Potemje
Miklavž
pozval
kaplana
,
da
je
izpraševal
otroke
.
Miklavž
jih
je
pohvalil
,
blagoslovil
in
jim
povedal
,
da
so
angeli
prinesli
darove
,
ki
jih
čakajo
v
sosednji
sobi
.
Spet
je
zapel
zvonček
in
Miklavž
je
izginil
;
verige
parkeljnov
so
zarožljale
po
veži
—
luč
je
ugasnila
.
Tedaj
je
Minka
odprla
vrata
v
sosednjo
sobo
in
vedla
vanjo
šolarje
.
Veseli
vzkliki
so
zadoneli
po
šoli
,
otroci
so
hiteli
po
klopeh
in
iskali
listkov
,
kjer
je
bilo
napisano
vsakega
posameznika
ime
.
Oblekce
,
predpasniki
,
gorke
nogavice
,
čevlji
—
vsega
je
bilo
v
obilici
,
kakor
v
bogati
štacuni
.
Otrokom
so
žarele
oči
,
ko
so
stiskali
k
sebi
zvežnje
,
matere
so
si
otirale
solze
.
Vse
je
gledalo
na
Minko
,
kateri
je
gorelo
lice
v
radosti
.
Kaj
Smrekar
,
kaj
župan
in
župnik
—
nocoj
jih
ni
videl
nihče
.
Vsi
so
zrli
samo
vanjo
,
vsa
srca
so
se
ji
klanjala
.
Revne
vdove
so
se
ji
zahvaljevale
solznih
oči
in
ji
stiskale
roke
,
vse
se
je
gnetlo
krog
nje
.
In
ko
so
se
že
poslavljali
,
se
je
preril
župnik
do
nje
,
jo
v
imenu
cele
fare
zahvalil
s
tako
iskrenimi
besedami
,
da
je
Minka
sama
začutila
kipečo
radost
v
očeh
,
matere
so
pa
naglas
ihtele
.
Ko
se
je
soba
izpraznila
,
so
pristopili
tudi
veljaki
do
Minke
.
Vsi
povrsti
so
se
ji
zahvaljevali
in
ji
čestitali
.
Minka
se
jim
je
vljudno
zahvaljevala
,
ali
njena
duša
je
občutila
mrzloto
praznih
besedi
in
se
je
grela
edinole
v
blesku
nedolžnih
oči
,
ob
kapljah
hvaležnih
solz
ubogih
vdov
.
Smrekar
je
v
veži
povabil
Bresta
na
večerjo
.
„
Pridita
z
Aleno
,
mi
gremo
naprej
!
“
Alena
je
zadnja
stopila
k
Minki
.
„
Minka
,
“
jo
je
nagovorila
in
jo
prijela
za
roko
.
Glas
se
ji
je
tresel
.
„
Minka
jaz
te
spoštujem
in
te
občudujem
!
Blagor
tebi
!
“
Dvignila
je
njeno
roko
in
jo
hitro
pritisnila
na
ustnice
,
da
ji
je
Minka
ni
mogla
umekniti
.
„
To
je
moja
sreča
,
moje
plačilo
—
in
klic
:
Naprej
!
Hvala
ti
za
iskrenost
!
“
Pri
vratih
se
je
pridružil
Aleni
Brest
,
ki
ji
je
povedal
,
da
je
povabljen
k
Smrekarju
.
Alena
,
vsa
prevzeta
tega
večera
,
je
šla
hitro
po
ozki
gazi
tik
Bresta
in
srce
ji
je
močno
utripalo
.
„
Krasno
je
bilo
!
Minka
je
res
duša
dela
!
“
„
Je
treba
posebnega
značaja
za
tako
stvar
.
Jaz
bi
ne
bil
za
to
.
“
„
Ne
?
“
Alena
ga
je
zategnjenim
poudarkom
vprašala
in
hitro
dostavila
,
kakor
bi
se
zbala
:
„
Tudi
jaz
bi
ne
zmogla
tega
.
“
Nato
sta
šla
po
slabo
izhojeni
poti
molče
.
Aleni
se
je
z
vso
silo
nenadoma
vrinila
želja
,
da
tu
v
samoti
,
pod
migljajočimi
zvezdami
,
razodene
Brestu
,
kar
jo
je
tako
grozno
mučilo
.
„
Gospod
Brest
,
ali
ste
mar
jezni
,
ker
Vas
ni
več
k
Smrekarju
?
“
„
Jezen
?
Kako
to
vprašate
?
Pot
je
bila
slaba
in
silno
pridno
sem
študiral
te
dni
.
Zato
me
ni
bilo
!
“
„
Tako
?
“
Sem
mislila
,
da
ste
kaj
zvedeli
o
pismu
.
“
„
O
pismu
?
O
kakem
pismu
?
“
Aleni
je
odleglo
,
ko
je
bila
ubita
zla
slutnja
,
ki
jo
je
trapila
toliko
noči
.
Kakor
bi
otvoril
strugo
vrelcu
,
je
začela
pripovedovati
svojo
muko
.
Govorila
je
iskreno
,
odkrito
,
in
iz
besedi
se
je
glasila
tiha
bolečina
,
ki
je
tako
silno
želela
po
srcu
,
kamor
bi
se
prelila
in
utešila
.
Brest
je
prijel
njeno
roko
,
jo
ovil
krog
svoje
in
čutil
,
kako
trepeta
ob
pripovedovanju
.
Ko
je
dokončala
,
so
jo
polile
solze
,
da
je
kakor
od
nevihte
upognjen
cvet
nagnila
glavo
proti
Brestu
.
On
se
je
zmedel
,
ko
je
videl
beli
vrat
,
razsvetljen
od
zlatih
zvezd
,
in
trudno
sklonjeno
glavo
proti
svojim
prsim
.
Ni
imel
,
ni
vedel
besede
prvi
trenotek
.
Tajna
sila
ga
je
sklonila
,
njegove
ustnice
so
se
rahlo
doteknile
belega
vratu
.
Alena
je
vztrepetala
in
mu
umeknila
roko
.
Nihče
ni
več
izpregovoril
,
dokler
nista
stopila
v
vežo
,
kjer
ji
je
Brest
stisnil
roko
in
rekel
:
„
Oprostite
in
ne
bojte
se
!
Čemu
strah
mirni
vesti
!
“
Nato
sta
šla
po
stopnicah
.
Pri
večerji
so
bili
vsi
sila
malobesedni
.
Brest
in
Alena
sta
bila
še
tako
pod
vtiskom
nenadnega
dejstva
,
da
sta
kakor
preplašena
drug
drugemu
umikala
celo
poglede
.
Smrekar
je
prinesel
seboj
iz
šole
trn
v
srcu
.
Zakaj
njegova
oholost
ni
pretrpela
,
ko
je
videl
,
kako
mnogi
njegovi
dolžniki
časte
in
se
klanjajo
revni
učiteljici
,
zanj
pa
ni
bilo
ne
pozdrava
,
ne
poklona
.
Da
ni
zabaval
vse
družbe
Viktorček
z
bogato
miklavževino
,
katero
je
dobil
doma
,
ko
se
je
vrnil
z
mamo
iz
šole
,
bi
bil
zavladal
često
molk
.
Šele
po
večerji
,
ko
je
močno
vino
razplalo
kri
,
se
je
razplela
govorica
,
Smrekar
je
pričel
.
„
No
,
gospod
profesor
,
kako
Vi
sodite
o
tem
večeru
in
o
Minki
?
“
„
Na
vsak
način
je
Minka
zelo
požrtvovalno
delala
.
To
je
hvale
vredno
!
“
„
Zares
,
“
sta
pritrdili
Smrekarica
in
Alena
.
„
Tako
!
Torej
ste
vsi
tako
kratkovidni
,
kakor
tisti
bajtarji
in
berači
,
ki
joka
,
če
dobi
pisano
cunjico
v
dar
.
Le
preudarite
:
Kdo
je
dal
vse
to
?
Kdo
?
—
Mi
,
mi
—
jaz
,
župan
,
župnik
,
Strniška
—
mi
smo
darovali
.
Kaj
je
dala
Minka
?
Nič
.
Če
je
nekoliko
šivala
,
kaj
tisto
!
Saj
nima
drugega
posla
!
In
vsi
tiščite
vanjo
in
jo
zahvaljujete
in
slavite
!
To
je
demagoštvo
,
to
je
pavovo
perje
,
s
katerim
se
lišpa
ta
ženska
.
“
„
To
je
resnica
,
gospod
Smrekar
,
da
ste
darovali
drugi
;
toda
vse
delo
in
aranžma
je
njena
zasluga
!
“
„
Zasluga
,
zasluga
!
Poznam
njene
zasluge
!
Drugi
ji
sezidajte
hišo
,
ona
se
bo
pa
košatila
v
njej
in
gledala
skoz
okno
!
Saj
se
poznamo
!
Vem
tudi
,
da
snuje
neko
društvo
in
s
kaplanom
stikata
glave
ter
si
namigavata
o
posojilnici
.
Še
tega
je
treba
.
Oba
preženem
!
“
Smrekar
je
jezno
udaril
po
mizi
in
izpil
v
dušku
kozarec
črnine
.
Alena
je
jecljaje
skušala
ugovarjati
,
pa
je
Brest
previdno
in
posredovalno
zvodil
govor
drugam
,
da
je
zanimiva
debata
prenehala
.
Zakaj
Smrekar
je
tako
namršil
obrvi
,
da
bi
bil
divjal
in
vsakega
surovo
razžalil
,
kdor
bi
mu
ta
večer
ugovarjal
.
Ko
se
je
družba
razšla
,
je
hodil
Smrekar
dolgo
ves
zamišljen
po
pisarni
.
Na
mizi
je
imel
buteljko
,
pri
kateri
se
je
ustavljal
in
po
malem
izpival
,
kakor
bi
iskal
misli
v
vinu
.
Sedel
je
že
parkrat
k
mizi
,
pa
vselej
odložil
pero
in
hodil
vnovič
gor
in
dol
.
