jazbarona
Roberta
poznam
,
“
povzame
hitro
Olga
,
„
znalo
bi
vse
to
rés
biti
.
Le
pomislite
,
kaka
nepremagljiva
strast
,
kaka
ošabnost
,
kako
sovraštvo
proti
Vogrinu
pretresa
že
od
davna
njegovo
dušo
!
Iz
vsega
,
kar
vém
in
znam
,
moram
sklepati
,
da
so
besede
Vogrinove
proti
Robertu
sicer
hude
,
a
žalibože
menda
prej
resnične
kakor
ne
.
Le
pomisli
,
mama
,
kako
je
on
naju
očrnil
in
ogrdil
pri
očetu
!
Zahvalimo
le
Boga
,
da
se
ni
nič
hujšega
primerilo
,
in
da
je
Rihard
že
toliko
ozdravel
.
“
„
Najbolj
nesramno
pa
je
to
,
“
odvrne
Vogrin
,
„
da
je
začel
moje
vaščane
dolžiti
takega
zločinstva
,
imenujóč
jih
potepuhe
in
lopove
.
To
me
je
že
bilo
hudo
razvnelo
.
A
ko
je
nanesla
potem
govorica
na
to
,
da
bi
bil
hotel
morda
njegov
sluga
utopiti
mene
,
prišlo
mi
je
takoj
na
misel
,
da
tiči
gotovo
on
sam
za
svojim
momkom
.
Tedaj
se
pa
nisem
mogel
več
premagovati
,
in
povedal
sem
mu
očito
,
kar
mislim
o
njem
.
“
Tako
so
se
nekaj
časa
še
pogovarjali
.
Nato
pogledata
dr.
Sirnik
in
Vogrin
k
Rihardu
,
in
proti
večeru
sta
se
še
le
poslovila
od
njega
.
Milo
je
pogledovala
Olga
za
Vogrinom
,
ko
je
odhajal
potem
s
svojim
prijateljem
.
Usmilil
se
jej
je
v
dno
srcá
,
a
sirotica
mu
ni
mogla
pomagati
.
Potrebovala
je
sama
pomoči
!
„
Jaz
sem
skoro
do
trda
prepričana
,
“
jame
zdaj
Olga
proti
materi
,
„
da
je
hotel
Robert
po
svojem
slugi
utopiti
—
Vogrina
.
Hočem
Ti
povedati
,
zakaj
žugam
tako
slabo
mnenje
o
njem
,
in
vem
,
da
se
bodeš
nad
njim
sama
čudila
.
“
In
nato
razkrije
Olga
svojej
materi
,
kako
se
je
Robert
zadnji
četrtek
obnašal
proti
njej
,
kaj
je
vse
z
njo
govoril
in
da
jih
je
kresno
noč
na
onem
obrežji
sam
zalezoval
!
Med
tem
pa
korakata
dr.
Sirnik
in
Vogrin
polagoma
proti
domu
,
pogovarjajóč
se
o
današnjem
razporu
.
Dr.
Sirniku
se
je
vse
nekako
čudno
zdelo
,
kar
se
je
bilo
danes
vpričo
njega
dogodilo
.
A
on
ni
hotel
svojega
tovariša
popraševati
po
teh
skrivnostih
in
spletkah
.
Vogrin
pa
je
seveda
zapazil
to
začudjenje
,
zatorej
reče
:
„
Hvala
Ti
lepa
,
dragi
moj
Sirnik
,
da
si
mi
prijateljski
stal
danes
na
strani
.
Le
Ti
si
me
zadržaval
,
da
se
nisem
bil
še
bolj
spozabil
.
Tvoja
prijaznost
zaslužuje
odkritosrčnega
prijatelja
,
in
to
hočem
biti
od
danes
Tebi
tudi
jaz
.
Zatajeval
sem
Ti
,
dragi
moj
,
do
zdaj
svoje
svete
notranja
čute
.
Ali
danes
Ti
odkrijem
vse
,
da
me
ne
bodeš
krivo
sodil
.
Ti
si
prvi
,
kteremu
zaupam
skrivno
,
a
gorečo
ljubezen
med
Olgo
in
menoj
.
Čuvaj
to
skrivnost
kakor
svetinjo
v
svojem
srci
.
Ona
naj
Ti
bo
sveta
,
kakor
je
meni
!
“
Vogrin
je
nato
dolgo
govoril
o
svojej
in
Olginej
ljubezni
,
a
ob
enem
tudi
razložil
,
zakaj
mu
streže
Robert
po
življenji
.
Dr.
Sirnik
se
je
s
prva
čudil
Vogrinovim
besedam
.
On
ni
nikakor
mislil
,
da
ga
Olga
v
resnici
ljubi
.
Ali
danes
se
je
bil
sam
o
tem
prepričal
,
in
stoprav
zdaj
si
je
znal
tolmačiti
njeno
vedenje
.
„
Moje
stališče
je
pa
rés
žalostno
,
kakor
sam
razvidiš
,
“
nadaljuje
Vogrin
.
„
Prošnja
za
državno
službo
se
mi
je
odbila
,
in
meni
samemu
streže
po
življenji
—
moj
tekmec
!
Kaj
mi
je
početi
?
“
Med
takimi
pogovori
prideta
naša
rojaka
do
Sirnikovega
stanovanja
.
„
Pojdi
malo
k
meni
,
Vogrin
,
“
povabi
zdaj
Sirnik
svojega
tovariša
.
„
Hočeva
čašico
zlatega
vinca
popiti
na
zdravje
Tvoje
in
—
Olgino
!
Ta
dobra
kapljica
iz
„
Slovenskih
goric
“
bode
nama
glavo
razvedrila
.
In
potem
Ti
hočem
povedati
,
kaj
bi
naj
Ti
počel
v
sedanjem
kritičnem
položaji
!
“
Vogrin
je
bil
tega
vabila
jako
vesel
.
Čutil
jo
,
da
si
mora
govorjenjem
olajšati
svoje
prepolno
srce
.
Kmalu
jo
stala
steklenica
rumenega
„
Štajerca
“
na
mizi
.
Jezik
se
je
obema
hitro
razmočil
,
in
prijatelja
sta
mnogo
govorila
o
Vogrinovej
zadevi
.
„
Najbolje
za
Te
,
moj
ljubi
Vogrin
,
pa
bi
bilo
,
“
končuje
Sirnik
,
„
da
se
takoj
jutro
od
nas
posloviš
.
Idi
nazaj
v
Belo
.
Reci
pri
Skenovskih
,
da
ne
smeš
dalje
tu
ostati
,
a
si
tudi
ne
upaš
,
če
bi
ravno
utegnol
,
ker
veš
,
da
Ti
streže
baron
Robert
po
življenji
.
Ako
Te
Olga
rés
tako
iskreno
ljubi
,
kakor
sam
trdiš
,
tedaj
ne
more
ona
nikdar
Robertu
roke
v
zvezo
podati
,
če
le
pomisli
,
da
je
hotel
on
,
njen
bodočni
mož
,
uničiti
—
Tebe
,
njenega
prijatelja
in
častilca
!
“
Vogrin
je
tem
besedam
pritrjeval
in
mu
povrh
obljubil
,
da
se
na
vsak
način
jutre
od
todi
poslovi
.
Na
ta
svoj
namen
pa
prime
za
čašo
,
trči
s
prijateljem
in
jo
izprazni
—
na
boljšo
bodočnost
!
Kmalu
potém
je
hotel
Vogrin
oditi
,
a
zdaj
potrka
nekdo
na
vrata
.
V
sobo
stopi
stotnik
Randič
,
prijatelj
Robertov
.
„
Dober
večer
,
gospoda
!
Ne
zamerita
,
da
Vaju
motim
.
Blagovolite
me
,
gospod
doktor
,
predstaviti
temu
gospodu
!
“
Nato
predstavi
dr.
Sirnik
prišleca
svojemu
tovarišu
.
Zdaj
se
vsedejo
vsi
trije
,
in
kupice
se
na
novo
nalijejo
.
Po
kratkem
splošnem
govorjenji
pa
začne
stotnik
Randič
pripovedovati
,
zakaj
je
prišel
.
„
Bil
sem
zdaj
le
v
kavarni
,
beróč
svoje
navadne
časopise
,
kar
pride
k
meni
nadporočnik
baron
Robert
Benda
.
Ves
razsrjen
mi
pové
,
kaj
ste
imeli
danes
popoldne
pri
Skenovskih
.
Tožil
mi
je
,
da
ste
ga
Vi
,
gospod
Vogrin
,
strašno
razžalili
.
Nato
me
prosi
,
naj
grem
k
Vam
,
gospod
doktor
,
in
Vam
naznanim
,
da
zahteva
moj
tovariš
,
baron
Benda
,
od
Vašega
prijatelja
,
gospoda
Vogrina
,
popolno
zadostjenje
.
Gospod
Vogrin
je
njegovo
vojaško
in
moško
čast
,
njegovo
plemstvo
in
njegov
ogerski
narod
tako
žalil
,
da
mu
ne
more
tega
z
lahka
odpustiti
.
“
„
Kakšne
pogoje
pa
stavi
gospod
baron
,
“
vpraša
ga
dr.
Sirnik
.
„
On
zahteva
,
“
nadaljuje
Randič
,
„
da
prekliče
gospod
Vogrin
v
istej
družbi
,
v
kterej
je
njega
žalil
,
vse
kar
je
proti
njemu
govoril
.
On
mora
pripoznati
,
da
ni
napadel
Riharda
njegov
sluga
,
temveč
kak
tukajšnji
postopač
,
kterega
naj
skuša
občina
zaseči
.
Dalje
mora
on
izreči
,
da
se
je
prenaglil
v
svojih
izrazih
:
tudi
naj
barona
Roberta
prosi
odpuščenja
,
ker
mu
je
slabe
in
zločinske
namere
izpodtikaval
.
Naposled
pa
se
naj
odreče
vsakej
zvozi
s
plemenito
rodbino
Skenovsko
in
naj
ne
sili
tja
,
do
kamer
nima
nobene
pravice
.
Ako
tega
ne
storite
,
gospod
Vogrin
,
“
nadaljuje
stotnik
Randič
proti
njem
obrnen
,
„
hoče
si
baron
Benda
sam
priti
po
zadostilo
.
Vi
ste
reservni
častnik
in
morate
tedaj
toliko
časti
v
svojej
duši
imeti
,
da
povrnete
žaljeno
čast
mojemu
prijatelju
,
aktivnemu
častniku
.
