inprenovil
obličje
bodriški
zemlji
in
jo
odel
v
odelo
krščansko
.
Jaz
pa
...
“
„
Kaj
misliš
narediti
ti
?
“
„
Obleči
se
v
obleko
redovniško
.
“
„
Slavica
!
“
je
zdajci
krčevito
,
bolestno
vzkliknil
Budivoj
.
„
Kaj
hočeš
?
“
„
Ah
,
ne
bodi
teh
misli
mračnih
,
temnih
,
neljubih
!
Postani
rajše
moja
!
Kraljevala
,
carovala
bodeš
ob
moji
strani
...
“
„
Bodi
konec
besed
!
In
—
bodi
vesel
,
zibaj
se
kakor
jaz
—
v
zelenih
nadah
rožmarinovih
!
“
—
—
—
Ali
so
pa
letos
predrzni
ti
tatinski
,
roparski
ljudje
v
Bodričih
!
Kaj
takega
pa
še
od
pamtiveka
ne
!
Tega
vendar
ne
dela
gozdna
divja
zverjad
.
Potuhnjenih
hijen
tukaj
ni
,
krvolokov
tigrov
tudi
ne
.
Lisjaki
in
lisice
pa
tudi
ne
zmorejo
kaj
takega
.
Veste
,
po
vaseh
ne
zmanjkuje
noč
za
nočjo
piščancev
ali
pitomih
zajcev
.
Ljudi
,
možakov
in
mladcev
.
Vsako
jutro
pogreše
katerega
.
Kdo
ga
je
vzel
?
Noč
menda
ne
.
V
zemljo
se
pa
tudi
menda
niso
vdirali
:
če
bi
se
zemlja
odpirala
,
bi
vsa
sela
in
seljane
požirala
,
ne
samo
poedincev
.
To
morajo
delati
tatinski
roparji
v
odelu
človeškem
.
Žival
ne
more
imeti
toliko
pameti
,
da
bi
tako
modro
,
preudarno
izbirala
plen
.
Zakaj
izginevajo
samo
odrasli
mladci
in
možaki
?
Zakaj
ropar
ne
ugrablja
brhkih
deklet
in
lepih
rdečeličnih
otročičev
?
Kvečjemu
,
če
jih
kakšna
vila
planinka
mami
in
zmami
in
privabi
z
gorskimi
zelišči
v
goro
,
ali
jih
grda
Ježibaba
odnaša
v
daljnodaljno
šumo
v
pičo
svoji
gozdni
zverjadi
!
Te
bi
že
bile
sposobne
za
tako
delo
!
Toda
bodriških
možakov
in
mladcev
niso
ukradli
,
niso
ugrabili
tatinski
roparji
,
ni
ugrabila
tatinska
divja
zverjad
in
jih
tudi
ni
omamila
in
k
sebi
pričarala
vila
planinka
ali
ovarala
grda
Ježibaba
.
Omamljala
in
omamila
jih
je
skrivnostno
tajna
trojica
v
vojniški
,
rujanski
narodni
noši
.
Od
Labinbrega
sem
je
prišla
.
Podnevu
je
jezdila
polagoma
,
lagodno
,
kakor
bi
se
ji
nikamor
ne
mudilo
.
Ali
kakor
bi
si
ogledovala
neznano
deželo
,
knezovino
kronovino
svojega
rojaka
Kruta
.
Ponoči
pa
—
no
ponoči
jih
ni
videlo
dosti
oči
—
—
Če
so
se
podnevu
ustavili
v
kakšni
gostilni
,
da
pokrepčajo
konje
in
sebe
,
je
najmlajši
vojnik
navadno
molčal
.
Tako
tudi
vojnik
starec
.
Drugače
pa
nju
rusasti
drug
sosluživec
.
Ta
si
je
menda
posodil
jezik
od
stare
blebetulje
srake
.
Bil
je
izredno
zgovoren
in
gostobeseden
,
imeniten
zabavač
.
Popraševal
je
radovedno
in
z
vidnim
zanimanjem
o
krajevnih
razmerah
,
kakšno
je
,
tukaj
življenje
,
kako
so
zadovoljni
z
novim
svojim
nadknezom
,
njegovim
rojakom
.
Gostilniki
in
gostje
so
hvalili
Kruta
na
vse
pretege
.
On
ga
je
pa
tudi
koval
v
zvezde
.
In
ker
je
bil
oblečen
on
,
kakor
tudi
spremljevalca
sosluživca
,
v
vrlo
lepo
rujansko
obleko
in
se
je
videlo
iz
vsega
njihovega
nastopa
,
zlasti
pri
plačevanju
v
gostilnah
,
da
niso
nikakor
revni
,
ampak
imajo
dosti
,
dosti
pod
palcem
,
se
nobenemu
gostilniku
in
nobenemu
gostu
ni
videlo
čudno
njih
vedenje
in
zvedavo
popraševanje
.
In
tudi
to
se
seljakom
ni
zdelo
čudno
,
če
so
proti
večeru
krenili
v
kak
gradič
,
h
kakšnemu
vlastelinu
.
„
Morajo
biti
pač
imenitniki
,
posebni
zaupniki
Krutovi
,
da
tako
slobodno
gredo
v
grad
našega
gospodarja
!
“
so
šepetali
kmetje
,
ko
so
jih
videli
iti
v
kak
gradič
.
„
Gospoda
je
gospoda
:
nikjer
ji
niso
pota
zastrta
in
o
vrta
,
vrata
nikjer
zaprta
.
“
V
dotičnih
gradovih
,
ki
jih
je
obiskavala
‚
rujanska
‘
vojniška
trojica
,
se
je
pa
slišalo
vse
drugačno
šepetanje
.
Ta
‚
rujanska
‘
trojica
—
kdo
so
bili
?
Pluzonova
hčerka
Slavica
,
stari
zapovednik
Jaroslav
in
Gojnik
.
Dogovorili
so
se
bili
za
to
‚
šetnjo
‘
v
Bardeviku
,
po
Slavičini
osnovi
.
„
Gojnik
gre
z
menoj
v
bodriško
zemljo
“
,
je
dejala
Pluzonova
hčerka
.
„
Kot
Deborin
spremljevalec
!
Bodriško
krščansko
ljudstvo
treba
najprej
vzdramiti
,
dvigniti
.
Vojvoda
Ordulf
in
vojvodič
Magnus
sta
pa
ravnokar
izvedela
,
da
se
hamburško-bremenskemu
nadškofu
Adalbertu
zopet
odpirajo
vrata
v
kraljeve
dvorane
nemškega
kralja
Henrika
.
Seveda
morata
biti
sedaj
na
preži
in
straži
.
Budivojevci
morajo
torej
počakati
nekoliko
.
Med
tem
časom
pa
bodem
jaz
spravila
na
noge
v
Bodričih
vse
,
kar
je
krščanskega
.
In
potem
udarimo
po
Krutu
;
mi
z
juga
,
danski
kralj
Sven
pa
s
severa
.
Vojnik
Godimir
pa
ponese
kneginji
Širiti
in
danskemu
kralju
to
poročilo
:
naj
počaka
,
dokler
se
južni
njegovi
zavezniki
ne
oborožijo
in
očilijo
.
Kdaj
bodo
mahnili
proti
Labi
in
črez
njo
,
mu
bodo
že
sporočili
po
vojniku
Gojniku
,
da
bode
lahko
istočasno
in
pravočasno
pridrvil
s
severa
.
Godimir
se
bode
že
kako
pretolkel
skozi
Holzacijo
in
Slezvig
k
njemu
;
zakaj
po
tem
potu
naj
gre
,
je
bolj
varno
;
če
ne
ravno
varno
,
vsaj
bolj
brez
skrbi
!
Gospoda
Tugumira
in
Slavino
bodemo
že
mi
obvestili
o
najnovejših
dogovorih
in
dogodkih
.
In
tudi
obljubljeni
spomincek
bode
Slavina
lahko
poslala
knezoviču
Henriku
drugo
pot
...
“
In
po
Slavičini
volji
je
vse
obveljalo
.
Godimir
je
odšel
,
sicer
s
srcem
bolj
žalostnim
kakor
veselim
,
proti
Holzaciji
.
Slavica
,
Gojnik
in
Jaroslav
pa
črez
Labo
,
črez
Labinbreg
.
Stari
zapovednik
Jaroslav
je
namreč
odkrito
dejal
,
da
se
ne
spodobi
,
da
bi
šel
Gojnik
sam
s
Slavico
:
zato
gre
on
z
njima
.
Knezovič
Budivoj
je
sicer
tudi
na
vsak
način
hotel
in
silil
z
njimi
,
pa
mu
Slavica
ni
pustila
:
njegovega
življenja
bi
bilo
škoda
;
naj
le
ostane
doma
;
bodo
že
drugi
zanj
opravili
,
kar
treba
.
In
za
Godimirom
je
nekega
lepega
dne
iz
Bardevika
po
Baltiški
trgovski
cesti
v
smeri
proti
Ljubeku
odšla
tudi
lepa
trojica
:
Slavica
,
Gojnik
in
Jaroslav
,
seveda
tudi
poslednji
v
noši
rujanskih
vojnikov
:
hitro
so
mu
jo
bili
oskrbeli
,
dali
napraviti
.
In
sreča
je
šla
z
njo
.
Seveda
v
času
,
ko
je
vsled
zadnjih
saksonskih
napadov
v
deželi
kar
mrgolelo
raznopisanih
vojnikov
,
ni
ta
trojica
vzbujala
nikake
posebne
pozornosti
in
nikakega
suma
.
Razen
v
gostilnah
,
kjer
so
se
morali
ustavljati
zaradi
krmljenja
konjičev
in
svoje
pokrepčave
,
se
pa
pri
navadnih
seljakih
sploh
niso
oglašali
s
svojimi
sporočili
in
s
svojo
—
blagovestjo
.
Nihče
jim
ni
napravljal
neprilike
.
Pač
pa
se
je
premnogo
oko
še
dolgo
oziralo
za
lepimi
‚
rujanskimi
‘
vojniki
;
zlasti
za
najmlajšim
lepim
mladcem
—
za
mladenko
Slavico
.
Vedli
so
se
pač
premišljeno
pametno
:
preprosto
kot
golobje
,
zvito
kot
kače
.
Ker
sta
se
Gojnik
in
Jaroslav
vedla
napram
temu
mlademu
vojniku
nekam
hlapčevsko-vljudno
in
prijazno
,
so
tolmačili
srečujoči
in
tu
pa
tam
jih
videči
seljaki
,
da
mora
biti
mlajši
vojnik
bogatega
kolena
,
kak
imeniten
boljar
,
kakega
bogatega
rujanskega
velmoža
sin
.
In
ustavljali
so
se
,
vsaj
ob
večerih
,
najrajši
v
gradovih
veljakov
.
