respošten
človek
,
storil
ti
bom
dobroto
,
—
jutri
prideš
pred
sodbo
,
in
kar
se
bo
tam
določilo
,
to
bo
,
ne
morem
pomagati
.
“
„
Že
prav
,
“
odverne
Aleš
,
„
samo
prosim
te
,
da
mi
daš
čednejšo
sobo
in
boljših
jedi
,
nego
danes
.
“
To
je
pomagalo
.
Aleš
je
koj
prišel
v
čednejšo
sobo
,
kjer
je
bila
tudi
postelj
—
v
prejšnjej
bilo
je
samo
kup
gnjile
slame
,
—
in
je
dobil
tečnih
jedi
.
—
Težko
je
pričakoval
o
druzega
dné
,
ko
bo
prišel
pred
sodbo
,
željen
je
bil
vedeti
,
kako
kitajski
sodniki
sodijo
,
vendar
pa
so
ga
zeló
vznemirjale
misli
,
ako
bo
moral
nazaj
med
tolovaje
.
Merzel
pot
se
mu
je
cedil
po
čelu
in
strašna
smert
mu
je
bila
živo
pred
očmi
.
Pride
jutro
,
duri
se
odpró
in
služabnik
pelje
ga
v
sodnišnico
.
Ondi
je
bilo
zbranih
mnogo
Kitajcev
,
ki
so
sedeli
pri
dolgej
mizi
in
čakali
obravnave
.
Aleš
se
ozre
po
njih
in
kako
se
zavzame
,
ko
vidi
med
sodniki
tudi
Tiun-Lina
.
Nehoté
so
se
mu
jele
nekoliko
nogé
šibiti
,
ker
je
vedel
,
da
sedaj
ni
več
pomočka
.
Pa
vendar
se
ojači
ter
moško
stopi
k
mizi
,
kjer
je
preobračal
eden
sodnikov
velike
pole
popirja
.
—
„
Neustrašenost
in
prederznost
pri
teh
ljudeh
največ
opravi
,
“
misli
si
Aleš
,
„
naj
bo
,
kar
hoče
,
ne
udam
se
pa
ne
.
“
Sodba
je
grozno
dolgo
terpela
in
vse
natanjko
so
izprašali
Aleša
,
ki
jim
je
zdaj
dvoumno
zdaj
zbadljivo
odgovarjal
,
da
so
se
sodniki
zeló
jezili
,
zlasti
pa
mandarin
.
—
Aleš
je
moral
ves
čas
stati
pri
mizi
,
med
tem
,
ko
so
drugi
sedeli
.
On
pa
prime
enega
zraven
sebe
sedečega
sodnika
za
podpazduho
,
pomakne
ga
stran
ter
sam
sede
na
stol
.
Vsi
so
se
začudeno
pogledali
in
majali
z
glavami
,
rekel
pa
nobeden
ni
nič
;
videti
je
bilo
,
da
imajo
vendar
nekoliko
strahú
pred
tem
prederznim
človekom
.
—
Aleš
je
moško
sedel
,
sodniku
pa
so
morali
prinesti
drugi
stol
,
ker
si
ni
upal
s
sedeža
pregnati
svojega
nepovabljenega
gosta
.
Sodba
je
bila
sklenjena
in
sporočilo
se
je
Alešu
,
da
mora
nazaj
k
Tiun-Linu
,
kteremu
je
ušel
.
Branil
se
je
na
vso
moč
ter
rekel
,
da
raji
koj
umerje
,
nego
bi
še
kedaj
šel
k
neusmiljenemu
roparju
.
Njegova
grozeča
postava
je
tolikanj
oplašila
sodnike
,
da
se
ga
niso
upali
dotakniti
koj
v
sodnici
.
Mandarin
in
tolovajski
poglavar
pošeptata
si
tiho
nekaj
na
uhó
,
potem
pa
odpeljejo
Aleša
zopet
v
ječo
.
Tu
jame
na
vse
kraje
premišljevati
,
kaj
neki
prav
za
prav
nameravajo
ž
njim
.
Slišal
je
že
večkrat
o
kitajskih
skrivnih
sodbah
,
ki
marsikterega
naglo
k
smerti
obsodijo
,
bodi
si
kriv
ali
ne
,
posebno
ako
se
nadjajo
denarja
pri
njem
.
Nemara
se
tudi
njemu
ne
bode
nič
bolje
godilo
.
Mandarin
bi
ga
bil
morda
osvobodil
,
pa
imel
je
velik
strah
pred
morskim
roparjem
Tiun-Linom
.
Kitajska
policija
tudi
dosti
ne
pazi
na
te
kervoločnike
,
bodi
si
da
se
jih
boji
ter
je
zadovoljna
,
da
jo
le
v
miru
pusté
,
ali
pa
ker
jej
donaša
dosti
dobička
.
Mnogokrat
so
deželni
poglavarji
sami
v
zvezi
z
roparji
ter
jih
še
nalašč
hujskajo
nad
Evropejce
.
Kitajci
so
sploh
potuhnjenci
,
kterim
ni
nič
upati
,
posebno
pa
so
nezaupljivi
proti
vnanjim
ljudstvom
,
zató
so
si
evropejske
vlade
toliko
prizadjale
,
preden
so
prišle
v
njihovo
deželo
.
Znamenje
,
da
Kitajci
ne
terpé
tujih
ljudstev
,
so
neznanske
ograje
,
s
kterimi
so
deželo
imeli
zaperto
več
stoletij
.
Na
suhem
so
obzidali
deželo
s
strašnim
zidovjem
,
ki
je
340
mil
dolgo
,
v
morji
pa
so
razpeli
močne
verige
,
da
se
nobena
ladija
ni
mogla
bližati
deželi
.
V
teku
časa
pa
jim
je
tudi
ta
zaporica
malo
pomagala
:
zidovje
je
razpadlo
,
ki
že
sploh
ni
več
dosti
koristilo
zoper
nove
iznajdbe
,
verige
so
raztergale
angleške
ladije
in
tako
prišle
h
kraju
.
Vzrok
pa
,
da
so
Kitajci
svojo
deželo
ptujcem
tako
zapirali
,
bil
je
ta
:
Oni
so
že
veliko
poprej
znali
umetnije
,
ktere
smo
mi
še-le
tisoče
let
pozneje
iznašli
.
Tako
na
primer
so
imeli
smodnik
že
zdavnej
pred
nami
,
knjige
so
tiskali
že
pred
Kristusovim
rojstvom
,
in
še
več
enacega
.
Tudi
svile
ne
bi
mi
imeli
še
dolgo
,
ko
ne
bi
bila
skrivaj
prinesla
dva
meniha
svilnih
jajček
v
izdolbenih
palicah
iz
Kitajskega
v
naše
dežele
.
—
Oni
so
hoteli
vse
umetnosti
ohraniti
za-se
,
pa
tudi
nobenih
novih
iznajdb
niso
hoteli
sprejeti
od
ptujcev
,
zató
so
še
dan
današnji
skoraj
vedno
na
onej
stopinji
omike
,
kot
so
bili
pred
tisoč
leti
.
—
Delavni
so
Kitajci
,
posebno
se
pečajo
s
poljedelstvom
,
to
pa
je
tudi
živa
potreba
,
ker
je
dežela
napolnjena
prebivalcev
in
s
pridelki
prav
pičlo
izhajajo
.
Celó
na
gole
skale
nosijo
perst
in
je
obsejejo
.
Zarad
preobilega
ljudstva
se
večkrat
pripeti
,
da
revni
stariši
svoje
novorojenčke
v
vodo
pomečejo
,
pa
samo
dekleta
,
in
to
je
ondi
popolnoma
dopuščeno
.
—
Da
pa
v
tej
povesti
ne
zaidemo
predaleč
z
omerjene
poti
,
popustimo
popisovanje
kitajske
dežele
in
lastnosti
njenih
prebivalcev
,
ter
se
vernimo
k
Alešu
.
Živo
je
čutil
,
v
kakej
nevarnosti
je
,
in
zeló
je
obžaloval
svojo
naglost
in
nepremišljenost
,
ki
mu
je
nakopala
že
toliko
preglavic
.
Nič
drugače
ni
mislil
,
nego
da
je
ta
noč
njegova
zadnja
,
da
bo
moral
grozno
smert
storiti
med
sirovimi
ljudmi
,
daleč
daleč
od
svojih
starišev
,
ki
ga
gotovo
že
željno
pričakujejo
.
V
tej
stiski
spomnil
se
je
zopet
besedi
starega
Petra
,
ki
mu
je
tolikrat
djal
:
„
fant
,
moli
rad
,
pa
se
ti
ni
treba
ničesa
bati
,
Bog
je
mogočneji
,
nego
so
ljudje
.
“
Pokleknil
je
na
tla
,
vzel
svetinico
z
vratú
ter
jo
poljuboval
,
potem
pa
jel
goreče
moliti
,
da
bi
ga
Bog
rešil
vsaj
iz
rok
kervoločnega
tolovaja
.
Saj
smerti
se
ni
bal
,
le
groza
ga
je
bilo
,
ko
se
je
domislil
,
da
ga
bodo
poprej
tako
gerdo
mesarili
,
še
več
pa
,
da
bo
moral
umreti
brez
zadnje
tolažbe
sv.
zakramentov
.
Aleš
je
bil
krepka
slovenska
duša
,
in
terdno
se
je
deržal
naukov
,
ki
sta
mu
jih
v
mladosti
vcepila
gospod
fajmošter
in
Peter
.
„
Staro
vino
,
stara
vera
,
“
djal
mu
je
vedno
njegov
rednik
,
„
to
je
najboljše
,
sleparij
nam
ni
treba
.
“
Ko
je
opravil
večerno
molitev
,
bilo
mu
je
koj
lože
pri
sercu
,
čutil
se
je
krepkega
,
kakor
še
nikdar
poprej
,
in
v
popolnem
zaupanji
,
da
ga
Bog
ne
bo
zapustil
,
legel
je
k
počitku
ter
sladko
zaspal
.
—
Po
noči
ga
prebudi
nekako
praskanje
pod
stropom
.
Mirno
posluša
,
kaj
bi
bilo
ter
gleda
kviško
,
pa
nič
ni
mogel
razločiti
,
ker
je
bila
tema
.
Ono
praskanje
je
bilo
vedno
glasneje
,
kot
bi
bil
nekdo
kaj
žagal
,
—
potem
pa
utihne
.
