vsakobesedo
,
da
se
ne
bi
preslišala
,
„
čul
sem
mnogo
pritožb
o
mladem
naraščaju
,
da
se
ne
zna
vesti
,
da
se
ponaša
z
odurno
zarobljenostjo
,
da
ne
pozna
tistega
finega
čutstva
dostojnosti
,
ki
se
imenuje
takt
.
Verjeti
nisem
hotel
;
ustavljalo
se
je
domoljubno
moje
srce
.
Človek
ne
verjame
rad
,
česar
ne
želi
.
Kaj
sem
doživel
prvi
dan
svojega
prihoda
!
Gospoda
,
ko
sem
govoril
o
ministerskih
ukazih
,
o
orožnikih
,
o
potnih
listih
,
namigoval
sem
vam
le
rahlo
,
v
nadi
,
da
me
boste
razumeli
in
da
boste
,
hvaležni
mojemu
taktu
,
izvajali
posledice
.
Vidi
se
,
da
sem
se
motil
.
“
—
Mladeniči
so
mrmrali
,
kašljali
,
praskali
z
nogami
po
tleh
,
sploh
vedli
se
netaktno
,
da
rabimo
Radivojev
izraz
.
Radivoj
jih
je
učil
svoj
pot
,
in
prepričan
,
da
najde
lepa
beseda
lepo
mesto
,
je
sklenil
:
„
Gospoda
,
dve
trenotji
,
dva
momenta
gostoljubnosti
sta
najprijetnejša
na
tem
svetu
:
prvi
,
kadar
vzprejmemo
gosta
,
in
drugi
,
kadar
se
poslavljamo
ž
njim
.
Jedno
tako
prijetno
trenotje
ste
vi
že
naklonili
gostoljubnemu
gospodu
Bojancu
;
dajte
mu
doživeti
še
drugo
!
“
Lovro
je
bil
zopet
vstopil
,
in
Radivoj
,
ki
se
je
bal
ugovorov
srditega
Oroslava
,
je
zgrabil
hitro
kupico
in
jel
napijati
gospodarju
in
zahvaljevati
ga
za
prijazni
vzprejem
.
„
Jutri
odidemo
,
“
je
dejal
,
„
zakaj
spodobnost
in
skromnost
nam
branita
zlorabiti
blago
gostoljubnost
.
“
—
Trčili
so
brez
ugovora
.
„
Gostoljubnost
,
“
poudarjal
je
Oroslav
in
pogledal
zdaj
Lovra
,
zdaj
Radivoja
,
„
je
bila
najlepša
čednost
starih
Slovanov
,
ki
niso
nikdar
podili
tujca
izpod
strehe
.
“
„
Kar
se
jim
je
grdo
utepalo
,
“
dejal
je
Radivoj
.
„
Prišli
so
Huni
,
A
vari
,
Ogri
in
dragi
taki
popotni
ljudje
.
Stari
Slovani
so
jih
vzprejeli
;
a
odpraviti
se
niso
dali
več
ti
gostje
.
Zatorej
moramo
biti
mladi
Slovani
nekoliko
previdnejši
.
“
—
Lovro
se
je
zahvalil
mladeničem
za
prijetno
druščino
,
potem
ga
je
pa
hitro
odpeljal
Radivoj
,
da
ne
bi
jih
iznova
povabil
.
Ko
sta
stala
pred
gradom
,
prišla
je
družina
s
travnika
z
vilami
in
grabljami
.
„
Kaj
ste
prišli
?
“
vprašal
je
Radivoj
.
„
Mrvo
smo
razstlali
,
ki
je
že
skoro
suha
,
Zdaj
je
pa
ukazal
baron
,
da
idimo
drugi
domov
.
Dve
ženski
sta
ostali
,
da
obračata
.
“
„
To
je
neumnost
.
Ali
ne
vidite
,
da
se
napravlja
k
dežju
?
“
„
Zato
pa
!
“
dejal
je
Janez
.
„
Mrvo
hitro
v
kupe
ali
pa
na
voz
,
in
če
ji
kaj
manjka
,
v
kozolec
.
“
„
Kar
naprezite
in
hitro
pόnjo
!
“
Janez
je
pogledal
gospodarja
,
kaj
da
poreče
.
„
Najpametnejše
bi
bilo
to
,
“
dejala
je
družina
,
ki
ni
rada
ubogala
barona
.
„
Pa
naredite
tako
!
“
odločil
je
Lovro
in
dostavil
,
da
bo
to
razložil
baronu
.
„
Čemu
!
čemu
!
“
kričal
je
Radivoj
in
grabil
se
za
glavo
.
„
Naj
si
že
vendar
jedenkrat
poišče
nemirnejšega
gospodarja
;
ti
ga
pa
vrzi
s
stroji
vred
na
smetišče
!
“
—
Prismrčal
je
baronov
Foks
z
odprtim
gobcem
,
in
kmalu
za
njim
je
prišel
baron
nenavadno
urno
in
resnega
obraza
.
„
Kakšna
garjeva
mrha
!
“
dejal
je
Radivoj
,
tako
da
je
slišal
baron
.
„
Ta
pes
je
snažnejši
nego
marsikak
človek
,
“
bil
je
odgovor
.
„
Tako
more
soditi
le
temeljito
spoznanje
samega
sebe
.
“
„
Záme
previsoko
,
“
dejal
je
baron
zaničljivo
,
ko
je
bil
nekoliko
pomislil
.
„
Kdo
pa
je
poslal
družino
zopet
na
travnik
?
“
„
Gospodar
sam
,
“
dejal
je
hitro
Radivoj
in
našteval
razloge
,
vsled
katerih
bi
bilo
vsako
drugo
ravnanje
norost
.
Baron
pa
se
je
jezil
,
da
se
kazi
družina
s
takim
ukazovanjem
,
da
se
mu
je
Janez
naravnost
uprl
in
da
mora
iz
službe
.
„
Kaj
?
Tak
izvrsten
hlapec
!
“
strmel
je
Radivoj
,
ki
je
poznal
Janeza
že
pol
dne
.
„
Gospod
baron
,
vi
se
šalite
.
Dandanes
,
ko
se
tako
pogrešajo
delavci
,
poditi
takega
hlapca
iz
službe
!
“
„
Z
vami
ne
govorim
.
“
„
Jaz
govorim
v
imenu
gospoda
Bojanca
.
“
—
Baron
je
vprašaje
pogledal
gospodarja
,
ki
je
potrdil
Radivojeve
besede
.
„
Ali
pojde
Janez
,
ali
pa
jaz
,
“
odločil
je
baron
.
„
Vi
,
če
smemo
prositi
,
“
dejal
je
Radivoj
naglo
.
Baron
ga
je
premeril
zaničljivo
od
vrha
do
tal
in
obrnil
se
počasi
proti
Bojancu
.
„
Gospod
baron
,
jaz
vam
dam
plačo
za
tri
mesece
naprej
,
“
blažil
je
Lovro
trde
Radivojeve
besede
.
„
Hvala
!
Odkupovati
me
ni
treba
,
“
odgovoril
je
moško
baron
,
odkril
in
priklonil
se
mirno
Bojancu
,
poklical
Foksa
in
šel
.
„
Lovro
,
čestitam
ti
,
da
imaš
tako
odločnega
prijatelja
,
“
dejal
je
slovesno
Radivoj
in
podal
Lovru
roko
.
„
Zdaj
pa
pojva
poplaknit
jezo
,
ko
sva
porvala
zobe
,
ki
so
te
boleli
.
Mislil
sem
,
da
se
bo
trše
držal
baron
;
a
je
pravi
mlečnjak
proti
onim
kočnjakom
,
katere
bom
moral
nemara
še
jutri
majati
.
“
To
popoldne
in
ta
večer
je
preživel
Lovro
prijetno
,
kakor
že
dolgo
nobenega
ne
;
zabaval
ga
je
prijatelj
,
čegar
moška
odločnost
mu
je
neizmerno
dobro
dela
,
in
imel
je
zavest
,
da
je
tako
rekoč
zopet
gospodar
v
svoji
hiši
.
Radivoju
je
odkrival
rane
svojega
srca
,
in
Radivoj
,
izboren
zdravnik
takim
boleznim
,
ga
je
potrpežljivo
poslušal
,
rahlo
karal
,
prijazno
poučeval
in
odklepal
mu
bogate
zaklade
svojih
izkušenj
.
„
Ostani
še
!
Pij
še
!
“
prigovarjal
mu
je
Lovro
,
ko
je
hotel
oni
oditi
.
„
Boš
še
kaj
povedal
.
“
—
A
Radivoj
je
hotel
biti
točno
ob
desetih
zvečer
doma
.
Baš
tako
točno
je
bil
drugega
dne
ob
pol
sedmih
zjutraj
v
gradu
,
kjer
je
budil
bivše
dijake
:
„
Oj
,
Ljubljanci
,
oj
,
zaspanci
,
brž
iz
pernic
ustajajte
!
“
Na
pot
jim
je
dajal
zlate
nauke
in
pazil
,
da
ni
nobeden
nobene
reči
pozabil
,
katere
bi
utegnil
priti
zopet
iskat
.
Vkljubu
njegovi
prijaznosti
so
ga
oni
grdo
gledali
,
dokler
jih
ni
naložil
na
voz
in
opomnil
hlapcu
,
da
ne
de
nič
,
če
jih
tudi
zapelje
par
streljajev
delj
.
Jezo
kuhajoč
in
smotke
pušeč
so
oddrdrali
junaki
.
Videl
jih
ni
Lovro
več
;
da
čuje
njih
zadnji
pozdrav
,
to
se
mu
je
dozdevalo
,
ko
je
prejel
čez
dva
dni
iz
Ljubljane
dopisnico
brez
podpisa
z
dvema
besedama
vsebine
:
„
Jezik-oslovec
(
sic
!
)
.
“
Godite
meni
še
na
veselje
!
Nar
.
ps
.
Po
Gorenji
vasi
in
okolici
je
nastala
velika
stiska
in
razburjenost
zaradi
dobave
hrastovih
pragov
.
Premnogi
kmetje
niso
mogli
držati
pogodbe
z
Majerjem
,
ker
niso
imeli
zadosti
hrastine
.
