bodetreba
šteti
zánjo
.
Na
rejo
ti
jo
dam
.
Paše
in
pastirjev
imaš
na
izbiro
,
torej
si
le
samó
izvoli
,
koliko
jih
hočeš
.
Sevéda
bode
têle
moje
,
kadar
ga
storí
,
mleko
in
vsi
mlečni
izdelki
kakor
tudi
gnoj
pa
ostane
tebi
.
Vidiš
,
takó
se
ti
bode
takoj
pomagalo
,
ne
da
bi
ti
bilo
treba
kàj
šteti
za
tó
.
Kar
se
tiče
vòl
,
posodim
ti
denarja
,
kolikor
ti
ga
treba
,
da
si
jih
kupiš
.
Ker
sva
prijatelja
,
dam
ti
ga
po
deset
od
sto
;
toda
vrneš
mi
ga
,
kadar
ti
bode
prilika
.
Takó
bi
ti
še
brat
ne
postregel
,
zató
pa
,
četi
je
po
volji
,
udari
!
»
Vehovec
je
bil
že
nekoliko
vinjen
,
zató
ni
dolgo
premišljal
,
ali
bi
,
ali
ne
.
Zadolžiti
se
je
moral
,
naj
se
torej
tù
ali
tam
,
mislil
si
je
mož
,
to
je
že
vse
jedno
.
Vehovec
seže
kovača
v
ponudeno
desnico
in
vzprejme
ponudbo
.
Sedaj
pokliče
kovač
Deteljo
in
ga
prosi
,
naj
bi
spisal
dolžno
pismo
,
ne
da
bi
rekel
,
ker
Vehovcu
ne
zaupa
denarja
brez
njega
,
temveč
le
zató
,
ker
nihče
ne
vé
,
kakó
dolgo
bode
živel
.
Možem
se
tudi
to
ni
napačno
zdelo
,
čeprav
so
bile
obresti
nekoliko
visoke
.
Toda
kaj
se
hoče
,
časi
so
hudi
in
za
denar
je
takó
trda
!
Detelja
je
torej
spisal
dolžno
pismo
za
150
goldinarjev
z
obrestimi
po
10
od
sto
na
leto
ter
se
je
podpisal
za
pričo
,
Vehovec
se
je
ondu
podkrižal
,
in
pismo
je
šlo
v
kovačev
žep
,
iz
tega
pa
denar
v
Vehovčev
pas
.
Ker
je
bilo
pri
hiši
tudi
semena
in
živeža
treba
za
sproti
,
vsota
nikakor
ni
bila
previsoka
.
Pozno
zvečer
je
prišel
Vehovec
domóv
.
Žena
je
v
tem
že
otročiče
spravila
spat
,
potem
je
pa
sedla
za
kolovrat
in
predla
.
«
Micika
,
»
nagovorí
jo
Jaka
,
«
če
uganeš
,
kje
sem
bil
,
pa
ti
povem
nekaj
veselega
.
»
«
No
,
če
bode
tvoja
novica
res
takó
vesela
,
kakor
dobro
vem
,
da
si
bil
s
kovačem
pri
Detelji
,
potem
bi
bilo
že
prav
.
»
«
Ne
bode
nama
več
treba
pisati
bratu
na
Dunaj
po
denar
,
saj
ga
že
imam
,
kar
ga
treba
do
novine
in
za
vprežno
živino
.
Vidiš
ga
tu-le
je
!
»
Vehovec
vrže
s
srebrom
napolnjeni
pas
na
mizo
.
«
Kravica
pa
pride
jutri
v
hlev
.
»
Nató
začné
ženi
razlagati
,
kakó
in
s
kakimi
pogoji
je
vzel
denar
na
posodo
in
kravo
na
rejo
.
Žena
ga
posluša
,
in
ko
Jaka
končá
,
sklene
roke
in
jih
položi
v
naróčaj
,
rekoč
:
«
Jaka
,
kaj
si
pa
vender
mislil
,
da
si
se
prodal
kovaču
?
In
za
takó
drage
obresti
!
Ničesar
bi
ne
rekla
,
če
bi
ti
bil
posodil
denar
Detelja
,
to
je
poštenjak
od
nog
do
glave
,
kakor
je
kovač
obešenjak
brez
primere
.
On
nas
sovraži
,
odkar
so
nam
umrli
rajni
oče
,
če
tudi
ne
vemo
,
zakaj
.
»
«
Kakó
vender
govoriš
,
Mica
?
Ako
bi
me
kovač
sovražil
,
pač
bi
mi
ne
bil
ponudil
denarja
in
poslal
krave
na
pomoč
družini
,
temveč
bi
ser
bil
veselil
,
da
nas
takó
tare
.
»
«
Da
,
ti
misliš
takó
,
ker
menda
nisi
še
pomislil
,
koliko
jih
je
že
ta
mož
spravil
na
beraško
palico
in
pognal
po
svetu
z
dobrotami
svojimi
.
Bog
daj
,
da
bi
se
motila
!
»
pristavi
še
skrbna
žena
.
Prišla
je
druga
jesen
in
Vehovca
sta
si
že
toliko
prigospodarila
,
da
sta
imela
denar
za
vseletne
obresti
na
stráni
.
Kovač
pa
,
videč
,
da
bi
Vehovec
denar
tudi
lahko
porabil
drugje
,
obrestij
niti
vzeti
ni
hotel
in
takó
tudi
tretjo
jesen
,
t.
j.
drugo
,
odkar
so
mu
obresti
tekle
,
češ
,
saj
je
še
čas
in
poštenjak
si
tudi
,
kolikor
te
poznam
.
Pri
tej
priliki
si
je
dal
opraviti
pri
novem
vozu
,
katerega
je
okoval
sosedu
Močilnikarju
.
«
Vidiš
,
Vehovec
,
kaj
takega
bi
tudi
pri
vas
ne
bilo
odveč
,
potem
pa
dva
konjiča
v
konjàk
,
in
hajdi
,
v
Ljubljano
ali
še
celó
dalje
—
tjà
do
Trsta
tovorit
!
Ondu
se
iz
lahka
služijo
lepi
denarci
,
vozniki
pa
izvrstno
živé
po
gostilnah
.
Le
veruj
mi
,
da
ga
vsak
voznik
,
ki
tovori
iz
Ljubljane
v
Trst
,
več
izpije
v
jednem
tednu
,
nego
ti
,
Vehovec
,
vse
leto
na
Zagorici
.
Koliko
pa
šele
pečenke
pojé
!
Glej
,
Vehovec
,
kaj
takega
bi
ti
neslo
več
,
nego
pa
,
da
se
ukvarjaš
s
poljem
.
Stari
Vehovec
je
tudi
rad
zaprezal
in
potezal
v
Ljubljano
,
kjerkoli
in
kadarkoli
se
mu
je
ponudila
prilika
.
To
nese
,
le
verjemi
!
»
«
Bilo
bi
že
vse
prav
,
toda
vozarenje
stane
mnogo
denarja
,
predno
se
more
človek
le
pokazati
na
cesto
.
Le
pomisli
,
kaj
bi
me
veljal
močan
,
na
železne
osí
okovan
voz
,
kaj
konji
in
kaj
konjska
oprava
;
izpod
tri
sto
bi
sí
niti
pričeti
ne
upal
,
»
pravi
Vehovec
,
kateremu
je
kovačev
nasvet
nad
vse
po
volji
.
Kakor
je
bil
Jaka
sicer
priden
in
delaven
,
vender
bi
bil
še
izdatno
rajši
vozaril
,
nego
kmetoval
.
In
—
kdo
rad
trpí
in
si
ne
poišče
rajši
zložnejega
zaslužka
,
če
se
le
dá
?
«
No
,
treh
sto
ti
ravno
ne
bode
treba
;
ako
hočeš
biti
pameten
,
opraviš
tudi
z
manjšo
vsoto
.
Jaz
ti
napravim
voz
za
majhen
denar
,
takó
trden
da
naložiš
tudi
lahko
v
Trst
,
in
za
konje
in
opravo
se
tudi
dobi
denar
.
Morda
bi
ti
ga
dal
celó
jaz
.
»
Ko
se
Vehovec
vrne
od
kovača
in
svoji
ženi
omeni
razgovor
ž
njim
,
pravi
ona
:
«
Lepo
te
prosim
,
pústi
mi
vozarstvo
,
to
ni
za
kmeta
;
ali
bi
še
to
milo
posestva
,
kar
ga
imamo
,
zvozil
po
svetu
?
»
«
Ne
,
ampak
denarja
hočem
zaslužiti
,
da
bodemo
s
časoma
mogli
še
kàj
prikupiti
k
temu
,
kar
že
imamo
.
Ob
samem
kmetovanji
bi
to
pač
ne
bilo
mogoče
.
Vozarstvo
,
pravijo
,
da
nese
.
»
«
Dà
,
dà
,
nese
,
toda
komú
?
Krčmarjem
ob
vélikih
cestah
in
pa
kovačem
,
potem
pa
tistim
velikim
podjetnikom
,
ki
se
bavijo
jedino
le
stem
in
imajo
vedno
po
svojih
20
do
50
vóz
na
cesti
.
Tistim
nèse
;
kjer
se
pa
gospodar
sam
potika
za
konji
,
ondu
je
povsod
izguba
,
ker
zaslužek
sproti
zapravlja
,
česar
hlapec
ne
more
.
Le
jednega
mi
pokaži
izmed
kmetov
,
ki
bi
bil
obogatel
pri
vozarenji
?
Toda
kaj
pravim
,
obogatel
,
le
jednega
mi
pokaži
,
ki
bi
še
ne
bil
prišel
popólnoma
na
nič
pri
tem
zaslužku
?
Domá
zastaja
delo
,
nâ
cesti
se
uničuje
voz
in
živina
,
gospodar
sam
se
pa
se
odtujuje
delu
in
zapravlja
denar
in
poštenje
.
Pameten
bodi
in
dóma
se
drži
,
saj
veš
,
kaj
so
tolikokrat
zatrjevali
ranjca
mati
:
‚
Ljubo
je
domá
,
kdor
ga
prav
ravná
.
‘
In
še
nekaj
:
Kje
pa
imaš
dénar
za
konje
,
opravo
in
voz
?
Kaj
meniš
,
da
stane
to
takó
malo
,
kakor
če
bi
šel
kimpež
kupovat
?
»
«
To
sva
s
kovačem
že
vse
preudarila
,
in
on
je
,
ki
bi
mi
oskrbel
vse
to
!
