biltudi
v
okolici
Žerinskej
mej
kmeti
kot
jako
dobrodušen
človek
.
Ošaben
nij
bil
,
a
vendar
jako
občutljiv
v
stvareh
,
ki
so
se
tikale
njegovega
imena
in
stanu
.
To
je
uže
ukoreninjena
in
ugojena
lastnost
teli
krogov
,
in
akoravno
jih
sili
napredek
,
da
stopajo
mej
nižje
in
se
v
njihovih
vrstah
potegujejo
za
to
,
kar
jim
je
bilo
včasi
v
zibeli
gotovo
,
ločiti
se
vendar
ne
morejo
od
prijetne
zastarane
samosveti
,
da
so
boljši
od
druzih
.
Vesel
dan
je
bil
na
Žerinjah
,
ko
sta
došla
gospodar
in
njegov
gost
.
Grofinja
je
pozabila
svojo
migrêno
,
Amelija
je
imela
vse
polno
opravil
in
naročil
za
hišinjo
in
za
Mejača
,
Veronika
se
je
razgovarjala
sedaj
z
očetom
,
sedaj
z
sorodnikom
,
katerega
uže
mnogo
let
videla
nij
,
in
Anica
je
bila
povsod
.
Vrhu
tega
so
dobili
še
dva
oficirja
iz
onih
,
katere
je
v
jutru
Gernau
naletel
,
v
grad
na
stanovanje
,
in
tudi
za
te
je
bilo
treba
mnogo
pripravljati
.
Pozneje
je
došel
tudi
Gernau
na
pohod
,
in
grof
Waiden
,
ki
je
uže
cul
o
novih
sosedih
,
sprejel
ga
je
jako
prijazno
.
Poznal
je
prej
tudi
njegovega
očeta
.
Rogulina
nij
bilo
.
A
Waiden
je
obžaloval
da
ga
nij
,
ker
zanimalo
ga
je
izpoznavati
sorodnika
umrlega
barona
Selškega
.
Pri
omenjanji
njegovega
imena
je
bila
Veronika
navzočna
,
in
Gernau
je
obrnil
za
trenotek
pogled
v
njo
—
pa
imela
je
miren
obraz
,
kakor
zmirom
.
„
Ko
bi
ti
vedela
,
“
mislil
sije
na
tihem
baron
in
skoro
bi
se
mu
bila
stvar
malo
smešna
zdela
.
Lehkomiselni
ljudje
so
včasih
jako
čudni
.
Sedela
je
pozneje
cela
družba
pod
znanimi
drevesi
pred
gradom
,
in
ker
so
skrbeli
grof
Sori
in
došla
dva
oficirja
precej
dovolj
za
zabavo
,
imel
je
Gernau
tudi
mnogo
prilike
—
opazovati
in
premišljevati
,
česar
sicer
nij
bil
močno
vajen
.
A
denašnji
dan
ga
je
bil
tega
malo
naučil
.
Trd
mrak
je
bil
uže
nastal
,
ko
so
se
poslovili
.
Tuja
oficirja
sta
šla
še
k
Zabrdniku
,
in
Gernau
ju
je
spremil
do
tja
,
potem
pa
takoj
odjahal
.
In
sedaj
je
imel
zopet
mnogo
misliti
,
tako
da
je
,
kar
se
še
nikedar
nij
bilo
zgodilo
,
njegov
šareč
počasnega
koraka
dospel
do
Razborskega
grada
,
in
stoprav
,
ko
je
konj
postal
pred
vrati
ter
počakal
,
kaj
bo
storil
gospodar
,
zdramil
se
je
baron
iz
globokih
mislij
.
Ko
je
pol
ure
pozneje
stopil
Vinko
,
ki
ga
je
čul
priti
,
v
njegovo
sobo
,
našel
ga
je
v
temi
na
kanapeji
pušečega
.
Njegov
pinč
Čik
je
čepel
pred
njim
,
in
ga
pazljivo
ogledoval
.
„
Kod
se
pa
potikaš
denes
,
da
te
nij
nič
videti
,
“
vpraša
slikar
,
stopivši
k
ležečemu
.
„
Isto
bi
tebe
lehko
vprašal
,
pa
saj
vem
,
da
si
zopet
v
kakej
gorskej
grapi
polomljene
hraste
risal
,
“
odgovarja
oficir
z
ironičnim
naglasom
.
Rogulin
nij
pazil
na
to
,
nego
pozvoni
slugi
,
da
prinese
luč
.
Potem
sede
na
stol
nasproti
prijatelju
.
„
Namenjen
sem
bil
iti
po
polu
dne
na
Žerinje
s
toboj
,
pa
nij
te
bilo
nikder
zaslediti
,
“
reče
in
sklene
roki
.
„
Jaz
sem
bil
tam
,
prijatelj
,
in
veliko
nas
je
bilo
.
Grof
Waiden
je
prišel
.
“
„
Tako
?
“
vpraša
navidezno
začudeni
Vinko
.
„
Da
,
da
.
—
Ali
ne
veš
tega
?
—
Čudno
,
jako
čudno
,
“
reče
zopet
oni
in
puhne
trikrat
debelo
v
zrak
.
Vinko
se
ozre
od
strani
nanj
;
čul
je
nekaj
nenavadnega
doneti
iz
baronovih
besedij
,
pa
rekel
nij
ničesa
.
„
Grof
Waiden
,
dva
ukvartirana
oficirja
od
kordona
in
nekov
suh
sorodnik
,
grof
Sori
—
ali
kako
,
“
nadaljuje
Gernau
,
„
ki
mi
nij
posebno
po
volji
,
in
ki
se
celo
popoludne
nij
ganil
od
grofice
Veronike
.
“
„
A
,
zato
ti
morda
nij
po
volji
,
“
pravi
Vinko
,
poskušajoč
smeh
posiliti
.
Oficir
se
obrne
počasi
proti
njemu
in
reče
:
„
Zakaj
meni
nij
všeč
,
tega
še
ne
vem
,
a
jaz
bi
dejal
,
da
se
komu
drugemu
ravno
iz
tega
od
tebe
navedenega
uzroka
ne
bode
posebno
dopadal
.
“
Vinko
je
bil
mej
tem
,
kakor
malo
v
zabregi
posegel
na
sosednjo
mizo
,
kder
je
zraven
Gernauvovih
cigar
,
poleg
ure
in
druzih
žepnih
tvarin
ležala
bela
ruta
.
To
je
vzel
v
roke
,
in
jo
presukaval
,
ko
mu
je
prijatelj
ironično
odgovarjal
na
njegovo
prejšnjo
prisiljeno
opazko
.
V
tem
trenotku
obvise
njegove
oči
na
znamenji
,
ki
je
bilo
všito
v
robčevem
oglu
.
„
Gernau
!
“
vsklikne
in
plane
k
višku
.
Ta
preloži
po
starej
navadi
svoje
ostrožene
pete
,
in
vpraša
cigaro
v
ustih
držeč
:
„
Kaj
je
?
“
„
Ti
si
bil
do
polu
dne
v
Žerinjskem
gozdu
?
“
hiti
Vinko
brez
sape
.
„
Ako
ti
je
tist
robec
to
povedal
,
potem
meni
nij
treba
pripovedovati
,
da
sem
bil
,
“
reče
baron
lakonično
.
Slikar
ga
meri
se
srpim
pogledom
.
Naposled
stopi
k
prijatelju
,
ki
se
je
bil
počasi
po
konci
spel
in
mu
poda
svoji
roki
:
„
Odpusti
mi
,
Gernau
,
da
sem
ti
to
razmero
zakrival
!
Vem
,
da
nij
bilo
prav
,
saj
tebi
smem
,
in
tu
bi
bil
moral
vse
povedati
.
Pa
ti
veš
,
kako
težka
bi
mi
bila
v
tem
slučaji
ravno
tebi
nasproti
taka
odkritosrčnost
.
“
„
Ker
misliš
,
da
sem
tudi
jaz
tako
hudo
zaljubljen
v
njo
;
“
—
smeje
se
baron
in
prime
prijateljeve
roke
,
—
„
le
smešen
ne
bodi
,
ljubi
moj
,
jaz
sem
bil
zaljubljen
,
da
!
Ali
taka
skušnja
,
kakor
je
bila
moja
nepričakovana
denasnja
,
taka
izkušnja
je
za
mojo
ljubezen
isto
,
kar
je
rožem
slana
.
Ha
,
ha
,
kako
poetično
—
ali
ne
?
“
Vinko
hodi
potem
zopet
molčé
po
sobi
gori
in
doli
,
Gernau
pak
se
zlekne
nazaj
na
ležišče
,
ter
novo
cigareto
prižigaje
si
pripoveduje
prijatelju
,
kako
je
bil
zjutraj
naletel
,
kako
so
mu
bila
kolena
otrpnela
pri
originalnem
skritji
,
in
o
svojem
meditiranji
.
„
In
sedaj
reci
prijatelj
,
“
—
konča
svojo
pripovest
,
ki
jo
je
pólu
resno
pólu
sarkastično
podajal
,
—
„
sedaj
reci
,
nij
li
bilo
prav
tako
,
da
sem
obsedel
za
tistim
vražjim
hrastom
,
nego
da
bi
se
bil
pokazal
naenkrat
pred
vama
,
ter
motil
na
tak
nepriličen
način
vajino
poljubovanje
?
Bog
,
—
kakovi
obrazi
bi
bili
to
,
ha
,
ha
,
ha
!
“
„
Gernau
!
“
vstavi
ga
slikar
,
„
nikari
ne
smeši
tega
,
kar
si
denes
slučajno
videl
,
zares
,
za
me
jako
neljub
slučaj
.
Prav
mi
je
,
da
si
vsaj
le
ti
bil
priča
,
bolj
neugodno
in
morda
za
me
nesreča
bi
bila
,
ako
bi
bil
kdo
drugi
tako
naletel
!
Pa
pustiva
to
stvar
.
Meni
,
da
ti
s
kratka
povem
,
meni
je
presveta
.
“
Resni
ta
glas
pa
je
pri
oticirji
dosegel
ravno
nasproten
namen
.
