,da
sem
istino
govoril
“
,
reče
Zemižizen
.
Prišla
sta
bila
do
vrha
,
kjer
so
bili
štirje
stražarji
in
so
imeli
konje
.
„
Vidiš
,
hrabri
Onobol
je
jednega
Franka
ujel
in
ga
nam
podi
za
seboj
,
za
hrbtom
,
“
šali
se
jeden
,
tako
da
sta
bližajoča
se
slišala
,
a
drugi
se
zasmejejo
.
„
Jezik
za
zobmi
,
“
ukaže
Onobol
in
dostavi
:
„
Naš
junak
je
to
in
važno
vest
nosi
našim
vojvodam
.
Dajte
mojega
in
Mrkúnovega
konja
,
mudi
se
nama
,
ne
li
?
“
„
Mudi
,
“
potrdi
Zemižizen
in
óni
,
ki
je
prej
zabavljal
,
hiti
mu
konja
dovêsti
in
občudujê
gleda
s
srebrom
okovani
ročnik
njegovega
meča
in
zlate
všive
v
pasu
,
ki
mu
je
obsezal
belo
volneno
zgorenjo
obleko
.
„
Ta
zna
dobro
v
sêdlu
sedeti
,
on
je
gotovo
iz
vojvodske
družine
,
“
reče
jeden
stražnikov
,
ko
sta
bila
Zemžizen
in
Onobol
na
brzih
okroglo
kovanih
konjičih
od
jahala
navzdol
proti
moravski
poljani
,
kjer
je
ležalo
slavno
gradišče
Velegrad
.
Na
Velegradu
je
bila
največja
trdnjava
tedanjega
stoletja
.
Trdnjava
,
toseve
,
ne
v
rimljanskem
zmislu
,
niti
ne
v
obliki
nemških
gradov
,
temveč
po
staroslovenski
šegi
,
silno
prostorno
gradišče
,
kamor
so
Sloveni
zdaleč
in
od
blizu
ob
času
vojne
pribegali
z
vsem
blagom
in
imenjem
ter
ubranivši
se
v
deželo
padlega
vraga
večinoma
zopet
popustili
ograje
in
vrnili
se
na
delo
v
domóve
,
če
jih
ni
bil
sovrag
razdejal
.
Knez
Rastislav
je
bil
Velegrad
postavil
in
večkrat
mu
je
to
gradišče
rabilo
za
nujno
zavetje
;
večkrat
so
nemške
vojske
v
zemljo
udrle
in
predrle
do
Velegrada
,
a
tù
pred
Rastislavljim
gradiščem
omagale
in
se
upehane
morale
umekniti
,
pojêne
od
ohrabrenih
Slovenov
.
Gradišče
je
zavzemalo
neizmeren
prostor
,
kateri
je
bil
po
vzgledu
obrskih
ograj
okoli
in
okoli
z
nasipi
,
kóljem
in
rovi
,
na
jedni
stráni
pa
tudi
s
tekočo
vodo
tako
zavarovan
,
da
sovražnik
ni
mogel
vniti
.
V
notranjosti
tega
ograjenega
prostora
so
stali
na
holmu
v
sredi
domi
in
dvori
knežji
,
od
kámena
in
lesa
,
okoli
pa
hiše
knežje
družine
in
stalnih
naseljencev
v
gradišči
.
Vse
drugo
prostorišče
v
ograji
je
bilo
v
mirnih
časih
prosto
,
pašnik
in
pólje
;
kadar
pa
so
žarni
kresi
po
gorah
svitali
in
po
slovenski
zemlji
oznanjali
strahovest
,
da
Nemec
nosi
meč
in
ogenj
v
deželo
,
napolnila
se
je
planjava
v
gradišči
s
pribeglimi
in
vojniki
.
Ko
sta
Onobol
in
Zemižizen
prešla
skozi
zadnjo
stražo
na
glavni
vrzéli
,
kjer
je
moral
Onobol
še
gaslo
govoriti
,
da
je
stražnik
vedel
,
da
li
sta
prišleca
„
naša
človeka
“
,
jahala
sta
potem
v
notranjem
gradišči
brez
zadržka
dalje
proti
sredini
.
Na
levo
in
desno
v
gradišči
se
je
njima
pred
očmi
odpiralo
jako
raznolično
in
živahno
gibanje
.
Cele
vrste
vozov
,
natovorjenih
z
raznim
živežem
za
ljudi
in
žival
,
z
orodjem
,
polnimi
mehovi
,
s
kožami
,
z
otroki
in
ženami
.
Med
vozovi
so
bile
male
ograje
,
v
katerih
je
živina
neznano
mukala
in
se
pójala
;
konji
,
privezani
na
kole
in
plotove
,
razbijali
so
in
razgetali
,
dokler
jih
ni
gospodar
prišel
z
glasnim
klicem
in
z
bičem
mirit
.
Tam
je
jedna
množina
ljudij
,
ženskih
,
dece
in
moških
čepela
okoli
velicega
ognja
,
pri
katerem
se
je
cel
junec
na
dolgem
ražnji
pekel
,
in
željno
pričakovala
obeda
rumeno-opečene
pečenke
.
Ondu
je
zopet
mož
prekrival
voz
s
široko
odejo
,
spleteno
od
bičja
in
lubja
ter
jo
na
obeh
krajéh
tako
podpiral
,
da
je
bilo
za
nekoliko
njegove
družine
prostora
pod
vozom
in
pod
njo
ubozega
zaščita
pred
solncem
in
dežjem
.
Drugi
je
kole
zabijal
v
ilovnata
tla
,
ob
katerih
je
nameraval
oplesti
kože
in
platno
ter
stvoriti
šator
za
sebe
in
svojce
.
Tretji
,
je
len
ležal
poleg
svojega
orožja
na
tleh
in
poleg
svoje
žene
,
ki
je
plakajočo
deco
tešila
pa
žito
mlela
na
žrnovu
,
staroslovenskem
róčnem
mlinu
,
s
kámenom
vrteč
ob
kamen
.
Preko
vsega
tega
pisanega
prizora
pak
je
bil
opaziti
duh
nereda
,
nenavadnosti
,
nuje
in
sile
,
bede
in
vojne
.
Po
širocem
poti
med
to
množino
jahajoč
je
Zemižizen
na
levo
in
desno
daleč
okoli
pazil
in
gledal
,
kakor
bi
hotel
šteti
.
In
vedno
veselejše
mu
je
bilo
lice
.
„
Dosti
mečev
,
dosti
junakov
,
“
reče
potem
Onobolu
.
„
Počakaj
,
da
prijahava
do
naših
ljudij
;
mi
smo
sami
možje
,
bojevnici
;
žene
in
deco
smo
ostavili
a
na
pomoč
prišli
samó
za
boj
pripravni
.
“
„
Dobro
,
da
ste
prišli
,
ker
preveč
brez
skrbi
in
brez
reda
narod
tù
leži
,
ne
vedoč
menda
,
kakó
blizu
je
že
sovražnik
.
“
„
Blizu
?
“
vpraša
Onobol
meneč
,
da
zve
zdaj
v
poslednji
hip
kaj
več
.
Ali
Zemižizen
ni
odgovarjal
in
Onobol
je
znal
,
da
je
pobratimu
Svetopolkovemu
dolžen
toliko
poštovanja
,
da
ga
ne
sme
nadlegovati
s
sitnimi
vprašanji
.
„
Tù
so
našinci
,
“
reče
čez
nekoliko
časa
,
ko
prijahata
do
gostih
šatorov
,
pletenih
ali
razprtih
nabitih
kož
bolj
trajno
in
dobro
stvorjenih
,
nego
so
bila
druga
v
gradišči
dozdaj
videna
.
„
Naravnost
me
vêdi
k
Slavomiru
,
glavnemu
vašemu
velitelju
,
“
ukazuje
Zemižizen
.
„
Ne
znam
mu
stana
,
niti
ne
smem
,
ko
bi
znal
.
Našemu
velitelju
te
moram
dovesti
.
“
„
Kdo
je
ta
?
“
„
Rastič
iz
Nitre
,
znati
ga
moraš
.
“
Zemižiznu
se
čelo
zmrači
,
kajti
ni
mu
bil
prijatelj
,
čegar
ime
je
slišal
.
„
Ni
li
že
tu
?
“
vpraša
videč
gostobradega
močnega
moža
pred
seboj
.
„
Je
!
“
Od
vseh
krajev
so
se
zdaj
vojni
možje
ozirali
,
mnogi
so
bili
Zemižizna
spoznali
in
se
čudili
videči
ga
,
ker
glas
se
je
bil
občno
razširil
,
da
je
s
Svetopolkom
pri
Nemcih
,
zoper
katere
se
je
bilo
zdaj
treba
zbirati
.
To
je
bilo
menda
tudi
krivo
,
da
ga
ni
nihče
z
glasnim
vzklikom
pozdravil
,
temveč
da
je
na
okoli
in
okoli
le
vse
umolknilo
in
so
bile
vse
oči
vánj
uprte
,
ko
je
Rastiču
na
pol
tiho
govoril
:
„
Blagor
ti
,
Rastič
,
in
pozdravljenje
od
pobratima
Svetopolka
!
Od
njega
prihajam
in
važne
vesti
nosim
za
tebe
in
vse
našince
in
rod
naš
in
dom
.
Brzo
odvezi
konja
,
zajahaj
in
vedi
me
k
Slavomiru
in
drugim
veliteljem
,
da
razložim
,
česar
ne
veste
še
,
a
kar
odločuje
v
našem
životu
.
“
„
Razjahaj
,
blizu
je
,
i
peš
se
pride
,
“
reče
Rastič
.
„
Jaz
pojézdim
,
“
odgovori
Zemižizen
odločno
in
okó
v
veliki
glavi
se
mu
zaiskri
.
Rastič
migne
Onobolu
naj
mu
konja
posodi
in
ga
zajaha
.
Nista
daleč
jahala
,
ko
se
je
zagledal
holm
in
grad
na
njem
.
„
To
so
knežji
dvori
?
“
vpraša
Zemižizen
Rastiča
,
ki
je
do
zdaj
molčal
.
„
To
so
,
“
odgovori
Rastič
in
sumnjivo
pogleda
Zemižizna
.
„
Tù
stanuje
Slavomir
,
kateremu
smo
mi
zvestobo
in
pokornost
zarotili
,
dokler
boja
ne
končamo
.
“
Pred
njima
se
v
zrak
dviga
veliko
in
široko
poslopje
,
zidano
od
belega
rezanega
kamena
,
s
stolpi
in
mogočnimi
vrati
.
