.Če
ti
dovoli
duhovni
gospod
,
jaz
ti
ne
bodem
branila
.
“
Šepec
kislo
pogleda
.
„
Gospod
duhovni
bode
uže
dovolil
,
menim
,
če
vi
dovolite
in
župan
.
Ta
bode
pa
najbolj
siten
.
Zató
sem
rekel
sam
pri
sebi
,
ko
bi
od
vas
pisano
imel
,
da
se
smem
ženiti
,
ne
bi
si
upal
župan
ugovarjati
kar
naravnost
.
Lepa
pomoč
bi
bila
.
“
Vendar
pobožna
žena
nij
vedela
,
kaj
bi
storila
.
Bala
se
je
,
da
ji
ne
bi
kedaj
vest
očitala
,
na
drugo
stran
pak
bi
bila
po
svojej
dobrosrčnosti
rada
ustregla
prosečemu
možu
.
V
tej
zadregi
jej
pride
po
sreči
Leon
na
pomoč
.
Njega
vpraša
,
kaj
misli
,
ali
se
sme
dovoliti
,
ali
bi
bilo
bolje
,
da
se
ne
.
Tudi
ko
ne
bi
bil
Leon
pred
soboj
videl
ponižno
prosečega
moža
,
stopil
bi
bil
na
njegovo
stran
uže
po
svojem
mišljenji
o
zasobnej
prostosti
,
po
katerej
naj
vsak
človek
ima
pravico
sam
s
soboj
storiti
,
vse
,
kar
za
dobro
spozna
in
se
zlaga
z
načeli
boljše
nature
njegove
.
Stara
komtesa
se
je
rada
dala
pregovoriti
,
odslonila
pa
je
odgovornost
od
svoje
tenke
vesti
,
rekoč
:
Stori
,
kar
hočeš
,
Leon
,
saj
si
tako
za
menoj
gospodar
na
Zabrezji
.
“
Šepec
je
vesel
odšel
s
prvim
dovoljenjem
za
zakon
v
žepu
.
„
Ali
pa
res
nij
nič
nápačnega
,
Leon
,
kar
sva
storila
,
ali
kar
si
ti
storil
?
“
—
pravi
črez
nekaj
časa
stara
gospá
.
„
Glej
,
kako
bode
hrom
človek
otroke
preskrboval
,
če
mu
jih
bog
dá
!
“
„
Za
to
bode
sam
skrbel
,
menda
je
uže
premislil
.
Bog
mu
je
prosto
voljo
dal
,
krivica
bi
bila
od
nas
,
ko
bi
mu
jo
kratili
,
dokler
je
v
načelih
napak
ne
rabi
.
Zakon
pa
sam
na
sebi
gotovo
ni
nič
napačnega
.
Morda
bode
v
njem
boljši
in
nravnejši
človek
.
“
„
Naj
se
zgodi
božja
volja
,
da
bi
nesreče
ne
bilo
iz
tega
!
“
pravi
žena
.
Šepec
pak
je
medtem
z
dobrim
upanjem
in
napisanim
listom
mahal
proti
županstvu
.
Oče
župan
mu
je
sicer
uže
prej
grozil
se
,
da
mu
ženitve
ne
dovoli
;
a
zdaj
je
bil
žagar
preverjen
,
da
se
ne
bode
ustavljal
,
če
mu
pisano
pokaže
,
da
gosposki
gospodarji
žage
,
na
kateri
živi
,
ne
ugovarjajo
.
Vaški
župan
Stremenček
je
bil
mož
dolge
rasti
in
suh
.
Sosedje
ga
nijso
izbrali
za
ta
častni
stan
,
ni
zarad
njegove
veljave
v
kmetskem
svetu
,
niti
zarad
večje
premožnosti
,
temveč
samo
za
tega
del
,
ker
je
,
kot
nekdanji
vojak
pri
kanonirjih
,
malo
pisati
znal
,
nekoliko
tujega
,
uradnega
jezika
znal
in
sploh
rad
okrog
gospode
hodil
,
česar
so
se
drugi
radi
ogibali
.
Sicer
pak
je
bil
Stremenček
precej
slab
gospodar
in
njegovo
imetje
,
mej
srednjimi
v
soseski
,
šlo
je
bolj
nazaj
,
kakor
naprej
.
Svojih
soseščanov
in
njihovih
pravic
nij
posebno
zagovarjal
in
branil
,
bal
se
je
ostrim
birokratom
zameriti
se
in
bil
je
pokoren
služabnik
.
Njegova
služba
,
katere
je
v
svojem
srci
ponosen
bil
,
obsezala
je
po
takem
samo
to
,
da
je
od
hiše
do
hiše
malej
davek
za
vaški
spašnik
pobiral
,
ukazoval
,
kedaj
naj
se
okrajna
cesta
posuje
s
peskom
ali
kamenjem
,
ali
pa
včasi
v
kanclijah
zglasil
se
na
poklic
c.
k.
okrajnega
poglavarja
in
kako
stvar
podpisal
,
o
katerej
še
nij
vedel
niti
vprašal
,
kaj
ukazuje
ali
prepoveduje
kmetom
.
Zraven
teh
očito
slabih
lastnostij
pak
je
imel
župan
Stremenček
še
nekaj
tacih
,
katere
ne
vemo
,
če
so
dobre
,
ali
se
tudi
naštetim
prištevajo
.
Ena
teh
dvomnih
lastnostij
je
bila
ta
,
da
je
rajši
s
starimi
ženicami
govoril
,
nego
z
možmi
.
Uzrok
temu
nikakor
nij
iskati
v
tem
,
kakor
bi
kak
porednež
mislil
,
da
je
očanec
župan
kako
posebno
staro
žensko
rad
imel
,
postavim
,
kakor
drugi
ljudje
mlade
ženske
radi
imajo
,
ne
,
on
je
imel
doma
svojo
in
še
ta
mu
je
preglavico
delala
in
presédala
;
temveč
govoril
je
rad
ž
njimi
iz
čistega
namena
,
ker
je
rad
govoril
,
ženice
ga
pa
nijso
pikale
niti
šalile
se
ne
iz
njegove
osebnosti
,
kakor
možjé
,
ampak
pravile
mu
vse
lepe
reči
iz
vasi
.
Druga
dvomna
lastnost
je
bila
njegova
gostoljubnost
.
Pri
njem
so
imeli
gotovo
prenočišče
in
vernega
poslušalca
vsi
mnogovedoči
berači
,
pohajkovalci
,
popotni
krojači
in
enake
vrste
modri
ljudjé
.
Rožmarinova
Neža
,
na
priliko
,
je
bila
tam
pri
njem
kakor
doma
.
K
temu
važnemu
možu
pride
Šepec
.
Oče
župan
je
ravno
v
egiptovske
sanjske
bukve
gledal
in
ugibal
,
katere
številke
bi
stavil
po
svojih
čudnih
sanjah
v
loterijo
,
da
bi
terno
ali
vsaj
ambo
zadel
,
ko
Šepec
vrata
odpre
.
„
Vi
berete
,
Stremenček
?
“
vpraša
žagar
.
„
Gledam
tukaj
v
bukve
,
“
odgovori
župan
in
vtakne
črno
,
zaprašeno
knjigo
v
poko
lesenega
trama
nad
mizo
.
„
Kaj
se
bere
v
takistih
bukvah
?
“
„
E
nič
tacega
,
sanje
so
razložene
,
“
pravi
Stremenček
.
„
Sanje
?
Kako
se
po
njih
v
loterijo
stavi
,
kajne
?
E
,
kaj
menite
,
lepo
je
,
če
človek
zna
brati
,
kakor
vi.
Marsikaj
vidi
in
vé
,
česar
mi
še
ne
umemo
.
“
„
To
je
res
,
“
pravi
Stremenček
in
dobro
mu
je
delo
,
da
ga
jeden
tako
hvali
.
Šepec
je
to
dobro
čutil
in
da
bi
ga
še
bolj
omečil
,
predno
sè
svojo
prošnjo
na
dan
stopi
,
privošči
mu
še
več
prikupljivih
besedij
in
nazadnje
mu
celó
čudne
sanje
pripoveduje
iz
poslednje
noči
,
iz
katerih
učeni
župan
,
posvetovavši
se
iz
egiptovskih
sanjskih
bukev
,
posname
,
da
bi
bilo
prav
dobro
staviti
trojko
,
šestico
in
petinštiridesetinko
,
katerih
sanj
pa
Šepec
,
to
se
vé
,
v
resnici
niti
nikdar
imel
nij
.
Nazadnje
žagar
meni
,
da
je
župan
dovolj
prijazen
in
pridobljen
;
zató
počasi
napelje
voz
na
svoje
kolesnice
,
pokaže
v
gradu
dobljeni
list
in
prosi
dovoljenja
za
ženitev
.
Župan
Stremenček
obmolkne
.
Težko
mu
je
bilo
od
reči
,
pa
moralo
se
je
.
„
Jaz
bi
uže
dovolil
,
“
pravi
—
„
ali
ne
smem
.
“
„
Kdo
vam
brani
?
Vi
ste
župan
,
še
gospod
župan
se
vam
lehko
reče
in
bi
se
vam
moralo
reči
.
Vi
imate
oblast
,
soseska
vam
jo
je
izročila
zato
,
ker
ste
mož
,
pravi
mož
.
“
Župan
odkima
.
„
Ne
morem
,
ne
morem
.
Iz
srca
rad
bi
,
pa
pomisli
,
da
sem
jaz
le
nekaj
časa
še
župan
.
Potlej
bodo
druzega
volili
in
—
—
“
„
Koga
bodo
volili
?
Vas
bodo
zopet
volili
,
vas
!
Kdo
je
pa
drug
za
to
kakor
vi
?
Kaj
je
mar
Pikec
,
ki
še
ne
vé
,
koliko
je
številka
pri
njegovi
hiši
?
Ali
pa
Trenté
,
ki
ne
zna
druzega
,
kot
kašo
pihati
doma
pri
babi
?
Nihče
nij
za
to
,
ko
vi
sami
,
ki
veste
,
kako
se
mora
človek
z
gosposko
nositi
,
in
ko
vemo
,
da
vsako
pismo
poznate
,
četudi
od
cesarja
pride
ali
pa
od
papeža
.