Seveda
so
se
v
svoji
previdnosti
zglašali
samo
pri
takih
,
ki
ki
so
jih
poznali
že
od
prej
za
pristaše
Kristove
vere
in
privržence
Gotšalkove
rodbine
.
In
vzprejeti
so
bili
navadno
povsod
prijazno
in
gostoljubno
;
tudi
tam
,
kjer
jih
niso
takoj
prepoznali
:
že
zato
,
ker
so
bili
viteško
vljudni
vojniki
prihajači
rojaki
nadkneza
Kruta
.
Če
so
jih
pa
kje
prepoznali
,
ali
so
se
sami
dali
spoznati
,
so
vlastelini
tu
radostno
ostrmeli
,
tam
preplašeno
,
vsaj
izprva
,
vpraševali
,
kaj
pomeni
njih
obisk
.
A
ko
jim
je
Slavica
z
zgovornimi
besedami
,
z
žarečimi
očmi
svetega
navdušenja
razlagala
svoj
načrt
,
so
končno
vsi
pritrdili
in
obljubili
pomoč
:
bodisi
v
novcih
ali
z
vojniki
,
seveda
skrivoma
.
Pa
v
gradičkih
niso
govorili
samo
z
grajščaki
vlastelini
.
V
teh
gradičkih
so
v
lepih
mesečnih
nočeh
šepetali
,
sedaj
tu
,
sedaj
tam
tudi
s
prostaki
seljaki
,
ki
so
jih
bili
gospodarji
povabili
na
njih
prošnjo
k
sebi
.
Seveda
samo
take
,
ki
so
o
njih
vedeli
,
da
v
njih
srcu
še
gori
,
vsaj
tli
,
vsaj
pod
pepelom
,
krščansko
prepričanje
.
Pa
so
šepetali
,
tiho
,
skrivnostno
,
kakor
šepetajo
v
tihi
noči
tihi
bori
,
tihi
mecesni
,
tihi
lesi
.
Šepetali
so
,
šepetala
je
najbolj
Slavica
.
In
kakšen
je
bil
uspeh
tega
šepetanja
?
Zmanjkalo
je
sedaj
tega
,
sedaj
onega
možaka
in
mladca
,
sedaj
v
gradu
,
sedaj
v
selu
.
Sosedje
so
ugibali
,
kam
so
izginili
,
kam
prešli
,
a
najčešče
še
domačini
dotičnega
pogrešanca
niso
vedeli
,
da
je
šel
skrivoma
doli
k
Labi
reki
in
črez
njo
,
v
Bardevik
k
Budivoju
knezoviču
.
Drugi
pristaši
Gotšalkove
rodbine
so
pa
prihajali
z
novci
na
pomoč
.
Slavica
in
njena
spremljevalca
so
bili
teh
uspehov
kajpada
zelo
veseli
.
In
ravno
vsled
teh
uspehov
so
vedno
bolj
drzno
hiteli
naprej
.
Pa
bi
jo
bili
skoraj
zato
silno
naleteli
in
se
v
grdo
zanjko
ujeli
.
In
kje
?
Pred
Vranovem
.
Le
malenkost
lučajev
pred
Vranovem
se
je
‚
rujanski
‘
trojici
prigodilo
,
da
jo
je
pred
večerom
iznenada
uhitela
bliskovita
,
gromovita
nevihta
.
Namenjeni
so
bili
k
gospodu
Tugumiru
,
pa
so
morali
nameravano
pot
ustaviti
.
„
Vse
zastonj
!
Tukaj
moramo
vedriti
;
premočeni
in
premraženi
smo
že
itak
preveč
!
“
je
dejal
zapovednik
Jaroslav
.
Pa
so
se
ustavili
pred
preprosto
krčmo
na
južni
strani
Vranovega
.
V
veliki
sobi
,
‚
v
hiši
‘
,
je
gorela
velika
luč
,
in
iz
nje
je
bilo
slišati
več
glasov
.
„
Poizkusimo
na
drugi
konec
,
v
stransko
sobico
,
da
bodemo
sami
“
,
je
rekel
Gojnik
.
„
Čakajta
,
prosim
,
takoj
vprašam
,
oziroma
naročim
.
“
Jaroslav
je
peljal
konje
v
hlev
.
Sama
je
ostala
pred
hišo
Slavica
.
Že
ji
je
bilo
dolgčas
—
pod
kapom
.
Kar
je
prišla
na
prag
iz
hiše
mlada
zlatolasa
deklica
,
menda
pogledat
,
kakšno
je
vreme
,
ali
se
je
že
zvedrilo
ali
ne
.
V
svitu
bliska
je
spoznala
Tugumirovo
Slavino
.
„
Ti
tukaj
,
Slavina
?
“
„
In
ti
tukaj
,
gospica
Slavica
!
“
„
Kdo
je
pa
notri
,
v
sobi
?
“
„
Tatka
.
“
„
In
kdo
še
?
“
„
Več
ljudi
.
Med
njimi
tudi
tista
Vanda
,
ki
ste
zadnjič
pri
nas
govorili
o
nji
,
in
z
njo
gospodična
Radoslavova
iz
Vranovega
.
Obiskat
jo
je
prišla
,
šli
sta
na
izprehod
,
pa
ju
je
prehitela
in
ustavila
nevihta
,
kakor
nas
.
“
„
Dobro
!
Pa
ne
smeš
v
sobi
povedati
,
da
smo
mi
tukaj
!
Mi
gremo
v
stransko
sobico
.
Pridi
črez
četrt
ure
k
nam
;
previdno
seveda
,
tajno
,
skrivoma
.
“
—
—
Gojnik
je
Slavici
in
Jaroslavu
hitro
preskrbel
sobico
in
večerjo
;
seveda
tudi
sebi
.
In
šli
so
v
stransko
izbico
in
večerjali
.
In
ko
jih
je
gostilnik
vprašal
,
kam
so
cenjeni
gostje
namenjeni
,
je
rekel
Gojnik
,
da
v
Vranovo
in
potem
v
Velegrad
,
h
Krutu
nadknezu
.
Zlatolaska
Slavina
je
šla
pa
na
drugi
konec
h
kotni
mizi
,
kjer
je
sedel
tatko
Tugumir
,
pa
mu
v
uho
nekaj
zašepetala
.
„
Kdo
je
pa
danes
prišel
?
“
je
na
glas
vprašala
v
drugem
kotu
z
Radoslavovo
hčerko
kramljajoča
Vanda
.
Ne
da
bi
pogledala
Slavine
in
Tugumira
:
saj
že
prej
ni
hotela
izpregovoriti
z
njima
ni
ene
besedice
.
„
Kdo
je
prišel
?
“
je
vprašala
drugič
,
ko
Slavina
ni
dala
odgovora
;
vrnil
se
je
bil
namreč
ravno
gostilnik
.
„
Trije
vojniki
v
rujanski
noši
“
,
je
ponižno
vdano
odgovoril
očka
gostilnik
.
„
Stari
,
mladi
?
“
„
Dva
mlada
,
eden
pa
bolj
postaren
.
“
„
Ti
,
jaz
jih
grem
pa
gledat
skozi
okno
“
,
je
rekla
Radoslavova
hčerka
Vandi
in
šla
vun
.
Ko
se
je
vrnila
,
je
Vandi
,
naslonivši
se
na
njeno
uho
,
nekaj
šepetala
,
nakar
je
posadnikova
hčerka
vstala
in
tudi
šla
vun
.
„
Res
je
ona
.
Krasno
.
Hodiva
!
Račun
!
“
je
velevala
posadnikova
hči
.
„
V
takem
vremenu
?
“
je
opomnil
gostilnik
.
„
Kaj
nama
mar
vreme
!
Nama
se
mudi
.
“
Nihče
v
gostilni
ni
razumel
teh
besed
tako
razumno
in
razločno
kakor
zlatolaska
Slavina
.
Šla
je
vun
koj
za
Vando
in
Radoslavovo
—
poslušat
,
poizvedavat
,
kaj
misliti
narediti
.
In
slišala
je
in
kar
je
slišala
,
hitro
prišla
povedat
‚
rujanski
‘
trojici
.
Pa
je
Oojnik
dejal
:
„
Ujče
Jaroslav
,
druže
Oodimir
,
naredimo
Vandi
mi
zasedo
,
šolo
učilnico
!
“
—
—
Davi
je
pa
slanca
padla
.
Pa
ne
na
zelene
travnike
.
Na
Krutovo
srce
.
Tako
je
bil
vesel
mladi
bodriški
nadknez
,
ko
je
razpuščal
izpred
Labinbrega
svojo
vojno
,
misleč
,
da
se
mu
ni
več
treba
bati
Magnusovega
prehoda
črez
Labo
reko
,
ko
se
je
vojvodič
vendar
umaknil
na
jug
“
.
Z
drobnimi
ptički
,
s
krilovitimi
vetrovi
,
z
jadrnimi
oblačicami
bi
bil
najrajši
kar
ne
mudoma
poletel
v
Velegost
k
milici
Slavici
,
da
bi
jo
zopet
videl
in
jo
zopet
poizkušal
pregovoriti
,
naj
obrne
svoj
pogled
zopet
k
starim
slovenskim
bogovom
in
—
k
njemu
.
Pa
je
dobil
obvestilo
in
naročilo
,
da
mora
hitro
v
Ljubek
.
Prišli
so
sli
njegovega
očeta
,
rujanskega
kneza
Grina
,
s
poročilom
,
da
je
otec
prišel
v
Ljubek
in
ga
nestrpno
čaka
tam
:
naj
pohiti
tja
prej
kot
more
.
Kaj
je
hotel
?
Moral
je
iti
.
In
kaj
je
izvedel
v
Ljubeku
?
Otec
mu
je
povedal
,
da
ga
je
prišel
obiskat
obenem
mu
pa
sporočit
važnih
stvari
.
Njegove
trgovske
ladje
—
tako
je
pripovedoval
—
so
videle
v
zadnjih
dneh
v
danskih
pristaniščih
nenavadno
živahno
gibanje
in
velike
bojne
priprave
danskih
bojnih
ladij
.
Kam
misli
mahniti
Sven
Astridson
z
njimi
?
Nad
Norvežane
pač
ne
:
tja
mu
ne
puste
njegovi
vazali
.
Na
Angleško
tudi
ne
:
nima
tam
kaj
iskati
;
črne
žemljice
vendar
ne
bode
iskal
za
svoje
vojnike
na
tako
daljnih
tleh
,
angleški
kralj
Harald
pa
—
kakor
splošno
znano
—
ne
pozna
lepše
zabave
in
krasnejšega
razvedrila
,
kakor
tujcem
vsiljivcem
kopati
v
črni
žemljici
hladne
grobe
.
