uhajalotežkemu
bremenu
;
srajca
zdrkne
z
ramen
,
mogočne
prsi
štrle
nage
v
mrak
.
Toda
vdova
hoče
spati
in
spi
do
jutra
.
Bleda
,
sivkasta
zarja
gleda
skozi
okno
.
Kastelka
si
mane
oči
;
udje
so
kakor
od
svinca
,
nič
se
ji
noče
vstati
.
Bude
jo
?
Kdo
stoji
zunaj
?
Jera
ni
;
ta
bi
stopila
noter
in
stresla
gospo
za
ramena
,
saj
je
že
osmo
leto
pri
hiši
.
»
Trk
,
trk
!
—
Trk
,
trk
!
«
sitnjari
sitnost
pred
vrati
.
»
V
uho
me
piši
,
kdor
si
!
«
de
vdova
srdito
in
se
odene
čez
glavo
.
»
Ni
hudič
,
da
se
ne
bi
naveličal
.
«
Toda
zgodnji
prišlec
je
trdovraten
;
on
hoče
h
Kastelki
,
ne
da
se
odgnati
.
»
Trk
,
trk
,
trk
!
«
ponavlja
čimdalje
glasneje
,
da
ropoče
kljuka
in
rožlja
ključ
v
ključavnici
.
»
Ali
bo
mir
,
krščenduš
!
«
zarohni
gospa
,
vsa
pripravljena
,
da
skoči
ven
ter
osebno
vrže
nadlego
po
stopnicah
.
Sedaj
zasliši
Jožev
glas
,
tako
čuden
in
daljnji
,
kakor
bi
stal
tisoč
milj
od
nje
:
»
Zakaj
me
ne
spustite
k
sebi
,
mati
?
Ali
me
ne
poznate
več
?
Joža
sem
,
vaš
Joža
,
najstarejši
gad
...
«
Tako
žalostno
govori
,
kakor
bi
mu
bili
zobe
izruvali
in
izžgali
strup
.
»
Jezus
!
«
vzklikne
Kastelka
;
da
bi
zaklela
,
se
niti
ne
spomni
.
»
Ti
,
Joža
?
Počakaj
,
precej
ti
odklenem
!
«
»
Ni
treba
,
mati
;
nič
ne
vstajajte
,
saj
pridem
tako
...
«
Že
je
v
sobi
,
ne
da
bi
bil
vrata
odprl
;
vstopil
je
kar
skozi
celo
.
Tako
bled
in
reven
je
v
svoji
blatni
vojaški
suknji
,
da
se
mati
pozabi
začuditi
.
Počasi
,
kakor
bi
komaj
prestavljal
noge
,
je
prišel
k
njeni
postelji
ter
zdrknil
na
kolena
.
»
Joža
!
«
Kastelka
iztegne
roke
.
»
Joža
,
kaj
je
s
teboj
?
Odkod
prihajaš
?
Mari
si
bolan
,
moj
Joža
?
«
»
Oddaleč
,
mati
;
vi
ne
veste
,
kako
dolga
je
pot
.
Bolan
sem
.
«
»
Kaj
ti
je
,
otrok
?
Govori
!
«
siga
vdova
.
Strah
jo
prijemlje
od
hipa
do
hipa
,
leze
iz
uda
v
ud
:
sin
je
bel
ko
sredica
,
in
kaplje
krvi
ni
v
njegovem
obrazu
,
in
mraz
mu
diše
od
lic.
Joža
tišči
roko
na
čelo
:
»
Boli
me
...
Tako
hudo
boli
,
oh
,
mama
!
«
Od
nežnega
imena
se
stari
še
težje
stisne
srce
;
in
hkrati
jo
je
groza
,
sama
se
vprašuje
zakaj
.
»
Glava
me
boli
...
Oh
,
tako
strašno
me
boli
glava
—
tu
,
prav
tu
,
kjer
ste
me
poljubili
...
«
In
stoka
ter
kaže
s
prstom
na
sredo
čela
.
»
Joža
,
«
ječi
Kastelka
,
»
pa
ne
zato
?
...
Reci
,
otrok
,
imej
usmiljenje
:
ne
zato
,
ker
sem
te
poljubila
?
«
»
Zato
,
«
mrmra
Joža
.
»
Samo
zato
.
«
In
kot
je
prišel
skozi
celo
,
si
seže
v
glavo
ter
vzame
iž
nje
krvavordečo
rožo
;
s
tihim
smehljajem
jo
položi
materi
na
srce
.
»
Jezus
!
«
zarjove
vdova
z
nečloveškim
glasom
.
»
Tak
vsaj
povej
,
ali
si
živ
,
ali
mrtev
!
«
Sin
se
bridko
nasmehne
,
pokima
in
nič
ne
pove
,
kako
.
Izginil
je
kakor
upihnjen
.
Svetlo
solnčno
jutro
sije
v
sobo
,
vrabci
čivkajo
v
žlebu
,
Jera
ropoče
v
kuhinji
.
Tista
zarja
poprej
je
bila
kalna
in
siva
.
Sanjala
je
...
Toda
ko
si
oddahne
,
polegne
vase
tujo
vonjavo
,
kakor
po
sladkih
,
temnokrvavih
gavtrožah
.
S
tresočimi
rokami
razmeče
posteljo
;
rože
ni
.
Kastelka
je
sanjala
.
»
To
ima
zdaj
človek
od
vsega
,
«
rentači
,
ko
se
umiva
.
»
Krščenduš
,
take
sanje
...
Hoho
,
moj
gad
!
Prav
nič
ga
ne
boli
glava
,
zdrav
je
kakor
riba
v
vodi
;
njegova
krogla
še
ni
ulita
in
tudi
ne
bo
.
Mogoče
pride
zvečer
pisanje
.
«
Pisanje
pride
,
ali
vdovi
ne
odleže
.
Danzadnem
lete
v
hišo
Joževe
karte
,
prešerni
,
lehkomiselni
pozdravi
fanta
na
vojni
;
toda
mati
jih
bere
le
s
pol
očesa
.
Mrkla
in
srepogleda
hodi
okrog
,
komaj
ji
leze
beseda
z
jezika
,
misli
se
ji
zapletajo
,
kadar
sploh
kaj
misli
.
Nekaj
ogromnega
jo
tišči
še
huje
nego
takrat
,
ko
so
naznanili
vojno
.
Duša
leži
stlačena
pod
bremenom
na
dnu
srca
in
se
ne
more
geniti
;
bogve
če
sploh
še
diha
.
In
kar
je
najbolj
čudno
:
vdova
dobro
ve
,
da
so
jo
zastrupile
sanje
o
gadu
,
pa
si
vendar
ne
upa
misliti
nanje
.
Pozabiti
jih
hoče
:
ni
res
,
ni
jih
bilo
.
Kjerkoli
jo
napade
spomin
,
začne
preklinjati
,
da
si
vse
tišči
ušesa
.
Toda
moreča
slika
jo
drži
kakor
past
;
čim
obupneje
se
izvija
,
temu
bolj
jo
davi
,
tem
ostreje
dehti
roža
z
bledega
čela
.
Kastelka
ne
spi
,
ne
je
,
ne
pije
,
ne
odgovarja
ljudem
.
Kakor
nora
bega
okrog
,
in
zares
se
ji
meša
v
glavi
;
le
pomisliti
noče
,
odkod
in
zakaj
.
Z
bojišča
dolgo
ni
poročil
o
strašni
burji
,
ki
divja
pri
Levovu
.
Generali
molče
,
toda
ljudstva
vedo
,
da
se
koljeta
dva
na
življenje
in
smrt
.
In
zdajci
—
glas
kakor
blisk
po
deželi
:
»
Naši
se
umikajo
daleč
nazaj
!
«
Tedaj
se
Kastelka
osrči
:
»
Nemara
je
ujet
,
«
razsodi
sama
pri
sebi
.
»
Rekla
sem
,
da
ostane
živ
.
«
In
leže
izmučena
sredi
belega
dne
ter
spi
do
drugega
večera
.
Po
krčmah
cvete
vojskovodstvo
.
Kaj
zdaj
?
se
vprašujejo
vsi
.
Ta
prerokuje
mir
;
ženske
mu
kimajo
,
Galjotova
Jela
vriska
natihem
.
Drugi
pravi
,
da
Prus
maršira
na
pomoč
.
In
tretji
,
da
so
besede
odveč
:
sam
Bog
ve
,
kaj
se
izkuha
.
Druga
za
drugo
kapljajo
novice
o
veliki
bitki
.
Močvirje
se
dela
od
same
krvi
;
ujetih
je
mnogo
,
del
vojske
je
razpršil
naval
;
vse
bi
bilo
izgubljeno
,
da
se
ni
oslavil
regiment
,
kjer
služi
mladina
iz
naše
vasi
s
Kastelkinim
Jožo
.
To
se
pravi
,
da
marsikaterega
ni
več
...
V
nedeljo
po
maši
sedi
Galjot
pri
Kastelki
.
Soseda
je
spočita
,
pomirjena
še
ni
;
pogled
ji
venomer
uhaja
k
vratom
,
dasi
nima
koga
pričakovati
.
Galjot
opaža
s
skrbjo
,
da
so
njene
oči
krvave
in
črno
obrobljene
.
»
To
ni
dobro
,
Mana
.
Preveč
si
razjedaš
srce
...
In
tudi
lepo
ni
:
vsaj
meni
bi
potožila
.
Meniš
,
da
mi
bo
lehko
pri
duši
,
ako
bi
tebi
—
česar
Bog
ne
daj
?
«
Vdova
ga
meri
topleje
;
žalost
hčera
je
tudi
njemu
razgrebla
obraz
.
»
Saj
ne
mislim
nanje
!
«
pravi
zamolklo
,
kakor
bi
jo
bilo
sram
.
»
Tega
mi
ne
pravi
!
«
mahne
sosed
z
roko
.
»
Skrivati
znaš
dobro
,
vem
;
in
da
ne
utegneš
,
vem
tudi
.