V
veselem
smehu
se
vrže
nazaj
na
ležižče
in
reče
:
„
O
joj
,
to
mi
je
pa
zopet
novo
!
“
„
Mogoče
,
pa
odteza
se
vsakej
kritiki
in
tudi
tvojej
!
“
reče
Rogulin
še
resnejši
.
„
Ha
,
ha
,
ha
,
—
Vinko
,
Vinko
,
ti
vendar
ne
bodeš
igral
role
tragičnega
junaka
.
“
„
Ne
bodem
je
,
nikakor
ne
;
in
vrh
tega
je
tvoja
prisiljena
primera
jako
slaba
,
“
pravi
slikar
pred
oficirja
stopivši
.
„
Odpusti
mi
,
prijatelj
,
pa
zdi
se
mi
,
da
je
tebi
ta
stran
človeškega
srca
čisto
neznana
;
in
to
,
ljubi
moj
,
ti
ne
daje
nikakoršne
pravice
,
vleči
jo
k
tlom
,
ter
smešiti
jo
.
“
Gernau
je
potem
hladnokrvno
pušil
svoje
cigaro
in
nekov
vesel
izraz
nij
hotel
zginiti
z
njegovega
lica
.
„
Poznam
ali
ne
poznam
,
“
pravi
ustni
ironično
zategovaje
;
pa
to
je
enako
,
„
ker
smejem
se
lehko
vsled
enega
ali
druzega
.
Imel
sem
tudi
enkrat
—
še
nij
tako
dolgo
tega
,
lepo
ljubico
,
sveto
reč
,
kakor
ti
praviš
,
in
tudi
jaz
sem
tako
dejal
;
imel
sem
jo
precej
časa
,
dve
leti
,
—
škoda
za
ta
čas
,
pa
lep
čas
—
svet
čas
je
bil
.
Pa
šel
je
!
Dekletce
me
je
pustilo
,
in
morda
je
prav
storilo
,
ker
sicer
bi
jo
bil
črez
nekaj
časa
utegnil
jaz
pustiti
.
Pa
takrat
je
nijsem
;
in
ko
sem
dobil
svoje
slovó
,
pil
sem
štiri
tedne
,
ekserciral
in
jahal
okolo
,
kakor
norec
.
Ti
bi
se
bil
morebiti
ustrelil
,
ali
bi
bil
pa
vse
svoje
barve
skozi
okno
zmetal
,
in
njeno
podobo
za
njimi
,
in
šel
po
svetu
,
ter
se
zarotil
in
zaklel
,
da
nobene
ženske
več
ne
boš
pogledal
.
Jaz
sem
pak
samo
štiri
tedne
pijančeval
.
In
ko
nijsem
mogel
več
,
ker
je
bila
moja
mošnja
prazna
in
kredit
ne
velik
,
postal
sem
zopet
stari
.
In
,
na
mojo
dušo
,
da
zategalj
žensk
nijsem
pustil
!
Zaljubim
se
na
leto
,
če
hočeš
,
dvanajstkrat
lehko
,
brez
bolečin
,
samo
z
nekim
nemirom
,
ki
me
sili
,
da
mislim
vedno
na
tisto
žensko
lice
,
katero
mi
je
ravno
na
vratu
.
Na
enkrat
mi
pride
ta
ljubezen
ali
budalost
,
ako
jo
hočeš
tako
imenovati
,
in
polagoma
zopet
mine
,
po
dvanajstkrat
na
leto
.
In
tebi
,
Vinko
,
bode
se
morda
tudi
še
tako
godilo
!
“
Baron
je
govoril
to
v
svojem
navadnem
lehkem
tonu
,
le
parkrat
je
zadonel
iz
njegovih
besedij
nekov
mehak
čut
,
pa
le
na
trenotek
.
Po
zadnjih
besedah
se
je
počasi
obrnil
proti
psu
,
ki
je
ležal
na
tleh
pred
njim
in
nogo
nastavivši
mu
je
jel
zapovedovati
:
„
Hop
!
Cik
!
hop
—
hop
!
“
in
pinček
je
radovoljno
skakal
preko
noge
.
Vinko
ga
je
mirno
poslušal
in
molče
meril
svoj
pot
po
sobi
.
„
Žal
mi
je
za
te
,
prijatelj
,
“
dejal
je
črez
nekoliko
časa
zopet
baron
Gernau
.
Vinko
obstane
.
„
Zakaj
?
Sem
li
obžalovanja
vreden
?
“
„
Zato
,
ljubi
moj
,
ker
tudi
še
morda
prideš
v
slučaj
,
da
bodeš
štiri
tedne
z
vinom
gasil
tist
čudni
plamen
!
Ko
bi
bil
tako
daleč
,
kakor
jaz
,
ne
bi
ti
trebalo
.
A
ti
še
potrebuješ
nekaj
tacega
.
“
„
Jaz
nijsem
nikedar
mislil
,
da
ti
tako
silo
rad
igraš
izkušenega
moža
,
“
odgovarja
ironično
slikar
,
in
po
kratkem
molku
nadaljuje
mirno
:
„
Pa
čuj
me
,
Gernau
,
povem
ti
resno
besedo
.
Ti
imaš
svoje
misli
o
ljubezni
in
o
ženskih
,
jaz
svoje
.
In
ako
ti
povem
,
da
ljubim
grofico
tako
strastno
,
da
ne
morem
misliti
o
ničemer
druzem
,
nego
o
njej
,
in
da
mi
je
ta
čut
tako
svet
,
kakor
nič
drúzega
na
celej
zemlji
,
potem
ne
boš
rekel
nobene
besede
več
,
če
si
prijatelj
moj
!
“
„
Da
,
Vinko
,
molčal
bodem
;
pa
samo
še
jedno
,
zato
,
ker
sem
prijatelj
tvoj
!
Glej
,
zaljubljen
sem
bil
v
Veroniko
tako
,
da
odkrito
govorim
,
kakor
se
zaljubim
vsak
mesce
.
Pa
to
je
bilo
uzrok
,
da
je
nijsem
gledal
in
opazoval
z
navadnim
očesom
;
denes
je
šla
moja
ljubezen
proč
;
ostala
je
za
onim
hrastom
,
kder
sem
davi
klel
celo
uro
,
ko
me
je
križ
bolel
in
so
se
stegna
mravljinčila
.
Po
polu
dne
pa
sem
videl
grofico
v
drugem
,
navadnem
blišči
.
In
jaz
ti
pravim
,
ljubi
moj
,
pazi
,
da
spraviš
svojo
Veroniko
skoraj
na
varno
!
Tist
grof
Sori
nij
prišel
samo
dolg
čas
prodajat
na
Žerinje
,
in
ženska
je
—
ženska
.
“
Vinko
ne
odgovori
ničesa
,
nego
stoji
zamišljen
pri
oknu
.
Sluga
,
ki
je
vstopil
,
napovedal
je
,
da
je
večerja
pripravljena
.
Prijatelja
odideta
in
ker
je
stari
Andrej
,
ki
je
bil
tako
rekoč
oskrbnik
v
gradu
,
z
njima
vred
sedel
vedno
pri
mizi
,
tudi
nij
sta
o
tej
stvari
več
govorila
.
Pozno
v
noči
pa
,
ko
je
uže
vse
spalo
po
gradu
,
in
tudi
Gernau
,
navzlic
vsem
skušnjam
prejšnjega
dne
,
sedel
je
Vinko
v
starej
biblioteki
pri
svojej
mizi
—
nem
in
zamišljen
.
Mesec
julij
se
je
bližal
svojemu
koncu
.
Razmere
mej
sosedi
ostale
so
iste
,
in
stari
vrtnik
Tine
je
večkrat
dejal
sam
pri
sebi
,
da
uže
dosta
let
,
ali
kar
on
pamti
,
nij
bilo
tako
glasnih
ljudij
na
Žerinjah
,
nego
to
leto
.
In
tudi
po
bljižnjej
okolici
,
kder
je
bila
Waidenova
družina
dovolj
poznana
,
ugibalo
se
je
mnogo
,
da
bode
morebiti
predpustom
vendar
le
ženitovanje
na
Žerinjah
.
Mnogo
se
je
govorilo
,
to
in
ono
in
ta
in
oni
mladih
treh
gospodov
je
veljal
za
srečnega
ženina
.
Črevljar
Jurica
je
sicer
včasih
skrivnostno
trdil
,
da
jedini
on
ve
,
kaj
in
kedo
,
pa
mladi
in
stari
ženski
svet
je
mnogo
bolj
veroval
v
lepo
ulansko
uniformo
Gernauvovo
,
nego
v
civilno
opravo
Razborskega
gospoda
.
Pri
Zabrdniku
je
bila
mnogokrat
velika
razprava
o
različnih
grajskih
dogodljajih
,
in
govorilo
se
je
uže
o
oklicih
.
Krčmar
,
li
je
htel
vse
bolj
vedeti
nego
drugi
,
in
ki
se
je
rad
pobahal
,
da
tudi
pozna
nekoliko
gospodskih
običajev
,
—
trdil
je
sicer
,
da
vse
to
nij
nič
,
in
da
je
bilo
za
časa
grofice
Amelije
tudi
tako
,
da
je
pa
grofica
vendar
le
sama
ostala
.
Bilo
je
nedeljo
po
polu
dne
in
cela
grajska
družba
se
je
zbrala
na
malem
travniku
onkraj
Žerinjskega
holma
.
Vinko
in
Gernau
sta
bila
pozneje
dospela
,
ko
sta
zvedela
v
gradu
,
da
so
vsi
s
tremi
oficirji
vred
,
kateri
so
še
vedno
garnizonirali
v
Radovljah
,
tam
doli
.
Grof
Sori
je
bil
predložil
,
da
streljajo
za
kratek
čas
v
tarčo
,
in
Waiden
je
bil
preskrbel
pištole
.
Dame
,
s
katerimi
je
prišla
ta
dan
tudi
grofinja
Waiden
,
sedele
so
v
senci
kraj
travnika
.
