.Ni
se
nama
tedaj
bati
,
da
bi
se
kdo
za
njo
potegoval
.
“
Glumačica
se
začne
na
vse
grlo
dreti
.
„
Kaj
mi
hočeta
storiti
?
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
reži
kakor
sam
peklenšček
.
„
S
Teboj
,
stara
copernica
,
se
gotovo
nikdo
ne
bo
ukvarjal
,
hahaha
,
ker
si
pregrda
.
“
Ženska
zopet
zakriči
.
„
Jezik
za
zobmi
,
satan
,
ali
pa
Te
zadavim
,
kakor
mlado
mačko
,
“
preti
Tomaž
,
ki
je
nasproti
slabejšemu
vedno
divji
in
surov
:
„
Tebe
se
ne
dotaknem
,
toda
s
tem-le
lepim
dekličem
je
pa
vse
nekaj
drugega
.
“
Stric
pristopi
k
tolovaju
.
„
Kaj
nameravaš
?
“
„
Neumno
prašanje
!
Ali
mislite
,
da
bom
tako
lepo
priložnost
izpustil
?
To
ste
glumačici
,
za
kateri
se
živa
duša
ne
briga
.
In
punica
je
dosti
lepa
,
da
ž
njo
preživim
nekaj
ur.
Seveda
je
nekoliko
rujava
ta
krasna
grlica
,
menda
celo
divjakinja
,
pa
to
nič
ne
dé
.
Roki
ima
tako
povezani
,
tedaj
si
mi
ni
treba
bati
,
da
bi
me
razpraskala
.
“
Milica
prestrašena
zakriči
.
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
se
razlega
njen
obupni
klic
po
tihem
gojzdu
.
„
Molči
,
deklina
,
“
rentači
‚
rudeči
Tomaž
‘
ter
surovo
pritisne
svojo
široko
roko
na
nežna
usta
mlade
deklice
;
„
saj
te
ne
bom
usmrtil
—
o
ne
,
za
to
si
preveč
lepa
.
Ne
brani
se
,
otroče
,
to
nima
nobenega
pomena
!
“
Milica
skoro
omedleva
.
Načelnica
vidi
,
v
kaki
grozni
nevarnosti
se
nahaja
uboga
deklica
.
„
Varujte
se
!
“
rujove
nad
rokovnjačem
,
„
Indijka
je
pod
varstvom
kneza
Podstrmskega
!
“
Tolovaj
obstane
.
Znano
mu
je
,
da
je
tukaj
v
gojzdu
knez
Podstrmski
še
gospodar
,
toda
trenotek
pozneje
se
že
zopet
pomiri
in
dobi
nov
pogum
.
„
Molči
,
copernica
,
Ti
me
ne
boš
v
kozji
rog
ugnala
!
“
se
zadere
nad
glumačico
.
In
k
stricu
obrnen
pristavi
:
„
Straži
mi
starko
,
dokler
se
ne
povrnem
!
Pa
pazi
dobro
na
njo
!
“
Stric
predobro
pozna
surovega
Tomaža
,
zato
mu
tudi
ne
ugovarja
.
Tolovaj
lahkotno
dvigne
Milico
,
kakor
bi
bila
majhen
otročiček
.
—
„
Pomagajte
!
“
vpije
obupana
revica
.
Tomaž
se
divje
zakrohota
.
„
Le
stokaj
,
srček
,
moja
roka
ti
ne
bo
pustila
,
da
glasno
kričiš
.
Joj
,
kako
si
lepa
,
bohotno
krasna
!
Vidiš
,
ravno
take
ljubice
,
kakor
si
ti
,
mi
ugajajo
.
—
No
,
no
,
ne
brani
se
tako
,
dušica
moja
.
“
Grdoba
nese
ubožico
za
bližnji
grm
.
Grozna
nevarnost
jej
preti
!
Glumaška
načelnica
jej
ne
more
pomagati
,
kajti
stric
jo
dobro
straži
,
in
kaj
bi
konečno
tudi
opravila
,
ko
ima
roki
povezani
?
„
Hahaha
,
le
brcaj
,
“
rujove
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
„
moja
si
,
lepa
golobičica
,
kmalu
bova
poročena
.
“
Rokovnjač
se
za
trenotek
izpodtakne
,
tako
da
mora
roko
vzeti
od
dekličinih
ust
.
Zadnjikrat
dekle
v
neznanskem
strahu
na
ves
glas
zakriči
.
—
Daleč
po
prostranem
gojzdu
se
razlega
njen
krik
in
zdajci
za
začuje
odgovor
.
Da
,
to
je
lajanje
psov
,
ki
se
vedno
bolj
bliža
.
„
Prokleto
!
“
roti
se
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
„
kaj
pa
je
to
?
Hej
,
ali
niso
to
lovci
?
“
Tolovaj
se
osupnen
ozira
,
nesrečno
žrtvo
še
vedno
v
roki
držeč
.
—
Začuje
se
klopotanje
konjskih
kopit
,
suhljad
so
lomi
—
vedno
bližje
prihaja
šum
.
Velikanski
pes
pridrvi
zdaj
,
jezno
renči
in
kaže
svoje
ojstre
zobe
.
„
Beživa
,
beživa
!
“
kliče
tolovajev
tovariš
,
„
rešiva
se
,
dokler
ni
prepozno
!
“
„
Dekleta
vzamem
sabo
.
“
„
Ali
noriš
,
ali
kaj
?
Takoj
naju
imajo
!
Pusti
dekleta
,
kjer
je
,
in
videl
boš
,
da
ostanejo
psi
pri
ženskah
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
izprevidi
,
da
ima
stric
prav
.
—
Težko
se
sicer
loči
od
svoje
žrtve
,
toda
kaj
hoče
?
Ropot
prihaja
vedno
bliže
,
vedno
več
psov
divja
semkaj
,
stric
beži
v
nasprotno
stran
ter
pusti
glumačico
nezavestno
na
tleh
ležati
.
Tomaž
grozovito
zakolne
,
toda
jasno
mu
je
,
da
ne
sme
niti
trenotka
zamuditi
.
Hitro
izpusti
Milico
,
ki
zdrkne
na
mahovje
,
—
potem
pa
začne
na
vso
moč
dirjati
po
gošči
,
kakor
bi
mu
bil
sam
vrag
za
petami
.
Psi
pa
ostanejo
pri
glumačici
in
Milici
ter
še
glasneje
lajajo
.
—
Lovci
,
katere
je
knez
Podstrmski
poslal
iskat
indijsko
plesalko
,
se
bližajo
.
Milica
skuša
vstati
,
toda
zboji
se
psov
,
ki
začno
nad
njo
renčati
.
Lovska
družba
prihiti
v
divjem
diru
,
kajti
hudo
lajanje
psov
mora
nekaj
posebnega
pomeniti
.
„
Tukaj
so
,
tukaj
so
!
“
začuje
se
z
vseh
stranij
,
—
„
tukaj
imamo
ubežnici
.
Knez
se
bo
veselil
,
da
smo
ju
dohiteli
in
ju
privedemo
pred
njega
.
“
Zelenosukneži
poskačejo
raz
potno
konje
ter
obstopijo
ubogo
Milico
.
Le-ta
je
komaj
še
pri
zavesti
.
„
Hej
!
“
zakliče
logar
,
ki
vodi
preganjanje
,
„
ženski
sta
morali
kaj
hitro
bežati
,
da
sta
tako
onemogli
.
In
niti
daleč
nista
prišli
!
“
Logar
pristopi
bliže
in
natančneje
opazuje
na
tleh
ležečo
Milico
.
„
Kaj
pa
to
pomeni
?
“
zakliče
,
„
sedaj
še
le
vidim
,
da
sta
obe
zvezani
!
Vraga
,
to
je
čudno
!
No
,
meni
je
prav
,
da
smo
ju
tako
hitro
dohiteli
.
—
Milostivi
knez
bo
gotovo
z
nami
prav
posebno
zadovoljen
.
“
Milici
pomagajo
na
noge
.
S
povešeno
glavico
stoji
tu
,
ginljivo
lepa
v
svoji
zbeganosti
,
vendar
pa
hvaležna
v
srcu
Bogu
,
da
jo
je
rešil
iz
grozne
nevarnosti
,
iz
rok
podivjanega
razuzdanca
.
Če
tudi
je
sedaj
v
oblasti
lovcev
—
to
so
vsaj
možje
,
ki
jej
ne
bodo
jemali
dekliške
časti
.
Naj
sedaj
pride
,
kar
hoče
,
iz
najhujšega
je
oteta
—
sedaj
naj
jo
le
h
knezu
peljejo
in
spoznajo
glumaško
sleparijo
,
da
je
bele
,
ne
pa
bronaste
polti
.
Da
,
Milica
se
celo
ne
plaši
,
da
bodo
izvedeli
,
kdo
da
je
,
in
da
jo
bodo
morebiti
celo
na
smrt
obsodili
.
Gotovo
je
strašno
,
končati
pod
krvnikovo
roko
,
toda
raje
umre
nedolžna
,
kakor
pa
da
izgubi
dekliški
venec
,
da
postane
žrtva
takega
surovega
razuzdanca
,
kakor
je
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
Zanjka
.
—
Obupana
Amalija
.
—
Skrajna
nevarnost
.
—
Hrvatska
plemiča
.
—
Jurij
Skopec
je
tukaj
!
—
Boj
.
V
nočnem
miru
leži
obširni
grad
Podsmreko
barona
Frankovskega
.
Toda
vsi
njegovi
prebivalci
ne
spe
,
kajti
dve
temni
postavi
korakate
po
dolgih
prehodih
.
To
je
razuzdani
baron
—
in
njegov
nič
boljši
služabnik
Martin
.
„
Ali
si
pa
tudi
popolnoma
gotov
,
da
boš
ukrotil
lepega
dekleta
?
“
praša
graščak
menda
že
deseti
pot
.
„
Vaša
milost
se
bo
sama
prepričala
,
da
ne
mlatim
prazne
slame
,
“
tolaži
prekanjeni
lopov
.
Hudobneža
prideta
pred
bogato
opravljeni
sobi
,
v
katerih
Amalija
nestrpno
čaka
rešitve
iz
neznosnega
in
obupnega
položaja
.