Ali
kadar
ti
gre
kupčija
po
glavi
,
in
hmelj
,
in
stelja
,
in
krma
—
kaj
vem
,
kaj
še
!
—
je
srce
pri
njih
,
da
sama
ne
veš
.
Vsi
zvonovi
pojo
,
katera
je
najboljša
mati
pod
solncem
.
«
»
Nu
,
slaba
vsaj
nisem
bila
.
Kar
sem
storila
je
zanje
storjeno
,
«
de
ona
resnobno
.
»
Joža
in
Jela
imata
s
čim
gospodariti
.
«
»
Jela
je
sirota
;
še
zdaj
žaluje
kakor
prvi
dan
.
Nič
več
je
ne
morem
gledati
v
tisto
objokano
lice
;
pa
tudi
ona
—
kakor
me
ne
bi
poznala
.
«
»
Vročo
kri
ima
tvoja
večja
,
«
pove
Kastelka
njegovo
skrito
misel
.
»
Kadar
se
vrne
Joža
,
ne
čakamo
več
;
sama
izprevidim
,
zadnja
ura
bije
.
Boga
zahvali
,
da
je
gad
poštene
reje
.
«
»
Tvoje
,
Mana
,
lehko
se
postaviš
.
Zaupam
mu
kakor
tebi
.
«
»
Ne
varaš
se
;
tudi
on
si
zaupa
.
Toda
mladost
je
norost
in
ljubezen
je
pijanost
.
Ko
pride
,
sedem
v
zapeček
;
Jela
,
mislim
,
se
me
pač
neha
bati
.
«
Droban
smehljaj
je
razjasnil
vdovi
obraz
ter
se
odbil
na
sosedovem
licu
.
»
Jela
...
«
Galjotu
se
zdajci
utrga
beseda
.
»
Jela
!
«
je
kriknil
nekdo
na
dvorišču
,
kakor
da
ga
je
slišal
in
ponavlja
za
njim
.
Toda
glas
je
groze
poln
,
kot
bi
zavpil
:
gori
!
»
Galjotova
Jela
?
«
vrešče
babščeta
v
prestrašenem
zboru
.
»
Krišč
nebeški
!
«
»
Zdajle
so
jo
potegnili
iz
vode
...
Toliko
da
je
še
živa
!
«
»
In
nazaj
,
praviš
,
nazaj
je
hotela
skočiti
?
«
»
Trije
jo
komaj
drže
:
kriči
,
kolne
,
lase
si
puli
.
«
»
Jezus
in
mati
božja
!
«
Galjot
beži
brez
klobuka
;
zobje
mu
šklepečejo
gredoč
.
Kastelka
sedi
in
se
komaj
pregiblje
.
Tisti
tam
doli
pripoveduje
še
več
:
nekdo
je
prišel
h
Galjotovim
...
»
Kdo
?
«
vpije
Polona
,
»
kdo
je
prišel
?
«
»
Mrkunov
Peter
,
iz
Galicije
!
«
»
Iz
Galicije
?
Mari
se
ti
sanja
?
«
»
Avša
budalasta
!
Prav
iz
Galicije
;
umikal
se
je
.
«
In
je
v
krčmi
nekaj
povedal
;
Jela
je
šla
mimo
vrat
,
slišala
in
stekla
naravnost
v
jez
.
Če
bi
ne
bil
hodil
mlinar
tam
blizu
...
»
Pa
kaj
je
povedal
?
...
Jezus
!
Kaj
praviš
?
«
Zdaj
se
menijo
tiho
,
čimdalje
tiše
.
In
kolikor
tiše
govore
,
tolike
bolj
si
vdova
zatiska
ušesa
.
Toda
bučeč
glas
se
dviga
,
vstaja
odnekod
,
prihaja
bliže
in
tuli
grozo
brez
imena
.
Vdova
rije
z
glavo
v
mizo
,
grebe
s
prsti
v
sence
,
stoka
in
preklinja
,
da
ne
bi
slišala
.
»
Stran
od
mene
,
hudič
!
...
Saj
ne
blaznim
,
krščenduš
...
O
,
prekleta
moja
glava
!
Blede
se
mi
...
Kaj
je
to
,
tristo
satanov
?
Ali
so
vsi
znoreli
,
ali
je
konec
sveta
?
«
Babe
na
dvorišču
so
zagnale
jok
,
Micon
debelo
,
Katra
milo
,
Polona
le
vpije
:
»
Aaa
!
Joj
,
Bog
pomagaj
...
Aaa
!
«
»
Saj
tamle
prihaja
Mrkunov
;
sam
gre
gori
!
«
vikne
dedec
,
ki
je
prinesel
vest
.
Peter
je
tukaj
;
vse
utihne
okoli
njega
.
»
Kje
so
gospa
,
ljudje
krščanski
?
«
Menda
mu
kažejo
na
okno
.
Toda
okno
se
odpre
,
in
sama
bela
smrt
se
skloni
doli
;
ni
smrt
,
Kastelka
je
.
»
Gori
pojdi
,
«
mu
reče
z
glasom
,
kakor
bi
grob
izpregovoril
.
»
Vi
drugi
ostanite
,
kjer
ste
;
da
se
mi
nihče
ne
prikaže
!
«
Peter
stoji
pred
gospo
,
gospa
sedi
v
naslanjaču
;
trdo
bi
ga
rada
merila
,
toda
ne
more
.
Njene
oči
so
kalne
in
zbegane
,
komaj
da
je
še
pamet
v
pogledu
;
in
ko
izpregovori
,
drhte
ustna
in
glas
.
»
Nu
,
Peter
,
počemu
stojiš
kakor
lipov
bog
in
molčiš
?
Zini
besedo
,
povej
,
kaj
prinašaš
!
«
Peter
stoji
v
pomečkani
suknji
in
suče
kapo
v
rokah
;
ne
upa
se
ji
ozreti
v
lice
.
»
Si
bil
ves
čas
pri
Joži
,
kaj
?
«
Gospa
ve
,
da
je
služil
sinu
.
»
In
zdaj
si
ga
pustil
samega
?
To
ni
lepo
.
«
»
Vroče
je
bilo
,
«
menca
Peter
.
»
Umikal
sem
se
...
«
»
To
vidim
,
to
vidim
,
«
kima
gospa
hudobno
.
»
In
Joža
je
tam
?
«
»
Je
tam
.
«
Peter
se
trese
,
bledi
in
zardeva
po
vrsti
.
»
Saj
zato
sem
prišel
.
«
»
Kako
se
ima
?
«
ga
ustavi
ona
,
da
ne
bi
govoril
.
»
Je
zdrav
,
kaj
ne
?
Pozdrave
pošilja
?
Lepo
,
lepo
.
Tonač
ni
šel
v
Galicijo
,
na
Srbsko
so
ga
poslali
.
«
»
Ni
zdrav
!
«
se
osrči
Mrkunov
.
»
Ne
da
se
reči
,
da
bi
bil
.
«
»
Nu
da
,
napori
,
seveda
,
napori
!
Spanje
pod
milim
nebom
,
saj
vemo
...
«
»
Napori
ne
ravno
—
«
povzame
Petrač
.
»
Prehladil
se
je
,
hočeš
reči
!
Da
,
da
,
prehlajenje
;
kašljal
je
vsako
jesen
,
čeprav
je
krepak
kakor
gora
.
In
v
bitki
je
bil
,
v
tej
veliki
,
ko
ste
bežali
?
«
»
Se
pravi
,
ni
bil
...
«
»
Bog
bodi
zahvaljen
!
«
si
oddahne
Kastelka
natihem
.
»
In
jaz
norim
od
golih
hudičevih
sanj
...
Nu
,
sedi
tamle
in
kaj
povej
!
«
ga
vabi
na
glas
.
Peter
sede
ter
ji
odločno
pogleda
v
oči
:
enkrat
mora
na
dan
,
naj
bo
potem
,
kar
hoče
.
»
V
tej
bitki
ni
bil
,
zakaj
on
,
bi
rekel
...
Eh
,
gospa
,
kar
lepo
naravnost
vam
povem
—
se
pravi
...
I
nu
,
prav
nocoj
bo
štirnajst
dni
od
onega
večera
.
Mi
tu
,
Rusi
tam
,
tik
pred
nosom
,
veste
?
In
vse
mirno
;
bolho
bi
slišal
lesti
.
Živ
krst
si
ni
mislil
...
Nihče
ne
strelja
,
ne
naš
ne
njihov
;
vaš
mladi
gospod
sedé
in
tuhtajo
nekaj
—
gotovo
so
bili
v
mislih
pri
vas
,
sem
dejal
potem
,
kakor
bi
—
nu
da
!
Naenkrat
pa
jih
dolgčas
obide
;
vstanejo
,
vzdignejo
glavo
in
gledajo
tja
na
Rusa
skozi
svoj
rešpetlin
.
‚
Gospod
lajtnant
,
‘
jim
pravim
,
‚
za
pet
ran
božjih
,
nikarite
!
‘
Oni
pa
so
bili
hudi
,
kar
s
sabljo
so
me
nagnali
,
glavo
so
mi
hoteli
odsekati
,
zakaj
pravico
imajo
,
tam
zunaj
.
Kaj
sem
hotel
,
siromak
?
Pustim
jih
in
gledam
;
oni
Rusa
,
jaz
njih
.
Tedaj
pa
Rus
posveti
z
raketo
,
ker
je
bilo
pretema
in
človek
ni
videl
streljati
;
ali
mislite
,
da
so
se
gospod
umeknili
?
Kaj
še
!
Rakete
lete
kvišku
,
puške
pokajo
,
svinec
leti
,
kakor
bi
muhe
rojile
—
oni
pa
stoje
,
gledajo
in
se
nastavljajo
.
Nu
,
kmalu
je
streljanje
minilo
;
Rus
miruje
,
mi
se
ne
ganemo
.
