.Najbolje
bi
bilo
torej
,
da
se
oddali
kolikor
mogoče
daleč
strani
od
doma
,
v
kak
kraj
,
kjer
bi
je
ne
spominjalo
nič
na
Albina
,
kjer
bi
najlaglje
pozabila
vso
preteklost
.
Grob
materin
obišče
enkrat
,
ko
bode
bolj
močna
,
ko
ji
ne
bode
več
tako
krvavelo
srce
!
A
zdaj
strani
,
le
strani
!
»
In
kam
greva
?
«
vpraša
Lenko
.
»
Preko
morja
,
tja
proti
Benetkam
!
«
odgovori
ta
vsa
vesela
,
da
je
imelo
njeno
prigovarjanje
zaželjeni
uspeh
.
»
Prav
!
«
pritrdi
Rezika
,
ne
da
bi
jo
bila
nadalje
izpraševala
,
kam
jo
misli
peljati
.
Dokler
ni
bila
Amerika
tako
pristopna
,
kakor
je
dandanes
,
so
prodirali
Slovenci
bolj
na
Ogrsko
in
v
južnoslovanske
kraje
,
da
,
tudi
v
Turčijo
so
posamezni
zašli
.
Posebno
radi
pa
so
se
obračali
proti
Laškemu
,
in
semtertja
se
je
prigodilo
tudi
,
da
je
tega
ali
onega
zaneslo
celo
v
Afriko
.
Laška
dežela
se
je
zdela
Slovencem
sploh
od
nekdaj
nekaka
obljubljena
dežela
,
in
to
v
prejšnjih
časih
v
marsikaterem
oziru
pač
po
pravici
.
Ni
še
tako
dolgo
temu
,
ko
je
cvetelo
blagostanje
po
laških
mestih
vse
drugače
nego
dandanes
.
Umevno
torej
,
da
je
Slovence
,
ki
so
od
nekdaj
radi
hodili
v
tuje
kraje
in
ki
so
dandanes
raztreseni
po
vsem
božjem
svetu
,
vleklo
v
tistih
časih
v
Italijo
.
Dokler
sta
bili
še
Lombardija
in
Venecija
pod
avstrijskim
žezlom
,
so
se
čutili
na
Laškem
naravnost
domače
.
Prav
mogoče
je
,
da
je
bilo
ono
nagnjenje
,
ki
sili
vsakega
Slovenca
po
svetu
,
prirojeno
tudi
Reziki
,
in
da
je
bilo
poleg
vsega
drugega
tudi
to
nekoliko
vzrok
,
da
se
je
brez
daljšega
pomišljevanja
odločila
,
iti
z
Lenko
.
Še
ko
je
bila
majhna
,
ji
je
srce
hrepenelo
po
laški
deželi
,
in
sicer
deloma
zato
,
ker
je
čula
toliko
lepega
o
njej
,
deloma
pa
tudi
iz
tega
vzroka
,
ker
ji
je
mati
pravila
,
da
je
hodil
njen
oče
na
Laško
in
da
je
ondi
umrl
...
Da
pa
se
je
odpravila
na
pot
,
je
bilo
naravnost
dobro
zanjo
.
Vožnja
po
morju
jo
je
mikala
,
in
čimbolj
se
je
oddaljevala
ladja
od
obrežja
,
tem
prosteje
je
dihala
,
tem
lažje
ji
je
postajalo
pri
srcu
.
Morje
je
bilo
nenavadno
mirno
,
nebo
nad
morjem
jasno
in
čisto
.
Krepki
morski
zrak
je
vplival
jako
dobro
na
njene
razburjene
živce
,
in
postajala
je
mirnejša
in
mirnejša
.
Semtertja
jo
je
pač
še
zabolelo
pri
srcu
;
spomnila
se
je
od
časa
do
časa
kar
nenadoma
žalostne
smrti
materine
in
grde
nezvestobe
svojega
Albina
,
ki
se
je
pripravljal
na
to
,
da
se
na
večno
združi
z
njeno
nasprotnico
,
a
vedno
poredkeje
so
se
ji
budile
take
temne
,
neprijetne
misli
.
Čimveč
novih
vtiskov
je
dobivala
njena
duša
na
potovanju
,
tem
manj
je
bilo
v
njenih
prsih
prostora
za
prejšnje
občutke
...
Mladost
je
zahtevala
tudi
pri
njej
svoje
pravice
,
spomini
na
preteklost
so
jo
zapuščali
bolj
in
bolj
,
in
ko
je
stopila
v
Benetkah
na
suha
tla
,
je
opazovala
z
nedeljeno
pozornostjo
čuda
,
ki
so
se
ji
kazala
v
tako
obilni
meri
v
tem
nenavadnem
mestu
.
Motrila
je
s
paznim
očesom
živahno
gibanje
številnih
gondol
v
širokih
morskih
kanalih
,
ki
nadomeščajo
v
tem
lagunskem
mestu
ulice
in
ceste
,
in
strmeč
se
je
divila
mnogim
mogočnim
poslopjem
.
Zlasti
pa
je
zbujalo
njeno
občudovanje
veliko
število
lepih
cerkva
.
Ogledala
si
jih
je
več
izmed
njih
,
zlasti
pa
se
ni
mogla
ločiti
od
veličastne
cerkve
svetega
Marka
.
Preprosta
in
nevešča
se
vendar
ni
mogla
odtegniti
vplivu
,
ki
ga
ima
umetnost
do
vsakega
mislečega
in
čutečega
bitja
!
Zoper
svojo
spremljevavko
se
ni
mogla
pritoževati
.
Šla
ji
je
v
vsakem
oziru
na
roko
in
je
ni
nič
motila
pri
tem
,
ko
je
pasla
radovednost
.
Videlo
se
je
,
da
si
hoče
na
vsak
način
pridobiti
njeno
zaupanje
.
Zapustivši
Benetke
,
sta
se
ustavili
in
pomudili
tudi
v
Padovi
,
kjer
sta
si
ogledali
razen
drugih
posebnosti
znamenito
cerkev
sv.
Antona
;
obiskali
sta
dalje
od
mogočnih
zidov
obdano
Verono
in
zatem
Milan
.
Vse
to
je
Reziki
izredno
ugajalo
.
Ob
nenavadnih
prizorih
,
ki
so
se
vrstili
pred
njenimi
strmečimi
očmi
,
je
popolnoma
pozabila
nezgod
,
ki
so
jo
bile
zadele
.
To
pa
je
imelo
vidne
posledice
.
Lica
ji
niso
bila
več
tako
bleda
kakor
izpočetka
,
rdila
so
se
ji
bolj
in
bolj
,
in
semtertja
se
je
prikazal
tudi
že
smehljaj
na
njenih
ustih
...
V
Milanu
je
zbujala
Rezikino
pozornost
posebno
mogočna
stolna
cerkev
,
ki
jo
je
videla
že
prej
nekje
naslikano
in
o
kateri
je
slišala
,
da
ima
toliko
stolpov
in
stolpičev
,
kolikor
je
v
letu
dni
.
Pa
tudi
premnoge
krasne
palače
,
visoke
in
obsežne
hiše
ter
blesteče
prodajalnice
so
jo
navdajale
s
strmenjem
.
Le
s
težkim
srcem
se
je
ločila
od
tega
mesta
,
in
sicer
tem
bolj
,
ker
je
čula
,
da
je
svoje
dni
tudi
njen
oče
zahajal
v
Milan
.
Ah
,
če
bi
še
živel
in
če
bi
se
sešla
tu
z
njim
!
Iz
Milana
sta
krenili
popotnici
naravnost
proti
jugu
.
Pot
se
je
vlekla
še
precej
dolgo
,
dokler
ni
Lenka
vzkliknila
:
»
Tu
je
Genova
!
..
Zdaj
je
konec
najinega
potovanja
!
«
Reziko
je
bilo
dolgo
potovanje
telesno
že
precej
utrudilo
,
a
navzlic
temu
se
ni
razveselila
Lenkinega
naznanila
.
Dokler
sta
potovali
,
se
je
vdajala
popolni
brezbrižnosti
,
zdaj
pa
se
ji
je
hkrati
pojavila
skrb
za
bodočnost
.
»
Bo
li
dobila
primerno
službo
in
kaj
bo
,
če
je
ne
dobi
?
«
Ta
misel
jo
je
nadlegovala
.
Ko
jo
vidi
Lenka
nekako
zatopljeno
samo
v
se
,
jo
popraša
,
kaj
premišlja
.
Rezika
ji
razodene
svojo
skrb
,
a
Lenka
se
lokavo
nasmehne
ter
ji
začne
zatrjevati
,
da
se
dobi
zanjo
brez
dvojbe
lehka
in
prijetna
služba
.
»
Jaz
sama
preskrbujem
službe
takim
dekletom
,
kakor
si
ti
,
«
ji
reče
s
svojim
šuštečim
in
brnečim
glasom
.
»
Preskrbela
sem
jo
že
bogve
koliko
dekletom
in
celo
takim
,
ki
niso
bile
na
pol
tako
lepe
,
kakor
si
ti
,
hihihi
...
to
se
pravi
,
khm
,
khm
—
o
Jezus
,
Marija
,
prehladila
sem
se
—
to
se
pravi
,
takim
,
ki
niso
bile
na
pol
tako
pridne
,
kakor
si
ti
!
..
Le
meni
prepusti
vso
skrb
!
«
Lenko
je
bil
sredi
govora
posilil
smeh
,
a
je
hitro
postala
spet
resna
ter
je
izprevrgla
svoj
glas
...
Rezika
se
je
zavzela
nad
nenavadno
lego
genoveškega
mesta
,
ki
se
razprostira
v
podobi
polumesca
ob
morskem
zalivu
.
Lenka
,
ki
je
bila
zapazila
,
s
kako
živim
zanimanjem
je
opazovala
Rezika
dozdaj
vsa
mesta
,
ji
začne
razkladati
o
Genovi
to
in
ono
.
