Vidrugi
pa
naprej
lovite
,
ali
pa
domú
pojdite
;
danes
tako
ne
bo
nič
.
“
To
v
naglici
spregovori
in
Matevža
z
vso
silo
po
poti
proti
domu
peha
.
Fantičem
iz
vasi
je
bil
ta
novi
Binčetov
premislek
kaj
malo
po
godu
.
Oni
niso
prišli
ptičev
lovit
,
ampak
mislili
so
,
da
dobé
vsak
po
en
kos
belega
kruha
in
pa
kupico
vina
,
kakor
jim
je
sicer
Binče
po
lovu
delil
.
Zavzeti
se
spogledajo
in
nevoljni
začnó
med
seboj
godrnjati
.
„
To
imamo
!
Dobro
nas
je
opeharil
!
Ona
dva
sta
odšla
,
mi
bomo
pa
tukaj
ptiče
pekli
in
žabe
cvrli
.
“
„
Tega
ne
smemo
trpeti
!
Maščevati
se
hočemo
.
“
„
Iz
voza
ju
prevrnimo
,
ko
se
bodeta
v
mesto
peljala
!
“
„
Da
bi
šel
nas
potem
tožit
;
mi
bodemo
pa
sedeli
.
“
„
Podveznice
mu
porežimo
in
kolesa
strimo
!
“
„
Tudi
ne
gre
.
Poslušajte
!
Ko
bo
Matevž
osla
brzdal
,
naj
mu
eden
podvrže
v
vino
namočen
košček
kruha
.
Bodete
videli
!
Muro
bo
norel
.
“
„
Da
,
da
!
Muro
bo
norel
!
Mi
pa
bomo
imeli
maščevanje
in
svoje
veselje
.
“
Tako
so
sklenoli
in
kmalu
potem
svoj
sklep
spolnili
.
Med
tem
se
je
Vinko
na
vrtu
z
Ljudmilo
na
klopi
sedeč
pogovarjal
.
Slišal
je
,
da
je
šel
Binče
na
lov
;
mislil
je
torej
,
da
ga
pred
nočjó
ne
bo
nazaj
.
Toliko
bolj
se
jo
zavzel
,
ko
je
hipoma
pred
njim
stal
in
prosil
denarja
.
Vendar
ni
hotel
kratiti
bratu
tega
nedolžnega
veselja
;
dal
mu
je
potrebni
denar
.
Pogled
na
denar
je
Binčeta
pri
tej
priči
vsega
spremenil
.
Misel
,
da
nobena
reč
več
ne
opovira
njegovega
pohoda
v
mesto
,
ga
je
tako
razvnela
,
da
se
je
veselja
tresel
.
Brzo
skoči
k
svojemu
bratu
in
ga
začne
objemati
,
božati
,
poljubovati
na
roko
in
na
lice
;
njegove
ljubeznjivosti
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Ko
se
ga
je
pa
Vinko
s
težavo
odkrižal
,
oklene
se
Ljudmile
in
s
silo
svoje
ljubkovanje
nadaljuje
,
da
so
njegovi
krepki
poljubi
kar
zveneli
na
njenem
lici.
Tudi
ona
se
je
branila
njegove
brezmerne
ljubeznjivosti
,
a
vendar
se
ni
mogla
smeha
zdržati
,
videča
otročje
vedenje
že
skoro
dvajsetletnega
mladenča
.
Posadi
ga
na
klop
med
sé
in
med
brata
,
in
Binče
prične
goreče
v
eni
sapi
izraževati
svoje
otročje
veselje
in
svojo
neskončno
občutljivost
.
„
Kako
si
dober
,
bratec
!
Nihče
nima
takega
brata
!
Zato
te
imam
pa
tudi
rad
.
Vzemi
si
od
mojega
denarja
,
kterega
hraniš
,
kolikor
hočeš
!
Pa
Murota
ti
posodim
,
kedar
bo
treba
.
Da
,
jutre
popeljem
tebe
in
Ljudmilo
v
mesto
,
da
si
vojake
ogledamo
;
naj
bo
Matevž
pa
za
vozom
tekel
.
Matevž
!
Kje
tiči
tako
dolgo
!
O
ko
bi
on
le
tako
počasen
ne
bil
!
Po
noči
bova
nazaj
hodila
.
Muro
noče
dolgo
teči
,
jaz
ga
pa
nočem
bičiti
.
“
Nato
vstane
in
iz
vrta
dirja
,
da
bi
videl
,
ali
je
vendar
že
voz
pripravljen
.
Pri
vratih
se
pa
zopet
vrne
in
nazaj
priskače
:
„
Ljudmila
,
ali
ti
naj
kaj
iz
mesta
prinesem
?
Kar
povej
!
Vse
ti
rad
storim
.
Zvečer
bom
vama
pravil
,
kaj
sem
vse
videl
.
Novi
vojaki
so
v
mestu
in
sicer
konjiki
.
Na
trgu
v
vrstah
stojé
.
Da
le
ne
bi
zamudila
,
da
le
ne
bi
prej
iz
vrste
stopili
!
O
,
ta
nerodni
Matevž
!
Matevž
,
Matevž
!
“
Namesto
Matevža
se
je
oglasil
Muro
s
svojim
neprijetno
golčečim
glasom
.
Strgal
se
je
bil
od
jaslij
in
kakor
besen
je
zdivjal
na
pol
obrzdan
iz
hleva
na
travnik
.
Za
njim
prisopiha
Matevž
,
debel
kol
v
roki
vihteč
.
„
Le
počakaj
me
,
ti
zlodjev
kocinec
,
ti
dolgouhast
!
Vse
kosti
ti
bom
polomil
,
da
te
le
dobim
.
“
Ni
bilo
pa
misliti
,
da
bi
ga
Matevž
kmalu
dobil
.
To
je
menda
tudi
Muro
mislil
,
kajti
navlašč
,
kakor
da
bi
hotel
Matevža
dražiti
,
uleže
se
znak
na
tla
in
vse
štiri
noge
kvišku
moleč
se
začne
v
pijani
radosti
valjati
po
travi
.
A
ko
je
Matevž
do
njega
prikrevsal
,
bil
je
že
davno
na
nogah
.
Še
ga
je
debelo
gledal
,
ko
je
vzdigoval
svojo
težko
roko
.
Ko
je
pa
njegov
preganjalec
tik
njega
stoječ
hotel
udariti
po
njegovi
koži
,
prhnol
je
z
burno
naglostjo
čez
mejo
na
sosednjo
njivo
,
da
se
je
daleč
slišalo
pokanje
in
krhanje
koruznih
stebel
.
„
To
malopridno
živinče
!
Koliko
bo
škode
napravilo
!
“
pravi
Vinko
nevoljen
,
ko
ga
je
ta
krik
privabil
k
vrtnim
vratom
.
„
Gnus
ti
oslovski
!
“
rentači
Matevž
.
„
Vso
dlako
ti
bom
populil
;
pa
naj
reče
Binče
,
kar
hoče
.
“
„
O
Murče
,
Muiče
!
“
javka
Binče
.
„
Kako
se
boš
obtolkel
in
opraskal
.
Strezi
,
strezi
Matevž
,
da
ne
gre
doli
čez
mejo
!
Lahko
bi
si
kaj
zlomil
.
“
Muro
pa
je
dalje
dirjal
po
njivi
,
in
ko
ga
je
hotel
Binče
prestreči
,
se
na
mestu
hipoma
zabrne
in
v
Matevža
buši
,
da
bi
ga
bil
skoro
prevrgel
.
Ali
Matevž
ga
zgrabi
in
se
za-nj
obdrži
.
Z
levo
roko
se
krepko
poprime
za
rep
,
z
desno
neusmiljeno
loputa
po
njegovih
rebrih
,
a
s
kolenom
ga
od
zadej
suje
in
brca
,
kolikor
more
.
Tako
sta
se
drvila
v
naglem
tiru
eden
za
drugim
po
polji
.
Prišel
je
čas
maščevanja
in
kazni
;
saj
ga
je
danes
Muro
zopet
razjezil
,
in
Matevž
ga
je
črtil
posebno
zato
,
ker
ga
je
imel
Binče
rajši
,
nego
njega
samega
.
Sveta
jeza
zgrabi
Binčeta
,
ko
vidi
to
brezsrčno
pretepanje
in
take
muke
svojega
ljubljenca
.
Oči
si
zatisne
in
pri
vsakem
udarci
zaječi
.
Nato
pa
plane
,
kakor
ris
,
srdit
in
objokan
za
njima
,
ujame
se
za
Matevževo
obleko
in
prične
z
bičem
,
kterega
je
že
za
vožnjo
pripravil
,
nadevati
na
njegov
hrbet
silne
udarce
.
Matevž
se
ni
pritoževal
ali
opravičeval
pri
Binčetu
,
ampak
trdno
se
držal
za
Murotov
rep
in
molčé
še
hujše
pritiskal
svojega
prednika
,
in
Muro
je
še
hitrejše
tekel
.
Kakor
brzovlak
se
podijo
po
travniku
okoli
vrta
:
osel
riga
,
Matevž
stoka
,
Binče
pa
joka
!
„
Vmaknite
se
na
stran
!
“
velí
Vinko
pericam
,
ki
so
se
s
težko
posodo
na
glavi
od
potoka
vračale
domú
,
toda
izza
ogla
vrtne
ograje
niso
mogle
opaziti
,
kak
pogubonosen
vlak
njim
nasproti
drči
.
Na
ovinek
prišedši
so
se
razpršile
na
desno
in
na
levo
,
ali
tudi
Muro
,
ki
je
ta
živi
vlak
vodil
,
se
je
hotel
ognoti
in
je
zato
tudi
na
stran
zavozil
.
Nesreča
je
hotela
,
da
je
zadel
in
trčil
ob
deklo
,
ki
je
nesla
polno
vedrico
vode
na
glavi
.
Znak
je
padla
na
tla
,
Muro
se
je
zraven
zavalil
,
na-nj
sta
pocepala
njegova
preganjalca
,
čez
vse
štiri
pa
se
je
zlila
strahovita
ploha
.
Iz
bližnjega
griča
se
zasliši
surov
krohot
vaških
fantinov
,
ki
so
se
tam
zbrali
in
škodoželjni
pričakovali
uspeh
svojega
hudobnega
čina
.
„
Voda
je
dobro
storila
,
“
oglasi
se
eden
izmed
njih
,
ko
so
nesrečniki
počasi
vstajali
.
„
Muro
se
je
streznil
,
“
pritrdi
drugi
.
