Abadonter
migne
z
roko
.
Zrakoplov
se
dvigne
,
in
solnce
je
visoko
na
obzorji
;
potlej
se
zrakoplov
spusti
nizdolu
,
in
opazovalca
sta
zopet
v
popolni
temi
.
—
—
Nepresežna
je
vaša
moč
,
rešitelj
moj
!
izpregovori
Samorad
.
Abadon
odgovori
resno
:
—
Za
moje
obzorje
je
ta
moč
neznatno
majhna
;
zakaj
nad
menoj
vlada
z
železno
roko
višja
moč
,
kateri
se
moram
trepetajoč
pokoriti
.
Za
tvoje
obzorje
je
pa
moja
moč
tolika
,
da
je
ne
preumiš
:
to
ti
je
knjiga
s
sedmimi
pečati
!
Ako
bi
smel
,
lahko
bi
se
nekoliko
poigral
z
zemeljsko
oblico
ali
se
malce
pošalil
,
na
primer
,
da
jeden
dan
solnčnim
žarkom
zaprem
pristop
na
zemljo
.
—
—
Ali
bi
bil
to
strah
in
polom
!
pristavi
Samorad
.
—
Nič
vztrajnega
,
nadaljuje
Abadon
.
Tistega
mračnega
dne
bi
gospodarji
zemeljskih
stvarij
v
strahu
in
preplahu
obupavali
in
divjali
,
kesali
se
in
molili
ter
z
dobrimi
sklepi
mostili
vsak
svojo
pot
v
pekel
;
drugi
dan
bi
pa
svoje
zle
navade
zopet
nastavili
tam
,
kjer
so
jih
predvčeraj
ostavili
.
Takšen
je
človek
.
Sicer
pa
ta
svet
tudi
ni
,
kdo
ve
,
osnovan
kako
trdno
.
Videl
bodem
še
druge
in
zopet
druge
preosnove
teh
na
videz
samogibnih
in
za
milijone
vekov
namenjenih
solnčnih
skupin
v
prostora
brezkončnosti
;
videl
jih
bodeš
tudi
ti
,
kadar
bodeš
nekoč
gledal
brez
obmane
,
s
katero
sedaj
telesnost
odeva
dušo
tvojo
.
Nekoč
bodeš
gledal
naprej
in
nazaj
,
sedaj
vidiš
samo
nekoliko
sedanjosti
ali
pravše
,
nekoliko
navideznosti
iz
sedanjosti
.
Vara
te
celo
to
zvezdato
nebo
,
ki
se
mu
toliko
diviš
.
Marsikatera
zvezda
,
katere
luč
ti
danes
miglja
tako
žarko
,
ugasnila
je
že
pred
tisoč
leti
in
se
razdrobirila
;
in
koliko
novih
svetov
kroži
po
brezmejni
prostranini
,
katerih
luč
dosedaj
ni
dospela
do
svetovne
drobtinice
,
katero
imenujete
zemljo
!
Toda
pustiva
svetovje
.
Megla
pod
nama
se
niža
in
razpršuje
,
in
iz
nje
že
strme
jutranjejasni
vrhovi
italijanskih
gora
.
kakor
otoki
iz
morske
gladine
.
Sedaj
se
nosiva
uprav
nad
ognjenikom
Vezuvijem
.
—
Samorad
,
ki
je
motril
robove
,
v
dalji
storžeče
iz
megle
,
kar
osupne
,
ko
ugleda
pod
seboj
veliko
okroglo
goro
v
čistem
solnčnem
siji
in
na
nje
vrhu
očrtek
ognjenikovega
žrela
.
Tudi
giblje
se
nekaj
na
gori
.
Proti
vrhu
namreč
je
vodil
siromašno
oblečen
,
suh
mož
mršavega
osla
,
in
na
oslu
je
sedel
dolgopet
gospod
,
kateri
po
nosi
in
obrazovnih
potezah
ni
mogel
biti
drug
nego
sin
ošabnega
Albijona
.
—
Glej
,
osel
!
vzklikne
Abadon
.
Vedno
gledam
rad
to
žival
:
neumorno
,
potrpežljivo
,
z
malenkostjo
zadovoljno
;
in
kako
je
ta
žival
ponižna
!
Oslica
je
nekoč
nosila
Boga
,
oslica
se
je
razgovarjala
z
Bileamom
,
prerokom
,
in
petsto
let
že
slovi
osel
modrijana
Buridana
;
pa
osel
in
oslica
sta
ostala
ponižna
,
kakor
sta
bila
prej
.
In
če
krmiš
osla
iz
zlatih
jasel
,
nikoli
se
ne
prevzame
,
nego
delal
bode
in
delal
,
in
ko
mu
privoščiš
počitka
,
bode
med
plevelom
in
osatom
modroval
svoje
oslovstvo
.
Kako
drugače
prevzetujejo
osli
v
človeških
podobah
,
zlasti
tisti
,
ki
zobljejo
iz
zlatih
korit
!
—
—
Tisti
uborni
Italijan
,
ki
osla
vodi
,
pa
je
tudi
priličen
svojemu
sivcu
,
pridene
Samorad
.
—
Nekoliko
pač
,
odgovori
Abadon
,
ali
samo
nekoliko
.
Osel
je
tudi
odločno
trmast
in
dolgo
kuha
svojo
jezo
.
On
tudi
nekamo
bolj
samopašno
ščedi
s
svojim
življenjem
in
ne
gre
kar
na
povelje
v
boj
na
življenje
in
smrt
kakor
njega
bolj
čislani
sorodnik
,
konj
in
konjev
človeški
jahalec
.
V
prebivalcih
Italije
,
v
teh
zmernih
,
ščedljivih
,
neumornih
in
vztrajnih
ljudeh
pa
tiči
tvorivo
kakor
za
voščene
tako
za
koščene
značaje
,
za
topoglavce
in
veleume
,
za
razbojnike
in
svetnike
,
za
težake
in
umetnike
,
za
nizko
in
vzvišeno
delovanje
.
Ti
kakor
človek
se
moraš
čuditi
temu
narodu
in
ga
,
kakor
sin
menj
številnega
,
sosednjega
naroda
,
obstražno
opazovati
;
saj
te
uči
knjiga
,
da
v
zadnjih
dvajsetih
stoletjih
zemeljske
zgodovine
ni
nobena
druga
dežela
na
tako
majhnem
prostoru
porodila
toliko
dušnih
prvakov
v
vseh
strokah
človeške
izomike
in
toliko
velikanov
,
kateri
so
nam
ostavili
neizbrisne
sledove
svojega
posezanja
v
zgodovino
človeško
.
Zanimljiva
je
ta
dežela
,
bodisi
v
svojih
lepotah
,
bodisi
v
svojih
razvalinah
.
Tukaj
je
rajski
vrt
vse
Evrope
;
tukaj
in
nikjer
drugje
v
Evropi
sta
Stvarnik
in
njega
posnemalec
,
umetnik
,
razgrnila
in
priredila
toliko
krasot
in
čudotvorov
,
da
je
ta
dežela
v
resnici
gledališče
vse
Evrope
,
katero
želi
videti
vsakdo
in
kamor
hiti
vsakdo
,
kdor
le
utegne
.
In
to
razkazovališče
prirodnih
lepot
in
človeških
umetnin
,
nakopičenih
iz
mnogih
stoletij
,
preseza
vsako
pričakovanje
in
vso
bujno
domišljijo
inostranskih
občudovalcev
.
Uprav
najina
bližina
je
sloveč
kotiček
sveta
:
Neapoli
z
divno
okolico
,
o
kateri
pravi
sam
Italijan
,
da
lahko
umreš
,
ako
si
videl
Neapole
.
Tukaj
se
čuva
grob
Vergilijev
,
pesnika
izmed
najodličnejših
,
kar
jih
pozna
zgodovina
.
Ta
pesnik
je
v
svoji
pesmi
»
Georgicon
«
prav
s
starorimljanskim
ponosom
opeval
slavo
Italije
.
Ko
bi
pa
on
sedaj
vstal
iz
groba
,
priznati
bi
moral
,
da
lepota
in
slava
sedanje
Italije
visoko
preseza
Italijo
njegovih
dnij
.
Uprav
pod
nama
,
izpod
osemnajststoletne
kamenite
odeje
,
vstaja
Herkulanum
,
radovališče
vseh
tedanjih
bogatašev
:
lepo
mesto
,
čegar
razuzdanost
in
mehkužnost
je
bljuvajoči
Vezuvij
zagrnil
s
pepelom
in
raztopljenimi
rudninami
.
Želel
bi
,
da
pridni
preiskovalci
ondu
izkopljejo
veliko
knjižnico
rimskih
in
grških
klasikov
na
radost
učenjakov
in
na
žalost
dijakov
;
in
še
bolj
bi
želel
,
da
iztaknejo
vse
zaklade
bogastva
,
ki
so
tam
zakopani
,
in
sicer
toliko
,
da
se
ž
njimi
pobota
vsa
dolgo
vna
vsota
,
katera
je
Italijo
stala
sedanja
združba
različnih
državic
pod
jedno
povelje
in
jedno
uniformo
.
—
Časa
imava
zadosti
,
da
površno
ogledava
to
zemljo
.
Moj
zrakoplov
se
giblje
po
bliskovo
hitro
,
in
kar
hočeva
videti
,
pod
nama
je
,
da
le
izraziva
željo
.
Pod
sabo
glej
Hanibalovo
Kapuo
;
tam
je
vedeževala
kumejska
Sibila
.
Tukaj
kipi
do
najine
ladjice
gora
Etna
,
tu
doli
sta
izgubili
Scila
in
Karibda
nekdanjo
svojo
strahotnost
.
Tukaj
sanja
o
stari
slavi
Ravena
in
še
vedno
slovi
učena
Bolonja
.
Benetek
ne
vidi
nihče
tako
lepo
z
Markovega
stolpa
,
kakor
jih
gledava
sedaj
midva
.
Ondu
se
razgrinja
toskanska
poljana
.
Tukaj
sloni
ob
bregu
ponosna
Genova
s
prekrasno
Rivijero
.
Sedaj
plavava
nad
Boromejskimi
osredki
,
ki
so
biser
jezera
»
lago
maggiore
«
,
in
tam
zadi
se
kopičijo
orjaški
snežniki
.
V
tem
kotu
pod
gorami
tiči
ubožna
deželica
Rezija
,
kjer
umirajo
tvoji
rojaki
,
kateri
so
se
v
boljših
časih
razprostirali
daleč
doli
po
beneški
ravnini
.
—
—
To
je
divno
,
skoraj
omotično
!
zakliče
Samorad
.
Potreboval
bi
dokaj
mesecev
,
da
bi
si
v
dušo
vtisnil
pravo
podobo
in
znamenitost
te
dežele
.
—
—
Kaj
mesecev
!
