insladice
.
Kavo
,
sir
in
take
stvari
sta
krepko
prezirala
.
Prav
tega
,
radi
česar
sta
bili
prišli
,
namreč
,
kako
se
ima
stvar
z
Mileno
,
o
kateri
se
je
govorilo
po
Vranovem
,
da
je
»
na
pol
zaročena
«
,
tega
se
ni
še
lotila
nobena
.
Naposled
se
vender
osokoli
gospa
Grizajka
in
vpraša
presenetljivo
smelo
na
pol
doktorico
,
na
pol
gospo
pl.
Jeličevo
:
»
Ali
bomo
imeli
kmalu
čast
,
da
Mileni
čestitamo
?
«
Milena
je
od
jeze
in
srama
zardela
;
gospa
Stojanova
,
ne
vedoč
,
kako
bi
primerno
odgovorila
predrzni
vprašalki
,
pogledala
je
osuplo
svojo
svakinjo
.
Ta
pa
je
odločno
pokimala
z
glavo
in
odgovorila
glasneje
,
nego
obično
:
»
Da
,
da
,
v
kratkem
.
«
Torej
venderle
res
!
Tuji
gospe
sta
dobro
vedeli
,
da
pl.
Jeličeva
odločuje
na
Javoricah
,
in
da
se
to
zgodi
,
kar
ona
reče
,
naj
bo
,
kar
hoče
.
Zobeljo
je
ta
trenotek
strašno
peklo
,
da
ni
ona
prva
vprašala
.
Milena
je
torej
—
rekli
bi
kar
naravnost
—
zaročena
,
toda
s
kom
?
Že
se
je
debela
trgovka
pripravljala
,
da
popravi
prejšnjo
zamudo
in
stavi
»
glavno
vprašanje
«
,
ko
javi
hišina
gospoda
barona
Lahnberga
.
Pozornost
vseh
se
je
obrnila
ta
trenotek
proti
vratom
;
ta
hipec
je
porabila
uboga
Milena
,
da
si
obriše
dve
sijajni
solzici
,
kateri
je
že
ves
čas
komaj
,
komaj
zadržavala
..
Gospod
baron
Lahnberg
!!
Lepa
moja
bralka
mi
dovoli
blagohotno
dva
klicaja
...
Ti
pa
,
moje
pero
,
zberi
sedaj
vse
svoje
moči
,
da
s
pomočjo
preljubega
gospoda
Apolona
in
vseh
gospic
muz
vredno
opišeš
aristokraško
prikazen
visokoblagorodnega
gospodka
.
Gundakar
Bruno
Frodobert
baron
Lahnberg
!
Ta
vele
»
chic
«
imena
so
prijatelji
novovstopivšemu
članu
temeljito
razpravljali
v
svojem
dunajskem
klubu
pri
šampanjcu
ter
jih
radikalno
okrajšali
.
Po
dolgem
posvetovanju
so
ostrigli
dolgega
Gundakarja
prav
ukusno
,
tako
da
se
je
izcimil
iz
njega
ljubki
»
Gundi
«
.
Tako
je
dobil
baron
Lahnberg
svoje
pravo
ime
,
da
se
mu
ni
bilo
med
»
jeunesse
doree
«
sramovati
svojih
dragov
,
kakoršni
so
bili
Niki
,
Rudi
,
Mandi
,
Gigi
,
Muki
—
sami
grofje
in
baroni
ali
pa
sinovi
denarnih
aristokratov
.
Bridko
pomadiran
in
duhovito
počesan
,
presladko
dišeč
po
parfumu
,
ves
»
a
quatre
epingles
«
,
vrat
vkovan
v
trde
spone
ozkega
,
visokega
ovratnika
,
hrbet
utrujeno
upognjen
,
rokovice
in
čvršasto
batino
najnovejše
fasone
v
levici
vihteč
,
v
desnici
pa
držeč
elegantno
prikrojen
klobuček
s
skoro
neposnemno
gracijoznostjo
,
noge
leno
in
visoko
vzdigujoč
—
blizu
takšen
je
pristopical
visokoblagorodnež
v
sobo
.
Kdo
ne
bi
občudoval
veličanstva
širokih
hlač
,
kdo
bi
se
ne
divil
tej
dražestni
kravati
,
tej
kratki
suknji
,
žaklju
podobni
,
tem
prefinim
rumenim
čolnastim
črevljem
in
temu
aristokraškerau
kašeljčku
,
ki
naj
bi
diskretno
oznanjal
,
kako
interesantno
bolančkana
je
ta
možka
koketa
.
Kaj
pa
šele
dolgi
,
dolgi
noht
na
mazincu
desne
roke
!
Ta
noht
je
bil
tako
lep
noht
,
da
je
bil
baron
Gundi
sam
zamaknjen
vanj
časih
po
cele
ure
.
Da
,
tako
krasen
je
bil
,
da
je
marsikdo
medlel
samega
ginjenja
in
občudovanja
,
ko
ni
preje
videl
še
nikjer
take
lepote
.
Oj
,
ta
dolgi
,
skrbno
negovani
noht
je
bil
»
specijaliteta
«
in
ogledovanja
in
premišljevanja
vredna
stvar
!
Kakor
»
ex
ungue
leonem
«
,
tako
bi
bil
spoznal
po
samem
tem
divnem
,
krasnem
,
brezprimernem
nohtu
celega
barona
,
dobro
preverjenega
,
da
delo
kavalirja
ni
vredno
.
Zdravi
bralec
je
gotovo
že
nestrpno
opazil
,
da
obraza
tega
heraldiškega
bitja
nisem
označil
še
prav
nič
.
Zato
naj
hitro
dodenem
verni
njegovi
fiotografiji
še
pečat
,
katerega
mu
je
udarila
neusmiljeno
objektivna
narava
.
Ta
pečat
pravi
:
»
Nič
!
«
Same
prazne
tope
,
blazirane
poteze
.
Dosedanji
životopis
baronov
je
tudi
kaj
kratek
.
Najznamenitejši
dogodek
njegovega
življenja
je
bil
ta
,
da
se
je
porodil
.
Skoro
do
polnoletnosti
je
potem
počival
od
tega
visokorodnega
truda
.
Nato
pa
je
jel
razsipavati
denar
svojega
očeta
.
Tudi
ob
tem
opravilu
se
mu
ni
bilo
samemu
preveč
truditi
;
pomagali
so
mu
zvesti
prijatelji
in
lepa
dekleta
.
Kaj
je
sedaj
delal
?
Nič
in
pa
dolgove
.
Poleg
tega
je
živel
po
več
mesecev
zaporedoma
v
polnozavestni
zaljubljenosti
v
svojo
lastno
osebico
.
—
Dično
se
je
naklonil
damam
.
Teti
Emiliji
so
se
zasvetile
oči
,
kolikor
je
to
dopustila
etiketa
.
»
Najponižneje
,
e
,
poljubljam
damam
roke
!
Jako
srečen
,
e
,
da
najdem
—
e
—
kar
venec
nežnih
rož
—
e
—
jako
srečen
.
Charmant
,
amusant
!
Een
Hochjenuss
!
«
Galantno
je
poljubil
javoriškima
gospema
prste
...
Zobelja
in
Grizajka
sta
bili
nekoliko
poparjeni
;
da
štejeta
k
»
nežnim
rožam
«
,
tega
že
dolgo
,
dolgo
nista
bili
slišali
.
Oh
,
kako
je
pa
vender
dobro
delo
!
Z
druge
strani
pa
je
sladki
možic
njiju
rok
popolnoma
pozabil
?
Ali
kmalu
je
potolažil
pikirani
dami
.
Vzel
je
iz
zavitka
tri
male
šopke
,
razdelil
jih
doktorici
,
teti
in
Mileni
,
iz
gumbnice
pa
je
snel
sam
svoj
povojek
in
ga
počastil
ginljivo-viteško
Grizajki
in
Zobelji
,
vsaki
polovico
...
»
Vse
za
dame
,
e
,
vse
za
dame
!
To
je
moja
deviza
!
«
dejal
je
.
Govoril
je
tako
mično
skozi
nos
,
da
bi
mu
bil
moral
vsakdor
,
ki
bi
bil
doslej
dvomil
o
njegovem
baronstvu
,
sedaj
brezpogojno
verjeti
,
da
se
pretaka
po
njegovih
žilah
kri
posebno
modre
barve
.
Sedel
je
na
mehek
stol
,
kjer
je
delal
s
svojo
nesolidno
suhostjo
jako
površen
vtisek
;
vzel
je
monokelj
,
napravil
obraz
kakor
vseh
devet
bridkostij
—
in
steklo
je
sedelo
,
kakor
prirasteno
.
Prostor
mu
je
bil
med
Mileno
in
teto
.
Seveda
ni
opustil
cenene
priložnosti
ter
je
primerjal
cvetoči
»
teint
«
Milenin
z
belimi
in
rdečimi
cvetkami
podarjenega
buketa
.
Srečno
je
tudi
prodal
predpotopno
metaforo
,
s
katero
je
gotovo
že
dvorljivi
Holofernes
dolgočasil
lepo
Judito
,
ki
se
je
za
to
korenito
maščevala
in
mu
vzela
zaljubljeno
glavo
—
metaforo
,
da
se
boji
ognja
njenih
krasnih
očij
,
v
katerih
bi
moral
pogoreti
,
da
si
pa
zopet
želi
tako
sladke
smrti
!
In
pravil
je
,
kako
se
izkazuje
vojvoda
Rochefoucauldski
v
rožnordečem
trikotu
na
visokem
trapecu
;
kakšne
čudovite
kozlece
preobrača
vojvoda
Mornyski
kot
clown
;
da
ima
markiza
de
Belboeuf
,
kraljica
mode
,
v
svojem
budovarju
trapec
,
in
da
se
da
fotografirati
v
črnih
tkankah
za
svoje
prijatelje
...
Take
velezabavne
,
prezanimive
,
visokoaristokraške
novosti
je
pripovedoval
.
In
gotovo
je
bilo
to
lepo
in
prav
,
da
jih
je
pripovedoval
!
Razlagajoč
jih
,
je
lahno
gibal
z
roko
po
zraku
in
držal
ob
tem
mazinec
z
nečloveško
gracijoznostjo
kvišku
.
Kakor
v
mišljenju
,
tako
posnema
človek
hote
ali
nehote
tudi
v
načinu
govorjenja
in
kretanja
več
ali
menj
druge
.
