črešnjeubiral
.
Jaz
ti
le
pravim
,
da
je
tvoj
čas
drag
.
Jutre
zjutraj
ko
vzhaja
solnce
,
moraš
biti
že
v
Strmolu
;
kajti
tedaj
se
vozi
Strmolski
baron
v
Velesovski
gozd
na
sprehod
,
in
pri
tej
priložnosti
govoriš
lahko
z
njegovim
kočijašem
Knafljem
ter
mu
podaš
pismo
Katarine
Stobejke
.
Med
tem
ko
ti
občuješ
z
njim
in
ga
vprašaš
,
kakovo
naznanilo
ti
parola
,
odgovori
ti
on
le
z
besedo
„
da
“
ali
„
ne
“
.
Če
se
zgodi
poslednje
,
ne
vračaš
se
prej
,
dokler
ti
ne
pošljemo
še
nekaj
tukajšnjih
znancev
,
kteri
ti
naznanijo
daljno
naše
povelje
.
“
Pri
teh
besedah
Bobkovih
je
Goriček
svoj
suhi
obraz
tako
skremžil
in
široki
nosnici
tako
raztegnol
kakor
psiček
,
če
mu
mesto
pričakovane
klobase
glavico
česnja
pod
nos
pomoliš
.
Čez
nekoliko
pa
je
zarohnel
in
se
začudil
menéč
:
„
O
sveti
pust
,
kako
smo
ljudje
nespametni
na
svetu
!
Z
glavo
po
njem
hodimo
,
da
nas
črevlji
ne
ožulijo
na
nogah
.
Potém
naj
pa
še
kdo
reče
,
da
nebeške
črešnje
,
ki
po
zimi
in
po
letu
ondi
zore
nekdaj
zastonj
zobljemo
?
In
Knafelj
je
zdaj
Strnlolskega
grajščaka
kočijaš
,
a
jaz
sem
si
mislil
,
da
se
bode
z
našim
Lutrom
v
zlatej
kočiji
po
nebesih
vozil
in
še
nam
tja
gori
pomagal
,
če
nas
Kamniški
Kramar
prej
obesiti
ne
dá
.
Če
se
pa
nameri
poslednje
,
potem
še
z
našim
plačilom
ni
nič
;
saj
more
le
tista
duša
v
večni
raj
oditi
,
ktero
pobožno
iz
prsij
izdihnemo
.
Kako
se
bode
pa
moglo
to
zgoditi
,
Bobek
,
če
nalil
rabelj
z
vrvico
vrat
zadrgne
?
“
„
Ti
pikaš
danes
kakor
škorpijon
,
če
mu
na
rep
stopiš
,
samega
sebe
,
Goriček
.
In
treba
ti
ni
,
saj
še
nisi
sinoči
zadnjič
večerjal
.
Jutre
zjutraj
na
tešče
te
pa
te
besede
neslane
težé
,
kakor
da
bi
se
bil
boba
v
stročji
preobjedel
,
“
povzame
zopet
nekoliko
nevoljen
Bobek
in
zre
dalje
v
knjigo
pred
sebój
ter
nadaljuje
potém
:
„
Tu
notri
stoji
zapisano
:
Vsak
naj
vzame
svoj
križ
na
rame
in
ga
naj
nese
za
menój
;
kajti
blagor
onim
,
ki
so
trudni
in
obloženi
,
njih
je
nebeško
kraljestvo
.
“
„
Zdaj
si
se
pa
sam
ujel
,
Bobek
,
v
past
mišjo
,
ki
si
jo
hotel
meni
nastaviti
.
“
odgovori
urno
tovariš
.
„
Da
nisem
obložen
s
križem
,
ne
moraš
tajiti
prijatelj
.
Že
petdeset
let
ga
nosim
za
sebój
in
nihče
mi
ga
noče
vzeti
,
samo
sodec
bi
ga
rad
,
da
bi
ga
potém
med
zemljo
in
nebom
vranam
in
krokarjem
za
večerjo
obesil
.
A
ne
bode
ga
še
zdaj
.
Ti
pa
hočeš
,
da
bi
ga
takoj
še
v
noči
in
zimi
črez
strm
in
grm
v
Strmolski
grad
na
prodaj
nesel
,
da
mi
tam
še
nekaj
rudečih
klobas
za
plačilo
,
ker
za
Knafljem
stikam
,
ná-nj
obesijo
.
Veš
Bobek
,
naš
voditelj
,
Katarina
Stobe
,
nam
je
zadnjo
nedeljo
pridigoval
,
da
imajo
lisice
svoje
luknje
,
vrabci
svoja
gnezda
;
jaz
Lutor
apostel
pa
bi
nocój
še
tvojega
zapečka
ne
imel
,
kamor
bi
na
gorko
polog
svojo
glavo
?
“
Tako
je
govoril
po
svojej
nravi
siten
in
ves
smešen
Goriček
,
v
resnici
pa
jako
drzen
in
fanatičen
Novoverec
;
nató
je
pa
resno
pristavil
:
„
Torej
v
Strmolu
je
Knafelj
zdaj
in
za
kočijaša
služi
?
“
„
Rekel
sem
ti
,
ne
bodi
neverjeten
Tomaž
!
“
odvrne
hitro
Bobek
.
„
Kdo
ti
je
poročil
to
?
Ali
imaš
novic
iz
Kranja
?
“
„
Mar
si
ti
edini
tujec
v
Galileji
;
mar
ne
veš
,
da
je
,
poslala
Stobe
že
Voglarja
tja
,
a
da
ni
ta
lena
korenina
nič
opravila
.
Kdo
vé
,
ali
je
govoril
z
njim
in
mu
razjasnil
naš
obupni
stan
.
“
„
In
kaj
mu
naj
naznanim
jaz
,
če
je
tako
,
in
se
stiska
on
zdaj
kakor
gos
glavo
med
peruti
,
ko
nas
je
pripravil
tako
daleč
,
da
so
nanj
vislice
bolj
gotove
kakor
naš
vsakdanji
kruh
?
“
„
Sem
naj
pride
,
skliče
naj
shod
,
posvetuje
naj
se
z
nami
,
in
če
ni
drugače
,
preskrbi
naj
nam
pripomočke
,
da
se
izselimo
na
Nemško
;
saj
se
ve
za
Truberja
,
in
ta
nam
lahko
pomaga
.
“
„
Aha
,
to
je
tvoja
misel
in
pa
Katarine
Stobejke
,
kterej
se
gotovo
po
Knaflji
zdeha
kakor
lačnej
zajklji
po
rudečej
detelji
.
Veš
,
jaz
imam
pa
še
kravo
matorogo
domá
in
nekaj
zelnika
,
pred
jesenjo
bi
ne
šeč
rad
na
Nemško
,
potém
pa
kedar
hočeš
.
“
Tako
sta
se
razgovarjala
moža
pol
v
jezi
,
pol
v
šalah
,
da
je
moralo
prihajati
že
proti
jutru
.
In
tedaj
je
potrkal
nenadoma
zopet
nekdo
na
okno
,
in
njegova
podoba
je
popolnoma
zakrila
malo
šipo
.
Zopet
je
vprašal
Bobek
po
imenovanej
izkaznici
in
prikazala
se
je
bela
nežna
dlan
skozi
okno
v
sobo
.
„
Stobe
je
,
“
dejal
je
potem
nekako
skrivnostno
gospodar
in
odpirat
je
tekel
vežne
duri
.
Zasopljena
in
v
temen
plašč
zavita
stopila
je
velika
ženska
v
sobo
in
še
med
durmi
nekako
boječe
vprašala
:
„
Ali
si
odposlal
Gorička
,
Bobek
?
“
„
Nisem
,
a
baš
zdaj
hoče
oditi
,
“
odgovori
gospodar
in
pokaže
na
tovariša
,
ki
je
v
svetem
strahu
pred
mogočno
žensko
jedva
dihal
.
„
Prav
je
,
da
še
ni
odšel
,
“
opomni
ponosno
Stobe
,
potém
pa
na
klop
k
peči
sede
,
plašč
razvije
,
da
se
jej
lep
,
mraza
nekoliko
zarudel
obraz
pokaže
,
in
nadaljuje
:
„
Ravno
nocój
je
prihitel
predikant
Luka
Avnič
,
znano
ti
mora
bití
njegovo
ime
,
iz
Cerkelj
k
meni
in
mi
naznanil
nevesele
vesti
.
“
„
Pač
ni
resnica
,
kar
se
je
čulo
o
Knaflji
?
“
vpraša
nekoliko
prestrašen
Bobek
.
„
Resnica
,
vse
res
,
kakor
je
zapisano
v
svetem
pismu
:
„„
Udaril
bom
pastirja
in
razkropile
se
bodo
ovce
.
““
Pri
nas
je
toliko
hujše
,
da
odpada
,
pastir
,
a
njegove
ovce
se
branijo
udarca
.
“
„
Odpadnik
,
renegat
torej
v
resnici
?
“
zazijata
in
vprašata
na
en
pot
Bobek
in
Goriček
.
„
Razjasnjena
še
ni
popolno
ta
uganjka
,
a
kmalu
bode
.
Tudi
imenitnejší
prijatelji
naši
v
Kranji
,
kovač
Gogala
,
Florijan
Leskovic
in
drugi
opazujejo
Knaflja
,
ker
mislijo
,
da
jih
je
izdal
,
a
do
živega
mu
ne
morejo
prav
.
Zaradi
tega
sem
hitela
še
nocój
sém
in
prav
je
,
da
še
nisi
odšel
Goriček
,
“
reče
zdajci
še
enkrat
Stobejka
poslednjemu
.
„
Tudi
ni
jasno
in
gotovo
,
ali
se
vozi
zdaj
Strnrolski
grajščak
na
sprehod
,
ker
je
bajé
obolel
,
zatorej
lahko
počakaš
,
da
se
zdani
.
Potém
pa
idi
k
Cerkljanskemu
župniku
,
véš
tudi
on
je
naš
,
ali
skriven
prijatelj
,
in
mu
to
moje
pismo
izroči
,
ostalo
pa
skušaj
Knaflju
po
kakovej
drugej
osebi
oddati
.
Ondi
ostaneš
potém
nekaj
dnij
,
dokler
ne
dobiš
drugega
povelja
od
mene
.
“
Prikimaval
in
obljuboval
je
Goriček
vse
to
storiti
,
akoravno
je
prej
z
Bobkom
šale
zbijal
in
vse
naredbc
smešil
.
Takovo
avtoriteto
je
imela
ponosna
ženska
nad
vsemi
svojimi
somišljeniki
.