—
odgovori
Abadon
.
Paznost
in
trud
vsega
življenja
ne
zadošča
,
da
premotriš
vse
,
kolikor
se
je
nabralo
v
stoletjih
plodov
umetnosti
in
učenosti
.
Če
te
to
zadovoljuje
,
vender
vidiš
samo
bežečo
sedanjost
.
Jaz
pa
vidim
poleg
tega
nekdanjost
in
bodočnost
,
in
to
z
drugačnimi
očmi
nego
ti
.
Pa
tudi
tebi
je
možno
tako
gledati
in
opazovati
kakor
jaz
.
Če
hočeš
,
dogovoriva
novo
pogodbo
,
da
mi
za
nekaj
časa
prepustiš
svoj
život
.
S
tem
bi
bil
tvoj
duh
rešen
teže
in
spone
telesnosti
ter
sloboden
proti
mejam
prostora
in
proti
meri
časa
.
Ti
bi
za
čas
pogodbe
imel
nekako
v
najemu
dušne
velemoči
breztelesnih
bitij
,
kakeršno
sem
jaz
in
kakeršna
so
drugi
duhovi
.
Videl
bodeš
z
duševnimi
očmi
izvor
in
posledek
vsaki
sedanji
reči
ter
spoznal
,
da
je
sploh
zgodovinska
sedanjost
samo
sad
in
razvitek
nekdanjosti
.
Spoznal
bodeš
,
kako
se
v
ravnotežji
vznašata
človeška
zlobnost
in
beda
,
kako
se
maščujejo
in
vračujejo
vse
krivice
,
zmote
in
zamude
posameznikov
in
celih
narodov
;
in
uveril
se
bodeš
,
da
je
svetovna
zgodovina
res
svetovna
sodba
.
To
bi
koristilo
ne
samo
tvojemu
razumu
,
da
se
iznebiš
marsikaterega
vkoreničenega
predsodka
,
temveč
tudi
tvojemu
srcu
,
da
bedni
položaj
svojega
bližnjika
sodiš
bolj
usmiljeno
,
nego
je
navada
tvojim
vrstnikom
.
—
—
Nato
poda
Abadon
Samoradu
naočnike
s
steklom
,
na
videz
neprezornim
,
in
nadaljuje
:
Da
nekoliko
poj
miš
,
kako
se
gleda
z
breztelesnimi
očmi
,
natekni
te
naočnike
in
videl
bodeš
marsikaj
,
kar
te
je
nekdaj
zanimalo
,
živo
pred
seboj
.
Tukaj
sta
prvič
dve
imenitni
ženski
,
po
času
dvetisoč
let
narazen
,
obe
prelepi
,
obe
Lukreciji
:
starejša
,
ki
si
bode
nož
v
prsi
,
mučenka
je
za
zvestobo
in
sramežljivost
;
mlajša
,
ki
meša
strup
v
pijačo
,
ta
je
navzlic
vsi
omiki
in
duhovitosti
razvpita
nakazen
vseh
nenaravnostij
.
—
Sedaj
sta
nastopila
dva
moža
.
Starejši
,
ki
se
razgleduje
tako
samozavestno
in
samoljubno
v
skrbnolični
togi
,
to
je
slavni
Ciceron
;
za
petsto
let
mlajši
mož
,
ki
oskromno
gleda
k
tlom
v
preprosti
haljini
,
to
je
sveti
Benedikt
iz
Nursije
.
Prvi
je
neizmerno
pridno
pilil
svoje
govore
in
razprave
ter
oblačil
grško
modrost
in
učenost
v
prelepo
latinščino
.
Za
to
,
da
ga
svet
še
imenuje
,
da
se
čudi
njega
jeziku
in
da
preučuje
njegova
dela
,
mora
pa
zahvaljati
samo
drugega
in
njegove
učence
,
ki
so
varno
hranili
in
zvesto
prepisavali
stare
klasike
.
Red
pa
,
katerega
je
ustanovil
tihi
Benedikt
Nursijan
,
važen
je
za
prosveto
zapadne
Evrope
gotovo
toliko
kakor
ves
slavni
Ciceron
.
—
Sedaj
se
predstavljajo
štirje
pesniki
iz
Italije
,
ki
so
vsi
dosegli
svetovno
slavo
.
Prvi
je
Horacij
,
ki
je
znal
ob
petji
modro
in
udobno
živeti
kakor
malokateri
pesnik
.
Drugi
je
Ovidij
,
ki
je
hotel
poleg
petja
tudi
pesniško
živeti
;
zatorej
ga
je
tedanja
cenzura
pregnala
v
tedanjo
Sibirijo
pri
mrzlem
Črnem
morji
.
Tretji
je
Dante
,
ki
je
v
nehvaležni
domovini
izgubil
vse
»
darove
Pluta
«
in
bridko
tožil
,
kako
žalostno
je
gori
in
doli
stopati
po
gladkih
stopnicah
hladnosrčnih
mogotcev
.
Najmlajši
je
Tasso
,
mož
,
ki
se
baje
nikdar
ni
smijal
,
ki
je
goreče
ljubil
ledeno
devico
,
ki
je
moral
prvo
hvalo
in
slavo
svoje
epopeje
poslušati
skozi
omrežje
temne
ječe
.
Napdsled
so
ga
hoteli
na
Kapitolu
slovesno
venčati
;
toda
blaga
usoda
je
odločila
,
da
se
pesniku
,
ki
ni
pel
za
svoje
vrstnike
,
temveč
za
vse
pozne
rodove
,
spodobi
lovorika
na
grob
in
ne
na
živo
glavo
.
—
Tam
na
strani
stojita
moža
,
katerima
je
višja
usoda
posodila
svoje
zemljo
ravnajoče
žezlo
.
Starejši
,
ki
si
popravlja
gube
na
svoji
togi
in
lovoriko
,
krijočo
plešo
na
glavi
,
to
je
Julij
Cezar
;
drugi
,
majhen
mož
z
napol
zapeto
suknjo
in
z
obnošenim
klobukom
,
pa
je
Napoleon
Bonaparte
.
Oba
sta
bila
genijalna
preosnovatelja
svoje
dobe
;
a
prvi
je
bil
srečnejši
:
bodalca
zarotnikov
so
ga
podrla
,
ko
je
bil
na
vrhunci
svoje
moči
in
slave
.
Napoleon
je
bil
pahnjen
z
višave
in
je
potlej
premišljal
izgubljeno
svojo
slavo
na
samotnem
otoku
sredi
oceana
,
kakor
bi
hodil
sam
sebi
za
pogrebom
.
Glej
krdelo
drugih
Italijanov
,
ki
so
bili
v
roki
zemeljske
usode
človeštvu
ali
blagoslov
ali
šiba
...
—
—
Preveč
je
,
gospod
,
seže
Samorad
Abadonu
v
besedo
.
Podoba
podi
podobo
,
in
tako
se
mi
sučejo
v
domišljiji
,
da
vsak
poznejši
prizor
izbriše
sled
prejšnjega
.
Dovolite
,
da
si
nekoliko
odpočijem
.
Potlej
pa
,
prosim
pokažite
še
tisto
večno
mesto
,
kamor
drže
vse
ceste
.
—
—
No
,
Rim
,
odgovori
Abadon
počasi
.
To
mesto
mi
ni
sosebno
priraslo
k
srcu
.
Imel
sem
ondu
nekdaj
ogromno
veliko
služabnikov
.
Tudi
sedaj
štejem
v
Rimu
več
častilcev
in
tlačanov
,
nego
bi
marsikdo
sodil
.
Služijo
mi
v
vseh
stanovih
vedoma
in
nevedoma
.
Celo
pod
talarjem
in
nunsko
pečo
marsikatero
srce
gori
zame
,
ko
pošiljajo
usta
molitve
k
nebu
;
vender
—
saj
veš
,
kakšno
je
razmerje
in
kdo
sem
jaz
—
moja
moč
je
tu
doli
omejena
.
V
tem
mestu
stoluje
moj
največji
zemeljski
sovražnik
,
s
katerim
bijem
neprestan
boj
.
Čestokrat
ga
stiskam
in
premagujem
,
naposled
pa
zmaga
on
.
—
Tukaj
pod
sabo
imava
torej
Rim
;
ti
pa
pazno
ogleduj
,
kar
se
razodeva
tvojim
duševnim
očem
.
—
Okolo
kalne
Tibere
se
prostirajo
pašniki
,
in
na
tistih
sedmih
brdih
stoji
šuma
,
tu
in
tam
presekana
.
Delajo
se
neznatni
okopi
okolo
koč
,
stesanih
od
debelih
brun
.
Tu
umira
krepak
mladenič
v
krvi
in
prahu
,
in
noga
čvrstega
mladeniča
mu
stoji
na
prsih
.
To
je
Rim
za
svojega
početka
,
oškropljen
z
bratomorno
krvjo
;
in
to
Kajnovo
znamenje
je
Rimu
ostalo
.
Nikjer
ni
pila
zemlja
toliko
bratovske
,
toliko
nedolžne
krvi
kakor
na
tem
prostoru
...
Preskočiva
tisoč
let
in
poglejva
Rim
v
njega
veličavi
in
krasoti
za
rimskih
cesarjev
!
Tukaj
gledaš
izprevod
,
kakeršnega
je
vzmogel
samo
Rim
,
prvo
mesto
tedanjega
sveta
:
triumf
cesarja
Avrelijana
nad
kraljico
Zenobijo
.
Ta
lepa
,
grškoizobražena
,
duhovita
in
srčna
žena
je
v
palmovi
zelenici
sirijske
puščave
ustanovila
čarobno
lepo
mesto
,
Palmiro
,
in
modro
carovala
bogatim
deželam
.
Sedaj
je
na
sramotnem
vozu
,
uklenjena
v
zlatene
verige
,
podana
sramočenju
in
ogrdi
pijane
drhali
,
in
pričakuje
nečastno
smrt
po
krvnikovem
meči
.
Tam
se
pelje
ponosni
triumfator
Avrelijan
v
cesarskem
sijaji
,
in
vnuki
pozabljenih
Katonov
in
Brutov
se
mu
klanjajo
,
kakor
da
časte
božje
bitje
.
Ali
nad
vso
to
nečimerno
bliščobo
visi
tančica
bojazni
pred
nekovim
neznanim
prevratom
.
Prav
ta
cesar
je
dal
»
večno
mesto
«
,
dosedaj
varovano
s
tisoč
in
tisoč
ščiti
hrabrih
junakov
,
ograditi
z
močnim
zidom
,
dolgim
nad
tri
milje
,
kakor
bi
slutil
,
da
se
dvigajo
mladeniški
narodje
v
daljnem
vztoku
na
zmagovito
preseljevanje
v
čarobno
Italijo
.
A
večjega
sovražnika
je
gojilo
mesto
med
svojim
ozidjem
!