“
Res
je
bilo
Stremenčku
težko
tacega
čestilca
razžaliti
,
ali
vendar
je
stal
neomahljiv
in
trden
kakor
sv.
Petra
skala
.
Tudi
njegova
žena
,
ki
je
ravno
s
perila
prišla
in
,
mokre
srajce
z
druzimi
neimenljivimi
rečmi
obešaje
na
peč
,
slišala
,
kako
je
Šepec
moža
hvalil
in
prosil
,
pomagala
je
žagarju
in
rekla
:
„
Napiši
,
napiši
,
kaj
se
boš
!
“
Ali
čudno
,
denes
je
bil
mož
tudi
njej
nasproti
trdovraten
in
kar
naglo
se
jej
je
odrezal
:
„
Tega
ti
ne
veš
,
molči
,
baba
!
“
Ko
Šepec
le
nij
jenjal
prositi
,
rekel
je
župan
:
„
Kar
rečem
,
rečem
!
Govori
,
ali
tiho
bodi
,
vse
je
zastonj
.
Jaz
ne
dovolim
;
če
so
ti
na
Zabrezji
dovolili
,
naj
ti
;
jaz
ne
bodem
.
Tlaka
je
proč
in
desetina
.
V
gradu
nam
kmetom
nimajo
več
zapovedovati
.
To
je
enkrat
amen
.
Jaz
nečem
,
ko
bi
ti
umrl
ali
brez
zaslužka
bil
in
bi
naša
soseska
tvoje
otroke
rediti
morala
,
da
bi
sosedje
mene
kleli
in
dejali
:
ta
je
to
naredil
.
“
Še
malo
Šepec
prosi
,
videč
pa
,
da
ne
opravi
ničesa
,
zgrabi
ga
jeza
,
ob
mizo
udari
in
pravi
sè
svojim
najmočnejšim
glasom
:
„
Ženil
se
bodem
,
če
se
pes
obesi
in
vi
zraven
njega
!
Kdo
ste
pa
vi
?
Vi
še
župan
nijste
!
Prekleta
mevža
,
baba
,
kavsa
,
ropotulja
ste
.
Kamor
pridete
,
imajo
vas
za
osla
in
ste
res
osel
.
Če
vi
ne
dovolite
,
grem
pa
h
komisarju
in
k
župniku
in
,
če
vsi
ne
dovolite
,
nič
zató
.
Ženil
se
bom
,
če
imam
za
grmom
poroko
,
cigansko
.
Vi
vražja
sapa
!
Čigav
in
kakošen
župan
ste
vi
,
ki
sanje
Razkladate
,
kakor
stare
krmežljave
babure
in
copernice
!
“
Župan
Stremenček
se
,
kakor
kak
Dijogen
,
nij
zmenil
za
ta
Šepčev
od
prejšnjih
različni
govor
.
Več
časti
pak
je
imela
njegova
žena
v
sebi
,
zakaj
jela
je
strašno
ropotati
nad
Šepcem
,
zamahovala
nad
njim
z
metlo
in
ga
zmerjaje
iz
hiše
podila
.
Šepec
jej
ustreže
in
otide
iz
županove
hiše
ter
hudo
kolne
po
potu
do
krčme
,
kjer
svojo
jezo
potem
do
večera
z
vinom
splahuje
iz
grla
dol
va-se
nazaj
.
„
Zakaj
mu
pa
ne
dovoliš
.
Glej
,
kako
bode
zdaj
obiral
tebe
in
nas
vse
;
saj
pravim
,
ti
imaš
toliko
pameti
,
kakor
bet
na
tnalu
,
prav
nič
več
ne
,
“
mrmra
mati
župánja
svojemu
možu
.
„
Ti
ne
veš
,
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
dovolil
,
“
odgovori
župan
.
„
Kaj
bi
bilo
?
“
„
Rožmarinova
Neža
naj
ti
pove
,
“
pravi
župan
šepetaje
.
—
„
Saj
veš
,
da
ta
copernica
veliko
vé
in
ugane
,
kaj
se
bode
še
godilo
.
In
ona
mi
je
uže
večkrat
prerokovala
,
da
bode
slabo
za
sosesko
in
posebno
za
mene
,
če
dovolim
,
da
bi
se
Šepec
ženil
.
Zató
ne
privolim
.
Pa
tiho
bodi
o
tem
,
nij
treba
da
bi
ljudjé
vedeli
.
“
To
je
bil
tudi
za
mater
župánjo
določen
dokaz
in
umolknila
je
.
„
Če
je
pa
tako
,
potlej
si
pa
prav
storil
,
da
nijsi
privolil
“
pravi
črez
nekaj
časa
in
ničesa
več
nijsta
govorila
.
Jesen
se
je
bližala
,
bilo
je
sredi
meseca
septembra
.
Vesel
čas
je
prišel
farnim
šolskim
otrokom
,
čas
prostosti
mladim
lehkim
glavicam
nevšečnega
učenja
in
sedenja
v
trdih
klopéh
šolskih
za
cerkvijo
.
Bila
je
po
starej
šegi
poskušnja
in
šolska
veselica
,
vesela
za
tiste
,
ki
so
se
pridno
učili
,
neprijetna
za
nemarljive
.
Gospod
župnik
je
na
ta
dan
povabil
vse
„
više
glave
“
iz
okolice
,
da
bi
bili
na
pričo
,
kako
mlajši
del
njegovih
ovčic
napreduje
v
znanji
krščanskega
nauka
,
čitanja
in
pisanja
in
kar
se
še
da
naučiti
v
malej
šoli
na
deželi
;
ob
jednem
pa
je
vabilo
tudi
še
dalje
raztezalo
se
,
da
bi
namreč
gospoda
in
veljaštvo
iz
okraja
po
otročjej
šolskej
skušnji
še
poskusili
,
kako
zna
župnikova
kuharica
kosilo
napraviti
in
kako
vino
se
hrani
v
župnikovih
kleteh
.
Tako
najdemo
v
malemu
prostoru
farne
šole
precej
številno
skupščino
.
Po
klopéh
so
natlačeni
otroci
večjidel
bosonogi
in
ubožno
,
pa
vendar
praznično
opravljeni
,
na
enej
strani
dečki
,
na
enej
deklice
.
Tiho
sedé
vsi
in
strahom
in
plašljivo
ogledujejo
resne
duhovne
gospode
in
druge
,
kar
jih
na
stoléh
spredaj
sedi
.
Stari
učitelj
pak
,
ki
denes
z
bukvami
v
roci
in
v
svojej
najlepšej
suknji
hodi
mej
klopmi
in
zdaj
tega
,
zdaj
onega
kliče
,
zastonj
opominja
vprašance
,
naj
glasneje
odgovarjajo
,
da
bodo
tudi
gospod
nadzornik
slišali
,
onaj
veliki
debeli
gospod
,
ki
na
vzvišenem
stolu
,
sredi
gospode
,
pri
zeleno
pregrnenej
mizici
sedé
in
vsacemu
,
kdor
odgovarja
,
kimajo
ali
odkimavajo
.
Da-si
ravno
vsak
in
vsaka
izmej
učencev
in
učenk
zná
,
katera
vprašanja
bo
kdo
dobil
,
ker
učitelj
jim
je
to
uže
en
teden
poprej
v
glavo
vtepel
,
moti
se
vendar
kateri
,
da
na
drugo
vprašanje
odgovarja
in
tako
dobiva
od
učitelja
strašen
kaznovalen
pogled
,
da
se
mu
solze
uderó
po
debelem
,
od
solnca
zarujavelem
lici.
Mej
poslušalci
je
tudi
Leon
.
Župnik
je
bil
še
prav
posebno
povabil
komteso
in
njega
.
Kajti
stara
gospa
nij
gledala
na
mošnjo
—
kakor
je
uže
enkrat
povedano
—
kadar
jej
je
gospod
župnik
naznanjal
,
da
je
česa
posebno
potreba
za
povzdigo
krščanskega
duha
sploh
;
in
tudi
zadnjo
spomlad
,
ko
je
bilo
treba
šolo
na
novo
prekriti
,
dala
je
vsega
,
česar
soseska
nij
mogla
ali
nij
hotela
dati
.
Ker
jo
je
po
tem
takem
kakor
za
majheno
povračilo
povabil
,
da
bi
ona
in
njen
mladi
nečak
videla
,
koliko
sadú
prinaša
dobro
in
po
božjej
volji
obrnjeni
krajcar
,
in
ker
je
stara
gospá
župnika
,
kot
služabnika
in
na
mestnika
božjega
,
in
tudi
njegova
vabila
v
velicih
čislih
imela
,
nij
si
upala
reči
,
da
ne
pride
.
Ali
po
nesreči
je
prav
zadnje
dni
malo
zbolela
.
Tedaj
je
moral
po
njeni
volji
Leon
nadomestovati
sebe
in
njo
,
kar
je
ta
tem
rajši
storil
,
ker
je
—
da
po
pravici
povemo
—
upal
,
da
bodo
tudi
njegovi
znanci
s
pošte
tjakaj
prišli
,
s
katerimi
je
bil
od
poslednjega
časa
uže
kakor
domač
.
Ali
zmotil
se
je
bil
.
Pač
je
mej
drugo
gospodo
sedel
tudi
gospod
Gorec
,
ali
deklic
njegovih
nij
bilo
,
niti
Pavline
,
ni
ne
Matilde
.
Poštni
gospodar
je
na
glas
Leonu
povedal
,
da
nijsta
utegnili
priti
v
čestito
druščino
,
na
tihoma
pak
mu
je
zašepnil
,
da
nijsta
hoteli
,
pa
ne
zaradi
njega
,
temveč
zaradi
druzih
.
To
se
vé
,
da
nij
bilo
mladeniču
prav
po
godu
,
a
kar
je
,
to
je
,
človek
se
mora
v
vse
udati
,
kadar
se
mora
.
Na
enej
strani
Leonu
je
sedel
star
župnik
iz
sosedske
hribske
fare
.
Suh
možiček
je
bil
,
živih
očij
in
špičastega
obradka
.