Naposled
je
še
Stobe
nekaj
skrivnega
Bobku
na
uho
šepetala
,
potém
pa
odšla
,
predno
se
je
jelo
daniti
.
A
Goriček
je
raztegnol
vesel
svoje
mrzle
tule
na
zapeček
in
ondi
toliko
časa
smrčal
,
da
mu
je
solne
na
razmršeno
glavo
posvetilo
.
Tedaj
oblekel
sem
še
mlad
Obleko
žalno
to
,
Na
grobe
vzorov
,
sanj
in
nad
Solzé
mi
zdaj
tekó
.
Gregorčič
Med
plemenitaši
kranjske
dežele
bil
je
Koronini
,
grajščak
Strmolski
,
v
verskej
zadevi
častna
izjema
.
Odkar
mu
je
umrla
že
v
tretjem
letu
njegovega
zakona
žena
,
in
posebno
ko
je
padal
njegov
edini
sin
Inan
pod
turskim
mečem
pri
obleganji
mesta
Dunaja
po
Sulejmanu
,
kterega
je
poklical
znani
Zapolya
na
pomoč
proti
Ferdinandu
,
ostarel
je
kakor
črez
noč
sicer
krepki
mož
in
bolehal
na
melankoliji
.
Ker
je
vedel
povrh
,
da
izmre
po
njem
njegov
rod
,
pečal
se
je
bolj
z
verskimi
stvarmi
nego
z
viteštvom
in
postal
eden
največjih
zaščitnikov
sosednega
samostana
Velesovskega
.
Naravno
je
torej
,
da
ni
bilo
v
Strmolu
istega
vesolega
žinljenja
,
kakor
po
drugih
gradéh
iste
dobe
in
ta
dolg
čas
je
vplinal
mnogo
na
edino
grajsko
hčer
,
plavolasko
Lavro
,
in
to
tem
bolj
,
ker
ni
deklica
imela
temperamenta
svojega
roditelja
,
temveč
bila
žina
,
vesela
in
radovanja
željna
kljubu
svojemu
skoro
samostanskemu
žinljenju
.
Tudi
ko
je
že
v
svojem
desetem
letu
zvedela
,
da
je
namenjena
za
samostan
,
ni
je
oplašila
poslednja
ne
ravno
prijetna
novica
,
kakor
da
bi
si
bila
mislila
:
Užinajmo
žinljenje
.
dokler
nam
je
moč
.
To
ni
bilo
resnemu
grajščaku
posebno
po
volji
.
Zaradi
tega
mu
tudi
ni
bilo
ljubo
prijateljstvo
njegove
hčere
z
nekoliko
starejšo
sestro
Brdskega
grajščaka
,
baronico
Valerijo
,
ker
je
bil
zadnji
postal
javni
zaščítník
luteranstva
na
Gorenjskem
.
Odsihdob
tudi
ni
več
obiskaval
svojega
soseda
,
kar
je
čutila
vzlasli
Lavra
in
se
zaradi
tega
toliko
pogosteje
vozila
sama
na
Brdo
,
kedar
bil
reditelj
z
doma
.
Pri
svojej
prijateljici
pa
se
je
nalezla
isto
ženske
radovednosti
,
ki
je
toliko
večja
,
kolikor
bolj
se
mora
zakrinati
.
Onadi
jej
je
prišla
tudi
prva
Truberjeva
knjiga
v
slovenskem
jeziku
v
roke
,
namreč
isti
katekizem
od
l.
1550.
z
naslovom
:
„
Anu
kratku
podučene
skaterim
vsaki
človik
more
vnebu
priti
“
.
lz
te
knjige
se
je
v
nasprotji
s
svojo
izgojo
napila
svobodomiselnega
daha
,
ki
ne
ostane
prí
ženski
brez
posebnega
vplina
.
Tako
je
postala
Lavra
že
v
svojej
nežnej
mladosti
po
nevedoma
in
naklučji
skrinna
luteranka
.
Vzbudila
se
jej
je
želja
,
seznaniti
se
osebno
z
glasovitim
Jarnejem
Knafljem
,
o
kterem
je
že
od
svoje
prijateljice
čula
toliko
zaniminega
.
Baš
iz
tega
uzroka
peljala
se
je
Lavra
tudi
tisto
nedeljo
,
ko
je
ljubljanski
škof
Urban
v
Kranji
pridigoval
,
na
Brdo
in
se
drugi
dan
,
kakor
je
znano
,
s
Knafljem
samim
domu
vozila
.
In
ta
nepričakovana
vožnja
je
uplinala
veliko
na
razširjenje
verskih
idej
iste
dobe
.
Stoprav
nekaj
tednov
je
služil
Knafelj
za
Strmolskega
kočijaša
in
že
je
moral
s
strahom
pripoznati
samemu
sebi
,
da
ni
baš
neprijetna
takova
služba
in
tako
skrivališče
,
in
ko
bi
bilo
mogoče
,
hotel
bi
biti
vse
svoje
dni
jetnik
na
Strmolu
.
Največji
in
najbolj
popolni
značaj
sprejema
svoje
zapovedi
od
srca
,
a
ne
nasprotno
,
trdi
neki
filosof
.
Tudi
Knafelj
,
svest
si
svojega
novega
poklica
med
svojem
narodom
,
bojeval
se
je
v
začetku
proti
takim
poveljem
in
z
nevoljo
zrl
,
kako
izgublja
najlepši
čas
v
brezdelavnosti
.
In
ko
se
je
hotel
s
silo
iztrgati
iz
svoje
nenadne
situvacije
ter
mislil
in
študiral
vso
noč
,
kako
precej
zboljšati
kritične
zadeve
svojih
somišljenikov
,
ki
so
ga
že
zapóred
nadlegovali
z
vprašanji
o
tem
in
onem
ter
mu
očitavali
neodločnost
,
celó
omahljinost
,
indeferentisem
,
prišla
je
zopet
grajska
leči
in
dejala
:
„
Peljiva
se
v
ta
in
oni
kraj
,
jezdiva
v
sosedni
grad
,
pojdiva
na
lov
“
itd.
In
kdo
bi
ne
bil
ubogal
takej
zapovedi
lepe
plavolaske
?
Naravno
je
bilo
tedaj
,
da
sta
Knafelj
in
vesela
grajska
hči
postala
prijatelja
,
akoravno
si
nista
zatrjevala
nikdar
svojih
svojih
simpathij
in
naš
znanec
je
čutil
enkrat
nenadoma
,
ko
je
poljubil
svojej
gospici
roko
,
da
se
njej
trese
,
pa
opazil
je
tudi
,
da
občuje
ona
med
vsemi
grajskimi
služabniki
samo
z
njim
pogostoma
brez
opravka
in
uzroka
.
Tako
je
bilo
položeno
in
zasejano
zrnje
prve
udanosti
kakor
črez
noč
in
nevedé
v
neizkušeno
srce
mlade
graščakinje
,
ki
še
ni
slutilo
tedaj
,
kako
lahko
sočutja
se
dvigne
iz
iskrice
sočutja
gromada
ljubezni
in
strasti
enako
mogočnemu
hrastu
iz
prahu
,
kamor
je
padlo
po
vetru
zaneseno
zrnice
.
Neko
popoldne
sta
bila
Knafelj
in
grajska
hči
na
lovu
na
ptiče
s
sokolom
visoko
gore
v
smrekovem
gozdu
.
Precej
srečna
sta
bila
v
svojem
poslu
;
kajti
marsikterega
krilatega
pevca
prinesel
jima
je
bistrogledi
roparski
pomočnik
izmed
vejevja
.
Mračiti
se
je
jelo
med
tem
in
hipoma
ju
je
prehitela
na
višavi
velika
ploha
.
Prisiljena
sta
bila
torej
vedriti
pod
košatim
hrastom
.
„
Nesrečo
imam
.
Baš
zdaj
mora
deževati
,
ko
moram
storiti
še
dolgo
pot
nocoj
,
“
povzame
zdajci
Knajfelj
besedo
,
ogledujoč
nebo
,
ali
ni
upanja
,
da
se
zboljša
vreme
.
„
Kam
morate
iti
tako
nenadno
?
“
vpraša
gospica
.
„
Važen
posel
imam
v
Kamniku
.
Že
dva
pota
so
mi
pisali
,
naj
pridem
,
in
priti
moram
,
a
jaz
sem
odlagal
vodno
zaradi
—
“
„
Čemu
ste
odlagali
,
povejte
resnico
Jarnej
!
“
„
Ker
jo
tako
prijetno
pri
vas
in
sem
se
bal
vašega
očeta
,
ko
bi
zvedel
,
da
hudim
v
noči
iz
gradu
,
“
odgovori
tovariš
in
upre
svoj
pogled
v
gospico
,
da
poslednja
radovednosti
in
strahu
v
lice
zarudi
.
„
Saj
ni
pregreha
hoditi
v
bližnje
mesto
,
če
imate
važen
opravek
.
“
„
Pač
ni
,
a
ljudje
mislijo
,
da
je
,
in
obsodili
bi
me
,
ko
bi
vedeli
,
kam
hodim
in
zakaj
.
“
„
Če
varat
dovolijo
oče
,
nič
ne
dé
.
Povém
jim
in
oba
se
peljeva
tja
po
dnevu
,
če
hočete
,
“
odgovori
nekako
skrbno
zopet
gospica
.
„
Prosim
vas
,
tega
ne
smete
!
Izgubljen
bi
bil
jaz
—
in
tudi
nikdar
več
bi
ne
smel
in
ne
mogel
potém
z
vami
govoriti
.
Poslednje
bi
mi
bilo
najhujše
.
“
Z
naglasom
in
s
tresočo
besedo
govoril
je
Knafelj
zadnje
besede
in
opazil
je
potém
v
svoje
veselje
,
da
je
zarudela
tudi
njegova
tovaršica
.
„
Mrzel
veter
brije
,
prehladili
so
bodete
gospica
,
“
nadaljuje
zopet
Jarnej
.
„
Ne
zebe
me
,
da
bi
le
dež
prenehal
,
“
odgovori
nekako
v
zadregi
tovaršica
in
vendar
mraza
trepeče
.
A
ko
jo
zavije
nató
Knafelj
v
svoj
plašč
,
ne
brani
se
mu
,
samo
boji
se
,
da
se
zdaj
sam
prehladil
.
„
Le
prepričajte
se
,
da
mi
je
gorkó
!
“
odgovori
tovariš
in
kakor
za
pričo
ulovi
roko
svoje
tovaršice
in
méni
,
da
je
njena
v
primeri
z
njegovo
mrzla
,
—
prehladna
.
