njimkomaj
pet
besedi
,
ko
sem
šel
enkrat
k
njemu
po
naročilu
Birbantinija
...
“
„
K
njemu
ste
šli
!
“
Ivan
je
planil
kvišku
.
„
Torej
veste
,
kje
stanuje
?
“
je
kriknil
z
razburjenim
glasom
.
„
Kaj
ne
bi
vedel
?
“
je
rekel
zviti
Grk
z
najnedolžnejšim
obrazom
.
Zdaj
je
bilo
v
resnici
brez
pomena
,
prikrivati
von
Schrattenovo
stanovanje
:
saj
je
bil
našel
njegovo
gnezdo
prav
tako
prazno
kakor
Birbanfinijevo
.
„
Seveda
vem
,
kje
stanuje
ta
ničvrednež
...
In
če
se
vaša
grofovska
milost
zanima
zanj
,
ji
prav
lahko
postrežem
z
naslovom
.
“
„
Govorite
torej
!
“
sta
vzkliknila
Ivan
in
Dušan
obadva
hkrati
.
Ob
čuvstvu
,
da
Utegneta
morda
že
čez
par
ur
držati
njega
,
ki
ga
iščeta
,
se
ju
je
bila
polastila
neizrekljiva
razburjenost
.
„
Ali
mi
zastavita
vajini
milosti
rastno
besedo
,
da
z
ničemer
ne
omenita
Schrattenu
in
—
ako
ga
najdeta
—
Birbantiniju
,
da
sem
vaju
spravil
na
njegovo
sled
?
“
„
Častne
besede
tebi
ne
bom
zastavil
,
“
je
dejal
Dušan
z
neprikritim
zaničevanjem
.
„
Zadošča
ti
naj
,
če
pravim
,
da
bova
molčala
.
“
Pyguris
je
zatisnil
oči
,
da
prikrije
zlobno
iskro
,
ki
se
je
zasvetila
v
njegovem
pogledu
.
„
Dobro
,
“
je
dejal
s
hinavsko
ponižnostjo
.
„
Vaša
milost
ve
,
da
mi
je
njeno
zagotovilo
kakor
suho
zlato
...
Brezvestni
von
Schratten
stanuje
v
isti
hiši
kakor
Olimpia
Montebello
.
“
„
Tam
!
“
Ivan
in
Dušan
sta
se
spogledala
z
začudenjem
in
bolestjo
.
Torej
sta
bila
že
v
njegovi
bližini
!
—
Morda
ju
je
ločila
le
tenka
stena
od
lopova
in
njegove
žrtve
,
uboge
Jerice
!
Ah
,
če
bi
bila
vedela
to
že
prvi
dan
,
ali
če
bi
bila
že
prvi
dan
tako
pametna
in
poprašala
Pygurisa
...
Nedvomno
bi
mu
z
nekoliko
spretnostjo
lahko
že
takrat
odkupila
njegovo
skrivnost
!
In
Jerica
bi
bila
danes
prosta
!
Dušan
se
je
udaril
po
čelu
,
kesaje
se
svoje
prevelike
opreznosti
.
Toda
bilo
je
prepozno
in
čas
ni
dopuščal
,
ubijati
si
glavo
s
tem
,
kar
bi
lahko
bilo
.
„
In
vi
vztrajate
,
da
niste
videli
pri
njem
nobene
ženske
?
“
je
prasal
Dušan
Jurišić
po
kratkem
premolku
.
„
Nobene
!
“
je
izjavil
Pyguris
s
svečanim
glasom
in
pogledal
Dušana
tako
otroško
nedolžno
,
da
mu
je
v
resnici
verjel
.
„
Nobene
!
“
je
ponovil
Ivan
zamolklo
.
„
Dobro
!
Pojdimo
...
“
je
velel
Dušan
.
„
Kam
?
“
Grk
je
zazijal
z
dobro
hlinjenim
izrazom
groze
.
„
No
,
kam
?
K
Schrattenu
seveda
!
Ti
nam
boš
kazal
pot
.
“
„
Moj
Bog
!
“
Pyguris
je
zvil
roke
nad
glavo
.
„
Vaša
milost
naj
pomisli
na
moje
uboge
otročičke
!
Von
Schratten
je
zmožen
,
da
me
ustreli
na
mestu
,
ako
vidi
,
da
sem
domenjen
z
vami
...
“
Toda
Grkove
prošnje
so
bile
zaman
;
kljub
svojemu
tarnanju
,
ki
se
dolgo
ni
hotelo
umiriti
,
je
moral
z
njima
.
Tovariši
pred
hišnimi
vrati
so
postajali
že
nestrpni
;
toda
vsem
se
je
razjasnil
obraz
,
ko
so
zapazili
po
obličjih
Dušana
in
Ivana
,
da
sta
morala
doživeti
nekaj
posebnega
.
Dušan
se
je
obrnil
k
Marku
,
rekoč
mu
po
srbsko
:
„
Pazi
dobro
na
tega
lopova
;
ako
bi
hotel
pobegniti
,
zabrani
mu
—
kakorkoli
!
Glej
samo
,
da
ga
ne
zadaviš
popolnoma
.
“
„
Ne
bom
ga
,
Dušane
—
kakor
bi
ga
rad
.
“
„
E
!
Pa
kaj
se
ti
je
tako
zameril
?
“
„
Poglej
mu
roko
!
Ali
vidiš
,
da
ima
obvezano
?
To
sem
ga
jaz
sinoči
.
“
„
Mari
je
bil
med
onimi
?
“
je
vzkliknil
Dušan
.
„
Bil
je
;
prav
dobro
se
ga
spominjam
.
“
„
Ne
misli
na
to
;
a
pazi
nanj
tem
bolje
.
“
Tudi
„
trojni
sporazum
“
je
popraševal
z
veliko
radovednostjo
,
kaj
so
opravili
.
Dušan
je
povedal
,
da
so
izvedeli
za
Schrattena
,
in
pokazal
ovoj
von
Schrattenovega
pisma
,
knjižico
s
šifrirnim
ključem
in
pismo
,
ki
ga
je
upal
razvozlati
z
njegovo
pomočjo
.
„
To
pismo
vam
zdaj
ne
bo
več
mnogo
koristilo
,
“
je
menil
poročnik
Wheeler
.
„
Stavil
bi
,
da
ne
obsega
drugega
kakor
njegov
naslov
,
ki
ga
zdaj
itak
poznate
.
Ali
znate
dešifrirati
?
“
„
Nikoli
še
nisem
imel
prilike
,
uriti
se
v
takšnih
diplomatskih
umetnostih
,
toda
upam
,
da
se
mi
posreči
.
“
„
Potem
dajte
rajši
meni
:
jaz
poznam
nekoliko
to
reč
.
“
Jurišić
je
bil
rad
pri
volji
.
„
Ako
nas
hočete
počakati
,
“
je
dejal
,
„
se
lahko
med
tem
pokratkočasite
s
tem
delom
.
Mi
gremo
zdaj
naravnost
k
Nemcu
,
da
ga
dvignemo
iz
gnezda
.
Ampak
tu
nas
menda
ne
boste
čakali
?
“
„
Spremimo
vas
,
kakor
daleč
bo
pametno
,
“
je
rekel
Estournelle
.
„
Najboljše
bo
,
če
se
ustavimo
mi
trije
v
zadnji
kavarni
pred
hišo
,
kamor
ste
namenjeni
;
ostali
,
razen
tistih
,
ki
pojdejo
k
Nemcu
,
pa
se
porazdele
vmes
,
da
bomo
kljub
temu
še
v
zvezi
in
si
lahko
priskočimo
,
ako
bi
se
kaj
zgodilo
.
“
„
Kaj
se
hoče
zgoditi
!
“
se
je
zasmejal
Dušan
vročično
in
pogledal
Estournella
tako
temno
,
da
se
je
Francoz
zdrznil
in
zahvalil
Boga
,
da
ni
on
predmet
tega
besnega
sovraštva
.
„
Da
ga
le
zagledam
—
za
vse
ostalo
sem
brez
skrbi
.
“
Po
tem
razgovoru
so
se
odpravili
.
Wheeler
je
listal
spotoma
po
knjižici
,
ki
sta
jo
bila
našla
naša
prijatelja
pri
Birbantiniju
.
In
pol
s
smehom
,
pol
z
ogorčenjem
je
začel
stresati
glavo
,
mrmraje
:
„
Kaj
vidim
?
...
Rekel
bi
,
da
je
to
enak
„
šifrirni
ključ
“
kakor
se
ga
poslužuje
diplomacija
neke
države
;
seveda
...
tu
je
vendar
vse
polno
okrajšav
za
brzojavke
,
ki
jih
trgovec
z
dekleti
nima
v
kaj
porabiti
.
Hahaha
!
Diplomatje
in
lopovi
—
pa
isti
šifrirni
ključ
...
ne
ne
,
to
ni
mogoče
!
Niti
na
Turškem
ni
mogoč
tak
škandal
.
Kje
gaje
ukradel
,
nepridiprav
?
“
.
O
,
ko
bi
bil
vedel
dobri
poročnik
Wheeler
,
kaj
je
vse
mogoče
na
svetu
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Kreniva
zdaj
,
dragi
čitatelj
,
nekoliko
v
stran
in
spomniva
se
Olimpije
Montebello
.
Ko
sta
odšla
Ivan
in
Dušan
po
tistem
važnem
razgovoru
s
srdito
galatsko
kurtizano
,
se
je
polastil
Olimpije
silen
nemir
.
Misel
,
da
je
zagotovila
nezvestemu
in
tatinskemu
Birbantiniju
v
zasluženo
kazen
,
ji
ni
dala
več
pokoja
.
Še
tisti
večer
je
dozorel
v
njeni
glavi
sklep
,
poiskati
drugo
jutro
sled
naših
prijateljev
in
opazovati
njih
početje
,
dokler
ne
napori
srečna
minuta
,
ko
bo
lahko
gledala
z
lastnimi
očmi
,
kako
padajo
obljubljene
batine
maščevanja
po
hrbtu
njenega
malopridnega
rojaka
.
Upala
je
,
da
ji
bo
mogoče
izpregovoriti
z
Ivanom
in
Dušanom
ter
jima
povedati
,
da
je
pripravljena
služiti
njunim
namenom
tudi
še
nadalje
—
pripravljena
storiti
vse
,
vse
,
karkoli
je
v
stanu
škoditi
Birbantiniju
in
njegovemu
pajdašu
.
