prekelj,
ali
pa
boš
dal
jurjevico
.
O
sv.
Marku
boš
dal
gosposki
pra
šiča
in
plačal
lovščino
,
o
sv.
Filipu
in
Jakobu
boš
plačal
naselnino
,
in
če
si
pek
,
še
petak
za
prodani
kruh
.
O
sv.
Petru
in
Pavlu
boš
dal
poklon
in
o
sv.
Marjeti
jagnje
,
o
sv.
Jakobu
boš
plačal
ali
dal
kokoši
in
sir
,
za
sv.
Ano
boš
prinesel
gospodu
rib
in
na
Veliki
Šmaren
petelinčkov
;
o
sv.
Mihelu
boš
nesel
ogorščino
in
o
sv.
Martinu
žita
za
seme
,
turščico
in
ajdo
in
enega
prašiča
;
o
sv.
Katarini
boš
prinesel
orehov
in
medu
in
o
sv.
Andreju
boš
plačal
molžano
;
o
sv.
Miklavžu
boš
nesel
davek
za
sol
in
za
ognjišče
,
in
če
prineseš
prepozno
,
boš
plačal
za
svete
Tri
kralje
trojno
.
Za
Božič
pa
boš
daroval
drv
in
masla
in
jajec
,
in
če
jih
ne
boš
imel
,
jih
boš
kupil
,
in
če
jih
ne
boš
kupil
in
ne
poneseš
nič
,
porečejo
,
da
se
puntaš
.
Ali
zdaj
veste
,
kaj
se
to
pravi
:
daj
!
“
„
Vem
!
“
je
dejal
Fortunat
,
teta
pa
ni
rekla
nič
.
„
Pa
še
nisem
vsega
naštel
,
“
je
dejal
Anže
zelo
dobre
volje
,
vesel
ali
svojega
dobrega
spomina
ali
velikega
števila
tega
,
česar
še
ni
omenil
.
„
Tako
boš
dal
,
če
umrješ
,
najboljši
rep
iz
hleva
,
in
če
se
oženiš
,
boš
dal
biriču
cekin
in
oskrbniku
tri
in
sodniku
pet
in
grofu
boš
plačal
novo
naselnino
.
Potem
boš
dal
še
desetino
v
Čedad
in
postavno
mero
fajmoštru
in
cerkvi
.
In
potem
bo
rekel
Bandel
:
Zdaj
pa
plačaj
davek
na
meso
in
vino
.
“
Anže
si
je
pomel
roke
in
segel
po
vrču
.
Ko
si
je
namočil
jezik
,
je
dejal
še
boljše
volje
:
„
Zdaj
bom
pa
povedal
,
kaj
boš
delal
.
O
svetem
Juriju
boš
dal
plug
in
boš
oral
tri
dni
po
pisanih
pravicah
,
in
štiri
,
ker
ti
tako
oskrbnik
ukaže
.
In
branal
boš
in
sejal
in
kopal
,
zato
dobiš
po
pisanih
pravicah
hleb
kruha
in
vrč
vina
,
če
ti
ga
bo
oskrbnik
dal
.
O
sv.
Filipu
boš
dal
dve
plevici
in
o
sv.
Marjeti
pošlješ
žet
in
povezovat
.
Sam
pa
pojdeš
kosit
in
seno
spravljat
,
kolikor
moreš
peljati
enkrat
z
dvema
konjema
.
Ko
zvoziš
seno
in
pšenico
,
pojdeš
o
Velikem
Šmarnu
orat
dva
dni
z
dvema
konjema
,
če
jih
imaš
,
in
če
jih
nimaš
,
boš
kopal
en
dan
.
In
gnoja
boš
pripeljal
iz
svojega
hleva
.
Šest
jih
ga
bo
vozilo
en
dan
,
šest
ga
bo
nakladalo
šest
dni
,
šest
bo
pomagalo
šest
dni
in
trinajst
ga
bo
en
dan
nosilo
v
zelnik
.
—
Potem
boš
kosil
travo
.
Zatolminci
in
Doljani
bodo
kosili
senožeti
in
planine
;
za
košnjo
boš
dobil
šestdeset
funtov
težak
hleb
sira
,
ki
ga
bodo
dali
Kamenci
od
planine
.
Potem
boš
ob
sv.
Mihaelu
ajdo
žel
in
omlatil
in
v
Tolmin
zvozil
.
In
o
sv.
Martinu
boš
spravljal
repo
in
zelje
in
oral
za
ozimino
.
O
sv.
Andreju
boš
drva
sekal
in
vozil
,
in
če
je
potreba
,
tudi
plavil
.
In
v
Bilje
boš
tovoril
in
iz
Rubij
boš
vozil
grofovo
vino
.
Če
ne
boš
imel
konja
,
ga
boš
najel
,
in
če
prideš
prepozno
,
boš
plačal
kazen
,
in
če
je
ne
plačaš
,
ti
vzame
oskrbnik
vola
ali
kravo
.
Kaj
mislita
,
ali
je
to
vse
?
“
„
Še
ni
!
“
je
jeknil
Fortunat
.
„
O
,
vem
,
da
ni
!
Vozil
boš
kamenje
in
žgal
apno
in
poti
boš
popravljal
in
sol
in
olje
in
železo
boš
vozil
in
še
otrobi
za
pse
.
Pa
zidal
boš
in
domače
ženske
boš
poslal
o
Veliki
noči
in
Binkoštih
in
Božiču
prat
,
šivat
,
pometat
in
peč
.
In
kadar
pride
grof
na
lov
,
mu
boš
divjačino
naganjal
.
In
če
bo
slabo
vreme
poleti
,
boš
še
v
nedeljo
rabotal
in
še
mašo
boš
zamudil
.
Ali
bo
za
silo
dovolj
?
“
„
Dovolj
,
“
je
jeknila
zdaj
Fortunatova
teta
in
začela
dopleteno
nogavico
zopet
plesti
od
kraja
.
„
Veste
,
teta
,
“
je
dejal
Anže
,
„
če
izvedo
v
Tolminu
,
koliko
napletete
,
bo
treba
odrajtati
mnogo
nogavic
.
“
Ta
globokoumna
opazka
je
udobrovoljila
celo
Fortunata
.
Zasmejal
se
je
.
Anže
pa
je
nagnil
vrč
in
posrkal
še
zadnjo
kapljo
cividinca
.
„
Zdaj
pa
pojdem
,
“
je
rekel
,
„
osem
otrok
imam
,
od
vsakega
plačam
sold
,
pa
jih
le
rad
imam
in
mi
je
hudo
,
če
jih
ne
vidim
pol
ure
.
“
Anže
je
lezel
s
peči
.
Tedaj
je
dejal
Fortunat
skrivnostno
:
„
Ali
se
mislite
res
puntati
?
“
„
Kaj
sem
zato
govoril
,
da
še
to
vprašaš
?
Seveda
se
bomo
,
ali
se
ti
ne
boš
?
“
„
Ne
vem
,
“
je
odvrnil
Fortunat
dvoumno
.
„
Šema
je
,
“
je
mrmral
Anže
odhajaje
,
„
čemu
sem
le
toliko
govoril
!
“
V
Kanalu
,
ob
mostu
čez
Sočo
,
na
desni
strani
pod
cesto
,
je
stala
v
vrsti
z
drugimi
poslopji
nizka
in
nemarno
umazana
hiša
z
zabrisanim
grbom
v
pročelju
,
nič
manj
revnejša
lepote
od
drugih
,
nič
manj
bogata
golazni
in
mišjadi
,
kot
ves
kanalski
trg
,
last
grofov
Rabatta
.
Vogel
pri
hiši
,
ki
je
gledal
na
most
,
je
imel
na
obe
strani
po
eno
okence
,
izza
katerih
je
noč
in
dan
mežikalo
dvoje
drobnih
,
dremotnih
oči
.
Te
oči
so
vselej
čudovito
zažarele
,
kadar
je
zaškripal
onstran
ali
tostran
Soče
voz
.
Tedaj
se
je
zgodilo
,
da
se
je
tisto
bitje
za
oknoma
skrivnostno
potuhnilo
.
Stoprv
,
kadar
je
hotel
voznik
z
vozom
preko
mostu
,
je
šinilo
pri
nizkih
vratcih
na
plan
in
po
par
stopnicah
na
cesto
,
tako
hitro
,
tako
nenadno
,
da
so
se
konji
plašili
.
Tisto
trebušno
in
grbasto
človeče
,
upognjenega
telesa
,
nizkih
nog
,
ploščatega
,
neizrazitega
lica
,
je
krililo
z
neprimerno
dolgimi
rokami
predse
,
moleč
osuplemu
vozniku
moder
listič
pod
nos
in
mrmraje
brez
poudarka
,
neprenehoma
:
„
Pet
grošev
,
pet
grošev
pa
dva
krajcarja
,
krajcarja
.
Plačaj
,
plačaj
,
plačaj
.
“
In
mož
se
je
venomer
zvijal
in
krilil
predse
z
rokama
,
z
neizraznim
svojim
licem
podoben
ogromnemu
pajku
,
ki
preži
v
duplini
in
se
zdajpazdaj
hipoma
,
neslišno
spusti
na
dan
in
se
zopet
vrne
v
špiljo
.
Ta
pajek
v
človeški
podobi
je
bil
Andrej
Karnel
,
kanalski
davkar
,
ki
je
pobiral
davek
od
vina
in
mesa
.
Ni
ga
bilo
tedaj
po
vsej
soški
dolini
človeka
,
ki
bi
ga
bili
ljudje
bolj
sovražili
,
bodisi
,
da
je
bila
že
njegova
zunanjost
vse
prej
nego
prikupljiva
,
bodisi
zato
,
ker
so
krožile
govorice
o
njem
,
da
je
oropal
in
ubil
nekega
duhovnika
z
Laškega
,
in
da
je
okradel
cerkev
Marije
Snežnice
nad
Avčami
.
Vsekako
si
ljudje
niso
mogli
razložiti
,
kako
je
to
človeče
v
dobrem
letu
postalo
mitničar
in
davkar
,
dočim
so
ga
prej
poznali
ljudje
kot
nosača
svetogorskega
brata
o
bernji
.
