,katera
je
po
njenem
porodu
umrla
,
tudi
v
večnost
preselil
se
,
zapustivši
malo
siroto
,
a
nič
premoženja
.
Pri
tujih
ljudeh
vzrasla
,
služila
je
potem
za
učiteljico
pri
raznih
tujih
rodbinah
,
kjer
je
jedla
bridki
kruh
odvisnosti
in
služabnosti
,
dokler
ni
prišla
k
sestri
gospe
Langmanove
za
tovarišico
,
katera
jo
je
res
imela
za
táko
in
še
za
več
,
kajti
,
ko
je
rano
za
tuberkulozo
umrla
,
priporočila
jo
je
svoji
sestri
na
grad
Pražanek
in
tako
je
sedaj
v
družini
Langmanovi
že
mnogo
let
.
»
Radi
so
me
imeli
dobri
ljudje
povsod
,
dobri
ljudje
,
pravim
,
zli
ne
znajo
radi
imeti
.
In
na
stare
dni
sem
še
tako
srečna
,
da
me
vsaj
eno
bitje
rado
ima
.
To
je
moja
Lina
,
ona
me
ljubi
bolj
nego
svojo
mater
.
A
tudi
jaz
bi
menda
umrla
,
ko
je
ne
bi
imela
,
«
končala
je
pripovedovanje
svoje
.
»
Torej
se
nisem
tako
močno
motil
,
ko
sem
slišal
večkrat
,
da
vas
je
gospodična
Lina
klicala
teto
?
«
»
In
ste
mislili
,
da
sem
res
rodna
teta
?
Nisem
,
a
sama
ne
vem
,
kako
je
prišlo
:
odkar
govori
,
kliče
me
tako
in
za
njo
še
vsi
drugi
pri
hiši
.
To
mi
je
ljubo
.
Hvala
bogu
,
izhajam
lahko
z
vsemi
.
Res
ima
človek
polno
skrbi
,
tja
čez
ušesa
,
ali
delati
se
mora
.
«
Lisec
je
hotel
nekaj
vprašati
,
a
stara
Senčarica
naglo
vstane
in
smejoč
se
pravi
:
»
Oj
,
oj
,
gospod
Lisec
,
glejte
,
kako
govoriva
,
kakor
bi
bila
sto
let
že
znana
in
prijatelja
.
In
vendar
sva
bila
še
pred
eno
uro
tuja
.
Sedaj
vidim
,
da
sem
stara
in
da
malo
med
ljudi
prihajam
.
Preden
vemo
kako
in
kdaj
,
izpovemo
vse
.
«
»
Ali
se
smem
tedaj
v
grad
priti
zahvalit
?
«
vpraša
Lisec
odhajajočo
.
»
Za
zdaj
ne
,
prosim
vas
,
da
nikakor
ne
.
Naša
gospa
neče
tujih
obrazov
,
za
nič
ne
.
Zato
tudi
nikoli
nikamor
ne
pridemo
nego
v
nedeljo
k
maši
,
kjer
pa
,
kakor
veste
,
so
skoro
sami
kmetski
ljudje
,
in
še
tukaj
se
ne
smeva
z
Lino
nikjer
pomuditi
.
«
»
A
vendar
v
mesto
hodite
večkrat
z
gospico
,
tako
kakor
sem
vas
jaz
vprvič
videl
,
ko
sem
se
sem
vozil
?
«
»
V
mesto
?
O
!
Ko
bi
vi
vedeli
,
kako
dolgo
sem
gospo
prosila
,
preden
mi
je
dovolila
Lino
s
seboj
vzeti
!
In
samo
za
en
dan
!
«
Od
tega
dneva
dalje
ga
je
stara
gospodična
mnogokrat
obiskovala
in
,
ko
bi
se
bil
še
tako
branil
,
moral
je
iz
grajske
kuhinje
in
kleti
,
katera
je
bila
še
od
prejšnjih
časov
oskrbljena
,
raznovrstne
reči
v
dar
jemati
,
dasi
mu
je
bilo
še
vedno
prepovedano
v
gradu
osebno
zahvaliti
se
zanje
.
Navadil
se
je
na
tak
čuden
položaj
tem
laže
,
ker
v
vasi
zares
v
gastronomičnem
oziru
ni
bilo
nikake
izbire
in
ker
se
je
na
družbo
stare
gospodične
kmalu
tako
priviknil
,
kakor
da
bi
bila
tudi
njegova
teta
.
Po
dve
uri
je
mogel
ž
njo
govoriti
in
se
je
večidel
prav
dobro
zabaval
,
kar
seveda
je
bilo
tem
manj
kaj
posebnega
,
ker
je
bil
na
Volčjaku
brez
omikane
družbe
.
Mogel
je
tej
stari
ženski
nasproti
tako
odkritosrčen
biti
kakor
dobri
materi
in
morda
še
bolj
,
kajti
s
časom
ji
je
na
zvita
njena
povpraševanja
pripovedoval
celo
z
veselim
humorjem
natančno
historijo
svoje
prve
študentovske
»
ljubezni
«
in
kako
je
nazadnje
cela
stvar
smešen
konec
vzela
ter
je
on
izprevidel
,
da
je
bilo
vse
vkup
bolj
mladostno
motenje
samega
sebe
nego
resničen
,
za
vse
življenje
trajajoč
čut
.
Tega
,
izvzemši
najboljšega
prijatelja
svojega
,
ni
še
nikomur
pripovedoval
.
Isto
tako
ji
je
razložil
zaradi
njenih
jako
diplomatično
stavljenih
povpraševanj
mnogo
mladih
dogodb
iz
svoje
mladosti
,
svoja
trpljenja
in
veselja
,
kakor
jih
ima
večina
ljudi
,
a
so
vendar
zmerom
originalna
.
In
za
take
reči
ter
pripovedovanja
,
za
tako
—
del
bi
—
otročjo
zaupnost
so
postarne
dobre
ženske
hvaležne
.
Kaj
čuda
,
če
je
tudi
starka
nazadnje
prav
kakor
kaka
mati
našega
znanca
rada
imela
in
skrbela
za
Lisca
ter
bi
ga
bila
včasi
,
kadar
je
govoriti
hotel
,
poslušala
do
bogzna
kako
dolgo
,
ko
bi
je
ne
bilo
klicalo
delo
domov
.
Tako
je
bila
pogostoma
pri
njem
in
govorila
sta
vedno
več
.
Ta
njena
zaljubljenost
—
naj
se
nikdo
na
tem
nepravem
izrazu
ne
spotika
—
je
imela
važne
nasledke
.
Omenjali
smo
že
,
v
kaki
srčni
razmeri
je
bila
»
teta
«
z
mlado
gospodično
Karlino
Langmanovo
v
gradu
.
Ljubila
jo
je
kakor
hčer
in
tudi
Lina
je
imela
v
njej
edino
srce
,
kateremu
je
vse
zaupavala
,
kajti
mati
njena
,
grajska
gospa
,
ni
niti
s
hčerjo
govorila
,
tudi
ne
,
kadar
je
bila
zdrava
,
in
za
hčer
se
ni
več
brigala
,
nego
da
jo
je
,
kolikor
se
je
dalo
,
samotno
držala
,
za
vse
drugo
skrb
prepustivši
Senčarjevi
,
celo
za
vso
odgojo
mlade
deklice
.
Ni
čuda
,
da
je
gospodična
Senčar
nasproti
svoji
mladi
tovarišici
in
učenki
mnogo
o
tem
govorila
,
kar
ji
je
bilo
v
srcu
,
tem
več
,
ker
drugemu
ni
imela
komu
govoriti
.
Zato
,
kadar
koli
je
prišel
govor
na
inženirja
in
to
je
bilo
naravno
jako
mnogokrat
—
znala
je
stara
teta
Lini
toliko
hvale
in
toliko
lepega
in
dobrega
o
tem
novem
znancu
napovedati
,
da
se
je
mladi
gospici
zdel
ta
mladi
gospod
ideal
dobrega
človeka
.
Naravno
,
da
se
je
njena
mlada
fantazija
tudi
potem
s
podobo
tega
mladega
inženirja
pečala
,
kadar
ni
bilo
niti
govora
o
njem
.
Isto
tako
je
pa
tudi
starka
nasproti
Ivanu
mnogo
govorila
o
njej
,
ki
ji
je
bila
najljubša
na
svetu
,
o
gospici
Lini
,
in
hvalila
njene
dobre
lastnosti
,
njeno
srce
itd.
Tako
je
tudi
Lisec
hote
ali
nehote
bil
na
gospico
vedno
pozoren
.
Po
starem
že
klasičnem
izkustvu
je
baš
ono
,
kar
je
prepovedano
—
on
ni
smel
v
grad
—
najslajše
in
najbolj
zaželeno
.
Zatorej
je
morda
tudi
pri
Liscu
ta
slučaj
,
da
nekoliko
tudi
zaradi
nje
ni
smel
v
gradu
bivati
—
kakor
je
bilo
iz
gospenjih
zadnjih
besed
soditi
—
mnogo
pomagal
,
da
tudi
njegova
fantazija
ni
bila
čisto
prosta
slik
,
katerih
središče
je
bila
lepa
gospica
.
Vsaj
nobene
nedelje
ni
zamudil
ob
desetih
maše
in
postavil
se
je
vselej
pred
ono
krčmo
,
kjer
je
grajska
kočija
čakala
,
da
je
mogel
gospico
videti
in
pozdraviti
,
ko
se
je
s
staro
teto
vozila
domov
.
In
nekov
šopek
cvetlic
,
ki
jih
je
dobil
na
svoj
rojstni
dan
po
teti
od
gospice
za
god
,
čuval
je
celo
z
žensko
marljivostjo
,
kar
je
gospodična
Senčar
enkrat
z
zadovoljstvom
opazila
.
Teta
bi
mu
bila
lahko
povedala
,
da
je
gospica
Lina
zardela
kakor
pol
zrela
češnja
,
ko
je
to
čula
,
ali
teta
tega
zardenja
ni
opazila
,
kajti
sicer
v
drugih
rečeh
tako
previdna
stara
je
bila
v
tem
slepa
.
