,ali
tedaj
,
kadar
ni
za
fanatiki
močne
,
jedine
stranke
,
ki
je
oprezna
,
ugledna
in
razborita
ter
ve
o
pravem
času
ali
govoriti
ali
molčati
!
Onda
mora
narod
drago
plačevati
mučeniški
venec
svojih
fanatikov
:
njih
neuspehi
njih
pretiravanja
se
pišejo
v
narodovo
dolgovno
knjigo
;
fanatiki
sami
pa
se
obsojajo
po
Napoleonovem
reku
:
»
Du
sublime
au
ridicule
il
n
’
y
a
qu
’
un
pas
«
.
Vender
,
vzvišena
misel
je
,
smelo
predirati
pred
bjazno-preudarno
tolpo
,
in
jaz
bi
bil
fanatik
v
levem
ali
desnem
taboru
,
najsi
bi
zabredel
celo
v
smešnost
!
Toda
,
hvala
Bogu
,
da
sem
živel
pozneje
in
da
sem
si
slovensko
svojo
bojevitost
hladil
samo
v
slovničarskih
prepirih
!
Legel
bi
bil
k
poslednjemu
počitku
,
morda
spoznavši
,
da
narodu
nisem
nič
koristil
z
vsem
svojim
nepokojem
in
prepirom
in
da
sem
sam
sebi
pridobil
samo
Herostratovo
slavo
...
Ali
kdo
ve
?
...
Umrl
bi
bil
nemara
z
zadovoljivo
zavestjo
,
da
sem
si
priboril
čast
in
slavo
svoje
stranke
!
Vsaka
stranka
pa
je
trdila
,
da
ima
narod
za
seboj
,
in
vsaka
je
bila
uverjena
,
da
konci
premaga
nasprotnico
in
jo
prisili
k
večnemu
molčanju
.
—
Ostali
narod
,
v
čegar
imeni
in
ob
čegar
troških
so
se
bojevali
njega
učeniki
in
vodniki
,
pak
ni
mogel
priti
do
ravnotežja
,
opotekal
se
je
od
slučaja
do
slučaja
na
levo
ali
desno
stran
,
kakor
ga
je
vlekla
in
mikala
ta
ali
ona
stranka
in
kolikor
je
bil
stanovit
ali
omahljiv
.
Zakaj
v
cerkvi
je
treskalo
na
levičarje
;
pred
cerkvijo
je
grmelo
na
desničarje
.
Prepir
pa
,
ki
se
je
vnel
za
načela
,
sezal
je
čimdalje
bolj
na
osebno
polje
,
kamor
so
ga
radostno
zanesli
brezozirni
fanatiki
.
Ljudstvo
je
poslušalo
od
jedne
strani
,
da
ta
in
ta
gospod
toliko
preklinja
slovenske
tako
zvane
liberalne
liste
,
hkrati
pa
svojo
politiško
modrost
zajema
iz
judoliberalnih
listov
nemških
ali
laških
;
da
ta
in
ta
gospod
žigosa
grehoto
tako
zvanih
brezvercev
,
hkrati
pa
ne
vidi
bruna
v
svojem
očesi
;
da
mrzi
slovenskega
obrtnika
,
če
je
levičar
,
in
rajši
zaslužek
naklanja
tujcu
,
ne
glede
na
njega
levičarstvo
;
da
se
ogiblje
slovenskega
denarnega
podjetja
,
ako
je
v
levičarskih
rokah
,
hkrati
pa
posluje
s
tujimi
podjetji
,
naj
so
še
tako
judoliberalna
ali
»
prostomavtarska
«
,
samo
da
niso
slovenska
.
In
hkrati
je
ljudstvo
čulo
od
druge
strani
,
da
ta
in
ta
gospod
toliko
za
narod
govori
in
poje
,
ne
stori
pa
ničesar
,
da
se
vnema
za
slovensko
vzgojo
in
slovstvo
,
svojo
deco
pa
vzgaja
nemški
in
ne
kupuje
slovenskih
knjig
;
da
je
ta
in
oni
za
narod
vnet
,
ker
mu
to
obeta
dobiček
;
da
se
ta
in
oni
baha
s
platoniško
ljubeznijo
do
naroda
,
dejanski
pa
podpira
narodne
nasprotnike
,
da
je
ta
in
ta
brezverec
»
prostomavtar
«
,
»
rdečkar
«
in
tako
dalje
.
Narod
strmeč
posluša
,
kako
se
ometavajo
njega
odličnjaki
med
seboj
,
in
ker
ta
hrup
ne
premine
,
mora
naposled
ustreči
željam
obeh
strank
in
verjeti
o
levičarjih
,
kar
jim
očitajo
desničarji
,
in
o
desničarjih
,
kar
jim
oponašajo
levičarji
.
Oseba
se
pa
težko
loči
od
načela
,
za
katerim
teži
oseba
,
in
zato
je
korakoma
prišlo
do
tega
,
da
je
v
širih
krogih
narodovih
izginilo
spoštovanje
tako
do
vere
kakor
do
narodnosti
.
To
se
je
dalo
kakor
dejanska
posledica
že
prerokovati
;
toda
nihče
izmed
bojevnikov
ni
hotel
prvi
odjenjati
in
podati
roke
v
delitev
narodnega
dela
.
Pač
so
tožili
,
kako
poguben
je
domači
prepir
,
ali
v
namenih
,
kako
naj
se
odpravi
,
bili
so
slični
grešniku
,
ki
ima
trdno
voljo
,
da
se
poboljša
takoj
—
jutri
.
Tako
je
pešal
narod
v
celoti
.
Za
vero
in
narodnostno
zavestjo
je
ginila
morala
in
sloboda
in
z
obema
vred
blaginja
.
Ljudstvo
je
bilo
na
videz
olikano
,
izobraženo
in
prosto
;
toda
v
gmotnem
oziru
je
bilo
zavisno
nekaj
od
desničarjev
,
nekaj
od
levičarjev
in
največ
od
tujcev
;
v
duševnem
oziru
pa
ni
poznalo
idealov
ne
verskih
ne
narodnostnih
.
Zatorej
je
tudi
pri
vsakeršnih
volitvah
tisti
dobil
»
javno
mnenje
«
zase
,
kdor
je
najbolj
mogel
sipati
denar
in
razlijati
alkohol
med
»
častite
«
volilce
;
in
onda
se
volilci
niso
ozirali
ne
na
vero
niti
na
narodnost
.
Da
v
takšnem
razmerji
ni
bilo
narodne
zgodovine
,
to
vam
je
gotovo
jasno
.
Imeli
smo
samo
vsakdanjost
socijalnega
žitka
,
in
ta
je
pri
vseh
narodih
jednak
.
Slovenci
so
seveda
kakor
drugje
tudi
v
tem
pogledu
imeli
svojo
posebnost
.
Zanesli
so
strankarski
svoj
prepir
tudi
v
navadno
,
zasebno
in
družabno
občevanje
,
kakor
bi
jim
bilo
do
tega
,
da
tudi
tukaj
oslabe
narodno
moč
in
tujcu
oglade
pot
do
naših
zakladov
!
Obrtna
podjetja
so
bila
posebna
za
levičarje
in
posebna
za
desničarje
,
in
vsakdo
je
pazil
,
da
ni
zašel
v
napačno
hišo
.
To
je
jako
ugajalo
tujcem
,
ker
k
njim
so
zahajali
tako
desničarji
kakor
levičarji
,
in
nihče
ni
zahteval
,
naj
se
naseljeni
tujec
pridruži
tej
ali
oni
domači
stranki
.
Levičarska
njiva
se
je
orala
z
drugačnim
plugom
nego
desničarska
.
Če
je
Bog
poslal
točo
,
privoščila
jo
je
vsaka
stranka
nasprotni
,
in
če
je
pšenica
dozorela
levičarju
kakor
desničarju
(
Bog
ni
razločeval
)
,
našla
sta
se
oba
na
nevtralnih
tleh
v
skladišči
sinu
Abrahamovega
,
kateri
je
plačal
blago
po
tisti
ceni
levičarju
kakor
desničarju
,
s
tem
pa
oba
otel
zadrege
,
da
nikomur
ni
bilo
treba
blaga
ponujati
kupčevalcu
iz
nasprotne
domače
stranke
.
Abrahamov
sin
je
pri
tem
tudi
dobro
uspeval
,
kakor
povsod
»
duobus
litigantibus
tertius
gaudet
«
.
Če
so
domačini
Slovenci
snovali
občekoristno
podjetje
,
ni
se
poudarjalo
,
kolika
bode
korist
,
nego
samo
to
,
katera
stranka
zastavi
podjetje
in
kako
nasprotna
stranka
to
podjetje
oviraj
in
podiraj
.
Če
je
tako
podjetje
ustanavljal
priseljeni
tujec
,
bila
je
ta
reč
takoj
drugačna
.
Zakaj
tujec
je
bil
nekakšno
višje
bitje
,
in
pri
njem
se
ni
vpraševalo
,
ali
je
naše
vere
ali
jud
ali
protestant
,
liberalec
,
klerikalec
,
»
prostomavtar
«
,
da
le
ni
Slovenec
;
in
k
tujcu
so
hodili
domačini
,
levičarji
kakor
desničarji
,
kadar
so
potrebovali
denarja
in
kadar
so
nalagali
denar
na
obresti
.
Domači
klerikalec
se
je
veselil
,
da
tuji
liberalec
izpodjeda
liberalca-domačina
in
domači
liberalec
se
je
zadovoljivo
rogal
,
gledajoč
,
kako
se
domačin-klerikalec
,
ki
liberalca-rojaka
črti
nad
vse
,
ponižno
klanja
liberalcu-tujcu
.
Premeteni
tujci
so
seveda
pazili
na
svojo
korist
in
oprezno
množili
svoj
vpliv
med
narodom
.
Često
so
bili
kazalec
na
tehtnici
med
strankama
.
Levičarji
so
pri
njih
iskali
pomoči
zoper
desničarje
in
obratno
desničarji
zoper
levičarje
;
tujci
pa
so
radi
pomagali
,
seveda
ne
zastonj
.
Tako
je
narod
pešal
in
ginil
,
rekel
bi
,
sestavno
.
Ob
mejah
,
vedno
odprtih
in
čimdalje
ožjih
,
umiral
je
domači
jezik
,
in
v
sredini
je
prihajala
moč
tujega
življa
in
vpliva
čimdalje
jakša
.
Tako
se
je
naposled
sploh
verjelo
med
inozemci
,
da
ogromna
večina
Slovencev
bolj
zna
in
rabi
laški
in
nemški
jezik
nego
tisto
umetno
slovenščino
iz
knjig
ali
svoja
narečja
,
ki
so
baje
drugačna
v
vsaki
drugi
župniji
.
Naj
še
nekaj
izpregovorim
o
narodovem
slovstvenem
delovanji
.
