nasvetu,
zdaj
bi
bilo
že
vojske
konec
.
Toda
post
factum
sapimus
,
Silvijo
dragi
.
“
Oni
pa
je
vzdihnil
in
jel
živo
risati
divje
obnašanje
husitskih
čet
,
ki
po
mestu
prodajejo
blagoslovljeno
cerkveno
lastnino
.
„
Vojska
ima
železne
roke
,
“
dejal
je
cesar
;
„
a
vse
to
bogastvo
je
pobrano
le
onim
duhovnikom
,
ki
niso
poslušali
ni
svojega
cesarja
,
ni
papeža
svojega
.
Drugi
vojaki
ne
bi
drugače
ravnali
;
vrhu
tega
pa
niti
moj
Črnahora
niti
Podebrad
ni
prav
husit
,
oba
sta
utrakvista
.
“
„
Dvojno
ime
za
jedno
reč
.
“
„
A
pogodb
s
češko
cerkvijo
,
kompaktatov
,
papež
ni
še
preklical
.
“
„
Čemu
?
Saj
niso
bile
nikdar
potrjene
.
Da
se
odločneje
ne
postopa
,
to
je
pač
slabost
.
“
„
Oh
,
oh
,
Silvijo
!
“
nasmehne
se
cesar
,
„
Vi
ne
morete
pozabiti
,
da
ste
na
svojem
misijonskem
popotovanji
pri
teh
trdoglavih
ljudeh
tako
malo
opravili
.
A
potolažite
se
;
saj
se
ni
bolje
godilo
niti
kardinalu
Karvajalu
niti
patru
Kapistranu
.
Zdaj
pa
poslušajte
,
kaj
Vam
jaz
povem
.
Da
sta
Janez
Hunjadi
in
pa
ta
češki
Jurij
,
katerega
Vi
tako
malo
ljubite
,
najboljša
vojskovodji
,
kar
jih
zdaj
živi
,
to
veva
midva
oba
.
Kolika
sramota
pa
je
za
vse
krščanske
vladarje
,
da
se
neverni
Turki
niso
le
ugnezdili
v
Evropi
,
da
se
celo
vedno
bolj
razprostirajo
!
Ako
mi
torej
Bog
dá
,
srečno
zatreti
ta
nesrečni
upor
,
sklicati
hočem
vojsko
,
kakeršne
naša
država
še
ni
videla
;
na
čelo
ji
postavim
Podebrada
in
Hunjadija
in
vsi
pojdemo
na
nevernike
,
in
zapodili
jih
bodemo
čez
morje
nazaj
,
od
koder
so
prišli
.
“
„
Križarsko
vojsko
proti
Turku
,
“
opomnil
je
Eneja
Silvij
,
„
peljal
bi
jaz
skozi
Češko
in
uničil
najpoprej
Podebrada
.
“
„
S
križarskimi
vojskami
so
bile
v
poslednjih
časih
vse
poskušinje
nesrečne
,
Silvijo
.
Zatorej
jih
pustimo
v
miru
in
glejmo
,
kako
bodemo
v
svoji
deželi
napravili
zopet
red
.
Vse
upanje
moje
je
oprto
na
Vaše
poslanstvo
in
zanašam
se
,
da
mi
prinesete
kmalu
z
Ogerskega
dobrih
poročil
.
“
Eneja
Silvij
se
je
bil
poslovil
,
cesar
pa
je
še
hodil
zamišljen
gori
in
doli
.
„
Hunjadi
,
nekdanji
sovražnik
moj
,
“
mrmral
je
sam
zase
,
„
ponuja
mi
pomoč
.
Je
li
iskrena
?
Sam
Bog
vé
,
ki
v
srca
gleda
.
Toda
,
kolikor
dopusti
njegova
sveta
volja
,
more
tudi
človeški
um
slutiti
bodočnost
.
In
zakaj
bi
ne
rabil
te
moči
?
“
Obrnil
se
je
in
hitel
po
dolgem
koridoru
proti
stolpu
.
Odprl
je
ozka
vratca
in
po
zavitih
stopnicah
je
stopal
krepki
vladar
kvišku
,
in
visoko
v
stolpu
potrkal
na
zaklenena
vrata
.
Odpirat
je
prišel
mojster
Bartolomeo
v
črnem
talarji
s
širokim
škrlatastim
pasom
,
v
kateri
je
bil
zlatom
vezen
zodijak
.
Soba
je
imela
okna
na
vse
štiri
strani
in
ob
linah
in
po
mizah
so
stali
daljnogledi
in
drugo
astronomično
orodje
.
„
Bartolomeo
,
“
dejal
je
cesar
,
„
poslal
sem
Vam
bil
rojstvene
podatke
o
Hunjadiji
in
zdaj
mi
morate
povedati
,
kako
se
ujema
moja
konstelacija
z
njegovo
.
“
Vedež
je
izvlekel
velik
papir
,
popisan
z
dolgimi
računi
in
porisan
s
čudnimi
podobami
in
začel
do
nerazumljivosti
učeno
govoriti
o
planetih
in
nebeških
znamenjih
in
njih
vplivu
na
človeka
,
ki
je
„
quinta
essentia
“
iz
štirih
elementov
in
sklep
je
bil
,
da
od
Hunjadijeve
rodovine
cesar
nima
nikdar
ničesa
dobrega
pričakovati
.
„
Kakor
je
rojstvena
ura
celjskega
grofa
,
“
nadaljeval
je
astrolog
,
„
ugodna
Vašemu
veličanstvu
,
in
kakor
se
mora
po
celjskem
grofu
najprvo
razširiti
moč
cesarja
mojega
:
tako
pogubonosen
je
Hunjadijev
zarod
.
“
Vse
to
je
bilo
po
umenji
astrologovem
,
kateremu
je
cesar
počasi
pritrdil
,
do
pičice
izračunano
.
„
Kakor
je
božja
volja
,
“
dejal
je
visoki
povpraševalec
.
„
Toda
mojster
Bartolomeo
,
ali
se
Vam
je
že
posrečilo
vzbuditi
rudečega
leva
in
dobiti
zlato
tinkturo
?
“
Astrolog
je
peljal
cesarja
po
stopnicah
doli
v
sobo
,
razsvetljeno
po
jednem
samem
oknu
,
kjer
je
stalo
vse
polno
retort
,
kotlov
,
ponev
in
drugačnega
posodja
.
Na
velikem
ognjišči
pa
je
bradat
mož
,
Bartolomeov
učenec
,
z
mehom
netil
ogenj
in
topil
v
talilnem
lonci
kovinsko
zmes
.
Cesar
je
sedel
na
stol
,
mož
pa
je
začel
na
ono
kratko
vprašanje
po
učenjaški
navadi
na
dolgo
in
široko
odgovarjati
.
Kot
dognano
reč
je
omenil
,
da
so
vse
kovine
sestavljena
telesa
,
zmesi
treh
rečij
,
ki
se
imenujejo
:
sulphur
,
ta
se
zrcali
v
našem
žveplu
in
daje
telesnost
;
sal
,
kaže
se
v
soli
in
je
uzrok
skupnosti
;
mercurius
,
živo
srebro
,
pa
daje
posebne
očitne
in
skrivne
moči
.
Kovine
se
ločijo
med
sabo
le
po
tem
,
koliko
ima
ta
ali
ona
tega
ali
onega
navedenih
treh
principov
v
sebi
.
Modrijan
pa
more
s
tem
,
da
kovinam
tega
ali
onega
principa
dodaje
ali
jemlje
,
izpreminjati
jih
in
zlasti
nežlahtne
kovine
,
kakor
baker
,
svinec
,
železo
izpremeniti
v
žlahtne
,
srebro
in
zlato
.
Najlaže
se
izpremeni
srebro
v
zlato
,
kateremu
je
najbliže
.
Toda
vse
to
je
mogoče
le
pod
posebnimi
konstelacijami
,
kadar
stoje
planetje
med
sabo
in
proti
ozvezdji
v
gotovem
razmerji
.
Kajti
reči
na
nebu
in
na
zemlji
so
zvezane
duševno
med
sabo
in
s
sedmerimi
planeti
se
ujema
sedmero
kovin
in
sedmero
barv
.
Saturn
se
zlaga
s
svincem
in
črno
barvo
,
planet
solnce
z
zlatom
in
rumenino
,
mesec
pomenja
srebro
in
sivo
barvo
,
Merkur
živo
srebro
in
višnjevo
,
Venera
baker
in
zelenje
,
Mars
železo
in
rudeče
,
Jupiter
kositar
z
belo
barvo
.
„
O
svetli
vladar
,
“
dejal
je
mož
,
„
srebro
izpremeniti
v
zlato
,
to
je
lehka
reč
.
Treba
samo
navadno
žveplo
destilovati
nad
solitarno
kislino
,
reverberovati
do
rudeče
barve
in
v
to
vtopiti
tinkturo
srebra
.
Na
ta
način
,
spominjam
se
,
pomagal
sem
iz
stiske
celjskemu
grofu
takrat
,
ko
mu
je
še
sijala
Vašega
veličanstva
milost
.
Grofu
seveda
se
srebra
ni
škoda
zdelo
,
a
svetli
cesar
moj
daje
mi
le
najsurovejših
in
najtrdovratnejših
kovin
.
“
„
Če
bi
srebra
imel
,
“
dejal
je
cesar
,
„
lehko
bi
sitil
svoje
vojake
in
laže
čakal
na
Vaše
poskuse
.
To
kovino
,
mojster
Bartolomeo
,
kar
pustiva
pri
miru
;
dosti
žlahtna
je
.
A
ta
svinec
tu
in
baker
in
železo
,
to
mi
izpremenite
skoraj
;
čeprav
le
v
srebro
.
“
Bartolomeo
pa
je
vzdihoval
,
kako
je
bil
že
kar
na
tem
,
da
izumi
pravi
„
lapis
philosophorum
“
,
modrijanski
kamen
,
kakor
sta
ga
imela
Hermes
Trismegistus
in
Albertus
Magnus
,
ki
izpreminja
vse
kovine
v
zlato
in
ozdravlja
vse
bolezni
;
toda
pomanjkanje
zlata
in
srebra
o
pravem
času
mu
je
razrušilo
vso
nadejo
.
A
kaj
je
to
pomagalo
nepotrpežljivemu
cesarju
!
Da
bi
ga
potolažil
,
obljubil
pa
je
Bartolomeo
,
da
mu
izpremeni
še
pred
štirimi
tedni
,
ko
pride
potrebna
planetna
konjunktura
,
kup
bakra
v
srebro
.
