro
in
priznal
nekako
zméten
,
da
je
spisal
članek
on
.
„
Kaj
vraga
!
“
grohotal
se
je
prisiljen
Majer
.
„
Zakaj
pa
ne
poveste
tega
poprej
!
Kako
kmalu
bi
bil
prezrl
duhoviti
članek
;
duhoviti
,
pravim
,
ker
sem
prepričan
,
da
vi
ne
pišete
drugače
.
Da
je
gospod
Bojanec
pisatelj
,
to
moram
doma
takoj
povedati
ženi
in
Irmi
.
Imponirali
jima
boste
,
ker
na
pisatelje
sta
obe
mrtvi
.
Bog
vas
živi
!
“
mu
nazdravi
.
„
Edvard
,
preberi
hitro
,
potem
berem
jaz
.
Gospod
Bojanec
,
brez
zamere
!
Človek
ne
more
govoriti
vedno
pametno
,
sicer
bi
bilo
predolgočasno
na
svetu
.
“
„
To
ni
nič
hudega
.
Kolikrat
se
zmoti
človek
!
“
„
Spis
ni
napačen
,
“
dejal
je
Edvard
in
pomeknil
list
očetu
.
„
Ni
napačen
!
Smešno
!
“
zavrnil
ga
je
oče
.
„
Izboren
je
,
in
niti
vredne
ga
niso
te
novine
.
“
„
Baš
to
sem
bil
jaz
poudaril
poprej
,
“
dejal
je
Oroslav
.
Slavoljub
pa
je
bil
v
še
večji
zadregi
nego
gospod
Majer
ter
je
opravičeval
še
nerodnejše
svojo
prenaglost
.
Dobrovoljno
je
odpuščal
Lovro
obema
.
„
Bendež
,
“
klical
je
Majer
,
„
beri
tole
,
da
boš
videl
,
kaj
znamo
pisati
mi
,
ki
smo
iz
Gorenje
vasi
.
To
je
spisal
in
dal
na
svetlo
gospod
Bojanec
.
“
—
Krčmar
je
pokimal
in
se
primerno
začudil
.
Počasi
,
neodločno
sta
prikoračila
k
mizi
dva
kmeta
,
snela
ponižno
klobuk
pred
gospodom
Majerjem
,
ozrla
se
v
zadregi
in
dvomu
drug
v
drugega
in
molčala
;
čez
nekaj
časa
sta
izvlekla
vsak
nekaj
bankovcev
iz
žepa
.
„
Kaj
stojita
kakor
dva
štora
!
“
ogovoril
ju
je
Majer
;
in
jeden
kmet
je
začel
prositi
v
pretrganih
besedah
,
da
bi
se
razdrla
pogodba
,
„
Mislila
sva
,
da
imava
več
hrastine
;
a
sva
se
zmotila
.
“
„
Aha
,
sta
vaju
ženi
pregovorili
!
“
rogal
se
je
Majer
in
odmigaval
jima
,
ko
sta
hotela
položiti
pred
njega
vsak
svoj
denar
.
„
Prinesita
dvojno
aro
in
kazen
za
skesanje
,
pa
je
razdrta
pogodba
.
“
„
A
sva
reveža
.
“
„
Jaz
sem
tudi
revež
.
Če
ne
postavim
pragov
do
pravega
časa
v
Krško
,
zapadem
vse
hujši
kazni
.
Le
pojta
v
božjem
imenu
!
“
„
Kaj
je
storiti
?
“
dejal
je
jeden
kmet
in
mel
klobuk
z
jedno
,
bankovce
z
drugo
roko
.
„
Kaj
to
mene
briga
!
“
jezil
se
je
Majer
.
„
Pustita
me
pri
miru
!
Vse
popoldne
sem
se
prepiral
in
pogajal
;
zdaj
hočem
imeti
mir
.
Vi
kmetje
mislite
,
da
kupčujem
jaz
za
zabavo
.
Pila
sta
,
podpisala
sta
,
pripeljita
prage
ali
pa
plačaj
ta
kazen
.
Lehko
noč
!
“
—
Kmeta
sta
se
obotavljala
,
plašno
se
ozirala
po
družbi
,
kakor
bi
jo
hotela
prositi
priprošnje
;
a
ker
sta
zadela
ob
same
hladne
poglede
,
obrnila
se
počasi
in
se
pokrila
.
Par
korakov
proč
sta
se
zopet
spogledala
in
,
ugenivši
drug
drugega
misli
,
zavila
v
krčmo
pit
na
jezo
in
zabavljat
gospodu
Majerju
.
Lovru
sta
se
smilila
,
in
zamrzela
mu
je
Majorjeva
družba
.
Bivša
dijaka
pa
,
ki
sta
se
sedaj
oba
popolnoma
in
po
prepričanju
strinjala
z
Lovrovimi
nazori
,
bila
sta
mu
všeč
,
in
ko
se
je
poslavljal
,
vabil
ju
je
na
svoj
dom
,
če
nimata
še
prenočišča
.
Nista
ga
še
imela
,
in
dasi
sta
se
baje
strogo
držala
potnega
črteža
,
premislila
sta
se
Lovru
na
ljubo
,
in
kmalu
so
korakali
vsi
trije
v
živem
rodoljubnem
pogovoru
proti
Podkraju
in
prenarejali
slovenski
pravopis
;
Slavoljub
se
je
z
živahnim
pritrjavanjem
pokoril
za
prejšnjo
samostalnost
;
Oroslav
pa
je
namigaval
,
da
piše
potopisne
črtice
,
v
katerih
ne
bo
pozabil
omeniti
gostoljubnega
vzprejema
v
Gorenji
vasi
.
Da
je
Zefa
pisano
pogledala
nova
gosta
,
za
to
se
ni
zmenil
Lovro
nič
,
dijaka
pa
še
menj
.
Veselo
so
se
pomenkovali
ves
večer
,
in
Oroslav
se
je
Lovru
posebno
prikupil
,
ker
je
začel
takoj
po
večerji
obirati
barona
.
Drugega
dne
je
omenil
Lovro
gostoma
,
naj
ostaneta
še
par
dni
,
če
nimata
kakega
posebnega
opravka
.
Gosta
sta
dejala
,
da
bi
sicer
rada
ogledala
več
krajev
prelepe
domovine
,
a
da
se
jima
zdi
Gorenja
vas
tako
zanimiva
,
da
ustrežeta
z
veseljem
tej
želji
.
Nastanila
sta
se
in
v
nekaterih
dneh
se
vedla
kakor
doma
;
z
dovoljenjem
Lovrovim
sta
povabila
še
jednega
tovariša
v
prijazni
Podkraj
.
Lovro
ju
je
vodil
po
okolici
,
rval
ž
njima
korenine
krajevnih
imen
in
rešetal
vse
važnejše
domače
dogodke
in
slovstvene
pojave
.
Vmes
jima
je
potožil
zdaj
pa
zdaj
,
da
se
tako
prezira
njegov
članek
,
zakaj
Lovro
je
čakal
čim
dalje
nepotrpežljivejše
sodbe
,
ugodne
sodbe
o
prevažni
razpravi
.