Povedala
ji
je
,
da
je
ravani
v
tem
mestu
le
malo
in
da
radi
tega
tudi
nima
tako
velikih
trgov
,
kakor
druga
italijanska
mesta
,
dalje
da
se
nahaja
v
tem
mestu
primeroma
jako
malo
tako
prostornih
ulic
,
da
bi
se
moglo
voziti
po
njih
.
»
Najširša
cesta
je
»
strada
Carlo
Felice
,
«
ji
je
pripovedovala
,
»
a
še
ta
meri
samo
osem
do
devet
metrov
v
širjavi
.
«
»
Lepa
je
tudi
»
strada
Balbi
,
«
dalje
»
strada
nuova
,
«
kakor
se
boš
prepričala
,
kadar
te
popeljem
tjakaj
.
Vse
druge
ceste
in
ulice
v
tem
mestu
so
bolj
ali
manj
ozke
,
zelo
temne
,
vendar
pa
jako
snažne
.
Hiše
so
nenavadno
visoke
in
je
premnogo
takih
,
ki
imajo
po
osem
in
celo
devet
nadstropij
.
«
In
Lenka
ji
začne
kar
mimogrede
razkazavati
to
in
ono
.
Zlasti
one
visoke
hiše
so
imponirale
Reziki
v
prvem
hipu
.
Ker
obdajajo
genoveški
zaliv
od
vseh
strani
griči
,
je
umevno
,
da
so
ulice
večjidel
strme
.
Mesto
,
ki
se
pričenja
precej
ob
zalivu
,
se
popenja
visoko
gori
v
strmino
,
tako
da
leže
zadnje
hiše
blizu
dvesto
metrov
nad
morjem
.
Vse
mesto
je
obdano
od
mogočnih
zidov
in
je
ena
najmočnejših
trdnjav
laških
.
Med
posameznimi
deli
mesta
se
nahajajo
globoke
doline
in
prepadi
,
čez
katere
vodijo
mostovi
.
Eden
najznamenitejših
takih
mostov
je
»
ponte
del
Carignano
,
«
ki
je
stodeset
metrov
dolg
,
pet
metrov
širok
in
trideset
metrov
visok
.
S
tega
mosta
se
uživa
prekrasen
razgled
,
in
je
isti
vsled
tega
izmed
najbolj
priljubljenih
izprehajališč
.
Na
vse
to
je
opozorila
Lenka
Reziko
.
Skoro
prav
pod
omenjenim
mostom
pa
stoji
hiša
,
v
kateri
je
stanovala
Lenka
,
in
sicer
je
imela
svoje
stanovanje
precej
pri
tleh
.
To
je
bilo
dokaj
prostorno
,
vendar
pa
je
bilo
bolj
borno
in
nekam
starinsko
opravljeno
.
Vsekakor
ni
bila
svila
in
zlatnina
,
ki
jo
je
imela
Lenka
med
potovanjem
na
sebi
,
v
pravem
soglasju
z
opravo
njenega
bivališča
.
Prve
dni
po
svojem
dohodu
ni
imela
Rezika
dosti
časa
razmišljati
o
tem
,
kaj
ji
donese
prihodnost
.
Radovednost
,
ki
je
prirojena
vsaki
Evini
hčeri
,
tudi
njej
ni
bila
tuja
.
Ogledala
bi
si
bila
rada
kar
precej
vse
mesto
in
je
hotela
vedeti
to
in
ono
.
Lenka
pa
jo
je
vodila
okrog
in
ji
je
drage
volje
dajala
pojasnila
.
Skrbela
je
res
prav
tako
zanjo
,
kakor
ji
je
bila
obljubila
,
in
s
tem
si
je
pridobila
kmalu
njeno
popolno
zaupanje
.
Rezikino
srce
se
ji
je
nagibalo
tem
bolj
,
ker
ji
je
bila
povedala
,
da
sta
si
nekoliko
v
sorodstvu
,
in
jo
je
smatrala
poslej
za
nekako
svojo
teto
.
Sicer
pa
je
ravnala
Lenka
tudi
jako
previdno
in
se
je
skrbno
izogibala
vsemu
,
kar
bi
bilo
budilo
deklici
nezaupnost
do
nje
.
Dobro
vedoč
,
da
je
pobožna
in
bogaboječa
,
jo
je
peljala
najprej
po
cerkvah
.
Pred
vsem
sta
šli
v
cerkev
»
Santa
Maria
del
Carignano
,
«
do
katere
se
dospe
čez
gori
omenjeni
most
,
nato
sta
si
ogledali
stolno
cerkev
sv.
Lorenca
,
potem
pa
še
marsikatero
drugo
.
Povedala
ji
je
tudi
,
da
je
v
Genovi
nad
osemdeset
cerkva
.
Zatem
ji
je
razkazovala
razne
palače
in
prodajalnice
.
Rezika
je
strmela
o
vsej
tej
krasoti
,
in
Genova
je
napravila
nanjo
še
vse
mogočnejši
vtisk
nego
nekdaj
Trst
.
Lenka
je
z
veseljem
opazovala
,
kako
ji
dekle
zaupa
in
kako
brezskrbno
se
vdaja
njenemu
vodstvu
.
Ko
ji
je
bila
pokazala
razne
znamenitosti
,
jo
je
začela
voditi
po
izprehodih
in
po
najbolj
obljudenih
krajih
.
Hodila
je
z
njo
zdaj
redno
vsak
dan
ali
po
korzu
ali
pa
po
izprehajališču
»
Passagiata
dell
’
Aqua
Sola
.
«
Toda
to
je
Reziki
že
manj
ugajalo
.
Večkrat
po
eni
poti
ni
šla
rada
.
Dokler
se
je
prikazovalo
njenim
očem
zmeraj
kaj
novega
,
se
ji
je
zdelo
,
kakor
bi
imelo
njeno
pohajkovanje
vendar
le
kak
pomen
,
a
zdaj
,
ko
je
njeno
zanimanje
za
to
,
kar
jo
je
obdajalo
,
že
nekoliko
pojemalo
,
ko
ji
je
postajalo
vse
bolj
in
bolj
znano
,
so
ji
začele
vstajati
hkrati
zopet
resnejše
misli
.
To
brezposelno
življenje
ji
je
že
presedalo
in
je
večkrat
opomnila
Lenko
na
to
,
da
bi
ji
preskrbela
že
kako
službo
.
A
ta
jo
je
pogovarjala
,
naj
ne
bo
tako
nestrpna
in
naj
malo
počaka
,
češ
,
da
bi
ji
preskrbela
rada
kaj
posebno
dobrega
in
zanjo
primernega
.
Prvi
čas
ni
prišla
Rezika
do
tega
,
da
bi
se
bila
nekoliko
natančneje
ozrla
po
svojem
obližju
.
Lenka
ji
je
bila
odkazala
majhno
sobico
s
posebnim
vhodom
,
katere
edino
okno
je
bilo
obrnjeno
na
dvorišče
.
Sobica
ni
bila
nič
kaj
prijazna
,
toda
Reziki
je
delo
to
malo
ali
nič
,
prvič
radi
tega
ne
,
ker
ni
bila
razvajena
,
drugič
pa
zato
ne
,
ker
jo
je
Lenka
tako
skoro
zmeraj
okrog
vodila
in
je
prišla
domov
navadno
vselej
tako
trudna
,
da
je
najrajša
legla
,
in
je
bila
vesela
,
da
si
je
mogla
počiti
.
Pozneje
pa
,
ko
ji
je
bilo
hoje
po
mestu
že
preveč
in
je
bila
malo
več
doma
,
je
začela
nekoliko
pazljiveje
motriti
tudi
življenje
v
hiši
,
v
kateri
je
stanovala
.
In
zdaj
je
iz
raznih
okolnosti
,
ki
jih
je
bila
opazila
,
v
svoje
veliko
začudenje
posnela
,
da
je
stanovanje
njene
varuhinje
veliko
večje
,
nego
je
mislila
od
začetka
,
in
da
nikakor
ni
vse
tako
mirno
in
tiho
okrog
nje
,
kakor
se
ji
je
dozdevalo
sprva
.
Kadarkoli
se
je
Lenka
ločila
od
nje
,
ji
je
vselej
priporočala
,
naj
ostane
lepo
v
svoji
sobi
in
naj
ne
hodi
vunkaj
.
Rezika
se
je
tega
naročila
tudi
držala
,
toda
nekega
popoldneva
ji
je
bilo
postalo
jako
dolgčas
v
njeni
sobici
.
Lenka
bi
bila
imela
že
davno
priti
ponjo
,
da
bi
bili
šli
vun
,
a
je
le
ni
bilo
.
Rezika
si
sicer
izprehoda
ni
kdo
ve
kako
želela
,
a
sami
v
sobi
ji
tudi
ni
bilo
strpeti
.
Gre
torej
v
vežo
ter
zavije
po
ozkem
in
precej
temnem
hodniku
,
ki
ga
dozdaj
še
prav
opazila
ni
bila
.
Tako
dospe
do
nekih
vrat
,
ki
so
bila
na
pol
odprta
.
Glasen
,
vesel
hrup
je
prihajal
iz
zadevnih
sob
.
Kakih
osem
ali
deset
lepih
,
mladih
deklet
,
ki
so
bile
oblečene
v
svilnate
obleke
raznih
živahnih
boj
,
a
nenavadnega
kroja
,
se
je
sukalo
po
bogato
s
preprogami
obloženi
in
lepo
opravljeni
sobani
,
med
njimi
pa
se
je
vrtilo
več
moških
razne
starosti
.
Nekdo
je
začel
igrati
klavir
,
med
sviranje
se
je
mešalo
razposajeno
grohotanje
...
Moralo
je
biti
veselo
življenje
tu
notri
,
toda
Rezika
ni
mogla
dalje
opazovati
,
ker
je
stopila
iz
sobe
Lenkina
postrežnica
z
dvema
praznima
steklenicama
ter
zaprla
vrata
za
sabo
.
Postrežnica
je
šla
mimo
Rezike
,
ne
da
bi
se
bila
zmenila
zanjo
.