Takrat
pa
je
stopil
v
njeno
sobo
von
Schratten
;
začel
se
je
viharni
razgovor
,
ki
smo
ga
opisali
in
ki
se
je
končal
s
strahovitim
porazom
junaškega
Nemca
.
Povedali
smo
,
kako
je
sklenil
hrabri
mož
spričo
svojega
neuspeha
umoriti
Olimpijo
Montebello
,
ki
jo
je
sumničil
zavezništva
s
svojimi
zasledovalci
.
Ko
pa
je
odprl
zopet
njena
vrata
,
je
našel
sobo
prazno
.
Olimpia
Montebello
je
bila
izginila
;
ne
duha
ni
bilo
o
njej
,
ne
sluha
.
Ali
se
je
vdrla
v
tla
?
Ali
je
odletela
po
zraku
?
Von
Schratten
je
moral
opustiti
svoj
viteški
naklep
,
da
zakolje
žensko
,
ki
se
ne
more
braniti
,
med
štirimi
zidovi
njene
spalnice
.
Gotovo
pa
bi
se
mu
bil
odrekel
z
večjo
težavo
,
če
bi
bil
vedel
,
da
hiti
Olimpija
v
tem
trenotku
že
za
našimi
prijatelji
—
njegovimi
sovražniki
in
neizprosnimi
maščevalci
Jeričine
usode
.
Vest
,
ki
jo
je
slišala
po
vseh
galatskih
ulicah
in
vogalih
,
da
so
neki
tujci
napadli
„
mirne
,
krotke
in
nedolžne
galatske
prebivalce
“
,
je
Italijanko
zelo
vznemirila
.
Ta
ji
je
rekel
,
da
so
tisti
tuji
roparji
pomorili
več
ljudi
,
drugi
,
da
jih
je
pobilo
ljudstvo
in
policija
vse
do
zadnjega
,
tretji
,
da
so
vsi
utekli
,
a
četrti
,
da
so
jih
polovili
kakor
piščance
.
Neki
policijski
nadzornik
,
ki
ga
je
Olimpia
srečala
in
poprašala
—
saj
je
znano
povsod
in
od
pamtiveka
,
da
sta
oko
postave
in
ženska
javne
radosti
najboljša
znanca
na
svetu
!
—
ji
je
razodel
naposled
po
pravici
,
da
je
pač
bil
nekakšen
spopad
,
v
katerem
je
obležalo
par
domačinov
mrtvih
in
več
ranjenih
,
da
pa
storilcev
še
niso
prijeli
,
če
tudi
jih
upajo
imeti
vsak
trenotek
.
Olimpia
torej
ni
vedela
,
kaj
naj
si
misli
.
Ali
so
bili
napadeni
tujci
tovariši
Ivana
in
Dušana
?
Kdo
jih
je
napadel
?
In
zakaj
?
Ali
so
se
spopadli
z
Birbantinijem
in
von
Schrattenom
?
To
ni
bilo
mogoče
.
Olimpia
je
poznala
obadva
,
Nemca
in
Laha
,
preveč
dobro
,
da
bi
jima
bila
pripisala
pogum
,
klati
se
sredi
ceste
s
celo
družbo
korenjaških
ljudi
.
Vsekakor
pa
—
ako
je
veljala
govorica
našim
znancem
—
je
sklepala
Italijanka
,
da
je
ta
dogodek
zelo
nevaren
uspehu
njihovega
podjetja
in
uresničenju
njene
osvete
.
Solze
gneva
so
ji
stopile
v
oči
,
ko
je
pomislila
,
da
je
že
upala
prisotstvovati
ob
uri
sodbe
in
pripomoči
s
svojimi
nežnimi
zobki
in
nohti
,
da
ostane
Birbantiniju
njegov
galatski
roman
v
večnem
spominu
.
Čudno
se
ji
je
zdelo
pri
vsem
tem
,
da
mora
misliti
tolikokrat
na
Pygurisa
.
Poznala
ga
je
že
zdavnaj
kot
propalieo
,
ki
je
pripravljen
ponuditi
svojo
pomoč
k
slehernemu
zločinu
ali
pa
ga
vprizoriti
sam
,
če
ni
drugače
.
In
tudi
nocoj
,
ko
ga
je
zagledala
v
njihovi
družbi
kot
posredovalca
in
vodnika
,
jo
je
popadla
nagla
slutnja
,
da
jim
to
ne
bo
v
korist
;
v
razburjenosti
svojih
čuvstev
pa
jih
je
čisto
pozabila
posvariti
.
Ali
ne
pripovedujejo
ljudje
o
Grku
,
da
je
izginil
brez
sledu
že
nekateri
gost
njegove
hiše
z
„
nepreskrbljenimi
otročički
“
?
Tako
sta
jo
mučili
skrb
in
radovednost
obenem
,
ko
je
tavala
po
Galati
,
stregla
na
govorice
in
tudi
popraševala
,
kjer
se
ji
je
videlo
dovolj
varno
.
Blizu
pristanišča
je
srečala
tovarisico
,
ki
je
stanovala
v
njeni
bližini
;
in
z
zadoščenjem
je
slišala
iz
njenih
ust
,
da
je
videla
skozi
okno
prav
dobro
ves
napad
,
med
napadalci
pa
Pygurisa
!
Tovarisica
ji
je
povedala
tudi
,
da
je
bil
Pyguris
ranjen
,
ter
opisala
Dušana
in
Ivana
tako
natanko
,
da
ju
je
Olimpia
morala
spoznati
.
Preden
pa
sta
se
nagovorili
do
dobrega
,
se
je
začel
po
nabrežju
velik
hrup
.
Kakor
da
jo
je
izsulo
nočno
nebo
,
je
bilo
nabrežje
mahoma
polno
množice
in
policije
,
ki
je
gnala
proti
morju
šestorico
ljudi
,
očividno
v
nadi
,
da
jih
tam
zajame
in
aretira
.
Ženski
sta
videli
,
kako
čvrsto
so
si
delali
tujci
pot
;
marsikateri
zaptija
se
je
zvalil
v
prah
,
zadet
od
krepkih
pesti
naših
znancev
,
ki
so
jih
čitatelji
gotovo
takoj
spoznali
.
In
v
kratkem
trenotku
,
ko
je
švignil
ves
divji
lov
mimo
Olimpije
,
je
spoznala
tudi
ona
obraze
Dušana
,
Ivana
in
vihrajočo
brado
divjega
Marka
.
Vzkliknila
je
od
presenečenja
in
strahu
za
svoje
znance
in
zaveznike
,
pustila
tovarišico
in
se
pognala
med
množico
,
ki
se
je
gostila
za
bežečimi
.
Z
besnim
suvanjem
komolcev
se
je
prerinila
naprej
in
videla
ravno
še
,
kako
so
se
vrgli
vsi
kakor
en
mož
v
valovje
Zlatega
roga
in
izginili
v
noči
.
Olimpija
je
odrevenela
,
kakor
da
je
treščilo
vanjo
:
bilo
ji
je
,
kakor
da
mora
s
temi
ljudmi
poginiti
vse
njeno
maščevanje
;
zakaj
to
,
da
se
utegnejo
rešiti
in
priplavati
na
varen
kraj
,
ji
v
prvem
strahu
niti
ni
prišlo
na
um
.
„
Perduti
!
“
je
vzkliknila
z
zamolklim
glasom
.
„
Izgubljeni
so
!
Vsi
potonejo
...
Oh
,
mio
Dio
!
“
Tisti
hip
pa
je
prišumela
z
druge
strani
motorna
ladjica
in
zavila
k
bregu
,
kakor
da
se
hoče
ustaviti
.
Olimpia
je
napela
oči
in
zagledala
v
njej
troje
gospodov
,
ki
so
se
ozirali
radovedno
zdaj
na
tolpo
,
ki
je
hrumela
na
obrežju
,
zdaj
na
nočno
gladino
morskega
zaliva
,
kjer
je
ravno
zamiralo
pljuskanje
plavajočih
.
Z
odločnostjo
obupa
je
planila
Olimpia
na
kraj
vode
in
kriknila
družbi
v
čolnu
:
„
Rešite
jih
,
gospodje
!
Rešite
jih
—
to
so
pošteni
ljudje
!
“
Z
neizrekljivo
tesnobo
je
čakala
,
ali
jo
bodo
ubogali
,
ali
ne
.
Toda
—
o
veselje
!
Možje
v
čolnu
so
jo
razumeli
:
ladjica
se
je
obrnila
kakor
postrv
in
švignila
z
vso
naglostjo
za
našimi
prijatelji
,
opozarjaje
jih
z
glasnim
piskanjem
.
Olimpia
je
bila
plačala
svoj
dolg
:
rešila
jim
je
bila
življenje
,
kakor
so
ga
oni
rešili
njej
pred
malo
urami
.
Zdaj
je
morala
misliti
na
svojo
lastno
varnost
;
zakaj
videla
je
,
da
je
množica
opazila
,
kako
je
poslala
rešitelje
za
preganjanimi
tujci
.
Se
par
trenotkov
,
pa
bi
se
bila
pokorila
sama
namesto
njih
kot
žrtev
razsrjenih
Galačariov
.
Hitro
sta
se
prijeli
z
znanko
pod
pazduho
;
pomešali
se
med
ljudmi
in
izginili
v
svoji
zaščitnici
—
noči
.
Olimpia
je
spala
tisti
večer
pri
svoji
znanki
,
v
brlogu
,
ki
je
bil
skoraj
za
las
podoben
njenemu
;
toda
pustimo
ju
počivati
in
privoščimo
nesrecnicama
tisto
kratko
pozabljenje
,
ki
ga
vlije
spanec
v
vsako
grešno
in
razjedeno
srce
...
Po
tolikih
razburjenjih
ni
čudno
,
da
se
je
zbudila
dokaj
pozno
;
prav
tako
jasno
pa
je
,
da
jo
je
navdajala
nadaljna
usoda
naših
znancev
danes
še
z
večjo
radovednostjo
nego
sinoči
.
Ni
se
mogla
napraviti
dovolj
naglo
,
da
odhiti
spet
na
svoje
romanje
križem
tistih
trgov
in
ulic
,
kjer
je
mogla
upati
,
da
jih
sreča
,
ako
so
rešeni
in
varni
.
