živovse
obete
in
prisege
,
katere
ji
je
ponavljal
,
dokler
je
bila
še
njegova
nevesta
—
prosta
,
neudana
,
katere
pa
sedaj
vse
krši
in
ruši
,
ko
se
mu
je
izročila
z
dušo
in
telesom
,
ko
je
zapustila
vse
,
čisto
vse
:
dom
,
stariše
,
svobodo
—
za
njega
in
zaradi
njega
.
A
tudi
tega
si
ni
upala
izvesti
,
ker
bi
se
morda
ne
mogla
zmagovati
in
bi
ga
žalila
preveč
in
tako
tirala
in
ga
pehala
še
bolj
od
sebe
,
pogrezala
ga
še
bolj
v
blato
.
Zato
je
sklenila
,
da
preboli
vse
,
da
sedaj
vse
zataji
,
kakor
da
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
Saj
je
on
moral
zvedeti
po
noči
,
da
sta
bili
poslani
nanj
pismi
,
da
pa
jih
ni
prejel
—
torej
bo
zvedel
,
da
jih
je
brala
ona
in
da
kljub
temu
njega
ne
sovraži
,
ampak
mu
odpušča
in
ga
izkuša
uprav
z
ljubeznijo
,
s
silnim
samozatajevanjem
privêsti
nazaj
,
proč
od
pogube
,
proč
od
lokavosti
in
prélesti
v
svoje
čisto
naročje
.
Ob
treh
je
bil
obed
gotov
.
Lotar
je
komaj
dovršil
svojo
toaleto
in
mrčast
in
truden
je
sedel
k
mizi
,
h
kateri
je
sedla
Margita
ter
mu
nudila
jedij
,
o
katerih
je
vedela
,
da
so
mu
najljubše
.
Lotar
je
jedel
po
malem
,
brez
teka
,
bil
slabe
volje
in
zadirčen
.
Margita
je
vojevala
najtežjo
vojsko
,
vojevala
sama
s
seboj
.
A
zmagovala
je
.
Ni
se
dala
vzlovoljiti
po
nobeni
besedi
,
po
nobeni
opazki
,
izgovarjala
njegovo
slabo
voljo
,
da
je
najbrže
užil
kaj
slabega
v
kavarni
,
da
se
mu
ni
prileglo
in
si
je
s
pijačo
pokvaril
tek
.
Vsa
ta
ljubeznivost
pa
barona
ni
ganila
,
ni
izpreobrnila
,
ampak
pikala
in
bolela
ga
je
,
kakor
da
bi
bila
vsaka
Margitina
beseda
osa
,
ki
ga
zbada
nalašč
,
in
pod
krinko
prijaznosti
je
zrl
roganje
,
zasmeh
.
On
je
dobro
vedel
o
pismih
,
zvedel
tudi
od
služkinje
,
da
ju
je
dala
Margiti
,
in
vsled
tega
si
tudi
brez
posebnih
kombinacij
raztolmačil
njeno
sinočno
otožnost
.
Pripravil
se
je
na
domači
boj
,
v
katerem
bi
trdo
napadel
Margito
,
in
ji
kratko
in
malo
prepovedal
vtikati
se
v
njegove
stvari
.
Izmislil
si
je
tudi
sramotno
laž
,
da
sta
bili
pismi
od
njega
pisani
in
samo
zanjka
za
Margito
,
katero
ima
že
dolgo
na
sumu
,
da
iztika
in
vohuni
za
njim
,
nadzira
vsak
korak
,
da
kmalu
niti
čašice
črnca
ne
bo
mogel
izpiti
čitajoč
novine
v
kavarni
,
da
ne
bi
stala
ona
kot
stroga
patrulja
za
njim
.
Pričakoval
je
,
da
udari
Margita
nanj
s
celim
izbruhom
jeze
in
očitanja
.
In
tega
trenutka
si
je
želel
,
da
bi
ji
povedal
,
da
je
on
glava
,
da
ga
mora
ona
slušati
,
ne
on
nje
.
Vse
te
njegove
nakane
pa
so
splavale
po
vodi
.
Čimbolj
je
bil
zadirčen
in
malobeseden
,
temveč
je
govorila
Margita
,
tem
mehkejša
je
bila
,
kakor
da
bi
bil
ta
prvi
obed
po
poroki
.
Spoznal
je
,
da
ne
opravi
ničesar
.
Zato
je
vstal
naglo
od
obeda
in
odšel
,
ne
da
bi
se
bil
poslovil
s
soprogo
ali
ji
povedal
,
kdaj
se
povrne
.
Lotar
je
šel
od
stanovanja
proti
morju
.
Južni
veter
je
gonil
majhne
valove
,
ki
so
pluli
drug
za
drugim
na
obrežje
,
trčili
tam
ob
skalo
,
penili
se
v
drobne
,
belkaste
mehurčke
in
zopet
tonili
v
morski
globini
.
Lotar
se
je
naslonil
na
ograjo
in
strmel
v
ta
morski
tok
,
ki
je
prijal
njegovim
razburjenim
živcem
,
ki
ga
je
umirjal
,
da
je
pričel
misliti
in
kovati
načrte
.
Pretehtal
in
pretuhtal
je
najpreje
praktično
stran
te
neljube
stvari
.
Spoznal
je
jasno
,
da
mu
gre
sedaj
pred
vsem
za
to
,
da
dobi
čimpreje
dovolj
denarja
.
Zakaj
Margitina
polovica
dote
se
je
že
dokaj
izmotala
,
ker
je
moral
plačati
dosti
dolgov
,
mnogo
mu
ga
je
požrla
kleta
smola
pri
igri
,
ki
ga
je
vnemala
in
vlekla
čimdalje
bolj
.
Čim
več
je
zaigral
,
tem
strastneje
je
igral
in
hotel
prisiliti
usodo
,
da
se
vendar
jedenkrat
ozre
milostno
nanj
in
mu
nakloni
potrebno
srečo
,
da
dobi
nekaj
zaigranega
denarja
nazaj
.
In
da
dobi
denar
,
treba
bo
igrati
še
dalje
—
in
za
igro
treba
novega
denarja
.
Tedaj
prva
stvar
je
,
da
si
ohrani
naklonjenost
Ladičevke
.
In
ta
bi
se
lahko
skrhala
,
ko
bi
šla
Margita
do
matere
in
ji
izdala
oni
usodni
pismi
.
Zato
je
treba
mater
pripraviti
,
pripraviti
seveda
z
lažjo
.
Odstopil
je
torej
od
ograje
,
zapustil
šumenje
valov
in
se
napotil
k
Ladičevki
.
„
Gospod
baron
,
vse
je
v
redu
,
“
hitela
je
vesela
Ladičevka
,
ko
se
ji
je
komaj
Lotar
poklonil
in
ji
poljubil
roko
.
„
Hvala
,
hvala
lepa
!
Milostna
vse
izvede
tako
,
kakor
je
najbolje
in
najkoristneje
.
“
„
Sinoči
sem
govorila
s
soprogom
o
tej
stvari
.
Trda
je
bila
.
Saj
veste
,
da
je
tako
zaljubljen
v
to
kmetiško
brdo
,
kakor
ne
vem
kaj
.
Čisto
nič
ne
ve
,
kaj
nam
‚
nese
‘
in
kaj
škoduje
.
Sama
ne
umevam
,
kako
more
trgovec
imeti
tako
malo
praktičnega
smisla
!
“
„
Spomini
,
spomini
,
milostna
,
spomini
na
mlada
leta
,
katera
je
gospod
Ladič
preživel
tam
,
to
ga
veže
in
vleče
kot
ptico
na
gnezdo
,
kjer
se
je
izvalila
.
Sicer
se
pa
že
dá
prepričati
in
pregovoriti
,
ko
uvidi
,
da
z
ideali
dandanes
v
resnih
časih
ni
računati
.
Morda
imate
že
kupca
?
Ako
ne
,
bi
se
jaz
potrudil
.
“
„
Hvala
,
ni
treba
.
Kakor
nalašč
se
je
to
prav
danes
primerilo
.
Sosed
našega
posestva
,
vlastelin
Boranič
,
je
bržkone
videl
,
da
je
najboljše
,
če
proda
Ladič
,
ker
se
slabo
gospodari
s
tujimi
močmi
;
njemu
bi
pa
zemljišče
ugajalo
in
tudi
koristilo
.
On
je
sicer
bogat
—
a
povem
vam
,
kmet
,
rojen
kmet
.
Jutri
že
pojdeta
pogledat
mejnike
in
napravita
kupno
pogodbo
.
“
„
Izborno
,
milostna
,
izborno
,
pravim
!
Ta
denar
se
bo
obrestoval
v
trgovini
desetkrat
bolje
,
in
zastran
svojega
deleža
tudi
rečem
,
da
mi
bo
cvel
in
rodil
pri
delniški
družbi
v
bogatih
obrestih
.
Toda
,
apropos
,
milostna
,
ali
je
bila
Margita
danes
kaj
pri
vas
?
“
„
Ne
,
nič
je
ni
bilo
.
Aha
,
majhen
prepirček
,
malo
jezice
,
kaj
ne
,
in
sedaj
bo
morala
zopet
mama
vse
uravnati
?
Ah
,
to
ste
mladi
zakonci
!
“
Ladičevka
je
baronu
dobrohotno
zapretila
s
prstom
Lotar
se
ji
je
pa
še
slaje
nasmejal
,
pomaknil
fotelj
nekoliko
bliže
zofi
in
pričel
važno
:
„
Tega
nisem
še
pravil
nikoli
,
ker
predobro
poznam
blago
in
rahločutno
srce
Margite
,
da
me
namreč
ona
preveč
nadzira
.
Tovariši
so
mi
pravili
,
da
skrivaj
poprašuje
,
kje
sem
bil
,
kako
dolgo
tu
in
tam
,
kaj
smo
delali
in
tako
dalje
.
Marsikaka
bodica
me
je
že
radi
tega
pičila
,
a
vsakomur
sem
povedal
odločno
in
jasno
,
da
se
drugič
ni
upal
mene
glede
na
to
zbadati
.
Izpočetka
res
tudi
verjel
nisem
,
ker
mene
samega
ni
mnogo
izpraševala
.