Glej
ondu
v
temnih
katakombah
tihe
,
preganjane
,
a
neustrahovane
možč
,
vnete
oznanovalce
nove
vere
ljubezni
,
kako
podkopujejo
stebre
trohnečemu
Rimu
!
Naposled
se
je
utrgal
brez
rok
tisti
kamen
Danijela
preroka
.
Kamen
je
zadel
ob
»
ilovoželčznonogega
«
velikana
;
velikan
je
padel
in
se
razdrobil
;
kamen
pa
je
vzrasel
v
veliko
goro
.
Bujno
je
zacvelo
krščanstvo
,
porošeno
s
krvjo
svojih
mučenikov
,
in
je
preobraslo
stari
svet
in
vse
velikanove
razvaline
...
Preskočiva
tisoč
in
okolo
sto
let
.
Glej
nov
prizor
!
Mesto
je
manjše
in
oskromno
.
Izpremenila
se
je
stara
slava
v
bajke
,
stari
gradovi
v
razvaline
,
in
svetišča
odstavljenih
bogov
v
cerkve
nevidnega
Boga
.
Samo
ljudje
so
ostali
zlobni
,
brespametni
in
bedni
kakor
nekdaj
.
Ondu
vidiš
moža
silovito
ubitega
.
Razdivjana
,
nahujskana
drhal
vlači
njega
truplo
po
cestnem
blatu
.
Sedaj
so
truplo
sežgali
na
grmadi
in
raztrosili
pepel
po
vetru
.
Ta
mož
je
Nikolaj
Lavrenčič
Gabrini
(
»
Cola
di
Rienzi
«
)
.
On
je
prosto
ljudstvo
,
čegar
sin
je
bil
,
otel
nasilstva
mogočnih
,
nenasitnih
plemenitašev
;
potlej
je
modro
in
pravično
vladal
in
izkušal
obnoviti
moč
in
slavo
nekdanje
rimske
ljudovlade
.
Rimljanom
,
rojakom
,
pa
se
je
naposled
zazdelo
,
da
je
njega
vladanje
preželezno
.
Naveličali
so
se
reda
in
slobode
;
svojemu
možu
so
vzeli
vlado
in
življenje
;
sužnosti
vajene
tilnike
so
pa
zopet
sklonili
pod
jarem
,
katerega
jih
je
bil
otel
sam
Cola
di
Rienzi
...
Nov
prizor
!
To
je
denašnji
Rim
,
ki
po
svojih
stavbah
in
nepreglednih
zakladih
učenosti
in
vseh
možnih
umetnostij
daleč
preseza
Rim
nekdanjih
cesarjev
.
Tukaj
ti
je
najočitnejša
cerkev
Svetega
Petra
,
ta
najznamenitejša
,
najveličastnejša
stavba
vse
vaše
zemlje
.
Kupolo
,
ki
tako
ponosno
kipi
proti
nebu
,
zgradil
je
v
drznoveličanstvenih
razmerah
Michelangelo
Buonarotti
,
veleum
v
staviteljstvu
,
kiparstvu
in
slikarstvu
ter
zajedno
sloveč
pesnik
in
preblag
značaj
.
Ne
poznam
takšnega
velikana
v
zgodovini
.
Vender
se
je
morebiti
tudi
v
tvojem
oskromnem
narodu
porodil
sinko
,
ki
bi
bil
dosegel
tega
dušnega
prvaka
.
A
tvojemu
rojaku
Rojenice
niso
bile
naklonjene
.
Imel
ni
tako
imovitih
roditeljev
,
take
vsestranske
izobraženosti
in
takih
duhovitih
družabnikov
kakor
sloveči
Italijan
;
tudi
ne
tako
bogatih
podpornikov
,
nepristransko
vnetih
za
umetnost
,
kakeršni
so
vzajemno
tekmovali
v
prvi
polovici
šestnajstega
stoletja
v
dični
,
bogati
Italiji
...
Poglej
naposled
Rim
,
kakeršen
bode
meni
nekdaj
najbolj
ugajal
.
—
—
To
je
grozno
!
zakliče
Samorad
.
—
Nič
groznega
,
odgovori
Abadon
hladno
.
Vrši
se
samo
zakon
prirode
!
Na
tej
zemlji
mora
kakor
vsak
narod
tako
vsaka
pokrajina
dospeti
do
možnosti
popolnega
razvitka
.
To
vse
se
godi
počasi
in
z
najpreprostejšimi
pomočki
.
Nemci
žele
,
da
bi
se
ves
svet
sukal
okolo
Berolina
.
Ta
želja
se
jim
izpolni
tako
točno
,
da
bode
tičal
severni
tečaj
zemeljske
osi
uprav
na
mestu
,
kjer
stoji
sedaj
Berolin
.
Ko
se
bode
tako
zemlja
sukala
okolo
Berolina
,
ležal
bode
nad
Rimom
težak
,
debel
ledenik
,
ki
z
mrzlo
odejo
zaduši
vso
kulturo
evropsko
.
Toda
ledena
skorja
bode
počasno
lezla
z
višav
v
novo
severno
morje
in
tiščala
,
trla
,
drobila
in
gladila
vse
te
velikanske
kupole
,
stebre
in
kipe
,
vse
te
krasne
palače
in
gradove
z
jeklenimi
oklepi
,
ki
si
jih
videl
trenutek
prej
.
Ko
se
potlej
zemeljska
os
premakne
drugam
in
vzkali
novo
življenje
v
zopet
otaleli
Evropi
—
(
ali
kakor
že
se
bode
tedaj
imenovala
)
,
onda
bode
nov
učenjak
določil
stališče
nekdanjega
Rima
in
zapisal
v
svojo
knjigo
,
da
na
prostoru
sedmih
brd
,
ki
so
nekdaj
slovela
tisoč
in
tisoč
let
,
ni
našel
drugega
nego
ravan
strjene
naplavnine
in
nekaj
skalnatih
obronkov
raztalelega
ledenika
.
Ali
želiš
morebiti
videti
Italijo
,
kakeršna
bode
po
bodoči
ledeni
dobi
?
—
—
Hvala
,
gospod
!
Če
gledam
to
ledeno
grobje
in
mislim
,
kaj
vse
krije
pod
seboj
,
onda
me
mine
vsa
želja
zvedeti
,
kaj
pride
pozneje
.
—
—
Tudi
prav
,
nadaljuje
Abadon
.
Te
prizore
,
zapomni
:
posamezne
prizore
,
iztrgane
brez
zveze
iz
nekdanje
,
sedanje
in
bodoče
Italije
,
razgrnil
sem
ti
zato
,
da
nekoliko
čutiš
,
koliko
koristnejši
je
za
resnico
in
za
razbistrovanje
okornega
človeškega
uma
samovid
nego
mrtva
,
ponajveč
nedostatno
in
pristransko
pisana
knjiga
.
Tako
motrim
jaz
zemlje
in
njenih
prebivalcev
obraz
in
zgodovino
;
in
meni
,
ker
me
ne
ovirata
čas
in
prostor
,
vidi
se
vse
istočasno
,
vse
v
zvezi
,
in
vzrok
mi
je
tako
jasen
kakor
učinek
.
Mlad
si
še
in
potreben
mnogega
uka
,
ker
tvoja
dosedanja
veda
je
zgolj
neurejena
zbirka
odlomkov
brez
notranje
zveze
in
kopica
človeških
izmišljotin
,
ki
jih
iz
navade
jemljete
za
resnice
.
Ne
vem
,
doklej
bode
trajala
najina
pogodba
;
ali
sedaj
ti
je
dana
prilika
,
da
se
za
nekaj
časa
iznebiš
bremena
svojega
telesa
.
Kadar
več
ne
bodeš
vezan
na
prostor
in
čas
ter
na
potrebe
in
želje
svoje
materijelne
polovice
,
onda
bodeš
gledal
vse
človeške
vede
,
vse
razmerje
zemeljsko
in
zgodovinsko
sestavno
,
istinito
in
na
svoje
oči
ter
dobil
za
vse
življenje
zadosti
take
vednosti
,
ki
te
ne
bode
varala
,
in
takih
izkušenj
,
ki
te
ne
bodo
bolele
.
—
—
Iz
srca
rad
poskusim
to
,
izpregovori
Samorad
razvnet
in
ne
spoznavši
,
da
je
to
teženje
Abadonovo
na
višjo
omiko
zaničevanega
človeka
morebiti
vender
nekoliko
sumnjivo
.
Nato
Abadon
:
Torej
dobro
!
Mož
beseda
.
Ugoden
čas
za
to
pogodbo
že
izbereva
potlej
.
—
Sedaj
pa
ostaviva
Italijo
in
ne
opazujva
samo
.
Treba
bode
delati
,
in
baš
pod
nama
je
temu
jako
pripraven
prostor
.
To
je
zabavišče
in
igrališče
Monako
,
meni
najprijetnejši
prostorček
v
Evropi
.
Tukaj
posebna
vrsta
ljudij
vedno
sili
pod
mojo
oblast
;
olikano
sleparstvo
in
najbolj
bedasta
strast
delujeta
zložno
zame
,
ne
da
bi
mi
trebalo
vabiti
ali
nastavljati
mrež
.
—
Ladjica
se
zadene
zemlje
.
Popotnika
izstopita
,
in
Abadon
zvije
ladjo
in
zrakoplov
,
da
vse
ni
večje
od
navadnega
robca
.
Potem
stopita
v
ličen
nov
dvorec
na
strmem
bregu
tik
morja
,
kjer
ju
vzprejmejo
bogato
oblečeni
strežniki
,
kakor
bi
ju
bili
baš
pričakovali
.
—
Kadar
začujem
ime
Monako
,
spomnim
se
Rusije
.
Obe
ti
državi
sta
absolutni
monarhiji
:
in
to
sta
najmanjša
in
največja
država
v
Evropi
,
kakor
bi
hoteli
dokazati
,
kako
resničen
je
rek
»
Les
extremes
se
touchent
«
.
Najti
je
tudi
razliko
:
Monako
ima
razvpito
igralnico
;
taki
pa
prostrana
Rusija
nima
mesta
.
Ako
bi
pa
Rusija
dopustila
tako
igrališče
,
vender
bi
ta
razlika
ne
prestala
.
Onda
bi
vse
evropsko
oziroma
židovsko
časopisje
—
katero
se
rado
nazivlje
šesto
velesilo
—
jednoglasno
napadlo
veliko
Rusijo
,
oponašajoč
ji
,
kar
je
sramota
za
devetnajsto
stoletje
,
da
dopušča
v
svojih
prostraninah
tako
ostudno
varališče
in
tako
premišljeno
morišče
,
in
klicalo
bi
novo
križarsko
vojsko
na
barbarsko
Rusijo
.