In
kako
neprecenljivo
bi
bilo
zanjo
in
za
njihov
namen
,
ki
ga
je
zdaj
slutila
v
glavnih
potezah
,
ako
bi
jim
mogla
pokazati
von
Schrattenovo
sled
!
Prišlo
ji
je
na
um
,
da
so
se
rešili
tujci
gotovo
na
kako
ladijo
—
saj
je
bil
tudi
čoln
,
ki
je
odplul
za
njimi
,
po
vsem
videzu
kapitanski
čoln
evropskega
parobroda
.
Odpravila
se
je
k
pristanišču
,
kjer
je
vrvelo
delo
in
odmevalo
kričanje
hamalov
kakor
prejšnji
dan
in
ni
pričala
več
nobena
sled
o
sinoenjem
lovu
na
ljudi
.
V
tistem
trenotku
,
ko
se
je
razprostrla
pred
njenimi
očmi
panorama
pobrežnega
življenja
,
je
tudi
zagledala
isto
ladjico
kakor
ponoči
,
ki
je
pravkar
odrinila
od
brega
in
ubrala
smer
proti
velikemu
parniku
,
na
katerem
je
vihrala
angleška
zastava
;
s
svojimi
ostrimi
očmi
je
razločila
Olimpia
na
njegovem
boku
črke
:
„
Victory
“
.
O
ljudeh
,
ki
so
se
bili
pripeljali
v
ladjici
na
breg
,
ni
bilo
več
duha
ne
sluha
.
Po
kratkem
premišljevanju
je
Olimpia
opustila
nadaljnje
postopanje
ob
pristanišču
in
krenila
zopet
proti
notranjosti
Galate
.
Ravnala
pa
je
previdno
in
se
ozirala
ob
vsakem
koraku
,
zakaj
vedela
je
,
da
si
von
Schratten
ni
premislil
od
sinoči
.
Bila
je
pač
prepričana
,
da
je
sam
ne
bi
napadel
o
belem
dnevu
sredi
ulice
;
toda
vedela
je
,
da
ni
mož
njegove
vrste
nikdar
v
zadregi
za
kakega
capina
,
ki
se
prime
žrtvi
za
pete
in
ji
sledi
do
ugodnega
kraja
,
tam
pa
ji
porine
med
rebra
tri
palce
jekla
in
izgine
,
preden
se
zavedo
slučajni
gledalci
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Zato
se
je
zdrznila
nehote
in
prebledela
pod
svojo
šminko
,
ko
je
zagledala
v
živejši
ulici
deset
korakov
pred
seboj
nenadoma
znano
ji
postavo
.
Mož
je
šel
v
njeni
smeri
,
zato
ni
videla
njegovega
obraza
;
toda
pleča
so
bila
Schrattenova
,
oblika
glave
njegova
in
hoja
—
no
,
hoja
je
bila
hoja
,
s
kakršno
hodi
Nemec
,
v
svesti
si
svoje
odličnosti
,
po
tujih
tleh
.
Instinktivno
se
je
Olimpia
ustavila
in
počakala
,
da
je
odšel
von
Schratten
dalje
.
Nato
mu
je
začela
slediti
z
veliko
opreznostjo
,
držeča
se
neprestano
za
večjimi
skupinami
ljudi
,
tako
da
bi
se
lahko
skrila
za
njimi
,
ako
bi
se
lopov
nepričakovano
ozrl
.
Toda
njena
opreznost
je
bila
odveč
;
vsi
znaki
so
pričali
,
da
se
Nemcu
nekam
mudi
;
naši
čitatelji
so
morda
že
ugenili
,
da
je
hitel
na
svoj
sestanek
s
Halilom
.
Rinil
se
je
nestrpno
skozi
množico
in
sunil
tu
in
tam
kakega
preprostega
Carigrajčana
surovo
s
komolcem
,
da
je
revež
odletel
,
ustavil
se
in
poslal
za
njim
pravcato
orientalsko
ploho
kletvic
.
Olimpia
je
videla
,
da
zavija
proti
mostu
;
in
zdajci
je
opazila
od
daleč
,
da
stoji
pri
mostu
Birbantini
,
ki
maha
pajdašu
z
roko
.
Prebledela
je
od
jeze
in
sovraštva
ter
mu
sledila
še
oprezneje
kakor
doslej
.
Lopova
sta
zavzela
svoje
mesto
na
mostu
,
da
počakata
Halila
beja
;
ta
sestanek
in
to
čakanje
se
je
zazdelo
Olimpiji
takoj
sumljivo
.
V
svoje
veliko
veselje
je
našla
nedaleč
visoko
naložen
tovorni
voz
,
ki
je
stal
mirno
blizu
mostove
glave
;
vstopila
se
je
zanj
ter
napela
vso
pozornost
svojega
uma
in
vso
ostroto
svojih
oči
,
da
ne
bi
izgubila
niti
najmanjše
kretnje
svojih
dveh
sovražnikov
.
Videla
je
njiju
nestrpnost
in
sklepala
po
njej
,
da
gre
za
važno
reč
;
videla
je
tudi
,
kako
veselo
sta
se
zgenila
,
ko
se
je
približala
Halilova
kočija
:
torej
sta
čakala
nanj
.
V
tem
jo
je
potrdilo
njiju
razočarano
zijanje
,
ko
se
je
zapeljala
kočija
mimo
.
ne
da
bi
se
ustavila
;
tudi
bejeva
zaničljiva
gesta
ni
ušla
Olimpiji
.
Ta
hip
pa
je
pridrčal
voz
mimo
nje
;
Italijanka
,
ki
je
dobro
poznala
Halila
—
ženske
izvestnega
stanu
poznajo
neredko
več
visokih
glav
kakor
marsikateri
politik
—
je
spoznala
slovečega
lahkoživca
v
svoje
nemajhno
začudenje
...
Tako
torej
:
von
Schratten
—
Birbantini
—
Halil
bej
!
Olimpia
ni
potrebovala
mnogo
bistroumnosti
,
da
je
ugenila
,
kakšna
kupčija
se
plete
med
njimi
.
Lahko
si
mislimo
njeno
razburjenje
in
radovednost
,
ko
je
videla
aretacijo
obeh
zločincev
.
Nobenega
dvoma
ni
bilo
,
da
obstoja
med
Halilovo
gesto
in
to
aretacijo
prav
tehtno
sorodstvo
!
In
še
preden
ji
je
izginil
izpred
oči
policijski
voz
,
ki
je
peljal
Schrattena
in
Birbantinija
zopet
enkrat
v
brezplačno
bivališče
,
si
je
zasnovala
s
čudovito
točnostjo
ženske
intuicije
vse
,
kar
ji
je
bilo
neznanega
v
tej
lopovski
burki
.
Saj
je
poznala
,
kakšne
apetite
ima
Halil
bej
,
in
vedela
,
kakšni
so
Nemčevi
in
Birbantinijevi
zaslužki
.
Da
,
da
!
Čakala
sta
ga
—
zaradi
denarja
;
počemu
bi
ga
čakala
drugače
?
In
tisti
denar
bi
bil
imel
biti
kupnina
za
...
no
,
s
kakšnim
blagom
pa
trgujeta
ti
dve
plemeniti
duši
?
A
Halil
bej
,
modra
glava
,
si
je
rajši
prihranil
svetle
rumenjake
s
tem
,
da
je
dal
posaditi
svoja
kupčijska
prijatelja
tja
,
kjer
imajo
novci
majhno
ceno
...
Usoda
obeh
prijateljev
je
bila
zdaj
Olimpiji
toliko
jasna
,
da
je
ni
več
zanimalo
,
zasledovati
jo
še
dalje
.
Sklenila
se
je
vrniti
v
svoje
stanovanje
,
kjer
je
bila
vsled
Schrattenove
prisiljene
odsotnosti
zopet
varna
za
nekaj
časa
,
in
premišljati
dalje
o
zanimivih
dogodkih
današnjega
dne
.
Toda
ženske
nimajo
samo
daru
opazovanja
in
zmožnosti
,
zgraditi
si
na
podlagi
posameznih
znakov
cele
dolge
verige
dejstev
in
zvez
,
marveč
tudi
neverjetno
silo
slutnje
.
In
slutnja
je
govorila
Olimpiji
Montebello
že
od
prvega
trenotka
,
da
je
današnje
razočaranje
obeh
falotov
zgolj
posamezno
dejanje
temne
drame
,
zaradi
katere
ju
iščejo
naši
prijatelji
.
Von
Schratten
je
bil
privedel
iz
daljne
dežele
žensko
,
ki
mora
biti
Ivanu
in
Dušanu
draga
in
mila
,
ter
jo
prodal
z
Birbantinijevim
posredovanjem
Halilu
;
in
pravkar
,
pred
njenimi
očmi
,
je
doletela
zaslužena
kazen
dusekupca
,
ki
sta
bila
prišla
po
plačilo
za
svoje
ostudno
dejanje
!
V
njeni
žalostni
sobici
se
je
izpremenila
ta
Olimpijina
slutnja
v
tako
neomajno
gotovost
,
da
ji
srce
ni
dalo
ostati
doma
;
sklenila
se
je
vrniti
v
pristanišče
in
priti
kako
na
parnik
„
Victory
“
,
kjer
je
upala
najti
—
ako
že
ne
tujcev
samih
—
pa
vsaj
sled
,
ki
jo
privede
do
njih
,
da
jim
olajša
iskanje
s
svojim
razkritjem
;
hotela
jih
je
tudi
posvariti
,
da
naj
se
čuvajo
Pygurisa
.
Naši
čitatelji
se
bodo
gotovo
čudili
tej
skrbi
nesrečne
izgubljenke
.
Opazili
so
že
zdavnaj
,
da
je
ni
vodila
samo
gola
maščevalnost
proti
Birbantiniju
,
marveč
tudi
želja
,
pomagati
in
koristiti
našim
prijateljem
.
Marsikateri
maje
morda
z
glavo
in
misli
,
da
jo
je
olepšal
pisec
tega
romana
in
se
tako
izneveril
strogemu
resnicoljubju
;
a
temu
ni
tako
.
Pomislimo
le
,
da
tudi
najhujša
propalost
,
ki
v
svojem
bistvu
ni
drugega
kakor
velika
nesreča
,
išče
v
bližnjem
pogostoma
sočutja
in
spoštovanja
;
zato
pa
ostane
tudi
v
najpropalejšem
človeku
še
vedno
iskrica
dobrote
:
in
grešnik
ve
,
da
če
mu
ugasne
ona
,
potem
tudi
on
nima
več
pravice
,
upati
dobrote
od
drugih
ljudi
.