Najbrž
je
niti
videla
ni
.
Rezika
pa
si
je
mislila
:
»
Če
streže
tu
Lenkina
dekla
,
potem
mora
biti
tudi
ta
soba
še
Lenkina
!
..
Toda
kako
pridejo
ti
ljudje
sem
notri
?
..
Gostilne
vendar
nima
?
..
Pa
da
mi
o
vsem
tem
še
nič
ni
pravila
!
«
Kakor
otrok
,
zapazivši
kako
stvar
,
ki
je
ne
razume
,
ne
jenja
prej
,
da
jo
dožene
,
tako
se
je
tudi
Rezike
lotila
zdaj
burna
radovednost
.
Slutnje
,
nejasne
,
meglene
,
so
ji
polnile
dušo
in
dasi
ji
niso
zbujale
nikake
določne
misli
,
so
ji
vendar
vznemirjale
srce
.
Hotela
je
vedeti
,
kaj
je
to
,
kar
je
bila
opazila
,
in
je
sklenila
,
naravnost
vprašati
svojo
zaščitnico
,
kdo
vse
živi
v
tej
hiši
.
Neka
groza
se
je
je
lotevala
zdaj
v
teh
temnih
,
skrivnostnih
zidovih
,
in
koprnenje
po
jasnosti
ji
ni
dopustilo
,
da
bi
se
bila
vrnila
v
svojo
sobo
,
ampak
je
zavila
proti
Lenkinemu
stanovanju
.
Bila
je
skoro
že
pri
vratih
,
ko
se
ta
odpro
in
ko
stopi
v
vežo
večja
moška
družba
iz
Lenkine
sobe
.
Lenka
sama
je
bila
spremila
moške
na
prag
ter
se
je
poslavljala
od
njih
.
Rezika
se
hoče
obrniti
,
da
bi
šla
nazaj
,
a
s
tem
opozori
vso
družbo
nase
.
Vsi
ostrine
,
in
mlad
mož
,
kateremu
se
je
bralo
začudenje
na
obrazu
,
hoče
še
nekaj
pripomniti
,
ko
mu
da
Lenka
znamenje
,
da
naj
molči
.
Moški
se
nato
razidejo
.
Eni
so
šli
iz
hiše
,
drugi
pa
so
zavili
na
hodnik
,
iz
katerega
je
bila
Rezika
ravnokar
prišla
.
Lenka
pokliče
Reziko
k
sebi
.
Ko
stopi
Rezika
v
sobo
,
ji
udari
vinski
duh
nasproti
.
Na
mizi
je
stalo
v
istini
več
praznih
steklenic
,
po
kozarcih
pa
,
ki
so
bili
poleg
njih
razstavljeni
,
je
bilo
še
nekoliko
vina
ostalo
.
Lenki
se
je
poznalo
,
da
je
pila
,
zakaj
njena
sicer
bleda
lica
so
ji
rdela
in
usta
so
se
ji
kar
sama
od
sebe
smejala
.
»
No
,
kaj
pa
ti
stičeš
po
veži
?
«
nagovori
Reziko
.
»
Dolgčas
mi
je
bilo
postalo
,
pa
sem
šla
iz
sobe
.
Bila
sem
malo
po
onem
hodniku
,
ki
drži
na
desno
.
«
»
Kaj
?
Tam
si
bila
?
«
ji
seže
Lenka
prestrašena
v
besedo
,
toda
kakor
bi
si
bila
hkrati
premislila
,
se
zasmeje
spet
in
jo
vpraša
prijazno
:
»
No
,
in
kaj
si
videla
tam
?
«
»
Vrata
v
eno
sobo
so
bila
odprta
malo
.
«
»
Vrata
so
bila
odprta
?
..
Hihihi
,
ali
res
?
«
Lenko
je
na
glas
posilil
smeh
...
»
Kake
ženske
so
to
,
ki
sem
jih
videla
notri
?
«
»
Mlada
,
lepa
dekleta
,
hihihi
.
.
.
Mar
ne
?
«
»
Res
,
mlada
dekleta
.
«
»
Vidiš
,
ljubka
,
to
so
dekleta
,
ki
se
vesele
svoje
mladosti
,
ki
uživajo
in
živijo
,
zakaj
kjer
ni
uživanja
,
tudi
ni
življenja
!
..
Taka
bi
morala
biti
tudi
ti
!
«
»
In
od
česa
živijo
?
«
»
Od
zabave
!
«
hiti
odgovarjati
Lenka
,
ki
je
razgreta
od
vina
popolnoma
pozabila
na
vlogo
,
katero
je
igrala
dozdaj
.
»
Od
zabave
,
ti
rečem
,
hihihi
...
O
to
je
lepo
življenje
...
ki
ga
imajo
ta
dekleta
!
.
.
Če
bi
bila
jaz
na
tvojem
mestu
—
oj
,
jaz
bi
se
ne
pomišljala
!
..
Le
gledi
,
da
ne
boš
odlašala
predolgo
!
..
zgodi
se
ti
naposled
taka
,
kakor
se
je
tvoji
materi
,
kateri
je
na
stara
leta
zavrela
kri
.
«
Rezika
je
bila
ogorčena
,
da
jo
je
spomnila
Lenka
materinega
prestopka
;
čutila
je
nedostojnost
njenih
besedi
,
dasi
ni
popolnoma
umela
njih
pomena
in
namena
.
In
kakor
bi
hotela
protestirati
zoper
to
,
reče
:
»
Človek
nima
samo
krvi
,
ampak
tudi
razum
!
«
»
Hihihi
,
razum
!
«
se
zasmeje
Lenka
.
»
Razum
,
razum
,
hihihi
...
saj
vemo
,
koliko
je
vreden
tisti
razum
!
..
Človek
mora
enkrat
noreti
;
če
ne
nori
mlad
,
znori
pa
star
!
..
Da
,
da
,
ti
nisi
rojena
za
samostan
,
le
meni
verjemi
!
Čim
prej
izprevidiš
to
,
tem
bolje
zate
!
..
Po
tebi
se
pretaka
materina
kri
in
pa
očetna
—
to
je
dovolj
!
«
»
Kaj
je
z
mojim
očetom
?
«
vzklikne
Rezika
presenečena
.
»
Kaj
veste
o
mojem
očetu
?
«
»
Hihihi
,
kaj
vem
o
tvojem
očetu
?
..
No
to
,
da
je
tvojo
mater
zapustil
,
ko
se
je
je
bil
nasitil
,
da
je
šel
po
svetu
in
da
je
tam
užival
življenje
.
«
Lenka
je
bila
zaužila
toliko
vina
,
da
ni
prav
vedela
,
kaj
blebeta
,
in
bi
bila
pripovedovala
morda
še
dalje
;
a
ko
se
ozre
na
Reziko
in
opazi
,
kako
je
bleda
in
kako
se
trese
,
se
vzdrami
.
Boječ
se
,
da
bi
ne
bila
uničila
svojega
načrta
,
prevrže
hipoma
govorico
in
reče
:
»
Seveda
,
to
vse
so
samo
besede
,
samo
besede
...
in
tisto
,
kar
sem
pravila
o
onih
dekletih
,
tudi
ni
vse
tako
...
Dekleta
so
,
ki
čakajo
na
službo
,
kakor
ti
,
a
gospodje
,
ki
si
jih
videla
notri
,
iščejo
ravno
služkinj
...
Saj
sem
ti
pravila
,
da
je
pri
meni
neka
posredovalnica
za
službe
...
No
,
vidiš
,
tako
je
ta
stvar
.
«
Rezika
pa
ni
bila
več
sposobna
,
razmišljati
o
tem
,
govori
li
Lenka
zdaj
resnico
,
ali
ne
,
in
čakajo
li
ona
dekleta
res
samo
na
službo
,
ali
ne
...
Pretresal
jo
je
spomin
na
mater
,
ki
ga
ji
je
bila
obudila
Lenka
s
svojimi
besedami
,
in
premišljala
je
o
svojem
očetu
...
Strah
jo
je
navdajal
,
dasi
ni
vedela
,
pred
čim
...
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
ji
je
donelo
neprenehoma
po
ušesih
...
Mati
taka
,
a
zdaj
še
oče
!
Bilo
ji
je
grozno
,
in
najrajša
bi
bila
sto
milj
od
tega
nesrečnega
kraja
,
kjer
je
čula
one
besede
,
ki
so
ji
zagrenile
tudi
spomin
na
očeta
...
Ko
ji
reče
Lenka
nato
,
naj
bi
šli
na
izprehod
,
je
privolila
.
Saj
ji
je
bilo
,
kakor
bi
se
morala
zadušiti
v
tem
tesnem
poslopju
!
..
Morala
je
vun
,
vun
,
na
zrak
,
pod
milo
nebo
,
tja
,
kjer
je
zrla
lehko
širno
,
brezmejno
morje
,
ki
se
je
po
velikosti
edino
dalo
primerjati
z
njeno
bridkostjo
,
z
njeno
bolečino
!
Šli
sta
.
A
danes
Rezike
ni
zanimalo
nič
.
Bogate
izložbe
po
pradajalnicah
je
niso
mikale
več
,
niti
ne
razna
visoka
poslopja
,
katerim
se
je
izpočetka
tako
čudila
.
A
baš
to
je
bilo
morda
vzrok
,
da
se
je
ozrla
nekoliko
natančneje
po
ljudeh
.
To
pa
,
kar
je
zapazila
,
ji
je
bilo
skrajno
neprijetno
.
Na
vseh
straneh
so
se
ustavljali
moški
,
mladi
in
stari
,
ter
se
ozirali
za
njo
.
In
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
njih
oči
postajale
večje
in
večje
in
kakor
bi
jo
hoteli
pogoltniti
z
njimi
...
Spomnila
se
je
na
Trst
in
na
neprijetnosti
,
ki
jih
je
imela
tam
.
In
hipoma
se
ji
je
pojavilo
tudi
vprašanje
:
»
Čemu
me
vodi
starka
najrajša
tod
?
