.Toda
ta
njena
nada
je
goljufiva
.
Črez
dan
nima
prilike
,
da
bi
se
v
skedenj
vtihotapila
,
tudi
joj
je
oče
to
strogo
prepovedal
.
Ko
se
zmrači
,
zapazi
odurno
iznenadena
,
da
oče
z
veseljem
šteje
zlate
—
plačilo
tolovajskega
glavarja
za
postrežbo
in
skrivališče
.
Deklica
se
bridko
joče
,
konečno
pa
se
potolaži
.
Jurij
Skopec
je
obljubil
,
da
se
bo
povrnil
,
in
ta
pogumni
mož
je
navajen
,
da
drži
dano
besedo
.
Deklica
se
ne
moti
.
Jurij
Skopec
je
s
svojimi
tovariši
na
potu
proti
Notranjskem
.
Ko
se
zmrači
,
zapuste
tolovaji
težko
obremenjeni
posamezno
svoje
skrivališče
.
V
grmovji
ob
robu
gozda
zbero
se
vsi
.
Tudi
glavar
sam
nosi
najtežjo
culo
.
Peš
morajo
oditi
,
čeravno
je
denar
zelo
težak
,
kajti
kak
najet
voz
bi
hitro
vzbudil
sumnjo
.
Urnih
korakov
se
pomikajo
po
gostem
gozdu
proti
Prigorju
.
Namenjeni
so
proti
Hrušici
,
kjer
so
tako
zvani
‚
ajdovski
grobovi
‘
.
Glavar
še
nikomur
ni
razodel
,
kaj
sedaj
namerava
,
toda
tolovaji
so
prepričani
,
da
jih
hoče
iznenaditi
.
Večkrat
morajo
počivati
.
To
zahtevajo
že
težka
bremena
,
katera
morajo
sabo
vlačiti
.
Gozd
še
vedno
ni
pri
kraji
.
Naenkrat
Polde
obstoji
.
„
Prokleto
,
“
zagodrnja
divji
tolovaj
,
„
glavar
,
nedaleč
od
nas
čujem
pasje
lajanje
.
“
„
To
so
vaški
psi
,
“
pripomni
drug
tolovaj
.
„
Tu
v
bližini
ni
nobene
vasi
,
“
odgovori
‚
sladki
Polde
‘
,
„
to
so
lovski
psi
,
ki
love
divjačino
.
In
sedaj
razločujem
tudi
lovske
rogove
.
“
Tolovajka
četa
obstane
.
Nazaj
hočejo
oditi
,
toda
tudi
za
hrbtom
se
oglase
psi
,
od
vseh
stranij
se
bliža
lovski
šum
.
„
Prokleto
,
“
škriplje
Polde
,
„
sedaj
so
nas
zajeli
.
Glavar
,
kaj
nam
je
storiti
?
“
Da
,
kam
naj
se
obrnejo
?
Vsi
glodajo
na
Jurija
Škopca
—
on
naj
pravo
ukrene
—
on
jedini
jih
more
rešiti
!
Cerkovnik
v
sili
.
—
Proti
mestnemu
obzidju
.
—
V
zapuščenem
stolpu
.
—
Nepričakovan
sestanek
.
Pogumne
deklice
stoje
s
svojim
dragocenim
plenom
,
zlato
‚
opeko
‘
,
pri
vratih
na
dnu
stopnic
.
Amalija
je
zagledala
skozi
ključavnico
cerkovnika
,
ki
nezaupno
zre
proti
vhodu
v
stolp
.
Sumiti
je
pričel
,
kor
so
stopnice
zaškripale
.
Tu
je
sedaj
dober
svet
drag
.
„
Kaj
naj
storimo
?
“
šepeta
Lenčika
,
ki
se
proti
Amaliji
pripogne
.
„
Kakor
hitro
odpremo
vrata
,
pričel
bo
mož
na
pomoč
kričati
in
straže
bodo
v
istem
hipu
prihitele
.
To
je
nevaren
položaj
.
“
„
Le
pomiri
se
,
Lenčika
.
Dosedaj
cerkovnik
še
ničesa
ne
ve
.
Pri
svojem
obhodu
je
s
stopnic
zaslišal
škripanje
,
toda
star
les
včasih
tudi
sam
od
sebe
poka
.
“
„
To
je
res
.
“
„
Tedaj
ostanimo
popolnoma
mirne
.
Možu
je
znano
,
da
se
ključa
nikdo
ne
more
polastiti
,
tedaj
si
bo
sam
moral
reči
,
da
je
vsaka
sumnja
neopravičena
.
“
„
Če
bi
le
že
hotel
oditi
—
jutro
se
bliža
.
“
„
Saj
bo
gotovo
odšel
.
“
Toda
cerkovniku
zunaj
pred
vhodom
se
čisto
nič
ne
mudi
.
Menda
je
danes
posebno
pobožen
,
ali
pa
se
do
dobrega
hoče
prepričati
,
da
je
pod
zlato
streho
vse
v
redu
.
Z
jedno
besedo
,
mož
se
vsede
v
leseno
klop
ter
začne
iz
molitvene
knjižice
čitati
.
Lenčika
pocuka
Amalijo
za
rokav
.
„
To
je
lepa
stvar
,
“
šepeta
,
„
človek
ne
gre
stran
.
Koliko
časa
bo
še
trajalo
,
in
začelo
se
bo
daniti
.
Takoj
bodo
zlato
streho
pogrešali
ter
našli
povezanega
občinskega
odbornika
.
Potem
je
vse
izgubljeno
—
v
ječo
nas
bodo
vlekli
in
pozneje
—
hu
—
že
vidim
krvnika
v
rudeči
opravi
.
“
„
Tako
daleč
še
nismo
,
“
odgovarja
Amalija
tiho
,
„
le
meni
vse
prepusti
—
cerkovnik
je
star
mož
—
z
glavo
že
kima
,
kmalu
bo
zaspal
.
“
Lenčika
pogleda
skozi
ključavnico
.
Resnično
,
starček
sedi
v
klopi
s
povešeno
glavo
—
oči
mu
skupaj
padajo
.
„
Kmalu
bo
trdno
spal
,
“
pravi
Amalija
.
„
Kaj
nam
to
pomaga
?
Če
odpremo
vrata
ter
stopimo
vun
,
zbudil
se
bo
.
“
„
Rekla
sem
Ti
,
da
meni
vse
prepusti
.
“
Amalija
še
nekaj
trenotkov
čaka
.
Cerkovnik
začne
glasno
smrčati
.
Tu
zašepeta
podnačelnica
Lenčiki
nekaj
na
uho
.
„
To
je
nevarno
,
“
pravi
ta
,
„
jeden
sam
krik
in
od
vseh
stranij
nas
obkolijo
.
“
„
Ne
bo
se
najmanje
oglasil
,
“
odgovori
Amalija
.
Previdno
odpre
vrata
,
ki
k
sreči
ne
zaškripljejo
.
Lenčika
gre
za
pogumno
podnačelnico
.
Amalija
se
približa
klopi
.
Sedaj
stoji
za
spečim
cerkovnikom
.
Bog
ve
,
kaj
se
starčku
sanja
,
ki
se
v
spanji
smehlja
.
Neprijetno
se
bo
zbudil
iz
teh
prijaznih
sanj
.
Amalija
roko
stegne
proti
njemu
.
Krepko
zgrabi
moža
za
vrat
,
da
revež
ne
more
zakričati
.
Le
nekako
grgranje
se
začuje
,
kakor
da
bi
koklja
klicala
svoje
piške
.
Ker
mu
sape
primanjkuje
,
široko
zazija
.
Amalija
ta
tronotek
porabi
—
hitro
mu
zamaši
svojo
svileno
prsno
ruto
v
usta
.
Cerkovnik
v
svojem
strahu
z
nogama
brca
.
Rok
ne
more
rabiti
,
kajti
Lenčika
in
druge
tolovajke
,
ki
so
mej
tem
pristopilo
,
ga
krepko
drže
za-nje
.
Hipoma
je
napadenec
povezan
in
sicer
tako
spretno
,
da
se
mož
sam
gotovo
ne
bo
mogel
oprostiti
.
Amalija
vse
odreja
,
kakor
rojena
poveljnica
.
„
Nesite
ga
v
stolp
,
“
veleva
tihim
glasom
,
„
ter
ga
za
vrata
položite
,
kjer
naj
ga
potem
zjutraj
najdejo
.
Hitro
,
čas
beži
!
“
Deklice
si
tega
ne
dajo
dvakrat
reči
.
Cerkovnika
polože
pod
stopnice
ter
za
njim
hitro
vrata
zapro
.
Amalija
obesi
ključ
na
zid
poleg
vhoda
.
„
Sedaj
bežimo
!
“
šepeta
podnačelnica
.
„
Ali
ima
vsaka
svojo
vrečo
?
“
„
Da
,
vse
imamo
.
“
„
Potem
se
ne
obotavljajmo
!
“
Predrzna
Amalija
hiti
prva
po
bregu
navzdol
,
sreča
jej
je
mila
,
brez
ovir
pride
proti
Reki
.
Zadnji
čas
je
že
,
tema
se
umakuje
mlademu
dnevu
,
posamezni
ljudje
se
že
na
cestah
prikazujejo
.
Tu
je
treba
hiteti
.
Amalija
vodi
svojo
četo
mej
vrti
in
grmovji
—
težko
sopeč
pridejo
do
starega
mestnega
obzidja
.
Tu
se
bodo
črez
dan
poskrile
.
Amalija
se
tukaj
dobro
izpozna
.
„
Le
hitro
noter
,
“
šepeta
lepa
ljubica
tolovajskega
glavarja
.
„
Tu
notri
mej
razvalinami
in
goščavo
smo
varne
.
Tu
je
tudi
več
tajnih
podzemeljskih
hramov
,
kjer
se
bodemo
mogle
odpočiti
.
“
Deklice
zginejo
mej
temnim
zidovjem
.
Lenčika
in
Amalija
stopate
kot
prvi
v
stari
,
na
pol
razpadli
stolp
.
Pol
razdrte
stopnice
vodijo
pod
zemljo
.
Konečno
pridejo
v
obokano
klet
.
Amalija
hoče
ravno
svojim
tovaršicam
velevati
,
naj
odlože
svoja
bremena
.