Kar
dobro
je
delo
Olimpiji
Montebello
,
ko
je
storila
svoj
sklep
;
napravila
se
je
naglo
in
zaklenila
vrata
svoje
sobice
,
v
veseli
zavesti
,
da
lahko
stori
svojim
rešiteljem
s
par
besedami
dobroto
,
ki
je
ona
morda
še
izmeriti
ne
more
.
V
veži
,
ki
je
bila
mračna
tudi
podnevi
,
pa
se
je
skoraj
zaletela
v
skupino
ljudi
:
čemerikavi
vratar
je
bil
pravkar
spustil
v
hišo
naše
znance
.
Olimpia
je
vzkliknila
v
prvem
strahu
;
ko
pa
je
pogledala
natančneje
,
je
spoznala
Ivana
in
Dušana
,
ki
jima
je
sledil
Pyguris
v
neizprosnem
spremstvu
Jova
in
divjega
Marka
.
„
Ah
,
signori
!
“
je
vzkliknila
pomirjena
in
vsa
vesela
,
..
inadonna
sama
vas
je
poslala
k
meni
!
Če
bi
vedeli
,
kako
sem
vas
iskala
!
“
„
Tudi
mi
smo
bili
v
skrbeh
,
ali
vas
najdemo
.
Ali
moremo
govoriti
z
vami
nemoteno
in
...
varno
?
“
je
prašal
Dušan
.
„
Potem
se
vrnimo
gor
,
k
meni
.
Nikjer
ni
bolj
varno
kakor
tu
.
“
To
rekša
je
odvedla
znance
v
svojo
sobo
.
Z
zanimanjem
in
vidnim
zadovoljstvom
je
opazovala
spotoma
Pygurisovo
jetništvo
in
preteči
obraz
Marka
,
ki
je
bil
Grku
neprenehoma
za
hrbtom
.
„
Zakaj
ste
rekli
prej
,
da
ni
nikjer
bolj
varno
kakor
tu
?
“
je
prašal
Ivan
,
ko
je
sedel
na
ogoljeni
divan
.
„
Zato
,
ker
Schrattena
ni
več
v
tej
hiši
,
“
je
odgovorila
Italijanka
in
pomerila
Ivana
z
ostrim
pogledom
.
„
Ni
ga
več
?
“
sta
vzkliknila
prijatelja
in
planila
kvišku
.
„
Kam
je
odšel
?
...
In
kako
—
kako
veste
,
da
ga
prihajamo
iskat
?
“
„
Mio
Dio
e
madonna
santa
!
Kako
ne
bi
vedela
,
ko
me
je
hotel
zadaviti
,
ker
se
je
bal
,
da
vam
ga
izdam
!
“
Nato
je
povedala
obširno
svoj
včerajšnji
dogodek
s
Schrattenom
,
povedala
,
kako
je
opozorila
nanje
„
trojni
sporazum
“
,
ko
so
plavali
za
življenje
ali
smrt
po
Zlatem
rogu
,
in
kako
je
danes
izpodletelo
brezvestnima
pajdašema
.
„
Zato
vama
ni
treba
žalovati
:
Nemec
je
spravljen
varno
v
naročju
pravice
.
“
„
Toda
kdo
nam
zdaj
pove
,
kje
je
ona
—
nesrečnica
?
“
je
vzkliknil
Ivan
obupno
in
si
zakril
obraz
z
rokami
.
„
Torej
sem
le
vedela
!
“
je
pokimala
Olimpia
zmagonosno
.
„
Signori
,
venomer
mi
je
pravilo
nekaj
,
da
iščeta
ubogo
dekle
,
ki
ga
je
zvabil
lopov
v
nesrečo
...
Pa
to
še
ni
vse
,
signori
,
nekaj
mi
pravi
tudi
,
kje
morate
iskati
njegovo
žrtev
;
in
vse
se
mi
zdi
,
da
je
glas
moje
slutnje
zanesljivejši
od
priznanja
,
ki
bi
ga
mogli
izsiliti
Nemcu
—
ako
bi
sploh
izpregovoril
!
“
„
Kje
?
Govorite
!
“
je
dejal
Dušan
z
zamolklim
,
skoraj
prosečim
glasom
.
„
Obraz
imenitnega
Turka
,
ki
se
je
pripeljal
mimo
razbojnikov
kakor
angel
nesreče
,
mi
je
znan
,
signori
!
To
je
Halil
bej
,
visok
dostojanstvenik
in
morda
najrazuzdanejši
med
vsemi
Allahovimi
verniki
...
Vem
,
da
sta
von
Schratten
in
Birbantini
že
prej
poizkvšala
takšne
kupčije
;
in
če
sem
ju
videla
čakati
v
tako
kritičnem
času
ravno
Halila
,
ima
to
svoj
pomen
.
Sicer
pa
,
“
je
nadaljevala
s
povzdignjenim
glasom
,
„
prašajte
lumpa
,
ki
ga
imate
s
seboj
!
Ta
Grk
je
Birbantinijev
stari
posredovalec
,
kakor
je
Birbantini
posredovalec
Schrattenov
.
Znano
mi
je
,
da
so
tičali
te
dni
večkrat
skupaj
,
in
če
želite
izvedeti
usodo
nesrečne
dame
,
ki
so
jo
zabarantali
,
primite
tega
podleža
in
zvodnika
za
vrat
in
ga
stiskajte
,
dokler
vam
ne
izda
svoje
skrivnosti
...
“
„
Tako
!
“
je
vzkliknil
Dušan
,
in
žile
na
čelu
so
se
mu
napele
.
„
Ali
nisi
prisegel
lopov
,
da
poveš
vse
,
kar
veš
?
Govori
zdaj
!
Na
dan
z
resnico
,
ako
ti
je
življenje
drago
!
“
Vrli
Pyguris
je
prebledel
že
v
prvem
trenotku
,
ko
je
Olimpia
omenila
Halila
beja
.
Spoznal
je
,
da
se
je
uštel
s
svojo
nakano
,
voditi
tujce
za
nos
in
igrati
dvorezno
politiko
.
Preklinjaje
v
svojem
srcu
žensko
bistroumnost
Olimpije
se
je
zgrudil
vekaje
na
kolena
in
zaihtel
s
solzami
,
resničnimi
solzami
brezmejnega
strahu
:
„
Vaša
kneževska
milost
naj
se
me
usmili
!
Nedolžen
sem
...
Jaz
nisem
kriv
,
jaz
se
nisem
udeležil
tega
zločina
;
kje
bi
mi
dalo
srce
!
In
če
nisem
prej
povedal
vsega
,
sem
zamolčal
le
zato
,
ker
sem
se
bal
njune
maščevalnosti
...
Zdaj
pa
vam
hočem
povedati
vse
—
prav
vse
do
pičice
—
dasi
vem
,
da
sem
mrtev
človek
,
ako
izve
Nemec
,
da
sem
vam
pomagal
odkriti
njegovo
delo
!
“
„
Ne
čvekaj
!
“
ga
je
prekinil
Dušan
.
„
Kolnem
se
ti
pri
živem
Bogu
,
da
si
mrtev
človek
tudi
brez
Schrattena
in
Birbantinija
,
ako
ne
poveš
še
to
minuto
,
kam
ste
spravili
nesrečno
dekle
!
“
„
Povem
,
vaša
milost
,
takoj
povem
:
ima
jo
Halil
bej
—
res
jo
ima
on
...
Toda
jaz
nisem
kriv
tega
;
svoje
žive
dni
še
nisem
videl
Halila
beja
!
“
„
Od
kdaj
jo
ima
?
“
„
Oh
!
Menda
od
sinoči
...
“
„
In
kje
jo
ima
?
“
„
Halil
bej
ima
mnogo
hiš
...
Mislim
pa
,
da
je
uboga
tujka
v
Njegovi
vili
v
Skutariju
.
“
„
Ali
veste
,
kje
stoji
ta
njegova
vila
?
“
„
Kako
ne
bi
vedel
?
Vsak
človek
pozna
hiše
takih
imenitnih
gospodov
...
“
„
Torej
nam
jo
pokažete
...
“
„
Vaša
kneževska
milost
...
“
„
Tiho
!
Kje
je
imel
von
Schratten
tujko
izprva
?
“
Grk
je
pomolčal
;
nato
je
odgovoril
tiho
:
„
V
tej
hiši
...
“
„
Kdaj
jo
je
izročil
Halilu
?
“
„
Sinoči
.
“
„
Ko
smo
bili
mi
tukaj
?
“
„
Ko
ste
bili
vi
—
tukaj
...
“
„
Prokleto
!
“
Ivan
se
je
zagrabil
za
prsi
,
da
ne
bi
skočil
v
lopova
,
ki
je
sinoči
nedvomno
še
igral
ulogo
v
kupčiji
med
Schrattenom
in
Halilom
,
obenem
pa
vodil
njega
in
Dušana
v
to
hišo
,
kjer
je
čakala
uboga
Jerica
ujeta
svoje
strašne
usode
.
„
Ali
se
spominjaš
tistega
krika
?
“
je
zamrmral
Dušan
.
„
To
je
bila
ona
—
da
ona
...
“
„
Vidite
,
signori
?
“
se
je
oglasila
zdajci
spet
Olimpia
Montebello
.
„
Dobro
„
sem
vedela
,
da
izvlečete
iz
te
kreature
vse
,
karkoli
vas
more
zanimati
.
A
svetovala
bi
vam
nekaj
,
če
me
hočete
poslušati
:
ako
namerjate
storiti
kake
rešilne
korake
,
ne
dajte
si
kazati
poti
po
Pygurisu
.
Da
vaše
podjetje
ne
bo
lahko
,
si
mislite
pač
sami
;
lahko
vam
nastane
položaj
,
v
katerem
vas
spravi
navzočnost
tega
zavratnega
človeka
v
veliko
zadrego
.
Hišo
Halila
beja
najdete
tudi
drugače
;
vsak
domačin
vam
jo
pokaže
.
“
„
Prav
imate
,
madam
,
“
je
pokimal
Dušan
.
„
Ali
—
potem
je
še
nevarnejše
,
ako
je
Grk
svoboden
in
prepuščen
samemu
sebi
...