‚
Bog
bodi
zahvaljen
in
mamka
božja
s
svetih
Višarij
,
‘
pravim
pri
sebi
,
‚
zadnji
čas
je
bil
!
‘
In
stopim
h
gospodu
,
češ
,
zdaj
vas
nič
več
ne
pustim
,
če
gre
tudi
glava
na
kose
!
Toda
oni
se
ne
zmenijo
zame
...
‚
Gospod
lajtnant
,
‘
pravim
,
‚
gospod
lajtnant
,
slišite
?
‘
Oni
ne
slišijo
,
molče
,
ne
ganejo
se
...
«
Petrač
obtiči
;
kalno
gleda
gospo
in
čudno
požira
.
»
Nu
,
nu
!
«
priganja
ona
.
»
In
se
ne
ganejo
.
Mene
kar
nekaj
popade
.
‚
Če
bi
vsaj
izpregovorili
,
‘
si
pravim
,
‚
vsaj
zadrli
bi
se
nad
menoj
!
‘
In
stopim
še
bliže
,
pocukam
jih
za
rokav
.
In
takrat
—
takrat
...
«
Peter
se
zdajci
udari
z
obema
pestema
po
glavi
,
z
obrazom
po
kolenih
,
in
zatuli
v
svojo
mastno
kapo
.
»
Takrat
?
«
krikne
vdova
ter
plane
pokoncu
.
»
Kaj
takrat
?
Govori
,
baba
,
ne
cmeri
se
!
Takrat
?
«
ga
trese
za
rame
.
»
Takrat
...
«
Peter
vzdigne
zaripli
obraz
in
se
davi
z
besedo
:
»
Ta
—
ta
...
«
Ne
gre
mu
iz
ust
;
zdajci
strese
glavo
in
pokaže
s
palcem
na
čelo
.
»
Jezus
!
«
zatuli
Kastelka
.
»
Ranjen
,
praviš
,
ranjen
?
«
Peter
kima
,
da
ne
,
in
tuli
še
huje
.
»
Mrtev
?
«
hrope
gospa
.
»
Mrtev
?
Moj
Joža
mrtev
?
«
In
Peter
pokima
...
Vstane
,
še
vedno
kimaje
,
ter
plane
iz
sobe
.
Hiša
se
trese
od
njenega
glasu
,
tako
groznega
,
da
padajo
krščenice
na
kolena
in
drsajo
v
kot
,
ne
vedoč
,
kam
bi
se
skrile
.
Kastelka
leži
z
životom
čez
mizo
,
grize
trdi
les
,
bruha
pene
in
lomi
ploščo
z
rokami
,
rjove
brez
solze
v
očeh
;
to
ni
jok
,
ni
tožba
v
besedah
—
to
je
,
kakor
bi
krvavele
skale
in
šume
in
globine
zemlje
ter
klele
Boga
s
svojim
blaznim
bučanjem
.
In
zdajci
zavlada
po
vasi
vrišč
in
jok
;
otroci
beže
v
kamre
,
ženske
se
križajo
na
hišnem
pragu
,
dedci
zijajo
izpred
hlevov
in
skednjev
ter
čutijo
,
da
se
jim
treso
kolena
:
v
divjem
teku
nese
Kastelka
svoje
tuljenje
med
hišami
,
steklenooka
furija
z
razmršeno
grivo
,
obleko
na
prsih
raztrgano
,
prsi
krvave
od
nohtov
.
V
desni
palico
,
stiska
levico
v
pest
in
grozi
nebu
in
zemlji
v
nerazumljivem
jeziku
obupa
.
Jera
,
Polona
in
Jernejec
jo
love
,
meneč
,
da
teče
v
vodo
;
toda
ona
jih
oklesti
s
palico
,
da
ne
morejo
z
mesta
.
Nihče
se
ne
upa
približati
;
brez
palice
dirja
naprej
po
travnikih
in
njivah
;
čez
drn
in
strn
jo
ubira
,
lučaje
štrene
izpuljenih
las
kakor
seme
prekletstva
.
Nazadnje
izgine
v
ajdi
.
Valja
se
vznak
ter
grize
bilje
in
prst
kakor
stekla
volkulja
.
Dolgo
v
dan
se
razlega
njeno
rjovenje
;
poldan
se
ne
sliši
z
zvonika
,
ljudje
ne
jedo
,
komaj
če
kdo
šepeče
.
Potem
se
glas
prelije
v
jok
,
in
jok
te
neukrotljivke
je
še
strašnejši
.
Kakor
v
krču
ji
kopljejo
trde
roke
po
životu
,
kjer
drgeče
usehla
maternica
in
kliče
svoj
mrtvi
plod
.
Večerne
sence
rasto
,
Konjska
reber
je
odeta
v
škrlatno
glorijo
;
češčenamarija
drhti
od
hriba
do
hriba
.
Vdovin
glas
se
je
utrnil
v
tihem
ihtenju
.
Kalno
pogleda
kvišku
.
Vsa
vas
je
zbrana
okoli
.
Nobeno
oko
ni
suho
,
nobeno
srce
hladno
.
Galjotova
Zina
kleči
zraven
nje
ter
ji
odeva
razgaljene
prsi
z
ruto
.
Oče
razganja
množico
:
treba
je
spraviti
revo
odtod
.
»
Mana
,
«
se
sklone
k
nji
,
»
vstani
,
mrači
se
;
tako
ne
moreš
ostati
.
«
Ali
Kastelka
sede
sama
od
sebe
.
»
Ljudje
božji
,
«
pravi
z
izjokanim
glasom
,
»
čujte
,
kaj
vam
povem
!
Enega
otroka
so
mi
ubili
:
v
čelo
ga
je
zadelo
,
prav
kamor
sem
ga
poljubila
v
slovo
...
Joža
je
mrtev
,
dva
še
imam
;
Tonč
je
na
Srbskem
,
Janez
zaprt
.
Dobra
fanta
sta
,
sami
veste
;
vsa
dolina
boljših
ne
premore
.
Toda
jaz
ju
zdaj
preklinjam
,
tu
pred
vami
vsemi
;
mati
kolne
svojo
lastno
kri
,
da
je
njen
blagoslov
ne
zadavi
!
«
To
rekši
,
vstane
,
zategne
ruto
okrog
ramen
ter
krene
domov
,
glavo
pokoncu
,
oko
mrko
in
ponosno
,
kakor
bi
hotela
pokazati
,
da
pozna
tudi
zoper
najhujše
gorje
le
eno
:
boj
in
upor
.
»
Vse
je
v
božjih
rokah
!
«
je
zamrmrala
stara
ženica
za
njenim
hrbtom
,
križaje
se
z
vozlatimi
prsti
.
Vdova
se
ne
ozre
;
le
njen
smeh
se
začuje
,
tako
mrzel
in
divji
,
da
zebe
sosede
v
kosti
.
Sveti
dan
je
.
V
peči
pokajo
bukova
drva
,
toda
Kastelkina
soba
je
kljub
toploti
pusta
,
kakor
da
so
pravkar
odnesli
mrliča
in
pospravili
oder
.
Popoldanska
luč
medli
na
pohištvu
in
tleh
.
Iz
kota
poganja
temna
goščava
mraku
;
zdi
se
,
da
vidiš
rast
njegovih
vej
in
jih
slišiš
šumeti
.
Kastelka
sloni
pri
svoji
pisalni
mizi
,
ki
so
jo
izpremenili
ti
meseci
v
oltar
genljivega
malikovanja
.
Kamorkoli
pogledaš
,
vidiš
Jožev
obraz
.
Njegova
fotografija
v
otroškem
krilcu
,
Joža
petošolec
z
vihrajočo
ovratnico
,
Joža
v
Pragi
med
veselimi
tovariši
,
Joža
z
lovsko
puško
na
rami
,
Joža
v
oficirski
uniformi
,
Joža
na
bojišču
,
malo
dni
pred
smrtjo
—
sam
Joža
je
razpostavljen
v
lesenih
,
kovinastih
in
papirnatih
okvirčkih
.
Pod
steklenim
zvoncem
leži
pramen
prvih
las
,
ki
mu
jih
je
ostrigla
,
in
stena
je
cel
muzej
njegovih
spominkov
:
cvetlice
s
Triglava
,
rogovile
dveh
srnjakov
,
našopana
mokosevka
,
orglice
,
na
katere
je
deček
igral
.
Z
bojišča
so
poslali
materi
njegovo
listnico
in
uro
;
zdaj
tika
na
novem
črnem
stojalcu
,
navita
vsak
dan
o
prvem
jutranjem
svitu
,
in
bo
tikala
,
dokler
Kastelka
živi
.
Pred
temi
relikvijami
obuja
edino
človeško
ljubezen
,
ki
je
ni
pregnala
iz
svojega
srca
.
Mrtvega
sme
ljubiti
,
ko
ga
zemeljsko
gorje
ne
doseže
...
Vseh
milih
besed
se
je
zdaj
naučila
,
vsa
nežna
imena
zdaj
ve
,
brez
skoposti
deli
njegovi
senci
poljube
;
o
,
kako
mehko
sloni
Joža
na
vdovinih
prsih
!
Kar
svet
stoji
,
ni
videl
bolj
zaljubljene
matere
,
bolj
oboževanega
sina
.
Po
cele
ure
in
dni
sta
sama
,
in
kadar
jo
kličejo
stran
,
šepeče
njegovi
sliki
:
»
Potrpi
,
Joža
,
otrok
moj
zlati
,
da
skočim
pogledat
za
posli
:
Katra
je
lonec
razbila
,
Jernač
je
z
vozom
prišel
;
vse
je
narobe
,
nihče
si
ne
ve
pomagati
,
če
stara
odnese
pete
.
Samo
trenotek
,
in
spet
bom
pri
tebi
,
moj
gad
!
«
Kdor
bi
jo
videl
takrat
,
bi
komaj
spoznal
kamenito
Kastelko
.
