dasi
vsaj
za
nekaj
časa
prežene
skrbi
,
ki
mu
niso
dale
pokoja
.
Ni
se
mu
posrečilo
ne
eno
ne
drugo
,
še
s
težjim
srcem
je
šel
od
Korena
in
doma
ni
vso
noč
zatisnil
očesa
.
Kaj
je
bilo
?
Popoldne
je
v
gozdu
počival
,
kakor
po
navadi
,
za
nekaj
časa
od
svojega
dela
.
Solnce
je
gorko
pripekalo
z
jasnega
neba
;
legel
je
v
senco
za
grmovje
.
Kraj
je
bil
samoten
,
vse
tiho
okrog
.
Ko
tako
leži
,
kar
začuje
korake
in
človeški
glas
.
Bila
sta
dva
človeka
,
ki
sta
se
mu
bližala
po
ozki
,
malo
izhojeni
stezici
.
Moža
sta
bila
v
živem
pogovoru
,
a
to
tako
,
da
se
je
eden
jezil
,
kakor
je
bilo
čuti
od
daleč
,
drugi
ga
je
pogovarjal
in
miril
.
Ko
prideta
blizu
njega
,
ustavita
se
oba
,
in
Seljan
je
bil
,
za
grmovjem
skrit
,
nehotoma
priča
naslednjega
pogovora
:
„
Jaz
ti
pa
pravim
,
da
ne
grem
več
nazaj
v
ta
brlog
,
saj
nisem
divja
zver
.
Sit
sem
že
tega
pasjega
življenja
.
Čemi
ne
morete
dati
poštenega
stanovanja
,
kakršno
se
človeku
spodobi
,
pa
grem
,
kaj
pa
imam
tukaj
pri
vasi
Se
dobre
strehe
ne
;
po
vseh
udih
me
že
trga
.
Kaj
je
meni
tega
treba
?
Kaj
imam
od
vsega
svojega
dela
in
truda
?
Pusti
me
,
s
Sódnikom
moram
govoriti
!
"
Glas
,
s
katerim
so
bile
govorjene
te
jezne
besede
,
bil
je
Seljanu
čisto
neznan
.
Nato
je
nekdo
bolj
šepetaje
,
vendar
tako
,
da
je
Seljan
vsako
besedo
razumel
,
tolažil
svojega
tovariša
:
„
Torej
bodi
vendar
pameten
;
ne
vpij
vsaj
tako
;
ko
bi
te
kdo
slišali
Ti
si
kakor
vihar
;
daj
si
kaj
dopovedati
.
K
Sódniku
menda
vendar
ne
boš
hodil
o
belem
dnevu
!
Kaj
hočeš
s
Sódnikom
?
Ta
glas
pa
je
bil
Seljanu
predobro
znan
.
Bil
je
Nósanov
.
Poslušalcu
so
začele
čudne
misli
rojiti
po
glavi
.
Kaj
imata
ta
dva
moža
?
Z
največjo
radovednostjo
in
pozornostjo
je
na
uho
vlekel
tovarišev
odgovor
:
„
Kaj
hočem
s
Sódnikom
?
V
svojo
hišo
me
mora
vzeti
,
najlepšo
sobo
mi
dati
,
katero
ima
.
Jaz
hočem
prebivati
kakor
človek
.
In
to
že
od
danes
naprej
.
"
„„
Ali
si
z
uma
,
prijatelj
?
Pri
Sódniku
hočeš
stanovati
?
Kaj
te
tako
koža
srbi
,
da
jim
hočeš
naravnost
v
pest
?
""
„
In
če
me
primejo
,
kaj
meni
to
?
Življenje
me
več
ne
veseli
.
Poštenosti
sem
se
odrekel
,
preganjan
se
potikam
in
skrivam
kakor
zverina
po
svetu
;
truden
sem
,
pokoja
si
želim
takega
ali
takega
,
da
je
le
pokoj
.
Pregrešil
sem
se
zoper
postavo
,
izstopil
sem
iz
človeške
družbe
,
ki
se
mi
je
zdela
krivična
,
da
bi
pomagal
zatiranim
siromakom
;
kaj
je
moje
plačilo
?
Nehvaležnost
,
gola
,
grda
nehvaležnost
!
Rabite
me
v
svoj
prid
kakor
orodje
;
kje
so
moje
pravice
,
kje
je
moj
užitek
?
Tega
bodi
konec
!
"
„„
Gosposki
hočeš
torej
v
roke
?
Ali
ne
veš
,
kaj
te
čaka
,
Zaplotnik
?
Sam
zlodej
vedi
,
kaj
me
je
motilo
,
da
sem
se
spečal
s
tem
človekom
!
""
„
O
ti
zgaga
!
Tako
ti
z
mano
govoriš
,
ti
,
ki
si
desetkrat
malopridnejši
mimo
mene
,
dasi
o
belem
dnevu
zahajaš
med
ljudi
!
Da
se
moram
bratiti
z
ljudmi
,
kakršen
si
ti
,
to
je
moja
najhujša
pokora
!
"
v
„
Jaz
nisem
vedel
,
da
si
tak
.
Izdati
se
hočeš
najprej
samega
sebe
,
potem
še
Sódnika
in
mene
?
""
„
Tisto
bo
,
kakor
se
mi
bo
še
zljubilo
;
tebe
vsaj
bi
gotovo
ne
bilo
škoda
,
ko
bi
te
obesili
na
prvo
drevo
,
katero
jim
je
pri
roki
,
samo
škoda
drevesa
;
nobeno
ni
zaslužilo
take
sramote
!
"
„„
Tako
je
prav
,
to
rad
slišim
;
zdaj
vidim
,
ljubi
moj
Zaplotnik
,
da
se
samo
norčuješ
z
mano
,
da
me
strašiš
,
kakor
je
tvoja
stara
navada
.
Potolaži
se
,
vse
bo
še
dobro
;
sam
bom
govoril
s
Sódnikom
;
pripraviva
ti
najlepše
stanovanje
in
vse
,
česar
si
želiš
;
najina
skrb
,
samo
miren
bodi
.
""
Na
to
je
bilo
slišati
,
da
sta
moža
nadaljevala
svojo
pot
.
Kaj
sta
potem
govorila
,
kaj
se
je
dalje
zgodilo
,
Seljan
ni
več
vedel
.
Ali
že
to
mu
je
bilo
dovolj
.
Zdaj
mu
je
bilo
jasno
,
odkod
ima
Sódnik
zopet
svoje
premoženje
,
o
katerem
so
ljudje
tolikanj
ugibali
.
Zdaj
se
je
začela
Seljanu
velika
skrb
.
Žeprej
je
slišal
govoriti
,
da
Zaplotnika
tod
iščejo
,
ali
za
to
se
je
on
malo
menil
.
Toda
zdaj
?
Če
ga
ujemo
?
Čese
jim
morebiti
sam
izda
,
kakor
je
govoril
v
svoji
nevolji
?
Za
Nósana
se
pač
ni
bal
;
ali
kaj
bo
potem
s
Sódnikom
?
Ne
da
bi
bil
rad
imel
prevzetnega
moža
,
zakaj
neki
?
Sódnik
ga
je
zaničeval
kakor
vsakega
siromaka
,
in
to
boli
tudi
drvarja
.
Zlasti
po
tistem
prizoru
pri
Korenu
,
ko
je
mladi
Sódnik
tako
nespodobno
nadlegoval
njegovo
hčer
,
Seljan
ni
bil
poseben
prijatelj
Sódnikovi
hiši
.
Za
Sódnika
samega
torej
bi
ne
bil
genil
z
mazincem
.
Ali
tu
je
bilo
nekaj
drugega
.
Njegov
sin
Matija
je
rad
imel
njegovo
hčer
in
ona
je
njega
rada
imela
.
To
je
mož
dobro
vedel
.
Zato
se
je
zdaj
bal
za
Sódnikovo
hišo
.
Čejo
doleti
ta
nesreča
,
ta
sramota
,
da
Sódnika
primejo
in
obsodijo
za
hudodelnika
,
kaj
potem
?
Ali
bo
mogla
njegova
hči
biti
kedaj
vesela
?
Uboga
Jerica
,
ubogi
Matija
!
Poleg
tega
je
bil
tudi
prijatelj
mlademu
Brezarju
,
ki
je
snubil
Sódnikovo
Ano
.
—
—
Ne
,
to
ne
sme
in
ne
more
biti
!
Ta
strašna
nesreča
se
mora
odvrniti
,
ali
kako
?
Ukrepal
je
na
vse
strani
:
najkrajša
pot
je
bila
pač
naravnost
k
Sódniku
povedat
mu
,
kaka
nevarnost
mu
preti
.
Ali
ta
pot
mu
je
bila
pretežka
,
prezoprna
.
Govoriti
z
njegovo
ženo
?
Prebridko
!
Najraje
bi
se
bil
obrnil
na
njegovega
sina
,
toda
kje
je
bil
ta
?
Povedati
Brezarju
?
Ta
bi
se
morebiti
sam
ne
bil
upal
pred
Sódnika
.
Slednjič
je
šel
,
kakor
smo
slišali
,
dobrega
sveta
ali
vsaj
tolažbe
iskat
h
Korenu
.
Kaj
je
tam
zvedel
?
Zdaj
je
še
le
prav
videl
in
čutil
,
kako
velika
je
nevarnost
in
kako
blizu
.
Da
bi
le
ne
bilo
že
vse
prepozno
!
Njemu
na
čast
moramo
pristaviti
,
da
ga
je
pač
obšla
tudi
misel
,
da
bi
bila
prav
za
prav
njegova
dolžnost
iti
naravnost
h
gosposki
ter
ji
razodeti
,
kar
je
bil
tako
nenadoma
zvedel
.
Da
se
mu
je
zdela
ta
misel
pregrozna
,
da
ni
čutil
v
sebi
dovolj
moči
zvršiti
jo
;
kdo
ga
bo
obsojal
zaradi
te
slabosti
?