Toda
slednjič
sem
res
pričel
sumiti
,
da
bi
bila
morda
resnično
njena
kontrola
smešna
in
otročja
,
da
,
zame
—
kar
naravost
rečem
—
žaljiva
.
Napravil
sem
tole
poskušnjo
.
Ponaredil
sem
dve
pismi
:
jedno
,
kakor
da
mi
je
pisala
neka
—
neka
,
no
,
recimo
—
ljubica
iz
davnih
dnij
,
drugo
pa
,
kakor
da
me
nekdo
tirja
za
veliko
vsoto
zaigranega
denarja
.
Pismi
sem
poslal
domov
in
naročil
,
naj
se
izročita
samo
meni
.
Tedaj
mene
seveda
ni
bilo
doma
,
in
ko
sem
se
vrnil
na
večer
,
ni
bilo
ne
pisem
,
ne
Margite
.
Zaplenila
mi
ju
je
in
se
potem
zaprla
v
spalnico
,
in
nocoj
sem
prenočil
v
sobi
za
tujce
.
“
„
Veste
,
gospod
baron
,
odkritosrčno
povem
,
da
je
bila
ta
preskušnja
malo
pretrda
in
zato
vas
moram
karati
.
Ni
menda
žene
na
svetu
,
da
ne
bi
bila
užaljena
.
Kaj
je
rekla
danes
Margita
?
“
„
Nič
,
čisto
nič
.
Bila
je
vesela
,
prijazna
,
in
nisem
mogel
biti
tako
krut
,
da
bi
jo
vprašal
in
ji
pojasnil
,
da
naj
ne
bo
tako
otročja
,
a
vendar
žaljivo
radovedna
,
da
bi
me
spravljala
v
zadrego
pred
moško
družbo
.
Zato
sem
šel
rajši
milostni
povedat
,
da
naša
zlata
mamica
pomiri
srce
Margitino
.
“
Proti
večeru
je
šla
Ladičevka
obiskat
Margito
.
Tej
se
ni
zdel
obisk
nič
nenavadnega
,
ker
se
je
mama
često
oglasila
v
tem
času
pri
njej
.
Z
isto
ljubeznijo
kakor
vselej
je
sprejela
mater
,
pripravila
takoj
krasni
samovarček
,
da
ji
zavre
čaj
,
katerega
je
Ladičevka
izredno
rada
pila
.
Toda
komaj
je
zaplapolal
višnjevi
plamenček
,
ki
je
ko
zvezda
vršel
pod
kotličkom
,
pričela
je
mati
govoriti
brez
ovinkov
o
stvari
,
zaradi
katere
je
prišla
.
Dasi
zgovorna
,
pretkana
,
ni
vendar
nikdar
govorila
z
dolgimi
uvodi
tam
,
kjer
se
ni
bilo
bati
,
da
bi
ne
dosegla
svojega
smotra
.
In
tega
si
je
bila
v
svesti
pri
Margiti
,
zato
je
prešla
takoj
‚
in
medias
res
‘
.
„
Margita
,
ali
boš
res
vedno
otrok
?
“
„
Mamá
,
zakaj
tako
vprašaš
?
“
„
Zakaj
,
zakaj
?
Kaj
je
bilo
sinoči
in
danes
med
vama
?
“
Margita
se
je
prestrašila
,
ostrmela
,
po
licu
jo
je
preletel
bel
trepet
,
in
za
trenutek
je
obmolknila
.
„
Mamá
,
ali
ti
veš
?
“
„
Vem
,
vse
vem
.
Nič
ne
taji
!
Povej
,
zakaj
si
taka
?
“
Ladičevka
je
govorila
dokaj
resno
,
kakor
da
je
užaljena
.
A
bila
je
to
le
ona
igra
,
tista
njena
komedija
,
ki
ni
prošla
pri
Margiti
nikdar
brez
uspeha
.
Vendar
danes
to
vedenje
Margite
ni
ganilo
kakor
sicer
,
da
bi
se
oklenila
mamice
in
s
poljubi
obljubovala
:
Mamica
moja
,
nič
več
ne
bom
,
nikdar
več
,
odpusti
mi
!
Vse
bom
storila
—
vse
,
samo
rada
me
imej
in
ne
jezi
se
!
O
ne
!
Danes
ni
bila
Margita
več
otrok
.
Ti
meseci
v
zakonu
so
ji
odprli
marsikatero
stran
svetske
filozofije
,
odgrnill
marsikak
pajčolan
,
ki
je
visel
pred
njenim
očesom
,
izbrisalo
mnogo
mračno
steklo
,
da
je
gledala
jasno
in
čisto
brez
dramatičnih
senc
in
omotne
luči
v
tragedijo
življenja
.
Sklenila
je
drhteči
roki
,
oči
so
se
ji
odprle
na
široko
,
in
stala
je
pred
mamo
kakor
umetnikov
kip
:
Varana
ljubezen
.
Za
hip
pa
je
vzdihnila
,
kakor
da
se
ji
trga
srce
,
obupajoč
nad
vsem
svetom
,
obupajoč
nad
lastno
materjo
,
in
užaljena
z
najbolj
perečo
bridkostjo
je
zaprašala
:
„
Mamá
,
ti
veš
,
in
ti
imenuješ
to
otročarijo
?
“
Glas
Margitin
je
bil
tak
,
kakršnega
še
ni
doslej
čula
mati
,
glas
,
katerega
se
je
prestrašila
Ladičevka
,
in
ta
glas
,
ta
stavek
,
izrečen
z
vso
grenkostjo
trpeče
duše
,
ovit
z
vsem
pelinom
zdvojenega
srca
,
ta
jedini
stavek
je
zmagal
mater
,
zmagal
,
posekal
,
da
se
ji
je
v
hipu
zasmililo
dete
,
da
je
snela
krinko
in
bila
mati
,
naravna
mati
.
Margito
je
prijela
za
tresoče
roke
,
pritegnila
jo
k
sebi
,
posadila
k
sebi
tesno
in
strastno
,
pa
jo
pričela
ljubkovati
,
kakor
se
ljubkuje
dete
,
dvignjeno
iz
zibelke
.
„
Umiri
se
,
dete
moje
,
potolaži
se
,
Margita
,
prosim
te
lepo
—
vse
bo
dobro
,
vse
ti
pojasnim
!
Lotar
je
tudi
kriv
—
Lotar
je
prenagel
,
ti
si
prenagla
—
vse
,
vse
bo
v
redu
.
Le
žalosti
,
le
obupnosti
nikar
,
predno
ne
zveš
resnice
!
“
„
In
resnica
je
,
mamá
?
“
Margita
se
je
odmaknila
in
v
očeh
hotela
brati
zahtevani
odgovor
.
Rahlo
ji
je
mati
nato
tolmačila
in
razlagala
o
zlobnih
jezikih
,
ki
so
jo
tožili
in
grdili
pri
Lotarju
,
da
so
ga
prisilili
do
tega
koraka
—
do
te
poskušnje
.
Prosila
jo
je
,
naj
se
utolaži
,
pomiri
,
naj
zavlada
zopet
med
njima
lepa
ljubezen
in
sloga
.
Margita
je
sledila
materinemu
govoru
,
kateri
je
bil
sicer
skrben
,
prisrčen
,
toda
nikakor
prepričevalen
.
Mati
je
nehoté
morala
več
verjeti
Margitinemu
licu
,
nego
sladkim
besedam
Lotarjevim
,
in
težko
je
govoriti
prepričevalno
,
kadar
človek
sam
dvomi
.
Hčerka
materi
ni
ugovarjala
,
ni
opravičevala
sebe
,
da
je
vse
neresnično
,
kar
ji
je
Lotar
pravil
gledé
njenega
iztikanja
za
njegovimi
koraki
,
molčala
je
in
molčeč
obljubila
,
da
ga
neče
žaliti
,
da
bo
vse
potrpela
,
da
ga
neče
sumničiti
tako
podlih
dejanj
in
tolikega
verolomstva
.
A
njeno
srce
tega
ni
verovalo
,
ni
moglo
verovati
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
zbobnelo
na
kup
celo
poslopje
nekdaj
tako
lepo
zasnovane
sreče
,
in
te
razvaline
so
se
vse
nagromadile
na
njeno
ubogo
srce
,
katero
komaj
še
utripa
pod
silno
težo
.
Pred
kratkim
še
tako
živahno
in
jasno
oko
je
postalo
na
hip
otožno
,
njene
smehljajoče
ustnice
so
se
stisnile
in
skrčile
v
grenkosti
,
kakor
da
so
se
zaklopile
na
veke
vsakemu
smešku
.
Ladičevka
se
je
vrnila
domov
,
in
prvič
jo
je
zapeklo
grozno
,
sicer
še
ne
popolnoma
jasno
spoznanje
,
da
je
morda
izdala
svoje
najboljše
dete
iz
puhlega
častihlepja
najbridkejši
usodi
.
Margita
pa
je
sprejemala
moža
,
ki
se
ni
izpremenil
popolnoma
nič
,
vedno
prijazno
in
nikdar
več
ga
ni
izpraševala
,
kod
in
kje
je
hodil
.
Spoznavala
je
,
da
sta
njuni
poti
skrajnje
nasprotni
,
da
se
oddaljujeta
od
dne
do
dne
bolj
drug
drugemu
in
da
ne
izginja
samo
ljubezen
,
ampak
da
že
raste
grozna
mržnja
,
poganja
kal
sovraštva
,
katero
se
razvija
bohotno
v
srcu
zlasti
,
ker
sta
dve
osebi
priklopljeni
druga
na
drugo
,
dasi
bi
bilo
bolje
,
da
sta
milje
daleč
narazen
.
Ponosno
je
šetala
Ladičevka
koncem
malega
srpana
po
reških
parkih
.
Ob
njej
sta
hodila
Lotar
in
Adolf
,
ki
je
srečno
,
čeprav
ne
sijajno
dovršil
zadnji
državni
izpit
na
vseučilišču
.
Za
njimi
sta
hodila
v
živahnem
pogovoru
Margita
in
brat
Henrik
,
ki
je
tudi
dal
prav
letos
slovo
srednjim
šolam
.
