bilnekak
finančni
minister
Ilirije
.
Justično
upravo
je
uredil
Napoleon
tako
,
da
je
bila
v
Ljubljani
ustanovljeno
apelacijsko
sodišče
in
posebno
trgovsko
sodišče
.
Ustanovljena
je
bila
dalje
v
Ljubljani
notarska
zbornica
in
komerčna
komisija
,
iz
katere
se
je
pozneje
razvila
trgovska
zbornica
.
Nova
organizacija
je
tudi
dobro
skrbela
za
trgovino
,
čeprav
Ljubljančanom
ni
bilo
prav
,
da
je
vlada
dovolila
tolikim
Italijanom
,
da
so
se
naselili
v
Ljubljani
.
Tudi
po
Marmontu
urejeno
šolstvo
se
je
reorganiziralo
.
Centralna
šola
v
Ljubljani
se
je
premenila
v
akademijo
,
to
je
,
v
pravo
vseučilišče
;
gimnazija
pa
se
je
spopolnila
v
kolegij
.
Skrbelo
se
je
,
da
se
je
v
vseh
šolah
učil
francoski
jezik
,
ali
pustila
se
je
profesorjem
pravica
,
da
so
vse
predmete
predavali
v
slovenskem
ali
v
nemškem
jeziku
.
Tudi
pošto
je
vlada
dobro
uredila
.
Vsak
dan
so
hodili
kurirji
v
Trst
in
prihajali
iz
Trsta
,
trikrat
na
teden
je
bila
zveza
z
Dunajem
in
trikrat
na
teden
z
Italijo
,
s
Francijo
in
z
Orijentom
.
V
glavnem
je
bil
novi
organizacijski
načrt
posnet
po
organizaciji
Francije
,
a
tendenca
njegova
je
bila
,
zagotoviti
pariški
vladi
kar
mogoče
največji
direktni
vpliv
na
Ilirijo
in
oblast
francoskih
funkcijonarjev
utesniti
kolikor
se
je
sploh
dalo
.
Novi
načrt
je
bil
pravi
odsev
Napoleonovega
centralizma
in
avtokratstva
.
Predno
se
je
izvedla
nova
organizacija
,
so
se
zgodile
precej
važne
osebne
premembe
.
Najpomembnejša
med
vsemi
je
bila
prememba
v
osebi
generalnega
guvernerja
.
Marmontov
naslednik
je
postal
39
letni
general
Henri
grof
Bertrand
.
Ta
je
bil
eden
najzvestejših
Napoleonovih
pristašev
.
Bertrand
se
je
pod
Napoleonom
bojeval
v
Italiji
in
v
Egiptu
in
se
je
l.
1805.
v
bitki
pri
Austerlitzu
tako
odlikoval
,
da
ga
je
Napoleon
imenoval
svojim
generalnim
adjutantom
.
L.
1806.
je
Bertrand
dosegel
,
da
je
trdnjava
Spandau
kapitulirali
l.
1807.
je
v
bitki
pri
Friedlandu
kot
divizijski
general
odločil
v
prid
Francozom
in
si
v
bitki
pri
Aspernu
l.
1809.
pridobil
velikanskih
zaslug
s
tem
,
da
je
pravočasno
napravil
mostove
čez
Donavo
,
za
kar
mu
je
Napoleon
podelil
grofovstvo
.
Bertrand
ni
bil
tako
odličen
vojskovodja
,
kakor
Marmont
,
ni
bil
niti
tako
duhovit
,
niti
tako
vsestransko
izobražen
,
a
bil
je
cesarju
zvesto
udan
.
Cesar
mu
je
tudi
skoro
popolnoma
zaupal
,
ali
iz
previdnosti
je
le
poslal
v
Ljubljano
svojega
prav
specijelnega
zaupnika
,
ki
je
imel
nalogo
,
nadzirati
generalnega
guvernerja
in
vse
intendante
.
To
je
bil
član
državnega
sveta
Las-Cazes
.
Napoleon
ga
je
imenoval
predsednikom
komisije
ilirskega
državnega
dolga
,
a
to
mesto
je
bilo
le
ustanovljeno
,
da
ima
Las-Cazes
vpogled
v
ilirsko
upravo
.
Las-Cazes
je
bil
Napoleonu
neskončno
udan
in
ga
tudi
v
nesreči
ni
zapustil
.
Ko
so
Angleži
odpeljali
Napoleona
na
mali
otok
Sv.
Helene
,
sledil
mu
je
zvesti
in
udani
Las-Cases
tudi
tja
.
Las-Cazes
je
provzročil
,
da
sta
odstopila
kmalu
po
uvedbi
nove
organizacije
generalni
intendant
baron
de
Belleville
in
generalni
justični
komisar
Coffinhal
in
izposloval
,
da
je
bil
imenovan
zapovednikom
žandarmerije
J.
J.
Robelot
,
ljuti
preganjalec
vseh
duhovnikov
,
ki
so
konspirirali
proti
Franciji
in
za
združenje
Ilirije
z
Avstrijo
.
Bertrand
je
bil
imenovan
generalnim
intendantom
dne
25.
marca
1811
,
a
je
šele
junija
meseca
prišel
v
Ljubljano
.
Nova
organizacija
je
bila
zaukazana
s
cesarskim
dekretom
z
dne
15.
aprila
1811.
Pravega
pomena
te
organizacije
velika
večina
takrat
narodno
mislečih
Slovencev
ni
razumela
,
ker
je
uvaževala
le
dvoje
:
da
je
bila
oblast
generalnega
guvernerja
skrčena
na
minimum
in
da
francoska
vlada
ni
utesnila
pravic
,
ki
jih
je
bil
Marmont
priznal
slovenskemu
jeziku
.
Ko
je
pariška
vlada
po
nasvetu
justičnega
komisarja
Coffinhala
imenovala
tako
pri
tribunalu
kakor
pri
apelacijskem
sodišču
samo
slovenskega
ali
hrvatskega
jezika
popolnoma
zmožne
funkcijonarje
in
nobenega
Nemca
in
ko
je
bil
Fran
Damjan
imenovan
prezidentom
trgovske
sodnije
,
so
utihnili
tudi
tisti
,
ki
so
imeli
proti
novi
organizaciji
svoje
in
sicer
upravičene
pomisleke
.
Predno
se
je
pa
to
izvršilo
,
je
Andrej
Kopitar
učakal
v
Ljubljani
sijajen
triumf
in
provzročil
veliko
in
močno
gibanje
proti
duhovščini
.
Ves
čas
,
kar
je
bila
Ljudmila
v
Ljubljani
,
ni
niti
z
najmanjšim
znamenjem
pokazala
,
da
se
želi
približati
Konradu
,
tako
da
razen
generala
Deizonsa
,
Mare
in
Konrada
ni
nihče
vedel
,
kdo
da
je
.
Živela
je
skromno
a
dostojno
.
Ko
je
operna
družba
zapustila
Ljubljano
,
ni
šla
»
gospodična
Olimpija
«
z
družbo
,
nego
se
je
od
nje
ločila
in
ostala
v
mestu
.
»
Spokorjeno
grešnico
«
jo
je
imenoval
Konrad
,
ko
je
izvedel
,
kako
pridno
hodi
Ljudmila
k
maši
in
k
izpovedi
,
sicer
se
pa
drži
svojega
doma
in
ne
občuje
skoro
z
nikomer
,
izvzemši
v
tistih
hišah
,
kjer
je
imela
kot
učiteljica
petja
nekaj
zaslužka
.
V
teh
hišah
pa
so
sodili
,
da
je
Ljudmila
nagnena
misticizmu
,
drugače
pa
vzorna
ženska
.
V
celi
Ljubljani
je
bil
en
sam
človek
,
kateremu
se
je
Ljudmila
zdela
sumljiva
,
in
ta
človek
je
bil
Andrej
Kopitar
,
ki
je
pa
molčal
kakor
grob
o
vsem
,
kar
je
vedel
in
zasledil
.
Kmalu
po
odhodu
maršala
Marmonta
je
bila
v
gostoljubni
hiši
barona
Cojza
velika
soareja
.
Čim
je
Marmont
odšel
,
se
je
namreč
baronici
Cojzova
takorekoč
poživila
,
prav
kakor
bi
čutila
,
da
je
prišel
zdaj
čas
,
da
si
zopet
pridobi
prvenstvo
med
ljubljanskimi
damami
in
izpodrine
Maro
Damjanovo
.
Zato
se
je
v
hiši
njenega
strica
začelo
živahnejše
življenje
.
Najprej
so
bili
vabljeni
posamični
gospodje
,
potem
pa
je
bila
prirejena
velika
soareja
,
na
katero
so
bili
povabljeni
tudi
odličnejši
francoski
funkcijonarji
in
oficirji
.
Zbrala
se
je
lepa
družba
,
in
navzočna
sta
bila
tudi
Konrad
in
Kopitar
.
Središče
vse
družbe
je
bila
seveda
baronica
Cojzova
,
ki
je
s
svojo
lepoto
in
s
svojo
duhovitostjo
očarala
vse
navzočnike
,
tako
da
se
je
okrog
nje
kar
trlo
čestilcev
.
Najbolj
se
je
vsiljeval
grof
Laval
,
med
tem
ko
se
je
Kopitar
držal
v
ozadju
,
dasi
ni
baronice
niti
trenotek
izpustil
iz
oči
.
Starejši
gospodje
so
bili
zbrani
okrog
barona
Cojza
,
ki
vsled
bolezni
v
nogah
ni
mogel
zapustiti
svojega
stola
,
a
je
bil
sicer
zgovoren
in
živahen
mož
in
znal
svoje
družabnike
izborno
zabavati
.
—
Čujte
,
gospod
Kopitar
,
je
zaklical
baron
Cojz
,
ko
je
prišel
Kopitar
mimo
skupine
,
ki
je
bila
zbrana
okrog
barona
.
Povejte
še
vi
svoje
mnenje
.
Tu
se
namreč
prepiramo
zaradi
bodočnosti
Slovencev
.
Jaz
pravim
,
da
tudi
slovenski
narod
lahko
postane
velik
in
slaven
,
grof
Lichtenberg
pa
trdi
,
da
je
to
izključeno
in
nemogoče
.
Kaj
menite
,
kdo
ima
prav
?
—
Oba
imata
prav
,
je
lakonično
rekel
Kopitar
in
se
ustavil
pri
družbi
.
