ziduje
razrušil
,
a
popolnoma
ga
pa
razdreti
ni
bilo
moči
.
Gospodova
duša
še
zdaj
ne
more
najti
počitka
,
znamenja
pa
tudi
ne
morejo
popraviti
.
„
Ali
je
Vas
že
tudi
katerikrat
gori
strašilo
?
“
vpraša
Miha
.
„
Le
počakaj
,
“
pravi
Šimen
,
„
naj
parkrat
potegnem
.
“
Ogenj
mu
je
bil
zopet
pošel
;
uprla
se
mu
je
pipa
;
kar
ne
vleče
pa
ne
vleče
.
„
Miha
,
daj
mi
svojo
!
“
reče
starček
,
„
boš
pa
ti
jutri
kadil
.
“
Miha
mu
jo
nabaše
in
prižge
in
počasi
in
premišljeno
uživa
Šimen
njegov
dar
.
„
Ali
če
me
je
strašilo
?
“
začne
z
nova
.
„
Kaj
je
bilo
prav
za
prav
,
tega
ne
vem
,
ampak
naj
dá
kdo
deset
goldinarjev
pa
reče
,
da
naj
grem
po
noči
mimo
znamenja
,
pa
jih
ne
pogledam
.
Kar
sem
videl
,
to
sem
videl
.
Bilo
je
pa
tako
:
Pri
sinu
sem
bil
še
na
domu
,
pa
smo
imeli
burkljastega
vola
,
ki
ni
bil
nikamor
par
,
sicer
pa
dobra
živina
.
Pa
sem
ga
gnal
na
prodaj
v
Kamnik
in
prodal
sem
ga
.
Vesel
sem
bil
in
menda
sem
še
malo
pel
,
lanec
mi
je
pa
rožljal
po
hrbtu
.
Pa
pridem
do
znamenja
in
se
odkrijem
.
Bog
se
usmili
duš
v
vicah
,
pravim
,
pogledam
proti
znamenju
pa
vidim
,
da
psiček
zraven
mene
teče
,
majhen
,
črn
in
kodrast
.
Psa
jaz
še
nisem
nikoli
imel
,
pa
si
mislim
,
da
je
komu
ušel
,
bo
že
našel
pot
domov
;
pokličem
ga
k
sebi
:
Parizelj
,
na
;
parizelj
,
na
!
Nič
.
Podim
ga
,
nič
;
poberem
kamen
,
takrat
me
pa
pogleda
.
In
kake
oči
je
imel
!
Kakor
dva
velika
tolarja
,
gorele
so
pa
kakor
špirit
,
če
ga
zažgeš
.
Bog
in
sveti
božji
križ
,
nad
mano
nima
nobene
moči
!
dejal
sem
pa
tekel
proti
Dolini
,
da
še
nikdar
ne
tako
.
Pogledal
nisem
nič
nazaj
,
zdelo
se
mi
je
pa
,
da
je
vedno
na
moji
strani
.
Vroče
mi
je
bilo
,
da
sem
bil
moker
,
kakor
bi
me
bil
iz
vode
potegnil
,
ustavil
se
pa
nisem
prej
kakor
pri
Nacetu
v
Dolini
;
tisto
noč
nisem
šel
več
domov
,
tako
hitro
pa
še
nikdar
nisem
prišel
čez
klanjec
.
Tiste
oči
sem
pa
ves
teden
videl
;
koder
sem
hodil
in
kamor
sem
se
obrnil
,
vedno
so
gledale
váme
,
kakor
tisti
svetnik
v
desnem
oltarji
,
ki
tudi
zmerom
v
človeka
gleda
.
“
„
Star
mora
človek
biti
in
vero
mora
imeti
,
“
pravi
Miha
,
„
potlej
pa
marsikaj
vidi.
“
„
Fant
!
“
posvari
ga
Šimen
,
„
ti
govoriš
tja
v
en
dan
pa
ne
veš
,
kaj
praviš
.
Ali
sem
jaz
sam
kaj
videl
?
Kaj
pa
je
mladi
Srep
povedal
,
ki
je
tudi
tod
hodil
.
Zelena
miza
,
tako
je
dejal
,
stala
je
v
gozdu
,
za
njo
pa
je
sedelo
devet
gospodov
pa
goreče
vino
so
pili
.
Tu
je
bil
komisar
,
ki
je
pred
tremi
leti
umrl
,
hud
gospod
je
bil
in
veliko
so
ljudje
prebili
pod
njim
,
potem
oskrbnik
iz
Prapreč
,
tisti
,
ki
so
pravili
,
da
je
po
krivem
prisegel
,
potem
fajmošter
,
tu
doli
iz
Loga
,
tisti
bogati
,
in
še
več
drugih
bogatinov
,
ki
jih
pa
ni
hotel
povedati
.
“
„
Za
reveža
pa
menda
še
hudič
ne
mara
,
“
opomni
Miha
in
dregne
z
gorjačo
v
ogenj
,
da
so
iskre
zletele
kvišku
.
„
Veš
,
Jurij
,
“
posmehuje
se
Miha
,
„
ta
oča
znajo
čarati
;
prihodnost
ti
povedo
,
če
hočeš
;
če
te
trese
mrzlica
,
kar
prosi
jih
,
pa
ti
jo
zagovore
in
če
ti
kdo
kaj
ukrade
,
pokažejo
ti
tatu
v
zrkalu
.
“
„
Le
norčuj
se
!
“
jezi
se
Šimen
.
„
Sam
bodeš
ostal
norec
.
Ti
misliš
,
da
kaj
veš
,
pa
nič
ne
veš
.
Iz
bukev
si
se
naučil
malo
brati
,
iz
bukev
;
a
tistih
črk
pa
,
ki
jih
Bog
piše
,
ne
zbereš
,
ne
ti
ne
drugi
.
Kako
je
Bog
dejal
?
On
je
rekel
,
da
v
mojem
imenu
boste
bolnike
zdravili
pa
hude
duhove
izganjali
.
Tega
ti
ne
veš
,
zato
pa
kvasiš
neumnosti
pa
preklinjaš
.
Kadar
prideš
v
moja
leta
,
boš
pa
drugače
govoril
.
“
„
E
,
ne
vem
,
oča
.
Menda
sem
že
prestar
,
da
bi
se
poboljšal
.
“
„
Kak
preklinjavec
je
bil
čevljar
Polde
pod
Orehom
!
Ni
veroval
ne
v
Boga
,
ne
v
hudiča
.
Kakšen
je
pa
zdaj
?
Vsej
fari
v
vzgled
.
In
kdo
ga
je
bil
izpreobrnil
?
Nobeden
drugi
kakor
domači
maček
.
“
„
Hentaj
,
oča
,
to
morate
pa
povedati
;
nemara
si
še
sam
jednega
oskrbim
.
“
„
Le
poslušaj
,
potlej
se
pa
smej
!
Ni
še
dolgo
tega
;
onega
leta
je
bilo
,
ko
je
zapadel
tisti
veliki
sneg
.
Na
sveti
večer
je
bil
posebno
hud
mraz
pa
burja
je
brila
;
pa
pravi
Polde
svoji
ženi
pa
hčeri
:
„
Le
napravita
se
,
pravi
,
pa
pojdita
v
cerkev
,
jaz
bom
pa
čul
doma
.
“
Pa
gresta
.
Poldetu
je
bilo
pa
dolg
čas
;
brati
ni
znal
,
moliti
ni
hotel
,
dasi
je
bil
sveti
večer
.
Pa
mu
pride
na
misel
pa
pravi
:
Bom
pa
te-le
čevlje
vkup
stegnil
.
Vsede
se
na
stolček
in
začne
razbijati
;
maček
se
pa
smuče
okrog
njega
,
črn
maček
,
jaz
sem
ga
bil
šel
potlej
gledat
.
Maček
se
smuče
pa
voha
po
klopi
okolo
;
na
klopi
je
pa
ležala
svinjska
krača
.
“
„
Ahà
,
“
nasmeje
se
Miha
.
„
Žena
mu
jo
je
bila
pripravila
pa
je
dejala
:
Kadar
bo
polunoči
proč
,
Polde
,
takrat
si
pa
odreži
.
Polde
šiva
tako
dalje
,
večer
se
mu
je
pa
zdel
dolg
,
dolg
,
kakor
večni
kraj
.
če
je
bolj
šlo
na
polunoči
,
bolj
se
je
oziral
na
uro
;
pa
kakor
bi
bili
kazalci
otrpneli
,
čas
ni
šel
dalje
.
Takrat
pa
poide
Poldetu
potrpežljivost
,
zgrabi
kračo
pa
nož
in
zakriči
:
Ura
bij
!
če
ne
bom
rezal
.
Maček
se
pa
oglasi
zraven
njega
:
Jaz
bom
pa
jedel
!
pa
tako
čudno
je
zarezal
,
da
so
Poldetu
lasje
po
konci
stopili
.
Vse
vrže
od
sebe
,
pa
klobuk
na
glavo
pa
kožuh
náse
,
pa
teče
v
cerkev
in
za
noben
denar
ne
ostane
več
na
sveti
večer
doma
.
“
„
O
ti
sneden
maček
,
“
pravi
Miha
,
„
da
ni
privoščil
Poldetu
krače
.
“
Jurij
se
je
muzal
na
tihem
vražnemu
starcu
,
a
žaliti
ga
ni
hotel
kakor
Miha
in
da
bi
pokazal
,
kako
mu
vse
verjame
,
prosi
ga
,
če
sme
jedenkrat
priti
,
da
bi
mu
povedal
,
kaj
ga
čaka
.
Šimen
se
izgovarja
nekaj
časa
,
češ
,
da
se
hoče
norčevati
,
a
na
resno
prigovarjanje
se
vender
uda
.