Aleš
je
menil
,
da
zgoraj
morda
kdo
kaj
popravlja
in
zopet
leže
,
da
bi
spal
,
zdajci
pa
ploskne
nekaj
pred
njegovo
posteljo
na
tla
.
Aleš
pobere
in
vidi
,
da
je
majhen
listič
popirja
.
„
Kaj
bi
neki
to
bilo
?
“
prevdarja
na
vse
kraje
,
pa
ker
je
bila
tema
,
ni
mogel
čitati
.
Več
mu
ni
bilo
moč
zaspati
in
željno
je
pričakoval
jutra
.
—
Komaj
se
je
nekoliko
zdanilo
,
berž
razgane
list
ter
jame
čitati
;
bilo
je
pisano
v
laščini
:
„
Danes
opoldne
spustim
ti
skozi
to
ljukno
nekaj
kitajske
obleke
.
Skerbno
jo
skrij
,
da
je
kdo
ne
vidi
,
zvečer
pa
,
ko
se
popolnoma
stemni
,
bodi
pripravljen
na
beg
,
o
polnoči
pridem
po-te
.
“
Aleš
bi
bil
veselja
zavriskal
,
ko
ne
bi
se
bil
bal
,
da
bi
se
izdal
.
„
Sam
Bog
vedi
,
kdo
je
ta
prijatelj
,
ki
ve
za-me
“
,
premišljeval
je
,
ali
pa
,
ko
bi
bila
kaka
zvijača
?
“
—
Zadnja
misel
ga
je
nekoliko
oplašila
,
—
pa
čemu
zvijača
?
saj
več
se
mu
ni
moglo
zgoditi
,
nego
da
ga
umore
,
to
pa
ga
je
tudi
čakalo
pri
hudem
Tiun-Linu
,
in
morda
še
strašneje
.
Nesterpljivo
je
pričakoval
poldneva
,
še
bolj
pa
večera
,
le
nekaj
ga
je
skerbelo
;
da
bi
ga
še
po
dnevi
ne
oddali
Tiun-Linu
.
—
Približa
se
poldan
in
ravno
je
odšel
služabnik
,
ki
mu
je
prinesel
hrano
,
sedaj
je
bil
Aleš
že
mirneje
,
ker
mu
ni
velel
seboj
.
Kmalo
potem
se
odpré
na
stropu
majhena
votlina
in
skozi
prileti
navezana
culica
.
Aleš
jo
razveže
,
ter
najde
v
njej
popolno
kitajsko
opravo
.
Skrije
jo
za
postelj
,
da
bi
je
kdo
ne
zapazil
,
potem
pa
večera
pričakuje
,
poln
najslajših
upov
.
Komaj
se
je
mrak
storil
in
je
zopet
odšel
služabnik
,
ki
mu
je
prinesel
večerjo
,
berž
izvleče
iz-za
postelje
obleko
ter
se
opravi
.
Rad
bi
se
bil
ogledal
,
ko
bi
bil
imel
kako
zercalo
,
kako
mu
pristuje
kitajska
obleka
,
posebno
zavihani
črevlji
so
mu
bili
jako
všeč
;
domislil
se
je
lesenih
cokelj
,
ki
jih
je
videl
včasih
domá
,
pri
pastirjih
.
Nikoli
mu
niso
ure
še
tako
počasi
tekle
,
kot
ta
večer
.
Ni
so
ganil
od
vrat
in
vedno
je
deržal
zapah
pričakovaje
,
kedaj
se
bo
odmaknil
.
—
Vse
je
bilo
že
mirno
okrog
,
polnoči
je
moralo
že
zdavnej
biti
,
pa
rešitelja
le
še
ni
.
Aleš
je
jel
dvomiti
.
Sedaj
zašumi
nekaj
po
mostovžu
,
zapah
lahko
zaškerta
in
duri
se
odpró
.
—
„
Le
berž
!
“
pravi
mu
terdi
glas
pred
njim
stoječega
moža
tudi
v
kitajski
obleki
.
—
Aleš
se
ga
prime
za
roko
in
urno
stopata
po
dvorišču
proti
majhenim
vratom
,
ktere
neznanec
tiho
odprè
in
zopet
zaprè
za
seboj
.
—
Bila
sta
na
prostem
.
Nebó
je
bilo
jasno
,
zvezde
so
migljale
in
hladni
vetrič
je
šumljal
po
drevji
.
Aleš
je
zopet
dihal
prosti
zrak
.
Urno
sta
stopala
dalje
,
neznani
naprej
,
Aleš
pa
za
njim
.
Rad
bi
ga
bil
medpotoma
poprašal
,
kdo
je
in
kam
ga
pelje
,
ker
pa
je
mož
ves
čas
molčal
,
si
tudi
Aleš
ni
upal
čerhniti
.
Prizadeval
si
je
,
da
bi
ga
videl
v
obraz
ali
ta
je
imel
pokrivalo
globoko
potisnjeno
na
čelo
,
da
Aleš
prav
nič
ni
mogel
spoznati
.
Prišla
sta
v
dolino
in
pred
njima
se
je
širilo
morje
.
Ob
bregu
je
stala
samotna
koča
;
Alešev
spremljevalec
stopi
va-njo
in
kmalo
prideta
dva
moža
ven
,
eden
že
prileten
,
drugi
pa
še
mlad
,
najberž
njegov
sin
.
Vsedejo
se
v
majhen
čoln
in
brodnika
jameta
veslati
.
—
Ko
se
odmaknejo
od
griča
bolj
na
plano
morje
,
zapazi
Aleš
na
višini
,
kjer
je
bila
ona
kitajska
vas
,
veliko
bučo
,
ki
se
je
svetila
raznih
barv
.
„
Kaj
je
to
?
“
praša
svojega
tovarša
.
„
Molči
!
“
zaverne
ga
ta
polglasno
,
„
zapazili
so
najin
beg
.
Kitajci
nastavijo
takove
svetilnice
po
gričih
kedar
sužnji
ubežé
“
.
Veslarja
sta
bila
po
sreči
tako
obernjena
,
da
nista
videla
one
svetilnice
.
Alešev
tovariš
jima
nekaj
zamermrá
v
kitajskem
jeziku
,
stisne
vsakteremu
cekin
v
roke
,
in
čoln
jel
se
je
hitreje
zibati
.
Dan
se
je
že
delal
,
ko
zapazijo
v
daljavi
zidovje
.
„
Kanton
!
“
vsklikne
veselo
Alešev
tovariš
„
rešena
sva
“
.
Bili
so
že
čisto
pri
barkostaji
,
ko
se
pripodi
nagloma
za
njimi
pet
velicih
čolnov
,
in
ljudje
v
njih
so
jeli
grozno
kričati
in
mahati
v
znamenje
,
naj
naša
brodnika
ustavita
.
Ta
dva
res
jameta
zvedavo
gledati
Aleša
in
njegovega
rešitelja
,
potem
pa
izpustita
vesli
ter
se
ne
ganeta
nikamor
,
čeravno
ju
je
ptujec
z
lepo
in
gerdo
priganjal
.
Obadva
sta
spoznala
,
da
so
to
Kitajci
,
ki
so
zasledili
njun
beg
ter
jo
za
njima
vderli
;
spoznala
sta
nevarnost
ter
hotela
sama
poprijeti
vesli
,
pa
Kitajca
nista
pustila
.
—
Zdajci
priplava
ravno
iz
barkostaje
zeló
okinčana
ladija
in
na
njej
zavihra
angleška
zastava
.
Naša
dva
beguna
zavriskata
ter
mahata
nasproti
,
uni
pa
niso
vedeli
,
kaj
hočeta
,
mislili
so
,
da
jih
pozdravljata
,
zató
so
tudi
mahali
s
klobuki
in
robci
.
Sovražniki
so
bili
za
petami
,
kaj
je
bilo
storiti
?
—
Obadva
poskačeta
v
morje
ter
plavata
proti
angleškej
ladiji
.
Uni
to
videvši
krenejo
proti
njima
in
zdaj
sta
bila
rešena
med
veselimi
Angleži
;
ki
so
se
peljali
na
sprehod
.
Bil
pa
je
tudi
zadnji
čas
,
kajti
ravno
v
tem
trenutku
bile
so
tudi
kitajske
ladije
na
onem
kraji
.
Sedaj
neznanec
sname
svoje
kitajsko
pokrivalo
z
glave
,
sivi
lasjé
so
mahljali
mu
po
ramah
in
vpervši
svoje
žive
oči
v
Aleša
,
pravi
mu
:
„
Dragi
mladeneč
,
me
li
še
poznaš
?
“
„
O
,
Lavrencij
!
moj
nekdanji
mojster
Rašet
!
—
smerti
bi
se
bil
prej
nadjal
,
nego
vas
tukaj
videti
.
“
„
Saj
si
se
je
lehko
nadjal
“
,
posmehlja
se
Lavrencij
,
„
bila
ti
je
že
za
petami
,
danes
zvečer
bi
te
bili
odpeljali
k
tolovaju
Tiun-Linu
“
.
Poln
radosti
in
hvaležnosti
je
objel
Aleš
svojega
dobrotnika
,
kterega
je
po
dolgem
ločenji
tako
nenadoma
našel
.
Sedaj
razodene
Aleš
ob
kratkem
Angležem
kaj
in
kako
ter
jih
popraša
,
ali
ne
vedó
kaj
o
„
Lastavici
“
Ti
mu
razodenejo
veselo
novico
,
da
je
„
Lastavica
“
v
Kantonski
barkostaji
in
da
so
dobro
znani
ž
njenim
kapiténom
.
Ponudijo
mu
tudi
ga
koj
tje
prepeljati
,
kar
je
Aleš
jako
rad
sprejel
.
—
Kdo
more
popisati
veselje
na
ladiji
pri
Aleševem
prihodu
.
Mornarji
,
ki
so
bili
že
zeló
v
skerbeh
zarad
njega
,
vriskali
so
veselo
ter
ga
pozdravljali
,
in
stari
Jaka
stiskal
mu
je
prijateljsko
rokó
ter
ga
opominjal
,
da
ne
smé
več
tako
nepremišljeno
ravnati
,
ker
tukaj
ni
tako
,
kot
v
Evropi
.