Nad
Slovene
pojde
,
nad
Bodriče
ali
Ljutiče
.
Najbrže
nad
Bodriče
,
da
svojo
hčer
Sirito
zopet
posadi
na
bodriški
prestol
.
Krut
naj
bode
torej
s
svojci
Bodriči
pripravljen
na
napad
s
severne
strani
.
Kar
ima
njegovega
rujanskega
brodovja
v
ljubeškem
pristaniču
,
naj
ga
le
še
svobodno
obdrži
,
saj
ima
on
doma
pred
Rujano
še
dovolj
ladij
,
da
se
lahko
postavi
v
bran
slehernemu
sovražniku
.
Naj
Krut
le
z
vsemi
močmi
brani
lepo
knezovino
bodriško
!
Pa
je
moral
mladi
bodriški
nadknez
ostati
v
Ljubeku
in
pričakovati
morebitnega
danskega
napada
.
Toda
tega
ni
pričakal
,
dasi
ga
je
pričakoval
nekam
vesel
,
češ
da
bode
to
zopet
prilika
,
da
se
proslavi
z
bojno
slavo
.
Pričakal
pa
je
kmalu
kmalu
žalno
poročilo
o
pobegu
,
oziroma
izginu
Pluzonove
hčerke
Slavice
.
S
hitrostjo
lastavičjo
je
priletel
v
Ljubek
oskrbnik
domovodja
Pluzonove
hiše
in
sporočil
,
je
da
gospodična
Slavica
nekam
izginila
,
kakor
dim
iz
dimnika
,
kakor
kamen
,
če
se
ga
vrže
v
vodo
.
Vse
je
popustila
,
dragocene
obleke
svoje
,
bogate
zaklade
,
lepo
zasebno
last
in
premoženje
,
pa
je
prešla
v
tihi
noči
s
staro
Godislavo
—
kdovekam
?
Zaman
so
povpraševali
drugo
jutro
on
in
družinčad
po
nji
:
kje
je
,
ali
jo
je
kdo
videl
,
kam
je
izginila
tako
nenadno
,
tako
skrivnostno
?
Ni
je
bilo
pa
ni
bilo
.
Nihče
v
mestu
ni
nič
vedel
o
nji
.
Morda
je
šla
v
kak
sosednji
grad
,
h
kakšnemu
znanemu
vlastelinu
prijatelju
na
izlet
,
na
razvedrilo
,
ali
pa
iskat
tolažbe
;
zadnje
dni
po
materini
smrti
je
bila
sploh
tako
žalostna
,
potrta
,
sama
zase
,
molčeča
,
pobita
,
da
,
popolnoma
ubita
.
Pa
je
morda
šla
iskat
razvedrila
in
tolažbe
in
nalašč
skrivoma
:
svojeglavna
in
nagajiva
je
bila
tako
vedno
.
Pa
prešel
je
po
njenem
izginu
dan
prvi
;
prešel
dan
drugi
,
dan
tretji
,
a
nje
in
starice
Godislave
ni
bilo
od
nikoder
.
Pa
da
bi
bila
vsaj
kaj
naročila
,
kaj
in
kako
naj
se
vrši
doma
,
in
sporočila
,
kam
gre
in
kdaj
se
vrne
!
Toda
ni
besedice
ni
črhnila
.
Zeleni
blisk
švigne
iz
oblakov
,
šine
,
izgine
in
premine
.
In
prav
tako
je
preminila
ona
z
Godislavo
.
Oskrbnik
domovodja
je
začel
resnejše
poizvedovati
po
nji
in
zasledovati
njen
izgin
.
Mogoče
da
se
je
kje
ponesrečila
:
v
nori
gori
,
kamor
je
tako
rada
hodila
po
jagodke
in
maline
in
še
rajši
po
divjačino
,
ali
v
studeni
,
leni
potuhnjeni
vodi
,
kamor
se
je
tako
rada
hodila
kopat
ali
se
v
čolničku
vozit
.
Mogoče
tudi
,
da
so
jo
zajeli
in
ujeli
roparji
.
Kdo
ve
?
Poslal
je
hlapce
na
vse
strani
.
Toda
nobeden
mu
ni
prinesel
upanih
trdnih
in
zanesljivih
poročil
o
Slavici
.
Samo
toliko
so
mu
vedeli
sporočiti
vrnivši
se
hlapci
odposlanci
,
da
so
nekateri
naselniki
ob
tešinski
cesti
pravili
,
da
so
oni
dan
videli
iti
proti
solnčnemu
zapadu
dve
siromašno
oblečeni
ženski
,
in
da
je
bila
mlajša
čudovito
podobna
Pluzonovi
hčerki
Slavici
:
sicer
je
imela
pokrivalo
pregrinjalo
potegnjeno
globoko
doli
črez
oči
,
a
vendar
je
izpod
n
;
ega
tuintam
prisijal
solnčen
obrazek
,
do
cela
sličen
solnčnemu
obrazku
Pluzonove
hčerke
.
Pavsi
ti
naselniki
poročniki
so
slovesno
izjavljali
,
da
so
se
uajbrže
motili
:
bogata
Pluzonova
hči
pač
ne
bode
hodila
v
tako
siromašni
obleki
in
peš
!
Sploh
sta
se
pa
potujoči
ženski
,
kar
sta
le
mogli
,
ogibali
hiš
:
brešna
sta
morali
imeti
sami
zadosti
s
seboj
.
Šli
sta
počasi
in
mirno
po
cesti
proti
zapadu
.
Kdo
bi
ju
zasledoval
in
popraševal
,
kam
?
...
Oskrbnik
domovodja
si
je
belil
glavo
,
kaj
naj
stori
.
„
Že
vem
,
kaj
“
,
je
zaključil
dolgo
razmišljevanje
in
reševanje
tega
vprašanja
,
„
k
nadknezu
grem
.
On
naj
zasleduje
Slavico
,
če
hoče
,
jaz
je
ne
bodem
več
.
Pluzonov
dom
je
itak
sedaj
n
egov
;
njemu
moram
iti
sporočit
izgin
gospodične
Slavice
in
obenem
se
mu
priporočit
,
da
me
obdrži
v
dosedanji
službi
.
“
Tako
je
dejal
stari
domovodja
Pluzonove
hiše
,
ki
je
bil
zraven
takrat
,
ko
je
gospodarica
Zorana
delala
oporoko
,
pri
kateri
je
Slavico
razdedinila
in
vse
zapustila
nadknezu
Krutu
.
Nalašč
ga
je
bila
prekanjena
Zorana
umiraje
poklicala
k
svoji
smrtni
postelji
,
da
bi
bil
kot
najstarejši
hišni
streže
,
kot
star
oskrbnik
,
priča
njene
oporoke
:
slutila
je
namreč
in
vedela
že
naprej
,
da
se
Slavica
ne
bode
upognila
njenemu
pogoju
naj
se
odpove
krščanski
veri
,
če
noče
,
da
jo
razdedini
:
torej
naj
bode
stari
domovodja
priča
,
koga
postavi
za
glavnega
dediča
.
In
stari
Pluzonov
domovodja
je
storil
iz
besede
dejanje
pa
je
zdirjal
v
Ljubek
,
ko
je
izvedel
,
da
je
nadknez
iz
mesta
Labinbrega
odrinil
v
to
Gotšalkovo
prestolnico
...
Vse
podrobnosti
o
Slavičinem
vedenju
v
zadnjem
času
in
o
njenem
izginu
,
oziroma
pobegu
,
je
hotel
Krut
izvedeti
.
In
domovodja
mu
je
drage
volje
tudi
vse
povedal
,
kar
je
sam
vedel
in
kar
je
bil
opazil
.
Žalosten
,
do
smrti
žalosten
je
bil
mladi
nadknez
teh
poročil
.
Kako
bi
ne
bil
,
ko
je
videl
,
da
vse
lepe
zelene
cvetice
nadice
njegovega
srca
venejo
in
usihajo
kakor
povrtne
rožice
ob
jesenski
slanci
!
Obupal
pa
vendar
še
ni
.
Starega
oskrbnika
Pluzonove
hiše
je
nagradil
za
njega
gorečnost
in
trud
ter
ga
milostno
odpustil
nazaj
v
Velegost
:
naj
le
še
dalje
obdrži
domovodstvo
na
Pluzonovem
dvoru
tako
vneto
in
goreče
kot
doslej
:
on
,
nadknez
,
se
popolnoma
zanese
nanj
.
Potem
je
pa
hitro
razposlal
najpretkanejše
bodriške
vojnike
,
ki
so
se
oglasili
in
izjavili
,
da
dobro
poznajo
Slavico
in
tudi
vso
deželo
,
naokrog
kot
oglednike
z
naročilom
,
da
morajo
pa
morajo
iztekniti
Pluzonovo
hčerko
Slavico
.
Njihov
trud
bode
obilno
poplačan
.
Pa
toliko
da
jih
je
razposial
,
je
že
prišlo
novo
Jobovo
obvestilo
:
kako
ga
je
saksonski
vojvodič
prekanil
,
napadel
jugovzhodne
njegove
pokrajine
,
jih
grozno
opustošil
,
ljudi
pobil
na
kupe
pa
jo
potem
z
mastnim
plenom
odkuril
nazaj
črez
Labo
s
korakom
tako
hlastnim
,
da
mu
niso
mogli
zabraniti
prehoda
bodriški
voji
,
ki
so
od
Labinbrega
skakali
bednim
rojakom
napadancem
na
pomoč
.
Seveda
,
tudi
če
bi
bil
izvedel
to
vest
še
ob
isti
uri
,
ko
so
Saksonci
preplovili
Labo
reko
in
vdrli
v
bodriško
ozemlje
,
bi
kar
v
trenutku
ne
bil
mogel
zbrati
velike
vojne
in
poleteti
z
njo
v
jugovzhodne
krajine
:
saj
ni
imel
orlovih
kril
,
daljava
pa
tako
velika
!
Hudo
pa
mu
je
bilo
za
človeškimi
žrtvami
in
zaplenjenim
blagom
zvestih
podložnikov
,
tako
hudo
,
da
je
prejemši
to
vest
od
žalosti
in
jeze
kar
škrtal
z
zobmi
,
ker
napadenim
podanikom
ni
mogel
priti
na
pomoč
.
Navzlic
svojemu
neprikupljivemu
imenu
je
bil
Krut
—
takrat
še
vsaj
—
krotak
in
dobrega
,
sočutnega
srca
,
dasi
včasih
malo
prenagle
jezice
.
Toda
še
ni
prebolel
te
nenadne
nezgode
,
pa
je
dobil
novo
presenetljivo
poročilo
,
presenetljivejše
od
vseh
prejšnjih
.
