zmagovita;
„
meni
ne
utajiš
.
In
saj
tudi
treba
ni
,
Gregor
.
Ali
si
že
govoril
z
materjo
?
“
„
Oh
,
pusti
me
pri
miru
,
teta
“
,
prosil
je
on
.
„
Kako
hočem
govoriti
z
materjo
;
saj
še
z
njo
nisem
govoril
in
ne
vem
še
,
če
mara
zame
“
.
„
To
pa
jaz
vem
“
,
dejala
je
ona
živahno
,
„
Ti
da
bi
vedela
!
“
zavzel
se
je
Gregor
.
„
Odkod
pa
?
“
„
Odkod
!
Ali
nimam
oči
?
Če
so
prav
stare
.
In
tebi
ni
treba
,
da
bi
bil
tako
skromen
in
boječ
.
Kaj
nisi
fant
,
kakor
se
spodobi
?
“
„
Teta
,
jaz
se
bodem
prevzel
,
če
me
bodeš
ti
tako
hvalila
.
Ampak
ne
skrbi
zame
.
To
se
bode
vse
ob
svojem
času
zgodilo
“
.
„
A
jaz
ti
pravim
,
da
ne
odlašaj
“
,
opominjala
je
ona
.
„
Nocoj
vendar
ne
morem
iti
snubit
!
“
„
Ampak
jutri
“
.
„
Kaj
pa
še
!
Jutri
pojdem
v
Ljubljano
;
iz
Ljubljane
gremo
na
vojsko
.
Nespameten
bi
moral
biti
,
da
bi
se
pečal
sedaj
s
takimi
rečmi
“
.
„
Bodem
pa
jaz
govorila
zate
“
.
„
Bog
ne
zadeni
,
teta
!
Kader
se
vrnem
,
takrat
bodemo
govorili
“
.
„
A
kar
danes
lehko
storiš
,
ne
odlašaj
do
jutri
“
.
„
Zato
grem
tudi
precej
spat
.
Lahko
noč
,
teta
!
“
Teta
je
kimala
,
da
mladeniči
niso
nič
več
tako
živi
,
kakor
so
bili
v
prejšnjih
časih
,
in
prepričana
je
bila
,
da
ima
Anica
njega
mnogo
rajša
nego
on
njo
.
Krištof
Lambergar
pa
je
še
pred
mrakom
dospel
v
Ljubljano
in
oddal
glavarju
cesarska
pisma
.
Ko
je
zvonilo
večernice
,
vedela
je
že
vsa
Ljubljana
,
da
je
cesar
obležen
,
in
na
vse
strani
kranjske
dežele
so
hiteli
brzi
sli
klicat
plemstvo
pod
orožje
.
Glavno
mesto
je
bilo
zbirališče
.
Ko
pa
se
je
storila
noč
,
vsplamenel
je
velikanski
ogenj
na
Šmarni
gori
;
ne
dolgo
,
in
pokazal
se
je
ogenj
pri
Sv.
Joštu
nad
Kranjem
in
na
Limbarski
gori
in
na
svetem
Kumu
,
in
kmalu
so
goreli
kresovi
po
gorah
od
jednega
konca
dežele
do
drugega
;
kajti
so
bile
vedno
pripravljene
grmade
in
čuvaji
po
višinah
na
znanje
dajat
,
da
je
pridrl
sovražnik
v
deželo
.
Preplašeni
so
si
kazali
ljudje
kresove
in
popraševali
,
je
li
Turek
v
deželi
.
Duhovni
gospod
in
grajščinski
oskrbnik
pa
sta
jim
razlagala
,
da
silni
Pehajm
,
to
je
Čeh
,
Vitovec
,
oblega
cesarja
.
In
novica
o
groznem
Pegamu
in
stiskanem
cesarji
je
šla
od
ust
do
ust
in
spreminjala
in
vekšala
se
,
čim
dalje
je
prišla
,
čim
delje
je
hodila
.
Druzega
dne
,
1.
maja
,
pa
se
je
pripravljala
na
vojsko
vsa
dežela
.
Brusili
so
se
meči
,
ostrile
puščice
in
kopja
,
čistili
šlemi
in
oklepi
.
Vitezi
so
zbirali
svoje
hlapce
,
in
med
vriskanje
pogumnih
mladeničev
se
je
mešal
jok
mater
in
sestra
in
nevest
;
kajti
strah
je
pretresal
takrat
tri
dežele
,
kader
se
je
začulo
ime
Vitovčevo
.
Marsikateri
skušeni
vojak
je
majal
z
glavo
in
dvojil
,
da
bi
o
teli
cesarja
iz
Vitovčevih
rok
.
Tudi
Gregor
je
odjezdil
s
Črnelega
;
a
slovo
od
Anice
zopet
ni
bilo
nič
tako
bridko
,
kakor
je
pričakovala
teta
.
V
gradu
pa
je
postalo
tiho
.
Zgodaj
so
se
zapirala
vrata
,
in
s
strahom
in
radovednostjo
so
čakali
vsi
novic
o
celjski
vojski
in
izpraševali
popotnike
,
ki
so
prihajali
od
štajerske
meje
.
Najhuje
pri
srci
je
bilo
Anici
,
ki
si
je
bila
v
svesti
,
da
njej
ne
donese
sreče
nobena
novica
,
naj
dojde
katera
koli
.
Ko
so
pa
sosednji
Štajerci
in
Korošci
zagledali
kresove
po
kranjskih
gorah
,
menili
so
,
da
je
pridrl
na
Kranjsko
Turek
,
in
zakurili
jih
tudi
in
preplašili
prebivalce
.
Po
Gornjem
Gradu
je
bilo
že
tako
vse
vznemirjeno
.
Nobenega
poročila
ni
bilo
iz
Celja
;
raznašale
pa
so
se
čudne
govorice
,
katerim
so
ljudje
tem
rajši
verjeli
,
čim
groznejše
so
bile
.
Skrbeti
je
začelo
priorja
,
a
bolj
še
prelata
.
Pošiljal
je
sla
za
slom
do
kneginje
,
do
Vitovca
,
do
Ostrovrharja
;
nobenega
,
nobenega
ni
bilo
nazaj
.
Pošiljal
jim
je
sluge
naproti
,
sam
se
napotil
proti
Savinjski
dolini
;
nikogar
ni
srečal
.
O
kako
počasi
so
potekale
bridke
ure
!
Ko
pa
se
je
posvetil
kres
in
se
slišalo
,
da
gore
po
vsem
Kranjskem
in
so
plahi
ugibali
ljudje
,
da
se
godi
kaj
strašnega
:
slutil
je
prior
Vitovčevo
nesrečo
,
opatu
pa
je
zašel
strah
v
ude
in
vrgel
ga
v
posteljo
.
Vitovec
pa
je
oblegal
cesarja
in
naskakoval
grad
v
soboto
ves
dan
.
Večkrat
so
bili
že
prelezli
izurjeni
njegovi
vojaki
visoko
obzidje
,
a
vselej
jih
je
posadka
pregnala
.
Ko
pa
so
trudni
počivali
zvečer
oboji
,
spolnilo
se
je
upanje
Hohenwartovo
in
zasvetili
se
ognji
po
savinjskih
hribih
.
Z
veselim
vriskanjem
so
jih
pozdravili
obleženci
.
Postajali
so
po
trdnjavi
,
zrli
na
zahod
in
jug
in
kazali
si
kresove
in
ugibali
,
kje
gori
ta
,
kje
oni
,
in
vesela
nadeja
jim
je
budila
srčnost
in
vstrajnost
.
In
zagledala
jih
je
tudi
Vitovčeva
vojska
.
Vedel
je
Vitovec
,
kaj
to
pomeni
,
in
jezil
se
in
preklinjal
;
vojakom
njegovim
pa
je
upadal
pogum
.
„
A
mi
jim
zakurimo
drug
kres
“
,
osrčevali
so
jih
vodje
,
katerih
so
je
bila
lotila
nestrpna
želja
,
da
si
prisvoje
grad
,
predno
dobode
pomoči
.
In
da
te
ne
bode
pred
tednom
,
vedel
je
Vitovec
dobro
;
kajti
takrat
je
vojska
vselej
vsacega
presenetila
.
Kdo
je
v
miru
mislil
nanjo
,
da
bi
se
pripravljal
,
in
kdo
potem
v
vojski
na
mir
,
ko
je
požigal
in
ropal
po
svoji
in
tuji
deželi
!
Na
snubitev
je
bil
gospod
Vitovec
zdaj
nekoliko
pozabil
,
ko
je
imel
posla
za
sto
rok
.
Vrh
tega
je
bil
zopet
sprt
s
kneginjo
.
Tisti
večer
,
ko
je
cesar
bežal
v
grad
,
ostavil
jo
je
bil
brez
slovesa
,
začuvši
šum
in
ropot
,
ki
mu
je
bil
takoj
oznanil
,
kaj
se
godi
.
Ona
,
ki
ni
vedela
,
kaj
to
pomenja
,
bila
je
v
največjem
strahu
.
Prihitele
so
hišne
in
komornica
,
soproga
barona
Vajde
,
ki
tudi
niso
vedele
ničesar
in
tresle
se
še
bolj
.
Poslala
je
po
Ostrovrharja
,
po
Soteškega
;
nikogar
ni
bilo
.
Tekli
so
sluge
po
komornika
Vajdo
,
po
tajnika
Lenarta
in
našli
svetovalnico
obkoljeno
od
Vitovčevih
vojakov
.
Sama
je
pisala
ukaz
na
stražnega
poveljnika
,
naj
takoj
izpusti
tajnika
.
A
poveljnik
je
zmignil
z
rameni
,
meneč
,
da
mu
je
prepovedano
pustiti
koga
ven
ali
notri
razun
Vitovca
.
Jezno
je
udarila
kneginja
z
nožico
ob
tla
,
ko
jej
je
prinesel
sluga
ta
odgovor
;
a
tajnika
ni
priklicala
.
Polagoma
je
zvedela
,
kaj
se
je
bilo
zgodilo
,
in
s
strahom
in
grozo
jo
je
naudala
vest
o
predrznem
naklepu
.
A
da
Vitovec
njej
ničesa
ni
omenil
,
niti
je
vprašal
za
svet
,
to
jo
je
jezilo
,
in
tako
so
se
križala
njena
čustva
,
da
ni
vedela
,
ali
bi
želela
srečnega
uspeha
nezaslišanemu
početju
ali
,
da
bi
izpodletelo
.
