,potrate
in
razkošja
kakor
milijonarju
.
Dobiti
je
izvestno
tudi
pri
nas
nezvestobe
ali
nepokorščine
,
toda
taki
slučaji
so
redki
,
in
kazen
je
pregrehi
za
petami
.
Toda
malokdaj
pride
do
kazni
,
ker
vsakdo
ve
,
da
ji
ne
uide
,
ako
se
je
pregrešil
.
Da
se
boje
kazni
,
to
je
najjačje
varstvo
proti
zločinstvu
.
—
—
Menim
,
da
prav
s
svojimi
naglimi
kaznimi
brez
kazenskega
zakonika
ustvarjate
velike
krivice
.
—
—
Nikakor
!
nadaljuje
starček
.
Vi
ste
v
pravicah
in
v
pravosodji
vedno
poskušali
,
vedno
izpreminjali
,
delali
izjeme
in
pridržke
,
kakor
da
vas
peče
vest
ali
da
nečete
izvrševati
prava
vselej
nepristransko
.
Izumili
ste
celo
porotna
sodišča
kakor
zaščitje
proti
možni
pristranosti
državnih
sodnikov
in
bobnali
ste
,
da
je
to
velika
slobodnostna
pridobitev
,
dasi
ima
državna
oblast
pravico
,
ob
gotovih
slučajih
porotna
sodišča
nadomestiti
z
izrednimi
sodišči
in
zločinca
postaviti
pred
porotno
sodišče
,
katero
ni
pristojno
glede
na
mesto
storjenega
hudodelstva
.
U
čakali
ste
tudi
porotna
sodišča
,
tako
sestavljena
,
da
se
je
v
porotniškem
mnenji
bolj
izražala
strankarska
strast
ali
narodna
mržnja
nego
pravno
čustvo
.
Pri
nas
se
sodi
drugače
in
nepristransko
.
Kaj
je
kaznjivo
,
ve
že
vsakdo
po
svoji
vzgoji
,
in
ne
potrebujemo
za
to
pisane
knjige
.
Sodno
ravnanje
pa
je
jako
jednostavno
.
Velik
nemški
učenjak
nam
je
izumil
stol
očite
izpovedi
,
kar
pa
ni
tezalnica
,
ker
mi
ne
poznamo
torture
nekdanje
omikane
Evrope
.
Človek
,
sumnjiv
zločina
,
posadi
se
na
takšen
stol
in
pove
na
vsa
vprašanja
čisto
resnico
.
To
izpoved
poslušajo
trije
možje
,
izžrebani
sodniki
,
ali
po
telefonu
ali
iz
očij
v
oči
.
Sodniki
tudi
sede
na
takih
stolih
,
torej
izreko
sodbo
po
vestnem
svojem
prepričanji
.
Če
prisodijo
na
kazen
,
tedaj
se
zločinec
takoj
usmrti
z
elektriko
,
ne
da
bi
ga
še
odvezali
od
stola
.
Ako
pa
je
oproščen
,
izpije
nekov
sok
,
da
pozabi
vse
,
kar
je
govoril
;
in
odveze
se
od
stola
.
Tudi
sodniki
izpijo
po
sodbi
tisti
sok
,
da
pozabijo
zločinca
,
zločin
in
sodbo
...
Izvolite
pogledati
tja
v
nekdanji
Korotan
,
ondu
zapazite
dva
človeka
,
ki
sta
nedavno
prebila
smrtno
kazen
.
—
Dočim
se
pripravlja
žica
za
ta
pogled
v
daljo
,
pripoveduje
starček
,
da
se
trupla
navadnih
obsojencev
pošljejo
v
kemiške
tvornice
,
kjer
jih
razkroje
in
koristno
porabijo
kakor
vsa
druga
človeška
trupla
,
ker
mrliči
se
ne
pokopujejo
.
Nenavadni
zločinci
se
pa
javno
izpostavijo
.
—
Vsak
takšen
zločinec
je
sam
svoj
kip
.
Vi
ste
stavljali
spomenike
slavnim
,
zgodovinskim
osebam
,
da
ste
se
bahali
ž
njimi
.
Mi
jih
stavljamo
zločincem
,
da
so
v
svareči
vzgled
.
Obsojenčevo
truplo
se
odpre
in
potlej
se
s
posebnim
strojem
napoji
tekočine
,
katera
se
skoro
strdi
kakor
kamen
.
Ta
kamen
,
pristni
obsojencev
stas
,
postavi
se
na
podnožje
,
v
katero
je
vdelana
bronasta
plošča
,
ki
naznanja
,
kaj
je
kip
zakrivil
.
—
Samorad
pogleda
skozi
temno
okence
na
konci
pripete
žice
in
takoj
ugleda
dva
človeška
kipa
.
Obraza
sta
bila
kakor
živa
,
samo
oči
so
osteklele
.
Prvi
kip
ima
napis
:
L.
18.
4.
X.
/
IV.
5.
9.
I.
Želel
je
slobodno
misliti
.
In
na
drugem
se
čita
:
X.
81.
5.
VII.
/
D.
170.
2.
III.
Dvomil
je
o
neumrljivosti
našega
vladarja
.
Prvi
kip
hrani
okamenele
ostanke
vodje
zrakoplovni
četi
,
drugi
pa
učenjaka
Rudovara
.
Obe
osebi
poznamo
iz
prejšnega
poglavja
.
Vzgrožen
gleda
Samorad
ta
spomenika
in
miluje
poslednjega
svojega
pravnuka
.
Genij
Velike
Azije
nadaljuje
:
—
Vi
ste
kaznovali
samo
hudobno
dejanje
,
pustivši
božji
pravici
kaznovanje
zlobnega
naklepa
.
Mi
ne
priznavamo
Boga
,
zatorej
nam
ima
država
božjo
oblast
in
pravico
kaznovati
tudi
zlobne
naklepe
:
zatorej
sta
onadva
okamenela
.
Zakrivila
sta
najzlobnejši
,
najnevarnejši
zločinstvi
:
zločinstvi
,
kateri
sta
naperjeni
proti
obstoju
in
bistvu
naše
države
.
Kjer
velja
splošna
pokorščina
,
kjer
ima
državna
oblast
misliti
in
skrbeti
za
vse
in
za
vsakogar
;
tam
ni
prostora
slobodnim
mislim
,
tam
se
misli
jedino
to
in
tako
,
kakor
je
zapovedano
vsakomur
.
To
je
tako
dosledna
reč
,
da
se
ne
smete
čuditi
,
če
smo
zraven
krščanstva
prepovedali
tudi
vso
umetnost
,
vse
pesništvo
in
modroslovje
,
vso
zgodovinsko
in
govorniško
vedo
.
Mi
nimamo
leposlovja
,
ne
poznamo
nekdanje
vaše
splošne
omike
,
in
našim
matematikom
bi
se
zdelo
smešno
meriti
tek
nebeških
zvezda
ali
se
ukvarjati
z
vprašanjem
,
je
li
se
suče
zemlja
okolo
solnca
ali
solnce
okolo
zemlje
.
Slobodno
modrovanje
bi
nam
izpodkopalo
vso
državno
osnovo
:
saj
ne
smemo
dopuščati
,
da
bi
kdo
drugače
mislil
nego
delal
,
namreč
prvo
slobodno
,
drugo
neslobodno
,
ker
skoro
potem
bi
ljudje
zahtevali
slobode
tudi
v
dejanji
.
—
Takisto
je
zločinstvo
,
naperjeno
zoper
bistvo
naše
države
,
dvojiti
o
neumrljivosti
našega
vladarja
.
Ker
ne
poznamo
nadzemeljskega
gospodarja
nad
človekom
,
prisvajamo
popolnoma
dosledno
božja
svojstva
svojemu
pozemeljskemu
vladarju
in
verovati
moramo
,
da
je
on
popolno
bitje
,
obdarovano
z
neumrjočnostjo
,
vsemogočnostjo
in
vsemodrostjo
.
Kdor
misli
,
da
je
naš
vladar
človek
kakor
mi
drugi
,
ta
čini
pravo
veleizdajstvo
.
Sicer
ste
nekaj
jednakega
poznali
že
v
stari
Evropi
.
Ondaj
ste
pač
z
ustavami
omejevali
osebno
oblast
svojih
vladarjev
,
toda
vladna
uprava
vam
je
bila
vsemogočna
,
neumrjoča
,
in
težko
bi
bil
pri
vas
ušel
kazni
tisti
,
kdor
bi
trdil
,
da
celotno
poslovanje
državne
uprave
ni
nezmotno
.
—
—
Vaša
država
trapi
bistvo
človekovo
,
razvoj
in
blažitev
duha
;
torej
ne
more
imeti
stalnosti
.
—
—
Mi
ne
trapimo
duševnih
močij
,
mi
jih
samo
urejamo
,
da
vsakdo
služi
celoti
in
da
se
ne
ustvarjajo
sredobežne
sile
.
Kam
ste
vi
zabredli
s
svojim
prostim
razvojem
duševnih
darov
?
Poglejte
pa
nasproti
našo
mater
,
kitajsko
državo
!
Poznali
ste
jo
nekoliko
že
v
XIX.
veku
.
Katera
država
se
je
mogla
tedaj
meriti
ž
njo
,
kar
se
tiče
starosti
in
števila
prebivalcev
?
Naša
sedanja
država
pa
je
osnovana
strože
nego
stara
kitajska
.
Mi
smo
za
nje
ustanovitev
porabili
vse
izkušnje
domačega
Kitaja
in
vso
učenost
osvojene
Evrope
;
mi
imamo
izdatnejših
,
naprednejših
pomočkov
za
svojo
ohranitev
in
ne
toliko
nevarnih
tekmecev
kakor
nekdaj
Kitaj
,
ki
je
sedaj
z
nami
prijateljski
zvezan
.
Do
nedogledne
bodočnosti
se
nam
ni
bati
napada
in
poraza
od
nikogar
.
Vender
se
pogubi
tudi
naša
država
,
in
po
Evropi
,
katero
smo
zasadili
z
gozdi
in
izpremenili
v
rodovit
raj
,
zopet
zagospodari
evropsko
pleme
,
ki
bode
uživalo
plodove
našega
truda
in
naše
varčnosti
.
Zgodi
se
to
pozno
,
vender
zgodi
se
pač
.
Nič
stalnega
ni
pod
solncem
,
katero
tudi
ni
večno
.
Tudi
naša
država
se
mora
pokoriti
zakonu
vseh
človeških
naprav
.
Postarali
se
bodemo
in
umrli
,
in
tiste
prirodne
sile
,
ki
delujejo
na
to
,
da
iz
trohnobe
zaklije
novo
življenje
,
razdrobe
tudi
naše
carstvo
.
Vsako
bitje
nosi
v
sebi
kal
smrti
.
Smrtna
kal
evropskim
državam
je
bila
sloboda
;
našo
državo
zamori
prav
to
,
kar
jo
sedaj
vzdržuje
:
robstvo
.