Pri
baronu
bi
ne
bilo
treba
dolgo
preiskovati
,
od
kod
ima
ta
diskretni
kašeljček
,
ta
plemiško-prezirljivi
nasmeh
,
to
božjastno
mežikanje
z
očmi
.
—
Poslušali
so
ga
vsi
:
teta
se
je
divila
,
doktorica
se
je
čutila
»
čaščeno
«
,
živi
kroniki
v
podobi
gospe
Grizajke
in
Zobelje
sta
odpirali
oči
,
ušesa
in
usta
,
takisto
njiju
»
mirnost
«
in
»
pohlevnost
«
—
le
Milena
je
ostala
hladna
in
normalna
.
Baron
Lahnberg
je
govoril
tiho
in
izbrano
,
prav
po
volji
gospe
pl.
Jeličeve
.
Pripovedoval
je
tudi
o
Berolinu
,
o
velikomestnem
življenju
;
kako
lepo
je
»
unter
den
Linden
«
;
zagotavljal
,
da
ima
tam
kavarna
Bauerjeva
najboljši
sladoled
,
a
čokolada
je
v
Kranzlerjevi
konditoriji
najizborniša
.
Svoje
opise
je
bogato
okraševal
z
vzkliki
,
katerih
mnogi
so
se
glasno
jokali
po
pristni
berolinščini
,
n.
pr.
:
»
Auf
Taille
!
Unverjesslich
!
Janz
kolossal
!
Een
Hochjenuss
!
«
—
Tako
se
je
polagoma
razvila
tista
»
salonska
konverzacija
«
v
onem
zlogu
,
kakoršno
je
teta
Emilija
tolikanj
ljubila
,
tisto
poluglasno
govoričkanje
in
šepetanje
,
kakor
v
mrtvaški
hiši
.
Menili
so
se
tako
tiho
,
da
si
lahko
slišal
pršenje
ponižnega
dežka
zunaj
.
Kar
zadoni
v
sosednji
sobi
sonorni
glas
gospoda
majorja
.
»
Kaj
poset
,
kaj
to
meni
!
Saj
sem
vender
tu
doma
!
«
—
Že
je
bil
v
sobi
.
»
Dober
dan
,
gospoda
!
«
grmel
je
.
»
Oh
,
saj
sem
vedel
,
da
ni
nič
takega
,
sami
znanci
!
«
Rahla
teta
Emilija
se
je
stresla
in
jezno
pogledala
mogočnega
kričača
,
motečega
njene
mirne
kroge
.
Toda
nje
brat
se
je
kaj
malo
brigal
za
take
srepe
poglede
,
ki
so
velevali
:
»
Pš
,
pš
!
«
Njenega
gospodstva
je
bilo
konec
.
Major
je
prevzel
voditeljstvo
»
konverzacije
«
,
ker
je
tako
glasno
basiral
,
da
so
ga
morali
vsi
poslušati
hote
ali
nehote
.
»
Sami
znanci
,
to
je
,
vas
še
ne
poznam
,
gospod
,
dasi
ste
bili
že
večkrat
tu
pri
nas
na
Javoricah
.
Vedite
,
mene
ni
skoro
nikoli
doma
.
«
»
Baron
Lahnberg
,
«
predstavljala
je
gospa
Ana
.
»
Bravo
,
bravo
!
Poznal
sem
vašega
papa
,
starega
Lahnberga
.
Čvrst
dečko
je
bil
in
v
vaših
letih
že
ritmojster
.
Pal
je
pri
Kustoci
.
Junak
,
kar
ga
je
bilo
!
Dasi
je
bil
mnogo
starejši
od
mene
,
bila
sva
si
vender
dobra
prijatelja
.
«
Tako
je
prijazno
kričal
major
in
stisnil
baronu
roko
mnogo
krepkeje
,
nego
je
ta
pričakoval
;
radi
tega
je
za
hipec
bolestno
skremžil
bledi
obraz
.
»
Da
,
da
,
vaš
papa
je
bil
pameten
mož
«
,
nadaljeval
je
Stojan
na
ves
glas
,
»
in
za
take-le
antikvarske
naslove
,
kakor
baron
,
vitez
,
grof
etcetera
,
ni
dal
počenega
groša
.
Kaj
pa
vi
,
ste-li
v
vladni
službi
ali
...
«
»
Ah
,
Pavel
«
vmešala
se
je
teta
Emilija
,
»
gospod
baron
ni
v
nikakoršni
službi
,
on
—
on
je
bolan
na
živcih
in
se
zdravi
na
deželi
.
»
Kaj
!
Živce
imate
?
Vi
?
V
teh
letih
?
Bežite
no
!
Mene
poglejte
!
Nad
petdeset
let
jih
imam
že
na
grbi
—
živca
pa
nobenega
!
Lepo
je
,
ako
vam
je
zapustil
papa
kaj
premoženja
,
toda
,
ne
zamerite
staremu
prijatelju
svojega
očeta
,
ali
,
lotite
se
kakega
resnega
dela
,
pa
vas
dolgočasni
živci
kmalu
minejo
.
«
Teta
Emilija
je
sedela
v
nemem
srdu
na
svojem
sedežu
.
Čipke
so
se
ji
vse
tresle
in
hotele
vsaki
hipec
vzplavati
z
gospo
vred
v
zrak
.
Toda
masivna
pahalica
,
katero
je
imela
v
rokah
;
je
naredila
s
svojo
specifiško
težo
,
da
je
ostala
eteriška
prikazen
na
stolu
.
—
Brat
in
sestra
sta
živela
v
vednem
nasprotju
in
prepiru
,
prav
kakor
da
sta
si
zakonska
.
Nesorodno
njiju
mišljenje
je
bilo
pa
tudi
toli
različno
,
da
sta
se
le
malokdaj
strinjala
.
Bog
ve
,
kaj
bi
bil
major
v
svoji
brezobzirni
odkritosrčnosti
ba
rončku
še
vse
zabrusil
,
da
se
ni
začul
prav
sedaj
iz
jedne
sosednjih
sob
prav
huronski
krik
.
»
Mirni
«
Rudek
in
»
pohlevni
«
Mirko
,
vedno
sorodna
elementa
,
sta
bila
namreč
srečno
izginila
takoj
o
prihodu
majorjevem
iz
obednice
na
kratko
potovanje
po
bližnjih
kraljestvih
...
Našla
sta
bogato
vrsto
raznih
predmetov
,
katere
sta
kolikor
možno
izpremenila
mlada
anarhista
glede
barve
,
svita
in
drugih
fizikalnih
lastnostij
.
Album
na
mizici
sta
okrasila
in
obogatila
z
originalnimi
odtiski
potnih
prstkov
in
ga
pustila
šele
,
ko
ni
bil
več
tako
nov
,
kakor
doslej
.
Potem
sta
zalotila
v
stranski
sobi
majčkeno
luknjico
v
zofi
;
to
luknjico
sta
s
pridnostjo
,
vztrajnostjo
in
združenimi
močmi
kmalu
znatno
razširila
in
se
čudila
obilici
žime
,
prihajajoče
na
dan
,
Prijetno
premembo
jima
je
podal
domači
pinč
»
Azor
«
,
kateremu
sta
na
proseče
praskanje
po
vratih
uljudno
odprla
.
Smilil
se
jima
je
Azorček
,
da
je
ves
tako
dolgočasno
bel
.
Zato
je
skočil
»
pohlevni
«
Mirko
k
pisalni
mizi
po
črnilo
in
hotel
namazati
kužku
vsaj
ušesa
in
repek
ter
povzdigniti
vtisek
njegove
vnanjosti
,
da
ne
bi
bilo
psičku
v
prihodnje
več
treba
tožiti
o
prepičlem
čislanju
javoriškega
občinstva
.
Ne
bi-li
po
takšnem
delovanju
»
mirnosti
«
in
»
pohlevnosti
«
lahko
primerjal
»
Helijevima
hudobnima
sinovoma
«
,
Ofni
in
Finees
po
imenu
,
ki
sta
dregala
z
vilicami
po
posvečenih
piskrih
med
kuhajoče
se
meso
,
za
daritev
namenjeno
?
—
Azor
pa
,
značajen
kuža
,
kakor
jih
je
le
malo
,
jo
je
prasnil
v
pravem
trenotku
skozi
vrata
,
še
vedno
odprta
,
in
srečno
odnesel
neomadeževano
fantovstvo
.
Naposled
sta
si
napovedala
mlada
junaka
vojno
.
Unela
se
je
bila
namreč
med
njima
pravda
o
važnem
vprašanju
,
kateri
njiju
je
močnejši
—
prepir
,
tako
živahen
in
oster
,
kakor
oni
med
mestoma
Londonom
in
New-Yorkom
,
pravdajočima
se
,
katero
njiju
ima
pravo
šivanko
kapricijozne
Kleopatre
.
Pričela
sta
torej
»
olimpijske
igre
«
in
si
grenila
drug
drugemu
mladostno
življenje
,
kakor
sta
si
ga
najbolj
mogla
.
Rudek
je
držal
prav
miroljubno
svojega
nasprotnika
za
ušesi
,
kamor
je
zastavil
Gall
kraj
čutu
za
uničevalno
strast
;
Mirko
pa
je
spoznal
v
zavihanem
nosu
in
dolgih
laseh
sovražnika
strategiški
moment
in
predmet
za
uspešen
napad
.
Naposled
je
padla
»
pohlevnost
«
,
nanjo
pa
»
miroljubnost
«
;
obe
pa
je
ovila
debela
sobna
preproga
tako
gostoljubno
,
da
padlih
titanov
ni
bilo
več
videti
.
Vzpričo
živahnega
gibanja
v
prostirači
se
je
prevrnila
bližnja
na
njenem
koncu
stoječa
mizica
.
Najprvo
je
pogrešil
ravnotežje
na
njej
doprsnik
Jupitrov
in
izgubil
pri
tej
ropotavi
priložnosti
svoj
vrli
velegrški
nos
;
lahko
si
mislimo
,
kako
grozno
ga
je
to
bolelo
.
Križem
okolo
njega
se
je
razstresla
glasno
zvenčeč
bogata
zbirka
vaz
,
kupic
,
porcelanastih
igračic
,
»
petits
riens
«
in
več
takega
drobiža
v
črepinaste
atome
.
To
pa
je
pogumna
atleta
navdalo
s
takim
strahom
,
da
sta
začela
uspešno
tuliti
na
vse
grlo
.
Skoro
prav
v
tem
trenotku
se
je
prigugal
v
sobo
—
Groga
Kozol
,
imenovan
»
Gosposka
žalost
«
.