—
Eh
—
kako
—
eh
—
oba
vendar
eh
—
ne
moreva
prav
imeti
,
se
je
čudil
grof
Lichtenberg
,
ki
je
močno
nosljal
,
a
se
tolažil
s
tem
,
da
je
nosljanje
rodbinska
lastnost
vseh
grofov
Liehtenbergov
izza
pradavnih
časov
.
—
Oba
imata
prav
,
je
ponovil
Kopitar
.
Bodočnost
slovenskega
naroda
je
odvisna
po
naroda
samega
.
Kakor
se
mora
vsak
posamični
človek
boriti
za
kruh
in
za
obstanek
,
in
je
njegova
usoda
odvisna
od
njegovih
lastnih
moči
,
tako
je
tudi
pri
narodih
.
Zdrav
narod
bo
vedno
skušal
se
povzpeti
čimvišje
,
dobiti
čimvečjo
moč
.
Narod
,
ki
ni
zdrav
,
izgubi
svojo
zavednost
in
postane
hlapec
drugih
,
zdravih
narodov
.
—
Ali
—
prosim
vas
—
kaj
je
to
»
narod
«
?
—
Po
mojih
mislih
je
narod
le
tista
družabna
celota
,
ki
ima
svojo
državo
in
svojo
kulturo
.
Grof
Lichtenberg
se
je
bil
že
razgrel
.
Spadal
je
med
tiste
aristokrate
,
ki
bi
bili
slovensko
narodno
gibanje
najrajši
zatrli
.
—
Dovolite
mi
,
da
Vam
povem
svoje
mnenje
,
je
odgovoril
Kopitar
.
Slovenci
smo
ravnotako
narod
,
kakor
Nemci
,
Francozi
in
Italijani
,
namreč
sad
posebnega
naravnega
procesa
.
V
tem
procesu
smo
postali
zgodovinska
enota
,
posebna
narodna
individualnost
,
s
posebnimi
lastnostrmi
in
s
posebnim
jezikom
—
ki
se
na
srečo
skoro
nič
ne
razločuje
od
jezikov
balkanskih
narodov
.
Naš
jezik
je
izraz
naše
duše
in
tista
vez
.
ki
nas
je
vsa
stoletja
vezala
.
Slovenci
imamo
svoj
skupni
jezik
,
svoj
skupni
značaj
,
svoje
skupne
interese
in
zato
smo
narod
,
četudi
smo
še
pod
tujo
oblastjo
.
Kakor
mora
vsak
posameznik
skrbeti
,
da
ohrani
svoje
stališče
v
človeški
družbi
,
tako
mora
skrbeti
tudi
narod
.
Narod
ni
druzega
,
kakor
familija
v
širšem
pomenu
besede
.
Gorje
familiji
,
v
kateri
posamezniki
ne
gledajo
na
skupno
korist
.
Taka
familija
se
raztepe
in
propade
v
sužnost
ter
se
v
drugi
ali
v
tretji
generaciji
izgubi
v
nič
.
Če
bo
imel
slovenski
narod
dovolj
življenjske
moči
v
sebi
,
mu
je
prihodnost
zagotovljena
,
če
ne
bo
imel
te
moči
,
potem
ni
zdrav
in
za
življenje
sposoben
.
—
Ali
—
prosim
Vas
—
je
nosijal
grof
Lichtenberg
,
kdo
pa
je
naroden
Slovenec
na
Kranjskem
.
Skoro
bi
rekel
,
da
se
narodni
Slovenci
lahko
na
prstih
seštejejo
.
Mesta
so
nemška
in
v
mestih
je
inteligenca
.
—
A
kdo
jo
daje
mestom
,
to
inteligenco
?
Slovenski
kmet
!
Ta
kmet
ne
zalaga
mest
samo
s
fižolom
in
z
zeljnatimi
glavami
,
nego
tudi
s
človeškim
mesom
in
duhom
!
—
Ah
—
ta
Vaš
kmet
!
je
menil
silno
zaničljivo
grof
Lichtenberg
.
Kaj
bo
ta
kmet
!
Ta
ni
za
nič
druzega
,
ko
za
hlapčevska
dela
,
sicer
pa
brez
zavednosti
—
s
tem
ne
bodete
ničesar
opravili
.
Kopitar
je
povesil
glavo
.
Spoznal
je
,
da
je
v
teh
besedah
grofa
Lichtenberga
mnogo
resnice
,
čez
nekaj
trenotkov
pa
se
je
viravnal
in
srdito
rekel
:
—
A
kdo
je
iz
našega
kmeta
naredil
to
,
kar
je
?
Njegovi
gospodarji
in
njihovi
zavezniki
,
katoliški
duhovniki
.
Da
bi
ga
laglje
vladali
in
izkoriščali
,
so
zlomili
njegovo
moštvo
,
zastrupili
njegovo
kri
,
mu
vcepili
helotska
čustva
in
ga
gospodarsko
spravili
na
beraško
palico
.
Zdaj
živi
ta
narod
ob
krompirju
,
ki
ne
daje
človeku
nič
moči
in
krvi
nič
železa
,
ki
ne
zahteva
ne
umnega
kmetovanja
,
ne
marljivosti
in
ne
podjetnosti
.
Kako
naj
bo
tak
kmet
čvrst
,
podjeten
in
nevstrašen
,
kako
naj
sovraži
vsako
tiranstvo
in
se
razvname
za
narodno
neodvisnost
?
Duhovniki
so
ga
naučili
,
da
je
greh
,
čutiti
človeško
;
vtepli
so
mu
navado
,
pokoravati
se
ponižno
in
slediti
duhovniku
,
kakor
sledi
pes
svojemu
gospodarju
;
vsak
dan
mu
oznanjajo
,
da
življenje
na
tej
zemlji
ni
druzega
,
kakor
pripravnica
za
nebesa
.
Kako
naj
bo
tak
kmet
dovzeten
za
narodne
ideale
in
sposoben
za
delo
za
njih
uresničenje
?
—
No
,
torej
imam
le
jaz
prav
,
se
je
veselil
grof
Lichtenberg
.
—
Nikar
se
prezgodaj
ne
radujte
,
je
menil
Kopitar
.
Moč
navade
,
strah
pred
prihodnostjo
,
skrb
za
vsakdanji
živež
so
velika
ovira
—
a
vendar
se
da
tudi
to
ubogo
ljudstvo
je
poživiti
.
Samo
če
spozna
,
da
boj
za
narodno
neodvisnost
ni
druzega
,
kakor
boj
,
da
bi
slovenska
familija
v
človečki
družbi
veljala
toliko
kakor
druge
familije
.
Vsak
posameznik
skuša
naprej
priti
,
dobiti
boljšega
kruha
;
narodno
gibanje
ima
isti
namen
,
namreč
namen
,
zagotoviti
vsem
članom
boljši
kruh
,
prijetnejši
obstanek
.
Če
kmet
to
sprevidi
,
ga
bo
laglje
pridobiti
za
narodno
stvar
,
kajti
spoznanje
,
da
je
ta
narodni
boj
končno
le
boj
za
lastno
zemljo
in
za
lastni
kruh
,
bo
premagalo
vse
druge
pomisleke
.
—
Tega
ne
verjamem
,
najprej
je
vendar
vsakdo
človek
.
Jaz
sem
najprej
človek
in
potem
šele
Nemec
.
—
Jaz
pa
sem
najprej
Slovenec
in
potem
šele
človek
,
je
s
plamtečimi
očmi
vzkliknil
Kopitar
.
In
tako
je
pri
vseh
zavednih
narodih
.
Zgodovina
uči
to
na
vsaki
strani
.
Ko
bi
ne
bilo
tako
,
bi
ne
bilo
toliko
krvi
teklo
v
različnih
plemenskih
bojih
.
Brez
mož
,
ki
se
ne
ustrašijo
ne
nevarnosti
in
ne
odgovornosti
,
brez
takih
mož
se
ni
še
nikdar
nič
znamenitega
izvršilo
.
Vsaka
stran
povestnice
je
polna
pota
in
krvi
onih
mož
,
v
katerih
je
bila
poosebljena
za
historično
rešitev
dozorela
misel
.
—
Vse
prav
—
ali
jaz
vendar
ne
verjamem
,
da
bi
se
v
Slovencih
kdaj
tako
zgodilo
,
kakor
vi
pripovedujete
,
je
dejal
grof
Lichtenberg
.
—
Mogoče
je
to
—
če
se
tudi
zgodi
,
tega
nihče
ne
ve
in
zato
sem
tudi
rekel
,
da
imata
glede
bodočnosti
Slovencev
oba
prav
,
vi
gospod
grof
in
gospod
baron
tudi
.
Treba
je
le
velikih
mož
in
pokaže
se
,
če
je
Slovencem
sojena
lepša
prihodnjost
ali
če
morajo
umreti
kot
sužnji
.
—
S
posamičnimi
možmi
,
pa
naj
so
še
tako
veliki
,
se
ne
da
nič
opraviti
.
—
O
pač
,
je
s
povdarkom
vzkliknil
Kopitar
.
Vsi
veliki
prevrati
so
delo
posamičnih
mož
.
Brez
takih
velikih
mož
,
ki
znajo
razvneti
dušo
in
srce
naroda
,
ki
se
v
strastnem
sovraštvu
upro
obstoječim
razmeram
,
se
ni
še
nič
velikega
izvršilo
.
Nekaj
takih
mož
naj
nam
da
usoda
,
potem
,
to
je
moje
upanje
,
bi
bila
Slovencem
zagotovljena
prihodnjost
.
Med
tem
ko
je
Kopitar
govoril
,
je
postala
pozorna
vsa
družba
na
to
,
okoli
barona
Cojza
zbrano
skupino
.
—
Kaj
se
prepirate
zaradi
takih
dolgočasnih
reči
,
je
rekla
baronica
.
To
smo
mi
imeli
zanimivejše
pogovore
!
—
Govorili
smo
o
preseljevanju
duše
—
kakor
si
je
Judi
predstavljajo
.
—
Kaj
pa
bi
vi
hoteli
postati
baronica
,
če
bi
se
duše
res
selile
iz
telesa
v
telo
,
je
vprašal
Kopitar
.
—
No
,
seveda
labod
—
je
odgovorila
koketno
baronica
.
Na
Kopitarjevem
obrazu
se
je
pojavil
sarkastičen
usmev
.
—
Ah
—
je
vzkliknil
Kopitar
—
labod
!
Nekaj
lepega
ste
si
izbrali
!
Labod
!
Ves
dan
bi
s
trebuhom
v
vodi
ležali
in
vrat
zvijali
!
In
to
vas
veseli
?