Ko
je
izpraznil
zadnjo
čašo
,
je
sedel
,
prijel
odločno
za
pero
,
pomočil
in
zamrmral
:
„
Ne
boš
mi
nagajala
ne
,
taka
ženščina
že
ne
!
“
Tedaj
je
zastavil
in
začel
pisati
:
Slavni
c.
kr.
okrajni
šolski
svet
v
...
Par
dni
po
Miklavževem
večeru
je
Alena
preživela
v
resnični
muki
.
Presedala
je
cele
ure
v
sobici
in
zrla
ob
zaprti
knjigi
v
zasneženo
ravan
,
kjer
so
posedale
na
drevesih
lačne
vrane
in
se
krakaje
preletavale
krog
vasi
.
Njene
misli
so
bile
zbegane
.
Kolobar
strahov
se
je
vrtel
krog
nje
.
Iz
tega
vrtinca
so
režali
vanjo
obrazi
mešetarja
,
Smrekarja
in
jezna
,
žugajoča
roka
Strniškina
.
Pred
seboj
je
videla
obraze
sodnikov
,
ki
se
ji
čudijo
in
se
spogledujejo
s
tehtnimi
pogledi
.
Časniki
poročajo
,
oče
bere
poročila
izpred
sodišča
,
roke
se
mu
tresejo
;
mati
joka
...
V
groznici
je
drhtela
po
vsem
životu
,
pot
ji
je
silil
na
čelo
,
nervozne
roke
so
stiskale
robec
.
Ko
se
je
razpalila
domišljija
do
vrhunca
,
da
ni
mogla
več
mirno
sedeti
,
je
planila
kvišku
,
iz
prsi
se
je
utrgal
vzdih
,
glavo
je
naslonila
na
mrzlo
steklo
in
po
licih
so
pritekle
solze
,
tihe
,
brez
joka
,
stisnjene
iz
srca
.
In
vselej
takrat
se
je
razblinil
zlobni
krog
,
pred
njo
je
stopil
Brest
in
ji
stiskal
roko
ter
govoril
:
Čemu
strah
mirni
vesti
!
Spomin
nanj
in
na
te
njegove
besede
ji
je
vdihnil
poguma
,
pregnal
strahove
,
da
se
je
zdramila
kakor
iz
težkih
sanj
.
Otrla
si
je
oči
,
odmeknila
se
od
okna
ter
se
trudno
nasmehnila
:
—
„
Ali
sem
bolna
,
ali
sem
neumnica
?
“
Segla
je
po
knjigi
.
Ali
že
drugo
stran
je
brala
mehanično
,
brez
zanimanja
,
dokler
se
niso
zmedle
vrstice
in
ni
sredi
stavka
prenehala
ter
se
vnovič
zazrla
skoz
okno
.
Razmišljala
je
,
kako
je
omagala
ob
Brestu
,
kako
ji
je
klonila
glava
na
njegove
prsi
,
ko
sta
se
vračala
na
Miklavžev
večer
iz
šole
.
Na
tilniku
,
se
ji
je
zdelo
,
da
jo
nekaj
peče
,
da
je
vžgano
znamenje
,
katerega
bo
opazila
Mara
,
tudi
Erna
—
ter
si
bosta
pomežiknili
,
in
Erna
bo
zapela
z
visokim
glasom
:
„
A
—
seveda
“
—
in
obe
se
bosta
zasmejali
.
Sram
jo
je
bilo
,
tako
strašno
sram
—
toda
bolj
kot
pred
Maro
in
Erno
,
pred
Brestom
.
„
Kaj
si
neki
misli
?
—
Kje
je
moj
ponos
?
—
Ah
—
bahal
se
bo
,
po
pravici
bahal
pred
tovariši
:
Ponudila
mi
je
ljubezen
—
izzivala
—
haha-ha
!
In
kako
je
preje
nastopala
in
kako
se
nosila
!
To
so
ženske
!
—
O
Bog
,
zakaj
sem
tako
nesrečna
!
“
Alena
je
stisnila
glavo
v
dlani
,
v
senceh
je
čutila
utripe
razburjenega
srca
.
Tako
je
preteklo
pol
tedna
,
da
se
Alena
ni
genila
iz
sobe
.
Edino
Viktor
,
ki
je
imel
neprestano
opravka
s
sneženimi
vali
in
pusti
,
jo
je
tuintam
vzdramil
in
spravil
v
dobro
voljo
.
Sicer
je
pa
čakala
vsako
uro
poročil
o
naperjeni
pravdi
,
hrepenela
je
po
Brestu
—
in
se
ga
bala
in
ga
zaničevala
,
vse
hkrati
.
Teden
je
potekal
,
o
pravdi
ni
zinil
nihče
.
Smrekar
je
bil
vesel
,
žaga
je
pela
monotono
pesem
nočindan
,
Strniškini
gozdi
so
bili
neizčrpni
.
Grmade
hlodov
so
se
večale
,
skladi
desk
so
rastli
.
Štefan
je
pisal
in
računil
,
pri
mizi
se
šalil
,
v
pisarni
celo
prepeval
z
robatim
glasom
.
Nekoč
je
vprašal
:
„
Kje
tiči
Brest
,
Alena
?
Ali
nič
ne
veste
?
“
Alena
je
čutila
,
da
je
zardela
,
zato
se
je
naglo
sklonila
k
Viktorju
,
ki
je
ob
njej
jezdil
novega
Miklavževega
konja
.
„
Uči
se
menda
,
“
je
odgovorila
malomarno
.
„
Meni
je
včasih
dolgčas
po
njem
.
Takole
na
večer
bi
že
utegnil
priti
.
Ali
Vam
ni
nič
dolgčas
po
njem
,
gospodična
?
“
„
Štefan
!
“
je
izpregovorila
žena
karaje
ga
,
ko
je
poredno
zamižal
na
eno
oko
in
ošinil
z
drugim
Aleno
.
„
Dolgčas
?
Meni
?
Kaj
me
briga
Brest
!
“
Tako
je
zavrnila
Alena
pikro
gospodarja
in
segla
po
časniku
,
ki
je
ležal
na
mizi
,
ter
ga
dvignila
tako
visoko
,
da
je
zagradila
z
njim
pot
Smrekarjevim
pogledom
.
Ko
je
bila
sama
,
se
je
jezila
nad
seboj
,
ker
se
z
vsako
besedico
ujame
in
izda
,
jezila
se
je
na
ves
svet
in
na
fraze
in
na
laži
,
ki
so
edini
potni
list
človeka
,
da
more
in
sme
v
olikano
družbo
.
Zato
je
v
njej
rastla
moč
volje
,
porajal
se
ji
je
odpor
in
trma
in
v
tej
je
sklenila
,
da
gre
do
Minke
in
se
ji
čisto
izpove
,
jo
nahujska
zoper
Smrekarja
in
zoper
predrznega
,
brezstidnega
Bresta
.
Po
šoli
si
je
ogrnila
pelerino
in
se
napotila
k
Minki
.
Ker
je
naletaval
droben
sneg
,
je
potegnila
kapuco
čez
glavo
in
gledala
predse
na
grudavo
pot
,
da
bi
ji
ne
spodrsnilo
.
Zato
ni
zapazila
mešetarja
prej
,
da
so
se
dvignili
pred
njo
težki
škornji
,
ko
je
krevsal
proti
Smrekarju
.
Oba
sta
za
hip
obstala
.
Mešetar
je
razkleščil
usta
,
da
so
se
pokazali
rumeni
zobje
,
stopil
z
eno
nogo
iz
gazi
v
sneg
,
da
ji
je
naredil
prostor
—
in
ko
je
šla
Alena
tik
njega
,
je
zagodrnjal
:
„
Ali
se
bojite
,
kaj
?
“
Alena
se
je
okrenila
,
ga
srdito
pogledala
,
pa
takoj
povesila
oči
ter
rekla
:
„
Česa
naj
se
bojim
?
Ali
se
Vam
sanja
?
“
„
I
no
,
sem
mislil
,
da
pravda
ni
za
nikogar
sladka
koreninica
,
hudirja
,
kaj
?
“
Alena
je
vzdrhtela
in
se
tesneje
zavila
v
pelerino
.
„
Kakšna
pravda
?
“
je
rekla
pogumno
in
otresala
s
kapuce
sneg
,
ki
se
ji
je
bil
vsul
z
orehove
veje
za
vrat
.
„
I
,
no
,
kaj
bi
se
narejali
?
Saj
se
jaz
tudi
nič
ne
bojim
zaradi
tistega
pisanja
.
Tako
bom
prisegal
,
da
bo
dala
luža
iskro
,
Vi
pa
,
kakor
hočete
!
Adijo
.
“
Mešetar
je
izmeknil
nogo
iz
snega
,
jo
postavil
nazaj
v
gaz
in
odšel
.
Alena
je
bila
kakor
okorela
od
čuvstev
,
ki
so
jo
prevzela
v
tem
trenotku
.
Tudi
ona
se
je
napotila
naprej
,
toda
ni
čutila
nog
in
ni
opazila
,
da
ji
je
zdrknila
kapuca
z
glave
in
so
snežinke
obelile
njene
lase
.
Ni
videla
gazi
pred
sabo
,
ne
ledenih
grud
,
ob
katere
je
zadevala
njena
noga
,
videla
je
samo
eno
misel
:
Pomoč
!
Pomoč
,
da
se
otmem
,
da
se
iztrgam
iz
teh
krempljev
.
Zasopla
je
prihitela
do
šole
,
kjer
jo
je
na
pragu
čakala
Minka
,
takisto
zavita
v
kapuco
.
„
Kam
,
Alenčica
?
“
„
K
tebi
.
In
ti
?
“
„
K
Brestovi
materi
.
Obolela
je
.
“
„
Obolela
?
Brestova
?
“
„
Da
!
Spremi
me
!
“
Aleni
je
izginil
hipoma
ves
srd
na
Bresta
,
kakor
iskra
ji
je
bilo
jasno
,
zakaj
ga
ni
bilo
,
in
z
glasom
,
ki
je
trepetal
sočutja
,
je
izrekla
:
„
Kako
je
siromak
nesrečen
!