In
kdor
bi
jo
videl
,
ko
se
obrne
od
mrtvega
k
živim
ljudem
,
bi
komaj
verjel
,
da
so
ta
otrpla
usta
zmožna
mehke
besede
in
je
v
teh
brezdušnih
očeh
prostora
za
nežno
luč
.
Pred
vrati
stoji
Zina
,
otresa
čevlje
in
trka
.
Stara
molči
,
ona
ne
kliče
nikogar
več
.
In
Zina
vstopi
sama
kakor
vedno
.
Svež
duh
po
mrazu
napolni
zrak
,
ko
se
izmota
iz
tolste
volnene
rute
.
Izpremenila
se
je
Zinka
v
teh
mesecih
,
omedila
se
v
žalosti
kakor
hruška
v
jesenskem
solncu
;
višja
je
in
polnejša
,
obraz
cvete
v
ljubki
bledosti
,
višnjeve
očke
gledajo
,
kakor
bi
vedele
vse
skrivnosti
.
»
Dober
večer
,
mati
,
«
pozdravi
Zina
.
Zadnji
čas
kliče
Kastelko
za
mater
,
ker
jo
beseda
spominja
nanj
.
»
Bog
daj
,
«
odgovarja
gospa
in
ne
vzdigne
glave
.
»
Bog
daj
,
pa
sédi
.
«
»
Važne
novice
imam
za
vas
,
«
hiti
dekle
,
»
Vesele
in
žalostne
hkrati
.
«
»
Zame
ni
več
novic
na
tem
svetu
.
Ako
je
zate
potreba
,
govori
;
če
ne
,
rajša
molči
.
«
Plašna
bol
trepeče
Zinki
na
ustnicah
:
takšno
sporočilo
ima
,
da
je
ves
dan
jokala
nad
njim
.
»
Glej
tam
,
«
pravi
stara
,
»
pismo
leži
na
mizi
.
Če
hočeš
,
odpri
in
beri
,
pa
zase
.
«
List
je
Tončev
,
iz
Zagreba
;
dekle
se
ne
more
krotiti
:
»
Vaš
Tone
piše
,
mati
!
Ranjen
je
...
«
»
Čigav
Tone
!
«
vzroji
Kastelka
;
in
vendar
povzame
:
»
Kam
je
ranjen
?
V
glavo
?
«
»
V
prsi
je
bil
ustreljen
...
Rešili
so
ga
;
rana
se
celi
,
čeprav
je
slab
.
«
»
Nu
da
,
ta
je
šel
brez
poljuba
!
«
V
gospejinem
glasu
drhti
bogokleten
posmeh
;
z
zadovoljstvom
čuti
,
da
je
srce
ostalo
mirno
.
Ali
vendar
se
zgane
v
kotičku
še
drugo
veselje
;
in
zdajci
pograbita
staro
jeza
in
strah
.
»
Kaj
me
briga
!
Jaz
nimam
sinov
.
Naj
umre
ali
okreva
,
živi
ali
pogine
—
meni
nič
mar.
«
»
Moj
Bog
!
«
se
ustraši
Zina
.
»
Tone
piše
,
da
bi
pogledal
domov
,
kadar
vstane
...
In
zakaj
da
se
ga
nič
ne
spomnite
,
ali
ste
nemara
bolni
?
Tak
najde
vrata
zaprta
,
ko
pride
?
«
»
Dom
je
njihov
po
očetu
,
hiša
in
zemlja
,
vse
,
kar
je
.
Vrata
v
svojo
sobo
pa
menda
še
pozna
.
«
»
Mati
!
In
Janez
—
kadar
pride
Janez
,
mari
tudi
on
ne
najde
matere
?
«
Zina
skleplje
roke
.
»
Če
hočeš
,
da
ga
izgubiš
,
mi
ga
vsiljuj
!
«
»
Iz
same
ljubezni
ste
ju
zavrgli
,
mati
,
o
,
saj
vem
!
Kakšni
črni
strahovi
so
vas
zmotili
?
Vsaj
dobro
besedo
mu
privoščite
,
pismo
iz
materinih
rok
...
«
»
Matere
nima
,
«
trdi
Kastelka
.
»
Ubijavka
ni
mati
.
«
»
Rotim
vas
!
«
Zina
se
spravlja
na
kolena
.
»
V
vsakem
pismu
piše
:
zakaj
?
Kako
naj
mu
raztolmačim
?
Boji
se
,
da
ste
umrli
,
mi
pa
mu
skrivamo
.
«
»
Če
hočeš
,
da
ga
izgubiš
,
mi
ga
vsiljuj
,
«
ponavlja
gospa
.
»
Meni
je
vseeno
:
vrzi
mi
ga
v
naročje
,
če
mu
ne
privoščiš
sreče
in
življenja
.
Sama
premisli
;
kakor
želiš
,
tako
ukreni
.
Jaz
ne
ganem
s
prstom
,
ne
s
srcem
,
ne
z
mislijo
.
Če
bi
ga
hotela
ubiti
,
vzamem
nož
,
ne
ljubezni
.
Zame
ga
ni
,
ti
pa
kakor
hočeš
.
Le
pripelji
ga
.
«
»
Saj
ne
more
priti
!
«
ihti
dekle
.
»
To
sem
hotela
povedati
...
Ali
veste
,
mati
,
da
ga
je
sodišče
oprostilo
?
Resnica
in
pravica
se
je
izkazala
!
In
so
ga
vendar
—
«
»
Zaprli
?
«
potegne
vdova
ravnodušno
.
»
Ne
...
Velike
tabore
imajo
,
kakor
za
vojne
jetnike
;
in
kogar
sodniki
oproste
,
pride
tja
in
ostane
ujet
do
konca
vojne
,
češ
,
pravica
je
dokazana
,
sum
pa
ostane
.
«
Toliko
da
Kastelka
ne
zakolne
;
v
prvem
hipu
je
čisto
pozabila
,
da
Janez
ni
več
njen
sin
.
Toda
premaga
se
.
»
Da
,
sum
!
«
pravi
še
hladneje
ko
prej
.
»
Dandanes
lehko
sumiš
,
kogar
hočeš
,
magari
iz
gole
hudobije
.
«
»
Iz
česa
drugega
?
Janez
je
nedolžen
!
«
»
Jaz
tudi
mislim
,
da
je
;
ali
včasih
tehta
crkel
Judež
več
kakor
zvrhan
paradiž
svetnikov
.
Nu
,
kaj
je
njim
do
resnice
in
pravice
!
In
kaj
briga
mene
vse
to
?
«
»
Kaj
vas
briga
,
mati
?
«
Zinka
stiska
peščice
na
prsi
;
v
očeh
ji
plameni
ogorčenje
.
»
Ah
,
pusti
!
«
mahne
vdova
z
roko
.
»
Rajša
poglej
drugo
pismo
—
tisto
,
da
.
Odvetnik
piše
,
nemara
prav
o
tem
.
«
»
In
ga
niste
sami
odprli
?
«
»
Počemu
?
Vseeno
mi
je
...
Že
tretji
dan
leži
tam
;
kaj
ga
nisi
videla
včeraj
?
«
Zina
bere
,
kima
in
vzdihne
.
»
Zina
!
«
povzame
gospa
.
»
Kako
veš
vse
to
?
«
»
Oče
poizveduje
,
odkar
se
vi
ne
zmenite
zanj
.
Nekoga
mora
vendar
imeti
na
svetu
!
«
Ta
hip
bi
se
mala
sprla
s
Kastelko
;
toda
stara
se
ogne
vade
.
»
Reci
Galjotu
,
naj
stori
zanj
,
kar
hoče
,
samo
ne
v
mojem
imenu
,
ne
meni
na
ljubo
.
«
»
Mati
,
mati
,
kje
imate
srce
!
Tam
,
glejte
,
v
taborih
jim
ni
dobro
...
Morda
potrebuje
denarja
?
«
»
Če
mu
kdo
kaj
posodi
,
si
vzame
ob
času
iž
njegovega
deleža
;
pol
grunta
je
Janezovega
,
vsak
to
ve
.
In
kar
je
stvari
,
obleke
in
drugega
,
lehko
pobereš
in
pošlješ
—
jaz
se
ne
dotaknem
ničesar
.
«
»
Bog
vam
pomagaj
,
mati
Kastelka
!
Toliko
brezsrčnosti
,
in
je
vendar
ljubezen
...
«
»
Zato
,
«
se
zdajci
obrne
vdova
k
nji
,
»
zato
si
dobra
z
mano
,
ker
misliš
,
da
ga
imam
rada
?
Zaradi
mene
starke
pač
ne
bi
hodila
gori
,
kaj
?
Hahaha
!
Joj
,
to
se
motiš
!
Toliko
mi
je
zanj
in
zate
,
kakor
za
lanjski
sneg
,
ali
slišiš
?
Kakor
za
kamen
na
cesti
—
še
manj
:
kamen
mi
je
napoti
,
zate
mi
je
vseeno
,
če
si
ali
če
te
ni
.
«
Mala
pa
stopi
tesno
h
Kastelki
ter
položi
svojo
mehko
dlan
na
koščeno
gospejino
ramo
:
»
Bodi
vam
hvala
za
te
besede
,
«
ji
pravi
z
vročim
šepetom
,
»
bodite
zahvaljeni
,
mati
!
Trde
so
,
ali
meni
pričajo
,
da
se
bojite
zame
,
ker
me
imate
radi
;
in
tega
mi
je
treba
,
tega
želim
ves
čas
...
Vidite
,
tako
so
me
zmedle
vaše
črne
misli
,
da
večkrat
sama
trepečem
zanj
!
In
zato
ne
odneham
,
dokler
ne
bom
vašemu
srcu
draga
,
kakor
vam
je
sin
ljub
in
drag
,
čeprav
ste
ga
zatajili
;
ako
me
spodite
,
pokleknem
pred
vašim
pragom
ter
bom
klečala
in
prosila
,
da
hrastova
vrata
preprosim
,
da
kamnati
prag
omečim
...
Zakaj
?