„
Zdaj
pa
poglejmo
,
kaj
smo
nalovili
,
“
pravi
Šimen
in
vsi
gredo
po
sake
k
ribniku
.
Precej
rakov
je
bilo
v
njih
.
„
Kar
je
lepših
,
dajta
meni
,
“
dejal
je
Šimen
,
„
druge
pa
vzemita
!
“
Fanta
jih
povežeta
v
rute
,
pogasita
ogenj
,
da
ne
bi
trpele
duše
v
vicah
,
kakor
je
menil
Šimen
.
„
Zato
je
toliko
požarov
,
“
dejal
je
,
„
ker
ljudje
ognja
ne
spoštujejo
.
“
Pozno
po
noči
je
bilo
,
ko
ležeta
fanta
navkreber
proti
domu
;
od
Rožanca
sem
se
je
slišalo
hripavo
petje
starega
Premca
;
dočakata
ga
in
vsi
se
poležejo
po
slami
.
Jurij
pa
ni
mogel
spati
,
toliko
mislij
podilo
se
mu
je
po
glavi
.
Skrivati
se
mora
in
pošteni
ljudje
se
ga
ogibljejo
.
Kako
se
ga
je
branil
Poznič
,
kako
je
Javornik
besedo
izprevrgel
!
In
kdaj
se
bode
to
predrugačilo
?
Nikdar
.
Do
smrti
ga
bodo
lovili
in
preganjali
kakor
sivega
volka
.
Ali
ni
nobene
pomoči
zanj
?
—
Pač
,
sam
naj
se
naznani
.
Toda
kaznovali
ga
bodo
,
zaprt
bo
in
dolgo
bo
moral
gotovo
služiti
.
A
jedenkrat
bo
vender
prost
,
jedenkrat
bo
vender
mirno
mogel
živeti
v
domačem
kraji
.
Drugače
pa
išče
zastonj
pokoja
.
„
Naj
se
zgodi
,
kar
hoče
,
“
sklene
Jurij
,
„
takoj
jutri
se
grem
oglasit
.
“
Težak
kamen
se
mu
odvali
s
tem
sklepom
od
srca
in
sladek
spanec
ga
objame
.
Solnce
je
že
visoko
stalo
,
ko
se
Jurij
prebudi
.
Premec
in
Mika
sta
bila
zunaj
po
malih
domačih
opravkih
.
Vesel
pozdravi
starec
Jurija
.
„
Od
danes
,
“
pravi
,
„
boš
pri
meni
za
vélicega
,
hlapca
pa
za
kočijaža
,
primojdunaj
!
Zdaj
kar
gremo
tjà
v
bukovje
,
cepcev
sekat
.
Nace
mi
jih
je
bil
naročil
,
zvečer
bo
pa
pijača
;
pa
rake
bomo
luščili
.
“
Šli
so
,
in
tako
vesel
je
bil
starec
in
Miha
take
volje
,
da
jima
Jurij
ni
mogel
razodeti
svojega
namena
.
Ko
pa
je
stal
v
temnem
gozdu
sredi
zelenja
in
poslušal
radostno
petje
ptičje
,
zavriskal
je
tudi
on
iz
prostih
prsij
in
trdni
njegov
sklep
se
je
stopil
kakor
sneg
na
gorkem
solnci
.
Neroden
iz
prva
navadil
se
je
hitro
novega
dela
in
kmalu
je
bilo
cepcev
nasekanih
cela
reč
;
nabrali
so
potem
še
gob
in
malinov
,
zase
in
za
naprodaj
,
kajti
v
Dolini
se
je
vse
prodalo
pri
župniku
,
pri
zdravniku
in
štacunarji
,
in
denar
se
je
dobil
,
katerega
je
Premec
vedno
potreboval
.
Tako
odkritosrčno
se
je
veselil
Premec
,
da
Jurij
pri
njem
ostane
,
in
tako
presrčno
je
govoril
Miha
s
svojim
prijateljem
,
da
je
bil
ta
kar
ginen
;
zdelo
se
mu
je
,
da
je
našel
nov
dom
in
na
domu
zvestega
brata
.
Pred
kosilom
obsekajo
kosmati
les
,
popoludne
odpravi
se
Miha
z
očetom
v
Dolino
,
Jurij
se
pa
še
ne
upa
pokazati
pri
belem
dnevu
in
krene
v
gozd
.
Ko
se
tako
zamišljen
sprehaja
po
gostem
lesu
,
vzbudijo
se
mu
zopet
neprijetni
spomini
.
Človek
pač
nikdar
ni
sam
,
misli
spremljajo
ga
vedno
kot
zveste
tovarišice
,
neprijetne
,
so
mu
večkrat
,
nezveste
nikdar
;
če
jih
hočeš
odgnati
,
v
druščino
pojdi
med
hrumeči
svet
,
iznebiš
se
jih
za
nekaj
časa
;
a
kadar
bodeš
sam
,
boste
pa
zopet
vkup
,
obstopile
te
bodo
zopet
.
Na
samoti
si
najmenj
sam
.
Če
hočeš
ubežati
spominom
,
ki
te
preganjajo
,
ne
hodi
v
samoto
;
menj
varni
so
tatje
na
deželi
kakor
v
velicih
mestih
.
Tudi
Jurij
beži
pred
svojimi
spomini
in
premišljuje
,
kam
bi
šel
,
da
bi
bil
krajši
čas
.
Spomni
se
starega
Šimna
in
njegovih
vraž
in
naravnost
proti
málinu
se
napoti
.
Kolo
je
bilo
že
obstalo
in
Šimen
je
na
solnci
pest
pšenice
sušil
.
„
Oča
,
to
boste
pa
morali
v
možnarji
stleči
,
“
pravi
Jurij
in
pokaže
na
pšenico
.
„
E
,
bo
že
Bog
zopet
dežja
dal
!
“
tolaži
se
stari
.
„
Kaj
pa
ti
?
“
„
Kaj
ste
mi
pa
včeraj
obljubili
?
Jaz
nisem
še
pozabil
.
Danes
mi
morate
povedati
srečo
.
“
„
Fant
,
kaj
ti
to
pomaga
,
če
pa
ne
verjameš
!
“
„
Kdo
pravi
to
?
“
opravičuje
se
Jurij
.
„
Le
kaj
prida
povejte
,
boste
videli
,
če
bom
verjel
ali
ne
.
“
Šimen
se
upira
,
upira
,
a
na
zadnje
odvede
Jurija
v
hišo
.
Tam
odpre
veliko
pobarvano
skrinjo
,
katere
pokrov
je
ves
pokrit
s
svetimi
podobicami
.
Iz
skrinje
izvleče
majhno
ponev
,
trinogat
stolček
in
v
rudečo
ruto
zavite
debele
bukve
s
črnimi
platnicami
.
„
To
so
črne
bukve
?
“
vpraša
Jurij
.
„
To
so
svete
bukve
,
“
odgovori
oni
in
pove
,
kako
jih
je
skrival
njegov
oča
in
ded
pred
duhovnimi
gospodi
in
kako
je
tudi
njega
župnik
jedenkrat
vprašal
po
njih
.
„
Malo
sem
se
bil
zagovoril
,
“
pravi
,
„
pa
so
me
začeli
poprijemati
in
komaj
sem
utajil
.
Ti
gospodje
bi
najrajši
sami
vse
vedeli
in
znali
.
“
Potem
pove
o
stolci
,
da
je
iz
devet
vrst
lesa
narejen
,
les
pa
se
je
sekal
na
sveti
večer
.
Šimen
dene
potem
mnogovrstnega
kadila
v
ponev
in
kadi
in
moli
po
kuhinji
sem
ter
tja
.
„
Kaj
pa
to
,
oča
?
“
vpraša
Jurij
.
„
Kadilo
prežene
hude
duhove
,
da
nam
ne
morejo
škodovati
.
“
„
Torej
mislite
,
da
se
v
Vaši
kuhinji
tudi
taki
dobivajo
?
“
„
Z
božjim
dopuščenjem
,
fant
,
hodi
hudoba
okrog
in
išče
,
koga
bi
požrl
.
“
Kaj
bi
se
pač
dalo
v
Šimnovi
kuhinji
požreti
,
mislil
si
je
Jurij
in
smeh
ga
je
silil
,
a
molčal
je
;
stari
pa
vzame
škarje
in
odreže
Juriju
tri
šopke
las
,
od
temena
in
od
senc
,
potem
pa
mu
reče
iz
hiše
iti
in
vrata
se
zapró
za
njim
.
Jurij
je
slišal
kako
je
starec
godrnjal
in
molil
in
da
je
velike
bukve
prebiral
.
Bog
ve
,
če
zna
brati
,
mislil
je
Jurij
,
a
ni
se
upal
vprašati
,
čez
nekaj
časa
pride
Šimen
ven
in
pravi
:
„
Fant
,
ti
boš
dolgo
živel
na
svetu
.
Če
misliš
,
da
je
to
sreča
,
pa
zahvali
Boga
.
“
Potem
se
pogovarjata
z
Jurijem
o
tem
in
onem
,
in
ponosno
omenja
starec
,
kaj
je
že
temu
in
onemu
naprej
povedal
in
kako
se
je
natanko
izpolnilo
.
„
Kaj
sem
Vam
pa
zdaj
dolžen
,
oča
?
“
vpraša
Jurij
odhajaje
.
„
E
kaj
boš
dolžen
!
Pojdi
pomagat
,
da
kolo
urediva
,
nekam
se
je
zagozdilo
,
pa
ne
teče
.
“
„
Oča
,
vode
mu
manjka
,
vode
.
“
„
Za
jedno
kolo
bi
je
moralo
vender
še
dosti
biti
;
to
se
je
kam
ujelo
.
Pojdi
,
da
je
vzdigneva
in
žleb
malo
iztrebiva
!