Pozno
je
zapustil
cesar
skrivnostne
prostore
.
Kako
pa
je
strmel
,
kako
se
je
jezil
kancelar
Eneja
Silvij
,
ko
je
dobil
na
noč
cesarjev
ukaz
,
da
ima
potovanje
do
Hunjadija
izostati
.
Par
dnij
potem
pa
so
prišli
poslanci
avstrijanskih
stanov
še
jedenkrat
terjat
,
naj
se
jim
z
lepa
izroči
Ladislav
.
Cesar
je
sklical
svoje
svetovalce
in
jim
razjasnil
položaj
in
terjatve
poslancev
in
vprašal
,
kakšen
odgovor
jim
je
dati
.
Prvi
je
vstal
Eneja
Silvij
in
on
,
ki
je
prej
vedno
za
vojsko
govoril
,
jel
je
dokazovati
,
da
cesar
najbolje
stori
,
ako
sklene
mir
in
Ladislava
izpusti
iz
varstva
svojega
.
Govor
je
osupnil
svetovalce
,
ki
so
pogledovali
cesarja
,
da
bi
po
njegovi
volji
vravnali
nasvete
svoje
.
Cesar
je
ostal
mirnodušen
.
Proti
Eneju
Silviju
pa
se
je
vzdignil
Janez
Ungnad
in
potegnil
se
za
zvezo
s
Podebradom
.
„
Verni
kristjani
,
“
dejal
je
,
„
ne
marajo
zdaj
ni
za
cesarja
,
ni
za
papeža
;
krivoverci
,
kakor
jih
imenuje
škof
sijenski
,
pa
žele
obema
pomagati
.
Da
je
pa
cesarju
bolj
v
prid
,
če
mu
kdo
koristi
,
bodisi
tudi
krivoverec
,
kakor
da
mu
škoduje
,
četudi
najboljši
kristjan
,
ti
resnici
se
ne
dá
oporekati
.
In
zakaj
bi
bil
greh
brezbožnikov
se
posluževati
!
—
Sv.
pismo
pravi
,
da
je
Bog
Izraelce
,
izvoljeno
svoje
ljudstvo
,
kaznoval
s
tem
,
da
jih
je
dal
v
roke
nevernim
Filistejcem
in
v
babilonsko
sužnost
,
in
dan
danes
se
baje
poslužuje
Turkov
,
da
takisto
kaznuje
ž
njimi
neposlušne
kristjane
.
Tako
naj
tudi
njegovo
veličanstvo
nepokorne
avstrijanske
kristijane
pokori
s
pomočjo
vrlega
Podebrada
,
ki
je
vendar
mnogo
boljši
od
Nabuhodonezorja
in
Bajezida
.
“
Za
tem
je
govoril
Neiperg
.
Strinjal
se
je
popolnoma
z
Enejem
Silvijem
,
hvalil
mir
in
strašil
z
vojsko
.
Omenil
je
,
kako
malo
pomoči
je
prišlo
s
Koroške
in
Kranjske
,
ker
je
Vitovec
razbil
četo
,
nerazumno
vojeno
.
Koliko
hrabrih
vitezov
je
padlo
,
koliko
je
ujetih
.
„
Te
bo
treba
odkupiti
,
veličanstvo
,
“
obrnil
se
je
na
cesarja
,
ki
je
bil
vedno
v
denarni
stiski
.
„
Zamenjali
jih
bomo
,
ljubi
Neiperg
,
“
dejal
je
cesar
brzo
.
Oni
pa
je
dalje
razlagal
,
kako
slabo
je
vse
za
boj
pripravljeno
.
Vščipnil
je
Podebrada
in
barona
Črnahoro
in
naposled
na
obče
začudenje
glasoval
z
Ungnadom
za
vojsko
.
Vendar
ne
prevzema
on
nobene
odgovornosti
.
Cesar
se
je
odločil
za
vojsko
in
ž
njim
večina
svetovalcev
.
Pokaral
je
Eneja
Silvija
,
da
mu
zdaj
svétuje
odreči
se
svoji
pravici
in
ponižati
se
pred
silo
.
Za
Ladislava
samega
je
bolje
,
da
ostane
,
kakor
zahteva
oporoka
,
v
njegovem
varstvu
,
dokler
se
njegov
značaj
ne
utrdi
.
Zatorej
se
imajo
zahteve
poslancev
zavrniti
in
uporniki
prisiliti
k
pokorščini
.
„
Toda
dogovori
s
Podebradom
,
veličanstvo
,
niso
še
dognani
,
“
opomnil
je
Dngnad
.
„
Denarna
zadeva
še
ni
rešena
.
“
„
Oh
,
kako
lakomen
je
ves
svet
!
“
vzdihnil
je
cesar
.
„
Če
jaz
le
pogledam
koga
,
že
mi
pomalja
roko
.
Naj
bi
imel
bogastvo
vse
Indije
,
v
jednem
dnevi
mi
je
pogoltnejo
ta
brezdna
.
Zatorej
povejte
,
Ungnad
,
po
pravici
,
ali
bi
ne
bili
sami
,
brez
teh
židovskih
zaveznikov
,
kos
Eizingerju
?
Premislite
,
koliko
vojakov
je
v
mestu
in
po
gradeh
.
Moji
Štajerci
se
že
tudi
pripravljajo
na
pomoč
.
“
A
Ungnad
je
menil
,
da
se
na
to
ni
zanašati
in
pristavil
,
da
morajo
vojne
troške
po
zmagi
plačati
uporniki
.
„
To
je
vsakako
pravično
,
“
dejal
je
cesar
,
„
dovolimo
torej
Podebradu
,
kolikor
zahteva
v
brezmernosti
svoji
.
Preskrbite
zanesljivega
poslanca
in
če
se
do
jutri
opoludne
naše
mnenje
ne
izpremeni
,
odpošljite
ga
.
“
Tako
je
Ungnad
zmagal
Enejo
Silvija
.
Slovesno
je
sprejel
cesar
avstrijanske
poslance
,
za
odgovor
pa
jim
je
ukazal
,
naj
odlože
orožje
,
k
pokorščini
se
vrnejo
ter
rajši
skusijo
njegovo
milost
kot
njegovo
pravičnost
.
Brez
razgovora
so
se
poslovili
možje
.
Ko
pa
je
cesar
videl
barona
Črnahoro
v
jako
prijaznem
govoru
z
Enejo
Silvijem
,
srečo
jima
je
voščil
k
novim
kompaktatom
.
„
Med
nama
,
veličanstvo
,
“
dejal
je
poveljnik
,
„
veljajo
še
stari
.
“
„
Motite
se
,
prijatelj
,
“
odgovoril
je
brzo
škof
„
kajti
—
“
„
Oh
,
“
nasmehnil
se
je
cesar
;
„
verske
disputacije
bode
treba
.
Pred
vsem
dvorom
jo
napravimo
,
ljubi
baron
,
in
če
se
boste
tako
dobro
držali
tam
kakor
v
boji
,
promoviramo
Vas
za
doktorja
.
“
„
To
ne
bi
bil
pravičen
in
jednak
boj
,
veličanstvo
,
“
rekel
je
Črnahora
.
„
Kaj
bi
rekel
milostivi
škof
,
če
bi
mu
jaz
predlagal
,
naj
vzameva
meče
v
roke
in
v
dvoboji
poskusiva
,
katerega
vera
je
boljša
?
Toda
čemu
?
Saj
častim
jaz
gospoda
kot
najgorečnejšega
zagovornika
naših
kompaktatov
.
“
„
Dá
,
tudi
jaz
sem
taval
v
zmoti
,
“
opomni
resno
škof
,
„
toda
prišel
sem
do
boljšega
spoznanja
.
“
„
In
kdo
Vas
je
pripeljal
do
tega
?
“
„
Božja
milost
.
Srečnega
pa
bi
se
štel
,
če
bi
mogel
tudi
Vam
pokazati
pravo
pot
ter
tako
popraviti
s
svojo
besedo
krivico
,
katero
je
morebiti
storila
beseda
moja
.
“
„
Milostivi
škof
,
če
je
tako
učeni
mož
,
kakor
ste
Vi
,
potreboval
božje
milosti
,
da
je
spoznal
dobro
od
slabega
,
kako
bi
mogla
mene
,
preprostega
grešnika
,
prenarediti
človeška
beseda
?
“
dejal
je
vojak
in
pretrgal
razgovor
.
Kakor
je
bil
cesar
prijazen
v
svojem
vedenji
in
le
preveč
prizanesljiv
proti
nasprotnikom
,
tako
je
bil
preprost
v
svoji
obleki
in
zmeren
v
svojem
življenji
.
Zmernost
mu
je
ohranila
tudi
trdno
zdravje
do
visoke
starosti
in
le
čudna
navada
,
z
nogo
vrata
zapirati
,
nakopala
mu
je
bolezen
na
nogi
,
katero
tedaj
zdravniki
niso
znali
drugače
ozdraviti
,
da
so
mu
odrezali
nogo
.
To
je
pospešilo
smrt
v
78.
letu
njegove
dobe
.
Pri
mizi
je
ljubil
vesel
pogovor
in
vedno
bil
pripravljen
,
odgovoriti
z
dovtipom
na
dovtip
.
Eneja
Silvij
,
Ungnad
in
Neiperg
so
bili
največ
njegovi
gostje
.
In
tako
vidimo
tudi
tistega
dne
te
može
pri
cesarjevi
mizi
.
Ko
je
Silvij
opravil
molitev
pred
jedjo
,
vstopi
kraljevič
Ladislav
s
povešenimi
očmi
,
priklonivši
se
poljubi
cesarju
roko
ter
ga
prosi
,
naj
se
mu
dovoli
v
svoji
sobici
kositi
z
mladim
Ungnadom
.
Cesar
je
omenil
,
koliko
bolje
bi
bilo
,
da
bi
poslušal
pogovore
modrih
mož
kakor
igral
in
šalil
se
z
vrstniki
;
a
ker
mu
ničesar
odreči
ne
more
,
kar
ni
proti
božjim
in
človeškim
zakonom
in
koristi
njegovi
,
naj
se
še
veseli
brezskrbne
mladosti
,
dokler
ga
ne
obteže
vladarske
skrbi
.
Cesar
ga
je
poljubil
na
čelo
in
zapazil
,
kako
je
lahak
posmeh
zaigral
krog
tankih
ustnic
angelsko
lepega
obličja
.
„
Brezvestni
ljudje
so
mi
Ladislava
čisto
zbegali
,
“
dejal
je
cesar
,
ko
je
bil
odšel
mladenič
.