Baronica
pa
ni
odgovorila
,
kajti
v
tem
trenutku
so
se
odprla
vrata
in
na
pragu
se
je
pojavila
—
Ljudmila
.
Ljudmila
je
že
pred
dlje
časom
—
po
vplivih
,
ki
niso
bili
znani
ne
Konradu
,
ne
Kopitarju
—
prišla
v
hišo
barona
Cojza
,
češ
,
da
se
pri
nji
baronica
Cojzova
spopolnjuje
v
petju
.
Povabljena
je
bila
tudi
na
soarejo
k
baronu
Cojzu
,
da
bi
zapela
nekaj
,
tedaj
jako
priljubljenih
italijanskih
opernih
arij
.
Ko
je
Ljudmila
stopila
v
sobo
,
se
je
Konrad
resnično
prestrašil
;
prva
njegova
misel
je
bila
,
da
je
zdaj
prišel
zanj
odločilni
trenotek
,
da
se
bliža
katastrofa
.
Ta
misel
ga
je
tako
prevzela
,
da
se
kar
ni
mogel
ganiti
in
še
zapazil
ni
,
da
je
bila
baronica
Cojsova
pohitela
»
gospodični
Olimpiji
«
nasproti
,
jo
z
veliko
prijaznostjo
povedla
v
dvorano
ter
jo
predstavila
navzočnim
damam
in
gospodom
.
Zavedel
se
je
šele
,
ko
sta
baronica
in
Ljudmila
stali
—
pred
njim
.
—
Gospodična
Olimpija
—
gospod
kapitan
Podobnik
—
je
predstavljala
baronica
.
Nemo
sta
se
Konrad
in
Ljudmila
poklonila
drug
drugemu
,
hladno
in
ceremonijelno
.
Kakor
da
sta
si
popolnoma
tuja
,
sta
stala
čez
dolgo
let
zopet
skupaj
—
mož
in
žena
.
Njiju
pogledi
so
se
zadeli
.
V
Konradovih
očeh
se
je
zrcalila
trda
nepristopnost
,
nepreklicni
sklep
,
da
je
ta
ženska
zanj
mrtva
—
v
Ljudmilinih
očeh
je
nejasno
,
neki
tajinstveni
ogenj
,
neki
žar
zavratnosti
in
prekanjenosti
.
Ljudmila
in
baronica
Gojzova
sta
šli
dalje
.
Konrad
se
je
odvrnil
od
njiju
in
začel
misliti
,
kako
bi
se
najlaglje
odstranil
iz
družbe
,
med
tem
ko
jima
je
Kopitar
z
napeto
pozornostjo
sledil
.
—
Gospodična
Olimpija
—
grof
de
Laval
—
je
predstavljala
baronica
Cojzova
.
Kopitarjev
pogled
je
postal
teman
in
jezen
.
—
Čemu
neki
prikrivata
,
da
se
poznata
?
Za
tem
mora
nekaj
tičati
.
Tako
je
govoril
Kopitar
sam
sebi
in
sklenil
,
da
posveti
grofu
Lavalu
in
Ljudmili
največjo
pozornost
.
Toda
tega
sklepa
ni
mogel
izvršiti
,
kajti
baronica
ga
je
povabila
,
naj
bi
ž
njo
muziciral
.
Temu
povabilu
se
je
seveda
moral
odzvati
in
tako
vsled
tega
ni
mogel
videti
,
kako
je
Ljudmila
sedeč
ob
senci
blizu
okna
in
veselo
kramljajo
z
grofom
Lavalom
in
z
raznimi
drugimi
gospodi
,
neprestano
obračala
svoje
oči
na
Konrada
,
zdaj
milo
in
proseče
,
zdaj
zapeljivo
,
plamteče
in
obetajoče
,
med
tem
,
ko
je
ostal
Konrad
trd
in
hladen
.
Kopitar
je
igral
na
gosli
,
baronica
pa
ga
je
spremljala
na
klavirju
.
Baronica
je
bila
postala
izredno
vesela
in
razposajena
in
je
kar
očitno
koketirala
s
Kopitarjem
.
Ta
je
bil
hipoma
v
ognju
.
Baronica
ga
je
imela
popolnoma
v
oblasti
.
Čim
pa
je
zapazila
da
so
Kopitarja
prevzela
njegova
čutila
,
da
ga
je
premagala
njegova
ljubezen
do
nje
,
tedaj
je
postala
hladna
in
se
porogljivo
in
prezirljivo
nasmehnila
.
—
Kaj
je
pomenilo
vaše
koketiranje
in
potem
to
posmehovanje
,
baronica
?
je
tiho
,
a
osorno
vprašal
Kopitar
,
ko
sta
nehala
igrati
.
Z
lahnim
usmevom
je
baronica
rekla
:
—
To
je
kazen
za
Vašo
surovo
opazko
o
labodu
.
Z
menoj
se
ne
bodete
norčevali
.
In
čez
nekaj
trenotkov
je
z
neko
neusmiljenostjo
pristavila
:
Jaz
vem
,
kako
vas
zadenem
in
ranim
—
čuvajte
se
torej
.
Molče
se
je
obrnil
Kopitar
proč
,
baronica
pa
se
je
rezko
zasmejala
za
njim
.
Zdaj
je
stopila
Ljudmila
h
klavirju
in
vse
se
je
zbralo
okrog
nje
,
da
čuje
v
tistih
časih
tako
priljubljeno
italijansko
pesem
»
Non
posso
dimenticar
«
(
Pozabiti
ne
morem
)
.
Pela
je
res
krasno
in
z
vročim
čutom
,
tako
da
so
bili
vsi
očarani
.
Ko
je
prišla
do
mesta
:
»
Ne
morem
te
pozabiti
,
ti
ljubeč
moj
edini
«
,
tedaj
je
nagloma
,
a
goreče
pogledala
Konrada
.
Odpela
je
ta
odstavek
s
tako
vidno
bolestjo
,
da
so
vsi
imeli
utis
,
da
je
morala
nekaj
posebno
žalostnega
doživeti
in
da
ji
pri
pevanju
te
pesmi
krvavi
srce
.
Kopitar
je
bil
stopil
v
sosedno
sobo
,
kjer
je
bil
postavljen
buffet
in
hitro
izpraznil
nekaj
čaš
vina
.
Baroničino
postopanje
ga
je
bilo
hudo
ranilo
.
Iz
sosedne
sobe
je
slišal
peti
:
»
Non
posso
dimentioar
«
.
To
ga
je
speklo
v
srce
,
ker
se
je
zavedal
,
da
tudi
on
ne
more
pozabiti
in
da
je
obsojen
,
ginevati
v
nesrečni
,
brezupni
ljubezni
.
Za
njim
je
rahlo
zašumela
ženska
obleka
,
mehka
roka
mu
je
pogladila
lase
—
baronica
Cojzova
je
stala
poleg
njega
.
—
Ne
bodite
hudi
,
Kopitar
,
je
dihnila
,
in
potrpite
malo
z
menoj
.
—
Zakaj
me
tako
trpinčite
,
baronica
?
To
je
brezsrčno
,
da
me
najprej
z
rafinirano
koketerijo
razdražite
tako
,
da
se
ne
morem
več
premagovati
—
potem
pa
me
neusmiljeno
pahnete
od
sebe
.
—
Prej
sem
se
jezila
na
Vas
,
ker
ste
me
z
labodom
osmešili
—
zdaj
pa
mi
je
žal
.
Kajne
,
da
niste
več
hudi
name
?
Baronica
je
stopila
prav
blizu
Kopitarja
—
kakor
bi
čakala
,
da
jo
že
objame
in
pritisne
k
sebi
.
V
Kopitarju
je
vse
plamtelo
,
a
vendar
se
ni
ganil
.
Samo
na
obrazu
in
na
očeh
se
mu
je
poznalo
,
kako
trpi
.
—
Pustite
me
,
baronica
!
Da
Vas
neskončno
ljubim
,
to
Vam
je
znano
—
a
ker
je
meni
znano
,
kaj
leži
med
nama
in
da
je
ta
ljubezen
brezupna
,
zato
Vas
prosim
,
prizanašajte
mi.
Jaz
se
ne
bom
mogel
vedno
premagovati
,
a
če
enkrat
poljubim
ta
usta
,
potem
me
nobena
sila
na
svetu
ne
odtrga
veš
od
njih
.
Baronica
je
stopila
nekaj
korakov
nazaj
in
njeno
lice
je
dobilo
običajni
hladni
izraz
.
—
Pojdiva
,
je
rekla
polglasno
in
se
vrnila
v
družbo
.
Kopitar
pa
ji
ni
sledil
.
Sedel
je
k
oknu
v
polutemo
in
se
zatopil
v
svoje
misli
.
Taki
dogodki
so
vedno
hudo
vplivali
na
njegovo
srce
;
doživel
jih
je
z
baronico
večkrat
in
vselej
so
ga
ne
samo
duševno
,
nego
tudi
fizično
izmučili
,
kakor
izmuči
človeka
samo
vročnica
.
V
sosedni
dvorani
pa
so
peli
in
muzicirali
,
se
smejali
in
se
prijateljski
prepirali
.
Vrvenje
je
bilo
živahno
,
tako
da
bi
tudi
bistro
oko
Kopitarjevo
v
tem
vrvenju
ne
bi
bilo
moglo
slediti
Ljudmili
,
niti
zapaziti
,
kako
se
je
ta
previdno
približala
svojemu
možu
in
svojo
roko
položila
na
njegovo
roko
.
—
Konrad
!
—
Izvolite
gospodična
Olimpija
?
Nekaj
hipov
sta
si
molče
gledala
v
oči
—
ona
ponižno
in
proseče
,
on
hladno
in
neizprosno
.
—
Jaz
moram
s
tabo
govoriti
.
—
Koliko
pa
potrebujete
?
je
vprašal
Konrad
prezirljivo
.
Le
povejte
—
—
Ničesar
ne
potrebujem
,
a
govoriti
moram
s
tabo
.
Pridi
jutri
k
meni
.
—
Me
ne
bo
.
—
Pridi
k
meni
,
prosim
te
,
sicer
moram
jaz
priti
k
tebi
—
govoriti
moram
s
teboj
na
vsak
način
.
—
Jaz
pa
nimam
z
Vami
ničesar
govoriti
,
je
osorno
odgovoril
Konrad
in
odšel
na
drugi
konec
sobe
,
kjer
je
bil
zagledal
svojega
prijatelja
Kopitarja
.
Ne
da
bi
izpregovorila
besedo
,
sta
se
razumela
in
brez
slovesa
skupno
odšla
iz
družbe
in
na
Cojzov
vrt
.
