sobile
vroče
in
ko
je
začutila
brke
na
licih
,
jo
je
izpreletelo
po
životu
od
blaženosti
...
Vroče
ji
je
bilo
,
žile
so
ji
bile
v
sencih
,
da
jih
je
skoro
slišala
.
Odprla
je
okno
,
hladen
zrak
ji
je
dihnil
v
obraz
,
na
lica
,
in
je
napolnil
vso
sobo
.
V
dolini
so
migljale
posamezne
luči
,
časih
je
katera
ugasnila
,
svetlikalo
se
je
samo
še
tu
,
tam
,
bila
je
pozna
ura
in
vse
je
ugasnilo
,
utihnilo
.
Nebo
pa
je
bilo
zmerom
jasnejše
,
mesec
je
plaval
na
sredi
v
velikem
svetlem
kolobarju
in
zvezde
so
se
topile
v
njegovi
srebrni
svetlobi
.
Minila
je
zima
in
nato
je
prišel
čas
poln
nemira
in
skrbi
.
Francka
je
šla
iz
službe
in
se
je
nastanila
pri
šivilji
,
da
bi
šivala
poročno
obleko
.
Vse
polno
žensk
je
bilo
zmerom
tam
,
od
jutra
do
noči
so
stale
naokoli
in
so
se
razgovarjale
,
izpraševale
so
Francko
in
so
pripovedovale
o
ženinu
.
Koliko
da
je
že
imel
deklet
,
namigavale
so
skoro
,
da
je
imel
že
otroka
:
Francki
je
bilo
vroče
v
obraz
,
verjela
ni
ničesar
,
ali
grenko
ji
je
bilo
v
dno
srca
.
In
da
je
pijanec
,
da
zapije
vse
,
kar
zasluži
,
da
se
potepa
cele
noči
po
gostilnicah
in
uganja
reči
,
ki
jih
človek
povedati
ne
more
.
In
da
ni
pri
krojačevih
vse
tako
,
kakor
bi
si
kdo
mislil
;
oblači
se
fant
po
gosposko
,
doma
pa
jedo
močnik
in
krompir
,
posebno
odkar
stari
nič
več
ne
dela
,
ker
je
napol
oslepil
in
so
mu
tudi
noge
odpovedale
.
Časih
so
imeli
tri
pomočnike
,
potem
dva
,
zdaj
pa
imajo
samo
še
enega
in
pa
učenca
,
ki
nič
ne
dela
in
je
pri
njih
samo
zato
,
da
seka
drva
in
da
hodi
po
tobak
.
Ženska
,
ki
jim
kuha
,
je
kakor
zlodej
in
že
zdaj
opravlja
Francko
po
vsem
trgu
,
od
hiše
do
hiše
hodi
in
opravlja
...
Francka
je
sedela
globoko
sključena
,
tako
ji
je
bilo
,
kakor
da
bi
jo
zbadali
z
iglami
od
vseh
strani
.
Nihče
ni
rekel
besede
naravnost
—
namigavale
so
,
govorile
so
tako
,
da
je
bilo
treba
razumeti
nasprotno
in
Francka
je
razumela
.
Če
so
dejale
:
„
Pameten
fant
je
,
no
,
“
—
se
je
to
glasilo
:
„
Lump
je
,
da
mu
ni
enakega
v
devetih
farah
!
“
—
Francka
je
skrivala
svoje
misli
in
se
je
bala
,
da
bi
ne
izpregovorila
zaupne
besede
:
planili
bi
takoj
skozi
odprte
duri
njenega
srca
in
bi
tam
vse
omazali
,
oskrunili
...
Govorila
je
z
njim
poredkoma
,
nikoli
nista
bila
sama
in
Francka
si
je
želela
,
da
bi
samo
uro
,
samo
kratko
minuto
slonela
tako
tesno
drug
ob
drugem
in
šepetala
zaupno
,
presrčno
,
kakor
tam
pod
kostanjem
,
ko
je
padalo
nanja
velo
listje
.
Tudi
on
ni
bil
več
tako
vesel
;
nekaj
nemirnega
je
bilo
na
njegovem
obrazu
,
časih
je
strnil
obrvi
in
je
gledal
zamišljeno
.
Govorila
sta
o
čem
navadnem
,
samo
da
sta
govorila
,
in
potem
je
mahoma
prekinil
razgovor
ter
je
preskočil
na
čisto
drugo
stvar
,
ki
je
bila
prav
tako
navadna
in
brezpomembna
.
Oba
sta
čutila
na
obrazu
tuje
poglede
in
čeprav
ni
bilo
nikogar
v
sobi
,
jima
je
bilo
,
kakor
da
nista
sama
...
Dnevi
so
se
vlekli
počasi
—
žalostni
deževni
dnevi
;
nebo
je
bilo
pusto
,
sivo
,
rjave
luže
so
prepregale
vso
cesto
.
Prišla
je
pogostokrat
mati
in
se
je
razgovarjala
s
Francko
;
tudi
ona
je
bila
zvedela
grde
reči
o
njem
in
jih
je
očitala
Francki
z
osornim
glasom
,
kakor
da
bi
jih
bila
ona
storila
;
pripovedovala
je
neprestano
in
Francki
je
bilo
tesno
,
da
bi
zavpila
.
„
Zakaj
tako
govorite
,
mati
?
“
je
zajokala
.
—
„
Bolje
je
,
da
veš
prej
—
da
boš
vedela
,
kako
si
si
postlala
.
“
In
pripovedovala
je
dalje
,
kako
da
je
imel
dekleta
v
trgu
in
tudi
zunaj
po
vaseh
,
zato
ker
zna
sladko
govoriti
in
se
gosposko
oblači
.
„
Ni
res
,
mati
!
“
je
zakričala
Francka
in
srce
se
ji
je
paralo
.
„
Če
ti
bolje
veš
,
toliko
bolje
zate
...
Pa
naj
le
nikar
ne
misli
,
da
je
kakšno
terno
zadel
.
Dvesto
goldinarjev
dam
,
niti
solda
več
in
še
teh
ne
dobi
v
roko
.
Ne
bo
jih
zapil
prvi
mesec
...
poznam
ga
,
kakšen
je
.
Spravil
bi
denar
in
bi
posedal
po
gostilnicah
,
dokler
bi
ne
imel
luknje
v
žepu
...
poznam
ga
!
In
tudi
ti
bi
mu
pomagala
,
tudi
ti
si
taka
!
“
Zvečer
je
Francka
molila
,
da
bi
bilo
vse
pri
kraju
,
da
bi
čas
prišel
.
Shujšala
je
in
obraz
je
bil
še
bolj
droben
in
bel
nego
prej
,
čisto
prozoren
,
tako
da
so
bile
oči
nenaravno
velike
in
svetle
.
Čas
je
prišel
in
vršila
se
je
svatba
;
v
treh
koleseljnih
so
se
peljali
v
cerkev
;
ljudje
so
se
posmehovali
,
ker
je
bilo
vse
tako
tiho
in
ponižno
,
skoro
siromašno
.
Francka
je
imela
obleko
iz
rumenega
atlasa
,
trakovi
so
bili
svetlozeleni
.
Ko
je
stopila
v
voz
,
se
je
spoteknila
in
skoro
bi
bila
padla
;
pozabila
je
privzdigniti
krilo
in
oškropila
se
je
z
blatom
.
Mati
je
stala
med
durmi
in
je
zakričala
nad
njo
:
„
Še
hoditi
ne
zna
,
neroda
!
“
Dan
je
bil
dolgočasen
,
od
jutra
je
deževalo
in
,
ko
so
se
vračali
iz
cerkve
,
je
pričelo
spet
nalahko
pršiti
.
Francko
je
bolela
glava
;
izginila
je
vsa
radost
,
vse
veselo
pričakovanje
je
izginilo
in
nič
ni
bilo
drugega
vsenaokoli
,
nego
pust
deževen
dan
in
pusto
,
pusto
življenje
...
Nagnila
je
glavo
in
solze
so
ji
kapale
po
licih
.
Ženin
se
je
ozrl
nanjo
in
se
je
nasmehnil
.
„
Kakšen
otrok
!
“
si
je
mislil
na
tihem
in
spet
se
mu
je
zasmilila
.
„
Ker
se
joka
vsaka
nevesta
,
pa
se
joka
še
ona
.
“
Praznovali
so
svatbo
v
zakajeni
gostilnici
.
Zrak
je
bil
vroč
in
težak
,
kričali
so
,
peli
in
popivali
vso
noč
;
tudi
ženin
se
je
upijanil
in
je
plesal
neprestano
z
vsemi
ženskami
.
Pozno
ponoči
je
šla
Francka
iz
zadehle
sobe
in
je
stopila
na
prag
.
Ko
ji
je
zapihal
v
lice
mrzel
zrak
,
je
omahnila
in
zgrudila
bi
se
bila
,
da
se
ni
prijela
za
duri
z
obema
rokama
...
Znotraj
so
peli
s
pijanimi
glasovi
,
slišala
je
tudi
glas
svojega
moža
—
hreščeč
je
bil
in
hripav
,
komaj
ga
je
spoznala
.
Peli
so
razposajeno
kvanto
,
kruljav
starec
je
godel
na
harmoniko
.
In
Francki
se
je
zazdelo
mahoma
vse
tako
umazano
,
grdo
,
žalostno
,
da
bi
sedla
v
kot
pri
durih
in
bi
zaspala
in
bi
se
ne
zbudila
nikoli
več
.
Komaj
se
je
Francka
,
mlada
žena
,
ogledala
po
hiši
,
se
je
zgodilo
nekaj
strašnega
,
tako
da
se
je
njen
mladi
mož
,
krojač
Tone
Mihov
,
popolnoma
izpremenil
.