To
je
povod
,
zakaj
sem
prišel
!
“
Strmel
je
pri
teh
bosedah
dr.
Sirnik
,
zavzel
se
tudi
Vogrin
.
Nekaj
časa
je
vladala
potém
mrtva
tišina
v
našej
družbi
.
Naposled
se
pa
ohrabri
naš
rojak
Milko
in
reče
:
„
Toliko
zahteva
,
gospod
nadporočnik
.
Nesramno
je
,
kar
terja
.
To
zločinstvo
,
ktero
je
dal
on
sam
po
svojem
slugi
storiti
,
naj
pripisujem
jaz
svojim
rojakom
,
svojim
sovaščanom
?
—
Tega
ne
storim
nikdar
.
Jaz
poznam
poštenost
svojih
ljudij
!
Jaz
nimam
ničesa
preklicevati
in
tudi
ničesa
ne
prekličem
.
Še
zdaj
trdim
,
da
je
resnica
,
kar
sem
govoril
.
Baron
Benda
stavi
zaraditega
do
mene
take
pogoje
,
ker
vé
,
da
jih
jaz
nikdar
sprejeti
ne
morem
.
On
je
žalil
tako
mene
,
kakor
jaz
njega
.
To
kar
on
od
mene
zahteva
,
terjam
tudi
jaz
od
njega
:
Naj
se
on
umakne
od
ondi
,
kjer
ne
najde
ljubezni
in
udanosti
!
Jaz
čutim
,
da
hoče
gospod
nadporočnik
po
častnej
poti
doseči
to
,
kar
mu
je
bilo
izpodletelo
v
nedeljo
večer
.
Jaz
znam
,
da
me
hoče
s
pota
spraviti
,
zató
ker
je
nekdo
meni
,
a
ne
njemu
daroval
svoje
plemenito
srce
!
Jaz
vém
to
vse
.
Zatorej
naj
pride
sam
po
zadostilo
,
ktero
od
mene
zahteva
.
Naj
veljá
pogum
in
sreča
junaška
!
“
Dr.
Sirnik
ni
hotel
verjeti
,
da
je
to
govoril
njegov
prijatelj
Vogrin
.
Dolgo
ga
je
čudé
se
pogledoval
,
a
naposled
ga
vpraša
:
„
Je-li
to
Tvoja
resna
volja
,
Vogrin
?
Vino
Te
je
hudo
razvnelo
,
zmešalo
Ti
glavo
in
pamet
.
Pomisli
,
kaj
govoriš
!
Zdaj
se
tehta
življenje
Tvoje
in
—
smrt
.
“
„
Tudi
njegovo
življenje
in
smrt
,
“
odgovori
naglo
Vogrin
.
„
Moja
glava
pa
je
vedra
in
pamet
zdrava
,
kakor
malokdaj
.
Ali
ni
boljše
odkrito
stopiti
pred
svojega
nasprotnika
,
kakor
se
pa
dati
po
noči
zavratno
napadati
lopovu
,
ki
je
le
po
svojem
gospodu
našuntan
in
podkupljen
strahopetec
?
“
Gospod
Randič
je
imel
pooblastilo
,
da
pozove
dr.
Vogrina
na
dvoboj
.
To
je
takoj
zdaj
storil
,
a
samega
se
predstavi
kot
baronovega
sekundanta
.
Hladnokrvno
poprosi
tudi
Vogrin
svojega
prijatelja
,
naj
mu
bode
sodrug
v
dvoboji
.
Zakaj
on
je
ob
enem
zdravnik
,
in
tedaj
ne
bode
treba
tretjej
osebi
razkrivati
te
tajnosti
.
Dr.
Sirnik
mu
,
če
tudi
nerad
,
izpolni
to
željo
.
Nato
se
odloči
,
da
se
bijeta
obadva
kot
častnika
v
uniformi
,
in
sicer
s
sabljami
.
Dvoboj
pa
se
ima
takoj
jutro
v
sredo
vršiti
,
in
to
ob
osmih
zvečer
na
mestu
,
ktero
bodeta
dr.
Sirnik
in
Randič
spoznala
pripravnim
.
Čudne
misli
in
čuti
so
obhajali
Vogrina
,
ko
je
veslal
potém
v
mraku
domú
.
Sabljo
je
znal
nekdaj
naš
rojak
dobro
sukati
in
bil
je
že
tudi
pri
poskušnjah
marsikterega
borilca
ugnal
.
Ali
zdaj
je
že
mnogo
let
od
tega
,
in
človek
pozabi
hitro
take
ročne
umetnosti
.
Povrh
pa
tudi
ni
vedel
,
kakov
mojster
je
nadporočnik
Benda
na
sabljo
.
Tako
premišljujočemu
stopile
so
mrzle
kaplje
na
čelo
.
Neki
notranji
glas
mu
je
pravil
,
da
se
ne
bode
dolgo
vozil
po
domačem
Vrbskem
jezeru
.
Tožno
mu
je
prihajalo
pri
takih
slutnjah
v
srci
.
Ali
njegov
srd
in
sovraštvo
zadušilo
je
ta
čut
,
in
Vogrin
se
je
tolažil
takó-le
:
„
Jaz
moram
rešiti
čast
svojih
rojakov
,
ktere
on
dolži
,
da
napadajo
in
ropajo
tujce
.
Pokazati
hočem
,
da
nisem
takov
strahopetec
,
kakor
on
misli
o
meni
in
mojih
rojakih
.
Osvedočiti
hočem
svet
,
da
zaslužaujem
ljubezen
blage
deklice
,
ktero
si
hoče
moj
nasprotnik
s
tem
pridobiti
,
a
uniči
mene
,
njenega
častilca
—
svojega
tekmeca
!
“
Te
vzvišene
misli
podžigavale
so
našega
rojaka
.
Iskre
so
metale
njegove
žareče
oči
.
Pogum
je
rastel
,
bojaželjnost
je
navdajala
njegovo
dušo
,
in
vzdignovši
svoje
trde
pesti
proti
nebu
,
storil
je
svoj
sklep
neovrgljiv
,
v
kterem
je
še
malo
prej
omahoval
.
Zatorej
pa
tudi
ni
céli
večer
domá
v
svojej
sobi
drugega
delal
,
kakor
sukal
sabljo
in
se
uril
z
njo
.
Polnoči
je
že
ura
odbila
,
a
Vogrin
še
ni
bil
v
postelji
.
Ravno
je
sedel
k
mizi
na
stol
,
da
bi
se
malo
odpočil
.
Njegove
moči
so
že
jele
pojemati
;
tako
dolgo
in
s
tako
silo
in
vztrajnostjo
vadil
se
je
nocój
v
bojevanji
.
Zadovoljen
je
bil
s
svojim
znanjem
.
Dobro
je
še
znal
sukati
sabljo
na
desno
in
levo
,
udarjati
gor
in
dol
,
stopati
naprej
in
nazaj
,
umikati
se
nasprotniku
odbijajóč
namenjene
mahe
in
napadati
ga
z
umetnimi
udarci
.
Zopet
je
jel
nadaljevati
svoje
vaje
.
Kmalu
mu
je
tekel
pot
po
čelu
.
Brzo
je
bil
tako
vnet
in
zavzet
v
svoje
delo
,
da
ni
čul
,
ko
so
se
na
tihoma
odprla
—
sobina
vrata
....
V
izbo
stopi
z
leščerbo
v
roki
njegova
mati
in
ga
čudé
se
opazuje
.
A
on
je
ni
videl
;
bil
je
s
hrbtom
obrnen
proti
vratom
.
Mati
je
namreč
večkrat
slišala
iz
Vogrinove
sobice
krepke
stopinje
,
včasih
tudi
udarce
,
kakor
da
bi
kdo
močno
ob
mizo
vdarjal
.
To
se
jej
je
čudno
zdelo
,
vzlasti
ker
je
bilo
tako
pozno
v
noči
.
Zatorej
gre
gledat
,
kaj
je
,
odpre
tiho
vrata
in
stopi
v
Vogrinovo
sobico
.
Precej
dolgo
je
opazovala
mati
svojega
Milka
,
ki
se
je
baš
jako
ognjevito
vadil
z
orožjem
.
„
Zakaj
mu
bo
to
?
“
misli
si
zdaj
.
„
Ali
ima
s
kom
kak
boj
?
Ali
je
,
Bog
ne
zadéni
,
znorel
ali
kali
?!
“
Globok
vzdihljaj
se
ukrade
pri
teh
mislih
iz
materinih
prsij
,
in
v
tem
hipu
obrne
se
tudi
Milko
na
stran
.
Lahko
si
mislimo
,
kako
je
Vogrin
zdregetal
in
stresel
se
,
vidéč
pred
sebój
svojo
mater
!
„
Moj
Bog
,
kaj
Ti
pa
je
,
Milko
?
“
vpraša
ga
zdaj
mati
.
„
Zakaj
ne
greš
spat
.
Ali
ne
véš
,
da
je
že
polnoči
?
Saj
je
še
jutro
tudi
en
dan
!
“
Milko
ne
odgovori
nató
.
Bal
se
je
,
da
ne
bi
izdal
svojega
tajnega
namena
.
„
Čudno
se
mi
zdi
,
da
se
začneš
na
enkrat
danes
vaditi
na
sabljo
,
“
nadaljuje
zopet
mati
.
„
To
ne
pomeni
nič
dobrega
,
Miko
!
Jaz
se
bojim
za
Te
!
Vedno
slutim
,
da
imaš
na
skrivnem
kake
spletke
.
Tudi
v
nedeljo
večer
bilo
je
menda
najbrž
Tebi
to
namenjeno
,
kar
je
gospoda
Riharda
zadelo
.
Hvala
Bogú
,
da
mu
je
le
boljše
,
kakor
si
mi
pravil
!
Noben
človek
ni
brez
sovražnika
,
tako
Ti
kakor
jaz
ne
!
Vidiš
,
Milko
,
povedati
Ti
pač
moram
,
kar
že
imam
dolgo
na
srci
.
Ti
si
prišel
k
meni
domú
,
ali
domá
nisi
skoro
nič
.
Vsak
dan
greš
v
jutro
od
doma
in
prihajaš
še
le
zvečer
po
noči
doli
.
Zadnja
dneva
še
spal
nisi
domá
!
Rada
bi
se
bila
o
marsičem
s
Tebój
pogovorila
;
saj
se
že
nisva
dve
leti
videla
.