No
,
mati
dveh
takih
sinov
pač
sme
biti
ponosna
,
in
Ladičevki
se
je
samo
smejalo
,
ko
ji
je
ta
in
oni
častital
na
pridnih
sinovih
.
In
česar
razni
znanci
še
niso
vedeli
,
vedela
je
ona
,
da
je
bodoča
sreča
obeh
zagotovljena
,
da
se
bodeta
brzo
popenjala
kvišku
po
stezi
,
katero
jima
je
moral
gladiti
Lotar
,
baron
Lotar
,
zet
Ladičevke
,
moral
gladiti
,
ker
je
bilo
to
v
poročnem
kompromisu
in
neizogibni
‚
ako
‘
bogate
Margitine
dote
.
No
,
in
za
denar
se
je
Lotar
tudi
potrudil
;
predno
sta
še
sinova
dovršila
,
hodil
je
Lotar
na
obiske
v
Zagreb
,
v
Budimpešto
,
posečal
plemenito
sorodstvo
,
klanjal
in
dobrikal
se
raznim
svetnikom
,
priporočal
svoja
vrla
svaka
in
zares
vsled
svojih
finih
manir
,
gladkega
jezika
in
prožnega
hrbta
pa
seveda
tudi
vsled
baronstva
dosegel
povsodi
,
kar
je
želel
.
Adolf
je
imel
nastopiti
takoj
jeseni
mnogo
obetajočo
karijero
s
službo
pri
ministerstvu
,
in
Henrik
se
mora
vpisati
na
bogoslovno
fakulteto
,
ker
ga
čaka
v
par
letih
zagotovljen
kanonikat
,
kateremu
patron
je
Lotarjev
intimni
prijatelj
grof
G.
In
o
bodoči
sreči
so
sanjali
oni
dan
,
ko
so
šetali
v
hladu
po
duhtečih
potih
.
Henrika
ni
nihče
vprašal
,
ali
imaš
poklic
ali
ga
nimaš
;
pravili
so
mu
samo
o
najtrdnejši
sreči
,
o
najlepši
sinekuri
,
kar
jih
more
doseči
.
Slikali
so
mu
bodočnost
,
da
iz
kanonika
dospe
tudi
više
,
brata
bo
imel
v
ministerstvu
—
ergo
—
zakaj
bi
ne
bil
celo
cerkveni
knez
,
vladika
,
in
Adolfu
se
na
vse
zadnje
tudi
posreči
,
da
postane
plemič
—
in
tako
bo
Ladičevka
še
doživela
na
stara
leta
,
da
bo
vsa
njena
kri
plemenita
.
Tako
je
sanjarila
trojica
spredaj
,
za
njo
je
pa
Margita
govorila
z
bratom
Henrikom
o
bodočem
stanu
.
Ko
bi
bila
Margita
morala
govoriti
o
tem
pred
letom
,
tedaj
bi
se
bila
pač
drugače
izražala
in
morda
kar
odbijala
Henriku
,
naj
nikar
ne
gre
v
bogoslovje
.
Ali
danes
ni
bila
Margita
več
ona
živahna
in
vesela
gospica
,
ki
je
frlela
po
svetu
kot
pomladni
metulj
omamljen
od
solnčnih
žarkov
in
napojen
sladkega
medú
.
Naša
Margita
je
bila
streznjena
,
spoznala
je
dobro
,
kako
silno
je
bila
varana
,
in
da
vse
na
svetu
,
ves
sijaj
,
vsi
obeti
,
vse
—
vse
ni
nič
,
ako
človek
nima
v
ljubezni
ali
pa
brez
nje
one
iskrene
prostosti
,
s
katero
lahko
doseza
,
kar
mu
najbolje
ugaja
,
kar
spoznava
za
dobro
,
v
kateri
svobodi
vodi
sebe
in
pušča
peruti
visokim
poletom
.
Življenje
,
kakršno
je
bilo
Margitino
,
ni
bilo
več
življenje
,
bila
je
smrt
;
nobenega
solnca
,
nobene
gorkote
,
bila
je
prava
polarna
zima
,
brez
luči
,
brez
jutranje
zarje
.
In
zato
ni
čuda
,
da
je
prav
ona
hotela
svojemu
bratu
vdihniti
veselje
do
stanu
,
kateri
se
ji
je
zdel
jedino
še
idealen
,
jedino
najsvobodnejši
na
svetu
,
v
katerem
ni
človek
uklenjen
v
žuleče
verige
vsakdanjosti
,
ki
mu
duha
potezajo
na
tla
,
v
prah
,
da
omaguje
in
slednjič
samo
grenko
životari
.
Henrik
se
je
udajal
polagoma
Margiti
.
Bil
je
pač
neizkušen
mladenič
,
in
v
mladem
srcu
,
naj
je
tako
ali
tako
,
so
vedno
še
vzori
,
vedno
hrepenenje
,
da
bi
plaval
z
mislimi
nekako
nad
zemljo
,
v
višjem
svetu
.
In
dasi
si
ni
bil
popolnoma
nič
svest
težavnih
nalog
svojega
od
matere
mu
izvoljenega
poklica
,
vendar
se
je
sprijaznil
ž
njim
in
gledal
v
bodočnost
kakor
v
neko
svetlo
zarjo
,
ko
se
vidi
vse
pozlačeno
,
vse
v
ognju
in
trepetajoči
rožno
rdeči
svetlobi
.
Vrnili
so
se
proti
domu
.
Ladičevka
in
Margita
sta
šli
vsaka
v
svoje
stanovanje
,
Lotar
je
pa
povabil
svaka
v
restavracijo
.
„
Kaj
ne
,
milostna
,
sedaj
si
morata
kaj
privoščiti
po
napornih
študijah
.
Saj
bo
oddih
tako
vrlo
kratek
,
in
potem
se
pričenja
novo
delo
.
“
„
Da
,
da
,
prav
tako
,
gospod
baron
!
Hvaležna
sem
vam
,
da
se
žrtvujete
za
moja
sina
.
Lahko
noč
!
“
Sedeli
so
v
prvem
hotelu
,
govorili
o
dijaških
večerih
—
oziroma
,
govorila
baron
in
Adolf
,
Henrik
je
pa
sledil
temu
pogovoru
z
nekim
strahom
,
a
hkrati
z
vrojeno
mlado
radovednostjo
.
Vino
je
razburjalo
živce
,
pogovor
je
bil
čimdalje
razuzdanejši
,
frivolnejši
—
Lotar
je
hotel
s
tem
uvesti
Henrika
,
kateri
je
bival
doslej
pod
šolskim
in
materinskim
nadzorstvom
,
kar
nakrat
v
nov
svet
,
v
svet
tiste
razbrzdane
svobode
,
tistih
groznih
užitkov
,
ki
navdajajo
mladega
človeka
s
studom
,
in
v
njegovem
srcu
nastaja
grozen
boj
,
zavlada
strahovit
vihar
.
Henrik
je
pil
in
pil
,
da
bi
si
ohlajal
pekoče
živce
,
ki
so
bili
danes
najhuje
razburjeni
,
najpodleje
ščegetani
,
in
pokušal
in
vsrkaval
je
vase
ves
ta
strup
ter
ga
požiral
hlastno
in
strastno
.
Ni
bil
sicer
skvarjen
:
toda
‚
nitimur
in
vetitum
‘
—
.
Kar
je
zasadila
Margita
vzornega
,
bilo
je
izruvano
v
trenutku
,
in
mesto
cvetja
je
pognal
plevel
.
V
jutro
pa
se
je
vračal
Henrik
prvič
v
življenju
omotičen
,
razburjen
in
moralno
oblačen
pod
krov
tiste
matere
,
ki
ga
je
hvaležno
zaupala
skrbnemu
varstvu
—
prostaško
podle
duše
.
Poldne
se
je
bližalo
,
ko
je
slonela
na
oknu
dokaj
ozke
dunajske
ulice
Anda
.
Bila
je
razburjena
,
da
ji
je
bilo
lice
razpaljeno
.
Vsak
trenutek
se
je
odmaknila
od
okna
,
vsak
hip
se
zopet
sklanjala
čezenj
in
v
množici
iskala
in
pričakovala
nekoga
.
Čas
ji
je
potekal
neizmerno
leno
;
pogledavala
je
na
uro
,
pritiskala
žepnico
na
uho
,
misleč
,
da
se
je
ustavila
,
ker
se
ji
je
zdelo
,
da
se
kazavca
kar
nič
več
ne
ganeta
.
Mama
je
slonela
na
komodnem
stolu
,
odprla
počasi
trudne
trepalnice
,
misli
so
ji
uhajale
nazaj
,
daleč
nazaj
,
ko
je
še
ona
v
cvetu
mladosti
pričakovala
,
kakor
danes
Anda
,
svojega
ljubljenca
—
Andinega
očeta
.
„
Mamá
,
Anteta
ne
bo
!
“
„
Ne
bodi
tako
nestrpna
!
Saj
veš
,
da
ne
more
od
promocije
takoj
bežati
sem
.
Saj
ima
prijatelje
,
ki
mu
častitajo
,
in
teh
ne
more
kar
kratko
in
malo
pustiti
.
Le
počakaj
,
Ante
pride
gotovo
;
saj
je
obljubil
,
da
bo
pri
nas
obedoval
.
“
Anda
je
zopet
čakala
in
čakala
—
hrepenela
in
koprnela
po
ženinu
,
da
ga
pozdravi
,
da
mu
častita
in
seže
v
roko
—
doktorju
.
In
pričakala
ga
je
.
Tlesknila
je
z
rokami
kakor
otrok
,
odskočila
od
okna
in
„
že
gre
,
že
gre
!
“
kličoč
hitela
k
mamici
in
jo
pričela
poljubovati
in
ljubkovati
.
Potem
je
stopila
za
vrata
,
srce
ji
je
tolklo
,
z
roko
je
prijela
za
kljuko
in
prisluškala
,
kdaj
potrka
,
da
bi
mu
takoj
odprla
in
zletela
v
objem
.
Lahni
in
urni
koraki
so
se
začuli
.
Ante
je
bil
pred
vrati
.