Ti
si
še
mlad
in
krepak
,
meni
pa
se
že
kolena
opletajo
.
“
A
naj
se
Jurij
upira
,
kolikor
hoče
,
hudomušno
kolo
se
ne
gane
pa
se
ne
gane
,
tako
da
se
na
zadnje
sam
Šimen
uveri
,
da
je
nemara
res
vode
premalo
.
Mračilo
se
je
,
ko
pride
Jurij
na
svoj
novi
dom
,
tovariša
sta
bila
že
doma
in
prinesla
sta
s
seboj
vina
,
kruha
in
mesa
.
„
Hej
,
primojdunaj
,
Jurček
,
“
kriči
Premec
,
„
danes
bomo
pa
večerjali
,
kakor
sam
gospod
župnik
.
“
Tako
je
ostal
Jurij
pri
Premci
,
pomagal
je
in
delal
,
kar
je
bilo
okrog
hiše
in
na
malem
posestvu
treba
.
Kadar
ni
bilo
druzega
dela
,
pa
je
vzel
puško
in
prinesel
sem
ter
tja
kacega
zajca
ali
pa
veverico
domov
,
po
noči
pa
je
šel
časi
v
potok
po
rake
.
Metle
vezati
ni
posebno
umetno
delo
,
a
Premec
ga
je
tudi
naučil
koše
,
jerbase
in
korbice
plesti
.
Posebno
fine
robe
se
ve
da
Premčeva
fabrika
ni
izdelovala
,
a
v
dolinski
fari
se
je
vse
razpečalo
.
Kje
in
kdaj
se
je
bil
Premec
sam
tega
navadil
,
to
se
natanko
ne
ve
,
a
ljudje
so
ugibali
,
da
bržčas
takrat
,
ko
je
bil
zaprt
.
Miha
je
hodil
z
muziko
po
veselicah
in
bratovsko
delil
svoj
zaslužek
;
celo
Premec
je
postal
nekoliko
boljši
,
da
ni
posedal
toliko
časa
po
krčmah
;
posebno
rad
je
imel
Jurija
,
bodi
si
da
mu
je
dopadel
od
nekdaj
drzni
deček
,
ali
pa
ga
je
imel
posebno
zdaj
za
domačega
,
ko
je
njegov
sin
gospodaril
na
Primoževini
.
Na
večer
obiska
val
je
Jurij
tudi
svoje
roditelje
,
se
ve
da
so
bili
takrat
v
vednem
strahu
in
vsak
trenutek
je
hodil
Primož
ven
gledat
,
če
je
vse
varno
.
Jedi
,
pijače
in
obleke
je
dobil
doma
,
da
pa
po
dnevi
ni
smel
hoditi
po
vasi
,
to
ga
ni
žalilo
.
Prost
je
bil
in
na
svoj
položaj
in
na
vojaščino
ni
mislil
več
;
tako
se
človek
tudi
nevarnosti
privadi
,
če
je
moral
delj
časa
v
njej
živeti
.
Brezskrbno
in
zadovoljno
je
živel
v
veseli
družbi
.
Kje
navadno
biva
,
tega
sploh
ljudje
natanko
niso
vedeli
in
tudi
povpraševali
niso
;
tako
so
govorili
,
da
se
okrog
Gorice
potika
;
ne
izdal
bi
ga
pa
nihče
,
in
če
bi
bila
tudi
večja
nagrada
razpisana
.
Da
bi
pa
kacemu
vohunu
sled
zmešal
,
Jurij
ni
vedno
pri
Premci
prenočeval
,
ampak
sem
ter
tja
si
je
izbral
za
ležišče
kak
kozolec
,
katerih
je
stalo
mnogo
od
vasi
sem
po
polji
.
Tako
je
prešlo
poletje
,
prešla
jesen
in
zima
je
trkala
na
duri
.
Lehko
je
bil
pospravil
Premec
pridelek
svojega
polja
;
žito
je
bil
prodal
in
denar
je
pod
njegovimi
rokami
hitro
ginil
.
V
samotni
koči
pa
je
bilo
mraz
in
Premec
svojega
gozda
ni
imel
razen
par
smrek
okrog
hiše
.
Sproti
si
je
nosil
suhih
drv
iz
gozda
;
na
zimo
pa
vesel
človek
po
leti
ne
misli
.
Zdaj
so
se
vrstili
vsi
trije
in
hodili
vsak
svoj
dan
po
suhljad
.
Prijetno
se
ve
da
ni
izpod
snega
vleči
primrzneno
vejevje
in
večkrat
so
ležali
okrog
mrzle
peči
in
celo
šal
zbijati
se
jim
ni
ljubilo
.
„
Primojdunaj
,
drugo
bi
vse
bilo
,
“
dejal
je
časi
Premec
,
„
samo
denarja
ni
.
“
In
trdo
je
res
šlo
zanj
,
zaslužek
je
po
zimi
redek
,
ko
ljudje
za
živež
radi
delajo
in
Mihova
muzika
je
tudi
marsikak
teden
počivala
.
Dolga
je
pot
do
Primoža
v
grdem
vremenu
in
večkrat
je
Juriju
,
kadar
jo
je
hodil
,
prišlo
na
misel
doli
ostati
čez
zimo
;
a
če
je
premislil
,
kakih
sitnostij
bi
utegnil
nakopati
svoji
rodovini
,
zbal
se
je
.
„
Veste
kaj
?
“
pravi
nekega
dne
Jurij
k
svojima
tovarišema
.
„
Jaz
grem
doli
do
Rožanca
,
pa
si
izposodim
par
goldinarjev
.
Po
leti
mu
jih
bom
vrnil
in
če
mu
prav
kaj
obresti
plačam
.
“
„
Ha
,
ha
!
primojdunaj
,
“
zasmeje
se
Premec
.
„
Vidi
se
,
da
ti
moža
ne
poznaš
.
Če
ga
sam
Bog
poprosi
na
posodo
,
brez
poroka
mu
on
ne
da
nič
.
On
bi
bil
Kristusa
za
pol
menj
prodal
kakor
Judež
.
“
„
O
za
pol
več
,
oča
,
“
oglasi
se
Miha
.
„
Dober
kup
pa
Rožanec
ne
da
nič
.
“
„
Jaz
pojdem
vender
;
saj
sva
prijatelja
in
saj
veste
,
kaj
je
storil
zame
.
“
„
O
kaj
pa
!
“
pravi
Premec
.
„
To
je
kaj
posebnega
!
Reci
staremu
,
naj
se
obesi
mestu
tebe
,
rajši
bo
storil
,
kakor
da
bi
ti
kaj
dal
na
posodo
.
Če
bi
mu
bil
jaz
rekel
:
daj
deset
krajcarjev
,
da
rešiva
Jurija
,
ki
ga
hočejo
umoriti
,
misliš
,
da
bi
bil
dobil
?
Nikoli
ne
.
“
Tako
je
govoril
Premec
,
a
Jurija
ni
pregovoril
.
Napoti
se
k
Rožancu
in
dobi
gospodarja
na
dvorišči
,
ko
je
ravno
butare
delal
.
„
Dober
dan
,
oča
Rožanec
!
“
ga
nagovori
.
„
Vi
pa
butare
?
“
„
Butare
,
“
mu
odgovori
.
„
Od
kod
pa
ti
?
“
„
E
,
od
vseh
krajev
,
oča
.
“
„
Naj
več
si
pri
Premci
,
kali
?
“
„
Zdaj
tu
zdaj
tam
;
tako
se
klatim
po
svetu
.
“
„
Prav
imaš
!
Malo
moraš
počakati
,
da
te
ljudje
pozabijo
,
potlej
si
pa
dober
;
nobena
živa
duša
ne
bo
več
po
tebi
vprašala
.
Če
hočeš
,
pojdiva
v
hišo
!
Kos
kruha
pa
malo
pijače
imam
zmerom
pri
rokah
.
“
„
Ne
,
oča
;
saj
se
tukaj
lehko
pomeniva
.
Veste
,
jaz
sem
po
nekaj
k
Vam
prišel
.
“
„
No
,
kaj
bo
dobrega
?
“
„
Oča
takole
je
:
Jaz
nisem
slab
delovec
,
kaj
?
“
„
O
dober
,
dober
;
jaz
te
že
poznam
.
“
„
Po
leti
,
glejte
,
bom
lehko
dobil
dela
,
kolikor
ga
bom
hotel
,
če
me
prav
letos
še
niso
hoteli
tako
jemati
.
S
časom
ljudje
vse
pozabijo
,
jelite
!
“
„
Tako
je
;
noben
človek
ne
bo
več
mislil
na
to
,
da
si
uhajač
.
“
„
Vidite
,
zdaj
pa
dela
ni
in
kdo
me
bo
na
zimo
vzel
?
Po
leti
si
bom
pa
kaj
prislužil
,
po
leti
:
in
če
boste
kacega
delovca
potrebovali
,
kar
imate
me
.
“
„
To
je
že
prav
.
“
„
In
delal
Vam
bom
pridneje
in
tudi
ceneje
kakor
vsak
drugi
.
Mlatit
Vam
pojdem
in
kosit
po
tri
groše
na
dan
.
“
„
Kar
v
roko
udari
!
“
pravi
mož
veselo
in
iztegne
svojo
desnico
.
„
Samo
plačajte
mi
nekaj
naprej
!
“
—
Osupnen
ga
pogleda
Rožanec
in
pridna
sekirica
mu
zastane
.
—
„
Veste
,
“
nadaljuje
Jurij
,
„
potlej
ne
bom
tako
potreboval
,
zdaj
sem
pa
res
potreben
in
Vam
je
pač
vse
jedno
,
če
daste
zdaj
ali
pooznje
.
“
„
Fant
,
ti
praviš
:
vsejedno
?