Monako
pa
je
majhna
državica
in
se
celo
proti
migljaju
ne
more
braniti
;
zatorej
ji
šesta
velesila
izkazuje
milo
plemenitodušje
in
—
molči
.
Samorad
sedi
z
Abadonom
pod
verando
krasnega
dvorca
na
skalnem
bregu
visoko
nad
morjem
in
pase
zajedno
želodec
in
oči
.
Za
želodec
je
skrbel
francoski
kuhar
.
Pravi
francoski
kuhar
je
ponosen
umetnik
,
ki
uvažuje
,
da
bi
svetovna
zgodovina
imela
drugače
lice
,
ako
bi
francosko-izobraženi
kuhar
ne
znal
možem
,
ki
vare
človeško
zgodovino
,
o
pravem
času
zvariti
prave
jedi
.
Tak
kuhar
tudi
poudarja
,
da
so
Nemci
premagali
francoskega
vojaka
,
nikdar
pa
ne
francoskega
kuharja
,
in
da
celo
najpristnejši
Nemci
,
naj
je
njih
zibelka
tekla
ob
Savi
ali
Vltavi
ali
ob
Rdečem
morji
,
kadar
si
napravijo
sijajno
pojedino
,
nemško
telesnost
svojo
krepčajo
z
izdelki
francoskega
kuharja
in
da
njih
pratevtonska
nrav
kar
nič
ne
razdivja
,
ker
ima
jedilni
»
menu
«
samo
francoska
nazivanja
.
Takšen
kuhar
je
stregel
Samoradu
.
Če
nemški
jezik
nima
besed
za
naznamenovanje
francoske
kuharske
umetnosti
,
kamoli
naj
jaz
povem
v
slovenščini
,
kaj
se
je
jedlo
in
pilo
.
Samo
toliko
vem
,
da
sta
Samoradov
zadovoljni
obraz
in
vidna
slast
pričala
,
kolik
umetnik
je
bil
kuhar
.
Jednako
trda
mi
gre
s
popisom
Samoradove
očesne
paše
.
Če
rečem
,
da
se
nad
njim
razpenja
južno
nebo
v
jutranji
krasoti
,
da
se
pred
njim
razgrinja
brezkončno
morje
in
zadi
za
njim
zeleno
gorovje
,
ne
povem
več
nego
toliko
,
kolikor
vsak
prvošolec
lahko
posname
iz
svojega
zemljevida
.
Več
pa
ne
morem
povedati
,
ker
se
tudi
moje
znanje
tega
mesta
opira
samo
na
mrtvo
črko
.
Naj
zabeležim
torej
samo
Samoradove
vtiske
ali
njega
čustva
;
in
to
je
za
človeka
,
ki
zna
presojati
,
tudi
nekaj
.
Samorad
je
modroval
blizu
tako-le
:
To
okolico
sta
skupno
vtelesila
pesnik
in
modrijan
.
Pesnikova
živa
domišljija
je
ustvarjala
,
modrijanova
umna
roka
pa
je
razpostavljala
,
da
ni
nikjer
preveč
,
nikjer
premalo
,
nikjer
predivno
,
nikjer
prepusto
.
Ako
bi
mogel
pozabiti
svoje
skrbi
in
želje
neutolažnega
srca
,
izrekel
bi
samo
to
prošnjo
:
Življenje
mi
zastani
,
da
se
nagledam
,
naužijem
teh
radostij
!
—
Samorad
se
umakne
v
svoje
sobe
.
Tam
mu
prinese
mlad
strežnik
kopico
časnikov
in
ga
vpraša
v
čisti
slovenščini
,
ali
si
želi
gospod
še
drugega
razvedrila
?
Samorad
se
prijetno
iznenadi
,
da
je
slovenščina
pridrla
celo
v
Monako
.
Strežnik
pa
izusti
,
da
je
Samoradov
nekdanji
sošolec
Zivko
Tratilek
in
da
je
nad
vse
srečen
,
ker
bode
stregel
blagemu
gospodu
Veselinu
.
Ta
mu
poda
roko
in
mu
zabiči
,
da
med
njima
za
sedaj
ni
drugačnega
razmerja
nego
dijaško-tovariškega
,
in
nadaljuje
:
—
Kako
moreš
govoriti
o
sreči
,
nesrečnik
?
Nekdaj
si
se
ustil
,
da
bodeš
izbiral
med
ministerskimi
portfelji
in
škofovskimi
mitrami
,
ki
ti
bodo
na
ponudbo
;
sedaj
si
pa
vtaknjen
v
strežniško
livrejo
.
—
—
To
bi
samo
po
sebi
ne
bilo
tako
hudo
,
odgovori
Zivko
Tratilek
.
Minister
tudi
služi
in
streže
,
samo
da
se
njega
oprava
ne
zove
livreja
.
Lahko
se
tudi
v
svoji
službi
gibljem
prosteje
nego
škof
pod
mitro
.
Vender
me
je
sram
te
livreje
,
ki
mi
očita
noč
in
dan
,
da
sem
zapravil
svojo
bodočnost
.
—
—
Zal
ti
je
torej
!
Kesanje
je
začetek
dobrih
sklepov
.
Ali
so
te
morda
tuja
vrata
že
dosti
izučila
in
utrdila
,
da
bi
mogel
nadaljevati
ondu
,
kjer
si
nehal
,
in
ne
nadaljevati
tako
,
kakor
si
začel
?
Živo
se
spominjam
,
kako
premeteno
si
vedel
vselej
najti
pravo
gostilno
za
dijake
;
kako
premišljeno
in
dostojno
si
igral
vsako
igro
,
da
si
bil
res
»
magister
omnium
ludorum
«
,
kakor
smo
te
nazivali
;
kako
si
bil
neumorna
duša
vsaki
dijaški
zabavi
;
kako
si
se
prebrisano
in
srčno
ogibal
nadležnih
Manihejcev
in
kako
predrzno
si
lovil
ob
konci
se
mestra
podpisov
zase
in
za
druge
pri
profesorjih
,
katere
si
jedva
poznal
po
obrazu
.
Naposled
te
vzame
noč
,
in
nismo
te
videli
ne
v
kavarni
ne
v
društvu
—
na
vseučilišči
te
itak
ni
iskal
nihče
—
in
brali
so
opeharjeni
Manihejci
v
časopisih
,
da
si
za
naglo
boleznijo
legel
pod
travo
.
Pogrešali
smo
delj
časa
žive
tvoje
veselosti
in
tvojega
prirodnega
humorja
;
končno
pa
nam
je
bil
tvoj
spomin
svarilen
vzgled
,
kako
se
ne
zlorabljaj
dijaška
sloboda
.
—
—
Žal
,
bilo
je
tako
!
V
gimnaziji
sem
bil
pri
roditeljih
kakor
v
škatljici
.
Ko
sem
prišel
na
Dunaj
,
bila
je
škatljica
razbita
in
mene
je
omamila
nova
,
neznana
sloboda
.
Letal
sem
kakor
vešča
v
luč
,
dokler
si
nisem
osmodil
perutij
ter
bil
vržen
na
smetišče
;
in
tam
sem
sedaj
.
—
—
Ali
bi
se
mogel
ohrabriti
,
da
se
zopet
vrneš
h
knjigam
?
—
—
Ohrabril
bi
se
,
ali
s
čim
,
ko
nimam
beliča
pod
palcem
?
—
—
Če
ni
drugega
zadržka
,
z
beliči
pomorem
jaz
.
Tukaj
ti
je
pettisoč
frankov
.
To
ti
zadošča
,
če
bodeš
količkaj
priden
in
varčen
.
Ako
ne
bodeš
,
padeš
seveda
zopet
na
smetišče
in
dopolniš
podobo
svarilnega
vzgleda
.
Po
denarjih
ne
bodem
jokal
,
pač
pa
po
tebi
.
Sedaj
pa
čim
prej
ostavi
to
nepristojno
službo
;
sleci
livrejo
in
obleci
novega
človeka
ter
glej
,
da
skoro
kaj
začujem
o
tebi
,
kar
bode
v
čast
tebi
in
narodu
,
ki
potrebuje
tako
bistrih
glav
,
kakeršna
je
tvoja
.
—
Samorad
našteje
pettisoč
frankov
.
Živku
Tratilku
se
porose
oči
,
in
roko
hoče
poljubiti
nepričakovanemu
dobrotniku
.
Objameta
se
in
poljubita
,
Samorad
pa
mu
za
slovo
pridene
še
tisoč
frankov
.
Strežnik-prijatelj
odstopi
.
Samorad
Veselin
se
zamisli
v
tisto
sebehvalno
zadoščenje
,
katero
čutimo
tako
radi
,
kadar
smo
dejanski
izkazali
ljubezen
do
bednega
bližnjika
.
Priznal
si
je
sicer
,
da
je
bil
dobroten
samo
s
tistim
denarjem
,
katerega
so
mu
na
povelje
v
roko
stisnili
služni
duhovi
;
vender
dobrotna
misel
je
bila
njegova
,
in
to
je
tudi
nekaj
.
Obhajal
ga
je
mili
spomin
na
prijetna
leta
dijaškega
življenja
,
in
živo
so
mu
stopili
pred
oči
dvojni
nesrečni
dijaki
.
Prvi
so
tisti
,
ki
nravno
prepadejo
za
veternjaštvom
,
brezznačajnostjo
in
razuzdanostjo
ter
pridejo
naposled
namesto
v
svetišče
na
smetišče
.
Ti
so
zločinci
zoper
zdravo
pamet
in
človečanske
vzore
.
Tem
ni
pomagati
.
Drugi
pa
z
žilavim
naporom
premagujejo
vsakdanjo
bedo
in
vsakdanje
izkušnjave
ter
izobražujejo
svojega
duha
in
bogate
svojo
vedo
na
kvaro
rahlega
života
.
Od
svojih
prihodnjih
let
nekako
izposojujejo
,
da
si
ohranijo
mladost
:
to
so
tisti
vse
časti
vredni
,
marljivi
,
značajni
mladeniči
,
katerim
so
Rojenice
v
zibel
položile
za
hojo
skozi
življenje
—
beraško
palico
.
Tak
predujem
od
negotove
starosti
,
da
se
ohrani
stiskana
mladost
,
pa
zahteva
hudih
visokih
obrestij
.
Neizprosna
Morana
poterja
te
obresti
,
in
kdor
jih
ne
vzmore
,
temu
vzame
mladost
in
zajedno
tisto
starost
,
katero
si
je
dijak
slikal
tako
idealno
,
v
mladostnih
zlatih
upih
tolažeč
svoje
vsakdanje
siromaštvo
.
Koliko
blagih
mladeničev
z
nebeškimi
darovi
duha
je
vzelo
nebo
k
sebi
!
Bogato
nebo
jih
ne
potrebuje
,
toda
potreboval
bi
jih
in
bridko
jih
pogreša
ubogi
narod
!
