inreče
mrzlo
:
„
Ne
bojte
se
za-me
.
“
Rekši
pa
se
obrne
in
odide
.
Kmalu
potem
hodila
je
Arabela
po
prostornem
podstrešji
,
ki
je
bilo
po
snažnosti
in
svetlobi
po
prostej
sobani
podobno
.
Imelo
je
strop
in
več
okenc
mu
je
dajalo
svetlobo
.
V
tem
kotu
ležala
je
cela
vrsta
praznih
zabojev
vseh
velikostij
;
v
drugem
je
stalo
več
kovčegov
,
ki
so
bili
z
belim
zagrinjalom
skrbno
pokriti
zavoljo
prahu
.
Nekaj
starega
pohištva
stalo
je
tu
pa
tam
,
med
njimi
tudi
prašna
zibel
.
Arabela
je
med
ropotijo
iskala
žogo
.
Nekaj
časa
je
iskaje
tavala
sem
in
tja
,
pa
vedno
zastonj
.
Približa
se
zibeli
in
jo
začudnjena
ogleduje
.
Ni
se
mogla
spominjati
,
da
bi
jo
bila
kdaj
videla
v
stričevem
stanovanji
.
Spominjala
se
je
pač
,
da
je
bratranca
Davida
videla
kot
dete
v
zibeli
;
toda
ona
zibel
je
bila
pozlačen
in
s
svilo
odeta
.
Ali
ta
pa
je
iz
preprostega
lesa
.
Čudno
milo
postalo
je
Arabeli
pri
tem
pogledu
.
Ta
čut
je
bil
v
njej
čisto
nov.
zrla
je
nepremakljivo
v
zibel
in
nenadoma
jo
prešine
misel
:
„
Kaj
ko
bi
bila
ta
zibel
kdaj
tvoja
?!
Ko
bi
bila
ti
nekdaj
v
njej
ležala
?
In
ko
bi
bilo
to
res
,
potem
je
morda
tudi
tvoja
mati
stala
pri
njej
?
“
—
Prijetnost
in
neugodnost
,
oboje
jo
ob
enem
sprehaja
pri
teh
mislih
.
Približa
se
z
nekim
češčenjem
zibeli
in
pogleda
milo
v
njo
.
Oguljena
blazina
je
ležala
v
njej
in
majhna
otroška
srajčica
,
že
močno
rumena
po
zaležanji
.
In
ravno
pri
tej
srajčici
je
bila
Lojzekova
žoga
!
Srce
je
jelo
Arabeli
močno
plati
,
ko
zagleda
na
srajčici
drobni
pismenki
:
A.
T.
—
„
To
je
brez
dvombe
moja
srajčica
,
“
vzklikne
ginena
.
„
Toda
kaj
pomeni
ta-le
T
?
“
začudi
se
deklica
,
ko
zagleda
črki
.
„
A
je
Arabela
,
ali
T
?
Saj
moj
priimek
je
Karpeles
,
kakor
se
je
moja
mati
klicala
.
Ali
ta-le
T
mi
kaže
,
da
imam
še
drug
priimek
,
morda
očetov
?
“
zašepeče
sama
pri
sebi
in
srce
jo
zaboli
.
„
Ah
,
“
vzdihne
žalostno
in
poljubuje
zibel
;
„
jaz
nisem
,
ne
jaz
nisem
nezakonski
otrok
,
kakor
mi
vedno
moja
roditelja
dajeta
razumeti
,
da
bi
bila
.
—
Kaj
je
bilo
to
?
“
zakliče
nenadoma
prestrašena
in
skoči
k
višku
.
„
Ali
se
ni
nekdo
v
mojej
bližini
oglasil
?!
“
Plačno
se
ozre
po
podstrešji
,
a
nikogar
ne
vidi.
Na
enkrat
pa
obledi
in
se
zgrozi
.
Glasen
,
pretrgan
smeh
,
kakor
človeka
,
ki
ni
pri
pameti
,
udari
Arabeli
na
uho
.
Prva
nje
misel
bila
je
zbežati
,
a
ker
je
grohot
takoj
utihnol
,
pogleda
še
enkrat
boječe
okoli
sebe
.
Toda
zopet
ničesar
ne
vidi.
Nenadoma
pa
zašumi
nekaj
blizu
njenih
ušes
.
Kri
jej
zastane
po
žilah
,
tako
je
prestrašena
in
od
groze
zameži
.
A
kmalu
se
zopet
pomiri
.
Kajti
glasno
čivkanje
peterih
novorojenih
lastovk
,
ki
veselo
pozdravljajo
prihod
dolgo
pričakovane
matere
,
prepriča
jo
,
da
je
ono
šumljanje
pouzročila
mati
lastovica
,
ko
je
sfrčala
mimo
nje
.
Ko
zapazi
one
živalice
,
čuti
se
Arabela
hrabrejšo
,
češ
saj
ni
nič
sama
na
tem
strašljivem
podstrešji
,
saj
je
še
nekaj
živega
poleg
nje
.
Približa
se
gnezdu
in
gleda
ginena
,
kako
sedi
stara
lastovka
preplašena
in
milo
čivkajoč
na
svojem
zarodu
,
da
ga
brani
proti
njej
.
„
Kaj
je
bilo
zopet
to
?!
“
zakliče
kmalu
potem
Arabela
,
a
sedaj
bolj
začudjena
nego
prestrašena
.
„
Kdo
pa
stoka
?
—
Usmiljeni
Bog
,
tu
na
podstrešji
je
nekdo
zaprt
!
—
Kdo
je
?
“
zakliče
ona
glasno
,
in
njene
besede
donijo
po
praznem
prostoru
.
Nihče
ne
da
odgovora
;
a
neprestano
se
čujejo
lahni
stoki
,
enako
globokemu
vzdihovanju
bolnega
človeka
.
Arabelo
zapusti
popolnoma
prejšnji
strah
.
„
Tu
je
nekdo
,
ki
potrebuje
pomoči
.
Nekaka
nesreča
se
je
morala
kdaj
na
strehi
kje
pripetiti
,
“
misli
si
ter
hoče
oditi
,
da
naznani
spodaj
ta
čudni
dogodek
.
A
vrata
se
odpro
in
vrtnarica
se
prikaže
vsa
bleda
in
preplašena
.
„
Roza
,
kaj
je
to
,
“
poprašuje
v
skrbeh
Arabela
.
„
Čula
sem
pretrgano
govorjenje
,
stokanje
in
smeh
.
“
„
Hodite
dol
,
gospodična
;
saj
sem
vam
že
prej
povedala
,
da
tu
gore
straši
,
“
odgovori
Roza
in
se
trese
po
životu
.
Arabela
jo
pozorno
pogleda
.
„
Da
bi
strašilo
?
Pri
belem
dnevu
strašilo
?
“
vpraša
ona
počasi
s
sumljivim
obrazom
.
„
Roza
,
vi
ne
pojdete
od
tod
,
dokler
mi
ne
razložite
te
uganjke
,
“
pristavi
odločno
.
„
Vaša
vest
ni
čista
;
to
čitam
z
vašega
obraza
.
Sam
strah
ne
prevzem
človeka
tako
,
kakor
ste
zdaj
vi
plahi
in
prestrašeni
.
“
Roza
gre
k
vratom
in
jih
skrbno
zapre
;
potem
pa
se
vrže
pred
Arabelo
na
kolena
,
povzdigne
roki
in
govori
jokaje
:
„
Vse
vam
hočem
odkriti
,
gospodična
;
saj
si
ne
vem
zdaj
pomagati
.
A
za
Boga
,
ne
ovadite
me
strogej
teti
;
sicer
nas
izpodi
od
hiše
in
moj
mož
je
zopet
brez
službe
.
Ah
!
in
vi
ne
veste
,
kako
je
to
bridko
!
...
Saj
ni
nič
hudega
,
“
nadaljuje
ona
videč
,
da
jo
Arabela
z
ostrejšim
očesom
opazuje
.
„
Ona
ženska
,
ki
tam
notri
tako
vpije
,
je
blazna
.
“
Govoreč
pa
kaže
s
prstom
na
majhne
durice
,
kterih
prej
še
Arabela
niti
zapazila
ni
.
„
Ona
ženska
?
“
ponavlja
Arabela
kakor
v
sanjah
in
spremlja
s
pogledom
Rozin
prst
.
„
Tedaj
vi
imate
neko
žensko
zaprto
?
“
poprašuje
zavzeta
.
„
Da
,
gospodična
,
“
nadaljuje
vrtnarica
bolj
zaupno
in
vstane
.
„
Gospod
Karpeles
imajo
tu
na
podstrešji
zaprto
blazno
žensko
in
jaz
sem
njena
strežnica
.
A
ker
gospa
nočejo
,
da
bi
svet
izvedel
o
tem
,
trdeč
,
da
Bog
samo
ona
dobra
dela
plačuje
,
za
ktera
svet
ne
ve
,
zažugali
so
mi
,
da
nas
izpode
od
hiše
,
ako
izdam
to
skrivnost
.
Osobito
pa
bi
vam
,
gospodična
,
ne
smela
ničesa
povedati
o
tem
.
“
„
Meni
?
—
ravno
meni
ne
?
“
začudi
se
Arabela
.
„
Od
kdaj
pa
je
ta
nesrečnica
pod
stričevo
streho
?
“
popračuje
dalje
z
nekim
sumom
.
Ona
ni
mogla
verjeti
,
da
bi
njeni
redniki
bili
res
skrivni
dobrotniki
,
dočim
jih
ona
samo
kot
trdosrčne
in
skope
proti
bližnjemu
poznava
.
„
Ali
me
res
ne
ovadite
,
gospodična
?
“
ponavlja
Roza
in
si
solze
briše
.
„
Od
kdaj
ste
vprašali
,
da
je
blaznica
tu
?
—
Tega
ne
vem
in
nisem
tudi
nikdar
milostljive
gospe
vprašala
po
tem
.
Ko
je
moj
mož
pred
štirimi
leti
dobil
tukaj
vrtnarsko
in
dvorniško
službo
,
bila
je
že
tu
.
Ona
revica
pa
govori
tako
zmedeno
,
da
se
iz
njenih
ust
ne
da
nič
izvedeti
.
