,samo
da
mu
starem
glavo
.
Toda
še
nekaj
:
lump
,
ki
ga
iščete
,
se
izdaja
zadnje
čase
za
grofa
Rosettija
...
to
vama
bo
koristno
vedeti
.
Njegovega
obraza
ne
poznate
?
“
„
Fotografijo
imam
s
seboj
...
“
„
Dobro
;
ne
pozabita
si
zapomniti
poti
k
meni
,
“
je
dejala
Olimpia
,
spremljaje
ju
po
stopnjicah
k
hišnim
vratom
.
Ker
je
vzela
svečo
,
sta
to
pot
videla
vratarja
:
bil
je
starikav
Turek
s
turbanom
in
sivkasto
brado
,
ki
je
mrmraje
sprejel
svoj
bakšiš
in
pomeril
naša
prijatelja
z
zlobnimi
očmi
.
Videla
pa
nista
človeka
,
ki
je
bil
stopil
v
hišo
par
trenotkov
prej
in
se
umeknil
pred
prihajajočimi
v
temno
ozadje
veže
,
od
koder
je
dobro
razločil
njih
osvetljene
obraze
.
In
ko
je
stekla
Olimpia
naglo
nazaj
v
svojo
sobo
,
je
gledal
tisti
človek
skozi
linico
na
vratih
za
prijateljema
ter
mrmral
s
satanskim
hihitanjem
:
„
Donnerwetter
!
Nisem
si
mislil
,
da
pribiti
moj
mili
svak
tako
naglo
za
mano
na
ženitovanjsko
popotovanie
...
Kje
,
vraga
,
je
neki
izteknil
resnico
?
Toda
nimaš
me
še
,
zarobljena
butica
slovenska
!
In
če
bi
me
imel
—
kanarček
je
prodan
,
in
svetoval
ti
ne
bi
,
da
se
spustiš
za
njim
:
Halil
bej
ima
težko
roko
,
hehehe
...
Sicer
pa
me
boš
iskal
še
dolgo
,
ako
se
boš
tolažil
s
tem
,
da
hodiš
v
posete
h
galatskim
damam
!
“
„
Grk
je
ušel
!
“
so
bile
prve
besede
,
s
katerimi
je
pozdravil
prijatelja
Miloš
,
ki
ju
je
čakal
z
ostalimi
vred
pred
vrati
.
„
Kakor
da
bi
se
raztopil
;
“
je
vzkliknil
Janković
.
„
Naenkrat
ga
ni
bilo
več
.
Tarnal
je
,
da
se
boji
razbojnikov
,
in
kakorkoli
smo
mu
delali
korajžo
—
ni
se
dal
potolažiti
.
In
mahoma
,
ko
smo
za
hipec
pozabili
nanj
—
smuk
!
Samo
pete
smo
še
videli
izginiti
za
vogalom
.
“
„
To
ni
dobro
znamenje
!
“
je
dejal
Marko
,
majaje
z
glavo
in
oziraje
se
pazno
naokoli
.
„
Jovo
,
kar
pripravi
se
!
Nikdar
več
naj
ne
vidim
svoje
stare
majke
,
ako
nam
mrcina
ni
nastavil
kake
zasede
.
“
Jovo
je
skomizgnil
z
ramami
.
„
Prava
reč
!
Samo
po
nas
,
komur
se
mudi
v
razbojniška
nebesa
!
Sicer
pa
—
lahko
bi
šli
po
drugi
poti
,
ali
ne
?
“
„
Nazadnje
še
zajdemo
!
“
je
vzkliknil
Miloš
,
ki
mu
je
bilo
v
srcu
žal
,
da
se
prej
ni
mogel
udeležiti
aventure
.
„
In
če
nas
kdo
zalezuje
,
nas
bo
zalezoval
tudi
jutri
.
Rajši
nocoj
,
ko
smo
pripravljeni
in
imamo
čas
!
“
„
Tvoja
je
prava
,
junače
!
“
je
rekel
Ivan
in
udaril
fanta
po
rami
.
„
Dušan
,
kaj
meniš
?
Hajdimo
naravnost
!
“
Tako
se
je
zgodilo
.
Zdajci
pa
se
je
spomnil
naš
prijatelj
:
„
Da
,
bratje
—
ali
niste
videli
kočije
,
ki
je
prišla
pred
vrata
in
se
spet
odpeljala
?
In
neka
ženska
je
menda
zakričala
,
ko
so
jo
posadili
vanjo
...
“
„
Kočije
?
Kakšno
kočijo
naj
bi
videli
?
“
je
zategnil
Jovo
skoraj
užaljen
—
on
,
ki
je
slovel
,
da
gleda
v
temi
kakor
mačka
.
„
S
kolesi
,
čičo
!
“
se
mu
je
zasmejal
Miloš
in
odgovoril
namesto
njega
:
„
Nikake
kočije
ni
bilo
;
kam
si
pa
gledal
?
“
„
Vendar
!
Slišalo
se
je
,
tik
pod
oknom
.
“
„
Morda
ima
pa
hiša
dvoje
vrat
—
spredaj
in
zadaj
!
“
se
je
oglasil
Marko
.
„
Manjka
se
v
Carigradu
takšnih
razbojniških
jam
:
skozi
prvo
luknjo
zlezeš
vanje
živ
in
zdrav
,
skozi
drugo
te
odneso
hladnega
v
vodo
...
“
Majaje
z
glavo
je
šel
Ivan
dalje
;
v
njegovih
mislih
ni
hotel
utihniti
ropot
skrivnostne
kočije
.
„
Stojte
!
Kaj
je
tam
?
“
je
šepnil
zdajci
Janković
in
pokazal
v
temo
sosednje
ulice
.
„
Pst
!
Tiho
!
“
je
šepnil
Jovo
in
skočil
bliže
.
„
Ne
...
ničesar
ni
.
Ali
so
te
varale
oči
,
ali
pa
se
je
potuhnil
,
kdor
je
bil
.
“
Stopili
so
dalje
.
„
Poslušaj
!
“
je
zamrmral
Ivan
prijatelju
.
„
Kdaj
se
lotiva
Birbantinija
—
če
je
še
pri
nas
?
Najrajši
bi
ga
vrgel
kar
nocoj
iz
postelje
—
tako
težko
čakam
novice
.
Zdi
se
mi
,
da
slišim
Jerico
izza
vsakih
zaprtih
vrat
in
da
mi
vsak
dih
prinaša
njene
zdihljaje
...
“
„
Misliš
,
da
je
meni
drugače
?
A
dobro
:
kakor
hitro
pridemo
v
hotel
,
primemo
vratarja
,
da
nam
pokaže
Birbantinijevo
sobo
—
izlepa
ali
izgrda
.
Samo
če
je
lopov
doma
!
“
„
Če
ga
ni
,
sedeva
vanjo
in
poča
—
.
“
Preden
je
Ivan
dogovoril
,
je
šinilo
izza
vogala
nekaj
temnega
proti
njemu
.
Levo
ramo
mu
je
prešinila
bliskoma
ostra
bolečina
.
Umeknil
se
je
z
vsem
telesom
,
iztegnil
roko
—
in
komaj
mu
je
še
ostalo
časa
,
da
je
prijel
bradatega
napadalca
v
zapestju
.
V
polumraku
se
je
zasvetilo
kratko
,
široko
rezilo
...
Ivan
je
segel
po
drugi
roki
svojega
nasprotnika
in
začutil
takoj
nato
,
da
ima
opraviti
s
človekom
orjaške
rasti
in
nenavadne
mišične
sile
.
Kakor
iskra
se
je
zasvetilo
v
njegovih
možganih
:
„
Ako
izpustim
,
je
po
meni
!
“
V
prvem
hipu
je
hotel
zaklicati
na
pomoč
;
toda
že
je
slišal
na
vseh
straneh
poluglasne
kletvice
,
škrtanje
in
sopihanje
—
ves
zamolkli
šunder
nemega
,
gnevnega
boja
.
Nasprotnik
je
bil
odločno
močnejši
od
njega
.
Ivan
mu
je
stiskal
oboroženo
desnico
,
gnetel
jo
—
mlel
jo
s
svojimi
krepkimi
prsti
,
čuteč
,
kako
trepeče
ves
od
strahovitega
napora
...
Debele
srage
so
mu
stale
na
čelu
;
mrzlo
mu
je
curljalo
po
sencih
—
v
možganih
pa
je
kovala
ledena
,
temna
zavest
:
„
Izgubljen
!
...
“
Zdajci
pa
je
zastokal
tolovaj
od
bolečine
:
bodalo
mu
je
padlo
iz
roke
!
Toda
ni
se
dal
premagati
tako
izlepa
;
zaskrtal
je
besno
turško
kletvico
,
in
preden
je
utegnil
Ivan
izkoristiti
svoj
uspeh
,
so
ga
objele
njegove
roke
kakor
jeklene
klešče
...
Začela
se
je
strahovita
borba
.
Mladi
mož
je
čutil
z
grozo
,
kako
daleč
ga
nadkriljuje
nasprotnikova
moč
;
edina
misel
,
da
se
bori
na
življenje
in
smrt
,
mu
je
dajala
silo
,
da
se
je
ustavljal
,
dasi
omahovaje
...
Njegovo
hrbtišče
se
je
skrivilo
—
vdiralo
se
je
pod
strašnim
pritiskom
—
in
zdajci
mu
je
zmanjkalo
zemlje
pod
nogami
,
oči
so
zagledale
nočno
nebo
...
par
žalostnih
zvezd
je
švignilo
mimo
pogleda
...
in
glava
je
udarila
z
vso
silo
ob
trda
tla
.
Ivan
je
ležal
premagan
pod
svojim
nasprotnikom
.
Kakor
iz
daljne
dalje
je
slišal
blizu
za
seboj
dva
kratka
,
grgrajoča
krika
...
Zdajci
pa
je
otipal
z
roko
nekaj
trdega
,
mrzlega
...
Bil
je
nož
,
ki
ga
je
prej
izvil
morilcu
!
Divja
radost
je
zavrela
po
njegovih
onemoglih
udih
.
Toda
že
je
segel
tudi
orjak
po
smrtonosnem
orožju
.
Ali
bilo
je
prepozno
.
Bliskoma
,
kakor
mačka
nagle
kremplje
,
mu
je
zasekal
Ivan
njegovo
lastno
bodalo
dvakrat
,
trikrat
v
levo
stran
!