Tobačnico
in
ruto
je
vedno
v
roci
držal
.
Tudi
njemu
je
ponujal
tobaka
za
nos
vsake
četrt
ure
.
Šepetaje
mu
je
zdaj
pa
zdaj
na
uho
kako
prav
dovtipno
besedo
povedal
.
Na
drugi
strani
je
bil
domač
kaplan
,
mlad
človek
,
po
vsem
Soditi
,
prav
dobra
duša
.
Tako
se
je
Leon
še
precej
dobro
počutil
tukaj
,
da-si
ravno
nij
bilo
izpraševanja
ni
konca
ni
kraja
.
Kar
je
bilo
„
civilnih
“
ljudij
tu
zbranih
,
poznal
je
Leon
skoro
vse
,
več
ali
manj
,
vsaj
po
imenih
,
—
samo
jednega
nij
poznal
.
Prav
tam
v
kotu
pri
vratih
si
je
bil
ta
jedini
neznanec
stol
malo
nazaj
pomaknil
in
bolj
sam
sedel
,
ne
pečaje
se
z
nikomer
.
Utegnil
je
nekaj
več
kot
trideset
let
star
biti
.
Bil
je
srednje
rasti
,
obleka
mu
je
bila
,
da-si
nij
imela
nič
gizdalinskega
na
sebi
,
izvoljena
.
Če
tudi
obraz
njegov
nij
imel
ničesa
,
kar
bi
človeku
,
posebno
ženskam
,
na
prvi
pogled
v
spomin
vtisnilo
podobo
lepega
moža
,
imel
je
vendar
ta
obraz
s
črno
,
pristriženo
brado
,
gostimi
lasmi
enake
barve
,
živim
in
duhovitim
očesom
in
visokim
čelom
nekaj
posebno
pridobljivega
in
zanimljivega
.
To
zanimljivost
sta
nek
ironičen
,
skoro
bi
dejal
,
zaničljiv
posmehljaj
,
ki
mu
je
včasi
okrog
usten
zaigral
,
in
sploh
njegova
malopaznost
za
vso
okolico
prej
pospeševala
,
kakor
kratila
.
Ne
mené
se
za
svoje
sosede
ni
na
levej
ni
na
desnej
,
je
pa
skrbno
,
in
kakor
se
mu
je
videlo
,
z
veseljem
,
katero
mora
le
pravi
prijatelj
mladine
imeti
,
poslušal
otroke
,
sosebno
če
je
izmej
njih
kateri
odgovarjal
,
da
sta
mu
se
poznala
talent
in
dobra
glava
.
„
Kdo
je
onaj
gospod
tam
v
kotu
?
“
vpraša
Leon
zraven
sedečega
kaplana
.
„
Po
imenu
ga
ne
poznam
,
“
odgovori
le-ta
šepetaje
.
—
„
Profesor
je
,
ne
vem
uže
v
katerem
mestu
.
V
vinogradih
ima
bajè
majheno
hišico
.
Sicer
ga
pa
menda
nihče
natanko
ne
pozna
,
živí
prav
sam
za-se
.
Nikogar
ne
obiskuje
;
kakor
za
gotovo
vem
,
tudi
pri
našem
gospodu
župniku
nij
bil
.
Pred
enim
tednom
je
prišel
,
menda
na
jesenske
praznike
,
in
govoré
,
da
se
nikoli
dolgo
ne
mudi
.
“
„
Škoda
,
da
ga
ne
moremo
pridobiti
za
družbo
,
“
pravi
Leon
.
„
Čakajte
,
to
je
prav
lehko
.
Jaz
bodem
samo
gospodu
župniku
rekel
,
naj
ga
povabi
k
nam
na
kosilo
in
tukaj
se
lehko
seznanite
ž
njim
,
če
želite
.
“
In
takoj
mali
kaplanček
vstane
in
po
prstih
gre
tja
do
fajmoštra
ter
mu
na
uho
pové
,
kaj
„
se
spodobi
“
in
kaj
posebno
mladi
gospod
z
Zabrezja
želí
.
Župnik
najprvo
ogleda
osobo
profesorjevo
,
potem
pa
prikima
:
„
Kadar
končamo
.
“
Toda
oni
,
o
komer
se
je
ves
ta
zmenek
plel
,
nij
hotel
čakati
,
da
bi
končali
.
Bodi-si
,
da
se
mu
je
prevroče
zdelo
v
natlačenej
izbi
,
ali
da
se
je
hotel
ravno
čemu
tacemu
ogniti
,
kar
ga
je
zdaj
v
resnici
čakalo
,
vzel
je
črez
nekaj
časa
klobuk
in
palico
,
lehko
poklonil
se
in
šel
ven
.
Gospod
župnik
,
malo
nevoljen
,
vstane
sè
svojega
sedeža
in
rogačká
za
njim
.
Njegov
duhovni
pomočnik
mu
gre
na
pomoč
.
Profesor
se
je
precej
dolgo
zahvaljeval
in
odbijal
sprejetje
župnikovega
vabila
,
dejal
,
da
ima
gotov
opravek
in
več
druzega
,
ali
naposled
,
ko
je
videl
,
da
župnik
trmoglavo
hoče
,
da
ostane
,
ko
je
še
kaplan
svojemu
predniku
pritrkoval
,
moral
je
obljubiti
,
da
sprejme
.
Bilo
je
uže
precej
črez
poludne
,
ko
se
zberó
vsi
višji
in
nižji
povabljeni
od
častitega
dekana
do
ubozega
župana
Stremenčka
in
cerkvenega
ključarja
v
velikej
farovški
sobi
okolo
dolge
mize
,
na
katerej
se
je
vabljivo
juha
kadila
in
še
vabljiveje
gostom
nasproti
sijali
gosto
nastavljeni
poliči
in
bokali
z
rudečim
vinom
.
Kdo
pameten
bi
bil
temu
ali
onemu
izmej
njih
zameril
,
vidé
,
kako
zadovoljen
,
vesel
se
je
po
molitvici
na
odločen
sedež
ukíril
in
udomačil
,
željno
pričakovaje
,
da
bi
skoraj
kaj
prišlo
na
okrožnik
in
potem
,
ko
se
mu
je
želja
izpolnila
,
slastno
,
pa
počasi
jél
krotiti
slabejši
—
ali
kakor
je
morda
skrivaj
mislil
—
boljši
del
svojega
bitja
.
Leon
je
bil
na
sedež
zraven
profesorja
postavljen
in
ker
je
bila
cela
druščina
prevelika
,
da
bi
bili
vsi
ene
govorice
udeleževali
se
,
skušal
je
sè
svojim
sosedom
v
razgovor
priti
,
da
bi
ga
natančneje
poznal
in
pa
,
za
kar
se
večidel
razgovor
napleta
,
da
bi
se
sam
zabaval
.
Tudi
drugod
okolo
s
časom
jeziki
živejši
postanejo
,
vzlasti
,
ko
več
bolj
ali
manj
praznih
posod
odroma
in
ko
so
se
morali
tu
pa
tam
vinski
poliči
v
drugič
napolniti
.
Dobro
vemo
sicer
,
da
je
pisateljeva
dolžnost
,
ljudí
,
katere
čitalcem
pred
očí
privede
,
določneje
obrisati
po
njihovem
individualnem
značaju
.
Ali
pritegnil
nam
bo
morda
marsikdo
,
da
smo
ravno
tu
v
zadregi
,
če
hočemo
vestno
delati
.
Ne
samo
,
da
bi
se
naša
povest
črez
mero
in
prvotni
namen
raztegnila
,
ko
bi
za
vrstjó
kacih
dvajset
osebnosti
hoteli
po
značaji
opisovati
,
moramo
še
povedati
,
da
se
nam
o
marsikaterem
ne
bi
dalo
mnogo
povedati
.
Preverjeni
čitalčeve
prizanesljivosti
v
tej
zadevi
in
zadregi
,
prepuščamo
mu
,
kakor
uže
večkrat
drugod
,
da
si
sam
izslika
,
kako
vesel
sedi
in
pije
gospod
učitelj
,
pohvaljen
zarad
pridnosti
in
vidnega
napredka
v
šoli
,
kako
prepričan
je
oče
župan
Stremenček
svoje
veljavnosti
,
ker
v
takej
visoki
družbi
jé
in
pije
,
kako
si
cerkveni
ključar
privošči
božjih
darov
itd.
Naj
se
samo
tjakaj
gori
ozremo
,
kjer
gospod
dekan
na
prvem
mestu
sredi
dveh
starih
dušnih
pastirjev
sedé
.
Dá
,
velik
gospod
je
to
,
gospod
dekan
,
šolski
nadzornik
.
To
prizná
menda
vsak
,
tudi
mi
moramo
priznati
.
Nateknil
je
naočnike
na
nos
in
visoko
gleda
in
mnogo
vé
povedati
poslušalcem
,
ki
zvesto
in
verno
vanj
gledajo
.
Sklenil
je
mož
roke
pod
prsi
in
lepo
naslonil
se
na
stolu
naslonjači
nazaj
.
„
No
,
to
me
pa
veselí
,
da
si
tudi
ti
prišel
,
Janez
,
“
pravi
jednemu
svojih
sosedov
.
—
„
Dolgo
se
uže
nijsva
videla
,
dolgo
.
“
„
Res
je
dolgo
tega
;
kar
smo
Ljubnika
pokopali
.
Koliko
je
tega
,
sedem
,
osem
let
!
In
tudi
denes
sem
težko
prišel
.
Daleč
je
od
moje
fare
do
sem
,
daleč
,
jaz
sem
se
pa
postaral
,
“
odgovori
oni
.
„
Uže
res
,
kar
smo
Ljubnika
pokopali
.
E
,
ta
je
umrl
,
mi
smo
pa
še
tukaj
.
Še
veš
,
kako
smo
bili
v
semenišči
v
enej
sobi
—
Bolha
,
on
,
ti
in
jaz
.
On
je
tako
rad
spal
,
midva
sva
mu
toliko
prizadela
.
Tačas
smo
bili
mladi
,
zdaj
smo
stari
,
prav
govoriš
.
Kmalu
bode
tudi
nas
gospod
poklical
.