Pojdiva
!
“
Učiteljici
sta
odšli
,
druga
za
drugo
,
v
vas
,
ki
je
tiho
počivala
pod
snegom
.
Ko
sta
potrkali
pri
Brestovih
,
se
je
odzval
samoten
ženski
glas
v
sobi
.
Mati
je
sedela
na
postelji
,
suhi
prsti
so
se
oklepali
rožnega
venca
.
S
težavo
je
dvignila
starica
trudne
roke
in
se
ozrla
proti
vratom
.
Ko
je
spoznala
Minko
,
ki
je
snela
kapuco
in
stresla
sneg
z
nje
,
se
je
razveselila
.
Resne
,
zamišljene
gube
na
licih
so
splahnele
v
radosti
.
Izpustila
je
molek
na
odejo
in
iztegnila
roko
proti
učiteljici
.
„
Da
ste
prišli
,
gospodična
!
Kako
ste
dobri
!
“
Alena
je
obstala
za
vrati
.
Minka
je
stopila
k
postelji
in
prijela
z
obema
rokama
za
ponudeno
desnico
.
„
Kako
je
,
mati
?
Tako
imate
jasno
in
veselo
oko
!
To
je
dobro
znamenje
.
Ne
bo
hudega
,
kaj
ne
?
“
Ob
tem
ji
je
že
zrahljala
blazine
,
s
katerimi
je
bila
obložena
,
popravila
veliko
ruto
,
ki
je
zdrsnila
starici
z
ramen
,
in
ji
pogladila
pramen
belih
las
,
ki
so
ji
silili
na
čelo
.
Starica
se
je
smehljala
in
jo
gledala
s
hvaležnimi
očmi
,
jo
prijela
vnovič
za
roko
in
govorila
:
„
Oh
,
gospodična
,
kako
znate
postreči
!
Kakor
bi
me
sam
angel
božji
potolažil
,
tako
se
prileže
staremu
človeku
takale
mehka
roka
,
ki
je
tako
pripravna
kakor
Vaša
,
Bog
plačaj
,
gospodična
!
“
„
Oj
,
mamka
,
kako
se
lepo
šalite
!
Kmalu
boste
zdravi
!
Bolnik
,
ki
je
takole
dobre
volje
,
se
naglo
izkoplje
iz
postelje
.
“
„
Bog
Vas
usliši
!
Veste
,
saj
mi
ni
nič
zato
,
če
bi
umrla
.
Samo
zaradi
fanta
bi
rada
še
tako
dolgo
živela
,
da
se
pririje
do
kruha
.
Samo
zato
.
Potem
se
zgodi
,
kakor
je
božja
volja
!
“
„
Ali
ni
Ivana
doma
?
“
„
Je
,
seveda
je
!
Uči
se
.
Čajte
,
ga
pokličem
.
“
Mati
je
segla
po
palici
,
ki
je
stala
ob
postelji
in
jo
dvignila
,
da
bi
potrkala
v
strop
.
„
Takole
se
kličeva
!
V
podstrešni
sobici
je
,
da
ima
mir
.
“
Takrat
se
je
oglasila
Alena
izza
vrat
,
kjer
je
še
vedno
stala
.
„
Ne
trudite
se
,
mama
,
ga
pokličem
jaz
!
“
Takoj
je
odšla
;
v
veži
so
zaškripale
vegaste
stopnice
.
Takrat
se
je
šele
starica
ozrla
za
njo
in
vprašajoče
pogledala
Minko
.
„
Je
ne
poznate
?
To
je
učiteljica
pri
Smrekarjevih
.
“
„
Tako
,
tako
!
Je
res
nisem
še
videla
.
“
„
Mati
,
ko
sva
same
,
mi
povejte
,
kaj
Vas
boli
.
Morda
Vam
kaj
pomagam
.
Sicer
bo
treba
poslali
po
zdravnika
.
“
„
Tega
ne
,
zdravniki
so
dragi
in
pri
nas
nimamo
.
Komaj
za
opravke
.
Ampak
Vi
pa
le
pomagajte
.
Mnogim
ste
že
.
Vsi
pravimo
,
take
še
nismo
imeli
.
Rajni
gospod
Jakob
so
bili
na
ta
način
;
prezgodaj
jih
je
pobrala
smrt
.
“
V
tem
je
Alena
potrkala
na
Brestova
vrata
v
podstrešni
sobici
.
Roka
se
ji
je
tresla
in
srce
je
bilo
nemirno
.
Ko
jo
je
Brest
zagledal
,
ga
je
oblila
rdečica
,
knjigo
,
ki
jo
je
držal
v
roki
,
je
hotel
naglo
odložiti
,
pa
je
zgrešil
mizo
,
da
je
knjiga
padla
na
tla
.
„
Zamišljen
študent
!
Kako
sem
neroden
!
Oprostite
,
gospodična
!
“
Knjigo
je
pustil
na
tleh
in
se
približal
Aleni
,
ki
ni
zaprla
vrat
za
seboj
.
„
S
čim
mi
je
čast
,
da
bi
Vam
postregel
?
“
jo
je
vprašal
nekam
zmedeno
.
„
Z
Minko
sva
prišli
obiskat
gospo
mamo
,
ker
je
bolna
.
Iskreno
sočutje
!
“
„
Hvala
lepa
!
Preprijazni
ste
!
Upam
,
da
ne
bo
hudega
!
Izvolite
sesti
,
pa
ne
zamerite
,
samo
en
stol
imam
.
Delež
slovenskega
študenta
so
takele
sobice
!
“
„
Zahvalim
!
Pojdite
dol
,
zato
sem
prišla
!
“
Okrenila
se
je
ob
vratih
,
za
njo
je
stopal
Brest
.
„
Pazite
!
“
jo
je
opozoril
vrh
stopnic
.
Alena
se
je
ozrla
.
„
Silno
rada
bi
čimpreje
z
Vami
govorila
,
če
dovolite
.
“
„
Prosim
,
prosim
!
Vsak
trenotek
sem
Vam
na
službo
.
“
Spet
so
zaškripale
stopnice
,
po
katerih
sta
previdno
stopala
v
vežo
.
„
Potem
Vas
spremim
domov
,
“
ji
je
pošepetal
Brest
,
preden
sta
stopila
v
sobo
.
„
Janez
,
poglej
,
Janez
!
“
Mati
je
z
izredno
krepkim
glasom
poklicala
sina
.
Aleni
je
donelo
ime
nekam
tuje
,
kmetiško
.
Nehote
se
je
ozrla
na
mater
in
pogledala
sina
.
„
No
,
mati
,
kaj
naj
pogleda
Janez
?
“
Brest
je
ime
poudaril
,
krog
ustnic
mu
je
zaigral
ironičen
smehljaj
.
Nato
je
podal
roko
Minki
in
se
opravičil
,
obrnjen
proti
Aleni
:
„
Mati
nočejo
Ivana
,
ljubijo
le
Janeza
!
“
Starica
je
z
živimi
očmi
ogledovala
družbo
in
dobro
razumela
sinovo
opazko
.
„
Janez
si
,
da
,
Janez
ostaneš
!
Kaj
bi
se
pačil
!
Vidiš
,
sin
,
gospodična
je
prišla
.
Tako
sem
je
vesela
,
da
mi
je
kar
napol
odleglo
.
Ko
mi
prinese
še
zdravil
,
bom
takoj
zdrava
!
“
„
Hvala
,
gospodična
Minka
!
Vi
ste
preljubeznivi
!
“
Brest
se
je
dvorljivo
priklonil
,
krog
ustnic
mu
je
igral
še
vedno
ironičen
smeh
,
v
katerem
ni
bilo
vere
v
Minkino
pomoč
.
„
Gospod
Brest
,
to
je
moja
socialna
dolžnost
in
zaeno
moje
veselje
.
Zdravila
resnično
dam
;
res
so
nedolžna
,
ali
včasih
učinkujejo
čudovito
.
In
če
ne
bodo
,
poskrbim
za
zdravnika
!
“
Nekoliko
očitka
je
bilo
v
teh
besedah
,
ker
Minka
ni
prezrla
smeška
krog
Brestovih
ustnic
.
„
Nič
zdravnika
,
“
je
hitela
starica
,
vzela
molek
,
ga
obesila
na
žebelj
poleg
postelje
in
se
skušala
,
vprta
na
komolce
,
upokončiti
.
„
Ni
ga
treba
,
pravim
.
Jaz
imam
vero
v
Minko
.
In
če
ni
vere
,
ne
pomaga
noben
padar
nič
.
“
Brest
je
zopet
izkušal
opravičiti
materin
konservatizem
.
Ker
je
Minka
ogrinjala
mater
in
ji
popravljala
odejo
,
je
govoril
z
Aleno
.
„
Z
Bogom
,
mati
!
Jutri
pridem
!
“
„
Prosim
,
lepo
prosim
,
gospodična
!
“
Brestovka
je
stiskala
s
koščenimi
rokami
Minkino
desnico
,
kakor
bi
se
upapolno
oprijemala
vrvi
,
ki
jo
dvigne
z
bolniške
postelje
.
Nato
so
odšli
.
Mrak
je
legal
silno
hitro
na
zimsko
pokrajino
.
Sneg
ni
več
pršal
v
drobnih
zrncih
,
začelo
je
naletavati
v
debelih
kosmih
.
Zaviti
v
kapuce
so
šli
skoz
vas
.
Pred
šolo
je
Minka
opozorila
Bresta
,
da
se
ji
zdi
mati
dokaj
slaba
in
bo
skoro
gotovo
treba
zdravnika
.
Nato
sta
se
Brest
in
Alena
poslovila
in
krenila
proti
Smrekarju
.
Žive
duše
ni
bilo
na
poti
.
Stopala
sta
polagoma
,
molče
.
Brest
se
je
ozrl
po
poti
nazaj
in
pogledal
preko
Alene
naprej
.
V
kolikor
je
mogel
presoditi
v
mraku
in
metežu
,
se
ni
bilo
nadejati
popotnika
ob
tej
uri
.