Tudi
tukaj
ne
smete
pričakovati
veselih
novic
.
Veliki
pesniki
se
porajajo
malokdaj
,
in
čim
manjši
je
narod
,
tem
menj
utegne
pričakovati
takih
veleumov
.
Ti
redki
pesniki
imajo
posebne
svoje
rojenice
,
in
kolikor
manjši
je
narod
,
takisto
žalostnejša
je
pesnikova
usoda
.
Velik
pesnik
deluje
za
vse
človeštvo
in
za
pozne
rodove
,
ker
njegovo
obzorje
daleč
preseza
duševno
obzorje
navadnostavnih
vrstnikov
;
zatorej
vrstniki
velikega
pesnika
ne
čislajo
po
njega
vrednosti
,
ker
je
največ
ne
poznajo
.
Zakaj
sam
mora
biti
pesnik
,
kdor
hoče
velikega
pesnika
prav
ceniti
.
Takih
pravih
ceniteljev
je
zlasti
v
majhnem
narodu
malo
,
in
prav
zato
marsikateri
pesnik
šele
onda
,
ko
mah
porase
nad
njim
,
učaka
pravega
cenitelja
,
ki
poznim
rodovom
osvetljuje
,
kolik
duševni
velikan
je
bil
pokojnik
,
o
katerem
so
nam
njega
vrstniki
poročili
tako
malo
.
—
Morda
še
pomnite
,
kako
se
je
na
prvem
slovenskem
učilišči
sodilo
o
genijalnem
Prešernu
:
»
Pijanček
je
bil
«
.
Tesnodušni
mravljiščnjaki
so
mu
vzpored
ali
celo
nadenj
stavljali
puhloslovnega
ropotača
Koseškega
,
ki
je
z
nečuveno
pesniško
slobodo
trpinčil
modrice
,
jezik
in
ukus
.
Takšna
sloboda
se
je
hvalila
.
Če
je
pa
drug
domač
pesnik
slobodno
pesniško
misel
vpodobil
s
krasnimi
besedami
,
onda
ga
niso
merili
s
pesniškim
ampak
s
stanovskim
,
s
strankarskim
merilom
.
Domačega
pesnika
vzlet
so
opažali
samo
toliko
,
da
so
mu
smeli
očitati
,
češ
,
njega
Pegaz
ni
takisto
podkovan
kakor
tovorna
kljusa
,
dočim
se
niso
spotikali
ob
tujih
pesnikih
in
na
primer
ob
tem
,
da
se
je
Shakespeare
,
Goethe
,
celo
Lessingov
»
Nathan
modrijan
«
mladini
priporočal
za
resno
berilo
.
Malo
število
pesnikov
malega
naroda
so
pa
uprav
domačini
in
vrstniki
ocenjali
malotno
in
tesnosrčno
.
Kogar
niso
mogli
doseči
,
tega
so
tlačili
nalašč
z
molčanjem
;
komur
so
mogli
priti
do
živega
,
tega
so
kamenjali
.
Sloveč
pesnik
je
pel
v
XIX.
stoletji
»
Človeka
nikar
!
«
Kakšen
hrup
!
Ako
bi
bil
pel
narobe
,
da
se
hoče
po
smrti
novic
»
včlovečiti
«
,
kakšen
hrup
bi
bil
šele
potlej
proti
pevcu-krivovercu
,
ki
uči
dvojno
zemeljsko
življenje
ali
celo
preseljevanje
duš
!
Drug
sloveč
pesnik
tistega
stoletja
je
pel
v
»
indski
legendi
«
,
da
slobodno
misliti
ni
greh
.
To
pesniško
idejo
je
precej
pobijal
vrstnik
z
duhovito
iznajdbo
,
da
takisto
tudi
ni
greh
slobodno
krasti
.
Tako
in
jednako
napadanje
zlobnih
kritikov
in
mravljiščnjakov
utegne
pesnika
užaliti
,
da
si
zapomni
sveti
nauk
iz
evangelija
svetega
Mateja
,
poglavje
7.
,
vrsta
6.
,
in
da
—
umolkne
.
Toda
naj
umolkne
pesnik
!
Tak
sanjač
nima
rednih
možgan
in
pravilnih
pojmov
o
življenskih
potrebah
in
zavaja
narod
s
slepečimi
mislimi
in
mamečimi
besedami
.
Čim
menj
je
pesnikov
,
tem
menj
je
nevarnosti
za
narod
,
katerega
že
prozajiški
pisatelji
begajo
dosti
in
predosti
.
Pravijo
sicer
,
da
so
pesniki
biseri
v
venci
narodne
prosvete
.
Toda
čemu
nam
biserov
,
ko
nam
nedostaje
kruha
?
Biser
je
zgolj
lišp
;
lišp
pa
dela
napuh
,
in
napuh
je
prvi
sedmih
naglavnih
grehov
.
—
Torej
na
grmado
s
pesniki
!
Vender
smo
imeli
v
XIX.
in
v
začetku
XX.
stoletja
dokaj
in
dobrih
pesnikov
:
veliko
pesnikov
za
tako
majhen
narod
in
tako
vzornih
,
da
bi
bili
dosegli
pri
sosednih
narodih
,
ako
bi
bili
peli
v
njih
jeziku
,
več
priznave
in
podpore
,
ne
pa
takovih
trnjevih
vencev
kakor
pri
domačem
narodu
.
Nekov
pesnik
,
res
pesnik
po
božji
milosti
,
čutil
je
prav
nemilo
tisto
obično
preziranje
.
Bil
je
vse
žive
dni
ubog
,
bolehav
in
slaboten
,
sličen
evangelijskemu
siromaku
Lazarju
.
Slovensko
mesto
,
v
katerem
je
bil
domovinec
,
naklonilo
mu
je
letno
podporo
petdeset
goldinarjev
:
za
mesto
malo
,
za
siromaka-trpina
nekaj
.
Takrat
so
v
mestu
krmarili
Nemci
,
potlej
so
prišli
Slovenci
na
krmilo
.
Ti
Slovenci
pa
so
domačinca
,
pesnika
in
trpina
,
tolikanj
pozabili
,
da
mu
je
bila
tista
uborna
podpora
vzeta
,
predno
ga
je
dobrotna
smrt
otela
uboštva
in
trpljenja
!
—
Za
XX.
stoletja
in
poznejših
stoletij
je
Evropa
naglih
korakov
napredovala
v
omiki
,
v
novih
iznajdbah
,
v
ogromnem
bogastvu
nekaterih
stanov
,
v
razkošji
in
bliščobi
,
ali
takisto
naglo
tudi
v
sebičnosti
in
krivičnosti
,
v
uboštvu
večine
stanov
,
v
občem
brezverstvu
in
nenravnosti
.
Slovenci
se
niso
mogli
odtegniti
splošnemu
evropskemu
razvoju
,
napredovali
so
pa
še
posebe
v
svoji
slovenski
reči
:
v
strankarskem
razporu
,
kateremu
so
se
sčasoma
privadili
kakor
prepirljiva
zakonska
dvojica
.
Kdor
jim
je
priporočal
krščansko
zapoved
:
»
In
necessariis
unitatem
,
in
non
necessariis
libertatem
,
in
utrisque
charitatem
«
,
ostal
je
propovednik
v
puščavi
tako
prej
kakor
slej
.
—
Slovstvo
se
je
razcepilo
v
levičarsko
in
desničarsko
,
in
vsako
je
dobilo
počasi
svojo
slovnico
in
pisavo
.
Bralec
jednega
slovstva
se
je
brigal
za
slovstvo
nasprotne
stranke
kakor
za
kitonosce
onkraj
kitajskega
zidu
.
Pisalo
se
je
mnogo
v
obeh
taborih
,
dasi
ni
bilo
mnogo
bralcev
.
Razmerje
med
pisatelji
in
bralci
se
je
uredilo
nekamo
tako
,
kakor
so
urejene
vzajemne
zavarovalnice
.
Kdor
je
pisal
,
smel
je
računjati
na
približno
gotovo
število
knjigokupcev
;
bralec
je
pa
imel
že
naprej
izračunjano
,
koliko
novcev
bode
zadoščalo
za
narodni
književni
davek
.
Vsaka
stranka
je
pisala
najprej
svoje
strankarske
reči
in
potlej
vsako
reč
,
potrebno
ali
nepotrebno
,
kakor
se
je
komu
zljubilo
.
Največ
pa
se
je
pisalo
zabavljic
na
nasprotno
stranko
.
Vstal
je
marsikateri
bojevnik
,
ki
je
hotel
posnemati
svetopisemskega
junaka
Simsona
.
Najprej
je
vihtel
proti
nasprotni
stranki
oslovsko
čeljust
;
naposled
pa
je
izkušal
to
stranko
pokopati
s
seboj
,
in
če
ne
drugače
možno
,
tudi
s
svojo
stranko
vred
,
tako
da
zlomi
stebre
,
na
katerih
sloni
narodova
streha
.
Simson
je
bil
slep
na
telesi
,
ko
je
porušil
filistejske
stebre
;
njega
posnemalci
so
bili
takisto
slepi
na
duhu
,
ko
so
se
lotili
domačih
stebrov
.
Celo
v
takih
strokah
,
kjer
se
obično
pričakuje
nepristranost
,
bile
so
knjige
desničarjev
in
levičarjev
jako
različne
,
na
primer
v
gospodarskih
rečeh
,
v
zemljepisji
,
v
zgodovini
,
in
bilo
je
prav
zanimljivo
primerjati
,
kaj
ta
ali
ona
stranka
pove
in
nasprotna
modro
zamolči
v
tistostrokovni
knjigi
.
Celo
zemljevidi
so
bili
različni
,
zakaj
mesto
,
ki
je
bilo
odločno
levičarsko
,
ni
našlo
prostora
na
desničarskem
zemljevidu
.
Ker
nikomur
ni
bilo
do
tega
,
da
bi
vse
prečital
,
kar
piše
njegova
stranka
,
ali
da
bi
premodroval
,
kako
sodi
o
preporni
reči
nasprotna
stranka
,
pač
pa
je
bilo
vsakomur
vse
do
tega
,
da
se
ne
dotakne
knjige
in
glasila
iz
nasprotnega
tabora
,
zato
so
knjigotržci
izumili
pripravno
razločilo
,
da
se
nihče
ne
zmoti
proti
načelom
svojim
:
knjigam
levičarskim
so
dajali
rdeče
zavitke
,
desničarskim
pa
črne
.
Citatelji
so
se
po
teh
zavitkih
ločili
v
»
rdečkarje
«
in
v
»
črnjake
«
.
—
To
rdečkarstvo
in
črnjaštvo
je
bilo
kakor
olje
in
kis
na
solato
tujcev
in
potujčencev
.
Dodati
jim
je
bilo
samo
še
svoje
soli
s
tem
,
da
so
tudi
ustanovili
svoje
slovstvo
.