Kdo
ima
pa
zdaj
faro
na
Vrbnji
?
“
„
Glej
,
ki
res
ne
vem
,
“
pravi
oni
in
začne
niže
sedeče
mlajše
duhovnike
povpraševati
po
imenu
,
katero
tudi
naposled
izvé
.
„
Dobra
fara
je
menda
na
Vrbnji
?
“
pravi
dalje
dekan
.
„
Majhena
kravica
,
pa
dobro
molze
.
Enajst
sto
v
obligacijah
in
precej
zemlje
.
“
„
Kaj
pa
,
Jože
,
tvoj
brat
,
ali
je
še
živ
?
“
„
Ne
veš
še
?
Predlanskim
ga
je
zima
vzela
.
Čisto
sam
sem
zdaj
.
“
„
O
,
glejte
no
!
Kako
zdrav
,
rudeč
je
bil
videti
pred
tremi
leti
,
ko
si
ga
bil
k
meni
poslal
po
tiste
bukve
!
Zdaj
pa
je
umrl
,
praviš
.
Jé
!
Janez
,
tudi
mi
pojdemo
kmalu
.
—
Ali
si
dobil
to
pomlad
bukvice
,
katere
sem
ti
bil
po
potovki
poslal
?
“
„
Dobil
,
dobil
.
Zahvaljujem
se
ti
.
Čisto
sem
pozabil
nazaj
poslati
jih
.
Še
ta
teden
jih
pošljem
.
“
„
Ni
treba
.
Tedaj
Jože
je
umrl
?
Hm
!
Kaj
pa
politika
?
Pridno
bereš
vse
,
kar
ti
pride
,
to
se
vé
da
.
Hudo
je
v
denašnjih
časih
!
Sovražniki
svete
cerkve
so
nesramni
postali
.
Povsod
mekástijo
in
tresejo
stare
stebre
.
Sv.
Petra
stol
je
v
nevarnosti
,
kaj
bode
iz
tega
?
Tako
beremo
zmirom
.
“
Tako
je
govor
prišel
na
važnejše
reči
,
rešetali
so
možjé
sovražnike
Petrovske
skale
,
liberalne
pisúne
in
žurnaliste
,
demokrate
in
rovarje
in
kar
je
enacega
blaga
še
hudobni
duh
zatrosil
med
pšenico
denašnjega
sveta
.
Od
vseh
teh
pogovorov
nijsta
slišala
Leon
in
njegov
sosed
ne
veliko
več
kakor
posamezne
reči
.
Profesor
,
ki
je
bil
precej
dolgo
nekaj
malobeseden
,
podal
se
je
s
časom
,
bodi-si
da
mu
je
bil
Leon
čedalje
bolj
po
godi
,
ali
pa
da
je
tisto
malo
dobrega
župnikovega
vina
,
kar
ga
je
pil
,
toliko
močij
imelo
,
da
je
postal
boljše
volje
.
Zabava
se
je
od
kraja
plela
o
tem
,
kar
je
bilo
najbližje
in
o
čemer
je
Leon
prav
presodil
,
da
bode
učitelj
odrasle
mladine
gotovo
rad
govoril
:
o
šoli
.
Začetek
razgovora
je
bil
pri
farnej
šoli
,
razsnoval
se
je
potem
na
pedagogiko
sploh
,
prišel
naposled
do
velicih
mož
in
mislecev
,
do
filozofije
in
poezije
.
Leon
je
kmalu
izprevidel
,
da
ima
učenega
,
pametnega
moža
pred
soboj
,
ki
z
natančnim
znanjem
misli
in
trditev
literarnih
veljakov
raznih
vélicih
narodov
,
strinja
lastno
razsojo
in
tej
zna
prosto
,
lehko
ločljivo
,
a
primerno
vnanjo
podobo
dajati
.
In
če
je
ta
mož
Leonu
uže
takoj
na
prvi
pogled
dopadal
,
če
se
mu
je
dozdevalo
,
da
nij
tak
človek
,
kakor
so
„
da
jih
je
več
,
“
rekel
si
je
vendar
za
prvega
s
Preširnom
sam
pri
sebi
:
Da
je
lepo
,
bi
sodil
,
visoko
čelo
,
vsak
,
Ak
’
bil
bi
nekakšen
zapustil
ga
oblak
;
Lepá
bi
usta
bila
,
lep
bil
obraz
bi
bled
,
Ak
’
bil
bi
nekakšen
proč
nejevolje
sled
.
Zdaj
pa
je
z
veseljem
videl
,
da
je
novemu
znancu
mej
govorjenjem
čisto
prešel
tisti
„
mrak
“
s
čela
in
„
nejevolja
“
z
obraza
,
da
sta
se
umeknila
nekemu
znamenju
zadovoljnosti
in
mirú
,
ki
na
obá
kraja
dobro
deje
,
pripovedovalcu
in
njegovemu
poslušalcu
,
tiste
zadovoljnosti
,
ki
jo
le
utegne
imeti
mož
višje
stoječega
,
več
obsezajočega
duha
,
ako
dobó
koga
,
ki
ga
posluša
in
o
katerem
je
preverjen
,
da
ima
zdrave
pameti
,
dobrega
srca
in
omike
dovolj
,
da
ga
umeje
.
Marsikaj
,
kar
je
profesor
izrekel
,
zdelo
se
je
Leonu
preostro
,
marsičesa
drugemu
ne
bi
pritrdil
;
kakor
je
pa
on
te
reči
povedal
,
videlo
se
je
,
da
se
ne
dadó
oporekati
,
ni
ometati
.
In
če
se
je
Leonu
to
in
ono
zdelo
drugače
,
če
je
svojo
bolj
ali
menj
nasprotno
misel
izrekel
,
izgubil
je
vero
na
njeno
istinitost
uže
,
predno
je
izgovoril
,
kajti
neka
dobrovoljnost
,
nek
dobrohoten
in
prijazen
smehljaj
njegovega
nasprotnika
bilo
je
uže
precej
pol
dokaza
,
tako
,
da
je
moral
,
hotel
ali
nehotel
,
obmolkniti
.
Francoska
revolucija
,
pravijo
,
da
je
podrla
marsikatero
misel
,
katero
je
evropski
svet
pred
imel
.
Kakor
je
potrla
plemstvo
ali
aristokracijo
po
rojstvu
,
tako
je
,
vsaj
v
načelu
,
ob
veljavo
dela
tudi
aristokracijo
človeškega
duha
.
Denašnji
den
se
uže
malokdo
rad
uklanja
avtoriteti
tega
ali
onega
tako
imenovanega
genijalnega
človeka
,
skoro
vsak
hoče
naposled
imeti
svojo
lastno
poslednjo
sodbo
.
Zdelo
bi
se
tedaj
čudno
,
da
v
denašnjih
časih
,
ko
smo
po
velicih
učiteljih
tako
nekako
preverjeni
svoje
osobne
veljave
,
vendar
ne
moreme
te
v
vseh
stvaréh
tako
ohraniti
,
da
ne
bi
zdaj
pa
zdaj
povprek
Horacijevej
prepovedi
„
prisegali
na
besede
učiteljeve
“
in
s
tem
izpoznavali
,
da
so
mej
nami
ljudjé
,
katerim
dobrovoljno
pritrjujemo
,
ali
moramo
pritrjevati
večjo
veljavo
,
nego
si
jo
sami
prisojamo
.
Nečem
tu
preiskavati
,
je-li
to
prav
ali
ne
,
to
naj
bode
zatrjeno
,
da
je
tako
,
vzlasti
da
je
naš
gospodič
Leon
svojemu
novemu
znancu
nasproti
to
stvar
čutil
.
Ravno
zaradi
tega
si
je
želel
,
da
ne
bi
bilo
znanstvo
s
tem
novim
prijateljem
,
—
če
se
sme
to
imenovanje
tako
zgodaj
brez
pregrehe
rabiti
,
—
takoj
iz
začetka
tudi
končano
.
Razen
tega
,
da
se
je
hotel
od
njega
učiti
,
kar
se
tiče
znanstva
,
misli
o
človeškem
življenji
in
sploh
česar
se
še
more
učiti
mlajši
od
starejšega
,
menj
izveden
od
izkušenejšega
,
mislil
,
ali
morda
bolje
,
slutil
je
,
da
je
našel
človeka
,
kateri
se
mu
je
vsega
zaupanja
,
spoštovanja
in
ljubezni
vreden
zdel
.
Znano
je
pa
,
da
iz
teh
treh
izvira
prijateljstvo
v
najlepšem
pomenu
.
V
vinu
je
veselje
doma
.
Vesel
je
uže
bil
farni
učitelj
,
ki
nij
bil
vajen
vina
piti
,
glasni
so
postajali
manjši
in
srednji
prvaki
in
celo
visocim
gospodom
na
konci
omizja
se
je
jelo
srce
tajati
.
Še
gospod
poštar
Gorec
,
od
kraja
precej
ponižen
in
tih
v
sredi
druščine
,
začel
se
je
smijati
in
ves
živi
svet
grajati
,
tega
ali
onega
pikati
,
zdaj
pa
zdaj
poredno
črez
mizo
pogledovaje
do
Leona
in
nekaterih
drugih
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
Kaj
ne
mislite
vi
ravno
tako
?
Precej
pozno
popoludne
je
uže
bilo
.
Profesor
se
poslovi
pri
gostilniku
gospodu
fajmoštru
,
kateri
pravi
,
naj
bi
še
„
črne
kave
“
čakal
,
sicer
ga
pa
ne
zadržuje
posebno
,
niti
za
drugokrat
ne
vabi
,
potem
pri
drugi
druščini
in
otide
.
Tudi
Leon
se
odpravlja
za
njim
,
toda
veliko
težje
se
odpravi
,
poslávljanje
je
od
župnikove
strani
in
od
dekana
veliko
prijazneje
,
ker
sorodnik
komtesin
je
vendar
nekaj
več
,
kakor
pol
neznan
profesor
iz
mestne
gimnazije
.
Mnogo
priporočil
in
spoštljivih
pozdravov
do
gospé
tete
se
mu
naročuje
.
Pred
farno
hišo
uže
nij
bilo
profesorja
nikjer
videti
.
