bilazavarovana
z
dohodki
od
kranjskih
mest
.
Te
dohodke
je
prepuščal
vojvoda
Leopold
soprogi
za
razne
troške
,
sedaj
o
vojnem
času
pa
je
bilo
treba
porabiti
vse
za
vojne
potrebščine
.
Virida
je
dajala
srčno
rada
svoje
dohodke
za
vojsko
,
ker
je
upala
,
da
se
dokonča
vojska
tudi
njej
v
srečo
in
njeni
družini
v
slavo
.
„
Z
denarjem
pač
ne
morejo
tako
hitro
potovati
,
kakor
potuje
sel
s
pismi
,
“
pripomni
gospica
Barbova
,
„
a
zdi
se
mi
vendar
,
da
se
Kranjci
obnašajo
leno
;
denar
so
zbirali
dolgo
in
neradi
ga
dadó
iz
roke
,
vojska
bo
prej
končana
,
nego
presvetli
vojvoda
dobi
denar
v
roke
.
“
Vojvodinja
je
pogledala
gospico
in
potem
kancelarja
,
vprašajoč
,
kaj
poreče
na
to
.
„
Izkušnja
v
teh
rečeh
mi
pravi
,
“
nadaljuje
grof
,
„
da
se
naša
vojska
ne
bo
končala
z
jedno
bitvijo
,
ampak
se
bo
vlekla
,
dokler
slednjič
jeden
izmed
nasprotnikov
ne
opeša
;
opeša
pa
vojskujoči
se
knez
največkrat
tedaj
,
kadar
mu
poide
denar
.
Tako
bo
najbrže
tudi
v
tej
vojski
.
Saj
v
resnici
se
vojujemo
več
let
sedaj
bolj
,
sedaj
manj
hudo
;
to
,
kar
se
godi
letos
,
je
le
jeden
prizor
v
celi
bojni
igri
.
Ni
se
nam
treba
torej
bati
,
da
bi
denar
ne
dosegel
svojega
namena
.
“
„
Dolgotrajna
vojna
bo
pa
tirjala
mnogo
stroškov
,
in
stanovi
jih
bodo
plačevali
neradi
,
“
omeni
vojvodinja
.
„
Ker
ima
vojvoda
veliko
vojsko
,
upam
,
da
zaslišimo
kmalu
o
odločilni
zmagi
nad
sovražniki
.
S
tem
se
bo
utrdil
mir
za
dalje
časa
.
In
mirú
nam
je
treba
,
da
si
naše
dežele
opomorejo
in
se
okrepčajo
,
“
tako
je
mirovno
govorila
Virida
,
ker
je
najbolj
želela
kmalu
zopet
imeti
doma
svojega
soproga
.
„
Morda
si
res
pridobi
naš
svetli
vojvoda
tako
zmago
,
dasi
je
jako
težko
potlačiti
z
jednim
mahljejem
nasprotnika
tako
,
da
si
ne
more
opomoči
na
leta
.
Ako
se
to
zgodi
sedaj
,
dobro
,
potem
si
prihranimo
denarja
za
druge
potrebe
.
“
„
Naši
junaki
se
povrnejo
domov
in
konec
bo
tega
tihega
in
žalostnega
življenja
na
dvoru
,
“
omeni
gospica
Barbova
.
„
In
junake
sprejmemo
slovesno
in
z
največjo
častjo
,
“
pristavi
Virida
.
Obe
se
spogledata
z
veseljem
,
toda
Virida
povesi
pogled
in
pomolči
nekaj
časa
,
kakor
bi
hotela
reči
:
„
Kdo
vé
,
kdaj
se
zgodi
to
!
“
Tako
se
je
vrtel
razgovor
o
vojvodu
,
o
vojski
,
o
vitezih
,
o
nadah
in
o
bodočnosti
.
Videlo
se
je
,
da
ima
vojvodinja
rada
tak
razgovor
,
da
je
zanjo
vsaj
začasna
tolažba
.
„
Poslednje
pismo
je
pisano
že
pred
sovražnikom
:
torej
je
pač
že
bila
bitva
.
O
da
bi
vedela
,
kako
se
je
končala
!
“
„
Male
praske
so
gotovo
že
bile
,
večjega
boja
pa
mislim
da
še
ni
bilo
.
V
onih
goratih
krajih
je
težko
dobiti
pripravnega
prostora
za
velike
čete
.
Zato
pričakujmo
le
takih
poročil
,
da
so
se
tukaj-le
počasi
umikali
Švicarji
,
tam
napadli
naše
iz
kakega
gozda
,
drugod
pa
bežali
,
in
kar
je
podobnih
vojnih
dogodkov
.
Polagoma
šele
bo
spretno
vodstvo
presvetlega
vojvoda
prisililo
sovražnika
do
boja
v
takem
kraju
,
kjer
bo
zanj
ugodna
prilika
za
večjo
in
odločilno
zmago
,
“
modroval
je
kancelar
.
Kancelar
je
pripovedoval
še
mnogo
o
neizmerno
visokih
švicarskih
gorah
,
na
katerih
je
vedno
sneg
,
govoril
o
Švicarjih
,
četudi
jih
ni
poznal
,
in
se
večkrat
začudil
,
kako
se
drznejo
ti
gorjanci
bojevati
se
s
tako
močnim
knezom
.
„
Oh
,
to
je
grozno
,
hoditi
po
teh
krajih
in
vedno
gledati
,
od
kod
prifrči
pušica
,
ali
prileti
sulica
,
ali
prigromi
toča
kamenja
na
glavo
!
Ubogi
naši
vitezi
v
teh
divjih
krajih
,
ko
nekateri
niso
bili
vajeni
drugega
,
kakor
svojih
lepih
grajščin
,
“
žalovala
je
gospica
Barbova
.
„
Vsakdo
ne
prenese
teh
naporov
,
a
za
mlade
viteze
ne
smé
to
biti
posebna
težava
,
ako
hočejo
biti
vredni
svojega
imena
.
Kar
se
mene
tiče
,
“
razkladal
je
kancelar
,
„
grem
rajši
v
boj
,
kjer
je
veliko
nevarnosti
,
kakor
pa
v
vojsko
,
v
kateri
se
malone
igrajo
.
“
No
—
resnica
je
bila
,
da
ne
bi
bil
šel
rad
v
noben
boj
.
Vojvodinja
je
poslušala
tiho
take
besede
;
njene
misli
so
se
mudile
pri
dragem
soprogu
v
daljnji
Švici
.
Videla
je
vse
nevarnosti
v
duhu
in
se
bala
za
njegovo
življenje
.
Hotela
bi
bila
imeti
peruti
in
poleteti
tje
ter
pogledati
,
kaj
dela
njen
Leopold
.
Tihi
,
globoki
vzdihi
so
naznanjali
,
da
trpi
močno
.
Kancelar
vstane
in
se
pokloni
;
tudi
vojvodinja
vstane
.
Gnalo
jo
je
iskat
boljše
tolažbe
in
utehe
.
Česar
pa
ne
morejo
dati
ljudje
,
to
daje
Bog
.
To
je
izkušala
tudi
Virida
,
ki
je
prav
v
poslednjem
času
mnogo
molila
,
in
tudi
danes
je
šla
v
grajsko
kapelo
ohrabrit
si
srce
in
napolnit
s
potrpežljivostjo
.
Vendar
jo
je
kmalu
zopet
prevzela
skrb
.
Hodila
je
plašno
po
gradu
in
po
vrtu
;
ozirala
se
je
,
kdaj
pride
kdo
s
poročilom
iz
vojske
.
Sinove
je
žalostno
pogledovala
,
in
če
so
jo
kaj
popraševali
,
odgovarjala
je
nekam
zmedeno
.
Trpela
je
,
a
to
trpljenje
je
čistilo
njeno
srce
.
Naslednje
dni
so
že
prinesli
nekateri
v
Gradec
glas
,
da
je
bila
velika
bitva
;
a
kdo
je
zmagal
,
ni
bilo
znano
.
Ti
so
trdili
,
da
so
zmagali
Švicarji
,
oni
,
da
naši
.
Te
govorice
niso
mogle
utolažiti
vojvodinje
,
trepetajoč
je
čakala
natančnih
poročil
.
Kar
dospe
poslanec
prav
z
bojišča
.
Resno
se
je
držal
,
nič
ni
govoril
;
oddal
je
pisma
kancelarju
in
odšel
v
družinske
prostore
,
da
dobi
pokrepčila
.
Sluge
in
služkinje
so
ga
zvedavo
izpraševali
o
novicah
,
pa
niso
zvedeli
ničesar
;
mož
je
odgovarjal
le
to
,
da
ni
dobro
in
da
bodo
kmalu
zvedeli
vse
.
Kancelar
je
prebral
pismo
in
kakor
okamenel
je
obsedel
v
naslonjaču
.
Polglasno
je
izgovarjal
:
„
Leopold
mrtev
,
vitezi
skoro
vsi
mrtvi
!
O
uboga
vojvodinja
,
nesrečna
Avstrija
!
“
Glas
o
došlem
poslancu
je
prišel
hipoma
Viridi
na
uho
.
Stresla
se
je
in
vprašala
:
„
Kako
je
?
“
a
vsi
so
molčali
in
zmajevali
,
češ
da
ne
vedó
.
Hitro
pošlje
vojvodinja
po
kancelarja
,
naj
ji
prinese
pisma
in
poroča
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Kamornik
odide
in
naznani
grofu
voljo
gospe
.
Počasi
je
vstal
in
se
odpravil
v
njene
dvorane
.
Ta
pot
mu
je
bila
zares
tako
težka
,
kakor
še
nobena
v
življenju
.
Vzel
je
pisma
in
šel
počasi
,
četudi
je
vedel
,
da
ga
težko
čaka
vojvodinja
.
Ko
vstopi
,
pomeri
ga
Virida
z
očmi
,
da
bi
spoznala
z
obraza
,
kako
je
.
Bled
in
potrt
je
bil
grof
,
a
premagoval
se
je
dokaj
in
se
kazal
mirnega
.
Tiho
ga
vpraša
vojvodinja
:
„
Govorite
,
kako
je
!
“
„
Ne
hudujte
se
nad
menoj
,
svetla
gospa
,
da
prinašam
neugodna
poročila
.
Bitva
se
je
že
vršila
,
pri
Sempahu
so
se
udarili
naši
s
sovražnikom
,
toda
sreča
jim
ni
bila
mila
:
bitva
je
izgubljena
za
vojvoda
.