Pred
ostalim
svetom
so
smešili
,
grdili
,
obrekovali
rdečkarje
na
veselje
črnjakov
in
črnjake
na
veselje
rdečkarjev
—
oboje
na
žalost
narodovo
.
Narod
sam
pa
je
bil
kakor
čeda
brez
pastirja
.
Ob
prepiru
svojih
omikancev
je
izgubil
poleg
spoštovanja
teh
omikancev
tudi
spoštovanje
samega
sebe
in
je
bil
izpostavljen
vsem
slabim
razdornim
vplivom
inostrancev
in
domačih
brezznačajnikov
,
ki
so
liki
harpije
blatili
skledo
,
iz
katere
so
se
najedli
.
V
boji
za
verstvo
je
zaostajala
skrb
za
nravstvo
in
v
boji
za
narodnost
skrb
za
gmotno
blaginjo
.
Tujec
pa
je
deloval
z
denarjem
in
alkoholom
in
s
svojo
raznarodujočo
knjigo
.
Pokažem
vam
pozneje
nekaj
takšnih
knjig
.
Da
pa
vsaj
nekoliko
pojmite
,
kaj
se
je
resno
pisalo
in
v
inozemstvu
celo
resno
verjelo
,
opomnim
samo
dve
razpravi
.
Vstal
je
zgodovinar
,
učitelj
slovenske
mladine
,
in
dokazoval
,
da
so
bili
vsi
Slovenci
prvotno
Nemci
,
oziroma
na
zapadu
Italijani
,
do
turških
bojev
.
Za
mnogoletnih
turških
bojev
je
prišlo
v
deželo
mnogo
uskokov
in
ubežnikov
od
slovanskega
juga
.
Ti
tujci
so
se
potikali
med
nezadovoljnimi
kmeti
in
jih
naučili
slovenski
jezik
,
ki
je
bil
iz
početka
skrivni
jezik
kmetskih
zarotnikov
proti
graščinam
,
kakor
so
pozneje
tudi
rokovnjači
imeli
svoj
posebni
jezik
za
svoje
občevanje
.
Ta
novi
jezik
je
ostal
med
kmeti
in
se
širil
,
ker
so
vedno
upali
,
da
ga
bodo
še
kdaj
in
uspešno
rabili
proti
graščakom
.
Pozneje
so
prišli
panslavisti
.
Ti
so
spoznali
,
da
bi
bilo
za
Slovane
velike
važnosti
in
koristi
,
ako
se
geografiško
važne
pokrajine
v
srci
Evrope
na
severu
jadranskega
morja
in
ob
planinah
osvoje
za
Slavijo
.
Deloval
je
torej
denar
,
delali
so
skrivni
in
očitni
podpihovalci
.
Novi
jezik
je
prešel
po
tem
umetnem
poti
v
knjige
in
šole
,
in
razširjali
so
ga
tolikanj
predrzno
,
da
je
med
kmeti
povsod
in
naposled
celo
po
manjših
mestih
izpodrinil
nemščino
in
italijanščino
.
Nemci
torej
otimajo
samo
svoj
rod
in
pridobivajo
nazaj
svoje
prvotno
posestvo
,
ako
sedanje
Slovence
,
ki
so
vsi
nemške
krvi
,
zopet
izpreobrnejo
v
Nemce
.
Takisto
Italijani
obnove
samo
staro
latinsko
kulturo
,
ako
na
prvotnoitalskih
tleh
v
Istri
in
do
vrhu
Krasa
obnove
italijanski
jezik
.
—
Še
duhovitejši
učenjak
,
tudi
učitelj
slovenske
mladine
,
pa
je
dokazoval
,
da
ni
bilo
slovenskega
pesnika
Prešerna
.
Bil
je
pač
nekov
advokat
Preschern
.
Svoje
pravdne
spise
je
izdelaval
v
nemškem
jeziku
in
ko
je
umrl
,
niso
za
njim
našli
ničesar
slovenski
pisanega
.
Govorili
so
veljavni
možje
celo
,
da
ni
bil
duhovit
človek
in
da
je
preveč
čislal
sladko
vince
.
Veliko
let
po
smrti
tega
advokata
so
se
Slovenci
jeli
stoprav
zanimati
za
pesnika
Prešerna
,
toda
druga
izdaja
njegovih
pesmij
je
bila
nekoliko
drugačna
od
prve
,
in
prepirali
so
se
,
ali
se
piši
Prešeren
,
Preširen
,
Prešerin
ali
Prešern
.
Našel
se
je
pa
rokopis
nemških
pesmij
nekega
pesnika
Prešerna
,
in
te
nemške
pesmi
so
dokaj
podobne
tistim
slovenskim
pesencam
.
Ime
Prešeren
je
koroško
,
in
Prešernov
na
Slovenskem
ni
bilo
drugje
nego
na
koroški
meji
kranjske
dežele
,
kamor
se
je
morda
naselil
Korošec
.
Tudi
pesnikov
rojstveni
kraj
Vrba
kaže
na
Korotan
,
na
Vrbo
ob
vrbskem
jezeru
.
Slovenci
so
nekoč
izmeknili
rokopis
nemških
pesmij
nemškega
pesnika
Prešerna
,
ki
se
je
nekje
na
Kranjskem
ponesrečil
,
predno
je
pribavil
svoje
lepe
pesmi
za
tisek
.
Porabili
so
po
njegovi
smrti
rokopis
in
poslovenili
najlepše
pesmi
,
zamolčavši
nemško
izvirnost
.
Prestavil
je
pa
tiste
pesmi
nekov
biblijotekar
Kastelic
,
kar
se
jasno
vidi
iz
drugače
brezpomembnega
epigrama
v
Prešernovih
pesmih
:
»
Zakaj
pač
muhe
moj
lovi
Kastelic
?
—
Prodajat
’
misli
jih
namest
čebelic
«
.
Bilje
torej
nekoč
nemški
pesnik
Preschern
,
Korošec
iz
Vrbe
ob
vrbskem
jezeru
;
Slovenci
so
pa
njegove
pesmi
ukradli
in
poslovenili
ter
jih
podteknili
nikoli
porojenemu
pesniku
Prešernu
,
Kranjcu
iz
Vrbe
ob
bleškem
jezeru
!
Ali
ni
to
preneumno
?
Toda
ni
neumnosti
,
ki
ne
najde
vernikov
;
in
kakor
je
razum
omejen
,
tako
neomejena
je
neumnost
.
Vender
je
ugajala
taka
in
jednaka
pisava
,
in
tisti
,
katerim
je
bilo
do
tega
,
da
se
Slovenstvo
potopi
v
tujem
morji
,
delali
so
na
to
,
da
so
se
njih
bedastoče
Čitale
in
da
jih
prav
za
prav
ni
stalo
nič
troškov
,
sejati
med
ljudstvo
razdorna
in
pogubna
načela
.
Kakor
veste
,
ustanovil
je
veleumni
Anton
Martin
Slomšek
,
nemara
največji
dobrotnik
svojega
naroda
,
družbo
svetega
Mohorja
.
Ta
je
bila
zaklad
neprecenljive
vrednosti
,
temeljna
ustanova
za
obstanek
in
blagost
slovenskega
naroda
.
Ko
so
se
domačini
prepirali
,
lezli
so
tujci
počasi
in
preudarno
v
to
društvo
,
in
ko
so
preračunjali
,
da
imajo
premoč
in
večino
,
polastili
so
se
imovine
in
vodstva
.
Družba
svetega
Mohorja
je
bila
naposled
ustanova
za
raznarodovanje
potomcev
tistih
,
ki
so
društvo
ustanovili
in
gojili
za
obrambo
svojega
naroda
.
Obvarovali
smo
pa
tujcev
»
Matico
Slovensko
«
.
Nje
področje
se
je
sčasoma
stesnilo
zgolj
na
jezikoslovne
reči
in
s
tem
se
je
gotovo
povišalo
,
ker
v
»
Matici
«
smo
imeli
vso
in
jedino
besedo
učenjaki
,
jezikoslovci
.
Obdelovali
smo
slovenska
narečja
,
nabirali
med
narodom
dobrih
besed
,
čistili
jezik
in
z
blagohotno
strogostjo
presojali
pisavo
v
knjigah
rdečkarjev
in
črnjakov
.
Tako
je
»
Matica
«
stala
nad
strankami
;
imela
je
sicer
malo
udov
,
a
ti
smo
bili
sami
učenjaki
,
in
naša
slovniška
dela
so
se
nam
izplačevala
še
dokaj
dobro
,
ker
je
ustanova
nosila
lepe
obresti
.
Ali
kdo
bi
gledal
na
plačilo
v
denarjih
?
Mojih
dveh
slovnic
,
namreč
tiskane
o
slovenskem
jeziku
XXII.
stoletja
in
ne
še
tiskane
o
bodočem
slovenskem
jeziku
iz
XXVIII.
stoletja
,
ne
poplača
zlato
vsega
sveta
.
Toda
glejte
,
kako
so
me
napadali
ravno
desničarji
zaradi
epohalnih
mojih
slovničarskih
del
!
Sinila
mi
je
v
glavo
pametna
misel
,
naj
Slovenci
v
dober
vzgled
drugim
narodom
in
sebi
na
korist
odpravijo
nepotrebno
piko
na
i
in
j
,
in
naj
se
s
piko
rajši
označuje
naglas
pri
vseh
glasnikih
.
Spisal
sem
o
tem
primerno
knjigo
.
Levičarji
,
rdečkarji
so
to
prekoristno
popravo
naše
abecede
odklonili
vsaj
dostojno
,
češ
,
da
je
moja
novota
sicer
duhovita
in
koristna
,
da
se
je
pa
ozirati
na
reči
,
katere
so
potrebnejše
.
Desničarji
,
črnjaki
so
me
pa
kar
grdo
napadli
.
Kričali
so
,
da
moja
mržnja
proti
piki
na
i
ni
toliko
naperjena
proti
naši
abecedi
kolikor
proti
naši
veri
,
kateri
rabi
latinica
s
piko
na
i
za
obredni
jezik
;
in
da
jaz
delam
propagando
za
rusko
pravoslavje
,
kateremu
rabi
cirilica
z
brezpičnim
i.
Zlobnost
tega
napada
razvidite
stoprav
tedaj
popolnoma
,
če
pristavim
,
da
so
baš
v
tisti
čas
Rusi
popustili
cirilico
,
vzprejemši
občesvetovno
latinico
,
in
da
so
se
malone
vsi
pokatoličanili
na
veliko
nejevoljo
Nemcev
in
Angležev
,
Poljakov
in
Madjarov
.
Pač
so
zamrli
desničarji
z
narodom
vred
,
vender
jim
še
danes
ne
morem
oprostiti
te
zlobe
.