Že
tedaj
je
rekel
Štefan
Maraž
,
voznik
in
prekupec
iz
Ajbe
,
bratu
Ciprijanu
,
da
li
nimajo
na
Sv.
Gori
človeka
,
ki
bi
bil
vsaj
malo
bolj
Bogu
podoben
.
Štefan
Maraž
ne
bi
bil
morda
nikoli
rekel
teh
besed
,
ako
bi
bil
slutil
,
da
bo
to
grdo
človeče
,
pred
katerim
so
psi
cvileč
bežali
v
kraj
,
dobro
leto
pozneje
strah
in
groza
konj
in
voznikov
.
Iz
strahu
so
mu
ljudje
plačevali
davek
brez
ugovora
,
češ
,
da
vsaj
opravka
ne
bo
ž
njim
.
Karnel
je
znal
premeteno
izkoriščati
to
ljudsko
slabost
.
Tolminski
krčmarji
,
katerim
je
vino
domači
gospod
Coronini
te
gnil
,
so
se
postavili
sprva
možu
po
robu
,
češ
,
da
naj
plača
davek
Coronini
.
Mož
pa
je
vedel
bolje
,
da
Coronini
ne
plačuje
davka
od
vina
,
in
je
menil
,
da
naj
sami
uredijo
s
Coroninijem
.
In
ko
so
se
ustavljali
,
je
davkar
zažvižgal
in
odnekod
,
iz
podzemske
kleti
,
se
je
vzpel
človek
,
nič
manj
grd
od
gospodarja
,
samo
s
to
razliko
,
da
je
bil
orjak
in
očividno
nevaren
človek
,
kar
je
dokazal
že
o
prvem
nastopu
Klementu
Melincu
iz
Tolmina
,
dvignivši
ga
čez
most
in
režeč
se
pošastno
,
dočim
je
pajek
predel
z
brezizraznim
licem
:
„
Plačaj
,
plačaj
,
plačaj
!
“
„
Plačam
!
“
je
viknil
Malinec
in
bled
ko
smrt
odštel
do
vinarja
davek
.
Nato
so
dejali
krčmarji
oskrbniku
v
Tolminu
,
da
,
če
hoče
grof
,
da
bodo
točili
njegovo
vino
,
naj
ga
jim
sam
tegne
iz
Rubij
.
Oskrbnik
je
rekel
,
da
je
prav
.
Pa
ni
bilo
zopet
krčmarjem
prav
,
ker
jim
je
oskrbnik
vino
računil
draže
,
dasi
so
morali
kmetje
za
20
krajcarjev
tovoriti
v
roboti
.
Tedaj
so
rekli
krčmarji
,
da
bodo
zopet
sami
hodili
po
vino
.
In
ko
so
bili
onstran
Kanala
in
so
ustavili
pri
Maražu
,
je
vprašal
Maraž
vselej
:
„
Kaj
,
ali
še
prede
v
Kanalu
?
“
„
Prede
!
Konj
se
mi
je
splašil
,
ko
je
klical
:
Plačaj
,
plačaj
,
plačaj
!
“
„
Da
ga
ni
,
ki
bi
ga
česnil
,
da
bi
konec
storil
!
“
je
vzkliknil
Maraž
.
„
Saj
nima
duše
,
brez
skrbi
bi
ga
!
“
Maraž
Kamela
ni
sovražil
brez
vzroka
.
V
petih
mesecih
mu
je
namreč
trikrat
zaplenil
vino
,
katero
je
tihotapil
iz
Brd
,
Maraž
je
šel
sprva
nad
davkarja
.
„
Ni
slabo
vino
,
“
se
je
rogal
Kamel
Maražu
ob
polnem
vrču
,
„
po
čem
si
ga
plačal
?
“
„
Moje
vino
piješ
,
potep
!
“
je
viknil
Maraž
.
„
Tiho
bodi
,
Štefan
,
“
je
dejal
,
„
Kanalci
imajo
ušesa
.
Naj
izve
gosposka
,
da
tihotapiš
,
krčmo
in
tebe
zaprejo
!
“
In
ko
je
Maraž
uvidel
,
da
Karnelu
ni
kos
,
se
je
obrnil
;
in
tedaj
je
zaklical
Karnel
za
njim
:
„
Ali
je
pa
to
Bogu
podobno
,
da
kradeš
cesarju
?
“
Od
jeze
se
tresoč
se
je
vrnil
Maraž
in
krenil
še
isti
večer
z
oslom
v
Brda
,
kajti
ni
kaplje
je
ni
bilo
v
kleti
.
In
zdaj
je
imel
več
sreče
.
Srečno
je
pritovoril
do
pred
hišnih
vrat
in
vstopil
in
zaklel
,
kajti
v
obraz
se
mu
je
porogal
gnusno
zlobni
Karnelov
hlapec
,
se
dvignil
in
odvedel
osla
s
tovorom
.
Še
vtretje
je
poizkušal
Maraž
prekaniti
davkarja
.
S
praznim
vozom
je
šel
v
Plave
in
vso
pot
je
pripovedoval
,
da
gre
po
kakih
trideset
škopnikov
slame
.
Ni
vrag
,
da
ti
ne
bi
bil
kos
,
je
mislil
vso
pot
na
Kamela
.
Lepo
počasi
je
vozaril
in
prišel
na
kanalski
most
.
Rahel
smeh
mu
je
zakrožil
ob
ustnicah
,
da
je
viknil
:
„
Hej
,
davkarji
,
ali
ne
bo
nič
davka
!
“
Komaj
je
zinil
,
že
mu
je
bilo
žal
,
kajti
opazil
je
,
da
je
Karnel
nemirno
planil
iz
zasede
ob
okencih
,
zažvižgal
in
se
hipoma
vsadil
predenj
ob
voz
.
Isti
hip
se
je
izmotal
iz
podzemske
kleti
orjaški
hlapec
.
„
Plačaj
,
plačaj
,
plačaj
!
“
je
predel
pajek
.
„
Slamo
?
“
se
je
rogal
sicer
še
vedno
,
ali
ne
več
tako
objestno
,
Maraž
.
„
Vino
,
vino
,
vino
!
“
je
mežikal
Karnel
,
ko
da
ga
slepi
še
tisto
malo
svetlobe
na
nebu
ob
mraku
.
Karnel
je
šinil
z
bičem
in
ni
odgovoril
.
Nihče
mu
ni
zastavil
poti
.
Ko
pa
je
bil
že
onstran
mostu
,
je
začutil
,
da
ga
je
zgrabilo
dvoje
rok
in
ga
treščilo
ob
tla
,
da
je
za
hip
izgubil
zavest
.
Ko
se
je
za
zavedel
,
je
zagledal
na
vozu
Karnelovega
hlapca
,
pošastno
se
režečega
in
z
lahkoto
privzdigujočega
sod
,
ki
je
bil
poln
sladke
rebulje
.
Onstran
mostu
pa
se
je
oglasil
Karnel
:
„
Štefan
Maraž
,
zdaj
vedo
vsi
,
da
tihotapiš
in
kradeš
cesarju
.
Dac
se
ti
je
smilil
,
zdaj
boš
dal
vino
in
sode
in
hišo
,
in
še
zaprli
te
bodo
.
Le
odpelji
svoj
sod
,
zadnji
je
!
“
Maraž
je
prispel
domov
in
našel
pri
sebi
dva
Tolminca
,
Kobala
iz
Podsel
in
kovača
Šavlija
.
„
Zlodjev
Bric
,
“
ga
je
pozdravil
Šavli
,
„
ali
imaš
kaj
vina
ali
nič
?
“
„
Zadnji
sod
!
“
je
dejal
Maraž
,
drhteč
od
jeze
in
bridkosti
.
In
nastavil
je
sod
in
izpil
prvi
dva
vrča
.
In
nato
je
zaklel
in
udaril
ob
mizo
.
„
Hentaj
,
ti
si
lep
krčmar
,
“
se
je
začudil
Kobal
;
Maraž
pa
je
rekel
:
„
Žene
nimam
,
sestra
bo
že
živela
kako
.
Kadar
jih
zagledam
,
da
gredo
pome
,
zažgem
vse
,
pa
v
Kanal
pojdem
,
pa
ga
zakoljem
.
“
„
Pa
ne
Kamela
?
“
je
vprašal
Šavli
.
Maraž
se
je
pridušil
.
Kobal
mu
je
položil
roko
na
ramo
in
se
zasmejal
:
„
Štefan
,
od
srca
mi
govoriš
.
Zato
ti
pa
povem
:
šema
si
,
če
greš
sam
nadenj
.
Saj
pojdemo
vsi
!
“
„
Kateri
vsi
?
“
„
Če
si
pa
tak-le
tepec
,
“
je
menil
Šavli
,
„
pa
bodi
!
“
In
se
je
nagnil
k
Maražu
in
mu
pošepetal
:
„
Spuntali
se
bomo
!
“
„
Ni
mogoče
!
“
se
je
začudil
Maraž
,
Kobal
je
resno
prikimal
.
V
Čepovanu
je
pri
Matiji
Podgorniku
za
ognjiščem
sedel
siromašno
in
letno
oblečen
postaren
mož
in
s
kisloginjenim
licem
pripovedoval
postavni
gospodinji
,
kakšen
revež
da
je
.
Žena
je
narezovala
korenje
v
veliki
kotel
za
prašiče
.
Mož
je
tožil
:
„
Lejte
,
mati
!
Jaz
Vam
ne
morem
popisati
,
kakšna
revščina
je
pri
nas
.
Ni
moke
,
ni
kruha
,
pa
obele
še
toliko
ne
,
da
bi
mišim
nastavil
.
“
„
Kaj
pa
jeste
potemtakem
?
“
je
vpraševala
žena
,
ne
preveč
ginjena
.
„
Lejte
,
mati
,
“
je
nadaljeval
mož
,
„
ženo
imam
in
troje
otrok
.
Pa
ni
bilo
v
hiši
ni
praška
moke
.
Saj
morajo
konec
vzeti
,
sem
rekel
,
pa
sem
po
snegu
šel
na
Tolminsko
.