Mladec
seljak
,
malokaj
še
otrok
,
je
prihajal
v
Ljubek
pred
nadknežji
dvorec
in
prišedši
do
grajske
straže
izjavil
,
da
bi
rad
prišel
do
kneza
;
ima
imenitno
pisanje
za
njega
.
Iz
njegovega
,
sicer
nenavadno
bistrega
,
a
otroško
nedolžnega
in
kot
studenčnica
jasnega
pogleda
je
odsevala
gola
odkritost
njegovih
besed
in
njegovega
srca
;
zato
ga
je
dvorna
straža
brez
ugovora
pustila
k
nadknezu
.
Le-ta
je
prihajača
mladca
prijazno
vzprejel
in
radovedno
odprl
pismo
,
ki
ga
je
odposlanček
izvlekel
iz
torbice
in
mu
ga
vročil
.
Nadknez
je
čital
,
čitajoč
pa
strmel
in
bledel
.
Kako
se
je
pa
glasilo
pisanje
?
„
Krasni
knezovič
rujanski
!
Nebratski
pozdrav
in
pekoč
poljub
od
starega
tvojega
nasprotnika
,
Gotšalkovega
vojnika
Gojnika
!
Vedi
in
znaj
,
da
vkljub
dejstvu
,
da-si
ti
moj
krut
protivnik
,
sem
vendar
rešil
tvojo
prijatelico
milico
,
Pluzonovo
hčerko
Slavico
,
iz
smrtne
zadrge
in
iz
Moraninega
naročja
.
Kar
ob
kratkem
ti
povem
:
Pluzonova
hčerka
je
ostavila
rojstni
in
dedni
dom
in
šla
v
svet
.
Kam
?
Iz
kakšnega
namena
?
To
bi
znala
sama
najboljše
povedati
.
Šla
je
iz
mesta
Velegosta
in
potujoč
morala
skozi
nek
gozdiček
.
Tam
jo
je
pa
z
bodalcem
v
roki
in
s
smrtoželjnimi
nameni
pričakoval
velegrajskega
posadnika
Gneva
vojnik
,
z
imenom
Vrel
.
Najela
ga
je
bila
Gnevova
hči
Vanda
,
ki
vsa
nori
za
teboj
pa
bi
rada
s
poti
spravila
svojo
tekmico
,
tvojo
dragico
Slavico
.
Jaz
in
sosluživec
moj
Godimir
sva
preprečila
zločinski
namen
vojnika
Vrela
.
Tega
lopova
smo
ubili
,
Slavico
pa
rešili
.
Pa
da
bi
ljudje
,
zlasti
Gnev
in
Vanda
,
vedeli
,
za
kakšno
boleznijo
,
kakšne
smrti
je
umrl
lopov
Vrel
,
sem
ga
zapeljal
pred
Velegrad
in
ga
odložil
na
travnik
tik
ceste
in
mu
vteknil
med
prste
‚
mrliški
ogled
‘
.
Mrtveca
je
moral
ta
ali
oni
videti
in
sporočiti
to
najdbo
posadniku
Gnevu
in
Vandi
.
No
,
ta
dva
sta
zatrdno
hitro
poizkusila
razglasiti
ono
listino
,
mrliško
oglednico
,
za
izmišljeno
,
ponarejeno
.
Tebi
vsaj
je
zatrdno
nista
poslala
na
ogled
,
hahaha
!
Torej
ti
moram
ta
dogodek
sporočiti
jaz
,
tvoj
neprijatelj
,
ker
ti
ga
zatrdno
ni
sporočila
tvoja
prijateljica
Vanda
.
Pa
še
nekaj
naj
dodam
.
Ko
se
je
zadnjič
zaradi
tega
hotela
Gnevova
hčerka
zmaščevati
nad
menoj
in
mojim
sosluživcem
Godimirom
,
ko
je
naju
kanila
napasti
iz
zasede
,
sva
jo
midva
prihitela
in
jo
krasno
kaznovala
za
hinavsko
nakano
.
Kako
?
—
Naj
ti
pove
ona
sama
;
le
vprašaj
jo
!
Sicer
pa
bodi
zdrav
,
knezoviče
rujanski
!
Na
svidenje
na
kakšnem
častnem
bojnem
polju
!
Vojnik
Gojnik
.
“
Nadknez
Krut
je
pri
čitanju
vedno
širje
odpiral
oči
in
vedno
bolj
prebledeval
.
Ko
je
pa
pisanje
prečital
do
konca
,
je
pogledal
kvišku
,
kakor
bi
od
zgoraj
pričakoval
zasnutka
in
pojasnila
skrivnostno
zavitemu
temu
pisanju
,
potlej
se
pa
obrnil
k
mladeniču
odposlančku
s
pogledom
bistrim
,
vladarskim
:
„
Od
kod
prihajaš
,
mladec
?
“
„
Od
daleč
.
Tam
od
Rene
,
če
veš
,
gospodar
,
kje
je
to
?
“
„
Približno
vem
.
Rena
je
mesto
ležeče
na
jugovzhodu
,
dan
hoda
odtu
.
Pa
kakšen
je
bil
človek
,
ki
ti
je
oddal
to
pismo
?
“
„
Lep
mladec
v
vojniškem
odelu
.
“
„
Ali
je
bil
sam
?
“
„
V
našo
hišo
je
prišel
sam
.
To
je
bilo
na
večer
.
Pa
je
vprašal
otca
,
ali
bi
hotel
nesti
važno
pismo
poročilo
iz
mesta
Labinbrega
k
nadknezu
v
Ljubek
.
Lep
dar
dobi
za
to
pot
;
kolikor
hoče
,
ker
se
silno
mudi
.
Samo
previdno
,
lisičino
zvito
mora
hoditi
:
nikomur
ne
pokazati
pisma
poročila
!
“
„
Taki
prošnji
in
želji
se
lahko
ugodi
“
,
je
odgovoril
otec
.
„
Zakaj
ne
?
A
da
nihče
ne
bode
kaj
hudega
slutil
o
vsebini
pisma
,
je
boljše
,
da
ga
ponese
v
Ljubek
moj
sinko
Zdenko
.
Mladca
pač
ne
bode
nihče
sumničil
.
“
„
Dobro
.
Prav
imaš
“
,
je
odgovoril
vojnik
.
„
Ali
mladec
koj
lahko
odpotuje
?
Mudi
se
.
“
„
Lahko
.
Saj
smo
že
odvečerjali
.
Zdenko
,
pripravi
konja
!
“
mi
je
velel
otec
.
„
In
kmalu
je
bilo
vse
potrebno
pripravljeno
.
Pa
sem
odrinil
in
došel
sem
.
“
„
Dobro
,
vrlo
dobro
,
mladec
;
si
že
priden
.
Pa
povej
mi
še
to
:
Kam
je
potem
odšel
oni
vojak
?
“
„
Pri
nas
je
popil
nekoliko
medice
,
pošteno
plačal
,
plačal
tudi
meni
pot
sem
in
nazaj
,
pa
je
odjahal
proti
solnčnemu
vzhodu
.
“
„
Vrl
mladec
si
ti
.
Streže
Miroslav
,
postrezi
mladcu
z
jedjo
in
pijačo
!
“
—
—
Dečko
je
dobil
pod
gostoljubno
nadknezovo
streho
lepo
uteho
,
lepo
pokrepčilo
.
Nadknez
Krut
pa
ni
maral
,
se
ni
doteknil
nobenega
pokrepčila
:
gori
in
doli
je
hodil
po
sobi
,
zatopljen
v
misli
globoke
,
resne
,
žalostne
.
Ha
!
Koprive
je
dobil
v
Bodričih
za
jed
in
čemeriko
za
pijačo
!
Vse
je
nad
njim
.
Kot
kače
strupenjače
ga
ovijajo
in
stiskajo
notranje
in
zunanje
bolečine
.
Mili
bože
,
kaj
naj
stori
?
Kaj
more
storiti
?
Nič
.
Saj
ne
more
nič
.
Pač
.
V
Velegrad
bi
lahko
pohitel
in
se
tam
natančnejše
poučil
,
v
koliko
je
resnično
to
poročilo
.
Od
Gneva
in
Vande
bode
vse
izvedel
,
izvedel
tudi
kaj
o
ubegli
Slavici
—
—
„
Gospodarice
!
Moj
naklon
in
pozdrav
!
“
Po
sobi
gori
in
doli
hodeči
in
v
resne
misli
zatopljeni
Krut
se
je
ozrl
:
svečenik
Slavomir
je
stal
pri
vratih
globoko
se
priklanjajoč
,
zraven
pa
nekam
poredno
se
smehljajoč
.
Po
deželi
je
hodil
zadnje
mesece
neutrudljivi
starec
svečenik
,
vzpostavljal
staroversko
bogoslužje
in
podžigal
in
vnemal
ljudstvo
za
stare
slovenske
bogove
.
Delo
mu
je
šlo
gladko
izpod
rok
:
saj
kdo
si
je
upal
delati
zapreke
in
se
ustavljati
prvemu
zaupniku
svetovalcu
nadknezovemu
!
In
ustavljati
se
mu
tudi
še
zato
nihče
ni
upal
,
ker
je
hodil
po
deželi
z
oboroženimi
spremljevalci
,
s
Krutovimi
vojniki
.
Po
deželi
je
hodil
,
po
mestih
,
trgih
in
selih
,
in
neumorno
pa
tudi
sadonosno
oznanjal
slavo
starih
bogov
.
Zopet
so
vstajali
s
tal
hramovi
,
posvečeni
starim
slovenskim
bogovom
:
Triglavu
,
Radigostu
,
Svarožiču
in
Besimiru
.
Zopet
so
doživeli
poedini
posebni
kameni
,
vrelci
,
gozdi
,
gaji
in
poedina
drevesa
posebno
čast
,
da
so
jih
prihajali
Bodriči
počaščevat
kot
kraje
,
kot
predmete
,
ki
v
njih
stanujejo
božanstva
.
In
tudi
poedine
sulice
,
vtaknjene
v
vitke
stebre
,
in
poedina
orožja
,
šlemi
in
oklopi
so
zadobili
prejšnjo
čast
,
da
so
veljali
za
predstavljalce
staroslavnih
bogov
.
Vse
krajine
,
vsa
bodriška
plemena
je
obiskal
stari
svečenik
in
ogreval
in
navduševal
narod
za
staro
vero
,
nastavljal
svečenike
,
gradil
svetišča
in
posvečeval
in
blagoslavljal
loge
in
gaje
—
—
„
Slavomir
,
ti
tukaj
!
Kdo
bi
te
bil
pričakoval
!
Pozdravljen
!
Sedi
!
Kdaj
si
pa
prišel
?
“
je
z
glasom
iznenadenim
,
presenečim
prišlecu
odzdravljal
Krut
.
„
Ravnokar
.