»
«
Kovač
mora
imeti
kaj
posebnega
,
da
je
takó
dobroten
.
Sicer
ni
to
njegova
navada
,
»
opomni
ona
.
«
Res
je
dobrega
srca
,
če
ti
povem
,
da
niti
obrestij
ni
hotel
vzeti
od
denarja
,
ki
sva
mu
ga
dolžna
,
češ
,
saj
je
še
čas
,
naj
ga
le
porabiva
za
druge
opravke
.
»
«
Kaj
,
niti
obrestij
,
praviš
,
da
ni
vzel
?
Ali
se
mu
mari
blêde
?
Drugi
upniki
navadno
komaj
čakajo
,
da
se
jim
obresti
natekó
in
takoj
tožijo
zánje
pri
gosposki
,
ako
jih
ne
plačaš
o
pravem
času
,
kovač
jih
pa
ne
vzame
,
ko
mu
jih
ponujaš
?
No
,
tega
človeka
več
ne
umejem
.
Svoje
dni
,
zlasti
dokler
so
živeli
ranjca
mati
,
bil
je
ves
drugačen
.
Dobro
,
da
mu
nismo
bili
nikdar
ničesar
dolžni
.
To
vem
,
da
bi
nas
ne
bil
čakal
niti
pol
ure
,
temveč
takoj
tožil
na
rubež
.
»
«
Kdo
vé
,
kaj
ga
je
izpreobrnilo
.
To
se
dostikrat
zgodí
kar
čez
noč
,
»
opomni
Vehovec
in
odide
po
opravkih
.
Misel
na
vozarenje
v
Ljubljano
in
če
ne
bi
bilo
drugače
,
celó
v
Trst
,
padla
je
pri
obeh
Vehovcih
na
rodovita
tla
,
kjer
je
jela
takoj
poganjati
kalí
.
Četudi
se
je
Vehovka
iz
prva
branila
in
upirala
,
bilo
je
tega
upora
venderle
manj
od
dné
do
dné
,
pri
Jaku
pa
od
dné
do
dné
več
veselja
,
in
dostikrat
je
zidal
zvečer
svoji
ženi
zlate
gradove
na
oblake
,
kakó
ji
bode
donašal
polne
pasove
križastih
tolarjev
in
šmar
nih
petic
.
Dolgo
ni
bilo
,
menda
že
drugo
pomlad
,
ko
mlada
Vehovka
končno
pravi
:
«
Če
misliš
,
da
bode
prav
,
pa
si
omislimo
vozarstvo
,
saj
je
s
kmetovanjem
res
dandanes
jako
majhna
.
Bodemo
že
vsaj
prej
lahko
poplačali
ves
dolg
,
kakor
bi
nam
bilo
to
sicer
mogoče
in
če
že
drugega
ne
,
vsaj
kruha
bode
vedno
dosti
pri
hiši
!
»
Na
sv.
Gregorija
dan
sta
šla
Vehovec
in
kovač
v
Kamnik
po
konje
;
konjsko
opravo
pa
je
napravil
moravški
sedlar
.
Štiri
tedne
kesneje
je
stal
pred
Vehovčevo
hišo
nov
tovorni
voz
,
v
kovačevi
omari
pa
je
ležalo
novo
dolžno
pismo
za
445
goldinarjev
,
ki
je
nastalo
iz
prvotnega
posojila
v
znesku
150
goldinarjev
,
h
katerim
so
prišteli
tudi
triletne
obresti
,
češ
da
ne
bode
nobene
sitnosti
,
in
iz
novega
posojila
250
goldinaijev
za
napravo
konj
,
konjske
oprave
in
vozá
tudi
po
deset
od
sto
.
«
Kako
daleč
pa
imam
sedaj
obresti
poravnane
?
»
vpraša
Vehovec
pri
notarji
v
Kamniku
,
predno
gredó
iz
pisarne
.
«
Do
svetega
Mihela
tekočega
leta
,
»
odgovorí
pisar
,
ki
je
dolžno
pismo
,
dovršeno
in
podpisano
na
445
goldinarjev
,
izročil
kovača
.
Ta
je
nató
sosedu
Vehovcu
odštel
250
goldinarjev
,
od
katerih
je
pa
25
goldinarjev
takoj
umeknil
in
spravil
,
rekoč
:
«
To
bodi
pa
do
svetega
Mihela
za
pòta
,
troške
in
za
obresti
teh
250
gld
.
,
česar
nismo
vzeli
v
pismo
.
»
Vehovec
ni
rekel
ničesar
,
pač
pa
je
žalostno
prikimal
z
glavo
,
češ
,
ker
že
ni
drugače
,
bodisi
!
Vender
ga
je
pa
veselilo
,
da
ima
tako
dobrega
prijatelja
,
ki
mu
vselej
rad
pomaga
,
da
mu
ni
treba
dragod
iskati
denarja
.
Oj
,
ti
kratkovidni
Jaka
!
Da
si
znal
le
nekoliko
računjati
,
ne
več
,
nego
le
sešteti
,
koliko
si
prejel
in
koliko
si
dolžan
,
pa
bi
bil
takoj
ugenil
,
odkod
tolišnja
kovačeva
dobrohotnost
do
tebe
!
Jaka
in
Mica
sta
jela
premišljati
,
kaj
bi
se
v
Ljubljani
še
najbolje
razpečalo
o
tem
času
.
Končno
ukrepeta
,
da
bodi
prva
poskušinja
z
raznovrstnimi
pridelki
.
Jaka
je
kupil
nekaj
mernikov
prosa
in
ga
dal
v
stope
,
da
se
mu
napravi
pšeno
;
prav
takó
je
peljal
takoj
nató
nekaj
mernikov
ječmena
v
mlin
za
ješprenj
;
fižol
,
kar
ga
je
imel
nakupljenega
,
čakal
je
domá
novih
svojih
popotnih
tovarišev
,
pšena
in
ješprenja
,
da
se
popeljejo
skupaj
v
Ljubljano
.
Mlinar
se
je
na
posebno
priporočilo
Jakovo
podvizal
,
kar
je
le
mogel
,
in
kmalu
nató
je
stal
nekega
jutra
na
vse
zgodaj
novi
voz
naložen
s
fižolom
ješprenjem
in
pšenom
do
vrha
v
lepih
novih
vrečah
.
Jaka
je
pa
veselega
srca
zaprezal
dva
precèj
čedna
konja
,
dvojbene
starosti
,
kajti
nobenemu
se
ni
dala
več
določiti
natanko
.
Vlekla
sta
pa
oba
še
dobro
,
kakor
se
je
Jaka
rad
pohvalil
ž
njima
.
«
Bog
in
sveti
križ
božji
!
»
pravi
Jaka
,
ko
je
vse
v
redu
,
in
požene
.
Konja
potegneta
,
voz
zaškriplje
in
se
začnè
pomikati
proti
beli
Ljubljani
z
živežem
za
vse
tiste
,
ki
živè
iz
rok
v
usta
,
od
danes
do
jutri
.
«
Da
bi
se
le
kàj
prida
prodajalo
,
»
misli
si
Vehovec
ves
pot
,
«
tedaj
istržim
vender
lepe
denarce
,
zlasti
če
sé
mi
posreči
dobiti
možá
,
ki
bi
mi
pokupil
vse
,
kar
od
kraja
,
četudi
kak
krajcar
ceneje
,
ničesar
bi
ne
rekel
.
»
Srečo
je
imel
in
res
našel
moža
,
večjega
branjevca
,
ki
mu
je
prekupil
vse
blagó
in
takoj
v
dobrem
denarji
plačal
,
zajedno
pa
Vebovca
povabil
,
naj
mu
le
še
pripelje
,
kolikor
hoče
in
kadar
mu
je
ljubo
;
vselej
bode
vse
spečal
.
Domóv
gredé
izračunil
je
Vehovec
,
da
mu
je
prav
deset
goldinarjev
dobička
hodilo
poleg
vsega
,
kar
je
zajedel
in
zapil
spotoma
.
«
Ne
bode
slaba
,
če
bode
vedno
tako
,
»
rekel
je
zvečer
svoji
ženi
,
ko
je
otročičem
«
štruco
»
delil
,
«
kmalu
lahko
poplačava
ves
dolg
.
Da
polje
ne
bode
na
škodi
,
najamem
si
že
jutri
stanovitega
delavca
,
ki
bode
mesto
mene
opravljal
gospodarjeva
dela
na
polji
,
kadar
bodem
na
cesti
,
in
takó
menim
,
da
je
na
vse
-
strani
prav
.
»
In
res
bi
ne
bilo
napačno
,
ako
bi
bil
Jaka
ostal
varčen
in
trezen
,
kakor
je
bil
iz
prva
.
Toda
ko
je
začutil
mož
za
nekaj
tednov
prvi
stotak
v
žepu
,
obšla
gaje
prešerna
misel
,
da
mu
sedaj
nikdar
več
poiti
ne
more
.
Jel
je
torej
polagoma
večkrat
napajati
na
véliki
cesti
,
nego
je
bilo
treba
in
posedati
navadno
delj
časa
pri
poliči
,
nego
iz
začetka
.
S
tem
sevéda
se
je
jel
krčiti
čisti
dobiček
.
Vender
bi
to
še
vse
ne
bilo
izdalo
kàj
prida
,
le
dohodki
bi
bili
rasli
bolj
polagoma
,
če
bi
se
Jaka
le
ne
bil
v
Ljubljani
jel
vselej
toliko
časa
muditi
v
družbi
veselih
,
toda
dvojljivih
ljudij
,
ki
so
se
njemu
kàr
od
kraja
zdeli
imenitni
gospodje
,
ker
so
nosili
gospodske
suknje
.
Le-ti
so
se
jeli
približevati
Jaku
čimdalje
bolj
,
jeli
so
mu
napijati
in
dobre
svete
dajati
,
kakó
in
kam
bi
moral
vozariti
,
da
bi
mu
več
neslo
.
Nasvetovali
so
mu
vožnje
v
Trst
.
Ondu
se
neki
zaklani
prešiči
,
kakor
tudi
zaklana
teleta
izvrstno
prodajajo
,
in
prav
sedaj-le
,
ko
gré
že
nekoliko
na
zimo
,
bil
bi
pravi
čas
za
to
robo
.