Da
je
bila
namreč
v
dve
mladi
srci
vržena
iskra
,
iz
katere
se
more
razpaliti
žar
burno
plameneče
ljubezni
,
kdo
je
bil
kriv
nego
prvič
slučaj
,
drugič
pak
ta
teta
s
svojim
ponevednim
in
nehotenim
posredovanjem
.
Realist
bi
sodil
:
koliko
ljubezni
potrebnih
src
leže
k
večnemu
pokoju
,
ki
niso
bila
nikdar
ljubljena
!
Koliko
ljubezni
polnih
src
nima
kam
iztresti
svojega
izobilja
,
nima
kam
obrniti
bogastva
tega
morda
edino
plemenitega
in
blagega
na
materialistični
zemlji
!
Ali
,
da
se
realist
k
prozi
vrne
,
koliko
samcev
in
samic
ostane
»
tako
«
,
samo
ker
je
manjkalo
prilike
,
slučaja
ali
naredbe
,
da
bi
se
bili
zavezali
.
Tako
bi
bil
tudi
naš
Ivan
Lisec
gotovo
po
svojem
odhodu
iz
Volčjaka
in
od
Pražanka
proč
kmalu
iz
misli
pustil
gospico
in
niti
ne
s
Prešernovim
dohtarjem
za
slovo
pel
:
Naj
teko
ti
mirni
dnevi
,
Bog
ti
živi
teto
staro
.
Nekega
jutra
je
Lisec
neobičajno
dolgo
spal
.
Bil
je
prejšnji
dan
po
opravkih
v
bližnjem
trgu
in
tam
se
je
z
nekim
znancem
dalje
v
noč
pomudil
,
potem
kasno
domov
prišel
.
Ko
tako
v
najprijetnejšem
jutranjem
polspanju
na
postelji
leži
,
čuje
zunaj
pred
vrati
kričanje
jeznega
človeka
,
vrata
se
odpró
in
v
njegovo
izbo
stopi
majhen
,
suh
,
star
gospod
,
drobnega
lica
,
a
iskrih
oči
,
sivih
las
,
na
glavi
rdeč
fes
,
kakor
je
v
vzhodu
med
Srbi
in
Turki
navaden
,
a
sicer
starinsko
civilno
oblečen
.
»
Jaši
ti
vrag
dušo
!
Sto
hudičev
!
Kdo
ti
je
dovolil
!
Kdo
si
ti
,
kaj
imaš
tu
?
«
Tako
vpije
tujec
sredi
izbe
na
Lisca
,
ki
se
je
bil
na
pol
v
postelji
vzdignil
,
in
ga
s
srditimi
očmi
gleda
in
s
prstom
vrata
kaže
:
»
Ven
!
«
Zadaj
se
prikaže
gospodar
,
kmet
Solar
;
zadrega
in
strah
se
mu
vidita
na
obrazu
.
»
Gospod
doktor
...
«
poskuša
kmet
govoriti
.
Sedaj
je
Lisec
vedel
,
kar
je
precej
slutil
,
da
ima
poslovati
z
gospodarjem
izbe
,
v
kateri
je
stanoval
na
županovo
odgovornost
.
To
je
torej
tisti
Zober
!
»
Hudič
!
«
kolne
starec
Solarja
.
»
Kdo
ti
je
rekel
kvartirat
v
mojo
posteljo
vsakega
pritepina
,
ki
skozi
vas
teče
,
pasja
vera
,
jaz
ti
pokažem
.
«
In
obrnivši
se
proti
vratom
,
odide
ven
ter
kriči
kmetu
,
da
je
Lisec
še
čul
:
»
Naj
bode
kdor
hoče
,
z
nebes
ali
iz
pekla
,
ti
tega
človeka
in
njegove
cape
in
kar
ima
,
ven
vržeš
,
in
sicer
precej
,
če
ne
,
postrelim
tebe
in
njega
.
Jaz
te
bom
učil
gospodariti
z
mojo
sobo
.
«
Lisec
je
še
slišal
,
kako
se
je
Solar
hotel
izgovarjati
,
ali
kaj
mu
je
starec
odgovarjal
,
ni
več
čul
,
le
posamezni
kriči
so
se
čuli
še
z
vrta
sem
.
Vstane
in
se
oblači
.
Ker
je
bil
iz
spanja
zdramljen
in
je
cel
prizor
le
nekaj
sekund
trajal
,
Lisec
ni
bil
niti
izpregovoril
.
Ali
položaj
mu
je
bil
jasen
.
V
tretje
je
bil
že
v
tem
prekletem
gnezdu
Volčjaku
brez
stanovanja
,
vtretjič
odurno
ven
vržen
.
Mora
posebno
prekletje
nad
to
vasjo
biti
,
ali
—
pa
me
neki
čuden
demon
preganja
,
mislil
si
je
Lisec
.
Grobo
je
vse
tu
in
nevljudno
,
grob
je
bil
slučaj
,
ki
mu
pri
županu
ni
dal
spati
,
grobo
ga
je
bila
odpodila
gospa
v
gradu
.
»
A
ta
gospod
Zober
ni
najmanj
grob
,
bogami
!
Vsa
imena
kažejo
,
da
je
tukaj
staroslovanski
kraj
,
tudi
‚
Zober
’
ima
staroslovanski
žvenk
,
ali
staroslovanske
gostoljubnosti
tu
v
tem
kraju
res
ni
.
«
Da
Lisec
ni
mogel
,
baš
ker
je
bil
preveč
iznenaden
,
ničesar
odgovoriti
staremu
»
surovežu
«
,
ki
ga
kar
s
»
pritepinom
«
pita
,
to
ga
je
tudi
jezilo
.
Obhajala
ga
je
volja
,
tu
počakati
,
da
starec
nazaj
pride
,
in
lastnoročno
vreči
ga
iz
lastne
izbe
,
preden
jo
zapusti
.
Ne
,
ali
poiskati
ga
in
dati
mu
lekcijo
v
vljudnem
obnašanju
,
to
sklene
vsekakor
učiniti
.
Sedaj
je
umel
,
zakaj
so
mu
prej
ljudje
tako
raznoliko
govorili
o
Zobrovem
gospodu
,
zakaj
mu
je
nekoč
rekla
gospodična
teta
,
da
je
tisti
doktor
Zober
strašen
človek
,
o
katerem
niti
govoriti
neče
,
ker
jo
že
mraz
stresa
,
ako
se
ga
le
domisli
.
Doktor
medicine
je
bil
,
baje
v
turški
državni
službi
,
tukaj
rojen
,
prej
je
prihajal
vsako
leto
na
spomlad
in
na
jesen
za
nekaj
dni
sem
.
Več
ni
bil
Lisec
niti
od
Senčarice
zvedel
o
njem
.
Razen
pravljice
njegovega
voznika
in
Solarja
,
ki
nista
mogla
čista
vira
biti
,
ni
se
do
sedaj
ni
brigal
zanj
.
Kakor
da
bi
z
neba
padel
,
pride
in
ga
na
prosto
polje
meče
!
Da
bi
ga
bil
bes
vsaj
še
nekaj
tednov
zadržal
,
kjer
je
že
dve
leti
do
sedaj
tičal
.
Kje
sedaj
Liscu
drugod
stanovanja
iskati
?
»
Enkrat
sem
bil
v
Volčjaku
,
a
nikdar
več
me
ne
bode
.
«
To
je
bilo
sklenjeno
naglo
.
Po
nekolikem
premisleku
tudi
še
drugo
.
Kar
je
imel
še
izdelati
,
to
je
mogel
tudi
bolj
iz
oddaljenega
kraja
delati
,
čeprav
ne
tako
lahko
.
Torej
je
mislil
precej
oditi
iz
Volčjaka
.
Svoje
stvari
hitro
skupaj
spravi
,
ker
mnogo
ni
imel
.
Kmalu
je
vse
njegovo
stalo
zunaj
pod
orehom
.
»
Ali
je
bil
jezen
,
ježešte
!
«
sopiha
Solar
,
ki
je
bil
od
župana
prišel
,
kamor
je
spremil
doktorja
.
Lisec
ni
bil
voljan
poslušati
ga
,
zato
hlapcu
ukaže
,
naj
vse
njegovo
nese
v
krčmo
,
kamor
se
tudi
sam
napoti
.
Ko
tam
v
hišo
stopi
,
najde
na
sredi
izbe
stoječega
in
cigareto
prižigajočega
starca
doktorja
s
turškim
fesom
,
župan
krčmar
je
z
veliko
spoštovalnostjo
držal
pred
njim
na
plošči
vino
,
dasi
bi
ga
bil
lahko
na
eno
ali
drugo
mizo
v
prazni
izbi
postavil
.
Lisec
zgubanči
svoj
najtemnejši
obraz
,
ko
zagleda
starega
grobijana
tu
.
A
le-ta
vrže
goreč
klinček
od
sebe
,
puhne
dolgo
meglo
dima
iz
turške
cigarete
in
krčmarja
vpraša
:
»
Ni
li
ta
?
«
in
Lisca
fiksira
s
svojimi
očmi
.
Župan
pokima
z
debelo
glavo
ter
pravi
Ivanu
:
»
Dobro
jutro
želim
,
gospod
.
«
Lisec
se
usede
,
ne
pozdravivši
krčmarja
in
ne
pozdravivši
starca
,
k
mizi
pri
vratih
,
kjer
je
navadno
zajtrkoval
,
in
tudi
sedaj
mu
krčmarica
prinese
zajtrk
.
Sklep
,
starcu
lekcijo
o
vljudnosti
dati
,
je
bil
v
Liscu
zdajci
omahnil
in
sedaj
je
bil
odločen
popolnoma
prezirati
ga
,
tako
kakor
da
ga
ne
bi
bilo
,
ako
povoda
ne
da
,
da
se
razgovor
drugače
zasukne
.
»
Tedaj
tako
je
ta
stvar
?
To
je
drugače
.
In
ti
si
bil
sam
na
gradu
tačas
?
«
vpraša
doktor
.