Le
zavest
,
da
se
za
kneštvo
njeno
ne
meni
nikdo
več
,
stala
jej
je
živo
pred
očmi
in
polnila
jej
dušo
z
žalostjo
in
srdom
.
„
O
,
Helena
“
,
zdihnila
je
zakrivši
si
oči
,
ko
je
bila
sama
s
komornico
,
„
ali
ne
miluješ
svoje
kneginje
,
ko
jo
obdajajo
sami
sebični
hinavci
?
“
Ta
pa
jo
je
tolažila
,
da
jej
posije
po
nevihti
še
solnce
sreče
.
„
Sreče
,
sreče
,
Helena
!
“
tarnala
je
ona
,
in
solze
so
jej
zalile
oko
;
„
jaz
je
ne
poznam
.
Kako
malo
dni
sem
preživela
s
soprogom
!
Največ
niti
vedela
nisem
,
kod
se
bojuje
,
in
le
vedno
bala
se
,
da
pride
zdaj
zdaj
vest
o
njegovi
smrti
.
In
prišla
je
.
Troje
ljubih
otrok
mi
je
bil
podaril
Bog
;
a
komaj
sem
se
jih
oveselila
,
pobrala
mi
jih
je
neizprosna
smrt
.
In
zdaj
sem
sama
,
sama
na
svetu
;
in
kolika
je
veljava
moja
,
to
veš
tudi
ti
.
A
naj
bi
bila
še
tolika
,
nikdar
me
ne
odškoduje
za
prebite
nesreče
.
Kak
revež
je
,
kdor
stoji
na
visokem
mestu
!
Njega
vidi
in
gleda
vse
.
Naj
poskusi
jedenkrat
ustreči
svojim
željam
in
ne
le
vedno
zahtevam
zavistnih
gledalcev
,
konec
je
njegove
slave
.
Kar
je
storil
dobrega
,
to
se
pozabi
;
slabosti
se
mu
ne
odpuste
nikdar
.
Sluga
je
gledalcem
in
poslušalcem
kakor
glumač
,
ki
igra
za
denar
.
Kaj
bodo
ti
rekli
,
to
ga
skrbi
vedno
.
A
miru
mu
ne
daje
njih
hvala
,
priganja
ga
le
k
večjemu
trudu
;
graja
pa
ga
peče
tem
bolj
,
čim
menj
jo
je
zaslužil
.
Tako
se
drvi
brez
pokoja
za
senco
slave
,
ki
beži
vedno
pred
njim
,
dokler
ne
omaga
.
Potlej
ga
slave
:
živel
je
zanje
,
zase
ne
“
.
„
Oh
,
pač
res
,
milostiva
kneginja
“
,
pritrjevala
je
komornica
,
vesela
,
da
se
kneginja
vendar
jedenkrat
obrača
na
ono
pot
,
na
katero
jo
je
ona
že
tolikokrat
napeljavala
;
„
kaj
je
boljše
mirno
življenje
v
sladki
nezavisnosti
!
Kar
sami
smatramo
za
dobro
in
lepo
,
to
storimo
;
ne
,
kar
se
drugim
zdi
.
Preostaja
nam
časa
,
da
mislimo
nase
,
na
svojo
dušno
in
telesno
srečo
.
Kakor
trenotje
je
človeško
življenje
,
in
še
to
kratko
dobo
nam
greni
slavohlepnost
;
in
ko
se
odrekamo
časne
sreče
,
zaigravamo
cesto
tudi
večno
.
O
da
bi
milostiva
kneginja
spoznala
pravo
svojo
srečo
!
“
Pazljivo
jo
je
poslušala
kneginja
Katarina
,
a
spoznavši
mer
njenih
besedi
,
postala
je
nejevoljna
in
zamerila
komornici
,
da
jo
je
tako
hitro
prijela
za
besedo
;
kakor
nam
zameri
lačen
gost
,
ki
se
brani
jesti
,
ako
mu
verjamemo
.
Dostojanstva
so
pač
bremena
,
katera
malokdo
odloži
rad
,
bodi
si
vaški
župan
,
bodi
si
vladar
na
prestolu
,
naj
še
tako
hrope
pod
njimi
.
Premišljevala
je
nekaj
časa
in
menila
,
da
bi
bilo
pač
prijetno
ubežati
nadlogam
in
skrbem
;
a
kaj
,
ko
jo
vežejo
važne
dolžnosti
,
in
niso
še
prišla
leta
,
da
bi
smela
misliti
na
mir
.
Mlada
komornica
pa
ni
razumela
gospe
in
ni
se
dala
premotiti
zdaj
,
ko
je
videla
,
priliko
,
da
si
olajša
srce
.
Živo
jej
je
opisovala
sladkost
mirnega
življenja
in
iskreno
jo
vabila
v
ta
svoj
raj
.
„
Tako
lehko
govori
komornica
“
,
dejala
je
ona
ostro
,
„
a
kneginja
ne
.
Kamor
nas
je
postavil
Bog
,
tam
moramo
vstrajati
,
naj
nas
tare
tudi
nesreča
.
Jaz
sem
kneginja
,
in
pravicam
svojim
se
ne
odrečem
,
in
meč
mi
je
dan
,
da
kaznim
krivico
.
Bog
je
z
menoj
in
pokoril
bode
nasprotnike
moje
“
.
Helena
si
ni
upala
črhniti
več
besede
;
kneginja
pa
bode
kmalu
spoznala
,
koliko
več
bridkosti
nam
prizadene
maščevalnost
nego
krivica
.
Prišlo
je
poročilo
,
da
se
je
cesar
rešil
v
grad
in
da
ga
Vitovec
oblega
,
Helena
se
je
pa
čudila
,
da
je
sprejela
kneginja
to
s
tako
hladnokrvnostjo
.
A
ta
je
novemu
položaju
takoj
vedela
glas
in
tisto
noč
mnogo
mirneje
prespala
nego
gospod
Vitovec
.
Druzega
dne
pa
se
je
posvetovala
z
doktorjem
Lenartom
in
komornikom
Vajdo
.
Menila
je
,
da
je
stališče
njeno
zdaj
jasno
in
ugodno
;
kajti
je
Vitovec
,
na
katerega
se
s
konca
ni
mogla
zanesti
,
storil
korak
,
ki
ga
je
spri
s
cesarjem
na
veke
,
tako
da
je
primoran
zdaj
ostati
njen
pomočnik
.
Doktor
Lenart
pa
je
bil
drugačnih
misli
.
Dokazoval
je
,
da
so
se
stvari
za
njo
na
slabo
obrnile
,
kajti
cesar
misli
gotovo
,
da
je
ona
osnovala
naklep
.
Boj
da
je
zdaj
skoro
neizogiben
.
Ako
zmaga
cesar
,
znosil
se
bode
nad
njo
;
ako
pa
dobode
zmago
Vitovec
,
gospodoval
bode
tod
le
on
.
„
In
kaj
bi
bilo
zdaj
storiti
?
“
vprašala
je
kneginja
,
neprijetno
presenečena
in
ne
mogoč
ugovarjati
razlogom
tajnikovim
.
Ta
pa
je
menil
,
da
bi
bilo
najbolje
dogovoriti
se
o
vsem
do
dobra
s
cesarskimi
svetovalci
,
katere
je
Vitovec
ujel
povedati
jim
,
da
je
ona
popolnoma
nedolžna
nad
tem
napadom
,
in
poslati
jih
k
cesarju
,
da
se
spor
poravna
.
Cesar
bode
sedaj
voljnejši
;
pod
ugodnejšimi
pogoji
se
bode
sklenil
mir
,
in
ona
se
bode
rešila
nelepe
zavisnosti
.
Ta
svet
se
jej
je
dopadel
in
poslala
je
takoj
Lenarta
in
Vajdo
do
svetovalnice
,
kjer
sta
bila
zaprta
brata
Ungnada
in
krški
škof
Urh
.
A
prestregel
je
poslanca
Vitovec
sam
in
zaslišavši
,
da
sta
prišla
vabit
ujetnike
h
kneginji
na
obed
,
vedel
je
takoj
,
kaj
se
namerava
.
Na
kratko
je
zavrnil
poslanca
,
češ
,
da
so
to
njegovi
ujetniki
,
s
katerimi
nima
nikdo
razpolagati
razun
njega
.
In
da
bi
v
njegovi
odsotnosti
kneginja
vendar
ne
občevala
z
njimi
,
odpeljal
jih
je
še
tisti
dan
Jošt
Soteski
v
svoj
trdni
grad
.
Lehko
si
mislimo
,
s
kakimi
čustvi
je
sprejela
kneginja
ta
odlok
in
s
kakim
obrazom
potem
Vitovca
,
ki
je
prišel
na
čelu
mestnih
starejšin
naznanit
,
da
je
mesto
izvolilo
jo
za
svojo
vladarico
,
da
jej
hoče
druzega
dne
priseči
zvestobo
in
prositi
jo
,
naj
potrdi
mestu
stare
pravice
.
To
oznanilo
je
bilo
nekak
strelovod
,
na
katerega
je
napeljal
njeno
jezo
Vitovec
.
In
kneginji
so
radostno
bliščale
oči
,
ko
je
prijazno
odgovarjala
poslancem
in
zagotavljala
jim
svojo
milost
.
A
pozabila
ni
razžaljenja
in
mignila
Vitovcu
,
naj
ostane
.
Ta
je
prekrižal
roki
na
prsih
in
čakal
,
na
vse
pripravljen
,
kdaj
se
bode
usula
toča
.
„
Kdo
Vam
je
ukazal
“
,
vprašala
je
,
„
napasti
cesarja
in
zmešati
tako
naše
pogodbe
?
“
„
Ukazal
?
“
vprašal
je
Vitovec
zategnjeno
.
Izraz
se
mu
ni
dopadel
,
a
je
skril
nejevoljo
.
„
Kdo
?
Vaša
korist
,
milostiva
“
.
„
In
če
Vam
izpodleti
,
kar
ste
pričeli
po
svoji
glavi
,
kdo
bode
trpel
“
?
Vitovec
je
zmignil
z
rameni
.