Prekinil
sem
svoje
blagovestniško
potovanje
po
deželi
pa
sem
te
prišel
pozdravit
in
pogledat
.
Pa
kakšnega
te
vidim
?
Kaj
naj
pomeni
ta
mrak
,
ta
senca
,
ta
tema
na
tvojem
obrazu
?
“
„
Da
sem
nesrečen
,
žalosten
.
“
„
Ti
nesrečen
!
Ti
bi
imel
vzrok
biti
žalosten
!
Veš
,
kaj
pravi
pesem
o
naših
prednikih
Slovenih
?
‚
Živeli
so
v
lesu
,
molili
h
kolesu
—
solncu
‘
.
In
ta
pesem
in
resnica
njenega
besedila
je
sedaj
med
Bodriči
zopet
prišla
do
svoje
upravičene
veljave
Oživeli
so
lesi
,
zašumeli
gaji
,
zašuštele
lipe
.
Vsa
dežela
je
—
staroslovenska
.
Nobenega
Nemca
naselnika
kristjana
ni
več
v
nji
.
Vsi
so
pobegnili
.
Čemu
si
torej
pobit
in
žalosten
?
Naše
žito
je
že
v
polnem
klasju
,
je
že
latnato
,
že
brinito
.
In
po
našem
nebu
zopet
hodi
krasna
,
oblasta
,
solnčna
mladenka
.
“
„
Briga
me
ta
mladenka
,
če
je
pa
moja
izginila
,
preminila
!
“
„
Ne
razumem
te
.
A
da
,
knežnja
Viljenica
?
To
misliš
?
“
„
Ne
.
Ona
mi
ni
sedaj
v
mislih
.
Naj
le
mirno
spi
v
naročju
Moraninem
!
“
„
Katera
pak
?
Povej
mi
vendar
odkrito
.
“
„
Pluzonova
hčerka
.
“
„
Slavica
?
“
„
Da
.
“
„
Kaj
pa
je
z
njo
?
Saj
je
vendar
še
živa
,
ne
?
“
„
Kdo
ve
!
Izginila
je
z
doma
kot
dim
,
kot
strah
.
“
In
mladi
nadknez
je
pripovedoval
sivolasemu
svečeniku
z
glasom
žalostnim
,
malokaj
jokajočim
,
koliko
in
kaj
vse
je
imel
zadnji
čas
opraviti
s
Slavico
:
da
je
izpregla
vero
v
stare
bogove
in
zopet
postala
kristjana
,
da
je
tudi
od
njega
zahtevala
,
naj
se
pokristjani
,
če
hoče
,
da
bode
ona
njegova
,
in
kako
skrivnostno
je
sedaj
izginila
...
„
Ne
bodi
zato
žalosten
“
,
je
potrtega
nadkneza
očetovsko-milo
tolažil
Slavomir
.
„
Slavica
je
hudomušna
,
navihana
,
nagajiva
mladenka
.
Nalašč
se
je
kam
skrila
,
da
bi
ljudi
zbegala
,
da
bi
jo
s
šumom
in
hrumom
iskali
.
“
„
Iskali
so
jo
že
po
vsem
Velegostu
in
vsi
okolici
;
toda
zaman
.
Sedaj
sem
jaz
poslal
sle
oglednike
po
deželi
.
Če
jo
bodo
kje
izteknili
!
Toda
težko
,
težko
,
če
se
je
do
sedaj
znala
tako
skrivati
!
“
„
Našla
se
bode
,
če
je
le
še
živa
.
In
živa
je
zatrdno
,
le
meni
verjemi
!
Tako
skrivnostno
je
izginila
!
Hm
,
nalašč
je
to
naredila
!
“
„
Po
življenju
so
ji
pa
vendar
stregli
!
“
In
Krut
je
pripovedoval
,
kaj
je
ravnokar
izvedel
:
kako
je
velegrajskega
posadnika
Gneva
hči
kanila
s
poti
spraviti
Pluzonovo
hčerko
.
„
Ne
verjamem
“
,
je
z
glavo
majaje
odvrnil
svečenik
.
„
Sicer
sem
pa
tako
sam
namenjen
v
kratkem
iti
v
Velegrad
pa
bodem
poizvedel
,
kako
in
kaj
.
“
„
Pa
mi
bodeš
prišel
povedat
.
“
„
Zatrdno
.
Zanesi
se
na
me
:
golo
resnico
bodeš
izvedel
iz
Slavomirovih
ust
.
“
„
Prav
.
Hvaležen
ti
bodem
.
Iz
Vande
pa
moraš
izvleči
,
kje
je
Pluzonova
hči
;
ona
mora
že
vedeti
,
ki
jo
je
hotela
dati
zavratno
umoriti
.
Poizvedi
in
pridi
koj
vse
povedat
svojemu
knezu
!
“
„
Saj
sem
ti
rekel
:
zanesi
se
name
!
“
—
Nadknez
se
je
zanesel
,
a
izvedel
ni
gole
resnice
.
Gnev
in
Vanda
sta
bila
že
toliko
pametna
,
da
sta
tudi
staremu
hišnemu
prijatelju
Slavomiru
znala
omiliti
oči
in
ga
prevarati
.
Oba
sta
bila
pretkanca
predljanca
,
nič
manj
kot
Vrel
.
Samo
da
sta
imela
večjo
srečo
kot
umorjeni
vojnik
.
„
Sto
sreč
,
da
sva
midva
prva
našla
mrtveca
!
“
je
bil
vzkliknil
posadnik
Gnev
,
takrat
ko
je
z
Vando
na
jutranji
šetnji
pred
Velegradom
zapazil
ubitega
svojega
vojnika
.
Sicer
sta
se
bila
oba
,
zlasti
še
Vanda
,
silno
prestrašila
,
ko
sta
zagledala
mrliča
in
prečitala
listek
,
‚
mrliški
ogled
‘
,
ki
ga
je
mrtvec
držal
med
prsti
.
Toda
Gnev
si
je
znal
hitro
pomagati
.
„
Jadrno
v
mesto
nazaj
sporočit
našincem
vojnikom
,
da
pridejo
po
tovariša
mrliča
!
“
je
velel
odločno
,
ko
se
je
nekoliko
oddehnil
od
prvega
presenečenja
,
vzel
pisanje
s
seboj
pa
odprhnil
s
hčerjo
nazaj
proti
Velegradu
.
„
Umorjenega
sva
našla
,
tako
bodeva
govo
rila
.
Gorje
morilcu
,
če
ga
zasledim
!
O
pismu
pa
bogvaruj
kaj
izdati
!
“
je
zabičaval
Vandi
.
Vojnikom
kakor
tudi
Velegrajcem
meščanom
se
seveda
še
sanjalo
ni
,
zakaj
je
bil
Vrel
umorjen
,
kdo
ga
je
pravzaprav
poslal
v
smrt
.
Nihče
ni
črhnil
sumljive
besedice
.
Sicer
pa
tako
nikomur
ni
bilo
dosti
za
njega
.
„
Svet
bode
brez
njega
lepši
.
Enega
lopova
menj
!
“
so
govorili
Velegrajci
,
ko
so
vojniki
pokopavali
Vrela
.
Kmalu
je
bil
vsem
iz
spomina
,
izvzemši
posadnikovo
hčerko
Vando
.
Tej
Vrel
,
oziroma
njega
skrivnostni
umor
,
ni
hotel
iz
glave
in
dolgo
dolgo
se
zaradi
njega
ni
mogla
pomiriti
in
potolažiti
.
Hudo
ji
je
bilo
,
da
se
ji
je
izjalovil
načrt
,
pa
Kruta
se
je
bala
,
neznansko
bala
:
kaj
bode
,
če
izve
!
Sicer
je
bil
otec
oni
listek
,
‚
mrliški
ogled
‘
,
vpričo
nje
raztrgal
na
drobne
koščke
,
in
ljudje
o
Vrelovem
umoru
niso
več
niti
besedice
spomnili
,
vendar
ji
je
srce
še
dolgo
dolgo
močno
bilo
:
kaj
,
če
izve
o
njeni
grdi
nakani
Krut
.
No
,
sčasoma
se
je
vendarle
pomirila
in
se
uspavala
v
sladko
spanje
in
brezskrbnost
.
Tudi
če
bi
prišla
njena
skrbna
črna
nakana
na
kak
način
na
dan
—
jo
nič
več
ne
skrbi
:
utajila
bode
vse
,
pa
bode
mir
!
In
imenitno
je
vse
utajila
koj
prvemu
izpraševalcu
o
onem
skrivnostnem
Vrelovem
umoru
,
svečeniku
Slavomiru
,
ko
je
s
tozadevnimi
vprašanji
dospel
iz
Ljubeka
v
Velegrad
.
In
tudi
posadnik
Gnev
ni
hotel
nič
vedeti
o
stvari
.
Tajila
je
Vanda
seveda
in
tajila
še
odločnejše
,
da
bi
bila
v
zadnjem
času
prišla
v
kak
stik
z
vojnikoma
Gojnikom
in
Godimirom
,
in
da
sta
jo
krasno
kaznovala
za
njeno
maščevalno
nakano
,
kakor
pravi
Gojnik
v
pismu
na
nadkneza
Kruta
.
O
-
tej
zadnji
svoji
dogodivščini
nezgodi
je
tako
že
prej
molčala
tudi
pred
otcem
.
Toda
lepa
je
pa
bila
le-ta
,
tega
ne
more
nihče
tajiti
.
Oni
viharni
večer
,
ko
je
‚
rujanska
‘
vojniška
trojica
hotela
obiskati
gospoda
Tugumira
,
pa
jih
je
prehitela
nevihta
,
da
so
morali
iti
vedrit
v
preprosto
predmestno
krčmo
na
južni
strani
Vranovega
,
kjer
so
vedrili
tudi
Tugumir
in
njega
vnukinja
in
tudi
Vanda
in
Radoslavova
gospodična
,
je
bila
Tugumirova
zlatolaska
Slavina
šla
vun
za
Vando
in
njeno
spremljevalko
skrivaj
poslušat
in
poizvedovat
,
kaj
mislita
narediti
,
ko
sta
naenkrat
tako
naglo
vstali
in
vkljub
plohi
sklenili
iti
v
Vranovo
.
In
kaj
je
slišala
,
kaj
poizvedela
?
„
Ti
,
koliko
hlapcev
imate
pri
vas
?
“
je
pred
pragom
vprašala
Vanda
svojo
spremljevalko
.
„
Dva
“
,
je
odgovorila
gospica
Radoslavova
.
„
Dobro
.
Pojdiva
po
nju
.
Pa
bodemo
te
navidezne
Rujance
pričakali
na
njih
potu
v
Vranovo
v
gozdičku
v
zasedi
in
jih
lepo
ujeli
,
potem
pa
izročili
nadknezu
.