Zopet
udari
vročica
v
dekličino
lice
,
in
to
je
menda
krivo
,
da
pozabi
,
kdo
drži
njeno
tresočo
desnico
,
da
je
to
—
ubogi
grajski
kočijaš
.
„
Zakaj
sem
moral
priti
na
Strmol
?
“
pravi
črez
nekoliko
zopet
Knafelj
.
„
Ali
vam
je
torej
žal
?
“
„
Žal
,
ker
sem
priklenen
zdaj
z
jeklenimi
okovi
,
ki
me
pogubé
prej
ali
pozneje
.
“
„
Saj
ste
svobodni
,
saj
lahko
—
“
.
„
Greste
“
je
hotela
morda
mlada
grajščakinja
pristaviti
,
a
ustrašila
se
je
te
strašne
besede
in
dejala
je
rajši
:
„
Kaplan
Knafelj
je
kriv
,
da
ste
prišli
k
nam
.
Ko
bi
se
ne
bila
tedaj
jaz
peljala
na
Brdo
,
poslal
bi
vas
ne
bil
grajščak
k
nam
,
in
jaz
bi
vas
ne
bila
nikdar
poznala
.
“
Slab
in
skriven
vzdih
se
izvije
pri
teh
besedah
gospici
iz
prsij
,
a
hoče
ga
zakriti
s
tem
,
da
pristavi
:
„
Ali
poznate
tudi
vi
Knaflja
?
Bog
zna
,
kje
je
zdaj
in
ali
je
res
še
tako
rulad
in
lep
,
kakor
pravijo
ljudje
.
“
„
Poslednjega
ne
vem
,
a
znano
mi
je
,
da
je
najbolj
nesrečen
človek
na
svetu
:
kajti
prijatelj
sem
njegov
od
mladih
nog
.
“
„
Ví
?
“
začudi
se
gospica
,
kakor
da
bi
se
razveselila
ali
pa
nekoliko
prestrašila
tega
poročila
.
„
Ne
bojte
se
me
zaradi
tega
,
gospica
!
Knafelj
je
pošten
človek
in
če
je
na
krivem
potu
,
storila
ga
je
le
osoda
krivoverca
,
kakor
ga
zove
ljudstvo
.
“
„
Ne
,
jaz
imam
rada
Knaflja
,
tudi
moja
prijateljica
baronica
Brdska
ljubi
ga
skrivaje
,
in
njegova
vera
se
mi
ne
dozdeva
napačna
.
Ne
vém
,
čemu
ga
preganjajo
kakor
zapeljivca
.
“
V
ljubeznivej
naivnosti
govorila
je
gospica
te
besede
in
opogumila
Knaflja
,
da
jo
je
vprašal
potém
:
„
Veste
gospica
,
kje
je
Šmarca
?
“
„
Dobro
ne
vém
,
a
čula
sem
že
to
ime
.
“
„
Vas
je
uro
hodá
od
Kamnika
na
bregu
Bistrice
in
ondi
je
Knafelj
domá
.
Ubogih
kmetskih
starišev
sin
je
.
Sam
si
je
pridobil
vednosti
,
ki
so
potrebne
za
njegov
stan
,
in
opravljal
potém
častno
službo
mestnega
kaplana
v
Kamniku
in
v
Kranji
,
od
koder
ga
je
pregnala
zaslepljenost
ljudstva
,
ker
se
ni
upogoval
vsakej
sapici
in
ker
je
imel
srce
,
preveč
čuteče
srce
v
prsih
.
Njegovo
gorjé
je
,
da
je
izgrešil
svoj
poklic
.
Beraštvo
ga
je
tiralo
kakor
mnogo
njegovih
rojakov
v
duhovšnico
,
za
ktero
ni
bil
rojen
,
in
spoznal
je
,
ko
je
bilo
prepozno
,
da
najde
le
v
Lutrovih
idejah
tolažbo
v
svojej
nesreči
.
“
Tako
je
govoril
Jarnej
in
čutil
je
ter
se
prepričal
,
da
se
zanima
njegova
tovaršica
za
nesrečnega
Knaflja
in
da
jej
ugajajo
njegove
ideje
.
Nadaljeval
je
zaradi
tega
:
„
Mi
veste
gospica
,
da
si
zdaj
Knafelj
pri
belem
dnevu
ni
varen
življenja
?
On
je
bil
že
več
potov
v
smrtnej
nevarnosti
;
gosposka
je
razpisala
darilo
na
njegovo
glavo
,
a
on
je
komaj
ubežal
isto
nedeljo
iz
Kranja
in
se
potika
zdaj
po
svetu
,
kakor
izgubljeni
sin
,
zapuščen
od
vsega
sveta
,
Bog
zna
,
kje
!
“
To
ni
bil
prejšnji
grajski
kočijaš
,
ki
je
govoril
s
tako
odločnostjo
o
verskem
renegatu
;
tako
ume
pripovedovati
le
človek
,
ki
se
vé
ogreti
za
lastne
ideje
in
jim
daruje
svojo
srečo
.
Naravno
je
torej
,
da
se
je
med
tem
pripovedovanjem
ustrašila
gospica
svojega
tovariša
,
in
potém
je
nekako
boječe
stopala
z
njim
v
dolino
,
ko
je
ponehala
ploha
.
Angeljevo
češčenje
je
zazvonilo
globoko
doli
v
Cerkljanskej
crkvi
,
ko
dospeta
naša
znanca
na
razpotje
za
Štefansko
góro
.
Ondi
postoji
gospica
Lavra
in
moli
na
glas
angeljevo
češčonje
.
Zgane
se
njen
spremljevalec
pri
tej
molitvi
,
kakor
da
bi
bil
stopil
na
modrasa
,
potém
pa
odgovarja
s
tresočim
glasom
molitvi
svoje
tovaršice
,
kakor
dete
,
ki
je
bilo
od
matere
kaznovano
zaradi
nepobožnosti
.
Ni
še
bila
končana
molitev
,
ko
Knaflja
ginenje
premaga
;
dalje
ne
more
zakrivati
več
svojih
čutil
,
ki
so
se
mu
vzbudila
,
v
tem
trenotku
,
stran
se
obrne
in
solza
za
soho
mu
jame
kapljati
po
lici.
„
Ali
vam
ni
povšeči
ta
lepa
molitev
?
“
vpraša
gospica
začudnjena
.
„
Lepa
je
res
,
kdor
jo
moli
iz
srca
in
prepričanja
v
njeno
svetost
,
“
pristavi
Knafelj
in
nadaljuje
potém
:
„
Ne
zamerite
gospica
,
spomnil
sem
se
v
tem
trenotku
baš
dragega
prijatelja
,
ki
je
tudi
nekdaj
s
svojo
ubogo
materjo
molil
angeljevo
češčenje
;
in
verujte
mi
,
srečen
je
bil
še
tedaj
pa
samo
tedaj
,
pozneje
nikdar
več
.
Pokopali
so
mu
mater
kmalu
potém
,
v
tuje
mesto
ga
,
je
vrgla
osoda
in
v
boji
za
življenje
,
za
kruh
,
za
nekaj
časti
pozabil
je
potém
ono
lepo
molitev
,
—
in
prodal
z
njo
svoj
mir
!
In
veste
,
kdo
je
bil
ta
moj
nesrečni
prijatelj
,
gospica
?
“
„
Kako
bi
ga
poznala
,
a
smili
se
mi.
Jaz
bi
mu
odpustila
ta
pregrešek
iz
sile
in
prijatelj
bi
bil
moj
,
ker
tudi
dobro
čutim
,
kaj
se
pravi
zapuščenemu
biti
na
svetu
in
v
varstvu
otožnega
in
preostrega
reditelja
.
“
Opogumile
so
Knaflja
te
mile
,
iz
srca
izvirajoče
besede
,
položil
je
svojo
roko
nekako
proseč
v
desnico
svoje
tovaršice
in
dejal
:
„
Baronica
Lavra
,
dovolite
,
da
vas
imenujem
prvič
s
tem
lepim
imenom
ter
varal
naznanjanj
,
da
ta
nesrečni
Jarnej
Knafelj
sam
,
ki
je
iskal
zavetja
v
gradu
vaše
prijateljice
in
spoznal
ondi
v
svoje
gorjé
—
Vas
in
si
nakopal
na
glavo
zaradi
tega
prokletstvo
svojih
somišljenikov
in
svoje
izbujene
vesti
...
“
Stresla
se
je
deklica
pri
teh
besedah
,
kakor
da
bi
bila
zvedela
nenadoma
enako
svojo
nesrečo
,
in
kakor
blisk
se
je
zasvetilo
v
njenej
glavi
:
-
kaj
,
ko
bi
bil
isti
nesrečni
človek
-
A
predno
se
je
zavedela
prav
za
prav
te
tako
skrivnostne
misli
,
zdrsnolo
je
koleno
njenega
tovariša
na
zemljo
,
objele
so
jo
strastno
njegove
roke
okoli
pasji
—
in
solze
je
čutila
na
svojih
rokah
.
Opisovati
nočemo
dalje
tega
nepričakovanega
prizora
,
le
toliko
dostavimo
,
da
se
je
zabeležila
na
tem
mestu
čudna
osoda
Jarneja
Knaflja
in
njegove
skrivne
prijateljice
Lavre
Strmolske
.
Ko
sta
hitela
potém
v
dolino
,
opazil
je
Knafelj
,
da
jima
nekdo
od
daleč
sledi
.
Prišedši
do
grajskega
ozidja
,
poslovi
se
od
svoje
spremljevalke
in
počaka
svojega
sledilca
.
A
mrzel
pot
mu
oblije
čelo
,
ko
se
mu
približa
poslednji
.
Bil
je
naš
znanec
iz
Podgorja
Matija
Goriček
.
„
Kaj
kolovratiš
ti
tod
okoli
v
tem
času
?
“
ogovori
ga
Knafelj
,
da
bi
zakril
svojo
zadrego
in
strah
pred
svojim
najbolj
iskrenim
somišljenikom
,
o
kterem
bi
bil
stavil
,
da
gre
zá-nj
v
smrt
.
„
Kaj
bi
ne
kolovratil
jaz
po
teh
strminah
?
Veste
,
jaz
pravega
luteranca
dve
uri
daleč
dišim
,
kakor
pes
klobaso
v
štiridesetdnevnem
postu
.
Saj
so
pa
tudi
redki
postali
taki
somišljeniki
dandanes
.
