meščanje,
so
sicer
hitro
vstajali
in
segli
po
orožju
.
Kot
levi
so
se
zagnali
v
napadalca
,
da
bi
ga
prepodili
iz
mesta
.
Toda
brezuspešno
in
—
brezupno
.
Ko
so
videli
,
kako
se
vsipljejo
v
mesto
na
trg
vedno
nove
čete
Saksoncev
,
kakor
bučele
v
panj
—
je
nastala
splošna
zmeda
in
divji
pobeg
iz
mesta
proti
severni
strani
.
Zjutraj
je
knezovič
Budivoj
mesto
že
mogel
proglasiti
za
svoje
.
Zmagalci
so
sklenili
en
dan
ostati
v
mestu
,
da
se
odpočijejo
od
težavnega
hoda
,
potem
pa
hitro
globlje
prodirati
v
bodriško
deželo
,
seveda
previdno
,
oprezno
:
hrbet
morajo
imeti
vedno
zavarovan
.
In
ostali
so
tisti
dan
v
mestu
.
Pa
ne
vsi
.
Saksonci
so
se
razlili
kot
jesenska
povodenj
po
okolici
in
plenili
,
ropali
in
morili
,
kar
jim
je
prišlo
pod
roke
.
Drugi
dan
so
pa
začeli
prodirati
po
določenem
načrtu
dalje
:
proti
severu
,
proti
Ljubeku
.
Prodirali
so
ali
prodrli
niso
daleč
.
Zakaj
da
ne
,
so
bili
krivi
deloma
sami
.
Vojniki
saksonski
so
le
preradi
gledali
po
plenu
:
vsa
sela
,
mimo
katerih
jih
je
vodila
pot
,
so
sedaj
sem
sedaj
tja
švrkaje
obropali
.
S
tem
početjem
so
seveda
silno
zavirali
in
prekrižavali
načrt
Budivojev
:
kar
se
le
da
hitro
speti
dalje
proti
severu
,
proti
njegovemu
cilju
—
Ljubeku
.
V
to
mesto
,
ki
ga
je
bil
njegov
oče
Gotšalk
tako
vzljubil
,
da
si
ga
je
izvolil
za
svojo
prestolnico
,
in
ki
je
zato
tudi
samo
ljubilo
pokojnega
nadkneza
in
njegovo
rodbino
bolj
kakor
vsako
drugo
mesto
bodriško
,
je
hotel
kar
najhitreje
dospeti
Budivoj
.
Nadejal
se
je
in
pričakoval
je
,
da
tam
ne
bode
našel
dosti
ali
pa
kar
nič
odpora
.
Tam
se
potem
utrdi
in
z
mirno
vestjo
pričakuje
napada
novega
nadkneza
Kruta
—
če
njega
sam
prej
ne
preseneti
s
krepkim
navalom
:
Če
se
mu
namreč
radostno
in
v
obilnem
številu
priklopijo
Ljubečani
in
drugi
Bodriči
kristjani
.
V
to
mesto
so
ga
pa
tudi
zato
tako
vlekle
želje
,
ker
bi
bil
od
tukaj
lahko
v
najbližji
in
najlažji
zvezi
z
Danci
.
In
od
danskega
kralja
Svena
,
bližnjega
sorodnika
svojega
,
si
je
zatrdno
nadejal
pomoči
,
zlasti
ker
bode
Henrik
,
ki
ga
je
poslal
tja
,
gotovo
vse
storil
,
da
po
svoji
materi
Širiti
pridobi
kralja
za
vojni
pohod
proti
Krutu
.
Kakor
hitro
bode
izvedel
Sven
,
da
je
on
zasedel
Ljubek
,
mu
bode
zatrdno
prišel
na
pomoč
s
svojim
brodovjem
in
s
svojimi
junaškimi
,
preiskušenimi
četami
.
Tako
je
računal
knezovič
Budivoj
.
A
račun
so
mu
prekrižali
Saksonci
,
ki
se
niso
pa
niso
dali
pregovoriti
in
pridobiti
,
da
bi
hitro
korakali
proti
Ljubeku
:
morali
so
povsod
pleniti
in
ropati
,
kamor
so
prišli
.
Najhujše
mu
ga
je
pa
prekrižal
nadknez
Krut
.
V
mestu
Zverinu
je
bil
nadknez
,
ko
je
izvedel
,
da
je
Budivoj
v
zvezi
s
Saksonci
zavzel
mesto
Labinbreg
in
da
namerava
prodirati
po
Baltiški
trgovski
cesti
proti
severu
dalje
.
Nič
ni
bil
žalosten
te
vesti
.
Obratno
:
še
vesel
.
Hotel
je
temeljito
,
enkrat
za
vselej
obračunati
z
Budivojem
in
njegovimi
saksonskimi
zavezniki
in
pokazati
bodriškemu
narodu
,
da
si
niso
izvolili
mlečnozobega
slabiča
za
nadkneza
.
In
velel
je
v
trenutku
,
da
zapoje
bojna
tromba
.
In
ta
je
zapela
in
zadonela
ne
samo
v
Zverinu
in
njega
okolici
,
pela
in
donela
je
kmalu
po
celi
deželi
.
Kakor
vetrec
kriloviti
,
kakor
blisk
ognjeviti
so
leteli
Krutovi
sli-jezdeci
od
mesta
do
mesta
,
od
grada
do
grada
,
od
sela
do
sela
z
naznanilom
,
da
je
vdrl
sovražnik
v
deželo
,
naj
se
zato
vzdignejo
v
obrambo
domovine
vsi
boja
sposobni
Bodriči
.
Glavno
zbirališče
vojnih
čet
je
v
mestu
Zverinu
.
Odtod
jih
bode
nadknez
peljal
nad
sovražnika
,
v
boj
in
v
zmago
.
In
že
črez
malo
dni
je
peljal
nadknez
Krut
iz
mesta
Zverina
veliko
vojno
proti
napadalcem
.
Le-ti
so
bili
prodrli
komaj
nekaj
milj
proti
severu
,
ko
je
došel
do
njih
glas
,
da
se
v
Zverinu
mrzlično
hitro
zbira
velikanska
vojna
,
da
plane
po
njih
in
jim
odreže
pot
nazaj
.
Zaman
je
bilo
vse
prigovarjanje
knezoviča
Budivoja
,
naj
Saksonci
z
njegovimi
vojniki
pospešijo
korake
proti
Ljubeku
,
preden
se
zbere
večja
bodriška
vojna
moč
,
ki
bi
se
lahko
merila
z
njimi
.
Čim
so
zaznali
Saksonci
,
kako
hitro
se
vrše
bojne
priprave
,
jim
je
upadel
pogum
ter
so
naravnost
zahtevali
od
svojega
vojvoda
Ordulfa
,
naj
jih
pelje
nazaj
proti
jugu
—
da
jim
Krut
ne
pride
za
hrbet
.
Ordulf
se
jim
je
vdal
—
boječ
se
pač
tudi
za
lastno
kožo
—
pa
se
vkljub
Budivojevim
prošnjam
vrnil
proti
jugu
,
proti
Labinbregu
,
češ
,
saj
tam
lahko
počakamo
sovražnika
,
tam
se
merimo
z
njim
,
ker
imamo
tam
v
slučaju
nesrečnega
izida
krvavega
spopadka
še
vedno
rešilno
desko
—
most
.
Budivoju
seveda
sedaj
ni
kazalo
drugega
,
kakor
da
se
je
tudi
on
s
svojci
obrnil
nazaj
proti
Labinbregu
.
In
tako
je
prišlo
,
da
so
pred
tem
mestom
ranozimski
dan
letele
prožne
puščice
kot
iz
orjaške
roke
v
stran
vržene
plamenice
,
in
so
po
mrzlem
zraku
svrčala
kopja
s
čudnim
,
srce
pretresujočim
prasketanjem
,
in
se
je
slišalo
lomljenje
silovitih
sulic
ob
težkih
železnih
oklepih
.
Bil
se
je
krvav
,
ljut
boj
med
Krutom
in
Budivojem
jn
njegovimi
saksonskimi
zavezniki
.
In
v
ta
trd
boj
je
posegel
tudi
beli
snežec
,
in
sicer
kot
pomagalec
Krutovi
vojni
.
Od
stare
neugnanke
nezvanke
burje
gnan
je
letal
in
metel
s
severa
s
silno
silo
Budivojevim
in
Ordulfovim
vojnikom
v
obraz
in
oči
,
da
jim
je
otemnjeval
vid
—
Krutovcem
v
prid
.
Kakor
snopi
padajo
Budivojevi
in
Ordulfovi
tropi
.
Smrtna
kosa
bode
danes
zatrdno
skrhana
.
Tako
dobro
kosi
.
Premnog
cvet
,
ki
se
je
komaj
razvil
:
premnog
,
ki
je
stal
kot
na
travniku
se
bahajoči
zgodnji
tulipan
,
premnog
,
ki
je
stal
prej
ponosno
kot
javor
ob
tihi
vodi
,
premnog
,
ki
se
je
vzpenjal
prej
kot
vitki
bor
,
—
premnog
cvet
,
ah
,
človek
mlad
,
obetov
poln
,
poln
lepih
nad
,
pada
danes
pod
smrtno
koso
.
Z
obupno
hrabrostjo
in
vztrajnostjo
so
se
borili
Budivojevi
domači
in
najeti
vojniki
.
Ne
tako
Saksonci
.
Saksonski
vojvoda
Ordulf
,
poveljujoč
desnemu
krilu
,
se
je
s
svojci
kmalu
pomaknil
nazaj
in
odrinil
z
bojnega
polja
v
mesto
in
od
tu
črez
most
v
—
saksonsko
pokrajino
,
domov
.
Budivoj
pa
ni
hotel
odjenjati
.
„
Za
življenje
ali
smrt
!
“
je
zaklical
svojcem
po
pobegu
Nemcev
.
Premnogim
njegovim
vojnikom
je
bilo
jasno
,
da
gredo
v
smrt
,
če
se
dalje
spuščajo
v
ta
brezupni
boj
.
Vendar
so
ga
poslušali
in
zopet
naskočili
Krutovce
.
„
Ha
,
ti
si
,
Budivoj
!
“
je
vzkliknil
Krut
,
ko
je
sredi
spopadka
naletel
na
mladega
,
izredno
hrabro
se
bojujočega
,
vitežko
opravljenega
mladca
.
„
Da
,
jaz
sem
,
Budivoj
“
,
je
odgovoril
mladec
.
„
In
prav
tebe
bi
si
sedaj-le
rad
privoščil
.