Bog
jim
vrni
,
prav
dobri
ljudje
so
.
Komaj
sem
nesel
.
So
mi
naložili
repe
in
sira
.
Pa
smo
živeli
dva
tedna
.
Zdaj
pa
zopet
,
kamor
pogledaš
,
sama
lakota
.
Saj
jih
nisem
mogel
več
gledati
.
Bo
že
Bog
dal
,
sem
rekel
.
Naj
bo
,
kar
bo
.
Če
ni
repe
,
tudi
korenja
se
ne
branim
.
“
„
Kaj
boš
na
plečih
korenje
vlačil
v
Brda
?
“
je
rekla
žena
.
„
Kakšno
koretico
(
voziček
)
bi
dobil
do
Gorice
,
ker
so
grde
poti
,
“
je
tožil
mož
,
„
pa
če
ni
,
v
božjem
imenu
,
se
počiva
,
pa
nese
,
pa
zopet
počiva
.
“
„
He
,
“
je
odvrnila
žena
,
„
če
si
kaj
prida
nabral
,
bi
ti
naš
s
konjem
potegnil
do
Solkana
drugi
teden
.
Ta
teden
ne
more
več
,
je
včeraj
šel
v
Gorico
!
“
In
žena
je
pogledala
skozi
okno
,
kjer
se
je
že
mračilo
,
in
dejala
:
„
Nič
ne
vem
,
kje
se
oščaja
,
da
ga
še
ni
!
“
„
Slabe
poti
!
“
je
pripomnil
mož
.
Žena
ni
rekla
nič
,
privzdignila
je
z
eno
samo
roko
kotel
nad
ognjišče
in
ga
obesila
na
verigo
,
visečo
izpod
oboka
.
Rahlo
je
zardela
v
obraz
,
segla
po
polena
in
viknila
:
„
Ta
naš
fant
,
same
norčije
so
ga
.
Sem
mu
rekla
,
naj
mi
nakolje
drv
,
pa
je
vse
bob
ob
steno
.
“
„
Otročiči
so
otročiči
,
“
je
tolažil
mož
.
Žena
je
odhitela
iz
kuhinje
;
zunaj
se
je
čul
njen
glas
,
ko
je
klicala
sina
.
Nato
je
zopet
vstopila
in
rekla
:
„
Preveč
pogoltni
ste
vi
,
Brici
,
samo
vino
vas
je
,
za
repo
in
korenje
se
še
zmenite
ne
.
In
živine
tudi
ne
redite
.
“
„
Ne
govorite
tega
,
mati
,
“
je
tožil
mož
,
„
sirote
smo
.
Malo
vina
je
vse
,
kar
nam
je
Bog
dal
,
pa
nam
še
to
popijejo
biriči
pa
davkarji
.
“
„
Ali
so
tudi
pri
vas
davkarji
?
“
se
je
začudila
in
dostavila
:
„
Saj
ste
sami
berači
,
kaj
hočejo
od
vas
?
“
„
Noben
vrag
ni
hujši
od
davkarjev
,
“
je
dejal
mož
,
„
Vi
,
mati
,
si
tega
niti
misliti
ne
morete
,
kakšni
so
.
Samo
o
Zaletelu
iz
Biljane
bi
Vam
lahko
celo
noč
pravil
.
Pa
ta
še
ni
najhujši
,
je
še
hujši
števerjanski
Taljanut
,
pa
tisti
judovski
Adam
Res
iz
Dolenje
,
kjer
sem
jaz
doma
.
Čujte
,
mati
,
Vam
bom
povedal
,
kako
je
napravil
Zaletel
Andreju
Šturmu
iz
Krasne
.
Si
je
izmislil
,
da
je
Šturm
prikril
dva
soda
vina
,
pa
ga
je
šel
tožit
v
Gorico
,
pa
kar
z
biriči
mu
je
šel
v
klet
.
Ko
se
je
pa
Andrej
branil
in
udaril
biriča
,
so
ga
gnali
v
Gorico
.
Tisti
birič
je
potem
zvečer
ob
devetih
Šturmu
vse
trte
porezal
.
Andrejev
brat
Miha
ga
je
videl
.
Zdaj
pa
veste
.
“
Žena
ga
ni
več
poslušala
.
Zagledala
se
je
skozi
okno
in
dejala
:
„
Kaj
je
naš
znorel
?
Se
mi
zdi
,
da
ima
prazen
voz
.
“
In
za
hip
je
dejala
:
„
Bogve
,
da
je
prazen
.
Ta
je
pa
lepa
!
“
Planila
je
iz
kuhinje
in
čuti
jo
je
bilo
,
ko
je
viknila
:
„
Matija
,
zdaj
mi
povej
,
ali
si
znorel
,
da
si
prazen
prišel
?
“
In
čez
hip
je
kričala
:
„
Ježeš
,
kaj
pa
ti
je
?
Ali
si
pijan
?
Ves
krvav
si
in
strgan
!
“
In
ko
mož
ni
takoj
odgovoril
,
ga
je
s
krepko
roko
potegnila
v
vežo
in
kuhinjo
in
dejala
že
dokaj
manj
prijazno
:
„
Zdaj
pa
je
že
čas
,
da
poveš
!
“
„
Mica
,
“
je
rekel
mož
skromno
in
nežno
,
„
saj
ne
boš
verjela
!
“
„
Kaj
,
da
ne
bom
verjela
?
“
je
vprašala
in
vsadila
roke
ob
bok
pred
možem
,
ki
je
bil
omahnil
na
ognjišče
.
Bil
je
mož
dobrodušen
in
skrajno
miroljuben
in
očividno
pod
vplivom
ženine
možate
osebnosti
.
V
tistem
položaju
je
bil
v
resnici
celo
smešen
,
kajti
jopič
mu
je
bil
razparan
in
po
obrazu
je
bil
mož
potolčen
in
opraskan
in
tudi
na
levi
roki
je
moral
biti
ranjen
,
kajti
obvezal
si
jo
je
bil
in
obveza
je
bila
krvava
.
„
Pretepal
si
se
!
“
Zmajal
je
z
glavo
.
„
Ali
si
zvrnil
?
“
Zopet
je
zmajal
z
glavo
.
Tedaj
je
ženo
popadla
jeza
,
da
je
viknila
:
„
Ali
si
jezik
tudi
izgubil
,
ti
!
“
„
Oh
,
mati
,
“
se
je
vmešal
mož
za
ognjiščem
,
„
mogoče
so
ga
tatovi
ob
cesti
!
“
Tedaj
se
je
Podgornik
dvignil
in
dejal
:
„
Bandel
me
je
!
“
„
Kdo
?
“
je
viknila
žena
.
„
Blago
so
mi
hoteli
vzeti
,
pa
konja
izpreči
,
pa
so
me
.
Štirje
so
bili
,
jaz
in
Golja
pa
dva
,
pa
so
naju
.
“
„
Kateri
Golja
,
tisti
pretepač
?
“
je
vprašala
žena
.
„
Z
nožem
jih
je
hotel
,
pa
so
naju
.
Sredi
Gorice
.
“
Ženi
je
bilo
lice
zardelo
,
pa
je
viknila
:
„
In
kje
sta
blago
pustila
?
“
„
Vzeli
so
ga
.
Saj
so
še
konja
hoteli
!
“
„
Tako
?
Davkarji
?
“
„
Davkarji
!
“
je
ponovil
Matija
.
„
Bog
daj
dober
večer
!
“
je
tedaj
vstopil
tuj
človek
in
,
videč
ženo
osuplo
,
moža
razbitega
in
trudnega
,
dejal
:
„
Martin
Munih
sem
iz
volčanske
fare
,
s
Podgornikom
bi
rad
govoril
!
“
„
Tam
ga
vidiš
,
“
je
odvrnila
žena
,
„
le
poglej
ga
.
Župan
je
,
pa
se
je
dal
od
davkarjev
.
Le
poglej
ga
,
ali
je
to
mož
?
“
Tedaj
je
šinil
Podgornik
kvišku
in
viknil
:
„
Tiho
bodi
,
Mica
,
če
so
me
!
Saj
so
tudi
druge
že
,
pa
jim
bo
še
žal
,
presneto
jim
bo
žal
!
“
„
Tako
je
!
“
je
dejal
Munih
,
„
sem
pa
prav
prišel
.
Se
bomo
pogovorili
,
kakor
se
tiče
.
Bog
pomagaj
,
da
se
bomo
!
“
In
mož
je
zlezel
za
ognjišče
in
začel
sezuvati
škornje
,
da
jih
osuši
ob
ognju
,
in
potem
je
dejal
:
„
K
Občinarju
sem
bil
namenjen
,
pa
sem
,
šema
,
čez
Trebušo
zašel
,
pa
čez
Kobilico
lezel
.
Pa
mi
ni
žal
,
da
sem
bil
v
Tribuši
,
ne
!
“
—
Pozno
v
noč
se
je
zleknil
Munih
za
peč
.
Rano
zjutraj
je
krenil
proti
Gorici
.
Snežilo
je
in
vihar
je
vlekel
ostro
in
strupeno
.
Munih
je
bil
izpil
,
preden
je
odšel
,
vrč
vina
,
ki
ga
je
bila
postavila
Podgornikova
zvečer
na
mizo
,
da
ne
pojde
tešč
.
Rahlo
omoten
je
stopal
mož
skozi
sneg
in
mrmral
:
„
Proti
Gorici
piha
!
Naj
le
,
naj
!
Z
nami
je
vihar
.
Od
Lokva
doli
je
bilo
čuti
zgodnje
jutro
in
Munih
si
je
dejal
:
„
Če
ne
bi
vlekel
veter
,
še
s
Svete
Gore
bi
slišal
zvon
!
“
In
snel
je
kučmo
in
se
prekrižal
.
In
ko
je
domolil
,
je
zamrmral
:
„
Ali
ne
molimo
?
Pa
pravi
idrijski
fajmošter
,
da
nismo
kristjani
!
Ali
je
to
kakšen
fajmošter
?
Za
biriča
naj
gresta
on
in
šentviški
!
“
In
uspešno
je
korakal
.