„
Danes
je
njegov
dan
,
“
počasi
zavije
Matevž
,
ko
je
čedil
in
popravljal
Binčetu
obleko
.
Tudi
Binčetu
je
voda
dobro
déla
;
mirno
je
zraven
Matevža
stal
,
kakor
da
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
Začne
zopet
priganjati
svojega
tovariša
k
delu
,
da
bi
zamogla
kmalu
v
mesto
odrinoti
.
In
res
!
Čez
malo
časa
sta
sedela
na
vozu
,
ki
je
drčal
proti
mestu
.
Binče
je
bil
že
zopet
dobre
volje
;
objemal
je
Matevža
.
Čez
četrt
ure
se
vrneta
nazaj
.
Binče
je
pozabil
rokavice
in
dežnik
;
brez
rokavic
pa
ne
gre
Binče
nikoli
v
mesto
in
brez
dežnika
nikoli
pol
ure
od
doma
.
Napotita
se
zopet
proti
mestu
;
čez
pol
četrt
ure
se
pripeljeta
zopet
nazaj
—
Binče
poišče
svojega
brata
.
„
Vinko
,
premalo
bo
denarja
.
Deset
frankov
!
Bodi
pameten
!
Kaj
bo
to
!
Matevž
toliko
sne
in
spije
.
Pa
v
družbo
častnikov
pridem
.
Tam
ne
smem
denarja
tiščati
in
štediti
.
“
Vinko
mu
da
še
pet
frankov
.
„
O
zlati
bratec
!
“
ponavlja
burno
Binče
in
svojega
brata
objema
.
„
Gotovo
ti
kaj
prinesem
iz
mesta
in
pa
častnikov
,
če
hočeš
,
s
sabo
pripeljem
.
“
Nato
zdirja
hitro
kakor
blisk
iz
vrta
na
voz
.
Ni
več
slišal
Vinkovega
odgovora
:
naj
jih
nikar
s
sabo
na
dom
ne
vodi
;
so
se
že
sami
povabili
.
Kaj
od
mene
preč
oko
,
Kaj
obraz
obračaš
mili
?
Prešeren
.
Čudovito
naglo
je
rastla
v
začetku
tega
stoletja
Napoleonova
moč
.
Čez
francoske
meje
se
je
širila
na
vse
strani
in
pretila
celo
Evropo
užugati
.
Svojevoljno
je
izganjal
Napoleon
stare
vladarje
s
kraljevih
prestolov
,
svojim
sorodnikom
in
privržencem
pa
je
delil
cele
dežele
,
kakor
se
mu
je
ljubilo
.
Odvzel
je
papežu
Piju
VI.
crkveno
državo
,
iz
Neapola
izgnal
kralja
Ferdinanda
,
polastil
se
je
Toskane
in
s
tem
si
skoro
celo
Italijo
podvrgel
.
Avstrija
je
po
nesrečnih
vojskah
izgubila
Belgijo
in
italijanske
pokrajine
;
zvesto
tirolsko
deželo
morala
je
prepustiti
Bavarcem
.
Vse
to
pa
še
ni
bilo
dovolj
francoskemu
mogotcu
.
Prodrl
je
na
Špansko
,
odstavil
portugalskega
vladarja
,
španskega
kralja
in
njegovega
sina
pa
odvel
na
Francosko
.
Njegova
nenasitljiva
pohlepnost
ni
poznala
nikake
meje
.
Ni
čuda
,
da
so
se
vse
sosednje
države
zbale
za
svoj
obstanek
,
zbrale
so
vse
svoje
moči
,
da
bi
se
branile
in
ne
utopile
v
francoskem
nasilstvu
.
V
teh
osodepolnih
časih
se
je
lepo
odlikovalo
rodoljubje
avstrijskih
narodov
.
Nadvojvoda
Janez
je
prvi
nasvetoval
,
da
bi
se
sklicali
brambovci
,
kteri
bi
naj
podpirali
stalno
armado
.
Ta
predlog
so
po
vseh
deželah
z
veseljem
sprejeli
;
tudi
na
Kranjskem
so
se
zelo
zanimali
za
to
novo
uredbo
.
Kmalu
se
je
pričelo
novačenje
.
Vsi
telesno
sposobni
mladenči
in
možje
od
osemnajstega
do
petinštiridesetega
leta
so
se
uvrstili
pod
novo
brambovsko
zastavo
.
Oglasilo
se
je
še
povrh
veliko
prostovoljcev
,
in
rudokopi
v
Idriji
še
niso
pustili
pri
novačenji
žrebati
imen
in
izbirati
novincev
,
ampak
vsi
poprek
so
vpili
,
da
hočejo
vsi
brez
izjeme
služiti
svojemu
cesarju
.
Ob
nedeljah
in
praznikih
so
se
brambovci
vadili
in
urili
v
orožji
,
a
vsak
mesec
so
se
po
enkrat
shajali
v
večjih
oddelkih
.
Imeli
so
nekako
narodno
opravo
:
sivo
suknjo
z
rudečimi
našivi
,
na
glavi
okrogel
pri
strani
privihan
klobuk
.
V
Ljubljani
so
se
tudi
dijaki
oborožili
,
in
Vodnik
je
njih
rodoljubno
navdušenje
povzdigoval
s
svojimi
„
pesnimi
za
brambovce
“
.
V
pravem
narodnem
duhu
omenja
in
slavi
v
njih
zvestobo
svojih
rojakov
,
z
njimi
vzbuja
Kranjcem
prirojeno
veselost
in
ljubezen
do
petja
.
Zato
so
se
pa
tudi
njegove
pesni
kmalu
obče
priljubile
,
in
nektere
izmed
njih
,
kakor
„
Radovoljni
brambovci
“
ali
„
Brambovska
dobra
volja
“
ali
„
Estrajh
za
vse
“
so
vojaki
po
poti
gredé
popevali
.
—
Kljubu
tej
rodoljubnej
požrtvovalnosti
,
kljubu
vsem
prisrčnim
nagovorom
,
ktere
sta
nadvojvoda
Karol
in
nadvojvoda
Janez
v
dnevnem
razglasu
javila
svojim
hrabrim
vojakom
,
vendar
avstrijsko
orožje
ni
imelo
zaželenega
uspeha
.
Leta
1809.
se
je
bojevala
avstrijska
armada
v
dveh
oddelkih
zoper
Francoze
.
Severnej
armadi
je
zapovedoval
nadvojvoda
Karol
,
južno
pa
je
vodil
nadvojvoda
Janez
čez
Predil
proti
Italiji
.
Že
v
aprilu
se
je
raznesla
vesela
novica
o
njegovih
zmagah
na
laškej
meji
.
Toda
nesrečni
dogodki
na
severu
so
prisilili
nadvojvodo
Janeza
,
da
se
je
moral
,
če
tudi
zmagonosen
,
vračati
čez
Koroško
in
Štajersko
,
da
bi
s
svojimi
četami
pomogel
premaganej
severnej
armadi
.
Za
njim
je
pridrl
sovražnik
,
vzel
Predil
in
nekaj
utrjenih
mest
na
Notranjskem
,
ktera
so
Avstrijci
z
veliko
hrabrostjo
branili
;
nato
pa
so
se
zlile
francoske
čete
kakor
huda
povodenj
čez
Kranjsko
.
Grof
Gyulay
,
hrvatski
ban
,
je
bil
v
Ljubljani
utrdil
nasipe
na
mestnem
gradu
in
na
Golovci
;
ko
je
pa
zvedel
,
da
so
Francozje
vsa
važna
mesta
in
posadke
na
Notranjskem
in
na
Predilu
vzeli
,
in
da
se
zmagonosni
Ljubljani
bližajo
,
zapustil
je
glavno
mesto
kranjske
dežele
in
odšel
čez
Višnjo
goro
po
dolenjskej
cesti
proti
Novemu
mestu
,
kjer
se
je
z
drugimi
iz
Notranjskega
prišlimi
oddelki
zjedinil
.
Že
devetnajstega
maja
je
prišlo
okoli
štiri
tisoč
Francozov
v
Ljubljano
.
Avstrijski
vojaki
so
bili
mesto
večinoma
že
zapustili
,
le
majhna
posadka
na
gradu
se
je
še
dva
dni
branila
.
Brez
velikega
truda
so
torej
sovražniki
vzeli
mesto
,
toliko
težje
pa
so
se
pozneje
branili
hudih
napadov
,
s
kterimi
je
major
Du
Montet
,
poslanec
hrvatskega
bana
,
čestokrat
nadlegoval
francosko
posadko
.
Ko
je
namreč
ban
Gyulay
odpotoval
na
Hrvatsko
,
da
bi
si
tam
več
vojakov
nabral
,
je
pustil
pri
Novem
mestu
majorja
barona
Du
Montet-a
z
naročilom
,
naj
opazuje
in
nadleguje
sovražnika
.
Majorju
je
bilo
to
povelje
prav
po
godu
.
Imel
jo
pri
sebi
nekaj
oddelkov
kranjskega
domačega
peš-polka
„
baron
Simbschen
“
in
nekaj
hrvatskih
brambovcev
.
S
tem
krdelom
je
udaril
na
Ljubljano
.
V
šentpeterskem
predmestji
je
z
enim
oddelkom
napadel
sovražnikovo
konjištvo
,
veliko
konjikov
pomoril
,
mnogo
jih
ujel
,
a
ostali
so
se
razpršili
in
pobegnoli
po
gorenjskej
cesti
v
Kranj
.
Drugi
oddelek
jo
prodrl
na
Poljane
,
tretji
se
po
dolenjskej
cesti
prikral
v
mesto
,
a
četrti
je
priplul
na
ladijah
doli
po
Ljubljanici
,
izkrcal
se
v
Krakovom
ter
v
hipu
zasedel
čevljarski
most
.
Vse
,
kar
je
sovražnikov
nasproti
prišlo
,
so
pomorili
ali
pa
ujeli
.
Posadko
na
gradu
so
od
vseh
stranij
tesno
obdali
;
kdor
se
ni
mogel
na
grad
rešiti
,
se
je
moral
udati
.
Čez
dve
sto
francoskih
vojnikov
so
napadniki
ujeli
,
sto
ujetih
avstrijskih
vojakov
pa
rešili
.
Dvanajst
dnij
pozneje
se
je
drzni
in
neustrašljivi
major
drugikrat
približal
Ljubljani
.
Zasedel
je
nasipe
na
Golovci
,
mesto
in
grad
pa
zopet
od
vseh
stranij
tesno
zajel
.
Posadka
ni
mogla
od
nobene
strani
živeža
dobivati
,
ker
so
oblegovalci
pretrgali
dovažanje
in
zabranili
občevanje
s
sosednjimi
mesti
.