Kupovali
so
les
od
sosedov
;
a
ti
so
ga
potrebovali
sami
ali
pa
izkušali
porabiti
stisko
v
svojo
korist
in
stavili
cene
,
da
je
kazala
kupcu
velika
izguba
.
Gospod
Majer
se
ni
dal
omočiti
,
in
možje
si
niso
vedeli
pomagati
.
Iz
hiš
se
je
razlegal
jok
in
prepir
,
ker
so
žene
očitale
lehkomiselnost
možem
,
ki
so
čakali
obupno
svoje
usode
ali
pa
topili
jezo
med
kletvinami
in
zabavljicami
v
Bendeževem
vinu
.
Med
prizadetimi
je
bil
tudi
učitelja
Planinca
svak
,
ki
je
tega
silno
nadlegoval
,
naj
mu
pomaga
,
naj
mu
svetuje
.
V
srce
sta
se
smilila
sestra
in
svak
Planincu
in
,
ker
ni
vedel
svetovati
,
sklenil
je
saj
povprašati
veščaka
,
kako
bi
se
dalo
pomagati
.
Napotil
se
je
proti
Pristavi
.
Onstran
mosta
se
je
držal
kake
pol
ure
ravne
okrajne
ceste
,
ki
pelje
proti
jugu
,
potem
se
obrnil
na
desno
v
hrib
,
ki
se
vzdiga
nad
potokom
.
Breg
do
vode
je
zarasten
z
visokimi
,
temnimi
smrekami
in
svetloigličastim
jelovjem
;
na
drugi
strani
pa
se
valovito
niža
proti
krški
ravnini
rodovitno
polje
,
obrobljeno
pod
vrhom
z
vinogradi
,
kjer
je
dolge
vrste
količja
bujno
ovijala
in
skrivala
vinska
trta
.
Odpira
se
lep
razgled
proti
Krki
,
na
Gorjance
in
dalje
tja
do
štajerskega
gorovja
onstran
Brežic
.
Krasna
je
narava
;
a
kdor
hoče
prav
uživati
njeno
lepoto
,
mora
imeti
srce
lehko
in
duha
prostega
,
da
obrne
pogled
iz
sebe
ven
,
ne
pa
,
da
ga
vglablja
sam
vase
kakor
gospod
Planinec
,
ki
je
korakal
s
težkim
srcem
navkreber
.
A
niso
mu
prizadevale
skrbi
samo
nadloge
nepremišljenih
kmetov
,
tudi
lastna
nesreča
je
poganjala
kali
bridkosti
v
njegovi
duši
.
Kako
srečno
je
živel
v
Gorenji
vasi
do
zadnjih
časov
!
Ljudje
so
ga
čislali
in
ljubili
,
nasprotnika
ni
imel
in
na
prijetni
kraj
ga
je
navezala
sestrina
možitev
še
tesneje
.
In
tudi
on
je
bil
našel
tu
nevesto
po
svojem
srcu
,
Metko
Bojančevo
,
in
veselil
se
že
srečnega
zakonskega
življenja
.
A
osorno
ga
je
vzdramila
iz
sladkih
sanj
grenka
istinitost
.
Čez
noč
je
obogatel
Bojančev
sin
,
bogastvo
je
rodilo
prevzetnost
in
prevzetnost
je
pretrgala
vez
ljubezni
,
katero
si
je
bil
on
mislil
pritrjeno
za
večnost
.
Oj
denar
,
tarnal
je
sam
pri
sebi
,
peklenska
iznajdba
,
strup
kreposti
,
grob
prijateljstva
,
ki
kupuješ
razumnost
mož
,
pogum
mladeničev
,
zvestobo
žen
in
deklet
ljubezen
,
ki
,
rojen
iz
potu
in
solz
,
solze
rodiš
in
seješ
obup
,
slavi
zmago
na
truplu
umorjene
ljubezni
!
Umorjene
?
Morebiti
še
ni
popolnoma
mrtva
,
morda
še
rahlo
diha
.
Če
bi
se
hotel
on
hliniti
in
lizati
,
ponižati
se
za
strežaja
bodoče
svoje
žene
,
morebiti
bi
se
mu
še
izpolnila
želja
;
a
po
taki
ceni
ne
bode
kupoval
sreče
.
Zlat
jarem
ni
ložji
od
lesenega
.
Glave
mu
ne
bo
premagalo
srce
.
Ogibal
se
bo
nje
,
ki
bi
jo
srečal
tako
rad
;
noben
pogled
oči
,
nobena
poteza
na
obrazu
ne
sme
izdati
prevzetni
deklici
slabosti
predobrega
srca
.
Da
zadobi
mir
,
ostavil
bode
kraj
,
ki
se
mu
je
bil
omilil
,
in
bežal
daleč
proč
pred
žalostnimi
spomini
.
Zamišljen
je
prišel
vrh
griča
,
kjer
je
stala
Pristava
,
prijazno
poslopje
,
obdano
na
jedni
strani
z
velikansko
brajdo
,
na
drugi
senčeno
od
košatih
lip
.
Streljaj
pod
hišo
ali
gradom
,
kakor
so
govorili
ljudje
,
na
solnčni
strani
je
stala
bela
hišica
s
cvetličnim
vrtom
in
nasproti
onstran
ceste
v
gozdu
v
gotskem
slogu
zidana
kapelica
Lurške
Matere
Božje
.
Hišica
in
kapelica
,
in
kar
je
bilo
polja
in
gozda
okrog
,
in
vinogradi
vrh
polja
so
spadali
k
Pristavi
.
V
hišici
pa
je
prebivala
mati
našega
znanca
Vladimirja
Dragana
,
z
odrastlo
hčerjo
Heleno
.
Živela
je
ob
pičli
vdovščini
in
ob
zaslužku
,
ki
ga
je
dajalo
izdelovanje
obleke
za
gospe
in
gospodične
po
okolici
.
Pri
Draganovi
gospej
so
se
tudi
učila
šivati
dekleta
iz
vasi
in
pomagala
,
če
je
bilo
več
dela
.
„
In
hvala
Bogu
!
“
bi
dejala
gospa
Draganka
,
„
dela
je
dosti
.
“
Velika
miza
v
prvi
sobi
je
bila
polna
urezanega
blaga
,
manjša
pokrita
z
vzorci
,
modnimi
novinami
.
merami
in
drugimi
potrebnimi
pripravami
,
po
stolih
pa
so
visela
na
pol
dodelana
oblačila
.
Gospa
Draganka
je
skrbno
gledala
skozi
rožene
naočnice
,
ko
je
primerjala
kose
s
kosi
in
z
vzorci
.
Pri
dveh
oknih
sta
brneli
dve
šivalnici
;
nad
jedno
se
je
pripogibala
Helena
,
prijazna
Vladimirjeva
sestra
;
drugi
stroj
je
gonila
Metka
Bojančeva
,
ki
se
je
držala
tako
nizko
,
da
ji
človek
ni
mogel
pogledati
v
rdeči
obraz
.
Govorila
je
največ
gospa
in
sicer
o
svojem
Vladimirja
,
ki
je
prestal
tako
izvrstno
vse
izkušnje
,
ki
je
sedaj
pri
vojaških
vajah
in
se
vrne
kmalu
domov
.
„
Zadnjo
njegovo
fotografijo
moram
vendar
pokazati
Metki
,
“
je
dejala
in
čudno
se
ji
je
zdelo
,
da
je
ne
občuduje
Metka
,
kakor
bi
se
spodobilo
.
Prijela
je
zopet
za
delo
in
pripovedovala
podrobnosti
iz
Vladimirjevega
življenja
,
ki
so
njo
vedno
zanimale
,
in
hvalila
dobro
njegovo
srce
.
Iz
omarice
je
vzela
zadnje
njegovo
pismo
in
brala
je
na
glas
vsa
ganjena
vsled
tolike
otroške
ljubezni
.
„
Bog
ve
,
kako
nevesto
si
poišče
?
“
dejala
je
zopet
vesela
.
„
Bog
ve
,
“
pristavila
je
Helena
.
„
To
vem
pa
tudi
jaz
,
“
ponesla
se
je
mati
,
„
da
bo
poiskal
dobre
in
pametne
,
ki
bo
morala
ugajati
meni
tudi
,
če
bo
hotela
ugajati
njemu
.
Morebiti
ima
pa
že
izbrano
,
in
jaz
jo
že
poznam
,
“
nasmehnila
se
je
.
Hči
pa
je
položila
prst
na
usta
in
odkimala
ji
:
„
Mama
,
to
so
sama
domnevanja
.
“
Spogledali
sta
se
in
zasmejali
.
Žalosten
človek
pa
se
ne
čuti
domačega
med
veselimi
.
Metke
ni
zanimal
pogovor
nič
,
ni
govoriti
se
ji
ni
ljubilo
.
A
da
bi
je
ne
nadlegovali
s
povpraševanjem
,
zakaj
da
je
tako
malobesedna
,
silila
se
je
med
pomenek
in
dejala
,
ne
da
bi
pogledala
kvišku
,
da
ima
ta
Irma
Majerjeva
vsak
teden
drugo
obleko
,
„
jedno
lepšo
od
druge
.
Lehko
je
lepa
,
ničemurna
ženska
.
“
„
Hvala
Bogu
,
da
je
tako
ničemurna
!
“
zagovarjala
jo
je
Helena
.
„
Ona
nam
daje
največ
zaslužka
.
“
—
Gospa
Draganka
pa
je
bila
zapazila
Planinca
,
ki
je
korakal
mimo
v
grad
,
in
vprašala
Metke
,
kdaj
da
bo
poroka
.
„
Kaj
jaz
vem
!
“
zavrnila
jo
je
ta
,
sklonila
se
niže
in
skrivila
ustnice
.
„
Če
ti
ne
veš
,
kdo
pa
bo
vedel
?
“
smejala
se
je
Helena
.
„
Jaz
se
že
naprej
veselim
tvoje
svatbe
.
“
„
Oh
,
le
veseli
se
!
“
odgovorila
je
ona
in
posilil
jo
je
jok
.
„
Kaj
pa
ti
je
,
za
božjo
voljo
?