Teh
mladeničev
usodo
je
premišljal
Samorad
in
ugibal
,
kako
naj
pomaga
temeljito
in
za
leta
in
leta
stanovito
,
ko
razpolaga
z
nepresežnim
bogastvom
.
Kar
nekdo
pretrga
njega
osnove
.
V
sobo
stopi
suh
,
postaren
gospod
,
pustega
obraza
in
olikanega
vedenja
.
Samorad
u
se
tudi
predstavi
v
slovenščini
.
Po
običnih
ogovorih
in
drugih
malenkostih
dovoli
Samorad
zgovornemu
prišlecu
,
da
pove
čudne
svoje
dogodbe
in
svojo
važno
željo
.
Suhi
gospod
pripoveduje
:
—
Očin
dom
mi
je
bil
na
lepi
kmetiji
ob
koroški
meji
.
Mater
sem
izgubil
,
ko
sem
bil
še
v
zibelki
.
Otec
so
mi
umrli
,
ko
sem
bil
v
šestem
letu
,
in
so
ostavili
dobro
kmetijo
,
mlado
vdovo
in
tri
dečke
:
jaz
sem
bil
od
njih
prve
žene
,
ona
dva
od
druge
.
Očetova
vdova
me
je
črtila
,
kakor
le
more
črtiti
mačeha
.
Nekoč
smo
vsi
trije
dečki
zboleli
za
črnimi
kozami
.
Žena
je
dobila
pri
sloveči
konjederki
mazilo
,
ki
baje
gotovo
pomaga
.
Namazala
je
s
tistim
mazilom
svoja
otroka
,
meni
seveda
ni
privoščila
tega
leka
.
Onadva
sta
umrla
,
jaz
sem
ozdravel
.
Mačeha
se
je
omožila
,
in
dobil
sem
k
pisani
materi
še
hujšega
očuha
.
Meni
,
raztrganemu
,
lačnemu
pastorku
,
godilo
se
je
hudo
v
domači
hiši
;
toda
rešila
me
je
dogodbica
,
ki
je
bila
odločilna
za
bodoče
moje
življenje
.
Dovolite
,
da
jo
povem
.
Naš
sosed
,
mojega
rajnega
očeta
bratranec
,
povedal
mi
je
,
da
mu
nekdo
krade
buče
z
njive
.
Jaz
,
dokaj
bister
deček
,
rečem
mu
,
naj
vtakne
nekaj
bucik
v
buče
na
njivi
.
Za
nekaj
dnij
pogine
moji
mačehi
svinja
,
katero
je
pitala
za
praznike
.
Ko
svinjo
razparajo
,
najdejo
,
da
je
poginila
za
požrtimi
iglicami
in
bucikami
.
Sosed
ni
držal
jezika
za
zobmi
.
Zato
sem
bil
potlej
jaz
grozovito
tepen
;
ušel
sem
z
doma
,
in
sosed
,
sorodnik
moj
,
vzel
me
je
k
sebi
.
Tam
se
mi
je
godilo
prav
dobro
,
ker
niso
imeli
svojih
otrok
.
Ali
ta
sreča
je
bila
kratka
.
Osramočena
mačeha
se
je
zaklela
,
da
mojemu
krušnemu
očetu
povrne
dogodbo
z
bučami
,
bucikami
in
svinjo
,
in
ta
hudobni
naklep
je
skoro
zvršila
.
Moj
rednik
je
imel
na
Koroškem
dobro
trgovino
z
živino
,
žitom
,
slanino
,
in
večkrat
ga
ni
bilo
ves
teden
domov
.
Nekoč
,
ko
je
takisto
odpotoval
za
trgovino
,
pošlje
mačeha
neznanega
Korošca
na
njegov
dom
.
Ta
človek
,
ki
ga
nismo
videli
ne
prej
ne
pozneje
,
pripoveduje
krušni
moji
materi
,
da
ima
nje
mož
nekje
v
Korotanu
šestletnega
sina
,
za
katerega
je
dosedaj
vestno
skrbel
.
Že
pol
leta
pa
ni
poslal
niti
pripeljal
ničesar
.
Torej
je
prišel
Korošec
vprašat
,
kako
in
kaj
?
Na
ta
pomenek
je
Korošec
odpeljal
dokaj
platna
,
sukna
,
moke
,
sočivja
in
suhega
mesa
za
koroškega
otroka
;
toda
odnesel
je
od
hiše
tudi
zakonski
mir
,
ki
je
vladal
v
nji
vzgledno
nad
dvajset
let
.
Toliko
da
je
prišel
moj
krušni
oče
domov
,
že
mu
je
bila
ustavljena
vsa
trgovina
na
koroško
stran
.
Mož
se
je
pač
rotil
in
zaklinjal
,
da
nima
nikjer
nezakonskega
otroka
;
ali
ker
nikakor
ni
mogel
izpričati
,
da
se
v
dvajsetih
letih
svojega
zakona
nikoli
ni
pečal
z
nobeno
žensko
tam
v
prostranem
Korotanu
,
onda
ni
bilo
zbadljivim
vprašanjem
in
glasnemu
očitovanju
ne
konca
ne
kraja
.
Ker
se
mu
je
vedno
oponašalo
,
da
bi
bilo
bolje
,
če
ima
na
domu
svojega
sina
s
Koroškega
nego
mene
,
tujega
paglavca
,
naloži
me
naposled
na
voz
in
me
odpelje
v
mesto
,
k
sorodnemu
gospodu
župniku
,
ki
je
tam
užival
svojo
penzijo
.
Tedaj
sem
se
za
vse
žive
dni
poslovil
od
domače
vasi
,
od
priljubljenih
lav
in
pašnikov
.
Pri
sorodnem
starem
gospodu
se
mi
je
godilo
prav
dobro
,
samo
kuharica
,
ki
je
služila
gospoda
nad
trideset
let
,
gledala
me
je
pisano
.
Pri
gospodu
sem
stanoval
,
ž
njim
jedel
in
pil
ter
ga
vodil
na
izprehode
.
Gospod
je
bil
sicer
na
pol
slep
,
toda
duh
mu
je
bil
vedno
bister
;
lepo
me
je
učil
in
svaril
ter
gledal
na
to
,
da
sem
v
gimnaziji
dobro
napredoval
.
Za
vsako
dobro
izpričevalo
sem
dobil
lepo
darilo
in
videl
sem
na
svoje
oči
oporoko
,
v
kateri
je
izrekel
,
da
po
njegovi
smrti
meni
pripade
vsa
njegova
ostalina
razven
nekaterih
neznatnih
volil
.
Gospod
je
zbolel
,
dolgo
bolehal
,
in
naposled
se
mu
je
um
omračil
.
Ko
neko
noč
bedim
pri
njegovi
postelji
,
pridejo
tuji
ljudje
in
vse
pobere
,
odneso
in
nalože
na
vozove
,
kar
se
je
dalo
premekniti
.
Tako
so
izginila
tudi
vsa
darila
,
ki
sem
jih
bil
prejel
od
gospoda
za
svoja
dobra
izpričevala
.
Tisto
noč
je
gospod
umrl
ali
od
gladu
ali
od
nedostatne
postrežbe
.
Ko
sem
mu
zatisnil
oči
,
ostal
sem
samcat
in
bil
vržen
od
obile
mize
in
tople
peči
na
mrzlo
,
trdo
cesto
.
Dedovine
za
gospodom
ni
bilo
;
kuharica
,
ki
je
vse
poplenila
,
trdila
je
celo
,
da
ji
je
gospod
ostal
dolžan
nekaj
stotin
zaslužka
.
—
Usmilili
so
se
me
blagi
profesorji
,
dobil
sem
dobro
plačane
učne
ure
ter
se
z
vedno
dobrim
uspehom
preril
do
osme
šole
in
blizu
do
zrelostnega
izpita
.
Onda
me
zopet
zadene
nesreča
kakor
strela
iz
jasnega
neba
.
—
Izprehajal
sem
se
o
mraku
za
reko
.
Ljudje
kličejo
,
da
je
nekdo
padel
v
vodo
in
da
se
utaplja
.
Ko
to
slišim
,
zakadim
se
v
reko
in
po
težkem
naporu
priplovem
k
bregu
z
možem
,
ki
je
bil
že
na
pol
na
onem
svetu
.
Ljudje
so
se
radostno
drevili
k
vodi
in
me
hvalili
na
vso
moč
.
Pogledam
rešencu
natanko
v
obraz
in
vidim
,
da
sem
otel
moža
,
katerega
se
je
vsakdo
ogibal
zaradi
njega
podlega
značaja
.
V
svoji
ošabnosti
in
v
mladinski
nepremišljenosti
torej
zakličem
:
Ako
bi
bil
vedel
,
da
je
v
vodo
padel
ta
slepar
in
nemčur
,
ne
bil
bi
zanj
tvegal
svojega
življenja
.
Vsi
,
ki
so
to
culi
,
rekli
so
,
da
sem
prav
govoril
.
Toda
bili
so
tedaj
ostri
časi
za
dijake
,
in
mestni
redarji
so
si
zapomnili
moj
rek
.
Rešenec
me
je
tožil
zaradi
žaljenega
poštenja
,
jaz
pa
sem
bil
obsojen
,
in
uprav
pred
zrelostnim
izpitom
so
me
izpodili
iz
gimnazije
.
Zopet
sem
bil
pahnjen
na
cesto
in
šel
po
svetu
,
ne
imajoč
drugega
v
žepu
nego
obično
uradno
darilo
petindvajsetih
goldinarjev
za
rešitev
življenja
.
Ker
sem
bil
dober
pevec
,
dober
besednik
,
lep
krepak
človek
,
ugibčen
in
jak
telovadec
,
mislil
sem
,
da
mi
pri
gledališči
vzrasto
lovorike
.
Pridružim
se
torej
neki
glumaški
družbi
,
in
precej
prvi
večer
sem
moral
stopiti
na
oder
.
Naloga
mi
je
bila
,
nekega
igralca
spraviti
s
pozorišča
.
Glumač
,
ki
je
bil
tisti
večer
reditelj
,
pokazal
mi
je
izza
kulis
igralca
,
ki
naj
bi
začutil
mojo
pest
.
Reče
mi
blagovoljno
:
Ne
kaži
bojazljivosti
prvega
nastopa
;
krepko
primi
moža
in
dostojno
ga
ponesi
za
kulise
.
Stopal
sem
čez
oder
kakor
nekdaj
Julij
Cezar
,
ko
je
šel
čez
potok
Rubikon
.
Primem
pokazanega
igralca
za
rame
.
Ta
mi
zašepeče
na
uho
,
naj
primem
drugega
.
Jaz
pa
v
popolni
zavesti
umetniške
svoje
naloge
zgrabim
moža
čez
pas
,
in
čim
bolj
se
brani
,
tem
krepkeje
ga
nesem
raz
oder
.