Major
Du
Montet
bi
bil
gotovo
še
dalje
oblegal
mesto
in
še
hujše
posadko
nadlegoval
,
ko
bi
mu
ne
bila
koncem
julija
došla
vest
,
da
je
Avstrija
sklenola
v
Znojmu
primirje
s
Francozi
,
ki
določuje
,
da
ostane
Kranjska
v
francoskej
oblasti
,
dokler
se
stalni
mir
ne
sklene
in
dalje
o
njenej
osodi
ne
določi
.
Major
je
torej
zapustil
Golovec
in
odrinol
s
svojimi
vojniki
iz
ljubljanske
okolice
.
Po
sklenenem
primirji
še
vendar
ni
bilo
blagodejnega
mirú
v
deželi
.
Ljudstvo
še
ni
okrevalo
od
udarcev
preteklih
let
ali
že
se
mu
je
drugo
novo
breme
nalagalo
na
ramena
.
Primirje
je
namreč
bil
oni
za
ljudstvo
hudi
čas
,
v
kterem
se
je
sovražnik
jako
trudil
,
da
bi
nagrabil
,
kolikor
mogoče
,
dobička
iz
zasedenih
dežel
,
prej
nego
se
stalni
mir
sklene
.
Brez
odloga
so
začeli
Francozje
iztirjevati
vojni
davek
;
to
je
bil
njih
prvi
in
najvažnejši
nalog
.
Napoleon
je
naložil
kranjskej
deželi
petnajst
milijonov
frankov
vojnega
davka
;
od
te
svote
naj
bi
dežela
plačala
dva
milijona
do
meseca
septembra
.
Ker
se
je
pa
do
tega
določenega
časa
le
še
sila
malo
denaija
nabralo
,
dejal
je
francoski
gouverneur
dvajset
najodličnejših
kranjskih
mož
,
plemenitašev
,
duhovnikov
in
posestnikov
v
zapor
.
To
sredstvo
sicer
s
prva
ni
bilo
prav
brez
uspeha
,
a
vendar
so
koncem
oktobra
Francozje
le
še
majhen
in
nezdaten
del
napovedanega
davka
iztirjali
.
Že
po
mestih
so
težko
prenašali
hudi
pritisek
davkarskih
iztirjevalcev
,
koliko
bolj
so
pa
kmetje
trpeli
,
kteri
so
prodali
vse
,
kar
so
imeli
,
da
bi
udovolili
nenasitljivega
tujca
!
Sploh
pa
se
je
po
deželi
misel
razširjala
,
da
zopet
kmalu
vojska
nastane
,
ki
bode
revnega
kmeta
rešila
tujega
jarma
.
Saj
je
bilo
premalo
francoskih
vojakov
v
deželi
,
da
bi
jo
uspešno
braniti
zamogli
.
Vrh
tega
so
prihajale
vesele
novice
iz
tirolskih
planin
,
da
se
je
tamošnjim
pogumnim
prebivalcem
posrečilo
znebiti
se
posiljenih
gospodailev
.
Hrabrost
zvestih
Tirolcev
je
bila
Kranjcem
v
zgled
,
tudi
oni
so
hoteli
z
orožjem
odločiti
svojo
osodo
.
V
hipu
se
vname
punt
na
Dolenjskem
in
Notranjskem
.
Ali
žalibože
!
Bil
je
to
upor
brez
reda
in
vzajemnosti
,
ki
je
prinesel
žalostne
nasledke
neprevidnim
rojakom
.
Najprej
so
se
vzdignoli
kmetje
v
kočevskem
in
metliškem
okraji
,
a
med
temi
so
bili
Kostelci
in
Poljanci
najdrznejši
in
najpogumnejši
;
oni
so
izvršili
najvažnejše
naloge
.
Kdor
je
videl
visoke
in
čvrste
postave
tega
korenjaškega
plemena
,
je
gotovo
preverjen
,
da
se
ti
ljudje
ne
uklanjajo
brezpogojno
komur
si
bodi
.
Napadli
so
po
hišah
raztresene
vojake
,
pobrali
jim
orožje
in
pomorili
vse
,
kdor
jim
ni
utekel
.
Nato
so
prijeli
vojaške
posadke
v
Metliki
,
Kočevji
in
Semiči
,
potolkli
so
veliko
vojakov
,
petnajst
pa
jih
celó
odpeljali
v
Reko
v
zapor
.
V
Kostelu
so
kmetje
polovili
vse
francoske
vojake
in
jih
odvedli
čez
Kolpo
v
avstrijski
tabor
.
Ko
je
general
Baraguay
d
’
Hilliers
,
glavni
poveljnik
vseh
zasedenih
ilirskih
pokrajin
,
zvedel
o
teh
dogodkih
,
poslal
je
na
Dolenjsko
večji
vojaški
oddelek
,
kteremu
je
bil
zaukazal
,
da
naj
z
največjo
ostrostjo
vse
upornike
in
zločince
kaznujejo
.
Poljanci
in
Kostelci
so
pretrpeli
strogo
kazen
;
vojaki
so
njim
vasi
požgali
,
in
vse
njihovo
imetje
je
požar
uničil
.
Nato
je
general
v
posebnem
razglasu
povsod
po
Kranjskem
objavil
,
da
čaka
enaka
osoda
vse
one
malopridneže
,
ki
se
zoper
cesarja
Napoleona
spuntajo
in
njegove
vojake
brezvestno
napadejo
.
Tudi
duhovenstvo
je
ljudstvo
opominjalo
in
svarilo
,
da
naj
opusti
tako
uporno
vedenje
.
Ali
tudi
to
svarjenje
ni
pomagalo
.
Čez
nekaj
dnij
,
koncem
meseca
septembra
leta
1809.
se
je
upor
razširil
že
skoro
čez
celo
Dolenjsko
in
Notranjsko
.
Francozje
so
bili
že
v
zadregi
,
njih
položaj
je
bil
nevaren
.
Saj
je
bilo
malo
več
nego
dve
tisoč
vojakov
v
celej
deželi
,
in
govorilo
se
je
,
da
morajo
tudi
ti
na
Tirolsko
odpotovati
.
Ker
je
pa
bilo
francosko
vojništvo
v
malih
posadkah
razkropljeno
po
celej
deželi
,
niso
zamogli
Francozje
povsod
zabraniti
upornih
činov
,
a
še
težje
je
bilo
upokojiti
razburjenost
razkačenega
ljudstva
,
ki
je
ječalo
pod
vojaškim
pritiskom
in
davkarskim
iztirjavanjem
.
Pri
Črnomlji
je
bila
v
začetku
meseca
oktobra
huda
bitka
,
Francozom
tako
neugodna
,
da
so
se
morali
proti
Gradacu
umaknoti
.
V
Kočevji
so
uporniki
napadli
posadko
in
vojake
večjidel
pobili
.
Pri
tej
priliki
so
se
kmetje
tudi
nad
nekim
komisarjem
,
kterega
so
zaradi
njegove
neusmiljenosti
pri
iztirjavanji
davkov
neskončno
črtili
,
grozno
maščevali
.
Krdelo
Poljancev
in
kočevskih
ustašev
je
pridrlo
v
grad
,
zagrabili
in
pretepli
so
ubogega
uradnika
,
ga
vlačili
po
cesti
in
konči
njegovo
ljuto
razmesarjeno
telo
vrgli
v
neko
jamo
.
Vsled
teh
uspešnih
učinkov
so
kmetje
že
toliko
pogumnejši
postali
,
da
so
se
drznoli
sredi
oktobra
celó
Novo
mesto
napasti
.
V
mestu
je
zapovedoval
general
Zucchi
,
kteri
je
pa
večino
svojega
vojništva
zaradi
uporov
v
sosednje
kraje
na
vse
strani
razposlal
;
tudi
on
sam
je
mesto
zapustil
in
proti
Kočevju
odpotoval
,
da
bi
tam
upor
zadušil
.
Le
dva
topa
in
dva
majhena
oddelka
pešcev
je
v
mestu
pustil
.
Vojaki
so
po
hišah
stanovali
;
to
je
bilo
upornikom
zeló
ugodno
.
Šestnajstega
oktobra
zjutraj
prikorači
po
cesti
od
Bršlina
okoli
štiristo
mož
,
kteri
so
se
zbrali
iz
sosednjih
krajev
novomeške
okolice
,
iz
Žužemberka
,
Soteske
,
Mirne
peči
itd.
Vsi
so
kazali
dobro
voljo
in
dosti
poguma
,
toda
misliti
ni
bilo
,
da
bi
zamogli
s
svojim
pomankljivim
orožjem
,
s
sekirami
in
na
dolgih
drogih
nasajenimi
bodalci
kaj
zdatnega
opraviti
.
Le
malo
pušk
je
bilo
videti
.
Pri
prvih
hišah
v
mestu
so
prestregli
nektere
osamele
Francoze
,
ki
so
jih
pozneje
odvedli
na
grad
Hmelnik
.
Nato
so
prodrli
v
notranje
mesto
.
Morebiti
bi
se
bil
kmetom
ta
upor
posrečil
,
ko
bi
bili
vzajemno
po
redu
in
edinosti
izvrševali
svoje
delo
in
sploh
poslušali
kakih
nasvetov
.
Ne
da
bi
bili
takoj
po
mestu
planoli
,
dokler
se
še
niso
vojaki
zbrali
,
so
neprevidno
mnogo
časa
s
tem
izgubili
,
da
so
uradnike
prigovarjali
,
naj
bi
tudi
oni
z
njimi
potegnoli
.
Med
tem
je
veliko
dragega
časa
preteklo
.
Vojaki
so
se
zbrali
,
in
ko
so
kmetje
na
glavni
trg
pridrli
,
je
prvi
strel
iz
topa
razpršil
krdelo
,
ki
ni
imelo
voditelja
.
Nekaj
upornikov
je
ulomilo
v
stanovanje
generalovo
v
poslopje
kapitelskih
korarjev
.
Francozje
so
jih
zasačili
in
na
dvoru
postrelili
.
Okoli
štirideset
kmetov
je
bilo
mrtvih
;
njih
trupla
so
v
Krko
pometali
.
Tu
in
tam
zamore
še
dandanes
kak
kmetič
v
novomeškej
okolici
povedati
,
da
je
njegovemu
očetu
ali
dedu
v
onem
nesrečnem
letu
pri
Novem
mestu
življenje
ugrabila
francoska
svinčenka
.
V
noči
šestnajstega
oktobra
pride
general
Zucchi
iz
Kočevja
v
Novo
mesto
.
