,da
sila
ni
prida
.
A
jaz
bi
trdil
in
dejal
,
da
tudi
počasnost
ne
.
Še
danes
sežemo
v
roke
,
besedo
damo
in
važniše
reči
razderemo
pa
je
“
.
odvrne
zdaj
strijc
in
obrnjen
proti
Štefanu
še
pristavi
:
„
Kaj
pa
ti
praviš
k
temu
,
Štefan
,
kaj
?
Kar
zini
,
če
imaš
kaj
na
jeziku
,
danes
je
še
čas
in
priložnost
!
“
„
Meni
je
vse
prav
in
po
volji
.
Ravno
posebne
sile
ni
,
a
odlašal
bi
tudi
dolgo
nerad
“
.
odgovori
nekoliko
zarudel
Štefan
in
zatopljen
v
sladke
misli
s
prsti
po
mizi
bobna
.
„
Poglej
jih
no
!
Kaj
sta
uže
tukaj
,
pa
res
,
da
sta
“
.
pravi
zdaj
mati
,
ki
z
bokalom
rumenega
vina
in
z
lesenim
krožnikom
suhega
mesa
v
hišo
stopi
in
oboje
na
mizo
postavi
,
meneč
:
„
Zdaj
pa
kar
pokusite
in
prigriznite
vsi
.
To
vam
ne
dene
slabo
!
“
„
Da
,
še
ti
k
nam
prisedi
,
ker
je
vže
tako
!
Danes
imamo
prvo
besedo
,
čez
nekaj
tednov
poroko
in
danes
leto
pa
krst
“
.
pristavi
zopet
smejoč
se
suhi
sivolasi
strijc
,
gospodinji
veli
sesti
poleg
njega
,
pa
polno
kupo
vina
nalije
in
pravi
:
„
Na
,
pij
,
pa
vesela
bodi
!
ni
zime
brez
ledu
,
poroke
brez
žene
in
veselja
brez
vina
.
Tudi
nam
vsega
tega
ne
manjka
.
“
„
Pa
bi
še
vi
z
nami
šli
mati
,
vi
bi
vedeli
najbolje
prašanja
staviti
,
besede
v
pismo
narekovati
in
mnozega
več
,
kar
možki
ne
umemo
tako
“
.
meni
zdaj
sosed
Tepkar
proti
gospodinji
,
kupo
pred
Štefana
porine
in
skrbno
po
plašču
pogleda
,
če
mu
ni
zaradi
mastne
mesenine
in
pijače
kaj
na
škodi
.
„
Take
sile
ni
.
Tudi
brez
nje
naredimo
,
da
bode
prav
.
Ko
bi
človek
vedno
ženske
poslušal
,
gorje
bi
mu
bilo
“
.
odvrne
Mlinar
in
odrezek
mesenine
na
vilicah
v
usta
nese
.
Mati
je
nekoliko
v
zadregi
.
A
vedeč
,
da
je
vse
to
le
moževa
šala
,
pristavi
:
„
Možki
ste
vsi
enaki
.
Vsak
govori
tako
,
pa
le
prebiti
ne
more
brez
žene
.
Kako
pa
je
to
kaj
?
“
Potem
pa
vpraša
:
„
Štefan
,
ali
si
pa
vže
kaj
pomolil
danes
na
čast
svojemu
patronu
in
za
duše
v
vicah
,
da
bi
te
razsvetlil
,
da
bi
ti
Bog
pravo
zavednost
in
moč
dal
,
da
bi
napačno
ne
volil
in
šel
v
zakon
?
“
Štefan
je
premišljeval
,
kaj
bi
odgovoril
,
saj
molil
,
ni
ves
čas
,
kar
natančneje
pozna
Marjetico
,
niti
prave
molitve
nema
,
a
vendar
bi
materi
ne
hotel
zaupati
tega
.
Iz
te
zadrege
ga
reši
zopet
strijc
,
ki
vzklikne
:
„
Zdaj
pa
le
urno
!
Če
prej
gremo
,
prej
opravimo
,
prej
je
vse
pri
kraji
,
kaj
ne
Mlinar
?
“
Izgovorivši
se
dvigne
izza
omizja
in
njegovi
tovarši
za
njim
.
Med
tem
ko
Mlinar
še
v
klet
postopi
in
sodec
vina
napolni
ter
ga
pod
plašč
stisne
,
pomoči
mati
pri
durih
desnico
v
blagoslovljeno
vodo
,
siloma
Štefana
na
čelu
prekriža
in
ko
se
brani
,
pravi
„
Lej
ga
no
!
To
mora
biti
za
en
dober
namen
,
pa
za
srečen
opravek
.
Kaj
tacega
sramovati
se
je
nespodobno
in
greh
,
to
si
zapomni
!
“
Ko
stopijo
možakarji
na
vas
in
zakriče
vaški
paglavci
,
ki
s
premilimi
rokami
za
hlačnim
robom
ob
potoku
drkajo
in
čevlje
trgajo
:
„
Svatje
,
svatje
gredo
!
“
hiti
Mlinarica
na
prag
in
z
veselim
in
zadovoljnim
obrazom
zre
za
njimi
.
Ko
se
skrijejo
za
poslopji
,
pa
vzdihne
:
„
Saj
naš
oče
vendar
ni
napačen
in
brez
srca
.
Dolgo
se
je
upiral
in
protivil
,
a
na
zadnje
vendar
spoznal
,
da
ni
drugače
in
da
mora
biti
Štefanu
vže
baje
namenjeno
tako
.
In
temu
nihče
ne
uide
.
“
Pri
Srakarju
je
bilo
ono
popoludne
vse
tako
v
redu
in
vse
tako
pomito
in
očedjeno
,
da
bi
človek
kar
verjel
ne
bil
,
da
je
v
leseni
koči
,
pa
da
je
mogoče
,
da
se
tako
prijetno
živi
pod
slamnato
streho
.
Miza
,
stoli
,
klopi
,
podobe
in
celo
tla
so
bila
bela
in
čista
,
da
bi
se
bil
las
našel
na
njih
.
Marjetica
si
kar
hoditi
ni
upala
po
sobi
.
Pa
da
bi
oče
kar
tako
tija
v
en
dan
na
desno
in
levo
okoli
sebe
pljuval
,
tega
še
misliti
ni
bilo
,
kajti
Marjetico
bi
bilo
ožalostilo
do
solz
.
Srakar
je
po
južini
za
mizo
pri
oknu
sedel
in
svoj
škrlatasti
telovnik
na
rokah
razgrnjen
držal
,
ter
ga
tipal
in
ogledoval
in
računil
,
koliko
mu
je
vže
na
škodi
,
kar
mu
je
umerjen
namreč
pred
dvajsetimi
leti
,
ko
je
ranjco
Marjetičino
mater
za
ženo
jemal
.
In
v
svojo
veliko
žalost
se
prepriča
,
da
je
vse
minljivo
na
svetu
,
in
da
so
tudi
ta
dragocen
brezrokavnik
molji
neusmiljeno
na
desno
in
levo
preorali
in
neprivoljene
ceste
delali
,
ter
mu
na
več
krajih
predrzno
puščali
.
Pa
vsega
tega
on
ni
zazlužil
,
saj
prav
pripraven
in
ubogljiv
je
bil
.
Pa
koliko
nedelj
in
praznikov
se
je
tako
prijetno
oprijemal
Srakarjevega
života
.
Nečasti
pa
mu
ni
delal
nikedar
.
V
tem
trenutku
se
Srakar
ozre
tudi
pod
omizje
.
A
povedati
moramo
,
da
tudi
ne
s
posebno
dopadljivim
pogledom
.
Ondi
zapazi
namreč
,
da
je
vendar
le
napačno
,
ker
ni
mogel
obiskati
zadnjega
somnja
in
da
čevljev
bode
le
potreba
,
kajti
nepridiprav
desni
palec
je
jako
revolucijonarnih
načel
.
Po
vsej
sili
leze
na
zlato
svobodo
.
Sicer
poslednjo
ni
tolike
važnosti
.
A
da
bi
svatje
videli
to
,
bi
vendar
ne
imel
rad
.
Zatorej
poskuša
potem
in
primerja
,
kako
mora
stopiti
,
kje
hoditi
,
pa
kje
ne
,
da
zakrije
to
palčevo
predrznost
,
pa
da
ne
obudi
pri
svatih
slabe
misli
o
sebi
.
Med
tem
se
ozre
nevedoma
na
vas
in
videč
,
da
jo
mahajo
štirje
možakarji
po
pogorju
,
ki
morajo
biti
svatje
nihče
drugi
,
hitro
glavo
umakne
in
zakliče
:
„
Marjetica
,
poglej
jih
no
,
poglej
.
Vže
gredo
!
Eden
,
dva
,
trije
,
pa
še
eden
je
brez
plašča
.
O
to
pa
je
Štefan
,
prav
Štefan
je
,
ali
ka-li
?
Hiti
torej
hiti
,
pa
še
ti
se
lepši
obleci
.
Kar
taka
ni
,
da
bi
prišla
k
mizi
jeli
,
da
ne
?
“
In
zletela
je
Marjetica
,
oj
pa
kako
zletela
v
svojo
kamrico
,
tako
,
kakor
kriljajo
veseli
metulji
od
rože
do
rože
pa
od
cveta
do
cveta
.
A
prej
se
je
vendar
še
radovedno
ozrla
v
dolino
in
zarudela
,
kakor
pireh
,
kajti
Štefan
,
pravi
Štefan
in
svatje
so
ubirali
pot
po
strmini
.
Prišedši
v
spalnico
,
kar
omahne
pred
shrambo
svojih
priprostih
,
a
čednih
kril
.
„
Kako
bi
se
neki
oblekla
,
“
vzdahne
potem
,
„
da
bi
se
me
ne
sramoval
,
pa
da
bi
bila
svatom
povšeči
?
“
Roke
jej
omahnejo
,
kakor
mrtve
v
naročje
.
„
Pa
saj
me
pozna
in
ve
,
kakova
in
čegava
sem
.
Pa
da
nisem
vredna
take
sreče
.
Bog
mi
je
priča
,
da
nisem
domišljevala
nikedar
denašnjega
dne
“
.
pristavi
potem
in
solze
,
skrivne
,
redke
,
solze
veselja
se
jej
vdero
po
licu
.