“
Hišni
hlapec
je
pripeljal
iz
hleva
osedlana
konja
.
Vanda
in
nje
spremljevalka
sta
skočili
na
nju
in
vkljub
siloviti
plohi
zdirjali
proti
Vranovemu
.
Slavina
je
pa
potiho
hitela
povedat
njun
pogovor
‚
rujanski
‘
trojici
v
stransko
sobo
.
„
Hvala
ti
,
Slavina
!
“
je
dejal
Gojnik
.
„
Le
pojdi
nazaj
v
‚
hišo
‘
in
sporoči
tatku
naš
prisrčni
pozdrav
.
Reci
,
da
nam
je
zelo
žal
,
da
ne
moremo
z
njim
govoriti
,
ne
moremo
,
ker
ne
smemo
.
K
vam
smo
bili
sicer
namenjeni
,
toda
sedaj
,
ko
nas
je
videla
Vanda
,
ne
smemo
,
da
ne
pade
na
vas
kak
sum
.
Mi
moramo
nazaj
;
prej
pa
bodemo
Vandi
nekaj
naredili
in
ji
v
tej
črni
noči
posvetili
,
da
jo
bode
pomnila
celo
življenje
.
Povej
tatku
,
da
nam
gre
vse
po
sreči
.
Le
molita
še
naprej
za
nas
.
Črez
noč
pa
je
najbolje
,
da
kar
tukaj
ostaneta
,
da
ne
bode
nihče
mogel
sumničiti
gospoda
Tugumira
zastran
dejanja
,
ki
ga
mislimo
mi
nocoj
še
izvršiti
.
Sicer
se
pa
—
upam
—
kmalu
zopet
vidimo
.
Z
Bogom
,
Slavina
!
Na
svidenje
!
“
Zlatolaska
Slavina
je
z
objokanimi
očmi
odšla
k
tatku
v
‚
hišo
‘
;
‚
rujanska
‘
trojica
je
pa
plačala
in
odpeketala
v
črno
noč
proti
Vranovemu
,
Vandi
napravit
ponočno
šolo
učilnico
.
In
kakšna
je
bila
ta
?
Sredi
gozda
se
je
na
Gojnikovo
povelje
‚
rujanska
‘
trojica
ustavila
.
„
V
zasedo
,
tik
ceste
!
“
je
veleval
pogumni
mladec
pretkanec
.
„
Pa
tiho
čakajmo
!
Ti
ujče
Jaroslav
,
na
levo
stran
,
gospodična
Slavica
in
jaz
na
desno
!
Tebi
,
ujče
,
prepustim
enega
hlapca
,
da
ga
potolčeš
s
kijem
;
jaz
si
privoščim
drugega
in
zraven
še
Vando
,
ti
pa
njeno
spremljevalko
.
Seveda
žensk
ne
bodemo
morili
;
jima
bodemo
dali
že
drugo
zasluženo
kazen
!
“
In
skrili
so
se
v
zasedo
,
čakali
in
kmalu
tudi
pričakali
svoje
zopernike
.
In
zgodilo
se
je
,
kakor
je
bil
stvar
zamislil
Gojnik
.
Nič
zla
sluteč
,
pač
pa
zlo
hoteč
in
želeč
,
so
tiho
,
peš
,
prišli
po
cesti
iz
Vranovega
Vanda
,
nje
prijateljica
,
spredaj
pred
njima
pa
najeta
hlapca
.
Ravno
so
se
ustavili
sredi
šume
,
češ
tukaj
je
najlepša
prilika
za
zahrbtni
napad
.
A
že
sta
oba
hlapca
ležala
na
tleh
:
enega
je
pobil
Jaroslav
,
enega
Gojnik
.
Mladenki
sta
zakričali
in
hoteli
pobegniti
nazaj
,
a
že
sta
ju
držala
Gojnik
in
Jaroslav
.
„
Roparski
morilec
oziroma
zavratna
morilka
sicer
zasluži
vrvico
okoli
vratu
;
ti
pa
še
te
nisi
vredna
,
veš
,
ti
hinavska
Gnevova
hči
!
K
drevesu
te
bodem
privezal
,
pa
stoj
tu
v
nalivu
,
dokler
se
te
ne
usmili
kak
Samaritan
.
Ti
,
ujče
Jaroslav
,
pa
isto
napravi
z
Radislavovo
!
“
je
veleval
Gojnik
.
In
v
trenutku
sta
bili
obe
mladenki
zvezani
in
privezani
k
drevesoma
.
„
Na
zdravje
,
Vanda
!
Pozdravi
lopova
otca
!
“
je
še
zaklical
hudomušni
Gojnik
.
In
‚
rujanska
‘
trojica
je
odpeketala
proti
zahodu
.
Še
le
v
Reni
se
je
ustavila
.
Od
tam
je
Gojnik
poslal
Krutu
v
Ljubek
ono
pisemce
po
mladcu
Zdenkotu
,
potem
je
pa
trojica
odrinila
proti
jugu
na
Saksonsko
.
Vando
in
njeno
tovarišico
je
bil
še
le
drugo
jutro
iz
obupnega
položaja
rešil
logar
.
Za
bogato
nagrado
je
obljubil
,
da
bode
molčal
,
v
kakšnem
stanju
ju
je
dobil
.
In
mož
je
bil
mož-beseda
in
je
res
molčal
.
Vanda
in
Radoslavova
sta
pa
tudi
molčali
kot
zid
,
da
ne
bi
svet
izvedel
o
njunem
osramočenju
.
To
nezgodno
dogodivšino
je
Vanda
kajpada
zanikavala
tudi
svečeniku
Slavomiru
,
in
sicer
kar
najodločnejše
.
„
Čemu
bi
izdajala
,
kakšno
sramoto
sem
doživela
?
“
si
je
govorila
.
„
In
čemu
bi
pravila
,
v
kakšni
družbi
,
v
kakšnem
odelu
sem
videla
Pluzonovo
hčer
?
Nadknez
bi
jo
zasledoval
,
zasledil
,
in
ji
vkljub
temu
,
da
jo
je
dobil
v
družbi
svojih
zopernikov
,
vse
odpustil
in
jo
ljubil
naprej
.
Torej
je
boljše
molčati
o
tem
dogodku
!
“
In
je
stanovitno
molčala
in
vse
trdovratno
pritajevala
.
Svečenik
Slavomir
ji
je
verjel
in
ko
ji
je
odhajaje
iz
Velegrada
krepko
stisnilr
oko
in
ji
šepnil
v
uho
:
„
No
,
bodeš
pa
ti
bodriška
kneginja
,
ko
je
Slavica
izginila
!
“
—
je
bila
popolnoma
pomirjena
in
potolažena
in
vsa
srečna
in
vesela
„
Cin
,
cin
,
cin
,
ali
ga
je
prevarala
Gnevova
pavica
!
—
Mileč
bogov
,
veliki
bogonadahnjeni
videč
—
pravi
narod
svečeniku
Slavomiru
.
In
vendar
je
tega
milca
bogov
posadnikova
hčerka
srakoperka
tako
krasno
osleparila
,
da
gre
s
praznimi
rokami
iz
Velegrada
k
nadknezu
v
Ljubek
.
Topot
so
ga
višnji
boži
pač
pozabili
navdahniti
.
Ničesar
ni
mogel
izvedeti
o
tem
,
po
kar
je
prišel
;
vse
mu
je
utajila
,
in
on
ji
je
vse
verjel
.
In
vendar
bi
bil
lahko
ponesel
odtu
nadknezu
v
Ljubek
tako
lepih
novic
,
da
bi
se
opravičeno
lahko
smejalo
vse
mesto
.
Smo
vile
že
srečnejše
kakor
svečeniki
;
me
pa
vse
izvemo
.
Poslušajte
,
posestrime
,
divjekrasno
novico
o
zadnji
dogodivšini
,
ki
jo
je
morala
doživeti
pavica
Vanda
.
Vila
oblakinja
Znojilka
mi
jo
je
zvečer
pripovedovala
.
Ono
besno-viharno
noč
,
ko
je
tako
strahovito
lilo
in
grmelo
,
je
Znojilka
jahala
na
svojem
vrancu
oblaku
pa
je
postala
nekoliko
nad
gostolisto
šumo
pred
Vranovem
.
In
kaj
je
videla
?
Poslušajte
!
“
In
govornica
—
poredna
vila
Radovanka
—
je
v
tiho
šumljajoči
noči
na
planinici
velegrajske
šume
radostno
sijajočih
oči
,
z
vidno
škodoželjnostjo
pripovedovala
vilam
posestrimam
,
kaj
je
ono
noč
naredila
iz
zasede
‚
rujanska
‘
vojniška
trojica
Vandi
in
njeni
prijateljici
Radoslavovi
.
„
Krasno
,
divno
!
“
so
vzklikavale
vile
,
ko
je
končala
Radovanka
svojo
povest
.
„
Zamislil
je
ta
imenitni
čin
zatrdno
pretkani
Gojnik
.
Živili
ga
boži
!
“
„
Kdo
drugi
!
Božanski
mladec
!
Enkrat
mu
pa
res
moram
dati
poljubček
solnčno
gorak
,
medeno
sladak
“
,
je
nadaljevala
Radovanka
.
„
To
je
bil
pa
enkrat
hladen
obliž
in
dobra
šola
za
prešerno
posadnikovo
srakoperko
!
Sedaj
seveda
hoče
vse
prikriti
,
vse
utajiti
.
Toda
ne
bodeš
!
Krut
bode
izvedel
za
grde
tvoje
nakane
;
če
mu
jih
ne
bode
nihče
izdal
,
mu
jih
bodem
nesla
na
uho
jaz
.
Sedaj
je
zopet
vsa
srečna
in
vesela
,
da
se
ji
je
tako
imenitno
posrečilo
preslepiti
Slavomira
starca
in
po
njem
Kruta
.
Ta
svečenik
Slavomir
,
da
mora
biti
tako
hitroveren
!
In
kaj
ji
je
prerokoval
pri
odhodu
:
da
bode
bodriška
kneginja
?
Ali
se
starcu
blede
ali
kaj-li
?
Videč
mu
pravijo
ljudje
.
Lep
videč
to
!
Naj
gre
vrane
osrečevat
s
takimi
prerokbami
!
Jaz
ti
pa
to
pravim
,
Vandica
—
in
videli
bodemo
,
čigava
bode
obveljala
—
Vandica
,
kolikrat
ti
bodem
pa
morala
še
reči
,
da
se
bodeš
opekla
,
da
ti
nikoli
ne
bodeš
bodriška
kneginja
,
nikoli
pa
nikoli
?
Pamet
,
pamet
!
Misliš
,
da
mladi
nadknez
sedaj
na
katero
drugo
misli
kakor
na
ubeglo
Slavico
!