Ko
s
svojimi
vojaki
,
pešci
in
konjiki
skozi
vas
Bršlin
koraka
,
poči
iz
neke
hiše
strel
,
brezdvomno
generalu
namenjen
.
To
novo
zločestvo
in
pa
prejšnji
dogodki
v
mestu
so
dali
generalu
povod
,
da
na
mestu
zaukaže
vasi
Bršlin
in
Prečino
opleniti
in
nato
sežgati
,
in
tako
je
mislil
tudi
z
drugimi
vasmi
storiti
.
Okrajni
glavar
in
nektere
mestne
gospe
so
izprosile
,
da
ni
tudi
Šmihelu
enake
osode
odločil
,
a
prošnje
dekana
Mušič-a
so
rešile
Trebno
.
Med
tem
,
ko
so
se
kranjski
kmetje
slavno
če
tudi
nesrečno
in
brezuspešno
borili
,
da
bi
se
znebili
tujega
vsiljenca
,
sklenolo
se
je
na
Dunaji
o
njihovej
osodi
.
Dvaindvajsetega
oktobra
je
zvonjenje
po
crkvah
in
streljanje
na
gradu
Ljubljančanom
slovesno
naznanjalo
razglas
,
da
je
Avstrija
s
Francozi
stalni
mir
sklenola
.
Vse
dežele
na
jugozahodu
avstrijske
države
,
gornja
Koroška
,
Kranjska
,
Goriška
,
Primorska
,
Dalmacija
so
se
združile
pod
imenom
„
Ilirija
“
v
eno
celoto
in
prepustile
vladarstvu
francoskemu
.
S
kakimi
čutili
so
sprejeli
to
novico
naši
rojaki
,
kojih
pradedje
so
habsburškim
vladarjem
verno
udani
več
stoletij
z
njimi
delili
vso
srečo
in
vse
nezgode
,
ktere
same
je
pa
mogočna
roka
premagalčeva
odtrgala
od
osrčja
države
,
da
pod
tujim
gospodstvom
učakajo
žalostnih
časov
!
Sredi
meseca
novembra
je
prišel
v
tužno
Kranjsko
,
novo
francosko
pokrajino
,
njeni
prvi
gouverneur
maršal
Marmont
.
Kmalu
na
to
so
se
razglasile
nove
določbe
o
opravništvu
dežele
.
Francozje
so
prestrojili
urade
in
šole
ter
marsikake
nove
naredbe
vpeljali
.
Največ
težave
so
pa
delale
denarne
zadeve
.
Iz
deželnih
dohodkov
naj
bi
se
plačevali
vsi
stroški
za
armado
,
kolikor
je
je
bilo
v
deželi
.
Tako
je
želel
Napoleon
sam
.
Ali
to
je
bilo
nemogoče
.
Celó
glavni
intendant
se
je
večkrat
ustavljal
brezmernim
terjatvam
gouverneurjevim
.
Potegoval
se
je
za
ljudstvo
,
ker
je
poznal
njegovo
nezmožnost
.
Kmetje
so
se
pritoževali
,
da
se
pretrdo
z
njimi
ravna
,
in
intendant
je
priznaval
,
da
so
njih
pritožbe
opravičene
.
Meščanje
in
plemenitaši
niso
skrivali
svojega
sovraštva
proti
tujcem
,
temveč
očitno
so
godrnjali
zoper
vse
nove
naredbe
.
Tudi
duhovščina
ni
bila
pri
volji
,
da
bi
Francozom
v
prid
s
svojim
uplivom
prigovarjala
ljudstvu
.
Prišlo
je
leto
1813.
Žarek
novega
upanja
je
razvnel
vse
evropske
narode
,
ko
so
čuli
o
žalostnej
osodi
francoske
armade
na
Ruskem
.
Z
junaško
srčnostjo
so
se
vzdignoli
,
da
bi
si
zopet
priborili
svobodo
.
V
kratkem
se
je
na
Kranjskem
raznesla
novica
,
da
se
Prusi
in
Rusi
hrabro
bojujejo
zoper
Francoze
,
in
kmalu
na
to
se
je
govorilo
,
da
se
tudi
Avstrija
pripravlja
na
boj
,
da
bi
zopet
pridobila
svoje
izgubljene
dežele
.
Nova
radost
in
nov
up
prešine
srca
vseh
kranjskih
rodoljubov
,
in
Dolenjci
,
kteri
niso
nikoli
obupali
,
so
vnovič
mislili
na
upor
in
ustanek
.
Toda
francoska
moč
je
bila
še
zmirom
velika
.
Kmalu
je
zvedela
vlada
,
da
se
na
Dolenjskem
zopet
nekaj
novega
naklepa
.
Poslala
je
torej
vojaške
oddelke
v
vse
one
kraje
,
kjer
se
je
bilo
upora
nadejati
,
osobito
pa
k
onim
ljudem
,
ki
so
se
že
v
prvem
uporu
odlikovali
in
so
bili
tedaj
najbolj
sumljivi
.
Med
temi
pa
je
bil
prvi
Vinko
Rojár
.
Lepega
poletnega
dne
jezdi
po
poti
,
ki
pelja
navkreber
proti
Lipnici
,
majhna
četa
francoskih
konjikov
,
in
njim
na
čelu
častnik
ponosite
orjaške
postave
.
Bil
je
to
major
Besson
,
ki
je
prejšnji
dan
nagloma
prišel
iz
Ljubljane
.
Večino
svojega
vojaškega
oddelka
je
pustil
v
bližnjem
mestici
,
on
sam
pa
je
odpotoval
na
Lipnico
,
kjer
bode
nekaj
časa
stanoval
.
Tako
so
mu
v
Ljubljani
zaukazali
,
kajti
vlada
je
že
zvedela
o
tajnih
Vinkovih
razgovorih
z
vaškimi
kmeti
,
in
zategadel
je
majorju
naročila
,
naj
skrbno
opazuje
vse
dogodke
v
lipniškej
okolici
.
Da
si
pot
iz
bližnjega
mesta
ni
bila
posebno
dolga
,
vendar
je
poletna
vročina
zelo
mučila
utrujene
,
v
prašni
oblak
zagrnene
potnike
.
Molčé
jezdijo
in
nihče
ne
črhne
besedice
,
ko
se
na
prijaznem
holmu
izmed
senčnatega
drevja
zasveti
lipniško
poslopje
.
Vodja
je
bil
danes
očito
zelo
slabe
volje
.
In
kako
bi
ne
bil
!
Saj
je
moral
glavno
mesto
in
njegove
zabave
zapustiti
,
moral
se
je
od
svojih
veselih
tovarišev
in
njihove
živahne
družbe
ločiti
.
Kako
bo
on
zamogel
brez
teh
živeti
!
Poslali
so
ga
sem
na
kmete
,
da
bi
opazoval
vedenje
teh
svojeglavnežev
in
poslušal
dolgočasno
brbranje
kakega
čmerikastega
starca
.
Kdo
se
ne
bi
jezil
!
Neskončna
nevolja
in
čmernost
razvname
majorja
,
ko
se
spomni
svoje
žalostne
osode
,
ko
pomisli
,
kako
bo
v
prihodnje
zapuščen
samotaril
na
Lipnici
.
Pri
tej
misli
srdito
udari
in
spodbode
svojega
konja
,
ki
je
začel
bolj
počasno
stopati
po
klanci
navzgor
.
Tudi
vojaki
so
dobro
čutili
nevoljo
svojega
vodnika
.
Mirno
in
tiho
so
jezdili
za
njim
,
pazili
so
na
njegov
migljej
,
a
vsak
je
strepetal
pred
njegovim
pogledom
.
Prvi
,
ki
je
vojakom
pri
vhodu
nasproti
prišel
,
je
bil
Binče
,
ki
je
na
Murotu
od
nasprotne
strani
prijezdil
in
spoštljivo
majorja
pozdravil
.
Toda
sprejem
od
tega
smešnega
človeka
,
ki
je
na
majhnem
živinčetu
sedeč
skoro
po
tleh
za
sabo
pete
vlačil
,
je
že
prej
nevoljnega
majorja
še
le
bolj
razdražil
.
Zaničljivo
se
malo
na
stran
obrne
in
ne
da
bi
odzdravil
,
dalje
jezdi
na
dvorišče
.
S
tem
pa
je
tudi
za
vselej
izgubil
prijaznost
občutljivega
mladenča
.
Prvi
utis
je
bil
pri
Binčetu
odločilen
;
ostal
je
majorjev
nasprotnik
,
dokler
je
ta
bival
na
Lipnici
.
Toda
s
celim
srcem
se
je
poprijel
debelega
korporala
,
edinega
podčastnika
,
kterega
je
major
s
sabo
pripeljal
.
Pri
vhodu
se
je
ta
mimogredé
prijazno
Binčetu
nasmehnol
in
s
tem
si
v
hipu
pridobil
vso
njegovo
naklonjenost
.
„
Gospod
Rojár
,
“
nagovarja
major
Vinka
,
ki
je
zvedevši
o
dohodu
vojakov
prihitel
na
dvorišče
majorja
pozdravljat
.
„
Vojaško
oblastništvo
je
poslalo
k
Vam
deset
konjikov
,
ker
v
bližnjem
mestici
ni
dovolj
pripravnega
stanovanja
in
prostornih
hlevov
.
Upam
,
da
Vas
ne
bomo
dolgo
nadlegovali
;
tudi
jaz
sam
si
želim
kmalu
priti
iz
te
samote
.
“
Zadnje
besede
je
major
prav
iz
srca
govoril
.
Ali
prva
opazka
je
bila
lažnjiva
.
V
mestici
je
bilo
stanovanja
za
vseh
štirideset
konjikov
,
toda
drugi
tehtni
uzroki
,
kterih
pa
major
ni
smel
lipniškemu
gospodarju
omeniti
,
so
vojake
privedli
na
Lipnico
.
„
Že
sem
vse
preskrbel
,
kar
je
potrebno
,
“
odgovori
Vinko
,
„
hlevi
so
osnaženi
in
v
skednji
je
dosta
klaje
Tudi
za
vojake
se
bode
skrbelo
.
“
Na
hišnem
pragu
je
čakala
Ljudmila
.
Vinko
predstavi
svojo
ženo
.
„
Pozdravljam
Vas
na
Lipnici
,
gospod
major
!
“
pravi
Ljudmila
in
upre
svoje
opazujoče
oči
na
prišleca
,
kakor
da
bi
hotela
na
njegovem
obličji
brati
,
kaj
bode
njegov
prihod
njej
in
njenemu
možu
prinesel
.