«
Nezaupno
pogleda
Lenko
in
reče
:
»
Pojdiva
domov
!
«
»
A
že
?
«
se
začudi
ta
in
se
ozre
proti
elegantnemu
gospodu
,
ki
je
v
majhni
oddaljenosti
stopal
vedno
z
njima
vštric
,
ne
da
bi
ga
bila
Rezika
opazila
.
Ne
vem
,
zakaj
hodiva
vedno
sem
!
«
pripomni
Rezika
.
»
Ljudje
me
tako
gledajo
.
«
»
Hihihi
!
«
se
zasmeje
Lenka
.
»
Ali
to
ti
ni
prav
,
da
te
ljudje
gledajo
?
..
Sicer
pa
,
če
ti
ni
pogodu
,
pa
pojdiva
spet
,
od
koder
sva
prišli
!
«
In
obrnili
sta
se
proti
domu
.
»
Hiteti
moram
,
če
ne
,
se
mi
izkazi
vse
!
«
reče
Lenka
sama
pri
sebi
in
se
ozre
spet
po
onem
gospodu
,
ki
je
še
vedno
stopal
v
njiju
obližju
.
Ko
prideta
domov
,
zavije
Rezika
takoj
proti
svoji
sobi
,
a
pri
ovinku
postoji
malo
,
ker
se
ji
je
zazdelo
,
da
je
nekdo
stopil
v
vežo
in
da
še
Lenka
ni
šla
v
svojo
sobo
.
Ni
se
zmotila
.
Začul
se
je
spet
Lenkin
znani
smeh
,
in
slišala
je
nekoga
s
sirovim
glasom
vprašati
:
»
No
,
in
cena
?
«
Odgovora
ni
čula
več
,
ker
je
bila
Lenka
odprla
vrata
ter
potisnila
prišleca
notri
...
»
Cena
?
«
se
čudi
Rezika
,
stopivši
v
sobo
...
»
Od
česa
hoče
vedeti
ceno
?
«
Ono
vprašanje
ji
je
bilo
neumevno
...
Slutila
ni
niti
najmanj
,
da
se
je
onkraj
stene
pogajalo
za
njo
prav
kakor
za
kako
blago
...
»
Tu
ne
ostanem
več
!
«
S
tem
sklepom
je
legla
Rezika
tisti
večer
spat
.
One
Lenkine
besede
,
s
katerimi
ji
je
nameravala
dati
nekako
navodilo
za
življenje
,
a
katerih
zmisla
ni
mogla
doumeti
,
deloma
pač
radi
tega
ne
,
ker
jih
izpočetka
ni
s
pravo
paznostjo
poslušala
in
torej
njih
prave
zveze
ni
vedela
več
,
so
jo
vznemirjale
še
vedno
,
in
vznemirjalo
jo
je
vse
,
kar
je
bila
zadnji
dan
opazila
.
Primrzilo
se
ji
je
bilo
tudi
hkrati
dosedanje
brezposelno
življenje
,
primrzila
hiša
,
v
kateri
je
stanovala
,
primrzila
tudi
Lenka
navzlic
temu
,
da
jo
je
morala
smatrati
za
svojo
dobrotnico
,
če
je
pomislila
,
kako
je
dozdaj
za
njo
skrbela
.
»
V
službo
grem
,
in
naj
bo
še
tako
slaba
!
«
je
nadaljevala
sama
s
seboj
.
»
Kam
naj
tudi
privede
to
življenje
?
..
Čudno
,
da
me
ta
Lenka
ne
pusti
od
sebe
!
..
Če
je
tudi
sorodnica
moja
—
kaj
to
!
Kolikor
toliko
jo
stanem
,
in
bogata
ni
videti
kdo
ve
kako
!
..
Ne
,
tu
ne
ostanem
več
!
«
S
takim
sklepom
je
legla
spat
in
s
takim
sklepom
se
je
drugo
jutro
dvignila
tudi
iz
postelje
.
Razmišljala
je
ravno
,
kako
bi
Lenko
na
najlepši
način
obvestila
o
tem
,
kaj
namerava
,
ko
vstopi
ta
k
njej
z
nepričakovano
novico
,
da
se
je
zanjo
služba
že
dobila
.
Rezika
ni
vedela
,
li
sme
verjeti
lastnim
ušesom
,
a
Lenka
ji
je
smeje
ponovila
,
da
se
je
dobila
jako
dobra
služba
zanjo
.
»
In
kdaj
jo
lehko
nastopim
?
«
vpraša
Rezika
,
še
vedno
malo
dvoječ
.
»
Takoj
danes
!
«
odvrne
Lenka
.
»
Kar
pripravi
se
,
precej
te
popeljem
tjakaj
!
«
Dobro
uro
po
tistem
sta
bili
že
na
potu
.
Rezika
navzlic
temu
,
da
se
ji
je
bila
tako
nenadoma
izpolnila
želja
,
ni
mogla
biti
nič
prav
vesela
.
Težilo
ji
je
nekaj
srce
,
ne
da
bi
bila
vedela
,
kaj
.
Morda
je
bilo
vzrok
to
,
da
je
bilo
njeno
zaupanje
do
Lenke
kolikor
toliko
omajano
.
Dospeli
sta
bili
do
čedne
hiše
na
borznem
trgu
.
Tu
se
Lenka
ustavi
in
reče
,
odkašljavši
si
:
»
Vidiš
,
v
tej
hiši
v
prvem
nadstropju
gori
boš
služila
!
«
Rezika
se
ozre
malo
na
okrog
.
Okolica
ji
je
ugajala
.
Samo
onih
ozkih
,
temnih
ulic
ni
mogla
trpeti
!
Nekoliko
potolažena
stopa
za
Lenko
,
ki
je
šla
pred
njo
po
širokih
marmornatih
stopnicah
navzgor
.
Dospevši
v
prvo
nadstropje
,
postojita
obe
nekoliko
,
kakor
bi
se
hoteli
oddehniti
.
Nato
pa
Lenka
pozvoni
.
Čakali
nista
dolgo
.
Vrata
jima
odpre
jako
čedno
,
mlado
dekletce
,
ki
ju
popelje
v
bogato
opravljeno
sobo
.
V
sobi
ni
bilo
nikogar
,
ko
sta
vstopili
.
Rezika
porabi
priliko
in
reče
:
»
Saj
hišno
že
imajo
,
kakor
je
videti
!
Dekle
,
ki
nama
je
odprlo
,
mora
biti
kaj
takega
.
Potem
pa
ne
vem
,
čemu
bi
jemali
še
mene
v
službo
.
«
Nemir
,
ki
se
je
bil
polotil
njenega
srca
,
jo
je
delal
previdno
.
»
Oj
ti
štramica
,
ti
!
«
odvrne
Lenka
s
svojim
mlednim
glasom
.
»
Misliš
,
da
ima
taka
gospoda
samo
po
enega
posla
?
..
Morda
vas
bo
pet
,
šest
ali
še
več
!
Trpela
tukaj
ne
boš
,
tega
se
ti
ni
treba
bati
!
..
Sicer
pa
ima
gospod
veliko
trgovino
in
celo
lastne
ladje
,
potem
veš
,
da
potrebuje
veliko
poslov
!
..
Hm
,
kaj
sem
ti
hotela
še
povedati
?
..
Da
!
..
Gospod
in
gospa
tudi
mnogo
potujeta
,
ker
ne
moreta
denarja
zapraviti
drugače
...
Gledi
,
da
se
jima
prikupiš
!
Morda
te
vzameta
kam
s
seboj
!
Na
potu
boš
imela
najlepše
življenje
!
Videla
boš
mnogo
,
a
delala
malo
!
..
Oh
,
ko
bi
bila
jaz
na
tvojem
mestu
!
«
Rezika
hoče
ravno
še
nekaj
pripomniti
,
ko
vstopita
gospod
in
gospa
.
Bila
sta
oba
še
mlada
in
jako
elegantna
.
Držala
sta
se
modro
in
resno
.
Gospa
sede
ravno
Reziki
nasproti
,
nasloni
lornjet
na
svoj
fini
,
a
judovski
zapognjeni
nosek
ter
jo
opazuje
natanko
od
nog
do
glave
,
tako
da
se
loti
Rezike
velika
zadrega
.
Gospod
pa
je
uprl
le
za
hipec
svoj
pogled
vanjo
,
potem
pa
se
obrne
proti
vratom
,
skozi
katera
sta
bili
Lenka
in
Rezika
prišli
.
Mimogrede
da
Lenki
znamenje
,
da
naj
gre
z
njim
.
Lenka
postoji
še
malo
,
potem
pa
reče
Reziki
:
»
Le
pomeni
se
lepo
z
gospo
,
jaz
grem
pa
domov
,
da
pošljem
tvoje
stvari
semkaj
...
Saj
za
poizkušnjo
jo
gotovo
vzamete
,
kaj
ne
da
,
gospa
?
«
Gospa
prikima
in
jame
Reziko
izpraševati
to
in
ono
,
Lenka
pa
se
izmuzne
skozi
vrata
.
Zunaj
je
čakal
gospod
nanjo
.
Stopila
sta
v
majhno
sobico
,
in
tu
jo
nagovori
gospod
:
»
Nekaj
popustiš
še
,
ali
ne
?
«
»
Petsto
lir
in
nič
manj
!
«
odvrne
Lenka
odločno
.
»
A
to
je
že
grozen
denar
!
«
»
Še
dosti
premalo
za
tako
lepo
stvarco
!
Kaj
takega
nisem
imela
jaz
še
nikdar
,
in
Vi
tudi
ne
!
Pa
tudi
ne
bova
imela
nikoli
več
kaj
takega
!
«
»
Lepa
je
res
,
ne
tajim
!
Naj
bo
torej
!
Ker
odrinem
kmalu
spet
odtod
,
ni
da
bi
se
pulil
za
par
centesimov
!
«
Izrekši
ji
odšteje
denar
.
