kakršnihima
malo
ljudi
na
svetu
.
«
»
In
veseli
me
to
,
verjemite
mi
!
«
»
Ali
koliko
ste
imeli
truda
z
menoj
!
Ali
se
še
spominjate
onih
blaznih
,
divjih
pisem
,
ki
sem
vam
jih
pošiljal
potem
,
ko
ste
odšli
?
Spočetka
mi
niste
odgovarjali
,
ali
jaz
nisem
odnehal
in
potem
ste
mi
začeli
pisati
ona
svoja
lepa
pomirljiva
pisma
,
ki
so
polagoma
zamorila
vso
ono
prepovedano
strast
v
meni
,
da
zbude
zato
vse
dobro
in
plemenito
,
kar
je
kdaj
spalo
v
moji
duši
.
In
zdaj
,
vidite
,
sem
postal
miren
,
očistil
sem
se
,
vzpel
sem
se
nad
sebe
in
brez
jeze
in
tožbe
gledam
na
to
svoje
življenje
,
ki
mi
poteka
tako
drugače
,
kakor
sem
si
kdaj
mislil
.
«
Obmolknil
je
,
potem
je
dvignil
kupico
vina
,
ki
je
stala
pred
njim
in
je
trknil
ob
njen
kozarec
.
»
In
vam
se
imam
zahvaliti
za
vse
to
!
Ne
morem
se
kesati
ničesar
;
nobena
krivica
,
nič
grdega
in
nizkega
ne
stoji
med
nama
.
Nasprotno
,
postal
sem
boljši
zaradi
vas
.
Hvaležen
sem
vam
!
«
Zardela
je
nalahno
v
obraz
,
ki
ni
bil
več
mlad
,
ali
še
vedno
mil
in
prijeten
.
»
O
,
to
je
prišlo
tako
samo
,
brez
moje
zasluge
.
Vidite
,
ta
najina
pisma
,
vsa
ta
leta
,
ali
niso
nekaj
krasnega
?
«
»
Najlepša
so
v
mojem
življenju
!
«
jo
je
prekinil
.
»
Da
,
in
lepo
je
tudi
to
,
da
lahko
sediva
zdaj
tako
skupaj
,
brez
vsake
neprijetne
misli
,
mirna
in
nekako
očiščena
,
kakor
bi
se
sestala
enkrat
po
smrti
nekje
v
vsemirju
.
Tako
neosebna
se
mi
zdiva
kakor
duhova
.
Ah
,
smešno
je
to
!
Kolikrat
se
nasmehnem
,
kadar
si
mislim
to
,
ali
res
je
in
lepo
je
,
dobro
.
«
In
potem
mu
je
hipoma
podala
roko
,
kakor
bratu
.
»
In
glejte
,
ko
vse
tako
razmišljam
,
sem
vesela
!
«
Stisnil
ji
je
roko
.
»
Tudi
jaz
sem
mislil
mnogokrat
isto
in
verjemite
mi
,
srečen
sem
,
da
vam
morem
to
ponoviti
tudi
z
besedo
obraz
v
obraz
.
«
»
Morala
bom
oditi
;
zdi
se
mi
,
da
voz
že
prihaja
.
«
Vstala
je
.
Ali
v
tistem
hipu
se
je
Nada
zgoraj
na
oknu
prehitro
zgenila
,
da
bi
jo
boljše
videla
,
in
naoknice
so
se
odprle
.
Oba
sta
pogledala
kvišku
.
»
Nada
!
«
je
zaklical
oče
.
Ali
Nada
je
bila
že
skočila
s
klopi
in
sedla
v
kot
nekako
instinktivno
,
kakor
da
ju
neče
motiti
.
»
Nada
,
takoj
pridem
,
počakaj
me
malo
!
«
ji
je
zaklical
oče
kvišku
.
Slišala
je
potem
,
kako
sta
se
onadva
oddaljila
,
kako
je
pridrdral
voz
in
se
takoj
nato
zopet
odpeljal
.
Par
minut
pozneje
je
prišel
oče
.
»
Ti
si
sama
?
«
jo
je
vprašal
na
pragu
.
»
Sama
.
«
»
Ali
si
slišala
?
«
»
Vse
sem
slišala
,
oče
.
«
Pristopil
je
k
nji
.
»
Nada
,
srečen
sem
,
da
si
slišala
,
ker
tako
nisi
mogla
niti
trenutek
slabo
in
grdo
misliti
o
svojem
očetu
.
«
»
Nisem
,
oče
.
«
»
Vidiš
,
saj
nisi
več
dete
,
Nada
.
Življenje
je
težko
,
ali
verjemi
mi
,
to
,
kar
je
med
menoj
in
to
damo
,
ki
si
jo
videla
,
to
mi
je
najlepše
in
najsvetejše
.
Sveto
mi
je
tako
,
kakor
mi
je
sveta
tvoja
duša
,
moj
otrok
!
«
Pogledal
jo
je
v
oči
in
jo
poljubil
na
čelo
.
»
In
zdaj
pojdiva
!
Ne
bom
te
vprašal
,
zakaj
si
tu
.
Nič
slabega
ni
moglo
biti
,
kajti
tvoje
oči
so
čiste
.
«
Odšla
sta
,
ali
Nada
mu
je
na
poti
povedala
vse
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
med
njo
in
Gojkom
.
Prebudilo
se
je
v
njenem
srcu
neskončno
zaupanje
do
očeta
,
ki
se
ji
je
zdel
dober
,
plemenit
in
vreden
spoštovanja
kakor
nikdar
prej
.
Od
onega
popoldneva
na
Fužinah
se
je
razvilo
med
očetom
in
hčerjo
prekrasno
razmerje
.
Hodila
sta
skupaj
na
šetnje
in
oče
ji
je
v
dolgih
razgovorih
razkladal
svoje
naziranje
o
svetu
in
o
življenju
.
Vodil
jo
je
mnogokrat
s
seboj
v
gledišče
,
kupoval
ji
je
knjige
,
ki
sta
jih
potem
čitala
skupaj
.
Imel
je
,
četudi
mali
in
skromen
uradnik
,
vendar
toliko
dobrega
okusa
,
da
svoje
hčere
ni
krmil
s
puhlo
in
površno
»
dekliško
literaturo
«
,
ampak
je
izkušal
z
resnimi
knjigami
globokih
misliteljev
razširiti
njene
preproste
pojme
o
človeštvu
in
življenju
.
Gojil
je
v
njeni
mladi
duši
pravičnost
in
tolerantnost
in
jo
navajal
k
samozavesti
in
k
onemu
pravemu
in
resničnemu
,
človeku
neizogibno
potrebnemu
čustvu
odgovornosti
za
svoje
mnenje
,
svoje
ideje
in
svoja
dejanja
.
Takrat
ko
se
je
ženil
,
je
sanjal
o
vzorni
družini
,
ki
jo
ustanovi
,
o
otrocih
,
ki
jih
bo
vzgajal
sam
in
ki
mu
bodo
prijatelji
v
poznejših
letih
.
Žena
njegova
je
bila
še
mlada
,
zaljubljena
je
bila
vanj
in
je
tiho
poslušala
njegove
osnove
za
bodočnost
.
Pritrjevala
mu
je
molče
,
njene
sentimentalne
oči
so
ga
gledale
pozorno
in
,
kakor
si
je
domišljal
,
z
razumevanjem
in
ukaželjnim
interesom
.
Ali
njene
oči
so
bile
pač
take
,
in
če
bi
bil
govoril
o
prebavljivosti
tort
in
čokoladnih
bonbonov
,
gledale
bi
ga
bile
z
istim
izrazom
,
svetile
bi
se
bile
z
istim
mokrim
in
toplim
sijajem
.
Čez
pol
leta
po
poroki
pa
mu
je
bilo
jasno
kakor
dan
,
da
bi
ga
ne
bila
vzela
nikdar
,
če
bi
ne
bil
državni
uradnik
s
pokojnino
.
In
takrat
je
obračunal
s
svojimi
osnovami
in
sanjami
.
Bil
je
zopet
sam
.
Živel
je
z
ženo
prav
v
istem
zunanjem
,
neduševnem
zakonu
,
ki
se
mu
je
nekdaj
zdel
nemoralen
,
strašen
in
zaničevanja
vreden
.
Ko
so
prišli
otroci
,
jih
je
prepustil
vplivu
matere
,
ker
je
bil
že
naprej
resigniral
,
da
bi
jih
pridobil
zase
.
Bil
je
ljubezniv
z
ženo
in
otroki
,
vljuden
in
obziren
kakor
tujec
,
ki
sedi
slučajno
v
družinskem
krogu
;
ali
duševne
vezi
ga
niso
vezale
na
ta
dom
,
ki
je
bil
tako
drugačen
,
kakor
si
ga
je
kdaj
snoval
.
In
zdaj
ko
se
je
tako
nepričakovano
zbližal
s
hčerjo
,
ji
je
bil
kakor
hvaležen
,
da
posluša
njegove
pogovore
,
da
čita
knjige
,
ki
jih
ji
daje
.
Ženi
njegovi
to
razmerje
ni
ugajalo
.
Ona
,
ki
je
nadzirala
vse
njegove
dohodke
,
se
je
zgražala
za
vsak
krajcar
,
ki
ga
je
izdal
za
knjige
,
časopise
,
gledišče
ali
kak
koncert
.
Njej
so
bile
take
kulturne
potrebe
neodpustljiva
potrata
.
One
njene
poetične
naklonjenosti
,
ki
jih
je
še
imela
v
svojih
mladih
letih
,
so
izginile
prav
hitro
z
njeno
zunanjo
lepoto
vred
in
postala
je
ona
banalna
,
ozkosrčna
in
smešno
varčna
ženska
,
kakršnih
je
toliko
med
našim
ženstvom
,
ki
se
greje
še
v
nezasluženi
slavi
tako
zvanih
dobrih
gospodinj
.