Občinstvo
je
ploskalo
,
kričalo
,
žvižgalo
,
in
zavesa
se
je
morala
spustiti
.
Še
tisto
uro
sva
bila
iz
glu
maske
družbe
izbacnjena
jaz
in
tisti
glumač
,
ki
je
meni
,
menda
nalašč
,
zaznamenoval
napačnega
igralca
.
—
Oni
večer
,
ko
sem
nastopil
tako
vrlo
,
bil
je
v
tistem
malem
mestu
med
poslušalci
naše
usodne
glume
učen
čudak
kemik
ali
alkimist
.
Ta
se
je
zanimal
zame
,
dal
me
poklicati
predse
,
izprašal
me
,
kaj
vem
in
znam
;
in
naposled
me
je
vzel
v
službo
.
Imel
nisem
drugega
opravila
nego
molčati
kakor
zid
,
pri
učenjakovem
delovanji
časih
pomagati
in
pustiti
,
da
je
mož
na
meni
poskušal
učinke
čudovitih
svojih
kapljic
in
zvar
,
katere
je
izumljal
za
izboljševanje
in
podaljševanje
človeškega
življenja
.
Nekamo
čudno
sem
gledal
,
ko
mi
je
povedal
,
da
me
bode
rabil
za
take
poskušnje
,
za
kakeršne
rabijo
drugi
učenjaki
žabe
,
pitome
zajce
in
cucke
;
toda
sila
kola
lomi
.
Vender
nikoli
mi
ni
bilo
žal
,
da
sem
našel
tega
gospoda
.
Živel
sem
prav
bo
hotno
in
imel
dosti
denarja
in
prostega
časa
;
povsod
se
je
ponujalo
razveseljevanje
živahnemu
,
čvrstemu
mladeniču
.
Naučil
in
navadil
sem
se
opreznosti
po
tolikih
nesrečah
,
katere
sem
prebil
,
in
vedno
sem
se
ravnal
po
nauku
:
Ogenj
mladosti
bodi
tak
,
da
žerjavica
ostane
za
starost
.
Po
gospodovem
navodilu
sem
se
veliko
učil
,
sosebno
francoščine
,
ki
je
bila
učenjakov
materin
jezik
.
Rad
je
z
menoj
govoril
tudi
angleški
jezik
,
kateremu
je
bil
popolnoma
vešč
.
Bil
vam
je
pa
tudi
sila
učen
in
izumljiv
.
Za
njegovimi
kapljicami
,
kakeršne
so
pač
bile
,
videl
sem
tako
bistro
,
da
sem
poznal
človeka
do
milje
daleč
;
samo
vohaje
sem
razločil
jeklo
od
železa
;
slišal
sem
pretok
sokov
v
zeli
;
zapomnil
sem
si
kaj
hitro
brez
truda
in
za
več
dnij
celo
polo
tesno
napisanih
številk
in
neznanih
besed
;
po
več
dnij
zaporedoma
,
in
ne
da
bi
mi
opešale
moči
,
prebil
sem
brez
hrane
ali
spanja
.
Bil
sem
pa
tudi
,
kakeršna
je
pač
bila
kapljica
,
slep
ali
gluh
ure
ali
dneve
zaporedoma
;
nisem
čutil
,
nisem
se
genil
,
in
zraven
sem
bil
zavesten
ali
nezavesten
,
sivolas
in
zopet
črnolas
,
slaboten
kakor
starček
in
zdajci
zopet
čvrst
kakor
po
navadi
.
Mož
me
je
strogo
opazoval
in
po
izkušnjah
na
meni
popravljal
skrivnostne
svoje
leke
.
Ta
čudak
je
znal
tudi
z
elektriško
vročino
in
uporabljuje
nekovo
drugo
snov
,
katera
mi
je
pa
vedno
ostala
tajna
,
iz
preprostega
lipovega
oglja
topiti
čiste
demantove
kristale
,
kakor
grah
debele
.
S
tem
gospodom
sem
se
z
Dunaja
,
kjer
sva
bila
okolo
tri
leta
,
preselil
v
njega
rojstveno
mesto
,
v
Pariz
Ondu
je
moj
gospod
prodajal
svoje
demante
in
skrivnostne
leke
ter
v
malo
letih
neizmerno
obogatel
.
V
Parizu
sem
se
s
posredovanjem
tega
gospoda
seznanil
z
indijskim
knezom
,
sorodnikom
glasovitega
indijskega
upornika
Nana-Sahiba
.
Moj
novi
znanec
je
bil
izboren
poznavalec
demantov
,
katerih
je
imel
toliko
,
da
so
bili
vredni
več
milijonov
frankov
.
Prijal
sem
mu
po
svojih
vednostih
,
po
bistrem
umu
in
po
premišljeni
odločnosti
.
Sčasoma
sva
se
popolnoma
sprijaznila
;
jaz
kakor
sin
naroda
,
ki
igra
v
svetovni
zgodovini
bolj
trpečo
nalogo
,
on
,
kakor
plemenit
sin
velikega
naroda
,
kateremu
so
Angleži
bas
tedaj
(
bilo
je
leta
1859
)
zmagovito
stopili
na
tilnik
.
Knez
je
črtil
Angleže
iz
vse
svoje
duše
;
moj
gospod
kemik
pa
,
iskren
,
ognjevit
Francoz
,
tekmoval
je
z
indijskim
knezom
v
tem
globokem
sovraštvu
.
Naredil
je
knezu
ogromno
vrednoto
demantov
,
da
bi
mogel
ugonobiti
angleško
gospodstvo
v
Indiji
in
tako
vso
preveliko
moč
neznosno
ošabne
Anglije
.
Naposled
popusti
indijski
knez
svojo
obitelj
v
Parizu
in
se
napoti
skrivaj
in
po
ovinkih
v
Indijo
,
da
bi
tam
podpihnil
in
vnel
vstanek
nesrečnih
svojih
rojakov
.
Jaz
,
mlad
in
željan
poskusiti
kaj
imenitnega
,
pridružil
sem
se
knezu
,
in
bil
sem
mu
tajnik
in
blagajnik
.
—
Nesumnjivo
dospeva
v
Belučistan
.
Tam
najde
knez
v
velikem
mestu
Kelatu
mnogo
indijskih
velikašev
,
katere
s
svojimi
demanti
in
z
mojo
zgovornostjo
pridobi
za
namerjani
upor
.
Tiho
in
ostražno
se
zberemo
v
himalajskem
prigorji
tik
angleškega
posestva
in
ko
se
čutimo
dosti
močne
,
udarimo
oprezno
in
krepko
čez
mejo
proti
mestu
Delhiju
,
kjer
je
bila
sredica
najhujših
črtilcev
angleške
oblasti
.
Ali
tudi
Angleži
so
se
pripravljali
na
tihem
,
kakor
bi
jim
bil
kdo
izdal
naš
naklep
.
Za
malo
tednov
smo
bili
kakor
miš
v
samopadki
in
nismo
mogli
ne
naprej
ne
nazaj
.
Okolo
in
okolo
se
je
zbirala
in
proti
nam
pomikala
močna
angleška
vojska
.
Moj
knez
je
slutil
,
da
ne
bode
nikdar
več
videl
žene
in
dece
v
Parizu
.
Brezupen
ukaže
,
naj
mu
izkopljejo
globoko
jamo
v
skalovitem
zatišji
ne
daleč
od
našega
tabora
;
jaz
sem
pa
moral
natanko
načrtati
svet
in
ležo
tiste
jame
.
Potlej
so
knezovi
sužnji
prinesli
in
tam
zakopali
železni
zaboj
,
v
katerem
je
bilo
več
milijonov
frankov
vrednosti
zlatnine
,
biserov
in
dragih
kameno
v
—
knezov
poslednji
imetek
.
Zakopali
smo
zaklad
varno
in
nesumnjivo
.
Ko
pridejo
nosači
in
kopači
v
tabor
nazaj
,
da
jih
knez
usmrtiti
.
Tako
sva
vedela
za
zaklad
samo
jaz
in
knez
.
Naročil
mi
je
,
naj
ostanem
v
taboru
in
naj
potlej
v
mirnem
času
izkoplje
m
zaklad
ter
ga
prepeljem
v
Pariz
k
njegovi
obitelji
.
Ako
je
več
ne
najdem
,
bode
pa
zaklad
moj
in
porabim
naj
ga
za
prospeh
slobode
in
omike
.
Nato
je
knez
s
svojimi
tovariši
udaril
na
angleške
prednje
straže
,
da
bi
našel
častno
smrt
v
boji
za
slobodo
.
Angleži
so
ga
ujeli
živega
in
potlej
usmrtili
,
kakor
jim
je
bila
tedaj
navada
.
Ujetnike
so
povezali
pred
kanone
in
jih
razstrelili
na
drobne
kosce
.
Mene
najdejo
zmage
pijani
Angleži
v
zapuščenem
taboru
,
vzamejo
mi
vse
dragocenosti
,
kar
so
jih
našli
pri
meni
ter
me
vtaknejo
v
ječo
in
potlej
v
vojaško
suknjo
.
Deset
let
sem
jim
robotal
in
prebil
,
sam
Bog
ve
,
kaj
.
Naposled
se
mi
posreči
,
da
uidem
in
se
vrnem
v
Pariz
.
Ondu
zvem
žalostno
novico
,
da
je
moj
blagi
učenjak
že
davno
umrl
Verjetne
priče
so
mi
povedale
,
da
je
bil
njega
smrti
kriv
moj
naslednik
v
službi
,
ker
ni
znal
molčati
.
Trgovci
z
biseri
so
zvedeli
,
da
kemik
dela
demante
po
vednostnem
poti
;
zatorej
so
se
zarotili
proti
njemu
.
Dali
so
ga
zavratno
umoriti
,
da
ne
obubožajo
in
da
se
skrivnost
pokoplje
ž
njim
vred
.
Oh
,
ko
bi
bil
kemik
vedel
,
da
ga
čaka
taka
smrt
,
gotovo
bi
me
ne
bil
pustil
v
Indijo
;
jaz
bi
pa
sedaj
sam
znal
delati
demante
!
O
ženi
in
otrocih
indijskega
kneza
sem
zvedel
,
da
so
se
v
Parizu
otrovali
vsi
zajedno
,
ko
so
dobili
poročilo
,
kako
se
je
končal
vstanek
in
kako
je
umrl
ljubljeni
knez
.
—
Tako
mi
je
pripadlo
ogromno
imenje
;
samo
seči
nisem
mogel
po
njem
in
dolgo
sem
se
koril
z
lakoto
in
boleznijo
.
Potlej
sem
dobil
službo
pri
ruskem
knezu
in
se
preselil
v
Monako
,
ko
je
knez
kupil
ta
dvorec
,
v
katerem
imam
sedaj
čast
govoriti
z
vami
,
blagi
gospod
.