„
Čujte
,
gospod
baron
,
jaz
nimam
ničesar
opraviti
z
Vašimi
spletkami
in
kovarstvi
,
in
za
naprej
zavračam
vsako
krivdo
,
ki
bi
se
utegnila
zvračati
name
“
.
„
Razumejem
,
milostiva
“
,
dejal
je
oni
porogljivo
,
kajti
bil
je
take
volje
,
da
se
mu
ni
ljubilo
prizanašati
jej
.
„
Ako
se
posreči
načrt
,
želi
boste
Vi
;
ne
li
?
Ako
se
pa
ponesreči
,
trpim
naj
jaz
!
Že
velja
!
A
proti
meni
vendar
ni
treba
kazati
take
nedolžnosti
!
“
„
Kako
,
gospod
baron
!
“
vskliknila
je
ona
in
polila
jo
je
od
nejevolje
rudečica
.
„
Vi
me
vendar
ne
dolžite
sokrivde
!
“
„
Bog
ne
daj
,
milostiva
!
Vi
niste
vedeli
ničesar
.
Ko
sem
zbiral
jaz
vojake
,
mislili
ste
,
da
bodo
za
parado
;
prepričani
ste
bili
,
da
napravljamo
v
Gornji
Grad
le
pomladanski
izlet
;
in
ko
je
bežal
cesar
,
da
tečemo
za
njim
,
ker
je
v
mestu
pozabil
zlatnino
in
srebernino
,
svoj
pečat
in
tri
svetovalce
.
Kdor
Vam
tega
ne
verjame
,
ta
mora
biti
pač
hudoben
.
A
bojim
se
,
da
bode
cesar
tako
hudoben
—
če
nam
uide
,
seveda
.
Če
ga
pa
jaz
ujamem
,
potem
,
pri
moji
veri
,
mora
Vam
verjeti
,
kar
koli
mu
boste
natvezli
.
„
Ah
,
milostiva
kneginja
“
,
sedel
je
na
stol
,
njej
nasproti
,
„
česa
se
bojite
?
“
„
Krivico
storiti
se
bojim
“
,
dejala
je
ona
zmetena
in
osolpla
nad
toliko
smelostjo
in
odločnostjo
.
„
Kaj
je
pravica
?
kaj
krivica
?
V
zasobnih
zadevah
pove
nam
to
sodnik
.
Kdo
pa
sodi
države
?
Nikdo
.
Tukaj
velja
:
salus
rei
publicae
suprema
lex
;
korist
in
pravica
sta
tu
dve
besedi
za
jeden
pojem
.
Državnik
,
kateri
največ
koristi
;
ta
je
najpravičnejši
;
najkoristnejši
pa
je
oni
,
ki
je
najrazumnejši
.
Zatorej
se
ne
govori
o
pravičnih
ali
krivičnih
državnih
naredbah
,
ampak
o
pametnih
in
nespametnih
.
Ako
napadete
Vi
sosednjo
državo
,
če
tudi
brez
vsacega
povoda
,
napadli
ste
jo
po
pravici
,
samo
dasi
jo
osvojite
;
ako
Vas
pa
odbije
sosed
,
potem
seveda
ste
po
krivici
skušali
prilastiti
si
tuj
imetek
.
Zatorej
počakajmo
s
sodbo
,
milostiva
!
Moj
načrt
še
ni
izvršen
.
Ako
se
mi
posreči
,
vse
bode
slavilo
mojo
državniško
modrost
,
in
nobenemu
državljanu
se
ne
bode
oglasila
tanka
vest
,
da
bi
mu
branila
uživati
sad
mojih
kovarstev
.
Ako
mi
izpodleti
,
potem
bode
vpil
ves
svet
,
da
sem
krivičnik
in
sebičnež
in
kaj
vem
kaj
še
.
Moč
in
uspeh
,
to
je
pravica
;
nemoč
,
neuspeh
—
krivica
“
.
„
Strašna
načela
“
,
dejala
je
kakor
sama
sebi
kneginja
.
Načela
divjih
zveri
“
.
„
Tako
nekako
;
in
čudno
bi
pač
bilo
,
če
bi
zapovedovali
bedaki
razumnikom
in
strašljivci
junakom
“
.
„
Zapovedovati
in
ropati
ni
jedno
;
niti
nismo
mi
zverine
,
ampak
ljudje
in
kristijanje
.
Vaša
načela
pa
so
povsem
poganska
“
.
„
Možno
“
,
dejal
je
oni
,
„
da
me
je
pohujšal
doktor
Lenart
,
ki
vedno
zagovarja
neomejeno
oblast
gospodarja
nad
podložnikom
.
In
vendar
je
oblast
po
moči
mnogo
menj
krivična
kakor
oblast
po
rojstvu
“
.
„
Da
,
da
,
in
krivično
ravnajo
stariši
,
ki
zapuščajo
otrokom
,
kar
so
si
pridobili
;
kajti
bi
morali
prepuščati
najmočnejšemu
razbojniku
“
,
rogala
se
je
kneginja
.
„
To
je
zasobna
reč
,
milostiva
;
a
v
državnih
,
pravim
jaz
,
ne
velja
pravica
;
kajti
ni
sodnika
“
.
„
O
da
,
je
sodnik
,
ki
vidi
vsako
krivico
in
ne
dela
razločka
med
zasobnim
in
državnim
pravom
.
Vi
,
gospod
Vitovec
,
pa
ste
se
zagrizli
v
načela
,
ki
so
Vašemu
srcu
in
razumu
tuja
.
A
glejte
,
da
se
ne
boste
pritoževali
o
krivici
,
kader
pride
kak
močnejši
in
zvitejši
nad
Vas
.
Jaz
pa
se
ne
zanašam
le
na
Vaš
meč
;
prva
in
najmočnejša
opora
je
moja
pravica
,
druga
pa
ljubezen
in
zvestoba
ljudstva
mojega
“
.
„
Ki
se
Vam
bode
jutri
poklanjalo
kot
svoji
vladarici
“
,
opomnil
je
Vitovec
priklonivši
se
.
„
In
sicer
radovoljno
in
iz
ljubezni
“
.
„
Gotovo
;
in
če
bi
komu
ne
gorela
prav
iskreno
,
bodemo
mu
podkurili
.
Zakaj
pa
imamo
oklopnike
v
mestu
?
“
„
Razžaljivi
ste
,
gospod
Vitovec
“
,
dejala
je
ona
nejevoljna
,
„
in
v
čudnem
svitu
mi
kažete
zvestobo
,
ki
mi
jo
boste
prisegli
jutri
“
.
„
Milostiva
“
,
izgovarjal
se
je
on
,
„
dokazal
sem
Vam
že
,
da
se
popolnoma
skladata
Vaša
in
moja
korist
,
in
da
je
najina
zveza
baš
zato
trdna
,
ker
je
naravna
“
.
„
A
kader
bode
Vaša
korist
kaj
druzega
zahtevala
kot
moja
,
razdrla
se
bode
ta
trdna
in
naravna
zveza
.
A
čujte
,
kaj
zahteva
sedaj
moja
korist
!
Izročite
mi
cesarske
svetovalce
,
ki
ste
jih
ujeli
“
.
„
Obžalujem
,
milostiva
“
,
ugovarjal
je
oni
,
„
da
ne
morem
ustreči
Vaši
želji
;
kajti
sem
poslal
že
vse
tri
v
varnejše
zavetje
“
.
„
A
vendar
ste
slišali
iz
ust
mojega
tajnika
,
da
jaz
sama
to
zahtevam
“
.
„
Ne
zamerite
!
Jaz
nisem
mogel
verjeti
,
da
bi
bila
to
res
Vaša
želja
.
Mislil
sem
,
da
Vam
je
to
le
svetoval
vaš
tajnik
,
ki
se
meša
v
vse
potrebne
in
nepotrebne
reči
in
bi
rad
pokvaril
z
jezikom
,
kar
smo
dosegli
z
mečem
.
Dokler
nismo
dovršili
,
kar
se
je
pričelo
,
neumestno
je
pogajanje
.
Cesar
seveda
bi
se
sedaj
rad
pogajal
,
da
dobode
premirja
in
časa
in
pomoči
;
a
preverjeni
bodite
,
da
jo
Vam
na
škodo
,
kar
ugaja
sovražnikom
.
Naj
Vam
svetuje
doktor
Lenart
ali
baron
Vajda
,
kar
koli
hoče
,
jaz
ne
privolim
v
to
nikdar
,
kar
bi
Vam
škodilo
“
.
Kneginja
je
stisnila
ustni
spoznavši
,
da
jej
ne
bode
ustregel
,
in
da
ga
prisiliti
ne
more
.
Treba
počakati
ugodne
prilike
,
mislila
si
je
,
da
mu
pokažem
,
kdo
sem
jaz
in
kdo
on
.
S
hlinjeno
prijaznostjo
ga
je
odslovila
;
a
dolgo
je
še
zamišljena
hodila
po
sobi
in
preudarjala
,
kako
bi
izvila
Vitovca
vojno
moč
iz
rok
.
Vitovec
pa
je
njo
in
njene
privržence
obdajal
z
ogleduhi
in
stražami
,
da
ne
bi
se
skrivaj
pogajali
s
cesarjem
.
Taka
je
bila
trdna
in
naravna
zveza
.
Napočila
je
nedelja
,
dne
1.
maja
,
in
ko
so
Kranjci
napravljali
se
na
vojsko
,
praznovali
so
Celjanje
veliko
slovesnost
.
Po
službi
božji
so
se
zbrali
v
knežjem
dvorci
mestni
starejšine
,
veljavnejši
plemiči
in
poveljniki
vojaški
z
Vitovcem
,
da
se
poklonijo
kneginji
,
izvoljeni
vladarici
,
in
jej
prisežejo
zvestobo
.
Ona
je
potrjevala
mestu
pravice
,
katere
je
uživalo
doslej
,
in
delila
milosti
na
vse
strani
.
Zvonovi
so
zvonili
in
godci
piskali
in
mladina
pela
in
plesala
.
Na
glavnem
trgu
so
pekli
celega
vola
,
in
zastonj
se
je
napil
vina
,
kdor
je
bil
žejen
.
„
Živela
kneginja
!
“
vpila
je
lehkoživa
množica
.
Kdor
pa
je
videl
dalje
nego
ped
pred
seboj
,
ozrl
se
je
sem
ter
tja
na
sivi
grad
nad
mestom
,
ki
je
tako
resno
gledal
doli
na
Jehkomiselno
vrvenje
,
in
ni
se
mogel
ubraniti
skrbem
za
bodočnost
.