Lenka
ga
pograbi
hlastno
in
potisne
v
nedrje
,
potem
pa
si
začne
brisati
solze
,
rekoč
:
»
Toda
,
gospod
,
prosim
Vas
,
skrbite
za
to
,
da
se
ji
ne
bo
godilo
slabo
!
Dobra
sem
ji
,
prav
za
res
,
kajti
moja
rojakinja
je
in
še
celo
v
sorodu
sva
si
malo
!
«
»
O
ti
blaga
duša
,
ti
!
«
vzklikne
on
in
se
zagrohoče
.
»
Kako
dobro
srce
!
Sicer
pa
nič
skrbi
!
Če
je
količkaj
pametna
,
bo
zadovoljna
!
..
Ne
potaknem
je
nikamor
tako
,
da
bi
bila
ob
svojo
prostost
,
ker
bi
je
bilo
res
škoda
!
Čisto
poseben
namen
imam
z
njo
!
«
»
O
potem
pa
naj
le
bo
Vaša
!
..
Addio
,
addio
!
«
In
Lenka
je
odšla
s
smehljajočim
obrazom
...
Rezika
je
dobila
v
novi
službi
precej
vse
tako
,
kakor
ji
je
napovedovala
Lenka
.
Godilo
se
ji
je
prav
dobro
.
Dela
je
imela
malo
,
kajti
razen
nje
je
bilo
še
pet
deklet
v
hiši
,
tako
da
je
prišlo
le
malo
opravila
na
vsako
.
A
dasi
se
Rezika
ni
imela
pritoževati
v
nikakem
oziru
,
vendar
ni
mogla
biti
vesela
.
Vznemirjala
jo
je
neprenehoma
neka
skrb
,
ki
si
je
ni
mogla
prav
razložiti
.
Morda
je
imela
ta
skrb
deloma
svoj
izvir
baš
v
nenavadnih
razmerah
,
ki
so
vladale
v
njeni
novi
službi
.
Za
malo
dela
je
imela
izvrstno
hrano
,
a
obljubljena
ji
je
bila
tudi
še
prav
dobra
mesečna
plača
,
še
vse
večja
nego
svoje
dni
v
Trstu
!
To
se
ji
je
zdelo
čudno
in
ji
je
vzbujalo
slutnjo
,
da
mora
za
tem
nekaj
tičati
,
nekaj
,
kar
se
ji
še
prikriva
.
Motrila
je
radi
tega
s
paznim
očesom
vse
okoli
sebe
,
a
iztekniti
ni
mogla
nič
sumljivega
.
Primerjala
je
časih
ljudi
,
katerim
je
služila
sedaj
,
z
onimi
,
katerim
je
služila
v
Trstu
,
pa
je
morala
priznati
,
da
vlada
tu
mnogo
lepši
red
,
nego
je
vladal
tam
.
Gospodar
ni
zagrešil
nasproti
dekletom
nikake
nedostojnosti
,
in
tudi
gospodinja
je
bila
videti
resna
in
poštena
,
in
zapazila
ni
pri
njej
nikoli
nič
takega
,
kakor
pri
svoji
prvi
gospodinji
.
Pač
pa
se
ji
je
zdelo
,
da
se
vedejo
ljudje
,
ki
so
prihajali
v
hišo
,
nekako
skrivnostno
,
da
je
vse
njih
vedenje
in
govorjenje
nekam
pritajeno
.
Razlagati
si
ni
mogla
tudi
tega
,
da
gospodar
in
gospodinja
nista
dopuščala
,
da
bi
se
bile
služkinje
razgovarjale
mnogo
med
seboj
.
Skrbela
sta
za
to
,
da
je
bila
kolikor
mogoče
vsaka
sama
zase
v
svojem
kotičku
.
Čemur
pa
se
je
čudila
najbolj
,
je
bilo
to
,
da
sta
vstopili
za
njo
še
dve
jako
čedni
dekleti
v
službo
.
Vse
to
ji
je
delalo
preglavico
in
kar
ni
se
mogla
udomačiti
v
tej
hiši
.
Dozorevala
je
v
njeni
glavi
že
misel
,
da
bi
si
poiskala
drugo
službo
,
ko
jo
nekega
dne
pokliče
gospodinja
k
sebi
ter
ji
naznani
,
da
se
v
kratkem
odpotijo
...
Ta
vest
jo
je
pripravila
spet
na
druge
misli
.
»
Morda
pa
jima
treba
na
potu
toliko
postrežnic
,
«
si
je
mislila
,
in
zdelo
se
ji
je
to
tem
verjetneje
,
ker
ji
je
bila
Lenka
povedala
,
da
ima
njen
gospodar
več
lastnih
ladij
.
Potolažila
se
je
torej
,
in
razvedrilo
se
ji
je
lice
tembolj
,
ker
je
slišala
,
da
odjadrajo
proti
Egiptu
.
Njena
duša
se
je
zatopila
v
otroška
leta
,
in
začela
je
razmišljati
o
tem
,
kar
je
nekdaj
čula
o
Egiptu
.
»
Egipt
se
prišteva
vendar
že
k
svetim
deželam
!
«
je
rekla
sama
pri
sebi
,
in
srce
ji
je
utripalo
radosti
.
Zavest
,
da
bode
videla
kraje
,
po
katerih
je
hodilo
izvoljeno
ljudstvo
,
kjer
je
bil
ponižan
in
povišan
Egiptovski
Jožef
,
katerega
zgodbe
je
čitala
tolikokrat
s
solznimi
očmi
,
da
bode
stopila
sama
na
tista
tla
,
po
katerih
je
hodil
Jezušček
,
ko
je
bežal
pred
krvoločnim
Herodom
,
ta
zavest
jo
je
napolnila
s
ponosom
in
sladkimi
občutki
...
Tisti
dan
,
ko
so
se
selili
na
ladjo
,
se
ji
je
seveda
skalilo
nekoliko
oko
.
Kakor
pri
vsakem
važnejšem
dogodku
,
tako
se
je
zmislila
i
zdaj
spet
na
Albina
.
»
Torej
spet
nekoliko
dalje
strani
od
njega
!
«
je
dejala
potihem
ter
si
obrisala
oko
.
Toda
te
misli
se
je
kmalu
otresla
,
in
ko
se
je
začela
pomikati
ladja
od
pristanišča
,
se
je
bavila
v
duhu
samo
še
s
tem
,
kaj
jo
čaka
v
jutrovih
deželah
,
o
katerih
je
slišala
že
toliko
lepega
.
Genila
se
ni
s
krova
in
je
neprenehoma
strmela
v
daljavo
.
Bila
je
tako
prevzeta
od
prizorov
,
ki
so
vstajali
pred
njenimi
očmi
,
da
niti
zapazila
ni
,
da
je
na
ladji
nenavadno
mnogo
lepih
,
mladih
deklet
,
katere
so
bili
pripeljali
s
seboj
ljudje
,
ki
so
zahajali
v
hišo
njenega
gospodarja
in
s
katerimi
sta
tudi
na
ladji
gospodar
in
gospodinja
občevala
nekako
skrivnostno
.
Ves
čas
ni
čutila
potrebe
,
da
bi
bila
občevala
s
kom
,
samo
eno
dekletce
z
velikimi
,
nedolžnimi
in
nekako
sanjarskimi
očmi
,
ki
je
tudi
rado
postajalo
na
krovu
,
se
ji
je
bilo
približalo
.
S
tem
dekletcem
sta
se
semtertja
pomenili
.
Rezika
jo
je
vprašala
,
kam
je
namenjena
,
a
mogla
ji
je
dati
baš
tako
malo
določen
odgovor
,
kakor
bi
ga
mogla
dati
ona
njej
,
če
bi
jo
bila
po
tem
vprašala
.
Deklici
sta
bili
ravno
na
tem
,
da
bi
se
bili
sprijaznili
do
dobrega
,
ko
se
ladja
ustavi
.
Dospeli
so
bili
v
Tunis
,
kjer
so
imeli
ostati
oseminštirideset
ur.
Več
potnikov
je
zapustilo
takoj
pri
prihodu
ladjo
.
Napotili
so
se
v
mesto
.
Zlasti
precejšnje
število
deklet
je
odšlo
s
svojimi
voditelji
in
voditeljicami
.
Tudi
Reziko
je
mikalo
,
da
bi
bila
šla
iz
ladje
,
toda
dočim
je
peljal
gospodar
druge
deklice
,
ki
so
služile
skupaj
z
njo
,
v
mesto
,
je
morala
ostati
ona
pri
svoji
gospodinji
.
Ta
je
rekla
,
da
ji
ni
dobro
,
in
Rezika
naj
bi
ji
stregla
.
Obljubila
pa
ji
je
,
da
pojdeta
jutri
skupaj
,
ogledat
si
mesto
.
To
se
je
tudi
zgodilo
.
Toda
posebnih
zanimivosti
Rezika
v
tem
mestu
z
njegovimi
ozkimi
,
umazanimi
in
krivimi
ulicami
ni
našla
in
je
bila
prav
vesela
,
ko
je
bila
spet
na
ladji
.
Ko
je
nastopila
ladja
svojo
daljnjo
pot
ter
vzela
mer
proti
Aleksandriji
,
je
pogrešila
Rezika
najprej
deklico
,
s
katero
se
je
bila
sprijaznila
med
potovanjem
.
Zdelo
se
ji
je
to
tem
bolj
čudno
,
ker
se
je
bila
ona
ženska
vrnila
,
v
katere
spremstvu
jo
je
videla
prej
.
Sploh
se
ji
je
videlo
,
kakor
bi
bilo
izginilo
več
deklic
,
ki
so
se
vozile
do
Tunisa
z
njo
,
in
kakor
bi
jo
srečavalo
zdaj
nekaj
novih
obrazov
.
Pomirilo
pa
jo
je
to
,
da
je
bil
njen
gospodar
spet
pripeljal
vsa
dekleta
na
ladjo
.
Pohajkovala
je
odslej
zopet
sama
po
krovu
in
se
vdajala
iznova
svojim
domišljijam
,
dokler
se
ni
hkrati
začul
iz
več
ust
klic
:
»
Aleksandrija
,
Aleksandrija
!