“
prestrašila
se
je
tovarišica
.
„
Nič
mi
ni
.
A
nikar
se
ne
delaj
norca
iz
mene
,
lepo
te
prosim
.
“
„
Jaz
?
Norca
iz
tebe
?
Niti
na
misel
mi
ne
pride
.
Kaj
imaš
vendar
?
“
„
Saj
veš
sama
!
Kaj
se
delaš
neumno
?
“
„
Če
jaz
kaj
vem
!
Odkod
in
kaj
?
Povej
,
Metka
,
povej
!
“
Prijela
jo
je
za
roko
,
povzdignila
ji
obraz
in
pogledala
v
oči
,
ki
so
bile
zalite
s
solzami
.
„
Revica
,
ali
si
se
sprla
z
ženinom
?
“
—
Hiteč
je
prikimala
Metka
.
—
„
Ne
jokaj
!
To
se
zopet
poravna
.
In
meni
nič
ne
poveš
,
nič
ne
zaupaš
!
“
očitala
je
rahlo
.
—
Ona
je
molče
odkimavala
in
brisala
si
oči
.
Kakor
veselje
srca
odpira
,
tako
jih
zapira
žalost
,
dokler
ne
najde
sočutje
ključa
do
skrivnosti
in
ne
olajša
mučne
teže
.
„
Povej
vendar
,
kaj
se
je
zgodilo
!
“
prosila
je
Helena
in
objemala
jo
.
„
Oh
,
kaj
se
je
zgodilo
!
“
odkrivala
je
ona
med
ihtenjem
srčne
skrivnosti
.
„
Brat
Lovro
je
podedoval
po
teti
,
in
Andrej
trdi
,
da
sem
se
jaz
prevzela
zaradi
tega
in
da
si
prebiram
.
A
ni
res
in
ni
res
.
Lovro
je
bil
rekel
po
neumnem
in
nepotrebnem
,
da
hodi
Majer
jev
Edvard
za
menoj
.
Jaz
ne
vem
o
tem
nič
in
Edvard
najbrž
tudi
nič
.
Kaj
imam
torej
jaz
od
bratove
dedine
?
Samo
žalost
in
nesrečo
.
Ubraniti
mu
pa
dedine
tudi
nisem
mogla
.
Če
je
on
postal
ošaben
,
je
li
to
moja
krivda
,
in
moram
li
jaz
dvojno
za
to
trpeti
?
Brat
me
ne
mara
zaradi
ženina
,
ženin
ne
zaradi
brata
.
Oh
,
kako
so
čudni
ljudje
!
“
Curkoma
so
ji
lile
solze
skozi
prste
,
ko
si
je
zakrivala
oči
.
„
Ali
nisi
nikdar
poskusila
razložiti
gospodu
Planincu
te
razmere
?
Moški
se
hitro
zalete
,
potem
jim
pa
brani
trma
obrniti
se
.
Iz
lepa
se
pa
marsikaj
opravi
.
“
„
Oh
,
vse
sem
poskusila
;
pa
si
ne
da
nič
dopovedati
.
Zdaj
me
še
ne
pogleda
več
,
oh
!
“
—
Gospa
Draganova
je
spoznala
ugodno
priliko
dobremu
delu
in
odpravila
se
v
grad
h
gospej
Stojanovi
.
V
senci
pred
gradom
sta
sedela
učitelj
Andrej
Planinec
in
umirovljeni
sodni
svetovavec
,
gospod
Urban
,
oče
Stojanove
žene
,
prijazen
,
zgovoren
starček
,
ki
je
živel
mirna
leta
na
Pristavi
pri
hčeri
in
zetu
v
družbi
svojih
vnukov
.
Po
dvakrat
na
teden
ga
je
obiskaval
iz
Gorenje
vasi
beneficijat
,
s
katerim
sta
se
pomenkovala
o
domačih
zadevah
,
o
političnih
stvareh
,
posebno
rada
pa
segala
v
jezikovno
stroko
;
sem
ter
tja
je
prišel
kak
star
prijatelj
;
danes
pa
ga
je
bil
obiskal
učitelj
Planinec
,
da
ga
vpraša
,
kako
bi
se
moglo
pomagati
ali
svetovati
kmetom
,
ki
so
se
bili
tako
neugodno
pogodili
z
Majerjem
.
„
Naš
kmet
je
premalo
preudaren
,
“
dejal
je
gospod
Urban
,
„
in
zdaj
preveč
,
zdaj
premalo
previden
.
Časi
se
vleče
za
krajcar
,
kakor
bi
mu
šlo
za
življenje
,
časi
mu
ni
mar
goldinarja
.
Izgube
in
dobička
ne
preračuni
,
ampak
kmetuje
tja
v
en
dan
.
Če
mu
gre
dobro
,
prevzame
se
in
zagazi
;
če
gre
slabo
,
zvrne
krivdo
na
božjo
voljo
in
izgubi
pogum
.
Saj
nimajo
ti
ljudje
na
tisoče
hrastovih
debel
po
gozdih
;
na
prstih
lehko
zračuni
vsak
,
koliko
more
oddati
!
A
vse
gre
na
slepo
srečo
.
Visoke
are
jim
dopadejo
,
na
kazen
ne
mislijo
.
In
ta
kmetska
nepremišljenost
je
Majerju
glavnica
,
ki
mu
donaša
obile
obresti
.
A
najhujše
je
,
da
nesreča
jednega
ne
izmodri
drugih
.
Vsak
se
hoče
sam
speči
;
drugače
ne
verjame
,
da
ogenj
žge
.
Kaj
se
jim
more
svetovati
?
Naj
napno
vse
moči
,
da
izpolnijo
pogodbo
.
Ali
so
se
obrnili
do
bližnjih
vasi
,
da
bi
dobili
lesa
?
“
„
Nekateri
so
poskusili
,
a
so
jih
preplašile
visoke
cene
,
in
menijo
,
da
plačajo
rajši
Majerju
nego
domačim
oderuhom
.
Nekateri
drže
roke
križem
,
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
.
Stari
Šmon
,
ki
je
bil
že
tožen
,
niti
pred
sodišče
ni
šel
,
češ
,
da
ve
,
da
bo
obsojen
.
Drugi
so
tudi
tega
mnenja
.
“
„
Ker
so
brez
glave
,
“
jezil
se
je
svetovavec
.
„
Pred
sodnika
morajo
iti
,
kadar
bodo
poklicani
.
Tam
naj
razlože
vso
stvar
in
prosijo
,
da
se
jim
zniža
kazen
.
Kolikor
poznam
jaz
naše
sodnike
,
ne
bodo
pomagali
Majerju
,
ampak
kmetom
.
“
—
Pogovor
je
pretrgala
gospa
Stojanova
,
ki
se
je
bila
pred
hišo
poslovila
z
Draganko
in
prinesla
prt
in
drugo
namizno
opravo
,
da
pogrne
za
malico
pod
lipami
.
„
Gospod
Planinec
,
vi
boste
malicali
z
nami
,
“
je
dejala
.
„
Gotovo
ste
prišli
vabit
.
“
„
Jaz
,
milostiva
gospa
?
“
zavzel
se
je
Planinec
.
„
Vabit
?
Kam
?
“
„
Tako
?
“
začudila
se
je
tudi
gospa
in
pogledala
ga
strmo
z
očmi
,
ki
so
sicer
tako
prijazno
gledale
iz
okroglega
obraza
.
„
Torej
nas
ne
mislite
vabiti
v
svate
?
“
„
A
v
svate
?
“
jecal
je
Planinec
in
izpreminjal
barvo
.
„
Kdaj
pa
bo
poroka
?
“
vprašal
je
tudi
svetovavec
,
„
Menim
,
da
nikoli
,
“
dejal
je
Planinec
in
pogledal
strani
.
„
Tako
!
“
čudila
se
je
zopet
na
videz
gospa
.
„
O
,
nezvesti
možaki
,
kdo
bi
vam
še
kaj
verjel
!
Toda
,
gospod
Planinec
,
ne
zamerite
,
da
govorim
odkritosrčno
;
lepo
niste
ravnali
z
Metko
.
“
„
Posebno
pametno
tudi
ne
,
brez
zamere
,
“
pristavil
je
svetovavec
;
„
zakaj
Metki
bo
pomagal
brat
.
Kaj
vam
je
prišlo
na
misel
?
“
„
Meni
?
“
zagovarjal
se
je
oni
.
„
Meni
nič
;
ampak
Metki
je
prišlo
na
misel
,
da
bi
bil
drugi
boljši
.
“
„
Ni
mogoče
!
“
čudila
sta
se
onadva
.
„
Oh
,
ni
vredno
govoriti
,
“
sklepal
je
Planinec
.
„
Denar
leti
pač
zmeraj
skup
.
“
„
Lejte
si
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
!
“
začela
se
je
gospa
jeziti
na
Metko
,
ki
je
bila
vedno
tako
ponižna
in
pohlevna
videti
.
„
Kako
izpremeni
ljudi
denar
!
Gospoda
Bojanca
tudi
še
ni
bilo
nič
k
nam
,
odkar
je
graščak
,
in
prej
smo
si
bili
prijatelji
.
“
„
Bojanci
so
ošabni
,
a
naj
bodo
!
Kaj
se
jaz
menim
!
“
„
Moška
beseda
,
“
pohvalila
je
gospa
.
„
Saj
ne
manjka
deklet
.
Veseli
me
,
gospod
Planinec
,
da
si
tega
ne
ženete
k
srcu
.
Bila
je
pač
majhna
zabava
.
“
„
Milostiva
gospa
,
“
ugovarjal
je
oni
,
„
vi
me
sodite
krivo
.
“
„
Ljudmila
,
“
potegnil
se
je
svetovavec
za
moške
sploh
,
„
kako
moreš
tako
soditi
moške
!
“
„
Oh
,
moški
si
navadno
samo
dolgčas
preganjate
z
ljubeznijo
,
“
odgovarjala
je
gospa
.
O
pravem
času
je
prišla
gospica
Anica
potožit
Planincu
,
da
sta
se
prijeli
samo
dve
vrtnici
,
kateri
je
bila
cepila
po
njegovem
navodu
.
