Stoji
,
stoji
bel
gradič
,
Notri
v
gradu
mlad
kraljič
Hujši
je
ko
Pesoglavec
.
Nar
.
pesem
.
Na
visokem
in
strmem
hribu
na
severni
strani
dobrepoljske
kotline
se
dvigajo
razvaline
čušperške
.
Mah
je
porastel
po
kamenju
,
zeleni
bršljin
se
je
popel
po
visokih
stenah
in
med
ozidjem
rastejo
mogočne
bukve
.
Gadje
in
modrasi
se
solnčijo
sedaj
na
razvalinah
,
sove
in
čuki
se
skrivajo
po
luknjah
.
—
Ljudje
se
kaj
radi
ogibljejo
samotnih
razvalin
,
katere
še
sedaj
vzbujajo
nekako
grozo
.
Ko
sem
stal
prvič
na
teh
slikovitih
razvalinah
,
navdajale
so
me
različne
misli
.
Pred
vsem
se
mi
je
vrivalo
vprašanje
,
kdo
je
bil
oni
sovražnik
,
ki
si
je
osvojil
skoro
nepristopni
in
nepremagljivi
grad
.
Sklenil
sem
tedaj
pozvedovati
,
kdo
ga
je
razdejal
.
Prebiral
sem
spise
,
toda
v
teh
sem
našel
le
malo
o
starem
Čušperku
;
hotel
sem
pregledati
arhiv
v
novem
gradu
,
toda
našel
ga
nisem
,
ker
ga
nimajo
več
.
Neki
nevešč
oskrbnik
je
baje
vsa
pisma
in
vse
listine
prodal
prodajalcu
,
da
je
zavijal
vanje
milo
,
sveče
in
druge
take
reči
.
Nekoliko
imen
in
podatkov
sem
dobil
od
prijaznega
slovenskega
zgodovinarja
.
Naposled
sem
izpraševal
še
ljudi
o
Čušperku
in
tu
,
kjer
sem
se
nadejal
najmanj
,
zvedel
sem
največ
.
Slišal
sem
marsikatero
pripovedko
o
starem
gradu
in
nekdanjih
njegovih
prebivalcih
.
Na
podlagi
teh
pripovedek
sem
se
namenil
spisati
to-le
povest
,
ki
se
opira
na
zgodovino
,
največ
pa
na
ustna
poročila
.
Kajpada
se
utegne
sčasoma
v
poročilih
marsikaj
premeniti
,
ker
gredo
od
ust
do
ust
,
a
jedro
je
resnično
.
V
začetku
šestnajstega
veka
so
imeli
Čušperk
v
lasti
Turjačani
.
Pankrac
Turjaški
ga
je
bil
dobil
l.
1490.
od
cesarja
Friderika
IV.
za
veliko
denarno
vsoto
v
zastavo
.
Nekdaj
so
ga
imeli
v
lasti
Oselinkarji
,
ki
so
se
pisali
po
tuje
Osselinkherji
in
Osselnikheri
,
t.
j.
Oselnikarji
.
Tako
so
se
imenovali
lastniki
tega
grada
do
l.
1399.
Zakaj
so
se
odslej
imenovali
»
gospodje
Čušperški
«
ali
prav
za
prav
»
Zobelsbergerji
«
,
tega
ne
morem
povedati
.
Ali
je
prišla
druga
rodbina
na
grad
,
ali
se
je
iz
drugega
vzroka
ime
premenilo
,
ne
vem
,
pa
za
našo
povest
tudi
ni
posebno
važno
.
A
ohranilo
se
je
ime
med
ljudstvom
in
ostalo
do
današnjega
dne
.
Iz
15.
veka
se
imeujejo
nekateri
Čušperžani
,
duhovskega
in
svetnega
stanu
.
Čušperk
ni
bil
več
njih
prava
last
;
jeden
izmed
njih
je
bil
še
na
gradu
,
drugi
so
se
naselili
drugodi
in
polagoma
poizgubili
v
povestnici
.
Oni
,
ki
je
bil
še
na
čušperškem
gradu
,
bil
je
sicer
samo
nekak
oskrbnik
;
oddajal
je
dohodke
Turjačanu
,
toda
nosil
se
je
kot
pravi
gospodar
,
veljal
za
pravega
gospoda
tudi
med
ljudmi
.
Ker
je
hotel
sam
živeti
dobro
in
gosposko
,
h
krati
pa
pravemu
gospodarju
tudi
mnogo
plačeval
,
ume
varno
lahko
,
zakaj
je
stiskal
svoje
kmete
.
Henrik
se
imenuje
junak
naše
povesti
;
ljudje
ga
imenujejo
skratka
»
gospoda
«
,
ali
»
grajščaka
«
,
ali
pa
»
Čušperškega
gospoda
«
.
V
začetku
šestnajstega
veka
gospodari
na
gradu
kot
oskrbnik
Turjačanov
.
Res
ni
samostojen
,
a
tem
bolj
se
dela
samostojnega
,
obnaša
se
kot
pravi
gospodar
in
ima
tudi
svojega
valpeta
ali
opravnika
.
Nekega
dne
o
žetvi
l.
1515.
zajaše
gospod
Henrik
Čušperški
na
grajskem
dvorišču
krepkega
,
spočitega
vranca
.
Prej
so
bili
zajahali
konje
valpet
in
dva
slugi
ter
so
mirno
pričakovali
ukaza
gospodovega
.
»
V
dolino
,
v
Kompolje
!
«
veli
trdo
gospod
Henrik
.
Vspodbodejo
konje
in
udero
skozi
grajska
vrata
.
Prvi
valpet
,
z
dolgim
bičem
v
roki
,
kakih
deset
korakov
za
njim
gospod
,
kaka
dva
koraka
za
njim
pa
sta
jahala
slugi
,
ki
sta
bila
za
oprodi
.
Nosila
sta
orožje
gospodovo
:
kopje
in
meč
.
Jahali
so
precej
urno
po
poti
,
ki
se
polagoma
niža
v
daljših
in
krajših
ovinkih
v
dolino
.
Kmalu
so
dospeli
v
gozd
.
Stoletne
košate
in
visoke
bukve
so
se
objemale
v
vrhovih
in
senčile
pot
,
da
so
le
malokje
prodrli
solnčni
žarki
gosto
,
zeleno
mrežo
.
Prijetno
je
po
leti
v
gozdni
senci
.
Gospod
Henrik
je
zadrževal
konja
toliko
,
da
je
šel
umirjeno
,
polagoma
;
istotako
so
jezdili
tudi
spremljevalci
.
Nikamor
se
jim
ni
mudilo
.
Gospod
je
govoril
sedaj
z
valpetom
,
sedaj
s
slugama
,
izbijajoč
malo
lepe
šale
,
da
se
je
sam
glasno
krohotal
in
so
se
smejali
njegovi
drugi
.
Ker
niso
bile
šale
in
drugi
pogovori
toliko
imenitni
,
da
bi
jih
bilo
vredno
zapisati
,
in
ker
so
brez
vrednosti
za
povest
,
preskočim
jih
in
namestu
njih
predstavim
čitatelju
to
družbo
.
Gospod
Henrik
je
bil
star
blizu
petdeset
let
.
Velik
je
bil
,
širokopleč
,
tršatega
života
in
krepkih
rok
in
nog
.
Vse
je
kazalo
,
da
je
jako
močan
.
Spodnjo
polovico
zagorelega
obraza
mu
je
pokrivala
gosta
,
zmršena
,
črna
brada
,
ki
mu
je
segala
daleč
po
prsih
.
Tu
in
tam
je
bila
že
prepletena
z
belimi
nitmi
.
Čelo
njegovo
je
bilo
nizko
,
in
globoko
pod
njim
so
bile
udrte
neprijazne
oči
,
v
katerih
je
odsevala
strast
.
Obraz
ni
kazal
plemenite
duše
,
ampak
je
pričal
,
da
je
ta
mož
že
marsikaj
prebil
in
doživel
.
Pokrival
ga
je
siv
klobuk
še
dokaj
ozkih
krajcev
,
z
dolgim
sokolovim
peresom
na
strani
.
Kratko
temno
suknjo
je
imel
prepasano
s
širokim
usnjatim
pasom
,
ki
je
bil
na
trebuhu
z
medenino
ovit
;
za
njim
je
tičal
običajni
lovski
nož
.
Hlače
so
bile
ozke
in
za
jahanje
prikrojene
,
škornji
so
mu
z
golenicami
segali
čez
kolena
in
so
imeli
na
peti
pritrjene
velike
in
bodeče
ostroge
.
Precej
podobno
so
bili
oblečeni
tudi
spremljevalci
,
le
da
niso
imeli
za
klobuki
peres
,
in
je
bila
vsa
njih
obleka
slabša
in
preprostejša
.
Valpet
tudi
ni
imel
noža
za
pasom
,
ampak
v
roki
dolg
bič
,
ki
ga
je
čestokrat
vtaknil
za
golenico
.
Slugi
sta
nosila
orožje
gospodovo
,
meč
in
kopje
,
zakaj
gospod
Henrik
je
rabil
s
posebno
ljubeznijo
to
že
zastarelo
orožje
in
se
nikakor
ni
mogel
do
cela
sprijazniti
z
novodobno
puško
,
ki
se
je
takrat
vedno
bolj
razširjala
.
Le
včasih
je
vzel
sabo
tudi
dolgo
puško
,
da
jo
je
pomeril
v
divjačino
,
ako
je
ni
mogel
zadeti
s
kopjem
.
V
pol
ure
so
prejahali
gozd
in
kmalu
dospeli
v
dolino
.
Pred
njimi
se
je
razgrinjala
kot
velik
,
pisan
prt
ravna
dobrepoljska
dolina
z
lepimi
rodovitnimi
njivami
,
po
katerih
se
je
še
zibalo
zlatormeno
žitno
klasje
.
Sem
in
tje
je
rastel
med
njivami
še
kak
zelen
gaj
,
ostanek
iz
prejšnjih
časov
.