V
robski
pokorščini
zamre
počasi
vsa
volja
in
opeša
ves
razum
.
To
pešanje
duševnih
sil
prestopa
in
se
množi
od
rodu
do
rodu
.
Jednotno
vladanje
po
neizpremenjenih
načelih
in
delitev
vsega
delovanja
med
posamezne
izvežbance
,
ne
da
bi
se
roka
in
duh
kdaj
bavila
z
drugim
opravilom
in
ne
da
bi
človek
kdaj
užival
nenavadnih
razvedril
,
to
dvoje
pa
činuje
na
to
,
da
posamezniki
več
ne
vzmorejo
napredka
in
novih
iznajdeb
in
da
vsa
državna
uprava
okostenf
.
Med
državljani
se
javlja
topoglavost
,
blaznost
;
množe
se
samoumori
.
Državni
stroj
pa
celo
v
navadni
vsakdanjosti
ne
zdeluje
,
kakor
bi
moral
in
kakor
je
posloval
nekdaj
;
v
nenavadnem
slučaji
pa
odreče
vse
poslovanje
.
Tako
pridemo
do
splošnega
poraza
...
Takova
je
človeška
nrav
!
V
sredi
,
v
zmernosti
ne
ostajamo
,
ampak
begamo
od
skrajnosti
do
skrajnosti
in
ondu
zagazimo
do
robov
,
ki
nas
strmoglavijo
v
prepad
.
Videli
smo
vaše
države
,
osnovane
na
temelji
krščanstva
in
slobode
,
videli
smo
,
da
ste
ostavili
krščanstvo
in
da
vas
je
sloboda
vseh
proti
vsem
,
sloboda
,
izvedena
do
skrajnosti
,
zavedla
v
prepad
.
Posnemati
nismo
smeli
vaših
vzgledov
;
morali
smo
poiskati
nasprotno
stališče
.
Zgradili
smo
torej
državo
na
temelji
materijalizma
in
robstva
ter
zabredli
v
nasprotno
skrajnost
.
Lepo
se
da
učiti
zmernost
:
»
Sustine
et
abstine
«
:
Pokorščina
ne
sme
zatreti
slobodne
volje
in
misli
:
Sloboda
ne
sme
ubraniti
podrejanja
posameznikov
pod
višji
zakon
in
ozira
na
jednake
pravice
in
koristi
bližnjika
:
Državam
kakor
državljanom
je
treba
idealnosti
,
povzdigati
morajo
duha
kvišku
in
krotiti
sebične
strasti
,
ker
človek
ne
živi
za
nasičevanje
nenasitnih
strastij
,
in
država
ni
zgolj
narod
v
orožji
.
Vsakdo
pozna
resnico
takih
naukov
,
toda
ravna
se
po
starem
reku
:
»
Video
meliora
proboque
,
deteriora
sequor
«
...
Kadar
je
mera
polna
,
tedaj
nas
strahuje
nadzemeljski
vladar
,
najsi
ga
priznavamo
ali
ne
,
in
kaznuje
narod
z
narodom
,
skrajno
slobodo
s
skrajnim
robstvom
,
Evropo
z
Azijo
,
Azijo
z
Ameriko
in
obratno
.
Tako
se
vrti
kolobar
človeške
usode
od
stoletja
do
stoletja
,
in
kar
je
danes
na
vrhunci
,
to
se
nagne
jutri
nizdolu
,
da
zopet
vstane
.
Tako
je
naša
svetovna
zgodovina
svetovna
sodba
:
večno
strahovanje
,
večno
se
ponavljajoče
človeške
zlobe
in
bedastoče
,
danes
tako
,
jutri
drugako
,
bistveno
pa
vedno
jednako
—
ker
nič
novega
se
ne
zgodi
pod
solncem
!
—
To
izrekši
se
starček
razprši
v
sivo
brezlično
meglilo
.
Samorad
pa
zre
začuden
predse
in
sanjavo
premišljuje
,
ali
je
bil
ta
starček
oseba
ali
prikazen
kakor
morebiti
nedavno
na
razvalinah
babilonskih
?
Ali
so
bile
njega
besede
,
katere
tako
spominjajo
Abadona
,
iskreno
mnenje
ali
mameče
slepilo
?
Dočim
tako
omahuje
,
jame
se
megla
gostiti
in
iz
nje
vzrase
človeški
stas
,
ves
podoben
Samoradu
,
kakeršen
je
bil
pred
štirimi
leti
v
cvetji
in
zadovoljstvu
zlate
mladosti
.
Samorad
se
preplaši
in
zakliče
:
—
Kdo
si
,
zlobni
duh
,
ki
me
trpinčiš
,
očitajoč
mi
nedolžno
moje
lice
iz
dobe
vzorov
in
blagih
želja
?
—
Prikazen
odgovori
:
—
Nisem
zloben
duh
,
ako
ti
očitam
dobo
,
ko
še
nisi
poznal
kesa
in
obupa
...
Bil
sem
ti
zvest
spremljevalec
po
dejanski
zemlji
in
ob
breztelesnem
beganji
v
sanjavi
bodočnosti
.
Često
sem
te
svaril
,
toda
bil
si
gluh
in
se
nisi
oziral
name
.
Zopet
te
hočem
opominjati
;
toda
vrniva
se
najprej
v
istinitost
XIX.
stoletja
in
posetiva
mojo
in
tvojo
rodno
hišo
.
—
Samorad
gleda
očito
vesel
domači
dvorec
,
ki
še
vedno
kaže
blaginjo
in
ukusni
red
svojega
gospodarja
,
drevje
,
upognjeno
pod
ovočjem
,
trsje
,
polno
zažetega
grozdja
,
kozolce
,
natlačene
s
snopovi
,
in
povsod
vesele
obraze
ter
vidni
blagoslov
božji
.
Na
misel
mu
pride
huda
ura
ob
požaru
njega
pristave
,
katero
vidi
danes
nepoškodovano
.
To
vse
ga
nekamo
vznemiri
,
da
vpraša
mladeniško
prikazen
:
—
Povej
mi
,
spremnik
,
kdaj
sem
poslednjič
gledal
svoj
dom
?
—
—
Čas
merim
kakor
ti
—
odgovori
prikazen
.
Če
ti
ne
veš
dneva
,
meni
tudi
ni
znan
.
Sicer
pa
nama
gre
za
bodočnost
,
da
živiš
in
ne
umiraš
samo
kakor
ves
ta
čas
,
ko
so
te
vezale
spone
Abadonove
.
Moč
imam
do
zlega
duha
in
opominjam
te
,
da
se
mu
odrečeš
in
zahtevaš
nazaj
život
in
prostost
.
—
Toliko
da
prikazen
to
izusti
,
pristopi
Abadon
,
kakor
bi
bil
vzrasel
iz
tal
.
Tudi
Abadon
ima
Samoradovo
lice
.
Samorad
se
zopet
ustraši
svojega
obraza
.
Kakor
je
lice
,
katero
mu
očita
mladeniška
prikazen
,
zdravo
,
bodro
in
sočutno
,
tako
je
tisto
,
katero
nosi
Abadon
,
strastno
—
medlo
in
utrujeno
—
pokoja
želeče
,
in
Samorad
bi
gotovo
slastno
segel
po
prvem
lici
,
ako
bi
smel
voliti
.
—
Abadon
upre
togotne
oči
v
prikazen
;
ta
pa
se
ne
gane
,
ampak
govori
obrnjena
k
Samoradu
:
—
Najprej
vedi
,
da
ta
zli
duh
,
ki
se
je
sedaj
prismradil
semkaj
,
nima
moči
do
mene
in
tudi
do
tebe
ne
,
dokler
mi
pustiš
,
da
govorim
s
teboj
.
Torej
odpri
besedam
mojim
ušesa
in
srce
!
Jokati
moram
po
tebi
,
kakor
so
nekoč
po
očaku
Jobu
jokali
njega
prijatelji
!
Jobu
je
ostal
zdrav
vsaj
duh
;
tebi
pa
ni
ostalo
nič
.
Svoj
život
si
zamenjal
za
ta
ostudni
meh
,
od
katerega
še
senca
ni
tvoja
,
ampak
Abadonova
.
Tvoja
volja
ni
več
moška
,
ampak
liki
jesenski
list
,
ki
ga
prenaša
veter
od
grma
do
grma
.
Tvoj
um
pa
deluje
tako
,
kakor
da
sta
opešala
ves
spomin
na
tvojo
nekdanjo
zavest
in
vsa
razsodnost
.
Moreš
li
odgovoriti
,
čemu
motriš
meglene
obraze
nastopnih
stoletij
,
ki
te
nič
ne
peko
,
in
zapiraš
oči
jasni
sedanjosti
,
v
kateri
živeti
in
delati
je
tebi
dolžnost
?
Ali
si
zadobil
količkaj
tiste
obljubljene
koristi
za
svoje
dejansko
življenje
,
ko
si
gledal
črkobera
Slovogoja
,
brezznačajnika
Rudovara
in
na
razvalinah
evropske
prosvete
človeške
patvore
,
poživinjene
po
azijskem
trinoštvu
?
Ali
si
se
kdaj
v
peklenski
svoji
obmani
vzpel
do
sodbe
,
da
je
vsa
ta
bodočnost
,
ki
je
mikala
tvoje
oči
,
zgolj
premišljeno
sleparstvo
?
Ali
si
se
kdaj
zavedal
,
da
si
utopljen
,
izgubljen
,
če
jadraš
dalje
s
tem
vetrom
na
svojem
čolniči
brez
krme
?
Ne
želim
,
ne
pričakujem
tvojega
odgovora
;
sam
bodem
odgovarjal
.
Razgrniva
sliko
tvojega
življenja
—
ako
se
sme
življenje
imenovati
tako
brezvoljno
brezumno
opotekanje
—
od
danes
nazaj
do
tistega
dne
,
ko
te
je
Abadon
potegnil
iz
Save
;
razmotriva
tvoje
bedastoče
in
tvoja
potovanja
,
in
potlej
pridem
morda
do
zadovoljstva
,
da
nisem
govoril
gluhim
ušesom
.
—
Kaj
si
videl
in
čul
iz
dobe
po
XIX.
stoletji
?
Zgolj
zlobo
in
bedastočo
,
vojsko
bratov
proti
bratom
,
splošno
dirjanje
v
prepad
,
poraz
svojega
naroda
in
vse
Evrope
,
zatem
robstvo
,
kakeršnega
doslej
ne
pozna
zgodovina
človeška
.
Vse
si
videl
peklenskočrno
,
brez
najmanjše
iskrice
nebeškega
ognja
.
Sestavno
si
se
uvajal
v
tisti
Abadonov
pesimizem
,
ki
je
žalostna
,
sramotna
maroga
našega
veka
,
gonoben
zločin
in
podla
bedastoča
...
Član
si
človeške
zadruge
in
naudan
si
bil
blagih
upov
in
namenov
.