Tudi
so
mi
vaša
milostljiva
gospa
teta
prepovedali
,
mučiti
bolnico
z
vprašanji
;
kajti
to
bi
baje
njenemu
razumu
še
bolj
škodilo
.
“
„
Ali
je
revica
sicer
zdrava
na
telesu
?
“
pozveduje
Arabela
sočutno
.
„
Ah
,
gospodična
,
tako
je
shujšana
,
da
molim
vsak
dan
ljubega
Boga
,
naj
bi
jo
rešil
.
Že
nič
ne
more
jesti
;
hud
kašelj
jo
muči
in
vedno
poprašuje
po
nekem
otroku
.
„
Vodite
me
k
njej
,
“
ukaže
na
enkrat
Arabela
.
„
Ali
gospodična
,
tam
ne
prestanete
;
sopar
je
neprenesljiv
,
“
brani
vrtnarica
.
„
In
zakaj
ne
čistite
?
“
odvrne
jej
Arabela
osorno
.
„
Saj
ste
zato
plačana
.
“
„
Blazinica
ne
dopušča
,
“
odgovori
Roza
užaljena
.
Bolelo
jo
je
,
da
jej
Arabela
očita
zanikernost
.
„
Neke
papirje
skriva
vedno
na
prsih
in
meni
,
da
jej
hočem
te
vzeti
,
kedar
se
jej
koli
približam
,
da
bi
jo
snažila
.
Ko
bi
še
nekoga
imela
,
bi
že
šlo
,
ali
meni
samej
je
to
nemogoče
.
“
Arabela
je
čim
dalje
postajala
tem
bolj
radovedna
,
blaznica
pa
je
ravno
zopet
z
odurnim
smehom
oglasila
.
Vrtnarica
gre
k
majhnim
dverim
,
pritisne
na
skrito
gumbico
,
in
vratca
se
odpro
.
„
Pridite
za
menoj
,
ker
že
tako
silite
,
“
reče
potem
tiho
in
Arabeli
z
roko
pomigne
.
Arabela
se
v
trenotji
ne
more
ganoti
.
Nekaj
čudnega
začuti
v
sebi
,
neka
neznana
tesnoba
polasti
se
njenih
prsij
,
da
ne
more
skoro
sopsti
,
in
noge
so
jej
težke
kot
svinec
.
Ali
njena
trdna
volja
je
brž
premogla
to
slabost
.
Zravnala
se
je
po
konci
in
odločno
stopila
skozi
vratca
.
„
Ne
dam
vama
spisov
,
ne
dam
jih
ne
,
“
klical
je
obupno
slabotni
glas
,
ko
sta
obedve
ženski
stopile
.
Blaznica
je
bila
razdražena
videč
,
da
vsakdanjo
strežnico
še
nekdo
spremlja
.
Na
bornej
,
razmetanej
postelji
sedela
je
blazna
ženska
,
s
steklenimi
očmi
,
uprtimi
na
prišli
dve
gostinji
.
Roki
je
imela
krčevito
stisnjeni
na
prsi
.
Suhi
obraz
je
bil
skoro
ves
pokrit
z
zmršenimi
,
dolgo
navzdol
visečimi
lasmi
,
ki
so
jej
padali
čez
rami
.
„
Nič
se
vam
ne
stori
,
uboga
ženska
,
“
nagovori
jo
prijazno
Arabela
in
se
polaoma
blaznici
približuje
.
„
Samo
dovolite
,
da
se
vam
postelja
poravna
.
“
„
Postelja
—
postelja
,
da
,
—
ali
papirjev
ne
,
“
odvrne
nekoliko
utolažena
in
potegne
krepko
čez
prsi
,
kjer
je
skrivala
papirje
,
veliko
ruto
ter
skuša
vstati
.
Arabela
jej
pomaga
,
a
ona
se
ne
brani
.
„
Ali
ste
že
dolgo
tu
?
“
poprašuje
jo
Arabela
,
medtem
ko
Roza
postelj
poravnava
.
„
Dolgo
—
dolgo
—
,
“
odgovori
ona
in
si
položi
prst
na
čelo
,
kakor
da
bi
se
hotela
domisliti
,
kako
dolgo
že
.
„
Ah
,
kako
me
tu
peče
—
peče
,
odkar
so
mi
ukradli
dete
,
“
toguje
ona
kažoč
vedno
na
čelo
.
„
Tako
majhno
dete
!
“
ponavlja
neprestano
in
glasno
zaplače
.
„
Otroka
so
vam
vzeli
?
“
reče
pomilovalno
Arabela
in
jo
ostro
opazuje
.
Blazna
žena
je
bila
velike
postave
in
oblečena
v
staro
hišno
haljo
,
ktero
je
gospa
Karpelesova
,
kakor
se
še
Arabela
spominja
,
pred
nekimi
leti
nosila
.
Ker
pa
je
bila
Karpelesovka
majhna
in
debela
,
blaznica
pa
velika
in
suha
,
zato
je
bila
uboga
ženska
v
njej
jako
revna
videti
.
Gole
noge
,
obute
samo
v
stare
papuče
,
gledale
so
izpod
halje
;
enako
ste
bili
tudi
roki
na
pol
goli
.
Noge
in
roke
so
bile
majhne
in
niso
nosile
znamenja
o
težkem
delu
.
Arabela
je
takoj
sklepala
,
da
ženska
ni
priprostega
stanu
.
Dasi
je
blaznica
imela
popolnoma
sive
lase
in
lice
že
močno
nagubančeno
,
vendar
je
Arabela
pri
prvem
pogledu
sodila
,
da
ni
tako
stara
,
kakor
se
je
videla
;
temveč
le
bolezen
,
trpljenje
in
pomanjkanje
prostosti
so
jo
pred
časom
postarale
.
Blaznica
ni
odgovorila
na
Arabelino
vprašanje
,
ampak
sklenola
je
roki
ter
nepremakljivo
zrla
k
višku
,
kakor
da
bi
molila
.
„
Ta
revica
ima
tudi
mrzlico
;
glejte
kako
trepeče
,
dasi
je
tu
gore
huda
vročina
,
“
opomni
skrbljivo
Arabela
proti
vrtnarici
.
„
Ostanite
tu
,
jaz
pa
pojdem
po
perila
in
toplih
oblek
,
da
jo
preoblečeve
.
“
Ni
dolgo
trajalo
in
prišla
je
nazaj
z
veliko
culo
.
Roza
je
začudjena
gledala
,
s
kakšno
ljubeznijo
ureduje
Arabela
majhno
sobico
.
Postelj
je
bila
čisto
preoblečena
,
in
na
tla
pri
postelji
razprostrla
je
volneno
pletenico
.
Da
bi
bila
sobica
prijaznejša
,
postavila
je
na
okno
posodo
s
cvetlicami
.
Za
blaznico
pa
je
priskrbela
vsakoršnega
perila
,
a
eno
svojih
prostejših
oblek
in
toplo
ruto
položila
je
na
stol
ter
dala
blaznici
razumeti
,
naj
se
preobleče
.
In
nesrečnica
jo
je
res
razumela
ter
se
iz
celega
srca
zasmejala
videč
,
da
je
vse
to
pripravljeno
za
njo
.
Ko
zapustite
ženski
blaznico
,
reče
Arabela
proti
vrtnarici
:
„
Skrb
za
bolnico
prevzamem
od
danes
naprej
sama
.
Vi
jej
bodete
le
še
kakor
doslej
stregli
in
jedila
prinašali
.
In
ker
ste
mi
pravili
,
da
moja
teta
nikdar
gor
ne
pride
,
zato
se
tudi
ni
bati
,
da
bi
ona
kdaj
zvedela
o
tem
.
Dajte
mi
tudi
napraviti
še
eden
ključ
,
da
imave
vsaka
svojega
.
Za
njo
pa
skrbite
tako
,
kakor
da
bi
bila
vaša
mati
;
trud
in
stroške
hočem
vam
natanko
povrnoti
.
“
Vrtnarica
je
bila
veselja
ginena
.
„
Sam
Bog
vas
je
sem
poslal
,
da
pomagate
tej
nesrečnici
,
“
opomni
radostna
.
„
Toda
kako
škoda
,
“
dostavi
obžaluje
,
„
da
niste
katoličanka
,
vi
,
tako
dobra
,
tako
milosrčna
gospodična
!
“
„
Ali
mislite
,
da
nima
židinja
srca
,
da
bi
sočutila
in
bila
blaga
?
“
odgovori
Arabela
.
—
„
Ne
,
pozabite
na
naročila
,
ktera
sem
vam
dala
,
in
molčite
tudi
za
naprej
kakor
do
zdaj
.
“
Tako
še
gospica
resno
dostavi
in
odide
.
—
—
—
—
„
Arabela
,
tebe
pa
zopet
ni
bilo
danes
v
templu
,
“
posvari
Karpelesovka
Arabelo
,
ko
je
prišla
zvečer
v
obednico
k
večerji
.
„
Kje
si
neki
tičala
?
Iskali
smo
te
povsod
.
“
„
Arabela
je
brezbožna
,
mama
,
“
oglasi
se
David
hudobno
.
„
V
templu
je
vedno
raztresena
in
nikdar
se
na
prsi
ne
trka
.
“
„
Ti
pa
malo
moliš
,
ako
mene
tako
na
tanko
opazuješ
,
“
odvrne
s
porogljivim
nasmehom
deklica
in
niti
Davida
ne
pogleda
.
„
Kdo
pa
je
tebe
tudi
kaj
vprašal
in
kako
si
upaš
kritikovati
Arabelo
,
ki
je
starejša
od
tebe
?
“
posvari
mati
sina
in
ga
pomenljivo
pogleda
.
„
In
Lojzeka
,
ki
ni
naše
vere
,
vedno
ljubkuje
ter
mu
potuho
daje
,
“
nadaljuje
David
,
ne
zmenivši
se
za
materine
pomenljive
poglede
.
Deklica
pogleduje
posmehovalno
bratranca
po
strani
,
toda
nič
ne
odgovori
.
„
Arabela
dela
čisto
prav
,
David
.
Naša
vera
nas
uči
,
vsakega
ljubutu
,
ne
da
gledamo
na
razliko
stanu
in
vere
,
“
opomni
hitro
Karpelesovka
,
in
vidi
se
jeje
,
kako
se
boji
,
da
bi
David
z
nova
Arabele
ne
razžalil
.