Ker
je
bilo
sveta
dovolj
,
ni
bilo
treba
posekati
vsega
drevja
in
potrebiti
vseh
korenin
za
njive
.
Mnoge
vasi
so
se
tiščale
bližnjih
gor
in
se
zavijale
v
zeleni
plašč
košatega
drevja
;
tu
in
tam
je
molel
kvišku
med
hišami
in
drevjem
visok
,
bel
zvonik
,
kar
je
dajalo
vasem
še
prijaznejše
lice
.
Ljudje
so
bili
večinoma
na
polju
.
Razlegalo
se
je
veselo
petje
,
govorjenje
in
smejanje
čilih
žanjic
,
ki
so
krepko
vihtele
srpe
in
urno
žele
dozorelo
žito
.
Pokrite
so
bile
z
belimi
pečami
iz
domačega
platna
,
bele
rokave
so
imele
zavihane
čez
komolec
.
Za
njimi
so
vitki
mladeniči
vezali
snopje
in
je
devali
v
kupe
,
med
delom
pa
se
glasno
razgovarjali
.
Samo
tam
so
bili
delavci
tihi
,
kjer
so
desetinili
grajski
ljudje
,
to
je
,
pobirali
vsak
deseti
snop
in
ga
nosili
na
svoje
voze
.
Našim
jezdecem
je
bila
najbližja
vas
Cesta
,
skozi
katero
drži
tudi
pot
na
Čušperk
.
Spodbodli
so
konje
in
dirjali
po
ravni
poti
v
vas
.
Umikali
so
se
ljudje
daleč
s
pota
,
ker
valpet
je
vihtel
grozeče
svoj
bič
in
švrknil
onega
,
ki
se
ni
dovolj
daleč
in
spodobno
umaknil
s
pota
plemenitemu
gospodu
.
Ljudje
so
to
dobro
vedeli
in
kadar
so
ugledali
kakega
jezdeca
,
niti
pazili
niso
,
ali
je
res
grajski
gospod
,
ampak
bežali
so
s
pota
in
se
skrivali
v
žito
ali
v
grmovje
.
Otroci
pa
so
zakričali
in
stekli
s
pota
,
kjer
so
se
igrali
,
začuvši
peket
konj
in
ugledavši
jezdece
;
izza
voglov
in
plotov
so
gledali
s
strahom
za
njimi
.
Zadovoljen
nasmeh
je
igral
na
obrazu
gospodovem
,
češ
:
vse
se
me
boji
,
vse
se
mi
umika
!
Ni
pa
mislil
,
kaj
se
godi
tem
ljudem
v
srcu
.
Drvili
so
naprej
.
Kmetje
so
odpeljavali
vozove
s
pota
,
odkrivali
se
in
globoko
priklanjali
,
ko
je
jezdila
družba
mimo
.
Umolknile
so
žanjice
,
globočje
se
pripogibale
,
hitreje
žele
,
dokler
so
jih
gledali
jezdeci
.
In
gospod
je
klel
in
se
jezil
,
da
ima
ta
pasji
rod
tako
slabo
vest
in
skriva
svoje
obraze
.
Cesto
je
zapodil
konja
nalašč
na
njivo
med
žanjice
,
da
so
se
umaknile
,
in
je
tako
katero
pogledal
.
In
ni
se
ogibal
žita
ali
drugih
sadežev
,
jezdil
je
,
kamor
se
mu
je
zdelo
,
naj
je
bila
njiva
prazna
ali
polna
.
Kaj
njemu
za
to
!
A
kmetic
ga
zaradi
tega
ni
blagoslavljal
...
Čule
so
se
zamolkle
kletve
in
grožnje
,
pestil
je
roke
in
mu
žugal
mrmraje
:
»
Pride
dan
povračila
,
in
takrat
tebi
gorje
,
oholi
in
neusmiljeni
grajščak
!
«
Bližali
so
se
Vidmu
.
Od
nasprotne
strani
je
peljal
prileten
kmet
z
voli
visoko
naložen
voz
rži
.
Z
njim
je
šla
mlada
deklica
,
hči
njegova
.
Dobro
ji
je
pristojala
na
glavi
bela
,
spretno
zavezana
peča
,
izpod
katere
so
ji
tu
in
tam
silili
črni
lasje
.
Do
komolca
gole
,
nekoliko
od
solnca
zagorele
roke
je
upirala
v
bok
in
široko
,
gosto
nagubano
krilo
iz
boljšega
domačega
platna
ji
ni
popolnoma
zakrivalo
bosih
nog
.
Bos
je
bil
tudi
oče
,
ker
takrat
še
niso
bili
toli
razvajeni
,
da
bi
obuvali
čevlje
zaradi
peščene
poti
ali
bodečega
strnišča
.
Živahno
sta
se
razgovarjala
,
in
deklica
se
je
očetu
večkrat
prijazno
nasmijala
.
Zato
se
je
tu
in
tam
zjasnilo
tudi
kmeticevo
lice
,
ki
je
bilo
že
precej
zgubančeno
in
od
solnca
zapečeno
.
Bila
sta
že
blizu
vasi
.
Kar
jima
udari
žvenket
podkev
na
uho
.
Ozreta
se
.
»
Joj
!
Oče
,
ognite
se
,
gospod
prihaja
!
«
vikne
deklica
in
od
samega
strahu
stopi
k
očetu
.
S
polnim
vozom
se
je
težko
ogibati
.
Zato
pogleda
kmetič
natančneje
,
ali
je
res
gospod
,
ali
ne
,
da
bi
se
ne
umikal
zastonj
.
Takoj
spozna
,
da
je
res
grajščak
.
Zakaj
videl
je
dolgo
sokolovo
pero
,
dobro
je
razločil
črno
brado
in
tudi
valpeta
ni
prezrl
,
ki
je
že
spodbodel
konja
in
se
bližal
skokoma
.
»
Oče
,
brž
s
pota
,
brž
!
«
priganja
deklica
.
Bil
je
že
res
skrajni
čas
.
Zato
ni
mogel
kmetic
premišljati
,
kam
bi
se
bilo
bolje
ogniti
.
Naglo
obrne
voli
na
stran
,
toda
,
ker
je
bil
svet
poleg
ceste
nekoliko
nižji
in
so
voli
prehitro
zavili
,
zvrne
se
voz
nagloma
in
ostane
z
zadnjim
koncem
še
na
poti
.
Hči
se
je
bila
komaj
umaknila
,
da
je
ni
potlačil
voz
.
Od
strahu
je
kmetič
obstal
,
tresel
se
in
srpo
zrl
v
prevrnjeni
voz
,
tudi
deklica
je
trepetajoč
pričakovala
,
kaj
bode
.
V
tistem
hipu
pridrvi
valpet
.
»
Umakni
se
!
«
veli
mu
grozeče
.
»
Gospod
,
ne
morem
,
ne
morem
;
saj
vidite
,
da
ne
morem
!
«
odvrne
z
mehkim
glasom
kmetič
.
»
Moraš
!
«
»
Ne
morem
«
,
odvrne
zopet
.
»
Tu
imaš
,
uporni
pes
!
«
zavpije
valpet
,
bič
zažvižga
in
se
oplete
kmetiču
okrog
glave
in
pleč
.
Niti
ganil
se
ni
kmetič
in
nič
ni
ječal
;
udano
je
prejel
ščemeči
udarec
bičev
.
Toda
hčerka
njegova
je
jeknila
in
bridko
zaplakala
.
»
Oh
,
oče
,
oče
!
«
»
S
poti
!
«
zakriči
valpet
še
silneje
.
»
Ne
morem
,
saj
vidite
,
da
ne
morem
!
«
odvrne
kmetič
.
»
Moraš
!
«
In
zopet
je
zavihtel
bič
in
udaril
ubogega
kmetiča
,
da
se
je
naredila
rdeča
proga
,
koder
se
ga
je
dotaknil
.
Deklica
je
planila
k
očetu
ter
ga
hotela
varovati
pred
valpetovim
bičem
.
Ta
pa
je
nemilo
vihtel
bič
in
jedenkrat
je
udaril
voli
,
da
so
se
napenjali
v
jarmu
,
drugič
pa
kmeta
in
zadel
tudi
njegovo
hčer
.
Ta
je
bila
vkljub
bolečinam
vesela
,
da
je
prestregla
vsaj
nekoliko
očetu
namenjenih
udarcev
.
Tedaj
pa
prijaha
grajščak
.
»
Kaj
je
to
?
«
vpraša
osorno
.
»
Ta
kmečki
pes
se
vam
neče
umakniti
!
«
odvrne
valpet
in
zopet
švigne
z
bičem
.
Kmetič
se
brž
razkrije
in
molče
globoko
prikloni
,
a
deklica
se
ojunači
in
reče
:
»
O
,
gospod
,
zgodila
se
nama
je
velika
nesreča
.
Hotela
sva
se
vam
ogniti
,
a
v
tistem
hipu
se
nama
je
zvrnil
voz
,
in
sedaj
ga
voli
nikamor
ne
morejo
premakniti
.
Gospod
,
usmilite
se
!
«
»
Lažeš
,
zvrnila
sta
nalašč
,
da
nam
kljubujeta
!
«
zakriči
valpet
in
z
bičem
oplazi
njo
in
očeta
.
Bridko
jekne
deklica
,
ker
bič
ji
je
priletel
čez
golo
roko
.
»
Naprej
!
Naprej
!
S
poti
!
«
vpije
valpet
razljučen
in
švrka
z
bičem
.
»
Stoj
,
ti
pasjedlakec
!
«
zavpije
nad
njim
gospod
Henrik
.
»
Ne
tepi
mi
dekline
!
Ne
vidiš
li
,
da
je
predobra
za
bič
?
«
Valpet
preneha
,
grajščak
pa
požene
konja
prav
h
kmetu
.
»
Kdo
si
ti
,
ki
se
mi
nečeš
umakniti
?
«
vpraša
trdo
.
»
Rman
iz
Vidma
,
žlahtni
gospod
!
«
odvrne
plaho
kmetič
.