Vitovec
je
hodil
po
mestu
prijazno
se
smehljajoč
,
pozdravljal
na
desno
in
levo
in
poslušal
,
kaj
v
kriči
ljudstvo
.
Zakričal
je
tu
in
tam
kak
,
vojak
:
„
Živio
Vitovec
!
“
množica
pa
je
vpila
:
„
Živela
Katarina
!
“
in
Vitovec
si
je
grizel
ustni
in
jaro
se
nasmejavši
hitel
proč
,
če
bo
morda
drugej
začni
svojo
slavo
.
Druzega
dne
pa
so
se
nadaljevali
naskoki
na
grad
še
ljuteje
.
Vitovec
je
nabiral
novih
vojakov
,
da
nameščeval
padle
in
pripravljal
se
na
vsak
slučaj
.
Ostajal
je
od
dne
do
dne
neučaklivejši
;
a
strast
in
spretnost
njegova
se
je
razbijala
ob
trdnem
zidovji
in
hrabrosti
obležencev
.
Pretekel
je
baš
teden
,
in
trobenta
je
baš
klicala
naskakovalce
iz
boja
k
počitku
,
ko
pribeži
po
cesti
od
Žalca
tropa
vojakov
.
Bili
so
ostanki
enega
oddelka
,
ki
je
bil
na
Vitovčev
ukaz
zaprl
cesto
nad
Ločico
,
tam
kjer
se
Črni
graben
odpira
proti
Vranskemu
.
Prinesli
so
poročilo
,
da
se
bliža
cesarju
pomoč
s
Kranjskega
,
nad
štiritisoč
mož
,
katerih
sami
niso
mogli
udržati
.
Dasi
je
Vitovec
novice
pričakoval
,
vendar
ga
je
pretresla
.
Lotevala
se
ga
je
malosrčnost
in
sklical
je
vodje
k
posvetovanju
.
Svetoval
je
ta
to
,
oni
ono
.
„
In
ti
,
Ostrovrhar
,
kaj
meniš
ti
!
“
„
Jaz
?
“
odvrnil
je
ta
.
„
Poskusimo
jutri
za
rana
še
jeden
naskok
.
Toliko
časa
nas
že
preganja
nesreča
,
morebiti
se
vendar
kaj
prevrže
“
.
„
In
če
nam
zopet
izpodleti
?
“
„
Potem
se
bodemo
morali
pa
mi
braniti
.
Mesto
obdaja
visok
okop
in
širok
rov
“
.
Vitovec
pa
je
molčal
in
temno
zrl
predse
.
„
Poskusimo
se
na
planem
!
“
dé
naposled
.
„
Vrlo
dobro
,
Vitovec
!
Vrag
ga
vzemi
,
kdor
beži
!
“
vskliknil
je
Ostrovrhar
,
drugi
pa
so
molčali
.
A
Vitovec
se
ni
šalil
;
obupna
trdovratnost
mu
je
narekovala
smeli
načrt
.
Po
tolikih
nezgodah
se
ni
menil
za
nobeno
nesrečo
več
in
privadil
se
misli
,
da
bode
to
zanj
zadnja
bitva
.
Bolj
iz
navade
kot
iz
namena
je
pregledoval
kraj
,
odločen
za
bojno
polje
,
in
pripravljal
vse
potrebno
za
poslednji
naskok
.
Tudi
ta
se
ni
obnesel
,
in
trebalo
je
misliti
na
sprejem
novih
gostov
.
Zagradil
je
Vitovec
prehode
iz
gradu
,
da
ne
bi
se
posadka
zjedinila
s
prihajajočo
vojsko
.
Meščanstvo
je
zasedlo
okope
krog
mesta
,
vojska
pa
se
postavila
na
obeh
straneh
ceste
,
levo
krilo
naslonjeno
na
Savinjo
.
Ko
je
šla
ura
na
poludne
,
vzdignil
se
je
oblak
prahu
od
Žalca
sem
,
in
kmalu
so
se
začula
konjska
kopita
in
žvenketanje
orožja
in
zabliskali
se
v
solnci
slemi
in
oklepi
,
zadostno
je
zavriskala
posadka
na
gradu
zagledavši
zaželeno
pomoč
,
in
krepko
se
je
odzdravilo
iz
vrst
došlih
vojščakov
.
A
kako
ostrme
Kranjci
,
ki
so
pričakovali
sovražnika
za
okopi
,
ko
se
tiho
in
mimo
vzdigne
proti
njim
z
naperjenimi
kopji
razvrščena
za
boj
vojska
Vitovčeva
.
Nastal
je
v
njih
vrstah
nemal
nered
,
ko
so
poveljniki
klicali
prvini
oddelkom
,
naj
obstoje
,
in
zadnjim
,
naj
hité
.
A
predno
se
je
tukaj
pričel
boj
,
planila
je
grajska
posadka
na
sovražnike
,
ki
so
jej
zastavljali
pot
,
vrgla
jih
nazaj
na
glavno
vojsko
Vitovčevo
in
ustavila
jo
ob
Savinji
.
Med
tem
so
se
bila
razvrstiia
ona
krdela
,
spredaj
konjiki
,
za
njimi
pešci
,
in
pomaknila
proti
mestu
.
Razločevali
so
se
vitezi
po
okrašenih
šlemih
in
pisanih
ščitih
,
in
ugledal
je
Apfaltern
starega
svojega
sovraga
,
Jošta
Soteškega
,
in
zavrela
mu
je
kri
od
togote
.
„
Jošt
je
moj
nasprotnik
!
“
zavpil
je
in
nagnil
kopje
.
„
In
Vitovec
moj
!
“
dejal
je
Krištof
Lambergar
in
potegnil
si
šlem
čez
obraz
.
„
In
kdo
se
hoče
pomeriti
z
Ostrovrharjem
?
“
vprašal
je
glavar
Schaumburg
;
a
tiho
je
bilo
vse
,
dokler
ni
pognal
konja
naprej
naš
Gregor
in
se
oglasil
.
„
Vi
,
mladi
vitez
?
“
nasmehnil
se
je
grof
.
„
Oj
nikar
,
da
ne
bode
za
Vami
jokala
mati
in
nevesta
.
Ampak
trije
skupaj
ga
napadimo
,
morebiti
ga
bodemo
strahovali
“
.
Trobenta
je
zapela
in
oklopniki
se
spustili
v
dir
,
da
se
je
zemlja
potresla
.
Apfaltern
je
trčil
ob
Jošta
in
takoj
ga
vrgel
iz
sedla
,
da
je
nezaveden
obležal
.
Vitovec
je
priskočil
v
obrambo
,
da
so
onega
odnesli
hlapci
;
a
Vitovca
zadene
v
tem
trenotji
kopje
mladega
Lambergarja
.
Celjski
poveljnik
je
imel
trudnega
konja
,
ki
se
je
sesedel
pod
silnim
udarcem
,
da
je
jezdec
zdrčal
na
tla
.
„
Hura
!
Lambergar
je
podrl
Pegama
“
,
zakričali
so
Kranjci
in
pritisnili
,
in
slabo
bi
se
bilo
godilo
pod
težkimi
meči
in
bati
baronu
Sternberškemu
,
da
ni
privršal
Ostrovrhar
.
Na
mah
se
je
naredil
prostor
.
Vitovcu
so
pomagali
vojniki
zopet
na
konja
.
Oni
pa
je
planil
v
sredo
nasprotnikov
,
in
ječali
in
hreščali
so
pod
njegovimi
udarci
jekleni
šlemi
in
trdni
oklepi
.
Tu
se
je
nagnil
konjik
in
zrožljal
s
konja
,
tam
onemu
se
pobesila
otrpla
roka
,
da
se
je
umaknil
iz
prednjih
vrst
.
Zopet
so
napredovali
Celjanje
,
ki
jih
je
izpodbadal
in
osrčeval
Vitovec
.
Gregorja
pa
je
bil
grof
Schaumburg
razžalil
in
gnal
ga
je
mladostni
pogum
poskusit
se
vendar
z
Ostrovrharjem
,
in
naperil
je
kopje
proti
njemu
.
A
sreča
mu
je
bila
zopet
mila
;
kajti
se
Janez
Ostrovrhar
najedenkrat
domisli
,
da
se
ima
še
maščevati
nad
Hohenwartom
.
Obrnil
je
konja
in
vpil
Vitovcu
,
naj
se
trdno
drže
,
a
on
ide
nad
cesarja
.
Razveselili
so
se
ga
na
levem
krilu
,
kakor
plavalec
plitvine
,
kader
mu
pojemajo
moči
.
Srčnost
in
telesna
moč
odločevali
sta
takrat
največ
boje
,
in
obojega
je
imel
Ostrovrhar
na
prebitek
.
Ustavil
je
bil
prodirajočega
nasprotnika
in
spravil
stranki
zopet
v
ravnotežje
.
Huje
se
je
vnel
boj
,
in
Ostrovrhar
preril
se
je
po
silnem
naporu
že
blizu
cesarja
;
a
kogar
je
iskal
,
tega
ni
dobil
,
in
delal
si
je
gaz
zopet
po
drugi
strani
,
ko
ga
dojde
jezdec
poslan
od
Vitovca
,
naj
pride
takoj
na
pomoč
desnemu
krilu
.
Njegov
odhod
je
bil
dal
premoč
nasprotnikom
,
in
korak
za
korakom
je
potiskal
grof
Schaumburg
Vitovca
nazaj
od
rova
.
Godrnjaje
je
prihitel
Ostrovrhar
s
svojimi
hlapci
pomagat
.
Sovražno
kopje
mu
je
bilo
podrlo
konja
,
in
razkoračen
je
stal
v
prednji
vrsti
in
branil
se
mnogobrojnim
sovražnikom
.
Kader
so
prihruli
konjiki
nadenj
,
klical
je
hlapcem
,
naj
bijejo
konje
po
gobcih
.
Konji
so
se
spenjali
,
obračali
in
mešali
vrste
,
in
besno
je
mahal
na
desno
in
levo
Ostrovrhar
in
kopičil
mrtva
trupla
krog
sebe
.
A
čez
trupla
so
lezli
novi
sovražniki
brez
konca
in
kraja
.