„
Že
zarad
tega
zaslužijo
ostro
kazen
.
In
Vi
,
Silvijo
,
prigovarjate
mi
še
vedno
,
naj
sklenem
mir
!
“
„
In
kaka
lepa
prilika
se
ponuja
Vašemu
veličanstvu
,
“
dejal
je
ta
mirno
.
„
Poslanec
celjskega
Urha
je
tukaj
in
pritožba
,
ki
jo
je
vložil
danes
,
živo
spričuje
dobrovoljnost
njegove
grofovske
milosti
.
“
In
na
radovedna
vprašanja
je
povedal
,
da
se
grof
pritožuje
,
ker
je
vazal
Janeza
Ungnada
njegovemu
podložniku
ugrabil
hčer
.
„
Moj
vazal
?
“
vzklikne
Ungnad
.
„
Tako
pravi
pisanje
in
imenuje
Viljema
z
Vranjega
Brda
.
In
če
so
res
vse
kreposti
med
sabo
zvezane
,
kdo
bi
dvojil
o
resničnosti
visocega
kneza
,
ki
v
pravičnosti
svoji
ne
išče
sam
zadoščenja
,
marveč
se
sklicuje
na
sodnika
.
“
„
Oh
,
oh
,
“
smijal
se
je
cesar
v
obči
radosti
,
„
naš
nekdanji
svetovalec
Ureh
hoče
nam
mesta
in
dežele
in
ljubljenega
strijčnika
vzeti
in
se
pritožuje
,
če
mu
kdo
naših
ljudij
izmakne
le
jednega
podložnika
!
Ali
ni
to
smešno
?
Kaj
menite
,
Ungnad
?
“
„
Ta
dogodek
zdaj
prvič
čujem
,
“
odgovoril
je
ta
,
kateremu
jedinemu
se
stvar
ni
zdela
smešna
.
„
To
ravno
zanikuje
hudobni
grof
,
“
opomni
Silvij
,
„
ko
pravi
,
da
ta
krasotica
—
miraculum
pulchritudinis
—
ni
ukradena
za
Vranjebrškega
,
ampak
najbrž
za
koga
višjega
.
Imena
ni
povedanega
,
v
dokaz
pa
je
pristavljeno
,
da
se
je
deklica
resnično
in
gotovo
že
odposlala
v
Dunajsko
Novo
Mesto
.
Stanovanje
je
na
tanko
naznanjeno
.
“
Vse
oči
so
bile
obrnene
na
Ungnada
.
Ta
pa
je
bil
ves
zmočen
in
ni
vedel
bi
se
li
jezil
,
ali
smijal
,
ko
je
cesar
v
šali
omenil
,
če
je
deklica
dobrega
rodu
,
naj
pa
dá
slovo
vdovskemu
svojemu
stanu
;
z
mlado
ženo
se
bode
sam
pomladil
.
„
Star
baron
gospod
Ungnad
tudi
ni
,
“
pristavi
Silvij
(
prejšnje
leto
ga
je
bil
namreč
cesar
povzdignil
v
baronski
stan
)
,
„
ampak
bojne
misli
bi
ga
potem
prešle
.
Vrhu
tega
pa
terja
grof
,
da
se
mora
omenjena
lepotica
izročiti
očetu
svojemu
,
ki
je
z
grofovim
poslancem
prišel
v
mesto
.
“
Iz
srca
so
privoščili
dvorniki
zadrego
mogočnemu
Ungnadu
,
ki
ni
mogel
drugače
misliti
,
nego
da
je
vse
to
grofova
spletka
,
ki
hoče
izpodkopati
njegov
vpliv
na
pobožnega
in
v
nravstvenih
nazorih
strogega
vladarja
.
Tega
mnenja
je
bil
tudi
cesar
in
vesel
,
da
je
nakani
zvitega
nasprotnika
tako
rekoč
prišel
do
dna
,
odločil
je
v
občo
zadovoljnost
—
tudi
Ungnadu
je
bilo
po
godu
,
da
se
vozel
hitro
razmota
—
naj
se
takoj
drugi
dan
pokliče
grofov
poslanec
in
ž
njim
vred
tudi
deklica
,
„
za
katero
se
zanima
tako
imenitna
oseba
,
“
dejal
je
cesar
in
mislil
na
grofa
Urha
;
dvorniki
pa
so
se
posmehnili
misle
na
Ungnada
.
Na
dvoru
cesarske
palače
je
stalo
mnogo
ljudij
,
duhovnih
in
posvetnih
,
meščanov
in
žlahtnikov
,
vojakov
v
železnih
oklopih
,
učenih
mož
z
velikimi
naočniki
,
nerodnih
slug
in
porednih
pažetov
.
Nekatere
je
zadržaval
opravek
,
druge
radovednost
in
zopet
druge
dolg
čas
.
Ko
je
Ungnad
zamišljen
in
slabe
volje
korakal
skozi
množico
,
ki
se
mu
je
umikala
in
ga
pozdravljala
,
vrgel
se
je
na
kolena
predenj
mlad
človek
bledega
lica
v
preprosti
vojaški
opravi
.
„
Kdo
ste
?
“
vpraša
mož
osorno
.
„
Viljem
z
Vranjega
Brda
,
“
bil
je
odgovor
.
„
Vi
tukaj
?
“
vzkliknil
je
baron
in
oči
so
se
mu
jezno
zabliskale
.
A
takoj
se
je
premagal
,
podal
mu
roko
in
ukazal
,
naj
ide
ž
njim
.
„
Hvaležen
Vam
moram
biti
,
“
dejal
je
med
potom
,
„
ker
ste
mi
sina
rešili
;
a
da
boste
na
račun
te
hvaležnosti
tako
predrzno
zagrešili
se
,
tega
nisem
pričakoval
.
“
„
Milostivi
gospod
,
“
dejal
je
oni
,
„
če
se
Vam
ravnanje
moje
zdi
krivično
,
vest
mi
ne
očita
nobene
pregrehe
.
In
nikdo
mi
ne
bo
dopovedal
,
da
ni
v
boji
za
pravico
umrl
oče
moj
.
“
„
Vaš
oče
!
Umrl
!
“
čudil
se
je
baron
.
Viljem
pa
je
začel
pripovedovati
dogodke
svoje
,
kako
je
Vitovec
pridrl
pod
grad
in
zvijačno
si
ga
osvojil
.
Tri
vojake
je
vtaknil
v
kmetsko
obleko
in
ti
so
tiraje
par
volov
pred
sabo
na
videz
pred
Celjani
bežali
proti
gradu
in
klicali
na
pomoč
.
Iz
usmiljenja
in
da
bi
imeli
obleženci
v
sili
živeža
,
premostil
se
jim
je
rov
in
odprla
se
vrata
.
Zdaj
pa
so
izdrli
našemljenci
meče
,
posekali
vratarja
in
predno
se
je
mogel
vzdigniti
most
,
prihruli
so
Celjani
v
grad
.
Oče
je
padel
v
boji
in
poleg
njega
hlapci
njegovi
.
Le
točaj
se
je
bil
skril
in
rešil
potem
Viljema
,
ki
je
ranjen
v
nezavesti
ležal
med
ubitimi
.
Grad
pa
je
razdejan
.
„
In
to
vse
zarad
jedne
ženske
!
“
vzkliknil
je
Ungnad
.
„
Ali
ne
veste
,
da
žuga
smrtna
kazen
onemu
,
ki
šiloma
ukrade
ženske
?
“
Zdaj
pa
je
jel
čuditi
se
Viljem
,
ki
nikakor
ni
slutil
,
da
bistroumni
Cahej
še
vedno
po
mestu
pozveduje
.
Ko
je
slišal
,
da
pri
Ungnadu
še
ni
bilo
nikogar
,
bila
je
prva
misel
,
da
se
je
popotnikom
kaj
pripetilo
.
A
ko
mu
je
cesarski
svetovalec
povedal
,
da
so
v
mestu
,
razložil
je
Viljem
vso
stvar
,
ki
je
vzbudila
toliko
hrupa
.
Ungnadu
se
je
zdelo
njegovo
ravnanje
povse
pošteno
in
plemenito
in
modri
mladenič
se
mu
jako
priljubil
.
Le-ta
pa
je
hitel
iskat
svojih
ljudij
.
Našel
je
Kornelijo
samo
,
ki
si
je
tožna
s
šivanjem
kratila
dolgi
čas
.
Razveselila
in
prestrašila
se
je
rešitelja
svojega
,
ko
ga
je
videla
tako
prepalega
.
Viljem
pa
je
pripovedoval
žalostno
zgodbo
svojo
,
in
Kornelija
je
prelivala
bridke
solze
spominjaje
se
dobrodušnega
grajskega
gospoda
,
kateremu
je
tako
rekoč
ona
nakopala
prerano
smrt
.
Sočutje
je
zategnilo
še
trdneje
vez
,
s
katero
jo
je
hvaležnost
navezala
na
mladeniča
.
„
Milujte
me
,
draga
Kornelija
,
“
dejal
je
.
„
Glejte
,
za
najsrečnejšega
človeka
sem
se
imel
in
trdno
upal
—
ne
zamerite
odkritosrčnosti
moji
—
nadejal
sem
se
,
da
Vas
popeljem
na
dom
svoj
.
In
sedaj
,
vidite
,
nimam
več
doma
.
“
„
Vaš
pogum
nam
bode
sezidal
novega
,
“
opazila
je
deklica
tiho
.
„
Dá
,
bode
ga
sezidal
!
“
vzkliknil
je
Viljem
in
skočil
po
konci
;
z
žarečih
lic
je
izginila
tožnost
in
pogum
je
sijal
iz
svetlih
očij
.
„
In
kadar
ga
sezida
,
boste
li
hoteli
z
mano
ondi
deliti
srečo
in
nesrečo
,
ljuba
Kornelija
?
“
Prijel
jo
je
za
roko
in
ni
mu
je
umeknila
.
Živa
rudečica
jo
je
izdajala
Klari
,
ki
je
v
tem
vstopila
.
Zdaj
še
le
se
je
domislil
Viljem
Caheja
in
vprašal
po
njem
.
A
kdo
bi
vedel
za
pota
žejnega
poštenjaka
!
„
On
rekognoscira
!
“
dejala
je
Klara
.
Viljemu
pa
so
prišle
na
um
vse
obljube
,
s
katerimi
ga
je
prijatelj
zapustil
,
in
vse
sitnosti
,
katere
mu
je
prouzročila
njegova
nemarnost
.