»
In
čegavo
je
to
dekle
?
«
»
Moja
hči
,
žlahtni
gospod
!
«
»
Tvoja
?
«
začudi
se
grajščak
.
»
Za
te
je
prelepa
!
Neverjetno
!
Ti
si
jo
ukradel
.
«
»
To
je
moja
prava
hči
,
kri
od
moje
krvi
.
«
Zaman
je
skrivala
deklica
z
dlanjo
svoj
obraz
.
Henrik
se
je
nagnil
s
konja
in
ji
potegnil
roko
raz
obraz
,
rekoč
:
»
Ne
skrivaj
svojega
obraza
in
ne
povešaj
lepih
očij
!
«
In
gledal
jo
je
pazljivo
.
Zadovoljen
nasmeh
mu
je
igral
okoli
usten
,
iz
očij
mu
je
žarela
strast
.
Kmetič
je
pa
skrbno
opazoval
obličje
gospodovo
in
spoznal
,
kaj
se
mu
godi
v
duši
.
»
Res
,
čedna
deklica
!
«
pregovori
gospod
Henrik
čez
nekaj
hipov
.
»
Zakaj
je
nisem
zapazil
že
poprej
?
Škoda
,
da
se
valja
med
temi
pasjimi
kmeti
.
«
Spremljevalci
mu
prikimajo
.
»
Ali
je
res
to
tvoja
hči
?
Povej
mi
resnico
,
ti
kmet
!
«
»
Žlahtni
gospod
,
ona
je
v
resnici
moja
hči
!
«
»
Ali
se
ne
sramuješ
takega
očeta
?
Ali
bi
ne
hotela
iti
k
nam
na
grad
,
imela
bi
mene
za
očeta
,
ti
lepa
stvar
?
«
vpraša
obrnjen
k
njej
.
»
Svojega
očeta
se
ne
sramujem
nikdar
in
sem
rada
pri
njem
.
Ne
maram
nikamor
drugam
!
«
odvrne
srčno
hči
.
»
Škoda
!
Škoda
!
Pa
bodemo
že
videli
!
«
mrmra
gospod
Henrik
sam
pri
sebi
.
»
Ti
malo
vredni
kmetavz
,
da
se
mi
drugič
ogneš
spodobneje
in
o
pravem
času
!
«
zavpije
na
to
grajščak
.
»
Danes
naj
se
ti
prizanese
zaradi
hčere
,
katere
nisi
vreden
,
a
drugič
bodeš
izvestno
prebil
zasluženo
kazen
,
ako
se
ne
bodeš
vedel
tako
,
kakor
se
moraš
.
«
»
Žlahtni
gospod
!
Zahvalim
;
nikdar
več
ne
bodem
vas
razžalil
!
«
odvrne
Rman
z
vso
ponižnostjo
.
Gospod
Henrik
se
ozre
še
nekaterikrat
po
Rmanovi
hčeri
,
potem
pa
odjase
naprej
.
—
»
Čedno
dekle
,
«
zamrmra
večkrat
in
se
zadovoljno
nasmehuje
.
Koval
je
načrte
,
kako
bi
jo
dobil
na
grad
.
Polotila
se
ga
je
želja
,
da
jo
mora
imeti
.
»
Čegava
je
ta
deklina
,
ti
valpet
?
Jaz
sem
že
pozabil
to
kmečko
ime
«
,
vpraša
gospod
Henrik
.
»
Rmanova
iz
Vidma
«
,
odvrne
ta
.
»
Rmanova
?
Zapomni
si
,
da
bodeš
vedel
čegava
je
,
ako
te
bodem
kdaj
vprašal
za
njo
!
«
»
Gospod
,
ne
zgrešim
je
,
zanesite
se
!
«
In
jahali
so
naprej
.
Takrat
je
pa
kmet
Rman
žalostno
gledal
zvrnjeni
voz
in
hčerka
si
je
otirala
solze
.
»
Vražja
gospoda
!
«
sikal
je
Rman
.
»
Mi
smo
jim
psi
,
ne
ljudje
,
živina
,
s
katero
se
počne
,
kar
hoče
kdo
!
«
»
Oče
,
ali
vas
hudo
boli
?
«
vpraša
ga
hčerka
skrbno
.
»
Boli
?
—
Naj
me
boli
,
in
bolelo
naj
bi
me
še
bolj
,
prestal
bi
rad
še
več
,
samo
,
da
bi
te
on
ne
bil
videl
!
«
»
Oče
,
jaz
se
ga
ne
bojim
.
«
»
Ne
bojiš
se
ga
?
«
reče
bridko
oče
.
»
Ali
se
moreš
ustavljati
njemu
,
gospodu
,
ki
stori
,
kar
hoče
?
Če
te
bode
hotel
imeti
na
grad
za
službo
,
morala
boš
iti
.
«
»
Pozabil
bode
name
.
«
»
Prav
bi
bilo
,
pa
ne
verjamem
.
Taki
ljudje
ne
pozabijo
.
Vse
hočejo
imeti
zase
,
z
njiv
naše
pridelke
,
iz
hlevov
živino
,
pa
še
ljudi
,
kadar
se
jim
zljubi
.
Ubogi
kmet
!
Oj
,
mi
nesrečniki
!
Stavil
bi
,
da
bode
tudi
tebe
hotel
imeti
,
in
če
ne
bodeš
šla
rada
,
vzel
te
bode
s
silo
.
Izgubljena
bodeš
za
svoje
stariše
,
za
brate
,
za
svojega
Vida
.
O
,
Bog
se
usmili
!
«
Debele
solze
so
rosile
po
njegovem
licu
.
In
ko
je
deklica
videla
žalostnega
očeta
,
polotila
se
je
tudi
nje
bridka
žalost
.
Skrb
je
težila
vprvič
njeno
mlado
,
neizkušeno
srce
.
Molčala
sta
.
Vsak
je
mislil
za-se
.
Razložila
sta
žito
z
voza
in
potem
voz
zopet
postavila
.
Otreslo
se
je
mnogo
zrnja
in
voz
se
je
precej
oškodoval
.
A
to
bi
se
pozabilo
,
da
bi
le
več
hujšega
ne
prišlo
!
Nakladala
sta
snopje
,
kmetje
pa
so
prihajali
in
izpraševali
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Ko
so
zvedeli
,
stiskali
so
pesti
in
se
grozili
.
»
Gorje
ti
,
gorje
,
oholi
človek
!
«
Rman
je
naloženo
žito
peljal
domov
;
žalosten
je
korakal
poleg
voza
in
tudi
hčerka
—
Alenčica
ji
je
bilo
ime
—
se
ni
smejala
več
.
Gospod
Henrik
pa
ni
bil
čisto
nič
žalosten
,
ampak
še
nekako
zadovoljen
.
Ko
je
zvečer
zopet
jahal
mimo
Vidma
,
vprašal
je
valpeta
,
kje
je
hiša
Rmanova
.
Valpet
mu
jo
je
pokazal
prav
natančno
.
Oče
so
rekli
:
»
Možimo
jo
!
«
Mati
so
djali
:
»
Doma
naj
bo
!
«
Stara
pesem
.
Rmanova
hiša
je
bila
za
tisto
dobo
prav
čedna
.
Bila
je
sicer
lesena
in
nizka
,
a
okoli
nje
in
notri
je
bilo
vse
dobro
urejeno
in
snažno
.
Rman
—
za
Bernarda
je
bil
krščen
—
je
bil
dokaj
razumen
mož
.
Znal
je
dobro
gospodariti
,
delal
je
pridno
in
varčeval
tako
,
da
je
pošteno
živel
.
Bilo
je
pri
hiši
dovolj
živeža
in
obleke
.
Z
grajskimi
beriči
se
ni
prepiral
in
ruval
,
kadar
so
prišli
desetinit
,
ker
je
bil
miroljuben
in
se
je
ogibal
vsem
neprilikam
.
Takrat
,
ko
se
pričenja
naša
povest
,
bil
je
star
čez
petdeset
let
.
Štiri
leta
mlajša
je
bila
njegova
žena
Katarina
,
sestra
Stankova
,
meniha
v
samostanu
zatiškem
.
Bila
je
zvesta
pomočnica
možu
,
s
katerim
sta
živela
v
najlepši
zlogi
.
Poslednja
leta
je
bila
že
slabega
zdravja
.
Opešala
je
,
ker
je
v
mladih
letih
preveč
trpela
.
Imela
sta
več
otrok
,
toda
živi
so
jima
ostali
samo
trije
:
sina
Bojan
in
Martin
in
pa
hčerka
Alenčica
.
Najstarejši
sin
Bojan
,
ki
je
bil
star
takrat
okoli
triindvajset
let
,
bil
je
v
zatiškem
samostanu
in
se
učil
.
V
tedanjih
časih
je
bilo
neizmerno
težko
za
navadnega
kmeta
,
ako
je
hotel
dati
sina
kam
v
šolo
.
Ne
samo
,
da
navadno
ni
mogel
prenašati
tako
velikih
stroškov
,
ampak
treba
je
bilo
dobiti
dovoljenje
od
grajščaka
.
Ta
pa
ni
rad
videl
,
da
bi
bil
kmečki
sin
kaj
boljšega
.
Za
Rmana
je
bila
sreča
,
da
je
imel
močno
podporo
in
zaslombo
v
zatiškem
samostanu
,
kjer
je
bil
njegov
svak
jako
veljaven
.
Ta
ni
nameraval
jedino
le
tega
,
da
bi
vzredil
Bojana
za
meniha
,
ampak
prizadejal
si
je
,
da
se
mladenič
izobrazi
,
naj
bode
potem
že
kar
hoče
,
duhovnik
,
ali
vojak
,
ali
drugačen
gospod
,
samo
da
bi
ne
bil
kmet
,
zatiran
tlačan
grajščakov
.
Bojana
ni
prva
leta
veselilo
učenje
,
najrajši
bi
bil
pobegnil
iz
samostana
domov
k
ljubim
starišem
,
bratu
in
sestri
.