In
moj
Milko
,
Bog
vé
,
ali
me
še
najdeš
na
svetu
,
ko
prideš
zopet
domu
.
Jaz
sem
se
že
postarala
.
A
star
človek
je
kakor
kaplja
na
vejici
,
ki
že
pade
na
tla
,
če
le
sapica
potegne
!
“
Pri
teh
besedah
vzdihne
mamica
globoko
in
solze
se
jej
vlijejo
po
velem
lici.
Vogrin
pa
je
slonel
ob
mizi
kakor
skesan
grešnik
,
nepremično
gledaje
v
tla
.
Hudo
so
ga
pretresle
materine
besede
,
in
tudi
mu
je
prilezla
grenka
solza
v
oči
.
Mrklo
pa
je
svetila
luč
in
mračno
obsevala
sobo
.
Solz
nista
torej
videla
sin
ne
mati
eden
drugemu
v
očéh
,
a
tembolj
pa
sta
vedela
edeno
drugem
,
kaj
čuti
njuno
srce
v
prsih
!
„
Vi
imate
prav
,
mati
,
“
odvrne
tiho
Vogrin
.
„
Življenje
naše
je
kakor
kaplja
na
veji
.
Tudi
mlad
človek
ne
vé
,
kdaj
in
kje
ga
smrt
pokosi
!
“
Po
tej
opazki
molčita
zopet
obá
.
Napósled
pa
izpregovori
mati
:
„
Ako
se
ne
motim
,
Milko
,
zahajaš
Ti
tja
doli
k
Skenovskim
.
Že
óno
nedeljo
,
ko
smo
netili
kres
,
spoznala
sem
,
da
sta
si
tista
gospica
in
Ti
kaj
zeló
na
roko
.
Res
,
da
Te
je
toliko
možá
,
da
bi
lahko
ženo
imel
.
Tudi
dekle
je
lepo
,
ponižno
in
prijazno
,
ali
meni
se
vendar
ta
Tvoja
misel
ne
dopada
.
Kdor
previsoko
leta
,
nizko
obsedi
,
pravi
stari
pregovor
.
Bojim
se
,
Milko
,
da
bode
Tebe
zaraditega
še
hudo
glava
bolela
.
Dekle
je
zeló
zeló
bogato
,
stariši
visoki
in
plemeniti
,
a
Ti
Milko
,
Ti
si
ubožnih
starišev
sin
!
Mi
prebivamo
pod
slamnato
streho
,
oni
pa
v
mestnih
palačah
.
Ti
si
sevéda
učen
in
študiran
,
ali
na
to
ne
gleda
bogatija
!
Meni
se
vedno
zdi
,
da
bi
bilo
najboljše
za
Te
,
ko
bi
si
Ti
to
misel
in
ljubezen
izbil
iz
glave
.
Saj
je
še
potém
časa
dovolj
,
ko
cesarsko
službo
dobiš
,
tla
si
poiščeš
tovaršico
Tebi
primerno
.
Glej
,
za
gospico
Skenovsko
poganja
se
mnogo
gospodov
.
Med
njimi
je
gotovo
tudi
óni
ogerski
častnik
,
ki
je
zdaj
v
Porečah
.
Pravijo
,
da
je
neki
baron
in
bogat
ogerski
plemenitaš
.
Kaj
zamoreš
Ti
proti
takemu
,
naj
bi
tudi
dekle
ljubilo
Tebe
,
a
ne
onega
?
Ali
ne
véš
,
da
morajo
take
mestne
deklice
storiti
to
,
kar
jim
stariši
velévajo
?
In
če
se
ne
motim
,
ta
ogerski
baron
Te
tudi
povsod
zalezuje
ter
že
sluti
,
da
mu
Ti
v
škodo
zahajaš
.
Ono
noč
,
ko
so
počivali
Skenovski
pri
nas
,
bil
jim
je
tudi
on
za
hrbtom
.
Ko
sem
namreč
v
jutro
,
ko
se
je
danilo
,
vstala
,
videla
sem
skoz
lino
s
podstréšja
,
da
je
stopil
mož
v
častniškej
obleki
iz
naše
pojate
.
Šel
je
naravnóč
proti
jezeru
,
kjer
smo
bili
priklenoli
čolne
,
in
potém
se
je
peljal
sam
prek
jezera
proti
Porečam
.
Kdo
bi
to
bil
,
ne
vém
prav
.
A
zdi
se
mi
pa
le
,
da
je
naše
goste
in
Tebe
zalezoval
,
in
ko
ga
je
ploha
zasačila
,
spravil
se
počivat
v
našo
pojato
.
Dalje
pa
tudi
mislim
,
da
je
morda
ravno
ta
baron
hotel
zadnjič
Tebe
,
svojega
zopernika
,
uničiti
,
ker
se
boji
,
da
bi
mu
Ti
ne
izneveril
njegove
bogate
ljubice
.
“
Vogrin
je
spoznal
,
da
ima
mati
prav
.
Tudi
on
sam
je
že
dolgo
opazoval
,
da
ga
baron
Robert
neskoučno
sovraži
in
se
navlašč
ogiblje
njegove
druščine
.
Ali
ko
mu
je
mati
še
povrh
naznanila
,
da
je
bil
morda
on
,
Robert
sam
,
pod
njihovo
pojato
in
je
tedaj
zalezoval
Olgo
in
njega
,
stresel
se
je
na
vsem
životu
;
tako
ga
je
ta
misel
iznenadila
.
Bilo
mu
je
pa
vse
verjetno
,
in
zdaj
si
je
tudi
tolmačil
,
zakaj
ga
hoče
Robert
na
vsak
način
ugonobiti
.
Da
bi
pa
Milko
samega
sebe
ne
izdal
in
ob
enem
potolažil
svojo
mater
,
odgovori
jej
mirno
:
„
To
ni
vse
tako
,
kakor
si
Vi
,
mati
,
mislite
.
Gospá
Skenovska
kakor
tudi
njena
hči
ste
mi
rés
prijazni
;
vzlasti
pa
me
ima
Rihard
jako
rad
.
Zató
zahajam
večkrat
k
njim
.
Ali
o
srčnej
ljubezni
z
Olgo
in
menój
ni
tu
govora
.
Tisti
ogerski
častnik
nima
tedaj
prav
,
ako
misli
,
da
mu
jaz
odvračam
gospico
Olgo
,
in
me
on
zatorej
iz
ljubosumnosti
zalezuje
ter
mi
streže
po
življenji
,
kakor
Vi
ménite
.
Da
pa
vidite
,
da
je
vse
rés
,
kar
govorim
,
povém
Vam
,
da
odidem
pojutrošnjem
nazaj
v
Belo
.
Le
jutre
šo
ostanem
toliko
tukaj
,
da
se
v
Porečah
od
znancev
in
prijateljev
poslovim
.
Predno
pa
grem
na
Dunaj
,
še
pa
pridem
enkrat
k
Vam
domú
.
A
tedaj
ostanem
samo
pri
Vas
in
ne
grem
drugam
nikamor
!
“
Vogrin
je
sevéda
skušal
materi
marsikaj
zatajiti
,
da
bi
jej
ne
delal
težkega
srca
.
Tudi
to
,
da
še
sedaj
ni
državne
službe
dobil
,
zamolčal
jej
je
,
da
ne
bi
žalovala
.
S
to
Milkovo
izjavo
delala
se
je
mati
le
na
videz
zadovoljno
,
a
verjela
mu
ni
,
kar
je
govoril
.
Še
bolj
pa
se
jej
je
vse
sumljivo
zdelo
,
ko
je
Milko
trdil
,
da
se
le
kar
takó
brez
posebnega
namena
vadi
na
sabljo
,
češ
sicer
bi
vso
vojaško
urnost
pozabil
!
Pravil
je
tudi
,
da
se
zdaj
približujejo
hudi
vojskni
časi
.
Tedaj
pa
je
treba
,
da
se
že
,
dokler
je
še
mir
,
pripravlja
na
vojsko
.
Saj
bi
še
utegnoli
tudi
njega
med
vojake
poklicati
!
Vso
to
je
sevéda
sililo
mater
na
smeh
,
ker
ni
ničesa
vedela
o
tedanjem
politiškem
stališči
v
Avstriji
niti
o
berolinskem
kongressu
.
A
sinu
ni
očito
oporekala
,
tembolj
si
pa
mislila
,
da
zakriva
on
tajnosti
pred
njo
.
Nekaj
časa
sta
se
še
pogovarjala
,
a
potém
se
ločita
obadva
,
ne
vedóč
,
kaj
prinese
prihodnji
dan
!
Vogrin
se
je
bil
v
svojih
vajah
tako
utrudil
,
da
je
nató
dobro
in
trdno
spaval
.
Ker
se
je
pa
še
le
ob
dveh
po
noči
vlegel
k
počitku
,
spal
je
v
jutro
,
dokler
ga
ni
vzbudila
mati
prinesši
mu
zajutrek
.
Mati
in
Rezika
ste
že
bili
domá
vse
poopravili
,
delavci
in
drugi
posli
so
že
odšli
na
polje
,
ko
je
Milko
vstal
.
Bil
je
zdaj
celó
sam
domá
,
in
to
mu
bilo
prav
.
V
vsej
naglici
poišče
si
velik
gonilni
brus
ter
jame
sabljo
ostriti
.
To
delo
je
srečno
dovršil
,
tako
da
ga
ni
nikdo
videl
pri
njem
.
Ali
mati
je
vendar
,
s
polja
prišedši
,
spoznala
,
da
je
rabil
nekdo
brus
.
Mislila
je
sevéda
pri
tem
takoj
na
Milka
,
in
njeno
srce
je
prihajalo
otožno
in
žalostno
....
Rada
bi
ga
bila
vprašala
,
kaj
je
brusil
.
Ni
li
morda
ostril
svoje
sablje
?
...
Ali
Milka
ni
bilo
več
domá
in
tudi
njegove
sablje
nikjer
!!
Malo
predpoldnem
veslal
je
iz
Dol
mlad
in
čvrst
mož
v
vojaškej
obleki
z
zlatim
portepéjem
in
opasan
s
svetlo
sabljico
.
Bil
je
dr.
Vogrin
,
reservni
častnik
8.
ogerskega
peš-polka
:
„
baron
Abele
“
.
Šel
je
k
Skenovskim
poslavljat
se
.
Nikdar
se
še
ni
tako
težko
vozil
v
Poreče
kakor
danes
.