Tisti
dan
,
ko
se
je
vršila
svatba
,
je
prišel
v
trg
krojač
iz
mesta
,
mlad
človek
,
ki
je
nosil
svetle
karirane
hlače
in
suknjo
s
škrici
.
Nastanil
se
je
nasproti
sodnije
,
prezidal
je
kar
vso
hišo
in
nato
je
odprl
prodajalnico
z
narejenimi
oblekami
.
Ljudje
,
ki
so
hodili
ob
nedeljah
v
cerkev
,
so
morali
mimo
;
čudili
so
se
in
so
kupavali
.
In
kmetje
,
ki
so
prihajali
k
notarju
in
v
sodnijo
,
so
poizvedovali
po
cenah
in
so
gledali
,
ko
jim
je
ponujal
krojač
celo
obleko
za
pet
goldinarjev
.
„
Prokleti
Mihov
,
lehko
se
nosi
gosposko
;
hotel
je
pet
goldinarjev
samo
za
delo
!
“
Mihov
se
izprva
ni
vznemirjal
veliko
;
stvar
se
mu
je
zdela
tako
neumna
,
nenaravna
,
da
se
ni
bal
nič
hudega
.
Jasno
je
bilo
zanj
,
da
je
sleparija
vse
skupaj
in
da
bo
izginil
pritepenec
čez
noč
,
kakor
je
bil
čez
noč
prišel
.
Ni
verjel
,
da
bi
se
mu
usedel
kdo
na
limanice
;
blago
je
bilo
slabo
,
obleke
so
bile
skrpane
tako
nahitro
,
da
je
bilo
treba
samo
malo
nategniti
,
in
šivi
so
se
parali
.
Kmetje
niso
neumni
,
ogibali
se
bodo
sleparja
na
devet
sežnjev
.
Toda
niso
se
ga
ogibali
in
slepar
ni
izgini
!.
Še
razširil
je
prodajalnico
in
najel
si
je
še
dvoje
delavcev
—
bogve
odkod
;
prišla
sta
lačna
in
razcapana
in
šivala
sta
mu
pač
napol
zastonj
.
Prej
je
delal
samo
za
kmete
in
hlapce
,
zdaj
je
prodajal
tudi
boljše
blago
in
ni
se
ukanil
:
vse
je
hodilo
k
njemu
,
učitelj
si
je
naročil
svetlo
poletno
obleko
pri
njem
,
sodnik
si
je
dal
napraviti
karirane
hlače
.
Krojač
sam
je
stal
na
pragu
,
kadil
je
dišeče
smodke
in
se
je
smehljal
vljudno
ljudem
,
ki
so
prihajali
mimo
,
tako
da
jih
je
zavajal
že
njegov
sladki
obraz
.
Mihov
je
čakal
—
nič
ni
bilo
,
nihče
se
ni
pritoževal
.
Ostali
so
mu
samo
nekateri
stari
ljudje
,
ki
so
bili
navajeni
nanj
in
niso
hoteli
menjavati
.
Vse
drugo
je
šlo
—
izgubili
so
se
kmetje
,
izgubili
so
se
uradniki
,
ki
so
se
oblačili
gosposko
in
niso
radi
drago
plačevali
;
otroške
obleke
ni
napravil
Mihov
nobene
več
—
prišle
so
Binkošti
,
prišla
je
birma
in
nikogar
ni
bilo
;
Mihov
je
stal
na
pragu
,
bled
,
glavo
sklonjeno
—
in
ogibali
so
se
ga
na
devet
sežnjev
.
Časih
se
je
kdo
nasmehnil
,
če
se
je
ozrl
postrani
nanj
:
„
A
,
Mihov
,
kaj
praviš
?
Lehko
si
se
nosil
gosposko
za
naš
denar
.
Lepo
si
nas
molzel
,
prokleti
Mihov
,
prav
se
ti
godi
!
“
Mihov
je
čutil
,
da
se
mu
je
dogodila
velika
krivica
.
Ali
je
dovoljeno
,
da
pride
mahoma
tuj
človek
in
vzame
domačim
poštenim
ljudem
kruh
izpred
ust
?
Mislil
je
,
da
bi
morali
to
prepovedati
,
da
bi
morali
pritepenca
izgnati
,
pognati
ga
,
odkoder
je
prišel
in
povrhu
še
zapreti
.
Tako
bi
bili
lehko
uničeni
vsi
,
če
bi
bilo
sleparstvo
dovoljeno
.
Toda
niso
se
genili
,
sodnik
si
je
bil
celo
naročil
karirane
hlače
.
In
bolelo
ga
je
najbolj
,
grizlo
ga
je
kakor
s
kleščami
,
da
ga
je
bil
pritepenec
prehitel
.
Sam
bi
bil
moral
storiti
tako
,
napraviti
bi
bil
moral
prodajalnico
—
šlo
bi
,
posojilnica
bi
mu
bila
dala
denarja
.
Že
se
mu
je
zdelo
,
da
je
bil
to
v
resnici
nameraval
in
da
mu
je
slepar
misel
ukradel
,
izpred
nosa
ukradel
,
ko
jo
je
baš
nameraval
izvršiti
.
Prepričan
je
bil
naposled
popolnoma
,
da
je
ukanjen
,
osleparjen
,
in
premišljeval
je
,
če
ni
bil
izdal
kdaj
svoje
misli
hudobnemu
človeku
,
ki
mu
je
bil
zaviden
in
se
je
zmenil
z
onim
za
dobro
plačilo
.
Zmedle
so
se
mu
misli
od
grenkobe
in
sovraštva
in
zabavljal
je
po
gostilnicah
.
„
Molči
,
Mihov
,
da
te
ne
bo
tožil
!
“
so
mu
svetovali
prijatelji
,
a
natihoma
so
se
nasmihali
,
ščuvali
so
ga
celo
naskrivoma
,
ker
bi
jim
bilo
prijetno
,
če
bi
prišlo
do
hrupnega
razpora
.
Novi
krojač
pa
je
bil
vesel
človek
,
redil
se
je
,
obraz
se
mu
je
širil
in
polnil
,
debelel
je
polagoma
in
nosil
je
troje
prstanov
;
za
zabavljanje
se
ni
menil
,
smejal
se
je
in
poznalo
se
mu
je
celo
,
da
mu
je
Mihova
zavist
pogodi
.
In
ta
smeh
veselega
in
rejenega
človeka
je
bil
Mihovu
strašen
,
ostuden
.
Tresel
se
je
,
kadar
je
pogledal
v
široki
,
svetli
obraz
,
in
pest
se
mu
je
krčila
,
da
bi
udaril
,
udaril
z
vso
silo
,
tako
da
bi
se
raztopila
svetla
mast
in
da
bi
izginil
smehljaj
z
debelih
ustnic
.
To
so
bili
vroči
dnevi
julija
in
avgusta
,
suh
prah
je
ležal
v
zraku
,
nebo
je
bilo
belosinje
,
kakor
od
vročega
jekla
.
Ob
tem
času
so
napravili
v
trgu
vsako
leto
veselico
s
petjem
,
šaljivo
igro
,
deklamacijami
in
slavnostnim
govorom
.
Slavnostni
govori
so
bili
Mihova
stvar
;
pisal
jih
je
notar
,
načelnik
bralnega
društva
,
in
Mihov
je
govoril
z
visokim
,
donečim
glasom
in
z
lepimi
kretnjami
tiste
dolge
zavite
stavke
,
polne
nerazumljivih
besed
;
sam
se
je
navduševal
sredi
govora
,
sladko
mu
je
bilo
,
ko
je
videl
pred
sabo
vse
polno
rdečih
,
potnih
obrazov
,
ki
so
strmeli
vanj
;
migljalo
je
pred
njim
,
čutil
se
je
srečnega
,
vzvišenega
nad
vse
na
svetu
in
besede
,
gladko
naučene
,
so
le
tako
kapale
z
ustnic
,
sam
jih
ni
več
razumel
in
osvestil
se
je
šele
,
kadar
je
izpregovoril
zadnji
stavek
in
ni
prišlo
nič
več
dalje
;
stal
je
še
nekaj
časa
,
poten
,
ves
zardel
,
potem
je
stopil
korak
nazaj
,
priklonil
se
je
nalahko
in
se
je
nasmehnil
v
čisto
otroški
zadregi
,
spodaj
pa
so
kričali
in
ploskali
.
„
Lepo
si
govoril
,
Mihov
!
“
Mihov
si
je
brisal
čelo
in
srce
mu
je
tolklo
od
blaženosti
.
„
No
,
da
,
mislim
,
da
se
mi
je
posrečilo
...
“
Veselica
je
bila
koncem
avgusta
,
pripravljali
so
se
že
zgodaj
v
juliju
.
Mihov
je
čakal
in
naposled
je
šel
k
notarju
.
„
No
,
kaj
pa
vi
,
Mihov
?
“
ga
je
prašal
notar
.
Mihov
se
je
nasmehnil
vljudno
.
„
Zaradi
govora
,
gospod
notar
...
pojemo
že
štirinajst
dni
in
za
govor
je
treba
tudi
par
tednov
.
Ne
gre
tako
hitro
,
kakor
bi
si
človek
mislil
...
“
Notar
je
bil
v
zadregi
in
Mihov
je
to
opazil
.
„
Ni
ga
še
napisal
!
“
si
je
mislil
in
hitel
je
,
da
bi
se
opravičil
.
„
Tako
se
ne
mudi
,
lehko
še
čakam
teden
dni
...
samo
zato
,
da
sem
omenil
...
“
Notar
se
je
zazibal
na
stolu
in
je
odgovarjal
počasi
in
obzirno
.
„
Glejte
,
Mihov
,
saj
ste
zmerom
lepo
govorili
...
ne
zaradi
tega
,
da
bi
vam
kaj
očitali
...
ampak
krojač
je
bil
tako
siten
,
nismo
se
ga
mogli
odkrižati
...