Toda
stariši
so
ga
odločno
priganjali
,
naj
se
uči
,
saj
so
vedno
želeli
,
da
bi
se
mu
godilo
boljše
,
nego
se
godi
njim
.
In
tako
je
ostal
v
samostanu
in
se
izobraževal
.
Marko
,
najmlajši
,
je
bil
namenjen
od
starišev
za
domačijo
.
Zato
je
bil
doma
in
je
očetu
pomagal
pri
delu
.
»
Alenčico
pa
bodemo
dali
možu
,
da
bodo
vsi
preskrbljeni
,
«
dejal
je
Rman
včasih
,
kadar
sta
se
z
ženo
pogovarjala
o
otrocih
.
Alenčica
je
že
imela
ženina
,
bil
je
Močilarjev
Vid
,
tudi
iz
Vidma
.
Sama
sta
si
bila
dobra
,
in
stariši
Vidovi
so
želeli
,
da
se
vzameta
.
Le
Rmanka
še
ni
bila
za
možitev
hčerino
iz
prav
tehtnih
vzrokov
.
Z
Alenčico
bi
bila
namreč
izgubila
veliko
pomoč
in
podporo
,
ker
ona
sama
je
že
težko
opravljala
.
Ako
Alenčica
gre
,
potem
bode
zanjo
staro
trpljenje
.
Nova
gospodinja
pa
tudi
ni
mogla
še
priti
v
hišo
,
zakaj
Marko
je
bil
še
premlad
za
ženitev
.
Drugi
dan
sta
Alenčica
in
Marko
zdevala
snopje
v
kozolec
,
stara
dva
sta
pa
nekoliko
v
veži
posedela
in
se
razgovarjala
.
»
Torej
ti
,
Bernard
,
praviš
,
da
je
za
dekle
nevarno
,
«
pravi
po
kratkem
premolim
žena
.
»
Jaz
se
zanjo
prav
bojim
,
«
odvrne
ji
on
.
»
Ta
čušperški
divjak
jo
je
videl
včeraj
in
tudi
govoril
ž
njo
.
To
ne
obeta
nič
dobrega
.
«
»
Kaj
veš
?
«
»
Vem
,
kar
vem
!
Dobro
poznam
tega
človeka
,
in
včeraj
sem
ga
še
posebno
natančno
gledal
,
če
tudi
me
je
bolelo
od
biča
.
Gledal
jo
je
,
kakor
mačka
meso
.
In
kako
je
govoril
!
Skoro
ti
ne
morem
povedati
.
«
»
O
,
Bog
se
nas
usmili
!
«
»
Na
samo
božjo
usmiljenost
in
pomoč
se
ne
smemo
zanašati
,
delati
moramo
tudi
sami
.
«
»
Kaj
pa
hočemo
?
Kako
naj
mu
jo
skrijemo
?
«
»
Skrivali
je
ne
bodemo
nič
,
ampak
nekaj
pametnejšega
storimo
!
«
»
No
,
kaj
neki
?
«
»
Veš
kaj
,
omožimo
jo
!
Tič
se
bojuje
za
družico
,
in
tudi
mož
jo
bode
lože
branil
pred
grajščakom
,
kakor
midva
.
«
»
A
brez
Alenčice
ne
moremo
biti
.
«
»
Treba
bode
.
Ako
je
ne
omožimo
,
vzame
nam
jo
grajščak
,
češ
,
da
jo
potrebuje
za
deklo
ali
kaj
drugega
,
ali
jo
pa
vzame
kak
berič
,
pa
smo
ob
njo
.
In
kaj
bode
potem
?
Ali
jo
dobimo
še
kdaj
nazaj
?
Ne
,
ne
!
Čim
preje
se
omoži
,
tem
bolje
zanjo
in
za
naju
.
«
Mati
Katarina
prikima
.
Čez
nekaj
časa
vpraša
:
»
In
kje
je
ženin
?
«
»
Kaj
vprašuješ
,
kakor
bi
ga
ne
poznala
?
«
»
Saj
ima
več
snubcev
,
in
ne
vem
,
katerega
misliš
.
«
»
Alenčin
ženin
je
samo
Močilarjev
Vid.
Poznam
ga
,
da
je
prav
dober
mladenič
,
zato
bode
tudi
dober
mož
.
Vem
tudi
,
da
ima
Alenčico
rad
,
in
ona
se
ga
ne
bode
branila
.
«
»
Meni
tudi
ugaja
.
«
»
No
,
torej
prav
.
Jedenkrat
nama
je
možiti
hčer
,
moživa
jo
sedaj
!
«
Žena
mu
pritrdi
.
Menila
sta
se
potem
,
kaj
bode
treba
pripraviti
za
možitev
,
kaj
ji
bode
treba
dati
.
»
Še
danes
se
moramo
zmeniti
z
Močilarji
zaradi
možitve
.
Saj
nekoliko
sva
se
s
starim
že
menila
,
pa
takrat
se
tudi
meni
ni
mudilo
.
Da
,
še
danes
!
V
treh
ali
štirih
tednih
bode
vse
v
kraju
,
ako
pojde
po
sreči
,
«
modruje
Rman
.
»
Upajmo
,
da
pojde
!
«
»
Zato
pa
,
da
bode
Alenčica
ta
čas
bolj
na
varnem
,
naj
gre
k
tvojemu
bratu
na
Visoko
in
tam
ostane
do
poroke
.
«
Žena
ne
odgovori
ničesar
,
kakor
bi
ne
bila
zadovoljna
z
moževim
nasvetom
.
»
No
,
kaj
praviš
ti
?
«
»
Jaz
bi
rekla
,
naj
ostane
doma
.
Ako
pa
le
hočeš
,
naj
gre
na
Visoko
za
ta
čas
.
«
»
Videla
bodeš
,
da
bode
prav
.
«
»
Kdaj
pa
pojde
?
«
»
Nocoj
se
zmenimo
,
jutri
pa
pojde
.
Čim
preje
bode
z
doma
,
tem
manj
me
bode
skrbelo
.
«
»
Po
Močilarja
je
treba
iti
,
da
se
zgovorimo
.
«
»
Jaz
idem
ponj
.
«
»
Le
pojdi
,
pa
naj
vsi
trije
pridejo
,
oče
,
mati
in
Vid.
«
Rman
vstane
in
gre
k
Močilarju
.
Rmanka
pa
se
opre
z
lahtmi
ob
kolena
nasloni
glavo
na
roke
in
premišlja
.
Čez
nekaj
časa
pride
Alenčica
v
vežo
.
»
Ali
sta
že
podelala
?
«
»
Vse
je
spravljeno
«
,
odgovori
hči
.
»
Prav
.
Sedaj
pa
sedi
k
meni
in
se
odpočij
malo
!
«
Deklica
sede
na
stol
,
kjer
je
sedel
prej
oče
.
Pogovarjali
sta
se
nekaj
časa
o
navadnih
rečeh
,
potem
pa
pravi
mati
:
»
Alenčica
,
povej
mi
,
ali
bi
se
rada
možila
?
«
Alenčica
povesi
oči
in
zardi
.
Popravi
si
pečo
,
da
bi
zakrila
svojo
zadrego
.
»
Le
povej
,
le
,
saj
se
ni
treba
nič
sramovati
!
Stara
si
dvajset
let
,
marsikatera
se
moži
še
poprej
.
Torej
povej
,
ali
bi
se
omožila
rada
,
ali
ne
?
«
»
Mati
,
jaz
res
ne
vem
.
Včasih
bi
se
rada
,
včasih
pa
ne
,
kakor
je
.
Ako
bi
šli
vi
z
menoj
,
možila
bi
se
veliko
lože
.
«
»
Jaz
ne
morem
s
teboj
,
pa
tudi
tebi
ne
bode
treba
daleč
hoditi
;
saj
vem
,
da
poznaš
Močilarjevega
Vida
.
«
»
Poznam
ga
.
«
»
Vidiš
,
njega
sva
ti
izbrala
z
očetom
za
moža
.
Ali
si
zadovoljna
?
«
Alenčica
sramežljivo
prikima
.
»
Nocoj
zvečer
pridejo
Močilarjevi
sem
,
da
se
zgovorimo
.
«
»
O
,
že
nocoj
?
«
»
Nocoj
,
da
bode
vse
poprej
v
kraju
.
Oče
se
boji
,
da
bi
ti
oni
pesoglavec
s
Čušperka
kaj
ne
naredil
.
Saj
veš
,
kakšen
je
.
Ker
te
je
včeraj
videl
,
boji
se
oče
zate
.
Ko
bi
se
zazdelo
temu
neusmiljencu
,
pa
bi
te
vzel
za
deklo
ali
še
kaj
hujšega
.
«
To
je
nagnilo
hčer
,
da
je
bila
čisto
zadovoljna
z
možitvijo
.
Pogovarjali
sta
se
razne
reči
,
in
skrbna
mati
jo
je
umno
učila
.
Med
različnim
delom
in
pogovori
je
prešel
dan
,
in
začelo
se
je
mračiti
.
Ko
so
se
prve
sence
nekoliko
zgostile
,
šla
je
Močilarica
kar
po
vasi
k
Rmanu
,
po
stezi
za
vasjo
pa
sta
prihajala
Močilar
in
sin
Vid
,
da
bi
ne
vzbujali
prevelike
pozornosti
.
Ej
,
seve
,
takrat
se
je
snubilo
po
navadi
drugače
,
toda
ker
so
si
bili
Rmani
in
Močilarji
prav
na
roko
,
ker
so
bili
malone
sosedje
,
snubili
so
bolj
po
domače
,
brez
pomoči
starih
strijcev
in
ujcev
.
»
Bog
daj
dober
večer
!
«
pozdravita
Močilarja
vstopivša
.
»
Bog
daj
!
«
odgovarjajo
Rmani
.
In
brž
so
posedli
po
klopeh
.
Moški
skupaj
,
stari
dve
skupaj
,
samo
Alenčica
ni
vedela
,
kam
bi
sedla
.
»
K
Vidu
sedi
!
«
pomaga
ji
stari
Močilar
iz
zadrege
.