»
Oba
z
gospodom
sva
bila
,
vprašajte
ga
;
pa
ni
dala
in
ni
.
Obljubila
je
bila
,
ali
potem
je
zmaknila
besedo
,
bog
si
ga
vedi
zakaj
.
Jaz
sem
dejal
že
tačas
—
ali
nisem
dejal
,
gospod
inženir
?
—
baba
je
baba
,
naj
bo
naša
v
hodniku
ali
pa
gosposka
v
žametu
.
Ni
tako
kakor
človek
.
Pa
je
.
«
Doktor
skoči
k
malemu
oknu
in
pogleda
skozi
.
»
Ni
li
to
Kijar
?
«
vpraša
župana
.
»
Je
,
«
odgovori
župan
,
»
in
strašno
slabo
se
mu
godi
.
Sin
mu
je
umrl
,
ki
mu
je
še
včasi
za
kak
požirek
vina
dal
—
saj
veste
,
da
ga
je
bil
Kijar
od
nekdaj
vajen
,
ko
je
kot
zidar
dosti
zaslužil
,
a
zdaj
na
starost
ga
nima
za
kaj
piti
.
«
»
Pokliči
ga
sem
noter
,
«
reče
Zober
.
V
izbo
prikrevsá
na
krčmarjev
poziv
silno
star
dedec
,
sicer
širnokostenjaški
,
ali
na
licu
se
mu
je
brala
bledost
in
trohnelost
,
ki
naznanja
nedaljno
naturno
smrt
.
»
Ali
ste
še
živi
,
oče
Kijar
?
«
vpraša
Zober
in
mu
v
roko
seza
.
Starec
se
zamolklo
in
neumno
smehlja
,
videti
je
,
da
pozdravljalca
ne
pozna
več
.
»
Zobrov
gospod
,
ali
jih
ne
poznate
več
?
«
zatuli
krčmar
dedcu
na
uho
,
Zobru
pa
pravi
:
»
Gluh
je
,
vpiti
se
mora
nadenj
.
«
»
Ho
,
ho
,
ho
!
«
razveseli
se
ded
in
odgovarja
na
glasnejše
vprašanje
:
»
Še
majhno
,
še
majhno
sem
živ
,
komaj
lezem
,
ho
,
ho
,
ho
!
Prosim
boga
,
da
bi
me
k
sebi
vzel
,
ali
njegova
volja
ni
še
,
ni
še
;
ho
,
ho
,
ho
!
«
»
Ali
bi
pili
kozarec
vina
,
oče
Kijar
?
Sedite
tjale
na
ogel
in
pijte
,
«
reče
stari
doktor
.
»
Ho
,
ho
,
ho
!
«
razveseli
se
dedec
.
»
Bog
ti
daj
zdravje
Drejček
Zobrov
!
Ali
tako
ne
smem
reči
,
sto
sreč
in
zdravje
,
gospod
!
«
In
ko
je
Lisec
videl
nepopisno
veselje
,
katero
se
je
na
obrazu
,
že
bližnji
smrti
podobnem
,
izraževalo
,
ko
je
ded
z
roko
,
ki
se
je
od
starosti
tresla
,
a
ipak
z
neko
hlastnostjo
nesel
dolgo
dolgo
pogrešano
krepčevalno
vinsko
kapljico
k
ustnam
,
minilo
ga
je
mnogo
jeze
na
Zobra
,
kateri
deda
popusti
in
se
kar
brez
vsega
k
Liscu
obrne
:
»
Torej
vi
ste
inženir
in
tu
na
korist
občine
delate
?
«
vpraša
ga
in
se
neženirano
usede
k
njemu
.
Vprašanje
je
bilo
stavljeno
nemški
.
Kajti
znana
je
našim
bralcem
nečastna
navada
pri
nas
Slovencih
,
da
se
rado
ogovarja
vse
,
kar
se
»
omikano
«
sodi
,
po
nemško
.
Lisec
je
bil
eden
tistih
ljudi
,
ki
se
svojega
jezika
ni
nikdar
sramoval
,
odgovori
,
kakor
je
Zobra
do
sedaj
govorečega
čul
,
slovenski
:
»
To
ste
slišali
!
«
»
Dober
apetit
vam
želim
,
gospod
inženir
.
Tudi
jezo
,
ki
jo
imate
,
kakor
iz
vašega
glasa
vidim
,
na
mene
,
dol
požrite
,
«
—
nadaljuje
sedaj
starec
slovenski
,
dasi
dialektično
;
»
mlad
želodec
mnogo
prenaša
,
torej
že
lahko
poskusite
.
Nisem
znal
davi
,
da
so
vas
ljudje
tu
,
uboge
pare
,
ki
vas
potrebujejo
,
v
mojo
luknjo
vtaknili
.
Tudi
sem
se
ponoči
vozil
in
poštni
voz
po
naših
cestah
ne
budi
dobre
volje
.
Dalje
pak
,
kadar
je
človek
nad
šestdeset
let
star
,
ima
druge
živce
nego
v
vaših
letih
,
sosebno
če
je
po
temperamentu
tak
kolerik
kakor
jaz
.
Mislil
sem
,
da
je
morda
kakov
prepotnik
v
moji
postelji
.
Kaj
takega
bi
tudi
vi
ne
trpeli
.
S
kratko
besedo
:
mladi
mož
,
ne
zamerite
.
«
V
istem
hipu
prinese
hlapec
Liščeve
kovčke
v
sobo
.
Lisec
molče
pusti
za
roko
prijeti
se
.
»
Aj
,
kakor
vidim
,
ste
res
že
vse
svoje
pospravili
iz
moje
izbe
.
Žal
mi
je
;
ko
bi
bil
prej
vedel
,
poiskal
bi
si
jaz
drugje
ležišča
,
ker
najbrž
itak
ne
ostanem
dolgo
tu
.
A
kar
je
,
to
je
.
Sedaj
je
treba
,
da
vi
dobite
drug
kvartir
.
In
sicer
pojdete
v
grad
stanovat
.
«
»
Tja
ne
,
«
seže
Lisec
v
besedo
.
»
Znam
,
da
se
vam
je
že
enkrat
odbilo
,
ali
baš
zaradi
tega
pojdete
.
Kar
namreč
vidva
z
županom
nista
dosegla
,
to
dosežem
jaz
nekoliko
laže
,
če
niso
še
moje
besede
pozabili
,
kar
menda
ni
,
kakor
čujem
,
da
so
še
živi
.
Počakajte
tukaj
ali
pak
v
mojo
hišo
nazaj
idite
tačas
;
kamor
vam
je
ljubše
;
čez
eno
uro
dobite
povabilo
.
Jaz
grem
,
da
vam
posteljem
.
«
»
Ne
trudite
se
,
gospod
,
«
ugovarja
Lisec
.
»
Nič
ugovora
;
jaz
nečem
,
da
bi
vi
zaradi
mene
kmete
s
polovičnim
delom
pustili
.
«
To
reče
tako
zapovedovalno
,
da
je
Lisec
hotel
odločno
ugovarjati
.
Vendar
prvič
mu
je
stari
čudni
doktor
Zober
imponiral
,
drugič
za
ugovor
zopet
časa
ni
bilo
,
ker
starec
je
bil
že
zunaj
.
»
Na
vsak
način
odidem
takoj
danes
,
bogve
koliko
smešnih
prizorov
bi
še
imel
,
«
misli
Lisec
.
Poslan
je
bil
dečak
voznika
iskat
.
Natihoma
mu
je
pak
župan
zunaj
na
uho
pošepnil
,
naj
leže
za
mejo
na
trebuh
,
lice
v
dlani
podpre
in
dolgo
leži
;
kadar
pa
nazaj
pride
,
naj
reče
,
da
voznika
ni
najti
.
Tačas
pak
posestniki
po
Volčjaku
zvedó
,
da
je
prišel
Zobrov
gospod
,
njih
inženirja
na
polje
dejal
,
da
inženir
odide
in
iz
vsega
dela
ne
bode
nič
.
V
veliki
brigi
se
zberó
pred
krčmo
in
se
živo
posvetujejo
.
Naredé
se
dve
stranki
,
ena
s
krčmarjem
na
čelu
je
trdila
:
»
Pustite
,
Zobrov
doktor
bode
že
zopet
vse
prav
naredil
,
«
druga
je
pa
klela
vse
preklete
škrice
,
ki
so
tako
natančni
,
kajti
»
vrag
vedi
,
zakaj
bi
ne
mogla
oba
v
Zobrovi
kajži
spati
,
če
inženir
že
drugje
neče
:
eden
bi
bil
na
postelji
,
drugemu
bi
se
pa
na
tleh
postlalo
,
par
rjuh
in
kaj
za
pod
zglavje
se
že
še
dobi
na
Volčjaku
,
ni
hudiča
.
«
Nekaj
pred
poldnem
pridrdra
voziček
.
Lisec
,
ki
je
bil
na
vrtu
,
meni
,
da
je
njegov
voznik
,
in
hiti
skozi
zadnja
vrata
v
županovo
hišo
.
Tam
mu
gospodinja
županja
naproti
pride
in
pravi
:
»
Ježeš
,
grajske
gospe
so
prišle
!
«
»
Vse
tri
?
Pri
vas
?
Kaj
hočejo
?
«
vpraša
Lisec
,
čudeč
se
in
vendar
spominjajoč
se
besedi
starega
doktorja
Zobra
,
da
mu
gre
v
grad
po
stanovanje
;
sluti
,
da
bi
bile
prišle
iz
tega
vzroka
.
»
Ali
,
zaboga
,
kako
je
vendar
to
mogoče
?
«
Stopi
iz
veže
ven
.
Res
je
stal
grajski
mali
voziček
pred
krčmo
,
na
vozičku
ljubki
,
sedaj
sicer
zelo
zardeli
obrazek
plavolase
gospice
Line
,
kateri
je
bila
videti
velika
zadrega
,
in
z
vozička
je
bila
stopila
stara
teta
.