„
Vzeli
ste
najbrž
predebele
cepiče
,
gospica
,
“
dejal
je
Planinec
,
„
odrezali
premalo
lesa
;
ali
pa
je
bil
nož
premalo
oster
,
da
je
odri
lubje
.
“
—
Prosila
ga
je
,
naj
gre
pogledat
,
kako
da
je
bila
naredila
,
in
Planincu
je
bil
to
prijeten
povod
,
da
je
ušel
neprijetnemu
razgovoru
.
„
Vrnita
se
kmalu
!
“
klicala
je
za
njima
gospa
in
hitela
razlagati
svojemu
očetu
smešni
razpor
med
Planincem
in
Metko
,
ki
ga
treba
poravnati
.
„
Pripelji
Metko
sem
,
“
je
dejal
gospod
svetovavec
,
„
in
prepusti
stvar
meni
!
Za
poravnave
sem
jaz
specijalist
.
Koliko
tožba
sem
že
preprečil
iz
ljubezni
do
ljudi
in
iz
strahu
pred
pisarjenjem
!
Imel
sem
opravka
s
starimi
,
trdovratnimi
grešniki
in
omečil
sem
jih
.
Taka
mehkosrčna
mladina
me
ne
skrbi
nič
.
Samo
pripelji
Metko
in
posadi
jo
sem
,
Planinca
nasproti
,
in
jaz
sem
v
sredi
,
mirovni
sodnik
.
“
—
Gospod
svetovavec
si
je
mel
roke
,
ker
je
bil
zopet
postavljen
v
dejalnost
;
gospa
pa
je
hitro
našla
pretvezo
,
da
je
pripeljala
Metko
.
Gospod
svetovavec
jo
je
najprej
vedril
z
dovtipi
,
ki
so
že
premnogokrat
izpolnili
svojo
dolžnost
in
davno
že
doslužili
,
a
brezupno
še
čakali
višnjeve
pole
.
Za
Metko
so
bili
novi
,
in
ker
se
jim
je
gospod
svetovavec
sam
tako
prisrčno
smejal
,
posilil
je
smeh
tudi
njo
.
Ne
za
dolgo
;
zakaj
gospa
je
pripeljala
z
vrta
Planinca
in
posadila
ji
ga
nasproti
,
potem
pa
odšla
z
izgovorom
,
da
pokliče
dekleti
.
„
Gospôda
se
pozna
?
“
vprašal
je
svetovavec
,
„
Gospica
Metka
Bojančeva
—
gospod
Andrej
Planinec
.
“
Metka
je
gledala
v
tla
,
Planinec
v
stran
,
oba
v
zadregi
.
Gospod
svetovavec
pa
je
pripovedoval
dogodke
svojega
življenja
in
uspehe
sodniškega
delovanja
,
kako
je
že
pomiril
in
spravil
smrtne
sovražnike
.
„
Najhujši
nasprotniki
,
“
je
dejal
,
„
so
si
sorodniki
,
znanci
,
prijatelji
.
Če
je
ukradel
komu
kak
cigan
konja
,
ni
bilo
toliko
jeze
,
kolikor
če
je
ubil
sosed
sosedu
kokoš
.
Za
tako
stvar
bi
se
kar
klali
in
morili
.
Seveda
,
prijatelj
zahteva
od
prijatelja
,
da
se
ozira
nanj
,
da
mu
prizanaša
,
da
mu
izkazuje
dobrote
;
a
sam
zanemari
to
dolžnost
;
takoj
nastane
zamera
.
Ljudje
,
ki
občujejo
mnogo
in
prijateljski
med
seboj
,
ne
pazijo
na
besede
svoje
.
Kar
jim
pade
v
glavo
,
pride
jim
na
jezik
.
Prijatelj
pa
ni
vedno
dobre
volje
.
Časi
je
siten
,
nataknjen
in
išče
odvodnika
nejevolji
.
Takrat
pazi
strogo
na
prijatelja
,
kako
da
se
vede
,
in
kaj
da
govori
.
Hitro
zasledi
besedo
,
ki
mu
ni
všeč
,
obrne
jo
parkrat
,
ogleda
od
vseh
strani
in
prepriča
se
,
da
je
hudo
razžaljen
.
Zdaj
se
začne
kujati
;
draži
ga
domišljija
,
ki
mu
kaže
prijatelja
prehudega
,
svojo
osebo
predobro
;
tega
mu
pa
ne
pove
,
da
je
prijatelju
že
zdavnaj
žal
za
besedo
.
Koliko
blagih
src
se
zgreši
tako
,
koliko
se
pokoplje
sreče
za
vse
življenje
v
jednem
samem
trenotju
,
koliko
kesanja
nakoplje
vročekrvna
prenaglica
.
“
Planinec
in
Metka
sta
molče
poslušala
propoved
,
obračala
jo
nase
in
obema
je
bilo
težko
pri
srcu
,
ker
sta
si
očitala
,
da
sta
se
morebiti
vendar
prenaglila
.
„
Toda
jaz
dolgočasim
gospodo
,
“
pretrgal
je
govor
gospod
svetovavec
.
„
Gospica
Bojančeva
,
niste
li
vi
nevesta
?
“
—
Metka
je
zardela
in
menila
tiho
,
da
ona
nič
ne
ve
.
„
Jaz
sem
slišal
,
da
nameravate
vzeti
Majerjevega
Edvarda
,
“
dražil
je
svetovavec
.
„
Tega
gotovo
ne
,
“
dejala
je
nejevoljna
deklica
.
—
S
polja
je
prišel
gospod
Stojan
s
sinom
,
gimnazijcem
Bogomirjem
,
in
gospa
je
prinesla
malico
.
Razveselil
se
je
gospod
Stojan
svojih
gostov
,
in
ker
o
vseh
homatijah
ni
vedel
nič
,
natočil
je
hitro
tri
kupice
in
nazdravil
ženinu
in
nevesti
.
Nekoliko
sta
se
obotavljala
oba
,
a
ustaviti
se
nista
upala
,
trčila
sta
krepko
z
gospodarjem
in
potem
oprezno
,
lahno
med
seboj
;
zakaj
komaj
sta
se
pogledala
in
komaj
si
prikimala
,
v
strahu
,
da
se
ponižata
preveč
.
Gospod
svetovavec
se
je
muzal
.
Stojan
pa
je
odhitel
gledat
,
če
je
po
hlevih
vse
v
redu
,
in
če
je
dobila
družina
že
malico
.
„
Ostani
vendar
pri
mizi
,
Pavel
,
“
klicala
je
gospa
za
njim
.
„
Takoj
,
draga
moja
;
a
za
delavca
treba
skrbeti
poprej
!
“
„
Kdaj
so
že
oskrbljeni
,
papa
!
“
oglasila
se
je
hči
Milica
iz
kuhinje
.
„
Saj
veste
,
da
sem
ta
mesec
jaz
gospodinja
,
da
se
tedaj
ne
bo
zamudilo
nič
.
“
„
Ali
je
vrt
oplet
in
zmes
za
mlin
pripravljena
?
“
„
Zdavnaj
že
,
papa
;
kako
morete
dvomiti
!
“
Gospod
Stojan
se
je
nasmehnil
in
pogladil
si
sive
brke
in
sivo
brado
,
ki
je
obdajala
živahno
mladostno
lice
,
in
vrnil
se
pod
lipo
.
Tast
mu
je
začel
pripovedovati
o
stiski
kmetov
po
Gorenji
vasi
.
„
Slišal
sem
,
“
dejal
je
zamišljen
Stojan
;
„
a
kmetje
so
nepoboljšljivi
.
Koliko
sem
jih
svaril
,
naj
se
varujejo
Majerja
,
toda
zastonj
.
“
„
Nekateri
bodo
izgubili
vse
,
kar
imajo
.
Gospoda
Planinca
svak
je
tudi
v
škripcih
.
“
„
In
jaz
sem
ga
tudi
svaril
,
“
dejal
je
Planinec
,
„
in
prigovarjala
mu
je
sestra
.
A
preslepil
ga
je
denar
,
ki
se
tako
lehko
dobi
na
videz
.
“
„
Toda
,
kako
bi
se
dalo
pomagati
,
Pavel
,
to
se
vpraša
.
“
„
Podkrajski
gospod
,
vaš
brat
,
gospica
Metka
,
ta
ima
hrastov
v
gori
,
da
jih
lehko
odda
par
sto
debel
brez
škode
.
“
„
Gospica
Metka
,
“
dejal
je
svetovavec
,
„
vi
storite
lehko
veliko
uslugo
gospodu
Planincu
.
Če
vi
rečete
svojemu
bratu
,
naj
proda
nekaj
lesa
,
ne
bo
vam
odrekel
.
„
To
pač
lehko
storim
,
“
dejala
je
tiho
Metka
in
presedla
se
na
stolu
.
„
Tega
jaz
ne
morem
zahtevati
,
“
branil
se
je
Planinec
.
„
Zahtevati
seveda
ne
morete
,
“
zavrnil
ga
je
svetovavec
;
„
ampak
če
morete
pomagati
kakemu
revežu
iz
oderuških
krempljev
,
ali
se
boste
branili
?
“
„
Jaz
bi
svetoval
,
“
dejal
je
Stojan
,
„
da
ideta
oba
v
Podkraj
.
Gospod
Bojanec
ima
dobro
srce
.
Če
mu
razloži
gospod
učitelj
vso
stvar
,
in
če
ga
poprosi
Metka
,
gotovo
se
bo
razdrlo
nekaj
zank
Majerjeve
mreže
.
Nekaterim
sem
bil
jaz
že
prodal
lesa
in
jih
rešil
;
več
ne
morem
oddati
,
ker
potrebujem
zase
.
“
„
Gospod
Planinec
in
gospica
Metka
,
“
dejal
je
svetovavec
in
vstajal
,
„
če
vama
je
prav
,
jaz
vaju
spremim
tod
do
vode
.
Pri
mlinu
gresta
čez
brv
in
potem
sta
v
dobri
četrti
ure
v
Podkraju
.
“
—
Planinec
in
Metka
sta
se
spogledala
,
kakor
bi
hotela
drug
drugemu
brati
misli
iz
oči
,
in
molčala
.