Enako
orehom
v
jeseni
cepajo
na
zemljo
,
kar
je
jela
gospoda
tresti
njihove
vršiče
.
“
Zbledel
je
Knafelj
Ni
tej
opazki
;
kajti
dobro
je
umel
,
kam
merijo
tovariševe
besede
,
in
je
pristavil
:
„
Kaj
je
novega
v
Kamniku
,
Goriček
?
“
„
Stobe
vas
pozdravlja
in
vam
to
pismo
izroča
.
Že
tri
dni
prežim
tú
okoli
Strmola
kakor
mačka
in
miš
,
a
bilo
vas
ni
na
pregled
,
in
jaz
nisem
kriv
,
ako
zveste
novice
,
ki
so
popisane
tu
na
papirji
,
že
prepozno
.
“
Ogenj
je
ukresal
potém
Knafelj
,
ožgal
kopico
listja
poti
bukvo
ob
potu
in
pri
njegovej
svetlobi
čital
je
pismo
.
Nekterekrati
je
izpremenil
čitajóč
barvo
na
lici
kar
je
v
svoje
veselje
opazil
Goriček
,
nató
pa
je
pristavil
:
„
Hvala
za
poročilo
!
Naznanite
,
da
pridem
,
če
bode
mogoče
,
kmalu
sam
v
Podgorje
in
tedaj
uredim
,
kar
je
potrebnega
!
“
„
To
storite
lahko
še
nocój
!
Za
gotovo
vas
še
to
noč
pričakujeta
pri
Cerkljanskem
župniku
Gogala
iz
Kranja
in
Leskovic
.
Tudi
Stobe
pride
menda
tja
in
še
več
naših
prijateljev
;
kajti
važne
stvari
se
imajo
razsojevati
;
od
Truberja
z
Nemškega
došle
so
novice
!
“
Zopet
je
zbledel
Knafelj
pri
teh
besedah
,
kajti
prepričal
se
je
,
da
so
zasledili
njegovi
prijatelji
skrivališče
na
Strmolu
in
da
ga
čaka
težko
zagovarjaujc
in
opravičevanje
.
„
Naznani
Goriček
,
da
pridem
tudi
jaz
,
a
pred
polnočjo
mi
ni
mogoče
,
ter
me
za
zdaj
župniku
priporoči
!
“
In
ko
je
hotel
mož
oditi
,
poklical
ga
je
še
Knafelj
k
sebi
in
mu
dejal
:
„
Pa
ne
govori
besede
,
s
kom
in
kje
si
nje
videl
nocój
!
Tega
ni
treba
nikomur
znati
.
Jaz
vém
,
zakaj
sem
se
izdal
grajščakinji
.
“
Kako
,
bogove
naše
zasmehuje
?
Ne
!
Bes
ga
vzemi
!
Naj
takoj
umolkne
!
Tugomer
.
Povedali
smo
že
,
da
je
bil
tudi
Cerkljanski
župnik
Krištof
Švab
izmed
tistih
duhovnikov
na
Kranjskem
,
ki
so
bili
bolj
z
dušo
kot
s
telesom
udani
luteranstvu
;
poslednje
pa
zaradi
tega
,
ker
so
se
bali
,
živeči
na
deželi
,
za
svoje
grešno
truplo
,
ki
je
bilo
v
nevarnosti
pred
razjarjenimi
kmeti
.
Podpirali
in
razširjevali
so
zaradi
tega
skrinaje
krivoverske
ideje
in
najemali
sem
ter
tja
luteranske
pridigarje
v
svoje
fare
.
Da
je
bil
župnik
Krištof
Švab
eden
izmed
veščih
in
spoštovanih
renegatskih
duhovnikov
,
dokazuje
najbolje
to
,
da
so
ga
izvolili
lateranski
deželni
stanovi
za
censorja
in
korrektotja
slovenskim
spisom
Primoža
.
Truberja
.
Ker
je
bila
že
tedaj
Cerkljanska
župnija
precej
velika
in
v
sredini
med
Kranjem
in
Kamnikom
ležeča
je
naravno
,
da
je
imel
Krištof
Švab
pogosto
priložnost
občevati
in
posredovati
med
luteranci
poslednjih
mest
.
Pri
njem
so
se
oglašali
tudi
Knafljevi
prijatelji
,
ko
je
izginol
poslednji
iz
Kranja
,
in
ondi
je
zvedela
Kamniška
pridigarica
,
Katarina
Stobe
,
o
svojem
nezvestem
ljubimci
in
poslala
potém
tja
Gorička
na
prežo
.
Baš
isti
čas
je
prišlo
važno
pisanje
od
prognanega
Truberja
z
Nemškega
s
podukom
,
kako
naj
se
po
kmetih
organizujejo
luteranski
odbori
in
kako
naj
skrbé
po
razširjevanji
omike
za
nove
ideje
.
Da
bi
se
poslednje
s
toliko
večjim
uspehom
izvrševalo
,
spisal
je
Primož
Truber
svoj
abecednik
,
ki
ga
imenuje
:
„
Ane
bukvice
iz
tih
se
ti
mladi
in
preprostu
Slovenci
mogo
lehku
v
kratkim
času
brati
naučiti
.
Mnogo
iztisov
tega
prvega
abecednika
v
slovenskem
jeziku
poslal
je
tudi
gorenjskim
luterancem
ter
zagotavljal
in
obljuboval
še
drugih
slovenskih
knjig
.
Zaradi
poslednjih
poročil
,
osobito
pa
zaradi
mnogih
govoric
in
sumničenj
,
da
je
preklical
Knafelj
svoje
novoverske
ideje
in
opustil
daljno
delovanje
,
sklical
je
Cerkljanski
župnik
imenitnejše
zastopnike
luteranstva
na
Gorenjskem
k
zboru
v
Cerkljah
,
Knaflja
pa
celo
s
pristavkom
,
da
se
ondi
opraviči
ali
pa
dokaže
,
koliko
je
resnice
o
pritožbah
zaradi
njegove
mlačnosti
.
Zbrali
so
se
torej
isti
večer
v
Cerkljah
Gašpar
Rokavec
,
Juri
Gogala
,
Luka
Avnič
,
Florijan
Leskovic
,
Katarina
Stobe
,
Matija
Goriček
in
še
nekaj
manj
važnih
oseb
.
Mirno
in
resno
je
bilo
ondí
zborovanje
v
začetku
in
vrtilo
se
je
le
o
bolj
navadnih
stvareh
;
kajti
pričakovali
so
Knaflja
,
ker
je
trdil
Goriček
,
da
pride
k
zboru
.
Ker
pa
je
hitela
ura
za
uro
in
je
minolo
že
pol
nočí
a
o
Knaflji
ni
bilo
ni
duha
ni
sluha
,
vznemirjalo
se
je
vedno
bolj
društvo
.
Edini
Goriček
,
vedno
vesel
,
zbadljiv
ín
šaljiv
,
zabavljal
je
svojim
tovarišem
in
zbijal
sem
ter
tja
svoje
surove
dovtipe
in
šale
.
„
Glej
šenta
,
“
dejal
je
svojemu
sosedu
,
nekako
otožnemu
kovači
Gogali
,
znanemu
najboljšemu
prijatelju
Knafljevemu
;
„
lepo
te
je
v
smole
posadil
tvoj
dragi
,
na
kterej
sediš
lahko
tako
dolgo
in
čakaš
,
dokler
te
biriči
z
menoj
vred
med
nebo
in
zemljo
ne
povzdignejo
;
ti
že
veš
,
kaj
se
pravi
to
.
Potém
pa
pride
Knafelj
kakor
judovski
stotnik
na
Golgati
gledat
,
ali
zletite
res
najiní
duši
črni
kakor
tvoj
meh
raz
vislic
.
“
Ko
se
smejejo
ostali
temu
govoru
,
zmrači
še
Gogala
bolj
svoj
obraz
,
a
Goriček
ga
hoče
utolažiti
menéč
:
„
Kdo
vé
,
ali
ni
Knafelj
že
med
nami
.
Morda
ondi
pri
Stobejki
sedi
in
ima
mačje
kosti
in
Kolomonov
cvet
v
žepu
,
da
ga
nihče
ne
vidi
;
on
pa
vse
vé
in
čuje
vse
in
potém
proda
in
izda
vse
Kramarju
,
istemu
lišaju
sodnijskemu
po
tri
in
trideset
srebernikov
enega
.
Bašte
,
dobro
kupčijo
lahko
opravi
,
če
hoče
.
“
„
Molči
,
smrt
ti
konjska
,
in
ljudij
črez
zobe
ne
vlači
!
Tudi
ti
še
niz
nocój
zadnjič
v
skledo
zajemal
,
da
nam
Grintovčev
cvet
pod
noge
mečeš
,
lakota
,
in
hočeš
,
da
bi
se
sprli
in
stepli
vsi
,
“
zareži
se
zdajci
orjaški
Gogala
in
raztegne
roki
,
kakor
da
bi
si
hotel
rokava
zavihati
.
Poslednje
opazi
Goriček
in
tudi
razume
;
zaradi
tega
skuša
neka
svoje
poprejšnje
nagajivosti
popravíti
,
rekoč
:
„
Kdo
pravi
,
da
jaz
ljudi
obiram
,
kakor
škof
race
in
piščeta
ob
petkih
in
svetkih
.
Če
pa
kakovemu
lenemu
in
pozabljivemu
piščancu
eno
ali
dve
peresi
izpulim
in
vam
z
njim
tukaj
pišem
in
rišem
,
kako
naš
voz
rac
klanca
v
prepad
drči
,
s
tem
le
Lutra
Martina
hvalim
in
našo
sveto
stvar
na
boljši
tir
spravljam
.
“
Tako
je
modroval
Goriček
in
ni
hotel
razumeti
,
zakaj
ga
njegov
tovariš
na
desni
s
čevljem
pod
mizo
v
koleno
drega
in
v
stegno
ščiplje
.
„
Leskovic
,
“
pravi
nató
,
ko
ga
ujezi
to
skrivno
nadlegovanje
,
„
véš
,
kje
je
Davovec
,
te
vprašam
jaz
!
Tam
gori
,
razumeš
me
,
bil
sem
jaz
nocoj
.
In
ko
sem
v
resji
za
smrekovim
gozdom
na
trebuhu
ležal
,
stisnole
so
se
mi
nehotoma
oči
in
zaspanec
me
je
premagal
.
In
ko
sem
zadremal
ondi
,
pritekel
je
bel
planinski
zajec
k
meni
in
zašepetal
mi
na
uho
:
„
Varuj
se
Goriček
!