Nekaj
trenutkov
pozneje
je
njena
oprava
,
končana
.
Vse
kar
ima
na
sebi
ni
vredno
mnogo
goldinarjev
.
Zlatnine
in
srebrnine
ona
nima
.
Kje
bi
jo
vzela
?
In
prekupovalni
žid
take
robe
bi
se
bil
obrnil
od
nje
.
A
vendar
take
neveste
še
nismo
videli
in
bilo
je
ni
,
kar
stoji
Beriška
vas
ali
pa
še
dalj
.
Vaška
dekleta
imajo
dražje
pa
bolj
pisane
rute
kot
je
Marjetičina
,
težka
suknena
krila
,
svilnate
predpasnike
.
A
vendar
kakov
razloček
je
med
Marjetico
in
njimi
,
kakor
noč
in
dan
.
Kako
lepa
,
čudno
nerazumljivo
lepa
je
Marjetica
,
ko
sede
potem
na
posteljo
in
roke
sklene
v
naročji
.
Lice
jej
je
belo
in
nežno
,
kakor
bi
ne
videlo
nikedar
solnčnih
žarkov
,
oči
ima
sramežljivo
pobešene
,
pa
tako
mile
,
kakoršne
slikajo
svetnicam
božjim
.
In
njene
črne
svetle
kite
se
vsipljejo
tako
prijetno
po
tilniku
,
in
segajo
notri
doli
v
naročje
,
da
bi
se
jim
človek
kar
prečuditi
ne
bil
mogel
.
Tako
pričakuje
Marjetica
svatov
.
Notri
v
prsih
pa
jej
plapolje
in
razbija
srce
tako
,
da
še
nikedar
ne
tako
.
Roka
in
ves
život
se
jej
trese
,
in
vsak
trenutek
se
jej
dozdeva
cela
večnost
.
Saj
želela
bi
,
da
bi
niti
trenutkov
ne
bilo
,
ali
pa
,
da
bi
bili
brez
konca
in
kraja
.
Sama
ne
ve
,
kaj
hoče
in
kaj
noče
.
Vse
se
jej
vrti
,
pa
vse
pleše
in
vse
ziblje
pred
njenimi
očrni
.
„
Bog
vam
daj
dober
dan
,
če
ga
še
nimate
!
“
se
oglasi
zdaj
Štefanov
strijc
,
ko
v
hišo
stopi
in
za
njim
vsa
družba
,
ter
sodec
vina
na
klop
za
duri
postavi
.
„
In
Bog
vas
sprimi
in
vam
poplačaj
,
kar
ste
mi
dobro
voščili
,
“
odgovori
nekoliko
začudjen
Srakar
,
ki
izza
mize
vstane
,
stole
odmakne
in
desni
čevelj
za
levega
skriva
in
pristavi
:
„
Pa
kar
sedite
možakarji
,
kar
sedite
,
pa
je
!
Rastli
ne
bodete
več
,
voda
tudi
ne
gori
,
da
bi
se
vam
mudilo
.
Potem
pa
kakovo
vganemo
in
razderemo
,
skupaj
ali
kali
?
Kaj
ne
,
oče
Tepkar
,
da
jo
?
“
„
Ali
pa
še
dve
ali
pa
več
.
Ni
vraga
,
štirje
smo
pa
bi
kake
modre
in
premetene
ne
opravili
na
dan
.
Ne
da
bi
dejal
,
da
smo
hudo
učeni
.
A
tako
brez
glav
tudi
nismo
,
“
odgovori
prisežen
mož
ter
rine
s
hrbtiščem
naprej
za
omizje
,
Mlinar
poleg
njega
,
strijc
pa
na
Srakarjevo
stran
.
Štefan
na
lesen
naslanjač
prisede
in
se
kake
dva
pota
bolj
skrivaje
izpod
kastorca
po
hiši
ozre
.
Potem
se
razplete
govorica
bolj
o
navadnih
rečeh
,
o
vremenu
,
o
letošnji
zimi
,
po
čem
se
je
kupovalo
in
prodajalo
na
zadnjem
sejmu
,
pa
kako
dolg
bode
letošnji
predpust
in
ali
bode
spomlad
kaj
prida
in
pa
ozimna
setov
.
„
Predpust
pride
in
prikima
,
pa
zima
pojemlje
.
Brez
poroke
pa
vendar
ne
bomo
pod
Beriškim
zvonom
ali
kali
?
Vendar
,
kaj
pa
vaša
,
deklica
Marjetica
poreče
k
temu
,
kaj
?
Srakar
,
ali
prikima
?
“
vsklikne
vesel
strijc
,
s
pestjo
ob
mizo
vdari
,
Srakarju
nekaj
na
uho
zašepeče
in
po
sodcu
na
klopi
seže
.
„
Saj
je
res
Srakar
,
kje
pa
imaš
mlado
gospodinjo
,
kje
?
Še
na
ogled
ne
pride
.
Takovi
baje
nismo
,
da
,
bi
se
nas
ogibala
in
bala
.
Sem
k
mizi
se
pride
pa
je
,
tako
se
spodobi
,
“
pristavi
zdaj
oče
Tepkar
,
Štefanu
namežika
,
Mlinarja
skrivaje
s
komolcem
dregne
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
Zdaj
zmaji
jezik
,
zdaj
,
čas
je
in
zato
smo
skupaj
.
“
„
Nekaj
boječa
je
Marjetica
,
pa
druščine
ni
vajena
in
v
svoji
kamri
je
“
.
se
izgovarja
Srakar
in
raz
police
prazno
kupo
vzeme
ter
jo
pred
strijca
postavi
.
—
„
Vidva
se
baje
nekaj
bolje
poznata
,
vidva
Štefan
!
Po
njo
pojdi
,
pa
k
mizi
jo
pripelji
,
pa
je
!
“
pravi
Mlinar
in
kakor
v
potrdilo
tako
resne
besede
,
polno
kupo
vina
vse
vlije
,
ko
mu
napije
strijc
na
njegovo
zdravje
.
„
Marjetica
,
kaj
res
ne
greš
v
hišo
?
Glej
svatje
so
ondi
in
moj
oče
tudi
,
pa
tebe
kličejo
in
čakajo
vsi
.
Marjetica
,
in
tudi
jaz
te
čakam
,
saj
se
tako
dolgo
nisva
videla
“
reče
Štefan
,
ko
v
kamro
stopi
in
Marjetico
z
belim
predpasnikom
zakritim
pa
objokanim
obrazom
na
postelji
sedečo
najde
.
„
O
Štefan
,
kaj
si
ti
?
Pa
res
da
si
,
lej
ga
no
,
in
tako
spremenjen
se
mi
zdiš
,
ker
poznala
bi
te
ne
bila
kmalu
“
.
jekne
Marjetica
.
Hoteč
zakriti
svojo
žalost
mladenču
roko
poda
in
ko
sede
potem
k
njej
,
ga
lahno
objame
okoli
vratu
ter
mu
molče
sloni
na
prsih
.
„
Kaj
res
ne
greš
k
gostom
,
Marjetica
?
“
mora
ponavljati
Štefan
.
„
Da
bi
k
gostom
šla
,
praviš
?
O
jaz
se
jih
kar
bojim
,
posebno
pa
tvojega
očeta
.
Najrajši
bi
bila
tako-le
pri
tebi
.
Pa
vedno
bi
bila
,
več
bi
ne
smel
iti
v
mesto
,
veš
da
ne
in
pustiti
bi
me
ne
smel
same
.
“
„
Pustiva
to
!
Tako
je
biti
moralo
.
Zdaj
je
pa
drugače
.
O
Marjetica
,
zdaj
smem
očitno
priti
k
tebi
,
podati
ti
roko
in
reči
:
Večno
moja
bodi
,
pa
nobenega
druzega
ne
ljubi
,
kot
mene
!
“
„
Kaj
res
,
prav
res
,
Štefan
?
O
saj
jaz
tudi
mislim
tako
,
“
pravi
Marjetica
in
sramu
zakrije
obrazek
na
njegovih
prsih
,
a
potem
pristavi
:
„
Kaj
pa
tvoj
oče
,
pa
ljudje
,
pa
ves
svet
?
“
„
Pusti
,
pusti
to
.
Oče
naju
radi
imajo
,
pa
mati
naju
blagoslavljajo
,
in
ves
svet
naju
zavida
!
Kar
vstani
,
pa
k
gostom
greva
in
v
roke
vdarimo
,
Marjetica
,
in
besedo
,
zaročno
besedo
damo
.
“
„
Veš
Štefan
,
jaz
si
kar
ne
upam
.
Poglej
,
pa
tako
priprosto
sem
oblečena
!
O
ko
bi
bila
saj
nekaj
dni
prej
vedela
,
da
pridejo
svatje
,
pa
nisem
:
Potem
bi
se
bila
vže
tako
oblekla
,
da
bi
te
ne
bilo
sram
,
Marjetica
.
Novo
krilo
bi
si
bila
sešila
,
pa
take
barve
,
kakoršna
je
tebi
povšeči
.
“
„
Kaj
boš
to
?
Meni
je
vse
povšeči
in
prav
.
Pa
prav
lepo
si
se
oblekla
danes
.
Glej
ta-le
rudeča
ruta
ti
prav
dobro
pristuje
in
bel
predpasnik
se
te
lepo
oprijemlje
.
O
počesana
pa
nisi
bila
še
nikedar
tako
umetno
,
kakor
danes
,
da
veš
.
“
Izgovorivši
Štefan
prime
Marjetico
za
desnico
,
jo
ovije
okoli
svoje
pazduhe
in
hoteč
ali
ne
hoteč
mora
ona
z
njim
.
Sramežljivo
glavico
ima
naslonjeno
na
njegovi
rami
,
oči
pobešene
k
tlom
.
Tako
stopita
v
hišo
.
O
kakov
par
je
to
!
Človek
bi
kar
gledal
za
njim
in
strmel
.
Slikar
bi
ga
porabil
za
svojo
najimenitnišo
sliko
,
vsa
Beriška
vas
bi
se
čudila
,
kajti
tacega
še
ni
videla
nikedar
.