Kako
more
kmet
,
ubogi
kmet
,
kaj
denarja
dati
od
sebe
,
če
ni
še
prodal
svojih
pridelkov
in
svoje
živine
!
“
„
Saj
ste
oni
teden
žita
prodali
!
“
„
Kaj
prodal
!
Se
ve
da
sem
prodal
;
toda
,
kako
sem
prodal
!
V
izgubo
sem
moral
dati
,
v
čisto
izgubo
.
Ej
,
potreba
,
potreba
,
pa
skrb
!
Fant
,
ti
nimaš
še
nič
skrbij
,
ker
si
sam
,
kdor
ima
pa
svojo
zemljo
,
ta
pa
ni
nikoli
brez
skrbij
.
“
„
No
,
takih
skrbij
bi
se
jaz
ne
bal
,
“
omeni
Jurij
.
„
Zato
,
ker
jih
ne
poznaš
.
Ti
še
nisi
nikdar
plačeval
davka
in
ne
veš
,
kaj
se
to
pravi
:
hiša
brez
denarja
,
rubežen
pa
pred
durmi
.
“
„
Vaše
posestvo
vender
lepe
denarce
nese
.
“
„
Lehko
bi
jih
,
lehko
;
Bog
ve
,
da
lehko
!
Toda
kaj
ti
pomaga
,
če
vidiš
lepo
drevje
v
gozdu
,
da
se
ti
ga
srce
veseli
;
pa
prideš
drugič
pogledat
,
pa
vidiš
,
da
je
drugi
posekal
!
In
kak
krompir
je
bil
zrasel
na
njivi
!
Debel
kakor
repa
in
kar
usulo
se
ti
ga
je
pod
steblom
;
ko
sem
pa
začel
kopati
,
takrat
sem
pa
videl
,
da
je
boljši
že
pobran
.
Potlej
naj
pa
nese
denarce
kmetija
!
Koliko
sem
zložil
žita
v
kozolec
!
Na
tesno
sem
je
dejal
,
snop
pri
snopu
,
samo
lepo
pšenico
,
trdo
kakor
jeklo
in
svetlo
kakor
led
.
Ko
pa
pridem
z
vozom
nakladat
,
bilo
je
pa
vse
narahljano
,
skoro
vsak
drug
snop
je
izginil
!
“
„
Kaj
,
da
tako
kradejo
po
Gorici
!
“
začudi
se
Jurij
.
„
Tako
in
pa
še
bolj
!
Toda
nekaj
jih
poznam
in
ker
si
ravno
tu
in
menda
večkrat
Premca
vidiš
,
reci
staremu
:
če
ga
jaz
jedenkrat
dobim
v
moji
hosti
,
da
bo
drva
sekal
in
škodo
delal
,
ali
pa
okrog
mojega
kozolca
kaj
iskal
,
česar
ni
izgubil
,
posvetil
mu
bom
z
dvocevko
,
da
bo
imel
za
nekaj
časa
dosti
.
Da
moram
ravno
jaz
tako
tatinsko
soseščino
imeti
!
“
„
Oča
,
Premca
menda
po
krivem
dolžite
,
“
zagovarja
Jurij
svojega
dobrotnika
.
„
O
kaj
pa
,
po
krivem
!
Le
govori
zanj
!
Meni
so
ljudje
pravili
,
ki
se
ne
lažejo
in
dolgo
sem
že
potrpežljivo
gledal
,
kako
se
ta
nesnaga
na
moje
stroške
pase
.
“
Jurij
se
je
bal
,
da
bo
starec
zdaj
,
ko
mu
je
najljubši
predmet
prišel
na
misel
,
o
tem
govoril
brez
konca
in
kraja
,
in
zasukal
je
govor
zopet
na
svojo
prošnjo
.
„
Hudo
je
,
oča
,
hudo
!
“
pravi
.
„
Pa
veste
kaj
?
Zavolj
tega
bi
mi
vender
lehko
par
goldinarjev
posodili
.
Čez
pol
leta
Vam
jih
pa
odslužim
.
“
„
Oh
,
ljuba
duša
,
“
vzdihne
Rožanec
.
„
Čez
pol
leta
!
Kje
je
še
to
!
Bog
ve
,
če
boš
takrat
še
pri
volji
izpolniti
svojo
obljubo
!
“
„
Saj
sem
Vam
segel
v
roko
.
“
„
In
Bog
ve
,
če
boš
še
mogel
to
storiti
.
Žandarji
še
vedno
okrog
lazijo
in
če
te
dobé
,
kdo
mi
bo
povrnil
?
“
„
Bodo
pa
oča
dali
,
ali
pa
France
.
“
„
Ha
,
ha
,
“
nasmeje
se
bridko
Rožanec
:
„
oča
ali
pa
France
!
Saj
poznam
oba
dobro
!
Od
teh
pa
denarja
ne
dobiš
;
trda
sta
kakor
gabrova
grča
.
Ha
,
ha
!
da
bi
ta
dva
kaj
plačala
,
na
to
še
misliti
ni
!
“
„
Pa
jaz
imam
še
nekaj
dote
!
“
„
No
,
pa
Bog
ve
,
kedaj
jo
dobiš
,
ali
pa
nikoli
!
Tvoj
oča
lehko
še
dalje
živi
kakor
jaz
.
“
„
Da
bi
le
Bog
dal
!
“
„
Ej
,
zlodja
,
Jurij
!
kaj
pa
meni
potlej
vsa
ta
barantija
pomaga
?
Jurček
,
kar
pustiva
te
neumne
marnje
,
pa
pojdi
z
máno
,
da
ga
spijeva
vsak
jedno
kupico
hruševca
,
tacega
,
kakor
ga
ti
še
nisi
pil
.
“
„
Zahvaljujem
,
oča
,
res
ne
bom
!
—
Vi
mi
torej
nečete
pomagati
?
“
„
Kaj
,
pomagati
!
“
jezi
se
Rožanec
.
„
Pomagam
ti
že
,
kjer
hočeš
;
ali
če
pa
ne
morem
,
pa
ne
morem
.
—
Toda
počakaj
,
zdaj-le
sem
se
nekaj
domislil
.
“
In
stari
vleče
ponižnega
Jurija
čez
dvorišče
.
Pod
hišo
v
zemlji
bila
je
prostorna
klet
,
to
Rožanec
odklene
in
porine
mladeniča
notri
.
„
No
,
Jurij
,
kaj
vidiš
tu
notri
?
“
ga
vpraša
.
„
Dve
kadi
zelja
.
“
„
Ha
,
ha
,
“
smeje
se
oni
,
„
to
je
tudi
notri
,
tudi
.
Pa
poglej
sem
!
Ob
steni
,
kaj
pa
tu
visi
?
“
„
Zajčje
kože
.
“
„
No
vidiš
!
Same
lepe
,
suhe
zajčje
kožice
.
Petnajst
jih
je
,
in
poglej
ljuba
duša
:
v
ponedeljek
je
v
Ljubljani
semenj
,
jaz
ne
morem
iti
,
ker
imam
dela
doma
;
ti
pa
lehko
tja
stopiš
,
pa
vzameš
to-le
s
sabo
.
Če
skriješ
pod
suknjo
,
noben
človek
ne
bo
vedel
,
kaj
neseš
.
Klobučarji
se
bodo
pa
kar
stepli
zanje
,
tako
lepe
kožice
so
to
.
Recimo
,
da
dobiš
za
vsako
štiri
groše
—
dobil
boš
pa
lehko
več
,
primaruha
!
tako
blago
,
le
poglej
jih
—
no
,
pa
recimo
,
da
štiri
groše
,
in
petnajst
kožic
,
to
je
že
blizu
štirih
goldinarjev
.
“
„
Ne
vem
,
če
bo
toliko
,
oča
,
“
ustavi
ga
Jurij
in
začne
računiti
.
„
To
je
menda
samo
tri
goldinarje
.
“
„
Ni
mogoče
!
“
zavpije
Rožanec
,
„
le
štejva
!
Če
bi
jih
bilo
samo
pet
,
že
te
bi
znesle
jeden
goldinar
;
zdaj
jih
je
pa
petnajst
,
pomisli
;
petnajst
!
“
„
No
,
in
to
je
trikrat
pet
.
“
„
Hentaj
!
menda
res
.
Toda
ti
jih
boš
veliko
draže
prodal
;
ne
smeš
takoj
prvemu
dati
;
poskusi
malo
,
kakšen
je
kup
in
barantaj
na
žive
in
mrtve
!
“
Jurij
ni
vedel
,
ali
bi
se
smijal
dedcu
ali
bi
se
jezil
;
toda
kaj
bi
bil
mogel
storiti
?
Če
odreče
,
ne
dobi
denarja
nič
,
jeden
dan
ali
dva
se
pa
že
roma
po
svetu
,
in
kdo
ga
pozna
v
mestu
!
„
Kar
se
bo
dalo
,
bom
storil
,
“
pravi
.
„
Zanašajte
se
name
!
“
„
Tako
je
prav
!
Kaj
bi
dobro
robo
zametaval
!
Pot
te
skoro
nič
ne
velja
;
zapravljati
se
ve
da
ni
treba
.
Čez
Savo
se
prepelješ
na
prvem
brodu
;
po
čolnu
;
na
ladijo
ti
ni
treba
hoditi
,
ker
je
predrago
.
Sem
in
tja
boš
plačal
štiri
krajcarje
.
V
Ljubljani
imaš
pa
petnajst
krajcarjev
čez
in
čez
dosti
.
“
„
Petnajst
krajcarjev
,
oča
!
Kaj
pa
mislite
!
Toliko
me
stane
če
grem
v
Dolino
.
“
„
Ha
!
Ali
hočeš
po
svetu
hoditi
pijan
kakor
muha
?