“
Virida
je
omahnila
v
naslonjač
in
si
zakrila
obraz
z
rokama
.
Slišala
je
prvič
v
življenju
,
da
je
njen
mož
premagan
.
Globoki
vzdihljeji
so
se
izvijali
njenim
prsim
.
Grof
si
ni
upal
pripovedovati
naprej
,
dokler
ni
zahtevala
Virida
.
„
Padlo
je
dokaj
naših
vitezov
,
zakaj
bitva
je
bila
grozno
huda
.
“
Zopet
je
obstal
grof-kancelar
in
zrl
v
vojvodinjo
,
da
bi
spoznal
sam
,
koliko
sme
povedati
in
koliko
ne
.
Virida
se
kmalu
vzdrami
,
kakor
bi
jo
nekaj
prešinilo
.
Vstane
,
stopi
proti
kancelarju
in
vpraša
z
obupnim
glasom
:
„
Kaj
je
pa
z
vojvodom
?
Ali
je
živ
ali
mrtev
?
“
Grofa
je
kar
pretresel
ta
glas
,
in
vedenje
njeno
ga
je
navdalo
s
strahom
.
Ali
bi
povedal
resnico
,
ali
bi
za
sedaj
odložil
poročilo
...
vsa
državniška
spretnost
mu
je
tukaj
pomagala
malo
.
„
Povejte
,
povejte
!
“
silila
je
Virida
.
Tu
šine
kancelarju
v
glavo
navadna
tolažba
,
kakoršno
je
slišal
večkrat
ob
smrti
kakega
moža
:
„
Vojvodu
je
dobro
,
a
za
nas
je
slabo
,
svetla
gospa
.
“
„
Torej
je
mrtev
,
moj
Leopold
mrtev
?
Govorite
vendar
naravnost
,
kancelar
!
“
Grof
je
težko
dihal
,
obotavljal
se
je
,
pa
moralo
je
biti
,
zato
reče
jecljaje
:
„
Vojvoda
je
mrtev
,
padel
je
slavno
v
boju
.
“
To
je
bil
skoro
smrten
udarec
za
vojvodinjo
.
Njen
močni
duh
je
onemogel
.
Tema
jo
je
objela
in
padla
bi
bila
,
ko
bi
je
ne
bil
hipoma
prijel
kancelar
in
jo
polagoma
spravil
na
njen
naslonjač
.
Nato
je
odprl
vrata
in
glasno
poklical
dvorne
gospice
.
Hitro
je
priletelo
vse
polno
gospic
in
strežajev
;
poklicali
so
zdravnika
in
duhovnika
,
ker
so
se
bali
za
njeno
življenje
.
Po
gradu
je
zašumelo
,
da
je
vojvoda
padel
v
boju
in
da
je
bitva
izgubljena
.
Velika
žalost
se
je
polastila
vseh
,
splošno
jokanje
in
ihtenje
se
je
slišalo
.
Čutili
so
dvorniki
in
družina
,
da
se
bodo
godile
velike
premembe
.
Mlade
dvorjanke
so
se
stiskale
po
bogatih
sobanah
,
jokale
za
brati
ali
ženini
,
in
ugibale
,
kaj
pride
sedaj
.
Kmalu
so
prihiteli
k
materi
tudi
sinovi
.
Tudi
njihova
žalost
je
bila
nepopisna
.
Stali
so
poleg
nje
in
glasno
jokali
.
Oče
mrtev
in
mati
od
žalosti
malone
mrtva
!
Za
nekoliko
časa
odpre
Virida
oči
in
se
ozre
okrog
sebe
.
„
Kje
sem
,
kje
je
Leopold
,
kje
so
sinovi
?
Viljem
!
Kakšne
sanje
!
“
Zopet
se
je
zdelo
,
da
jo
objame
nesvestnost
,
a
veliko
število
navzočih
domačinov
jo
je
nekam
predramilo
.
Bila
je
smrtno
bleda
,
trpela
je
silno
.
Ko
začuje
še
jok
svojih
sinov
,
odrine
ji
ta
žalostni
prizor
spomin
vojvodove
smrti
.
Strastno
objame
starejšega
sina
Viljema
,
kakor
bi
hotela
s
tem
pregnati
vso
bridkost
in
se
utolažiti
zaradi
izgube
.
Drugi
sinovi
jo
obstopijo
bliže
in
se
oklenejo
matere
.
Sluge
in
dvorniki
so
se
nato
umaknili
,
in
mati
je
bila
sama
s
svojimi
otroki
.
„
Glejte
,
dragi
moji
,
“
vzdihne
vojvodinja
,
„
sedaj
smo
sirote
brez
očeta
,
brez
variha
!
Kaj
bo
z
nami
?
“
„
Ne
bojte
se
,
mati
,
“
izpregovori
Viljem
,
„
ako
treba
,
ostanem
jaz
doma
,
ali
pa
greste
z
menoj
v
Varšavo
;
tam
bodete
pri
meni
in
kraljeva
moč
vas
bode
čuvala
.
“
Tudi
drugi
sinovi
so
jo
tolažili
,
vsak
po
svoje
.
To
je
sicer
dobro
delo
njenemu
užaljenemu
srcu
,
a
bolečine
ni
mogla
pregnati
.
Trpljenje
ima
to
moč
,
da
ukloni
vsakega
človeka
,
naj
se
uda
rad
ali
nerad
.
Tudi
Virido
je
to
hudo
trpljenje
uklonilo
,
da
ni
vedela
,
za
kaj
bi
se
oprijela
,
kje
bi
iskala
pomoči
.
Na
Milan
ni
hotela
misliti
,
doma
pa
se
ji
je
kazala
le
turobna
bodočnost
,
zavita
v
mrak
negotovosti
.
Tu
se
je
spomnila
odličnega
duhovnika
Petra
,
katerega
prav
zarad
njegovega
moškega
vedenja
in
govorjenja
ni
marala
.
A
sedaj
ga
ni
bilo
.
Njeni
sinovi
?
Da
,
sedaj
so
njeni
,
a
sovražna
sila
ji
morda
ugrabi
tudi
to
podporo
.
Vsakdanja
opravila
in
posebne
skrbi
v
teh
razmerah
so
prisilile
vojvodinjo
,
da
je
začela
zopet
misliti
na
delo
in
gospodarstvo
.
Prva
skrb
ji
je
bila
,
da
bi
vojvodu
napravila
veličasten
pogreb
.
Grof
Kyburški
je
uredil
,
da
se
je
položilo
vojvodovo
truplo
začasno
v
Königsfeldenu
v
rakev
,
dokler
ne
dobi
določnih
povelj
z
Dunaja
ali
iz
Gradca
.
Virida
je
hotela
imeti
veliko
slavnost
,
dostojno
za
takega
moža
,
in
dvorniki
so
pristali
na
to
radovoljno
;
kar
pride
z
Dunaja
glas
od
vojvoda
,
da
prevzame
vitez
Walsee
,
avstrijski
deželni
glavar
,
vso
skrb
za
dostojen
pogreb
brata
Leopolda
.
Virido
je
nemilo
prijelo
to
poročilo
;
začutila
je
hipoma
ono
odvisnost
od
svaka
,
v
kateri
je
že
nekdaj
živela
tako
nerada
.
A
ker
je
bil
gospod
Walsee
plemenit
značaj
,
znal
je
ravnati
tako
modro
,
da
niti
čutila
ni
,
kdo
vodi
dotične
pogrebne
priprave
.
Res
je
bila
silno
pobita
,
ko
ni
mogla
spraviti
trupla
rajnega
soproga
domov
,
pa
udala
se
je
tudi
v
to
in
na
tihem
je
mislila
nanj
in
tudi
molila
.
Napravili
so
pa
v
Gradcu
vsaj
slovesno
mrtvaško
opravilo
.
Vojvodinja
,
knežiči
,
dvorjani
in
služabniki
so
molili
za
dušni
pokoj
vojvodov
.
Velike
premembe
je
napravila
smrt
Leopoldova
.
Kakor
duša
oživlja
telo
,
tako
je
oživljal
Leopold
svoj
grad
in
svojo
družino
,
svoje
uradnike
in
svoje
ljudstvo
.
Najbolj
ga
je
pogrešala
rodbina
.
Vojvodinja
je
v
mračne
misli
zatopljena
presedela
več
ur
v
samoti
in
prebdela
cele
noči
.
Glavni
steber
,
na
katerem
so
slonele
njene
lepe
nade
o
prihodnosti
,
zrušil
se
je
,
in
na
njegovih
razvalinah
plaka
mlada
vdova
.
Njen
soprog
,
kateremu
ni
bilo
skoro
najti
druga
med
vitezi
in
junaki
,
ne
tekmeca
med
knezi
,
njen
ljubljeni
soprog
počiva
v
grobu
.
Virida
je
sama
,
zapuščena
,
vdova
.
Tudi
sinovi
so
kazali
žalost
zaradi
smrti
;
nauki
niso
imeli
več
pravega
reda
,
igre
in
vaje
so
ponehale
,
vse
življenje
je
bilo
potrto
.
Precejšna
zmešnjava
pa
je
bila
med
strežniki
in
raznimi
posli
.
Mnogi
so
res
žalovali
,
ker
so
ljubili
svojega
gospoda
;
drugim
je
bilo
le
za
dobri
kruh
in
prijetno
življenje
.
V
gručah
so
postajali
in
se
pogovarjali
o
tem
,
kar
se
je
zgodilo
,
in
ugibali
,
kaj
pride
v
bodočnosti
.
Počasno
so
pohajali
sem
in
tje
za
svojimi
opravki
;
videlo
se
je
,
kakor
bi
bila
ponehala
moč
,
ki
je
gonila
vse
dele
in
ude
tega
telesa
.
Največje
težave
so
nastale
pri
višjih
dvornih
dostojanstvih
in
uradih
.
Kancelar
,
star
mož
,
je
bil
udan
svojemu
gospodu
in
v
resnici
mu
je
bilo
žal
,
da
ga
je
izgubil
,
vendar
pa
je
tudi
ljubil
svoje
lepo
in
bogato
dostojanstvo
,
katero
je
zaradi
smrti
vojvodove
prišlo
v
nevarnost
.
V
jednakem
položaju
so
bili
drugi
dvorni
dostojanstveniki
in
uradniki
,
in
treba
je
bilo
urno
se
domeniti
,
kaj
je
storiti
,
da
jih
ne
prestraši
kaka
nagla
prememba
vlade
.