Težko
telo
razbojnika
se
je
zvalilo
z
našega
rojaka
kakor
gruda
.
Ivan
je
planil
na
noge
,
in
mrzla
groza
ga
je
oblila
.
Prvikrat
v
svojem
življenju
je
bil
ubil
človeka
...
„
Ivan
!
Ali
si
ranjen
?
“
je
začul
zdajci
prijateljev
glas
.
Ivan
se
je
ozrl
kakor
v
snu
.
Dušan
je
bil
priskočil
k
njemu
,
z
raztrganim
ovratnikom
,
a
drugače
živ
in
zdrav
.
Trije
napadalci
so
ležali
nepremično
na
obrazih
.
Dva
sta
se
pobirala
z
zamolklim
ječanjem
,
a
nista
mogla
vstati
.
In
enega
je
podrl
Marko
ravno
v
tem
trenotku
s
strelovitim
sunkom
v
prsi
.
Ostali
so
bežali
;
iz
sosednjih
ulic
se
je
slišalo
urno
cepetanje
njihovih
nog
.
„
Zmaga
je
naša
!
“
je
viknil
Janković
poluglasno
.
„
Prokleti
Grk
!
Nihče
drugi
nam
ni
nastavil
zasede
kakor
on
...
“
„
Da
!
Hotel
je
imeti
vso
nagrado
za
svojo
molčečnost
na
enkrat
—
da
bi
nas
vrhu
tega
še
prodal
,
če
najde
priliko
...
Marko
!
Jovo
!
Miloš
!
...
Nazaj
!
Bežimo
!
Vsak
hip
nam
bo
policija
za
petami
.
“
„
A
kod
?
“
je
prašal
Ivan
.
„
Domov
ne
—
drugače
izvohajo
naše
skrivališče
—
in
tudi
Birbanini
ne
sme
zaslutiti
ničesar
...
“
Trojica
,
ki
jo
je
bil
poklical
Dušan
,
se
je
vrnila
s
preganjanja
.
„
Kaj
,
vraga
,
tekate
za
njimi
?
Mislimo
na
svojo
varnost
!
...
“
je
vzkliknil
Dušan
nejevoljno
.
„
Eh
,
bogme
,
boljše
je
potipati
štiri
kakor
dva
!
“
je
zagodrnjal
divji
Marko
,
ki
ga
je
kar
srce
bolelo
,
da
se
v
Carigradu
ne
sme
razmahniti
tako
junaško
,
kakor
je
bil
vajen
iz
Macedonije
.
„
Čuj
!
Kaj
pa
je
to
?
...
“
„
Zaptie
!
Zaptije
!
“
je
kričalo
par
glasov
tam
daleč
v
nočni
temi
.
„
Policijo
kličejo
!
“
je
šepnil
Dušan
.
„
Fantje
,
za
mano
,
in
pazite
,
da
se
nihče
ne
izgubi
!
“
„
Vrag
vzemi
njihove
zaptije
!
Dva
sta
bila
itak
med
njimi
—
eden
leži
še
tam
,
če
sem
ga
prav
pogodil
!
“
je
zarenčal
besni
Jovo
ter
pospremil
svoje
mnenje
s
sočnim
blagoslovom
v
čast
turških
policistov
,
ki
ga
pa
tu
ne
moremo
zapisati
.
Tekli
so
po
slabo
razsvetljenih
uličicah
,
kar
so
jih
nesle
noge
;
Dušanova
namera
je
bila
,
dospeti
po
ovinkih
v
Pero
,
evropski
del
Carigrada
,
kjer
bi
se
mogli
zateči
vsaj
v
kak
konzulat
,
ako
bi
se
jim
dotlej
ne
posrečilo
,
rešiti
se
preganjalcev
.
Toda
kričanje
je
rastlo
kakor
hudournik
.
Orientalci
so
radovedni
in
željni
senzacije
;
vest
,
da
love
ubijalce
,
se
je
raznesla
bliskoma
po
galatskem
peklu
in
privabila
iz
vseh
njegovih
duplin
množico
,
ki
je
drevila
na
človeški
lov
.
„
Katil
!
...
Jol
kesidži
!
“
se
je
razlegalo
od
vseh
koncev
.
„
Zaptie
!
Zaptie-e-e
!
“
Tudi
na
poti
,
ki
jo
je
izbral
Dušan
,
so
se
jeli
pojavljati
ljudje
.
Zdaj
pa
zdaj
je
trčil
kdo
izmed
naše
čete
v
domačina
,
prihitevšega
na
ulico
,
ter
ga
podrl
v
naglici
svojega
bega
.
Preplašeni
Turek
ali
Levantinec
—
kar
je
bil
—
se
je
pobral
preklinjaje
,
položil
mahoma
prst
na
čelo
in
se
spomnil
,
kaj
pomeni
njegova
nezgoda
—
nato
pa
je
zakričal
na
vse
grlo
,
in
mahoma
je
bila
nova
tolpa
šestorici
za
petami
.
„
Korajžo
,
fantje
!
“
je
viknil
Dušan
zdajci
.
“
Še
dobrih
tisoč
korakov
,
pa
smo
rešeni
.
Kar
naravnost
!
“
Tekli
so
po
temni
ulici
,
ki
je
vodila
v
ravni
črti
proti
Peri
.
Vroč
znoj
je
lil
vsem
po
obrazih
;
Ivan
se
je
zdajci
spomnil
svoje
rane
in
začutil
,
da
ima
poln
rokav
krvi
.
Toda
Dušan
še
ni
bil
dobro
končal
svojih
bodrilnih
besed
,
ko
se
je
približal
krik
od
spredaj
,
z
dveh
strani
.
Gruča
policistov
in
poulične
drhali
se
je
usula
na
križišče
,
kjer
je
rezala
prečna
ulica
rešilno
pot
—
dobrih
sto
korakov
pred
njimi
.
Upanje
je
bilo
pokopano
!
„
Na
levo
!
“
je
kriknil
zdajci
Marko
in
planil
v
ozko
stransko
uličico
,
ki
je
zazijala
tik
poleg
njih
.
Tudi
tukaj
so
vreli
ljudje
na
cesto
.
Dva
policista
sta
skočila
beguncem
nasproti
;
toda
Marko
ju
je
vrgel
z
obema
komolcema
vsakega
na
eno
stran
.
Odlatela
sta
in
se
vrgla
oba
hkrati
na
Ivana
,
ki
je
hitel
z
Milošem
zadaj
,
čuteč
,
da
mu
peša
moč
od
izgube
krvi
.
Kričala
sta
nekaj
po
turško
.
Dvoje
divjih
pesti
je
zagrabilo
Ivana
za
vrat
.
Toda
hip
nato
se
je
začulo
dvoje
turških
kletvic
,
in
vrla
policista
sta
se
zakotalila
po
tleh
.
„
Tvoj
recept
!
“
se
je
zasmejal
Miloš
z
zasoplim
glasom
.
„
Stisnil
sem
jima
butici
skupaj
...
Naprej
!
“
Štirje
streli
so
počili
za
njima
.
Krogle
so
zažvižgale
bežečim
mimo
glav
,
odbijaje
se
daleč
tam
spredaj
ob
zidovju
.
Bežali
so
—
bežali
brez
konca
in
kraja
.
In
kadarkoli
so
mislili
,
da
so
oteti
,
jim
je
zaprla
pot
nova
množica
preganjalcev
.
„
Ivan
omaguje
!
Ranjen
je
,
“
je
viknil
Miloš
nenadoma
.
Marko
in
Dušan
sta
se
ustavila
,
segla
mu
pod
pazduho
in
ga
vlekla
dalje
.
„
Kam
bežimo
?
“
je
zasopel
Dušan
zdajci
.
„
Ta
kraj
mi
je
popolnoma
neznan
...
“
V
daljavi
kakih
petsto
korakov
se
je
zasvetilo
:
bilo
je
nabrežje
Zlatega
roga
.
Trgovska
luka
je
ležala
tamkaj
...
„
Še
do
tjakaj
nam
daj
Bog
moči
!
“
je
zastokal
Jovo
;
lasje
so
se
mu
jezili
na
glavi
—
njemu
,
ki
ni
vztrepetal
niti
enkrat
,
kadar
mu
je
pretila
smrt
v
bojih
,
ki
jih
je
bil
že
toliko
v
daljnji
Macedoniji
...
Toda
iz
luke
je
korakala
ravno
naproti
močna
četa
policije
.
O
,
tudi
v
barbarski
Turčiji
imajo
telefon
in
druge
moderne
pridobitve
,
ki
poslujejo
brez
hibe
—
v
gotovih
slučajih
!
„
Na
desno
!
“
je
šepnil
Marko
hripavo
,
zapazivši
nekakšen
vogal
.
Še
nekaj
onemoglih
skokov
...
Korak
policijske
čete
se
je
slišal
že
v
neposredni
bližini
.
Vsak
hip
so
morali
biti
tu
—
preblizu
,
da
jim
uidejo
z
onemoglimi
nogami
in
z
ranjenim
tvanom
v
svoji
sredi
!
In
z
druge
strani
,
odkoder
so
prihajali
,
so
se
bližali
zasledovalci
;
njih
krik
je
rastel
kakor
šum
nevihte
...
„
Prokleti
smo
!
“
je
kriknil
Dušan
v
onemoglem
gnevu
in
se
udaril
s
pestjo
po
čelu
.
Pred
njimi
se
je
dvigala
temna
stena
z
majhnimi
,
zamreženimi
okni
—
pravi
tip
turške
hiše
.
Ulica
ni
imela
izhoda
...
Tičali
so
v
zagati
!
...
Hišna
vrata
so
bila
zaklenjena
.
In
zdajci
se
je
spomnil
Ivan
,
da
čaka
Jerica
rešitve
v
svoji
strašni
usodi
—
da
morda
že
zija
nad
njo
žrelo
pogubonosnega
zmaja
—
oni
pa
,
njeni
rešitelji
,
so
izgubljeni
—
v
rokah
zloglasne
turške
policije
.
Z
onemoglim
gnevom
obupa
je
bruhnil
hropečo
kletvico
,
zgrudil
se
nezavesten
in
udaril
z
čelom
ob
težka
,
zaklenjena
vrata
...