Glej
,
da
se
mi
v
Savo
prebrneš
!
—
No
pa
vzemimo
dvajset
krajcarjev
,
ker
si
že
tako
razvajen
;
potlej
boš
pa
živel
kakor
prapreški
gospod
.
—
Kar
ti
ostane
,
pa
lepo
domov
prinesi
,
pa
glej
,
da
kaj
ne
izgubiš
in
da
ti
na
semnji
kdo
kaj
ne
izmakne
.
Mestni
ljudje
so
vsi
vražji
in
na
tujca
kar
gledajo
,
kako
bi
ga
osleparili
.
Poldrugi
goldinar
,
polovico
skupička
,
boš
potlej
meni
dal
,
drugo
polovico
ti
pa
jaz
posodim
tja
do
sv.
Jurija
,
tvojega
patrona
.
Obrestij
pa
ne
maram
nič
,
ker
jaz
sem
kerščansk
človek
.
—
Tako
,
Jurij
!
Kadar
odrineš
,
pa
mi
pridi
povedat
,
da
ti
blago
izročim
!
“
Kar
tepel
bi
skopuha
kakor
ajdovo
slamo
,
mislil
si
je
Jurij
,
če
bi
ne
bil
ravno
Rožanec
.
Toda
le
počakaj
!
Grd
dan
je
bil
ljubljanski
semanji
dan
;
deževalo
je
in
sneg
je
vmes
naletaval
,
tako
da
so
tla
od
mnogih
nog
razteptana
kar
plavala
.
Množica
ljudij
valila
se
je
sem
pa
tjà
;
jedni
hité
po
gotovih
opravkih
,
drugi
ogledujejo
štacune
in
krame
in
premišljujejo
,
ali
bi
še
kaj
kupili
;
ti
iščejo
svojih
znancev
,
oni
so
jih
našli
in
glasno
se
razgovarjajo
z
njimi
;
vmes
pa
ropočejo
vozovi
in
bega
živina
.
Pri
klobučarji
na
trgu
je
že
dolgo
kmetski
fant
od
strani
gledal
in
čakal
,
da
se
odmaknejo
kupci
.
Zdaj
se
približa
,
a
ne
pogumno
in
moško
,
kakor
fantje
njegovih
let
,
ampak
plašno
in
urno
,
kakor
bi
se
bal
,
da
se
skesa
,
ako
bi
hodil
počasi
.
„
Jaz
imam
zajčjih
kož
na
prodaj
,
“
reče
poluglasno
Jurij
,
kajti
on
se
je
obrnil
na
prodajalca
.
Klobučar
ga
nekaj
časa
pazno
gleda
,
pa
reče
:
„
Pokaži
!
“
Jurij
razveže
culico
in
razloži
svojo
robo
.
Dolgo
jo
ogleduje
oni
,
vse
predolgo
za
Jurija
,
naposled
pa
vpraša
:
„
Po
čem
?
“
„
Po
štiri
groše
.
“
„
Fant
,
ali
si
znorel
?
“
pravi
oni
.
„
Po
dva
ti
dam
,
če
hočeš
;
pa
kar
pusti
tukaj
!
“
„
Ne
,
ne
morem
dati
.
“
„
Kaj
ne
moreš
dati
,
ko
si
vse
zastonj
dobil
!
Dva
groša
dobiš
še
po
vrhu
,
pa
nič
več
.
“
In
klobučar
seže
po
ruti
.
„
Res
ne
morem
,
“
reče
Jurij
in
prime
za
drugi
konec
.
„
Stoj
,
fant
!
“
pravi
zdaj
oni
na
glas
.
„
Pridejo
žandarji
mimo
,
potlej
boš
pa
lehko
dal
.
“
A
tako
srpo
ga
pogleda
Jurij
in
tako
krepko
mu
stisne
pest
,
s
katero
je
robec
držal
,
da
je
takoj
izpustil
.
Jurij
povije
svoje
blago
in
izgine
med
ljudmi
.
Malo
so
bili
za
njim
pogledali
,
ko
je
klobučar
zadnje
besede
rekel
,
a
kdo
se
meni
za
tuje
ljudi
?
Poludne
je
zazvonilo
;
vse
ljudstvo
se
odkrije
in
kjer
je
tropa
skupaj
,
začne
jeden
glasno
naprej
moliti
.
Najglasneje
pa
moli
tam
na
trgu
star
štacunar
,
ki
klobuke
prodaja
.
Po
vsem
trgu
se
razlega
njegov
glas
in
nehote
tudi
Jurij
za
njim
moli
in
se
počasi
bliža
.
To
mora
biti
dober
človek
,
ki
je
tako
pobožen
,
misli
si
in
čaka
,
kdaj
bo
molitve
konec
.
Zdavna
je
že
odzvonilo
,
a
rejeni
klobučar
še
vedno
našteva
svetnike
in
svetnice
,
kakeršnih
Jurij
še
nikdar
ni
slišal
,
in
neutrudno
odgovarjajo
ljudje
okrog
njega
.
Na
zadnje
pride
vender
„
čast
bodi
“
in
velik
križ
sklene
molitev
.
„
Ta
je
bila
pa
dolga
,
“
meni
nekateri
,
„
prav
za
deževen
dan
.
“
Ljudje
se
začno
razgubljati
po
krčmah
in
trg
se
prazni
.
Zdaj
se
Juriju
zdi
čas
ugoden
.
Urno
stopi
k
možu
in
ga
nagovori
:
„
Oča
,
jaz
sem
tudi
za
Vami
molil
,
“
pravi
.
„
Zdaj
bova
pa
kupčijo
naredila
.
“
„
Prav
je
;
jaz
imam
pa
tudi
najboljše
blago
.
“
„
Jaz
bi
Vam
nekaj
prodal
,
“
seže
mu
Jurij
v
besedo
,
„
zajčjih
kožic
,
če
jih
potrebujete
.
“
„
Kaj
pa
,
da
jih
potrebujem
.
Le
sem
z
njimi
!
“
In
zopet
razgrne
Jurij
svoje
blago
in
boječe
gleda
kupcu
v
obraz
,
kaj
poreče
.
„
Koliko
hočeš
imeti
?
“
vpraša
oni
.
„
Ne
veliko
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Po
štiri
groše
Vam
jih
pa
dam
.
“
Mož
premetava
kože
,
mane
jih
s
prsti
,
ogleduje
od
vseh
stranij
,
potlej
pa
izvleče
mošnjo
.
Aha
!
veseli
se
Jurij
,
nisem
se
varal
,
to
je
pravičen
in
pošten
mož
.
Štacunar
našteje
in
pomakne
denar
Juriju
:
„
Tu
imaš
,
fant
!
“
Jurij
pregleda
pa
vidi
,
da
je
samo
dva
goldinarja
in
dvajset
krajcarjev
naštel
.
„
Oča
,
vi
ste
se
zmotili
,
“
pravi
Jurij
.
„
Tukaj
manjka
šestnajst
grošev
,
za
štiri
kože
ste
mi
utrgali
.
“
„
Prijatelj
,
te
boš
pa
navrgel
!
“
reče
oni
in
grdo
se
zasmeje
.
„
Tukaj
je
denar
,
vidiš
?
Zdaj
pa
tjà-le
poglej
!
“
Jurij
se
ozre
.
„
Tam
so
pa
žandarji
!
Take
ptiče
,
kakor
si
ti
,
jaz
poznam
.
“
Jurij
se
je
ves
tresel
od
jeze
,
zdaj
je
bil
rudeč
zdaj
bled
in
prva
misel
mu
je
bila
,
da
bi
v
dedca
skočil
in
mu
kosti
premèl
,
a
vedno
bliže
prihajata
dva
bajoneta
.
„
Vzemi
:
če
ne
,
vzamem
jaz
,
“
pravi
štacunar
in
iztegne
roko
;
Jurij
pa
pobere
hitro
denar
in
odide
.
„
Bog
bodi
zahvaljen
za
dobro
kupčijo
,
“
vzdihne
klobučar
in
se
odpravi
h
kosilu
.
V
predmestni
krčmi
se
je
vse
trlo
pivcev
in
glasen
pogovor
so
imeli
med
sábo
.
Možje
so
pili
po
storjeni
kupčiji
ali
pa
so
jo
nadaljevali
,
ženice
so
ogledavale
in
primerjale
nakupljeno
blago
in
dekleta
so
materam
svete
dajale
,
kaj
bi
se
še
prav
dobro
kupilo
zdaj
,
ko
so
že
v
mestu
.
Pri
jedni
mizi
pa
je
sedela
tropa
preširnih
fantov
,
ki
so
po
vinu
razgreti
šale
zbijali
na
vse
pretege
.
—
V
kotu
pri
peči
sedel
je
Jurij
in
rezal
svoj
ogel
belega
kruha
,
ter
pil
kozarec
vina
.
Prisedel
je
bil
k
njemu
star
mož
,
in
poleg
njega
mlado
dekle
,
in
položila
sta
svoji
culi
na
klop
k
peči
.
Iz
starčeve
moleli
so
težki
novi
usnjati
podplati
,
dekličina
pa
je
bila
skrbno
povita
in
zvezana
,
da
ni
bilo
moči
soditi
in
uganiti
,
kaj
je
v
njej
.
Sedeli
so
nekoliko
časa
molče
drug
poleg
drugega
.
„
Odkod
si
pa
ti
doma
?
“
povzame
naposled
starec
besedo
in
se
obrne
k
Juriju
.
„
Tam
pri
Dolini
,
če
veste
,
“
mu
on
odgovori
.
„
Hentaj
,
pri
Dolini
?
Potlej
imava
pa
jedno
faro
sv.
Jurija
.
Jaz
sem
pa
s
Strme
Peči
pri
sv.
Florijanu
.