Leon
,
katerega
je
voz
čakal
,
ukaže
hlapcu
,
naj
brž
napreže
in
pride
z
vozom
za
njim
.
Hitro
stopaje
doide
profesorja
,
ki
je
polagoma
in
počasi
peš
koračil
.
„
Ali
ste
tudi
vi
domov
namenjeni
?
“
vpraša
profesor
.
„
Tudi
,
“
odgovori
Leon
.
„
Tiho
mej
temi
možmi
sedeti
je
pusto
,
govoriti
pa
za
istino
nimam
kaj
ž
njimi
.
Duhovni
gospodje
imajo
svoje
reči
in
svoje
pomenke
,
svoja
stališča
,
kakor
ste
sami
videli
.
“
„
Prav
govorite
.
Človek
se
najlaže
peča
in
druži
sè
svojo
priliko
.
Tu
mu
nij
treba
ni
fraz
ni
poklonov
.
“
„
Ali
vi
daleč
od
tukaj
stanujete
,
če
smem
vprašati
?
“
„
Dve
uri
je
daleč
.
Ko
bi
hitro
hodil
,
pride
se
poldrugo
uro
,
“
odgovori
profesor
.
Mej
tem
razgovorom
ja
hlapec
z
vozom
doide
.
Leon
povabi
svojega
sopotnika
,
naj
prisede
k
njemu
;
toda
ta
se
mu
zahvaljuje
rekši
,
da
na
kmetih
nij
nikdar
prijatelj
vožnji
,
ker
njegovemu
bolehnemu
životu
bolje
pristuje
počasen
peš-pot
.
Preprositi
in
z
lepo
posiliti
se
nij
dalo
in
poskušati
nij
bilo
.
Tedaj
hlapec
prazen
vozi
naprej
,
Leon
pak
,
ki
je
mislil
videti
,
da
profesorju
nij
neljuba
njegova
druščina
,
ostane
pri
njem
.
Mej
potom
ga
Leon
vabi
,
naj
bi
kedaj
v
Zabrezje
prišel
.
„
Da
vam
kar
naravnost
povem
,
obljubim
ne
.
S
tem
pa
ne
odbijam
vaše
prijazne
ponudbe
,
temveč
mogoče
je
,
da
vas
prav
kmalu
kedaj
obiščem
na
vašem
domu
.
Jaz
sem
malo
čuden
človek
,
storim
to
,
ono
opustim
,
kakor
sem
ravno
pri
volji
.
Zató
,
prosim
,
ne
zamerite
!
—
Da
sem
denes
semkaj
šel
,
skoraj
sam
ne
vem
,
kako
je
to
.
Nekedaj
sem
tudi
jaz
tukaj
kacega
pol
leta
v
šolo
hodil
.
Spomin
teh
mladih
srečnih
let
me
je
tudi
denes
sem
vodil
.
“
„
Tedaj
ste
tukaj
rojeni
?
“
„
V
rojstni
hiši
stanujem
.
“
„
Ne
zamerite
mi
,
to
se
mi
čudno
zdi
,
da
nijsem
do
denes
ničesa
slišal
o
vas
niti
o
vaših
starših
,
da-si
ravno
poznam
uže
precej
ljudi
tod
okrog
ali
vsaj
praviti
čujem
o
njih
.
“
„
To
je
prav
lehko
tako
,
mladi
moj
prijatelj
!
Mojih
roditeljev
ne
morete
poznati
,
ker
—
žalibog
—
ne
živita
več
.
In
njinega
edinega
sina
,
mene
,
tudi
nijste
mogli
poznati
,
ker
me
veliko
let
nij
bilo
v
tem
kraji
,
vi
ste
pa
tudi
,
kakor
pravite
,
šele
v
poslednjem
času
sem
prišli
.
Da
pa
nijste
čuli
o
meni
—
reče
profesor
sè
smehljajem
—
tega
uzrok
je
nekoliko
,
ker
so
me
ljudjé
uže
izgrešili
,
nekoliko
,
ker
v
tem
kratkem
času
,
kar
sem
tú
,
samotno
in
za-se
živim
,
tako
,
da
malokdo
vé
,
ali
sem
doma
,
ali
ne
.
“
Iz
tega
,
kar
sta
se
na
dalje
menila
,
povzel
je
Leon
,
da
je
profesor
neoženjen
in
da
o
tem
ne
govori
rad
.
Zató
zavrne
govorico
na
prejšnjo
reč
,
nazaj
vprašaje
:
„
Kje
pravzaprav
stoji
vaša
hiša
?
“
„
Hišica
je
samo
.
Ali
ste
uže
obhodili
vinograde
tukajšnje
gorice
?
“
„
Močno
vse
.
“
„
Tedaj
ste
morda
videli
samotno
nizko
hišico
sredi
sadnega
vrta
ravno
vrh
vinogradov
.
Tam
stanujem
in
tam
sem
se
rodil
.
In
če
se
vam
bode
prav
morda
čudno
zdelo
,
verjemite
mi
,
da
te
borne
koče
ne
bi
zamenil
z
nobeno
palačo
v
glavnem
mestu
,
kajti
nobena
hiša
mi
ne
more
tistih
spominov
vzbujati
in
tiste
zadovoljnosti
dati
,
kakor
ta
skromni
kraj
,
kjer
je
ljuba
mati
za-me
skrbela
in
oče
sè
svojo
pošteno
priprostostjo
gospodaril
.
“
„
Ali
vas
smem
jaz
obiskati
,
gospod
profesor
?
“
vpraša
Leon
in
pristavi
:
„
A
bojim
se
,
da
se
bodem
vam
zdel
s
svojim
vprašanjem
po
tem
,
kar
vas
zdaj
poznam
,
da
ste
namreč
radi
sami
,
—
precej
vsiljiv
in
siten
,
ali
kako
bi
rekel
.
Zato
vas
naravnost
prosim
,
da
brez
vsacih
obzirov
tudi
tako
odgovorite
in
čeravno
bi
mi
bilo
srčno
žal
,
ko
bi
se
moje
znanje
z
vami
precej
z
začetkom
končalo
,
spoštoval
bodem
vendar
vašo
odločbo
in
nij
se
vam
bati
,
da
bi
me
razžalili
,
če
rečete
,
da
vam
bi
bilo
neljubo
.
“
„
O
,
prosim
vas
,
ne
sodite
me
prehudo
.
Tako
se
zopet
ne
zapiram
pred
svetom
.
Čeravno
sem
vam
slab
izgled
dal
,
mislil
sem
ravno
vabiti
vas
.
Besedo
ste
mi
z
jezika
vzeli
.
Odkritosrčno
vam
povem
,
da
bom
vesel
,
če
pridete
.
Posedela
bova
malo
pri
bučelah
mojega
najemnika
,
—
hišo
z
zemljo
vred
sem
namreč
takoj
po
očetovej
smrti
nekemu
možu
v
najem
dal
,
samo
majheno
izbico
v
en
konec
sem
za-se
pridržal
,
da
imam
stanovanje
,
kadar
utegnem
domov
priti
.
V
posebnej
sobani
vas
tedaj
ne
bodem
mogel
sprejeti
in
tudi
na
mehkej
zofi
ne
boste
sedeli
.
“
„
Kar
se
mene
tiče
,
vsega
tega
ne
bodem
težko
pogrešal
,
ker
...
“
„
No
bode
uže
kako
,
malo
potrpežljivosti
prinesite
soboj
in
naredilo
se
bode
samo
ob
sebi
,
da
vam
ne
bode
ravno
posebno
dolg
čas
.
Zdaj
pa
gre
moj
pot
v
stran
,
lehko
noč
!
Kmalu
pridite
!
Ni
hlinavščina
niti
ne
gola
etiketa
,
če
vam
rečem
,
da
me
veseli
seznanje
z
vami
.
Zdravi
!
“
Rekši
seže
Leonu
v
roko
in
oba
gresta
vsaksebi
.
Lep
in
prijeten
jesenski
dan
je
;
solnce
,
čegar
žarki
uže
nekaj
dni
slabévajo
,
nagnilo
se
je
proti
zapadnim
sivim
goram
.
V
vinogradih
je
živo
gibanje
,
—
trgatev
.
Trta
,
sè
skrbjó
,
strahom
in
veselim
upanjem
pomladi
obrezana
,
okoljena
,
prignojena
in
okopana
,
nij
prevarila
kmetiča
,
obrodila
je
obilo
.
Brdke
,
polnolične
deklice
nabirajo
lepó
,
dozorelo
grozdje
v
svoje
posode
,
šegavo
zdaj
in
z
glasnim
smehom
odbijajo
nagajivosti
in
strižejo
nepremišljene
besede
mladeničev
sobiračev
;
zdaj
zopet
s
tiho
besedo
ukrepajo
mej
soboj
skrivnostne
reči
o
tem
in
tem
ne
baš
pregrdem
fantinu
,
o
onej
prijateljici
.
Zadovoljen
stari
možek
tira
in
nosi
z
grozdjem
nadeto
brento
;
upognjen
pod
težkim
bremenom
leze
mej
obranimi
brajdami
navkreber
proti
vinskemu
hramu
.
Poje
in
uka
vesela
mladost
,
on
starec
pak
se
veselí
zimske
nedelje
,
ko
bode
s
ključem
in
malo
lodrico
v
roci
gazil
po
snegu
iz
vasi
semkaj
gori
v
hram
zlato
kapljo
pokušat
.
Vrh
vinogradov
stoji
majhena
kmetska
hiša
,
ne
daleč
od
nje
na
vrtu
ulnjak
,
skoro
poln
bučelnih
panjev
.
Na
sprednjej
strani
ulnjaka
je
kakor
podaljšek
na
oglu
prosta
klop
iz
hrastove
klade
narejena
.
Moža
,
ki
na
tej
klopi
sedí
,
izpoznal
bi
čitalec
takoj
,
tisti
je
,
ki
smo
ga
v
prejšnjem
poglavji
ž
njim
seznanili
,
ki
ga
je
Leon
po
njegovem
vnanjem
značaji
poznal
kot
mladega
profesorja
.