Ves
svet
ga
je
zapustil
,
ali
jaz
ga
ne
zapustim
;
njegovo
življenje
je
moja
luč
.
Ako
je
res
,
kar
pravite
,
da
rodi
vaša
ljubezen
pogubo
,
potem
hočem
biti
deležna
te
strašne
ljubezni
:
Zina
ostane
ž
njim
v
življenju
in
smrti
.
«
Še
preden
se
stara
osvesti
,
jo
drži
z
obema
rokama
okrog
vratu
in
ji
poljublja
sive
lase
,
zgubančeno
čelo
,
drčasti
lici
,
nabrekle
oči
in
ležnive
ustnice
,
ki
skrivajo
ubog
človeški
drget
.
»
Pusti
!
«
vikne
vdova
nazadnje
.
»
Sebe
pogubljaš
in
njega
...
«
Tega
se
prestraši
Zina
,
in
mati
se
izvije
njenim
rokam
.
»
Budalo
!
«
najde
zdaj
pravo
besedo
.
»
Kje
si
pobrala
te
avšaste
marnje
?
Bodi
vesela
svoje
mladosti
in
hvali
Boga
,
da
živiš
!
«
Dekle
pa
,
kakor
v
pečat
na
svojo
daritev
,
se
skloni
prav
do
zemlje
ter
poljubi
rob
njenega
krila
.
Molče
sedite
še
pozno
v
mrak
,
gospa
v
naslanjaču
,
Zina
zraven
na
pručici
.
Dve
veliki
solzi
visite
Kastelki
na
vejicah
;
hvala
Bogu
,
da
ju
mala
ne
vidi.
»
Kje
so
zdaj
njene
misli
?
«
ugiblje
dekle
.
»
Pri
njem
?
O
Bog
,
če
bi
vedela
.
«
Strašne
reči
je
slišala
,
kako
ravnajo
z
jetniki
:
nad
temi
zgodbami
bi
kamen
zajokal
,
ne
le
materinsko
srce
.
Toda
Zinka
ne
črhne
in
grize
ustnice
;
upati
hoče
,
dvomiti
še
v
zadnji
uri
ne
.
»
Vera-Upanje-Ljubezen
!
«
ponavlja
sama
pri
sebi
,
neslišno
gibaje
ustnice
.
Ona
je
rekla
Janezu
to
čarodejno
besedo
;
zvesto
jo
hoče
hraniti
v
duši
ter
ostati
močna
,
da
njemu
ne
uplahne
duh
.
In
vest
jo
skoraj
peče
za
hipe
,
kadar
jo
premaga
mrtvaški
zrak
te
hiše
,
da
upogne
svojo
lepo
mlado
zaverovanost
in
svojih
smelih
sedemnajst
let
pred
Kastelkinimi
strahovi
.
Ali
hkrati
je
zadovoljna
s
seboj
:
»
Jela
je
ležala
mesec
dni
za
vročico
in
bledla
;
zdaj
pa
se
smeje
in
suče
med
pivci
ter
meša
moškim
glave
!
Kako
je
v
njenem
srcu
,
Bog
vedi
...
Ona
pravi
,
da
hoče
užiti
mladost
,
zdaj
nalašč
;
življenje
se
punta
v
nji
zoper
smrt
.
Jaz
ne
bi
mogla
tako
:
kdor
ima
svoje
lepo
in
visoko
,
naj
mu
sledi
kamorkoli
,
kamorkoli
,
tudi
onkraj
grobov
...
«
V
Kastelkini
sobi
je
črna
tema
kakor
v
zadnji
postelji
njenega
sina
.
Zina
je
tiho
odšla
;
stara
volkulja
sloni
sama
in
bulji
v
noč
,
ki
ji
zaliva
srce
s
svojim
mrzlim
šepetom
:
»
Tone
pride
...
Tone
pride
...
Tone
pride
...
«
Ali
Toneta
ni
.
Sneg
je
skopnel
,
trobentice
so
odcvele
,
njive
so
posejane
,
črešnje
stoje
na
bregeh
kakor
beli
oblaki
,
v
hribu
se
razpreza
mlado
zelenje
izmed
borovcev
in
smrek
,
ne
da
bi
se
gad
prikazal
domov
.
Zina
mu
piše
,
on
piše
nji
;
tako
se
zve
na
Kastelčevem
,
kaj
počenja
in
kako
se
mu
godi
.
Izkazalo
se
je
,
da
je
bila
rana
težja
,
nego
je
prvič
sporočil
;
ko
je
Zinka
na
Sveti
dan
odpirala
njegovo
pismo
,
zdravniki
še
niso
vedeli
,
ali
ostane
živ
.
Celitev
se
je
vlekla
dolge
mesece
;
nazadnje
je
zmagalo
žilavo
pleme
,
in
Toneta
so
poslali
v
zdravilišče
,
da
okreva
dodobra
.
Lehko
bi
bil
prišel
domov
;
ali
zdi
se
,
da
ga
je
odvračala
Zina
,
ki
se
je
bala
zlih
posledic
v
težkem
ozračju
na
Kastelčevem
.
Kesneje
so
ga
dali
vežbat
novince
;
njegova
pisma
so
po
malem
usehnila
,
dekle
ga
ne
omenja
,
in
vdova
je
vesela
,
da
molči
o
njem
.
Brezskrbnejša
postaja
,
odkar
meni
,
da
je
pozabila
sinova
.
Komaj
ju
še
vidi
z
duhom
;
njiju
megleni
postavi
bledite
na
daljnjem
obzorju
ter
se
raztapljate
v
brezizrazen
dim
,
ki
hlapi
na
vse
strani
in
kmalu
ne
bo
več
obujal
spominov
.
Takrat
si
oddahne
gospa
;
neha
ji
biti
pri
srcu
kakor
gobavcu
,
ki
se
ne
upa
dotekniti
ničesar
razen
lastnih
gnojnih
ran
.
In
kakor
bi
se
hotela
prepričati
,
da
nima
več
svoje
duše
na
svetu
,
živi
samo
še
gruntu
,
misli
zgolj
nanj
,
čuti
le
njegovo
žejo
in
glad
.
Bliža
se
čas
,
ko
ne
bo
več
umela
človeške
besede
;
vsaj
nji
se
dozdeva
tako
.
V
tej
vdanosti
je
nekaj
slastno
hotljivega
kakor
v
objemih
grešne
žene
,
ki
je
enkrat
za
vselej
zavrgla
kes
in
vest
,
zadavila
spomin
na
moža
in
otroke
ter
se
oklenila
ljubimca
z
vsemi
nenasitnimi
udi
.
Toda
kakor
se
zdrzne
prešuštnica
sredi
noči
ter
otrpne
v
temni
tegobi
,
pozna
tudi
vdova
trenotja
,
ko
je
niti
mastna
gruda
ne
veseli
in
se
zgibljejo
njene
ustnice
v
brezupnem
:
čemu
?
Ali
ti
dvomi
jo
motijo
malokdaj
in
minejo
naglo
:
težko
je
letos
gledati
polja
in
misliti
še
na
kaj
razen
njih
;
zdi
se
,
da
je
zemlja
odprla
skrivnostne
shrambe
ter
se
nakitila
z
lišpom
,
ki
ga
ni
nosila
tisoč
let
.
V
rjavi
prsti
,
v
resnih
črtah
njiv
,
v
vsaki
mladi
travici
,
v
deviškosvetlem
zelenju
drevesnih
vej
,
v
šumenju
gozdov
in
potočkov
,
v
trepetanju
čistega
zraka
in
bleščanju
oblačkov
visoko
v
njegovi
globini
je
toliko
hrepenenja
,
kakor
da
svet
umira
in
sanja
v
zadnji
uri
še
enkrat
ves
svoj
sijaj
.
Morda
se
bliža
še
hujši
čas
in
hoče
okrutna
Vsemati
poslednjič
razodeti
blagor
življenja
?
Na
milijone
jih
je
zapisanih
smrti
;
naj
se
nagledajo
zemlje
božje
,
naj
se
zaljubijo
vanjo
,
da
jim
bo
težje
slovo
...
Opojno
je
dihati
zdaj
;
človek
hodi
kakor
v
neprestani
pijanosti
.
Vsa
živa
in
mrtva
okolica
je
polna
močnih
sil
,
ki
te
prešinjajo
s
svojimi
valovi
,
kolikorkrat
se
jih
dotakneš
.
Kaj
je
obsedlo
ljudi
,
da
umirajo
v
taki
pomladi
?
Nikoli
,
nikoli
ni
bilo
tako
dobro
živeti
na
svetu
!
»
To
postorim
,
ono
opravim
,
«
našteva
Kastelka
v
mislih
.
»
Medtem
bo
vojna
končana
,
in
starka
leže
sanjat
pod
zeleno
rušo
,
umakne
se
mladim
ljudem
.
Da
bi
vsaj
umrla
pozimi
,
ali
da
bi
zavesili
okno
,
kadar
se
bom
spravljala
odtod
:
hudo
je
odhajati
,
če
vidiš
pred
nosom
najlepši
paradiž
—
in
tam
,
kaj
je
tam
,
pa
vendar
ne
veš
.
Prvič
je
negotovo
,
kam
posade
Kastelko
,
v
nebesa
ali
pekel
;
nekoliko
je
zaslužila
oboje
.
In
drugič
pa
—
kdo
ve
,
ali
je
sploh
še
kaj
razen
te
zapeljive
zemlje
.
Umreš
in
padeš
v
temo
,
kjer
sebe
ne
vidiš
,
v
tihoto
,
kjer
svojega
glasu
ne
slišiš
,
v
pokoj
,
kjer
zase
ne
veš
.
«
Vdovi
se
toži
po
takem
miru
;
toda
njeno
srce
ima
v
zemlji
milijon
korenin
.
»
Ali
ne
bi
bilo
lepše
,
da
se
vzdrami
svet
iz
krvavih
sanj
in
se
združimo
vsi
,
kar
nas
je
ostalo
v
tem
zemeljskem
raju
?