„
Samuel
pa
je
bil
v
templju
in
je
jako
goreče
molil
,
ljuba
Arabela
,
“
pristavi
še
židinja
z
dobrikovalnim
glasom
.
„
Potem
pa
je
molil
tudi
za-me
,
in
Bog
bode
tam
lažje
odpustil
mojo
zanemarjenost
,
“
trdi
Arabela
poredno
.
Ta
hladnost
Arabelina
proti
svojemu
ženinu
in
njena
malovažnost
za
današnji
pomenljivi
dan
pa
je
zabolela
Karpelesovko
,
da
odvrne
nekoliko
zbadljivo
:
„
A
spodobilo
bi
se
bilo
vendar
,
Arabela
,
da
bi
se
bila
danes
Bogu
posebno
priporočila
!
Z
Bogom
mora
človek
vsako
stvar
začeti
.
Naša
hiša
je
bila
do
zdaj
vedno
pobožna
,
in
zato
je
bil
božji
blagoslov
tudi
vselej
pri
nas
.
Učila
sem
te
pa
vedno
,
da
je
ženska
brez
pobožnosti
kakor
cvetlica
brez
vonjave
.
Ti
pa
,
Arabela
,
“
dostavila
je
s
skritim
zaničevanjem
,
„
ti
prav
dobro
veš
,
da
je
tebi
še
posebna
dolžnost
naložena
,
da
si
pobožna
.
Saj
ne
bodeš
nikdar
dovolj
molila
za
svojo
nesrečno
mater
,
ki
je
tako
globoko
—
padla
.
“
„
Vi
nimate
pravice
mrtvih
obsojati
,
“
odvrne
hitro
Arabela
globoko
ranjena
.
„
Bog
je
usmiljen
;
on
odpusti
še
hujše
pogreške
,
kakor
je
oni
,
kterega
očitate
mojej
pokojnej
materi
.
Vi
ste
pač
neusmiljena
,
ker
me
vedno
spominjate
,
od
kod
sem
,
dočim
vendar
veste
,
kako
neizmerno
trpim
,
kedar
tako
zaničljivo
govorite
o
njej
,
ki
mi
je
dala
življenje
.
“
Z
upadlim
licem
,
razjarjenimi
očmi
,
z
vzdigajočimi
prsmi
vsede
se
deklica
na
stol
,
ki
je
stal
blizu
nje
,
ter
pritisne
roko
na
srce
,
da
je
upokoli
.
„
Ali
,
draga
Arabela
,
“
povzame
Karpelesovka
zopet
besedo
in
triumfalen
posmeh
jej
zaigra
okoli
grdih
ust
;
„
ti
si
od
danes
naprej
moja
ljuba
hči
,
pa
da
bi
jaz
tebe
zaničevala
?!
Tebe
,
ki
si
edina
misel
,
edini
biser
mojega
Samuela
?
Obšel
me
je
samo
strah
,
da
bi
moja
bodoča
snaha
ne
pozabila
na
Boga
.
To
je
krivo
,
da
sem
se
spozabila
.
“
„
Pozabila
na
Boga
?
“
ponavlja
zavzeto
Arabela
,
sedaj
že
nekoliko
bolj
mirna
,
če
tudi
še
vedno
neskončno
bleda
,
„
ker
nisem
danes
utegnola
iti
v
tempel
?
Jaz
si
Boga
drugače
predstavljam
.
On
gleda
na
srce
in
ne
samo
na
zvunanjost
.
Jaz
sem
ostala
doma
,
ker
sem
imela
priliko
nekaj
dobrega
storiti
.
Vi
pa
ste
šli
v
tempel
,
ker
ste
se
doma
dolgočasili
.
Molili
ste
tam
dve
uri
neprestano
,
a
jedva
prišedši
domu
,
našli
ste
brž
priliko
nadaljevati
svoje
obrekovanje
na
mrtve
,
dobro
vedoč
,
da
to
mene
najbolj
boli
.
Jutre
pa
boste
zopet
dve
dolgi
uri
v
templu
klečali
in
se
bili
na
prsi
.
Tako
vi
Bogu
služite
!
Potem
se
ve
,
da
vas
ne
more
božji
blagoslv
zapustiti
,
“
končuje
z
bridko
porogljivostjo
.
„
Kaj
za
Boga
se
je
zgodilo
,
Arabela
?
“
reče
skrbljivo
Samuel
,
ki
je
vstopivši
čul
zadnje
njene
besede
.
„
Ti
si
vsa
razburjena
,
gotovo
so
te
mati
žalili
,
“
poprašuje
z
nekim
strahom
in
se
s
temnim
obrazom
ozre
na
mater
.
„
Malenkost
,
Samuel
,
nepomenljiva
malenkost
,
“
oglasi
se
Karpelesovka
pomirjujoč
ga
.
„
Arabela
je
jako
občutljiva
in
si
vedno
napačno
tolmači
moje
besede
.
Revica
!
Tega
ni
ona
kriva
;
okoliščine
so
jo
napravile
tako
sumljivo
.
“
Arabela
je
takoj
dobila
svoje
navadno
dušno
stanje
pri
Samuelovem
priihodu
.
Ničesa
ni
odgovorila
.
Mirno
je
sedela
in
gledala
brez
zanimivosti
skozi
okno
v
daljavo
,
kakor
da
ne
čuje
,
kar
se
tu
govori
.
„
Vaše
govorjenje
pa
je
tudi
vedno
zbadljivo
,
mati
,
“
odvrne
Samuel
svarjajoč
.
„
Zdaj
na
pr.
ste
tudi
tako
dvoumno
govorili
.
“
„
Lepo
in
prav
je
Samuel
,
da
držiš
s
svojo
nevesto
.
To
kaže
,
da
jo
ljubiš
in
to
me
neizmerno
veseli
,
“
pohvali
Karpelesovka
sina
.
„
Ko
bi
le
tudi
Arabela
za
tebe
enako
čutila
!
“
„
Že
zopet
jo
dražite
,
mati
,
“
razsrdi
se
Samuel
.
„
Jaz
ljubim
Arabelo
takšno
,
kakoršna
je
;
čemu
te
dražljive
opazke
?
“
Rekši
se
obrne
k
Arabeli
in
jo
goreče
pogleda
.
Arabela
pri
tem
pogledu
močno
zarudi
in
se
obrne
od
njega
.
Karpelesovka
,
ki
je
do
zdaj
s
sladkimi
besedami
zakrivala
svoj
srd
do
Arabele
,
ne
more
ga
več
dalje
premagovati
in
tedaj
reče
nevoljno
:
„
Čemu
te
opazke
,
praviš
?
—
Ti
si
danes
s
tako
pobožnostjo
nevesa
molil
za
vajino
bodočo
srečo
,
in
tako
je
tudi
prav
;
Arabeli
pa
se
niti
ni
potrebno
zdelo
,
zahvaljevati
se
Bogu
,
da
je
našla
v
tebi
človeka
,
ki
jej
bode
dal
svoje
ime
in
s
tem
zakrival
sramoto
,
ki
leži
na
njenem
rojstvu
.
“
„
Jaz
nisem
nikdar
popraševala
za
drugi
priimek
.
Zadovoljna
sem
s
svojim
,
ker
sem
prepričana
,
da
ni
združena
z
njim
nobena
sramota
,
če
tudi
morda
madež
na
njem
leži
,
“
pravi
Arabela
ponosno
,
a
pri
tem
po
vseh
udih
trepeče
.
„
Stric
in
vi
mi
vsiljujeta
Samuelovo
roko
,
a
to
ne
iz
usmiljenja
proti
mojemu
imenu
,
temveč
iz
sebičnih
namenov
.
Sicer
pa
še
nisva
zakonito
združena
,
“
nadaljuje
mirneje
po
kratkem
,
neprijetnem
molku
.
„
Najina
zveza
se
lahko
vsak
trenotek
razdere
.
Jaz
sem
na
to
ločitev
pripravljena
in
popolnoma
zadovoljna
.
Da
me
le
še
Samuel
odveže
dane
obljube
!
“
„
A
jaz
nisem
zadovoljen
,
“
dostavi
Samuel
razjarjen
in
ves
goreč
v
lici.
„
Čemu
delate
razpor
med
nama
,
mati
?
“
posvari
mater
in
jo
jezen
pogleda
.
„
Jaz
nisem
nikdar
vprašal
po
Arabelinem
rojstvu
in
tudi
ne
maram
ničesar
pozvedovati
.
Jaz
vem
,
da
je
ona
vredna
mojega
imena
in
si
štejem
v
čast
,
da
postane
moja
žena
.
—
Arabela
,
“
dostavi
proseče
,
„
ne
delaj
mi
težkega
srca
pred
mojim
odhodom
!
Pozabi
ta
razpor
;
saj
mi
morajo
mati
obljubiti
,
da
je
bil
zadnji
.
“
„
Kakor
želiš
,
“
odgovori
maločutno
Arabela
.
„
Toda
sam
si
pripisuj
vse
neugodnosti
,
ki
bi
nastale
vsled
najine
prisiljene
zveze
.
“
Karpelesovka
,
vidno
prestrašena
o
tako
odločnem
Arabelinem
postopanji
,
vzdihne
zdaj
prosto
,
videč
,
da
se
še
ni
zaroka
razdrla
,
kakor
se
je
bila
prej
močno
zbala
.
Po
sobi
ima
vedno
kaj
pospravljati
,
da
zakriva
strah
in
zadrego
.
Potem
pa
se
ustavi
pred
Arabelo
,
vzame
njeno
desnico
med
svoji
roki
in
vzdihne
s
prisiljeno
otožnostjo
in
nežnostjo
:
„
Arabela
,
Arabela
,
odloži
svojo
hladnost
proti
meni
in
prizadevaj
si
spoznati
me
v
mojej
pravej
podobi
!
Jaz
sem
ti
dobra
,
sem
skrbna
proti
tebi
,
če
tudi
nekoliko
nagla
in
odurna
v
svojem
ravnanji
.
“
Arabela
jej
v
trenotji
z
vidno
zopernostjo
odtegne
svojo
roko
in
reče
odločno
:
„
Moja
sodba
o
vas
je
že
preveč
ukoreninjena
,
da
bi
se
dala
izpremeniti
.