Kmalu
po
cerkvenih
slovesnostih
v
spomin
pokojnemu
vojvodu
so
se
zbrali
vsi
dvorni
veljaki
in
višji
uradniki
v
posvetovanje
.
Bilo
jih
je
lepo
število
,
pa
vsem
se
je
poznala
skrb
zastran
bodočnosti
.
Kancelar
jih
nagovori
počasi
:
„
Gospodje
,
tovariši
moji
!
Žalostna
dogodba
je
znana
vam
vsem
,
in
vidim
vam
na
obrazih
,
kako
vas
je
potrla
.
Iz
tega
sodim
o
veliki
ljubezni
in
zvesti
udanosti
do
umrlega
gospoda
.
Vekomaj
ne
izgine
njegov
spomin
iz
našega
srca
.
A
smrt
vojvodova
ima
še
druge
nasledke
,
katere
moramo
takoj
danes
premisliti
.
Znane
so
vam
,
gospodje
,
hišne
postave
avstrijske
habsburške
rodovine
,
po
katerih
je
najstarejši
sin-vojvoda
vladar
,
drugi
pa
so
le
njegovi
pomočniki
.
Pri
nas
je
knežič
Viljem
najstarejši
in
njemu
pripada
vladarstvo
.
Toda
knežič
je
mladoleten
in
ne
more
osebno
vladati
.
Kdo
torej
prevzame
mesto
njega
dejansko
gospodarstvo
?
Postava
zopet
določuje
,
da
najstarejši
brat-vojvoda
,
torej
pri
nas
vojvoda
Albreht
z
Dunaja
.
Kaj
bo
pa
potem
z
nami
?
Vojvoda
Albreht
bo
ali
obdržal
vse
urade
in
dvorna
dostojanstva
do
polnoletnosti
Viljemove
,
ali
pa
bo
postavil
svojega
namestnika
,
kateri
bo
brez
vseh
dejanskih
dvornih
uradov
v
njegovem
imenu
vodil
vlado
.
Sicer
bodo
tudi
v
tem
slučaju
potrebovali
nekoliko
uradnikov
,
a
vseh
ne
,
in
katere
bodo
izbrali
,
tega
ne
vé
nihče
.
Mislim
,
da
se
obrne
vojvoda
name
,
da
mu
svetujem
,
kako
naj
ukrene
.
In
prav
za
ta
slučaj
bi
rad
vedel
vaše
mnenje
,
hočete
li
služiti
novemu
vojvodu
,
ali
se
poslovite
od
dvorskega
življenja
.
“
Oglasi
se
dvorni
točaj
in
pravi
:
„
Znano
je
,
da
je
vojvoda
Albreht
mož
varčen
in
skromen
,
zato
gotovo
ne
obdrži
vseh
uradnikov
v
službi
;
oni
,
kateri
imajo
večjo
plačo
,
tisti
bodo
gotovo
odpuščeni
najpreje
.
Zakaj
vojvoda-vladar
ima
pravico
do
pol
večjih
dohodkov
iz
vsega
posestva
ob
času
vlade
,
kakor
drugi
vojvodi
.
Ako
torej
zmanjša
stroške
,
povikša
dohodke
in
tako
tudi
svoj
delež
znatno
.
Potemtakem
treba
,
da
se
pripravimo
za
odhod
vsi
tisti
,
ki
imamo
dobre
službe
.
“
„
Ne
ugovarjam
,
dvornemu
točaju
,
“
začne
dvorni
maršal
,
„
saj
je
znano
,
da
ima
bister
um
in
ostro
razsodnost
;
vendar
mislim
,
da
bo
še
kaj
drugega
odločevalo
preje
in
bolj
,
kakor
visoka
plača
.
Gospodje
,
kateri
ste
že
dalje
časa
na
dvoru
,
spominjate
se
,
kako
so
se
vršile
razne
delitve
in
sicer
ne
posebno
po
volji
vojvoda
Albrehta
.
Umrli
vojvoda
Leopold
je
imel
dobre
svetovalce
in
krepke
pomagače
,
kateri
so
znali
Albrehtu
tudi
zobe
pokazati
,
ako
ni
šlo
drugače
.
Ti
so
bili
rajnemu
gospodu
najtrdnejša
podpora
.
Ti
možje
,
kolikor
jih
je
še
živih
in
v
službi
,
niso
pri
vojvodu
dobro
zaznamovani
;
težko
,
da
bi
ostali
v
službi
kot
njegovi
svetovalci
in
zaupni
možje
.
Ako
torej
komu
kaj
vest
očita
,
naj
nekoliko
misli
o
odpustu
.
“
Tako
so
se
razgovarjali
o
negotovi
bodočnosti
,
boječ
se
za
svoje
službe
.
Trdnega
pa
niso
mogli
skleniti
ničesar
.
Ločili
so
se
z
besedo
,
da
bodo
složno
delali
in
podpirali
drug
drugega
.
Virida
je
opazila
,
da
se
je
obrnilo
mnogo
na
slabše
,
zlasti
pri
gospodih
,
kateri
so
bili
mnogo
hladnejši
proti
njej
in
nič
več
tako
pokorni
kakor
nekdaj
.
Opravila
so
odlašali
in
ji
prigovarjali
,
da
je
treba
premisliti
in
počakati
,
vmes
pa
govorili
,
da
ne
vedó
,
kako
bi
ravnali
in
komu
bi
bili
pokorni
.
Vojvodinjo
je
to
bolelo
,
zlasti
,
ker
so
bili
med
temi
gospodi
možje
,
za
katere
se
je
nekdaj
potegovala
,
večkrat
celó
zoper
voljo
svojega
soproga
,
a
sedaj
nimajo
več
srčnosti
in
ne
hvaležnosti
,
da
bi
jo
branili
.
Spoznala
je
resničnost
starega
pregovora
,
da
v
nesreči
se
pokaže
pravi
prijatelj
.
Kako
so
se
ji
prej
prilizovali
,
da
so
zlezli
v
visoke
službe
in
častne
stopinje
,
sedaj
pa
se
bojé
pokazati
,
da
so
njeni
prijatelji
,
da
,
celó
pripravljeni
so
zatajiti
jo
,
da
sami
sebe
rešijo
!
Bile
so
pač
izjeme
med
njimi
,
pa
največ
med
tistimi
,
na
katere
se
je
nekdaj
vojvodinja
najmanj
ozirala
.
Tako
se
je
prepričala
,
da
je
mnogokrat
sodila
ljudi
prav
napačno
.
Ko
je
Virida
jela
okušati
grenkobo
vdovskega
stanú
,
pripravljale
so
se
razne
premembe
v
vladi
.
Ob
času
njene
poroke
—
o
,
kje
je
tisti
čas
!
—
je
postal
vojvoda
Albreht
jerob
rajnega
Leopolda
,
sedaj
pa
je
postal
jerob
njegovih
sinov
.
Nepričakovano
je
prišlo
za
Albrehta
to
,
zato
je
dolgo
premišljal
,
kaj
bi
storil
.
Posegel
je
po
raznih
pogodbah
prejšnjih
let
in
prebiral
,
kako
je
bilo
nekdaj
,
našel
je
to
in
ono
,
kar
je
dobrovoljno
potrdil
,
a
naletel
je
tudi
na
reči
in
na
imena
,
katera
so
mu
vzbujala
neprijetne
spomine
.
Večkrat
mu
je
hotela
vzkipeti
jeza
zaradi
nasilstva
in
krivice
,
kakor
je
mislil
.
Črno
so
bili
zapisani
nekateri
vojvodovi
pristaši
in
sedanji
velikaši
na
Viridinem
dvoru
.
„
S
temi
ljudmi
imam
sedaj
zopet
opraviti
,
“
govoril
je
s
seboj
,
„
seveda
v
precèj
drugačnih
razmerah
.
Radoveden
sem
,
kako
se
bodo
vêdli
proti
meni
.
Ali
še
živi
tista
mogočnost
in
neupogljivost
v
njih
,
kakor
pred
leti
,
ali
so
se
pa
kaj
unesli
?
Kazali
sicer
tega
niso
zadnji
čas
,
pa
sedaj
,
ko
ni
Leopolda
več
,
tudi
srčnosti
ne
bo
več
.
Potrpimo
še
malo
,
saj
bodo
kmalu
pokazali
svojo
barvo
,
ko
pridemo
skupaj
in
si
pogledamo
v
oči
!
Lotiti
se
moram
te
sicer
sitne
stvari
,
a
ravnal
bom
mirno
in
previdno
,
pa
tudi
odločno
in
pravično
.
“
Potem
je
nadaljeval
:
„
Najprej
je
tu
gospa
vojvodinja-vdova
Virida
.
Ta
je
bila
pač
visoka
gospa
svoje
dni
.
Spominjam
se
še
dobro
,
kako
nam
je
kljubovala
,
dokler
je
bila
pri
nas
na
Dunaju
;
saj
sem
ji
bil
komaj
vreden
pogleda
in
poleg
njenega
Leopolda
sem
ji
bil
le
pritlikavec
.
No
,
sedaj
pa
naj
bom
njen
v
arih
in
jerob
njenih
knežičev
!
To
je
pač
čudna
reč
,
in
sam
ne
vem
,
kako
je
to
prišlo
in
kako
se
bo
razšlo
.
Osebno
ne
maram
imeti
opraviti
ž
njo
.
Žaliti
je
nečem
,
a
molčé
bi
tudi
ne
maral
več
prenašati
njene
ošabnosti
.
Najbolje
,
da
imenujem
mesto
sebe
komisarja
,
kateri
bo
vodil
vse
obravnave
in
tudi
vladal
v
mojem
imenu
.
Treba
bo
za
to
moža
,
izkušenega
in
trdnega
,
kateri
se
ne
bo
ustrašil
njenih
očij
in
se
ne
dal
omehčati
od
njenih
priliznjenih
besedij
.
Koga
bi
postavil
?
Walsee
je
premehak
,
Drachenburg
je
prehiter
,
napravil
bi
mi
sitnosti
.
Najboljši
bi
bil
pač
—
Celjan
,
samo
,
da
bi
se
hotel
v
to
udati
.
Pa
,
saj
ga
lahko
vprašam
,
ker
je
sedaj
na
Dunaju
.
V
boj
z
Leopoldom
ni
maral
,
no
,
tako
si
je
vsaj
ohranil
življenje
.
Močen
in
neupogljiv
junak
je
,
pa
tudi
razumen
mož
.
Z
Virido
si
res
nista
dobra
,
pa
to
je
zame
ravno
v
prid
;
njega
ne
spravi
na
svojo
stran
.