Desničarji
,
kakor
so
bili
zlobni
in
kolikor
so
imeli
pristašev
,
niso
me
ustrašili
ali
ustavili
,
popravljajočega
slovensko
abecedo
,
in
odpravil
sem
nadalje
vršičke
na
c
,
s
,
z
;
saj
tudi
neslovničar
,
ako
je
količkaj
pameten
,
mora
spoznati
,
da
je
mučno
brati
in
pisati
hkrati
v
dveh
vrstah
.
Po
teh
načelih
in
pravilih
sem
spisal
novo
svojo
slovnico
,
najimenitnejše
slovstveno
delo
in
poslednji
spomenik
slovenskega
uma
v
poznejših
stoletjih
.
Zavist
drugih
učenjakov
,
ki
niso
mogli
preboleti
,
da
sem
jih
prehitel
v
tako
važni
iznajdbi
,
in
težkoprikrivani
strah
raznih
politikov
,
da
utegnejo
Slovenci
po
moji
slovnici
preveč
zasluti
in
se
preveč
zaveljaviti
,
provzročila
sta
»
novo
abecedno
vojsko
«
proti
meni
,
in
konec
te
vojske
je
bila
prepoved
vse
slovenske
knjige
in
pisave
,
kar
sem
vam
menda
že
omenil
.
Oh
,
zaslepljeni
Slovenci
!
Da
ste
radovoljno
vzprejeli
moj
pravopis
,
ne
bilo
bi
prišlo
do
take
usodne
prepovedi
!
—
Slovogoj
si
nekoliko
oddahne
,
potem
potegne
izpod
pazduhe
košček
papirja
in
svinčnik
ter
nadaljuje
:
—
Do
volita
,
da
vama
pokažem
svoje
nove
črke
,
in
takoj
spoznata
njih
neprecenljivo
koristnost
.
—
Plahtalič
naglo
seže
vmes
:
—
Oprostite
opomnjo
,
da
moj
prijatelj
Veselin
ni
slovničar
,
ampak
kemik
in
prirodoslovec
,
kakor
je
bil
vaš
tovariš
Rudovar
.
Zame
,
kakor
jezikoslovcu
,
pa
bi
ne
zadoščalo
,
kar
črkate
tukaj
na
Triglavu
;
zatorej
prosim
,
dovolite
,
da
tam
za
učenjaško
mizo
v
Bogatinu
temeljito
in
počasi
preumiva
vašo
iznajdbo
in
nje
jezikoslovno
odvažnost
.
—
Samorad
pridruži
prošnjo
,
naj
bi
Slovogoj
,
ko
je
ravno
sredi
zgodovinskega
pripovedovanja
,
pojasnil
vsaj
še
to
,
ali
so
Slovence
uničili
tuji
barbari
iz
Azije
z
drugimi
narodi
vred
,
ali
pa
morda
že
prej
sosedni
evropski
narodje
.
Slovogoj
odgovori
malone
srdito
:
—
O
neuki
,
nevzdramni
Slovenci
!
Jezikov
temelj
,
črka
,
slovnica
jim
nikoli
nista
bili
v
čisli
;
zatorej
so
izgubili
naposled
svoj
narodni
jezik
.
Prav
se
jim
godi
!
Povčm
vama
,
da
ne
zvesta
nì
trohice
več
o
slovenski
zgodovini
,
dokler
ne
poznata
moje
pisave
in
nista
iskreno
uverjena
,
da
ni
abecedarska
igrača
,
temveč
prepotrebna
novost
.
Naroda
sicer
ni
,
ki
bi
rabil
moje
črke
in
mojo
slovnico
.
Toda
tukaj
ne
gre
za
narod
,
nego
za
načela
in
učenostna
pravila
;
taka
so
pa
vzvišena
nad
narodi
in
nad
vsemi
svetovi
,
kakor
je
vzvišen
drobec
večne
modrosti
,
podarjen
razsvetljenemu
človeku
.
—
Samorad
se
je
srepo
oziral
v
Slovogoja
,
ko
je
strastno
govoril
in
krčevito
stiskal
v
levici
popir
,
v
desnici
svinčnik
,
in
zazdelo
se
mu
je
,
da
starčka
prevzemlje
nekova
bolestna
strast
,
slična
rokovni
blodnji
nekakovih
umobolnikov
.
Kar
opozori
Plahtalič
na
tolpo
čudnih
nakaznij
,
ki
se
naglo
bližajo
Triglavu
,
plavajoč
po
zraku
.
Slovogoj
se
obrne
,
pazno
gleda
in
šteje
posamezne
prikazni
,
ki
se
razločujejo
čimdalje
bolj
.
Naposled
zine
radostno
razvnet
:
—
To
so
novi
barbari
,
sedanji
gospodarji
naše
domovine
!
Nam
se
bližajo
,
toda
moji
orli
in
šopi
jih
hitro
uničijo
.
—
Toliko
da
izgovori
,
že
se
dvigajo
ujede
in
živahno
mahajo
s
perutnicami
.
Slovogoj
zažvižga
.
Ujede
vzlete
visoko
v
zrak
in
malone
bliskoma
planejo
na
barbare-zrakoplovce
,
ki
so
dospeli
že
prav
blizu
Triglava
.
—
Zasade
jim
kremplje
v
hrbet
in
jih
kljujejo
za
tilnik
in
glavo
.
Mnog
barbar
je
obrnil
svoje
velike
peruti
,
pripete
k
životu
,
in
se
zvrnil
vznak
v
nedogledno
dno
globokega
skalnega
proda
za
severno
steno
Triglavovo
.
Kar
se
začuje
iz
tolpe
barbarov
glasen
pretrgan
zviždaj
.
Na
to
znamenje
,
čegar
izvira
si
preplašeni
Slovogoj
ne
more
pojasniti
,
orli
in
šopi
prčcej
ostavijo
napad
,
dvignejo
se
zopet
v
zrak
in
se
vrnejo
k
Slovogoju
.
Z
njimi
vred
prileti
blizu
dvajset
krepkih
mož
,
ki
se
ustavijo
na
Triglavu
.
Obleka
jim
je
od
kož
,
pokrivalo
gobov
klobuk
,
obuvalo
lesene
coklje
.
Ob
ledji
imajo
pripete
velike
perutnice
,
katere
premikajo
z
nogami
,
na
hrbtu
nosijo
privezano
torilo
,
v
katerem
je
nabrana
stisnjena
elektrika
,
gonilna
sila
za
peruti
.
Čez
pleča
ima
vsakdo
orožje
,
podobno
srednjeveškim
samdstram
.
Roke
pa
imajo
proste
,
da
lahko
urejajo
silo
elektriškega
toka
,
in
s
tretjo
,
krmilu
podobno
perutnico
ravnajo
zmer
svojemu
pozračnemu
plavanju
.
Očito
gnjeven
gleda
Slovogoj
,
kako
ti
nepridipravi
ošabno
stopajo
na
Triglav
in
si
odvezujejo
peruti
in
elektriške
stroje
.
Kar
pristopi
iz
tolpe
star
mož
,
evropski
oblečen
.
Bil
je
to
učenjak
Rudovar
.
Ginjen
ga
objame
in
poljubi
tovariš
Slovogoj
.
Samorad
,
Plahtalič
in
novi
prišlec
se
seznanijo
in
začno
pogovor
,
kakeršen
je
običen
ob
takih
prilikah
.
Govorili
pa
so
nemški
,
ker
Rudovar
ni
znal
slovenski
,
dasi
sta
mu
bila
oče
in
mati
Slovenca
.
Slovogoja
je
sosebno
razveselila
novica
,
da
mu
je
Rudovar
prinesel
steklenico
dobrega
,
starega
vina
.
In
kaj
ne
bi
?
Dokler
je
bival
med
ljudmi
,
čislal
je
pošteno
mero
poštenega
vina
,
sedaj
pa
že
dvesto
let
ni
užil
niti
kapljice
.
Rudovar
je
moral
steklenico
urno
odmasiti
in
seči
po
kupico
v
svojem
kovčegu
.
Slovogoj
si
natoči
kupico
do
vrha
,
zaluči
steklenico
z
ostalim
vinom
v
prepad
,
dvigne
čašo
in
se
zamakne
v
pogled
čiste
mužeče
rumenine
.
Potlej
se
obrne
na
vse
štiri
vetrove
in
govori
počasi
s
slovesnim
glasom
:
—
Samo
meni
se
spodobi
ta
kupica
,
meni
,
poslednjemu
Slovencu
,
morda
poslednja
.
Teci
mi
ta
požir
v
spomin
na
vse
rojake
,
ki
so
daleč
tu
okolo
domovali
dvetisoč
let
in
se
v
trpljenji
in
neizpolnjenih
nadejah
ozirali
na
čelo
očaka
Triglava
!
Kamor
se
ozrem
,
povsod
vidim
grobove
svojega
naroda
—
zapuščene
grobove
!
Naj
uživajo
vsaj
ti
grobovi
mir
,
katerega
rodovi
,
ki
pod
njimi
spe
,
niso
mogli
doseči
,
dokler
so
živeli
!
Triglav
,
ti
pa
stojaj
,
gledaj
,
žaluj
!
—
Slovogoj
izpije
z
duškom
.
Potem
sede
kakor
omamljen
počasi
na
skalo
,
glava
mu
zleze
v
naročaj
,
sapa
mu
zastane
.
—
Zaspal
je
mirno
v
nezdramno
spanje
.
—
Učenjaka
Slovogoja
nagla
smrt
je
jako
pretresla
Samorada
,
ne
toliko
pa
Plahtaliča
in
Rudovara
,
ki
sta
se
precej
odpravljala
na
odhod
s
Triglava
.
Samorad
opomni
,
da
se
blagemu
možu
,
najsi
je
imel
nekaj
učenjaških
muh
,
spodobi
dostojen
pogreb
,
da
ne
bode
njega
truplo
podano
jastrebom
in
kraguljem
.
Rudovar
se
nejevoljno
obrne
k
spremstvu
in
mu
v
tujem
jeziku
objavi
Samoradovo
željo
.
Možje
se
urno
lotijo
kamenja
,
narede
jamico
,
polože
vanjo
Slovogoja
,
sestavijo
nad
truplom
oblok
in
na
vrh
nakopičijo
skalic
,
kar
jih
utegnejo
premekniti
na
tesnem
Triglavovem
temeni
.
Ko
orli
in
šopi
spoznajo
,
kaj
se
ravna
,
dvignejo
se
tudi
oni
in
prineso
z
bližnjih
prepadov
in
prodov
toliko
skalic
,
da
je
učenjakov
grob
lepa
kamenita
gomila
.
Ujede
prineso
tudi
ličnih
cvetic
in
jih
razsteljo
po
gomili
.