Knjigo
,
v
katerej
je
menda
prej
čital
,
odložil
je
na
stran
in
zdaj
počasno
in
polagoma
vleče
dim
iz
dolgocevne
pipe
.
Zamišljeno
opazuje
zdaj
bučele
,
ki
so
uže
dokončale
svojo
jesensko
biro
in
le
še
poredkoma
letajo
iz
panjev
in
v
panje
;
zdaj
ogleduje
hrumeče
čivkajoče
vrabce
,
ki
se
podé
in
vrvrajo
v
bližnjej
živi
meji
od
veje
do
veje
,
od
grma
do
grma
in
se
brez
dela
in
skrbi
za
zimo
,
življenja
veselé
;
zdaj
zopet
posluša
petje
,
ki
se
čuje
iz
vinogradov
pod
njim
.
Po
stezi
za
mejo
vidi
človeka
bližati
se
.
Takoj
izpozna
Leona
.
V
tem
času
,
kar
sta
se
bila
prvič
sešla
,
obiskal
ga
je
bil
Leon
uže
večkrat
in
naredila
se
je
bila
mej
njima
neka
ožja
vez
prijateljskega
seznanja
.
S
premislekom
pravim
:
prijateljskega
seznanja
.
Zakaj
prijateljstvo
v
idealnejšem
,
drugačnem
pomenu
,
kakor
to
imenovanje
svet
sploh
rabi
,
mej
njima
nij
bilo
brzo
mogoče
.
Prijateljstvo
je
le
ondukaj
naglo
sklenjeno
,
kjer
je
v
dušnem
življenji
,
vsaj
v
skrajnjej
podlogi
vzajemnega
mišljenja
,
jedinost
in
harmonija
.
Da
pa
teh
dveh
nij
mej
mladeničem
,
ki
neskušen
,
z
dobro
vero
svet
in
človeštvo
tu
stoji
,
in
mej
dozorelejšim
možem
,
ki
je
morda
uže
izgubil
osrečevalni
vid
v
srečo
in
čuda
obetajočo
prihodnjost
,
ki
se
je
navadil
ločiti
človeštvo
od
človeka
,
da
jedno
sovraži
in
le
druzega
ljubi
,
to
se
mi
zdi
prav
naravno
,
sosebno
pa
,
če
jima
je
natura
različne
talente
in
izreja
različne
značaje
podelila
.
To
je
Leon
tudi
čutil
,
da-si
ravno
je
uzrokov
iskal
v
nejednakej
starosti
.
Nekaj
posebnega
ga
je
vleklo
do
tega
moža
.
;
mislil
je
,
da
bi
zanj
vse
storil
,
lehko
bi
mu
vse
zaupal
,
kar
je
kedaj
želel
in
premišljal
.
In
vendar
nij
mogel
ž
njim
biti
tako
kakor
z
druzimi
vsakdanjimi
ljudmi
;
marsikaj
bi
ga
bil
rad
včasi
povprašal
,
pa
se
nij
upal
,
dà
,
celo
njegovega
imena
nij
vedel
.
„
Bučelam
ste
poseben
prijatelj
!
Skoro
vselej
vas
pri
njih
najdem
.
Od
vas
sem
se
jih
uže
tudi
jaz
navadil
ljubiti
in
precej
spomladi
napravim
doma
ulnjak
in
nekaj
te
pridne
živalice
,
“
pravi
Leon
potem
,
ko
se
po
navadnem
pozdravu
vsede
zraven
profesorja
.
„
To
je
prav
pametno
,
“
pravi
ta
.
—
„
Mravlje
in
bučele
so
človeku
,
ki
se
v
svojem
egojizmu
imenuje
gospodarja
vsega
stvarjenja
,
najbližje
.
Ptica
pod
nebom
,
podlasica
v
meji
in
večina
druzega
,
kar
živi
,
brezskrbno
zaupa
materi
naturi
.
In
res
se
mi
zdi
,
da
jim
je
ta
boljša
mati
,
ko
nam
in
bučelam
.
Človek
in
bučelica
morata
trdó
delati
za
zimo
,
in
če
se
slaba
letina
primeri
,
hudó
je
obema
.
Jaz
bi
mislil
,
da
imamo
to
živalico
ravno
zarad
tega
radi
,
ker
smo
tako
nekako
po
osodi
v
rodu
ž
njo
.
„
Ta
sorodbina
se
da
še
dalje
razpeljati
,
gospod
profesor
;
celó
v
politiko
pridemo
od
bučel
.
“
„
To
pa
raje
pustiva
,
o
tem
jaz
ne
govorim
rad
.
Človeka
denašnji
dan
mora
srce
boleti
,
če
misli
na
politiko
,
“
pravi
profesor
.
„
Jaz
ne
mislim
tako
.
Morda
nijsem
prav
povedal
,
namesto
na
politiko
bi
bolje
dejal
na
zgodovino
,
na
ustavo
človeške
družbe
.
“
„
A
,
tako
mislite
?
Monarhija
pri
bučelah
,
kaj
ne
?
“
„
Da
,
to
sem
mislil
.
“
„
Res
je
,
temu
se
moramo
čuditi
.
Tudi
jaz
sem
uže
to
premišljal
,
kako
je
to
,
da
tako
pridna
živalica
ne
more
brez
matice
ali
kraljice
živeti
.
Prav
mislite
,
tudi
v
tej
reči
ima
panj
čebel
s
človeško
družbo
nekaj
enacega
.
“
„
Še
ena
misel
mi
pride
,
gospod
profesor
!
Videl
bom
,
kaj
boste
na
to
rekli
...
“
„
Tako
je
prav
!
Začeta
reč
se
mora
do
konca
dognati
,
“
pravi
profesor
smehljaje
se
in
vdrugič
tlači
pipo
.
„
Jeden
mojih
učiteljev
je
trdil
,
da
se
vsa
zgodovina
suče
okrog
vprašanja
:
kaj
je
ideja
države
,
in
je
pristavil
,
da
se
še
denašnji
dan
vsa
filozofična
politika
peča
s
tem
,
katera
oblika
države
je
najbolja
:
ali
monarhična
,
republikanska
,
ustavna
itd.
Če
je
to
res
in
pa
če
je
tudi
res
,
kar
se
dostikrat
izgovarja
,
da
je
človek
najbolj
srečen
,
če
se
naturi
ne
odtuji
,
tedaj
bi
tisti
,
ki
bi
hotel
monarhijo
zagovarjati
,
prav
dobro
zadel
,
ko
bi
dejal
:
po
analogiji
z
naturo
se
dá
samo
monarhija
opravičiti
,
kajti
kjer
je
natura
vlado
postavila
,
to
je
pri
bučelah
,
tú
je
monarhična
.
“
Mladenič
,
tacih
pogovorov
ne
veliko
vajen
,
bil
je
te
svoje
izpeljave
vesel
,
kakor
se
mu
je
na
obrazu
videlo
.
Profesor
kake
tri
pote
iz
pipe
potegne
in
reče
smejé
se
:
„
Pravi
svobodnjak
ste
,
če
tako
mislite
!
“
„
Ne
pravim
,
da
jaz
tako
mislim
;
ali
logično
se
bi
mi
zdelo
,
ko
bi
kdo
tako
sklepal
,
“
odgovori
Leon
.
„
To
je
le
navidezna
logika
,
“
pravi
profesor
.
„
Predolgo
bi
o
tej
reči
govorila
,
ko
bi
hotela
preiskavati
vso
podlago
,
na
katero
ste
vi
svoj
sklep
oprli
in
sestavili
.
Pustiva
tudi
to
z
némar
,
ali
vas
je
vaš
učitelj
,
katerega
izrek
ste
omenili
,
prav
učil
ali
ne
.
Samo
tistej
vašej
analogiji
z
naturo
,
katera
vam
je
rabila
za
kol
,
da
ste
ž
njim
svoj
sklep
spesnili
,
morava
malo
v
oči
pogledati
,
ker
se
mi
zdi
,
da
je
slepa
vsaj
na
eno
okó
.
Zdi
se
mi
—
ne
zamerite
,
da
vam
naravnost
povem
,
—
da
vam
razmera
mej
naravo
in
človeštvom
nij
popolnem
jasen
pojem
.
V
naravi
vidimo
vedno
enake
večne
zakone
,
po
njej
se
enomerno
,
pravilno
vse
rodi
,
razvija
in
umira
.
V
naravi
nij
nobenega
napredka
,
bučele
med
beró
,
kot
pred
tisoč
leti
,
jablana
leto
za
letom
enako
cvete
:
v
naravi
je
mir
.
Človeštvo
pa
rije
vedno
naprej
;
tukaj
je
hrepenenje
po
določenem
namenu
,
in
v
središču
tega
namena
odpre
se
še
dalji
obzor
,
zopet
nov
cilj
si
postavljamo
.
Tukaj
nij
mirú
,
tukaj
je
napredek
.
Morda
bodeva
kedaj
to
misel
dalje
razpletala
.
Za
zdaj
naj
bodo
te
črte
dovolj
.
Nekedaj
,
ko
je
človeški
rod
stal
še
na
najnižji
stopnji
omike
,
ko
je
bil
naravi
bližji
ali
celo
tako
rekoč
zrasen
ž
njo
,
naložil
si
je
jarem
,
ki
mu
pravimo
država
,
po
naravni
potrebi
.
Država
je
tedaj
,
ker
je
iz
potrebe
nastala
,
le
pripomoček
,
da
se
dosega
namen
.
Ta
namen
je
razvoj
posameznega
in
tako
tudi
skupine
posameznih
,
človeške
družbe
.
Država
ima
nalogo
svobodo
posameznega
le
ondukaj
omejevati
ali
ustavljati
,
kjer
je
svobodi
,
splošnosti
na
potu
.
Če
vi
grenka
zdravila
pijete
,
pijete
je
samo
zató
,
da
bi
od
bolezni
ozdraveli
in
,
kadar
ste
zdravi
,
ne
pijete
jih
več
.
Ravno
tako
tudi
človeškej
družbi
enkrat
,
kadar
bo
pravo
izobraženje
splošno
,
kar
moramo
upati
,
kadar
bo
ta
namen
dosežen
,
tudi
pripomočka
,
države
ali
vsaj
take
države
,
kakor
jih
imamo
denes
,
ne
bode
treba
.