Sedaj
jo
ima
šele
rad
!
Ej
,
domovina
,
zdravje
in
dragica
so
tako
lepa
,
bratsko-sestersko
podobna
trojica
:
človek
še-le
takrat
prav
ve
,
kaj
mu
je
domovina
,
ko
ga
več
ni
v
nji
;
kaj
je
zdravje
,
ko
je
izgubi
;
in
kaj
dragica
,
ko
ga
zapusti
!
In
njega
je
zapustila
dragica
Slavica
,
vsaj
začasno
,
in
sedaj
še-le
prav
ve
,
kako
mu
je
draga
,
kako
mu
je
prirastla
k
srcu
.
In
iskal
jo
bode
križem
sveta
.
Veš
?
To
ti
pravi
,
Vandica
,
vila
Radovanka
,
hčerka
planin
.
Cin
,
cin
,
cin
...
“
In
se
ni
motila
poredna
hčerka
planin
.
Če
bi
bila
mrzla
slanica
,
sovražna
sila
,
pomorila
,
oziroma
s
svojo
sicer
belo
,
a
nelepo
odejo
pokrila
vse
lepe
rožice
,
vse
bodriške
devojčice
,
bi
Krutu
ne
bilo
toliko
hudo
za
njimi
,
kakor
mu
je
bilo
hudo
za
Pluzonovo
hčerko
.
Sedaj
,
ko
mu
je
izginila
bogvekam
,
vidi
,
da
mu
je
prirastla
s
koreninami
močnimi
,
neizkorenljivimi
,
prav
v
sredo
srca
.
Ah
,
da
bi
vsaj
vedel
,
kje
je
!
Ali
kaj
,
ko
se
vsi
odposlani
sli
ogledniki
vračajo
k
njemu
s
praznimi
rokami
,
s
praznimi
izjavami
,
da
nihče
ničesar
ne
ve
o
Pluzonovi
gospodični
,
da
vkljub
vsem
naporom
niso
mogli
zaslediti
niti
najmanjšega
sledu
za
njo
.
In
tudi
Slavomir
se
je
vrnil
v
Ljubek
s
kratkim
,
suhim
poročilom
,
da
tudi
v
Velegradu
nihče
nič
ne
ve
o
Slavici
in
da
je
vse
zlagano
,
kar
mu
je
bil
pisal
oni
vojnik
Gojnik
.
„
Saj
je
ne
bode
nihče
zasledil
,
če
je
ne
pojdem
sam
iskat
!
Toda
kaj
,
ko
moram
zdeti
tu
v
Ljubeku
in
stražiti
obal
in
mesto
pred
danskim
navalom
!
Oj
,
rojenice
sojenice
,
kako
žalostno
usodo
ste
mi
prisodile
!
Samo
slanco
ste
mi
odločile
za
cvetice
nadice
mojega
srca
!
“
Tako
je
vzdihoval
mladi
nadknez
in
mračna
senca
se
mu
je
vsako
prečuto
noč
globlje
vsesavala
v
obraz
,
in
z
vsakim
jutrom
je
strupenejšaslanca
padala
na
njegove
zelene
cvetice
nadice
.
Zadnjič
zopet
prav
strupena
.
Halberstadski
škof
Burhard
je
zadnjič
—
to
je
bilo
na
zimo
Gospodnjega
leta
1067
—
nenadno
vdrl
v
deželo
sosedov
Ljutičev
in
z
ognjem
in
mečem
zmagoslavno
prodiral
naravnost
proti
Retri
,
v
staroslavno
Radegostovo
sveto
mesto
.
Zaman
so
ga
ustavljali
Ljutiči
;
deroči
povodnji
niso
bili
kos
.
Kako
rad
bi
jim
šel
Krut
pomagat
!
Kako
lepa
prilika
,
da
se
proslavi
in
potegne
k
sebi
Ljutiče
!
Kako
velikanskega
pomena
bi
bilo
,
če
bi
se
združili
ali
vsaj
sprijateljili
Ljutiči
z
Bodriči
!
Ne
,
pa
jim
ne
more
pohiteti
na
pomoč
,
ker
mora
ščititi
lastni
dom
!
Škof
Burhard
je
zmagovito
prodrl
v
Retro
,
odpeljal
svetega
Radegostovega
konja
in
se
na
njem
jezdeč
vrnil
na
Saksonsko
Koliko
osramočenje
za
Slovene
!
Kako
moreča
je
bila
ta
žalostna
vest
,
ta
nova
slanca
za
domoljubno
Krutovo
srce
!
—
—
Tam
doli
na
jugu
,
tam
pod
Labo
reko
pa
ni
padlo
zadnji
čas
nič
slane
.
Lepa
rožnata
jutra
so
tam
vstajala
,
jutra
s
svežimi
,
jasnimi
,
kot
jantar
prozornimi
,
deviško
čistimi
lici
,
z
lici
zdravega
,
nedolžnega
deteta
,
ki
prebudivši
se
iz
angelskih
sanj
steza
ročice
in
sili
iz
zibke
in
sobe
ven
na
dan
.
Taka
brezoblačna
jutra
so
tam
vstajala
!
Skoraj
vsako
sledeče
je
bilo
lepše
od
prejšnjega
in
vsako
je
napovedovalo
lepši
dan
in
obujalo
Fluzonovi
hčerki
lepših
cvetic
nadic
.
Slavica
je
bila
po
oni
dogodivšini
,
Vandinem
osramočenju
v
šumici
pred
Vranovem
,
z
Jaroslavom
in
Gojnikom
srečno
zopet
dosegla
Labo
,
jo
prešla
,
pa
topot
ne
preko
labinbreškega
mosta
,
preko
drugega
,
višje
gori
,
in
srečno
prišla
v
Bardevik
.
In
tam
je
našla
blagovestniška
trojica
že
lepo
snopje
,
svoje
setve
lepo
žetev
:
dosti
rojakov
kristjanov
,
pri
katerih
se
je
bila
oglasila
s
svojim
razglasom
in
pozivom
v
bodriški
deželi
,
je
že
našla
tukaj
zbranih
krog
knezoviča
Budivoja
.
Skrivaj
so
bili
ostavili
domove
in
se
brezsumno
in
brezšumno
,
ta
tukaj
,
ta
tam
,
prepeljali
črez
Labo
,
dospeli
v
Bardevik
in
se
ponudili
Budivoju
v
vojno
službo
.
Slavici
se
je
kar
samo
smejalo
,
ko
je
videla
zbrane
korenjaške
možake
in
vitke
mladce
,
ki
so
se
odzvali
njenemu
pozivu
in
vabilu
in
so
bili
pripravljeni
iti
z
njo
v
boj
za
sveto
stvar
.
Prisrčno
jih
je
pozdravila
,
pohvalila
in
bodrila
k
pogumni
stanovitnosti
in
junaški
vztrajnosti
In
s
svojim
prijaznim
,
ljudomilim
nastopanjem
je
dan
na
dan
bolj
privezavala
srca
Bodričev
kristjanov
k
sebi
.
Vsi
so
jo
občudovali
z
nekim
svetim
spoštovanjem
,
vsi
malokaj
obožavali
.
S
prisego
so
se
vsi
zavezali
,
da
je
ne
zapuste
in
je
ne
izdajo
nobenemu
Krutovcu
,
sploh
nobenemu
sumljivcu
.
Sama
je
pa
tudi
bila
vsak
dan
bolj
vesela
.
Saj
so
malone
vsak
dan
prihajali
pod
njeno
zastavo
iz
Bodričev
vojniki
novinci
.
Vesela
je
vzprejela
vsakega
novega
prihajača
.
In
kakor
ona
,
tako
knezovič
Budivoj
.
Le-ta
še
sčsebno
.
V
duhu
je
že
videl
nadknežji
prestol
in
na
njem
samega
sebe
.
Ah
,
kako
bode
kaznoval
klete
pogane
,
ki
so
mu
ubili
otca
in
namesto
njega
posadili
na
krmilo
tujca
priklatenca
!
Z
nogami
jih
bode
teptal
in
tri
kot
črve
in
tepel
jih
bode
s
škorpijoni
—
to
bode
edino
pravo
zadoščenje
za
tolikšno
žaljenje
,
za
tako
vnebovpijoče
krivice
,
ki
mu
jih
delajo
neznabožci
pogani
od
očetove
smrti
sem
!
Goreče
svoje
pristaše
pa
bode
bogato
obdaroval
in
s
polnim
prgiščem
sipal
na
nje
milosti
z
nadknežjega
prestola
.
Mogočno
,
veličanstveno
bode
sedel
na
njem
.
A
kdo
bode
sedel
na
njegovi
levici
?
Katera
kneginja
?
Ah
,
Slavica
mora
pa
mora
postati
njegova
;
ona
,
ki
jo
je
prvo
vzljubil
z
ljubeznijo
mladeniško
;
ona
,
ki
mu
bode
največ
pomagala
na
ta
prestol
!
Mora
,
mora
,
mora
!
Z
medeno
sladkostjo
so
ga
naslajale
in
navdajale
te
misli
,
ko
je
videl
prihajati
v
Bardevik
vedno
nove
vojnike
in
videl
Slavico
veselo
,
radosti
kipečo
.
Pa
se
je
nekega
dne
zopet
osmelil
in
pristopil
k
Pluzonovi
hčerki
:
„
Slavica
,
ali
si
kaj
vesela
?
“
„
Seveda
sem
.
Kdo
bi
pa
ne
bil
,
ko
vidi
take
brhke
mladce
in
take
možake
korenjake
prihajati
v
naše
vrste
!
Mar
ti
nisi
vesel
,
dragi
Budivoj
?
“
„
Sem
;
pa
bi
bil
lahko
še
bolj
.
“
„
In
česa
ti
še
nedostaje
za
popolno
veselje
?
“
„
Tebe
.
Ah
,
Slavica
,
bodi
moja
!
S
stokrat
večjim
veseljem
in
pogumom
grem
v
boj
,
če
vem
,
da
grem
v
boj
po
prestol
očinski
in
po
tebe
.
“
„
Budivoj
,
jaz
sem
ti
že
zadnjič
povedala
odločno
,
da
mi
nikar
nikdar
več
ne
spomni
o
tej
stvari
besedice
.
Prosim
te
to
še
enkrat
lepo
.
“
In
odšla
je
v
svojo
sobo
s
koraki
trdimi
,
odločnimi
.
A
ko
je
prišla
v
svoj
stan
,
se
je
sesedla
na
stolec
,
si
pokrila
oči
z
rokama
in
bridko
zaplakala
.
—
Zakaj
?
Za
kom
?
Za
nesrečnim
knezovičem
Budivojem
,
ki
ga
je
bila
prvega
vzljubila
,
in
ki
jo
vkljub
dejstvu
,
da
ga
je
bila
že
nelepo
zapustila
,
še
vedno
vroče
ljubi
in
prosi
tako
milo
njene
ljubezni
?