Osupnen
je
major
obstal
,
ko
zagleda
mlado
ženo
.
Take
lepotice
ni
na
Lipnici
pričakoval
.
Poslali
so
ga
na
kmete
.
Menil
je
torej
,
da
bode
videl
le
zarujavele
obraze
in
žuljaste
roke
.
A
tu
stoji
pred
njim
krasna
ženska
vitke
rasti
in
plemenitega
vedenja
,
ki
s
svojo
čarobno
milobo
,
kakor
roža
med
trnjem
,
diči
in
blaži
vso
okolico
.
Major
popusti
oni
osorni
glas
,
s
kterim
je
prej
mrzlo
Vinka
nagovarjal
,
ter
z
izborno
dvorljivostjo
z
Ljudmilo
govori
,
ko
ga
pelja
po
stopnicah
gori
v
prvo
nadstropje
:
„
Odpustite
,
milostljiva
gospa
,
da
Vam
s
svojimi
konjiki
kalim
tiho
srečo
na
Lipnici
,
kajti
gotovo
smo
Vas
neprijetno
iznenadili
;
toda
blagodejni
žar
vaših
milih
očij
mi
je
porok
,
da
nam
spregledate
našo
vsiljenost
.
Privoščili
bodete
ubogemu
vojaku
,
da
se
tudi
on
v
mirnem
zatišji
odpočije
vojnega
hrupa
,
da
svetost
tega
idyllnega
kraja
tiho
srečo
vliva
v
njegovo
vzburjeno
miruželjno
srce
.
Da
,
blaga
gospa
,
imejte
potrpljenje
z
nami
.
“
Kako
lepo
je
znal
govoriti
!
Kako
navdušeno
je
poudarjal
svoje
besede
,
kako
gizdavo
se
je
vedel
,
kako
pomenljivo
je
mahal
z
rokami
!
Da
bi
le
malo
bolj
slovenski
znal
in
ne
toliko
lagal
!
Gracijozno
se
sklone
in
rahlo
pritisne
svoje
ustnice
na
njeno
belo
roko
.
Ali
Ljudmila
ni
bila
vajena
tolike
prenapete
ljubeznjivosti
.
Naglo
mu
seže
v
besedo
,
da
bi
končala
razgovor
.
„
Dovolite
,
gospod
major
!
Poslala
Vam
bodem
strežnico
,
da
Vam
odkaže
sobe
in
vse
priredi
,
česar
še
želite
.
“
V
različne
misli
vtopljen
hodi
major
po
svojej
sobi
urno
gori
in
doli
,
slednjič
pa
obstoji
pred
zrcalom
in
dopadljivo
gleda
svojo
podobo
v
ogledalu
.
Da
prav
lep
mož
,
si
misli
,
pri
petintridesetih
letih
!
Gospice
in
gospe
so
se
v
Parizu
in
po
drugih
mestih
kar
trgale
za
lepega
Besson-a
,
in
ta
mlada
in
zelo
neizkušena
žena
,
ki
je
sicer
prav
lepa
,
toda
v
celem
svojem
življenji
menda
ni
še
drugega
videla
,
kakor
svojega
dolgočasnega
moža
!
Pri
teh
mislih
se
major
na
glas
zasmeje
.
Le
nekaj
dnij
,
in
kar
cepetala
bode
in
storila
vse
,
kar
bodem
hotel
.
Za
tak
dobiček
se
pa
tudi
nekaj
časa
pretrpi
na
Lipnici
.
Major
gre
v
hlev
,
da
bi
videl
,
če
je
že
vse
v
redu
.
Vojaki
so
bili
že
konje
osnažili
in
krme
v
jasli
naložili
.
Binče
se
ni
dal
pregovoriti
,
da
ne
bi
sam
korporalovega
konja
in
njegove
oprave
snažil
.
Se
vè
da
se
je
pri
tem
nenavadnem
delu
vsega
umazal
,
in
Matevž
se
je
zvečer
dokaj
jezil
,
ko
je
njegovo
obleko
čistil
.
Ali
Binče
se
je
hotel
na
vsak
način
vojakom
prikupiti
.
Že
je
nagovarjal
korporala
,
da
ga
hoče
po
storjenem
delu
v
svojej
sobi
obilno
z
jedjo
in
pijačo
pogostiti
,
in
korporalu
je
bila
ta
ponudba
silno
všeč
.
To
bo
življenje
na
Lipnici
!
Da
bi
le
kaj
dolgo
tukaj
ostali
!
Zakaj
ne
bi
tudi
on
včasih
kaj
dobrega
zaužil
.
Saj
je
bil
major
toliko
strog
,
da
ni
privoščil
veliko
počitka
in
veselega
trenotka
svojim
podložnim
.
In
pa
danes
je
bil
še
posebno
siten
in
neznansko
črnemu
.
Major
stopi
v
hlev
.
Vojaki
skočijo
po
konci
in
popusté
svoja
dela
.
Vsak
stopi
poleg
svojega
konja
v
strahu
pričakovaje
,
kaj
bode
prišlo
.
Prišel
je
pogledat
,
če
so
že
konji
osnaženi
.
To
je
bila
pa
najstrašnejša
ura
za
ubogega
vojaka
.
Major
pregleda
vsakega
konja
posebej
in
ničesar
ne
reče
.
Odhajajoč
pravi
proti
korporalu
obrnen
s
skoro
prijaznim
glasom
:
„
Konji
imajo
dosta
krme
;
tudi
vi
bodete
dobili
dobre
hrane
.
Upam
,
da
se
kmalu
privadimo
na
Lipnici
“
.
Kaj
je
bilo
to
?
Vojaki
se
iznenadjeni
spogledajo
.
Pričakovali
so
grom
in
tresk
,
in
sedaj
je
pa
prijazno
solnce
posijalo
iz
majorjevega
obličja
.
Pred
dobro
uro
je
bil
pa
še
ves
divji
.
„
Ne
vem
,
če
sem
prav
slišal
,
“
pravi
korporal
,
„
ali
se
je
major
v
besedi
zmotil
.
‚
Mi
se
bomo
privadili
.
‘
Kedaj
se
je
on
za
to
zmenil
,
ali
se
nam
kak
kraj
dopade
ali
ne
.
Pri
takih
priložnostih
je
vselej
le
v
prvej
osebi
edinega
števila
govoril
,
na
nas
se
je
oziral
le
v
boji
.
Gotovo
pa
je
,
da
ga
je
kaka
reč
,
o
kterej
bodem
kmalu
na
tanko
pozvedel
,
veselo
razvnela
na
Lipnici
,
sicer
bi
ne
bil
že
ves
spremenjen
.
Prav
je
,
če
se
privadi
.
Jaz
sem
se
že
do
dobra
udomačil
,
“
pristavi
s
pomenljivim
posmehom
ozirajoč
se
na
Binčeta
.
Strežnica
pokliče
majorja
k
obedu
.
Pri
mizi
je
gospodar
s
prva
le
malo
govoril
.
Toliko
zgovornejši
pa
je
bil
major
,
ki
je
znal
o
mnogih
zanimivih
rečeh
pripovedovati
;
saj
je
že
dosta
skusil
v
svojem
življenji
.
Pravil
je
čudovitih
rečij
o
pariškem
življenji
,
popisoval
je
,
kar
je
doživel
v
Italiji
in
Španskem
.
Pripovedoval
je
o
ljutih
bojih
in
o
strašnih
bojnih
prizorih
,
a
z
gorečim
navdušenjem
je
govoril
o
svojem
junaškem
cesarji
.
„
Večkrat
sem
že
premišljeval
,
“
pravi
videzno
vnet
sklepaje
svoje
pripovedovanje
,
„
da
moram
res
hvaležen
biti
osodi
,
ker
sem
prav
v
Napoleonovej
dobi
pričel
svoje
vojaško
službovanje
.
Pod
vodstvom
tega
junaka
zamorem
si
tudi
jaz
priboriti
nekoliko
vojne
slave
.
“
„
Da
,
v
resnici
zamore
vsak
vojak
ponosen
biti
na
takega
načelnika
,
“
pristavi
Vinko
.
„
Ali
tudi
vsaka
dežela
je
lahko
ponosna
na
takega
vladarja
.
Glejte
,
gospod
Rojar
,
“
nadaljuje
major
s
prijaznim
glasom
,
„
ali
ne
bi
bilo
najboljše
,
da
se
tudi
Kranjska
sprijazni
s
svojo
osodo
,
kakor
želi
in
se
trudi
njeni
gouverneur
?
“
„
Toda
pomislite
,
gospod
major
,
“
odvrne
Vinko
,
„
da
nikdo
ne
more
tako
hipoma
ukoreninjenih
čutil
in
utrjenega
prepričanja
našega
ljudstva
zatreti
.
Naš
kmetič
še
zdaj
ne
more
pozabiti
svojih
prejšnjih
vladarjev
.
“
„
Saj
smo
tudi
mi
po
vsej
deželi
razglasili
,
da
se
ne
bode
nikomur
krivica
delala
,
da
ostane
vse
pri
starem
.
“
„
In
vendar
se
je
veliko
vasij
požgalo
in
toliko
ljudij
pomorilo
,
“
odgovori
mirno
Vinko
„
Ali
pa
niso
vse
to
kmetje
sami
zakrivili
,
ker
so
naše
vojake
po
noči
zavratno
napadli
?
“
odvrne
naglo
major
;
zadnje
Vinkove
besede
so
ga
nekoliko
razdražile
.
„
Da
,
sami
so
zakrivili
.
Napadli
so
vojake
in
jih
marsikje
izpodili
,
ker
niso
zamogli
njihovega
brezmernega
pritiskanja
več
prenašati
.
Sploh
pa
ljudstvo
nikoli
ni
zamoglo
vaših
vojakov
trpeti
.
Ljudje
so
vpraševali
,
s
kako
pravico
si
je
Napoleon
prisvojil
slovenske
pokrajine
.
“
„
S
kako
pravico
?
“
burno
vzklikne
major
.
„
S
pravico
,
ktero
mu
daje
njegovo
zmagovalno
orožje
.
Sicer
pa
razumim
,
gospod
Rojár
,
kaj
vi
hočete
reči
,
in
spoznam
vaše
strogo
moralno
načelo
.
Vi
se
sklicujete
na
pravico
in
zahtevate
,
da
bi
pravicoljubje
ravnalo
vse
človeško
početje
,
da
bi
se
pravica
utelesila
v
vsakem
človeku
.
Se
vé
,
potem
bi
ne
bilo
nobenega
vojaka
potreba
,
potem
bi
vladal
večni
mir
,
in
božje
kraljestvo
bi
imeli
na
zemlji
.