Zato
je
zagazil
v
sneg
,
da
je
stopal
z
Aleno
vštric
in
je
izpregovoril
:
„
Gospodična
,
ali
se
Vam
ne
zdi
,
da
bi
bilo
to
ugodno
mesto
?
Ko
bi
mi
razodeli
,
kakor
Vam
je
želja
.
“
Alena
se
je
za
hip
ustavila
in
se
ozrla
izpod
kapuce
v
njegove
oči
.
Nato
je
takoj
nadaljevala
pot
.
Noga
ji
je
spodrsnila
ob
ledeni
grudi
,
da
je
omahnila
in
se
zadela
ob
Bresta
.
Zadonel
je
njen
smeh
.
Pa
utihnil
,
kakor
bi
ga
presekal
.
„
Ali
ni
smešno
,
gospod
Brest
,
da
Vam
moram
vselej
prav
na
tem
mestu
razodeti
,
kar
me
teži
.
Ponoči
,
v
snegu
.
Ali
ni
smešno
?
Kakor
bi
bila
hudodelca
!
“
„
Tak
je
svet
!
“
„
Neumen
in
hudoben
!
“
„
Sodim
,
da
bolj
hudoben
,
nego
neumen
!
Vsaj
tukaj
,
v
takem
gnezdu
.
“
Aleno
je
zadnji
stavek
preplašil
.
„
Torej
ste
Vi
tudi
že
slišali
očitke
zaradi
mene
?
“
„
Očitke
?
Kako
mislite
?
—
Pa
ne
,
da
bi
Vas
kdo
—
o
,
Alena
,
jaz
nekaj
slutim
.
Povejte
odkrito
!
“
Brest
se
je
nenadoma
razvnel
,
razgrnil
kapuco
in
iskal
Alenine
roke
.
„
Kaj
je
treba
slutenj
,
ker
vem
,
da
Vam
je
vse
znano
.
Vse
me
pika
in
zbada
:
Mara
,
Erna
,
Minka
,
Smrekarica
!
Vsi
,
vsi
!
“
„
Zaradi
mene
?
“
Brest
je
zategnil
vprašanje
z
vzvišenim
glasom
,
prijel
Aleno
za
roko
in
se
ustavil
.
Tudi
Alena
se
je
ustavila
in
ga
pogledala
v
oči
.
Brest
je
videl
skoz
mrak
,
kako
so
blestele
te
lepe
oči
,
orošene
od
solz
.
„
Da
,
zaradi
Vas
,
“
je
rekla
s
poudarkom
.
„
Toda
to
naj
Vas
ne
briga
!
Molčiva
o
tem
,
ker
se
mi
studi
.
Grozi
mi
nekaj
drugega
.
Pojdiva
!
“
Brest
jo
je
držal
še
vedno
za
roko
in
gazil
z
njo
po
snegu
.
Alena
mu
je
razodela
mešetarjevo
pretnjo
.
„
To
je
brezmejna
podlost
!
Takoj
grem
nad
Smrekarja
!
Potem
Vas
obiščem
v
Vaši
sobi
—
saj
dovolite
—
in
Vam
povem
,
kar
bom
zvedel
!
“
„
Le
pridite
!
Dokažem
,
da
se
nikogar
ne
bojim
!
“
Luč
iz
veže
je
tedaj
posijala
na
Aleno
,
ki
je
snela
na
pragu
kapuco
z
glave
.
Na
dvignjenem
čelu
so
se
črtale
jezne
gubice
,
kljubovalnost
je
sevala
iz
oči
.
Brest
je
bil
zamamljen
.
Stisnil
ji
je
roko
,
Alena
je
pustila
svojo
kakor
apatična
v
njegovi
,
iz
njenega
pogleda
je
govorilo
ta
hip
vprašanje
:
Ali
si
mož
?
Ali
si
tako
močan
in
pogumen
kot
jaz
?
Dokazi
!
Ko
sta
prišla
vrh
stopnic
,
je
Brest
potrkal
na
Smrekarjeva
vrata
.
Smrekar
je
sedel
ob
mizi
golorok
,
zavihanih
rokavov
,
in
je
z
neokretno
pisavo
številil
in
računal
.
Ko
je
vstopil
Brest
,
se
ni
takoj
ozrl
,
ampak
na
glas
mrmral
:
„
Šest
in
sedem
—
šest
in
sedem
je
petnajst
—
in
devet
—
in
devet
je
—
—
—
“
Ko
je
račun
seštel
,
je
zaklical
Brestu
,
katerega
je
po
glasu
spoznal
,
še
vedno
zroč
na
številke
:
„
Kje
Vas
vrag
nosi
?
Kakor
bi
se
zalezli
v
jazbino
!
“
Nato
je
ropotaje
odsunil
stol
od
mize
in
mu
šel
naproti
.
„
Pozdravljeni
!
“
„
Dober
večer
!
Ne
zamerite
,
da
Vas
motim
!
“
„
Nič
se
ne
bojte
,
se
ne
dam
zlepa
zmotiti
!
Doženem
do
konca
,
saj
ste
slišali
.
Sedite
in
povejte
,
kje
ste
tičali
.
Ob
teh
dolgih
večerih
bi
že
utegnili
priti
na
kozarec
pogovora
.
“
„
Zares
bi
bil
rad
prišel
!
Toda
zaril
sem
se
v
knjige
—
moram
,
in
mati
je
obolela
.
“
„
Tako
,
tako
!
Menda
ne
bo
sile
!
Kako
malo
prehlajenje
!
“
„
Ne
vem
.
Staremu
človeku
je
naglo
zadosti
.
Učiteljica
Minka
sodi
,
da
utegne
biti
nevarno
.
“
Smrekar
je
ob
imenu
Minke
privzdignil
obrvi
,
potem
se
zasmejal
,
da
je
glavo
nagnil
nazaj
in
gledal
v
strop
.
„
Tudi
Vi
ste
tako
abotni
?
“
In
se
je
zasmejal
še
glasneje
.
„
Ne
,
nisem
!
Ampak
nekaj
prakse
ima
pa
vendarle
,
ko
se
sili
okrog
po
hišah
.
“
„
Sili
,
da
,
to
je
prava
beseda
.
Sili
se
ta
ženska
—
kakor
obad
.
Sicer
pa
upam
,
da
jo
vse
to
mine
.
“
Smrekar
si
je
začel
odvihavati
rokave
in
si
je
gledal
na
mišičave
roke
,
kakor
bi
občudoval
lastno
moč
.
Brest
ni
povzel
pogovora
o
Minki
,
ampak
nadaljeval
:
„
Dovolite
,
gospod
Smrekar
,
nekaj
bi
Vas
vprašal
.
“
„
No
?
“
„
Kako
je
zaradi
tistega
pisma
na
Strniško
,
ki
se
je
izgubilo
,
s
katerim
je
baje
gospodična
Alena
nekaj
v
zvezi
?
“
Na
to
vprašanje
je
Smrekar
Bresta
srdito
pogledal
,
se
nagnil
na
stolu
naprej
,
zapenjajoč
gumb
pri
rokavu
,
in
bolj
zarohnel
nego
izgovoril
:
„
Pismo
?
Kakšno
pismo
?
Jaz
nič
ne
vem
o
tistem
pismu
!
Kdo
Vam
je
kaj
kvasil
?
Povejte
ga
!
Tožim
ga
!
Ali
sem
jaz
poštar
?
Ali
sem
pismonoša
?
Kaj
me
briga
,
če
se
je
izgubilo
?
“
Brest
je
bil
v
zadregi
.
S
tako
grozno
odločnostjo
je
tajil
Štefan
,
da
Brest
ni
vedel
,
ali
ga
vara
Alena
,
ali
Smrekar
.
„
Ne
zamerite
,
prosim
,
in
nikar
me
ne
umejte
napak
.
Danes
se
je
namreč
tole
pripetilo
.
Mešetar
Jok
in
Alena
...
“
Brest
je
opisal
in
ponovil
,
kar
je
bil
zvedel
.
Nato
je
pripomnil
:
„
Gospodična
je
vsled
tega
vsa
zbegana
in
razburjena
.
Ker
vem
,
da
je
nedolžna
,
zato
sem
prišel
prosit
Vaše
izjave
,
da
jo
potolažim
.
“
Smrekar
ni
niti
za
hipec
preudaril
,
kaj
bi
odgovoril
,
ampak
je
takoj
rekel
:
„
Mešetar
je
kanalja
,
pismonoša
je
pijanček
.
Če
sta
v
precepu
,
se
izvijeta
iz
njega
.
Poznam
ju
dobro
.
Jaz
in
moja
hiša
pa
ne
vemo
o
tem
ničesar
.
Alena
pa
pravzaprav
ni
naša
,
torej
me
ne
briga
!
“
Bresta
je
tak
odgovor
spekel
,
da
se
je
vzburil
v
njem
žolč
in
je
srdito
planil
kvišku
.
Toda
ker
mu
je
bilo
urojeno
,
da
je
hodil
z
vsakim
po
gladki
cesti
,
se
je
premagal
in
vprašal
mirno
in
dostojno
:
„
Ne
zamerite
,
gospod
Smrekar
,
še
nekaj
bi
rad
zvedel
.
Alena
je
vendar
pisala
naslov
na
Strniško
in
neko
brzojavko
.
In
Vi
ste
ji
grozili
,
ker
se
je
uprla
...
“
Smrekar
se
je
začel
bučno
smejati
,
nagnil
spet
glavo
nazaj
in
gledal
hohotajoč
v
strop
.
Potem
je
nagloma
vstal
in
stopil
pred
Bresta
.
„
Povejte
Vi
tisti
svoji
punci
...
“
Brest
je
planil
s
stola
.
„
Gospod
Smrekar
,
to
si
prepovem
!
“
Smrekar
ga
je
potapljal
po
rami
.
„
No
,
no
,
no
,
povejte
torej
gospodični
Aleni
,
da
naj
nikar
ne
razmišlja
blaznih
reči
in
naj
pomni
,
da
sem
za
take
stvari
odgovoren
samo
jaz
—
in
nihče
drugi
.
To
ji
povejte
!