Ali
za
lepim
nadknezom
Krutom
,
ki
ga
je
tako
vzljubila
kot
solnčna
roža
jutranje
solnce
,
in
ki
o
njem
ve
,
da
jo
tudi
on
ljubi
,
ljubi
še
preveč
strastno
,
kot
zenico
svojega
očesa
?
Ali
je
zaplakala
za
zemsko
srečo
,
ki
bi
jo
lahko
uživala
ob
strani
tega
ali
onega
,
pa
jo
je
darovala
Kristu
Spasitelju
?
Kdo
bi
to
vedel
?
Samo
oni
,
ki
preiskuje
misli
in
obisti
človekove
:
Bog
vsevidni
in
vsevedni
.
In
ta
jo
je
tudi
kmalu
potolažil
.
S
stolca
je
bila
—
pač
na
njegov
navdih
—
zdrsnila
na
tla
na
kolena
in
začela
moliti
.
In
molitev
ji
je
otirala
in
sušila
solze
hitrejše
kot
jutranje
solnčece
roso
.
„
Ne
;
kar
sem
obljubila
,
bodem
storila
.
Bog
mi
pomagaj
in
svetci
nebeški
!
“
je
dejala
odločno
,
ko
je
vstala
.
In
z
jasno
svetlimi
,
od
svetega
navdušenja
žarečimi
očmi
je
šla
iz
sobe
na
trg
,
kjer
je
zapovednik
Jaroslav
vežbal
bodriške
vojnike
prostovoljce
,
in
jih
z
vidnim
veseljem
opazovala
.
Lepa
četa
jih
je
že
bilo
.
Ah
,
ko
bi
se
le
še
Ordulf
in
Magnus
dala
pregovoriti
in
pomagati
,
pa
bi
jo
precej
junaško
udarili
v
Bodriče
!
Toda
vojvodiča
Magnusa
,
ki
je
pravzaprav
že
takrat
sam
vojvodil
,
vkljub
temu
,
da
je
bil
Ordulf
še
živ
in
zdrav
—
ta
je
namreč
sam
čutil
in
spoznal
svojo
nezmožnost
in
nesposobnost
za
vladanje
in
vojevanje
,
pa
je
vse
poveril
sinu
Magnusu
—
sta
Radivoj
in
Slavica
zaman
prosila
,
naj
ju
podpre
s
svojci
.
Vojvodič
se
ni
dal
pregovoriti
:
sedaj
ne
more
pa
ne
more
.
Stati
mora
na
straži
proti
Henriku
kralju
in
staremu
svojemu
zoperniku
nadškofu
Adalbertu
,
ki
zopet
vstaja
na
površje
.
Izredno
duhoviti
in
daroviti
,
a
tudi
izredno
častihlepni
bremenski
nadvladika
si
ni
pa
ni
dal
miru
in
je
na
vse
načine
poizkušal
priti
čim
prej
nazaj
na
kraljevski
dvor
Henrika
IV.
,
katerega
je
bil
Gospodnjega
leta
1066.
zapustil
—
primoran
:
nemški
knezi
in
mogočnjaki
so
prisilili
kralja
Henrika
,
da
je
odslovil
svojega
ljubljenega
vzgojitelja
z
dvora
.
Nekdanji
malokaj
vsemogočni
gospodar
na
nemškem
dvoru
in
v
nemški
državi
ni
mogel
živeti
v
samoti
pa
je
premišljal
noč
in
dan
,
po
kateri
poti
bi
zopet
prišel
nazaj
na
dvor
.
In
po
dolgem
premišljevanju
si
je
rekel
:
čemu
iskati
novih
potov
do
veljave
in
ugleda
,
ko
se
je
vendar
stara
pot
še
vselej
kar
najlepše
obnesla
—
pot
podkupovanja
?
Pa
je
zahodil
to
pot
in
celo
vrsto
posestev
svoje
cerkve
razdal
in
poklonil
kraljevim
prilizovalcem
.
In
o
Božiču
Gospodnjega
leta
1066.
je
bila
že
javna
tajnost
,
da
se
Adalbert
v
kratkem
zopet
vrne
na
dvor
in
na
krmilo
.
Tega
krmilarja
se
je
pa
saksonski
vojvodič
moral
bati
.
Ravno
on
je
bil
napadel
tega
krmilarja
,
nadškofa
,
v
njega
nadškofiji
,
ga
pregnal
v
Goslar
mesto
in
prisilil
k
sramotnim
mirovnim
pogodbam
.
Sedaj
se
bode
nadškof
zatrdno
poizkušal
maščevati
nad
njim
.
Torej
mora
ostati
lepo
pripravljen
in
oborožen
na
meji
in
zato
sedaj
vsaj
ne
more
pomagati
krščanskim
Bodričem
—
—
„
Kaj
naj
naredimo
sedaj
?
“
je
nagovorila
Slavica
Budivoja
,
Jaroslava
in
Gojnika
,
ki
jih
je
bila
sklicala
k
sebi
na
posvetovanje
.
„
Magnusa
ni
mogoče
napraviti
,
da
bi
šel
z
nami
na
bojni
pohod
v
bodriško
deželo
.
In
priznati
mu
moramo
,
da
njegovi
izgovori
niso
iz
trte
izviti
.
Torej
kaj
naj
začnemo
?
“
„
Pojdimo
pa
sami
črez
Labo
poizkusit
bojno
srečo
!
“
se
je
oglasil
Gojnik
.
„
Tudi
jaz
tako
mislim
“
,
je
nadaljevala
Slavica
.
„
Na
kakšen
večji
uspeh
seveda
ne
moremo
računati
:
nas
je
še
premalo
Nekaj
pa
le
lahko
dosežemo
.
Bog
bode
zatrdno
z
nami
,
saj
se
hočemo
boriti
za
njegovo
čast
in
širiti
njegovo
kraljestvo
.
Že
to
bode
lep
uspeh
,
da
pokažemo
rojakom
,
da
še
živi
dokaj
Bodričev
kristjanov
,
ki
so
pripravljeni
dati
življenje
za
vero
Kristovo
.
In
vzpodbujeni
,
osrčeni
bodo
po
našem
junaškem
napadu
,
in
zatrdno
bode
še
marsikdo
prihitel
pod
našo
zastavo
.
In
da
bode
uspeh
vsaj
kolikortolikšen
,
nam
bode
pomagal
danski
kralj
Sven
.
Poslušajte
moj
načrt
!
Gojnik
naj
odpotuje
na
Dansko
,
koder
ve
in
zna
,
da
bode
varnejše
prišel
tja
,
pa
naj
sporoči
kralju
,
da
vojvodič
Magnus
sedaj
ne
more
Budimiru
priskočiti
na
pomoč
,
ker
bode
najbrže
že
v
kratkem
moral
braniti
svojo
lastno
kožo
.
Bodo
pa
sami
Bodriči
,
kar
jih
je
zbranih
v
Bardeviku
,
in
teh
je
še
precej
,
spomladi
prešli
Labo
in
poizkušali
osvojiti
in
zasesti
kaj
obmejnih
trdnjavic
.
Jaz
mislim
,
da
bi
najprej
zasedli
Senčin
,
dedno
mesto
Gotšalkove
rodbine
;
tam
nas
bodo
Bodriči
najmenj
pričakovali
,
ko
je
ravnokar
Magnus
bil
tam
.
“
„
Krasna
zamisel
!
“
so
vzkliknili
vsi
trije
poslušavci
.
„
Torej
naj
Gojnik
reče
kralju
Svenu
,
naj
o
Veliki
noči
pripluje
s
svojim
brodovjem
s
severa
in
napade
ali
Ljubek
ali
Velegrad
ali
Roztok
:
toliko
naj
gleda
,
da
bode
Kruta
kar
se
da
begal
in
ga
zadrževal
,
da
ne
bode
mogel
tako
hitro
priti
na
jug
,
ki
ga
bodo
med
tem
časom
oni
napadli
.
Ali
vam
ugaja
moj
načrt
?
“
„
Izborno
.
“
„
Torej
pa
pojdimo
o
Veliki
noči
na
vojni
pohod
.
Za
troedinega
Boga
,
za
svobodo
,
dom
!
“
„
Za
troedinega
Boga
,
za
svobodo
,
dom
!
“
Kdaj
je
že
v
bardeviškem
lesu
utihnila
zelene
pomladi
glasnica
kukavica
!
Pozaspale
so
že
zdavna
tudi
druge
ptice
po
dehtečih
bardeviških
vrtovihsadovnjakih
in
sočnih
gasaj
so
si
pokoj
tudi
pošteno
zaceli
ljubi
božji
dan
so
ubirale
in
svirale
tisto
večnolepo
pesem
pomladno
,
pesem
prerojenja
in
vstajenja
,
pesem
veselega
,
razkošnega
,
poskočnega
mladostnega
življenja
,
pesem
nade
in
ljubezni
.
Vsa
priroda
že
spava
detinje
rahlo
,
sveže
spanje
in
sanja
sanje
lepe
,
zelene
,
pomladne
.
Mesto
Bardevik
pa
še
bedi
.
Ne
samo
bedi
,
živi
nenavadno
živahno
življenje
.
Z
glavnega
njegovega
trga
se
toči
v
pomladni
večer
in
v
njega
topli
zrak
rezgetanje
iskrih
konj
in
stoterni
vzkliki
:
Hura
,
hura
,
hura
!
Dolgi
in
široki
trg
je
natlačeno
poln
krepkih
,
do
zob
oboroženih
vojnikov
.
V
tesnih
,
gostih
vrstah
,
kakor
drevesa
v
stari
šumi
,
stoje
puškonosci
in
kopjaši
s
svojim
visoko
dvignjenim
in
grozo
zavdajajočim
,
smrtonosnim
orožjem
.
Samo
po
sredi
trga
so
pustili
nekaj
pednjev
praznega
prostora
—
predolje
med
dvema
gostoobraščenima
hriboma
.
In
po
tem
predolju
jahajo
na
bistrih
belcih
trije
vojniki
:
dva
mladostna
,
eden
postaren
,
v
odelu
in
nakitu
krasnejšem
od
drugih
—
očividno
poveljniki
.
Zložno
jahajo
,
obstajajo
pri
poedinih
oddelkih
in
jih
prijazno
ogovarjajo
.
In
s
huraklici
jih
vzprejemajo
in
pozdravljajo
voji
;
s
svetim
spoštovanjem
kot
na
svetca
sla
nebeškega
,
in
zaupno
kakor
dete
na
mamko
zro
na
najmlajšega
,
zlasti
ljubeznivo
jih
ogovarjajočega
vojevoja
.
In