“
Mihova
je
oblila
temna
rdečica
;
ustnice
so
se
mu
gibale
,
toda
izpregovoril
ni
.
„
No
...
in
pristopil
je
k
društvu
in
je
plačal
precej
deset
goldinarjev
za
note
...
ne
moremo
mu
odreči
...
“
Morda
se
je
zdelo
notarju
,
da
se
izgovarja
preponižno
;
sram
ga
je
bilo
in
zato
je
nadaljeval
z
drugačnim
glasom
,
skoro
osorno
.
„
Pa
tudi
lep
glas
ima
in
dober
pevec
je
in
priljuden
človek
je
,
vesel
,
ne
tako
čemeren
...
“
Ozrl
se
je
postrani
na
Mihova
,
Mihov
pa
se
je
v
tistem
hipu
domislil
,
da
tudi
on
prej
ni
bil
čemeren
.
„
Sploh
pa
to
ni
nič
,
da
bi
govoril
zmerom
isti
človek
...
ljudje
se
privadijo
in
jih
stvar
ne
zanima
več
,
niti
ne
poslušajo
in
govor
se
tako
izgubi
.
Potolažite
se
,
saj
boste
tako
peli
...
“
Mihov
se
je
nerodno
poklonil
,
zinil
ni
besedice
in
je
šel
.
Kakor
otroku
mu
je
bilo
—
za
plot
bi
stopil
in
bi
se
zjokal
...
Ali
nato
ga
je
obšel
silen
,
besen
srd
;
okrenil
se
je
že
,
da
bi
hitel
k
notarju
nazaj
,
skočil
predenj
in
kričal
tam
,
tolkel
s
pestjo
po
mizi
in
,
če
bi
notar
odgovarjal
tako
zaničljivo
in
prešerno
,
kakor
je
govoril
,
bi
planil
nanj
in
bi
davil
,
davil
...
Tako
ga
je
krojač
pritisnil
ob
steno
,
pritisnil
na
prsi
,
da
ni
več
dihati
mogel
;
vse
mu
je
ugrabil
;
prišel
je
v
kariranih
hlačah
in
v
suknji
s
škrici
in
mu
je
vzel
kruh
in
čast
in
življenje
...
Od
srda
in
žalosti
se
mu
je
zibalo
pred
očmi
;
ko
je
prišel
domov
,
je
legel
na
posteljo
,
premetaval
se
je
vso
noč
in
ni
zatisnil
očesa
.
Časih
se
je
vzdignil
,
stisnil
je
pest
;
v
polusanjah
se
mu
je
zazdelo
,
da
stoji
pred
njim
na
cesti
,
vse
polno
ljudi
naokoli
,
in
krojač
se
trese
,
bled
je
in
prosi
...
toda
on
,
Mihov
,
ne
sliši
nič
—
bije
,
bije
v
obraz
in
kri
curlja
po
licih
dol
,
na
ovratnik
,
na
suknjo
...
Toda
glej
,
kri
je
izginila
mahoma
in
tolsti
obraz
se
je
smehljal
veselo
,
zaničljivo
in
vsi
naokoli
so
se
grohotali
...
Zazdelo
se
mu
je
potem
,
da
ležita
na
cesti
,
v
prahu
,
roke
se
vijo
,
grabijo
in
že
je
stisnil
Mihov
za
vrat
,
kakor
s
kleščami
je
stisnil
debeli
potni
vrat
in
oči
buljijo
vanj
z
velikim
vodenim
pogledom
...
toda
hipoma
mu
je
roka
zdrsnila
ob
potni
koži
,
krojač
je
planil
,
pokleknil
mu
na
prsi
in
spet
se
je
smejal
veselo
in
zaničljivo
njegov
tolsti
obraz
...
Prišla
je
nedelja
,
lepa
avgustova
nedelja
;
vročina
je
bila
že
malo
ponehala
,
veter
je
pihal
in
beli
oblaki
so
se
igrali
na
nebu
.
Večer
je
bil
topel
in
prijazen
,
cesta
je
bila
polna
ljudi
.
Mihov
je
stanoval
nad
trgom
in
gledal
je
skozi
okno
po
trgu
dol
;
strašneje
mu
je
bilo
,
kolikor
bolj
se
je
bližal
mrak
.
„
Zdaj
bodo
pričeli
,
“
si
je
mislil
in
žile
na
čelu
so
se
mu
napenjale
,
polnile
so
se
s
krvjo
,
vročo
kakor
ogenj
in
oči
so
se
mu
zalile
,
zastrla
jih
je
težka
motna
mrena
.
Zazvonilo
je
sedem
;
dolgo
je
zvonilo
,
z
lepodonečim
prazniškim
zvokom
in
Mihov
je
zastokal
,
kladivo
je
bílo
po
njegovih
prsih
,
po
njegovem
čelu
...
Vzdignil
se
je
počasi
,
sram
ga
je
bilo
in
kakor
tat
,
z
opreznimi
očmi
,
s
sključenim
životom
,
je
stopil
na
cesto
.
Šel
je
po
poljski
stezi
,
da
bi
ga
ljudje
ne
srečavali
.
Domislil
se
je
,
kako
je
hodil
na
veselico
prej
;
postal
je
sredi
polja
in
zakričal
bi
od
sramu
in
od
bolečine
.
Nato
si
je
očital
,
hotel
se
je
strezniti
siloma
:
„
Ne
bodi
otročji
,
Mihov
!
Ostani
doma
in
ne
brigaj
se
zanje
;
če
mislijo
,
da
bodo
sami
opravili
,
naj
opravijo
,
druge
skrbi
imaš
!
“
—
Toda
šel
je
dalje
,
slišal
ni
sam
svojih
besed
—
kakor
da
bi
mu
prigovarjal
človek
,
ki
ni
vredno
,
da
bi
se
oziral
nanj
...
„
Kam
pa
,
Mihov
?
“
ga
je
prašala
ženska
,
ki
je
stala
ob
plotu
za
hišo
.
Mihov
se
je
prestrašil
,
kakor
da
bi
ga
bil
kdo
zasačil
pri
sramotni
stvari
.
Odgovoril
je
v
zadregi
in
je
šel
hitro
dalje
.
„
Na
veselico
,
Mihov
?
“
ga
je
prašal
kmet
,
ki
je
stal
ob
stezi
in
gledal
po
polju
,
kjer
se
je
nalahko
zibalo
rumeno
žito
.
„
Na
veselico
!
“
je
odgovoril
Mihov
,
ne
da
bi
se
ozrl
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
gledajo
za
njim
in
se
posmehujejo
.
Vse
so
vedeli
—
na
hrbtu
je
imel
z
velikimi
črkami
zapisane
vse
svoje
misli
in
hodil
je
med
ljudmi
kakor
hudodelec
,
ki
ga
ženejo
žandarji
uklenjenega
po
cesti
.
Že
se
je
mračilo
,
vrtovi
za
hišami
so
bili
v
senci
.
Tam
je
stalo
lepo
enonadstropno
poslopje
—
spodaj
gostilnica
,
zgoraj
bralno
društvo
.
Okna
so
bila
že
svetla
,
za
zagrinjali
so
se
premikale
črne
sence
.
Pred
hišo
in
okoli
vrta
je
bilo
polno
ljudi
,
otroci
so
se
podili
,
ženske
praznično
opravljene
,
so
stale
v
gručah
na
cesti
.
Mihov
si
ni
upal
blizu
,
ali
slišal
je
tako
natanko
,
kakor
da
bi
stal
pod
oknom
.
Prišlo
je
po
stezi
dvoje
ljudi
in
Mihov
se
je
umeknil
,
šel
je
v
umazano
krčmo
,
ki
je
bila
skoro
prazna
;
le
par
pijanih
fantov
je
sedelo
za
veliko
,
z
vinom
polito
mizo
;
krčmar
je
stal
na
pragu
in
je
gledal
s
sovražnim
pogledom
na
belo
poslopje
,
ki
je
stalo
tam
ponosno
in
vse
razsvetljeno
.
Mihovu
je
bilo
,
kakor
da
je
bil
prišel
med
zavržence
in
izgnance
in
laže
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Sedel
je
k
oknu
in
je
malo
odgrnil
zagrinjalo
.
Cesta
se
je
polagoma
praznila
;
prišla
je
bila
gospoda
in
veselica
se
je
pričela
.
Mihov
je
čutil
natanko
tisti
trenotek
,
ko
je
stopil
govornik
na
oder
ter
se
sladko
priklonil
.
„
Slavna
gospoda
!
...
“
Besedo
za
besedo
je
slišal
Mihov
in
premikal
je
ustnice
,
tudi
sam
se
je
nalahko
priklonil
,
lica
so
mu
zardela
in
ugledal
je
pred
sabo
veliko
množico
,
ki
je
strmela
vanj
in
poslušala
.
Toda
oglasil
se
je
poleg
njega
nekdo
drugi
,
govoril
je
glasneje
,
lepše
,
zvočneje
in
ga
je
skoro
že
prekričal
.
Mihov
je
čutil
veliko
krivico
,
ki
so
mu
jo
storili
,
in
ozrl
se
je
po
ljudeh
z
zaupljivim
pričakovanjem
:
mislil
je
,
da
bodo
spoznali
krivico
,
pognali
pritepenca
z
odra
ter
poslušali
njega
,
Mihova
,
ki
je
bil
pravi
slavnostni
govornik
.
Toda
ljudje
so
bili
neusmiljeni
,
niso
se
ozrli
vanj
,
ko
je
lovil
poglede
in
prosil
z
motnimi
očmi
.
In
pritepenec
je
govoril
z
blagodonečim
glasom
dolge
in
lepo
zložene
stavke
,
ki
so
se
topili
na
jeziku
kakor
med
.
Mihov
se
je
tresel
,
mrzle
kaplje
so
mu
lezle
po
čelu
dol
,
hotel
je
govoriti
,
toda
jezik
je
bil
trd
in
neokreten
.