Pripovedovalec
te
povesti
je
prepričan
s
čitateljem
vred
,
da
je
grdo
in
neznačajno
,
zapustiti
prijatelja
v
nesreči
;
toda
nujnost
ga
sili
—
obrniti
se
mora
od
junaške
šestorice
in
preskočiti
za
hipec
njen
strašni
položaj
v
zagati
,
da
poroča
o
delovanju
vrlega
von
Schrattena
,
odkar
je
bil
osrečil
Carigrad
s
svojo
dično
navzočnostjo
.
Nemci
so
čuden
narod
.
Prav
radi
se
bahajo
,
da
je
njih
domovina
„
das
Land
der
Zucht
and
Sitte
“
—
po
naše
bi
se
reklo
:
dežela
čednosti
in
kreposti
;
in
res
ga
ni
naroda
,
ki
bi
sodil
napake
svojega
bližnjega
tako
neusmiljeno
ter
jih
oznanjeval
svetu
s
toli
blaženo
naslado
kakor
krepostni
Nemec
.
Ni
ga
naroda
,
ki
bi
se
pohujševal
tako
natančno
in
vestno
nad
vsako
malenkostjo
in
imel
čednost
in
kulturo
,
svobodo
in
ljubezen
do
bližnjega
toliko
na
jeziku
kakor
on
.
Toda
čednost
in
kultura
,
svoboda
in
ljubezen
so
žlahtne
cvetke
,
ki
jih
goji
nemški
narod
samo
za
domačo
rabo
;
besede
so
,
namenjene
zlasti
v
to
,
da
se
opajajo
z
njimi
nemški
pesniki
in
ljudski
govorniki
.
V
resnici
je
namreč
tako
,
da
najdeš
nečednost
in
nekulturo
,
suženjstvo
in
sovraštvo
do
človeških
bratov
malokje
v
tako
bohotnem
cvetu
kakor
bas
v
plemeniti
deželi
,
kjer
plapola
črno-rdeče-žolta
zastava
.
In
če
že
doma
ni
vse
v
redu
—
kako
čudno
vsebino
dobe
ti
pojmi
šele
,
kadar
jih
potrebuje
kulturni
Nemec
v
svojih
odnošajih
do
drugih
narodov
.
Mi
Slovani
in
zlasti
Jugoslovani
vemo
mnogo
istorij
o
tej
žalostni
resnici
.
Kadar
pride
Nemec
v
tujo
deželo
,
začne
šele
razmišljati
,
kaj
pomenijo
tiste
lepe
besede
,
ki
jih
je
toliko
rabil
doma
in
jih
slišal
tolikokrat
iz
ust
svojih
pesnikov
in
govornikov
;
in
pogrunta
vam
,
da
je
čednost
—
zaničevati
in
izkoriščati
lahkoverno
tujčevo
poštenost
,
kultura
—
početi
z
njim
brez
tenkovestnosti
vse
,
česar
se
zahoče
čednostnemu
nemškemu
srcu
,
svoboda
—
sreča
tujčeva
,
da
sme
rediti
v
svoji
postelji
Nemca
in
njegovo
kulturo
kakor
nadležno
stenico
,
in
ljubezen
do
bližnjega
—
prepričati
ga
o
pravilnosti
te
sreče
s
puškami
in
bajoneti
,
ako
ima
pretrdo
glavo
in
premalo
nemški
razum
...
In
tako
je
že
od
pamtiveka
,
in
bo
,
dokler
se
bo
ljubilo
sosedom
prenašati
ljubeznivega
mejaša
;
Švaba
je
Švaba
in
ostane
—
praskaj
ga
z
nohtom
do
kože
ali
s
krampom
do
mozga
—
in
Evropa
ima
svojo
posebno
Azijo
,
ki
leži
v
sredi
med
Francijo
in
Rusijo
.
Prehudo
krivico
bi
delal
narodu
von
Schrattena
,
kdor
bi
trdil
,
da
se
zaveda
teh
svojih
finih
lastnosti
;
nikakor
ne
!
Njegovo
početje
se
mu
zdi
popolnoma
v
redu
—
še
ponosen
je
nanj
in
ga
opisuje
v
svojih
zgodovinah
,
da
se
ga
uči
mladina
v
šoli
in
se
navdušuje
za
bodoče
čase
,
ko
pojde
tudi
ona
v
širni
svet
večat
slavo
Nemštva
in
širit
nemško
čednost
in
kulturo
...
Tudi
von
Schrattenu
ne
gre
očitati
,
da
je
ravnal
v
spoznanju
ali
da
je
bil
kaj
slabši
od
drugih
svojih
rojakov
.
Mož
bi
bil
veljal
doma
za
čisto
normalnega
človeka
;
nesreča
je
hotela
,
da
je
zašel
med
druge
ljudi
,
kjer
ga
je
popadla
stara
nemška
zmota
:
Nemcem
je
vse
dovoljeno
.
V
tej
zmoti
je
bil
prepotoval
Francijo
,
Rusijo
,
Italijo
in
Balkan
;
izvzemši
Turčijo
,
je
povsod
naletel
na
grdo
neumevanje
svojih
šeg
,
zabeležil
v
knjigo
življenja
dovolj
burnih
prigod
in
prebival
mnogokrat
v
brezplačnih
hotelih
,
kakršne
gradi
roka
pravice
za
ljudi
,
ki
se
je
ne
znajo
ogniti
.
Nekoliko
utrujen
vsled
pomanjkanja
udobnosti
v
teh
gostoljubnih
domovih
,
si
je
bil
zaželel
počitka
in
se
nastanil
pod
zvenečim
imenom
von
Schratten
—
pravega
imena
se
že
zdavnaj
ni
več
dobro
spominjal
—
v
prijaznem
rojstnem
kraju
našega
Ivana
Javornika
.
In
ker
je
bil
kaj
malo
založen
z
drobižem
,
je
začel
takoj
premišljati
,
kako
bi
„
odpotoval
“
o
pravem
času
—
saj
je
vedel
,
da
prijazni
oče
Javornik
vzlic
svojemu
slovenskemu
gostoljubju
in
nevednemu
spoštovanju
do
nemške
kulture
ne
redi
Švabov
zastonj
...
Takrat
pa
je
zapazil
,
da
ga
gospod
Javornik
zelo
uvažuje
in
,
kar
je
bilo
še
važnejše
zanj
,
da
ima
krasno
hčerko
,
naivno
deklico
,
ki
je
komaj
prekoračila
otroško
dobo
.
Še
tisti
hip
je
nastavil
Jerici
in
njenemu
očetu
svoje
zanjke
.
Ni
ga
mikala
nedolžna
lepota
njegove
žrtve
—
le
kupčija
,
ki
jo
je
zamislil
že
prvi
dan
:
kupčija
,
v
kateri
je
bil
izvežban
tako
sijajno
!
In
ker
je
bilo
gotovo
,
da
se
bo
stari
potrudil
dati
odličnemu
zetu
čim
največjo
doto
,
je
šel
poštenjak
tem
rajši
na
delo
.
V
tistih
klavernih
časih
,
kadar
ga
je
sila
primorala
misliti
na
pošten
kruh
,
je
nastopal
von
Schratten
po
mestih
kot
hipnotizer
ter
prirejal
predavanja
s
hipnotičnimi
poizkusi
.
V
njegovih
temnih
očeh
je
bivala
zares
velika
moč
,
ki
je
uspavala
v
človeku
voljo
ter
jo
uklonila
pod
jarem
njegovih
namenov
;
ta
zmožnost
mu
je
bila
koristila
že
mnogokrat
na
njegovih
krivih
potih
in
se
je
izkazala
tudi
zdaj
kot
dobro
,
zanesljivo
orožje
...
Konec
je
bralcu
znan
;
a
vprašuje
se
gotovo
,
kaj
je
delal
vrli
Nemec
v
Carigradu
,
in
kakšne
steze
je
ubiral
,
da
se
okoristi
z
milostjo
usode
,
ki
mu
je
bila
vrgla
v
naročje
tako
krasen
plen
—
mlado
,
nedotaknjeno
dekle
—
sveže
blago
,
ki
ima
visoko
ceno
na
tajnem
carigrajskem
trgu
?
Odkar
je
bila
Jerica
spoznala
,
da
gre
ženitovanjsko
popotovanje
v
drugo
smer
,
je
opažal
von
Schratten
korak
za
korakom
,
kako
se
njena
volja
upira
hipnotičnemu
jarmu
.
Napeti
je
moral
vso
svojo
duševno
silo
,
da
jo
je
ohranil
v
slepi
pokorščini
žrtve
—
ni
pa
mogel
preprečiti
,
da
je
v
enem
izmed
hipov
,
ko
je
bila
vsaj
malo
sama
svoja
,
storila
tisto
,
kar
je
spravilo
Ivana
in
Dušana
na
njeno
sled
.
Ne
sluteč
,
da
mu
gredo
preganjalci
za
petami
,
je
dospel
z
Jerico
v
Carigrad
in
si
oddehnil
,
kakor
si
oddahne
vsak
lopov
,
kadar
se
začuti
varnega
.
In
kdo
je
bil
varen
,
ako
ne
von
Schratten
v
Carigradu
?
„
Hotel
sem
te
presenetiti
,
“
je
dejal
Jerici
,
ko
sta
izstopila
na
kolodvoru
in
je
ležalo
pred
njima
pestro
,
vztočno
vrenje
sultanskega
mesta
.
„
V
Carigradu
ti
bo
ugajalo
stokrat
bolj
,
nego
bi
ti
v
Parizu
.
Tu
je
ves
drugačen
svet
.
Naročil
sem
nama
sobo
v
prijaznem
hotelu
—
vse
je
že
pripravljeno
,
vse
čaka
,
da
se
začne
sladka
idila
najinega
zakonskega
življenja
.
“
To
rekši
je
potisnil
Jerico
v
izvoščka
,
ki
je
stal
v
bližini
;
sirota
ni
opazila
,
da
seje
že
prej
spogledal
voznik
z
njenim
poročencem
—
kakor
da
sta
domenjena
.
In
v
naglem
diru
je
šlo
po
neravnih
ulicah
gor
in
dol
,
po
Novem
mostu
preko
Zlatega
roga
in
tja
med
visoke
hiše
galatske
.
Schrattenove
temne
oči
so
prodirale
v
Jeričine
z
demonsko
silo
;
niti
opazila
ni
,
kako
se
temni
okrog
kočije
,
kako
se
stiskajo
stene
ulic
,
kako
se
pogrezata
čimdalje
globlje
v
galatski
pekel
...