“
„
V
vitežkem
dvoboju
?
“
„
Makari
!
“
„
Dobro
.
Junaci
!
Mirujte
,
odstopite
!
“
je
zaklical
Krut
svojim
vojnikom
.
„
Odstopite
!
“
,
je
velel
svojim
ljudem
tudi
Budivoj
.
„
Naj
odloči
dvoboj
med
nama
!
“
„
Slavica
in
bodriška
zemlja
moja
!
“
je
vzkliknil
Krut
.
„
Bodriška
zemlja
moja
!
“
je
odvrnil
Budivoj
.
—
Obe
vojni
sta
se
ustavili
.
Pozornost
velikanska
.
Naskočila
sta
se
Krut
in
Budivoj
po
vseh
pravilih
in
določilih
tedanjih
slovenskih
obi
čajev
.
Prvič
sta
se
naskočila
.
Naskočila
,
odskočila
:
obojni
sulici
sta
odleteli
nazaj
ob
železnih
oprsnikih
,
in
konjiča
sta
odskočila
,
odprhnila
nazaj
.
Drugič
sta
se
naskočila
:
obeh
sulici
sta
ste
zlomili
.
Tretjič
sta
se
naskočila
,
topot
z
bojnimi
sekirami
,
kakor
je
veleval
staroslovenski
običaj
.
Zagnala
sta
se
drug
proti
drugemu
z
divje
strašnim
ognjem
.
Krut
je
znal
:
Bliskoma
je
v
kolobarju
obšel
s
svojim
konjem
Budivoja
,
in
ko
se
je
le-ta
medtem
obračal
po
nasprotniku
z
visoko
dvignjeno
bojno
sekiro
,
se
je
nadknez
zaletel
v
njega
od
strani
in
ga
udaril
s
sekiro
—
nalašč
s
stranjo
topo
,
nenabrušeno
—
s
tako
močjo
po
roki
,
da
je
knezoviču
padla
sekira
iz
desne
.
V
istem
hipu
je
pa
padel
tudi
Budivojev
konj
,
pač
vsled
silnega
naskoka
Krutovega
belca
.
Budivoj
je
v
trenutku
ležal
na
tleh
.
„
Kaj
hočem
narediti
sedaj
s
teboj
?
“
je
rekel
Krut
,
ko
je
hitro
razjahal
konja
in
skočil
doli
k
njemu
.
„
Ubij
me
,
potolči
me
!
“
je
odgovoril
Budivoj
obupno
žalostno
.
„
Ubij
ga
!
“
so
klicali
Krutu
njegovi
vojniki
.
„
Ne
!
“
je
odgovoril
Krut
po
kratkem
premišljevanju
.
„
Oni
dan
je
Budivoj
prizanesel
meni
,
danes
bodem
jaz
njemu
,
da
bodo
kristjani
videli
in
vedeli
,
da
zna
tudi
nekristjan
,
pogan
—
kakor
pravijo
—
biti
velikodušen
,
usmiljen
,
prizanesljiv
.
Mirovna
pogoja
mu
moram
pa
vendar
narekovati
:
kot
Sloven
prizanašam
Slovenom
.
Toda
nikdar
več
ne
poizkusite
“
,
se
je
z
gromkim
glasom
obrnil
proti
Budivojevi
četi
,
„
pregaziti
Labe
reke
.
Razumete
?
Nikdar
več
!
Če
ne
—
gorje
!
Idite
sedaj
nazaj
!
“
Krut
je
veleval
Budivojim
vojnikom
odločno
—
samozavestno
,
kakor
bi
bil
njih
poglavar
,
zapovednik
.
In
odšli
so
Budivoj
in
njega
vojniki
potrti
,
ponižani
,
osramočeni
—
—
Črni
vrani
so
imeli
ta
dan
dobro
,
gosposko
pojedino
.
Straje
jim
pač
ni
bilo
treba
trpeti
.
Sicer
je
pritiskal
mraz
,
in
je
vriskala
podivjana
burja
.
Toda
vranom
se
je
vendar
godilo
ta
dan
boljše
kakor
njih
krvnim
bratcem
in
sestricam
:
lakotnim
vrabičem
in
vrabičkam
poletu
,
ko
svobodno
hodijo
krast
zrelo
proso
...
Vranom
danes
ni
treba
krasti
,
pa
se
jim
vendar
dobro
godi
.
Dovolj
piče
,
dovolj
hrane
imajo
.
In
še
kakšne
!
—
Človeška
trupla
,
trupla
lepih
mladcev
,
so
jim
v
hrano
.
Ali
ni
to
lepa
večerja
?
Laba
reka
šumi
,
šumi
,
—
z
neba
pa
suje
poredni
snežec
...
Bel
snežec
pada
z
visokega
neba
tudi
na
staroslavni
Velegost
.
A
ta
je
ves
drugačen
kot
oni
,
ki
pada
o
tam
doli
ob
Labi
reki
.
Pada
pa
tudi
na
vse
drugačna
tla
.
Zemlja
tam
doli
je
omadežana
,
oskrunjena
,
okrvavljena
s
človeško
,
deloma
celo
z
bratsko
krvjo
.
V
Velegostu
pa
so
tla
neoskrunjena
,
rahla
,
nedotaknjena
.
Pa
da
ne
bodete
dalje
strmeli
:
ta
snežec
ne
pada
nad
celo
mesto
Velegost
:
on
poletava
samo
v
eno
hišo
,
in
še
v
tej
hiši
samo
v
eno
osebo
.
V
katero
?
V
Pluzonovo
hčerko
Slavico
,
oziroma
v
njeno
srce
,
v
njeno
dušo
.
Snežinke
,
bele
kot
golobičice
,
se
vsipljejo
z
neba
v
to
dušo
.
Pa
saj
so
to
res
prave
golobičice
:
—
hčerke
,
dari
pisanice
Onega
,
ki
se
je
sam
spuščal
na
zemljo
iz
sinjega
neba
v
podobi
goloba
:
Te
snežinke
,
ki
padajo
na
dušo
Slavičino
,
so
kristali
milosti
,
so
darovi
svetega
Duha
.
In
te
kristalne
snežinke
,
ki
so
ljubkeje
kot
vse
cvetice
planinke
,
padajo
v
dušo
Pluzonove
hčerke
nagosto
,
zadnje
dni
neprenehoma
.
Pa
,
ali
ni
to
čudno
,
da
padajo
te
snežinke
svetega
Duha
naenkrat
tako
nagosto
v
dušo
one
,
ki
je
že
takorekoč
zavrgla
vero
krščansko
,
torej
tudi
vero
v
Duha
božjega
?
Kdaj
,
kako
se
je
izvršil
v
nji
preobrat
,
da
je
zopet
vzprejemljiva
za
snežinke
Duha
božjega
in
jo
zato
Duh
božji
s
temi
snežinkami
milosti
zopet
rad
počaščuje
?
Aj
,
preobrat
v
njeni
duši
se
je
izvršil
slično
,
kakor
se
vrši
preobrat
v
prirodi
.
Preden
zapade
sneg
,
se
vreme
izpremeni
,
megle
,
one
nelepe
in
nepriljubljene
lenivkesivke
,
se
priplazijo
nad
krajino
,
prej
solnčno
razsvetljeno
.
Povodnji
mož
se
vzdigne
iz
rečnih
globin
,
splava
kvišku
proti
nebu
pa
začne
tam
sopsti
,
dihati
proti
zemlji
,
močno
,
kolikor
mu
dopuščajo
pljuča
,
kajpak
da
bi
pokazal
,
da
ima
še
vedno
muževno
moč
in
da
še
vedno
kaj
zmore
,
vkljub
temu
,
da
ga
ubogi
črviči
zemljani
slikajo
in
opisujejo
kot
onemoglega
,
slabotnega
starca
.
On
diha
,
piha
,
sope
—
pa
začno
padati
na
zemljo
deževne
kaplje
.
In
te
padajo
in
padajo
vedno
gostejše
in
močijo
ter
skrunijo
in
omadežujejo
travnike
,
vinograde
,
njive
,
pota
:
kmalu
je
vsa
zemlja
omadežana
,
blatna
,
mlakužna
.
Tedaj
se
pa
usmili
žemljice
vsedobro
nebo
in
pošlje
beli
sneg
,
da
jo
pokrije
z
lepim
svojim
plaščem
.
Slično
se
je
zgodilo
v
duši
Slavičini
.
Solnčno
razsvetljen
,
ožarjen
je
bil
že
v
rani
mladosti
njen
razgled
v
bodočnost
.
Bila
je
hčerka
edinka
velemožnega
Pluzona
,
Gotšalkovega
svaka
in
prvaka
bogataša
v
Bodričih
.
In
bila
je
tudi
izredno
čedna
deklica
,
kakor
je
slišala
praviti
od
drugih
ljudi
.
Lahko
si
je
torej
že
v
zgodnji
mladosti
v
mislih
zidala
za
bodočnost
zlate
gradove
,
ne
v
oblakih
,
na
trdnih
zemeljskih
tleh
.
Saj
se
ji
je
boginja
Sreča
smejala
kar
se
da
ljubeznivo
,
malokaj
—
zavidljivo
.
Saj
je
bila
kmalu
ko
je
odrastla
že
takorekoč
zaročena
s
knezovičem
Budivojem
,
bodočim
bodriškim
nadknezom
:
Ona
bode
bodriška
kneginja
,
seveda
krščanska
kneginja
,
saj
je
prej
živela
v
krščanskem
vzgojevališču
velegrajskem
,
in
je
tudi
Budivoj
odločen
kristjan
.
Z
vso
vnemo
bode
širila
v
Bodričih
vero
Kristovo
.
In
zato
ve
—
da
jo
čaka
preveliko
plačilo
...
Kako
ne
bi
bila
potemtakem
njena
dušica
vesela
in
srečna
!
Pa
ta
lepi
njen
razgled
je
bil
kmalu
zastrt
s
sivkami-lenivkami
—
meglami
.
Pravzaprav
se
še
sama
ni
zavedela
,
kdaj
so
se
privlekle
te
megle
.
A
privlekle
so
se
in
preprezale
njeno
prej
krščansko
mislečo
in
čutečo
dušo
bolj
in
bolj
.
Prišle
so
dvombe
.
Prišli
so
tuji
vetrovi
s
svojimi
tujimi
hlapovi
.
In
njena
duša
je
bila
že
tako
kalna
,
motna
,
kalužna
.
Pa
se
je
je
usmililo
vsedobro
nebo
ter
poslalo
v
njeno
dušo
svoje
kristalne
snežinke
,
da
jo
očistijo
,
operč
.