Osupel
je
pristopil
in
strmeč
opazoval
burno
življenje
in
prečudne
njega
zapletke
v
preprogi
,
podajajoči
podobo
zakritega
ideala
.
Po
zategnjenih
internacijonalnih
glasovih
žalosti
in
po
migajočih
udih
je
spoznal
polagoma
,
da
utegnejo
prebivati
tu
notri
organska
bitja
.
Razmotal
je
previdno
gordijski
vozel
in
posegel
vmes
,
kakor
Rusija
pred
leti
v
balkanske
zmešnjave
z
mogočno
roko
.
Počasi
sta
se
razvila
iz
prostirače
Rudek
in
Mirko
,
po
malem
,
kakor
roman
iz
junaške
pesmi
.
Trdovratno
pa
je
vlekel
Mirko
svojega
nasprotnika
»
za
sladke
«
,
dočim
je
bil
prirastel
Rudek
navidezno
neločno
za
neprijateljeva
ušesa
.
Tačas
je
nastopil
Groga
kot
disjunktivna
partikula
.
Srdito
držeča
se
sovražnika
je
sodnijsko
ločil
v
samostalna
bitja
in
ju
tiral
v
srednjo
sobo
k
občni
kritiki
.
Sedaj
pa
sta
se
šele
jela
dečka
dreti
,
kakor
da
bi
rezal
jermene
z
njih
.
Gospe
Zobelja
in
Grizajka
sta
se
čudoma
čudili
,
da
bi
bila
njih
sinčka
napravila
»
kaj
takega
«
,
in
objeli
sta
z
obširno
prisrčnostjo
vsaka
svojega
razposajenčka
.
»
Saj
je
moj
Rudek
tako
miren
!
«
»
Oh
,
in
moj
Mirko
pa
tako
pohleven
!
«
Priporočili
sta
se
kmalu
in
odšli
.
Dež
je
bil
ponehal
,
in
solnce
je
zopet
prav
gorko
sijalo
.
Zadovoljno
so
se
vlačili
filistrskl
polži
s
svojimi
separovanimi
kabineti
po
mehki
,
mokrotni
zemlji
in
po
lesketajočem
se
pušpanu
v
parku
.
Komarji
so
imeli
vesele
plesne
vaje
in
so
pridno
koketovali
z
lahkoživimi
mušicami
.
Stari
,
začrneli
,
tu
in
tam
z
zelenim
mahom
prepreženi
plitčevi
kipi
konci
parka
,
predstavljajoči
štiri
letne
čase
,
so
se
svetili
v
mokroti
kakor
srebro
.
V
previdni
razdalji
od
mamic
sta
se
veselila
za
njima
junaka
,
zopet
sprijaznjena
,
a
mamici
sami
sta
se
živo
razgovarjali
in
mnogo
ugibali
.
»
Mornar
«
Mirko
pa
je
vestno
prebrodil
vsako
,
tudi
največjo
lužo
.
In
Rudek
mu
je
pomagal
,
dasi
bi
ga
bil
moral
njegov
prihodnji
poklic
»
kondukterja
«
vezati
bolj
na
kopno
.
Kmalu
za
njimi
se
je
poslovil
tudi
baron
.
Svakinji
sta
odšli
v
verando
.
Milena
pa
je
prijela
v
ugodnem
trenotku
strica
za
roko
in
ga
odvedla
s
sabo
v
zapuščeni
salon
.
Tam
se
mu
je
naslonila
na
prsi
in
začela
vroče
ihteti
.
»
Kaj
pa
je
,
Milenica
,
kaj
?
«
vprašal
je
major
rahlo
;
njegov
glas
ni
bil
več
tako
grmeč
,
ampak
čudno
mehek
.
»
Le
povej
!
«
»
Oh
,
striček
!
«
»
Hm
!
«
»
Striček
!
«
»
Hm
!
Hm
?
«
Toda
ta
trenotek
,
ko
je
izpustil
stric
major
svoj
nemirni
»
Hm
?
«
,
priskakljala
je
v
cvetnobelem
,
še
nekoliko
kratkem
krilu
v
sobo
tik
salona
,
burno
kakor
pomladanski
vihar
,
devojka
kakih
šestnajstih
let
,
Milenina
sestra
Stanka
.
Ravnokar
je
srečno
ušla
pusti
guvernanti
,
nesrečnemu
klavirju
in
zoperni
Czernyjevi
»
Schule
der
Gelaufigkeit
«
,
katero
je
spisal
»
dolgočasni
gospod
gotovo
le
iz
prirojenega
sovraštva
do
mladih
deklet
v
tajni
zvezi
s
kako
nasajeno
,
trmasto
in
čemerikavo
odgojiteljico
.
«
Tako
je
vsaj
sklepala
gospica
Stanka
v
svoji
nemirni
glavici
.
Njej
seveda
nisi
mogel
očitati
ničesar
dolgočasnega
.
Vse
je
bilo
jasno
na
tem
obrazku
:
iskrožive
lepomodre
oči
polne
radosti
,
ljubko
čudeče
in
smejoče
se
lice
,
rumeni
kodravi
lasci
,
rubinaste
,
smelo
po
vznesene
ustnice
.
Dolge
resne
trepalnice
so
brezuspešno
prikrivale
ogenj
očij
,
kakor
sanjajočih
o
neznanih
še
čustvih
.
Neka
drzna
pogumnost
se
je
javila
iz
teh
črt
in
fino
upognenega
,
ne
prevelikega
noska
in
mnogo
razposajene
samovoljnosti
ter
oni
čisti
ponos
še
nedotaknjenega
dekliškega
srca
,
deviškega
,
še
»
nepremaganega
Sebastopola
«
.
»
Do
šestnajstega
leta
je
vsako
dekle
angelj
«
,
pravi
nekdo
;
žal
,
da
ni
možno
tega
roka
podaljšati
.
—
Zaslišavši
jokajoči
glas
Milenin
,
je
postala
za
trenotek
Stanka
;
potem
pa
se
je
bližala
z
lahnimi
koraki
svilenoplišasti
portijeri
z
onim
širnim
,
nekoliko
nespretnim
kretanjem
dekliškim
,
ki
se
počasi
razvije
v
gracijoznost
.
Osuplo
in
oprezno
so
zrle
nje
modre
oči
,
in
obrvi
so
se
ji
najivno
potegnile
kvišku
.
Kazalec
je
švignil
k
ustnicam
,
kakor
da
si
je
hotela
sama
sebi
veleti
:
»
Pst
!
«
Vse
je
bilo
tiho
,
zaškripal
je
le
čreveljček
,
—
oh
,
ta
čreveljček
!
Kako
mičen
,
majhen
,
elegantno
vzbočen
je
bil
ta
čreveljček
in
njegov
kolega
,
kako
lahno
je
stal
na
parketu
,
vsaki
trenotek
pripravljen
,
da
zleti
naprej
.
Toda
tako
Stanko
je
lepše
videti
na
lastne
oči
,
ljubi
bralec
,
nego
jo
drugemu
devetkrat
opisati
.
Stanka
je
bila
v
onih
letih
,
v
katerih
imenuje
prozajiški
Nemec
devojko
z
neopravičeno
primero
»
Backfisch
«
.
Deklica
šestnajstih
let
!
Zlata
doba
!
Modro
,
vednočisto
,
mehko
,
gorko
,
solnčnojasno
nebo
brez
oblačka
,
sanjajoča
,
malozavestna
in
mirna
duša
,
vse
jeden
sam
lep
,
rožnat
,
nov
,
vonjav
pomladanski
sen
.
Stanka
pa
ni
bila
jedina
,
ki
je
prisluškovala
.
Ob
nasprotnih
vratih
se
je
stiskal
tudi
Groga
in
sapo
nase
vlekel
.
V
tem
je
Milena
razodela
stricu
tete
Emilije
namere
z
baronom
.
Major
je
bil
v
jako
neprijetnem
položaju
,
kakor
se
mu
je
videlo
prav
očito
.
Časih
je
tiho
pokašljal
,
časih
si
popravljal
ovratnik
.
In
v
črnih
očeh
Mileninih
se
je
zaiskrilo
—
že
so
bile
zopet
tu
solze
.
Solze
,
ženske
solze
,
katerih
se
je
stric
major
vedno
tako
bal
!
»
Oh
,
striček
,
ti
mi
pomagaš
,
kaj
ne
,
ako
me
bodo
silili
?
«
prosila
je
Milena
in
ga
pogledala
malo
od
strani
skozi
laske
,
od
solzic
rosne
,
skozi
svitlo-črne
laske
,
ki
so
ji
bili
padli
v
obraz
.
Da
bi
videli
ubogega
strica
v
tem
trenotku
!
Sam
ni
vedel
,
kaj
naj
bi
počel
!
Njegov
kašelj
je
postajal
naravnost
sumen
.
Ta
presneti
vratnik
mu
je
pa
tudi
prav
danes
tako
čudno
tiščal
vrat
,
da
je
bilo
treba
vedno
z
glavo
zmajevati
in
si
zavratnico
popravljati
!
Sedaj
je
major
potipal
žepno
uro
,
sedaj
zopet
vzel
robec
,
vtaknil
ga
v
drug
žep
in
iz
tega
zopet
v
prvega
,
zamežikaval
je
z
očmi
,
sedaj
zopet
kradoma
pogledaval
nežni
,
neprestano
drgetajoči
vratek
dekleta
,
solze
točečega
.
»
Ti
mi
boš
pomagal
,
stric
?
—
Striček
!
Stri
—
i
—
ček
?
«
»
I
no
,
seveda
ti
bom
,
ako
—
ako
—
vsekakor
!
«
Tam
za
portijero
pa
so
se
stiskale
mehke
male
ročice
v
grozno
nevarno
pest
;
odločno
so
se
zabliskale
modre
oči
,
in
čreveljček
je
energiški
vdaril
v
preprogo
.
»
Tudi
jaz
ti
bom
pomagala
,
vsekakor
!
«
dejala
je
Stanka
.
Ob
vratih
nasproti
,
no
,
tam
pa
je
stal
Groga
,
obe
roki
v
žepu
,
na
obrazu
lokav
nasmeh
,
ki
se
je
časih
umaknil
izrazu
dobrosrčnega
usmiljenja
,
kakor
je
namreč
Groga
gledal
ali
majorja
v
njegovi
zadregi
,
ali
pa
Mileno
v
njeni
gorki
žalosti
.
»
To
so
občutki
,
to
so
občutki
!
«
mrmral
je
.
»
Tudi
Groga
bo
pomagal
!
«
—
Srečna
Milena
,
nikar
več
ne
žaluj
!