Porednemu
Oroslavu
,
ki
je
bil
jezikoslovnih
pogovorov
mnogo
bolj
sit
nego
Lovrovega
vina
,
se
je
zdela
ta
radovednost
tako
smešna
,
da
je
menil
proti
Slavoljubu
,
da
hoče
sam
spisati
kako
hvalisajočo
oceno
.
„
Nikar
,
“
dejal
je
Slavoljub
,
„
potlej
naju
bo
mučil
še
bolj
z
jezikoslovjem
.
“
„
Res
je
;
saj
že
zdaj
zlorabi
svojo
gostoljubnost
.
Deset
dni
sva
tukaj
in
samo
trikrat
smo
še
kartali
.
“
Tako
sta
se
pomenkovala
v
senci
na
vrtu
,
pušila
Lovrove
smotke
in
pretresala
njegove
slabosti
,
ko
zaslišita
zunaj
ograje
zamolkli
:
„
Pst
,
baron
,
za
trenotje
!
“
.
Takoj
sta
pretrgala
opravljanje
in
tiho
poslušala
,
kaj
da
bo
povedal
Edvard
Majer
,
ki
je
bil
zasopljen
z
novinami
v
rokah
prihitel
pod
grad
in
klical
barona
.
Ko
je
ta
prišel
,
pomolil
mu
je
Edvard
list
in
kazal
članek
pod
črto
:
„
Tu
beri
!
Gorostasno
!
To
je
lekcija
!
Kakor
paglavca
ga
zdeluje
.
Glej
tu
!
Vaški
modrijan
,
ki
se
je
sprl
s
pametjo
.
Jezik-oslovec
!
Piramidalno
;
kaj
,
baron
?
Ta
se
bo
veselil
!
“
„
Pusti
mi
list
!
“
dejal
je
baron
.
„
Ne
,
papa
hoče
brati
še
jedenkrat
.
Mislil
sem
,
da
poči
od
smeha
.
Mama
in
Irma
se
nista
tako
zabavali
,
odkar
je
bil
Emil
Jug
na
našem
dvorišču
padel
s
konja
.
Pridi
zvečer
k
Bendežu
,
da
se
bomo
smejali
.
“
Edvard
je
šel
;
Oroslav
in
Slavoljub
pa
sta
si
mela
roke
od
zloradosti
in
napotila
se
hlapcu
naproti
,
ki
je
nosil
pošto
iz
Gorenje
vasi
.
Ko
sta
ga
prestregla
,
vzela
sta
mu
list
in
napasla
nehvaležno
radovednost
,
potem
pa
hitela
razjarjena
v
grad
.
„
To
je
podlost
,
gospod
Bojanec
!
“
kričal
je
Oroslav
in
nesel
Lovru
list
razgrnjen
.
„
To
je
književno
lopovstvo
!
“
„
Razbojništvo
!
“
dejal
je
Slavoljub
.
„
Kaj
takega
se
še
ni
pisalo
,
kar
stoji
svet
.
“
„
Pečat
sramote
si
je
vžgal
list
na
nesramno
čelo
.
“
„
Kaj
pa
je
?
“
vprašal
je
Lovro
prepadel
,
sluteč
svojo
obsodbo
,
in
zgrabil
s
tresočo
roko
list
.
„
Berite
tu
,
gospod
Bojanec
!
Potem
bomo
pa
umazani
list
—
“
„
Listič
!
“
„
—
umazani
listič
raztrgali
na
drobne
kose
.
“
„
Sežgali
ga
bomo
.
Pereat
!
“
Lovro
je
prebral
oceno
svojega
spisa
,
in
roka
z
listom
mu
je
omahnila
,
Revež
!
Take
obsodbe
ni
bil
pričakoval
;
saj
so
se
mu
zdele
misli
tako
pametne
.
A
patra
Stanislava
razprave
tedaj
še
niso
bile
znane
,
znamka
L.
B.
pa
na
knjižnem
polju
tuja
in
nova
.
Kako
je
grmel
nad
pohlevnim
Lovrom
strokovnjak
jezikoslovec
;
kako
je
pobijal
s
trudom
sestavljene
dokaze
!
Nasproti
je
dokazoval
,
da
se
pogreša
pri
pisatelju
,
recte
pisaču
najprvotnejšega
znanja
;
da
se
skriva
pod
krinko
temeljitosti
največja
plitvost
,
ki
bije
zdravemu
razumu
v
obraz
;
da
je
tisto
‚
sic
-
‘
anje
pri
vsaki
besedi
bedastoča
,
ki
kaže
,
da
članka
ni
spisal
jeziko-slovec
(
sic
!
)
,
ampak
jezik-oslovec
(
sic
!
)
,
in
da
ga
treba
nakrcati
po
prstih
,
da
mu
prejde
pregrešna
želja
popravljati
slovnico
in
begati
Slovence
;
kajti
da
je
največja
nesreča
za
Slovence
to
,
da
silijo
na
površje
domišljavi
nestrokovnjaki
,
ki
sodijo
apodiktično
o
rečeh
,
o
katerih
si
belijo
glave
strokovnjaki
.
Lovro
je
bil
uničen
;
list
je
izpustil
iz
rok
in
strmel
Oroslavu
in
Slavoljubu
v
obraz
.
„
Tega
vendar
nisem
zaslužil
,
“
dejal
je
z
glasom
,
ki
ga
je
skoro
topil
jok
.
„
Tako
pobalinstvo
!
“
jezil
se
je
Oroslav
.
„
Jaz
bi
zavrnil
tega
cepca
,
da
bi
se
nikdar
več
ne
predrznil
koga
napasti
.
“
—
Lovro
se
je
obrnil
počasi
in
odšel
v
samoto
,
v
gozd
,
da
se
prepusti
svoji
bridkosti
.
Zadevala
ga
je
nesreča
za
nesrečo
.
Kako
je
ljubil
Irmo
,
in
kako
mu
je
vračala
ljubezen
!
Kako
blag
je
bil
namen
njegovemu
spisu
,
kako
pohlevna
beseda
;
in
vendar
—
in
morebiti
baš
zategadelj
!
Kogar
se
boje
,
tega
prijemajo
rahlo
naši
ljudje
;
tem
grozovitejše
mahajo
po
onem
,
ki
jim
ne
more
škoditi
.
Nijedne
njegovih
trditev
ni
bil
izpodbil
nasprotnik
,
in
sklepati
se
je
dalo
baš
iz
obilice
osebnih
napadov
,
da
mu
primanjkuje
stvarnih
dokazov
.
Kako
lehko
bi
ga
zavrnil
!
Treba
bi
bilo
samo
pregledati
nekaj
knjig
.
A
tega
truda
se
je
zbal
Lovro
.
Sklep
njegovega
premišljevanja
je
bil
ta
:
„
Čemu
mi
je
bilo
treba
tega
!
Kaj
sem
se
mešal
v
stvari
,
ki
mi
niso
nič
mar
!
Naj
pišejo
,
kakor
hočejo
.