Vsedobro
nebo
ji
je
poslalo
kot
predhodnico
svojih
božanskih
snežink
mater
Filomeno
,
njeno
naglo
smrt
in
precej
prvo
noč
po
njeni
smrti
milostive
sanje
.
Sanjalo
se
ji
je
tako-le
:
Iz
nebeških
poljan
je
priplaval
nad
krajino
beli
dan
.
V
svoji
neomadežani
naravni
čistoti
in
beloti
je
bil
tako
krasan
,
mamljiv
,
vabljiv
,
kar
zapeljiv
.
Kar
poljubil
bi
ga
človek
,
kar
strastno
objel
.
Ona
je
stala
na
holmu
poleg
mesta
in
gledala
v
mladi
dan
,
vsa
zaverovana
vanj
.
Pa
je
prišel
po
zraku
tihi
,
jutranji
veterček
,
tiho
,
nalahno
,
po
prstih
.
Kakor
bi
se
bal
,
da
ne
bi
vzbudil
počitka
željnih
,
od
prejšnjega
dne
utrujenih
Zemljanov
.
Ali
je
pa
hotel
s
svojim
svežim
,
toplim
dihom
pobožati
pridne
otročiče
in
jim
reči
tiho
,
ljubeznivo
:
„
Otročiči
,
vstanite
!
“
Ona
je
veselo
zrla
v
to
lepo
jutro
,
v
ta
mladi
,
lepi
,
beli
dan
,
ki
je
vstajal
nad
krajino
kakor
princ
:
kraljevič
ali
cesarjevič
,
ki
si
je
kot
tak
v
svesti
,
da
bode
vlada
njegova
—
vsaj
nekaj
časa
,
in
je
obenem
trdno
prepričan
,
da
bodo
podaniki
s
to
njegovo
vlado
zadovoljni
,
da
jih
bode
s
to
svojo
vlado
le
osrečil
.
Zrla
je
v
ta
mladi
dan
veselo
—
lahko
opravičeno
:
saj
je
gledala
v
tem
porajajočem
se
dnevu
—
sliko
za
njo
se
porajajoče
bodoče
sreče
ob
strani
lepega
solnčka
—
dragca
.
Kar
je
priplavala
k
nji
tiho
,
brezslišno
,
kot
jutranji
veterček
—
kdove
odkod
!
—
čudokrasna
ženska
v
obleki
tako
lepi
:
v
snežno
beli
,
solnčno
svetli
.
Prvi
hip
je
menila
,
da
je
ta
lepa
žena
vila
planinska
.
Pa
ko
si
jo
je
natančneje
ogledala
,
je
prepoznala
v
nji
ravnokar
umrlo
—
mater
Filomeno
.
Strah
jo
je
obšel
izprva
.
Razumljivo
:
saj
je
vedela
,
da
je
Filomena
umrla
.
In
mrliča
,
oziroma
duha
prikazajočega
se
v
podobi
tega
mrliča
,
ni
pač
nihče
željan
in
voljan
vzprejemati
in
pozdravljati
nepreplašeno
in
srčno
.
Slavica
je
pa
vendar
pozdravila
to
lepo
prikazen
neprestrašeno
:
„
Ah
,
kako
krasna
si
danes
,
mati
Filomena
!
Kdo
ti
je
dal
,
kdo
ti
je
kupil
to
krasno
obleko
?
Kdo
ti
je
tako
razsvetlil
obraz
,
in
kateri
slikar
je
na
tem
obrazu
s
čopičem
svojim
ustvaril
tako
lepe
,
vabljive
in
mamljive
,
naravnost
božanske
poteze
,
in
ta
sladki
smehljaj
,
ki
se
ziblje
na
tvojih
ustnih
?
In
kdo
je
zanetil
ta
čudoviti
,
v
lepem
plamenu
se
vzdigajoči
ogenj
v
tvojih
očeh
?
“
„
To
lepoto
,
ki
jo
občuduješ
,
Slavica
,
na
meni
,
si
mora
človek
znati
pridobiti
“
,
je
odvrnila
Filomena
.
„
In
kako
se
pridobi
?
Povej
mi
,
prosim
:
tudi
jaz
bi
bila
rada
tako
lepa
!
“
„
Kako
se
pridobi
?
Slavica
,
ali
vidiš
oni
gostoobrastli
,
divjekrasni
hribček
,
ki
se
dviguje
iznad
širokega
,
ravnega
polja
,
ki
leži
pod
nama
?
Po
svoji
ljubki
,
dražestni
legi
,
po
svoji
lepi
,
solnčno-svetli
,
zelenkasti
opravi
,
po
izredno
sladkem
vonju
,
ki
se
toči
iz
njegovih
košenic
,
vsakega
potnika
opozori
,
priklene
nase
.
Na
vrhu
tega
hribčka
stoji
visok
kamenit
spomenik
z
napisom
:
‚
Sreča
‘
.
In
sedaj
poglej
,
kako
vrč
ljudje
k
tej
‚
Sreči
‘
.
Dve
poti
vodita
na
vrhunec
tega
hribčka
,
k
‚
Sreči
‘
.
Poglej
križališče
pod
hribom
.
Oglej
si
obe
poti
in
oglej
si
ljudi
,
ki
gredo
po
teh
dveh
potih
,
ki
peljeta
k
‚
Sreči
‘
.
Le
dobro
poglej
:
Pot
na
levi
strani
je
,
kakor
vidiš
,
ljubka
,
vabljiva
,
ljubezniva
:
široka
in
ravna
,
ograjena
z
zelenimi
drevesi
in
dehtečimi
travniki
.
Na
drevesih
ob
potu
popevajo
pestrokrile
ptičice
kar
najveselejše
melodije
.
In
radostno-prešerno
se
smehljajoči
potnikišetalci
vabijo
z
izpodbudno
ponašo
,
naj
gre
človek
za
njimi
.
Vidiš
onega
mladca
,
ki
se
je
ravnokar
obrnil
in
gleda
nazaj
in
vabi
s
sladkim
svojim
nasmehom
za
njim
počasi
idoče
šetalce
,
naj
se
požurijo
?
“
„
Ah
,
kako
je
podoben
nadknezu
Krutu
!
“
je
vzkliknila
Slavica
.
„
Prav
on
je
!
Ah
,
kar
poletela
bi
za
njim
!
“
„
To
lahko
storiš
.
Vendar
prej
poglej
,
kam
gre
ta
mladec
in
drugi
prešerno
se
smejoči
šetalci
.
Vidiš
,
kam
pelje
široka
cesta
,
po
kateri
korakajo
ti
ljudje
?
Poglej
,
saj
se
iz
tega
holma
vse
dobro
vidi.
Vidiš
,
čutiš
,
kako
se
vzdigujejo
iz
onega
prepada
tam
na
levem
obronku
holmca
strupeni
okužajoči
hlapi
?
Vedi
:
v
ta
prepad
vodi
ta
široka
pot
veseljaška
—
pot
pregrehe
.
Sedaj
pa
poglej
drugo
pot
,
pot
na
desni
strani
križališča
.
Revna
je
ta
pot
ozka
,
tesna
,
opolzla
,
siromašna
,
klančasta
,
posejana
z
ostrimi
kameni
in
z
bodečimi
trni
,
samotna
,
enolična
,
brez
življenja
,
brez
dražesti
.
Vidiš
,
kakšni
ljudje
hodijo
po
tej
poti
:
iz
vseh
stanov
so
,
visoki
so
in
nizki
,
bogataši
in
berači
,
učenjaki
in
brezuki
—
a
vsi
gredo
bratski
složno
v
posameznih
skupinah
,
kakor
bi
ne
poznali
razlike
rodu
in
stanu
,
in
vsi
gledajo
za
možem
,
obloženim
s
težkim
križem
,
ki
hodi
pred
njimi
,
se
obrne
večkrat
nazaj
in
vzpodbuja
kot
voditelj
za
njim
stopajoče
potnike
z
besedami
:
„
Jaz
sem
Pot
,
Resnica
in
Življenje
.
“
In
potniki
gredo
zaupno
za
njim
...
In
glej
,
kam
jih
je
privedel
:
na
vrh
hribčka
,
naravnost
k
‚
Sreči
‘
.
Slavica
,
po
tej
poti
sem
hodila
tudi
jaz
,
hodila
verno-zaupno
za
možem
,
obloženim
s
težkim
križem
.
In
sem
srečno
prišla
do
sreče
.
Slavica
,
hodi
tudi
ti
po
tej
poti
,
pa
bodeš
tudi
dospela
do
sreče
in
tja
prispevši
prejela
prav
tako
ali
morda
še
lepšo
obleko
,
kakršno
vidiš
na
meni
...
“
Lepa
prikazen
je
po
teh
besedah
odplula
,
izginila
.
Slavica
je
klicala
za
njo
:
„
Mati
Filomena
,
ostani
še
pri
meni
!
“
A
ko
je
tako
klicala
,
se
je
prebudila
...
Razmišljala
je
o
teh
sanjah
dolgo
,
dolgo
—
do
ranega
dne
,
in
še
podnevi
.
In
ne
samo
ta
dan
,
vsak
naslednji
dan
.
In
vsak
naslednji
dan
pozornejše
,
resnejše
.
Ljut
boj
je
bojevala
;
bila
sta
se
v
njej
večna
si
nasprotnika
:
duh
in
meso
.
Kateri
je
zmagal
?
Krut
,
ti
si
izvojeval
lepo
zmago
:
zmago
nad
sovražnikom
nasprotnikom
in
nad
samim
seboj
:
nad
svojo
strastjo-krutostjo
.
Ali
nekdo
drugi
je
dobil
še
lepšo
zmago
.
Ti
,
nadknez
zmagalec
!
Pohiti
v
Velegost
!
Saj
ti
je
znano
,
kdo
biva
ondi
.
Tvoja
dražestna
dragica
—
Slavica
.
In
glej
:
ona
je
izvojevala
v
zadnjih
dneh
še
lepšo
zmago
kakor
ti
.
Le
pojdi
jo
vprašat
,
kakšno
!
Pa
saj
ti
ni
treba
prigovarjati
.
Saj
te
srce
tvoje
samo
sili
tja
.
Že
si
prihitel
na
iskrem
konjiču
v
Velegost
.
In
kaj
si
tam
izvedel
?
Jaz
vem
.
V
duhu
sem
bil
navzoč
pri
tvojem
razgovoru
s
Slavico
:
„
Slavica
,
kaj
ti
je
zopet
,
da
si
tako
zamišljena
,
resna
,
otožna
?