Poznam
ženo
,
ki
bi
imela
takrat
spet
dvoje
sinov
.
«
Toda
kdo
pravi
,
da
potem
ne
bo
več
napoti
njuni
sreči
?
Mnogo
je
storila
v
svojem
življenju
,
in
več
je
dobrega
nego
slabega
vmes
;
toda
vse
priča
,
da
se
je
zato
prodala
nekomu
,
ki
sedi
zdaj
razkoračen
za
mizo
in
trka
:
plačaj
račun
!
»
Zemljo
ali
gade
!
«
je
šepetal
izprva
;
zdaj
je
usmiljenejši
pa
dostavlja
skrivnostno
:
»
Ali
sebe
,
Kastelka
...
«
In
tako
bo
;
kakorkoli
obrača
,
najboljše
je
da
plača
s
seboj
,
zakaj
ogoljufati
se
kupec
ne
da
.
Ne
,
ne
,
ona
nima
otrok
;
ta
grunt
ima
,
nič
drugega
,
prav
nič
.
Njemu
postreže
,
nato
se
zlekne
počivat
;
trudna
je
—
tako
je
sklenjeno
in
zapečateno
,
tako
bodi
.
Če
bi
vsaj
ne
imela
toliko
posla
,
preden
zatisne
oči
!
Danes
na
primer
se
vrača
s
Sevškega
hriba
;
na
vse
zgodaj
je
krenila
gori
,
da
vidi
,
ali
so
posekali
tiste
smreke
.
Meseci
minejo
,
preden
se
les
osuši
,
potem
bomo
žagali
,
tesali
in
popravljali
pode
v
kašči
in
na
skednjih
.
To
mora
videti
na
lastne
oči
;
dokler
ni
vse
urejeno
,
sam
Bog
ne
daj
.
Še
umreti
ne
utegne
!
In
kdo
bi
mogel
premišljati
štiri
poslednje
reči
,
kadar
stopa
med
njivami
?
»
To
bo
žita
,
«
računa
gospa
,
»
samo
če
vrag
toče
ne
pošlje
,
ali
pa
suše
,
recimo
...
Kaj
neki
store
na
vojni
,
kadar
pridejo
do
take
zrele
,
zlate
njive
:
ali
je
mogoče
,
da
planejo
vanjo
in
jo
pomandrajo
?
Bogokletstvo
...
In
ljudje
leže
mrtvi
,
na
kupe
,
na
tisoče
;
vse
to
zakopljejo
tam
,
iž
njiv
narede
grobove
...
Mari
ne
bi
bilo
lepše
,
da
bi
zravnali
tla
in
bi
rastel
kruh
na
rdeče
pognojeni
zemlji
?
Tako
bi
se
jim
vsaj
dramila
vest
,
ko
bi
ga
jedli
.
«
Zagleda
se
v
duhu
,
kako
seje
pšenico
na
Joževi
gomili
:
visoko
,
visoko
raste
,
od
krvi
je
klasje
ko
storži
in
zrnje
ko
lešnik
debelo
;
zaliva
jo
,
vsako
bilko
posebej
,
in
trga
klas
na
klas
;
iz
klasja
lušči
zrnje
,
iz
zrnja
melje
moko
,
iz
moke
peče
kruh
,
bel
kakor
hostija
,
in
ko
ga
uživa
,
čuti
njega
zopet
v
sebi
kakor
v
davnih
,
davnih
dneh
...
»
Moj
Joža
!
«
Čaka
jo
doma
;
komaj
dobro
jutro
mu
je
voščila
v
naglici
.
Skoraj
srečna
stopi
v
hišo
,
dišeč
po
rosni
travi
.
Smehljaje
gledajo
dekle
gospo
:
take
je
ne
pomnijo
,
kar
je
bil
Mrkunov
pri
nji
.
Toda
pred
vrati
izbe
začuti
gosta
;
voha
ga
kakor
zver
pogubo
.
Mogoče
je
dacar
?
Nemara
žagar
,
ki
ga
je
naročila
?
Galjot
?
Obraz
se
ji
zmrači
.
Nihče
ne
zna
vstopiti
kakor
ona
:
komaj
je
položila
roko
na
kljuko
,
že
stoji
sredi
sobe
.
Ni
se
zmotila
,
za
mizo
sedi
človek
.
Vojak
je
,
oficir
,
mlad
,
bled
in
povrhu
ožgan
—
opaža
gospa
zaporedoma
.
Naočnike
nosi
,
v
obraz
ji
je
znan
;
smehlja
se
,
žalostno
in
veselo
hkrati
...
»
Tone
!
«
krikne
Kastelka
in
odskoči
k
peči
,
dlani
od
sebe
,
kakor
bi
se
branila
prikazni
.
»
Tone
!
«
ponavlja
zamolklo
ter
si
zakrije
obraz
.
»
Mati
!
«
Gad
je
planil
kvišku
,
k
nji
,
z
razprostrtimi
rokami
.
»
Ali
me
niste
spoznali
?
Mati
!
...
Kaj
vam
je
?
«
»
Blazni
!
«
mu
šine
po
glavi
,
in
strah
ga
pribije
na
mestu
.
»
Stran
od
mene
;
pusti
me
...
Stran
!
«
tepta
Kastelka
;
vse
groze
teh
mesecev
se
dramijo
v
njenem
glasu
.
Oči
so
se
srepo
zapičile
vanj
,
in
palica
jo
obdaja
s
steno
srditih
zamahov
.
»
Mari
ni
Zina
pisala
,
da
te
nočem
videti
?
Ni
pisala
,
da
se
varuj
doma
?
In
da
nimaš
matere
—
kaj
?
«
kriči
v
besnem
obupu
.
»
Pisala
je
,
mati
,
kako
ne
bi
!
«
Tone
se
plašno
in
dobro
smehlja
.
»
Toda
jaz
nisem
verjel
;
smejal
bi
se
bil
,
da
ni
prežalostno
.
Bolečina
vas
je
zmotila
,
mati
;
nu
,
dajte
že
gadu
roko
.
«
»
Stran
!
Veš
,
kaj
je
ubilo
brata
?
«
Sin
jo
široko
pogleda
.
»
En
sam
moj
poljub
!
Ko
sta
odhajala
in
je
skočil
še
enkrat
v
hišo
—
pomniš
?
—
sem
se
izpozabila
in
ga
poljubila
na
čelo
.
In
tja
,
prav
tja
ga
je
zadela
krogla
;
sam
mi
je
povedal
v
sanjah
,
in
Mrkunov
je
potrdil
,
ko
je
bil
pri
nas
.
Beži
od
mene
,
da
ne
pogineš
še
ti
!
«
mrmra
vsa
iz
sebe
,
braneč
se
venomer
.
Brezdanja
muka
trepeče
v
njenem
glasu
.
»
Pamet
,
mati
,
pamet
!
To
so
zmote
vaše
žalosti
,
to
je
zbegana
ljubezen
;
še
zdaj
komaj
verjamem
,
da
mislite
zares
.
Prepolno
srce
vas
vodi
v
zablodo
,
dobrota
in
močni
um
vas
delata
brezsrčnejšo
od
brezsrčnežev
in
nespametnejšo
od
neumnih
.
«
»
Zabavljaj
,
samo
da
me
pustiš
!
Ne
veš
,
da
sem
te
preklela
?
«
Gad
se
kratko
,
skoraj
veselo
zasmeje
.
»
Kdo
sliši
,
kar
kolne
materina
ljubezen
!
Blagoslovili
ste
me
.
«
»
Nočem
te
umoriti
,
kakor
sem
Jožo
.
Rekla
sem
,
da
nimam
sinov
.
Mari
ne
razumeš
,
ne
čutiš
?
Hočeš
,
da
znorim
pred
teboj
?
Naj
skočim
v
vodo
,
da
te
rešim
?
Če
imaš
kaj
usmiljenja
,
pusti
me
.
Sedi
tam
in
povej
,
kar
imaš
,
pa
kratko
;
ničesar
,
kar
ni
za
tuje
ljudi
.
Matere
ne
drezaj
,
ni
je
več
;
od
matere
živé
sinovi
,
od
Kastelke
umirajo
.
«
Obup
mu
igra
na
ustnicah
.
Boril
bi
se
ž
njo
;
ali
kaj
zaleže
pri
stari
beseda
!
Kar
si
vtepe
v
glavo
,
stoji
na
vekomaj
,
če
sama
ne
izvrže
.
In
razume
jo
,
stokrat
globlje
nego
ona
sebe
:
to
je
ljubezen
,
ki
je
molčala
od
rojstva
,
v
uri
nevarnosti
pa
se
drami
in
blede
;
ljubezen
,
ki
svet
ni
videl
enake
.
Vse
njeno
delo
,
karkoli
je
mislila
in
čutila
,
še
strast
do
zemlje
je
bila
nemara
ljubezen
do
njih
;
ljubezen
,
tako
velika
,
da
se
sama
žrtvuje
!
Kolne
,
ker
blagoslavlja
;
podi
,
ker
ljubi
...
Le
taji
sina
,
Kastelka
,
in
goni
ga
stran
;
to
je
svetejše
od
objema
.
Zamoti
se
,
čeprav
z
mrtvaškimi
fantazijami
:
čez
leto
dni
,
ko
se
vrne
mir
in
ž
njim
gada
v
rodno
gnezdo
,
skopne
kakor
slana
v
solnčnih
žarkih
!
Vendar
mu
je
tesno
:
da
le
omeniš
senco
,
že
pade
nate
odkod
.
Pokorno
sloni
za
mizo
in
govori
;
vse
svoje
prigode
pove
,
vse
križe
in
klance
opiše
.
Vdova
za
pečjo
ga
ne
vidi
,
ne
sliši
;
sive
oči
strme
kdove
kam
preko
njega
,
za
čelom
ji
kuje
bogve
kaj
.
Tonetu
zastaja
glas
,
reči
se
motajo
v
glavi
;
nazadnje
pravi
trpko
in
zlovoljno
:
»
Kaj
si
imava
povedati
,
če
niste
več
moja
mati
?