To
je
bil
dom
nesrečnega
Rastislava
,
trden
dvor
,
ki
bi
se
bil
dal
tudi
še
potlej
braniti
,
ko
bi
bila
velika
ograja
Velegradska
na
kakšnem
kraji
od
sovražnikov
predrta
.
Poveljnik
slovenske
vojske
Slavomir
,
visok
a
suh
mož
,
prijaznega
,
nevojevitega
lica
,
imel
je
bas
nekoliko
svojih
zaupnih
mož
okoli
sebe
,
s
katerimi
se
je
posvetoval
o
tem
,
kar
so
mu
poročale
različne
vesti
od
sovražnika
.
Znali
so
,
da
je
sovražnik
že
tako
blizu
,
da
jih
utegne
napasti
vsak
dan
.
Ali
hoteli
so
ga
za
zdaj
čakati
za
ograjo
in
nasipi
vsaj
tako
dolgo
,
da
ga
od
blizu
vidé
mogó
preceniti
,
kakó
močan
je
po
številu
vojakov
s
seboj
dovedenih
.
Silno
se
zavzemó
vsi
čuvši
novost
,
da
je
Svetopolkov
pobratim
Zemižizen
v
tabor
prišel
ter
da
hoče
govoriti
ob
imenitnih
rečeh
z
glavnim
veliteljem
.
Ko
je
Zemižizen
v
izbo
stopivši
Slavomiru
in
vsem
navzočnim
pozdrav
izgovoril
,
reče
Slavomir
k
njemu
stopivši
:
„
Zdravje
in
blagor
tudi
tebi
,
Zemižizen
,
ako
si
prišel
kakor
Sloven
med
Slovene
,
brat
med
brate
in
nam
hočeš
s
svetom
in
mečem
pomagati
,
da
rešimo
domovino
.
Govôri
pa
nam
,
od
kod
prihajaš
in
kaj
si
videl
tam
,
koder
si
hodil
,
ker
jako
radi
bi
slišali
,
kaj
novega
si
nam
prinesel
,
veselo
ali
tugepolno
,
reci
svoje
slóvo
!
“
„
Hočem
,
ali
ne
vprašaj
me
stoprav
,
prihajam
li
k
vam
kakor
Sloven
med
Slovene
,
brat
med
brate
,
Zemižizen
mi
je
ime
in
pošteno
je
,
“
reče
došlec
in
ponosno
ogleda
Slavomirovo
družino
.
„
Nismo
ti
žalega
govorili
,
ali
ti
prihajaš
od
mojega
mlajšega
brata
Svetopolka
,
ki
je
k
Nemcem
šel
in
zlò
je
,
kar
naši
ljudjé
govoré
o
njem
,
zlò
,
da
bi
me
ne
bilo
sram
,
da
naju
ni
nosila
jedna
majka
,
ko
bi
vse
resnica
bila
.
Nisem
mu
vražen
,
da
je
protivnik
moj
bil
vselej
dasi
sem
že
mlademu
prepustil
otčeve
dvore
in
k
blazemu
strijcu
sem
šel
,
ali
nikdar
mu
naj
ne
bode
oproščeno
m
od
mene
ni
od
nobenega
pravega
Slovena
,
če
res
zdaj
z
nemško
vojsko
hodi
na
svoje
brate
in
zoper
svojo
rodino
,
tako
da
hvalim
Bogá
,
da
mi
ni
brat
jednomat
.
“
Pri
teh
besedah
se
Slavomir
zarudi
od
jeze
,
a
obrne
se
takoj
k
Naumu
,
ki
je
na
levici
poleg
njega
stal
in
reče
:
„
Pač
mi
prihaja
na
misel
,
da
sv.
véra
uči
odpuščati
tudi
sovražnikom
,
ali
slab
sem
za
to
in
ne
morem
mu
odpustiti
,
bratu
Svetopolku
,
Bog
me
pomiluj
!
“
Pa
tudi
Naum
,
Metodov
učenec
,
gledal
je
tako
srdito
izpod
čela
Zemižizna
,
da
se
mu
ni
baš
videlo
,
da
bi
bil
bolj
krščansko
odpuščal
svojim
sovražnikom
,
kakor
Slavomir
.
„
Krivo
dolžiš
ti
rodnega
si
brata
in
družino
mu
.
Svetopolk
ne
hodi
z
nemško
vojsko
zoper
brate
,
nego
on
hodi
za
brate
,
za
svobodo
slovensko
bode
i
on
meč
svoj
pral
v
nemški
krvi
,
kakor
vi
in
mi
vsi
,
“
reče
Zemižizen
.
„
Vesela
vest
je
,
ki
jo
prinašaš
,
samó
če
je
resnična
.
“
„
Táji
če
moreš
,
da
je
bil
Svetopolk
s
teboj
in
z
družino
vred
med
Nemci
v
Soligradu
,
ko
so
po
krivem
obsojali
našega
svetega
otca
in
učitelja
Metoda
!
“
zavpije
Naum
jezen
Zemižiznu
.
„
Ne
tajim
,
bili
smo
tam
,
a
zdaj
sem
jaz
tù
in
Svetopolk
ni
daleč
stráni
,
a
upa
skoraj
i
on
pri
vas
biti
in
vam
na
čelu
,
ako
me
poslušate
,
“
odgovori
mirno
Zemižizen
.
„
Zvit
je
ta
,
kača
je
,
ni
mu
vére
,
“
reče
Rastič
svojemu
sosedu
in
čuje
se
lehno
mrmranje
.
„
Šli
smo
k
Nemcem
v
gosti
s
Svetopolkom
,
“
nadaljuje
Zemižizen
,
„
ker
so
ga
vabili
tja
in
on
ni
hotel
poslušati
sveta
mojega
,
misleč
,
da
so
Nemci
samó
sovragi
njegovemu
strijcu
Rastislavu
,
a
ne
tudi
njemu
.
Med
Nemci
bivajoči
pak
smo
brzo
opazili
,
da
so
óni
sovražniki
vsacemu
Slovenu
.
óni
so
bili
Svetopolka
zvabili
k
sebi
,
da
bi
ga
uničili
.
Mi
smo
bili
zajeti
.
To
smo
opazili
v
pravem
času
in
opozoril
nas
je
vaš
sveti
učitelj
na
to
.
“
„
Metod
!
“
vsklikneta
Slavomir
in
Naum
ob
jednem
.
„
Da
,
on
je
Svetopolku
razjasnil
,
kje
smo
in
kaj
čaka
nas
in
naše
domovine
.
Svetopolk
je
véroval
,
ker
smo
mu
že
mi
prej
isto
propovedali
,
dasi
drugače
.
Sklenili
smo
z
zvijačo
rešiti
se
,
ker
z
junaštvom
se
ni
bilo
možno
.
Delali
smo
,
kakor
bi
bili
slepi
za
namere
in
nazore
Nemcev
in
Svetopolk
jim
je
ponudil
vso
našo
zemljo
in
ves
narod
pridobiti
,
vse
po
njihovo
urediti
,
danj
plačevati
in
samó
nemškega
kralja
priznavati
.
Vérovali
so
nam
od
dneva
do
dneva
bolj
,
in
mi
smo
čakali
ugodnega
časa
,
kedaj
nas
izpusté
.
Ko
je
prišel
glas
,
da
se
tù
zbirate
na
Velegradu
in
ste
sklenili
Slavomiru
izročiti
veliteljstvo
Rastislavovo
in
Svetopolkovo
,
svetoval
sem
jaz
Svetopolku
,
naj
se
Frankom
kaže
,
kakor
bi
bil
vam
sovražen
.
Ne
bodi
sovražen
Svetopolku
in
meni
,
ko
ti
povem
,
da
sva
govorila
Nemcem
slábo
o
tebi
in
slabo
o
drugovih
tvojih
,
rekoč
,
da
ga
ni
zdaj
nijednega
tukaj
,
ki
bi
znal
narod
v
vojsko
zbrati
in
boj
voditi
,
a
ti
,
da
si
pobožen
svečenik
,
nikakor
pa
vojnik
.
Za
lest
in
prevaro
Nemcev
je
bilo
nama
treba
tako
govoriti
in
vérovali
so
nama
.
Poslušali
so
tudi
Svetopolkov
in
moj
svet
,
naj
z
vojsko
gredó
na
vas
,
in
midva
z
družino
da
jim
hočeva
biti
voditelja
in
kažipota
.
In
že
na
Volčjem
potoku
stoji
nemška
vojska
,
glasovita
vojvoda
Engiskalk
in
Vilhelm
ji
ukazujeta
,
a
od
kraljeviča
Karlmana
imata
nalog
poslušati
svete
Svetopolkove
.
Moj
pobratim
Svetopolk
hoče
Nemcem
plačati
nevéro
z
nevéro
,
hoče
pogubiti
óne
,
ki
so
njega
pogubljali
,
on
me
pošilja
k
vam
in
govori
:
zmenimo
se
in
dogovorimo
,
jaz
vam
celó
nemško
vojsko
pod
sekiro
pošljem
,
da
ne
uteče
noben
mož
iz
slovenske
zemlje
,
nego
le
óni
,
ki
ga
iz
ujetstva
pošljemo
sami
nemškim
sorodcem
povedat
,
da
so
poginili
na
poti
,
po
katerem
so
Slovenom
nosili
pogin
.
“
Slavomir
in
vsi
drugi
so
bili
po
teh
besedah
Zemižiznovih
tako
veselo
iznenadeni
in
osupneni
,
da
je
nekaj
hipov
vladal
molk
,
nobeden
ni
vedel
,
kaj
bi
rekel
.
Potem
izpregovori
Slavomir
:
„
Izpregovoril
si
veliko
in
težko
reč
,
brate
,
prijetno
slišati
,
neverjetno
izvesti
.
Govori
nam
več
,
da
te
razumejemo
.
“
Tù
se
oglasi
Rastič
:
„
Poznam
jaz
Zemižizna
,
gladek
mu
je
jezik
in
zgovoren
.
Zakaj
nam
ne
pové
,
kako
je
pač
možno
Svetopolku
govoriti
,
da
hoče
Nemce
uničiti
,
ako
je
sam
z
malo
družino
med
njimi
?
Ni
prijatelj
mi
Nemec
,
sraka
,
a
zdi
se
mi
da
ima
mozga
v
glavi
več
,
nego
je
dobro
za
nas
sosede
;
zatorej
gotovo
takoj
izdajo
opazi
,
predno
se
Svetopolk
gane
,
in
položi
njega
ter
družinn
mu
na
zeleno
travo
,
da
mu
nikdar
več
ne
v
dahne
duša
.
Kaj
more
Svetopolk
z
malo
družino
med
Nemci
?