In
marsikodo
bi
umeti
ne
mogel
,
da
je
sredi
tihe
doline
,
sredi
priprostega
,
kmetskega
življenja
toliko
poezije
,
pa
toliko
lepote
.
„
Pojdi
pit
,
Marjetica
,
pojdi
!
“
vsklikne
strijc
in
vsa
družba
,
ko
stopi
Marjetica
v
hišo
,
ter
jej
vže
od
daleč
polno
kupo
nasproti
moli
.
Ko
pravi
Marjetica
:
„
Na
vaše
zdravje
strijc
!
in
kupo
jedva
do
usten
dvigne
,
pristavi
prvi
:
„
Le
dobro
ga
pritegni
,
Marjetica
!
Ta
ti
ne
škoduje
.
Prava
božja
kapljica
je
,
sam
sem
ga
kupil
doli
na
Hrvaškem
.
Po
vinu
boš
rudeča
v
licih
,
a
bolj
razcvetela
in
veselje
ti
pride
v
glavo
.
Potem
pa
tija
k
Štefanu
sedi
,
pa
se
kaj
pomenimo
in
uganemo
kako
in
kaj
.
Jeli
Štefan
in
oče
Srakar
da
se
?
“
Marjetica
sede
k
Štefanu
in
Mlinarju
.
In
poslednji
,
ki
je
do
zdaj
bolj
molčeč
sedel
,
je
vidno
vesel
tega
.
Več
potov
se
nasloni
k
Marjetici
in
jej
kaj
na
uho
pove
,
da
Marjetica
zarudi
in
,
tiho
pravi
:
„
To
je
vse
preveč
,
tega
nisem
vredna
in
tudi
ne
zaslužim
.
“
„
To
je
vse
eno
.
Branila
se
ne
boš
.
Še
danes
vredimo
vse
,
pa
je
“
.
pristavi
potem
glasneje
Mlinar
in
govorica
se
zopet
razveže
.
„
Marjetica
,
pa
pij
,
zdaj
le
pij
,
pa
poslušaj
me
kaj
pravim
in
ti
govorim
.
Če
ti
je
povšeči
,
boš
pa
k
Mlinarju
za
mlado
gospodinjo
prišla
!
Tako
smo
vkrenili
možakarji
,
saj
vidiš
in
zato
smo
v
svatovških
plaščih
zbrani
tu-le
pri
vas
.
“
Poslednje
besede
pravi
strijc
,
kupo
Marjetici
pomoli
in
Mlinarju
namežika
,
naj
tudi
on
zine
zdaj
le
kakovo
;
zdaj
je
priložnost
.
„
Kar
reci
,
da
si
zadovoljna
,
Marjetica
,
kar
reci
in
vse
je
pri
kraji
!
“
méni
zdaj
tudi
Mlinar
in
veselega
obraza
po
Štefanu
in
Marjetici
pogleda
,
s
pestjo
ob
mizo
vdari
,
da
zazveni
in
pristavi
:
„
Ni
vrag
,
da
bi
se
branil
kedo
pod
Mlinarjevo
streho
.
Zadnji
baje
nismo
v
vasi
.
“
„
Take
reči
se
vse
stari
pomenijo
.
Otroci
pa
vbogajo
.
Meni
je
vse
prav
,
“
meni
Srakar
nepopisljive
zadovoljnosti
in
se
spozabi
pri
tem
celo
,
kako
mora
postavljati
levi
čevelj
,
da
desnega
zakrije
.
A
to
krivdo
kmalu
poravná
.
Marjetica
ne
odgovori
ničesar
.
A
potem
kako
se
jej
roka
trese
,
ko
kupo
vina
v
njej
drži
in
celo
nekaj
kapelj
po
rudeči
ruti
razlije
,
se
bere
,
da
je
vesela
,
neizmerno
vesela
tega
.
In
pa
kaj
še
pogled
,
o
Štefanov
pogled
,
pa
kakov
pogled
!
popisati
ga
ne
moremo
,
on
naznanja
več
,
kakor
stotine
papirja
,
po
katerem
so
načrtane
rezljane
zaljubljenosti
in
divja
,
nenaravna
,
bolna
domišljija
.
O
takov
pogled
,
kakor
je
bil
Marjetičin
in
Štefanov
,
taki
ne
sijejo
povsod
in
v
vsakem
očesu
!
Pozneje
napravljajo
možakarji
,
kako
se
bode
zaženilo
Mlinarjevo
imetje
,
kakov
kot
in
priboljšek
si
izgovarja
Mlinar
in
mati
za
stare
dni
,
in
še
druge
imenitne
reči
.
Srakar
tudi
pristavi
,
da
bi
on
,
dokler
more
,
ne
zapustil
rad
svoje
koče
,
da
bi
tu
gospodaril
sam
.
Samo
kos
njivice
bi
rad
ondi
le
na
rebru
,
za
deteljico
,
bi
jo
imel
in
nekaj
korenja
bi
vsejal
vmes
,
potem
bi
pa
prasička
kupil
in
po
zimi
ob
nedeljah
o
poludne
nekaj
suhega
mesa
na
mizi
imel
.
To
bi
bilo
vse
,
kar
si
želi
.
Ko
mu
seže
Mlinar
v
besedo
in
mu
pomoli
desnico
in
privoli
,
se
pije
še
enkrat
na
nevestino
in
ženinovo
zdravje
in
svatje
se
dvignejo
izza
,
omizja
.
Srakar
.
in
Marjetica
jih
pospremita
po
pogorji
,
pa
tako
,
da
gre
Marjetica
z
roko
v
roci
poleg
Štefana
,
Srakar
pa
hlača
med
možakarji
in
iz
pipice
goste
oblake
dima
spušča
.
Ko
bi
bil
nekaj
dni
pozneje
kedo
vprašal
,
kakova
je
zima
,
kako
dolg
je
letošnji
predpust
in
kakovi
so
sicer
dolgočasni
zimski
večeri
,
zarudeia
bi
bila
,
zavrtela
se
na
eni
nogi
in
izbežala
,
ali
pa
,
bi
dvignila
prstek
svoje
desne
roke
,
ter
bi
mu
bila
požugala
rekoč
:
„
Čaj
no
,
čaj
no
,
ti
nagajivec
,
ti
nagajivi
!
“
Saj
se
jej
je
dozdeval
v
resnici
spremenjen
ves
svet
od
zadnjih
dni
.
Semtertje
kar
sama
sebi
ni
mogla
verjeti
,
da
je
tako
,
pa
da
bi
bila
nevesta
,
kakor
pravijo
ljudje
in
kažejo
s
prsti
za
njo
,
če
od
maše
gre
,
in
odpirajo
okna
,
če
jo
pelje
pot
skozi
vas
.
V
tacih
trenotkih
je
postala
,
se
prijela
za
glavo
,
kakor
da
bi
se
hotela
prepričati
,
ali
je
mogoče
vse
to
,
ali
le
sanje
,
goljufive
sanje
.
Stoprv
,
ko
je
legla
temna
noč
na
zemljo
in
se
prižgalo
milijone
in
milijone
zvezd
na
nebu
in
je
čula
ukanje
po
pogorju
in
je
spoznala
,
da
so
ti
glasovi
Štefanovi
,
ki
k
njej
v
vas
gre
,
vedela
je
,
da
se
ne
vara
,
da
je
srečna
,
neizmerno
srečna
.
Sela
je
potem
za
omizje
,
vtrnila
leščerbo
in
jela
vrteti
brenčeči
kolovrat
,
ali
pa
vzela
kot
sneg
belo
tkanino
v
naročje
in
šivala
svatovsko
perilo
.
Poslednje
jej
je
delalo
mnogo
in
največ
preglavice
.
Sklenila
je
namreč
izdelati
vsa
krila
,
in
vse
,
kar
mora
imeti
nevesta
,
lastnoročno
.
Poslednje
pa
ni
bilo
majno
delo
.
Predpust
se
je
bližal
vedno
bolj
in
bolj
,
večeri
pa
so
se
jej
dozdevali
vedno
krajši
in
krajši
.
In
kedo
je
bil
kriv
temu
?
Štefan
,
ki
je
sedel
v
pozno
noč
poleg
nje
in
jej
pomagal
,
seveda
,
kolikor
morejo
pomoči
moški
pri
ženskih
delih
.
Semtertje
jej
je
vdeval
šivanjko
in
Marjetica
je
ploskala
z
rokama
in
se
smejela
na
glas
,
če
se
mu
ni
posrečilo
zadeti
urno
uho
in
dejala
:
Čaj
no
Štefan
,
čaj
!
Tako-le
stori
,
pa
bode
.
To
znamo
ženske
najbolje
,
vže
vidim
!
“
Tudi
jej
je
podržaval
semtertje
šivanje
,
da
se
je
lepše
in
urneje
šivalo
.
A
je
vže
križ
,
če
sta
dva
zaljubljena
skupaj
.
Koliko
potov
je
Marjetica
,
ko
je
bilo
kaj
sešitega
in
je
spoznala
,
da
je
napačno
in
ravno
narobe
.
Prepričala
se
je
,
da
je
tega
sam
Štefan
kriv
,
nihče
drugi
.
Toraj
ga
je
vdarila
z
ročico
nekoliko
po
dlani
,
se
ve
da
ne
tako
,
da
bi
ga
zabolelo
,
tega
ne
,
in
je
dejala
:
„
Le
počakaj
,
da
si
me
zopet
zapeljal
.
Nocoj
si
pa
vže
prav
poreden
,
da
veš
.
Pa
kar
kaznovala
bi
te
,
ko
bi
te
mogla
“
.
Zdaj
pa
se
je
smejal
Štefan
na
glas
in
si
mel
roki
in
šaljivo
pristavil
:
„
Saj
praviš
,
da
ženske
umete
vse
,
moški
pa
nič
.
Zdaj
pa
vidiš
.
“
Marjetica
mu
je
požugala
zopet
s
prstekom
.
Konec
vsemu
temu
pa
je
bilo
,
da
je
Štefan
poobjel
Marjetico
okoli
vratu
in
prepričujoč
se
,
da
Srakar
dremlje
na
zapečku
,
založil
jej
na
rudeči
ustni
gorek
pa
sladek
poljubek
,
da
je
kar
zazvenelo
in
je
Marjetici
rudečica
vdarila
v
lica
.
Taki
so
bili
večeri
pri
Srakarjevih
.