Zgoraj
v
hiši
so
se
še
dolgo
zabavali
in
veselili
—
na
vrtu
pa
sta
sedela
Konrad
in
Kopitar
ter
drug
drugemu
razodela
skrivnost
svojega
življenja
.
Odkar
je
kurat
Svetlin
svojčas
zasačil
grofa
Lavala
,
kako
je
ponoči
imel
v
Trnovem
skriven
sestanek
z
oskrbnikom
nemškega
reda
in
nekimi
drugimi
,
Francozom
sovražnimi
ljudmi
,
od
tedaj
je
Kopitar
oni
hiši
posvečeval
posebno
pozornost
.
Navadno
jo
je
sam
opazoval
,
časih
pa
je
vzel
tudi
Svetlina
seboj
,
toliko
raje
,
ker
je
bila
duhovska
suknja
tudi
zanj
neko
varstvo
.
Svetlin
pa
ni
mogel
dostikrat
iti
,
ker
mu
je
to
branilo
zavžito
vino
.
Nekaj
dni
po
soareji
pri
baronu
Cojzu
je
Kopitar
sedel
v
Kolorettovi
kavarni
.
Sedel
je
sam
v
svojem
kotičku
in
nekako
dremal
.
V
resnici
pa
je
pazil
na
grofa
Lavala
,
ki
je
z
nekaterimi
oficirji
kvartal
.
Kopitar
je
že
davno
vedel
,
da
poseda
grof
Laval
le
tedaj
ponoči
v
kavarni
,
kadar
ima
namen
,
iti
v
Trnovo
.
Zato
je
potrpežljivo
čakal
cele
ure
,
dokler
ni
grof
vstal
in
odšel
čez
Čevljarski
most
in
po
Bregu
v
Trnovo
,
kjer
je
izginil
v
hiši
št.
17.
Ta
hiša
je
bila
last
Andreja
Doberleta
.
Kopitar
je
tudi
ta
dan
kakor
vselej
,
kadar
je
bil
tod
na
straži
,
lazil
okrog
hiše
,
a
ni
mogel
najti
ne
ene
luknjice
,
skozi
katero
bi
bil
videl
v
hišo
.
Pač
pa
je
izza
vogla
videl
,
da
je
prišlo
še
več
v
dolge
plašče
zavitih
oseb
v
hišo
.
Razločil
je
dobro
,
da
so
jim
odprli
le
,
če
so
najprej
zaklicali
besedico
»
Franc
«
in
lahko
bi
bil
na
ta
način
on
prišel
v
hišo
,
a
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
bilo
to
prenevarno
in
zato
je
opustil
ta
poskus
.
Ali
silno
nerad
,
kajti
ta
dan
je
prišlo
v
Doberletovo
hišo
posebno
mnogo
ljudi
in
nekateri
izmed
njih
so
jo
zapustili
z
neko
dolgo
zavito
stvarjo
pod
pazduho
ter
odšli
v
mestni
log
.
Dolgo
je
Kopitar
ugibal
,
kako
bi
dognal
,
kaj
da
ti
ljudje
odnašajo
iz
Doberletove
hiše
,
ali
danes
mu
ni
prišlo
nič
primernega
na
misel
.
—
Kar
na
kratko
napravim
,
je
rekel
sam
sebi
in
se
splazil
na
ono
stran
,
koder
so
skrivnostni
obiskovalci
Doberletove
hiše
odhajali
v
mestni
log
.
Zdaj
je
zopet
prišel
tak
človek
.
Vzlic
temi
je
Kopitar
spoznal
,
da
je
to
kmetski
fant
.
Stopal
je
brezskrbno
in
pritajeno
žvižgal
naroden
napev
.
—
Tega
se
lotim
,
je
sam
sebi
rekel
Kopitar
,
sezul
je
čevlje
in
se
kakor
senca
splazil
do
prvega
drevesa
,
koder
je
moral
fant
mimo
priti
.
Držeč
se
debla
je
Kopitar
čakal
.
Komaj
je
fant
stopil
mimo
drevesa
,
je
skočil
Kopitar
za
njim
in
ga
z
vso
silo
sunil
v
hrbet
,
tako
da
je
fant
kakor
od
strele
zadet
padel
na
obraz
.
Nekaj
je
z
ropotom
udarilo
ob
tla
.
Kopitar
je
zgrabil
tisto
dolgo
v
cunje
zavito
stvar
in
ne
meneč
se
za
fantovo
kričanje
,
zbežal
v
temo
.
Predno
je
presenečeni
fant
vstal
,
je
bil
Kopitar
že
izginil
.
Prišedši
na
varno
mesto
je
Kopitar
začel
hitro
odvijati
tisto
dolgo
in
težko
stvar
,
ki
jo
je
bil
vzel
napadenemu
fantu
.
Še
predno
je
vse
ovoje
odstranil
,
je
vedel
,
da
ima
v
rokah
puško
.
Zdaj
se
je
začelo
Kopitarju
svetliti
.
Laval
je
bil
ne
le
avstrijski
vohun
,
nego
tudi
agent
,
ki
je
v
zvezi
z
raznimi
drugimi
ljudmi
vodil
priprave
,
da
bi
se
lahko
vsak
čas
uprizoril
ustanek
proti
Francozom
.
Avstrija
je
vtihotapila
orožje
v
Ilirijo
,
Doberlet
pa
je
bil
eden
tistih
,
ki
so
orožje
skrivali
,
dokler
se
ni
razdelilo
med
tiste
kmete
,
ki
so
jih
duhovniki
poznali
kot
zanesljive
.
Čimbolj
je
Kopitar
premišljal
,
toliko
jasnejše
je
spoznaval
,
da
je
njegova
kombinacija
prava
.
Avstrija
je
poznala
napetost
med
Francijo
in
Rusijo
,
vedela
je
,
da
pride
med
tema
dvema
državama
v
doglednem
času
do
vojne
—
če
bi
se
Napoleonu
slabo
godilo
,
bi
tudi
Avstrija
proti
njemu
nastopila
.
V
tem
slučaju
bi
bila
revolucija
v
Iliriji
velikanskega
,
lahko
celo
usodnega
pomena
.
Vse
to
je
šumelo
Kopitarju
po
glavi
in
prevzela
ga
je
ponosna
zavest
,
da
je
s
svojim
zasledovanjem
grofa
Lavala
—
dasi
je
izviralo
iz
zasebnih
nagibov
—
za
francosko
cesarstvo
storil
veliko
delo
.
Počasi
je
puško
zopet
zavil
v
cunje
in
jo
previdno
nesel
na
mesto
,
kjer
bi
jo
naslednji
dan
mogel
zopet
najti
.
Puško
je
skril
v
vejevju
nekega
drevesa
,
potem
pa
se
po
velikem
ovinku
skušal
iznova
približati
Doberletovi
hiši
.
Iz
daljave
je
videl
,
kako
so
nekateri
ljudje
švigali
sem
tertja
.
—
Fant
je
šel
povedat
,
da
sem
mu
puško
vzel
,
je
mislil
Kopitar
in
zdaj
bodo
iskali
napadalca
.
Ali
pa
morda
slutijo
kako
izdajstvo
in
izpraznijo
zalogo
orožja
...
Kopitar
se
ni
mogel
približati
Doberletovi
hiši
,
ker
so
tam
stale
tri
osebe
.
Zato
je
šel
po
drugi
strani
,
da
bi
vsaj
poizkusil
videti
,
kdo
izmed
Doberletovih
gostov
pojde
v
mesto
.
Ni
mu
bilo
treba
dolgo
čakati
.
Kmalu
sta
prišli
dve
osebi
in
smuknili
mimo
plota
,
za
katerim
je
čepel
Kopitar
.
Spoznati
ni
bilo
nikogar
.
Kopitar
je
splezal
čez
plot
in
krenil
za
tema
človekoma
.
—
Čudno
,
kako
hodi
manjši
izmed
teh
dveh
,
je
govoril
sam
sebi
.
Te
drobne
stopinje
—
to
mora
biti
kak
tujec
,
domač
človek
nima
take
hoje
;
če
bi
jo
imel
,
bi
ga
vsak
človek
spoznal
.
Tujca
sta
šla
v
mesto
,
hitrih
korakov
in
skrbno
skrivaje
svoja
obraza
.
Kopitar
jima
je
v
primerni
razdalji
mirno
sledil
,
s
trdnim
namenom
,
da
pojde
za
njima
dokler
ne
vidi
,
v
katero
hišo
stopita
.
In
pot
se
je
izplačala
,
kajti
tujca
sta
krenila
na
Stari
trg
in
izginila
v
hišo
,
kjer
je
stanovala
gdč.
Suzana
pl.
Schmutzenhaus
.
Kopitar
je
strmel
.
—
To
je
bila
uganka
,
ki
je
niti
njegov
bistri
duh
ni
mogel
rešiti
.
Kolikor
si
je
tudi
belil
glavo
—
vse
je
bilo
zaman
.
Dolgo
je
hodil
pred
hišo
gor
dol
in
ugibal
kaj
bi
storil
.
Naposled
se
je
odločil
,
da
gre
v
hišo
.
Saj
je
tu
stanoval
kurat
Svetlin
—
Kopitar
je
torej
imel
dober
izgovor
.
Stopil
je
k
hišnim
vratom
in
krepko
pozvonil
.
Kurat
Svetlin
je
bil
skrajno
nejevoljen
,
ko
ga
je
močno
trkanje
na
njegovih
vratih
zbudilo
iz
spanja
.
Tako
je
bil
nejevoljen
,
da
je
dal
svoji
jezi
duška
s
krepkimi
kletvinami
.
Le
počasi
in
težko
se
je
izmotal
izpod
odej
.
—
Hudič
naj
ga
vzame
,
kdor
me
zdaj
moti
,
se
je
srdito
repenčil
,
ko
je
oblačil
površnik
in
vžigal
svečo
.
Koj
na
to
je
pa
že
ugibal
:
—
Jutri
moram
vendar
pogledati
v
sanjske
bukve
,
kaka
številka
je
za
nočni
obisk
.
Svetlinova
nevolja
pa
se
je
spremenila
v
velikansko
začudenje
,
ko
je
odprl
vrata
in
zazrl
pred
seboj
Kopitarja
.
V
sami
srajci
in
površniku
s
svečo
v
rokah
je
stal
pred
vratmi
in
ni
mogel
ziniti
besede
.