Tako
so
se
borili
vroče
ure
,
in
zmaga
se
ni
hotela
nagniti
na
nobeno
stran
.
Med
hreščanje
jekla
in
železa
se
je
mešalo
ječanje
ranjencev
in
zamolkli
stok
borilcev
,
ki
so
zamahovali
na
nasprotnike
.
Redčile
so
se
vrste
Celjanov
;
a
tako
zagrizeno
so
se
bojevali
,
kakor
da
jim
je
vsem
navdihnil
Vitovec
obupni
sklep
,
da
zmagajo
ali
padejo
.
Cesar
je
gledal
,
kako
umirajo
zanj
hrabri
vojščaki
,
in
inako
se
mu
je
storilo
.
Rešen
je
bil
,
in
pot
mu
je
bila
prosta
;
a
uvidel
je
,
če
Vitovca
tudi
zmore
,
da
ima
še
utrjeno
mesto
pred
seboj
,
in
da
bode
stalo
še
mnogo
,
mnogo
krvi
,
predno
je
vzame
.
Da
bode
prej
ali
slej
njegovo
,
o
tem
je
bil
preverjen
in
sklenil
je
počakati
ugodnejšega
časa
.
Ko
je
ukazal
,
da
ima
boj
prenehati
,
pregovarjali
so
ga
vitezi
,
ki
so
stali
poleg
njega
,
in
rotili
ga
,
naj
dovoli
še
jeden
napad
,
ko
sovražniki
že
omahujejo
.
A
on
se
ni
dal
pregovoriti
.
Trobenta
je
poklicala
borilce
iz
boja
,
in
vojski
sta
obstali
ne
daleč
vsaksebi
,
druga
proti
drugi
obrnjeni
.
Trudni
vojaki
so
posedli
po
tleh
z
orožjem
pred
seboj
.
Silno
je
že
bila
zaželela
malega
oddihljaja
vojska
Vitovčeva
,
in
ne
bila
bi
se
mogla
več
dolgo
braniti
vkljub
trdovratnosti
poveljnikovi
in
junaštvu
Ostrovrharjevemu
.
Nestrpno
je
čakal
Vitovec
,
kaj
nameravajo
nasprotniki
.
Cesar
pa
je
skrbel
,
da
dobode
celjski
grad
čvrsto
posadko
in
živeža
in
orožja
za
celo
leto
.
„
Jaz
pa
pojdem
z
Vami
v
Ljubljano
“
,
dejal
je
,
„
v
ljubo
mojo
kranjsko
deželo
,
da
jej
potrdim
pravice
in
skažem
novih
milosti
za
zvesto
pomoč
“
.
„
Hurá
,
živio
cesar
Friderik
!
“
klicali
so
vojaki
in
vihteli
meče
,
tako
da
je
Vitovčeva
vojska
skočila
po
konci
in
zgrabila
za
orožje
.
Oni
pa
so
se
razvrščevali
in
napravljali
na
odhod
.
Vesela
slutnja
je
obšla
nasprotnike
,
a
niso
si
je
upali
s
prva
verjeti
.
Kakor
luč
iz
daljne
hiše
trudnemu
popotniku
,
ki
je
zašel
po
noči
,
tako
je
prisvetilo
njim
rešenje
,
in
nemo
so
stali
v
svojih
vrstah
,
da
ne
bi
izzvali
močnejšega
sovražnika
.
Le
prešernemu
Ostrovrharju
burna
kri
ni
dala
miru
.
Šel
jo
klicat
Lambergarja
in
vpil
,
da
se
morata
še
poskusiti
.
„
Dobro
“
,
odvrnil
je
ta
pristopivši
;
„
a
sedaj
ne
utegnem
,
kajti
odhajamo
v
Ljubljano
“
.
Oni
pa
se
je
čudil
in
vprašal
,
če
vzamejo
s
seboj
padle
tovariše
.
„
Ali
pa
jih
pokopljemo
mi
“
,
dejal
je
,
„
z
vso
častjo
.
Jaz
sem
porok
“
.
Kmalu
je
bilo
sklenjeno
kratko
premirje
.
Vitovčeva
vojska
je
prenočila
v
mestu
,
cesarski
pa
so
taborili
v
mali
daljavi
.
Oskrbeli
so
ranjence
,
pokopali
mrliče
,
druzega
dne
za
rana
pa
odrinili
veselo
vriskajoč
,
s
cesarjem
v
svoji
sredi
,
proti
beli
Ljubljani
.
Zamišljena
njegova
glava
.
Srce
mu
v
prsih
je
tesno
.
S.
Jenko
.
Kake
pojedine
,
kake
veselice
so
se
vrstile
v
Ljubljani
,
s
tem
ne
bodemo
dolgočasili
bralca
.
Cesar
je
bil
prijazen
in
milostiv
in
bogato
plačeval
vsako
zaslugo
;
najtopleje
pa
so
sijali
žarki
njegove
milosti
na
brata
Lambergarja
.
A
on
jo
bil
tudi
strog
sodnik
in
klical
pred
sodnji
stol
nasprotovalce
;
poslal
je
sla
v
Radovljico
s
pozivom
,
da
se
ima
mesto
pokoriti
v
jednem
tednu
,
in
domislil
se
tudi
menihov
gornjegrajskih
in
pozval
jih
na
odgovor
.
Zopet
je
jezdil
lepega
majnikovega
dne
vitez
Gregor
—
kajti
on
si
je
bil
izprosil
ta
posel
—
proti
Gornjemu
Gradu
.
Naudajala
pa
so
ga
mnogo
prijetnejša
,
čustva
nego
takrat
,
ko
je
prihajal
v
ta
kraj
od
celjske
strani
.
V
sladke
sanje
vtopljen
je
premišljeval
,
kaj
se
je
bilo
vse
zgodilo
v
tem
kratkem
času
,
koliko
je
prestal
nevarnosti
,
kako
je
rešil
cesarja
,
kako
ga
je
ta
povzdignil
v
viteški
stan
in
obljubil
izbrati
mu
primerno
last
,
ko
spokori
nasprotnike
.
Spomnil
se
je
svojega
bivanja
v
Gornjem
Gradu
,
in
slikala
je
mlada
domišljija
vročim
željam
najsrečnejši
izid
;
kako
bode
presenetil
Tajdo
,
ko
bode
baš
sama
doma
šivala
;
vprašal
jo
,
če
je
še
huda
nanj
,
in
podala
mu
bode
roko
;
prosil
jo
bode
,
naj
bode
njegova
žena
in
pride
na
njegov
grad
,
in
Tajda
bode
zarudela
in
ne
bode
se
ga
branila
;
pater
Benedikt
ja
bode
poročil
pa
potem
,
popelje
nevesto
in
mater
njeno
na
svoj
dom
;
tašča
bode
s
teto
oskrbovala
gospodinjstvo
,
on
pa
bode
vodil
ljubo
ženko
ob
bistri
vodi
po
zelenem
logu
.
„
Stoj
!
“
zagrmi
nad
njim
osoren
glas
.
Konj
skoči
prestrašen
v
stran
,
in
nehote
zgrabi
Gregor
za
meč
.
Iz
gošče
pa
je
stopila
trojica
bradatih
vojakov
.
„
Po
kaki
pravici
me
ustavljate
?
“
vprašal
je
Gregor
.
„
Mi
smo
samostanski
hlapci
“
,
odgovarjal
je
načelnik
,
„
in
hočemo
vedeti
,
kaj
Vi
iščete
tod
“
,
Gregor
je
povedal
,
da
ima
važna
pisma
na
opata
;
oni
pa
so
ga
hudobno
pogledovali
in
šepetali
med
seboj
,
kajti
so
ga
bili
spoznali
.
Odvedli
so
ga
v
samostan
,
odpeljali
mu
konja
,
a
mesto
pred
opata
,
prišel
je
pred
vojaškega
poveljnika
.
Ta
mu
je
ukazal
,
naj
mu
odda
pisma
,
Gregor
pa
se
je
branil
,
kajti
so
na
opata
,
na
nikogar
druzega
.
„
Kaj
!
Izdajalec
se
upa
meni
ustaviti
!
“
zarohnel
je
oni
nad
njim
,
in
padli
so
po
njem
hlapci
,
zvezali
ga
,
odvzeli
mu
pisma
in
vrgli
ga
v
ječo
.
Tu
je
zdaj
premišljeval
,
kako
si
sreča
in
nesreča
podajata
roko
v
človeškem
življenji
.
Zavest
,
da
trpi
po
krivici
,
tolažila
ga
je
zelo
,
a
malo
mu
pomagala
;
in
lehko
si
je
tolmačil
ravnanje
poveljnika
,
ki
hoče
,
ne
meneč
se
za
blaginjo
samostana
,
preprečiti
pomirjenje
.
O
da
bi
pater
Benedikt
vedel
,
kaj
se
z
njim
godi
!
Ko
je
prišel
ječar
,
skušal
je
z
njim
govoriti
in
prosil
ga
,
naj
pove
opatu
ali
patru
Benediktu
,
da
je
on
po
krivem
v
ječi
.
A
neprijazni
dedec
ni
dal
nikacega
odgovora
in
le
migal
z
rameni
.
„
Tu
bodem
moral
pač
čakati
“
,
dejal
si
je
Gregor
udano
,
„
dokler
se
cesarskim
ne
posreči
popolnoma
ugnati
Vitovca
.
Toda
kdaj
bode
to
!
“
Kakor
je
bil
prej
poln
najlepših
nadej
,
tako
je
mislil
zdaj
malosrčen
,
da
je
že
konec
vse
njegove
sreče
.
A
bližala
se
je
rešitev
,
odkoder
se
je
je
najmenj
nadejal
.
Rekli
smo
že
,
da
je
bil
samostanski
krčmar
Tomaž
pameten
mož
in
za
tako
starodavne
čase
jako
praktičen
politik
.
Odkar
je
bil
zapazil
,
da
se
svet
suče
,
postal
je
oprezen
malo
govoril
,
a
veliko
poslušal
.
Kaj
se
godi
doli
pri
Celji
,
bil
bi
neznansko
rad
zvedel
.
In
slišal
je
tudi
mnogo
.
„
Cesar
je
ujet
,
Vitovec
je
pobil
cesarsko
vojsko
!
“
kričali
so
vojaki
in
pili
na
upanje
.