Ali
mu
je
bilo
mogoče
kaj
takega
storiti
v
njegovem
stanju
?
Ni
čudno
torej
,
da
je
imel
mož
nemirno
,
težko
noč
po
teh
dogodbah
.
Danilo
se
je
že
,
ko
ga
je
slednjič
premagal
zaspanec
.
Ko
se
je
zbudil
malo
časa
po
tem
,
izginili
so
bili
čudoma
vsi
dvomi
iz
njegove
glave
.
Mahoma
mu
je
bilo
jasno
,
kaj
naj
stori
,
četudi
si
ni
bil
v
svesti
,
zakaj
.
Nekoliko
časa
potem
ga
vidimo
,
ki
korači
,
kolikor
moči
praznično
oblečen
,
proti
Sódnikovim
.
Čudno
!
Pot
se
mu
ni
zdela
tako
težka
,
kakor
se
je
prej
bal
.
Miren
je
bil
,
še
mislil
ni
mnogo
,
ena
sama
misel
mu
je
bila
jasno
pred
očmi
:
Tako
mora
biti
!
Prijazni
bralec
!
Morebiti
se
ti
zdi
to
čudno
;
ali
pomisli
,
spomni
se
,
kako
ti
je
bilo
,
ko
si
ti
moral
iti
v
prvič
k
izpovedi
.
Ali
se
ti
ni
zdelo
,
da
ni
nič
strašnejšega
na
svetu
,
da
tega
ne
moreš
in
ne
moreš
!
Ali
slednjič
,
ko
si
videl
,
da
ni
drugače
,
ojunačil
si
se
,
nastopil
si
svoj
križev
pot
,
šel
si
takorekoč
mize
v
nevarnost
,
da
celo
nekako
lahko
ti
je
bilo
pri
srcu
.
Tako
nekako
se
je
godilo
našemu
Seljanu
.
Ko
pride
pred
Sódnikovo
hišo
,
zagleda
malega
Andrejčka
,
ki
se
je
že
na
cesti
igral
.
Veselo
ga
ogovori
deček
:
„
Kaj
pa
vi
,
stric
,
tako
zgodaj
pri
nas
?
"
V
srce
je
starega
moža
zabolelo
to
otrokovo
vprašanje
.
Odgovori
mu
:
„
Očeta
iščem
;
ali
so
že
vstali
?
"
„„
Kaj
pa
da
so
,
na
dvorišču
jih
menda
najdete
ali
pa
na
vrtu
.
""
Seljanu
ni
bilo
treba
moža
po
vrtu
iskati
.
Na
dvorišču
ga
sreča
,
ravno
je
hotel
z
doma
.
Molče
se
gledata
moža
nekaj
časa
.
Potem
reče
Seljan
:
„
Nekaj
bi
rad
s
tabo
govoril
,
Sódnik
.
"
Te
besede
so
bile
govorjene
s
tako
nenavadnim
,
skoraj
skrivnostnim
glasom
,
da
so
Sódnika
čudno
zadele
.
Na
misel
mu
ni
prišlo
,
da
bi
se
obregnil
nad
možem
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
.
Mirno
ga
vpraša
:
„
Kaj
takega
?
Govori
,
meni
se
mudi
na
polje
.
"
„„
Malo
moraš
že
potrpeti
,
tako
hitro
ni
,
da
bi
se
to
povedalo
,
tukaj
že
celo
ne
;
sama
morava
biti
.
""
Molče
gre
Sódnik
gori
v
svojo
sobo
,
Seljan
pa
za
njim
.
Ko
bi
bil
v
tem
trenutku
kdo
Sódniku
roko
na
levo
stran
prsi
položil
,
čutil
bi
bil
,
da
mu
srce
hitreje
utriplje
.
Ko
sta
bila
v
sobi
,
sname
Seljan
ključ
od
zunaj
iz
vrat
ter
sobo
od
znotraj
zapre
.
Sódnik
ga
gleda
in
pravi
:
„
Kaj
pa
to
?
Menda
vendar
nisi
prišel
iz
slabega
namena
?
Dobro
,
da
nimaš
sekire
pri
sebi
.
"
Nato
Seljan
,
kakor
da
bi
ga
ne
bil
slišal
:
„
Sódnik
!
Tvoj
sin
in
moja
hči
se
rada
imata
;
zato
sem
prišel
—
"
Sódnik
si
oddahne
pri
teh
nenadnih
besedah
,
češ
:
To
je
torej
in
jaz
sem
mislil
,
bogve
,
kaj
bo
!
Celo
se
mu
zvedri
,
veselo
mu
reče
:
„
In
za
to
je
bilo
treba
vrata
zaklepati
?
Toda
kaj
pravim
?
Prav
si
storil
,
Seljan
;
kaj
takega
res
ni
da
bi
svet
slišal
.
Saj
vendar
nisi
tako
neumen
,
kakor
sem
mislil
,
Seljan
.
Snubit
si
torej
prišel
?
Ali
to
je
kaj
novega
;
prej
se
je
hodilo
dekleta
snubit
,
ti
pa
si
staro
navado
obrnil
narobe
.
Vendar
predno
dalje
govoriva
,
povej
mi
,
Seljan
,
ali
si
bil
že
pri
Žitniku
tako
zgodaj
?
Koliko
kozarčkov
si
ga
pozobal
?
Hudega
pravijo
,
da
ima
Žitnik
,
takega
,
ki
po
grlu
praska
in
v
lase
leze
.
"
To
je
starega
moža
vendar
malo
zbodlo
,
žganja
ni
pil
,
dasi
je
bil
drvar
.
Precej
ostro
ga
torej
zavrne
:
„
Sódnik
,
ko
bi
vedel
,
po
kaj
sem
prišel
,
premislil
bi
malo
bolj
,
kaj
govoriš
.
Ali
povedal
ti
še
nisem
,
ker
si
mi
besedo
prestrigel
.
"
„„
Kaj
nisi
dejal
,
da
zato
,
ker
se
,
kakor
praviš
,
moj
sin
in
tvoja
hči
rada
imata
?
Ali
za
to
se
jaz
ne
menim
,
kaj
moj
sin
rad
ima
.
Vrata
sem
mu
pokazal
,
šel
je
po
svetu
;
pojdi
ga
iskat
,
in
kadar
ga
najdeš
,
naredita
,
kakor
se
vama
vidi.
Mene
ni
treba
vprašati
.
Zastran
mene
naj
vzame
beračico
,
ciganko
ali
še
kaj
hujega
;
njegova
volja
,
njegova
pokora
.
Če
si
pa
prišel
,
Seljan
,
ali
te
je
pa
morda
Matija
sam
poslal
,
pogajat
se
z
menoj
,
da
naj
privolim
v
ta
beraški
zakon
,
da
naj
mu
prepustim
svojo
domačijo
;
rečem
ti
,
in
ti
si
dobro
zapomni
,
da
iz
te
moke
ne
bo
kruha
:
dokler
bom
jaz
gibal
,
Matija
ne
bo
prestopil
s
tvojo
hčerjo
Sódnikovega
praga
.
Tako
,
zdaj
sva
pri
kraju
.
Pojdi
in
odkleni
vrata
!
""
Ko
je
videl
,
da
ga
Seljan
ne
sluša
,
hotel
je
iti
sam
vrata
odpirat
.
Ali
Seljan
ga
prime
krepko
za
roko
ter
mu
reče
odločno
:
„
Stoj
,
Sódnik
;
jaz
menim
,
da
bo
vendar
bolje
,
če
vrata
ostanejo
zaprta
,
bolje
zate
,
ne
zame
.
Kar
se
pa
tiče
moje
hčere
in
tvojega
sina
,
rečem
ti
samo
to
:
Ne
prenagli
se
,
da
se
ne
boš
kesal
.
Ti
si
me
krivo
razumel
,
ali
se
pa
delaš
,
kakor
da
bi
me
bil
.
Ko
bi
jaz
hotel
,
da
privoliš
v
to
ženitev
,
ne
bilo
bi
potreba
,
da
te
prosim
.
Ti
sam
bi
me
prosil
,
predno
potihne
ropotanje
tega
voza
,
ki
drči
zdaj
mimo
tvoje
hiše
po
cesti
;
na
kolenih
bi
me
prosil
,
Sódnik
,
samo
da
bi
te
jaz
hotel
tako
ponižati
;
ali
zaradi
tega
nisem
prišel
.
"
„„
Prej
sem
menil
,
da
si
pijan
,
zdaj
pa
vidim
,
da
si
znorel
;
z
norim
človekom
se
samo
norec
pregovarja
.
Poberi
se
;
če
ne
,
ti
pomagam
!
""
Te
grozeče
besede
je
govoril
Sódnik
brez
prepričanja
,
samo
da
bi
zakril
,
kolikor
moči
,
strah
,
ki
so
mu
ga
bile
zbudile
zadnje
besede
Seljanove
.
To
je
Seljan
dobro
čutil
,
hotel
je
končati
neprijetni
pogovor
,
reče
mu
torej
naravnost
:
„
Sódnik
,
Zaplotniku
so
na
sledu
;
to
sem
ti
prišel
povedat
;
stori
zdaj
,
kar
se
ti
zdi
!
"
Strela
je
bila
udarila
v
hrast
.
Vsa
kri
je
Sódniku
silila
proti
srcu
;
bled
kakor
zid
se
je
tresel
po
vsem
životu
,
za
stol
se
je
moral
prijeti
,
da
bi
ne
omahnil
.
Ko
bi
mu
bil
Sódnik
ne
vem
kaj
storil
,
zdaj
je
bil
Seljan
za
vse
maščevan
.
Usmiljenje
je
imel
z
ubogim
možem
,
ki
je
tako
ponižan
trepetal
pred
njim
.
V
tolažbo
mu
reče
z
ginjenim
glasom
:
„
Mene
se
ne
boj
,
Sódnik
!