Na
svidenje
v
obednici
ob
časi
vina
.
Takoj
pridem
!
“
Smrekar
je
odprl
Brestu
vrata
v
obednico
,
sam
se
pa
vrnil
k
pisalni
mizi
in
posedel
ob
njej
brez
dela
,
globoko
zamišljen
.
„
Kako
je
?
“
je
vprašala
Alena
Bresta
,
ko
je
vstopil
.
Videla
je
na
njegovem
obrazu
razburjenje
.
„
Bodite
mirni
in
ne
razburjajte
se
!
Naj
Vam
to
zadostuje
.
Ob
priliki
se
še
kaj
pomeniva
.
Smrekar
se
smeje
vsemu
in
trdi
,
da
je
blazno
,
če
sploh
kaj
razmišljate
o
tej
stvari
,
češ
,
da
je
za
vse
odgovoren
sam
.
“
„
Hvala
lepa
za
trud
,
gospod
Brest
.
Verujte
mi
,
da
je
zame
nekaj
strašnega
,
ko
sem
tako
sama
,
ko
nimam
nikogar
,
ne
staršev
,
ne
prijateljice
—
ne
prijatelja
...
“
„
Gospodična
,
to
zadnje
ni
resnica
!
“
Brest
jo
je
pogledal
,
njegove
oči
so
čudovito
žarele
.
Alena
je
skomizgnila
z
rameni
.
„
Gospodična
,
“
Brest
se
je
razvnemal
,
—
„
za
kar
so
Vas
drugi
,
za
to
je
zbodel
sedajle
Smrekar
tudi
mene
.
In
prav
zato
,
nakljubu
vsemu
svetu
—
tu
moja
roka
!
Gospodična
,
jaz
Vas
globoko
spoštujem
!
Bodite
prepričani
!
“
Segel
je
po
Alenini
roki
in
jo
pritisnil
na
ustnice
.
—
—
V
obednici
so
se
oglasili
Štefanovi
koraki
.
„
Sedaj
moram
k
Smrekarju
,
ker
me
je
povabil
.
Pojdite
še
Vi
!
“
Alenina
roka
je
še
počivala
v
Brestovi
.
„
Ne
morem
,
“
je
rekla
in
mu
stisnila
desnico
.
Ko
se
je
pri
vratih
ozrl
,
je
Alena
gledala
za
njim
in
mu
zamahnila
v
pozdrav
.
Brest
je
moral
zbrati
vso
silo
energije
,
da
se
ni
pri
tej
priči
vrnil
,
prijel
to
belo
roko
in
z
roko
vred
pritisnil
na
srce
Aleno
...
Naslednje
dni
se
je
polegel
snežni
metež
,
nebo
se
je
razvedrilo
in
na
belo
ravan
je
svetilo
z
jasnega
,
čistega
neba
zimsko
solnce
,
ki
je
v
mirijadah
lučk
migotalo
po
srenu
.
Pusti
strahovi
so
odbežali
iz
Alenine
sobice
,
srce
ji
je
bilo
čudovito
radostno
,
vse
polno
še
nikoli
občutenega
hrepenenja
.
Z
Viktorjem
se
je
sankala
po
bregu
,
vriskala
in
se
smejala
kakor
razposajen
otrok
.
Bližale
so
se
božične
počitnice
,
od
doma
so
prihajala
pisma
,
kako
jo
težko
pričakujejo
—
in
v
njeni
duši
je
vstala
radost
,
da
se
prvič
vrne
domov
k
staršem
,
prvič
v
življenju
ne
več
kot
otrok
,
ampak
kot
zrela
in
izkušena
ženska
.
Ko
se
je
nekega
dne
napotila
proti
šoli
,
so
pridrsele
po
poti
sani
in
obstale
pred
šolo
.
Iz
njih
je
stopil
okrajni
šolski
nadzornik
.
Ko
so
zapeli
kraguljčki
pred
šolskim
poslopjem
,
so
se
pojavile
za
šipami
vseh
učnih
sob
radovedne
glave
učiteljskega
osobja
.
Sredi
take
zime
nenadoma
gosposke
sani
pred
šolo
,
to
je
dogodek
!
Ko
je
nadučitelj
spoznal
nadzornika
,
je
odskočil
h
katedru
in
zvil
v
žep
proračun
,
kakor
si
ga
je
sestavljal
ob
skromni
plači
za
božične
praznike
.
Mara
je
skrila
cigareto
,
ki
si
jo
je
pripravila
za
par
dimov
med
odmorom
.
Minka
se
je
vrnila
mirno
k
podobi
,
pred
katero
je
razlagala
žetev
in
žito
.
Dasi
ji
ni
bilo
treba
ničesar
skrivati
,
jo
je
kljubtemu
izpreletelo
kakor
mučna
slutnja
in
srce
se
ji
je
vznemirilo
.
Nadzornik
je
vstopil
v
nadučiteljev
razred
,
se
kratko
pomudil
in
šel
v
sobo
k
Mari
.
Prelistal
je
razrednico
,
pregledal
katalog
,
odbral
nekaj
zvezkov
,
jih
presodil
,
potem
se
naslonil
in
poslušal
pouk
.
Ko
si
je
zapisal
nekaj
beležk
,
je
odšel
v
učilnico
k
Minki
.
Tukaj
je
začel
vršiti
svojo
dolžnost
in
pravico
do
pičice
.
Vsako
malenkost
je
pregledal
in
pretehtal
,
preiskal
kateder
,
odprl
omaro
za
učila
,
se
izprehodil
po
sobi
in
ogledoval
skoz
zlate
naočnike
roke
in
vratove
otrok
,
če
so
zadostno
umiti
in
snažni
.
Minka
je
čutila
,
da
to
nadzorstvo
ni
vsakdanje
,
toda
o
vzroku
ni
imela
pojma
.
Zato
je
po
prvem
razburjenju
,
katerega
ni
izdalo
kar
nič
njeno
vedenje
,
razlagala
in
učila
mirno
dalje
,
kakor
je
veleval
urnik
.
Šolarjem
je
prijazno
povedala
,
kdo
da
je
ta
gospod
,
nato
jih
opozorila
,
naj
se
vedejo
in
pazijo
,
kakor
bi
ga
ne
bilo
v
šoli
,
in
nadaljevala
.
Nadzornik
je
nehote
često
prekinil
delo
ob
uradnih
spisih
in
se
zamislil
v
pouk
.
Nekaj
izvirnega
in
posebnega
je
zapazil
v
metodi
.
Kakor
da
ni
šola
,
tako
je
premišljeval
sam
pri
sebi
.
To
je
družina
,
velika
družina
otrok
in
sredi
med
njimi
mati
,
ki
pozna
srce
in
glavo
slehernega
,
ki
ima
pretehtane
značaje
in
osebnosti
vsakega
otročiča
do
najmanjše
malenkosti
.
V
teh
otroških
očeh
ni
bojazni
in
ni
raztresenosti
.
Vse
zre
v
učiteljico
,
kakor
bi
jim
mati
rezala
belega
kruha
.
In
vendar
uči
marsikaj
,
kar
nikakor
ni
predpisano
.
Toda
uspeh
je
jasen
in
izvrsten
—
torej
...
Ko
so
šolarji
zapustili
koncem
pouka
sobo
,
se
je
nadzornik
poslovil
in
suhoparno
omenil
,
da
se
po
obedu
vrne
.
„
Ali
je
sitnaril
,
kajne
?
“
je
prihitela
Mara
z
zamujeno
cigareto
k
Minki
.
„
Zakaj
to
vprašaš
?
“
„
Ker
je
bil
tako
dolgo
pri
tebi
.
Dve
uri
,
še
več
!
Pri
meni
in
pri
nadučitelju
je
bil
samo
četrt
ure
.
To
nekaj
pomeni
!
“
„
Pomeni
?
“
Rahla
rdečica
je
šinila
Minki
v
lice
.
„
Kaj
bi
pomenilo
?
“
„
Avanzmá
!
Morda
prideš
v
mesto
!
“
„
Jaz
?
Hahaha
!
Kvečjemu
v
hribe
,
v
še
večje
hribe
!
“
„
Ne
laži
!
Če
bi
imela
jaz
tvoje
navdušenje
in
tvoje
zmožnosti
,
prva
služba
,
ki
bi
bila
prosta
v
mestu
,
bi
bila
moja
.
Sicer
bi
jim
napravila
kraval
,
pravi
anarhistični
kraval
.
Prav
gotovo
!
“
„
Ljuba
duša
,
kdo
se
briga
za
naše
kravale
!
Bi
se
,
nič
ne
rečem
,
toda
za
to
bi
morala
biti
najslabša
vsaj
toliko
socialista
,
kakor
sem
jaz
.
Potem
bi
šlo
!
“
Nato
sta
se
napotili
učiteljici
v
gostilno
k
obedu
.
Učiteljici
sta
naglo
dokosili
in
razmišljali
,
vračajoč
se
v
šolo
,
kam
neki
je
šel
obedovat
nadzornik
.
Zakaj
par
drugih
gostilen
v
vasi
je
bilo
takih
,
da
ni
stopil
vanje
,
kdor
ni
bil
žganjar
.
Ko
sta
zvedeli
,
da
ni
bil
pri
nadučitelju
,
je
učiteljski
zbor
soglasno
sklenil
,
da
ga
je
povabil
Smrekar
.
„
No
,
ta
ga
nakači
zoper
mene
,
“
je
omenila
Minka
in
se
smejala
.
„
Zoper
Vas
?
“
je
ugovarjal
nadučitelj
.
„
Naj
poizkusi
!
Imamo
tudi
mi
kaj
besede
!
“
Pogumno
si
je
pogladil
sivo
,
na
kozlovsko
pristriženo
brado
.
Ura
je
udarila
tri
četrt
,
učiteljstvo
se
je
razšlo
po
sobah
.
Kakor
dopoldne
,
se
je
godilo
popoldne
.
Nadzornik
je
prebil
večinoma
pri
Minki
.