»
Čemu
ti
bodo
knjige
,
«
je
govorila
.
»
Prebereš
jo
in
potem
je
za
nič
.
Če
že
hočeš
,
kupi
si
raje
večkrat
malo
vina
,
ki
ti
bo
vsaj
za
zdravje
malo
pomagalo
.
S
tem
,
kar
izdaš
za
knjige
,
bi
lahko
imel
še
eno
lepo
in
drago
obleko
vsako
leto
.
Tako
pa
izdaš
vse
za
tisti
papir
in
hodiš
okrog
v
ponošenih
suknjah
.
Nobenega
pravega
spoštovanja
ne
uživaš
.
«
Molčal
je
,
odgovor
bi
bil
odveč
in
smešen
.
»
In
zdaj
mi
kvariš
še
otroka
!
Punca
ima
že
tako
dosti
v
glavi
.
Za
šolo
naj
se
še
uči
,
saj
ji
ne
branim
.
Sama
si
bo
lahko
služila
kruh
.
Ali
tiste
tvoje
knjige
in
tvoji
časopisi
jo
čisto
izpridijo
.
Vso
vero
bo
izgubila
.
In
kaj
bodo
potem
punci
knjige
?!
Čim
manj
ve
,
boljše
je
za
njo
.
Če
ima
preveč
časa
,
naj
pomaga
v
kuhinji
!
Za
punco
je
vedno
dobro
,
če
razume
kuho
in
gospodinjstvo
.
Bogve
kaj
se
še
pripeti
!
To
ti
rečem
,
ne
pohujšuj
je
!
Denar
lahko
obrneš
za
pametnejše
reči
,
ne
pa
za
take
bedarije
!
Nov
klobuk
ji
kupi
–
to
bo
zanjo
boljše
,
kakor
da
jo
vlačiš
v
gledišče
!
«
Tako
se
je
slišalo
vsak
dan
v
raznih
variacijah
.
Kadar
je
prišel
oče
iz
pisarne
in
se
je
Nada
pripravljala
z
njim
na
izprehod
,
se
je
mati
jezila
:
»
Za
dekleta
se
ne
spodobi
,
da
bi
vedno
letalo
okrog
.
Doma
ostani
!
Ali
te
ni
sram
,
da
letaš
vsak
dan
na
Rožnik
,
ali
na
Fužine
,
ali
še
celo
na
Golovec
,
kjer
se
potikajo
sami
potepuhi
!?
«
»
Saj
grem
z
očetom
!
«
»
Oče
je
ravno
tak
.
Prav
nič
boljši
od
tebe
.
Nikoli
ni
imel
nič
ponosa
!
Kdo
ga
pa
spoštuje
?
Nihče
!
Neumna
sem
bila
,
da
sem
ga
vzela
.
Takega
,
ki
ni
z
nobenim
človekom
,
ki
se
ljudje
zgledujejo
nad
njim
!
In
take
gospode
,
ki
bi
jih
bila
jaz
lahko
dobila
!
On
pa
ni
nič
in
nikoli
nič
ne
bo
.
Saj
bi
bil
lahko
avanziral
!
A
ni
!
Tega
je
kriva
samo
tista
njegova
prevzetnost
.
In
ti
si
čisto
taka
!
Še
žal
ti
bo
,
pa
bo
prepozno
!
«
Oče
in
Nada
sta
molče
odhajala
.
»
Nikamor
ne
pojde
!
«
se
je
raztogotila
mati
.
»
Pojde
!
«
je
ugovarjal
oče
.
»
Prej
si
ti
gospodarila
z
njo
,
zdaj
bom
pa
jaz
.
Glej
jo
,
kakšna
je
,
kako
si
jo
izredila
!
Šibka
je
in
slabotna
,
doktor
vedno
pravi
:
čist
zrak
,
gibanje
!
Ti
pa
,
da
bi
doma
sedela
cele
tedne
.
Še
jetiko
dobi
!
«
»
Če
jo
dobi
,
pri
meni
ne
!
«
ga
je
piknila
žena
.
»
Moje
sorodništvo
je
vse
zdravo
.
Mi
smo
trdni
ljudje
.
Saj
je
menda
tvoja
mati
umrla
na
jetiki
,
in
ne
moja
,
in
tvoj
brat
,
in
ne
moj
,
če
prav
vem
!
«
Taki
prizori
so
se
vrstili
neprenehoma
.
Doma
oče
in
hči
nista
mogla
ničesar
govoriti
.
Takoj
je
prišla
mati
s
kregom
in
natolcevanjem
.
Zato
je
zdaj
oče
večkrat
čakal
Nado
pred
šolo
ali
pa
ona
njega
pred
pisarno
in
potem
sta
šla
skupaj
na
izprehod
.
O
vsem
sta
govorila
,
samo
o
onem
popoldnevu
na
Fužinah
nikdar
.
O
ženi
,
o
svojem
življenju
in
svoji
mladosti
oče
sploh
ni
govoril
,
in
Nada
je
čutila
,
da
je
mnogo
bolečega
in
ranjenega
v
njegovi
preteklosti
.
Zato
ni
povpraševala
.
Ali
premišljevala
je
mnogokrat
o
tem
in
čudno
ji
je
bilo
,
da
starši
toliko
molče
prav
o
onih
straneh
svojega
življenja
,
ki
so
vendar
za
otroke
tolike
važnosti
.
In
opazila
je
to
molčanje
tudi
v
družinah
svojih
prijateljic
.
»
Pomisli
,
«
je
rekla
nekoč
njena
starejša
tovarišica
,
ki
je
bila
malone
že
osemnajst
let
stara
,
»
pomisli
,
danes
mi
je
povedala
teta
,
da
je
bila
moja
mati
vdova
,
ko
je
vzela
mojega
očeta
.
Štiriindvajset
let
je
bila
stara
takrat
,
a
bila
že
dve
leti
vdova
.
Z
osemnajstimi
leti
so
jo
omožili
z
mladim
uradnikom
.
Teta
mi
je
pokazala
njegovo
fotografijo
;
lep
človek
je
bil
in
čisto
umetniški
je
videti
.
Tudi
sina
je
imela
moja
mati
z
njim
;
tri
leta
je
bil
star
,
ko
je
umrl
.
Mož
in
sin
,
oba
sta
ji
umrla
v
enem
letu
.
In
potem
je
vzela
mojega
očeta
.
A
glej
,
do
danes
nisem
vedela
ničesar
o
njej
niti
o
tem
triletnem
dečku
–
Zvonimir
mu
je
bilo
ime
;
takrat
so
dajali
otrokom
jako
poetična
imena
–
,
ki
je
pravzaprav
moj
brat
.
Pa
glej
,
odraslo
dekle
sem
,
in
kdo
mi
je
najbližji
na
svetu
?
–
moja
mati
!
Vsaj
morala
bi
mi
biti
!
Ona
hoče
,
da
sem
ji
vedno
odkritosrčna
,
da
ji
povem
vse
,
kar
mislim
.
A
ona
?!
Tuji
ljudje
vedo
več
o
njej
nego
jaz
.
Kaj
se
sramuje
svojega
prvega
zakona
,
svojega
prvega
moža
in
svojega
edinega
sina
?
Če
jo
boli
glava
,
vem
,
da
jo
boli
zato
,
ker
je
vroč
dan
,
če
je
pa
žalostna
,
pa
ne
vem
,
zakaj
je
žalostna
in
na
kaj
misli
!
«
Nada
je
prijateljici
pritrjevala
in
večkrat
je
od
tedaj
pogledala
očeta
,
njegovo
visoko
čelo
,
sanjajoče
in
odsotne
oči
in
uganjevala
je
,
kakšne
misli
se
pač
vrste
v
njegovi
duši
.
Krasni
so
bili
ti
izprehodi
,
polni
zanimivih
pogovorov
,
ali
Nada
je
čutila
,
da
je
ostal
vendar
še
globok
prepad
med
njo
in
med
očetom
.
Ali
vedela
je
tudi
,
da
preko
tega
prepada
ni
ceste
,
da
očetove
misli
samevajo
že
leta
in
da
jih
ne
more
zaupati
nikomur
,
niti
njej
ne
.
Vznemirjale
bi
jo
,
a
pomagati
bi
mu
ne
mogla
.
Pretežke
so
najbrž
zanjo
in
prežalostne
;
preslaba
je
,
da
bi
jih
vzela
samo
za
trenutek
na
svoje
rame
v
velikem
in
trepetajočem
sočustvu
.
Vse
dolgo
očetovo
življenje
so
se
nabirale
in
težko
jih
nosi
sam
,
ki
je
že
navajen
nanje
.
Takrat
,
ono
popoldne
na
Fužinah
,
je
slučajno
pogledala
za
trenutek
v
njegovo
življenje
,
ali
isti
hip
se
je
zagrinjalo
tudi
že
zopet
zagrnilo
,
in
kakor
da
ni
bilo
nikdar
onega
prizora
med
njo
in
očetom
.
Ono
damo
je
videla
potem
še
enkrat
od
daleč
.
Visoka
in
vitka
je
počasi
stopala
skozi
Zvezdo
.
Obstala
je
takrat
in
gledala
za
njo
,
kako
je
izginila
med
kostanji
.
Zaželela
si
je
,
pogledati
ji
v
obraz
in
v
oči
,
ali
obrnila
se
je
in
odšla
po
drugi
poti
domov
.
Zazdelo
se
ji
je
,
da
bi
oskrunila
nekaj
svetega
in
vzvišenega
,
če
bi
se
doteknila
one
dame
z
radovednim
pogledom
;
nje
,
ki
ji
je
rekel
oče
tako
lepe
besede
.
Občutila
je
,
da
so
take
besede
redke
v
življenju
in
da
ni
vsak
človek
tako
srečen
,
da
bi
jih
izpregovoril
.
Enkrat
sta
prišla
z
očetom
z
izprehoda
prej
domov
kakor
navadno
.