„
Preklicani
bahači
!
“
srdil
se
je
Tomaž
,
„
ustijo
se
in
ustijo
,
plačali
pa
ne
bodo
.
Cesarja
bodo
ujeli
!
Da
,
z
jeziki
!
“
Opazoval
je
tem
bistreje
,
kako
se
drže
menihi
;
in
ko
sreča
slučajno
gospoda
priorja
,
sname
od
daleč
kapico
,
prikloni
se
nizko
z
glavo
in
s
koleni
in
vpraša
prijazno
in
prostodušno
,
če
bi
smel
prirediti
v
svoji
krčmi
ljudsko
veseličico
na
čast
slavni
zmagi
.
Premeril
ga
je
prior
od
vrha
do
tal
,
a
tako
neumnega
se
je
znal
narediti
Tomaž
,
da
se
mu
je
prior
nasmehnil
in
menil
,
naj
še
počaka
z
veselico
.
„
Kaj
sem
rekel
!
“
dejal
si
je
Tomaž
,
ko
je
bil
sam
,
in
mahnil
z
desnico
prek
glave
.
„
Ti
preklicani
vojaki
,
ti
lažnivci
!
Kako
lehko
bi
speljali
človeka
v
nesrečo
!
Jaz
naj
vpijem
:
živio
Vitovec
,
živela
kneginja
!
potlej
naj
pa
zmaga
cesar
!
O
ne
boste
me
!
Nisem
tak
bedak
“
.
Inako
se
mu
je
storilo
,
ko
je
premišljeval
,
kako
huda
reč
je
politika
,
če
človek
ne
ve
natanko
,
odkod
vleče
sapa
.
Prenagli
se
lehko
pri
najboljši
volji
in
zabrede
tako
rekoč
po
nedolžnem
.
On
je
za
kneginjo
z
dušo
in
s
telesom
,
če
je
res
zmagala
.
Toda
saj
ni
;
in
ni
ujet
cesar
,
ne
;
le
bahavi
vojaki
tako
trobijo
.
Rudeč
od
jeze
je
poklical
hčer
Jerico
v
klet
k
sebi
.
„
Punica
“
,
dejal
je
in
vzdignil
roko
,
„
ti
mi
nimaš
piti
na
zdravje
kneginje
in
Vitovca
,
niti
ne
zabavljati
na
cesarja
!
Razumeješ
?
Če
ne
,
bodem
te
jaz
pretepel
kakor
ajdovico
.
Pusti
pri
miru
vojake
in
reci
,
da
ne
smeš
piti
.
Zapomni
si
!
“
A
težko
je
bilo
spolnjevati
tako
zapoved
pri
tako
veselih
gostih
,
in
dan
na
dan
se
je
tresel
skrbni
oče
,
da
ga
spravi
nepremišljeno
dekle
v
nesrečo
.
Z
ječarjem
sta
si
bila
pa
dobra
prijatelja
;
kajti
sta
imela
med
seboj
nekako
tiho
društvo
najvišje
fruktifikacije
premožnejših
ujetnikov
.
Če
se
je
namreč
tem
zdela
hrana
slaba
in
zato
je
skrbel
ječar
namignil
je
ta
,
da
bi
Tomaž
za
dober
denar
dajal
drugačne
;
da
,
dobilo
bi
se
celo
pijače
,
pod
posebnimi
pogoji
.
Tako
se
je
zgodilo
,
da
je
Tomaž
takoj
vedel
,
kaj
se
je
bilo
prigodilo
Gregorju
.
Zdaj
mu
pa
radovednost
ni
dala
več
miru
.
Kdo
bi
mu
mogel
bolje
povedati
resnico
in
pokazati
mu
pot
,
katere
bi
se
bilo
držati
,
kakor
baš
Gregor
?
Takoj
druzega
dne
ga
je
obiskal
.
„
Kako
je
že
?
“
vprašal
je
skrbno
zgovorni
mož
,
„
ali
je
res
cesar
ujet
in
Vitovec
zmagal
?
“
Gregor
se
je
posmejal
in
poučil
ga
o
poslednjih
dogodkih
.
„
No
,
vidite
!
“
dejal
je
oni
.
„
Jaz
sem
tudi
vedno
tako
trdil
,
da
cesar
ne
more
biti
zmagan
.
A
ti
preklicani
širokoustneži
,
ti
vojaki
,
tako
lažejo
,
da
bi
jim
priprost
človek
res
utegnil
verjeti
.
In
kake
neprilike
lehko
potem
zadenejo
človeka
!
Ni
li
res
,
gospod
Gregor
?
Vi
ste
pameten
človek
.
Kaj
se
bom
vlekel
jaz
za
kneginjo
!
Ali
imam
kaj
dobička
od
tega
?
In
zakaj
bi
zabavljal
na
cesarja
,
kaj
?
Ali
mi
je
storil
že
kaj
žalega
?
Ali
nosim
jaz
svojo
kožo
na
prodaj
kakor
ti
bahači
?
In
če
se
kaj
primeri
,
ti
bodo
odnesli
pete
.
Kaj
jim
bo
pa
kdo
vzel
,
ko
nimajo
nič
?
Jaz
pa
ne
morem
ubežati
s
kletjo
.
Ni
li
res
?
“
Gregor
je
takoj
previdel
,
kaj
je
prignalo
Tomaža
,
in
porabil
je
priliko
.
Jel
ga
je
strašiti
,
da
pride
cesarska
vojska
,
ki
bode
vse
razdejala
.
„
In
meni
popila
vse
vino
“
,
dodal
jo
tiho
sam
pri
sebi
stiskani
krčmar
.
A
Gregor
mu
je
povedal
kako
si
lehko
nabere
zaslug
,
da
se
mu
ne
bo
zgodilo
nič
žalega
:
povedat
naj
gre
opatu
ali
patru
Benediktu
,
kje
da
je
on
,
in
da
bi
rad
govoril
z
njim
.
„
Pri
moji
veri
!
“
dejal
je
Tomaž
.
„
to
bodem
tudi
storil
.
K
patru
Benediktu
pojdem
.
Opat
je
bolan
,
in
s
patrom
Benediktom
tudi
laže
govori
navaden
človek
.
A
,
gospod
Gregor
,
jaz
bodem
storil
še
več
.
Jaz
vam
pošljem
vsak
dan
mesa
in
kupico
vina
,
da
boste
vedeli
.
In
plačati
ni
treba
takoj
;
kader
boste
laže
.
Jaz
vas
počakam
tudi
cel
mesec
,
ker
ste
pošten
človek
.
In
,
kaj
ne
?
če
pridejo
cesarski
,
vi
boste
tako
govorili
da
se
meni
nima
zgoditi
nič
hudega
.
Vedite
,
gospod
Gregor
,
v
srci
sem
jaz
popolnoma
za
cesarja
;
a
kaj
hočete
?
Saj
veste
,
kaka
druščina
zahaja
k
meni
.
A
naj
pride
res
cesarska
vlada
,
videli
boste
,
kako
bodem
jaz
rjul
:
živio
cesar
!
in
ne
zmenim
se
za
par
poličev
,
če
jih
dam
tudi
zastonj
,
ne
,
gospod
Gregor
“
.
Ločila
sta
se
zadovoljna
oba
,
in
mêl
si
je
roke
Tomaž
,
češ
,
da
je
vse
to
že
vedel
on
sam
,
ponosen
na
svojo
politično
modrost
.
Gregorja
pa
je
obiskal
kmalu
pater
Benedikt
,
prestrašen
,
po
kaj
je
prišel
v
sovražni
kraj
.
Gregor
mu
je
razložil
natanko
povod
svojega
prihoda
,
in
kako
je
ravnal
z
njim
poveljnik
.
„
To
so
žalostni
nasledki
naše
nepremišljenosti
“
,
tarnal
je
pater
in
zagotavljal
Gregorja
,
da
bode
še
danes
rešen
.
Pravil
mu
je
,
da
je
prelat
nevarno
zbolel
,
kako
pusto
je
postalo
življenje
,
odkar
gospodujejo
vojaki
v
Gornjem
Gradu
,
in
kako
se
boje
,
da
se
še
shujša
.
Gregor
pa
mu
je
prigovarjal
,
naj
skuša
pregovoriti
opata
,
da
pošlje
zastopnika
k
cesarju
.
„
Prelata
bi
že
pregovoril
“
,
menil
je
oni
,
„
a
on
se
noče
več
pečati
s
posvetnimi
rečmi
,
in
vodstvo
je
v
rokah
gospoda
priorja
“
.
Gregor
pa
je
sukal
pogovor
na
domače
stvari
in
vprašal
,
kako
se
godi
sestri
.
„
ln
kaj
pa
Tajda
?
“
dejal
je
na
videz
malomaren
.
„
Oh
,
ta
je
vedno
dobre
volje
“
,
dejal
je
oni
;
a
te
reči
ga
niso
zanimale
,
ko
je
imel
toliko
drugih
skrbi
;
popraševal
je
le
po
Vitovci
,
po
vojski
,
po
cesarji
,
in
zaman
je
čakal
Gregor
,
da
pride
Tajda
na
vrsto
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
oni
nalašč
noče
govoriti
o
njej
,
in
na
jeziku
mu
je
ostala
vroča
želja
,
da
bi
jo
videl
.
Postal
je
malobeseden
,
in
ločila
sta
se
.
Prior
pa
je
bil
jako
nejevoljen
zaslišavši
svojevoljno
postopanje
vojaškega
poveljnika
.
Poklical
ga
je
predse
,
in
preplašeni
so
se
popraševali
menihi
,
nad
kom
tako
kriči
,
in
skriti
čakali
,
kdo
bode
prišel
iz
njegove
soba
.
Priplazil
se
je
gospod
poveljnik
in
tiho
proklinjal
in
ne
ozirajoč
se
ne
na
desno
,
ne
na
levo
koračil
v
svoje
stanovanje
.
„
O
da
bi
vedel
za
ovadnika
!
“
stokal
je
in
stiskal
pesti
.
Po
Gregorja
pa
je
prišel
sam
prior
,
prosil
ga
odpuščanja
,
pogostil
ga
in
spremil
ga
do
zaseke
proti
kranjski
strani
.
A
ko
ga
vpraša
Gregor
,
kaj
naj
odgovori
cesarju
,
menil
je
,
da
se
bode
o
tem
le
posvetoval
.