Naposled
se
razsedejo
po
vrsti
okolo
gomile
in
sklonijo
glave
,
kakor
bi
žalovale
za
gospodom
,
ki
jih
je
nad
sto
let
gojil
in
vodil
ter
ž
njimi
delil
tiho
samoto
na
kamenitem
morji
okrog
Triglava
.
Niti
vabljenje
niti
pretenje
Rudovarovo
jih
ne
odvede
od
Slovogojeve
gomile
.
Ko
je
bila
tako
poslednjemu
Slovencu
zgrajena
dostojna
gomila
vrhu
Triglava
,
opomni
vodja
spremstvene
čete
,
da
je
skrajni
čas
iti
še
k
Bogatinu
in
tam
izbaviti
,
kar
je
ukazano
.
Temu
vodji
je
bil
obraz
nekoliko
evropski
,
govorica
pa
pravilno
francoska
.
Rudovar
pristavi
tudi
francoski
,
da
se
morata
Samorad
in
Plahtalič
za
sedaj
zmatrati
ujetnikoma
,
dokler
ne
dojde
drugo
povelje
,
in
da
morata
počakati
na
Triglavu
,
dokler
se
ne
vrne
izprevod
.
Nato
de
Plahtalič
:
—
Prehiteli
ste
me
,
gospod
Rudovar
!
Mislil
sem
že
izreči
,
da
bodite
vi
in
vaši
spremljevalci
najini
ujetniki
.
Toda
obveljaj
vaša
volja
!
Razločka
ni
kdo
ve
kaj
;
samo
spremiva
vas
do
Bogatina
in
si
potlej
ogledava
vaše
ječe
.
—
Rudovaru
ta
odgovor
ne
prija
,
toda
Plahtalič
ga
zavrne
:
—
Da
bode
brez
obotavljanja
,
odplavava
jaz
in
moj
prijatelj
dalje
in
vas
počakava
v
Bogatinu
.
—
Izrekši
se
dvigne
v
zrak
,
in
Samorad
za
njim
.
Strme
gleda
Rudovar
,
kako
se
izgubljata
v
daljo
.
Na
Bogatinu
izpregovori
Plahtalič
Samoradu
:
—
Ta
gora
krije
trojen
zaklad
:
zlatico
,
te
ne
potrebujeva
;
učenost
Slovogojevo
,
te
ne
želiva
;
lek
za
ovekovečbo
človeškega
življenja
,
tega
ne
smeva
odnesti
.
Ne
bilo
bi
pa
prav
,
ako
bi
Rudovar
uplenil
te
zaklade
.
Torej
zadelajva
jih
.
—
Kakor
bi
mignil
,
prispo
iz
raznih
skalnih
razpoklin
in
iz
doline
škratje
podskalnjaki
in
podlesnjaki
z
zelenimi
suknjicami
in
rdečimi
čepicami
,
postarni
možici
sive
brade
,
pritlikavega
stasa
,
a
junaške
moči
ter
s
kamenjem
,
nanošenim
od
vseh
stranij
,
tako
umetno
zazidajo
ves
rov
,
da
ni
moči
spoznati
,
kje
mu
je
bil
vhod
.
Ko
je
zid
zadelan
in
zaglajen
,
pa
se
naglo
zopet
poskrijejo
po
skalnih
luknjah
Bogatinovih
in
po
drevesnih
dupljah
doli
v
bukovi
šumi
.
Sedaj
prispe
Rudovar
s
svojim
spremstvom
.
Plahtalič
ga
oblastno
ogovori
:
—
Prepozno
ste
prišli
,
zakaj
rov
do
Bogatinovih
zakladov
je
tako
trdno
zabit
in
zakrit
,
da
potrebujete
dokaj
let
,
premer
ga
zopet
odprete
,
ako
mu
sploh
najdete
kraj
in
zmer
.
Zatorej
ne
odpasujte
zrakoplovnih
perutnic
,
ker
takoj
se
napotimo
v
vaše
sedanje
bivališče
,
kakor
vam
bodem
kazal
pot
.
—
Ves
preplašen
Rudovar
ne
ve
kaj
odgovoriti
.
Plahtalič
pa
se
obrne
še
do
četovodje
,
rekoč
:
—
Odpustite
,
neznani
gospod
,
svoje
ljudi
,
naj
gre
vsak
po
svojem
opravku
.
Vi
pa
nas
spremljajte
.
Preskrbeno
je
,
da
vašemu
zrakoplovnemu
stroju
ne
poteče
gonilna
sila
,
in
dodana
mu
je
celo
moč
,
da
bodete
plavali
urno
kakor
jaz
.
Torej
le
naglo
se
obrnite
.
Oporekanja
ne
poslušam
.
—
Kakor
je
rekel
,
tako
se
je
zgodilo
,
in
spustili
so
se
vsi
štirje
možje
z
višave
Bogatinove
v
globoko
dolino
na
jutranjo
stran
bohinjskega
jezera
,
tja
,
kjer
sta
se
v
XIX.
stoletji
za
streljaj
pod
jezerom
reka
Jezernica
in
reka
Mostnica
družili
v
jedno
reko
,
katera
se
je
tedaj
od
te
sovodnji
nizdolu
zvala
Sava
Bohinjka
.
Naši
potniki
pa
ondu
niso
našli
ne
Jezernice
niti
Mostnice
,
ampak
velikanski
jez
čez
korita
pod
jezerom
od
hriba
do
hriba
,
v
jezu
umetne
zatvornice
in
pod
rakami
,
na
katere
je
bila
reka
navrnjena
izpod
zatvornic
,
velika
jeklena
vretena
,
goneča
velike
,
čudne
stroje
.
Potniki
stopijo
v
razsežno
in
visoko
poslopje
od
kovine
z
velikimi
okni
v
strehi
.
V
tem
poslopji
je
bilo
vse
nastavljeno
in
zastavljeno
z
vreteni
,
žičnimi
vrvmi
,
stopami
,
kladivi
in
drugimi
stroji
;
vse
se
je
vrtelo
in
gibalo
,
vršelo
in
ropotalo
,
vender
je
bilo
vse
v
redu
in
snagi
.
Dasi
je
bil
prostor
velik
in
so
delali
vsi
stroji
,
zapazili
so
jedva
deset
delavcev
,
krepkih
mož
,
a
jako
nedostatno
oblečenih
s
kožami
.
Obrazov
ni
bilo
razločiti
,
zakaj
vsak
delavec
je
imel
krinko
čez
lica
.
Krinka
je
bila
od
aluminija
z
oknom
za
oči
,
z
luknjami
za
dihanje
in
slušanje
,
in
je
imela
na
čelu
številko
in
še
poseben
znak
.
—
Na
povelje
Plahtaličevo
povzame
Rudovar
:
—
Z
umetnimi
jezovi
se
je
površina
bohinjskega
jezera
podvojila
,
zatvornice
pa
urejajo
odtok
vseh
voda
,
ki
se
zbirajo
v
jezero
iz
vse
gorenje
doline
in
s
planin
in
goličav
nad
njo
.
Sava
ne
narasta
več
v
velike
povodnji
.
Velika
,
vedno
jednaka
vodna
moč
,
ki
se
zbira
v
jezeru
in
spušča
po
strmih
rakah
,
pa
se
izkorišča
za
pridobivanje
elektrike
,
za
varenje
aluminija
,
čegar
rude
je
tod
okolo
še
vedno
dosti
,
in
za
izdelovanje
človeškega
živeža
iz
gozdov
,
ki
pokrivajo
vso
bohinjsko
dolino
.
Za
to
rabi
ta
velika
tvornica
,
ki
se
še
vedno
veča
.
Vsa
je
od
železa
in
drugih
kovin
,
da
je
ne
uniči
nì
ogenj
od
znotraj
nì
ogenj
od
strele
.
Elektrike
se
tukaj
veliko
napravlja
.
Nekaj
se
je
porablja
v
tvornici
,
nekaj
hrani
,
nekaj
po
žicah
odvaja
drugam
.
Aluminij
je
sedaj
sploh
jako
porabna
kovina
,
in
hvaležni
smo
,
da
prednamci
niso
cenili
velikanskih
zakladov
te
rude
v
okolici
bohinjskega
jezera
.
Človeška
živila
delamo
neposredno
od
lesa
.
Vse
nižje
gore
,
vse
nekdaj
tako
skrbno
obdelano
polje
pokrivajo
sedaj
gosti
drvošci
.
Po
dobro
preumljenem
črteži
sekajo
,
ali
prav
za
prav
,
z
žico
,
po
elektriški
sili
razbeljeno
,
režejo
zrela
drevesa
in
jih
privažajo
tvornici
.
Tukaj
drobe
les
,
razkrajajo
in
čiste
razkrojene
tvorine
,
pridelek
pa
pošiljajo
v
drugo
tvornico
,
kjer
narejajo
,
primešuje
in
pretvarjaje
druge
pridelke
,
mnogovrstna
živila
za
sedanje
ljudi
.
Ta
živila
se
vare
strogo
po
navodilih
in
izkušnjah
najboljših
kemikov
in
zdravnikov
;
v
njih
pa
je
samo
to
,
kar
človeka
res
živi
in
zdravi
.
Zatorej
med
sedanjim
rodom
ne
vidite
bolnikov
,
in
krepak
stoleten
starček
ni
prav
nič
nenavadnega
.
Hrano
prirejati
od
lesa
je
tudi
ceneje
in
gotoveje
negoli
od
žita
,
katero
potrebuje
mnogo
obdelovanja
in
shramb
ter
je
vrhu
tega
podvrženo
raznim
uimam
.
V
drugih
tvornicah
dobavljajo
snovi
za
hrano
tudi
od
rib
in
živalskega
mesa
,
celo
od
prsti
.
Sploh
porabljajo
ti
ljudje
vse
v
človeško
korist
,
kar
se
da
.
Država
upravlja
vse
tvornice
,
kakeršnekoli
so
;
zatorej
pa
tudi
sama
oblači
in
hrani
vse
državljane
in
gospodinji
v
tem
pogledu
tako
oprezno
,
da
bi
nihče
ne
trpel
lakote
,
najsi
leto
dnij
ne
narede
nobenega
živila
.
Kdor
uživa
državni
kruh
,
mora
državi
tudi
delati
;
zatorej
ima
ona
na
skrbi
,
da
nihče
ni
brez
dela
,
da
se
vsakdo
bavi
s
takim
delom
,
za
kakeršno
je
najbolj
sposoben
in
izurjen
,
in
da
pristopi
k
delu
ondu
,
kjer
ga
potrebujejo
.
V
tej
tvornici
so
delavci
bolj
preprosti
,
vender
imajo
prav
ugodno
stanovališče
.
Stopita
z
menoj
v
njih
spalnico
in
obednico
.
—
Samorad
in
Plahtalič
stopita
za
Rudovarom
skozi
ozka
železna
vrata
pod
površino
bližnje
gore
,
in
ko
prehodita
ozek
,
nizek
in
temen
rov
,
dolg
kakih
petdesetih
metrov
,
dospeta
skozi
druga
bronasta
vrata
v
visoko
,
okroglo
jamo
.