Bilo
je
že
proti
jeseni
,
v
ljubljanskih
izprehajališčih
je
padalo
prvo
žolto
listje
raz
drevesa
.
Krasen
dan
je
bil
,
miren
,
brez
vetra
,
a
tudi
brez
vročine
.
Nebo
je
bilo
globoko
in
neizmerno
,
oči
so
se
potopile
vanje
,
razširile
so
se
in
prihajale
so
lepe
,
resne
in
sanjave
misli
od
povsod
.
Krasota
jih
je
budila
,
ki
je
bila
čista
in
mirna
razgrnjena
nad
nebom
in
zemljo
.
In
oče
je
postal
zamišljen
,
otožen
,
pokašljeval
je
malo
in
povedal
ji
je
,
da
so
še
vsi
v
njegovi
družini
umrli
za
sušico
in
da
pride
pač
tudi
nanj
enkrat
vrsta
.
Omenil
je
to
tako
mimogrede
in
govorila
sta
potem
o
drugih
rečeh
.
Ali
zdelo
se
mu
je
vendarle
,
da
je
truden
,
in
odšla
sta
domov
.
Doma
pa
se
je
zgodilo
nekaj
strašnega
.
Stopila
sta
v
vežo
in
v
stanovanje
,
ki
je
bilo
odprto
.
Nobenega
glasa
ni
bilo
čuti
,
v
kuhinji
ni
bilo
nikogar
,
molče
sta
šla
skozi
prvo
sobo
,
oče
naprej
.
Odprl
je
vrata
,
potem
pa
je
obstal
tako
med
vrati
in
je
zakričal
,
da
se
je
Nada
oprijela
za
omaro
,
da
bi
ne
padla
.
Tam
v
drugi
sobi
za
mizo
je
sedela
njena
mati
.
Na
mizi
je
stala
mala
,
lepo
izrezljana
skrinjica
,
ki
je
oče
vanjo
spravljal
svoja
pisma
;
ključ
je
nosil
vedno
seboj
.
Skrinjica
je
bila
sedaj
odprta
,
pisma
so
ležala
v
neredu
po
mizi
in
po
stolih
,
jedno
je
še
držala
mati
v
desnici
.
Med
papirji
pa
je
ležalo
kladivo
in
klešče
.
Ključavnica
je
bila
odtrgana
in
tudi
les
je
bil
razklan
.
Oče
je
bil
tedaj
strašen
;
vzrasel
je
,
glava
se
mu
je
vzdignila
,
oči
so
bile
trde
kakor
jeklo
.
Nadi
se
je
zdel
neizmerno
silen
in
mogočen
,
dvignil
bi
roko
in
mati
bi
se
sesedla
na
tla
.
Tresla
se
je
po
vsem
telesu
,
ustnice
so
se
ji
gibale
brez
glasu
.
Tudi
mati
se
je
bala
.
Bleda
je
bila
kakor
zid
,
opirala
se
je
ob
mizo
in
potuhnila
se
je
boječe
.
Oče
pa
je
stal
minuto
ali
dve
tako
pred
njo
,
s
plamtečimi
groznimi
očmi
.
Ni
bilo
glasu
iz
njega
ali
njegov
molk
je
bil
strašen
.
Nekaj
grozovitega
je
napolnilo
sobo
,
srca
so
zastala
,
zledenela
;
potem
je
izginilo
.
Nada
je
zajokala
,
oče
se
je
obrnil
in
sedel
na
stol
k
oknu
.
Zamahnil
je
z
roko
proti
vratom
.
»
Ven
!
«
je
zahropel
težko
.
Takrat
je
skočila
mati
izza
mize
,
zgrabila
z
obema
rokama
toliko
pisem
,
kolikor
je
mogla
,
in
jih
vrgla
njemu
pred
noge
.
»
Fej
,
sram
te
bodi
!
«
Podprla
si
je
roke
ob
boke
in
valilo
se
je
iz
nje
kakor
povodenj
.
Vsa
surovost
se
je
zgrnila
preko
njenih
penečih
se
usten
.
Grda
je
bila
in
ostudna
kakor
one
surove
branjevke
,
kadar
se
stepo
med
seboj
.
»
Z
vlačugami
se
vlači
,
medena
pisma
pisari
,
doma
ima
pa
ženo
in
otroke
!
Fej
!
Saj
se
mi
je
zdelo
!
In
kakšna
imena
ji
daje
,
ti
svoji
vlačugi
!
Lepa
ženska
,
ki
piše
omoženemu
človeku
!
Samo
če
jo
dobim
!
Jaz
ji
že
povem
!
Oj
,
pokažem
ji
,
da
me
bo
pomnila
!
In
ti
,
ti
si
potem
še
upaš
povzdigovati
se
nad
mene
!
Ti
babjek
!
Slepar
!
Prešestnik
!
Fej
!
Fej
!
«
Glas
ji
je
prešel
v
hripavo
sikanje
.
Grozila
je
s
pestmi
,
v
obraz
je
bila
temnordeča
in
iz
ust
so
ji
letele
sline
.
»
Saj
se
mi
je
zdelo
!
In
ni
prva
,
gotovo
ne
!
O
,
bogve
s
kakšnimi
se
je
že
vlačil
!
Ta
je
še
predobra
zate
!
Za
vsakim
krilom
leta
,
potuhnjenec
!
Hinavec
,
ti
!
Potem
pa
si
še
pisarita
taka
visoka
pisma
!
Ha
,
ha
!
«
Sunila
je
z
nogo
papirje
,
ki
so
ležali
po
tleh
.
»
Jaz
nisem
tako
izobražena
kakor
ti
,
seveda
!
Ti
in
tvoja
fina
priležnica
!
Jaz
nimam
takih
besed
v
ustih
,
ali
jaz
sem
poštena
ženska
in
kaj
takega
ne
trpim
v
svoji
hiši
!
«
Vso
svojo
surovost
je
izlila
nanj
,
vse
nizke
in
umazane
psovke
je
izpljuvala
,
ki
jih
je
kdaj
slišala
...
Nada
je
stala
ob
steni
in
tresla
se
je
in
vsaka
teh
strašnih
umazanih
besed
jo
je
zabolela
in
bilo
ji
je
,
kakor
da
bi
jo
kdo
polival
s
pekočo
in
smrdečo
tekočino
.
Ta
furija
,
ki
je
bila
njena
mati
,
ji
je
bila
sedaj
ostudna
v
svoji
slepi
besneči
jezi
.
Ako
bi
bila
ogorčena
,
srdita
,
vse
bi
razumela
Nada
,
ali
ta
surovost
in
nizkota
sta
bili
odurni
in
zaničljivi
.
Nikdar
bi
ne
bila
verjela
,
da
more
ženska
govoriti
tako
nedostojne
besede
,
in
zdaj
je
bila
ta
ženska
njena
–
mati
.
»
Molčite
,
molčite
!
«
je
jecljala
venomer
polslišno
,
vsa
odrevenela
od
groze
in
odpora
.
Hotela
je
,
da
ne
sliši
teh
podlih
rohnečih
besed
,
tiščala
si
je
ušesa
,
ali
vse
je
slišala
le
še
razločnejše
.
Hotela
je
pobegniti
,
ali
noge
se
ji
niso
premaknile
.
In
zdaj
je
mati
opazila
tudi
njo
.
»
Oh
,
ti
si
tudi
tukaj
!
Samo
poslušaj
,
kakšen
je
ta
tvoj
oče
,
ki
ga
imaš
za
boga
!
To
so
vzgledi
,
kaj
!
In
ti
boš
prav
taka
,
prav
taka
!
Bogve
kje
se
boš
še
vlačila
!
Saj
te
je
čisto
pokvaril
s
svojimi
knjigami
!
Zato
je
tak
,
ker
so
ga
časopisi
vsega
prevzeli
.
Vso
vero
je
izgubil
!
In
ti
tudi
!
Sam
Bog
ve
,
kaj
bo
s
teboj
!
Izprijena
si
že
tako
!
Vse
vem
,
kakšna
ljubkovanja
si
že
imela
.
Ti
smrklja
!
O
,
kaj
šele
bo
!
Kakor
oče
,
prav
kakor
oče
!
«
Nada
je
stegnila
roke
,
kakor
da
se
hoče
z
rokami
braniti
surovih
psovk
,
ki
so
kakor
težki
udarci
padale
na
njo
.
Ali
kakor
grd
,
gnusen
potok
se
je
valilo
iz
ust
njene
matere
.
Bila
je
brez
diha
,
jezen
jok
je
spremljal
njene
besede
in
debele
besne
solze
so
ji
kapale
po
licih
doli
.
Nikdar
ni
Nada
videla
tako
odurnega
joka
in
tako
zoprnih
,
odurnih
solz
.
Oče
je
sedel
pri
oknu
in
gledal
v
stran
.
Niti
ozrl
se
ni
več
na
ženo
,
ki
je
še
dalje
kričala
in
rohnela
.
In
mati
je
zgrabila
skrinjico
na
mizi
in
jo
treščila
ob
tla
,
potem
je
stopila
na
njo
in
tolkla
z
nogami
,
dokler
se
ni
vse
razsulo
v
trske
.
Planila
je
k
omari
,
kjer
je
stalo
nekaj
kipcev
iz
sadre
,
nekaj
glav
svetovnih
pisateljev
,
kapitalska
Venus
in
Apolo
–
vse
je
pometala
na
tla
,
da
se
je
razletelo
v
prah
.
Prevrnila
je
mali
podstavek
s
knjigami
in
je
gazila
po
njih
z
divjo
slastjo
.
Strgala
je
kitaro
s
stene
,
ki
je
oče
na
nji
včasih
brenkal
,
in
jo
je
razbila
in
pokončala
.
»
Na
!
Na
!
Tukaj
imaš
!
Jaz
ti
že
pokažem
!