Ali
si
že
bil
katerikrat
pri
sv.
Florijanu
?
“
„
Bil
,
“
odgovori
Jurij
,
„
pa
ne
velikrat
.
Torej
je
Vaša
tista
hiša
na
samem
,
vrhu
roba
?
“
„
Moja
,
in
pri
nas
se
pravi
pri
Péčarji
.
Kdaj
greš
pa
domov
?
“
„
Ne
bom
čakal
dolgo
.
“
„
Vidiš
!
nekaj
opravka
imam
jaz
še
,
potlej
pa
tudi
odrinem
in
lehko
gremo
vkup
proti
domu
;
tvoj
brod
je
samo
pol
ure
bliže
,
kali
?
Nad
Hotičem
se
prepeljujete
Dolinci
,
jeli
!
“
„
Da
!
“
„
No
in
do
tja
te
spremiva
z
Lenčiko
,
ker
imava
tudi
to
pot
.
—
To
je
moja
hči
tukaj
,
pa
še
ni
bila
prej
nikoli
v
Ljubljani
in
ker
me
je
tako
prosila
,
sem
jo
pa
vzel
s
sabo
,
zdaj
jo
pa
noge
bole
.
“
„
Oh
,
oča
!
“
izgovarja
se
dekle
in
zarudi
,
„
saj
me
nič
ne
.
“
„
Bodo
te
pa
jutri
,
le
počakaj
!
“
tolaži
jo
oča
.
Pogovoré
se
še
potem
,
kakor
je
navada
,
o
letini
;
Pečar
potoži
,
kako
ljudij
za
delo
primanjkuje
,
ker
neče
nikdo
več
doma
za
drevo
držati
pa
cepec
sukati
,
ampak
vse
hiti
železnice
delat
,
premog
kopat
ali
pa
jih
vzame
vojaščina
;
kadar
so
bolni
pa
stari
,
vračajo
se
domov
.
„
Pri
nas
bi
tudi
potrebovali
jednega
delovca
,
“
pravi
,
„
toda
kaj
,
ker
so
tako
dragi
.
Jaz
sem
že
star
,
da
se
težko
ukvarjam
,
zemlje
imam
pa
dosti
;
samo
v
hribih
je
,
v
hribih
.
“
„
Da
,
v
hribih
,
“
pritrdi
Jurij
.
„
Take
sile
pa
tudi
ni
,
oča
,
“
brani
se
dekle
.
„
Kako
pa
Mala
Loka
lepo
leži
in
Kratka
Njiva
!
“
Juriju
je
prišlo
na
misel
,
kaj
,
ko
bi
v
to
službo
stopil
.
Mir
bi
imel
nemara
;
toda
v
kake
hribe
bi
prišel
,
in
v
kako
zimo
!
Od
svojih
krajev
bi
bil
vender
ločen
,
in
druščine
bi
ne
bilo
nobene
.
Ne
,
v
ta
dolg
čas
pa
ne
!
Pečar
se
je
bil
poslovil
s
svojo
hčerjo
in
tudi
Jurij
odide
.
Zamišljen
hodi
nekoliko
časa
po
mestu
,
a
vsega
je
že
naveličan
.
On
ne
pozna
nikogar
in
nihče
ga
ne
pozdravi
in
vender
se
mu
zdi
,
kakor
bi
ljudje
za
njim
se
spogledavali
,
kakor
bi
kazali
nanj
;
če
dva
vkupaj
obstaneta
,
prepričan
je
,
da
govorita
o
njem
.
Proč
,
proč
,
ljudem
izpred
očij
!
Jurij
pozabi
Pečarja
in
svoje
obljube
in
hiti
,
kar
more
,
proti
Zalogu
in
odtod
dalje
za
hribom
ob
Savi
.
Tacega
dne
še
ni
imel
za
seboj
.
Kaj
ko
bi
ga
tukaj
v
neznanem
kraji
kdo
izpazil
!
Kam
bi
se
obrnil
in
kje
bi
dobil
zavetja
?
Zimski
dan
ne
traje
dolgo
,
zlasti
če
je
oblačen
;
in
temno
je
že
postajalo
,
ko
dospe
Jurij
do
broda
.
Čim
bliže
je
prihajal
,
tem
hitreje
je
hodil
oziraje
se
pogostoma
nazaj
,
kajti
vedno
se
mu
je
zdelo
,
da
hiti
kdo
za
njim
.
A
megla
se
je
bila
razgrnila
in
komaj
je
razločil
ribičevo
hišico
onstran
Save
.
Zanesljivejša
pa
so
ušesa
po
noči
in
vedno
glasneje
se
slišijo
in
vedno
bolj
se
bližajo
koraki
brzih
nog
.
Temu
človeku
se
mudi
,
misli
si
Jurij
.
Morda
hodi
za
mano
,
ker
sem
mu
sum
vzbudil
.
Na
pol
v
teku
doseže
Jurij
breg
.
Čoln
je
bil
k
sreči
pri
tem
kraji
,
kajti
ribičev
fant
je
bil
ravno
neko
žensko
prepeljal
in
že
odriva
,
ko
priteče
Jurij
.
Na
njegov
klic
primakne
se
zopet
čoln
in
Jurij
skoči
vanj
.
„
He
!
počasi
!
“
vpije
fant
.
„
Če
ne
,
bova
zajela
ali
pa
se
prebrneva
oba
.
“
„
Tiho
bodi
,
pa
vozi
urno
!
“
ukaže
Jurij
.
Krepko
se
upre
brodnik
v
drog
in
odrine
čoln
od
kraja
.
Kmalu
se
začuje
od
brega
sem
močan
glas
:
„
He
,
ribič
!
stoj
,
vozi
nazaj
!
“
„
Takoj
pridem
,
takoj
,
“
zavpije
fant
in
vozi
dalje
.
„
Nazaj
,
hudič
!
Če
ne
ustrelim
,
“
sliši
se
v
drugo
.
„
Žandar
je
,
“
šepne
brodnik
in
obrne
svoj
drog
,
kajti
dobro
znani
pok
petelina
na
puški
je
pričal
,
da
se
mož
ne
šali
.
Jurij
se
ni
motil
,
hodil
je
nekdo
za
njim
,
bodi
si
nanj
opozorjen
,
ali
pa
je
plaha
njegova
osoba
sama
ob
sebi
obrnila
sum
nase
.
Zdaj
ni
bilo
časa
premišljevati
;
Jurij
stopi
k
brodniku
in
mu
zamolklo
reče
:
„
Fant
,
če
ne
voziš
dalje
,
zadavim
te
,
“
in
mu
položi
roko
na
ramo
;
a
fant
ni
bil
strašljiv
.
„
Kaj
ti
mene
,
ti
,
drvar
!
“
zavpije
in
ga
sune
v
obraz
.
Komaj
se
je
bil
Jurij
umaknil
.
Zdaj
pa
zgrabi
brodnika
za
prsi
in
ga
potlači
v
čoln
.
Čoln
pa
se
prevaga
in
oba
se
zvrneta
v
Savo
.
Kakor
bi
trenil
,
razpustita
se
v
hladnem
elementu
skušaje
se
rešiti
;
čoln
pa
plava
mirno
po
Savi
doli
.
Dasi
je
znal
Jurij
dobro
plavati
in
ni
imel
daleč
do
brega
,
vender
izleže
le
z
največjim
trudom
ves
otrpel
iz
vode
:
tacega
mraza
še
ni
užil
in
obleka
ga
še
nikdar
ni
tako
težila
.
Na
krik
je
bil
prihitel
stari
ribič
.
„
Oho
,
oho
!
“
vpije
in
razprostre
roki
proti
Juriju
,
kakor
bi
ga
hotel
udržati
,
a
niti
mu
je
bila
resnica
,
niti
bi
ga
bil
premogel
in
več
mu
je
bilo
na
tem
,
da
sinu
iz
vode
pomaga
.
Daleč
je
bil
že
Jurij
,
ko
prikolne
fant
iz
Save
.
„
Da
bi
vse
biriče
zlodej
vzel
,
“
huduje
se
.
„
Kje
bomo
pa
zdaj
čoln
iskali
?
“
—
„
Ah
,
čoln
!
“
tolaži
ga
stari
.
„
Doli
h
Krivcu
bom
stopil
in
na
ovinku
ga
bomo
dobili
v
dračji
;
ti
pa
glej
,
da
se
posušiš
!
“
Jurij
pa
je
bežal
v
hrib
,
kakor
obstreljena
zver
,
ne
oziraje
se
ne
na
desno
ne
na
levo
.
Ves
je
bil
moker
in
zeblo
ga
je
;
ko
pa
je
lezel
dobre
pol
uro
navkreber
po
spolzki
stezi
,
tekel
mu
je
že
vroč
pot
od
čela
doli
.
Tako
hodi
dolgo
dolgo
po
poti
,
ki
se
je
komaj
poznala
,
nikdar
se
mu
hrib
še
ni
zdel
tako
visok
,
nikdar
tako
strm
;
komaj
prekorači
jeden
vrh
,
že
stoji
drugi
nad
tem
in
zadaj
zopet
tretji
brez
konca
in
kraja
.
Kakor
bi
ga
zel
duh
v
krogu
vodil
,
tako
blodi
sem
ni
tja
po
temoti
.
Naposled
ugleda
visoko
nad
sabo
berlečo
luč
.
Hvala
Bogu
!
vzdihne
,
vender
pridem
do
ljudij
,
in
poskusi
pot
naravnost
proti
luči
,
a
kmalu
se
prepriča
,
da
je
tod
svet
zaprt
:
skoro
navpik
dviga
se
skala
mnogo
sežnjev
visoko
in
nikjer
ni
nobene
steze
.