»
Trojna
zaveza
«
stoji
za
teboj
!
»
Ljubezni
so
cvetice
kal
pognale
.
«
Prešeren
.
Umevno
in
opravičeno
je
sedaj
vprašanje
,
zakaj
neki
se
je
Milena
tako
zelo
branila
plemenitega
Lahnberga
,
ki
ni
bil
samo
baron
,
temveč
tudi
tako
eleganten
,
čist
,
poizčesan
in
dišeč
baron
,
kakor
bi
bil
stoprav
skočil
iz
prvega
pariškega
modnega
salona
.
In
celo
strica
je
imel
,
berolinskega
strica
,
ki
je
zopet
imel
na
tisoče
mark
in
»
ne
sina
,
ne
hčere
«
.
Tako
premišljuje
po
pravici
moja
lepa
bralka
,
ako
so
mi
sploh
katero
prisodili
zavidni
olimpijevci
.
In
tetka
Emilija
je
imela
tako
prijazne
namere
s
plemičem
!
Toda
,
dejal
bi
,
kdaj
vender
so
jemale
gotove
nečakinje
v
poštev
še
tako
prijazne
namere
gotovih
častitih
tet
v
gotovih
razmerah
!
Takšne
so
časih
nečakinje
!
Seveda
moja
bralka
,
ki
ni
samo
lepa
,
ampak
gotovo
tudi
prebrisana
,
je
uganila
že
takoj
po
citatu
,
za
katerim
grmom
tiči
zajec
.
Torej
ne
odlašajmo
večin
počnimo
ono
staro
in
vedno
novo
zgodbo
o
ljubezni
dveh
mladih
bitij
,
katerima
se
je
smejalo
srce
samo
po
sebi
,
kolikorkrat
koli
sta
se
zagledala
...
Bilo
je
na
večer
tistega
pomembnega
dne
,
ko
je
Groga
toliko
prebil
in
Milena
tolikanj
prestrašila
se
.
Milena
in
Stanka
sta
bili
sami
v
svoji
spalnici
v
prvem
nadstropju
javoriškega
gradu
.
Z
vso
krepkostjo
sestrinske
ljubezni
in
z
vsem
navdušenjem
nekoliko
sanjarsko
navdahnjene
devojke
teh
let
se
je
oklenila
Stanka
svoje
starejše
sestre
okolo
vratu
,
živo
pogledala
jo
in
kliknila
veselo
in
nagajivo
:
»
Vse
vem
,
vse
vem
,
Milena
!
O-o-o
,
vse
!
«
»
Kaj
pa
?
«
vprašala
je
Milena
kolikor
mogoče
mirno
.
Že
je
sumila
:
»
Kaj
,
ko
bi
vedela
sestra
res
o
njeni
največji
tajnosti
!
Ko
bi
vedeli
o
tem
morebiti
tudi
drugi
ljudje
?
Pa
saj
ni
mogoče
;
ves
čas
je
varovala
svojo
skrivnost
kakor
nekaj
svetega
na
dnu
srca
,
in
—
on
?
Seveda
tudi
!
«
»
Vsevednost
«
Stankina
jo
je
zadela
skrajnje
neprijetno
.
»
Taka
si
,
Milena
?
Prav
lahko
bi
mi
bila
vse
povedala
!
Saj
znam
—
molčati
!
—
Pa
mi
nisi
zaupala
!
Beži
,
to
ni
lepo
od
tebe
!
No
,
pa
saj
tako
vse
vem
!
«
In
urno
sipajoč
svoje
misli
,
je
gibala
svojo
kodrasto
glavico
poredno
proti
ramenom
na
levo
in
desno
.
Gibki
jeziček
,
ljubko
igrajoč
se
za
snežnobelimi
zobki
in
časih
rahlo
zadevajoč
se
ob-nje
,
umiril
se
je
zdaj
,
in
ustnice
,
vprašujoč
na
pol
odprte
,
so
ostale
nepremične
.
»
Kaj
pa
vender
veš
,
Stanka
?
Ti
bi
se
ves
dan
šalila
,
ali
zdaj
—
«
»
Oh
,
kakšno
se
dela
!
—
No
,
da
ti
povem
!
Tebi
silijo
tistega
šemastega
Lahnberga
,
haha
—
vidiš
—
kaj
ne
—
haha
—
in
ti
—
ti
ga
—
ne
maraš
,
pa
je
amen
!
«
Že
se
je
Milena
oddahnila
prav
globoko
,
misleč
,
da
je
to
vsa
vednost
sestrina
.
Toda
takoj
je
zopet
nadaljevala
Stanka
z
otroškim
veseljem
:
»
O
—
pa
še
vse
nekaj
drugega
vemo
,
nekaj
drugega
!
«
»
Stanka
?
«
je
nehote
vzdrhtala
Milena
.
»
Vem
,
zakaj
ga
ne
maraš
!
«
Besedico
»
zakaj
«
je
posebno
poudarila
.
»
Pojdi
no
!
«
poskušala
je
Milena
šaliti
se
.
Srce
pa
ji
je
utripalo
tako
burno
!
Bala
se
je
,
da
bo
hudomušna
Stanka
,
sloneča
ji
ob
prsih
,
»
zvedela
«
tudi
še
to
novost
.
»
Zakaj
pa
ne
?
«
vprašala
je
tiho
.
»
Kaj
praviš
,
zakaj
neki
ne
?
Zato
,
ker
—
zato
«
—
glas
je
postajal
Stanki
komično-slovesen
,
desno
roko
je
dvignila
kvišku
in
naglaševala
z
ravnim
kazalcem
vsako
besedo
posebe
—
»
zato
—
ker
—
ljubiš
—
drugega
,
haha
—
ljubiš
tistega
...
«
Ta
hip
je
zakrila
Milena
,
vsa
v
zadregi
,
rdeča
kakor
živ
ogenj
,
z
mehko
roko
sestri
zgovorne
ustnice
.
Toda
Stanka
se
je
urno
izvila
in
oznanjevala
kar
najhitreje
:
»
Tistega
inženirja
,
ki
hodi
od
...
«
»
Ali
mi
boš
takoj
tiho
,
ti
otrok
ti
!
«
vztrepetala
je
Milena
in
objela
mlajšo
sestrico
tako
ognjevito
...
In
prijela
je
ta
nežni
,
nagajivo
in
zmagodobitno
smejoči
se
obrazek
z
obema
rokama
in
poljubovala
ga
tako
strastno
...
Midva
z
lepo
bralko
seveda
,
midva
si
ne
moreva
kaj
in
si
na
tihem
misliva
,
da
je
bila
Stanka
tačas
starejši
sestri
le
model
in
vzorec
za
onega
—
—
pst
!
»
No
,
ali
imam
prav
?
Kaj
ne
!
Saj
sem
takoj
rekla
!
Ti
se
mi
pa
tako
skrivaš
!
Ali
je
to
lepo
?
—
»
Otrok
«
pa
nisem
več
,
in
še
to
zimo
poprosim
mamo
za
daljše
krilo
.
»
Otroka
«
si
jedenkrat
za
vselej
odločno
prepovem
,
gospodična
Stojanova
!
—
Ne
bodi
huda
—
povej
mi
rajša
,
če
ga
imaš
zelo
rada
;
pa
saj
to
se
razume
!
—
Zaradi
barona
se
pač
nič
ne
boj
,
ljubi
moj
Milenček
!
Reci
,
da
ga
nočeš
!
Da
ga
ne
maraš
,
da
ga
ne
maraš
in
da
ga
ne
maraš
!
Pa
je
!
Pika
in
konec
!
«
In
neustrašena
mlada
gospica
je
odločno
udarila
z
nogo
ob
tla
.
Zadnji
glasni
in
kategorični
vzkliki
Stankini
pa
so
prisilili
guvernanto
,
mademoiselle
Etiennette
Steinbauer
,
da
je
nervozno
odprla
vrata
in
prišla
iz
svoje
sobe
,
ki
je
bila
zraven
spalnice
obeh
devojk
.
Žalibog
,
da
guvernante
v
življenju
niso
vse
tako
lepe
,
kakor
v
romanih
!
Etiennette
,
krajše
Netty
je
bila
sicer
na
fotografiji
dražestna
;
komaj
bi
jo
bil
spoznal
.
Original
je
bil
velik
in
močan
,
nežnega
le
malo
na
njem
,
obraz
preširok
in
dolgočasen
kakor
uvod
v
modroslovno
razpravo
.
Mademoiselle
je
štela
svoje
vesne
do
osemindvajsete
.
Sčasoma
pa
ji
je
postalo
seštevanje
zoprno
,
ker
je
videla
,
da
lepota
ne
raste
z
leti
.
Začela
je
torej
odštevati
.
Naposled
je
naredila
generalni
odmor
in
ostala
začasno
pri
številki
26.
Prave
starosti
nočem
povedati
iz
več
vzrokov
ne
;
prvič
,
ker
je
negalantno
,
ako
se
kdo
briga
za
take
natančne
neprijetnosti
;
drugič
,
ker
ta
točka
za
povest
ni
skoro
nič
pomenljiva
,
in
naposled
,
ker
sem
preverjen
,
da
bi
ljubeznivi
bralec
številko
bržkone
pozabil
že
črez
leto
in
dan
.
Angleški
zdravnik
trdi
,
da
postaja
žensko
srce
od
tridesetega
leta
nekoliko
ložje
.
Nasprotno
pa
je
dokazal
,
pravijo
,
nemški
profesor
Benecke
,
da
raste
srce
do
petdesetega
leta
in
sicer
vsako
leto
za
kubiški
centimeter
!
Ako
se
pridružimo
zadnjemu
mnenju
,
moramo
reči
,
da
je
napredovalo
Nettyno
srce
že
za
dober
kubiški
decimeter
.
Znano
je
,
da
»
lepote
ženske
pestri
cvet
«
ne
trpi
kritične
analize
,
in
da
deluje
le
celotni
vtisek
.
Toda
cvet
gospice
Steinbauerjeve
je
bil
tako
posebno
»
pester
«
v
besede
najstrožjem
pomenu
,
da
ga
je
prav
prijetno
opisati
vsaj
v
glavnih
»
potezah
«
.
Za
slikanje
je
imela
guvernanta
namreč
od
nekdaj
izreden
dar
!
Barvala
pa
ni
ne
na
platno
,
ne
na
popir
,
temveč
po
svojem
obrazu
.
Sledila
je
materi
naravi
,
»
večni
učiteljici
«
;
njena
umetnost
je
oponašala
stvarstvo
in
prirodo
.