Iz
meglenega
jutra
je
sinila
pred
njim
v
nižini
z
rdečo
opeko
krita
cerkev
v
Grgarju
.
Tedaj
je
zaigral
možu
ob
ustih
smeh
.
Dejal
si
je
:
„
Skrbelo
me
je
za
Podgornika
.
Pa
je
šlo
tako
dobro
.
Je
le
dobro
,
da
je
žena
gospodar
!
“
Anton
grof
Rabatta
je
bil
napel
tisti
predpust
leta
1713.
vse
svoje
sile
,
da
zbere
pri
sebi
čim
več
domačega
plemstva
.
Da
bi
napravil
obligatni
pustni
večer
tem
lepši
in
privlačnejši
,
ni
štedil
ni
denarja
,
ni
časa
.
Dočim
je
grof
hitel
,
da
dopiše
prav
za
to
priliko
zasnovano
igro
„
Tulminenses
“
in
jo
preda
izbranim
gojencem
jezuitske
gimnazije
,
da
se
je
nauče
,
je
grofica
napravila
dan
za
dnem
do
pet
in
še
več
obiskov
v
mestu
in
izven
mesta
.
Grof
Rabatta
je
bil
tedaj
redka
izjema
med
goriškim
plemstvom
.
Darovit
in
priden
je
obvladal
precejšnje
znanje
.
Na
Francoskem
in
po
Italiji
,
kjer
se
je
mudil
v
presledkih
in
smotreno
vse
opazoval
,
se
je
bil
spoznal
s
finim
ukusom
francoskega
življa
.
Z
lahkoto
se
je
učil
jezikov
,
igraje
je
pesnil
in
zasnoval
pred
nekaj
leti
nekako
akademijo
„
Zeleni
lovor
“
in
pod
to
devizo
začel
zbirati
pri
sebi
goriško
plemstvo
.
Prožni
Rabatta
je
znal
pridobiti
plemstvo
brez
razlike
zase
,
upogniti
si
z
duševno
prepotenco
ponosne
Collorede
,
Coroninije
in
Strassolde
,
privezati
pa
tudi
nase
nižje
stanove
nič
manj
nego
cerkvene
dostojanstvenike
.
Klanjajoč
se
njegovi
višji
izobrazbi
in
nesebični
požrtvovalnosti
,
s
katero
je
zbiral
in
prijateljsko
družil
plemstvo
,
so
brez
razlike
vsi
goriški
stanovi
bili
mnenja
,
da
je
Rabatta
edini
plemič
v
Gorici
,
ki
je
neambicijozen
,
zgolj
za
čast
stanu
vnet
,
in
niso
ni
oddaleč
slutili
,
da
morda
snuje
ta
navidezno
mladeniško
navdušeni
učenec
francoskega
dvora
,
v
resnici
pa
hladnorazumni
egoist
,
načrt
,
kako
bi
dosegel
v
deželi
najvišje
uradno
dostojanstvo
.
En
sam
je
bil
doumel
Rabatto
,
bil
je
to
tedanji
kapitan
Ivan
Gašpar
grof
Kobencelj
.
Oseminštiridesetletnemu
se
je
rodil
sin
Ivan
Karel
Filip
,
tisti
,
o
katerem
je
zapisal
Montesquieu
:
Quand
il
y
aura
des
ministres
comme
lui
,
on
pourra
esperer
que
le
gout
des
lettres
se
ranimera
dans
les
Etats
d
’
Autriche
.
Ivan
Gašpar
grof
Kobencelj
je
bil
tudi
edini
,
kateremu
se
je
bližal
Rabatta
na
poseben
način
,
z
nepojmljivo
ponižnostjo
in
dvorljivostjo
,
izvzemši
morda
še
kneza
Porzia
,
ki
se
je
vsako
leto
mudil
nekaj
zimskih
mesecev
v
Gorici
.
Posebno
zadoščenje
je
čutil
Rabatta
ta
večer
,
ker
je
bil
knez
Porzia
sprejel
vabilo
in
bil
celo
med
prvimi
,
ki
so
prišli
.
Neznaten
mož
po
osebi
,
sicer
pa
takoj
na
prvi
pogled
mož
resne
volje
in
globoke
naobrazbe
.
Kmalu
o
mraku
so
začeli
prihajati
gostje
.
Bili
so
to
grofje
Coroninii
,
Strassoldi
,
Colloredi
,
Attemsi
,
Delmestri
in
Formentini
,
grof
Franc
Anton
Lanthieri
s
soprogo
Silvijo
della
Torre
,
ki
mu
je
bila
prinesla
za
doto
Vipavo
,
in
njegov
brat
,
general
Ivan
Friderik
,
ki
se
je
mudil
radi
slabotnega
zdravja
v
Gorici
.
Dalje
je
bil
navzoč
Jakob
grof
Edling
,
gospod
na
Vogerskem
,
oče
Rudolfa
,
poznejšega
nadškofa
,
ki
je
zastopal
l.
1728.
pri
sprejemu
cesarja
Karola
VI.
deželnega
maršala
.
Prišel
je
bil
Ivan
Ignac
Dornberg
s
tremi
groficami
:
Klaro
,
Terezo
in
Ano
Dornberg
,
od
katerih
je
zadnja
in
najmlajša
še
upala
,
da
se
omoži
,
dočim
sta
starejši
iskali
družbe
pri
pobožnem
in
dobrohotnem
gospodu
Francu
Antonu
de
Grazia
in
ga
cesto
do
solz
ganile
s
svojimi
pripovestmi
,
n.
pr.
o
zloglasnem
plemiču
,
ki
je
končno
prišel
v
samostan
in
umrl
kot
svetnik
.
Družbo
jim
je
delal
Sertorij
Delmestre
,
zadnji
goriški
naddijakon
,
ki
je
slovel
,
da
piše
najčistejšo
latinščino
in
pridiguje
neskončno
učeno
.
Sicer
pa
ni
nihče
bral
njegove
latinščine
in
je
vsakdo
prespal
njegove
govore
.
Med
drugimi
odličniki
je
bil
poselil
Rabatto
tudi
šentferjanski
Karel
Tacco
,
ki
je
imel
v
akademiji
ime
„
Mercator
“
,
očividno
radi
meščanske
grde
navade
,
da
se
je
ukvarjal
z
raznimi
podjetji
in
l.
1724.
res
otvoril
prvo
usnjarsko
tvornico
v
Gorici
.
Navzoč
je
bil
nadporočnik
Arardi
,
ki
se
je
baš
tedaj
potegoval
za
vzprejem
med
stanove
.
Kakor
vselej
,
je
bil
prišel
med
zadnjimi
devinski
gospod
Thurn
,
dočim
je
podgrajski
Petazzi
zamudil
igro
Tulminenses
.
Mož
je
imel
pozneje
priliko
spoznati
upornike
in
persona
in
vse
bolj
naravno
,
nego
Rabattove
osebe
,
ki
so
se
košatile
v
italijanskem
enajstercu
in
klasičnem
latinskem
šestomeru
.
Posebnost
večera
je
bila
,
da
je
presenetil
Rabatta
goste
s
kratko
igro
pred
obedom
.
V
širni
dvorani
,
sicer
prenizki
in
prenapolnjeni
baročne
navlake
,
je
gorelo
devetero
lestencev
.
Mehki
sedeži
so
bili
razvrščeni
v
dveh
vrstah
.
Gospodar-gostitelj
in
grofica
sta
sprejemala
goste
in
jih
liki
gledališki
sluge
spremljala
do
odkazanih
jim
sedežev
pred
okusno
improviziranim
odrom
.
Domači
sluge
so
nosili
gostom
mrzlih
krepčil
in
pijač
.
Oder
je
bil
okrašen
z
grbom
akademije
in
z
grbi
stanovskih
rodbin
.
Bili
so
do
najmanjše
pičice
skrbno
narisani
,
da
ne
bi
bil
ta
ali
oni
užaljen
.
Grbi
so
dali
povod
pogovorom
o
junaških
prednikih
.
Tolminski
gospod
je
imel
priliko
povedati
o
slavnem
Ludoviku
brez
levice
,
podglavar
Strassoldo
o
Bonamaru
,
poslaniku
Karla
Velikega
v
Bizancu
.
Zlasti
je
bila
zlata
vaza
z
alojo
predmet
namigavanjem
,
ker
so
gostje
poznali
gostiteljev
dovtip
,
tičoč
se
Dornbergov
.
Mlajši
člani
plemiških
rodbin
so
dvorili
damam
,
zlasti
vdovama
,
mladi
grofici
Pallfy
,
ki
so
ji
bili
par
tednov
po
poroki
ubili
soproga
Novella
,
in
grofici
della
Torre
,
vdovi
po
zastrupljenem
Luciju
.
Tem
se
je
pridružil
baron
Tacco
,
ki
je
tudi
v
tej
zadevi
kazal
svoje
materialistično
plebejsko
naziranje
,
da
je
vdova
za
devet
deklet
.
Samo
Nikolaj
Strassoldo
je
stanovitno
dvoril
svoji
lastni
sestri
,
tako
da
ju
je
nazval
v
bibliji
podkovani
knez
Porzia
Amnona
in
Tamaro
.
K
sreči
ni
Nikolaj
poznal
starega
testamenta
,
ker
bi
bil
sicer
brez
dvoma
pozval
kneza
,
kakor
je
mladega
Radetića
,
ki
je
doma
zdravil
presekano
lice
radi
svoje
parlamentarne
gorečnosti
pri
zadnji
stanovski
seji
.
Navzoč
je
bil
tudi
Mihael
Radetić
,
ki
je
sedel
v
sredi
med
zaspanim
Delmestrijem
in
polgluhim
Melsom
,
čigar
brat
je
ležal
bolan
doma
.
Težki
baržunasti
zastor
se
je
razdel
,
v
gledalce
je
zazijala
baročna
dvorana
s
stebrovjem
in
okrašenim
dvoglavim
orlom
.
Pred
grbom
je
klečala
baročna
dama
,
se
dvignila
in
začela
deklamovati
.
Gostje
so
prepoznali
grofico
Rabatta
,
ki
je
bila
prej
nenadno
ostavila
dvorano
.