„
Če
ste
tako
dobri
,
“
dé
naposled
Metka
tiho
.
„
Pojmo
tedaj
!
“
dejal
je
Planinec
pogumnejši
in
poslavljal
se
s
tiho
hvaležnostjo
od
Stojanovih
.
Šli
so
za
gradom
mimo
gospodarskih
poslopij
navzdol
skozi
gozd
proti
potoku
,
a
govoril
je
skoro
samo
gospod
svetovavec
,
čegar
vsaka
beseda
je
pričala
,
da
nosi
naslov
po
pravici
.
Boječe
je
omenila
Metka
,
da
je
brat
nanjo
hud
.
„
To
se
vam
samo
zdi
,
“
zavrnil
jo
je
svetovavec
.
„
Brat
ni
na
sestro
nikdar
hud
.
Iz
dozdevanj
in
domnevanj
ne
izvirajo
pravične
sodbe
;
treba
činjenic
.
Moje
štiridesetletno
službovanje
vama
je
porok
,
da
bosta
opravila
dobro
.
Tako
,
zdaj
smo
pri
brvi
.
Bog
vaju
obvaruj
!
“
Metka
je
stekla
po
brvi
in
vzkliknila
od
strahu
,
ker
se
je
zamajala
brv
.
„
Metka
,
pazi
!
“
zakričal
je
Planinec
in
hitel
na
pomoč
.
A
ni
bilo
treba
;
Metka
je
že
čakala
spremljevavca
onstran
vode
.
Hodila
sta
proti
Podkraju
počasi
,
ker
sta
si
imela
mnogo
dopovedati
vsak
v
svoje
opravičenje
in
kar
sta
bila
zamudila
te
dni
.
Planinec
je
menil
,
da
bi
bilo
zaradi
nevarnosti
novega
spora
najbolje
napraviti
svatbo
hitro
.
„
Prepir
pa
potlej
,
kaj
ne
?
“
smejala
se
je
ona
.
Potem
sta
zopet
molčala
v
prijetnih
mislih
na
srečno
bodočnost
,
vesela
drug
drugega
tem
bolj
,
ker
sta
bila
baš
prestala
toliko
bridkosti
in
strahu
.
Solnce
je
pripekalo
,
da
je
dremala
vsa
narava
,
da
se
niti
ptiči
niso
genili
v
grmovju
,
ko
sta
šla
mimo
,
in
celo
murni
in
črički
se
bili
naveličali
svoje
godbe
.
Našima
znancema
se
ni
zdela
pot
ne
dolga
,
ne
težavna
.
Govoriti
sta
zopet
začela
o
gospodu
svetovavcu
,
ki
zna
tako
lepo
pripovedovati
,
in
zabavala
se
s
pomenki
tako
malo
važnimi
in
zanimivimi
,
da
se
niti
s
površnim
orisom
njih
vsebine
ne
upamo
zlorabiti
bravcev
potrpežljivost
.
Saj
je
znano
,
da
so
najmenj
duhoviti
pogovori
med
zaljubljenci
,
ker
se
jim
zoži
in
skrči
ves
duševni
obzor
,
da
ne
mislijo
na
nič
nego
na
svoja
čutstva
.
Nam
drugim
pa
se
zdi
vse
to
otročje
,
kakor
je
v
tetini
.
Ko
je
zavil
naš
par
s
travnika
na
cesto
,
začelo
je
gospodu
Planincu
biti
srce
.
„
Kaj
bo
rekel
Podkrajski
gospod
?
“
„
Naj
reče
,
kar
hoče
!
“
dejala
je
moško
Metka
.
„
Če
naju
zapodi
,
pa
pojdeva
;
potlej
se
ne
zmeniva
zanj
več
,
in
on
nama
ne
bo
ukazoval
nič
.
“
Bala
se
je
pa
tudi
ona
neprijaznega
vzprejema
,
ne
zaradi
sebe
;
kajti
brata
bi
ugnala
,
ker
je
čutila
očeta
in
mater
za
seboj
;
ampak
zaradi
ženina
,
da
ne
bi
tega
zopet
razžalil
Lovro
.
„
Kaj
,
ko
bi
šla
ti
Metka
sama
,
in
jaz
bi
te
počakal
tukaj
?
“
menil
je
Planinec
.
„
Pojva
rajši
oba
!
“
prosila
je
ona
.
„
Mene
bi
vprašal
,
kaj
da
hodim
;
ti
pa
imaš
važen
povod
,
ker
prideš
po
opravku
.
“
Tako
sta
stopala
boječa
počasi
po
klancu
in
osrčevala
se
s
prigovarjanjem
,
da
se
jima
ne
more
nič
zgoditi
.
„
Kaj
pa
,
če
bi
opustila
to
pot
?
“
dejal
je
Planinec
in
ustavil
se
.
„
Svaka
svojega
sem
svaril
dosti
;
če
si
ne
da
dopovedati
,
naj
trpi
in
plačuje
;
moja
krivda
ni
!
Drugič
ne
bo
tako
trmast
.
“
—
Obstala
je
tudi
Metka
,
sklenila
roke
in
premišljevala
,
če
ne
bi
res
to
bilo
najboljše
.
„
Kakor
ti
meniš
,
“
dejala
je
neodločna
in
čakala
,
kaj
bo
storil
Planinec
.
Težko
ji
je
bilo
jedno
in
drugo
;
tako
rada
bi
dejanski
pokazala
ženinu
naklonjenost
in
pomagala
mu
po
svojem
bratu
,
a
drhtela
je
,
da
ne
bi
zopet
kaka
huda
beseda
odrla
rano
,
ki
se
je
komaj
zacelila
.
„
Sam
ljubi
Bog
ve
,
kaj
bi
bilo
bolj
prav
!
“
vzdihnila
je
in
čakala
.
„
Pojva
najprej
k
tvojim
starišem
!
“
silil
je
Planinec
.
„
V
Podkraj
pojdeva
drugič
.
“
„
Morebiti
bi
bilo
pa
vendar
boljše
sedaj
.
“
—
Oni
se
je
obrnil
in
prijel
jo
za
roko
,
da
jo
odpelje
.
Prepozno
!
„
Metka
!
Sestrica
!
Kam
pa
bežiš
?
“
klical
je
brat
Lovro
in
hitel
po
klancu
naproti
.
Metka
je
pridržala
ženina
,
in
obema
je
bilo
tako
tesno
pri
srcu
,
kakor
da
bi
se
odločevala
usoda
vsega
njunega
življenja
.
Lovra
smo
bili
ostavili
v
Radivojevi
družbi
veselega
,
da
se
je
iznebil
barona
in
gostov
.
Med
tem
ga
je
bil
ostavil
tudi
Radivoj
.
Izposodil
si
je
bil
pri
njem
denarja
,
odpeljal
se
na
njegovem
vozu
in
častil
s
svojimi
pohodi
belo
Ljubljano
,
prijazni
Kamnik
in
divni
Bled
.
Obiskaval
je
znance
,
obnavljal
stara
prijateljstva
,
sklepal
nova
,
in
tu
in
tam
se
mu
je
posrečila
hudobna
nakana
,
da
se
ni
dal
spoznati
,
ampak
zvito
se
muzal
filistrom
,
ki
niso
vedeli
,
koga
da
imajo
med
seboj
!
On
se
je
veselil
po
dražbah
,
Lovro
pa
je
samoval
doma
,
prepuščen
grenki
sumnji
,
da
se
ga
drži
jedini
prijatelj
,
Radivoj
,
morda
le
zaradi
denarja
,
prepuščen
bridkim
spominom
na
Irmo
,
barona
,
Majerjevo
družino
in
nesrečno
pisateljevanje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
osmešil
pred
vsem
omikanim
svetom
,
in
ni
se
upal
poiskati
sebi
primerne
družbe
,
marveč
daleč
se
ognil
vsakemu
boljše
oblečenemu
človeku
.
Kmalu
se
je
začel
ogibati
tudi
kmetov
.
Zefa
mu
je
prinesla
novico
,
da
so
pri
Bendežu
o
podkrajski
medilnici
zložili
pesem
,
ki
jo
pojo
fantini
vsako
noč
.
„
Boltè
jo
je
zložil
,
in
Majer
ga
je
za
to
napojil
.
Nemarni
ljudje
!
“
—
„
Mene
je
vteknil
ta
grdi
jezik
tudi
vmes
,
“
jezil
se
je
Janez
.
„
A
jaz
ga
bom
premlatil
kakor
ajdovo
slamo
,
če
ga
dobim
v
roke
.
Mene
naj
pusti
pri
miru
!
Kaj
je
bilo
treba
tega
barona
in
teh
mašin
!
Ali
nisem
rekel
jaz
,
da
jih
ni
treba
!
Zato
pa
!
“
Lovro
je
pogovarjal
,
češ
,
da
se
bodo
naveličali
popevati
,
če
se
v
Podkraju
ne
zmenijo
za
zabavljice
,
in
prisiljeno
se
smejal
.
A
gnal
si
je
k
srcu
to
brezozirnost
rojakov
,
katerim
ni
bil
storil
nič
zalega
.
S
kakimi
blagimi
nameni
je
bil
prišel
v
domovino
!
Pomagati
je
hotel
,
komur
bi
mogel
;
in
zdaj
ga
zaničujejo
in
zasramnjejo
.
Trd
mora
biti
človek
in
brezsrčen
kakor
Majer
;
potem
ga
čislajo
našinci
.
Mehko
srce
pa
se
med
smehom
tepta
,
in
dobrota
ostane
sirota
.
Prepričan
,
da
ga
preganjajo
ljudje
,
preganjajo
po
nedolžnem
,
začel
jih
je
črtiti
in
bližal
se
onemu
pesimizmu
,
čegar
teoretiški
prorok
je
bil
Radivoj
.
A
Radivoj
se
je
dobro
počutil
s
svojim
sistemom
,
Lovru
pa
se
je
trgalo
gorko
čuteče
srce
,
ki
ga
je
gnalo
ljubiti
ljudi
,
ljubiti
svoje
rojake
in
zlasti
svojo
družino
.