Na
svojih
licih
je
posnemala
rožasto
jutranjo
zarjo
in
cvetoče
vrtnice
,
na
ustnicah
jasni
bager
rdevajočih
večernih
oblakov
,
na
svojih
obrvih
je
kopirala
črnoto
decemberske
noči
,
po
ostalem
pa
si
pomagala
z
»
moko
«
,
belo
in
fino
kakor
mlad
sneg
.
Po
grškem
idejalu
hrepeneč
,
je
rabila
vsa
sredstva
,
ki
pospešujejo
razvoj
telesne
lepote
.
Zobje
so
ji
bili
tako
lepo
beli
in
stali
tako
nepričakovano
po
redu
in
pravilu
,
da
ne
bi
zlepa
mogel
nihče
odrekati
zasluženega
priznanja
spretnosti
njenega
zobozdravnika
.
Ponarejena
,
kakor
ozobje
,
je
bila
tudi
bujnost
oprsja
in
kolkov
—
vse
draga
,
fina
roba
iz
sloveče
prodajalnice
ob
živahni
»
Mariahilferstrasse
«
na
Dunaju
.
»
Koliko
te
pa
je
,
o
Etiennette
?
«
vprašal
bi
lahko
kdo
po
domače
.
Niti
lasje
niso
vzrasli
na
njenem
zelniku
,
—
mon
Dieu
—
na
njeni
glavici
,
katera
je
bila
pa
drugače
pristna
.
Etiennette
je
bila
doma
z
gorenjega
Štajerskega
,
torej
trda
Nemka
,
kar
nam
pove
že
njeno
francosko
ime
.
Nemščine
ni
bila
popolnoma
zmožna
;
dobro
je
govorila
in
pisala
le
francoski
.
Vsi
drugi
jeziki
so
ji
bili
»
barbarski
«
.
Čebrnjala
je
nekoliko
laški
;
angleški
pa
je
znala
tako
slabo
,
kakor
bi
bil
to
njen
materinski
jezik
...
Dlje
časa
je
bila
zaljubljena
v
nekega
gimnazijskega
suplenta
,
ki
je
bil
leposlovno
navdahnjen
in
je
pisal
nerazumne
in
zato
tudi
popolnoma
nedolžne
pesni
in
dvoril
muzam
tako
silovito
,
da
je
naposled
pozabil
,
katerega
spola
je
njegov
pegaz
.
Da
je
nosil
dolge
lase
,
tega
ni
treba
izrecno
praviti
.
Opeval
je
guvernanto
dobrega
pol
leta
;
ko
so
mu
pa
rime
nanjo
pošle
,
si
je
poiskal
nov
predmet
.
—
»
Ti
nesrečna
Mantua
!
«
Tudi
njenih
poznejših
častilcev
se
je
vsaki
rešil
še
o
pravem
času
njene
neprirodnosti
.
Odgojiteljica
pa
je
našla
tolažbe
v
feljtonskih
romanih
,
katere
je
spisal
francoski
mnogopisec
Ponson
du
Terrail
,
in
se
nalezla
iz
njega
božjastnega
romantiškega
duha
.
Pri
Stojanovih
se
ji
je
nezasluženo
dobro
godilo
.
Bila
je
zadnja
leta
manj
učiteljica
hčerkama
,
nego
»
lectrice
«
tete
Emilije
,
kateri
se
je
vedela
in
znala
tako
lizati
in
sladkati
,
da
si
je
pridobila
za
vselej
stalno
mesto
v
obiteli
.
Tako
ji
je
bilo
prešlo
jutro
življenja
,
»
dieses
Gabelfruhstiick
des
Teufels
«
,
kakor
pravi
Heine
.
In
začele
so
se
»
migraines
«
.
Etiennette
je
postala
pusta
in
neprebavna
,
kar
sta
nemilo
čutili
zlasti
Milena
in
Stanka
.
—
Za
neznatne
tri
,
štiri
urice
gorenještajerske
francoščine
in
klavirja
je
dobivala
plačo
,
kakor
malokateri
uradnik
ob
obilem
poslu
;
ob
vsem
tem
pa
se
je
s
slastjo
delala
nesrečno
in
tožila
svojim
manj
ugodno
živečim
tovarišicam
,
kako
jo
tepe
usoda
.
Kar
se
tiče
vpliva
na
gojenki
,
se
ji
ni
posrečilo
,
da
bi
sveži
cvetki
oropala
zdrave
barve
in
jima
prestrojila
naravno
ženstvo
s
polovičnimi
vednostmi
v
domišljav
,
neresničen
,
umeten
značaj
.
»
Ah
!
tenez
,
c
’
est
un
joli
vacarme
!
«
ječala
je
devojkama
,
»
j
’
ai
une
migraine
,
mais
une
migraine
!
Ca
me
tient
la
,
dans
le
sourcil
gauche
.
Il
est
temps
d
’
aller
se
coucher
!
«
Ponovila
je
še
jedenkrat
,
kako
jo
boli
glava
,
in
velela
,
naj
gresta
vender
že
spat
!
Potem
je
staro
dekle
izginilo
.
Mladina
ljubi
opozicijo
in
besedi
»
nalašč
ne
«
.
Sestri
sta
ugasnili
luč
in
stopili
k
oknu
sobe
,
katero
so
polnile
sence
tajnostne
poletne
noči
.
Čisto
bled
je
vzplaval
mesec
izza
bližnjih
gozdnih
vrhov
in
lil
negotov
,
trepetajoč
sijaj
po
lahno
zibajočih
se
žitnih
poljanah
in
po
krivi
,
beli
cesti
,
vodeči
proti
Vranovemu
.
Kako
bi
tudi
ne
bil
bled
ta
nebesni
poštar
,
zaljubljencem
stari
prijatelj
in
tihi
zaveznik
,
ki
ima
toliko
nočne
službe
,
nujnega
opravila
z
neštetimi
brezplačnimi
vzdihljaji
,
rekomandovanimi
poljubi
in
srčnimi
brzojavi
!
Ob
vsem
tem
ga
pa
še
dražijo
lahkomiselni
»
milijoni
«
,
koketne
zvezdice
,
plešoče
brez
dela
in
skrbij
po
parketu
sinjega
svoda
;
nagajajo
mu
,
da
ga
zemlja
,
v
katero
je
nesrečno
zaljubljen
,
ne
mara
,
ker
noče
premajhnega
moža
!
Mesec
pa
se
jezi
,
da
je
ves
rumen
;
hujša
in
shujša
,
da
ga
ni
skoro
nič
videti
.
Potem
pa
si
zopet
opomore
,
ker
je
trdne
narave
,
in
znova
prevzame
zaljubljeno
pošto
....
Črički
so
prirejali
veliki
koncert
,
ki
je
obsegal
le
jedno
samo
točko
;
zato
pa
je
bila
ta
tem
daljša
in
jednakomernejša
;
godli
so
brez
napak
.
Zaspano
so
šumele
resne
smreke
kraj
temnega
gozda
ob
travnikih
,
in
od
njih
sem
je
prinašala
tiha
nočna
sapa
rezek
,
grenek
,
trpek
vonj
.
»
Vedi
,
Milena
,
tudi
jaz
imam
že
svoj
idejal
«
,
pričela
je
mlajša
sestra
in
tiho
in
navdušeno
razlagala
vse
kreposti
in
vrline
svojega
dozdevnega
viteza
.
Ta
presrečni
mladenič
je
bil
»
visoke
in
vitke
rasti
junak
,
«
opravljen
kakor
kak
princ
v
bajkah
!
Jahati
,
streljati
,
boriti
se
,
plavati
in
tako
dalje
,
vse
to
je
znal
,
da
je
bilo
kar
veselje
!
Tako
lepega
obraza
in
tako
plemenitega
srca
ni
imel
zlepa
nihče
drug
na
vsem
božjem
svetu
ne
.
O
,
brez
primere
!
Rešil
je
skoro
vsaki
mesec
sedaj
temu
,
sedaj
onemu
življenje
,
bodisi
da
je
potegnil
otroka
iz
reke
,
bodisi
da
je
vzdržal
splašene
iskre
konje
,
bodisi
da
je
otel
celo
obitel
s
posli
vred
iz
goreče
hiše
!
«
Kar
se
tega
tiče
,
moral
bi
prav
za
prav
poseben
sluga
za
njim
nositi
vsa
svetla
priznanja
,
odlikovanja
,
svetinje
in
križce
.
»
Skratka
,
bil
je
najlepši
,
najboljši
in
najpogumnejši
junak
,
star
natančno
petindvajset
let
!
«
Le
žalibog
,
da
ni
bil
—
živ
...
Milena
je
površno
poslušala
iskreno
izpoved
sestrice
,
ki
je
mahoma
utihnila
.
Dolgo
sta
molčali
obe
.
S
strašno
resnim
obrazom
je
obljubila
Stanka
še
jedenkrat
,
da
le
takšen
in
nič
drugačen
ne
bo
njen
prihodnji
.
Uboga
Stanka
,
koliko
boš
morala
črtati
!
Poljubili
sta
se
,
obe
z
nekim
posebnim
nasmehom
,
in
odšli
k
počitku
.
Stanka
je
kmalu
zasanjala
lahen
sen
,
Milena
pa
je
bedela
.
Vzburjeno
srce
ji
ni
dalo
miru
.
Vedno
znova
je
prečutila
tajinstveno
novost
svojih
čustev
.
Vse
,
kar
je
doživela
zadnji
čas
,
in
vse
,
kar
si
je
osvojilo
njeno
dušo
z
neznano
,
naravsko
,
nepremagljivo
,
čudodelno
silo
,
se
ji
je
zdelo
nekaj
neizrečno
sladkega
,
nepričakovanega
in
premagujočega
vse
druge
misli
.
To
je
bila
ona
tajinstvena
,
nedoumna
,
vsemogočna
,
samovoljna
vladarica
—
prva
ljubezen
nepokvarjene
duše
.
In
on
?
Inženir
Ivan
Vojnik
,
mlad
mož
nenavadno
elegantne
rasti
,
z
resnim
,
vender
kaj
prikupnim
obrazom
,
veselimi
,
samozavestnimi
,
prijaznimi
očmi
in
črnimi
,
podjetno
navzgor
vzvihanimi
brčicami
,
ta
»
nesrečnež
«
,
kakor
ga
je
sprva
imenovala
,
sama
ne
vedoč
,
zakaj
,
on
je
vzbudil
Mileni
spečo
dušo
iz
detinskih
sanj
.