„
Mislila
sem
na
to
;
in
morda
vam
lahko
koristim
,
kar
se
tiče
tega
.
Svetujem
vam
sledeče
:
prašajte
gospoda
Pygurisa
brž
,
kar
še
želite
izvedeti
,
nato
pa
ga
pustite
zvezanega
in
z
zamašenimi
usti
tu
pri
meni
.
Čuvati
ga
hočem
jaz
—
ako
mi
ga
zaupate
.
“
Prijatelja
sta
pomerila
Olimpijo
s
tistim
pogledom
,
ki
išče
globin
človeške
duše
.
Toda
v
očeh
nesrecnice
ni
bilo
skrite
misli
;
bilo
je
zgolj
veselje
,
da
more
storiti
tudi
ona
enkrat
dobro
delo
.
Ivan
je
pokimal
Jurišiću
,
in
ta
je
dejal
:
„
Zaupamo
vam
ga
brez
pomisleka
...
Lopov
,
“
se
je
obrnil
nato
k
Pygurisu
,
„
ali
slišiš
?
Nič
se
ti
ne
zgodi
;
samo
zvežemo
te
in
usta
ti
zamašimo
,
da
ne
padeš
v
izkušnjavo
.
Ako
boš
priden
,
te
celo
obdarimo
,
kadar
se
vrnemo
nazaj
.
A
zdaj
govori
:
v
katerem
delu
svoje
hiše
meniš
,
da
ima
Halil
bej
spravljeno
ono
nesrečnico
?
“
Grk
je
pomolčal
;
ali
se
je
obotavljal
pokazati
,
da
mu
je
brlog
Halilovih
grehov
dobro
znan
,
ali
pa
je
ugibal
,
kako
bi
se
dalo
ugoditi
Dušanu
z
dobičkom
...
„
Nič
ne
premišljaj
,
“
je
dejal
Dušan
s
tihim
glasom
,
temnim
od
srda
.
„
Ako
nam
ne
poveš
,
se
lahko
takoj
pokesaš
svojih
grehov
in
se
pripraviš
na
smrt
;
in
ako
nas
nalažeš
,
te
zadavimo
istotako
.
Govori
urno
,
povej
vse
in
pazi
,
da
govoriš
resnico
.
“
„
Najbrže
bo
soba
proti
vrtni
strani
...
Za
Halilovo
hišo
je
gost
,
zaraščen
vrt
.
“
„
Ali
je
hiša
zastražena
?
“
„
Imel
je
tri
zamorce
in
enega
Arabca
—
same
krepke
ljudi
.
“
„
Kje
je
ona
soba
?
Zgoraj
?
Spodaj
?
“
„
Točno
ne
morem
povedati
,
kneževska
milost
...
Verjetno
je
,
da
se
nahaja
zgoraj
.
Kolikor
se
da
sklepati
,
gledajo
na
vrt
tri
ali
štiri
okna
;
katero
je
pravo
,
boste
morali
presoditi
sami
...
“
„
Dobro
.
Gorje
ti
,
ako
si
govoril
neresnico
!
Madam
,
“
se
je
obrnil
Dušan
k
Olimpiji
,
„
bodite
tako
dobri
in
stražite
nam
to
hijeno
v
človeški
podobi
,
dokler
se
ne
vrnemo
.
Upam
,
da
nas
vidite
jutri
zjutraj
žive
,
zdrave
in
—
zadovoljne
...
Ako
bi
se
pa
zgodilo
,
da
se
najkasneje
do
jutri
dopoldne
ne
zglasimo
pri
vas
,
potem
vedite
,
da
nas
je
stalo
naše
podjetje
življenje
,
in
skrbite
za
svojo
varnost
.
Pygurisa
pustite
ležati
—
saj
ga
ne
bo
konec
,
ako
počaka
,
da
ga
najdejo
...
In
zdaj
prehajam
k
delikatni
točki
:
sinoči
ste
sicer
odklonili
vsako
odškodovanje
za
vašo
pomoč
—
toda
priznati
morate
,
da
bi
bilo
po
tolikih
uslugah
,
ki
ste
nam
jih
storili
,
opasno
za
vas
,
ostati
še
dalje
v
Carigradu
.
Morda
vam
bo
drago
in
dobrodošlo
,
ako
se
vrnete
v
svojo
lepo
domovino
in
pozabite
tamkaj
—
čase
,
ki
ste
jih
preživeli
v
Galati
.
Spomnite
pa
se
tu
in
tam
naju
dveh
in
bodite
prepričani
,
da
se
poslavjava
od
vas
z
veliko
hvaležnostjo
v
srcu
.
“
Med
tem
se
je
bil
spogledal
z
Ivanom
;
pokimala
sta
drug
drugemu
in
položila
na
mizo
par
bankovcev
,
ki
jih
je
ošinil
Pyguris
z
lakomnim
pogledom
.
Olimpija
je
zaihtela
,
premagana
po
naglem
genotju
;
sklonila
se
je
in
prijela
naša
prijatelja
za
roke
,
da
jih
poljubi
.
Toda
mladeniča
sta
se
naglo
umeknila
;
na
njiju
obrazih
je
zaigral
tisti
gorki
usmev
,
ki
nam
ozari
obličje
,
kadar
smo
storili
dobro
nesrečnemu
človeku
.
„
Signori
!
“
je
zajokala
ženska
,
„
ah
signori
!
Kako
ste
dobri
...
Tanto
buoni
!
Naj
vam
Bog
povrne
in
naj
vam
pomaga
doseči
,
kar
želite
,
in
rešiti
,
kar
rešujete
...
Res
je
,
niti
vredna
nisem
vaše
dobrote
in
sočutja
,
ki
ga
imate
z
mano
;
šele
zdaj
čutim
to
!
Zavezala
sem
se
vam
,
ker
sem
upala
utešiti
z
vašo
pomočjo
svojo
neumno
,
majhno
maščevalnost
—
a
zdaj
sem
tako
srečna
,
da
vam
morem
pomagati
pri
vašem
dobrem
namenu
.
Da
,
signori
,
vrnem
se
v
domovino
,
in
kar
mi
še
ostane
življenja
na
tem
svetu
,
ga
hočem
porabiti
v
to
,
da
se
izpokorim
za
svoje
grehe
;
ako
se
me
boste
katerikrat
spominjali
,
vedite
,
da
molim
za
vas
še
več
,
nego
se
kesam
svojih
zmot
...
“
Ivan
je
nehote
iztegnil
roko
in
pogladil
klečeči
Magdaleni
težke
črne
lase
;
nato
pa
jo
je
vzdignil
kvišku
.
Kakor
da
bi
se
sramovala
solz
,
je
hitela
Olimpija
brisati
svoj
objokani
obraz
,
jecljaje
venomer
besede
ganjenosti
in
hvaležnosti
in
prisegaje
,
da
se
odreče
svoji
osveti
nad
Birbantinijem
,
ako
je
le
božja
volja
,
da
rešijo
ti
dobri
gospodje
njegovo
in
Schrattenovo
nesrečno
žrtev
.
Divji
Marko
je
čakal
med
tem
ukaza
;
in
ko
mu
je
Dušan
mignil
z
roko
in
pokazal
z
nedvomno
gesto
,
kaj
mu
je
storiti
,
je
opravil
delo
v
par
trenotkih
.
Zbegani
Grk
se
niti
ni
poizkušal
braniti
;
mirno
si
je
pustil
zvezati
roke
in
noge
.
Le
ko
mu
je
hotel
Marko
poriniti
robec
v
usta
,
je
zajavkal
še
enkrat
in
zaprosil
z
milim
glasom
:
„
Za
Kriščeve
rane
,
vaša
kneževska
milost
—
naročite
vsaj
tej
ženski
,
da
naj
me
ne
zadavi
,
kadar
ostaneva
sama
...
Pomislite
na
moje
nepreskrbljene
otročičke
!
...
“
Ali
trdno
zvita
ruta
mu
je
zaprla
tok
besedi
.
Dušan
pa
se
je
obrnil
k
Olimpiji
:
„
Tega
vam
niti
ne
naročim
posebej
,
saj
veste
sami
,
da
moram
držati
dano
besedo
,
če
tudi
je
zastavljena
falotu
...
Druga
stvar
je
seveda
,
ako
bi
hotel
uiti
:
potem
storite
,
kar
se
vam
zdi
primerno
.
Z
Bogom
,
madam
;
upajmo
,
da
se
vidimo
jutri
!
...
“
Odhajaje
so
se
ozrli
naši
prijatelji
še
enkrat
;
in
Marko
je
zadovoljno
pomeziknil
Olimpiji
,
ki
je
zdela
na
nizkem
stolen
poleg
Pygurisa
,
vsesavaje
se
v
njegov
mastni
,
prepadli
obraz
s
pogledom
neizprosne
stražarke
...
„
Čestitam
vam
od
srca
!
“
je
vzkliknil
poročnik
Wheeler
,
ko
je
stala
vsa
mala
armada
zopet
združena
in
pripravljena
k
nadaljnemu
pohodu
.
„
To
se
razume
,
da
poizkusimo
še
nocoj
?
“
„
To
uro
,
gospodje
,
ako
ne
bi
bilo
boljše
,
počakati
teme
!
“
sta
odgovorila
Dušan
in
Ivan
kakor
z
enim
glasom
.
„
Upamo
pa
,
da
nas
to
pot
ne
boste
zapostavljali
,
“
je
pripomnil
Estournelle
.
„
Nikakor
ne
,
gospodje
,
“
je
dejal
Ivan
resnobno
.
„
Vsak
mož
bo
veliko
vreden
za
naš
uspeh
;
in
kadar
ga
dosežemo
,
razpolagajte
z
našo
pomočjo
in
z
našim
življenjem
,
kakor
da
bi
bilo
vaše
lastno
...
“
Kazakov
ni
rekel
ničesar
;
kimal
je
,
mel
si
roke
in
izpraznil
z
Markom
in
Jovom
kozarček
rakije
v
proslavo
slovesnega
trenotka
,
ki
se
je
obetal
nocoj
.
Poldne
je
bilo
minilo
že
zdavnaj
;
in
ker
je
trebalo
hiteti
s
pripravami
,
so
se
vrnili
naglo
na
ladijo
„
Victory
“
,
da
si
privežejo
duše
in
določijo
podrobnosti
bojnega
načrta
.