Storil
sem
ti
zaradi
tvojega
sina
,
kar
sem
mogel
,
morebiti
več
,
nego
sem
smel
;
zdaj
grem
.
Z
Bogom
!
"
Nato
odklene
vrata
in
odide
.
Tako
imenitnega
dneva
ni
morebiti
imela
okrajna
gosposka
v
trgu
,
odkar
je
bivala
v
tem
kraju
.
Imeli
so
Zaplotnika
!
V
bližnji
vasi
se
je
bil
zvadil
z
neko
deklino
;
k
nji
je
hodil
v
mraku
vasovat
.
Ko
se
je
to
zvedelo
,
poslali
so
tja
dva
žandarja
,
ki
sta
ga
čakala
skrita
.
Se
tisti
večer
je
šel
njima
brezskrbno
v
past
.
Nič
se
ni
branil
,
ko
sta
planila
nanj
iz
zakotja
,
mirno
se
je
njima
dal
vkleniti
in
gnati
v
trg
.
To
je
bil
torej
oni
glasoviti
Zaplotnik
,
katerega
je
bilo
tako
težko
vjeti
,
še
teže
držati
!
Kakemu
razbojniku
ali
spoh
velikemu
hudodelcu
ni
bil
podoben
;
mlad
je
še
bil
in
dosti
čednega
lica
;
in
res
je
imel
srečo
pri
ženskem
svetu
;
a
ravno
to
je
bila
njegova
nesreča
.
Veselje
je
sijalo
z
lica
okrajnemu
sodniku
,
ko
je
zagledal
ujetnika
pred
sabo
;
mislil
sije
:
Nam
ne
uideš
;
dobro
hočemo
shraniti
takega
ptiča
!
Sam
je
šel
pregledat
ječo
,
lastnoročno
je
pretipal
železno
omrežje
,
s
katerim
je
bilo
zavarovano
njeno
edino
okence
.
Sam
je
dvakrat
krepko
obrnil
ključ
v
vratih
za
njim
in
potem
še
poskusil
,
če
zapah
dobro
drži
.
Zadovoljen
je
bil
in
mirno
je
šel
spat
po
tem
imenitnem
opravku
.
Novica
,
da
imajo
Zaplotnika
,
se
je
hitro
raznesla
po
vsem
trgu
;
a
reči
ne
moremo
,
da
so
je
bili
tržani
kaj
posebno
veseli
,
samo
radovedni
so
bili
,
kaj
bo
dalje
.
Sódnikovi
niso
zvedeli
zadnji
te
imenitne
dogodbe
.
Sódnika
ni
bilo
ves
tisti
dan
ne
na
kosilo
,
ne
na
večerjo
.
V
svoji
sobi
je
tičal
,
ženi
je
dejal
,
da
mu
ni
nič
kaj
prav
;
a
vendar
ga
ni
mogla
pregovoriti
,
da
bi
poslal
po
zdravnika
.
Pozno
po
večerji
je
šla
Liza
gori
k
njemu
pogledat
,
kako
mu
je
.
Za
mizo
je
sedel
zamišljen
;
obličja
mu
ni
videla
,
v
obeh
rokah
mu
je
bilo
skrito
,
„
Zakaj
ne
greš
v
posteljo
,
Andrej
?
"
ga
vpraša
skrbna
žena
.
„„
Pusti
me
,
saj
nisem
otrok
!
""
ji
odgovori
neprijazno
.
„
Ali
veš
kaj
novega
?
——
Tistega
Zaplotnika
so
prijeli
!
"
Sódnik
se
zgane
pri
teh
besedah
,
kakor
bi
ga
bil
gad
pičil
.
To
je
bilo
dobro
,
da
v
tem
trenutku
ni
videla
njegovega
obraza
.
Zapazila
je
bila
pač
,
kako
se
je
bil
zdrznil
,
a
menila
je
,
da
je
to
storil
iz
nevolje
,
da
ga
nadleguje
s
takimi
ničevimi
stvarmi
.
Vošči
mu
torej
lahko
noč
,
potem
tiho
odide
.
Ko
je
bil
Sódnik
zopet
sam
,
zdihne
iz
globočine
srca
:
„
Zdaj
je
vsega
konec
!
"
Ko
je
to
izgovoril
,
trči
obupno
s
čelom
ob
mizo
.
Čez
nekaj
časa
vstane
ter
začne
hoditi
po
sobi
;
kakor
zblaznel
je
mahal
z
rokami
okoli
sebe
.
Nato
se
zopet
zgrudi
na
stol
.
Zopet
čez
nekaj
časa
vstane
,
odpre
miznico
ter
začne
pregledovati
in
prebirati
razne
listine
,
katere
je
imel
v
nji
spravljene
.
Nekaj
jih
odbere
,
zveže
in
shrani
,
druge
vtakne
v
peč
ter
jih
zažge
.
Naposled
sede
zopet
ter
nasloni
čelo
na
mizo
,
kakor
da
bi
dremal
.
Še
nekdo
drug
je
bil
,
ki
mu
skrb
ni
dala
spati
tisto
noč
.
Seljan
je
bil
že
v
postelji
,
ko
mu
potrka
neki
znanec
mimogrede
na
okence
in
poroči
,
kaj
se
je
zgodilo
.
„
Kdo
bi
bil
mislil
,
"
je
dejal
sam
pri
sebi
,
„
da
pojde
to
tako
hitro
?
Zdaj
je
pač
vse
izgubljeno
.
Storil
sem
,
kar
sem
mogel
;
svaril
sem
Sódnika
,
naj
se
varuje
;
ali
,
kakor
zdaj
vidim
,
bilo
je
prepozno
.
Zdaj
ni
več
pomoči
.
Zaplotnika
bodo
izpraševali
,
in
povedal
bo
vse
;
kako
da
bi
ne
?
Kaj
je
pomagalo
vse
moje
prizadevanje
?
Kaj
morem
zdaj
?
Ko
bi
tudi
šel
k
Zaplotniku
v
ječo
,
ko
bi
me
pustili
k
njemu
,
ko
bi
ga
prosil
s
povzdignjenimi
rokami
,
naj
molči
;
vse
zastonj
!
Kaj
sem
temu
človeku
jaz
,
kaj
mu
je
Sódnik
?
Zakaj
bi
ne
govoril
,
ako
si
s
tem
olajša
svoje
stanje
?
In
ko
bi
tudi
to
ne
bilo
,
taki
ljudje
nimajo
srca
,
še
veseli
jih
,
če
morejo
koga
spraviti
v
nesrečo
.
Uboga
Jerica
,
ubogi
Matija
!
Stari
Seljan
vama
ne
more
pomagati
,
ako
se
Bog
vaju
kako
ne
usmili
!
"
Take
misli
so
rojile
ubogemu
starcu
po
glavi
.
Drugi
dan
je
bilo
pri
okrajni
gosposki
veliko
slovesno
zasliševanje
in
izpraševanje
.
Zaplotnik
ni
tajil
,
da
je
vojaški
begun
in
da
je
delal
denar
;
ali
pri
kom
je
prebival
,
kdo
so
bili
njegovi
tovariši
in
pomočniki
,
tega
ni
bilo
spraviti
iz
trdovratnega
jetnika
,
kakor
so
ga
vili
in
pestili
.
Poskusilo
se
je
,
ali
ga
morebiti
omeči
post
.
In
tako
je
šel
zopet
v
zapor
;
morebiti
bo
popoldne
volneji
.
"
Seljanu
ni
dala
skrb
miru
,
četudi
je
vedel
,
da
ne
more
pomagati
.
Napoti
se
,
sam
ni
vedel
prav
zakaj
,
proti
Sódnikovemu
domu
:
kaj
Sódnik
,
ali
mirno
čaka
doma
ali
je
morebiti
pobegnil
?
Na
dvorišču
mu
pride
Liza
naproti
.
„
Kako
pa
Andrej
?
"
„„
Nič
prav
zdrav
ni
;
bojimo
se
,
da
bi
ne
prišla
kaka
bolezen
.
Včeraj
ni
ves
dan
nič
jedel
.
""
„
Kje
pa
je
?
"
„„
Menim
,
da
gori
!
Ali
bi
radi
ž
njim
govorili
?
""
Predno
je
Seljan
na
to
kaj
rekel
,
pristopi
k
njima
Andrejček
,
ki
je
slišal
materine
besede
,
ter
pravi
:
„
Ne
,
mati
,
očeta
ni
gori
,
kakor
pravite
;
jaz
sem
jih
iskal
,
hotel
sem
jih
nekaj
prositi
,
pa
jih
ni
.
Nato
mi
je
dejal
sosedov
Luka
,
da
jih
je
videl
,
ko
so
šli
zgodaj
po
stezi
proti
gozdu
.
Jaz
mislim
,
da
jim
je
že
bolje
,
ker
so
tako
zgodaj
vstali
,
kaj
pravite
,
mati
?
"
„„
Bog
daj
,
da
bi
bilo
tako
,
kakor
praviš
,
""
pristavi
žena
.
Seljan
je
edini
vedel
,
kako
je
možu
,
a
on
ni
smel
govoriti
.
„
Nič
posebnega
;
kar
imam
,
povem
mu
lahko
dru
gikrat
;
morda
ga
še
danes
kje
srečam
.
Bog
vas
obvaruj
.
"
Tako
se
je
Seljan
poslovil
in
odšel
na
svoje
delo
.
S
postom
se
ni
dalo
pri
Zaplotniku
nič
opraviti
.
Trdovratno
je
molčal
zopet
pri
drugem
in
tretjem
zasliševanju
.
Treba
ga
je
bilo
torej
poslati
naravnost
v
mesto
,
da
naj
tam
store
ž
njim
,
kar
veleva
zakon
.
Drugo
jutro
že
sta
ga
gnala
žandarja
,
dobro
vklenjenega
po
cesti
proti
mestu
.
Kako
so
gledali
tržani
ta
novi
prizor
!
Mnoga
ženska
je
dejala
sama
pri
sebi
:
Škoda
tako
le
pega
človeka
!