—
Sobi
ste
z
visoko
na
stropu
vzidanimi
svetilkami
razsvitljeni
in
v
vratih
je
napravljen
majhen
zapah
,
skozi
katerega
se
lahko
skrivaj
gleda
v
razuzdančevo
zlato
kletko
,
kjer
ima
zaprto
lepo
žrtvo
.
„
Ali
spi
?
“
praša
baron
nestrpno
.
Martin
odmakne
zapah
ter
gleda
skozi
malo
luknjico
.
„
Ne
,
“
odgovarja
zamolklim
glasom
,
„
menda
sluti
,
da
jo
danes
čakajo
sladke
urice
.
Vidim
jo
,
da
na
divanu
sedi
in
pazno
gleda
proti
vratom
.
“
„
Hm
,
danes
jo
moram
pritisniti
na
ljubeče
srce
,
“
godrnja
plemič
,
„
jaz
ne
čakam
več
.
Če
sem
že
imel
v
igri
tako
nesrečo
,
smehljati
se
mi
mora
sreča
vsaj
v
ljubezni
.
“
„
To
se
bo
tudi
zgodilo
,
Vaša
milost
,
—
zastavil
sem
svojo
besedo
in
zgodilo
se
bo
,
kakor
sem
obljubil
.
“
„
No
,
bodemo
že
videli
.
“
Martin
zapah
zopet
zapre
,
toda
s
tako
silo
,
da
je
lepa
jetnica
morala
slišati
ropot
.
„
Za
kaj
si
tako
nepreviden
?
“
rentači
baron
Frankovski
nad
služabnikom
.
„
Ker
je
opreznost
popolnoma
nepotrebna
,
“
odgovarja
prekanjeni
lisjak
.
„
Meni
prav
,
samo
da
izpolniš
svojo
obljubo
.
Sicer
se
pa
boj
moje
nemilosti
.
“
Martin
se
muza
.
Hitro
zgrabi
ključ
ter
odpre
vrata
.
Amalija
stoji
pred
svojo
pogubo
.
Bliščečimi
očmi
poskoči
kvišku
in
v
desnici
njeni
se
sveti
bodalce
.
Frankovski
se
obrne
,
kakor
bi
hotel
zbežati
,
toda
njegov
ničvredni
služabnik
v
tem
trenotku
odločno
stopi
pred
svojega
gospodarja
.
„
Nazaj
!
“
vpije
Amalija
visokim
glasom
,
„
nazaj
,
ali
pa
okusita
moje
orožje
!
“
Martin
se
zaničljivo
zakrohota
.
„
Le
kriči
,
devičica
,
“
roga
se
malopridni
hlapec
,
„
izpustila
bodete
kmalu
svoj
pipec
—
hejsa
,
naučil
sem
se
nečesa
,
kar
mi
bo
dane
s
jako
koristilo
.
“
Baron
se
čudi
.
Martin
hipoma
potegne
iz
žepa
vrvico
,
koncem
katere
je
pripravljena
zanjka
.
Z
veliko
spretnostjo
jo
vrže
proti
Amaliji
—
in
zanjka
se
vije
krog
dekličinega
vratu
.
Lepa
Amalija
razljuteno
zakriči
.
Hitro
hoče
zgrabiti
za
vrvico
—
prepozno
,
kajti
v
tem
trenetki
jo
že
Martin
nategne
.
Takoj
vzame
zanjka
nesrečni
žrtvi
sapo
in
stokajo
se
zgrudi
Amalija
na
tla
.
„
Odnehaj
—
odnehaj
!
“
vpije
baron
razburjen
,
„
Ti
mi
boš
dekleta
zadavil
!
“
„
Kaj
pa
še
,
“
odgovarja
Martin
zmagonosno
,
„
samo
malo
krotim
jo
,
milostivi
gospoda
,
in
ko
bo
čutila
,
da
ima
dosti
,
postala
bo
pravo
jagnje
.
To
umetnost
sem
se
učil
od
nekega
Laha
,
ki
je
bil
dolgo
časa
v
Ameriki
.
Martin
vse
to
jako
mirno
govori
—
dokaz
njegove
brezsrčnosti
.
Baron
priskoči
k
dekletu
,
da
bi
jo
zgrabil
.
Še
se
deklica
brani
ter
kakor
zblaznela
suje
z
bodalom
krog
sebe
,
toda
Martin
je
na
to
pripravljen
.
Z
nova
nategne
lopov
zanj
ko
in
sedaj
je
Amalija
vsled
pomanjkanja
zraka
popolnoma
onemogla
.
Na
pol
mrtva
leži
na
tleh
.
„
Tako
,
golobičica
moja
,
“
pravi
Frankovski
,
„
sedaj
Ti
bomo
roki
povezali
,
da
ne
napraviš
kake
nesreče
.
In
potem
si
popolnoma
moja
,
potem
velja
moja
volja
,
krasni
otročiček
.
Ha
,
kako
lepe
urice
me
čakajo
—
hola
—
Martin
—
zveži
jej
mali
ročici
;
izpustila
je
že
bodalo
.
“
Služabnik
nemudoma
stori
,
kar
zahteva
njegov
gospodar
.
Hitro
vzame
iz
žepa
pripravljene
vezi
in
spretno
nesrečnega
dekleta
poveže
.
Baron
si
poleg
stoječ
zadovoljno
mane
roki
.
Martin
je
gotov
.
„
Sedaj
pridi
,
moj
angeljček
,
“
pravi
baron
;
„
praznovala
bova
radostno
poroko
.
Lepa
soba
naju
že
čaka
,
v
njej
pa
vse
slasti
nebeške
ljubezni
.
“
„
Ali
to
res
mislite
,
plemeniti
lopov
?
“
praša
za
njim
jeklen
glas
.
—
Baron
se
bliskoma
obrne
.
Vrata
,
katera
je
Martin
le
priprl
,
so
zopet
na
stežaj
odprta
.
V
njih
stojita
hrvatska
plemiča
Oroslavič
in
Ljubobratovič
.
Martin
je
tako
iznenaden
,
da
s
široko
odprtimi
usti
zija
na
nepričakovana
došleca
.
Baron
pa
v
prvem
trenutku
misli
,
da
sta
to
prikazni
razburjene
domišljije
.
Oroslavič
stopi
za
korak
naprej
.
„
Plemeniti
lopov
,
“
pravi
orjaški
Hrvat
še
jedenkrat
,
„
goljuf
v
igri
,
zapeljivec
deklet
,
resnično
,
Vi
ste
sramota
vsega
plemstva
,
zavrženec
!
“
Baron
se
vzdrami
.
„
Kaj
si
dovoljujeta
?
“
rujove
kakor
zaboden
bivol
,
„
ha
,
ali
sta
pozabila
,
da
sta
moja
gosta
?
To
je
moj
grad
pri
tej
priči
ga
mi
imata
zapustiti
.
“
Oroslavič
se
čudno
smehlja
.
„
Mislite
?
“
praša
hladnokrvno
.
V
tem
trenutku
se
Martin
zgrudi
na
tla
.
Ljubobratovičeva
pest
ga
jo
dobro
zadela
.
Oroslavič
hitro
razvozlja
zanjko
,
ki
se
še
vedno
tesno
oprijemlje
vratu
onesveščene
Amalije
.
Martin
se
javkajoč
pobira
.
„
Teci
po
služabnike
!
“
besni
Frankovski
,
takoj
naj
mi
vržejo
ta
dva
pritepenca
na
cesto
!
S
psi
—
“
Dalje
ne
more
govoriti
.
Pl.
Oroslavič
stoji
pred
plemenitim
lopovom
.
„
Kaj
,
s
psi
me
hočete
izgnati
,
baron
Frankovski
?
“
zavpije
gromovitim
glasom
.
„
Čakajte
,
to
Vas
bo
drago
stalo
.
In
svoje
služabnike
kličite
kakor
Vram
drago
,
prišli
vendar
ne
bodo
.
“
Bolestno
javkanje
se
razlega
po
sobi
.
Martin
poskusi
,
da
smukne
mimo
Ljubobratoviča
iz
sobe
,
toda
ta
jo
prepazljiv
in
pest
njegova
nesramnega
hlapca
zopet
podere
na
tla
.
Martin
rujove
na
vse
kriplje
.
Ljubobratovič
pa
se
glasno
krohota
.
„
Le
javkaj
,
dečko
,
“
pravi
sedaj
,
„
prokleta
nesnaga
—
Ti
si
večji
lopov
,
kakor
Tvoj
lepi
gospodar
,
ki
tudi
ni
piškavega
oreha
vreden
!
Nedolžnega
dekleta
loviš
z
zanjko
,
kakor
konjederec
pse
—
našo
Amalijo
—
no
čakaj
,
še
enkrat
mi
prideš
blizo
,
pa
Ti
vse
kosti
polomim
!
“
Baron
stoji
kakor
pribit
.
V
tem
trenotku
ga
Oroslavič
zgrabi
za
roko
.
„
Ali
hočete
že
zopet
dekleta
v
sramoto
spraviti
?
“
grmi
nad
njim
grozovitim
glasom
.
„
Ali
ni
dosti
,
da
tu
doli
v
vasi
že
sedi
v
gostilni
ubogo
deklo
ter
noč
in
dan
pretaka
britke
solze
,
ker
jo
jo
baron
Frankovski
oropal
dekliške
časti
?
In
kakor
tej
—
godilo
se
je
tudi
drugim
.
Hej
—
Vi
bogati
graščak
,
kako
morete
vse
to
zagovarjati
?
“
„
Kdo
je
to
—
kdo
ste
Vi
?
“
vpije
baron
besen
,
„
izpred
očij
mi
pojdita
—
jaz
—
“
„
Le
potolažite
se
,
midva
ostaneva
,
“
pravi
zali
mož
mirnim
glasom
,
„
kaj
ti
sedaj
sva
midva
gospodarja
na
tem
gradu
.
“
„
Kaj
pravite
?
“
rujove
baron
,
„
Vi
—
Vi
hrvatski
plemič
—
“
„
Molčite
,
ali
pa
se
izpozabim
!
“
zagrmi
Oroslavič
nad
njim
,
„
sedaj
ste
mi
še
premalo
vredni
,
toda
če
me
razkačite
,
spoznali
bodete
,
s
kom
imate
opraviti
.
“
„
Kdo
ste
?
“
jeclja
baron
.
„
Hrvatski
plemič
gotovo
ne
,
“
glasi
se
rezki
odgovor
,
„
pač
pa
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
!