Če
je
to
drugim
prav
,
zakaj
bi
meni
ne
bilo
.
Če
poslušajo
drugi
potrpežljivo
puhloglavcev
oblastne
besede
,
zakaj
bi
jih
jaz
zavračal
!
“
To
krepko
,
odločno
in
moško
modrovanje
ga
je
pomirilo
toliko
,
da
se
ni
več
jezil
na
oceno
,
ampak
le
na
svojo
lehkomiselnost
in
ničemurnost
,
Zakaj
je
pravil
okrog
,
da
je
on
pisatelj
,
zakaj
kazal
spis
ljudem
,
ki
se
ne
brigajo
za
take
stvari
in
jih
tudi
ne
razumejo
ne
!
Kaznoval
se
je
napuh
,
po
pravici
.
Najljubše
bi
mu
bilo
,
če
bi
si
mogel
izbiti
iz
glave
sitnost
,
o
kateri
ni
hotel
več
govoriti
.
Teh
misli
in
te
volje
pa
nikakor
nista
bila
Oroslav
in
Slavoljub
.
„
Premislite
,
gospod
Bojanec
,
“
pozdravil
ga
je
doma
Oroslav
,
„
te
spletke
!
Majerjev
Edvard
je
bil
prinesel
sam
baronu
ta
list
brat
,
in
zdaj
romajo
nesramne
novine
po
Gorenji
vasi
od
hiše
do
hiše
;
zakaj
bil
sem
sam
doli
v
vasi
,
da
sem
pozvedoval
,
kaj
da
se
govori
.
List
sem
dobil
pri
ključavničarju
Čuku
,
ki
naj
ga
pošlje
potem
vašim
starišem
.
Nesramnost
!
In
kake
opombe
so
pripisane
!
To
se
ne
da
povedati
.
Ali
so
to
rojaki
?
“
„
Sosedje
,
sosedje
!
“
vzdihnil
je
Lovro
.
„
Tak
blag
sosed
se
veseli
tuje
nesreče
mnogo
bolj
nego
svoje
sreče
.
“
„
Jaz
pojdem
zvečer
v
krčmo
,
“
dejal
je
Slavoljub
,
„
in
bom
take
pravil
tem
pismoukom
,
da
se
bodo
naveličali
zabavljati
.
“
„
Ne
hodite
!
“
branil
je
Lovro
.
„
Jezikov
jim
ne
boste
zavezali
.
Psa
,
ki
laja
,
treba
ali
s
kamenom
pognati
ali
pa
pri
mini
pustiti
;
drugače
ne
jenja
.
“
„
Bogme
,
primera
,
ki
ne
šepa
,
“
dejal
je
Oroslav
.
„
A
ta
Majer
in
ta
baron
,
ki
niti
vešča
nista
pravilni
slovenščini
,
se
predrzneta
norce
briti
iz
resnic
,
ki
morajo
prodreti
prej
ali
slej
.
Gospod
Bojanec
,
resnica
in
pravica
zmaga
naposled
vedno
.
“
„
Da
,
da
,
“
nasmehnil
se
je
udano
Lovro
;
„
a
brez
mučencev
nobena
.
Toda
ne
govorimo
več
o
tej
stvari
.
“
A
kakor
hrešči
ob
nevihti
v
oblakih
še
dolgo
po
gromu
,
tako
sta
Oroslav
in
Slavoljub
godrnjala
svojo
pot
in
jezila
Lovra
s
pripovedovanjem
,
kako
se
mu
smejejo
ljudje
.
Kaj
čuda
,
da
se
ju
je
naveličal
Lovro
in
jima
že
želel
srečno
pot
.
Onadva
pa
se
še
nista
naveličala
Podkraja
,
tem
menj
,
ker
je
bil
došel
povabljeni
prijatelj
Zvonimir
,
da
so
lehko
tarokirali
sami
.
—
Lovro
je
ostal
sam
s
svojo
nejevoljo
na
sovaščane
,
na
Majerje
,
na
sorodnike
,
na
svoje
goste
in
na
barona
.
Le-tega
bi
se
bil
iznebil
najrajši
,
ker
ga
je
navzočnost
njegova
vedno
spominjala
prve
nezgode
;
in
videč
,
da
se
mu
upira
družina
,
in
da
ga
črte
vsi
trije
gostje
,
se
je
nadejal
,
da
se
kmalu
ponudi
prilika
.
Če
je
tožil
baron
Janeza
,
zagovarjal
ga
je
Lovro
;
in
ko
je
vzel
oni
zopet
jezdnega
konja
v
misel
,
zavrnil
ga
je
ta
na
kratko
z
vso
odločnostjo
.
Žal
,
da
si
baron
teh
zavrnitev
ni
vzel
toliko
k
srcu
,
da
bi
bil
rekel
,
da
gre
.
Narobe
;
dal
si
je
preslikati
sobo
in
začel
skrbno
in
potrpežljivo
učiti
mladega
lovskega
psa
.
Pri
vseh
teh
zasebnih
opravkih
ni
pozabil
gospodarstva
.
Po
njegovem
naročilu
je
dobilo
zopet
par
sob
v
gradu
lepega
in
dragega
pohišja
.
„
Čemu
mi
bo
!
“
dejal
si
je
Lovro
nezadovoljen
,
„
Zame
je
bilo
staro
dobro
.
“
Še
nejevoljnejši
pa
je
postal
,
ko
je
poravnaval
račun
.
„
Sem
li
pogodil
vaš
okus
,
gospod
Bojanec
?
“
vprašal
je
baron
zadovoljen
sam
s
seboj
.
„
Za
tak
denar
,
“
bil
je
odgovor
,
„
pogodim
jaz
okus
vsakega
kneza
.
“
Gostom
ni
bilo
všeč
pohišje
.
„
Staronemško
seveda
!
“
vihal
je
svoj
nos
Oroslav
.
„
Ker
je
naročil
baron
,
“
dejal
je
Slavoljub
.
„
Zakaj
ne
staroslovensko
?
“
podpihoval
je
Zvonimir
.
Ak
bi
živela
vekomej
,
Kar
si
mi
b
’
la
,
ne
boš
naprej
.
Prešeren
.
„
Stroji
s
Francoskega
so
došli
,
“
naznanil
je
kmalu
potem
baron
z
mirnim
samozadovoljstvom
,
ko
je
obstal
pred
graščino
voz
s
parom
konj
,
obložen
z
velikimi
zaboji
.
„
Kaki
stroji
?
“
čudil
se
je
Lovro
.
„
Čistilnica
,
slamoreznica
in
medilnica
za
sedaj
.
“
Ponosno
je
ukazoval
baron
,
kako
se
imajo
zaboji
postaviti
na
tla
,
kako
odpreti
,
da
se
kaj
ne
razbije
in
pokvari
.
„
Kak
šment
je
to
zopet
?
“
vprašal
je
jeden
hlapec
,
ko
je
stala
radovedna
družina
okrog
in
gledala
in
tipala
neznanih
strojev
kolesa
,
kljuke
,
rezila
in
zobe
.