«
Ko
so
v
Aleksandriji
zapuščali
ladjo
,
je
Rezika
opazila
,
kako
daje
njen
gospodar
ukaze
in
povelja
raznim
vodnikom
onih
deklet
,
ki
so
se
vozile
z
njo
.
Celo
lastne
služkinje
je
odkazal
nekomu
ter
mu
naročil
,
kam
naj
se
obrne
in
kje
naj
ga
počaka
.
Rezika
je
bila
edino
dekle
,
ki
sta
jo
gospodar
in
gospodinja
pridržala
pri
sebi
.
Šli
so
v
neko
gostilno
,
kjer
so
se
najprej
nekoliko
oddehnili
in
pokrepčali
.
Gospodar
je
skrbel
za
to
,
da
so
bili
razen
drugih
stvari
prenesli
tudi
Rezikine
reči
v
gostilno
,
in
ji
je
zdaj
velel
,
naj
se
preobleče
v
svojo
najlepšo
obleko
.
»
No
,
v
mestu
smo
!
«
si
misli
Rezika
in
sluša
gospodarja
.
Čudila
se
je
njegovemu
povelju
tem
manj
,
ker
je
tudi
zase
zahteval
drugo
obleko
.
Ko
je
bila
preoblečena
,
ji
reče
gospodar
:
»
Ti
moraš
zdaj
z
mano
!
«
Ženi
pa
je
priporočil
,
da
naj
počaka
.
Šla
sta
.
Gospodar
je
hodil
naprej
,
ona
pa
nekoliko
korakov
za
njim
.
Zahteval
je
tako
.
Bila
je
grozno
radovedna
,
kam
jo
pelje
.
Prišla
sta
bila
na
takozvani
Konzulski
trg
.
Pred
lepo
palačo
se
gospodar
ustavi
ter
jo
počaka
,
da
ga
dojde
.
Nato
stopata
skupaj
po
širokih
stopnicah
v
prvo
nadstropje
palače
.
Sluga
,
ki
ju
je
sprejel
vrh
stopnic
,
ju
je
pogledal
nekoliko
nezaupno
,
toda
Rezikin
gospodar
poseže
po
vizitko
in
se
da
zglasiti
pri
Stanovniku
palače
.
Bil
je
to
tedanji
zastopnik
laške
vlade
v
Aleksandriji
.
Strežnik
,
ki
je
bil
odšel
z
vizitko
,
se
vrne
kmalu
.
Prikloni
se
spoštljivo
pred
Rezikinim
gospodarjem
ter
mu
da
znamenje
,
da
stopi
lehko
naprej
.
Ta
namigne
Reziki
,
da
naj
ga
počaka
,
potem
pa
stopi
lehkih
korakov
v
sprejemnico
,
kjer
ga
je
konzul
že
čakal
.
Konzul
je
bil
lep
,
dobrorejen
mož
kakih
dve
do
štiriintridesetih
let
.
Na
obrazu
se
mu
je
poznalo
,
da
je
dobroživec
,
a
vsa
njegova
zunanjost
je
bila
izredno
elegantna
.
»
Oho
,
Luzzato
,
ti
si
zopet
enkrat
tukaj
?
«
nagovori
prišleca
po
laško
in
mu
prijateljski
stisne
roko
.
»
Mislil
sem
,
da
te
ne
bo
nikdar
več
v
naše
kraje
!
«
»
Eh
,
tako
boječ
nisem
!
«
»
Da
,
da
,
prijatelj
,
zadnjič
bi
te
bili
kmalu
imeli
!
Da
nisem
tvegal
jaz
toliko
zate
.
bi
se
ti
bila
godila
slaba
!
«
»
Zato
sem
ti
pa
tudi
hvaležen
!
«
»
Hvaležnost
je
lepa
stvar
,
prijateljček
,
toda
..
»
Pokazati
se
mora
tudi
v
dejanju
,
kaj
ne
,
da
kaj
velja
!
«
»
Tega
baš
nisem
hotel
reči
,
tem
manj
,
ker
ne
vem
,
da
mi
bil
ostal
kaj
dolžan
.
«
Konzul
je
bil
malce
v
zadregi
in
hoteč
pomenek
odvrniti
od
predmeta
,
ki
sta
se
ga
bila
doteknila
,
reče
:
»
Zadnja
živinska
kuga
ti
je
morala
prinesti
lep
dobiček
!
..
Ali
kupčuješ
še
vedno
s
kožami
?
«
»
Še
,
pa
tudi
s
človeškim
blagom
še
vedno
!
«
odgovori
ta
sirovo
.
»
O
fej
!
«
se
zgrozi
konzul
,
toda
poznalo
se
je
,
da
mu
to
zgražanje
ne
prihaja
od
srca
.
Bil
je
eden
tistih
poštenjakov
,
kakršnih
je
bilo
med
poslaniškim
in
konzulskim
osobjem
posameznih
držav
v
minulih
časih
mnogo
,
tistih
poštenjakov
,
ki
so
na
tujem
zastopali
bolj
lastne
koristi
,
nego
koristi
svojih
držav
.
Delil
je
z
Luzzatom
že
marsikateri
izkupiček
,
vendar
je
nadaljeval
:
»
Ti
si
nepoboljšljiv
!
Ali
reči
ti
moram
,
bodi
previden
in
ne
zanašaj
se
več
name
!
Storil
sem
že
dosti
za
te
in
ni
me
volja
,
riskirati
še
več
.
«
»
Tudi
za
lep
dobiček
ne
?
«
»
Prosim
—
ne
govori
na
ta
način
z
menoj
!
«
»
No
,
no
,
saj
ta
stvar
zdaj
tudi
akutna
ni
!
To
pot
se
ne
mislim
muditi
v
Aleksandriji
,
zakaj
namenjen
sem
v
Kairo
,
in
za
tisto
,
kar
počnem
tam
,
nisi
odgovoren
ti
!
Ustavil
sem
se
tu
prav
za
prav
edino
iz
tega
vzroka
,
da
te
pozdravim
in
da
ti
na
novo
pokažem
,
kako
hvaležen
sem
ti
za
veliko
uslugo
,
ki
si
mi
jo
bil
storil
.
«
»
Saj
sem
že
rekel
,
da
je
stvar
poravnana
.
«
»
Navzlic
temu
imam
s
seboj
mal
darček
za
te
.
«
»
Radoveden
sem
.
«
»
Saj
tudi
smeš
biti
!
Rečem
ti
,
sam
kedive
bi
se
čutil
srečnega
,
če
bi
dobil
kaj
takega
v
last
!
«
Konzul
je
bil
postal
nestrpen
.
»
Pa
povej
vendar
,
«
reče
skoro
nejevoljen
,
»
kaj
je
tisto
,
in
ne
bodi
tako
grozno
pust
in
dolgočasen
!
«
»
Haha
!
«
se
zasmeje
Luzzato
.
»
Potrpi
malo
,
potrpi
,
dobrotnik
moj
!
Stvar
je
vredna
potrpljenja
,
in
bati
se
tudi
ni
,
da
bi
ti
odšel
moj
dar
!
Ker
sem
ti
ga
odmenil
,
ti
ga
dam
,
dasi
je
res
prekrasen
in
bi
zaslužil
,
da
bi
se
poklonil
prvemu
mogotcu
tega
sveta
!
..
Le
gledi
me
debelo
,
le
,
prijatelj
,
prepričaš
se
kmalu
,
da
se
ne
širokoustim
!
Kaj
drugega
je
seveda
,
če
ti
nimaš
zmisla
za
take
stvari
!
ri
!
Zdi
se
mi
res
,
kakor
bi
bil
velik
zaničevavec
in
sovražnik
ženskega
spola
,
hehehe
,
kaj
?
«
Smejal
se
je
poredno
,
hudomušno
in
s
hreščečim
glasom
...
Konzul
pa
je
postajal
čimdalje
nemirnejši
.
»
Zdaj
mi
je
zadosti
tega
skrivnostnega
namigavanja
!
«
vzklikne
.
»
Povej
,
kaj
imaš
!
Moram
ti
namreč
pripomniti
,
da
mi
ne
preostaje
dosti
časa
za
razgovarjanje
.
«
»
Če
je
takisto
,
potem
pa
naj
bo
!
..
Nečem
te
zadrževati
!
Čuj
torej
!
Pripeljal
sem
ti
deklico
,
ki
bi
radi
svoje
krasote
zaslužila
,
da
bi
se
ji
bliščali
diademi
kraljičine
v
prelepih
laseh
!
Toda
kaj
bi
hvalil
!
Prepričaj
se
sam
!
«
Izgovorivši
stopi
v
predsobo
,
kjer
je
čakala
Rezika
.
Prime
jo
za
roko
in
jo
pelje
notri
.
Pred
konzulom
ji
reče
:
»
Žal
mi
je
,
da
te
moram
pustiti
tukaj
.
Ta
gospod
,
ki
je
moj
prijatelj
,
potrebuje
take
deklice
,
kakor
si
ti
,
in
ker
imam
jaz
poslov
dovolj
,
ostaneš
ti
tukaj
.
Tebi
je
pač
vse
eno
,
kje
služiš
,
in
tukaj
se
ti
ne
bo
godilo
slabeje
,
kakor
pri
meni
.
—
Zdaj
,
ko
to
veš
,
stopi
spet
vunkaj
in
počakaj
!
«
Reziki
je
bilo
prišlo
vse
to
tako
nepričakovano
,
da
ni
mogla
izpregovoriti
nobene
besedice
,
temveč
je
odšla
molče
spet
iz
sobe
.
Ko
pa
so
se
bila
vrata
za
njo
zaprla
,
vzklikne
njen
prejšnji
gospodar
entuziastično
:
»
No
,
prijatelj
,
kaj
rečeš
zdaj
?
..
Ali
sem
res
brbljač
in
širokoustnež
?
..