Ali
si
bolna
?
“
„
Nisem
.
“
„
Kaj
ti
je
torej
?
Ali
se
je
pripetila
v
hiši
kaka
nezgoda
,
odkar
me
ni
bilo
tukaj
?
“
„
Nobene
posebne
.
Hvala
Bogu
!
“
„
Kaj
je
torej
vzrok
tvoji
nenavadni
resnobi
?
Slavica
,
ali
si
cula
,
da
sem
jaz
zmagal
ob
Labi
?
“
„
Čula
.
“
„
Pa
nisi
moje
zmage
nič
vesela
?
Zakaj
si
me
tako
čudno
,
nedomače
pogledala
,
ko
sem
vstopil
?
“
„
Plemenito
,
viteško
si
ravnal
z
mojim
bratrancem
Budivojem
.
Hvaležna
sem
ti
zato
in
ti
bodem
vedno
.
“
„
In
na
kak
način
bodeš
kazala
to
svojo
hvaležnost
?
“
„
Spoštovala
te
bodem
kot
velikodušnega
moža
,
ki
je
vreden
vsega
spoštovanja
.
“
„
Ali
samo
spoštovala
?
“
Prijel
jo
je
za
roko
,
obenem
jo
pa
pogledal
s
pogledom
,
iz
katerega
je
prozorno
odsevala
vsa
brezdanja
ost
,
vsa
brezmejnost
njegove
ljubezni
do
nje
.
„
Slavica
,
jaz
te
ljubim
,
ljubim
tako
strastno
,
tako
ognjeno
,
tako
iskreno
,
tako
—
kakor
nikdo
.
Srce
moje
je
vedno
pri
tebi
.
S
telesom
sem
bil
sicer
odsoten
,
a
z
duhom
vedno
pri
tebi
.
Slavica
,
ljubim
te
;
ali
še
sedaj
ne
veš
tega
?
“
Mladenka
je
malce
zardela
in
dejala
:
„
Vem
.
Toda
...
“
„
Kaj
—
toda
?
Slavica
,
kaj
naj
pomeni
ta
beseda
?
Slavica
!
Ti
si
danica-napovedovalka
mojih
jutrov
;
ti
si
solnce
mojih
dni
;
ti
si
zvezdica-večernica
mojih
noči
.
Slavica
,
jaz
te
ljubim
tako
zelo
...
“
„
Pa
bi
bilo
morda
boljše
,
da
bi
me
ne
!
“
„
Kako
misliš
to
?
Kaj
hočeš
reči
?
“
„
Izberi
si
drugo
!
“
„
Slavica
!
Kaj
ti
je
,
zaboga
?
Kako
sem
se
celo
pot
veselil
,
ko
sem
hitel
,
ne
,
kar
letel
z
bojišča
k
tebi
!
Rekel
sem
si
:
To
me
bode
Slavica
vesela
,
ko
stopim
pred
njo
,
glavo
odičeno
z
dvojnim
lovorovim
vencem
zmage
:
saj
sem
premagal
Ordulfa
in
Budivoja
in
sebe
,
ko
sem
prizanesel
Budivoju
in
mu
pustil
življenje
,
ker
sem
hotel
pokazati
svetu
in
zlasti
tebi
,
da
zna
tudi
Krut
biti
plemenit
in
velikodušen
.
No
,
sedaj
pa
tako
hladen
vzprejem
!
Izberi
si
drugo
!
Slavica
,
zakaj
me
vzprejemaš
s
takim
pozdravom
?
Ne
,
ne
:
tako
ne
smeš
govoriti
,
saj
veš
,
da
si
zenica
mojega
očesa
.
Ti
si
moja
,
Slavica
,
vsa
,
vsa
,
in
nobene
druge
ne
maram
.
Reci
,
Slavica
,
da
si
moja
,
da
bodeš
moja
.
Kaj
ne
,
da
bodeš
?
“
„
Ne
morem
obljubiti
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
„
Povem
ti
jutri
.
“
„
Ne
,
ne
;
takoj
mi
moraš
povedati
.
Zakaj
torej
ne
moreš
obljubiti
?
“
„
Tvoja
sem
in
tvoja
bodem
samo
pod
nekim
pogojem
...
“
„
In
kakšen
je
ta
pogoj
,
ki
ga
mi
staviš
?
Slavica
,
jaz
te
vzamem
pod
vsakim
pogojem
—
samo
da
bodeš
moja
.
—
Pod
vsakim
,
pravim
,
in
naj
si
bi
bil
še
tako
obteževalen
za
me
!
“
„
Pod
vsakim
?
Ne
govori
prehitro
!
Pa
naj
ti
kar
naravnost
,
odkrito
povem
:
Krut
,
rada
te
imam
,
tako
rada
,
kakor
nobenega
človeka
ne
na
svetu
.
To
moram
priznati
.
Toda
vedi
,
da
sem
jaz
zopet
—
kristjana
in
da
vzamem
tebe
le
pod
tem
pogojem
,
če
postaneš
kristjan
tudi
ti
.
“
„
Ti
—
kristjana
!
“
—
—
Veliki
gromovnik
je
zagrmel
tam
pod
daljnim
nebom
,
nenadno
,
nepričakovano
in
tako
strašno
,
da
je
ubogo
zemljanko-mladenko
,
stoječo
brez
zavetja
na
široki
in
odprti
plani
,
napolnil
s
smrtno
strahoto
ter
jo
kar
ušibil
;
zeleni
blisk
pa
,
ki
je
bil
šinil
iz
nizkih
,
črnikastih
oblakov
,
visečih
in
potuhnjeno
se
plazečih
nad
zemljo
,
jo
je
kar
slepil
.
Lev
,
kralj
vseh
životinj
,
gospodar
vseh
zverin
,
je
zatulil
pred
plaho
srnico
in
jo
hotel
že
kar
z
očmi
prodreti
,
podreti
in
streti
,
da
jo
je
zadigljal
smrtni
mraz
,
in
je
zatrepetala
kot
plašljiva
trepetljika
in
obstala
kakor
pribita
k
tlom
.
Uboga
,
uboga
srnica
!
Uboga
,
uboga
ona
zemljanka-mladenka
,
stoječa
na
odprti
plani
pod
gromom
in
bliskom
!
Uboga
Slavica
!
Zakaj
—
veste
—
oni
veliki
gromovnik
ni
Perun
,
ki
se
vozi
po
nebu
na
ognjenih
kolih
in
meče
na
bese
,
gospodarje
oblakov
,
ognjevite
strele
in
ognjene
kroglje
in
kamenje
in
biča
s
svojo
rdečo
šibo
,
z
bliskom
,
povodnje
žene
,
večne
svoje
neprijateljice
.
In
oni
tuleči
lev
,
ni
lev
,
prebivalec
in
gospodovalec
globokih
šum
.
Ta
lev
in
ta
gromovnik
je
nadknez
Krut
,
tuleči
glas
in
gromki
grom
je
njegova
beseda
,
slepeči
blisk
je
pa
njegov
pogled
,
s
katerim
je
ošinil
Pluzonovo
hčerko
,
ko
je
začul
iz
njenih
ust
besedo
,
da
je
ona
zopet
verna
kristjana
in
da
tudi
od
njega
želi
in
zahteva
,
da
postane
kristjan
,
zahteva
to
kot
pogoj
,
če
hoče
,
da
bode
ona
kdaj
njegova
.
„
Ti
—
kristjana
!
“
je
hropeče
zarjul
Krut
.
„
Da
!
“
je
odgovorila
mladenka
tiho
,
tresoč
se
po
vsem
životu
kot
šiba
na
vodi
.
Mladi
nadknez
jo
je
gledal
nekaj
časa
srdito
,
divje
,
srepo
,
kakor
bi
jo
hoiel
kar
z
očmi
prebosti
.
Pa
kmalu
ga
je
bes
minil
.
Oni
grozeči
,
slepeči
,
paleči
blisk
je
izginil
iz
njegovih
oči
:
preminil
je
,
ugasnil
ali
pa
odletel
kam
v
daljnje
daljave
,
kakor
bi
se
bil
v
trenutku
skesal
,
da
je
prestrašil
in
oplašil
tako
lepo
,
nedolžno
žemljico
,
rahlo
dušico
Slavičino
.
In
tiho
,
rahlo
,
milo
—
kakor
zašumlja
po
zraku
krotka
zapadna
sapica
,
ko
premine
nevihta
,
ko
neha
grmeti
in
se
bliskati
in
preneha
dež
—
je
vprašal
nadknez
:
„
Kaj
ne
,
Slavica
,
ti
se
samo
šališ
?
Hotela
si
mi
le
malo
ponagajati
?
“
„
Ne
.
Govorila
sem
resno
resnico
“
,
je
sedaj
že
bolj
ojunačena
odgovorila
mladenka
.
Zopet
se
je
zabliskal
v
njegovih
očeh
plamen
svetlogoreč
,
pogubo
preteč
.
Pa
nadknez
se
je
takisto
hitro
kot
prej
zopet
premagal
in
je
govoril
krotko
:
„
To
ne
more
biti
res
.
Da
bi
se
bila
Pluzonova
hčerka
Slavica
tako
naglo
izprevrgla
,
to
ni
mogoče
,
nikdar
,
nikdar
!
Slavica
je
bila
vendar
z
drugimi
bodriškimi
staroverskimi
božjepotniki-zarotniki
prišla
na
Rujano
počastit
vsesvetlega
Svetovita
.
Slavica
je
bila
vendar
najtesnejša
in
najzvestejša
prijateljica
knežnje
Viljenice
,
ki
je
bila
moja
zaročnica
,
nevesta
.
Slavica
je
bila
sozarotnica
pri
vstaji
proti
Gotšalku
in
krščansko-nemški
njegovi
vladi
in
se
je
zadnji
čas
odkrito
kazala
gorečo
pristašinjo
staroslovenskih
bogov
in
starodavnih
slovenskih
šeg
in
običajev
.
Ne
,
ne
,
Slavica
—
to
ne
more
biti
res
,
kar
praviš
.
Dovoljuješ
si
se
z
menoj
malo
pošaliti
.
Kako
bi
mogla
ti
meni
staviti
resno
tak
pogoj
:
da
moram
tudi
jaz
postati
kristjan
,
če
hočem
dobiti
tebe
!
Krut
naj
bi
se
pokristjanil
,
Krut
,
Grinov
sin
,
doma
s
Svetovitovega
otoka
,
s
svete
Rujane
,
Krut
,
ki
so
ga
Bodriči
prav
zato
izvolili
za
svojega
nadkneza
,
ker
je
zvest
pristaš
in
goreč
častilec
slovenskih
bogov
in
dosmrtni
sovražnik
Nemcev
in
vseh
drugih
tujcev
,
ki
silijo
v
slovensko
ozemlje
!