Kmalu
ga
pregovoré
in
nekega
dné
,
ko
se
Jaka
vrne
iz
Ljubljane
,
poročí
ženi
,
da
bi
ne
bilo
napačno
,
ko
bi
svoje
vožnja
podaljšal
do
Trsta
.
Morda
celó
ne
bode
treba
do
tjà
,
ako
se
mu
posreči
spečati
robo
Krašovcem
,
ker
le
malo
pridelajo
domá
.
Žena
ni
kàj
prida
ugovarjala
,
vidéč
,
da
trgovina
res
precèj
nese
,
in
Jaka
je
šel
h
kovaču
,
kateremu
je
takoj
razodel
svoj
namen
.
Dogovorila
sta
se
še
za
drugi
voz
,
kajti
v
Trst
peljati
z
jednim
samim
vozom
,
to
se
ne
izplača
,
z
dvema
pa
že
precèj
dobro
.
Za
nov
voz
sevéda
bi
bilo
treba
tudi
novih
konj
in
za
vse
skupaj
zopet
najmanj
250
goldinarjev
,
Vehovec
jih
je
imel
,
še
več
,
nego
toliko
,
toda
ne
sme
jih
izdati
,
kajti
potrebuje
jih
prepotrebno
za
trgovino
.
«
Kovač
dá
ge
jednoč
,
potem
bodeva
pa
kmalu
obračunjala
,
mislil
si
je
Vehovec
in
je
tudi
res
v
tem
smislu
nagovoril
kovača
.
Ta
se
je
nekoliko
popraskal
za
ušesi
,
potisnil
kapico
na
glavi
nazaj
,
potem
pa
rekel
:
«
Jaz
sam
nimam
toliko
,
kolikor
ti
je
treba
,
ali
pre-skrbim
ti
,
le
zanesi
se
na
moje
besede
!
Za
voz
ti
ne
bode
treba
skrbeti
,
naredim
ti
ga
že
brez
denarja
,
in
primaruha
tak
mora
biti
,
da
bodo
Tržačanje
kàr
gledali
za
teboj
,
ko
bodeš
ondu
po
vélikem
trgu
pokal
z
bičem
,
in
povpraševali
se
bodo
:
‚
Odkod
pa
je
ta
in
čegav
?
‘
»
«
Saj
pravim
,
kovač
,
da
bi
jaz
ne
vedel
kàj
začeti
tu
na
Zagorici
,
če
bi
ne
bilo
tebe
tukaj
.
Ti
si
mi
res
boljši
,
nego
rodni
brat
,
da
boljši
,
nego
bi
mi
bili
oče
,
če
bi
še
živeli
,
Bog
jim
daj
nebesa
!
Če
bode
kdàj
kàj
iz
mene
in
kar
bode
,
za
vse
se
mi
bo
zahvaliti
le
tebi
samemu
.
»
Ko
je
Vehovec
pri
kovači
opravil
in
svoj
dolg
zopet
pomnožil
za
poltretje
sto
goldinarjev
,
upajoč
,
da
s
tem
posojilom
v
jedni
zimi
toliko
prikupčuje
v
Trstu
,
da
o
bodočem
sv.
Mihelu
kovaču
vse
lahko
poplača
in
pa
da
mu
še
nekaj
ostane
,
gré
Jaka
iskat
delavca
,
katerega
tudi
skoro
dobí
.
Da
bi
imel
pa
še
stalno
zanesnega
človeka
za
gospodarstvo
,
nagovori
tudi
Javoršekovega
Jako
,
ali
se
ne
bi
hotel
preseliti
k
njemu
,
saj
delati
mu
ne
bode
več
treba
,
nego
le
,
kar
bo
sam
hotel
;
jesti
in
stanovanje
bode
pa
že
imel
.
Jaka
je
nekoliko
premislil
,
potem
se
nekoliko
branil
,
češ
,
da
to
ni
zánj
,
končno
pa
venderle
vzprejel
ponudbo
.
Takó
si
je
Vehovec
začasno
vse
uravnal
za
bližnjo
bodočnost
.
V
tem
pa
nikakor
ni
zanemarjal
svojih
rednih
vožnja
v
Ljubljano
,
le
da
mu
niso
več
donašale
tolikanj
čistega
dobička
,
kakor
iz
prva
,
ker
jo
cesta
mnogo
pobrala
gôri
in
dôli
.
V
Jaku
se
je
vzbudil
zopet
stari
veseljak
,
kakeršen
je
bil
pred
poroko
.
Tudi
že
omenjeni
«
gospodje
»
v
Ljubljani
so
ga
izpili
marsikak
bokal
na
Jakov
račun
.
Ko
jim
Jaka
nekega
dné
opóldne
pri
kosilu
v
gostilni
«
pri
zeleni
žabi
»
objavi
,
da
že
bodoči
teden
napreže
v
Trst
,
kajti
drugi
voz
je
že
dovršen
,
nasvetujejo
mu
tisti
gospodje
iz
golo
prijaznosti
,
kakor
rekó
,
celó
gostilno
v
Trstu
,
kjer
naj
ostane
.
Reklo
se
ji
je
«
pri
jadranskem
morji
»
;
ondu
,
trdili
so
«
gospodje
»
,
ostaja
vse
,
kar
vozi
tjà
iz
teh
krajev
.
Jako
postrežni
ljudje
so
tam
,
dobra
ukusna
in
jako
cenena
kuhinja
se
tudi
dobí
,
in
zabava
po
dovršenih
opravkih
kakor
tudi
po
kosilu
je
posebno
zanimiva
.
Kadar
kdo
izmed
njih
potuje
v
Trst
po
opravkih
,
vselej
ostaja
tamkaj
in
se
vedno
izvrstno
kratkočasi
.
«
Prav
hvaležen
sem
Vam
,
gospodje
,
da
mi
greste
takó
na
roko
,
saj
bi
res
ne
védel
,
kam
bi
se
obrnil
v
Trstu
,
da
bi
ne
prišel
v
kremplje
pesoglavcem
,
ki
človeka
živega
oderó
in
golega
domóv
pošljejo
,
kakor
so
dostikrat
pripovedovali
moj
rajni
oče
.
Kakó
je
vender
lepo
,
če
ima
človek
povsod
dobre
prijatelje
,
ki
ga
varujejo
škode
.
Natakarica
,
še
jeden
bokal
,
ker
so
gospodje
takó
prijazni
z
mano
,
zabitim
kmetom
!
»
«
Gospodje
»
se
na
videz
nekoliko
upirajo
,
češ
,
da
ne
potrebujejo
nobene
nagrade
za
svojo
prijáznost
,
kajti
to
je
vender
dolžnost
vsakega
človeka
,
da
obvaruje
svojega
bližnjika
škode
,
kjer
more
.
Če
pa
zató
vino
že
mora
biti
na
mizi
,
se
mu
tudi
ne
bodo
upirali
.
In
kozarec
jame
krožiti
,
da
je
veselje
.
«
Kdaj
pa
mislite
odriniti
v
Trst
?
»
vpraša
končno
nekdo
izmed
družbe
mimogredé
Vehovca
,
da
sploh
kaj
izpregovorí
,
ko
začnè
govorica
že
nekoliko
pešati
.
«
No
,
če
Bog
dá
srečo
in
zdravje
,
bodoči
ponedeljek
zjutraj
zgodaj
.
Naložil
bodem
prekajene
svinjine
,
klobas
in
fižola
,
in
sicer
za
poskušinjo
,
da
vidim
,
kakó
bode
.
Za
prvo
vožnjo
sem
si
volil
nalašč
takó
trpežno
blago
,
da
ne
bodem
imel
sitnosti
ž
njim
ali
celó
izgube
,
če
bi
ga
ne
mogel
spraviti
v
denar
,
»
odgovori
Vehovec
odkritosrčno
.
«
Pametna
je
ta
!
Kaj
pa
laški
,
ali
kàj
znate
?
»
vpraša
ga
drugi
.
«
In
nemški
?
»
ponovi
vprašanje
v
drugem
zmislu
tretji
.
«
Ničesar
ne
znam
,
ne
laški
,
ne
nemški
,
vender
si
pa
upam
do
Trsta
,
ki
ni
še
na
konci
svetá
,
izhajati
s
svojim
domačim
jezikom
.
Ali
ne
?
Saj
Trst
vender
ni
še
v
Ameriki
!
»
Vehovčevih
znancev
jeden
izvleče
v
tem
zavitek
kvart
iz
žepa
ter
jih
dvakrat
,
trikrat
izpustí
med
prste
,
rekóč
:
«
Ali
jih
vržemo
nekoliko
,
da
nam
bode
krajši
čas
?
»
«
Le
,
»
odgovoré
vsi
zajedno
in
tisti
,
ki
je
vprašal
,
jame
mešati
kvarte
,
dá
jih
dvakrat
dvigniti
,
nató
jih
razdeli
,
in
igra
«
jedenindvajset
»
se
pričné
in
igrá
takó
točno
,
da
Vehovec
kár
gleda
,
kakó
se
tu
hitro
denar
služi
.
Da
se
pa
tudi
lahko
izgubi
,
na
to
mož
niti
mislil
ni
.
«
No
,
oče
,
ali
bi
ne
hoteli
morda
poskusiti
sreče
z
nami
?
»
vpraša
ga
óni
,
ki
je
delil
.
«
Bi
že
,
»
odvrne
Vehovec
,
«
če
bi
le
znal
,
prav
po
volji
mi
je
,
kar
vidim.
»
«
O
,
to
je
jako
lahko
,
če
le
šteti
znate
in
si
posamične
podobice
zapomnite
,
koliko
veljá
vsaka
.
Vidite
,
to-le
npr.
je
«
kreguljček
»
,
sam
na
sredi
kvarte
,
imenuje
se
«
as
»
in
šteje
jednajst
.
Ta-le
je
«
deseták
v
kreguljcih
»
,
ker
je
deset
kreguljcev
naslikanih
na
jednem
listu
in
šteje
deset
.
Vsak
drugi
list
šteje
,
kar
kaže
,
podobice
,
kakeršnekoli
,
štejejo
po
jedno
.
Vse
kvarte
so
razdeljene
v
štiri
barve
,
dve
črni
,
dve
rdeči
in
pri
vseh
velja
glavno
pravilo
,
da
«
as
»
šteje
jednajst
,
podoba
jedno
,
vsak
drug
list
pa
,
kar
kaže
.
Sedaj
pa
veste
vse
.
Če
bi
Vam
dal
n.
pr.
