Visok
mlad
mož
korenjaške
rasti
je
hodil
nestrpno
po
peronu
južnega
kolodvora
na
Dunaju
.
Prisodil
bi
mu
bil
dvaindvajset
,
največ
štiriindvajset
let
;
njegove
črte
so
bile
prijetne
in
krepke
,
prepojene
z
izrazom
prirodne
moči
in
zdravih
instinktov
,
ki
te
je
dirnil
sila
tuje
in
vendar
simpatično
,
ako
si
ga
primerjal
s
priznano
bedastimi
obličji
Dunajčanov
.
In
če
bi
bil
srečal
mladega
čakalca
kak
človek
iz
naših
krajev
,
gotovo
bi
se
mu
bil
nasmehnil
radostno
in
prijazno
,
misleč
si
na
tihem
:
„
Vrag
naj
me
vzame
,
če
ni
gorenjska
kri
!
“
In
mladi
mož
,
čigar
inteligentni
pogled
in
spretni
nastop
je
kazal
,
da
utegne
biti
visokošolec
,
je
želel
morda
sam
pri
sebi
,
da
bi
srečal
ljubega
znanca
iz
domačih
krajev
.
Nekaj
hudega
mu
je
moralo
težiti
srce
,
zakaj
v
svetlih
očeh
mu
je
ležala
skrb
,
in
prerana
guba
se
mu
je
risala
na
močnem
,
širokem
čelu
.
Bog
ve
,
kolikokrat
je
bil
že
premeril
ta
peron
z
naglimi
,
nepotrpežljivimi
koraki
!
Drugi
državni
izpit
se
je
bližal
s
tisto
zoperno
naglico
kakor
vse
reci
,
ki
so
nam
na
poti
,
odprte
knjige
so
čakale
na
mizici
v
mračnem
dijaškem
stanovanju
—
njega
pa
je
gonila
tajna
sila
venomer
semkaj
,
gledat
jeklene
kače
,
ki
so
prisiketavale
z
domačega
juga
.
Marsikakega
tovariša
je
pozdravil
,
ki
je
dospel
iz
domovine
—
toda
pozoren
gledalec
bi
bil
opazil
kljub
temu
,
da
odhaja
razočaran
,
kadarkoli
izbljujejo
vagoni
svoje
množice
okajenih
in
trudnih
popotnikov
.
Tako
se
mu
je
godilo
zdaj
že
tretji
dan
...
Mladi
mož
se
je
mahoma
ustavil
.
Nemirna
zaposlenost
uradnikov
je
bila
postala
še
nemirnejša
,
ljudje
so
se
zbrali
v
gneči
okrog
izhodišča
,
in
v
slehernem
očesu
je
zaigralo
pričakovanje
.
Brzovlak
,
ki
prihaja
na
Dunaj
ob
9.
dopoldne
,
je
imel
tisto
jutro
pol
ure
zamude
.
In
gibanje
,
ki
se
je
pojavilo
na
peronu
,
je
pomenilo
,
da
prihaja
.
Zaslišalo
se
je
rahlo
drdranje
,
narastlo
mahoma
v
mogočen
,
umerjen
šum
,
kolodvor
se
je
napolnil
z
ostrim
sopihanjem
pare
—
zableščali
so
se
jekleni
in
medeni
deli
na
črnem
životu
lokomotive
—
in
zdajci
je
stala
pred
očmi
stena
voz
.
Truma
došlih
se
je
usula
okrog
našega
znanca
—
truma
tujcev
,
zašumela
in
se
razkropila
.
Naš
rojak
je
zmajal
srdito
z
glavo
;
še
bolj
se
mu
je
zamračil
pogled
,
in
guba
na
čelu
se
mu
je
vdolbla
še
globlje
.
Zopet
ju
ni
bilo
!
Obrnil
se
je
,
hoteč
oditi
in
čuteč
,
kako
se
mu
poraja
v
prsih
težka
,
dasi
popolnoma
neopredeljena
slutnja
.
„
Nekaj
ni
v
redu
!
“
je
zamrmral
sam
zase
.
„
Nekaj
je
temnega
v
tej
reči
,
in
prav
sem
imel
,
ko
sem
rotil
očeta
,
naj
je
ne
da
temu
človeku
...
“
Takrat
pa
je
začutil
na
svoji
rami
tujo
roko
.
Splašil
se
je
iz
misli
in
se
ozrl
.
Za
njim
je
stal
mož
njegove
starosti
,
temnopolt
in
temnolas
;
njegove
oči
so
zrle
iskro
in
živo
,
izpod
ostrega
nosu
so
se
mu
vile
predrzne
brčice
,
pod
njimi
pa
je
igral
gorak
,
dobrodušen
smehljaj
.
Vsa
postava
došleca
,
ki
je
držal
v
levici
ogromen
kovčeg
,
kakor
da
je
navaden
zveženj
knjig
,
je
bila
še
čilejša
in
še
prožnejša
od
njegove
.
„
No
,
no
,
spomni
se
kaj
,
lepo
te
prosim
.
Javornik
!
“
je
zaklical
prišlec
in
se
zasmejal
na
vse
grlo
,
videč
našega
znanca
,
ki
se
je
ustavil
na
mestu
in
v
svoji
osuplosti
ni
našel
takoj
besede
.
„
Glej
ga
zlomka
,
res
me
ne
spozna
!
In
kako
gledaš
—
Javornik
,
človek
božji
?
Aha
,
že
vem
,
kaj
te
tišči
,
duša
kranjska
:
v
Švabico
si
se
zaljubil
tu
na
Dunaju
,
in
zdaj
noriš
okrog
in
boš
še
pamet
izgubil
—
prav
ti
je
!
...
“
„
Ne
bo
sile
,
Dušane
!
“
Javornikov
obraz
se
je
mahoma
razvedril
,
ko
je
spoznal
v
dozdevnem
tujcu
svojega
prijatelja
Dušana
Jurišića
,
Srba
iz
svobodne
kraljevine
.
„
Oprosti
!
Saj
ves
,
da
te
nisem
pozabil
,
stara
sablja
—
toda
glava
mi
je
polna
skrbi
in
zamislil
sem
se
bil
tako
...
“
je
govoril
,
korakaje
z
njim
proti
izhodu
.
„
Zamislil
?
In
skrbi
imaš
?
Saj
sem
rekel
!
“
Pri
teh
besedah
je
Jurišić
ostro
pogledal
prijatelja
.
„
Kaj
praviš
?
“
Javornik
se
je
zdrznil
in
obstal
na
pragu
kolodvora
.
„
Nič
posebnega
...
Res
sem
te
hotel
poiskati
,
kakor
hitro
dospem
na
vaš
blaženi
Dunaj
—
nekaj
bi
se
rad
pomenil
s
teboj
.
Toda
za
to
je
časa
dovolj
,
in
tudi
kraj
ni
primeren
;
saj
vidiš
,
da
si
v
napotje
častivrednim
postreščkom
cesarskega
mesta
!
“
je
dejal
mladi
Srb
,
videč
,
da
se
je
zadel
v
Javornika
obložen
pestrešček
z
zabuhlim
dunajskim
obrazom
in
izpustil
vse
svoje
škatlje
in
kovčege
na
tla
.
„
Govoril
bi
rad
z
menoj
?
“
Našega
znanca
je
pretreslo
kakor
čudna
,
silna
slutnja
.
„
To
mora
biti
kaj
nenavadnega
—
ko
praviš
,
da
si
hotel
takoj
...
“
„
Nič
nisem
hotel
!
Ali
veš
,
kaj
je
navada
starih
Slovanov
,
kadar
se
vidijo
po
dolgem
času
?
...
Če
ne
,
ti
moram
priznati
vsaj
jaz
,
da
sem
potreben
rose
kakor
trava
na
pianini
.
Ta
vražja
vožnja
.
Nisem
sicer
prijatelj
teh
švabskih
pijač
—
to
veš
!
—
ampak
v
tem
trenotku
bi
dal
za
čašo
piva
pol
življenja
...
“
To
rekši
je
poklical
izvoščka
.
„
Saj
stanuješ
še
v
starem
brlogu
,
kaj
ne
da
?
No
,
prav
!
To
bo
vesela
tvoja
debela
gospodinja
,
ki
mi
je
omenila
že
predlani
,
da
sem
ji
simpatičen
...
Za
nocoj
me
povabiš
na
divan
,
prtljago
odložim
pri
tebi
,
in
potem
greva
kam
,
iskat
lečila
duši
bolni
!
“
Drdrala
sta
proti
sredini
mesta
.
Javorniku
niso
šle
iz
glave
Dušanove
besede
,
da
se
ima
pomeniti
z
njim
...
Vrivale
so
se
mu
šiloma
v
neopredeljeno
skrb
,
ki
ga
je
glodala
v
prsih
,
kakor
da
je
od
njih
do
nje
gotova
brv
,
ki
se
mu
mora
razodeti
v
prihodnjem
trenotku
.
Toda
siliti
ni
hotel
v
tovariša
,
in
da
bi
prekinil
molk
,
ki
je
bil
nastal
za
minuto
,
je
napeljal
drug
pogovor
:
„
Preklicano
si
očrnel
to
leto
,
ko
te
ni
bilo
na
Dunaju
!
Belokožec
nisi
bil
nikoli
,
ali
zdaj
si
takšen
,
kakor
da
bi
se
vračal
iz
Afrike
...
Kaj
si
vendar
uganjal
?
“
„
To
,
kar
sem
jaz
uganjal
,
bi
moral
ti
tudi
enkrat
poizkusiti
,
Ivan
moj
dragi
!
Odkar
se
nisva
videla
,
sem
živel
do
malega
ves
čas
kakor
sokol
v
zraku
,
izven
zakonov
tega
sveta
,
kot
zver
pod
milim
nebom
,
ki
ima
samo
zob
in
krempelj
za
varuha
in
prijatelja
...
“
Jurišićevo
oko
se
je
zaiskrilo
v
strastnem
plamenu
,
in
nozdrvi
so
se
mu
razširile
,
kakor
da
je
udaril
vanje
veter
tistega
daljnega
,
svobodnega
življenja
.