Potem
pa
naj
reče
kedo
,
da
niso
bili
lepi
in
prijetni
.
Kaj
pa
stoprv
,
ko
je
neki
dan
,
kakor
nevidoma
in
skrivaje
toliko
blaga
,
oh
pa
kacega
blaga
prišlo
k
Srakarjevim
v
hišo
.
Marjetica
je
kar
roki
sklenila
nad
prsimi
in
je
potem
čudeč
se
,
pustila
pasti
v
naročje
,
ko
je
razgrinjala
vse
to
po
omizju
.
In
kako
bi
ne
?
Tu
je
bilo
pravo
brnsko
,
žlahtno
sukno
za
krila
,
ondi
laški
svilni
žamet
za
jopice
,
tu
gladka
leskeča
svila
za
predpasnike
,
bruseljske
špice
,
rudeče
in
plavo
trakovje
,
in
koliko
rut
pa
kacih
,
za
velike
in
male
praznike
,
rudeče
svilene
,
rožaste
in
bolj
ponižne
,
pisane
za
vsakdanjo
potrebo
.
„
Ali
je
mogoče
!
“
vsklikne
potem
Marjetica
in
ne
obrne
pogleda
od
tolike
lepotije
.
Posled
pa
samega
veselja
zakliče
:
„
Oče
,
oče
,
poglejte
no
,
poglejte
,
in
hitite
,
kaj
je
nekdo
prinesel
k
nam
!
In
to
bi
naj
bilo
vse
moje
,
za
zmiraj
moje
?
O
take
obleke
nima
nobena
deklica
v
fari
,
kot
je
ta-le
tkanina
,
pa
to-le
sukno
in
svilnata
roba
.
“
Srakar
začuje
Marjetičen
glas
v
veži
pri
ognjišču
.
in
urno
glavo
v
hišo
pomoli
in
vpraša
:
„
Kaj
Marjetica
,
kaj
praviš
in
meniš
?
“
„
Le
poglejte
no
,
kaj
je
tu
na
mizi
oče
,
če
še
niste
videli
!
Kaj
tacega
nisem
pričakovala
.
“
„
Kaj
pa
je
,
kaj
neki
bode
?
“
pravi
Srakar
in
stopi
k
omizju
.
A
zagledavši
različno
dragoceno
robo
,
ki
se
blešči
,
kakor
v
najlepši
prodajalnici
pred
njim
,
pipo
iz
ust
vzeme
in
na
okno
položi
rekoč
:
„
To
pa
to
,
Marjetica
!
Zdaj
pa
zdaj
.
Hodila
bodeš
kakor
gospa
in
šumela
s
krili
in
starega
v
rujavi
irhovini
se
bodeš
sramovala
,
je-li
?
Jaz
pa
stavim
kaj
,
da
to
ti
je
kupil
vse
Štefan
,
nobeden
drugi
.
“
Potem
tiplje
in
tehta
različno
robo
na
rokah
,
jo
gleda
proti
oknu
na
luč
in
na
robe
,
meri
na
pedi
in
na
palce
,
ugiblje
,
katero
je
močneje
,
katero
slabše
in
računi
na
prste
,
po
čem
bode
to
in
to
na
vatel
,
pa
koliko
lepega
srebernega
denarja
tiči
v
tem
blagu
.
Marjetica
pa
kar
omahne
na
klop
in
vid
jej
jemlje
vsa
ta
dragocenost
.
In
ko
čuje
tudi
od
očeta
,
da
jej
je
kupil
vse
to
Štefan
in
nobeden
drugi
,
zažari
jej
še
bolje
lice
.
Pa
ko
bi
se
ne
sramovala
,
in
ko
bi
taka
navada
bila
,
oklenila
bi
se
očetovega
vratu
in
dejala
:
„
O
veselite
se
s
svojo
Marjetico
,
kakor
se
veseli
ona
vas
in
Štefana
.
Sramovala
pa
se
vas
ne
bode
nikedar
.
Poleg
nje
bodete
živeli
vse
dni
in
na
rokah
vas
bode
nosila
ona
in
Štefan
.
“
Kaj
pa
pri
Mlinarju
,
kako
je
bilo
neki
tudi
tam
,
odkar
je
Mlinar
po
toliko
nezgodah
kastorc
s
sreberno
zaporo
na
glavo
nataknil
in
višnjevo
spreminjav
plašč
ogrnil
pa
k
Srakarju
postopil
?
Bilo
je
tako
kakor
je
v
vsaki
kmetski
hiši
,
o
kateri
se
raznese
novica
:
pred
pustom
ali
spomladi
pa
dobodo
mlado
,
novo
gospodinjo
.
V
resnici
pri
Mlinarju
je
bilo
dela
polne
roke
.
Če
je
suhopeti
kopitni
črevljarček
na
večer
memo
Mlinarja
iz
šivanja
domu
šel
,
postopil
je
navadno
k
materi
Mlinarici
v
kuhinjo
,
vidoma
z
ogorkom
pipo
tobaka
zažigal
,
a
pri
tem
pristavil
:
„
No
mati
,
kedaj
pa
k
vam
pridem
?
Nekaj
parov
obuval
bode
potreba
,
da
bodo
tla
bolj
odmevala
,
kajti
na
taki
ženitnini
,
kakor
bo
vašega
Štefana
,
ne
bode
brz
piskačev
in
veselih
plesalcev
.
“
Materi
so
bile
take
besede
povšeči
in
še
precej
dolgo
je
govorila
potem
s
črevljarčkom
in
pozvedovala
,
kaj
pa
neki
ljudje
vgibljejo
in
pravijo
o
tem
.
Črevljarček
prebrisana
pretekana
glava
je
imel
hvale
polna
usta
,
in
legal
in
pripovedoval
jo
kakor
,
da
bi
otavo
kosil
,
in
vse
je
padalo
na
prijetno
materno
stran
.
On
pa
je
tudi
vedel
,
zakaj
dela
tako
.
Zopet
drugi
pot
je
došel
na
potu
k
fari
Mlinarja
vaški
krojač
,
suhi
Kobilica
z
vatlom
na
rami
in
s
škarjami
za
pasom
.
Tudi
on
je
vedel
porabiti
v
svoj
prid
tako
lepo
priložnost
.
Zbijal
je
nekaj
časa
šale
,
ki
so
mu
bile
kar
prirojene
,
potem
napeljal
vodo
na
svoj
mlin
namreč
—
na
Štefanovo
ženitev
.
Pripovedoval
je
s
pravo
Ciceronovo
zgovornostjo
,
kako
lepe
suknjene
kamižole
,
žametove
brezrokavnike
in
irhaste
hlače
iz
prave
jelenove
kože
je
izdeloval
minoli
teden
svatom
v
sosedni
fari
in
da
je
imel
pri
tako
imenitnem
delu
vedno
polič
dolenjca
pred
seboj
.
Potem
pristavi
:
„
Pa
Štefanu
bode
še
tudi
kaj
potreba
.
Brez
vsega
ne
bode
,
kaj
pak
.
Pa
mene
pokličite
,
kedar
izbirate
blago
,
oče
Mlinar
,
da
vas
jezični
kramarček
ne
opehari
in
ne
osmoli
.
Domačemu
človeku
privoščite
kakov
požir
vina
in
kakov
krajcar
!
“
S
temi
besedami
zavije
krojač
na
stransko
pot
in
hlača
na
delo
v
bližnjo
Vas
.
Mlinar
pa
se
nasmeje
glasno
,
pipo
iz
ust
vzeme
in
kliče
za
njim
:
„
Premeten
si
,
Kobilica
,
kakor
da
bi
bil
črno
šolo
študiral
in
šivanjka
ti
gre
izpod
rok
,
da
bi
cesarskim
ministrom
lehko
hlače
meril
,
pa
bi
tebe
ne
klical
v
„
štiro
“
.
Tega
ne
tega
!
“
Tako
so
se
oglašali
in
ponujali
polagoma
delalci
različne
robe
in
vsak
si
je
obetal
lepega
zaslužka
pri
Mlinarjevih
,
kajti
v
taki
hiši
in
pri
taki
priložnosti
se
ne
gleda
na
kupo
vina
in
vsaki
vinar
.
Obilo
je
vsega
in
s
kopičkom
.
Vaška
šivilja
,
Godčeva
Mina
,
štirdesetletna
prava
stara
devica
,
ki
je
vedno
trdila
,
da
se
noče
možiti
,
čeravno
bi
se
vsak
dan
lehko
,
samo
povedala
ni
,
kje
neki
je
najbolje
zadela
.
Ko
je
slišala
o
Štefanovi
ženitvi
,
prišla
je
k
Mlinarjevim
,
sela
za
mizo
,
mater
poklicala
in
dejala
:
„
Zdaj
pa
le
urno
platno
iz
škrinje
;
srajc
in
raznega
perila
,
vsega
bode
potreba
.
Prej
začeto
,
prej
končano
.
“
Mlinarici
pa
so
bile
take
besede
povšeči
.
Izpod
čela
se
je
nasmejala
,
zadnjo
vrsto
škrbastih
zob
pokazala
in
mignila
šivilji
,
naj
gre
za
njo
.
Šli
ste
v
zgornje
shrambe
.
Ondi
je
mati
odkrila
zaboj
in
kakor
sneg
belo
pražnje
platno
je
zabliščelo
iz
njega
.
„
Poglej
ga
no
Mina
,
poglej
!
To
bodo
srajčice
in
prtiči
pa
rjuhe
.
Kako
sladko
se
bode
spalo
na
njih
,
je-li
Mina
?
Kaj
tacega
pa
nam
ni
manjkalo
nikedar
,
da
veš
.
Platno
imamo
,
da
cesto
od
tod
pa
do
fare
lehko
pregrnemo
z
njim
.
“
Šivilja
kar
čudeč
se
sklene
roki
na
deviških
prsih
,
potem
tiplje
in
ogleduje
tkanino
in
trdi
,
da
tako
ličnega
perila
ne
bode
imel
nobeden
letošnji
ženin
,
kakor
ravno
Štefan
.
Vže
isto
popoludne
se
je
jelo
meriti
in
izdelovati
perilo
.