Kazalo
se
ti
je
,
kako
se
človeštvo
naposled
poživini
,
in
predočeval
se
ti
je
podli
značaj
poslednjega
tvojega
potomca
:
to
vse
z
namenom
,
da
sam
ne
čislaš
življenja
,
da
se
ti
življenje
priskuti
kakor
naloženo
breme
in
da
bode
dovršetek
vse
tvoje
omike
,
vseh
tvojih
blagih
naporov
značaj
,
kakeršnega
si
videl
na
Rudovaru
...
Član
si
majhnega
naroda
,
ki
se
vztrajno
bori
za
svoj
obstanek
in
za
svojo
čast
.
Kazalo
se
ti
je
,
kako
je
prepadel
v
smešnost
in
podlost
in
naposled
uničil
malone
samega
sebe
:
to
vse
z
namenom
,
da
se
iznebiš
ljubezni
do
rodne
zemlje
in
se
otreseš
tistega
prirodnega
čustva
,
ki
te
veže
na
rojake
tvoje
.
Tako
dosledno
si
se
pojil
s
pesimizmom
,
da
si
verjel
prizore
,
ki
nasprotujejo
zakonom
prirode
in
večne
pravice
ter
vsem
pojavom
zgodovine
človeške
.
Tako
te
je
se
stavno
vzgajal
tisti
duh
,
ki
te
izvestno
ni
zastonj
otel
iz
savskih
vrtincev
.
Otel
te
je
zase
,
za
svoje
kraljevstvo
,
katero
ti
je
nedavno
slikal
tolikanj
peklensko
;
in
sedaj
te
vzgaja
zase
,
da
bodeš
nekoč
propovednik
njega
blagovesti
—
razčlovekujočega
pesimizma
.
Plahtalič
,
Slovogoj
,
Rudovar
in
tisti
genij
Velike
Azije
,
katerega
si
našel
na
razvalinah
mesta
Pariza
,
vsi
so
bili
zgolj
prikazni
Abadonove
,
kakor
je
laž
tisočera
,
resnica
pa
jedna
;
laž
prikupna
in
vabeča
pod
krinko
resnice
,
dočim
je
resnica
preprosta
in
trpka
.
Najprej
si
nosil
obroč
na
vratu
—
sramotno
znamenje
robstva
;
potlej
pa
si
zabredel
še
globočje
,
zamenivši
svoje
telo
za
ta
prazni
lev
.
Tvoj
lev
je
pristna
slika
sedanjega
pesimizma
.
Zavedeni
po
napačni
vzgoji
,
slečete
dejanskega
človeka
,
ustvarjenega
po
božji
podobi
,
zavrgši
svojo
krepost
in
zaupanje
v
samega
sebe
,
svoje
verstvo
in
narodnost
,
in
hkrati
oblečete
lev
Abadonove
podobe
:
brezbistven
lev
domišljave
in
skepticizma
,
lenega
fatalizma
in
plašljive
brezupnosti
.
V
tak
lev
potlačeni
,
pač
čutite
svojo
ničnost
in
sodite
potlej
,
mereč
ves
svet
po
sebi
,
da
je
človeštvo
prokleto
v
ničnost
in
da
so
ljudje
na
zemlji
res
samo
zemeljski
metež
,
kakor
ti
je
nekoč
laskavo
očital
novi
tvoj
bog
Abadon
.
Tako
omamljen
si
gledal
skozi
Abadonove
naočnike
in
iz
njegovega
leva
človeško
zgodovino
minulih
in
bodočih
časov
.
Čuda
torej
ni
,
da
si
videl
slikano
vse
mračno
na
mračno
,
zgolj
človeški
prepad
in
poraz
in
nikjer
vesele
nebeške
luči
.
Vender
je
neovržna
resnica
,
da
človeštvo
napreduje
in
da
se
blaži
.
To
resnico
nam
razodeva
prav
statistika
,
na
katero
se
je
sklicaval
Abadon
in
se
sklicujejo
tako
radi
pesimisti
,
dokazujoč
prepad
človeške
zadruge
.
Statistika
,
ta
najnovejša
veda
,
ki
je
dokazala
čudovito
rednost
tako
v
pojavih
prirodnih
slučajev
kakor
v
činih
proste
človeške
volje
,
veda
,
ki
kakor
pristna
fotografija
istinsko
razkriva
vse
razmerje
človeške
zadruge
,
ne
dopuščajoč
olepševalnega
slikanja
ali
Potemkinovih
vasij
;
ta
statistika
nam
pač
podaja
važni
nauk
,
da
so
bedastoče
in
zlodejstva
ne
samo
učinki
strastij
in
napak
posameznih
ljudij
,
temveč
takisto
posledice
splošnega
stanja
človeške
družbe
v
dotični
dobi
.
—
Toda
nuja
nam
tudi
važnejši
in
tolažilni
nauk
,
da
vsak
napredek
v
državnem
redu
in
v
splošni
omiki
,
vsaka
poboljšava
v
pridelovanji
in
v
občilih
,
vsaka
nova
koristna
iznajdba
blagodejno
in
stalno
činuje
na
človeško
zadrugo
,
in
to
v
vseh
ozirih
in
mnogo
hitreje
in
jačje
,
nego
smo
pričakovali
.
Nič
ne
ostane
samično
in
brez
posledic
.
Ne
topi
,
strašljivi
fatalizem
,
temveč
živa
,
blagodejna
poboljšljivost
človeške
družbe
odseva
iz
matematiško
gotovih
podatkov
statistiške
vede
.
Ta
veda
nam
kaže
,
da
za
izboljšanje
človeštva
ne
potrebujemo
novih
kazenskih
prepovedij
ali
novih
verskih
zapovedij
,
temveč
jedino
napredovanja
povsod
načete
splošne
izobrazbe
in
razumnosti
.
Sploh
nam
podaja
statistika
tolažilno
gotovost
,
da
napredujemo
z
omiko
vred
,
da
se
človeška
zloba
manjša
,
da
se
lajša
gmotna
beda
nižjih
stanov
in
da
se
množi
splošna
materijelna
in
ideelna
imovina
.
Vi
,
mladeniški
pesimisti
z
nazori
umirajočih
starčkov
,
poudarjate
,
da
človeštvo
hira
in
da
se
stara
zlasti
Evropa
.
Res
se
staranju
in
razpadanju
po
dovršeni
dobi
svojega
razcvita
in
svoje
moči
narodje
takisto
ne
morejo
izogniti
kakor
ne
posamezni
človek
.
Tudi
duh
vsega
naroda
ali
naroda
kakor
celote
nima
življenja
brez
meja
.
Kadar
je
doseženo
najboljše
,
mora
nam
ugajati
slabše
,
ker
se
vedno
poraja
novina
,
in
kadar
je
dospel
narod
do
vrhunca
,
mora
se
napotiti
nizdolu
,
ker
ne
more
ostajati
;
pot
nizdolu
pa
je
navadno
hitrejši
od
pota
vkreber
.
Sploh
se
ne
more
nobena
človeška
naprava
ali
namera
izvesti
do
skrajnih
posledic
,
ker
vsega
človeškega
početja
se
drži
zmota
in
greh
in
vsakemu
zemeljskemu
bitju
je
že
pri
postanku
vcepljena
kal
prihodnjega
prestanka
...
Toda
pota
božje
previdnosti
so
nezasledna
;
ako
pa
jih
izkušamo
zasledovati
,
moramo
v
človeški
usodi
iskati
tudi
večne
pravice
in
večne
ljubezni
božje
.
Zatorej
se
nihče
ne
sme
predrzniti
do
pesimistiške
trditve
,
da
je
človeštvo
že
dospelo
do
poslednje
dobe
svojega
zemljevanja
.
Koliko
tisočletij
so
po
zemlji
lomastili
ihtijosavri
in
njih
svojat
,
predno
so
se
pogreznili
v
kredo
!
Ti
,
človek
,
božja
podoba
,
pa
si
ne
upaš
zase
pričakovati
vsaj
toliko
tisočletij
,
kolikor
jih
je
bilo
danih
tisti
golazni
in
nakazni
?
Vera
te
uči
,
da
je
po
padu
prvega
človeka
minilo
štiritisoč
let
,
premer
je
prišel
obetani
Spasitelj
,
da
nam
odveze
prokletstvo
izvirnega
greha
.
Ali
ne
dvojiš
o
božji
pravičnosti
in
ljubezni
,
ako
pesimistiško
trdiš
,
da
bode
doba
,
v
kateri
se
more
človeštvo
udeleževati
duševnega
preporoda
po
krščanstvu
,
krajša
,
nego
je
bila
doba
tožnega
čakanja
na
učlovečbo
božjega
sinu
?
Pomisli
dalje
,
koliko
narodov
še
čaka
oznanjevalcev
božje
blagovesti
;
koliko
je
še
divjakov
in
samojedov
(
človekožerov
)
,
ki
so
tudi
pozvani
k
splošni
prosveti
;
koliko
je
še
poravnati
očitih
zgodovinskih
krivic
,
kako
malo
je
še
ljudij
na
zemlji
za
te
velikanske
prostore
in
kako
neizmerno
je
bogastvo
in
koliko
je
živil
,
katera
hrani
zemlja
,
še
nenačetih
!
In
ta
naša
zemlja
nam
še
celo
ni
znana
po
vseh
rodovitih
pokrajinah
—
kamoli
obdelana
.
Če
preudariš
vse
to
,
moraš
pesimiste
zavrniti
z
upravičeno
sodbo
,
da
človeštvo
še
ni
pri
kraji
,
ampak
vedno
še
v
prvi
dobi
svoje
zgodovine
.
Ako
smemo
vzporejati
celotno
človeštvo
posameznemu
človeku
in
značaju
njega
dob
,
onda
smemo
z
drugimi
besedami
reči
,
da
nas
čaka
še
velika
nedogledna
mladeniška
in
moška
doba
svetne
zgodovine
,
predno
se
človeštvo
jame
starati
in
prepadati
v
vseh
tistih
bedah
in
grehotah
,
o
katerih
nam
prerokuje
Sveto
pismo
.
Potlej
stoprav
pride
»
dan
Gospodov
«
,
»
dan
sodbe
in
povračila
«
.
—
»
Prvine
se
raztope
,
in
zemlja
zgori
z
vsemi
stvarmi
na
nji
.
«
In
kdaj
se
to
zgodi
?
»
Tistega
dneva
in
tiste
ure
ne
ve
nihče
,
tudi
krilatci
v
nebesih
ne
,
nego
jedini
Oče
.
«
Pesimisti
prav
radi
vzporejajo
našo
dobo
upadajoči
in
medleči
dobi
rimske
države
v
starem
veku
.
To
je
neosnovana
vzporedba
,
strašljiva
pretirava
obrabljenega
reka
,
da
se
ne
zgodi
nič
novega
pod
solncem
.