Morda
niti
razumel
ni
,
kako
je
Kopitar
odpravil
hišnico
,
ki
mu
je
bila
svetila
po
stopnicah
in
sedaj
odšla
v
svoj
brlog
.
Šele
ko
je
Kopitar
potisnil
Svetlina
na
stran
in
vstopivši
v
sobo
zapri
vrata
,
se
je
stari
duhovnik
zavedel
.
—
Vi
—
Kopitar
?
I
—
kaj
pa
hočete
ob
ti
uri
pri
meni
?
—
Prijatelj
—
za
šalo
Vas
nisem
zbudil
iz
spanja
,
je
odgovoril
Kopitar
.
Spravite
se
v
posteljo
in
potem
mi
povejte
,
kdo
stanuje
v
tej
hiši
.
—
Ali
—
kaj
pa
se
je
zgodilo
?
Tako
sem
se
prestrašil
—
Kurat
je
stal
še
vedno
sredi
sobe
in
držal
svečo
v
rokah
.
Kopitar
mu
je
vzel
svečo
iz
rok
in
jo
postavil
na
mizo
;
potem
mu
je
pomagal
,
da
se
je
spravil
v
posteljo
.
—
Torej
—
kdo
stanuje
v
hiši
?
—
Kurat
je
začel
počasi
naštevati
imena
:
Kancelist
Rode
,
topničarski
kapitan
Ponson
,
Suzana
pl.
Schmutzenhaus
,
jaz
—
—
Kdo
še
?
—
Hm
?
Kdo
?
Ah
,
da
,
pri
Schmutzenhausovki
stanuje
gospodična
Olimpija
.
—
Operna
pevka
?
—
Bivša
operna
pevka
—
zdaj
jako
pobožna
in
krepostna
učiteljica
petja
.
Kopitar
se
je
vsedel
na
posteljo
.
Malo
je
bil
presenečen
,
da
se
ni
že
prej
spomnil
gospodične
Olimpije
.
—
Ali
drugi
nihče
ne
stanuje
v
hiši
?
—
Razen
gospodarja
nihče
,
je
odgovoril
Svetlin
,
potem
pa
nestrpno
pristavil
:
A
zdaj
je
že
čas
,
da
poveste
,
kaj
to
pomeni
in
čemu
ste
me
zbudili
tako
pozno
ponoči
.
—
Prijatelj
,
je
rekel
Kopitar
,
nekaj
važnega
sem
zasledil
.
Med
tistimi
,
ki
hodijo
v
Doberletovo
hišo
v
Trnovo
sta
tudi
dva
človeka
,
k
sta
sedaj
v
tej
hiši
.
Svetlin
se
je
nagloma
vzravnal
v
svoji
postelji
.
—
Ni
mogoče
!
—
Ne
le
mogoče
,
nego
popolnoma
gotovo
.
Le
slušajte
.
In
Kopitar
je
zdaj
z
napeto
pozornostjo
poslušajočemu
kuratu
povedal
,
kaj
je
vse
doživel
ta
večer
.
Ko
je
končal
,
je
kurat
vzkliknil
:
—
A
kdo
bi
mogla
biti
tista
dva
človeka
,
ki
sta
sedaj
v
tej
hiši
.
—
Po
mojih
mislih
—
je
rekel
Kopitar
počasi
in
s
povdarkom
—
je
ena
tistih
oseb
—
Olimpija
.
Že
ko
sem
jima
sledil
iz
Trnovega
,
sem
zapazil
,
da
ima
eden
nekako
čudno
hojo
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
tako
hodijo
race
—
a
tako
hodijo
ženske
.
Kurat
je
zmajeval
z
glavo
in
vzdihoval
:
—
Čudno
,
čudno
!
Pa
—
morda
je
le
tako
.
Druge
ženske
,
na
katero
bi
mogel
pasti
le
najmanjši
sum
,
ni
v
tej
hiši
.
In
kdo
naj
bi
bil
njen
spremljevalec
?
Iz
te
hiše
gotovo
ni
.
—
Morda
je
kak
tujec
,
ki
ga
jer
Olimpija
pri
sebi
skrila
.
Kje
pa
ima
Olimpija
svojo
sobo
?
—
V
drugem
nadstropju
,
na
koncu
hodnika
,
proti
Gradu
.
Kopitar
in
kurat
Svetlin
sta
umolknila
in
premišljevala
,
kako
bi
se
dalo
dognati
,
če
je
kdo
pri
Olimpiji
skrit
.
Kopitar
ni
čisto
nič
dvomil
,
da
je
bila
Olimpija
,
preoblečena
kot
moški
,
v
Doberletovi
hiši
.
Videl
je
bil
enkrat
,
ko
je
govorila
tik
cerkve
Sv.
Jakoba
z
grofom
Lavalom
,
a
ker
sta
se
na
soareji
pri
baronu
Cojzu
delala
,
kakor
bi
se
ne
poznala
,
je
domneval
,
da
imata
kako
posebno
zvezo
.
—
Najbolje
bi
bilo
,
da
greste
kar
na
policijo
,
je
končno
menil
kurat
.
Kaj
bi
se
sami
ukvarjali
.
—
Ne
,
prijatelj
,
je
odločno
odgovoril
Kopitar
.
To
je
nemogoče
—
tega
sedaj
de
ne
morem
storiti
.
—
A
zakaj
ne
?
—
Ker
moram
imeti
obzire
.
Zdi
se
mi
,
da
sta
prizadeti
še
dve
osebi
,
katerih
ne
smem
spraviti
v
sitnosti
.
Kopitar
je
mislil
na
baronico
Cojzovo
in
na
Konrada
in
samo
zaradi
teh
dveh
še
ni
hotel
tega
,
kar
je
že
dognal
,
naznaniti
pristojni
oblasti
.
—
Kaj
pa
mislite
storiti
?
je
vprašal
Svetlin
.
—
Za
zdaj
ničesar
,
je
odgovoril
Kopitar
,
za
zdaj
je
dovolj
,
da
vem
,
pri
čem
da
sem
.
Tu
pri
vas
ostanem
do
jutra
in
potem
bom
že
videl
,
kaj
je
storiti
.
Kurat
je
bil
zadovoljen
.
Kopitar
je
le
legel
na
zofo
in
kmalu
sta
oba
trdno
spala
.
In
spala
sta
dolgo
,
kajti
v
hiši
in
v
mestu
je
bilo
že
vse
živo
,
ko
se
je
Kopitar
prebudil
.
—
Deset
je
ura
—
vstanite
,
je
zagrmel
na
kurata
,
še
mašo
ste
zamudili
.
Toda
kurat
je
le
nekaj
nerazumljivega
mrmral
in
se
obrnil
na
drugo
stran
,
med
tem
,
ko
se
je
Kopitar
hitro
pripravil
za
odhod
.
Kam
pa
greste
,
je
zaspano
vprašal
kurat
.
—
V
mesto
,
je
odgovoril
Kopitar
in
se
nato
poslovil
.
Toda
Kopitar
ni
šel
v
mesto
,
nego
naravnost
v
drugo
nadstropje
.
Na
hodniku
je
naletel
na
gospodično
Suzano
pl.
Schmutzenhaus
in
jo
vprašal
za
stanovanje
gospodične
Olimpije
.
Starka
mu
je
rada
postregla
in
ga
spremenila
do
vrat
.
—
Tu
—
prosim
.
—
Hvala
!
Kopitar
je
potrkal
,
a
ne
da
bi
čakal
na
odgovor
,
kar
vstopil
in
stal
pred
Ljudmilo
.
Čim
je
Kopitar
prestopil
prag
Ljudmilinega
stanovanja
in
pogledal
v
lice
mladi
ženi
,
ga
je
obšla
takoj
slutnja
,
da
dobi
tu
v
roke
ključ
do
velike
skrivnosti
.
In
istotako
je
Ljudmilo
,
ko
je
videla
pred
seboj
strogega
Kopitarja
,
hkrati
prešinil
strah
,
tako
da
ni
mogla
izpregovoriti
nobene
besedice
.
Samo
roke
je
iztegnila
,
kakor
bi
hotela
ubraniti
Kopitarju
,
da
se
ji
približa
.
Molče
sta
si
stala
nasproti
;
komaj
da
sta
dihala
;
oba
sta
bila
bleda
,
ker
sta
instinktivno
čutila
,
da
je
nekaj
na
potu
.
—
Gospodična
—
jaz
vem
vse
,
je
končno
po
daljšem
molku
osorno
zaklical
Kopitar
.
Te
besede
je
skoraj
bruhnil
iz
sebe
—
tako
ga
je
bila
prevzela
notranja
razburjenost
.
A
,
ko
jih
je
izgovoril
,
se
je
koj
pomiril
;
imel
je
samega
sebe
že
zopet
v
oblasti
,
ko
je
slišal
svoj
glas
.
Trdo
je
nadaljeval
:
Vse
vem
,
gospodična
,
odvisno
pa
je
od
vas
,
kaj
da
storim
.
—
Ali
gospod
—
jaz
Vas
ne
razumem
,
je
zbegano
jecljala
Ljudmila
.
—
Vi
me
razumete
prav
dobro
,
gospodična
Olimpija
.
A
da
ne
bodete
v
dvomih
,
vam
povem
še
to
:
Vi
ste
avstrijska
vohunka
in
agentinja
—
danes
ponoči
ste
bili
v
Doberletovi
hiši
v
Trnovem
,
kjer
so
delili
puške
,
in
tu
v
stanovanju
skrivate
nekega
zarotnika
.
—
Ljudmilo
so
ta
brutalna
razkritja
do
skrajnosti
presenetila
.
Bilo
ji
je
,
kakor
da
jo
je
kdo
s
kladivom
po
glavi
udaril
.
Strahoma
je
sklenila
roke
,
med
tem
ko
je
Kopitar
neizprosno
nadaljeval
:
—
Ta
zarotnik
je
šel
z
vami
od
Doberletove
hiše
čez
Breg
do
sem
in
je
šel
tudi
z
vami
v
hišo
.
No
,
ali
ne
vem
vsega
?
če
hočete
,
vam
še
kaj
povem
.
—
Ali
—
gospod
Kopitar
—
kaj
vendar
mislite
.
—
Kako
me
morete
tako
dolžiti
—
jaz
ne
vem
ničesar
—
jaz
vas
sploh
ne
razumem
.
Ljudmila
se
je
bila
nekoliko
zavedla
in
je
poskusila
hliniti
neko
ogorčenje
,
kar
pa
se
ji
ni
prav
posrečilo
.
In
umolknila
je
tudi
takoj
,
ko
ji
je
Kopitar
s
perečim
sarkazmom
segel
v
besedo
.