Alenčica
je
slušala
in
sedla
med
Vida
in
svojo
mater
.
Marko
je
pa
popravljal
luč
.
Pri
čelešniku
je
sedel
,
deval
v
svečnik
novo
trsko
,
kadar
je
pogorela
prejšnja
,
pazil
,
da
je
dovolj
svetila
,
in
jo
sedaj
otrnil
,
sedaj
zopet
obrnil
,
da
je
bolj
gorela
.
Po
daljšem
razgovarjanju
o
teh
in
onih
rečeh
preidejo
na
ženitev
in
možitev
.
»
Torej
,
kako
bode
z
ženitvijo
?
«
vpraša
stari
Močilar
.
»
Kako
?
—
Ako
ste
zadovoljni
,
pa
sedaj
naredimo
!
«
odvrne
Rman
.
»
Take
sile
nam
še
ni
,
pa
ako
je
vam
prav
,
nam
je
tudi
,
pa
naredimo
!
«
»
Tudi
mi
bi
imeli
dekle
radi
doma
,
saj
veš
,
da
je
mati
že
stara
.
Pa
ker
mislimo
,
da
bi
bilo
zanjo
bolje
pri
vas
,
da
bi
bila
bolj
varna
,
pa
naredimo
sedaj
ženitovanje
!
«
»
No
,
prav
!
Ali
sta
pa
tudi
ona
dva
zadovoljna
?
«
vpraša
Močilar
.
Spogledata
se
Vid
in
Alenčica
,
in
ta
še
bolj
zardi
.
»
Kako
pa
,
kot
zadovoljna
!
«
povzame
besedo
Močilarica
.
»
Jaz
tudi
mislim
,
da
se
ljubita
in
da
se
bodeta
vedno
rada
imela
,
«
pritrdi
Rmanka
.
»
Koliko
pa
daš
ž
njo
?
«
vpraša
Močilar
.
Rman
se
popraska
za
ušesom
in
reče
:
»
Napravim
ji
lepo
balo
,
kakor
se
spodobi
,
za
doto
ji
pa
dam
kravo
s
teletom
in
deset
novih
beneških
kron
denarja
.
«
»
Ni
veliko
.
«
»
Veliko
ni
,
pa
malo
tudi
ne
.
Vse
to
pa
dobi
brž
,
in
to
je
vendar
več
vredno
,
kakor
da
bi
veliko
obljubil
,
pa
malo
dal
«
»
Drugodi
bi
dobil
več
.
«
»
Take
neveste
nikjer
!
Poznaš-li
še
tako
deklino
,
kakor
je
naša
Alenčica
?
«
»
Ali
pa
bode
tudi
dobra
gospodinja
?
«
»
To
pa
to
,
gospodinjiti
pa
bode
znala
Alenčica
,
«
poseže
v
govor
Rmanka
.
»
Doma
gospodinji
že
sedaj
tako
dobro
,
da
se
ne
morem
kar
nič
pritožiti
.
«
»
Nekoliko
jo
bodem
pa
še
jaz
naučila
,
«
oglasi
se
Močilarica
.
»
Prav
,
samo
preveč
ne
bodeš
smela
biti
sitna
,
«
zavrne
jo
Rmanka
.
Obe
starki
sta
bili
naposled
zadovoljni
.
Dogovorili
so
se
in
sklenili
,
da
bode
čim
najpreje
ženitovanje
.
Bati
se
je
bilo
sicer
,
da
bode
grajščak
zaviral
,
a
tem
bolj
so
upali
,
da
jih
bode
podpiral
gospod
župnik
in
tudi
ujec
iz
Zatičine
,
ako
bode
treba
.
Močilarji
so
se
nekoliko
čudili
,
zakaj
bi
morala
nevesta
na
Visoko
,
a
ko
so
slišali
vzrok
,
pohvalili
so
umnega
in
skrbnega
očeta
.
Le
Vid
je
bil
nekam
otožen
in
se
rotil
,
češ
,
naj
le
pride
po
nevesto
,
ako
se
hoče
poskusiti
s
kmeti
.
Bilo
je
že
pozno
,
ko
so
odšli
od
Rmanovih
nenavadni
snubci
.
Na
konjih
privihrajo
,
Deklico
odpeljajo
.
Nar
.
pesem
.
Drugi
dan
dopoldne
je
Rmanova
nova
mati
pekla
.
Hčeri
je
bilo
treba
popotnice
,
ker
pojde
na
pot
na
Visoko
.
Ni
daleč
tje
;
ako
se
dve
uri
dobro
hodi
,
pa
se
pride
tje
gori
,
in
dosti
ljudij
je
že
prej
in
potem
prišlo
na
Visoko
brez
»
brešna
«
.
Toda
Rmanka
ni
hotela
,
da
bi
njena
hči
prišla
prazna
k
sorodnikom
,
zato
je
prej
naštela
na
prste
bratovo
družino
,
potem
pa
je
pekla
in
spekla
toliko
hlebčkov
in
še
jednega
več
,
kakor
je
bilo
ljudij
pri
bratu
na
Visokem
.
Ker
ni
imela
poslati
kaj
drugega
primernega
,
poslati
je
hotela
kruha
.
Stara
resnica
je
,
da
so
ženske
strašno
sitne
,
kadar
kruh
peko
,
in
sitna
,
čmerikava
je
bila
tudi
Rmanka
.
Žalostna
je
bila
,
ker
pojde
Alenčica
proč
,
jezila
se
je
na
Čušperžana
,
da
je
tak
,
kakor
bognasvaruj
.
Govorila
je
hčeri
,
kako
naj
se
vede
v
bratovi
hiši
ter
ji
popisovala
bratove
lastnosti
in
navade
.
In
imela
je
celo
solze
v
očeh
!
Kaj
čemo
,
taka
so
srca
človeška
!
Tudi
Alenčici
ni
bilo
prav
po
volji
.
Malo
kislo
se
je
držala
,
ker
pojde
iz
doma
,
pustivša
mater
,
očeta
,
brata
in
ženina
.
»
Spremim
te
do
Podgore
,
potem
pojdeš
pa
sama
«
,
dejala
ji
je
mati
in
si
obrisala
z
rokavom
oči
.
»
Kdaj
pa
grem
?
«
vpraša
jo
Alenčica
.
»
Popoldne
,
proti
večeru
,
da
si
le
do
mraka
na
Visokem
.
«
»
Saj
ne
grem
danes
še
nič
rada
.
«
»
Meniš
,
da
te
jaz
rada
pustim
?
Toda
iti
moraš
,
rekel
je
oče
,
in
pa
da
bodeš
prej
prišla
izpod
oblasti
Čušperžana
;
saj
veš
,
na
Visokem
ni
on
več
gospod
.
«
»
Pa
pojdem
,
da
ne
bodete
skrbeli
.
Kadar
mi
bode
dolg
čas
tam
gori
,
gledala
bodem
pa
v
dolino
.
«
»
Dolg
čas
ti
ne
bode
tam
gori
,
ujec
Ureh
je
dober
mož
,
povedal
ti
bode
marsikaj
veselega
,
žena
je
pa
zgovorna
,
da
se
bodeta
lahko
vedno
razgovarjali
.
Saj
te
pridemo
obiskat
kmalu
;
tudi
Vid
vem
,
da
ni
tak
,
da
ne
bi
prišel
nič
pogledat
.
«
Tako
sta
se
pogovarjali
mati
in
hči
,
in
ko
sta
povedali
očetu
,
kako
sta
sklenili
,
pritrdil
jima
je
tudi
sam
.
Proti
večeru
je
imela
torej
Rmanova
Alenčica
zapustiti
očetovo
hišo
na
Vidmu
in
iti
v
varno
zavetje
na
Visoko
.
Istega
dne
je
posedel
gospod
Henrik
Čušperški
po
obilnem
kosilu
še
nekaj
časa
za
mizo
v
obednici
.
Prišel
je
bil
prejšnji
večer
k
njemu
vitez
Hugon
Strmški
,
malovreden
,
lokav
človek
,
poln
raznih
hudobij
in
malopridnostij
.
Hitro
je
bil
zapravil
svoj
gradič
in
sedaj
se
je
klatil
po
vsej
deželi
ter
iskal
gostoljubja
pri
vitezih
in
drugih
znancih
.
Na
Čušperku
se
ni
malokrat
prikazal
.
Henrik
ni
sicer
dosti
maral
zanj
,
a
kadar
ni
bilo
boljše
družbe
,
bil
je
tudi
ž
njim
zadovoljen
.
Rad
ga
je
imel
nekoliko
tudi
zato
,
ker
se
je
smel
norčevati
iz
njega
,
kolikor
je
hotel
.
Na
ogromni
hrastovi
mizi
je
stal
velik
vrč
dobrega
vinca
,
katero
sta
gospoda
brez
vse
skrbi
in
bojazni
krepko
vlivala
va-se
.
Pela
sta
tako
kosmate
in
robate
,
da
so
se
celo
ne
baš
sramežljivi
sluge
in
strežaji
sramovali
,
in
zraven
sta
vpila
in
se
prepirala
,
da
so
se
strežaji
bali
nevarnega
spora
,
A
takoj
sta
se
zopet
umirila
in
si
pripovedovala
vesele
dogodke
iz
življenja
in
se
krohotala
,
ako
je
kateri
kaj
posebno
debelega
povedal
.
»
Ti
,
vitez
Henrik
,
poslušaj
,
kaj
ti
pravim
!
Dobro
vince
imaš
in
dobro
si
me
pogostil
.
Pa
ne
vem
,
zakaj
imaš
te
nerodne
in
kmečke
dečake
za
postrežbo
.
Kjer
strežejo
ženske
,
tam
je
vse
bolje
in
okusneje
.
«
»
Kaj
to
tebi
!
«
zagrmi
nad
njim
Henrik
.
»
Če
ti
ni
prav
,
pa
pojdi
!
«
»
No
,
no
,
le
pomiri
se
!
Saj
nisem
mislil
hudo
.