Zdaj
je
prednašala
z
vznesenim
glasom
klasičen
opis
Goriške
.
Očividno
je
predstavljala
kot
alegorija
deželo
samo
.
Dosledno
je
rabila
za
latinski
g
italijanski
ž
:
„
Hic
foecundus
ager
,
nec
cultior
ulla
patescit
Terra
quidem
Latii
,
biferi
nec
jugera
Pesti
.
Bacchus
et
alma
Ceres
foetus
hic
ubere
largo
Sufficit
et
culta
genialia
rura
nitescunt
Aemula
Campano
certant
hic
vina
Falerno
.
“
Tu
nenadoma
zmoti
deklamujočo
alegorijo
„
zvesto
hčerko
N.
V.
nekak
šum
v
ozadju
.
Na
oder
plane
livriran
sluga
in
pove
alegorični
hčerki
N.
V.
,
da
je
zunaj
tolpa
ljudi
,
ki
razgrajajo
in
pravijo
,
da
so
prišli
po
svojo
pravico
;
dal
da
je
takoj
vrata
zapreti
in
da
čaka
nadaljnjih
ukazov
.
Kdo
da
so
,
hoče
vedeti
v
dveh
heksametrih
alegorija
.
Neposlušni
in
uporni
Tolminci
so
,
poroča
sluga
,
„
kanalje
z
gora
“
.
Obširna
refleksija
alegorije
,
prednašana
z
nekako
tožečo
mimiko
ostane
gostom
tajna
.
Ne
razumejo
izbrane
stilistike
.
Stoprv
zdaj
pravi
alegorija
italijanski
:
„
Če
pravijo
,
da
iščejo
pravice
,
kdo
jim
sme
zapirati
vrata
?
“
Sluga
jo
roti
,
da
bi
bilo
nevarno
početje
,
odpirati
jim
vrata
.
Alegorija
se
razvname
in
deklamira
:
„
O
slepote
človeške
!
Nikdar
,
nikdar
ne
bo
dežela
zapirala
vrat
njim
,
ki
prihajajo
po
pravico
.
Slepi
človek
!
Ali
ne
vidiš
,
koliko
junakov
,
koliko
branilcev
mi
stoji
ob
strani
,
ki
me
bodo
branili
do
zadnje
kaplje
krvi
?
Ni
se
mi
bati
nasilja
,
dokler
živijo
—
Tu
je
začela
alegorija
dolgotrajno
naštevanje
plemiških
rodbin
,
poslužuje
se
deloma
akademijskih
imen
,
deloma
deviz
na
grbih
kot
znakov
in
stilističnih
fines
.
Ko
je
doštela
gospode
,
se
je
domislila
še
dam
:
„
Pa
,
oh
,
kaj
govorim
o
junakih
in
,
bedna
,
pozabljam
mater
junakov
,
hčera
vitezov
in
družic
Katonov
.
“
In
zopet
je
sledilo
do
dvajset
ostroumnih
epitetov
.
„
V
prah
bodo
padli
uporniki
,
“
je
zaključila
,
„
poljubljali
bodo
rob
obleke
deželnih
hčera
in
rož
.
“
Zdaj
se
sluga
ne
obotavlja
več
in
gre
.
Podglavar
dvomi
,
da
li
ne
predstavlja
njega
.
Na
oder
prilomasti
pet
mož
z
vihrajočimi
plašči
in
naravnimi
tolminskimi
klobuki
.
Eden
med
njimi
je
mišljen
v
vlogi
obligatnega
skaramuca
;
z
gestami
kaže
,
da
bi
rad
jedel
in
bi
zato
rad
nekoga
natepel
.
Pri
tem
izgovarja
venomer
,
bridko
furlanski
naglašujoč
:
„
Hudič
,
hudič
!
Mi
smo
puntarji
!
“
Uporniki
sicer
ne
padejo
v
prah
in
ne
poljubljajo
roba
obleke
,
vendar
pa
se
lepo
umirijo
in
razvrstijo
na
odru
.
Alegorija
jim
stopi
naproti
,
Kdo
so
,
kaj
hočejo
?
Pravico
!
pravijo
.
„
Z
orožjem
v
roci
,
iščete
pravice
?
“
Uporniki
odložijo
gorjače
,
edini
humorist
prikriva
svojo
.
Alegorija
stopi
k
njemu
in
ga
lahko
udari
v
lice
.
Igralčeva
mimika
izvabi
gledalcem
dokaj
neprisiljenega
smeha
.
Dobri
gospod
Anton
de
Grazia
se
oddahne
.
Moža
je
bila
že
dozdaj
stvar
genila
do
solz
.
Sledi
kratka
pavza
.
Zaspani
Delmestre
se
prebudi
,
polgluhi
Mels
interpelira
soseda
Radetića
:
„
Kaj
je
rekla
?
“
Mož
povzroči
nekaj
smeha
,
da
je
nemogoče
slišati
,
kaj
pravi
„
zvesta
hčerka
N.
V.
“
Tolmincem
.
Tedaj
stopi
iz
srede
upornikov
očividno
vodja
,
z
mečem
ob
strani
.
Avtor
je
bil
pač
pozabil
na
meč
pri
splošnem
razoroženju
.
Vodja
izvaja
,
da
je
sin
gora
,
kjer
izvira
„
goriška
Tibera
“
,
kjer
se
pasejo
dvorogi
junci
,
kjer
se
pozno
razbego
snegovi
in
„
vrača
pašnikom
trava
“
,
redeunt
gramina
campis
.
Zdelo
se
je
,
da
je
gojenec
pozabil
besedilo
,
ki
se
ga
je
bil
naučil
,
kajti
čudovito
mu
je
drhtel
glas
,
ko
je
govoril
:
„
Tako
lepa
je
moja
očetnjava
,
da
je
ni
barve
,
da
jo
naslikam
,
in
je
ni
besede
,
da
jo
opišem
.
Njena
jutra
so
kot
lice
dekleta
,
njen
poldan
je
kot
bratov
poljub
,
in
prijeten
kot
nevestina
beseda
,
njeni
večeri
so
kot
pogledi
matere
in
njene
noči
so
kot
bolest
romarja
v
tujini
.
Ona
nam
je
mati
hraniteljica
,
njeni
studenci
so
zdravje
,
njena
polja
bogata
medu
.
Ne
daje
nam
vina
,
da
se
upijanimo
,
ali
daje
kruha
,
da
se
nasitimo
.
“
Glas
se
je
razgrel
igralcu
:
„
Pa
so
prišli
in
so
nam
vzeli
kruh
!
“
„
Benissime
!
“
je
vzkliknil
Rabatta
in
je
brez
nevolje
priznal
,
da
je
igralec
na
lastno
roko
razpletel
tradicionalni
marinizem
v
celo
vrsto
zvočnejših
in
živejših
verzov
.
A
tedaj
je
tudi
igralcu
izgorel
patos
in
monotono
je
dodeklamiral
pritožbo
,
da
je
kmet
kakor
živina
in
naj
mu
„
zvesta
hči
“
pomore
.
Ginljivo
je
bilo
videti
zatem
,
kako
je
„
zvesta
hči
N.
V.
“
vse
sveto
obljubila
,
privila
od
vodje
pa
do
prej
kaznovanega
objestneža
vse
k
sebi
in
jih
kot
deco
peljala
pred
dvoglavi
grb
in
jih
v
izbrani
latinščini
poučila
,
kako
da
imajo
ostati
zvesti
in
pokorni
podložniki
.
Tako
je
govorila
,
da
je
celo
objestnega
skaramuca
genila
,
ki
je
zastonj
nastavljal
še
drugo
lice
,
naj
ga
udari
,
in
se
nato
sam
udaril
in
s
tem
izvabil
nov
smeh
,
novo
vzbujenje
Klavdija
Delmestrija
in
novo
interpelacijo
Jakoba
Melsa
.
V
splošnem
smehu
je
nato
prišel
livrirani
sluga
in
odvedel
Tolmince
,
dočim
je
„
zvesta
hči
N.
V.
“
dostojno
zaključila
igro
s
poklonom
slavnim
potomcem
slavnih
dedov
in
nevenljivi
lepoti
svojih
hčera
,
rož
,
žena
in
mater
.
Od
vseh
strani
je
obsulo
grofa
Rabatto
priznanje
,
nič
manj
laskavo
so
se
dame
divile
grofici
Rabatta
.
Ko
pa
so
se
gostje
dvignili
,
da
odidejo
v
sosednjo
dvorano
k
večerji
,
je
vprašal
podglavar
Rabatto
,
kaj
je
predstavljal
livrirani
sluga
.
„
Ali
se
Vam
nič
ne
zdi
,
kdo
da
bi
bil
?
“
je
odgovoril
Rabatta
.
Videč
podglavarja
rahlo
nervoznega
,
je
dejal
:
„
Ali
ne
mislite
,
da
je
povsem
podoben
direkciji
Bančne
deputacije
?
“
Tedaj
je
podglavarju
odleglo
in
prijateljski
je
stisnil
gostitelju
roko
.
Istočasno
mu
je
namignil
knez
Porzia
,
da
bi
rad
poznal
predstavitelja
vodje
upornikov
.
„
Ekscelenca
,
“
je
vzkliknil
Rabatta
,
„
to
je
moj
secretarius
,
Štefan
Golja
.
“
Par
hipov
pozneje
je
stal
mlad
in
preplašen
fant
pred
knezom
.
„
Odkod
ste
?
“
„
S
Tolminskega
,
prejasni
!
“
„
Ali
imate
starše
?
“
„
Imam
očeta
.
Nesrečen
človek
je
.
“
„
Kako
da
je
nesrečen
?
“
„
Bil
je
upornik
in
je
bežal
.
“
Knez
Porzia
je
stisnil
dijaku
zlat
v
roko
in
dejal
:
„
Esto
fortis
et
diligens
!
“
In
ga
je
odslovil
.
Vse
to
se
je
zgodilo
v
isti
uri
,
ko
je
stopil
star
človek
po
dolgih
letih
zopet
čez
mejo
svoje
tolminske
domačije
.