Ali
komaj
se
je
dotaknil
s
sklepom
vrat
,
že
so
se
mu
hipno
odprla
,
in
pred
njim
je
stala
presrečna
Anda
in
za
trenutek
strmela
vanj
,
gledala
v
njegovo
ponosno
čelo
,
nekoliko
pordelo
lice
in
zavestno
oko
.
Lacinger
je
nastopil
prvič
v
življenju
zares
ponosno
,
samozavestno
;
dosegel
je
sam
iz
sebe
prvi
sad
,
dovršil
študije
izborno
in
danes
je
bil
pri
sijajni
promociji
odlikovan
z
doktorsko
diplomo
in
od
cesarja
samega
je
dobil
prekrasen
briljantni
prstan
:
bil
je
promoviran
‚
sub
auspiciis
imperatoris
‘
.
Kako
je
burilo
v
njem
,
kako
kipelo
in
mu
dvigalo
glavo
,
ko
je
govoril
pred
najvišjo
inteligenco
duhoviti
in
temeljiti
govor
,
ko
mu
je
ta
inteligenca
navdušeno
zaploskala
,
ko
so
se
mu
klanjali
in
častitali
,
in
ko
je
zažarel
briljant
na
njegovem
prstu
,
tedaj
je
takisto
zažarelo
v
njegovi
duši
in
samozavestno
si
je
častital
sam
:
češ
,
to
sem
sam
iz
sebe
!
In
kot
tak
je
stal
pred
Ando
—
ne
več
dijak
,
ne
več
se
boreč
za
kruh
in
s
skrbjo
gledajoč
v
bodočnost
—
ne
,
bil
je
mož
,
ki
je
priveslal
v
pristan
,
kjer
se
mu
ne
bo
treba
bati
za
kruh
,
kjer
bo
lahko
brezskrbno
vedel
v
svoj
dom
—
družico
življenja
.
Andi
se
je
zdel
danes
Ante
ves
prerojen
,
vzvišen
,
da
se
mu
skoro
ni
upala
bližati
s
tisto
preprostostjo
,
kakor
sicer
.
Gledala
ga
je
in
gledala
,
pokopavala
celo
svoje
bitje
vanj
,
in
zdelo
se
ji
je
,
da
gine
vsa
njena
oseba
,
duša
in
srce
se
potaplja
v
Lacingerja
.
Izpregovorila
je
prva
mati
,
ki
se
je
približala
Antetu
,
govorila
malo
in
težko
—
a
v
rosi
njenih
očij
je
bral
Ante
vse
,
kar
mu
je
to
srce
želelo
in
voščilo
.
Tudi
Andi
je
nedostajalo
besedij
.
Neizmerna
sreča
ji
je
ovirala
jezik
in
govorilo
je
le
srce
,
kipeče
od
radosti
.
Oklenila
se
ga
je
z
vso
strastjo
ženskega
srca
,
katero
ljubi
istinito
,
usta
so
samo
ponavljala
‚
moj
Ante
‘
,
in
mehko
se
ji
je
odzval
takisto
srečni
Lacinger
:
‚
Moja
Anda
‘
.
In
sivolasa
,
upognjena
mati
je
dvignila
veli
roki
,
iz
duše
ji
je
prikipela
vroča
molitev
,
pred
njo
sta
klečala
presrečna
zaročenca
,
nanju
pa
je
rosil
sveti
materinski
blagoslov
.
—
Nekaj
dnij
je
še
ostal
Lacinger
na
Dunaju
,
obhajal
s
tovariši
slovesno
razhodnico
,
nato
je
odšel
domov
,
da
dobi
čimpreje
službo
in
se
potem
vrne
po
Ando
,
od
katere
ga
poslej
ne
bo
ločilo
drugega
kakor
smrt
.
Po
ulicah
je
odmeval
počasni
korak
redarja
,
ki
se
je
zavijal
v
suknjo
,
in
vrat
in
glavo
do
ušes
tiščal
v
zavihan
ovratnik
.
Burja
je
cvilila
krog
voglov
,
morje
je
šumelo
in
vršalo
,
luči
v
pristanišču
so
se
ujčkale
in
zibale
po
ladijah
in
parobrodih
,
katere
je
gugalo
nemirno
valovje
.
Tu
pa
tam
so
bila
razsvetljena
okna
nočnih
kavarn
,
iz
katerih
je
donelo
neuglašeno
petje
omamljenih
pivcev
,
razkošni
smeh
,
ženski
vzkliki
;
sedaj
pa
sedaj
je
prišla
po
cesti
dvojica
ali
trojica
vinjenih
ponočnjakov
,
ki
se
,
razgreti
od
pijače
,
niso
menili
za
žvižg
burje
,
temveč
so
veselo
pevali
laško
,
hrvaško
,
mažarsko
pesem
,
kar
jim
je
pač
prišlo
na
um
,
dokler
ni
zadonel
na
ušesa
redarjev
resni
opomin
:
„
Gospoda
,
prosim
mirú
!
“
Redar
je
korakal
skozi
ozke
—
mrtve
ulice
.
Vrata
so
bila
zapahnjena
povsodi
,
luči
ni
bilo
nikjer
,
vse
mrtvo
,
vse
v
spanju
.
Stopal
je
mehanski
mimo
dokaj
lepe
in
visoke
hiše
in
čuvaj
reda
in
zakonov
je
šel
mirno
dalje
,
čisto
nič
sluteč
,
kaj
je
za
zidom
mrtve
hiše
.
Dokaj
lepa
soba
,
razsvetljena
od
štirih
plinovih
svetilk
,
sredi
nje
pa
lestenec
s
peterimi
plameni
.
Tri
mramornate
in
tri
lesene
okrogle
mizice
,
prevlečene
z
zelenim
suknom
,
so
stale
v
sobi
.
Petero
je
bilo
praznih
,
razven
da
je
pri
jedni
v
kotu
dremal
natakar
,
pri
drugi
pa
je
sedel
star
žid
,
izredno
krivega
nosa
,
pa
majčkenih
živih
očij
,
dolgih
,
že
nekoliko
s
sivimi
nitkami
pretkanih
kodrov
,
v
dolgem
,
že
ponošenem
kaftanu
.
V
tem
,
ko
natakar
ni
čul
ničesar
,
gorela
je
na
velih
licih
židovih
strast
,
zanimanje
,
silna
pozornost
.
Izpod
krajcev
trdega
klobuka
so
zrle
njegove
sive
oči
,
sicer
skoro
na
pol
zatisnjene
,
z
največjim
ognjem
na
mizo
,
kjer
je
sedelo
šestero
igravcev
.
Na
mizi
so
stali
celi
stebriči
cekinov
,
srebrnikov
,
kope
bankovcev
.
Obrazi
igravcev
so
bili
mrkli
,
nagubani
,
grozna
strast
jim
je
trepetala
v
drgetajočih
mišicah
,
kri
je
stopala
vsakemu
burno
v
glavo
.
Drhteče
roke
so
prijemale
karte
,
dvigale
jih
,
kupovale
—
stiskale
in
skrivale
,
metale
jih
na
mizo
,
vmes
so
pa
doneli
pridušeni
,
na
pol
glasni
vzkliki
čudenja
,
radosti
,
jeze
in
pritajene
kletvine
.
In
zacingljali
so
cekini
,
zazveneli
tolarji
,
zašumeli
bankovci
in
potovali
krog
mize
od
kupca
do
kupca
,
od
stebriča
do
stebriča
—
in
zopet
so
bile
premešane
karte
in
zopet
so
se
razdeljevale
,
zopet
kupovale
—
in
bila
je
napeto-mučna
tišina
.
Baron
Wegel
je
izgubljal
vsoto
za
vsoto
,
stavo
za
stavo
.
Bil
je
razburjen
,
jezen
,
ustnice
je
imel
stisnjene
,
obrvi
namršene
,
krog
očij
so
bile
rdeče
črte
,
lice
mu
je
celo
menjavalo
barvo
,
zardevalo
,
da
je
bil
rdeče-pegast
po
obrazu
,
pa
je
zopet
posivelo
,
kakor
da
se
je
strdila
in
zvodenela
zadnja
kapljica
življenja
.
Jezila
ga
je
nesreča
pri
igri
,
bil
je
razdražljiv
,
včasih
je
izbruhnila
jeza
v
grozno
kletev
,
razžalil
je
soigravca
,
ki
je
pa
redno
molčé
prezrl
vsako
žalitev
,
pridejal
stebriču
priigranih
cekinov
in
ravnodušno
zopet
mešal
karte
.
Lotar
je
začel
igrati
predrzno
,
kar
nespametno
.
Hotel
je
prisiliti
srečo
,
da
bi
mu
bila
mila
.
Nič
—
nič
.
Poraz
na
poraz
,
izguba
na
izgubo
.
Jezen
je
zagrabil
karte
in
jih
potegnil
sosedu
iz
rok
,
na
mizo
je
vrgel
tisočak
in
zahteval
,
da
ga
zastavijo
.
Par
sekund
premisleka
,
igravci
se
spogledajo
,
roke
sežejo
po
denarju
—
tisočak
je
bil
zastavljen
.
Lotar
je
bil
razburjen
,
da
so
mu
pri
mešanju
padle
tri
karte
na
tla
.
Zadnji
denar
je
bil
,
kar
ga
je
imel
s
seboj
.
Tisočak
je
zaigral
—
mora
ga
dobiti
nazaj
,
mora
,
mora
.
—
Lotar
pobledi
,
zažene
šop
kart
po
sobi
,
da
so
zletele
po
vseh
kotih
in
da
je
dremajoči
natakar
zmeden
planil
kvišku
in
z
izbuljenimi
očmi
gledal
,
kaj
se
godi
.
Zaškrtal
je
Lotar
,
zaklel
strahotno
,
vstal
hrupno
od
mize
,
zgrabil
klobuk
in
suknjo
in
,
ne
meneč
se
za
soigravce
,
ki
so
veselih
lic
delili
tisočak
,
odšel
iz
sobe
.
Natakar
je
šel
za
njim
,
da
mu
odpre
vrata
,
in
za
natakarjem
se
je
lisjaški
hitro
in
oprezno
zmuznil
žid
,
ki
je
opazoval
igro
.
Lotar
je
zavihral
po
ulici
,
sikal
na
pol
glasno
strašne
kletvine
,
prisegal
in
rotil
se
,
da
ne
gre
več
igrat
,
vsaj
s
temi
ljudmi
ne
.