Ali
ste
me
razumeli
,
baron
Frankovski
?
In
sedaj
Vam
še
enkrat
svetujem
—
ostanite
mirni
,
kajti
znamenje
sem
že
dal
,
in
moji
ljudje
so
že
v
gradu
.
“
V
potrdilo
teh
besedij
so
začuje
zunaj
glasno
žvižganje
.
„
Aha
,
“
meni
Smukač
—
pl.
Ljubobratovič
—
„
in
so
že
naši
tovariši
.
No
,
glavar
,
sedaj
bomo
pa
baronovo
gnezdo
temeljito
prebrskali
.
“
Baron
je
bled
ko
stena
.
„
Roparji
,
tolovaji
!
“
stoka
.
„
Jezik
za
zobmi
!
“
zareži
nad
njim
Smukač
,
„
jezik
za
zobmi
,
ali
pa
bodete
naše
rokovnjaške
pesti
okusili
.
Le
še
jedno
tako
besedo
,
pa
Vas
z
vsemi
Vašimi
plemenitimi
dostojanstvi
vržem
skozi
okno
!
“
Ta
grožnja
pomaga
.
Baron
stoji
kakor
Lotova
žena
,
ki
se
je
nekdaj
v
sol
premenila
,
Martin
pa
se
,
šklepetajoč
z
zobmi
,
vije
v
kotičku
.
Jurij
Skopec
pristopi
k
Amaliji
.
Še
vedno
je
nezavestna
,
kajti
surovi
služabnik
je
nežni
vrat
ubogega
dekleta
tako
močno
zadrgnil
,
da
se
je
revica
skoro
zadušila
.
Smukač
to
dobro
opazi
.
Ves
togoten
zgrabi
stol
,
odlomi
mu
nogo
ter
se
zadere
nad
Martinom
:
„
Čakaj
,
pokveka
,
jaz
Te
bom
učil
,
dekleta
v
zanjke
lovili
!
Tega
gotovo
ne
boš
več
storil
,
kajti
dal
Ti
bom
nekaj
za
spomin
,
kar
vso
svoje
življenje
ne
boš
pozabil
.
“
„
Usmilite
se
,
“
javka
trepetajoči
Martin
.
„
Kaj
,
za
usmiljenje
beračiš
?
“
zarohni
nad
njim
Smukač
.
„
Ali
si
bil
Ti
usmiljen
z
našo
Amalijo
?
Skoro
zadavil
si
jo
!
No
,
le
čakaj
!
“
Martin
se
vedno
bolj
stiska
v
kot
,
toda
to
Smukača
čisto
nič
ne
moti
.
Hitro
zgrabi
stoječega
služabnika
za
suho
bedro
ter
ga
dvigne
kakor
žabo
.
„
Milost
milost
—
prosim
Vas
za
vse
odpuščanja
—
za
vse
—
za
vse
—
“
Toda
to
mu
nič
ne
pomaga
.
Smukač
je
preveč
razdražen
,
tembolj
,
ker
je
Amaliji
že
od
nekdaj
skoro
očetovski
naklonjen
.
Ljuto
vihti
stolovo
nogo
ter
ž
njo
udriha
po
hrbtu
nesrečnega
hlapčona
.
Martin
kriči
,
kakor
bi
bil
na
raženj
naboden
.
„
Pomagajte
usmilite
se
—
pomagajte
,
rešite
.
—
!
“
kriči
Martin
na
vse
grlo
.
Smukač
pa
hlesti
tako
temeljito
in
jednakomerno
,
kakor
bi
iz
starega
kožuha
iztepaval
desetletni
prah
.
Kmalu
se
na
Martinovi
suknji
pokažejo
krvave
lise
.
Služabnikovo
rujovenje
postaje
vedno
zamolklejše
,
konečno
pa
še
na
tihem
stoka
.
„
Ne
ubij
ga
!
“
opominja
Jurij
Skopec
,
ki
krepko
drži
barona
.
„
No
,
naj
bo
pa
za
sedaj
dosti
,
“
pravi
Smukač
,
ter
še
enkrat
za
nagrado
udrihne
po
hrbtu
hudobnega
Martina
,
ki
sedaj
nezavesten
obleži
na
tleh
.
„
Tako
,
da
ne
bo
več
deklet
v
zanjke
lovil
,
“
pravi
tolovaj
ter
z
nogo
sune
služabnika
od
sebe
,
da
se
zavali
v
kot
.
Potem
stopi
,
rudeč
v
obrazu
,
z
zavihtenim
betom
pred
svojega
glavarja
.
„
No
,
glavar
,
ravno
sem
pri
pravi
volji
ter
se
stvar
da
ob
jednem
zgotoviti
.
Dajte
mi
sedaj
tega-le
blagorodnega
barončka
,
da
ga
malo
pošegetam
.
“
Juriju
se
svetijo
oči
kakor
jastrebu
.
Pogledi
njegovi
ne
obetajo
nič
dobrega
možu
,
ki
je
svoj
imenitni
stan
porabil
za
take
nesramne
hudobije
,
in
malo
manjka
,
da
glavar
ne
dovoli
Smukaču
,
naj
si
na
visokorodnem
hrbtišču
razuzdanega
plemiča
ohladi
svojo
jezo
.
„
Ne
,
“
pravi
po
kratkem
premisleku
,
„
odločil
sem
se
drugače
,
dobil
bo
svojo
posebno
kazen
.
“
Mej
tem
je
v
gradu
postalo
živo
.
Čuje
se
,
da
ljudje
letajo
gori
in
doli
,
preplašeni
služabniki
kriče
—
vmes
pa
cvilijo
ženski
glasovi
.
„
Aha
,
“
pravi
Smukač
ter
se
zadovoljno
smeji
,
„
to
so
hišine
in
kuharice
,
katere
so
naši
ljudje
splašili
.
No
,
marsikatera
se
je
neprijetno
zbudila
iz
sladkih
sanj
,
ko
so
naši
tovariši
prilomastili
v
spalnico
ter
jih
v
samih
srajcah
iznenadili
.
“
Jurij
Skopec
ostane
miren
.
„
Teh
deklet
,
ki
so
v
tem
gradu
,
ne
more
nikdo
več
pokvariti
,
“
pravi
zamolklim
,
grozečim
glasom
.
Zunaj
postaja
vedno
glasneje
.
Tolovaji
divjajo
po
gradu
,
iščejo
pričakovane
zaklade
,
toda
ne
najdejo
ničesar
,
razven
nekaj
srebrne
mizne
oprave
in
drugih
posod
.
Zapravljivec
in
razuzdanec
nima
posebne
bogatije
v
zlatu
.
—
Tolovaji
so
zaradi
tega
strašno
razkačeni
.
Jurij
Skopec
praša
barona
:
„
Kje
imate
svoje
zaklade
?
Izročite
jih
,
ali
pa
se
Vam
bo
slabo
godilo
!
“
„
Jaz
nimam
nikakoršnih
zakladov
,
“
mrmra
baron
ter
plašno
pogleda
na
tolovajskega
glavarja
,
„
zastonj
jih
pri
meni
iščete
.
“
„
To
Vam
že
verjamem
,
“
roga
se
Jurij
,
„
toda
Vaša
oseba
je
ravno
toliko
vredna
,
kakor
zlato
in
srebro
.
Vaši
podložniki
Vas
bodo
morali
odkupiti
in
globoko
v
žep
poseči
.
“
Baron
misli
,
da
ni
dobro
slišal
.
„
Sabo
me
hočeto
vleči
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
odgovarja
glavar
.
„
To
bo
enkrat
nekoliko
zabave
za
Vas
,
katero
Vam
iz
srca
privoščim
.
Škodovala
Vam
ne
bo
posebno
,
če
bodete
nekaj
tednov
ob
suhem
kruhu
živeli
—
saj
ste
se
do
sedaj
menda
boljših
stvari
do
dobrega
preobjedli
.
Vi
ste
hoteli
pri
igri
naše
rumenjake
pograbiti
,
sedaj
bodemo
pa
mi
z
Vašimi
tako
storili
.
“
Jurij
Skopec
vleče
pri
teh
besedah
barona
proti
odprtim
vratom
.
„
Hej
—
Cekinar
!
“
kliče
na
prehod
.
„
Tukaj
sem
,
“
odgovarja
globok
glas
.
„
Vzemi
tega-le
moža
,
to
je
baron
Frankovski
.
S
svojo
glavo
mi
jamčiš
,
da
ne
uide
,
kajti
plačati
nam
bo
moral
knežjo
odkupnino
.
“
„
Dobro
,
glavar
!
“
Cekinar
stegne
svojo
orjaško
desnico
ter
zgrabi
tresočega
se
plemiča
brez
posebnega
spoštovanja
pred
njegovim
visokim
stanom
.
Potem
vleče
strahopezljivca
za
sabo
,
roparji
pa
nadaljujejo
svoje
delo
—
plenijo
,
kar
se
jim
zdi
kaj
vrednega
.
Jurij
Skopec
obrne
se
zopet
proti
nezavestni
Amaliji
.
Pot
v
samostan
.
—
Zaprti
voz
.
—
Skrivnost
.
—
Začarana
samostanska
dvorana
.
—
Strah
pred
strahovi
in
njegove
posledice
.
Kmetje
v
šentjanški
dolini
na
Dolenjskem
se
danes
zelo
čudijo
ko
vidijo
,
da
se
po
prašni
cesti
pomika
nenavadna
četa
proti
Škocijanu
.
Zali
lovci
na
čilih
konjih
spremljajo
popolnoma
zaprt
voz
.
Tudi
psi
so
pri
družbi
,
ki
veselo
vriska
in
prepeva
lovske
pesmi
.
Kmetje
majejo
z
glavami
.
„
To
so
lovci
kneza
Podstrmskega
,
“
mrmrajo
,
„
koga
neki
peljejo
v
zaprtem
vozu
?
“
Nam
je
to
zagonetko
lahko
rešiti
.
V
vozu
sedite
ubežnici
,
kateri
so
lovci
dohiteli
,
—
ravno
,
ko
je
bila
Milica
v
tako
grozoviti
nevarnosti
.
Na
povelje
kneza
Podstrmskega
peljejo
sedaj
glumaško
načelnico
in
Milico
v
samostan
,
kjer
biva
učeni
opat
Benedikt
.
Knez
je
hotel
s
prva
Milico
sam
spremiti
v
samostan
,
toda
nujni
posli
so
ga
poklicali
na
dunajski
cesarski
dvor
.