Nocój
,
ko
bodeš
pri
Cerkljanskem
župniku
večerjal
in
iz
vrča
vino
pil
,
ízdajal
bode
nekdo
tebe
in
tvoje
učence
.
In
ko
vas
bode
prodal
vse
skopaj
za
slab
kup
mladoletne
zaljubljene
plavolaske
,
pridružil
se
vam
bode
in
pil
bode
z
vami
iz
enega
vrča
in
jedel
iz
ene
sklede
.
Ti
ga
bodeš
spoznal
edini
Góriček
.
Podaj
mu
,
da
ga
vidijo
vsi
,
požirek
vina
in
reci
mu
:
Prijatelj
,
tvoja
ura
še
ni
prišla
!
“
Spogledali
so
se
tovariši
,
ko
je
razkladal
Goriček
šaléč
se
svoje
sanje
in
smejali
so
se
,
akoravno
je
bil
nekako
posiljen
ta
smeh
.
Katarina
Stobe
,
ki
je
do
sedaj
ves
čas
molčé
v
kotu
slonela
in
opazovala
poteze
na
svojih
dlaneh
,
kakor
da
bi
hotela
prorokovati
iz
njih
,
dejala
je
resno
:
„
Goriček
,
ti
si
nocój
nas
vseh
dobro
voljo
v
najem
vzel
;
a
dokazal
še
nisi
,
da
si
zanesljiv
poročevalec
.
Omenjena
ura
je
prišla
,
a
tvoje
obljube
se
niso
izpolnile
.
“
„
Copernice
naj
me
odneso
v
oblake
ín
krokarji
naj
me
okljujejo
,
če
sem
se
toliko
zlagal
,
kolikor
imam
za
nohtom
črnega
,
mati
Stobe
.
Če
pa
oni
ne
govoré
resnice
,
ki
o
njej
pridigujejo
,
in
se
majó
kakor
klepetec
ob
vetru
na
jablani
,
zakaj
na-me
goreče
oglje
mečete
?
Ko
bi
znal
jaz
gosje
pero
sukati
,
napisal
bi
pismo
doli
v
Ljubljano
deželnim
stanovom
,
naj
nam
novih
pomočnikov
priskrbé
,
ker
so
se
stari
v
ljubezni
,
a
ne
do
Lutra
,
temveč
do
zapeljivosti
ženstva
,
jeli
topiti
kakor
led
,
ko
potegne
jug
.
“
S
strupenim
pogledom
kaznovala
je
Katarina
Stobe
te
besede
in
tudi
Krištof
Švab
se
je
nekako
bližje
k
svojej
sosedi
pomaknol
,
kakor
da
bi
hotel
pokazati
,
da
ni
sicer
prijatelj
coelibatu
,
pa
da
oni
zaradi
tega
vendar
nihče
oporekati
ne
more
bojazljivosti
in
lenobe
v
verskih
stvareh
.
Med
tem
pa
,
ko
si
je
Goriček
novih
važnih
argumentov
za
svoj
zagovor
nabiral
,
odpró
se
nenadoma
duri
,
in
Jarnej
Knafelj
stopi
v
sobo
.
Akoravno
so
zbrani
tovariši
prej
obirali
svojega
voditelja
in
mojstra
,
pretresel
je
vendar
vse
zapored
njegov
prihod
tako
močno
;
da
so
vstali
kakor
na
povelje
in
ga
pozdravili
z
globokimi
pokloni
.
Lep
je
bil
Knafelj
,
ko
je
stopil
ponosno
kakor
plemenitaš
med
svoje
tovariše
.
Resen
zamišljen
,
a
miren
liki
vojskovodja
in
kakor
da
bi
se
ne
bilo
ničesar
zgodilo
od
zadnjega
zbora
v
Kranji
,
razjasnjeval
je
Knafelj
verske
zadeve
in
govoril
o
hudih
časih
,
kteri
preté
njim
vsem
po
crkvenej
in
svetnej
gosposki
.
Opominjeval
je
potém
k
vztrajnosti
in
neomahljinosti
,
ki
vodi
h
gotovej
zmagi
.
Molčali
so
vsi
in
strmeli
,
takovo
moč
je
imel
Knafelj
do
svojih
tovarišev
.
Nihče
si
ni
upal
vprašati
svojega
mojstra
:
Kje
si
bil
,
kje
si
hodil
toliko
časa
,
in
mu
reči
:
Opraviči
se
,
zagovarjaj
svojo
lastno
mlačnost
!
Celo
Goriček
,
ki
je
prej
vedno
jezik
brusil
in
zbadal
na
desno
in
levo
ter
se
široko
ustil
,
otrpnol
je
zdajci
kakor
božji
volek
,
če
ga
na
dlan
položiš
,
in
najrajši
bi
jo
bil
popihal
skozi
zaprte
duri
v
nočni
zrak
.
Pekla
in
skelela
ga
je
namreč
vest
,
da
ni
bil
mož-beseda
.
Prelomil
je
Knaflju
dano
obljubo
zaradi
iste
plavolaske
,
in
poslednji
ga
je
celo
lahko
čul
,
kako
ga
je
on
obiral
in
smešil
v
družbi
in
svoj
grenki
žolč
izlival
na
njegovo
ime
.
Pozno
je
že
bilo
,
ko
je
hotel
Knafelj
zapustiti
zbor
menéč
,
da
mora
še
pred
dnevom
biti
v
gradu
,
a
nenadoma
vstane
do
sedaj
molčeča
Stobe
ter
mu
zakliče
:
„
Stoj
!
“
S
krepkim
glasom
pripoveduje
potém
zgodovino
luteranske
podružnice
v
Podgorji
in
omenja
,
kako
je
zapuščena
in
brez
voditelja
,
in
da
mora
ona
,
slaba
ženska
,
opravljati
službo
in
skrbeti
za
vse
.
A
prosila
je
že
toliko
potov
nekoga
,
ki
je
bil
ponosen
nekdaj
svoje
pomočnice
in
prijateljice
,
naj
pride
vsaj
krstit
v
Podgorje
otroke
in
poročat
ženine
in
neveste
,
ali
zastonj
.
„
On
,
ki
naj
bi
bil
zvezda
,
v
ktero
bi
se
ozirali
mi
njegovi
prijatelji
,
postal
je
malik
svojega
lastnega
srca
,
ki
pelje
nas
,
vse
v
pogubo
.
“
Strmeli
in
pogledovali
so
se
zbrani
tovariši
pri
teh
besedah
pogumne
ženske
.
Dobro
so
vedeli
,
kam
letijo
te
strupene
puščice
.
Knafelj
pa
je
zbledel
,
a
rekel
črez
nekoliko
mirno
:
„
Jaz
umem
,
zakaj
ste
me
vabili
sém
nocój
in
da
pričakujete
opravičevanja
od
mene
,
ker
sem
molčal
nekaj
tednov
.
Jezili
se
bodete
in
me
preklinjali
,
če
vam
rečem
,
da
ste
se
motili
in
goljufali
v
svojih
na
zorih
.
Čemu
z
glavo
v
zid
prodirati
in
v
zanjke
mušice
loviti
?
Mirujmo
,
dokler
se
zbira
oglje
vse
dežele
proti
nam
iti
zbirajmo
na
tihem
vse
svoje
moči
,
da
udarimo
,
ko
se
razpodé
sedanje
megle
,
s
toliko
večjo
odločnostjo
zopet
na
dan
.
Poročil
sem
ta
svoj
sklep
vrhovnemu
mojstru
v
prognanstvo
in
ga
prosil
posebno
,
naj
zapové
,
da
se
ne
vmešujejo
javilo
v
naš
posel
ljudje
,
ki
niso
poklicani
zá-nj
in
ki
le
škodujejo
našej
stvari
s
svojo
nepremišljenostjo
.
„
Mulier
taceat
,
“
pravi
že
sveti
Pavel
,
to
naj
velja
tudi
pri
nas
.
Zaradi
tega
izrečem
,
tu
javno
,
da
sklene
nocojšnji
zbor
,
da
smejo
le
praví
duhovniki
opravljati
javno
službo
božjo
.
A
kar
se
tiče
moje
lastne
osebe
,
protestujem
odločno
,
da
se
postavlja
ona
pod
kontrolo
neomikanega
postopača
.
“
Tího
je
bilo
nekaj
trenotkov
po
teh
besedah
s
posebnim
naglasom
govorjenih
,
da
bi
se
bila
čula
miš
;
ko
bi
si
upala
iz
svojega
skrivališča
v
luteransko
sobo
.
Le
Katarina
Stobe
je
trepetala
na
vsem
životu
,
in
njena
roka
je
segla
skrivaje
na
mizo
,
kjer
je
ležal
oster
,
dolg
nož
.
Polagoma
ga
je
spravila
pod
svojo
obleko
,
in
ko
je
stresla
še
nekekrati
svoje
črne
lase
in
zadrževala
sapo
,
ki
je
silila
kakor
zaprta
reka
na
dan
,
planola
je
nenadoma
izza
omizja
s
povzdignenim
nožem
—
na
Knaflja
in
strašen
boj
se
je
vnel
.
Ko
je
pa
zapazil
Goriček
,
kako
maščuje
njegova
pogumna
prijateljica
svoje
razžaljenje
,
ohrabri
se
tudi
on
,
priskoči
na
pomoč
in
kriči
:
„
Čakaj
ti
pasjedlakec
,
jaz
ti
bom
dal
vetra
,
da
ti
bo
po
črevih
piskalo
,
in
zaznamoval
ti
bom
na
čelo
neomikanega
postopača
,
ti
griva
zaljubljena
!
“
In
v
tem
trenotku
imela
sta
Stobe
in
Goriček
Knaflja
na
tleh
in
sta
ga
obdelavala
z
vso
silo
ne
gledé
,
ali
pada
po
nosu
ali
po
boku
.
Ubila
bi
ga
bila
v
nepopisljivej
jezi
,
ko
bi
ne
bil
priskočil
orjaški
Gogala
in
zgrabil
suhega
Gorička
za
hlačni
rob
in
ga
dvignol
od
tal
kakor
mlado
mačko
,
da
je
molil
vse
štiri
od
sebe
in
brcal
in
suval
na
vse
svetovne
strani
.
Težje
pa
je
ukrotil
razjarjeno
žensko
.
Zapletle
so
se
namreč
njene
roke
v
dolge
črne
Knafljeve
kodre
in
jih
niso
hotéle
izpustiti
brez
celih
šopov
med
prsti
za
plačilo
in
maščevanje
.