Tu
ne
pomaga
nobeno
premišljevanje
,
obiti
se
mora
strmina
;
Jurij
se
upira
in
upira
na
vso
moč
in
prileze
slednjič
na
vrh
.
Kar
nič
ni
vedel
,
kje
je
;
razgled
mu
je
vzela
temna
noč
,
in
ne
more
se
spomniti
,
da
bi
bil
že
katerikrat
videl
ta
kraj
in
to
hišo
.
Komaj
stori
par
korakov
proti
zaželjenemu
prenočišču
,
kar
zarjove
nad
njim
velik
pes
in
ga
ustavi
.
„
He
,
ljudje
božji
!
“
vpije
Jurij
.
„
Ali
ni
nobenega
doma
?
“
Čez
nekaj
časa
se
vrata
nekoliko
odpro
,
in
kakor
se
dozdeva
Juriju
,
vpraša
póstarna
ženica
:
„
Matija
,
ali
si
ti
?
“
“
Ne
,
jaz
sem
,
jaz
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Kdo
pa
je
to
?
“
„
Nekdo
,
ki
je
pot
zgrešil
,
pa
prosi
,
da
bi
ga
prenočili
.
“
„
E
,
ljubi
moj
!
“
odvrne
oni
glas
.
„
Pri
nas
te
ne
moremo
prenočiti
;
pojdi
tukaj-le
doli
do
Šimóna
,
četrt
ure
daleč
,
tam
te
bodo
vzeli
pod
streho
;
pa
glej
,
da
v
brezdno
ne
padeš
,
pot
je
nevarna
.
“
„
He
,
mati
,
prenočite
me
,
mraz
je
,
“
prosi
Jurij
.
„
Ravno
danes
ne
morem
;
kar
pojdi
tu
doli
,
boš
kmalu
tam
.
“
„
Toda
psa
pokličite
k
sebi
!
Ta
zverina
me
ne
pusti
mimo
.
“
A
tega
ni
bilo
treba
,
kajti
na
jedenkrat
pes
glasno
zalaja
in
steče
na
nasprotno
stran
in
laja
,
priteče
zopet
k
hiši
in
zopet
izgine
.
„
To
sta
pa
našedva
,
“
pravi
žena
,
in
kmalu
se
pokažeta
dve
osobi
,
moška
in
ženska
.
„
Dober
večer
,
Matija
,
dolgo
vaju
ni
bilo
,
“
pozdravlja
starka
stopivši
iz
hiše
.
„
Tukaj
je
nekdo
,
če
ga
hočeš
prenočiti
.
“
„
Dober
večer
,
oča
!
“
izpregovori
Jurij
,
a
pes
skoči
zopet
proti
njemu
in
ga
ne
pusti
dalje
,
dokler
ga
gospodar
ne
odžene
.
„
Kdo
pa
si
ti
?
“
vpraša
mož
,
ki
se
mu
je
reklo
Matija
.
„
Pojdi
no
bliže
!
“
„
Oča
,
tisti
je
,
ki
je
zraven
naju
sedel
,
“
šepne
dekle
,
ki
je
spoznalo
Jurija
.
K
Pečarju
je
bil
prišel
Jurij
na
Starmo
Peč
.
„
Glej
ga
,
saj
res
!
“
pravi
Pečar
in
poda
Juriju
roko
.
„
Kod
pa
hodiš
in
kako
prihajaš
sem
?
“
„
Zašel
sem
bil
.
“
„
No
to
pa
ni
nič
čudno
pri
takem
vremenu
.
Še
jaz
sem
moral
paziti
,
ko
sem
že
sto
in
stokrat
to
pot
hodil
.
Sneg
vse
zmede
.
Zdaj
pa
kar
hitro
stopimo
v
hišo
,
da
se
ogrejemo
.
“
Tople
izbe
še
nikdar
ni
znal
Jurij
tako
ceniti
kakor
zdaj
.
Mati
prinese
malo
večerjo
,
in
tudi
on
mora
prisesti
.
„
Kakšen
si
pa
,
fant
?
“
vpraša
Matija
.
„
Saj
se
te
vse
drži
.
Tako
hude
megle
pa
vendar
ni
.
“
Jurij
pove
svojo
nesrečo
,
opravičuje
se
,
zakaj
ju
ni
počakal
in
Matija
prinese
dva
otepa
slame
v
izbo
,
da
se
mu
naredi
postelja
.
„
Lenčika
,
kaj
si
pa
vse
nakupila
?
“
vpraša
zdaj
mati
in
Lenčika
odpre
korbico
in
razkaže
svoje
zaklade
.
Vsakemu
je
nekaj
kupila
.
„
To
je
za
mater
,
to
za
očeta
,
to
za
Šimonovega
Štefana
,
to
pa
za
Anico
.
“
„
Ali
si
tudi
Štefanu
kaj
kupila
?
“
nasmehne
se
mati
.
„
Saj
moram
,
ker
je
tako
siten
,
“
odvrne
Lenčika
.
„
Za
našega
gosta
tukaj
pa
nimaš
nič
,
Lenčika
?
“
vpraša
oča
.
Malo
osupne
deklica
,
kajti
nenadoma
je
prišlo
vprašanje
;
ko
pa
Jurij
začne
dokazovati
,
da
se
tudi
njemu
spodobi
majhen
„
odpustek
“
za
spomin
,
odvrne
pogumno
:
„
Bom
pa
tega
dala
,
ki
sem
ga
namenila
Štefanu
.
“
„
Kaj
bo
pa
Štefan
dejal
?
“
vpraša
mati
.
„
Saj
ne
bo
vedel
.
Dobo
pa
druzega
,
“
reče
Lenčika
in
odide
z
materjo
v
drugo
sobo
k
počitku
,
trudnega
Jurija
pa
je
že
tudi
spanec
nepotrpežljivo
čakal
na
slamnati
postelji
.
Ko
razsvetli
drugo
jutro
solnce
snežne
vrhove
,
najde
Jurija
že
na
nogah
.
Obleka
je
posušena
in
gospodar
mu
natoči
kupico
brinjevca
domačega
pridelka
k
odhodu
.
„
Ta
ogreje
dušo
,
“
pravi
mož
,
„
in
po
zimi
ni
boljšega
zdravila
.
“
Potem
mu
pokaže
najboljšo
pot
v
Dolino
in
prijateljsko
se
poslovita
.
„
Če
še
katerikrat
tod
prideš
,
“
pravi
Matija
,
„
pa
se
še
oglasi
!
“
Mož
pojde
živini
klast
,
Jurij
pa
stopa
urno
proti
domu
.
Da
je
skoro
ves
denar
izgubil
v
vodi
ali
na
potu
,
to
mu
ne
dela
mnogo
skrbij
;
da
je
le
zopet
doma
.
Celo
nekaka
škodoželjnost
se
ga
loti
,
ko
pomisli
,
kako
bo
lakomni
Rožanec
skakal
,
kadar
to
zve
.
Ta
Pečar
je
pa
dober
mož
,
misli
si
,
da
bi
le
ne
bil
v
taki
puščavi
!
Če
bi
bilo
le
malo
niže
doli
,
pa
kar
ostanem
pri
njem
.
Toda
,
hu
!
nikjer
nobene
vode
;
sam
kamen
pa
sama
skala
!
Sneg
menda
leži
vse
leto
tukaj
.
Škoda
tako
dobrih
ljudij
za
tako
pust
kraj
!
—
Tako
je
premišljeval
Jurij
na
svojem
potu
in
hvalil
Boga
,
da
ni
tukaj
gori
v
tem
mrazu
doma
.
Bil
je
večer
;
nad
mizo
Premčevo
brlela
je
svetilnica
in
razsipala
več
dima
okrog
sebe
nego
luči
.
Za
mizo
si
je
podpiral
glavo
Premec
;
Jurij
in
Miha
pa
sta
sedela
pri
peči
,
ki
se
je
ravno
tako
uspešno
branila
dajati
gorkote
od
sebe
kakor
luč
svitlobe
.
„
Mokra
drva
nerada
gore
,
“
pravi
starec
.
„
Pojdi
,
Miha
,
pa
obrni
štor
!
“
Miha
uboga
očeta
in
Jurij
se
tudi
vzdigne
.
„
Jaz
pa
prinesem
,
“
pravi
,
„
par
storžev
turšice
,
da
se
posuše
.
“
„
Ni
treba
!
“
brani
Premec
.
„
Saj
se
še
mi
ne
moremo
.
Poliček
vina
bi
nas
pač
drugače
razgrel
.
—
Kaj
pravita
,
fanta
,
“
vpraša
,
ko
je
Miha
zopet
zasedel
svoj
prostor
,
„
kako
bi
uganili
,
da
bi
prišlo
kaj
denarja
k
hiši
;
pomislita
!
“
„
Sinoči
sem
bil
doma
,
“
reče
Jurij
in
gleda
k
tlom
.
„
Aha
,
si
pa
starega
po
doti
vprašal
,
—
kali
?
“
smeje
se
Premec
;
„
tu
si
jo
pa
zavozil
!
Zakaj
nisi
meni
prej
povedal
,
da
greš
domov
po
denar
,
jaz
bi
ti
bil
povedal
,
kaj
tvoj
stari
misli
!
“
„
Kaj
?
“
reče
Jurij
.
„
Da
ti
bo
dal
doto
takrat
,
ko
bo
umrl
!
Tako
je
bilo
tudi
dogovorjeno
,
ko
se
je
naš
France
ženil
doli
pri
vas
!
Stari
sije
toliko
izgovoril
,
da
bo
dal
lehko
tebi
sam
,
kar
ti
gre
;
in
on
ima
še
nekaj
šmarnih
petic
skritih
,
da
še
domače
miši
za
nje
ne
vedo
!
“
Jurij
je
molče
zrl
pred
se
.