Gernau
se
je
pridružil
,
kot
vajen
strelec
,
takoj
svojim
pajdašem
,
Vinko
pak
je
stopil
k
ženskemu
krogu
.
Grof
Waiden
,
ki
se
tudi
nij
vdeležil
vojne
igrače
,
sprejel
ga
je
jako
ljubeznjivo
,
kakor
vedno
,
odkar
ga
je
spoznal
drugi
dan
po
slojem
prihodu
,
in
vnel
se
je
kmalu
živahen
pogovor
mej
družbo
.
Vinko
nij
bil
posebno
pri
dobrem
humorji
;
uže
več
dnij
se
mu
je
poznalo
,
da
ga
nekaj
teži
in
Gernau
,
ki
je
bil
naenkrat
postal
skriven
,
pi
tem
bolj
vesten
opazovalec
,
dejal
je
sam
pri
sebi
,
da
se
nekaj
kuha
na
Žerinjah
,
kar
Vinku
ne
bode
posebno
po
volji
.
S
prijateljem
se
o
tem
od
onega
večera
,
ko
sta
imela
tako
tehten
razgovor
,
nijsta
več
menila
.
Gernau
nij
hotel
začeti
,
a
Vinko
se
ga
je
ogibal
.
Veroniki
nasproti
je
Gernau
ostal
stari
;
slikar
pa
od
onega
dne
,
ko
ju
je
baron
opazoval
,
nij
imel
več
prilike
,
ž
njo
na
samem
govoriti
,
in
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
bilo
prišlo
nekaj
mej
njiju
.
Ogibala
se
ga
je
,
ne
očitno
,
a
vendar
tako
,
da
je
moglo
bistro
oko
ljubimčevo
to
hitro
zapaziti
.
Bil
je
sicer
preponosen
,
da
bi
jej
pokazal
bolest
,
katero
mu
to
izpoznanje
prouzročuje
,
ali
premagoval
se
je
s
težkim
trudom
.
Z
grofom
Sorijem
se
Vinko
nič
kaj
nij
mogel
sporazumeti
;
bodi
si
,
da
je
plemenitaška
ošabnost
Sorijeva
,
ali
pa
ponos
Vinkov
,
ali
celo
ona
pomenljiva
beseda
Gernauvova
,
ki
je
slikarja
svarila
pred
novim
tekmecem
,
prouzročila
to
očividno
mrzloto
,
s
katero
sta
se
srečavala
.
Veronika
pak
z
nobenim
migljajem
nij
razodela
,
da
jej
je
slikar
bliže
,
nego
bi
kedo
mislil
.
Govorila
je
o
njem
kakor
o
druzih
,
in
to
uže
od
nekedaj
;
nekoliko
dnij
pak
je
bila
njemu
nasproti
,
morda
drugim
nerazumljivo
,
v
istini
druga
.
Povešala
je
oči
,
ako
jo
je
očitaje
pogledal
in
govorila
vedno
o
najnavadnejših
rečeh
,
skrbno
ogibaje
se
dati
mu
povoda
k
vprašanji
,
katero
bi
bilo
morda
ravno
pri
njem
opravičeno
.
Molčala
je
tudi
denes
pri
pogovoru
,
kateri
se
je
bil
unel
mej
Vinkom
in
drugimi
.
„
Bodete
li
ostali
črez
zimo
na
Razboru
,
ali
pa
poiščete
zopet
mesto
?
“
vpraša
grof
Waiden
,
ko
sta
bila
ravno
različna
znanstva
po
glavnem
mestu
obravnala
.
„
Sam
še
ne
vem
;
“
odgovarja
Vinko
,
„
morda
idem
na
Štajersko
,
ali
pak
se
zakopljem
v
samotarenje
na
Razboru
.
Človek
je
v
vsem
svojem
ravnanji
odvisen
od
toliko
in
toliko
slučajev
.
“
Ozre
se
pri
teh
besedah
na
grofico
.
Ona
pak
je
prebirala
knjigo
,
ki
jo
je
imela
soboj
,
in
delala
,
kakor
bi
besedij
njegovih
ne
slišala
.
Samo
dvojica
iskrih
očij
je
bliskoma
potovala
od
njenega
lica
do
slikarjevega
,
in
te
oči
so
bili
last
drobne
baronice
Ane
.
In
tudi
to
se
je
zgodilo
,
ne
da
bi
bil
kedo
zapazil
.
„
Vendar
ne
bodete
jemali
našemu
glavnemu
mestu
svoje
priljubljene
osobe
,
gospod
Rogulin
,
“
prideva
grofinja
Waiden
.
„
Ne
,
ne
tako
;
jaz
sem
premalo
znan
tam
;
in
kder
sem
,
tam
so
jako
mali
,
omejeni
krogi
;
in
tudi
ti
me
ne
bodo
pogrešali
;
“
odgovarja
hladno
Vinko
.
„
Vi
odidete
morda
uže
kmalu
tja
,
“
vpraša
dalje
k
grofu
obrnivši
se
.
„
Kadar
pride
jesen
—
pozna
jesen
;
mi
smo
jako
trdovratni
žerjavi
.
Frihajamo
pozno
,
in
odhajamo
kasno
.
“
Glasen
smeh
,
ki
je
zadonel
po
polu
glasnem
poku
pištole
iz
bližnjega
improviziranega
strelišča
opozoril
je
celo
družbo
,
in
grof
Sori
pristopi
k
damam
in
kaže
krohotaje
se
na
tropo
kmetskih
otrok
,
ki
se
je
onostran
travnika
v
divjem
diru
razkropljevala
.
„
Ha
ha
,
ali
ste
videli
to
divje
beganje
;
tam
so
se
zbirali
pod
hrastom
in
zijali
,
kakor
bi
videli
divje
zveri
;
pa
sem
se
skrivaj
pritihotapil
do
njih
in
pred
njimi
ustrelil
v
zrak
—
ha
,
ha
,
ali
ste
videli
grofica
to
pojad
?
“
Nekaj
čudno
je
bilo
res
videti
tek
otrok
,
ki
so
se
pa
konec
travnika
jeli
zopet
zbirati
.
Veronika
se
jim
je
nasmehnila
.
Drugej
družbi
pa
ta
prizor
nij
prouzročil
te
veselosti
,
in
Anica
je
celo
nekako
nejevoljno
dejala
:
„
Čemu
podite
otroke
,
gospod
grof
,
pustite
jim
veselje
!
“
„
Nič
se
jim
ne
zgodi
hudega
,
“
reče
grofica
Veronika
;
„
naj
malo
tekajo
.
“
Anica
ne
reče
ničesa
in
tudi
Vinko
ne
izpremeni
svojega
resnega
obraza
.
„
Čudni
so
ti
kmetski
otroci
“
pravi
grof
Waiden
,
obrnivši
se
k
Vinku
,
„
vzrasto
tako
,
kakor
breza
v
gozdu
,
brez
varstva
;
in
kakor
v
našem
kraji
brez
šole
,
razen
te
slabe
,
s
katero
se
ukvarja
enkrat
na
teden
naš
ubogi
župnik
.
In
navzlic
takej
zapuščenosti
nahaja
se
mej
kmeti
marsikako
dobro
zrno
,
ki
ga
mora
človek
vesel
biti
,
ako
ga
čuti
.
“
„
In
koliko
talentov
se
pokoplje
in
koliko
jih
zamre
mej
njimi
,
koliko
velicih
duševnih
močij
,
katere
bi
v
pravih
rokah
narastale
in
na
vrhunec
dospevši
stopile
v
vrsto
druzih
duševnih
kulturnih
bojevnikov
,
“
reče
Vinko
;
„
in
vse
to
nij
možno
,
ker
so
—
berači
.
“
„
Vi
morda
še
do
sklepa
pridete
,
da
mej
ono
pobalinsko
čredo
tudi
tiči
kak
velikansko
duhovit
talent
,
ha
ha
,
“
reče
norčevaje
se
grof
Sori
.
„
Potem
bi
mi
bilo
jako
žal
,
da
sem
ga
spravil
nogi
vzeti
v
porabo
.
“
„
In
zakaj
bi
ne
bila
mej
onimi
otroci
taka
nadarjena
glava
?
“
vpraša
mirno
Vinko
.
„
Pojdite
,
pojdite
!
Ko
bi
bilo
tudi
res
,
in
ko
bi
imel
priliko
speti
se
k
višku
,
držali
bi
se
ga
vendar
vedno
okovi
kmetskega
rojstva
,
kmetske
krvi
.
Kmet
ostane
kmet
,
tudi
ako
se
slučajno
izobrazi
,
“
reče
zaničljivo
plemenitaš
.
„
Gospod
grof
,
vi
nijste
prvi
ki
to
govori
,
in
nijste
zadnji
,
“
reče
Vinko
ter
stopi
raven
ko
jelka
za
korak
bližje
,
—
„
pa
dandenes
je
krog
tistih
,
ki
to
verujejo
,
jako
majhen
in
vedno
manjši
postaje
,
kajti
ta
vera
je
uže
—
smešna
.
“
Grof
Sori
je
stisnil
zobe
in
hotel
burno
odgovoriti
,
a
tu
pristopi
Gernau
,
ter
povabi
Rogulina
,
naj
on
streli
parkrat
,
in
Waiden
,
ki
se
je
bal
,
da
se
vname
prepir
mej
gostoma
,
izpodbuja
ga
tudi
.
„
Bojim
se
,
da
ste
preveč
palete
vajeni
,
gospod
Rogulin
,
“
—
pravi
Sori
ironično
.
„
Smem
li
vprašati
,
kolikokrat
ste
vi
denes
cilj
zgrešili
,
gospod
grof
,
“
reče
Vinko
.
„
Devetkrat
v
desetih
strelih
,
“
odgovarja
smejoč
se
Gernau
za
onega
.
„
Potem
hranite
svojo
bojazen
zase
,
“
pridene
Vinko
ter
stopi
z
Waldenom
in
drugimi
gospodi
k
strelišču
.
Anica
je
šla
za
njimi
,
in
za
njo
so
bile
tudi
druge
dame
.