Če
ji
pové
kako
bolj
ostro
,
kaj
morem
jaz
za
to
!
Škodilo
ji
ne
bo
,
ako
zvé
tudi
resnico
,
saj
je
prilizovanj
že
itak
slišala
dovolj
.
Da
,
tega
povabim
,
in
vlada
bo
v
najboljših
rokah
.
Dam
mu
navodila
,
sicer
pa
naj
ravna
po
svoje
.
“
Še
tisti
dan
je
dal
vojvoda
Albreht
poklicati
grofa
Hermana
k
sebi
in
ga
nagovoril
prav
prijazno
,
naj
prevzame
nalogo
vrhovnega
komisarja
v
Leopoldovih
deželah
.
Grofu
je
ta
ponudba
mrzela
iz
početka
.
Nikdar
mu
ni
bila
všeč
vojvodinja
,
dasi
je
bil
z
Leopoldom
dober
.
Na
Leopoldovem
dvoru
je
bil
le
malokdaj
,
le
ob
večjih
sprejemih
,
in
še
tedaj
je
občeval
z
dvorjani
le
toliko
,
kolikor
je
bilo
neobhodno
potrebno
.
Sedaj
pa
naj
bi
bil
tako
blizu
te
zoperne
ženske
,
njen
varih
in
oskrbnik
!
„
Svetli
vojvoda
,
to
ni
zame
,
“
odvrnil
je
kratko
Celjan
po
nekolikem
pomisleku
.
A
ko
mu
je
vojvoda
obetal
svoje
prijateljstvo
in
razne
ugodnosti
,
in
ko
se
je
nekako
dotaknil
še
njegovih
skrivnih
željá
,
udal
se
je
grof
in
je
obljubil
,
da
prevzame
ta
posel
.
Kmalu
so
mu
napravili
na
Dunaju
potrebna
pisma
,
in
ž
njimi
oborožen
je
šel
grof
Herman
s
precejšnjim
spremstvom
čez
sneženi
Semernik
—
bilo
je
začetkom
zime
—
v
Gradec
,
da
tam
prevzame
vlado
v
vojvodovem
imenu
.
V
Gradcu
so
med
tem
na
dvoru
željno
pričakovali
,
kako
se
bode
zasukalo
.
Dvorjani
so
si
dajali
skrivna
znamenja
,
uradniki
so
se
držali
modro
,
češ
,
tako
smo
pripravljeni
za
vse
slučaje
.
Vojvodinja-vdova
je
sicer
tudi
vedela
,
da
ima
svak
Albreht
postavno
pravico
prevzeti
jerobstvo
njenih
otrók
in
vlado
njihovih
dežel
,
pa
mislila
je
tudi
,
da
najbrž
do
tega
ne
pride
,
ker
je
imel
Albreht
že
prvikrat
veliko
težav
z
jerobstvom
,
in
ker
bo
njen
prvorojenec
Viljem
kmalu
polnoleten
.
Za
nekoliko
mesecev
se
pa
svak
pač
ne
bo
hotel
mešati
v
ptujo
vlado
.
Že
je
naredila
lep
načrt
za
prihodno
delovanje
,
sestavila
je
oklic
do
svojih
dvornikov
in
uradnikov
,
v
katerem
je
knežiča
Viljema
razglasila
za
vojvoda
,
sebe
pa
za
vladarico
,
dokler
ne
doraste
sin
.
Dvornikom
je
sicer
to
ugajalo
,
vendar
si
niso
upali
temu
glasno
pritrditi
,
ker
nevarnost
zanje
še
ni
bila
minula
.
Čuli
so
se
z
Dunaja
razni
glasovi
,
kaj
namenja
Albreht
,
a
doslej
se
ni
bil
potrdil
še
nobeden
.
Virida
je
preudarjala
s
kancelarjem
,
kaj
bi
ukazala
raznim
deželnim
glavarjem
in
namestnikom
,
kako
utrdila
gospodarstvo
,
kaj
storila
z
vojsko
proti
Švicarjem
in
druge
take
stvari
.
Naročila
mu
je
,
naj
izdela
načrt
vseh
teh
opravil
in
ga
v
kratkem
predloži
njej
v
potrdilo
.
—
Šola
za
knežiče
se
je
nadaljevala
,
vendar
je
dohajal
Viljem
,
kot
sovladar
,
k
posvetovanju
.
Vse
je
kazalo
,
da
se
utrdi
nekaka
začasna
vlada
dotlej
,
dokler
bi
je
ne
prevzel
Viljem
.
Kar
dospe
z
Dunaja
pismo
do
kancelarja
s
to-le
vsebino
:
Ker
mi
hišne
postave
nakladajo
varstvo
mladoletnih
sinov
rajnega
brata
Leopolda
in
izročujejo
vlado
v
njegovih
deželah
,
štejem
si
v
dolžnost
,
da
to
nalogo
dejansko
prevzamem
in
kar
najbolje
izpolnim
.
Dobro
sem
premislil
s
svojimi
svetovalci
,
kako
bi
se
to
zgodilo
najbolje
.
Sklenil
in
ukrenil
sem
to-le
:
Z
dnem
bratove
smrti
prevzemam
varstvo
njegovih
sinov
,
svojih
stričnikov
:
Viljema
,
Leopolda
,
Ernesta
in
Friderika
.
Kar
se
tiče
njihove
izobrazbe
,
pridržujem
si
sam
pravico
,
da
o
tem
določim
potrebna
vodila
pozneje
.
Dalje
naznanim
z
oklicem
do
deželnih
stanov
vseh
avstrijskih
pokrajin
,
da
prevzemam
vlado
do
polnoletnosti
vojvoda
Viljema
.
Vsi
deželni
glavarji
in
namestniki
morajo
priseči
zvestobo
meni
in
mojim
namestnikom
.
Vladne
posle
prevzame
moj
posebni
komisar
,
kateri
se
bo
izkazal
s
potrebnimi
pismi
in
pooblastili
.
Moja
volja
je
,
da
greste
komisarju
pri
njegovem
poslovanju
na
roko
in
ga
v
vsem
slušate
.
Naznanite
to
tudi
vojvodinji-vdovi
Viridi
in
komur
je
še
treba
vedeti
.
Dano
na
Dunaju
15.
listopada
1386.
Albreht
.
„
Tako
je
torej
prišlo
,
česar
sem
se
bal
.
Vlado
prevzame
vojvoda
,
in
Virida
bo
morala
pustiti
vse
svoje
načrte
in
naklepe
.
Uboga
vojvodinja
!
“
Kancelar
je
vzel
pismo
,
šel
počasi
skoz
pisarne
in
skrivnostno
povedal
uradnikom
,
kaj
ima
v
rokah
.
Ko
je
prišel
do
vojvodinjinih
sob
,
pustili
so
ga
takoj
noter
,
ker
je
vojvodinja
že
pričakovala
njegovih
načrtov
.
Ko
vstopi
kancelar
in
se
pokloni
vojvodinji
,
vpraša
ga
hitro
:
„
Ali
ste
izgotovili
vse
,
kakor
vam
je
bilo
naročeno
?
“
„
Dogotovil
,
presvetla
gospa
,
tudi
vam
pokladam
vse
to
v
potrdilo
;
toda
tega
ne
moremo
več
izvêsti
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
„
Dobil
sem
,
svetlost
,
prav
sedaj-le
pismo
od
vojvoda
Albrehta
na
Dunaju
,
v
katerem
mi
naznanja
,
da
prevzema
varstvo
mladih
knezov
in
vlado
pokrajin
v
svojo
roko
in
da
nam
pošlje
v
kratkem
svojega
komisarja
za
namestnika
.
Tu-le
je
vojvodovo
pismo
.
“
Virida
je
gledala
sedaj
pismo
,
sedaj
kancelarja
in
je
med
tem
krotila
svojo
nevoljo
in
vzburjenost
.
Vzela
je
pismo
v
roke
in
je
pazno
prebrala
.
„
Naj
poskusi
,
svak
,
naj
!
Saj
dolgo
ga
ne
bo
veljalo
.
Malo
več
nego
leto
dnij
—
in
Viljem
je
polnoleten
,
vlado
prevzame
sam
.
Za
ta
kratki
čas
bi
pač
ne
bilo
treba
preminjati
vlade
.
Ako
pa
misli
vojvoda
izkoristiti
te
okoliščine
zase
,
potem
mu
bomo
prečrtali
račune
.
Branila
bom
pravice
svoje
in
svojih
otrók
in
nadejam
se
,
da
najdem
srčnih
mož
,
kateri
bodo
podpirali
mene
in
otroke
.
Naj
pride
torej
,
kadar
hoče
,
ne
bojimo
se
.
“
Načrt
za
vladanje
ob
času
mladoletnosti
je
ostal
tamkaj
na
mizi
;
ni
se
več
govorilo
o
njem
.
Virida
pa
se
je
zamislila
v
to
,
kar
je
slišala
.
Na
vseh
straneh
je
iskala
,
kaj
bi
se
dalo
storiti
nasproti
tej
naredbi
,
pa
ni
našla
nič
pripravnega
.
Tudi
kancelar
ji
ni
vedel
reči
drugega
kakor
to
,
da
treba
čakati
,
dokler
ne
pride
komisar
.
To
je
bila
slaba
tolažba
,
in
vojvodinja
je
iskala
boljših
pomočkov
.
Stanove
klicati
in
jih
prositi
pomoči
,
ne
gre
.
Preveč
so
še
v
spominu
zadnja
vojna
in
padli
vitezi
,
zato
se
je
bilo
bati
popolnoma
neugodnih
sklepov
.
S
silo
upreti
se
tudi
ne
more
,
ker
nima
ne
vojske
,
ne
denarja
.
Nič
ni
mogla
določnega
ukreniti
,
a
to
je
sklenila
,
da
se
ne
pusti
nič
omejiti
,
in
ako
bi
ne
imela
drugega
orožja
,
ostane
ji
tihi
užaljeni
ponos
proti
svakovim
naredbam
.
Mladi
knezi
so
sprejeli
to
novico
dokaj
hladnokrvno
.
Mlajši
trije
so
se
celó
veselili
strica
,
le
Viljemu
se
je
zdelo
,
da
bi
mu
mogel
delati
zapreke
,
kakor
je
slišal
od
matere
;
a
skrbelo
ga
to
ni
nikakor
preveč
.
Vse
je
bilo
radovedno
,
kdo
bo
novi
komisar
.
Ugibali
so
tega
in
onega
,
a
pravega
nihče
ni
vedel
.