Elektriška
svetilka
siplje
dnevnosvetle
,
vijolnate
žarke
in
prijetno
toploto
po
vsem
prostoru
,
vzduh
je
čist
in
brez
obične
zatohlosti
in
vlažnosti
podzemeljskih
prostorov
.
Dočim
možje
opazujejo
to
podzemeljsko
jamo
,
izdolbeno
s
človeško
roko
,
stopi
vanjo
delavec
,
ki
je
prišel
iz
tvornice
.
Sede
k
okrogli
kameniti
mizi
sredi
dvorane
in
potrka
obnjo
s
svojo
krinko
.
Takoj
pristopi
iz
stranskega
rova
drug
mož
,
jednako
oblečen
in
obdejan
s
krinko
,
prinese
prvemu
štirioglat
zavitek
in
mu
odklene
krinko
.
Ko
je
krinka
sneta
,
skoči
prvi
mož
v
prostorno
korito
,
katero
z
vedno
svežo
vodo
polni
taterman
zadi
dvorane
.
Mož
se
tam
dobro
skoplje
in
opere
,
potlej
sede
še
ves
moker
k
mizi
,
odvije
zavitku
stanijol
in
jame
žvečiti
nekovo
črno
,
mehko
reč
.
To
je
bila
moževa
hrana
za
tisti
dan
.
Ni
je
bilo
veliko
,
toda
teknila
mu
je
in
ga
je
nasitila
.
Potlej
je
stopil
k
tatermanu
,
izpil
nekoliko
vode
in
legel
v
prazno
železno
posteljo
ob
steni
.
Drugi
mož
s
krinko
pride
zopet
iz
zakotja
,
povezne
čez
posteljo
železen
pokrov
,
da
je
tema
v
postelji
,
in
zaklene
ta
pokrov
.
Zdajci
se
začuje
izpod
pokrova
druge
postelje
oduren
glas
.
Paznik
hiti
v
stranski
rov
po
krinko
,
odklene
pokrov
na
postelji
in
pritrdi
delavcu
,
ki
se
dvigne
z
ležišča
,
krinko
na
glavo
.
Paznik
izgine
v
zakotje
.
Oni
mož
pa
zleze
iz
postelje
,
pretegne
si
ude
in
naglo
odkoraka
proti
izhodu
.
Tudi
naši
potniki
stopijo
zopet
pod
milo
nebo
.
Tukaj
pod
starim
košatim
me
česnom
govori
Rudovar
dalje
:
—
V
kratkem
času
smo
videli
vsakdanje
in
vse
življenje
tukajšnjih
delavcev
:
delo
,
užitek
in
počitek
.
Mož
,
ki
smo
ga
videli
prvega
,
delal
je
v
jami
,
kakor
mu
je
strogo
zapovedano
,
užil
odmerjeno
,
pripravljeno
hrano
in
sedaj
bode
spal
do
trdno
določene
ure
.
Ta
mož
,
ki
je
pred
nami
zapustil
posteljo
in
podzemljino
,
pa
je
splezal
tam
na
streho
svoje
tvornice
.
Ondu
bode
,
veseleč
se
belega
dne
,
do
gotove
ure
gledal
mirne
gore
in
nepokojne
oblake
,
ki
se
begajo
,
kopičijo
in
podirajo
nad
gorami
ter
poslušal
ječanje
vetra
v
stoletnih
mecesnih
in
šumenje
slapov
pod
zatvornicami
.
Priliko
bi
imel
kaj
čitati
in
si
izobražati
duha
;
ali
ta
človek
ni
bil
odbran
za
učenost
,
torej
nikoli
ni
videl
črke
in
knjige
.
Lahko
bi
prepeval
,
toda
petja
ni
čul
razven
ptičjega
v
logu
.
Utegnil
bi
premišljati
,
kar
preseza
njega
vsakdanjost
,
ali
to
ga
ne
zanimlje
.
Saj
pozna
samo
toliko
pojmov
in
besed
,
kolikor
si
jih
je
pridobil
pri
vsakdanjem
delu
;
in
še
teh
je
dokaj
pozabil
,
ker
mu
je
delo
izza
mlada
vedno
tisto
in
vedno
vse
znano
.
Niti
navadne
skrbi
ne
pozna
.
Iz
vsakdanje
izkušnje
ve
,
da
dela
in
dobiva
obleko
,
stan
in
živež
in
da
se
bode
to
,
kar
je
bilo
doslej
vsak
dan
redno
,
takisto
ponavljalo
tudi
v
bodoče
.
Mož
celo
ne
ve
,
kaj
je
smrt
.
Videl
je
morebiti
,
da
se
je
delavec
pri
strojih
ponesrečil
.
To
pa
se
pripeti
kaj
malokdaj
,
ker
so
stroji
izvrstni
,
delavci
in
pazniki
izvežbani
,
krepki
in
vedno
trezni
.
Če
je
videl
takšno
nesrečo
,
ni
ga
genila
.
Mrtveca
so
naglo
odnesli
,
kam
,
nihče
ni
vprašal
in
zvedel
.
Drugi
dan
pa
je
bilo
število
delavcev
zopet
popolno
.
Kdo
je
namestnik
ponesrečencev
,
nihče
ne
spozna
,
ker
imajo
vsi
jednako
obleko
in
jednake
krinke
na
lici
in
ker
morajo
vsi
jednako
molčati
pod
krinkami
.
—
—
Čemu
so
pač
te
neznosne
krinke
?
vpraša
Samorad
.
—
Ljudje
so
jih
vajeni
kakor
vi
tesnih
klobukov
in
težkih
čevljev
,
odgovori
Rudovar
.
Te
krinke
so
koristna
naprava
.
Z
njimi
se
prav
jednostavno
vzdržuje
red
pri
delu
.
Delavci
ne
morejo
uhajati
od
dela
,
ker
nihče
ne
more
ne
jesti
ne
piti
,
dokler
mu
njega
paznik
ne
odklene
krinke
.
Ker
pod
krinkami
ne
morejo
razločno
govoriti
,
tovariš
ne
pozna
tovariša
,
in
ne
motijo
se
pri
delu
;
ne
podpihujejo
se
in
ne
seznanjajo
se
z
željami
,
ki
bi
vzbujale
prazne
nadeje
ali
obteževale
srce
s
skrbmi
.
Tako
tekmujejo
v
marljivosti
in
natančnosti
,
nikakor
pa
v
nezadovoljstvu
.
Če
pa
je
kdo
prav
izvrsten
delavec
,
dobi
na
svojo
krinko
posebno
znamenje
in
čakajo
ga
posebne
dobrote
.
Tako
žive
ti
ljudje
mirno
,
zdravo
in
zadovoljno
.
Slobode
pač
nimajo
,
ali
tega
noža
,
nabrušenega
na
obeh
koncih
,
tudi
ne
poznajo
.
Če
jih
danes
oslobodiš
,
jutri
pomrjo
.
Saj
nihče
ne
ve
,
kje
je
izhod
iz
te
doline
,
kje
in
kako
se
dela
njih
obleka
,
odkod
jim
prihaja
vsakdanji
živež
in
od
česa
se
napravlja
.
—
—
Ubogi
človeški
rod
,
da
si
se
toliko
poživinil
!
vzdihne
Samorad
.
Celo
konj
in
vol
sta
na
boljšem
!
Ona
vsaj
poznata
tovariša
,
vpreženega
poleg
sebe
,
kar
ni
dovoljeno
tej
dvonogi
tovorni
živini
.
—
Na
ta
vzklik
naglo
seže
Plahtalič
v
besedo
:
—
Poglejte
,
gospod
Samorad
,
nazaj
v
velike
delavnice
iz
XIX.
stoletja
!
Čim
večja
je
bila
tvornica
,
čim
več
je
imela
delavcev
,
tem
večja
je
bila
med
delavci
beda
in
negotovost
,
kar
se
tiče
prihodnjega
zaslužka
.
Sedaj
je
vzela
država
vse
delo
v
roke
.
Vsak
delavec
ima
gotovo
uro
za
delo
in
za
počitek
,
in
vso
preskrbo
v
življenji
mu
podeluje
država
točno
in
zadostno
.
Kakov
rob
pa
je
bil
vaš
delavec
?
Gospodar
ga
je
stiskal
pri
mezdi
,
silil
ga
na
čezurno
delo
,
katerega
gladni
delavec
ni
mogel
zmagati
,
in
ga
odpustiliz
službe
,
kadar
se
mu
je
zljubilo
.
Vaš
delavec
se
je
slabo
oblačil
,
slabo
hranil
,
poznal
pa
je
potrato
in
vse
ugodnosti
višjih
stanov
,
zato
jih
je
vedno
črtil
in
jim
zavidal
.
Naš
delavec
se
dobro
hrani
in
oblači
,
višjih
stanov
pa
ne
pozna
in
nima
drugih
potreb
,
razven
tistih
,
katerim
se
streže
vsak
dan
.
Da
bi
se
delavci
uprli
kar
tolpoma
,
da
bi
po
dogovoru
vsi
skupaj
pobegnili
od
dela
,
kaj
takega
se
pri
nas
ne
dogaja
,
ker
je
vsakdo
zadovoljen
v
svojem
področji
.
Naš
delavec
ima
krinko
robstva
,
ali
ta
ga
ne
žuli
.
Vaš
delavec
pa
je
imel
krinko
slobode
,
in
ta
ga
je
težila
,
ker
ga
je
pod
to
krinko
povsod
zadevalo
najhujše
robstvo
.
Vaš
delavec
se
je
celo
slobodno
ženil
in
je
smel
imeti
otrok
,
kolikor
se
jih
le
je
moglo
naroditi
v
teku
let
in
stradanja
.
Tedaj
ste
imeli
na
pol
nago
na
pol
lačno
deco
,
krdelo
kužnih
boleznij
in
občo
nemoralnost
med
delavskimi
krogi
.
Naš
delavec
se
ne
ženi
.
Vsi
možje
,
ki
delajo
v
tej
tvornici
in
razkropljeni
po
gozdih
v
okolici
,
niso
nikoli
videli
ženskega
obraza
in
ne
pomnijo
,
da
jih
je
nekdaj
pestovala
ženska
.
Zato
pa
ne
vidite
ni
proletarcev
ni
postopačev
,
ni
beračev
ni
razuzdancev
.
Duhomorno
se
vam
zdi
,
da
delavec
vsak
dan
z
istim
delom
ukvarja
svoje
moči
.
Tudi
v
tem
je
zabeležiti
napredek
.
Že
v
devetnajstem
stoletji
so
hvalili
in
v
velike
tvornice
uvajali
delitev
dela
.