Zaplotnik
je
mirno
stopal
pred
čuvajema
,
ozrl
se
m
ne
na
desno
,
ne
na
levo
;
a
glave
tudi
ni
povešal
.
Čez
nekaj
časa
zavijejo
po
cesti
v
gozd
—
nekaj
otrok
je
šlo
še
za
njimi
——
gošča
je
bila
ob
obeh
straneh
.
Ko
so
tako
molče
stopali
nekaj
časa
,
kar
pogleda
Zaplotnik
zdaj
na
desno
,
zdaj
na
levo
v
goščo
,
potem
se
zdrzne
in
kakor
strela
šine
na
levo
v
grmovje
!
Eden
žandarjev
hitro
pomeri
za
njim
in
izproži
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
zadel
,
ali
ko
sta
planila
potem
oba
za
njim
,
ni
bilo
od
Zaplotnika
ne
duha
ne
sluha
.
Iskala
sta
ga
,
kakor
išče
lovec
obstreljene
divjačine
;
steknila
sta
vse
grmovje
daleč
naokrogf
,
zastonj
,
Zaplotnik
je
bil
izginil
;
naposled
sta
mislila
sama
,
da
mora
biti
ta
človek
res
s
samim
hudobnim
duhom
v
zvezi
.
Otroci
,
ki
so
videli
ta
prizor
,
so
prinesli
hitro
z
velikim
krikom
in
vpitjem
to
novico
v
trg
.
Črni
oblaki
so
bili
zagrnili
večerno
nebo
.
Kakor
čeda
gladnih
volkov
je
tulil
veter
okoli
voglov
.
Bliski
so
švigali
kakor
goreče
kače
po
nebu
in
strašno
so
razsvetljevali
nočno
temo
.
Treskalo
je
in
grmelo
,
da
se
je
zemlja
tresla
.
Ljudje
so
trepetali
po
hišah
,
križali
se
in
molili
,
kakor
da
bi
se
jim
bližal
sodnji
dan
.
Živina
je
tulila
po
hlevih
in
zver
se
je
plašna
skrivala
ter
po
jazbinah
in
po
grmovju
iskala
zavetja
pred
grozno
nevihto
.
Strašno
hreščanje
in
pokanje
se
je
razlegalo
po
gozdu
.
Visoka
drevesa
so
se
zgibala
in
skoraj
do
tal
pripogibala
svoje
vršiče
.
Vihar
jih
je
šibil
in
lomil
kakor
suhe
treske
.
Gorje
človeku
,
kateri
se
je
zakasnil
in
hodi
o
tem
času
po
gozdu
!
Seljan
je
bil
star
mož
,
ali
take
nevihte
ni
pomnil
.
Počival
je
že
v
svoji
samotni
koči
poleg
gozda
.
Luč
upihne
;
skoraj
strah
ga
je
bilo
v
postelji
,
ko
je
vihar
tako
grozno
razgrajal
in
mikastil
njegovo
staro
poslopje
;
bal
se
je
,
da
bi
mu
ne
odnesel
slamnate
strehe
znad
glave
.
Silil
se
je
mižati
,
ali
ognjeviti
bliski
so
mu
siloma
odpirali
oči
.
Bogu
je
priporočil
svojo
dušo
in
svojo
kočo
,
obrnil
se
v
steno
in
kakor
otrok
potegnil
odejo
čez
glavo
.
Ko
je
tako
ždel
,
kar
se
mu
zazdi
,
da
je
nekdo
potrkal
na
duri
,
toda
tolaži
se
:
nič
ne
bo
,
vihar
bije
na
vrata
.
Vendar
nehotoma
posluša
;
veter
je
bil
nato
malo
potihnil
;
v
drugič
se
mu
zdi
,
da
nekdo
trka
;
zdaj
celo
čuje
prav
razločno
človeški
glas
:
„
Odprite
!
"
Brž
ko
je
to
slišal
,
vstane
brez
pomiselka
,
prižge
luč
ter
gre
odpirat
;
ko
bi
bil
razbojnik
,
v
taki
nevihti
ga
kristijan
ne
sme
pustiti
brez
zavetja
.
Toliko
da
ga
ni
vihar
znak
vrgel
,
ko
je
odprl
vrata
.
Vse
črno
,
nič
ne
vidi.
„
Kdo
je
?
"
vpraša
.
„„
Siromak
,
pomagajte
!
""
odgovori
mu
nekdo
s
slabim
glasom
.
V
tem
trenutku
zabliska
in
Seljan
zagleda
pred
sabo
človeka
,
ki
je
ležal
na
tleh
,
z
glavo
na
pragu
.
Hitro
ga
vzdigne
ter
ga
napol
nese
,
napol
vleče
v
sobo
.
Slaba
,
luč
,
ki
jo
je
dajala
mala
svetilnica
na
mizi
,
posveti
v
strašno
bledo
obličje
.
To
obličje
je
bilo
SeIjanu
neznano
.
Mož
je
bil
ranjen
,
kri
mu
je
kapala
izpod
pesti
,
ki
jo
je
pritiskal
na
prsi
.
Seljan
ga
položi
na
posteljo
in
mu
začne
preiskavati
rano
.
Mož
si
jo
je
bil
za
silo
zamašil
.
Seljan
mu
jo
najprej
izpere
,
potem
vzame
svojo
praznično
srajco
,
jo
razporje
in
z
njenimi
kosi
obveže
rano
,
kakor
ve
in
zna
.
Vse
to
se
je
molče
vršilo
.
Ranjenec
je
težko
sopihal
,
a
ko
mu
je
bila
rana
zavezana
,
mu
je
bilo
laže
.
Govoriti
začne
dovolj
razločno
:
„
Veste
,
mož
,
koga
ste
ponevedoma
sprejeli
pod
svojo
streho
?
"
„„
Kdo
ste
,
ne
vprašam
,
""
odgovori
mu
Seljan
,
„„
dovolj
mi
je
,
da
ste
pomoči
potrebni
.
""
„
Alj
ko
bi
vedeli
,
kdo
sem
,
težko
da
bi
mi
pomagali
.
Človeka
,
kakršen
sem
jaz
,
ni
smeti
pod
streho
jemati
.
Ali
poznate
Zaplotnika
?
"
„„
Videl
ga
nisem
.
""
„
Poglejte
me
!
Zdaj
veste
,
kdo
sem
.
"
„„
Bodite
,
kdor
hočete
;
ranjeni
ste
,
in
to
kakor
je
videti
,
hudo
.
Ali
hočete
,
da
naj
vam
grem
po
zdravnika
in
po
gospoda
,
če
se
upate
sami
ostati
?
""
„
Pustite
,
prepozno
bi
prišla
zdravnik
in
gospod
;
treba
mi
ni
ne
enega
ne
drugega
;
jaz
sem
preskrbljen
.
Moje
grehe
in
slabosti
,
upam
,
da
mi
Bog
tudi
tako
odpusti
.
Kesam
se
jih
in
pokorim
se
tudi
zanje
.
"
„„
Torej
vsaj
ne
govorite
toliko
;
mirni
bodite
,
morda
je
pa
vendar
še
kaj
upanja
.
""
„
Dobro
vem
,
kako
mi
je
;
ali
mene
ni
škoda
.
Pustite
mi
to
veselje
,
saj
ga
bo
skoraj
konec
;
vsega
konec
,
izgubljeno
življenje
!
Vi
ste
videti
dober
mož
,
zato
rad
z
vami
govorim
.
Svet
je
malo
prida
,
rad
ga
zapustim
,
prijatelj
.
"
„„
Ali
imate
še
kako
željo
?
""
„
O
pač
bi
še
eno
imel
,
ali
te
mi
ne
morete
izpolniti
.
Ena
sama
človeška
duša
je
na
svetu
,
katero
sem
zares
rad
imel
,
tudi
ona
je
mene
rada
imela
,
in
vendar
sem
ji
prizadel
toliko
preglavice
in
bridkosti
!
Svojo
mater
bi
še
rad
imel
,
prosil
bi
jo
,
naj
mi
odpusti
!
Da
moram
umreti
brez
nje
,
brez
njenega
odpuščenja
,
to
mi
je
edino
hudo
,
moja
največa
pokora
.
Nato
ranjenec
malo
potihne
.
Čez
nekaj
časa
zopet
izpregovori
::
„
Prosil
bi
vas
,
da
mi
pojte
po
mater
„
ali
to
ni
mogoče
,
ni
mogoče
!
Po
smrti
moji
pojte
k
nji
;
vzemite
in
izročite
ji
to
;
tu
je
tudi
povedano
,
kje
prebiva
.
Recite
ji
,
da
sem
umrl
skesan
in
spokorjen
in
da
sem
se
nje
spominjal
v
svojih
zadnjih
trenutkih
.
Tolikokrat
bi
bil
šel
rad
k
nji
,
pokleknil
pred
njo
in
jo
prosil
,
naj
mi
odpusti
,
ali
ni
mi
dalo
;
sram
me
je
bilo
.
Zdaj
je
prepozno
!
——
Čudno
,
čudno
!
Pobegniti
jim
iz
ječe
,
bilo
mi
je
igrača
;
in
vendar
ni
se
mi
ljubilo
,
ali
sam
ne
vem
,
kako
je
bilo
:
ko
so
me
gnali
kakor
vola
v
mesnico
,
prijelo
me
je
nekaj
,
kar
hotel
sem
in
vezi
so
mi
odpale
,
raztrgane
kakor
pajčevina
,
ali
snete
,
sam
ne
vem
.
Čudna
uganka
je
človek
,
prijatelj
,
čudna
uganka
,
jaz
je
nisem
ugenil
.
—
Zdaj
umiram
ustreljen
kakor
zver
;
do
vas
sem
se
priplazil
,
pljuča
so
mi
zadeta
,
težko
diham
,
ali
skoraj
si
počijem
;
kaj
je
človeku
treba
dihati
!