„
Kako
to
?
Menda
nisi
šel
v
hajduke
?
“
je
vprašal
Ivan
Javornik
pol
v
šali
,
pol
resno
.
„
V
hajduke
ni
treba
hoditi
pri
nas
doma
.
Saj
je
dovolj
plemenitega
posla
v
neosvobojeni
Srbiji
—
v
Sandžaku
,
Stari
Srbiji
in
Makedoniji
!
Tam
doli
,
kjer
poti
naša
raja
krvavi
pot
in
vzdihuje
po
velikem
dnevu
osvete
.
Tam
—
biti
branitelj
in
maščevalec
svojih
zasužnjenih
bratov
—
in
tvoja
edina
pravica
je
mor
tvojih
rok
,
in
nož
in
puška
na
rami
!
To
ti
je
življenje
,
brate
moj
,
še
vse
drugačno
,
nego
sva
ga
živela
pred
dvemi
leti
pri
vas
doma
,
ko
sva
lazila
po
triglavskem
pogorju
za
prepovedanimi
gamzi
...
Samo
takšno
življenje
je
vredno
moža
,
ki
ima
um
,
da
misli
,
srce
,
da
čuti
in
kri
,
da
jo
prelije
za
to
,
kar
je
dobro
in
pravo
!
—
Vem
,
vem
,
“
je
dodal
čez
nekaj
časa
,
„
vi
ste
miroljubni
ljudje
—
to
pravite
,
da
bi
laglje
trpeli
.
Namenili
ste
se
,
da
zajezite
železno
reko
zatiranja
z
letečimi
besedami
.
Svobodno
vam
—
rešite
se
po
tem
receptu
,
če
pojde
.
A
radoveden
sem
,
kako
bi
prijalo
tebi
,
gorenjski
Javornik
,
če
bi
preživel
samo
mesec
dni
z
mano
tam
na
starosrbskih
brdih
,
in
bi
okusil
,
kako
politiziramo
mi
—
s
puško
in
bombo
!
“
Okrog
kočije
se
je
stemnilo
.
Zapeljali
so
se
bili
v
ozko
stransko
ulico
,
kjer
je
stanoval
naš
prijatelj
v
hiši
,
naseljeni
z
delavci
in
majhnimi
uradniki
.
„
Pa
to
ti
povem
drugič
:
kako
sem
bil
komita
pri
vojvodi
Dovezenskem
in
kako
smo
se
igrali
s
Turki
—
eh
,
krasota
!
Sve
je
sveto
i
čestito
bilo
,
i
milome
Bogu
pristupačno
,
kakor
pravi
kosovska
pesem
...
“
Po
mračnih
,
vlažnih
stopnicah
sta
prišla
visoko
gori
v
četrtem
nadstropju
v
majhno
sobo
,
kjer
je
visela
trobojnica
nad
pisalno
mizo
in
pričala
,
da
brsti
v
tej
zatohli
ječi
mladost
slovenskega
študenta
.
Javornik
je
odgrnil
žaluzije
;
pramen
solnca
,
ki
se
je
kradlo
preko
streh
,
se
je
razlil
po
sobi
.
In
mladi
mož
je
opazil
v
tej
nenavadni
svetlobi
,
da
je
dobilo
prijateljevo
obličje
zdajci
tudi
vznemirjen
in
razburjen
izraz
.
Ozrl
se
je
vanj
;
zdelo
se
je
,
da
vprašujeta
obadva
z
očmi
in
že
slutita
,
o
čem
bosta
govorila
.
„
Veš
kaj
,
“
je
povzel
Dušan
,
odpiraje
svoj
kovčeg
.
„
Premislil
sem
si
.
Za
žejo
mi
daš
ti
kozarec
vode
,
v
krepčilo
pa
imam
sam
nekaj
malega
.
“
To
rekši
je
izmotal
steklenico
rakije
,
nekaj
prigrizkov
in
škatljo
finih
srbskih
cigaret
,
češ
,
„
da
bo
laglje
kramljati
.
“
Sedla
sta
na
ogoljeni
divan
in
si
nalila
.
Dušanova
roka
se
je
začela
tresti
;
mahoma
je
moral
postaviti
kozarec
na
mizo
.
Dvignil
je
obraz
;
njegove
oči
so
bile
nemirne
in
polne
zadrege
.
„
Tako
je
torej
,
kratko
in
jasno
,
“
je
povzel
skoraj
brez
prehoda
.
„
In
ne
razburjaj
se
—
saj
ni
nič
hudega
.
Stvar
je
le
zagonetna
;
samo
jaz
...
Eh
vraga
!
“
se
je
prekinil
in
mahnil
zlovoljno
z
roko
.
„
Tak
poslušaj
.
Ko
sem
čakal
v
Zemunu
svojega
vlaka
,
je
stal
na
tiru
ravno
ekspres
,
ki
vozi
proti
Turčiji
.
Po
peronu
je
hodilo
dokaj
ljudi
,
med
njimi
eleganten
moški
,
angleško
obrit
,
s
krasno
mlado
gospo
...
Vse
kaže
,
da
je
bila
žena
;
toda
njen
obrazek
je
bil
čisto
svež
in
mil
—
dekliški
,
z
eno
besedo
.
Ali
veruješ
v
ljubezen
prvega
pogleda
?
Jaz
verujem
zdaj
.
V
hipu
,
ko
sta
se
srečali
naju
oči
...
pa
saj
veš
,
kako
je
.
Bilo
je
po
meni
.
To
se
pravi
—
na
popotovanju
—
kaj
hočeš
?
Jaz
na
sever
,
ti
na
jug
.
Kljub
temu
sem
jo
moral
gledati
hudo
zaljubljeno
,
zakaj
videl
sem
,
da
me
je
opazila
.
In
čudno
:
njen
obraz
se
mi
je
zazdel
mahoma
tako
trpeč
—
nekam
odrevenel
...
sam
zlodej
vedi
!
Dalje
se
nisem
mogel
zanimati
—
trajalo
je
premalo
časa
.
Videl
sem
le
,
da
je
tudi
mož
opazil
moje
poglede
.
Postal
je
nervozen
,
govoril
ji
nekaj
naglo
in
razburjeno
;
nemara
,
da
jo
je
ošteval
.
Ko
sta
stopila
v
voz
,
sta
šla
čisto
mimo
mene
;
gospa
se
je
ozrla
...
jaz
,
saj
veš
,
srce
mi
je
hotelo
skočiti
za
njo
...
takrat
pa
slišim
,
da
je
padlo
nekaj
pred
menoj
na
tla
...
Pisk
lokomotive
—
ekspres
je
izginil
—
a
jaz
sem
stal
še
tam
in
držal
v
roki
papirnat
zavojček
,
ki
nisem
vedel
,
ali
ga
je
vrgla
nalašč
,
ali
ga
je
le
izgubila
...
“
Jurišić
se
je
prekinil
;
znojne
kaplje
so
mu
stale
na
čelu
.
„
Zavojček
je
tu
,
“
je
dejal
in
ga
izvlekel
iz
listnice
.
„
Do
Zagreba
sem
se
obotavljal
—
ne
vedoč
,
ali
mi
ga
je
dovoljeno
odpreti
.
V
Zagrebu
—
sem
ga
odprl
.
In
zdaj
—
Ivan
,
povej
mi
samo
:
ali
je
tvoja
sestra
doma
?
Ona
—
veš
,
ki
je
bila
pri
teti
na
Koroškem
,
ko
sem
bil
jaz
s
teboj
na
počitnicah
.
Kazal
si
mi
njeno
sliko
...
“
„
In
tista
gospa
ji
je
bila
podobna
?
“
Javornik
je
skoraj
zakričal
.
Planil
je
kvišku
,
in
kri
mu
je
zalila
obraz
.
„
Potrpi
!
“
je
dejal
Dušan
.
„
Sklepam
torej
,
da
tudi
tvoje
sestre
ni
bilo
doma
—
včeraj
,
ko
sem
srečal
ono
gospo
v
Zemunu
.
Ali
se
je
tvoja
sestra
poročila
?
„
Pred
štirimi
dnevi
je
bila
poroka
...
“
„
S
kom
?
“
„
Njen
mož
je
neki
von
Schratten
...
Prišel
je
k
nam
na
letovišče
,
zaljubil
se
v
sestro
in
pregovoril
očeta
,
ki
mu
je
imponiralo
ime
—
in
denar
seveda
...
Ves
je
bil
v
prstanih
in
briljantih
.
“
„
Švaba
?
“
je
prašal
Dušan
s
prezirljivim
,
sovražnim
povdarkom
.
Javornik
je
zardel
sramu
.
„
Da
,
“
je
pritrdil
tiho
.
„
Jaz
ne
morem
za
to
.
Dedec
mi
je
bil
zoprn
tudi
drugače
;
rotil
sem
—
prosil
—
divjal
—
nič
ni
pomagalo
.
Stari
je
trdoglav
,
a
sestri
je
bilo
bolj
povšeči
kakor
ne
.
Saj
veš
,
kako
so
ženske
pri
nas
nerazsodne
.
Sprt
z
vso
rodbino
sem
se
odpeljal
na
Dunaj
.
Pri
slovesu
sem
rekel
sestri
,
naj
me
obvesti
,
če
bo
kdaj
nesrečna
.
Ljubša
mi
je
od
vseh
že
izza
mlada
,
in
če
bi
vedel
,
da
potrebuje
moje
pomoči
,
bi
šel
za
njo
do
konca
sveta
...
“
„
In
kakšen
je
—
von
Schratten
,
ali
ne
?
—
po
zunanjosti
?
“
„
Srednje
postave
,
črnolas
,
s
polno
črno
brado
.
“
„
Oni
v
Zemunu
je
bil
obrit
.
Toda
brivcev
je
dovolj
ob
poti
.
Ali
nima
nad
desnim
očesom
...
“
„
Brazgotine
?
“
je
kriknil
Ivan
,
tresoč
se
povsem
životu
.
„
Ima
jo
:
majhno
rdečo
brazgotino
—
kakor
od
lučaja
s
kamnom
!