Zvečer
sta
se
sprehajala
Lavrencij
in
Aleš
po
ladiji
in
mladeneč
je
pripovedoval
starcu
svoje
dogode
,
odkar
sta
se
ločila
.
„
Sedaj
pride
versta
na
vas
“
,
pravi
Aleš
,
ko
dokonča
svojo
povest
.
„
Jaz
ti
ob
kratkem
lehko
vse
povem
,
odverne
ta
,
ni
mnogo
zanimivega
.
—
Ko
sva
se
v
Afriki
ločila
in
si
ti
ostal
pri
beju
,
dal
je
mene
svojemu
prijatelju
,
sosednemu
vladarju
;
postal
sem
ondi
vertnar
.
In
ker
sem
delal
,
kot
bi
bil
v
njegovej
sužnosti
popolnoma
zadovoljen
,
dal
mi
je
mnogo
prostosti
in
je
tudi
še
precaj
čedno
ravnal
z
menoj
.
Nekega
jutra
odide
vladar
na
lov
z
vsemi
svojimi
služabniki
,
jaz
pa
sem
ostal
doma
,
in
popravljal
po
vertu
.
Kar
pride
memo
Evropejec
in
se
ustavi
pred
vertom
spraševaje
me
o
imenih
nekterih
rož
.
Ko
se
nekaj
časa
pogovarjava
,
razodene
mi
,
da
je
iz
Nemškega
,
ter
potuje
že
delj
časa
po
Afriki
.
V
meni
se
zbudi
želja
po
prostosti
in
prosim
ga
,
ali
me
ne
bi
hotel
vzeti
seboj
,
ker
sem
tudi
Evropejec
ter
sem
prišel
po
nesreči
v
sužnost
.
Mož
je
bil
usmiljenega
serca
.
„
Če
je
taka
“
,
djal
je
„
le
pojdi
z
menoj
,
saj
jaz
ravno
mislim
odriniti
sedaj
iz
Afrike
proti
Aziji
“
.
Jaz
pustim
vse
svoje
orodje
na
vertu
,
zasedem
pripravljenega
velbloda
in
koračili
smo
naravnost
proti
morju
.
Ondi
je
že
čakala
ladija
,
ktero
je
imel
nemški
popotnik
nalašč
za-se
pripravljeno
in
hajdi
!
odrinili
smo
proti
Aziji
—
Omeniti
ti
moram
še
,
da
sem
zvedel
po
nekem
naključji
ravno
nekaj
dni
poprej
o
tvojem
begu
in
to
me
je
popolnoma
potolažilo
,
kajti
imel
sem
upanje
te
zopet
kedaj
videti
.
—
Svojemu
dobrotniku
sem
koristil
mnogo
na
poti
.
Znal
sem
mnogo
jezikov
,
razun
tega
pa
sem
tudi
poznal
običaje
raznih
ljudstev
ter
sem
mu
marsikaj
vedel
razodeti
o
tem
in
onem
.
—
Na
svojem
potovanji
pridemo
slednjič
ravno
tukaj
sem
v
Kanton
.
Tu
pa
me
je
zadela
velika
nesreča
.
Moj
dobrotnik
je
nagloma
umerl
in
jaz
nisem
imel
nobene
pomoči
več
.
Kapitan
na
ladiji
je
bil
terdoserčen
mož
in
ni
me
hotel
sprejeti
na
ladijo
brez
plače
,
jaz
pa
nisem
imel
nobenega
bora
.
Prodal
sem
svoj
rokopis
,
ki
sem
ga
doveršil
na
potovanji
,
nekemu
učenjaku
,
kteremu
je
bil
zeló
všeč
,
pa
to
bilo
je
premalo
in
meni
ni
bilo
nič
pomagano
.
Kaj
sem
hotel
?
Po
sreči
pride
nek
mandarin
ter
me
popraša
,
ali
znam
mnogo
jezikov
,
jaz
mu
poterdim
dá
.
Potem
mi
reče
,
naj
grem
k
njemu
v
službo
,
ker
on
potrebuje
pri
svojem
poslu
takovega
človeka
,
in
jaz
sem
rade
sprejel
to
ponudbo
.
Sklenil
sem
ondi
ostati
toliko
časa
,
da
si
prislužim
potrebnega
denarja
,
potem
pa
se
verniti
v
Evropo
.
Kar
se
prikažeš
ti
nakrat
v
hiši
mandarinovej
,
kot
bi
bil
z
neba
padel
.
Jaz
sem
pozvedel
vse
,
kar
so
namerjali
s
teboj
;
ko
ne
bi
se
bil
ti
tako
moško
obnašal
,
bil
bi
že
prej
zopet
v
tolovajskih
rokah
,
sicer
se
je
pa
mandarin
vendar
le
nekoliko
bal
za
svojo
kožo
.
Pri
sodbi
pa
so
sklenili
tretji
večer
potihoma
odpeljati
te
k
Tiun-Linu
.
„
Sedaj
velja
“
,
djal
sem
,
„
moram
ga
rešiti
“
.
Zdolbel
sem
luknjo
v
svojej
stanici
,
ki
je
bila
po
sreči
ravno
nad
tvojo
ječo
,
ter
ti
vergel
najprej
listek
,
potem
pa
obleko
,
ktero
sem
izmaknil
nekemu
služabniku
.
Sicer
sem
res
ukradel
to
malenkost
,
pa
v
tokovih
okoliščinah
ni
drugače
.
—
To
je
vse
,
ljubi
moj
,
kar
ti
imam
povedati
.
“
„
Zakaj
pa
mi
niste
koj
v
onem
listu
svojega
imena
naznanili
?
“
popraša
sedaj
Aleš
.
„
Ker
sem
se
bal
,
da
ne
bi
prevelicega
veselja
vseh
mojih
namer
poderl
;
ko
bi
bil
mandarin
zvedel
,
da
sva
znanca
,
bil
bi
te
koj
odpravil
—
in
nikamor
drugam
,
kot
v
kertovo
deželo
“
.
—
—
—
Siti
so
bili
že
vsi
tega
blodenja
po
svetu
in
želeli
so
zopet
priti
v
domače
kraje
.
Jaka
je
napovedal
dan
odhoda
tretje
jutro
.
—
Drugo
jutro
pa
so
dobili
še
posebno
veselo
novico
po
nekej
španskej
ladiji
,
ki
je
prišla
v
Kanton
,
namreč
,
da
je
Robertova
ladija
,
na
kterej
je
bil
Alešev
brat
Ferdinand
,
srečno
prišla
v
Kalkuto
,
kjer
bo
ostala
več
dni
.
Krasno
jutro
je
bilo
,
krasno
,
kakoršnega
uživa
le
mornar
,
svobodni
sin
sredi
morske
planjave
.
Solnce
je
prilezlo
iz
morja
počasno
ter
mnogobrojno
barvalo
šumeče
valove
;
rosa
na
jadrih
se
je
lesketala
,
kot
bi
bila
obšita
z
biseri
,
zagoreli
mornarjevi
obrazi
pa
so
se
radostno
obračali
proti
severju
,
kjer
so
imeli
najlepši
obzor
.
—
Mogočni
verhovi
Himalajskih
gorá
so
ponosno
kviško
dvigali
svoje
snežene
glave
,
ktere
so
obsevali
solnčni
žarki
.
Na
zahodu
se
je
potezala
zopet
druga
versta
indiškega
polotoka
,
v
zakotji
tam
pa
,
kjer
se
deli
velika
reka
Ganges
v
mnogo
tečajev
,
se
je
bliščalo
belo
zidovje
—
mesto
Kalkuta
.
Tjekaj
je
jadrala
„
Lastovica
“
urnih
perot
in
kmalo
se
je
odperla
mornarjem
velika
barkostaja
,
kjer
so
kupele
nebrojne
jarbole
navpik
,
enako
golemu
gozdu
po
zimi
.
Veselo
so
prepevali
mornarji
,
in
Aleš
je
že
od
daleč
pozdravljal
srečno
mesto
,
kjer
bo
zopet
našel
svojega
brata
.
—
Komaj
so
prijadrali
v
luko
in
vredili
potrebne
reči
,
že
jo
je
ubral
Aleš
naravnost
na
Robertovo
ladijo
,
ktero
je
že
od
daleč
spoznal
med
stoterimi
druzimi
.
Robert
in
Ferdinand
sta
ravno
tudi
zvedela
o
prihodu
„
Lastavičinem
“
ter
se
namenila
tjekaj
,
ko
se
Aleš
prikaže
na
njunej
ladiji
.
Objemanja
in
priserčnih
pozdravov
med
ljubečima
bratoma
ni
bilo
ni
konca
ni
kraja
in
vsi
trije
so
sklenili
nič
več
se
ne
muditi
ondi
,
temuč
koj
verniti
se
v
Ameriko
.
V
nekterih
dneh
bili
ste
pripravljeni
obe
ladiji
na
odhod
.
Zavihrala
so
jadra
,
topovi
zagermeli
in
mornarji
so
še
od
daleč
pozdravljali
vedno
bolj
se
jim
umikajoče
mesto
.
Med
potjo
izreče
Robert
še
željo
,
da
bi
rad
obiskal
nekega
prijatelja
,
po
imenu
Londina
,
ki
je
imel
svoje
posestvo
ob
velikej
reki
Indu
,
ter
je
ondi
živel
že
par
let
čisto
samotno
s
svojo
še
mlado
soprogo
.
Ker
se
ladiji
niste
hoteli
ločiti
,
zavila
je
tudi
„
Lastovica
“
proti
onej
reki
,
ki
je
na
iztočji
tako
močna
,
da
lehko
nosi
največe
ladije
.
Kmalo
so
prišli
po
reki
navzgor
do
lepega
obrežja
,
kjer
je
imel
Robertov
prijatelj
svoje
posestvo
.
Sredi
lepega
verta
je
stalo
štirivoglato
poslopje
terdno
sezidano
,
krog
in
krog
pa
se
je
razprostiralo
polje
tje
do
goščave
,
ki
je
bilo
tudi
obgrajeno
z
visocim
kolovjem
.
Robert
je
menil
ondi
samo
kaka
dva
dni
ostati
in
potem
odriniti
dalje
,
ali
gospodar
in
njegova
priljudna
žena
sta
ga
prosila
naj
bi
ostala
vsa
družba
vsaj
kacih
štirinajst
dni
ondi
,
ker
le
malokdaj
pride
tjekaj
kakov
Evropejec
ter
sta
celo
leto
večidel
sama
.