—
Se
nekaj
,
prijatelj
,
poročite
Sódniku
,
da
naj
bo
pameten
;
Zaplotnika
se
mu
ni
treba
več
bati
,
tudi
ne
,
ko
bi
bil
še
živ
:
Zaplotnik
ni
Iškarijot
!
—
Odpustite
,
prijatelj
,
da
vas
nadlegujem
,
saj
ne
rad
!
Še
enkrat
:
ne
pozabite
moje
matere
!
Dajte
mi
roko
!
—
Tako
,
zdaj
je
dobro
!
Moja
moč
je
pri
kraji
.
Z
Bogom
!
"
Nato
se
obrne
v
steno
in
izdahne
.
Visoke
gore
obsevajo
prvi
žarki
jutranjega
solnca
,
njih
zlate
še
poslednji
,
ko
že
mrak
zagrinja
nizke
kraje
pod
njimi
;
v
ponosni
hrast
lete
strele
srditega
neba
,
on
je
razkačenemu
viharju
igrača
,
pritlikavemu
grmovju
pod
njim
ni
se
bati
ne
strele
ne
viharja
;
kar
se
imenitnega
godi
v
človeškem
življenju
,
vrti
se
navadno
ob
imenitnih
,
visoko
stoječih
osebah
,
ostali
smo
skromni
gledalci
in
poslušalci
.
Ali
usodi
se
včasi
vzljubi
,
da
si
izvoli
za
središče
nenavadnih
dogodjajev
čisto
navadne
,
proste
ljudi
,
in
zanimivo
je
opažati
njih
vedenje
v
takih
slučajih
;
veseli
nas
,
ako
vidimo
,
da
njih
moči
rasto
z
njihovo
nalogo
.
Poštenemu
drvarju
Seljanu
se
ni
bilo
v
vsem
dolgem
življenju
skupaj
zgodilo
toliko
imenitnega
kakor
sedaj
v
dveh
treh
dnevih
;
dogodba
se
mu
je
vrstila
skoraj
brez
presledka
za
dogodbo
.
Zbrati
mu
je
bilo
treba
vse
moči
,
kar
mu
jih
je
bilo
v
starih
možganih
,
da
ni
onemogel
in
omahnil
pod
silo
dogodkov
,
ki
so
padali
nanj
.
Preganjani
Zaplotnik
je
ležal
mrtev
pod
njegovo
streho
.
Nočni
vihar
je
bil
potihnil
.
Skozi
malo
okence
pomoli
glavo
;
vse
mirno
;
jutranja
zarja
je
zlatila
jasno
nebo
.
Žeje
mladi
dan
svital
skozi
okence
ter
se
boril
zmagovito
z
bledo
svetlobo
brleče
luči
poleg
postelje
.
Kako
čudno
bledo
je
bilo
mrličevo
obličje
v
tem
dvojnem
svitu
!
Sveča
je
bila
skoraj
dogorela
,
hitro
vtakne
drugo
;
pospravi
po
sobi
,
kakor
je
spodobno
,
kadar
je
mrlič
v
hiši
.
Tisto
,
kar
mu
je
bil
izročil
Zaplotnik
za
svojo
mater
,
vtakne
v
posteljo
pod
zglavje
.
Nato
se
napoti
proti
trgu
poročit
gosposki
,
kaj
se
je
zgodilo
v
njegovi
hiši
.
Gredoč
se
je
hotel
zglasiti
pri
Sódnikovih
ter
potolažiti
Andreja
,
da
se
mu
ni
več
bati
.
Ko
je
bil
nekaj
korakov
od
svoje
hiše
,
prileti
po
stezi
iz
gozda
stara
ženica
,
vsa
izpehana
in
izbegana
za
njim
ter
vpije
na
vse
grlo
:
„
Seljan
,
Seljan
!
stoj
,
za
pet
krvavih
ran
božjih
,
stoj
!
Vsi
svetniki
in
svetnice
v
nebesih
pomagajte
!
"
Seljan
se
obrne
proti
nji
:
„
Kaj
ti
je
,
da
.
tako
vpiješ
,
Jera
?
"
„„
Oj
,
oj
!
Tam
v
Sódnikovem
bukovju
—
šla
sem
bila
gobe
brat
——
pa
kaj
sem
videla
,
Jezus
Nazarenski
!
Tam
,
v
Sódnikovem
bukovju
,
pri
tisti
raztreščeni
stari
bukvi
,
leži
človek
mrtev
,
krvav
,
prav
dobro
sem
videla
,
da
je
krvav
!
""
„
Kdo
je
tisti
človek
?
"
„„
V
obraz
ga
nisem
videla
,
nisem
se
upala
blizu
;
stekla
sem
,
ko
sem
ga
zagledala
,
da
so
me
komaj
pete
dohajale
!
""
„
Pojdi
z
mano
pokazat
!
"
„„
Za
ves
svet
ne
!
Lahko
ga
najdeš
pri
tisti
stari
bukvi
,
ki
je
bilo
lani
osorej
vanjo
treščilo
;
pojdi
sami
""
„
Prav
,
pa
pojdem
sam
!
"
reče
Seljan
ter
krene
proti
gozdu
;
starka
je
hitela
proti
trgu
.
Tesno
je
bilo
Seljanu
pri
srcu
,
ko
se
je
z
urnimi
koraki
bližal
označenemu
mestu
.
Nekaj
mu
je
dejalo
,
kaj
ga
čaka
.
Ko
pride
do
znanega
drevesa
,
ni
mu
bilo
treba
dolgo
iskati
.
Kakih
pet
korakov
od
drevesa
zagleda
mrtvega
moža
.
Ta
mož
je
bil
Andrej
Sódnik
!
——
V
prsih
na
levi
strani
mu
je
še
tičal
nož
.
Seljan
mu
ga
izdere
;
kri
,
ki
mu
je
tekla
iz
rane
,
se
je
bila
že
strdila
;
truplo
je
bilo
mrzlo
,
trdo
——
nič
pomoči
!
Kdo
je
to
storil
?
——
Tako
bi
bil
vprašal
vsak
drug
človek
;
Seljan
je
predobro
vedel
,
čigava
roka
je
Andreju
Sódniku
zasadila
nož
v
srce
.
Ali
svet
tega
ni
smel
vedeti
.
To
je
bila
prva
misel
Seljanova
.
Kako
bi
se
zvedela
resnica
?
Kdo
je
bil
priča
njegove
smrti
?
Dvema
je
bilo
znano
,
kaj
ima
Sódnik
navesti
;
eden
je
zdaj
nem
za
večne
čase
,
drugega
ne
bo
blizu
;
pobegnil
je
gotovo
o
pravem
času
iz
dežele
.
Kdo
je
usmrtil
Sódnika
,
to
naj
ostane
svetu
skrivnost
.
Zakaj
bi
se
ne
mislilo
,
da
so
ga
razbojniki
napali
in
oplenili
?
To
naj
svet
misli
,
tudi
gosposka
!
Seljan
zažene
krvavi
nož
v
potok
,
ki
je
tekel
spodaj
po
jarku
.
Potem
začne
truplo
preiskavati
.
Res
najde
listnico
z
bankovci
;
bankovce
zažge
,
listnico
vrže
nekoliko
v
stran
,
tam
naj
jo
najde
kdor
hoče
,
morebiti
on
sam
.
Potem
mu
še
malo
obleko
raztrga
,
češ
,
da
se
je
branil
.
Ko
je
bil
tako
storil
,
kar
je
bilo
v
človeški
moči
,
da
bi
se
ne
prišlo
resnici
na
sled
,
začuje
korake
.
Dva
moža
prilomastita
skozi
grmovje
;
Jera
ju
je
bila
sem
napotila
kakor
Seljana
.
„
Ali
je
res
,
kar
Jera
pravi
?
"
„„
Res
je
,
res
,
da
bi
ne
bilo
tako
!
Toda
tu
ni
treba
javkanja
,
pomagajta
,
da
ga
nesemo
domov
!
""
.
„
Za
božje
ime
,
Sódnikov
Andrej
!
——
Kdo
ga
je
?
"
„„
Kdo
ga
bo
!
Kak
prijatelj
menda
ne
.
Poglej
,
kako
je
tu
obleka
razparana
;
tu
nič
,
tu
nič
;
nikjer
nič
.
Sódnikova
navada
ni
bila
,
da
bi
hodil
brez
denarja
.
""
„
Torej
kak
razbojnik
!
"
„„
To
lahko
ugane
vsak
otrok
.
""
„
Kaj
je
pa
to
?
"
pristopi
zdaj
drugi
s
prazno
listnico
v
roki
.
„„
Vidiš
„
kaj
sem
dejal
?
""
pravi
Seljan
,
zadovoljen
,
da
se
mu
je
bilo
tako
posrečilo
.
„„
Tako
delajo
taki
ljudje
.
Vse
prazno
!
Dobro
si
zapomnita
,
moža
,
da
bosta
vedela
govoriti
,
kadar
bodo
vaju
vprašali
,
kako
je
bilo
;
da
tudi
lahko
prisežeta
,
ako
treba
.
Zdaj
pa
dovolj
besedovanja
;
primimo
in
nesimo
ga
domov
!
""
—
Nekaj
časa
potem
so
se
bližali
trije
nosači
z
nesrečnim
bremenom
Sódnikovemu
domu
.
Ko
so
bili
že
blizu
hiše
,
reče
Seljan
svojima
tovarišema
:
„
Tu
si
malo
oddahnimo
.
Ostanita
tu
pri
njem
,
jaz
grem
ženi
povedat
.
Čez
nekaj
časa
ga
zopet
vzdignita
in
prinesita
!
"
Po
sreči
so
bili
otroci
še
v
postelji
.
Ko
najde
Seljan
Lizo
,
približa
se
ji
z
žalostnim
obrazom
ter
ji
reče
:
„
Žena
!