„
Kaj
pa
si
vender
zvedel
doma
?
“
vpraša
čez
nekoliko
časa
Premec
.
„
I
—
blizu
toliko
,
kolikor
ste
mi
Vi
zdaj
povedali
!
“
„
No
,
vidiš
!
“
reče
zadovoljno
Premec
;
„
se
ve
da
,
ko
bi
bil
tvoj
ranjki
brat
Luka
jedno
leto
prej
umrl
,
potem
bi
te
ne
bili
v
vojake
jemali
,
in
ti
bi
lehko
zdaj
doma
gospodaril
;
naš
France
bi
pa
nama
z
Mihom
kuhal
tu
gori
,
—
in
primojdunaj
,
tudi
nama
bi
bilo
bolje
!
“
„
Se
ve
da
,
“
godrnja
Miha
nejevoljno
,
„
jaz
bi
le
rad
vedel
,
s
čim
bi
Vam
bil
France
sok
belil
!
“
„
Ti
ga
pa
še
ne
soliš
ne
!
“
zavrne
Premec
.
„
Da
,
da
,
ko
bi
bil
Luka
prej
umrl
!
“
vzdihne
poluglasno
Jurij
.
„
E
,
kaj
boš
govoril
!
“
oglasi
se
stari
zopet
izza
mize
,
„
ko
bi
si
bil
Poravnétov
Tomaž
prej
doma
nogo
zlomil
,
ne
bili
bi
mu
sinoči
pri
Nacetu
treh
zob
izbili
!
Kar
je
,
to
je
;
namenjeno
ti
je
bilo
!
Sedaj
rajši
pomisli
,
kako
bi
drugod
kaj
denarja
dobili
;
domača
dota
ti
ne
bo
ušla
—
čakal
jo
pa
boš
,
čakal
!
—
Tvoj
stari
je
trden
kakor
črni
gaber
!
“
„
Trije
pari
so
na
oklici
,
“
izpregovori
Miha
.
„
Dva
sta
iz
hribov
,
tam
ne
bo
nič
;
tretji
je
pa
tudi
tak
,
da
bi
kar
na
vrbovo
piščal
godel
.
“
„
To
ni
vič
,
“
pravi
stari
in
se
zamisli
.
—
„
Sam
ljubi
Bog
ti
meni
pomagaj
pa
mamka
Božja
!
“
reče
čez
nekaj
časa
,
„
kako
bi
prevarili
pa
zvili
tega
Rožanca
!
Primojdunaj
,
to
bi
bilo
veselje
!
Ta
skopuh
mi
očita
,
da
mu
po
gozdu
kradem
in
iz
kozolca
jemljem
,
ko
ima
vsa
grmovja
sešteta
.
Za
vsako
vejo
ve
in
snope
ima
v
kozolci
vse
zapečatene
.
O
ti
vrag
požrtni
!
Na
svete
Višarje
se
obljubim
,
in
pa
še
tebe
,
Miha
,
če
bi
ga
mogli
kako
prekaniti
.
“
„
Oča
,
to
si
pa
le
izbijte
iz
glave
!
“
pravi
Miha
.
„
Starega
lisjaka
pa
ne
boste
ujeli
,
posebno
zdaj
,
ko
se
je
Jurijeva
kupčija
tako
slabo
obnesla
.
Náte
je
hud
,
Jurij
,
kaj
?
“
„
Kakor
sam
pajek
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Toliko
da
se
nisva
stepla
,
ko
sem
mu
povedal
o
tistih
krajcarjih
.
Hudo
sem
se
moral
premagovati
,
ko
me
je
ošteval
.
To
pa
še
zmerom
misli
,
da
se
mu
lažem
,
da
sem
denar
kar
utajil
.
“
„
Ne
vem
,
kaj
bi
dal
,
“
pravi
Miha
,
„
da
bi
bil
njegov
obraz
takrat
videl
,
ko
si
mu
ti
povedal
to
strašno
izgubo
dveh
grošev
.
Ali
so
se
mu
pa
usta
pobesila
,
kaj
?
“
„
Jezi
me
,
kadar
se
spominam
,
“
reče
Jurij
,
„
pa
smejati
se
moram
.
Tega
bi
ne
bil
nikoli
verjel
,
da
je
res
tako
lakomen
.
Kakor
bi
mu
bil
dušo
jemal
,
tako
hudo
mu
je
bilo
.
Veš
,
od
konca
ni
bil
nič
jezen
,
dokler
je
imel
še
kaj
upanja
.
Oh
,
Jurček
,
dejal
je
,
ljuba
duša
,
ti
se
misliš
malo
ponorčevati
z
mano
;
pa
to
ni
lepo
.
Jaz
sem
star
,
ti
si
pa
mladenič
;
daj
mi
denar
nazaj
,
saj
ti
nisem
zdaj
zadnjikrat
pomagal
!
—
Jaz
trdim
,
da
sem
denar
izgubil
,
pridušim
se
;
on
pa
nič
ni
hotel
verjeti
,
pa
ni
hotel
.
Kadar
se
pa
jaz
obrnem
,
da
bi
odšel
,
takrat
pa
skoči
kvišku
,
skače
sem
ter
tjà
kakor
obseden
,
lasje
so
mu
pri
ušesih
stopili
po
konci
in
tako
je
pihal
,
kakor
pisan
gad
.
Ti
nehvaležnež
,
vpil
je
,
jaz
sem
te
rešil
,
in
ti
mi
tako
plačuješ
?
Poberi
se
izpred
mojih
očij
!
—
Na
to
pa
pravim
jaz
:
Oča
!
nikar
se
ne
jezite
!
Kar
je
,
to
je
;
štirinajst
dnij
Vam
bom
delal
zastonj
,
kadar
boste
hoteli
.
—
Malo
je
odnehal
dedec
,
mislil
si
je
menda
,
bolje
nekaj
kot
nič
.
Potlej
je
pa
spet
začel
.
Vpil
je
in
klel
tjà
v
en
dan
,
jaz
sem
se
pa
izmuznil
.
Streljal
bi
me
bil
,
če
bi
bil
imel
puško
pri
rokah
;
rekel
mi
je
pa
vse
,
kar
je
priimkov
na
svetu
.
“
„
In
ti
si
ga
poslušal
?
“
„
Poslušal
,
zvesto
,
kakor
dekleta
zakonske
oklice
.
Trdo
sem
se
držal
,
pa
neumnega
sem
se
naredil
,
da-si
me
je
pest
srbela
,
kakor
ne
vem
kaj
.
Pa
kaj
sem
hotel
?
Saj
veste
,
kako
je
!
“
„
Nič
greha
bi
ne
bilo
,
“
meni
Premec
,
„
če
bi
ga
bil
malo
pretisnil
.
Le
premisli
,
kak
je
ta
cigan
—
človek
mu
ne
more
dobro
reči
!
V
kako
nevarnost
te
je
poslal
s
tisto
tatinsko
robo
!
Sam
ni
hotel
iti
,
poštenjak
;
pa
si
je
mislil
:
naj
ta
mladič
zame
gada
ujame
;
če
tega
primejo
,
ni
take
škode
.
Ali
je
to
lepo
?
Potlej
te
pa
še
dolži
,
da
si
mu
denarje
ukradel
in
tatu
te
imenuje
!
Oh
,
Jurij
,
ti
ne
veš
,
kako
neznansko
rad
bi
ga
jaz
ujel
.
Toda
,
kako
,
kako
!
“
Dedec
se
zamisli
in
vleče
počasi
dim
iz
pipe
;
čez
nekaj
časa
vzame
jo
iz
ust
in
pravi
:
„
He
,
Miha
,
pod
kozolcem
je
vozič
ajde
naložen
,
kaj
?
“
„
Naložen
,
“
odgovori
sin
,
„
kadar
hočete
,
pa
potegnemo
na
pod
,
pa
omlatimo
.
“
„
Ta
človek
je
tako
lakomen
,
tako
samogolten
,
“
razlaga
Premec
,
„
da
mi
je
pol
voza
vem
da
že
v
mislih
požrl
.
Oni
dan
je
vohal
okrog
kozolca
,
pa
sem
ga
hitro
odpravil
.
No
,
in
kaj
mi
reče
!
Ajde
imaš
pa
res
toliko
,
pravi
,
da
je
morala
kar
druga
vrh
druge
rasti
;
kaj
ne
,
prodal
je
boš
pa
še
več
?
—
Sekiro
sem
vrgel
za
njim
,
pa
hudirja
ne
zadeneš
nikoli
.
—
Ti
,
Jurij
,
moraš
k
njemu
!
“
„
Da
me
iz
nova
zapodi
,
ka-li
?
“
ugovarja
Jurij
.
„
Kaj
hočem
jaz
?
“
„
Nič
,
ti
moraš
!
Jeza
se
mu
je
že
razkadila
in
zdaj
on
kar
premišljuje
,
kako
te
bo
priganjal
k
delu
.
Nič
se
ga
ne
boj
!
Kar
pojdi
!
Ti
ga
moraš
spraviti
,
da
se
bo
moje
ajde
lotil
.
“
„
Oh
,
kaj
Vam
prihaja
na
misel
!
“
odvrne
Jurij
.
„
Da
bi
sleparil
pa
legal
okrog
;
ne
,
tega
ne
storim
;
kar
pustite
me
!
“
„
Ti
moraš
!
Ni
drugače
.
Jaz
hočem
tega
lisjaka
zviti
in
ti
,
Jurček
,
mi
boš
pomagal
.
Pomisli
,
kako
te
je
on
izpeljal
na
ta
somenj
,
kako
te
je
zmerjal
in
da
ne
bo
nič
druzega
pri
vsem
tem
kakor
smeh
.
Reci
mu
samo
,
da
je
pri
meni
naložen
voz
ajde
,
velik
voz
in