Toda
,
kakoršni
so
ljudje
dandanes
,
ostane
v
človeku
vendar
še
nekaj
lakomnosti
in
pohlepnosti
,
in
tega
živalskega
nagona
se
do
zdaj
nobenemu
učitelju
morale
in
nobenemu
modroslovou
ni
posrečilo
udušiti
.
Človek
ostane
to
kar
je
,
—
sebičnež
.
“
Major
je
bil
sila
nevoljen
.
Razvnela
ga
je
Vinkova
opazka
,
ki
se
je
res
prav
malo
ujemala
z
vojnim
hrupom
tedanjih
let
.
Ali
Vinko
ni
zamolčal
svojega
prepričanja
.
„
Pristvarjen
je
pa
v
človeku
še
drug
nagon
,
hrepenenje
po
resnici
in
pravici
,
ktero
kot
slaba
iskrica
tlí
v
njegovem
srci
.
Iskrica
se
mora
gojiti
,
da
popolnoma
ne
ugasne
,
mora
se
na-njo
paziti
,
da
razgori
in
dobrodejno
ogreva
človeška
čutila
,
da
zaduši
sebičnost
in
druge
strasti
ter
z
blagimi
žarki
bratoljubja
sveti
človeštvu
.
To
nalogo
pa
bi
morala
prevzeti
dobra
vzgoja
in
omika
.
Prava
omika
ne
daje
človeku
samo
zvunanje
znanosti
,
ona
mora
tudi
blažiti
človeško
srce
.
Res
je
,
svet
je
ničeven
in
sebičen
,
toda
zato
ne
sme
nihče
obupati
,
da
ne
bi
vedno
sebe
in
druge
napeljeval
h
kreposti
in
čednosti
;
voditelji
ljudstva
naj
pa
sami
dajejo
lep
zgled
svojim
podložnim
.
A
oni
vladar
,
ki
je
iz
gole
lakomnosti
raztrgal
vezi
starodavnih
držav
,
in
svest
si
svoje
moči
z
nogami
tepta
pravice
podvrženega
naroda
,
on
naj
ne
pričakuje
ljubezni
in
požrtvovalnosti
od
svojih
podložnih
.
Prej
ali
slej
se
bode
porušilo
njegovo
vladarstvo
,
kajti
sezidano
je
na
krivično
podlago
.
“
Sluga
vstopi
in
objavi
gospodarju
,
da
ga
oskrbnik
njegovih
vinogradov
pričakuje
.
Oskrbnik
je
namreč
prišel
naznanjat
,
da
pridejo
prihodnji
teden
delavci
vinsko
posodo
pripravljat
,
ker
se
je
že
trgatev
bližala
.
Prosil
je
Vinka
,
da
bi
o
tem
času
sam
prišel
v
vinograde
pogledat
.
Vinko
se
poslovi
in
odide
.
Ni
ga
bilo
več
nazaj
.
Govoril
je
odkrito
,
kakor
je
mislil
;
saj
se
takrat
že
nihče
ni
več
bal
razodeti
svojega
mnenja
,
najmanj
pa
Vinko
.
Vendar
se
je
pa
odslej
vedno
ogibal
enakih
razgovorov
,
da
bi
ne
kalil
hišnega
mirú
.
Ljudmila
je
bila
očito
v
zadregi
.
Čutila
je
,
da
je
Vinko
žalil
majorja
,
ker
je
tako
drzno
govoril
.
Ostala
je
torej
pri
mizi
in
skušala
opravičiti
svojega
moža
in
razvedriti
majorja
.
Toda
major
si
je
domišljeval
,
da
ona
išče
le
njegove
družbe
in
zabave
.
Se
vé
,
si
je
mislil
,
rada
bi
se
šalila
in
kratkočasila
z
mano
,
samo
plašna
je
še
in
preveč
sramežljiva
.
„
Gospa
,
midva
ne
bodeva
nadaljevala
teh
razgovorov
,
“
jej
reče
major
s
prijaznim
nasmehljajem
in
si
popravi
naočnike
,
kajti
imel
je
sila
slab
pogled
.
„
Gotovo
Vas
dolgočasijo
te
stroge
razprave
Vašega
moža
.
Tako
mlada
in
lepa
žena
bi
bila
v
mestnih
salonih
na
pravem
mestu
;
tam
naj
bi
kratkočasila
sebe
in
društvo
s
svojim
duhom
in
svojo
ljubeznjivostjo
.
“
„
Prosim
,
gospod
major
,
jaz
prav
nič
ne
hrepenim
po
mestnih
zabavah
.
Tukaj
sem
popolnoma
zadovoljna
,
“
odvrne
Ljudmila
.
„
Ali
dovolite
gospa
,
življenje
je
tukaj
vendar
le
nekoliko
enolično
.
“
„
Gospodinja
ima
vedno
dovolj
raznovrstnega
opravka
.
“
„
Ali
o
pozimskih
večerih
,
če
še
gospoda
ni
domá
?
Gotovo
se
dolgočasite
.
“
„
Soproga
si
res
vselej
kmalu
želim
domu
.
Da
bi
se
pa
sama
ne
imela
s
čim
baviti
,
na
ta
način
mi
ni
nikoli
dolg
čas
.
“
„
Nikoli
?
“
se
začudi
major
.
„
Jaz
pa
sem
poznal
gospe
,
ki
so
slule
v
društvih
zaradi
svoje
zgovornosti
in
ljubeznjivega
kratkočasovanja
.
Ali
te
so
bile
neutolažljive
,
če
so
morale
eno
popoldne
same
biti
brez
zabave
.
“
„
Verjetno
,
“
odgovori
Ljudmila
,
„
kajti
one
so
se
vedno
učile
in
trudile
,
da
bi
se
v
imenitnih
družbah
,
v
krogu
svojih
častilcev
odlikovale
s
takozvanimi
duhovitimi
razgovori
,
ali
one
umetnosti
,
da
bi
v
samotnih
trenotkih
same
sebe
kratkočasile
,
ne
poznajo
.
“
„
In
ta
umetnost
?
“
vpraša
major
.
„
To
umetnost
si
pridobi
človek
sam
.
Nabira
si
mnogo
različnih
znanostij
in
vednostij
,
vsadi
in
vcepi
jih
kakor
plodno
seme
na
rodovitno
polje
svojega
duha
.
Iz
njih
klijó
in
se
rodé
vedno
nove
misli
in
nove
podobe
,
ktere
ogrevajo
občutljivo
srce
,
ktere
razveseljujejo
človeka
kot
vedno
nova
duševna
zabava
v
njegovih
samotnih
urah
.
Saj
pa
tudi
življenje
podaja
človeku
toliko
žalostnih
in
veselih
dogodkov
,
mnogo
tužnih
in
radostnih
naklučij
,
ktera
razvnemajo
njegovo
domišljijo
,
pretresujejo
njegova
čuvstva
,
da
čestokrat
poteče
v
samotno
zatišje
in
tam
ločen
od
sveta
sam
s
sabo
s
svojimi
čutili
svojo
srečo
ali
nesrečo
premišljuje
.
“
„
To
je
torej
nekak
sanjarski
navod
?
“
„
Zakaj
prav
sanjarski
?
“
pravi
Ljudmila
,
ko
se
pri
odhodu
poslavlja
od
svojega
gosta
.
„
Omikan
človek
ima
že
v
svoji
vednosti
neusahljivi
vir
najboljše
zabave
.
Zato
sem
prepričana
,
da
se
tudi
Vi
gospod
major
tudi
na
Lipnici
ne
bodete
dolgočasili
.
“
Čudna
ženska
,
si
je
mislil
major
.
Med
krneti
je
zrastla
,
vendar
pa
je
imela
toliko
duhovite
nadarjenosti
,
toliko
plemenite
ponositosti
,
da
je
vsakdo
moral
njenim
besedam
pritrditi
,
in
major
sam
je
trdno
sklenol
,
da
ne
bode
nikoli
tožil
,
če
mu
postane
dolg
čas
,
kajti
na
ta
način
bi
izgubil
pri
njej
vso
veljavo
.
Minolo
je
nekaj
dnij
.
Na
vse
načine
se
je
Francoz
trudil
,
da
bi
si
pridobil
večjo
naklonjenost
mlade
žene
.
Toda
Ljudmila
se
je
vedla
proti
njemu
vedno
tako
,
kakor
prvi
dan
.
Laskavo
dobrikanje
mladega
moža
,
ki
je
zmirom
za
njo
hodil
,
je
njej
kot
ženski
se
vè
da
tudi
ugajalo
.
Bila
mu
je
prijazna
,
ljubeznjiva
,
toda
vse
njeno
vedenje
je
kazalo
toliko
izborne
nežnosti
in
žlahtnega
ženskega
dostojanstva
,
da
nikdo
ni
upal
njej
nasproti
izreči
nepristojne
besede
.
Beseda
je
ostala
majorju
v
grlu
,
ko
je
hotel
na
tanko
izraziti
svoje
želje
,
a
Ljudmila
je
sramežljivo
povesila
oči
in
molčé
se
na
stran
obrnola
.
V
prihodnje
pa
se
je
ogibala
svojega
gosta
.
Tiha
sreča
blagega
mirú
navdaja
človeka
,
ki
se
utrujen
iztrga
iz
mestnega
hrupa
in
si
v
sredi
krasotne
narave
na
priprostej
naselbini
ustanovi
mirno
stanovanje
.
V
mestu
se
vrsté
v
burnem
življenji
različne
veselice
,
mnogovrstna
opravila
podé
človeka
iz
enega
kraja
v
dragi
,
da
miruželjen
hrepeni
po
samotnem
kraji
,
kjer
bi
se
odpočil
in
oddahnol
posvetnega
vrišča
.
Tukaj
v
sredi
zlatega
polja
blagodejno
na-nj
upliva
vedno
se
spreminjajoč
zemeljski
kinč
in
skrivnostni
razvoj
čudnih
natornih
močij
;
tukaj
so
zamore
človek
v
tihem
razmišljevanji
pečati
sam
s
sabo
.
Major
je
premišljeval
svoje
prejšnje
življenje
.
Koliko
divjih
nočij
je
preživel
in
prerojil
s
svojimi
tovariši
.
Koliko
mestnih
krasotic
je
poznal
,
ki
so
mu
bile
toliko
dobre
in
prijazne
,
kterih
se
pa
vendar
ni
več
nego
en
dan
spominjal
.
In
ta
lipniška
gospa
!
Kak
razloček
!