Tu
pristopi
Lenčika
.
„
Ravnokar
sem
začula
nenavadne
glasove
,
“
zašepeta
vznemirjena
.
„
Zdi
se
mi
,
da
je
nekaj
tu
pred
nami
zašumelo
.
“
„
Kje
?
“
„
Tam-le
v
kotu
.
“
„
To
so
bile
podgane
ali
miši
,
katerih
se
tukaj
notri
ne
manjka
.
“
„
Ne
,
slišalo
se
je
popolnoma
drugače
.
“
„
Kaj
pa
naj
bo
tukaj
razven
teh
živalic
?
“
odgovarja
Amalija
malomarno
.
Ko
tovaršice
odlože
svoje
vreče
,
gre
podnačelnica
sama
pregledat
,
kaj
je
v
kotu
.
Čuj
—
kaj
je
to
?
Zopet
nekaj
zasumi
in
Amalija
zapazi
,
da
se
nekaj
črnega
premika
.
„
Oj
,
kdo
je
tukaj
?
“
zakliče
iznenadena
,
zgrabivši
ostro
orožje
.
Tu
se
možak
oglasi
.
„
Tri
sto
medvedov
,
če
me
vse
ne
vara
,
slišal
sem
ravnokar
nevesto
našega
glavarja
govoriti
.
Hej
,
tovariši
,
pustite
puške
v
miru
,
to
so
naše
deklice
.
Škoda
,
da
ni
Cekinarja
tukaj
.
“
Amalija
pristopi
bliže
.
Takoj
spozna
po
glasu
jednega
izmed
Jurij
Skopčevih
ljudij
.
—
„
Ali
je
glavar
tukaj
?
“
„
Ne
,
Amalija
,
“
glasi
se
odgovor
.
„
Glavar
ima
svoja
lastna
pota
.
Ne
vemo
,
kje
je
sedaj
,
toda
dogovorili
smo
se
,
da
se
snidemo
ž
njim
pod
Hrušico
na
Notranjskem
.
“
„
Ah
—
tam
je
tedaj
—
“
„
Da
,
Amalija
,
toda
Smukač
to
veliko
bolje
ve
.
Hej
,
Smukač
,
kje
pa
tičiš
?
“
Nikdo
ne
odgovori
.
„
Kje
je
Smukač
?
“
povprašuje
Pante
,
ki
je
do
sedaj
molčal
.
„
Nisem
ga
še
slišal
.
“
„
Saj
mora
vendar
tukaj
biti
.
“
„
Nisem
ga
videl
.
“
„
Jaz
tudi
ne
.
“
Tako
tolovaji
jeden
drugemu
odgovarjajo
.
Za
deklice
se
ne
zmenijo
,
ki
se
nastanijo
v
drugem
kotu
obokane
shrambe
.
Vsi
iščejo
Smukača
.
„
No
,
kje
pa
je
moj
prijatelj
?
“
oglasi
se
zopet
Pante
slabe
volje
.
—
„
Oj
,
“
zakliče
jeden
tolovajev
,
„
sedaj
se
nečesa
spominjam
.
Zapazil
sem
,
da
se
je
Smukač
dobrikal
domači
hčerki
.
Prav
res
,
tudi
ga
ni
bilo
med
nami
,
ko
smo
šli
skupno
spat
.
Za
vraga
,
menda
še
tiči
v
hiši
našega
znanca
!
“
„
Pri
deklini
—
gotovo
—
“
„
In
tam
so
ga
zgrabili
,
“
pristavi
tretji
.
Amalija
se
za
te
besede
komaj
zmeni
.
Odkar
ve
,
da
glavar
ni
pri
tem
tolovajskem
oddelku
,
ne
zanima
se
več
za
te
ljudi
.
Tu
se
spomni
Uršike
.
„
Kje
je
Cekinar
?
“
praša
lepa
deklica
.
„
Ta
je
še
zunaj
mesta
,
hotel
se
nam
je
pozneje
pridružiti
,
pa
ga
menda
kaj
ovira
—
vrag
naj
ve
,
kje
se
potika
.
Sicer
je
pa
Cekinar
dosti
star
,
da
se
ne
bo
izgubil
.
“
Tolovaji
še-le
sedaj
deklice
vidijo
,
ko
jutranji
mrak
prisveti
skozi
razpokline
v
starem
zidovji
.
„
Kapa
kosmata
,
“
zakliče
jeden
izmed
njih
,
„
sedaj
ste
zopet
kot
kmečke
ženske
oblečene
;
ali
ste
moško
opravo
že
odložile
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
Amalija
rezko
,
„
še
vedno
smo
kot
lovci
oblečene
in
oborožene
,
samo
danes
ne
,
in
za
to
imamo
posebne
vzroke
.
“
„
Kakošne
?
“
„
To
Vas
čisto
nič
ne
briga
,
“
zakliče
ponosna
Amalija
odločno
.
„
Če
bi
pa
rad
vedel
,
načelnica
,
“
oglasi
se
nadležnik
vnovič
.
„
Ali
ste
Vi
Jurij
Skopec
?
“
zavrne
ga
tolovajka
jezno
.
„
Njemu
bi
pač
odgovaijala
na
vsa
vprašanja
,
ne
pa
Vam
—
mlečnik
!
“
„
Oho
,
to
je
—
“
„
Tiho
!
“
mu
veleva
.
„
Če
Vam
kaj
ni
prav
,
pritožite
se
pri
glavarju
.
“
Tolovaj
je
še
mlad
.
Že
dlje
časa
pozna
Jurij
Skopčevo
ljubico
ter
je
nekoliko
srdit
nanjo
,
ker
je
dala
glavarju
prednost
.
„
Zakaj
ste
tako
hitro
raztogo
tena
,
Amalija
?
“
praša
jo
zbadljivo
.
„
Glavar
je
vsak
dan
drugih
mislij
.
“
„
Kaj
pravite
?
“
zarentači
lepa
tolovajka
.
„
No
,
kakor
poznam
Jurija
Skopca
,
ne
bo
se
na
jednega
dekleta
vezal
,
in
ko
bi
bila
lepa
kakor
sam
angelj
,
“
roga
se
mladi
razbojnik
.
„
Glavar
je
tak
mož
,
ki
povsod
ljubi
,
ter
ve
,
da
so
mu
vsa
ženska
srca
naklonjena
.
“
„
Molčite
!
“
zakliče
Amalija
razljučena
.
„
Ah
—
jaz
govorim
,
kakor
je
meni
drago
.
“
„
Ne
spravite
me
v
jezo
!
“
Tolovaj
se
krohota
.
„
Hahaha
,
Amalija
,
Vi
ste
vedno
lepa
,
toda
kadar
se
raztogotite
,
ste
naravnost
divna
.
Škoda
,
da
smo
zopet
izgubili
prekrasna
Milico
—
pri
njej
bi
se
bila
resnica
moje
trditve
izkazala
.
“
Amalija
osupne
.
„
Katera
Milica
?
“
„
No
,
deklica
s
Sokolskega
,
“
odgovarja
tolovaj
.
„
Glavar
je
bil
tam
grofov
lovec
.
Druzega
ne
vem
,
toliko
pa
je
gotovo
,
da
se
za
lepega
dekleta
zanima
.
Deklico
smo
vzeli
glumaški
družbi
,
potem
se
nam
je
pa
na
skrivnosten
način
izgubila
,
“
pojasnuje
tolovaj
.
Amalija
ga
pusti
mirno
izgovoriti
.
Zadnje
njegove
besede
komaj
še
čuje
.
Sedaj
se
na
marsikaj
spomni
,
za
kar
se
poprej
ni
zmenila
—
sedaj
jej
je
vse
jasno
.
Če
je
ponoči
k
Jurij
Skopčevemu
ležišču
pristopila
ter
ga
opazovala
,
zgodilo
se
je
večkrat
,
da
so
ga
nadlegovalo
mučne
sanje
.
—
Kolikokrat
je
klical
svojo
mrtvo
mater
in
tudi
ime
‚
Milica
‘
je
izgovarjal
.
Kdo
je
ta
Milica
?
Menda
kaka
služkinja
na
gradu
hišina
ali
kaj
jednacega
.
—
Amalija
se
vzdrami
.
Hitro
odide
v
temni
kot
,
kjer
so
se
tolovaji
začasno
nastanili
.
Nikdo
si
ne
upa
,
da
bi
jo
najmanje
nadlegoval
—
nobeden
divjih
tolovajev
se
je
ne
dotakne
,
ker
vedo
,
da
je
deklica
glavarjeva
ljubica
.
Tolovajka
se
obrne
k
mlademu
možu
,
ki
je
poprej
ž
njo
govoril
.
„
Ali
je
Milica
lepa
?
“
praša
ga
hlastno
.
Tolovaj
je
še
slabe
volje
.
„
Lepša
je
,
kakor
Vi
,
devičica
Amalija
,
to
mi
smete
verjeti
.
“
Deklica
odskoči
,
kakor
da
bi
jo
gad
pičil
.
„
To
je
laž
,
“
sika
,
„
grda
laž
!
“
„
In
vendar
je
tako
.
“
„
Ne
,
ne
,
in
trikrat
ne
,
“
kriči
ljubosumnica
.
„
Jaz
sem
lepša
,
ta
Milica
se
ne
more
z
menoj
meriti
.
“
Tolovaj
se
krohota
.
„
No
,
saj
jo
bodete
v
svojem
času
videla
,
“
jo
draži
.
„
Jurij
Skopec
jo
bo
iskal
in
našel
.
Kolikokrat
je
že
zanjo
povpraševal
.
“
—
„
Lažete
se
.
“
„
To
je
gola
resnica
,
to
sem
tudi
jaz
slišal
,
“
pripomni
Pante
.
„
Kdo
ste
Vi
?
Vas
še
ne
poznam
,
“
sika
tolovajka
razdražena
.
„
Zvest
pristaš
Jurija
Skopca
sem
,
“
odgovarja
Pante
,
ki
še
vedno
na
pogrešanega
Smukača
misli
.
Amalija
sedaj
molči
.
Tolovaji
se
živahno
raztovarjajo
,
kaj
se
je
neki
Smukaču
pripetilo
.
Najbolj
skrbi
zanj
Pante
,
toda
tudi
ostali
tolovaji
so
svojemu
podnačelniku
naklonjeni
.