„
To
je
malin
,
“
dejal
je
Janez
,
„
kjer
bomo
mleli
stare
babe
;
ven
bodo
pa
letela
mlada
dekleta
.
“
Baron
se
ni
zmenil
za
te
bistroumne
opombe
,
ker
je
iskal
tiskanega
navoda
,
kako
se
morajo
sestaviti
ti
stroji
.
Bili
so
namreč
,
kar
ga
je
jako
neprijetno
iznenadilo
,
zaradi
varnejše
prevožnje
razloženi
.
Navod
se
je
našel
pisan
v
francoskem
jeziku
.
Baron
se
je
sicer
ponašal
s
pristno
francoskim
naglasom
,
a
tehnični
izrazi
so
mu
bili
tuji
.
Trudil
se
je
razmotati
tiskano
skrivnost
,
zbiral
razmetane
ude
in
ukazoval
hlapcu
,
naj
natakne
kolo
sem
ali
tja
.
Ker
ni
šlo
od
rok
,
zapuščala
ga
je
potrpežljivost
;
gledavce
pa
tudi
,
ki
so
si
preganjali
čas
z
neumestnimi
opazkami
:
„
Zdaj-le
pojde
;
stavim
,
da
pojde
.
Oha
!
Spak
,
kako
nagaja
!
“
—
„
Tako
ne
pojde
.
Stavim
,
kar
kdo
hoče
.
No
,
ali
nisem
rekel
?
“
—
„
Cerkovnik
sv.
Štefana
,
ta
zna
sestavljati
take
zmede
.
Uro
na
zvoniku
je
popravil
sam
;
in
kako
jo
je
popravil
!
“
—
Baron
je
zapodil
sitne
kritike
,
kar
mu
ni
pomagalo
mnogo
.
Prišel
je
pogledat
Lovro
strojev
,
katerih
ni
bil
vesel
,
in
srečal
Janeza
,
ki
je
pokazal
z
jedno
roko
zaboje
,
z
drugo
barona
,
in
dejal
pomenljivo
:
„
Zato
pa
!
“
Zloradost
ga
je
navdala
,
ko
je
videl
oskrbnika
,
kako
ogleduje
od
vseh
strani
čudne
stvore
,
kako
natika
in
nastavlja
brez
uspeha
.
„
Vrag
sestavi
to
zmešnjavo
!
“
klel
je
baron
.
Lovro
pa
se
ni
doteknil
nobene
stvari
,
da
bi
ne
trpel
njegov
ugled
,
ko
bi
tudi
nič
ne
opravil
.
K
sreči
je
prišel
Edvard
.
„
To
bomo
hitro
skupaj
zmetali
,
“
je
dejal
.
„
To
je
čisto
jednostavno
.
V
Ogerskem
Starem
gradu
smo
imeli
podobne
stroje
.
Baron
,
primi
tam
,
gospod
Bojanec
,
če
smem
prositi
,
tukaj
!
Privzdignita
,
spustita
!
—
He
,
vrag
!
—
Ali
je
potrto
?
—
Poskusimo
na
drago
stran
!
—
Zopet
nič
!
“
Edvard
in
baron
sta
steknila
glavi
skup
in
izkušala
raztolmačiti
francosko
pisanje
.
Lovra
bi
bila
njiju
zadrega
izborno
zabavala
,
ako
ne
bi
bil
navodu
pridejan
račun
,
katerega
je
takoj
temeljito
razumel
,
dasi
se
je
bil
le
pol
leta
učil
francoščine
.
„
Jaz
vzamem
navod
s
seboj
,
“
ukrenil
je
Edvard
.
„
Doma
imam
izvrsten
slovar
,
in
mama
in
Irma
znata
bolje
francoski
nego
midva
.
Popoldne
prinesem
prevod
.
“
„
Če
pa
pripeljete
še
ključavničarja
s
seboj
,
gospod
Edvard
,
“
dejal
je
zbadljivo
Lovro
,
„
bo
še
boljše
.
“
Popoldne
pa
se
je
pripeljala
cela
kočija
Majerjev
,
gospod
,
Edvard
in
Irma
;
pri
kočijažu
pa
je
sedel
ključavničar
Čuk
,
doktoranda
Radivoja
ponosni
oče
.
Gospod
Majer
se
je
namreč
hotel
nagledati
baronove
zadrege
in
ob
jednem
zopet
,
če
bi
se
dalo
,
pritegniti
Lovra
,
ki
se
mu
je
odtegoval
.
Isto
željo
je
gojila
hčerka
,
ki
se
je
čutila
razžaljeno
v
svoji
samoljubnosti
,
da
se
predrzne
Lovro
motati
se
iz
mreže
,
v
katero
se
je
bil
ujel
.
Gospod
Majer
je
vpil
od
daleč
:
„
Prevod
,
prevod
!
“
in
mahal
s
kosom
papirja
krog
sebe
.
Irma
se
je
vedla
hladno
,
preračunjeno
,
da
bi
čutil
Lovro
,
da
je
razžaljena
.
A
še
mirnejši
in
hladnejši
je
bil
Lovro
,
ki
se
je
živeje
ko
poprej
spominjal
svoje
nesreče
.
Nobenega
prosečega
,
opravičevalnega
pogleda
!
Neznosno
!
Vendar
ne
sluti
,
kakšen
da
je
bil
sestanek
!
Ta
slutnja
je
gnala
Irmi
rdečico
v
lica
,
in
ker
uči
zavest
lastnih
slabosti
milo
soditi
in
prizanašati
,
izpremenila
je
Irma
hipoma
vedenje
in
začela
tako
ljubeznivo
kramljati
z
Lovrom
,
da
so
se
baronu
še
bolj
mešali
stroji
.
Med
tem
,
ko
je
Majer
norce
bril
na
baronove
stroške
,
omenila
je
ona
zaupljivo
Lovru
,
da
bi
rada
videla
novo
pohišje
;
peljati
jo
je
moral
v
svoje
domovanje
.
„
Jaz
bi
morala
biti
prav
huda
na
vas
,
“
je
dejala
prijazno
.
„
Zakaj
,
gospica
?
“
čudil
se
je
Lovro
nedolžnim
besedam
in
gubančil
čelo
nad
toliko
drznostjo
.
„
Zakaj
niste
prišli
!
Čakala
sem
vas
toliko
časa
,
“
dejala
je
polglasno
.
Lovro
pa
jo
je
pogledal
tako
ostro
,
da
je
zardela
povesila
oči
.
Uresničevala
se
je
njena
slutnja
.
In
res
ji
je
hotel
Lovro
oponesti
sestanek
;
toda
zbal
se
je
,
ker
bi
bil
ovadil
svoje
ogleduštvo
,
katerega
se
je
začel
sramovati
.
Zdelo
se
mu
je
nelepo
kot
zasledovanje
,
smešno
kot
neprostovoljen
doživek
,
ko
se
ni
upal
pokazati
se
in
braniti
svojih
pravic
.
Je
li
zaslužil
kaj
boljšega
?