Bilo
je
zopet
zimsko
jutro
,
kakor
pred
letom
,
ko
je
došlo
poročilo
o
Barnabovi
smrti
,
ko
prijaha
v
mesto
večji
oddelek
vojaštva
in
nekoliko
vitezov
,
njim
na
čelu
pa
grof
Herman
Celjski
.
„
Kaj
pomenja
to
?
Grof
Herman
nima
navade
hoditi
v
posete
,
ako
ni
posebej
povabljen
.
Da
bi
sedaj
premenil
svojo
navado
zaradi
lepe
vdove
,
tega
ne
verujem
.
“
S
temi
ne
preveč
dovtipnimi
besedami
se
je
obrnil
vrhovni
dvorni
maršal
do
kancelarja
,
ko
sta
,
stoječ
pri
oknu
,
gledala
na
došle
jezdece
.
„
Ta
prihod
pomenja
novo
vlado
;
ne
motim
se
,
“
pravi
kancelar
.
„
In
Celjan
da
bi
bil
komisar
?
To
ne
more
biti
.
Herman
je
persona
ingrata
na
dvoru
;
to
bi
moral
Albreht
vedeti
,
“
poprime
besedo
maršal
.
„
E
,
kdo
ve
,
ali
ni
tako
naredil
ravno
zaradi
tega
.
“
„
Ne
verjamem
.
“
„
Počakajte
,
takoj
bova
slišala
.
“
Spremstvo
grofovo
je
ostalo
zunaj
pred
vrati
.
Straže
so
mu
napravile
običajno
čast
,
in
grof
z
nekaterimi
vitezi
je
šel
v
grad
.
Tu
je
takoj
poklical
kancelarja
ter
se
mu
predstavil
kot
vojvodov
komisar
in
mu
izročil
dotični
vojvodov
ukaz
.
Kancelar
se
je
skoro
do
tal
priklonil
mogočnemu
grofu
,
ta
pa
se
ni
brigal
za
to
in
njegove
besede
.
Bolj
ga
je
gnalo
,
da
obišče
Virido
in
ji
razloži
svoj
posel
.
Virida
se
je
močno
ustrašila
,
ko
je
to
slišala
.
„
Grof
Herman
,
vojvodov
komisar
in
moj
varih
,
oh
,
joj
meni
!
“
Bliskoma
je
pregledala
v
duhu
vse
od
prvega
trenutka
,
ko
ga
je
spoznala
v
Milanu
,
do
tega
trenutka
;
čutila
je
,
kako
ji
je
bil
vedno
zopern
,
kako
nasproten
,
in
sedaj
je
skoro
njen
gospod
!
Prvi
hip
je
hotela
odkloniti
sprejem
in
nič
občevati
ž
njim
,
a
hladni
razum
in
kancelarjev
svèt
sta
jo
zmodrila
,
da
je
privolila
sprejeti
ga
.
A
sprejeti
ga
je
hotela
kakor
vojvodinja
z
vsem
sijajem
na
prestolu
,
sredi
dvorjanov
in
mladih
knezov
.
Določila
je
,
kar
je
bilo
treba
za
sprejem
,
in
ukazala
dvornemu
maršalu
,
naj
uredi
vse
po
navadnem
običaju
.
Ob
določeni
uri
je
bilo
vse
pripravljeno
.
Virida
je
sedela
na
vojvodskem
prestolu
,
na
desni
in
na
levi
njeni
sinovi
,
okrog
prestola
pa
so
stali
najvišji
dvorniki
in
uradniki
in
spremstvo
njeno
.
Prišla
je
v
žalni
,
vendar
krasni
obleki
.
Dvorni
maršal
pripelje
grofa
Hermana
in
njegove
spremljevalce
viteze
,
in
jih
predstavi
vojvodinji-vdovi
.
Tudi
komisar
in
spremljevalci
so
bili
v
izbornih
opravah
.
Po
dostojnem
pozdravu
ji
je
izročil
grof
Herman
vojvodsko
pismo
,
katero
je
slovesno
prečital
kancelar
.
Neprijetna
tišina
je
zavladala
po
dvorani
,
nestrpno
so
čakali
,
kaj
se
bo
zgodilo
.
Kar
vstane
Virida
na
prestolu
in
ogovori
grofa
Hermana
in
navzoče
veljake
:
„
Vsak
čas
zvesti
vitezi
in
gospodje
!
Resen
in
težak
je
ta
trenutek
zame
,
zapuščeno
vdovo
rajnega
vojvoda
Leopolda
,
resen
je
za
te
njegove
osirotele
sinove
,
resen
za
celo
Avstrijo
,
vojvodovo
deželo
.
Poznali
ste
rajnega
vojvoda
.
Koliko
se
je
trudil
,
koliko
delal
in
boril
,
da
osreči
svoje
ljudstvo
,
da
proslavi
svojo
Avstrijo
!
Saj
ste
ž
njim
delali
in
trpeli
tadi
vi.
Kar
je
napravil
in
ustanovil
,
to
ni
samo
njegovo
delo
,
to
je
tudi
sad
vašega
truda
.
Zapustil
nas
je
prerano
,
a
zapustil
v
nadi
,
da
bomo
spoštovali
to
,
kar
je
napravil
,
da
bomo
ohranili
,
kar
je
pridobil
.
Po
postavi
in
pravici
je
njegov
najstarejši
sin
Viljem
dedič
njegovega
imetja
.
Leopoldova
volja
je
bila
,
da
prevzame
on
celo
in
neprikrajšano
očetovo
posest
.
Slišali
pa
ste
prej-le
ukaz
mojega
svaka
,
vojvoda
Albrehta
,
ki
mi
naznanja
,
da
prevzema
vlado
in
gospodarstvo
Leopoldovih
dežel
sam
v
svojo
roko
,
in
nam
pošilja
komisarja
za
svojega
namestnika
.
Ali
je
bilo
potrebno
,
ali
ne
,
o
tem
sodite
sami
.
Nekoliko
časa
bi
bili
že
prebili
in
preživeli
po
stari
šegi
in
navadi
.
Svojo
skrb
bi
nam
bil
mogel
naš
svak
pokazati
tudi
na
drug
način
.
Toda
on
ima
le
osebno
mržnjo
do
mene
,
in
sedaj
ima
priliko
pokazati
mi
,
da
sem
odvisna
in
da
je
v
njegovih
rokah
sreča
in
gorjé
moje
in
mojih
otrók
.
To
je
prvi
vzrok
te
nepotrebne
prenaredbe
,
kar
pa
res
ne
hvali
državniške
modrosti
vojvoda
Albrehta
in
njegovih
svetovalcev
.
Morebiti
ima
gospod
vojvoda
Albreht
tudi
še
namen
okoristiti
se
med
tem
časom
na
stroške
teh
sirot
.
A
rečem
vam
,
da
jih
bom
branila
na
vso
moč
,
vi
mi
pa
gotovo
vsi
kot
jeden
mož
pomorete
.
Da
,
pomorete
mi
,
to
upam
trdno
in
rotim
vas
ob
spominu
rajnega
vojvoda
Leopolda
.
“
To
rekši
,
je
sedla
na
prestol
in
srčno
je
gledala
po
dvorani
.
Govor
njen
je
osupnil
vse
zbrane
gospode
.
Spogledovali
so
se
,
kakor
bi
popraševali
drug
drugega
,
kaj
bi
na
to
rekli
ali
storili
.
Čutili
so
vsi
,
da
je
v
tej
ženski
čudovita
moč
,
katere
ni
zdrobila
niti
najhujša
nesreča
.
Tudi
grof
Herman
je
bil
nekoliko
zmeden
v
prvem
hipu
.
Besede
Viridine
so
bile
razžaljive
za
vojvoda
Albrehta
in
zanj
.
Braniti
je
torej
moral
vojvoda
in
sebe
.
A
sukal
se
je
izprva
z
odgovorom
ves
v
kolobaru
njenih
mislij
in
nehoté
ji
je
pritrjeval
v
marsičem
.
Mesto
ostrega
odgovora
je
spravil
na
dan
le
nekak
izgovor
.
Rekel
je
:
„
Spomin
rajnega
vojvoda
je
tako
drag
meni
kakor
drugim
.
Spoštujem
njegove
naprave
,
ker
vidim
,
da
so
povzdignile
Avstrijo
.
Moj
posel
pa
tukaj
ni
,
razdirati
in
odpravljati
,
kar
je
dobrega
in
koristnega
ukrenil
umrli
vojvoda
,
ampak
prišel
sem
zato
sèm
,
ker
je
tako
velel
naš
gospod
in
vladar
Albreht
.
On
ima
po
hišnih
postavah
dolžnost
skrbeti
za
zapuščeno
vdovo
in
za
sirote
svojega
brata
.
Za
to
delo
pa
je
treba
moške
roke
.
Za
gospodinjstvo
,
za
oskrbovanje
domačih
opravkov
zadostuje
modra
in
odločna
ženska
:
za
vlado
mnogih
dežel
pa
ne
,
in
recimo
,
da
se
dobi
taka
junakinja
,
ki
bi
vodila
ljudstvo
v
miru
,
a
ob
času
vojská
in
homatij
ne
zmaguje
ženska
moč
in
veljava
.
In
prav
sedaj
smo
v
nevarnih
in
hudih
časih
.
Ako
ostri
meč
,
junaška
roka
in
bistri
um
rajnega
vojvoda
ni
mogel
ukrotiti
sovražnika
,
kaj
ménite
,
da
jih
ukroti
kdor
koli
?
Najboljši
in
najsrčnejši
junak
in
najmodrejši
mož
bo
imel
težavno
nalogo
:
kaj
bi
pa
storil
neizkušen
mladenič
ali
celó
šibka
ženska
?
Vojvoda
Albreht
je
vedel
,
kaj
dela
,
in
ni
mogel
in
smel
drugače
ravnati
.
Ako
torej
želite
,
svetla
vojvodinja
,
dobro
sami
sebi
,
podpirajte
mojega
gospoda
v
njegovih
namenih
in
sklepih
.
Taka
je
moja
naloga
;
ménim
,
da
je
plemenita
in
poštena
,
zato
jo
hočem
tudi
izpolnjevati
natančno
in
vestno
,
naj
se
komu
prikupim
ali
zamerim
.
“
Oči
so
se
grofu
iskrile
,
ko
je
govoril
tako
odločno
;
vse
je
prešinil
strah
,
in
Viridi
se
je
zdelo
,
da
je
prav
tak
,
kakoršen
je
bil
tisti
dan
,
ko
ji
je
na
torišču
pri
tekmi
v
Milanu
prvikrat
pogledal
v
oči
.