Prav
nezmiselno
je
,
s
tistim
merilom
kakor
stare
čase
meriti
tudi
popolnoma
predrugačeno
pozorišče
in
na
vse
drugačnih
temeljih
osnovane
položaje
sedanje
dobe
.
Stari
vek
je
ječal
pod
robstvom
in
malikovalstvom
.
Sedanji
omikani
svet
ne
pozna
robstva
in
ga
odpravlja
,
koderkoli
se
širi
evropska
omika
.
Ta
omika
prešinja
počasi
vse
in
se
razteza
neustavno
.
Skoro
spoznamo
vso
zemljo
,
kjerkoli
morejo
bivati
ljudje
,
in
vsi
ljudje
bodo
deležni
omike
in
napredka
.
Vedno
več
zemeljskih
zakladov
se
bode
našlo
in
razkrilo
,
vedno
več
površine
bode
podano
pridnim
rokam
,
umno
poljedelstvo
in
obrtnost
napredujeta
,
trgovina
se
širi
,
občila
med
narodi
se
boljšajo
in
raztezajo
.
Povsod
je
napredek
,
in
njega
pridobitkov
so
deležni
vsi
omikani
narodje
.
Imovina
stoji
na
temelji
dela
,
varčnosti
in
pravne
varnosti
,
in
ne
več
kakor
nekdaj
na
plenitvi
in
vednem
strahu
pred
izgubo
.
Celo
nižji
stanovi
,
ki
so
stopili
na
mesto
nekdanjih
robov
in
tlačanov
,
imajo
mnogo
več
potrebščin
nego
nekdaj
in
žive
ob
njih
ugodno
in
pravnovarno
kakor
še
nikoli
.
Med
omikanimi
narodi
ni
več
možna
splošna
lakota
,
toliko
so
se
izboljšale
trgovinske
zveze
,
in
toliko
bolj
zadoščajo
občila
.
Takisto
se
razvijajo
in
spopolnjujejo
mednarodne
zdravstvene
naprave
,
in
obvarovani
smo
tistih
strašnih
kug
starega
in
srednjega
veka
.
Blaginjo
in
omiko
starega
veka
so
podrli
vztočni
barbari
;
tudi
tebi
se
je
kazalo
,
kako
so
sinovi
ostarelega
Kitaja
v
robstvo
vkovali
moderno
Evropo
.
Kaj
takega
sedaj
ni
več
možno
.
Vsa
zemlja
bode
skoro
poznana
,
tudi
stari
Kitaj
se
ne
bode
mogel
več
zapirati
vplivu
evropske
omike
.
Naša
prosveta
,
države
,
osnovane
po
evropskih
načelih
pravne
varnosti
in
uredovanega
gospodarstva
,
širijo
se
čimdalje
bolj
po
vsi
zemlji
in
stopile
bodo
v
pravne
mednarodne
zveze
med
seboj
.
Neosnovan
je
torej
strah
,
da
bi
še
kdaj
barbari
porušili
evropsko
kulturo
;
nasprotno
pa
je
velik
dobiček
za
vse
naše
nastopnike
,
da
podedujejo
vso
našo
omiko
,
vse
iznajdbe
in
tudi
vse
imovinske
pridobitve
svojih
prednikov
.
Pomisli
poslednjič
še
krščanstvo
!
Sedaj
kakor
nekdaj
ima
vnetih
oznanjevalcev
,
neustrašenih
mučencev
in
neustavno
se
širi
po
vsi
zemlji
,
blažeč
srca
in
kroteč
strasti
ljudem
in
narodom
ter
nudeč
vsakemu
človeku
milote
in
tolažila
,
kakeršnih
ne
vzmore
nobeno
malikovalstvo
,
nobeno
modroslovstvo
in
nobeno
slepilo
Abadonovo
...
Ni
torej
res
,
da
se
ne
godi
nič
novega
pod
solncem
,
ampak
očito
je
,
da
napredujemo
po
stezah
vere
in
nravnosti
,
omike
in
slobode
kvišku
k
idealnim
zmotrom
,
in
sicer
tolikanj
,
da
se
kaj
takega
dosedaj
ni
zvršilo
pri
nobenem
narodu
,
kolikor
jih
pozna
zgodovina
naše
zemlje
.
—
Ti
,
sinko
majhnega
,
mehkega
naroda
,
ki
si
gledal
lepo
svojo
domovino
pokrito
s
šumami
in
najlepša
svoja
mesta
v
podrtinah
,
ki
si
videl
,
kako
je
umiral
poslednji
Slovenec
,
izvestno
se
bojiš
,
da
se
tvoj
narod
stisne
in
izpodrine
ob
splošnem
napredovanji
večjih
narodov
,
kateri
mu
ne
bodo
dopuščali
posebnega
razvijanja
,
bojiš
se
,
da
se
potopi
v
drugih
narodih
kakor
tvoja
Sava
v
tujem
Dunavu
!
Bojazen
tvoja
ni
upravičena
ne
pred
Bogom
ne
pred
zgodovino
človeško
.
Pred
Bogom
ne
,
ker
te
je
ustvaril
,
ker
ti
je
podaril
tvoj
lepi
jezik
in
lepo
domovino
in
ti
ni
odrekel
pravic
,
podeljenih
drugim
narodom
.
Božjo
pravico
imaš
torej
do
življenja
,
kakor
krožijo
okolo
solnca
po
svojih
tirih
veliki
in
mali
planetje
in
drobni
planetoidi
.
Pred
človeško
zgodovino
ne
,
ker
ni
preminil
še
noben
versko
in
nravstveno
krepak
narod
,
kakeršen
je
izvestno
tvoj
,
dokler
je
čuval
vernost
in
nravnost
,
ti
svoji
najvišji
blaginji
.
Žarki
vesoljnega
napredka
bude
veliko
pleme
.
Slovan
stopa
sedaj
na
dan
;
in
če
mi
vstajamo
,
tedaj
je
onih
strah
,
ki
so
vstali
,
dokler
smo
mi
spali
.
Zatorej
se
postavljajo
proti
nam
in
se
krčevito
držč
položajev
,
katerim
je
,
dasi
so
bili
krivični
,
stoletno
priposestovanje
nadelo
videz
pravice
.
Hudo
peče
gotovo
tudi
tebe
,
da
nas
porogljivo
prezirajo
,
ker
si
v
desetletjih
nismo
nabrali
toliko
idealnega
bogastva
kakor
drugi
v
stoletjih
;
da
nas
zaničljivo
potiskajo
na
stran
,
ker
smo
mladi
in
majhni
;
da
nam
odrekajo
marsikaj
,
kar
je
drugim
slobodno
;
da
je
marsikdo
čutil
pristranost
,
kjer
je
pričakoval
jednakopravja
;
da
nekaterniki
zmatrajo
slovensko
tvojo
zavest
za
greh
,
ki
se
ne
odveze
ne
na
tem
ne
na
onem
svetu
;
da
se
ponekod
togote
zaradi
češčenja
naših
svetih
blagovestnikov
,
ki
sta
nam
oznanjuje
sveto
vero
,
utemeljila
tudi
slovstvo
;
in
da
razni
skriti
in
očiti
klevetniki
umetno
izkušajo
buditi
nezaupnost
državne
oblasti
proti
zvestim
narodom
;
in
morebiti
si
že
z
marsikaterim
rojakom
vred
,
ki
je
bridko
trpel
posledice
svoje
slovenske
zavesti
,
vzdihnil
:
»
Exoriare
aliquis
nostris
ex
ossibus
ultor
«
!
Vender
ne
boj
se
vsega
tega
in
ne
posnemaj
strašljivcev
,
ki
se
odtezajo
narodnemu
delu
,
ker
ni
prijetno
!
Vsi
ti
sovražni
pojavi
,
ki
se
porajajo
in
goje
proti
nam
,
vsi
so
prirodni
in
se
ponavljajo
vselej
,
kadar
k
obedni
mizi
,
kjer
sede
trije
,
prisede
četrti
,
ki
zahteva
svojega
pravičnega
deleža
in
se
ne
da
odpraviti
z
ostanki
,
namenjenimi
prosjakom
.
Človeška
čud
je
taka
,
da
radi
izgrešimo
pot
pravice
in
pametnega
mišljenja
,
kadar
nam
je
poudarjati
pravico
drugih
proti
nam
;
in
najbolj
zapiramo
oči
pravici
in
resnici
,
kadar
moramo
dajati
iz
rok
,
kar
bi
radi
obdržali
,
dasi
je
bila
naša
posest
krivična
.
Omika
bode
blagodejno
činjevala
tudi
v
tem
pogledu
.
Po
nji
se
zavemo
svoje
vrednosti
in
skupnih
koristij
z
bratovskimi
narodi
.
Samozavest
in
vera
v
sebe
nas
bode
jačila
in
jeklenila
pri
trnjevem
delu
in
vztrajnem
naporu
za
narodne
blaginje
.
Teh
pa
se
bodemo
zvesto
oklepali
,
ker
bodo
pridobitve
našega
truda
in
ne
samo
milostni
darovi
.
Če
smo
vsak
posebe
jeklen
značaj
,
onda
smo
vsi
skupaj
nepremagljiva
trdnjava
.
Dokler
smo
takšni
,
imamo
važno
prednost
pred
večjimi
narodi
,
kateri
že
dolgo
uživajo
tiste
pravice
,
za
katere
se
mi
še
borimo
.
Mi
vztrajamo
in
smo
krepki
,
dokler
delamo
v
znoji
svojega
obraza
;
oni
pa
razkošno
uživajo
pripodedovane
blaginje
,
katere
jih
niso
stale
truda
,
in
se
mehkužijo
v
brezskrbni
varnosti
.
Omika
pa
bode
vplivala
tudi
na
naše
nasprotnike
.
Spoštovali
in
uvaževali
nas
bodo
,
odkar
se
spoštujemo
sami
,
in
potihnili
bodo
vsaj
nekateri
tistih
klevetnikov
,
ki
sedaj
pljujejo
toliko
ogrde
na
nas
.
Vremena
se
bodo
razjasnila
,
in
končno
dospemo
tudi
mi
korakoma
do
zmotra
,
katerega
nam
je
zastavila
večna
pravica
in
ljubezen
.
Nekovo
posebno
svojstvo
je
podeljeno
nam
Slovanom
,
ki
svoje
sedanje
domovine
nismo
pridobili
največ
z
mečem
v
roki
kakor
večina
drugih
narodov
.
Tudi
najhujši
protivniki
nam
ne
odrekajo
blagih
duševnih
vrlin
in
posebne
rodne
idealnosti
.
Dobrotna
roka
,
ki
vodi
človeško
usodo
,
prebudila
je
slovanski
narod
pozno
za
drugo
Evropo
in
ga
prihranila
za
posebne
zgodovinske
namene
,
v
katerih
se
na
korist
človeške
zadruge
uveljavi
rodni
značaj
slovanski
;
in
nemara
je
res
,
kar
pojo
naši
pesniki-preroki
,
da
so
Slovani
,
ki
samo
»
bran
«
poznajo
in
še
imena
nimajo
za
napadovalni
osvojevalni
boj
,
dasi
jih
je
Bog
ustvaril
»
kakor
listja
,
trave
«
,
izvoljeni
,
zasnovati
in
izvesti
mir
in
spravo
med
vsemi
omikanimi
narodi
.