„
Storite
mi
to
veselje
“
,
djal
je
,
„
da
se
bomo
vsaj
kaj
po
domače
pomenili
.
“
—
Ker
nobeden
izmed
družbe
ni
imel
nič
zoper
to
,
obljubil
je
Robert
ostati
,
ker
je
tudi
želel
seznaniti
se
nekoliko
z
bližnjimi
slovečimi
Beludži
,
kojih
dežela
se
širi
na
desnem
bregu
Inda
.
To
ljudstvo
je
še
zeló
sirovo
in
roparsko
,
in
marsikteri
popotnik
je
našel
ondi
svoj
grob
,
če
ga
niso
kar
naravnost
pripustili
na
planem
divjim
zverinam
in
ropnim
pticam
.
Zabave
bilo
je
tukaj
dovolj
.
Prijatelj
Londin
in
njegova
žena
sta
razkazala
svojim
gostom
vse
pohištvo
,
ki
je
bilo
kaj
čedno
opravljeno
.
Najokusnejše
je
bil
oskerbljen
vert
,
Londinovo
edino
veselje
v
tej
samoti
.
Rastla
so
v
njem
vsakoverstna
drevesa
in
germovje
,
dišeča
zelišča
in
bujne
cvetice
so
kinčale
gredice
,
med
kterimi
so
se
vile
peščene
stezice
.
Tudi
na
polje
jih
je
peljal
ter
jim
razkazoval
svoje
imetje
.
Gibalo
se
je
ondi
vse
polno
hlapcev
in
dekel
,
ki
so
bili
tudi
edina
bramba
zoper
roparske
Beludže
.
—
„
Tu
živim
oddaljen
od
vsega
sveta
“
,
djal
je
Londin
svojim
gostom
,
„
sicer
res
tukaj
življenje
ni
najprijetnejše
in
tudi
truditi
se
je
treba
mnogo
,
ali
kaj
se
če
?
Človek
mora
poskusiti
povsod
svojo
srečo
.
Domovina
je
res
le
domovina
in
najboljše
dá
se
ondi
živeti
.
Tam
imamo
prijatelje
,
v
kojih
druščini
se
razveseljujemo
ter
uživamo
najslajše
ure
,
pa
tudi
na
ptujem
se
lehko
zadovoljno
živi
,
ako
človek
pošteno
ravná
.
Če
vlada
med
dvema
zakonskima
prava
ljubezen
in
zastopnost
,
pozabi
se
vse
drugo
,
in
človeku
ravno
tako
urno
tekó
dnevi
,
kot
bi
bil
med
svojimi
domačimi
“
.
Neko
popoldne
so
sedeli
ravno
v
lopi
na
vertu
ter
se
pogovarjali
o
francoskih
bojih
,
ki
so
jih
imeli
z
Beludži
,
ko
privpije
domu
čern
sluga
naznanivši
,
da
je
ravno
kar
odnesel
velik
tiger
enega
delavcev
s
polja
v
bližnjo
goščavo
.
Vse
je
osupnila
ta
novica
,
posebno
pa
Londina
in
njegovo
ženo
,
ker
je
bil
oni
nesrečni
človek
eden
najpridnejših
služabnikov
.
„
To
je
že
tretji
delavec
,
kterega
mi
je
odnesla
ta
gerda
žival
s
polja
“
,
pravi
Londin
,
„
sam
ne
vem
,
kaj
bi
počel
.
“
„
Ali
ga
ne
morete
ustreliti
?
“
pravi
Aleš
,
„
samo
eno
nemarost
bi
pa
le
udušili
,
če
le
spak
ni
“
.
„
Dvakrat
smo
že
napravili
velik
lov
,
skoraj
vsi
hlapci
so
šli
,
pa
ga
ni
bilo
nikjer
zaslediti
.
Dobri
dve
milji
odtod
je
veliko
močvirje
,
kjer
raste
visoko
bičevje
,
najberž
zanaša
tjekaj
svoj
rop
“
.
„
Ker
ste
ga
že
dvakrat
lovili
,
pa
ga
poskusimo
še
v
tretje
“
,
oglasi
se
Robert
,
„
jaz
bi
tudi
rad
poderl
enkrat
takovega
gerduna
.
Mnogo
vas
je
tukaj
skupaj
,
vsi
smo
dobri
lovci
,
še
ni
hudiman
,
da
ne
bi
ga
spodbili
,
če
se
le
prikaže
na
dan
“
.
„
Če
vas
je
res
volja
,
pa
poskusimo
koj
jutri
zjutraj
“
,
reče
na
to
Londin
,
„
jaz
se
vam
koj
pridružim
,
nemara
bomo
imeli
sedaj
večo
srečo
.
Ta
gerdoba
takov
strah
napravlja
po
okolici
,
da
si
delavci
skoraj
na
polje
ne
upajo
“
.
S
tem
sklepom
so
bili
vsi
zadovoljni
in
lov
je
bil
odločen
za
prihodnje
jutro
.
Komaj
se
je
dobro
zdanilo
,
stali
so
že
na
dvorišču
lovci
pripravljeni
.
Londin
in
njegovi
gostje
so
jezdarili
na
konjih
preskerbljeni
z
dvocevkami
,
samokresi
in
dolzimi
noži
,
služabniki
pa
,
ki
so
bili
namenjeni
tigra
izganjati
iz
bičevja
,
bili
so
peš
,
oboroženi
z
dolzimi
puščicami
in
nekteri
tudi
s
puškami
.
Trije
veliki
psi
,
že
izučeni
za
takov
divji
lov
,
bili
so
jim
spremljevalci
.
Ko
je
bilo
vse
vredjeno
,
odpravili
so
se
ob
reki
navzgor
proti
omenjenemu
močvirju
,
ki
se
je
širilo
na
desnem
bregu
Indovem
daleč
tje
v
deželo
Beludžev
.
Prišed
do
visocega
bičevja
,
obstopijo
ga
od
vseh
krajev
,
gonjači
pa
se
spusté
va-nj
,
in
kmalo
ni
bilo
nikjer
nobenega
videti
,
le
majajoče
bičevje
je
naznanjalo
,
kodi
hodijo
prederzni
služabniki
.
Ni
trajalo
dolgo
,
ko
zašumi
v
bičevji
.
Gonjači
zaženó
velik
krik
in
zdajci
plane
na
prosto
velikanska
progasta
mačja
podoba
ter
beži
proti
bližnjemu
gozdu
.
Aleš
in
Londin
,
ki
sta
stala
najbliže
,
ustrelita
,
pa
nič
ne
zadeneta
,
zver
je
utekla
v
goščavo
.
—
Sedaj
se
poženó
vsi
jezdici
v
diru
za
njo
,
v
gozdu
pa
se
razkropé
na
razne
kraje
.
Aleš
je
sam
jezdaril
najpervi
ter
se
precej
oddalil
od
svojih
tovaršev
;
bil
je
zeló
željen
ugonobiti
tega
kervoločnega
velikana
.
Ko
pride
iz
gozda
zopet
nekoliko
na
plano
,
kjer
je
rastlo
gosto
germovje
,
zapazi
nakrat
kacih
sto
korakov
pred
seboj
ono
veliko
zver
,
ki
je
ležala
pripravljena
na
skok
kraj
germa
in
ostro
upirala
leskeče
oči
v
Aleša
.
To
je
bil
važni
trenutek
.
Aleš
stopi
raz
konja
,
ki
je
začel
hudo
herkati
in
nepokojen
biti
,
ter
se
bliža
z
napeto
puško
prežečej
živali
,
ki
ni
obernila
očesa
od
njega
.
Približa
se
jej
kacih
trideset
korakov
,
da
bi
bolje
zadel
,
potem
pa
poklekne
na
desno
koleno
in
nameri
.
—
Puška
poči
—
in
tiger
plane
od
tal
s
strašnim
rjovenjem
;
Aleš
ga
je
sicer
zadel
,
pa
ne
v
pravi
kraj
.
Zdajci
se
tudi
konj
odterga
pri
germovji
,
kjer
je
bil
privezan
,
ter
zbeži
po
hosti
.
Tiger
se
zopet
pripravi
na
skok
in
Aleš
meri
v
drugo
,
pa
sedaj
se
mu
je
jela
roka
tresti
,
in
ko
sproži
,
tigra
še
ne
zadene
.
—
V
trenutku
plane
razserdena
žival
nad-enj
,
podere
ga
na
tla
in
zgrabivši
ga
za
obleko
na
persih
,
beži
ž
njim
v
skoku
po
planjavi
.
Da
ta
pot
Alešu
ni
bila
ravno
najprijetnejša
,
razumé
se
lehko
samo
po
sebi
.
Od
vseh
krajev
ga
je
praskalo
germovje
,
kri
mu
je
stopila
v
glavo
in
toliko
,
da
ni
zgubil
zavednosti
.
Od
začetka
je
upal
,
da
pride
morda
od
kake
strani
kteri
lovcev
,
ko
pa
ga
je
tiger
vedno
dalje
vlekel
,
zgubil
je
tudi
to
upanje
.
—
Med
potoma
pride
mu
na
misel
,
da
ima
pri
sebi
še
samokres
,
kterega
je
v
tej
zadevi
čisto
pozabil
.
Izvleče
ga
izza
pasa
ter
pričakuje
ugodnega
trenutka
,
da
bi
pomeril
v
tigrov
bok
.
Večkrat
je
že
hotel
sprožiti
,
pa
vselej
se
je
bal
,
da
ne
bi
mu
spodletelo
.
Slednjič
postane
tiger
nekoliko
,
da
bi
svoj
rop
popravil
v
gobcu
,
in
Aleš
sproži
.
Tiger
plane
kviško
ter
grozno
zatuli
,
strese
Aleša
ter
ga
zažene
z
vso
močjo
daleč
od
sebe
preč
,
potem
pa
stori
še
nekoliko
skokov
dalje
ter
se
zgrudi
na
tla
v
kervi
se
valjaje
.
Aleš
se
spravi
na
noge
.
Ni
se
mu
hudega
zgodilo
,
le
obleka
je
bila
raztergana
in
glava
opraskana
od
robidovja
.