Po
dokončanem
pouku
,
ko
sta
bila
sama
v
sobi
,
je
nagovoril
nadzornik
Minko
slovesno
:
„
Gospodična
,
počakajte
,
da
se
dogovoriva
o
važni
,
zelo
važni
stvari
.
“
Nadzornik
je
sedel
za
kateder
;
gube
na
usehlem
licu
so
pričale
o
resnobnosti
sodnika
.
„
Gospodična
,
Vi
ste
toženi
!
“
Nadzornik
je
potegnil
iz
žepa
akt
in
ga
razgrnil
predse
.
Minki
je
vztrepetalo
srce
,
toda
samo
za
trenutek
.
Takoj
se
je
zbrala
in
opogumila
.
„
Na
svetu
je
vse
mogoče
,
gospod
nadzornik
!
“
„
Le
ne
predrzno
,
gospodična
!
Kaj
se
to
pravi
:
je
vse
mogoče
!
Mogoče
je
to
,
kar
se
zgodi
,
zares
zgodi
.
Vi
ste
toženi
,
da
se
vtikate
in
silite
v
posle
,
ki
Vam
niso
nič
mar.
Kaj
pravite
na
to
?
“
„
Po
zakonu
mi
morajo
biti
mar
posli
v
šoli
.
In
o
teh
,
prosim
,
sodite
!
Za
druge
posle
sem
odgovorna
svoji
vesti
in
svojemu
prepričanju
,
nikomur
drugemu
!
“
Nadzornik
se
je
presedel
na
stolu
in
Minko
ostro
motril
skoz
očala
.
„
Tako
!
Tudi
ta
odgovor
je
predrzen
.
Opozarjam
Vas
,
ne
zaigrajte
svoje
bodočnosti
.
“
„
Moja
igra
ni
hazard
,
se
ne
bojim
,
da
bi
mogla
kdovekoliko
zaigrati
.
“
Nadzornik
je
zakašljal
.
„
Če
se
bavite
z
neumnim
mazaštvom
,
kakor
kaka
zloglasna
konjaška
,
ali
je
to
dostojen
posel
za
učiteljico
,
za
inteligentno
učiteljico
,
ki
naj
nosi
med
narod
prosveto
in
napredek
,
ne
pa
nazadnjaštva
.
“
„
Dovolite
,
gospod
nadzornik
,
da
tako
očitanje
z
vso
odločnostjo
odklanjam
.
Res
je
,
da
obiskujem
bolnike
,
res
je
,
da
sem
tuintam
poizkusila
z
domačimi
in
nedolžnimi
zdravili
,
kakor
je
res
,
da
sem
dostikrat
že
jaz
edina
povzročila
,
da
so
poslali
po
zdravnika
,
katerega
sem
za
par
revežev
iz
lastne
revščine
celo
plačala
.
Če
torej
ljudstvo
opozarjam
na
higieno
,
če
v
prvi
sili
izkušam
pomagati
,
ni
to
nazadnjaštvo
,
ampak
nekaj
drugega
.
“
„
In
če
vsled
Vaših
zdravil
počepa
živina
,
“
jo
je
naglo
prekinil
nadzornik
,
„
ali
je
to
tudi
napredno
delo
?
“
Minko
je
stresel
srd
.
„
To
je
laž
!
Imenujte
tega
obrekljivca
!
Dokler
ne
vem
imena
,
ne
odgovorim
črkice
več
o
tej
stvari
.
“
Nadzornik
je
pomolčal
,
Minka
si
je
utrla
ustnice
,
ki
so
se
tresle
razburjenja
.
„
Priče
bodo
pričale
o
tem
.
—
Druga
točka
.
Vi
nameravate
osnovati
nekak
kurz
za
odrasla
dekleta
.
Vaše
moči
se
bodo
cepile
po
takem
pouku
in
šola
bo
trpela
.
Torej
bodite
modri
in
se
ne
lotite
takih
stvari
.
“
„
Kadarkoli
boste
opazili
,
da
vsled
dela
izvun
šole
trpi
pouk
in
napredek
v
mojem
razredu
,
potem
mi
to
delo
izvolite
prepovedati
.
Dokler
pa
zato
ni
vzroka
,
vztrajam
pri
tej
ideji
,
ker
je
zaeno
to
moje
prepričanje
.
“
„
Kakšno
prepričanje
?
“
„
Da
je
vsak
izobraženec
narodov
dolžnik
zato
,
ker
ga
je
narod
šolal
s
tem
,
da
je
plačeval
davek
.
Zato
nima
le
pravice
,
ampak
vsak
izobraženec
ima
dolžnost
,
da
narodu
plačuje
vsaj
obresti
od
tega
dolga
s
tem
,
da
dviga
narodovo
izobrazbo
kakorkoli
,
da
mu
pomaga
z
znanjem
,
ki
si
ga
je
pridobil
v
šoli
,
ki
so
plačane
z
ljudskim
denarjem
.
To
je
moje
prepričanje
!
“
Nastala
je
dolga
pavza
,
nadzornik
je
pisal
beležke
na
polo
.
„
Nadalje
sta
v
zvezi
s
kaplanom
in
snujeta
hranilnico
in
posojilnico
.
Ali
ni
vse
to
politika
,
pot
k
prepirom
?
Kaj
se
vmešavate
?
“
„
Odločno
zanikam
,
da
bi
bila
politika
,
če
se
ustanovi
zavod
,
ki
bi
marsikoga
otel
iz
rok
oderuhov
in
pijavk
.
Toda
če
bi
tudi
bila
politika
,
trdim
,
da
imam
pravico
politikovati
,
ker
menda
živim
v
ustavni
državi
in
imam
kot
inteligentka
volilno
pravico
.
“
„
Sufragetka
,
“
je
zamrmral
nadzornik
,
ki
je
pisal
na
katedru
.
„
Ostanite
doma
,
ko
zaslišim
še
priče
,
Vas
pozovem
.
“
„
Na
službo
,
“
je
odvrnila
Minka
in
odšla
razpaljenih
lic
za
nadzornikom
iz
sobe
.
Ni
imela
navade
,
da
bi
iskala
tolažbe
pri
Mari
.
Toda
topot
jo
je
mehanično
zanesla
noga
h
koleginji
.
Mara
je
stala
pri
oknu
in
gledala
na
cesto
.
„
Za
Boga
,
Minka
,
kaj
sta
imela
?
“
Skočila
je
k
tovarišici
in
ji
pritisnila
bele
dlani
na
lice
.
„
Kako
si
razburjena
!
Tvoja
lica
gore
!
“
V
tem
je
vstopila
postrežnica
Urša
,
poštena
stara
dekla
,
ki
je
takisto
začela
vsa
iz
sebe
:
„
Križana
mati
,
kaj
Vam
hočejo
,
gospodična
?
Kakšni
ste
?
Jezus
Marija
,
pred
durmi
čakajo
Smrekar
in
Jok
in
tisti
Bernač
,
tisti
pijanec
!
Zoper
Vas
gredo
,
sem
ujela
par
besedi
!
O
,
hudobe
obsedene
!
“
Minka
je
sicer
slutila
ob
zaslišanju
,
da
utegne
tičati
vmes
Smrekarjeva
roka
,
toda
uverjena
ni
bila
.
Ob
tej
deklini
razlagi
se
ji
je
zdanilo
.
A
tedaj
je
ni
prevzel
strah
,
prešinila
jo
je
moč
,
da
je
ognjevito
razodela
vso
pravdo
,
ki
je
bila
naperjena
zoper
njo
,
in
h
koncu
stisnila
drobno
pest
ter
udarila
po
mizi
:
„
Ne
neham
,
če
me
stro
!
“
Urša
je
z
razprtimi
ustmi
poslušala
,
potem
pa
pozabila
,
kaj
ji
je
treba
pospraviti
v
sobi
,
ter
odvihrala
iz
sobe
proti
vasi
,
da
ji
je
odletavalo
krilo
,
kakor
bi
bila
nevesta
,
ne
petdesetletna
starica
.
V
vasi
je
letela
od
hiše
do
hiše
,
loputala
z
vrati
in
skoz
vsaka
zakričala
:
„
Pomoč
!
Gospodično
Minko
preganjajo
!
Mešetar
,
Bernač
,
Smrekar
!
Povejte
jim
,
kar
jim
gre
!
Pred
šolo
so
!
“
V
tem
je
nadzornik
povabil
nadučitelja
in
došle
tri
priče
v
sobo
z
Minko
vred
.
Priče
so
pričale
in
pretiravale
,
Minka
se
je
zagovarjala
in
odgovarjala
tako
odločno
,
da
je
moral
nadzornik
zaključiti
zaslišanje
in
razsoditi
,
da
bo
treba
še
več
prič
,
ter
je
nazadnje
celo
pohvalil
Minko
kot
izredno
učno
moč
.
Priče
so
se
osramočene
spogledale
.
Smrekar
se
je
ojunačil
in
predlagal
,
da
lahko
takoj
pozove
še
drugih
prič
.
Naj
se
stvar
ne
vleče
,
ampak
še
danes
razsodi
,
ali
je
tožba
upravičena
,
ali
ni
.
„
Naj
bo
,
“
je
rekel
po
premisleku
nadzornik
.
„
Privedite
prič
.
Počakam
!
“
„
Pojdimo
,
“
je
rekel
Smrekar
in
potegnil
za
rokav
Joka
in
Bernača
.
Ko
so
stopili
pred
šolo
,
jim
je
zaprla
pot
množica
mož
,
žena
in
deklet
,
ki
so
z
jeznimi
pogledi
zrli
v
šolo
.
Smrekar
se
je
prestrašil
.
Kljubtemu
je
,
svest
si
bogate
moči
,
zarjul
v
množico
:
„
Kaj
stojite
,
zijala
!
Kdo
vas
je
klical
!
Stran
!
“
Jok
je
poizkusil
napraviti
gaz
med
možmi
,
ki
so
se
pa
strnili
še
tesneje
in
ga
odrinili
s
trdimi
komolci
.
„
Toliko
je
ta
svet
naš
,
kakor
tvoj
,
Štefan
,
in
nihče
nas
ne
bo
zmerjal
in
gonil
proč
!