Pa
saj
postanem
Samuelova
žena
in
bodem
torej
za
naprej
le
z
njim
živela
,
“
dostavi
naposled
hladnodušno
.
„
To
kratko
leto
pa
menim
,
bodeve
že
še
skupaj
prestali
.
“
„
Arabela
,
čemu
to
dolgo
čvekanje
,
in
čemu
bi
se
ti
in
mati
še
celo
leto
svajale
?
“
reče
Samuel
odkritisrčno
.
„
Vidve
ste
preveč
svojeglavni
in
prerazličnega
značaja
,
da
bi
se
mogli
še
kdaj
sporazumeti
.
Skrčimo
čas
zaroke
,
Arabela
.
Ne
da
bi
čakali
še
leto
dnij
,
praznujmo
poroko
črez
pol
leta
,
v
treh
mesecih
,
ali
še
prej
,
ako
se
ti
zljubi
.
Vse
je
vendar
odvisno
le
od
tvoje
volje
.
“
„
Ne
,
ne
!
“
brani
se
Arabela
.
„
Kakor
sem
rekla
,
tako
naj
ostane
.
V
enem
letu
;
saj
bode
to
leto
itak
še
prehitro
preteklo
.
“
„
Arabela
,
pojdiva
na
vrt
!
“
reče
nato
Samuel
ves
pobit
.
„
Ti
si
bleda
in
razburjena
;
zrak
te
bode
pomiril
in
okreval
.
“
Arabela
uboga
.
Nemo
stopa
potem
poleg
njega
po
drobnem
pesku
na
vrtu
.
Brez
ugovora
sprejema
cvetlice
,
ktere
jej
on
trga
,
in
odgovarja
z
dostojno
prijaznostjo
na
njegova
vprašanja
;
ali
ne
pogleda
ga
pa
ne
in
ga
tudi
ne
ogovori
nikdar
niti
se
nasmehne
njegovim
šalam
.
Samuelu
pa
prihaja
vedno
tesneje
pri
srci
.
Glas
mu
vselej
na
ustnih
zamre
,
kedar
hoče
bolj
zaupno
z
njo
govoriti
,
a
vendar
čuti
,
da
bi
kot
ženin
imel
do
tega
pravico
.
—
„
Ali
je
res
brez
srca
?
Ali
res
ne
bodem
v
njej
mogel
vzbujati
iskrice
ljubezni
?
“
tako
se
je
vprašal
natihoma
,
in
temne
slutnje
so
mu
vstajale
v
duši
.
Samuel
je
bil
že
pred
štirinajstimi
dnevi
odpotoval
.
Namesto
njega
preselila
se
je
v
Karpelesovo
vilo
Waldekova
rodbina
.
Ali
njih
pričujočnost
se
je
le
malo
poznala
.
Dva
dni
so
mestni
postrežniki
nosili
pohištvo
in
knjige
mladega
profesorja
,
in
tedaj
je
bilo
nekoliko
več
življenja
in
nereda
v
vili
,
a
potem
je
šlo
zopet
vse
po
starem
.
Novih
stanovnikov
v
vili
še
čutili
niso
;
in
ko
bi
Waldekovi
o
vročih
pasjih
dnovih
ne
bili
prav
pridno
porabili
Karpelesovega
velikega
senčnatega
vrta
,
nihče
bi
še
niti
zapazil
ne
bil
,
da
biva
v
hiši
še
druga
rodbina
razven
Karpelesovih
.
V
Aranbelinem
življenji
pa
je
bila
nastala
izprememba
,
odkar
se
je
seznanila
z
ubogo
blaznico
na
podstrešji
.
Vsak
dan
mudila
se
je
najmanj
po
eno
uro
pri
njej
.
Tako
se
je
bil
nje
dnevni
red
nenadoma
izpremenil
.
Blaznica
je
postajala
vselej
krotka
pri
Arabelinem
prihodu
.
Storila
je
vse
,
kar
je
deklica
želela
,
ter
se
vsakokrat
neizmerno
veselila
njenih
obiskov
.
Arabela
se
je
privadila
izpremenljivemu
vedenju
blaznice
,
in
ona
tesnoba
,
ki
nas
navadno
prevladuje
,
kedar
se
pogovarjamo
s
človekom
,
ki
ni
pri
zdravej
pameti
,
zapustila
jo
je
popolnoma
.
Čutila
je
,
da
jej
je
nesrečnica
udana
,
in
to
je
bilo
njenemu
sumljivemu
značaju
v
veliko
tolažbo
.
Mislila
si
je
:
„
Blazna
ženska
me
vsaj
iz
hvaležnosti
ljubi
,
ker
čuti
,
da
sem
njena
dobrotnica
.
Ta
ljubezen
ima
vendar
blago
podlago
.
Vsi
drugi
pa
,
ki
mi
v
življenji
hlinijo
udanost
,
delajo
to
le
iz
sebičnih
namenov
.
“
To
prepričanje
je
Arabeli
neizrečeno
dobro
dejalo
.
Tako
se
je
ona
skoro
nevede
vedno
bolj
privajala
nesrečne
ženske
.
Da
se
je
pa
ta
njej
dala
voditi
in
jo
v
vsem
ubogala
,
bilo
jej
je
v
največje
povračilo
.
S
čimer
koli
jej
je
mogla
olepšati
življenje
,
vse
je
storila
Arabela
.
Njena
sobica
ni
bila
več
ječi
podobna
,
temveč
prijetnemu
bivališču
;
in
blaznica
sama
,
umita
,
počesana
in
snažno
oblečena
,
ni
delala
več
tako
žalostnega
utisa
.
Arabela
si
je
vselej
pletenico
ali
šivanje
jemala
s
seboj
,
kedar
je
obiskala
bolnico
;
blaznica
pa
je
z
veseljem
pozdravljala
ona
dela
in
kakor
se
je
poznalo
,
njej
znana
ročna
dela
,
in
z
urno
,
da
z
izučeno
roko
jih
je
tudi
sama
izdelovala
.
Odslej
ni
bilo
več
blaznej
ženi
dolg
čas
,
ker
si
je
pod
vodstvom
Arabelinim
sama
šivala
potrebna
oblačila
.
Da
zna
tudi
čitati
in
pisati
,
zvedela
je
Arabela
;
toda
se
ve
,
smisla
v
besedah
ni
zapopadala
.
Po
teh
znamenjih
utrjevalo
se
je
vedno
bolj
v
Arabeli
prepričanje
,
da
je
blaznica
izobražena
in
boljšega
stanu
.
Toda
po
njenih
zmedenih
pogovorih
zvedeti
nje
preteklost
,
bilo
je
popolnoma
nemogoče
.
Edino
,
kar
je
Arabela
o
njenem
preteklem
življenji
mogla
z
neko
gotovostjo
posneti
,
bilo
je
,
da
je
moral
ženski
enkrat
umreti
otrok
,
ali
da
so
ga
jej
bili
vzeli
;
kajti
le
dete
,
ktero
je
baje
nekdaj
imela
,
bilo
je
edina
nje
misel
.
Z
Waldekovimi
ni
Arabela
občevala
.
Prirojena
resnoba
in
malobesednost
jej
je
že
od
nekdaj
branila
udeleževati
se
društva
,
s
kterim
jej
ni
bilo
neobhodno
potreba
občevati
.
Kratki
pozdravi
,
včasih
kratki
ogovori
,
do
tod
je
segalo
njeno
znanje
s
staro
ženo
in
njenim
možem
,
s
sinom
pa
še
tega
ne
,
ker
ga
blizu
še
videla
ni
niti
si
želela
videti
ga
.
kmalu
je
vedela
,
ob
kterih
urah
hodi
po
dnevu
profesor
na
vrt
in
kje
najrajši
ostaja
.
Tedaj
pa
ni
Arabela
navadno
o
tem
času
hodila
na
vrt
,
ali
pa
si
je
ono
stran
v
vrtu
izbrala
za
sprehajališče
,
kamor
ni
profesor
zahajal
.
Bilo
je
proti
večeru
nekega
jako
soparnega
dne
.
Arabela
je
sedela
v
majhenej
kolibici
na
zadnjem
konci
vrta
in
čitala
iz
knjige
.
Da
bi
se
bila
sprehajala
,
čutila
se
je
preveč
utrujeno
vsled
vročine
.
Bila
pa
je
v
knjigo
tako
zamaknena
,
da
še
niti
zapazila
ni
,
da
se
nebo
vedno
bolj
temni
in
da
se
tam
za
gorami
blisk
za
bliskom
menja
,
gotovo
znamenje
bližnje
nevihte
.
Stoprav
glasen
grom
,
ki
je
zemljo
stresel
,
opozoril
jo
je
na
hudo
vreme
.
Preplašena
vstane
,
a
še
prej
nego
stopi
iz
kolibice
,
začnejo
padati
debele
kaplje
.
Arabela
spozna
,
da
deža
ne
bode
kmalu
konec
.
Zatorej
meni
,
da
je
bolje
,
ako
hiti
v
deži
domu
,
nego
da
čaka
,
dokler
se
nevihta
ne
utolaži
.
Žepno
rutico
si
priveže
črez
glavo
in
teče
po
vrtnih
stezicah
proti
vili.
A
kmalu
ne
more
dalje
.
Iz
deža
je
postala
gosta
ploha
;
veter
jej
je
zapletal
obleko
,
da
ne
more
naprej
.
Obrne
se
na
levo
;
tam
je
stal
,
kakor
je
vedela
,
velik
,
gosto
prerasten
divji
kostanj
,
in
pod
njim
mislila
je
najti
nekoliko
obrambe
proti
silnej
plohi
.
„
Ali
se
vam
ne
zdi
,
gospodična
,
da
je
nevarno
stati
pod
tem
drevesom
?
Ravno
premišljujem
,
ali
bi
bilo
bolj
pametno
hiteti
naprej
in
se
dati
dežu
oprati
,
kakor
pa
biti
v
nevarnosti
,
da
me
strela
ne
zadene
.
“
Tako
se
nenadoma
oglasi
tuj
glas
v
Arabelinej
bližini
.
Arabela
se
mahoma
ozre
.
Na
nasprotnej
strani
kostanjevega
debla
vedri
profesor
Waldek
.