To
ima
človek
,
če
trpi
takele
reči
v
hiši
!
«
Obstala
je
trenutek
sredi
sobe
med
vsemi
temi
potrtimi
in
razbitimi
rečmi
,
zasmejala
se
je
hudobno
,
potem
je
odšla
v
drugo
sobo
.
Nada
je
slišala
,
kako
se
je
preoblekla
in
umila
,
vzela
klobuk
in
odšla
iz
hiše
.
Ostala
sta
sama
z
očetom
v
stanovanju
.
Oče
se
ni
premaknil
.
Glavo
je
imel
podprto
v
roke
,
tako
je
sedel
molče
in
nepremično
.
Nada
ni
vedela
,
kaj
bi
.
Vsa
slaba
je
bila
,
tresla
se
je
,
kakor
da
bi
se
bila
prebudila
iz
globoke
omotice
.
Doteknila
se
je
z
roko
očetove
rame
.
»
Oče
!
«
»
Pospravi
!
«
je
dejal
.
Pokleknila
je
na
tla
in
zbirala
najprej
pisma
.
Zložila
jih
je
in
zravnala
.
Žal
ji
je
bilo
teh
nedolžnih
,
gotovo
lepih
pisem
,
ki
je
o
njih
oče
tam
v
Fužinah
dejal
,
da
so
najlepše
in
najsvetejše
v
njegovem
življenju
.
Papir
je
bil
čist
,
nobenega
madeža
ni
bilo
na
njem
,
in
vendar
so
se
ji
zdela
ta
pisma
oskrunjena
in
omadeževana
.
Z
grdimi
in
zlobnimi
očmi
jih
je
čitala
njena
mati
in
vse
najlepše
je
v
svojem
nizkem
mišljenju
izpremenila
v
blato
.
Z
nizkimi
mislimi
jih
je
prebirala
,
s
hudobno
zavistjo
v
duši
.
Nič
lepega
niso
budile
v
njej
,
niti
obžalovanja
niti
žalosti
,
samo
nedostojen
srd
,
odurno
surovost
.
In
peklo
jo
je
in
skelelo
,
da
se
je
njena
mati
,
katero
bi
si
želela
dobro
in
vzvišeno
,
vselej
vredno
ljubezni
in
spoštovanja
,
tako
globoko
ponižala
.
Zložila
je
vsa
pisma
in
jih
nesla
očetu
.
Zamahnil
je
z
roko
,
niti
doteknilse
jih
ni
.
»
Sežgi
jih
,
vse
sežgi
!
«
Pokazal
je
na
vse
,
kar
je
ležalo
po
tleh
.
»
Knjig
bi
bilo
škoda
,
«
je
rekla
Nada
,
»
naj
bodo
rajši
moje
!
«
Ničesar
ji
ni
odgovoril
.
In
Nada
je
zbrala
vse
trske
skrinjice
,
tudi
polomljeno
kitaro
je
zbrala
,
potrgane
strune
,
odtrgani
trak
.
In
vse
je
nesla
v
kuhinjo
in
sežgala
.
Tudi
pisma
je
sežgala
.
Razumela
je
očeta
,
da
jih
ni
hotel
videti
nikdar
več
,
da
se
jih
ni
hotel
niti
dotekniti
,
zdaj
ko
so
bila
oskrunjena
in
poblatena
.
Kitara
je
bila
potrta
in
sežgana
in
oče
ne
bo
nikdar
več
pel
,
kipci
so
bili
razsuti
in
nikdar
več
se
ne
bodo
razveselile
očetove
oči
nad
to
skromno
lepoto
,
s
katero
si
je
bil
okrasil
svoje
stanovanje
.
Nič
več
ga
ne
bo
veselilo
,
še
večji
samotar
postane
in
nikdar
ne
bo
nihče
vedel
,
kakšne
misli
se
zibljejo
za
njegovim
čelom
.
In
tudi
z
njo
,
Nado
,
bo
poslej
bolj
boječ
in
z
njo
se
ne
bo
toliko
razgovarjal
.
In
na
njegovih
očeh
bo
videla
,
da
se
boji
tudi
nje
,
da
bi
ga
ne
razžalila
,
da
bi
ga
ne
ranila
v
dno
srca
...
Toda
ona
ga
ne
bo
nikoli
razžalila
,
dobra
bo
z
njim
,
rada
ga
bo
imela
,
vse
tako
tiho
,
brez
besed
,
da
bo
samo
čutil
njeno
ljubezen
.
Pospravila
je
vse
in
uredila
in
njej
se
je
zdelo
,
kakor
da
se
je
vse
,
ves
ta
odurni
in
strašni
prizor
,
da
se
je
vse
to
zgodilo
že
davno
,
da
je
že
preteklo
in
polpozabljeno
.
Samo
na
omarah
in
policah
je
bilo
pusto
in
prazno
.
Ko
je
prišla
nazaj
k
očetu
,
je
težko
dihal
in
kašljal
.
Pokašljeval
je
,
kar
je
pomnila
,
pa
je
tudi
to
zdaj
ni
vznemirilo
.
»
Prinesi
mi
vode
!
«
ji
je
dejal
.
Šla
je
po
vodo
in
mu
jo
prinesla
.
Toda
oče
je
samo
odkimal
in
nakrat
je
pobledel
,
iz
ust
pa
mu
je
prišla
kri
.
Prestrašila
se
je
Nada
.
Vsa
zbegana
je
hodila
okrog
očeta
,
postavila
stole
okrog
njega
,
da
se
je
naslonil
,
in
odgrnila
in
pripravila
posteljo
.
Oče
je
bil
slab
in
tresel
se
je
.
Pomagala
mu
je
,
da
je
legel
v
posteljo
.
Potem
pa
je
hitela
k
sosedi
,
naj
gre
po
zdravnika
.
»
Zdaj
se
je
začelo
.
Nada
,
dolgo
ne
bom
več
.
«
Zajokala
je
.
»
Kakor
pri
bratu
se
je
začelo
.
Ali
nikar
ne
jokaj
!
Kaj
je
to
takega
!
«
Prišel
je
zdravnik
in
rekel
,
da
se
mora
oče
paziti
–
mleko
,
dober
zrak
,
mir
...
Miloš
je
prišel
šele
pod
večer
,
matere
ni
bilo
.
Nada
ni
vedela
,
kam
naj
bi
šla
po
njo
,
in
tudi
sram
jo
je
bilo
,
da
bi
ljudje
ne
izvedeli
,
kaj
se
je
dogodilo
.
Ko
pa
se
je
stemnilo
,
je
prišla
stara
vdova
,
materina
prijateljica
in
svetovalka
.
Držala
se
je
dostojno
,
strogo
,
kakor
ogorčeno
,
ali
ko
je
videla
očeta
v
postelji
,
je
bila
presenečena
in
njeno
lice
se
je
raztegnilo
v
pomirljive
gube
,
kakor
se
to
spodobi
izpremenjenim
okoliščinam
.
»
Upam
,
da
ni
nevarno
,
gospod
Milič
.
Verujem
,
verujem
–
razburjenje
,
iznenadenje
,
človek
ima
pač
živce
...
Mari
bo
takoj
prišla
.
Pritekla
je
bila
k
meni
.
Zelo
žalostna
–
gospod
Milič
,
moram
priznati
–
zelo
žalostna
!
...
Proč
pojdem
!
K
njemu
nikoli
več
!
Tako
ona
...
A
jaz
:
Mari
,
pamet
,
pamet
!
...
Kaj
poreče
svet
!
In
potem
,
saj
ni
tako
strašna
stvar
!
V
vsaki
družini
,
draga
Mari
,
v
vsaki
družini
,
se
pripeti
kaj
enakega
!
...
O
,
v
vsaki
družini
!
...
Jaz
to
vem
–
saj
sem
videla
že
nekaj
na
svetu
!
...
In
potem
moški
!
Moj
Bog
–
moški
so
pač
taki
!
Vsi
moški
,
veruj
!
...
In
tvoj
mož
,
Milič
,
–
tako
sem
ji
rekla
–
tvoj
mož
,
Mari
,
vsaj
ne
pije
,
ne
kvarta
,
no
...
lahko
si
zadovoljna
.
«
Sedla
je
k
mizi
.
Miloš
se
je
muzal
in
odšel
,
Nada
pa
je
ostala
pri
očetovi
postelji
.
»
In
kaj
želite
?
«
je
vprašala
hladno
.
»
Ah
,
ti
?!
...
No
,
ti
si
še
otrok
.
Ne
razumeš
vsega
...
Ali
bi
ne
bilo
dobro
,
gospod
Milič
,
da
jo
pošljete
ven
?
Take
reči
niso
za
otroška
ušesa
in
potem
,
dekle
je
!
...
«
Oče
je
molčal
,
ni
še
genil
z
ustnicami
,
odkar
je
bila
vstopila
v
sobo
.
Nada
ga
je
prijela
za
roko
in
on
se
je
mirno
nasmehnil
,
komaj
par
potez
se
je
zgenilo
okrog
dobrih
oči
,
ki
so
gledale
v
hčer
.
»
Gospod
Milič
,
«
je
nadaljevala
vdova
,
»
mnogo
ne
bom
govorila
,
zaradi
otroka
ne
.
Ali
malo
napačno
ste
pač
ravnali
...
če
se
prav
premisli
,
jako
napačno
...
Mari
je
dobra
žena
,
poštena
in
skrbna
,
le
vse
,
kar
je
res
...
Mari
ne
zasluži
tega
,
gotovo
z
mirno
vestjo
rečem
,
da
ne
zasluži
...
In
bila
je
jako
razžaljena
,
po
pravici
razžaljena
.
Ali
ona
vam
bo
odpustila
...
Prositi
jo
morate
pač
,
ko
pride
,
spodobi
se
to
.
Saj
je
vaša
Mari
zlata
ženska
,
poštena
,
vse
,
kar
je
res
,
poštena
in
skrbna
.