Z
vso
silo
je
moral
vesla
v
mirno
jezero
zasajati
,
da
se
je
čoln
premikal
.
Po
dolgej
in
trudapolnej
vožnji
dospè
vendar
do
obrežja
.
Zdaj
se
napoti
k
svojemu
prijatelju
dr.
Sirniku
,
ki
ga
je
že
pričakoval
.
„
Mislil
sem
skoro
,
da
Te
ne
bo
,
ljubi
moj
Vogrin
,
“
opomni
Sirnik
.
„
Kako
se
kaj
počutiš
?
“
„
Težko
mi
je
bilo
pri
srci
,
ko
sem
zapuščal
dom
.
Moram
Ti
reči
,
dragi
prijatelj
,
da
bi
se
ne
bil
mogel
premagovati
,
ko
bi
bili
mati
tedaj
domá
,
ko
sem
odhajal
.
Ne
bojim
se
sicer
ničesa
.
Zá-se
pričakujem
dobrega
uspeha
in
konca
,
ali
človek
ne
vé
nikdar
,
kaj
se
utegne
vse
pripetiti
;
kajti
moj
nasprotnik
mi
na
vsak
način
streže
po
življenji
.
“
„
Le
potolaži
se
.
Bodi
pogumen
in
hraber
.
Zmaga
je
gotovo
na
Tvojej
strani
,
in
potém
se
bodeš
veselil
svoje
slave
!
“
„
Dobitek
je
rés
lep
in
slaven
,
ali
nevarnost
tudi
velika
,
“
odvrne
Vogrin
premišljujóč
.
„
Le
éno
Te
prosim
,
dragi
moj
!
Ako
bi
se
mi
kaka
večja
nesreča
primerila
,
bodi
zanesljiv
in
zvest
tolmač
mojemu
srci
.
Povej
Olgi
,
da
sem
se
s
svojim
nasprotnikom
bojeval
iz
ljubezni
do
nje
in
svojih
rojakov
.
Reci
jej
,
da
sem
se
moral
boriti
s
svojim
tekmecem
,
ker
sem
spoznal
,
da
vodi
do
nje
le
boj
na
življenje
in
smrt
.
A
malodušno
se
nisem
mogel
umaknoti
svojemu
zopernikn
ter
brez
boja
prepustiti
divjemu
jastrebu
svojo
nežno
golobičico
!
Naznani
jej
pa
tudi
,
da
je
hranil
Vogrin
toli
plemenito
srce
v
prsih
,
da
ni
hotel
zavratno
napadati
svojega
sovražnika
.
A
tudi
bojazljivo
ubežati
mu
ni
hotel
on
,
temveč
njegovo
srce
bilo
je
tako
pogumnto
in
hrabro
v
boji
,
kakor
je
polno
goreče
ljubezni
—
do
svoje
drage
Olge
!
“
Dr.
Sirnik
se
je
čudil
nad
navdušenostjo
svojega
prijatelja
.
Ne
bil
bi
mislil
,
da
se
Vogrin
tako
malo
boji
smrtne
nevarnosti
in
da
zamore
tako
strastno
in
goreče
ljubiti
.
Prijatelja
se
še
pogovarjata
,
potém
o
vseh
malenkostih
,
ki
so
pri
dvoboji
potrebne
.
Nató
se
napotita
k
Skenovskim
,
da
bi
se
Vogrin
polovil
od
njih
,
češ
da
že
odrine
jutre
na
vse
zgodaj
v
Belo
h
grofu
Konarskemu
.
Ta
novica
je
Olgo
strašno
protresla
.
Dokler
je
bival
Vogrin
v
njenej
bližini
,
tedaj
je
še
pozabljala
vse
nezgode
.
Ménila
je
,
da
ostane
Milko
še
dalje
pri
Rihardu
,
a
v
teh
blaženih
mislih
se
je
motila
.
Ko
se
je
torej
Vogrin
danes
popoldne
zarés
od
nje
poslavljal
,
gledala
mu
je
kaj
milo
v
globoke
,
žive
oči
.
Iz
njih
je
brala
vso
moč
njegove
goreče
ljubezni
.
Niti
Olga
niti
Vogrin
nista
našla
v
tem
trenotku
besede
v
slovó
,
le
njih
duša
je
govorila
tiho
šepetaje
:
Na
svidenje
!
Ko
ste
pa
potém
mati
in
Olga
spremili
Vogrina
do
vrtnih
vratic
,
podá
mu
tu
deklica
rožico-spominčico
v
slovó
in
mu
vroči
Puškinovo
novelo
.
V
knjižici
pa
je
bilo
za
Vogrina
majhno
pismice
.
V
njem
je
razodela
Olga
,
kako
ga
neizrečeno
ljubi
in
da
ta
ljubezen
v
njenem
gorečem
srci
nikdar
ne
ugasne
!
Od
onega
trenotka
,
ko
se
je
poslovil
Vogrin
,
čutila
se
je
Olga
zopet
osamelo
in
pozabljeno
.
Pismo
in
grožnja
očetova
,
zločinski
napad
,
prepir
Robertov
in
nemila
osoda
Vogrinova
:
vse
to
jej
je
sekalo
zopet
nove
,
nezaceljive
rane
.
Tolažbo
pa
je
iskala
deklica
v
prostej
naravi
.
Sprehajala
se
je
na
obrežji
,
ko
je
jelo
solnce
zahajati
.
Kakor
v
preteklih
dnevih
,
tako
so
žarele
tudi
danes
koroške
gore
,
ko
jih
je
poljubljalo
solnce
v
slovó
.
Narava
je
bila
ravno
tako
lepa
in
krasna
kakor
nekdaj
,
ali
Olga
ni
danes
čutila
niti
videla
njene
krasote
.
Nje
pogled
se
je
oziral
vedno
le
tja
na
jezero
,
kjer
jej
je
bil
Vogrin
razodel
svojo
tajno
ljubezen
!
V
te
misli
zamaknena
ni
opazila
Olga
,
kako
sta
ob
osmih
zvečer
priveslala
dva
čolna
vsak
od
svoje
strani
na
„
Samotarski
otok
“
.
Bila
sta
Robert
in
Vogrin
s
svojima
tovarišema
.
Samotarski
otok
je
celó
majhen
otočič
sredi
med
Porečami
in
Dolami
.
Na
njem
nahajaš
le
nizko
grmovje
in
različno
vodno
rastlinje
.
Obrežje
je
bujno
zarasteno
,
in
z
jezera
ne
moreš
videti
na
sredo
otoka
.
Ondi
pa
stoji
dolga
lesena
miza
na
majhnem
,
s
travo
in
cvetlicami
obrastenem
prostoru
.
Tú
sem
sta
došla
točno
ob
osmih
naša
dvobojnika
.
Kmalu
sta
si
stala
nasproti
reservni
častnik
dr.
Vogrin
in
nadporočnik
baron
Benda
,
Slovenec
in
Magyar
.
Na
znamenje
Randičevo
začne
se
prvi
hod
.
Vrlo
dobro
sta
se
dajala
boritelja
.
Naš
rojak
je
kazal
velik
pogum
in
čilost
.
Tudi
njegova
izurjenost
in
ročnost
ni
bila
manjša
od
Robertove
.
Videlo
se
je
,
kakor
da
bi
bil
Vogrin
že
premagal
nasprotnika
.
Zasuknol
je
bil
spretno
sabljo
,
odbivši
baronov
mahljaj
,
in
glej
!
Robertova
roka
—
krvaví
!
Boj
se
ustavi
.
Sekundanta
pogledata
,
bil
je
lahek
prask
.
A
Robert
še
ni
bil
s
tem
zadovoljen
;
geslo
mu
je
bilo
:
Na
življenje
in
smrt
!
Drugi
pot
se
dolgo
nič
ne
odloči
.
A
boj
je
prihajal
tem
hujši
in
hujši
,
čim
bolj
je
vzkipela
kri
v
boriteljih
.
Ker
pa
le
ni
uspešnega
konca
,
ustavita
sekundanta
drugi
poskus
.
Bil
je
še
tretji
pot
na
vrsti
.
Ta
naj
bode
odločilen
.
Šlo
je
rés
za
živijenje
in
smrt
.
Niti
Vogrin
niti
Robert
nista
bila
več
pri
mirnej
pameti
.
Strast
ín
krvoločnost
zavladala
je
v
njunih
prsih
!
Na
Sirnikovo
znamenje
začne
se
zopet
ljuti
boj
.
Zdelo
se
je
že
sekundantoma
,
da
zmaga
Vogrin
.
Robert
se
je
namreč
jel
umikati
,
a
vendar
še
dobro
odbijajóč
Vogrinove
mahe
.
A
kakor
bi
trenol
,
napade
silo
in
močjo
svojega
naskakovalca
.
Odbivši
udarec
Vogrinov
,
zasukne
zvito
in
prekanjeno
svojo
sabljo
...
Ona
obtiči
globoko
v
nasprotnikovej
levici
,
in
v
tem
trenotku
se
zgrudi
Vogrin
na
tla
!
Noč
je
že
jela
razprostirati
svoja
temna
krila
nad
mirno
jezero
,
ko
je
obvezaval
dr.
Sirnik
rano
nesrečnemu
prijatelju
.
Vogrin
je
ležal
v
nezavesti
.
Pozneje
ga
je
pa
Sirnik
z
vsemi
mogočimi
pripomočki
vendar
le
toliko
vzdramil
,
da
se
je
zavedel
.
Nató
ga
spravi
polagoma
po
konci
,
in
Vogrin
je
šel
,
držeč
se
z
desnico
svojega
tovariša
okoli
vratú
,
po
malem
kakor
hudo
ranjen
vojak
proti
čolnu
.
Tú
ga
Sirnik
rahlo
vá-nj
posadi
,
potem
pa
peljá
pri
zvezdnatej
luči
—
k
nesrečnej
materi
!
Odkar
je
bil
Vogrinov
oče
na
smrtnej
postelji
blagoslovil
svoje
otroke
ter
se
vzemši
slovó
od
ljube
žene
,
preselil
v
boljšo
večnost
,
ni
bilo
več
takega
strahu
in
žalosti
v
Vogrinovej
hiši
kakor
sedaj
.
Milko
,
nada
in
ponos
materi
in
sestri
,
ležal
je
v
smrtnej
nevarnosti
.