Silen
srd
ga
obide
,
in
gorje
Caheju
,
če
bi
bil
tedaj
mu
stopil
pred
oči
.
Toda
tega
se
ni
bilo
bati
.
Dobra
sreča
sicer
našega
prijatelja
ta
dan
ni
dalj
zadržala
kakor
po
navadi
,
a
vendar
dosti
dolgo
,
da
bi
se
ohladila
tudi
Ahilejeva
jeza
.
Ko
pa
se
je
bil
Cahej
,
najbrž
zopet
pri
„
Jednajst
tisoč
devicah
“
,
narekognosciral
,
prišel
je
radosten
svojima
varovankama
povedat
,
da
se
mu
je
posrečilo
zvedeti
,
kje
Ungnad
prav
za
prav
stanuje
.
Zagledavši
Viljema
,
ki
je
bled
v
mraku
stopil
predenj
,
odprl
je
oči
in
usta
in
strepetal
misle
,
da
vidi
duha
prijatelja
svojega
.
Vsa
kri
mu
je
izginila
z
lic
,
zdajci
je
bil
trezen
in
rinil
proti
durim
;
a
ko
ga
je
Viljem
stresel
za
rame
,
spoznal
je
,
da
to
ne
more
biti
zgolj
duh
.
Solze
radosti
so
ga
oblile
,
ko
je
objemal
in
poljuboval
branečega
se
Viljema
.
„
Oh
,
z
mano
,
dragi
moj
,
z
mano
!
“
kričal
je
.
„
Jednajst
tisoč
devic
te
željno
pričakuje
.
“
Jeznemu
prijatelju
ni
pustil
v
besedo
in
dalje
je
pripovedoval
,
kako
lepo
druščino
imajo
,
same
poštene
cesarske
ljudi
,
ki
se
ustavljajo
pogubonosnemu
delovanju
družbe
svetega
Krištofa
.
Precej
grenkih
moral
je
kljubu
vsemu
temu
požreti
.
Neizrečeno
pa
se
je
čudil
,
da
je
Viljem
tako
lehko
prišel
do
Ungnada
,
in
nič
menj
ga
ni
razveselila
novica
,
da
bo
drugi
dan
spričeval
pred
cesarskim
sodiščem
.
„
Oh
,
Viljem
,
“
dejal
je
in
mahnil
z
roko
preko
glave
.
„
Jutri
kar
mene
pusti
govoriti
;
pred
cesarjem
ali
pred
papežem
.
Bodeš
videl
,
kako
bodo
nastavljali
ušesa
,
ko
začnem
premetavati
ostanke
Cicerona
svojega
.
“
Radost
,
da
se
vrne
zopet
k
svojemu
očetu
,
pregnala
je
Korneliji
strah
pred
sodiščem
.
Ko
pa
se
je
druzega
dne
bližala
določena
ura
,
koračil
je
,
kar
se
dá
ponosno
,
v
cesarski
grad
doktor
Lenart
Pistor
.
Oblastno
se
je
vilo
pero
za
kapo
,
levo
roko
je
držal
na
roči
svetlega
meča
,
v
desni
pergamen
.
Pred
njim
je
stopal
še
mnogo
bolj
napuhnen
naš
Boštjan
.
Zaničljivo
je
ogledoval
cesarske
vojake
,
in
če
le
mogoče
,
bilo
je
dolgo
njegovo
orožje
mimo
hodečim
na
poti
.
Spremljevalec
,
ki
je
vodil
poslanca
,
skušal
je
z
Boštjanom
pričeti
pogovor
,
a
vsak
poskus
se
je
razbil
ob
nesramni
prevzetnosti
njegovi
.
„
Velik
in
trden
grad
,
kaj
ne
?
“
vprašal
ga
je
pri
uhodu
.
„
Velik
?
“
dejal
je
zaspano
Boštjan
,
ne
da
bi
spremljevalca
pogledal
;
„
trden
pravite
?
Ali
ste
že
videli
kaj
sveta
,
prijatelj
?
“
Oni
se
je
razvnel
,
da
je
bil
v
Gradci
in
na
Dunaji
;
a
Boštjan
ga
vpraša
,
če
je
bil
že
v
Celji
.
„
Ne
še
.
“
„
To
sem
si
tudi
mislil
,
“
dejal
je
Boštjan
in
obrnil
se
strani
.
V
veliki
,
nizki
dvorani
se
je
bilo
zbralo
sodišče
pod
predsedstvom
cesarjevim
.
Na
zatožni
klopi
je
sedel
Viljem
poleg
samosvestnega
Caheja
.
Najsrečnejšega
izmed
vseh
pa
se
je
čutil
Petacij
,
ki
je
zopet
dobil
ljubljeno
Kornelijo
.
Po
običajnih
formalnostih
se
je
dala
beseda
doktorju
Lenartu
,
ki
je
začel
proslavljati
pravičnost
in
moč
cesarjevo
,
modrost
njegovih
svetovalcev
in
srečo
podložnikov
,
nad
katerimi
čuva
vladarja
očetovska
ljubezen
.
S
tem
je
prešel
na
očetovsko
ljubezen
sploh
in
na
Petacijevo
posebej
in
ganljivo
opisoval
žalost
in
nesrečo
tega
moža
,
ko
ga
je
kruta
roka
oplenila
jedinega
deteta
.
Dokazovanje
,
kdo
je
zvršil
zločin
,
bilo
bi
odveč
,
ker
krivec
ne
taji
.
Vendar
pa
tožnik
ne
zahteva
,
da
se
ž
njim
ravna
po
zakonih
nego
sam
prosi
milosti
zanj
,
kajti
predrznost
njegova
je
že
kaznovana
in
potem
je
skoraj
gotovo
,
da
ni
ravnal
iz
svojega
nagiba
.
Stari
rimski
sodniki
so
vprašali
že
kakor
on
pri
vsakem
zločinstvu
,
„
cui
bono
“
—
komu
na
korist
.
Jako
čuden
odgovor
na
to
vprašanje
pa
je
njemu
dala
vest
,
da
se
je
deklica
takoj
poslala
v
cesarsko
stolico
.
Čemu
,
tega
ne
bode
preiskoval
;
on
le
prosi
v
imenu
prevzvišenega
svojega
gospodarja
,
kneza
in
grofa
celjskega
,
v
svojem
in
v
imenu
žalostnega
očeta
in
naposled
v
imenu
pravice
,
da
se
deklica
izroči
očetu
svojemu
.
Ungnad
je
slonel
pri
oknu
in
grizel
si
ustnici
,
kajti
jeza
ga
je
grabila
,
ko
je
slišal
to
sumničenje
.
A
miril
se
je
,
ker
ni
še
večjega
veselja
privoščil
škodoželjnim
dvornikom
.
Viljem
pa
je
odkril
laži
in
zvijače
tožnikove
;
resnica
je
sijala
iz
vsake
njegovih
preprostih
besedij
in
tako
prepričevalno
je
ovrgel
vse
zlobno
obrekovanje
,
da
bi
kakov
drugi
obrekovalec
ne
vedel
kam
se
dejati
;
a
Lenarta
mirni
smeh
le
jeden
trenutek
ni
zapustil
.
Boječe
je
spričala
Kornelija
resnico
Viljemovih
besedij
,
Cahej
pa
je
bil
ves
zmešan
in
zmočen
,
kajti
spoznal
je
,
da
doktor
Lenart
ni
nihče
drugi
kakor
prijazni
tujec
,
ki
ga
je
peljal
k
jednajst
tisoč
devicam
.
Zastonj
se
je
trudil
pomiriti
svojo
kri
in
zbrati
misli
svoje
.
„
Grof
je
po
sili
odpeljal
Kornelijo
,
“
jecal
je
v
stiski
,
„
zakaj
se
je
pa
branila
in
vpila
na
pomoč
;
zdaj
pa
po
krivem
trdi
,
da
jo
je
Viljem
ugrabil
,
ko
je
rada
šla
ž
njim
.
“
Glasen
smeh
je
nastal
pri
teh
besedah
.
Kornelija
pa
ni
vedela
,
kam
bi
skrila
svoj
obraz
.
Potem
pa
je
Lenart
začel
odgovarjati
na
ugovore
.
Iz
Cahejevega
govora
sklepal
je
,
da
se
deklica
za
Viljema
preveč
zanima
,
kakor
da
bi
se
mogla
njena
izpoved
v
poštev
jemati
.
„
Še
menj
pa
se
je
ozirati
na
besede
onega
gospoda
,
ki
se
imenuje
Cahej
,
“
povzdignil
je
Lenart
svoj
glas
.
„
Kdo
pa
je
ta
Cahej
?
Če
se
jaz
prav
spominjam
,
videl
sem
ga
kot
meniha
v
gornjegrajskem
samostanu
.
Slišal
sem
potem
,
da
se
je
uprl
pobožnim
naredbam
čestitega
opata
svojega
,
in
zvedel
sem
naposled
,
da
so
ga
izgnali
kot
garjevo
ovco
iz
svetega
kraja
.
Potikal
se
je
potlej
ta
vinski
meh
okrog
brez
dela
,
dokler
ni
našel
zavetja
in
dobrih
prijateljev
na
Vranjem
Brdu
.
In
proti
poštenim
ljudem
se
upa
pričati
takšen
človek
,
ki
nezadovoljen
,
da
sam
nerodno
živi
,
tudi
svojega
bližnjega
zapeljuje
k
nezmernosti
!
“
In
Lenart
je
jel
šaljivo
opisovati
,
kako
je
Cahej
proti
cesarjevemu
društvu
treznosti
ustanovil
družbo
očaka
Noeta
,
ki
je
že
v
dveh
največjih
gostilnah
podražila
vino
.
Pristavil
je
,
kako
smešno
se
sliši
,
če
zatoženci
grofa
Urha
dolže
.
Kakor
bi
se
reklo
,
da
je
kdo
sam
sebi
vzel
svojo
suknjo
.
„
Ugrabiti
se
pač
pravi
,
“
dejal
je
,
„
siloma
si
prisvojiti
kako
reč
,
ki
je
druzih
ljudij
,
a
Celje
je
z
vsemi
svojimi
prebivalci
milostivega
grofa
last
,
s
katero
on
stori
,
kar
se
mu
ljubi
,
ne
da
bi
bil
komu
odgovoren
.
“
„
Če
jim
dela
krivico
,
“
opomnil
je
Ungnad
,
„
daje
jim
pravico
,
braniti
se
.