Čuvajmo
se
.
Sam
je
šel
k
njim
v
gosti
,
dasi
je
čul
,
kako
so
že
prej
Rastislava
na
poti
prijeli
,
odveli
in
ga
imajo
v
zaporu
,
če
ga
ubili
niso
.
“
Pohvala
teh
besedij
se
je
slišala
.
Zemižiznov
veliki
obraz
pak
je
lehka
rudečica
preletala
,
kajti
čutil
je
,
da
v
mnozem
oziru
Rastič
pravično
sodi
;
ali
prijateljstvo
do
pobratima
Svatopolka
mu
je
velevalo
prvič
ogibati
se
za
zdaj
odgovora
,
kaj
je
z
Rastislavom
,
drugič
pa
modro
vse
porabiti
,
kar
more
nekoliko
porušeno
veljavo
Svetopolkovo
na
višek
povdigniti
.
Reče
tedaj
:
„
O
Rastislavu
ne
morem
pripovedovati
,
nismo
ga
videli
,
a
če
Nemci
,
katere
smo
spoznali
stoprav
dobro
,
ko
smo
bili
pri
njih
,
niso
lepó
in
pravično
ravnali
ž
njim
,
maščujmo
krivico
s
krvjó
.
Za
to
je
Svetopolk
zdaj
pripravljen
,
ker
,
védi
,
o
Rastič
,
da
ni
sam
on
Sloven
z
malo
družino
v
nemški
vojski
,
nego
je
še
Slovenov
s
Posavja
in
Podravja
in
od
Mure
in
od
Murice
toliko
,
da
mogo
več
nego
jedno
sotesko
za
hrbtom
nemškima
vojvodoma
in
njiju
vojski
Engiskalku
in
Vilhelmu
zasaditi
in
Nemce
od
tilnika
prijeti
ob
tistem
času
,
ko
jih
vi
spredaj
primete
.
Treba
je
zvitosti
in
prelesti
.
Vozniki
za
vojsko
skoraj
so
sami
Susli
,
Sloveni
od
reke
Mure
,
katero
vodi
Motižir
,
neprijatelj
Nemcev
.
Ta
je
tiho
že
pridobljen
in
nam
utegne
pridobiti
to
noč
še
v
tudi
Ečegoja
Črmnjanskega
.
Isto
tako
je
Vitoglav
že
obljubil
,
ki
je
od
Nemcev
prisiljen
bil
pridružiti
se
s
svojo
vojno
družino
vojvodi
Vilhelmu
.
Z
Vitoglavom
valjda
potegnejo
Tvrjanje
,
živeči
med
Celjani
in
Ljubljani
v
sredi
.
Tudi
drugi
slovenski
Podravci
so
v
vojski
,
kakor
v
v
Razvojanje
,
Hujanje
,
Zeteljanje
,
Cistanjepoljci
.
“
„
Znana
mi
imena
imaš
na
jeziku
,
“
oglasi
se
Naum
.
„
Ni
li
Vitoglav
vojvod
junakov
Ljubljanskih
od
zgorenje
Save
na
jugu
doli
,
a
Motižir
vojnik
kneza
Koclja
v
Ptuji
in
Mosaburgi
?
“
„
Tako
je
,
kakor
si
rekel
.
Spoznavam
iz
tega
,
da
si
sam
že
doli
v
jugu
bil
;
najbrž
si
spremljal
ónega
svetega
moža
,
ko
je
k
Nemcem
šel
,
in
ki
ga
zovete
Metoda
!
“
„
Dobro
si
ugenil
,
a
povej
nam
,
je
li
tudi
Metod
pri
Svetopolku
in
z
vami
,
ker
si
prej
omenil
,
da
vas
je
on
opozoril
na
to
,
da
Nemci
nič
dobrega
ne
nameravajo
vam
gostom
,
in
če
ni
,
zakaj
ste
ga
pustili
?
“
„
Pustili
smo
ga
,
brate
,
ker
ni
hotel
.
On
je
kristijan
tak
,
kakor
tebe
uči
,
da
bodi
.
A
mi
drugi
ne
moremo
biti
taki
.
On
reče
:
da
sam
ne
smeš
varati
sovražniku
,
če
tudi
on
tebe
.
Zatorej
upa
on
v
Bogá
in
njegovo
rešitev
,
in
tudi
nam
ni
svetoval
Nemce
prekaniti
,
nego
midva
s
Svetopolkdm
sva
tako
ukrenila
.
„
A
sta
sv.
možu
povedala
?
“
vpraša
Slavomir
.
„
Povedala
,
“
odgovori
Zemižizen
.
„
In
ako
poznate
necega
moža
,
kateri
ga
je
bil
do
Nemcev
izpremil
,
a
ga
je
bil
potem
k
vam
poslal
z
nalogom
,
da
oprezni
in
zbrani
bodite
,
pokažite
mi
ga
,
Naum
se
kliče
.
“
„
Ta
,
glej
,
je
tist
,
ki
ga
imenuješ
!
“
kaže
Slavomir
soseda
si
Nauma
.
„
V
čisli
si
ti
pri
svetem
moževi
,
ker
dal
mi
je
za
tebe
posebno
stvár
,
katero
sem
moral
tako
skriti
,
da
je
Nemci
ne
bi
dobili
,
tudi
ko
bi
jo
bili
pri
meni
iskali
.
Zatorej
sem
jo
zašil
v
podplate
v
opanke
.
“
Rekši
se
ozre
Zemižizen
po
kaki
stolici
,
séde
,
začne
pisano
remenje
pri
opankah
leve
noge
odvezovati
,
sname
čevelj
,
in
s
svojim
velicim
zapasnim
nožem
prereže
malo
notranji
podplat
ter
izvleče
pergament
ven
.
„
Pisma
!
“
vsklikne
Naum
veselo
iznenadejan
ter
hitro
razgane
mali
pergament
ter
čita
,
čita
dolgo
in
obraz
se
mu
od
veselja
sveti
.
Potem
da
pismo
Slavomiru
,
čita
i
ta
,
oba
vkupe
čitata
.
„
Istina
je
vse
,
junaci
in
možje
,
kar
nam
je
brat
Zemižizen
govoril
,
ker
pismo
je
prinesel
tudi
od
našega
svetega
otca
in
učitelja
,
Svetopolk
nas
reši
!
“
obrne
se
Naum
k
drugim
Slovenom
,
kar
jih
je
bilo
navzočnih
.
In
dasiravno
ni
razven
Nauma
in
Slavomira
nobeden
izmed
slavnih
slovenskih
vojvodov
poznal
pisanega
,
ni
vedel
nič
,
kako
je
možno
,
da
tista
črna
čačka
na
pergamentu
,
„
stvári
brezovemu
lubju
podobni
“
,
more
prinašati
iz
daljne
daljave
vesele
ali
žalostne
vesti
ali
potrjila
tega
,
kar
kdo
govori
,
vendar
so
stari
junaci
obstopili
Slavomira
in
Nauma
in
vsak
je
hotel
videti
sam
,
kakovo
je
tisto
pismo
od
svetega
učitelja
Metoda
.
„
Vesele
in
velike
vesti
je
prinesel
gost
naš
v
kneževe
dvore
velegradske
,
a
mi
ga
niti
s
soljó
in
hlebom
nismo
še
počastili
,
niti
mu
vrča
z
medom
,
ôlom
ali
vinom
primeknili
,
da
ugasi
žejo
.
Zatorej
sédimo
ž
njim
k
stolu
in
čestimo
ga
.
Pri
jedi
in
pijači
lebko
dalje
poslušamo
njegovo
modro
besedo
ter
sami
uganemo
,
kaj
nam
je
storiti
.
Hvala
Bogú
,
da
nam
je
poslal
svetovalca
v
sili
.
“
Tako
je
rekel
Slavomir
.
Zdajci
možje
gredó
in
sedejo
okoli
stola
.
Pili
so
in
jedli
ter
modrovali
dolgo
.
Zemižizen
jim
je
na
dróbno
razložil
,
kje
mora
bitva
biti
,
kedaj
in
kako
,
če
se
vreme
in
druga
stvár
naredi
takisto
,
a
kakó
drugače
se
mora
vršiti
,
ako
se
prva
nakana
na
primeri
.
In
vsi
so
bili
zadovoljni
z
narejenim
velikim
črtežem
,
čedalje
bolj
so
strmeli
o
neslišanem
pogumu
in
vojni
silovitosti
Svetopolkovi
.
Od
nekdaj
so
slovenski
možje
radi
pili
dobro
kapljo
duhovite
pijače
v
skrbi
in
v
radosti
;
in
prigodilo
se
je
v
stari
dôbi
,
kar
se
prigaja
i
denašnji
dan
,
da
je
kakov
moder
slovensk
mož
zaradi
dobrega
pitja
kakovo
besedo
izpregovoril
,
katera
sicer
ne
bi
bila
prestopila
ograj
njegovih
zób
,
ker
se
je
je
morda
kesneje
pokesal
ali
se
je
z
nejevoljo
sam
na
sebe
domišljal
rekoč
:
zakaj
se
nisem
pritajil
in
tega
primolčal
.
Tako
je
tudi
Rastič
iz
Nitre
mnogo
molčal
pri
posvetovanji
,
poslušal
kaj
Zemižizen
poveda
,
in
pil
možjanomotni
ôl
požir
za
požirom
.
Kadar
je
pa
na
konci
vstal
,
motile
so
se
mu
za
malo
spoznanje
noge
,
oči
so
se
mu
drugače
svetile
in
ni
mogel
nečesa
iz
glave
izbiti
,
čeravno
je
zaporedom
zmajeval
in
se
otresal
.
Zato
pristopi
k
Naumu
in
mu
reče
:
„
Slišiš
li
,
brate
,
pogledaj
ti
in
pogledaj
še
edenkrat
óno
belo
kóžico
,
ki
ti
jo
je
ta
prinesel
od
vašega
svetega
možá
in
drobno
pogledaj
,
da
li
ni
kakova
prevara
.
“
„
Tega
ti
ne
umeješ
“
,
odgovori
Naum
.
„
Mi
ki
poznamo
umeteljnost
pisanja
,
spoznamo
ti
to
,
kar
je
prijatelj
napisal
že
od
daleč
na
dobro
okó
isto
tako
kakor
ti
spoznaš
lice
ali
glas
dobrega
znanca
ali
tovariša
.
Ko
bi
jaz
pisánje
Metodovo
našel
v
temni
nôči
,
spoznal
bi
je
pri
bliskovem
osvitu
,
ker
kakor
Metod
piše
,
tako
nihče
več
ne
zna
nobeden
nas
,
nobeden
Nemcev
ni
Latincev
.