Stoprav
po
dolgem
trudu
oprostil
je
Gogala
svojega
prijatelja
iz
rok
razžaljenih
tovarišev
ter
mu
pomagal
na
prosto
.
Tako
se
je
izpremenil
luteranski
zbor
v
Cerkljah
nenadno
v
žalosten
boj
in
prepir
ter
je
imel
važne
nasledke
za
razširjevanje
krivoverskih
idej
na
Gorenjskem
.
Jasno
je
bilo
namreč
iz
Knafljevega
govora
vsem
,
da
se
je
on
čudno
izpremenil
,
in
akoravno
mu
do
sedaj
ne
morejo
oponašati
tenegatstva
,
izgubil
je
vendar
mnogo
zanesljinosti
.
Sklenolo
se
je
torej
opazovati
natanko
vse
njegovo
delovanje
,
in
zató
so
izvolili
njegovega
prijatelja
Rokavca
.
Nekteri
so
celó
trdili
,
da
bi
bilo
najboljše
,
ako
bi
se
popolno
Knaflja
iznebili
,
in
drugi
so
zopet
obljubovali
,
da
hočejo
skrbeti
,
da
se
zgodi
to
skrivaje
in
brez
vsega
hrupa
.
Čuden
človek
to
,
če
me
ne
vara
razum
,
Izdati
me
hoče
in
zapustiti
.
Sofoklej
.
Bilo
je
nekaj
dnij
po
tej
dogodbi
.
Sodnik
Kamliškega
mesta
Gregor
Kramar
bil
je
neko
jutro
jeznorit
in
slabe
volje
,
da
še
nikdar
ne
tako
.
Vso
noč
je
namreč
vodil
on
sam
cesarsko
patrolo
po
Podgorji
in
notri
tam
v
Tunjicah
je
bil
in
zalezoval
pridigarico
Stobejko
ter
jo
skušal
v
pesti
dobiti
;
a
hodil
je
zastonj
in
se
potil
.
Baš
danes
je
hotel
pisati
ljubljanskemu
škofu
Urbanu
veselo
novico
,
da
je
njegova
pridiga
v
Kranji
in
pa
ostrost
posvetnih
óblastnij
popolnoma
iztrebila
luterance
in
prepodila
jih
gori
na
Nemško
,
ko
mu
prileti
na
vse
zgodaj
neki
kmetič
oznanjat
o
velikem
krivoverskem
zboru
v
Cerkljah
,
pri
kterem
so
bili
tudi
Knafelj
in
Stobe
in
Rokavec
in
kdo
zna
,
koliko
še
drugih
malharjev
.
Tej
novici
je
še
poročevalec
skrivale
pristavil
,
da
je
baje
tudi
Cerkljanski
župnik
Krištof
Švab
ves
luterš
,
ker
so
baš
pri
njem
zborovali
luteránci
in
še
tisto
zanikerno
Stobejko
so
povabili
tja
.
Poslednje
je
udarilo
kakor
palica
po
glavi
vestnega
katoličana
in
najhujšega
birokrata
Kramarja
,
saj
je
gospod
Švab
njegov
osebni
prijatelj
.
Kaj
hoče
torej
poročati
v
Ljubljano
?
Kakor
črez
noč
presekan
in
uničen
je
njegov
lep
črtež
in
pohvala
,
ktere
je
pričakoval
od
višjega
škofa
.
Jezil
se
je
torej
Kramar
,
suh
,
visokorasten
uradnik
,
ter
dirjal
po
sobi
,
preklinjajóč
vse
krivoverce
,
in
z
obrito
glavo
je
majal
,
da
se
mu
je
tresla
siva
lasulja
na
njej
,
kakor
da
bi
veter
po
prosu
pihal
.
Napósled
pokliče
iz
sosedne
sobe
svojega
pisarja
in
ga
vpraša
:
„
Koliko
ukazov
sem
natočil
za
lov
na
luterance
?
“
„
Deset
,
milostljivi
sodnik
,
“
odgovori
boječe
in
ponižno
pisar
.
„
Koliko
sem
dal
razpisati
cesarskih
daril
za
Knafljevo
glavo
in
koliko
za
njegove
tovariše
?
“
„
Za
Knaflja
štiri
sto
srebernjakov
,
za
Rokavca
in
Avniča
tri
sto
in
petdeset
,
za
Stobejko
tudi
toliko
,
za
ostale
po
tri
sto
brez
izjeme
.
“
„
Vzemi
pero
in
napiši
dvajset
ukazov
in
razpošlji
jih
v
vse
fare
in
vasi
ter
pristavi
,
da
plačam
jaz
iz
svojega
žepa
povrh
še
sto
srebernjakov
za
živega
ali
mrtvega
Knaflja
in
baš
toliko
za
isto
copernico
Stobejko
!
“
Zgodilo
se
je
tako
,
kakor
je
velel
mestni
sodnik
.
Še
isto
popoldne
so
hiteli
biriči
z
novimi
ukazi
na
vse
kraje
,
in
kmalu
se
je
govorilo
po
vsem
Kamniku
in
v
okolici
o
teh
lepih
nagradah
za
krivoverske
glave
.
Baš
drugi
dan
se
je
vračal
Goriček
po
stranskih
potih
črez
šentjursko
goro
in
Stranje
iz
Cerkelj
v
Kamnik
.
Čul
je
že
med
potem
,
da
je
zvedela
gosposka
o
Cerkljanskem
zboru
in
da
nastavlja
mreže
njegovim
obiskovalcem
.
Priklatil
se
je
torej
skrivaje
proti
noči
v
Stranje
,
in
ker
je
skušal
zvedeti
,
koliko
je
resnice
o
tej
novici
,
pomaknol
je
svoje
široko
krajno
pokrivalo
globoko
na
oči
in
je
stopil
v
Goltesovo
krčmo
pit
kapico
žganja
.
K
sreči
je
bila
krčma
prazna
.
Samo
v
zgornjem
konci
sobe
imel
je
na
klopi
razstavljeno
črevljarsko
orodje
majhen
,
suh
črevljar
,
ki
jo
staremu
vozniku
Goltesu
kvadraste
črevlje
krpal
.
Prestrašil
se
je
nekoliko
Goriček
tega
moža
,
kajti
spoznal
ga
je
.
Bil
je
Jurij
Kriškar
iz
Grabna
,
hudoben
in
jezav
mož
,
ki
po
hišah
nove
črevlje
dela
in
stare
krpa
,
a
pri
tem
ljudi
obira
,
luterance
in
katoličane
vse
povprek
,
kakor
družba
nanese
,
tako
da
nihče
prav
za
prav
ne
vé
,
ktero
vero
ima
on
sam
,
ali
vražjo
ali
nobene
.
Povrh
se
je
še
spomnil
Goriček
,
da
je
Kríškarju
celó
nekaj
grošev
na
dolgu
,
ker
mu
je
že
pred
enim
letom
črevlje
popravil
in
ga
več
potov
terjal
,
a
on
je
le
odlagal
in
obljuboval
.
Verjetno
je
torej
,
da
Goričkovo
stališče
ni
bilo
prijetno
.
A.
vendar
ni
hotel
kazati
,
da
se
boji
suhega
črevljarčka
;
za
mizo
je
sedel
in
glavo
tako
obračal
,
da
je
oljnata
svetilnica
le
njegovo
pokrivalo
obsevala
,
lica
pa
ne
.
Kriškar
,
bistra
,
premetena
glava
,
opazil
je
takoj
,
da
se
mu
nekako
pivec
skriva
tor
mu
niti
pijače
ne
ponudi
,
kakor
se
spodobi
pri
krščanskih
ljudeh
.
Zaradi
tega
si
misli
:
Čakaj
me
,
kocina
ti
plesniva
,
pogledati
ti
hočem
v
obraz
,
in
ti
sam
mi
ga
postaviš
pod
nos
,
če
le
sam
Kurent
nisi
.
Zatorej
zatoči
črevljarček
,
ko
šiva
in
vbada
raztrgano
kvedrino
,
nenadoma
skrivaje
šilo
pod
klop
,
kjer
Goriček
sedi
in
pravi
:
„
Sosed
pivski
,
nategni
svojo
roko
in
skrivi
za
božji
dar
svoje
hrbtišče
in
poberi
mi
šilo
pod
klopjo
!
Vidiš
,
ta
kvedrina
razcapana
mi
kar
med
koleni
razpade
,
če
jo
zdaj
,
ko
sem
ravno
zaplato
ná-njo
pribil
,
pasti
pustim
.
“
Kaj
je
hotel
Goriček
nasproti
takovej
prošnji
?
Da
bi
mu
ne
bilo
potreba
govoriti
in
se
s
svojim
glasom
tovarišu
ovajati
,
upognol
se
je
pod
klop
za
šilom
in
sicer
tako
nesrečno
,
da
je
zadel
z
glavo
ob
mizo
in
mu
je
odpadlo
pokrivalo
,
ter
je
ves
svoj
obraz
tovarišu
črevljarčku
odkril
.
„
O
ti
konjski
lišaj
,
o
ti
preljubi
Goriček
,
kaj
smo
mi
tu
mi
?
Pa
tako
prevzetni
in
ošabni
kakor
vrabec
v
polnem
prosu
!
Lejtes
,
lejtes
,
šenta
!
Še
pozdrava
nimaš
,
ti
šmarni
romar
,
za
svojega
znanca
smolca
;
ki
ti
je
vendar
že
senc
ter
tja
črevlje
zakrpal
,
kedar
sta
ti
palec
in
šantava
peta
na
beli
dan
pogledovala
.
“
Tako
je
vzkliknol
videzno
nevoljen
črevljar
ter
svojega
tovariša
objedal
in
obiral
,
ko
ga
je
spoznal
,
vidéč
ga
razoglavega
pobirati
šilo
.
„
Molči
za
pet
Kriščevih
ran
,
Kriškar
,
lepo
te
prosim
,
“
šepne
potém
bled
in
prestrašen
Goriček
in
s
šilom
vred
tudi
svojo
polno
kupico
žganja
tovariša
podá
.
„
Ta
pa
ta
,
greje
kakor
peklenščekovo
olju
in
grenek
je
kakor
sama
čmerika
,
“
odgovarja
črovljarček
,
ko
sprazni
kupo
in
svoj
suh
in
ščetinast
obraz
tako
silovito
kremži
in
razteguje
,
da
je
Gorička
skoro
strah
.