Tako
je
jemal
krivdo
nase
,
opravičeval
Irmo
in
začel
si
razlagati
rdečico
na
dekličinih
licih
vse
drugače
,
vse
ugodnejše
in
laskavejše
zase
,
nego
se
je
ona
bala
.
Pod
toplimi
žarki
njenih
oči
je
postajal
iz
neizprosnega
tožnika
ponižen
zatoženec
,
ki
je
zagovarjal
zamudo
z
boleznijo
in
skliceval
se
na
naročilo
,
katero
je
bil
dal
Edvardu
.
„
Vse
jasno
,
vse
poravnano
,
“
nasmehnila
se
mu
je
in
mu
podala
roko
.
In
ko
je
tekala
po
sobi
,
urna
,
mlada
,
cvetoča
,
in
prestavljala
pohišje
,
ki
ji
je
bilo
všeč
,
tu
premeknila
stol
,
tam
obrnila
mizico
in
vzdihnila
:
„
Oh
,
ti
možje
!
Nič
si
ne
znajo
pomagati
“
:
prevzemala
je
Lovra
misel
,
kako
prijetno
bi
bilo
imeti
tako
mlado
in
ljubeznivo
gospodinjo
,
ki
bi
skrbela
za
red
v
hiši
in
sladila
mu
grenkost
življenja
.
Vzdihnil
je
in
že
ji
hotel
ponuditi
vse
to
krasno
pohišje
in
grad
svoj
in
srce
svoje
,
ko
je
vstopil
baron
,
bled
in
razburjen
,
z
važnim
poročilom
,
da
se
je
posrečilo
sestaviti
medilnico
.
Baron
in
Irma
,
Žalostna
vrba
,
ponesrečeni
sestanek
,
vse
je
stalo
na
mali
Lovru
pred
očmi
!
Streznil
se
je
in
,
boječ
se
samega
sebe
,
hitel
na
dvorišče
.
Gledavstvo
se
je
bilo
tukaj
pomnožilo
za
trojko
bivših
dijakov
,
ki
so
se
bili
baš
vrnili
z
izprehoda
.
Kakor
ose
so
stopali
krog
stroja
,
zaničljivo
se
nasmihavali
in
zabavljali
po
strani
.
Poleg
stroja
pa
se
je
šopiril
ključavničar
Čuk
in
deval
ga
ravno
tako
strokovnjaški
v
nič
kakor
pred
malo
dnevi
strokovnjak
jezikoslovec
Lovrov
dopis
.
„
Tovarniško
delo
!
“
je
dejal
.
„
To
se
pozna
na
prvi
pogled
.
Vedno
bo
treba
popravljati
.
Ta
vijak
bi
moral
prijeti
sem-le
;
onih
dveh
kolesec
zobje
se
ne
spopadajo
zadosti
tesno
.
“
—
Edvard
pa
se
je
bil
spopadel
z
Lovrovimi
gosti
in
zavrnil
njih
zabavljice
,
češ
,
da
sodijo
o
rečeh
,
katerih
ne
razumejo
.
„
Ker
ste
nam
vi
dali
slab
vzgled
,
“
dejal
je
Oroslav
.
„
Vi
ste
sodili
in
obsodili
gospoda
Bojanca
jezikoslovni
članek
,
dasi
ga
niste
razumeli
.
“
„
Da
,
“
priskočil
je
na
pomoč
Slavoljub
;
„
z
gospodom
baronom
ste
se
norca
delali
iz
spisa
,
ki
ni
bil
tako
neumen
kakor
ta
stroj
.
“
„
Kaj
iz
spisa
!
“
kričal
je
Zvonimir
.
„
Iz
gospoda
Bojanca
samega
ste
si
delali
norca
.
Ali
vidite
ta
list
in
te
neslane
opombe
na
njem
?
Ali
ni
to
nič
?
“
Lovro
je
tolažil
in
miril
svoje
goste
,
ker
je
videl
,
kako
sitno
se
zdi
Majerjem
,
da
se
vlačijo
take
stvari
na
dan
.
„
Smešno
!
“
dejal
je
gospod
Majer
v
zadregi
.
„
Kaj
bi
se
prepirali
!
Medilnica
je
sestavljena
;
ženske
,
prinesite
mleka
,
da
se
umete
maslo
.
“
Dekle
so
prišle
v
smehu
z
latvicami
in
napolnile
posodo
,
ki
se
je
zaprla
.
Baron
je
prijel
za
kljuko
,
da
bi
zagnal
kolo
;
a
ni
se
premeknilo
.
Za
baronom
je
poskusil
Edvard
,
potem
Irma
,
Majer
,
vsi
zaman
.
„
Janez
,
poskusi
ti
!
„
ukazal
je
Lovro
.
Janez
je
poskusil
najprej
iz
lepa
,
kakor
je
bil
vajen
prigovarjati
konju
,
češ
,
zato
pa
;
utegnilo
bi
se
kaj
potreti
.
„
Smešno
!
“
dejal
je
Majer
,
ki
se
je
izborno
zabaval
pri
tem
poskusu
.
„
Kaj
se
bo
potrlo
!
Zaženi
!
“
„
Ali
zaženem
?
“
vprašal
je
Janez
,
pogledal
Lovra
in
barona
in
skrivil
usta
na
smeh
.
Lovro
je
igral
čudno
vlogo
.
Da
se
je
stroj
obnašal
slabo
,
to
bi
mu
bilo
prav
všeč
in
privoščil
bi
baronu
nezgodo
in
sramoto
,
ako
ne
bi
bil
stroj
njegov
,
katerega
bo
moral
drago
plačati
,
ako
ne
bi
zadevale
zbadljive
opazke
,
na
barona
namerjene
,
tudi
njega
.
Prisiljeno
se
je
smejal
in
želel
si
,
da
bi
bila
burka
že
pri
kraju
.
„
Ali
zaženem
?
“
vprašal
je
zopet
Janez
in
zavihal
si
rokave
.
„
Kar
zaženi
!
“
zavpili
so
gledavci
razen
Lovra
.
—
Rrr
—
pok
!
zahreščala
so
kolesa
,
pokrov
je
odletel
in
mleko
je
brizgnilo
na
vse
strani
,
da
so
kričaje
odskočili
gledavei
in
Irma
plašna
poprijela
krilo
.
„
Dva
zoba
sta
proč
,
“
dejal
je
Čuk
.
„
Tovarniško
blago
!
“
„
Zato
pa
!
“
dejal
je
Janez
in
odvihava
!
si
rokave
.
„
Ta
medilnica
se
bo
morala
prirediti
za
vitel
,
da
jo
bodo
gonili
konji
,
“
zabavljal
je
Majer
.
Baron
pa
je
trdil
po
pravici
,
da
ključavničar
ni
bil
pravilno
sestavil
stroja
,
čemur
je
ta
odločno
oporekal
.
„
To
se
bo
vse
popravilo
,
“
vikal
je
Edvard
.
„
Prvič
se
ne
posreči
vselej
.
V
Ogerskem
Starem
gradu
so
nam
tudi
nagajali
stroji
.