—
To
je
vsa
moja
zgodovina
,
in
v
nji
smem
,
ako
me
zaupanje
do
vas
ne
vara
,
uprav
danes
zabeležiti
usoden
dan
in
srečen
obrat
.
Tisti
milijoni
,
ki
leže
meni
zakopani
v
dolinici
pod
Himalajo
,
roje
mi
vedno
po
glavi
.
Čas
je
sedaj
miren
,
Angleži
strogo
vzdržujejo
red
in
občo
varnost
,
po
severni
Indiji
so
razpete
železnice
;
do
zaklada
ni
daleč
,
in
pot
je
varen
kakor
nikoli
prej
.
Vi
,
blagi
gospod
,
vi
ste
moj
rojak
,
in
kakor
mi
je
ravnokar
povedal
odšli
strežnik
,
milosrčen
mož
v
presrečnem
denarstvenem
položaji
.
Kako
lahko
bi
mi
založili
nekaj
stotinjakov
,
da
si
izberem
zanesljivih
pomočnikov
,
da
izkopljem
zaklad
in
ga
naposled
hvaležno
položim
pred
vas
.
Star
sem
in
slaboten
.
Kolika
izguba
bi
bila
,
ako
skrivnost
o
zakladu
za
vso
večnost
leže
z
mano
vred
v
grob
!
V
vaši
roki
je
sedaj
ključ
do
milijonov
.
Meni
odrinete
nekaj
malega
,
da
prebijem
tisto
mrvico
dnij
,
kar
jih
je
morebiti
še
prisojeno
,
in
potlej
ponesem
vso
skrivnost
s
seboj
v
grob
.
—
Vi
bodete
razpolagali
z
nepreštevnim
bogastvom
na
korist
svojega
ljubljenega
naroda
,
podpirali
občekoristna
podjetja
,
oživljali
blagodejna
društva
,
pomagali
na
noge
učenosti
in
umetnosti
ter
si
zaslužili
čast
in
hvalo
osrečevanega
naroda
kakor
nihče
pred
vami
!
—
Suhi
gospod
umolkne
,
kakor
bi
bil
utrujen
.
Samorad
je
pazno
poslušal
povest
,
ki
se
mu
je
videla
nekamo
vztočno-basniška
.
Ko
pa
je
pripovedovalcu
končno
pogledal
v
žareče
oči
in
raz
vneti
obraz
,
verjel
je
vender
,
kar
je
slišal
.
Odslovil
je
gospoda
,
češ
,
da
založi
potrebne
novce
in
sam
ž
njim
odjadra
v
jutrove
dežele
,
kakor
hitro
mu
dopuste
okoliščine
.
Res
se
mu
je
zazdelo
,
da
bi
bilo
koristno
,
za
nekaj
mesecev
odpotovati
v
inozemstvo
,
le
da
prej
nekoliko
uredi
domače
svoje
stvari
,
kolikor
je
treba
zaradi
materine
smrti
,
in
da
se
prej
dogovori
s
Cvetano
zaradi
njiju
poroke
,
katere
sedaj
ne
ovira
nobena
zapreka
.
—
Že
se
je
namenil
,
da
se
veli
prenesti
domov
,
kar
začuje
Abadonov
malomarni
glas
:
—
Kako
ti
je
,
mladi
prijatelj
?
—
—
Toži
se
mi
,
gospod
,
odgovori
Samorad
.
Tako
begava
po
svetu
,
da
sam
ne
morem
dospeti
svojih
nog
.
Tukaj
sva
v
zemeljskem
raji
;
a
moj
duh
roma
daleč
tja
do
doma
;
in
ko
se
mi
tukaj
ponuja
vsa
naslada
,
krvavi
mi
duša
.
—
—
Uteši
se
,
prijatelj
!
Tvoja
dušna
rana
,
prav
pogledana
,
ni
globoka
.
Sicer
pa
ravnaj
z
dušno
rano
kakor
s
telesno
.
Ne
rezati
,
ne
širiti
;
nego
obeži
jo
,
in
čas
jo
zaceli
.
Najboljša
obeza
je
dušna
razvedritev
.
Oglej
si
svet
in
ljudi
!
Zdajci
si
na
blejskem
jezeru
ali
pri
nijagarskem
slapu
,
pod
cejlonskimi
palmami
ali
pri
belih
medvedih
na
Novi
Zemlji
.
Sedaj
je
na
vašem
planetu
tukaj
jutro
,
tam
večer
,
tu
poldne
,
tam
polnoč
.
Vsak
dnevni
čas
ima
svojo
zabavo
.
Zajedno
imaš
ples
,
gledališče
,
igre
,
glasbo
,
vojaške
vaje
,
pobijanja
,
ženitovanja
.
Samo
izberi
si
,
in
pred
seboj
imaš
,
česar
želiš
,
in
če
ti
ne
ugaja
Avstralija
,
prestopiš
v
severno
Ameriko
hitreje
,
nego
bi
mignil
.
—
—
Hvala
,
rešitelj
moj
,
da
ste
me
opozorili
na
vse
to
.
Ali
moj
duh
,
moji
živci
ne
prebijejo
tega
preobilja
samih
nenavadnih
vtiskov
in
zabav
.
—
—
Le
potrpi
.
Človeški
duh
se
navadi
,
in
živci
prebijejo
vse
.
Spomni
se
,
kako
nejevoljen
si
se
učil
klavirja
.
Glas
za
glasom
si
pobiral
in
težavno
ti
je
bilo
gledati
nekaj
na
note
,
nekaj
na
tipke
.
Sedaj
pa
ubrano
zvene
glasovi
,
in
ti
ne
vprašaš
po
njih
številu
in
bežečem
razvrščevanji
;
in
vender
čuješ
v
burni
igri
vsak
glas
posebe
in
hkrati
ubrano
skladje
vseh
glasov
.
Poglej
veliko
sliko
!
Vse
podobe
so
na
jedni
ploskvi
;
a
vender
natanko
razločiš
po
umetnikovi
perspektivi
,
kaj
bodi
spredi
,
kaj
zadi
,
kaj
zgoraj
,
kaj
spodaj
.
Kar
ti
je
sedaj
težava
,
bode
ti
pozneje
zabava
.
Svet
bodeš
opazoval
kakor
jaz
:
sedanjost
,
ki
se
vrši
okolo
tebe
,
bode
ubrana
skladba
,
igrana
z
mnogoštevilnimi
glasbili
;
in
zemeljska
zgodovina
od
dne
,
ko
so
vzrasle
gore
in
so
se
morjem
postavili
mejniki
,
do
dne
,
ko
se
zemlja
prevali
solncu
v
plameneči
naročaj
,
bode
ti
velika
slika
s
perspektivno
risanimi
prizori
,
vender
vsa
v
jednotni
razporedbi
.
—
—
Gospod
,
omotico
mi
lijete
v
glavo
!
Učite
me
gledati
v
solnce
;
a
moje
oči
so
take
,
da
moram
zamižati
,
če
jih
zadene
solnčni
žarek
.
Zatorej
mi
zadošča
prav
malo
;
hrepenim
samo
po
miru
in
pokoji
.
—
—
Prijatelj
,
pokoj
je
najhujši
dušni
sovražniki
Iz
pokoja
se
rodi
dolgočasje
.
Dolgočasje
pa
je
tolikanj
neznosno
,
da
človeka
žene
v
obup
ali
v
topoglavost
.
Pokoj
je
samo
za
život
.
Duša
ne
potrebuje
pokoja
in
ga
celo
v
spanji
ne
mara
.
Torej
na
delo
,
na
gibanje
duše
,
katera
ne
sme
nikoli
mirovati
!
Duša
je
neumrjoča
hči
večnosti
,
a
život
je
minljivi
sin
časa
.
—
V
tem
hipu
se
vrne
suhi
gospod
oskrbnik
v
sobo
ter
prinese
Samoradu
kopico
receptov
francoskega
alkimista
za
razne
slučaje
,
kakor
jih
je
bil
omenil
.
Nato
ga
Abadon
vpraša
,
ali
ima
pri
sebi
črtež
o
leži
zakopanega
zaklada
,
in
ko
oskrbnik
pritrdi
,
Abadon
nadaljuje
:
—
Dneva
je
še
veliko
,
in
pot
v
Hindostan
na
mojem
zrakoplovu
jedna
stopinja
.
Peljimo
se
onda
po
zaklad
.
Vi
,
gospod
oskrbnik
,
bodete
ga
pokazali
;
moji
služabniki
ga
pa
izkopljejo
in
preneso
semkaj
.
Moj
prijatelj
Veselin
bode
gledal
ob
himalajskih
snežnikih
žarenje
zahajajočega
solnca
,
ki
je
čarobnejše
,
nego
je
bila
davi
jutranja
zarja
na
morji
.
Vi
,
gospod
Veselin
,
pri
tej
priliki
tudi
obogatite
za
koristno
izkušnjo
.
—
Vsi
trije
stopijo
na
plani
dvorec
.
Zrakoplov
se
spusti
prednje
,
in
predno
sedejo
v
ladjici
,
že
obstanejo
nad
reko
Gango
.
Abadon
razgrne
zemljevid
in
veli
oskrbniku
,
naj
poišče
tisto
skalovito
dolinico
pod
Himalajo
.
Suhi
gospod
je
očito
zmeden
in
ne
more
najti
zaželene
dolinice
,
naj
še
tako
preučuje
zemljevid
in
svoj
črtež
in
naj
še
tako
ladjajo
od
kraja
do
kraja
,
od
dolinice
do
dolinice
.
Naposled
,
ko
so
se
že
raztezale
mrakove
tenje
po
zemlji
in
so
se
rjoveči
tigri
napotovali
po
večerjo
,
razbistri
se
suhemu
gospodu
oko
,
in
možje
stopijo
na
zemljo
v
skalnatem
koritastem
zakotji
.
Ondu
gospod
meri
od
skale
do
skale
in
naposled
žalostno
izreče
:
Zaklada
ne
morem
več
najti
.
Potres
ali
vtrgan
oblak
je
preobrnil
ves
ta
svet
.
—
—
Sedaj
bodem
pa
jaz
govoril
!
povzame
Abadon
resno
in
trdo
.
Ti
slepar
sleparski
!
Ti
si
mojemu
prijatelju
Veselinu
toliko
rojak
kakor
kitajskemu
carju
.
Latinskih
šol
nisi
nikoli
videl
od
znotraj
in
kar
znaš
slovenščine
,
naučil
si
se
je
v
Ljubljani
pri
trgovini
,
katera
te
je
zanesla
celo
v
Kalkuto
.