Nekateri
so
ga
opazili
,
ko
je
stal
na
odru
v
zadregi
,
neroden
in
osramočen
in
sredi
vrišča
in
ploskanja
so
kazali
nanj
in
so
se
smejali
.
„
Kaj
pa
ta
tukaj
?
Ali
pojdeš
dol
,
ki
te
nihče
klical
ni
!
Glejte
ga
,
kako
stoji
,
kolena
se
mu
tresejo
!
Kaj
pa
jeca
?
Klado
ima
v
ustih
!
“
Smejali
so
se
hrupno
in
neusmiljeno
,
ali
polagoma
so
se
razsrdili
,
ker
je
Mihov
še
zmerom
stal
kakor
vkovan
,
roke
povešene
,
glavo
sklonjeno
.
„
Dol
!
Dol
!
“
je
kričalo
po
dvorani
,
ljudje
so
vstajali
,
pesti
so
se
dvigale
in
že
so
ga
zgrabile
železne
roke
pod
pazduho
,
za
laket
,
za
vrat
,
potegnili
so
ga
dol
,
pol
onesveščenega
,
in
:
„
Udari
!
Bij
!
“
je
kričalo
po
dvorani
...
Mihov
se
je
stresel
,
pogledal
je
po
cesti
z
motnim
očesom
;
od
daleč
je
prihajal
šum
—
ploskali
so
govorniku
.
Zazdihnil
je
,
sedel
za
mizo
ter
skril
glavo
v
dlani
.
Popil
je
bil
že
tri
četrti
kislega
vina
,
ki
je
dišalo
zoprno
po
špiritu
,
in
glava
mu
je
bila
težka
,
po
razbeljenem
čelu
mu
je
tekel
mrzel
pot
.
Pil
je
naglo
,
kozarec
za
kozarcem
,
in
misli
so
se
mu
medle
,
motale
so
se
mu
po
možganih
v
čudnih
,
nejasnih
oblikah
,
menjavale
so
se
hitro
pred
neizmernim
črnim
ozadjem
—
neizmerno
črno
žalostjo
.
Prišel
je
v
krčmo
čevljar
,
pijanec
;
omahoval
je
že
in
ko
je
sedel
k
Mihovu
ter
se
naslonil
z
rokami
na
mizo
,
je
prevrnil
kozarec
.
„
Kaj
pa
ti
,
Mihov
,
nisi
šel
na
veselico
?
“
Mihov
se
je
ozrl
vanj
z
zaspanim
,
lenim
pogledom
.
„
Nisem
šel
.
“
Čevljar
se
je
nasmehnil
in
je
pomežiknil
.
„
No
,
Mihov
,
lepo
te
je
potisnil
krojač
.
Kruh
ti
je
vzel
in
še
čast
povrhu
.
Saj
drugače
si
bil
zmerom
zraven
.
“
„
Vse
mi
je
vzel
,
“
je
govoril
Mihov
zase
.
„
Kruh
mi
je
vzel
in
še
čast
povrhu
.
“
Čevljar
se
je
zagledal
v
polni
kozarec
in
obraz
se
mu
je
zresnil
.
„
Glej
,
Mihov
,
tako
pojdemo
vsi
.
Tudi
mene
že
čaka
danes
ali
jutri
pride
,
vem
,
da
me
čaka
...
“
Mahoma
je
udaril
po
mizi
,
da
je
zažvenketalo
.
„
Ampak
jaz
ne
bom
taka
šlapa
,
kakor
si
ti
,
Mihov
!
Jaz
bi
ga
zadavil
sredi
ceste
—
da
,
zadavil
ga
bom
sredi
ceste
,
vpričo
ljudi
,
pa
naj
me
ženejo
!
“
„
Tudi
jaz
bi
ga
zadavil
,
“
je
govoril
Mihov
počasi
in
zamišljen
.
„
Pa
človek
kar
omahne
,
roke
se
mu
povesijo
—
ne
morem
ga
zadaviti
.
“
Oba
sta
bila
pijana
,
strmela
sta
s
topimi
,
okrvavljenimi
očmi
.
Čevljar
je
izpregovoril
z
resnim
glasom
,
gledal
je
predse
in
čelo
se
mu
je
nagubančilo
.
„
Jaz
sem
mislil
dolgo
časa
,
kaj
da
boš
napravil
.
Čakal
sem
,
ti
pa
se
nisi
genil
;
držal
si
,
ko
te
je
tepel
...
Jaz
bom
napravil
drugače
...
“
Nekaj
hudobnega
je
zasijalo
v
njegovih
očeh
,
obraz
pijanca
je
dobil
hipoma
nekaj
moškega
in
odločnega
.
Mihov
je
odgrnil
zagrinjalo
popolnoma
,
iz
noči
se
je
bleščalo
dvoje
vrst
razsvetljenih
oken
,
časih
se
je
prikazal
kdo
ob
oknu
,
na
pragu
,
čul
se
je
žvenket
kozarcev
,
razločevalo
se
je
celo
,
če
je
kdo
vzkliknil
,
če
se
je
omizje
zagrohotalo
.
Mihov
se
je
zdrznil
—
spoznal
je
iz
nejasnega
šuma
krojačev
glas
in
slišal
je
svoje
ime
.
Čevljar
se
je
ozrl
nanj
in
se
je
nasmehnil
.
„
Ali
si
ga
slišal
?
“
Kakor
slučajno
je
iztegnil
roko
po
mizi
in
se
je
doteknil
noža
,
ki
je
ležal
na
prtu
.
Mihova
je
izpreletelo
,
kri
mu
je
izginila
iz
lic
in
vstal
je
naglo
.
„
Grem
samo
malo
pogledat
...
rad
bi
ga
videl
...
“
„
Le
pojdi
in
dobro
opravi
!
“
je
odgovoril
čevljar
;
mirno
je
gledal
za
njim
.
Mihovu
so
se
opletale
noge
;
ko
je
stopil
na
prag
in
je
začutil
hladni
nočni
zrak
,
bi
se
bil
skoro
prevrnil
.
Šel
je
počasi
,
omahovaje
,
preko
trga
in
naravnost
proti
hiši
,
ki
je
stala
pred
njim
velika
,
ponosna
,
vsa
razsvetljena
.
Govoril
je
sam
s
sabo
:
„
Nisi
čakal
zastonj
,
prijatelj
dragi
...
“
Toda
mislil
ni
ničesar
,
odločnost
je
bila
samo
zunanja
,
vročina
je
izginila
iz
težke
,
utrujene
glave
in
oči
so
gledale
motno
,
zaspano
.
Stopil
je
na
prag
—
žarka
svetloba
ga
je
zaskelela
v
oči
.
„
E
,
kam
pa
ti
,
Mihov
,
saj
si
pijan
!
“
se
mu
je
zasmejal
v
obraz
debel
štacunar
,
ki
je
bil
prišel
iz
gostilnice
in
si
je
brisal
potno
čelo
.
Mihov
ni
odgovoril
,
ozrl
se
je
komaj
nanj
in
je
šel
dalje
,
omahovaje
,
sključen
,
napol
že
v
spanju
in
mučnih
,
nerazločnih
sanjah
.
Prišel
je
v
prvo
sobo
,
iskal
je
s
topimi
,
poluzatisnjenimi
očmi
in
ga
ni
našel
:
tam
so
sedeli
sami
kmetje
,
razgovarjali
so
se
hrupno
,
nekateri
so
kartali
,
zapazil
ga
ni
nihče
.
V
drugi
sobi
,
rdeče
poslikani
in
elegantno
opravljeni
,
je
bila
zbrana
gospoda
.
Mihov
je
postal
na
pragu
,
pred
rdečim
zastorom
.
Komaj
je
premeril
omizje
s
pisanim
pogledom
,
je
ugledal
ob
oknu
tolsti
,
potni
krojačev
obraz
.
Ali
v
tistem
trenotku
,
ko
so
se
vsi
ozrli
nanj
,
ga
je
obšlo
nekaj
čudnega
.
Odkril
se
je
dostojno
,
priklonil
se
in
se
nasmehljal
.
„
Gospoda
!
“
je
izpregovoril
z
visokim
,
hreščečim
,
jecljajočim
glasom
.
Hrupen
smeh
mu
je
bušnil
naproti
,
krojač
je
prijel
kozarec
in
se
je
sklonil
preko
mize
.
„
Pijan
si
,
Mihov
,
—
na
pij
,
to
je
boljša
kapljica
!
“
Mihov
se
je
nekoliko
osvestil
,
šinilo
mu
je
preko
misli
,
čemu
je
prišel
in
kaj
ima
storiti
.
Stopil
je
k
mizi
,
prijel
je
kozarec
ter
ga
zalučil
krojaču
v
obraz
;
zamahnil
je
tako
krepko
,
da
je
padel
z
vsem
životom
na
mizo
ter
si
omočil
roke
in
obleko
z
vinom
.
Krojač
je
stal
za
mizo
trepetajoč
in
prepaden
;
obledel
je
in
smeh
mu
je
izginil
z
ustnic
.
Vino
se
mu
je
razlilo
po
vsem
obrazu
,
po
ovratniku
in
kravati
,
kozarec
ga
je
bil
zadel
nad
čelom
in
tenák
curek
krvi
mu
je
curljal
po
levem
licu
.
Družba
je
planila
,
nekateri
so
stopili
h
krojaču
,
zdravnik
mu
je
močil
rano
.
Mihovu
se
je
zdelo
,
da
so
ga
tepli
in
suvali
,
ko
so
ga
potisnili
na
cesto
,
toda
čutil
ni
ničesar
.
V
tistem
hipu
,
ko
je
videl
pred
sabo
obledeli
krojačev
obraz
in
kri
,
ki
je
curljala
po
licu
dol
in
kapala
na
ramo
,
se
je
iztreznil
popolnoma
.