Nikoli
mi
nisi
nič
žalega
storila
in
vendar
moraš
zdaj
ravno
iz
mojih
ust
slišati
prežalostno
novico
.
Velika
nesreča
te
je
zadela
;
misli
si
najhujšo
!
"
„„
Andrej
!
""
vzklikne
nesrečna
žena
.
„
Zdaj
,
zdaj
ga
boš
videla
!
"
„„
Nič
!
—
Glej
,
tu
je
!
""
Moža
sta
bila
stopila
v
vežo
z
mrtvim
gospodarjem
.
„
Nesimo
ga
gor
!
"
reče
Seljan
ter
jima
pomaga
.
Molče
omahuje
žena
za
njimi
.
Neso
ga
v
sobo
ter
polože
na
posteljo
.
Nato
moža
odideta
.
Ko
je
bil
Seljan
sam
z
Lizo
,
reče
ji
z
nekim
posebnim
poudarkom
:
„
Rekel
sem
,
da
te
je
najhujša
nesreča
zadela
,
Liza
;
ne
vem
,
ali
sem
prav
rekel
;
morebiti
bi
se
ti
bila
lahko
še
večja
zgodila
,
tebi
in
tvoji
hiši
!
Bog
te
tolaži
,
uboga
žena
!
Jaz
moram
iti
,
ali
skoraj
se
vrnem
.
"
Liza
ga
je
dobro
umela
.
Ko
je
bila
zvedela
,
da
so
Zaplotnika
ujeli
,
in
ko
je
bil
takoj
potem
Andrej
zapustil
hišo
,
da
ni
nikomur
povedal
,
kam
gre
;
ko
ga
le
ni
bilo
nazaj
:
začela
se
ji
je
zbujati
strašna
misel
,
slutila
je
grozno
resnico
.
Zdaj
ji
je
bilo
vse
jasno
!
—
Okrajni
sodnik
je
bil
silno
slabe
volje
,
da
mu
je
Zaplotnik
tako
ubežal
.
Lahko
si
je
torej
misliti
njegovo
veselje
,
ko
mu
sluga
naznani
,
da
bi
Seljan
rad
nekaj
ž
njim
govoril
o
Zaplotniku
.
Takoj
ga
pokliče
pred
se
.
Ko
je
bil
Seljan
vstopil
,
zasuče
svoj
stol
proti
njemu
,
vtakne
pero
za
uho
ter
mu
reče
prijazno
:
„
To
je
lepo
,
oče
Seljan
,
da
ste
se
spametovali
;
kaj
nam
torej
veste
povedati
o
Zaplotniku
?
"
„„
Vsak
čas
ga
lahko
imate
,
gospod
,
samo
ponj
pošljite
.
""
„
Tako
?
Res
?
Vi
ste
ga
zasledili
?
Kje
pa
je
?
"
„„
Pri
meni
doma
.
""
„
Pri
vas
,
v
vaši
hiši
?
Kako
ste
ga
vendar
dobili
vanjo
?
"
„„
Sam
je
prišel
.
""
„
Ali
bo
pa
še
čakal
?
"
„„
Nič
se
ne
bojte
,
gospod
;
ne
gane
se
vam
iz
hiše
.
""
„
Zdaj
pa
le
hitro
!
"
Mož
vstane
vesel
,
da
bi
šel
slugi
pozvonit
.
Ko
Seljan
to
vidi
,
ustavi
ga
rekoč
:
„
Čakajte
,
gospod
,
da
se
sporazumeva
.
Ne
mudi
se
tako
.
"
„„
Kako
to
pravite
?
""
„
Gospod
,
mrliča
imam
v
hiši
.
"
„„
Zaplotnik
mrtev
?
""
„
V
moji
hiši
leži
,
na
moji
postelji
.
"
Nato
mu
pove
vse
,
kako
je
bilo
.
„
Tako
,
tako
!
"
govori
gospod
sam
zase
,
ko
je
bil
Seljan
konča
)
svojo
povest
.
Potem
hodi
nekaj
časa
molče
po
sobi
.
Videti
je
bilo
,
da
nekaj
premišljuje
in
ukreplje
.
Seljanu
se
je
mudilo
.
„
Ne
zamerite
,
gospod
,
jaz
moram
iti
,
"
reče
ter
prime
za
kljuko
.
Cesarski
uradnik
ga
prestreže
rekoč
:
„
Potrpite
malo
,
mož
;
vse
ni
še
prav
jasno
.
To
,
kar
ste
zdaj
meni
samemu
povedali
,
boste
o
svojem
času
potrdili
pred
pričami
,
da
se
vse
zapiše
,
kakor
ste
govorili
.
"
„„
Tudi
prisežem
lahko
na
vsako
besedo
.
""
„
Do
tega
časa
morate
tu
ostati
.
"
„„
Ne
zamerite
,
gospod
:
meni
se
nekam
mudi
.
Prosil
bi
vas
,
da
me
,
ako
mogoče
,
takoj
zaslišite
in
potem
izpustite
.
""
„
Pozneje
,
pozneje
!
Prej
je
še
nekaj
drugega
treba
.
"
„„
Dovolite
torej
,
gospod
,
da
odidem
.
Samo
neko
pot
še
imam
,
potem
grem
domov
,
tam
me
lahko
najdete
,
kadar
vam
je
volja
;
kar
pošljite
pome
.
""
„
Ne
tako
,
mož
,
"
reče
mu
gospod
krepko
in
odločno
;
„
ne
smete
se
geniti
odtod
,
dokler
se
nekaj
ne
pojasni
.
Jaz
moram
ravnati
po
svoji
dolžnosti
.
"
V
drugič
poseže
gospod
z
roko
,
da
bi
slugi
pozvonil
.
Seljan
je
hitro
ugenil
,
kaj
to
pomeni
.
Možato
stopi
pred
gospoda
,
rekoč
:
„
Kaj
mislite
,
gospod
okrajni
sodnik
?
Menda
vendar
ne
,
da
sem
kaj
napačnega
storil
?
"
„„
Jaz
ne
pravim
ne
tako
,
ne
tako
.
Se
vedno
upam
,
da
ste
poštenjak
,
gotovega
nič
ne
vem
;
to
se
mora
vse
še
le
pokazati
.
Čeimate
čisto
vest
,
tem
bolje
;
mirni
torej
bodite
in
čakajte
,
da
se
vse
razjasni
in
pravica
izkaže
.
"
Seljana
je
vendar
malo
groza
obhajala
;
kaj
takega
se
ni
nadejal
.
Poskušal
je
vsaj
zvedeti
,
kam
meri
sodnikov
sum
:
„
Ali
morda
menite
,
gospod
,
da
sem
kako
v
kaki
zvezi
s
tem
Zaplotnikom
?
"
„„
Čudno
bi
ne
bilo
,
ko
bi
res
kaj
takega
mislil
.
Spomnite
se
,
kako
ste
govorili
on
dan
pri
Korenu
,
ko
smo
vam
prigovarjali
,
da
nam
pomagajte
iskati
Zaplotnika
.
Vaše
vedenje
se
nam
je
vsem
zdelo
jako
čudno
.
Žetakrat
bi
bil
človek
lahko
kaj
napačnega
mislil
.
Takrat
niste
hoteli
čisto
nič
vedeti
o
tem
človeku
;
prav
nespodobno
,
da
vam
naravnost
rečem
,
ste
se
branili
iskati
ga
z
nami
.
Ali
zdaj
veste
,
kje
je
imel
Zaplotnik
svoje
pribežališče
?
""
Seljan
je
že
hotel
reči
:
Ne
!
Ali
ta
kratka
besedica
mu
ni
hotela
iz
grla
.
„
Vidite
,
mož
,
kaj
molčite
?
Tajiti
ne
morete
,
lagati
nočete
;
to
vendar
še
priča
,
da
niste
star
,
trdovraten
grešnik
.
Znani
ste
bili
torej
s
tem
človekom
?
"
„„
Gospod
,
kakor
gotovo
je
Bog
v
nebesih
:
jaz
nisem
bil
znan
ž
njim
,
nikoli
ga
nisem
videl
,
predno
je
prišel
,
kakor
sem
vam
pravil
,
v
mojo
hišo
.
""
„
To
pa
zopet
ni
pametno
.
Vidite
,
to
se
ne
veže
.
Vprašam
vas
,
kako
pa
to
,
da
je
prišel
ravno
v
vašo
hišo
?
"
„„
Moja
hiša
je
na
samoči
,
bila
mu
je
pač
najbližja
,
to
ni
nič
čudnega
,
gospod
!
""
„
Vam
se
tako
zdi
,
drugi
sodijo
drugače
.
"
„„
To
menda
tudi
ne
bo
nič
napačnega
,
da
sem
ga
vzel
pod
svojo
streho
,
to
je
bila
moja
krščanska
dolžnost
.
Ali
naj
bi
ga
bil
ven
pahnil
,
da
naj
pogine
kakor
pes
na
cesti
?
""
„
Tega
ne
!
Ali
zakaj
nam
niste
prišli
takoj
povedat
?
"
Na
to
vprašanje
Seljan
nekoliko
časa
molči
,
potem
pa
krepko
reče
:
„
Gospod
!
Lahko
bi
vam
odgovoril
,
da
je
bilo
že
prepozno
;
videl
sem
,
da
človek
skoraj
zatisne
oči
,
še
predno
bi
bil
jaz
prišel
do
vas
.
Toda
izgovarjal
se
ne
bom
,
raje
rečem
,
kakor
je
bilo
:
Tega
nisem
mogel
.
In
še
to
vam
rečem
:
Ko
bi
se
mi
še
kedaj
kaj
enakega
pripetilo
,
ravnal
bi
ravno
tako
.
Jaz
ne
vem
,
ali
je
tako
prav
ali
ne
;
ravnal
sem
,
kakor
mi
je
moja
slaba
pamet
,
ali
pravzaprav
,
kakor
mi
je
velelo
srce
.
Če
je
bilo
to
kaj
napačnega
,
kar
sem
storil
,
pa
naj
se
zdaj
pokorim
.