Zapustil
je
še
v
vaški
krčmi
povelje
,
naj
popeljejo
Milico
,
če
jo
dohite
,
z
njeno
gospodarico
vred
k
učenemu
menihu
Benediktu
.
Pobožni
mož
je
bil
veliko
let
na
visokih
šolah
obče
spoštovani
učitelj
,
toda
naveličal
se
je
mestnega
hrupa
ter
prosil
naklonjenega
mu
kneza
Podstrmskega
,
da
mu
odkaže
v
svojem
samostanu
na
Dolenjskem
mirno
sobico
,
v
kateri
bi
živel
le
Bogu
in
pa
svojim
knjigam
.
Knez
mu
je
to
tudi
radostnim
srcem
dovolil
.
Menihi
so
kmalu
potem
prijaznega
in
učenega
moža
izvolili
za
svojega
samostanskega
predstojnika
.
Logar
,
ki
vodi
celo
četo
,
je
korenjak
,
strog
nasproti
sam
sebi
ter
navajen
z
vojaško
točnostjo
izvrševati
knezova
povelja
.
Posadil
je
obe
ženski
v
voz
,
ne
zmeneč
so
za
javkanje
in
ugovarjanje
glumaške
načelnice
,
in
sedaj
je
na
poti
ž
njim
proti
samostanu
.
Konečno
se
pokaže
sivkasto
zidovje
starega
samostana
.
V
vozu
ženski
niste
sami
,
kajti
njima
nasproti
sedi
lovec
s
sivkastimi
brkami
,
ki
mu
segajo
do
ušes
.
Glumačica
je
v
velikih
skrbeh
.
„
Kam
naju
peljejo
?
“
praša
menda
že
deseti
pot
.
„
Ne
vem
—
bodete
že
videli
,
“
odgovarja
starec
čmerno
.
„
Oj
,
da
sem
morala
nezavestna
postati
,
“
mrmra
prekanjena
ženska
;
„
dedec
me
je
pa
tudi
strašno
davil
.
Sedaj
moram
misliti
,
kako
bi
se
mogla
z
dekličem
rešiti
—
nobeden
človek
ne
sme
slutiti
,
da
mislim
na
beg
—
hlinila
se
bom
za
pobožno
in
tiho
,
toda
pri
prvi
ugodni
priliki
bom
z
Milico
bežala
.
“
Zelenosuknastemu
bradaču
njej
nasproti
se
niti
ne
sanja
,
da
babura
preudarja
,
kako
bi
jo
mogla
popihati
—
pa
kaj
ga
tudi
kaj
tacega
briga
!
Voz
je
zaprt
in
se
bo
še-le
odprl
,
ko
bodo
že
za
samostanskim
zidovjem
.
To
mu
mora
zadostovati
.
Sploh
pa
lovec
ni
poseben
čestilec
ženskega
spola
in
vesel
bo
,
ko
se
znebi
neprijetne
družbe
.
Babura
molči
.
Skozi
okno
ne
more
gledati
,
ker
je
pregrajeno
,
čuti
pa
,
da
gre
voz
po
klancu
navzdol
—
zavora
cvili.
Konji
se
spuste
v
dir
,
kmalu
potem
pa
se
ustavijo
pred
velikimi
samostanskimi
vrati
.
Na
desni
strani
je
deloma
že
razdrti
samostan
z
veliko
knjižnico
in
celicami
,
na
levi
prostorna
gospodarska
poslopja
,
v
ozadju
pa
z
visokim
zidom
obdani
vrt
.
Veleučeni
opat
stoji
ravno
pri
visokem
,
obokanem
oknu
svoje
učilne
sobe
ter
gleda
na
duhteči
vrt
.
Tu
začuje
lovski
rog
s
ceste
,
jezdeci
skačejo
raz
konj
in
začuden
gleda
menih
zaprti
voz
.
Zopet
zadoni
lovski
rog
.
Vratar
hitro
odpira
velika
vrata
,
kajti
na
barvah
spozna
družbo
,
da
so
službenci
kneza
Podstrmskega
.
„
Tukaj
je
pismo
našega
kneza
,
katerega
naj
nam
Bog
še
mnogo
let
ohrani
,
“
pravi
logar
,
ki
vodi
spremstvo
,
„
in
tukaj
v
vozu
sedite
dve
ženski
,
kateri
moram
izročiti
velečastitemu
gospodu
opatu
.
“
Čudeč
se
vzame
vratar
pismo
ter
ž
njim
odhiti
k
opatu
.
Ta
mu
pride
že
na
stopnjicah
nasproti
,
in
ko
si
logar
z
bičem
otepava
prah
od
visokih
škorenj
,
opat
,
že
pismo
odpira
in
čita
.
Čelo
so
menihu
zgubanči
,
toda
ne
toliko
iz
nejevolje
,
nego
zaradi
tega
ker
ga
stvar
zelo
zanima
.
„
Tako
—
tako
,
“
mrmra
učeni
starček
,
„
Indijko
naj
tedaj
izprašam
in
poizvem
,
iz
katerega
rodu
te
starodavne
dežele
deklina
?
In
vrhu
tega
naj
obe
ženski
varno
zaprem
,
da
ne
pobegnete
?
“
Zadnje
besede
opat
glasno
izpregovori
.
Logarja
pogleda
,
ta
pa
z
ramama
zmaje
.
„
To
ni
lahek
nalog
,
“
meni
stari
opat
.
„
Zakaj
pa
ne
?
“
„
Ker
bi
ženski
moral
takorekoč
pod
ključ
djati
.
“
„
No
,
“
godrnja
stari
logar
,
„
kaj
pa
je
pri
tem
?
V
samostanu
imate
dosti
hlapcev
in
tudi
starih
shramb
,
v
katerih
lahko
petdeset
ljudi
zaprete
.
Tam
noter
jih
vtaknite
,
najbolje
bo
pod
zemljo
.
“
Opat
odmaje
z
glavo
.
„
Saj
niste
hudodelnici
,
“
pravi
s
svojim
milim
,
a
zvenečim
glasom
.
„
Toda
glumaška
sodrga
je
to
,
“
rentači
zelenosuknež
,
„
in
tako
naj
sam
vrag
—
oprostite
velečastiti
gospod
,
da
sem
klel
—
v
resnici
sem
veren
kristijan
,
toda
življenje
v
gozdu
provzroči
,
da
mi
včasih
kaka
ojstra
beseda
uide
.
“
„
Že
dobro
—
že
dobro
,
“
pravi
opat
ter
se
nasmehlja
,
„
znano
mi
je
,
da
pri
Vas
lovcih
človek
ne
sme
vsako
besedo
na
zlato
tehtnico
devati
.
Kar
se
tiče
obeh
v
vozu
,
jako
težavno
mi
bo
,
ju
varno
in
vendar
ne
preodurno
obdržali
v
zaporu
.
“
„
To
pa
želi
milostiv
knez
,
ne
smete
jo
upihati
,
tedaj
je
troba
strogo
paziti
—
jedenkrat
sta
že
zbežali
,
toda
dohiteli
smo
ju
zopet
.
“
„
Povejte
mi
,
kako
se
jo
vse
to
zgodilo
,
“
pravi
opat
,
„
brat
kletar
nama
bo
preskrbel
kapljico
dobroga
vina
.
“
Čmerni
logarjevi
obraz
se
takoj
razjasni
in
ko
opat
tudi
še
ukaže
,
naj
se
tudi
ostalemu
spremstvu
postreže
,
zavlada
kmalu
splošna
veselost
.
Samostanska
vina
so
od
nekdaj
že
na
dobrem
glasu
,
pa
tudi
kak
grižljaj
se
v
samostanu
vedno
dobi
.
Logar
gre
z
opatom
v
refektorij
,
hlapci
pa
na
povelje
pripeljejo
obe
jetnici
.
Opat
še
nobene
ni
videl
,
navlašč
,
ker
hoče
poprej
celo
dogodbo
izvedeti
.
Logar
se
ne
da
dvakrat
prositi
.
Najprvo
si
krepko
namoči
grlo
;
precejšne
posode
ne
odstavi
poprej
,
dokler
jo
do
dna
ne
izprazni
.
Potem
prične
pripovedovati
.
Opat
verno
posluša
.
Ko
je
povest
pri
kraji
,
vstane
opat
ter
gre
k
vratom
,
ki
vodijo
v
sosedno
sobo
.
Vrata
malo
odpre
ter
skozi
špranjo
dolgo
zre
na
ženski
,
ki
v
sosedni
sobi
sedite
.
Povrne
se
k
logarju
.
„
Da
,
deklina
je
neki
iz
Indije
,
“
nadaljuje
logar
,
kateremu
je
vino
jezik
razvezalo
.
„
Babura
je
razna
tuja
imena
povedala
,
da
se
je
človeku
kar
v
glavi
zmešalo
.
Toliko
pa
sem
si
zapomnil
,
da
je
mej
drugim
tudi
neko
„
Halelujo
“
navedla
.
“
„
Vi
menite
pač
Himalajo
?
“
pripomni
opat
mirno
in
prijazno
.
„
Mogoče
se
je
tista
stvar
tako
imenovala
.
Ali
je
to
kaj
dobrega
za
pod
zobe
,
velečastiti
gospod
opat
?
“
Opat
se
nasmehlja
.
„
To
bi
Vam
bil
neprebavljiv
grižljej
,
moj
dragi
.
Himalaja
je
namreč
najvišje
gorovje
na
celi
zemlji
.
“
„
Tako
—
višje
še
,
ko
naše
gorenjske
gore
?
“
„
Veliko
—
veliko
višje
!
“
zatrjuje
menih
.
„
Kdor
verjame
!
Naš
Triglav
in
pa
koroški
Veliki
zvonik
sta
gotovo
višja
!
Toda
jaz
raje
molčim
,
opatu
se
ne
smo
oporekati
.
To
je
greh
!
“
Opat
še
marsikaj
izprašuje
o
glumačicah
,
logar
pa
po
svoji
logarski
pameti
odgovarja
.
Potem
pa
so
zmisli
,
da
bo
treba
proti
domu
odriniti
.
Opat
ponudi
celi
družbi
,
naj
ostane
v
samostanu
črez
noč
,
toda
logar
se
za
gostoljubnost
zahvali
.