Slavica
,
ti
se
šališ
,
ti
mi
nagajaš
;
toda
prehuda
je
,
predaleč
sega
ta
tvoja
nagajivost
.
Nehaj
!
“
„
Veruj
mi
,
gospodar
,
jaz
se
ne
šalim
.
Povem
ti
še
enkrat
po
resnici
in
pravici
:
Jaz
sem
zopet
verna
,
odkrita
kristjana
,
kakor
sem
bila
v
rani
mladosti
.
Zopet
je
moja
vera
živa
in
svetla
kot
solnce
na
nebu
in
bode
z
božjo
pomočjo
tudi
trdna
in
stanovitna
do
smrti
.
In
če
hočeš
,
da
bodem
tvoja
,
se
moraš
tudi
ti
dati
krstiti
.
In
daj
se
,
prosim
te
lepo
.
Odpri
srce
in
dušo
resnici
.
Resnica
te
bode
osrečila
.
Če
pa
nočeš
krsta
,
dobro
:
pa
si
izberi
drugo
za
svojo
družico
,
saj
imaš
mladenk
na
izbero
.
“
„
Dragica
,
ne
govori
tega
;
jaz
ne
maram
nobene
druge
.
Ti
samo
si
moja
in
moraš
biti
moja
.
Moraš
.
Brez
tebe
ne
morem
živeti
;
če
me
ti
odbiješ
,
se
rajši
takoj
poročim
z
Morano
.
Slavica
,
zakaj
mi
pa
danes
tako
nagajaš
?
Saj
vendar
veš
,
kako
sem
te
imel
,
kako
te
imam
čimdaljebolj
rad
.
Tvoja
podoba
mi
vedno
in
vedno
plava
pred
očmi
.
Lepa
,
ljubka
si
mi
kot
zorna
Lada
,
prelestna
kot
dražestna
Vesna
,
božiča
pomladna
.
Vedno
mi
je
pred
očmi
tvoje
telo
,
vitko
in
tenko
kot
visokovzpela
jela
na
planini
.
Tvoje
oči
mi
v
še
tako
veliki
razdalji
svetijo
v
dušo
kot
jasne
nebeške
zvezdice
v
temno
noč
,
kot
zlati
solnčni
trakovi
v
jutranji
somrak
,
kot
žareči
bliski
v
vihrasti
,
pooblačeni
in
zatemnjeni
poletenski
popoldan
.
In
vedno
in
vedno
mi
doni
na
uho
tvoj
mili
,
srebrnozvonki
glas
,
ki
ima
tako
omamno
,
čarno
moč
,
da
bi
ga
človek
poslušal
dan
in
noč
.
Pa
kaj
ti
bodem
dalje
pravil
:
Slavica
,
ti
si
me
vsega
omamila
,
ti
si
meni
vse
,
vse
na
svetu
.
Kaj
vidim
brez
tebe
pred
seboj
?
Šume
,
globoka
brezdna
,
močvirne
livade
,
ki
zadajajo
strah
in
trepet
vsakemu
potniku
,
že
ko
jih
zagleda
od
daleč
.
Bodi
,
ostani
torej
pri
meni
kot
zvesta
in
stalna
družica
,
kot
dobra
vila-planinka
,
ki
sama
srečna
še
druge
osrečuje
.
A
nikar
ne
bodi
hudomušna
in
zločesta
vila-povodkinja
,
ki
se
koplje
v
vodi
,
zraven
pa
pridno
sadi
v
nji
semena
strupenih
zelišč
,
da
zastrupi
vodo
in
vse
one
,
ki
jo
pijo
,
v
jasni
mesečini
pa
pride
iz
vode
in
skače
in
se
igra
po
obali
,
in
ko
zapazi
človeka
na
drugi
obali
reke
,
zraste
tako
visoko
,
da
sklonivši
se
črez
reko
sega
do
njega
,
do
druge
obali
in
ga
brizgne
z
vodenim
curkom
,
lepe
mladce
pa
s
sladkim
petjem
mami
v
vodo
,
a
če
jo
poslušajo
,
jih
zaplete
v
svoje
dolge
lase
in
potegne
in
zavleče
v
vrtinec
.
Ah
,
Slavica
,
ne
bodi
posnemalka
te
vile
:
nikar
mi
ne
nagajaj
,
nikar
me
ne
tiraj
v
pogubo
!
Imej
me
rada
,
iskreno
,
odkrito
!
“
„
Saj
te
imam
—
še
preveč
.
“
„
Kako
moreš
to
reči
,
ko
si
mi
ravnokar
pripovedovala
take
grozne
stvari
in
mi
narekovala
take
nevzprejemljive
pogoje
?
“
„
Gospodar
,
poslušaj
me
!
Res
te
imam
rada
,
tako
zelo
,
kakor
še
nikoli
nobenega
človeka
ne
na
svetu
.
Veš
:
ko
si
bil
zadnjič
pri
nas
,
ko
si
me
dopoldne
po
oni
žalostni
noči
,
po
spopadku
z
Budivojem
,
dobil
v
vrtni
lopi
in
si
mi
prisegal
in
zatrjeval
svojo
ljubezen
,
sem
jaz
,
kaj
ne
,
plakala
.
In
plakala
sem
tudi
,
ko
si
se
odhajajoč
poslavljal
.
Ti
si
si
zatrdno
tolmačil
oni
moj
plač
v
lopi
po
svoji
želji
:
da
plačem
solze
radostnice
,
pač
v
sladki
,
osrečujoči
svesti
,
da
sem
ljubljena
;
pri
odhodu
si
pa
mislil
,
da
plačem
za
teboj
.
Res
sem
plakala
za
teboj
.
Toda
zakaj
?
Veš
,
sklenila
in
odločila
sem
se
bila
,
da
bodem
pustila
tebe
in
Budivoja
,
oba
,
ter
ostala
sama
vse
svoje
življenje
.
Trdno
sem
bila
to
sklenila
,
a
pri
tem
sklepu
sem
se
vendar
morala
solziti
.
Kaj
bi
ti
tajila
;
pregrenak
je
bil
za
moje
srce
ta
sklep
,
prebridka
misel
,
da
bode
druga
srečna
ob
tvoji
strani
.
Morala
sem
plakati
krčevito
,
plakati
tako
vroče
solze
žalostnice
,
kakor
še
nikdar
,
ker
šele
ob
tej
zamisli
,
ob
tem
sklepu
sem
spoznala
in
uvidela
prav
in
jasno
,
kako
neizmerno
,
kako
neizrecno
sem
vzljubila
tebe
,
vzljubila
in
ljubila
tako
,
da
me
bode
tvoja
izguba
umorila
.
In
plakala
sem
take
grenke
solze
tudi
po
tvojem
odhodu
še
dolgo
,
dolgo
.
In
z
vsakim
novovstalim
dnem
,
z
vsako
nočjo
so
bile
te
solze
grenkejše
.
In
bolj
in
bolj
sem
se
čutila
nesrečno
.
In
globje
in
globje
k
tlom
mi
je
klonila
glava
.
Klonečo
glavo
pa
je
nenadno
prijela
in
dvignila
kvišku
nevidna
nadzemska
roka
.
Dvignila
jo
je
pa
odprla
in
pokazala
očem
,
zasajenim
v
to
glavo
,
široki
svet
ter
pomen
in
nalogo
človekovega
življenja
na
tem
svetu
v
novi
luči
.
In
jaz
sem
gledala
in
razmišljala
.
In
gledajoč
in
razmišljajoč
sem
boljinbolj
razločno
spoznavala
ta
svet
...
“
„
In
gledajoč
in
razmišljajoč
si
boljinbolj
pozabljala
name
,
kajne
?
“
„
Nikakor
.
Vzljubila
sem
te
s
še
večjo
ljubeznijo
,
z
ljubeznijo
čistejšo
,
plemenitejšo
,
lepšo
.
Poslušaj
!
Boljinbolj
jasno
in
razločno
sem
spoznavala
svet
in
pomen
,
smoter
in
nalogo
življenja
na
tem
svetu
,
življenja
svojega
in
—
tvojega
.
“
„
Tako
?
In
kakšen
naj
bi
bil
pomen
in
smoter
mojega
življenja
?
Radoveden
sem
,
kaj
si
spoznala
.
“
„
Živeti
na
tem
svetu
tako
,
da
si
ugotoviš
srečno
življenje
na
onem
svetu
.
To
je
smoter
življenja
tvojega
prav
kakor
tudi
mojega
in
sploh
vsakega
zemljana
.
“
„
In
kako
naj
živimo
,
da
si
ugotovimo
srečo
onkraj
groba
?
“
„
Služiti
moramo
Resnici
.
“
„
Kako
to
meniš
?
“
„
Služiti
moramo
edino
pravemu
Bogu
,
ki
je
početnik
našega
življenja
,
naš
Stvarnik
,
naš
Gospod
,
naš
cilj
in
konec
.
“
„
In
ta
edino
pravi
bog
je
?
“
„
Bog
krščanski
.
“
„
Hahaha
!
Krščanski
bog
naj
bi
bil
cilj
in
smoter
in
konec
mojega
življenja
!
Cilj
in
konec
naj
bode
življenja
kristjanov
,
Nemcev
in
Dancev
,
a
ne
življenja
mojega
,
ne
življenja
Slovenov
!
“
„
Tudi
našega
življenja
je
on
cilj
in
konec
.
Cilj
in
konec
je
on
življenja
vseh
ljudi
,
ker
je
započetnik
življenja
vseh
ljudi
.
“
„
Beži
,
beži
!
“
„
Čakaj
!
Poslušaj
me
dalje
!
Kar
sem
verovala
v
mladosti
,
to
verujem
sedaj
zopet
in
verujem
sedaj
trdneje
,
močneje
,
živeje
:
Da
je
krščanski
Bog
edino
pravi
Bog
,
da
je
on
Resnica
,
katero
mora
poizkušati
spoznavati
,
spoznati
in
priznati
in
ji
služiti
vsak
človek
,
tudi
ti
in
jaz
.
In
kar
tiče
ravno
naju
:
kako
lepo
bi
midva
lahko
služila
tej
Resnici
,
kako
lepo
bi
lahko
reševala
nalogo
svojega
življenja
!
In
ta
naloga
,
zlasti
naloga
tvojega
življenja
,
kako
je
lepa
,
veličastna
,
vzvišena
!