Mlinarica
pa
že
sama
ne
vé
,
koliko
potov
je
potem
iz
kuhinje
stopila
in
šla
ogledovat
in
tipat
tkanino
pa
ukazovat
,
kako
naj
se
reže
in
šiva
to
in
to
.
To
je
bil
prvi
očividni
dan
vesele
spremembe
pri
Mlinarjevih
.
To
je
opazila
tudi
urno
družina
,
šepetala
skrivaje
o
tem
in
si
namežikovala
.
Mlajši
hlapec
pa
je
po
južini
rudečelični
dekli
na
pragu
šepnil
:
„
Le
počakaj
,
čez
leto
otovrej
bodeš
pa
zibala
,
ali
pa
kedo
vé
,
-
če
ne
še
prej
.
“
Kravja
kraljica
ni
dobra
prijateljica
konjskega
voditelja
,
bi
bila
zarudela
,
ko
bi
bilo
sploh
še
kaj
več
,
rudečice
moglo
na
njeno
lice
.
Morda
je
bila
tudi
nekako
tako
bolj
znana
z
nagajivcem
,
da
ni
treba
rudečice
ali
kali
.
Poslednjega
ne
vemo
prav
za
trdno
,
kako
tudi
neki
?
A
znano
nam
je
,
da
mu
je
smeječ
odgovorila
:
„
Če
prav
,
kaj
misliš
,
da
bi
ne
znala
zibati
,
pa
bi
.
Enkrat
se
more
tako
človek
privaditi
tega
,
pravijo
,
če
ne
mlad
pa
star
.
“
„
Ti
bi
pa
vže
rajši
mlada
znala
,
je-li
da
bi
“
.
—
vsklikne
hlapec
,
skrivnostno
namežika
,
se
glasno
zasmeji
in
po
dvorišču
odide
.
Tudi
Mlinar
se
je
zadnje
dni
mnogo
spremenil
.
Pomladil
se
je
najmanj
za
kaka
tri
leta
.
In
ko
je
memo
družine
postopal
ali
pšenico
meril
ali
s
svojo
zakonsko
polovico
govoril
,
rekel
bi
bil
marskikedo
,
ki
ga
je
poznal
prej
in
ga
opazuje
zdaj
,
da
to
ni
stari
Mlinar
.
Štefan
sicer
ni
hotel
vidoma
kazati
pomladi
,
ki
mu
zeleni
in
cveti
in
zori
v
zlatem
klasji
notri
v
prsih
.
A
večkrat
se
je
spozabil
tega
namena
.
Ko
je
sedel
semtertje
na
pšeničnem
ali
ajdovem
kamnji
in
ga
klepal
po
umetnosti
svojega
uma
,
povzdignil
je
svoj
krepko
doneči
,
jasno
odmevajoči
glas
in
zapel
veselo
pesem
,
da
se
je
razlegalo
po
mlinu
in
segalo
celo
na
materno
uho
,
ki
je
ob
taki
priliki
postala
v
veži
poslušala
,
in
si
semtertje
samega
veselja
vtrnila
solzo
.
Tudi
ženice
in
možakarji
,
ki
so
v
mlin
vozili
in
nosili
,
opazili
so
,
da
je
Štefan
mnogo
zgovorniši
kot
nekedaj
in
da
je
moka
lepši
zmleta
in
čistejši
nego
je
bila
prejšnje
čase
.
Štefanu
pa
se
je
dozdevalo
,
da
celo
voda
na
jezu
prijazniši
šumi
,
da
se
kolesa
urniši
vrte
,
kamni
veseleji
klopočejo
,
stope
jasniši
pritrkujejo
,
da
je
vse
,
oj
vse
drugače
,
kot
je
bilo
nekedaj
.
Če
je
bilo
tudi
tako
,
ne
vemo
.
Modreci
pravijo
,
da
se
sreča
in
zadovoljnost
izliva
iz
srca
v
druge
reči
in
jih
žari
v
prijetni
svetlobi
,
a
ne
narobe
.
Štefan
je
bil
tudi
človek
in
ni
delal
izjeme
.
Samo
modrec
ni
bil
,
da
bi
bil
umel
filozofijo
življenja
.
Čemu
tudi
to
?
Srečen
je
bil
,
da
bi
bil
gore
preskočil
.
In
kaj
je
hotel
več
?
Med
tacimi
dogodbami
se
približa
sveti
večer
.
Marjetica
se
ga
je
veselila
vsako
leto
,
a
tako
še
nikedar
,
kot
zdaj
.
Saj
pa
ima
sveti
večer
tudi
nekaj
posebnega
.
Marjetica
sama
ni
vedela
,
kaj
neki
.
Pripravljala
pa
je
vže
nekaj
dni
poprej
vse
,
kar
je
bilo
potreba
za
oni
sveti
čas
.
In
tacih
potreb
ni
bilo
malo
.
Sveto
razpelo
na
steni
je
morala
okinčati
z
venci
iz
višnjevega
in
rudečega
papirja
izstriženih
,
novo
trnjevo
krono
mu
je
izpletla
iz
smrekovega
zelenja
in
položila
na
glavo
.
A
razjokala
bi
se
bila
,
skoraj
raji
kot
otrok
,
kajti
Marjetica
je
imela
srce
,
pravo
nepopačeno
—
otročje
srce
.
Kaj
pa
podobe
v
kotu
?
Tudi
one
so
morale
biti
okinčane
za
sveti
večer
.
Pozlatila
jih
je
z
zlato
peno
,
pripenjala
papirnato
pisano
trakovje
okoli
njih
,
da
so
bile
,
kakor
v
svatovski
obleki
.
Druga
leta
,
oh
pač
tedaj
je
bilo
še
drugače
.
Toliko
misli
,
pa
toliko
skrbi
ni
imela
v
glavi
,
tedaj
je
narejala
v
kotu
tudi
jaslica
,
letos
pa
jih
nima
več
.
Kedo
bi
jej
bil
povedal
ob
letu
otovrej
,
da
je
delala
zadnje
tedaj
.
O
sama
bi
ne
bila
verjela
tega
.
Letos
ima
le
še
edinega
golobčeka
,
ki
plava
na
niti
nad
mizo
,
drži
pisano
pletenico
v
krempeljčkih
in
v
njej
papirnato
cvetličje
,
ki
nikedar
ne
zveni
,
pa
vedno
prijetno
odseva
.
Več
potov
se
ozre
Marjetica
med
delom
va-nj
,
na
podobah
jej
obtiči
pogled
,
a
potem
se
jej
sramežljivo
pobesi
,
kajti
domisli
se
minulih
let
in
dni
ter
jih
nevedoma
primerja
s
sedanjimi
.
Bili
so
baje
lepi
vsi
.
A
če
bi
sodili
po
njenem
zadovoljnem
obrazu
,
rekli
bi
,
da
so
jej
poslednji
vendar
ljubši
in
veseleji
.
Tako
je
zadnjega
popoludne
solnce
še
za
moža
visoko
.
Marjetica
pa
ima
še
dela
polne
roke
.
Mnogo
je
treba
urediti
še
pred
nočjo
,
mnogo
oskrbeti
za
jutrajšnji
sveti
dan
.
Po
olja
bode
treba
stopiti
za
leščerbo
,
kajti
nocoj
mora
goreti
vso
noč
.
Mrlič
bi
bil
v
hiši
med
letom
,
ko
bi
vgasnila
luč
.
Tudi
kadila
za
nocojšnjo
kajenje
mora
vzeti
iz
omare
,
pogledati
mora
koliko
blagoslovljene
vode
je
še
pri
hiši
,
kajti
tudi
kropilo
se
bode
po
shrambah
okoli
in
okoli
.
Potem
pa
,
Štefan
je
obljubil
,
da
pride
nocoj
povasovat
in
pogledat
,
kako
je
okinčala
svete
podobe
.
Ako
pa
pride
kedo
v
vas
v
takem
času
,
tudi
ni
,
da
bi
se
ga
pustilo
sedeti
kar
pri
prazni
mizi
.
Tega
ne
.
Nekaj
mrzle
večerje
,
ali
kaj
enacega
se
spodobi
.
To
je
starodavna
lepa
navada
v
Beriški
srenji
in
tudi
Srakarjevi
so
jo
zvesto
spolnovali
vsa
,
leta
.
Pri
taki
misli
se
Marjetica
zavrti
na
eni
nogi
in
zleti
po
stopnjicah
na
podstrešje
,
kjer
ima
v
stari
shrambi
kar
nakupičeno
suhega
sadja
,
vabljivega
in
lepo
dišečega
.
Ondi
izbere
,
kar
najboljšega
more
in
odhajajoč
pravi
:
„
Stavila
bi
kaj
,
da
Štefan
še
ni
pil
tako
sladkega
jabolčnega
mošta
,
kot
ga
bode
nocoj
in
povem
mu
,
da
sem
ga
pripravila
jaz
in
prihranila
za-nj
.
“
Prisedši
v
hišo
,
zapazi
stoprv
,
da
je
še
motvoz
na
kolovratu
ter
se
kar
prestraši
.
Kajti
,
ako
bi
se
pustil
nocoj
tako
,
prišla
bi
Torklja
in
prela
vso
noč
.
To
pa
bi
bila
nesreča
za
hišo
in
angelji
v
nebesih
bi
se
jokali
.
Potem
hiti
k
očetu
,
ki
pod
steno
panjače
razbija
ter
mu
resno
zapove
,
naj
ne
pušča
nocoj
sekire
na
tnalu
,
naj
zakrije
vso
delavno
orodje
,
naj
odpre
vse
shrambe
,
naredi
podobo
križa
na
skladnici
drv
,
kajti
nocoj
je
sveti
večer
.
Ko
bi
se
puščalo
namreč
orodje
pri
delu
,
prišel
bi
hudobni
duh
in
bi
motil
nalašč
z
njim
sveti
večer
.
Iz
zaprtih
shramb
bi
ondi
za
nekaj
časa
obsojene
duše
umrlih
ne
mogle
hiteti
častit
božje
rojstvo
,
in
brez
križa
pod
steno
bi
hudobec
po
noči
prišel
in
od
zunaj
leščrbo
vpihnil
in
eno
dušo
prej
iz
sveta
poklical
.
In
prišel
je
Štefan
.
Nocoj
pa
ni
zavriskal
doli
po
pogorju
gredoč
,
kajti
bil
je
sveti
večer
.