Zato
mislim
,
da
ne
bi
prav
sklepal
,
kdor
bi
monarhijo
za
vselej
po
vaše
z
bučelami
branil
.
“
„
Kako
je
pa
to
,
da
naši
pradedje
,
stari
Sloveni
,
ki
so
bili
gotovo
na
nižjej
stopnji
izobraženja
,
kakor
smo
mi
,
nijso
imeli
za
prvega
nobene
države
,
temveč
so
kar
tako
živeli
po
rodovinah
in
majhenih
zadrugah
.
Ali
ne
govori
to
zoper
vas
?
“
pravi
Leon
.
„
Prav
veseli
me
,
da
to
opomnite
“
—
odgovori
profesor
.
—
„
Da
naši
nekdanji
očetje
nijso
po
zgledu
druzih
narodov
v
državo
zjedinili
se
,
to
se
meni
zdi
najlepša
in
največja
pohvala
njihovega
človečanstva
.
To
kaže
,
da
nijso
čutili
potrebe
,
kaže
,
da
je
njim
bilo
zakonstvo
prirojeno
,
da
so
glas
lastnega
srcá
poslušali
,
da
so
bili
sami
svobodni
in
drugim
nijso
svobode
kratili
.
“
„
Če
je
bilo
to
za-nje
in
njihov
značaj
lepo
,
kar
vam
tudi
jaz
pritrdim
,
bilo
je
pa
gotovo
slabo
za
njihove
naslednike
.
Od
tod
,
da
nijso
v
veliko
državo
stopili
in
združeno
branili
se
,
izvira
,
da
se
ne
moremo
Sloveni
z
veliko
preteklostjo
ponašati
,
da
nemamo
zgodovine
.
“
„
To
pa
prav
govorite
.
Od
velicega
razširjenega
naroda
smo
samo
ostanek
.
To
je
res
žalostno
,
naša
preteklost
in
sedanjost
.
Ne
ostane
nam
druzega
,
kakor
da
se
tolažimo
z
upanjem
v
prihodnost
.
Pa
govoriva
o
čem
drugem
.
Predaleč
sva
prišla
od
bučel
.
Slišal
sem
,
da
se
boste
oženili
?
“
„
Jaz
?
“
čudi
se
Leon
.
„
Dà
,
tako
mi
je
bilo
povedano
,
in
čudil
sem
se
,
da
me
nijste
na
svatovščino
vabili
.
Morda
za
to
ne
,
ker
sem
tako
nevljuden
,
da
vas
na
domu
do
denes
še
nijsem
obiskal
.
Jaz
sem
poln
dobrih
namenov
,
storil
bodem
kmalu
enkrat
svojo
dolžnost
.
“
„
Pa
kdo
vam
je
to
izpovedal
?
Jaz
o
nobenej
ženitvi
ne
vem
ničesa
,
“
pravi
Leon
.
„
No
,
vi
sami
ste
gotovo
bolj
verjeten
vir
,
nego
tisti
,
iz
katerega
sem
jaz
izvedel
.
Mož
,
ki
v
tej
moji
hišici
stanuje
,
pravil
mi
je
,
da
ste
nekje
na
pošti
,
ali
kako
—
jaz
imam
nezanesljiv
spomin
za
take
reči
—
ubrali
svojo
nevesto
.
“
Leon
zarudí
in
na
smeh
držé
se
pravi
:
„
To
nij
druzega
,
kakor
prezgodnja
zveza
vsakdanjih
razmer
,
vse
brez
uzrokov
.
“
„
Še
bolj
prav
,
da
je
tako
.
Vsaj
mi
nij
treba
čestitati
vam
,
kar
bi
bil
prav
prisiljeno
storil
.
To
izvira
iz
jedne
mojih
slabosti
.
Nijsem
namreč
posebno
dober
pravovernik
,
kar
se
tiče
ženskih
krepostij
.
“
„
Kakó
da
ne
?
Življenje
bi
bilo
nesrečno
,
ko
bi
ljubezni
ne
bilo
.
In
ljubezni
beseda
in
skrivno
razodenje
je
ženska
.
“
„
Poznam
to
pesen
!
stara
je
,
tudi
lepa
in
resnična
za
tiste
,
ki
jo
z
vernim
srcem
poslušati
morejo
.
Dokler
jej
boste
verjeli
,
boste
srečni
in
za
tega
del
vam
iz
srca
želim
,
da
bi
vedno
tako
mislili
.
Jaz
sem
nekdaj
ravno
tako
pel
,
kakor
vi.
“
„
In
zakaj
ste
pustili
misel
,
ki
je
po
lastnej
vaši
besedi
osrečevalnejša
od
nasprotne
?
“
vpraša
Leon
radovedno
.
Profesor
,
ki
se
je
morda
nalašč
ognil
njegovemu
vprašanju
,
pravi
šaljivo
:
„
Glejte
,
prej
sva
govorila
o
bučelah
in
sva
jih
primerjala
človeškej
družbi
.
Ako
čem
jaz
hudoben
biti
in
opirati
se
vašej
idealnej
misli
o
ženstvu
,
menim
,
da
lehko
orožje
poberem
,
katero
ste
morali
vi
pred
stran
vreči
,
namreč
analogijo
,
in
se
ž
njim
morda
z
večjo
srečo
borim
z
vami
,
kakor
ste
se
vi
prej
.
“
„
Jaz
bodem
jedno
zagovarjal
kakor
don
Kižot
.
“
„
Vi
se
prezgodaj
umičete
.
“
„
No
,
naj
veljá
,
splošnost
!
“
„
To
je
uže
bolj
moško
.
—
Ali
nij
pri
bučelah
čudna
prikazen
,
da
imajo
ženske
,
in
samo
ženske
bučele
strupeno
želo
?
Trote
,
svoje
možé
,
imajo
rade
nekaj
časa
,
ali
ta
ljubezen
ne
traje
dolgo
,
ženice
se
jih
kmalu
naveličajo
,
postanejo
jim
nezveste
in
jih
celo
zavratno
pokoljejo
.
Kaj
pravite
vi
na-to
,
če
nijste
pozabili
,
da
sva
prej
oba
potrdila
neko
enakost
v
dejanji
in
nehanji
bučelic
in
ljudij
?
“
„
Če
mi
daste
malo
premisleka
,
vem
,
da
se
bodem
izkopal
...
“
„
Nič
pomisleka
.
Le
priznajte
,
da
ste
tepeni
,
potlej
sva
pa
spet
prijatelja
,
“
pravi
profesor
smejé
se
.
Takoj
pa
dostavi
:
„
Bojim
se
,
da
vas
pohujšujem
in
po
svetem
pismu
bi
bilo
bolje
,
da
bi
si
málinski
kamen
na
vrat
obesil
in
se
potopil
v
globočino
morjá
.
Torej
me
ne
poslušajte
več
.
—
Glejte
,
ravno
mi
moja
gospodinja
nekaj
nese
.
“
Starikava
ženica
je
prihajala
po
vrtu
od
hiše
sem
in
nesla
na
belem
ploščeku
nekaj
grozdov
in
v
drugej
roki
velikanskega
pol
hleba
.
Zagledavši
Leona
se
nekako
preplaši
,
skrije
kruh
za
hrbet
in
obstoji
za
ulnjakom
.
„
Gospod
Franc
!
ko
bi
hoteli
malo
sem
stopiti
,
“
pravi
proseča
profesorju
.
„
Kaj
imate
skrivnega
?
“
vpraša
le-tá
,
stopivši
k
njej
.
„
O
jej
,
tako
me
je
sram
,
da
bo
gospod
iz
Zabrezja
videl
,
da
črn
kruh
jeste
.
Mislil
bo
,
da
vam
belega
ne
znam
ali
pa
nečem
speči
,
“
pravi
šepetaje
ženica
.
Profesor
jo
utolaži
in
,
ko
je
ženica
malo
mizico
iz
ulnjaka
pred
klopco
postavila
,
kruh
in
grozdje
tjakaj
položila
,
še
vina
in
dva
kozarca
prinesla
in
odšla
,
rekel
je
:
„
Zdaj
bodem
pa
sam
nekoliko
oporekel
svojo
prejšnjo
trditev
.
Ta
starka
,
postavim
,
je
prav
poštena
in
dobrosrčna
ženica
.
Da-si
ravno
mi
še
v
rodu
nij
in
me
le
malo
iz
mojih
študentovskih
let
pozná
,
ima
me
vendar
tako
rada
,
da
se
sramuje
namesto
mene
,
in
še
jedla
bi
namesto
mene
,
ko
bi
se
dalo
.
Kar
si
more
misliti
,
da
bi
mi
ustrezalo
,
znese
mi
skupaj
,
in
skoraj
se
mi
smili
,
kako
je
včasih
v
skrbéh
,
če
mi
jed
ne
diši
.
To
je
res
žensko
v
vsacem
stanu
in
človeka
gane
.
“
Leon
zapazi
knjigo
,
katero
je
profesor
pred
bral
,
predno
je
on
prišel
in
tako
se
jima
navede
razgovor
na
berilo
in
splošno
literarno
umetnost
.
„
Meni
se
je
včasi
čudno
zdelo
,
“
pravi
Leon
—
„
in
še
zdaj
si
ne
morem
razlagati
,
od
kod
izvira
in
kako
je
to
,
da
nas
poezija
in
umetnost
veselí
.
“
To
kaže
,
da
vi
uživate
brez
preudarjanja
,
brez
refleksije
,
in
to
je
po
enej
strani
prav
dobro
“
odgovori
profesor
.
„
Kadar
boste
svet
bolje
poznali
,
boste
si
tudi
to
razlagali
,
boste
vedeli
,
kar
zdaj
samo
čutite
.
Svet
in
resničnost
na
tem
svetu
sta
tako
ubožna
,
da
nam
ne
moreta
dati
,
kar
si
poželi
naš
duh
,
ki
se
ne
čuti
domačega
.
Zató
si
naš
duh
svoj
svet
ustvari
,
to
je
umetnost
.
Ta
nas
iz
blatnega
povzdiguje
v
jasne
višine
lepšege
,
navideznega
sveta
.