Res
se
najbolje
,
najhitreje
in
najceneje
izbavi
tisto
delo
,
katero
opravlja
izurjen
in
prav
tistega
dela
vajen
delavec
.
Tedaj
kakor
sedaj
je
med
delavci
nekdo
vsak
dan
mazal
kolesa
,
nekdo
vsak
dan
tehtal
železo
in
nekdo
vsak
dan
prenašal
pisma
—
človek
je
bil
zgolj
stroj
.
Kakov
stroj
bodi
delavec
,
pa
tedaj
ni
odločevala
sposobnost
,
kakor
sedaj
,
in
prvi
uk
in
poziv
,
kakor
sedaj
,
nego
glad
delavčev
in
potreba
tvorničarjeva
,
zakaj
bilo
je
več
tistih
,
ki
so
iskali
zaslužka
,
nego
tistih
,
ki
so
ga
dajali
,
in
cesto
je
moral
tisti
,
ki
se
je
naučil
pisati
izvrstna
pisma
,
samo
raznašati
razno
pisano
šaro
.
Naš
delavec
opravlja
delo
,
katero
si
je
sam
izbral
,
vaš
pa
je
delal
,
kar
so
mu
izbrali
drugi
.
To
je
gotovo
tudi
napredek
.
Sicer
pa
stopite
v
Ameriko
,
ako
hočete
motriti
odnošaje
,
kakor
so
se
razvili
po
načelih
nekdanjih
evropskih
učenjakov
in
dela
gospodarjev
.
Morebiti
vam
bode
ugajalo
tam
bolje
negoli
v
preustrojeni
Evropi
.
Tam
vidite
golotno
slobodo
in
izvestno
učinite
delo
krščanske
usmiljenosti
,
ako
tej
zmrzujoči
slobodi
kupite
obleke
,
da
si
more
vsaj
nekoliko
odeti
svojo
goloto
.
—
Samorad
odgovori
:
—
Ne
mika
me
v
Ameriko
.
Saj
še
same
te
tvornice
ne
morem
umeti
.
—
Rudovar
pojasnjuje
nato
dalje
:
—
Ondu
vidite
navrnjene
telefonske
žice
.
S
pomočjo
teh
žic
vodja
vseh
jednakih
tvornic
nadzira
vse
hkrati
in
lahko
govori
z
vsakim
posameznim
vodjo
,
paznikom
in
delavcem
ter
ukazuje
na
vse
strani
.
Ravnatelj
te
tvornice
sedi
v
oni
sobici
;
srebrno
krinko
ima
na
glavi
.
Vsi
podložniki
ga
poznajo
po
tej
krinki
,
kakor
ste
vi
nekdaj
razločevali
svoje
visoke
dostojanstvenike
po
zlatih
zvezdah
in
obšivih
na
ovratnikih
.
V
srebrni
krinki
tiči
njega
oblast
,
in
če
mu
nekoč
,
ko
vstane
izpod
posteljinega
pokrova
,
paznik
priklene
zlato
krinko
,
bode
tisto
uro
vodja
mnogim
tvornicam
;
v
navadnega
delavca
pa
se
pretvori
,
ako
mu
priklene
aluminijevo
.
Ne
v
prvem
ne
v
drugem
slučaji
pa
ne
bode
poznal
ni
svojega
prednika
ni
svojega
namestnika
.
Vodja
in
ravnatelj
sta
učena
moža
;
na
razpolago
jima
je
vsa
vednost
v
njiju
stroki
;
toda
samo
v
tej
,
ker
tudi
pri
delu
uma
in
glave
je
delitev
dela
izvedena
do
skrajnosti
.
—
Plahtalič
naprosi
Rudovara
,
naj
bi
takisto
razkazal
bližnje
učilišče
za
mladino
v
labodski
dolini
nekdanjega
Korotana
.
—
—
Prav
rad
,
odgovori
Rudovar
,
samo
nekaj
me
peče
.
Oprostite
,
da
povem
naravnost
.
Nad
vse
bi
bil
nesrečen
,
ako
vi
ali
vaš
spremljevalec
poznata
skrivnost
mojega
leka
,
ki
podaljšuje
življenje
,
in
velika
bi
bila
moja
odgovornost
,
ako
se
ne
vrnem
ob
določeni
uri
na
ukazano
mesto
.
—
—
Ne
bojte
se
,
odgovori
Plahtalič
nasmehoma
.
Do
vašega
leka
nama
ni
prav
nič
.
O
pomočkih
,
ki
podaljšujejo
ali
okrajšujejo
življenje
,
naučili
bi
se
celd
pri
meni
kaj
novega
.
Opažal
sem
oba
vaša
leka
,
in
moje
opazke
bi
vam
bile
jako
koristne
.
O
tem
govoriva
pri
drugi
priliki
.
Ako
pa
z
menoj
kaj
zamudite
,
hočem
vas
tako
opravičiti
,
kakor
bi
se
vi
sami
nikakor
ne
mogli
.
Torej
,
kar
brez
skrbi
na
noge
!
—
Potniki
se
vzpno
v
zrak
in
skoro
ugledajo
pod
seboj
krasno
labodsko
dolino
.
Velika
poslopja
so
tam
razpostavljena
po
očitem
načrtu
,
nekaj
stara
po
evropskem
ukusu
,
nekaj
nova
brez
ukusa
.
Sestav
teh
mnogovrstnih
poslopij
obkolja
visok
zid
.
Po
izvestnih
presledkih
so
zgrajeni
okrogli
stolpi
za
stražnike
,
ki
tam
pazijo
,
kaj
se
godi
znotraj
in
zunaj
obzidja
.
Stopili
so
med
te
gradnje
nevidni
in
neslišni
za
druge
ljudi
.
Čudili
so
se
dvorani
,
v
velikih
razmerah
postavljeni
,
svetli
,
zračni
in
topli
.
Tam
je
bilo
okolo
tisoč
mladih
žensk
,
ki
so
oskrbovale
vsaka
po
jedno
ali
dve
deteti
,
pestovale
,
dojile
in
oblačile
vse
snažno
in
redno
kakor
na
strogo
povelje
.
Zraven
sobane
je
bila
bolj
temna
in
še
bolj
prostorna
spalnica
za
deco
prvega
leta
.
Spalo
je
v
nji
nad
tisoč
otrok
;
starejše
ženske
pa
so
se
tiho
šetale
med
posteljicami
,
in
kadar
se
je
dete
vzbudilo
,
prenesle
so
je
v
drugo
dvorano
in
oddale
drugi
ženski
.
Obhodili
so
tako
še
nekaj
dvoran
.
Videli
so
,
kako
se
večja
deca
uče
hoditi
,
kako
se
igrajo
in
vežbajo
.
Tudi
tukaj
so
vladale
ženske
mlade
in
stare
.
Vsi
otroci
so
bili
zdravi
,
čvrsti
in
veselih
lic.
Oblečeni
so
bili
vsi
jednako
,
da
se
niso
mogli
razločevati
.
Ženske
,
ki
so
jih
oskrbovale
,
pa
so
nosile
vsaka
svoje
številke
všite
na
obleki
in
so
imele
glavo
odeto
z
gosto
tančico
,
tako
da
so
se
jim
samo
oči
videle
skozi
odejo
.
Prišli
so
dalje
do
učilnic
in
vežbalnic
,
kjer
so
se
urili
samo
dečki
vpričo
moških
učiteljev
.
Rudovar
je
razkazoval
,
kako
uk
napreduje
z
leti
in
se
loči
v
posamezne
stroke
.
Videli
so
razne
delavnice
,
kjer
so
dečki
vpričo
učiteljev
in
starejših
vodnikov
poskušali
vsakojaka
dela
vsak
po
svoji
sposobnosti
,
in
učilnice
,
kjer
so
mladi
dečki
izdelavali
znanstvene
naloge
,
kakeršnim
so
bili
v
XIX.
stoletji
jedva
kos
odrasli
mladeniči
.
Rudovar
je
povedal
,
da
so
od
tretjega
leta
dalje
strogo
ločeni
dečki
in
dečle
in
da
se
nikoli
več
ne
vidijo
,
ako
jih
pozneje
posebe
ne
odbero
za
to
.
Vsak
deček
dobi
s
tretjim
letom
svojo
posebno
številko
ali
več
številk
in
znakov
,
s
štirinajstim
letom
pa
krinko
,
katera
ga
potlej
tlači
ali
diči
vse
žive
dni
.
Prvi
priklep
te
krinke
se
zvrši
slovesno
in
je
za
dečka
pomemben
dan
,
katerega
se
veseli
že
dolgo
naprej
.
Vsak
deček
se
mora
učiti
,
dokler
ni
sposoben
za
svoj
posel
;
uči
se
tega
,
do
česar
kaže
največ
poziva
,
in
izučiti
se
mora
,
kolikor
je
največ
možno
.
Vse
to
vodi
in
oskrbuje
država
.
Otrok
ne
pozna
očeta
in
matere
,
ne
brata
ne
sestre
in
ne
zve
nikoli
ničesar
o
njih
.
Saj
celo
mati
,
ko
pride
po
otročji
postelji
k
dojenčkom
,
ne
ve
,
ali
bode
dojila
in
pestovala
svoje
ali
tuje
dete
,
ker
mora
vzprejeti
tistega
dojenčka
,
katerega
ji
odbero
ravnatelji
zavodovi
,
in
zamenja
ga
z
drugim
,
kadarkoli
se
to
zljubi
tistim
gospodom
.
Takisto
učenec
ne
pozna
svojih
učiteljev
,
ker
so
njih
lica
pod
krinko
;
od
štirinajstega
leta
dalje
so
mu
tuji
celo
součenci
,
ker
nosijo
vsi
krinke
in
se
menjajo
po
letih
,
zavodih
in
sposobnostih
.
Vsak
učenec
,
bodisi
mlad
delavec
ali
mlad
učenjak
,
pa
se
uči
in
uri
marljivo
in
veselo
ter
dospe
do
izredne
dovršenosti
.
Naposled
ga
država
pošlje
k
primernemu
delu
v
neznan
kraj
in
med
tovariše
,
ki
so
si
vedno
neznani
po
obličji
.
Tam
se
mladenič
kar
najgorečneje
prime
dela
,
ker
ve
,
da
mu
samo
marljivost
in
točnost
pomore
do
višje
stopinje
.
Zajedno
pa
pazi
,
da
se
mu
ne
zameni
številka
na
krinki
,
ker
pod
to
številko
se
popisuje
vse
njegovo
življenje
,
katero
vedno
nadzirajo
očiti
in
skrivni
nadzorniki
.
Neprestano
nadziranje
je
pri
tem
rodu
velike
važnosti
.