“
„
Oho
,
“
zavpil
je
Lenart
,
„
taka
puntarska
načela
na
cesarskem
dvoru
?
In
kdo
naj
določi
,
kaj
je
pravica
,
kaj
krivica
?
Podložniki
?
Katerim
je
Bog
ukazal
pokornim
biti
svoji
gosposki
,
vselej
in
vsekdar
,
ne
le
,
kadar
je
dobra
in
pravična
.
“
Cesarski
juristi
so
prikimali
Lenartu
,
cesar
pa
je
vprašal
Enejo
Silvija
,
kako
on
misli
o
tem
.
In
ta
je
menil
,
da
je
gosposka
sploh
poslana
od
Boga
,
in
ker
ji
je
podeljen
meč
,
mora
se
je
podložnik
bati
ter
jo
ubogati
.
„
Bogme
!
“
dejal
je
Ungnad
,
„
takim
podložnikom
bil
bi
pasji
bič
predober
gospodar
.
“
Zmagovalno
se
je
oziral
Lenart
krog
sebe
in
nadaljeval
,
da
v
najboljem
slučaji
bi
bilo
dejanje
Vranjebrškega
motenje
tuje
posesti
.
Vtis
patetičnega
njegovega
govora
je
bil
pa
toliko
bolj
smešen
,
ker
se
temu
zahtevanju
njegovemu
nikdo
protivil
ni
.
Petacij
sam
ni
vedel
,
kaj
bi
mislil
o
vsi
reči
.
Izpoved
hčere
se
mu
je
zdela
verjetna
,
a
prevesel
je
bil
,
da
bi
se
dal
motiti
neprijetnim
slutnjam
,
ki
so
ga
obšle
.
Cesar
pa
je
bil
še
bolj
prepričan
,
da
je
vse
le
nakana
grofova
,
naperjena
proti
Ungnadu
.
„
Kaj
mislite
,
ljubi
baron
?
“
ogovoril
je
tega
,
„
ali
ne
bomo
Vašega
vročekrvnega
Viljema
oženili
s
krasno
Kornelijo
,
ki
je
vnela
to
trojansko
vojsko
?
“
Lenart
pa
je
opomnil
,
da
je
deklica
že
nevesta
hrabrega
celjskega
viteza
.
Težko
je
povedati
,
je
li
bil
ta
ugovor
neprijetnejši
Korneliji
ali
Viljemu
.
Ona
je
gledala
v
tla
,
a
skozi
trepalnice
čutila
žareči
pogled
mladeničev
;
v
največjo
zadrego
pa
jo
je
spravil
cesar
z
vprašanjem
,
če
je
to
res
.
Petacij
ji
je
prišel
na
pomoč
in
v
dolgem
govoru
razložil
,
da
se
njegova
hči
gotovo
ne
bode
pomišljala
izpolniti
cesarjeve
volje
,
tem
menj
,
ker
omenjeni
celjski
vitez
nikakor
še
nima
njene
besede
.
„
Kaj
sem
pravil
,
ljubi
Ungnad
!
“
smijal
se
je
cesar
.
Ta
pa
je
menil
,
da
je
cesarjeva
želja
tudi
njegova
,
vendar
naj
pa
Viljem
še
dokaže
,
da
je
jednako
spreten
v
boji
s
sovražniki
kakor
v
reševanji
ugrabljenih
devic
.
Zbor
se
je
razšel
in
Viljem
se
je
pridružil
in
spremljal
starega
svojega
učitelja
Petacija
in
plaho
Kornelijo
,
ki
se
je
držala
pol
na
smeh
pol
na
jok
.
Doktor
Lenart
je
korakal
še
ponosneje
po
cesarski
palači
,
kajti
na
jedni
stráni
je
imel
Enejo
Silvija
,
na
drugi
Neiperga
,
ki
sta
se
veselila
,
da
ostane
poslanec
še
delj
časa
v
mestu
.
Upala
sta
,
da
se
po
tem
poverjenci
grofovem
doseže
kako
mir
,
ne
da
bi
se
rabila
pomoč
sovraženega
Podebrada
.
Cahej
pa
je
kuhal
jezo
in
tuhtal
,
kako
bi
kaznoval
tega
vražjega
Lenarta
,
ki
ga
je
tako
osramotil
pred
cesarskim
obličjem
.
Ravna
pot
—
najboljša
pot
,
mislil
si
je
in
postavil
se
za
banger
pri
grajskih
vratih
.
Ko
pa
je
zavil
Lenart
izza
ogla
na
cesto
,
skoči
predenj
širokopleči
zasednik
in
bistroumni
doktor
,
ki
je
čutil
njegovo
roko
na
svojem
obrazu
,
spoznal
je
na
mah
,
da
to
ni
šala
.
„
Ha
,
slepar
!
“
kričal
je
Cahej
in
izdrl
svoj
meč
,
„
zakaj
imaš
orožje
na
strani
?
Bôri
se
,
brani
se
!
“
Ko
je
pa
Boštjan
začul
znani
pok
po
licih
,
odskočil
je
in
divje
pogledal
,
če
sovražnik
ni
prehud
.
„
Meč
v
nožnico
!
meč
v
nožnico
!
“
vpil
je
nanj
Lenart
.
„
Posvečena
oseba
poslančeva
se
je
tu
razžalila
.
To
terja
krvavega
zadoščenja
.
“
„
Ha
,
nerad
!
“
zagrozil
se
je
Boštjan
in
sunil
meč
nazaj
;
a
vedno
pripravljen
je
držal
nožnico
z
levo
,
roč
z
desno
roko
in
grdo
škripal
z
zobmi
.
Na
kričanje
pa
je
takoj
prihitelo
mnogo
radovednežev
,
največ
vojakov
.
Jeli
so
izpodbujati
Caheja
,
ki
je
brez
vspeha
nasprotnika
klical
na
boj
,
in
veselili
se
zadrege
Lenartove
;
kajti
gnusili
so
se
vojaštvu
peresni
in
knjižni
vitezi
,
ki
so
pohajali
oboroženi
.
A
kmalu
je
bila
straža
na
bojišči
.
Lenart
je
rinil
nazaj
na
dvor
in
glasno
klical
Neiperga
,
Cahej
pa
je
tiščal
za
njim
,
dokler
ga
niso
prijeli
stražniki
.
Slabo
bi
se
bilo
godilo
našemu
junaku
,
kajti
ostra
kazen
je
bila
določena
za
vsak
prestopek
javnega
miru
in
reda
na
cesarskem
dvoru
,
da
ni
hrup
priklical
Viljema
.
Temu
se
je
prijatelj
vendar
le
smilil
in
iztrgal
ga
je
biričem
iz
rok
,
in
dobrohotna
množica
jima
je
pomagala
uteči
.
Ko
pa
sta
pribežala
k
Ungnadu
in
povedala
kaj
se
je
zgodilo
,
bil
je
ta
zelo
nejevoljen
.
A
prišlo
mu
je
na
misel
,
da
celjski
lopov
pač
več
zaušnic
zasluži
kot
jih
more
nesti
.
„
Toda
poslanec
je
in
nepremišljenost
utegnila
bi
vaju
drago
stati
.
Zatorej
hitro
strani
in
dalje
z
bratom
mojim
!
“
Ko
je
prišlo
do
Ungnada
povelje
,
naj
izroči
biričem
Viljema
in
Caheja
,
teh
dveh
že
nikjer
ni
bilo
dobiti
.
Cahejevo
junaštvo
pa
ni
prizadelo
Ungnadu
toliko
sitnosti
,
kakor
se
je
bal
.
Cesarja
je
bilo
lahko
prepričati
,
kako
malo
se
je
s
tem
žalila
pravica
in
nedolžnost
,
doktor
Lenart
pa
je
bil
preveč
diplomat
,
da
bi
se
bil
za
tako
malenkost
posebno
menil
.
Boštjan
je
sicer
še
nekaj
časa
škripal
z
zobmi
,
a
ko
sta
se
bila
vrnila
z
gospodom
na
stanovanje
,
je
odložil
bridko
orožje
in
kmalu
koračil
v
miroljubni
opravi
imovitega
rokodelca
po
ulicah
.
Njegova
pot
se
je
končala
v
gostilni
,
kjer
so
pri
dolgi
mizi
sedeli
enako
opravljeni
ljudje
;
obrtniki
,
rokodelci
in
mali
trgovci
ter
si
gasili
žejo
.
Vesel
krik
,
ki
je
sprejel
Boštjana
,
je
pokazal
,
da
ga
je
usoda
že
prej
katerekrati
pripeljala
semkaj
.
„
Kaj
je
novega
?
“
je
vse
vprek
povpraševalo
našega
junaka
,
ki
je
sedel
v
kot
.
„
Ha
,
“
je
dejal
leno
in
si
pogladil
obraz
;
potem
pa
se
je
naslonil
na
klop
,
da
je
bil
napol
stran
obrnjen
,
in
malomarno
izustil
:
„
Ogre
bomo
dobili
.
“
„
Kaj
?
Ogre
!
“
je
šlo
od
ust
do
ust
in
vse
je
tiščalo
k
Boštjanu
,
naj
govori
,
naj
pove
,
kar
vé
o
vojski
.
Zdaj
je
odprl
hrabri
kaporal
zatvornice
svoje
zgovornosti
in
obsul
radovedno
družbo
z
novicami
o
bojih
cesarskih
čet
s
sovražniki
,
o
številu
upornikov
,
o
dogodkih
na
Dunaju
,
po
Avstrijskem
in
Ogrskem
.
Cesarska
krdela
je
pobijal
po
vseh
bojiščih
,
povečeval
je
armado
sovražnikov
deseterno
in
divjo
konjico
ogrsko
spustil
na
miroljubne
poslušalce
,
ki
jih
je
groza
prešinjala
ob
pripovedovanju
grozovitih
reči
.
„
Taboritov
ima
Eizinger
na
tisoče
,
in
ti
so
se
zagrozili
,
da
mora
vsak
odrasli
mož
v
našem
mestu
pod
meč
,
“
je
dejal
mirno
in
počakal
,
da
so
se
poslušalci
ustrašili
.
„
To
bo
pač
prazna
grožnja
,
“
je
nadaljeval
.
„
Saj
se
ne
bomo
dali
klati
kakor
janjeta
,
in
obzidje
je
trdno
,
ampak
nečesa
drugega
se
bojim
.
Cesar
je
trdovraten
in
se
bo
držal
do
zadnjega
;
mesto
bo
obkoljeno
,
da
nobena
miš
ne
bo
mogla
noter
;
in
kaj
mislite
?