„
Ta
se
jim
je
gotovo
izmuzal
,
“
oglasi
se
jeden
izmed
njih
.
„
Smukač
je
zvita
glava
,
njega
ni
tako
lahko
vjeti
.
Mogoče
,
da
je
z
domačo
deklino
dogovoril
sestanek
,
in
ko
je
nastal
v
hiši
ropot
,
je
hitro
zbežal
.
“
Pante
z
glavo
zmajeva
.
„
Brez
svojih
tovarišev
?
Tega
naš
podnačelnik
Smukač
ne
stori
.
“
„
Kje
pa
je
?
“
„
Bojim
se
,
da
so
ga
vojaki
zgrabili
.
“
Živahno
se
o
tem
razgovarjajo
.
Nekaj
tolovajev
je
Pantetovega
mnenja
,
drugi
se
zopet
tolažijo
,
da
se
je
podnačelnik
rešil
:
za
tolovajke
se
komaj
še
zmenijo
,
čeravno
je
dosti
čudno
,
da
so
se
tu
pod
mestnim
ozidjem
ž
njimi
sešle
.
Amalija
ne
izpregovori
nobene
besede
več
.
K
svojim
tovaršicam
se
povrne
ter
se
začne
z
Lenčiko
pomenkovati
.
Pante
se
jej
približa
.
„
Amalija
!
“
„
Kaj
je
?
“
„
Ali
bodete
šle
z
nami
?
“
„
Zakaj
?
“
„
Kaj
se
hočete
glavarju
izogniti
?
Če
to
storite
,
pozabil
Vas
bo
popolnoma
.
“
Amalija
se
trpko
zasmeji
.
„
Jurij
me
nikdar
ne
bo
pozabil
.
“
„
No
,
prepričala
se
bodete
,
da
imam
prav
,
“
meni
tolovaj
.
„
Glavar
je
preveč
lep
mož
,
ženske
letajo
za
njim
,
kjerkoli
se
pokaže
.
“
Amalija
kvišku
poskoči
.
„
Ali
ste
to
videli
?
“
zakliče
togotno
.
„
To
je
nesramna
laž
—
Jurij
Skopec
kaj
tacega
ne
stori
—
samo
mene
zvesto
ljubi
.
“
—
„
Videl
tega
nisem
,
“
odgovarja
tolovaj
.
„
Dosedaj
je
glavar
še
premalo
med
ljudi
zahajal
.
Toda
že
nekaj
časa
sem
smo
se
od
njega
ločili
,
šel
je
v
Zagreb
in
tam
se
je
lahko
marsikaj
pripetilo
.
V
Zagrebu
so
lepa
dekleta
,
ki
so
znana
,
da
so
vroče
krvi
.
“
—
Amalija
molči
.
Malomarno
se
hlini
,
toda
v
njenih
prsih
razsaja
vihar
.
Britko
se
kesa
,
da
je
tako
nepremišljeno
zapustila
svojega
ljubčka
.
Mislila
je
,
da
bo
vsled
ločitve
hrepenel
po
njej
,
da
jo
bo
iskal
po
celi
deželi
.
In
sedaj
vidi
,
kako
se
je
motila
,
Jurij
Skopec
hodi
svoja
pota
.
Sedaj
je
prepričana
,
da
je
glavar
bolj
ponosen
,
kakor
zaljubljen
.
Niti
zoper
Sabino
ni
več
tako
ljubosumna
,
samo
one
neznane
deklice
črti
sedaj
,
s
katerimi
je
tolovajski
glavar
mej
tem
časom
morebiti
občeval
.
V
duhu
si
predstavlja
,
kako
se
njen
ljubček
shaja
v
noči
z
lepimi
deklicami
.
Grozna
ljubosumna
bolest
jej
razjeda
srce
.
Koliko
bi
sedaj
za
to
dala
,
ko
bi
mogla
s
hitrostjo
misli
pohiteti
k
njemu
.
Toda
to
je
nemogoče
.
Amalija
se
zopet
k
mlademu
tolovaju
obrne
.
„
Ali
je
glavar
še
v
Zagrebu
?
“
„
Ne
verjamem
tega
.
Menda
je
že
na
Notranjsko
odšel
,
kjer
ga
bodemo
pod
Hrušico
pri
tako
zvanem
‚
ajdovskem
grobu
‘
našli
.
Kolikor
mi
je
znano
,
hoče
tam
skrite
zaklade
iskati
.
“
Amalija
premišljuje
.
Rada
bi
šla
s
tolovaji
,
toda
na
jedni
strani
hoče
ostati
samostojna
,
na
drugi
strani
pa
se
spomni
stare
beračice
na
Uskokih
,
ki
se
hoče
pri
‚
rudečem
križu
‘
poleg
Zatičine
sniti
s
tolovajkami
.
Amalija
je
toliko
o
velikem
bogastvu
slišala
,
ki
je
v
starem
samostanu
skrito
.
Zaradi
tega
hoče
podzemeljske
hodnike
preiskati
.
Tudi
bi
tolovaji
lahko
njene
tovaršice
nadlegovali
.
Za
svojo
osebo
se
tega
ne
boji
,
ker
divji
tovariši
spoštujejo
v
njej
glavarjevo
nevesto
.
In
ta
njena
bojazen
za
svoje
tovarišice
je
opravičena
,
o
tem
se
takoj
tu
v
skrivališču
prepriča
.
Ker
tolovaji
vedo
,
da
so
tukaj
popolnoma
varni
,
pridejo
najpredrznejši
v
bližino
deklic
,
ki
so
v
ličnih
kmetskih
opravah
pravcate
krasotice
.
Marsikatera
surova
roka
sega
po
divnih
postavah
;
divji
razbojniki
menijo
,
da
se
jim
zale
deklice
ne
bodo
dosti
branile
.
Motijo
se
.
Čeravno
bi
marsikatera
tolovajka
rada
imela
lepega
ljubčka
,
vendar
sta
Amalija
in
Lenčika
druzega
mnenja
.
„
Nazaj
!
“
zapovedujete
odločno
ter
primete
za
orožje
.
„
Znano
Vam
je
,
da
smo
četa
za-se
,
tedaj
se
poberite
v
svoj
kot
,
drugače
—
“
„
No
,
ne
bodite
takoj
neprijazne
,
“
meni
Pante
,
ki
pomirujoč
stopi
mej
obe
stranki
.
„
Stavim
,
da
dekleta
niso
zaradi
tega
hude
,
če
jih
moji
prijatelji
malo
prijazneje
pogledajo
.
Dekleta
so
zaradi
moških
na
svetu
,
in
kdo
nam
more
očitati
,
da
nismo
zali
in
zdravi
korenjaki
,
katerih
se
ne
sme
nobena
punica
sramovati
.
“
Amalija
se
pomiri
.
„
Svojim
tovarišicam
ničesa
ne
branim
,
“
pravi
odločno
,
toda
tukaj
ni
pravi
prostor
,
da
se
prično
ljubimske
zveze
.
Za
to
bo
prilika
,
ko
pridemo
v
zeleni
gozd
.
“
„
To
je
pametna
beseda
,
“
pritrjuje
jej
Pante
ter
zapodi
svoje
tovariše
nazaj
,
„
deklica
ima
popolnoma
prav
.
Čakajte
,
da
pridemo
na
prosto
.
Tukaj
tako
nismo
zadosti
varni
,
treba
bo
razpostaviti
straže
.
Ta
opomin
pomaga
.
Nekaj
tolovajev
gre
stražit
,
ostali
pa
se
v
svojem
kotu
vsedejo
na
tla
.
Tudi
Amalija
postavi
jedno
tovarišico
k
razpoklini
,
ki
gleda
proti
mestu
.
Jutranja
megla
se
dviguje
—
solnčni
žarki
pa
na
trsatski
cerkvi
zastonj
iščejo
—
zlato
streho
.
Cekinar
se
povrne
.
—
Poročilo
.
—
Kje
je
Smukač
?
Drugi
tolovajski
podnačelnik
,
Cekinar
,
se
drugače
premisli
.
Začetkoma
je
hotel
zjutraj
na
vse
zgodaj
s
svojim
tovarišem
iti
k
znancu
na
Reko
.
Ko
pa
stvar
natanko
uvažuje
,
zdi
se
mu
prenevarno
,
da
bi
pri
belem
dnevu
šel
v
mesto
—
nobenega
suma
noče
vzbuditi
ter
tolovaje
,
ki
so
že
v
znančevi
hiši
,
po
nepotrebnem
spravljati
v
nevarnost
.
Reške
oblastnije
so
itak
že
nezaupne
,
ravno
zadnji
čas
se
je
več
tatvin
izvršilo
.
Cekinar
je
to
izvedel
.
Zaradi
tega
sklene
,
da
počaka
do
druzega
večera
.
Saj
tako
ničesa
ne
zamudi
,
kajti
še-le
drugo
noč
bodo
trsatsko
cerkev
obiskali
—
to
je
Cekinarju
znano
,
ki
sklene
,
da
se
povrne
v
goščavo
polog
glavne
ceste
.
Njegov
spremljevalec
je
s
tem
zadovoljen
.
Preoblečena
tolovaja
odideta
hitrih
korakov
po
cesti
.
Tam
ob
desnem
bregu
mej
skalami
in
grmovjem
je
začasno
tolovajsko
taborišče
.
Po
preteku
jedne
ure
se
približata
svojemu
cilju
.
V
polumraku
poletne
noči
loži
goščava
pred
njima
.
Cekinar
obstoji
.
„
No
,
to
je
prenoumno
,
“
oglasi
se
srdito
.
„
Da
se
le
človek
odstrani
,
pa
je
vse
narobe
.
“
„
Aha
,
Ti
meniš
zaradi
straž
?
“
praša
ga
tovariš
.
„
Seveda
,
“
odgovarja
Cekinar
jezno
,
„
zaklicati
bi
morala
že
straža
,
ko
bi
bilo
vse
v
redu
.
Stavim
,
da
cela
družba
spi
kakor
jazbeci
,
no
,
zbudila
jih
bo
huda
nevihta
.
“
Cekinar
se
preriva
skozi
grmovje
.
Nikjer
ne
zapazi
žive
dušo
—
ko
se
približata
taborišča
,
zsčujeta
glasno
smrčanje
.