Major
Stojan
ga
je
privedel
pri
neki
priliki
s
sabo
na
Javorice
,
hoteč
pokazati
mu
svojo
bogato
zbirko
posušenih
pogorskih
rastlin
.
Od
takrat
je
Vojnik
večkrat
prišel
.
Motil
pa
bi
se
vsakdo
,
misleč
,
da
je
prihajal
radi
mrtvih
,
otisnjenih
in
strogo
po
številkah
in
imenih
urejenih
otrok
raznobojne
flore
.
Botaniške
kataloge
in
zapisnike
majorjeve
je
seveda
cenil
,
kakor
to
že
zahteva
važnost
lepega
predmeta
.
Toda
priznati
je
treba
,
da
je
še
mnogo
rajši
obiskoval
Javorice
,
odkar
so
ga
povabile
gospodične
Stojanove
na
»
lawn-tennis
«
.
On
sam
pa
tudi
ni
bil
kriv
tega
,
da
mu
je
na
Javoricah
tako
ugajalo
.
Kajti
takoj
prvi
dan
je
sedel
smejoči
se
Amor
na
tenko
omreženo
zagrajo
,
izbral
si
svoji
najlepši
puščici
in
poskusil
z
nedolžno
resnostjo
ostrost
sladkih
strel
Kadar
pa
Amor
hoče
,
ne
zgreši
nikdar
sredine
.
Tudi
tačas
se
je
pokazal
nebeški
sel
strokovnjaka
.
Puščice
so
le
predobro
zadele
in
globoko
!
Z
rastočo
radostjo
sta
čutila
mladca
notranjo
sorodnost
.
Njiju
duši
sta
si
vzleteli
takoj
početkoma
nasproti
s
težko
prikritim
veseljem
.
Kako
je
bilo
vender
to
vse
drugače
,
kakor
v
Mileninih
povestih
veleznane
nemške
pisalke
in
njenih
epigonov
,
v
sladkovodenih
,
previdno
okisanih
proizvodih
,
v
katerih
se
vedno
lepo
po
jedni
metodi
on
in
ona
početkoma
živahno
sovražita
,
iz
same
ljubezni
bržkone
...
pozneje
pa
bridko
ljubita
,
iz
samega
sovraštva
seveda
...
Odkar
je
zahajal
inženir
na
Javorice
,
je
bila
Milena
vsa
izpremenjena
.
Tiha
,
zamišljena
,
vtopljena
v
nemirno
sanjarjenje
,
je
bila
najrajša
sama
.
In
večkrat
,
kadar
je
slonela
brez
nadležnih
prič
na
verandi
ob
grajskem
obzidju
,
gledala
kakor
v
spanju
rahlo
zibajoča
se
peresca
drevesna
,
igrajoča
se
med
sabo
v
popoldanskem
vetru
,
poslušala
oddaljeno
bučanje
in
šumenje
deroče
Save
in
zrla
proti
vabljivim
vrhovom
hladnih
snežnikov
,
je
zasačila
sama
sebe
,
kako
se
ji
polnijo
v
nenadnem
genotju
oči
s
solzami
neizrečnega
hrepenenja
.
»
Urekel
oči
ji
je
mladec
,
Ni
znala
,
ne
kdaj
,
ne
kako
!
«
O
Vojniku
pa
je
treba
potrditi
,
da
bi
prej
ne
bil
nikdar
verjel
kaj
takega
,
namreč
,
da
se
bo
kar
tako
nanagloma
kedaj
navdušil
za
»
lawn
tennis
«
ali
sploh
za
kako
drugo
angleško
igro
,
naj
si
so
tudi
imenitne
in
zdravju
koristne
.
Vselej
je
komaj
,
komaj
čakal
,
kdaj
lahko
zapusti
Vranovo
in
pohiti
proti
Javoricam
.
Toda
videlo
se
je
,
kakor
da
nima
Vojnik
prav
nikakršne
nadarjenosti
za
omenjeno
moderno
igro
!
Kolikokrat
je
zgrešil
žogo
z
usnjem
preoblečeno
,
kolikokrat
je
mahnil
prepozno
,
kolikokrat
prekmalu
,
—
po
praznem
zraku
!
Skoro
bi
rekel
,
da
je
inženir
nekamo
premalo
pazil
.
Ali
!
Zato
je
tem
pozorneje
gledal
in
gledal
vedno
zopet
le
njo
,
to
gibko
postavo
,
te
bele
,
gracijozne
roke
,
ta
mili
,
ljubeznivi
obrazek
,
ta
srečni
nasmeh
,
te
ponosne
,
mirne
osemce
,
te
blesteče
zobke
za
koralnimi
,
komaj
otvorjenimi
ustnicami
!
Ves
ta
fini
,
lahni
čar
prirodno-dražestne
devojke
ga
je
mamil
tako
,
da
mu
na
vse
zadnje
ne
smemo
njegove
nepaznosti
resno
šteti
v
zlo
.
»
Ali
gospod
Vojnik
!
Že
zopet
!
«
opominjala
ga
je
Milena
večkrat
.
On
se
ji
je
samo
smejal
.
Oh
,
očitno
je
imel
mladi
mož
malo
,
mnogo
premalo
častilakomnosti
,
da
je
bil
tak
!
Da
,
smejal
se
ji
je
—
smejala
se
je
pa
tudi
ona
.
Gotovo
mu
je
mehkosrčno
oprostila
vsako
napako
kar
mimogrede
.
Stanki
,
baronu
,
odgojiteljici
,
adjunktu
Govedku
,
kateri
je
dvoril
po
nekoliko
guvernanti
,
in
o
katerem
se
pesem
pozneje
prične
,
vsej
druščini
se
je
to
tako
dobro
zdelo
,
da
so
se
tudi
oni
smejali
.
Marsikateri
lepi
popoldan
je
bilo
prav
glasno
in
živahno
tam
ob
smrekah
za
parkom
javoriškim
!
In
prišel
je
čas
,
ko
se
ni
dalo
inženirju
nič
več
,
da
bi
narejal
starejši
hčerki
Stojanovi
banalne
poklone
,
po
dovtipnosti
hlepeče
,
čas
,
ko
se
mu
je
videlo
vse
to
za
Mileno
nekako
»
trivijalno
«
.
Kakor
smo
že
rekli
,
Amor
je
dobro
zadel
na
obe
strani
.
S
takim
mojstrom
ni
šale
!
Jasen
,
len
,
tih
popoldan
je
bil
.
Stojanovi
so
bili
povabili
med
drugimi
tudi
gospoda
Vojnika
na
kratek
izprehod
po
bližnjem
gozdičku
proti
mlinu
.
Taki-le
izprehodi
po
hladnih
»
gozdičkih
«
so
,
kakor
nekateri
vedo
,
jako
pripravni
v
to
,
da
si
mladi
ljudje
v
neki
razdalji
od
starejših
mnogokaj
povedo
,
kar
bi
,
recimo
,
onih
starejših
morda
ne
zanimalo
tako
živo
,
ali
pa
—
govorimo
odkritosrčneje
—
kar
bi
omenjena
starost
niti
prav
vedeti
ne
smela
.
Naš
zaljubljeni
inženir
je
ta
dan
tako
preudaril
,
da
mora
priliko
po
svoje
porabiti
in
povedati
Mileni
,
—
»
da
brez
nje
ne
more
živeti
.
«
—
Kadar
pa
je
življenje
v
nevarnosti
,
takrat
,
ljuba
bralka
,
takrat
,
no
—
saj
veš
—
hm
!
Posrečilo
se
mu
je
.
Bila
sta
sama
.
Ljubezniv
slučaj
je
dopustil
,
da
sta
zaostala
v
potrebni
razdalji
za
drugimi
.
Trenotki
so
bili
ugodni
.
Vojnik
bi
si
ne
bil
mogel
želeti
ugodnejših
...
Toda
!
Kaj
misliš
,
blagovoljni
bralec
?
Da
je
zinil
Vojnik
kakšno
besedico
?
O
ne
!
Molčal
je
!
Bilo
je
vroče
;
niti
tega
ji
ni
povedal
!
Ničesar
ni
rekel
.
Molčal
je
klasične
govore
!
Mahal
je
s
paličico
srdito
po
nedolžnih
gozdnih
rožicah
ob
potu
,
jezil
se
na
tihem
sam
nad
svojo
»
nerazumno
«
neodločnostjo
in
tresel
se
od
razburjenosti
...
Nekateri
beli
metulji
so
se
nosili
brezglasno
nad
otrplim
praprotjem
,
hiteč
proti
njivam
ob
robu
gozda
...
Nobenega
glasu
ni
bilo
naokolo
.
Tako
mirno
je
bilo
vse
,
da
je
bilo
skoro
slišati
burne
udarce
dveh
mladih
src
,
kateri
sta
jeli
hipoma
viharno
utripati
.
Inženir
je
molčal
!
»
Kako
je
vender
neroden
!
«
ujezil
se
je
nekdo
.
»
Moji
streli
niso
zastonj
,
le
čakaj
!
«
Bil
je
prijateljček
Amor
,
seveda
.
Smuknil
je
na
nizko
hrastovo
vejo
in
pozibal
jo
tako
spretno
,
da
je
mimoidoči
Mileni
odsmukal
slamnik
raz
glavo
.
Potem
se
je
smejoč
poslovil
;
mudilo
se
mu
je
drugam
.
Vojnik
je
pobral
pokrivalo
.
Počasi
in
nekoliko
nespretno
ga
je
stavil
Mileni
na
glavo
.
Saj
slamnika
niti
dobro
opazil
ni
!
Videl
je
le
vlažni
svit
njenih
očij
prav
blizu
,
čutil
nje
gorko
sapo
,
čutil
konce
njenih
las
laskavo
ob
svojem
obrazu
...
In
nenadoma
je
čutila
Milena
strastni
objem
dveh
krepkih
rok
,
dobro
znan
obraz
se
je
nagnil
k
njej
,
njegove
ustnice
so
se
dotaknile
njenih
v
prvem
,
sladkem
,
vročem
—
»
Petsto
objokanih
zajcev
!
«
je
zašepetal
izza
leskovega
grma
ta
hip
Groga
Kozol
in
se
divil
nenavadnemu
prizoru
»
živih
podob
«
.
Nesel
je
bil
za
družbo
pozabljeni
šal
gospe
Ane
.
Na
tem
potu
je
opazil
zaljubljeni
parček
in
se
takoj
varno
poskril
.
Svojih
samogovorov
pa
ni
opustil
.
»
Groga
,
glej
no
,
glej
!