Oblečen
v
obledelo
,
modro
,
do
pet
segajočo
suknjo
,
zavezano
modro
kapico
na
glavi
,
z
bledim
,
suhim
obrazom
in
ves
moker
delal
je
pomilovanja
vreden
utis
.
Ko
ga
Arabela
spozna
,
ga
še
niti
ne
pogleda
in
odgovori
malomarno
:
„
Storite
kar
vam
najbolj
godi
!
Jaz
ostanem
tu
,
dokler
ploha
ne
poneha
.
“
„
Tudi
jaz
bi
rajši
počakal
,
“
pravi
počasi
profesor
,
da
bi
le
nahoda
ne
dobil
.
Potem
pa
nisem
najmanj
tri
dni
za
nobeno
delo
.
Bojim
se
pa
prehlaje
,
ker
so
moje
papuče
čisto
premočene
.
“
Arabela
se
čuti
razžaljeno
,
ker
govori
profesor
z
njo
kakor
s
kakim
domačim
človekom
.
Zato
se
jedva
nanj
ozre
in
zdržuje
težko
posmeh
,
tako
se
jej
vidi
smešna
cela
njegova
oseba
,
ter
reče
nevljudno
:
„
Papuče
niso
itak
za
na
vrt
,
naj
si
bode
slabo
ali
lepo
vreme
.
“
Profesor
jo
nekoliko
začudjen
pogleda
.
„
Ali
govorim
z
gospodično
Karpelesovo
?
“
pristavi
nato
,
kakor
da
bi
se
šele
zdaj
spomnil
,
da
biva
v
vili
tudi
nekakšna
gospodična
,
in
privzdigne
nekoliko
svojo
kapico
v
pozdrav
.
„
Menila
sem
,
da
potem
ko
ste
gospod
profesor
že
drugi
mesec
v
našej
hiši
,
že
poznate
domače
ljudij
“
odgovori
Arabela
zbadljivo
in
si
z
ruto
obriše
od
deža
omočeno
lice
.
„
Res
,
da
bi
jih
moral
poznati
,
“
pravi
profesor
brezvažno
in
zazehne
:
„
ali
žalibog
,
da
mi
moje
studije
ne
pripuščajo
dovolj
časa
,
da
bi
se
z
njimi
seznanjal
.
—
Julija
,
ti
prideš
?
“
zakliče
naenkrat
vesel
,
videč
,
da
hiti
kuharica
njemu
nasproti
z
velikim
dežnikom
v
enej
s
pledom
in
črevlji
v
drugej
roki
.
„
Ali
so
te
mati
poslali
,
kajne
?
“
„
Ti
ljubi
Bog
,
kako
izgledate
,
gospod
profesor
!
Gospa
niso
zastonj
zavoljo
vas
v
smrtnih
skrbeh
,
“
odgovori
stara
služabnica
in
poda
profesorju
imenovane
stvari
.
Profesor
obuje
črevlje
,
zavije
se
v
pled
in
reče
Arabeli
dežnik
razpevši
:
„
Jaz
grem
,
gospodična
;
glejte
,
da
tudi
vi
kmalu
domu
pridete
!
“
Rekši
odide
,
ne
da
bi
gospico
pozdravil
,
ali
se
bil
na
njo
ozrl
.
Arabela
gleda
debelo
za
njim
.
Zdi
se
jej
neverjetno
,
da
more
on
korakati
naprej
,
ali
njo
pustiti
v
dežji
.
Divjak
!
Misli
si
pri
tem
;
ali
nisi
do
zdaj
živel
med
ljudmi
,
kjer
bi
se
bil
naučil
toliko
vljudnosti
,
da
bi
me
spremljal
pod
svojim
dežnikom
do
doma
?!
„
Gospodična
Arabela
,
ali
nihče
za
vas
doma
ne
skrbi
,
da
bi
vam
poslal
dežnik
nasproti
?
“
oglasi
se
Julija
,
ne
brez
zadrege
.
Čutila
je
tudi
ona
,
da
se
njen
mladi
gospodar
ni
obnašal
po
pravilih
dostojnosti
in
človekoljubnosti
.
„
Ne
bi
poprašali
za-me
ko
bi
me
do
jutra
ne
bilo
domu
,
“
odgovori
Arabela
z
bridkostjo
.
„
Čemu
tudi
,
“
pristavi
mirneje
s
prisiljenim
nasmehom
:
„
saj
ni
zdravo
navaditi
se
mehkužnosti
.
Najboljši
dokaz
o
tem
vidite
pri
svojem
mladem
gospodarji
,
gospodu
profesorji
.
“
„
Res
,
res
,
oni
so
bolehni
,
“
mrmra
vedno
bolj
v
zadregi
kuharica
in
se
pripravlja
na
odhod
.
Nevihta
se
je
vedno
bolj
ulegala
;
le
tanek
dežek
je
še
škropil
.
Arabela
privzdigne
sedaj
nekoliko
krilo
in
stopa
ravno
po
mokrem
pesku
.
S
desnico
pa
se
brani
mokrega
vejevja
,
ki
jej
zapira
pot
.
Brez
daljših
neugodnosti
pride
potem
srečno
domu
.
Zvečer
istega
dne
pa
mora
profesor
Walter
rano
v
postelj
iti
.
Skrbna
mati
mu
skuha
lipov
čaj
in
ga
topleje
odene
,
da
bi
se
potil
.
„
Takoj
in
vročega
moraš
ga
izpiti
,
Walter
.
Ti
si
zdaj
že
drugikrat
zahašljal
,
“
opomni
mati
skrbljivo
in
mu
ponuja
čaj
.
„
Že
drugikrat
?
“
začudi
se
profesor
:
„
Kolikokrat
pa
šele
bode
pokašnjala
ona
gospodična
,
ki
je
morala
domu
brez
dežnika
v
lahkej
premočenej
obleki
?!
“
„
Ktera
gospodična
?
“
poprašuje
mati
radovedno
.
„
Ona
iz
prvega
nadstropja
,
“
odvrne
sin
okorno
.
„
Tudi
Arabela
je
bila
v
onej
nevihti
na
vrtu
?
“
začudi
se
pomilovalno
gospa
.
„
Pa
naj
si
jo
menda
vendar
povabil
pod
svoj
dežnik
,
Walter
?
“
„
Nisem
mislil
na
to
.
A
vprašanje
je
tudi
,
ali
bi
bila
hotela
iti
z
menoj
,
mati
?
“
dostavi
sin
naivno
.
„
Ljubi
Walter
,
ti
si
res
velik
učenjak
v
svojej
stroki
,
ali
uljudnosti
se
vendar
še
nisi
naučil
!
“
očita
mu
mati
smehljaje
.
„
Kaj
si
bode
neki
Arabela
o
tebi
mislila
?
“
nadaljuje
skrbno
.
„
Ali
ne
veš
,
moj
sin
,
da
dela
mož
,
ki
se
neuljudno
obnaša
proti
gospem
in
gospodičnam
jako
slab
utis
v
življenji
?
“
„
Kaj
se
jaz
brigam
za
žensko
mnenje
?
“
odvrne
sin
osorno
.
„
Jaz
živim
za
svoje
knjige
in
ne
vprašam
,
kako
ženske
o
meni
sodijo
.
“
„
Živiš
pa
vendar
med
svetom
,
Walter
,
in
tedaj
si
prisiljen
tudi
z
ženskami
občevati
,
“
posvari
ga
mati
.
„
In
kaj
meniš
ti
,
vendar
ne
bodeš
pustil
,
da
naš
rod
zamre
?
“
dostavi
bolj
tiho
in
hitro
sinu
vzglavje
nekoliko
poravna
.
“
„
Ha
,
ha
!
“
smeji
se
profesor
.
„
Z
drugimi
besedami
rekoč
vi
menite
,
naj
bi
se
jaz
kdaj
še
oženil
?!
Mati
,
ali
si
morete
vi
res
predstavljati
profesorja
Walterja
Waldeka
oženjenega
?
Jaz
si
ga
ne
morem
,
ker
je
to
tako
nemogoče
,
kakor
je
nemogoče
,
da
bi
vi
postali
kdaj
profesor
Waldek
.
“
Rekši
izpije
čaj
in
se
še
enkrat
zagrohoče
.
„
Tako
govorjenje
je
greh
,
Walter
,
“
pokrega
ga
mati
neprijetno
zadeta
.
„
Nihče
ne
more
vedeti
,
kaj
je
božja
volja
z
nami
določila
.
“
„
Vedno
mi
pridigujete
o
božjej
volji
,
mati
,
“
odvrne
sin
nevoljen
.
„
Božja
volja
je
ravno
naša
volja
;
ker
prej
je
božja
,
potem
pa
postane
naša
.
Ne
razumete
tega
?
—
Zdaj
pa
le
idite
,
spal
bi
že
rad
;
lahko
noč
!
“
Pri
teh
besedah
namigne
materi
,
da
bi
šla
.
„
Jutro
menim
bode
lepo
vreme
;
hočem
torej
rano
vstati
,
da
astronomično
ogledujem
vzhajajoče
solnce
.
Zraven
tega
še
opazujem
neki
nov
planet
,
ki
se
je
ravno
pred
jutrom
prikazal
na
nebu
.
“
„
Pa
ne
pojdeš
vendar
tešč
,
Walter
?
“
meni
mati
.
„
Karpelesova
dekla
ne
doji
kozo
pred
šesto
uro
;
in
tedaj
ne
moreš
tako
rano
dobiti
mleka
.
Bi
pa
pil
nekoliko
kave
;
vsaj
edenkrat
ti
ne
bode
škodila
,
samo
tešč
ne
hodi
,
Walter
!
“
svetuje
mu
boječe
skrbna
mati
.
„
Kavo
piti
ali
strup
je
mati
,
to
je
eno
in
isto
.
Saj
vidite
,
da
sem
bolehen
,
pa
me
še
hočete
zastrupiti
?
“
odvrne
profesor
nestrpljivo
.
„
Sicer
pa
sem
že
prestar
,
mati
,
da
bi
me
še
izpreobrnili
;
pustite
me
torej
jesti
in
piti
,
kar
mi
diši
.
“
„
Trideset
let
šteješ
jedva
,
pa
že
praviš
,
da
si
star
,
“
reče
žalostno
Waldekovka
in
si
skrivši
otira
solze
.
„
Premalo
tečno
ješ
,
Walter
;
zato
si
slab
,
a
bolan
nisi
.