Nastal
je
popoln
molk
.
Nihče
ni
odgovarjal
ali
ugovarjal
.
Virida
s
svojimi
dvorniki
je
vstala
,
hladno
pozdravila
navzoče
može
in
odšla
,
komisar
pa
je
ostal
v
dvorani
in
takoj
razglasil
,
kaj
želi
najprej
,
da
se
uvêde
v
Gradcu
in
po
deželi
.
Hitro
so
minevali
dnevi
,
hitro
so
se
vršile
na
dvoru
in
blizu
dvora
razne
premembe
.
Mnogi
dvorniki
in
uradniki
so
odšli
odpuščeni
,
ker
niso
bili
več
potrebni
.
Obilno
dvorno
osebstvo
je
skrčil
grof
znatno
,
ker
sam
je
potreboval
le
malo
služabnikov
zase
.
Odločil
je
sebi
le
majhen
del
vojvodovih
prostorov
,
drugo
je
pustil
vdovi
in
knežičem
.
Vsi
vladni
posli
so
šli
seveda
skozi
njegove
roke
,
in
vojvodinja
je
ostala
osamljena
.
Ogibala
se
je
komisarja
,
kolikor
je
mogla
,
in
občevala
sta
le
pismeno
,
kolikor
je
bilo
naravnost
in
neobhodno
potrebno
.
Grof
Herman
je
videl
,
da
je
vdova
res
v
težavnem
položaju
,
vendar
se
ni
maral
preveč
bližati
ji
,
ker
je
tako
lože
opravljal
svojo
nalogo
.
Največ
dotike
je
bilo
pri
knežičih
.
Odgojevati
je
hotela
svoje
sinove
sama
,
a
jerob
je
dajal
ostre
ukaze
,
kako
naj
se
ravna
z
mladimi
stričniki
in
s
čim
naj
se
pečajo
.
Četudi
ni
mogel
Herman
do
cela
odobravati
Viridine
odgoje
,
zdelo
se
mu
je
le
,
da
jerob
seza
predaleč
.
Grofu
je
šlo
v
obče
še
dokaj
gladko
:
mladi
knezi
so
ga
imeli
radi
,
zakaj
slišali
so
bili
že
poprej
mnogo
slavnega
o
njem
in
jako
ugajala
jim
je
njegova
junaška
postava
.
Kadar
se
jim
je
ljubeznivo
nasmehnil
ali
kadar
je
ž
njimi
prijazno
govoril
,
bili
so
vsi
srečni
.
Četudi
jih
je
mati
ovirala
,
vendar
so
se
grofu
radi
bližali
,
kar
mu
je
bilo
posebno
všeč
.
Zato
jih
je
res
ljubil
in
skrbel
zanje
prav
po
očetovsko
.
Polagoma
se
je
v
Gradcu
udomačil
in
njegovo
poslovanje
se
mu
je
zdelo
čim
dalje
prijetnejše
.
Grofu
je
postajalo
vedno
ugodneje
,
a
Viridi
vedno
huje
.
Čim
prijaznejši
so
bili
sinovi
z
grofom
,
tem
težje
ji
je
bilo
v
srcu
.
Sodila
je
,
da
ji
hoče
odtrgati
njene
sinove
in
ji
vzeti
njihovo
ljubezen
.
Kar
pride
nenadoma
povelje
od
vojvoda
Albrehta
,
da
naj
komisar
pošlje
stričnike
na
Dunaj
,
ker
jim
je
tam
namenjena
najboljša
vzgoja
.
S
težkim
srcem
je
grof
ukaz
naznanil
Viridi
.
Bilo
mu
je
tem
težje
,
čim
bolj
je
upal
,
da
se
utrdi
zadovoljnost
v
vojvodovi
družini
.
Četudi
je
opravil
Herman
to
sporočilo
sam
in
je
ravnal
jako
rahlo
,
vendar
je
neizmerno
razburilo
in
užalostilo
Virido
.
Očitala
je
svaku
,
da
je
grozovit
in
krut
,
kar
nič
ni
hotela
slišati
o
tem
,
da
bi
sinove
v
resnici
pustila
od
sebe
.
Grof
ji
ni
maral
preveč
prigovarjati
,
ker
tudi
njemu
se
je
zdela
stvar
prehuda
.
„
A
pripravite
se
na
to
,
svetla
gospa
,
da
vojvoda
Albreht
ne
bo
odnehal
,
dobro
ga
poznam
.
Sicer
sem
pa
pripravljen
odložiti
svoj
komisarski
posel
,
ako
mi
ne
bo
možno
izkazovati
pokorščine
svojemu
gospodarju
.
Do
jutri
želim
dobiti
odgovor
.
“
To
rekši
,
poslovi
se
vljudno
in
odide
po
svojih
opravkih
.
Virida
je
veliko
mislila
na
vse
strani
,
kako
bi
se
ognila
tej
hudi
poskušnji
,
pa
od
nikoder
ji
ni
sijalo
upanje
.
Da
bi
se
uprla
in
s
tem
grofa
prisilila
odstopiti
,
to
ni
kazalo
,
zakaj
potem
bi
prišel
skoro
gotovo
še
hujši
vojvodov
namestnik
,
a
o
grofu
ne
more
reči
,
da
ne
bi
bil
skrben
za
Leopoldove
dežele
.
Sporočila
je
torej
drugi
dan
grofu
,
naj
se
zgodi
volja
Albrehtova
,
če
se
ne
dá
nikakor
odvrniti
ta
smrtna
grenkost
od
njenega
srca
.
Takoj
so
se
začele
priprave
za
odhod
,
in
proti
koncu
zime
so
odrinili
z
grofom
mladi
knežiči
po
neizrekljivo
hudem
slovesu
.
Da
je
mater
bolela
ločitev
mnogo
bolj
nego
sinove
,
ni
treba
praviti
.
Sinovom
je
bilo
v
tolažbo
,
da
bodo
videli
Dunaj
in
živeli
na
dvoru
mogočnega
strica
,
a
Virido
je
trlo
še
to
,
da
jim
bodo
morda
tam
iz
srca
iztrgali
še
ljubezen
do
nje
.
„
Spominjajte
se
naročil
našega
ljubega
očeta
,
katera
vam
je
dajal
,
ko
je
odhajal
v
vojsko
,
“
govorila
je
še
Virida
—
potem
pa
ni
mogla
več
.
Bolest
jo
je
premagala
,
in
kakor
otrpnela
je
sedla
na
bližnji
sedež
.
Tedaj
pa
so
odtrgali
sinove
žalostnemu
prizoru
,
spravili
jih
na
konje
in
vozove
—
in
jih
spremili
na
Dunaj
.
Ko
se
je
vojvodinja
zopet
zavedela
,
ni
bilo
sinov
več
.
A
ona
tudi
ni
več
točila
solz
.
„
Vzeli
so
mi
vse
,
sedaj
mi
nimajo
vzeti
nič
več
,
“
govorila
je
sama
sebi
,
„
sedaj
nimam
več
veselja
,
ne
tolažbe
,
—
samo
jedno
uteho
še
imam
in
ta
je
—
smrt
.
O
Bog
,
o
Bog
,
kako
si
me
ponižal
,
kako
si
me
potrl
!
“
Po
odhodu
knežičev
je
bilo
pusto
in
prazno
na
dvoru
v
Gradcu
.
Mati
je
živela
sama
zase
,
in
dvorjani
niso
imeli
več
pravega
posla
ter
so
pohajkovali
in
postajali
semtertje
.
Posebno
samotno
je
bilo
za
Virido
.
Skoro
nihče
se
ni
zanjo
več
menil
kakor
njene
postrežnice
in
par
dvorjank
,
katere
so
ji
bili
še
pustili
;
dan
za
dnem
je
potekel
brez
premembe
.
A
kjer
odneha
svètni
šum
in
kamor
ne
zahajajo
ljudje
,
tam
je
bliže
Bog
.
In
prav
zato
je
Bog
pripustil
,
da
so
ji
vzeli
vso
svetno
tolažbo
,
da
je
tem
gotoveje
počakala
njega
,
ki
more
jedini
za
vselej
utolažiti
in
oveseliti
dušo
.
V
bridkostih
in
stiskah
je
začela
Virida
misliti
o
siromaštvu
človeškega
življenja
in
o
nestalnosti
zemeljske
sreče
.
Še
bolj
kakor
doslej
je
iskala
pomoči
pri
Bogu
.
In
iskala
je
resnobno
,
iskala
z
udanim
,
pohlevnim
srcem
.
Ker
je
imela
dosti
časa
,
prebirala
je
sožalna
pisma
,
katera
so
bila
došla
o
soprogovi
smrti
.
Našla
je
med
drugimi
tudi
pismo
gospoda
Petra
,
sedaj
meniha
cistercijenškega
samostana
v
Zatičini
.
Pismo
je
bilo
polno
tolažbe
in
sočutja
.
Ko
je
čitala
pismo
prvič
,
ni
se
mnogo
zmenila
za
pobožne
besede
:
kako
drugače
je
umevala
tolažbo
in
jasni
nauk
sedaj
!
Kakor
se
ji
je
zdelo
poprej
nespametno
,
da
je
gospod
zapustil
dvor
in
si
izvolil
samostan
,
tako
je
spoznavala
sedaj
,
da
je
ravnal
pametno
.
„
Kaj
pa
mi
more
dati
še
svet
?
Česa
naj
iščem
,
česa
pričakujem
?
Želela
sem
si
cesarske
krone
,
a
namestu
nje
imam
trnjevo
.
Kako
drugače
bi
bilo
zame
,
ko
bi
bila
iskala
vselej
tega
,
kar
je
potrebno
najprej
,
namreč
—
Bogu
služiti
in
pridobivati
si
krepostij
!
“
Gnalo
jo
je
,
da
je
odgovorila
Petru
in
ga
prijazno
prosila
odpuščanja
zaradi
nekdanjega
svojega
ravnanja
ž
njim
.
Potožila
mu
je
svoje
bolečine
in
se
mu
priporočila
v
molitev
,
ker
mora
veliko
trpeti
.
Toda
še
hujša
poskušnja
je
prišla
nad
njo
.