«
Govorila
je
nekaj
časa
,
a
ko
je
videla
,
da
Milič
ne
odgovarja
in
noče
odgovarjati
,
je
odšla
.
Ponoči
se
je
vrnila
mati
.
Nihče
več
ni
v
družini
omenil
onega
prizora
.
Mati
je
očetu
stregla
molče
.
Ne
z
navdušenjem
,
ali
stregla
mu
je
.
Končno
je
bil
on
vendarle
njen
mož
in
potem
tudi
–
pokojnina
bi
bila
še
jako
majhna
,
če
bi
umrl
.
Oče
je
bolehal
vso
jesen
in
vso
zimo
.
Hodil
je
okrog
slaboten
in
bolan
,
tudi
v
pisarno
je
še
zahajal
.
Govoril
je
še
manj
kakor
prej
.
Z
Nado
sta
včasih
igrala
šah
,
druge
zabave
ni
imel
,
niti
ona
ne
.
Zdelo
se
ji
je
vse
drugo
malenkostno
in
lahkomišljeno
,
zdaj
,
v
tem
času
,
ko
je
vedela
,
da
ji
umira
oče
.
Spomladi
,
v
dobi
mrzlega
aprilskega
deževja
pa
je
legel
.
Nada
je
vselej
s
strahom
hitela
iz
šole
domov
.
Vedela
je
,
da
se
bliža
koncu
.
Enkrat
,
ko
sta
bila
sama
in
je
sedela
Nada
na
robu
njegove
postelje
,
jo
je
prijel
oče
za
roko
.
Ustnice
so
se
pregibale
,
hotel
je
nekaj
reči
.
Ali
izpustil
je
njeno
roko
in
se
obrnil
v
stran
.
Nada
mu
je
gladila
lase
.
Dve
solzi
ste
mu
počasi
prilezli
iz
oči
in
oče
je
zaprl
trepalnice
,
kakor
da
se
sramuje
.
Nadi
se
je
zdelo
,
da
misli
na
damo
,
ki
jo
je
videla
onega
lepega
letnega
dne
v
parku
na
Fužinah
.
Poljubila
mu
je
roko
.
Pogledal
jo
je
in
se
nasmehnil
.
Kakor
lahna
senca
je
preletel
ta
nasmeh
njegov
obraz
.
»
Dobra
bodi
,
Nada
,
bodi
vedno
dobra
!
«
je
zašepetal
...
Ko
je
prišla
enkrat
iz
šole
domov
,
je
bil
mrtev
...
Tisti
dan
,
ko
so
očeta
pokopali
,
je
bilo
Nadi
,
kakor
da
se
je
nekaj
pogreznilo
zadaj
za
njo
.
Vsa
tista
lepa
prva
mladost
se
je
pogreznila
,
vse
njene
sanje
,
vse
ono
sanjarsko
pričakovanje
neke
posebne
velike
sreče
.
Oče
je
umrl
in
z
njim
je
umrlo
vse
,
kar
je
bilo
lepega
v
njenem
življenju
.
Vedela
je
,
zdaj
,
zdaj
stopi
mati
pred
njo
,
pa
ji
reče
:
»
Od
česa
pa
bomo
živeli
?!
Oče
ni
nikoli
štedil
,
a
od
penzije
ne
bomo
živi
.
«
In
zajokala
bo
za
očetom
,
ki
je
vendar
vsak
mesec
prinesel
plačo
domov
,
pa
naj
je
bil
tudi
bolehen
in
siten
.
Takoj
ko
je
oče
zatisnil
oči
,
je
vedela
Nada
,
da
razpade
zdaj
vsa
družina
.
Ni
mogla
pomisliti
,
da
bi
ostala
nadalje
doma
pri
materi
.
To
bi
bilo
strašno
življenje
.
Polno
grenkobe
bi
bilo
in
očitanj
.
In
potem
na
dnu
srca
ji
ni
bila
zaspala
tista
mržnja
proti
materi
,
ki
jo
je
občutila
oni
hip
,
ko
je
oče
prvikrat
legel
v
posteljo
.
Mati
ni
bila
brez
krivde
zaradi
te
nagle
katastrofe
.
Morda
bi
bil
oče
živel
še
leta
,
da
je
bila
mati
z
njim
nežna
in
obzirna
.
Tako
je
govorilo
v
njenem
srcu
in
napenjala
je
vse
svoje
misli
,
kako
bi
odšla
proč
k
tujim
ljudem
,
kjer
bi
jedla
kruh
,
ki
bi
si
ga
zaslužila
sama
.
Legla
je
spat
prej
,
preden
se
je
vrnila
mati
,
ki
se
je
zadržala
pri
svojih
znankah
,
ki
so
je
tolažile
in
jo
obsipale
s
pomilovanjem
in
dobrimi
nasveti
.
Tudi
Miloš
je
prišel
in
sel
v
prvi
sobi
k
mizi
.
Slišala
ga
je
,
kako
je
tiho
ihtel
,
in
tudi
njo
je
srce
še
bolj
zabolelo
.
Brat
se
ji
je
zdel
bolj
dober
in
blag
,
ko
ga
je
žalost
tako
premagala
.
Bil
je
vedno
vesel
in
skoraj
nikoli
ga
ni
videla
jokati
.
Čakal
je
mater
.
Nada
,
ki
se
je
delala
,
kakor
da
bi
spala
,
je
slišala
,
kako
ga
je
mati
tolažila
,
naj
nikar
ne
skrbi
,
da
ga
že
še
izšola
.
»
Nada
pojde
kam
v
prodajalno
,
jaz
bom
kaj
šivala
,
pa
te
že
preredimo
,
dokler
sam
kaj
ne
postaneš
,
«
je
rekla
.
»
Nada
je
že
velika
,
pa
naj
kaj
zasluži
!
Za
dekleta
je
dosti
šolana
.
Oče
jo
je
razvadil
,
pa
naj
le
poizkusi
,
kaj
se
pravi
življenje
!
«
Miloš
je
nekaj
časa
še
jokal
,
potem
se
je
pa
tudi
utolažil
in
je
pripovedal
,
da
si
že
dobi
kakšno
instrukcijo
,
dokler
bo
v
Ljubljani
.
Potem
pojde
pa
na
Dunaj
,
zakaj
tak
majhen
uradnik
,
kakor
je
bil
oče
,
ne
bo
.
To
je
samo
stradanje
in
sama
revščina
!
Mati
je
pritrjevala
,
natočila
sebi
in
sinu
malo
brinjevca
in
tako
sta
še
dolgo
delala
račune
za
bodočnost
.
Nada
je
drugi
dan
vstala
zgodaj
.
Oblekla
se
je
že
in
umila
,
ko
se
je
mati
prebudila
.
»
Kam
pa
misliš
?
«
»
V
cerkev
pojdem
,
«
je
odvrnila
,
samo
da
bi
jo
mati
natančnejše
ne
spraševala
.
Ali
ni
šla
v
cerkev
.
Šla
je
na
pokopališče
in
je
ostala
tam
skoraj
dve
uri
.
Premišljevala
je
mnogo
.
Ah
,
si
je
mislila
,
kako
sem
bila
otročja
in
neumna
!
Mislila
sem
,
da
me
bo
življenje
pričakalo
kakor
princeso
.
Kar
si
zaželim
,
se
izpolni
.
Ali
življenje
se
ni
zmenilo
za
me
.
Tista
prva
ljubezen
,
ki
sem
mislila
o
nji
,
da
bo
kakor
čudež
,
da
me
izpremeni
iz
neznatne
Pepelke
v
blestečo
kraljičino
,
ta
ljubezen
je
bila
kakor
pena
,
in
danes
vem
,
da
je
bilo
vse
otročarija
.
Pravljica
za
otroke
,
ki
sem
si
jo
sama
izmislila
.
Življenje
je
pusto
in
trdo
.
Zdaj
nanovo
stopam
vanj
,
ali
danes
vem
,
da
se
bom
morala
boriti
z
njim
kakor
s
sovražnikom
.
Tudi
oče
se
je
boril
z
njim
,
a
niti
on
ga
ni
ukrotil
.
Življenje
ga
je
zmečkalo
pod
svojimi
nogami
,
zlomilo
ga
je
v
najlepših
letih
in
umrl
je
brez
sreče
v
skrbeh
in
v
trpkosti
.
Mene
morda
čaka
ista
usoda
,
ali
pot
do
tega
žalostnega
konca
je
še
dolga
.
Trnjeva
je
,
ali
jaz
moram
iti
po
njej
,
ker
bi
se
bilo
zaman
braniti
.
Odšla
je
v
mesto
in
je
stopila
v
prvo
posredovalnico
služb
.
Če
imajo
kakšno
primerno
mesto
,
ali
ne
tukaj
v
Ljubljani
.
Kolikor
dalje
,
toliko
boljše
.
Če
ima
kaj
izpitov
?
Izpitov
nima
,
ali
učila
se
je
nekaj
francoski
in
zna
,
kar
znajo
pač
druga
srednje
dobro
vzgojena
dekleta
.
Ali
rekli
so
ji
,
da
to
še
nidovolj
,
da
je
to
pravzaprav
jako
malo
,
da
ni
za
blagajničarko
ali
kontoaristko
,
ker
ne
zna
knjigovodstva
,
za
vzgojiteljico
še
celo
ne
,
ker
ne
zna
klavirja
in
nima
nikake
diplome
,
da
,
tudi
»
bona
«
bi
v
kaki
boljši
hiši
ne
mogla
biti
,
ker
nima
kurza
za
otroško
vrtnarico
.
Lahko
pa
bi
šla
h
kaki
modistinji
,
v
prodajalno
,
ali
povsod
bi
se
morala
prej
šele
učiti
.
Takoj
ne
dobi
nikjer
take
plače
,
da
bi
lahko
živela
.
Odšla
je
drugam
in
tam
so
ji
rekli
isto
.