Njemu
je
mraz
mnogo
hujše
del
nego
površnemu
prijatelju
,
ki
se
je
odeval
brez
pomisleka
s
tujo
odejo
.
Toda
naj
ga
zametujejo
rojaki
,
da
bi
le
marali
zanj
stariši
in
sestra
,
da
bi
ga
le
ti
ne
bili
zavrgli
!
In
kaj
je
vzrok
?
Dediščina
?
Premoženje
njegovo
?
Kaj
drugega
?
Preklel
je
tudi
on
denar
,
ki
mu
je
bil
vzel
ljubezen
in
srečo
,
in
želil
si
nazaj
blaženih
časov
,
ko
ni
še
poznal
bogate
tete
,
a
bil
ljubljenček
materin
,
ponos
očetov
in
s
sestro
vedno
jednega
srca
.
Oh
,
in
zdaj
!
Toliko
časa
je
že
doma
,
in
niti
jedenkrat
še
ni
bilo
njegovih
ljudi
pri
njem
.
Vsak
človek
ima
koga
,
do
katerega
se
zaupno
obrne
v
potrebi
;
on
nima
nikogar
,
njemu
ne
svetuje
nihče
,
nihče
mu
ne
pomaga
,
nihče
ne
opomni
,
kadar
ne
stori
kake
reči
prav
.
Kaj
čuda
,
da
je
tako
sam
sebi
prepuščen
naredil
toliko
budalosti
z
oskrbnikom
in
s
stroji
njegovimi
ter
z
nespametnim
pisarjenjem
.
Ali
bi
bila
padla
očetu
in
materi
krona
z
glave
,
če
bi
bila
prišla
in
rekla
:
To
ni
prav
;
stori
drugače
!
Toda
,
ne
.
In
sestra
;
izgubil
je
tudi
to
!
Spominjal
se
je
,
kako
sta
igrala
v
otroški
dobi
po
domačem
vrtu
,
kako
mu
je
stregla
v
bolezni
,
kako
ljubeznivo
ga
je
vedno
zagovarjala
pred
stariši
,
kako
mu
je
pomagala
na
Dunaju
s
svojim
denarjem
,
s
skromnimi
svojimi
prihranki
.
„
Tudi
ta
me
ne
mara
,
“
je
vzdihnil
,
„
in
niti
povračila
teh
dobrot
ne
vzprejme
iz
mojih
rok
!
“
Vgriznil
se
je
v
ustnico
in
obrisal
solzo
,
ki
mu
jo
je
jeza
in
bridkost
iztisnila
iz
očesa
.
Ali
je
to
domovina
,
kjer
nikdo
ne
ljubi
človeka
?
Ali
ni
prijetnejše
živeti
v
tujini
,
kjer
ga
vsaj
ne
črti
nihče
!
Premišljeval
je
,
ali
bi
ne
kazalo
prodati
vse
posestvo
in
preseliti
se
na
Dunaj
nazaj
,
kjer
bi
skromno
,
a
mirno
živel
ob
obrestih
.
Kar
Majerju
bi
ponudil
na
prodaj
!
Tega
priseljenca
,
ki
ravna
z
ljudmi
,
kakor
zaslužijo
,
bodo
rajši
imeli
in
bolj
čislali
,
nego
dobrosrčnega
domačina
.
V
take
misli
vtopljen
je
slonel
na
oknu
in
gledal
po
ozki
dolini
,
po
zelenem
travniku
in
temnem
gozdu
,
in
milo
se
mu
je
storilo
,
da
bo
moral
zapustiti
te
lepe
kraje
,
katerih
se
je
bil
tako
veselil
;
in
žaloval
je
za
izgubljeno
srečo
,
izgubljeno
mladostjo
.
Na
jedenkrat
se
mu
zazdi
,
da
vidi
Metko
prihajati
po
klancu
.
Takoj
je
bil
po
koncu
ves
radosten
in
zbal
se
takoj
,
da
ga
ne
bi
slepilo
oko
.
V
istini
,
ona
je
!
K
njemu
gre
!
Naproti
,
naproti
,
da
se
ne
premisli
,
da
se
ne
skesa
!
Zgrabil
je
klobuk
in
drl
po
stopnicah
iz
gradu
razburjen
od
veselja
.
Objemal
in
poljubljal
je
sestro
,
kakor
da
bi
je
ne
bil
videl
že
mnogo
let
ali
moral
zapustiti
za
vedno
.
„
Metka
,
zdaj
te
ne
izpustim
več
,
“
je
vikal
in
stiskal
ji
roko
.
„
Da
sem
te
le
dobil
zopet
!
Gospod
Planinec
,
lepo
,
da
ste
prišli
.
Dobro
došla
oba
!
Pa
ne
,
da
bi
prišla
vabit
?
“
nasmejal
se
je
sestri
.
„
Nekoliko
tudi
,
“
je
dejala
.
„
Čestitam
obema
in
voščim
srečo
iz
vsega
srca
.
Drug
sem
seveda
jaz
.
“
„
Prosim
te
,
Lovro
.
A
še
nekaj
drugega
naju
je
pripeljalo
.
Andrej
,
povej
ti
!
“
„
Kako
sem
pozabljiv
!
“
udaril
se
je
Lovro
ob
čelo
.
„
Tu
stojimo
na
vročini
,
doma
imamo
pa
hladne
sobe
.
“
„
Jaz
se
moram
kmalu
vrniti
domov
,
“
ugovarjala
je
sestra
vsa
srečna
bratove
ljubeznivosti
.
„
Kako
pa
!
Komaj
si
prišla
.
He
,
Zefa
,
naj
skoči
kdo
doli
v
vas
Bojančevim
povedat
,
da
je
Metka
pri
nas
,
in
da
jo
bom
zvečer
sam
pripeljal
domov
.
—
Vidva
,
prosim
,
kar
po
stopnicah
.
Metka
,
kaži
pot
;
jaz
se
vrnem
takoj
.
“
—
Šel
je
naročat
,
naj
se
pripravi
izborna
večerja
,
a
prinese
takoj
sadja
,
sladčic
in
kar
je
dobrega
pri
rokah
.
Kmalu
je
bil
zopet
pri
gostih
,
peljal
ju
v
novo
opravljeno
vzprejemnico
,
posadil
sestro
na
zofo
,
ženina
na
fotelj
poleg
nje
,
ponujal
oni
sadja
in
sladčic
,
temu
finih
smotk
in
izpraševal
,
kako
se
imata
,
in
kaj
da
je
novega
doma
.
Planinec
je
pripovedoval
o
kmetski
stiski
in
prosil
pomoči
.
Lovro
je
obljubil
vse
,
razkazoval
potem
gostoma
grad
,
hleve
,
vrte
,
dokler
ni
prišel
čas
večerje
.
In
vesela
je
bila
večerja
,
med
katero
je
slovesno
nazdravljal
Lovro
ženinu
in
nevesti
in
slovesno
Planinec
Podkrajskemu
gospodu
in
Metka
iz
vsega
srca
se
smejala
smešni
resnobi
obeh
mladeničev
.
Vsem
trem
je
sijala
radost
iz
oči
in
donela
iz
vsake
besede
,
ki
je
šla
od
srca
do
srca
.
Po
razposajeni
veselosti
postali
so
na
jedenkrat
vsi
mehki
in
ginjeni
,
da
bi
se
najrajši
solzili
od
sreče
.
V
takem
trenotku
je
omenjala
Metka
,
da
bi
bilo
čas
oditi
,
in
vzbujala
hud
ugovor
bratov
.
Planinec
je
pripovedoval
,
kako
nespametno
je
že
nameraval
ostaviti
Gorenjo
vas
.
„
Kako
pa
pišete
vi
to
lastno
ime
?
“
vprašal
je
zaupljivo
Lovro
.
„
Kakor
ste
učili
vi
v
izbornem
svojem
članku
.
“
„
Torej
ste
brali
ta
moj
prvi
in
zadnji
članek
?
“
„
Bral
,
in
jako
dopadel
mi
je
;
beneficijat
me
je
tudi
opozoril
nanj
.
V
šoli
sem
takoj
vpeljal
ta
pravopis
.
“
„
Gospod
Planinec
,
pijva
bratovščino
!
“
—
Veselje
je
prikipelo
do
vrha
,
ko
je
morala
še
Metka
piti
bratovščino
.
A
Lovra
je
še
vedno
motila
razprava
,
in
vprašal
je
še
zaupnejše
Planinca
,
če
je
bral
tudi
odgovor
na
tisti
članek
.
„
Tudi
.
Navadne
psovke
,
ki
niso
izpodbile
nobenega
dokaza
.
“
„
Istina
.
Andrej
,
ti
si
pameten
mož
;
vsi
Slovenci
pa
niso
taki
.
“
Dolgo
je
že
stal
Janez
s
konji
in
kočijo
pred
gradom
,
ko
so
se
oni
še
zabavali
.
Glasni
in
veseli
so
se
odpeljali
,
in
med
potom
je
bilo
Lovru
žal
,
da
ni
bil
baron
vendar
tudi
omislil
nove
kočije
,
da
bi
se
imenitnejše
peljala
Metka
in
ženin
njen
.
S
seboj
so
bili
vzeli
jedil
in
pijače
,
da
bodo
pri
Bojancu
še
jedenkrat
trčili
na
zdravje
vseli
in
vsakega
.
A
mati
Bojanka
se
ni
dala
osramotiti
od
svojega
sina
;
ampak
ko
je
bila
slišala
,
kaj
da
se
godi
,
pogrnila
je
bila
tudi
ona
mizo
in
jo
obložila
.
In
ko
so
prišli
‚
otroci
‘
,
zjokala
se
je
od
veselja
na
Lovrovih
prsih
.
Očetu
Bojancu
pa
je
bilo
neizmerno
težko
skrivati
ginjenost
in
ljubezen
do
sina
.
Hudo
se
je
držal
in
hodil
sem
ter
tja
kakor
sršen
,
le
kadar
se
je
obrnil
proč
,
da
ni
videl
nihče
,
nasmehnil
seje
,
bogme
,
proti
svoji
volji
.
„
Ti
si
mislil
,
Lovro
,
“
dejal
je
trdo
,
kar
se
je
dalo
,
„
da
te
pridem
jaz
prosit
odpuščenja
!