Če
bo
vojakom
,
ki
zdaj
popivajo
okrog
,
pošel
živež
,
kje
ga
bodo
vzeli
?
“
„
Nam
ga
bodo
vzeli
,
“
je
takoj
odgovorilo
nekaj
glasov
.
Boštjan
pa
je
prikimal
:
„
Kar
ne
bo
skritega
in
zakopanega
,
bodo
vse
pobrali
oni
jastrebi
.
“
„
Na
izbiro
imamo
torej
,
“
je
nadaljeval
,
„
da
nas
konča
meč
ali
glad
.
“
Junak
se
je
zamislil
in
dal
meščanom
priliko
,
zabavljati
na
vojake
,
na
vojsko
,
ki
nima
nobenega
smisla
,
ki
bi
se
ji
lahko
izognili
,
na
cesarjeve
svetovalce
in
cesarja
samega
.
„
In
če
se
prav
premisli
,
“
je
dejal
spet
Boštjan
,
„
imajo
uporniki
po
eni
stráni
tudi
svoje
pravo
.
“
„
I
kaj
pa
,
“
je
odgovoril
najpogumnejši
nezadovoljnež
.
„
Kaj
jim
zadržuje
Ladislava
?
Če
je
pravičen
varuh
,
mora
biti
vesel
,
da
se
znebi
skrbi
za
varovanca
.
Če
se
pa
misli
na
njegove
stroške
okoristiti
,
zakaj
bi
se
za
kralja
ne
potegnil
Eizinger
ali
pa
njegov
stric
celjski
grof
?
“
Boštjan
pa
je
znal
zdaj
govor
lepo
napeljati
na
prejšnje
čase
,
ko
je
bil
grof
Urh
še
cesarski
svetovalec
.
Kako
veselo
je
bilo
življenje
,
kake
slavnosti
so
se
vrstile
,
kako
je
vse
ljubilo
in
častilo
radodarnega
gospoda
!
Ta
in
oni
meščan
je
vedel
povedati
zanimivo
dogodbico
o
tedanjem
gospostvu
,
in
ravno
so
se
bila
srca
vsem
ogrela
,
ko
priropočejo
v
sobo
štirje
vojaki
.
Njihovo
prešerno
vedenje
je
razžalilo
mirne
pivce
.
Strupeno
so
gledali
glasno
drhal
,
ki
tjavdan
požira
dari
tako
rekoč
njim
namenjene
.
Srčnejši
izmed
njih
so
začeli
vojakom
navkljub
še
glasneje
razvijati
svoje
nazore
.
„
Jurij
,
čuješ
?
“
je
sunil
vojak
svojega
tovariša
.
„
Po
meni
vse
zagomazi
,
kadar
slišim
take
ljudi
govoriti
o
vojski
.
Jaz
se
bom
zagnal
mednje
kakor
hudič
,
ki
ga
je
naš
Zveličar
zapodil
med
prašiče
.
“
„
Nikar
,
Aleš
!
“
je
dejal
oni
,
znani
hlapec
mladega
Ungnada
.
„
Ne
veš
ne
dneva
ne
ure
,
kdaj
bo
treba
katerega
teh
bližnjih
na
posodo
prositi
.
Tudi
jaz
težko
poslušam
te
tuje
grehe
;
toda
poskusimo
od
začetka
,
če
bo
lepa
beseda
kaj
izdala
.
“
Rekši
,
je
stopil
prijazno
k
meščanski
mizi
in
v
znamenje
svoje
miroljubnosti
prijel
njih
kupo
.
„
Na
vaše
zdravje
,
bratje
vatlarji
!
“
je
dejal
Jurij
in
izpraznil
vrč
.
Razna
čustva
so
obhajala
meščansko
družbo
.
Kar
je
bilo
pogumnejših
,
so
vzkipeli
in
šinili
pokonci
,
mirnejši
pa
so
bili
mnenja
,
da
je
najbolje
,
da
imajo
to
za
šalo
,
naj
si
bo
že
,
kakršna
hoče
.
Jeli
so
tleskati
v
dlan
,
smejati
se
in
nazdravljati
vojakom
.
A
nepristranski
Jurij
se
,
varujoč
svoje
stališče
nad
strankama
,
ni
zmenil
ne
za
to
ne
za
ono
,
ampak
opominjal
,
naj
hvalijo
Boga
,
ki
jim
je
dal
tako
dobrega
vina
,
ter
ga
ne
žalijo
z
neumnim
govorjenjem
o
nepotrebnih
rečeh
.
Spet
so
se
zasmejali
dobrovoljčki
,
drugi
pa
so
vpili
,
da
je
to
nesramnost
,
da
bodo
govorili
,
kar
se
jim
ljubi
,
ker
so
prosti
meščani
.
Ozirali
so
se
na
širokoustega
Boštjana
,
ki
je
divje
vrtel
svoje
oči
in
si
vihal
brke
.
„
Dobro
se
držite
!
Jaz
grem
po
meč
,
“
je
šepnil
sosedu
.
Komaj
pa
je
odšel
Boštjan
,
se
je
pričelo
razbijanje
po
krčmi
.
Z
Boštjanom
vred
pa
je
zapustil
sobo
tudi
možiček
,
ki
je
sedel
v
kotu
pri
vratih
in
tiho
pil
svoj
delež
.
Urno
se
je
obrnil
za
junakom
in
mu
začel
žvižgati
in
ga
klicati
po
imenu
.
Boštjanu
pa
se
je
mudilo
po
meč
ali
pa
—
Boštjan
,
če
nisi
ti
mislil
,
da
teče
kak
vojak
za
tabo
!
Dolge
noge
tekunove
so
pustile
kmalu
malega
moža
daleč
zadaj
.
A
v
veliko
zadrego
je
zapazil
,
da
je
zašel
v
ulico
brez
izhoda
.
Vrniti
se
je
moral
mimo
tujca
,
ki
ga
je
nagovoril
s
prijaznim
pozdravom
.
„
Ne
zadržujte
me
!
Jaz
grem
zatiranemu
meščanstvu
pomagat
,
“
je
vpil
ohrabren
,
zagledavši
takega
človeka
.
„
Ali
me
ne
poznate
več
?
“
je
vprašal
oni
in
se
smejal
debelim
Boštjanovim
očem
.
„
Veseli
me
,
da
sem
se
tako
spremenil
.
Tudi
vas
sem
spoznal
bolj
po
glasu
kakor
po
podobi
in
občudoval
sem
spretnost
,
s
katero
delujete
za
svojega
gospoda
.
“
„
Ho
,
doktor
Manlij
,
“
se
je
začudil
Boštjan
in
ošabno
stisnil
roko
spoznanemu
možu
,
ki
ga
je
žalilo
to
domače
vedenje
.
„
Molčite
in
pojdite
z
mano
!
Imam
vam
nekaj
važnega
povedati
,
“
je
dejal
ta
.
„
Kar
pojdiva
,
“
je
menil
Boštjan
in
se
ga
oklenil
za
roko
.
„
Med
potom
mi
pa
povejte
,
gospod
doktor
,
kak
vrag
vas
je
zanesel
sem
,
kjer
vas
lahko
veliko
prezgodaj
obesijo
.
“
„
Kar
se
obešanja
tiče
,
“
je
odgovoril
oni
zbadljivo
,
„
mislim
,
da
ste
bili
vi
že
enkrat
blizu
;
vaše
govorjenje
v
krčmi
pa
kaže
,
da
vas
vrat
spet
srbi
.
“
„
Mene
?
“
se
je
zakrohotal
vojak
.
„
Posvečeno
osebo
poslanca
?
kakor
pravi
moj
gospod
.
Kdo
bi
si
upal
le
prst
položiti
name
,
ko
me
brani
cesarski
pečat
!
“
Oni
pa
je
spomnil
Boštjana
celjskih
dogovorov
in
vzbudil
v
njem
lakomnost
z
velikimi
obljubami
,
ako
pomaga
pri
nekem
važnem
,
a
nevarnem
podjetju
.
„
Kjer
je
nevarnost
,
tam
sem
jaz
,
“
je
dejal
s
poudarkom
Boštjan
.
Manlij
pa
je
vzel
v
misel
,
kako
se
jima
je
v
Celju
ponesrečil
naklep
.
„
Vaša
krivda
,
“
je
očital
Boštjan
;
„
ali
ste
se
morali
vpričo
tiste
stare
čarovnice
pogajati
z
mano
?
Da
jo
je
premotil
vrag
in
je
poslala
svojega
butca
za
mano
,
kakor
hijeno
za
levom
,
češ
,
tukaj
se
bo
dalo
kaj
naropati
.
Jaz
pa
nič
vedel
pa
mislil
,
da
so
trije
planili
name
.
Toda
njih
se
nisem
bal
,
ampak
tega
,
da
mi
uidejo
in
ovadijo
mene
in
vas
.
“
Manlij
pa
mu
je
začel
praviti
o
novi
nakani
,
ki
ni
nameravala
ničesar
drugega
,
nego
oteti
Ladislava
iz
cesarskih
rok
.
V
nedeljo
,
ko
bi
šel
kraljevič
k
maši
v
predmestje
,
bi
čakali
na
skritem
kraju
zarotniki
s
konji
;
Ladislavove
spremljevalce
bi
užugali
,
straža
pri
mestnih
vratih
pa
zadene
vojake
,
ki
so
podkupljeni
;
treba
je
le
še
par
krepkih
rok
,
če
bi
bilo
spremstvo
premočno
.
„
Naj
bo
močno
,
kakor
hoče
,
“
se
je
ponesel
Boštjan
;
in
po
dogovoru
,
kje
se
drugi
dan
dobita
,
da
se
zmenita
o
podrobnostih
,
sta
se
ločila
.
Ko
pa
je
bil
Boštjan
sam
,
se
ga
je
kot
mislečega
človeka
lotilo
preudarjanje
.
„
Boštjan
,
kaj
nameravaš
?
“
je
dejal
sam
v
sebi
.
„
Iz
rok
cesarske
mogočnosti
hočeš
iztrgati
dečka
,
ki
ga
varuje
in
čuva
kakor
zmaj
svoj
zaklad
tisoč
mečev
“
—
mraz
ga
je
spreletel
ob
tej
misli
.
—
„
Strašljivec
nisem
,
“
—
malo
je
zardel
—
„
toda
s
premočjo
se
boriti
ni
pogum
,
ampak
blaznost
.
Dober
vojak
se
mora
o
pravem
času
tudi
umakniti
.