—
Torej
,
vi
me
še
vedno
ne
razumete
?
Oj
,
kako
ste
nedolžni
in
nevedni
!
No
,
morda
bodete
policijskega
komisarja
laglje
razumeli
!
Ta
grožnja
je
spravila
Ljudmilo
v
velik
strah
.
Plašno
je
pogledala
Kopitarju
v
oči
,
potem
pa
začela
begati
po
sobi
.
Nemo
je
grizla
svoje
ustne
in
zdajinzdaj
vrgla
sovražen
pogled
na
Kopitarja
.
Ta
je
videl
,
da
se
mu
je
prvi
naskok
posrečil
,
da
ima
sedaj
trdno
stališče
in
zato
je
hladnokrvno
čakal
,
kaj
da
Ljudmila
odgovori
.
Ljudmila
je
uvidevala
,
da
je
njena
usoda
popolnoma
v
Kopitarjevih
rokah
;
vedela
je
,
da
bi
bila
takoj
aretirana
,
če
bi
Kopitar
poklical
policijo
in
da
bi
bili
podrti
s
tem
vsi
njeni
načrti
.
Stopila
je
torej
pred
Kopitarja
in
milo
proseč
s
sklenjenima
rokama
rekla
.
Gospod
Kopitar
—
bodite
usmiljeni
—
nikar
me
ne
pahnite
v
nesrečo
.
Jaz
nisem
toliko
kriva
,
kakor
mislite
.
Kopitar
je
dobro
zapazil
lokavi
,
zavratni
izraz
v
Ljudmilinih
očeh
.
—
Predvsem
,
gospodična
,
je
rekel
,
ne
smete
prezreti
,
da
sem
prišel
z
namenom
,
Vas
rešiti
.
Če
bi
Vas
hotel
spraviti
v
nesrečo
,
bi
sploh
ne
bil
sem
prišel
.
—
—
O
,
hvala
Vam
,
gospod
Kopitar
.
Srčna
hvala
.
Prišli
ste
me
torej
svarit
?
Kako
blagi
ste
.
—
No
,
tako
nesebičen
nisem
,
se
je
smehljal
Kopitar
.
Roka
roko
umiva
.
Usluga
za
uslugo
.
Jaz
rešim
Vas
—
Vi
pa
pomorete
meni
.
—
Ali
—
gospod
Kopitar
—
kako
naj
Vam
jaz
pomorem
?
Saj
jaz
ničesar
ne
vem
!
—
Nič
se
mi
ne
umikajte
,
gospodična
,
je
rekel
s
strogim
povdarkom
Kopitar
.
Govoriva
odkritosrčno
.
Jaz
sem
trdno
odločen
,
razkriti
zaroto
in
zarotnike
izročiti
francoski
oblastniji
,
če
mi
to
poveste
,
kar
hočem
vedeti
,
Vas
obvarujem
vsake
nesreče
—
če
nečete
,
ste
čez
pet
minut
aretovani
.
Povejte
mi
zdaj
svoje
pogoje
in
kupčija
bo
sklenjena
.
Ljudmila
je
le
malo
časa
pomišljala
.
Potem
je
rekla
odločno
:
—
Dobro
!
Jaz
Vam
povem
,
kar
vem
,
a
s
pogojem
,
da
sme
neovirano
oditi
tisti
gospod
,
ki
je
pri
meni
skrit
,
da
mene
z
nobeno
besedico
ne
sumničite
in
tudi
preskrbite
,
da
ne
bom
ne
zaslišana
,
ne
klicana
na
kako
pričevanje
.
Vem
,
da
ste
poštenjak
;
baronica
Cojzova
mi
je
dovolj
o
Vas
pripovedovala
,
če
mi
daste
svojo
častno
besedo
,
Vam
bom
zaupala
.
—
Zanašajte
se
name
.
Dam
Vam
svojo
častno
besedo
.
—
Potem
je
vse
v
redu
.
Ljudmila
je
segla
Kopitarju
v
roke
,
Kopitar
pa
si
je
potem
obrisal
roko
in
gredoč
z
Ljudmilo
v
drugo
sobo
,
mrmral
:
—
Fej
—
da
reši
sebe
,
izda
svoje
zaveznike
.
V
sobi
je
sedel
za
mizo
star
gospod
orjaške
postave
,
ki
je
prestrašen
skočil
izza
mize
,
ko
je
zagledal
Kopitarja
in
potem
planil
k
ponočni
omarici
,
na
kateri
je
ležal
samokres
.
Ljudmila
pa
je
hitro
stopila
k
njemu
in
mu
šepetaje
povedala
,
kar
se
ji
je
zdelo
primerno
,
da
tujcu
pove
.
Starec
se
je
tudi
res
kmalu
pomiril
.
S
Kopitarjem
ni
spregovoril
nobene
besede
,
pač
pa
je
imel
Ljudmili
mnogo
povedati
.
Med
tem
pripovedovanjem
se
je
hitro
napravljal
,
in
ko
je
bil
gotov
,
se
je
naglo
poslovil
od
Ljudmile
.
Gredoč
mimo
Kopitarja
mu
je
nekaj
stisnil
v
roke
in
odšel
.
Kopitar
je
pogledal
,
kaj
mu
je
stareo
dal
,
in
videl
cekin
.
Ljudmila
se
je
zasmejala
.
—
Rekla
sem
mu
,
da
ste
tudi
Vi
zarotnik
in
da
ste
ga
prišli
svarit
.
Zato
Vam
je
dal
cekin
.
Ljudmila
je
šla
zaklenit
zunanja
vrata
,
in
potem
rekla
:
—
Sedaj
pa
sedite
gospod
Kopitar
,
da
se
domeniva
glede
najine
kupčije
.
Kopitar
je
ostal
več
ur
pri
Ljudmili
.
Ko
je
odšel
,
mu
je
kar
šumelo
po
glavi
,
toliko
je
bil
izvedel
.
Vzlic
temu
pa
ni
šel
na
policijo
,
nego
hitrih
korakov
na
Breg
k
baronici
Cojzovi
.
Baronica
Cojzova
se
je
bavila
še
s
svojo
toiletto
,
ko
ji
je
prišla
sobarica
naznanit
,
da
želi
Kopitar
ž
njo
govoriti
.
—
Kopitar
?
In
ob
tej
uri
?
se
je
čudila
baronica
.
To
mora
nekaj
pomeniti
!
Naročila
je
sobarici
naj
pelje
Kopitarja
v
salon
,
sama
pa
je
mirno
nadaljevala
svojo
toiletto
in
se
ni
prav
nič
požurila
.
Kopitar
je
moral
dolgo
čakati
,
predno
so
se
odprla
vrata
in
je
vstopila
baronica
v
salon
.
—
Ali
ste
morda
tudi
vi
prišli
kot
snubec
?
je
baronica
zbadljivo
pozdravila
Kopitarja
.
Za
danes
mi
je
namreč
naznanjen
še
neki
drugi
snubec
.
To
je
vzrok
,
da
sem
se
navadno
dolgo
zamudila
s
svojo
toilette
.
Snubcev
vendar
ne
morem
sprejemati
v
jutranji
obleki
.
Ali
niste
tudi
vi
tega
mnenja
?
Kopitar
je
potrpežljivo
poslušal
,
da
je
baronica
dala
duška
svoji
slabi
volji
.
Potem
je
rekel
:
—
Ali
ste
pri
kraji
?
Če
imate
še
kaj
na
srcu
,
izvolite
to
prihraniti
,
za
napovedanega
snubca
.
—
Lej
,
lej
,
kako
ste
danes
ošabni
,
se
je
norčevala
baronica
.
In
jaz
sem
mislila
,
da
Vam
naredim
poseben
kompliment
,
če
Vas
povišam
in
prištejem
svojim
snubcem
.
V
Kopitarju
je
začelo
vreti
;
poniževanja
ni
prenašal
in
kadar
je
baronica
udarila
na
to
struno
,
je
postal
brezobziren
.
—
Midva
imava
pač
popolnoma
različne
nazore
,
je
odgovoril
pikro
.
Vam
se
zdi
,
da
bi
bila
velika
predrznost
,
če
bi
tako
preprost
človek
,
kakor
sem
jaz
,
snubil
bogato
baronico
Cojzovo
—
jaz
pa
zopet
mislim
,
da
bi
bilo
za
brezpomembno
hčerko
brezpomembnega
očeta
samo
častno
,
če
bi
jo
jaz
snubil
.
Baronica
je
zardela
do
las
in
vztrepetala
jeze
.
—
To
je
žaljenje
,
je
siknila
.
—
Ne
žaljenje
,
nego
zavrnitev
nedopustnega
poskusa
,
me
ponižati
,
je
hladno
odgovoril
Kopitar
.
Jaz
Vas
nisem
nikdar
nadlegoval
s
svojo
ljubeznijo
,
jaz
se
Vam
nisem
nikdar
vsiljeval
in
zato
se
tudi
poniževati
ne
pustim
.
—
Ali
ste
samo
zato
prišli
,
da
mi
to
poveste
?
—
Prišel
sem
,
da
Vas
obvarujem
morebitne
nesreče
.
—
Za
mojo
srečo
ali
nesrečo
pač
ni
treba
Vam
skrbeti
!
Če
mi
bo
baron
Herbert
ugajal
,
ga
vzamem
,
če
mi
ne
bo
ugajal
,
ga
odslovim
—
vse-kako
je
to
samo
moja
stvar
.
Baronica
je
govorila
jako
ostro
,
a
Kopitar
se
za
to
ni
zmenil
.
—
Barona
Herberta
ne
poznam
—
še
nikdar
nisem
ničesar
slišal
o
njem
.
Zaradi
njega
tudi
nisem
prišel
.
—
Ne
zaradi
barona
Herberta
?
se
je
čudila
baronica
.
Vi
niste
prišli
zaradi
tega
,
ker
me
hoče
baron
Herbert
danes
zasnubiti
?
—
Kaj
še
!
je
odgovoril
Kopitar
.
Saj
sem
Vam
že
rekel
,
da
o
tem
baronu
Herbertu
še
nikdar
nisem
ničesar
slišal
.
Baronica
je
bila
silno
presenečena
.
Mislila
je
namreč
,
da
je
prišel
Kopitar
nagovarjat
jo
,
naj
ne
usliši
barona
Herberta
.
Sedaj
pa
ji
je
Kopitar
pokazal
,
da
se
sploh
ne
meni
za
tega
snubca
.