Neopažena
prideta
do
utic
,
ki
so
napravljene
iz
zelenega
vejevja
.
„
No
,
kaj
tacega
,
“
godrnja
podnačelnik
.
„
Cela
tolpa
spi
,
kakor
sem
si
mislil
.
Treba
jo
zlodje
samo
za
malo
časa
zapustiti
,
pa
je
neumnost
za
neumnostjo
gotova
.
Pozna
se
,
da
glavarja
manjka
,
ta
bi
jih
že
v
kozji
rog
ugnal
.
“
Razljučen
pristopi
k
prvi
utici
.
Iz
nje
gleda
dvoje
nog
spečega
tolovaja
.
To
je
jeden
izmed
tovarišev
,
ki
bi
morali
stati
na
straži
.
Jezno
ga
Cekinar
za
nogo
zgrabi
ter
brezozirno
potegne
iz
utice
.
Vsak
človek
bi
se
moral
vsled
tega
zbuditi
,
kajti
na
tleh
je
ostro
zdrobljeno
kamenje
,
izmed
katerega
štrle
kvišku
grčave
korenine
.
Možak
nekoliko
zastoka
,
potem
pa
mirno
naprej
smrči
.
Cekinar
je
ves
iz
sebe
.
„
Tu
se
pa
že
vse
neha
,
“
za
rentači
.
„
Vrag
spi
,
kakor
bi
bil
pobit
.
No
,
čakaj
,
jaz
Te
bom
že
zbudil
,
tovariš
!
“
Začne
ga
suvati
,
njegov
spremljevalec
pa
potegne
druzega
iz
utice
.
Tudi
to
se
ne
zgodi
posebno
prijazno
.
Speči
tolovaj
grči
in
sopiha
,
pa
tudi
on
potem
mirno
naprej
spi
.
Tolovaja
se
pogledata
.
„
To
je
v
resnici
nečuveno
,
“
pravi
podnačelnikov
tovariš
.
„
Vragi
so
se
popolnoma
upijanili
.
Tu
na
tleh
leže
prazne
steklenice
.
“
„
Toda
premalo
jih
je
,
“
meni
Cekinar
,
„
od
tega
vina
se
vsi
niso
mogli
tako
napiti
.
Cela
stvar
se
mi
čudna
zdi
.
Pomagaj
mi
,
tovariš
,
da
krepko
potreseva
tega-le
moža
!
“
Preobračata
ga
na
vse
strani
,
sujeta
ga
,
da
se
vali
kakor
igrača
po
tleh
,
toda
vse
nič
ne
pomaga
.
Tolovaja
z
glavama
zmajevata
.
„
Kaj
tacega
še
v
celem
svojem
življenji
nisem
doživel
,
“
zakliče
Cekinar
,
„
tukaj
me
pamet
zapušča
.
Hej
,
prižgi
hitro
svetilnico
!
“
Tolovaj
stori
,
kakor
mu
je
velevano
.
Cekinar
vzame
svetilnico
v
roke
ter
posveti
v
vse
utice
.
Tu
leže
tovariši
—
niti
enega
ne
manjka
—
tudi
Janko
Hrvat
smrdi
na
tleh
,
toda
sam
,
njegove
lepe
žene
zopet
ni
pri
njem
.
—
In
vsi
tako
trdno
spe
,
da
jih
ni
mogoče
zbuditi
.
Cekinar
se
povrne
k
tovarišu
.
„
Jere
manjka
,
“
mu
poroča
.
Ta
se
zakrohota
.
„
Oj
,
sedaj
si
morem
že
misliti
,
kaj
se
je
zgodilo
,
“
pravi
tolovaj
.
„
Hrvatova
zapeljivka
je
dala
ljudem
vina
.
Mogoče
mu
je
tudi
kaj
primešala
,
kajti
babnica
ima
vedno
razne
skrivnostne
kapljice
pri
sebi
.
Hahaha
,
gotovo
se
je
s
kakim
novim
ljubimcem
sešla
;
glavo
bi
stavil
,
da
imam
prav
.
“
Cekinar
molči
.
Tudi
on
je
toga
mnenja
.
Jezen
je
na
razuzdano
žensko
,
kajti
kako
lahko
bi
bili
tovariši
od
vojakov
iznenadeni
in
povezani
,
predno
bi
se
zavedli
.
Sedaj
ne
preostaja
drugo
,
kakor
da
mirno
čaka
.
Še
nekoliko
se
potrudita
,
da
bi
jih
zbudila
,
ko
pa
celo
polivanje
z
mrzlo
vodo
nič
ne
pomaga
,
pustita
jih
na
tleh
,
da
omotica
sama
od
sebe
preide
.
Skleneta
tedaj
,
da
prevzameta
stražo
.
Podnačelnik
se
postavi
mej
grmovje
na
oni
strani
taborišča
,
ki
leži
proti
mestu
,
njegov
tovariš
pa
odide
na
nasprotno
stran
.
—
Cekinar
je
zelo
razburjen
.
V
zadnjem
času
je
imel
malo
počitka
,
toda
spanec
se
ga
ne
loti
—
na
svojo
prihodnost
misli
.
Kje
se
mudi
sedaj
Uršika
,
krasna
deklica
,
ljubica
,
po
kateri
njegovo
srce
tako
hrepeni
?
Rekla
mu
je
,
da
ga
ljubi
.
Zakaj
se
ga
sedaj
že
toliko
časa
ogiblje
?
Zakaj
ga
ne
poišče
?
Cekinar
je
divji
tolovaj
,
toda
surov
človek
ni
.
Njemu
je
ljubezen
poseben
čut
,
ne
samo
razljučena
,
pohlepna
strast
,
kakor
velja
to
pri
njegovih
tovariših
.
V
svoje
misli
zatopljen
vendar
na
vsak
šum
pazno
posluša
.
—
Goščava
,
v
kateri
je
tabor
,
leži
precej
daleč
od
glavne
ceste
.
Zaradi
tega
ne
čuje
druzega
,
kakor
ponočne
živali
.
Polnoči
mora
biti
.
Naenkrat
se
tolovaj
zgane
.
Ali
ne
prihaja
od
ceste
sem
nekako
šumenje
,
kakor
da
bi
se
nekdo
na
tihem
bližal
?
Za
grmovjem
stoječ
vidi
Cekinar
daleč
tja
po
bregu
navzdol
.
Temna
postava
prihaja
hitrih
korakov
.
Ni
dvojbe
,
to
je
ženska
,
in
ko
podnačelnik
natanko
tja
pogleda
,
spozna
takoj
razkošno
Hrvatovo
Jero
.
Lepa
žena
se
brez
obotavljanja
bliža
taborišču
.
Cekinar
ve
,
da
mora
ponočna
potepenka
gotovo
priti
mimo
njega
.
Mirno
stoji
,
v
trenotku
pa
,
ko
hoče
smukniti
mimo
njega
,
zgrabi
jo
krepko
za
polno
,
okroglo
roko
.
Žena
prestrašena
vsklikne
.
Cekinar
je
vedno
previden
,
da
,
celo
nezaupen
,
in
ko
vidi
,
da
se
Jera
skoraj
na
tla
sesede
,
prime
jo
tem
krepkeje
.
„
Od
kod
prihajate
?
“
praša
jo
odločnim
glasom
.
Jera
komaj
skriva
svoj
strah
.
„
Ali
niste
v
mestu
?
“
jeclja
ter
se
po
vsem
životu
trese
.
Cekinar
stopi
izza
grmovja
.
„
Ne
,
tukaj
sem
,
kakor
vidite
,
“
odgovarja
rezko
.
„
K
tovarišem
sem
se
povrnil
in
v
svoje
začudenje
našel
,
da
v
taboru
vse
spi
,
celo
,
da
so
vsi
tovariši
v
nekaki
omotici
.
Vi
jedina
ste
po
konci
ter
sedaj
ob
tej
pozni
uri
prihajate
v
tabor
—
potrebno
pojasnilo
zahtevam
od
Vas
.
“
Tolovaj
meni
,
da
se
bo
razuzdanka
v
svojem
strahu
izzdala
—
moti
se
.
Prekanjena
ženska
za
izgovor
ni
v
zadregi
.
„
Kaj
naj
tajim
,
“
pravi
navidezno
mirna
,
„
samo
prosim
Vas
,
da
nasproti
mojemu
možu
molčite
.
Hotela
sem
z
nekim
človekom
govoriti
,
zaradi
tega
sem
odšla
.
“
„
S
kom
?
“
izprašuje
Cekinar
strogo
.
„
Z
bogatini
kmetom
iz
okolice
—
seznanila
sem
se
ž
njim
,
ko
sem
pri
njem
kupovala
živež
.
Hotel
se
je
z
menoj
sniti
,
toda
ni
prišel
,
—
menda
je
njegova
žena
preveč
ljubosumna
.
“
To
se
jako
verjetno
glasi
.
Saj
je
znano
,
kako
malo
se
razuzdana
Jera
zmeni
za
zakonsko
zvestobo
.
Cekinarju
je
znano
,
da
je
bila
lahkoživka
tudi
Smukačeva
ljubica
in
da
za
celo
četo
kupuje
živež
.
Lahko
je
tedaj
mogoče
,
da
je
pri
tej
priliki
našla
novega
ljubčka
.
Toda
ne
izpusti
je
.
„
Hotela
ste
tedaj
k
sestanku
iti
ter
ste
zaradi
tega
tovariše
omotila
?
“
praša
jo
rezko
.
„
Moj
ljubi
Bog
,
res
sem
to
storila
,
“
odgovarja
hinavka
ponižno
,
„
toda
zaradi
tega
me
še
ni
treba
koj
zadaviti
.
Saj
tukaj
straže
niso
potrebno
,
na
ta
samotni
kraj
ne
pride
živa
duša
,
posebno
pa
ne
po
noči
.
“
Tudi
to
se
verjetno
glasi
,
vendar
pa
se
v
tolovajskem
podnačelniku
vedno
glasneje
vzbuja
neka
temna
sumnja
zoper
lepo
žensko
.
Posobno
čudno
se
mu
zdi
,
da
prihaja
iz
mesta
.
To
jej
tudi
v
obraz
pove
.
„
Da
,
od
kod
naj
pa
sicer
prihajam
?