Za
Boga
,
ne
muči
me
dalje
!
Kaj
je
z
ubogo
Jerico
—
o
,
Kriste
,
Kriste
—
to
je
moralo
priti
.
“
„
Potem
so
potrjene
hude
slutnje
,
ki
so
me
popadale
spotoma
,
“
je
rekel
Dušan
z
drhtečim
glasom
.
„
Ubogo
dete
je
bilo
videlo
pri
tebi
mojo
sliko
in
me
je
spoznalo
v
Zemunu
.
Ta
zavoj
si
je
bila
pripravila
gotovo
že
prej
,
da
ti
ga
spravi
v
roke
.
Evo
ga
—
poglej
in
sam
presodi
!
“
Ivan
je
odvil
zavoj
;
iz
njega
je
padla
slika
.
Njegova
—
bratova
slika
!
Na
zadnji
strani
,
pod
firmo
fotografa
—
njegov
lastnoročni
podpis
.
„
Rekel
sem
ji
—
usodna
slutnja
,
ki
mi
je
velela
to
opreznost
!
—
rekel
sem
ji
:
Če
bo
pazil
nate
,
pošlji
mi
mojo
sliko
...
nič
ne
piši
,
vedel
bom
brez
tega
...
Ali
pa
—
toda
kaj
je
to
?
“
je
vzkliknil
Javornik
s
turobnim
glasom
.
Poleg
slike
je
ležal
tiskan
list
:
stran
iz
Prešernovega
„
Krsta
pri
Savici
“
.
Javornik
se
je
sesedel
v
naslanjač
.
Roke
so
se
mu
tresle
tako
,
da
je
padla
fotografija
na
tla
.
„
Prosim
te
,
Dušan
,
“
je
izpregovoril
trudoma
,
„
tam
...
samovar
...
Nažgi
ga
.
Tako
...
In
zdaj
—
razgrej
papir
,
ki
je
bil
zraven
...
previdno
,
da
se
ne
vname
...
“
Dušan
je
začel
ogrevati
list
nad
modrikastim
plamenčkom
.
V
vročini
so
se
začele
pojavljati
črke
—
debele
rjave
črke
—
kakor
da
niso
pisane
s
peresom
,
marveč
s
koščkom
lesa
ali
z
drobnim
ženskim
mezincem
!
Ivan
je
iztrgal
prijatelju
list
.
Čital
je
:
„
Reši
me
!
...
Carigrad
...
Moj
mož
je
strašen
človek
!
“
„
To
je
pisano
z
mlekom
,
“
je
pojasnil
prijatelju
z
zamolklim
glasom
.
„
Kot
otroka
sva
našla
v
neki
knjigi
...
in
potem
,
že
kasneje
,
mi
je
pisala
večkrat
tako
.
Da
boš
bolj
vesel
,
ko
boš
cital
,
je
dejala
...
“
Dušan
se
je
udaril
z
roko
po
čelu
.
„
Reši
me
!
“
je
vzkliknil
.
„
Pred
tednom
dni
mi
je
pisala
,
da
pojdeta
“
z
možem
v
Pariz
na
ženitovanjsko
popotovanje
,
ker
je
dejal
,
da
Italija
ni
več
moderna
...
In
jaz
,
tepec
,
sem
hodil
na
kolodvor
...
“
„
Ali
je
imela
Jerica
kaj
dote
?
“
je
prašal
Dušan
nenadoma
.
„
Dvajset
tisoč
...
Zakaj
?
“
„
Samo
tako
sem
prašal
.
Ubogo
dete
!
Kaj
je
morala
doživeti
v
par
dneh
tako
strašnega
,
da
ti
je
napisala
skrivaj
ta
klic
iz
bede
?
“
Ivan
je
molčal
,
zakrivaje
si
obraz
z
rokami
.
Debele
solze
so
mu
polzele
izmed
prstov
.
„
In
kam
jo
je
vlekel
—
ta
lump
!
“
je
izbruhnil
nenadoma
.
„
Kje
trpi
zdaj
sirota
,
rev
išče
nedolžno
...
“
„
Carigrad
!
“
je
dejal
Dušan
važno
.
„
Carigrad
,
stoji
tukaj
—
in
ne
brez
pomena
.
“
„
Ne
obupaj
,
prijatelj
!
Saj
veva
,
kaj
nama
je
storiti
;
iskala
jo
bova
.
in
odpraviva
se
takoj
,
če
ti
je
prav
.
Samo
nekaj
te
prosim
:
kadar
ju
najdeva
—
njega
prepusti
meni
!
“
Pri
teh
besedah
je
postal
Dušanov
glas
tako
trd
in
krut
,
da
je
stresla
Ivana
groza
.
„
Staremu
komiti
ne
uide
,
pa
če
bi
se
skril
z
njo
v
zadnji
kot
Turčije
.
Brate
moj
,
povedal
sem
ti
,
kako
se
mi
je
zgodilo
v
Zemunu
;
in
zdaj
ko
veva
,
da
je
tvoja
uboga
sestrica
v
nesreči
,
mi
je
dražja
kakor
luč
oči
.
Iskala
jo
bova
z
enim
srcem
in
eno
dušo
,
in
najdeva
jo
—
to
vem
—
morava
jo
najti
!
“
je
vzkliknil
strastno
ter
dodal
tise
:
„
Morava
,
ker
jo
—
ljubim
...
“
Molče
sta
se
objela
prijatelja
,
z
zavestjo
,
da
sta
sklenila
vez
,
trdnejšo
od
zidanega
hrama
.
Ivan
je
naglo
pospravil
,
kar
se
mu
je
zdelo
najpotrebnejše
za
pot
.
Ko
sta
šla
po
stopnicah
,
mu
je
rojilo
po
glavi
tisoč
neverjetnih
možnosti
;
v
teh
mislih
je
preslišal
prijatelja
,
ki
je
mrmral
med
zobmi
:
„
Saj
vem
,
kakšni
so
taki
von
Schratten
...
Dvajset
tisoč
dote
—
in
stari
jo
je
gotovo
naštel
na
mizo
—
pa
še
sveže
,
mlado
blago
povrhu
...
Ha
,
Švaba
!
Kamor
pride
,
je
dušekupec
!
“
Kdo
izmed
bralcev
še
ni
občutil
sile
,
s
katero
se
polasti
človeških
misli
jekleno
petje
železniških
koles
?
Tisto
enakomerno
,
suvanje
železja
rodi
v
duši
nebroj
obrazov
,
slika
za
sliko
vstaja
v
tebi
,
sen
za
snom
,
in
kakor
v
jeklu
ni
mehkobe
,
tako
tudi
v
mislih
na
železniški
vožnji
ni
strahu
;
upanje
in
samozavest
se
porajata
v
tvojem
srcu
,
in
ko
te
prinese
črni
konj
do
cilja
,
si
ga
v
resnici
vesel
!
Javornik
in
njegov
pogumni
prijatelj
sta
si
bila
izbrala
alpsko
progo
;
po
treznem
preudarku
sta
bila
sklenila
,
da
se
mora
Ivan
oglasiti
doma
,
ker
izve
gotovo
kaj
važnega
za
njiju
bodoče
zasledovanje
.
In
ker
je
ležala
rodna
vas
skoraj
tik
ob
gorenjski
železnici
,
je
pomenila
vožnja
po
državni
progi
dobre
tri
ure
prihranjenega
časa
.
Tri
ure
—
to
je
mnogo
za
človeka
,
ki
ve
,
da
preti
ljubljenemu
bitju
nevarnost
!
Sicer
pa
jima
je
spotoma
narastel
pogum
;
nič
več
nista
dvomila
,
da
morata
priti
do
cilja
.
Dušan
ni
omenjal
Ivanu
svojih
posebnih
šumenj
glede
Jeričinega
soproga
,
in
tudi
naš
rojak
si
ni
ubijal
glave
z
malenkostmi
:
„
Kar
bo
treba
,
narediva
,
“
je
dejal
.
„
Bojni
načrt
se
bo
razvijal
sam
od
sebe
,
in
tvoja
znanja
,
o
katerih
mi
pripoveduješ
,
nama
bodo
v
nemajhno
pomoč
...
“
„
Tako
je
!
Saj
praviš
vedno
:
Korajža
velja
!
“
„
Korajža
velja
!
In
vem
,
tudi
Jerica
ima
srce
na
pravem
kraju
;
dekle
je
res
,
toda
gorenjsko
dekle
—
dekle
in
pol
!
“
Ob
teh
besedah
se
je
nekaj
trpko
stisnilo
v
Jurišićevih
prsih
;
vendar
pa
ni
hotel
spomniti
prijatelja
,
da
je
bil
Jeričin
obraz
ob
njiju
čudnem
srečanju
tako
nekam
plah
in
zbegan
,
kakor
da
nosi
na
duši
jarem
tajinstvene
sile
...
Vlak
pa
je
drdral
,
drdral
vse
naprej
;
edina
misel
v
njegovem
železnem
srcu
je
bila
:
Do
cilja
!
Vozila
sta
se
po
koroških
tleh
,
po
tistem
krasnem
kosu
slovenske
zemlje
,
ki
je
zasužnjen
in
ponižan
kakor
nobeden
drugi
.
„
Vaše
Kosovo
!
“
je
rekel
Dušan
zamolklo
.
„
Ne
bojte
se
za
nas
!
“
je
odgovoril
Ivan
.
„
Z
novim
časom
pridejo
novi
ljudje
;
kmalu
bo
zmanjkalo
ponižnih
,
in
takrat
zapojemo
novo
pesem
!
Odklenkalo
bo
hlapcem
,
ki
jim
je
vsak
von
Schratten
drugi
bog
,
če
pride
prodajat
v
naše
kraje
svojo
kulturo
in
kvarit
poštena
slovenska
dekleta
.
Sam
Bog
nama
daj
,
da
zalotiva
razbojnika
dovolj
na
samem
;
to
mu
razloživa
po
stari
kranjski
šegi
...
“
„
In
po
srbski
!
“
ga
je
prekinil
Dušan
z
usmehom
.