Poleg
obilne
duševne
nadarjenosti
in
telesne
lepote
vendar
še
toliko
skromnosti
in
ponižnosti
!
Te
lastnosti
v
svojej
vzajemnosti
so
jej
dajale
nekako
čarobno
dražest
,
obseval
jo
je
sveti
žar
častitljivega
ženstva
,
da
se
je
major
le
z
odličnim
spoštovanjem
upal
ozreti
v
njeno
obličje
.
Da
bi
pa
res
ljubil
?
Tega
major
sam
ni
veroval
.
Saj
še
nikoli
v
svojem
življenji
ni
imel
resnih
občutkov
ljubezni
.
In
vendar
!
Pozno
v
noči
se
je
pri
oknu
sloneč
sanjarsko
oziral
v
z
mesečnino
obsijano
planjavo
,
marsikrat
se
je
plaho
predramil
iz
nenavadnega
zamišljenja
.
Navdajala
so
ga
grenkomila
,
prej
nepoznana
čutila
;
gojilo
jih
je
tužno
srce
v
neskončnem
hrepenenji
.
Gospod
Besson
bi
bil
že
skoro
pozabil
,
ktero
nalogo
je
prav
za
prav
imel
na
Lipnici
,
ko
bi
mu
ne
bil
hišni
strežaj
iz
maščevanja
in
nadejaje
se
kakega
darila
ovadil
,
da
gospodar
malo
da
ne
gotovo
skriva
orožje
v
svojej
kleti
.
Kaj
je
bilo
storiti
?
Dobro
je
vedel
,
da
je
lipniški
gospodar
sovražen
francoskej
vladi
,
toda
drugega
mu
ni
mogel
ničesar
dokazati
.
Lahko
bi
dal
očito
preiskati
vsa
poslopja
.
Toda
strežaj
ni
vsega
natanko
vedel
.
Ko
pa
ne
bi
ničesar
našli
?
Potem
bi
ne
bil
več
dolgo
gost
na
Lipnici
,
ampak
sovražnik
celej
hiši
,
osobito
pa
gospej
.
Že
zaradi
nje
ni
hotel
tega
storiti
.
Sklenol
je
torej
pri
prvej
priložnosti
,
ko
ne
bo
gospodarja
domá
,
po
noči
na
tihem
s
strežajem
klet
preiskati
.
Majorjevo
vedenje
in
prilizovanje
je
Ljudmilo
vedno
bolj
vznemirjalo
.
Hotela
je
to
že
razodeti
svojemu
možu
;
toda
sramežljivost
jej
je
vselej
besedo
zaprla
.
Zraven
se
je
pa
tudi
bala
,
da
bi
se
možá
ne
sprla
.
Bila
je
vedno
v
skrbeh
,
vznemirjala
jo
je
misel
,
da
major
utegne
kaj
sumljivega
o
Vinkovem
početji
izvedeti
.
Večkrat
je
nagovarjala
Vinka
,
da
bi
vsaj
orožje
kam
še
bolj
pospravil
ali
v
zemljo
zakopal
.
Ali
Vinko
je
menil
,
da
je
že
dovolj
varno
spravljeno
.
Uboga
žena
je
torej
premišljevala
,
kako
bi
sama
to
storila
,
se
vè
da
po
noči
,
ker
po
dnevu
je
vedno
družina
v
klet
hodila
.
Med
vsemi
pa
je
bil
na
Lipnici
najbolj
srečen
,
brezskrben
in
zadovoljen
debeli
korporal
.
Binče
je
bil
njegov
marljivi
dobrotnik
,
ki
mu
je
vedno
prinašal
raznovrstnih
rečij
,
vzlasti
pa
jedi
in
pijače
,
da
je
korporal
na
Lipnici
imel
res
toliko
obilnega
užitka
,
kakor
še
nikoli
v
svojem
življenji
.
Saj
se
je
bil
pa
tudi
tako
obredil
in
opasel
,
da
je
komaj
gledal
iz
svojega
zalitega
obličja
.
O
prostih
urah
je
pohajal
z
Binčetom
po
lipniških
brdih
in
mu
pravil
marsikaj
iz
svojega
življenja
,
resničnega
in
neresničnega
,
da
se
je
le
njegov
pajdaš
smejal
.
Posebno
rad
pa
je
Binče
gledal
njegove
podobe
;
kajti
korporal
je
znal
dobro
risati
in
je
torej
iz
veselja
,
pa
tudi
,
da
Binčetu
ustreže
,
narisal
vse
,
kar
je
videl
na
Lipnici
,
žive
in
nežive
stvari
,
staro
in
mlado
,
kakor
tudi
Matevža
in
majorja
v
vseh
mogočnih
postavah
.
To
pa
je
delalo
Binčetu
veliko
veselje
.
Saj
ni
majorja
nikoli
trpeti
mogel
,
odkar
ga
je
ta
pri
svojem
prihodu
tako
zaničljivo
prezrl
,
nagajal
mu
je
s
hudobno
škodoželjnostjo
kakor
je
vedel
in
znal
,
in
kakor
mu
je
korporal
nasvetoval
,
ki
se
sam
ni
upal
ničesar
storiti
.
Nekega
večera
naveže
Matevžu
beli
robec
okoli
vratu
,
kakor
ga
je
navadno
Ljudmila
nosila
,
in
mu
zaukaže
,
da
se
naj
v
mraku
po
vrtu
sprehaja
.
Matevž
ni
imel
navade
popraševati
,
zakaj
mu
gospod
to
ali
ono
zapoveduje
,
zato
tudi
zdaj
molčé
hodi
gori
in
doli
.
Kmalu
se
približa
major
,
ki
je
beli
robec
zagledal
in
iz
tega
sklepal
,
da
se
Ljudmila
sprehaja
v
večernem
hladu
.
Revež
je
tako
slabo
videl
,
da
bi
ga
bili
že
iz
službe
odpustili
,
ko
ne
bi
sedaj
tako
hudo
vojakov
potrebovali
.
Približa
se
k
Matevžu
in
sladko
pozdravlja
:
Milostljiva
gospa
!
Ali
v
tem
hipu
spozna
svojo
pomoto
.
Kakor
bi
ga
gad
piknol
,
se
urno
zabrne
,
krepko
zakolne
in
jo
naglo
pobriše
po
vrtu
nazaj
,
da
ni
več
slišal
Binčetovega
brezmernega
posmeha
za
drevesom
.
„
Prav
se
mu
godi
tema
postopaču
!
“
pravi
Binčetu
drzna
dekla
,
ki
je
nesla
perilo
domú
.
„
Saj
že
ni
več
mirú
pred
njim
!
Celi
dan
išče
in
stiče
po
hiši
in
okoli
hiše
ter
se
ponuja
naši
gospej
.
In
vendar
že
vsak
vé
,
da
lipniška
gospa
,
ki
je
nedotakljiva
v
svojej
ženskej
kreposti
,
ne
more
trpeti
njegove
večne
nadležnosti
.
Uboga
žena
se
že
več
iz
hiše
ne
upa
;
če
se
le
čez
prag
pokaže
,
jej
je
že
ta
dolgopetec
za
hrbtom
.
“
Res
je
Ljudmila
marsikrat
po
celi
dan
ostala
v
svojej
sobi
,
da
se
le
ne
bi
z
majorjem
sešla
.
Takrat
pa
je
bil
major
neizmerno
čmeren
in
siten
.
Vojaki
so
pač
dobro
čutili
njegovo
slabo
voljo
.
Zato
se
je
pa
korporal
s
tem
odškodoval
,
da
je
na
skrivnem
smešne
na-nj
se
nanašajoče
podobe
risal
in
se
z
Binčetom
nad
njim
smejal
.
„
Korporal
,
danes
zvečer
gremo
zopet
v
klet
!
“
nagovori
Binče
svojega
tovariša
.
„
Kedar
ni
mačke
doma
,
so
miši
dobre
volje
.
Gospodar
,
tvoj
brat
,
je
odšel
z
doma
in
ga
danes
ne
bo
domu
,
“
odgovori
korporal
.
„
Ne
pozabi
torej
novih
podob
prirediti
,
da
se
bomo
smejali
.
“
„
Vse
bo
v
redu
;
za
te
vse
rad
storim
;
če
hočeš
,
ti
bom
Murota
še
enkrat
narisal
,
moj
dragi
Binče
!
“
pritrdi
korporal
.
Na
Lipnici
je
že
vse
spalo
.
Nobene
luči
ni
bilo
več
videti
.
Čez
dvorišče
stopajo
molčé
tri
moške
postave
in
se
z
rahlimi
koraki
podajo
po
stopnicah
v
klet
.
Bil
je
Binče
s
svojima
tovarišema
.
Prižgó
si
luč
,
priredé
si
na
mizi
obilo
jedi
in
pijače
in
nato
začnó
s
pravo
slastjo
použivati
te
božje
darí
.
Posebno
korporal
je
imel
pri
tem
delu
čudovito
spretnost
in
marljivost
.
„
Sedaj
pa
pokaži
korporal
,
kaj
si
danes
prinesel
!
“
pravi
Binče
.
„
Prinesel
sem
podob
in
pa
eno
ballado
,
“
se
odreže
korporal
.
„
Kaj
?
Ballado
?
Izvrstno
!
Ali
si
slišal
,
Matevž
?
“
zavpije
Binče
zavzet
in
od
veselja
od
mize
poskoči
.
„
Ballada
?
Ali
se
to
sme
jesti
?
“
vpraša
Matevž
.
„
Ne
bodi
neumen
Matevž
!
To
je
taka
pesen
,
ki
se
poje
ali
pa
bere
,
“
razlaga
Binče
.
„
Le
urno
pokaži
,
korporal
!
“
Korporal
vstane
,
odpre
svoj
zapisnik
in
z
veličastnim
glasom
prične
brati
:
„
Kratkovidni
major
;
strahovita
ballada
v
treh
podobah
in
in
v
treh
kiticah
“
.
Korporal
je
znal
dobro
risati
,
toda
slovenskih
verzov
ni
znal
delati
,
če
je
prav
slovenski
umel
.
Vendar
je
nekaj
vrstic
pri
vsakej
podobi
napisal
,
da
bi
pojasnile
sliko
.
Prva
podoba
kaže
sledeči
prizor
:
Major
se
spenja
pri
oknu
vrtne
hišice
,
da
bi
videl
gospó
.
Naočniki
so
mu
z
nosa
padli
.
Korporal
zapoje
:
Ne
slišiš
v
vrtu
tam
šumenja
?
Nekdo
pod
okencem
se
spenja
.
Kaj
tu
stojiš
v
mraku
sam
?