Ne
dolgo
potem
,
ko
se
je
vrnil
grof
Herman
z
Dunaja
,
kamor
je
bil
spremil
knežice
,
prišel
je
v
Gradec
nov
ukaz
,
da
se
pripravi
vojvodski
grad
v
Gradcu
za
stanovanje
Albrehtu
in
njegovemu
dvoru
,
ker
hoče
pomladi
priti
v
Gradec
in
nekaj
časa
prebivati
tu
,
da
se
mu
poklonijo
štajerski
stanovi
.
Izbral
si
je
za
bivališče
najlepše
prostore
v
gradu
,
v
katerih
je
stanovala
dotlej
Virida
s
svojimi
otroki
.
Za
vdovo
je
odločil
le
tesno
stanovanje
na
vrtni
strani
ter
ji
ob
jednem
odvzel
vse
spremstvo
,
češ
,
da
mora
ravnati
varčno
,
ako
hoče
poravnati
vojne
stroške
in
kaj
prihraniti
za
bodočnost
.
To
je
bilo
grofu
Hermanu
že
skoro
preveč
,
ker
je
čutil
,
da
Albreht
z
namenom
stiska
vdovo
;
zdelo
se
mu
je
tako
ravnanje
malo
viteško
.
Zato
je
ponudil
vdovi
svoje
prostore
,
ne
meneč
se
za
nevoljo
Albrehtovo
,
in
se
hotel
preseliti
v
drugo
stanovanje
.
Toda
Virida
tega
ni
pustila
,
rekoč
:
„
Zame
je
dobro
to
,
kar
mi
je
odločil
svak
.
Ob
tistem
času
se
ne
bom
udeleževala
nobenih
svečanostij
,
zame
ne
bo
vprašal
nikdo
,
jaz
za
nikogar
,
torej
sem
prav
dobro
preskrbljena
v
tem
tihem
kotu
velikega
gradú
.
“
Odpustila
je
zopet
nekoliko
služabništva
z
bogatimi
darovi
ter
se
zaprla
v
svojo
samijo
.
Občevala
ni
z
nikomur
več
kakor
s
svojo
služabnico
.
Molila
je
in
mislila
na
svojega
dragega
soproga
,
na
nesrečnega
očeta
in
na
žive
znance
v
Milanu
.
Na
misel
ji
je
prihajal
tudi
junaški
Sforza
,
in
skoro
je
zavidala
ženi
,
ki
je
bila
sedaj
na
njegovi
strani
.
Saj
je
slišala
o
njem
samo
lepe
in
ugodne
reči
.
Nekoliko
se
je
veselila
pisem
svojih
sinov
,
katera
je
dobila
kmalu
z
Dunaja
.
Če
je
bila
že
prejšnja
zima
huda
za
Virido
,
bila
je
ta
še
hujša
.
A
minula
je
,
kakor
mine
vsako
trpljenje
,
in
prišla
je
lepa
pomlad
.
Pod
Viridinim
oknom
na
vrtu
je
dehtelo
cvetje
,
ptiči
so
prepevali
,
kakor
bi
hoteli
razveseliti
otožno
gospo
;
vse
je
kazalo
veselje
.
Vojvodski
grad
v
Gradcu
ie
oblekel
praznično
obleko
,
ker
so
pričakovali
v
goste
vojvoda
Albrehta
ž
njegovo
družino
.
Gradec
je
pripravljal
za
ta
čas
več
rečij
:
stanovi
se
bodo
zbrali
in
se
vojvodu
poklonili
.
Sklepali
bodo
tudi
o
tem
,
kaj
je
storiti
z
vojsko
proti
Švicarjem
,
in
uredili
se
bodo
razni
vladni
posli
.
Iz
vseh
krajev
dežele
so
vreli
skupaj
vitezi
in
drugi
gospodje
.
Gradec
je
bil
poln
imenitne
gospôde
.
Slovesni
vhod
Albrehtov
je
bil
jako
veličasten
.
Kakor
komisar
,
tako
so
se
potrudili
tudi
meščani
,
da
so
sijajno
pozdravili
novega
vladarja
.
Iz
radovednosti
so
prihajale
velike
množice
v
mesto
.
Pohajale
so
sem
in
tje
,
zbirale
novice
in
izkušale
bližati
se
dvoru
.
Bilo
je
marsikaj
drugače
,
kakor
pod
Leopoldom
,
zato
so
imeli
domačini
in
ptujci
mnogo
prilike
za
govorjenje
.
Zlasti
o
Viridi
so
se
vrstile
različne
govorice
:
nekateri
so
jo
milovali
,
drugi
so
hoteli
biti
modri
in
so
dejali
,
da
so
že
poprej
vedeli
,
kako
mora
priti
.
Pogrešali
so
skoro
vsi
priljubljenega
sijaja
na
dvoru
in
pa
Leopolda
,
mogočnega
vladarja
.
Pravega
veselja
ni
bilo
,
četudi
se
je
vrstila
veselica
za
veselico
;
ljudem
se
je
zdelo
,
da
ni
vse
v
redu
.
Državni
in
vladni
posli
niso
delali
vojvodu
Albrehtu
posebnih
težav
.
Stanovom
je
bilo
čisto
prav
,
da
on
prevzame
vlado
in
gospodarstvo
za
čas
nedoletnosti
prvorojenega
Leopoldovega
sina
;
obljubili
so
mu
zvestobo
.
Za
vojsko
niso
bili
vneti
.
Vojvoda
ni
zahteval
denarja
,
ampak
je
bil
zadovoljen
z
obljubo
,
da
bodo
vsegdar
branili
državne
koristi
.
Različno
poslovanje
je
trajalo
več
tednov
.
Največ
opravkov
je
imel
grof
Herman
kot
komisar
,
Virida
pa
se
je
držala
trdno
svojega
sklepa
,
da
se
kar
nič
ne
udeleži
slovesnostij
.
Vendar
je
neljuba
stvar
segla
tudi
v
njeno
samoto
in
motila
njen
mir
.
Več
nego
leto
dnij
je
bilo
že
preteklo
po
nagli
smrti
Barnabe
Viscontija
in
njegovih
sinov
.
Javno
mnenje
je
obsodilo
Giovannija
Galleazza
Viscontija
,
Barnabovega
stričnika
iz
Pavije
,
kot
krivega
te
nenadne
smrti
.
Vendar
to
ni
bilo
dokazano
,
ampak
samo
sum
je
letel
nanj
.
Povedali
smo
že
,
da
je
ukazal
kralj
Vencelj
,
naj
se
preiskuje
ta
dogodek
,
in
je
izročil
preiskavo
vojvodu
Štefanu
Bavarskemu
,
grofu
Mannsfeldu
in
cesarskemu
beležniku
Fabru
.
Ta
preiskava
pa
je
napredovala
jako
počasno
.
Večkrat
niso
mogli
gospodje
zaradi
vojnih
nemirov
občevati
z
Milanom
,
drugič
so
jih
zadrževali
lastni
opravki
.
A
navzlic
težavam
so
preiskovalni
sodniki
dognali
,
da
se
je
umor
zvršil
pred
vojsko
vojvoda
Leopolda
s
Švicarji
,
da
je
bil
vojvoda
z
rajnim
Barnabom
v
diplomatiških
obravnavah
o
vojni
pomoči
,
da
pa
Barnaba
ni
maral
pristati
na
te
zahteve
,
pač
pa
njegov
stričnik
Galleazzo
,
kateri
pa
tedaj
ni
imel
še
v
rokah
oblasti
nad
lombarskimi
četami
.
Zato
so
preiskovalci
ménili
,
da
bi
se
utegnilo
iz
teh
zapisnikov
kaj
posneti
,
kar
bi
razjasnilo
ta
slučaj
.
Poleg
tega
jim
je
bila
blizu
vojvodinja-vdova
Virida
,
hči
umorjenega
Barnaba
,
katera
je
bila
v
živi
zvezi
z
Milanom
,
torej
bi
jim
tudi
utegnila
marsikaj
pojasniti
.
Za
ta
namen
so
se
obrnili
do
Albrehta
,
naj
jim
pomore
in
med
njimi
in
vojvodinjo
posreduje
v
tej
kočljivi
stvari
.
Bila
je
zopet
posebnost
za
Gradec
,
ko
je
prihajalo
cesarsko
poslanstvo
.
Vojvoda
Štefan
je
bil
že
sam
po
sebi
veljaven
gospod
,
sedaj
pa
še
kot
pooblaščenec
v
taki
stvari
.
Grof
Mannsfeld
je
veljal
za
hrabrega
viteza
in
dobrega
vodja
,
beležnik
Faber
je
bil
znan
za
prebrisanega
pravdnika
.
Imeli
so
tudi
spremstvo
za
varstvo
in
sijajno
nastopanje
.
Po
daljšem
posvetovanju
so
naredili
ta
načrt
,
da
hočejo
z
vojvodinjo-vdovo
osebno
govoriti
,
potem
pa
še
preiskati
tista
pisma
,
iz
katerih
bi
se
dalo
kaj
povzeti
.
Grof
Herman
naj
bi
Virido
o
tem
poučil
in
jo
vodil
pri
teh
obravnavah
.
Sitna
služba
je
bila
to
zanj
,
pa
moral
se
ji
je
udati
;
tudi
si
je
mislil
,
da
opravi
on
gotovo
bolje
nego
kdo
drugi
.
V
stranski
grajski
dvorani
so
postavili
mize
in
sedeže
in
so
pričakovali
vojvodinjo
.
Grof
Herman
ji
je
bil
naznanil
prejšnji
dan
,
da
želijo
trije
pooblaščeni
gospodje
ž
njo
govoriti
o
važni
stvari
,
ki
se
tiče
njenega
rajnega
očeta
.
O
določeni
uri
je
prišel
in
se
ji
ponudil
,
da
jo
spremi
in
predstavi
.
Nekoliko
plašna
je
šla
Virida
z
grofom
in
nemirno
je
sedla
na
pripravljeni
sedež
.
Čutila
je
,
da
je
prišla
v
neko
preiskavo
.
Po
spodobnih
poklonih
ji
je
v
kratkem
razložil
vojvoda
Štefan
,
česa
želi
od
nje
,
in
jo
zato
vljudno
zaprosil
,
naj
pove
vse
po
resnici
,
kar
vé
o
očetovem
umoru
.
Viridi
je
bilo
težko
o
tem
govoriti
in
celó
vpričo
več
mož
.
Vendar
je
povedala
,
kar
je
vedela
in
znala
,
na
kratko
,
rekoč
:
„
Boli
me
sicer
,
da
treba
zopet
odpirati
stare
rane
,
a
povedati
hočem
,
kar
mi
je
znano
.