Bled
kakor
stena
,
upadlega
lica
in
globoko
udrtih
očij
,
gledal
je
kakor
suha
smrt
izpod
bele
odeje
.
Bolnik
ni
prve
dni
nič
govoril
.
Le
včasih
se
mu
je
izvil
globok
vzdihljej
iz
krvavečega
srca
.
Milko
je
čutil
veliko
slabost
.
Saj
mu
je
bilo
mnogo
krvi
izteklo
iz
rane
.
A
on
je
tudi
dobro
vedel
,
kakšen
konec
mora
vzeti
,
ako
se
mu
rana
,
vname
in
se
prime
prisad
njegovega
trupla
.
Edina
tolažba
bil
je
Vogrinu
kakor
njegovej
materi
dr.
Sirnik
.
Ta
je
prihajal
vsak
dan
po
dvakrat
k
svojemu
prijatelju
.
Tolažil
je
mater
in
bolnika
.
Ali
svetlemu
dnevu
sledila
je
tužna
noč
.
Slabo
brleča
lučica
razsvetljevala
je
bledo
Milkovo
lice
.
A
zraven
njega
je
točila
mati
solze
ter
molila
klečé
pred
božjo
podobo
,
proséč
,
naj
jej
Bog
ohrani
edinega
sina
!
Zvunaj
pa
je
skovikala
sova
,
gledajóča
skozi
slabo
prozorne
šipe
v
sobo
,
kjer
je
vladala
tuga
in
žalost
.
In
glej
,
to
je
bila
ravno
ista
sobica
,
kjer
je
pred
kratkim
časom
Olga
v
svojo
največjo
radost
spoznala
,
da
jo
ljubi
—
Vogrin
.
Tako
menjuje
na
enem
in
istem
mestu
veselje
in
žalost
,
sreča
in
nesreča
!
Med
tem
pa
ko
je
trpel
Vogrin
smrtne
bolečine
ter
so
mu
nehoté
lile
svetle
solze
po
velem
lici
,
veselil
se
je
njegov
zmagovalec
baron
Robert
Benda
svoje
slave
.
Srce
njegovo
je
zopet
radostno
bilo
.
On
je
zdaj
prosto
in
lahko
dihal
.
Srd
in
sovraštvo
izginulo
je
iz
njegove
duše
.
Saj
se
je
maščeval
nad
svojim
tekmecem
,
pobivši
ga
kakor
črvička
v
prahu
.
Neskončno
se
je
radoval
Robert
nad
Vogrinovo
nesrečo
,
vedóč
,
da
mu
ne
more
ta
človek
od
sedaj
naprej
zahajati
več
v
škodo
.
Vsled
tega
se
je
pa
tudi
baronova
zvunanjost
kar
izpremenila
.
Hodil
je
zopet
radostno
,
noséč
glavo
po
konci
,
ter
bil
samosvesten
v
Vogrinovej
domovini
kakor
domá
na
magyarskih
tleh
.
Njegova
ošabnost
dospelo
je
kmalu
na
prejšnji
vrhunec
.
Prihodnje
jutro
prišel
je
Benda
na
vse
zgodaj
v
kavarno
na
zajutrek
.
Žvižgaje
pričakuje
ondi
svojega
sekundanta
,
stotnika
Randiča
.
„
Kako
,
da
Te
ni
tako
dolgo
?
“
ogovori
zdaj
baron
svojega
prijatelja
,
prihajajočega
sèm
po
cesti
,
in
mu
gre
naproti
.
„
Govoril
sem
z
dr.
Sirnikom
,
ki
je
došel
ravno
zdaj
od
Vogrina
.
Bil
je
célo
noč
pri
njem
!
“
„
Ali
mu
je
že
—
temu
plebejcu
—
roka
odpadla
?
Ne
bode
se
mu
več
zljubilo
,
objemati
z
njo
plemenite
gospice
!
“
pristavi
porogljivo
Robert
.
„
Da
bi
se
mu
le
kaj
hujšega
ne
zgodilo
!
Dr.
Sirnik
se
mi
vidi
jako
zamišljen
.
Govoril
mi
je
o
vnetji
in
prisadu
.
Majaje
z
ramama
rekel
mi
je
,
da
pričakuje
najhujše
.
V
nekih
dneh
bode
se
vse
razsodilo
,
ali
na
dobro
ali
na
slabo
!
“
„
Prav
mu
je
,
“
odvrne
trdosrčno
in
škodeželjno
baron
Benda
.
„
Kar
je
iskal
,
to
je
našel
,
in
basta
!
Tudi
zajcu
ne
prizanašamo
,
če
nam
hodi
mladice
obirat
.
Kako
bi
pa
jaz
temu
plebejcu
,
ki
se
s
prva
potuhneno
v
naše
kroge
ukrade
,
a
potém
nam
—
izneverja
blaga
,
visokorodna
ženska
srca
!
Saj
mu
je
bilo
znano
kakor
Tebi
,
da
je
Olga
—
moja
bodoča
nevesta
!
On
se
pa
naj
zdaj
s
smrtjo
ženi
in
pri
njej
išče
ljubezni
!
Eden
Slovenec
več
ali
manj
,
to
je
pač
vse
eno
.
Ali
ne
,
stotnik
Randič
?
“
V
tem
smislu
sta
se
naša
znanca
še
dalje
pogovarjala
.
Randič
je
sicer
včasih
pomiloval
našega
nesrečnega
rojaka
,
ali
baronu
Robertu
žarela
je
zgoli
radost
na
lici
,
ko
je
govoril
o
svojej
včerajšnjej
zmagi
in
nesreči
nasprotnikovej
.
Z
veliko
navdušenostjo
je
tudi
pripovedoval
,
kako
hoče
svoj
dopust
sedaj
porabiti
v
to
,
da
se
v
kratkem
njegova
zaroka
z
Olgo
izvrši
.
Češ
Vogrin
je
uničen
.
Olga
nima
nobene
zaslombe
več
.
Njegova
zveza
z
njo
je
tedaj
že
kakor
gotova
!
V
jesen
prevzame
sam
svoje
posestvo
in
grajščino
ob
Blatnem
jezeru
,
poplača
z
Olgino
doto
vse
dolgove
,
in
potém
bode
živel
prav
po
kavalirsko
v
krogu
bogatih
magyarskih
plemenitašev
!
Tako
je
slikal
baron
Robert
svojo
srečno
bodočnost
stotniku
Randiču
.
Slednjič
še
povabi
prijatelja
,
naj
ga
obišče
prihodnje
poletje
na
njegovej
grajščini
.
V
roko
si
sežeta
potém
ogerska
rojaka
v
znamenje
,
da
se
gotovo
vidita
prihodnje
leto
na
baronovem
posestvu
.
Dogovorivši
se
tako
med
sebój
,
vstaneta
polagoma
.
Spravljata
se
ravno
na
sprehod
,
kar
stopi
pred
njiju
—
sluga
Janoš
z
velikim
pismom
v
roki
.
„
Kaj
je
zopet
?
“
zakriči
nad
slugo
nadporočnik
Benda
.
In
vzemši
mu
pismo
iz
roke
,
pregleduje
ga
od
vseh
stranij
.
„
Od
vojaškega
poveljništva
je
,
glej
stotnik
Randič
!
“
Baron
Robert
postaja
zdaj
bled
,
zdaj
rudéč
.
Roka
mu
trepeče
.
Neka
huda
slutnja
prešine
mu
dušo
.
Nenavaden
strah
prehaja
njegovo
srce
.
Hlastno
pretrga
tedaj
ovitek
,
prebere
površno
in
nagloma
pisanje
.
A
zdaj
omahne
ves
obledel
na
stol
ter
udari
z
obema
rokama
po
mizi
kolnéč
:
„
Strela
gromska
!
Tega
pa
je
še
treba
!
Da
bi
jih
le
peklensko
žrelo
pogoltnolo
te
ljudi
,
in
jih
sama
kuga
in
ogenj
pomorila
,
da
ne
dajo
mirú
!
“
„
Ali
so
Ti
,
dragi
prijatelj
,
dopust
odpovedali
in
Te
pozvali
zopet
v
službo
?
“
vpraša
ga
ves
radoveden
stotnik
Randič
.
„
Gromska
strela
naj
vse
ubije
!
Na
,
beri
sam
in
premišljuj
to
prokleto
povelje
!
“
—
Znano
je
po
vsem
Avstrijskem
in
ne
najmanj
med
nami
Slovenci
,
kakšni
dnevi
so
nastopili
s
4.
julijem
leta
1878.
Tedaj
se
je
napovedala
druga
mobilizacija
.
Poklicali
so
pod
orožje
mnogo
sinov
in
očetov
iz
vseh
slovenskih
in
neslovenskih
pokrajin
.
Zbiralo
se
je
silno
vojaštva
po
vseh
večjih
mestih
na
Slovenskem
.
Kmet
je
popustil
plug
in
motiko
,
rokodelec
je
vrgel
v
kot
svoje
orodje
,
dijak
pa
je
zaprl
knjige
in
uradnik
zamenil
peró
s
puško
in
sabljico
.
Hipoma
se
je
začelo
v
Avstriji
novo
,
vojaško
življenje
!
Po
sklepu
berolinskega
kongresa
imela
je
Avstrija
zasesti
Bosno
in
Hercegovino
.
V
desetih
dneh
morala
je
biti
vojska
zató
potrebna
na
nogah
.
In
rés
,
okoli
sredine
meseca
julija
zapuščali
so
že
polki
,
popevajóč
in
vriskaje
,
naše
slovenske
garnizone
in
podajali
se
v
tabore
ob
turskej
meji
.
A
ne
samo
pehota
,
tudi
konjiki
poklicali
so
se
na
vojsko
.
Med
temi
pa
je
bil
izbran
za
okupacijo
7.
huzarski
polk
,
kakor
je
vsem
onim
znano
,
ki
so
se
tedaj
zanimali
za
vojaške
razmere
.
Našega
nesrečnega
rojaka
Vogrina
pa
ni
dohitel
vojaške
trombe
glas
,
kakor
da
bi
bili
vedeli
,
da
itak
ne
more
zdaj
slediti
takemu
pozivu
.
Sedaj
niso
bili
namreč
8.
peš-polka
,
po
imenu
„
baron
Abele
“
,
pri
kterem
je
bil
Vogrin
za
reservnega
častnika
,
poklicali
pod
orožje
.
Pač
pa
je
bilo
barona
Bendo
,
nadporočnika
pri
7.
huzarskem
polku
,
bilo
zadelo
to
neljubo
povelje
!