Nad
Volčami
je
stal
in
zastrmel
doli
v
temno
globel
,
skrivnostnotiho
,
kakor
mrtvo
.
Kakor
v
pravljici
je
ležala
pred
njim
globel
v
neprodirnem
mraku
,
s
svojimi
spavajočimi
vasmi
,
kočami
,
rovtarijami
,
s
svojimi
sinovi
in
hčerami
,
tlačani
in
sirotami
,
kmeti
in
rutarji
,
polovičarji
in
košani
.
Izpod
Kozlovega
roba
je
svetlikalo
nekaj
medlih
lučic
.
„
Tam
so
tlačitelji
in
biriči
,
gnezdo
galjotov
,
“
je
pomislil
mož
,
„
in
še
so
močni
.
“
In
zopet
se
je
zagledal
v
spavajočo
globel
tlačanov
.
Kljub
temu
ni
obrnil
koraka
,
nego
se
spustil
v
nižino
.
Vedel
je
,
da
vstajajo
tisti
,
ki
so
spali
,
in
čakajo
,
da
udari
plat
zvona
.
In
za
hip
je
obstal
,
da
li
res
že
ne
bije
plat
zvona
.
Ne
!
Ura
še
ni
prišla
.
A
blizu
je
.
Zamolklo
so
utonili
njegovi
trdi
koraki
,
ko
je
spel
navzdol
proti
Volčam
.
Bil
pa
je
to
oče
Štefana
Golje
,
sivi
tolminski
upornik
Šimon
Golja
...
In
obrit
po
vsem
obrazu
...
Pečinarji
in
Ponikvarji
so
bili
vstali
že
ob
treh
,
da
pridejo
pravočasno
v
Tolmin
.
V
Bači
pri
Lužniku
so
se
pomudili
nekaj
hipov
.
V
hiši
so
imeli
mrliča
,
šestnajstletno
nezakonsko
mater
in
mrtvorojeno
dete
.
Pokropili
so
in
potolažili
Lužnika
:
„
Zahvali
Boga
,
da
je
sirota
umrla
!
“
Mož
je
bil
trezen
in
je
jokal
kakor
otrok
.
„
Ali
ne
greš
z
nami
v
Tolmin
?
“
so
ga
vprašali
.
Odmajal
je
z
glavo
.
„
Pojdi
,
“
so
rekli
,
„
saj
je
le
za
šalo
.
“
On
pa
ni
šel
.
Morda
zato
ne
,
ker
je
bilo
vse
le
za
šalo
.
Tudi
nekateri
drugi
niso
šli
,
četudi
so
bili
klicani
.
Ni
šel
Andrej
Laharnar
,
ni
šel
Lovrenc
Kragulj
.
Andrej
ni
maral
,
Lovrenc
ni
mogel
,
ker
je
ležal
za
pljučnico
bolan
.
Mati
je
poslala
Tončko
,
da
bi
kaj
narobe
ne
bilo
.
Šla
je
proti
Tolminu
.
Mrzlo
jutro
ji
je
grelo
lica
.
Dotekla
je
gruče
Mostarjev
,
Bačarjev
,
Graparjev
in
Modrejanov
.
Tutam
se
je
posameznik
podvizal
,
da
je
dotekel
druge
.
Kadarkoli
jih
je
dotekel
,
je
pozdravil
:
„
Čebele
!
“
In
gruča
se
je
gruči
nasmejala
:
„
Čebele
?
“
„
Čebele
,
kajpada
,
kmalu
bodo
rojile
!
“
Tolminci
so
šli
pred
gospodo
,
da
jim
bo
sodila
pravdo
,
ker
so
tožili
cesarju
;
pa
so
se
smejali
in
bili
dobre
volje
.
Pred
Tolminom
so
dotekli
Mohorja
Kacafuro
,
ki
se
je
vračal
s
sprehoda
;
slabe
volje
je
bil
,
s
sprehodi
je
lečil
leno
prebavljanje
in
tešč
.
Oni
pa
so
bili
dobre
volje
in
so
mu
klicali
:
„
Gospod
Mohor
,
kaj
pravite
,
kako
bo
neki
to
leto
s
čebelami
?
“
„
Kaaj
,
“
se
je
začudil
,
„
čebele
?
Zlodej
naj
vzame
čebele
!
“
„
Take
pridne
živalce
,
kako
da
Vam
niso
po
srcu
,
gospod
Mohor
?
“
Mohor
Kacafura
je
bil
uverjen
,
da
ga
zasmehujejo
in
je
odvrnil
:
„
Če
bi
bil
Mohor
kozel
,
kakor
ste
vi
,
potem
bi
se
trkal
z
vami
.
“
In
vstopil
se
je
ob
cesto
in
jih
bridko
psoval
:
„
Ali
vam
bodo
natresli
soli
danes
na
sodniji
.
Sol
,
sol
,
kozlički
!
Glejte
,
koliko
vas
je
.
Še
koze
bi
bili
s
seboj
pripeljali
,
da
bi
vas
bilo
več
.
Soli
bo
dovolj
.
“
„
Čebele
ne
sedajo
na
sol
,
“
je
dejal
nekdo
iz
gruče
.
„
O
,
vem
,
da
ne
,
“
je
dejal
Mohor
,
„
tem
rajši
gredo
za
njo
kozli
.
“
In
vesel
svoje
ekstemporirane
dovtipnosti
,
je
stal
ob
cesti
in
bil
dobre
volje
,
kakor
oni
.
Ko
je
ugledal
za
moškimi
Tončko
,
je
vzkliknil
:
„
Eno
kozo
ste
pa
vendarle
vzeli
seboj
.
Zakaj
pa
ste
vzeli
samo
eno
?
“
„
Čebele
imajo
samo
eno
kraljico
,
“
so
odgovorili
.
Mohor
Kacafura
ni
rekel
nobene
.
Stopil
je
k
Tončki
in
jo
pozdravil
:
„
Bova
pa
skupaj
šla
par
korakov
,
ti
,
Kraguljeva
.
“
Tončko
je
skrbelo
radi
bolnega
brata
in
si
je
mislila
:
„
Sam
Bog
mi
je
poslal
Mohorja
,
priporočila
se
mu
bom
,
da
ne
bodo
hudi
v
Tolminu
,
ker
Lovrenc
ne
more
priti
.
“
In
je
rekla
:
„
Vi
ste
vedno
dobre
volje
,
gospod
Mohor
!
“
Gospod
Mohor
je
preslišal
,
ker
je
mislil
:
„
Tolminec
je
ko
ovnov
rog
.
Kadar
reče
‚
križ
‘
,
misli
‚
mož
‘
.
Ampak
gospod
Mohor
,
ali
nisi
tudi
ti
Tolminec
?
“
In
je
nagovoril
Tončko
:
„
Ti
,
Kraguljeva
,
na
čebele
se
razumeš
,
kaj
?
“
„
Malo
!
“
je
odvrnila
,
„
rajni
oče
so
jih
redili
,
pa
bo
zdaj
vse
propadlo
.
Lovrenc
ni
kaj
rejca
.
“
In
pristavila
je
,
če
bodo
v
Tolminu
kaj
hudi
,
ker
ne
bo
Lovrenca
?
Bolan
je
.
Mohor
je
zopet
preslišal
in
mrmral
:
„
Čebele
!
“
Postal
je
sredi
ceste
.
Dekle
je
hip
čakalo
ob
njem
;
ko
pa
se
ni
ganil
,
je
šla
počasi
svojo
pot
.
Tedaj
se
je
vzdramil
in
viknil
za
njo
:
„
Zakaj
pa
greš
v
Tolmin
?
Zaradi
oklicev
?
“
Zardela
je
in
rekla
,
da
je
post
in
da
gre
v
Tolmin
namesto
brata
.
Meril
je
njeno
gibko
in
jedro
mladost
in
lice
mu
je
preletela
nevolja
,
ko
se
je
domislil
,
da
je
bila
njena
mati
,
ki
ga
svojčas
ni
marala
.
Ker
pa
ni
bil
človek
,
ki
ne
bi
mogel
pozabiti
,
je
dejal
skoro
dobrohotno
in
mehko
:
„
Radi
ga
nimajo
tvojega
brata
v
Tolminu
.
To
ti
povem
naprej
!
Prišel
naj
bi
bil
,
kaj
jih
draži
.
Ali
pa
bi
bila
vsaj
ti
prijazna
.
Saj
ga
poznaš
,
Grandenta
!
“
Zardela
je
,
ker
je
vedela
,
kam
namiguje
Mohor
.
On
je
pristavil
robato
:
„
Pa
se
še
drugič
hodite
kopat
,
Modrejčanke
,
da
vas
bo
oprezoval
.
“
„
Sram
naj
ga
bo
!
“
je
vzkliknila
.
Bila
je
bleda
ko
stena
in
vsa
se
je
tresla
.
Še
Mohorju
se
je
zdela
lepa
,
in
sam
pri
sebi
je
mislil
:
„
Smo
bili
mladi
,
gospod
Mohor
,
ampak
taki
,
ko
ta
Grandente
,
fej
,
gospod
Mohor
!
Naj
mu
,
naj
razpraskajo
malo
obraz
Tolminke
.
Saj
ta
mu
ga
še
bo
,
če
ji
ne
bo
dal
miru
.
“
Ozrl
se
je
po
Tončki
,
pa
je
ni
bilo
več
ob
njem
;
on
pa
je
že
stal
pred
Defacisovo
gostilno
sredi
kmetov
,
ki
so
se
tukaj
zbirali
.
„
Čebele
,
“
je
viknil
in
pomežiknil
.
„
Kaj
?
“
se
je
začudil
najbližji
.
Mohor
Kacafura
se
je
ozrl
nanj
in
videl
,
da
je
Peter
Duša
.
„
Čebele
,
“
je
ponovil
trdoglavi
Mohor
.
Toda
Peter
se
ni
zbegal
,
nego
viknil
:
„
Možje
,
meni
se
zdi
,
Mohor
Kacafura
je
pijan
.
“
„
Čebele
!
“
je
viknil
v
tretje
Mohor
in
meril
obraze
.