Šel
je
domov
s
hitrimi
koraki
,
skoro
tekel
je
in
pot
se
mu
je
zdela
zelo
dolga
...
Doma
se
je
še
svetilo
okno
,
Francka
je
sedela
za
mizo
.
Njene
oči
so
bile
rdeče
obrobljene
,
jokala
je
dolgo
.
Ko
so
se
duri
odprle
in
ga
je
ugledala
na
pragu
,
bledega
,
sključenega
,
lica
nagubana
,
od
bolečine
spačena
,
in
oči
plašne
,
kakor
proseče
milosti
in
sočutja
,
je
vstala
hitro
in
stopila
k
njemu
.
„
Goljufal
sem
te
,
Francka
,
oprosti
mi
...
Bog
ti
daj
srečo
...
jaz
ne
morem
več
...
“
Izpustil
je
njeno
roko
in
je
hotel
oditi
.
„
Kam
misliš
,
Tone
?
“
„
Pusti
me
,
Francka
...
oprosti
mi
!
“
Jecljal
je
,
obšla
ga
je
slabost
po
vsem
životu
in
držal
se
je
za
duri
,
da
bi
se
ne
zgrudil
.
Francka
ga
je
prijela
trdo
za
roko
,
zaklenila
je
duri
,
vzela
mu
je
klobuk
z
glave
in
ga
je
povedla
k
postelji
kakor
otroka
...
Ob
tem
večeru
se
je
izpremenilo
življenje
med
njima
—
ob
tistem
trenotku
,
ko
se
je
zdelo
njej
sami
,
da
pelje
k
postelji
slabotnega
,
plašnega
,
pomoči
potrebnega
otroka
.
Začutila
je
,
da
ji
je
leglo
na
ramena
strahovito
,
težko
breme
,
ki
ji
je
potisnilo
život
skoro
do
tal
,
začutila
se
je
mater
in
varuha
in
ta
čut
je
bil
sladak
in
strašán
obenem
.
Mihov
je
legel
in
je
zaspal
takoj
,
Francka
je
klečala
vso
noč
ob
postelji
,
čelo
naslonjeno
na
sklenjene
roke
.
Stanovanje
Mihovih
je
bilo
lepo
opravljeno
in
prostorno
:
velika
soba
,
ki
je
bila
obenem
delavnica
;
na
steni
,
durim
nasproti
visoko
ogledalo
v
pozlačenem
okvirju
,
svete
podobe
na
stenah
,
v
kotu
ogromna
peč
iz
zelene
lončevine
,
blizu
peči
dvoje
visoko
postlanih
,
belo
pogrnjenih
postelj
,
na
oknih
cvetice
.
V
izbi
,
ki
je
bila
nižja
od
sobe
in
je
imela
samo
eno
okno
,
je
ležal
Mihov
oče
,
poluslep
starec
,
ki
že
dve
leti
ni
več
stopil
na
noge
.
Zadnje
čase
je
bil
čemeren
in
siten
,
stokal
je
neprestano
in
če
je
zaklical
in
ni
bilo
nikogar
v
izbo
,
je
ihtel
in
jokal
,
kakor
nadložen
otrok
.
„
Pozabili
ste
name
,
ker
vas
ne
morem
več
rediti
;
zakopljite
me
živega
,
da
bo
konec
!
“
Francka
je
imela
veliko
opravila
z
njim
in
on
jo
je
ljubil
.
Zaupal
je
naposled
vanjo
kakor
v
mater
,
čisto
po
otroško
.
Zdelo
se
mu
je
naravno
,
da
mu
je
izpolnila
vsako
željo
—
čudno
željo
bolnika
—
in
silen
udarec
je
bil
zanj
,
ko
mu
nekoč
ni
prinesla
vina
,
ker
ni
bilo
solda
pri
hiši
;
jokal
je
,
da
so
mu
tekle
solze
po
obrazu
in
Francka
je
stala
ob
postelji
vsa
zbegana
.
Zmerom
bolj
je
bil
slab
,
treba
ga
je
bilo
prenašati
s
postelje
in
na
posteljo
in
Francki
,
dasi
jo
je
bilo
sram
tega
čuta
,
so
se
gnusili
mrtvi
udje
,
pokriti
z
ohlapno
,
sivo
kožo
.
Tudi
pitati
ga
je
bilo
treba
,
ker
so
se
mu
roke
tresle
in
juha
se
mu
je
razlivala
po
bradi
in
po
srajci
.
Mihov
je
zaslužil
še
toliko
,
da
so
živeli
,
toda
stari
,
dasi
poluslep
in
otročji
,
je
čutil
,
kako
je
šlo
navzdol
,
kako
se
je
vršilo
polagoma
nekaj
strašnega
,
in
mrtve
bele
oči
so
se
časih
široko
odpirale
,
nema
groza
je
bila
v
njih
.
„
Samo
da
si
tukaj
,
Francka
...
ostani
v
izbi
,
Francka
!
“
Ali
Francka
sama
se
je
bala
življenja
.
Komaj
je
stopila
vanj
,
že
tisti
večer
,
ko
je
stala
v
poročni
obleki
in
s
poročnim
vencem
na
glavi
v
veži
in
se
je
držala
krčevito
za
duri
,
da
bi
se
ne
zgrudila
od
slabosti
in
nerazumljivega
strahu
,
so
minile
vse
sanje
in
vse
pričakovanje
je
izginilo
—
kakor
da
bi
ji
bil
kdo
v
tistem
hipu
naglas
razodel
vso
žalostno
prihodnost
.
Kakor
da
bi
bile
same
sanje
,
tako
so
minili
tisti
dnevi
,
ko
sta
stala
pod
kostanjem
ob
jasni
jesenski
noči
in
sta
govorila
s
šepetajočim
,
ljubeznivim
,
upanja
in
zaupanja
polnim
glasom
o
življenju
,
ki
čaka
nanju
in
je
blizu
.
Kakor
sanje
...
Tisto
noč
,
ko
je
prišel
domov
ves
trepetajoč
in
bled
,
je
vzela
na
rame
težko
breme
,
ali
tako
težko
je
bilo
in
strašno
,
da
je
omahovala
.
Težko
je
bilo
,
ker
so
se
v
tistem
trenutku
,
ko
ga
je
vzela
na
rame
,
poslovile
za
zmerom
vse
lepe
sanje
,
zadnji
ostanki
otroškega
upanja
,
ki
so
bili
še
ostali
v
srcu
globoko
skriti
.
Prišlo
je
življenje
,
temno
je
bilo
,
brez
veselja
in
polno
skrbi
.
Njen
obraz
je
bil
resen
,
na
čelu
se
je
prikazala
majhna
gubica
.
Tonetu
so
prisodili
teden
dni
zapora
.
Vrnil
se
je
domov
čemeren
,
od
tistega
večera
se
je
bil
postaral
.
Ljudje
so
govorili
o
stvari
po
trgu
in
izneverilo
se
mu
je
še
več
prijateljev
—
pogledal
je
začuden
,
kadar
je
prišel
kdo
naročit
obleko
ali
prinesel
popravit
.
Odslovil
je
bil
delavca
in
učenca
in
časih
je
sam
sedel
brez
dela
po
ves
dan
.
Prej
je
bil
naročen
na
nemške
časopise
s
slikami
,
toda
ni
imel
časa
,
da
bi
bil
bral
.
Zdaj
je
zbiral
posamezne
številke
,
sestavljal
jih
v
letnike
ter
bral
dolge
romane
,
ki
so
se
vlekli
od
prve
do
zadnje
številke
.
Časih
se
je
na
večer
malo
razvedril
in
je
pripovedoval
Francki
povesti
o
nemških
baronih
in
kontesah
,
o
razbojnikih
,
o
grofu
Monte
Kristu
,
o
Rinaldiniju
,
in
ugibala
sta
,
če
se
je
vse
to
res
kdaj
godilo
ali
nikoli
...
Toda
mahoma
je
utihnil
in
obrvi
so
se
mu
spet
povesile
:
izpregledal
je
nenadno
in
zazdelo
se
mu
je
smešno
in
ostudno
,
da
sedita
kakor
otroka
in
si
pripovedujeta
storije
,
ko
že
gleda
skozi
okno
uboštvo
z
belimi
očmi
in
režečimi
ustmi
...
Gledalo
je
skozi
okno
,
ali
prihajalo
je
zmerom
bliže
,
naslanjalo
se
je
s
komolcema
,
vzpenjalo
se
in
je
prihajalo
,
vsa
soba
je
bila
že
polna
mrzle
sape
,
v
izbi
je
stokal
oče
in
strah
ga
je
bilo
.
Mihov
je
planil
izza
mize
,
kakor
da
bi
ga
poklicalo
s
surovim
glasom
,
begal
je
po
sobi
z
nagubanim
čelom
in
mislil
je
čudne
misli
,
zatopil
se
je
popolnoma
v
sanje
,
ki
so
bile
tako
jasne
,
da
je
časih
čisto
pozabil
na
resnico
in
se
je
strahoma
začudil
,
ko
se
je
ozrl
s
treznim
pogledom
po
sobi
.
Sanjal
je
o
veliki
dediščini
,
o
tisočih
,
da
celo
o
milijonih
in
razsipal
je
denar
na
vse
kraje
,
dajal
je
vsem
,
ki
so
hoteli
,
berači
so
prihajali
k
njemu
in
ko
so
šli
od
njega
,
so
si
kupavali
hiše
.
On
sam
je
imel
palačo
v
mestu
,
vrtove
,
gozde
,
Francka
se
je
vozila
v
kočiji
,
s
štirimi
pari
iskrih
belcev
,
v
ušesih
,
na
rokah
,
okoli
vrata
vse
polno
zlatine
in
dragih
kamenov
...