“
—
Skupil
je
oče
;
kajti
takoj
sta
se
obrnili
proti
njemu
mati
in
hči
,
obe
neprimerno
zgovornejši
od
njega
,
in
ga
začeli
prijemati
tako
srdito
,
da
je
moral
nazadnje
Lovro
miriti
razburjene
domače
duhove
.
Pozno
po
noči
se
je
vrnil
Lovro
domov
,
vesel
in
srečen
kakor
še
ne
,
odkar
je
bil
Podkrajski
gospod
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
pričenja
zanj
novo
življenje
.
One
samé
nam
ur
’
jo
roké
,
One
samé
nam
glave
vedré
.
Prešeren
.
Na
vse
zgodaj
drugega
dne
sta
bila
že
Lovrova
oče
in
mati
v
Podkraju
.
Kmalu
so
se
oglasili
tudi
štirje
gospodarji
,
ki
so
prišli
kupovat
hrastovega
lesa
.
Možaki
so
šli
v
hrib
,
izbrali
,
kar
je
bilo
potrebnega
,
pogodili
se
,
da
je
bilo
na
obe
strani
prav
,
in
hvalili
Podkrajskega
gospoda
,
ki
jih
je
rešil
iz
Majerjevih
krempljev
.
Mahom
se
je
Lovro
priljubil
ljudem
.
Jezil
se
je
le
gospod
Majer
in
dolžil
ženo
in
hčer
,
da
nista
znali
prikleniti
mladega
Bojanca
.
A
ti
dve
nista
posebno
pogrešali
‚
neokretnega
mladeniča
‘
.
„
Smešno
!
Neokretni
sta
le
vedve
!
“
zavrnil
ju
je
gospod
Majer
.
Lovro
je
spoznaval
,
da
ljudje
niso
tako
hudobni
,
kakor
si
je
bil
domišljeval
on
,
in
veselilo
ga
je
zopet
življenje
v
domačem
kraju
.
Le
jedna
pot
mu
je
bila
še
sitna
.
Stojanove
je
moral
obiskati
;
in
čim
delj
je
bil
odlašal
,
tem
težje
se
je
pripravil
.
A
bližal
se
je
čas
,
ko
bo
moral
iti
vabit
s
Planincem
na
svatbo
,
za
katero
so
se
že
delale
priprave
.
Nejevoljen
sije
oblačil
črno
obleko
in
natikal
si
rokavice
.
Stara
kočija
se
mu
je
zdela
še
starejša
,
ko
se
je
peljal
na
Pristavo
,
in
premišljeval
je
,
kako
bi
se
opravičil
,
da
ga
ni
bilo
toliko
časa
.
V
mislih
še
ni
bil
popolnoma
gotov
,
ko
se
je
ustavil
voz
pred
gradičem
.
Stojan
je
bil
takoj
zraven
in
vzprejemal
ga
kot
starega
znanca
in
prijatelja
.
„
Ljudmila
,
Anica
,
Bogomir
,
Milica
!
“
klical
je
svoje
ljudi
.
„
Gospod
Bojanec
je
prišel
.
“
Nobene
napetosti
,
nič
slovesnosti
;
kakor
med
svojci
,
tak
je
bil
vzprejem
.
Ko
se
je
začel
opravičevati
Lovro
,
ustavil
ga
je
Stojan
,
češ
,
da
dobro
ve
,
koliko
da
je
opravka
,
predno
se
uredi
gospodarstvo
.
„
Od
konca
strašé
človeka
sitnosti
,
“
je
dejal
;
„
a
kadar
pride
vse
v
pravi
tir
,
pokaže
se
prijetna
stran
kmetskega
stanu
,
najlepšega
,
naj
častitljivšega
stanu
in
tudi
najnaravnejšega
,
ker
je
jedini
,
ki
ga
je
ustvaril
Bog
neposrednje
.
Zatorej
smo
tudi
mi
najbolj
zavisni
od
Boga
in
najmenj
od
ljudi
.
“
Jel
je
tako
živo
popisovati
sladkosti
življenja
na
kmetih
,
da
mu
je
začel
svetovavec
Urban
,
ki
je
tudi
prišel
pozdravit
gosta
,
ploskati
,
češ
,
da
bi
bil
izboren
priporočevavec
slabo
obiskovanih
letovišč
.
Stojan
je
peljal
gosta
v
priprosto
,
a
čedno
opravljeno
domovje
.
„
Kar
govorim
,
to
je
istina
,
“
zagovarjal
se
je
.
„
Jaz
se
še
nikdar
nisem
pokesal
,
da
sem
to
,
kar
sem
.
“
„
Človek
kar
ne
razume
,
“
pristavila
je
gospa
,
„
da
v
Močilski
graščini
nobeden
izmed
treh
sinov
ni
hotel
prevzeti
gospodarstva
.
Vsi
so
šli
po
svetu
,
kjer
opravljajo
prav
neznatne
službice
.
Rajši
služijo
,
ko
da
bi
bili
sami
svoji
gospodarji
.
“
„
Drugim
služiti
je
tudi
lažje
nego
sebi
gospodariti
,
“
menil
je
svetovavec
.
„
Kjer
je
šef
za
petami
,
opravi
se
marsikaj
proti
volji
;
kdor
pa
ne
čuti
načelnika
nad
seboj
,
tega
zapeljuje
prilika
,
da
si
lajša
stan
in
zanemarja
dolžnosti
.
“
„
To
je
res
;
in
človek
mora
biti
najprej
sam
sebi
gospodar
,
če
hoče
uspešno
gospodariti
zemlji
,
ki
se
mu
marsikdaj
upre
.
Toda
saj
brez
dela
ni
počitka
in
brez
uspeha
ne
veselja
.
In
kje
se
kaže
uspeli
rednega
dela
lepše
nego
v
naravi
!
“
„
Kaj
pa
duševna
zabava
?
“
omenil
je
Lovro
.
„
Tudi
te
ne
pogrešamo
.
Vsak
večer
se
utrga
kaj
časa
za
branje
;
nedelja
nam
ga
ponudi
še
več
,
in
zima
je
kakor
ustvarjena
za
tako
zabavo
.
A
z
branjem
je
kakor
s
hrano
;
če
je
uživa
človek
zmerno
,
mu
koristi
;
preobjesti
se
pa
ne
sme
.
Tudi
družbo
po
svojem
okusu
doboste
lahko
na
deželi
,
če
niste
preveč
izbirčni
.
Z
jedno
besedo
,
ni
ga
življenja
čez
življenje
na
kmetih
.
“
„
Priča
in
dokaz
sem
jaz
,
“
smejal
se
je
svetovavec
,
„
ker
sem
skoro
vse
leto
na
Pristavi
.
Zato
sem
tudi
tako
zdrav
vkljubu
svoji
starosti
.
In
zdaj
sem
se
namenil
sploh
ostati
tu
,
dokler
me
ne
poneso
v
Gorenjo
vas
,
kamor
bosta
hodili
Milica
in
Anica
“
—
ti
dve
sta
bili
vstopili
in
pozdravljali
Lovra
—
„
cvetice
sadit
na
moj
grob
.
“
„
Oh
,
dedek
,
ne
govorite
tako
,
“
prosili
sta
ga
tiho
deklici
.
„
No
,
no
,
tako
hitro
še
ne
,
če
Bog
da
,
“
dejal
je
svetovavec
.
„
Nekaj
časa
se
bom
še
igral
z
otroki
.
“
„
Z
otroki
?
“
pogledala
ga
je
začudena
Anica
in
napela
ustnico
.
„
Medve
vendar
nisva
več
otroka
.
“
„
Res
,
kako
hiti
čas
!
Zdi
se
mi
,
kakor
bi
bili
včeraj
še
skakali
v
kratkih
krilcih
krog
mene
.
“
„
In
danes
že
21
in
19
let
,
“
pristavila
je
gospa
,
Milica
ji
je
nekaj
pošepetala
na
uho
,
priporočila
se
in
šla
.
„
Ta
mesec
je
Milica
gospodinja
,
“
opravičila
jo
je
mati
;
„
zatorej
mora
iti
po
opravkih
.
Drugi
mesec
pride
na
vrsto
Anica
,
ki
mora
zdaj
šivati
in
popravljati
.
Tako
se
vrstita
in
pripravljata
za
svoj
poklic
.
A
nikar
ne
mislite
,
gospod
Bojanec
,
da
samo
delamo
in
gospodinjimo
.
Časi
tudi
prepevamo
,
da
vse
odmeva
,
in
klavirja
ni
še
prepredel
pajek
.
“
„
Gospoda
Bojanca
bo
zanimalo
videti
,
“
dejal
je
gospodar
in
vstal
,
„
kaj
smo
prenaredili
zadnje
leto
.
“
„
Poslovili
se
bodemo
,
ko
se
vrnete
,
“
dejala
je
gospa
.
Lovro
,
ki
se
je
bil
začel
brigati
za
gospodarske
posle
,
ogledal
je
jako
pazljivo
vse
naprave
,
povpraševal
po
tem
in
onem
in
čudil
se
na
tihem
in
tudi
glasno
,
kako
pripravno
da
je
vse
urejeno
na
Pristavi
.
Gospodar
sam
vendar
ni
bil
povse
zadovoljen
,
češ
,
da
bi
to
in
ono
naredil
drugače
,
če
bi
delal
novo
;
marsikaj
je
priporočil
Lovru
,
marsikaj
mu
odsvetoval
.
Lovro
je
hvaležen
poslušal
.
Ponosen
je
kazal
Stojan
svojo
živino
v
prostornih
,
snažnih
hlevih
.
„
Te-le
stvari
se
treba
držati
,
“
dejal
je
,
„
ker
z
ogerskim
žitom
ne
moremo
tekmovati
in
vinogradi
še
dolgo
ne
bodo
dajali
polnega
pridelka
.
Tudi
sadje
zaleže
mnogo
.
Ta
vrt
se
mi
obnaša
prav
vrlo
.
Navadno
prodam
lehko
vse
na
drevju
,
ker
je
dobra
vrsta
;
če
ne
,
pride
mi
za
dom
baš
tako
prav
.