In
je
videl
,
da
se
je
zmotil
.
Široki
,
dobrovoljni
obrazi
so
se
mu
smejali
in
do
petdeset
glasov
se
mu
je
rogalo
:
„
Čebele
,
čebele
!
“
Gospoda
Mohorja
je
postalo
sram
in
se
je
lepo
izgubil
.
Pri
mizi
na
dvorišču
,
pred
gosposko
hišo
pod
balkonom
,
je
sedel
resno
in
negibno
tolminski
gospod
Jakob
Anton
Coronini
in
motril
drenjajoče
se
kmete
na
dvorišču
.
Poleg
njega
je
sedel
sodnik
Locatelli
.
Ob
mizi
so
stali
biriči
in
oskrbnik
Grandente
.
Sodnik
Locatelli
je
čital
tožbo
Tolmincev
na
cesarja
.
Tupatam
je
sunil
sosed
soseda
.
Bili
so
,
ki
so
bledeli
,
kaj
da
bo
.
Mlad
visok
človek
med
tlačani
pa
se
je
smešil
ves
čas
,
tako
da
so
se
začeli
po
njegovem
zgledu
smešiti
vsi
oni
,
ki
so
ga
videli
.
Prav
ob
njem
je
stala
Kraguljeva
Tončka
.
Z
druge
strani
dvorišča
ji
je
dajal
znamenja
Vidučev
Tone
.
Pa
kakor
da
ga
ni
videla
.
Morda
ga
tudi
res
ni
videla
.
Nenadoma
se
je
bila
zavedela
ob
možu
,
ki
se
je
smešil
.
Rahla
groza
jo
je
stresla
in
so
ji
drhtele
ustnice
:
„
Jezus
,
kako
je
predrzen
!
Če
ga
spoznajo
.
“
Niti
pogledati
se
ga
ni
upala
.
On
se
je
dotaknil
njenega
ramena
in
vprašal
:
„
Kaj
ni
Lovrenca
?
“
„
Je
bolan
!
“
„
Pa
si
prišla
ti
?
“
„
Da
!
“
„
Čemu
!
“
Gledal
je
preko
glav
proti
sodniku
,
ki
je
grajal
uporno
in
grdo
ravnanje
kmetov
,
hudobno
natolcevanje
podložnikov
,
hvalil
potrpežljivost
gospoda
,
ki
da
je
prišel
,
da
zasliši
sam
tiste
,
ki
imajo
tožiti
;
naj
stopijo
naprej
in
tožijo
,
češ
,
kje
,
kdaj
in
kakšne
krivice
se
jim
godijo
?
„
Kdor
toži
,
naj
stopi
naprej
,
“
je
zaklical
oskrbnik
.
„
Kdor
toži
,
naj
stopi
naprej
,
“
je
zaklicalo
pet
biričev
na
vseh
koncih
dvorišča
.
Nihče
se
ni
oglasil
.
Sodnik
je
glasno
vprašal
,
ali
ne
toži
Janez
Živec
.
„
Ne
toži
,
“
je
jeknilo
v
ospredju
.
Ali
ne
toži
ladrijski
župan
.
„
Ne
toži
,
“
je
bil
odgovor
.
Sodnik
Locatelli
se
je
spogledal
z
Grandentejem
,
se
nasmehnil
in
zrl
nato
prezirljivo
po
ljudeh
.
Tisti
hip
sta
si
pogledala
z
oči
v
oči
sodnik
in
mladi
smešeči
se
mož
ob
Tončki
.
„
Ali
si
me
spoznal
?
“
je
zamrmralo
ob
Tončki
.
Dvignila
je
oči
in
se
ozrla
plaho
nanj
.
„
Lovrenc
Kragulj
toži
!
“
je
rekel
z
nekako
izpremenjenim
glasom
sodnik
.
„
Ne
toži
!
“
je
viknila
Tončka
po
zgledu
ladrijskega
župana
.
„
Lovrenc
Kragulj
naj
pove
,
ali
toži
,
“
je
drhtel
sodniku
glas
.
„
Kdo
odgovarja
za
Lovrenca
Kragulja
?
“
„
Jaz
,
“
je
klicala
Tončka
.
„
Tisti
,
ki
govori
za
Kragulja
,
naj
pride
bliže
,
“
je
rekel
sodnik
in
gledal
nepremično
na
njenega
soseda
.
„
Jezus
,
kaj
bo
!
“
je
zaječalo
dekle
.
„
Pojdi
,
“
je
velel
mladi
mož
,
„
pa
ne
povej
jim
,
kdo
sem
.
“
Ozrla
se
je
nanj
in
prikimala
;
ljudje
so
ji
napravili
pot
.
Vidučev
Tone
je
onstran
klical
njeno
ime
.
Pa
ga
ni
slišala
.
Stala
je
pred
sodnikom
in
povedala
,
da
je
brat
bolan
.
Čutila
je
na
sebi
žgoče
poglede
Grandentejeve
.
Videla
je
bledo
lice
,
zasenčeno
od
svetlih
,
temnih
las
,
stisnjene
ustnice
in
ostre
črte
ob
ustnicah
.
„
Tvoj
brat
toži
!
“
je
dejal
sodnik
.
„
Ne
toži
.
“
„
Ampak
cesarju
je
tožil
,
ali
ni
?
“
„
Jaz
ne
vem
,
gospod
—
“
„
Počakaš
,
“
je
velel
sodnik
in
pomignil
biriču
,
ki
jo
je
prijel
za
roko
in
povlekel
za
mizo
in
potisnil
skozi
vrata
.
„
Kaj
hočete
?
“
je
vprašala
.
„
Počakaš
,
“
je
odvrnil
birič
,
„
te
bo
zaslišal
grof
.
“
In
zopet
jo
je
prijel
za
roko
in
jo
vedel
iz
veže
v
neko
sobo
z
zamreženim
oknom
.
Okno
je
bilo
odprto
in
je
slišala
poznan
glas
:
„
Dekle
izpustite
,
povedala
je
,
kakor
je
prav
!
“
Kaj
se
je
godilo
zunaj
,
ni
videla
Tončka
,
slišala
pa
je
kakor
nekako
prerivanje
med
ljudmi
,
rezke
besede
biričev
,
nato
zopet
mir
,
nato
glas
sodnikov
,
nato
nerazumljive
besede
nekje
z
višine
.
Potem
je
mislila
nanj
,
ki
je
rekel
,
naj
jim
ne
pove
njegovega
imena
.
„
Ne
bom
,
ne
bom
,
“
je
šepetala
sama
vase
in
skrb
ji
je
šla
v
srce
.
„
Ali
ga
lovijo
,
ali
so
ga
ujeli
?
Tako
je
predrzen
!
Nekdo
je
bil
zaklical
prej
,
naj
jo
izpuste
.
Poznala
je
ta
glas
.
Ni
bil
njegov
.
Bil
je
glas
Vidučevega
Toneta
.
„
A
,
Tone
,
“
je
dejala
,
„
skrbi
ga
.
“
Samo
za
hip
se
je
mudila
v
mislih
pri
Tonetu
.
Znova
ji
je
stal
pred
duhom
,
oni
drugi
,
oni
smeli
,
oni
isti
,
ki
ga
je
videla
prvikrat
ob
mrtvaškem
odru
očetovem
,
ki
je
mislil
Anže
Rink
o
njem
,
da
je
prišel
od
mrtvih
kropit
.
Tedaj
so
zaškripala
vrata
.
Sodnik
z
oskrbnikom
je
stopil
v
sobo
in
vprašal
:
„
Antonija
Kragulj
,
kako
je
ime
tistemu
človeku
,
ki
je
stal
prej
ob
tebi
!
“
„
Ne
vem
!
“
je
rekla
odločno
.
„
Ali
ga
poznaš
?
“
„
Ne
poznam
ga
!
“
„
Poznaš
ga
,
pa
ga
nočeš
imenovati
!
“
Ni
odgovorila
.
„
Gosposki
se
ustavljaš
,
“
je
siknil
Grandente
in
ji
položil
desnico
na
rame
.
Odskočila
je
in
se
vsa
tresla
.
Oprezoval
jo
je
,
ko
se
je
kopala
.
Sram
naj
ga
bo
!
Suho
se
je
smejal
.
„
Ali
ga
res
ne
poveš
?
“
je
vprašal
zopet
sodnik
.
„
Ne
povem
ga
!
“
Kri
ji
je
lila
v
lice
,
čutila
je
,
da
se
ji
maje
zemlja
pod
nogami
.
Locatelli
jo
je
gledal
pomilovalno
in
sovražno
.
„
Bomo
videli
!
“
je
dejal
in
se
oddaljil
.
Nekaj
trenutkov
pozneje
sta
vstopila
v
sobo
dva
biriča
in
jo
vlekla
seboj
.
„
Kam
,
kam
?
“
je
ihtela
.
„
H
grofu
!
“
sta
rekla
.
Odleglo
ji
je
in
je
šla
radovoljno
in
tiho
po
temnem
hodniku
,
po
stopnicah
navzdol
.
Pred
nekimi
vrati
je
stal
človek
z
živalskim
obrazom
in
odpiral
vrata
.
Biriča
sta
jo
pahnila
skozi
vrata
.
Temno
in
hladno
ji
je
dahnilo
v
lice
,
za
njo
je
zarožljal
zapah
.
Zajokala
je
presunljivo
in
se
opotekla
.
Vse
ob
njej
je
bila
tema
,
tema
...
Vzdramilo
jo
je
rožljanje
zapaha
in
žar
luči
,
ki
je
padel
v
temo
.
Planila
je
kvišku
in
videla
človeka
z
živalskim
obrazom
,
dva
biriča
in
Grandenteja
.
Za
njim
je
stal
sodnik
in
vpraševal
:
„
Antonija
Kragulj
,
v
imenu
gospoda
grofa
,
gospoda
Tolminske
,
čigar
podložnica
si
,
ti
zapovem
,
da
takoj
imenuješ
tistega
,
ki
si
govorila
ž
njim
.
“
„
Nikoli
ga
ne
povem
!
“
je
zakričala
.
Tisti
hip
sta
segla
biriča
po
njej
.