Sanje
so
bile
zmerom
drugačne
,
zmerom
si
je
izmislil
kaj
novega
,
ponavljal
ni
nikoli
in
tako
je
užival
v
sanjah
zmerom
iznova
in
zmerom
rajši
se
je
zatapljal
vanje
.
Živel
je
že
življenje
vseh
grofov
,
kraljev
,
bogatašev
,
razbojnikov
,
ki
jih
je
poznal
iz
nemških
romanov
.
Sredi
branja
je
časih
postal
ter
se
zamislil
:
on
bi
delal
drugače
,
živel
bi
drugače
.
In
popravljal
je
romantično
delo
nemškega
pisatelja
,
šele
njegova
vroča
domišljija
—
domišljija
slabotnega
,
plašnega
človeka
brez
energije
—
je
dala
romanu
pravo
romantično
življenje
.
Kolikor
bolj
se
je
izgubljal
v
sanje
,
tem
strašneje
mu
je
bilo
življenje
in
kadar
se
je
nenadoma
predramil
,
je
bil
obup
tako
velik
,
da
bi
mahoma
končal
vse
,
razbil
si
glavo
ob
steni
.
Le
redkokdaj
se
je
ozrl
z
jasnim
pogledom
naokoli
in
se
je
tolažil
:
„
Mlad
sem
,
grem
lehko
kamorkoli
—
svet
je
velik
;
kjer
jih
živi
toliko
,
bom
tudi
jaz
in
bo
živela
moja
družina
.
Samo
bojazljivec
in
brezsrčnež
si
razbija
glavo
ob
zidu
!
“
Ali
to
je
šlo
mimo
,
zasijalo
je
samo
in
je
ugasnilo
.
Kadar
je
pogledal
na
Francko
skrivaj
,
ko
ga
ni
videla
in
je
bil
njen
obraz
skoro
spačen
od
skrbi
in
žalosti
,
se
je
odvrnil
strahoma
in
sanje
so
se
vrnile
od
vseh
strani
s
silno
močjo
.
Nikoli
ni
več
videl
,
da
bi
se
Francka
veselo
in
zaupljivo
nasmehnila
.
Njen
smeh
je
bil
zdaj
drugačen
,
hipen
,
ustnice
so
zatrepetale
tako
,
da
je
bil
smehljaj
skoro
podoben
pritajenemu
,
siloma
pridržanemu
joku
...
Toda
bližalo
se
je
nekaj
novega
,
čudovitega
.
Oči
so
sijale
Francki
v
čudni
,
nerazumljivi
svetlobi
,
izpreminjal
se
je
ves
izraz
njenega
obraza
.
Nemirna
je
bila
,
pričakovala
je
neizmerno
velikega
,
slovesnega
dogodka
,
da
preobrazi
popolnoma
vse
življenje
,
in
v
pričakovanju
je
bilo
polno
strahu
in
polno
neskončne
sladkosti
...
Na
Sveti
večer
,
ko
so
peli
zunaj
božične
pesmi
in
se
je
svetila
farna
cerkev
v
stoterih
lučih
,
na
Sveti
večer
,
ko
je
Bog
blagoslovil
svet
in
vse
ubogo
človeštvo
,
tako
da
je
izginila
vsa
žalost
in
so
izginile
vse
skrbi
,
na
Sveti
večer
je
prišla
sreča
,
Bog
je
blagoslovil
hišo
in
izginila
je
vsa
žalost
,
kakor
da
bi
je
nikoli
ne
bilo
...
Ko
je
zakričalo
na
postelji
novorojeno
dete
,
se
je
Francka
nasmehnila
presrčno
in
veselo
,
kakor
se
je
smehljala
nekdaj
.
Zatisnila
je
oči
,
ali
smehljaj
je
ostal
na
ustnicah
in
ni
izginil
...
Odprla
se
je
prihodnost
,
vsa
lepa
in
radosti
polna
,
polna
sladkih
skrbi
in
sladkih
žalosti
.
Breme
,
ki
je
bilo
leglo
na
njene
rame
tako
težko
in
strašno
,
je
bilo
zdaj
lehko
,
da
bi
ga
nosila
na
dlani
.
Mihov
je
stal
ob
postelji
in
ji
je
božal
roko
,
ki
je
ležala
mirno
na
odeji
.
Vse
sanje
njegove
so
se
izpolnile
.
Mihovi
so
se
preselili
na
klanec
,
tja
kjer
so
gledale
umazane
koče
z
mrkim
in
zavidnim
pogledom
dol
na
bela
poslopja
.
Na
klancu
jih
je
stanovalo
mnogo
,
ki
so
živeli
prej
doli
v
tistih
lepih
hišah
;
skrili
so
se
in
so
se
borili
v
temi
za
življenje
.
Strašen
boj
je
bil
—
lica
so
plahnela
,
oči
so
se
vdirale
,
gledale
so
iz
globokih
jam
nezaupno
in
pričakovale
so
strahoma
,
ko
se
je
bližalo
poslednje
zlo
,
goli
,
ostudni
,
neusmiljeni
glad
.
Velika
družina
je
bila
,
v
tesno
ogrado
jih
je
nagnala
ista
skrb
,
nič
ni
bilo
skritega
med
njimi
.
Življenje
je
bilo
enako
,
tudi
obrazi
so
si
bili
podobni
in
,
kar
so
govorili
,
je
bilo
zmerom
isto
—
ena
sama
strašna
skrb
v
tisočerih
besedah
...
Propali
obrtniki
,
kmetje
,
ki
so
jim
bili
prodali
kočo
in
zemljo
,
pijanci
,
ki
niso
bili
za
nikakršno
delo
in
so
sami
čakali
,
da
poginejo
kakor
živina
,
v
jarku
,
za
plotom
—
vsi
so
se
skrili
na
klanec
,
v
nizke
koče
z
nizkimi
okni
in
slamnatimi
strehami
.
Klanec
se
je
vil
po
kameniti
grapi
;
na
obeh
straneh
se
je
dvigalo
nevisoko
pusto
hribovje
,
poraščeno
samo
z
neplodnim
grmičevjem
in
posuto
z
belim
kamenjem
,
tako
da
je
bilo
podobno
od
daleč
velikanskemu
pokopališču
.
Večji
del
pohištva
so
Mihovi
prodali
;
najeli
so
si
na
klancu
veliko
izbo
v
pritličju
—
hiš
z
nadstropji
tam
ni
bilo
—
in
ko
so
postavili
vanjo
postelje
,
omaro
in
mizo
,
je
bila
izba
še
zmerom
prazna
,
gole
sive
stene
so
gledale
dolgočasno
in
Francki
je
bilo
,
kakor
da
hodi
po
tujem
stanovanju
.
Kot
,
kjer
je
stala
očetova
postelja
,
so
predelili
z
belim
platnenim
zagrinjalom
od
ostale
izbe
in
za
zagrinjalom
je
stokalo
in
zdihovalo
neprestano
.
Očetu
se
je
zdelo
,
da
ga
peljejo
živega
na
pokopališče
,
in
jokal
se
je
vso
pot
,
ko
se
je
tresel
in
zibal
na
visokem
vozu
med
blazinami
in
cunjami
.
Otroci
—
trije
so
bili
—
pa
so
kričali
in
so
se
smejali
;
neizmerno
jih
je
veselilo
,
da
se
selijo
na
klanec
,
kjer
so
prostrani
lazi
in
odkoder
se
vidi
po
vsej
dolini
.
Francka
se
je
bila
postarala
;
oči
so
ji
upadle
,
usahnile
,
lica
so
bila
ozka
,
lasje
so
ji
siveli
.
Vsak
dan
ji
je
iztisnil
par
kapelj
krvi
—
iz
svoje
krvi
je
dajala
otrokom
kruha
in
,
če
bi
prišel
iz
krvi
bel
kruh
,
bi
si
bila
odprla
žilo
.
Dnevi
so
prihajali
drug
za
drugim
,
čisto
enaki
,
vsi
strašni
.
Mihov
ni
prašal
nikoli
,
odkod
je
prišel
zjutraj
kruh
na
mizo
,
odkod
je
prišlo
kosilo
—
toda
na
mizi
je
bil
lep
rumen
hleb
in
opoldne
se
je
kadilo
prijetno
iz
sklede
.
Zvečer
je
sedel
za
mizo
,
zaprl
je
knjigo
in
je
gledal
osorno
predse
;
kadar
so
se
odprle
duri
in
je
prišla
Francka
v
izbo
,
se
je
ozrl
nanjo
z
dolgim
pogledom
,
izpregovoril
ni
besede
,
oprl
je
komolec
na
mizo
in
je
gledal
skozi
okno
.
Francka
je
stopila
k
njemu
.
„
Na
,
Tone
,
če
hočeš
par
soldov
...
“
Mihov
se
je
zdrznil
.
„
Saj
ne
potrebujem
...
kaj
imaš
za
kruh
?
“
„
Bo
že
!
“
je
odgovorila
Francka
in
tesno
ji
je
bilo
,
ko
je
položila
krajcarje
na
mizo
.
Mihov
je
spravil
denar
,
v
zadregi
je
bil
in
je
govoril
hitro
,
opravičil
bi
se
rad
,
a
mudilo
se
mu
je
v
krčmo
.
„
Saj
bo
kmalu
drugače
,
Francka
,
le
malo
potrpi
...
tako
ne
more
več
dolgo
...
bom
že
dobil
kakšno
delo
...
“
Zdaj
je
pil
žganje
,
ker
ni
imel
denarja
za
vino
.
V
žganjarnici
mu
je
bilo
lehko
,
tam
je
govoril
kakor
je
hotel
,
ni
čul
zdihovanja
,
ni
videl
žene
in
skrbi
so
dobile
vse
drugačno
,
skoro
prijetno
lice
.