„
To
ti
povém
prijatelj
,
“
nadaljuje
črevljar
,
„
ko
bi
te
prokleto
luterance
,
ki
nam
vero
pačijo
in
se
za
mejami
ženijo
kakor
zajci
,
pomočil
v
sod
takovega
žganja
in
še
povrh
nekaj
šentjanževih
rož
in
jerebike
primešal
,
belila
bi
se
jim
koža
,
da
bi
lahko
biče
pletli
iz
nje
in
vse
hudiče
celó
iz
pekla
z
njivni
pregnali
,
kar
hi
bilo
za
nas
grešne
katoličane
precejšnje
vrednosti
.
“
Jezile
so
te
nagajive
beseda
Gorička
,
da
je
svoj
jezik
skrivaje
grizel
in
pristavil
potém
:
„
Kriškar
,
rečem
ti
,
drži
jezik
za
zobmi
;
poznal
me
,
jaz
nisem
hudoben
človek
.
Pil
bodeš
kakor
mavrica
ako
ne
—
“
Razsrdil
je
poslednji
stavek
jeznoritega
črevljarčka
,
posebno
ker
je
že
dolgo
časa
Gorička
zaradi
istega
dolga
na
piki
imel
.
Da
bi
se
ga
on
bal
,
tega
ne
„
Robida
ti
oglojena
luterska
,
kdo
pravi
,
naj
molčim
,
in
pa
tebi
?
Veš
,
če
hoče
Kriškar
,
še
nocój
visiš
kakor
strašilo
na
zelniku
ondi
na
jablanovej
krozulji
;
pa
noče
,
in
vesel
hodi
zarasli
tega
.
če
te
pa
to
žganje
peče
in
ti
ga
je
žal
,
vrnem
ti
ga
trikrat
toliko
,
samo
tiste
dolžne
groše
mi
plačaj
,
sraka
ti
lačna
!
“
Te
srdite
besede
vzemó
Goričku
zadnji
pogum
,
s
kterim
je
hotel
oplašiti
prej
nagajivega
tovariša
.
K
črevljarčku
se
torej
pomakne
in
pravi
proseče
:
„
Ne
jezi
se
kakor
gad
,
saj
ti
nikdo
na
rep
ne
stopa
.
Rajši
svoje
strupene
zobe
nazaj
potegni
in
ne
izdajaj
me
,
prijatelj
;
saj
se
še
oba
lahko
kdaj
v
življenji
iz
ene
sklede
najeva
.
Nihče
ne
vé
,
kdo
ga
more
še
po
hrbtu
popraskati
,
ko
mu
lastna
roka
odreče
.
“
Goričkova
pohlevnost
je
nekoliko
utolažila
jeznega
črevljarja
,
a
njegov
prirojeni
hudobni
dovtip
je
stoprav
vzbudila
in
mu
dala
dušek
.
„
Po
črevih
nam
bode
piskalo
zdaj
nam
vsem
luterancom
,
kakor
po
mehu
.
“
pravi
zopet
hudobno
Kriškar
in
vpraša
kakor
navlašč
potém
:
„
Saj
si
slišal
Goriček
,
kakove
ukaze
je
sodnik
Kramar
v
dežel
poslal
?
“
„
Kaj
bom
slišal
,
nič
slišal
jaz
,
kaj
meni
masi
luteranci
?
“
zagovarja
se
Goriček
,
hotéč
zakrití
svojo
zadrego
.
„
Torej
si
tudi
ti
izmed
istih
,
ki
so
v
Cerkljah
zborovali
in
neki
sklenoli
Knaflja
za
luteranskega
škofa
izvoliti
,
mene
pa
naprositi
,
naj
mu
takove
črevlje
naredim
,
da
bode
v
njih
kakor
Torklja
gore
preskakoval
,
kedar
mu
bode
Kramar
s
svojimi
biriči
za
petami
,
“
norčuje
se
črevljarček
.
„
Brez
šale
prijatelj
,
ti
me
poznaš
po
obrazu
,
kakor
ježa
po
ščetinah
,
da
sem
pravi
krščanski
človek
in
da
sovražim
Knaflja
kakor
sedem
naglavnih
grehov
.
Govori
torej
,
če
veš
kaj
o
Kramarji
in
o
tistem
zboru
ali
kali
!
“
„
Kaj
si
mar
v
duplu
spal
gori
v
črnem
grabnu
kakor
polh
,
da
ne
véš
,
kar
ves
okraj
vé
in
o
istih
pet
sto
srebernjakih
govori
,
ktere
je
Kramar
na
Knafljevo
glavo
razpisal
?
Prokleto
mastni
bi
bili
ti
novci
,
če
tudi
Judeževi
,
nič
ne
dé
,
in
prilegli
bi
se
želodca
kakor
lovskemu
psu
klobasa
,
ko
bi
vedel
človek
,
kje
tiči
tísta
krivoverska
korenina
,
ki
toliko
vina
obeta
.
“
Z
nekakim
posebnim
naglasom
izgovoril
je
Kriškar
te
besede
in
raztegoval
je
svoja
zijava
usta
na
smeh
,
kakor
da
bi
ne
verjel
prav
tej
sodnikovej
obljubi
.
Opazoval
pa
je
svojega
tovariša
,
kajti
dobro
je
vedel
,
da
če
je
le
komu
,
znano
je
Goričku
Knafljevo
skrivališče
in
pa
novica
o
Cerkljanskem
zboru
.
Goriček
se
je
s
prva
skoro
prestrašil
črevljarčkovega
poročila
in
odgovoril
je
nekaj
,
kar
ni
bilo
niti
„
bev
“
ni
„
mev
“
,
potém
pa
dejal
:
„
Pet
sto
srebernjakov
,
praviš
Kriškar
,
obljubuje
Kramar
?
“
„
Ti
si
učen
kakor
gospoda
sama
;
le
v
Kamnik
pojdi
in
beri
;
na
vseli
oglih
je
napisano
s
črnim
na
belem
,
da
je
tako
.
Povem
ti
,
kakor
bi
se
za
ušesom
popraskal
,
tako
lahko
zaslužiš
toliko
denarja
,
da
ob
belem
dnevu
tri
leta
brez
dela
na
trebuhu
ležiš
,
če
hočeš
.
“
„
Ali
bi
ga
ti
izdal
Kriškar
,
ko
bi
bil
luteranec
in
Knafljev
prijatelj
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
Ko
bi
le
vedel
zá-nj
!
Veš
,
v
nebesih
je
za
enega
luteranca
toliko
plačila
,
kakor
za
devet
in
devetdeset
takih
navadnih
grešnikov
,
kakor
smo
mi.
Veš
,
če
je
tudi
obešen
potém
ali
kar
si
bodi
,
s
toliko
denarjem
lahko
nekaj
dobrega
zá-nj
storiš
,
in
še
hvaležen
ti
bo
potem
onkraj
,
da
si
ga
izdal
in
izveličal
.
“
Utihnol
je
nató
Goriček
in
videlo
se
mu
je
na
obrazu
,
da
bojuje
hud
notranji
boj
med
dvomom
in
vero
,
ali
bi
zaupal
tovarišu
ali
ne
.
„
Ti
si
izkušnjavec
Kriškar
,
da
veš
.
Ujeti
me
hočeš
v
mreže
in
me
izdati
,
ko
bi
rekel
jaz
komu
,
da
vém
za
Knaflja
ali
da
se
polakomnim
tistih
pet
sto
srebernjakov
.
“
„
Kaj
bodeš
ti
griva
nezaupljiva
?
Kaj
misliš
,
da
bom
sam
sebe
v
nevarnost
stavil
in
jezikoval
,
kar
ni
nič
?
Jaz
le
tako
govorim
,
da
bi
bilo
dobro
za
naju
,
ker
sva
reveža
oba
,
ko
bi
mogla
poleg
drugega
plačila
še
tudi
nekaj
grošov
seveda
skrivaje
zaslužiti
.
“
Poslednje
besede
so
Gorička
popolno
omamile
.
Verjel
je
zdaj
vsa
in
v
ogenj
bi
bil
šel
za
resnico
črevljarčkovih
besedij
.
„
Kako
dolgo
še
šivlješ
nocój
?
“
vpraša
potem
Kriškarja
.
„
Kolikor
časa
hočem
.
Jezi
me
ta
beračija
kvederska
,
da
bi
jo
že
zdaj
v
Bistrico
zanesel
in
vse
orodje
z
njo
.
Nič
ni
dandanes
s
šivanjem
,
ti
povem
Goriček
.
Bolje
je
beračiti
ali
pa
krasti
,
ti
pravila
.
“
„
Pasti
torej
in
z
menoj
hodi
!
Povedati
ti
imam
marsikaj
,
“
pravi
Goriček
in
zadnjo
kapljo
žganja
izpije
.
Kriškar
se
ne
dá
siva
pota
prositi
.
Jasno
mu
je
bilo
,
da
vé
Goriček
za
Knaflja
in
da
je
pri
volji
izdati
ga
.
Zaradi
toga
vrže
šivanje
pod
klop
,
uredi
nekoliko
svoje
orožje
,
skrivaje
pa
utakne
svoj
nož
krivec
,
s
kterim
sicer
podplate
obrezuje
in
svinjske
kože
razdeluje
,
za
srajco
ter
reče
krčmarju
Goltesu
,
ki
baš
v
tem
trenotku
v
sobo
stopi
:
„
Slabo
olje
si
prilil
nocój
leščerbi
,
Grega
.
Ne
vidim
več
prav
mašiti
lukenj
na
kvedrini
;
zaradi
tega
pospremim
nekoliko
svojega
prijatelja
proti
Kamniku
.
Mrmral
je
sicer
na
tihem
krčmar
in
klel
,
da
niso
delci
za
drugo
kot
za
pitje
;
a
ugovarjati
si
ni
upal
črevljarčku
,
akoravno
je
dobro
vedel
,
da
je
z
lučjo
le
svojo
lenobo
zagovarjal
.
Že
zgrabil
jo
je
za
bele
roké
,
Pa
vleče
jo
tje
do
globoke
vodé
.
Stritar
.
Tema
je
bila
kakor
v
rogu
,
ko
stopita
naša
znanca
Goriček
in
Kriškar
na
plan
in
ubereta
kolovozen
pot
proti
Kamniku
.
Nekaj
časa
hodita
molčé
,
potém
pa
pravi
Goriček
:
„
Veš
,
prijatelj
,
da
je
vendar
le
grdo
izdajati
prijatelja
,
ki
mi
ni
storil
žalega
nikdar
.
Meni
se
kar
srce
krči
,
ko
pomislim
,
da
bi
znali
Knaflja
v
resnici
obesiti
,
ko
bi
ga
prodala
midva
Kramarju
.