«
In
vstane
,
zategne
si
pas
;
kljub
vsej
ljubezni
ji
šteje
v
greh
.
»
Prav
govoriš
,
«
meni
stara
.
»
Ničesar
.
Ali
bodi
kakor
doma
;
sam
veš
,
na
svojem
si
.
Soba
je
zmerom
pripravljena
,
za
jed
ukaži
,
kar
hočeš
,
in
daj
si
nositi
gori
.
Vseeno
mi
je
,
le
pri
miru
me
pusti
;
kadar
pojdeš
,
si
prihrani
slovo
.
«
Tone
pokima
v
žalostnih
mislih
in
gre
.
Cesta
h
Galjotu
je
bela
in
suha
,
zdi
se
,
da
poje
gredoč
pod
nogami
;
kot
senca
se
vleče
tegoba
od
doma
za
njim
.
Galjot
razprostira
na
pragu
roke
:
»
Pozdravljen
,
Kastelkin
gad
!
Vsaj
eno
veselje
v
teh
žalostnih
časih
!
«
In
Zina
gleda
svetlo
ter
mu
stiska
desnico
,
misleč
na
Janeza
,
ki
je
njegove
krvi
.
V
lepo
sobo
ga
vabita
,
on
pa
se
spravi
med
kmete
:
»
Da
vidim
naše
dobre
ljudi
.
«
Vest
o
njegovem
prihodu
je
naglo
zletela
po
vasi
;
gostilna
se
polni
z
grčami
,
britimi
in
brkato
sršečimi
kakor
jelševe
korenike
ob
vodi
,
če
jih
ivje
zapade
;
z
vseh
strani
mu
rasto
naproti
desnice
liki
okleščeni
gabri
.
Že
teče
beseda
;
Galjot
in
Zina
le
gledata
.
Tone
o
bojih
,
kmetje
o
stiskah
;
eden
omeni
Janeza
,
drugi
našteva
krivice
,
ki
vpijo
do
neba
:
društva
razpuščena
,
dobri
ljudje
po
nedolžnem
v
ječi
,
obrekovanje
in
laž
strahujeta
deželo
,
poštenje
se
skriva
ko
divja
zver
.
»
Če
premisli
človek
,
da
teče
naša
kri
kakor
njihova
!
«
škrtajo
sivci
.
»
Mari
ni
vseh
mati
rodila
?
«
»
Naj
teče
!
«
Gad
trka
po
mizi
.
»
Naj
se
polnijo
ječe
,
naj
besne
ovaduhi
;
tem
preje
bo
lonec
krivice
poln
.
Ljudje
ravnajo
kakor
slepci
in
norci
;
kar
se
zdaj
godi
po
svetu
,
ostane
v
svarilo
,
očitnejše
od
slave
in
hrabrosti
.
Vsi
vedo
,
kaj
delajo
;
vest
pa
lehko
utihne
,
ugasniti
ne
more
.
Ko
mine
krvavi
čas
,
se
zruši
krivica
sama
vase
:
zakon
sveta
je
močnejši
od
ljudi
.
In
vse
,
kar
mi
odveč
trpimo
,
bo
prihranjeno
potomcem
,
solze
in
rane
današnjega
rodu
so
v
odkup
za
jutrišnjo
srečo
.
»
In
vi
tam
zunaj
,
«
vzklikne
Zina
s
svetlimi
očmi
,
»
vi
ne
trpite
in
ne
krvavite
zato
,
da
se
vrnete
tlačani
.
«
»
Da
,
da
,
«
kima
stari
Jelen
,
»
kdor
to
preživi
,
doma
ne
bo
več
trepetal
,
kadar
se
kdo
zadere
nad
njim
po
nemško
.
Česa
naj
se
boji
,
kdor
je
to
izkusil
?
Ti
ljudje
bodo
železo
,
pa
naše
lastno
,
ne
njihovo
.
«
»
Verjemite
,
ljudje
krščanski
,
«
se
oglaša
Galjot
,
»
po
tem
divjanju
pobegne
nasilje
samo
pred
seboj
;
naša
pravica
pride
,
ne
da
bi
morali
prijeti
za
puško
.
«
»
Vest
človeštva
povzdigne
svoj
glas
tako
strašno
in
mogočno
,
da
se
nihče
ne
bo
upal
upirati
.
Kri
milijonov
ne
teče
zaman
,
«
potrjuje
Tone
resnobno
.
»
In
vsak
kraj
bo
ponosen
na
tiste
,
ki
so
zaradi
pravice
preganjanje
trpeli
,
«
prerokujejo
starci
.
»
Slavolok
postavimo
Janezu
,
kadar
se
vrne
domov
!
—
Z
muziko
mu
pojdemo
naproti
.
—
Z
Zinko-nevesto
!
«
ugane
Kurent
in
ji
mežikne
skozi
kozarec
.
»
Da
bi
le
živ
ostal
!
«
vzdihne
dekle
tesnobno
.
»
Veš
,
Tone
,
kako
ravnajo
ž
njimi
?
«
»
Gad
ne
pogine
,
pretrdo
pleme
smo
.
Še
svinec
nas
komaj
podere
;
mene
glejte
!
«
Ali
zdaj
mislijo
vsi
na
Jožo
;
Galjotov
pogled
je
rosan
,
gadovo
čelo
je
mračno
.
Nihče
ne
reče
zakaj
,
le
kozarci
se
vzdignejo
ter
zazvene
v
spomin
.
»
In
Jela
?
«
vzklikne
Tone
,
kakor
da
so
slišali
drug
drugega
misel
.
»
Kje
je
in
kaj
pravi
?
Hudo
žaluje
sirota
?
«
»
Tu
stoji
in
posluša
,
«
se
obrne
Galjot
.
»
Nisi
je
videl
,
ko
je
prišla
.
«
Kdove
zakaj
oblije
gada
rdečica
,
ko
ji
seže
v
mehko
roko
.
Jela
je
bleda
,
pogled
na
gosta
je
odprl
vse
njene
rane
;
beli
zobje
se
ji
vgrezajo
v
ustnico
.
Dozorela
je
,
vsak
košček
telesa
je
žena
;
noben
cvet
ne
diši
omamneje
,
kakor
dehti
Jela
sama
po
sebi
.
»
Kdaj
se
mi
spet
nasmeješ
,
Jela
?
«
govori
Tone
otožno
in
kakor
v
sanjah
.
»
Tako
svetal
je
bil
včasih
tvoj
smeh
...
Ah
,
mi
ubogi
ljudje
,
mi
siromaki
!
«
Tedaj
se
vzdrami
in
strašno
zardi
;
na
vojni
je
nehal
sovražiti
ženske
,
ali
dvoriti
še
zmerom
ne
zna
.
Jela
,
videč
ga
tako
nerodnega
,
se
zdajci
zvonko
zasmeje
in
njen
obraz
je
ves
ko
nekdaj
.
Gadu
poskoči
srce
od
pijane
misli
.
»
Pa
mati
?
«
ga
vzdrami
Galjotov
glas
.
»
Mati
?
«
Tone
se
udari
po
čelu
.
»
Molčimo
,
Galjot
;
naj
me
zemlja
pogoltne
,
če
je
kdo
nesrečnejši
od
naše
stare
.
«
Poldne
je
odzvonilo
pri
fari
;
drug
za
drugim
vstajajo
starci
,
stiskajo
gadu
roko
ter
ga
vabijo
,
naj
se
oglasi
.
Tone
pa
,
ko
se
dotika
trdih
desnic
,
čuti
iznova
,
da
nikjer
ni
bolje
,
kakor
med
njimi
;
s
hrepenenjem
misli
,
kako
bo
hodil
enkrat
star
samec
na
počitnice
ter
poslušal
vsak
dan
modrovanje
teh
sivih
,
razumnih
glav
.
Nato
sedi
v
lepi
sobi
med
Jelo
in
Zino
,
Galjotu
nasproti
;
kosilo
je
pospravljeno
,
iz
dolgo
hranjene
zelenke
lije
dišeča
starina
v
kozarce
.
Tone
je
oživel
,
stara
plahost
pred
ženskami
ga
je
minila
,
vinski
ogenj
mu
greje
kri
.
Zgovoren
postaja
,
vse
svoje
načrte
gradi
pred
sosedi
.
Galjot
je
vesel
,
da
ga
vidi
židane
volje
kljub
sencam
,
ki
mu
ogrinjajo
dom
.
»
Bog
te
živi
,
mladi
sosed
!
«
nazdravlja
stari
z
očetovsko
iskro
v
očeh
.
»
In
bodi
naš
gost
vsak
dan
,
dokler
ostaneš
med
nami
;
tam
gori
si
doma
,
ali
tukaj
tudi
,
kolikor
hočeš
in
kadar
hočeš
,
Tone
!
«
Toda
gad
se
kratko
zasmeje
:
»
Na
zdravje
vas
vseh
in
vseh
poštenih
ljudi
!
Ali
kupica
je
zadnja
—
nu
da
,
vsaj
ena
izmed
zadnjih
,
ki
jih
praznim
pri
vas
:
ostati
tu
in
dóma
ne
videti
—
kdo
bi
mogel
na
mojem
mestu
?
Materi
ni
pomoči
;
gorje
vsega
sveta
ji
leži
na
srcu
kot
križ
na
Kriščevih
ramah
.
Karkoli
storim
,
karkoli
porečem
—
ona
ne
sliši
,
ne
vidi
;
ona
trpi
za
grehe
sveta
,
in
bo
,
dokler
ni
vse
pri
kraju
.
Mari
naj
stražim
mrtvaščnico
,
ko
nič
ne
pomaga
?
Joža
ne
obudim
,
stare
ne
ozdravim
...
Zdaj
so
časi
,
ko
človek
ne
ve
,
koliko
dni
mu
je
dano
živeti
.
In
kogar
jutri
zadene
,
ali
bo
manj
mrtev
,
če
se
danes
čemeri
?