Čevljar
,
Mihov
sosed
in
prijatelj
,
je
sedel
neprestano
,
od
zgodnjega
jutra
,
v
umazani
,
zakajeni
izbi
,
kjer
je
dišalo
po
špiritu
in
po
slabem
siru
;
nihče
ni
vedel
,
odkod
je
dobival
denar
—
vsi
,
ki
so
zahajali
sem
,
so
bili
berači
,
ali
popivali
so
časih
do
pozne
noči
.
Tudi
pisar
je
zahajal
sem
,
bled
,
suh
človek
;
na
koščenem
telesu
je
visela
ogoljena
črna
obleka
s
škrici
,
še
zdaj
je
nosil
črn
,
trd
klobuk
,
čist
ovratnik
,
dasi
že
malo
razcefran
,
in
kravato
,
ki
se
ji
je
poznalo
,
da
je
oprana
.
In
tudi
o
njem
niso
vedeli
,
od
česa
je
živel
—
kar
je
dobival
od
pisem
in
prošenj
,
ki
jih
je
pisal
kmetom
,
bi
bilo
komaj
dovolj
za
zjutranjo
kavo
.
Imel
je
veliko
knjižnico
—
stare
nemške
romane
,
vezane
letnike
časopisov
s
podobami
,
celo
velika
zgodovinska
dela
—
in
prodal
ni
nikoli
niti
ene
knjige
,
ponosen
je
bil
nanje
in
zapisnik
,
ki
so
bile
vse
natanko
popisane
v
njem
in
s
številkami
zaznamovane
,
je
prepisaval
neprestano
—
dobil
je
kakor
nalašč
neznatno
pomoto
,
zato
da
je
mogel
prepisavati
.
Imel
je
tudi
dvoje
letnikov
„
Glasnika
“
in
v
enem
izmed
njih
je
bilo
troje
njegovih
pesmi
natisnjenih
,
podpisanih
z
njegovim
celim
imenom
.
Takrat
je
bil
še
mlad
in
je
pisal
pri
advokatu
v
Ljubljani
;
ali
advokat
ga
je
spodil
in
zato
se
je
klatil
po
svetu
,
slaboten
in
plašljiv
izgubljenec
,
ki
je
bil
zmerom
močan
dovolj
,
da
je
snoval
načrte
,
ali
nikoli
tako
močan
,
da
bi
jih
izvršil
.
Govoril
je
z
mehkim
,
sladkim
glasom
,
nikoli
ni
zinil
nedostojne
besede
in
vedel
je
celo
veliko
.
Bil
je
edini
v
tej
družbi
,
ki
je
imel
solidne
in
trezne
nazore
;
če
bi
bil
politik
,
bi
bil
konservativec
in
najvdanejši
državljan
;
cesarjeva
podoba
je
visela
v
njegovi
izbi
.
Mihov
ga
je
spoštoval
,
ali
omahljivec
,
kakor
je
bil
,
je
verjel
njemu
in
tudi
čevljarju
,
ki
je
trdil
,
da
so
vse
postave
pisane
samo
zategadelj
,
da
se
siromaki
ne
morejo
geniti
in
da
bogataši
,
ki
so
vsi
rojeni
lumpi
in
hudodelci
,
tem
laže
grabijo
.
Kadar
je
bil
pijan
,
je
razlagal
čudne
misli
;
priporočal
je
,
naj
bi
spustili
s
hriba
velikansko
skalo
,
da
bi
se
valila
dol
ter
strla
ves
trg
,
kakor
se
stare
ostuden
ščurek
s
peto
...
Ista
usoda
ga
je
bila
zadela
,
kakor
Mihova
—
prišel
je
čevljar
,
dobil
je
od
nekod
delavcev
in
je
odprl
prodajalnico
.
Domači
čevljar
je
samo
še
krpal
;
toda
ni
se
veliko
grizel
—
šel
je
nekoč
in
je
iz
prijaznosti
zabodel
pritepencu
nož
v
hrbet
;
udaril
je
premalo
,
rana
se
je
kmalu
zacelila
,
toda
zaprli
so
ga
za
tri
leta
;
ko
se
je
vrnil
domov
,
se
je
preselil
na
klanec
.
Čevljar
se
je
bil
vdal
popolnoma
—
v
njegovih
besedah
ni
bilo
nič
osebnega
sovraštva
;
kadar
je
govoril
,
da
bi
bilo
dobro
,
če
bi
bogataše
in
druge
take
ljudi
„
malo
pomorili
in
poobesili
“
in
če
bi
izpremenili
postave
na
tak
način
,
da
bi
imeli
siromaki
kruha
,
so
bile
to
le
misli
,
ki
se
je
bilo
prijetno
ukvarjati
z
njimi
.
Nase
ni
mislil
;
vedel
je
dobro
,
da
ne
bo
nikoli
drugače
in
zato
ga
tudi
skrbi
niso
mučile
:
„
Naj
gre
stvar
svojo
pot
;
dokler
mi
žganje
tekne
,
mi
ne
bo
hudega
!
“
Časih
je
prišla
v
žganjarnico
njegova
žena
,
velika
,
suha
ženska
z
jetičnimi
očmi
;
stala
je
med
vratmi
in
je
prosila
in
zmerjala
,
naposled
je
sedla
k
njemu
in
je
pila
z
njim
.
Tudi
pisar
je
bil
vdan
v
svoje
življenje
,
toda
ne
,
da
bi
obupal
,
temveč
ker
je
bil
prepričan
,
da
je
vse
na
svetu
pametno
in
dobro
napravljeno
.
Bral
je
časopise
in
je
zmajeval
z
glavo
,
kadar
so
poročali
o
velikih
štrajkih
,
o
uporih
,
o
hudodelstvih
anarhistov
.
Sovražil
je
nezadovoljneže
in
revolucionarje
in
bal
se
jih
je
.
Gospodo
je
spoštoval
;
odkril
se
je
,
kadar
je
šel
mimo
čisto
neznan
človek
,
ki
je
bil
samo
po
obleki
podoben
uradniku
.
Da
so
nekateri
bogati
in
drugi
ubožni
,
se
mu
je
zdelo
čisto
naravno
in
naravno
se
mu
je
tudi
zdelo
,
da
je
bil
on
sam
med
siromaki
;
bilo
je
pač
tako
usojeno
.
Želel
si
je
mnogokrat
,
da
bi
bil
bogat
,
da
bi
se
vozil
v
kočiji
in
bi
milostno
pokimaval
z
glavo
,
ko
bi
stali
siromaki
ob
cesti
ter
se
ponižno
odkrivali
.
Kadar
si
je
zaželel
kaj
takega
,
se
mu
je
obraz
nenadoma
izpremenil
,
gledal
je
dostojanstveno
,
skoro
osorno
in
držal
se
je
pokonci
;
bil
je
popolnoma
podoben
uradniku
,
ki
se
zaveda
svojega
stanu
in
hrepeni
po
visoki
službi
.
Toda
ta
želja
je
bila
povsem
nedolžna
,
nič
upanja
in
nič
zavisti
ni
bilo
v
njej
,
samo
igral
se
je
z
njo
,
kadar
je
bil
dobre
volje
,
kakor
se
igra
otrok
z
lesenim
konjem
.
Prav
tako
se
je
igral
doma
časih
s
svojimi
otroki
,
hodil
je
po
vseh
štirih
in
sin
je
jahal
na
njem
ter
ga
vlekel
za
dolge
lase
.
V
tej
družbi
se
je
čutil
Mihov
domačega
;
sam
ni
govoril
veliko
,
poslušal
je
in
sanjal
.
Bil
je
edini
med
njimi
,
ki
se
niti
za
hip
ni
mogel
otresti
skrbi
.
Ni
mislil
naravnost
nanje
,
toda
čakale
so
zadaj
,
črne
in
velike
,
in
zavedal
se
je
ves
čas
,
da
čakajo
in
da
pride
kmalu
spet
ura
,
ko
ga
primejo
za
vrat
.
Ni
se
mogel
otresti
skrbi
in
tudi
sanj
ne
,
ki
so
prihajale
,
kadar
je
bil
truden
,
polupijan
od
špirita
in
si
je
želel
smrti
.
Takrat
so
prihajale
in
vdajal
se
jim
je
ves
vesel
in
srečen
.
Njegova
domišljija
je
bila
toliko
plodnejša
,
kolikor
več
je
rodila
.
V
sanje
se
je
preselilo
pravo
življenje
njegovo
,
vso
svojo
moč
in
ves
svoj
razum
je
porabil
tam
,
tako
da
mu
ni
ostalo
ničesar
več
,
kadar
se
je
predramil
in
so
mu
roke
omahnile
in
je
hodil
sključen
,
z
omahujočimi
,
lenimi
koraki
,
kakor
jetičen
bolnik
.
Nič
več
ni
razumel
,
kaj
se
je
godilo
okoli
njega
;
kadar
so
se
mu
polagoma
oči
odpirale
in
so
sanje
bežale
,
se
je
prestrašil
in
je
bežal
za
njimi
.
Ni
maral
več
gledati
,
ker
je
vedel
,
kaj
bi
ugledal
,
če
bi
si
pomel
oči
in
bi
pogledal
trezno
.
Ali
ne
uboštva
,
ne
skrbi
se
ni
bal
bežal
je
pred
sramom
,
silnim
,
grdim
,
tako
da
bi
se
zgrudil
pod
njim
,
če
bi
se
mu
vdal
.
Zavedal
se
ga
je
,
toda
branil
se
je
,
opijal
se
je
s
špiritom
in
s
sanjami
,
da
bi
ne
mislil
nanj
.
Kljub
temu
je
vedel
,
da
pride
čas
,
ko
ne
bo
rešitve
več
,
nikjer
več
poti
,
da
bi
pobegnil
in
strah
ga
je
bilo
...
Jesen
se
je
nagnila
,
okna
so
žvenketala
v
vetru
in
v
veliki
izbi
je
bilo
mraz
kakor
na
cesti
.