Odjezdil
je
Gregor
,
vesel
,
da
se
je
rezil
,
in
nezadovoljen
,
da
se
je
izšlo
vse
drugače
,
nego
je
bil
pričakoval
.
„
Strijc
in
nečakinja
,
oba
sta
še
huda
name
“
,
dejal
si
je
,
„
in
Tajda
se
meni
zame
kakor
za
lanski
sneg
“
.
In
kdaj
pride
zdaj
še
v
te
kraje
!
In
če
pride
še
katerikrat
,
Bog
ve
,
kje
bode
ona
!
Oh
,
zakaj
vendar
ni
razodel
strijcu
želje
,
da
bi
jo
rad
videl
še
jedenkrat
!
Gotovo
bi
mu
jo
bil
uslišal
.
—
Seveda
,
ljubi
Gregor
;
a
preje
bi
si
bil
to
reč
dobro
premislil
,
kajti
kesanje
ti
zdaj
ne
pomaga
nič
.
Sploh
ima
pisatelj
z
zaljubljenimi
ljudmi
velik
križ
.
Samo
zavirali
bi
kolo
časa
in
tok
povesti
.
Zakaj
ni
vprašal
Gregor
,
kje
da
so
njegovi
tovariši
,
hrabri
Jernej
,
prostodušni
Janez
in
ženin
Miha
?
Pozabil
,
seveda
.
Oj
,
ni
ga
egoista
nad
zaljubljenca
!
In
tako
nič
ne
vemo
,
kaj
počno
slavni
Dobljanje
v
Gornjem
Gradu
,
in
prišla
bode
vprašat
nevesta
Lenka
in
tudi
ničesar
ne
bode
zvedela
.
A
kako
zvesto
je
poslušala
Tajda
,
ko
jej
je
strijc
pripovedoval
čudno
zgodbo
Gregorjovo
!
Ponosna
je
bila
nanj
in
skoro
odpuščala
mu
,
da
se
je
oslavil
na
stroške
celjskih
mogotcev
.
Vedno
je
še
izpraševala
,
kako
je
bilo
to
,
kako
ono
,
in
kaj
je
še
govoril
,
in
nepotrpežljivo
čakala
,
da
bode
strijc
še
kaj
povedal
.
A
zaman
.
Kaj
!
nje
ni
nič
omenil
?
,
nič
pozdravil
?
Neizrečeno
je
užalilo
to
njen
dekliški
ponos
.
Da
bi
ona
marala
zanj
,
ko
on
ne
vpraša
po
njej
,
Bog
ne
daj
!
Obrnila
je
govor
na
drugo
stran
.
„
A
Vitovec
je
vendar
zmagal
cesarja
“
,
dejala
je
zmagovito
.
Strijc
je
menil
,
da
vojske
še
ni
konec
;
a
one
to
ni
strašilo
,
kajti
je
bila
prepričana
,
da
bode
zmagala
kneginja
,
ki
zapoveduje
takim
junakom
.
Njej
se
je
nad
vse
dopadlo
burno
življenje
,
ki
so
je
bilo
pričelo
v
Gornjem
Gradu
.
Utrdbe
so
se
popravljale
,
živež
dovažal
,
vojaki
se
vežbali
po
dvoriščih
in
pred
samostanom
.
Vse
je
govorilo
o
junaštvih
Ostrovrharjevih
in
zvitih
naklepih
Vitovčevih
,
in
nepotrpežljivo
čakalo
vsako
sredo
sla
,
ki
je
prihajal
iz
Celja
s
polno
torbo
dobrih
novic
.
Kako
rada
bi
bila
Tajda
v
Celji
,
kjer
se
vsak
dan
toliko
zgodi
!
Starost
pa
ne
ve
ceniti
prijetne
razburjenosti
,
ki
jo
provzročuje
nagel
tek
dogodkov
;
želi
si
miru
,
in
da
bi
jednolično
lezli
dnevi
,
kolikor
jej
je
še
prisojenih
.
Benediktu
niso
polnile
srca
vesele
nadeje
:
bal
se
je
bodočnosti
,
ne
toliko
zaradi
sebe
,
kolikor
baš
zaradi
nečakinje
.
Cesar
pa
se
je
jezil
v
Ljubljani
na
menihe
gornjegrajske
in
čakal
,
da
se
mu
pokore
.
Važen
posel
ga
je
zadržaval
ondi
:
ustanavljal
je
škofijo
ljubljansko
in
pridno
dopisoval
v
Rim
kardinalu
Eneju
Silviju
in
papežu
,
in
v
Dunajsko
Novo
Mesto
opatu
cistercijenskemu
,
ki
naj
bi
odstopil
bodoči
škofiji
faro
sv.
Petra
v
Ljubljani
in
v
zameno
dobil
faro
mengiško
.
Prešel
je
teden
,
iz
Gornjega
Grada
še
ni
bilo
ne
poslanca
,
ne
poročila
;
čakal
je
cesar
še
jeden
teden
,
potem
pa
mu
je
pošla
potrpežljivost
.
Zbral
je
krog
sebe
veljake
kranjske
dežele
in
razložil
jim
,
da
je
ustanovitev
škofovske
stolice
zagotovljena
.
„
In
če
kaj
velja
moja
beseda
pri
svetem
očetu
“
,
dejal
je
,
„
prvi
škof
ljubljanski
bode
moj
zvesti
Žiga
Lambergar
.
Da
se
bode
mogla
pa
vzdržati
stolica
,
odkažemo
jej
dve
grajščini
iz
celjske
dedine
,
Goričane
in
Gornji
Grad
“
.
Opomnil
je
nekdo
,
da
sta
oba
grada
še
v
celjskih
rokah
,
a
cesar
se
je
nasmehnil
meneč
,
da
se
treba
ravnati
po
Norimberžanih
,
ki
ne
obesijo
nikogar
,
ako
ga
še
nimajo
;
„
A
Goričane
“
,
dejal
je
,
vzamemo
gredoč
,
ko
pojdemo
nad
Radovljico
.
Gornji
Grad
bode
pa
osvojil
v
mojem
imenu
gospod
Krištof
Lambergar
,
in
varuh
bodi
ondi
moj
rešitelj
Gregor
.
Menihi
naj
si
pa
po
druzih
samostanih
iščeta
zavetja
“
.
Prve
dni
meseca
junija
ostavil
je
cesar
z
velikim
delom
kranjske
vojske
Ljubljano
in
napotil
se
proti
Kranju
.
Grad
Goričane
,
čegar
zaraščene
razvaline
se
še
dandanes
vidijo
nad
novim
škofovim
gradom
,
vzeli
so
vojaki
z
naskokom
.
Nekaj
dni
se
je
mudil
cesar
v
Kranji
in
potrdil
meščanom
stare
pravice
,
katere
so
pa
dvesto
let
pozneje
tako
uspešno
skrivali
pred
zvedavim
Valvazorjem
,
da
še
dandanes
ne
vemo
kaj
prida
o
njih
.
Sredi
meseca
junija
stala
je
cesarska
vojska
pred
Radovljico
,
katero
je
branila
precej
močna
celjska
posadka
.
A
ni
se
mogla
ustavljati
dolgo
.
Mesto
je
padlo
;
cesarski
so
je
utrdili
z
nova
,
preskrbeli
z
živežem
in
vojaki
pod
poveljstvom
Gašparja
Lambergarja
in
spremili
cesarja
do
koroške
meje
,
kjer
ga
je
pričakovala
vojna
koroških
stanov
,
da
mu
pomaga
prisvojiti
si
celjsko
last
po
Koroškem
.
Pa
kakor
govoril
,
tako
je
res
storil
:
Prišel
je
na
pir
.
S.
Jenko
.
Bil
je
lep
poletni
večer
,
ko
je
jezdil
Gregor
na
strani
Krištofa
Lambergarja
v
družbi
mnogih
druzih
vitezov
proti
domu
.
Sreča
mu
je
sijala
z
obraza
.
In
kaj
bi
ne
,
ko
mu
je
šlo
vse
tako
pogodu
!
Ko
se
je
poslavljal
od
Žige
Lambergarja
,
poprosil
ga
je
bil
,
naj
dovoli
patru
Benediktu
,
da
ostane
do
smrti
v
Gornjem
Gradu
,
in
preprosil
ga
je
bil
.
Kako
prijetno
družbo
bode
imel
Gregor
in
kako
veselo
živel
kot
poveljnik
!
Krištof
ga
je
popraševal
,
kako
bi
se
dalo
najbolje
napasti
samostan
,
a
Gregor
je
komaj
odgovarjal
,
vtopljen
v
sladke
misli
.
Tovariši
pa
so
bili
glasni
in
dobre
volje
,
da
se
je
vojna
tako
hitro
končala
,
in
da
gre
cesarju
vse
tako
lepo
od
rok
.
V
Radovljici
so
hoteli
prenočiti
pri
Lambergarjevem
sorodniku
.
„
Kako
smo
se
pa
zasukali
?
“
dejal
je
mlad
jezdec
in
postal
s
konjem
.
„
Do
zdaj
je
bil
tukaj
zahod
,
zdaj
se
pa
žari
nebo
na
tej
strani
“
.
Tovariši
so
obstali
in
gledali
in
gledali
in
menili
,
da
to
ni
večerna
zarja
,
ampak
ogenj
,
in
ugibali
,
kje
da
bi
gorelo
.
Pognali
so
konje
.
Žar
je
rasel
na
vse
strani
,
in
ko
so
jezdili
skoz
prvo
vas
,
slišali
so
kričanje
ljudi
,
da
gori
Radovljica
.
Zunaj
vasi
pa
jim
pribeži
naproti
v
največjem
neredu
tolpa
konjikov
.
Ne
vedoč
,
kaj
to
pomeni
,
izdero
vitezi
meče
in
jih
ustavijo
.
Takoj
spozna
med
njimi
Krištof
sorodnika
svojega
,
Gašparja
,
brez
šlema
,
vsega
okrvavljenega
.
„
Rešite
se
!
“
klical
jim
je
ta
.
„
Vitovec
dere
za
nami
“
.
In
pokazala
se
je
v
bližini
tropa
oklopnikov
z
naperjenimi
kopji
.
Marsikateri
junak
je
pobledel
zaslišavši
to
novico
;
konje
pa
so
obrnili
vsi
in
naglo
odjezdili
proti
Jesenicam
.