Ti
si
postavljen
za
kneza
lepi
deželi
,
velikemu
narodu
.
Kot
knez
imaš
dolžnost
in
nalogo
voditi
narod
po
pravih
potih
k
blagostanju
in
k
sreči
,
k
sreči
časni
,
pa
tudi
večni
.
In
samo
če
si
ga
znal
voditi
in
privesti
k
tej
obojni
sreči
,
si
bodeš
ob
smrtni
uri
mogel
reči
,
da
si
dobro
rešil
svojo
nalogo
.
K
tej
obojni
sreči
pa
bodeš
narod
vodil
in
privedel
,
če
bodeš
služil
Resnici
,
služil
pravemu
Bogu
,
ki
ga
uči
in
oznanuje
krščanska
vera
.
“
„
To
naj
bi
bila
naloga
mojega
življenja
:
služiti
krščanskemu
Bogu
!
Pojdi
,
pojdi
!
In
kaj
je
naloga
tvojega
življenja
,
če
smem
vprašati
?
Kaj
si
spoznala
,
kaj
si
videla
,
gledajoč
v
novi
svet
,
ki
ti
ga
je
,
kakor
praviš
,
odprla
in
pokazala
nevidna
nadzemska
roka
?
“
„
Da
naj
najprej
sama
pridem
do
spoznanja
Resnice
,
potem
pa
pomagam
priti
do
te
Resnice
še
tebi
in
po
tebi
vsemu
bodriškemu
narodu
.
To
sem
spoznala
za
nalogo
svojega
življenja
.
In
želja
in
nada
,
da
bodem
rešila
to
lepo
nalogo
,
da
bodem
po
tebi
ves
bodriški
rod
privedla
iz
blodenj
,
iz
zmot
k
resnici
,
k
edino
pravi
krščanski
veri
,
ta
želja
in
nada
mi
je
dvignila
klonečo
glavo
,
obenem
pa
tudi
z
lepšo
lučjo
obžarila
,
očistila
in
oplemenitila
mojo
ljubav
napram
tebi
.
“
„
Tako
?
Zakaj
?
“
„
Zakaj
?
Ljubiti
se
pravi
ljubimcu
dobro
hoteti
in
po
možnosti
dobro
storiti
,
ter
ga
tako
usovršiti
,
spopolniti
,
osrečiti
.
Sreča
ljubimčeva
je
pa
tudi
sreča
ljubiteljeva
.
In
glej
,
Krut
:
jaz
polagam
pred
te
srečo
kar
največjo
,
največjo
dragotino
,
najlepšo
svetinjo
.
“
„
Krščansko
vero
?
“
„
Da
.
Vero
v
enega
,
edino
pravega
Boga
,
Stvarnika
,
Gospodarja
vesoljstva
.
“
„
Beži
,
beži
s
takimi
neslanimi
darovi
!
Polagaj
jih
pred
koga
drugega
,
ne
pred
me
!
Zame
je
in
ostane
najlepša
svetinja
in
največja
dragotina
vera
mojih
očetov
,
ki
si
se
za
njo
pred
malim
časom
tudi
ti
navduševala
,
a
jo
,
kakor
se
vidi
,
naenkrat
nečastno
popustila
,
zavrgla
,
poteptala
.
“
„
Ker
sem
jo
spoznala
za
zmotno
.
“
„
Zakaj
naj
bi
bila
zmotna
in
blodna
?
“
„
I
,
že
zato
,
ker
uči
,
da
je
več
bogov
,
ko
more
vendar
biti
samo
en
Bog
,
Stvarnik
in
vrhovni
gospodar
vesoljstva
.
“
„
Kaj
mar
ne
uči
in
ne
oznanja
tudi
naša
staroslavna
vera
,
da
je
le
eden
vrhovni
bog
,
gospodar
gromov
,
gospodar
vesoljstva
?
Poleg
bogov
,
ki
vladajo
nad
šumami
,
nad
njivami
,
nad
bedo
in
nesrečo
zemskega
življenja
,
je
samo
eden
pravi
,
vrhovni
bog
,
gospodar
nebes
,
vesoljstva
.
Ta
največji
vseh
bogov
prestoluje
na
nebu
in
gospoduje
le
bolj
nebu
,
drugi
,
manjši
bogovi
pa
gospodujejo
zemlji
in
njenim
stvarem
.
Vsi
ti
nižji
bogovi
so
v
krvnem
sorodstvu
s
prvim
,
z
velikim
bogom
in
vsak
izmed
njih
je
tem
večji
in
jačji
,
čim
bolj
je
v
rodu
s
tem
bogom
vseh
bogov
.
In
to
je
Svetovit
,
ali
kakor
ga
imenujejo
drugi
Sloveni
,
Svarog
.
Zakaj
bi
bila
torej
vera
v
takega
velikega
boga
blodnja
in
zmota
?
Ne
,
naša
vera
je
zdrava
,
prava
in
edino
resnična
in
pravična
,
je
za
me
največja
dragotina
,
najlepša
svetinja
.
“
„
Najlepša
svetinja
?
Po
čem
se
spozna
drevo
?
Po
sadu
.
In
kakšne
sadove
rodi
ta
vera
?
Ni
treba
iti
daleč
nazaj
v
preteklost
gledat
,
kakšne
žalostne
sadove
je
rodila
ta
vera
naših
očetov
.
Le
poglej
naše
,
sedanje
ljudi
:
Kakšni
so
sedaj
po
vstaji
,
po
Gotšalkovem
umoru
!
Tako
delajo
kot
mlada
žrebeta
,
ki
uidejo
črez
ograjo
:
divje
,
nebrzdano
skačejo
po
poljani
,
po
planjavi
,
in
cvetke
,
travo
,
klasje
,
žito
—
vse
neusmiljeno
mane
in
tepta
njihovo
kopito
.
Vse
lepe
,
plemenite
,
človekoljubne
nasade
,
ki
jih
je
pri
nas
zasadilo
krščanstvo
,
so
ali
deloma
že
uničili
,
deloma
pa
še
uničujejo
podivjani
Bodriči
.
Prosim
:
ne
ugovarjaj
mi
;
potrpi
še
malo
!
To
moraš
vendar
pripoznati
tudi
ti
,
da
je
krščanska
vera
obrodila
tndi
pri
nas
,
kakor
povsod
drugod
,
kamor
je
zasijala
,
krasne
sadove
,
oplemenitila
poedinca
in
celo
družbo
.
In
če
bi
hotel
le
malo
razmišljati
in
se
le
malo
,
mimogrede
ozreti
po
svetu
,
kakor
sem
razmišljala
in
se
ogledala
po
svetu
jaz
,
bi
prišel
do
zaključka
in
prepričanja
,
da
se
Bodriči
ne
bodo
mogli
vzdržati
in
ohraniti
na
površju
kot
nepoznalci
edino
pravega
Boga
.
Sovražni
valovi
jih
bodo
kot
neznabožce
,
neomikance
,
divjake
potegnili
in
zanesli
v
vrtinec
in
pogoltnili
.
Poglej
okrog
sebe
:
na
jugu
,
zahodu
in
severu
so
vsi
narodi
,
ki
nas
obdajajo
,
že
krščeni
.
Meniš
,
da
nas
bodo
pustili
kot
sosede
neznabožce
v
miru
?
Naša
nevera
jim
bode
ravno
pravna
pretveza
,
da
bodo
napadali
našo
zemljo
od
vseh
strani
.
“
„
Dobro
,
naj
nas
le
zopet
napadejo
!
Posvetili
jim
bodemo
domov
kakor
oni
dan
Orduliu
in
Budivoju
.
“
„
Oni
dan
se
ti
je
posrečilo
.
Vsako
pot
se
ti
pa
ne
bode
.
Preveč
jih
je
teh
sosedov-nasprotnikov
,
ki
jim
diše
lepa
,
sočna
bodriška
jabolka
.
“
„
Nas
je
pa
tudi
dosti
.
Zlasti
če
se
združimo
z
drugimi
sosednimi
nam
Sloveni
,
smo
nepremagljiva
moč
.
In
ravno
sedaj
bode
pravšen
in
priličen
čas
,
da
se
vzdignemo
vsi
severni
Sloveni
proti
skupnemu
svojemu
neprijatelju
Nemcu
in
Dancu
.
Mar
meniš
,
Slavica
,
da
je
Krut
kratkoviden
in
se
ne
zna
ozirati
po
svetu
in
spoznavati
in
umevati
časovnega
položaja
?
Poslušaj
,
Slavica
,
kaj
sem
zasnoval
v
svoji
glavi
na
potu
semkaj
:
Tam
doli
pod
Labo
je
za
Nemce
voda
vedno
kalnejša
,
kar
je
seveda
v
prvi
vrsti
nam
v
prid
.
Mladi
nemški
kralj
Henrik
smrtno
sovraži
saksonske
kneze
in
mejne
grofe
,
ker
so
mu
še
otroku
stregli
po
življenju
.
Njegova
nevolja
in
jeza
na
nje
pa
je
zavrela
in
prikipela
do
vrhunca
,
ko
je
moral
zlasti
na
njihovo
zahtevo
s
svojega
dvora
odstraniti
in
odposlati
svojega
vzgojitelja-ljubimca
,
bremenskega
nadškofa
Adalberta
.
Nič
manja
pa
ni
nevolja
in
jeza
Saksoncev
na
razuzdanega
,
samoglavega
,
oholega
kralja
.
Torej
na
obeh
straneh
srd
,
šumenje
,
vrenje
,
kipenje
.
Prej
ali
slej
,
enkrat
mora
ta
vrela
voda
izkipeti
.
In
to
bode
nam
le
v
prid
.
Voda
na
naš
mlin
;
kjer
se
prepirata
dva
,
tretji
dobiček
ima
.
Ti
tretji
smo
lahko
mi
Sloveni
in
pred
vsemi
drugimi
Sloveni
mi
Bodriči
.
Smo
lahko
,
pravim
;
pa
tudi
bodemo
s
pomočjo
višnjih
bogov
.
—
Poslušaj
dalje
:
Rujanci
so
kot
moji
rojaki
tako
na
naši
strani
,
z
dušo
in
s
telesom
.
Treba
je
pridobiti
le
še
Ljutiče
in
Pomorce
.
In
tudi
te
pridobimo
zlahka
.
Glas
o
moji
zadnji
zmagi
nad
Saksonci
bode
hitro
priletel
k
njim
,
hitro
preletel
ves
slovenski
sever
pa
vzdramil
Slovene
iz
narodnega
spanja
.
