Miren
je
bil
dom
Tilde
Ribičeve
.
Stanovali
so
zunaj
pred
trgom
v
majhni
hišici
,
ki
je
samotna
stala
v
vrteh
.
Oče
njen
je
bil
davkar
,
visok
in
malobeseden
človek
,
vesten
in
točen
,
kakor
ura
.
Bil
je
nekdaj
častnik
in
to
se
je
še
zdaj
po
desetletjih
poznalo
na
njem
.
Vedno
je
bil
skrbno
oblečen
,
hodil
je
s
pravilnimi
koraki
in
s
povzdignjeno
glavo
.
Bil
je
prijazen
in
pravičen
in
ljudje
so
ga
spoštovali
ter
radi
imeli
.
Ali
malo
je
zahajal
v
družbo
in
bližnjih
prijateljev
ni
imel
.
Kakor
je
bila
njegova
zunanjost
videti
neoporečna
,
lasje
počesani
s
čela
navzgor
,
lepe
,
aristokratske
roke
skrbno
negovane
,
tako
je
bil
tudi
v
svoji
notranjosti
,
v
svojem
značaju
vedno
korekten
.
In
vendar
je
vsa
ta
pravilnost
,
ki
je
bila
v
malem
zakotnem
trgu
skoro
odveč
in
neocenjena
,
izvirala
globoko
iz
njegove
prirode
;
ni
bila
niti
najmanj
prisiljena
,
naučena
,
ne
s
trudom
pridobljena
in
z
muko
pridržana
.
Tako
je
bilo
njegovo
bitje
,
ni
mogel
biti
drugačen
.
Vsi
so
to
čutili
,
ki
so
prihajali
z
njim
v
dotiko
.
Stal
je
v
vsakem
pogledu
nad
filistrskimi
,
zadovoljnimi
malotržani
,
ki
jim
je
bilo
telesno
in
duševno
udobje
najvišji
cilj
življenja
.
Njegova
mirna
vsakdanjost
se
ni
izpreminjala
,
leta
so
mu
potekala
v
natančnem
izpolnjevanju
vedno
enakih
,
nezanimivih
dolžnosti
.
Njegovi
dnevi
so
bili
podobni
drug
drugemu
,
kakor
deževne
kaplje
.
Nikoli
ni
nikamor
potoval
,
desetletja
so
potekala
in
nič
se
ni
izpremenilo
v
zunanjem
načinu
njegovega
življenja
.
Vedno
isto
pot
je
hodil
od
doma
v
urad
in
iz
urada
domov
,
le
poleti
še
na
izprehod
v
gozdiček
nad
trgom
.
In
vendar
je
poznal
vso
Evropo
,
skoro
ves
svet
natančno
kakor
domači
vrt
okoli
svoje
hiše
.
Njegova
edina
potrata
so
bile
knjige
,
in
sicer
izključno
potopisi
.
Imel
je
v
svoji
knjižnici
potopise
vseh
izsledovalcev
tujih
zemlja
;
potovalcev
severa
in
juga
,
afriških
pustinj
in
ameriških
prerij
,
Maroka
in
Sibirije
,
hrabrih
mož
,
ki
so
lezli
na
vrhunce
gor
,
in
onih
,
ki
so
pluli
po
morjih
in
po
rekah
sveta
,
po
Nilu
,
Misisipiju
,
Gangesu
,
Volgi
.
Vse
te
zemlje
,
o
katerih
je
bral
,
in
vsi
tisti
veliki
in
silni
doživljaji
toliko
pisateljev
in
učenjakov-potovalcev
so
njegovi
duši
dajali
svoje
bogastvo
in
jo
pojili
s
svojimi
krasotami
,
jo
dvigali
nad
dolgočasno
banalnost
njegovega
vsakdanjega
življenja
.
In
čudno
je
bilo
,
da
si
ni
nikoli
želel
ven
iz
ozkih
mej
,
kjer
so
mu
potekala
leta
.
Imel
je
svoje
delo
,
svojo
dolžnost
,
ki
si
jo
je
nadel
na
rame
,
in
to
je
bilo
kakor
železna
zapoved
,
ki
jo
je
treba
izvrševati
vztrajno
in
natančno
iz
dneva
v
dan
.