Kakor
strela
iz
jasnega
neba
,
tako
nenadoma
došel
mu
je
danes
ukaz
,
da
mora
biti
v
48
urah
pri
svojem
polku
.
Ta
novica
ga
je
celó
omamila
.
S
prva
je
omahnovši
na
stol
preklinjal
Bosnjake
in
Hercegovce
ter
sploh
vse
Slovane
,
zakaj
nikdar
ne
mirujejo
.
A
spoznavši
potém
,
da
mu
kletev
nič
ne
pomaga
,
jame
se
tolažiti
z
mislijo
,
da
ni
tú
nobene
pomoči
in
izpremembe
.
Povelje
je
pač
zdaj
tukaj
,
in
on
mora
iti
brez
ugovora
na
odkazano
mu
mesto
!
„
In
ravno
sedaj
mora
priti
kaj
takega
,
“
huduje
se
proti
stotniku
Randiču
.
„
Baš
sem
mislil
,
da
se
začne
zdaj
zá-me
tu
novo
življenje
.
Nadejal
sem
se
,
da
še
bodem
sedaj
v
Olginem
obližji
preživel
marsiktero
veselo
uro
,
ali
glej
,
nenadoma
me
zadéne
ta
nesrečna
osoda
!
“
„
Moje
največje
pomilovanje
,
dragi
prijatelj
!
“
tolaži
potém
Randič
svojega
tovariša
.
„
Glej
,
Robert
,
to
je
že
taka
nemila
osoda
,
ki
meče
nas
vojake
iz
enega
kraja
v
drugi
kot
.
Tudi
jaz
sem
mnogokrat
skusil
takih
grenkob
.
A
napósled
so
me
vendar
razne
nezgode
prisilile
,
in
jaz
sem
dal
za
vselej
vojaščini
slovó
.
Ali
obupal
nisem
nikdar
,
če
sem
tudi
čestokrat
krvavečega
srca
zapuščal
drage
in
ljube
mi
znanke
.
Zatorej
se
tudi
Ti
potolaži
!
Okupacija
bode
menda
le
nekaj
mesecev
trajala
,
Ti
pa
si
lahko
tedaj
slavnih
vencev
in
odlikovanj
pridobiš
.
A
dospevši
v
Avstrijo
nazaj
,
združiš
se
s
svojo
nevesto
Olgo
v
srečnem
zakonskem
življenji
!
“
„
To
je
vse
prav
in
rés
,
gospod
stotnik
,
“
odvrne
baron
Benda
premišljujóč
.
„
Ali
naše
posestvo
,
grajščina
in
vse
je
izgubljeno
,
ako
svojih
upnikov
o
pravem
času
ne
utešimo
.
Saj
sem
Ti
že
pravil
,
z
njimi
se
je
naredila
pogodba
,
da
nas
čakajo
do
jeseni
,
ko
se
jaz
oženim
.
Tedaj
sem
jim
mislil
poplačati
dolgove
in
propada
rešiti
naše
imetje
!
A
kaj
je
zdaj
?
Do
jeseni
ni
misliti
,
da
bi
se
vrnoli
iz
Bosne
.
Torej
se
tudi
ne
morem
ob
istem
času
oženiti
.
Določeni
obrok
pa
doteče
med
tem
,
in
ker
ni
več
kredita
,
smo
izgubljeni
.
Da
bi
nam
pa
gospod
Skenovski
,
bodoči
moj
tast
,
hotel
že
zdaj
seči
pod
roko
,
pa
dvomim
,
ker
je
zveza
z
menój
in
Olgo
—
še
negotova
.
“
„
Zakaj
negotova
,
prijatelj
?
“
vpraša
hitro
stotnik
Randič
.
„
Zató
ker
bi
se
mi
utegnolo
v
Bosni
pri
ustaših
kaj
pripetiti
!
“
„
Bodi
pameten
,
Benda
!
To
je
norska
misel
,
“
trdi
samosvestno
prijatelj
Randič
in
udari
Roberta
rahlo
po
rami
,
rekóč
:
„
Glej
,
to
še
lahko
zá-te
vse
dobro
izteče
.
Svojega
nevarnega
tekmeca
si
sinoči
slavno
premagal
.
Ta
Ti
ne
bode
več
ovir
in
škode
delal
.
Drugo
pa
je
treba
dobro
premisliti
,
a
potém
vse
nenadoma
in
hitro
izvesti
!
“
„
Kaj
naj
tedaj
počnem
,
prijatelj
?
“
vpraša
radovedno
Robert
in
pogleda
svojemu
tovarišu
globoko
v
oči
.
„
Kaj
bi
naj
zdaj
počel
,
vprašaš
?
Vse
to
hočeva
dobro
preudariti
,
predno
se
ločiš
od
tod
.
Moj
bodi
svèt
,
a
Tvoja
je
izvršitev
!
“
Zdajci
vstane
Randič
in
potegne
k
sebi
žalostnega
tovariša
,
šepetajóč
mu
na
uhó
:
„
Kaj
bodeš
žaloval
in
premišljal
!
To
ne
pristoja
niti
častniku
niti
magyarskemu
magnatu
!
Zdaj
pojdiva
na
sprehod
,
da
si
med
ljudmi
razvedriš
glavo
in
srce
!
“
Vstal
je
baron
Benda
in
šel
če
tudi
ne
rad
,
s
svojim
tovarišem
na
šetališče
.
Zakaj
on
je
potreboval
v
tem
hudem
položaji
njegove
tolažbe
in
dobrih
nasvetov
.
Dolgo
sta
šetala
potém
naša
ogerska
znanca
po
hladnih
drevoredih
ob
Vrbskem
jezeru
.
In
tú
sta
snovala
sedaj
naklepe
ter
določila
ona
dejanja
,
ki
naj
baronu
Robertu
zagotovijo
—
srečno
in
varno
bodočnost
!
Stotnik
Randič
je
dosegel
svoj
namen
.
Zakaj
Benda
je
postal
zopet
miren
in
vesel
.
Izginola
je
z
njegovega
lica
vsa
zamišljenost
in
osupnenost
,
ki
ga
je
bila
obšla
vsled
nepričakovanega
povelja
vojaškega
.
Dà
,
Robert
se
je
kazal
hrabrega
in
na
boj
navdušenega
,
ko
se
je
poslavljal
drugi
dan
od
svoje
bodoče
neveste
in
njene
matere
.
Ali
njegove
duše
ni
navdajala
bojaželjnost
,
temveč
strah
in
up
,
ali
se
mu
rés
uresniči
njegova
nakana
!
...
A
ko
so
druge
deklice
roke
vile
in
točile
solze
,
poslavljajóč
se
od
prijateljev
in
ženinov
,
na
boj
odhajajočih
,
bila
je
Olga
kamenitega
srca
.
Njej
se
ni
utrnola
solza
iz
očij
,
ko
jej
je
mahal
Robert
z
belim
robcem
iz
koupéja
v
slovó
,
temveč
njej
se
je
v
tem
trenotku
odvalil
težek
kamen
od
srca
!
Ali
tega
občutka
in
olajšanja
ni
kazala
deklica
niti
materi
niti
Rihardu
.
Tiha
in
malobesedna
bila
je
prej
ko
slej
.
Hodila
je
zopet
sama
na
vrt
.
A
sedaj
pa
je
dolgo
ostajala
v
utici
in
se
šetala
po
gozdiči
brez
skrbi
,
da
bi
jo
na
skrivnem
zasačil
baron
Robert
.
Ali
onega
veselja
,
ki
smo
ga
nekdaj
občudovali
na
njej
,
ni
bilo
več
videti
na
Olginem
obličji
.
Kakor
tlači
môra
spečega
človeka
,
tako
je
stiskala
dekličino
srce
huda
slutnja
,
da
jej
je
na
veke
ugasnola
zvezda
njene
sreče
.
Le
včasih
se
je
njenemu
duhu
dozdevalo
,
kakor
da
so
le
hudourni
oblaki
zakrili
zvezdnato
nebó
,
a
po
hudej
nevihti
se
zopet
prikaže
bleda
luna
v
osredji
žarečih
lučic
,
in
med
njimi
bode
lesketala
zvezda
njene
sreče
!
K
takemu
premišljevanju
nagibalo
je
nehoté
Olgino
revno
srce
,
če
je
bilo
tudi
skoro
že
celó
obupalo
.
Ali
človek
ne
vpraša
v
nesreči
po
tem
,
ali
sme
upati
ali
ne
.
Kakor
se
utopljenec
v
smrtnej
borbi
z
razljučenimi
valovi
oklene
najslabšega
bruna
,
da
se
ob
njem
reši
na
suho
iz
morske
sredine
,
tako
se
oklepa
i
človek
še
zadnjega
upa
,
naj
ga
že
tudi
vse
zapušča
.
Up
mu
je
edina
tolažba
in
edino
olajšanje
njegove
osode
.
On
mu
je
zvezdica
,
ki
ga
vodi
kakor
mornarja
po
širokem
svetskem
morji
,
dokler
se
mu
čoln
njegovega
življenja
ne
razbije
!
Gospa
Skenovska
je
sevéda
brzo
opazila
,
da
se
je
Olga
,
odkar
je
odšel
Vogrin
,
zeló
izpremenila
.
Zdela
se
jej
je
klaverna
in
pobita
.
Govorila
je
malo
,
odtegovala
se
družbi
in
posedala
včasih
célo
popoldne
sama
v
gozdiči
.
Zakaj
pa
je
bilo
Olgi
težko
pri
srci
,
vedela
je
mati
tako
dobro
kakor
hči
.
Ali
sama
sebój
bila
pa
je
sedaj
gospá
Skenovska
zadovoljno
kakor
že
dolgo
ne
.
Saj
je
bil
Rihard
že
do
dobra
ozdravel
,
in
videti
je
bilo
,
da
se
v
kratkem
celó
okrepča
.
Vogrinova
in
Robertova
svaja
pa
se
je
tudi
celó
mirno
—
tako
si
je
vsaj
ona
mislila
—
brez
hrupa
in
vsake
govorice
zadušila
.
Vogrin
se
je
ločil
v
starem
prijateljstvu
od
njene
hiše
in
ne
dojde
več
v
Poreče
nazaj
.
A
barona
Roberta
so
nepričakovano
kakor
navlašč
poklicali
na
vojsko
.