»
Vidite
,
tako
je
prišlo
,
iskati
vas
moramo
in
prositi
,
«
pravi
starka
v
tonu
,
o
katerem
je
bilo
težko
reči
,
ali
je
šaljiv
ali
resen
.
»
Zakaj
?
«
pravi
Lisec
,
ki
je
hotel
imeti
razjasnila
,
in
obenem
sname
klobuk
pozdravljajoč
na
vozu
sedečo
gospico
.
Nikdar
je
tu
v
vasi
še
videl
ni
.
»
Vi
morate
z
nama
v
grad
.
Gospa
je
zvedela
,
da
ste
brez
stanovanja
,
in
ponuja
vam
ga
sedaj
.
Obedve
sva
morali
iti
to
vabilo
izročat
,
jaz
in
Lina
.
Ni
bilo
drugače
.
Saj
veste
,
kako
je
pri
nas
,
nagla
odločitev
in
potem
ni
noben
ugovor
mogoč
.
Nanagloma
in
obedve
me
,
mislite
si
!
A
povejte
vendar
,
je
li
res
,
da
nimate
več
stanovanja
,
in
zakaj
ne
,
za
boga
svetega
?
Saj
pogoreli
niste
,
hišica
še
stoji
,
videli
sva
jo
;
a
ko
sva
tam
ustavili
,
kazali
so
nama
,
da
ste
tu
pri
županu
,
zakaj
vendar
?
«
Tako
golči
gospodična
Senčarica
in
iz
vsega
tega
je
Lisec
mogel
vedeti
,
da
ne
ve
ničesar
o
Zobrovem
dohodu
.
Ni
li
v
gradu
bil
?
Od
kod
torej
že
prej
po
njem
napovedano
vabilo
?
Je
li
naposled
res
čarovnik
,
kakor
neumni
Volčjanje
govore
?
Take
misli
so
v
hipec
udarile
Liscu
v
glavo
,
a
ni
jih
izrekel
,
hotel
je
čakati
in
podučiti
se
.
»
Mislil
sem
,
da
,
ker
me
vabite
na
stan
,
znate
,
da
je
prišel
stari
doktor
Zober
,
v
čigar
domu
sem
nastanjen
bil
,
domov
in
me
prav
fino
na
polje
vrgel
,
kakor
se
govori
.
«
»
Dr.
Zober
tu
!
Ah
!
«
začudi
se
kakor
prestrašena
teta
,
a
Lisec
,
bolj
obrnjen
k
mladi
Lini
,
govori
dalje
:
»
Sicer
pak
se
srčno
zahvaljujem
gospicama
za
njun
prijazni
trud
in
odlikovanje
moje
osebe
,
kakor
tudi
prosim
milostivi
gospé
izročiti
mojo
najtoplejšo
zahvalo
za
vljudno
vabilo
,
a
obžalujem
,
da
ga
ne
bodem
mogel
porabljati
,
ker
od
danes
v
tem
kraju
nobenega
stanovanja
več
ne
potrebujem
,
odhajam
namreč
proč
.
«
»
To
pač
ni
lahko
verjetno
,
gospod
Lisec
.
Teta
mi
je
pripovedovala
,
da
se
mudite
tukaj
še
kake
tedne
,
da
imate
še
toliko
dela
.
Tako
ste
ji
sami
rekli
pred
tremi
dnevi
,
«
govori
gospica
Lina
,
ki
strahu
svoje
psevdotete
pred
imenom
dr.
Zobra
niti
ni
bila
opazila
.
Simpatični
glas
njen
,
katerega
je
Ivan
prvič
tako
od
blizu
čul
,
in
morda
še
drug
čut
spravil
je
tudi
njega
v
nekako
zadrego
,
posebno
ker
mu
je
resnico
očitala
.
»
Razmere
so
se
spremenile
,
gospica
.
«
»
To
vemo
;
ali
le
toliko
so
se
spremenile
,
da
stanovanja
nimate
;
zato
hočete
oditi
.
Pri
nas
pak
ga
zato
nečete
,
ker
so
vas
mama
tačas
razžalili
.
Ali
teta
vam
je
že
povedala
,
da
so
bili
bolni
.
Ne
mislite
,
da
so
zmerom
taki
.
«
Poslednje
besede
so
bile
z
nekako
žalostno
nevoljo
rečene
in
Lisec
je
videl
,
kako
je
bilo
deklici
na
tem
,
popraviti
slabi
vtis
,
ki
ga
je
bila
njena
mati
naredila
mu
,
ko
je
prvič
pri
njih
gostoljubja
zahteval
.
Proti
temu
se
je
bilo
težko
ustavljati
,
sosebno
tako
mehkemu
in
dobremu
človeku
,
kakor
je
bil
Lisec
,
dasi
je
imel
trden
sklep
.
Torej
dé
:
»
Da
me
ne
boste
krivo
sodili
,
pridem
gotovo
k
vam
v
grad
in
se
bodem
milostivi
gospe
sam
zahvalil
ter
ji
razložil
,
da
bi
gotovo
njeno
prijazno
vabilo
sprejel
,
ko
bi
ne
bil
v
meni
že
sklep
storjen
,
preden
sem
ta
častiti
poziv
dobil
.
«
»
Tedaj
morete
precej
prisesti
,
«
hiti
dekletce
,
»
glejte
,
jaz
sedem
tu
in
vi
imate
s
teto
prostora
dosti
,
doma
se
že
še
dalje
zmenite
,
naša
mama
...
«
»
Nu
,
dobro
,
dobro
!
«
pravi
teta
.
»
Gospod
Lisec
,
pojdite
,
stopite
brž
,
da
naročiva
očetu
županu
...
vi
morate
iti
z
menoj
...
Potrpi
,
Lina
,
majhno
...
«
S
temi
slovi
vleče
stara
gospodična
Lisca
v
vežo
.
Tu
,
kamor
se
od
voza
ni
videlo
,
prime
ga
za
komolec
in
skrivnostno
pravi
:
»
To
je
naredil
ta
Zober
,
ta
strašni
,
da
vas
naša
vabi
!
Nič
Lini
ne
govorite
!
Ali
zdaj
morate
iti
,
morate
nekaj
časa
pri
nas
stanovati
,
lepo
vas
prosim
,
ni
drugače
,
zavoljo
nas
vseh
!
Tiho
,
več
vam
povem
,
kadar
bova
sama
;
ne
ustavljajte
se
nič
,
mora
biti
,
če
je
prav
mala
sitnost
za
vas
.
«
Krčmarica
pride
iz
kuhinje
.
V
hitrosti
,
kakršne
je
zmožna
le
ženska
,
kadar
je
treba
zatajiti
misli
,
vzhičenost
,
veselje
ali
žalost
ali
kakršen
koli
izredni
položaj
duševnega
počutja
,
obrne
se
tudi
Senčarica
h
krčmarici
in
ji
v
isti
sapi
in
v
istem
skrivnostnem
tonu
,
ki
se
je
pa
tudi
v
novi
rabi
dobro
podajal
,
govori
:
»
Kajne
,
mati
županja
?
Vi
tudi
tako
mislite
.
Ker
imamo
mi
na
vozu
premalo
prostora
in
se
tudi
ne
spodobi
,
da
bi
nadeli
kakor
svetojurski
selniki
,
pride
popoldne
naš
hlapec
k
vam
in
mu
boste
naložili
,
kar
ima
gospod
Lisec
,
ki
bo
od
danes
naprej
pri
nas
v
gradu
stanoval
in
kosil
in
vse
.
«
Ker
z
očetom
županom
in
krčmarjem
ni
imela
niti
rečice
govoriti
—
to
je
bil
prej
samo
izgovor
,
da
je
Lisca
na
samo
dobila
in
mu
v
nenavzočnosti
Linini
mogla
pošepetniti
,
kar
je
moral
znati
,
da
se
ni
več
branil
—
odideta
zopet
k
vozu
in
vsi
trije
posedejo
,
kakor
se
je
moglo
.
Prej
omenjeni
kmetje
in
vaška
mladina
,
od
malega
Francka
županovega
,
ki
je
še
bosonog
in
gologlav
v
sami
srajci
in
s
prstom
v
ustih
ob
oglu
stal
,
pak
do
sosedove
Cilje
,
ki
se
je
začela
ob
nedeljah
po
maši
že
po
fantih
ozirati
,
vse
iz
bližine
je
prišlo
in
tu
in
tam
ali
javno
ali
izza
kakega
polovičnega
zakotja
občudovalo
lepo
grajsko
gospico
in
čudo
čudo
,
kako
je
to
,
da
se
je
enkrat
v
vas
pripeljala
in
še
na
delavni
dan
!
Župan
pak
je
kmetom
rekel
:
»
Vidite
,
kaj
premore
na
gradu
Zobrov
gospod
.
«
Kako
ne
bi
bil
tudi
Lisec
med
vožnjo
v
grad
zopetno
svojega
začudenja
izrazil
o
čudnem
slučaju
,
ki
je
ne
le
njega
s
takim
nepričakovanim
vabilom
počastil
,
nego
samo
mlado
gospico
s
tem
poslom
obložil
.
Gospica
je
zardela
v
dokaz
,
da
je
stvar
tudi
njej
čudna
.
Po
nekoliko
ovinkih
mu
pové
,
kar
bi
bil
imel
že
prej
razumeti
,
da
je
i
ona
šla
stoprv
na
izrečni
nalog
svoje
matere
.
Da
li
je
šla
res
nerada
?
Tega
je
ni
nihče
vprašal
.
Bilo
bi
vendar
posebno
za
Lisca
prezgodaj
.
Gotovo
je
,
da
je
bil
pot
do
grada
prav
kratek
za
oba
dela
,
dasi
razgovor
ne
tako
lahek
,
kakor
bi
v
drugačnih
razmerah
med
temi
tremi
mogel
biti
.
Pod
lipo
pred
gradom
je
stal
stari
doktor
Zober
pričakujoč
prišlece
.
Lisec
ga
je
bil
že
od
daleč
zagledal
,
a
zadrževalo
ga
je
vse
čutje
opozoriti
na
njegovo
prisotnost
.