Nam
Slovencem
pa
podeli
Bog
to
milost
,
da
napredujemo
samo
korakoma
,
da
si
pridobimo
vsako
postanko
z
naporom
in
žilavim
delom
in
da
nam
ne
padajo
v
naročaj
darovi
,
ki
se
radi
pogube
,
kakor
so
se
prejeli
brez
truda
.
Mlad
narod
smo
še
in
potrebujemo
stroge
vzgoje
za
svoj
obstanek
in
za
dosego
častnega
mesta
med
narodi
.
Krilati
rek
velja
takisto
za
narode
kakor
za
posamičnika
.
Samo
naporen
napredek
,
prosveta
in
pravica
,
ki
jih
pridobivamo
in
čuvamo
ob
narodovem
znoji
,
osreči
nas
,
sicer
prezgodaj
počijemo
in
zaspimo
.
V
tem
pa
pride
sovražnik
in
zaseje
ljuljiko
med
pšenico
.
Vzgled
opazujete
prav
sedaj
lahko
v
kranjski
vojvodini
.
Ondu
je
Slovencem
nekaj
let
politiško
solnce
sijalo
mileje
nego
ostalim
slovenskim
pokrajinam
;
zato
pa
se
je
narod
vspaval
v
nekovo
leno
zadovoljstvo
.
V
tem
se
je
v
»
narodu-svetniku
«
ustanovila
nova
politiško-katoliška
ali
katoliško-politiška
stranka
,
katera
načelno
mizi
narodnost
ohranjujoče
napore
starejše
narodne
stranke
,
ne
da
bi
delovala
proti
potujčevanju
našega
naroda
ter
bije
svetovni
,
stari
boj
konservatizma
proti
liberalizmu
,
kakor
da
korači
naš
mali
narod
Evropi
na
čelu
in
bi
bil
izvoljen
dobojevati
ta
boj
in
potolči
tiste
liberalce
liki
pastirček
David
,
ki
je
usmrtil
velikana
Golijata
.
Da
le
ne
bi
nikdar
opazovali
še
tega
,
kako
drži
pot
od
narodnega
mišljenja
do
protislovenskega
delovanja
skozi
vrata
tega
novega
nadnarodnega
društva
!
Vender
dosti
o
tej
epizodi
slovenske
zgodovine
,
ki
je
vender
koristna
,
ker
kranjsko
slovenstvo
zopet
budi
in
tesneje
druži
k
prepotrebnemu
delu
za
narodni
obstanek
...
»
Zora
puca
,
bit
če
dana
«
!
Kažejo
se
znamenja
,
da
duh
bratoljubja
in
pravice
,
prešinjen
po
krščanskih
vzorih
,
zopet
veje
nad
evropskimi
državami
in
da
pojemajo
časi
,
ko
so
se
delili
narodje
in
delile
dežele
po
volji
zmagovalčevi
,
ko
je
preminila
marsikatera
manjša
država
,
ker
je
bila
večji
na
poti
,
in
ko
se
je
v
jedni
in
tisti
državi
večji
narod
čutil
žaljenega
na
svojem
veličastvu
in
oškodovanega
na
svoji
imovini
,
ako
je
tudi
manjši
narod
zahteval
svojih
prirodnih
in
pisanih
pravic
.
Ni
ga
naroda
,
ki
se
tako
trdno
oprijeinlje
svoje
posesti
,
in
koristi
kakor
Angličani
.
Vender
glej
,
prav
ta
narod
spoznava
stoletno
svojo
krivico
proti
irski
deželi
;
in
Angličani
,
ki
nikakor
nimajo
priimka
viteškega
naroda
,
bodo
toliko
plemeniti
,
da
prej
ali
slej
tudi
poravnajo
svojo
in
svojih
očakov
krivico
.
To
je
pravi
liberalizem
!
Vsak
važni
korak
na
stezi
pravice
,
pristnega
liberalizma
in
napredka
v
katerikoli
večji
evropski
državi
pa
neizogibno
vpliva
na
ostale
države
,
katere
niso
več
kakor
nekdaj
druga
od
druge
ločene
s
kitajskimi
zidovi
...
Vedno
je
bil
srdit
boj
med
sebičnimi
koristimi
in
vzvišenimi
idejami
.
Človeška
zgodovina
je
napolnjena
s
takimi
boji
,
toda
kri
,
prelita
v
njih
,
bila
je
plodonosna
za
narode
kakor
rosa
za
travnike
;
zakaj
za
slučaj
,
za
kratke
dobe
so
pač
zmagovale
sebične
koristi
,
stanovito
nadvladale
pa
so
naposled
ideje
.
Tako
je
zmagala
vsaka
vzvišena
,
človeštvo
osrečujoča
ideja
,
naj
se
je
tudi
morala
najprej
posvetiti
s
krvnim
krstom
...
To
je
časovni
napredek
,
ki
se
ne
da
ustaviti
ne
s
tajitvami
ne
s
topovi
;
to
je
zmaga
krščanske
ljubezni
,
kateri
je
vzor
»
jedna
čeda
,
jeden
pastir
«
.
Tako
tudi
nam
nekoč
,
vender
gotovo
,
nastopi
dan
narodnega
vstajenja
,
in
uresničijo
se
preroške
besede
našega
Stanka
Vraza
:
»
Svi
narodi
brača
,
svi
su
božja
čeda
,
na
njih
jedno
nebo
i
jedan
Bog
gleda
;
i
ko
jedno
snnce
nad
svimi
izhodi
,
jedno
stoj
i
vladaj
pravo
nad
narodi
!
«
—
Duh
umolkne
.
Ko
pa
vidi
,
da
Abadon
še
vedno
na
strani
stoječ
srepo
gleda
plahega
Samorada
,
takoj
zopet
povzame
:
—
Opral
sem
počrnjeno
sliko
bodočnosti
Evrope
in
tvojega
naroda
.
Teže
mi
bode
oprati
tudi
tebe
.
Atom
si
v
človeški
množini
,
ki
se
vedno
poraja
in
nadomešča
,
vedno
druži
in
giblje
,
kakor
bi
bila
večna
.
Samo
atom
si
.
Toda
če
vrabec
ne
pade
raz
streho
brez
volje
božje
,
onda
si
tudi
ti
dokaj
vreden
za
Boga
in
za
človeštvo
.
Vreden
si
tem
več
,
ker
se
je
zli
duh
toliko
zanimal
zate
,
da
te
je
otel
nepremišljenega
samoumora
in
da
te
sedaj
vzgaja
za
posebne
peklenske
koristi
,
dasi
je
pekel
po
njega
trditvi
že
prenapolnjen
.
Kakšen
je
njegov
namen
,
takoj
razvidiš
,
ko
presodiva
dosledno
tvoje
napredovanje
na
stezi
pesimizma
.
Najprej
ti
pa
mora
biti
do
tega
,
da
se
odpoveš
duhu
laži
in
temote
...
—
V
tem
hipu
stopi
Abadon
med
duha
in
Samorada
ter
šepne
temu
na
uho
:
—
Najprej
se
spomni
sodbe
svoje
in
Cvetanine
;
potlej
,
če
hočeš
,
poslušaj
tega
sanjača
!
—
Ta
opomin
Samorada
toliko
presune
,
da
milo
pogleda
duha
in
mu
veli
,
naj
prestane
govoriti
.
Duh
se
razjoče
in
izgine
Samoradu
,
rekši
:
—
Nesrečni
Narobe-Črtomir
!
Se
jedenkrat
ti
hočem
odpirati
preslepljene
oči
;
ali
gorje
ti
,
če
pridem
prepozno
!
—
Zmagovalec
Abadon
pa
zakliče
za
duhom
:
—
Se
je
Samorad
moj
in
—
v
sponah
,
ki
ne
odpadejo
na
gole
sanje
in
besede
!
Še
bode
gledal
svet
skozi
moje
naočnike
in
se
napajal
moje
modrosti
!
—
Stopimo
v
svetišče
zemeljske
pravice
,
kjer
človeški
sodniki
po
časnih
zakonih
odločujejo
o
življenji
in
prostosti
,
o
pravici
in
imovini
svojega
bližnjika
.
Na
vzvišenem
prostoru
velike
svetle
dvorane
sede
za
dolgo
,
zeleno
pogrnjeno
mizo
trije
sodniki
,
resni
,
postarni
gospodje
z
zlatimi
ovratniki
,
in
poleg
njih
sedita
pri
svojih
mizicah
na
desni
strani
državni
pravnik
,
na
levici
pa
mlad
zapisnikar
.
Pred
vzvišenim
prostorom
so
v
dveh
klopeh
zbrani
izžrebani
porotniki
,
dvanajst
mož
iz
prostega
naroda
,
ki
niso
vajeni
blestečih
govorov
in
bistroumnih
dokazov
,
pa
vender
žele
po
zdravi
pameti
rednih
m
ožgan
razločiti
resnico
od
laži
in
bistvo
od
videza
.
Nasproti
porotnikom
na
levi
strani
pred
vzvišenim
prostorom
je
sedel
za
nepogrnjeno
mizico
zagovornik
,
prileten
mož
v
navadni
črni
obleki
;
zamišljeno
zre
sedaj
na
obtožno
klop
med
seboj
in
porotniki
.
Blizu
dve
tretjini
prostorne
dvorane
pa
je
napolnilo
radovedno
občinstvo
,
največ
ženskega
spola
.
Na
obtožni
klopi
je
odlcazan
sedež
gospe
Cvetani
Pavličevi
.
Obleka
ji
je
črna
,
obraz
bled
in
miren
,
vsa
podoba
sočutna
in
častita
.
Dva
orožnika
stojita
za
njo
.
Zapisnikar
je
glasno
in
jasno
prečital
zatožni
spis
,
v
katerem
se
gospe
Cvetani
Pavličevi
očita
,
da
je
s
pomočjo
Samorada
Veselina
zavratno
umorila
gospoda
Petra
Pavlica
,
svojega
moža
.
Predsednik
jo
priljudno
vpraša
,
kaj
bi
odgovorila
na
obtožbo
.
Cvetana
dostojno
vstane
in
pravi
z
mirnim
glasom
,
kakor
udana
v
usodo
svojo
,
da
ji
vest
ne
očita
ničesar
in
da
pred
Bogom
in
pred
ljudmi
ni
kriva
smrti
gospoda
Petra
Pavliča
.
Predsednik
jo
mirno
opomni
,
da
je
pred
preiskovalnim
sodnikom
priznala
svojo
krivdo
in
da
je
sploh
najugodneje
za
nje
usodo
,
če
tudi
danes
govori
čisto
resnico
.