V
koliko
bitkah
je
naš
grof
odjenjal
;
in
Vitovec
,
ki
mu
nihče
ne
more
očitati
boječnosti
,
je
že
večkrat
kazal
pete
kakor
jaz
;
dá
,
večkrat
,
ker
je
pameten
človek
.
Jaz
pa
tudi
nisem
blaznik
.
Kaj
misli
ta
lopov
,
ta
Manlij
,
da
bom
jaz
zanj
gade
lovil
!
Mislimo
si
,
da
se
posreči
,
kar
seveda
še
mogoče
ni
.
Koliko
pa
dobim
jaz
od
tega
?
Beraško
miloščino
!
Zastavim
naj
pa
življenje
?
Ha
,
kaj
pa
še
!
Tako
zabiti
nismo
,
moj
preljubi
doktor
!
Enkrat
si
me
spravil
v
smrtno
nevarnost
,
pa
nikdar
več
.
In
kaj
sem
mu
storil
jaz
,
da
mi
tako
po
življenju
streže
!
Le
čakaj
;
kdor
drugemu
jamo
koplje
,
sam
vanjo
pade
.
“
S
trdnim
sklepom
,
vse
to
kovarstvo
,
ki
je
očividno
bolj
proti
Boštjanovemu
življenju
kakor
proti
cesarju
naperjeno
,
naznaniti
svojemu
gospodu
,
je
hitel
proti
domu
.
Silna
nevarnost
,
kateri
je
bil
komaj
komaj
ušel
,
mu
je
stopala
vedno
živeje
pred
oči
.
Vroče
mu
je
prihajalo
in
tiščalo
ga
je
okrog
vratu
.
Tako
mlad
bi
bil
moral
že
življenje
dati
!
Nikdar
več
ne
bi
slišal
velikega
celjskega
zvona
;
nikdar
več
se
ne
šopiril
pred
celjskimi
krasoticami
;
nikdar
več
zabavljal
meščanom
!
Ves
zasopel
je
prišel
domov
.
Tu
pa
mu
je
zdajci
šinilo
v
glavo
,
kaj
,
če
bi
se
njegov
gospod
hotel
udeležiti
te
zarote
in
njega
celo
siliti
,
naj
sodeluje
.
„
Pa
,
ovadim
ga
cesarju
,
na
mojo
vero
!
“
Tako
je
pripravljen
na
vsak
primer
pripovedoval
strmečemu
Lenartu
osupno
novico
.
Ta
si
je
mel
roke
in
izpraševal
hlapca
na
vse
stráni
in
mu
ukazal
,
naj
se
kolikor
možno
velikokrat
snide
z
Manlijem
,
in
kar
le
more
,
pozve
od
njega
.
Bogat
dar
je
odškodoval
Boštjana
za
strah
,
ki
ga
je
prebil
.
Vrlega
Lenarta
pa
je
tako
razburilo
to
razodetje
,
da
je
kar
tekal
po
sobi
sem
ter
tja
.
Kaj
je
storiti
?
Pomagati
?
A
če
izpodleti
?
—
Nekako
pust
čut
je
obšel
Lenarta
pri
tej
misli
.
—
In
če
se
posreči
?
Grofova
vojska
bo
odveč
in
grof
tudi
in
doktor
Lenart
tudi
;
kajti
hvalo
bodo
peli
Eizingerju
,
in
kar
bi
bilo
neznosno
,
Manliju
.
Grof
bi
bil
Eizingerjev
in
Lenart
Manlijev
pomagač
:
dvoje
petih
koles
.
On
,
najboljši
jurist
,
bi
držal
lestvo
takemu
Manliju
.
Nikdar
!
—
Sami
naj
poskušajo
!
Če
se
jim
posreči
,
to
nam
nič
mar.
Za
nas
nič
slabega
,
dobrega
pa
tudi
nič
.
A
srečen
izid
brez
našega
delovanja
,
tega
se
je
bati
.
Eizinger
rešitelj
bi
postal
varuh
,
prijatelj
,
vladar
mladega
kralja
;
Manlij
kraljevi
svetovalec
;
on
,
Lenart
,
pa
ponižni
tajnik
zasebnega
grofa
.
Na
noben
način
se
to
ne
sme
zgoditi
.
Urno
je
zlezel
naš
doktor
v
praznično
opravo
svojega
dostojanstva
in
se
napotil
z
Boštjanom
kakor
Merkur
,
njegov
priljubljeni
bog
,
z
Marsom
—
takega
si
je
pač
Boštjan
tega
malika
mislil
—
v
cesarski
grad
naravnost
k
svetovalcu
Neipergu
.
Dolgo
se
je
mudil
ondi
,
in
še
dlje
kakor
zadnjič
ga
je
spremil
svetovalec
,
mu
stresel
roko
in
zatrjeval
,
da
njegovo
veličanstvo
ne
bo
nikdar
pozabilo
njegovega
plemenitega
ravnanja
,
in
ga
prosil
,
naj
mu
skoraj
dá
priliko
vrniti
mu
to
veliko
uslugo
.
Lenart
pa
je
ponosno
govoril
o
tej
malenkosti
in
kako
pač
ni
mogel
drugače
ravnati
,
kajti
kakor
njegov
gospod
,
sovraži
tudi
on
vsa
kriva
pota
in
niti
s
sovražnikom
ne
postopa
drugače
nego
naravnost
in
pošteno
.
Določeno
nedeljo
pa
se
je
čuječnosti
svetovalca
Neiperga
posrečilo
zajeti
malone
vse
zarotnike
.
Na
dvoru
je
rasel
Neipergov
vpliv
in
Ungnadov
enakomerno
padal
.
Lenart
je
bil
sicer
povabljen
k
cesarski
mizi
in
mnogovrstno
odlikovan
,
a
hudo
ga
je
jezilo
,
da
opreznega
Manlija
ni
bilo
moči
ujeti
.
Kakor
bi
mu
krivico
delal
,
ker
se
ni
dal
zasačiti
,
ga
je
sovražil
Lenart
zdaj
še
bolj
,
in
njegovi
vohuni
so
ga
iskali
po
mestu
mnogo
marljiveje
od
cesarskih
stražnikov
.
„
Če
mi
dá
vaša
vzvišenost
,
“
je
obljubil
čez
nekaj
dni
Neipergu
,
„
dvoje
vaših
služabnikov
,
vam
pripeljem
hudodelca
živega
.
“
„
Kolikor
jih
hočete
,
zlati
moj
prijatelj
!
“
se
je
razveselil
baron
in
mu
dal
pooblastilo
,
da
sme
zapreti
Manlija
,
kjerkoli
ga
dobi
.
Dan
potem
je
prišel
že
Neiperg
sam
srečo
voščit
in
se
zahvaljevat
Lenartu
,
da
je
svojo
obljubo
tako
točno
izpolnil
.
Ponudil
mu
je
,
naj
stopi
po
vojski
v
cesarsko
službo
,
ker
mu
je
cesar
zelo
naklonjen
.
„
Pod
mojim
pokroviteljstvom
,
“
je
dejal
,
„
vas
čaka
lepa
prihodnost
.
“
Ošabnemu
možu
pa
je
svetovalec
s
tem
pokroviteljstvom
slabo
postregel
,
in
Lenart
je
menil
,
da
ni
nezadovoljen
v
svojem
stanu
in
da
tako
lahko
še
več
koristi
cesarju
,
če
ugladi
pot
do
miru
,
ki
bi
bil
njegovemu
gospodu
ravno
tako
na
prid
kakor
cesarju
.
„
O
,
da
bi
Ungnada
ne
bilo
!
“
je
vzdihnil
Lenart
,
in
z
njim
je
vzdihnil
Neiperg
.
„
In
na
kaj
se
zanaša
vendar
ta
človek
,
ki
priganja
cesarja
vedno
k
vojski
?
Na
Podjebrada
?
Ta
vendar
ne
more
o
pravem
času
priti
na
pomoč
.
“
„
Težko
,
kajti
sovražnikov
pričakujemo
od
dne
do
dne
;
kar
je
pa
poslanstvo
šlo
do
češkega
gubernatorja
,
da
sklene
zvezo
,
tega
je
komaj
pet
dni
.
“
„
Res
!
Pet
dni
,
“
je
potrdil
Lenart
.
„
Vi
že
tudi
veste
?
“
se
je
začudil
svetovalec
.
„
Oh
,
vse
mesto
že
govori
.
In
kdo
je
bil
že
odposlan
?
“
„
No
,
to
bi
si
lahko
mislili
,
“
je
opomnil
oni
s
porogljivim
smehom
.
„
Neizogibni
Ungnad
,
Jurij
Ungnad
,
brat
našega
Salomona
,
čigar
predrznost
bi
bili
vi
lahko
hudo
kaznovali
.
Kajti
veste
,
koga
je
poslal
z
bratom
?
—
Onadva
potepuha
,
Caheja
in
Viljema
,
ki
sta
vas
napadla
.
Tako
sta
se
odtegnila
kazni
in
cesarski
svetovalec
jima
je
pomagal
.
“
„
O
,
jaz
jima
še
nisem
odpustil
!
“
je
dejal
Lenart
.
„
Samo
če
bi
mi
vaša
vzvišenost
hotela
povedati
,
kdaj
se
vrneta
,
da
ju
primem
.
“
„
To
vam
lahko
storim
.
Ungnad
ju
pričakuje
vsak
dan
.
Poročilo
,
kaj
in
kako
so
poslanci
opravili
,
ima
prinesti
Viljem
.
Jurij
Ungnad
pa
se
vrne
s
Podjebradovo
vojsko
.
Kadar
prideta
,
vam
naznanim
,
da
ju
tožite
.
Naj
vam
ta
hudodelca
jaz
vrnem
za
one
,
ki
ste
jih
vi
izročili
meni
.
Zaléga
bavarskega
prihajača
je
,
menim
,
uničena
v
našem
mestu
.
“
„
Ne
še
vsa
,
“
je
opomnil
Lenart
.
„
Dvema
sem
na
sledu
in
upam
,
da
mi
ne
uideta
,
samo
če
me
še
dalje
pooblastite
varovati
vas
Eizingerjevih
zvijač
.
“
Postrežljivi
baron
mu
ni
odrekel
svojega
podpisa
;
popis
sumljivih
oseb
pa
je
dodal
Lenart
sam
,
ki
so
mu
bile
znane
.
Z
Dunaja
so
prihajale
vedno
resnejše
novice
.
Za
papežev
ukaz
se
noben
človek
ni
zmenil
;
dá
,
razkačeno
ljudstvo
je
vrglo
v
ječo
duhovnike
,
ki
so
ga
hoteli
razglasiti
.