Ko
sem
zapustila
Milan
in
šla
za
rajnim
Leopoldom
v
Avstrijo
,
prosila
sem
lepo
svojega
očeta
,
naj
me
podpira
s
svètom
in
dejanjem
.
Rajni
oče
je
to
storil
vselej
rad
do
poslednjega
leta
.
Takrat
se
je
pa
semtertje
mrzleje
vêdel
proti
meni
.
Nekatera
njegova
lastnoročna
pisma
so
sicer
polna
ljubezni
in
skrbi
,
druga
pa
bolj
službena
in
skoro
hladna
.
Spoznala
sem
,
da
je
nekdo
prišel
vmes
med
očeta
in
mene
.
Kdo
je
bil
,
nečem
soditi
,
a
prepričala
sem
se
trdno
.
Ko
se
je
pripravljala
ona
nesrečna
vojska
,
tožila
sem
očetu
nevarnost
in
težavo
za
vojvoda
in
za
nas
druge
,
a
oče
ni
hotel
pomagati
,
če
tudi
bi
bil
lahko
.
Zdelo
se
mi
je
čudno
,
zato
sem
izkušala
od
druge
strani
pripraviti
očeta
za
pomoč
.
Obrnila
sem
se
tudi
do
bratranca
Giovannija
v
Pavijo
.
Vedela
sem
dobro
,
da
ne
mara
moj
oče
zanj
,
a
imel
je
bogate
zaklade
in
nekaj
vojakov
.
A
predno
je
bilo
pogajanje
dovršeno
,
zgodila
se
je
nesreča
.
Vsekako
so
to
storili
podkupljeni
služabniki
,
a
kdo
jih
je
podkupil
,
ne
morem
soditi
.
“
Vojvoda
bavarski
je
pazno
poslušal
govor
vdovin
in
rekel
:
„
Poročilo
vaše
,
svetla
gospa
,
nam
daje
mnogo
trdne
podlage
in
pojasnjuje
dobro
,
kar
smo
si
domnevali
,
vendar
pa
ni
naravnost
ničesar
odkrilo
.
Da
so
bili
sluge
Barnaba
Viscontija
zapleteni
v
zaroto
,
to
je
gotovo
,
toda
izginili
so
brez
sledú
.
Zato
smo
hoteli
slišati
vaše
mnenje
o
tem
.
Ker
ste
v
tesni
zvezi
z
domačo
hišo
in
sorodniki
,
dobili
ste
lahko
tajnih
poročil
,
katera
vam
pomagajo
soditi
o
tej
stvari
pravično
.
Zato
vas
prosimo
,
povejte
nam
,
koga
imate
vi
za
morilca
ali
onega
,
ki
je
najel
in
podkupil
morilce
?
“
„
Dobila
sem
res
nekaj
pisem
o
tem
,
a
iz
tega
še
ne
morem
posneti
,
kdo
bi
bil
najbolj
kriv
tega
strašnega
zločina
.
Vem
,
da
ljudje
dolžijo
mojega
bratranca
Giovannija
,
toda
jaz
ga
ne
morem
obdolžiti
na
podlagi
pisem
in
poročil
,
kakoršna
sem
dobila
od
doma
.
“
Ko
niso
mogli
nič
natančnejšega
,
zvedeti
od
vojvodinje
,
poslovili
so
se
od
nje
vljudno
in
se
začeli
posvetovati
,
kaj
bi
bilo
storiti
.
Naposled
so
sklenili
,
da
pregledajo
vsa
pisma
,
katera
so
prišla
med
tem
časom
iz
Milana
v
Gradec
.
Takoj
so
pričeli
,
pa
delo
ni
bilo
uspešno
,
nedostajalo
je
prav
tistih
pisem
,
od
katerih
so
pričakovali
pojasnil
.
Kam
so
prešla
ta
pisma
,
ni
vedel
nihče
.
Stari
kancelar
je
bil
na
odpustu
,
novi
uradniki
pa
niso
vedeli
ničesar
o
tem
.
Le
to
je
bilo
razvidno
,
da
se
je
vojvodinja
Virida
mnogo
trudila
za
to
zvezo
.
Zato
so
preiskovalci
prišli
na
to
,
da
bi
Virido
poprašali
še
o
njenem
dopisovanju
v
tem
času
.
Drugo
jutro
ji
napovedó
to
preiskavo
,
a
vojvodinja
se
je
odločno
branila
priti
.
Nič
ni
hotela
slišati
o
tem
.
Ko
so
ji
pa
le
prigovarjali
,
sklicevala
se
je
na
svojo
vojvodsko
čast
,
zaradi
katere
je
ne
smé
nikdo
siliti
v
tako
obravnavo
brez
cesarjevega
posebnega
dovoljenja
.
—
Gospodje
so
bili
v
zadregi
,
obrnili
so
se
do
vojvoda
Albrehta
,
kateri
jih
je
poučil
,
da
za
Virido
več
ne
velja
ono
pravo
,
ker
ni
več
vladajoča
vojvodinja
ali
soproga
vladajočega
vojvoda
.
Zato
smé
privoliti
on
sam
in
tudi
rad
privoli
v
to
,
da
jo
prisilijo
pokazati
ona
pisma
.
Tako
so
bili
pravni
pomisleki
odpravljeni
,
a
bila
je
še
druga
sitnost
,
kako
bi
jo
prisilili
,
ko
bi
se
le
branila
,
in
kaj
bi
reklo
o
tem
občinstvo
.
Saj
ni
bilo
pričakovati
posebnih
pojasnil
,
torej
ne
povoljnih
uspehov
.
Vendar
so
se
odločili
,
da
poskusijo
,
kar
bi
se
dalo
storiti
,
da
ne
bi
hodili
v
Gradec
zastonj
.
Sumno
se
jim
je
zdelo
,
zakaj
se
vojvodinja
tako
trdno
brani
pokazati
svoje
dopisovanje
z
Milanom
.
Virida
je
bila
zaradi
te
nadležnosti
močno
razburjena
;
bala
se
je
vsakogar
,
kdor
je
prihajal
,
da
ne
prinese
kake
nove
stiske
.
Želela
je
le
,
da
odrine
čim
najpreje
vsa
ta
ptuja
gospoda
z
vojvodom
Albrehtom
vred
.
Potem
se
bo
vsaj
mogla
prosto
gibati
in
uživati
zrak
na
grajskem
vrtu
.
Stala
je
pri
oknu
,
vroče
čelo
naslonila
na
steklo
in
gledala
mlado
zelenje
v
prirodi
.
O
kako
je
bila
včasih
vesela
,
zlasti
doma
v
Milanu
kot
majhno
dekle
,
a
sedaj
—
kako
jo
tlačijo
in
mučijo
!
Ko
je
tako
zamišljena
v
preteklost
skoro
pozabila
sedanjosti
,
vstopi
komornica
in
rahlo
pové
,
da
so
zopet
zunaj
oni
gospodje
,
s
katerimi
je
imela
opraviti
včeraj
,
in
da
želé
govoriti
z
vojvodinjo
.
Vse
ji
je
na
mah
stopilo
pred
oči
:
umorjeni
oče
,
rajni
soprog
,
preiskovalni
sodniki
,
vojaki
,
ječe
,
in
jo
razburilo
tako
,
da
ni
mogla
précej
odgovoriti
.
Ko
se
pomiri
,
vpraša
:
„
Kaj
pa
vendar
zopet
hočejo
?
“
„
Z
vami
govoriti
,
svetla
vojvodinja
.
“
„
Saj
jaz
ničesar
več
ne
vem
,
naj
me
pusté
v
miru
!
“
„
Ali
naj
jim
odgovorim
tako
,
svetla
gospa
?
“
„
Da
,
reci
jim
,
da
ne
vem
ničesar
,
da
ne
morem
nič
več
povedati
!
“
Dvorjanka
je
šla
,
pa
kmalu
se
je
vrnila
z
naročilom
,
da
gospodje
ne
mislijo
več
vojvodinje
nadlegovati
z
vprašanji
,
ampak
da
le
želé
ogledati
si
nekatera
pisma
,
pa
bo
njihov
opravek
v
kraju
.
Toda
Virida
ni
privolila
niti
v
to
in
je
spravila
preiskovalce
prav
v
zadrego
:
oditi
niso
marali
,
ne
da
bi
bili
opravili
ta
sitni
posel
,
a
silo
rabiti
—
tudi
ni
kazalo
.
Tudi
surovi
značaji
se
ogibajo
sile
proti
slabotni
ženski
.
Po
nekolikem
pogajanju
privoli
Virida
,
da
smé
grof
Herman
vstopiti
in
ž
njo
govoriti
.
Grof
si
je
prizadeval
dopovedati
ji
,
da
ne
gre
za
tajnosti
njenih
pisem
,
ampak
le
za
to
,
da
se
najde
kaka
zveza
med
dejanjem
in
zločinci
.
Obljubil
ji
je
skrbeti
in
paziti
na
to
,
da
se
ne
odprè
nobeno
pismo
,
čez
dve
leti
staro
,
in
da
tudi
ona
druga
vsa
vrnejo
,
ako
ni
v
njih
nič
važnega
za
preiskovalne
sodnike
.
A
bilo
je
tudi
to
prigovarjanje
zaman
;
na
noben
način
ni
pustila
,
da
bi
se
kdo
dotaknil
njenih
pisem
.
Ker
so
drugi
gospodje
neradi
čakali
zunaj
,
poslali
so
vprašat
grofa
Hermana
,
kaj
bi
storili
.
To
je
grofa
že
jezilo
,
zato
ji
odkrije
kar
naravnost
,
da
je
vojvoda
Albreht
dovolil
,
naj
rabijo
silo
,
ako
ne
dosežejo
z
lepa
svojega
namena
,
torej
naj
se
modro
udá
,
kjer
se
ne
more
braniti
.
Na
te
odločilne
besede
je
odjenjala
;
zgrudila
se
je
na
stol
in
bleda
gledala
,
kako
so
ti
strašni
gospodje
šarili
v
njeni
sobani
.
Kar
črno
se
ji
je
delalo
pred
očmi
in
omedlevice
so
jo
obhajale
,
ko
so
jemali
njena
pisma
iz
predalov
in
jih
pregledovali
.
Kar
je
bilo
starejših
,
pustili
so
v
miru
in
jih
pokladali
na
prejšnje
mesto
,
kar
pa
jih
je
bilo
od
poslednjih
dveh
let
pregledali
so
in
prebrali
.
Vendar
je
grof
Herman