—
Pri
Arabeli
pa
se
moraš
o
priliki
vendar
izgovarjati
,
“
pristavi
hitro
in
z
navedenim
glasom
,
ki
vidi
,
da
postaja
sin
nevoljen
.
„
Čemu
bi
imeli
zamero
v
hiši
?
“
„
Kakor
želite
mati
,
“
odvrne
sin
udano
:
„
Če
jo
bom
le
kdaj
še
videl
in
pa
spoznal
.
Saj
je
še
prav
v
lice
pogledal
nisem
.
Pa
samo
da
mi
o
ženitvi
več
ne
govorite
!
To
že
veste
od
nekdaj
,
da
me
draži
.
Naposled
,
“
pristavi
z
resnim
obrazom
in
pogleda
materi
ostro
v
oči
,
„
pa
še
začnem
sumiti
,
da
smo
se
semkaj
preselili
,
da
snubim
bogato
židinjo
!
“
„
Walter
,
ne
kloni
vendar
,
“
vzklikne
Waldekovka
zavzeta
in
sklepa
roki
.
„
ti
dobrih
zvestih
katoličanov
sin
,
da
bi
jemal
židovko
za
ženo
!
Pa
saj
je
tudi
Arabela
Samuelova
nevesta
,
“
dostavi
mirneje
in
potolažena
vzdihne
.
„
Hvala
Bogu
,
“
pristavi
Walter
vesel
;
„
tedaj
se
vendar
od
te
strani
nimam
bati
nobenega
napada
na
mojo
osebo
.
„
Kaj
?!
Židinja
in
poleg
tega
še
nevesta
!
Dve
veliki
zapreki
,
bogme
!
Ko
bi
bil
tudi
želen
neveste
.
Hvala
mati
,
za
to
tolažilno
vest
!
Zdaj
se
smem
vsaj
z
mirnim
srcem
po
vrtu
sprehajati
.
Brž
ko
jo
srečam
,
hočem
tudi
zagovarjati
današnjo
svojo
neuljudnost
.
—
Lahko
noč
,
mati
,
“
nadaljuje
z
zaspanim
glasom
;
„
luč
pa
zvunaj
ugasnite
,
da
ne
bo
okuženega
zraka
v
sobi
.
Pa
še
enkrat
pogledite
,
ali
so
okna
v
mojej
učilnej
sobi
širom
odprta
,
da
se
soba
ponoči
dobro
prozrači
.
“
Rekši
pa
se
obrne
od
luči
,
potiplje
za
roko
okoli
sebe
,
ali
je
povsod
dobro
odet
,
in
se
pripravi
na
spanje
.
A
mati
mu
zagotavlja
,
da
bode
izpolnila
vse
njegove
želje
,
ter
mu
želi
poslovivši
se
s
celo
vrsto
prisrčnih
pozdravov
lahko
noč
!
Drugo
jutro
za
rana
,
ko
je
Waldekova
gospa
še
trdno
spala
,
vstane
profesor
Walter
in
se
poda
na
neko
visočino
vzadi
za
hišnim
vrtom
,
od
koder
se
je
razprostiral
širok
razgled
po
mestu
in
daleč
tja
po
polji
.
Tam
je
stala
kamenita
klop
pod
starodavno
košato
lipo
,
in
ondi
je
hotel
Walter
pričakovati
vzhajajočega
solnca
.
Mrak
je
še
pokrival
zemljo
in
prijetna
tihota
je
vladala
v
prirodi
,
ko
je
profesor
,
oblečen
v
dolgo
površno
suknjo
,
samotno
stopal
mimo
cvetoče
,
rosne
detelje
.
Dospevši
na
vrh
,
vsede
se
na
klop
pod
lipo
in
si
ogleduje
okolico
.
Skrivnostno
šumi
vejevje
nad
njegovo
glavo
v
juranjej
sapi
,
in
skrivnosten
se
mu
dozdeva
ves
svet
na
okoli
,
kterega
še
v
sivo
jutranjo
meglo
zavitega
le
na
pol
razločuje
.
V
resnici
najbolj
poetičen
čas
v
dnevu
je
vendar
le
oni
prvi
somrak
,
ki
proganja
nočno
tmino
,
ko
se
vse
stvarjenje
počasi
vzdiguje
iz
lahnih
meglic
in
se
vedno
jasneje
prikazuje
očem
.
Ta
čas
nas
nehote
spominja
prvega
stvarjenja
:
ko
je
novi
svet
čakal
solnca
,
kterega
še
v
sivo
jutranjo
meglo
zavitega
le
na
pol
razločuje
.
Nekaj
podobnega
je
menda
tudi
občutil
profesor
Waldek
;
kajti
njegovo
lice
,
sicer
mrzlo
in
brezčutno
za
vse
,
kar
ni
dišalo
po
učenosti
,
ovajalo
je
zdaj
neko
skrivno
in
ugodno
občudovanje
.
Ko
se
je
nagledal
,
vstane
in
hodi
počasnih
korakov
gor
in
dol
po
višini
.
Njegovo
oko
pa
zre
med
tem
nepremakljivo
na
goro
,
nad
ktero
je
bil
videti
rudeči
svit
,
ki
je
naznanjal
solnčni
prihod
.
Profesorjeva
zvunanjost
je
bila
karakteristična
,
kakor
njegova
notranjost
.
Učenost
mu
je
gledala
iz
vseh
črt
na
obrazu
:
iz
zamišljenega
čela
,
iz
resnobnih
očij
,
ki
so
tako
strogo
gledale
skozi
velike
očali
,
in
iz
slednjega
žepa
njegove
suknje
,
ki
so
bili
navadno
natlačeni
s
knjigami
,
rokopisi
in
pisali
.
Njegova
obleka
je
bila
sicer
snažna
,
a
vedno
starinski
prikrojena
;
njegova
srajca
vedno
čista
,
toda
nikdar
trdno
poglajena
.
Okoli
vratu
pa
je
vedno
nosil
namesto
ovratnika
le
črno
svileno
ruto
,
spredaj
tako
zavozljano
,
da
se
niti
srajca
ni
videla
.
Lice
je
bilo
obrito
;
redki
,
rumenkasti
lasje
pa
so
mu
že
začeli
siveti
,
in
na
temenu
je
imel
majhno
plešo
.
Profesor
se
je
oddaljil
od
klopi
.
Gora
,
na
ktero
je
v
enomer
gledal
,
zažari
nenadoma
in
solnce
mu
posije
ravno
v
obraz
.
Sedaj
dane
daljnogled
na
oko
in
začne
solnce
opazovati
.
Kake
pol
ure
je
gledal
na
enem
mestu
stoječ
skozi
daljnogled
,
mrmraje
polglasne
nerazumljive
besede
;
potem
shrani
zadovoljen
svoj
stroj
in
se
napoti
proti
klopi
.
Med
potem
pa
čita
v
nekem
rokopisu
ter
dela
va-nj
zapiske
z
rudečim
svinčnikom
.
Ko
se
približa
klopi
,
privzdigne
oči
,
in
oh
strah
in
groza
:
Na
klopi
je
sedela
Arabela
zamaknena
v
neko
knjigo
!
Profesorjev
dohod
zapazila
je
gospica
šele
tedaj
,
ko
je
on
stoječ
že
blizu
nje
,
izrazil
svoje
začudenje
.
Ko
se
ozre
na-nj
,
srečate
se
njuni
očesi
in
iz
obeh
zasijala
je
v
istem
hipu
enaka
srpost
in
nevolja
.
Oba
sta
spoznala
,
da
sta
si
v
tem
trenotku
drug
drugemu
na
poti
.
Arabela
zapre
knjigo
in
vstane
,
profesor
pa
to
videč
,
položi
hitro
svoj
rokopis
na
klop
ter
reče
vesel
:
„
Ako
pojdete
vi
,
bodem
se
pa
jaz
tukaj
sem
vsedel
.
“
Arabela
pa
porogljivo
od
strani
pogleda
in
odgovori
kratko
:
„
Ako
vi
tu
ostanete
,
potem
se
razumi
,
da
jaz
odidem
.
Srečno
!
“
Izrekši
obrne
se
od
njega
in
odide
.
Walter
se
vsede
široko
na
klop
in
ravno
ko
je
hotel
seči
po
svoj
rokopis
,
vstane
zopet
hitro
in
zakliče
na
glas
:
„
Gospodična
Arabela
!
Kako
prav
,
da
vas
že
danes
srečam
.
Prosim
,
počakajte
vendar
eden
trenotek
!
“
prisavi
še
nestrpljivo
,
videč
,
da
nadaljuje
Arabela
svoje
korake
,
kakor
da
bi
ga
ne
bila
čula
.
„
Jaz
moram
o
nečem
z
vami
govoriti
.
“
Pri
teh
besedah
se
Arabela
ustavi
in
ga
začudjeno
pogleda
.
Profesor
pa
se
jej
okorno
za
nekaj
korakov
približa
in
reče
nerodno
:
„
Moja
mati
so
me
sinoči
ogregali
,
da
vas
nisem
včeraj
pri
nevihti
z
dežnikom
spremil
domu
.
Zatorej
prosim
,
da
mi
odpustite
to
neuljudnost
.
“
„
Vaša
mati
?
“
ponavlja
Arabela
,
in
smeh
jo
posili
,
pomislivši
,
da
bi
še
sam
tega
ne
bil
izprevidel
.
„
Vaš
izgovor
naj
velja
!
“
pristavi
dobre
volje
.
„
Sicer
pa
je
tudi
učen
mož
lahko
uljiden
;
pri
tem
ne
bode
njegova
slava
čisto
nič
škode
trpela
!
“
Pri
besedi
„
učen
mož
“
in
„
slava
“
zasvetilo
je
profesorju
lice
.
On
pogleda
Arabelo
z
nekim
zanimanjem
.
„
Da
,
učenost
,
učenost
,
to
je
olje
življenja
!
“
opomni
z
navdušenostjo
,
kakor
da
bi
bile
priproste
Arabeline
besede
učena
razprava
,
„
drugo
vse
je
prazno
in
dolgočasno
.
Verjemite
mi
,
gospodična
,
“
nadaljuje
slovesno
in
potrka
na
debelo
knjigo
,
ki
mu
je
gledala
iz
žepa
:
„
Človek
ni
nikdar
dovolj
popoln
.