Tolike
vsote
so
ga
iztreznile
;
prišel
je
do
modrega
zaključka
,
da
je
vendar
bolje
polagoma
uživati
denar
,
kakor
hipno
zaigravati
tolike
vsote
.
Bežal
je
proti
domu
in
sklenil
,
da
nekam
odpotuje
,
da
ga
ne
zavede
strast
zopet
v
to
družbo
.
Bil
je
že
blizu
hiše
in
nič
ni
zapazil
,
kako
mencaje
caplja
za
njim
žid
,
katerega
stare
noge
so
komaj
dohajale
izdatne
Lotarjeve
korake
.
Malo
pred
veznimi
vrati
ga
dohiti
mož
v
kaftanu
.
„
E
,
e
,
gospod
baron
,
e
,
oprostite
,
prosim
,
gospod
baron
,
jedno
besedo
,
jeden
svèt
!
“
„
Pojdi
k
vragu
,
capin
,
pusti
me
!
“
Lotar
je
menil
,
da
je
kak
pouličen
berač
,
ki
ga
nadleguje
za
miloščino
.
„
E
,
e
,
no
,
prosim
,
sreča
vam
mila
,
videl
sem
,
kako
razsipate
denar
pri
igri
med
igravce
,
ki
niso
vredni
,
da
sedé
pri
vas
.
“
„
Kaj
si
videl
?
“
„
Ne
,
ne
tako
glasno
!
Hazard
je
prepovedan
—
saj
sem
bil
zraven
,
ko
ste
dva
tisočaka
zaigrali
;
videli
me
niste
—
Samuela
vidi
malokdo
,
on
pa
vidi
vsakega
!
“
Lotar
se
je
zbal
tega
človeka
,
spoznavši
,
da
ve
za
skrivni
kraj
,
kjer
se
hazarduje
.
Zato
je
bil
takoj
prizanesljivejši
in
ga
vprašal
prijazno
,
a
oziral
se
pazljivo
na
vse
strani
,
da
ne
bi
ju
zalotil
kak
čuvaj
.
„
Kaj
mi
torej
hočete
?
Povejte
naglo
,
mrzlo
je
na
cesti
stati
!
“
„
Gospod
baron
,
v
dveh
besedah
ne
morem
povedati
,
res
ne
morem
.
Hej
,
ko
bi
,
gospod
baron
,
ko
bi
stopila
v
vežo
!
“
„
V
vežo
?
“
„
V
vežo
,
da
,
da
v
vežo
.
Noč
ima
oči
in
ušesa
—
vse
to
ve
Samuel
,
ki
je
mnogim
prav
svetoval
.
“
Lotar
je
stopil
nekaj
korakov
dalje
,
odprl
vrata
in
kot
senca
je
hušknil
žid
za
njim
.
„
Tako-le
,
gospod
baron
,
hvala
lepa
.
Tukaj
ni
burje
,
in
varna
sva
.
“
Žid
se
je
zavijal
v
kaftan
in
zrl
nepremično
z
majhnimi
živimi
očmi
v
Lotarja
,
kateri
se
je
skoro
bal
te
fantastične
prikazni
,
razsvetljene
na
pol
od
svetilke
,
ki
je
sipala
medlo
luč
skozi
motna
stekla
na
zamreženih
vratih
.
„
Oprostite
torej
,
gospod
baron
,
videl
sem
,
kako
igrate
—
,
videl
,
da
niste
za
te
igravce
,
ki
niso
za
igro
.
Igra
mora
biti
negotova
,
sicer
ni
igra
.
Kdor
ne
tvega
,
ni
za
hazardno
igro
—
in
tvegali
ste
samo
vi
,
drugi
so
igrali
vedno
le
na
varen
list
.
Svetujem
,
pustite
to
igro
;
za
vas
ni
,
e
,
e
,
res
ni
,
ampak
,
če
smem
svetovati
,
e
,
za
vas
je
jedino
borza
,
he
,
gospod
baron
,
tam
se
igra
za
tisočake
,
tam
pri
črni
kavi
,
ker
imate
denar
,
lahko
priigrate
deset
,
dvajset
tisočakov
;
seve
,
treba
je
znati
,
in
zato
bi
se
vam
ponudil
za
posredovavca
—
z
malim
zaslužkom
,
gospod
baron
,
če
hočete
.
Samuel
jih
je
že
mnogo
osrečil
.
“
„
Borza
je
nevarna
,
v
trenutku
je
človek
berač
.
“
„
Ne
,
ne
,
gospod
baron
,
berač
seve
,
kdor
berač
pride
igrat
.
Komur
pa
za
par
tisočakov
ni
nič
,
tisti
gotovo
dobi
,
gotovo
—
ker
se
hipoma
preobrne
,
in
dvojno
ima
povrnjeno
izgubo
.
“
„
Vi
torej
umete
igro
na
borzi
?
“
„
Umem
,
gospod
baron
,
urnem
!
Dunaj
in
Budimpešta
—
e
,
e
—
umazan
sem
—
ali
me
poznajo
gospodje
baroni
,
grofi
—
vsi
poznajo
Samuela
.
“
„
Jaz
mislim
odpotovati
v
kratkem
v
Budimpešto
.
Ali
se
tam
dobodeva
?
“
„
Dobodeva
,
seveda
.
V
hùôtelu
‚
Panonia
‘
vas
poiščem
—
.
“
„
Dobro
,
poskusim
!
Ali
je
treba
mnogo
gotovine
?
“
„
He
,
e
,
seve
,
ne
tako
mnogo
.
Toda
čim
več
,
varnejše
bo
,
gotovejša
sreča
.
“
„
Dobro
—
na
svidenje
!
“
„
Klanjam
se
,
gospod
baron
,
klanjam
,
sreča
vam
mila
!
“
Samuel
se
je
splazil
prihuljeno
skozi
vrata
,
Lotar
je
zaklenil
in
odšel
v
stanovanje
.
Sedel
je
v
pisarni
na
fotelj
in
premišljal
o
tem
čudnem
sestanku
z
židom
—
Samuelom
.
Zazdel
se
mu
je
kakor
zli
duh
,
a
zopet
mu
je
slikala
strast
in
pohlep
umazanega
agenta
ko
vabljivega
genija
,
katerega
mu
je
poslala
Fortuna
,
da
ga
odškoduje
za
premnoge
žrtve
,
katere
mu
je
že
izsesala
.
Odprl
je
miznico
,
pregledoval
gotovino
,
prelistoval
vrednostne
papirje
,
računal
,
premišljal
in
si
podpiral
glavo
,
ki
ga
je
bolela
od
same
razburjenosti
.
Žile
so
mu
kar
kovale
v
senceh
,
ni
mogel
najti
prave
misli
,
katere
bi
se
oprijel
.
Naposled
je
pri
odprti
miznici
,
pri
razmetanih
papirjih
zadremal
v
omotici
na
stolu
in
dremal
v
mučnih
sanjah
do
jutra
.
Tedaj
je
šele
pospravil
papirje
,
ugasnil
svetilko
in
šel
v
postelj
.
Spal
je
slabo
in
malo
časa
.
Po
glavi
so
mu
zveneli
še
sinočni
cekini
,
katere
je
lahkomišljeno
zaigral
,
šumeli
celi
šopi
bankovcev
,
katere
so
pograbili
njegovi
soigravci
—
in
v
to
jezo
,
v
to
nesrečo
mu
pride
nakrat
stari
žid
,
ki
ga
je
ogovoril
iz
samega
usmiljenja
,
vabil
na
boljšo
pot
k
sreči
.
Lotar
je
vstal
kmalu
,
obraz
mu
je
bil
dokaj
bled
in
prepadel
,
bil
je
slabe
volje
in
nervozen
;
na
Margitin
pozdrav
še
odgovoril
ni
.
Odšel
je
zopet
v
pisarno
,
lotil
se
iznova
papirjev
,
preštel
in
odredil
vse
,
razdelil
denar
,
odločil
od
njega
Margitino
osebno
lastnino
in
jo
zaklenil
,
drugo
pa
vzel
in
vtaknil
v
potno
torbico
,
potem
šel
obedovat
,
a
jedel
je
malo
,
govoril
nič
,
bil
je
raztresen
,
da
se
ga
je
Margita
skoro
bala
,
in
da
bi
ga
ne
dražila
,
je
rajša
molčala
.
Molčé
je
Lotar
vstal
po
obedu
in
šel
zopet
v
svojo
sobo
,
zaklenil
vrata
in
dve
uri
begal
sem
in
tje
.
Odpiral
je
torbico
,
pregledoval
vrednostne
papirje
,
računal
—
in
računal
—
in
čimbolj
je
računal
,
bolj
je
bil
nemiren
.
Tako
natančno
ko
danes
ni
še
nikdar
presojal
gotovine
in
tako
grozno
ga
še
ni
koli
ni
pretreslo
,
ko
je
spoznal
,
da
je
nad
polovico
ogromne
dote
zapravljene
,
dote
,
s
katero
bi
bil
lahko
živel
z
Margito
udobno
brez
dela
do
smrti
.
In
s
tem
denarjem
si
ni
upal
živeti
,
živeti
,
kakor
je
bil
vajen
—
brez
službe
,
brez
dela
in
brez
skrbi
,
a
poleg
tega
razsipno
,
sijajno
.
Tedaj
naprej
,
naprej
za
srečo
!
Borza
mu
je
jedina
nudila
priliko
,
da
obogati
iznova
,
da
se
vrne
domov
in
doma
potem
nadaljuje
ono
kruto
življenje
,
ko
bo
živel
jedino
za
to
,
da
bo
užival
vse
in
pil
polno
kupo
slasti
,
pil
v
nepretrgani
omotici
,
dokler
naposled
ne
propade
in
izgine
ko
atom
.
—
Da
,
da
,
borza
,
samo
borza
!
Odel
se
je
v
popotno
obleko
,
vzel
s
seboj
polovico
vsega
še
preostalega
imetka
,
šel
k
Margiti
in
se
poslovil
.
„
Za
nekaj
časa
odpotujem
v
Budimpešto
.
Ne
vem
,
kdaj
se
povrnem
.