In
res
,
komaj
je
bil
odšel
cesar
iz
dežele
proti
Beljaku
,
pridrl
je
bil
vanjo
skoz
Črni
graben
Vitovec
,
dobivši
vojakov
z
Ogerskega
,
in
Hrvaškega
.
Menil
je
,
da
dobode
cesarja
še
pred
Radovljico
;
a
mesto
je
bilo
že
v
cesarskih
rokah
.
Razkačen
je
ukazal
takoj
naskok
,
in
ni
mu
odpovedala
sreča
.
Mesto
je
bilo
zopet
njegovo
,
cesarska
posadka
deloma
ujeta
,
deloma
pobita
ali
razkropljena
.
Ko
je
zopet
utrdil
mesto
,
drl
je
za
cesarjem
na
Koroško
branit
celjske
gradove
.
Tako
se
je
vnel
ljut
boj
za
bogato
dedino
,
in
tri
dežele
,
Štajerska
,
Koroška
in
Kranjska
,
čutile
so
vse
nadloge
brezobzirnega
bojevanja
.
V
cesarskem
imenu
so
napadali
Štajerci
,
Korošci
in
Kranjci
celjsko
last
,
Vitovec
jo
je
branil
v
imenu
kneginje
,
prav
za
prav
pa
zase
.
V
vednih
bojih
so
previhrale
njegove
čete
vso
Kranjsko
,
predirjale
vso
Koroško
in
podile
nasprotnike
iz
celjskih
pokrajin
.
Predno
je
padel
prvi
sneg
,
bilo
je
v
Vitovčevih
rokah
skoro
vse
ozemlje
celjskih
grofov
.
Zmago
za
zmago
so
slavili
Celjanje
;
kneginja
Katarina
pa
se
ni
mogla
veseliti
prav
iz
srca
.
Hvaležna
je
bila
svojemu
poveljniku
,
občudovala
ga
,
je
,
a
rada
ga
ni
imela
.
Z
nekako
tesnobo
in
strahom
je
pričakovala
trenotja
,
ko
se
vrne
na
čelu
svoje
vojske
kot
gospodar
.
Često
se
je
posvetovala
z
zvestima
svetovalcema
,
doktorjem
Lenartom
in
baronom
Vajdo
.
Ta
je
menil
,
da
se
ima
Vitovcu
odvzeti
poveljništvo
,
oni
pa
je
dokazoval
,
da
ima
kneginja
pravico
,
da
spravi
s
poti
sitnega
moža
,
kakor
si
bodi
.
Streslo
je
kneginjo
tako
govorjenje
,
in
jezil
se
je
Lenart
,
da
jej
ne
ugaja
brezobzirna
njegova
zvestoba
.
A
ona
ni
hotela
nič
slišati
o
skrajnih
sredstvih
in
pregovarjala
se
,
da
se
z
lepa
iznebode
Vitovca
;
treba
le
podkupiti
del
njegove
vojske
in
potem
se
bode
stopilo
na
noge
.
Izbrala
je
za
ta
nevarni
posel
komornika
Vajdo
in
poslala
ga
z
mnogim
denarjem
na
Koroško
.
A
baron
Vajda
se
je
kmalu
vrnil
;
spodil
ga
je
bil
Vitovec
,
čes
,
da
ne
potrebuje
nadzornika
.
Kako
se
je
Vitovec
s
tem
zopet
kneginji
prikupil
,
mislimo
si
lehko
.
Šepetal
jej
je
v
prvi
jezi
zli
duh
hude
misli
,
da
ima
prav
doktor
Lenart
,
da
ni
treba
izbirati
sredstev
;
in
rajši
je
že
poslušala
tajnika
in
zlorada
se
spominjala
besed
Vitovca
samega
,
da
v
državnih
zadevah
ne
velja
zasobna
pravica
,
in
da
proti
upornikom
nobeno
postopanje
ni
krivično
.
„
Milostiva
kneginja
“
,
dejal
je
tajnik
,
„
dajte
meni
pooblastilo
,
in
jaz
Vas
rešim
kmalu
vseh
skrbi
.
Vam
ni
treba
nič
videti
,
nič
slišati
“
.
Baron
Vajda
pa
ni
odobraval
teh
nasvetov
in
menil
le
,
da
treba
misliti
na
brambo
in
ne
pustiti
Vitovčeve
vojske
,
kader
se
vrne
,
v
mesto
.
Nabiral
je
on
posebej
vojakov
za
kneginjo
,
skrbel
,
da
so
se
meščanje
pridno
urili
v
orožji
in
sprijateljevali
z
njegovimi
vojniki
.
Češče
je
vabila
mestne
veljake
kneginja
na
obed
in
pridobivala
si
s
prijaznostjo
njih
srca
.
Lenart
je
raznašal
resnične
in
neresnične
besede
,
s
katerimi
je
bil
Vitovec
žalil
meščanstvo
,
podtikal
mu
,
da
skuša
izpodriniti
kneginjo
in
zadovoljno
opazoval
,
kako
raste
sovraštvo
proti
oblastnemu
poveljniku
.
Kneginja
pa
ni
še
popustila
prvega
svojega
načrta
,
da
odtuji
Vitovcu
vojsko
,
misleč
,
da
prvič
le
pravega
moža
ni
bila
izbrala
,
ki
bi
bil
poveljniku
kos
.
Prišel
jej
je
na
misel
,
drug
ki
je
bil
pri
vojakih
baš
tako
v
čislih
kakor
Vitovec
a
priljubljen
še
mnogo
bolj
,
namreč
sam
Ostrovrhar
;
ta
naj
bi
z
njeno
pomočjo
izpodnesel
onega
.
Dnevi
so
postajali
mrzli
,
in
sem
ter
tja
je
že
pobelil
sneg
poljane
.
Vitovec
je
zavaroval
koroške
trdnjave
s
krepkimi
posadkami
,
ki
bi
opazovale
in
ustavljale
cesarja
mudečega
se
v
Velikovci
,
in
odrinil
s
precejšnjo
vojsko
proti
Celju
.
Izprevidevši
,
da
je
radodarnost
najpopularnejša
čednost
vladarska
,
obdaril
je
bogato
vse
svoje
vojake
.
Ti
so
ga
že
pozdravljali
kot
grofa
celjskega
in
prepevali
vso
pot
pesmi
svatovske
.
In
spomnil
se
je
Vitovec
,
da
je
baš
preteklo
leto
,
odkar
je
kneginja
Katarina
vdova
,
in
da
je
zadoščeno
že
vsem
zahtevam
ženske
zvestobe
in
dostojnosti
.
In
vendar
ni
zagledal
z
lahkim
srcem
mesta
celjskega
.
Sprejem
je
bil
slovesen
,
a
nekako
hladen
.
Povabila
je
kneginja
na
obed
poveljnike
,
a
ukazala
tudi
,
naj
se
vojaštvo
utabori
zunaj
mesta
,
češ
,
da
stanovanj
še
ni
pripravljenih
.
Vitovec
je
malo
osolpnil
in
sklenil
ostro
paziti
na
vse
,
kar
se
godi
na
dvoru
.
Ljubeznivost
gostoljubne
kneginje
so
si
razlagali
poveljniki
po
svoje
.
A
ona
je
kazala
veselo
lice
,
ko
so
jej
dušo
polnile
skrbi
.
Izvršitev
načrta
svojega
ni
smela
delj
odlašati
in
še
ta
dan
je
morala
govoriti
z
Ostrovrharjem
.
Po
obedu
so
moški
še
obsedeli
,
kakor
je
bila
takrat
nelepa
navada
,
in
Ostrovrhar
je
bil
že
precej
dobre
volje
,
ko
ga
pokliče
skrivaj
kneginja
k
sebi
.
Bila
je
neizrečeno
razburjena
,
kajti
morala
se
je
kmalu
odločiti
usoda
njena
.
Premišljevala
je
,
kaj
bode
,
če
jej
odreče
Ostrovrhar
in
razodene
nakano
Vitovcu
.
Vstopil
je
povabljenec
,
ona
pa
je
bila
tako
zmetena
,
da
dolgo
ni
našla
besede
,
ki
bi
napeljala
govor
v
pravi
tir
.
„
Milostiva
kneginja
“
,
dejal
je
Ostrovrhar
,
nič
prav
zadovoljen
,
da
je
moral
ostaviti
prijetno
družbo
,
„
poklicali
ste
me
“
.
„
Da
,
res
“
,
menila
je
ona
in
ponudila
mu
stol
.
Pričela
ga
je
hvaliti
,
koliko
uslug
jej
je
že
storil
,
kako
se
je
skazoval
v
vseh
bojih
in
zatemnil
slavo
marsikaterega
veljavnejšega
moža
.
„
Ne
laskam
se
Vam
“
,
dejala
je
;
„
saj
ves
svet
ve
,
da
ste
v
zadnji
bitvi
pri
Celji
Vi
rešili
našo
čast
in
naše
mesto
,
ko
je
bil
Vitovec
oboje
spravil
v
največjo
nevarnost
“
.
Ostrovrhar
je
mahnil
z
roko
,
češ
,
ne
omenjajmo
teh
malenkosti
,
a
hvala
je
déla
tudi
njemu
dobro
.
„
Milostiva
“
,
dejal
je
,
„
kader
se
reče
;
Udrimo
in
hurá
!
takrat
ni
boljšega
od
mene
.
A
Vitovec
je
boljša
glava
.
On
si
ve
pomagati
,
ko
misli
nas
kdo
,
da
je
že
vse
zgubljeno
.
Mi
planemo
na
sovraga
,
kader
ga
vidimo
pred
seboj
;
a
on
ga
zna
zasačiti
in
ogniti
se
mu
,
če
treba
;
kajti
je
vedno
poln
načrtov
in
naklepov
“
.
„
Jako
lepo
“
,
dejala
je
ona
,
„
da
na
svoje
stroške
povzdigujete
prijatelja
;
a
jaz
vendar
vem
,
da
bi
bili
Vi
baš
tako
dober
poveljnik
kakor
on
,
in
z
lahko
vestjo
bi
Vam
izročila
svojo
vojsko
.
In
izročila
Vam
jo
bodem
tudi
;
kajti
,
da
naravnost
govorim
,
baš
zaradi
tega
sem
Vas
poklicala
“
.
„
In
Vitovec