Po
njenih
mislih
je
vse
tako
lepo
izteklo
,
da
si
ni
mogla
boljše
želeti
.
Ali
vendar
,
videti
hčer
žalostno
in
v
se
zamišljeno
,
ni
mogla
biti
i
sama
vesela
.
Vedno
jej
je
nekaj
srce
težilo
.
Zatorej
sklene
z
Olgo
natanko
in
zaupljivo
govoriti
o
njenih
razmerah
!
Po
Robertovem
odhodu
so
prvi
dnevi
,
sobota
in
nedelja
,
kaj
enolično
pretekli
.
Razvèn
nekaj
navadnih
znancev
v
kopeli
ni
prišel
te
dni
nikdo
k
Skenovskim
v
pohode
.
Tudi
dr.
Sirnika
ni
bilo
k
Rihardu
gledat
.
Ali
temu
se
niso
čudili
,
vedóč
,
da
imá
doktor
mnogo
opravka
na
kmetih
.
Videli
so
tudi
,
da
se
vozi
vsak
dan
po
dva
ali
trikrat
prek
jezera
proti
Dolam
.
Rihard
pa
ni
prav
za
prav
zdravnika
več
potreboval
.
Saj
je
že
bil
v
nedeljo
toliko
po
konci
,
da
je
šel
na
vrt
in
v
gozdič
na
kratek
sprehod
.
Skenovski
niso
tedaj
dr.
Sirnika
toliko
pogrešali
,
da
bi
ga
bili
vabili
k
sebi
.
V
pondeljek
popoldne
gre
Olga
,
zamišljena
kakor
je
sploh
bila
te
dni
,
kmalu
po
obedu
na
vrt
.
Mati
je
to
opazila
ter
sklene
odločno
,
takoj
danes
hčerki
vso
tugo
in
žalost
izbiti
iz
glave
.
Zatorej
se
tudi
napoti
v
utico
,
ali
tú
Olge
ne
najde
!
Išče
jo
povsod
,
po
vrtu
in
gozdiči
,
a
Olge
ni
nikjer
.
Mater
obleti
strah
in
slutnja
,
češ
deklica
bi
si
utegnola
v
svojej
tugi
storiti
kaj
žalega
,
Bog
ne
zadéni
,
morda
celó
—
utopiti
,
ter
jame
na
ves
glas
klicati
:
Olga
,
Olga
!
—
A
Olge
ne
prikliče
od
nikoder
.
Nató
stopi
vsa
prestrašena
in
trepetaje
na
obrežje
,
in
tu
kliče
s
tresóčim
glasom
na
jezero
:
hop
,
hop
!
In
glej
!
od
daleč
zagleda
mali
čolniček
,
ki
se
na
valovitem
jezeri
lahno
ziblje
sèm
od
Samotarskega
otoka
.
V
njem
bila
je
—
Olga
!
„
Kam
pa
si
veslala
,
Olga
?
“
huduje
se
zdaj
mati
nad
hčerko
.
„
Hudo
sem
se
bila
prestrašila
.
Trepèt
mi
je
bil
prešinol
vse
ude
,
ko
Te
nisem
mogla
od
nikoder
priklicati
.
Zakaj
mi
nisi
nič
povedala
,
da
greš
na
jezero
?
“
„
Kaj
se
mi
pa
more
zgoditi
?
In
če
bi
se
mi
tudi
kaj
,
ne
bilo
bi
to
zá-me
velika
nesreča
,
“
odvrne
pikro
Olga
materi
in
stopi
iz
čolna
.
„
Ali
glej
,
kakšne
valove
žene
zdaj
jezero
.
Vse
se
peni
in
voda
se
besno
zaganja
v
obrežje
.
Kje
pa
si
bila
?
Kaj
si
iskala
,
Olga
,
na
jezeru
?
“
Na
to
vprašanje
je
deklica
materi
le
pol
resnice
povedala
,
rekóč
jej
,
da
se
je
peljala
proti
Samotarskemu
otoku
,
a
se
takoj
vrnola
,
zapazivši
,
da
je
jelo
jezero
gnati
valove
.
V
istini
pa
je
bila
ona
brez
pravega
namena
sedla
v
čoln
ter
jela
po
jezeru
voziti
se
.
A
veslajóča
zamisli
se
tako
globoko
v
svojo
nemilo
osodo
in
bodočnost
,
da
je
pozabila
na
vse
,
kar
jo
je
obdajalo
.
Njena
duša
in
srce
,
um
in
pamet
bila
je
le
pri
Vogrinu
!
Valovi
pa
so
gnali
po
svojej
volji
nje
čoln
.
A
dospevši
tako
nehoté
in
nevedé
do
Samotarskega
otoka
,
vzdrami
se
vsa
prestrašena
ter
vesla
hitro
proti
domu
,
kjer
jo
je
že
na
obrežji
skrbna
mati
v
največjem
strahu
pričakovala
.
Tiho
korakate
potém
Olga
in
mati
nekaj
časa
ena
poleg
druge
,
a
konečno
povzame
zadnja
besedo
:
„
Povej
mi
Olga
,
kaj
te
teži
pri
srci
.
Zakaj
se
mi
vedno
odteguješ
in
zakaj
govoriš
z
menój
tako
brezsrčno
,
da
bi
ne
bila
zá-te
velika
nesreča
,
ko
bi
se
ti
kaj
pripetilo
?!
“
„
Glej
nama
,
ali
me
ne
tepe
nemila
osoda
!
Vsi
moji
upi
in
nade
so
mi
izginole
.
Svojih
najblažjih
čutov
,
najlepših
mislij
ne
bodem
in
ne
morem
nikdar
videti
uresničenih
.
Vse
,
o
čemer
sem
sanjala
v
svojem
nedolžnem
srci
in
po
čemer
sem
hrepenela
z
vso
strastjo
svoje
ljubezni
,
—
vse
,
vse
je
zame
,
kakor
vidim
,
izgubljeno
in
uničeno
na
veke
!!
“
„
Ne
govori
tako
,
Olga
!
“
tolaži
zdaj
mati
svojo
hčer
.
„
Ti
vse
pretiravaš
draga
moja
,
in
jaz
vém
,
da
ni
to
tvoje
pravo
mnenje
in
prepričanje
.
Dr.
Vogrin
nima
rés
stalne
službe
in
kakor
oče
menijo
,
je
on
tudi
več
ne
dobi
.
Ali
jaz
mislim
,
da
temu
ni
tako
.
Pameten
mož
in
prebrisana
glava
,
kakor
je
Vogrin
,
vé
si
v
vsakem
slučaji
pomagati
.
Tudi
Vogrin
pride
enkrat
do
samostalnosti
,
ako
ne
prej
,
saj
potém
,
ko
dojde
na
krmilo
—
druga
vladina
stranka
!
“
„
To
je
vse
prav
,
mama
!
“
odvrne
odločno
hči
.
„
Ali
Vogrinova
samostalnost
mi
nič
več
ne
pomaga
,
potém
ko
sem
postala
žena
—
Robertova
,
kakor
zahtevajo
oče
od
mene
!
“
„
Tudi
tú
še
ni
vse
do
pičice
določeno
.
Osobito
zdaj
se
utegne
marsikaj
izpremeriti
,
ko
odide
Robert
na
vojsko
.
Bog
vé
,
kaj
se
še
zna
vse
prej
zgoditi
,
nego
pride
on
nazaj
!
“
Tako
ste
se
še
dolgo
pogovarjali
mati
in
hči
.
A
pri
tem
ni
mogla
Olga
zamolčati
,
da
je
bil
Robert
pri
slovesu
nekako
izpremenjen
.
Trdil
je
sicer
,
da
mora
takoj
k
svojemu
polku
na
Ogersko
,
ali
po
njegovem
obnašanji
dozdevalo
se
je
vendar
Olgi
,
kakor
da
še
ni
to
zadnje
slovó
,
ktero
jemlje
zdaj
od
nje
.
Zatorej
je
deklica
vedno
slutila
,
da
ni
bil
prvi
pot
njegov
na
Ogersko
k
svojemu
polku
,
temveč
na
Dunaj
—
k
njenemu
očetu
.
In
ta
strah
in
sum
je
Olga
tudi
danes
razodela
materi
.
Temu
mnenju
je
sevéda
mati
ugovarjala
,
češ
da
ona
vse
pretemno
vidi.
Tolažila
jo
je
tudi
s
tem
,
da
je
njena
zaroka
z
Robertom
dotlej
odložena
,
dokler
ne
pride
on
iz
Bosne
nazaj
!
Zadnja
materina
izjava
bila
je
Olgi
najljubša
.
Nasmehnola
se
je
zopet
deklica
,
in
videlo
se
jej
je
na
lici
,
da
si
je
pogovorom
olajšala
srce
.
To
priliko
pa
porabi
mati
,
da
razvedri
danes
enkrat
za
vselej
svojo
hčer
,
ter
reče
:
„
Valovi
so
se
že
ulegli
.
Zdaj
bi
bilo
kaj
prijetno
voziti
se
po
jezeru
.
Peljive
se
gledat
,
kje
je
bil
Rihard
óno
noč
onesrečil
.
Rada
bi
že
videla
isti
pečini
,
kjer
ga
je
bil
neznani
lopov
sunol
v
vodo
.
“
To
vabilo
je
Olgi
kaj
povšeči
.
In
nekaj
časa
pozneje
veslate
že
mati
in
hči
v
živahnem
pogovoru
proti
Samotarskemu
otoku
in
nasprotnemu
obrežju
.
Vesláje
po
jezeru
pa
se
je
Olga
milo
ozirala
gori
na
grič
,
kjer
stoji
bela
hiša
Vogrinova
.
Že
s
prva
ko
je
došla
Olga
v
Poreče
,
imelo
je
to
borno
,
a
lično
poslopje
za
deklico
nekaj
idylnega
.
Tudi
danes
so
se
jej
vzbujali
blaženi
spomini
pri
tem
pogledu
.
A
to
so
bili
spomini
na
oni
veseli
kresov
večer
in
ono
srečno
noč
,
ko
je
spoznala
prvič
,
da
jo
goreče
ljubi
—
Vogrin
!
A
ne
samo
Olgino
srce
blažili
so
taki
spomini
,
temveč
tudi
nekomu
drugemu
lajšali
so
trpljenje
in
žalost
.
In
to
je
bil
—
Milko
,
ki
je
gledal
edino
le
še
v
preteklosti
svojo
srečo
!