Gospica
,
ki
je
poleg
njega
sedela
,
ni
ga
videla
prej
,
nego
ko
so
bili
že
v
dvoru
.
Morala
ga
je
tudi
spoznati
,
ker
naglo
je
prijela
Senčarjevo
za
roko
in
rekla
z
vzhitom
,
kateremu
Lisec
ni
mogel
poznati
,
ali
je
veselje
ali
samo
zanimanje
:
»
O
teta
,
teta
,
poglejte
,
kdo
je
pri
nas
!
«
Teta
se
počasi
obrne
,
pogleda
,
kakor
bi
ji
nič
novega
ne
bilo
,
a
ne
odgovori
ničesar
.
»
Tisti
čudni
doktor
,
ki
nič
ne
govori
,
od
kod
je
prišel
?
Včasih
sem
se
ga
bala
.
O
,
sedaj
se
ga
pa
nečem
več
,
prav
v
oči
mu
pogledam
,
«
brblja
mala
gospica
.
To
je
bilo
za
Lisca
zopet
več
nego
mučno
stanje
.
Torej
človek
,
ki
se
ga
ljudje
toliko
bojé
,
ki
ga
je
danes
zjutraj
iz
postelje
vrgel
,
priskrbel
mu
je
to
stanovanje
!
»
Zakaj
ste
se
bali
tega
starega
gospoda
?
«
vpraša
Lisec
gospico
,
a
ta
le
z
glavo
zmaje
,
bili
so
že
preblizu
in
takoj
že
pred
vrati
,
držečimi
v
vežo
.
»
Vidite
,
da
sem
besedo
držal
?
«
glasno
kliče
doktor
Liscu
nasproti
.
Za
obe
gospodični
se
niti
ne
zmeni
,
kakor
da
bi
ju
ne
bilo
tu
,
ne
pozdravi
ni
ene
.
Šele
ko
obe
,
z
voza
stopivši
,
pri
Liscu
stojita
,
potem
se
starec
obrne
k
njima
in
reče
gospodični
Lini
:
»
Aj
,
aj
!
Kako
smo
zrasli
.
Že
zrelo
,
da
bi
kakega
pametnega
človeka
okralo
za
tisto
malo
razuma
,
kar
mu
ostane
od
drugih
ljudi
;
je
že
tak
obraz
!
Sicer
pa
se
smeta
moji
dami
v
svoje
notranje
prostore
,
ali
kamor
hočeta
,
pomakniti
,
danes
bom
enkrat
jaz
predstavljal
gospé
novega
gosta
.
Vi
,
lepa
gospodična
—
kako
se
že
pišete
?
Veste
,
da
znam
to
.
«
To
zadnje
je
bilo
govorjeno
Senčarici
,
a
z
ugrizljivostjo
,
da
sta
se
obe
že
obrnili
proti
veži
,
ko
je
stari
končal
in
potem
Liscu
rekel
:
»
Stopite
z
menoj
tu
nekoliko
korakov
gor
in
dol
,
da
vam
potrebne
instrukcije
dam
,
gospod
inženir
.
Ni
vse
tako
gladko
tukaj
,
kakor
sem
mislil
.
«
Lisec
stopi
korak
nazaj
in
pravi
mirno
:
»
Pridržite
,
gospod
,
svoje
instrukcije
za
sebe
.
Jaz
vidim
,
da
tu
niste
posebno
priljubljena
oseba
,
da
se
tudi
ne
obnašate
nasproti
ženskam
kot
omikan
hišni
prijatelj
,
nego
da
nekov
strah
vzbujate
;
zakaj
,
to
je
vaša
stvar
.
Vendar
,
kar
se
mene
tiče
,
jaz
ne
trebam
pomoči
od
vas
.
Vaša
protekcija
bi
mi
bila
tu
celo
na
škodo
.
«
»
Ha
,
ha
,
ha
,
«
zasmeje
se
starec
.
A
Lisec
nadaljuje
:
»
Kar
imam
tu
opraviti
,
opravim
sam
,
in
to
je
malo
.
Tudi
svoje
besede
vam
ni
treba
držati
,
ker
jaz
nisem
od
vas
nobene
obljube
sprejel
.
Oprostite
tedaj
,
da
vas
prosim
,
da
te
moje
z
vso
odločnostjo
govorjene
besede
enkrat
za
vselej
na
znanje
vzamete
in
mi
potem
dovolite
,
da
svoje
zadeve
odslej
nadalje
sam
opravljam
tu
v
gradu
in
drugod
.
Da
sem
bil
do
sedaj
slučajno
vaš
gost
,
za
to
se
vam
ima
občina
zahvaliti
,
ne
jaz
.
Zbogom
.
«
»
Ha-ha-ha
!
Sedaj
pa
morda
mislite
,
ljubi
moj
prijatelj
,
da
ste
me
do
tal
potolkli
.
Navsezadnje
so
vam
ženske
med
potom
nekaj
svojih
predsodkov
v
glavo
vlile
.
Ta
starka
me
tako
rada
ima
kot
jaz
njo
.
Nič
ne
de
.
Toliko
vam
rečem
:
hoteč
ali
ne
,
sedaj
ni
drugače
,
vi
tukaj
ostanete
vsaj
nekaj
časa
;
sedaj
je
že
vse
narejeno
.
In
ker
veste
,
da
je
ta
...
ženska
tu
v
gradu
nekako
...
nu
,
saj
veste
,
kakova
je
!
Bodite
pametni
ali
pravzaprav
ne
ustavljajte
se
ljudem
,
ki
vedó
,
kaj
vam
svetujejo
.
Ko
bi
bil
prej
vedel
,
kako
stvari
stoje
,
nu
,
bodite
uverjeni
,
da
vas
bi
bil
pustil
iti
,
kamor
hočete
.
Za
nekaj
goldinarjev
več
,
katere
že
še
poiščemo
,
če
treba
,
naročim
za
občino
drugega
inženirja
,
ako
sem
ji
jaz
enega
prepodil
s
svojega
ležišča
.
A
sedaj
sem
stvar
v
roko
vzel
in
,
kar
Zober
prime
,
ne
popusti
,
in
da
sem
jo
izvel
,
moral
sem
celo
lagati
za
vas
...
«
»
Bilo
je
jako
nepotrebno
,
gospod
doktor
,
«
seže
pikro
Lisec
vmes
.
»
Tu
imam
zopet
jaz
sam
škodo
in
odgovornost
,
torej
molčite
.
Jaz
vam
povem
,
ne
delajte
si
mene
za
sovražnika
.
«
To
je
rekel
s
tako
iskrim
in
bodečim
očesom
,
da
Lisec
ni
ničesar
odgovoril
.
Kako
,
da
si
ta
človek
prisvaja
tako
ž
njim
govoriti
?
Zober
pravi
dalje
:
»
Lagajte
malo
z
menoj
ali
pa
molčite
,
kadar
nihče
o
vas
nič
ne
vpraša
,
kdo
in
od
kod
ste
,
komu
ste
in
komu
niste
v
rodu
.
Sedaj
pa
tiho
in
z
menoj
pojdite
,
ne
bodite
čudni
.
«
Lisec
se
ni
mogel
braniti
,
ker
to
je
bil
ves
drug
ton
.
Gnala
ga
je
tudi
neka
radovednost
.
»
Kar
mora
biti
,
mora
biti
in
vi
vendar
ne
boste
sitnosti
napravljali
,
«
nadaljuje
Zober
,
»
katere
se
tukaj
,
kakor
zdaj
stvari
stoje
,
gotovo
naredé
,
ako
ne
pristanete
na
moje
besede
in
tako
,
kakor
sem
jaz
naredil
.
Sicer
moram
jaz
vam
svojo
sobo
prepustiti
ali
se
pa
—
duelirava
,
kar
hočete
.
«
Lisec
se
domisli
,
da
mu
je
nekaj
enakega
rekla
tudi
gospodična
Senčarjeva
.
In
dueliral
se
,
nu
,
do
sedaj
še
ni
.
Vda
se
torej
brez
daljšega
ugovora
in
gre
v
zgornjo
sobo
z
doktorjem
.
Molče
koračita
po
stopnicah
.
Gospa
Langmanova
je
sedela
v
veliki
sobi
v
prvem
nadstropju
sama
na
zofi
in
brez
dela
.
Podpirala
je
težko
glavo
v
dlan
in
zrla
srpo
predse
.
Tenki
zastori
na
oknih
so
bili
zagrnjeni
,
tako
da
je
bilo
na
pol
mračno
po
sobi
.
Ko
sta
došleca
vstopila
,
vstane
ona
in
,
videča
najprej
Zobra
,
s
hlastno
nevoljo
vpraša
nemški
:
»
Kaj
zopet
hočeš
?
«
Starec
predstavi
Lisca
molčé
,
samo
z
roko
dotično
gibanje
čineč
,
in
nategne
svoj
stari
,
suhi
obraz
s
svetlimi
očmi
na
čuden
neprijeten
posmeh
.
Lisec
se
pokloni
.
Ker
zapazi
na
licu
graščakinje
izraz
neke
čudne
vzrujanosti
,
da
,
celo
nekaj
podobnega
onemu
hipu
,
ko
ga
je
iz
svojega
doma
zapodila
,
češ
da
ima
nekovega
Andreja
oči
—
sedaj
mu
to
zopet
na
misel
pride
,
ker
se
mu
zdi
,
da
ga
gospa
naravnost
v
oči
gleda
,
kakor
bi
mu
hotela
isto
očitati
—
ne
zdi
se
mu
primerno
,
da
bi
on
kaj
rekel
,
in
tako
je
nekaj
sekund
vladala
tišina
.
»
Zakaj
mi
niste
precej
tačas
povedali
vsega
,
kdo
ste
?
«
izpregovori
naposled
gospa
s
prisiljenim
glasom
.
»
Kako
mislite
,
milostna
gospa
?
«
vpraša
Lisec
,
ki
ni
vedel
,
kaj
bi
se
dalo
na
to
odgovoriti
.
Ali
gospa
samo
odkima
kakor
brezmiselno
—
ne
odgovori
ničesar
.