Da
je
v
začetku
težko
,
da
bi
se
sicer
morda
kaj
namerilo
,
ali
čakati
bi
morala
vsekakor
dalje
časa
.
Par
tednov
ali
pa
tudi
mesecev
.
Ko
je
prišla
na
ulico
,
je
komaj
zadržavala
jok
.
Kaj
naj
počne
?!
Pri
materi
ne
more
biti
,
rajši
kam
za
deklo
!
Samo
proč
od
doma
,
takoj
proč
–
še
danes
!
Spomnila
se
je
končno
nekega
očetovega
prijatelja
.
Morda
bi
ji
znal
ta
kaj
svetovati
.
Šla
je
kar
v
urad
k
njemu
.
Zasmilila
se
mu
je
,
ko
jo
je
videl
tako
zbegano
.
Spočetka
ni
vedel
,
kaj
bi
ji
svetoval
.
Ni
imel
znanih
,
nobenega
vpliva
nikjer
.
Nazadnje
pa
se
je
spomnil
,
da
mu
je
žena
pripovedovala
o
nekem
svojem
daljnem
sorodniku
na
deželi
,
ki
je
bil
trgovec
in
poštar
.
Imel
je
otroke
,
pa
bi
bil
rad
dobil
kakega
inteligentnejšega
dekleta
,
ki
bi
podučevala
otroke
za
prve
razrede
ljudske
šole
,
da
bi
jih
pozneje
poslal
lahko
v
mesto
,
ko
malo
odrastejo
.
Plače
bi
sicer
ne
mogel
dati
,
ali
dotična
gospodična
bi
lahko
prakticirala
pri
njem
za
ekspeditorico
in
se
pripravila
tudi
za
brzojavni
izpit
.
Odšel
je
z
Nado
k
ženi
in
ta
je
takoj
pisala
tja
.
Nada
je
bila
z
vsem
zadovoljna
.
Kamorkoli
in
za
karkoli
,
samo
da
ne
bo
zastonj
jedla
svojega
kruha
in
da
ne
bo
pri
materi
.
Mati
ni
bila
zadovoljna
.
»
To
je
hvaležnost
,
«
je
rekla
.
»
Človek
jo
zredi
,
potem
pa
gre
,
namesto
da
bi
kaj
pomagala
.
«
Pikala
je
Nado
vse
zadnje
dni
in
se
pri
vseh
sosedah
zgražala
,
kako
nehvaležni
in
brezsrčni
so
dandanes
otroci
.
Nekega
pustega
deževnega
dne
se
je
odpeljala
Nada
iz
Ljubljane
v
novo
življenje
.
Oči
je
imela
objokane
,
nobenih
sanj
ni
bilo
več
v
njih
...
Nada
je
bila
že
skoraj
tri
leta
na
deželi
in
poldrugo
leto
je
minilo
,
odkar
je
bila
nastavljena
v
odlegli
hribovski
občini
za
poštarico
.
Pusto
je
bilo
v
tem
kraju
.
Kakor
da
je
življenje
zaostalo
in
zaspalo
v
teh
samotnih
raztresenih
vaseh
.
Dnevi
in
meseci
so
potekali
vedno
enaki
,
mirni
in
dolgočasni
.
Poleti
je
imela
svetle
batistne
obleke
,
pozimi
debele
flanelaste
bluze
,
poleti
rumene
izrezane
čeveljčke
,
pozimi
galoše
–
in
to
je
bil
tudi
edini
razloček
.
Spočetka
je
vzela
vselej
klobuk
in
rokavice
,
kadar
je
šla
na
svoj
običajni
opoldanski
izprehod
zadaj
za
vasjo
,
okrog
pokopališča
in
nazaj
,
zdaj
je
vzela
ruto
,
in
rokavice
je
nosila
samo
pozimi
.
Sploh
se
je
pokmetila
.
Dela
ni
bilo
mnogo
in
spočetka
je
mnogo
čitala
.
Potem
pa
ji
je
zmanjkalo
knjig
,
od
plače
si
jih
ni
mogla
kupiti
,
izposoditi
jih
ni
bilo
kje
.
Učitelj
je
bil
naročen
na
»
Rodoljuba
«
,
za
»
Narod
«
ni
bilo
denarja
–
imel
je
šest
otrok
,
sam
drobiž
.
Žena
njegova
je
imela
mnogo
dela
in
skrbi
,
in
če
je
prišla
na
pošto
,
je
samo
tožila
in
jo
blagrovala
,
da
ni
omožena
in
nima
pokore
z
možem
in
otroki
.
Župnik
je
bil
naročen
na
»
Slovenca
«
in
»
Dom
in
svet
«
,
ali
čital
jih
ni
.
»
Veste
,
plačam
za
to
,
da
ne
pridem
na
preveč
slab
glas
pri
ljubljanskih
gospodih
,
«
ji
je
rekel
nekoč
.
»
Že
petintrideset
let
sem
na
tej
župi
,
zakaj
bi
čital
!
Kakšna
dobra
kapljica
in
včasih
kakšno
pišče
,
to
človeka
še
malo
razveseli
,
drugega
ni
tako
nič
na
svetu
.
Veste
,
jaz
vam
povem
,
vse
je
neumno
!
Nekdaj
,
še
na
gimnaziji
,
sem
se
naučil
francoski
in
ruski
.
In
v
te
hribe
sem
privlekel
polno
takih
knjig
(
s
)
seboj
.
Deseto
leto
,
menda
,
sem
jih
vse
pokuril
!
In
zdaj
,
če
mislim
takole
,
kakšen
sem
bil
pred
tridesetimi
leti
,
veste
,
pa
se
smejem
.
Ali
sem
bil
tepec
!
«
Čuden
filozof
je
bil
ta
župnik
.
Včasih
ga
je
Nada
srečala
pri
kaki
ogradi
in
potem
jo
je
zaustavil
.
»
Ali
ste
se
že
navadili
tega
kraja
?
«
»
Da
.
Ali
vedno
ne
ostanem
tukaj
.
«
»
To
se
razume
,
da
ostanete
.
«
»
Ne
,
ne
ostanem
.
Če
bi
vedela
,
da
bi
morala
vedno
ostati
tu
,
pa
skočim
kar
v
vodo
.
«
»
Oho
!
To
ne
gre
tako
hitro
!
In
potem
končno
,
kdo
vas
bo
pa
vprašal
?
Kdor
pride
sem
gori
,
pa
ostane
.
Je
vse
zastonj
.
Pa
ga
glejte
učitelja
,
«
pokazal
je
nanj
,
ki
se
ga
je
videlo
,
kako
je
na
dvorišču
,
zadaj
za
šolo
,
cepil
drva
,
»
ali
ga
vidite
!
Takole
pred
desetimi
leti
,
ko
je
prišel
sem
,
kako
je
bil
gosposki
!
Celo
cilinder
je
nosil
ob
velikih
praznikih
in
še
sanjalo
se
mu
ni
,
da
ostane
tukaj
.
Kakor
da
bi
prišel
na
letovišče
,
se
mu
je
zdelo
.
Imeniten
zrak
imamo
tukaj
,
zdravo
vodo
,
bil
je
navdušen
.
Premislite
,
še
celo
nekako
apostolstvo
je
uganjal
.
Stare
analfabete
je
pridobival
za
abecedo
,
otrokom
je
kupoval
knjige
,
pripovesti
,
pesmice
.
Pa
ga
je
minilo
.
Kaj
bi
ga
ne
!
Ko
sem
prišel
jaz
semkaj
,
sem
tudi
mislil
:
prijatelj
naroda
boš
,
delal
boš
za
kmeta
.
Veste
,
na
prižnici
sem
jim
pripovedoval
,
naj
okna
odpirajo
,
naj
se
umivajo
,
kopljejo
,
naj
ne
zajedo
precej
kar
pol
dote
na
ženitovanjih
.
Naj
ne
opravljajo
,
ne
skoparijo
,
naj
se
ne
tožarijo
,
da
je
to
Bogu
še
ljubše
kakor
litanije
,
maše
in
božja
pota
.
Svete
sem
jim
dajal
,
pisma
sem
jim
pisaril
,
semena
priporočeval
.
Pa
me
je
minilo
!
Pošteno
me
je
minilo
!
Rekli
so
,
da
sem
antikrist
,
da
moram
biti
nor
,
ker
niti
bere
ne
pobiram
tako
kakor
drugi
,
in
če
človek
zase
ne
gleda
,
kaj
bo
vedel
za
druge
!
–
Enkrat
so
bile
koze
v
župi
.
Nalezljiva
bolezen
,
pazite
,
ne
hodite
v
hiše
,
kjer
so
bolniki
,
sem
pripovedoval
.
Oni
pa
so
govorili
,
da
jih
odvračam
od
dobrih
del
,
da
delam
zdražbe
,
da
podpihujem
.
Pa
sem
se
naveličal
.
Proč
se
mi
je
hotelo
,
v
prijaznejše
kraje
,
kjer
so
pametnejši
ljudje
.
Ali
me
je
že
držalo
.
Prikovan
sem
bil
in
kakor
zaklet
v
ta
kraj
.
Veste
,
nevarno
je
v
hribih
.
Če
enkrat
sedite
,
pa
ste
pribiti
!
Nikoli
več
nikamor
.
«
Tako
ji
je
pripovedoval
župnik
.
»
In
sploh
je
pa
vseeno
,
«
je
pristavil
,
»
če
ždite
kje
v
kakšnem
takem
zakotju
,
kakor
mi
zdaj
,
ali
pa
če
se
pehate
doli
kje
med
ljudmi
,
ki
so
študirali
latinske
šole
ali
višjo
dekliško
.
«
Z
župnikom
se
je
še
kdaj
tako
pogovarjala
,
vsak
mesec
dvakrat
,
trikrat
.
In
duševno
je
bil
mož
svež
in
tudi
njegova
čudna
zagrizena
modrost
je
bila
duhovita
in
zanimiva
.