„
To
rožo
najboljšemu
strelcu
,
“
reče
smejaje
se
Veronika
,
stopivsi
v
krog
gospodov
,
in
vzame
iz
las
krasno
razcveteno
vrtnico
.
„
Velja
,
velja
,
“
zakliče
Sori
,
„
žreb
naj
odloči
vrsto
!
“
Rekši
pogleda
nasmehovaje
se
slikarja
,
kije
molče
stal
na
strani
.
Srečkali
so
in
Vinko
je
vlekel
zadnjo
številko
,
Sori
predzadnjo
.
Tarče
,
katero
so
bili
nekoliko
dalje
zastavili
,
prvili
strelcev
nihče
nij
zadel
,
Soriju
se
je
posrečilo
streliti
blizu
srede
.
„
Ali
hočete
sedaj
še
streljati
,
gospod
Rogulin
,
“
vpraša
zbadljivo
Vinka
.
Ta
vzame
molče
nabito
strelbo
,
pomeri
naglo
in
streli
ter
zadene
sredo
.
„
Izvrstno
!
“
zakliče
grof
Waiden
.
Slikar
ne
promeni
obraza
,
nego
se
obrne
k
Soriju
,
ki
je
s
stisnenimi
ustnicami
stal
tik
njega
,
ter
deje
z
ironičnim
naglasom
:
„
Meni
se
dozdeva
,
da
je
bilo
vendar
prav
,
da
sem
streljal
,
kaj
menite
?
“
Veronika
,
ki
je
pristopila
,
odvrnila
je
odgovor
,
ki
ga
je
imel
grof
uze
na
jeziku
.
Izročila
je
rožo
slikarju
hladno
smehljaje
se
.
Tih
poklon
je
bila
njegova
hvala
.
Oči
se
jima
nijso
srečale
.
Baronica
Ana
je
stala
na
strani
,
in
tudi
sedaj
je
opazovala
slikarja
in
grofico
,
potem
pa
zopet
v
stran
obrnila
se
.
„
A
kde
ste
se
učili
tako
streljati
,
gospod
Rogulin
,
“
vpraša
z
navadnim
ošabnim
naglasom
Sori
.
„
Zato
nij
treba
,
da
bi
se
človek
potrudil
v
kadetno
pripravnico
,
gospod
grof
,
“
odgovori
slikar
.
Sori
stisne
zobe
in
molči
,
pa
pogled
s
katerim
sta
se
oba
pomerila
,
pričal
je
,
kako
razumejeta
svoje
stališče
.
V
tem
trenotku
se
zasliši
zamolkel
glas
zvonov
od
strani
,
kder
so
bile
Radovlje
.
„
Kaj
je
to
?
“
vpraša
grof
Waiden
.
„
Ogenj
,
—
v
Radovljah
gori
,
“
—
vsklikne
grofica
Amelija
,
ter
pokaže
na
gost
dim
,
ki
se
je
vzdigoval
za
holmom
,
—
„
moj
bog
,
pri
tej
suši
in
tej
vročini
!
“
Vaški
otroci
,
ki
so
bili
zopet
po
travniku
bliže
pristopili
,
spustili
so
se
v
tem
trenotku
z
glasnim
jokom
in
vpitjem
v
tek
proti
vasi
.
„
Idiva
tja
,
morda
pomagava
kaj
,
“
reče
Rogulin
tovarišu
Gernauvu
,
ter
se
poslovi
pri
družbi
;
oficirji
odhajajo
ž
njim
.
„
Saj
gremo
tudi
mi
,
“
reče
takoj
grof
Waiden
,
„
toda
,
tako
hitro
ne
moremo
,
kakor
vi
,
“
pristavi
.
„
Vsaj
nekaj
novega
vidimo
,
“
pravi
smejoč
se
Sori
in
ponudi
Veroniki
roko
.
Anica
ga
pogleda
zaničljivo
od
strani
in
stopi
naprej
h
grofu
Waldenu
.
Amelija
ostane
pri
nervoznej
grofinji
,
katera
je
hotela
brž
domov
.
Vinko
in
Gernau
sta
bila
se
svojimi
tovariši
hitro
preko
holma
in
od
tu
ugledajo
,
da
plamene
na
gorenjem
konci
vasi
dve
hiši
.
Spustili
so
se
vsi
v
najbržjo
hojo
,
in
dospeli
kmalu
na
pogorišče
.
Oficirji
so
zbrali
brž
svoje
vojake
in
Rogulin
je
primoral
kmete
,
ki
so
le
,
vsak
svoje
hiše
se
držeč
,
pustili
,
da
se
je
ogenj
širil
,
od
tam
na
pogorišče
,
kder
so
ga
potem
skupnim
delom
zabranjevali
.
Vinko
je
bil
povsod
prvi
,
kder
je
trebalo
pomoči
,
in
njegovemu
trudu
se
je
posrečilo
,
da
so
plamenu
ustavili
pot
na
bližnje
strebe
.
Ko
je
prišel
grof
Waiden
sè
svojo
družbo
tja
,
bila
je
glavna
nevarnost
uže
pri
kraji
.
Otroci
dveh
pogorelcev
stali
so
pri
sosednjej
hiši
in
jokali
na
glas
z
materama
vred
.
Gospodarja
sta
ožgana
in
črna
hodila
na
pol
zmešana
okolo
pogorišča
in
stikala
okolo
žrjavice
.
Baronica
Ana
je
stopila
k
otrokom
in
rekla
jim
par
tolažilnih
besedij
,
ki
,
to
se
ve
da
,
nijso
mnogo
hasnile
;
otroci
so
le
v
eno
mer
tulili
.
Grof
Waiden
povpraša
po
gospodarjih
.
Poznal
ju
je
,
da
sta
dva
pridna
kmeta
,
in
ko
prideta
,
obeta
jima
zastonj
lesa
dati
za
nova
poslopja
.
„
Nij
treba
,
gospod
grof
,
“
reče
Rogulin
pristopivši
,
„
prevzemite
česa
bi
pri
meni
zmanjkalo
,
kajti
les
sem
uže
jaz
obljubil
.
“
Anica
se
je
s
hvaležnim
pogledom
obrnila
h
govorniku
;
Veronika
,
ki
je
stala
se
Sorijem
na
strani
,
zmenila
se
nij
zato
.
Waiden
je
bil
zadovoljen
z
Vinkovim
predlogom
in
ker
se
nij
bilo
bati
,
da
bi
se
plamen
na
novo
vnel
,
vrnili
so
se
vsi
v
grad
,
kamor
je
grof
Waiden
tudi
druge
oficirje
zopet
povabil
.
Vinko
je
hodil
z
baronico
.
„
Vi
ste
se
močno
trudili
,
gospod
Rogulin
,
“
reče
ona
skoro
boječe
.
„
To
nij
nikaka
zasluga
,
ko
bi
stvar
ne
bila
preresna
,
bi
se
še
komu
dopadala
;
marsikomu
je
še
tako
brezplačno
gledališče
.
“
Ana
je
umela
te
besede
.
Grof
Sori
,
ki
je
pred
njima
vodil
grofico
Veroniko
,
čul
jih
je
tudi
dobro
in
na
pol
obrnivši
se
,
poskusil
je
udarec
po
svoje
vrniti
,
ter
dejal
zbadljivim
naglasom
:
„
Vi
imate
včasi
čudne
simpatije
do
teh
bosonogih
ljudij
,
in
tako
iskrene
,
kakor
bi
vam
bile
prirojene
.
“
Slikar
se
hladno
nasmeje
,
ter
reče
v
istem
tonu
:
„
Prirojeno
je
v
obče
bolje
,
nego
prigojeno
;
posebno
takrat
,
kadar
odgoje
čisto
nič
čutiti
nij
,
gospod
grof
!
“
Sori
se
je
zganil
in
nameraval
je
burno
odgovoriti
,
posebno
ker
je
čutil
,
da
tudi
dekletoma
nasproti
sam
ostaja
;
pa
premagal
se
je
,
in
le
prisiljen
kratek
smeh
,
s
katerim
je
skusil
pokriti
svoj
srd
,
pričal
je
,
da
mu
je
treba
mnozega
zatajevanja
.
Stopil
je
s
svojo
spremljevalko
nekoliko
hitreje
naprej
.
Ker
je
bila
hoja
po
stranskem
,
kamenitem
potu
,
po
katerem
so
šli
,
nekoliko
nerodna
,
ponudil
je
slikar
baronici
roko
.
Šla
sta
tako
tiho
drug
pri
drugem
.
Ana
prične
zopet
razgovor
.
„
Kako
hudo
mora
biti
vendar
,
tako
naenkrat
izgubiti
vso
svojo
last
,
in
ne
vedeti
,
kam
položiti
trudno
glavo
,
kakor
ti
ubogi
ljudje
!
“
„
In
to
gorje
nam
je
skoro
nerazumljivo
,
dokler
ga
ne
poskušamo
sami
.
Vsak
čuti
le
lastno
nesrečo
,
—
tuje
ne
,
in
vendar
so
vse
jednake
.
Jeden
izgubi
premoženje
,
drugi
svoje
ljube
,
—
očeta
in
mater
;
in
jedna
bolest
je
drugej
podobna
.
“
„
Da
,
da
,
očeta
in
mater
!
“
reče
zamišljeno
in
potihoma
baronica
,
„
jaz
ju
nemam
!
“
„
Tudi
jaz
sem
ju
izgubil
!
Se
ve
da
pravijo
,
—
kaj
je
to
možu
,
on
si
pomaga
sam
,
on
je
sam
svoj
steber
!
Pa
ko
bi
jo
imel
še
,
blago
svojo
mater
,
in
mogel
pogledati
jej
v
njene
stare
,
zveste
oči
—
vse
bi
dal
,
vse
,
kar
imam
.
“
Slikarjev
glas
je
donel
mehko
,
ko
je
govoril
te
besede
.
„
Jaz
svoje
še
poznala
nijsem
,
ko
je
umrla
!
“
„
Pa
vi
imate
drugo
v
teti
Ameliji
!
“
„
Imam
jo
,
in
ljubim
jo
,
kakor
ljubim
vse
svoje
!