Vino
mu
tako
že
malo
preveč
roji
po
glavi
.
„
Ne
zamerite
,
velečastiti
gospod
,
“
pravi
zelenosuknež
,
„
visoka
čast
nam
je
,
uživati
gostoljubnost
tako
učenega
in
pobožnega
moža
;
toda
v
zelenem
gojzdu
se
veliko
bolje
prenočuje
,
kakor
pa
v
samostanskem
zidovji
.
Tukaj
jo
zrak
tako
mrzel
,
nenavaden
in
—
hm
—
glas
mu
nekoliko
omahuje
,
kakor
bi
ne
hotela
beseda
iz
ust
,
„
sploh
v
Vašem
samostanu
ni
vse
,
kakor
bi
moralo
biti
.
“
Opat
se
smehlja
.
„
Vi
gotovo
menite
tisto
pravljice
,
kajneda
,
moj
dragi
?
“
Logar
zmaje
svojo
sivo
glavo
.
„
Jaz
vem
,
kar
vem
,
velečastiti
gospod
,
Vaš
samostan
je
že
dolgo
let
na
slabem
glasu
.
Ko
bi
človek
takole
v
najboljšem
spanji
ležal
,
pa
bi
prišli
tisti
neznanski
smrtnobledi
menihi
s
krsto
na
ramah
,
v
kateri
se
mrlič
zopet
zbudi
—
puli
—
hu
—
to
ni
nič
za
mene
—
tu
bi
že
raje
srečal
divjo
vojsko
ali
pa
ponočnega
lovca
.
“
„
Da
,
da
,
“
pravi
opat
ter
giblje
svojo
belo
glavo
,
„
to
je
le
prazna
vera
.
Kar
je
mrtvih
tu
doli
—
ti
se
ne
povrnejo
več
na
zemljo
.
“
„
In
vendar
je
marsikdo
strahove
videl
,
“
zatrjuje
trdovratno
logar
,
„
da
,
da
,
sam
sem
jedenkrat
z
možem
govoril
,
ki
jo
tu
gori
v
takozvani
„
začarani
dvorani
“
čudne
reči
doživel
.
“
„
Mož
se
je
gotovo
motil
.
“
„
Ne
,
videl
je
vse
z
lastnimi
očmi
!
“
Opat
molči
,
ker
ve
,
kako
trdovratni
so
lovci
v
svoji
prazni
veri
.
—
Ko
se
logar
in
vsi
lovci
s
sedaj
praznim
vozom
odslove
,
ko
konjska
kopita
klopočejo
,
psi
lajajo
in
lovski
rogovi
done
,
cela
družba
pa
po
cesti
dirja
,
da
se
kar
praši
za
njo
,
—
gleda
opat
Benedikt
za
njimi
z
milim
smehljajem
na
častitljivem
obrazu
.
„
Da
,
da
,
samostansko
vino
celo
takim
možem
tako
razgreva
glave
,
da
pri
belem
dnevu
vidijo
strahove
.
“
Koj
potem
pa
postane
resen
.
„
Jetnici
čakate
na
me
,
“
pravi
opat
,
„
in
jetnici
sta
,
čeravno
vse
drugače
stoji
v
pismu
.
—
Manjkati
jima
ne
sme
nič
,
toda
strogo
ju
moram
stražiti
.
“
Starček
premišljuje
,
kam
bi
ju
najbolj
varno
in
vendar
človekoljubno
dal
zapreti
.
V
gospodarskih
poslopjih
,
kjer
stanujejo
hlapci
,
ni
prostora
in
tudi
ne
pripravnih
sob
.
Pod
zemljo
je
sicer
mnogo
trdnih
kletij
,
toda
sivček
je
predobrega
srca
,
da
bi
se
odločil
,
v
take
podzemeljske
ječe
zapirati
ženski
.
Tega
tudi
knez
Podstrmski
ne
želi
.
Ko
opat
tako
premišljuje
,
spomni
se
praznoverskih
besedij
logarjevih
.
„
Začarana
dvorana
,
“
pravi
opat
,
„
resnično
,
to
bi
šlo
.
Ta
je
prav
blizu
mojih
sob
,
okna
so
trdno
zamrežena
,
dvorana
pa
bi
se
prav
lahko
dala
primerno
premeniti
v
stanovanje
.
Vrhu
tega
je
pa
na
slabem
glasu
,
govoriči
se
o
strahovih
,
in
prepričan
sem
,
da
bi
hlapci
na
nočni
straži
same
bojazni
nikdar
ne
zaspali
.
“
Opat
se
konečno
odloči
.
Pokliče
svojega
oskrbnika
,
debelušastega
in
dobrovoljnega
moža
,
kateremu
razloži
svoje
želje
.
Ponižno
ta
posluša
spoštovanega
opata
.
Ko
pa
opat
obmolkne
,
zgubanči
se
oskrbnikovo
čelo
.
„
Kakor
velečastiti
gospod
velevate
,
“
pravi
,
„
toda
kaj
pa
,
hm
,
če
nekega
lepega
jutra
dobimo
obe
ženski
tu
gori
zadavljeni
?
“
Opat
Benedikt
zamahne
nejevoljen
z
roko
.
„
Mislil
sem
,
“
pravi
začuden
,
„
da
je
vsaj
naš
samostanski
oskrbnik
prost
prazne
vere
.
“
„
Nisem
praznoverec
,
“
zagovarja
se
oskrbnik
,
„
toda
tu
gori
v
začarani
dvorani
—
pa
vendar
ni
vse
tako
,
kakor
bi
moralo
biti
.
“
—
„
Ali
,
oskrbnik
!
“
„
Velečastiti
gospod
,
kar
vem
,
to
vem
!
To
se
ne
da
tajiti
!
Ni
še
dolgo
tega
,
ko
so
bila
okna
začarane
dvorane
o
polnoči
razsvetljena
.
“
„
Gotovo
se
je
luna
zrcalila
v
oknih
.
“
„
In
zadnjič
se
je
čulo
petje
,
prav
dobro
in
natanko
se
je
čulo
,
“
zatrjuje
oskrbnik
trdovratno
.
„
To
je
bil
veter
,
ki
je
pihljal
.
“
„
Ne
,
prečastiti
gospod
opat
,
to
so
že
davno
umrli
menihi
prepevali
.
“
„
No
,
jaz
imam
zadosti
,
“
zavrača
ga
opat
,
„
storite
,
kakor
sem
Vam
naročil
.
Priredite
dvorano
,
kakor
se
gre
za
ljudi
,
ki
so
boljšega
navajeni
.
“
Oskrbnik
ima
še
marsikaj
na
srcu
,
toda
predobro
pozna
svojega
samostanskega
predstojnika
ter
raje
molči
.
Opat
čaka
,
da
strašljivec
odide
,
potem
pa
gre
v
stransko
gobo
,
kjer
glumaška
načelnica
z
Milico
težko
pričakuje
,
kako
se
bo
izšlo
.
Komaj
opat
vstopi
,
prične
glumačica
tako
gostobesedično
zatrjevati
svojo
nedolžnost
in
se
pritoževati
,
javkati
in
prosjačiti
,
da
je
opat
Benedikt
že
v
prvih
trenotkih
prepričan
,
s
kako
žensko
ima
tu
opraviti
.
Z
roko
zamahne
ter
joj
uiti
besedice
ne
privošči
.
Z
velikim
zanimanjem
pa
se
obrne
proti
krasni
Milici.
Kako
rada
bi
ta
svoje
tužno
srce
olajšala
,
ko
gleda
v
mili
in
častitljivi
obraz
sivega
starčka
,
toda
preteč
pogled
glumaške
načelnice
jo
spomni
dane
obljube
.
Opat
nekaj
časa
z
ojstrim
očesom
zre
na
obraz
divnega
dekleta
,
kateremu
niti
rujava
barva
ni
mogla
vzeti
očarujoče
ljubkosti
.
Ali
učeni
opat
sluti
sleparijo
?
Sicer
ima
Milica
svoje
lepe
,
modre
oči
povešene
na
tla
,
toda
modri
menih
jo
vse
dobro
opazil
.
Sedaj
prične
v
tujem
,
čudno
donečem
jeziku
izpraševati
mladega
dekleta
.
To
so
čudna
indijska
narečja
,
ki
so
sivemu
učenjaku
dobro
znana
.
Milica
molči
.
Opat
svoje
ogovore
večkrat
predrugači
,
toda
ves
njegov
trud
je
zastonj
.
Lepa
deklica
molči
,
kakor
ji
je
strogo
zaukazala
hudobna
babura
.
Glumačica
se
dela
,
kakor
bi
jo
izpraševanje
prav
nič
ni
brigalo
.
Toda
opatovo
oko
jo
vzlic
starosti
bistro
in
hinavka
ne
more
premotiti
človeškega
spoznavalca
.
Opat
je
le
včasih
malo
od
strani
pogleda
,
toda
v
teh
trenotkih
opazi
mnogo
.
Častitljivi
menih
vidi
baburi
v
dno
srca
,
toda
preveč
je
pameten
,
da
bi
o
tem
govoril
.
Še
nekolikokrat
se
obme
k
Milici
z
raznimi
vprašanji
,
toda
deklica
molči
,
opat
pa
vidi
,
da
se
revica
trese
po
vsem
telesu
.
„
Za
danes
je
dosti
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
premislil
bom
vse
natanko
,
in
ne
motim
se
,
če
trdim
,
da
se
tukaj
prikriva
važna
skrivnost
.
“
Samostanski
oskrbnik
vstopi
.
„
Velečastiti
gospod
,
“
javlja
,
„
začarana
dvorana
je
pripravljena
,
znesti
sem
dal
vanjo
postelje
,
zagrinjala
in
vse
,
kar
je
potrebno
.
Ali
se
hočete
sami
prepričati
o
vsem
,
kako
sem
dal
urediti
?
“
„
Ni
potrebno
,
“
odgovarja
opat
,
„
saj
Vas
poznam
,
oskrbnik
.
Razven
nekaterih
slubostij
,
katere
ima
vsak
človek
,
ste
najboljši
in
najzanesljivejši
mož
,
kolikor
jih
poznam
.
Prav
zadovoljen
sem
z
Vami
.
“
Oskrbnikov
obraz
se
kar
sveti
same
zadovoljnosti
pri
teh
besedah
.