Si
videl
li
že
kdaj
žensko
enake
lepote
?
...
Kar
se
tiče
mene
,
moram
priznati
slovesno
,
da
je
nisem
videl
še
nikoli
!
..
In
skozi
moje
roke
je
šlo
vendar
že
marsikatero
lepo
dekle
!
—
Si
li
zapazil
njene
čudovite
temne
oči
,
polne
čara
in
iskrenosti
?
..
Niso
li
sanjarske
,
kakor
orientalska
noč
?
..
Pa
tiste
njene
prečudne
trepalnice
,
tako
dolge
,
a
na
konceh
zakrivljene
tako
dražestno
navzgor
,
da
so
videti
kakor
peresca
pri
čaši
kake
cvetke
!
In
ta
kontrast
!
Oči
in
obrvi
temne
,
njeni
košati
lasje
pa
svetloplavi
,
kakor
sirova
svila
!
Potem
pa
ta
nosek
!
Prašam
te
,
ali
je
izklesal
kdaj
kak
podobar
že
finejšega
!
Na
njeni
nosnici
pazi
enkrat
!
Kako
sta
ti
to
zaokroženi
,
in
kak
plemenit
ponos
je
zarisan
v
njih
!
Oj
,
in
tista
jamica
še
le
tam
v
sredi
njene
krasne
bradice
!
Amor
še
nikdar
ni
imel
dražestnejega
gnezdeca
!
..
In
pa
hoditi
bi
jo
moral
videti
enkrat
!
Vsaka
kraljica
jo
lehko
zavida
za
njeno
hojo
,
tako
graciozno
,
tako
originalno
ti
stopa
!
—
Ne
,
prijatelj
...
to
ti
rečem
...
vse
tiste
vaše
orientalske
lepote
naj
se
skrijejo
pred
tem
dekletom
!
«
»
Jenjaj
že
,
jenjaj
!
«
odvrne
konzul
,
zadovoljno
smeje
se
.
»
Ti
vsaj
ne
boš
trdil
,
da
ni
lepa
?
«
»
Tega
ne
...
a
čemu
jo
popisavati
tako
nadrobno
!
..
Saj
si
jo
o
priliki
ogledam
morda
sam
nekoliko
natančneje
.
«
»
O
priliki
in
morda
?
..
Za
Boga
,
kake
besede
so
to
?
«
»
Hahaha
,
ne
jezi
se
!
Pustiva
to
in
povej
mi
rajši
,
kako
preteklost
ima
!
«
»
Preteklost
?
..
Kako
preteklost
ima
roža
v
vrtu
,
ki
jo
je
porodilo
mlado
jutro
?
..
Popolnoma
naivna
,
neizkušena
,
do
skrajnosti
nevedna
je
!
Niti
sanja
se
ji
ne
o
tem
,
kaj
je
življenje
,
in
zakaj
je
sama
na
svetu
!
Čista
je
,
ko
rosa
v
zornem
svitu
!
«
»
Hahaha
...
ti
vse
to
veš
!
«
»
Glavo
stavim
!
«
»
In
kje
si
jo
izteknil
?
«
»
Naključje
,
prijatelj
,
golo
naključje
!
Toda
dal
sem
drag
denar
zanjo
,
samo
da
ti
izkažem
svojo
vdanost
.
«
»
Pa
sluti
kaj
,
da
je
prodana
?
«
»
Oh
,
kaj
še
!
—
Ziblje
se
v
najslajših
sanjali
.
«
»
Prav
tako
!
..
Toda
baš
s
takimi
stvarcami
so
časih
sitnosti
.
«
»
Jaz
mislim
,
da
si
pridobiš
njeno
ljubezen
,
če
boš
ravnal
previdno
,
in
če
ne
,
potem
,
no
...
“
»
E
stvar
ni
tako
enostavna
!
..
Moje
službeno
stališče
...
“
»
Baš
tvoje
službeno
stališče
ti
nudi
najlepšo
priliko
za
reči
,
ki
bi
jih
drug
izvršiti
ne
mogel
!
«
»
Pustiva
,
pustiva
to
!
«
ga
prekine
konzul
,
kakor
bi
mu
bil
neljub
ta
pomenek
.
»
Khm
...
naj
bo
,
dekle
pridržim
!
..
Mislim
,
da
je
zanjo
še
najbolje
tako
.
Slabo
ji
ne
bo
pri
meni
!
«
»
In
tebi
ne
pri
njej
,
hahaha
!
..
Oj
,
prijatelj
,
kako
te
zavidam
!
..
Toliko
nedolžnosti
in
toliko
lepote
!
«
Poštenjakoviča
sta
se
ločila
med
sirovom
grohotanjem
in
pomembnim
namežikovanjem
...
Podnebje
v
Aleksandriji
je
Reziki
ugajalo
bolj
,
nego
je
pričakovala
.
Od
tiste
afričanske
vročine
,
o
kateri
je
slišala
časih
toliko
praviti
,
ni
čutila
dosti
,
zakaj
dasi
je
solnce
hudo
pripekalo
,
je
pa
vlekel
od
morja
sem
venomer
hladen
,
poživljajoč
veter
,
tako
da
je
prav
lehko
prenašala
pekoče
solnčne
žarke
.
Počutila
se
je
prav
dobro
.
Bila
je
zdrava
,
in
če
je
človek
zdrav
,
je
tudi
zadovoljen
in
vesel
.
Večkrat
je
iskreno
zahvaljevala
Boga
,
da
ji
je
šlo
vse
tako
po
sreči
...
Gospodar
je
bil
z
njo
jako
prijazen
.
Bil
je
samec
in
je
bil
videti
dober
,
zakaj
nikoli
ni
opazila
,
da
bi
bil
kdaj
čemeren
s
kakim
poslom
.
Ker
se
je
vedel
dostojno
proti
njej
,
mu
je
bila
od
srca
vdana
.
Časih
se
je
malo
pošalil
z
njo
in
je
pogledal
morda
nekoliko
globokeje
v
oči
,
nego
ji
je
bilo
všeč
,
toda
zameriti
mu
ni
mogla
.
Bil
ji
je
vrlo
simpatičen
,
ne
da
bi
si
bila
mogla
razlagati
,
zakaj
.
Kake
tri
tedne
je
bila
Rezika
v
svoji
novi
službi
,
ko
je
imel
njen
gospodar
nekega
večera
pri
sebi
zbrano
veselo
moško
družbo
.
Pili
in
jedli
so
pozno
v
noč
,
in
ko
je
odšel
zadnji
gost
,
je
bilo
že
dve
popolnoči
.
Toda
konzulu
se
niti
zdaj
ni
mudilo
spat
.
Bil
je
videti
jako
razpoložen
in
vesel
.
V
obraz
je
žarel
vsled
použite
pijače
,
in
vse
se
mu
je
samo
smejalo
.
Oprijemajoč
se
z
obema
rokama
mize
ob
straneh
,
je
zrl
v
lepo
,
veliko
podobo
na
nasprotni
steni
,
predstavljajočo
mlado
žensko
v
kopeli
,
in
zdaj
pa
zdaj
se
je
na
glas
zagrohotal
.
Pri
tem
je
gugal
mizo
,
da
se
je
plajhalo
vino
,
ki
je
bilo
ostalo
po
kozarcih
in
steklenicah
...
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
vinjen
,
in
smejal
se
je
brez
pravega
vzroka
in
brez
vsakega
zunanjega
povoda
.
Strežnik
,
ki
je
zevajoč
pospravljal
po
sobi
,
ga
je
nekolikokrat
začudeno
pogledal
.
Misleč
,
da
ga
konzul
niti
ne
opazi
ne
,
in
boječ
se
,
da
bi
ga
ne
spravil
v
zadrego
,
če
bi
mu
izdal
svojo
navzočnost
,
gre
potihem
proti
vratom
ter
se
hoče
izmuzniti
.
A
ko
je
bil
baš
na
tem
,
da
izgine
,
zakliče
konzul
:
»
Hej
,
Andrej
,
čakaj
še
malo
,
hahaha
!
..
Steklenico
šampanjca
postavi
še
pred
me
,
hahaha
...
čuješ
—
steklenico
šampanjca
!
..
Potem
pa
pojdi
spat
...
vsi
pojdite
spat
,
samo
tisto
našo
novo
služkinjo
pošlji
semkaj
,
zakaj
v
moji
spalnici
še
ni
vse
v
redu
,
hahaha
!
«
Strežnik
postavi
steklenico
šampanjca
na
mizo
in
odide
.
Kmalu
na
to
stopi
Rezika
v
sobo
,
plaha
in
boječa
,
pa
zaspana
,
da
ji
je
glava
po
sili
lezla
na
prsi
.
»
Stopi
bliže
,
srce
moje
!
«
jo
nagovori
,
smeje
se
,
konzul
,
ko
je
bila
obstala
sredi
sobe
,
pričakujoč
ukaza
.
»
Le
še
bliže
,
prav
semkaj
k
meni
,
da
se
laglje
pomeniva
!
«
In
ko
se
je
le
še
obotavljala
,
stopiti
prav
tik
njega
,
skloni
se
proti
njej
,
jo
ulovi
za
roko
in
jo
potegne
k
sebi
.
»
Tako
,
vidiš
,
tu
te
hočem
imeti
...
«
Izrekši
upre
vanjo
svoje
žive
,
od
smeha
solzne
oči
ter
ji
položi
roko
okoli
pasa
.
Deklica
pa
zdrhti
,
in
kri
ji
zalije
lica
.
»
Vi
želite
?
«
vpraša
strahoma
.
On
pa
nalije
dve
čaši
s
svojo
ne
več
sigurno
roko
in
reče
:
»
Tu
pij
na
moje
zdravje
!
..
Moj
rojstni
dan
je
danes
,
znaš
,
in
danes
mora
piti
vse
na
moje
zdravje
!
..
Trčiva
!
«
Ni
si
upala
odreči
.
Bil
je
zmeraj
tako
dober
z
njo
,
in
nerada
bi
ga
bila
žalila
.