“
reče
Ana
;
„
pa
ko
bi
še
imela
svojo
mamico
,
ljubila
bi
jo
vendar
nad
vse
,
—
da
,
nad
vse
!
“
Glas
se
jej
je
malo
tresel
.
„
Jaz
umem
to
,
“
pravi
tiho
slikar
in
omolknila
sta
oba
pod
vtisom
tega
spomina
.
Trd
mrak
je
bil
uže
nastal
,
ko
so
dospeli
v
grad
.
Na
predlog
Gernavov
so
ostali
vsi
na
prostem
pred
gradom
,
kder
je
bilo
mnogo
prijetneje
nego
v
soparnih
sobah
.
Razvrstili
so
se
okrog
dveh
miz
,
in
grof
Waiden
je
uredil
s
pomočjo
Gernauva
zabavo
.
Grofinja
in
Amelija
ste
prišli
tudi
k
družbi
in
tako
so
se
kratkočasili
v
posameznih
gručah
.
Waiden
,
Sori
in
še
par
druzih
so
igrali
vist
,
drugi
pak
so
bili
pri
damah
.
Baronica
Ana
,
ki
je
bila
nocoj
nenavadno
tiha
,
ločila
se
je
počasi
od
družbe
in
šla
v
grajski
vrt
,
ter
sela
pod
kostanj
,
kateri
je
bil
zasadil
Tine
na
mestu
stare
,
padle
hruške
,
od
koder
se
odpira
krasen
razgled
na
dolino
.
Nocoj
je
mesec
razsvetljeval
vso
raven
,
ki
se
je
raztezala
v
globini
,
in
iz
daljave
se
je
zategneno
culo
odmevajoče
fantovsko
ponočno
petje
.
Baronica
je
sedela
dolgo
časa
tiho
in
zatopljena
.
Glasovi
,
ki
so
prihajali
počasi
gori
,
zazibali
so
jo
polagoma
v
sladka
sanjarstva
.
Pokrila
je
obraz
z
rokama
in
se
nagnila
naprej
,
in
tako
je
obsedela
vdolbljena
v
svoje
misli
.
Čula
nij
prihajajočih
stopinj
po
pesku
in
stoprav
,
ko
se
je
položila
mehka
roka
na
njeno
ramo
,
vzdramila
se
je
,
nekoliko
prestrašena
.
„
Kaj
pa
ti
je
,
Anica
,
da
si
šla
od
nas
in
sediš
tako
sama
tukaj
,
in
—
pokaži
,
meni
se
dozdeva
,
da
imaš
še
mokre
oči
,
kaj
pa
ti
je
?
“
vpraša
teta
Amelija
,
ker
ta
jo
je
bila
prišla
iskat
.
„
Ah
,
tetika
,
ti
si
!
O
nič
,
nič
mi
nij
,
prav
nič
,
tetika
,
“
reče
dekletce
,
ter
se
oklene
strastno
stare
komtese
.
Toda
teta
nij
bila
tako
urno
zadovoljna
z
odgovorom
.
„
Ne
,
ne
,
Anica
,
tebi
je
nekaj
in
nij
prav
,
da
meni
prikrivaš
,
“
reče
,
ter
pogladi
svojo
ljubljenko
po
lici.
„
Ali
,
tetika
,
nič
mi
nij
;
tu
sem
sedela
in
na
pol
spala
,
zato
imam
take
oči
;
pojdi
,
pojdi
,
ti
preveč
skrbiš
za
me
,
“
laska
se
baronica
in
poljubi
še
enkrat
staro
damo
.
Šli
ste
mej
tem
počasi
za
vrtno
ograjo
proti
malej
temnej
lopi
,
ki
je
stala
v
drugem
kotu
.
Tja
dospevši
prime
grofica
mlado
deklico
za
roko
in
jo
potegne
na
lahko
k
sebi
v
lopo
.
„
Sedi
semkaj
k
meni
,
Anica
.
“
Baronica
stori
tako
in
se
vprašajoč
ozre
k
Ameliji
.
Žarek
lune
je
skozi
predor
v
zelenji
,
ki
je
preraščalo
lopo
,
razsvetljeval
njen
obrazek
.
„
Tebi
se
je
nekaj
pripetilo
,
dete
moje
,
“
povzame
grofica
zopet
besedo
,
„
in
ti
nijsi
odkritosrčna
.
Anica
,
povej
mi
!
Jaz
te
uže
nekaj
časa
opazujem
in
vem
,
da
nijsi
več
tako
vesela
,
kakor
nekedaj
.
Nemaš
li
več
zaupanja
do
svoje
tete
.
“
„
Oh
,
teta
,
“
reče
dekle
,
ter
povesi
obraz
,
da
bi
zakrila
temno
rudečico
,
ki
je
prihajala
počasi
črez
lice
;
„
nikar
me
ne
vprašaj
;
kaj
mi
hoče
biti
,
saj
te
tako
ljubim
,
ti
ne
veš
kako
!
“
In
pri
teh
besedah
položi
svoje
ročice
zopet
okolo
vratu
starej
grofici
in
jo
strastno
pritisne
k
sebi
.
Kratek
molk
nastane
.
„
Anica
,
ti
nijsi
več
otrok
,
“
reče
zopet
neutrudljiva
teta
,
resno
pa
prisrčno
,
„
in
ako
te
jaz
kaj
vprašam
,
ne
vprašam
te
nikdar
brez
vzrokov
;
in
ti
bi
me
res
žalila
,
ako
bi
se
mi
ogibala
s
praznimi
izgovori
.
Srčice
moje
,
Anica
,
ali
ti
moram
jaz
povedati
,
kaj
ti
je
?
“
Deklica
je
slonela
tiho
na
prsih
stare
dame
,
in
zakrivala
obraz
z
rokama
.
Tresla
se
je
in
in
teška
sapa
,
katera
se
je
čula
,
pričala
je
,
de
nosi
navzlic
prejšnjim
izgovorom
,
vendar
skrivnost
v
srci
,
katero
razodeti
je
trebalo
trdega
boja
.
Zadnjemu
vprašanju
nij
ničesa
odgovorila
,
nego
naslonila
se
je
še
tesneje
k
teti
,
in
ko
jo
ta
prime
za
roki
ter
mehko
nadaljuje
;
„
Dušica
moja
,
to
je
nekaj
,
kar
samo
pride
,
in
česar
se
noben
človek
ne
ubrani
,
“
tedaj
je
zaihtila
tako
globoko
iz
srca
in
vroče
solze
so
kapale
na
mehko
roko
starej
teti
.
Tej
je
samej
postalo
nekako
tesno
pri
srci
;
slutnja
,
kaj
je
baronici
,
izpremenila
se
jej
je
tako
nenadoma
v
prepričanje
,
in
trenotek
,
ko
se
je
to
zgodilo
,
prinesel
je
nekaj
tako
sladkega
spomina
soboj
,
da
jej
je
skoro
tudi
oko
zalilo
.
A
vedela
še
nij
dovolj
,
in
misel
,
ki
jo
je
prešinila
v
drugem
trenotji
,
nosila
je
soboj
tudi
ime
,
katero
jej
je
lice
stisnilo
.
In
uže
je
imela
vprašanje
pripravljeno
,
kar
zadoni
sonoren
glas
od
onkraj
vrta
na
njeno
uho
,
pri
katerega
donenji
se
je
zganila
drobna
baronica
,
in
nehote
zašepetala
:
„
Oh
,
on
pride
!
“
Amelija
je
sedaj
vedela
dovolj
,
in
ko
bi
bila
mala
baronica
opazovala
jo
,
iznenadilo
bi
jo
bilo
bledo
lice
,
in
neka
trda
,
pikra
poteza
v
njenem
sicer
tako
mehkem
obrazu
.
Hotela
je
vstati
,
in
stopiti
ven
iz
lope
,
pa
Ana
jo
potegne
s
tihim
tresočim
glasom
nazaj
:
„
Teta
počakaj
,
za
boga
,
ne
ven
!
“
Osupnena
se
obrne
.
„
Zakaj
ne
?
“
vpraša
.
„
Pusti
ju
,
oba
sta
tamkaj
,
nikari
ju
ne
moti
!
“
ihti
dekle
.
„
Kedo
,
oba
?
“
povpraša
Amelija
,
in
nov
,
jej
srce
stiskajoč
sum
jo
preliti
.
„
Veronika
!
“
reče
deklica
,
teško
kakor
bi
jej
kamen
ležal
na
prsih
,
in
nove
solze
so
jo
zalile
.
Teta
je
pri
tej
besedi
stopila
nazaj
—
nema
in
sama
tresoča
se
.
Sedaj
stoprav
je
vedela
vse
,
vse
,
česar
nikedar
slutila
nij
.
Glas
,
kateri
je
bil
tako
skrivnost
odkril
teti
,
prihajal
je
bliže
in
ž
njim
drug
,
bolj
tih
,
le
semtertja
odgovarjajoč
ženski
glas
.
Vinko
in
Veronika
—
vsaj
ta
dva
sta
bila
—
prišla
sta
uže
tako
blizu
,
da
se
je
razumela
vsaka
njena
beseda
,
pa
hodila
sta
po
stranskem
potu
,
ki
nij
držal
mimo
lope
.
„
Uže
dolgo
nijsem
mogel
z
vami
govoriti
,
grofica
,
tako
brez
poslušalca
,
“
dejal
je
slikar
in
bilo
je
nekaj
v
glasu
,
kar
je
izrazovalo
prikrito
očitanje
.
„
Da
,
da
,
prilike
nij
bilo
,
“
reče
grofica
hladno
in
pripognivši
se
odtrga
vejico
z
malega
grmiča
.
„
In
naposled
tudi
lehko
v
pričo
družili
govoriva
,
saj
mi
nemate
nikakoršnih
skrivnostij
razodeti
.
“
Slikar
ostane
kakor
kip
.
„
Veronika
!
“
se
mu
izvije
bolesten
glas
iz
prs
.
Grofica
se
obrne
na
lahko
proti
njemu
.
„
Vi
ste
skoro
komični
,
gospod
Rogulin
!