„
Po
jugoslovanski
torej
!
—
mu
razloživa
najin
politični
program
...
“
„
In
Bog
daj
,
da
bi
mu
prihitel
še
kateri
na
pomoč
:
za
naju
dva
je
eden
premalo
...
“
Tako
se
je
razpletel
med
prijateljema
razgovor
,
ki
se
ga
utegne
bralec
spomniti
,
kadar
dohitimo
njiju
poznejše
nevarne
prigode
na
divjem
Balkanu
.
Toda
zopet
se
je
upehal
železni
vranec
z
nemškega
severa
;
udarci
jeklenih
kopit
so
postajali
vedno
počasnejši
...
„
Kul-turrr
!
“
je
udarilo
še
enkrat
in
zahreščalo
na
gladki
progi
:
vlak
je
obstal
na
Ivanovi
domači
postaji
.
„
Do
svidenja
,
brate
!
Kakor
hitro
dospeš
v
Belgrad
—
oglasi
se
pri
‚
Belem
orlu
.
‘
Ali
te
počakam
tam
.
ali
pa
odhitim
naprej
in
ti
pustim
obvestilo
.
Ti
glej
samo
,
da
prineseš
tudi
z
doma
kako
vest
za
najino
rabo
...
“
Še
enkrat
je
stisnil
Dušan
prijateljevo
roko
;
vlak
je
zažvižgal
—
mahljaj
z
roko
—
Ivan
je
stal
sam
pred
postajo
.
Domača
hiša
se
je
dvigala
par
streljajev
od
ondot
na
zelenem
griču
—
pristna
gorenjska
hiša
,
ki
pa
je
kazala
že
na
prvi
pogled
vse
znake
nenavadnega
blagostanja
.
Stari
Javornik
je
bil
spreten
gospodar
;
pomnožil
je
bil
svojo
dedščino
tako
,
da
mu
že
zdavnaj
ni
bilo
para
daleč
na
okoli
.
„
Gospod
Javornik
“
so
ga
klicali
zdaj
sosedje
in
spoštovali
njegovo
mnenje
v
vseh
občinskih
rečeh
.
Prsi
so
se
razširile
Ivanu
,
ko
je
zavil
mimo
lične
vile
,
ki
jo
je
bil
oče
zgradil
za
letoviščarje
,
pred
rodno
hišo
,
obsajeno
z
jablanami
.
„
Boljše
bi
bilo
,
da
ni
prišlo
vse
to
premoženje
,
gospodstvo
in
tuja
navlaka
v
našem
domu
:
ne
bila
bi
se
vgnezdila
tuja
misel
in
tuji
ljudje
...
“
Toda
pozdravil
ga
je
širok
,
porogljivo
dobrodušen
smeh
:
„
Oho
,
Janez
!
Takšnega
pa
še
ni
bilo
:
zdaj
pride
,
ko
je
že
vse
pospravljeno
po
svatbi
...
Boš
vsaj
drugič
vedel
,
da
ni
lepo
,
če
se
mudi
študirat
—
iz
same
gole
trme
!
“
Oče
je
stal
na
pragu
,
visok
,
plečat
mož
v
polugospodski
obleki
,
z
debelo
smodko
med
ustnicami
.
Počasi
,
kakor
se
spodobi
očetu
,
ki
bi
moral
biti
bridko
užaljen
,
če
bi
ne
bil
tako
blagega
srca
,
je
pomolil
sinu
roko
.
„
No
,
zdaj
vidiš
,
če
je
bilo
treba
,
da
sva
se
tako
skregala
!
“
Resno
je
pogledal
sin
očeta
in
bol
se
mu
je
oglasila
v
srcu
:
„
Kako
bo
siromaku
prihodnjo
minuto
,
ko
spozna
svojo
krvavo
zmoto
?
“
„
Treba
je
bilo
oče
,
je
odgovoril
z
drhtečim
glasom
,
držeč
starega
za
široko
dlan
.
„
Stopiva
v
hišo
,
da
naju
kdo
ne
sliši
;
in
bodite
pripravljeni
—
hudo
je
,
kar
vam
imam
povedati
.
“
Starodavno
,
domače
pohištvo
je
ležalo
zavrženo
pod
streho
;
kmetska
izba
je
bila
poslikana
s
šablonami
in
napolnjena
z
mestno
robo
,
ki
preplavlja
svet
iz
velikih
tovaren
.
In
še
bridkeje
kakor
nekdaj
je
občutil
Ivan
zdaj
to
izpremembo
;
odkimal
je
očetu
,
ko
mu
je
pokazal
z
roko
na
zofo
,
ter
sedel
na
star
kmetiški
stol
,
ki
je
stal
po
naključju
v
kotu
izbe
.
„
Oče
!
“
je
izpregovoril
počasi
in
s
povdarkom
,
ohranjaje
si
trudoma
mirno
kri
.
„
Prav
sem
imel
,
ko
sem
vas
prosil
:
ne
dajte
Jerice
temu
človeku
—
če
ga
tudi
sama
rada
vzame
.
Kdo
ga
je
pa
poznal
?
Jaz
ne
—
in
tudi
vi
ga
niste
.
Prišel
je
,
rekoč
,
da
je
graščak
na
Solnograškem
;
to
lahko
reče
vsak
.
Bil
je
tu
na
letovišču
kakor
sto
in
sto
ljudi
—
tujcev
,
ki
jih
ni
moči
pretehtati
,
ali
prihajajo
z
odkritim
srcem
.
Vedi
sam
Bog
,
ali
se
res
piše
tako
,
kakor
pravi
,
in
ali
ima
res
kje
kako
graščino
!
Kramljal
je
z
vami
,
hvalil
vas
,
da
ste
pameten
mož
in
da
govorite
dobro
po
nemški
,
pripovedoval
,
kako
silno
ljubi
cesarja
in
kako
se
zanimajo
na
Dunaju
za
Gorenjce
,
ter
vam
obetal
,
da
bo
izposloval
po
svojih
znancih
visoke
podpore
za
tujski
promet
...
Zato
,
samo
zato
ste
ga
imeli
za
finega
gospoda
!
In
vi
,
ki
pravite
vedno
,
da
je
denar
sveta
vladar
,
se
niti
niste
prepričali
,
ali
ima
kaj
denarja
.
Še
računa
mu
niste
predložili
—
kako
bi
,
ko
je
postal
vaš
zet
.
Vse
to
bi
vam
rekel
,
a
kaj
,
ko
je
...
“
„
Ko
je
zaman
!
“
je
zaklical
stari
Javornik
trdo
.
„
Ali
meniš
,
da
sem
otrok
?
Moj
zet
in
tvoj
svak
,
ki
se
lahko
ponašaš
z
njim
,
mi
je
pokazal
vsa
pisma
—
vse
listine
,
in
tudi
pisma
svojih
znancev
—
svojega
strica
,
ki
je
general
!
Možu
,
ki
se
lahko
sklicuje
na
takšne
osebe
,
ne
boš
očital
,
da
je
goljuf
!
“
In
besno
je
udaril
po
mizi
.
„
Potrpite
,
oče
.
Dobro
—
da
je
goljuf
ne
bom
trdil
tja
v
en
dan
.
Toda
to
vam
ponavljam
,
kar
sem
rekel
že
prvikrat
:
Jerica
ne
more
biti
srečna
s
tem
človekom
.
Če
je
bila
tudi
tri
leta
v
zavodu
in
se
naučila
nemško
in
vrag
vedi
,
kaj
še
—
ona
je
vendar
naturno
dekle
;
ne
more
razumeti
njega
,
in
on
je
ne
more
ljubiti
res
globoko
in
trajno
.
Res
ga
je
marala
sama
—
toda
vi
bi
lahko
vedeli
,
kakšne
reve
so
naše
ženske
!
Večno
so
nezadovoljne
,
pa
se
zagledajo
v
takegale
...
omamijo
jih
gladke
manire
,
fino
se
jim
zdi
vse
skupaj
,
kaj
pa
da
...
in
zdajci
misli
neumnica
,
da
bo
ob
njegovi
strani
sam
paradiž
,
ter
je
pripravljena
roditi
otroke
sovražniku
svojega
naroda
!
“
„
Končaj
!
“
je
kriknil
oče
in
planil
kvišku
.
Žile
na
čelu
so
se
mu
napele
v
skrajni
razjarjenosti
.
„
Schratten
je
mož
,
da
je
malo
takih
!
Človek
,
ki
govori
o
cesarju
tako
spoštljivo
in
poroči
dekle
—
on
,
kot
plemenitaš
—
čeprav
mu
njen
oče
ne
more
našteti
več
kakor
bore
dvajset
tisoč
kron
...
“
„
Torej
ste
mu
jih
našteli
—
kar
na
mizo
?
“
je
vzkliknil
sin
in
vstal
takisto
,
kakor
da
mu
je
šinila
v
glavo
huda
slutnja
.
„
Naštel
—
kar
na
mizo
!
“
je
ponovil
oče
s
kmetskim
ponosom
.
„
In
kam
sta
odšla
na
ženitovanjsko
popotovanje
?
“
„
V
Pariz
!
“
seje
odrezal
stari
.
„
Schratten
pravi
,
da
je
na
Laškem
zdaj
že
premalo
nobel
.
“
„
To
ni
res
!
“
je
vzkliknil
Ivan
.
“
V
Pariz
nista
šla
,
ker
ju
je
srečal
moj
prijatelj
v
Zemunu
—
na
poti
proti
Carigradu
...
“
Nato
je
povedal
očetu
v
kratkih
besedah
vse
,
kar
je
že
znano
našim
bralcem
,
ter
položil
predenj
tajinstveno
Jericino
pismo
na
listu
iz
Prešernovih
poezij
.
„
In
še
nekaj
,
oče
,
“
je
dodal
nazadnje
.
„
Jerici
je
tako
ugajala
njegova
črna
brada
—
v
Zemunu
pa
je
bil
obrit
,
gol
kakor
lonec
!