‚
deseták
v
srcih
‘
v
roko
,
že
smete
nánj
staviti
precèj
veliko
,
kajti
rad
pride
za
njim
«
as
»
in
tedaj
imate
skupaj
«
jedenindvajset
»
jednic
,
t.
j.
dobili
ste
,
ako
blagajnik
sam
ne
spravi
tudi
prav
toliko
skupaj
.
»
Mladi
Vehovec
je
bil
za
igro
jako
nadarjen
,
ter
jo
je
prej
razumel
,
nego
bi
bil
kdo
mislil
.
Ko
je
bilo
čas
pognati
proti
dômu
,
imel
je
že
za
cel
petak
dobička
na
stráni
.
«
Šmencana
reč
,
»
misli
si
Jaka
,
ko
se
jako
dobre
volje
pelje
domóv
,
«
to-le
pa
bo
!
Nekaj
bo
dajala
trgovina
,
nekaj
pa
igra
,
in
če
pojde
takó
dalje
,
skoro
bodem
premožen
in
veljaven
kmet
,
katerega
bodo
poznali
povsod
.
Kakó
dolgo
pa
smo
jih
metali
?
Dobro
uro
,
pa
sem
si
pridobil
peták
;
hehehe
,
ta
je
pa
tako
dobra
,
kakor
bi
bil
za
cesarskega
dohtarja
samega
!
»
Ljubljanski
škrijci
so
si
po
Vehovčevem
odhodu
tudi
zadovoljno
meli
roke
,
češ
:
«
Kakó
se
je
hitro
naučil
in
kakó
zadovoljno
spravil
peták
,
katerega
smo
vsejali
za
seme
!
Padel
je
na
jako
rodovita
tlá
,
in
nádejamo
se
dobre
žetve
!
»
Ob
času
teh
dogodkov
sta
si
bili
naša
država
in
velika
Rusija
jako
dobri
prijateljici
.
Na
ruskem
prestolu
je
carovala
tedaj
cesarica
Katarina
,
kateri
je
bilo
samó
do
tega
,
da
bi
zapodila
Turka
iz
Evrope
in
v
Carjem
Gradu
ustanovila
stari
carski
prestol
krščanske
države
,
katero
je
namerjala
izročiti
temu
ali
ónemu
ruskemu
princu
.
V
to
zvrho
je
pripravil
že
leta
1783.
njen
general
Potemkin
tatarskega
kana
,
ki
je
gospodaril
v
Krimu
,
da
je
za
primemo
nagrado
Rusiji
odstopil
to
deželo
.
Tatarji
so
se
sicer
uprli
tej
nakani
z
orožjem
v
roki
,
toda
brez
uspeha
,
kajti
Potemkin
je
prikitel
nánje
z
veliko
vojsko
in
blizu
tridesettisoč
Tatarjev
je
ostalo
na
bojišči
,
potem
pa
so
priznali
ostali
brez
odloga
Ruse
za
svoje
gospodarje
.
Turčiji
ta
pridobitev
nikakor
ni
bila
po
volji
,
kajti
ni
ji
bilo
neznano
,
da
obrača
ruska
cesarica
po
Carjem
Gradu
svoje
očí
,
zatorej
je
le
čakala
ugodne
prilike
,
da
bi
Rusijo
zavrnila
v
nje
prave
meje
.
Taka
prilika
se
ji
ponudi
leta
1788.
,
ko
je
na
Ruskem
nastopila
huda
lakota
in
ko
je
v
nemško-rimskem
cesarstvu
dvigal
upor
svojo
prešerno
glavo
na
več
krajih
.
Zlasti
v
Belgiji
,
ki
je
bila
tedaj
podrejena
cesarju
Jožefu
II.
,
bilo
je
upornikov
več
od
dné
do
dné
.
Turčija
je
torej
Rusom
napovedala
boj
,
in
našemu
cesarju
,
ruskemu
zavezniku
,
ni
kazalo
drugega
,
nego
se
tudi
dvigniti
z
rojsko
in
iti
na
Turka
.
Jožef
je
zbral
vojsko
,
kakeršnih
do
tedaj
še
ni
bilo
videti
mnogo
!
Blizu
250.000
pešcev
,
36.000
konj
in
900
topov
se
je
dvígnilo
proti
jugu
na
turško
mejo
,
kjer
se
je
ta
silna
vojska
razprostrla
od
hrvaške
meje
ob
Savi
do
Belega
Grada
ob
sotočji
Save
in
Dunava
,
dalje
odtod
po
temeškem
Banatu
tjakaj
do
Erdelja
in
Bukovine
.
Vrhovni
poveljnik
je
bil
cesar
sam
,
vojskovodij
je
imel
pa
več
s
seboj
,
izmed
katerih
omenimo
za
sedaj
le
treh
,
namreč
:
maršala
grofa
Lacyja
in
generala
Hadika
,
ki
sta
zapovedovala
ob
Dunavi
,
in
kneza
Liechtensteina
,
poveljnika
vojski
na
Hrvaškem
in
v
Slavoniji
,
ob
Savi
ležeče
.
Turški
vrhovni
poveljnik
je
bil
véliki
vezir
Jusuf
,
ki
je
veleval
blizu
120.000
možem
.
Le-té
je
razdehl
po
raznih
tvrdnjavah
ob
Savi
in
Dunavi
;
z
drugimi
pa
je
napadal
naše
čete
,
kjer
se
mu
je
zdelo
najpriličneje
.
Tu
in
tam
seje
zagnal
preko
Dunava
ali
preko
Save
,
in
mesarsko
klanje
se
je
pričelo
povsod
med
našimi
in
Turčini
.
Pri
Šabci
je
hotel
tudi
poskusiti
svojo
srečo
,
toda
silno
se
je
opekel
,
kajti
cesar
Jožef
,
ki
je
ondu
osebno
zapovedoval
dné
18.
Aprila
,
potolkel
ga
je
.
Véliki
vezir
se
je
umaknil
in
miroval
,
dokler
se
mu
ni
posrečilo
združiti
svoje
vojske
z
óno
vidinskega
paše
Kusčuk-Hasana
.
Cesar
Jožef
in
Lacy
sta
se
v
tem
pripravljala
za
oblego
Belega
Grada
,
in
sicer
na
srbski
strani
Save
.
Pri
Zemunu
je
pustil
cesar
rezervo
kakih
30.000
móž
.
Ko
se
je
véliki
vezir
zopet
čutil
zadosti
trdnega
,
preplul
je
s
svojimi
četami
pri
Kladovi
Dunav
,
in
planil
na
višave
okolo
Mehadije
,
kjer
je
našega
generala
Wartenslebna
zapodil
v
beg
.
Nató
se
je
razprostrl
po
temeškem
Banatu
in
tudi
ondu
zmagoval
povsod
,
kjer
se
je
pokazal
.
Našinci
so
izgubili
ondu
malone
vse
vozove
,
in
kdo
vé
,
kakó
bi
bílo
prišlo
,
da
ni
pričelo
silno
deževati
,
kar
je
vélikemu
vezirju
jako
oviralo
prediranje
po
močvirnem
Banatu
.
Zató
se
je
rajši
umeknil
čez
Dunav
na
Srbsko
in
od
tod
proti
Belemu
Gradu
,
cesar
Jožef
pa
—
kar
je
bilo
umevno
samó
po
sebi
—
zopet
preko
Save
na
sremska
tlà
,
kjer
se
je
združil
z
ónimi
pred
Zemunom
stoječimi
30.000
možm
.
Potem
je
nastalo
tri
mesece
trajajoče
premirje
.
Cesar
Jožef
se
odpelje
v
tem
po
tihem
na
Dunaj
.
Silno
ga
jo
jezilo
,
da
se
je
toli
nepopisno
opekel
,
izbirajoč
svoje
generale
.
Niti
jeden
,
kar
jih
je
imel
v
turški
vojski
,
do
sedaj
ni
še
pokazal
,
kaj
zná
.
V
tej
zadregi
stopi
cesarju
jako
živo
pred
oči
general
Laudon
,
ki
se
je
doslej
še
iz
vsake
vojske
vrnil
zmagoslaven
domóv
,
pa
ni
imel
zajedno
zmožnosti
ali
bolje
rečeno
drznosti
,
da
bi
se
bil
povsod
rinil
v
prvo
vrste
,
kakor
drugi
dvorniki
.
Cesar
pošlje
nemudoma
v
Hadersdorf
,
kjer
se
je
72-letni
starček
bavil
s
prebiranjem
učenih
knjig
in
—
kakor
svoje
dni
rimski
Cincinat
—
s
poljedeljstvom
.
Ko
bi
Laudon
ne
bil
takó
oskromen
in
ponižen
,
kakor
je
bil
res
,
kadar
ni
sedèl
na
konji
z
mečem
v
roki
,
pač
bi
ne
bil
tedaj
sedèl
domá
,
temveč
bi
se
bil
z
drugimi
vred
boril
s
Turkom
ob
Savi
ali
ob
Dunavu
.
Takó
se
pa
ni
hotel
usiljevati
cesarju
.
Ko
pride
Laudon
k
cesarju
,
nagovorí
ga
Jožef
takó-le
:
«
Ljubi
moj
Laudon
,
oprostite
mi
,
kar
sem
Vam
storil
,
prezrší
Vas
,
ko
sem
izbiral
generale
.
Od
vseh
,
kar
jih
imam
sedaj
pri
Belem
Gradu
,
niti
jeden
ni
še
pokazal
,
da
res
kàj
zná
.
Véliki
vezir
jih
podí
iz
kraja
v
kraj
,
kakor
bi
bili
zajci
njegovi
.
Silno
sem
se
zmotil
.
Zlasti
grof
Lacy
,
ki
je
imel
vedno
prvo
besedo
,
kadar
je
bilo
treba
preosnavljati
vojsko
pri
zeleni
mizi
,
dokazal
mi
je
v
minulih
mesecih
sijajno
,
da
na
bojišči
Turkom
ni
kos
.
Že
blizu
12.000
móž
so
nam
pobili
,
bolezen
jih
je
pa
pomorila
še
izdatno
več
,
menim
,
da
nad
20.000
do
danes
.
Vi
,
ljubi
moj
maršal
,
Vi
ste
moja
poslednja
nádeja
;
če
mi
Vi
ne
rešite
vojne
častí
pred
Belim
Gradom
,
res
ne
vem
,
kaj
bode
.
Pojdite
tedaj
tjà
in
prevzemite
od
kneza
Liechtensteina
poveljstvo
pri
vojski
na
Hrvaškem
.