Tudi
to
vzgajališče
in
vsi
jednaki
zavodi
se
vedno
nadzirajo
po
telefonski
žici
,
po
posebnih
vladnih
odposlancih
,
in
vsako
posebe
še
po
številnih
osebah
,
ki
so
po
stari
jutrovski
šegi
prestvarjene
v
to
,
da
so
nepristranske
v
vseh
vprašanjih
,
tičočih
se
moškega
in
ženskega
spola
,
in
posebe
izučene
,
da
kakor
stari
Argos
zapazijo
in
neusmiljeno
ovadijo
vsak
najmanjši
nered
.
Te
osebe
imajo
tudi
svoje
posebne
krinke
ali
tančice
s
številkami
,
kakor
po
dnevnem
redu
menjavajo
moško
in
žensko
obleko
.
—
Samorad
se
je
na
tej
velikanski
rednici
in
vadnici
marsičemu
čudil
in
je
marsičesa
pogrešal
.
Med
drugim
je
prosil
pojasnila
,
zakaj
ne
vidi
umetnih
slik
,
kipov
in
nikjer
znamenj
,
ki
bi
spominjala
vere
in
bogočastja
.
Rudovar
takoj
odgovori
takole
:
—
Pri
tem
rodu
se
vsaka
reč
zmatra
samo
od
praktične
strani
.
Zatorej
jim
ni
slasti
in
sposobnosti
za
umetnost
,
samo
dekleta
se
uče
nekoliko
peti
.
Neznana
jim
je
vsa
idealnost
,
in
pod
smrtno
kaznijo
je
prepovedan
vsak
poskus
pesništva
ali
modroslovja
.
Sicer
so
pa
že
za
vaših
dnij
propovedovali
od
zgoraj
,
da
so
vse
idealne
težnje
sanjarstvo
in
da
je
dober
samo
tak
narodov
besednik
,
ki
uči
in
vzpodbuja
gmotni
napredek
svojega
naroda
.
Kar
je
vam
vera
,
bogočastje
in
življenje
duše
po
smrti
telesa
,
to
je
temu
rodu
neumevna
stvar
.
Tudi
najomikanejši
človek
med
njimi
ne
premišlja
,
kaj
bi
utegnili
biti
vzroki
in
činitelji
svetovja
in
človeštva
,
ali
vlada
kakovo
bitje
nad
nami
in
svetom
,
ali
je
človekovo
bitje
končano
s
telesno
smrtjo
.
Na
umovanje
o
teh
nadtelesnih
vprašanjih
ti
odgovori
,
da
ne
verjame
,
česar
ne
vidi
na
svoje
oči
,
in
da
si
je
brezpametno
nakladati
dolžnosti
in
skrbi
zaradi
negotovega
življenja
po
smrti
,
dočim
naše
zemeljsko
in
gotovo
življenje
tolikanj
zase
zahteva
vso
našo
mladost
in
starost
,
ves
naš
duševni
in
telesni
trud
,
da
poleg
skrbij
za
sedanjost
ne
utegnemo
misliti
na
prihodnjost
po
smrti
.
Tem
ljudem
zadošča
vidna
državna
oblast
in
ta
jim
je
toliko
popolna
,
da
jim
je
veleizdajstvena
predrznost
že
samo
slutnja
,
da
bi
nad
to
vlado
mogel
biti
še
višji
vladar
in
sodnik
.
Tudi
tega
,
kar
je
nam
morala
,
ne
umejejo
.
Saj
nimajo
proste
volje
in
vse
,
kar
počenjajo
,
delajo
po
ukazih
.
Torej
je
vsa
njih
morala
ta
:
»
Vedi
se
,
kakor
ti
je
zapovedano
,
da
ne
bodeš
kaznovan
.
«
Sicer
ste
pa
takisto
v
XIX.
stoletji
v
svojih
velikih
vojašnicah
in
tudi
drugje
gojili
načelo
brezozirne
,
slepe
pokorščine
,
ki
je
bila
često
nasprotna
krščanskim
zapovedim
.
Ondaj
je
tudi
vstal
marsikateri
govornik
in
pisatelj
,
ki
je
učil
brezverstvo
,
tajil
neumrjočnost
človeške
duše
in
zahteval
,
naj
se
veronauk
odpravi
iz
šole
:
»
Vera
ali
nejevera
bodi
vsakomur
prosta
,
in
z
verstvom
naj
se
bavita
jedino
rodbina
in
cerkev
.
«
Sedanji
rod
pak
je
odpravil
vero
,
cerkev
in
rodbino
;
zatorej
tudi
ne
pozna
duvalizma
med
potrebama
za
časno
in
za
večno
življenje
,
kateri
sta
se
pri
vas
cesto
križali
navzlic
vaši
verski
morali
;
in
tudi
ne
duvalizma
med
posvetno
in
cerkveno
oblastjo
,
kateri
sta
tolikrat
prišli
do
očitega
boja
med
seboj
.
—
Plahtalič
je
želel
videti
še
drugih
naprav
.
V
tem
zapazi
,
da
je
odšel
spremljevalec
,
četovodja
triglavskih
zrakoplovcev
.
Vsi
ga
gredo
iskat
,
in
bistro
oko
Plahtaličevo
ga
skoro
uzre
v
drugem
oddelku
,
oddaljenem
deset
kakih
kilometrov
.
Bil
je
to
oddelek
za
žensko
mladino
,
ograjen
z
višjim
zidom
nego
otroški
in
moški
oddelki
.
Četovodja
je
ondu
neviden
prebivalcem
tistega
oddelka
,
viden
pa
našim
potnikom
sedel
v
visoki
travi
in
ves
zamaknjen
zrl
v
venec
osemnajstletnih
,
lepoličnih
mladenčic
,
ki
so
pojoč
plesale
kolo
v
senci
velike
lipe
.
Plahtalič
ga
potrkne
na
rame
,
četovodja
pa
se
oglasi
:
—
Glejte
te
divne
prikazni
!
Nam
so
podobne
,
vender
si
ne
morem
domisliti
in
nikoli
se
mi
ni
sanjalo
,
da
morejo
tako
krasna
bitja
vzrasti
pod
našim
nebom
!
Glejte
kako
se
gibljejo
te
stvarce
,
in
žive
so
,
kri
in
meso
imajo
,
govore
naš
jezik
in
s
kako
milim
glasom
,
celo
pojo
,
kakor
nisem
čul
še
nobene
ptice
.
Tako
me
žene
srce
do
teh
mičnih
lepot
,
da
ne
morem
povedati
.
Vi
,
gospod
,
imate
brezkončno
oblast
,
podelite
mi
dovoljenje
,
da
ujamem
in
s
seboj
odnesem
dve
ali
tri
teh
veselih
,
živih
igračic
!
—
Plahtalič
prav
resno
odgovori
razvnetemu
mlademu
možu
:
—
Prijatelj
,
mirujte
!
Ne
kar
dveh
ali
treh
,
saj
je
z
jedno
samo
cesto
dokaj
težave
.
Ali
tudi
jedne
vam
ni
tako
lahko
dobiti
.
Če
ste
jako
spretni
v
svojem
poslu
,
če
ste
ga
vedno
poslušno
opravljali
,
če
ste
trdnega
zdravja
in
velikih
duševnih
zmožnostij
in
če
v
knjigi
,
katera
se
piše
o
vašem
življenji
ali
o
številki
,
katero
ste
nosili
na
svoji
krinki
,
ni
zabeležene
nobene
graje
ali
kazni
;
onda
vas
izvestno
izbero
,
da
pridete
pred
obličje
takim
prikaznim
;
mi
jih
imenujemo
ženske
.
Onda
se
neko
jutro
vzbudite
v
lepi
hišici
,
kakeršne
dosedaj
niste
videli
.
K
vam
pristopi
takšna
prikazen
,
kakor
jih
sedaj
gledate
,
in
vam
ljubeznivo
odklene
krinko
za
vratom
.
Potlej
bodeta
v
tisti
hiši
sama
prebivala
oba
brez
krinke
;
vi
pa
bodete
gospodar
in
imeli
pravico
,
ženski
,
ki
bode
vaša
zvesta
tovarišica
in
služabnica
,
ukazovati
,
kakor
so
vam
dosedaj
ukazovali
drugi
ljudje
.
—
—
Kaj
je
to
pravica
?
Te
besede
ni
v
naših
slovarjih
.
Pojasnite
mi
jo
,
blagi
gospod
.
—
—
Besedo
»
pravica
«
je
prav
lahko
raztolmačiti
,
dejanski
in
istinski
jo
pokazati
pa
jako
težavno
.
Sicer
vas
zanimlje
samo
moževa
pravica
.
Kaj
je
ukazovati
,
kaj
slušati
,
to
znate
.
Moževa
pravica
do
žene
je
ta
,
da
mož
ukazuje
,
žena
pa
sluša
ali
ne
sluša
,
kakor
ji
ugaja
moževo
povelje
.
Sme
se
pa
mož
tudi
ravnati
po
ženini
volji
.
—
Če
torej
dobite
tovarišico
,
bodete
jo
imeli
nekaj
mesecev
,
potlej
vam
bode
izbrana
v
zameno
za
prejšnjo
druga
,
tretja
in
tako
dalje
,
morda
lepša
,
morda
hujša
,
morda
nova
,
morda
jedenkrat
ali
večkrat
prejšnja
.
To
izbiranje
,
katero
bi
vam
bilo
brez
dvojbe
pretežavno
,
bodo
imeli
na
skrbi
ravnatelji
tega
zavoda
.
Da
se
pa
teh
različnih
ženskih
bitij
ne
naveličate
,
bodete
vsak
dan
tudi
pridno
delali
.
Sleharni
dan
ob
gotovi
uri
pojdeta
iz
svoje
hišice
vi
in
žena
.
Ona
vam
priklene
krinko
,
vi
pa
nji
tančico
.
Vi
bodete
v
šoli
in
delavnici
učili
take
dečke
,
kakeršni
ste
bili
nekoč
sami
;
vaša
žena
pa
bode
opravljala
malo
deco
in
učila
na
ženskem
oddelku
.
Tako
vam
bode
življenje
teklo
in
potekalo
jednostavno
in
brezskrbno
.
Imeli
bodete
svojo
hišo
,
dobivali
vsakdanjo
hrano
,
in
skrbeli
bodo
vaši
vodje
,
da
ne
ostanete
brez
ženske
tovarišice
.
Celo
skrbi
za
otroke
bodete
oproščeni
.
Vi
in
vaše
ženske
namreč
nikoli
ne
zveste
,
ali
so
tisti
otroci
,
ki
jih
dobivate
v
vzrejo
in
vzgojo
,
vaši
ali
tuji
.
Svoje
hišice
in
šole
ne
ostavite
nikoli
več
,
ker
se
ne
rabi
za
nobeno
drugo
delo
,
kdor
je
dobil
žensko
tovarišico
in
je
uril
mladino
v
šolah
in
delavnicah
.
Med
tem
velikim
ozidjem
prebijete
nekaj
let
do
neznanega