Dasi
je
čutil
sleherni
med
njimi
usodni
pomen
nocojšnje
noči
,
vendar
so
bili
veseli
in
dobre
volje
:
zdaj
so
gledali
vendar
že
enkrat
svoji
nalogi
jasno
v
obraz
.
In
zdelo
se
jim
je
,
da
postaja
njih
prijateljstvo
tem
tesnejše
,
čim
se
bliža
ura
odločitve
;
niso
si
ga
zatrjevali
z
besedami
,
toda
oči
so
govorile
tem
gorkeje
,
in
kapitan
,
ki
se
mu
je
razvozlal
jezik
ob
dobri
kapljici
,
se
je
pridušal
svečano
,
da
je
videl
na
svetu
še
malo
tako
imenitnih
dečkov
kakor
je
„
trojni
sporazum
“
in
četa
naših
prijateljev
.
„
Ravno
prav
,
“
je
rekel
poročnik
Wheeler
,
ko
se
je
zasukal
razgovor
okrog
temne
predzgodovine
von
Schrattena
in
Birbantinija
.
„
Dočim
ste
šli
vi
po
svojo
srečno
novico
,
sem
si
jaz
ogledal
pismo
,
ki
ste
ga
prinesli
iz
Belgrada
.
S
pomočjo
Birbantinijevega
šifrirnega
ključa
se
mi
je
posrečilo
prav
naglo
razvozlati
njegovo
vsebino
.
Evo
vam
je
.
“
To
rekši
je
položil
pred
Ivana
in
Dušana
listek
,
popisan
s
svinčnikom
.
Jezik
pisma
je
bil
nemški
.
Prijatelja
sta
se
sklonila
in
čitala
:
„
Sporočite
njegovi
ekscelenci
,
da
je
zadeva
v
redu
.
Zaželjene
listine
so
v
rokah
osebe
,
ki
mi
jo
je
zaznamoval
v
najinem
zadnjem
razgovoru
.
Informacij
za
nadaljnje
prosim
na
naslov
Rosetti
,
Hotel
des
Cinq
Nations
,
rue
Ottomane
v
Galati
.
Vaš
von
Sch
.
“
„
To
je
moral
pisati
takoj
po
svojem
prihodu
v
Carigrad
!
“
je
vzkliknil
Ivan
.
„
Ampak
—
fini
gospodje
,
ki
imajo
zveze
s
takimi
kreaturami
!
“
je
siknil
Dušan
izmed
zob
.
„
Lepe
ekscelence
,
bog
in
bogme
...
Daj
nebo
sovražnikom
Srbije
še
mnogo
takih
mož
,
ki
se
pajdašijo
s
faloti
in
propalicami
;
potem
ji
je
zagotovljena
zmaga
in
slava
na
veke
!
“
„
Zdaj
pa
vteknite
oba
papirja
v
ovoj
,
priložite
šifrirni
ključ
in
pošljite
vse
skupaj
tistemu
,
ki
vam
je
priskrbel
to
dragoceno
pismo
,
“
je
nasvetoval
Estournelle
.
„
Vi
ga
itak
ne
potrebujete
več
.
“
„
Prepozno
sem
izvedel
njegovo
vsebino
,
“
je
dejal
Dušan
in
pokimal
.
„
Naj
služi
zdaj
drugim
v
skupno
korist
!
“
Pol
ure
nato
je
odrinila
ladjica
z
dvema
mornarjema
,
ki
sta
oddala
skrivnostne
papirje
na
srbskem
poslaništvu
,
kar
se
je
zdelo
našim
prijateljem
po
treznem
preudarku
še
najbolj
primerno
in
varno
.
Jerica
in
lady
Helena
skoraj
nista
zatisnili
očasa
tisto
noč
.
Halil
bej
je
bil
odpoden
le
začasno
;
rešitev
,
prava
rešitev
je
bila
še
nedovršena
naloga
—
naloga
,
ki
je
morda
presegala
moči
teh
šibkih
žensk
.
V
svesti
si
tega
sta
ugibali
dolgo
,
kaj
jima
je
storiti
,
in
da
niso
bežale
ure
s
tisto
strašno
naglico
,
ki
jim
je
vedno
lastna
v
odločilnih
preobratih
človeške
usode
,
se
morda
sploh
ne
bi
bili
odločili
.
Lady
Helena
je
razložila
Jerici
svoj
razgovor
z
Alijem
Kemalom
.
Razložila
ji
ga
je
počasi
,
tehtaje
vestno
vsako
besedo
v
neprestani
skrbi
,
da
je
ne
bi
zbegala
ali
preplašila
.
„
In
zdaj
,
dušica
draga
,
“
je
zaključila
po
dolgem
šepetanju
,
„
mi
povejte
,
kaj
mislite
o
tem
predlogu
:
kakšen
se
vam
vidi
?
Ali
ste
ga
voljni
sprejeti
?
“
„
Moj
Bog
!
“
je
vzdihnila
nesrečna
deklica
in
sklenila
roke
.
„
Iz
rok
neznanca
v
druge
neznane
roke
...
Strašno
je
tu
kakor
tam
!
In
ta
grozni
človek
:
kar
mraz
me
je
stresel
,
ko
sem
ga
zagledala
v
veži
...
Ako
vam
je
dejal
,
da
me
hoče
spraviti
iz
te
hiše
,
potem
je
gotovo
,
da
ne
misli
storiti
tega
v
mojo
rešitev
in
korist
;
on
je
ris
,
ki
hoče
iztrgati
volku
njegov
plen
.
“
Lady
Helena
je
pokimala
s
tesnobo
v
srcu
.
„
Nobenega
dvoma
ni
,
“
je
dejala
,
„
da
si
mislite
pravo
.
Toda
sami
pravite
:
strašno
je
tu
kakor
tam
...
Meni
roji
po
glavi
le
to
:
vsi
znaki
kažejo
,
da
morebiti
ne
ostanem
več
štirindvajset
ur
v
oblasti
Halila
beja
,
kar
sicer
še
ne
pomenja
prostosti
,
pač
pa
to
,
da
me
hočeta
Isa
in
Ali
Kemal
preseliti
ne
drug
,
za
njiju
namene
pripravnejši
kraj
.
Prepričana
sem
,
da
se
vrše
poizvedovanja
s
strani
mojih
sorodnikov
in
angleške
vlade
,
in
da
so
postala
Arnavtoma
carigrajska
tla
prevroča
za
izvršitev
njune
kupčije
;
lahko
se
jima
zgodi
,
da
bi
me
morala
vrniti
zastonj
...
Pa
to
naj
bo
kakor
hoče
;
glavno
je
,
da
me
bodo
spravili
drugam
in
da
ostanete
vi
po
mojem
odhodu
sami
,
brez
varstva
in
obrambe
v
krempljih
starega
pregrešneža
,
izročeni
mu
na
milost
in
nemilost
.
To
je
gotovost
,
ki
nama
mora
stati
japno
pred
očmi
.
“
Jerica
je
zaihtela
namesto
odgovora
;
vrgla
se
je
Heleni
okrog
vratu
in
pritisnila
svoje
krčevito
drgečoče
prsi
na
njene
.
Ah
,
kako
grozna
ji
je
bila
misel
,
da
izgubi
po
tako
kratkem
času
to
svojo
edino
zasčitnico
!
„
Ne
jokajte
,
dete
moje
,
“
jo
je
tolažila
tovarišica
z
mehkim
,
dobrotnim
glasom
,
ki
je
sam
trepetal
od
solz
.
„
Za
to
ni
časa
zdaj
:
to
je
škodljivo
!
Ne
razburjajva
se
;
pomisliva
,
da
nama
je
treba
hladnokrvnosti
in
treznega
uma
...
To
vidite
,
da
vam
tukaj
ni
mogoče
ostati
;
zatorej
bi
rekla
,
da
se
vdajte
v
voljo
Alija
Kemala
.
Lopov
je
sicer
in
željan
dobička
kakor
vsak
Arbanas
;
podlosti
Halila
beja
pa
ni
zmožen
pri
vsej
svoji
nizkoti
—
tako
sem
ga
vsaj
presodila
ob
tistih
redkih
prilikah
,
ko
sem
bila
primorana
govoriti
z
njim
.
Kakor
vsi
naturni
in
strastni
ljudje
ima
tudi
on
še
neko
tajinstveno
spoštovanje
in
nekakšen
strah
pred
poštenim
ženskim
bitjem
,
ki
bo
ustavljal
in
krotil
njegovo
strast
vsaj
prve
dni
.
In
par
dni
pridobljenega
časa
je
še
vedno
boljše
od
gotovosti
,
da
postanete
že
prvi
večer
,
ki
ga
preživite
sama
v
Halilovi
hiši
,
plen
njegovih
nagonov
,
ki
ne
poznajo
več
niti
vesti
,
niti
sramu
.
“
To
je
morala
priznati
tudi
Jerica
;
pokimala
je
in
se
oklenila
Angličanke
še
tesneje
,
ne
da
bi
nehala
ihteti
.
„
Pozabiti
tudi
ne
smeva
,
da
je
Ali
Kemal
sicer
sirov
vojak
in
barbar
od
nog
do
glave
,
da
pa
je
ravno
v
tem
njegovem
sirovem
barbarstvu
vtemeljena
nerodnost
,
ki
se
da
kaj
lahko
izkoristiti
v
rešilni
namen
.
Tako
policaj
skega
nadzorstva
,
ki
mu
niti
muha
ne
bi
utekla
.
Ali
Kemal
ne
bo
izvajal
—
ne
bo
znal
izvajati
nad
vami
.
Izkoristiti
ostanke
njegovega
poštenja
in
neopreznost
njegove
nature
pa
je
po
mojih
mislih
edina
podlaga
,
na
kateri
morete
graditi
za
sedaj
upanje
v
svojo
rešitev
.
Mari
ne
?
...
Vidite
?
Človek
ne
sme
obupati
niti
v
najhujši
stiski
;
kdor
obupa
in
izgubi
glavo
,
se
sam
obsodi
!
Pozabiti
pa
tudi
ne
sineva
še
nečesa
drugega
:
ne
vem
sicer
,
ali
gradite
,
revica
,
name
veliko
nade
—
vem
le
to
,
da
sem
vam
edina
zaslomba
v
vaši
nesreči
,
pripravljena
,
zastaviti
za
vas
ves
svoj
um
in
vse
svoje
sile
,
in
da
vam
bom
gotovo
še
koristila
,
ako
ostaneva
skupaj
.