Marjetica
pa
še
pomislila
ni
tega
in
čudila
se
je
,
da
je
Štefan
nocoj
tako
resen
.
A
to
ni
bilo
res
.
Vesel
je
bil
,
neizmerno
vesel
.
Sedel
je
za
omizje
poleg
Srakarja
in
govoril
najprvo
o
vremenu
,
potem
pa
o
modrih
gospodarskih
zadevah
.
Marjetica
pa
je
kar
zbežala
v
svojo
kamrico
meneč
,
da
mora
pripeti
beleji
predpasnik
pa
poiskati
lepšo
ruto
.
Nocoj
je
sveti
večer
.
Prihitela
pa
je
zopet
in
prinesla
raz
peči
mrzlo
večerjo
,
čislano
Srakarjevo
jed
,
mehko
kuhane
sladke
tepke
in
dišeča
pečena
jabolka
na
lesenem
krožniku
,
kar
s
kopičkom
naložena
.
Tudi
Štefan
je
moral
nocoj
večerjati
pri
Srakarjevih
.
Spočetka
se
je
branil
,
zvijal
in
izgovarjal
,
kakor
da
bi
živel
on
brez
jedila
.
Pa
Srakar
je
rekel
:
„
Zgrabi
zgrabi
,
Štefan
,
in
primi
za
repič
ono
tepko
,
ki
se
tako
smeji
,
ali
pa
to
jabolko
,
ki
se
reži
,
kakor
prosjak
belemu
kruhu
.
Kar
mene
poglej
!
Tako-le
sezi
po
jedi
,
za
drugo
ni
.
Jutri
je
sveti
dan
“
Izgovorivši
ni
čakal
Srakar
,
temuč
segel
je
in
davil
nakopičen
sad
,
kakor
jastreb
med
golobi
.
Tudi
Štefan
je
vbogal
posled
.
Pa
kar
prehvaliti
ni
mogel
to
okusno
jed
.
Dejal
je
,
da
je
sladka
,
kakor
medica
ali
mana
v
puščavi
,
pa
da
bi
se
jela
tri
dni
pred
smrtjo
.
Marjetica
je
bila
vesela
tega
.
S
prtičem
je
brisala
rudeči
ustni
pa
vrtila
krožnik
tako
,
da
je
bilo
vedno
najlepši
sadje
Štefanu
nasproti
.
On
pa
jej
je
prvič
nasprotoval
nocoj
,
kajti
sukal
je
zopet
posodo
na
nasprotno
stran
,
kjer
je
sedela
ona
.
To
pa
je
bilo
Marjetici
preveč
.
Prvič
je
vzdignila
svoj
prstek
,
mu
požugala
in
dejala
:
„
Vže
prav
,
ker
si
svojeglaven
in
ne
vbogaš
.
Do
polnoči
je
še
dolgo
in
nocoj
se
spodobi
v
cerkev
,
a
ne
k
počitku
.
“
Po
večerji
razkazuje
Marjetica
Štefanu
lepo
razsvetljene
in
okinčane
podobe
v
kotu
in
kraj
,
kjer
je
imela
jaslica
,
druga
leta
,
letos
pa
jih
nima
.
Štefan
se
je
čudil
tej
lepoti
in
posebno
zlatega
golobčeka
nad
mizo
kar
prehvaliti
ni
mogel
.
Potem
pa
je
dejal
:
„
Lep
,
prav
lep
večer
je
nocoj
,
pa
tudi
imeniten
in
čudovit
.
“
„
Prav
imaš
,
Štefan
“
.
prikima
Srakar
,
zleze
na
zapeček
in
pristavi
:
„
Nocoj
zakladi
cveto
,
rojenice
pojejo
po
gorah
in
po
dolu
in
v
jezerskem
tomunu
plava
zlata
ribica
,
nosi
zlate
ključe
na
vratu
.
V
globini
pa
je
skrivnostno
ogledalo
,
katerega
bi
ne
videl
rad
vsaki
.
“
Marjetica
se
prestraši
teh
besedi
,
sede
bliže
k
Štefanu
,
ter
mu
pravi
:
„
Mene
je
kar
strah
vsega
tega
in
vendar
bi
rada
vedela
kaj
o
tem
.
“
„
Bati
se
ti
ni
potreba
!
Nocoj
je
sveti
večer
in
jaz
pri
tebi
,
Marjetica
“
.
povzame
Štefan
,
vlovi
Marjetičino
ročico
in
nadaljuje
potem
:
„
Zakladov
,
ki
goré
ondi
nad
pečovjem
na
razvalinah
Hudega
grada
,
ne
greva
kopat
,
zlate
ribice
,
vklete
princezinje
v
steklenem
jezerskem
gradu
bi
ne
rešila
,
a
rojeničino
pesem
bi
slišal
rad
in
tudi
v
ogledalo
prihodnjosti
bi
pogledal
,
če
me
bodeš
imela
vedno
tako
rada
,
kakor
zdaj
.
Ali
čuješ
Marjetica
?
“
—
„
Ali
res
,
Štefan
,
da
bi
se
hotel
prepričati
?
O
to
pa
ni
lepo
,
da
dvomiš
o
meni
!
Kaj
tacega
bi
se
bala
ložje
jaz
,
“
vsklikne
Marjetica
in
vpre
oko
v
smejočega
Štefana
.
„
Vendar
o
gorje
,
ko
bi
videla
v
ogledalu
,
da
me
ne
ljubiš
ti
tako
goreče
,
kakor
si
domišljujem
.
Potem
Štefan
,
pa
bi
vmrla
žalosti
,
da
veš
,
“
pristavi
Marjetica
potem
in
solza
jej
pozlati
milo
oko
.
„
Kar
oba
skupaj
greva
k
tomunu
,
je-li
Marjetica
?
In
ko
zagledava
v
vodi
najini
podobi
,
verjameva
,
da
sva
srečna
oba
“
.
povzame
Štefan
in
stisne
skrivaje
Marjetičino
ročico
,
da
jo
zaboli
.
Tako
se
vrsti
vesela
govorica
.
Srakar
pa
zadremlje
med
tem
na
zapečku
in
sanja
—
o
cvetočih
zakladih
,
katere
kuri
sam
peklenščak
ondi
vrh
grajskih
razvalin
.
Zdaj
zadone
zvonovi
v
dolini
,
in
oni
po
gorah
in
raztresenih
holmih
jim
vbrano
odgovarjajo
.
Prične
se
pravi
sveti
večer
.
Brezštevilno
lučic
se
prižge
ondi
po
pogorju
in
skalnatih
stezah
.
Vse
blešči
in
miglja
.
Goreče
procesije
z
bakljami
v
rokah
hité
čestit
izveličarjevo
rojstvo
.
Vmes
pa
možnarji
pokajo
,
puške
grme
,
svete
pesmi
odmevajo
.
Vse
je
praznično
,
vse
oživljeno
.
Krog
in
krog
sveti
mir
,
raj
in
pobožnost
.
Tudi
Marjetica
in
Štefan
hitita
na
plano
in
dalje
po
pogorju
v
belo
svetišče
.
Srakar
pa
sname
raz
stene
lesen
molek
in
prebira
na
zapečku
jagodo
za
jagodo
,
dokler
mu
omahnejo
roke
in
kima
glava
na
prsi
.
Votlo
bobni
ondi
voda
raz
pečovja
in
vbija
se
pena
za
peno
in
pada
v
mračen
tomun
.
Marjetico
strese
mraz
po
vsem
životu
,
ko
čuje
šumenje
in
se
spomni
skrivnostnega
ogledala
v
globini
.
Štefan
pa
stisne
gorkeje
njeno
desnico
in
pelje
jo
k
divjemu
slapu
.
Kmalu
potem
se
pretrga
mračen
oblak
na
nebu
,
zvezde
pozlaté
,
in
luna
privesla
,
izza
gore
.
Ondi
v
temnem
tomunu
pa
zašumé
skrivnostni
valovi
,
dva
srečna
obraza
,
zreta
v
globini
samega
sebe
in
se
prepričata
,
da
sta
vstvarjena
za
srečo
in
radost
.
Po
dolu
,
po
logu
,
po
gorah
in
mračnem
gozdu
veje
tiha
noč
,
sveta
skrivnostna
noč
,
pravi
rajski
večer
,
ki
sije
Štefanu
in
Marjetici
in
njunim
bratom
in
sestram
enkrat
,
samo
enkrat
.
Predpust
na
kmetih
ni
kaj
navadnega
.
Imeniten
,
jako
imeniten
čas
je
to
.
Tedaj
se
stoprv
izve
in
ugane
marsikatera
novica
,
o
kateri
klepečejo
prej
navadno
le
brezzobe
ženice
namreč
,
da
bodo
dobili
tu
in
tu
mlado
gospodinjo
.
Čestokrat
,
seveda
,
se
primeri
tudi
kaj
nasprotnega
.
Ljubita
se
sicer
deklica
in
mladeneč
,
kar
poroko
bi
hotela
imeti
,
če
bi
se
ves
svet
podrl
zaradi
tega
in
bi
šla
vže
drugi
dani
s
trebuhom
za
kruhom
,
je
vse
eno
.
A
stari
,
to
so
pravi
sebičneži
in
stiskači
,
da
je
pravi
križ
božji
!
Umeti
nočejo
in
ne
morejo
,
da
se
živi
tudi
o
sami
ljubezni
.
Kako
dolgo
,
tega
ni
sicer
izračunil
nihče
ali
ka-li
.
Oni
očetje
namreč
in
tetke
in
strički
,
pa
kedo
ve
še
vse
,
izračunijo
na
prste
in
na
pamet
,
koliko
je
vredno
to
in
ono
posestvo
,
koliko
tiči
pregrešnega
dolga
na
njem
,
koliko
se
plačuje
upnikom
obresti
.
A
kaj
še
to
.
To
in
pa
nič
.
Na
tanko
premerijo
koliko
se
seje
na
ta
in
ona
zemljišča
pšenice
,
rži
,
ječmena
,
koliko
se
nakosi
na
senožetih
,
koliko
živine
se
redi
lehko
in
koliko
prašičev
.