Zdajci
pa
se
je
ustavila
kočija
,
kakor
da
bi
presekal
njeno
pot
.
Vratca
so
se
odprla
,
Schratten
je
skočil
ven
,
potegnil
Jerico
za
sabo
in
jo
potisnil
v
temno
vežo
.
Od
vsake
strani
je
stopil
za
njima
po
eden
moški
,
ki
ju
Jerica
v
prvem
hipu
ni
opazila
.
Ozrla
se
je
šele
,
ko
je
slišala
njiju
nagovor
v
neznanem
ji
jeziku
.
„
Sluga
pokoren
,
gospod
baron
!
Vse
je
pripravljeno
za
vaše
blagorodje
!
“
je
zamrmral
prvi
,
žolt
in
rdečenos
dedec
v
umazani
frankovski
obleki
po
francosko
.
„
Moja
žena
bo
sama
stregla
vam
in
mladi
gospe
,
da
ji
ne
bo
treba
tožiti
o
premajhni
pozornosti
.
“
Drugi
,
manjše
postave
,
živahen
in
črnih
,
kodrastih
las
,
je
vzkliknil
v
blagozvočni
italijanščini
:
„
Pa
tudi
jaz
sem
točno
na
mestu
,
kaj
ne
,
gospod
grof
Dubarry
“
—
Schratten
ga
je
ostro
pogledal
—
„
pardon
,
hotel
sem
reči
,
von
Schratten
!
Ukrenil
sem
to
in
ono
,
da
ti
olajšam
dolžnosti
svetega
zakona
,
hehehe
!
Saj
veš
,
da
sem
ustrežljiv
in
se
rad
potrudim
za
svoje
prijatelje
...
“
„
Vem
,
stara
sablja
Birbantini
!
Kadar
zavohaš
,
da
ostane
tudi
tebi
kaj
dobička
,
si
najpodjetnejši
in
najustrežljivejši
prijatelj
na
svetu
,
“
se
je
zarezal
von
Schratten
.
„
Kaj
bi
rada
?
“
se
je
obrnil
k
Jerici
z
nenadno
odurnostjo
v
glasu
.
„
Kaj
delava
tukaj
?
“
je
prašalo
nesrečno
dekle
tiho
in
boječe
.
V
najinem
hotelu
sva
!
Malo
pregrd
se
ti
vidi
,
kaj
ne
da
?
...
Nič
se
ne
boj
,
ljubica
:
z
okna
svoje
sobe
boš
imela
tak
razgled
po
Carigradu
,
da
te
mora
očarati
.
“
Jerica
je
ubogala
v
svoji
zbeganosti
in
šla
pred
lopovom
navzgor
—
tri
nadstropja
visoko
.
Von
Schratten
jo
je
potisnil
v
temen
hodnik
in
odprl
pred
njo
vrata
z
majhno
linico
,
ki
se
je
odpirala
samo
od
zunaj
.
Storil
je
,
kakor
da
hoče
vstopiti
tudi
on
;
kakor
hitro
pa
je
bila
nesrečnica
v
sobi
,
je
skočil
ven
,
zaloputnil
vrata
in
dvakrat
obrnil
ključ
,
ne
meneč
se
za
pretresljivo
kričanje
svoje
žrtve
.
„
Tiho
,
tiho
,
dete
moje
!
“
je
zaklical
skozi
linico
.
„
Nič
hudega
ni
,
samo
opravke
imam
,
a
vrnem
se
skoro
.
Dotlej
bosta
pazila
nate
sam
hotelir
in
njegova
gospa
in
ti
čitala
vsako
željo
kar
v
očescih
...
“
Nato
je
odšel
.
Jerica
je
bila
sama
v
sobi
,
kjer
smo
jo
že
pokazali
bralcu
.
Sama
—
zaklenjena
!
Orjak
,
ki
je
prvi
pozdravil
Schrattena
,
in
njegova
žena
sta
bila
Jeričina
brezsrčna
ječarja
.
Čakala
jo
je
usoda
tolikih
drugih
,
s
katerimi
se
je
bil
ustavil
vrli
von
Schratten
na
mnogih
„
ženitovanjskih
popotovanjih
“
,
ki
jih
je
priredil
v
teku
svojega
kulturonosnega
delovanja
,
v
tem
galatskem
„
hotelu
“
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Drugi
pajdaš
,
ki
je
čakal
Schrattena
pred
vrati
zagonetne
hiše
,
je
bil
Alberto
Birbantini
;
čitatelj
ve
,
kako
živo
se
je
zanimala
naša
šestorica
za
tega
kavalirja
.
Čakal
je
Schrattena
pred
hišnimi
vrati
.
„
Ali
si
spravil
ptičico
?
“
mu
je
šepnil
,
ko
se
je
vrnil
iz
hiše
,
ter
ga
prijel
pod
pazduho
.
„
Požuriva
se
,
prosim
te
...
Spri
sem
se
z
Olimpijo
,
ki
se
je
gotovo
še
spominjaš
;
babnica
je
imela
za
svoj
poklic
preveč
idealne
muhe
!
Naveličal
sem
se
je
,
in
nesreča
je
hotela
,
da
ji
je
bilo
najino
slovo
tudi
v
gmotno
škodo
,
ne
samo
v
žalost
srca
.
Sam
veš
,
da
take
izgube
ne
preboli
vsaka
ženska
z
dostojanstvom
;
Olimpija
se
me
boji
sicer
prav
po
vražje
,
toda
v
bližini
svojega
stanovanja
bi
se
gotovo
čutila
varnejšo
in
mi
napravila
škandal
.
Stanuje
namreč
v
tej
hiši
,
v
prvem
nadstropju
...
Stopiva
,
baron
,
stopiva
:
škandalov
se
bojiva
celo
midva
.
Če
bi
ne
šlo
za
tako
važno
reč
,
me
živ
krst
ne
bi
spravil
v
to
ulico
:
Italijanke
so
satanske
mačke
!
“
Naglih
korakov
sta
zavila
proti
Grande
Rue
de
Galata
in
se
ustavila
v
zakotni
grški
kavarni
.
„
Zdaj
pa
povej
,
dragi
zaveznik
,
kaj
je
s
kupčijo
?
“
je
dejal
von
Schratten
,
ko
je
zaduhtela
pred
njima
turška
kava
v
drobnih
skodelicah
.
„
Priznati
moram
,
da
sem
se
zanesel
popolnoma
nate
.
“
„
In
ne
po
krivem
,
corpo
di
bacco
!
“
je
vzkliknil
Birbantini
z
južno
živahnostjo
ter
si
pogladil
samozavestno
brčice
,
črne
kakor
najpristnejše
saje
.
„
Trudil
sem
se
in
tekal
na
vse
strani
—
madonna
!
Da
nisi
ti
,
bi
si
desetkrat
premislil
,
tvegati
toliko
truda
.
No
,
Bog
me
je
poplačal
za
mojo
marljivost
—
dobila
sva
sijajno
ponudbo
.
“
Resnici
na
ljubo
omenimo
,
da
se
je
klatil
Birbantini
ves
čas
po
kavarnah
ter
izkuial
srečo
hazardne
igre
—
trud
iskanja
pa
je
prepustil
posredovalcu
,
s
katerim
se
bo
bralec
kmalu
seznanil
—
v
svoje
nemajhno
presenečenje
.
„
Koliko
?
“
je
prašal
Nemec
kratko
in
hlastno
,
ko
je
omenil
njegov
sodrug
sijajno
ponudbo
.
„
Petsto
turških
funtov
!
“
je
dejal
Birbantini
počasi
,
važno
odsekavaje
zloge
.
„
Hm
,
“
je
zagodrnjal
Schratten
,
„
svota
ni
majhna
—
a
tudi
velika
ni
.
Vseeno
,
pripravljen
sem
.
Ali
mož
ni
hotel
dati
več
?
In
kdo
je
ta
ljubitelj
slovenske
narodne
robe
?
“
„
Halil
bej
...
“
„
Halilov
je
mnogo
pod
polumesecem
!
“
„
Kateri
izmed
njih
je
najin
mož
,
izveš
takoj
,
ko
se
pobotava
o
nagradi
,
ki
mi
pristoja
za
požrtvovalni
trud
.
“
„
Dam
ti
dvajset
funtov
“
,
je
ponudil
von
Schratten
.
„
Ali
si
še
mlad
!
Dvajset
funtov
...
hahaha
!
Polovico
izkupička
,
ne
več
in
ne
manj
;
drugače
stopim
k
vrlemu
Halilu
in
mu
povem
,
da
sladka
gazelica
ni
vež
na
prodaj
...
“
„
Ne
boš
,
mačkojedec
italijanski
!
“
je
zarenčal
Daš
vrli
znance
,
in
pristna
nemška
lakomnost
se
mu
je
začrtala
po
vseh
gubata
obritega
lica
.
„
Če
bi
tudi
brez
tvoje
pomoči
morda
ne
dobil
petsto
funtov
—
za
štiristo
jo
prodam
gotovo
,
zdaj
,
ko
sem
sam
na
licu
mesta
.
“
„
Dobro
,
“
je
pritrdil
Lah
s
strupeno
ljubeznivostjo
.
„
Stori
,
bratec
,
kakor
ti
drago
,
in
pojdi
jo
prodajat
za
štiristo
funtov
.
Toda
jamčim
ti
,
da
bo
gnezdeče
prazno
,
kadar
prideš
s
kupcem
po
blago
.
Halil
bej
je
dober
znanec
policijskega
poveljnika
v
Carigradu
—
in
toliko
pravice
je
menda
tudi
še
na
svetu
,
da
se
najde
v
skrajnjem
slučaju
konzulat
,
ki
se
pobriga
za
tebe
in
tvoje
čedne
namene
...
ne
glede
na
to
,
da
lahko
postaneš
čez
noč
sumljiva
oseba
,
ako
se
spomnim
in
te
ovadim
,
da
vohuniš
za
Mladoturke
v
Parizu
...
“
„
To
ni
res
!
To
je
laž
!
“
je
zarohnel
von
Schratten
,
in
kri
mu
je
zalila
oči
.
„
Resnica
ali
laž
—
to
ni
razgovor
za
naju
dva
.
Dvesto
in
petdeset
funtov
reci
,
pa
bo
mir
besedi
!