„
In
sedaj
odvedite
te
ženski
v
novo
stanovanje
,
“
ukazuje
opat
,
„
in
potem
straže
tako
razdelite
,
da
bodeta
vedno
po
dva
hlapca
čuvala
pri
vhodu
.
“
Opat
se
pri
teh
besedah
obrne
proti
vratom
,
kjer
stoje
hlapci
,
čakajoč
nadaljnih
ukazov
.
Možakarji
delajo
zelo
dolge
obraze
,
da
,
vidi
so
jim
,
dà
so
naravnost
preplašeni
.
„
Tako
je
naš
prosvetli
knez
veleval
,
“
naglaša
opat
pomenljivo
.
Samostanski
hlapci
sicer
ponižno
molče
,
gotovo
pa
je
,
da
bi
bili
danes
po
noči
raje
v
deveti
deželi
,
kakor
pa
pred
vrati
začarane
dvorane
.
Straža
pred
dvorano
—
joj
—
če
pridejo
—
smrtnobledi
menihi
?
Tudi
oskrbniku
se
ne
godi
veliko
bolje
.
„
Tako
lepa
deklica
,
“
misli
si
,
sočutno
opazujoč
Milico
,
„
pa
naj
v
takem
prostoru
prenočuje
.
Bog
se
usmili
,
in
v
resnici
bi
mi
bilo
žal
,
ko
bi
zjutraj
čul
,
da
so
neznanske
pošasti
zadavile
tako
ljubkega
otroka
.
“
Ujeti
baron
in
njegov
sluga
.
—
Amalija
se
zbudi
.
—
Ljubezen
.
—
Odhod
.
—
Nove
nevarnosti
.
—
Kako
Jurij
lovce
premoti
.
Frankovskega
lovski
grad
Podsmreko
je
temeljito
oropan
.
Ker
ni
dosti
gotovega
denarja
dobiti
,
pobere
tolovaji
vse
,
kar
je
količkaj
vredno
in
se
da
odnesti
.
Rokovnjači
se
obremenijo
celo
z
dragocenimi
oblekami
,
orožjem
in
drugimi
premičninami
—
saj
se
vse
da
v
denar
spraviti
.
Napad
se
je
mojstrski
izvršil
.
Jurij
in
Smukač
sta
izborno
igrala
vlogi
hrvatskih
plemičev
in
Smukaču
se
je
tudi
še
posrečilo
,
v
gozdu
po
lovski
pojedini
baronu
s
klobuka
ukrasti
dragoceno
zapono
.
Tolovaji
so
se
na
grajski
vrt
vtihotapili
in
na
dano
znamenje
,
katero
je
Jurij
Skopec
poprej
ž
njimi
dogovoril
,
vdrli
v
grad
!
Sedaj
se
pokaže
,
kaj
premore
tudi
pri
tolovajski
četi
pokorščina
.
Niti
jedna
vrata
niso
prezrta
,
kajti
jeden
sam
služabnik
,
ki
bi
utekel
,
in
mogel
ljudi
na
pomoč
poklicati
,
spravil
bi
vse
tolovaje
v
veliko
nevarnost
.
Da
se
pa
to
ne
zgodi
,
skrbel
je
Jurij
Skopec
ter
Cekinarju
zaukazal
,
da
mora
vso
izhode
strogo
zastražiti
.
Mej
tem
pa
ostali
ne
držo
križem
rok
.
Vse
služabnike
povežejo
ter
jim
usta
s
cunjami
zamaše
,
ženske
pa
pol
oblečene
seženo
skupaj
v
veliko
sobo
,
kjer
jih
divji
tolovaj
straži
.
Ker
ima
čuvaj
v
obeh
rokah
napeto
samokrese
ter
zatrjuje
,
da
bo
prvi
,
ki
bo
zakričala
,
neusmiljeno
prerezal
vrat
,
so
ženske
tihe
kakor
v
grobu
.
Z
jedno
besedo
,
Jurij
Skopec
smo
s
svojimi
tovariši
zadovoljen
biti
.
Kar
so
rokovnjači
obljubili
,
to
tudi
brez
ugovora
store
,
ter
so
na
prvo
znamenje
pripravljeni
,
izvršiti
dana
jim
povelja
.
Smukač
mej
tem
poveže
barona
.
Vzlic
vsemu
rotenju
,
javkanju
in
vsem
prošnjam
je
razuzdanec
kmalu
tako
dobro
povezan
,
kakor
njegov
lopovski
služabnik
Martin
.
Jurij
Skopec
položi
nezavestno
Amalijo
na
divan
.
„
Glavar
,
“
pravi
Smukač
,
„
barona
vzamemo
seboj
,
pa
tudi
njegovega
služabnika
ne
pustimo
tukaj
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
„
Hahaha
,
glavar
,
to
bo
imenitna
šala
!
Služabnik
mu
bo
moral
streči
,
ko
pridemo
v
svoje
skrivališče
.
Haha
,
ali
se
bodemo
krohotali
,
ko
mu
bo
na
prstenem
krožniku
nosil
suh
kruh
in
požirek
vode
.
Nam
vsaj
dolg
čas
ne
bo
v
našem
skrivnem
taborišču
.
“
Jurij
Skopec
hoče
oporekati
,
toda
v
zadnjem
trenotku
se
še
premisli
.
„
Dobro
tedaj
—
vzemi
ga
sabo
.
Jaz
imam
še
posebne
namene
in
ni
izključeno
,
da
še
nekaj
časa
tu
ostanemo
.
Že
zaradi
odkupnine
.
Toda
dobro
mu
zamaši
usta
,
zlodej
je
v
stanu
,
da
prične
kričati
,
ko
bi
začutil
tuje
ljudi
v
bližini
.
“
„
Se
je
že
zgodilo
,
glavar
,
“
pravi
Smukač
samozavestno
,
„
vražji
služabnik
ima
toliko
cunjo
v
ustih
,
da
se
mu
,
ko
ga
oprostimo
,
sklepi
še
nekaj
časa
ne
bodo
zaprli
.
“
„
Dobro
,
vleci
oba
vun
,
in
sam
osobno
ju
straži
.
Vse
naj
bo
pripravljeno
,
da
pri
najmanjši
nevarnosti
takoj
lahko
zapustimo
grad
.
“
Smukač
se
smeji
.
„
Veste
kaj
,
glavar
,
mene
bi
mikalo
,
da
še
nekaj
dnij
tukaj
živimo
v
izobilji
in
veselji
.
Kuhinja
je
preskrbljena
,
vina
se
nam
ne
majka
,
punice
pa
nam
bodejo
kratek
čas
delale
.
Veliko
jih
tako
ne
bode
treba
prositi
.
“
Jurij
Skopec
zmaje
z
glavo
.
„
Če
se
upaš
za
to
skrbeti
,
da
nas
nikdo
ne
moti
,
za
moj
del
.
Toda
sam
si
slišal
,
da
se
že
jutri
ostali
lovci
povrnejo
.
To
bi
bilo
lepo
presenečenje
!
“
Smukač
zgrabi
tiho
javkajočega
Martina
ter
ga
povezanega
z
njegovo
lastno
zanjko
,
ne
posebno
previdno
vleče
iz
sobe
.
—
Nič
bolje
se
ne
godi
baronu
,
s
katerim
se
tako
menda
še
ni
postopalo
,
odkar
so
je
porodil
.
Toda
tolovaji
imajo
sedaj
oblast
v
rokah
.
Baron
se
ne
more
upirati
in
Smukač
ga
vleče
vun
,
kakor
zveženj
starih
cunj
.
Smukač
hoče
obema
pokazati
,
kaj
to
pomeni
,
če
se
roparjem
posreči
tak
napad
.
Jednega
zgrabi
za
desno
,
drugega
za
levo
nogo
ter
ju
vleče
za
seboj
,
kakor
drvarji
bukov
hlod
.
Za
Smukačem
,
ki
se
svojemu
glavarju
prekanjeno
namuza
,
se
zapro
vrata
—
Jurij
Skopec
je
sam
.
Ne
,
ni
sam
,
na
divanu
leži
lepa
Amalija
,
katero
predrzni
tolovajski
glavar
opazuje
.
„
Ali
nisem
prišel
prepozno
?
“
praša
se
sam
sebe
.
„
Bog
zna
,
ali
razuzdanec
ni
že
v
kaki
noči
poprej
onečastil
lepe
deklice
.
Ha
,
potem
ga
—
“
Jurij
ne
dokonča
svojega
govora
,
kajti
Amalija
se
sedaj
zgane
.
Hitro
stopi
na
stran
,
da
ga
Amalija
ne
more
v
prvem
trenotku
zapaziti
.
Zopet
se
po
sobi
začuje
zdihljaj
.
„
Oj
,
kaj
se
z
menoj
zgodilo
?
“
stoka
Amalija
,
„
spominjam
se
—
nesramnež
—
vrgel
mi
je
zanjko
okrog
vratu
—
grdoba
—
oj
—
onečastil
—
me
je
!
“
„
Ne
,
Amalija
!
“
začuje
se
glas
,
„
lopov
ni
dosegel
,
kar
je
nameraval
.
“
Glasnim
krikom
se
deklica
vsklone
.
„
Kdo
govori
tukaj
?
“
praša
prestrašena
.
„
Ali
me
več
ne
poznate
?
“
praša
Jurij
Skopec
,
še
vedno
v
ozadji
stoječ
,
„
ali
ste
me
že
pozabila
?
“
Amalija
je
tako
razburjena
in
iznenadena
,
da
niti
ne
spozna
glasu
onega
moža
,
katerega
njeno
deviško
srce
tako
strastno
ljubi
.
„
Bodalce
—
kje
je
moje
bodalce
?
“
mrmra
,
„
braniti
se
moram
!
“
„
Zoper
mene
?
“
smehlja
se
Jurij
.
„
Moje
bodalce
!
“
stoka
Amalija
pol
obupana
.
Jurij
Skopec
vidi
,
kako
je
deklica
še
vsa
iz
sebe
.
„
Pomirite
se
,
“
pravi
ter
stopi
pred
njo
,
„
v
pravem
času
sem
še
prišel
,
z
menoj
pa
vsi
tovariši
,
katere
tudi
poznate
.
Ali
sedaj
razumete
,
lepa
Amalija
?
“
Amalija
zre
vanj
,
kakor
da
bi
ga
ne
poznala
.
„
Duh
njegov
!
“
stoka
prestrašena
.