Baron
,
nič
ne
obupavaj
.
“
„
Če
se
to
ne
prenaredi
vse
,
popolnoma
,
od
kraja
do
konca
,
“
modroval
je
Čuk
in
tlačil
si
pipo
,
„
ne
bo
nikdar
za
nič
.
Sleparsko
tovarniško
blago
!
“
„
Gospod
Bojanec
,
“
klanjal
se
je
Majer
,
„
mi
smo
prišli
pokusit
presnega
masla
;
a
kaže
se
,
da
prezgodaj
.
Kaj
pa
,
tistih
dobrih
vinskih
kapljic
,
ki
sva
jih
pokušala
—
tega
je
že
skoro
mesec
—
imate
li
še
kaj
?
“
—
Lovro
se
je
priklonil
,
da
izpolni
željo
,
in
naročil
Zefi
,
naj
prinese
prigrizka
in
pijače
.
Sedli
so
v
senco
,
gospod
Majer
kakor
hišni
gospodar
,
otroka
njegova
po
domače
,
Lovro
pa
po
sili
prijazen
,
tolažeč
se
z
mislijo
,
da
jim
vrača
gostoljubnost
in
ne
ostane
potem
nič
več
na
dolgu
.
Zaman
ga
je
kratkočasila
Irma
s
pripovedovanjem
,
kako
se
je
zabavala
prošle
dni
s
prijateljicami
Mici
,
Tini
in
Elfi
po
bližnjih
gradovih
,
in
kako
veselico
so
bile
napravile
dvema
topničarskima
častnikoma
.
Vtisk
živahnega
tega
opisovanja
je
bil
nameravanemu
baš
nasproten
.
Lovra
ni
vznemirilo
,
ampak
potrdilo
v
neugodnih
mislih
o
Irmi
in
v
sebični
želji
,
da
bi
dobil
družico
,
ki
bi
bila
njemu
všeč
,
ne
drugim
,
in
kateri
bi
bil
ob
jednem
všeč
on
,
ne
drugi
.
„
Vi
pa
živite
kakor
puščavnik
,
“
dejala
je
nagajivo
.
„
Uživajte
mladost
z
nami
;
za
samotno
življenje
je
prava
doba
starost
.
“
„
Jaz
se
tudi
čutim
starega
,
“
dejal
je
Lovro
.
„
Smešno
,
gospod
Bojanec
!
“
zavračal
ga
je
gospod
Majer
,
ozrl
se
krog
sebe
in
šepetal
:
„
Tega
barončka
morate
odpraviti
.
Kje
pa
tiči
?
Človek
mora
biti
oprezen
,
ker
je
povsod
polno
prisluškovavcev
.
—
Ta
človek
vas
smeši
s
svojim
gospodarstvom
pred
vsem
svetom
.
Moj
Bog
,
take
stroje
!
Medilnico
za
vaših
par
krav
!
Ta
človek
ni
normalen
,
denarja
mu
ni
dajati
v
roke
.
In
kje
ste
izteknili
te
ponesrečene
dijake
?
Vi
potrebujete
pred
vsem
velike
metle
,
potem
pa
druščine
.
“
Čim
bolj
je
izprevidel
Lovro
opravičenost
teh
očetovskih
opominov
,
tem
bolj
so
ga
žalili
,
ker
so
prihajali
iz
takih
ust
.
Izgovarjal
se
je
,
da
ravna
iz
usmiljenja
,
za
hrupne
veselice
pa
da
ne
mara
.
„
Jaz
ga
čivkam
tudi
najrajši
na
tihem
,
“
pritrdil
je
Edvard
in
vzbudil
smeh
,
katerega
se
ni
udeležil
Lovro
.
Presedalo
mu
je
bratenje
Edvardovo
,
in
vesel
je
bil
,
ko
so
se
odpeljali
gostje
.
Ne
jeden
korak
jih
ni
spremil
.
„
Kam
pa
s
temi
stroji
?
“
vprašal
je
Janez
.
„
V
zaboje
nazaj
in
na
skedenj
!
“
„
Zato
pa
!
Če
bi
stal
ta
šment
zunaj
,
hodili
bi
ga
ljudje
gledat
kakor
medveda
.
“
—
Komaj
se
je
odkrižal
Lovro
Janeza
,
prišli
so
nadenj
dijaki
.
„
Ali
so
se
že
spravili
ti
hinavci
?
“
napadel
ga
je
Oroslav
.
„
Poprej
niste
utegnili
pogledati
tega
lista
,
poglejte
ga
sedaj
!
Kake
zlobne
opombe
,
kake
zabavljice
!
Zato
nam
ga
ni
hotel
izročiti
krčmar
;
a
smo
mu
ga
izmeknili
.
“
—
Lovro
jim
je
ukazal
,
naj
nesejo
list
nazaj
,
kjer
so
ga
vzeli
,
in
naj
njega
puste
pri
miru
z
neslanostimi
.
Dijaki
so
godrnjali
;
zakaj
zelo
so
zamerili
Lovru
občevanje
z
nerodoljubnimi
Majerji
.
Govorili
so
o
brezznačajnosti
in
lipovem
lesu
,
in
Zvonimir
je
deklamoval
srdito
:
kdor
zaničuje
se
sam
,
podlaga
je
tujčevi
peti
.
Lovro
pa
se
je
spominjal
sam
v
svoji
sobi
z
bridkostjo
Radivojevega
modrovanja
,
da
ni
ljudi
vseli
skup
nič
prida
,
da
so
sami
sebičneži
,
ki
se
laskajo
,
kjer
jim
kaže
,
in
zatirajo
,
kogar
se
ne
boje
.
Koliko
žalostnih
izkušenj
se
mu
je
nabralo
v
kratkem
času
!
Kakšni
so
se
mu
pokazali
ljudje
,
v
obraz
,
kakšni
za
hrbtom
!
Barona
redi
kakor
kačo
na
svojih
prsih
,
dasi
ga
je
že
pičila
.
Majer
,
ki
bogati
s
sleparsko
kupčijo
,
se
predrzne
norca
si
delati
iz
njega
poštenjaka
.
In
Irma
,
kolika
prekanjenost
se
skriva
pod
tako
lepo
zunanjostjo
!
Oh
,
ni
ga
hinavca
nad
ženski
obraz
!
In
vse
to
je
doživel
Lovro
,
ne
v
velikem
mestu
,
ki
je
visoka
šola
izkušenj
,
ampak
na
deželi
,
kjer
vlada
narava
in
naravnost
.
Kaj
pa
še
!
Morebiti
niti
Oroslav
in
Slavoljub
in
Zvonimir
niso
nesebični
prijatelji
.
Komu
naj
človek
še
zaupa
?
Tako
se
je
čutil
osamelega
v
grenkem
prepričanju
,
da
ne
razumejo
in
ne
vedo
ceniti
blagega
njegovega
srca
ne
svojci
,
ne
znanci
,
ne
narod
.
Misel
,
da
se
je
velikim
možem
tudi
tako
godilo
,
mu
kar
nič
ni
lajšala
bolesti
.