Naposled
ti
je
bilo
sleparjenje
tvoj
vsakdanji
obrt
,
katerega
sedaj
v
Monaku
izvršuješ
s
tem
,
da
vabiš
neizkušene
ptičke
na
limanice
v
igralnici
.
Da
si
pa
danes
hotel
radovernost
mojega
neizkušenega
prijatelja
zlorabiti
tako
nečuveno
,
to
je
vredno
plačila
.
Na
pest
angleških
zlatov
!
V
tej
dolini
,
kjer
ne
najdeš
žive
duše
,
jej
ali
pij
zlato
,
da
se
ga
vender
že
nasitiš
,
in
spominjaj
se
svojega
alkimista
in
indijskega
kneza
,
katerima
se
o
tebi
še
sanjalo
ni
.
Za
tri
dni
pridem
pote
,
če
te
kaj
ostane
od
tigrov
in
indijskih
gadov
!
—
Abadon
vrže
predenj
pest
zlatov
in
potisne
Samorada
v
zrakoplovno
ladjico
.
Ko
se
zrakoplov
počasi
dviga
v
zrak
,
kriči
doli
na
skalnih
tleh
obupani
zapuščenec
in
vije
roke
proti
zrakoplovu
.
Skoro
ga
zagrne
noč
.
—
Abadon
in
Samorad
dolgo
molčita
;
naposled
izpregovori
Abadon
poudarno
:
—
Zapomni
si
to
!
Tako
kaznujem
prelom
vsake
pogodbe
!
—
Bil
je
lep
popoldan
,
ko
sta
Abadon
in
Samorad
zopet
dospela
v
Monako
.
Potrpežljivi
bralec
se
ne
spotikaj
ob
tem
.
Solnce
namreč
ob
himalajskem
gorovji
zahaja
malone
pet
ur
prej
nego
ob
francoskih
bregovih
Sredozemeljskega
morja
;
naša
potnika
pa
iz
Hindostana
v
Monako
nazaj
nista
potrebovala
nad
deset
minut
.
Samorad
se
izprehaja
po
krasnem
perivoji
ob
svojem
dvorci
,
da
bi
si
razvedril
duha
.
Toda
zaman
:
vsi
divni
prostori
med
cveticami
in
neznanim
drevjem
bujnega
juga
,
ves
čarobni
razgled
na
brezkončno
morje
in
na
zelene
bregove
za
morjem
mu
ne
more
obuditi
zanimanja
in
radosti
.
Vtopil
se
je
v
mučne
misli
:
vedno
je
pogrešal
nekaj
,
vedno
se
želel
iznebiti
nečesa
:
—
Ko
bi
bila
sedaj
Cvetana
ob
meni
,
kako
drugače
bi
gledal
ta
divni
svet
!
Sinoči
sem
ji
obetal
,
da
bodem
še
danes
govoril
ž
njo
.
Ona
sameva
doma
,
v
skrbeh
zame
in
za
svojo
bodočnost
,
jaz
pa
se
trapim
in
radujem
po
tujih
krajih
,
in
vse
radovanje
se
mi
izpreminja
v
domotožje
in
v
neznosen
dolgčas
.
Tukaj
se
držim
Abadona
,
kakor
bi
bil
priklenjen
nanj
.
Ali
se
ga
ne
morem
iznebiti
?
Saj
ne
potrebujem
več
njega
pomoči
:
živ
sem
in
sam
svoj
gospod
,
Cvetana
je
prosta
in
zopet
moja
nevesta
;
oba
sva
mlada
in
zdrava
ter
imava
dosti
bogastva
za
vse
potrebe
življenja
in
za
vse
potrate
svojega
stanu
.
Pač
imam
pogodbo
z
Abadonom
,
toda
ničesar
več
nego
pogodbo
.
Tiste
štiri
ure
spanja
mu
bodem
vestno
prepuščal
,
dokler
ne
izteče
najina
doba
,
nasproti
pa
od
njega
ne
bodem
zahteval
ničesar
.
Ali
če
prideva
s
pogodbo
navzkriž
,
kaj
potlej
?
Neusmiljeno
je
ravnal
z
zakladokopom
,
ne
vem
,
zakaj
.
Ali
rekel
mi
je
,
naj
si
to
zapomnim
.
Kako
bode
ravnal
z
menoj
?
Kdo
bode
sodnik
med
nama
?
—
Te
Samoradove
misli
ustavi
Abadon
,
ki
pristopi
,
kakor
bi
se
bil
vzel
iz
tal
.
Samorad
osupne
in
obstane
.
Abadon
vpraša
dobrovoljno
:
Kako
ti
je
,
mladi
prijatelj
?
in
nadaljuje
,
ne
počakavši
odgovora
:
Motil
sem
te
premišljuj
očega
in
spravil
bi
te
nemara
v
zadrego
,
da
te
vprašam
,
kaj
si
mislil
?
Uprav
sedaj
kanim
kratkočasen
izprehod
na
lepe
prostorčke
od
Gvadalkvivira
do
Neve
.
Tvoje
želje
pa
bržkone
merijo
na
drugo
stran
,
in
spominjaš
se
morebiti
,
da
si
sinoči
neki
dragi
osebi
za
danes
obetal
prijeten
sestanek
.
Ne
zadržujem
te
,
temveč
ukloniti
se
mi
je
tvoji
želji
.
Tako
veli
najina
pogodba
.
—
Samorada
osuplost
nekoliko
mine
.
Odgovori
torej
:
—
Ne
šalite
se
,
gospod
.
Čutim
,
da
sem
vam
sluga
in
samo
strahoma
se
drznem
kaj
prositi
,
kamoli
ukazovati
.
Res
želim
pogledati
na
svoj
dom
in
govoriti
s
Cvetano
.
Prosim
,
dovolite
mi
torej
,
da
odpotujem
iz
Monaka
.
Potlej
bi
pa
želel
ostati
doma
in
vam
biti
bolj
hvaležen
negoli
s
prošnjami
nadležen
.
Dolžnosti
svoje
pogodbe
hočem
vestno
izpolnovati
;
ako
bi
pa
kaj
pregrešil
,
ravnajte
z
menoj
usmiljeno
,
prosim
vas
s
sklenjenimi
rokami
!
—
Toliko
da
Samorad
izgovori
,
že
se
spusti
predenj
znani
zrakoplov
in
Abadon
veli
:
Tvoja
odkritosrčnost
mi
ugaja
.
Sam
se
popeljem
s
teboj
na
tvoj
dom
,
in
če
potlej
želiš
ostati
doma
in
pri
Cvetani
,
ne
bodem
te
oviral
.
Tudi
se
ne
boj
,
da
bi
ostro
in
trdo
tolmačil
najino
pogodbo
.
—
Sedeta
v
ladjico
,
in
ko
ta
po
nekaterih
trenutkih
obstane
,
izpregovori
Abadon
:
Tu
pod
nama
se
vali
zelena
Sava
,
blizu
tam
se
sveti
Cvetanin
dvorec
,
in
tam
glej
ljudi
,
ki
hodijo
kropit
tvojo
mater
.
Spusti
se
na
zemljo
,
pazi
da
se
prezgodaj
ne
iznebiš
nevidnosti
,
in
bodi
opreznejši
,
nego
si
bil
sinoči
,
jaz
pa
bodem
v
zraku
pazno
gledal
na
tvoje
korake
in
posegel
,
kjer
bi
bilo
treba
.
—
Samorad
čuti
pod
seboj
tla
ljube
domače
zemlje
,
radosten
,
kakeršen
danes
ni
bil
ne
v
krasni
Italiji
ne
v
veličastni
Indiji
.
Milo
se
mu
stori
,
ko
začuje
od
stolpa
bližnje
župne
cerkve
žalno
zvonjenje
za
mrličema
,
svojo
materjo
in
gospodom
Petrom
Pavličem
,
katera
polože
jutri
k
zemeljskemu
počitku
.
Se
bolj
pa
ga
boli
,
da
tudi
danes
ne
more
stopiti
v
materino
hišo
in
da
se
ne
sme
dotekniti
ugaslih
očij
,
da
mu
je
zabranjeno
,
materi
poslednjič
poljubiti
hladno
roko
.
Zgrudi
se
na
klop
pod
velikim
orehom
tik
ceste
nasproti
domačemu
dvorcu
in
se
glasno
razjoka
.
Kropilci
stopajo
mimo
njega
,
toda
ne
vidijo
in
ne
slišijo
ga
;
on
v
svoji
žalosti
se
pa
tudi
ne
meni
za
dohajajoče
in
odhajajoče
okoličane
.
Od
hiše
proti
orehu
stopa
znan
kočar
z
bizeljskih
goric
,
Ivan
Jaroslavič
,
z
zakonsko
svojo
družico
Baro
.
Mož
ima
majhen
dom
z
vindgradičem
tik
velike
gorice
Veselinove
in
je
priden
težak
in
navaden
pomagač
,
kadar
imajo
Veselinovi
dela
pri
vinogradu
.
S
tem
dobrovoljnim
možem
je
Samorad
vselej
rad
občeval
;
zatorej
se
napoti
za
zakonsko
dvojico
,
da
nekoliko
pozve
,
kaj
modrujejo
ljudje
o
nenavadnih
dogodkih
včerajšnjega
dne
.
Njiju
pogovori
Samoradu
niso
posebno
povoljni
,
ker
uprav
o
tem
ni
govorjenja
,
kar
bi
najrajši
čul
;
tolažijo
ga
pa
vender
,
ker
zlasti
Bara
,
zgovorna
ženica
,
ne
more
prehvaliti
dobre
stare
gospe
in
gospoda
Veselina
,
ki
bode
tudi
tako
dobroten
,
kakor
je
bila
rajna
gospa
.
Posnel
je
Samorad
iz
njiju
besed
,
da
sta
v
hudi
denarni
stiski
,
da
bode
jutri
sodna
prodaja
moževega
doma
,
da
se
njiju
upnik
,
vinski
trgovec
(
tovornik
)
z
gorenjske
strani
,
ne
da
več
preprositi
,
da
bi
jima
bilo
pomagano
z
dvesto
goldinarčki
in
da
bi
to
vsotico
gotovo
izprosila
ter
potlej
polagoma
odslužila
,
da
gospa
Veselinova
ni
umrla
in
da
mladi
gospod
ni
odpotoval
v
inozemstvo
.
Samoradu
se
mož
zasmili
,
in
znamenje
tega
usmiljenja
je
denarna
listnica
,
ki
leži
sredi
ceste
pred
zakonsko
dvojico
.
Žena
jo
naglo
pobere
in
odpre
ter
našteje
v
nji
deset
novih
gladkih
stotinjakov
.
—
Sedaj
nama
je
pomagano
!
Sam
Bog
me
je
uslišal
zakliče
Bara
vsa
vesela
.
—
Za
pol
je
že
pomagano
,
pristavi
mož
,
za
drugo
polovico
bode
pa
tovornik
odložil