“
Temu
je
moral
Rastič
vérovati
,
ker
ugovora
zoper
to
ni
vedel
.
Franki
ali
Nemci
so
bili
v
tedanji
dôbi
vse
skozi
vojaški
narod
,
zlasti
od
Karla
Vélicega
.
Stoječe
vojske
,
kakor
so
jo
imeli
Rimljani
,
vendar
Nemci
niso
imeli
,
dasiravno
je
bila
vojaška
dolžnost
občna
.
Vsak
svobodnjak
je
bil
vojak
.
Moral
je
priti
pod
knoževe
ali
kraljeve
zastave
,
kadar
je
bilo
treba
,
kadar
je
bil
klican
.
Ta
„
čast
orožja
“
je
baš
odlikovala
svobodnega
moža
.
Poleg
te
vojaške
dolžnosti
,
moral
je
svobodni
vojnik
ali
njega
gospodar
še
sam
skrbeti
za
orožje
in
obleko
in
je
celó
živeža
moral
nekaj
vzeti
s
seboj
.
Država
je
dala
le
mašine
,
mostove
,
za
vojsko
pa
od
kraja
vojne
le
konjsko
krmo
.
Preprostejši
svobodnjak
je
šel
sam
na
vojsko
.
Bogatejši
pak
je
moral
vzeti
še
svoje
ljudi
s
seboj
,
toliko
in
toliko
,
kakor
je
bilo
že
njegovo
fevdno
posestvo
večje
ali
manje
.
Kar
je
prišel
ukaz
od
kralja
ali
njegovega
namestnika
,
ki
se
je
,
kakor
jih
je
še
nekoliko
iz
óne
dôbe
ostalo
zapisanih
,
tako-le
glasil
:
„
Mi
ti
ukazujemo
(
ta
in
ta
)
dan
gotovo
in
ob
pravem
času
priti
n.
pr.
v
Ptuj
na
Dravi
,
kjer
se
bode
vsa
vojska
zbirala
.
Ti
imaš
pa
s
svojimi
ljudmi
tako
pripravljen
priti
na
imenovani
kraj
,
da
bodeš
mogel
od
tam
popolnoma
za
boj
pripravljen
oditi
v
óni
kraj
,
kamor
hočemo
mi
zapovedati
,
t.
j.
ti
imaš
pri
sebi
imeti
orožje
in
posode
in
sicer
vse
,
kar
je
za
vojsko
potrebno
,
z
živežem
in
z
obleko
,
tako
,
da
ima
vsak
jezdec
ščit
in
sulico
,
jeden
težak
meč
za
obedve
roki
,
a
jeden
kratek
meč
,
lok
in
tul
s
pušicami
;
dalje
morate
imeti
pripravljene
svoje
vozóve
,
sekire
,
železne
lopate
,
svedre
in
kar
je
še
v
vojski
treba
;
na
vozéh
pa
da
imate
živež
za
tri
mesece
,
orožja
in
obleke
pak
za
pol
leta
.
“
Kdor
ne
bi
bil
na
tak
ukaz
prišel
,
kaznovan
bi
bil
kakor
razbojnik
.
Takšen
ukaz
sta
bila
izdala
nemškega
kralja
namestnika
Vilhelm
in
Engiskalk
po
Solnograškem
,
Krajini
,
Gorotanu
,
in
ónih
delih
dolenje
Panonije
,
kjer
so
že
gospodovali
Nemci
,
ko
je
bil
nemški
kralj
Ludovik
sklenil
popolnoma
pokoriti
pod
Slavomirom
odpale
Moravane
.
Poleg
tega
je
jeden
del
izbrane
nemške
vojske
iz
Regensburga
proti
Ptuju
odrinil
.
Ptuj
se
je
bil
izbral
za
shajališče
zaradi
tega
,
ker
je
hotel
porabiti
zlasti
vojsko
iz
savskih
in
dravskih
krajev
.
Drugi
deli
nemške
države
so
imeli
polne
pesti
krvavega
dela
drugod
.
Tako
je
pa
prišlo
,
da
je
vojska
,
ki
se
je
zbrala
pod
Vilhelmom
in
Engiskalkom
in
odrinila
proti
Moravi
,
bila
za
tretjino
slovenska
,
kajti
vsi
pólu
odvisni
slovenski
rodovi
so
morali
z
Nemci
marširati
proti
rodnim
svojim
bratom
,
katerih
,
to
seveda
,
niso
poznali
,
ker
oddaljeni
so
jim
bili
,
žal
,
tuji
.
Šli
so
na
boj
,
ne
vedoči
zakaj
,
m
komu
v
korist
.
Le
dva
sta
bila
med
Sloveni
v
Vilhelm-Engiskalkovi
vojski
,
ki
sta
vedela
,
da
,
ako
do
končne
zmage
pomagata
Nemcem
,
osužnjita
sebe
in
domóvino
svojo
.
Ta
dva
sta
bila
Svetopolk
in
pobratim
njega
Zemižizen
,
katerima
je
bil
Metod
odprl
oči
.
Skrbno
pa
sta
svoje
spoznanje
pritajevala
in
skrivala
ves
čas
,
ne
le
prej
na
Nemškem
pri
Karlmanu
,
temveč
še
pri
vojski
med
potom
.
Vilhelm
in
Engiskalk
sta
mislila
,
da
imata
v
Svetopolku
in
Zemižiznu
dva
dobra
voditelja
in
zlasti
za
potem
dobro
orodje
,
kadar
bode
moravska
vojska
pod
Velegradom
zdrobljena
in
bode
trebalo
deželo
ustrojiti
po
nemški
šegi
.
V
tem
oziru
je
bil
Svetopolk
po
Zemižiznovih
nasvetih
Karlmana
popolnoma
pridobil
.
„
Peče
me
“
,
rekel
je
Svetopolk
Zemižiznu
tiho
,
ko
sta
po
noči
pri
ognji
sedela
že
blizu
cilja
,
„
peče
me
,
da
moramo
kakor
lisice
potajno
delati
in
nemoško
govoriti
neresnico
“
.
„
Nemoško
je
govoriti
neresnico
možém
,
ki
gledajo
z
óči
v
óči
prijatelju
in
sovražniku
in
povedó
,
kdo
so
.
Ali
ne
pozabi
,
da
so
tebi
ti
Nemci
tù
rekli
,
da
hoté
ujcu
Rastislavu
le
priliko
dati
,
da
bode
lehko
molil
,
ti
pa
da
lehko
Moravsko
s
svojo
zemljo
zjediniš
,
a
niso
izpolnili
,
kar
so
obrekli
.
“
„
Oči
so
mu
izkopali
“
,
srdito
mrmrá
Svetopolk
.
„
Bili
bi
jih
tudi
tebi
,
ko
bi
mene
ne
bil
poslušal
in
jih
z
obljubami
in
črteži
bodočih
del
kanil
,
kakeršne
radi
čujejo
,
a
sami
zvršiti
ne
morejo
.
To
premisli
,
in
to
naj
te
peče
“
,
odgovarjal
je
Zemižizen
mirno
.
V
Svetopolku
pak
je
vskipelo
in
rotil
je
maščevanje
.
Ko
so
prišli
v
moravsko
zemljo
,
jel
se
je
Zemižizen
po
tiho
in
previdno
bližati
vodjam
Slovenov
,
kar
jih
je
bilo
v
nemški
vojski
.
Začel
jim
je
pripovedovati
,
da
so
to
Sloveni
,
proti
katerim
gredó
na
boj
,
da
utegne
kaj
posebnega
priti
,
pa
da
morajo
potem
v
sreči
in
nesreči
drug
druzemu
pomagati
,
kar
je
Slovenov
v
taboru
,
da
pa
Nemci
naj
o
tem
še
ničesa
ne
čujejo
.
Radi
so
Sloveni
slišali
tako
govorjenje
.
Vsak
je
čutil
,
da
mu
ni
prijatelj
óni
,
ki
ga
vodi
,
nego
,
da
je
silnik
.
„
Če
so
to
tudi
Sloveni
,
na
katere
nas
vodijo
,
ne
vojujmo
,
odstopimo
in
naj
bodo
Nemci
tepeni
;
jaz
itak
ne
vem
,
zakaj
me
je
knez
Kocelj
poslal
“
reče
odločno
prvi
Motižir
in
njemu
je
potlej
Zemižizen
razkril
ves
črtež
:
namreč
,
v
odločni
bitvi
pomagati
Moravcem
,
Motižir
je
pridobil
druge
.
Tako
je
mogel
Zemižizen
,
ko
je
ogledovalec
iz
nemškega
tabora
prišel
v
Velegrad
,
našteti
Vitoglava
z
Ljubljani
in
Tvrjani
,
Susli
,
Črmnjani
,
Razvojani
,
Čistanjepoljci
in
drugimi
kot
gotovo
slovenskih
Moravanov
zaveznike
pod
Svetopolkovim
vodstvom
,
zaveznike
,
stoječe
v
sredi
nemške
vojske
.
Razven
Zemižizna
so
bili
Nemci
še
več
druzih
prelagatajev
ali
oglednikov
odposlali
,
da
bi
se
poučili
,
koliko
imajo
sovražnika
pred
seboj
in
kakovšen
je
.
Ker
se
ni
nobeden
od
njih
daleč
upal
,
vrnili
so
se
bili
največ
že
vsi
z
neznatnimi
in
ne
zmerom
soglasnimi
poročili
.
Zemižizna
ni
bilo
še
.
Njega
so
kot
rojenega
Moravca
in
veščega
v
vsem
vojvode
nemške
vojske
težko
pričakovali
;
najtežje
pa
Svetopolk
s
svojo
družino
.
Napósled
pride
Zemižizen
v
tabor
.
Engiskalk
in
Vilhelm
z
druzimi
nemškimi
vojvodi
sta
ga
pričakovala
.
Tudi
Svetopolk
je
bil
navzočen
.
„
Vse
dobro
!
“
reče
Zemižizen
Nemcem
in
v
skrbi
ga
pogleda
Svetopolk
.
Rad
bi
bil
brzo
skrivno
besedo
ulovil
od
njega
,
ali
lokavi
Zemižizen
se
ni
ozrl
nánj
,
modro
je
poročal
knezom
in
junakom
nemškim
:
„
Vse
dobro
!
Bolje
,
nego
smo
sodili
.
Srečo
sem
imel
in
bil
sem
v
sredi
Slavomirove
vojske
,
v
Velegradu
samem
.
“
Čudom
so
to
slišali
.
„
Kako
ti
je
bilo
to
možno
?