Tu
me
imate
,
storite
z
mano
,
kar
vas
je
volja
.
Ako
menite
,
kakor
kaže
,
da
sem
bil
v
zvezi
ž
njim
,
zaprite
me
,
obsodite
me
,
obesite
me
,
kakor
vas
volja
.
Zdaj
mi
je
dovolj
!
"
Ko
je
bil
to
izgovoril
,
gre
ter
sam
krepko
potegne
za
zvonec
.
Ko
je
bil
sluga
vstopil
,
reče
mu
okrajni
sodnik
:
„
Peljite
tega
moža
v
zapori
"
.
„
Kaj
?
Seljan
?
Turška
motika
!
Take
druščine
bi
se
pa
vendar
ne
bil
nadejal
!
Kaj
pa
ti
tod
iščeš
,
Seljan
?
"
S
temi
besedami
je
bil
Seljan
pozdravljen
,
ko
je
stopil
s
sodnim
služabnikom
v
ječo
.
Maček
,
okrajni
berač
in
potepuh
,
ki
se
je
bil
ravno
tačas
tukaj
naselil
,
postaren
,
bosopet
človek
,
zabuhlega
obraza
in
meglenih
oči
,
je
gledal
debelo
svojega
novega
tovariša
.
Seljan
se
ni
zmenil
zanj
;;
molče
je
sedel
na
klop
,
ki
je
bila
ob
zidu
.
„
Dober
dan
bi
ti
rekel
,
"
nadaljuje
Maček
,
„
ali
v
to
vražjo
luknjo
ne
posije
nikdar
dan
,
kakršnega
je
Bog
ustvaril
.
Kaj
molčiš
kakor
tat
,
Seljan
?
Ne
bodi
vendar
tako
presneto
moški
.
Le
čakaj
;
samo
dva
,
tri
dni
bodi
tukaj
sam
,
pa
boš
videl
,
kako
rado
se
ti
bo
govorilo
;
s
čelešnikom
se
boš
rad
pogovarjal
,
samo
da
ti
ga
imel
.
Tožilo
se
ti
bo
še
po
meni
,
le
molči
!
Jutri
menim
,
da
me
zopet
izpuste
,
ali
pojutrišnjem
.
Kaj
sem
pa
storil
?
Nalezel
sem
se
ga
bil
zopet
,
hvala
Bogu
,
in
malo
sem
ropotal
po
trgu
,
kali
;
saj
veš
mojo
navado
,
in
vteknili
so
me
,
kakor
že
tolikokrat
,
da
se
malo
ohladim
.
Kaj
boš
pa
potlej
,
ko
boš
sam
?
Kaj
si
pa
vendar
naredil
,
vprašam
te
,
duša
krščanska
,
da
so
te
poslali
k
meni
?
—
—
Nič
odgovora
!
——
Kaj
se
tako
napenjaš
in
stokaš
,
kakor
bi
korenine
pulil
?
Zdaj
ti
nič
ne
pomaga
,
ljubi
moj
Seljanko
!
——
Meni
se
zdi
,
da
se
sramuješ
moje
druščine
;
Bog
vedi
,
kateri
je
na
boljem
,
ti
ali
jaz
?
Vidiš
,
ljubi
moj
prijatelj
;
kolikokrat
si
mi
pridigoval
,
naj
se
poprimem
,
dela
!
Ej
,
prijatelj
,
kaj
imaš
zdaj
od
tvojega
dela
?
Časi
je
bolje
,
da
človek
nič
ne
dela
,
vsaj
nič
hudega
ne
stori
.
Mene
so
samo
malo
priprli
,
va
se
mi
hudobni
duhovi
iz
glave
izpuhte
,
ti
pa
kdo
se
,
kedaj
boš
zopet
drvaril
ali
pa
celo
nikdar
več
ne
!
"
„„
Pusti
me
v
miru
!
""
zavrne
Seljan
nadležnega
človeka
in
začne
zopet
premišljevati
svoje
nevarno
stanje
.
Ali
Maček
mu
ni
dal
miru
s
svojim
klepetanjem
:
„
Pusta
druščina
to
!
Jaz
nimam
sreče
;
zakaj
me
niso
samo
malo
prej
sem
posadili
,
da
bi
bil
videl
tistega
preklicanega
Zaplotnika
;
to
ti
je
bil
drugačen
mož
,
duša
!
Morebiti
bi
se
bil
še
kaj
naučil
od
njega
.
Ali
—
on
ven
,
jaz
notri
,
toliko
da
se
nisva
srečala
.
"
In
zopet
čez
nekaj
časa
:
„
Prej
si
ti
meni
dajal
dobre
svete
in
nauke
,
zdaj
naj
ti
jih
pa
jaz
.
Veš
kaj
,
prijatelj
,
ako
boš
še
kedaj
travo
teptal
,
pusti
sekiro
ter
vzemi
palico
v
roko
;
beraški
stan
najlepš
stan
;
ptič
pod
nebom
ne
živi
tako
brez
skrbi
kakor
berač
postopač
.
Dela
nič
,
davka
nič
;
toča
mu
ne
škodi
,
če
ga
ne
dojde
ravno
na
polju
,
in
goveje
kuge
se
mu
ni
bati
;
in
toliko
se
tudi
še
zmerom
nabere
,
da
je
za
to
ljubo
žganjče
.
Kaj
hoče
človek
več
na
svetu
?
"
V
tem
ko
je
moral
poštenjak
poslušati
tako
zasmehovanje
iz
umazanih
postopačevih
ust
,
so
se
zunaj
zbirali
črni
oblaki
nad
njegovo
glavo
.
Popoldne
je
moral
Seljan
zopet
pred
okrajnega
sodnika
.
Temno
obličje
gospodovo
ni
mu
obetalo
nič
dobrega
.
„
Ali
poznate
to
?
"
vpraša
ga
gospod
ter
mu
pokaže
nekaj
v
zamazan
papir
zavitega
.
„„
Poznam
!
""
odgovori
mirno
Seljan
.
„
A
!
i
veste
,
kje
se
je
to
našlo
?
"
„„
V
moji
postelji
,
v
zglavju
.
""
„
Kaj
je
notri
?
"
„„
Ne
vem
.
""
„
Tako
?
Ne
veste
?
Vidite
,
to
se
zopet
ne
zlaga
.
Prav
nerodno
se
zagovarjate
,
Seljan
.
"
„„
Nerodno
ali
ne
,
jaz
resnico
govorim
.
""
„
Kdo
je
to
vtaknil
v
vašo
posteljo
?
"
„„
Jaz
.
""
„
Ali
je
vaše
?
"
„„
Moje
ne
!
""
„
Čigavo
je
?
"
Za
odgovor
mu
Seljan
vse
pove
,
kakor
se
je
godilo
.
Nato
reče
gospod
:
„
To
je
torej
Zaplotnikovo
,
ali
prav
za
prav
:
bilo
je
njegovo
?
"
„„
Kakor
sem
rekel
.
""
„
In
vi
pravite
,
da
vam
je
to
sam
izročil
?
"
„„
Tako
.
je
,
kakor
sem
dejal
.
""
„
Čudno
je
samo
to
,
da
so
sami
stari
,
ne
ponarejeni
bankovci
notri
.
"
„„
Kaj
je
notri
,
to
meni
nič
mar.
Čudno
se
vam
zdi
,
da
je
denar
dober
,
meni
ne
;
kaj
ga
ni
mogel
prej
izmeniti
?
Svoji
materi
morda
vendar
ne
bo
pošiljal
ponarejenega
denarja
!
""
„
Čudno
je
pa
vendar
,
da
bi
se
tak
potepuh
,
tako
hudoben
človek
,
tako
trdovraten
grešnik
svoje
matere
spominjal
o
svoji
zadnji
uri
.
"
„„
Gospod
,
menda
ga
ni
tako
popačenega
človeka
na
svetu
,
da
bi
mu
ne
tlela
iskrica
blagega
čuta
na
dnu
srca
;
in
kedaj
bi
naj
se
mu
ta
iskrica
razvnela
,
če
ne
o
zadnji
uri
?
Čudna
ura
je
zadnja
ura
,
gospod
;
Bog
jo
daj
srečno
nam
vsem
!
""
„
To
ste
prav
dobro
povedali
,
četudi
ni
bilo
na
pravem
mestu
.
Zdaj
se
govori
o
drugi
stvari
.
Jaz
ne
pravim
,
da
ni
res
,
ne
da
je
res
,
kar
ste
mi
povedali
,
ali
vprašam
vas
,
ko
bi
vam
kdo
kaj
takega
pravil
,
ali
bi
mu
verjeli
?
"
„„
Na
to
ne
morem
nič
gotovega
odgovoriti
.
""
„
Ali
bi
se
vam
ne
zdelo
bolj
verjetno
,
da
je
človeku
,
katerega
si
mislimo
na
vašem
mestu
,
v
vaših
okolnostih
,
prišel
ta
denar
kako
drugače
v
roke
?
Da
ga
je
dobil
za
zavetje
,
ki
ga
je
dajal
hudodelniku
,
da
je
bil
ta
denar
tako
rekoč
njegov
delež
?
Ali
pa
—
tudi
to
je
mogoče
—
da
si
ga
je
sam
prisvojil
,
da
ga
je
izmaknil
umirajočemu
človeku
ali
mrliču
za
prenočišče
,
za
poslednjo
strežbo
—
"
Seljan
mu
ni
dal
izgovoriti
,
jeza
in
nevolja
ga
obide
pri
zadnjih
besedah
,
srdito
mu
reče
:
„
Mrliča
okrasti
!
Raje
bi
pa
vendar
že
denar
ponarejal
ali
pa
ponarejalcu
potuho
dajal
in
zavetje
!
"
Kdor
bi
bil
slišal
Seljana
,
kako
je
govoril
te
besede
,
bil
bi
mu
gotovo
verjel
.