—
Stermé
je
zerl
dolgo
neznansko
žival
,
ki
je
že
zadnje
krati
pojemala
,
kajti
dobro
je
sprevidel
,
v
kako
strašnem
stanu
se
je
nahajal
,
da
bi
bilo
po
njem
,
ko
bi
bil
zgubil
samokres
,
ali
pa
ne
bi
se
bil
sprožil
.
—
Potem
jame
premišljevati
,
kako
bi
mertvega
tigra
domú
spravil
,
ker
bil
je
precaj
daleč
od
svojih
tovaršev
,
in
ni
bilo
od
nikoder
čuti
nikacega
znamenja
o
njih
,
konj
pa
mu
je
bil
pobegnil
že
v
začetku
boja
,
toraj
je
bil
sedaj
kar
sam
sebi
pripuščen
.
Med
tem
ko
to
prevdarja
,
začuje
se
nakrat
peketanje
konjskih
kopit
in
šest
jezdecev
čudno
opravljenih
,
bliža
se
Alešu
.
—
Začudeni
pogledujejo
zdaj
Aleša
,
zdaj
velikanskega
tigra
prišed
na
ono
mesto
,
kot
bi
se
jim
zdelo
neverjetno
,
da
bi
bil
ta
človek
ugonobil
tako
silno
žival
.
Potem
razsedeta
dva
jezdeca
vsak
svojega
konja
,
izlečeta
tigru
kožo
ter
jo
veržeta
meni
nič
tebi
nič
na
sedlo
,
kot
bi
imela
ona
dva
pravico
do
nje
.
Aleš
se
nekoliko
ustavlja
tej
prederznosti
rekoč
,
da
je
on
tigra
umoril
,
toraj
je
koža
tudi
njegova
,
ali
ptujim
gostom
to
ni
bilo
dosti
mar
,
marveč
zapovedó
mu
celó
,
naj
gré
ž
njimi
,
ker
pa
se
je
ustavljal
,
zvežejo
mu
roki
,
privežejo
ga
na
konja
in
v
diru
odhajajo
stran
.
Aleš
je
vedel
,
da
je
prišel
v
roke
divjim
Beludžem
,
ktere
je
prej
želel
,
nekoliko
bolj
natanko
poznati
in
seznaniti
se
ž
njihnimi
običaji
,
sedaj
pa
si
je
želel
,
da
bi
bil
daleč
daleč
od
njih
ter
bi
ga
pustili
pri
miru
.
Proti
večeru
še-le
se
ustavijo
jahači
na
kraji
velicega
gozda
,
kjer
je
stalo
nekaj
hiš
.
Aleša
odpeljejo
v
obširno
poslopje
,
ki
je
bilo
stanovališče
njihnega
poglavarja
,
ki
se
tukaj
zove
„
šejk
“
.
—
Ta
ga
še
precaj
prijazno
sprejme
,
kar
se
je
Alešu
nekaj
nenavadnega
zdelo
,
ker
je
doslé
še
pri
vseh
azijatskih
vladarjih
našel
večidel
samo
čmerne
obraze
.
Izprašuje
ga
,
kdo
je
,
od
kod
ravno
pride
in
če
je
on
umoril
onega
tigra
,
čegar
kožo
so
mu
prinesli
služabniki
.
„
Jaz
sem
ga
ubil
,
kdo
pa
drugi
“
,
pravi
nekoliko
nevoljen
Aleš
,
„
sedaj
pa
so
mi
kožo
vzeli
,
ki
je
vendar
po
vsej
pravici
moja
“
.
„
Nič
ne
dé
“
,
posmeja
se
glavar
,
„
kožo
že
dobiš
zopet
,
poprej
pa
ti
moram
reči
,
da
si
res
hraber
junak
,
kajti
moji
najboljši
lovci
ne
bi
se
bili
upali
kaj
tacega
.
—
Ali
kje
pa
so
ostali
tvoji
prijatelji
,
da
so
te
pustili
samega
na
lovu
?
“
Aleš
se
je
domislil
sedaj
,
da
pri
takovih
glavarjih
ni
dobro
preveč
govoriti
,
česar
se
je
že
mnogokrat
prepričal
.
„
Najberž
je
ta
tudi
kakov
ropar
“
,
mislil
si
je
,
„
in
ko
bi
mu
naznanil
o
našej
ladiji
,
bilo
bi
nevarno
.
“
Zatoraj
je
molčal
.
„
No
,
ne
boš
govoril
?
“
pravi
šejk
,
„
kar
te
prašam
“
?
Vedi
,
da
si
sedaj
v
mojih
rokah
in
te
izpustim
le
,
ako
boš
odkritoserčen
“
.
„
Jaz
ne
bom
ničesar
povedal
“
,
odverne
Aleš
.
„
Dobro
,
“
pravi
na
to
šejk
,
„
zaperl
te
bom
v
najtemnejšo
ječo
ter
te
pustil
lakote
umreti
,
ako
se
prej
ne
spokoriš
,
da
boš
vedel
,
komu
si
se
zoperstavljal
“
.
Aleš
je
menil
od
začetka
,
da
je
to
le
prazno
žuganje
,
da
bi
ga
s
tem
preplašil
,
ali
ko
je
sedel
zvečer
v
temni
beznici
na
gnjili
smerdljivi
slami
,
prepričal
se
je
,
da
je
šejk
le
resnico
govoril
.
Prišlo
je
drugo
jutro
,
pa
dobil
ni
še
nikakoršnega
jedila
,
le
nekaj
smerdljive
vodé
mu
je
prinesel
sužnik
.
Ječa
,
kjer
je
bil
zapert
,
imela
je
samo
eno
okno
,
pa
tako
majčkino
,
da
mu
ni
bilo
moč
skozi
zlesti
,
toraj
tudi
ni
bilo
misliti
na
beg
.
Kaj
bo
tedaj
začeti
?
Lakota
vedno
huje
pritiska
,
bliža
se
opoldne
,
pa
nobenega
jedila
ni
od
nikoder
.
Alešu
je
jelo
gorko
prihajati
,
ko
se
je
spomnil
,
da
ga
morda
misli
šejk
res
toliko
časa
stradati
,
da
pogine
.
To
bi
bilo
strašno
,
lakote
umreti
!
Popoldne
,
ko
ga
je
že
precej
po
trebuhu
grizlo
,
ali
kakor
po
domače
pravijo
:
ko
mu
je
pajek
predel
po
črevih
,
sliši
zunaj
prepevati
znano
slovensko
narodno
pesem
:
Po
Gorenskem
je
fletno
,
K
’
so
visoče
goré
,
So
bistri
studenci
,
Pa
bele
ceste
.
Kteremu
slovenskemu
fantu
niso
znane
te
verstice
?
in
tudi
Aleš
jih
je
večkrat
prepeval
domá
ob
Savi
,
ko
je
lovil
ribe
,
ali
pa
po
gričih
,
ko
je
pasel
kozé
ter
je
njegovo
petje
odmevalo
daleč
tam
unostran
v
gorah
.
—
Lehko
si
mislimo
,
kako
je
ostermel
slišati
tu
slovensko
petje
.
Menil
je
,
da
se
mu
le
sanja
,
ali
pa
,
da
ga
je
lakota
že
tako
oslabila
,
da
se
mu
meša
v
glavi
.
Vščipnil
se
je
v
noge
,
mel
oči
in
prepričal
se
je
,
da
ne
spi
.
Petje
se
je
vedno
ponavljalo
,
—
bil
je
moški
glas
.
Aleš
videvši
,
da
je
pri
polni
zavednosti
,
plane
kviško
ter
jame
na
vso
moč
kričati
ter
ponavljati
zadnji
dve
verstici
:
So
bistri
studenci
,
Pa
bele
cesté
.
Zunaj
pod
oknom
je
petje
utihnilo
in
Aleš
je
dolgo
poslušal
,
ali
ne
bo
kacega
odgovora
na
njegovo
vpitje
,
ko
pa
ni
bilo
nič
,
jel
jo
je
zopet
napletati
od
začetka
in
tako
silno
,
da
bi
ga
bilo
lehko
uro
daleč
slišati
,
pa
oni
pevec
zunaj
se
le
ni
več
oglasil
.
Aleša
je
jelo
že
gerlo
boleti
in
žalosten
,
da
je
zastonj
bilo
njegovo
petje
,
leže
na
slamnato
postelj
premišljevaje
,
odkod
bi
prihajalo
to
petje
.
Da
bi
bil
kakov
Slovenec
tukaj
,
tega
si
še
misliti
ni
mogel
;
nemara
je
bila
pesem
všeč
kakemu
po
Slovenskem
potujočemu
Angležu
ali
Francozu
ter
se
jo
je
naučil
,
sedaj
pa
jo
prepeva
tu
za
kratek
čas
.
Med
tem
premišljevanjem
prileti
skozi
okno
nakrat
velika
v
cunjo
zavita
kepa
.
Aleš
jo
pobere
ter
odvije
,
in
glej
!
bil
je
velik
kos
turščinega
kruha
.
„
Hembrajte
,
“
djal
je
Aleš
ves
vesel
,
„
če
mi
bodo
take
kose
skozi
okno
metali
,
potem
me
mora
šejk
dolgo
stradati
,
preden
bom
lakote
umerl
.
“
Ko
prelomi
kos
najde
v
sredi
košček
popirja
in
na
njem
napisano
:
„
prijatelj
,
počakaj
nekaj
dni
,
da
se
mi
posreči
šejku
konje
ukrasti
,
potem
ti
bom
pomagal
iz
stiske
.
“
Aleš
je
čakal
celi
teden
.
Šestega
dne
opoldne
pade
zopet
po
navadi
kos
kruha
v
ječo
.
Aleš
ga
razlomi
in
zopet
najde
v
njem
list
,
v
kterem
se
je
glasilo
:
„
Drevi
proti
polnoči
bodi
pripravljen
,
konja
bosta
že
oskerbljena
.
“
Približala
se
je
zaželena
ura
.
Aleš
pogleda
skozi
lino
;
zunaj
je
bila
temna
noč
,
prav
nalašč
za
beg
pripravna
.
Zdajci
jame
zunaj
na
vratih
nekaj
škertati
in
Aleš
je
videl
,
da
se
zapah
odmiče
.
V
dolgo
zagrinjalo
zavita
ženska
se
prikaže
na
pragu
,
verže
urno
tudi
Alešu
takovo
žensko
opravo
ter
mu
veli
urno
se
obleči
.