“
Oče
ga
je
gledal
izprva
posmehljivo
,
nato
neverno
,
nazadnje
pa
se
je
izpremenil
ves
njegov
obraz
;
spodnja
ustnica
se
je
začela
tresti
,
in
oči
so
zastrmele
v
široki
,
otroški
plahosti
.
„
Grom
in
strela
!
“
je
zamrmral
,
povešaje
glavo
.
„
To
so
čudna
znamenja
:
v
Carigrad
,
ko
mislimo
vsi
,
da
se
vozita
proti
Parizu
...
obrit
,
ko
je
nosil
prej
brado
...
in
tole
Jericino
sporočilo
...
Ne
,
ne
,
to
ni
mogoče
!
“
je
vzkliknil
nenadoma
,
izkušaje
se
otresti
strašne
misli
.
„
Kaj
se
ti
blede
,
fant
!
Če
bi
res
ne
bilo
vse
s
poštenjem
in
pravico
—
Bog
nebeški
,
čemu
pa
bi
bilo
vse
to
?
Kakšen
pomen
bi
imelo
...
Jezus
Marija
?
Ne
,
ne
...
vse
skupaj
ni
nič
,
in
to
pisanje
...
ta
list
...
saj
še
vrag
ne
pretuhta
babnice
,
kaj
ji
pride
na
um
!
Pokregala
sta
se
,
pa
že
misli
,
da
je
vse
pri
kraju
—
ne
,
ne
!
“
In
boječe
se
je
ozrl
v
sina
,
kakor
da
bi
ga
prosil
,
naj
potrdi
njegove
besede
—
naj
reče
,
da
je
gotovo
vse
le
videz
—
da
ni
mogoče
,
da
ni
res
,
z
eno
besedo
!
Takrat
pa
se
je
zdajci
zaslišal
izpred
hiše
trd
korak
.
Prišlec
je
stopil
po
stopnjicah
do
hišnih
vrat
in
poprašal
deklo
,
ki
je
stala
na
pragu
.
Ivan
je
spoznal
njegov
glas
!
Zgenil
se
je
v
prvem
trenotku
,
da
bi
planil
ven
in
skril
nezvanega
gosta
,
skril
ga
kamor
koli
,
samo
da
ga
oče
ne
vidi
...
Zakaj
,
ni
malo
ni
dvomil
,
čemu
je
prišel
!
Toda
že
je
prisluhnil
tudi
oče
.
Njegov
zdravi
,
rdeči
obraz
je
prebledel
,
kakor
da
je
padla
slana
nanj
,
Spogledala
sta
se
:
nekaj
groznega
je
šinilo
med
njima
sem
in
tja
,
in
kakor
bi
udaril
,
je
stala
v
dušah
obeh
enaka
strašna
gotovost
.
Potrkalo
je
na
vrata
in
v
sobo
je
stopil
žandarski
stražmešter
Videč
—
tisti
,
ki
je
včasih
obračal
oči
za
Javornikovo
Jerico
!
„
Kaj
—
kaj
pa
je
?
“
se
je
izvilo
očetu
.
„
Službeno
,
gospod
Javornik
,
službeno
...
Vašega
zeta
iščemo
—
vašega
gospoda
zeta
!
“
je
dodal
stražmešter
s
porogljivim
povdarkom
.
„
Mojega
zeta
!
“
je
zakričal
Javornik
z
nečloveškim
glasom
:
„
Kriste
nebeški
—
kaj
pa
hočete
mojemu
zetu
?
“
„
Le
mirno
,
gospod
Javornik
,
lepo
mirno
!
Veste
,
uradna
oseba
je
uradna
oseba
...
Torej
,
kje
se
zdaj
nahaja
vaš
gospod
zet
?
Prišlo
je
pismo
—
takšno
,
veste
,
ki
mu
pravijo
tiralnica
.
Popis
in
slika
soglašata
do
pičice
—
tu
poglejte
.
Posebno
znamenje
:
brazgotina
nad
desnim
očesom
...
Izdaja
se
za
von
Schrattena
;
sicer
ima
pa
svojih
petnajst
imen
.
“
„
Tak
kaj
pa
je
naredil
,
za
Kriščevo
voljo
?
“
„
Z
dekleti
kupčuje
!
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
„
Jezus
Marija
!
...
Moja
hči
!
...
Moje
dobro
ime
...
Moj
otrok
!
...
“
Kakor
težka
gruda
se
je
sesedel
bogataš
na
kmetski
stol
,
ki
je
stal
zaničevan
in
pozabljen
med
novodobnim
pohištvom
...
„
Oče
!
Pomirite
se
...
za
božjo
voljo
!
“
je
zaječal
Ivan
v
smrtnem
strahu
in
podprl
očeta
,
da
se
ni
zvalil
na
tla
.
„
Saj
še
ni
prepozno
...
oče
,
lepo
vas
prosim
...
saj
sem
prišel
,
da
jo
grem
iskat
!
...
“
„
Iskat
...
Jerico
!
...
Ta
lopov
...
mojega
otroka
!
...
Poštene
hiše
poštena
hči
—
in
vsak
pes
...
ki
pride
s
ceste
...
vsem
na
...
“
„
Moj
Bog
,
kaj
pa
je
to
?
“
je
zagodrnjal
stražmešter
in
skočil
po
dekle
.
Veža
se
je
napolnila
z
ženskim
jokom
;
kuharica
Meta
je
planila
v
izbo
in
plosknila
z
rokami
.
„
Blagor
materi
,
da
jo
krije
hladna
zemlja
!
“
je
zamrmral
Ivan
,
polagaje
težko
očetovo
telo
na
zofo
.
„
Janez
naj
zapreže
,
kar
more
najhitreje
,
in
po
zdravnika
!
“
je
zaklical
.
„
Ve
pa
prinesite
vode
in
jesiha
!
“
Nepričakovani
udarec
je
bil
zadel
starega
s
strašno
silo
.
Obličje
mu
je
zardelo
kakor
škrlat
,
ustnice
so
mu
posinele
;
namesto
besed
je
prihajalo
iz
grla
nerazumljivo
hropenje
.
Po
zagorelem
moškem
licu
pa
sta
spolzela
dva
curka
debelih
,
vročih
solz
...
Odpenjaje
očetu
srajco
,
je
mignil
stražmeštru
z
očmi
,
da
naj
ostane
v
bližini
.
Jokajoče
ženske
so
začele
močiti
staremu
Javorniku
sence
.
Nabralo
se
je
sosedov
,
in
sleherni
je
priporočal
,
kar
je
vedel
in
znal
.
—
Toda
nesrečnežu
se
ni
hotela
vrniti
zavest
;
le
tisto
težko
,
bolestno
grgranje
mu
je
vrelo
iz
prs
,
kakor
tožba
,
zgovornejša
od
vsake
človeške
besede
.
Voz
z
zdravnikom
se
je
pripeljal
v
divjem
diru
.
Doktor
,
resen
in
postaren
mož
,
je
poizvedel
s
par
besedami
,
kaj
je
gospodarju
;
nato
je
velel
Ivanu
,
naj
ga
puste
z
bolnikom
samega
.
Takrat
se
je
ozrl
mladi
mož
po
stražmeštru
in
ga
našel
slonečega
na
vrtnem
plotu
.
Ko
je
dvignil
žandar
obraz
,
je
videl
Ivan
vse
njegove
črte
skrčene
v
izrazu
muke
in
potrtosti
.
„
Gospod
Javornik
,
“
je
zajecljal
žandar
,
„
če
bi
bil
vedel
,
da
bo
tako
hudo
...
strela
božja
,
kdo
je
pa
mislil
!
A
to
vam
povem
:
ljudje
pravijo
,
da
sem
gledal
za
vašo
sestro
,
in
menda
...
bo
res
tako
...
To
se
ve
,
prebogata
je
bila
zame
;
še
misliti
ni
bilo
,
da
bi
izpregovoril
...
A
tiste
tedne
,
ko
so
začeli
govoriti
,
da
jo
dajejo
onemu
falotu
—
da
bi
ga
zemlja
požrla
!
—
veste
...
ves
čas
mi
je
sililo
v
možgane
:
Kaj
če
bi
ga
enkrat
ponoči
...
s
temle
svojim
...
“
in
krčevito
je
stisnil
puško
pri
bajonetu
.
„
Pa
ga
le
nisem
—
škoda
je
bilo
...
In
tudi
vi
ste
bili
zoper
to
...
in
vsa
vas
...
o
,
kako
prav
smo
imeli
vsi
!
“
Nato
mu
je
povedal
,
kako
da
je
prišlo
naročilo
:
takoj
aretirati
!
Von
Schratten
je
bil
eden
najnevarnejših
kupčevalcev
z
živim
mesom
,
s
tisto
ubogo
,
zapeljano
robo
,
ki
polni
pohotne
brloge
sirom
sveta
...
A
kam
slediti
za
njim
?
Ivan
mu
je
povedal
svoja
domnevanja
.
„
V
Carigrad
?
“
je
vzkliknil
stražmešter
žalostno
.
„
Na
Turško
?
Tam
ga
ne
doseže
roka
pravice
!
“
„
Doseže
ga
moja
!
“
Ivan
je
zaškripal
z
zobmi
.
„
In
če
se
mi
skrije
v
sredo
zemlje
...
“
Takrat
pa
je
prihitel
doktor
iz
hiše
;
vesela
vest
se
mu
je
brala
na
obrazu
.
„
Zavedel
se
je
!
Govoriti
še
ne
more
,
toda
z
rokami
giblje
in
ozira
se
...
gotovo
išče
vas
!
Hitite
k
njemu
!
“
Očetove
oči
so
zasijale
,
ko
je
stopil
Ivan
k
postelji
,
kamor
so
ga
bili
prenesli
.
Hotel
je
govoriti
,
toda
jezik
se
je
valjal
nerodno
po
ustih
;
slišalo
se
je
le
zamolklo
mrmranje
.
Zdajci
pa
se
je
zgenila
roka
;
dvignila
se
je
rahlo
—
slabotno
—
in
pokazala
z
drhtečimi
prsti
na
omaro
,
ki
je
stala
v
kotu
;
stari
Javornik
je
spravljal
vanjo
lovske
puške
in
denar
.