Zato
se
naj
njegova
šola
začne
že
v
zibeli
in
naj
konča
stoprav
v
grobu
!
“
„
Amen
!
“
dostavi
tiho
Arabela
z
nasmehom
.
Glasneje
pa
reče
:
„
Bojim
se
,
da
je
jako
malo
takih
,
ki
mislijo
,
kakor
vi.
“
„
Žalibog
da
je
tako
,
“
odvrne
profesor
vzdihnovši
;
„
sedanji
svet
res
na
nič
drugega
ne
misli
,
kakor
na
razveseljevanje
.
Z
učenostjo
pa
dela
tako
,
kakor
bučela
s
cvetlico
:
okusi
jo
,
potem
pa
zleti
dalje
.
“
„
Ko
bi
učenost
bila
res
tako
potrebna
,
kakor
trdite
,
bi
se
jej
ljudje
že
rajši
udajali
;
najlepši
dokaz
tedaj
,
da
je
učenost
z
učenjaki
vred
dolgočasna
stvar
!
“
meni
Arabela
porogljivo
.
Profesor
strese
pomiluje
glavo
in
se
oddalji
nekoliko
od
Arabele
,
kakor
da
ona
ni
vredna
njegove
bližine
,
ter
reče
počasno
:
„
Takih
mislij
so
polne
le
puhle
glave
.
Ni
čudo
,
“
pristavi
obžalujoč
in
se
vsede
na
klop
,
„
kdor
kakor
vi
na
nič
drugega
ne
misli
,
nego
na
kratkočasnice
,
ta
se
ve
da
mora
imeti
slab
pojem
o
resnem
,
mirnem
,
mislečem
življenju
.
Našo
zamišljenost
imenujejo
ljudje
vaše
vrste
dolgočasnost
,
našo
mirnost
—
zatelebanost
,
našo
resnost
pa
prismuknenost
...
Ba
!
škoda
vsake
besede
,
ki
jo
z
vami
izgubom
;
v
vašem
srci
ne
bode
itak
našla
odmeva
,
“
pretrga
si
profesor
z
nekim
zaničevanjem
svoj
govor
ter
seže
po
rokopisu
.
Toda
Arabela
se
mu
ponosno
približa
in
reče
drzno
:
„
Kako
morete
vi
trditi
,
da
jaz
na
nič
drugega
ne
mislim
,
nego
na
kratkočasnice
?
Od
kdaj
menite
,
da
me
tako
dobro
poznate
?
—
Da
so
učenjaki
dolgočasni
in
neuljudni
,
“
nadaljuje
zbadljivo
z
vidnim
namenom
žaliti
ga
,
„
vedela
sem
že
davno
.
Da
pa
v
svojej
kratkovidnosti
tudi
žalijo
,
da
,
da
znajo
celo
čast
jemati
,
to
sem
še
le
danes
pri
vas
izkusila
.
“
Tu
obmolkne
in
ga
na
ravnost
pogleda
čakajoč
odgovora
.
Profesor
je
v
zadregi
.
Nato
privzdigne
klobuk
in
si
pogladi
redke
lase
;
potem
pogleda
na
uro
,
da
vidi
,
kako
pozno
je
že
,
a
nevoljen
dene
jo
zopet
v
žep
.
Ura
kakor
skoro
navadno
ni
šla
,
ker
jo
je
bil
profesor
zopet
pozabil
naviti
.
—
Črez
nekaj
trenotkov
pa
čisto
mirno
odgovori
:
„
Jaz
sem
danes
prišel
sem
,
da
bi
rešil
važno
vprašanje
glede
novega
planeta
,
a
ne
da
bi
izgubival
zlati
svoj
čas
s
praznimi
prepiri
.
—
Ali
pa
morda
ni
res
,
da
letate
vi
od
ene
zabave
do
druge
?
Ali
morate
menda
to
tajiti
?
“
pristavi
nevoljen
.
„
Ker
moram
,
“
odvrne
naglo
Arabela
z
ravno
tako
nevoljo
,
kakor
on
.
„
Da
pa
človek
tudi
uživa
kratkočasnice
in
da
se
veseli
zabav
,
mora
biti
srečen
,
kakor
mora
zdrav
biti
i
oni
,
ki
hoče
pri
jedi
mir
imeti
,
“
nadaljuje
Arabela
z
izpremenjenim
glasom
in
neka
pobitost
čita
se
jej
z
lica
.
„
In
vi
niste
morda
srečna
?
“
poprašuje
profesor
začudjen
in
jo
neverno
gleda
.
„
Kaj
menite
z
besedo
„
srečen
“
?
“
odvrne
resno
Arabela
in
opazuje
profesorjevo
borno
zvunanjost
.
Revež
!
misli
si
pri
tem
;
ti
si
gotovo
srečen
,
a
vendar
nimaš
ne
zdravja
,
ne
postave
,
niti
enega
samega
uzroka
,
da
bi
bil
srečen
.
„
Jaz
le
sodim
tako
,
da
morate
vi
biti
srečna
,
“
pristavlja
profesor
prijazneje
,
„
ker
prvič
nimate
nobenih
skrbij
,
drugi
ker
ste
bogata
,
tretjič
ker
ste
ljubljena
in
—
,
“
zadet
po
čudnej
izpremembi
Arabelinega
obraza
hipoma
umolkne
.
Pri
besedah
:
„
ker
ste
bogata
“
strepetala
je
vidno
Arabela
,
a
obledela
je
ko
smrt
pri
opazki
:
„
ker
ste
ljubljena
“
.
Nekaj
trenotkov
jo
on
nemo
opazuje
in
meni
,
da
če
je
že
žensko
lice
tako
izpremenljivo
,
kako
mora
še
le
biti
njeno
mišljenje
!
Toda
Arabela
zadobi
kmalu
prejšnjo
mirnost
in
brez
zadrege
upre
svoje
oči
v
njegov
ostri
pogled
.
Profesor
zre
z
radovednostjo
v
njene
oči
,
da
bi
spoznal
iz
njih
njen
značaj
.
A
te
so
mu
nerazumljive
,
kakor
je
nerazumljiva
morska
globina
.
Nekaj
časa
molčita
oba
.
Arabelo
jezi
,
da
se
je
spustila
z
njim
v
pogovor
,
in
rajši
bi
bila
povsod
,
samo
poleg
tega
pustega
človeka
ne
;
a
vendar
ne
ve
,
kako
bi
se
poslovila
od
njega
,
da
bi
odšla
.
Profesor
pa
prebira
z
raztresenostjo
svoj
rokopis
in
si
misli
pri
tem
;
Trme
,
neverjetne
trme
!
Pač
res
,
da
ženska
drugega
ni
,
kakor
bitje
sestavljeno
iz
samih
trm
.
Kako
bi
se
je
neki
iznebil
?
—
A
pri
tem
odloži
vendar
zopet
svoj
rokopis
in
gleda
v
zadregi
zdaj
površno
na
Arabelo
,
zdaj
na
drevo
nad
svojo
glavo
,
zdaj
opazuje
svoje
od
rose
pomočeno
črevlje
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
Govori
vendar
nekaj
,
čemu
tako
molčiš
?
Toda
Arabela
še
vedno
molči
in
zre
,
kakor
v
nekaj
zamaknena
,
v
daljavo
.
„
Kakor
sem
čul
,
“
začne
zopet
profesor
in
vidi
se
mu
,
da
ne
ve
,
kaj
bi
naj
prav
za
prav
govoril
,
„
vi
ste
nevesta
?
—
Kdaj
pa
bode
poroka
?
“
popraša
jo
brez
radovednosti
.
„
Ne
vem
,
“
odgovori
mrzlo
Arabela
in
še
gleda
vedno
okoli
.
Na
enkrat
pa
se
zgane
,
rudečica
oblije
njeno
lice
,
ko
pristavi
nekako
srdito
:
„
kaj
vas
to
briga
?
Rekli
ste
prej
,
“
nadaljuje
razdražena
,
„
da
morate
premišljevati
neki
nov
planet
.
Kaj
ima
moja
poroka
opraviti
pri
važnej
tej
preiskavi
?
“
„
ker
se
je
vaše
lice
tako
neverjetno
čudno
izpremenilo
,
ko
sem
bil
prej
mimogrede
omenil
,
da
ste
ljubljena
,
“
izgovarja
se
površno
,
in
vidi
se
,
da
mu
dela
veselje
Arabelina
razdraženost
.
„
Zato
sem
potem
tudi
menil
,
da
je
nemogoče
,
da
se
je
vaša
zaroka
razdrla
.
Sicer
pa
bodite
preverjena
,
da
me
vaša
bodočnost
čisto
nič
ne
zanima
.
Zavoljo
mene
se
lahko
danes
omožite
,
ali
pa
tudi
nikoli
.
“
Maločutnost
,
s
katero
je
profesor
odkril
svoje
mnenje
,
zadela
je
hudo
Arabelo
.
Njene
oči
se
čudno
zasvetijo
,
in
z
razžaljenim
,
trepetajočim
glasom
in
žarečim
licem
odvrne
ona
nekako
zaničevalno
:
„
Jaz
tudi
ne
potrebujem
vašega
zanimanja
,
a
povem
vam
vendar
,
“
nadaljuje
s
poudarkom
,
„
da
sem
nevesta
!
Ne
ljubi
me
pa
nihče
na
svetu
in
me
tudi
ne
bode
,
kajti
jaz
si
ne
znam
pridobivati
ljubezni
in
si
je
tudi
nočem
.
Mene
nihče
ne
razumi
,
jaz
pa
drugih
ne
.
Da
sem
pa
vendar
postala
nevesta
,
imam
se
zahvaliti
le
svojemu
premoženju
.
Moj
denar
iščejo
in
ljubijo
,
ne
mene
.
Ali
me
umejete
?
“
Med
tem
ko
je
govorila
,
postajal
je
njen
glas
vedno
bolj
odločen
in
trd
.
Pri
zadnjih
besedah
pa
se
zave
ter
hoče
resne
besede
obrnoti
v
šaljivost
.
A
dočim
so
se
njena
usta
silila
k
porogljivemu
nasmehu
,
polnile
so
se
s
solzami
njene
oči
.