Govôri
!
Lehko
zaide
podgana
v
past
,
ali
iz
pasti
ne
lehko
,
“
reče
Engiskalk
.
„
Prvi
stražniki
,
ki
sem
jih
naletel
,
bili
so
znanci
moji
,
Nitranci
,
vojnici
Svetopolkovi
.
Krive
vesti
so
culi
o
nas
in
vas
,
zato
so
s
svojim
orožjem
prišli
Velegrajeem
,
Slavomircem
na
pomoč
.
Z
velikim
veseljem
so
mi
klicali
zdravje
.
In
ko
sem
jim
povedal
,
da
je
Svetopolk
,
prijatelj
nemškega
kralja
,
tukaj
v
taboru
proti
Slavomiru
,
pomišljati
so
začeli
.
Vérovali
so
prej
,
da
smo
mi
vsi
,
Svetopolkova
družina
,
pobiti
in
se
ne
vrnemo
.
Ko
so
videli
mojo
glavo
živo
in
čuli
mojo
pripoved
o
Svetopolku
in
njega
mislih
,
pustili
so
me
s
seboj
v
šator
.
Ker
smo
s
Slavomirom
,
kakor
znate
,
v
starem
sovraštvu
,
čuval
sem
se
mu
pokazati
,
ali
skrit
med
našimi
Nitranci
ogledal
sem
vso
Slavomirovo
vojsko
.
“
„
Koliko
si
je
videl
?
“
vpraša
Vilhelm
,
vojvoda
.
„
Glav
je
za
obkoljem
in
za
nasipi
mnogo
,
živine
in
druzega
blagá
silno
;
a
vojnikov
ni
obilo
,
deca
in
žené
jemljó
prostor
.
Rekel
bi
,
da
je
nas
več
.
“
„
Nisi
li
slišal
,
kaj
nameravajo
?
Pridejo
li
na
polje
in
se
nam
pokažejo
v
lice
,
ali
hoté
za
ograjo
nekoliko
kesnejše
pogube
čakati
?
“
vpraša
dalje
Vilhelm
,
vojvoda
.
„
Ne
bodo
se
upali
na
polje
,
premalo
jih
je
za
veliko
bitev
,
in
tudi
za
bran
razširjene
ograje
jih
s
časom
utegne
biti
premalo
,
ako
jih
prevaramo
in
na
jednem
kraji
močno
primemo
,
“
pripoveda
Zemižizen
.
„
Severni
kraj
je
za
to
ugodnejši
,
čul
sem
,
“
reče
Engiskalk
.
„
Resnico
si
čul
.
In
kar
je
dobro
za
nas
,
tam
stojé
naši
Nitranci
;
ti
nas
spusté
čez
násip
,
ako
slišijo
Svetopolka
med
nami
,
rekli
so
mi
in
obljubili
.
Le
,
ako
jih
Slavomir
drugam
dene
,
bilo
bi
teže
z
naskokom
na
moravski
tabor
srečo
imeti
.
“
„
Za
to
se
pripravimo
,
saj
utegnemo
.
Tudi
se
mora
trudna
vojska
odpočiti
,
“
reče
Engiskalk
.
Dolgo
še
so
se
posvetovali
iz
Zemižizna
izpraševali
ter
poslušali
.
Napósled
se
razidejo
.
Skleneno
je
bilo
čakati
,
da
se
vojska
odpočije
in
da
se
v
tem
naredé
priprave
,
s
katerimi
se
bode
začelo
naskakovanje
trdnjave
,
za
katero
so
skriti
moravski
Sloveni
.
„
Koliko
je
istine
in
koliko
lesti
v
tem
,
kar
si
govoril
?
“
vpraša
Svetopolk
,
ko
sta
bila
sama
.
„
Istina
je
vse
,
kar
je
protivno
mojim
besedam
.
Jutri
večer
smo
svobodni
,
in
nijeden
Nemec
ne
pojezdi
proti
solnčnemu
zapadu
ali
jugu
na
dom
.
Tiho
,
in
idiva
na
delo
!
Še
to
noč
treba
,
da
našinci
vsi
vedó
,
a
toda
Nemci
ne
vidijo
,
kaj
mislimo
.
“
Odideta
k
zadnjemu
koncu
šatorov
,
kjer
so
imeli
slovenski
Susli
v
vozóve
in
kjer
je
Vitoglav
stal
z
Ljubljani
in
Tvrjani
,
Ečegoj
s
Črmnjani
in
druga
vojna
družina
Slovenov
,
idočih
iz
posiljenosti
ali
nevednosti
z
Nemci
v
boj
.
Noč
je
bila
.
Ognji
v
taboru
nemške
vojske
so
pogasnili
,
le
pri
stražah
so
bili
svetli
.
Vojaki
so
spali
.
Hlad
,
vedno
obilnejša
rosa
po
travi
in
grmovji
kakor
tudi
zvezde
na
jasnem
nebu
so
kazale
,
da
se
jutro
bliža
,
dasi
se
v
vzhodu
nebo
še
ni
nič
bolj
svetilo
nego
drugod
po
nebesi
.
Ob
tem
času
je
s
brzim
korakom
stopil
načelnik
straže
pred
vojvodskim
šatorom
k
Engiskalku
in
ga
budil
iz
spanja
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
stari
vojvoda
zaspan
.
„
Kar
imamo
Slovenov
s
seboj
,
vsi
so
že
na
nogah
in
v
orožji
.
Nekateri
se
prepasujejo
s
slamo
ali
z
belim
platnom
.
Vozóve
so
na
kupe
zvozili
,
klanec
ž
njimi
zagradili
;
vse
to
po
noči
,
a
nihče
ne
vé
,
kdo
jim
je
to
ukazal
,
“
poroča
stražar
.
„
Sédi
!
Kaj
hočejo
?
“
zagrozi
se
silni
Engiskalk
,
vrže
odejo
raz
sebe
in
skoči
na
noge
,
pa
poseže
po
zgorenji
obleki
.
„
Pojdi
brž
in
pošlji
koga
po
Svetopolka
,
jaz
mu
ukazujem
,
naj
takoj
sem
pride
,
takoj
!
“
Stražnik
pošlje
zunaj
slà
do
Svetopolka
,
knez
se
oblači
,
pa
vprašuje
vrnivšega
se
stražnika
,
kaj
on
misli
.
„
Vprašal
sem
jih
sam
,
zakaj
vstajajo
zarana
,
ali
ne
odgovarjajo
.
Najsumniveje
pak
se
mi
zdi
prepasavanje
s
slamo
ali
belino
.
Če
ni
to
kakó
zmenjeno
znamenje
?
“
Engiskalk
se
od
jeze
zaradi
,
zaiskré
se
mu
oči
,
vstane
,
opaše
težki
meč
in
poseže
po
kopji
,
slonečem
ob
kolci
sredi
šatora
v
zemlji
stoječem
,
na
katerem
je
olje
dajalo
slabo
brlečo
luč
.
„
Konja
mi
odvežite
,
ljudi
moje
skličite
,
pojdem
sam
gledat
.
“
Za
malo
hipov
je
Engiskalk
na
čelu
nekoliko
jezdecev
preko
taborja
dirjal
na
zadnjo
strán
,
kjer
so
bili
Sloveni
.
Tù
je
vojvoda
res
videl
,
da
je
bilo
vse
tako
,
kakor
mu
je
rekel
stražnik
:
Sloveni
so
bili
na
nogah
,
oboroženi
,
za
novosestavljenimi
vozóvi
,
v
temi
,
med
seboj
tiho
govoreči
,
na
njegova
vprašanja
odmikajoči
se
.
Tam
na
griči
je
bil
ogenj
in
Svetopolk
pri
njem
z
Zemižiznom
in
veliko
druščino
.
Tja
Engiskalk
zapodi
konja
in
drugovi
za
njim
.
Ko
pride
do
pod
griča
,
pošlje
vojaka
k
Svetopolku
,
naj
pride
takoj
doli
.
Zdaj
se
domisli
,
da
se
prej
odposlani
poročevalec
niti
vrnil
ni
in
jasno
mu
je
,
da
se
tù
ravná
o
zaroti
.
„
Vsa
vojska
na
orožje
!
“
Ta
ukaz
pošlje
po
taborji
,
a
od
Svetopolka
dobi
tudi
hitro
jasen
odgovor
:
„
Pot
od
Engiskalka
do
Svetopolka
ni
daljši
nego
pot
od
Svetopolka
do
Engiskalka
.
“
„
Tako
se
drzne
govoriti
z
vrhovnim
vojskovodjo
Sloven
suženj
!
“
Od
jeze
se
vspéni
Engiskalk
,
izpodbode
konja
,
jaha
kopjemet
blizu
do
Svetopolkove
družine
in
zvižgaje
sfrči
po
zraku
ostro
kopje
ter
se
ravno
poleg
Svetopolka
zapiči
v
zemljo
.
Z
naglim
skokom
izdere
Svetopolk
nemško
orožje
,
zavrti
ga
nad
glavo
in
z
umno
roko
vrže
kličé
:
„
Udri
srako
!
“
ostro
kopje
navzdol
v
krdelo
,
kjer
se
je
blisketalo
konjikov
svetlo
orodje
v
svetli
noči
.
To
je
pa
bilo
kakor
znamenje
drugim
Slovenom
,
blizu
stoječim
,
vsak
je
poprijel
tul
s
pušicami
ali
s
klicem
:
„
Udri
srako
!
“
lučil
mlat
na
nemško
krdelce
.
V
hipu
je
popadalo
več
nemških
jezdecev
raz
kónj
,
drugi
z
Engiskalkom
se
obrnejo
in
ubegnejo
v
tabor
nazaj
,
kjer
se
začne
vrišč
,
vpitje
in
ropot
orožja
.
„
Prenaglo
,
prenaglo
!
“
reče
Zemižizen
in
v
velikih
skrbéh
gleda
na
vzhod
.
Tam
se
je
počenjalo
res
že
nekoliko
zoriti
,
ali
dogovorjenega
znamenja
,
da
pridejo
že
Slavomirovi
Moravci
,
videti
ni
še
bilo
nikjer
.
„
Vsak
čas
morajo
óni
od
spredaj
priti
,
glej
dani
se
,
“
kaže
Svetopolk
.
„
Rekli
so
,
da
zažgó
grmade
,
a
glej
,
nikjer
ni
še
ognja
;
začel
si
prezgodaj
“
,
reče
Zemižizen
.
„
Čuješ
li
,
Svetopolk
,
ves
tabor
se
dviga
na
nas
,
deset
proti
jednemu
,
to
ni
ravna
borba
.