“
pravi
ona
,
„
in
jaz
vas
prav
težko
razumem
!
Pa
meni
se
dozdeva
,
da
uže
hladno
postaja
,
dajte
mi
moj
plêd
!
“
Vinka
je
pretreslo
nekaj
po
celem
životu
,
in
prsi
so
se
mu
težko
vzdigovale
;
molče
podal
je
grofici
plêd
,
katerega
je
na
roki
nosil
.
Zavila
se
je
vanj
in
stopila
naprej
proti
kostanju
,
kder
je
malo
prej
baronica
sedela
.
Rogulin
je
šel
nehoté
za
njo
;
kri
mu
je
silila
k
srcu
,
in
premagoval
se
je
z
nadnaturno
močjo
.
„
Kde
je
teta
Amelija
?
“
vpraša
grofica
,
„
menila
sem
,
da
bode
tukaj
.
“
„
Komtesa
je
šla
menda
v
grad
,
“
reče
Vinko
zamolklo
.
„
Kak
lep
večer
!
Prijeten
pot
bodete
imeli
domov
,
“
povzame
črez
nekoliko
trenotkov
zopet
Veronika
.
„
Da
,
prav
prijeten
,
“
odgovarja
pikro
slikar
.
„
Vi
ste
prijahali
?
“
vpraša
ona
,
ne
zmenivša
se
za
naglas
njegovih
besed
.
„
Da
!
“
Molčala
sta
zopet
nekoliko
časa
.
Rogulin
je
težko
sopel
in
oprijel
se
je
krčevito
mladega
kostanja
,
pod
katerim
je
par
korakov
naprej
sedela
grofica
.
Ona
vstane
zopet
počasi
.
„
Čas
bode
,
da
ideva
nazaj
k
družbi
!
“
Slikar
stopi
naprej
,
ter
jej
zastavi
pot
.
„
Grofica
Veronika
,
“
reče
z
svojim
donečim
glasom
,
ki
se
mu
je
tresel
pod
uplivom
notranjega
boja
,
„
kedo
in
kaj
vam
daje
pravico
,
ravnati
na
tak
način
z
menoj
?
Jaz
vam
nijsem
dal
povoda
,
zato
pa
smem
tudi
terjati
,
da
mi
daste
jasen
odgovor
.
Par
tednov
uže
,
odkar
sva
bila
tam
doli
v
gozdu
skupaj
,
umikate
se
mi
vedno
.
Zakaj
,
to
mi
je
uganka
,
taka
,
da
more
bolest
,
katero
mi
prouzročuje
,
le
oni
umeti
,
ki
ve
,
kako
vas
s
celim
svojim
življenjem
ljubim
.
Veronika
,
ali
veste
da
mi
ostrupljate
sè
svojim
ravnanjem
vsak
trenotek
,
in
da
nemam
dovolj
moči
v
sebi
to
prenašati
?
“
Bil
je
tako
razburjen
,
da
je
moral
umolkniti
.
Grofica
,
ki
je
bila
s
početka
malo
prestrašena
,
pridobila
je
kmalu
zopet
svojo
samosvest
,
ter
je
,
brezmiselno
igraje
se
s
koncem
svojega
pleda
,
mirnega
obraza
poslušala
.
„
Gospod
Rogulin
,
ali
sem
vam
dejala
,
ali
morda
pokazala
,
da
vas
sovražim
,
“
—
reče
črez
nekoliko
časa
,
lehko
,
kakor
bi
govorila
o
vremenu
;
„
tega
nijsem
nikdar
storila
!
In
v
svesti
sem
si
,
da
tudi
nikdar
nijsem
v
nemar
puščala
,
kar
zahteva
uljudnost
!
“
—
Slikar
je
stal
,
kakor
okamenel
.
Vse
je
vrelo
v
njem
,
a
geniti
se
nij
mogel
.
Pa
le
nekoliko
trenotkov
;
moževski
ponos
je
premagal
vsa
druga
čutila
,
in
zravnavši
se
v
svojej
celej
velikosti
,
stopi
za
korak
bliže
in
deje
:
„
Razumem
vas
,
grofica
;
razumem
,
da
vse
to
,
kar
je
bilo
mej
nama
,
vse
to
je
bila
igrača
,
od
vaše
strani
!
Da
ste
mi
s
tem
zagrenili
nekoliko
ur
,
to
vas
ne
briga
!
Saj
jih
je
v
istini
le
nekoliko
;
kajti
od
te
minute
naprej
mi
spomin
na
vas
ne
bode
kalil
nobenega
trenotka
več
.
“
Grofica
je
hotela
odgovoriti
;
a
on
je
mrzlo
pozdravljajoč
dvignil
svoj
klobuk
in
stopil
na
kraj
k
ograji
.
Hladno
priklonivši
se
odšla
je
ona
z
vrta
.
Rogulin
se
nij
ozrl
za
njo
,
nego
stal
nem
pri
ograji
z
v
tla
uprtimi
očmi
.
Slišal
nij
ničesa
,
in
zdramil
se
stoprav
,
ko
začuje
pred
soboj
mehak
glas
tete
Amelije
,
ki
je
dejala
:
„
Čula
sem
vse
!
In
prav
je
,
da
je
tako
prišlo
—
bolje
prej
nego
pozneje
.
Kajti
dokler
jaz
živim
,
ali
kolikteri
mojega
rodu
,
—
tako
dolgo
komtesa
Waidenova
ne
bode
nikdar
žena
sorodnika
Selškega
rodovine
.
Zakaj
?
tega
vara
ne
morem
povedati
,
in
tudi
nikoli
ne
vprašajte
.
“
Rogulin
je
skoro
strmel
v
nepričakovano
prikazen
,
in
v
prvem
trenotku
nij
umel
njenega
govora
.
Potem
pa
so
mu
ko
blisk
šinile
v
spomin
besede
Andrejeve
,
ko
mu
je
dejal
:
„
Ne
hodite
na
Žerinje
,
“
in
sam
pri
sebi
jih
je
mehanično
ponovil
:
„
Ne
hodi
na
Žerinje
!
“
Grofica
Amelija
ga
je
bila
uže
zapustila
,
in
odšla
nazaj
proti
lopi
.
Trenotek
je
še
postal
slikar
na
svojem
mestu
,
potem
pa
se
obrnil
z
vrta
.
Bled
je
bil
,
ko
je
pristopil
k
družbi
pred
gradom
;
Gernau
je
zapazil
to
,
pa
nij
omenil
nič
,
nego
napravil
se
k
odhodu
.
Šla
sta
z
drugimi
oficirji
do
vaške
gostilne
in
odjahala
.
Govorila
nijsta
ni
besede
.
V
Rogulinovej
sobi
je
gorela
še
dolgo
luč
,
in
on
sam
je
srpo
gledal
v
bele
popisane
lističe
,
ki
so
ležali
pred
njim
.
Premišljeval
je
,
kakor
ga
je
silila
razburjena
fantazija
,
zadnje
dogodjaje
in
svojo
pokopano
ljubezen
,
katere
zgodovino
so
pričala
ona
bela
pismica
.
Dolgo
se
nij
mogel
umiriti
,
misel
se
je
za
mislijo
podila
,
in
vse
se
mu
je
sanjarsko
dozdevalo
.
Nehote
pa
se
mu
je
parkrat
vsilil
spomin
o
dveh
mokrih
očesih
,
in
na
mehak
glas
,
ki
je
dejal
pred
malo
uricami
:
„
Ko
bi
imela
mamico
,
bi
jo
vendar
nad
vse
ljubila
.
“
Tako
je
sedel
pri
mizi
,
in
pred
njim
je
brlela
luč
.
V
tistej
noči
ste
tudi
Anica
in
Amelija
bili
še
dolgo
skupaj
in
deklica
je
pripovedovala
teti
dogodjaj
mej
Vinkom
in
Veroniko
na
Ravnah
,
pri
katerem
je
bila
slučajno
priča
.
In
ko
je
teta
odšla
v
svojo
sobo
,
potem
so
tekle
še
dolgo
solze
po
mladem
,
drobnem
lici
malej
baronici
,
solze
prvega
izpoznanja
,
prve
britke
ljubezni
.
Grofica
Amelija
pak
je
prišla
bledega
lica
,
s
tisto
nenavadno
pikro
potezo
preko
ustnic
v
svojo
sobo
in
sedela
v
svojem
naslonjači
,
zdaj
pa
zdaj
z
glavo
odkimovaje
,
da
si
je
bila
sama
.
Naposled
je
stopila
k
mizi
in
vzela
iz
skrivnega
predala
mal
zvezek
starih
pisanj
.
Obličje
jej
je
nekako
mehko
postajalo
,
ko
je
prebirala
listič
za
lističem
in
stari
papirji
so
se
tresli
v
njenih
rokah
.
In
ko
je
položila
zadnjega
iz
rok
—
nagnila
je
svojo
na
temenu
uže
osivelo
glavo
na
mizo
,
in
—
se
zjokala
.
Ko
se
je
zdramila
črez
nekoliko
časa
,
in
usušila
svoje
rudeče
,
solzne
oči
,
položila
je
stara
pisma
zopet
nazaj
v
predalček
,
in
zatvorivsi
ga
dejala
tiho
sama
pri
sebi
;
„
Krvava
proga
je
ločila
tebe
in
in
mene
,
in
ta
kri
zabranjuje
vsako
vez
mej
mojimi
in
tvojimi
.
Mislila
sem
,
da
je
vse
uže
davnaj
pokopano
in
strohnelo
,
pa
na
krat
se
je
zopet
oživelo
.
“
Druzega
dne
je
imel
stari
Andrej
sè
svojimi
delavci
na
velicem
Razborskem
travniku
blizu
Radovelj
mnogo
opravila
.
Kosili
so
trdino
,
in
ker
se
je
bližalo
v
prihodnjem
tednu
še
mnogo
družili
del
,
trebalo
je
požuriti
se
.