Ves
čas
ko
je
Arabela
govorila
,
pogledoval
jo
je
profesor
s
šaljivim
,
dvomljivim
obrazom
,
kakor
da
še
ne
ve
,
ali
ona
v
šali
ali
resnici
tako
čudno
govori
.
Ko
pa
zapazi
solze
v
njenih
očeh
,
postane
mahoma
resen
.
Ravno
je
mislil
nekaj
odgovoriti
,
ko
mu
ona
z
zamolklim
glasom
reče
„
srečno
!
“
,
obrne
hrbet
in
z
brzimi
koraki
odide
.
Po
Arabelinem
odhodu
gleda
zopet
Walter
v
ono
stran
na
nebu
,
kjer
je
planet
opazoval
.
Črez
nekaj
časa
pa
pobere
svoje
knjige
in
rokopise
ter
se
napoti
proti
domu
.
Domu
prišedšemu
bilo
je
prvo
vprašanje
po
mleku
.
Mati
ga
začudjena
pogleda
.
Profesor
ni
nikdar
izrekal
želje
,
da
bi
jedel
;
temveč
morali
so
ga
vselej
posebej
še
vabiti
,
naj
bi
šel
jest
.
„
Mleka
še
nismo
pristavili
,
“
odgovori
mati
,
„
ker
si
bil
sinoči
naznanil
,
da
te
pred
osmo
uro
ne
bode
nazaj
.
Zdaj
pa
še
sedem
ni
.
“
„
Ali
imate
že
morda
kaj
kave
skuhane
?
“
popraša
sin
z
nenavadno
hlastnostjo
.
„
Ravno
bodeva
oče
in
jaz
zajutrekovala
,
“
glasil
se
je
postrežljivi
odgovor
materin
.
„
Čisto
majhno
čašico
blede
kave
bi
rad
pil
;
pa
hitro
,
meni
se
mudi
;
imam
veliko
opraviti
;
-
mleka
pa
danes
ne
maram
,
“
hitel
je
profesor
velevati
z
vidno
nestrpljivostjo
in
odide
v
svojo
sobo
.
Mati
ga
v
skrbeh
opazuje
.
Začela
se
je
z
nova
bati
,
da
bi
se
sinu
vsled
neprestanega
učenja
enkrat
v
glavi
ne
zmotilo
.
Preplašena
pripravlja
mu
kavo
in
pri
tem
vedno
posluša
pri
vratih
njegove
sobe
,
ali
ne
bi
morda
tam
kaj
posebno
čudnega
počenjal
.
Toda
kmalu
se
iznebi
neprijetne
misli
.
Ko
stopi
v
sinovo
sobo
,
da
mu
postreže
s
kavo
,
sedel
je
kakor
navadno
pri
svojih
knjigah
.
Morala
ga
je
tudi
sedaj
,
kakor
vselej
,
zaporedoma
opozarjati
na
kavo
,
predno
je
mehanično
segel
po
njej
in
v
enem
požirku
izpraznil
čašico
.
A
nato
se
niti
besedice
ne
izpregovorivši
,
takoj
zopet
zamakne
v
svoje
delo
.
Odslej
naprej
nista
se
več
Arabela
in
profesor
izogibala
.
Kedar
je
bil
ta
na
vrtu
,
naneslo
se
je
vselej
,
da
je
bila
tudi
Arabela
ondi
.
Oba
sta
se
pa
hotela
izogibati
,
ali
neka
skrivna
moč
,
ki
je
izvirala
iz
sorodnosti
njunega
značaja
,
gonila
je
enega
k
drugemu
.
A
navadno
sta
se
le
malo
med
seboj
pogovarjala
.
Profesor
jo
je
zapazivši
že
z
daleka
pozdravil
in
sicer
nekoliko
uljudneje
,
kakor
je
bila
njegova
navada
.
Če
je
prišel
v
njeno
bližino
in
je
govoril
z
njo
nekoliko
navadnih
besed
,
upirale
so
se
njegove
oči
tako
strogo
va-njo
,
kakor
bi
jo
hotele
prebosti
.
Arabelin
odzdrav
je
bil
vselej
hladen
;
z
neustrašljivim
izrazom
v
očeh
ustavljala
se
je
njegovemu
ostremu
pogledu
.
Ko
sta
si
tako
neprijazno
stala
nasproti
,
bila
sta
podobna
hudima
sovražnikoma
,
ki
jedva
pričakujeta
,
da
se
napadeta
.
„
Ljubi
Walter
,
“
začne
nekega
dne
doktor
Waldek
proti
svojemu
sinu
;
„
kdaj
pa
misliš
odpotovati
?
Tvoj
dopust
se
je
že
predvčerajšnjim
začel
.
Nekaj
denarja
sem
ti
že
za
ta
namen
pripravil
;
dve
sto
goldinarjev
dobiš
takoj
s
seboj
.
“
„
Kaj
nimate
več
denarja
pri
roki
?
“
odvrne
profesor
slabe
volje
.
„
Nimam
,
“
odgovori
oče
v
skrbeh
.
„
Žid
Karpeles
mi
noče
ali
pa
ne
more
izplačati
še
eden
del
posojenega
mu
kapitala
,
kakor
mi
je
prej
obetal
.
Moram
se
tedaj
zadovoljiti
s
tem
,
kar
mi
je
zdaj
izročil
.
Toda
ti
ne
bodeš
zavoljo
njega
trpel
pomanjkanja
,
“
nadaljuje
z
važnostjo
.
„
Ako
mi
Karpeles
v
dveh
mesecih
ne
poplača
zopet
nekaj
dolga
,
bodem
začel
postavno
postopati
z
njim
.
“
„
Ne
storite
tega
,
“
prosi
sin
kakor
prestrašen
;
„
že
zavoljo
njegove
rodbine
ne
.
“
„
Kaj
briga
mene
njegova
rodbina
?
“
odvrne
starec
s
povzdignenim
glasom
.
„
Moja
potrpežljivost
in
človekoljubnost
ima
tudi
svoje
meje
.
Ti
moraš
iti
v
Beč
in
moraš
tam
tudi
živeti
.
Karpeles
ima
tedaj
plačati
ali
z
lepim
ali
s
hudim
.
“
„
Ako
vam
,
oče
,
ne
bode
mogoče
še
nekaj
denarja
poslati
mi
v
Beč
,
bodem
si
pa
drugače
pomagal
.
Kupoval
si
ne
bodem
namreč
v
tem
pol
letu
toliko
dragocenih
knjig
in
tedaj
upam
z
dvema
sto
goldinarjema
,
ki
mi
jih
boste
dali
seboj
,
in
pa
s
svojo
plačo
med
tem
izhajati
.
Ako
bi
pa
res
ne
mogel
,
povrnem
se
pa
pred
časom
domu
,
“
razlaga
profesor
s
hitrim
,
toda
bolj
tihim
glasom
,
a
med
tem
išče
hlastno
nekaj
med
knjigami
.
„
Da
,
da
,
vrni
se
nazaj
,
prej
ko
moreš
,
Walter
,
“
prosi
z
žarečim
in
veselim
licem
mati
,
ki
je
ves
čas
z
žalostnim
obrazom
poslušala
ta
dvogovor
.
„
Kakor
misliš
,
Walter
,
“
pristavi
oče
iznenadjen
.
Zdelo
se
mu
je
neverjetno
,
da
se
sin
,
ki
je
celo
leto
težko
čakal
dopusta
,
zdaj
vede
na
enkrat
,
kakor
da
ga
ta
nič
ne
veseli
.
„
Kdaj
misliš
tedaj
oditi
,
Walter
?
“
oglasi
se
zopet
mati
,
toda
zdaj
tako
žalostno
,
da
se
jedva
zdržuje
solz
.
„
Vedeti
moram
,
da
ti
pripravim
potrebnih
oblek
in
perila
.
Eden
večji
zaboj
za
tvoje
knjige
obetala
mi
je
posoditi
Karpelesovka
;
kajti
naši
zaboji
so
premajhni
,
da
bi
v
enega
spravil
vse
te
knjige
,
“
in
pri
teh
besedah
pokaže
na
veliko
kopico
knjig
,
ki
so
na
tleh
v
največjem
neredu
ležale
.
„
Čemu
bi
nadlegovali
druge
ljudi
?
“
odvrne
neprijazno
profesor
.
Če
so
naši
zaboji
premajhni
,
da
bi
v
enega
dejali
vse
knjige
,
vzamem
pa
dva
zaboja
seboj
,
ali
pa
nekaj
knjig
doma
pustim
.
“
„
Kakor
te
je
volja
,
Walter
,
“
tolaži
ga
mati
bojazljivo
.
„
Pa
samo
ne
huduj
se
;
jeza
bi
ti
škodila
.
Tedaj
,
kdaj
odpotuješ
?
“
popraša
ona
še
enkrat
in
vzdihne
.
„
Ali
me
že
ne
morete
več
v
hiši
trpeti
,
ker
me
silite
,
da
bi
šel
?
“
odgovori
profesor
kakor
v
šali
,
a
njegovo
lice
je
videti
bolj
upadlo
,
njegov
pogled
bolj
raztresen
.
„
Jutre
odpotujem
,
“
reče
potem
s
čemerno
odločnostjo
;
„
jutre
s
prvim
vlakom
;
tedaj
ob
polšestih
.
“
—
Rekši
pa
si
vzame
neko
knjigo
,
dene
kapico
na
glavo
in
gre
na
vrt
.
Ko
sin
odide
,
pogledujeta
se
nemo
nekaj
časa
oče
in
mati
.
„
Kaj
ima
najin
sin
,
Fabijan
?
“
pretrga
žena
tihoto
in
glas
se
jej
trese
same
nemirnosti
.
„
On
je
od
dne
do
dne
bolj
zmeden
.
“
„
Ravno
sem
hotel
tudi
tebe
vprašati
,
“
odgovori
doktor
v
skrbeh
in
gleda
skozi
okno
za
sinom
,
ki
je
baš
stopil
na
vrt
.
„
Pa
ne
,
da
bi
se
mu
začelo
—
?!
“
poprašuje
Waldekova
,
kažoča
s
prstom
na
čelo
,
z
groznim
strahom
v
očeh
,
kakor
da
bi
hotela
reči
,
da
bi
se
mu
ne
začelo
mešati
.
Ali
zadnje
besede
ne
more
izpregovoriti
in