Pila
je
,
a
izkušala
ob
enem
oprostiti
se
njegove
roke
.
Toda
on
se
je
je
oprijel
še
trdneje
ter
jo
silil
:
»
Premalo
si
pila
,
to
ne
velja
!
..
Bolj
pij
,
bolj
,
poln
kozarec
izpij
,
tako
,
vidiš
,
kakor
sem
izpil
jaz
!
«
In
res
je
pila
,
boječ
se
,
da
bi
se
mu
ne
zamerila
.
»
Aj
tako
,
vidiš
!
..
Zdaj
te
imam
rad
!
..
To
te
stori
ognjevito
,
grlica
moja
!
«
»
Toda
zdaj
mi
povejte
,
kaj
mi
je
še
storiti
,
ker
sem
že
trudna
...
«
opozori
Rezika
,
zakaj
bilo
ji
je
vendar
nekam
tesno
poleg
njega
.
»
In
šla
bi
rada
spat
,
seveda
!
«
pristavi
on
,
norčuje
se
.
»
No
,
le
malce
še
potrpi
,
potem
pa
greva
oba
!
...
Samo
en
kozarček
izpijeva
še
vsak
...
«
»
Ne
,
jaz
nikakor
ne
!
«
ugovarja
Rezika
.
»
Pač
,
pač
!
«
odvrne
on
,
natoči
spet
kozarca
ter
se
je
oklene
z
obema
rokama
.
Nje
pa
se
je
začel
lotevati
občutek
,
kakor
tistikrat
v
Trstu
,
ko
je
morala
iti
ponoči
gospodarju
odpirat
vrata
in
ko
jo
je
bil
prijel
za
roko
,
občutek
,
ki
ji
je
pretresal
ves
život
.
A
tistikrat
se
je
bila
razsrdila
,
tistikrat
ji
je
bil
gnev
napolnil
srce
spričo
predrznega
napada
,
nocoj
pa
ji
je
bilo
tako
čudno
mehko
pri
srcu
!
..
Slutila
je
nevarnost
,
a
pogum
,
in
moč
sta
se
ji
bila
razpršila
kakor
pena
.
Trepetala
je
v
konzulovih
rokah
,
bala
se
ga
je
,
in
vendar
ji
je
bilo
tako
prijetno
ob
njegovi
strani
!
..
Vedela
je
,
da
bi
se
mu
morala
upreti
,
a
njena
volja
je
bila
slaba
,
onemogla
...
prevladovala
jo
je
neka
čudna
slast
,
ki
ji
je
bila
legla
po
vseh
udih
,
ki
jo
je
opojala
,
mamila
...
On
pa
se
je
veselil
njene
preplašenosti
,
njene
otrpelosti
,
veselil
tem
bolj
,
ker
je
smatral
to
za
resignacijo
in
vdanost
.
Sladko
se
ji
je
nasmejal
ter
ji
rekel
:
»
Srček
,
ozri
se
enkrat
vame
!
«
Nehote
ga
sluša
,
in
oči
ji
zastoje
na
njegovem
lepem
obrazu
.
On
pa
se
ji
nasmeje
še
ljubkeje
ter
jo
vpraša
:
»
No
,
kake
oči
imam
?
«
Ona
se
zgane
.
Dosedaj
je
občudovala
njegov
obraz
v
obče
,
a
zdaj
mu
pogleda
tudi
v
njegove
velike
,
plamteče
oči
.
Po
daljšem
molku
odgovori
:
»
Modre
!
«
»
Hahaha
,
kaj
ne
da
?
..
In
ti
?
«
»
Ne
vem
!
«
Bilo
jo
je
sram
,
in
povesila
je
oko
.
Konzul
se
zagrohota
na
vsa
usta
.
»
Ne
veš
?
..
Aj
,
ti
,
ti
...
da
tega
ne
veš
!
No
,
ti
pa
jaz
povem
!
..
Vidiš
,
srček
,
ti
imaš
pa
črne
!
Baš
nasprotne
od
mene
!
A
primerjajva
še
lase
!
Tvoji
so
plavi
,
moji
črni
!
..
Ni
mar
tako
?
..
Ti
imaš
torej
črne
oči
in
plave
lase
,
jaz
pa
črne
lase
in
modre
oči
!
..
Ali
ni
to
čudovito
?
..
Kaka
nasprotja
,
kaj
ne
da
—
a
nasprotja
imajo
zmeraj
privlačno
silo
!..
Ne
čutiš
ti
tega
?
«
Rezika
ga
je
komaj
poslušala
.
Bila
je
vsa
zamaknjena
v
njegov
lepi
obraz
.
Precej
prvič
,
ko
je
videla
svojega
novega
gospodarja
,
je
čutila
neko
nagnjenje
do
njega
,
ne
da
bi
si
ga
bila
mogla
razlagati
.
Zdaj
pa
ji
je
bilo
hkrati
vse
jasno
.
Konzul
je
bil
podoben
Albinu
!
..
Dozdaj
se
je
bila
vselej
le
mimogrede
ozrla
vanj
in
je
bila
pač
morda
zapazila
posamezne
podobnosti
,
toda
niso
ji
bile
prodrle
do
zavesti
;
zdaj
pa
,
ko
je
opazovala
njegov
obraz
natančneje
,
je
vedela
tudi
,
zakaj
se
je
njeno
srce
nagibalo
temu
človeku
.
In
čimdalje
mu
je
zrla
v
obraz
,
tem
bolj
je
strmela
,
tem
bolj
dvojila
,
je
li
to
res
,
ali
je
sama
prevara
...
Da
,
časih
se
ji
je
naravnost
zazdelo
,
da
je
Albin
poleg
nje
,
da
jo
on
objema
,
da
jo
on
pritiska
nase
.
In
zbudila
se
ji
je
preburna
želja
,
da
bi
mu
položila
roke
okrog
vrata
,
da
bi
mu
vrnila
objem
,
da
bi
se
razjokala
na
njegovih
prsih
...
Iz
njenih
sanjarij
jo
vzdrami
gospodarjev
glas
.
»
Zdaj
treba
pa
res
iti
spat
,
«
reče
in
vstane
.
Te
besede
jo
streznejo
.
Ne
,
to
ni
bil
Albinov
glas
.
Albin
je
govoril
mehkeje
,
prisrčneje
...
Duh
ji
preleti
hipoma
sto
milj
...
»
Kje
si
zdaj
,
Albin
,
kje
si
?
..
Ah
,
doline
in
gore
so
med
nama
,
reke
in
morje
in
—
Brigita
!
«
Ko
se
spomni
Brigite
,
jo
zaskeli
pri
srcu
,
in
srd
ji
napolni
prsi
do
nje
in
do
—
Albina
.
Ljubila
ga
je
,
a
da
jo
je
žrtvoval
Brigiti
,
tega
mu
ni
mogla
odpustiti
..
In
zbudi
se
ji
hkrati
maščevalnost
in
želja
,
da
bi
se
osvetila
.
V
svoje
misli
vtopljena
niti
zapazila
ni
,
kako
jo
je
privedel
konzul
do
zaves
,
ki
so
ločile
jedilnico
od
njegove
spalne
sobe
.
Ko
pa
se
zavese
razmaknejo
,
se
zave
zopet
,
a
le
na
pol
...
Medlovišnjeva
,
mračna
luč
je
bila
razlita
po
razkošno
opravljeni
spalnici
ter
je
zagrinjala
stene
in
pohištvo
v
čaroben
svit
.
Vonj
močnih
,
mamečih
dišav
,
ki
je
polnil
sobo
,
udari
Reziki
nasproti
ter
ji
leže
težko
na
trudno
glavo
,
da
se
je
začne
lotevati
omotica
.
»
Kaj
hočem
tu
?
«
vpraša
zmedena
kakor
v
sanjah
.
Kolena
so
se
ji
šibila
,
da
se
je
komaj
držala
pokoncu
.
On
pa
se
ji
je
le
smehljal
zapeljivo
,
lokavo
ter
jo
potiskal
rahlo
pred
sabo
naprej
.
In
šepetaje
ji
je
govoril
:
»
Čemu
izprašuješ
,
grlica
moja
?
..
Ali
ne
veš
,
da
te
imam
rad
,
ali
ne
veš
,
da
te
ljubim
?
«
»
Ne
,
ne
,
ne
!
«
je
vzklikala
ona
bolestno
ter
se
začela
upirati
.
»
Noč
je
,
pustite
me
,
da
grem
...
moj
Bog
!
«
»
Ali
srček
,
čemu
se
me
bojiš
?
..
Odkritosrčno
te
ljubim
,
verjemi
mi
to
!
«
Govoril
je
iskreno
in
jo
je
presrčno
objel
.
Nje
pa
se
je
lotil
nepopisen
boj
.
Misel
ji
je
izpodrivala
misel
,
in
čuti
so
se
menjavali
bliskoma
v
njenem
srcu
.
»
Ah
,
Albin
,
ali
vidiš
...
ali
vidiš
?
..
Ha
,
ti
pa
objemlješ
zdaj
Brigito
tako
!
—
In
neki
glas
ji
začne
prigovarjati
:
»
Maščuj
se
,
maščuj
se
!
..
Stori
to
,
kar
je
storil
on
!
..
Bodi
mu
nezvesta
!
«
»
Da
,
osvetim
se
,
osvetim
—
zdaj
se
osvetim
!
«
reče
sama
pri
sebi
.
In
postalo
ji
je
čudno
lehko
spričo
tega
sklepa
...
A
hipoma
se
ji
zbude
tudi
spet
pomisleki
...
»
Toda
za
kako
ceno
...
za
kako
ceno
zadostim
maščevalnosti
svojega
srca
?
«
se
vpraša
ter
se
ozre
v
konzula
.
Ta
pa
se
je
še
vedno
smehljal
,
in
njegov
pogled
je
počival
še
vedno
poželjivo
na
njej
...
»
Ha
,
ali
me
ne
ljubi
mar
?
..
Ali
ni
rekel
sam
tega
,
in
mu