Zdrava
!
“
In
hotel
je
oditi
.
„
Lotar
,
moj
Bog
,
Lotar
,
kaj
ti
je
?
Ti
odpotuješ
tako
naglo
in
mene
puščaš
samo
—
samo
sedaj
—
ali
ne
veš
,
kaj
me
čaka
?
“
Margita
se
ga
je
oklenila
in
začela
ihteti
na
njegovih
prsih
.
„
Vem
,
vem
,
kaj
te
čaka
,
a
čaka
mene
bolj
ko
tebe
.
Zato
je
dolžnost
očeta
,
da
skrbi
za
bodočnost
otrók
.
Vidiš
,
denarne
stvari
,
akcije
,
razne
operacije
—
ne
,
ne
pomaga
nič
—
moram
iti
osebno
.
“
„
In
tako
naglo
,
Lotar
?
Odloži
za
jeden
dan
,
za
nocoj
in
bodi
pri
meni
,
saj
vidiš
,
kako
sem
zapuščena
,
koliko
trpim
—
ah
,
Lotar
,
kako
me
ti
varaš
!
“
Spustila
ga
je
,
roke
so
ji
zdrsnile
z
njegovega
vratu
in
zgrudila
se
je
na
stol
,
zakrila
lice
in
ihtela
—
bridko
—
bridko
.
Lotar
se
je
boril
sam
s
seboj
,
gledal
ubogo
bitje
,
v
srcu
se
mu
je
gibalo
sočutje
,
zvala
ga
je
dolžnost
,
da
ne
zapušča
žene
ob
tako
nevarnem
času
:
toda
nič
,
nič
—
zmagalo
ni
to
,
zmagal
je
pohlep
,
zmagala
strast
,
katero
je
podpirala
namišljena
skrb
za
družino
,
ki
je
bila
v
istini
sam
egoizem
,
sama
skrb
,
kaj
ko
bi
se
moral
ločiti
od
dosedanjega
življenja
in
začeti
živeti
zares
domu
in
družini
,
prevzeti
morda
celó
kako
službo
:
ne
,
—
ne
—
tega
baron
Wegel
ne
more
.
„
Margita
,
ne
muči
se
brez
potrebe
!
Saj
se
povrnem
,
veruj
mi
,
povrnem
kmalu
in
povrnem
srečnejši
,
kakor
sem
danes
,
saj
pojdem
iskat
svoje
sreče
.
“
Sklonil
se
je
k
njej
,
dvignil
ji
rahlo
glavo
in
poljubil
objokane
oči
,
ki
so
ga
tako
vroče
prosile
:
Ostani
!
Lotar
je
pogledal
na
uro
.
„
Brzovlak
odide
takoj
!
Na
svidenje
,
Margita
!
“
Odšel
je
od
nje
,
ki
je
obsedela
na
stolu
in
zrla
za
njim
skozi
vrata
in
še
dvakrat
bolestno
zaklicala
:
„
Lotar
,
Lotar
!
“
A
on
je
že
izginil
po
stopnicah
,
koleno
mu
je
klecalo
,
kri
mu
je
pljuskala
ko
valovje
,
in
bežal
je
po
ulicah
,
da
so
ljudje
postajali
in
gledali
za
njim
.
Margita
je
pa
obslonela
na
stolu
,
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
se
ji
trgalo
življenje
,
trgale
vezi
,
s
katerimi
je
bila
privezana
na
Lotarja
,
solza
na
licu
se
ji
je
posušila
,
zadnji
žarek
ljubezni
je
ugasnil
,
in
zaželela
si
je
smrti
.
Iz
hotela
‚
Panonia
‘
sta
šla
Lotar
in
bankir
Zidrowitz
,
s
katerim
ga
je
seznanil
Samuel
ter
mu
ga
priporočil
kot
izbornega
klienta
pri
borzni
igri
.
Zidrowitz
je
bil
prijazen
,
ljubezniv
,
postrežljiv
,
a
eleganten
in
fin
žid
,
kar
je
Lotarju
silno
imponiralo
:
takoj
se
mu
je
izročil
ter
mu
zaupal
s
celim
srcem
.
Bankir
je
vêdel
Lotarja
v
kavarno
,
kjer
je
bil
pravi
trg
borznih
igravcev
,
špekulantov
,
židov
,
bogatašev
in
beračev
,
ki
so
bili
veseli
,
če
so
mogli
drug
drugemu
zadrgniti
vrv
krog
vratú
.
V
tej
kavarni
naj
bi
Lotar
dobil
prve
pojme
o
borzni
igri
in
potem
zaupal
denar
bankirju
in
sam
hodil
iskat
le
vsakdanje
dobitke
,
‚
diference
‘
,
ali
pa
dvigat
in
podpirat
z
denarjem
padajoče
kredite
.
Stopila
sta
v
kavarno
.
Vzduh
ni
bil
Lotarju
po
godu
,
in
vihal
je
nos
,
ki
je
bil
vajen
vse
slajših
vonjav
kakor
takih
,
ki
so
tu
polnile
dvorano
.
Sredi
prostorne
kavarne
je
bila
gneča
ljudij
—
petdeset
do
šestdeset
.
Vladala
je
med
njimi
silna
razburjenost
,
krčevita
strast
in
gonja
.
Drug
drugega
so
izpodrivali
,
drug
drugega
odganjali
s
komolci
,
prerivali
se
na
sredo
,
pehali
se
do
tega
in
onega
,
delali
majhne
beležke
v
beležnice
,
vmes
pa
kričali
kakor
mešetarji
na
semnju
.
Lotar
in
bankir
sta
vstopila
blizu
hrumeče
gruče
.
„
Dam
po
dva
,
dva
,
dva
!
“
„
Dam
sedem
osmink
!
“
„
Tri
četrtinke
!
“
„
Kupim
na
pet
osmink
!
“
„
Državna
železnica
,
kupim
jedno
osminko
,
osminko
—
osminko
,
“
donelo
je
od
vseh
krajev
;
živa
kopa
se
je
zibala
in
valovala
po
sobi
,
da
se
je
bilo
bati
resnega
spopadka
.
Bankir
se
je
oglasil
in
vmešal
večkrat
,
pisal
s
svinčnikom
v
knjižico
,
črtal
in
se
zopet
oglašal
.
Hrup
je
bil
čimdalje
večji
.
Lotar
je
gledal
to
divjo
,
strastno
gonjo
in
razčaran
je
stal
in
opazoval
kričečo
množico
in
bankirja
,
ki
je
čisto
hladnokrvno
pisal
in
črtal
,
oglašal
se
in
molčal
pa
zopet
pisal
in
pisal
.
„
Kaj
pomenja
to
?
“
vpraša
Lotar
svojega
mentorja
.
„
Trgovina
,
igra
,
gospod
baron
.
Kupil
sem
za
vas
kreditnih
in
državnoželezniških
akcij
za
stointridesettisoč
forintov
!
“
„
Zame
?
“
„
Da
,
da
,
za
vas
,
gospod
baron
;
že
dovolite
to
malenkost
.
“
„
Verujte
,
ne
urnem
vas
.
“
„
Umeli
bodete
takoj
.
Do
jutri
bržkone
poskoči
kurz
,
in
vi
ste
priigrali
okroglih
500
goldinarjev
.
Morda
pa
še
počakava
,
da
bo
dobitek
še
večji
.
“
Drugi
dan
prinese
Samuel
Lotarju
v
hôtel
priigranih
500
goldinarjev
,
od
katerih
so
bili
odračunani
troški
za
klientelo
,
kolke
in
seveda
bakšiš
Samuelov
.
Lotar
je
kar
gledal
,
ko
še
krajcarja
ni
izdal
,
a
že
je
dobil
toliko
diferenco
.
Vročil
je
nato
popoldne
bankirju
deset
tisoč
kot
njegov
klient
,
da
bi
igral
zanj
,
seveda
previdno
,
špekulativno
,
prebrisano
,
praktično
,
kakor
mu
je
sam
zatrjeval
.
Ta
igra
je
bila
Lotarju
všeč
.
Vsak
dan
je
dobival
manjše
in
večje
vsote
ko
diference
pri
borzni
trgovini
,
včasih
je
moral
tudi
par
stotakov
doplačati
,
da
so
se
mogle
započeti
nove
operacije
.
Bankir
je
tedaj
igral
z
njegovim
denarjem
,
Lotar
je
pa
živel
v
Budimpešti
,
živel
kakor
nekdanje
dni
s
svojimi
tovariši
,
ki
so
se
greli
ob
solncu
njegovih
cekinov
in
ob
butarah
njegovih
bankovcev
.
Poleg
tega
vendar
ni
zanemaril
tehtnih
študij
o
borznih
kurzih
,
zasledoval
je
njihovo
nemirno
nihanje
,
preiskoval
in
pretehtaval
politično
konstelacijo
raznih
držav
in
na
večer
redno
spravljal
priigrani
denar
—
po
noči
pa
ga
zapravljal
v
divjih
bakhanalijah
in
razkošnih
orgijah
.
Pri
tem
je
popolnoma
pozabljal
na
to
,
da
ima
mesto
dvajset
tisočakov
samo
nekaj
Zidrowitzevih
posetnic
,
na
katerih
so
bile
zapisane
z
drobnimi
potezami
bankirju
izročene
vsote
.
Nekega
dne
dobi
nenadoma
baron
Wegel
brzojav
od
doma
—
a
ne
od
Margite
;
bil
je
zanjo
preenergičen
.
Brzojavila
mu
je
Ladičevka
,
da
se
mora
pri
tej
priči
vrniti
,
ker
je
dobil
sinčka
.
Lotar
se
je
hipoma
streznil
in
tudi
takoj
sklenil
,
da
pojde
domov
.
Toda
treba
se
je
bilo
še
pobahati
pred
prijatelji
,
zato
jih
je
povabil
na
večerjo
,
pri
kateri
jim
je
razodel
svojo
‚
srečo
‘
družinskega
veselja
,
h
kateri
so
mu
seveda
častitali
in
za
te
častitke
bili
tudi
bogato
obdarjeni
z
najboljšimi
stvarmi
,
ki
so
prijale
njih
grlu
in
ščegetale
razvajene
živce
.