Cvetana
pa
nadaljuje
:
—
Tudi
preiskovalnemu
sodniku
sem
iz
početka
govorila
resnico
,
trdeč
,
da
sem
nedolžna
;
in
pričakovati
sem
smela
,
da
najdejo
moje
besede
vero
...
Čemu
mi
je
bilo
moriti
gospoda
Petra
Pavlica
,
ko
sem
se
ga
mogla
»
znebiti
pred
poroko
s
suho
besedico
;
saj
me
ni
nihče
silil
v
zakon
,
niti
me
smel
siliti
!
Čemu
naj
ga
morim
uprav
pri
obedu
vpričo
toliko
svatov
,
ko
bi
ga
bila
lahko
umorila
prej
ali
slej
neočito
in
nesumnjivo
?
Kaj
mi
je
bilo
do
tega
umora
,
saj
se
mi
vender
ne
more
očitati
lakomnost
po
tujem
imetku
?
Dokaj
imam
imovine
,
sama
ne
včm
,
koliko
,
vender
izvestno
sem
jako
bogatejša
od
Petra
Pavliča
.
Prav
nič
mi
ni
bilo
do
smrti
svojega
ženina
,
in
našel
se
ni
za
to
noben
nagib
;
vender
,
meni
nedolžnici
se
je
verjelo
menj
nego
varavim
osebam
,
ki
so
se
nadejale
očite
koristi
od
moje
obsodbe
.
V
dolgih
dnevih
in
črnih
nočeh
samotnega
zapora
me
je
premagoval
obup
o
človeški
pravici
,
trapil
me
gnjev
na
ljudi
,
o
katerih
poštenosti
sem
se
prevarala
,
in
stopala
mi
je
pred
oči
sramota
,
ki
me
bode
vse
dni
preganjala
ob
sumnji
,
vedno
se
mladeči
in
šireči
,
dasi
me
sodišče
morda
oprosti
.
To
vse
me
je
tako
prevzelo
,
da
sem
si
zaželela
zameniti
sramotno
življenje
za
rešilno
smrt
.
V
tej
želji
sem
se
udala
laži
in
priznala
krivdo
,
meni
namišljeno
.
Tudi
sedaj
si
želim
smrti
,
in
bodisi
na
vešalih
.
Nečem
pa
umreti
z
lažjo
na
duši
;
zatorej
sem
danes
slovesno
izpovedala
,
da
sem
nedolžna
.
Ustreženo
mi
bode
,
če
slavno
sodišče
verjame
vse
,
kar
priča
proti
meni
,
in
veselim
se
groznih
vešal
,
ker
me
otmo
sveta
,
na
katerem
mi
ni
več
prebiti
...
Samo
to
sem
še
imela
na
srci
;
odslej
ne
bodem
odgovarjala
na
nobeno
vprašanje
.
—
Toliko
da
se
Cvetana
bolj
zgrudi
nego
sede
na
tožno
klop
,
že
pristopi
mlad
gospod
smelega
,
samozavestnega
lica
.
Bil
je
Abadon
v
podobi
sozatoženega
Samorada
Veselina
.
Dostojno
se
prikloni
in
nepozvan
izusti
:
—
Čital
sem
po
naključji
,
da
je
draga
mi
Cvetana
hudo
obtožena
in
da
sem
tudi
sam
zapleten
v
obtožbo
.
Dospel
sem
naravnost
iz
Amerike
,
kamor
sem
bil
odpotoval
,
ne
ker
bi
se
bal
obtožbe
,
katere
pač
nisem
pričakoval
,
ampak
iz
ukaželje
,
da
si
ogledam
svetovno
razstavo
.
Hitel
sem
,
kar
sem
mogel
,
in
prišel
nisem
prepozno
.
Se
mi
je
možno
rešiti
nedolžnost
Cvetanino
in
poštenje
svoje
.
—
Predsednik
strogo
pogleda
prišleca
.
Ta
se
pa
ne
da
premotiti
,
nego
nadaljuje
:
—
Slavno
sodišče
izvoli
oprostiti
,
če
govorim
nemara
nespodobno
.
Tukaj
gre
za
življenje
in
poštenje
dveh
oseb
,
ki
sta
si
svestni
svoje
nedolžnosti
.
V
takem
položaji
pa
ne
moremo
vsekdar
ohraniti
ravnodušnosti
in
pretehtati
vsake
besede
,
predno
uide
čez
zobe
.
Jaz
sem
Samorad
Veselin
.
To
izpričajo
poklicani
svedoki
,
in
poznajo
me
tudi
nekateri
gospodje
porotniki
.
Obtožba
mi
je
znana
.
Sinoči
sem
jo
prečital
pri
gospodu
zagovorniku
in
danes
lahko
odgovarjam
nanjo
.
Ne
tajim
,
da
sem
bil
tisti
usodni
večer
najprej
skrivaj
in
potlej
očito
pri
ženitovanji
,
dasi
ni
v
preiskavi
čisto
nič
pojasnjeno
,
kako
sem
mogel
pred
malo
urami
v
Savi
utoniti
daleč
od
Pavličevega
doma
,
kako
sem
prišel
skozi
zaklenjena
vrata
na
dvorišči
med
svate
in
kako
sem
bil
malone
v
tisti
trenutek
zopet
daleč
na
svojem
domu
,
kjer
so
me
hoteli
prebosti
za
volkodlaka
.
Videl
sem
,
kako
je
vinjeni
gospod
Pavlič
pil
črno
kavo
in
kako
ga
je
skoro
potem
prizadela
kap
.
Opazoval
sem
vse
to
prav
dobro
,
zakaj
bil
sem
menda
jedini
trezni
moški
izmed
vse
družbe
.
Povedati
bi
mogel
celo
,
iz
katere
skudelice
je
Peter
Pavlic
pil
svojo
kavo
,
dasi
je
pilo
črno
kavo
več
gospodov
in
so
bile
vse
čašice
blizu
jednake
.
Toda
meni
se
bode
verjelo
še
menj
,
nego
se
je
verjelo
nedolžni
Cvetani
.
Pojasnila
bode
pa
vse
glavna
obtežilna
priča
:
Peter
Pavličeva
sestra
.
Danes
bode
govorila
čisto
resnico
,
videč
mene
pred
seboj
.
Izpovedala
bode
,
da
je
sama
v
splošni
zmedi
po
Pavličevi
smrti
iztikala
po
njega
spalni
sobi
.
Tam
je
našla
odprto
drobno
steklenico
s
tekočino
,
katera
ji
je
dišala
nekamo
sumnjivo
.
Znane
so
ji
take
vonjave
,
ker
pozna
nekaj
lekarniških
tajnostij
;
saj
vari
in
meša
zdravila
,
kadar
se
nje
mož
,
ki
je
lekarničar
,
kratkočasi
na
lovu
.
S
strupenim
vonjem
vred
so
ji
v
glavo
šinile
tudi
strupene
misli
,
katere
ji
je
zdajci
zanetil
pohlep
po
ostalini
Pavličevi
.
Ta
žena
se
je
potlej
pritihotapila
k
čašicam
,
iz
katerih
so
svatje
pili
črno
kavo
,
in
izmed
njih
je
vzela
nekovo
čašo
,
v
kateri
je
bilo
še
nekaj
kave
in
neraztopljenega
sladkorja
.
Vlila
je
vmes
nekaj
kapljic
tistega
nazvistrupa
ter
v
varno
skrivališče
spravila
to
brozgo
in
tikvico
najdene
tekočine
.
Tako
je
bilo
iztaknjeno
otrovalo
.
Poiskati
je
bilo
še
podajnika
tistega
otrovala
.
Za
tega
sem
bil
jaz
najpripravnejša
oseba
,
ker
se
bavim
s
kemijo
kakor
malokdo
,
in
ker
so
me
sploh
imeli
za
Cvetaninega
zaročenca
do
malo
dnij
pred
nje
poroko
s
Petrom
Pavličem
.
To
se
je
zlobni
ženski
tudi
posrečilo
.
Tisti
večer
mi
je
umrla
mati
.
Gospa
jo
je
šla
jutrodan
kropit
,
saj
sta
bili
nekdaj
znanki
.
Prišla
je
pri
tej
priliki
v
mojo
delavno
sobo
in
si
tam
utrgala
kos
nekega
mojega
načrta
,
ko
ji
nihče
ni
gledal
pod
prste
.
V
tisti
kos
mojega
črteža
je
potlej
zavila
tikvico
dozdevnega
strupa
v
skrivališči
na
Cvetaninem
domu
,
ker
ondu
ji
tudi
nihče
ni
gledal
pod
prste
.
Ko
je
bilo
tako
vse
v
redu
,
poslala
je
blaga
gospa
svojega
moža
k
sodišču
,
zakaj
v
svoji
rahločutnosti
ni
hotela
sama
ovaditi
svoje
jetrve
.
Sodni
navod
je
takoj
dospel
na
lice
zločinstva
,
in
vse
se
je
ujemalo
z
ovadbo
,
ker
je
pri
hišni
preiskavi
posredovala
rahločutna
gospa
.
Sedaj
se
pa
še
boij
ujema
,
odkar
je
Cvetana
,
po
duševnih
mukah
omamljena
,
naposled
obstala
vse
,
kar
so
ji
pokladali
na
jezik
...
Kar
sem
si
drznil
razodeti
slavnemu
sodišču
,
potrdi
ta
priča
do
pičice
,
dasi
dobro
ve
,
da
s
tem
obtoži
sama
sebe
.
—
Na
povelje
predsednikovo
takoj
stopi
v
dvorano
tista
gospa
,
ki
smo
jo
v
drugem
poglavji
te
kolikor
toliko
resnične
povesti
nazvali
prekosavsko
zalvo
Cvetanino
.
Ošabna
gospa
je
pristopila
v
bogato
nakičeni
črni
opravi
.
Ko
pa
stopi
pred
sodno
mizo
in
poleg
sebe
zapazi
Samoradovo
lice
,
preobrazi
se
ji
takoj
zavest
zmagovitosti
v
skesano
odkritosrčnost
.
Vse
potrdi
,
kar
je
ravnokar
razodel
Abadon-Samorad
.
Nejevoljen
šepet
zašumi
med
poslušalci
,
osuplo
se
spogledajo
sodniki
in
porotniki
,
državni
pravnik
pa
resno
vpraša
gospo
,
kaj
jo
je
napotilo
,
da
danes
vse
preklicuje
,
kar
je
prej
izpovedala
pod
prisego
,
in
ali
se
zaveda
posledic
takovega
ravnanja
?
Gospa
odgovori
,
ne
da
bi
se
kaj
obotavljala
:
—
Ko
sem
videla
mrtvega
brata
pred
seboj
,
pokalo
mi
je
srce
od
žalosti
,
da
ne
bodem
ničesar
dedovala
za
njim
.
Ta
žalost
me
je
tolikanj
omamila
,
da
sem
se
udala
hudobnemu
naklepu
in
si
ohranila
srčnost
za
njega
zvršitev
.