Tudi
gospod
sodnik
je
bil
prepričan
,
da
mož
govori
resnico
;
a
to
ga
je
le
še
bolj
potrdilo
v
mnenju
,
da
je
Seljan
Zaplotnikov
deležnik
.
Za
zdaj
je
bil
s
svojim
preiskavanjem
in
zaslišavanjem
zadovoljen
.
Slugi
veli
,
da
naj
moža
odvede
v
ječo
.
Hitro
se
je
bilo
zvedelo
po
trgu
in
okolici
,
kaj
se
je
zgodilo
s
Seljanom
.
Ljudje
niso
vedeli
,
kaj
naj
bi
si
mislili
;
vsi
so
poznali
in
čislali
poštenega
drvarja
;
ali
je
mogoče
,
da
bi
se
bil
mož
hipoma
tako
izpremenil
,
da
bi
bil
v
zvezi
s
tistim
Zaplotnikom
,
ali
pa
celo
,
da
bi
bil
Sódnika
—
—
ne
,
kaj
takega
vendar
ne
;
morilec
Seljan
ne
more
biti
!
Vsi
do
malega
so
upali
,
da
se
stvar
razjasni
in
da
se
Seljan
skoraj
spozna
za
nedolžnega
.
Ali
kaj
drugi
ljudje
!
Ko
je
Jerica
slišala
strašno
novico
,
je
bila
nekaj
časa
kakor
omamljena
.
Ko
se
je
zavedela
,
bila
je
njena
prva
jasna
misel
:
v
trg
k
očetu
!
K
njemu
mora
,
naj
bo
,
kar
hoče
;
prosila
bo
,
jokala
se
in
rotila
gospoda
,
da
jo
pusti
pred
očeta
.
Ni
ji
bilo
treba
prositi
.
Po
dolgem
,
temnem
hodniku
je
stopal
ravno
sluga
s
svojim
jetnikom
,
da
bi
ga
peljal
v
ječo
,
ko
jima
pride
uboga
deklica
naproti
.
Ko
zagleda
svojega
očeta
,
zavpije
sirota
:
„
Kaj
ste
storili
,
oče
!
"
Seljan
jo
napol
resno
,
napol
žalostno
pogleda
rekoč
:
„
Kako
govoriš
,
dete
!
Tvoj
oče
ni
nič
hudega
storil
.
"
„„
O
saj
sem
vedela
,
oklene
z
obema
rokama
„„
saj
sem
vedela
,
da
ste
vas
hotela
samo
,
česa
vas
oče
!
""
„
Bodi
mirna
,
hči
,
"
tolaži
jo
oče
.
„
Zaupaj
v
Boga
kakor
jaz
;
brez
njegove
volje
ne
pade
vrabec
s
strehe
.
On
je
poslal
svojega
angela
Danielu
v
levnjaku
,
on
bo
branil
tudi
tvojega
očeta
.
Dopustil
je
,
da
se
mi
godi
krivica
,
on
že
ve
zakaj
;
o
svojem
času
me
bo
tudi
opravičil
.
Moli
,
prosi
ga
,
da
mi
okrajša
čas
izkušnje
in
pokore
;
vendar
zgodi
se
njegova
sveta
volja
.
Pojdi
domov
,
dekle
,
in
mirna
bodi
!
Ne
sramuj
se
nikogar
,
da
ne
!
""
reče
deklica
ter
se
okoli
vratu
starega
moža
;
nedolžni
,
oče
;
vprašati
sem
dolže
hudobni
ljudje
,
ubogi
vsakemu
smeš
prosto
pogledati
v
obraz
ter
mu
reči
:
Moj
oče
je
nedolžen
!
"
Z
olajšanim
srcem
je
zapustila
deklica
svojega
očeta
.
Nekaj
dni
potem
sta
dva
voza
drčala
po
cesti
v
trg
.
Drugi
,
z
dvema
konjema
,
bližal
se
je
bolj
in
bolj
prvemu
,
kateri
se
mu
,
dasi
je
imel
samo
enega
konja
,
vendar
ni
dal
rad
prehiteti
.
Morebiti
bi
se
bila
vendar
še
nekaj
časa
hitala
,
ko
bi
jima
ne
bil
prišel
precej
strm
klanec
na
pot
.
V
klanec
ne
podi
voznik
,
ako
je
trezen
.
In
trezen
je
bil
Brezarjev
Anton
,
ki
je
sedel
v
prvem
vozu
,
tudi
na
potu
iz
mesta
,
če
je
bil
še
tako
dobro
prodal
svoje
blago
.
Ko
torej
pride
do
pod
klanca
,
dene
vajete
iz
rok
in
stopi
z
voza
.
V
tem
trenutku
ga
je
bil
drugi
voz
došel
,
in
mož
,
ki
je
sedel
na
njem
,
ogovori
Antona
:
„
Glej
,
glej
,
nikoli
bi
ne
bil
verjel
,
da
ima
tvoja
Liska
še
toliko
ognja
v
svojih
starih
udih
;
in
še
priganjati
je
ni
treba
.
Zdaj
pa
lepo
polagoma
!
"
In
tudi
on
stopi
z
voza
ter
se
bliža
Brezarju
,
rekoč
:
„
Kaj
me
ne
poznaš
,
da
me
še
ne
pogledaš
,
Anton
?
"
Brezar
se
res
ni
bil
precej
ozrl
proti
njemu
,
dasi
ga
je
bil
takoj
spoznal
po
glasu
.
V
strašni
stiski
je
bil
;
da
ni
bilo
klanca
pred
njim
,
pognal
bi
bil
svojo
kobilico
,
naj
se
vse
razdrobi
!
Tako
pa
se
ni
mogel
ogniti
neljubega
mu
tovariša
.
Obrne
se
proti
njemu
:
„
Ti
,
Matija
?
"
„„
Matija
Sódnik
,
Andreja
Sódnika
sin
!
""
„
Skoraj
bi
te
ne
bil
spoznal
,
tako
si
se
izpremenil
.
Kam
pa
kam
?
"
„„
Čudno
vprašanje
!
Ali
povej
mi
,
kaj
ti
pa
je
,
Anton
?
Tako
si
bled
,
in
zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
se
tresel
;
morda
vendar
nisi
bolan
!
""
„
Ne
,
bolan
nisem
,
Matija
;
ali
tako
nanagloma
si
mi
prišel
,
prej
bi
se
bil
nadejal
ne
vem
koga
!
"
„„
Ti
si
še
kakor
si
bil
nekdaj
;
v
šoli
si
se
vselej
tresel
,
kadar
te
je
učitelj
nanagloma
poklical
:
Brezar
Anton
!
Ali
zdaj
si
mož
in
mene
se
vendar
ne
boš
bal
?
""
Ali
Brezar
se
je
res
bal
svojega
starega
prijatelja
in
tovariša
,
posebno
ker
ga
je
videl
tako
veselega
!
Vpraša
ga
,
da
bi
le
kaj
govoril
:
„
Kako
kaj
,
kako
,
Matija
!
"
„„
Nič
napačno
,
hvala
Bogu
!
Srečo
sem
imel
,
veš
,
Anton
!
""
„
Dolgo
te
ni
bilo
,
dolgo
!
"
„„
Morda
je
bolje
,
da
me
ni
bilo
;
obhodil
sem
nekaj
sveta
in
ne
zastonj
!
Kako
pa
doma
,
Anton
?
""
„
Se
precej
;
mati
so
zdravi
in
meni
tudi
ni
nič
hudega
.
"
„„
To
me
veseli
,
Anton
;
ali
kako
je
pri
nas
doma
?
""
„
Tako
,
tako
!
"
—
—
„„
Samo
to
mi
povej
,
ali
so
vsi
zdravi
?
""
„
Zdravi
so
vsi
!
"
„„
Da
so
le
zdravi
,
drugo
me
ne
skrbi
.
Veš
,
Anton
,
da
se
mojemu
očetu
ne
godi
posebno
dobro
,
da
naša
hiša
ni
več
trdna
,
kakor
je
bila
nekdaj
,
to
sem
že
vedel
,
ko
sem
šel
z
doma
.
In
tudi
pozneje
sem
slišal
,
da
so
oče
v
veliki
stiski
.
Prišel
bi
jim
bil
rad
precej
pomagat
in
upal
sem
od
dne
do
dne
,
da
mi
bo
moči
priti
;
ali
opravila
so
me
zadrževala
.
In
pa
našemu
očetu
,
veš
,
tudi
ne
škodi
,
če
se
malo
meče
,
saj
veš
,
kaki
so
.
Bog
ve
,
da
sem
jim
vse
iz
srca
odpustil
,
kar
so
mi
storili
;
ali
lepo
vendar
ni
bilo
,
kako
so
me
pognali
od
hiše
.
Lepo
maščevanje
bo
to
;
kako
se
ga
veselim
!
Poglej
,
tu
le
notri
je
nekaj
,
da
bo
za
silo
in
še
malo
več
.
Sitnost
bo
pa
vendar
;
očeta
bo
treba
lepo
prositi
,
da
se
tako
ponižajo
in
si
dajo
pomagati
.
Prav
pametno
bo
treba
ravnati
ž
njimi
,
če
ne
,
poženo
me
zopet
,
kakor
so
me
že
.
""
„
Torej
srečo
si
imel
,
Matija
;
kdo
bi
ti
je
ne
privoščil
iz
srca
!
V
tovarišijo
te
je
vzel
tvoj
prejšnji
gospodar
,
kakor
se
govori
?
"
„„
Tako
je
;
in
menim
,
da
to
tudi
njemu
ni
na
škodo
.
""
„
In
svojo
edino
hčer
ti
daje
za
ženo
?
"
„„
Tako
?
Tudi
to
se
govori
?
""
„
Ali
ni
res
?
"
„„
Nekaj
res
,
nekaj
ne
.
To
je
,
da
mi
jo
daje
,
to
je
res
;
ali
pri
ženitvi
je
treba
dveh
,
jaz