Otroci
so
imeli
ozeble
obraze
in
si
niso
več
upali
na
cesto
.
Takrat
se
je
zgodilo
,
da
se
je
Francka
zjutraj
prebudila
in
ni
vedela
nikamor
.
Sedela
je
na
postelji
,
ko
se
je
komaj
še
danilo
in
je
mislila
;
mislila
je
mukoma
,
preprosila
je
tako
ves
trg
,
od
hiše
do
hiše
je
prosila
,
toda
povsod
so
jo
pognali
od
praga
.
Dolžna
je
bila
povsod
,
pri
vseh
štacunarjih
,
pri
peku
,
pri
vseh
sosedinjah
,
in
vedela
je
,
da
ne
bo
poplačala
dolgov
nikoli
.
Strašni
so
bili
ti
dolgovi
;
hodila
je
po
cesti
s
povešenimi
očmi
,
s
hitrimi
koraki
,
da
bi
kdo
ne
zaklical
za
njo
:
„
Mihovka
,
kdaj
pa
bo
kaj
?
“
In
slišala
je
natanko
,
kako
so
govorili
zadaj
:
„
To
je
,
kakor
da
bi
kradla
;
človek
je
neumen
,
če
upa
takim
ljudem
—
vzame
na
upanje
,
pa
je
ni
nič
več
blizu
!
“
—
„
Ljudje
božji
,
“
je
odgovarjala
Francka
natihoma
,
„
tri
otroke
imam
doma
,
tri
otroke
,
ki
vam
nikoli
nič
storili
niso
in
ki
so
lačni
...
lačni
...
lačni
!
“
—
Zdrznila
se
je
na
postelji
danilo
se
je
že
,
medla
svetloba
je
prihajala
v
izbo
.
Tam
so
ležali
,
na
tleh
,
vsi
trije
pod
eno
odejo
,
stisnjeni
drug
k
drugemu
,
na
obrazih
komaj
malo
rdečice
,
usteca
odprta
...
Francka
je
zaječala
naglas
,
mož
se
je
skoro
predramil
,
obrnil
se
je
na
postelji
in
je
zamahnil
z
roko
;
nato
je
potegnil
odejo
više
,
zazdihnil
je
in
je
spet
zaspal
.
Francka
je
vstala
,
oblekla
se
je
in
je
šla
k
čevljarju
.
Izposodila
si
je
kruha
,
kave
in
cukra
in
se
je
vrnila
oprezno
,
da
bi
se
nihče
ne
predramil
.
Nato
si
je
obula
škornje
in
si
je
ogrnila
gorko
zimsko
ruto
;
zbudila
je
nalahko
moža
,
ki
se
je
ozrl
nanjo
začuden
,
z
motnimi
,
zlovoljnimi
očmi
.
„
Skuhaj
kavo
,
Tone
,
in
kruh
je
na
mizi
;
do
poldne
že
pridem
...
“
Še
nekaj
je
hotela
reči
,
morda
je
čakala
,
da
bi
odgovoril
,
in
stala
je
pred
durmi
.
On
se
je
obrnil
na
postelji
,
molčal
je
in
poizkušal
,
da
bi
dohitel
lepe
sanje
,
ki
so
se
izgubljale
...
Francka
se
je
napravila
na
težko
pot
.
Stopila
je
komaj
prvi
korak
in
noge
so
bile
že
trudne
od
bremena
,
ki
ji
je
ležalo
na
srcu
.
Hodila
je
hitro
po
zmrzli
cesti
,
po
klancu
navkreber
;
na
drugi
strani
se
je
kmalu
pričel
gozd
,
nizko
redko
drevje
je
bilo
že
čisto
golo
,
tupatam
je
še
visel
rumen
list
in
se
je
tresel
v
vetru
.
Zemlja
je
bila
valovita
,
dvigal
se
je
holm
nad
holmom
,
nekateri
do
polovice
goli
,
drugi
poraščeni
s
smrečjem
in
bukovjem
.
Dolgočasna
pokrajina
je
bila
,
ustvarjena
za
siromake
in
zavržence
.
Ob
rebrih
so
visele
samotne
koče
;
od
daleč
je
zvonilo
v
stolpu
siromašne
podružnice
,
zvenelo
je
žalostno
,
zdihujoče
.
Francka
se
je
prekrižala
in
je
molila
naglas
;
daleč
naokoli
ni
bilo
človeka
.
Napotila
se
je
bila
k
materi
;
tri
ure
je
bilo
hoda
in
kolikor
bolj
se
je
bližala
domači
vasi
,
toliko
bolj
jo
je
bilo
strah
;
postala
je
časih
in
ni
mogla
dalje
,
toda
prijelo
jo
je
trdo
in
neusmiljeno
za
roko
ter
jo
suvalo
...
„
Otroci
so
lačni
,
lačni
!
...
“
Tri
leta
je
že
bilo
,
odkar
je
bila
zadnjikrat
pri
materi
.
Takrat
se
je
porodil
tretji
otrok
in
Francka
je
vstala
par
dni
po
porodu
ter
se
napravila
na
dolgo
pot
...
Zdaj
se
je
spominjala
tiste
poti
in
tistih
časov
in
spet
je
postala
ter
je
zaječala
naglas
...
Zima
je
bila
takrat
,
Francka
je
gazila
po
globokem
,
nerazvoženem
snegu
.
Doma
so
čakali
nanjo
;
hodila
je
po
samotni
poti
,
toda
neprestano
jih
je
videla
pred
sabo
,
moža
in
otroke
,
kako
so
gledali
nanjo
z
vprašujočimi
,
lačnimi
očmi
.
Zeblo
jo
je
,
pričelo
je
spet
naletavati
,
veter
je
pihal
in
plasti
snega
so
padale
z
drevja
.
Prišla
je
k
materi
trudna
in
bolna
,
odprla
je
duri
in
je
sedla
takoj
na
skrinjo
,
ne
da
bi
pozdravila
;
naslonila
se
je
ob
zid
in
pred
očmi
se
ji
je
zmeglilo
.
Mati
je
sedela
za
mizo
in
je
pila
kavo
,
komaj
ozrla
se
je
na
Francko
.
Ko
je
izpila
kavo
,
je
vprašala
:
„
Po
kaj
si
spet
prišla
?
“
Francka
se
je
osvestila
,
ko
je
začula
materin
osorni
glas
in
premišljevala
je
,
kako
bi
prosila
.
„
Mati
,
otrok
je
šele
teden
dni
—
za
Francko
smo
jo
krstili
...
“
Mati
je
molčala
in
Francka
je
nadaljevala
tiše
,
počasi
,
gledala
je
predse
na
tla
.
„
Še
za
kruh
nimamo
...
niti
krajcarja
ni
pri
hiši
...
“
Mati
je
opomnila
hladno
:
„
Zakaj
pa
ne
dela
?
“
—
„
Saj
veste
,
da
nima
dela
že
ves
čas
...
odkar
je
bila
poroka
.
“
—
„
Kakor
si
si
postlala
;
povedala
sem
ti
že
takrat
.
Sama
glej
!
“
Mati
je
vstala
in
je
nesla
počasi
lonce
v
kuhinjo
;
vrnila
se
je
šele
čez
dolgo
in
je
stopila
v
sobo
,
kakor
da
bi
nikogar
ne
bilo
.
Sedla
je
k
peči
,
poiskala
si
je
naočnike
in
je
vzela
pratiko
v
roke
,
da
bi
brala
.
Francki
se
je
mudilo
,
videla
je
,
kako
se
je
premikal
hitro
veliki
kazalec
na
stenski
uri
,
toda
bala
se
je
izpregovoriti
.
Lačna
je
bila
,
zaželela
bi
si
sklenico
kave
;
mati
se
ni
genila
.
„
Še
za
kruh
nimamo
,
niti
krajcarja
ni
pri
hiši
,
“
je
ponovila
čez
nekaj
časa
s
prosečim
glasom
in
dostavila
je
še
tiše
:
„
Mati
...
posodite
mi
en
goldinar
...
“
V
tistem
hipu
je
vrgla
mati
pratiko
na
mizo
in
je
snela
naočnike
.
Francka
se
je
sklonila
—
pričakovala
je
grdih
besed
,
ki
so
padale
nanjo
kakor
silni
udarci
,
tako
da
je
stokala
pod
njimi
in
ni
mogla
odgovoriti
,
ne
prositi
usmiljenja
.
Toda
zdaj
je
prišlo
nekaj
drugega
,
strašnega
—
mati
je
očitala
Francki
naglas
,
da
nima
očeta
.
Francka
ni
razumela
—
kakor
s
pestjo
jo
je
udarilo
na
čelo
—
„
ti
,
ki
nimaš
očeta
!
„
—
in
drugih
besed
ni
slišala
več
.
Tresla
se
je
in
je
strmela
na
mater
z
velikimi
,
prestrašenimi
očmi
.
„
Kaj
ste
storili
,
mati
?
“
Mati
je
umolknila
.
Šla
je
k
postelji
,
izvlekla
je
izpod
blazine
nogavico
in
je
vrgla
goldinar
na
tla
,
ne
da
bi
se
ozrla
na
Francko
.
Goldinar
se
je
zakotalil
po
tleh
,
vrtil
se
je
okoli
mize
ter
se
je
izgubil
naposled
pod
skrinjo
.
Francka
je
pokleknila
in
je
iskala
dolgo
;
goldinar
je
ležal
čisto
zadaj
v
prahu
.
Ko
se
je
poslovila
,
je
sedela
mati
spet
ob
peči
,
pratiko
v
rokah
,
naočnike
na
nosu
...
Francka
je
prišla
domov
,
položila
je
goldinar
na
mizo
,
a
nato
je
omahnila
in
legla
na
posteljo
...
Tri
leta