“
„
Niti
pol
medžidije
!
je
siknil
Nemec
s
skrajnjem
gnevu
.
„
Tebe
se
bom
še
znal
rešiti
.
“
„
Znal
—
to
rad
verjamem
.
Toda
pomagal
si
s
tem
ne
boš
.
Zanesljivemu
človeku
je
naročeno
,
da
stori
v
tem
slučaju
isto
,
kar
bi
storil
jaz
,
če
bi
me
ne
bili
našli
zaklanega
na
ovinku
kake
galatske
ulice
...
saj
tak
je
menda
tvoj
namen
.
“
Nemec
je
pomislil
.
In
kakor
stori
Nemec
vedno
,
ako
najde
svojega
mojstra
—
vdal
se
je
ter
izgovoril
čez
nekaj
minut
povsem
hladnokrvno
:
„
Dobro
,
nočem
se
prepirati
;
pride
prilika
,
da
popustiš
ti
meni
.
Dam
ti
v
božjem
imenu
sto
funtov
.
Tu
imaš
roko
.
“
„
Bodi
pameten
—
daj
polovico
.
Italijani
smo
majhni
po
telesu
,
a
veliki
po
značaju
;
kar
reče
Alberto
Birbantini
.
je
pribito
.
“
Von
Schratten
je
vedel
,
da
je
vse
zaman
.
„
Naj
bo
v
imenu
vseh
satanov
!
“
je
vzkliknil
in
udaril
Italijanu
v
roko
,
čeprav
še
vedno
nekoliko
slabe
volje
.
,
Toda
odiraš
me
krvavo
.
“
„
Ne
meni
se
za
to
!
In
ne
daj
se
zapeljati
,
da
bi
si
premislil
;
moji
interesi
so
varni
brez
črnega
na
belem
.
“
„
Kdo
je
torej
ta
Halil
bej
?
“
„
Visok
turški
državni
uradnik
in
bogataš
po
rodu
.
Velike
dobave
za
armado
in
mornarico
,
ki
gredo
skozi
njegove
roke
,
so
parkrat
še
pomnožile
njegovo
premoženje
.
Najina
sreča
je
,
da
mož
ne
spoštuje
preveč
naukov
Mohamedovih
;
vino
mu
je
najljubša
pijača
in
ženske
njegova
poglavitna
tolažba
v
dolgem
času
.
Oženjen
ni
,
da
bi
se
reklo
prav
za
prav
;
toda
v
svoji
palači
ima
prelestno
zbirko
takih
nežnih
srčnih
zdravil
—
za
vsak
dan
v
tednu
drugo
...
In
ljudje
,
ki
ga
poznajo
,
vedo
povesti
o
nečuvenih
orgijah
,
ki
si
jih
izmišlja
ta
izmozgani
filozof
s
pravo
orientalsko
rafiniranostjo
.
“
„
Možje
bogat
,
“
je
menil
von
Schratten
zamišljeno
.
„
Lahko
bi
se
ga
še
pritisnilo
.
Rajši
bi
videl
,
da
plača
on
tvoj
delež
.
“
„
To
ti
ne
bi
pomagalo
,
dragi
baron
,
“
se
je
namuznil
Birbantini
hudomušno
.
„
Saj
sva
se
zmenila
pravkar
,
da
dobim
polovico
vse
svote
.
Pa
tudi
tak
navdušljivec
ni
Halil
bej
,
da
bi
se
dal
Bog
ve
kako
odreti
;
on
plača
mnogo
,
ker
je
poznavalec
in
ve
blagu
pravo
ceno
.
Očarati
se
ne
da
več
tako
kakor
mi
mladeniči
,
hehehe
!
Ženske
ima
zato
,
da
draži
z
njimi
svoje
trudne
,
zaspane
živce
—
no
,
da
,
mojster
je
v
tem
.
Hotel
sem
reči
,
da
mu
ni
varno
nagajati
s
ceno
;
fotografija
tvoje
golobice
,
ki
si
mi
jo
poslal
,
še
preden
si
jo
smel
imenovati
svojo
,
mu
je
bila
zelo
povšeči
—
poprašal
je
že
parkrat
,
kdaj
jo
lahko
dobi
—
in
če
se
razjari
,
je
zmožen
najti
sredstva
,
da
si
jo
nabavi
brez
denarja
...
“
„
To
je
res
!
In
svota
res
ni
majhna
...
Zum
Teufel
,
te
nepokvarjene
Slovenke
bi
morale
biti
po
pet
piastrov
,
kakor
so
neumne
in
lahkoverne
.
A
kdaj
mu
jo
izročiva
—
proti
gotovemu
plačilu
,
to
se
zna
?
“
„
Pravi
,
da
si
jo
hoče
prej
ogledati
.
Ako
ti
je
všeč
,
ga
dam
povabiti
za
jutri
zvečer
...
“
„
Prav
tako
!
In
zdaj
pojdiva
pit
na
dobro
kupčijo
;
pa
v
tak
kraj
me
pelji
.
da
bo
tudi
kaj
ženskega
videti
.
Saj
veš
,
da
si
človek
celo
v
našem
poklicu
ohrani
čustvo
in
potrebo
ljubezni
...
“
Pol
ure
nato
sta
sedela
v
zakotnem
veselišču
z
mešanim
občinstvom
,
zakajenimi
stenami
in
vegastim
odrom
,
na
katerem
se
je
zverala
prav
pomanjkljivo
oblečena
rjavokožna
plesalka
v
bujnem
„
trebušnem
plesu
“
.
Toda
von
Schratten
je
bil
potreben
krepčila
še
bolj
kakor
ljubezni
;
s
takim
navdušenjem
se
je
zaglobil
v
svoj
„
Bier
“
,
da
ga
je
prašal
Birbantini
,
ali
misli
zlezti
ves
v
kozarec
.
„
Bi-a
,
“
je
zagrgral
vrli
Nemec
v
svojem
trdem
jeziku
,
zatezaje
besedo
sentimentalno
kakor
ime
nepozabne
ljubice
.
In
pil
je
s
takim
svetim
navdušenjem
,
da
je
kazal
čez
dve
uri
vse
znake
tistega
stanja
,
ki
je
Nemcem
prvi
pogoj
,
ako
se
hočejo
zabavati
.
„
Jawohl
,
“
je
jecljal
,
majaje
se
z
desne
na
levo
,
„
dragi
Birbantini
—
živelo
prijateljstvo
Nemcev
in
Italijanov
!
Le
zvesti
si
bodimo
—
zusammenhalten
!
—
bomo
že
ugnali
to
slovansko
drhal
.
Še
več
bomo
storili
zoper
njo
...
kakor
smo
v
Belgradu
!
...
In
potem
pride
dan
...
Rusijo
Zbijemo
na
kose
...
avstrijski
polki
bodo
korakali
v
Srbijo
...
iztrebili
bomo
vse
...
razdelili
med
seboj
...
kolonizirali
kakor
Hotentote
v
Južni
Afriki
...
in
razširili
deutsche
Kultur
!
Kulturrr
!
Vse
bo
naše
...
vse
bo
deutsch
—
deutsch
...
deutsch
!
...
In
naposled
...
požremo
še
vas
...
italijanski
mačkojedci
,
kanalja
—
heil
Deutschland
!
Heil
Krastič
...
dol
s
Slovani
in
Italijani
!
...
“
Birbantinija
še
ni
preveč
užalilo
,
ko
je
poslušal
domoljubne
besed
svojega
dičnega
kumpana
.
Očividno
je
bil
že
vajen
takih
prizorov
.
Vrhu
tega
pa
si
je
bil
ohranil
treznost
—
s
posebnim
namenom
,
ki
ga
bomo
takoj
spoznali
.
„
Tako
,
da
!
“
je
potrdil
blagodušno
.
„
Živela
trozveza
!
—
Samo
nekaj
,
dragi
von
Schratten
:
pijan
si
,
in
maješ
se
kakor
bilka
v
viharju
—
pa
denar
imaš
pri
sebi
...
Saj
praviš
,
da
si
nekaj
priženil
!
—
No
,
vidiš
,
daj
mi
listnico
,
da
je
ne
izgubiš
.
Kje
jo
pa
imaš
?
...
“
Nemec
je
segel
instinktivno
s
pijano
roko
v
prsni
žep
.
Zdajci
pa
je
zaklel
in
pogledal
okrog
sebe
.
Zapazil
je
,
da
sedi
poleg
njega
debelo
človeče
v
špehasti
črni
suknji
,
ki
je
bilo
prisedlo
med
njegovim
patriotskim
govorom
,
spogledavši
se
z
Italijanom
.
„
Verflucht
!
“
je
kriknil
von
Schratten
,
„
saj
sem
vedel
!
Grk
pri
mizi
...
pa
listnica
v
mojem
žepu
—
to
se
ne
ujema
z
naturo
.
Listnico
nazaj
,
grško
prase
!
“
Hotel
je
zgrabiti
novodošleca
za
vrat
;
toda
Birbantini
je
stopil
vmes
in
zadržal
razjarjeno
„
kulturo
“
,
obrnivši
se
hkrati
k
prišlecu
:
„
Caro
mio
Pyguris
...
ali
niste
morda
—
našli
kake
listnice
?
Dajte
,
dajte
,
spomnite
se
,
da
je
ne
bo
treba
iskati
!
“
,
Vrli
„
oče
nepreskrbljenih
otrok
“
,
ki
se
ga
bralec
gotovo
še
spominja
,
je
napravil
začuden
in
užaljen
obraz
.
„
Prase
!
“
je
zarohnel
Schatten
,
tresoč
mu
pest
pred
očmi
.
„
Listnico
semkaj
...
ali
pa
—
“
Grk
je
pomislil
;
spoznal
je
očividno
,
da
se
je
prenaglil
v
svoji
podjetnosti
.
Segel
je
pod
umazano
suknjo
,
vlekel
,
vlekel
—
in
izvlekel
Nemčevo
listnico
.
„
Če
je
morda
tale
...
“
je
dejal
z
negotovim
glasem
in
jo
položil
pred
Schrattena
na
mizo
.
„
Ležala
je
pod
mojim
stolom
,
pa
sem
mislil
,
da
je
nemara
...
zamenjal
sem
jo
s
svojo
lastno
...
“
„
Ležala
je
v
mojem
žepu
,
kujon
!