“
meni
Jera
živahno
.
„
Pred
mestom
sem
se
hotela
v
neki
gostilni
z
bogatim
kmetom
sniti
.
Ni
ga
bilo
tam
,
menda
ga
žena
ni
izpustila
.
Zastonj
sem
pot
napravila
—
ne
hudujte
se
nad
mano
!
“
Cekinar
v
polumraku
poletne
jasne
noči
zapazi
,
da
ga
Jera
zapeljivo
pogleduje
.
Razkošna
in
zala
je
,
vredna
,
da
bi
se
ž
njo
nekaj
ur
poradostil
.
Toda
Cekinar
je
prebrisan
.
Ženske
krasote
ne
zaničuje
,
toda
Jero
predobro
pozna
.
Strastna
vragica
je
to
,
pred
katero
se
je
treba
čuvati
.
In
neki
notranji
glas
mu
pravi
,
da
se
lepa
zapeljivka
laže
,
da
se
za
njenim
ponočnim
pohajkovanjem
vse
kaj
druzega
skriva
,
kakor
pa
zaljubljen
kmet
.
Še
krepkeje
jo
prime
za
roko
.
Jera
se
ne
brani
,
ker
misli
,
da
bo
mladi
in
krasni
tolovaj
porabil
to
priliko
v
svojo
korist
.
Ljubeznjivo
ga
pogleduje
,
prsno
ruto
kakor
slučajno
na
stran
potegne
,
da
se
pred
tolovajevimi
očmi
pokaže
del
njenih
belih
,
razkošnih
prsij
.
V
njeno
veliko
začudenje
in
togoto
pa
se
podnačelnik
za
vse
to
malo
zmeni
.
Malovredno
žensko
Cekinar
zaničuje
,
lepo
baburo
,
ki
je
vsakemu
naklonjena
,
kdorkoli
jej
le
količkaj
ugaja
.
„
Kdaj
ste
zapustila
taborišče
?
“
praša
jo
tolovaj
.
To
prašanje
ni
Jeri
nič
kaj
prijetno
.
„
Tega
natanko
ne
vem
,
“
odgovarja
počasi
.
„
Menda
je
bilo
okrog
osme
ure
na
večer
.
“
„
Tedaj
ste
najmanj
štiri
ure
na
kmeta
čakala
?
“
„
Toliko
časa
že
.
“
„
No
,
natanko
bom
pozvedoval
,
“
pravi
tolovaj
.
„
Kako
se
pa
dotična
krčma
zove
?
“
Jera
postane
nestrpna
.
„
Vi
me
zaslišujete
,
kakor
pri
sodniji
,
“
zakliče
slabe
volje
;
„
ne
odgovarjam
Vam
več
.
“
„
Oho
,
to
morate
storiti
—
kako
se
krčma
imenuje
?
“
„
Tega
ne
povem
.
“
Cekinar
zažvižga
.
To
je
znamenje
,
naj
se
tovariš
,
ki
na
nasprotni
strani
straži
,
hipoma
približa
.
Jera
postane
nemirna
.
Še
jedenkrat
skuša
mladega
moža
s
svojo
lepoto
premotiti
ter
ga
zaljubljeno
pogleduje
.
Zdihuje
in
svoji
mali
roki
proseče
sklepa
,
toda
Cekinar
ne
pozna
nobene
šale
.
Sumiti
je
začel
,
zaradi
tega
se
obrne
k
tovarišu
,
ki
je
prihitel
na
dano
znamenje
.
„
Hrvatovo
ženo
pelji
v
taborišče
,
“
zapoveduje
podnačelnik
,
„
v
njeno
utico
jo
spusti
,
potem
jo
pa
strogo
straži
—
ali
si
me
razumel
?
“
Jera
z
nogo
zacepeta
.
„
Kaj
to
pomeni
?
“
zakliče
srdito
,
„
z
mano
postopate
,
kakor
da
bi
bila
Bog
ve
kaj
zakrivila
.
“
„
Vse
se
bo
pojasnilo
,
“
odgovarja
Cekinar
suhoparno
.
„
Čuvajte
se
!
“
preti
razuzdanka
,
„
tega
ne
bom
mirno
trpela
.
“
„
Pritožite
se
pri
Juriju
Skopcu
,
če
Vam
kaj
ni
prav
.
Kar
sem
rekel
,
pri
tem
ostane
.
“
Tolovaj
odpelje
razljučeno
Hrvatovo
ženo
v
tabor
,
Cekinar
pa
ostane
na
straži
.
Podnačelnik
je
tako
ravnal
,
kakor
mu
je
previdnost
velevala
.
Jurija
Skopca
pozna
ter
ve
,
da
bo
glavar
odobril
njegove
ukrepe
,
sicer
bi
bil
gotovo
drugače
postopal
.
Zopet
stoji
Cekinar
sredi
tihe
goščave
,
toda
dolgo
časa
ne
traja
,
ko
v
novič
začuje
,
da
se
suhe
veje
lomijo
,
menda
pod
težkimi
koraki
.
Moška
postava
se
hitro
bliža
.
„
Stoj
—
stoj
kuko
so
glasi
naše
današnje
geslo
?
“
zakliče
Cekinar
ter
s
samokresom
pomeri
.
„
Hrušica
in
Reka
,
“
odgovori
prišlec
.
„
Oj
,
Ti
si
,
tovariš
,
“
pravi
Cekinar
,
ki
spozna
jednega
izmed
Jurij
Skopčevih
ljudij
.
„
Odkod
prihajaš
tako
pozno
po
noči
?
Ali
nisi
šel
s
Smukačem
in
Pantetom
na
Reko
?
“
„
Bil
sem
tam
,
toda
sam
hudič
je
na
nas
vojake
naščuval
.
Sredi
noči
so
znančevo
hišo
obkolili
.
Srečno
smo
jim
ušli
,
pod
mestnim
ozidjem
smo
varno
skriti
.
Pante
me
semkaj
pošilja
.
“
Cekinar
osupne
.
„
Mojega
prijatelja
ni
tukaj
.
“
„
Hm
,
morebiti
se
v
mestu
kje
skriva
.
“
„
Da
,
gotovo
je
tako
,
kajti
Smukač
ni
mož
,
ki
se
da
tako
zgrabiti
.
Povej
mi
natančneje
,
kaj
se
je
prav
za
prav
pripetilo
?
“
„
Zakaj
pa
nisi
za
nami
prišel
,
France
?
“
praša
ga
tolovaj
.
„
Prepozno
je
postalo
,
ker
sem
slučajno
na
glumače
naletel
.
“
„
Oj
,
in
na
deklico
tudi
,
na
lepo
Milico
?
“
praša
tolovaj
živahno
.
„
Ne
,
pri
glumačih
je
ni
.
“
„
Za
vraga
,
kdo
nam
jo
je
pa
potem
odpeljal
?
“
„
Ne
vem
,
tega
nisem
mogel
izvedeti
.
Sicer
bom
pa
glumače
ojstro
opazoval
.
Sedaj
pa
Ti
poročaj
—
v
resnici
sem
radoveden
.
“
Ko
se
oba
tolovaja
pogovarjata
,
poglejmo
za
lepo
Jero
in
njenim
spremljevalcem
.
Tolovaj
spremlja
razkošno
razuzdanko
v
tabor
.
Jera
gre
voljno
in
molče
poleg
svojega
stražnika
,
dokler
ne
prideta
do
utice
,
v
kateri
Janko
Hrvat
glasno
smrči
.
„
Le
noter
stopite
!
“
pravi
mladi
tolovaj
.
„
Tu
morate
ostati
,
ne
poskusite
mi
,
utico
zapustiti
—
stražil
bom
oprezno
!
“
Žena
mu
ne
odgovori
.
Hitro
smukne
skozi
ozki
vhod
v
utico
ter
se
vleže
na
ležišče
.
Straža
stoji
zunaj
pred
vratmi
.
Nekaj
korakov
je
oddaljen
.
Ko
Jera
to
zapazi
,
splazi
se
na
tihem
kakor
mačka
k
spečemu
Jankotu
.
„
Janko
!
“
Čudno
.
Smrčanje
preneha
,
Hrvat
odpre
svoje
oči
.
Ni
dvojbe
,
mož
se
je
spečega
in
omotenega
delal
.
„
Jera
!
“
„
Tukaj
sem
,
“
odgovarja
mu
žena
na
tihem
,
„
hahaha
,
sedaj
sva
maščevana
,
da
,
prokleti
Smukač
je
že
v
ječi
.
“
„
Tedaj
so
ga
res
zgrabili
?
“
„
Seveda
,
“
sika
prekanjena
vragica
,
„
izdala
sem
ga
,
povedala
sem
oblastniji
,
kaki
gostje
se
skrivajo
v
dotični
hiši
.
Sama
sem
se
prepričala
,
da
so
odpeljali
v
verige
okovanega
Smukača
.
Še
le
potem
sem
se
povrnila
v
tabor
.
“
Janko
Hrvat
zadovoljno
zamrmra
.
„
Cekinar
Te
je
pri
povratku
zasačil
,
“
oglasi
se
mož
za
nekoliko
časa
.
„
Slišal
sem
,
kako
Te
je
izpraševal
.
“
„
Ah
,
“
pravi
ona
zaničljivo
,
„
to
čisto
nič
ne
de
.
Dobro
sem
se
izgovorila
.
“
„
Kako
pa
?
“
„
Tega
Ti
ni
treba
vedeti
,
“
glasi
se
odurni
odgovor
.
V
Jankotu
se
vzbuja
ljubosumnost
.
„
Ali
si
se
mu
morebiti
dobrikala
?
“
„
Kaj
pa
še
!
“
zagovarja
se
zvita
hinavka
.
„
Takemu
štoru
,
niti
jedne
prijazne
besede
ne
privoščim
.
Ne
morem
ga
trpeti
.
“
„
Če
je
pa
začel
sumiti
?
“
„
Ničesa
mi
ne
more
dokazati
.
“
„
Toda
—
“
„
Molči
!
Straža
se
bliža
utici
.
“
Janko
Hrvat
se
spomni
,
da
se
mora
hliniti
spečega
.
Ko
pristopi
tolovaj
ter
posluša
v
utico
,
sliši
natanko
,
kako
smrči
Jerin
mož
.