Kje
so
vaši
Sloveni
,
ki
primejo
od
óne
strani
Nemce
?
“
vpraša
jezno
Motižir
,
videč
opasnost
od
Engiskalkove
vojske
,
kateri
so
bili
Sloveni
za
hrbtom
.
„
To
ni
ravna
borba
,
umeknimo
se
!
“
reče
drug
in
mrmranje
se
čuje
za
vozóvi
.
„
Niste
nam
istine
povedali
!
Kje
so
Moravci
?
“
Že
so
se
uvrščali
nemški
vojaki
,
da
udarijo
na
krdelo
slovenskih
sodružnikov
za
vozovi
,
ki
so
se
jim
bili
izneverili
.
„
Varali
so
nas
z
obljubami
óni
moravski
Sloveni
;
v
zásado
smo
zašli
,
žive
glave
ne
odnesemo
,
ker
premalo
nas
je
samih
;
a
zato
se
ipak
branimo
po
moževsko
,
“
govori
Vitoglav
.
„
Samó
da
se
nekaj
časa
vzdržimo
,
potem
pridejo
,
“
vpije
Svetopolk
.
„
Znamenje
!
Hejo
!
Že
so
tù
!
“
kliče
zdajci
Zemižizen
in
kaže
na
ogenj
,
ki
je
bil
vsplapolal
in
se
od
hipa
do
hipa
množil
onkraj
nemškega
tabora
na
gričih
.
„
To
so
prijatelji
naši
,
Sloveni
iz
Velegcada
,
bitva
se
začenja
,
mi
nismo
sami
!
“
kliče
Svetopolk
.
Slovenje
pri
vozóvih
zaženó
donebesni
krik
veselja
in
udarjajo
ob
orožje
.
„
Zapalite
vozóve
!
“
kliče
Svetopolk
in
hitro
so
Nemci
videli
za
hrbtom
ognje
,
pred
saboj
ognje
,
za
tilnikom
sovražnika
in
pred
seboj
sovražnika
.
Strah
obvzame
nemško
vojsko
.
Noč
,
neznani
kraj
,
nepričakovani
napad
,
izdaja
v
svoji
sredi
—
vse
je
množilo
grozo
in
nered
.
Zastonj
sta
vojvodi
Engiskalk
in
Vilbelm
trudila
se
urediti
vojsko
na
kup
,
da
bi
samó
braneč
se
čakala
belega
dneva
,
Viharno
so
pritiskali
Moravci
od
spredaj
,
bilo
jih
je
vedno
več
,
kakor
listja
in
trave
,
od
zadaj
pak
so
letele
pušice
in
sekire
nemški
vojski
v
hrbet
od
upornih
Slovenov
pod
Svetopolkom
.
Ko
je
zasijal
beli
dan
,
bila
je
nemška
vojska
že
razbita
in
razkropljena
,
Sloveni
pa
združeni
,
bojni
klic
Svetopolkov
slušajoči
.
Strahovito
je
divjal
slovenski
meč
.
„
Udri
srako
!
“
glasilo
se
je
dogovorjeno
gaslo
med
Moravci
in
Sloveni
,
Posavljani
in
Popravljani
.
Kjer
je
že
zmagálčeva
roka
pešala
v
pomoru
in
poboji
,
tam
je
na
konji
prihrul
krvavi
Svetopolk
in
hrabril
:
„
Sekaj
vraga
,
tolci
,
ne
smili
se
ti
,
on
je
knezu
Rastislavu
oči
iz
žive
glave
iztaknil
,
smiljenja
ne
dajal
,
ne
zaslužil
!
“
Sloven
je
bil
taisti
dan
odložil
ovčjo
milo
in
potrpljivo
naturo
in
bil
je
divji
kakor
tur
razjarjen
.
Klal
je
kakor
volk
v
hlevu
med
dróbnico
.
Pomoril
je
vojvode
nemške
,
Engiskalka
,
Vilhelma
in
druge
kneze
nemške
,
poklal
vojake
,
ki
so
se
branili
,
dohitel
bežeče
,
zaplenil
in
zarobil
óne
,
ki
so
se
kleče
mu
udali
in
razoroženi
.
Nemška
vojska
je
bila
uničena
.
In
ko
je
bilo
krvavo
delo
dokončano
,
zbrali
so
se
knezi
in
glavárji
dneva
trudni
in
izmed
njih
se
oglási
Slavomir
ter
reče
:
„
Poslušajte
me
,
možjé
,
in
storite
po
besedah
mojih
!
Ne
vidite
li
,
da
bi
mi
ne
bili
nikdar
v
jednem
slavnem
dnevi
mogli
uničiti
sovražnika
svojega
imena
in
domóvine
svoje
,
sovražnika
slovenskih
knezov
in
slovenskega
naroda
in
slovensko
učene
svete
vére
,
ko
bi
nam
ne
bil
Bog
vsemožni
poslal
mojega
brata
tukaj
,
Svetopolka
.
Ljudjé
so
mu
povedali
,
da
mu
jaz
nisem
prijazen
,
in
on
je
véroval
tacim
besedam
,
morda
zaradi
tega
,
ker
nisva
od
jedne
matere
porojena
brata
.
Jaz
pa
želim
,
da
vidi
,
kakó
neresnično
so
mu
ljudje
besedovali
o
meni
.
Zatorej
vas
prosim
,
da
meni
odvzamete
oblast
vojevodstva
,
ki
ste
mi
jo
izročili
in
jo
preložite
na
Svetopolka
,
ker
znate
,
da
je
že
denes
on
vojevodil
,
ne
jaz
,
ker
za
boj
mene
Bog
ni
odločil
,
nego
njega
.
“
„
Govoril
je
kakor
bi
mu
bil
brat
jednomàt
,
“
pristavi
Naum
;
vsi
drugi
pak
so
zaklicali
zdravje
vojvodi
knezu
Svetopolku
,
ki
je
denès
Nemce
premogel
z
zvijačo
in
s
hrabrostjo
.
Zbrali
so
se
vojniki
,
trudni
krvavega
dela
,
in
čuvši
,
da
je
vrhovni
velitelj
junak
Svetopolk
iz
roda
Rastislavljega
in
Mojmirovega
,
veselo
so
mu
klicali
„
na
zdravje
.
“
Moravska
slovenska
zemlja
je
bila
svobodna
po
ti
véliki
dobljen
,
bitvi
.
a
osvobodili
so
se
,
čuvši
velike
vspehe
svojih
bratov
na
severni
tudi
Sloveni
ob
Muri
,
Dravi
in
Savi
ter
zapodili
iz
različnih
krajev
nemške
duhovnike
in
z
gradov
nemške
vojnike
,
čeravno
od
povsod
Nemcev
niso
mogli
pregnati
,
ker
so
bili
že
v
mnozih
krajih
med
Sloveni
naseljeni
in
ondi
utrjeni
.
Vsa
nemška
dežela
pa
je
zajokala
,
ko
je
slišala
grozni
pokolj
in
konec
vse
nemške
vojske
.
Od
velike
ponosne
armade
ni
bil
ni
jeden
orožnik
prišel
domóv
,
kajti
kar
je
bilo
v
bitvi
pred
Velegradom
živega
uteklo
pred
slovenskim
kopjem
in
mečem
,
uničili
so
nižje
stanujoči
Sloveni
na
begu
.
Svetopolk
pak
pošlje
h
Karlmanu
vest
,
ki
je
govorila
:
„
Mi
imamo
ujetih
veliko
število
vaših
vojakov
,
katerih
nečemo
zasužnjiti
,
kakov
vi
z
našimi
delate
,
kadar
jih
oborožene
v
oblast
dobote
.
Nego
mi
smo
pripravljeni
izpustiti
jih
k
vam
na
svobodo
,
ako
nam
vrnete
vi
óne
Slovene
,
ki
jih
imate
ujete
,
da
jih
zamenjamo
z
vašimi
vojnici
in
te
vam
nazaj
pošljemo
,
možá
za
možá
šteto
po
pravici
.
Posebej
pa
še
zahtevamo
,
da
nam
vrnete
Metoda
,
ki
ga
naš
narod
svojega
svetca
in
učitelja
zove
in
ki
ga
vi
brez
pravice
v
ujetstvu
držite
,
kakor
ste
hoteli
nas
,
dokler
vas
nismo
spoznali
.
Za
vsacega
našega
tala
,
ki
ga
imate
,
damo
vam
po
jednega
vašega
svobodnjaka
,
a
za
Metoda
vam
damo
dvajset
plemenitih
in
svobodnorojenih
glav
vašega
roda
.
“
Ko
je
Nemec
kraljevič
Karlman
dobil
to
poročilo
,
poslal
je
pač
nekoliko
slovanskih
talov
in
ujetnikov
v
zaméno
,
ali
Metoda
ni
poslal
,
temveč
rekel
:
da
Metod
ni
ujet
,
ampak
le
čaka
cerkvene
sodbe
škofov
.
Ako
samó
za
te
poslane
tale
Sloveni
ne
izročé
vseh
ujetih
nemških
vojakov
,
svobodnjakov
in
hlapcev
,
žugal
je
Karlman
,
da
pride
sam
ponje
in
gorjé
Svetopolku
in
njegovemu
rôdu
.
Na
to
groženje
sklenejo
Sloveni
Svetopolkovi
samó
jednega
in
sicer
najslabšega
nemškega
možá
—
kronika
pravi
:
komaj
pol
možá
—
h
Karlmanu
poslati
s
poročilom
:
„
Nam
je
Metod
več
vreden
kakor
vsi
drugi
,
njega
nam
vrni
,
ker
po
krivici
imaš
ti
našega
učitelja
ujetega
,
in
dokler
nam
Metoda
ne
pošlješ
,
ne
bode
nobeden
vaših
videl
svobode
,
kar
nam
jih
je
vojna
sreča
izročila
v
oblast
.
“
Sešli
so
se
Nemci
v
Forehheimu
in
slišali
vest
od
Slovenov
v
Moravi
.
Vojnici
in
knezi
bi
bili
radi
dali
Metoda
,
nebojevitega
popa
,
v
zaméno
za
svoje
ujete
tovariše
,
ker
neugodno
jim
je
bilo
védeti
,
da
so
v
sovražnikovi
oblasti
.
Ali
jezno
so
vstali
nemški
škofje
in
duhovniki
in
rekli
:
„
Naglavni
greh
bi
bil
zoper
našo
véro
,
ko
bi
izdajali
mi
tega
krivoverca
;
naša
cerkev
ima
pravico
nad
njim
;
vi
pa
,
katerim
je
Bog
izročil
meč
,
da
se
bojujete
za
njegovo
in
svojo
slavo
,
ne
mislite
,
kakó
bi
se
ponižali
pred
sovražnikom
in
jetnike
od
njega
izprosili
.