„
Še
živim
,
“
smehlja
se
Jurij
Skopec
,
„
hahaha
,
ali
so
me
za
mrtvega
proglasili
?
“
„
‚
Rudeči
Tomaž
‘
—
“
„
Da
,
da
,
lopov
,
ž
njim
bodem
tudi
še
obračunal
,
ko
pride
pravi
čas
!
Sedaj
pa
me
poglejte
,
Amalija
,
ali
še
bolje
sezite
mi
v
roko
—
čutila
bodete
takoj
,
da
sem
človek
od
kostij
in
mesa
,
kakor
vsak
drugi
.
“
Amalija
še
vedno
ne
verjame
svojim
očem
—
ali
res
stoji
pred
njo
mož
,
po
katerem
je
toliko
hrepenela
,
katerega
je
že
kot
mrtvega
objokovala
?
„
Ni
mogoče
!
“
jeclja
.
Tu
vzame
Jurij
Skopec
njeno
malo
,
tresočo
se
roko
v
svojo
desnico
.
„
Amalija
,
“
pravi
,
„
da
,
jaz
sem
.
Preoblečen
kot
plemič
sem
prišel
v
ta
grad
.
Vedel
seveda
nisem
,
da
Vas
tukaj
dobim
,
drugače
bi
so
bil
že
poprej
pri
razuzdanem
baronu
zglasil
.
Toda
danes
po
noči
sem
se
s
Smukačem
splazil
za
njim
in
glej
—
pokazal
nam
je
sam
pot
v
to
sobo
,
ki
je
gotovo
le
pozlačena
ječa
.
“
—
Amalija
molči
,
tem
bolj
pa
govore
njene
oči
.
Še
vedno
se
jej
zdi
,
da
sanja
,
še
vedno
ne
more
verjeti
,
da
jo
je
ljubljeni
Jurij
v
zadnjem
trenotku
rešil
.
Toda
saj
tukaj
pred
njo
stoji
,
v
krasni
opravi
hrvatskega
plemiča
,
z
dragocenim
mečem
ob
strani
.
„
Le
čudite
se
,
“
smehlja
se
predrzni
mož
,
„
seveda
moja
zunanjost
ne
kaže
,
da
sem
tolovajski
glavar
,
toda
kmalu
bom
zopet
lovec
z
bodalom
in
samokresi
,
za
pasom
.
Ali
bi
Vam
bil
kot
plemič
bolj
povšeči
?
“
„
Ne
,
“
šepeta
Amalija
.
„
Tedaj
kot
tolovajski
glavar
?
—
Kot
tak
Vam
bolje
ugajam
?
“
Samo
prikima
,
toda
njene
temne
oči
začno
žareti
,
da
,
še
več
,
iz
njih
švigajo
iskre
plamteče
strasti
.
Amalija
je
živela
v
gojzdu
,
otrok
narave
jo
ostala
ter
ne
zna
prikrivati
,
kar
čuti
njeno
nepokvarjeno
srce
—
naj
ljubi
ali
pa
sovraži
.
Vstati
hoče
.
Toda
strah
jej
tiči
še
v
udih
in
oslabela
se
zopet
nasloni
na
mehke
blazine
divana
.
„
Oj
,
pomagal
Vam
bom
,
“
pravi
Jurij
Skopec
sočutno
.
Amalija
molči
.
Tu
se
tolovajski
glavar
vsede
poleg
nje
.
Kri
se
mu
vroče
pretaka
po
žilah
,
kajti
spominja
se
Smukačevih
besedij
:
„
Pravi
tolovajski
glavar
mora
lepo
nevesto
imeti
,
potem
ima
še-le
vse
,
kar
tako
sladi
prosto
življenje
v
gojzdu
.
“
In
ali
ni
tukaj
krasna
nevesta
,
iz
katere
očij
žari
strastna
ljubezen
?
Zakaj
ne
bi
smel
Amalijo
svojo
ljubico
imenovati
?
Kdo
mu
to
brani
?
Jurij
Skopec
ne
ve
,
da
ga
tudi
Milica
ljubi
,
sedaj
niti
ne
misli
na
divnega
dekleta
z
zlatimi
kodri
in
modrimi
očmi
.
Vidi
samo
razkošno
Amalijo
.
„
Ali
Vam
je
že
bolje
?
“
praša
.
Deklica
z
glavo
prikima
.
„
Pustite
me
še
malo
časa
,
“
prosi
tiho
.
Toda
že
se
prvi
smehljaj
prikaže
na
njenih
koralnih
ustnicah
.
Jurij
čuti
,
da
mu
vedno
bolj
vroče
prihaja
.
Sam
je
ž
njo
,
katero
je
rešil
,
in
gotovo
ju
nikdo
ne
bo
motil
.
—
Pripogne
se
k
njej
.
„
Povejte
mi
,
kaj
se
je
tukaj
zgodilo
,
“
šepeta
,
„
jaz
bi
rad
vse
natanko
vedel
—
vse
,
odkar
ste
bežala
iz
hiše
svojega
strijca
.
“
Amalija
se
nekoliko
vsklone
.
„
Ali
ne
bodejo
prišli
preganjalci
?
“
praša
bojazljivo
.
Jurij
Skopec
se
ponosno
nasmehne
.
„
To
bodo
raje
opustili
,
kajti
sedaj
sem
jaz
gospodar
na
tem
gradu
.
Nocoj
se
nam
ni
treba
bati
,
da
bi
nas
kdo
motil
,
zjutraj
ob
prvem
svitu
pa
odrinemo
.
“
Amalija
se
nasloni
.
Polutihim
glasom
pripoveduje
o
‚
rudečem
Tomažu
‘
in
njegovih
nakanah
,
o
svojem
begu
skozi
peč
in
dimnik
—
o
potovanji
in
dogodkih
v
gozdu
in
studencu
do
onega
trenotka
,
ko
jej
je
nesramni
Martin
vrgel
zanjko
okrog
vratu
.
„
Od
tukaj
naprej
se
več
ne
spominjam
,
“
pristavi
potem
tihim
glasom
.
„
Kar
se
je
potem
zgodilo
,
“
prične
Jurij
Skopec
živahno
,
„
je
kmalu
povedano
.
Prišel
sem
s
Smukačem
tu
sem
ravno
,
ko
je
baron
hotel
svojo
lepo
žrtvo
odnesti
v
spalnico
.
Toda
kar
je
iskal
,
to
je
razuzdanec
tudi
našel
,
čeravno
v
vsem
drugem
pomenu
,
kakor
bi
si
bil
to
ničvrednež
želel
.
“
Amalija
ga
žarečimi
očmi
gleda
.
„
In
Vi
ste
hoteli
k
meni
bežati
?
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
.
“
„
Da
,
“
šepeta
Amalija
,
„
saj
bi
ne
bilo
prvikrat
,
da
bi
se
pri
tolovajih
mudila
.
—
Saj
sem
bila
Vašega
varstva
gotova
.
“
Jurij
Skopec
pogleda
divno
,
razkošno
deklico
.
„
Ali
bi
bila
Vi
mojemu
varstvu
zaupala
?
“
pravi
počasi
,
„
jaz
sem
vendar
tolovajski
glavar
;
kaj
menite
,
da
je
to
dober
varuh
tako
lepe
deklice
,
kakor
ste
Vi
?
“
Amaliji
se
oči
svetijo
.
„
Da
!
Vi
bi
gotovo
nobenemu
tovarišu
ne
pustili
,
da
bi
se
me
dotaknil
.
“
Predrznež
si
gladi
brado
.
„
No
,
to
je
pač
res
,
“
pravi
ter
se
skrivnostno
smehlja
,
„
to
bi
se
bilo
zgodilo
,
toda
tudi
jaz
sem
sam
mlad
mož
,
in
strast
ni
tuja
mojemu
srcu
.
Mari
mislite
,
da
sem
kot
tak
sposoben
za
očetovskega
varuha
?
“
„
Če
me
le
pred
svojimi
ljudmi
branite
,
“
pravi
deklica
ter
globoko
zarudi
,
„
za
vse
drugo
se
potem
ne
zmenim
.
“
Juriju
Skopcu
to
zadostuje
.
Amalija
je
otrok
naravo
—
deklica
,
ki
se
ne
zna
hliniti
—
v
njenih
krasnih
očeh
se
jasno
bere
.
Tu
notri
gori
vroče
hrepenje
po
ljubezni
—
plamti
strastno
zahtevanje
ljubečega
srca
.
—
In
zopet
se
Jurij
pripogne
k
njej
.
„
Amalija
,
“
pravi
pogumni
mož
,
„
kaj
bi
ljudje
rekli
—
moji
tovariši
namreč
,
če
bi
Vi
na
moji
strani
živela
mej
tolovaji
?
“
Deklica
se
nasmeji
—
skoro
nagajivo
pogleda
svojega
rešitelja
.
„
Rekli
bodo
—
da
sem
nevesta
tolovajskega
glavarja
,
“
odgovori
skoro
nerazumljivim
glasom
.
Jurij
razkošno
deklico
krepko
objame
.
„
Da
,
tolovajskega
glavarja
nevesta
!
“
zakliče
.
„
Amalija
,
Ti
krasno
dete
,
rešil
sem
Te
Tvojih
sovražnikov
.
Res
to
ni
čin
,
s
katerim
bi
se
smel
ponašati
,
kajti
bila
je
to
v
prvi
vrsti
moja
dolžnost
.
Zahvaliti
se
Ti
moram
že
dvakrat
za
svoje
življenje
.
Amalija
,
Ti
lepa
deklica
,
ali
hočeš
biti
nevesta
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
?
“
Ne
odgovori
mu
,
toda
strastno
se
oklene
s
svojima
polnima
rokama
vratu
ljubljenega
moža
.
„
Jurij
,
“
šepeta
,
„
Tvoja
sem
,
že
tako
dolgo
,
s
Teboj
grem
—
stori
z
menoj
,
kar
Ti
je
drago
—
da
,
Tvoja
nevesta
—
Tvoja
tovarišica
v
nevarnosti
in
smrti
—
s
Teboj
grem
,
kamor
le
hočeš
—
saj
Te
tako
iskreno
ljubim
!
“
To
je
strast
!
In
Jurij
Skopec
?
Ali
je
zadovoljen
,
da
bo
imel
tako
krasno
ljubico
?
Menda
že
—
le
bliskoma
vidi
v
duhu
prikazen
,
mlado
,
divno
,
plavolaso
deklico
z
milimi
,
modrimi
očmi
.