Le
povedal
sem
,
kaj
sem
izkusil
drugodi
in
ker
bi
tudi
tebi
rad
svetoval
.
Pa
,
saj
vem
,
sedaj
hočeš
biti
moder
in
trezen
,
ker
si
vdovec
.
Pa
ko
bi
videl
,
kako
je
drugodi
...
«
»
Kaj
meniš
,
da
bi
jaz
ne
imel
lahko
sto
postrežnic
in
dekel
,
če
bi
hotel
?
In
celo
takih
,
kakoršnih
ni
na
nobenem
gradu
.
A
nečem
,
da
bi
mi
zapravljale
,
rajši
se
sam
gostim
.
No
,
pa
kar
ni
,
to
se
lahko
dobi
.
«
Nesreča
ne
počiva
nikdar
,
pravi
pregovor
.
Res
nesreča
se
je
pritaknila
tudi
tukaj
,
da
se
je
Henrik
spomnil
Rmanove
Alenčice
.
Že
včeraj
mu
je
rojilo
nekaj
takega
po
glavi
,
kar
je
omenil
ravnokar
gost
;
poslednje
besede
pa
so
njegovo
željo
in
misel
tako
ojačile
in
utrdile
,
da
je
bil
hipoma
sklep
storjen
:
»
Da
,
Rmanova
mora
na
grad
,
jaz
jo
potrebujem
,
jaz
hočem
imeti
deklo
,
jaz
hočem
imeti
njo
,
prav
njo
.
«
Tako
je
mislil
naglo
Henrik
,
kolikor
so
mu
še
pripuščali
vinski
duhovi
.
Ni
nam
treba
na
dolgo
popisovati
,
kako
so
se
vrstile
njegove
misli
,
le
to
povemo
,
da
je
bil
vesel
tega
,
kar
je
gost
opomnil
.
Bilo
je
to
,
kakor
voda
na
njegov
mlin
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ima
sedaj
vzrok
,
da
ima
pravico
zahtevati
jo
za-se
.
Takoj
da
poklicati
valpeta
.
»
Ti
,
Boštjan
«
,
(
tako
je
bilo
valpetu
ime
)
»
gospod
Hugon
pravi
,
da
moramo
imeti
več
dekel
pri
hiši
.
Ali
bi
ne
bila
ona-le
,
ki
sva
jo
videla
včeraj
,
dobra
za
nas
?
«
»
Rmanovo
z
Vidma
mislite
,
kaj
ne
?
Dobra
,
dobra
.
Toda
,
toda
...
«
»
Kaj
mrmraš
med
zobmi
?
Povej
,
kaj
misliš
!
«
»
Mislim
,
da
bi
je
stari
ne
dal
rad
.
Potrebujejo
deklino
doma
.
«
»
Pa
potrebujem
jo
tudi
jaz
,
človeče
,
ali
nisi
slišal
,
da
jo
potrebujem
?
«
»
Seveda
,
če
je
taka
,
pa
vendar
...
«
»
Čepinjo
ti
razbijem
,
ti
,
poštajnac
(
tako
mu
je
rekel
v
jezi
,
mesto
Boštjan
)
,
ako
mi
bodeš
ugovarjal
.
Jaz
jo
hočem
imeti
,
pa
je
.
Ali
si
slišal
?
«
Henrik
je
bil
jezen
;
valpet
ga
je
dobro
poznal
in
vedel
,
da
mu
ne
sme
več
ugovarjati
.
Zato
reče
:
»
Ako
ukažete
,
grem
pa
vprašat
,
ali
jo
dado
.
«
»
Kaj
vprašat
!
Jaz
jo
hočem
imeti
,
pa
je
.
Povej
,
da
jo
potrebujemo
v
gradu
,
da
ne
moremo
biti
brez
nje
.
Ako
je
pa
ne
dado
,
tedaj
jo
vzemi
.
Jaz
jo
moram
imeti
,
jaz
jo
hočem
imeti
.
«
In
oči
so
se
divje
in
strastno
iskrile
v
tem
človeku
,
obraz
mu
je
od
vina
in
razburjenosti
kar
gorel
.
»
Kaj
pa
,
ako
je
ne
dobim
z
lepa
?
«
»
Vzemi
jo
z
grda
!
«
Kakor
je
bil
valpet
ponižen
in
previden
,
kadar
je
imel
opraviti
z
gospodarjem
,
tako
brezobziren
in
ošaben
je
bil
,
kadar
je
imel
kaj
posla
s
kmeti
.
Izprevidel
je
,
da
treba
gospodarju
izpolniti
povelje
,
da
se
izogne
še
večjim
sitnostim
in
njegovi
nevolji
.
»
Nekaj
hlapcev
mora
z
menoj
,
da
se
bodo
bali
«
,
reče
valpet
.
»
Stori
,
kar
hočeš
,
a
hitro
pripelji
deklino
!
«
Valpet
odide
.
Ona
dva
sta
pa
nadaljevala
svojo
zabavo
.
»
V
dveh
urah
bode
deklica
tu
«
,
reče
Henrik
svojemu
gostu
.
Le-ta
zmaje
z
ramami
in
pravi
:
»
Ne
vem
,
da
bi
si
kmetje
kar
tako
pustili
odpeljavati
svoja
dekleta
.
«
»
Vidim
,
da
malo
poznaš
kmeta
.
Kmet
mora
to
storiti
,
kar
zahteva
njegov
gospod
,
in
do
sedaj
se
mi
ni
uprl
še
nihče
in
se
izvestno
tudi
ta
ne
bode
!
«
»
Ako
se
ti
pa
ta
upre
?
«
»
Ha
!
Potem
,
potem
pa
grem
sam
ponjo
,
in
ti
greš
z
menoj
.
«
»
Ho
,
dobro
,
grem
,
grem
!
Sedaj
pa
pijva
na
dober
uspeh
!
«
»
Le
nagni
na
dobro
srečo
!
«
odvrne
Henrik
.
»
Samo
glej
,
da
se
preveč
ne
omotiš
!
«
»
Ne
boj
se
!
Tvoje
vino
je
za
ženske
,
ne
pa
za
nas
junaške
viteze
,
ki
smo
vajeni
močne
pijače
.
«
»
Ne
zabavljaj
,
dokler
me
ne
bodeš
ti
napajal
s
svojim
vinom
!
«
»
Še
stoji
Strmec
,
in
še
živi
vitez
Hugon
Strmški
,
ki
ga
kmalu
pridobi
nazaj
!
«
pobaha
se
vitez
gost
.
»
Da
ga
zopet
zapravi
«
,
oponese
mu
Henrik
.
Tako
sta
se
zabavala
naša
plemenita
junaka
in
pila
vino
.
Valpet
in
dva
hlapca
so
obsedlali
konje
in
odjahali
z
grada
.
Jezdili
so
hitro
,
kolikor
jim
je
pot
dopuščala
.
—
Krivico
bi
delali
hlapcema
,
ko
bi
ne
povedali
,
da
sta
šla
nerada
po
takem
opravku
.
Rmanovi
so
sedeli
tisto
popoldne
pred
hišo
v
senci
krive
tepke
.
Imeli
so
poslednji
pomenek
zastran
odhoda
in
možitve
.
Kar
se
prikažejo
tam-le
na
poti
kakor
blisek
z
jasnega
neba
grajski
hlapci
z
valpetom
na
čelu
.
Hudo
se
prestrašijo
naši
ljudje
in
še
bolj
zdrhte
,
ko
zavijejo
oni
naravnost
v
vas
in
proti
njihovi
hiši
.
»
Jojmene
,
prišli
so
!
«
vikne
zamolklo
Rmanka
.
»
Bodi
tiho
,
počakaj
,
kaj
bode
!
«
zavrne
jo
Rman
.
»
Oče
,
ta
je
naji
včeraj
bičal
!
«
šepetne
Alenčica
in
namigne
z
očesom
.
»
Stopi
za
moj
hrbet
!
«
veli
ji
oče
.
Rmanovi
vstanejo
raz
trinožne
stole
in
strahoma
pričakujejo
,
kaj
bode
.
Valpet
in
hlapca
ustavijo
konje
.
»
Ali
smo
prav
prišli
?
—
Prav
,
saj
vas
poznam
še
od
včeraj
«
,
odgovori
valpet
sam
sebi
.
Rman
obledi
pri
teh
besedah
,
Alenčica
se
strese
,
mati
pa
v
jok
.
»
Ne
jokaj
,
stara
!
«
izpregovori
valpet
.
»
Nič
hudega
ne
bode
.
«
Potem
pa
začne
:
»
Ti
,
kmet
Rman
,
—
ako
se
ne
motim
—
pregrešil
si
se
včeraj
zoper
našega
gospoda
,
ker
se
mu
nisi
umaknil
raz
cesto
,
ampak
si
celo
nalašč
zvrnil
voz
in
si
s
tem
zaslužil
kazen
.
Ker
je
pa
naš
gospod
milostljiv
in
dobrega
srca
,
odpustil
ti
je
zasluženo
kazen
.
Videl
je
tudi
včeraj
tvojo
hčer
,
ki
mu
je
prav
ugajala
.
Prav
sedaj
jako
potrebujemo
dekle
in
postrežnice
na
gradu
.
Neki
drug
gospod
,
ki
je
sedaj
na
gradu
,
rekel
je
,
da
jo
moramo
imeti
.
Zato
je
izbral
naš
milostni
gospod
vašo
hčer
in
jo
namenil
,
da
bode
prva
med
deklami
.
Poslal
nas
je
ponjo
in
trdno
upa
,
da
mu
bodete
za
to
hvaležni
.
Ti
kmet
,
bodi
pameten
,
daj
jo
,
godilo
seji
bode
dobro
.
Pri
nas
v
gradu
je
malo
dela
,
pa
dosti
jela
.
«
Razjahal
je
bil
med
tem
konja
.
Hlapca
se
nista
mogla
zdrževati
,
da
bi
se
ne
smejala
sama
za-se
.
Zgodilo
se
je
torej
,
kar
je
pričakoval
Rman
.