Skrivnostni
rop
.
—
Amalijina
zrnata
.
—
Beg
iz
mestnega
obzidja
.
—
Vest
o
Smukaču
.
Krasno
jutro
je
.
Noč
je
bila
mila
,
celo
soparna
,
zaradi
tega
se
ob
bregovih
proti
višinam
dvigujejo
megle
.
Meščani
so
pri
svojih
opravilih
.
Čevljarji
,
krojači
in
peki
se
pridno
lotijo
vsak
svojega
dela
,
mesarji
odpirajo
svojo
mesnice
in
zasebna
stanovanja
se
pri
odprtih
oknih
zračijo
.
Marsikdo
se
po
stari
navadi
ozira
proti
Trsatu
,
kajti
vse
se
na
Reki
in
okolici
raduje
,
kadar
se
solnce
zrcali
v
„
zlati
strehi
“
.
Danes
pa
se
Rečani
čudno
pogledujejo
.
Sicer
zrak
še
ni
popolnoma
čist
,
toda
bliščati
bi
se
vendar
že
moralo
na
trsatski
cerkvi
.
Črevljar
hiti
iz
mesta
,
pek
in
mesar
zapustita
svoji
prodajalnici
,
krojač
pozabi
vroče
likalo
na
novih
hlačah
,
ki
se
prčno
smoditi
,
vse
se
drenja
proti
Trsatu
.
In
ko
se
dosti
časa
proti
romarski
cerkvi
nazijajo
,
pogledujejo
jeden
druzega
z
neskončno
neumnimi
obrazi
.
„
No
,
kaj
pa
je
to
—
tam-le
gori
ni
vse
,
kakor
bi
moralo
biti
—
čudno
—
kaj
se
je
zgodilo
?
“
izprašujejo
se
ljudje
.
Tam
,
kjer
se
je
še
sinoči
v
zahajajočem
solncu
blisketalo
čisto
zlato
,
vidi
se
sedaj
goli
strešni
stol
.
Železne
plošče
,
na
katerih
so
bilo
zlate
‚
opeke
‘
pritrjene
,
so
izginile
.
Grozen
vrišč
nastane
.
Ali
je
strela
udarila
?
To
ni
mogoče
,
saj
po
noči
ni
bilo
nevihte
.
Jasno
nebo
se
že
nekaj
dnij
razprostira
nad
morjem
in
gorovjem
.
Velika
množica
se
vali
na
Trsat
.
Ljudje
kriče
in
tarnajo
,
ko
se
konečno
do
cela
prepričajo
,
da
‚
zlate
strehe
‘
ni
več
.
Kaj
naj
store
?
„
Pojdimo
k
občinskemu
odborniku
,
“
zaslišijo
se
razni
glasovi
,
„
on
ima
umetni
ključ
k
stolpu
—
tam
moramo
izvedeti
resnico
.
“
Rečani
drve
proti
hiši
mestnega
očeta
.
Tam
je
še
vse
mimo
,
kakor
da
bi
vsi
prebivalci
še
spali
.
—
Na
hišna
vrata
začno
bobnati
,
toda
dolgo
časa
traja
,
predno
pride
zaspana
dekla
odpirat
.
Konečno
se
tudi
prekanjena
oskrbnica
prikaže
.
„
Kaj
pa
je
,
ali
kje
gori
?
“
praša
začudena
ženska
.
„
Kje
je
odbornik
?
Govoriti
moramo
takoj
ž
njim
,
“
oglasi
se
star
meščan
.
„
Gospod
še
spi
,
“
pravi
oskrbnica
.
„
Pokličite
ga
!
Mudi
se
,
“
veleva
jej
mož
tako
resnim
glasom
,
da
služkinja
urno
odhiti
v
prvo
nadstropje
.
„
Moj
milostivi
gospod
menda
še
trdno
spi
,
“
mrmra
ženska
.
„
Seveda
,
v
tako
ljubeznjivi
družbi
je
imel
ponoči
malo
počitka
.
Radovedna
sem
le
,
kaj
se
je
pripetilo
,
da
ga
meščani
že
na
vse
jutro
zahtevajo
.
Cela
ulica
je
po
konci
.
Tako
zgodaj
vendar
ne
bodo
imeli
občinske
seje
!
“
Mej
tem
samogovorom
pride
oskrbnica
do
gospodarjeve
spalnice
.
Vrata
so
zaprta
.
„
Oho
,
deklice
tudi
ni
v
sprednji
sobi
,
moja
slutnja
me
tedaj
ni
varala
.
“
Starka
potrka
.
„
Milostivi
gospod
,
meščani
Vas
zahtevajo
,
govoriti
hočejo
z
Vami
.
“
Vse
je
tiho
.
Oskrbnica
na
vso
moč
razbija
,
toda
v
spalnici
se
nikdo
ne
gane
.
Ljudje
z
ulice
po
stopnicah
prihajajo
.
Meščani
so
to
,
katerim
stvar
že
predolgo
traja
.
„
Kje
pa
tiči
občinski
odbornik
?
“
zakliče
meščan
.
„
Oglasi
naj
se
,
samo
nekaj
trenotkov
bi
radi
govorili
ž
njim
.
“
Oskrbnica
je
v
grozni
zadregi
.
„
Trkala
sem
že
na
vso
moč
,
“
jeclja
,
„
toda
milostivi
gospod
se
ne
zbudi
.
“
„
Stvar
je
nujna
,
sklicati
ga
moramo
.
“
Šest
krepkih
moških
pestij
razbija
po
vratih
,
ropot
je
velik
,
da
bi
se
moral
mrlič
zbuditi
.
Toda
v
sobi
ostane
vse
mirno
.
„
Tu
se
je
nekaj
pripetilo
,
“
opomni
jeden
meščanov
.
„
Nesrečo
slutim
.
Hitro
,
tecite
po
ključavničarja
,
da
siloma
odpre
vrata
.
“
Oskrbnica
začne
ugovarjati
.
Če
milostivi
gospod
v
objemu
krasne
dekle
tako
trdno
spi
in
ga
tako
zagledajo
someščani
?
„
Vrat
ne
smemo
vlomiti
,
“
pravi
služkinja
.
„
Gospod
je
itak
že
bolehen
,
raztogotil
se
bo
,
če
ga
motimo
.
“
Nikdo
se
zanjo
ne
zmeni
.
Ključavničar
pride
,
ki
hitro
začne
vrata
odpirati
.
Mej
množico
je
še
drug
občinski
odbornik
,
ki
zahteva
,
da
mora
takoj
s
svojim
tovarišem
govoriti
.
Oskrbnica
vije
v
svojem
obupu
suhi
roki
.
Vrata
se
odpro
.
Ljudje
planejo
v
spalnico
,
za
njimi
pa
javka
služkinja
,
ki
se
boji
,
da
bodo
radovedneži
zagledali
v
postelji
spečo
zaljubljeno
dvojico
.
Na
ležišču
zapazijo
mestnega
očeta
povezanega
s
široko
odprtimi
očmi
in
zamašenimi
ustmi
.
Jeden
trenotek
stoje
vsi
presenečeni
.
Konečno
se
ključavničar
vzdrami
ter
potegne
mestnemu
očetu
nogovico
iz
ust
.
Povezanec
milo
zajavka
.
ž
„
Po
—
o
—
ma
—
gajte
!
“
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
kriče
meščani
.
„
Na
—
pa
—
dla
me
je
!
“
„
Kdo
pa
?
“
„
Naša
nova
dekla
,
“
stoka
občinski
odbornik
.
„
Zapretila
mi
je
z
bodalom
ter
mi
ključ
vzela
.
“
Grozna
noč
ga
je
premagala
—
nezavesten
se
zgrudi
na
blazine
.
Ljudje
niti
na
to
ne
mislijo
,
da
bi
ga
oprostili
mučnih
vezij
.
Prepuste
ga
oskrbnici
ter
hite
na
ulice
,
kjer
je
že
vse
polno
ljudstva
.
Vse
kriči
in
tuguje
.
Človek
bi
mislil
,
da
je
cela
Reka
jedna
velika
blaznica
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Tudi
v
trsatski
cerkvi
se
množica
kar
drenja
.
Naenkrat
se
začuje
klic
:
„
Tukaj
je
ključ
—
tu
visi
.
“
Resnično
,
na
steni
poleg
vhoda
k
zlati
strehi
visi
ključ
,
katerega
je
neznana
tujka
po
noči
vzela
občinskemu
odborniku
.
Petdeset
—
sto
rok
se
steguje
,
konečno
se
polasti
ključa
mestni
oče
,
ki
hitro
odpre
osodepolna
vrata
.
V
tem
trenotku
se
od
glavnega
cerkvenega
vhoda
začuje
ženski
glas
.
„
Kje
je
moj
mož
?
“
vpije
cerkovnikova
žena
.
„
Ni
ga
bilo
domov
,
moj
Bog
,
kam
se
je
izgubil
?
“
Nikdo
se
ne
zmeni
za
javkajočo
ženo
.
Meščani
divjajo
po
stopnicah
navzgor
v
stolp
,
še-le
zadnji
zapazijo
,
da
leži
cerkovnik
povezan
za
vratmi
.
Hitro
ga
oproste
spon
.
Od
vseh
stranij
kriče
na
reveža
,
toda
ničesa
ne
izvedo
,
kajti
starček
ne
more
govoriti
.
Nogi
ga
no
nosite
,
iz
jedne
omedlice
pada
v
drugo
,
konečno
ga
odneso
v
stanovanje
k
tarnajoči
ženi
.
Meščani
pridejo
v
stolp
.
Svetilnice
prižgo
.
Po
vseh
kotih
stikajo
,
celo
v
male
špranje
gledajo
,
toda
o
roparjih
ni
niti
duha
ne
sluha
.
Na
podstrešji
leže
železne
ploščo
,
toda
brez
zlatih
opek
.
Te
so
predrzni
tatovi
odnesli
.
Cela
Reka
je
razburjena
.
Po
vseh
ulicah
stoje
gruče
ljudij
,
vse
kriči
,
povprašuje
ter
modruje
.
Toda
s
tem
zlate
strehe
ne
morejo
nadomestiti
—
ponos
cele
roške
pokrajine
je
izginil
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
V
tolovajskem
skrivališču
pod
mestnim
ozidjem
se
sliši
vrišč
,
ki
prihaja
od
ulic
.