—
To
so
občutki
,
glej
jih
no
,
to
so
občutki
!
Pa
vedno
prav
prideš
!
Ješ
,
ješ
!
Kako
se
imata
rada
!
«
Zaljubljenca
seveda
nista
vedela
sedaj
za
ves
svet
ne
,
kamo-li
za
Grogo
?
Inženir
je
v
jednomer
gledal
ta
razburjeni
,
zardeli
,
prestrašeni
obrazek
in
velike
,
črne
,
preplašene
oči
prečudne
miline
.
»
Milena
!
«
vzkliknil
je
tiho
,
razburjeno
.
Ona
je
drhtala
.
Mehko
je
slonela
njena
glavica
njemu
ob
prsih
,
v
njenih
očeh
je
zatrepetalo
nekaj
in
se
treslo
.
»
Milena
,
ali
me
ljubiš
?
«
vprašal
je
strastno
,
zahtevajoče
.
Kakor
sladka
harmonija
iz
daljave
so
udarjale
besede
na
njeno
uho
.
Dekle
ga
je
zopet
za
hip
pogledalo
;
vsa
boječnost
,
strah
in
sreča
prve
čiste
ljubezni
je
sijala
Mileni
iz
očij
.
Rahlo
se
mu
je
izvila
in
ozrla
se
osupla
okolo
,
kakor
bi
se
bila
vzbudila
iz
globokega
sna
...
»
A
,
a
,
a
,
to
so
občutki
!
Ta-le
inženir
,
ta
pa
zna
!
—
Groga
,
ti
si
pa
tič
,
da
vsemu
prideš
na
sled
.
«
—
—
—
Nekoliko
pozneje
pa
je
dejala
gospa
doktorica
svoji
hčerki
:
»
Ah
,
Milena
,
kaj
pa
ti
je
,
da
imaš
tako
rosne
oči
?
«
»
Nič
,
mama
,
prav
nič
!
Komar
—
komar
mi
je
padel
v
oko
in
preveč
sem
si
je
—
jih
otrla
.
«
»
Hm
,
hm
,
«
majal
je
Groga
z
debelo
glavo
in
oddal
pogrešani
šal
ter
mislil
si
:
»
Ta
hentani
komar
!
Kako
je
bil
velik
!
Pa
ga
vender
nihče
ne
vidi
!
«
Ko
se
je
vračal
Vojnik
tisti
večer
domov
proti
Vranovemu
,
zdelo
se
mu
je
vse
izpremenjeno
,
vse
mnogo
lepše
naokolo
.
Veselo
in
hitro
,
skoro
poskakujoč
je
korakal
!
Okolo
ustnic
mu
je
igral
neprestan
smeh
,
in
gorka
rdečica
,
rdečica
naj
blažjega
veselja
mu
je
pokrivala
obraz
.
Mladost
,
ljubezen
,
sreča
!
Razumeti
le
ni
mogel
,
kako
mu
je
bilo
mogoče
prej
tolikrat
stati
tik
nje
,
ne
da
bi
se
zavedal
,
kako
jo
obožava
!
Solnce
je
zahajalo
.
Visoko
gori
na
nebu
so
stali
nepremični
dolgi
,
rdeči
oblaki
;
nad
gorami
je
gorelo
in
žarelo
...
Vrhovi
gorenjskih
velikanov
so
se
topili
v
barvah
nepopisnega
ognja
,
Vojnik
je
obstal
na
visoki
terasi
nad
Savo
in
gledal
slikoviti
,
veličastni
prizor
.
Globoko
doli
je
šumelo
in
pelo
savsko
vodovje
prečudno
,
sladko
pesem
.
Nekaj
večnega
doni
iz
teh
tožnih
glasov
...
Slovo
jemljo
valovi
od
Triglava
,
poslavljajo
se
od
prelepe
domače
zemlje
in
jo
zadnjikrat
pozdravljajo
...
Vsako
skalico
še
jedenkrat
objamejo
in
poljubijo
,
predno
odhite
proti
vzhodu
v
tuje
struge
in
doline
...
Kako
dolgo
je
stal
tukaj
zamaknjen
v
mirno
otrplost
,
inženir
sam
ni
vedel
.
»
Juhuhuhuu
!
«
zauka
nekdo
z
močnim
glasom
.
Vojnik
se
zgane
in
obrne
.
Pred
njim
je
stala
visoka
,
krepka
,
še
mlada
ženska
nepremično
in
tiho
.
Na
glavi
je
imela
širok
slamnik
z
rdečim
trakom
,
gosti
plavi
lasje
so
ji
padali
nespleteni
po
ramenih
;
obraz
ji
je
bil
zabuhel
.
Okolo
vratu
izpod
las
se
ji
je
ovijal
venec
belih
in
rdečih
suhih
rož
z
vsakojakimi
svetlimi
kroglicami
.
Sicer
je
bila
opravljena
kmetiški
.
V
levi
je
držala
košaro
,
v
desni
pa
debelo
gorjačo
.
To
je
izpustila
sedaj
na
tla
in
pomolila
inženirju
odprto
roko
.
Dal
ji
je
torej
nekaj
drobiža
.
»
Meni
pravijo
»
divja
Mina
«
,
veš
!
«
izpregovorila
je
hlastno
,
kratko
presekano
,
s
suhim
glasom
in
spravila
denar
v
pisano
ruto
in
zadovoljno
kimala
z
glavo
.
»
Kdo
si
pa
ti
,
lepi
gospod
?
Ne
govori
mi
pa
dosti
,
da
me
ne
ujeziš
!
«
Odgovora
ni
pričakovala
nobenega
,
temveč
,
zavezljavši
drobiž
v
konec
rute
,
je
nadaljevala
s
topim
nasmehom
,
bolj
sama
za-se
:
»
Prijatelj
si
,
ker
si
dober
človek
.
Želim
ti
srečo
!
Samo
,
ako
bo
mogoče
!
Le
počakaj
.
«
Nekako
tesno
je
bilo
inženirju
pri
srcu
,
ko
je
opazoval
to
blazno
žensko
.
Gotovo
je
stala
že
poprej
dlje
časa
za
njim
,
dočim
je
on
ob
strmem
prepadu
zrl
v
globoko
savsko
dolino
.
Samo
jeden
sunec
njene
krepke
roke
,
in
Vojnik
bi
bil
treščil
po
divjem
skalovju
brez
rešitve
v
valovje
tam
doli
.
Zato
je
sedaj
naglo
odskočil
od
roba
.
»
Divja
Mina
«
pa
je
to
takoj
opazila
.
Strahovito
se
je
zakrohotala
.
»
Nikar
se
me
ne
boj
!
«
dejala
je
potem
skoro
proseče
.
»
Ne
bom
te
ubila
ne
!
Prej
bi
te
bila
lahko
,
nihče
ne
bi
bil
vedel
«
»
Ne
bi
bil
vedel
«
,
ponavljala
je
zategnjeno
in
sedla
na
skalo
tik
strašnega
prepada
z
nogami
proti
globočini
.
Ves
prestrašen
jo
je
inženir
hotel
potegniti
s
tega
nevarnega
sedeža
.
»
Ali
mi
ne
greš
?
«
zarezala
je
.
»
To
je
moja
pruka
,
pruka
divje
Mine
.
Nikar
me
ne
jezi
!
«
Dvignila
je
parkrat
svojo
gorjačo
.
»
Mina
,
lepo
te
prosim
,
sedi
vsaj
proti
meni
,
da
te
bolje
vidim
!
«
Ta
zvijača
je
pomagala
.
»
Naj
pa
bo
,
ako
me
že
rad
gledaš
.
Ljubi
moj
,
tudi
jaz
sem
bila
jedenkrat
lepa
!
Takrat
!
«
Zamislila
se
je
....
»
Veš
,
prijatelj
,
ubili
so
ga
!
Daleč
tam
na
tujem
.
«
»
Koga
pa
?
«
»
Mojega
Franceljna
!
«
tožila
je
.
Glas
ji
je
postal
rahel
,
pogled
tako
krotek
in
mil.
Vsa
divjost
jo
je
minila
.
In
sedaj
,
ko
je
izgubil
njen
obraz
vsako
trdo
potezo
,
ko
ga
je
oblival
večerni
svit
žarečih
snežnikov
,
je
videl
Vojnik
,
da
je
govorila
Mina
resnico
,
rekoč
,
da
je
bila
nekdaj
lepa
.
»
V
vojski
so
ga
ubili
«
,
je
šepetala
.
»
Tam
na
Turškem
.
Daleč
,
daleč
tam
za
gorami
...
Franceljna
ne
bo
nikdar
več
.
Ustrelili
so
ga
Turki
.
Ti
bi
ga
ne
bil
ubil
,
kaj
ne
da
ne
?
Najlepši
fant
je
bil
,
najlepši
je
bil
moj
ljubček
!
Morebiti
pa
«
,
je
dostavila
tajinstveno
in
tiho
,
»
morebiti
se
pa
venderle
vrne
?
Čakam
ga
.
Tako
težko
,
komaj
,
komaj
ga
čakam
!
Bolan
leži
,
hudo
so
ga
ranili
.
Toda
na
jedenkrat
bo
zopet
zdrav
.
Haha
!
Groga
že
ve
,
le
vprašaj
ga
,
on
ti
pove
vse
,
on
je
bil
ž
njim
na
vojski
!
In
Groga
mi
je
rekel
,
da
se
Francelj
kmalu
povrne
.
To
bo
veselje
!
Prijatelj
,
prideš
li
na
svatbo
?
V
kratkem
bo
!
Oh
,
kako
pa
tudi
molim
!
Sama
Marija
v
nebesih
mi
bo
pomagala
...
Moli
tudi
ti
!
—
Vidiš
,
tukaj
,
le
poglej
!
«
Previdno
je
izvlekla
iz
nedrij
zavitek
in
iz
njega
celo
število
Marijinih
podobic
.
Komaj
se
jih
je
dotikala
,
in
gledala
jih
je
z
nepopisno
zaupnim
pogledom
.
Inženir
jih
je
smel
videti
le
od
daleč
.
Navzlic
njeni
paznosti
pa
ji
je
padla
jedna
slika
v
travo
.
Naglo
jo
je
Mina
pobrala
in
shranila
vse
skupaj
,
klečeč
na
kolenih
.
Se
nečesa
so
iskale
njene
oči
.
»
Bo
!
«
vzkliknila
je
veselo
.
»
Štiriperesna
deteljica
!
Na
jo
,
prijatelj
!
Varuj
jo
,
to
ti
povem
!