Oskrbnik
ga
je
prehitel
.
Kipelo
je
po
njem
od
jeze
,
ko
je
poslušal
valpeta
.
Silile
so
mu
na
jezik
ostre
besede
,
pa
rajši
jih
je
snedel
in
odvrnil
mirno
tako
:
»
Za
pregreho
svojo
sem
pripravljen
pokoriti
se
.
Včeraj
se
mi
je
zgodila
samo
nesreča
.
Gospod
preveč
hvali
mojo
hčer
,
ki
ni
vredna
te
časti
.
Povejte
žlahtnemu
gospodu
,
da
sem
vedno
njegov
najudanejši
podložnik
,
da
mu
pa
te
želje
ne
morem
izpolniti
.
Kmetija
naša
je
velika
,
in
nikakor
ne
morem
dekleta
pogrešati
pri
delu
.
Ne
dvomim
prav
nič
,
da
bi
se
ji
v
gradu
dobro
ne
godilo
,
pa
jaz
je
ne
morem
,
nikakor
ne
morem
dati
.
Poiščite
si
dekel
drugodi
,
kjer
jih
imajo
več
,
mene
pa
pustite
!
«
»
Ej
vraga
,
kmetje
zvit
«
,
sikne
valpet
v
slabi
nemščini
svojima
spremljevalcema
.
»
Dekel
ne
bodemo
iskali
drugodi
«
,
pravi
valpet
.
»
Gospod
nam
je
ukazal
,
naj
pripeljemo
tvojo
hčer
.
«
»
Povejte
gospodu
,
da
je
jaz
ne
morem
dati
.
«
»
Moraš
!
«
zavpije
valpet
ljuto
,
da
se
zgrozita
mati
in
hči
.
»
Kaj
pa
bode
hotela
v
gradu
,
saj
ne
zna
nič
drugega
delati
,
kakor
kmečka
dela
«
,
zavrne
nekoliko
osorno
Rman
.
Na
obrazu
so
se
mu
izprerninjale
barve
,
in
videlo
se
mu
je
,
kako
težko
pridržuje
notranji
srd
.
Mati
je
bila
stopila
bliže
k
hčeri
in
jo
prijela
za
roko
,
in
tudi
Marko
,
dasi
je
bil
še
le
šibak
sedemnajstleten
mladenič
,
stopil
je
nekako
pogumno
k
očetu
.
Valpeta
je
jezila
kmetova
trmoglavost
.
»
Daj
nam
dekle
!
«
veli
osorno
in
se
hoče
hčeri
približati
.
Rman
mu
zastopi
pot
.
»
Dekle
je
moje
.
Svoje
hčere
ne
dam
,
ne
morem
dati
.
Pustite
nas
,
ki
nismo
nič
hudega
storili
!
«
Rmanka
zajoče
in
zavpije
glasno
,
da
se
je
razlegalo
po
vasi
.
Ljudje
so
polagoma
prihajali
in
gledali
,
kaj
se
godi
.
»
Svoje
hčere
ne
dam
vašemu
gospodu
nikdar
!
«
klikne
razjarjen
Rman
.
»
Moraš
!
Gospod
ti
ukazuje
,
in
slušati
ga
moraš
,
ker
si
njegov
podložnik
,
tlačan
.
Gospod
potrebuje
bolj
dekle
,
kakor
ti
hčere
.
Pusti
jo
,
da
gre
z
nami
!
«
vpije
valpet
.
»
Dobro
vem
,
da
sem
tlačan
«
,
zavrne
ga
ponosno
in
pogumno
Rman
,
»
vem
pa
tudi
,
kaj
sem
dolžan
storiti
gospodu
.
Naj
mi
ukaže
pripeljati
žita
,
pripeljem
mu
ga
;
naj
zahteva
iz
hleva
kravo
,
vola
,
dam
mu
ga
;
naj
me
izpodi
iz
hiše
,
pojdem
:
a
svojega
otroka
ne
dam
mu
nikdar
!
«
Valpet
in
hlapca
osupnejo
zaradi
ponosnih
besedij
.
»
Torej
ti
se
upiraš
,
ustavljaš
?
«
vpije
valpet
,
ki
je
bil
razdražen
zaradi
odločnih
besedij
Rmanovih
.
»
Dobro
,
povem
gospodu
,
da
nečeš
storiti
tega
,
kar
ti
veleva
.
Gorje
ti
!
Spametuj
se
!
Daj
svojo
hčer
!
Saj
ji
ne
bode
nič
zalega
.
«
Rman
je
nekoliko
pomolčal
,
a
ne
da
bi
se
premislil
,
ampak
ker
ni
vedel
,
kaj
bi
odgovoril
temu
človeku
.
Potem
reče
:
»
Dokler
živim
,
branil
jo
bodem
.
Boga
se
bojim
bolj
,
kakor
tvojega
gospoda
.
«
Med
vaščani
,
katerih
je
bilo
čim
dalje
več
,
slišalo
se
je
pritrjevanje
in
mrmranje
.
Valpet
je
videl
,
da
z
grožnjo
ne
opravi
nič
,
zato
poskuša
z
lepo
besedo
.
»
Rman
,
pamet
!
Pusti
dekle
z
nami
!
Ne
bode
ti
žal
.
Dekletu
ne
bode
nič
hudega
,
saj
pride
nazaj
,
kadar
bode
hotela
.
Kako
prav
bode
tebi
!
Gospod
ti
najbrž
desetino
odpusti
,
in
morda
ti
še
tlake
ne
bode
treba
opravljati
.
Pomisli
!
«
»
Ne
pomišljam
nič
.
Lepo
vas
prosim
,
pustite
nas
!
Mi
nismo
nikomur
nič
žalega
storili
,
izpolnjujemo
vse
dolžnosti
in
dajemo
grajščini
vse
do
poslednjega
zrna
.
Torej
pustite
nas
!
«
»
O
,
usmili
se
nas
Bog
!
«
vzdihovala
je
Rmanka
in
držala
Alenčico
,
ki
se
je
tresla
,
kakor
trs
na
vodi
.
Valpet
je
nemirno
stopical
okrog
Rmana
,
ta
pa
se
je
vedno
tako
zastavljal
,
da
je
bil
med
hčerjo
in
njim
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
je
ne
ugrabil
,
posadil
na
konja
in
odjahal
ž
njo
.
»
Torej
je
res
ne
daš
?
«
»
Res
ne
«
,
odvrne
osorno
Rman
,
videč
,
da
je
vaščanov
vedno
več
.
Tudi
Vid
pride
na
Rmanov
vrt
in
stopi
k
Rmanu
,
ko
vidi
,
kaj
se
godi
.
»
Daj
jo
!
«
zarezi
zopet
valpet
in
hoče
seči
po
deklici
,
a
v
tistem
hipu
ga
prestrežeta
Rman
in
Vid.
Kdo
ve
,
kaj
bi
se
bilo
zgodilo
,
ko
bi
bil
valpet
še
dalje
natezal
napeto
struno
!
Skoro
gotovo
bi
ga
bili
udarili
.
A
kaj
sta
delala
grajska
hlapca
?
Bila
sta
mirna
,
nekoliko
v
ozadju
,
ker
jima
ni
nihče
nič
rekel
.
Valpet
si
ni
upal
zgrabiti
s
silo
,
ker
je
videl
nevarnost
.
Ni
se
nadejal
,
da
se
bode
kmet
tako
ustavljal
,
marveč
je
mislil
,
da
se
bode
zbal
njega
in
hlapcev
.
»
Upor
,
upor
,
gorje
vam
!
Cela
vas
se
ustavlja
.
To
je
očitna
ustaja
,
to
je
zarota
.
Gorje
vam
,
gorje
!
«
kriči
valpet
in
zajaše
konja
.
»
Vidva
sta
priči
,
da
se
je
uprla
vsa
vas
«
,
kliče
hlapcema
in
se
dela
še
bolj
srditega
,
kakor
je
bil
v
resnici
.
Vsi
spodbodejo
konje
in
oddirjajo
skokoma
iz
vasi
.
Vaščani
so
pa
gledali
za
njimi
,
stiskali
pesti
in
se
grozili
nenasitnemu
grajščaku
.
Valpet
je
bil
zvit
in
previden
,
da
malo
takih
.
Ne
samo
,
da
se
je
nekoliko
bal
za
kožo
svojo
,
vedel
je
tudi
,
da
bi
omahljivi
grajščak
takoj
zvrnil
nanj
krivdo
,
ko
bi
se
zgodilo
kaj
nepovoljnega
.
Zato
si
je
mislil
:
»
Naj
gre
le
sam
ponjo
,
ako
jo
hoče
imeti
.
Jaz
se
ne
bodem
zanj
bil
s
temi
ljudmi
...
«
Rmanka
si
obriše
solze
in
objame
hčer
,
rekoč
:
»
Alenčica
,
ljuba
Alenčica
,
vzeti
te
nam
hoče
!
«
»
Prav
si
naredil
,
da
mu
je
nisi
dal
«
,
prigovarjajo
kmetje
,
ki
so
se
bili
sešli
.
Rman
pa
,
ki
je
bil
sedaj
bolj
pogumen
,
govori
:
»
Odira
nas
itak
skoro
do
kože
,
da
se
težko
živimo
.
Niti
vesel
,
niti
dobro
rejen
ne
sme
biti
človek
,
ker
ti
beriči
takoj
pravijo
,
da
žito
skrivamo
in
tajimo
.
Nikdar
jim
ni
dovolj
desetine
.
Pa
naj
nas
guli
in
dere
,
saj
smo
vajeni
trpeti
,
a
otrok
naših
no
bode
jemal
.
Temu
se
ne
udarno
.
Do
otrok
nima
pravice
.
«
Kmetje
so
prikimavali
.
»
Le
naj
pride
,
sam
naj
pride
po-njo
!
Ne
dam
mu
je
,
naj
bode
,
kar
hoče
!
Branil
jo
bodem
,
dokler
bodem
mogel
.
«
Precej
časa
so
se
tako
pomenkovali
in
hladili
jezo
nad
grajščakom
.