Seveda
me
je
pekla
vest
,
ko
sem
cula
,
da
gre
Cvetani
za
glavo
;
vender
svoje
ovadbe
nisem
popravila
,
zakaj
bala
sem
se
,
da
pridem
potlej
sama
v
ječo
in
da
mi
splava
tridesettisoč
gotove
dedovine
po
vodi
,
če
povem
resnico
.
Včeraj
me
je
posetil
neznan
gospod
in
zahteval
z
menoj
govoriti
tajno
reč
.
Povedal
je
ves
dogodek
nadrobno
,
kakor
se
je
res
vršil
.
Vse
sem
tajila
,
ali
mož
me
je
motril
tako
strogo
in
presunljivo
,
da
sem
naposled
priznala
vso
resnico
.
Mož
de
nato
ravnodušno
:
—
Za
svojim
bratom
pričakujete
dedovine
tridesettisoč
forintov
.
Toliko
je
pač
ne
bode
,
ker
pri
vsaki
dedovini
nekaj
odleti
.
Vender
vam
takoj
odštejem
tridesettisoč
in
povrhu
še
desettisoč
;
to
pa
s
tem
pogojem
,
da
jutri
pri
završni
obravnavi
govorite
o
Cvetani
čisto
resnico
.
To
storite
tem
gotoveje
,
ker
se
sicer
z
menoj
vred
proti
vam
oglasi
še
drug
svedok
,
kateri
vam
je
dosedaj
tako
neznan
kakor
jaz
.
Ta
veljak
ve
vso
dogodbo
popolnoma
in
tudi
skrivaj
posluša
najin
pogovor
.
—
Mož
mi
je
naštel
obljubljeno
vsoto
in
odšel
,
ne
vem
kam
.
Tako
se
je
v
meni
zopet
obudila
poštena
vest
,
in
danes
govorim
čisto
resnico
.
Cvetana
je
popolnoma
nedolžna
.
Samo
jaz
sem
delala
krivico
v
svoji
slepoti
.
Z
menoj
,
šibko
,
grehu
podvrženo
žensko
,
pa
ravnajte
usmiljeno
!
Kolikor
me
pa
kaznujete
,
glave
mi
ne
vzamete
,
in
naposled
mi
vender
ostane
podarovanih
štiridesettisoč
forintov
.
—
Gospa
dogovori
,
in
predsednik
ji
oznani
,
da
bode
izpraševana
še
pozneje
.
V
tem
naj
jo
sodni
sluga
odvede
v
posebno
sobo
.
Abadon-Samorad
zopet
izpregovori
:
—
Kakor
se
mi
je
posrečila
obrana
glede
na
poglavito
pričo
,
takisto
ugodno
se
mi
izide
glede
na
otrovno
pijačo
.
Usojam
si
slavnemu
sodišču
podati
steklenico
tistega
dozdevnega
otrovala
in
seznam
kemijskih
prvin
,
ki
so
spojene
v
tisti
tekočini
.
Ta
tekočina
je
nova
in
moja
iznajdba
.
Strup
ni
,
ampak
jačilen
lek
za
stare
ljudi
,
pijača
,
ki
ne
škoduje
nikomur
.
Veščaki
so
ta
lek
razkrajali
po
starem
kopitu
in
našli
v
njem
,
česar
so
iskali
,
namreč
prusko
kislino
.
Kaj
takega
se
cesto
pripeti
veščakom
.
Žal
,
da
so
po
zakonu
dozdevno
nezmotni
.
Jaz
pa
hočem
dejanski
in
znanstveno
dokazati
,
da
so
v
tej
tekočini
ne
samo
snovi
pruske
kisline
,
temveč
tudi
druge
snovi
,
katere
so
prezrli
ob
površni
preiskavi
.
Vse
te
snovi
skupaj
pa
niso
ne
po
ukusu
ne
po
učinkih
slične
pruski
kislini
,
ampak
novo
,
dobrotno
zdravilo
,
katero
sem
že
cesto
pribavil
prijatelju
svojemu
Petru
Pavlicu
in
drugim
znancem
.
Veščaki
v
kemijski
stroki
takoj
potrde
mojo
trditev
;
samo
dovoljeno
mi
bodi
,
da
jim
na
tej
novi
in
njim
popolnoma
neznani
sestavini
pojasnim
,
od
česa
se
napravlja
in
kako
se
potlej
razkrajaj
,
da
se
dobe
,
premerijo
in
pretehtajo
vse
snovi
in
prvine
moje
iznajdine
.
Ali
tudi
brez
veščakov
se
utegne
slavno
sodišče
uveriti
,
da
dozdevni
strup
ni
strupen
.
—
Rekši
seže
Abadon-Samorad
bliskoma
po
obe
steklenici
na
sodni
mizi
,
namreč
po
tikvico
,
ki
stoji
na
mizi
od
preiskave
proti
Cvetani
,
in
po
jednako
tikvico
,
katero
je
danes
sam
podal
sodišču
v
početku
tega
govora
.
Sodniki
kar
otrpnejo
za
to
nečuveno
predrznostjo
;
toda
predno
more
predsednik
izustiti
zasluženi
ukor
,
že
zagovornik
iz
jedne
in
prvosedeči
porotnik
iz
druge
tikvice
potegneta
krepek
požirek
.
Abadon-Samorad
jima
,
olikano
se
kretaje
;
vzame
steklenici
iz
rok
in
ji
z
glokokim
priklonom
postavi
nazaj
na
sodno
mizo
ter
prosi
dovoljenja
,
da
izpregovori
še
majhno
opazko
.
Potem
nadaljuje
:
—
Izvoli
mi
slavno
sodišče
oprostiti
toliko
predrznost
,
da
sem
na
način
,
kakeršnega
kazenski
postopni
k
ne
pozna
,
dokazal
resničnost
svoje
trditve
.
Gospod
porotnik
ob
moji
desnici
je
použil
požirek
tistega
strupa
,
ki
se
je
našel
v
spalnici
gospoda
Petra
Pavlica
in
v
ostankih
črne
kave
;
gospod
zagovornik
je
izpil
tisti
strup
,
katerega
Sem
danes
predložil
slavnemu
sodišču
.
Nijednega
gospoda
ni
zadela
usoda
Pavličeva
;
temveč
oba
izvestno
potrdita
,
da
po
tem
požirku
ne
čutita
nikakove
bolesti
ali
slabosti
,
pač
pa
dobrodejno
oživljanje
.
Spoštljivo
prosim
,
naj
tudi
veščaki
pokusijo
oba
ta
leka
,
da
bode
dokaz
še
sijajnejši
.
Tudi
vi
,
častiti
gospod
predsednik
,
račite
pokusiti
to
vodico
in
takoj
bodete
izvolili
čutiti
,
kako
jačilno
in
mladilno
deluje
na
živce
.
—
Predsedniku
se
bere
na
obrazu
,
da
iz
težka
zadržuje
srditost
zbok
take
izzivalne
predrznosti
.
Vender
ohrani
ravnodušje
.
Abadon-Samorad
mora
odstopiti
.
Odvedo
ga
sodni
sluge
na
povelje
v
posebno
celico
.
Sedaj
nastopita
dva
veščaka
.
Gledata
,
duhata
in
pokušata
tekočino
v
obeh
steklenicah
in
preumita
seznam
snovij
,
katerega
je
Samorad-Abadon
ravnokar
podal
sodišču
.
Strokovnjaka
jednoglasno
izjavita
,
da
je
vodica
v
obeh
steklenicah
na
prvi
pogled
prav
nedolžna
,
da
pa
je
bila
tekočina
,
najdena
v
ostankih
kave
in
v
spalnici
gospoda
Pavliča
,
kakor
vesta
za
trdno
,
bistveno
drugačna
.
To
mnenje
preseneti
sodnike
in
poslušalce
.
Nato
se
oglasi
odvetnik
,
rekoč
:
—
Preiskava
se
je
zvršila
tako
strogo
in
pravilno
,
da
bi
se
prej
smelo
dvojiti
,
ali
je
gospa
,
danes
sedeča
na
zatožni
klopi
,
tista
,
katera
je
bila
privedena
v
preiskovalni
zapor
,
negoli
izreči
mnenje
,
da
je
strup
,
kateri
se
je
danes
gospodom
strokovnjakom
podal
v
presojo
,
drugačen
od
onega
,
kateri
je
bil
zasežen
v
Pavličevi
hiši
.
Glede
na
tisti
dozdevni
strup
je
izključena
vsaka
sumnja
;
in
kakor
zagovornik
iskreno
pomilujem
,
da
sta
si
veščaka
tako
nedopustno
olahkotila
težavni
svoj
nalog
,
ako
se
ga
račita
iznebiti
tako
,
da
zanikujeta
,
česar
poleg
sodnih
listin
ni
smeti
zanikavati
.
Nisem
kemik
in
prirodoslovec
,
vender
naj
izrečem
iskreno
svoje
priznanje
kemijskemu
znanstvu
in
izkušenosti
gospoda
Veselina
;
zakaj
že
sinoči
me
je
opozoril
,
kakšno
sodbo
izreko
veščaki
,
zavedajoči
se
domnevane
svoje
nezmotnosti
.
Razodel
mi
je
gospod
Veselin
,
da
je
bilo
leku
,
najdenemu
pri
Pavličevih
,
primešano
vonjavo
eteriško
olje
.
To
pa
je
sčasoma
izpuhtelo
,
ker
je
bila
steklenica
večkrat
odmašena
,
sicer
pa
zamašena
z
navadno
pluto
in
ne
,
kakor
bi
moralo
biti
,
s
steklenim
zatikom
,
kakeršen
je
bil
prej
na
steklenici
.
Izročil
mi
je
na
tem
listu
ime
tistega
parfema
in
v
tej
stekleničici
tudi
nekaj
njegovih
kapljic
.
Tri
kapljice
naj
se
kanejo
med
lek
,
in
takoj
zadobi
prvotno
vonjavo
,
slično
pruski
kislini
,
in
prejšnji
grenkasti
ukus
.
List
in
parfem
podajam
slavnemu
sodišču
ter
prosim
,
da
se
zločinstva
sumnjiva
tekočina
iz
nova
preišče
po
drugih
veščakih
,
ker
dosedanjim
je
bila
nje
sestavina
prenova
.
Dovoli
naj
se
tudi
,
da
pri
tej
preiskavi
sodeluje
obtoženi
gospod
Veselin
,
izumitelj
tega
leka
.
Končno
naj
še
opomnim
,
da
sem
na
tem
mestu
pred
slavnim
sodiščem
izpil
ta
lek
,
popolnoma
uverjen
,
da
ni
strupen
,
in
da
proti
možnemu
otrovanju
nisem
rabil
nobenega
pomočka
.