Radost
je
naša
predpravica
,
dokler
ne
pride
tema
.
Bog
vas
živi
,
Galjot
,
in
vaju
—
in
vaju
,
prelepi
sosedi
:
drevi
se
peljemo
v
svet
.
Saj
moram
itak
kmalu
na
mesto
:
veste
,
da
je
vojna
z
Lahom
gotova
reč
?
«
»
Tak
vendar
?
«
vzklikne
Galjot
.
»
To
sem
mislil
!
«
»
Moj
polk
bo
zraven
;
tam
kje
pri
Gorici
padejo
v
naše
roke
.
«
Oči
se
mu
bliskajo
,
lice
mu
je
zardelo
.
»
Greš
rad
?
«
ga
pogleda
Jela
.
»
Kako
ne
!
Vse
te
dni
sem
premišljal
...
Res
,
grenko
je
odhajati
v
nov
pokolj
;
ljudi
,
za
katere
se
živa
duša
ne
trese
,
je
malo
pod
solncem
.
Njih
matere
bodo
jokale
grenko
,
kakor
jokajo
naše
.
Ali
vseeno
!
Tu
gre
za
nekaj
drugega
;
za
nas
,
predvsem
za
nas
!
Za
tisočletno
pravico
do
solnca
,
ki
nam
jo
tajé
že
tisoč
let
;
za
pravdo
,
katero
smo
jim
tesali
v
butice
,
preden
je
svet
poznal
Avstrijo
in
njene
meje
.
Pljuvali
so
na
nas
,
odkar
smo
sosedje
;
in
danes
,
ko
bije
usodna
ura
v
življenju
narodov
,
so
nam
sklenili
iztrgati
našo
ubogo
zemljo
,
da
raztrosijo
po
nji
svoja
kukavičja
jajca
in
potujčijo
,
kar
je
našega
od
vekov
!
Nihče
,
oča
Galjot
,
nihče
,
kar
jih
zdaj
vojuje
,
ni
umazal
pravice
in
svobode
bolj
kakor
Italija
,
ko
jo
piše
na
svojo
zastavo
.
Da
bi
tudi
noben
lump
ne
bil
bolj
razočaran
!
«
»
Bog
daj
,
Tone
!
«
Kozarec
v
sosedovi
roki
drhti
.
»
Da
nam
ostane
večji
grunt
,
kakor
pravi
Kastelka
!
«
»
Da
nam
ostane
in
zraste
za
tisto
,
kar
je
našega
pod
laškim
žezlom
!
«
Gad
je
planil
kvišku
;
nosnice
mu
burno
igrajo
.
»
Zdaj
gre
za
nas
!
Kri
,
ki
jo
bo
plavila
Soča
,
bo
prelita
za
nas
,
kakor
pred
tisočletjem
;
ta
Kalvarija
bo
v
naše
lastno
zveličanje
,
kakor
so
ječe
in
sodbe
in
vse
,
kar
trpite
doma
.
V
nobenem
boju
me
ni
dozdaj
zapustila
misel
:
da
bi
ostal
živ
!
Da
bi
še
gledal
solnce
,
dihal
zrak
in
živel
življenje
vas
srečnih
,
ki
ste
doma
...
Tam
doli
mi
bo
vseeno
.
Če
z
vso
svojo
srčno
krvjo
odkupim
le
zrnce
tiste
prsti
,
da
ostane
naša
—
naj
teče
!
Naj
teče
toliko
naše
krvi
,
kolikor
je
treba
,
da
za
vekomaj
zapečati
našo
dediščino
,
našo
last
:
naj
živi
naša
dobra
,
častitljiva
,
nedotekljiva
slovenska
zemlja
!
«
Izpije
in
trešči
kozarec
ob
tla
.
Tedaj
ga
prime
Zina
za
obedve
ušesi
,
potegne
njegovo
glavo
k
sebi
ter
ga
krepko
poljubi
na
usta
.
»
Zaslužil
je
,
«
se
smeje
Galjot
.
»
In
ti
,
Jela
,
kaj
praviš
?
«
Ali
Tone
je
ves
vojak
na
pohodu
;
on
jemlje
sam
in
nič
ne
vprašuje
...
To
je
močnejše
od
vseh
vin
sveta
;
eh
,
Bog
,
hudo
je
trohneti
v
Galiciji
,
kdor
je
imel
dekle
s
takimi
usti
!
»
In
vam
,
oča
Galjot
,
«
pravi
gad
,
ko
je
naglo
pripasal
sabljo
,
»
po
moško
:
pošteno
roko
.
Hvala
za
vse
,
kar
ste
nam
storili
,
za
nazaj
in
naprej
.
Pa
prošnjo
imam
:
ne
zapustite
matere
,
ne
pozabite
brata
.
Če
se
vrnem
,
vam
bom
hvaležen
do
groba
,
in
če
nikoli
več
—
še
v
smrtni
uri
se
vas
bom
spominjal
.
«
Sestri
pospremita
gosta
domov
,
da
skoči
k
stari
na
kratko
besedo
;
potem
se
odpeljejo
vsi
trije
na
postajo
.
Jela
je
oblečena
,
ker
je
bila
dopoldne
v
trgu
;
Zinka
se
zgoraj
napravlja
,
očeta
je
hlapec
poklical
.
Tone
in
Jela
stojita
sama
in
se
gledata
.
Oba
molčita
,
le
govor
oči
je
glasan
;
njene
diše
po
sladkosti
kakor
dve
zvrhani
čaši
medice
.
Gadov
pogled
se
kali
;
nekaj
hlepi
v
njem
,
hoče
in
se
ne
more
odločiti
.
Zdajci
pa
jo
zgrabi
okrog
pasu
ter
jo
stisne
k
sebi
:
»
Še
enkrat
,
Jela
...
Enkrat
samkrat
še
!
«
Njena
glava
mu
leži
na
rami
,
usta
cveto
navzgor
kakor
škrlaten
tulipan
z
globoko
čašo
.
Tone
pije
,
pije
;
pijan
je
,
da
se
maje
svet
okoli
njega
,
in
vendar
ne
more
ugasiti
žeje
.
»
Jela
,
kadar
se
vrnem
,
te
vzamem
namesto
Jože
,
slišiš
?
Hočeš
,
Jela
?
«
Dekle
se
mu
izvije
;
v
prešernem
smehu
zablisne
z
zobmi
:
»
Kaj
bi
s
teboj
,
ki
sanjaš
o
junaški
smrti
?
Kaj
hočemo
ženske
z
žrtvami
in
mučeniki
,
povej
!
Zdaj
ne
skočim
več
v
vodo
;
živeti
hočem
,
živeti
,
pozabiti
,
veseliti
se
...
Smeha
in
sreče
nam
dajte
,
vi
čudni
apostoli
—
malo
je
živim
do
vaših
grobov
!
«
In
gad
je
mahoma
trezen
.
»
Prav
imaš
,
Jela
,
«
mrmra
s
povešeno
glavo
.
»
Vsak
po
svoje
,
prav
imaš
.
«
Kratek
sen
se
je
razsul
;
toda
ni
mu
žal
,
da
ga
je
sanjal
.
V
pomladnjem
solncu
vriska
Kastelčevina
s
sveže
pobeljenimi
zidovi
,
rdečimi
strehami
in
zelenimi
okni
;
kdo
bi
si
mislil
,
da
sedi
v
tej
bogati
hiši
žalostna
žena
,
ki
še
besede
ne
najde
,
da
bi
jo
rekla
otroku
v
pozdrav
in
slovo
...
Tone
je
našel
Kastelko
pred
njenim
oltarjem
;
glavo
upira
v
dlani
,
komolce
v
mizo
in
strmi
v
fotografije
.
Bog
ve
,
ali
se
giblje
kaj
v
tej
sivi
glavi
,
ali
je
vse
mrtvo
in
tiho
kakor
v
ubogi
prestreljeni
Joževi
lobanji
?
»
Odhajam
,
mati
.
Zbogom
,
zdravi
ostanite
!
«
Vdova
molči
;
ne
ozre
se
,
oči
ne
obrne
.
»
Zbogom
,
mati
!
Čez
nekaj
dni
sem
na
laški
fronti
;
nihče
ne
ve
,
kaj
me
čaka
...
Ne
daste
roke
?
«
Stara
ne
sliši
;
trepalnice
se
ji
spuščajo
globlje
na
oči
,
kakor
bi
jo
trudnost
morila
.
»
Tak
zdravi
.
Ne
mislite
name
,
če
vam
je
laglje
tako
;
vseeno
,
vseeno
bom
zmerom
pri
vas
!
«
»
Z
mojo
voljo
nikdar
.
Beži
,
beži
,
beži
!
«
krikne
Kastelka
s
tolikanj
izmučenim
glasom
,
da
ga
zazebe
v
srce
.
»
Zbogom
...
«
Koleselj
drdra
po
cesarski
cesti
,
Jernač
poka
z
bičem
,
Tone
se
smeje
Galjotovi
Jeli
,
ona
siplje
iskre
z
očmi
;
le
Zina
je
spet
otožna
in
čudno
strmi
tjavendan
.
Prav
si
povedala
,
Jela
:
sreče
in
smeha
nam
dajte
,
dokler
dihamo
!
Bežite
,
sence
,
počivajte
,
mrtvi
—
lepota
svetá
je
živih
,
dokler
žive
...
Soča
teče
krvava
že
delj
ko
leto
dni
.
Kadar
je
mirno
vreme
,
odmeva
čez
hribe
grom
topov
.
In
kadar
piha
veter
s
tiste
strani
,
se
grozé
vaščani
na
poljih
:
lasal
je
mrliče
,
božal
črviva
lica
,
poljubljal
steklene
oči
;
dišati
bi
moral
po
smrti
,
pa
dehti
po
življenju
.
Baje
tudi
ptičke
pojo
tam
doli
.
Drobčkane
ptičke
sede
na
mrtvih
in
žvrgole