Čudno
se
je
zdela
Alešu
ta
prikazen
;
da
bo
ženska
njegova
rešiteljica
,
tega
ne
bi
se
bil
nadjal
.
Oseba
mu
veli
urno
ravnati
,
ker
ne
smeta
le
trenutka
ne
izgubiti
,
in
Aleš
res
nategne
na-se
to
čudno
šaro
,
ki
ni
bilo
ni
suknja
ni
plašč
,
temuč
nekaka
sešita
rjuha
.
Potlej
ga
prime
ženska
za
roko
in
varno
stopaje
in
skerbno
se
ogledovaje
na
vse
strani
,
ali
ju
kdo
ne
čuti
,
šla
sta
po
dolgem
mostovžu
,
dokler
ne
prideta
do
odpertih
vrat
,
skozi
ktera
se
je
videlo
na
prosto
.
Zunaj
sta
stala
dva
stražnika
pomenkovaje
se
med
seboj
.
Ko
vidita
dve
osebi
iti
iz
poslopja
,
stopi
eden
za
njima
,
drugi
pa
zakliče
za
njim
nekaj
Alešu
nerazumljivih
besedi
in
pervi
se
zopet
verne
.
Ko
sta
imela
vas
že
precaj
za
herbtom
,
uderla
.
sta
jo
,
kar
se
je
dalo
navzdol
proti
bližnjemu
gozdu
.
Ondi
pri
gostem
germovji
se
vstavita
;
Alešev
spremljevalec
stopi
v
goščavo
in
pritira
ven
dva
konja
.
„
Sedaj
pa
le
urno
dalje
,
“
pravi
ptujka
,
„
kakor
berži
konja
pogrešé
,
uderli
jo
bodo
za
nama
in
potem
nama
ne
bo
dobra
pela
,
kajti
ta
dva
konja
sta
najboljša
iz
šejkove
staje
.
“
Aleš
si
je
na
vso
moč
prizadeval
spoznati
svojega
tovarša
ali
tovaršico
—
kar
je
že
bilo
—
pa
to
se
ni
dalo
,
bodi
si
,
ker
je
vedno
pervi
jezdil
,
razun
tega
pa
je
bila
tudi
pretemna
noč
,
da
bi
bil
mogel
kaj
razločiti
.
Ko
se
drugo
jutro
zdani
,
vstavita
se
v
prijaznej
dolini
,
krog
in
krog
obdanej
z
gozdi
,
po
sredi
pa
so
se
širili
bujni
travniki
,
polni
najkrasnejših
cvetlic
.
Pri
veselo
curljajočem
studenčku
privežeta
konja
,
potlej
pa
sedeta
v
rosno
travo
vživaje
hladni
jutranji
zrak
.
„
Sedaj
sva
brez
skerbi
,
“
pravi
tovariš
Alešu
,
„
odpočijva
si
po
neprijetnej
ježi
.
“
Obadva
odložita
žensko
ogrinjalo
,
in
kakor
bi
z
neba
padel
,
sedi
Alešu
nasproti
njegov
nekdanji
tovariš
,
kterega
so
bralci
že
morda
pozabili
,
mu
sedi
nasproti
—
Polde
.
„
O
Polde
!
ali
me
več
ne
poznaš
?
“
vsklikne
Aleš
ter
se
ga
oklene
,
„
ali
več
ne
poznaš
svojega
tovarša
Aleša
?
“
„
Ali
je
mogoče
,
da
mertvi
iz
grobov
vstajajo
,
“
pravi
ta
ves
začuden
ter
stermi
va-nj
,
kot
bi
se
hotel
prepričati
,
je-li
res
njegov
nekdanji
pajdaš
Aleš
,
ali
je
le
njegov
duh
.
„
Zakaj
bodo
mertvi
vstajali
?
hvala
Bogu
,
jaz
doslé
še
nisem
bil
mertev
,
čeravno
sem
bil
že
večkrat
blizo
smerti
.
“
„
Saj
si
utonil
tisto
jutro
v
morji
,
ko
smo
ubežali
iz
Sardinskega
.
“
„
Se
vé
da
sem
utonil
,
pa
samo
za
nekaj
časa
,
potem
pa
sem
zopet
od
mertvih
vstal
,
“
smejal
se
je
Aleš
.
Goreče
sta
si
stiskala
nekdanja
avstrijanska
vojaka
roke
.
Nikdar
ne
bi
bila
mislila
,
da
se
snideta
v
tem
kraji
.
„
Okrepčajva
se
nekoliko
,
“
pravi
Polde
,
„
potem
pa
se
bova
zmenila
o
najinih
dogodkih
.
Ko
bi
mi
bil
ne
vem
kdo
pravil
,
da
si
ti
še
živ
,
ne
bi
bil
verjel
.
Saj
pravim
no
,
Bog
vse
prav
oberne
.
Kakor
hitro
pridem
zopet
domú
,
koj
pojdem
na
Blejsko
jezero
zahvalit
se
Materi
Božjej
,
kterej
sem
se
vedno
priporočal
.
“
Potem
izvleče
iz
mavhe
nekaj
turščinega
kruha
in
steklenico
ruma
,
kar
jima
je
kaj
dobro
dišalo
po
dolgej
poti
.
V
hladnej
travi
ležé
je
razložil
najprej
Aleš
svoje
dogodke
radovednemu
tovaršu
,
ki
pa
so
našim
bralcem
že
vsi
znani
,
zatoraj
pustimo
naj
Polde
pové
,
kaj
se
mu
je
pripetilo
,
odkar
sta
se
bila
ločila
z
Alešem
.
„
Tisto
jutro
,
“
pričel
je
Polde
,
„
ko
si
ti
plaval
po
morji
,
zgubila
sva
te
z
očetom
Alfonzom
nenadoma
spred
oči
;
ne
nadjaje
se
,
da
bi
daleč
plaval
od
kraja
,
nisva
pazila
na
te
;
kako
se
prestrašiva
,
ko
pogledava
na
morje
in
tebe
ni
bilo
nikjer
.
“
„
Šla
sva
daleč
ob
morji
gori
do
tistih
visocih
skal
in
klicala
sva
na
vso
moč
,
pa
nobega
sledu
ni
bilo
več
o
tebi
.
„
Fant
si
je
predaleč
upal
,
“
pravi
Alfonzo
,
„
nemara
je
utonil
,
ali
pa
ga
je
nenadoma
zgrabila
kaka
riba
.
“
Kaka
žalost
naji
je
terla
,
ne
morem
ti
povedati
,
obadva
sva
se
britko
jokala
.
Med
tem
pa
,
ko
midva
žalostna
tavava
po
obrežji
in
kličeva
,
pride
blizo
brega
po
morji
ladija
;
mornarji
so
menda
mislili
,
da
kličeva
na
pomoč
,
zatoraj
spusté
čoln
v
morje
in
vesljajo
h
kraju
.
Ker
sva
tebe
že
čisto
zgubljenega
mislila
ter
se
nama
je
priložnost
ponudila
peljati
se
dalje
,
stopiva
nemudoma
v
čoln
ter
se
prepeljava
na
ladijo
.
“
Bila
je
siciljanska
ladija
,
ki
je
šla
iz
Marcelije
na
Francoskem
v
Neapol
,
in
kapitén
je
rekel
,
da
se
bo
vstavil
nekoliko
tudi
v
Livorni
.
To
nama
je
bilo
všeč
,
ker
ondi
sva
mislila
stopiti
na
suho
,
da
bi
potem
potovala
dalje
v
Rim
.
—
V
Livorni
zveva
,
da
misli
neka
francoska
ladija
odriniti
v
Terst
in
meni
se
je
ponudila
lepa
priložnost
priti
kmalo
domú
.
V
ondotnem
samostanu
mi
izprosi
Alfonzo
toliko
denarja
,
kar
je
bilo
treba
plačati
na
ladiji
.
Sedaj
pa
čuj
,
kaj
se
mi
je
pripetilo
!
—
Ona
francoska
ladija
ni
bila
namenjena
v
Terst
,
temuč
zbralo
se
je
nekaj
francoskih
in
laških
postopačev
,
ki
so
se
namenili
v
Azijo
,
ker
se
jim
domá
ni
poljubilo
delati
,
ondi
pa
so
menili
,
da
jim
bodo
pečeni
golobje
leteli
v
gerlo
.
Kogar
so
mogli
,
pregovorili
so
ga
z
zvijačo
,
da
je
šel
na
njihno
ladijo
,
posebno
če
so
vedeli
,
da
ima
kaj
denarja
.
—
Jaz
nisem
bil
zmožen
niti
laškega
niti
francoskega
jezika
,
toraj
tudi
nisem
vedel
,
kam
gremo
in
kaj
namerjajo
.
Slednjič
se
mi
je
pa
le
predolgo
zdelo
,
da
ne
pridemo
v
Terst
in
dan
za
dnevom
jelo
me
je
bolj
skerbeti
.
Na
ladiji
se
nam
je
strašno
hudo
godilo
,
živeža
smo
imeli
grozno
malo
,
pa
še
to
je
bilo
vse
sprideno
.
Kaj
pa
je
bilo
tudi
pričakovati
od
takovih
vlačugarjev
.
Po
besedah
sem
slednjič
toliko
vjel
,
da
sem
vedel
,
da
gremo
proti
Aziji
in
meni
je
jelo
tesno
prihajati
.
—
Vedno
se
nam
je
obetalo
,
naj
le
poterpimo
,
v
Aziji
dobimo
vsega
dovelj
,
zlata
in
srebrá
toliko
,
da
se
bomo
lehko
va-nj
zakopali
,
kaj
pa
še-le
dijamantov
in
druzih
žlahtnih
kamenov
.
To
je
bilo
vse
prav
prijetno
,
pa
vendar
bi
bil
rad
vse
to
bogastvo
prepustil
za
košček
tečnega
kruha
in
kozarec
čiste
vode
,
ko
bi
mi
jo
bil
kdo
dal
.
—
V
strašnej
revščini
prišli
smo
slednjič
v
ono
zaželeno
Azijo
.
Veliko
popotnikov
je
pomerlo
na
morji
in
komaj
polovica
nas
je
bilo
še
skupaj
,
ko
stopimo
na
suho
.
Tu
smo
zijali
na
vse
kraje
,
kje
bodemo
videli
zlate
goré
obdane
s
srebernimi
skalami
in
obsejane
z
dijamanti
,
pa
mesto
tega
našli
smo
pusto
deželo
vso
zaraščeno
,
—
prišli
smo
namreč
na
obrežje
Beludžistansko
.