Potem
pa
se
ugane
,
kakov
je
neki
gozd
,
če
vže
vhaja
sapa
od
vseh
strani
vanj
,
kakor
moča
v
raztrgano
obuvalo
,
ali
pa
koliko
bi
se
utegnilo
prodati
smrek
,
hrastov
in
borovcev
iz
njega
,
bolj
za
domače
potrebe
ali
pa
za
od
dne
do
dne
rastoče
cesarske
davke
in
toliko
druzega
.
To
so
glavni
faktorji
,
po
katerih
računijo
očetje
in
matere
v
Briškem
selu
in
baje
povsod
.
Zaljubljenost
je
nepotrebna
,
nespametna
reč
.
Ta
pride
sama
od
sebe
,
trdijo
pri
taki
priložnosti
in
če
tudi
ne
,
v
njej
ne
vdebeli
nihče
.
Je
pa
vže
križ
in
še
velik
,
da
so
vsi
reditelji
oskrbniki
,
vsi
počez
in
počez
brez
trohice
poezije
in
pravi
židje
ina
barantači
v
ženitvenih
zadevah
.
Kedo
neki
trpi
zaradi
tega
,
je
znano
;
nihče
drugi
kot
zaljubljena
,
domišljava
mladina
.
Tu
zahteva
namreč
nevestin
oče
poleg
ženina
toliko
stotakov
v
gotovini
in
primeren
kot
za
stara
leta
,
še
najlepši
kravico
in
poleg
nje
teden
staro
tele
z
ruto
prevezano
čez
pas
,
za
priboljšek
.
Drugod
bi
starka
nevestina
mati
toliko
in
toliko
mernikov
rumene
pšenice
hotela
za
priklado
,
ker
se
je
letošnja
tako
slabo
obnesla
.
Pa
še
petdeset
povesen
pražnjega
prediva
bi
rada
,
kajti
na
ženinovem
domu
imajo
tako
lepega
,
kot
nikjer
.
Zopet
nekje
drugje
bi
ženinov
oskrbnik
in
striček
še
kaj
več
zahteval
.
Sosedovi
pitani
voli
ga
vže
dolgo
bodeje
v
oči
.
Baš
to
,
ko
bi
one
dobil
za
poboljšek
,
koliko
lepega
gotovega
denarja
bi
„
vrgli
“
.
zaostale
davke
od
dveh
let
bi
lehko
poravnal
in
rubščine
bi
se
zabranil
.
Zopet
druga
tetka
zahteva
in
trdi
,
da
mora
ženinov
oče
postaviti
v
ženitninsko
pismo
,
da
se
plača
toliko
in
toliko
svetih
„
štiftanih
“
maš
za
vse
večne
čase
,
za
njeno
dušo
po
smrti
.
Potem
bi
se
ona
nič
ne
bala
umreti
.
Saj
v
nebesa
bi
prišla
in
če
bi
se
jej
ravno
zarad
kaj
bolj
majhnega
,
da
si
ne
ve
prav
za
orav
zakaj
,
odločile
vice
,
rešena
bi
bila
čez
kratko
iz
njih
.
Tako
je
pred
pustom
v
Briškem
selu
pravi
somenj
.
Največji
prodajalni
in
prekupčevalni
somenj
bi
se
mu
lehko
reklo
,
kajti
mešetuje
se
za
neveste
in
ženine
.
Tu
se
sega
v
roke
in
vdarja
,
da
kar
zveni
.
Ondi
se
delajo
pri
zakotnem
pisaču
ženitninska
pisma
.
Vže
k
izpraševanju
se
hodi
k
gospodu
župniku
in
igla
zbada
vže
nekaj
tednov
v
hiši
svatovska
krila
.
A
glej
v
zadnjem
trenutku
še
pride
zaradi
kacega
prasička
,
telička
ali
nekaj
prediva
,
ali
pitanega
vola
,
ali
kaj
enacega
navskriž
.
Ženinov
ali
nevestin
oče
pri
taki
priložnosti
s
pestjo
ob
mizo
vdari
rekoč
:
„
če
dovolite
je
prav
,
če
ne
,
pa
tudi
.
Letos
ni
zadnji
predpust
.
Pa
še
počakamo
eno
leto
ali
pa
dve
.
Take
sile
ni
.
“
Tako
se
razdero
vesele
ženitve
.
Po
okolici
nastane
nekaj
dni
govorica
o
tem
.
Kruljev
prosjak
jo
pripoveduje
od
hiše
do
hiše
.
Pod
oknicem
nevestine
kamrice
posloni
še
nekaj
večerov
mladeneč
in
pravi
deklici
,
ki
se
jej
na
jok
dela
zaradi
take
novice
:
„
Je
vže
tako
,
druzega
dohodi
,
pa
pozabi
me
.
Namenjeno
mora
biti
tako
ali
ka-li
.
“
Tri
večera
ga
ni
potem
zapored
v
fantovski
družbi
na
vasi
ali
pri
žganju
v
krčmi
.
Četrti
pa
pride
.
Pod
lipo
zauka
,
potem
gre
k
novi
ljubici
na
oknice
trkat
in
vasovat
,
če
ne
dalje
,
vsaj
do
spomladi
ali
prihodnjega
predpusta
.
Marjetici
je
pripovedoval
oče
nekedaj
tudi
o
tem
.
Toraj
se
jej
je
sanjalo
zadnje
dni
zapored
,
da
se
jej
je
razbilo
ženitvovanje
.
In
več
potov
je
v
sanjah
točila
solze
.
Tudi
ljudje
,
zavidne
škrbaste
ženice
,
in
prostovoljne
device
v
srpanu
so
jo
dražile
meneč
:
„
Ti
pa
ti
,
Marjetica
,
ki
boš
Mlinarjeva
gospodinja
.
Kaj
bomo
neki
mi
,
ki
nimamo
nič
.
“
Marjetica
je
dobro
umela
take
besede
in
v
srce
jo
je
skelelo
.
A
zaradi
tega
ni
zamerila
svojim
tovaršicam
.
Misel
na
Štefana
jej
je
pregnala
vse
sovraštvo
.
Zdelo
se
jej
je
več
potov
,
da
bi
objela
in
poljubila
vesvoljni
svet
ter
razdelila
njemu
vse
to
Štefanovo
bogastvo
.
Kaj
je
tega
njej
mari
.
Štefana
,
samo
Štefana
bi
prihranila
sebi
.
Srečna
bi
bila
,
če
bi
morala
hoditi
tudi
od
praga
do
praga
z
njim
.
Tako
je
tekel
dan
za
dnevom
,
večer
za
večerom
in
dan
poroke
je
bil
vže
odločen
.
Na
Beriškem
pa
je
navada
,
da
se
zadnji
dnevi
pred
ženitnino
tudi
posebno
praznujejo
.
Tako
je
storil
tudi
Štefan
in
tudi
Marjetici
je
bilo
to
povšeči
.
Tej
slovesnosti
se
pravi
svatovsko
vabilo
.
Pogostoma
vabi
v
svate
samo
ženin
in
njegov
drug
.
Šopke
namreč
natakneta
na
klobuke
,
višnjevo
spreminjaste
plašče
ogrneta
in
gresta
od
hiše
do
hiše
okoli
znancev
,
sorodnikov
in
prijateljev
.
Veseli
strel
pred
hišo
naznani
,
da
pridejo
vabilci
.
A
to
nikogar
ne
iznenadi
.
Vže
teden
dni
preje
ugibljejo
vaške
gospodinje
,
kod
vabi
ženin
pa
kod
ne
.
Povrh
pa
ugibljejo
in
skrbé
,
kaj
bi
dala
na
mizo
,
kedar
pride
,
s
kom
bi
mu
postregle
,
pa
kako
bi
vse
pomile
in
počistile
,
da
bi
obudile
lepši
misel
o
svojem
gospodinjstvu
.
Poslednje
jim
posebno
razname
glave
,
kajti
svatov
ni
,
vsak
dan
k
hiši
.
In
kedar
pridejo
,
stopijo
čez
mnogi
prag
in
vidijo
in
preračunijo
,
kako
je
tu
tam
.
Štefan
je
Marjetici
vže
dve
nedelji
naznanil
prej
,
kedaj
bode
vabil
ter
jej
je
povedal
,
da
mora
tedaj
tudi
ona
spremljati
njega
,
če
tudi
druge
neveste
navadno
ostajajo
doma
.
Poslednje
pa
nič
ne
de
.
Marjetica
je
plosknila
z
rokama
in
vskliknila
veselja
pri
tej
novici
in
Štefana
je
ljubeznivo
pobožala
po
licu
rekoč
:
„
Kaj
res
Štefan
,
da
me
vzameš
s
seboj
,
pa
prav
res
?
O
to
bode
veselje
.
Vse
deklice
iz
vasi
me
bodo
videle
,
vse
naju
bode
zavidalo
.
Pa
hudobnih
jezikov
se
ne
bodeva
bala
nič
.
In
veš
tega
pa
ti
ni
treba
skrbeti
,
oblečem
se
vže
tako
,
da
se
me
ne
bodeš
sramoval
,
in
da
bi
ljudje
za
manoj
kazali
s
prstom
meneč
:
„
Glejte
nevesta
je
,
pa
kako
krilo
ima
!
“
Oblečeš
se
kakor
nevesta
.
Belo
z
zlatimi
in
srebernimi
nitmi
opisano
pečo
deneš
na
glavo
,
srebernjak
za
pas
in
svileno
ruto
za
vrat
.
Tako
se
opraviva
,
da
bode
vse
gledalo
za
nama
in
vedelo
,
da
take
neveste
kot
je
Marjetica
,
še
ni
videla
naša
fara
.
“
—
Marjetica
zarudi
pri
teh
besedah
,
zakrije
obraz
na
Štefanovih
prsih
ter
pravi
:
„
To
pa
ni
lepo
Štefan
,
da
,
se
norčuješ
.
Tega
nisem
zaslužila
.
“
„
Pa
se
ne
,
da
veš
.
Za
las
je
resnica
,
kar
govorim
in
tudi
mati
hočejo
tako
.
Hlapcu
pa
sem
vže
naročil
naj
uredi
mali
voziček
,
osvetli
konjsko
opravo
,
da
bode
bliščelo
kot
pravo
zlato
in
da
dirjava
,
kakor
ptica
pod
nebom
od
vasi
do
vasi
.