Nad
tem
videzom
se
veselimo
,
ker
se
na
bistvenosti
ne
moremo
.
Tako
,
dejal
bi
,
postanemo
otroci
.
In
kdo
se
ne
veseli
svojih
nedolžnih
otroških
let
,
ko
je
tudi
lep
videz
imel
za
resnico
!
Kakor
vsak
dober
človek
ljubi
umetnost
in
poezijo
.
“
Te
in
enake
predmete
sta
razpletala
še
dalje
v
pogovoru
.
Leona
je
naposled
mrak
jel
opominjati
,
da
je
čas
posloviti
se
.
Solnce
je
zašlo
.
Zrak
je
bil
hladnejši
in
hladnejši
.
Ognji
,
katere
so
po
vinogradih
tu
in
tam
otroci
kurili
,
dobivali
so
počasi
rudeča
in
čedalje
bolj
svitla
plamena
.
Delavci
so
popuščali
vinograde
in
odhajali
v
tropah
v
dolino
Domov
,
ali
pa
so
posedali
v
travo
okrog
hramov
in
majoliko
z
lanskim
vinom
vrstili
iz
rok
v
roke
.
Kake
četrt
ure
od
kraja
,
kjer
smo
pustili
naša
dva
znanca
,
bil
je
vinograd
poštarja
gospoda
Gorca
ravno
pod
potom
.
Trgalci
so
bili
uže
odšli
in
le
trije
bosonogi
majheni
dečki
so
bili
ostali
pri
ognji
,
ki
je
pri
potu
gorel
,
in
kostanj
pekli
.
Kaka
dva
koraka
proč
sta
stali
dve
deklici
,
in
sicer
nam
znani
:
—
Pavlina
in
Matilda
.
Ekspeditor
gospod
Komplez
je
jima
bil
veren
molčeč
tovariš
.
„
Midva
z
gospodom
ekspeditorom
ideva
domov
,
ti
pa
tukaj
ostani
,
če
se
ne
daš
preprositi
.
Noč
se
dela
,
“
pravi
Pavlina
.
„
Oh
,
počakaj
še
malo
.
Zdaj
je
ravno
najlepše
in
najprijetnejše
.
Glej
,
kako
se
ognji
lepo
vidijo
po
vsej
rebri
in
doli
v
dolini
lučice
migljajo
iz
vsake
hiše
.
Jaz
ne
vem
,
da
denes
nimaš
oči
za
vso
to
lepoto
.
Ne
,
gospod
ekspeditor
,
vi
morate
z
menoj
potegniti
.
Še
pol
četrt
ure
ali
vsaj
nekaj
minut
ostanimo
tu
,
da
bodemo
videli
,
kako
bodo
ti
fantički
kostanj
spekli
.
“
Tako
pravi
mlajša
sestrična
in
poredno
Kompleza
od
Pavline
potegne
.
Ta
je
bil
v
velikej
zadregi
,
ker
nij
vedel
,
na
katero
stran
bi
potegnil
,
da
bi
se
drugej
ne
zameril
.
„
Ali
daleč
imamo
domov
in
kaj
bode
pameten
človek
mislil
,
če
naju
vidi
ponoči
tod
hoditi
!
“
ugovarja
starejša
.
„
Saj
nam
pride
hlapec
z
vozom
naproti
.
“
Zdaj
se
jim
nasproti
zasliši
prav
blizu
petje
:
Garváj
,
dihur
,
dihur
Pod
streho
je
smrdél
,
Pa
Neži
Rožmarin
Vse
jajca
je
pojel
.
„
Rožmarinova
Neža
gre
,
bežimo
!
“
pravijo
dečki
,
popusté
ogenj
in
kostanj
,
kape
v
roke
primejo
in
zbežé
.
Tudi
deklice
se
napotijo
.
Nij
bilo
moči
ogniti
se
Neži
.
Komplez
,
ki
je
videl
,
da
se
deklici
malo
bojiti
,
stopa
hrabro
naprej
,
sestrični
tik
za
njim
.
Po
hoji
se
je
poznalo
,
da
je
babnica
pijana
.
Izpod
rute
,
ki
je
imela
glavo
zvezano
ž
njo
,
viselo
je
nekoliko
las
črez
nos
,
suh
rujav
vrat
je
bil
razgaljen
in
v
pregibu
na
komolcu
jej
je
visel
košek
s
polomljenim
locanjem
.
„
Glej
,
glej
!
Gosposke
prepelice
,
hinder-hander
!
“
dejala
je
babura
zagledavši
deklici
.
Vstopi
se
sredi
ozkega
pota
.
Ko
pridejo
do
nje
,
pravi
:
„
Dve
sraki
pa
en
srakoper
!
Daste
kaj
piti
?
“
—
„
Umakni
se
,
copernica
!
da
gremo
naprej
!
“
reče
Komplez
pogumno
.
„
Kaj
!
“
vpije
Rožmarinka
razkačena
.
„
Kdo
je
copernica
?!
“
Položi
svoj
košek
naglo
na
tla
,
razpne
roke
,
rudečica
jo
oblije
,
svitlo
gleda
in
kaže
velikanske
svoje
pesti
.
„
Ti
grivina
ti
!
Jaz
copernica
,
lepega
očeta
hči
!
jaz
?
Da
te
ne
pograbim
in
zatočim
po
dolini
,
gumpec
!
Še
enkrat
reci
pravim
.
“
Komplezu
upade
pogum
,
Neža
z
zobmí
škriplje
,
deklici
se
od
straha
treseti
.
„
Neža
!
pridi
jutri
k
nam
,
dali
ti
bodemo
žganja
in
belega
kruha
.
Zdaj
se
nam
pa
umakni
,
da
gremo
domov
,
“
pravi
Matilda
.
„
Žganje
?
kje
ga
imaš
?
Pokaži
!
“
„
Tukaj
ga
nemam
.
Na
pošto
pridi
,
pa
ga
bodeš
dobila
.
“
„
Ali
ga
bodeš
res
dala
?
Veliko
?
“
vpraša
Neža
naenkrat
potolažena
.
„
Res
,
res
!
“
„
O
ti
ljuba
véverica
ti
,
mala
!
Daj
se
pobožati
.
Tako-le
.
Glej
,
nemara
da
si
še
lepša
ko
jaz
sama
.
—
Kaj
se
pa
ti
tako
držiš
,
kakor
bi
jesih
prodajala
,
“
pravi
Pavlini
,
ki
je
bila
boječe
oklenila
se
sestrični
pod
pazduho
.
„
Dà
,
hudiči
in
hudičevke
,
odrla
te
bodem
in
požrla
.
Dosti
kož
imam
uže
domà
,
ha-ha
!
“
„
Dober
večer
!
“
pravi
deklicama
znan
glas
za
hrbtom
.
Bil
je
Leon
,
ki
je
šel
od
profesorja
domov
.
Še
bolj
kakor
se
je
on
čudil
,
da
ju
v
mraku
tukaj
najde
,
bili
sta
ga
oné
dve
veseli
v
tem
trenotji
.
„
A
,
ljubček
moj
je
prišel
,
lepi
moj
mladi
!
“
zavpije
Rožmarinka
,
izpoznavši
Leona
.
„
Kaj
je
tukaj
?
Ciganka
vas
ne
pusti
naprej
?
Spravi
se
s
poti
!
“
„
Precej
,
precej
,
vse
,
kar
ti
hočeš
,
tebi
pa
,
tebi
,
“
reče
Neža
,
kar
more
urno
pobere
košek
in
se
usede
tik
k
meji
.
Oni
štirje
otidejo
.
Rožmarinka
maje
z
glavo
,
poluglasno
govori
s
soboj
,
kolne
in
gleda
v
tla
.
Vino
,
ki
se
ga
je
denes
po
vinogradskih
hramih
napila
,
razvnema
in
meša
jej
menda
čedalje
bolj
možgane
.
Na
enkrat
glavo
povzdigne
,
ozre
se
okrog
in
ker
onih
štirih
uže
nij
bilo
več
videti
,
zavpije
:
„
Kam
je
pa
šel
!
Vzela
mi
ga
je
ena
.
Čakaj
,
čakaj
,
ubila
jo
bodem
,
ubila
!
“
Rekši
,
pobere
kamen
,
zamolklo
zatuli
in
letí
po
potu
.
V
desetih
korakih
se
spotakne
in
pade
.
Nekaj
časa
leži
,
potem
godrnjaje
vstane
s
krvavim
nosom
,
mirno
,
tiho
in
počasi
otide
proti
onej
strani
,
kamor
je
bila
od
kraja
namenjena
.
Mej
tem
časom
so
bili
oni
štirje
prišli
iz
vinogradov
in
so
se
obrnili
navzdol
proti
cesti
.
Ta
pot
navzdol
je
bil
prav
slab
za
vožnjo
in
hojo
.
Večkratni
dež
je
bil
splavil
prst
in
pesek
in
naredil
velike
kotánje
in
kupe
rujavega
kamenja
,
takó
da
je
moral
človek
pazno
stopati
in
vedno
predse
gledati
,
da
se
nij
izpotikal
.
Naravno
je
bilo
tedaj
,
da
je
Pavlina
takoj
na
vrhu
prijela
Leona
za
pod
pazduho
.
Saj
veste
,
da
slabotna
ženska
potrebuje
večkrat
v
življenji
podpore
moške
,
da
se
rada
naslanja
na-nj
,
kakor
se
šibka
vinska
trta
oklepa
trdnega
,
dobro
v
tleh
stoječega
kola
.
In
če
še
pomislimo
,
da
se
vsak
dober
človek
iz
hvaležnosti
nekako
približanega
čuti
tistemu
,
ki
mu
je
ravno
iz
kake
neprijetne
situvacije
pomagal
,
ne
moremo
se
ni
trenotek
čuditi
,
da
je
bila
tako
nekako
bolj
domača
ž
njim
.
Utegnil
bi
še
jeden
izmej
nas
pristaviti
,
da
bi
jej
bil
moral
ta
Leon
,
če
kaj
umé
,
kaj
se
spodobi
in
kako
svet
peljá
,
sam
svojo
roko
in
pomoč
ponuditi
,
toliko