A
ker
se
je
bližal
čas
za
večerjo
,
razšli
so
se
polagoma
.
Rman
in
vsi
njegovi
so
bili
zbegani
.
Rmanka
je
tarnala
v
jedno
mer
.
Nihče
ni
mislil
na
svoje
navadno
opravilo
.
»
Bežimo
!
«
svetovala
je
uboga
žena
.
»
Kam
bi
bežali
?
Kako
bi
pa
živeli
?
Veš
,
da
ne
smemo
potem
več
nazaj
?
«
zavrne
jo
mož
.
»
Pa
naj
Alenčica
hitro
gre
,
da
je
ne
najde
,
ako
še
pride
.
«
»
Da
,
da
!
Zakaj
ni
šla
takoj
že
dopoldne
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
bode
tako
hitro
tukaj
ta
satanski
človek
!
«
Tako
sta
sklepala
Rman
in
Rmanka
.
Toda
Alenčica
se
je
odločno
branila
iti
.
Tako
jo
je
bilo
strah
,
da
ni
hotela
iz
doma
,
in
celo
ne
,
ker
ni
vedela
,
kaj
se
bode
godilo
s
stariši
.
Silno
se
razjezi
zvečer
Henrik
,
ko
se
vrne
valpet
prazen
domov
.
»
Kje
je
dekle
?
Zakaj
je
nisi
seboj
privedel
?
«
kriči
nad
valpetom
.
»
Gospod
,
kmet
je
neče
dati
.
«
»
Kaj
,
dati
je
neče
?
Ali
si
ga
prosil
?
Zakaj
je
nisi
vzel
s
silo
?
«
»
Gospod
,
to
ni
šlo
.
Vsi
kmetje
so
se
zbrali
in
strašno
grozili
.
Premalo
nas
je
bilo
zoper
toliko
ljudij
.
Hotel
sem
jo
ugrabiti
,
a
ti
uporniki
so
me
kar
odbijali
.
Premalo
nas
je
bilo
.
In
vpili
so
še
,
da
vi
pridite
sami
ponjo
,
če
jo
hočete
imeti
.
«
Henrik
je
videl
,
da
bi
se
jezil
brez
uspeha
nad
njim
.
Mislil
si
je
tudi
,
da
je
res
samo
valpetu
niso
hoteli
dati
,
a
njemu
samemu
bi
jo
dali
.
In
če
je
ne
bi
hoteli
?
S
silo
!
Taki
prizori
in
taki
naklepi
niso
bili
nenavadni
v
onih
časih
.
Kdo
se
je
mogel
ustavljati
silovitim
vitezom
,
ako
so
hoteli
kaj
dobiti
?
Česar
ni
valpet
zvršil
po
dnevu
,
to
je
hotel
vitez
po
noči
.
Močno
so
hrskali
konji
,
gredoč
po
znani
poti
,
podkve
so
kresale
iskre
pod
kopiti
,
v
slabi
svetlobi
se
je
zabliščal
v
črni
trumi
kak
nož
in
meč
.
Jezdeci
niso
veliko
govorili
,
le
Henrik
in
Hugon
sta
dražila
drug
drugega
z
malo
vrednimi
šalami
.
Pri
Rmanovih
je
bila
še
luč
,
ko
je
prišla
četa
pred
hišo
.
Molili
so
nocoj
nenavadno
dolgo
,
saj
so
vedeli
,
zakaj
.
Zabobnela
so
tla
,
ko
so
poskakali
jezdeci
raz
konje
.
»
Bog
nas
varuj
,
tukaj
so
!
«
reče
Rman
in
pretrga
molitev
.
Groza
obide
vse
,
kakor
bi
jim
žugala
smrt
.
Vrata
so
bila
zaprta
.
»
Odprite
!
«
zasliši
se
kmalu
glas
valpetov
.
»
Kdo
je
?
«
vpraša
Rman
bolj
iz
navade
,
kakor
da
bi
ne
poznal
glasu
.
»
Jaz
pravim
,
da
odpri
,
ti
kmečka
sraka
!
«
zavpije
Henrik
sam
skozi
omreženo
okno
.
»
Mi
smo
tukaj
in
hočemo
s
teboj
precej
govoriti
.
«
Dokler
je
človek
v
svoji
hiši
,
čuti
se
še
vedno
varnega
.
Tako
je
mislil
tudi
Rman
,
in
ni
mu
dalo
srce
,
da
bi
odprl
.
Ali
je
bilo
pametno
,
ali
ne
,
ne
preiskujemo
.
V
sili
človek
ne
premišljuje
.
Kmalu
so
slišali
udarce
ob
hišna
vrata
.
»
Rman
,
odpri
,
če
ne
bode
huda
!
«
»
Kaj
smo
vam
naredili
.
Pustite
nas
!
Kaj
nam
hočete
po
noči
?
«
odgovarja
v
veži
Rman
in
začne
tiščati
vrata
.
Sedaj
zagrome
močni
udarci
ob
težka
vrata
.
»
Hoj
,
Marko
,
tiščat
,
tiščat
!
«
kliče
Rman
in
utrjuje
debeli
zapah
.
»
Ulomite
vrata
!
«
veli
jezno
grajščak
dvema
hlapcema
.
Drugi
so
bili
na
konjih
za
stražo
.
»
Primite
upornega
psa
!
Poderite
hišo
!
«
Tudi
Rmanka
in
Alenčica
planeta
v
vežo
k
očetu
,
ki
se
je
upiral
z
vso
močjo
v
vrata
.
Alenčica
bridko
joka
,
mati
vije
roke
in
vpije
na
ves
glas
:
»
Oj
,
usmili
se
nas
Bog
!
Marija
,
pomagaj
!
«
»
Žena
,
ne
vpij
,
upri
se
v
vrata
,
da
ne
udero
v
vežo
!
«
govori
Rman
,
da
se
uboga
žena
še
bolj
prestraši
.
»
Oh
,
odpri
jim
,
vse
je
zastonj
,
zgodi
se
volja
božja
!
«
»
Ne
,
ne
,
hčere
svoje
ne
dam
,
prej
mu
—
—
«
Ni
še
izgovoril
pričetega
stavka
,
ko
trešči
silen
udarec
ob
vrata
—
še
jeden
,
in
vrata
zropotajo
po
veži
,
da
se
je
Rman
moral
umakniti
.
Temne
postave
udero
v
vežo
,
v
kateri
je
luč
iz
spodnje
izbe
še
nekoliko
svetila
.
»
Zgrabite
upornika
,
tega
psa
,
in
ga
zvežite
!
«
sika
grajščak
.
»
Proč
,
pravim
,
proč
,
vi
nasilniki
!
«
zavpije
hripavo
Rman
,
kolikor
more
,
poseže
po
težki
sekiri
,
ki
je
bila
naslonjena
ob
steno
in
stopi
srčno
pred
Henrika
.
Od
zunaj
pa
se
zaslišijo
nekateri
zamolkli
glasovi
:
»
Roparji
,
roparji
!
«
Henrik
spozna
,
da
brez
sile
ne
opravi
nič
,
potegne
bliskoma
kratki
meč
in
sune
močno
Rmana
v
roko
,
da
mu
omahne
in
spusti
sekiro
.
Rdeča
kri
se
mu
vlije
iz
rane
in
teče
na
tla
.
Obupen
krik
se
izvije
ženi
in
hčeri
.
»
Morilci
!
Nasilniki
!
Roparji
!
«
vpije
Rmanka
.
Marko
hoče
pomagati
očetu
,
ali
ko
stopi
k
njemu
,
zaleti
se
vanj
valpet
,
da
se
zvrne
vznak
po
veži
.
Hlapca
zgrabita
razoroženega
in
ranjenega
Rmana
,
in
ker
je
le
še
otepal
,
vržeta
ga
na
tla
ter
mu
z
vezeta
roke
.
Oskrbnik
je
med
tem
zgrabil
Alenčico
.
Mati
jo
je
držala
z
vso
silo
k
sebi
in
tarnala
:
»
Moja
hči
!
Moja
Alenčica
!
Pustite
jo
!
«
Ali
ni
se
je
usmilil
gospod
Henrik
.
Z
valpetom
odtrgata
hčer
od
matere
.
Dekle
se
zgrudi
na
tla
,
a
grozoviteža
jo
vzdigneta
,
in
kmalu
je
bila
posajena
na
konja
.
»
Kmeta
zvežite
in
ga
privlecite
na
grad
!
«
zapove
Henrik
ter
se
dvigne
na
konja
,
na
katerem
je
bila
Alenčica
.
Hugon
jo
je
držal
,
da
ni
omahnila
.
Rman
se
ni
upiral
več
.
Ko
so
ga
pehali
iz
veže
,
krikne
s
tresočim
glasom
ženi
:
»
Katarina
!
Žena
!
Vidimo
se
v
nebesih
!
«
In
ko
se
je
hotel
Marko
ruvati
s
hlapcem
,
da
bi
iztrgal
očeta
,
de
mu
ta
:
»
Sin
,
miruj
!
Zastonj
je
vse
!
Ne
zabi
mene
,
in
sestre
!
Skrbi
za
mater
in
slušaj
brata
Bojana
!
«
Rmanka
se
vzbudi
iz
dušne
otrpnelosti
in
plane
iz
veže
.
»
Moj
mož
!
Moja
Alenčica
!
«
vpije
in
prihiti
do
hčere
;
hoče
jo
potegniti
raz
konja
.
»
Proč
,
starka
!
«
kriči
grajščak
,
in
jo
suje
z
nogo
.
»
Dajte
mi
hčer
nazaj
,
pustite
mi
moža
!
«
vpije
mati
v
obupu
.
»
Idimo
!
«
zaukaže
gospod
Henrik
in
izpodbode
konja
z
ostrogami
.
Ta
se
vspne
in
poskoči
,
a
udari
s
kopitom
tako
nesrečno
,
da
zadene
Rmanko
v
desno
stran
pod
rebra
.
Uboga
žena
zaječi