Bučno
je
bilo
:
vrstile
so
se
napitnice
na
novorojeno
dete
,
želeli
so
mu
‚
vrlin
‘
očetovih
,
blagrovali
Lotarja
,
peli
njemu
na
čast
,
trkali
,
da
se
je
cedilo
po
mizi
in
da
so
pokali
vedno
novi
čepi
in
odletavali
od
stropa
na
tla
.
Lotar
jih
je
zahvaljeval
in
v
visokoletečih
stavkih
dokazoval
,
kako
srečen
oče
da
je
,
a
kako
srečen
tudi
sin
,
za
katerega
bo
pač
skrbel
,
da
bo
vreden
nositelj
plemenitega
imena
baronov
Wegelov
.
Povedal
jim
je
,
da
se
odpelje
o
polnoči
,
a
da
se
bodo
kmalu
zopet
videli
,
in
da
jim
bo
tedaj
kazal
natančno
mladega
junačka
,
ki
je
gotovo
krepak
in
čvrst
,
kakor
deblo
,
od
katerega
izvira
.
Lotar
še
ni
z
vsemi
trčil
,
ko
stopi
k
njemu
natakar
in
mu
pošepeta
,
da
želi
zunaj
nekdo
ž
njim
nujno
govoriti
.
V
posebni
sobi
ga
je
čakal
Samuel
.
Prihuljeno
ponižen
kakor
vselej
pozdravi
Lotarja
in
mu
izroči
pismo
od
bankirja
,
čigar
klient
je
bil
Wegel
.
Lotar
je
vesel
odprl
pismo
,
misleč
,
da
je
bržkone
kak
izreden
dobitek
v
njem
,
ali
označena
ugodna
diferenca
ali
kaka
posebno
važna
operacija
.
Odprl
je
in
bral
.
Lice
mu
je
pobledevalo
,
roke
so
se
tresle
,
oči
izbulile
,
usta
odprla
od
čudenja
in
groze
.
Pismo
je
bilo
kratko
:
„
Kurz
vaših
papirjev
je
zaradi
nenadnih
razmer
v
Rusiji
silno
padel
.
Še
večje
znižanje
je
neizogibno
.
Pošljite
takoj
dvajset
tisoč
prispevka
,
sicer
moram
akcije
eksekutivnim
potem
prodati
.
S
tem
bi
bil
pa
vaš
depôt
popolnoma
izčrpan
!
“
Lotar
je
bral
še
jedenkrat
,
potem
hropeč
prijel
Samuela
in
zahteval
,
da
mu
pove
,
zakaj
,
kako
je
to
,
ali
ni
prevara
,
goljufija
?
Ali
Samuel
mu
je
nergaje
in
sladkaje
se
zatrjeval
,
da
pravičnejšega
človeka
še
ni
bilo
pod
solncem
kakor
je
bankir
Zidrowitz
,
da
je
vsega
kriva
ta
prokleta
Rusija
,
ki
navadno
vse
zbega
,
in
pa
da
sicer
ni
še
nič
izgubljenega
,
ako
se
dobi
takoj
denar
in
se
hitro
vplača
in
nakupijo
druge
akcije
,
ki
bodo
v
kratkem
ogromno
poskočile
.
Lotar
je
ukazal
natakarju
,
da
mu
je
prinesel
suknjo
in
klobuk
,
potem
se
je
odpeljal
s
Samuelom
takoj
v
hotel
Panonio
.
Samuel
ga
je
čakal
pokorno
pred
vrati
,
Lotar
je
pa
štel
denar
in
vrednostne
papirje
,
ki
so
mu
drseli
iz
drgetajoče
roke
.
Štel
je
dvakrat
,
štel
trikrat
—
ne
,
nikakor
ni
bilo
zadosti
.
Zapravil
je
toliko
,
da
se
mu
še
sanjalo
ni
.
Doma
ima
pač
še
denar
,
a
ta
je
zapisan
Margiti
.
Tega
ne
more
dobiti
in
ga
tudi
ne
sme
—
kaj
torej
?
Pozval
je
Samuela
,
tega
umazanega
žida
,
kateremu
je
delil
pravzaprav
milodare
,
kadar
je
zahajal
k
njemu
,
a
sedaj
naj
je
njegov
svetovavec
.
Moral
mu
je
pomagati
iz
zagate
.
Vprašal
ga
je
,
ali
ne
bi
zadostovalo
par
tisočakov
manj
?
Samuel
se
je
priklonil
ponižno
in
menil
,
da
ne
bo
toliko
naopak
,
ako
se
zniža
zahtevana
vsota
za
nekaj
stotakov
.
In
Lotar
je
dal
skoro
vse
in
izročil
takoj
Samuelu
,
naj
hitro
odnese
bankirju
,
ker
se
mora
sam
odpeljati
domov
.
Naročil
mu
je
,
naj
mu
vsak
dan
brzojavno
poroča
,
kako
in
kaj
je
z
borzo
.
Samuel
je
odšel
domov
,
Lotar
se
je
odpravljal
na
vlak
.
—
Oče
je
bil
,
oče
prvikrat
v
zakonu
,
oče
prvorojencu
—
dečku
.
Naj
je
tudi
Margito
pozabljal
,
naj
jo
je
tudi
ostavil
v
toli
kritičnem
stanu
—
ne
,
nocoj
se
mu
je
vendar
budilo
čustvo
,
katero
mu
je
bilo
doslej
še
neznano
,
čustvo
očetovstva
,
katero
ga
je
prevzelo
s
tako
silo
,
da
se
je
vsa
druga
njegova
propala
narava
in
brezsrčnost
morala
umakniti
temu
božajočemu
,
vzvišenemu
čustvu
:
oče
sem
.
In
šel
bi
bil
domov
vesel
in
radostno
bi
komaj
čakal
trenutka
,
da
bi
stisnil
na
srce
lastno
dete
,
ko
bi
mogel
nesti
domov
zanj
in
zase
srečo
.
Tako
se
pa
vrača
sedaj
prazen
samo
z
nado
,
da
morda
vendar
ni
še
vse
izgubljeno
,
da
ni
še
baron
Wegel
s
sinom
vred
—
berač
.
Prišel
je
Lotar
,
dvignil
v
naročje
sinčka
,
in
bilo
mu
je
pri
duši
,
da
bi
bil
skoro
jokal
.
Poljubljal
je
dete
,
pestoval
je
je
,
a
ne
na
videz
,
samo
radi
drugih
,
ne
,
na
Lotarja
je
vplivalo
to
ko
čudovita
katastrofa
,
ki
v
trenutku
vse
pretvori
in
prestvari
.
Vsi
so
bili
tega
vedenja
veseli
,
in
gospe
so
si
šepetale
,
češ
da
bo
mladi
baronček
šele
utrdil
vez
med
obema
in
da
se
bo
šele
poslej
začelo
pravo
življenje
.
Jedino
Margita
je
zrla
z
mrklim
očesom
na
Lotarja
.
Niti
lica
ni
izpremenila
,
ko
je
vstopil
;
pogledala
ga
je
ko
tujca
,
za
katerega
se
ne
meni
,
in
poljuba
mu
ni
vrnila
.
Na
sinčka
pa
je
gledala
plašno
,
ko
ga
je
pestoval
Lotar
,
in
z
vsakim
trepetom
pokazala
,
kako
se
boji
zanj
,
če
je
v
rokah
moža
,
ki
je
tako
mučil
ubogo
mater
otrokovo
.
Ni
mu
verjela
,
da
mu
prihaja
to
od
srca
;
zrla
je
v
njem
ostudnega
hinavca
in
bila
vesela
,
ko
je
zapustil
sobo
.
Odkar
je
odšel
v
Budimpešto
in
ostavil
njo
samo
,
odkar
ga
niso
ganile
solze
matere
,
ki
je
plakala
boječ
se
zase
,
boječ
se
za
onega
,
katerega
oče
jo
je
pehal
od
sebe
in
bežal
od
nje
,
ko
bi
ga
najrajša
imela
doma
—
odtlej
je
Margita
zrla
v
Lotarju
samosilnika
,
varalico
,
ki
ima
omadeževane
roke
in
srce
s
krvjo
in
s
krivičnim
blagom
.
—
Štirinajst
dnij
je
posedal
Lotar
po
kavarnah
.
Prejšnja
družba
ga
ni
veselila
,
in
tovariši
so
že
sklepali
:
Glej
,
glej
,
kako
prestvari
srečen
družinski
dogodek
moža
,
da
se
v
trenutku
zaobrne
kakor
vojak
na
stotnikov
klic
in
jo
krene
na
popolnoma
drugo
pot
!
Verjeli
sicer
niso
povsem
temu
preobratu
,
ker
je
bil
vsekako
prenagel
,
in
upali
so
,
da
se
Lotar
tudi
tega
navadi
in
sinčka
naveliča
,
kakor
se
je
doslej
še
vselej
in
vsega
nasitil
,
razven
tistega
pljuskajočega
življenja
,
ki
je
v
istini
vedno
jednako
,
a
na
videz
vendar
od
dne
do
dne
na
novo
omamljajoče
,
ščegetajoče
z
novimi
užitki
,
z
novim
razkošjem
.
Ali
to
pot
so
se
vsi
ti
modri
kavalirji
jako
motili
.
Lotarja
ni
vlekel
od
družbe
novorojeni
sinek
,
vlekla
ga
je
skrb
,
strah
,
ki
je
ovijal
krog
njega
črne
peroti
,
a
se
le
redko
pokazal
jasnega
angela
bodoče
sreče
:
Lotarju
je
ležala
na
srcu
mučna
môra
—
borzijanska
igra
.
Parkrat
je
prejel
brzojavno
iz
Pešte
manjše
vsote
,
in
tedaj
je
vselej
pohitel
domov
,
sedel
v
naslonjač
in
za
nekaj
časa
sanjal
o
bogati
in
lepi
bodočnosti
.
Potem
pa
je
zopet
hitel
v
kavarno
,
prelistaval
vse
peštanske
časnike
in
primerjal
in
presojal
dviganje
in
padanje
raznih
srečk
,
kurzov
in
akcij
.