Gospoda
veščaka
mi
morata
sama
potrditi
,
da
bi
sedaj
ne
stal
na
tem
mestu
zdrav
in
trden
,
ako
bi
bila
v
steklenici
,
iz
katere
sem
pil
,
pruska
kislina
;
in
da
proti
tako
silnemu
in
naglemu
otrovalu
ni
nasprotnega
strupa
,
ki
bi
me
takoj
raztroval
.
Moja
zagovorniška
gorečnost
pa
tudi
ni
tako
strmoglavasta
,
da
bi
,
braneč
tuje
življenje
,
zaigraval
svoje
.
—
Zagovornik
še
ne
sede
,
kar
se
oglasi
prvosedeči
porotnik
,
ne
izprosivši
si
besede
:
—
Da
zmaga
pravica
zoper
zlobo
in
nevednost
,
bodi
tudi
meni
,
preprostemu
krojaču
,
a
danes
gospodu
porotniku
,
dovoljeno
izreči
,
da
je
tista
strupena
vodica
takisto
meni
teknila
prav
dobro
.
—
Predsednik
vpraša
nejevoljen
:
—
Kako
ste
se
pa
vender
vi
—
krojač
,
kakor
pravite
—
tolikanj
ojačili
,
da
ste
izpili
sok
,
o
katerem
ste
po
okoliščinah
morali
soditi
,
da
vas
utegne
takoj
usmrtiti
?
—
Porotnik
ga
zavrne
:
—
Tudi
mi
,
preprosti
krojači
,
nismo
brez
srčnosti
,
zlasti
kadar
gre
za
pravično
reč
.
Ta
gospod
Veselin
,
ki
je
ravnokar
stal
tukaj
pred
mano
,
ponujal
mi
je
včeraj
ta
strup
,
da
ga
pokusim
.
Pokušal
ga
je
sam
brez
vidnih
posledkov
,
in
naposled
sem
ga
pokusil
tudi
jaz
.
Za
to
pokušnjo
mi
je
gospod
plačal
pettisoč
forintov
.
Tako
sem
pridobil
lepo
vsoto
denarja
in
hkrati
prepričanje
,
da
je
ta
lek
prav
koristna
iznajdba
.
—
—
Kaj
vam
je
rekel
gospod
,
ko
vam
je
dajal
tisto
vsoto
,
dokaj
veliko
za
vaše
razmerje
?
—
—
Nič
drugega
nego
to
,
naj
kakor
porotnik
uvažujem
takisto
vse
okolnosti
,
ki
govore
za
nedolžnost
obtožene
ženske
,
kakor
okolnosti
,
ki
govore
za
njeno
krivdo
.
To
sem
mu
obljubil
.
Da
bodem
tako
ravnal
,
to
sem
danes
tudi
prisegel
.
Podarjena
vsota
mi
torej
ne
bode
omajala
poštene
vesti
,
dasi
sem
ubožen
krojač
.
—
Predsednik
opomni
z
resnim
naglasom
:
—
Ali
vam
ni
očitala
vest
,
da
ne
smete
vzprejemati
darov
glede
na
častni
svoj
porotniški
ured
?
—
—
Oprostite
,
gospod
predsedniki
Dar
sem
prejel
zato
,
da
nepristranski
opravljam
svojo
službo
.
Vi
ste
se
pa
danes
zarotili
svoji
soprogi
,
nam
porotnikom
tako
zasukati
posnetek
obravnave
,
da
bode
zatoženka
naslikana
bolj
črna
,
nego
je
res
;
sicer
vam
milostiva
gospa
ne
kupi
novega
svilnatega
klobuka
.
To
sem
čul
na
svoja
ušesa
,
in
kar
pravim
,
to
je
res
!
—
Porotnik
počasi
sede
,
nesoč
samozadovoljive
poglede
nad
sodniki
in
poslušalci
.
Predsednik
ostro
pokara
brbljavega
krojača
.
Drugi
porotniki
kličejo
vsi
vprek
,
da
so
tudi
oni
prejeli
drage
darove
,
da
bi
pravično
sodili
.
Poslušalci
mrmrajo
in
glasno
govore
.
Državni
pravdnik
govori
s
povzdignjenim
glasom
,
da
se
širi
po
dvorani
čuden
,
omotičen
sopar
,
ki
opojno
vpliva
na
možgane
porotnikov
,
da
,
celo
na
predsednikove
živce
,
in
da
ni
možno
obravnavati
dalje
.
Sodni
vratar
,
ki
naglo
prisopiha
pred
sodno
mizo
,
pa
izjavi
,
da
je
ravnokar
v
sodno
hišo
stopil
nadsodiški
načelnik
.
Seja
se
prekine
.
Sodni
stražniki
vzemo
Cvetano
medse
in
jo
odvedo
.
Sodniki
odstopijo
.
Porotniki
se
razidejo
.
Poslušalci
pa
tišče
k
vratom
,
grdo
tožeč
,
da
se
jim
je
pokazil
dan
,
ki
je
obetal
toliko
zanimljivostij
.
V
dvorani
ostanejo
samo
stoli
,
mize
in
klopi
kakor
vselej
,
kadar
se
završe
kazenske
obravnave
.
No
,
danes
je
notri
ostalo
nekaj
novega
.
Na
temeni
visoke
železne
peči
stoji
po
konci
literska
čutarica
od
zelenkastega
stekla
,
zamašena
s
steklenim
zamaškom
in
zapečatena
.
Na
videz
je
prazna
,
tiči
pa
v
nji
pravcati
gospod
Samorad
Veselin
.
Gledal
je
že
nekoč
ljubljeno
Cvetano
raz
peč
,
zakaj
bi
je
danes
ne
s
prav
takšnega
sedišča
?
Ondaj
je
bila
Cvetana
v
nevestinem
sijaji
in
pred
njo
je
bilo
odprto
nebo
srečnega
zakona
;
danes
je
vdova
,
obtožena
zavratnega
umora
,
in
pred
njo
se
odpira
pekel
sramote
in
grozne
kazni
.
Ondaj
je
bil
Samorad
sloboden
,
v
sanjah
krasne
bodočnosti
in
svest
si
pomoči
mogočnega
Abadona
,
danes
pa
čuti
prav
tistega
duha
kruto
mogočnost
:
telo
mu
je
vzeto
,
in
tisti
lev
,
na
katerega
mu
je
navezana
duša
,
tiči
v
tej
čutari
,
da
se
ne
more
geniti
.
Slobode
svoje
se
mora
bati
,
ker
tudi
nad
njim
visi
krvnikov
meč
in
teralice
ga
iščejo
v
domovini
in
tujini
.
Tiste
sanje
o
krasni
bodočnosti
pa
so
se
izpremenile
v
prokletstvo
kesa
in
obupa
.
—
Naj
povem
,
kako
je
prišel
Samorad
v
stekleno
ječo
.
Citali
smo
na
konci
desetega
poglavja
,
da
je
Samorad
odklonil
nadaljno
svarjenje
duha
,
ki
mu
je
pokladal
na
srce
,
naj
se
odreče
Abadonu
in
njega
pogodbi
.
Ko
blagi
duh
odide
,
prisede
Abadon
prijazno
k
Samoradu
pod
oreh
,
in
izpregovori
:
—
Sanjavi
duh
,
ki
te
je
ravnokar
nadlegoval
,
sličen
je
prav
tebi
.
Ti
si
gledal
površino
svoje
domovine
za
poznih
stoletij
in
tratil
dragi
čas
,
brezosnovno
motreč
novo
državo
azijskih
rodov
,
ki
nekoč
ustrahujejo
grehotno
Evropo
.
Za
kazen
te
nepremišljene
radovednosti
si
videl
okameneli
kip
najpodlejšega
človeka
,
in
ta
je
pravnuk
tvojih
pravnukov
.
Tvoj
svarilec
pa
ti
je
polnil
ušesa
s
trditvami
,
da
svet
napreduje
in
da
bodo
nastopna
stoletja
blažja
in
srečnejša
od
sedanjega
.
Pokazati
sevčda
ni
mogel
ničesar
,
dasi
je
trdil
,
ka
je
jakši
od
mene
.
Toda
še
toliko
ni
imel
oblasti
kakor
moj
Plahtalič
in
tisti
genij
Velike
Azije
,
ki
sta
ti
svoje
trditve
kolikor
toliko
dokazovala
z
živimi
podobami
.
Čudaka
sta
ti
in
tvoj
svarilec
.
Evropske
omike
napredek
ali
pogibelj
v
poznih
stoletjih
vama
je
tolikanj
segel
do
srca
;
tvoja
blagost
,
tebi
najbližja
stvar
,
pa
te
ni
zanimala
prav
nič
,
in
pridobil
nisi
niti
nauka
niti
koristi
,
odkar
si
se
iznebil
telesne
teže
.
Ta
tvoj
svarilec
te
ni
obogatil
še
za
jedno
idejo
ali
izkušnjo
ne
,
samo
od
mene
te
je
odvračal
,
vedel
pa
ni
,
kdo
me
bode
potlej
nadomeščal
...
Ne
misli
,
da
te
hočem
trpinčiti
,
ako
ti
predočujem
vsoto
tvojih
dosedanjih
bedastih
činov
,
ali
—
kakor
človek
pravi
tako
lažnjivo
kakor
blagorečno
-
sedanjo
tvojo
usodo
.
Nečem
ti
očitati
,
kar
se
ne
da
popraviti
;
ampak
poučiti
te
moram
o
tem
,
kar
ti
bode
na
razvalinah
minulosti
v
srečo
za
prihodnje
dni
;
obuditi
moram
v
tebi
zanimanje
za
tvojo
osebo
samo
.
Ti
pa
odloči
,
kaj
ti
bolj
hasne
,
ali
moj
pozitivni
nauk
ali
tistega
sanjača
negativno
svarilo
...
Nekdaj
se
je
malo
potrebovalo
za
človeško
blaženost
.
Človek
je
bil
blažen
,
če
ni
ničesar
zahteval
od
sreče
,
če
je
izmed
človeških
potreb
poznal
samo
prirodne
in
nujne
,
če
je
krotil
svoje
želje
in
se
vedno
ravnal
po
tem
,
da
življenje
ni
uživanje
,
ampak
vedno
pripravljanje
na
neizogibno
smrt
.
Dolgočasna
blaženost
,
ki
je
zgolj
negacija
,
vedno
zatajevanje
samega
sebe
!
In
ako
bi
vsi
živeli
po
Prešernovem
reku
:
»
De
srečin
je
le
ta
,
kdor
z
Bogomilo
up
srčče
unstran
groba
v
persih
hrani
«
,
skoro
bi
izginil
ves
človeški
rod
in
nadzemeljski
duhovi
bi
morali
pogrešati
zabave
s
tragikomedijo
,
ki
se
igra
na
odru
človeške
zgodovine
.
Takove
starokopitne
teorije
o
človeški
blaženosti
so
bile
morebiti
na
srci
tvojemu
svarilnemu
duhu
,
ko
te
je
odvračal
od
mene
.
Toda