“
Čokat
dedec
je
zagrmel
tako
izmed
množice
in
dvignil
pest
.
„
Pustite
gospodično
Minko
!
Kanalje
!
“
Z
visokim
glasom
se
je
odzval
krik
izmed
žensk
.
Vse
je
vršalo
,
vse
se
gnetlo
in
vpilo
.
Ob
silnem
hrupu
se
je
prestrašil
sam
nadzornik
in
plah
stopil
med
vežna
vrata
.
Dobro
dolgo
je
zamahoval
z
rokami
,
preden
je
ljudstvo
vtoliko
pomiril
,
da
je
mogel
izpregovoriti
.
„
Možje
,
kaj
želite
?
“
„
Nihče
ne
bo
gospodične
Minke
preganjal
in
črnil
.
Kdor
to
dela
,
je
lažnivec
!
“
„
Falot
,
obrekljivec
!
“
je
donelo
izmed
množice
.
„
Torej
ni
zavdala
s
svojimi
zdravili
živini
?
“
Ljudstvo
je
zagrmelo
,
vsa
gneča
se
je
zgibala
in
pritisnila
proti
šoli
.
„
Kdo
je
tako
lagal
?
Povejte
ga
!
Tožimo
ga
!
Vsa
fara
ga
toži
,
smrdljivca
!
“
„
Možje
,
ali
res
želite
,
da
bi
se
ustanovila
posojilnica
,
kakor
vas
nagovarja
učiteljica
Minka
?
“
„
Povsod
so
že
,
samo
pri
nas
je
še
ni
,
da
nas
dere
,
kdor
more
in
utegne
!
“
„
Torej
pojdite
mirno
domov
!
Gospodično
Minko
očitno
pohvalim
.
Nič
se
ji
ne
zgodi
.
Z
Bogom
!
“
Nadzornik
je
stopil
v
vežo
in
vrata
zaprl
,
nadučitelj
je
obrnil
ključ
.
Zunaj
so
zaorili
veseli
vriski
.
Ko
so
trije
tožniki
šli
osramočeni
zadnji
izpred
šole
,
se
je
sklonilo
nekaj
deklet
v
sneg
in
toča
kep
je
posula
krive
priče
.
Nadzornik
je
bil
oplašen
vsled
nenavadno
izjavljene
ljudske
volje
.
Dolgo
je
hodil
zamišljen
po
sobi
,
preden
je
pozval
vse
učiteljsko
osobje
h
konferenci
.
„
Vsekako
je
bil
danes
neprijeten
dogodek
.
Ali
vkljubtemu
moram
poudariti
,
da
ste
gospodična
Minka
jako
vrla
učiteljica
,
in
Vam
čestitam
na
uspehih
v
šoli
in
zaeno
na
ljubezni
,
katero
uživate
pri
ljudstvu
.
“
„
Hvala
za
čestitko
,
gospod
nadzornik
.
Jo
odklanjam
,
ker
v
šoli
vršim
samo
svojo
dolžnost
,
zunaj
nje
pa
še
nisem
toliko
storila
,
da
bi
bila
te
ljudske
ljubezni
vredna
.
“
Minka
se
je
tresla
od
razburjenja
,
da
je
Mara
stopila
k
njej
in
jo
objela
čez
pas
.
„
Bravo
,
moj
socialist
!
“
Nadzornik
je
nadaljeval
:
„
Vendar
je
pa
obžalovanja
vredno
,
ker
se
je
porodil
v
fari
razpor
in
ste
tega
vzrok
kolikor
toliko
Vi.
Zato
bi
Vas
prosil
in
Vam
svetoval
,
da
čimprej
prosite
premeščenja
!
“
Minka
se
je
iztrgala
iz
objema
Mari
in
stopila
bliže
k
nadzorniku
.
Za
hip
je
pomolčala
,
da
se
je
umirila
.
„
Slovesno
izjavljam
,
da
zaraditega
ne
vložim
nikdar
prošnje
za
premestitev
.
Kdor
je
nasprotnik
takega
dela
za
narod
in
se
boji
poštenega
boja
,
tak
je
sovražnik
narodovega
napredka
in
blagostanja
.
To
pa
jaz
ne
bom
nikdar
!
Toda
takisto
slovesno
izjavljam
,
da
prosim
drugam
,
imam
že
dalje
skrito
željo
,
samo
pod
tem
pogojem
,
da
dobim
za
vse
to
uradno
zadoščenje
in
priznanje
:
kar
sem
delala
,
sem
delala
po
vesti
za
narodov
blagor
.
“
Nadzornik
se
ji
je
približal
in
ji
segel
v
roko
:
„
Zgodilo
se
bo
!
“
S
tem
je
bila
konferenca
končana
.
Pred
šolo
so
zapeli
kraguljci
,
nadzornik
se
je
poslovil
,
sani
so
izginile
v
mrak
.
Samposebi
se
je
razvil
v
šoli
vesel
večer
,
katerega
se
je
udeležil
celo
nadučitelj
,
ki
je
sicer
bival
tih
in
skrbi
poln
sredi
številne
družinice
.
Mara
je
varila
punč
,
postrežnica
Urša
je
znesla
skupaj
pijače
in
vsakovrstnih
prigrizkov
.
K
večeru
je
prišla
tudi
Alena
,
ki
je
vsa
ogorčena
šele
tedaj
zvedela
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Vsi
zapored
so
napivali
Minki
,
ker
je
tako
sijajno
zmagala
.
Tudi
Mara
ji
je
napila
.
„
Čestitam
,
dragi
socialist
,
ker
gre
tvoje
žito
v
klasje
.
Toda
sedaj
bodi
modra
ženjica
in
požanji
zrelo
pšenico
.
To
se
pravi
:
Vrzi
skoz
okno
vse
knjige
in
zdravilne
kroglice
,
prosi
v
mesto
in
si
poišči
ženina
ter
nas
povabi
vse
v
svate
!
To
bo
krona
tvojega
socializma
!
Živela
!
“
„
Hvala
,
prijateljica
,
“
se
je
šalila
Minka
.
„
Imam
že
ogledano
njivo
,
kjer
bo
zorela
moja
pšenica
.
Toda
to
je
moja
skrivnost
!
Živela
prosveta
našega
naroda
!
“
Alena
je
sredi
razigrane
družbe
pozabila
na
večerjo
in
jo
resnično
zamudila
prvič
,
odkar
je
služila
Smrekarja
.
Ostre
zabavljice
in
strelice
,
ki
so
v
pogovoru
frčale
v
Smrekarja
,
iskren
srd
na
njegovo
denunciantstvo
in
nekoliko
vina
—
vse
to
jo
je
razgrelo
,
da
se
je
je
polotila
domov
grede
nenadoma
strupena
maščevalnost
.
Ko
je
vstopila
v
obednico
,
je
sedel
Smrekar
sam
pri
mizi
in
iztakal
že
iz
druge
butelje
.
Žena
je
odšla
z
Viktorjem
v
spalnico
.
„
Lepa
reč
,
da
se
potepate
tako
dolgo
,
“
je
odgovoril
Smrekar
Aleni
v
pozdrav
.
„
Oprostite
,
potepala
se
nisem
,
bila
sem
v
pošteni
družbi
.
“
„
Hahaha
,
“
se
je
zakrohotal
zaničljivo
Smrekar
in
postavil
dvignjeno
čašo
na
mizo
.
„
V
pošteni
družbi
,
kakopa
!
Minka
seveda
,
in
Vaš
ljubček
,
hahaha
,
poštena
družba
!
“
Aleno
je
speklo
,
da
bi
bila
odletela
od
tal
.
Vsa
se
je
stresla
,
da
si
ni
mogla
odpeti
pelerine
.
„
Oba
sta
vsaj
toliko
poštena
kot
Vi
,
ki
ste
lažniv
denunciant
in
še
kaj
drugega
,
kar
sami
veste
.
“
Iz
Alene
je
bruhnilo
tako
nenadoma
,
da
se
je
sama
svoje
besede
prestrašila
.
„
Kaj
,
kaj
?
“
je
planil
Smrekar
kvišku
in
pestil
roke
.
„
Kaj
sem
,
povejte
,
recite
,
če
upate
!
Po
priče
!
Tinca
!
“
„
Če
Vi
tako
pošteno
učiteljico
,
kot
je
Minka
,
tožarite
,
potem
bi
jaz
imela
čisto
prav
,
če
Vas
naznanim
zaradi
pisma
.
Naj
se
vse
zve
!
“
Smrekar
je
vteknil
roke
v
žep
,
stopil
široko
pred
Aleno
in
ji
gledal
z
demonskim
pogledom
v
lica
,
dolgo
,
ne
da
bi
črhnil
.
Samo
spodnja
ustnica
se
mu
je
zibala
in
se
izveznila
,
kakor
bi
tipala
za
dosti
strupenim
odgovorom
.
Alena
je
vzdržala
pogled
in
se
ni
genila
.
Nato
je
začel
sunkoma
sikaje
:
„
Misliš
ti
,
gosposka
beračica
,
da
boš
v
tej
stvari
za
pričo
,
za
pričo
?
Ne
,
ne
—
imam
že
pisma
na
advokata
.
Na
zatožno
klop
te
potisnemo
—
in
potem
tvoje
pričevanje
ni
vredno
piškave
tepke
—
razumeš
—
in
sedaj
govori
in
ovajaj
,
če
imaš
pogum
—
ovajaj
,
smejal
se
bo
tale
.
“
Smrekar
se
je
potrkal
s
prstom
na
čelo
.
Alena
je
vztrepetala
kakor
topolov
list
,
pogum
ji
je
ubila
ta
strašna
grožnja
in
bolj
je
izjokala
iz
stisnjenih
prsi
nego
izrekla
jecajoč
besedo
:
„
Sle
—
—
par
—
“
Nato
je
zbežala
v
svojo
sobo
,
iz
katere
je
slišal
Smrekar
glasen
jok
,
ko
je
hodil
gorindol
po
obednici
.
Kakor
nevihta
je
planil
pretekli
dogodek
na
tiho
zimsko
pokrajino
,
hipoma
razburil
vso
vas
,
pa
se
je
kakor
nevihta
hitro
polegel
.