Izročam
Vam
popolno
oblast
,
da
ukrepate
po
svoji
previdnosti
,
kakor
se
Vam
bode
zdelo
prav
,
in
odgovorni
ne
bodete
za
svoja
dela
nikomur
,
kakor
le
meni
.
Ali
ste
me
razumeli
?
Da
Vas
sijajno
nagradim
in
odičim
,
ako
mi
rešite
čast
,
zastavljeno
pred
Belim
Gradom
in
že
do
malega
propalo
,
nató
moja
cesarska
beseda
.
»
Laudonu
se
pokažejo
solze
v
očeh
.
Takó
ni
cesar
še
nikdar
govoril
,
zlasti
ne
ž
njim
,
ker
ga
je
jako
rad
preziral
o
raznih
prilikah
.
«
Veličanstvo
!
»
vzklikne
vrli
general
in
položi
rokó
na
srce
,
«
kar
je
v
moji
môči
,
to
storim
—
če
ni
že
prepozno
.
Izvolite
le
vse
ukazati
,
gledé
na
samolastno
vodstvo
,
da
se
ne
bode
dvorni
vojni
svet
vtikal
v
moje
posle
,
in
z
božjo
pomočjo
se
nádejam
,
da
priborim
Beli
Grad
Vašemu
Veličanstvu
,
predno
mine
leto
dnij
!
»
Predno
spremimo
Laudona
pred
Beli
Grad
,
ozrimo
se
nekoliko
na
njega
življenje
.
Porodil
se
je
vrli
mož
menda
dvakrat
,
kaj
li
?
Jedna
vrsta
zgodovinarjev
namreč
trdi
,
da
dné
10.
oktobra
1716.
Leta
,
druga
pa
,
da
šele
dné
2.
februarja
1717.
leta
v
Toznu
na
Livlandskem
iz
škotske
rodovine
.
Nekako
v
šestnajstnem
letu
je
stopil
leta
1732.
za
kadeta
v
rusko
vojsko
,
kjer
so
ga
po
raznih
zmagoslavnih
bojih
povišali
za
poročnika
in
nadporočnika
.
Leta
1739.
se
je
poslovil
od
ruske
vojske
in
je
odpotoval
v
rimsko-nemško
državo
,
kjer
si
je
hotel
v
cesarski
vojski
izprositi
primerne
službe
.
Nekateri
njegovi
tovariši
,
ki
so
ž
njim
vred
stopili
iz
ruske
vojske
,
prigovarjali
so
mu
,
naj
se
ponudi
rajši
pruskemu
kralju
Fricu
II.
Laudon
sluša
in
se
hoče
predstaviti
,
ali
Fric
ga
niti
vzprejeti
neče
,
česar
se
je
potem
mnogokrat
kesal
,
ker
je
Laudon
pozneje
na
bojiščih
vselej
Prusom
nabrusil
pete
,
kadar
se
je
boril
ž
njimi
.
Iz
Berlina
gré
torej
Laudon
na
Dunaj
,
kjer
je
imel
nekaj
dobrih
prijateljev
,
in
ti
ga
priporočé
cesarici
Mariji
Tereziji
,
da
ga
leta
1744.
vzprejme
za
stotnika
pri
hrvaških
Trenkovih
pandurjih
,
od
katerih
pride
za
majorja
k
ličanskim
graničarjem
.
Leta
1757.
je
bil
ondu
že
polkovnik
in
za
nekaj
mesecev
ga
imenuje
Marija
Terezija
za
generalnega
majorja
,
leta
1758.
za
podmaršala
in
leto
kesneje
za
generala
topništva
.
Ob
bavarski
prestolonasledstveni
vojski
leta
1784.
je
bil
Laudon
že
imenovan
za
maršala
.
Kjer
se
je
pokazal
na
bojišči
,
ondu
so
vojaki
tudi
že
vedeli
,
da
bode
zmaga
gotova
!
Tudi
sedaj
se
odpravi
Laudon
na
pot
in
vzame
s
seboj
profesorja
matematike
pri
bombardiijih
,
stotnika
Vego
,
ki
je
sam
prosil
,
da
bi
se
mu
dovolilo
pero
zameniti
z
mečem
.
Dospevši
na
Hrvaško
,
pričneta
svoj
posel
pri
Dubici
,
kjer
se
je
knez
Liechtenstein
že
delj
časa
vsajal
Turkom
v
posmeh
.
Ko
je
Laudon
mesto
njega
prevzel
poveljstvo
,
podala
se
je
dné
28.
avgusta
1788.
leta
Dubica
kristjanom
,
dné
3.
oktobra
pa
Novi
.
Odtod
se
je
dvignil
Laudon
s
svojo
vojsko
pred
Staro
Gradiško
,
ali
kakor
so
ji
rekli
Turki
,
pred
«
Berbir
»
,
kjer
je
Turke
zmagal
dné
9.
junija
1789.
leta
.
V
tem
času
se
je
pristudilo
cesarju
,
ki
se
je
z
Dunaja
zopet
vrnil
k
vojski
,
življenje
na
bojišči
popólnoma
.
Ne
le
,
ker
mu
razven
Laudona
nobeden
njegovih
generalov
ni
ujel
niti
zajca
,
kaj
šele
storil
kàj
drugega
,
temveč
tudi
,
ker
mu
je
bolezen
že
pobrala
silno
veliko
vojakov
.
Dné
12.
decembra
1788.
se
posloví
cesar
,
izroči
vrhovno
poveljstvo
vse
vojske
maršalu
Laudonu
in
se
odpelje
za
smrt
bolan
na
Dunaj
.
Laudon
pride
dné
14.
septembra
1789
pred
Beligrad
,
kjer
takoj
pričnè
svoje
priprave
za
naskok
trdnjave
,
kateri
je
ukazoval
turški
seraskjer
in
zajedno
bivši
vidinski
paša
,
Kuščuk-Hasan
.
Strašen
boj
se
pričnè
iz
nova
med
Turki
in
kristjani
.
Krogle
,
debele
kakor
zeljnate
glave
,
bombe
in
granate
so
padale
vse
križem
na
zemljo
in
širile
smrt
in
pogubo
,
kamorkoli
so
sezale
.
Dobro
,
da
se
naših
vojakov
nihče
ni
dosti
menil
zánje
,
najmenj
pa
bombardirski
stotnik
Vega
sam
,
kateremu
je
general
Colloredo
izročil
poveljstvo
možnarskim
bitnicam
,
ki
so
stale
za
nasipi
ob
Savi
pri
Zemunu
.
Nabijali
in
zažigali
so
jih
bombardirji
,
kateri
so
bili
od
leta
1786.
združeni
v
samostojen
kor
bombardirski
.
Delili
so
se
v
bombardirje
,
kadete
,
ognjičarje
in
nadognjičarje
.
Pečali
so
se
v
mirnem
času
jedino
le
z
matematiko
in
drugimi
vednostmi
,
potrebnimi
topništvu
,
ob
vojnem
času
so
pa
opravljali
službo
podčastnikov
pri
možnarjih
in
topovih
.
Vega
jim
je
bil
učitelj
v
matematiki
,
in
tu
si
pač
lahko
mislimo
,
da
niso
bili
prazni
.
Dne
4.
oktobra
1789.
leta
prijezdi
maršal
Laudon
ves
v
skrbéh
,
kaj
bode
,
če
se
vojna
sreča
ne
obrne
,
pred
šator
generala
topništva
,
grofa
Colloreda
,
kjer
je
zbranih
več
generalov
,
da
se
posvetujejo
,
kakó
in
kaj
.
Laudon
jih
nagovorí
:
«
Gospôda
moja
,
po
pravici
Vam
moram
reči
,
da
mi
prav
nič
ne
ugaja
naš
položaj
!
Zvedel
sem
,
da
se
Turkom
bliža
pomoč
.
Mi
je
ne
moremo
pričakovati
od
nikoder
,
torej
treba
,
da
si
pomagamo
samí
,
in
sicer
se
mora
izkazati
topništvo
,
da
res
kàj
zná
!
Ko
bi
ne
bilo
Save
in
Dunava
okolo
belograjske
trdnjave
,
bila
bi
že
iz
davna
moja
,
kajti
naskočili
bi
jo
s
hrabro
pehoto
našo
,
ki
se
ni
še
nikdar
umikala
v
naskoku
.
Žàl
,
da
je
ne
morem
rabiti
,
kakor
bi
jo
rad
.
Tukaj
se
morajo
vrli
topničarji
in
bombardirji
izkazati
,
kaj
znajo
.
Ali
mi
obljubite
,
gospod
general
Colloredo
,
da
bode
v
treh
dneh
Beli
Grad
naš
?
Sicer
bi
se
morali
umekniti
.
»
»
Obljubim
,
kar
morem
,
ekscelenca
»
odgovorí
general
topništva
,
grof
Colloredo
,
«
vse
,
kar
bode
v
naši
môči
,
storili
bomo
,
darešimo
čast
orožja
in
dobro
ime
svoje
!
»
«
Prepričan
sem
,
da
se
zgodí
takó
.
Vender
,
gospodje
,
posvetujte
se
o
ukrepih
in
sporočíte
mi
jih
zvečer
.
Zdravi
!
»
Maršal
odjaše
drugam
.
«
Gospodje
,
jako
trdi
so
orehi
,
ki
nam
jih
je
dal
maršal
,
češ
,
náte
in
strite
jih
!
»
pričné
po
Laudonovem
odhodu
general
Colloredo
.
«
Tukaj
se
ne
gré
le
za
našo
čast
in
slavo
,
temveč
za
blagínjo
vse
vojske
,
za
koristi
habsburške
cesarske
rodovine
,
kakor
tudi
za
óne
skupnega
cesarstva
.
Kaj
menite
,
kakó
si
prisvojimo
v
treh
dneh
belgrajsko
trdnjavo
?
Govorite
gospodje
,
vsak
povej
,
kar
se
mu
zdí
!
»
«
Jaz
nimam
kdo
vé
kaj
upanja
,
da
si
jo
priborimo
že
v
treh
dneh
,
vender
pa
sem
odločno
zató
,
da
se
bombardiranje
nadaljuje
.
Ne
bilo
bi
častno
niti
nam
niti
našim
topničarjem
,
ko
bi
sedaj
popustih
vse
in
zopet
odšli
,
kakor
smo
prišli
pred
letom
dnij
,
»
pravi
general
baron
Rouvroy
.