“
Ogledali
so
si
bližnje
njive
,
gozd
in
v
gozdu
kapelico
,
ozaljšano
z
dehtečimi
cveticami
,
in
veselili
se
prekrasnega
razgleda
z
zelenega
holma
.
Lovro
se
je
spomnil
,
da
je
ostal
že
delj
,
nego
bi
se
spodobilo
;
a
z
najljubeznivejšimi
razlogi
so
ga
pridržali
še
pri
kosilu
.
—
Ker
je
bilo
občevanje
tako
prijazno
in
neprisiljeno
,
čutil
se
je
Lovro
hitro
zopet
domačega
;
saj
ga
je
rojstne
hiše
spominjalo
razmerje
med
stariši
in
otroki
,
molitev
pred
kosilom
in
po
kosilu
,
spoštljivo
vedenje
mladine
.
Zanimali
so
ga
dogodki
iz
življenja
gospoda
svetovavca
,
Stojan
je
govoril
prijetno
in
poučno
o
gospodarskih
rečeh
,
gospa
pa
je
znala
govor
vedno
tako
zasukati
,
da
je
čutil
Lovro
,
da
je
važna
oseba
v
družbi
.
In
začel
je
spominjati
Lovro
zdaj
Anico
,
zdaj
Milico
,
kako
so
se
igrali
v
otroških
letih
.
Milica
se
je
muzala
skrivaj
tem
spominom
,
Anica
pa
se
je
smejala
z
očmi
,
z
usti
,
z
vsem
obrazom
,
da
je
Lovru
neizrečeno
dobro
dela
zavest
,
da
jo
izborno
zabava
.
Živo
ga
je
spominjala
ljubljene
sestre
Metke
;
imela
je
iste
dobrodušne
oči
,
isti
veseli
izraz
na
mladih
,
svežih
licih
,
isto
živahno
vedenje
.
Zabava
je
tekla
brez
opravljivega
namigovanja
in
tikanja
,
brez
duhovitega
obrekovanja
in
neslanega
dovtipkovanja
,
vse
naravnost
in
odkrito
,
kakor
med
ljudmi
,
ki
se
čislajo
in
ljubijo
in
ne
čutijo
potrebe
kazati
se
boljše
,
nego
so
,
ali
izkazovati
se
na
stroške
drugih
.
Jedenkrat
se
je
pač
nekoliko
pošalil
Stojan
z
Lovrom
.
Ko
je
ta
pohvalil
namizno
vino
,
vprašal
je
gospodar
,
za
kake
vrste
vino
da
je
ima
.
Lovro
je
ugibal
,
a
ugenil
ni
.
„
Pristen
jabolčnik
,
“
dejal
je
Stojan
,
„
narejen
na
vinskih
tropinah
,
domač
pridelek
;
a
že
marsikak
vinoznanec
in
celo
vinoslovec
ga
ni
spoznal
.
“
„
Med
onimi
sem
tudi
jaz
,
“
dejal
je
svetovavec
,
„
dasi
sem
že
poskusil
marsikako
kapljico
v
svojem
življenju
.
A
ker
me
je
ta
prevarila
,
uničujem
jo
za
kazen
brez
prizanašanja
.
“
—
Lovro
bi
bil
ostal
v
družbi
do
večera
,
tako
se
mu
je
dopadala
,
in
pri
slovesu
tudi
ni
tajil
tega
čutstva
.
„
Gospod
Bojanec
,
“
dejala
mu
je
gospa
,
„
kadar
ne
veste
kaj
početi
,
pridite
k
nam
v
vas
!
“
„
Za
gradom
skozi
gozd
imate
kratko
pot
,
“
pristavil
je
gospodar
.
„
Čez
dan
je
vroče
,
a
proti
večeru
se
hodi
prijetno
.
Tu
bodemo
potem
razdrli
kako
pametno
.
Dobro
došli
ste
nam
vedno
.
“
—
Lovro
je
menil
,
da
se
pač
pride
na
Pristavo
gori
,
a
doli
,
doli
se
vleče
pot
,
ker
se
človek
ločiti
ne
more
.
„
Če
je
le
tudi
resnica
,
gospod
Bojanec
!
“
opomnila
je
gospa
;
„
kajti
pravili
ste
,
da
se
napravljate
k
nam
že
cel
teden
,
odpravljate
pa
se
hitro
.
“
„
Ne
za
dolgo
,
“
trdil
je
Lovro
;
„
jaz
utegnem
zlorabiti
prijazno
vabilo
.
“
„
Tu
je
moja
pisarna
,
“
dejal
je
Stojan
,
ko
so
šli
po
hodniku
v
pritličju
,
in
odprl
prijazno
sobico
,
kjer
sta
ležali
na
močni
pisalni
mizi
dve
debeli
knjigi
.
„
O
počitnicah
mi
vodi
knjigo
Bogomir
,
sicer
Ana
ali
Milica
,
ki
pa
potrebujeta
natančnega
priglednika
,
ker
zapišeta
marsikaj
v
napačen
razpredelek
.
“
—
Ko
sta
povili
dekleti
Lovru
še
dva
šopka
rož
,
jednega
zanj
,
jednega
za
Metko
,
odpeljal
se
je
zadovoljen
sam
s
seboj
.
Začel
je
primerjati
med
potom
Stojanovo
družino
z
Majerjevo
.
Tam
vse
priprosto
in
odkrito
,
nazori
o
življenju
pošteni
in
resnobni
,
za
šalo
vsakdanje
malenkosti
;
tu
svetega
,
nedotakljivega
nič
,
čim
vzvišenejša
misel
,
tem
pripravnejša
za
norčevanje
,
o
poštenosti
megleni
pojmi
,
uživanje
poslednji
namen
,
pogovor
ničemuren
,
zunaj
duhovit
,
znotraj
prazen
,
mesto
sramožljivosti
pri
ženskih
etiketa
,
pri
moških
nič
,
sin
očetu
v
sramoto
,
oče
sinu
v
zasmeh
.
Najnatančnejše
seveda
je
primerjal
petindvajsetletni
mladenič
dekleta
.
Dognal
je
,
da
je
pač
Irma
mnogo
lepša
ko
oni
obe
skupaj
.
A
vedel
je
,
da
ta
krasota
ne
bi
hotela
skrita
cvesti
,
da
bi
ž
njo
ne
dobil
žene
za
dom
,
ampak
za
svet
,
in
sklenil
,
da
bi
je
ne
vzel
po
nobeni
ceni
.
Oni
dve
sta
vzgojeni
drugače
,
pohlevni
sta
,
pridni
in
pobožni
,
in
ženska
pobožnost
je
moškim
jako
nevarna
,
in
grdi
tudi
nista
.
Če
bi
se
torej
moral
ženiti
,
moral
—
o
čemur
ni
govora
—
torej
posito
,
non
concesso
,
in
če
bi
mu
bili
na
izbor
samo
Majerjeva
in
Stojanova
družina
,
izbiral
bi
na
Pristavi
.
A
hvala
Bogu
,
te
potrebe
še
ni
.
Da
bi
izbral
na
Pristavi
veselo
Anico
in
ne
resne
Milice
,
to
je
sklenil
tem
lažje
in
hitrejše
,
ker
je
ostal
sklep
brez
posledic
.
Ko
se
je
bil
pripeljal
v
Gorenjo
vas
in
ukazal
hlapcu
,
naj
ostane
pri
Bojancu
,
ogledovati
je
začel
oba
šopka
in
premišljevati
,
kateri
bi
bil
Aničin
,
da
bi
ga
obdržal
záse
,
in
kateri
Miličin
za
sestro
Metko
.
Oče
je
bil
jako
vesel
,
ko
je
slišal
,
da
je
bil
Lovro
na
Pristavi
,
in
menil
,
da
morata
iti
z
ženinom
tja
najprej
vabit
,
„
kajti
Stojan
je
mož
“
.
„
Janez
,
mimo
Mlake
poženi
!
“
dejal
je
Lovro
hlapcu
in
hitro
se
peljal
mimo
znanega
kraja
in
gledal
v
stran
,
da
ne
bi
ga
kdo
ustavljal
.
„
Stoj
!
Stoj
!
Vraga
,
kam
pa
drvite
?
“
vpil
je
gospod
Majer
iz
vrta
;
Lovro
se
je
obrnil
,
privzdignil
klobuk
in
izginil
.
Srečevali
so
ga
kmetje
,
ki
so
vozili
prage
iz
njegovega
gozda
,
odkrivali
se
mu
in
klicali
,
da
mu
Bog
povrni
.
Doma
je
naročil
Lovro
Janezu
in
Zefi
,
kaj
da
se
ima
delati
;
ravnal
se
je
po
gospodu
Stojanu
.
Janez
in
Zefa
sta
se
spogledala
in
jela
rahlo
ugovarjati
;
a
brez
uspeha
.
Ko
je
bil
postavil
šopek
v
lepo
posodico
in
prilil
vode
,
pregledal
je
,
kar
je
bilo
prišlo
s
pošto
,
in
vzel
izmed
vseh
novin
v
roke
‚
Kmetovalca
‘
;
poiskal
je
tudi
prejšnje
številke
tega
lista
in
sklenil
dobiti
vse
letnike
.
Potem
je
odprl
gospodarske
knjige
rajne
tete
in
pazljivo
jel
prebirati
.
Zapazil
je
marsikaj
važnega
,
kar
je
bil
poprej
prezrl
,
in
spoznal
,
da
je
vodila
teta
knjige
jako
natančno
,
dasi
ne
tako
pregledno
in
jednostavno
kakor
Stojan
.
Kjer
je
bila
nehala
teta
,
pričel
je
nadaljevati
on
in
pisal
in
računal
do
večera
;
kajti
moral
se
je
napraviti
red
,
predno
bi
vrnil
pohod
gospod
Stojan
,
ki
bo
vsako
nemarnost
gotovo
takoj
zapazil
.
Večer
mu
je
prinesel
prijetno
zavest
,
da
je
nekaj
storjenega
,
in
da
je
prešel
dan
srečno
.
Da
mora
gospodariti
sam
sebi
,
kdor
hoče
vladati
druge
,
zdelo
se
mu
je
resnično
,
in