Ko
je
bilo
zopet
preteklo
nekaj
lepih
poletnih
dni
v
otožnih
,
srce
razjedajočih
mislih
,
oglasi
se
z
Dunaja
prijatelj
Radivoj
z
dopisnico
,
da
pošlji
tega
in
tega
dne
ob
tej
uri
voz
na
postajo
;
„
jaz
pridem
“
.
Lovru
se
je
zdelo
pisanje
kratko
in
oblastno
in
v
svojem
pesimizmu
se
je
vprašal
,
če
je
pač
Radivoj
iskren
prijatelj
.
Odgovor
ga
ni
zadovoljil
popolnoma
;
zatorej
tudi
ni
poslal
kočije
v
Krško
,
ampak
koleselj
.
A
prirojeni
dostojnosti
nič
ne
škodi
koleselj
.
Radivoja
se
je
vse
odkrivalo
,
ko
se
je
peljal
proti
domu
.
Zamišljen
je
slonel
v
vozu
,
površno
odzdravljal
in
dokazoval
z
zevanjem
zelenim
hribom
in
rodovitnemu
polju
,
prijaznim
selom
in
belim
cerkvicam
,
da
ga
ne
zanimajo
.
V
Gorenji
vasi
je
obstal
Janez
na
pošti
,
da
je
naložil
,
kar
je
bilo
došlo
;
Radivoj
je
obsedel
na
vozu
in
poslal
posetnice
:
„
Radivoj
Čuk
,
drd
.
iuris
“
po
dečku
roditeljem
na
dom
s
poročilom
,
da
pride
zvečer
.
Sam
se
je
peljal
naprej
v
Podkraj
.
Lovro
mu
ni
prišel
naproti
;
pač
pa
so
ustavili
voz
pod
klancem
naši
znanci
,
Oroslav
,
Slavoljub
in
Zvonimir
,
z
glasnim
pozdravom
:
„
Janez
,
ali
ste
pripeljali
pošto
?
“
Ne
čakaje
odgovora
so
iztrgali
Janezu
,
ki
je
vpil
:
„
Počasi
,
počasi
,
gospodje
!
“
torbo
,
odprli
jo
,
vlekli
novine
na
dan
,
pulili
si
jih
iz
rok
in
razgubili
se
potem
vsak
s
svojim
plenom
po
senčnatih
potih
podkrajskih
.
Radivoj
je
bil
namrščil
obrvi
,
nagubančil
čelo
,
nateknil
ščipalnik
in
pošiljal
skozenj
žive
strele
;
uničujoč
ukor
je
bila
vsaka
poteza
njegovega
obraza
;
a
naši
junaki
se
niso
zmenili
za
vse
to
,
bodi
si
,
da
niso
utegnili
pečati
se
s
tujcem
,
bodi
si
,
da
so
se
bili
navadili
po
šolah
prezirati
še
hujše
izraze
nezadovoljnosti
in
karanja
.
„
Kdo
so
ti
ljudje
?
“
vprašal
je
Radivoj
razjarjen
voznika
,
s
katerim
še
ni
pregovoril
nobene
nepotrebne
besede
.
„
To
so
naši
dijaki
,
“
dejal
je
Janez
.
„
Gospod
so
jih
vzprejeli
,
zdaj
jih
pa
imajo
.
Tukaj-le
me
čakajo
vsak
dan
,
in
kadar
prinesem
pošto
,
razpotegnejo
mi
vso
torbo
.
Po
dvoje
,
po
troje
novin
vzame
vsak
.
Zdaj
jih
ne
bo
do
kosila
domov
.
Lejte
,
to-le
so
pustili
!
“
Odprl
je
torbo
,
v
kateri
sta
bila
ostala
le
dva
strokovna
lista
‚
Kmetovalec
‘
in
‚
Popotnik
‘
.
„
Vraga
,
kaka
zalega
pa
je
to
!
“
srdil
se
je
Radivoj
.
„
Zato
pa
!
“
dejal
je
Janez
in
obstal
pred
gradom
,
kjer
je
čakal
Lovro
.
„
Dobro
došel
,
Radivoj
!
“
„
Bog
in
narod
,
Lovro
!
“
in
objela
sta
se
prijatelja
.
„
Kake
čudne
zajedavce
pa
rediš
ti
na
svojem
gradu
?
“
začel
je
Radivoj
.
„
Ti
debelokožci
so
me
kar
ustavili
brez
pozdrava
,
pobrali
vse
novine
,
ki
bi
človeka
zanimale
,
in
se
meni
nič
,
tebi
nič
izgubili
.
Zakaj
trpiš
kaj
takega
?
“
„
Saj
veš
,
Radivoj
,
kako
je
.
Človek
nerad
kaj
reče
,
in
če
berem
novine
en
dan
prej
ali
pozneje
,
kaj
za
to
!
“
„
A
ti
ljudje
so
ti
vzeli
dunajske
novine
,
ki
jih
niti
ne
razumejo
.
“
„
Pusti
jim
veselje
in
povej
rajši
,
kaj
je
na
Dunaju
novega
.
A
propos
,
pisal
si
mi
,
naj
ti
pošljem
sto
goldinarjev
;
poslal
sem
ti
jih
samo
osemdeset
.
“
„
Nič
ne
dé
,
Lovro
;
prijatelja
ostaneva
vkljubu
temu
.
Slutil
sem
,
da
mi
boš
nekaj
utrgal
;
zato
sem
zahteval
nekaj
več
.
“
—
Lovro
je
vodil
prijatelja
po
svojem
gradu
,
kazal
mu
sobe
,
novo
pohišje
in
ga
povpraševal
,
kaj
dela
na
Dunaju
ta
in
oni
,
v
katero
kavarno
da
zahajajo
,
kam
da
hodijo
ob
nedeljah
,
kakšno
je
društveno
življenje
.
„
Ali
imaš
res
barona
za
oskrbnika
?
“
vprašal
je
Radivoj
očitaje
.
Lovro
je
malo
zardel
in
se
izgovarjal
,
kako
da
ga
je
bil
vzprejel
,
iz
usmiljenja
do
reveža
.
„
Zdaj
pa
ga
zapodi
iz
usmiljenja
do
sebe
.
Zakaj
če
je
polovica
tega
res
,
kar
mi
je
pripovedoval
tvoj
hlapec
,
ne
da
bi
ga
bil
kaj
vprašal
,
smeši
te
ta
človek
pred
vsem
razumništvom
.
Ta
mora
proč
;
isto
tako
naj
odrinejo
ti
dosluženi
dijaki
.
“
„
Odpravi
jih
!
“
nasmehnil
se
je
Lovro
.
„
Moja
skrb
!
Jutri
zjutraj
naj
se
jim
pripravi
še
zajtrk
;
potem
pa
naj
jih
potegne
hlapec
tja
do
Lipovca
,
da
pridejo
izpod
nog
.
Kaj
pa
z
Majerjevo
Irmo
?
Pri
čem
sta
že
?
“
Lovro
se
je
silil
v
smeh
in
menil
,
da
ima
smolo
.