In
vstali
bodo
onkraj
Odre
reke
Pomorci
,
ki
so
se
takisto
kot
Bodriči
nemškega
ravnokar
otresli
tujega
,
sovražnega
jim
krščanskega
ižesa
poljskega
.
Vstali
bodo
in
meni
drage
volje
podali
roko
.
In
roko
mi
bodo
-
prožili
v
pozdrav
in
prijateljsko
,
pobratimsko
zvezo
tudi
Ljutiči
,
ki
so
že
od
pamtiveka
najhujši
nasprotniki
križa
in
še
niso
pozabili
,
da
se
je
pred
leti
bodriški
nadknez
Gotšalk
,
ker
kristjan
,
zvezal
z
Danci
in
s
Saksonci
,
in
se
bil
proti
njim
.
Bodriči
so
pa
slednjič
Gotšalka
in
njega
krščansko
vlado
vrgli
ob
tla
,
in
to
dejstvo
je
z
zadoščenjem
zadovoljilo
vsa
ljutiška
srca
in
jih
krvnim
bratom
Bodričem
zopet
zbližalo
.
In
še
dalje
gredo
moji
načrti
.
Tudi
Srbe
,
Lužičane
in
Milčane
lahko
potegnemo
v
svoj
krog
.
Tudi
le-ti
niso
preveč
zadovoljni
z
oderuškimi
,
lakotnimi
nemškimi
mejnimi
grofi
in
z
njim
sorodnimi
nemškimi
duhovniki
.
Ha
,
kakšen
bučen
porog
in
smeh
se
razlega
ravno
sedaj
po
ravnicah
med
rekama
Salo
in
Bobrom
zaradi
‚
izpodbudnega
‘
konca
mišenjskega
škofa
Krafta
!
“
In
Krut
je
začel
pripovedovati
Slavici
z
zadovoljnim
,
škodoželjnim
nasmehom
tega
mišenjskega
škofa
v
resnici
žalostno
povest
.
V
prvi
polovici
leta
1066.
je
bil
namreč
umrl
mišenjski
škof
Reginher
.
Za
njegovega
naslednika
na
škofovskem
sedežu
v
Mišni
ob
Labi
reki
je
imenoval
nemški
kralj
Henrik
IV.
nekega
Krafta
,
ki
je
bil
prej
prost
v
Goslaru
.
Novoimenovani
škof
je
takoj
odrinil
v
Mišno
,
prevzel
Škofijo
pa
se
brž
vrnil
v
Goslar
,
pač
da
bi
uredil
svoje
tamosnje
razmere
.
Ko
je
tukaj
zavžil
nekaj
pokrepčil
,
se
je
zaklenil
v
svojo
sobo
,
češ
da
si
hoče
odpočiti
.
V
tej
sobi
je
pa
imel
,
ne
da
bi
za
to
kdo
kaj
vedel
,
skrite
svoje
zaklade
,
ki
jih
je
le
preveč
ljubil
.
Popoldan
je
prešel
,
prišel
je
večer
,
v
sobi
se
ni
nič
zgenilo
;
sluge
novega
škofa
so
mislili
,
da
spi
.
Ker
je
pa
bilo
proti
njegovi
siceršnji
navadi
,
da
bi
tako
dolgo
spal
,
niso
vedeli
,
kaj
bi
si
o
stvari
mislili
,
kaj
storili
,
pa
so
začeli
trkati
na
vrata
.
In
trkali
so
krepko
in
klicali
so
glasno
,
a
odgovora
niso
dobili
.
Siloma
so
naposled
sneli
vrata
in
našli
škofa
z
zlomljenim
tilnikom
,
z
razbito
lobanjo
,
grozno
nakaženega
in
vsega
črnega
ležati
na
njegovih
zakladih
.
Vrag
sam
je
zadavil
stisnjenca
-
skopuha
,
so
govorili
ljudje
in
se
smejali
in
rogali
na
pretege
.
“
„
Vidiš
,
Slavica
“
,
je
končujoč
to
pripovest
dejal
Krut
,
„
taki
so
črnorizci
,
oznanjevalci
krščanske
blagovesti
.
In
teh
naj
bi
se
mi
suženjski
vdano
oklepali
!
Rajši
jih
bodemo
s
pasjim
bičem
pretepali
,
da
bodo
trumoma
cepali
v
žemljico
črno
,
ker
niso
vredni
,
da
jih
nosi
zelena
žemljica
slovenska
.
Porog
in
zasmeh
buči
zaradi
tega
zanimivega
in
značilnega
dogodka
po
vsi
prostrani
krajini
med
Salo
in
Bobrom
.
In
ta
dogodljaj
bodem
izkušal
jaz
hitro
izkoristiti
ter
privabiti
in
primamiti
tudi
Lužičane
in
Milčane
k
nam
,
da
bodo
z
nami
vred
zaplesali
junaški
bojni
ples
.
Kaj
ti
pravim
,
dragica
Slavica
?
Velike
načrte
o
veliki
bodoči
slovenski
moči
sem
začrtal
v
glavi
svoji
.
In
trdno
se
nadejam
,
da
jih
bodem
spričo
ugodne
prilike
,
ki
se
mi
smehlja
in
ponuja
na
vseh
krajih
in
konceh
,
tudi
častno
,
zmagovito
izvedel
.
Svetovit
svetli
,
veliki
,
vsedobri
,
vsemilostivi
mi
bode
zatrdno
pomagač
in
podajač
sreče
in
zmage
.
Slavica
,
pomagaj
mi
še
ti
izvesti
te
osnove
—
s
svojo
ljubeznijo
,
s
svojim
vseslovenskim
srcem
!
Dragica
,
lepo
te
prosim
,
opusti
one
črne
,
samo
nemških
črnorizcev
vredne
misli
,
ki
so
ti
začele
rojiti
po
glavi
!
Bodi
zopet
prejšnja
Slavica
,
prostodušno
vesela
mladenka
Slovenka
in
neustrašena
privrženka
starih
naših
bogov
!
Slavica
,
bodi
moja
z
dušo
,
s
telesom
,
in
jaz
se
ti
zakolnem
,
da
ne
bodem
prej
miroval
,
dokler
ne
posadim
na
tvojo
glavo
krone
kraljevske
!
“
Strastno
in
hlastno
je
govoril
zadnje
besede
,
izgovorivši
jih
pa
upognil
pred
mladenko
koleno
in
sklonil
glavo
,
pričakujoč
odgovora
.
Mladenka
se
je
stresla
po
vsem
životu
,
kakor
bi
jej
bil
studeni
curk
stekel
in
zletel
preko
razgaljenega
hrbta
.
Tresoče
se
mišice
njenih
lic
,
belih
kakor
mrtvaški
prt
,
srepe
oči
,
klecajoča
kolena
,
vsa
njena
zunanjost
je
pričala
,
da
se
je
v
njeni
duši
bojeval
ljut
boj
.
Molče
je
nekaj
trenutkov
motrila
lepega
mladega
nadkneza
pa
izpregovorila
,
ne
izpregovorila
,
dihnila
je
samo
:
„
Gospodar
,
jaz
sem
ti
povedala
,
pod
kakšnim
pogojem
sem
pripravljena
postati
tvoja
—
—
“
„
Drugače
ne
?
“
„
Ne
.
“
„
Nikdar
?
“
„
Nikdar
.
Ne
morem
.
“
Krut
je
zasikal
,
zasikal
kakor
kača
,
planil
kvišku
,
se
vstopil
z
dvignjeno
pestjo
pred
njo
,
jo
nekaj
časa
gledal
s
srditimi
,
s
strašnim
plamenom
gorečimi
očmi
pa
se
zadri
z
glasom
hropečim
,
hreščečim
,
votlo-zamolklim
,
kakor
zahropi
grom
izza
daljnih
,
visokih
gora
:
„
Ha
,
tako
?
Ne
moreš
?
Misliš
,
da
ne
vem
,
zakaj
ne
moreš
?
Ker
nočeš
!
Meniš
,
da
ne
vem
,
zakaj
tako
govoriš
?
Ha
,
tvoja
krščanska
vera
je
le
pretveza
;
z
njeno
pomočjo
se
hočeš
ločiti
od
mene
.
Ti
bi
rada
vzela
Budivoja
,
Gotšalkovega
sina
,
kaj
ne
?
Ti
mene
več
ne
maraš
.
In
ker
nimaš
drugega
izgovora
,
zakaj
me
hočeš
zapustiti
,
pa
govoriš
tako
,
pa
meni
staviš
pogoje
,
ki
o
njih
le
predobro
veš
,
da
jih
ne
morem
vzprejeti
in
jih
ne
bodem
vzprejel
nikdar
.
Ali
povem
ti
,
ne
bodeš
ga
dobila
,
Gotšalkovega
sina
,
nikdar
,
nikdar
ga
ne
bodeš
dobila
,
to
ti
prisežem
!
“
„
Krut
,
ti
se
motiš
.
Krut
,
sedaj
pa
jaz
prosim
tebe
“
,
je
z
milo
prosečim
glasom
izpregovorila
Slavica
,
zdrsnila
pred
nadkneza
na
kolena
in
vzpela
proti
njemu
roke
.
„
Ah
,
Krut
,
poslušaj
me
:
Objemi
nauk
Kristusov
.
Nikar
ne
tavaj
v
smrtni
senci
zmote
in
blodnje
,
nikar
ne
vodi
naroda
bodriškega
pod
to
senco
,
v
propad
,
v
pogubo
!
Pelji
ga
rajši
na
dan
in
na
plan
:
k
luči
svete
vere
,
ki
jo
je
prinesel
z
nebeških
višin
sam
božji
Sin
...
“
„
Nehaj
!
“
je
gromkim
glasom
zagrmel
Krut
.
„
Nehaj
,
kača
!
Ko
ne
bi
bila
ti
Pluzonova
hči
,
ko
bi
mi
kdo
drugi
to
govoril
,
ne
vem
,
kaj
bi
naredil
z
njim
.
To
vem
,
premagati
bi
se
ne
znal
.
Tako
pa
naj
bode
!
Rečem
ti
samo
:
Sramuj
se
!
Mene
je
sram
in
se
kesam
,
da
sem
katerikrat
občeval
s
teboj
.
“
Še
en
jezen
,
zaničevalen
pogled
na
klečočo
,
mrtvaško-bledo
,
a
drugače
svečano
mirno
mladenko
,
še
en
kot
izstreljena
pušica
doneč
sik
,
in
nadknez
je
odšel
iz
sobe
s
koraki
trdimi
,
kakor
odide
srditi
grom
iz
krajine
,
ki
je
nad
njo
že
izlil
svoj
gnev
,
v
drugo
krajino
,
daljno
daljno
.