To
pa
je
več
ko
verjetno
,
ako
ste
pripravljeni
tvegati
in
iti
z
Alijem
Kemalom
—
kakor
je
v
nasprotnem
slučaju
gotpvo
,
da
se
ne
vidiva
nikoli
več
.
“
„
Prav
imate
,
lady
,
“
je
dejala
,
vzravnala
glavo
in
si
odločno
obrisala
oči
.
„
Sram
bi
me
bilo
lahko
moje
malodušnosti
;
zdaj
,
ko
sem
že
enkrat
v
nesreči
,
mi
mora
biti
dobrodošla
vsaka
pot
,
ki
me
lahko
privede
v
svobodo
.
Pripravljena
sem
se
zaupati
Aliju
Kemalu
;
ako
da
Bog
,
da
ostaneva
tako
še
nadalje
skupaj
,
vam
hočem
biti
zvesta
in
pogumna
tovarišica
.
Ah
,
ko
bi
vam
mogla
kdaj
povrniti
vaše
sočutje
!
“
Hotela
je
poljubiti
lady
Heleni
roko
;
ta
pa
jo
je
umeknila
,
stisnila
Jerico
k
sebi
in
jo
poljubila
na
čelo
z
iskreno
,
sestrinsko
ljubeznijo
,
ki
je
bila
vzklila
v
skupni
nesreči
iz
teh
dveh
varanih
in
trpečih
duš
.
Lady
je
predlagala
nato
,
da
si
privoščita
počitka
in
poiščeta
v
spanju
novih
moči
za
prihodnji
dan
.
Domenili
sta
se
in
razložili
—
bolj
z
znamenji
kakor
z
besedami
—
tudi
Gruzinki
,
da
bo
vedno
ena
izmed
njih
stražila
,
dočim
bosta
spali
ostali
dve
,
in
da
se
hočejo
vse
tri
menjavati
v
straži
.
Ali
ta
namen
je
ostal
namen
;
jutro
je
našlo
Jerico
in
lady
Heleno
še
vedno
v
razgovoru
.
Le
Gruzinka
je
ležala
zvita
v
klopčič
kakor
plaha
,
maloumna
živalica
in
sopla
mirno
in
enakomerno
;
na
njenem
obrazu
je
igral
smehljaj
,
kakor
da
.
bi
sanjala
o
ponosnih
vrhovih
svojega
rodnega
Kavkaza
.
Razgovor
med
našima
znankama
pa
se
je
obnavljal
neprestano
:
toliko
reči
je
trebalo
še
poprašati
druga
drugo
,
toliko
se
je
bilo
treba
posvetovati
,
preden
napoči
odločilni
hip
!
Ko
pa
je
stal
že
visoki
dan
nad
daljnimi
minareti
in
nad
zelenjem
sikomor
,
ki
sta
ga
videli
skozi
mreževje
okna
,
je
dejala
lady
Helena
:
„
Najina
začasna
rešitev
je
pred
vsem
vprašanje
dobre
krinke
,
kakor
bi
se
izrazila
glediška
igralka
in
kakor
se
smeva
izraziti
tudi
midve
—
saj
bova
igrali
zelo
genljivo
in
razburljivo
komedijo
.
Menim
,
da
se
vas
bo
dalo
napraviti
kaj
dobro
za
lady
Heleno
;
dajte
,
da
vidiva
...
“
Dvignila
je
Jerico
za
roko
in
se
postavila
k
njej
.
Krasni
,
vitki
stas
naše
nesrečne
znanke
je
bil
v
resnici
za
las
podoben
njenemu
,
in
tudi
njiju
lasje
so
bili
enake
,
svetloplave
barve
.
„
To
pojde
imenitno
!
“
je
vzkliknila
lady
in
plosnila
veselo
z
rokami
.
„
Poglejmo
še
,
kako
bi
vam
pristojala
moja
obleka
!
“
Odprla
je
dva
velika
kovčega
,
ki
.
sta
se
tiščala
v
kotu
za
zavesami
,
ter
začela
izbirati
to
in
ono
.
„
Oblečem
vas
tako
,
kakor
sem
bila
oblečena
jaz
,
ko
sem
prišla
v
to
hišo
,
“
je
sklenila
nazadnje
.
„
Tista
obleka
se
je
vtisnila
vsem
v
spomin
in
bo
uspavala
že
ob
samem
pogledu
sleherni
sum
Halila
samega
in
njegovih
orodij
.
Pa
tudi
pajčolan
,
ki
sem
ga
imela
takrat
na
klobuku
,
je
tako
gost
,
da
vas
bo
skoraj
nemogoče
spoznati
v
mraku
.
Poglejte
...
“
Četrt
ure
nato
je
bila
Jerica
od
nog
do
glave
angleška
dama
v
elegantno
skromni
popotni
obleki
;
zunanja
podobnost
je
bila
tako
popolna
,
da
se
je
začudila
lady
Helena
sama
in
se
navdušila
za
ta
posel
tako
zelo
,
da
je
začela
tudi
ona
oblačiti
Jeričino
odelo
.
„
Paziva
samo
,
da
naju
čez
dan
ne
vidi
kdo
v
obraz
.
Zvečer
sva
brez
skrbi
...
Zdaj
pa
sediva
k
oknu
,
tako
da
bova
kazali
vratom
hrbet
;
jaz
imam
tu
svinčnik
in
nekaj
papirja
,
kar
sem
oboje
ukradla
Halilu
,
ko
sem
bila
ob
sinočnjem
posetu
Alija
Kemala
v
njegovem
stanovanju
.
Pisali
bova
pisemca
...
“
„
Pisemca
?
“
se
je
zavzela
Jerica
.
„
Komu
neki
?
“
„
Nobenemu
in
vsakomur
;
to
je
dovolj
jasno
.
Napisati
morava
vsaka
čim
največ
listkov
,
ki
jih
nasloviva
na
angleško
poslaništvo
.
Pot
,
po
kateri
naju
bodo
vodili
nocoj
,
nama
utegne
dati
priliko
,
da
jih
raztrosiva
nekaj
po
pripravnih
krajih
.
Kaj
lahko
se
zgodi
,
da
jih
pobere
kdo
in
jih
odnese
,
kamor
so
namenjeni
.
“
To
rekša
si
je
podložila
knjigo
in
začela
pisati
na
kolenih
:
„
Rešite
lady
Heleno
R***
in
Jerico
Javornikovo
s
Kranjskega
v
Avstriji
!
Ob
tej
uri
se
nahajava
prej
ko
ne
v
oblasti
Alija
Kemala
,
oficirja
v
sultanovi
arbanaški
gardi
,
in
njegovega
brata
Ise
Kemala
,
ki
je
študiral
na
Dunaju
.
Kaj
se
zgodi
z
nama
,
ne
vem
;
mogoče
naju
povleceta
tja
gor
v
Albanijo
samo
.
Do
te
ure
sva
bili
jetnici
v
vili
Halila
beja
,
znanega
po
vsem
Carigradu
kot
največjega
razuzdanca
.
Ti
podatki
naj
služijo
v
ravnanje
;
lady
Helena
R***
se
obvezuje
,
povrniti
iz
svojih
sredstev
vsako
nagrado
,
ki
bi
jo
visoko
poslaništvo
izplačalo
prinašalcu
tega
pisma
.
“
„
Podpišiva
obe
,
“
je
dejala
nato
.
Ko
je
bilo
pismo
podpisano
,
ga
je
zložila
in
ga
zalepila
z
raztopljenim
sladkorjem
,
ki
ga
je
bila
pripravila
v
majhni
čašici
za
kavo
.
Naslov
je
napisala
v
francoskem
,
angleškem
,
italijanskem
in
nemškem
jeziku
takole
:
„
Kraljevsko
britansko
poslaništvo
v
Carigradu
.
Najditelj
naj
odda
ta
list
nemudoma
proti
obilni
nagradi
.
“
V
teku
dneva
sta
porabili
ves
papir
in
napisali
do
dvajset
takšnih
pisem
.
„
Razdeliva
si
jih
:
vsaka
polovico
!
“
je
velela
lady
Helena
.
„
Ko
napoči
ura
,
jih
skrijeva
,
kakor
se
bo
zdelo
kateri
najbolj
primerno
;
jaz
na
vašem
mestu
bi
jih
spravila
v
rokav
.
Kadar
jih
bova
spuščali
na
tla
,
morava
paziti
...
“
„
Da
naju
nihče
ne
vidi
,
“
je
menila
Jerica
.
„
In
še
nekaj
:
da
storiva
to
po
krajih
,
kjer
bodo
pisma
zaznamovala
tudi
najino
sled
;
tako
na
primer
na
morskem
bregu
in
na
važnih
razpotjih
.
Glejte
torej
,
da
boste
odhajaje
povešali
glavo
in
jo
obračali
proti
senci
;
ako
bi
vas
kdo
ogovarjal
,
dajte
mu
razumeti
z
visokomerno
gesto
,
da
se
ne
marate
niti
meniti
z
njim
.
Z
vami
pojde
iz
hiše
tudi
moja
prtljaga
,
to
je
,
majhen
kovčeg
,
v
katerem
imam
ravno
najpotrebnejše
za
na
pot
;
če
se
ne
vidiva
več
,
ga
smatrajte
za
svojo
last
;
ako
ostaneva
skupaj
,
nama
bo
služil
obema
—
ako
pa
se
ponudi
prilika
,
izgubiti
ga
s
pridom
,
mu
tudi
ne
bova
prizanašali
.
“
Jerica
se
je
morala
res
čuditi
dalekogledni
bistroumnosti
te
ženske
,
iz
katere
je
bila
napravila
sila
celega
vojskovodjo
.
Preden
pa
je
mogla
izraziti
svoje
priznanje
,
je
vdrla
v
sobo
stara
sužnja
,
odurna
babnica
,
kije
bila
zoperna
Jerici
že
v
prvem
trenotku
.
Prišla
se
je
zahvalit
za
vest
,
ki
jo
je
bila
sporočila
lady
Helena
po
Lejli
:
da
daruje
spričo
svojega
bližnjega
odhoda
iz
Halilove
hiše
vso
vsebino
svojih
dveh
velikih
kovčegov
njej
in
zamorskim
služabnikom
.
Lady
Helena
in
Jerica
,
ki
nista
niti
mislili
nanjo
,
sta
se
vrgli
naglo
druga
drugi
okrog
vratu
,
tako
da
ni
bilo
mogoče
razločiti
obrazov
.