Odprl
jo
je
in
pokazal
očetu
debelo
rdečo
listnico
.
Bolnikova
roka
se
je
spustila
na
odejo
;
oči
so
odgovorile
:
„
Da
,
da
!
...
“
Stopil
je
k
postelji
,
ter
pomolil
očetu
odprto
listnico
.
Počasi
,
s
silnim
naporom
je
izvlekel
Javornik
dva
nova
tisočaka
;
sin
je
iztegnil
roko
.
„
Da
,
vzemi
!
“
so
rekle
bolnikove
oči
.
Roka
pa
se
je
dvignila
iznova
in
se
pričela
gibati
,
kakor
da
bi
mahala
:
„
Pojdi
,
pojdi
!
“
Ivan
se
je
sklonil
k
očetu
:
„
Za
njo
?
...
Iskat
Jerico
?
...
Kaj
ne
da
,
oče
?
“
„
Da
,
za
njo
—
iskat
jo
!
Reši
jo
,
dokler
ni
prepozno
!
“
so
zaprosile
oči
;
jezik
se
je
premaknil
v
ustih
,
in
vzgrgralo
je
polurazločno
:
„
Da
...
iskat
...
“
Vprašujoče
je
pogledal
Ivan
zdravnika
.
Ta
pa
je
potipal
mladega
moža
po
rami
:
„
Nič
nevarnega
,
mladi
mož
...
Ako
ne
pride
kako
novo
razburjenje
,
bo
vse
dobro
čez
teden
dni
.
Samo
čuvati
ga
je
treba
—
skrbna
postrežba
in
nič
razburjenja
—
to
je
prva
stvar
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Dve
uri
nato
se
je
odpravil
Ivan
zopet
na
pot
.
Očeta
je
priporočil
staremu
stricu
Martinu
,
ki
je
sameval
v
Javornikovi
bajti
,
in
Meti
,
ki
je
bila
hiši
druga
mati
,
odkar
je
spala
ranjka
Javornica
tam
za
cerkvijo
svoj
poslednji
sen
.
Ponosno
so
sinele
planine
v
popoldanskem
solncu
in
milo
se
je
storilo
Ivanu
,
ko
je
pomislil
:
„
Z
Bogom
,
Triglav
moj
,
in
vi
vsi
,
kar
vas
je
njegovih
bratov
!
Z
Bogom
,
oče
,
ki
trpiš
tako
kruto
za
svojo
slepoto
—
z
Bogom
ti
,
domača
vas
.
Ali
se
ne
vidimo
nikdar
več
,
ali
pa
kmalu
spet
,
srečni
,
pošteni
in
—
maščevani
!
“
Jerica
ni
mogla
razumeti
,
kako
se
je
zgodilo
...
In
vendar
je
bilo
res
:
sanje
o
sreči
in
ljubezni
—
razbite
,
srce
—
nalito
z
grozo
in
obupom
do
vrha
,
poslednja
nada
rešitve
—
izgubljena
,
izjalovljena
...
Že
drugi
dan
sta
bila
v
Carigradu
;
ona
in
njen
mož
...
Njen
mož
?
...
Globoka
noč
je
ležala
nad
mestom
sultanov
.
Umolknilo
je
bilo
poulično
upitje
,
umolknil
krik
čolnarjev
na
Zlatem
rogu
;
že
zdavnaj
je
bilo
izlilo
solnce
svoje
rdeče
vino
v
morje
.
Sove
so
plavale
neslišno
po
zraku
,
len
veter
je
šumel
med
cipresami
in
sikomorami
,
in
tuintam
je
zatulil
pes
—
gladen
carigrajski
pes
brez
reditelja
in
gospodarja
;
njegovo
tuljenje
se
je
zategnilo
v
noči
tem
pošastneje
,
odgovorilo
mu
je
tuljenje
tovarišev
po
vseh
umazanih
ulicah
—
in
zazdelo
se
je
za
trenotek
,
kakor
da
tuli
ves
Carigrad
divjo
,
nerazumljivo
pesem
,
polno
blaznosti
in
bolečine
.
Nato
je
počasi
zamrl
ponočni
zbor
,
in
molk
je
zavladal
nad
mestom
—
turoben
molk
,
ki
je
segal
s
svojim
vznemirjajočim
dihom
v
Jeričino
sobo
in
ji
davil
srce
.
Kod
je
hodil
von
Schratten
?
Saj
ga
že
od
jutra
ni
bilo
doma
;
sinoči
pa
je
spal
v
sosednji
sobi
:
porinil
jo
je
v
to
tesno
kletko
,
zaprl
vrata
in
obrnil
ključ
...
Medlo
je
brlela
majhna
svetilka
na
vegasti
mizici
z
umazanim
pregrinjalom
;
rože
na
nesnažni
,
raztrgani
tapeti
so
plesale
v
njeni
bolni
luči
čuden
,
pošasten
ples
.
Poleg
svetilke
je
stal
lesen
podstavek
s
komaj
dotaknjeno
večerjo
;
Jerica
je
parkrat
poizkusila
jesti
,
toda
poleg
čudnega
okusa
tuje
jedi
ji
je
branil
strah
,
kakor
da
jo
uklene
zavžitje
hrane
do
kraja
in
nerešljivo
v
spone
prokletega
življenja
,
čigar
nesrečno
bližino
je
čutila
od
trenotka
do
trenotka
razločneje
.
Bila
je
tam
pečena
jagnetina
,
sladčice
in
krožnik
s
cigaretami
.
Debela
ženska
s
kuštravimi
,
črnimi
lasmi
in
žoltim
obrazom
je
bila
prinesla
jedi
že
dopoldne
.
Zamomljala
je
nekaj
v
nerazumljivem
jeziku
in
postavila
pladenj
na
mizo
.
Jerica
je
planila
nehote
mimo
ženske
na
temni
hodnik
;
takrat
pa
jo
je
objelo
dvoje
mišičastih
rok
.
Brkat
dedec
enako
žoltega
obraza
jo
je
dvignil
ter
jo
vrgel
na
posteljo
;
furija
se
je
zarezala
s
porogljivim
glasom
—
ključ
je
zaškripal
v
vratih
—
in
jetnica
je
bila
zopet
sama
.
Toda
plašila
je
ni
toliko
samota
kakor
grozne
misli
,
ki
so
jo
obhajale
in
tkale
v
njeni
glavi
odurno
sliko
—
obraz
krute
,
nezaslišane
resnice
.
Zdaj
se
je
spominjala
vseh
tistih
neverjetnih
povesti
o
deklicah
,
zamamljenih
z
blestečimi
obljubami
ali
poročenih
po
brezvestnih
zločincih
in
odvedenih
v
tuje
kraje
...
In
slutila
je
usodo
,
ki
jo
čaka
:
trepetala
je
pred
uro
,
ko
pride
kupec
živega
plena
ter
jo
odvede
v
kak
skrit
brlog
,
kjer
bo
brez
milosti
izročena
njegovi
pohoti
—
ali
morda
celo
vsem
,
vsem
in
vsakemu
,
kdor
pride
...
Torej
je
bilo
vendar
mogoče
,
da
žive
na
svetu
tako
podli
,
propadli
ljudje
!
Najstrašneje
pa
jo
je
morila
zavest
,
da
nima
v
sebi
toliko
moči
,
da
bi
se
mu
uprla
;
da
bi
zakričala
na
pomoč
sredi
ceste
in
opozorila
nase
ljudi
.
Vso
silo
ji
je
bil
izsesal
ta
človek
s
svojim
strašnim
očesom
,
obdarjenim
s
tajinstveno
oblastjo
.
Ljubila
ga
vendar
ni
nikoli
!
A
drugi
dan
po
tem
,
ko
je
prišel
k
Javornikovim
na
letovišče
,
jo
je
našel
samo
v
hladnici
na
koncu
vrta
;
čitala
je
.
Von
Schratten
je
prisedel
in
začel
razgovor
—
kakor
pač
govore
velikomestni
gospodje
z
mladimi
,
neizkušenimi
deklicami
.
Med
tem
je
začutila
mahoma
,
kako
srepo
se
upira
vanjo
njegov
prodirajoči
pogled
.
Bilo
je
kakor
neviden
curek
moči
,
prepajajoče
dušo
in
misli
;
in
nehote
je
morala
vzdržati
ta
pogled
,
iskati
ga
z
lastnimi
očmi
ter
mu
nuditi
odprto
pot
—
vase
,
v
globino
svojega
srca
.
Zazdelo
se
ji
je
,
da
bi
ta
človek
lahko
storil
z
njo
,
kar
bi
hotel
;
ona
se
ne
bi
mogla
,
ne
bi
znala
braniti
...
„
Prav
rada
se
bova
imela
,
gospodična
,
“
ji
je
dejal
nazadnje
.
„
Tako
rada
—
vi
niti
ne
veste
!
Ponoči
in
podnevi
boste
mislili
name
...
Živeti
vam
ne
bo
brez
mene
...
Ljubili
me
boste
!
da
...
že
zdaj
me
ljubite
...
“
Kakor
ukazi
so
zvenele
njegove
besede
;
podjarmile
so
njeno
dušo
in
vse
njeno
bitje
...
In
vse
,
kar
je
mislila
potem
,
kar
je
čutila
,
želela
in
počela
—
mari
ji
ni
on
narekoval
vsega
tega
?
Bilo
je
,
kakor
da
ji
polaga
v
dušo
silne
kali
,
iz
katerih
poganja
vse
,
kar
misli
,
čuti
in
dela
.
Jerica
je
zapadla
pogubonosni
moči
sugestije
!
Spomnila
se
je
,
kako
ji
je
rekel
tisti
dan
,
preden
je
prosil
očeta
za
njeno
roko
:
„
Ako
te
oče
ne
da
radovoljno
...
potem
pojdeš
z
mano
—
skrivaj
—
z
mano
,
ker
ne
moreš
živeti
brez
mene
...
pojdeš
,
kamor
bom
hotel
—
na
konec
sveta
...