Ako
jo
izgubiš
,
boš
nesrečen
!
Pomni
me
!
«
»
Zdaj
gre
pa
Mina
večerjat
.
Tukaj
v
košari
ima
gobe
:
babice
,
zelenke
,
jurčke
,
lisičice
;
dobra
jed
!
Lahko
noč
!
«
In
kakor
bi
trenil
,
se
je
zagnala
»
divja
Mina
«
zopet
na
skalo
,
obrnila
se
in
se
spustila
v
mračno
globino
!
Inženirja
je
stresla
groza
.
Sklonil
se
je
in
gledal
v
temni
prepad
.
Vse
je
bilo
tiho
.
Mina
se
je
torej
morda
kje
ujela
za
kako
vejo
in
visela
morda
nad
strašnim
brezdnom
.
»
Mina
!
«
je
klical
Vojnik
,
»
drži
se
,
dokler
ne
pokličem
ljudij
!
Takoj
ti
bomo
pomagali
!
«
»
Mina
ne
potrebuje
nikogar
«
,
se
je
glasilo
iz
tihih
globočin
.
»
Haha
,
divja
Mina
ima
svoja
pota
!
Prej
bo
doma
,
kakor
ti
.
«
In
iz
dna
globine
se
je
razlegal
krepek
in
zategnjen
:
»
Juhuhuhuu
!
«
Mina
je
znala
ukati
,
da
malokateri
fant
tako
.
Vse
bližnje
gore
so
odgovarjale
divjim
glasom
.
Darovi
moji
tudi
bi
goreli
:
Naj
zgorel
oven
,
junec
bi
največji
,
Da
mogel
nje
ljubezen
bi
doseči
,
Katere
čisti
žarki
so
me
vneli
.
Levstik
.
Bilo
je
nekaj
dnij
po
onem
silno
važnem
dogodku
,
ko
je
bil
obljubil
Groga
Mileni
na
tihem
svojo
skrivnostno
in
nesebično
pomoč
.
Javoriške
dame
so
se
odpeljale
kmalu
po
kosilu
v
Žerovje
na
»
neizogiben
«
poset
.
Le
mademoiselle
Netty
je
ostala
doma
.
Imela
je
zopet
jedenkrat
jedno
svojih
najhujših
»
migraines
«
,
kar
jih
je
pomnila
.
V
resnici
pa
se
je
ogibala
Žerovja
zato
,
ker
je
bila
slišala
iz
zanesljivega
vira
,
da
se
je
tam
nje
»
najboljša
prijateljica
«
,
guvernanta
pri
sodnikovih
,
srečno
zaročila
z
mladim
doktorjem
vseh
pravic
.
Etiennette
pa
je
bila
izmed
tistih
žensk
,
katerim
se
dekleta
ne
morejo
huje
zameriti
,
kakor
s
tem
,
da
postanejo
vesele
neveste
.
Sedela
je
navzlic
vsem
bolečinam
pred
svojim
ogledalom
in
se
trudila
—
ta
dan
drugič
—
da
bi
s
pomočjo
moderne
tehnike
pomladila
svoj
obraz
po
vseh
pravilih
umetnosti
.
Nadejala
se
je
inženirja
ali
adjunkta
.
Saj
bi
ji
mahoma
odleglo
,
ako
bi
kdo
prišel
!
Treba
torej
vedno
pripravljena
biti
!
Kako
že
govori
sveto
pismo
o
petih
modrih
in
petih
trapastih
devicah
,
ki
so
vse
pričakovale
ženina
?
Dobro
,
prav
dobro
je
ugenila
,
zakaj
zahaja
Vojnik
tako
rad
na
Javorice
;
takoj
je
opazila
,
kako
mimogrede
se
briga
on
za
nje
manjše
in
večje
koketkanje
,
in
z
jezno
zavidnostjo
je
lovila
one
skrivne
in
vender
tako
zgovorne
,
žarne
poglede
Milenine
in
inženirjeve
.
Prežala
pa
je
tem
pozorneje
na
vsaki
mig
in
okret
teh
dveh
,
ker
ji
je
ostrila
oko
prav
tako
silovita
kakor
neupravičena
ljubosumnost
.
Da
,
ljubila
je
Vojnika
,
ljubila
ga
strastno
,
dasi
si
je
sama
časih
očitala
,
da
bi
ga
morala
le
sovražiti
,
ker
je
prezrl
njo
in
si
volil
drugo
!
Zastonj
se
je
upirala
sili
nesrečne
svoje
ljubezni
.
Čim
menj
se
je
zmenil
on
za-njo
,
tem
bolj
je
čutila
ona
vročo
,
divjo
strast
.
To
je
bila
pristna
naravnost
,
brez
lepotil
,
brez
mazil
,
brez
»
poudre
de
riz
«
,
brez
aloksana
,
brez
cold-creama
,
brez
kovinskih
preparatov
!
Razjarjena
,
sama
na-se
jezna
,
je
porinila
svoje
piskrčke
in
škat-ljice
v
predalček
v
zrcalu
in
se
vrgla
na
divan
.
»
Drugače
moram
začeti
,
pa
takoj
!
«
vzdihnila
je
in
zopet
vstala
.
Segla
je
na
omarico
po
lično
lepenko
za
cigarete
.
»
Še
tri
!
«
ujezila
se
je
.
Nervozno
je
zagnala
škatljo
po
tleh
.
Gledala
se
je
v
stenskem
ogledalu
in
ugibala
,
ali
nareja
pušeč
zadosti
majhna
in
dražestna
usta
,
motrila
,
kako
ji
kaj
pristoji
užgana
smodčica
,
in
presojevala
,
kako
se
poda
fini
višnjevkasti
dim
barvi
,
bolje
barvam
njenega
pisanega
obraza
.
»
Vse
hočem
poskusiti
,
vse
!
Manevrirati
moram
,
manevrirati
na
vse
kriplje
.
Njega
moram
omrežiti
—
ali
bo
moj
—
—
ako
pa
ne
—
Milenin
ne
bo
!
Jaz
ali
nobena
!
Rutina
naj
zmaga
mlečno
nedolžnost
!
Vse
mi
bo
prav
—
—
samo
—
da
—
—
fi
done
!
—
da
ne
bom
—
pa
saj
mi
adjunkt
še
vedno
ostane
!
«
Posiljeno
se
smejoč
,
je
sunila
ono
staro
škatljo
z
nogo
daleč
v
kot
.
V
tem
je
stal
Groga
,
imenovan
»
gosposka
žalost
«
,
spodaj
med
veznimi
vrati
na
prijetno
hladilnem
prepihu
,
mogočno
razkoračen
,
roke
na
prsih
in
pod
pazduho
križajoč
,
z
imperatorskim
nasmehom
okolo
ustnic
;
privzdignil
je
zdaj
pa
zdaj
pete
in
se
pogugal
z
mladeniško
čilostjo
tako
malo
na
prstih
.
Major
se
je
bil
odpeljal
na
vse
zgodaj
v
Ljubljano
.
Za
dober
teden
!
Drugega
Stojanovih
tudi
ni
bilo
doma
.
Torej
je
bil
zdaj
Groga
»
prva
oseba
«
na
vsem
Javoriškem
gradu
in
kar
se
ga
je
držalo
daleč
na
okrog
,
prva
oseba
danes
tako
brezdvomno
,
kakor
še
ne
kmalu
poprej
!
Nameraval
je
tedaj
,
da
bi
dal
kot
rojen
govornik
radostnim
čustvom
,
navdajajočim
in
povzdigujočim
ga
,
dostojnega
duška
v
daljšem
samogovoru
realistične
vsebine
s
posebnim
poudarkom
samega
sebe
.
Toda
ta
monolog
,
jeden
najkrasnejših
,
kar
si
jih
more
misliti
tudi
najbolj
grozničava
domišljija
,
je
preprečil
precej
v
početku
sam
baron
Gundi
in
okrajšal
tako
našo
povest
za
nekatero
vrsto
,
za
kar
mu
ne
moremo
biti
nikdar
zadostno
iz
srca
hvaležni
.
Prikrevsal
je
na
priletnem
,
zamišljenem
konju
po
stranski
poti
,
vodeči
z
velike
ceste
proti
grajski
hiši
.
Precej
na
prvi
pogled
je
bilo
spoznati
,
da
gura
,
katero
je
jezdil
Lahnberg
,
za
vzburljive
dirke
ni
imela
nobenega
prirojenega
veselja
.
Resnobna
,
precej
trebušnata
žival
ni
bila
ne
čislanega
arabskega
plemena
,
ne
potomka
slovečih
paradnih
konj
iz
Andaluzije
.
Ravno
tako
malo
bi
jo
mogel
staviti
v
jedno
vrsto
s
Cidovo
Babieco
,
kolikor
tudi
me
skeli
renomaža
ali
hvastavost
,
—
nikar
pa
da
bi
jo
primerjal
slavnemu
Aleksandrovemu
Bucefalu
.
Najbolj
je
bila
še
podobna
nje
vnanja
prikazen
nesmrtni
Rosinanti
Cervantesovega
junaka
iz
Manche
,
nepresežnega
»
viteza
žalostne
postave
«
,
in
pa
neodlični
,
toda
trdnorepi
domači
kobilici
junaškega
Levstikovega
tihotapca
,
Martina
Krpana
z
Vrha
pri
Sveti
Trojici
na
Notranjskem
.
Ko
je
bil
baron
v
pravi
bližini
,
vzravnal
se
je
Kozol
in
se
potem
priklonil
tako
ponižno
,
da
je
videl
jezdec
raz
konja
Grogov
hrbet
v
vsej
njegovi
obširnosti
.
Nato
pa
je
naredil
sluga
genijalno
neumen
obraz
,
vzdignil
ramena
visoko
k
ušesom
,
pogledal
barona
po
strani
in
zmigal
povprek
z
rokama
.
»
Gospoda
majorja
—
e
—
ni
doma
?
«
vpraša
elegantni
jahač
in
premeri
,
švigajoč
z
bičem
malomarno
po
zraku
,
vso
severno
fronto
javoriškega
poslopja
s
kaj
radovednimi
očmi
.
»
Na-a
,
vaša
milost
!
Kakor
jim
je
to
tudi
žal
,
pa
danes
jih
ni
doma
!
Pa
jutri
jih
tudi
ne
bo
,
in
pojutrišnjem
pa
še
manj
,
in
popojutrišnjem
—
«
»
E
—
prav
!
«
Lahnberg
je
komaj
skrival
veselje
,
slišavši
,
da
»
starega
medveda
«
ni
doma