—
Ta
Vaš
snubec
in
baron
me
sploh
nič
ne
zanimal
—
Ali
—
čemu
ste
pa
potem
prišli
?
je
vzkliknila
baronica
.
Poznalo
se
je
baronici
,
da
je
razočarana
.
Pripravljena
je
bila
,
da
vidi
Kopitarja
obupanega
zaradi
barona
Herberta
,
da
bo
ponosni
mož
kleče
prosil
,
naj
ga
ne
pahne
v
nesrečo
s
tem
,
da
se
z
drugim
poroči
,
mesto
vsega
tega
pa
je
morala
slišati
,
da
Kopitarja
ta
njegov
tekmec
sploh
ne
zanima
.
—
Ali
mi
hočete
na
nekatera
vprašanja
točno
in
jasno
odgovoriti
?
je
vprašal
Kopitar
resno
.
—
Kaj
hočete
vedeti
?
—
Povedal
sem
Vam
že
enkrat
,
da
vem
,
kake
zveze
ste
imeli
z
grofom
Lavalom
in
z
nekimi
drugimi
avstrijskimi
agenti
;
celo
v
Vaši
hiši
ste
imeli
tajne
sestanke
.
—
Kot
prijatelj
naše
rodovine
,
bi
Vi
tega
sploh
ne
smeli
zapaziti
.
—
To
je
moja
stvar
,
baronica
.
Povejte
mi
,
ali
imate
še
te
zveze
.
—
Sedaj
pa
pravim
jaz
:
To
je
moja
stvar
.
—
Kakor
hočete
,
baronica
.
Kopitarjev
glas
je
zvenel
trdo
in
neizprosno
.
Prosim
Vas
pa
,
vzemite
na
znanje
,
da
bo
tekom
ene
ure
glavni
udeležnik
te
zarote
aretiran
.
Eno
uro
imate
torej
časa
:
Če
imajo
zarotniki
v
rokah
kaka
pisma
od
Vas
ali
sploh
kaka
dokazila
—
glejte
da
izginejo
,
sicer
vas
zna
zadeti
velika
nesreča
.
To
je
vzrok
,
da
sem
prišel
danes
k
Vam
;
to
je
vse
,
kar
Vam
imam
povedati
.
Baronica
se
je
pri
teh
besedah
prestrašila
in
spreletel
jo
je
mraz
,
kajti
vedela
je
dobro
,
da
Francozi
ne
poznajo
šale
v
takih
stvareh
.
Nekaj
trenotkov
je
sedela
na
svojem
stolu
,
kakor
okamenela
,
potem
pa
je
hipoma
planila
pokonci
.
—
Jezus
—
je
dihnila
—
kaj
sem
storila
!
—
Kopitar
—
jaz
sem
izgubljena
.
Zdaj
se
je
tudi
Kopitar
ustrašil
,
dasi
je
bil
že
naprej
sklenil
,
da
zamolči
vsa
svoja
razkritja
,
če
bi
bila
baronica
Cojzova
zapletena
v
zaroto
.
—
Zakaj
mi
ne
zaupate
,
baronica
?
je
rekel
nekoliko
mehkeje
.
Še
je
čas
,
da
se
rešite
.
Povejte
,
kaj
je
bilo
...
—
Ah
,
Kopitar
,
verjemite
mi
,
jaz
nisem
tako
kriva
kakor
mislite
.
Samo
iz
sovraštva
do
maršala
Marmonta
sem
se
dala
pregovoriti
,
da
sem
šla
nekaterim
zarotnikom
na
roko
.
Imam
sorodnika
,
ki
je
avstrijski
oficir
—
ta
mi
je
priporočil
grofa
Lavala
—
—
No
,
tega
grofovstva
bo
kmalu
konec
...
—
Kaj
pravite
?
—
Nič
,
nič
!
Le
nadaljujte
!
—
Torej
,
moj
sorodnik
me
je
prosil
,
naj
Lavala
vpeljem
v
ljubljansko
družbo
in
naj
ga
seznanim
z
nekaterimi
gospodi
,
ki
so
ostali
zvesti
Avstriji
.
To
sem
storila
.
Da
so
se
ti
gospodje
z
grofom
Lavalom
osebno
seznanili
,
sem
jih
nekajkrat
povabila
k
sebi
—
druge
zveze
nisem
imela
ž
njimi
,
prav
nobene
.
Lahko
mi
verjamete
.
Odkar
je
pa
postalo
znano
,
da
Marmont
odide
,
se
že
celo
nisem
nič
več
zmenila
zanje
.
—
Pisanega
nima
nihče
ničesar
od
Vas
?
je
vprašal
Kopitar
.
—
Samo
grof
Laval
ima
listek
,
na
katerem
je
zapisano
,
kdaj
naj
pride
k
meni
.
Ko
je
prišel
v
Ljubljano
,
me
je
,
sklicuje
se
na
priporočilo
mojega
sorodnika
,
pismeno
vprašal
,
kdaj
bi
mogel
z
menoj
in
z
drugimi
gospodi
skrivaj
govoriti
in
jaz
sem
mu
pismeno
odgovorila
.
Podpisala
se
sicer
nisem
,
ali
vzlic
temu
bodo
lahko
dognali
,
da
sem
jaz
tisto
karto
pisala
.
Kaj
mi
je
storiti
?
Kopitar
—
svetujte
mi
!
—
Razen
tega
listka
nima
nihče
ničesar
od
Vas
v
rokah
?
—
Nihče
!
—
Potem
bodite
brez
skrbi
!
Tistega
Vašega
listka
nima
Laval
več
,
tisti
listek
je
v
—
mojih
rokah
.
Baronica
je
strmela
,
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenju
,
Kopitar
pa
je
vzel
smehljaje
svojo
listnico
iz
žepa
in
pokazal
baronici
usodno
karto
,
katero
je
bil
Laval
svoj
čas
v
Božičevi
gostilni
izgubil
.
—
Da
,
da
,
to
je
ona
karta
.
A
,
kako
ste
jo
dobili
Vi
?
—
To
Vam
povem
drugič
,
danes
itak
nimate
časa
,
ko
pričakujeta
snubca
.
Baronica
je
zopet
sedla
in
naslonila
glavo
ob
roko
.
—
Torej
misite
,
da
se
mi
ni
treba
ničesar
bati
?
—
Ničesar
!
Bodite
brez
skrbi
!
—
A
povejte
mi
vendar
,
kdo
je
zarotnike
izdal
,
kako
jim
je
policija
prišla
na
sled
,
koliko
se
je
dognalo
.
Dokler
tega
ne
izvem
,
ne
bom
imela
miru
.
Kopitar
pa
ni
hotel
ničesar
povedati
,
najmanj
,
da
je
on
vso
stvar
zasledil
in
razkril
in
da
je
policiji
niti
naznaniti
ni
hotel
,
dokler
ni
vedel
,
če
baronici
Cojzovi
ne
preti
kaka
nesreča
.
—
Kar
sem
hotel
izvedeti
,
to
vem
.
Zato
dovolite
,
da
grem
.
Tu
imate
svojo
karto
,
uničite
jo
sami
,
da
ne
bodete
imeli
skrbi
.
Baronica
je
če
mnogo
vpraševala
,
ali
Kopitar
ji
ni
hotel
ničesar
pojasniti
in
jo
je
zapustil
v
veliki
zbeganosti
.
Iz
Cojzove
hiše
je
šel
naravnost
h
generalnemu
intendantu
,
s
katerim
je
imel
dolg
pogovor
.
Vsi
uradniki
so
se
čudili
,
ko
so
videli
,
da
je
generalni
intendant
spremil
Kopitarja
do
stopnic
in
mu
kakor
najboljšemu
prijatelju
stiskal
roko
.
Kmalu
potem
pa
je
postalo
v
mestu
nenavadno
gibanje
.
Policijski
uradniki
so
begali
semintja
,
vojaštvo
je
v
malih
oddelkih
odšlo
na
razne
strani
iz
mesta
,
general
Delzons
pa
se
je
z
generalnim
intendantom
peljal
v
justično
palačo
,
(
kjer
je
sedaj
kmetijska
družba
)
,
kamor
so
bili
pripeljali
več
aretovanih
oseb
.
Popoldne
je
prihrumel
grof
Lichtenberg
v
Cojzovo
hišo
in
ves
iz
sebe
pripovedoval
baronici
in
njenemu
stricu
,
kar
je
bil
izvedel
.
—
Zaprli
so
grofa
Lavala
,
nekega
Doberleta
iz
Trnovega
,
nekega
Antona
Vrančiča
iz
Št.
Vida
,
dva
fanta
iz
Rudnika
in
hišnika
Češkota
.
Nekaj
drugih
pa
še
zapro
.
In
ta
Laval
!
Ta
ni
bil
samo
vohun
—
tudi
slepar
je
bil
.
Pomislite
,
še
grof
ni
in
tudi
Francoz
ni
.
Lah
je
,
nekje
iz
Pijemonta
,
prej
je
bil
gledališki
igralec
.
Pravo
njegovo
ime
je
Giovanni
Pantaleone
Aimonad
.
Ogoljufal
je
vse
polno
ljudi
,
posebno
Žida
Heynemanna
,
ki
mu
je
na
ponarejeno
nakazilo
izplačal
5000
frankov
.
Žiga
baron
Cojz
ni
rekel
ničesar
,
ker
ni
hotel
pripoznati
,
da
je
ta
slepar
tudi
njega
prevaril
.
Baronica
pa
je
smrtnobleda
slonela
na
svojem
stolu
in
v
dno
duše
jo
je
bilo
sram
,
da
so
o
njej
,
nad
vse
ponosni
in
nepristopni
aristokratinji
,
po
Ljubljani
govorili
,
da
postane
Giovanni
Pantaleone
Aimonad
njen
—
mož
.
Giovanni
Pantaleone
Aimonad
je
bil
junak
dneva
.
Aretovanje
tega
vohuna
,
ki
je
toliko
časa
kot
grof
Laval
zavzemal
v
ljubljanski
družbi
odlično
mesto
,
je
že
na
sebi
obudilo
veliko
senzacijo
.
Ta
se
je
pa
se
povečala
,
ko
se
je
zaznalo
,
da
je
vlada
prišla
na
sled
veliki
in
po
celi
deželi
razširjeni
zaroti
,
ko
se
je
videlo
,
koliko
ljudi
so
vojaki
in
orožniki
prignali
v
zapor
,
ko
se
je
izvedelo
,
da
se
po
celi
deželi
pri
sumljivih
ljudeh
vrše
hišne
preiskave
in
da
se
posebno
natančno
preiskujejo
farovži
.