Nekako
topo
pogleda
doktorja
,
ki
se
je
bil
na
stol
usedel
,
potem
pravi
čez
nekaj
hipov
:
»
Torej
vi
imate
že
nevesto
?
Lepo
in
bogato
?
To
je
prav
.
«
»
Kdo
mu
bode
sobe
odkazal
?
«
reče
dr.
Zober
.
»
To
mu
povedaj
,
pa
smo
pri
kraju
.
«
Gospa
pozvoni
.
Senčarica
pride
.
Z
nejevoljo
pogleda
Zobra
,
nekako
s
strahom
Lisca
.
»
Pokaži
mu
sobe
,
kjer
hočeš
.
«
Lisec
nekaj
izpregovori
,
ali
ona
ga
ne
posluša
,
kakor
statua
sedi
tiha
.
Poslovi
se
on
,
Zober
ostane
še
sedeč
sam
pri
njej
.
Kaj
sta
govorila
,
tega
ne
vemo
.
Čez
dobro
uro
,
ko
je
bil
Lisec
,
pravzaprav
proti
vsej
svoji
volji
,
v
gradu
vkvartiran
,
videli
so
tudi
starega
Zobra
koracati
s
tako
brzimi
in
lahkimi
koraki
od
grada
,
kakršnih
bi
njegovim
letom
nihče
ne
bil
prisodil
.
Starec
je
med
potom
baje
od
početka
jako
temen
in
skrben
obraz
nosil
,
a
naenkrat
je
malo
glavo
vzdignil
,
stresel
dolge
sive
lase
pod
rdečo
kapo
in
glasno
se
zagrohotal
,
da
so
ga
plevice
na
polju
slišale
in
se
ga
bale
,
potem
pa
uganile
,
da
so
vsi
gosposki
ljudje
posebni
ljudje
.
Da
je
doktor
Zober
v
Volčjak
prišel
»
na
vakánce
«
,
kakor
so
kmetje
učeno
rekali
,
to
je
bilo
hitro
znano
daleč
naokoli
mladim
in
starim
.
On
je
bil
povsod
in
nikjer
,
govoril
je
z
vsakim
in
z
nikomer
,
ta
ga
je
videl
tam
,
oni
je
zopet
na
svojo
dušo
trdil
,
da
so
ga
otroci
videli
ob
istem
času
daleč
proč
drugje
.
Največ
so
ga
pa
ljudje
nahajali
po
hosti
in
v
gozdu
.
V
sredo
popoldne
ob
petih
so
se
kopale
pastirice
iz
Volčjaka
,
mlade
deklice
po
osem
,
devet
,
dvanajst
do
štirinajst
let
stare
,
v
tolmunu
potoka
,
ki
teče
preko
zaraslega
vaškega
pašnika
,
skrite
v
varstvu
jelševih
grmov
,
ker
vroč
dan
je
bil
.
Male
nimfe
so
veselo
regljale
in
raztepale
po
vodi
,
sonce
je
ostro
upiralo
se
v
gole
,
iz
vode
stoječe
zgornje
dele
mladih
teles
;
prijetno
jim
je
bilo
v
vodi
,
da
niso
znale
,
kaj
bi
počele
.
Ali
glej
groze
,
ob
bregu
na
levi
naenkrat
stoji
oni
čudni
Zobrov
gospod
s
puško
na
rami
—
in
prestrašene
kakor
žabe
v
vodo
,
tako
dekletca
iz
vode
poskačejo
,
hlastno
vsaka
svoje
pol
obleke
pograbi
in
,
ko
bi
trenil
,
na
drugem
bregu
v
goščo
zginejo
.
A
ko
se
tresoč
od
straha
prve
oblečejo
in
prilezejo
izmed
gošče
med
perjem
opazovat
,
ali
je
še
mož
pri
vodi
,
ni
ga
bilo
že
nikjer
,
izginil
je
,
strah
pak
je
med
mladimi
pastiričicami
ostal
,
več
dni
se
niso
upale
kopat
iti
tam
v
tolmun
v
potoku
med
zelenim
jelševjem
.
Drugikrat
so
mali
pastirji
,
bosopeti
in
mršavi
,
a
čvrsti
volčjaški
dečki
,
»
svinjko
bili
«
.
Naenkrat
je
prikazal
se
Zobrov
gospod
med
njimi
.
Jenjali
so
takoj
,
nekateri
so
se
boječe
odmaknili
,
drugi
pak
,
bolj
pogumni
,
so
kape
z
glav
sneli
in
izpod
čela
pogledovali
pol
kljubovalno
,
pol
radovedno
,
ali
ne
posebno
korajžno
.
In
ko
jih
je
začel
gospod
ogovarjati
,
naj
dalje
igrajo
,
niso
hoteli
;
in
ko
je
obljubil
vsakemu
srebrn
groš
,
začeli
so
samo
trije
,
drugi
mu
niso
verovali
,
da
bi
naposled
res
dal
groš
—
pak
so
bili
potem
svojim
tovarišem
grozno
zavidni
,
ko
je
Zobrov
gospod
pred
odhodom
v
istini
dal
onim
trem
vsakemu
po
grošu
,
njim
pa
,
ki
ga
niso
slušali
,
ničesar
.
O
teh
treh
groših
je
govoril
cel
Volčjak
tisti
večer
,
to
je
bila
vest
kakor
v
mestih
važen
telegram
z
bojišča
.
In
sicer
je
imel
ta
Zobrov
doktor
še
druga
svojstva
.
Kadar
je
mimo
znamenja
šel
,
ki
je
v
sredi
vasi
stalo
in
sv.
Jurija
namalanega
imelo
,
ni
se
odkril
kakor
možje
niti
ni
križa
naredil
kakor
žene
,
tako
da
bi
človek
bil
dejal
,
da
ni
dober
kristjan
;
ali
zadnjo
nedeljo
je
bil
vendar
v
cerkvi
.
Fajmoštra
sicer
ni
nikoli
iskal
niti
kaplana
,
torej
ni
maral
za
te
gospode
,
dejal
bi
—
ali
Remenčkova
Uršlja
,
ki
je
bila
tako
božja
ženska
,
da
je
hodila
na
vsake
štirinajst
dni
k
spovedi
,
ta
ga
je
ondan
videla
vino
pijočega
pri
fajmoštru
na
Svetem
Ahcu
,
tri
ure
od
Volčjaka
,
ki
je
»
star
gospod
in
posebno
zato
sloveč
,
da
je
dober
in
voljan
mož
z
vsakim
,
ki
prinaša
torbo
svojih
grehov
k
njemu
.
«
Vse
to
so
si
pripovedovali
Volčjanje
o
Zobrovem
gospodu
in
še
več
enakega
.
Na
priliko
tudi
tole
:
Zabrdski
málinar
,
čigar
dva
tečaja
tečeta
v
zakotju
med
gradom
in
Volčjakom
kake
četrt
ure
od
vasi
,
ima
študenta
,
kateri
že
osem
let
v
mesto
v
šolo
hodi
,
sedaj
se
že
pol
po
gosposko
nosi
,
že
brati
in
pisati
in
najbrž
že
celo
nemško
zna
ter
neprenehoma
čita
in
čita
,
da
je
že
ves
bled
in
zelen
od
same
učenosti
.
Tega
študenta
iz
zabrdskega
malina
je
bil
Zobrov
gospod
dobil
enkrat
na
potu
,
ko
je
skozi
Volčjak
hodil
,
ustavil
ga
,
dolgo
izpraševal
,
celo
uro
ž
njim
govoril
—
kar
se
še
nikomur
ni
prigodilo
—
in
mu
nazadnje
dal
tri
zlate
cekine
,
take
,
da
nihče
v
Volčjaku
ni
vedel
,
koliko
eden
velja
ali
plača
v
navadnih
novcih
,
niti
malinski
študent
sam
tega
ni
vedel
,
dasi
ta
že
nemško
zna
,
ob
nedeljah
k
fajmoštru
kosit
hodi
in
je
tako
učen
,
da
je
ves
bled
in
zelen
od
same
učenosti
.
Da
je
celo
uro
s
študentom
govoril
,
to
je
bilo
Volčjanom
tem
bolj
čudno
,
ker
se
pri
drugi
priliki
,
ko
je
sodski
»
adjunek
«
skozi
vas
šel
in
v
krčmi
ostal
,
doktor
Zober
nanj
niti
ozrl
ni
,
nikar
da
bi
govoril
z
njim
ali
vsaj
z
biričem
,
dasi
bi
ju
bil
gotovo
znal
ogovoriti
po
maniri
,
tako
in
tako
,
kakor
mora
biti
med
gospodo
.
Eden
glavnih
čudežev
je
bil
tudi
ta
,
da
so
mu
Solarjevi
po
meso
pošiljali
in
ga
prinašali
,
ali
on
ga
ni
vselej
peči
ali
kuhati
dal
.
Od
kraja
so
mislili
,
da
tudi
surovo
meso
jé
kakor
sivi
volk
.
Ali
Solarica
je
povedala
,
da
ga
sam
kuha
.
In
kako
ga
kuha
?
Tako
,
kakor
ga
nikoli
nihče
ni
in
ga
ne
bo
!
Ljudje
božji
,
na
mizi
in
brez
ognja
!
Nobenih
drv
ni
,
kar
nekakov
višnjev
plamen
se
naredi
okoli
čudne
svetle
škatle
in
meso
se
samo
skuha
.
Če
to
ni
coprništvo
,
kaj
pak
je
?
To
se
ve
,
da
je
inženir
Lisec
svojemu
postreževalcu
,
dosluženemu
vojaku
in
vaškemu
postopaču
slepemu
Lovšu
,
ko
mu
je
tudi
ta
čudež
iz
Zobrovega
doma
pripovedoval
,
rekel
,
da
je
ono
le
neka
samovarna
mašina
in
da
ogenj
na
mizi
ni
iz
ničesar
,
ampak
iz
hudega
žganja
,
ki
se
mu
pravi
špiritus
.