Pante
stoji
sam
na
straži
.
V
skrbeh
je
zaradi
hruma
,
ki
se
kakor
morski
valovi
od
mesta
sem
vali
.
„
Ali
se
je
vrag
z
verige
odtrgal
?
“
mrmra
tolovaj
.
„
Zlodja
,
zaradi
Smukača
se
pa
res
bojim
.
Ali
so
ga
nazadnje
res
zgrabili
?
Hm
,
Smukač
je
sicer
tako
prebrisan
,
da
tega
skoraj
verjeti
ne
morem
.
“
Vrišč
postaja
vedno
večji
.
Tu
začuje
polog
sebe
žensko
obleko
šumeti
.
Amalija
se
mu
približa
,
zapeljivo
krasna
v
lični
kmetski
opravi
.
Za
pasom
jej
tiči
bodalo
in
dvoje
samokresov
.
Jurij
Skopčeva
ljubica
se
čudno
smehlja
.
„
Kaj
pa
se
čudite
?
“
praša
tolovaja
skoraj
nagajivo
.
„
Ali
ne
slišite
grozovitega
kričanja
v
mestu
?
“
„
Aj
,
tako
—
v
tem
oziru
bi
Vam
lahko
dala
potrebna
pojasnila
.
“
„
Ali
res
?
“
„
Res
,
“
odgovarja
Amalija
.
„
Le
poglejte
na
Trsat
.
Od
tukaj
se
vidi
cerkev
.
“
„
Seveda
.
“
„
Ali
imate
ostre
oči
?
“
„
Mislim
,
da
jih
imam
.
“
„
Dobro
,
le
poglejte
mali
stolp
na
cerkveni
strehi
.
Ali
ničesar
ne
zapazite
?
“
Pante
bistro
gleda
.
„
Hm
,
“
oglasi
se
za
nekoliko
časa
,
„
mali
stolp
se
mi
čuden
dozdeva
.
Sama
gola
rebra
kaže
.
“
Amalija
se
skrivnostno
smeji
.
„
To
je
bila
še
sinoči
tako
zvana
‚
zlata
streha
‘
.
“
Pante
začuden
zre
v
zalega
dekleta
.
„
Le
čudite
se
,
“
šali
se
tolovajka
,
„
o
tem
zakladu
se
mora
danes
reči
:
Nekdaj
je
bil
—
kajti
me
smo
zlato
odnesle
,
tamle
v
vrečah
leži
.
“
Pantetu
manjka
besed
.
„
Ali
ste
res
od
samega
zlomka
?
“
konečno
zakliče
.
„
Sedaj
še
ne
,
raje
sem
Jurij
Skopčeva
ljubica
,
“
smeji
se
lepa
Amalija
.
Pante
je
ves
iz
sebe
.
„
Sedaj
naj
pa
še
kdo
reče
,
da
ženska
zvijača
ne
prekosi
vsega
na
svetu
,
“
čudi
se
tolovaj
.
„
Mi
prihajamo
na
Reko
,
da
bi
se
polastili
zlate
strehe
,
vražje
ženske
nam
jo
pa
pred
nosom
odneso
.
“
„
Ne
žalujte
!
“
roga
se
mu
zvita
tolovajka
,
„
saj
ostane
zaklad
v
družini
.
“
Pante
se
prisiljeno
smeji
.
„
Kaj
mislite
s
tem
?
Ali
bodete
izročile
zlato
Juriju
Skopcu
?
“
„
To
je
moja
stvar
,
“
odgovarja
Amalija
rezko
.
Tolovajka
se
k
svojim
tovarišicam
povrne
,
razbojniki
pa
se
drenjajo
krog
nje
.
Čuli
so
,
kaj
je
načelnica
Pantetu
povedala
,
ter
se
prav
kislo
drže
.
Da
,
nekateri
celo
svetujejo
,
naj
se
deklicam
vzame
zlato
.
—
Pante
odločno
nastopi
.
„
Iz
te
moke
ne
bo
kruha
,
“
zakliče
.
„
Dekleta
so
izvršila
pogumen
čin
.
Kdor
jim
vzame
najmanjšo
stvar
,
opraviti
ima
z
menoj
.
“
Vsi
molče
.
Amalija
stopi
za
korak
naprej
.
„
Lepa
hvala
,
“
pravi
proti
Pantetu
obrnena
,
„
sploh
se
pa
nikogar
ne
bojimo
—
svoj
plen
bomo
same
znale
braniti
.
“
V
roki
drži
samokres
in
iz
tenmih
očij
jej
švigajo
strele
.
Vrišč
na
ulicah
ne
preneha
.
Veliko
Rečanov
meni
,
da
so
izvršili
nezaslišani
rop
čarovniki
,
vendar
pa
začno
po
raznih
gostilnah
preiskavati
.
K
stolpu
v
mestnem
obzidji
ni
kdo
ne
pride
,
kajti
živa
duša
ne
sluti
,
da
se
v
teh
razvalinah
skriva
roparska
četa
.
Tolovaji
strogo
stražijo
.
Večer
se
bliža
,
toda
nobenega
beriča
ali
vojaka
ne
zapazijo
.
Ko
je
že
noč
,
približajo
se
preganjalci
mestnemu
obzidju
,
poleg
katerega
stoji
nekaj
bornih
kočic
.
—
„
Sedaj
je
zadnji
čas
,
da
jo
pobrišemo
.
Beriči
bodo
kmalu
tukaj
.
Zapustiti
moramo
skrivališče
.
“
„
Kako
pa
?
“
„
Posamezno
moramo
oditi
ter
se
v
senci
plotov
mej
vrtovi
do
karlovške
ceste
splaziti
.
Ob
desnem
bregu
nas
čakajo
v
goščavi
naši
tovariši
.
“
Popolnoma
tema
je
.
Tolovajke
nesejo
v
vrečah
svoj
dragoceni
plen
.
Pante
se
Amaliji
pridruži
.
„
Pojdite
z
nami
,
“
jo
ogovori
.
„
Jamčim
Vam
za
to
,
da
se
Vas
nikdo
ne
bo
dotaknil
.
Sedaj
gremo
h
glavarju
,
ker
smo
na
Trsat
prepozno
,
prišli
.
Ostanite
pri
nas
!
“
„
To
ni
mogoče
,
“
odgovori
Amalija
odločno
,
toda
prijazno
.
„
Me
imamo
še
neko
opravilo
na
Dolenjskem
,
kjer
se
bodemo
nekaj
dni
še
mudile
.
Povejte
pa
Juriju
Skopcu
,
da
bodemo
vse
na
Notranjsko
prišle
.
Pri
‚
ajdovskih
‘
grobovih
naj
nas
gotovo
čaka
.
“
„
Sporočil
mu
bom
to
.
“
„
In
tam
bo
tudi
Cekinar
svojo
Uršiko
videl
,
“
pristavi
Amalija
.
„
Ali
kaj
po
njem
hrepeni
?
“
„
Mislim
,
da
.
Toda
to
je
njujina
stvar
.
Sedaj
pa
zdravstvujte
!
Glavarju
lahko
poveste
,
da
bo
Amalija
sabo
prinesla
bogato
zaklade
,
pokazati
mu
hoče
,
da
je
njega
vredna
.
“
Pante
občudovaje
gleda
krasno
deklico
,
ki
mu
prijazno
prikima
.
Predrzne
tolovajke
kmalu
izginejo
v
temni
noči
.
Tolovaji
krenejo
na
desno
v
breg
.
Kmalu
pridejo
do
goščave
,
straže
jih
ustavijo
.
Tovariši
so
zopet
trezni
in
nekoliko
potrti
,
kajti
Cekinar
jih
je
pošteno
oštel
.
Podnačelnik
sedi
pri
ognji
v
resnem
razgovoru
z
nekaterimi
tolovaji
,
dvojna
straža
pa
pred
Hrvatovo
utico
stoji
.
Pante
pristopi
.
„
Ali
je
Smukač
tukaj
?
“
praša
živahno
.
„
Ne
.
Ali
ne
prihaja
z
Vami
?
“
„
Nismo
ga
videli
.
“
Cekinar
poskoči
kvišku
.
„
Če
se
mu
le
ni
kaj
pripetilo
,
“
zakliče
razburjen
.
„
Morebiti
so
res
našega
tovariša
vjeli
.
“
Pante
odkima
.
„
Tega
ne
verjamem
.
Smukač
je
preveč
navihan
.
V
mestu
se
skriva
.
“
„
Upajmo
,
da
jo
tako
.
“
„
Jutri
na
vse
zgodaj
moramo
vohuna
v
mesto
poslati
,
“
pripomni
Pante
,
ki
se
k
ognju
vsede
.
„
To
se
je
že
zgodilo
,
“
odgovarja
Cekinar
.
„
Poslal
sem
zanesljivega
moža
ter
ga
vsak
trenotek
pričakujem
.
“
Pante
prične
pripovedovati
.
Svoje
dogodke
opisuje
v
znančevi
hiši
,
katero
so
sredi
noči
vojaki
na
tihem
obkolili
.
Podnačelnik
mu
pretrga
besedo
.
„
Izdajalec
je
oblastnije
obvestil
.
“
„
To
je
tudi
moje
mnenje
.
“
„
In
jaz
imam
v
tem
oziru
neko
sumnjo
,
“
zakliče
Cekinar
.
„
Sedaj
mene
poslušaj
,
tovariš
,
in
prav
mi
boš
dal
.
“
Cekinar
pove
,
kaj
je
pri
glumačih
doživel
in
kako
trdno
speče
je
našel
pri
svojem
povratku
tolovaje
.
„
Ali
so
kaj
tacega
pili
?
“
praša
Pante
radoveden
.
„
To
je
Jera
sama
priznala
,
čeravno
sedaj
zopet
taji
.
Tej
ženski
najmanj
ne
zaupam
.
“
„
To
je
res
čudno
.
“
„
Tovariši
so
se
še-le
danes
zjutraj
zdramili
,
“
nadaljuje
Cekinar
.
„
Vsi
so
težke
glave
imeli
ter
so
se
opotekali
kakor
mali
otroci
.
“
Podnačelnik
pokaže
na
Hrvatovo
utico
.