Dasi
so
francoski
funkcijonarji
vodili
preiskavo
jako
energično
in
hitro
,
vendar
niso
mogli
dosti
dognati
.
Kmetje
,
pri
katerih
so
dobili
kaj
orožja
,
niso
ničesar
povedali
,
za
loga
pri
Doberietu
je
bila
izpraznjena
in
pri
duhovnikih
se
ni
dobilo
niti
košček
papirja
,
ki
bi
bil
kaj
izdal
.
Samo
v
hotelu
»
Pri
divjem
možu
«
,
kjer
je
stanoval
Aimonad
,
je
policija
zasačila
nekaj
beležk
,
iz
katerih
je
spoznala
,
da
je
bilo
utihotapljenih
že
2000
pušk
na
Kranjsko
.
Policija
se
je
posebno
trudila
dognati
,
kdo
je
med
Aimonadom
in
med
duhovniki
posredoval
,
kajti
vedela
je
,
da
ni
Aimonad
nikdar
občeval
z
duhovniki
.
A
ves
trud
je
bil
zaman
.
Šele
čez
dve
leti
je
dognal
Fouche
,
nekdanji
Napoleonov
policijski
minister
in
zadnji
francoski
guverner
Ilirije
,
da
je
bila
Ljudmila
posredovalka
med
Aimonadom
In
duhovniki
in
da
so
ljubljanski
duhovniki
obveščali
svoje
somišljenike
na
deželi
na
ta
način
,
da
so
jim
pošiljali
knjige
,
v
katerih
so
bile
razne
besede
podčrtane
.
Če
so
se
čitale
samo
podčrtane
besede
,
se
je
dobilo
besedilo
dotičnega
obvestila
.
Preiskava
proti
zarotnikom
je
trajala
le
malo
časa
.
Sodbe
so
bile
krute
.
Giovanni
Pantaleone
Aimonad
je
bil
obsojen
na
7
let
težke
ječe
in
na
izgon
iz
Ilirije
.
Ta
sodba
je
bila
potrjena
dne
3.
maja
in
isti
dan
so
pustolovcu
uigali
na
tilnik
pečat
,
da
je
bil
obsojen
zaradi
vohunstva
in
goljufije
.
Tudi
vsi
drugi
udeležniki
zarote
,
pri
katerih
so
dobili
kaj
orožja
,
so
bili
obsojeni
na
velike
kazni
,
samo
duhovniki
in
Jernej
Doberlet
so
srečno
ušli
vsaki
obsodbi
.
Za
to
pa
so
se
imeli
zahvaliti
le
Kopitarju
.
Predno
je
namreč
ta
generalnemu
intendantu
razkril
,
kar
je
vedel
o
zaroti
,
je
zahteval
zagotovilo
,
da
ne
bo
zaslišan
kot
priča
.
Generalni
intendant
mu
je
to
tudi
obljubil
in
je
držal
svojo
besedo
,
vsled
česar
je
ostalo
marsikaj
nepojasnjeno
.
Med
tistimi
,
ki
se
je
najmanj
zanimal
za
to
stvar
,
je
bil
Konrad
Podobnik
.
Da
je
njegova
žena
v
to
zaroto
zapletena
,
da
je
ona
izdala
zarotnike
Kopitarju
ter
da
je
Kopitar
vso
stvar
razkril
,
tega
niti
slutil
ni
.
Odkar
se
mu
je
Ljudmila
na
soareji
pri
baronici
Cojzovi
približala
,
je
bil
neprestano
tako
vznemirjen
in
v
takih
skrbeh
,
da
je
bil
nesposoben
za
vsako
delo
.
Ljudmilini
zahtevi
,
naj
jo
obišče
,
se
ni
udal
.
Pisala
mu
je
potem
še
dvakrat
,
naj
pride
k
nji
,
a
on
ji
ni
odgovoril
in
je
tudi
ni
obiskal
.
Pripravljen
je
bil
,
da
pride
zdaj
osebno
k
njemu
in
je
z
nervozno
razdraženostjo
pričakoval
tega
trenotka
,
a
—
Ljudmile
ni
bilo
.
Hotela
je
pač
priti
k
njemu
,
ali
medtem
je
bil
Kopitar
razkril
zaroto
in
Ljudmili
tedaj
ni
kazalo
,
da
bi
se
količkaj
ganila
.
Šlo
je
za
njeno
osebno
varnost
in
v
tem
času
ni
hotela
ničesar
riskirati
.
Mari
ni
Konrad
ničesar
povedal
,
kako
se
mu
je
poskusila
približati
njegova
žena
.
Ali
Mara
je
dobro
opazila
,
da
ae
je
Konradu
nekaj
primerilo
,
kar
ga
skrbi
in
razburja
,
in
uganila
je
tudi
,
da
je
s
tem
Ljudmila
v
zvezi
.
A
rekla
ni
ničesar
,
nego
le
neposredno
,
s
svojo
trdno
zaupnostjo
,
da
vse
dobro
izteče
,
delala
Konradu
pogum
.
Kar
je
sama
trpela
,
to
je
skrbno
prikrivala
in
iskala
razvedrila
in
tolažbe
v
delu
pri
očetovi
kupčiji
.
Tako
je
minilo
več
tednov
,
in
Ljubljana
se
je
začela
pripravljati
na
sprejem
novega
generalnega
guvernerja
grofa
Bertrauda
,
čigar
prihod
je
bil
napovedan
za
dan
29.
junija
1811.
Zanimanje
sa
novega
generalnega
guvernerja
je
bilo
toliko
večje
,
ker
se
je
vedelo
,
da
se
po
njegovem
prihodu
izvrše
važne
personalne
premembe
.
Te
je
general
Delzons
sam
napovedal
dne
9.
junija
,
ko
se
je
v
Ljubljani
praznoval
krst
rimskega
kralja
in
je
bil
pri
generalu
Delzonsu
velik
banket
.
V
tej
razburjenosti
,
ki
jo
je
provzročilo
rakritje
zarote
,
obsodba
Aimonada
in
drugih
obtoženoev
ter
zanimanje
za
novega
guvernerja
,
se
ljudje
niso
dosti
menili
za
poročilo
v
»
Télégraphu
«
,
da
se
je
v
Trstu
ustrelil
baron
Herbert
.
Poznali
so
Herberta
le
slabo
,
ker
se
je
samo
nekaj
tednov
mudil
v
Ljubljani
;
vedeli
so
o
njem
samo
,
da
je
bil
rodom
iz
Celovca
in
jako
častivreden
in
simpatičen
mož
.
Edini
Kopitar
je
vedel
nekaj
več
,
da
je
bil
namreč
baron
Herbert
zasnubil
baronico
Cojzovo
in
da
ga
je
ta
odklonila
.
Ko
je
Kopitar
v
»
Télégraphu
«
čital
,
da
se
je
baron
Herbert
ustrelil
,
zastalo
mu
je
srce
,
ker
je
takoj
slutil
,
da
si
je
mladi
,
premožni
in
ljubeznivi
mož
končal
življenje
,
ker
ga
baronica
Cojzova
ni
uslišala
.
—
Lahko
bi
ga
bila
vzela
,
je
mrmral
,
saj
je
imel
vse
lastnosti
za
dobrega
soproga
in
ona
bi
bila
ž
njim
srečno
živela
.
In
vendar
ga
ni
hotela
.
V
tem
trenotku
se
je
v
Kopitar
jevih
očeh
pojavil
neki
tajinstveni
plamen
in
ostre
poteze
njegovega
obraza
so
postale
če
pregnantneje
.
Z
lica
se
mu
je
brala
zavest
,
da
je
bil
baron
Herbert
žrtvovan
—
njemu
.
Generalni
guverner
grof
Bertrand
je
pričel
zvečer
dne
29.
junija
1811
v
Ljubljano
,
in
je
če
tisti
večer
poklical
k
sebi
razne
franooske
funkcijonarje
,
da
so
ga
informirali
o
obstoječih
razmerah
.
Naslednji
dan
je
bil
v
Škofiji
slovesen
sprejem
.
Generalnemu
guvernerju
so
se
poklonili
zastopniki
vseh
uradov
,
zastopniki
duhovščine
in
meščanstva
,
popoldne
pa
je
bila
velika
revija
vojaštva
.
Prvo
,
kar
je
storil
grof
Bertrand
,
je
bilo
,
da
je
daroval
10.000
frankov
za
Kranj
,
ki
je
bil
pogorel
18.
maja
in
8000
frankov
za
Tržič
,
ki
je
bil
pogorel
30.
marca
istega
leta
.
Ali
vzlic
temu
se
Ljubljana
ni
mogla
prav
ogreti
zanj
;
bil
je
namreč
jako
malobeseden
in
visok
in
ni
imel
nič
tistega
,
s
čimer
je
njegov
prednik
maršal
Marmont
očaral
ljudi
.
Koj
po
Bertrantovem
prihodu
so
se
zgodile
važne
osebne
spremembe
.
General
Delzons
je
odšel
v
Trst
,
tajnik
generalnega
guvernerja
,
Heim
je
kot
državni
svetnik
prišel
v
Pariz
,
generalni
intendant
baron
de
Belleville
je
dobil
dopust
za
toliko
časa
,
da
se
redi
njegova
prošnja
za
premestitev
.
Šele
čez
dva
meseca
je
prišla
odločba
,
s
katero
je
bil
baron
de
Belleville
poklican
na
Francosko
,
generalnim
intendantom
pa
je
bil
imenovan
grof
André
Jean
de
Chabrol
,
ki
je
bil
takrat
šele
40
let
star
.
Dober
teden
po
Bertrandovem
prihodu
je
bila
v
škofiji
prva
soareja
.
Zanimanje
za
to
slavnost
je
bilo
toliko
večje
,
ker
je
bila
tu
prilika
,
seznaniti
se
z
rodbino
grofa
Bertranda
.
Vedelo
se
je
le
,
da
je
grofica
Bertrand
jako
živahna
in
vesela
dama
,
da
je
njena
mati
gospa
Dillon
,
pravi
tip
frivolne
in
lahkožive
Francozinje
,
vojvodinja
Fitz-James
,
netjakinja
grofice
Bertrand
,
pa
vzlic
svoji
mia
dosti
že
skrajno
koketna
.
Kaj
čuda
,
da
je
vsa
Ljubljana
želela
spoznati
te
dame
.
Soareja
je
bila
sijajna
.
Dasi
so
ljubljanske
dame
silno
veliko
žrtvovale
za
toilette