“
O
,
kako
prav
je
imel
Ivan
,
ki
je
prosil
,
besnel
in
grozil
,
naj
je
ne
dado
temu
tujcu
,
Nemcu
—
nje
,
kmetske
deklice
,
ki
ne
bi
bila
nikdar
popolnoma
srečna
ob
njegovi
strani
,
niti
če
je
najboljši
človek
na
svetu
!
Če
bi
bil
Ivan
vedel
,
zakaj
ljubi
Jerica
Schrattena
!
Nastopila
sta
ženitovanjsko
potovanje
...
Kako
čudno
jo
je
izpreletelo
,
ko
je
zapazila
,
da
se
vozita
v
drugo
stran
proti
Zagrebu
,
namesto
proti
severu
—
v
Pariz
!
Tiho
,
boječe
ga
je
vprašala
,
kaj
pomeni
to
...
On
pa
je
odložil
mahoma
vso
gladko
nežnost
,
ki
ga
je
odlikovala
dotlej
;
osorno
jo
je
pogledal
s
svojimi
čarobnimi
očmi
,
udaril
jo
je
z
zmagujočim
pogledom
in
ukazal
kratko
:
„
Molči
!
“
Bilo
je
v
Zagrebu
,
na
terasi
restavracije
.
Sedeli
so
pri
obedu
,
von
Schratten
,
ona
in
tuj
gospod
,
ki
ga
je
srečal
„
slučajno
“
:
grof
Pekmesics
,
kakor
ga
je
predstavil
von
Schratten
...
Takrat
jo
je
izpreletela
groza
,
ne
da
bi
sama
vedela
zakaj
;
govorila
sta
ogrsko
,
muzala
se
drug
drugemu
in
jo
pogledovala
po
strani
...
Enkrat
,
ko
je
padlo
v
razgovor
mimogrede
par
nemških
besed
,
je
razločila
:
„
Frisch
,
jung
...
prima
Ware
...
“
(
Sveže
,
mlado
...
blago
prve
vrste
)
.
In
takrat
se
ji
je
posrečilo
,
da
je
začela
premišljati
sama
pri
sebi
,
ugibati
in
trepetati
...
Takrat
je
našla
neopazen
trenotek
,
da
je
pomočila
mezinec
v
mleko
in
napisala
tajno
pismo
na
list
iz
Prešernovih
poezij
,
ki
jih
je
nosila
pri
sebi
.
In
na
dolgi
vožnji
od
Zagreba
do
Zemuna
je
sklenila
porabiti
prvo
priliko
,
da
poizkusi
poslati
bratu
vest
o
sebi
;
zdaj
je
čutila
jasno
,
da
mož
nima
poštenih
namenov
.
Kako
se
je
razveselila
na
zemunskem
kolodvoru
,
ko
je
spoznala
v
neznanem
občudovalcu
Dušana
Jurišića
,
bratovega
prijatelja
,
o
katerem
ji
je
Ivan
toliko
pripovedoval
in
čigar
fotografija
je
stala
v
rezljanem
okvirčku
na
njegovi
mizi
.
Kakor
blisk
ji
je
šinilo
po
glavi
:
on
bo
spoznal
bratovo
sliko
—
morda
ugane
,
da
je
namenjeno
njemu
—
ali
pa
se
mu
vsaj
posreči
,
opozoriti
ga
—
nemara
se
mi
približa
,
in
morda
—
morda
!
—
morem
takrat
prelomiti
zlokobni
čar
,
ki
me
prikleplje
k
von
Schrattenu
...
Izginil
je
Zemun
,
izginil
Jurišić
—
kalna
megla
brezupja
in
neopredeljenih
bojazni
je
obdala
Jerico
od
vseh
strani
.
Bog
ve
,
ali
najde
brata
njena
poslanica
?
In
če
ga
najde
—
ali
se
bo
spomnil
in
prihitel
za
njo
?
Če
se
spomni
—
ali
jo
najde
v
daljni
tujini
?
In
če
jo
najde
—
ali
ne
bo
že
zdavnaj
prepozno
?
...
Prepozno
!
...
Oh
,
rajša
umreti
kakor
to
!
...
Jerica
je
stopila
k
oknu
.
Tesno
dvorišče
je
zijalo
pod
njo
kakor
črn
prepad
brez
dna
.
„
En
skok
tu
dol
...
en
sam
...
to
je
rešitev
!
...
“
so
zamrmrale
ustnice
.
Obenem
pa
se
je
stisnila
siroti
duša
v
zavesti
,
da
nima
moči
storiti
tega
,
ker
ve
,
da
ne
sme
—
da
on
ne
pusti
...
Lasje
so
se
ji
razpletli
in
se
usuli
po
ramah
.
In
mahoma
sta
se
ji
ulila
po
licih
dva
vroča
,
tešilna
potoka
solz
.
Jerica
se
je
vrgla
pred
posteljo
na
kolena
in
plakala
dolgo
,
dolgo
...
Nato
je
zastrmela
v
medlo
luč
,
poigravaje
si
z
zlatim
pramnom
svojih
las
,
ki
ji
je
bil
zdrknil
med
prste
.
Danes
—
danes
prvikrat
se
ji
je
bila
zasvetila
misel
:
„
To
se
razume
,
da
ima
nepoštene
namene
...
Poročena
sem
mu
,
on
pa
se
vede
,
kakor
da
bi
bila
tujka
...
Se
ve
,
nedotaknjenemu
blagu
je
cena
višja
...
Gorje
mi
!
“
Izkusila
se
je
pomiriti
z
molitvijo
.
Poiskala
je
v
ročni
torbici
droban
rožni
venec
,
spomin
nepozabne
ranjke
matere
,
in
ga
je
začela
prebirati
med
prsti
...
Toda
v
njeni
duši
ni
bilo
tistega
miru
,
ki
dvigne
misel
nesrečnega
k
Bogu
.
Zdajci
je
vstala
in
stopila
k
mizi
.
Zapeljivo
so
se
belile
cigarete
na
malem
krožniku
.
Jerica
jih
ni
pušila
še
nikoli
...
Nekaj
je
zaškrtalo
pri
vratih
.
Bila
je
linica
,
skozi
katero
je
pogledala
včasih
ona
žolta
babnica
...
Jerica
je
zlovoljno
stresla
rame
in
se
obrnila
proč
,
dokler
se
niso
oddaljili
njeni
drsajoči
koraki
.
Nato
je
naglo
zapalila
cigareto
,
vrgla
obleko
raz
sebe
in
legla
v
posteljo
.
Enkrat
še
spati
—
spati
,
da
se
vsaj
za
trenotek
spočije
izmučena
duša
.
Saj
to
je
vedela
,
da
se
ji
tu
,
v
tej
hiši
,
ne
zgodi
nič
zalega
;
ljudje
čuvajo
blago
,
ki
je
namenjeno
,
da
se
proda
za
drago
ceno
!
Omamen
vonj
se
je
dvigal
iz
cigarete
—
čuden
,
omamen
vonj
.
Zavilo
je
možgane
kakor
božajoča
tenčica
,
bohotne
slike
so
se
dvignile
v
mislih
...
Daljna
,
opojna
godba
se
je
oglasila
tam
nekje
;
revna
soba
z
zamazanimi
tapetami
se
je
izpremenila
v
palačo
,
leskečočo
se
zlata
in
dragih
kamnov
...
Po
dvorani
so
se
sukali
vitezi
—
vrvel
je
ples
prelestnih
plesalk
...
V
tobaku
je
bil
hašiš
,
opojni
sok
konoplje
,
s
katerim
se
omamljajo
orientalci
.
Čez
dolgo
se
je
zazdelo
Jerici
,
da
se
hočejo
razbežati
podobe
njenih
,
sanj
.
Sijajna
dvorana
se
je
odmikala
v
daljo
;
pred
Jerico
je
ostal
samo
obraz
gospe
v
bogati
halji
—
čutila
je
,
kakor
da
bi
jo
nekdo
obračal
—
nato
je
s
trudom
odprla
trepalnice
,
težke
kakor
svinec
...
Tisti
hip
so
se
zaloputnila
vrata
;
zaškripal
je
ključ
,
in
zlobni
grohot
rumene
starke
se
je
začul
s
hodnika
.
Tako
mrzlo
je
bilo
...
Jerica
je
pogledala
po
sebi
;
val
gorke
rdečice
ji
je
udaril
v
lice
in
vzkriknila
je
od
groze
.
Bila
je
gola
,
kakor
jo
je
Bog
ustvaril
:
njena
obleka
je
bila
izginila
...
a
na
stolu
poleg
postelje
so
ležala
turška
ženska
oblačila
!
Kmalu
potem
,
ko
je
sedel
Ivan
na
zagrebškem
kolodvoru
v
vlak
,
ki
ga
je
imel
popeljati
za
prijateljem
in
izgubljeno
sestro
,
je
izprevidel
jasno
,
da
se
zdaj
začenja
zanj
življenje
prigod
in
doživljajev
.
Še
preden
je
postavil
nogo
v
voz
,
je
začutil
tuintam
oči
,
ki
so
ga
motrile
skrivaj
z
ostro
pozornostjo
ter
se
skrile
,
kadarkoli
je
hotel
prestreči
njih
pogled
.
In
ko
je
sedel
v
kupeju
drugega
razreda
,
ni
dvomil
več
ni
malo
,
da
je
opazovan
.
„
Preglasno
sem
zahteval
listek
do
Belgrada
“
,
je
zamrmral
sam
pri
sebi
...
Tajna
policija
in
mreževje
konfidentov
je
že
od
pamtiveka
univerzalni
lek
,
s
katerim
si
preganja
avstrijska
vlada
strahove
slabe
vesti
;
nikjer
pa
ni
ta
špecialiteta
v
tako
bohotnem
cvetu
kakor
na
Hrvaškem
.
Ako
se
mudiš
kot
tujec
v
Zagrebu
,
ali
če
je
znano
o
tebi
,
da
si
pogledal
katerikrat
,
kakšen
je
svet
tam
onostran
Donave
in
črnožoltih
kolov
,
ne
moreš
biti
prepričan
niti
v
svojih
najintimnejših
opravkih
,
da
ne
pazi
nate
vsegaveden
nos
in
vseslišoče
uho
...