Lejla
pa
je
skočila
babnici
naproti
in
jo
začela
riniti
proti
vratom
,
razlagaje
ji
v
okorni
turščini
:
„
Pustiti
lady
!
...
Lady
zelo
žalostna
—
lady
plakati
!
...
Vse
dobro
,
samo
ne
motiti
lady
...
“
Toda
babura
se
ni
dala
odpraviti
,
ne
da
bi
pokazala
vsaj
nekoliko
svojo
hvaležnost
;
priskočila
je
še
enkrat
in
pritisnila
svoje
ogabne
ustnice
na
Jeričino
roko
.
Šele
nato
je
ubogala
Lejlo
in
izginila
z
neštetimi
pokloni
.
Jerica
se
je
nehote
zasmejala
:
„
Hvala
Bogu
!
Zdaj
naju
zamenjavajo
v
resnici
...
Izkušala
bom
torej
igrati
lady
Heleno
po
svojih
najboljših
močeh
!
“
Najbolj
sta
se
bali
obedve
,
kaj
bo
,
če
ju
poseti
Halil
bej
,
preden
se
jima
posreči
zvijača
;
toda
lady
Helena
je
prepričevala
Jerico
,
da
si
ne
bo
upal
po
svojem
sinočnjem
neuspehu
.
„
Uverjena
pa
sem
,
da
prilomasti
,
kakor
hitro
se
zapro
hišna
vrata
za
nepravo
lady
Heleno
!
“
je
dodala
.
„
Moj
Bog
!
“
je
vzkliknila
Jerica
v
strahu
za
svojo
velikodušno
tovarisico
in
se
je
oklenila
z
obema
rokama
.
„
Ne
bojte
se
!
Mene
ščiti
grožnja
Alija
Kemala
,
ki
se
ga
Halil
bej
boji
kakor
črv
pete
;
in
če
nihče
drugi
—
se
ščitim
sama
.
Sklepam
pa
po
vsej
pravici
,
da
me
reši
Ali
Kemal
takoj
,
kakor
hitro
bo
imel
vas
na
varnem
,
in
da
bo
trajala
najina
ločitev
kvečjemu
par
ur
!
“
Izkazalo
se
je
,
da
je
računala
lady
Helena
povsem
pravilno
;
Halil
bej
se
ni
pokazal
ves
dan
do
večera
.
Nestrpna
vznemirjenost
se
je
polastila
obeh
,
ko
se
je
pordečil
izrezek
neba
za
oknom
—
vznemirjenost
,
ki
je
rastla
in
postajala
tem
neznosnejša
,
čim
gostejši
je
prihajal
mrak
.
Hrup
ulic
je
pojenjaval
;
le
tu
in
tam
se
je
začul
osamljen
krik
,
ropot
voza
ali
lajanje
psov
,
ki
se
je
dvignilo
,
zaorilo
v
turobnem
zboru
in
zamrlo
.
Duša
je
trepetala
v
prsih
Jerice
in
lady
Helene
,
zakaj
napovedana
jima
ni
bila
nobena
gotova
ura
:
vsak
trenotek
se
je
mogel
pojaviti
Ali
Kemal
—
vsak
trenotek
pa
se
je
utegnil
tudi
zgoditi
nepričakovan
slučaj
ter
pokvariti
in
preprečiti
ves
načrt
Jeričine
rešitve
.
Prvikrat
v
svojem
življenju
sta
okusili
ženski
nocoj
,
da
je
najhujša
vseh
muk
—
pričakovanje
v
negotovosti
.
Vročično
je
sledila
lady
Helena
na
svoji
zlati
urici
bežečim
minutam
;
prišla
je
deveta
,
deseta
,
enajsta
ura
—
Ali
Kemal
se
ni
oglasil
!
„
Nič
ne
de
,
če
ga
ni
nocoj
,
“
ji
je
rekla
Jerica
.
„
Potem
ostaneva
pač
še
nekaj
časa
skupaj
:
tu
ali
tam
,
hudo
nama
je
povsodi
...
“
Takrat
pa
se
je
zdajci
oglasil
šum
,
ki
je
prihajal
iz
veže
.
Lady
Helena
je
skočila
k
vratom
in
prisluhnila
.
„
Ljudje
so
v
veži
!
“
je
vzkliknila
z
zamolklim
glasom
.
„
Da
—
Ali
Kemal
je
tu
!
“
Hitela
je
k
Jerici
in
jo
objela
:
„
Posloviva
se
naglo
,
dete
moje
!
...
Tako
!
In
zdaj
—
zategniva
pajčolan
prav
na
gosto
...
Dobro
je
!
Ne
pozabite
se
držati
v
senci
...
Bog
z
vami
,
dušica
,
in
—
do
skorajšnjega
svidenja
!
...
“
Na
hodniku
se
je
začulo
naglo
,
jezno
govorjenje
;
bil
je
glas
Alija
Kemala
,
ki
so
mu
najbrže
branili
dohod
v
Halilovo
svetišče
.
Lady
Helena
se
je
stisnila
v
kot
,
z
obrazom
obrnjenim
proti
steni
.
Jerica
je
obstala
kakor
kip
,
s
povešeno
glavo
.
Lučka
,
ki
je
brlela
pod
stropom
,
ni
dajala
toliko
svetlobe
,
da
bi
ju
bila
mogla
izdati
;
kljub
temu
pa
si
je
Jerica
zavihala
ovratnik
popotnega
plašča
in
čakala
s
trepečočim
srcem
,
kako
se
razvijejo
dogodki
.
A
že
je
udarila
po
vratih
trda
pest
.
„
Ali
je
lady
Helena
pripravljena
k
odhodu
?
“
je
zaklical
zunaj
glas
Alija
Kemala
.
„
Pripravljena
!
“
je
odgovorila
Angležinja
glasno
in
mignila
Jerici
z
roko
proti
vratom
,
ki
jih
je
odprla
trenotek
nato
vsiljiva
stara
sužnja
.
Jerica
se
je
stisnila
v
plašč
in
pajčolan
,
kakor
je
vedela
in
znala
,
ter
stopila
na
hodnik
.
Zagledala
je
takoj
Alija
Kemala
z
dvema
njegovih
zvestih
Skipetarov
in
dva
Halilova
zamorca
,
ki
sta
se
tiščala
k
zidu
ter
merila
tujce
s
sovražnimi
pogledi
.
Stara
sužnja
je
zajokala
z
vijočim
glasom
hripavega
šakala
in
se
zgenila
,
kakor
da
bi
hotela
skočiti
k
dozdevni
lady
Heleni
in
ji
poljubiti
roko
...
Toda
oholi
Arbanas
je
sunil
babo
z
nogo
,
da
je
veknila
in
se
sesedla
v
kot
;
nato
je
segel
Jerici
pod
pazduho
in
jo
odvedel
,
govoreč
ji
namenoma
glasijo
in
slišno
:
„
Oprostili
boste
,
mylady
,
da
vas
vznemirjam
tako
pozno
;
mudi
se
pač
,
in
moj
brat
vam
hoče
ponuditi
drugo
bivališče
,
prijetnejše
in
varnejše
od
tega
...
varnejše
,
da
...
hehehe
...
“
Smejal
se
je
suho
in
porogljivo
;
Jerica
ni
vedela
,
ali
velja
ta
zlobni
smeh
njej
ali
Halilu
beju
.
Ko
sta
šla
skozi
vežo
,
se
je
mahoma
odgrnila
zavesa
;
pojavil
se
je
Halil
bej
,
vzravnan
visoko
,
ustnice
stisnjene
,
roke
prekrižane
na
prsih
.
Na
bledih
licih
mu
je
žarelo
dvoje
temnih
lis
;
oči
so
mu
gorele
v
čudnem
ognju
...
Jerica
se
je
prestrašila
in
zastokala
v
prvi
grozi
;
toda
Halilov
pogled
je
plamenel
mimo
nje
,
ki
je
bila
skrita
za
široko
Arbanasovo
ramo
.
Spomnila
se
je
zdajci
,
da
Halil
ne
misli
nanjo
,
ki
je
njemu
v
tem
trenotku
lady
Helena
,
marveč
na
Jerico
,
na
dozdevno
Jerico
—
na
svoj
plen
,
ki
ga
čaka
trepetaje
tam
gori
v
skritem
brlogu
...
„
Uboga
lady
!
“
je
vzdihnila
sama
pri
sebi
in
pomislila
z
grozo
,
kakšna
usoda
čaka
Angležinjo
,
ako
se
izkaže
njena
prevara
prej
,
preden
pride
potijo
ta
divji
,
ponosni
razbojnik
,
ki
se
očividno
ne
hoji
ne
pekla
,
ne
neba
...
Toda
že
jo
je
objel
nočni
hlad
,
in
zvezdno
nebo
se
je
razprostrlo
nad
njeno
glavo
.
Neizmerno
breme
je
padlo
Jerici
od
srca
,
ko
je
slišala
,
kako
so
se
zaprla
za
njenim
hrbtom
jezno
in
gromko
vrata
te
strašne
hiše
.
Zaprt
voz
je
čakal
nedaleč
od
hiše
.
Ali
Kemal
jo
je
posadil
vanj
in
prisedel
,
mrmraje
ji
razburjene
,
nerazumljive
besede
,
nekaj
v
francoščini
,
nekaj
v
svojem
trdem
in
divjem
domačem
jeziku
.
Kočija
je
drdrala
prav
malo
časa
;
ustavila
se
je
mahoma
,
in
ko
sta
skočila
Kemalova
vojnika
s
svojega
sedeža
na
kozlu
ter
odprla
vratca
,
se
je
zagledala
Jerica
na
bregu
Bospora
,
ki
je
pljuskal
monotono
in
umerjeno
,
šumeč
,
temno
melodijo
svojih
skrivnosti
...
„
Ali
je
barka
pripravljena
?
“
je
prašal
Ali
Kemal
svoja
Skipetara
.
Eden
izmed
njiju
je
molče
iztegnil
roko
in
pokazal
na
čoln
,
ki
se
je
zibal
par
korakov
odondot
,
opremljen
z
jadrom
in
vesli
.
Ali
Kemal
je
pomagal
Jerici
na
tla
in
jo
izročil
vojnikoma
:
„
Z
glavo
mi
jamčita
zanjo
!
...