“
Pri
teh
besedah
povzdigne
Marjetica
skrivaje
glavico
in
vpogleda
bolj
nezaupljivo
in
radovedno
izpod
čela
Štefanu
v
lice
.
A
kakor
bi
trenil
se
vjameta
njuna
pogleda
.
Prepričata
se
,
da
se
umeta
popolno
.
Še
en
poljub
kot
cesarski
pečat
o
resničnosti
denašnje
pogodbe
in
razideta
se
.
Marjetica
hiti
izdelovat
z
zlatom
tkano
„
avbico
“
Štefan
pa
sanjat
in
uredovat
toliko
potrebnega
za
najimenitniša
svatovska
vabila
.
Nekaj
dni
pozneje
je
stal
pred
Mlinarjevo
vežo
voziček
naprežen
in
z
zelenim
kocem
pregrnjen
.
Nestrpna
mlada
kobilica
pa
je
razgetala
,
bila
s
prednjima
nogama
trda
tla
,
stavila
ušesa
kvišku
in
kimala
z
bistro
glavico
,
da
jo
je
bilo
kar
gledati
veselje
.
Gruča
bosopetih
vaških
paglavcev
je
stala
ondi
in
gledala
čez
plot
in
se
spenjala
,
hoteče
vedeti
,
kaj
pomeni
takov
voziček
in
šopek
na
hlapčevem
prazničnem
kastorcu
,
ki
kobilico
za
vajeti
drži
in
jej
gladi
lepo
razčesano
grivo
.
V
hiši
pa
se
godé
med
tem
skrivnostne
reči
.
Za
omizjem
sedi
Marjetica
.
Pa
kakova
,
niti
poznati
je
ni
več
,
tako
jo
je
spremenilo
svatovsko
krilo
.
Mati
Mlinarica
sloni
poleg
nje
in
za
roko
držečo
,
jo
opominja
in
daje
lepe
nauke
namreč
,
kaj
se
spodobi
še
vse
pred
poroko
,
koliko
molitve
bode
še
potreba
,
pa
kateremu
svetniku
in
svetnici
božji
naj
se
še
priporoči
in
na
katero
božjo
pot
naj
se
obljubi
.
Tako
je
namreč
starodavna
navada
pri
Briškoselskih
nevestah
.
In
tudi
ona
ne
sme
opustiti
tega
.
Mlinar
pa
z
malo
žametovo
kapico
bolj
na
desnem
ušesu
poleg
Štefana
sedi
ter
mu
naroča
in
zabičuje
,
na
katero
in
katero
dvorišče
naj
zapelje
,
kje
naj
vabi
,
kje
ne
,
kako
naj
vozi
z
mlado
nevajeno
kobilico
in
kaj
naj
temu
in
onemu
znancu
in
sorodniku
sporoči
.
Posled
poseže
v
notranji
žep
svojega
brezrokavnika
,
položi
listnico
na
mizo
,
oslini
prst
in
našteje
Štefanu
počasno
in
varno
nekaj
petakov
rekoč
:
„
Na
,
če
denarja
potrebuješ
!
Stiskati
danes
ni
potreba
.
Kjer
ti
dajo
piti
,
napij
jim
tudi
ti
in
pijače
pokliči
,
da
bode
vse
veselo
.
Če
bodeš
pamet
rabil
in
mene
vbogal
,
pod
nič
ne
pridemo
in
basalo
in
vilo
te
ne
bode
nikedar
,
da
veš
.
“
Potem
prime
Štefan
Marjetico
za
roko
ter
jo
pelje
k
vozu
.
Mlinar
in
mati
pa
ju
spremljata
.
Ko
stopijo
na
prag
,
nastane
vrišč
med
vaško
mladino
.
Vse
hoče
videti
mlado
nevesto
.
Vže
zdirja
voz
iz
dvorišča
in
bel
oblak
dima
se
dviguje
po
vasi
za
njim
,
a
mati
stoji
še
vedno
na
pragu
,
in
zre
za
svatovskim
parom
.
„
Vidiš
stari
,
“
migne
potem
možu
,
„
tako
si
se
upiral
in
protovil
,
pa
bodeta
le
srečen
par
,
in
boljše
neveste
bi
ne
bili
mogli
dobiti
k
hiši
kot
je
ta
Marjetica
.
Le
verjemi
mi
!
“
„
Kaj
ti
veš
?
Babe
imate
vedno
svojo
misel
,
naprej
rijete
,
pa
je
.
Zdaj
si
vsaj
zadovoljna
zdaj
,
ko
je
po
tvojem
“
.
odgovori
Mlinar
precej
resno
,
a
vendar
veselega
obraza
in
v
mlin
odide
v
znamenje
da
je
tudi
njemu
povšeči
nevesta
,
če
tudi
srebernine
in
stotakov
ne
bode
za
njeno
doto
.
Vaške
ženice
so
posebno
radovedne
,
kedar
se
praznuje
kaka
svatovščina
ali
ženitev
.
Tudi
Beriško-vaščanke
niso
bile
niti
za
las
bolji
,
za
Marjetico
so
vže
tako
zrle
vedno
bolj
z
enim
očesom
ali
ka-li
.
Razumeti
niso
mogle
,
da
je
morala
dobiti
ravno
ta
Štefana
,
pa
nobena
druga
,
kot
ravno
ta
.
In
zakaj
ravno
ta
?
Vsaj
so
postavim
tudi
še
njihove
hčere
v
vasi
in
napačne
niso
.
Pa
da
jih
ni
volil
Štefan
,
pa
ravno
Marjetico
,
ki
še
z
„
grunta
,
“
ni
.
Tako
so
ugibale
gospodinje
in
slonele
in
čepele
na
vežnih
pragih
ali
na
pol
prislonjenih
durih
,
ko
se
je
raznesla
kakor
blisk
novica
,
da
se
Štefan
in
Marjetica
pripeljata
na
vabilo
.
In
pridirjala
sta
mimo
.
Štefan
je
prijazno
namežikal
temu
in
onemu
znancu
,
Marjetica
,
pa
je
sramežljivo
pobešala
,
obraz
in
se
niti
ozreti
ni
upala
na
levo
in
desno
,
kjer
so
bili
razpostavljeni
,
kakor
za
častni
špalir
fantje
in
dekleta
,
možakarji
in
ženice
,
in
cele
gruče
kuštrave
,
bosopete
,
vaške
mladine
.
Le
en
glas
je
hitel
od
ust
do
ust
pa
od
hiše
do
hiše
,
da
lepšega
para
še
ni
bilo
kot
je
Marjetica
in
Štefan
.
Ta
ni
mogel
prehvaliti
Marjetičine
ponižnosti
in
krotkosti
,
drugi
njenega
milega
obraza
,
tretjemu
pa
njena
svatovska
obleka
kar
ni
mogla
iz
glave
.
In
v
resnici
Marjetica
je
bila
taka
,
da
bi
jo
bil
človek
kar
naslikal
,
ko
bi
jo
bil
znal
.
Zlato
in
srebro
pretekana
avbica
jej
je
pristovala
tako
,
kakor
nobeni
drugi
nevesti
.
Pa
svilena
rudeče
rožasta
ruta
za
vratom
,
bliščeč
svilen
predpasnik
s
pravim
italijanskim
žametom
opisano
suknjeno
krilo
,
in
okoli
pasu
srebern
in
pozlačen
opasnik
,
kako
se
je
lesketal
,
kako
se
jej
je
podajalo
in
prijetno
oprijemalo
vse
to
.
O
tako
,
kakor
bi
bilo
vse
zraslo
na
njej
in
bi
jej
bilo
ulito
.
Saj
pa
na
takem
životku
,
kot
ga
je
imela
,
Marjetica
tudi
vse
lepo
pristuje
.
Tu
je
bilo
vse
najlepše
zraščeno
,
vse
polno
življenja
,
vse
polno
nežnosti
in
harmonije
.
Prava
podoba
,
kakoršne
je
slikal
navadno
slavni
Rubens
,
da
,
največjemu
umetniku
bi
bila
Marjetica
najboljši
izgled
in
v
posnemanje
,
pa
bi
ne
bila
Beriškovaščanom
,
ki
baje
niso
kodo
ve
kakovi
učenjaki
in
modreci
,
povšeči
?
Ne
,
baš
tako
kritični
naši
gledalci
in
zijalci
niso
bili
.
Saj
pa
tudi
vzroka
niso
imeli
.
In
Štefan
,
to
je
bil
lep
ženin
pravi
ženin
,
kakoršnih
je
malo
ali
pa
nič
.
Mlinarjev
,
iz
najbolj
bogate
hiše
je
bil
,
pa
se
mu
tega
še
poznalo
ni
.
Pa
danes
v
svatovski
obleki
,
kako
zal
mladeneč
je
bil
.
Zavidno
in
radovedno
so
zijali
posebno
vaški
fantje
za
njim
.
Pa
vsakemu
je
bilo
na
njem
kaj
posebno
povšeči
.
Tega
je
v
oči
bodel
njegov
nov
iz
prave
zajčje
dlake
ali
pibrovine
vstrojen
kastorec
in
velika
sreberna
zapona
na
njem
,
taka
da
bi
se
bašte
nekaj
bokalov
vina
lehko
pilo
za
njo
in
bi
se
ga
.
Drugemu
je
bil
povšeči
ženinov
šopek
iz
rudečih
nageljnov
,
rožmarina
in
dišečih
rozeteljnov
.
Tudi
on
bi
hotel
imeti
baš
tacega
ondi
le
na
klobuku
,
ko
bi
se
ženil
nekedaj
,
da-si
še
ne
ve
kedaj
bi
se
in
katera
bi
bila
za-nj
,
kakor
nalašč
.
Tretji
študira
in
računi
na
prste
,
koliko
bi
neki
veljala
taka
kamižola
iz
spreminjavega
gladkega
tifeljna
,
ki
se
Štefana
tako
lično
oprijemlje
.
Rad
bi
si
kupil
tudi
on
tako
in
vže
nekaj
mesecev
hrani
novce
za
njo
.
Pa
boji
se
,
da
bi
še
nekaj
grošcev
zmanjkalo
,
ko
bi
se
lotil
kar
jutri
ondi
pri
kramarčku
take
kamižolice