Danes
peti
dan
po
svojej
nezgodi
bil
je
Vogrin
prvikrat
vstal
.
Le
njegova
trdna
,
močna
natura
bila
ga
je
rešila
.
Oteklina
je
že
jela
četvrti
dan
pojemati
,
in
zdaj
ni
bilo
nobene
nevarnosti
več
.
Tudi
telesna
moč
se
je
že
vračala
v
oslabljeni
život
.
In
danes
popoldne
poskusil
je
Vogrin
prvikrat
iti
iz
zaduhle
,
majhne
sobice
na
prosto
.
Roko
levico
pa
je
imel
dobro
zavarovano
,
da
se
ni
mogla
ganoti
,
noséč
jo
v
umetnej
obvezi
.
Opiraje
se
na
mater
šel
je
Milko
na
vzhodni
kraj
hiše
,
od
koder
se
ponuja
človeku
krasen
razgled
na
jezero
in
Poreče
.
Ondi
se
vsede
na
dolgo
klop
in
naslanjajóč
se
na
skladnico
bukovih
drv
,
gleda
na
villo
gospoda
Skenovskega
,
njegov
vrt
in
gozdič
.
Ker
pa
je
jezero
na
tem
mestu
jako
široko
,
ni
mogel
s
prostim
očesom
razločiti
,
ali
je
kdo
Skenovskih
na
vrtu
ali
ne
.
Zatorej
mu
prinese
mati
daljnogled
,
in
zdaj
je
videl
Vogrin
,
kar
mu
je
srce
poželelo
.
Tam
na
obrežji
stali
ste
dve
ženski
podobi
.
On
je
v
njih
spoznal
Olgo
in
nje
mater
.
Ravno
ste
stopali
v
čoln
,
ki
ju
naj
ponese
tja
do
nasprotnega
obrežja
.
A
kakor
ne
izpusti
bistrooki
orel
iz
očij
svojega
plena
,
tako
je
zasledoval
Vogrin
znani
čoln
.
Srce
mu
je
jelo
močneje
biti
.
Kri
po
njegovih
žilah
se
je
hitreje
pretakala
,
ko
opazi
,
da
se
ziblje
čoln
proti
ondotnemu
obrežju
.
...
Zdajci
je
ravno
veslala
Olga
na
onem
mestu
,
kjer
jej
je
bil
on
zadnjo
osodepolno
noč
razodel
svojo
gorečo
ljubezen
!
Blaženi
spomini
mu
stopijo
v
dušo
.
Globok
vzdihljej
izvije
se
mu
iz
globočíne
žalujočega
srca
!
A
mati
njegova
,
nevedé
,
zakaj
vzdihuje
njen
Milko
,
izpregovori
vprašujoč
ga
:
„
Kaj
ti
je
,
Milko
?
Ali
ti
je
slabo
?
Pojdi
,
pa
greva
zopet
v
postelj
.
Trga
te
li
po
roki
,
ali
te
boli
glava
,
da
se
tako
hudo
poprijemlješ
z
desnico
po
čelu
?!
“
„
Nič
mi
ni
mati
!
Le
sveža
sapa
me
je
malo
prevzela
,
ker
že
dolgo
nisem
bil
na
prostem
,
“
odgovori
sin
materi
,
zatajujóč
svoje
občutke
,
ki
so
se
mu
nehoté
vzbujali
v
srci
ter
ga
delali
otožnega
.
Milko
je
nagnol
glavo
,
podpirajóč
jo
z
desnico
.
Tako
je
zakrival
z
dlanijo
svetle
solze
,
ki
so
mu
kakor
prozorni
biseri
kapale
po
bledem
lici
!
V
tem
trenotku
se
ga
je
polotila
neskončna
otožnost
.
Nemo
je
zrl
pred
se
.
Vse
se
mu
je
temnilo
pred
očmi
.
V
njegovej
duši
pa
so
vstajale
temne
podobe
njegovega
osodepolnega
življenja
...
Zavedel
se
je
stoprav
potém
,
ko
ga
je
mati
nagovorila
,
rekóč
mu
:
„
Milko
,
pojdi
v
postelj
!
Zakaj
tako
žediš
im
premišljuješ
?
Glej
,
tebi
je
slabo
.
Na
celem
životu
trepečeš
!
“
Po
teh
besedah
se
zravna
Vogrin
zopet
po
konci
.
Milo
in
proseče
pogleda
svojo
mater
.
Ta
pogled
pa
je
bil
tako
nežen
,
tako
pomenljiv
,
da
je
izražal
več
nego
céli
govor
,
več
kakor
vse
prošnje
.
V
njem
je
brala
mati
vso
tugo
,
ki
pretresa
dušo
njenemu
sinu
.
Po
njem
je
razumela
,
da
jo
prosi
Milko
,
naj
mu
dovoli
,
da
še
ostane
nekaj
časa
na
prostem
.
Vogrin
je
hotel
sevéda
še
dalje
opazovati
znani
čoln
na
jezeru
.
Zatorej
se
ni
mogel
ločiti
od
svojega
mesta
na
prostem
.
Ali
ko
je
potem
ozrši
se
na
jezero
mislil
zopet
ugledati
čoln
,
ni
ga
bilo
nikjer
več
videti
.
Zakrilo
ga
je
košato
drevje
,
ki
je
rastlo
na
brdu
in
ob
obrežji
.
Olga
pa
je
med
tem
priveslala
do
nevarnega
mesta
,
kjer
je
bil
onesrečil
Rihard
.
Mati
in
hči
si
hitro
ogledate
ta
osodepolni
kraj
.
Nató
se
pa
vsedete
v
mehko
travo
pod
košato
lipo
,
občudujóč
krasne
prizore
,
ki
jih
ponujajo
Poreče
in
jezero
tukajšnjim
seljanom
.
Okoli
njiju
pa
so
brenčale
pridne
bučele
,
frčali
metulji
,
skakale
kobilice
,
oglašali
se
črički
:
vse
je
bilo
polno
življenja
v
bujnej
naravi
.
Kako
pa
tudi
ne
?
Saj
je
bila
tú
cvetlica
pri
cvetlici
,
rožica
pri
rožici
.
Vsa
livada
bila
je
kakor
najlepši
cvetlični
vrt
,
ki
vabi
ná-se
žival
kakor
človeka
.
In
rés
,
nekaj
rajskega
,
nezapopadnega
čutimo
v
svojem
srci
,
stoječi
sredi
pisanocvetóče
ledine
.
Tudi
Olgino
srce
se
ni
moglo
temu
čudnemu
uplivu
in
naravskej
milini
ustavljati
.
Brhko
kakor
srna
skoči
deklica
na
noge
.
Zdaj
leta
po
metuljih
;
tam
utrga
lepo
dišečo
cvetlico
,
občuduje
bučelo
,
ki
nabira
med
za
svojo
družino
,
ondi
pa
skuša
zaslediti
črička
,
ki
jej
čudnoglasno
udarja
za
uhó
s
svojim
cvrčenjem
!
To
je
bila
zopet
ona
srečna
deklica
,
kakor
smo
Olgo
s
prva
poznavali
.
Sredi
cvetlic
in
njihovih
majhnih
prebivalcev
in
gostov
pozabila
je
na
vse
težkoče
in
nezgode
svojega
mladega
življenja
.
Čutila
se
je
zopet
srečno
kakor
nekdaj
,
radujóča
se
nad
bujno
naravo
!
V
tej
tej
nedolžnej
sreči
prileti
k
svojoj
materi
ter
jej
prinese
šopek
krasnih
cvetlic
.
„
Glej
,
mama
,
kako
lepe
so
te
rožice
in
kako
prijeten
duh
imajo
.
“
„
Kje
pa
si
nabrala
tako
hitro
toliko
krasinih
cvetlic
?
“
radovedno
vpraša
jo
mati
ter
poduha
podarjeni
šopek
.
„
Kar
tám-le
pod
onimi
drevesi
je
vsa
livada
posuta
s
ovetličnimi
biseri
in
kaj
krasen
je
nje
pogled
!
Vstani
,
mama
,
in
pojdive
malo
gori
proti
Dolam
,
da
si
ogledave
to
krasno-obrasteno
brdo
.
Vidiš
,
mama
,
tukaj
je
vse
tako
mirno
in
prijetno
,
vse
tako
ljubo
in
milo
!
Take
idylnosti
ne
nahajamo
v
Porečah
!
“
Mati
ustreže
rada
tej
želji
,
vidéč
,
da
je
Olga
zopet
živahna
in
vesela
,
kakor
že
dolgo
ni
bila
.
Obedve
greste
torej
sredi
po
visokej
travi
,
ne
gledé
na
pot
,
ki
je
vodil
od
jezera
v
vas
,
in
tu
trgate
nežne
cvetlice
.
Tako
dospete
nehoté
blizu
vasí
,
vsaka
z
velikim
cvetličnim
šopkom
v
roki
.
Sadno
drevje
,
ki
je
rastlo
okoli
vasi
,
ju
še
le
ustavi
.
Zdaj
se
ozrete
,
in
glej
,
krasen
pogled
se
jima
odpira
na
jezero
in
na
gore
,
vzdigujoče
se
vzadi
za
Porečami
.
„
Ali
ni
to
lep
izgled
,
mama
?
“
vzklikne
Olga
vsa
vesela
.
„
Prav
lepo
je
tukaj
,
“
pritrjuje
jej
mati
.
„
Nisem
mislila
,
da
bi
bil
od
todi
takov
razgled
na
vse
strani
;
zadnjič
ko
smo
tukaj
hodili
,
nismo
sevéda
tega
prizora
videli
,
ker
je
že
bil
mrak
.
Kakšna
krasota
se
še
le
mora
človeku
razodevati
tám-le
na
onem
hribu
,
kjer
smo
netili
kres
!
“
„
Véš
kaj
,
mama
!
Pojdive
gori
.
Saj
ni
daleč
.
Mimogredé
pa
lahko
pogledave
,
kaj
dela
Vogrinova
mati
,
ako
je
doma
.
Saj
ne
prideve
zopet
tako
hitro
semkaj
,
staro
ženo
in
Reziko
pa
bode
gotovo
razveselil
najin
pohod
!
“
Mati
je
bila
,
nič
hudega
slutéč
,
s
tem
predlogom
zadovoljna
.
Obedve
se
torej
napotite
skozi
vas
proti
Vogrinovej
hiši
,
ki
je
stala
na
vzhodnej
strani
konec
vasí
.
V
vasi