Drugo
jutro
je
sijalo
solnce
mirno
na
belo
ravan
,
kmetje
so
prenašali
koše
s
skednjev
in
krmili
goved
,
oblečeni
v
podričane
kožuhe
,
otroci
so
premlevali
v
šoli
abece
;
Smrekarjeva
žaga
je
sakála
brezbrižno
staro
pesem
,
gospodar
je
v
rano
jutro
hodil
krog
skladovnic
in
prešteval
žaganice
ter
si
zapisaval
okorne
številke
v
notes
.
Alena
je
šla
še
pred
poukom
na
izprehod
,
da
si
ohladi
razbeljeno
glavo
.
Ves
ta
stari
red
v
okolici
,
vsesplošna
brezčutnost
jo
je
iznenadila
.
Celo
dolgo
prečuto
noč
so
jo
mučile
strašne
slike
.
Krik
ljudstva
,
grožnje
Smrekarjeve
,
bodoča
sodba
,
zatožna
klop
—
ji
je
mrgotalo
pred
očmi
.
Zato
je
bila
prepričana
,
da
jo
te
nočne
slike
sprejmo
žive
in
žugajoče
,
ko
prestopi
v
jutro
prag
svoje
sobe
.
Toda
v
solnčni
luči
se
je
vse
razblinilo
.
Ščinkovci
in
strnadi
so
se
prepirali
na
dvorišču
s
požrešnimi
vrabci
za
zrnje
,
ki
je
ostalo
kokošim
,
kakor
vsako
jutro
,
od
soseda
se
je
slišalo
hripavo
bevskanje
sitnega
psa
,
kakor
vsako
jutro
,
gostaške
deklice
so
hitele
z
lončki
mleka
,
zakesneli
šolarji
so
se
podvizali
z
okornimi
čevlji
po
nerodni
poti
,
sama
gola
vsakdanjost
.
„
Ali
so
bile
samo
sanje
?
“
je
premišljala
Alena
.
V
noči
pobledelo
lice
je
ozarjalo
v
mrzlem
zraku
.
Trudni
živci
so
se
pomirjali
.
Hotela
je
mirno
razbrati
razburjene
misli
.
Toda
ni
mogla
.
Prijetna
brezčutnost
se
je
je
polaščala
.
Kljubtemu
jo
je
vendar
spremljala
ena
edina
misel
,
sklep
vseh
sklepov
,
katere
je
sklenila
v
pretekli
noči
:
Stran
!
Kakor
pribito
in
nepremakljivo
,
kakor
dovršeno
dejanje
je
stal
pred
njo
načrt
:
Po
Božiču
se
ne
vrnem
več
.
Zato
se
je
namerila
,
da
po
obedu
takoj
odpove
Smrekarju
službo
.
S
strahom
je
pričakovala
poldneva
in
kosila
.
Ko
je
stopila
z
Viktorjem
ob
roki
v
obednico
,
še
ni
bilo
Smrekarja
.
Gospa
je
velela
,
naj
ne
čakajo
,
ker
se
Štefan
še
mudi
na
žagi
.
Pravzaprav
je
bila
Alena
vesela
,
da
ga
ni
bilo
pri
mizi
.
„
Vsaj
pokosim
brez
grenkobe
tistih
strašnih
pogledov
,
ki
bole
še
od
prejšnjega
večera
,
“
je
mislila
.
Ali
vendar
jo
je
hkrati
jezilo
,
da
ga
še
ni
zagledala
,
ker
jo
je
trla
silna
radovednost
,
kak
bo
Smrekar
po
tem
groznem
spopadu
.
Skoro
so
že
dokosili
,
ko
je
prižvižgal
Štefan
vesel
in
razigran
v
sobo
.
Kakor
bi
se
ločila
snoči
v
največji
ljubezni
,
tako
prijazno
je
ogovoril
Aleno
in
vprašal
po
Viktorjevem
napredku
.
To
vedenje
je
Aleno
bolj
zbegalo
,
nego
bi
jo
mogla
najgorja
osornost
.
„
Pijan
je
bil
,
“
je
takoj
pomislila
.
„
Niti
ne
sanja
ne
,
kaj
je
govoril
.
—
“
Ko
je
Smrekar
naročil
ženi
,
naj
prinese
steklenico
sladkega
terana
,
in
je
Aleni
sam
natočil
kozarec
,
je
izpremenila
sodbo
.
„
Ni
bil
pijan
,
ne
.
Potuhnil
se
je
in
se
mi
prilizuje
!
“
In
tako
se
je
zgodilo
,
da
Alena
po
obedu
ni
odpovedala
službe
,
marveč
je
šla
z
Viktorjem
takoj
k
pouku
.
Po
dokončani
uri
se
je
pa
brez
pomisleka
in
obotavljanja
napotila
k
Minki
v
šolo
.
Plaha
razburjenost
se
ji
je
vnovič
pojavila
.
„
Vse
ji
razodenem
!
“
S
tem
sklepom
v
duši
je
stopila
v
Minkino
sobo
.
Minka
je
slonela
ob
oknu
,
zatopljena
v
knjigo
.
„
Kaj
delaš
?
“
„
Gospodinjstvo
študiram
.
Pozdravljena
,
Alenčica
!
“
„
Povej
mi
,
ali
imaš
kaj
krvi
,
ali
je
nimaš
,
ali
si
brez
živcev
in
brez
srca
?
“
Alena
je
vrgla
pelerino
na
posteljo
in
prijela
Minko
za
roke
.
„
Zakaj
tako
vprašaš
?
“
„
Zakaj
?
Pomisli
,
včerajšnji
dan
!
In
ti
po
vsem
tem
mirno
bereš
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
“
„
Oj
,
ti
punčka
boječa
,
ti
!
To
je
življenje
,
kaj
hočeš
?
Mene
tak
dogodek
le
dvigne
do
novega
dela
.
Ali
naj
me
potre
?
“
Minka
ji
je
odmeknila
roke
,
zakrilila
po
zraku
in
s
ponosno
kretnjo
citirala
:
„
Streti
me
moreš
,
potreti
nikdar
,
usode
sovražne
besneči
vihar
...
“
Nato
se
je
veselo
zasmejala
in
posadila
Aleno
na
stol
tesno
poleg
sebe
.
Alena
je
molčala
,
potem
globoko
vzdihnila
.
Nagajivo
je
Minka
posnela
vzdihljaj
,
jo
pobožala
in
rekla
:
„
Revček
moj
!
“
„
Ne
šali
se
!
Resnično
sem
revica
!
“
V
glasu
je
bilo
vse
polno
iskrene
bridkosti
.
Minka
jo
je
občutila
.
Takoj
se
je
okrenila
do
Alene
in
jo
sočutno
prosila
:
„
Povej
mi
,
kaj
te
tare
!
Zaupaj
mi
!
Bodi
odkritosrčna
!
“
Alena
se
je
ozrla
v
Minkine
oči
,
v
katerih
je
sevalo
kakor
materinski
ogenj
.
Začela
je
in
ji
zaupala
vse
.
Ko
je
dokončala
,
je
pristavila
:
„
Gorje
mi
,
Minka
,
ker
sem
sama
,
tako
strašno
sama
!
“
Nato
si
je
zakrila
obraz
,
ker
je
čutila
,
kako
so
se
ji
usule
solze
.
Minka
je
bila
iznenadena
.
Vstala
je
in
začela
hoditi
po
sobi
.
Za
nekaj
časa
se
je
ustavila
pred
Aleno
,
ki
si
je
otirala
oči
.
„
Povej
mi
,
ali
si
ti
to
že
komu
zaupala
?
“
Alena
je
zardela
.
„
Sem
.
“
„
Komu
?
“
„
Brestu
!
“
Minka
je
šla
spet
parkrat
po
sobi
gorindol
.
Nato
je
rekla
:
„
Bolje
bi
bilo
,
ko
bi
bila
meni
.
“
„
Ne
obsojaj
me
zato
.
Brest
je
tako
dober
!
“
„
Ali
je
kaj
storil
zate
?
“
je
vprašala
naglo
,
energično
.
„
Pri
Smrekarju
je
bil
.
“
„
No
,
in
?
“
„
Je
rekel
,
naj
se
ne
bojim
!
“
„
Sicer
nič
?
“
„
Pove
mi
ob
priliki
,
je
rekel
.
“
„
Alena
,
veruj
mi
,
Brest
ni
mož
,
ali
vsaj
premalo
mož
.
On
je
—
slabič
!
“
Trda
sodba
je
Aleno
silno
zabolela
.
„
Minka
,
ti
si
krivična
.
On
je
tako
ljubezniv
,
tako
dober
!
“
„
In
to
je
za
moža
premalo
,
po
moji
sodbi
namreč
.
Toda
pustiva
to
.
V
tebi
govori
srce
.
Poslušaj
pa
me
tole
:
Ti
nisi
za
Smrekarjevo
hišo
.
To
je
jasno
.
Tam
boš
sama
sredi
vse
družbe
do
sodnjega
dne
.
Toda
službe
ne
odpovej
!
nikakor
ne
!
Zakaj
,
ti
danes
še
ne
povem
.
Zveš
pa
kmalu
.
Ali
boš
ubogala
?
“
„
Bom
,
“
je
odgovorila
Alena
,
kakor
odgovori
otrok
materi
.
Minka
je
sedla
zopet
k
njej
in
jo
prijela
za
roko
.
„
Otrok
moj
,
ne
zameri
,
da
ti
tako
pravim
,
razodenem
ti
skrivnost
ženskega
srca
.
Dovolj
grenkosti
me
je
stalo
to
spoznanje
.
Pomni
tole
za
vse
življenje
:
Naše
žensko
srce
je
ustvarjeno
za
materinstvo
!
“
Minka
je
izpregovorila
to
trditev
s
slovesnostjo
,
kakor
prerokinja
.
Alena
je
povzela
besedo
z
veseljem
.
„
Ah
,
da
,
Minka
,
prav
imaš
.
Žensko
srce
ne
more
biti
samo
,