Mrgolelo
mu
je
po
glavi
polno
številk
,
vsesaval
se
je
v
primerjanje
raznih
poročil
,
zasledoval
notranjo
in
vnanjo
politiko
,
hlastal
po
novicah
o
raznih
uimah
doma
in
v
Ameriki
,
po
Ogrski
in
po
Rusiji
—
pred
njim
so
se
gromadili
časniki
,
kava
se
je
pa
hladila
nedotaknjena
cele
ure
.
Kavarna
je
bila
skoro
prazna
.
Par
umirovljenih
uradnikov
je
s
šilastimi
nosovi
štrlelo
v
časnike
,
pobiraje
iz
njih
najnavadnejše
poulične
dogodke
in
najtehtnejša
vprašanja
visoke
politike
—
oboje
z
isto
matematično
in
nervozno
natančnostjo
,
kakor
da
bi
imeli
pred
seboj
najvažnejše
uradne
akte
.
Natakarji
so
sloneli
leno
ob
biljardu
,
igrali
se
s
kroglami
,
podirali
koželjčke
in
jih
postavljali
,
pretehta
vali
goste
po
velikosti
napojnin
in
skoro
šepetaje
zasmehovali
tega
in
onega
obiskovavca
kavarne
,
pred
katerim
so
se
nedavno
še
klanjali
,
da
bi
si
skoro
zlomili
hrbtenice
.
„
Gospod
baron
Wegel
?
“
Visok
oster
glas
raznašavca
brzojavk
je
zadonel
po
kavarni
.
Lotar
je
pogledal
izza
časnikov
,
podpisal
dostavljavcu
recepis
in
s
tresočo
roko
raztrgaval
pečat
brzojavnega
urada
,
spoznavši
,
da
je
brzojavka
oddana
v
Budimpešti
.
Prebere
prvič
,
prebere
drugič
,
prebere
tretjič
.
Obraz
mu
je
stopnjevaje
bledeval
,
oči
so
se
izbuljevale
,
in
po
tretjem
čitanju
je
spoznal
,
da
bere
vselej
toisto
,
neizpremenjeno
obupno
vest
:
„
R.
p.
Kurz
vaših
papirjev
je
zaradi
železniške
nesreče
v
Galiciji
in
zaradi
povodnji
na
Ogrskem
zopet
padel
za
dvajset
goldinarjev
.
Pomoči
potreba
—
nujno
.
Za
gotovo
rešitev
prispevek
vsaj
trideset
tisoč
.
Sicer
preti
papirjem
eksekucija
.
“
Lotar
je
planil
kvišku
,
zagrabil
klobuk
in
suknjo
ter
bežal
iz
kavarne
hrupno
in
divje
,
da
so
natakarji
zrli
za
njim
in
skomizgali
z
rameni
.
Po
ulici
je
drl
kakor
vihra
,
v
roki
tiščal
brzojavko
,
suknjo
pa
nerodno
nesel
na
jedni
rami
,
da
mu
je
dolenji
vogel
pometal
prah
po
tlaku
.
Ljudje
so
se
mu
ogibali
,
postajali
,
gledali
za
njim
,
nekateri
so
ga
pozdravljali
,
a
Lotar
ni
videl
nobenega
znanca
,
odzdravil
ni
nikomur
,
bežal
je
domov
,
ker
zdelo
se
mu
je
,
da
vsak
šetavec
,
vsak
pobalin
kaže
za
njim
s
prstom
in
se
mu
reži
:
Berač
,
berač
,
berač
!
Doma
na
stopnicah
je
srečal
dva
zdravnika
.
Vljudno
sta
ga
pozdravila
,
in
ko
je
Lotar
hotel
mimo
njih
,
ustavil
ga
je
jeden
in
mu
ukazal
,
da
naj
ne
hodi
k
Margiti
,
ker
sta
morala
zapovedati
najstrožji
mir
.
Margita
leži
v
vročici
in
se
razburja
ob
vsaki
malenkosti
.
Naj
torej
tudi
gospod
soprog
preneha
za
par
dnij
z
obiskom
.
Lotar
se
je
prijel
z
jedno
roko
za
držaj
,
nepremično
poslušal
zdravnika
,
poklonil
se
jima
in
brez
besedice
odhitel
dalje
.
Zdravnika
sta
se
spogledala
,
zganila
z
rameni
—
pred
hišo
se
pa
ločila
.
Ko
je
prišel
v
sobo
,
padel
je
na
usnjeno
otomano
jednak
človeku
,
kateremu
odpovedó
noge
,
ki
je
zmučen
kakor
bežeča
zver
,
ki
si
z
največjim
naporom
otme
življenje
ter
se
zgrudi
brez
sape
in
moči
v
varno
zavetje
.
Na
otomani
je
ležal
Lotar
dolgo
,
kakor
da
bi
bil
v
omedlevici
.
Suknja
mu
je
zdrsnila
z
ramena
na
tla
,
klobuk
se
je
prekopicnil
in
poveznil
pod
stol
,
oko
mu
je
bilo
zaprto
,
lice
bledo
,
a
telo
je
drgetalo
silnega
nihanja
razdraženih
živcev
.
Domišljija
mu
je
igrala
razburjeno
,
kakor
pisani
solnčni
dnevi
so
švigala
pred
njim
pretekla
leta
z
vso
ugodnostjo
,
z
vsem
sijajem
,
z
vsem
leskom
in
z
užitki
,
vsa
zapravljena
mladost
je
planila
predenj
,
vse
spletke
,
vse
kovarstvo
—
vsa
sreča
—
:
a
izginile
so
vse
slike
,
in
Lotar
je
stal
ob
črnem
prepadu
,
čigar
dno
je
krila
peklenska
tema
,
iz
katerega
ni
migljala
nobena
luč
,
pred
katerim
ga
je
bilo
groza
,
a
vendar
ga
je
vanj
vleklo
tisoč
vrvij
,
vanj
ga
pehalo
tisoč
mrzlih
rok
divjih
Erinij
,
ki
so
z
razpuščenimi
lasmi
,
s
sikajočimi
kačami
zakrile
razgled
nazaj
v
minulo
življenje
ter
mu
s
silo
kazale
grdo
noč
v
brezdanjem
brezdnu
.
Lotarja
je
izpreletel
mraz
po
kosteh
,
srce
je
zahrepenelo
po
življenju
,
grenka
bridkost
se
mu
je
razlila
po
vseh
žilah
in
iztisnila
izpod
zaprtih
očij
bridke
kaplje
,
ki
so
se
plazile
boječe
po
licu
in
močile
rujavo
usnje
na
otomani
.
Pritekle
so
tri
,
štiri
debele
solze
—
zopet
je
oko
ostalo
suho
.
Lotar
je
pa
planil
kvišku
,
zasmejal
se
—
ne
—
zakrohotal
,
kakor
da
bi
bil
čul
krohot
zlih
duhov
—
preganjavcev
,
in
kriknil
obupno
,
da
so
mrtve
stene
odmevale
vzkliku
:
„
Doigrano
vse
!
“
Lotar
je
vstal
in
začel
hoditi
mirnim
korakom
po
sobi
.
Včasih
je
postajal
,
gledal
topo
v
tla
,
hodil
zopet
hitreje
,
pograbil
brzojavko
,
bral
vnovič
,
vrgel
ves
zmečkani
list
na
mizo
in
zopet
mislil
.
Iskal
je
mostu
čez
brezdno
,
iskal
ozke
brvi
,
katera
bi
ne
bila
možu
vajenemu
dela
ostala
prikrita
.
A
Lotarjeva
preteklost
mu
je
zagrnila
vsak
prehod
,
vsak
mostiček
—
nujna
posledica
je
bila
,
ker
ni
mogel
nazaj
in
ni
mogel
čezenj
,
da
plane
vanj
.
Sedel
je
k
pisalniku
,
pobral
iz
njega
vse
vrednostne
papirje
;
pregledal
jih
je
še
jedenkrat
,
prelistal
natančno
vse
,
zložil
jih
skrbno
v
zvezek
,
zavil
in
zapečatil
.
Potem
je
pisal
nekaj
pisem
,
zapečatil
jih
takisto
,
položil
jih
k
papirjem
in
vse
zaklenil
v
miznico
,
ključek
spravil
v
kuvert
,
zalepil
in
zapečatil
ga
in
napisal
:
Ključ
do
oporoke
.
Ko
je
vse
dovršil
,
prižgal
si
je
s
čudovito
mirnostjo
najfinejšo
smotko
,
ki
jo
je
hranil
v
zalogi
,
stopil
k
oknu
in
pušil
kakor
človek
,
ki
vstane
od
obeda
in
kadeč
preživi
pol
ure
v
‚
dolce
far
niente
‘
.
Pokadil
je
smotko
,
odložil
konček
na
pepelnik
,
in
rekel
:
„
Tako
,
vsa
stvar
se
dokonča
.
“
Iz
miznice
je
vzel
revolver
,
pobral
iz
njega
patrone
ter
jih
nadomestil
z
novimi
,
potem
je
sedel
zopet
na
otomano
,
naslonil
se
z
levim
komolcem
na
vzglavje
,
z
desnico
pa
nastavil
cev
na
sence
.
Ko
se
je
dotaknilo
mrzlo
železo
senca
,
zadrgetal
je
,
groza
ga
je
izpreletela
,
srce
mu
je
vztrepetalo
,
kakor
da
bi
ga
prosilo
:
Oh
,
daj
,
živi
!
Tako
sem
še
čvrsto
,
tako
bi
rado
še
živelo
v
tvojih
prsih
in
te
napajalo
z
onim
čudovitim
življenjskim
sokom
,
ki
ga
pošiljam
v
hrano
vsakemu
živcu
,
vsakemu
lasu
,
vsakemu
vlakencu
na
celem
životu
!
Daj
,
živi
,
živi
!
In
Lotar
je
zajecal
:
Ne
morem
,
ne
morem
!
Končano
—
vse
končano
.
In
v
tem
trenutku
mu
buškne
na
um
grozno
vprašanje
,
katerega
ni
doslej
nikdar
uvaževal
,
nikdar
premišljal
,
vprašanje
:
Ali
bo
res
vse
končano
—
s
smrtjo
?
Z
otomane
je
planil
,
revolver
odložil
in
begal
po
sobi