Vzdignite
se
,
zberite
novo
veliko
vojsko
,
rešite
čast
rodnega
si
imena
in
z
mečem
v
roci
osvobodite
brate
svoje
iz
slovenske
sužnosti
.
“
Tako
so
nemški
cerkveni
možjé
govorili
in
nemški
knezi
in
vojnici
so
jih
poslušali
.
Kesnica
je
to
,
rekli
so
,
in
ukrenili
novo
večjo
vojsko
pripraviti
na
Moravče
.
Turingi
in
Saši
so
dobili
od
Karlmana
vojno
povelje
in
postavili
so
silno
množino
oborožencev
.
Ta
vojska
je
précej
udarila
na
moravsko
mejo
.
Moravci
pod
Svetopolkom
pak
so
je
že
čakali
in
bila
se
je
nova
bitva
.
Tudi
zdaj
je
Svetopolk
slavno
zmagal
Nemce
.
Sloveni
so
se
hrabro
bili
in
nemški
kronist
sam
daje
izpričevalo
,
da
so
se
v
ti
bitvi
celó
slovenske
žené
poleg
mož
hrabro
bojevale
in
nemške
grofe
s
kiji
in
drogi
metale
s
sedla
na
tla
.
S
sramoto
je
turinško-saška
vojska
,
kolikor
ni
bilo
razbite
,
pribežala
v
nemške
pokrajine
.
Ob
tistem
času
sta
vodila
dva
nemška
višja
duhovnika
,
škof
Arno
in
opat
Sigehard
iz
Fulde
,
drugo
frankovsko
vojsko
iz
vzhodne
marke
zoper
Slovene
.
Ta
je
bila
od
kraja
srečnejša
,
predrla
je
v
slovensko
zemljo
in
šla
do
blizu
Velegrada
.
Ali
Nemci
so
morali
tudi
od
tod
pobegniti
,
ko
je
Svetopolk
prišel
svojcem
na
pomoč
.
Na
begu
je
Svetopolk
škofa
Arna
in
opata
Sigeharda
daleč
podil
in
njiju
vojski
pripravil
velike
izgube
.
Vsa
tepena
nemška
zemlja
je
z
zobmi
škripala
.
Karlman
je
svoj
srd
hladil
s
tem
,
da
je
od
časa
do
časa
,
zdaj
tukaj
zdaj
tamkaj
poslal
močna
vojna
krdela
čez
mejo
,
da
so
požigala
,
plenila
in
pustošila
Slovenom
deželo
.
Na
ta
način
jih
je
mislil
omehčati
.
Ali
Svetopolk
je
prežal
in
čakal
in
kmalu
se
mu
posreči
,
ko
je
bila
jedna
taka
velika
četa
Bavarcev
pod
škofom
Embrichom
zaletela
se
v
slovensko
zemljo
pustošit
,
Nemce
zopet
smrtno
udariti
.
Skrivaj
pošlje
namreč
vpadlim
Bavarcem
svoje
vojske
za
hrbet
,
pobije
óne
Bavarce
,
ki
so
na
Dunavu
stražili
ladje
za
prevoz
,
in
tako
odrezane
bavarsko-nemške
pustošnjake
in
roparje
poseka
,
polovi
ali
v
Dunavu
potopi
.
Le
škof
Embricho
je
bil
z
malo
družino
unesel
peté
.
Zdaj
so
Nemci
imeli
strah
pred
Sloveni
.
Ni
jim
več
na
misel
hodilo
vpadati
v
slovensko
zemljo
,
temveč
poročali
so
,
da
želé
mirú
.
Sloveni
so
bili
takoj
pripravljeni
mir
skleniti
,
óni
,
ki
niso
nikoli
sosednih
dežel
nadlegovali
in
osvojevati
hoteli
,
kakor
Nemci
,
temveč
so
vedno
le
svoje
branili
in
se
le
ustavljali
razširjenju
nemštva
.
Svetopolk
je
bil
že
leta
873.
poslal
ujetega
nemškega
svobodnjaka
Bertrama
h
Karlmanu
,
ki
je
ravno
v
Eisenstadtu
bival
s
predlogi
mini
,
a
Karlman
tacaš
ni
hotel
še
priznati
neodvisnosti
Slovenov
.
Šele
ko
je
tudi
v
malih
bojih
ob
meji
vedno
nesrečo
imel
in
je
videl
,
da
Sloveni
jako
vstrajno
in
hrabro
vojujejo
,
še
le
ko
je
Karlman
jedenkrat
sam
bil
v
največji
osebni
opasnosti
—
malo
je
manjkalo
,
da
ga
Svetopolk
ni
ujel
—
udal
se
je
in
hotel
narejati
mir
.
Ker
se
je
Karlman
po
pravici
bal
,
da
Svetopolk
in
Sloveni
,
od
Nemcev
že
tolikrat
prevarjeni
,
ne
bi
radi
vérovali
jednemu
njegovih
ljudij
,
ki
bi
z
mirovnimi
ponudbami
k
njim
prišel
,
izbere
si
tujca
za
ta
posel
.
Ravno
tedaj
je
bil
namreč
,
od
papeža
h
Karlmanu
poslan
,
prišel
višji
duhovnik
iz
Italije
,
Janez
iz
Benetk
,
zahtevajoč
v
imeni
papeževem
,
naj
ne
drži
dalje
Metoda
v
zapóru
.
Nemški
kraljevič
se
je
udal
v
to
tem
lože
,
ker
so
ga
že
itak
bili
Sloveni
primorali
in
bi
bil
moral
na
to
misliti
tudi
brez
papeževega
terjanja
.
Ali
dobro
je
porabil
priliko
in
stavil
pogoj
,
da
izpusti
Metoda
na
svobodo
,
ako
mu
papežev
poslanik
gre
v
slovanski
tabor
in
tam
sklene
za
Nemce
kolikaj
ugoden
mir
.
Benečan
pride
k
Svetopolku
in
tù
se
je
naredil
mir
.
Nemci
so
morali
priznati
neodvisnost
moravskih
Slovanov
,
Slovenje
so
obljubili
nemške
naselbe
,
kolikor
jih
je
že
med
njimi
bilo
,
pri
miru
puščati
in
nemškim
duhovnom
prihoda
v
svoje
dežele
ne
braniti
,
kajti
med
vojsko
so
bili
vsi
ti
iz
slovenske
zemlje
izgnani
.
Sosebno
je
Karlman
na
zahtevanje
solnograških
škofov
zahteval
,
da
se
od
stráni
Slovenov
v
Podravji
in
Posavji
,
ki
so
se
bojev
in
zmag
Svetopolkovih
soudeležili
,
ne
preganjajo
nemški
priseljenci
in
duhovniki
in
da
Metod
ne
stoluje
dalje
pri
Kočiji
v
Ptuji
in
Mosaburgi
,
nego
na
Moravskem
.
Da
bi
učitelja
le
skoraj
dobili
iz
ujetstva
domóv
,
silili
so
njegovi
učenci
v
Svetopolka
,
naj
se
tudi
v
to
udá
.
Od
obeh
stránij
so
se
zamenjali
ujeti
zasužniki
,
Nemci
so
obljubili
tudi
Metoda
na
svobodo
pustiti
.
V
mirovni
pogodbi
v
Forehheimu
leta
874.
je
bil
ta
mir
med
Sloveni
in
Nemci
slovesno
potrjen
od
poslaništev
obeh
narodov
.
Slovensko
ime
je
bilo
tačas
veliko
v
Evropi
.
Bali
so
se
pred
Slovenci
potomci
ónih
,
ki
so
razsuli
Rim
in
v
zapadu
Evrope
ustanovili
najmogočnejšo
državo
,
bali
so
se
Slovenov
potomci
Karla
Vélicega
.
Kar
čez
noč
iz
tal
je
bila
vzrasla
mogočna
slovenska
država
v
srci
Evrope
;
kakor
mlad
velikan
je
stal
slovenski
narod
tukaj
,
mnogobrojen
ob
najlepših
rekah
Dunavu
,
Labu
,
Vltavi
,
Savi
,
Dravi
,
in
bili
sta
dve
veliki
imeni
,
katerih
veljavo
je
priznal
vsak
Sloven
brezuvétno
,
Svetopolk
,
junak
meča
in
bojnega
kopja
,
a
Metod
,
mož
modrosti
božje
in
svete
knjige
.
Skupno
in
v
slogi
sta
mogla
ta
dva
velika
možá
Slovenstvo
v
krepko
državo
utrditi
in
s
tem
dati
Evropi
drugo
lice
.
Drug
druzega
podpirajoč
,
drug
druzega
dopolnujoč
,
veliko
narodno
delo
delèč
med
seboj
,
odločevala
sta
o
tisočletni
bodočnosti
.
Zaradi
tega
je
to
stoletje
v
zgodovini
za
Slovene
tako
velikanskega
pomena
.
Da
je
velikanskega
pomena
,
to
so
že
tačas
instinktivno
spoznali
Nemci
,
zato
so
po
sklenenem
miru
—
sklenili
boj
nadaljevati
zoper
Slovene
skrivaj
in
javno
,
z
vsemi
pomočki
,
brezozirno
.
Na
Dravi
srédi
rodovitnega
polja
stoji
staro
slovensko
mesto
Ptuj
.
Menda
je
jedilo
najstarejših
naših
mest
.
Tacit
ga
imenuje
že
šestdeset
let
po
Kristu
.
In
tudi
staro
slovensko
ime
,
kakor
je
čitamo
v
prastarih
listinah
,
ne
da
se
namreč
iz
nobenega
druzega
jezika
razložiti
,
nego
iz
slovenščine
.
Da
je
Nemci
ugibaje
pripisujejo
Keltom
,
to
ne
dokazuje
druzega
nego
njih
nevédnost
v
slovanščini
.
Mesto
Ptuj
,
ali
Petuj
,
ali
Petov
’
so
naši
slovenski
pradedje
postavili
in
krstili
ali
imenovali
.
Rimljanje
,
ki
so
povsod
radi
že
najdena
tuja
imena
mest
puščali
in
jih
časih
le
svojemu
jeziku
malo
prilagodili
,
imenovali
so
je
Pötovio
.
To
kaže
le
še
prastaro
slovensko
obliko
jezikovo
,
kakor
se
je
n.
pr.
od
kraja
rekalo
tudi
„
konjo
“
namesto
„
konj
“
.
Isti
prehod
iz
prvotnega
Petovio
v
krasnejši
Petuj
in
zdanji
Ptuj
.