«
Kaj
pa
mislite
Vi
,
gospod
general
?
»
vpraša
Colloredo
drugega
generala
,
Unterbergerja
.
«
Trdno
sem
prepričan
,
da
zmagamo
in
si
v
treh
dneh
priborimo
trdnjavo
,
kajti
še
imamo
možé
v
koru
bombardirjev
,
ki
prisilijo
trdnjavo
po
matematiškem
poti
,
da
se
podá
.
Kakor
je
Vam
znano
,
ekscelenca
,
nastavljene
imamo
dvojevrstne
možnarje
v
zakopih
:
stófuntne
in
šestdesetfuntne
.
Zlasti
pri
prvih
smo
se
nádejali
prav
za
trdno
,
da
nam
bombe
,
čez
Savo
zmetane
,
razrušijo
trdnjavo
,
toda
prav
tu
smo
se
jako
oparili
,
in
to
je
bil
tudi
vzrok
,
da
ves
čas
ni
bilo
pravega
uspeha
,
četudi
smo
že
silno
veliko
bomb
poslali
čez
Savo
.
Odkar
je
prišel
pa
z
ekscelenco
Laudonom
mladi
bombardirski
stotnik
z
Dunaja
,
pričel
je
slediti
po
matematiškem
poti
za
vzroki
,
zakaj
li
bombe
vse
cepajo
v
Savo
in
Dunav
,
nikar
da
bi
se
razletavale
v
belgrajski
trdnjavi
in
nam
gradile
pot
,
»
razlaga
general
Unterberger
.
«
Kakó
se
piše
částnik
?
»
vpraša
Colloredo
.
«
Jurij
Vega
,
ekscelenca
,
»
odgovorí
general
in
nadaljuje
:
«
Izvrsten
človek
je
in
strogo
natančen
.
Bombe
Vam
ima
takorekoč
kàr
v
rokah
in
jim
narekuje
pot
po
zraku
,
da
se
je
kàr
čuditi
,
odkod
jemlje
vse
to
!
»
«
Vego
poznam
osebno
,
»
ustavi
general
grof
Colloredo
slavospev
Unterbergerjev
,
«
živo
se
ga
spominjam
,
ko
se
je
oglasil
pri
nas
k
vzprejemnemu
izpitu
in
ga
dovršil
takó
sijajno
,
kakor
še
nihče
pred
njim
in
nihče
za
njim
,
dokler
nosim
rjavo
suknjo
.
Prav
veselí
me
,
da
je
ta
vrlina
tukaj
.
Káko
opravilo
ste
mu
odkazali
,
gospod
general
?
»
«
Izročil
sem
mu
možnarsko
divizijo
ob
Savi
,
kjer
smo
nastavili
stófuntne
in
šestdesetfuntne
možnarje
za
bombe
in
za
kamenitne
krogle
.
»
«
Oglejmo
si
baterije
osebno
,
»
pravi
Colloredo
in
generali
se
dvignejo
in
odidejo
proti
področju
smrtnonosnega
delokroga
stotnika
Jurija
Vege
.
«
Kje
imate
stotnika
?
»
vpraša
Colloredo
prvo
gručo
bombardirjev
,
na
katero
naletí
,
«
pokličite
mi
ga
nemudoma
semkaj
!
»
Bombardirji
šinejo
na
vse
straní
in
iščejo
stotnika
po
tabora
,
toda
zamán
.
Napósled
pride
njega
namestnik
,
nadporočnik
Pauer
,
in
poroči
generalom
,
da
je
stotnik
Vega
pred
dobro
uro
odšel
proti
desnemu
krilu
na
ogled
najoddaljenejših
zakopov
,
kjer
so
bili
nastavljeni
šestdesetfuntni
možnarji
,
ki
so
še
precèj
dobro
izvrševali
nalogo
svojo
.
Takoj
za
temi
proti
zemunski
stráni
so
pa
bili
razvrščeni
stofuntni
možnarji
,
in
s
temi
stotnik
Vega
ni
bil
prav
nič
zadovoljen
.
Premalo
so
mu
nosili
in
sploh
so
bili
prenezanesni
.
Bombardirji
se
drug
za
drugim
vračajo
,
vsak
z
novico
,
da
o
stotniku
ni
sledú
.
Blizu
dve
uri
,
trdili
so
sosedni
topničaiji
,
bode
skoro
,
kar
je
šel
stotnik
Vega
mimo
njih
.
Ker
so
pa
Turki
jako
ljuto
granate
metali
semkaj
,
topničarjem
pač
ni
ostajalo
mnogo
časa
,
da
bi
gledali
za
stotnikom
,
kam
se
obrne
.
In
od
tedaj
,
takó
so
sklenili
soglasno
svoje
poročilo
,
videl
ni
več
živ
duh
,
kam
je
izginil
.
No
,
takih
novic
načelnik
topništva
,
general
grof
Colloredo
,
ni
bil
kdo
zná
kakó
vesel
.
«
Topničarji
,
bombardirji
kvišku
!
Dvajset
cekinov
dobí
,
kdor
mi
privêde
stotnika
semkaj
,
ali
pa
mi
prinese
prvo
določno
vest
o
njem
.
Hajdite
in
iščite
ga
!
»
Bombardirji
se
izpusté
zopet
v
dir
,
kolikor
jih
namreč
ni
v
službi
pri
topovih
,
sivi
general
in
njih
načelnik
grof
Golloredo
hití
za
njimi
,
kar
mu
le
sapa
dopušča
.
Že
so
preiskali
ves
prvi
del
tabora
,
t.
j.
tisti
del
,
ki
je
bil
blizu
njih
ležišč
,
toda
o
stotniku
nikakega
sledú
.
Bombardirji
hité
v
drugi
,
oziroma
prednji
del
tabora
,
t.
j.
óni
proti
Belemu
Gradu
,
general
Golloredo
pa
za
njimi
.
«
Evo
ga
Vam
,
gospoda
stotnika
v
zakopih
!
»
vzkliknejo
bombardirji
in
obstojé
.
Colloredo
se
ozrè
,
kamor
kažejo
,
in
res
ugleda
ondu
stotnika
Vego
na
zaboji
sedečega
,
na
kolenih
priročno
knjižico
,
vso
polno
računov
,
poleg
sebe
pa
logaritme
odprte
.
Računil
je
.
Okolo
in
okolo
je
bila
zemlja
razrita
od
turških
krogel
,
bomb
in
granat
,
ki
so
se
ondu
zarivale
v
mehko
prst
.
General
Colloredo
hití
k
njemu
in
vzklikne
tjakaj
dospevši
:
«
Za
Bóga
svetega
,
kaj
vidim
?
Tu-le
se
razpostavljate
takó
brezskrbno
sovražnemu
ognju
,
v
glavnem
taboru
pa
Vas
pogrešamo
takó
bridko
!
Prav
kakor
svoje
dni
Arhimed
ste
bili
zamišljeni
v
svoje
račune
.
Le-tega
je
usmrtil
rimski
vojak
,
Vam
so
pa
,
kakor
vidim
,
prizanašala
sovražna
streliva
,
ker
Vas
bode
še
takó
silno
potreba
našemu
koru
.
»
«
Ekscelenca
,
nikakor
se
nisem
razpostavil
lahkomiselno
semkaj
,
temveč
iz
ljubezni
do
službe
.
Dolžnost
meje
gnala
sem
.
Nádejal
sem
se
danes
najti
pot
in
našel
sem
jo
,
po
kateri
se
nam
utegne
posrečiti
,
da
dobimo
Beli
Grad
zopet
v
cesarsko
oblast
,
če
za
nami
pebota
stori
svojo
dolžnost
,
o
čemur
sem
prepričan
,
ker
imamo
ekscelenco
Laudona
med
sabo
!
»
«
No
,
in
kaj
mislite
,
kaj
bi
bilo
napraviti
,
da
dosežemo
trdnjavo
z
našim
strelivom
?
»
«
Mi
rabimo
na
to
daljo
premalo
smodnika
in
možnarji
naši
so
premalo
dvignjeni
.
Ako
jih
nastavimo
—
zlasti
óne
,
ki
mečejo
stofuntne
bombe
,
tu-le
in
ondu-le
;
ako
pomnožimo
smodnik
za
polovico
in
ako
možnarje
le
za
pet
stopinj
pridvignemo
,
morajo
,
kakor
so
mi
uprav
prej
pokazali
računi
,
naše
bombe
od
tu-le
padati
naravnost
v
trdnjavo
na
smodnišnico
,
one
od
ondot
pa
v
čitadelo
.
»
«
Kaj
bi
radi
,
bombardirji
?
»
vpraša
stotnik
svoje
učence
,
ki
so
na
stráni
stali
in
kakor
očarani
poslušali
,
kar
je
razlagal
generalu
.
Mesto
bombardirjev
,
se
oglasí
Colloredo
sam
,
rekoč
:
«
Pot
so
mi
kazali
,
oziroma
iskali
so
Vas
.
Dà
,
res
,
s
temi
moram
tudi
še
poravnati
račun
.
Vi
,
ognjičar
,
kakó
se
pišete
?
«
Lindner
,
ekscelenca
,
»
odgovorí
nagovorjenec
.
«
Dobro
;
stopite
semkaj
.
Tu
imate
obljubljenih
dvajset
cekinov
.
Še
jedenkrat
toliko
Vam
jih
dam
pri
vsaki
bateriji
,
da
si
jih
razdelite
,
ali
porabite
kakor
hočete
,
ako
pade
Beli
Grad
v
treh
dneh
.
»
«
Ekscelenca
,
ne
v
treh
,
temveč
že
jutri
zvečer
moi-a
biti
ondu
v
sivem
zidovji
luknja
pri
luknji
,
da
si
bomo
le
kàr
izbirali
,
skozi
katero
podrtino
planemo
v
trdnjavo
,
zató
sem
Vam
jaz
porok
!
»
pravi
Vega
.
Ciolloredo
ga
potrka
po
rami
,
rekoč
:
«
Že
pred
leti
se
nisem
motil
o
Vaši
bistri
glavi
,
tem
več
me
pa
veselí
sedaj
,
da
uprav
Vi
rešite
čast
vse
vojske
.
»
In
general
se
oklene
s
svojo
roko
Vegove
in
oba
odideta
v
glavni
tabor
kakor
—
oče
in
sin
.
Ko
se
generali
zberó
na
večerno
poročilo
pri
maršalu
Laudonu
,
spozná
le-tá
na
prvi
pogled
,
da
mu
ima
Colloredo
,
načelnik
topništva
,
nekaj
veselega
poročiti
gledé
na
obljubo
opoldne
.