V
nočnem
vetrcu
je
šumljala
in
v
srebrnojasni
mesečini
se
je
kopala
stara
šuma
nad
staroslavnim
Velegradom
.
Na
planinici
vrh
šume
je
pa
stala
gorska
vila
Radovanka
v
svojem
zlatem
,
z
biseri
in
z
dragulji
in
s
cveticami
obšitem
krilu
,
s
svojimi
dolgimi
,
plavimi
,
razpletenimi
,
preko
čela
,
preko
ledja
tja
do
črne
žemljice
visečimi
kitami
gostokošatih
las
,
in
z
očmi
,
kot
nebeški
blisk
sevajočimi
,
kot
plamen
žgočimi
.
Na
planinici
je
stala
pa
prepevala
:
—
Stara
ljubezen
ne
zarjavi
;
devetkrat
se
vrne
,
ponovi
.
Veš
to
,
Vanda
,
ti
ponosita
,
gizdava
Gnevova
hčerka
?
Misliš
,
da
bode
lepi
,
mladi
nadknez
Krut
res
tebe
maral
,
kdaj
po
tebi
pobaral
?
Nikdar
.
Stara
ljubezen
ne
zarjavi
.
Pluzonove
hčerke
Slavice
ne
bode
nikoli
pozabil
.
Ne
bode
je
pozabil
in
nikoli
se
ne
bode
tako
daleč
izpozabil
,
da
bi
namesto
nje
tebe
povabil
na
desno
svojo
,
na
prestol
bodriške
kneginje
.
In
če
bi
se
sam
že
hotel
izpozabiti
tako
daleč
,
mu
jaz
ne
bodem
pustila
.
Vetrove
,
burjo
in
dež
in
točo
bodem
dvignila
,
da
preprečim
kaj
takega
.
Pa
saj
ne
bode
treba
klicati
na
pomoč
teh
prirodnih
služkinj
,
treba
mi
je
le
malo
zgovornosti
.
—
Treba
te
je
pred
Krutom
le
očrniti
,
pokazati
v
pravi
,
slabi
luči
,
pa
ti
bode
prešlo
domišljanje
,
in
bodo
po
vodi
splavale
in
same
sebe
končavale
tvoje
nebotične
nade
.
In
take
stvari
,
take
spletke
jaz
dobro
razumem
.
Še
predobro
,
bolj
,
kakor
je
včasih
ljudem
všeč
.
Hahaha
!
Me
vile
smo
široslavne
,
dobre
zdravnice
in
proročice
,
pa
smo
tudi
nagajive
devičice
lisičice
.
Veš
,
kako
te
bodem
znala
Krutu
opisati
,
kako
očrniti
?
Poznaš
Ježibabo
?
Stara
,
grda
žena
je
,
ki
kot
zaprisežena
zaveznica
spremlja
smrt
na
vseh
njenih
daljnih
potih
,
odnaša
v
svojo
šumsko
,
zimsko
kolibo
tujo
deco
,
jo
otvarja
,
sicer
hrani
,
redi
,
goji
,
a
samo
zato
,
da
jo
speče
,
ko
se
malce
zredi
.
Grda
ženščina
jo
to
,
a
se
zna
tudi
preleviti
in
izpremeniti
v
prekrasno
mladenko
in
vabi
in
mami
k
sebi
pastirje
in
lovce
,
pa
ko
se
ti
dajo
prevariti
in
omamiti
in
pridejo
k
nji
,
jih
uspava
s
svojo
pesmijo-uspavanko
v
globoko
spanje
in
sladke
sanje
,
potem
jim
pa
izruje
in
izbije
oči
.
Veš
:
kot
tako
zlo
Ježibabo
,
navidezno
Zlato
babo
,
te
bodem
znala
opisati
in
očrniti
pred
lepim
,
mladim
nadknezom
Krutom
.
Pa
te
bode
pustil
,
in
bodeš
enkrat
od
vseh
zasmehovana
stara
samičica
,
zarjavela
devičica
.
In
zakaj
ti
bodem
to
naredila
?
Ker
te
sovražim
,
sovražim
,
ker
si
se
poleti
drznila
stopiti
sem
,
na
ta
prostor
,
na
to
naše
divno
igrališče
in
pevališče
,
kjer
se
sestajamo
in
rajamo
v
jasni
mesečini
,
pa
ker
si
na
svojo
lepoto
tako
ponosna
in
si
tako
domišljava
in
sanjava
in
gizdava
in
ohola
in
naduta
kakor
negodna
jarica-puta
...
Ha
,
vi
še
ne
veste
,
kako
se
je
danes
postavljala
in
Krutu
nastavljala
ta
Vanda
,
velegrajskega
posadnika
hčerka
srakoperka
!
—
Po
dobljeni
sijajni
zmagi
je
Krut
pustil
v
Labinbregu
močno
posadko
,
druge
vojnike-zmagavce
pa
razpustil
na
njihove
domove
,
potem
ko
jih
je
laskavo
pohvalil
in
bogato
obdaril
.
Tudi
sam
je
sklenil
iti
na
svoj
dom
,
v
velegrajski
nadknežji
dvorec
.
Svojemu
ondotnemu
dvorniku-oskrbniku
je
sporočil
dan
in
približno
uro
,
kdaj
pride
v
svojo
prestolnico
,
v
Velegost
,
pride
,
da
se
tam
stalno
in
trajno
naseli
.
Na
ljubavnih
perotih
boginje
Žive
je
poletel
iz
Labinbrega
,
kakor
ste
culi
,
kakor
ste
videli
,
v
Velegost
,
pozdravit
ljubljeno
Pluzonovo
hčerko
Slavico
in
—
sebe
proslavit
.
Kako
ga
je
tam
pozdravila
in
vzprejela
Slavica
,
—
kdo
bi
to
znano
stvar
ponavljal
in
stvar
opisujoč
,
zraven
nemara
celo
zabavljal
!
Vse
lepše
in
sijajnejše
kot
v
Velegostu
je
bil
vzprejet
mladi
nadknez
v
Velegradu
.
Nadknežji
dvorec
je
bil
med
tem
časom
,
kar
je
hodil
obiskujoč
važnejša
mesta
Krut
po
deželi
,
lepo
popravljen
in
okusno
opravljen
,
da
dostojno
vzprejme
pod
svojo
streho
gospodarja
nadkneza
.
In
za
njega
dostojen
vzprejem
so
lepo
poskrbeli
tudi
Velegrajci
sami
.
Gnev
,
mestni
posadnik
,
je
podžigal
someščane
z
besedo
in
zgledom
,
da
so
hitro
,
kar
najhitrejše
delali
velike
in
lepe
priprave
za
slovesni
pozdrav
zmagovitega
nadkneza
.
In
kmalu
je
bilo
celo
mesto
odeto
v
pražnjo
praznično
obleko
:
hiše
v
pestrih
zastavah
,
ceste
oblokane
s
ponosnimi
slavoloki
,
ulice
pa
izpremenjene
v
lepe
gozdiče
zelenih
smrečic
.
Pred
južnimi
mestnimi
vratmi
,
kjer
je
bil
postavljen
zlasti
velik
,
skoro
nebotičen
slavolok
,
je
pričakoval
in
pričakal
nadkneza
zmagovalca
velegrajski
posadnik
Gnev
z
mestnimi
odličnjaki
prvaki
in
s
premnogimi
župani
in
starejšinami
,
ki
so
nalašč
za
to
priliko
prihiteli
v
Velegost
.
Bil
je
krasen
zimski
popoldan
,
jasen
,
solnčen
,
skoraj
že
pomladansko
gorak
.
In
gorak
je
bil
tudi
Krutov
vzprejem
.
Globoko
se
poklonivši
je
Gnev
z
izbranimi
besedami
pozdravil
nadkneza
,
mu
čestital
k
slavni
zmagi
,
ki
bode
brezdvomno
nesla
slavo
slovenskega
orožja
ne
samo
v
bližnje
sosedstvo
,
temuč
v
zemlje
daljnodaljne
,
zaželel
v
nadaljnem
svojem
nagovoru
,
da
bi
se
gospodar
nadknez
kmalu
udomačil
in
zadovoljno
,
srečno
živel
na
svojem
novem
domu
,
v
velegrajskern
nadknežjem
dvorcu
,
in
ga
zagotavljal
neomajne
vdanosti
in
ljubavi
svoje
in
vseh
Velegrajcev
.
Komaj
je
Gnev
končal
in
se
mu
je
Krut
za
pozdrav
in
dobrodošlico
s
kratkimi
besedami
zahvalil
,
pa
je
pristopila
v
spremstvu
dveh
drugih
mladenk
v
obleki
beli
kot
sneg
gizdava
Gnevova
hčerka
srakoperka
.
Krut
je
kar
ostrmel
,
se
kar
zdrznil
,
ko
jo
je
zagledal
pred
seboj
.
No
,
to
mora
priznati
tudi
nasprotnik
in
nasprotnica
:
grda
ni
ta
Vanda
,
obratno
,
lepo
,
čedno
dekle
,
plemenite
rasti
,
krasnega
stasa
,
ravna
,
ponosita
kot
planinska
jela
,
nekoliko
zarjavelega
,
a
baš
zato
zanimivega
,
mladega
,
jajčastega
obrazka
s
svetlo
,
tako
prozorno
kožico
,
kakor
bi
si
jo
bila
izposodila
od
jantarja
.
In
iz
tega
obrazka
gledata
v
božji
svet
dve
svetli
zvezdici
,
ne
zvezdici
,
dva
solnčka
,
poletna
solnčka
,
pekoča
,
žgoča
,
paleča
žitno
polje
in
trave
in
cvetke
—
Vandini
živi
očesci
.
In
na
tem
lepem
obrazku
se
rdeči
niz
svežih
črešnjic
,
ne
,
nabran
in
tesno
stkan
niz
rdečih
jagodk
,
niz
nabran
in
stkan
v
rženem
cvetu
—
Vandine
lepe
ustnice
.
Vrh
tega
obrazka
se
pa
zlati
z
zelenim
vencem
ovita
krasna
krona
košatih
,
ogljeno
črnih
las
.
Ne
,
tudi
največja
nasprotnica-tekmovalka
mora
dati
Vandi
izpričevalo
,
da
ni
nelepa
,
ni
pa
ni
.
In
njen
poredni
posmeh
in
njen
grličji
glas
!
...
Krut
je
strmeč
gledal
,
strmeč
poslušal
krasno
mladenko
.
Z
dražestno