Učitelj
je
bil
mnogo
dolgočasnejši
,
ubit
in
zlomljen
.
Šest
otrok
in
majhna
plača
,
to
podkoplje
!
In
tisto
majhno
stanovanje
,
kjer
je
bil
vedni
otročji
jok
in
je
večno
dišalo
po
plenicah
!
Malobeseden
je
bil
in
z
Nado
se
je
razgovarjal
samo
o
vremenu
.
Največkrat
ga
je
videla
gori
na
vrhu
nad
vasjo
,
odkoder
se
je
videlo
daleč
po
zaraščenih
hribih
,
po
katerih
so
se
skrivale
umazane
bajte
.
Gledal
je
v
daljavo
,
bogve
kam
.
Njegove
oči
so
vedno
gledale
v
daljavo
,
želele
so
si
nekam
,
proč
od
tega
kraja
in
življenja
,
ki
mu
je
bilo
pusto
in
žalostno
.
In
še
zdaj
je
pošiljal
neumorno
prošnje
,
da
ga
prestavijo
v
trg
ali
v
mesto
,
kamorkoli
:
–
med
ljudi
,
kakor
je
govoril
.
Šolski
nadzornik
se
je
smehljal
,
kadar
je
o
priliki
inšpekcije
poslušal
njegove
tožbe
in
želje
.
»
Kaj
bi
z
njim
v
mestu
?
Saj
še
stati
več
ne
zna
,
pokmetil
se
je
!
«
Samo
enkrat
se
je
razgovarjal
z
Nado
.
Prišel
je
prašat
na
pošto
,
če
je
prišel
»
Domoljub
«
.
Pisem
ni
dobival
skoraj
nikoli
.
Ta
dan
pa
je
bilo
neko
poročno
obvestilo
zanj
.
»
Moja
ljubica
se
je
omožila
,
«
se
je
zasmejal
nekako
čudno
in
rezko
.
Nada
ga
je
začudeno
pogledala
.
»
Moja
prva
ljubezen
,
«
je
rekel
.
»
Sestra
mojega
sošolca
.
Ali
bi
verjeli
?
Ni
hotela
v
te
hribe
,
v
mesto
pa
nisem
mogel
.
Pustila
me
je
,
tako
rekoč
.
Jaz
sem
čakal
,
potem
sem
še
enkrat
vprašal
,
če
je
res
konec
vse
tiste
–
velike
ljubezni
,
ki
je
bila
med
nama
.
Še
odgovorila
mi
ni
!
In
čez
leto
sem
se
oženil
.
Mesarjeva
hči
je
bila
.
Njen
oče
je
nosil
havelok
.
Denarja
pa
ni
imel
in
tako
ga
je
odneslo
nekam
na
dolenjsko
stran
,
hči
pa
mi
je
ostala
.
Saj
jo
imam
rad
,
svojo
ženo
,
vsako
leto
imava
otroka
.
Niso
posebno
lepi
.
Eh
!
Srečno
rodbinsko
življenje
!
Jaz
cepim
drva
,
ona
pita
dva
prašiča
,
da
ima
zabelo
in
iz
enega
obutev
in
obleko
.
Moja
prva
ljubezen
je
znala
klavir
in
citre
in
laško
.
Ali
smo
včasih
peli
!
Moja
žena
pa
ni
bila
učena
nikoli
–
žalibog
–
in
za
laške
romance
nima
smisla
.
Jaz
tudi
ne
več
.
Eh
!
Kje
so
tisti
časi
!
Ali
fletno
dekle
je
bila
pa
res
,
moja
žena
,
–
danes
sva
stara
in
grda
oba
.
Tako
je
!
Veste
,
tista
moja
prva
ljubezen
,
saj
ima
tudi
že
čez
trideset
,
je
pa
še
vedno
lepa
.
Lani
,
ko
sem
bil
v
Ljubljani
,
sem
jo
obiskal
.
Žal
mi
je
bilo
potem
,
ker
jo
je
bilo
menda
sram
,
da
me
je
imela
enkrat
rada
,
mene
,
takega
kmetavza
!
«
In
zasmejal
se
je
.
Še
nikdar
ga
ni
Nada
slišala
,
da
bi
bil
govoril
toliko
naenkrat
.
»
Ali
ste
jo
imeli
jako
radi
?
«
je
vprašala
skoro
nehote
.
»
Jako
sem
jo
imel
rad
,
jako
.
Kako
bi
je
naj
ne
imel
rad
!
Posebno
ko
sem
prišel
sem
,
v
te
hribe
,
ko
po
mesece
nisem
govoril
z
omikancem
.
Ves
dan
sem
mislil
na
njo
,
ves
dan
in
vse
noči
.
Eh
!
Takrat
sem
imel
luno
strašno
rad
!
Bleda
luna
,
oh
!
Poetični
večeri
,
bele
noči
in
zvezde
migljajoče
!
Hodil
sem
okrog
po
gozdih
,
na
vrh
hriba
sem
hodil
,
pa
sem
gledal
čez
bregove
,
ki
so
v
mesečini
tako
lepi
,
da
človeka
srce
boli
in
je
vesel
in
srečen
obenem
.
Pa
sem
mislil
na
njo
.
In
zjutraj
sem
hodil
gledat
,
kako
sonce
vzhaja
–
lepe
sončne
vzhode
imamo
,
gospodična
!
–
Ali
jaz
jih
ne
hodim
več
gledat
,
in
zvečer
ob
devetih
že
spim
.
Včasih
se
pripeti
,
da
se
mi
kaj
lepega
sanja
.
Takrat
je
bilo
vse
lepo
,
bdeč
in
speč
sem
hodil
v
krasnih
sanjah
.
«
Naslonil
se
je
na
okno
in
je
pogledal
ven
.
»
Zdaj
ni
nič
več
lepega
.
Tudi
tisto
,
kar
je
res
lepo
,
ni
več
lepo
.
Ta
kraj
,
to
hribovje
,
prav
nobenega
čara
nima
več
zame
in
povsod
je
strašna
puščoba
.
«
»
Pustila
me
je
,
moja
prva
ljubezen
.
In
menda
je
bilo
prav
tako
.
Če
takole
pomislim
,
da
bi
ona
nosila
s
tistimi
lepimi
belimi
rokami
,
ki
so
znale
tako
nebeško
igrati
na
citre
,
da
bi
nosila
sedaj
pominje
kakor
moja
žena
ali
prala
plenice
že
šestemu
otroku
ali
šivala
moje
cajgaste
hlače
!
Prosim
vas
,
kaj
ne
bi
bilo
greh
,
da
bi
jo
vkoval
v
tako
življenje
?!
...
Ali
ste
bili
že
kdaj
zaljubljeni
?
«
je
vprašal
Nado
.
»
Da
,
«
je
rekla
presenečena
.
»
In
ste
še
?
«
»
Ne
.
Že
dolgo
ne
.
«
»
Končno
je
vse
jedno
.
Ali
če
ostanete
še
kaj
časa
v
našem
kraju
,
vam
bi
prorokoval
,
da
boste
vzeli
vaškega
krojača
za
moža
–
če
je
mlad
in
ni
pregrd
–
ali
pa
v
najboljšem
slučaju
orožnika
,
ki
pije
zjutraj
pred
kavo
slivovko
ali
brinovec
,
čigar
največja
duševna
hrana
je
dunajski
»
Weltblatt
«
in
ki
bo
ponosen
na
vas
,
ker
ste
nosili
klobuk
in
rokavice
vse
svoje
življenje
.
Nikar
ne
govorite
!
Čez
par
let
bi
ga
vzeli
.
Človeku
se
stoži
po
nekom
,
ki
bi
ga
mogel
imeti
rad
.
In
kjer
ni
izbiranja
,
obesi
se
človek
na
ono
,
kar
ima
nekaj
romantičnih
pentelj
,
in
to
je
za
udico
dovolj
.
Samo
to
je
,
da
tiste
romantične
cunje
kmalu
razpadejo
,
strahovito
hitro
jih
je
konec
;
in
potem
so
samo
skrbi
pred
vami
vse
življenje
,
skrbi
,
praznota
,
zapuščenost
in
nobene
nade
,
nobenega
svetlega
cilja
.
Tako
življenje
,
kakor
ga
imam
zdaj
jaz
,
ki
moram
sedajle
domov
popravljat
zapackane
zvezke
in
pazit
na
otroke
,
ker
pojde
žena
v
sosedjo
vas
kupit
par
mernikov
krompirja
.
«
Odšel
je
in
Nada
ga
je
videla
,
kako
je
pripognjen
,
v
stari
ogoljeni
suknji
,
v
robatih
kmečkih
čevljih
,
s
hitrimi
koraki
izginil
za
sosedovim
skednjem
.
Par
dni
je
bila
vznemirjena
zaradi
tega
dogodka
;
dolgo
je
stala
vsak
zvečer
v
svoji
podstrešni
sobici
pri
oknu
in
je
gledala
čez
hribe
.
Pekoča
grenkoba
ji
je
polnila
srce
.
Tako
tečejo
najlepša
leta
,
potekajo
prazna
,
brez
veselja
,
brez
sreče
.
Ničesar
ne
prinašajo
,
dasi
bi
imeli
prinašati
dehteče
rože
,
sončne
dneve
,
bogate
doživljaje
,
srečno
ljubezen
.
Obstalo
je
to
življenje
v
hribih
,
ulenilo
se
je
.
Človeška
duša
utone
v
tem
dolgočasnem
miru
brez
življenja
kakor
v
globokih
stoječih
vodah
.
Želje
utihnejo
,
sanje
se
utrudijo
.
Dan
kakor
dan
,
v
letu
,
v
zimi
.
Isti
ljudje
,
iste
besede
vsak
dan
.
Čaka
se
,
čaka
,
a
nič
ne
pride
,
nikdar
ne
pride
nič
v
te
odlegle
kraje
.