Videla
je
človeka
,
čigar
obraz
je
bil
podoben
živalskemu
.
In
vendar
se
ji
je
zdelo
,
da
so
njegove
oči
sočutne
.
Tedaj
je
slišala
Grandentejev
glas
:
„
Antonija
Kragulj
,
za
nepokorščino
boš
kaznovana
s
palico
!
“
„
Ubijte
me
!
“
je
kriknila
in
bila
krog
sebe
in
grizla
.
Biriča
sta
jo
vrgla
na
klop
in
trgala
obleko
z
nje
.
Ječala
je
,
izgorela
se
ji
je
moč
.
Zaprla
je
oči
,
da
ne
bi
videla
njega
,
ki
jo
je
motril
s
palečimi
pogledi
.
Pognala
se
je
kvišku
,
pljunila
:
„
Sram
,
sram
te
bodi
!
“
„
Udari
!
“
je
siknil
in
stisnil
ustnice
.
Pljunila
mu
je
bila
na
prsi
,
na
baržunasti
jopič
,
njemu
,
ki
je
baje
mrlo
v
Gorici
trideset
plemiških
src
zanj
.
Palica
je
švistnila
,
je
švistnila
v
drugo
,
v
tretje
.
Ubogi
Vidučev
Tone
.
Nevesto
ti
tepejo
,
pa
radi
nekoga
drugega
jo
tepejo
.
Nepopisno
je
zakričala
.
Birič
je
dvignil
palico
.
„
Stoj
!
“
mu
je
segel
tovariš
v
roko
,
„
mrtve
ne
tepem
!
“
Grandente
in
sodnik
sta
se
spogledala
in
odšla
.
Bila
je
noč
svetla
,
svetla
.
Polni
mesec
je
ležal
bled
na
Gradnikovih
rokah
in
na
obrazu
mlade
ženske
,
ki
mu
je
ležala
na
rokah
,
ob
treh
zjutraj
,
na
sredi
poti
iz
Tolmina
proti
mostu
ob
studencu
,
ki
izlačni
.
Ni
bilo
brvi
,
da
prenese
nezavestno
na
modrejčansko
stran
.
In
noč
je
bila
mrzla
,
mrzla
,
in
pod
Tolminom
je
bil
pobral
polzmrzlo
siroto
.
Polzmrzlo
,
tepeno
,
mrzlično
,
morda
blazno
.
V
svitu
lune
so
ji
zadrhtele
ustnice
:
„
Domov
,
domov
!
“
„
Da
,
domov
,
“
je
dejal
in
zabredel
preko
vode
.
Do
pasu
mu
je
šla
in
iskal
je
plitvin
.
Samo
breme
je
privzdignil
čisto
na
prsi
,
skoro
ob
lice
,
da
so
šle
njegove
ustnice
mimo
njenih
.
In
se
je
zganila
in
zasmejala
v
blaznosti
,
morda
v
sreči
:
„
Jaz
,
jaz
tebe
nikoli
ne
izdam
!
“
On
pa
je
ginjen
nagnil
glavo
in
ji
poljubil
bledo
čelo
.
Kakor
otrok
mu
je
dremala
mirno
v
naročju
.
Ubogi
Vidučev
Tone
,
če
bi
bil
to
vedel
,
ženin
njen
!
Zjutraj
ob
štirih
so
se
dvignili
na
Modrejcih
pri
Kragulju
možje
zamišljeni
izza
mize
in
Širne
Golja
,
stari
tolminski
upornik
,
je
bral
zadnja
dva
odstavka
iz
puntarske
postave
:
„
Od
šestnajstega
do
šestdesetega
leta
se
puntajo
vsi
moški
in
plačajo
puntarski
groš
.
Kdor
ne
plača
,
naj
mu
zgori
hiša
;
kdor
bo
izdajal
,
bo
sojen
od
desetih
mož
iz
desetih
fara
v
smrt
.
Na
svojo
roko
pa
ne
sme
prelivati
krvi
,
da
ne
bo
sojen
v
smrt
.
“
Glas
mu
je
bil
zamolkel
,
kakor
vedežu
.
„
Ali
je
prav
tako
,
možje
?
“
„
Prav
,
“
je
dejal
Lovrenc
Kragulj
,
ležeč
za
pečjo
.
Do
mize
doli
je
bilo
slišati
,
kako
mu
piska
pljučnica
v
prsih
.
Golja
je
rekel
:
„
Ko
smo
se
zadnjič
puntali
,
so
bili
iz
mojega
rodu
,
ki
so
izdajali
.
Sodili
so
ga
.
Vem
,
kdo
so
bili
.
Prav
so
naredili
.
Jaz
molim
zanj
,
da
bi
imel
v
zemlji
mir
!
“
Grobna
tišina
in
groza
je
bila
v
sobi
.
Na
peči
se
je
zgenila
stara
Kraguljeva
teta
,
pokazala
na
okno
in
vzkliknila
:
„
Zdaj
je
prišel
.
Z
leskovim
križem
vas
je
prišel
odrešit
.
Zato
,
ker
so
ga
tepli
z
leskovo
palico
.
Z
leskovim
križem
!
“
„
Ali
sanja
?
“
je
mrmral
Šime
Golja
.
„
Vidi
!
Zamaknjena
!
“
je
šepetal
Anže
Rink
in
si
prekrižal
čelo
.
„
Moj
sin
vas
bo
odrešil
!
“
je
klicala
ženica
.
Tisti
hip
je
zunaj
udarilo
ob
vrata
.
„
Odprite
!
Čebele
!
“
S
Tončko
v
naročju
je
prestopil
prag
Janez
Gradnik
.
Obleka
se
mu
je
lomila
do
pasu
,
rahlo
je
ječalo
dekle
v
njegovem
naročju
.
Teta
na
peči
je
razširila
roke
in
govorila
kakor
izpremenjena
:
„
Rodila
sem
ga
.
Ubili
so
ga
.
Zdaj
je
vstal
in
je
prišel
odrešit
brate
in
sestre
.
Tepli
so
ga
z
leskovko
,
on
jih
bo
tepel
s
križem
.
“
Fantu
je
zadrhtel
glas
:
„
Da
,
mati
,
vstal
sem
.
In
eno
sestro
,
eno
ubogo
sestro
sem
rešil
,
da
ni
zmrznila
na
Dobravah
.
“
Bilo
je
,
kakor
da
se
trga
možem
ob
mizi
srce
pod
raševino
.
Tončka
je
blodila
:
„
Ne
izdam
ga
,
ne
izdam
ga
!
“
Šime
Golja
je
začel
govoriti
:
„
Začeli
smo
pravdo
za
pisane
pravice
,
za
storjene
krivice
,
za
kazni
in
palice
proti
galjotom
in
pijavkam
.
Kakor
so
oni
nas
tepli
,
tako
bomo
mi
nje
.
“
„
Kdaj
začnemo
?
“
je
vprašal
sopihajoč
Lovrenc
Kragulj
.
Golja
je
pokazal
na
Gradnika
.
„
Kmalu
,
“
je
dejal
Gradnik
,
„
jutri
vzame
križ
dvanajststo
mož
.
Tristo
jih
ostane
;
kadar
ga
vzamejo
vsi
,
bomo
začeli
.
“
„
Bog
je
govoril
!
“
se
je
prekrižal
Anže
Rink
.
Od
vasi
do
vasi
je
šumelo
in
šlo
v
tisoč
različnih
vesteh
.
Šepetajoč
so
govorili
ljudje
o
njem
,
ki
naj
pomore
tlačanom
.
Kjer
ga
niso
poznali
,
so
govorili
o
njem
,
da
je
orjak
,
ki
bi
lahko
sam
premagal
vso
gospodo
.
Vsaka
njegova
beseda
je
resnica
.
Strašno
krivico
mu
je
storila
gospoda
,
zato
je
prišel
in
bo
plačal
gospodi
,
ki
ga
je
obsodila
v
smrt
in
ga
je
sveti
Miha
rešil
.
Tudi
tepli
so
ga
!
Pa
je
Bog
razodel
Kraguljevi
teti
,
da
je
povedala
,
kako
da
bo
premagal
gospodo
.
„
Z
leskovo
palico
so
ga
,
on
jih
bo
z
leskovim
križem
.
“
Od
hiše
do
hiše
so
hodili
skrivni
sli
in
čudnotuji
berači
.
Če
je
bil
birič
blizu
,
so
berači
molčali
,
če
pa
je
bilo
varno
,
se
je
oglasil
berač
in
dejal
:
„
Oče
pa
dva
sina
.
To
so
trije
križi
!
“
In
molče
je
vzel
oče
križ
in
sina
sta
se
sporazumela
s
pogledi
.
Soseda
je
rekla
sosedi
:
„
Kaj
vem
,
vsi
naši
moški
nosijo
križe
pod
srajco
.
“
„
In
naši
tudi
!
“
je
odvrnila
soseda
.
Idrijski
župnik
in
njegov
gost
šentviškogorski
sta
sedela
v
gorki
sobi
in
v
sredi
med
njima
pri
mizi
je
sedela
neznatna
in
revna
stara
Zlatoperka
in
krčevito
stiskala
roke
:
„
Kaj
poveste
torej
,
mati
?
“
je
vprašal
idrijski
.
„
Oh
,
gospod
,
kaj
naj
povem
.
Nič
ne
vem
.
Skrbi
me
,
spati
ne
morem
.
Lovrenc
me
skrbi
,
priden
in
pobožen
je
bil
prej
,
zdaj
pa
nič
več
.
Ponoči
odhaja
,
in
tudi
to
vem
:
v
Bačo
hodi
,
nekaj
imajo
tam
.
“
„
Kam
hodi
v
Bačo
?
“
je
vprašal
idrijski
.
„
Ali
mi
pove
,
da
bi
vedela
?
Ne
pove
.
“
In
ženica
je
udarila
v
jok
in
prosila
:
„
Oh
,
gospod
,
naj
mi
pomagajo
.
Naj
molijo
zanj
,
njihova
molitev
bo
pomagala
.
“
Drgetajoč
je
izvlekla
goldinar
in
ga
boječe