«
Kaj
je
torej
ukrenila
gospôda
pri
topništvu
?
»
vpraša
Laudon
v
zboru
generalov
.
Colloredo
mu
odgovorí
:
«
Prav
takó
kakor
sem
rekel
;
v
treh
dneh
,
mogoče
pa
tudi
že
prej
,
kakor
trdi
moj
stotnik
Vega
,
mora
Beli
Grad
biti
naš
!
»
Nató
pričnè
pripovedovati
,
kje
in
kakó
je
našel
Vego
in
kaj
mu
je
ta
poročil
.
Laudon
vzame
pôlo
papirja
in
začnè
vpričo
vseh
risati
po
njem
,
ter
zajedno
načelniku
generalnega
štaba
narekovati
povelje
vojski
,
kakó
naj
se
še
v
tej
noči
razpostavi
.
Pehoto
je
imel
Laudon
razdeljeno
na
dve
veliki
vojski
,
jedno
ob
Savi
na
sremskih
,
drugo
ob
Dunavu
na
banaških
tleh
.
Prva
je
dobila
nalog
planiti
preko
Save
na
belgrajsko
savsko
predmestje
,
druga
pa
iti
preko
Dunava
in
naskočiti
turško
predmestje
«
Dorčol
»
Belega
Grada
.
Obema
je
Laudon
strogo
določil
čas
in
uro
,
kdaj
mora
vsaka
preko
vode
na
sovražna
tlà
.
Više
ob
Savi
je
razpostavil
konjíco
,
ki
je
dobila
nalog
,
preplavati
Savo
,
kadar
vidi
oziroma
čuje
,
da
pada
trdnjava
in
beží
sovražnik
,
da
ga
zgrabi
na
srbski
stráni
.
Topništvo
ostane
po
Vegovem
načrtu
na
mestih
,
kakor
jih
je
zaznamenoval
.
Nemudoma
se
povelje
izročí
navzočim
generalom
,
in
le-ti
hité
vsak
v
svoje
področje
,
kakor
bi
jih
veter
nesel
,
nádejaje
se
,
da
je
véliki
trenutek
pomenljivih
dogodkov
blizu
.
Topničarji
in
bombardirji
delajo
v
dveh
polovicah
malone
vso
noč
;
dokler
je
prva
polovica
pri
delu
,
počiva
druga
.
V
jutro
nastopi
ob
Posavji
in
Podunavji
takó
gosta
megla
,
da
človek
na
pet
korakov
že
skoro
ne
vidi
človeka
.
Kar
rezali
bi
jo
bili
lahko
.
Le-tó
je
Laudon
izvrstno
uporabil
,
odkar
je
vedel
,
kaj
namerjajo
bombardirji
.
Če
tudi
sam
ni
bil
strokovnjak
v
tem
orožji
,
vender
je
popolnoma
zaupal
učenosti
in
spretnosti
bombardirjev
,
da
izvršé
,
česar
so
se
lotili
.
Ime
profesorja
matematike
stotnika
Vege
je
bilo
po
Dunaji
in
po
vsem
rimsko-nemškem
cesarstvu
prav
takó
na
glasu
,
kakor
Laudonovo
Lacyjevo
i.
t.
d.
Topničarji
in
bombardirji
so
pričeli
streljati
in
metati
streliva
s
preudarkom
in
strogo
po
določbah
,
kakor
jih
je
stotnik
Vega
posebe
določil
za
vsak
top
in
za
vsak
možnar
gledé
na
mer
in
višavo
streljanja
.
Dolgo
časa
našim
vojakom
ni
bilo
mogoče
zvedeti
,
kakšen
je
uspeh
streljanja
v
belgrajski
trdnjavi
,
je-li
kàj
boljši
memo
dosedanjega
,
česar
so
se
vsi
nádejali
z
Laudonom
vred
,
kajti
meglo
,
ki
je
bila
že
zjutraj
gosta
,
kakor
bohinjski
sir
,
zgostil
je
sedaj
še
silni
smodnikov
dim.
Ko
bi
se
ne
bili
Turki
na
óni
stráni
tudi
oglašali
s
svojimi
topovi
in
ko
bi
našinci
ne
imeli
s
količi
,
za
vsak
top
posebe
v
zemljo
zabitimi
,
označene
mere
streljanju
,
bi
niti
ne
bilo
možno
več
določno
vedeti
,
kje
stojí
Beli
Grad
.
Taka
megla
sevéda
bombardirjem
ni
bila
po
volji
,
pač
pa
vojskovodji
Laudonu
samemu
,
ker
se
mu
ni
bilo
bati
,
da
bi
sovražnik
pred
časom
zapazil
njegovo
namero
.
Predno
se
dvigne
megla
,
bodo
njegove
čete
kolikor
toliko
že
skrite
za
grmovjem
in
delale
priprave
,
kakó
bi
preplovile
oba
veletoka
.
Motil
se
ni
.
Prvi
dan
,
5.
Oktobra
,
stala
je
res
megla
od
jutra
do
večera
,
kar
je
jaka
pospeševalo
priprave
za
preplovbo
.
Dné
6.
oktobra
sta
prišli
naši
krili
na
srbska
tla
,
kjer
so
ji
Turki
šele
opazili
,
ko
sta
bili
že
do
poslednjega
možá
na
óni
stráni
,
in
še
niso
vedeli
,
koliko
imajo
gjavrov
pred
sabo
in
ali
le
tukaj
ali
tudi
na
drugi
stráni
trdnjave
.
In
to
je
bilo
dobro
,
kajti
takó
je
bilo
našim
vojakom
mogoče
Turke
zgrabiti
in
vničiti
na
obeh
stranéh
,
savski
in
dunavski
zajedno
.
Grozen
boj
se
pričnè
,
bolj
podoben
divjemu
klanju
nego
boju
.
Vmes
pokajo
vès
ljubi
dan
topovi
in
grmé
možnarji
,
da
se
kàr
zemlja
stresa
pod
njimi
.
Stotnik
Vega
pomnoží
smodnik
pri
metanji
bomb
za
polovico
,
dvigne
možnarjem
ustje
više
od
tal
,
bombe
mu
pa
le
še
nečejo
do
tolikanj
zaželenega
zmotra
,
le
tu
pa
tam
cepajo
posamično
v
trdnjavo
.
V
tem
se
zmračí
,
in
topničarji
potihnejo
tóstran
in
ónostran
Save
.
V
tihi
noči
ni
slišati
drugega
,
nego
vikanje
povodnih
ptic
,
stokanje
ranjencev
in
prijavni
kriki
straž
v
našem
in
turškem
taboru
.
Utrujeni
pospé
vojaki
,
kar
jih
ni
v
službi
.
Drugo
jutro
je
na
obeh
stranéh
čudovit
mir
,
ki
ima
dobre
svoje
vzroke
.
Belgrajska
trdnjava
je
včeraj
silno
veliko
trpela
.
Naših
topničarjev
krogle
so
vrtale
druga
za
drugo
globoke
luknje
v
nje
zidovje
,
katero
proti
naši
stráni
nikakor
ni
bilo
kdo
vè
kakó
trdno
,
kajti
cesarski
general
in
vojskovodja
princ
Evgen
,
ki
jo
je
zgradil
leta
1718.
,
utrdil
jo
je
le
proti
notranji
Srbiji
,
tedaj
turški
pokrajini
,
saj
se
mu
od
te
straní
ni
bilo
bati
sovražnika
,
pač
pa
od
turške
.
Našim
topničarjem
torej
ni
moglo
biti
nikakor
takó
težavno
razsuti
tisto
zidovje
,
kakor
hitro
so
pogodili
pravo
in
primemo
mero
smodnika
za
vsak
strel
.
Dné
6.
oktobra
so
malone
popolnoma
porušili
spodnje
zidovje
,
toda
kaj
to
,
ko
se
nad
njim
dviguje
v
primerni
višavi
drugo
in
tretje
zidovje
in
za
tem
čitadela
—
danes
jedini
kraj
,
kamor
si
želí
Vegovo
srce
.
Turki
so
hiteli
,
kar
so
mogli
,
da
bi
svoje
topove
spravili
iz
spodnje
trdnjave
,
katere
zidovje
je
bilo
že
razsuto
,
v
čitadelo
,
zajedno
pa
vánjo
znositi
vse
,
kar
je
imelo
količkaj
vrednosti
.
V
čitadeli
so
se
čutili
varne
,
kakor
pri
Mohamedu
v
turških
nebesih
,
kajti
prepričani
so
bili
,
da
se
avstrijske
bombe
nikdar
ne
bodo
tja
gôri
vzpenjale
.
Mogoče
,
da
bi
se
ne
bili
motili
,
ko
bi
našinci
ne
imeli
stotnika
Vege
.
Le-ta
je
dné
7.
oktobra
zjutraj
na
vse
zgodaj
že
ukazoval
tehniškim
topničarjem
,
kateri
so
mu
izdelovali
nekaj
novega
.
Bili
so
leseni
krožniki
tolišnega
premera
,
oziroma
za
spoznanje
manjšega
,
kakor
so
bila
žrela
možnarjev
.
Stotnik
Vega
je
bil
namreč
prepričan
,
da
bi
se
bomba
dvignila
izdatno
lepše
,
ako
bi
jo
dvignil
ves
smodnikov
plin
zajedno
in
jednakomerno
iz
možnarja
.
Da
bi
to
dosegel
,
dal
je
napraviti
zgoraj
omenjenih
krožnikov
,
katere
so
bombardirji
nabijajoč
možnarje
pokladali
na
smodnik
,
potem
šele
so
polagali
bombe
nánje
.
Vega
se
ni
motíl
.
Ne
le
da
se
je
odslej
vsaka
bomba
dvignila
više
,
nego
prej
,
letela
je
tudi
vsaka
res
dalje
,
in
stotnik
Vega
je
dosegel
,
česar
si
je
želel
takó
srčno
.
Njegove
bombe
so
se
jele
vzpenjati
druga
za
drugo
v
górenjo
trdnjavo
—
v
čitadelo
.