Nič
se
ne
zmoti
sem
v
stran
,
kjer
žive
ljudje
po
sedemdeset
,
osemdeset
let
in
ne
dožive
niti
enega
dogodka
.
In
v
srcu
postaja
pusto
.
Ni
veselo
,
ni
žalostno
,
nemo
je
in
topo
.
Vse
gluho
naokrog
,
nikjer
človeka
.
In
če
zakričiš
med
te
ljudi
,
ne
oglasi
se
nihče
.
Trdi
so
in
topi
.
Tako
je
mislila
Nada
in
legala
zvečer
ob
devetih
spat
,
ker
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
se
bila
lahko
pogovarjala
z
njim
,
a
samotne
ure
so
dolge
.
Niti
sanjalo
se
ji
ni
nikdar
nič
.
In
tudi
misli
so
prihajale
redkoma
.
Včasih
se
ji
je
zdelo
,
kakor
da
spi
z
odprtimi
očmi
.
Zagledala
se
je
v
doline
in
neko
sladko
pozabljenje
jo
je
prevzelo
,
in
ko
se
je
predramila
,
ji
je
bilo
,
kakor
da
je
spala
kdo
ve
kako
dobro
.
In
vedno
dolgočasneje
je
postajalo
;
ta
sladka
duševna
lenoba
,
ki
je
dušila
vsa
čustva
in
ležala
kakor
težka
mora
nad
vsem
mišljenjem
,
jo
je
obdajala
kakor
mehkužno
vzdušje
,
ki
človeka
vedno
bolj
ali
neopaženo
ugonablja
.
Župnika
je
mučila
putika
,
da
ni
hodil
več
na
izprehode
,
v
župnišče
pa
Nada
ni
zahajala
.
Učitelja
po
onem
njegovem
pripovedanju
dolgo
ni
bilo
.
In
ko
je
prišel
,
je
bil
v
zadregi
.
Začel
je
obširno
o
vremenu
,
da
bo
dež
,
ker
so
v
dolinah
megle
.
Potem
pa
je
rekel
brez
uvoda
:
»
Zadnjič
sem
nekaj
govoril
.
Neumnosti
!
Nikar
ne
mislite
,
da
je
bilo
kaj
pametnega
ali
kaj
res
!
Tak
sem
včasih
,
ali
drugače
,
moram
reči
,
da
sem
lahko
zadovoljen
.
«
Njegov
obraz
je
bil
zopet
star
,
brez
duše
in
brez
izraza
,
samo
na
dnu
v
očeh
je
še
nekaj
ležalo
–
vse
tisto
,
kar
bi
bil
tako
rad
prikril
pred
vsemi
.
Tudi
pred
seboj
.
Enkrat
,
nekega
dne
se
je
pripeljala
s
pošto
neka
gospodična
.
Samo
živinski
mešetarji
so
se
včasih
pripeljali
sem
v
hribe
.
Ali
pa
stare
ženice
so
se
vozile
s
pošto
,
ko
so
se
vračale
od
zdravnika
ali
od
konjederke
.
Zdaj
pa
se
je
pripeljala
gosposko
oblečena
gospodična
.
Imela
je
rdeče
lase
kakor
ogenj
,
kodraste
in
bogate
,
ki
so
se
visoko
šopirili
nad
prebelim
čelom
.
Bila
je
zelo
lepa
,
četudi
ne
več
v
prvem
cvetu
.
Imela
je
kakih
osemindvajset
let
.
Nada
je
stala
na
pragu
:
že
skoraj
pol
ure
je
čakala
na
postiljona
,
kakor
vsak
dan
.
Noben
tujec
ni
nikdar
prišel
,
ali
njej
je
bilo
vsak
dan
,
kakor
da
mora
kdo
priti
.
Ko
je
videla
gosposki
zimski
klobuk
,
se
je
začudila
.
Eh
,
morda
kakšna
kuharica
,
ki
je
slučajno
odtod
doma
in
zdaj
v
Trstu
služi
,
pa
se
hoče
postaviti
med
domačimi
.
Ali
takoj
ko
je
ugledala
tudi
obraz
,
je
videla
,
da
je
tujka
inteligentna
oseba
.
Ko
je
poštni
voz
ustavil
,
je
stopila
tuja
bleda
gospodična
naravnost
k
njej
.
»
Jaz
sem
vaša
koleginja
;
doli
sem
v
Rakitnji
.
Šele
šest
tednov
sem
tam
,
zato
me
ne
poznate
.
Imenujem
se
Janja
Černe
.
«
Nada
jo
je
sprejela
z
veseljem
,
in
ko
je
izvršila
delo
v
pisarni
,
jo
je
odpeljala
gori
v
svojo
sobico
,
da
odloži
Janja
ondi
svoj
plašč
in
si
popravi
lase
.
Malo
je
bila
v
zadregi
,
ker
je
ni
obiskala
še
nikoli
nobena
koleginja
.
In
s
to
sta
si
bili
popolnoma
tuji
.
Vendar
je
je
bila
vesela
in
rekla
ji
je
to
z
odkritosrčnim
in
toplim
glasom
.
Janja
pa
je
še
bolj
pobledela
.
Potem
se
je
naslonila
na
mizo
in
je
strastno
zajokala
.
Nada
je
bila
presenečena
,
v
prvem
hipu
ni
vedela
,
kaj
bi
počela
.
»
Ali
gospodična
,
gospodična
Janja
,
«
je
govorila
in
jo
gladila
po
laseh
.
Po
prvem
izbruhu
se
je
Janja
malo
umirila
.
»
Odpustite
!
Vem
,
da
je
smešno
!
Ali
pomagati
si
ne
morem
.
In
potem
,
da
vam
povem
resnico
,
prišla
sem
k
vam
jokat
.
Že
par
dni
mi
je
strašno
.
Nikogar
nimam
,
moji
so
vsi
pomrli
,
a
tujcev
nisem
nikoli
iskala
.
Nobene
prijateljice
nimam
.
Nisem
jih
niti
pogrešala
,
ali
danes
ne
bi
mogla
biti
sama
.
«
In
ko
je
Nada
molčala
,
je
nadaljevala
:
»
Ne
poznam
vas
,
tudi
vi
ne
poznate
mene
.
Morda
se
vam
bo
zdelo
vse
smešno
,
mislili
bodete
,
da
sem
histerična
.
Ali
nervozna
nisem
bila
nikdar
.
Danes
pa
je
moj
rojstni
dan
,
in
devet
let
je
,
kar
se
potikam
po
teh
pustih
poštah
na
deželi
.
V
mesto
ne
morem
priti
in
potem
mislim
,
da
bi
bilo
tudi
vseeno
.
Usojeno
mi
je
pač
tako
.
Kako
dolgo
ste
vi
tu
?
«
»
Poldrugo
leto
.
«
»
Tako
dolgo
nisem
jaz
nikoli
na
enem
mestu
.
Pol
leta
in
niti
ne
.
Znana
sem
že
zaradi
tega
in
nekateri
pravijo
,
da
nisem
pri
pravi
pameti
.
Morda
res
nisem
.
Na
srečo
čakam
.
Na
ljubezen
,
ki
je
nam
,
ženskam
,
sreča
.
In
ker
je
ni
,
jo
iščem
povsod
.
Razumite
me
prav
!
Mnogo
moških
je
že
iskalo
mojo
naklonjenost
,
ali
jaz
nisem
ljubila
nikogar
.
Želim
pa
najti
si
takega
,
ki
bi
ga
lahko
ljubila
.
Strašno
je
tako
življenje
brez
duše
,
ki
nam
je
draga
.
Parkrat
bi
se
bila
že
omožila
,
ali
živeti
s
človekom
,
ki
vam
je
tuj
,
je
peklo
.
Pridem
v
kraj
in
mislim
si
,
tukaj
pride
sreča
k
tebi
,
ali
že
v
prvem
tednu
si
želim
drugam
.
Kakor
brez
miru
sem
.
«
Nada
jo
je
opazovala
z
začudenimi
,
velikimi
očmi
otroka
.
Tujka
jo
je
prijela
za
roko
.
»
Pustite
me
,
da
govorim
,
tako
dolgo
sem
molčala
!
Vi
ste
še
jako
mladi
in
me
ne
razumete
.
In
potem
imate
take
mirne
oči
,
ali
jaz
sem
goreča
.
Nekaj
imam
v
prsih
,
kar
se
vedno
trese
,
kar
vedno
nekam
sili
,
kar
si
vedno
nečesa
želi
,
nekaj
upa
,
zahteva
,
prosi
.
In
niti
ne
vem
,
kaj
.
Ljubezni
morda
,
posebne
,
velike
ljubezni
,
ki
je
na
svetu
morda
niti
ni
.
«
Vstala
je
in
hodila
po
sobi
.
»
Prišla
sem
sem
gori
k
vam
,
ker
upam
,
da
ste
dobri
.
Kdor
je
tako
dolgo
v
teh
krajih
,
tako
sam
,
ta
se
je
odvadil
posmehovanja
.
Vidite
,
ko
so
mi
umrli
starši
in
ko
sem
šla
v
svet
,
sem
imela
vesele
oči
in
smeh
na
ustih
.
Ah
,
vedela
sem
,
da
najdem
srečo
.
Bila
sem
tako
gotova
zmage
,
cilj
mojih
nejasnih
želja
se
mi
je
zdel
tako
blizu
,
mislila
sem
,
da
je
že
vse
pripravljeno
,
samo
da
pristopim
in
si
vzamem
,
kar
je
mojega
.
Ali
moja
pot
je
bila
pusta
in
nič
lepega
ni
čakalo
name
.
In
niti
hudega
in
žalostnega
.
Nič
!
Nisem
povesila
glave
.
Čakala
sem
.
In
ko
sem
dolgo
čakala
zastonj
,
začela
sem
iskati
.
V
ta