“
je
zagodrnjal
von
Schratten
.
„
Prokleto
mora
človek
odpirati
oči
v
teh
krajih
!
Kar
čudim
se
,
da
žlahtni
potomci
Homerjevi
ne
pokradejo
sami
sebe
...
Kreuzdonnervvetter
—
že
zopet
je
ni
!
“
je
zarobantil
,
hotec
spraviti
svoj
zaklad
.
„
Kje
je
zdaj
—
zum
Teufel
!
Birbantini
,
take
šale
si
prepovedujem
enkrat
za
vselej
.
To
ima
človek
od
te
preklicane
trozveze
!
“
Birbantini
je
ravno
spravljal
listnico
v
žep
.
„
Alo
,
daj
jo
sem
,
če
nočeš
,
da
ti
zdrobim
butico
!
“
„
Caro
mio
!
...
Saj
je
vendar
ne
boš
nosil
pri
sebi
—
v
tej
pijanosti
!
...
“
je
oporekal
Italijan
z
ljubeznivim
glasom
.
„
Ti
si
pravi
,
da
ni
mi
jo
shranjeval
!
...
Her
damit
!
Če
sedi
človek
med
takšnimi
dolgoprstniki
,
ga
mine
najlepša
pijanost
!
“
je
dejal
von
Schratten
,
iztrgal
prijatelju
predmet
njegove
skrbi
,
spravil
na
staro
mesto
in
si
zapel
suknjo
z
vsemi
znaki
demonstrativne
previdnosti
.
„
Vòt
,
batjuška
,
smotrite
,
kakšni
prijatelji
ste
med
seboj
,
“
se
je
začni
zdajci
glas
od
sosednje
mize
.
„
Pa
zabavljate
Slovanom
in
se
bahate
s
svojimi
požrešnimi
nemškimi
apetiti
!
V
Srbiji
ali
Črni
gori
bi
lahko
pustili
svojo
listnico
sredi
ceste
:
nihče
vam
je
ne
bi
prinesel
nazaj
—
ker
bi
ležala
tam
,
dokler
je
ne
bi
prišli
sami
iskat
.
“
Bil
je
mlad
mož
s
še
nedorastlo
polno
brado
in
izrazito
ruskimi
potezami
;
govoril
je
nekam
okorno
francoščino
.
Z
njim
je
sedel
tovariš
živahnih
oči
,
črnolas
in
obritega
lica
ter
dolg
,
istotako
obrit
rumenolasec
s
kratko
angleško
pipico
v
malomarno
zveriženih
ustih
.
„
Kaj
vas
briga
naš
razgovor
!
“
se
je
zadri
von
Schratten
.
„
Kdo
ste
pravzaprav
?
“
„
Žurnalist
sem
,
gospod
von
Schratten
—
avstrijski
vohun
,
ali
ne
?
“
je
dejal
Rus
z
največjo
brezbrižnostjo
.
„
Saj
mi
je
bila
že
v
Peterburgu
čast
,
oklofutati
vas
par
dni
pred
vašim
nenadnim
odhodom
.
Mari
se
ne
spominjate
več
?
...
„
Prokleto
!
“
je
zarenčal
Nemec
.
„
Za
svojo
nesramnost
se
boste
še
pokorili
!
“
Vstal
je
,
pripravljaje
se
k
odhodu
;
Birbantini
in
Grk
sta
sledila
njegovemu
zgledu
.
Trojica
pri
sosednji
mizi
pa
se
je
glasno
zagrohotala
Schrattenovi
grožnji
.
„
Nom
de
Dieu
!
“
je
vzkliknil
črnolasec
v
pristnem
pariškem
narečju
.
„
Povej
mu
,
Ivanov
,
da
smo
strašno
radovedni
na
tisto
pokoro
.
“
„
Well
!
“
je
zamomljal
dolgin
.
„
Ako
bi
vedel
,
da
se
še
kdo
potegne
zanj
,
ga
začnem
boksati
na
mestu
.
“
Toda
Ivanov
ni
imel
več
komu
sporočati
mnenj
svojih
tovarišev
:
Nemec
,
Italijan
in
Grk
so
jo
bili
odkurili
urnih
krač
,
kakor
da
zastopajo
čast
svojih
praporov
na
bojnem
polju
.
Šele
zunaj
so
si
oddehnili
—
ko
so
bili
že
daleč
od
nevarnega
kraja
.
„
Samo
zaradi
tvojih
širokih
ust
,
maledetto
!
“
je
škrtnil
Birbantini
.
„
Zaradi
tega
prokletega
Grka
smo
prišli
do
komedije
!
“
je
zarenčal
von
Schratten
,
„
ne
pa
zaradi
mene
.
Najrajši
bi
te
zadavil
,
pokveka
...
Uh
,
fej
te
bodi
!
“
„
Gospod
Pyguris
je
najin
kupčijski
prijatelj
,
“
mu
je
šepnil
Italijan
na
uho
.
„
Tega
nikariva
pozabiti
.
“
„
Naj
bo
,
kar
hoče
!
Kdaj
torej
opravimo
jutri
?
“
„
Ko
bo
vse
v
redu
,
pridem
k
tebi
.
Izvedeti
moram
najprej
,
kdaj
ima
naš
mogočnik
pripraven
čas
.
“
„
Dobro
,
in
—
ne
pozabi
!
...
Da
se
nihče
izmed
vaju
,
razbojnika
,
ne
predrzne
laziti
za
mano
...
Razbijem
mu
glavo
—
kakor
psu
!
Lahko
noč
!
“
To
rekši
je
odkolovratil
von
Schratten
proti
zagonetni
hiši
,
kjer
je
imel
spravljen
svoj
nesrečni
plen
.
Stiskaje
v
žepu
nabit
samokres
,
se
je
oziral
od
hipa
do
hipa
,
ali
mu
ne
sledi
ljubeznivi
zaveznik
,
ki
je
bil
pokazal
toliko
zanimanja
za
njegovo
polno
listnico
.
Toda
Birbantini
je
razumel
,
da
se
okoristi
najbolj
gotovo
,
ako
gleda
na
kupčijo
kljub
hudim
izkušnjavam
s
„
poštene
“
strani
.
Stal
je
še
vedno
na
mestu
,
razgovarjaje
se
s
Pygurisem
.
„
Torej
je
obveljalo
?
“
ga
je
prašal
pravkar
.
„
Njegova
ekscelenca
je
voljna
dati
petsto
funtov
—
ako
odgovarja
blago
svoji
sliki
.
“
„
Stopite
jutri
zarana
k
Halilu
in
recite
,
da
si
lahko
ogleda
izvirnik
kadarkoli
v
teku
jutrišnjega
dne
.
“
„
Razumem
;
naj
si
izbere
uro
.
In
jaz
dobim
deset
odstotkov
vašega
deleža
?
“
„
Dobiš
:
petindvajset
funtov
.
Saj
veš
,
da
sem
marki
—
aristokrati
držimo
častno
besedo
.
“
„
Gorje
mi
,
vaša
svetlost
,
ako
vaša
beseda
ni
pristnejša
od
vašega
plemstva
!
“
„
Molči
,
kanalja
—
drugače
opravimo
brez
tebe
.
In
ne
drzni
se
mi
še
katerikrat
poizkusiti
šalo
,
kakršna
je
bila
nocojšnja
.
Ali
so
vsi
Grki
taki
poštenjaki
kakor
ti
?
“
„
Vsi
!
“
Pyguris
se
je
udaril
v
prsi
,
žareč
od
narodnega
ponosa
.
„
Potem
kradejo
najbrže
zvezde
z
neba
...
“
„
In
kje
se
smem
pokloniti
vaši
svetlosti
?
“
je
dejal
Pyguris
,
ne
meneč
se
za
poniževalne
besede
.
„
Doma
ali
v
kakem
drugem
kraju
?
“
„
Pridite
kar
v
hotel
Des
cinq
Nations
in
...
poprašajte
za
gospoda
Lanthierija
...
“
„
Aha
!
...
Razumem
...
Opravim
....
in
poprašam
...
“
Grk
se
je
poslovil
s
širokimi
pokloni
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Drugo
dopoldne
se
je
zglasil
Pyguris
precej
rano
v
hotelu
.
Birbantini
je
bil
seveda
doma
;
nestrpno
je
tekal
po
sobi
,
vrteč
razgrizeno
cigareto
med
prsti
desnice
in
pregovarjaje
se
nervozno
s
Schrattenom
,
ki
je
sedel
na
postelji
s
široko
prekrižanimi
nogami
.
Sinočnji
prepir
je
bil
pozabljen
in
vse
medsebojne
prijaznosti
pokopane
;
von
Schratten
in
Birbantini
sta
bila
modra
človeka
in
nista
hotela
kaliti
svojega
dobičkanosnega
prijateljstva
zaradi
minljive
vrednosti
razžaljene
časti
.
„
Strašna
vest
,
gospoda
moja
!
“
je
veknil
Grk
,
ki
mu
je
curljal
znoj
kljub
hladnemu
vremenu
curkoma
po
tolstem
obrazu
.
„
Sreča
mi
ni
bila
mila
...
“
„
Verflucht
!
“
je
kriknil
Nemec
ves
prepadel
.
„
Ali
si
je
Halil
premislil
?
...
Stojta
!
“
je
siknil
zdajci
in
pomeril
obadva
z
zlobnim
pogledom
.
„
Ne
svetujem
vama
poizkušati
kako
goljufijo
!
Kakor
gotovo
sem
tu
—
rajši
zakoljem
punico
s
tole
svojo
lastno
roko
...
“
„
Kdo
govori
o
goljufiji
,
corpo
di
bacco
!
“
je
vzkipel
Birbantini
.
„
Počakaj
vsaj
toliko
,
da
slišiva
,
kaj
ve
Pyguris
tako
strašnega
.
“
„
Šel
sem
v
Halilovo
palačo
...
lepa
hiša
je
,
prav
tam
v
Stambulu
samem
...
in
mislita
si
,
gospoda
,
kaj
sem
izvedel
!
—
Halil
beja
ni
doma
!
Snoči
je
odšel
v
Skutari
,
kjer
ima
še
dve
hiši
—
ena
izmed
njiju
je
kletka
,
kjer
se
zabava
z
lepimi
ptičicami
—
in
vrne
se
šele
jutri
zjutraj
.