Ker
tukaj
nismo
našli
zaželenega
bogastva
,
djali
so
naši
vodniki
,
da
moramo
dalje
v
deželo
,
ker
ondi
še-le
so
skriti
bogati
zakladi
;
kaj
pa
da
vsaka
dragocenost
ima
svoje
prebivališče
v
oserčji
,
toraj
tudi
naši
zakladi
.
Čeravno
komaj
na
pol
živi
lezli
smo
vendar
dalje
iskaje
obljubljene
dežele
.
Neko
noč
smo
počivali
v
velikem
gozdu
ter
kurili
,
kar
nas
obsuje
od
vseh
strani
velika
množica
možakov
.
Z
groznim
krikom
planejo
nad
nas
,
nekaj
jih
pomoré
,
druge
nas
pa
odženó
seboj
.
Sedaj
smo
dobili
,
česar
smo
iskali
.
Jaz
in
neki
Lah
sva
prišla
v
sužnost
k
temu
poglavarju
,
ki
je
najhuji
ropar
v
vsej
okolici
.
Dolgo
naji
je
imel
zaperta
in
moj
tovariš
je
poginil
revščine
,
jaz
pa
nekoliko
bolj
uterjen
sem
prenašal
srečno
vse
težave
.
Ko
je
poglavar
videl
,
da
mi
nič
ne
dé
,
prašal
me
je
,
ali
ne
bom
ušel
,
ako
mi
dá
več
prostosti
ter
me
porabi
pri
raznih
poslih
,
jaz
mu
obljubim
,
rekoč
,
da
tudi
ne
vem
kam
,
v
glavi
pa
sem
jo
že
iztuhtal
porabiti
pervo
priložnost
.
Čakal
sem
vedno
,
da
bi
šli
kam
na
rop
in
bi
jaz
dobil
priliko
pobegniti
,
pa
to
se
ni
zgodilo
.
Pred
nekaj
dnevi
hodim
zunaj
po
vertu
in
prepevam
slovensko
pesem
,
kakor
smo
včasih
doma
fantje
prepevali
,
kar
se
mi
oglasi
nekdo
znotraj
.
—
Jaz
se
začudim
,
od
kod
bi
to
prišlo
,
poslušam
in
poslušam
,
pa
petje
noter
je
bilo
vedno
glasneje
in
čisto
v
slovenskem
jeziku
.
„
Bog
pomagaj
,
“
pravim
,
„
nemara
je
zopet
kteri
Slovenec
zašel
tu
sem
;
ker
sem
jaz
prišel
,
zakaj
bi
pa
kdo
drugi
ne
.
“
Da
bi
kdo
kaj
ne
slutil
,
šel
sem
mirno
stran
,
kot
ne
bi
mi
bilo
nič
mar
,
in
vedé
da
poglavar
svoje
jetnike
hudo
strada
,
prihranil
sem
vsaki
dan
kos
kruha
ter
ga
vergel
skozi
lino
v
ječo
.
Sedaj
sem
začel
misliti
na
beg
.
„
Dva
sva
,
“
djal
sem
,
„
nemara
celó
rojaka
,
to
bi
bilo
prijetno
bežati
.
“
Prevdarjal
sem
in
slednjič
mi
šine
v
glavo
poglavarju
ukrasti
konje
,
ker
peš
ne
bi
bilo
varno
bežati
.
Vedno
sem
iskal
priložnosti
,
kar
napravi
sinoči
poglavar
veliko
gostijo
—
pripravljal
se
je
nekam
na
rop
,
in
vsi
služabniki
so
bili
pijani
ter
smerčali
po
tleh
.
Jaz
odženem
dva
najboljša
konja
ter
ju
skrijem
v
bližnjej
goščavi
,
potem
pa
preskerbim
žensko
obleko
,
ker
le
tako
bilo
je
nama
mogoče
priti
iz
poslopja
.
“
Ko
je
Polde
dokončal
in
sta
si
že
dosti
odpočila
,
zasedla
sta
zopet
konja
ter
dirjala
dalje
.
Popoldne
zagledata
od
daleč
Londinovo
poslopje
in
z
veseljem
sta
pozdravljala
srečno
zavetje
.
V
kacih
skerbeh
so
bili
ondi
vsi
zarad
Aleša
,
misli
si
lehko
vsakdo
.
Mislili
so
za
gotovo
,
da
ga
je
raztergal
tiger
,
ker
je
konj
sam
pridirjal
domu
,
ter
so
potem
na
onem
mestu
,
kjer
se
je
Aleš
boril
z
zverjó
,
našli
puško
in
lovski
nož
,
tla
pa
kervava
.
Kako
so
se
zavzeli
,
ko
se
prikaže
nenadoma
Aleš
in
ž
njim
še
en
tovariš
.
Povedati
jim
je
moral
vso
to
čudno
dogodbo
in
Ferdinand
,
ki
je
najbolj
žaloval
,
vedel
ni
sedaj
samega
veselja
kaj
početi
.
—
Slednjič
je
prišel
čas
,
ko
je
bilo
treba
zapustiti
Londinovo
gostoljubno
hišo
ter
se
verniti
domú
.
Pustimo
sedaj
jadrati
Aleša
in
vso
njegovo
tovarišijo
po
širocem
indiškem
morji
proti
daljnej
Ameriki
,
mi
pa
se
preselimo
v
duhu
že
pred
njim
tje
,
kjer
smo
prej
prenehali
.
Več
ne
najdemo
Viljema
in
Tomaža
ž
njegovo
ženo
v
onej
bornej
koči
na
Amerikanskej
planjavi
,
kjer
smo
ju
bili
zapustili
tisto
noč
.
V
Novem-Jorku
v
velikej
palači
so
sedaj
stanovali
,
kjer
je
sklenil
Viljem
počakati
,
da
se
verne
njegova
ladija
.
Tomaž
in
njegova
žena
sta
bila
ubožna
,
ničesar
nista
imela
,
ali
Viljem
bil
je
blag
človek
,
njegovo
sercé
je
živo
čutilo
ne
le
lastno
,
temuč
tudi
nesrečo
svojega
bližnjega
.
Rekel
jima
je
,
da
naj
se
le
vedeta
,
kot
bi
bila
v
svojej
hiši
,
nobenega
pomanjkanja
ju
ni
pustil
terpeti
,
in
tudi
ne
,
da
bi
bila
Tomaževa
žena
opravljala
navadna
dela
,
kakor
je
hotela
,
temuč
samo
po
hiši
je
vravnovala
.
—
Viljem
je
sklenil
tukaj
toliko
časa
ostati
,
dokler
se
ne
poverne
„
Lastavica
,
“
ktere
je
pričakoval
od
dne
do
dne
,
potem
pa
se
je
mislil
verniti
zopet
na
Angleško
in
tudi
Tomaževo
družino
prepeljati
tje
,
da
bi
se
potem
vernila
v
ljubo
domačijo
,
po
kterej
je
že
tako
hrepenela
.
Nekega
dne
,
ko
so
ravno
južinali
,
prikaže
se
v
sobo
mož
v
černem
talarji
,
s
širocim
klobukom
na
glavi
in
palico
v
roki
.
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
“
ogovori
navzoče
.
„
O
,
oče
Alfonzo
!
“
vsklikne
vesela
Marjeta
,
Tomaževa
žena
,
same
radosti
pozabivši
odzdraviti
,
„
priserčno
me
veseli
,
da
nas
obiščete
,
menili
smo
že
vsi
,
da
se
vam
je
kaj
hudega
pripetilo
,
ker
vas
ni
bilo
od
nobene
strani
.
“
„
Ne
zamerite
,
“
odverne
duhoven
,
„
imel
sem
toliko
opravil
med
Indijani
,
da
se
ni
bilo
moč
odtegniti
.
Zarad
neke
konjske
kraje
je
nastal
med
njimi
takov
prepir
,
da
bi
bil
kmalu
še
jaz
v
nevarnost
prišel
,
ko
sem
jih
miril
.
Indijani
v
mojem
okrožji
so
sicer
miroljubni
in
vedno
sem
bil
zadovoljen
ž
njimi
,
nakrat
pa
se
je
pokazal
na
čelu
nekterih
Indijanskih
plemen
nek
Evropejec
ter
je
hotel
odpeljati
mojim
Indijanom
celo
čredo
najlepših
konj
.
Nastal
je
hudi
boj
in
gotovo
bi
se
bili
strašno
mesarili
,
ko
ne
bi
jih
bil
jaz
pomiril
,
da
so
prizanesli
tatovom
.
—
Že
delj
časa
sèm
sluje
po
našem
okraji
nekov
prederzen
konjski
tat
,
kterega
indijani
imenujejo
„
rudečeglavca
,
“
ker
ima
rudečkaste
lasé
.
Odpeljal
je
že
grozno
veliko
konj
in
tudi
mnogo
druzih
nečloveških
del
je
učinil
.
Pravijo
,
da
se
je
priklatil
iz
južnih
deržav
tu
sem
,
gotovega
pa
se
ne
vé
nič
o
njem
,
ker
je
zdaj
v
tem
,
zdaj
zopet
v
drugem
kraji
.
—
Včeraj
sem
prišel
na
ono
posestvo
,
pa
gospodar
mi
pové
,
da
služabnice
Marjete
ni
več
ondi
,
temuč
da
je
odrinila
s
svojim
možem
in
nekim
drugim
Evropejcem
v
Novi-Jorek
.
Odpravil
sem
se
še
zvečer
dalje
,
da
bi
prišel
o
pravem
času
sem
,
ker
drevi
moram
zopet
nazaj
k
svojim
Indijanom
,
ker
so
po
nekterih
vaseh
jeli
nagloma
bolehati
.
“
Vsem
je
bilo
jako
žal
,
da
jih
hoče
Alfonzo
tako
naglo
zapustiti
,
posebno
pa
Marjeti
,
kterej
je
bil
edina
tolažba
v
sužnosti
ter
jo
je
rešil
gerdega
ravnanja
,
Tomažu
pa
,
ker
mu
je
Aleš
toliko
lepega
pripovedoval
o
njem
na
svojem
begu
iz
Sardinije
.
Ko
je
Tomaž
razložil
življenje
svojega
sina
Aleša
,
ni
se
mogel
Alfonzo
dovolj
prečuditi
.