Število
upornikov
se
je
množilo
od
dne
do
dne
,
in
da
se
jim
je
pridružil
grof
Rosenberški
,
vodja
čeških
katoličanov
in
mogočni
tekmec
Podjebradov
,
to
se
je
še
tisti
dan
vedelo
v
Novem
mestu
in
strahoma
razširjalo
.
Dasiravno
pa
je
vsakdo
pričakoval
vojske
,
je
bilo
vse
meščanstvo
iznenadeno
in
prestrašeno
,
ko
je
prišla
vest
,
da
se
je
vzdignil
sovražnik
in
se
bliža
z
dvajset
tisoč
vojaki
.
Ta
dogodek
je
pretresel
tudi
cesarja
,
ki
je
še
vedno
upal
,
da
se
vse
v
miru
uredi
.
Proti
Ungnadu
je
tarnal
,
da
se
je
zastonj
zanašati
na
Podjebrada
;
Silviju
je
očital
,
da
se
ne
ozira
dosti
na
njegovo
cesarsko
čast
;
nemudoma
pa
je
odpravil
poslance
,
da
prosijo
premirja
.
A
poslanci
niso
nič
opravili
,
in
ko
so
se
vračali
drugega
dne
,
je
sovražnik
že
pritiskal
za
njimi
.
Bila
je
nedelja
27.
avgusta
in
kakor
v
razgrebenem
mravljišču
,
tako
je
vrelo
in
tekalo
in
se
gnetlo
vse
po
mestu
.
Proti
severu
se
je
vzdigoval
dim
in
prah
in
se
valil
vedno
gosteje
po
Dunajski
cesti
.
Tu
in
tam
se
je
zabliskalo
orožje
in
se
pokazal
konjik
,
dirjajoč
na
brzem
konju
po
ravnini
.
Kot
temna
črta
so
se
pokazale
prednje
čete
,
a
kmalu
so
se
dobro
razločevali
vsi
oddelki
.
Glušeč
krik
je
zagnal
sovražnik
,
ko
se
je
približal
trdnjavi
;
moško
mu
je
odgovorila
posadka
.
Nenavaden
prizor
pa
se
je
pokazal
radovednim
očem
:
izmed
sovražnih
vrst
je
izšla
cerkvena
procesija
.
Za
duhovnikom
s
križem
je
korakala
častitljiva
oseba
v
kardinalski
opravi
med
dvema
cerkvenima
dostojanstvenikoma
,
za
temi
pa
dolga
vrsta
največ
duhovnih
spremljevalcev
.
Takoj
se
je
razneslo
po
mestu
,
da
prihaja
nadškof
solnograški
s
škofoma
brižinskim
in
ratisbonskim
.
Med
vrstami
vojakov
,
ki
so
odhajali
na
okope
,
se
je
trlo
pobožno
ljudstvo
,
ki
je
hotelo
videti
nadškofa
,
vmes
pa
je
hitela
duhovščina
z
banderi
in
svetinjami
sprejemat
višjega
pastirja
.
Blagoslavljajoč
poklekujočo
množico
je
šel
nadškof
naravnost
do
cesarja
in
z
njim
vred
poslanci
vojvode
bavarskega
in
mejnega
grofa
braniborskega
,
da
pomire
sovražne
stranke
.
A
čim
bliže
je
bila
nevarnost
,
tem
manj
se
je
bal
cesar
ter
se
nikakor
ni
hotel
pogajati
z
oboroženimi
uporniki
.
Nadškof
je
ugovarjal
,
da
nima
opravka
z
uporniki
,
nego
s
poštenimi
nasprotniki
,
in
da
nikakor
niso
vsi
ljudje
uverjeni
o
pravičnosti
cesarjevega
postopanja
.
To
pa
je
vladarja
razkačilo
in
z
jeznimi
besedami
je
očital
nadškofu
nepokorščino
proti
svetemu
očetu
in
zvezo
z
izobčenimi
brezbožniki
.
A
škof
je
odvrnil
,
da
sveti
oče
nima
pravice
vtikati
se
v
posvetne
reči
in
da
mu
gre
pokorščina
le
v
verskih
stvareh
.
Pogajanje
je
bilo
brez
uspeha
.
Škofje
in
drugi
poslanci
so
ostali
v
mestu
,
sovražniki
pa
niso
napadli
trdnjave
,
ampak
se
utaborili
v
okolici
.
Daleč
tja
po
planjavi
so
se
svetili
ognji
sovražnega
tabora
;
z
obzidja
so
jih
gledali
meščani
in
brez
spanja
čakali
drugega
dne
.
Ko
pa
je
počila
zora
,
so
sovražniki
navalili
s
silnim
krikom
na
predmestne
okope
.
A
našli
so
vrednega
nasprotnika
.
Rosenbergovim
Čehom
,
ki
so
se
z
divjo
predrznostjo
zagnali
v
boj
,
je
postavil
baron
Črnahora
nasproti
svoje
taborite
,
in
ti
so
bili
svojim
rojakom
prav
tako
kos
kakor
zvesti
Avstrijci
in
Štajerci
Eizingerjevemu
krdelu
.
Koder
pa
se
je
pokazala
poveljnikova
orjaška
postava
,
se
je
naredila
gaz
in
težki
buzdovan
je
bil
njemu
ravno
tako
strašno
orožje
kakor
njegovemu
bojnemu
idealu
,
slavnemu
Žižku
.
Po
vročem
boju
je
potisnil
Črnahora
sovražnika
na
vseh
straneh
nazaj
.
To
je
vnelo
meščane
,
pripravljene
za
brambo
mesta
,
da
so
prihiteli
v
velikih
tolpah
pomagatvojakom
.
Z
uspehom
je
zrasel
cesarski
pogum
,
in
zapustivši
okope
,
so
tiščali
vedno
odločneje
nasprotnike
proti
taborišču
;
in
Črnahora
bi
bil
tedaj
priboril
cesarju
zmago
in
z
njo
razbil
rahlo
zvezo
med
sovražniki
,
da
ni
celjski
grof
ostro
pazil
,
kako
se
bije
boj
.
Utaborjen
pred
Ogrskimi
vrati
in
obrnjen
ravno
tako
proti
cesarju
kakor
proti
sumljivemu
Hunjadiju
,
je
čakal
streljaj
od
mestnega
zidu
,
da
odbije
vsak
zaskok
posadke
.
Ko
pa
se
je
pričelo
bojevanje
na
drugi
strani
,
je
razdelil
svoje
krdelo
v
dva
oddelka
.
Eden
je
ostal
pod
poveljstvom
Vita
Lazarja
na
mestu
,
z
drugim
pa
je
jezdil
bliže
bojišča
in
čakal
ugodnega
trenutka
.
In
ko
je
zmagoviti
Črnahora
pridrl
izza
branišča
in
se
je
njegova
četa
z
divjim
krikom
zagnala
za
umikajočimi
se
sovragi
,
je
zapela
celjska
trobenta
.
Prve
vrste
težkih
konjikov
so
nagnile
kopja
ter
jih
naslonile
na
železne
rogovile
ob
sedlu
in
krdelo
se
je
spustilo
v
dir.
Kamor
je
treščila
železna
sila
,
je
vrgla
nazaj
sovražnika
,
ki
je
iskal
zavetja
za
rovi
in
okopi
.
Eizinger
je
dobil
dušek
na
tej
strani
,
kjer
je
posegel
Celjan
v
boj
,
a
na
desnem
krilu
je
podiral
in
pobijal
strašni
Črnahora
njegove
zaveznike
,
dasi
najvztrajnejše
in
najpogumnejš
e
vojake
.
Stari
Urh
Eizinger
si
je
snel
čelado
,
da
si
ohladi
glavo
,
in
je
čestital
grofu
.
„
Nebo
in
pekel
,
“
je
dejal
,
„
papeža
in
husite
ščuje
na
nas
novomeško
veličanstvo
.
Glejte
ga
od
smrti
vstalega
Žižka
,
kako
pesti
našega
Rosenberga
!
“
„
Oh
,
Črnahora
je
pošten
dečko
!
“
je
dejal
grof
.
„
Za
cesarja
Albrehta
sva
se
borila
v
eni
vrsti
in
spodobi
se
,
da
ga
povabim
na
kopje
.
“
Grof
se
je
poslovil
,
si
potegnil
naličnik
čelade
čez
obraz
,
in
hlapec
mu
je
dal
novo
kopje
v
roko
.
Boji
tedanjih
časov
so
bili
jako
preprosti
.
Ko
se
je
vojska
napovedala
,
je
preteklo
dolgo
dolgo
časa
,
preden
je
bilo
vse
gotovo
.
Še
dlje
pa
,
preden
so
se
zadele
počasne
čete
.
Enako
oborožene
in
enako
vodene
so
si
storile
čuda
malo
škode
.
Najsi
je
zmagal
domačin
ali
sovražnik
,
trpelo
je
le
ubogo
ljudstvo
,
kmetje
.
—
Glavna
moč
vojske
so
bili
oklopljeni
vitezi
,
in
ker
ti
s
svojo
težo
na
težkih
oklopljenih
konjih
niso
mogli
premagati
nikakih
krajevnih
ovir
,
se
je
gledalo
,
da
se
dobi
za
boj
kar
se
dá
lep
in
raven
prostor
.
Kakor
gibljive
trdnjave
so
se
pomikali
vitezi
drug
proti
drugemu
,
in
boj
se
je
razdrobil
v
več
ali
manj
dvobojev
,
kjer
je
zmagovala
sama
telesna
moč
.
Na
kako
zvijačo
nasprotnika
,
da
te
na
nepripravnem
kraju
ali
nepripravljenega
zasači
,
po
navadi
nihče
ni
mislil
.
Kako
neprijetno
iznenadenje
torej
,
če
sovražnik
ni
bil
enako
oborožen
,
enako
neokreten
in
če
se
ni
bíl
po
enakih
pravilih
,
ampak
v
svoj
prid
porabil
kraj
in
čas
!
Švicarski
pastirji
in
češki
kmetje
so
pokazali
,
na
kako
slabih
nogah
stoji
železni
velikan
,
ki
se
od
Ksenofonta
in
Cezarja
ničesar
ni
naučil
in
se
vojskoval
tako
kakor
nekdaj
Cimbri
in
Tevtoni
.
Toda
vrnimo
se
k
našemu
Črnahori
,
ki
je
,
dasi
enook
—
na
duši
in
na
telesu
,
pravi
Enej
Silvij
—