Pustil
sem
vratarju
pismo
za
njegovo
ekscelenco
.
Ker
ekscelenci
gotovo
bolj
ugaja
večerna
ura
,
pravim
v
pismu
—
stvar
je
vendarle
diskretna
,
kaj
ne
?
—
naj
bi
bil
pripravljen
jutri
zvečer
...
Ob
osmi
uri
,
ako
mu
je
prav
,
naj
se
pripelje
s
svojo
kočijo
po
Novem
mostu
;
na
galatski
strani
bosta
čakala
dva
gospoda
z
rdečo
rutico
v
prsnem
žepu
.
Ostalo
je
vajina
stvar
...
“
„
Vrag
vedi
,
ali
prinese
denar
s
seboj
?
“
je
menil
von
Schratten
hlastno
.
„
Kolikor
ga
poznam
,
ljubi
Halil
bej
naglo
poslovanje
;
stavil
bi
,
da
prevzame
robo
na
mestu
,
in
da
bo
kočija
popolnoma
pripravljena
v
to
svrho
.
“
„
Dobro
.
Ako
se
izvrši
vse
srečno
in
v
redu
,
se
lahko
oglasiš
pojutrišnjem
zjutraj
po
svoje
plačilo
,
“
je
dejal
Birbantini
Grku
,
spremljaje
svoje
besede
z
odslavljajočo
gesto
.
„
Joj
meni
,
žlahtni
gospod
marki
!
“
je
zarjul
Pyguris
.
„
Vsaj
majhen
predujemcek
bi
mi
dali
,
da
napasem
svoje
gladne
otročičke
...
Že
drugi
dan
niso
videli
skorjice
kruha
!
“
„
Evo
ti
—
in
zdaj
se
izgubi
!
“
je
vzkliknil
Italijan
ter
vrgel
zlatnik
na
vogal
mize
.
Pyguris
je
pobasal
rumeni
novec
ter
oddrsal
ritensko
skozi
vrata
,
klanjaje
se
na
desno
in
levo
in
zahvaljujoč
se
z
zgovornostjo
,
vredno
starega
Demostena
.
„
Čuden
dedec
!
“
se
je
namuznil
von
Schratten
,
ko
sta
bila
sama
s
tovarišem
.
„
Človek
vseeno
ne
pričakuje
pri
takem
obrtniku
tako
genljivega
očetovskega
čuta
!
a
„
Hahaha
!
“
Birbantini
se
je
prijel
za
trebuh
in
se
zamajal
od
smeha
.
„
Ali
veš
,
kakšni
so
njegovi
otročički
?
To
so
prebivalke
javne
hiše
,
ki
jo
ima
nedaleč
odtod
...
On
mi
posreduje
pri
Halil
beju
;
in
slišal
sem
praviti
,
da
dobi
,
kadar
pripelje
izbirčnemu
Turku
novo
ovčico
,
v
nagrado
tisto
,
ki
jo
novinka
izpodrine
,
da
olepša
z
njo
svoj
pobožni
zavod
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Drugi
večer
ob
osmi
uri
sta
bila
von
chratten
in
Birbantini
točno
na
mestu
;
slehernemu
je
molil
iz
prsnega
žepa
vogal
rdeče
zidane
rutice
.
Z
jastrebjimi
očmi
sta
zrla
v
vrenje
pisane
trume
hamalov
.
Turkov
v
staroverski
in
frankovski
noši
,
Židov
,
Grkov
,
Armencev
in
raznolikih
kočij
,
ki
so
se
prelivale
v
gostih
tokih
po
tem
najoživljenejšem
vezišču
med
Galato
in
carskim
Stambulom
—
delom
mesta
,
ki
leži
na
jugozapadnem
bregu
Zlatega
roga
in
tvori
pravo
turško
jedro
Carigrada
,
kjer
se
dvigajo
hrami
glavnih
sultanskih
oblastnij
in
najodličnejših
predstaviteljev
državne
oblasti
.
Čakanje
se
je
zavleklo
preko
mere
;
Turki
so
počasni
ljudje
,
ki
ljubijo
udobnost
in
pokoj
ter
opravljajo
vse
svoje
običajne
in
neobičajne
posle
s
pristno
lagotnostjo
orientalca
.
Zdajci
pa
je
obstal
pred
malopridnima
tovarišema
voz
,
tako
nenadno
,
da
sta
odskočila
v
prvem
strahu
.
„
Evo
ga
!
“
je
šepnil
Birbantini
.
„
To
je
on
!
...
“
Toda
„
on
“
je
ležal
v
globini
zaprte
kočije
;
nemogoče
je
bilo
razločiti
kaj
drugega
kakor
temno
,
suho
postavo
,
zleknjeno
na
baržunastih
blazinah
.
S
sedeža
poleg
kočijaža
je
skočil
arabski
sluga
v
bogati
,
z
zlatom
vezeni
noši
ter
se
približal
čakajočima
.
„
Halil
bej
?
“
je
prašal
Birbantini
,
kažoč
na
kočijo
.
Sluga
je
pokimal
.
„
Halil
bej
želeti
,
“
je
dejal
z
motnim
glasom
v
polomljeni
francoščini
,
„
gospoda
sesti
v
voz
,
ki
tu
zadaj
...
Gospoda
se
peljati
tja
,
kamor
menili
,
a
tam
počakati
...
Halil
bej
slediti
sam
...
“
To
rekši
ju
je
potegnil
za
rokav
do
druge
kočije
,
ki
se
je
bila
ustavila
tik
za
prvo
.
Lopova
sta
sedla
v
svoji
svečani
razburjenosti
brez
premisleka
vanjo
;
takrat
pa
je
sluga
zaloputnil
vratca
—
zaškripal
je
ključ
,
in
tovariša
sta
zapazila
s
strahom
in
presenečenjem
,
da
sedita
kot
pravcata
jetnika
v
vozu
z
gosto
zamreženimi
okni
.
„
Kam
peljati
gospoda
?
“
je
prašal
Arabec
s
porogljivo
prijaznostjo
.
Birbantini
je
bleknil
naglo
pravi
naslov
;
Arabec
ga
je
kriknil
vozniku
,
in
poštenjaka
sta
zdrdrala
skozi
pisano
večerno
mrgolenje
v
brzem
diru
proti
Galati
...
„
To
je
izdajstvo
!
“
je
zasopel
von
Schratten
,
ko
je
premagal
prvo
osuplost
.
„
Kje
bo
izdajstvo
!
“
Birbantini
je
s
svojim
prožnejšim
duhom
takoj
izpregledal
položaj
.
„
Nezaupnost
je
,
dragi
moj
...
Halil
bej
je
star
Carigrajčan
in
pozna
Galato
—
hehehe
!
...
Ali
bi
se
podal
ti
s
tujim
človekom
kar
tako
na
slepo
v
aventuro
,
ne
da
si
zagotoviš
varnost
,
kolikor
je
v
tvoji
moči
?
“
Ta
razlog
je
obveljal
za
prvo
silo
;
in
ko
je
pridrdrala
kočija
v
naznačeni
kraj
,
se
je
zopet
odprla
ječa
na
kolesih
.
Lopova
sta
skočila
na
prosto
in
zasopla
potolažena
strupeni
galatski
zrak
.
Videla
sta
,
da
jima
je
sledil
bejev
voz
za
petami
.
Arabec
je
pravkar
odprl
vratca
;
iz
kočije
je
stopil
ohlapen
moški
suhe
postave
v
elegantni
,
dasi
nekoliko
preširoki
frankovski
obleki
,
z
neizogibnim
fesom
na
glavi
.
Kolikor
sta
mogla
opaziti
v
slabi
razsvetljavi
,
je
bil
njegov
obraz
žolt
in
truden
—
pravi
tip
vztočnega
lahkoživca
;
mrklo
in
odurno
so
mu
viseli
črni
brki
na
debelo
spodnjo
ustnico
—
znamenje
živalske
pohlepnosti
po
nasladah
.
Z
globokim
poklonom
sta
stopila
lopova
k
njemu
.
Halil
bej
ju
je
pogledal
trudno
in
malomarno
,
kakor
skozi
meglo
.
„
Tu
notri
?
“
je
prašal
z
medlim
glasom
v
čisti
francoščini
ter
pokazal
z
roko
na
hišna
vrata
.
„
Da
,
tu
...
“
je
hitel
von
Schratten
.
„
Vaša
ekscelenca
naj
samo
izvoli
...
Takoj
pride
vratar
in
prinese
luč
.
“
Istočasno
z
Nemčevimi
besedami
je
zazijala
votlina
hišnega
vhoda
.
Zadrsalo
je
v
veži
;
na
pragu
se
je
pojavil
turški
vratar
z
leščerbo
v
roki
.
Videč
odličnega
gosta
s
fesom
na
glavi
,
se
je
pripognil
globoko
,
doteknil
se
z
roko
čela
in
prsi
ter
zamrmral
z
oljnatim
glasom
običajni
turški
pozdrav
.
Toda
Halil
bej
je
bil
previden
mož
in
ni
hotel
iti
naprej
.
„
Za
vami
,
“
je
dejal
Schrattenu
in
Birbantiniju
,
in
prezirljiv
nasmešek
je
zaigral
na
njegovih
ustnicah
.
Lopova
sta
ubogala
molče
in
šla
naprej
po
škripajočih
stopnicah
,
dajaje
si
svetiti
od
starega
Turka
,
ki
je
šumel
s
širokimi
hlačami
in
prestavljal
stokaje
svoje
otrple
noge
.
Pred
Jeričinimi
vrati
se
je
ustavila
čedna
dvojica
;
srce
je
trepetalo
obema
v
zavesti
važnega
trenotka
.
Schratten
je
previdno
otvoril
linico
.
Zdaj
je
prišlo
v
beja
nekaj
življenja
.
Hlastno
je
stopil
bliže
in
sklonil
oko
k
odprtini
;
arabski
sluga
pa
se
je
pomeknil
za
njim
kakor
bronast
kip
in
obstal
nepremično
,
roko
na
ročaju
orožja
,
skritega
pod
širokim
plaščem
.
Toda
v
Jeričini
sobi
je
bila
tema
;
videlo
se
je
samo
okno
z
izrezkom
polutemnega
neba
.
Žalostna
zelenkasta
zvezda
je
migetala
ravno
nasproti
linice
daleč
tam
nekje
v
vesoljstvu
.