Bilo
je
okolo
desetih
do
polu
dne
,
in
stari
oskrbnik
je
bil
sedaj
pri
koscih
,
ki
so
uže
težko
brenkali
po
osušenej
travi
,
sedaj
pri
ženskih
,
ki
so
v
redovji
ležeče
seno
preobračevale
.
Postal
je
mej
delom
malo
pod
veliko
vrbo
,
tik
Žerinjske
ceste
,
ki
je
držala
mimo
.
„
Pozna
je
,
pozna
!
“
oglasi
se
nekdo
za
njim
s
pota
,
in
suha
postava
Žerinjskega
oskrbnika
,
pristopala
je
v
znanih
velicih
škornjih
na
travnik
.
Pipo
je
držal
v
ustih
,
toda
menda
le
,
ker
je
drugam
nij
vedel
dejati
,
kajti
tobakovega
dima
nij
bilo
videti
.
Andrej
se
je
na
pol
obrnil
k
njemu
.
„
Pozna
je
;
pa
bode
tudi
dobra
,
“
reče
počasi
.
„
Dobra
pa
,
dobra
,
“
prikima
hitro
gospod
Mejač
,
in
nese
ona
dva
prsta
svoje
desnice
,
katera
je
vedno
,
držeč
tobak
mej
njima
,
pritiskal
enega
k
druzemu
,
pod
svoj
nos
.
„
Vroče
je
!
“
reče
zopet
črez
nekoliko
časa
,
v
katerem
je
ogledoval
bližnje
kosce
.
„
Prav
za
nas
,
bode
se
vsaj
sušila
hitreje
,
“
odgovarja
Andrej
.
„
Sušila
se
pa
bode
,
sušila
!
“
pravi
gospod
Mejač
,
ter
stopi
naprej
in
vzame
iz
redovja
šop
sena
,
ter
ga
pomane
.
„
Sušila
pa
,
sušila
,
“
reče
na
novo
.
Žerinjski
oskrbnik
je
imel
nekaj
na
srci
;
to
je
čutil
iz
njegovega
ravnanja
lebko
vsak
,
kdor
ga
je
poznal
.
Andrej
,
ki
je
bil
vsem
ljudem
nasproti
navadno
oduren
,
tudi
gospodu
Mejaču
uij
izkazoval
posebnih
častij
,
in
se
je
odpravljal
počasi
na
drugo
stran
travnika
.
Mejaču
pa
to
nij
bilo
po
volji
,
kajti
obrnil
se
je
zopet
in
po
starej
navadi
pričel
:
„
Pripravili
nijste
še
nič
pri
vas
?
“
ter
pogledal
po
strani
Andreja
.
Ta
se
ustavi
.
„
Kaj
pripravili
?
“
vpraša
.
„
No
,
za
gospo
!
“
odkima
Mejač
.
„
Za
katero
gospo
?
“
povpraša
nekako
osorno
Razborski
oskrbnik
.
„
Pred
pustom
bode
,
kakor
pravijo
,
“
—
namežika
oni
.
„
Saj
vas
ne
razumem
,
gospod
Mejač
.
“
„
I
no
,
poroka
bode
!
Oh
,
to
ga
bo
pil
naš
Jaka
!
“
pravi
oni
,
ter
dvigne
roki
k
višku
,
kakor
bi
uže
videl
Jakoba
,
Žerinjskega
kočijaža
,
kako
se
je
vina
napil
.
Andrej
je
bil
pri
besedi
„
poroka
“
močno
pozoren
postal
.
„
Sedaj
pa
povejte
,
kaj
za
vraga
vendar
mislite
s
poroko
,
jaz
ničesa
ne
vem
!
“
reče
resnim
glasom
.
„
Joj
,
ničesa
ne
veste
,
Andrej
?
Vsi
uže
govore
!
“
pravi
nepoboljšljivec
.
Sedaj
je
bilo
z
Andrejevo
potrpežljivosti
pri
konci
.
„
Za
hudirja
vendar
,
gospod
Mejač
,
povejte
,
kaj
mislite
,
“
vsklikne
jezno
.
„
I
no
,
naši
in
vaši
,
komtesa
in
vaš
gospod
,
“
reče
poravnavaje
Žerinjski
oskrbnik
.
Andrej
nad
nosom
svoje
obrvi
stisne
.
„
Ali
ste
to
v
gradu
zvedeli
,
“
vpraša
.
„
O
jaz
ne
,
mislil
sem
,
da
vi
več
veste
.
“
„
Jaz
vraga
ne
vem
,
“
pravi
oni
,
ter
se
obrne
v
stran
.
Gospod
Mejač
je
mislil
še
nekaj
vprašati
,
pa
mlad
fant
,
ki
je
pritekel
Andreja
iskat
,
prestrigel
mu
je
govor
.
„
Gospod
bi
radi
govorili
z
vami
;
doma
čakajo
,
“
reče
posel
Razborskemu
oskrbniku
.
Andrej
se
je
molče
napotil
domov
,
naročivši
koscem
še
nekoliko
.
Mejač
pak
je
odšel
na
drugo
stran
.
Jako
zamišljen
je
bil
stari
mož
,
ko
je
korakal
proti
Razboru
;
govoril
je
sam
soboj
mej
potoma
,
in
včasi
postajal
.
„
To
ne
bo
,
to
ne
more
biti
dobro
,
“
dejal
je
večkrat
—
„
in
ona
,
kaj
pravi
ona
—
ta
stara
?
“
Prišed
na
Kazbor
,
zvedel
je
,
da
ga
čaka
gospod
v
biblijoteki
.
Našel
ga
je
slonečega
pri
mizi
.
„
Dobro
da
pridete
,
Andrej
—
težko
sem
vas
uže
pričakoval
,
“
reče
slikar
,
ki
je
bil
denes
močno
bled
in
utrujen
videti
,
ter
migne
oskrbniku
,
da
se
usede
.
„
Andrej
,
vi
mi
bodete
denes
nekaj
povedali
,
kar
bi
bili
morali
uže
davnaj
storiti
,
a
česar
ste
se
vedno
močno
branili
.
“
Oskrbnik
se
je
zganil
pri
teh
besedah
,
slutil
je
kam
meri
gospod
njegov
.
„
Le
spomnite
se
dneva
,
ko
ste
mi
dejali
:
„
Nikari
ne
hodite
na
Žerinje
!
“
Andrej
,
povejte
mi
,
zakaj
ste
tako
rekli
!
“
Ogovorjeni
je
molčal
,
ter
povesil
glavo
.
„
Jaz
vas
prosim
,
da
mi
odkrijete
svojo
skrivnost
,
ki
se
,
kakor
po
vsej
pravici
slutim
,
ozko
strinja
z
imenom
umrlega
strijca
;
Andrej
,
vi
bodete
to
storili
.
“
V
oskrbnikovih
prsih
je
kipelo
,
in
težko
je
sopel
.
Pa
spomin
na
novost
Mejačevo
,
in
preudarek
,
da
bi
to
le
mogoče
bilo
,
prisilil
ga
je
,
da
je
dejal
:
„
Gospod
,
jaz
vam
neke
skrivnosti
nijsem
razodel
,
katero
razlagati
se
mi
je
nepotrebno
zdelo
,
ker
bi
vam
bila
mogoče
kaj
neprijetnih
ur
prizadejala
,
in
ker
sem
menil
,
da
je
uže
davnaj
vse
pokopano
in
pozabljeno
.
Pa
naj
bo
,
ker
hočete
,
saj
je
s
kratka
povedano
.
“
Starec
si
obriše
s
svojo
ruto
pot
z
obraza
,
in
nadaljuje
potem
,
polagano
govoreč
:
„
Ko
je
prišel
baron
Selški
sem
v
ta
kraj
,
zahajal
je
pogosto
na
Žerinje
,
in
kakor
so
ljudje
,
govorili
,
zavoljo
mlade
grofice
Amelije
.
Njo
morate
poznati
,
gospod
!
“
„
Amelija
,
“
vsklikne
Vinko
,
in
potem
premagavši
se
reče
mirno
:
„
Da
,
poznam
jo
!
“
„
Govorilo
se
je
,
da
bode
kmalu
ženitovanje
na
Žerinjah
.
Vaš
strijc
je
bil
tedaj
mlad
,
lep
,
pa
kaj
to
!
Hodil
je
tja
vsak
dan
in
prihajal
pozno
zvečer
domov
.
Enkrat
pa
—
bilo
je
jeseni
,
dobro
vem
,
prišel
je
uže
dopoludne
nazaj
,
bled
in
nem
,
komaj
so
ga
nogi
nesli
.
Ostal
je
doma
cel
dan
—
in
od
tiste
ure
nij
bil
več
na
Žerinjah
.
Zvečer
tistega
dne
pa
sem
zvedel
,
da
so
našli
grofa
Waldena
—
starejšega
brata
sedanjega
gospodarja
—
ustreljenega
v
gozdu
.
“
„
Kaj
,
kaj
,
“
vsklikne
slikar
,
„
v
kako
zvezo
spravljate
ta
dogodjaj
sè
strijcem
mojim
?
“
„
Jaz
v
nobeno
,
gospod
!
A
govorilo
se
je
tedaj
mnogo
,
o
tem
in
onem
;
mojega
gospodarja
nihče
imenoval
nij
,
pa
grofica
sama
—
Amelija
ga
je
imenovala
morilca
svojega
brata
.
“
„
Bog
!
“
vzdihne
Vinko
,
—
„
in
vi
Andrej
?
“
„
Jaz
,
gospod
,
jaz
sem
preverjen
,
da
en
tega
nij
storil
,
nikdar
ne
!
Tega
nij
mogel
.
Govorila
nijsva
o
tem
nikoli
.
Šel
je
on
kmalu
po
tem
dogodljaji
zopet
po
svetu
,
mene
nij
opustil
,
in
odkar
se
je
vrnil
črez
nekaj
let
,
bil
je
tak
,
kakor
ga
vam
popisujejo
.
Žerinje
pak
je
dobil
mlajši
brat
ustreljenega
grofa
,
ki
je
bil
prej
vedno
po
mestih
in
šolah
,
in
o
tem
kar
sem
vam
pravil
,
ne
more
ničesa
vedeti
,
ako
mu
Amelija
nij
pripovedovala
.