„
Oba
sedaj
stražimo
.
“
„
Zakaj
pa
tudi
njega
?
“
„
Tega
še
posebno
,
ker
sem
prepričan
,
da
se
je
omotenega
hlinil
.
“
Pante
premišljuje
.
„
Mogoče
je
že
,
da
nam
je
Jera
kaj
napravila
.
Ženska
je
vsa
vražja
.
“
„
To
bomo
kmalu
izvedeli
.
“
„
Kaj
misliš
,
da
Ti
bo
kaj
priznala
?
“
„
Gotovo
jo
bom
v
kozji
rog
ugnal
.
“
Pante
se
smeji
.
„
Dolgo
boš
moral
čakati
—
baba
je
bolj
zvita
,
kakar
mi
vsi
skupaj
.
“
„
Premotil
jo
bom
.
“
„
Ali
pa
ona
Tebe
.
“
„
To
bodemo
že
videli
.
Sedaj
pa
povej
,
kako
se
Vam
je
potem
v
mestu
godilo
.
“
Pante
se
ne
da
dosti
prositi
.
Ko
omeni
sestanek
s
tolovajskimi
deklicami
,
zavriska
Cekinar
samega
veselja
.
„
Ali
je
bila
Uršika
tudi
pri
njih
?
“
„
Ne
,
ostala
je
pri
druzih
v
gozdu
.
Povem
Ti
,
tovariš
,
Amalija
je
pravcata
junakinja
.
Svoje
tovarišice
ima
ta
v
rokah
,
kakor
Jurij
Skopec
svoje
ljudi
.
“
Cekinar
zre
v
ogenj
.
„
Če
bi
jo
le
mogel
najti
.
“
„
No
,
deklice
bodo
na
Notranjsko
k
‚
ajdovskemu
grobu
‘
prišle
,
“
konča
Pante
svoje
poročilo
.
Cekinar
se
oddahne
.
„
Oj
,
potem
bo
k
meni
prišla
,
“
pravi
živahno
,
„
da
,
na-me
misli
,
to
vem
.
“
„
Le
ne
veseli
se
prezgodaj
.
Dekleta
se
čutijo
grozno
samostojne
,
pravcate
Amaconke
so
.
“
„
In
vendar
me
ljubi
.
“
„
Človek
,
Ti
si
neznansko
zaljubljen
.
No
,
privoščim
Ti
vso
srečo
.
“
„
Prišla
bo
k
meni
,
prepričan
sem
.
“
„
In
če
se
to
ne
zgodi
?
“
„
Potem
grem
sam
po
svojo
ljubico
,
“
zakliče
Cekinar
živahno
.
„
Ali
bodeva
sedaj
Jero
zaslišala
?
“
„
Menim
,
da
.
“
„
Še
danes
po
noči
?
“
„
Ne
,
jutri
zjutraj
.
“
„
Oho
,
straža
prišleca
naznanja
.
“
„
To
je
naš
vohun
,
ki
se
vrača
iz
mesta
,
“
pravi
podnačelnik
.
„
Sedaj
bodemo
kaj
novega
slišali
.
“
„
Mogoče
je
Smukač
pri
njem
.
“
„
Ne
,
sam
je
,
že
prihaja
.
“
Vohun
se
urno
bliža
.
„
Smukač
je
vjet
!
“
kriči
že
od
daleč
.
„
V
mestu
vse
o
tem
govori
,
da
,
nekateri
celo
trdijo
,
da
je
Smukač
sam
Jurij
Skopec
.
“
Tolovaji
stoje
,
kakor
da
bi
bila
strela
udarila
med
nje
.
„
Tristo
vragov
,
“
kriči
Pante
,
„
tega
ne
morem
verjeti
,
da
je
moj
prijatelj
pod
ključem
.
“
„
In
vendar
je
res
,
“
poroča
izposlani
vohun
ves
zasopen
.
„
Naš
podnačelnik
sedi
v
varni
ječi
.
Sicer
so
pa
Rečani
vsi
iz
sebe
—
zlata
streha
jo
okradena
,
druga
četa
nas
je
prehitela
.
“
„
Naše
tolovajke
—
da
,
“
godrnja
Pante
.
„
Te
vražje
ženske
so
predrzno
tatvino
izvršile
.
Tristo
peklenščkov
,
če
se
kaj
posebnega
ne
zgodi
,
bo
moj
ubogi
prijatelj
kmalu
bengljal
na
vešalih
.
“
„
Oho
,
to
se
ne
sme
pripetiti
,
“
kriče
tolovaji
.
„
Smukača
moramo
oprostiti
.
“
„
Da
,
le
rešite
ga
,
“
grozi
se
Pante
.
„
To
ni
tako
lahko
.
Bog
zna
,
kako
ga
stražijo
.
“
Grozen
vrišč
nastane
.
Vsak
hoče
najbolje
svetovati
,
dokler
jim
Cekinar
ne
zapove
,
naj
mirujejo
.
„
Molčite
!
“
zagrmi
nad
njimi
,
„
rujovenje
nima
nikakoršnega
pomena
.
Nazadnje
nas
bodo
še
na
cesti
slišali
.
“
Opomin
pomaga
.
„
Moj
svet
je
ta
,
da
moramo
kolikor
mogoče
hitro
pobegniti
od
tod
,
“
zakliče
Pante
.
„
Deklice
so
zlato
streho
oskubile
,
zaradi
tega
bodo
Rečani
celo
okolico
preiskali
.
Tukaj
se
ne
smemo
več
muditi
—
v
nekaterih
urah
že
bo
tu
okoli
kar
mrgolelo
oborožencev
.
“
Tolovaji
osupnejo
.
„
Da
,
da
,
proč
moramo
od
tod
.
“
„
In
naš
tovariš
?
“
oglasi
se
zopet
Fante
.
„
Najbolje
je
,
da
odrinemo
naravnost
na
Notranjsko
.
Tam
bodemo
glavarja
dobili
,
on
jedini
more
ubogega
Smukača
rešiti
.
“
Cekinar
z
glavo
zmajeva
.
„
Do
takrat
je
revež
že
davno
mrtev
.
“
Pante
se
zakrohota
.
„
Sedaj
vidim
,
da
si
malo
iz
zelenega
gozda
med
ljudi
zahajal
.
Oho
,
to
jaz
bolje
poznam
.
Sodnije
tako
počasi
postopajo
,
da
bi
jih
polž
lahko
zavidal
.
Povem
Ti
,
da
še
danes
tri
mesece
ne
bo
Smukačeva
pravda
končana
.
Sploh
mu
ničesa
ne
morejo
dokazati
.
Kakor
ga
poznam
,
tajil
bo
trdovratno
.
“
„
In
njegov
znanec
?
“
„
No
,
tega
lahko
mučijo
,
kakor
hočejo
,
in
vendar
ne
bo
besedico
črhnil
.
To
je
star
grešnik
,
ki
ve
,
da
se
gre
pri
tem
tudi
za
njegovo
kožo
.
In
njegovi
sorodniki
itak
ne
morejo
ničesa
izpovedati
,
ker
ničesa
ne
vedo
.
V
tem
oziru
smo
lahko
mirni
.
“
Cekinar
molči
,
ker
izprevidi
,
da
ima
Pante
prav
.
Tu
se
ne
da
nič
storiti
,
Milica
ni
pri
glumačih
,
tedaj
nimajo
nobenega
vzroka
,
da
bi
se
še
dlje
časa
mudili
v
reški
okolici
.
—
Cekinar
se
spomni
tolovajk
—
svoje
Uršike
,
toda
deklice
so
že
odpotovale
ter
so
gotovo
že
daleč
od
tukaj
.
Vrhu
tega
je
Amalija
zamolčala
,
kam
so
se
namenile
.
Zaradi
tega
obvelja
Pantetov
predlog
.
Nemudoma
podero
utice
.
Pri
tem
zagleda
podnačelnik
Hrvatovo
ženo
.
Ta
ravnokar
s
svojim
možem
šepeta
ter
se
stran
obrne
,
ko
vidi
,
da
jo
Cekinar
opazuje
.
Podnačelnik
jo
ima
zaradi
Smukača
na
sumu
,
toda
preveč
previden
je
,
da
bi
glasno
izrekel
kaj
tacega
,
ker
predobro
pozna
prekanjeno
razuzdanko
.
Cekinar
se
Pantetu
pridruži
.
„
Tovariš
,
“
pravi
,
„
po
vsem
,
kar
si
mi
o
reških
dogodkih
povedal
,
sem
prepričan
,
da
ste
bili
izdani
.
“
„
Mogoče
je
že
,
“
godrnja
Pante
,
„
toda
dokazati
se
nič
ne
da
,
kajti
konočno
je
tudi
sumnja
lahko
nastala
,
ker
nas
je
toliko
tujcev
jeden
in
isti
dan
v
znančevo
hišo
prišlo
.
“
„
In
jaz
trdim
,
da
ste
bili
izdani
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
„
To
Ti
bom
pozneje
povedal
,
ko
bomo
na
potovanji
,
previdnosti
nam
bo
treba
,
velike
previdnosti
,
kajti
mislim
,
da
—
toda
o
tem
se
bodeva
pozneje
pomenila
.
Taborišče
je
razdrto
,
vreče
so
povezane
.
Naprej
,
tovariši
,
sedaj
gremo
k
svojemu
glavarju
Juriju
Skopcu
!
“
Skrivnostni
sel
.
—
Nenavadne
novice
.
—
Ogljarja
Toneta
obljuba
.
Po
krasnih
poletnih
dneh
—
po
hudi
vročini
,
ki
je
vsakega
vezala
do
večera
na
hišo
,
kdor
ni
imel
zunaj
opravili
,
prinesla
je
konečno
huda
nevihta
zaželjeni
hlad
.
Solnce
se
skriva
za
temnimi
oblaki
,
ki
neprenehoma
pošiljajo
gost
dež
na
zemljo
,
katerega
se
posebno
kmetje
zaradi
velike
suše
vesele
.
Nebo
je
sivo
,
kakor
je
tudi
na
Podstrmskem
gradu
vse
pusto
in
dolgočasno
.
Baron
Frankovski
je
še
vedno
jetnik
predrznih
tolovajev
vzlic
veliki
nagradi
,
katera
je
razpisana
za
njegovo
oprostitev
.