Birbantini
je
skočil
po
hodniku
in
mignil
„
hotelirju
“
in
njegovi
ženi
,
ki
sta
se
bližala
s
svetiljko
;
pomomljal
je
ženski
nekaj
na
uho
in
mignil
navzočim
,
naj
se
odmaknejo
nekoliko
.
Ženska
je
odklenila
sobo
,
stopila
vanjo
z
lučjo
v
roki
ter
priprla
vrata
za
seboj
.
Halil
bej
je
skočil
naglo
k
linici
;
vsa
medla
mračnost
ga
je
bila
minila
,
in
njegovo
telo
je
stresal
nervozen
trepet
,
ki
ga
ni
mogel
premagati
.
Žolta
babnica
je
stala
poleg
postelje
in
dvigala
luč
visoko
nad
spečo
žrtev
.
Jerica
je
spala
oblečena
na
neodgrnjeni
postelji
.
Zlati
lasje
so
se
ji
usipali
razpleteni
preko
turške
obleke
,
roke
pa
je
držala
sklenjene
na
prsih
,
kakor
da
bi
jih
hotela
braniti
surovega
dotika
.
Njen
obraz
je
bil
bled
kakor
mramor
;
okrog
zaprtih
oči
in
bridko
stisnjenih
ustnic
so
se
bile
zarisale
črte
neizmernega
trpljenja
.
Toda
bas
te
žalostne
črte
so
ji
dajale
neizrekljivo
lepoto
—
tisti
čar
nesreče
,
ki
bi
bil
obudil
usmiljenje
v
vsakem
čutečem
človeškem
srcu
,
a
je
vzdramil
v
trhli
duši
turškega
mogotca
zgolj
nizko
,
brez
prizanašanja
hlepečo
strast
...
Zdajci
pa
so
se
premeknile
dekletu
blede
ustnice
;
telo
se
ji
je
napelo
kakor
v
muki
hudih
sanj
...
roke
so
se
iztegnile
v
nemi
,
nezavestni
prošnji
...
in
usta
so
zamrmrala
z
revnim
,
presunljivo
plahim
glasom
:
„
Moj
Bog
...
moj
Bog
!
...
Usmili
se
me
...
oče
nebeški
!
...
“
„
Ah
!
“
se
je
izvilo
nehote
Halil
beju
.
„
Allah
...
kako
krasna
je
!
“
In
v
naglem
sklepu
se
je
obrnil
od
linice
,
vzravnal
se
je
in
stopil
žarečih
oči
k
zločincema
;
zamrmral
je
z
razburjenim
glasom
:
„
Vzamem
jo
!
...
Omar
,
“
je
velel
,
ozrši
se
na
arabskega
spremljevalca
,
„
pripravi
se
,
vzamemo
jo
s
seboj
na
mestu
.
“
Schrattenu
in
Birbantiniju
se
je
zaiskril
pogled
;
v
duhu
sta
že
gledala
nasute
rumenjake
.
Nemec
je
stopil
vstrezljivo
k
vratom
in
jih
odprl
na
stežaj
.
Halil
bej
je
mignil
domačinu
in
Omarju
,
ki
je
bil
očividno
že
vajen
takih
dogodkov
;
kajti
stopil
je
k
postelji
kakor
mačka
,
iztegnil
roke
k
prijemu
ter
se
ozrl
vprašujoče
na
gospodarja
.
Takrat
pa
se
je
deklica
mahoma
vzdramila
;
sunkoma
se
je
pognala
kvišku
in
iztegnila
roke
.
Oči
so
se
ji
odprle
široko
in
zastrmele
v
blazni
,
neizrekljivi
grozi
...
Ko
se
je
Jerica
vzdramila
iz
hašiševe
omame
ter
se
zagledala
slečeno
,
na
stolu
ob
postelji
pa
turško
obleko
,
je
začutila
z
vso
gotovostjo
,
da
je
zvijačno
zvabljena
v
strašno
nesrečo
.
Mož
,
ki
ima
z
mlado
,
jedva
poročeno
ženo
poštene
namene
,
je
ne
pusti
same
,
ne
izroči
je
skrbi
dveh
sumljivih
človeških
bitij
,
ki
jima
čitaš
že
od
daleč
zločinstvo
na
obrazu
;
nima
je
zaklenjene
v
temnem
brlogu
—
in
zlasti
,
ne
posluži
se
zvijače
,
da
ji
izmakne
obleko
ter
ji
pusti
goli
in
zmrzujoči
edino
izbiro
,
našemiti
se
s
tujimi
cunjami
.
Z
glasnim
jokom
je
pozdravila
vzhajajočo
zarjo
,
dvignila
se
z
ležišča
in
smuknila
,
vsa
rdeča
od
sramu
,
v
nastavljeno
turško
obleko
,
kakor
je
pač
vedela
in
znala
.
Marsikje
je
počil
šiv
,
marsikod
se
je
raztrgala
svila
ob
tem
neveščem
hitenju
,
toda
uboga
deklica
ni
pazila
na
to
:
samo
da
je
ne
vidijo
tiste
zlobne
,
lokave
oči
,
ki
se
upirajo
vanjo
izza
vrat
,
kadar
škrtne
linica
...
Med
tem
poslom
je
domislila
vso
skrivnost
svojega
brezupnega
položaja
.
Zaključek
pa
je
bil
tudi
preenostaven
;
v
njeni
duši
se
je
razgrnilo
mahoma
kakor
mrzel
dan
,
in
bolečina
jo
je
popadla
tako
silovito
,
da
so
ji
usehnile
solze
od
prehude
muke
.
Mehanično
je
šla
in
se
umila
v
skledi
z
vodo
,
ki
jo
je
zagledala
na
vegastem
stolcu
poleg
mize
;
tudi
zrcalo
je
bilo
tam
.
Pogledala
je
v
njem
svoj
prepadli
obraz
,
popravila
si
razkuštrane
lase
in
zaslišala
mahoma
svoj
glas
,
ki
je
ponavljal
tiho
in
medlo
,
brez
zveze
in
brez
povdarka
:
„
Tako
torej
...
tako
...
to
je
bilo
listo
popotovanje
...
To
,
da
...
In
zdaj
sem
izgubljena
...
izgubljena
!
...
“
„
Izgubljena
!
“
je
zakričala
mahoma
s
presunljivim
glasom
,
tako
da
je
šel
odmev
po
vsem
temnem
poslopju
in
sta
pritekla
njena
ječarja
preplašena
gledat
,
kaj
je
z
njo
.
„
Mogočni
Bog
—
izgubljena
!
“
Zgrudila
se
je
na
kolena
—
vrgla
se
po
tleh
,
plakaje
s
strašnim
,
krčevitim
drgetanjem
vseh
udov
in
udarjaje
z
glavo
po
umazanem
opečnem
podu
.
„
Kaj
sem
zakrivila
,
o
Bog
,
da
me
kaznuješ
tako
grozovito
!
...
Ali
me
slišiš
,
gospodar
sveta
...
ali
vidiš
,
v
kakšno
gorje
so
me
pehnili
?
...
Ali
dopustiš
,
da
postanem
žrtev
brezvestnega
človeka
,
izročena
oskrumbi
in
pogubi
!
O
,
gorje
mi
,
nesrečnici
...
“
S
čudovito
jasnostjo
domišljije
je
zazrla
mahoma
svoj
rajskolepi
domači
kraj
,
zazrla
hišo
očetovo
—
in
njega
samega
,
kako
sedi
na
vrtu
,
puši
cigaro
in
misli
v
ljubezni
na
daljnjo
hčer
.
In
še
dalje
nazaj
jo
je
zanesel
spomin
;
zagledala
se
je
kot
štirinajstletno
deklico
v
veselem
krogu
tovarišic
...
kot
majhno
detece
na
pomladnji
trati
...
obraz
ranjke
mamice
se
je
nasmehnil
pred
njo
...
izkratka
,
okusila
je
v
mučnem
koprnenju
še
enkrat
vso
neizrekljivo
srečo
blažene
mladosti
.
„
In
zdaj
!
“
je
zaihtela
iznova
.
„
Kriste
,
kaj
mi
je
namenjeno
?
...
Drugih
naklepov
vendar
ne
more
imeti
z
mano
—
po
vsem
,
kar
se
je
zgodilo
—
kakor
...
Oh
,
groza
!
Ali
je
mogoča
takšna
podlost
?
Ali
te
ni
rodila
mati
,
brezsrčni
lopov
,
kakor
vsakogar
drugoga
,
in
ti
dala
človeško
srce
!
...
S
samim
peklom
je
moral
biti
v
zvezi
:
če
pomislim
na
tisto
demonsko
moc
njegovih
oči
—
vztrepetala
sem
v
njihovem
pogledu
—
bila
sem
mahoma
žrtev
brez
volje
...
obrnil
me
je
po
svojem
peklenskem
načrtu
...
preslepil
očeta
...
O
,
proklet
bodi
,
proklet
na
večne
čase
!
Da
bi
se
odprla
zemlja
pod
teboj
in
te
pogoltnila
v
svojo
ognjeno
globočino
!
“
Brezmejno
sovraštvo
je
izbruhnilo
v
njeni
duši
do
lopova
,
ki
si
jo
je
bil
osvojil
s
tako
podlimi
sredstvi
in
s
takšno
satansko
nakano
.
In
v
žaru
tega
sovraštva
je
ginevala
temna
oblast
,
ki
si
jo
je
bil
pridobil
nad
njeno
voljo
;
jarem
se
je
tresel
v
naporu
njenega
deviškega
gneva
in
razpadal
,
kakor
se
trga
strupena
megla
v
kalne
cunje
in
kopni
v
srditi
pripeki
solnca
,
zmagujočega
nad
deževjem
...
„
Ah
,
dobri
očka
moj
...
in
ti
,
bratec
Ivan
!
...
Če
bi
vedela
vidva
,
kam
so
me
zvabili
in
kaj
nameravajo
z
menoj
!
Toda
dom
je
daleč
,
daleč
...
vi
,
dragi
moji
,
mislite
,
da
sem
srečna
...
Moja
tožba
se
ne
sliši
do
vas
!
In
ti
,
moj
brat
,
se
celo
srdiš
name
...
preziraš
me
in
zaničuješ
mojo
slepoto
,
ker
sem
podala
roko
sovražniku
—
Nemcu
!
...
Oh
,
kako
prav
imaš
!