Prikazen
hipoma
,
kakor
je
prišla
,
tudi
izgine
!
Jurij
gleda
ljubki
obraz
krasne
Amalije
,
koralne
njene
ustnice
,
in
strast
ga
premaga
.
Oj
—
ali
ni
on
tolovajski
glavar
?
Kdor
mora
ropati
sme
tudi
ljubiti
!
Vroč
poljub
pritisne
na
Amalijine
ustnice
,
poljubuje
jo
,
da
se
deklica
neznane
sreče
trese
po
celem
bujnem
telesu
.
—
„
Amalija
—
Jurij
!
“
To
ni
ljubezen
,
kakor
je
drugod
,
kjer
predsodki
,
šege
in
običaji
boljših
krogov
v
predpisane
meje
kujejo
ta
najblaženejši
čut
narave
!
To
je
divja
strast
,
žgoč
ogenj
!
Poljub
za
poljubom
!
Usta
se
srečavajo
v
plamteči
ljubezni
,
ves
ostali
svet
jo
pozabljen
in
iskreno
se
deklica
pritiska
na
široka
prsa
svojega
ljubimca
.
In
ko
ta
mladostna
dvojica
tu
uživa
radosti
prve
ljubezni
,
rogovilijo
rokovnjači
po
gradu
ter
iščejo
skrite
zaklade
.
Sedaj
se
bližajo
koraki
.
Smukač
se
pokaže
na
pragu
,
ravno
ko
Amalija
strastno
poljubuje
svojega
tolovajskega
ljubčka
.
„
Glavar
!
“
zakliče
Smukač
,
„
čas
je
,
da
odrinemo
,
jutro
se
že
mrači
.
“
Amalija
se
zgane
.
Smukač
se
dobrohotno
zasmeja
.
„
Oho
,
glavar
,
Vi
tudi
niste
rok
križem
držali
;
ogledali
ste
se
za
zalo
nevesto
,
kakor
to
pravemu
glavarju
prija
.
No
,
Amalija
je
kakor
navlašč
za
to
ustvarjena
,
vsi
smo
to
že
rekli
,
juhej
,
sedaj
bo
pri
nas
še-le
lepo
!
Glavar
,
Vi
imate
srečo
!
“
Jurij
Skopec
se
ponosno
smehlja
,
ko
se
Amalija
stiska
k
njemu
,
toda
temni
izraz
vendar
popolnoma
ne
izgine
iz
njegovega
lica
,
pozabiti
vendar
še
ne
more
preteklosti
.
Spomin
na
sramoto
,
srd
proti
ženi
grofa
Sokolskega
—
to
dvoje
noče
iz
njegovega
srca
.
Da
,
Jurij
Skopec
hoče
živeti
,
uživati
,
ropati
—
toda
tudi
se
maščevati
!
Sedaj
je
zopet
ves
glavar
.
„
Kako
je
,
“
vpraša
na
kratko
,
„
ali
so
vsi
ljudje
skupaj
?
“
„
No
,
da
,
glavar
,
“
odgovarja
Smukač
,
„
sedaj
smo
zopet
vsi
skupaj
.
Kar
jih
j
e
mladih
,
zabavali
so
se
z
ženskami
,
toda
prav
ste
imeli
,
ko
ste
rekli
,
da
teh
punic
,
kar
jih
je
v
tem
gradu
,
ni
mogoče
več
pokvariti
.
“
Amalija
gleda
ponosno
na
svojega
ljubčka
.
Čeravno
je
strastna
,
čeravno
se
je
tolikokrat
mej
tolovaji
mudila
,
oponašati
jej
nikdo
ne
more
,
da
ni
ohranila
svoje
nedolžnosti
.
Nikdo
ni
te
krasne
cvetke
odtrgal
,
srce
njeno
bije
le
za
jednega
ljubljenega
moža
.
In
sedaj
?
Jurija
je
poljubovala
,
to
je
res
,
strastno
ga
objemala
!
Kaj
še
le
bode
,
ko
bo
ž
njim
v
tihi
,
molčeči
noči
v
gojzdu
,
ali
kaki
jami
,
ali
pa
za
razpalimi
razvalinami
poleg
njega
bivala
?
Tedaj
—
tedaj
—
Temno
zarudi
v
lice
.
—
—
Jurij
je
zopet
popolnoma
glavar
svoje
čete
.
„
Ali
je
plen
povezan
?
“
praša
.
„
Vse
je
v
redu
,
glavar
.
Mnogo
sicer
ni
,
toda
izplačalo
se
je
vendar
.
Nekaj
služabnikov
smo
z
bodalci
malo
pošegetali
.
Oj
,
kako
so
skakali
,
javkali
in
stokali
!
Bilo
je
tako
smešno
,
da
smo
se
vsi
krohotali
.
Izpovedali
so
konečno
,
kar
so
vedeli
,
in
na
dvorišču
leži
precejšnje
število
čul
,
ki
so
vredne
,
da
jih
seboj
vzamemo
.
Denarja
se
nam
za
sedaj
ne
bo
manjkalo
,
saj
židje
v
mestih
vse
pokupijo
.
“
Jurij
ponosno
prikima
z
glavo
.
„
Dobro
,
Smukač
,
dani
se
,
odrinemo
.
Pojdi
,
Amalija
,
sedaj
greš
z
menoj
!
“
Deklica
se
takoj
obesi
pod
pazduho
svojemu
ljubimcu
.
„
No
,
glavar
,
“
praša
Smukač
,
„
ali
se
ne
bodete
zopet
za
lovca
preoblekli
?
Oprava
leži
zunaj
poleg
moje
.
“
Že
mu
hoče
pritrditi
,
tu
se
še
v
zadnjem
trenotku
premisli
.
—
„
Ne
,
“
pravi
svojemu
zaupnemu
tovarišu
,
„
drugače
sem
se
premislil
.
Jahala
bodeva
midva
zopet
kot
plemiča
.
“
„
Toda
,
glavar
,
to
bi
bilo
nevarno
.
“
„
Naj
bo
,
toda
jaz
imam
posebne
namene
.
Tako
je
bolje
,
in
iz
baronovega
hleva
vzemi
še
nekaj
konj
.
“
„
Samo
trije
so
tukaj
,
glavar
.
“
„
Ah
,
tako
,
ostali
so
pri
lovcih
,
katere
danes
pričakujejo
.
Tudi
trije
zadostujejo
.
Najmirnejšega
naj
jaha
Amalija
.
“
„
O
,
tudi
na
najognjevitejšem
varno
jaham
,
“
pripomni
lepa
deklica
samozavestno
.
„
Verjamem
Ti
,
“
odgovarja
Jurij
,
„
toda
bolje
je
tako
,
če
ne
sediš
na
tako
divji
živali
.
—
Cekinar
naj
vzame
drugega
konja
,
“
obrne
se
zopet
k
Smukaču
,
„
na
tretjem
pa
naj
jaha
baron
,
seveda
dobro
zvezan
.
Lopovski
služabnik
naj
brusi
svoje
pete
,
in
če
se
obotavlja
,
poskusi
naj
še
enkrat
,
kako
neprijetno
bič
diši
.
“
„
Dobro
,
glavar
!
“
„
Tedaj
odrinimo
,
čas
hiti
!
“
Smukač
stopa
prvi
,
za
njim
Skopec
z
Amalijo
.
Na
dvorišči
stoje
tolovaji
ter
se
dobre
volje
zabavajo
,
kajti
roparski
napad
se
je
izvrstno
obnesel
.
Na
glavarjevo
znamenje
se
oblože
z
ropom
ter
gredo
proti
izhodu
,
kjer
stoje
straže
.
Cekinar
pa
se
še
enkrat
obrne
proti
baronovim
služabnikom
,
ki
so
vsi
skupaj
v
prostorni
dvorani
zaprti
.
Najprvo
jim
z
bliščečim
bodalom
zapreti
,
potem
pa
preplašenim
bojazljivcem
pomoli
dvoje
nabasanih
samokresov
pod
nos
.
„
Sedaj
napnite
svoja
ušesa
,
jazbeci
,
“
pravi
s
tako
pohlevnim
glasom
,
kakor
da
bi
bil
najmiroljubnejši
čiovok
na
zemlji
.
„
Jaz
grem
za
trenotek
na
vrt
.
Kdor
pred
pretekom
jedne
ure
le
črhne
—
samo
jedno
besedo
zine
—
ta
je
že
toliko
,
kakor
mrtev
in
pokopan
.
Nasadim
ga
,
kakor
goloba
na
raženj
—
pri
živem
telesu
ga
spečem
,
da
mu
pa
vrhu
tega
še
malo
vrat
prerežem
,
o
tem
niti
ne
govorim
.
“
Tolpa
zbeganih
služabnikov
in
deklet
se
stiska
v
kot
.
Cekinar
pri
vsej
hladnokrvnosti
ni
mož
,
s
katerim
bi
bilo
dobro
črešnje
zobati
.
Dekle
zatrjujejo
,
da
bodo
molčale
kakor
v
grobu
,
služabniki
pa
tako
ne
morejo
govoriti
,
ker
so
jim
usta
zamašena
.
„
Dobro
—
za
Vas
vse
dobro
,
če
me
ubogate
,
“
pravi
Cekinar
,
in
oči
se
mu
peklensko
svetijo
,
„
če
pa
ne
,
potem
Vas
pomorim
,
kakor
mišjo
zalego
.
Svet
bi
tako
ne
imel
velike
izgube
,
če
Vas
malo
podavim
.
“
Še
enkrat
zamahne
z
bodalom
,
potem
pa
hiti
za
svojimi
tovariši
,
ki
so
že
zapustili
grad
.
Konji
rezgetajo
.
Amalija
sedi
na
ženskem
sedlu
,
katero
so
tolovaji
našli
v
grajskem
hlevu
—
dokaz
,
da
so
se
na
gradu
včasih
tudi
druge
ženske
mudilo
,
ne
samo
zaprta
dekleta
.
Lepa
Amalija
so
lahkotno
giblje
na
čilem
konjiči
,
Cekinar
pa
se
trudapolno
skobaca
na
visoko
kobilo
,
kajti
konj
ni
posebno
vajen
.
Baron
se
klaverno
drži
v
sedlu
;
razuzdanec
je
povezan
kakor
snop
slame
.
„