“
„
Kaj
boš
ongavil
takisto
,
kar
ni
nič
?
“
povzame
zdajci
lisičji
Kriškar
prepričavši
se
,
da
ima
svojega
tovariša
v
kleščah
kakor
zaplato
pri
šivanji
in
da
ga
bode
stiskal
in
nategoval
toliko
časa
,
da
bode
mehak
in
voljen
kakor
hruška
pečena
.
Zatorej
reče
:
„
Goriček
,
ti
si
katoličan
,
je-li
?
K
spovedi
hodiš
in
k
obhajilu
po
cerkvenej
postavi
.
Daj
mi
roko
,
da
je
res
,
kar
mislim
o
tebi
,
stoprav
potém
ti
morem
zaupati
nekaj
važnega
!
“
Tresel
se
je
Goriček
in
mrzel
pot
mu
je
lezel
po
hrbtu
pri
tem
vprašanji
,
saj
je
vedel
,
kako
je
z
njegovo
vero
,
a
izdati
se
ni
upal
hudobnemu
Kriškarju
,
zaradi
tega
mu
podé
,
desnico
v
znamenje
,
da
je
dober
katoličan
.
„
In
veš
,
prijatelj
,
kaj
veleva
postava
cesarska
vsakemu
pravovercu
,
ki
zve
kaj
o
luterancih
?
Naznaniti
in
ovadíti
ga
mora
gosposki
,
ako
ne
,
je
kaznovan
sam
z
večletnim
zaporom
.
“
Stresla
se
je
pri
teh
besedah
Goričkova
desnica
v
tovariševej
,
kar
je
dobro
čutil
poslednji
ter
nadaljeval
potém
:
„
Goriček
,
jaz
ti
na
nosu
berem
,
da
veš
za
Knafljevo
skrivališče
in
dober
katoličan
si
,
kar
trdiš
sam
;
torej
stori
,
kar
je
tvoja
dolžnost
,
če
ne
,
storim
jaz
,
kar
je
moja
.
“
Te
besede
je
izgovoril
črevljarček
s
hudim
glasom
in
še
bolj
se
ga
je
ustrašil
Goriček
,
kajti
žal
mu
je
bilo
,
da
se
je
izdal
tako
daleč
tovarišu
,
da
mu
skoro
več
niti
ne
more
.
Domislil
se
jo
tudi
,
da
je
neumnost
pripovedovati
zdaj
Kriškarju
o
Knafljevem
skrivališči
;
saj
mu
tu
na
prostem
več
škodovati
ne
more
,
povrh
bi
pa
še
moral
deliti
razpisano
nagrado
z
njim
,
ko
bi
ga
skupno
izdala
.
Lakomnost
do
novcev
ga
zopet
urdu
izdajati
ljudi
rekel
precej
osorno
:
„
Jaz
nič
no
vém
,
Kriškar
,
tudi
je
grdo
izdajati
ljudi
,
ki
nam
niso
storili
žalega
.
“
„
Kaj
?
“
zakričal
je
zdajci
črevljarček
razjarjen
.
„
Tri
sto
kopit
,
pa
tvoja
garjava
glava
bode
mene
za
nos
vodila
sem
v
noči
?
Kaj
misliš
,
da
sem
jaz
oči
izposodil
tedaj
,
ko
si
s
Stobejko
k
Bobku
v
Podgorje
zahajal
,
ti
ščetina
luteranska
,
zdaj
mi
bodeš
pa
lagal
in
o
poštenosti
in
krivici
poduke
dajal
?
“
Molčal
je
Goriček
pri
teh
besedah
,
le
same
jeze
je
jezik
grizel
;
kajti
prepričal
se
je
,
da
ni
z
njim
odkritosrčen
črevljarček
,
da
ga
pelje
morda
sam
k
Kramarju
in
ga
skupno
s
Knafljevi
izda
.
Trdno
sklene
torej
Goriček
iznebiti
se
ga
nocój
na
vsak
način
,
naj
velja
kar
hoče
.
Zdaj
jame
urneje
stopati
in
trdi
vedno
razjarjenemu
tovarišu
,
da
se
moti
in
krivo
sodi
.
Na
.
dolgo
in
široko
mu
tudi
razjasnjuje
,
da
je
Knafelj
skrit
v
Podgorji
,
pa
da
ga
gresta
še
nocój
oba
z
biriči
lovit
itd.
Kriškar
zvita
glava
pa
je
urno
pretuhtal
,
da
laže
tovariš
,
in
opazil
je
tudi
;
da
stopa
bližje
ob
Bistrici
,
kakor
je
potrebno
.
Vzbudila
se
mu
je
torej
misel
,
da
ga
hoče
Goriček
pogubiti
;
zaradi
tega
je
hodil
par
stopinj
za
tovarišem
in
je
stisnol
črevljarski
krivec
,
vzemši
ga
na
tihem
izpod
srajce
,
v
pest
.
Kmalu
potém
pusti
Goriček
svoje
pokrivalo
z
glave
pasti
,
da
se
zvali
po
bregu
v
Bistrico
in
zakliče
:
„
Kriškar
,
pomagaj
,
lovi
mi
pokrivalo
,
ti
si
uren
kot
podlasica
,
jaz
sem
pa
hodil
že
mnogo
danes
,
težko
se
pripogujem
!
“
Kriškar
je
stopil
navlašč
na
breg
in
zrl
za
pokrivalom
,
a
dobro
je
pazil
na
vsak
gibljej
tovarišev
.
In
v
resnici
,
ko
zagleda
Goriček
svojega
tovariša
na
levi
ob
vodi
,
zavrtel
se
je
proti
njemu
,
kakor
da
bi
ga
bila
osa
piknola
,
zgrabil
ga
za
ovratnik
in
zaklel
:
„
Čakaj
me
,
ti
smrt
oslovska
,
jaz
ti
pokažem
,
kaj
se
pravi
mere
v
past
hudičevo
loviti
.
“
Izgovorivši
skušal
je
z
vso
silo
pahnoti
tovariša
v
deročo
Bistrico
baš
na
mestu
,
kjer
je
delala
globok
tomun
;
a
Kriškar
,
ki
je
sam
prežal
in
pričakoval
napada
,
vrgel
se
mu
je
hipoma
poet
noge
in
kakor
da
bi
trenol
,
podrl
ga
je
na
tla
,
zlezel
mu
na
trebuh
ter
ga
jel
srdito
s
pestmi
obdelavati
.
Goriček
je
kričal
na
vse
pretege
in
se
zvijal
pod
svojim
tovarišem
in
ga
prosil
,
naj
ga
pusti
,
saj
bosta
novce
za
Knaflja
delila
.
„
Ti
in
tvoji
lutrovski
novci
!
Jaz
jih
zaslužim
lahko
sam
brez
tebe
,
če
hočem
,
a
jaz
ne
izdajem
prijatelja
kakor
si
ga
mislil
ti
,
ali
tebe
bi
,
ko
bi
bila
tvoja
griva
groša
vredna
,
pa
ga
ni
.
Zdaj
vém
,
kakov
zanesljiv
tovariš
si
ti
nam
luterancem
;
kajti
vedi
,
tudi
jaz
sem
Lutrov
prijatelj
in
sem
te
le
skušal
,
kakovo
hudičevo
dušo
imaš
.
“
Tako
je
zmerjal
in
obdeloval
Kriškar
svojega
tovariša
.
Nató
pa
pristavi
:
„
Spomin
moram
vendar
tudi
imeti
od
takovega
zvestega
prijatelja
,
kot
si
ti
pasjedlakec
.
“
Izgovorivši
potegne
krivec
in
odreže
hipoma
Goričko
desno
uho
.
Zatajil
se
je
zdajci
Goriček
kakor
jež
in
sapo
je
na-se
vlekel
;
kajti
to
si
je
mislil
,
more
me
še
rešiti
iz
rok
grozovitega
črevljarja
.
„
Dovolj
imaš
,
“
dejal
je
v
resnici
potem
Kriškar
,
vstal
je
,
raz
videzno
nezavestnega
tovariša
in
odhajaje
z
odrezanem
ušesom
pristavil
:
„
Zdaj
pa
le
pojdi
in
izdaj
prijatelja
biričem
.
Zaznamoval
sem
te
tako
,
da
pozna
ves
svet
Judeža
Iškarijota
.
“
Danilo
se
je
že
in
ondi
za
Bergantovim
hribom
je
rudela
jutranja
zora
,
ko
se
vzdigne
Goriček
ob
Bistriškem
bregu
in
kolnéč
daljo
gre
,
kolikor
mu
raztepeno
in
krvavo
truplo
dopušča
.
Vedel
ni
s
početka
,
kaj
mu
je
storiti
,
ali
naj
Knaflja
izda
Kramarju
in
z
lepimi
novci
v
roki
zapusti
luteransko
družbo
,
pri
kterej
ga
bode
brez
dvoma
ta
grivec
,
skriti
Kriškar
,
o
kterem
ni
mislil
,
da
je
res
luteranec
,
očrnil
,
ali
naj
pa
ondi
Kriškarja
za
odrezano
uho
in
za
dreganje
s
krivcem
v
rebra
losi
.
Prišedši
potém
pred
sodnikovo
stanovanje
na
Malem
gradu
,
prestreli
se
,
kakor
da
bi
bilo
treščilo
pred-enj
;
kajti
na
vežnih
durih
zagleda
pribito
svoje
lastno
uho
.
„
Prehitel
me
je
ta
prokleti
pasjedlakec
in
me
brez
dvombe
izdal
,
“
pravi
Goriček
samemu
sebi
in
zapusti
urno
,
kolikor
ga
morejo
noge
nesti
,
grad
in
se
izgubi
v
mestnih
ulicah
.
Odhajaš
že
?
Še
dneva
zora
spí
,
To
slavca
k
je
v
seči
žvrgolenje
,
Škrjanca
ziblje
še
v
razorji
sen
.
Romeo
in
Julija
.
Trikrat
je
vzhajal
mesec
potém
,
četvrta
noč
pa
je
bila
oblačna
.
In
v
takovej
noči
je
čakal
Knafelj
grajsko
hčer
pod
košatim
kostanjem
ob
grajskem
ozidji
na
severnej
strani
.
Saj
niti
je
obljubila
,
da
čuje
,
dokler
ne
pospi
vse
po
gradu
,
pa
da
je
ni
strah
same
iti
skozi
dvorišče
na
vrt
pod
visoko
drevó
.
Knafelj
je
položil
roki
okoli
njenega
života
,
ko
je
pritekla
po
peščenej
stezi
,
in
dolgo