Ivan
Javornik
je
posnel
po
zunanjosti
svojih
treh
sopotnikov
,
da
sta
dva
med
njimi
Juda
;
brez
preneha
sta
gobezdala
po
nemško
,
obdajaje
se
z
gosto
meglo
tiste
vonjave
,
ki
varuje
sinove
Izraela
že
od
nekdaj
bližine
spodobnih
ljudi
.
Tretji
je
bil
rdečelas
možiček
z
nanosnikom
in
pristriženimi
brki
;
gledal
je
sila
prijazno
,
in
videlo
se
mu
je
na
obrazu
,
kako
rad
bi
se
spustil
v
razgovor
z
našim
rojakom
.
Prilika
se
je
ponudila
.
Ivan
,
naveličan
izraelskega
parfuma
,
je
izvlekel
cigareto
,
da
vsaj
nekoliko
razkuži
dušljivi
zrak
.
Rdečelasec
je
bil
bliskoma
pri
roki
s
švedskimi
užigalicami
.
„
Hvala
lepa
,
“
je
dejal
Ivan
vljudno
in
kratko
.
Toda
mož
se
ni
dal
oplašiti
,
in
tako
se
je
vendarle
razplel
razgovor
.
Odkod
da
je
?
Ah
,
Slovenec
!
To
ga
veseli
:
Slovenac
i
Hrvat
,
na
uvjek
bratu
brat
...
In
potrebno
je
,
prav
potrebno
,
da
se
združimo
še
vse
tesneje
,
posebno
v
današnjih
časih
,
ko
ravnajo
z
nami
kakor
svinje
z
mehom
...
Izprevodnik
je
prišel
ščipat
listke
in
prekinil
rdečelasca
v
njegovem
gostobesednem
ščebetanju
.
In
zdaj
se
je
zgodilo
nekaj
čudnega
;
Ivan
,
ki
mu
je
bila
dala
narava
sokolje
oči
,
je
opazil
takoj
.
Rdečelasec
ni
pokazal
nikakega
listka
.
Pač
pa
je
ostro
pogledal
izprevodnika
in
napravil
z
roko
čudno
gesto
,
ki
se
je
zdela
kakor
domenjena
.
Nato
je
pogledal
bliskoma
okrog
sebe
,
kakor
da
bi
se
bal
,
ali
ga
ni
kdo
zalotil
.
Izprevodnik
je
pomežiknil
,
dvignil
roko
malomarno
k
pokrivalu
ter
odšel
.
Nočilo
se
je
.
Vlak
se
je
sopihaje
bližal
Sisku
.
Rdečelasec
pa
je
silil
neprestano
v
našega
rojaka
;
in
človek
bi
bil
sklepal
po
njegovih
besedah
,
da
ga
zanima
na
vsem
svetu
zgolj
politika
in
nobena
druga
reč
.
„
Čujte
,
“
je
rekel
naenkrat
,
mežikaje
z
zvitim
očescem
izza
nanosnika
,
ter
se
sklonil
prav
tesno
k
Ivanu
.
„
Ali
se
vam
ne
zdi
,
da
bi
bilo
najboljše
,
ako
bi
se
mi
vsi
...
saj
veste
,
Jugoslovani
skupaj
...
no
,
saj
me
razumete
—
ali
ne
?
“
Njegov
pogled
je
ob
visel
vprašujoče
na
Ivanovem
obrazu
.
„
Razumem
,
“
je
rekel
Ivan
z
mirnim
glasom
.
„
Toda
stopiva
malo
ven
—
že
prej
sem
vam
mislil
zaupati
nekaj
važnega
—
tajnega
...
“
Od
strani
je
prestregel
zmagoslavni
in
škodoželjni
blisk
,
ki
se
je
zasvetil
v
rdečelaščevih
očeh
pri
teh
besedah
.
Stopila
sta
na
hodnik
;
skozi
široka
okna
je
temnela
noč
,
in
le
tuintam
jo
je
prebodla
daljna
lučka
.
Ivan
je
spustil
najbližje
okno
in
prijel
možiclja
za
rokav
:
„
Poslušajte
,
človek
božji
.
Hotel
sem
vam
zaupati
važno
skrivnost
,
da
pri
nas
ne
rasto
kalini
,
kakršne
vi
lovite
.
Kdor
se
spušča
v
politične
razgovore
z
ljudmi
,
ki
se
vozijo
brez
listka
in
dajejo
izprevodniku
tajna
znamenja
,
je
večji
tepec
nego
jaz
.
Če
bi
vas
pa
vseeno
mikalo
ostati
v
moji
družbi
in
nadaljevati
ta
pomenek
...
ali
mi
zaupate
,
da
vas
vzdignem
za
vrat
in
vas
treščim
tu
skoz
kakor
mačko
?
...
“
To
rekši
,
se
je
obrnil
,
vrnil
se
na
svoj
prostor
in
se
pogreznil
v
zadovoljnost
človeka
,
ki
ve
,
da
je
storil
prav
.
Rdečelasec
je
segel
po
svojo
ročno
torbico
in
izginil
;
tudi
Juda
sta
izstopila
nekje
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zasvital
se
je
dan
.
V
rosnem
jutru
je
zelenela
brezmejna
ravnina
,
razlivajoča
se
kakor
morje
od
obzorja
do
obzorja
.
Ob
rohnenju
vlaka
je
mahoma
preplavila
Ivanovo
srce
otožnost
.
O
,
ti
planjava
—
kakor
morje
hrepeneča
in
čakajoča
,
da
bruhne
tvoj
vihar
!
Ti
črna
zemlja
,
rodovitna
in
vsega
zmožna
,
ječeča
pod
zatiralčevo
peto
...
In
vendar
—
kje
je
bila
meja
med
to
zemljo
in
med
domovino
?
Ivan
je
ni
čutil
;
in
prav
zato
se
mu
je
stisnilo
srce
še
bridkeje
.
„
Ali
ni
tam
in
tukaj
ena
sama
domovina
,
spojena
po
našem
skupnem
trpljenju
in
ponižanju
—
neodrešena
devica
,
poročena
tujemu
dušekupcu
?
“
In
že
ni
mogel
več
ločiti
Jeričine
usode
od
gorja
vsega
tega
izdanega
ljudstva
.
Tako
podobno
se
mu
je
zdelo
oboje
;
in
tudi
Dušan
,
brat
od
onostran
Donave
,
je
imel
svoje
mesto
v
tej
primeri
—
pripravljen
,
pomagati
mu
z
vsemi
silami
in
žrtvovati
se
za
skupno
,
srečno
in
svetlo
bodočnost
.
Vlak
pa
je
bobnel
—
čuj
,
ali
ni
grmel
z
železnimi
besedami
:
„
Pride
čas
!
...
Pride
čas
!
...
Pride
čas
!
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zemunski
most
!
Kakor
vihar
je
popadlo
Ivana
tisto
strašno
in
bliskovito
čustvo
,
ki
ga
okusi
pač
vsak
Slovenec
,
kadar
ga
pripelje
tukaj
železni
vranec
na
srbsko
obrežje
Save
.
Slovanska
zemlja
,
gruda
brata
po
misli
in
krvi
—
zemlja
svoja
,
svobodna
,
od
nikogar
ne
teptana
!
Prvikrat
v
življenju
se
mu
je
odgrnila
zagonetka
svobode
...
In
kakor
mali
otroci
,
ki
so
si
nedolžni
in
odkritosrčni
ter
ne
umejo
prikrivati
genotij
svojega
srca
,
je
začutil
mahoma
,
kako
ga
davi
v
grlu
nekaj
sladkega
in
bridkega
obenem
.
Komaj
mu
je
še
ostalo
časa
,
da
je
segel
po
rutico
in
obrnil
lice
proti
oknu
:
zaplakal
je
kratko
in
tiho
,
a
krčevito
,
vroče
—
kakor
žalostno
dete
v
materinem
naročju
...
Toda
že
se
je
ustavil
vlak
na
pragu
bele
prestolnice
srbskega
kraljestva
.
Ivan
je
skočil
z
voza
kakor
prerojen
—
kakor
da
stopa
v
nov
,
preustvarjen
svet
.
Nič
več
plahosti
ni
bilo
v
njem
,
nič
več
dvoma
;
tako
silno
je
vrela
v
njegovih
prsih
radost
neizmernega
oddahnjenja
.
Svobodna
zemlja
—
zemlja
volje
in
ponosa
!
Šele
tu
se
je
zavedel
naš
prijatelj
,
da
vera
v
moč
in
pogum
premoreta
vse
...
Hitel
je
z
drugimi
proti
izhodu
.
Zdajci
pa
mu
zastavi
pot
širokoplec
moški
,
udari
ga
po
rami
in
zakliče
glasno
:
„
Kam
,
brate
?
Iščeš
Jurišiča
?
“
Osuplo
se
je
ustavil
Javornik
in
pomeril
moža
z
očmi
.
Bil
je
rjav
,
brkat
in
srednje
velike
postave
;
oči
so
mu
zrle
prosto
in
resno
.
Kar
nekako
nasprotovala
je
njih
dobrohotnost
ogromni
brazgotini
,
ki
je
klala
levo
stran
obraza
v
dvoje
neenakih
polovic
.
„
Ta
je
bil
že
tam
,
kjer
treso
svinčene
češplje
!
“
je
dejal
Ivan
sam
pri
sebi
in
potrdil
tujčevo
vprašanje
.
„
Poslal
me
je
čakat
,
“
je
velel
mož
z
debelim
basom
.
„
Jaz
sem
Jovo
Pazarac
,
“
je
dodal
,
videč
,
da
motri
Ivan
njegovo
postavo
z
vprašujočim
očesom
,
od
srbske
kmetske
kučme
pa
do
opankov
na
nogi
.
„
Če
hočete
,
pojdeva
takoj
k
Belemu
orlu
.
“
Naš
prijatelj
se
je
naglo
sprijaznil
s
preprostim
spremljevalcem
,
ki
ga
je
odlikovala
jakost