Gospodinje
pak
,
ki
so
od
božiča
,
velike
noči
in
od
časa
posebnih
praznikov
tudi
vedele
,
kdaj
se
mora
meso
k
ognju
pristavljati
,
da
je
mehko
,
niso
si
dale
kaj
takega
neumnega
dopovedati
,
kaj
takega
,
česar
bi
niti
otroci
ne
verjeli
.
Taka
je
bila
ob
kratkem
občna
sodba
o
doktorju
Zobru
na
Volčjaku
.
To
se
ve
,
da
vsi
ti
dogodki
niso
bili
čisto
novi
.
Dogajali
so
se
že
tudi
prej
,
ali
ker
zdaj
doktorja
tako
dolgo
ni
bilo
doma
,
bilo
je
prejšnje
mnogo
pozabljeno
in
vse
se
je
zopet
z
novega
kritikovalo
.
Volčjanje
so
si
bili
med
seboj
močno
podobni
,
skoro
kakor
groš
grošu
.
Pridno
so
delali
vsi
,
molili
so
vsi
,
kleli
so
vsi
,
samopridni
so
bili
vsi
,
zavidali
so
se
med
seboj
vsi
,
prepirali
in
obirali
so
se
tudi
vsevprek
in
prašiče
so
redili
,
da
so
z
veliko
težavo
in
še
z
večjo
nevoljo
davek
plačevali
,
vobče
:
bili
so
taki
kakor
drugi
kmetski
ljudje
po
naših
zakotnih
,
od
cest
in
mest
oddaljenih
vaseh
,
kamor
ne
zahaja
še
noben
slovenski
časopis
.
Vendar
je
bil
tudi
med
njimi
eden
original
,
in
ta
je
bil
slepi
Lovš
.
Slep
pravzaprav
ni
bil
,
ker
imel
je
le
desno
oko
iztečeno
,
a
videl
je
z
levim
več
nego
drugi
z
obema
.
Stari
Cenek
Vitrin
,
edinec
v
Volčjaku
,
ki
ga
je
črtil
,
tudi
ne
bi
bil
pritrdil
,
da
je
original
—
ko
bi
bil
to
tujo
besedo
slišal
in
razumel
—
nego
dejal
bi
:
ta
Lovš
je
potepin
,
malopridnost
,
delopust
,
ki
neslanega
kropa
ne
zasluži
in
ni
vreden
,
da
bi
ga
volk
potipal
.
To
je
bilo
res
,
da
Lovš
ni
nikdar
redno
delal
.
Malo
,
sedaj
to
,
sedaj
ono
,
a
le
rajši
kaj
lahkega
,
in
sicer
vsakemu
gospodarju
,
kateri
je
hotel
.
Zato
tudi
ni
imel
nobenega
stanovanja
,
nobene
hiše
,
kjer
bi
stalen
bil
,
nego
kamor
je
v
vasi
prišel
,
znal
je
do
sklede
spraviti
se
,
če
so
ga
povabili
,
če
pa
ga
niso
,
stradal
je
in
se
ni
pritoževal
nikdar
,
z
vsem
je
bil
zadovoljen
.
Denarja
ni
mogel
trpeti
pri
sebi
;
zato
,
kadar
je
kakove
groše
zaslužil
,
nesel
jih
je
nemudoma
za
slivovec
ali
drugo
žgano
pijačo
,
vino
mu
je
bilo
predrago
.
Tačas
ga
pa
tudi
ne
bi
bil
nihče
s
štirimi
volmi
prej
proč
zavlekel
,
preden
je
zadnji
krajcar
šel
v
krčmarjev
žep
in
,
ker
kredita
pri
krčmarju
ali
pri
žganjarju
ni
imel
,
moral
je
v
slamo
iti
;
tam
je
prespal
svojo
pijanost
in
za
nekaj
dni
je
bil
dober
delavec
.
Rojen
ni
bil
v
Volčjaku
,
prišel
je
sem
bogve
od
kod
;
trdil
je
,
da
je
bil
vojak
,
ali
tistih
krajev
,
koder
je
on
puško
nosil
,
ni
poznal
noben
drug
,
kar
je
volčjaških
fantov
prihajalo
iz
vojske
domov
.
Tega
moža
so
bili
,
kakor
že
povedano
,
vaščanje
Liscu
za
postrežbo
dali
s
priporočilom
,
da
je
sicer
nepridiprav
,
ali
pošten
,
t.
j.
nikoli
ga
niso
še
zalotili
,
da
bi
bil
komu
kaj
vzel
ali
ukradel
.
Če
je
pa
pregovor
resničen
,
da
,
kdor
laže
,
tudi
krade
,
bil
bi
moral
slepi
Lovš
tako
prebrisan
biti
,
da
je
znal
ukradeno
skrivati
in
sebe
iz
sumnje
vzdržavati
,
kajti
lagati
daleč
okoli
ni
nihče
bolje
znal
nego
on
.
Ker
je
bil
namreč
navezan
na
to
,
da
so
ga
vaščani
med
seboj
imeli
,
tudi
kadar
se
mu
delati
ni
ljubilo
,
moral
jih
je
zabavati
,
moral
jim
je
mnogo
pripovedovati
in
,
ker
ni
mnogo
vedel
—
od
kod
?
—
moral
je
lagati
,
t.
j.
iznajti
kaj
takega
,
kar
je
bilo
resnici
tako
podobno
,
da
so
jemali
za
resnico
,
dokler
se
o
protivnem
niso
prepričali
.
Precej
časa
je
trajalo
,
preden
je
Lisec
na
njem
spoznal
omenjeno
lastnost
.
Kakor
ga
je
prej
rad
izpraševal
in
si
dajal
pripovedovati
od
njega
vsakovrstno
,
tako
mu
od
onega
hipa
ni
več
veroval
,
ko
je
videl
,
da
laže
iz
vzroka
,
da
bi
se
zanimivega
delal
.
Še
dandanes
je
uganka
ostalo
,
ali
je
v
sledečem
pravo
zadel
ali
ne
,
ko
je
dvomil
,
ali
bi
veroval
ali
ne
bi
.
Z
doktorjem
Zobrom
ni
prišel
Lisec
namreč
v
nobeno
dotiko
od
tedaj
,
ko
ga
je
bil
v
grad
spravil
,
dasi
je
več
dni
minilo
od
tačas
in
je
bilo
v
majhnem
kraju
nenavadno
,
da
bi
se
edina
dva
izobražena
moža
ne
srečavala
.
Nekega
dne
,
ko
se
Lisec
vrača
z
Lovšem
iz
gozda
,
začne
ta
pripovedovati
:
»
Gospod
,
jaz
sem
tak
,
kakršen
sem
,
ali
z
onim
Zobrovim
doktorjem
ne
bi
menjal
,
njemu
se
bode
še
taka
stvar
prigodila
,
kakršne
ne
misli
.
On
vrat
za
seboj
ponoči
ne
zapira
.
«
»
Kaj
?
«
vpraša
Lisec
.
»
Okraden
bode
,
če
ne
ubit
,
zato
ker
ima
denar
,
«
odgovori
Lovš
.
»
Bilo
bi
mnogo
ubojev
,
ko
bi
bil
vsak
ubit
,
kdor
ima
denar
,
«
odgovori
Lisec
.
»
Tu
je
pa
drugače
.
Jaz
sem
bil
sinoči
pri
stari
Mici
na
Rogovili
in
kaj
sem
slišal
,
ko
sem
šel
zvečer
domov
?
Tega
nihče
ne
ugane
.
«
»
Nu
,
kaj
,
zlagaj
se
zopet
kaj
,
ali
vsaj
preneumno
ne
,
če
ne
moreš
brez
tega
biti
.
«
»
Nu
,
če
lažem
,
pa
ne
govorim
nič
.
«
S
tem
je
Lovš
mislil
zbuditi
Liščevo
pozornost
in
radovednost
.
Ali
Lisec
ga
ne
vprašuje
dalje
.
S
tem
pa
Lovš
ni
bil
zadovoljen
.
»
Pri
stari
Mici
na
Rogovili
,
«
začne
kasneje
sam
od
sebe
pripovedovati
,
»
sta
sinoči
dva
berača
žganje
pila
,
eden
star
,
drugi
mlad
in
kruljav
.
Ne
vem
,
od
kod
sta
,
ali
malharja
sta
prava
,
to
vem
.
Tiho
sta
se
menila
,
ali
jaz
sem
vendar
tako
na
ušesa
vlekel
,
da
vem
,
da
sta
se
o
Zobrovem
doktorju
in
njegovem
denarju
menila
.
Preden
bode
tri
dni
,
slišali
boste
,
da
se
je
kaj
zgodilo
,
jaz
bi
stavil
glavo
.
«
»
No
,
če
si
res
kaj
takega
slišal
,
zakaj
pa
ne
greš
doktorju
povedat
?
«
»
Nikoli
ne
!
On
s
človekom
ne
govori
,
še
poslušal
bi
me
ne
.
«
»
Tedaj
povedaj
županu
.
«
»
On
bi
tudi
rekel
,
da
lažem
.
«
»
Mora
že
vedeti
,
zakaj
bi
tako
rekel
,
«
pravi
Lisec
in
ga
pusti
.
V
mraku
pak
se
zopet
domisli
teh
besedi
in
v
glavi
mu
ostanejo
.
Ko
bi
pa
kaj
istine
bilo
?
Potem
bi
si
on
moral
očitati
,
da
ni
svoje
dolžnosti
storil
,
ko
je
molčal
.
Doktor
Zober
mu
je
vendar
navzlic
vsemu
svojemu
vedenju
učinil
uslugo
;
in
ko
bi
jo
tudi
ne
bil
,
besede
je
majhne
samo
treba
in
tako
je
storjeno
.
Sede
in
kratko
napiše
,
kar
je
od
Lovša
čul
,
imenuje
vir
in
svoje
dvomljenje
ter
list
v
vas
pošlje
Solarju
,
naj
ga
izroči
pri
prvi
priliki
starcu
v
koči
.
Dve
sobi
,
kateri
je
dobil
Lisec
v
gradu
odkazani
,
bili
sta
na
severni
strani
.