Major
Besson
,
al
’
ni
te
sram
?
„
Zakaj
pa
pravi
majorju
„
ti
“
?
To
ni
prav
!
“
se
jezi
Matevž
.
„
Molči
Matevž
,
ti
si
bedast
!
“
svari
Binče
.
„
Dalje
,
dalje
!
“
„
Naj
bom
!
Kaj
bi
se
pa
ta
tako
nosil
!
Pa
še
proti
majorju
!
Bore
kapról
!
“
Druga
podoba
:
Iz
okna
se
pokaže
neka
glava
,
ki
je
bila
Matevžu
prav
podobna
.
Major
jo
objema
,
ker
v
mraku
brez
naočnikov
ne
vidi
,
kdo
da
je
.
O
srce
moje
!
on
zdihuje
,
Objemlje
,
boža
,
poljubuje
;
Le
dobro
glej
,
da
vidiš
prav
,
Major
Besson
,
ti
si
brljáv
.
„
Ne
kriči
,
Binče
,
tako
strašno
!
Lahko
nas
kdo
sliši
,
“
teši
ga
korporal
,
ker
se
je
njegov
prijatelj
prehudo
drl
.
„
Izvrstno
!
Naprej
,
naprej
!
“
vpije
Binče
.
Tretja
podoba
:
Major
je
spoznal
,
da
se
je
zmotil
.
Ves
poparjen
in
razkačen
sune
od
sebe
glavo
.
Kaj
zlod
’
ja
!
ustne
so
bradate
,
Roke
velike
kot
lopate
.
Major
Besson
,
kaj
si
počel
,
Matevža
samg
’
a
si
objel
.
„
Kdo
ti
je
rekel
to
zapisati
?
Ti
ciganski
lažnjivec
!
“
se
huduje
Matevž
,
kajti
korporal
mu
ni
bil
prav
všeč
,
ker
je
bil
Binčetu
zelo
priljubljen
.
„
Matevž
,
ne
jezi
me
!
“
zavrne
Binče
in
se
razsrjen
va-nj
zapodi
.
„
Zakaj
si
pa
izmišlja
,
ta
pritepenec
!
Mene
ni
major
nikoli
še
objel
.
“
Matevž
se
je
od
jeze
jokal
,
Binče
pa
na
ves
glas
smejal
,
da
so
se
mu
oči
solzile
.
„
Vina
góri
!
“
kriči
Binče
.
„
Starega
,
najboljšega
!
Zaslužil
si
ga
korporal
!
“
„
Saj
sem
se
pa
tudi
dolgo
trudil
,
“
se
pohvali
korporal
,
„
da
sem
te
stihe
vkup
spravil
.
To
ni
kar
si
bodi
.
“
„
Ali
stihi
so
res
lični
in
smešni
,
“
pravi
Binče
.
„
Za
borega
kapróla
so
še
dosta
dobri
,
“
opazi
zaničljivo
Matevž
.
Korporal
odloži
na
mizo
svojo
suknjo
in
na
to
spleza
z
Binčevo
pomočjo
gori
na
veliki
sod
,
da
bi
dosegel
one
na
polici
pri
stropu
razpostavljene
butelje
.
Binče
se
vstopi
na
mizo
in
nadalje
popeva
čašo
v
roki
vihteč
v
pijani
radosti
s
hripavim
glasom
zadnje
balladine
vrstice
.
Na
to
skoči
z
mize
in
v
svojej
nerodnosti
svetilnik
z
nogo
zadene
,
da
je
takoj
luč
ugasnola
,
sveča
pa
daleč
v
stran
odletela
.
Črna
tmina
jih
je
obdala
.
Matevž
in
Binče
sta
dolgo
svečo
iskala
;
vse
zastonj
!
Kaj
je
bilo
storiti
?
Matevž
je
moral
iti
v
hišo
po
drugo
luč
,
korporal
je
pa
luč
pričakovaje
dalje
na
sodu
čepel
,
kajti
okoli
soda
je
bilo
mnogo
različnega
orodja
razpostavljenega
,
da
so
ni
moglo
videti
,
na
kaj
bi
korporal
priletel
,
ko
bi
se
s
soda
spustil
.
Kmalu
nato
pa
,
ko
je
Matevž
iz
kleti
odšel
,
se
odpró
zopet
vrata
,
in
prikaže
se
luč
.
Ali
to
ni
bil
Matevž
,
ampak
gospod
major
in
hišni
strežaj
,
ki
sta
prišla
klet
preiskavat
.
„
Binče
!
Major
je
prišel
!
“
iznenaden
vsklikne
korporal
in
od
strahu
na
sodu
kvišku
odskoči
.
„
Sam
zlodej
ga
je
prinesel
!
Skrij
se
hitro
sim
za
sod
!
“
Na
to
korporal
na
sodu
še
bolj
nizko
počene
in
se
nazaj
k
zidu
potisne
.
Toda
ni
se
bilo
bati
,
da
bi
ga
major
zapazil
,
ko
bi
ga
tudi
iskal
.
Tudi
strežaj
ga
ni
videl
visoko
gori
na
sodu
,
kajti
njuna
svetilnica
je
le
po
strani
svetila
,
gori
pa
pri
stropu
in
na
sodih
,
kjer
se
je
korporal
plazil
,
je
bilo
vse
temno
.
„
Tukaj
v
tem
kotu
morajo
biti
ona
skrivna
vrata
,
“
pravi
strežaj
.
„
Dobro
!
“
odgovori
major
.
„
Postavite
svetilnico
sèm
na
to
mizo
.
Kaj
pa
je
to
?
Nekdo
je
imel
tukaj
celo
pojedino
.
In
pa
ta
suknja
,
ali
ni
vojaška
?
“
„
Le
dobro
glej
,
da
vidiš
prav
,
major
Besson
,
ti
si
brljav
,
“
polglasno
Binče
za
sodom
šepeta
.
„
Ali
niste
ničesar
slišali
?
“
pravi
major
.
„
Meni
se
zdi
,
kakor
da
bi
nekdo
nekaj
šepetal
.
“
„
Motili
ste
se
,
“
reče
strežaj
.
„
To
je
le
odmev
v
kleti
.
“
Na
to
major
zopet
dalje
pregleduje
na
mizi
razpostavljene
reči
.
„
To
je
suknja
mojega
korporala
,
“
se
začudi
major
.
„
Da
,
da
!
“
pritrdi
strežaj
.
„
Z
Binčetom
sta
tukaj
pila
in
v
pijanosti
suknjo
pozabila
.
Dovolite
mi
,
gospod
major
!
Vaš
korporal
ni
veliko
prida
,
vedno
z
Binčetom
pohajkuje
in
pijančva
.
“
„
Temu
srakoperju
bom
že
perje
populil
,
prej
ko
grem
iz
Lipnice
,
da
bo
pomnil
,
“
misli
si
korporal
gori
na
sodu
.
„
Ta
peklenski
hinavec
!
“
rentači
major
.
„
Jutre
mu
bom
pokazal
.
Železne
spone
na
roke
in
noge
in
nič
jesti
.
Pa
kaj
je
zopet
to
?
V
njegovej
službenej
knjižici
polno
podob
in
pa
še
stihov
!
Kaj
?
Ta
robat
in
neroden
človek
naj
bi
še
stihe
delal
!
“
„
Da
,
gospod
major
!
Pa
še
o
Vas
govoré
ti
stihi
in
te
podobe
,
“
pristavi
strežaj
.
„
Poglejte
tu
:
Kratkovidni
major
pod
oknom
!
Major
Besson
,
al
’
ni
te
sram
!
Major
Besson
,
ti
si
brljav
!
“
Major
je
bil
ves
divji
.
„
Ta
slepar
piše
in
riše
o
mojej
osebi
!
Ti
ubogi
črv
!
Da
bi
te
le
tukaj
imel
!
Na
drobne
koščeke
bi
te
sesekal
.
“
Strežaj
bere
dalje
:
„
Major
Besson
,
kaj
si
počel
,
Matevža
sam
’
ga
si
objel
.
“
„
Tri
sto
tisoč
centov
suhih
vragov
ga
naj
vzame
!
“
zarohni
major
in
s
krepko
pestjo
zgrabi
za
sod
,
na
kterem
je
korporal
stal
,
kakor
bi
se
hotel
nad
sodom
maščevati
,
ker
ni
korporala
dobil
.
„
Zakaj
pa
kliče
major
suhe
vrage
,
“
pobara
Binče
tiho
korporala
.
„
Zato
,
da
jih
gre
več
na
vago
,
“
odvrne
korporal
.
„
On
gleda
veliko
na
število
.
“
„
Ali
niste
zopet
ničesar
čuli
?
“
vpraša
major
.
„
Jaz
menim
,
da
je
to
le
odmev
najinega
govora
.
Če
pa
hočete
,
pa
poglejva
malo
po
kleti
,
“
odgovori
strežaj
.
Že
sta
hotela
pogledati
,
je-li
kdo
za
sodom
,
ali
v
tem
trenotku
se
odpró
kletine
duri
in
po
stopnicah
stopa
doli
s
svečo
v
roki
—
Ljudmila
.
„
Za
božjo
voljo
,
gospa
je
tukaj
!
“
pravi
prestrašen
major
.
Hipoma
pihne
luč
in
se
skrije
za
sodom
v
kot
.
„
Slišala
je
ropot
,
“
si
je
mislil
,
„
in
zdaj
je
prišla
pogledat
,
kaj
delamo
.
Kaj
si
bo
mislila
!
“
Ljudmila
se
je
s
prva
prestrašila
,
ko
ni
našla
kletinih
durij
zaklenenih
.
A
ker
si
je
mislila
,
da
so
vrata
le
po
naključji
odprta
ostala
,
se
zopet
pomiri
in
gre
tiho
stopaje
do
skrivnih
vratic
,
postavi
luč
tja
na
stolico
zraven
onega
soda
,
na
kterem
je
korporal
trepetal
,
in
odloži
veliko
zimsko
ruto
,
s
ktero
se
je
zaradi
hladne
noči
ogrnola
.
Že
je
hotela
svoje
delo
pričeti
ter
odpreti
vhod
v
podzemeljsko
klet
,
da
bi
tam
notri
sama
zagrebla
orožje
,
ali
v
tem
hipu
jo
preplaši
ropot
,
da
prestrašena
zavpije
.
Korporal
se
je
namreč
dolgo
premetaval
na
sodu
,
na
zadnje
pa
spoddrsnol
s
soda
doli
na
stolico
ter
prevrnol
luč
,
da
je
zopet
hipoma