Oni
,
kterega
je
za
gotovo
mislil
,
da
je
utonil
v
morji
,
za
kterega
je
že
maševal
,
in
še
pozneje
večkrat
molil
za
njegovo
dušo
,
oni
še
živi
.
„
Čudna
,
čudna
so
božja
pota
,
“
djal
je
,
„
kar
on
stori
,
je
prav
storjeno
.
Na
veke
bodi
hvaljeno
njegovo
imé
!
“
„
Amen
,
“
odvernejo
vsi
in
solze
hvaležnosti
so
jim
igrale
v
očeh
.
Popoldne
je
minulo
,
prej
nego
so
pričakovali
,
in
prišel
je
čas
,
ko
se
je
bilo
treba
Alfonzu
odpraviti
k
svojim
ovčicam
.
Poslovil
se
je
ter
obljubil
,
da
pride
v
nekterih
tednih
zopet
jih
obiskat
,
ako
bo
le
mogoče
.
Viljem
je
dobro
vedel
,
da
je
pot
po
samotnih
gozdih
,
kakoršni
so
v
Ameriki
,
zeló
težavna
in
posameznemu
človeku
nevarna
,
zatoraj
pravi
Tomažu
,
da
bi
častitega
moža
spremila
,
kar
je
ta
koj
priterdil
.
Preskerbeli
so
si
konje
in
nekaj
služabnikov
ter
se
napotili
vsi
skupaj
proti
Alfonzovemu
misijonu
,
čeravno
se
je
ta
branil
spremstva
rekoč
:
da
se
mu
ni
nič
bati
,
da
je
povsod
v
božjih
rokah
,
bodi
si
v
mestu
ali
na
planem
.
Pot
je
peljala
skozi
velik
,
temen
gozd
in
popotniki
so
morali
večkrat
razsesti
konje
,
da
so
prelazili
skozi
goščavo
.
Blizo
Alfonzovega
stanovanja
že
,
zaslišijo
po
noči
kraj
pota
v
hosti
milo
ječanje
.
Vsi
obstanejo
in
poslušajo
,
kaj
bi
to
bilo
.
Stok
je
prihajal
iz
človeških
persi
,
moral
je
biti
ondi
kakov
nesrečnik
.
Alfonzo
stopi
pervi
raz
konja
in
hiti
proti
omenjenemu
kraju
,
za
njim
pa
Tomaž
in
Viljem
.
Mesec
je
posvetil
skozi
drevje
in
borno
razsvetljeval
okolico
.
Strašen
prizor
se
pokaže
našim
popotnikom
.
Koj
pri
poti
je
ležal
mertev
človek
na
pol
gol
,
roko
je
tiščal
na
persa
,
iz
kterih
se
mu
je
še
vedno
cedila
kri
,
koža
z
lasmi
vred
pa
mu
je
bila
sneta
raz
glave
,
—
bil
je
škalpiran
.
—
„
To
je
Indijansko
delo
,
“
zamermrá
Alfonzo
,
in
vsi
hité
proti
kraju
,
odkoder
je
prihajal
stok
.
Tu
je
bilo
še
grozovitnejše
.
Med
dvema
drevesoma
je
stal
konj
,
na
njem
pa
je
sedel
jezdec
,
ki
je
imel
na
herbtu
roke
zvezane
ter
je
bil
zadergnjen
za
vrat
in
obešen
na
drevesno
vejo
.
Tudi
temu
je
bila
koža
posneta
z
glave
.
V
kakej
strašnej
stiski
je
bil
,
misli
si
lehko
vsak
;
ko
bi
bil
konj
spod
njega
oddirjal
,
obvisel
bi
bil
na
veji
.
Oklenil
se
je
tako
terdno
svojega
konja
,
da
so
ga
komaj
stran
spravili
,
ko
so
ga
osvobodili
njegovih
vezi
.
Položijo
ga
na
tla
,
in
luna
mu
je
sijala
ravno
v
obraz
.
„
Rudečeglavec
!
moj
Bog
!
“
zamermrá
Alfonzo
.
Sedaj
tudi
Tomaž
pogleda
nesrečniku
,
ki
je
skoraj
v
nezavednosti
ležal
na
tleh
,
bolj
natanjko
v
obraz
.
Strese
se
,
stopi
nekaj
korakov
nazaj
,
pokrije
z
rokama
obraz
ter
vsklikne
:
„
O
groza
!
—
moj
stričnik
Matevž
!
tako
daleč
si
sedaj
prišel
!
“
Ob
kratkem
razodene
Alfonzu
,
kaj
se
je
nekdaj
godilo
ž
njim
in
njegovim
stričnikom
Matevžem
.
„
Treba
je
hiteti
,
“
pravi
Alfonzo
,
„
da
spravimo
tega
ranjenca
pod
streho
ter
ga
previdimo
.
“
Mertvo
truplo
kraj
pota
zakopljejo
,
ranjenca
pa
položé
na
nosila
,
napravljena
iz
vej
ter
ga
nesó
v
Alfonzovo
hišico
.
—
Po
dolgem
prizadevanji
pripravijo
ga
zopet
k
zavesti
.
Bolnik
je
stermo
pogledal
okrog
ter
djal
:
„
kje
pa
sem
?
“
„
V
duhovnikovej
hiši
,
v
obližji
svojega
žlahtnika
Tomaža
.
Matevž
,
ali
me
več
ne
poznaš
?
“
reče
Tomaž
ljubeznjivo
pozabivši
v
tem
trenutku
vse
britkosti
,
ki
mu
jih
je
učinil
stričnik
.
Bolnik
ga
debelo
pogleda
,
kri
mu
šine
v
glavo
,
potem
pa
zopet
prebledi
,
kot
stena
in
s
hripavim
glasom
zastoče
:
„
Jaz
sem
zgubljen
,
zgubljen
za
vselej
,
—
o
milost
,
milost
,
usmilite
se
me
.
“
„
Bodi
miren
,
“
pravi
zopet
Tomaž
,
„
obtoži
se
najprej
svojih
grehov
,
tukaj
so
spovednik
,
da
ne
poideš
obtežen
pred
sodnji
stol
,
kot
tvoj
pajdaš
Jurij
.
“
„
Jurij
?!
“
zakričal
je
bolnik
in
po
sili
hotel
planiti
s
postelje
,
pa
preslab
zgrudi
se
zopet
nazaj
.
„
Jurij
!
kje
je
Jurij
,
dajte
mi
ga
v
roke
,
da
ga
zdrobim
na
kosce
,
preden
sam
poginem
.
“
„
Jurij
je
storil
strašno
smert
na
morji
,
neizpovedan
šel
je
iz
sveta
;
glej
,
da
ti
popraviš
,
kar
si
zadolžil
.
“
„
Naj
bi
ga
požerlo
peklo
,
naj
bi
gorel
!
On
mi
je
kriv
teh
bolečin
,
on
me
je
pripravil
ob
vse
.
“
„
Ne
preklinjaj
ga
,
pomisli
,
da
si
sam
že
blizo
večnosti
.
Ne
on
,
ti
sam
si
kriv
svoje
nesreče
.
“
Vse
prigovarjanje
je
bilo
zastonj
,
bolnik
je
vedno
huje
razsajal
,
zatorej
pravi
Alfonzo
,
naj
bi
vsi
šli
ven
,
da
bo
sam
ostal
pri
njem
.
Uro
pozneje
veli
zunaj
čakajočim
vstopiti
.
Matevž
je
na
pol
sloné
klečal
na
postelji
,
v
rokah
deržal
sveto
razpelo
ter
goreče
molil
.
Solzé
so
se
mu
vdirale
curkoma
po
licu
in
kapale
na
križ
.
Sedaj
zapoje
zvonček
,
duhovnik
moli
:
„
Jagnje
božje
,
“
in
vsi
pričujoči
se
terkajo
na
persi
,
Matevž
pa
žalostno
ječi
in
polglasno
moli
.
—
Sveto
opravilo
je
bilo
končano
in
bolnik
se
je
pomiril
.
Njegovo
obličje
ni
več
razodevalo
one
divjosti
,
kot
prej
,
obtožil
in
skesal
se
je
svojih
grehov
in
to
mu
je
vlilo
tolažbo
v
sercé
.
Ko
si
nekoliko
oddahne
,
pričné
nazočim
:
„
Kaj
se
je
z
menoj
prej
godilo
,
povedal
vam
bo
lehko
Tomaž
,
jaz
sem
že
preslab
,
le
kar
sem
poslednji
čas
počel
,
hočem
vam
naznaniti
.
Z
obilnim
premoženjem
sem
ubežal
v
južno
Ameriko
,
da
me
Tomaž
ne
bi
našel
,
in
seboj
sem
tudi
vzel
svojega
tovarša
Jurija
,
izpridenega
človeka
,
ki
je
bil
pripraven
za
vsakoršno
hudodelstvo
.
Tomaža
je
sovražil
že
od
nekdaj
,
ker
mu
je
prevzel
Marjeto
,
pošteno
deklico
,
s
ktero
je
mislil
živeti
v
pregrešnej
ljubezni
.
Ko
mu
je
to
spodletelo
,
sklenil
se
je
zarad
tega
hudo
maščevati
,
dokler
se
mu
res
ni
posrečilo
priti
v
mojo
druščino
in
izpolniti
svoj
sklep
.
“
—
V
južnej
Ameriki
sva
živela
brezskerbno
,
vsega
sva
imela
dovelj
.
Kar
se
poloti
Jurija
želja
prisvojiti
si
popolnoma
moje
imetje
,
mene
pa
spraviti
s
poti
.
Nekega
dné
na
lovu
poči
nakrat
za
menoj
puška
in
jaz
se
zvernem
na
tla
.
Jurij
menivši
,
da
sem
mertev
,
hiti
domú
,
polasti
se
vsega
mojega
imetja
,
potem
pa
ubeži
iz
dežele
.
Mene
so
prinesli
trije
ondotni
rudokopci
domú
in
pol
leta
nisem
se
ganil
s
postelje
.
Ko
sem
ozdravel
,
bil
sem
popolnoma
berač
,
nobene
stvarce
nisem
imel
,
ker
mi
je
Jurij
vse
odnesel
.
Vajen
dobro
živeti
in
pohajkovati
,
ni
se
mi
ljubilo
delati
.