Med
njimi
in
med
stanovanjem
domačih
je
bilo
mnogo
praznih
,
to
je
s
starimi
opravami
oskrbljenih
in
bogzna
že
kako
dolgo
nezastanjenih
sob
.
Tako
je
bil
Lisec
ne
le
popolnoma
odločen
od
drugih
prebivalcev
,
nego
imel
je
na
zadnjo
stran
celo
svoj
lastni
izhod
pri
malih
vratih
,
ki
so
bila
prej
zaprta
.
Vendar
se
je
prišlo
do
njega
tudi
po
malem
,
temnem
in
ozkem
notranjem
hodniku
,
koder
mu
je
tudi
zvečer
kuharica
nosila
,
ako
je
česa
želel
.
Na
mizi
najde
nocoj
pisemce
,
v
katerem
mu
stara
gospodična
Senčarjeva
naznanja
,
naj
ne
hodi
tako
brzo
spat
,
ker
mu
hoče
še
nocoj
priti
nekaj
povedat
,
kar
mu
v
družbi
ne
more
tako
lahko
.
Na
Pražanku
in
ob
njenih
šestdesetih
letih
se
menda
ni
bilo
ustrašiti
za
dobro
ime
in
reputacijo
ni
enega
izmed
njiju
,
ako
je
on
žensko
obiskovanje
pričakovati
imel
,
dostavila
je
starka
sama
s
humorjem
,
kakršen
ji
je
baš
na
razpolaganje
bil
.
Noč
se
je
ulegla
na
zemljo
.
Lisec
je
bil
odvečerjal
,
sedel
pri
mizi
in
čital
.
Ali
danes
je
bil
razmišljen
,
kmalu
popusti
čitanje
.
Okno
je
bilo
odprto
in
veje
velike
jablane
so
molele
do
zida
,
gori
ob
zidu
pak
je
do
okna
bila
priplezala
divja
vinska
trta
.
Na
bližnjih
orehih
je
že
skovir
svoj
enoteri
tožni
klic
ponavljal
.
Sicer
je
bilo
vse
tiho
,
samotno
,
dolgočasno
.
Na
steni
je
razen
zrcala
visela
le
ena
sama
podoba
:
slika
nekega
viteza
v
železnih
oklopnicah
.
Kupljena
je
morala
biti
z
gradom
vred
in
predstavljala
je
bogzna
iz
katerega
veka
slovečega
ali
neslovečega
uda
prvih
posestnikov
pražanskih
.
Vitez
je
s
svojimi
debelimi
očmi
in
s
precej
navadnim
štirioglatim
obrazom
s
stene
gledal
svojega
opazovalca
,
pri
mizi
sedečega
,
kakor
da
bi
mu
rekel
:
»
Kaj
delaš
ti
tukaj
,
širokoperno
sedeč
,
ti
vsiljenec
plebejski
.
«
In
ta
misel
je
Liscu
vzbudila
razne
fantazije
,
segajoče
nazaj
v
čase
,
o
katerih
nam
pripoveduje
divne
reči
pripovedovana
povest
ali
kronika
pisana
.
Naposled
se
začujejo
tihe
stopinje
,
nekdo
potrka
,
stara
Senčarica
je
bila
z
visoko
svečo
v
roki
med
vrati
.
»
Nikdar
več
ne
hodim
tod
,
«
sopiha
starka
.
»
Tako
me
je
bilo
strah
po
teh
hodnikih
,
da
nisem
vedela
,
ali
grem
nazaj
ali
naprej
.
Vem
,
da
je
bila
podgana
ali
mačka
,
ki
je
za
menoj
zašumela
,
vendar
se
še
na
vsem
životu
od
straha
tresem
.
«
»
In
jaz
sem
vprav
tega
viteza
na
steni
ogledoval
in
občudoval
njegov
ljuti
pogled
ter
se
domišljal
pripovedk
o
izdanih
gradovih
,
vitezih
rešilcih
in
kar
smo
še
čitali
v
otročjih
letih
enakega
s
pohotno
grozo
in
prijetnim
strahom
,
«
odgovori
Lisec
.
»
No
,
te
poezije
pri
nas
baš
ni
,
ako
si
je
sami
ne
ustvarite
v
fantaziji
.
Podgan
imamo
pač
mnogo
in
sove
hodijo
iz
gozda
pogosto
neprijetno
pesem
pet
nam
pred
okno
;
drugih
strahov
menda
ni
.
Vrata
pa
zapiramo
precej
,
ko
se
noč
stori
,
da
strahovi
od
zunaj
noter
ne
morejo
.
Ste
li
pač
tudi
vi
vnanja
vrata
dobro
zapahnili
?
«
»
Pozabil
sem
jih
zapahniti
,
a
mislim
,
da
so
zaprta
.
«
»
Pustite
sedaj
.
Sicer
so
naši
psi
odklenjeni
in
so
na
dvorišču
,
tako
da
se
morate
varovati
kasno
ponoči
domov
hoditi
.
Mi
zapiramo
zmerom
.
«
Starka
sede
na
stol
in
se
najprej
po
sobi
razgleda
,
o
tem
in
onem
nevažnem
kaj
vpraša
ali
omeni
.
Nazadnje
se
na
stolu
popravi
in
reče
:
»
A
sedaj
vam
moram
povedati
,
zakaj
sem
prišla
k
vam
in
zakaj
danes
tako
kasno
.
Ni
drugače
mogoče
bilo
,
ker
prej
si
nisem
upala
,
jutri
zjutraj
pak
je
še
manj
možno
,
odlagati
se
pa
ne
da
.
Poslušajte
.
Kaj
pa
je
ta
doktor
Zober
hotel
pri
vas
?
«
»
Doktor
Zober
?
Pri
meni
?
«
vpraša
čudeč
se
Lisec
.
»
Da
,
popoldne
ob
petih
sem
ga
sama
videla
prihajati
gor
v
grad
.
Mislila
sem
,
da
pojde
zopet
h
gospé
,
kakor
je
prej
hodil
,
kadar
ga
je
naša
nesreča
v
Volčjak
prinesla
,
ali
začudila
sem
se
,
ko
sem
videla
,
da
je
korakal
naravnost
sem
na
vašo
stran
.
Matija
mi
je
potem
pripovedoval
,
da
je
precej
odšel
in
sicer
gor
proti
gozdu
,
da
vas
torej
najbrž
ni
doma
dobil
.
Kajne
?
«
»
Popoldne
nisem
bil
doma
,
ne
,
«
potrdi
Lisec
,
»
prišel
sem
stoprv
pred
mrakom
.
«
»
Radovednost
me
je
že
tačas
gnala
,
vas
vprašat
priti
in
vas
—
posvarit
,
ali
bala
sem
se
,
da
se
ta
stari
grdin
oglasi
nazaj
grede
pri
vas
,
zato
si
nisem
upala
.
Matiji
sem
bila
naročila
paziti
,
kdaj
pojde
nazaj
;
ali
pravi
,
da
tod
mimo
nas
ni
šel
,
gotovo
je
torej
drug
pot
izbral
in
lahko
vas
posvarim
,
da
,
ko
bi
jutri
prišel
ali
kadar
bodi
—
čuvajte
se
tega
človeka
,
ni
dober
človek
.
«
»
Zakaj
mi
dajete
ta
svet
,
gospodična
?
«
vpraša
Lisec
.
»
Zapazil
sem
pač
že
nekatere
krati
,
da
imate
veliko
in
posebno
antipatijo
do
tega
moža
,
ki
se
tudi
meni
povse
nenavaden
zdi
.
Vi
imate
vzroke
,
katerih
mi
niste
še
povedali
,
ali
povedati
ste
jih
obljubili
.
«
»
Vzrokov
vam
ne
morem
povedati
,
ker
jih
skoro
sama
ne
vem
,
«
reče
stara
gospodična
.
»
Ali
vendar
morate
poznati
njegovo
preteklost
in
one
razmere
,
ki
mu
dajejo
neki
vpliv
tu
pri
vas
na
gradu
,
vpliv
,
kateremu
se
imam
jaz
zahvaliti
,
da
sem
tukaj
.
Saj
ste
baš
prej
rekli
,
da
je
hodil
prejšnje
čase
bolj
često
sem
na
grad
,
in
nekaj
zmešanega
sem
že
od
ljudi
o
tem
slišal
.
«
»
Prav
ste
slišali
.
Prej
,
kadar
je
prišel
domov
,
bil
je
vsak
dan
pri
nas
gost
,
čeprav
neljub
in
nepovabljen
.
Zato
sem
se
ga
tako
ustrašila
,
ko
sem
slišala
,
da
je
zopet
prišel
.
Kar
čudno
se
mi
je
pa
sedaj
zdelo
,
da
ga
ni
po
tistem
prvem
potu
nobenkrat
več
k
nam
,
kakor
tudi
,
da
je
naša
gospa
tako
mirna
,
dasi
je
on
doma
.
To
so
čudne
reči
!
Zato
sem
se
ustrašila
,
ko
sem
ga
danes
videla
;
potlej
pak
,
ko
je
k
vam
šel
,
zbala
sem
se
,
da
bi
vas
ne
zavajal
k
čemu
slabemu
.
Ogibajte
se
ga
,
gospod
Lisec
,
to
je
grd
človek
,
prav
gotovo
.
«
»
Taka
obsodba
mi
ni
dovolj
,
gospodična
,
ne
zamerite
mi
,
če
nimate
vzrokov
.
Dejanja
mi
povejte
.
Meni
se
zdi
ta
doktor
Zober
,
kakor
sem
rekel
,
takov
,
kakor
ni
vsak
drug
doktor
;
ali
enkrat
sem
ga
videl
v
dobrem
položaju
in
več
sem
že
tudi
slišal
,
kar
zanj
govori
.
Pa
zakaj
mi
ne
poveste
,
kaj
od
prejšnjega
časa
o
njem
znate
,
gospodična
?
«
vpraša
Lisec
.
»
Zato
,
ker
ne
znam
mnogo
več
nego
vi
sami
.
Mi
prej
nismo
leto
in
dan
tukaj
stanovali