„
Lej
,
in
jaz
sem
mislil
,
da
sem
že
zamudil
zaroko
.
Kaj
pa
počneš
?
Potrudi
se
!
Ta
denar
mora
priti
v
domače
roke
.
Gotovo
si
bil
sentimentalen
.
Ali
ti
nisem
pravil
,
da
se
ženske
hitro
naveličajo
vzdihovanja
in
praznega
besedovanja
?
Osladnih
poklonov
ne
trpimo
dandanes
niti
v
romanih
več
.
Spomni
se
,
da
si
mož
in
da
imaš
denar
.
Kaj
pa
počno
na
Pristavi
?
“
Obotavljaje
je
povedal
Lovro
,
da
na
Pristavi
sploh
še
bil
ni
.
Radivoj
si
je
zavihal
brke
,
pogladil
brado
in
menil
,
da
treba
popraviti
to
napako
,
in
da
ga
bo
peljal
on
sam
tja
in
opravičil
.
„
Torej
z
baronom
in
temi
petošolci
se
zabavaš
ves
dan
?
“
Lovro
je
omenil
nekako
plaho
,
da
je
tudi
pisal
po
Radivojevem
naročilu
,
in
vprašal
,
kaj
da
so
rekli
na
Dunaju
o
spisu
.
„
O
čem
si
pisal
?
“
„
O
pravopisu
krajevnih
imen
.
“
„
Podpisan
?
“
„
L.
B.
“
„
Ni
ga
brala
živa
duša
.
Podpisati
se
treba
s
polnim
imenom
.
Kaj
bi
se
skrival
,
ker
kažeš
lehko
moško
lice
!
A
snov
se
mi
ne
zdi
srečno
izbrana
;
naslov
pa
je
še
nesrečnejši
.
Ta
odganja
čitatelje
,
kakor
vrane
taterman
.
“
„
Torej
tudi
niste
brali
sodbe
o
moji
razpravi
?
“
„
Ne
besede
.
Ali
je
kaj
škode
?
“
„
Čisto
nič
!
“
Tako
sta
se
pomenkovala
,
pregledala
grad
in
snovala
načrte
za
bodočnost
.
Opoldne
je
seznanil
Lovro
doktoranda
Radivoja
s
svojimi
gosti
,
ki
so
izkušali
pokriti
zadrego
in
nejevoljno
osuplost
s
slovesnimi
pokloni
in
z
opravičevalnim
povpraševanjem
,
če
niso
morda
zjutraj
njega
srečali
pod
klancem
.
Pri
kosilu
je
govoril
največ
Oroslav
,
ker
je
bil
prebral
največ
novin
in
imel
najboljši
spomin
.
Novicam
je
dodajal
bistroumne
opazke
,
znake
samostojnega
mišljenja
.
Radivoju
je
bilo
njegovo
besedičenje
gnusoba
,
zavrnil
ga
je
tudi
,
da
niti
ne
razume
dunajskih
novin
.
„
Na
Dunaju
,
“
povzel
je
Slavoljub
,
„
mora
biti
pač
prijetno
življenje
.
Jaz
sem
slišal
,
da
dijaki
kar
popivajo
,
in
da
se
noben
profesor
ne
briga
,
ali
hodi
kdo
v
šolo
ali
ne
;
dijaki
da
kar
pripuše
k
predavanju
,
in
da
mora
gledati
profesor
,
da
se
prikupi
dijakom
,
ne
pa
,
da
bi
se
mu
ti
klanjali
.
“
Radivoj
je
gledal
govornika
zaničljivo
,
kolikor
je
mogel
.
„
Na
srednjih
šolah
,
“
pritoževal
se
je
Zvonimir
,
„
pa
se
hoče
zatreti
vsako
svobodno
gibanje
.
Malo
ostaneš
čez
uro
v
krčmi
,
pa
si
zaprt
.
Zaradi
tega
pogrešamo
pri
našem
dijaštvu
pravega
vzleta
.
Zaduši
ga
gimnazijska
disciplina
.
“
„
Gimnazijska
disciplina
je
jako
zdrava
,
“
priskočil
je
Radivoj
napadenim
zakonom
na
pomoč
.
„
Mladiči
,
ki
se
ne
znajo
ne
vladati
ne
vesti
,
niso
godni
za
prostost
;
in
med
visokošolcem
in
gimnazijcem
mora
biti
razloček
.
“
Oroslav
je
začel
zopet
pripovedovati
,
kar
je
bral
.
„
Kaj
pa
zadnji
ukaz
naučnega
ministerstva
ste
brali
?
“
vprašal
je
hladno
Radivoj
in
vzbudil
radovednost
vsega
omizja
.
„
Jaz
sicer
nisem
občudovavec
ministerskih
ukazov
,
ker
mi
ne
imponirajo
;
ampak
ta
je
dober
.
Dijakom
se
prepoveduje
vijaticiranje
med
počitnicami
,
in
orožnikom
je
naročeno
naznaniti
take
,
ki
hodijo
tako
rekoč
od
hiše
do
hiše
,
pristojnemu
oblastvu
.
Čudim
se
,
da
ste
prezrli
tako
važen
ukaz
.
Kaj
boste
rekli
,
gospodje
,
če
vas
vpraša
orožnik
,
česa
da
iščete
tod
?
“
Nastal
je
molk
.
Zvonimir
je
zardel
in
pobesil
oči
,
Slavoljub
je
gubančil
čelo
,
Oroslav
pa
se
je
hitro
zavedel
.
„
Mi
,
gospod
doktorand
,
“
je
dejal
,
„
hvala
Bogu
,
nismo
več
dijaki
;
nas
torej
ne
veže
ne
gimnazijska
disciplina
,
ne
ministerski
ukaz
.
Dokler
uživamo
gostoljubnost
gospoda
Bojanca
,
nam
nima
nihče
nič
reči
.
“
„
Istina
!
“
dejal
je
Slavoljub
.
„
Bogme
!
“
pritrdil
je
Zvonimir
.
„
Toda
gospoda
,
“
nadaljeval
je
Radivoj
,
nekoliko
ugnan
od
trdovratnega
Oroslava
,
„
če
niste
ne
dijaki
,
ne
trgovci
,
ne
rokodelci
,
ne
to
ne
ono
,
kaj
pa
porečete
orožniku
,
ko
vas
ustavi
?
Zakaj
bojim
se
,
da
potnih
listov
tudi
nimate
,
in
da
ste
v
nevarnosti
,
da
se
pošljete
na
državne
stroške
vsak
na
svoj
dom
.
“
„
Naša
skrb
,
“
ugovarjal
je
Oroslav
.
Lovro
pa
je
ostavil
obednico
,
ker
mu
je
bil
prepir
mučen
in
se
ni
hotel
zameriti
nobeni
stranki
.
Radivoj
si
je
prestavil
ščipalnik
,
naslonil
glavo
na
levi
komolec
in
srepo
gledal
svoje
nasprotnike
.
„
Na
visokih
šolah
,
“
dejal
je
počasi
in
poudaril