Grofice
nijsem
videl
uže
mnogo
,
mnogo
let
;
govorila
pa
nijsva
nikoli
več
,
odkar
se
je
to
pripetilo
.
“
Starec
obmolkne
.
Vinka
so
pretresala
najraznejša
čutila
.
Strijc
morilec
,
to
nij
mogoče
,
in
vendar
ga
imajo
za
to
,
—
ona
ga
ima
.
Andrej
je
vstal
počasi
,
ker
gospod
nij
besedice
rekel
,
nego
molče
zrl
pred
se
.
„
Hvala
vam
,
Andrej
,
“
reče
naposled
;
„
čuden
dogodljaj
ste
mi
razodeli
,
in
prav
bi
bilo
,
ko
bi
ga
bil
prej
vedel
.
Pa
—
saj
je
sedaj
vse
jedno
,
“
pristavi
za-se
.
Oskrbnik
ga
je
gledal
sè
srpim
očesom
,
spomnil
se
je
tega
,
kar
je
čul
zjutraj
.
Poslovil
se
je
in
ven
stopivši
na
mostovž
je
postal
nekoliko
in
dejal
:
„
Da
da
,
zopet
jeden
;
—
tako
gre
to
čudno
prokletstvo
od
jednega
na
druzega
.
“
Obrisal
si
je
na
novo
pot
z
obraza
in
odšel
.
Na
spodnjih
stopnicah
sreča
mladega
oficirja
.
Poznal
ga
je
,
saj
je
bil
onih
eden
,
ki
so
stražili
v
Radovljali
živinsko
kugo
,
in
ki
so
bili
uže
enkrat
pohodili
dva
prijatelja
na
Razboru
.
„
Gospod
Rogulin
doma
?
“
vpraša
prišlec
.
Andrej
mu
pokaže
pot
do
biblioteke
.
Odhajajoč
počasi
,
premišljal
je
,
bi
se
li
vrnil
v
travnik
,
kar
začuje
zvoncev
glas
iz
gospodarjeve
sobe
.
Ker
nij
bilo
druzega
služabnika
blizu
,
ide
on
vpraševat
po
povelji
.
„
Jeli
baron
v
svojej
sobi
?
“
povpraša
slikar
vstopivšega
,
in
ne
pričakovaje
odgovora
nadaljuje
:
„
Poiščite
ga
,
in
recite
mu
,
da
ga
prosim
za
trenotek
semkaj
.
“
Z
nekakim
osornim
glasom
je
govoril
te
besede
;
prišli
oficir
je
slonel
resnim
obrazom
pri
mizi
.
Andrej
je
zapazil
to
;
pa
šel
je
izpolnjevat
dano
povelje
.
Gernau
je
bil
doma
,
in
kakor
si
je
sam
dejal
,
denes
v
čudnej
situvaciji
.
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
se
je
na
Žerinjah
sinoči
nekaj
pripetilo
,
prepričan
je
bil
tega
,
in
ravno
zato
mu
je
bilo
nekako
neprijetno
poiskati
prijatelja
.
Kratkočasil
se
je
sè
svojim
pinčkom
,
sedaj
prebiral
par
starih
časnikov
,
sedaj
zopet
meditiral
sam
soboj
,
kaj
in
kako
.
„
Aha
,
sedaj
bodemo
pozvedeli
,
“
mislil
si
je
,
ko
mu
je
stari
oskrbnik
poročil
prijateljevo
željo
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
je
stopil
v
biblijoteko
malo
osupneno
pogledovaje
resni
obraz
prijateljev
,
in
svojega
praporščaka
,
ki
je
bil
došel
v
paradnej
opravi
.
„
Gernau
!
“
reče
slikar
mu
nasproti
stopivši
.
Resni
ton
teh
besedij
je
še
bolj
osupnil
barona
.
„
Gospod
lejtnant
tu
,
“
nadaljuje
slikar
,
„
mi
je
ravno
sedaj
naznanil
v
imenu
grofa
Sorija
,
da
zahteva
on
zaradi
stvari
,
katero
ti
bom
pozneje
razjasnil
,
zadostenja
od
mene
.
Jaz
nemam
uzroka
mu
odrekati
ga
,
in
ti
boš
tako
prijazen
,
potrebno
s
tem
gospodom
prirediti
.
“
Sedaj
je
razumel
Gernau
.
Obraz
se
mu
je
hotel
sicer
malo
podaljšati
pri
tem
nepričakovanem
naznanilu
,
pa
umel
je
svoje
stališče
popolno
in
ga
vzdrževal
.
Slikar
je
odšel
,
hladno
pozdravši
Sorijevega
poslanika
.
Sekundanta
sta
bila
kmalu
gotova
,
in
po
odhodu
oficirja
je
poiskal
Gernau
prijatelja
.
Našel
ga
je
v
parku
.
„
Vse
v
redu
?
“
vpraša
slikar
prišlega
.
„
Vse
;
malenkosti
preskrbim
jaz
po
polu
dne
!
“
odgovori
Gernau
in
si
odreže
šibico
z
bližnjega
grma
.
„
In
kedaj
?
“
„
Jutri
do
polu
dne
!
“
reče
baron
in
pristavi
:
„
Pištole
!
“
„
Dobro
!
“
pritrdi
Rogulin
.
Potem
gresta
molče
vkup
naprej
po
peščenej
stezi
,
ki
se
je
vila
po
parku
.
Po
nekolikih
korakili
Rogulin
postane
.
„
Gernau
,
“
reče
zamolklim
glasom
,
„
tvoje
besede
so
se
skoraj
izpolnile
.
“
„
Vem
,
saj
sem
ti
bral
to
sinoči
z
obraza
,
“
pritrdi
baron
.
„
Jaz
sicer
ne
bodem
iskal
tam
tolažbe
,
kakor
si
jo
ti
,
“
pristavi
slikar
z
britko
ironijo
,
„
osoda
mi
je
drugo
,
skoro
prijetnejšo
naklonila
,
—
dvoboj
:
“
Gernau
je
molčal
.
„
Grof
zahteva
zadostenja
,
ker
sem
,
kakor
pravi
,
grofico
Veroniko
razžalil
,
“
nadaljuje
Vinko
,
„
bodi
si
,
da
si
on
sam
to
domišljuje
,
bodi
si
,
da
ga
je
grofica
na
to
navela
.
Kajti
tudi
to
se
mi
sedaj
mogoče
dozdeva
,
“
pristavi
pikro
.
Hodila
sta
še
nekaj
časa
po
parku
,
naposled
se
je
baron
ločil
.
„
Na
večer
se
vidiva
,
“
reče
kratko
.
„
Da
,
na
večer
,
pri
šahu
še
enkrat
!
“
nasmehne
se
slikar
,
roko
podavši
prijatelju
.
„
Ha
,
ha
!
“
meni
baron
malo
prisiljeno
.
Proti
gradu
idoč
postane
še
enkrat
in
udari
se
svojo
šibo
po
grmu
,
ob
strani
rastočem
,
kakor
tedaj
,
ko
je
v
Žerinjskem
gozdu
prišel
do
izpozuanja
,
da
ima
dober
nos
,
ter
reče
pol
resno
,
pol
smeje
se
:
„
Prokleto
,
sedaj
naj
pa
še
kedo
pravi
,
da
nas
dolg
čas
tare
!
“
Hlapca
poklicavši
,
velí
mu
sedlati
,
in
kmalu
potem
odjaše
.
Doktor
Rakec
,
Radoveljski
zdravnik
za
božje
ljudi
in
za
ljubo
živino
,
naspal
se
je
bil
ravno
v
svojem
rednem
popoldanskem
spanji
,
ter
stal
pri
nizkem
oknu
svojega
nizkega
stanovanja
in
gledal
na
bližnjo
široko
cesto
.
Ta
doktor
Rakec
,
kakor
se
je
sam
rad
imenoval
,
akoravno
ga
je
vse
le
za
„
padarja
“
izpoznavalo
,
—
bil
je
čuden
mož
.
Študiral
je
res
nekaj
let
na
univerzi
;
pa
ko
so
mu
bili
pošli
novci
,
pustil
je
tudi
on
visoko
šolo
,
dobil
si
nekde
kirurgovsko
spričevalo
in
naselil
se
kot
zdravnik
v
Radovljah
.
Pokmetil
se
je
skoraj
,
tako
da
je
le
redkokrat
in
prav
nerad
šel
na
Žerinje
k
grofovskim
,
kadar
je
bilo
treba
tamo
zdravniške
pomoči
.
Njegovo
življenje
se
je
sukalo
okolo
kmetov
v
obližji
,
in
posebno
okolo
Zabrdnikove
krčme
.
Tja
je
zahajal
sleherni
večer
,
—
in
navadno
sedel
tam
kot
jedini
„
gospodski
“
,
kakor
so
dejali
skoro
po
nepravu
kmetje
,
ter
pil
svoj
polič
,
zabavljal
na
konjederko
in
druge
zdravniške
šušmarje
,
in
celo
o
gospodu
fajmoštru
zato
nespoštljivo
govoril
,
ker
je
imel
in
dajal
ljudem
homeopatične
kuglice
.
Odkar
so
bili
vojaki
v
Radovljah
,
in
so
njihovi
oficirji
zahajali
k
Zabrdniku
,
branil
se
je
s
početka
doktor
Rakec
njihove
družbe
.
„
Pojdi
,
pojdi
,
pa
pozdravi
Kranjca
,
“
tako
je
dejal
po
svojej
stereotipnej
šegi
prvi
večer
Zabrdniku
,
ko
ga
je
v
imenu
enega
oficirjev
vabil
k
taroku
,
in
to
je
krčmar
precej
razumel
.
Pozneje
pak
se
jih
je
bil
vendar
privadil
,
ker
so
bili
tudi
pivci
,
in
ker
so
dobro
tarokirali
:
in
potem
so
se
sporazumeli
z
učenim
vinskim
bratom
.
Denes
torej
je
stal
vaški
doktor
pri
oknu
svojega
stanovališča
,
in
dolgočasil
se
je