Že
za
časov
rimljanskih
slavno
je
bilo
ptujsko
mesto
tudi
ob
Metodovem
in
Svetopolkovem
času
imenitno
in
velevažno
,
ker
je
bilo
drugo
ali
poleg
Mosaburge
na
Blatnem
jezeru
prvo
mesto
tretjega
izmed
ónih
slovenskih
knezov
,
v
imeni
katerih
so
bili
Slovenje
iz
Carigrada
od
carja
Mihaela
pozvali
sveta
solunska
brata
Cirila
in
Metoda
—
mesto
Kocljevo
,
pri
katerem
je
Metod
učil
in
cerkev
upravljal
,
dokler
ni
moral
iti
na
nemški
shod
v
Solnograd
.
Knez
Kocelj
je
bil
,
kakor
že
povedano
,
blag
in
rodoljuben
mož
,
a
nemočnega
duha
.
Rad
bi
bil
videl
svoj
rod
svoboden
in
samostalen
od
sosedov
,
a
bal
se
jih
je
vendar
.
Zato
se
ni
upal
upirati
odhodu
Metodovemu
v
Solnograd
.
Veselilo
je
kneza
Koclja
,
da
je
Metod
v
njegovi
državi
snoval
narodno
upravo
v
cerkvi
in
tako
krščanstvo
v
kratkem
času
svojega
bivanja
v
Mosaburgi
in
Ptuji
razprostiral
bolj
,
nego
so
nemški
priseljenci
s
svojimi
duhovniki
opravili
to
v
več
desetletjih
.
Radoval
se
je
,
da
je
rimski
papež
imenoval
Metoda
panonskim
metropolitom
,
torej
tudi
višjim
duhovenskim
pastirjem
Kocljeve
slovenske
države
;
ali
da
bi
se
bil
z
močjó
in
z
moževsko
besedo
oglasil
zanj
,
ko
so
ga
bili
Nemci
zvabili
k
sebi
in
ga
po
krivici
in
surovi
sili
obdržali
zaprtega
,
za
to
ni
imel
poguma
.
Pač
je
natihoma
poslal
v
Rim
do
papeža
prošnjike
za
Metoda
,
ali
javno
se
je
bal
Karlmana
in
kazal
udanost
mogočnemu
nemškemu
sosedu
,
sosebno
kar
je
bil
še
Svetopolk
v
nemškem
ujetstvu
.
Silne
zmage
osvobojenega
Svetopolka
,
nezaslišano
in
prej
nevérovano
zapóredno
pobitje
in
razbitje
nemške
vojske
je
tudi
kneza
Koclja
napolnilo
z
ónim
navdušenim
veseljem
,
katero
je
moral
tačas
vsak
Sloven
čutiti
,
meneč
,
da
je
zdaj
otresen
nemški
jarem
.
Veselil
se
je
teh
zmag
tembolj
,
ker
so
se
velike
bitve
pri
Velegradu
na
Moravi
reki
udeležili
poleg
Svetopolka
tudi
njegovi
ljudje
Ptujčani
in
Susli
pod
Motižirom
,
Dudlebi
,
Razvojani
,
Čistanjepoljci
in
drugi
,
katere
je
bil
na
poziv
Karlmanov
pridružil
s
težkim
srcem
k
nemškim
vojem
knezov
Engiskalka
in
Vilhelma
,
da
bi
se
borili
proti
bratom
svojim
in
svoji
krvi
.
Vendar
se
je
ravno
tako
bal
maščevanja
nemškega
,
ker
on
je
bil
bližji
sosed
nego
Svetopolk
in
—
kakor
Karla
Vélikega
sočasni
životopisec
Einhart
pripoveduje
—
rekali
so
Grki
:
Franke
je
dobro
imeti
za
prijatelje
,
a
ne
za
sosede
.
Nove
zmage
Svetopolkove
v
bojih
;
katerih
se
je
več
ali
menj
udeležil
tudi
Kocljev
narod
,
pomirile
so
sicer
tega
kneza
in
mu
izčistile
veselje
,
a
mira
Forehheimskega
ni
učakal
,
niti
ne
toliko
zaželene
rešitve
in
vrnitve
velicega
učitelja
Metoda
:
umrl
je
in
njegovo
mesto
je
zavzel
Bratislav
ali
Braslav
,
netják
mu
.
Braslav
med
narodom
ni
bil
priljubljen
,
ker
se
je
menj
brigal
za
njegove
koristi
nego
za
svojega
života
veselje
in
uživanje
.
Nemški
naseljenci
v
Ptuj
i
in
Mosaburgi
,
vedoči
,
da
bode
Braslav
naslednik
Kocljev
,
znali
so
strastim
in
poželenju
mladega
dobroživca
ugajati
in
laskati
in
ga
tako
pridobiti
na
svojo
strán
.
Ali
po
slavnih
Svetopolkovih
bitvah
in
po
ugodnem
Forehheimskem
miru
se
je
odmeknil
tudi
Braslav
od
nemške
strani
in
Svetopolku
poslal
čestitke
z
darovi
ter
vabilom
,
naj
pride
brat
,
prijatelj
in
zaveznik
v
njegovo
ozemlje
.
Kajti
od
nekdaj
je
na
svetu
bilo
takisto
,
da
so
brezznačajniki
in
samopridneži
vlekli
z
ónim
,
ki
je
bil
močnejši
,
ne
vprašavši
za
to
,
kaj
je
pravično
,
lepo
in
pošteno
.
Na
to
vabilo
je
bil
Svetopolk
z
veliko
vojno
in
duhovensko
družino
prišel
v
Ptuj
,
tem
rajši
,
ker
je
Metod
poročal
,
da
se
on
vrne
na
Moravsko
preko
zgorenjega
Posavja
in
Podravja
,
da
med
potom
stori
dolžnosti
svojega
duhovnega
pastirstva
in
potujoč
pregleda
,
koliko
je
kali
pognalo
zrnje
,
katero
je
prej
sejal
ter
da
popravi
,
kjer
je
delo
pokvarjeno
,
dovrši
je
,
kjer
je
stoprav
začeto
.
V
Ptuji
je
bil
Svetopolk
s
svojo
vojno
družino
z
veliko
sijajnostjo
vsprejet
.
Zbrala
se
je
silna
množica
naroda
,
kateremu
je
bilo
na
daleč
okoli
naznanjeno
,
da
se
snideta
dva
velika
Slovena
v
Ptuji
:
slavni
junak
Svetopolk
,
kateri
je
Nemce
v
vseh
bojih
prevladal
,
in
sveti
učitelj
Metod
,
katerega
so
bili
Nemci
ujeli
in
zaprli
iz
sáme
zavisti
,
ker
Slovene
uči
,
a
so
ga
po
Švetopolkovem
ostrem
meči
primorani
zopet
izpustili
na
svobodo
.
Svetopolk
je
bil
s
svojim
spremstvom
jeden
dan
prej
prišel
,
in
drug
dan
šel
Metodu
naproti
.
Narod
pak
,
došli
iz
obližja
in
daljine
,
ni
se
premeknil
temveč
čakal
,
da
vidi
tudi
svetega
propovédnika
Metoda
,
o
katerega
slavi
se
je
glas
razlegal
po
hribu
in
dolu
,
koder
je
prebival
Sloven
.
Krasno
je
dopoludansko
solnce
sijalo
čez
ptujsko
obširno
ravnino
.
Po
mestu
in
pred
mestom
na
vzvisenejših
krajih
so
bili
ljudje
razkropljeni
in
so
čakali
,
da
se
vrnejo
knezi
in
njih
družina
z
Metodom
.
Vse
je
praznovalo
.
Kdor
izmed
došlih
s
hribov
in
vasij
je
hotel
na
trgu
zamenjati
ali
kupiti
,
česar
ni
mogel
sam
pridelati
,
železa
,
orožja
,
sukna
ta
se
je
že
na
jutro
bil
preskrbel
,
ker
videl
je
,
da
potlej
,
kadar
pridejo
gospôda
,
ni
prodajalcev
ne
bode
.
Nekateri
so
v
tolpah
ali
posamezno
hodili
okoli
,
počasi
in
jedva
premikujé
se
,
tako
da
se
je
videlo
,
da
nimajo
nič
druzega
posla
,
nego
čakati
.
Drugi
so
bili
pred
mestom
ob
cesti
in
na
jarkih
posedli
,
jedli
in
pili
,
kar
so
s
seboj
prinesli
ali
v
mestu
dobili
,
ali
pripravljali
si
obed
.
Pri
jedni
teh
krdel
,
ki
so
sedeli
in
čepeli
okoli
zakurjenega
ognja
,
bil
je
središče
ali
glavna
oseba
,
velik
star
mož
,
ki
je
sedel
na
beli
plahti
od
ovčje
volne
,
visoka
a
suha
,
v
beloplatnene
breguše
ali
hlače
zavita
svoja
kolena
objemal
,
a
pri
vseh
svojih
govorih
in
odgovorih
okoli
stoječim
in
sedečim
tovarišem
in
znancem
vedno
gledal
nad
žrjavico
pred
seboj
.
Na
žrjavici
se
je
namreč
pekel
cel
oven
,
katerega
je
dobil
mož
v
mestu
v
zameno
za
nekoliko
kožic
.
Sivkasto
belo
močno
srajco
od
prsnega
platna
je
imel
prepasano
s
širocim
rajavim
jermenom
,
a
raz
glavo
so
bili
izpod
kosmate
kučme
od
kúnine
kožuhovine
z
vranovim
peresom
,
sivi
lasje
spredaj
na
širocem
oglatem
čelu
v
sredi
pristriženi
,
tako
da
je
bil
ves
nekoliko
pégasti
in
močno
nagubani
obraz
viden
,
zadaj
pa
so
jako
dolgi
po
tilniku
padali
in
se
krivili
.
Podobno
,
kakor
on
so
bili
tudi
drugi
okoli
sedeči
in
stoječi
oblečeni
v
belo
prtenino
,
to
se
ve
,
da
pri
vseh
platno
ni
bilo
fino
ubeljeno
niti
ne
posebno
prano
.
Vendar
se
je
starega
obleka
s
tem
odlikovala
od
večine
druzih
,
da
je
on
imel
v
usnjati
pas
vdelane
svetle
gómbiče
in
cvetlicam
jednake
podobice
,
da
so
dalje
njegove
opanke
bile
ob
členkih
in
golenih
privezane
z
lepo
ustrojenimi
pisanimi
,
rudečimi
in
belimi
jermenčki
.
Večina
druzih
ni
imela
tacega
pasa
,
temveč
od
vlaknene