Iz
začetka
Turki
samí
sebi
niso
hoteli
verjeti
,
ko
pa
je
čimdalje
več
bomb
padalo
v
čitadelo
,
planili
so
nejeveroi
kakor
ljuti
k
svojim
topovom
in
jeli
kar
slepó
odgovarjati
našincem
,
četudi
brez
posebnega
pomena
,
kajti
njih
krogle
so
šle
večinoma
vse
prekratko
ter
so
počepale
ali
v
Savo
,
ali
pa
so
se
zarile
v
zemljo
pred
krščanskim
topniškim
taborom
.
Proti
večeru
je
že
bilo
,
ko
je
imel
stotnik
Vega
osebno
polne
roke
dela
pri
svojih
dveh
možnarskih
baterijah
.
Pri
vsakem
možnarji
je
na
večer
jel
stotnik
sam
gledati
na
mer
,
je
li
prava
,
in
nató
,
kakó
je
prizdignjeno
ustje
od
tal
.
Ta
mali
trud
se
mu
je
izvrstno
poplačal
,
kajti
povsod
je
našel
nedostatnosti
,
katere
je
bilo
venderle
treba
odpraviti
.
In
glejte
čudo
,
morda
tudi
le
golo
naključje
:
takoj
iz
prvega
možnarja
,
pri
katerem
je
stotnik
Vega
sam
pogledal
,
če
je
v
pravi
méri
,
zletela
je
bomba
v
trdnjavo
,
kjer
je
padla
na
smodnišnico
in
jo
prebila
;
ondu
se
je
razločila
in
užgala
smodnik
.
Grozen
polom
je
bil
slišati
iz
čitadele
,
vse
se
je
izkušalo
rešiti
,
kamor
je
kdo
védel
.
Kamenje
je
letelo
na
vse
straní
,
da
celó
izpod
nebá
je
padalo
,
kar
ga
je
užgani
smodnik
dvignil
proti
nebu
.
Grom
je
bil
pa
tolik
,
da
so
se
bombardirji
ónostran
Save
kar
spogledali
,
češ
:
«
Kaj
pa
je
bilo
to
?
»
«
Hurá
!
Trdnjava
je
naša
!
»
vzklikne
stotnik
Vega
,
ki
je
dobro
védel
,
kaj
pomeni
grozni
polom
v
čitadeli
.
Sedaj
je
dosegel
,
česar
si
je
želel
.
«
Bombardirji
le
dalje
takó
.
in
jutri
zjutraj
pojdemo
k
turškemu
paši
na
kavo
.
če
nas
bode
namreč
hotel
čakati
.
Smodnišnico
smo
mu
ravnokar
dvignili
v
zrak
.
sedaj
veljá
razdejati
še
ostala
poslopja
in
sovražnika
prisiliti
,
da
nam
izroči
trdnjavo
.
»
«
Hurá
,
živio
naš
stotnik
in
profesor
Vega
!
»
vzkliknejo
bombardirji
pri
vseh
topovih
,
in
dva
najkrepkejih
skočita
k
njemu
in
ga
dvigneta
na
rame
ter
nosita
po
bateriji
od
možnarja
do
možnarja
.
Od
druge
baterije
jim
pride
nadporočnik
Pauer
naproti
,
ki
že
od
daleč
dviga
klobuk
s
privihanimi
kraji
in
soglasno
vzklika
z
bombardirji
:
«
Živio
!
Vega
,
živio
porušitelj
belgrajske
trdnjave
!
Čestitam
ti
,
gospod
stotnik
,
na
tolišnjem
uspehu
,
Laudon
bode
znal
po
vrednosti
ceniti
tvoje
uspehe
,
prepričan
bodi
!
»
«
Hvala
ti
,
prijatelj
moj
,
»
odzdravi
stotnik
,
ki
se
je
v
tem
z
bombardirjevih
ramen
izpustil
na
tla
,
«
sila
kola
lomi
!
Ko
bi
nas
maršal
ne
bil
takó
privil
,
ali
zmagati
ali
se
sramotno
umekniti
,
Bog
vé
,
če
bi
se
bil
toliko
potrudil
,
pozvedavati
po
vzrokih
,
kakó
da
iz
prva
naše
kroglje
niti
trdnjave
niso
dosezale
,
kaj
šele
čitadelo
!
»
«
Saj
sem
rekel
,
da
imamo
med
sabo
možá
,
na
katerega
se
lahko
zanesemo
,
kakor
na
suho
zlató
!
»
kliče
general
grof
Colloredo
že
od
daleč
in
hití
po
bateriji
proti
mestu
,
kjer
stojita
prejšnja
částnika
z
bombardirji
,
ki
so
nekoliko
stopili
od
njiju
.
«
Stotnik
Vega
,
čestitam
Vam
,
da
ste
se
takó
slavno
izkazali
,
da
ste
napravili
Laudonu
tako
velikansko
veselje
.
Ali
slišite
trombe
,
kakó
izbunjajo
na
desni
in
levi
junake
na
jurišanje
(
naskok
)
porušene
trdnjave
?
Laudon
sam
je
pri
njih
onkraj
vode
,
in
hudo
bi
moralo
biti
,
če
si
ne
bodemo
jutri
kuhali
kave
v
čitadeli
.
»
Částnikom
in
bombardirjem
se
zažaré
obrazi
,
kajti
na
desni
in
levi
stráni
Belega
Grada
pojó
rogovi
in
bobni
vzpodbujajo
vojake
,
ki
hité
po
višavi
od
obeh
stranij
.
Še
tisti
večer
so
se
polastili
kristjani
mesta
,
v
trdnjavi
so
pa
čez
noč
še
ostali
Turki
,
ker
kristjanje
zaradi
nočí
že
niso
več
silili
vánjo
.
Paša
je
drugo
jutro
,
videč
,
da
se
mu
tu
ne
bode
več
mogoče
vstavljati
,
poslal
na
vse
zgodaj
v
Laudonov
tabor
na
Terázijo
može
parlamentarje
,
ki
so
prosili
s
primernimi
pogoji
prostega
odhoda
iz
trdnjave
,
katerega
jim
je
Laudon
tudi
rad
dovolil
,
ker
so
mu
Turki
morali
vse
popustiti
,
kakor
je
stalo
ali
ležalo
;
drugega
ni
smel
nihče
vzeti
s
seboj
iz
trdnjave
,
nego
jedino
življenje
svoje
.
In
Turki
so
bili
tega
zadosti
veseli
,
kajti
«
kismet
»
takó
hoče
,
in
temu
se
ne
more
ustavljati
nihče
.
Njim
je
namreč
«
kismet
»
toliko
,
kakor
usoda
,
katera
se
nikakor
ne
dá
odvrniti
.
Beli
Urad
je
bil
zopet
v
cesarskih
rokah
.
Laudon
prijezdi
s
sijajnim
svojim
spremstvom
pred
vrata
belgrajske
trdnjave
,
ki
stojé
že
na
iztežaj
odprta
,
vrhu
njih
pa
plapolá
bela
zastava
.
Pred
sabo
polije
v
trdnjavo
kompanijo
pehote
,
za
katero
gré
takoj
sam
s
svojim
štabom
.
V
čitadeli
stojí
na
velikanski
štirikotnik
razvrščena
plaha
turška
vojska
,
pred
saboj
ima
nagrmadeno
raznovrstno
orožje
:
v
sredi
štirikotnika
pa
stojé
turški
častniki
s
pašo
Kuščuk-Hasanom
,
vsi
tožni
in
pobiti
.
Cesarska
kompanija
,
ki
je
šla
za
prednjo
stražo
pred
Laudonom
v
trdnjavo
,
postavi
se
v
kolobarji
med
turško
moštvo
in
častništvo
,
ostala
cesarska
pehota
se
pa
razdeli
ob
nasipih
,
vratih
in
pred
trdnjavo
po
glaciji
,
kjer
se
dandanes
razprostira
jako
lep
in
senčnat
park
,
belgrajski
«
Kalimegdan
»
.
Ko
se
Laudon
ustavi
,
stopi
prédenj
iz
srede
svojih
částnikov
turški
paša
,
odpaše
si
pozlačeno
sabljo
,
katero
je
nosil
na
zlatem
vrvičji
okolo
ledij
ter
jo
položi
Laudonu
pred
noge
.
Takó
storé
vsi
drugi
turški
částniki
,
in
nató
izpregovori
paša
:
«
Sprejmi
,
slavni
vojskovodja
,
naše
orožje
,
katerega
v
tvoji
navzočnosti
nismo
več
vredni
nositi
,
kajti
ti
si
dosegel
,
kar
se
nam
je
vsem
zdelo
nemogoče
—
razsul
si
nam
smodnišnico
in
razdejal
dolenjo
trdnjavo
.
Poslednje
ni
nič
kàj
posebnega
,
ali
da
si
tu
gôri
našel
in
pokazal
pot
svojim
bombam
,
to
je
več
nego
vzmore
topničarska
spretnost
,
to
je
kismet
,
in
prav
ta
kismet
nam
ukazuje
neizprosno
,
da
se
moramo
umekniti
.
»
Laudon
si
ukaže
dati
pašino
sabljo
ter
mu
jo
v
znamenje
spoštovanja
zopet
pokloni
.
Paša
jo
vzprejme
vidno
ginjen
,
zasadí
jo
z
ostjó
poševno
v
tlà
in
skoči
z
nogo
nánjo
,
da
se
prelomi
na
dva
kosa
;
oba
dva
vtakne
paša
v
prazne
nožnice
ter
si
iz
nova
pripaše
zlomljeno
sabljo
.
Častnikom
Laudon
ne
vrne
orožja
ti
morajo
takó
oditi
.
Prav
tista
varnostna
kompanija
,
ki
je
prišla
prva
v
trdnjavo
,
spremila
je
turške
částnike
tudi
iz
nje
,
moštvo
pa
je
ostalo
v
trdnjavi
ujeto
;
Laudon
je
sklenil
,
s
temi
odkupiti
vse
kristjane
,
kateri
so
bili
do
tedaj
zajeti
v
turško
sužnost
in
v
tem
smislu
je
tudi
poročal
v
Carji
Grad
.
Vse
se
mu
je
izšlo
,
kakor
jo
želel
.
Marsikak
mladenič
,
ki
je
že
mesec
in
mesec
vzdihoval
v
turškem
robstvu
,
dobil
je
po
Laudonovi
zmagi
pri
Belem
Gradu
zopet
zlato
prostost
in
se
vrnil
v
milo
domovino
.
Kmalu
po
odhodu
turških
částnikov
pride
velika
deputacija
najodličnejših
Srbov
,
na
čelu
jim
občinski
predsednik
,
k
Laudonu
,
da
se
mu
pokloni