Tista
leta
njegove
prve
mladosti
,
ki
jo
je
preživel
kot
častnik
po
raznih
obmejnih
garnizijah
,
so
vkovala
vanj
skoro
mehaničen
pojem
discipline
.
Izbral
si
je
potem
prostovoljno
svoje
skromno
mesto
v
organizmu
sveta
in
ravno
tako
vztrajno
je
hodil
svojo
skromno
pot
do
svojih
ciljev
,
kakor
so
jo
hodili
tisti
drugi
,
hrabri
in
podjetni
ljudje
.
Tak
je
bil
oče
Tilde
Ribičeve
.
Njej
je
bil
vzor
človeka
in
moža
.
Njena
mati
je
bila
tiha
ženska
,
v
mnogem
podobna
svojemu
možu
,
Tildinemu
očetu
.
Bila
je
hči
bogate
in
vplivne
rodbine
v
enem
največjih
in
najlepših
mest
države
.
V
zelo
mladih
letih
se
je
zaljubila
in
se
zaročila
z
Ribičem
.
Starši
so
zahtevali
,
da
se
poroka
zaradi
njene
nežnosti
in
mladosti
odloži
za
dve
,
tri
leta
,
čeravno
jim
je
bil
Ribič
po
svojem
posebnem
značaju
drugače
dobrodošel
zet
.
Njegova
narodnost
jih
ni
motila
,
pri
častniku
je
to
tako
in
tako
postranska
stvar
.
Ali
v
dveh
letih
čakanja
se
je
mnogo
izpremenilo
.
Starši
Tildine
matere
so
zaradi
nesrečnih
špekulacij
izgubili
premoženje
;
oče
je
kmalu
nato
umrl
in
le
mati
je
še
doživela
,
da
je
njena
hči
našla
varno
zavetje
v
naročju
značajnega
človeka
.
Ribič
je
slekel
častniško
uniformo
in
si
poiskal
drug
stan
.
Ko
je
čez
nekaj
časa
dobil
primerno
plačo
,
si
je
nevesto
odpeljal
na
jug
v
svojo
domovino
.
Tildina
mati
je
živela
le
za
moža
in
otroke
.
Tujka
,
ki
se
je
težko
priučila
jeziku
svoje
nove
domovine
,
je
postala
samotarska
ter
se
ogibala
družbe
,
kolikor
se
je
mogla
.
Njen
mož
je
bil
edini
človek
na
svetu
-
tudi
mati
ji
je
kmalu
po
poroki
umrla
-
pri
katerem
je
našla
zavetje
.
Ljubila
ga
je
iz
vse
duše
,
in
vendar
ni
bila
ta
ljubezen
jasna
in
srečna
.
Čutila
se
je
krivo
pred
njim
,
da
ga
je
nehote
potegnila
k
sebi
v
neznatnost
svoje
žalostne
usode
.
Po
bleščeči
cesti
je
bil
nameril
korak
,
namenjen
in
obdarjen
z
vsemi
lastnostmi
za
sijajno
vojaško
kariero
.
Duhovit
in
okreten
,
lep
človek
in
nadarjen
vojak
,
bi
se
bil
hitro
povzpel
,
da
ni
zaradi
nje
z
enim
samim
zamahom
zavrgel
vse
zamamne
bodočnosti
.
Nikdar
ji
ni
tega
očital
,
niti
z
besedo
niti
z
vedenjem
,
in
vendar
je
mislila
vsak
dan
na
to
.
Hitro
se
je
sprijaznil
z
novo
,
skromno
vlogo
,
ki
si
jo
je
bil
izbral
,
da
jo
doigra
v
življenju
.
Bil
je
fatalist
in
nikoli
ni
žaloval
za
tistim
,
kar
bi
moglo
biti
.
Ali
njegova
žena
ni
mogla
pozabiti
,
da
ga
je
poznala
drugačnega
,
kakor
je
bil
zdaj
tu
v
malem
trgu
,
daleč
od
železnice
;
ni
mogla
pozabiti
sanj
in
načrtov
,
ki
jih
je
sanjala
in
delala
zanj
v
svoji
najlepši
dekliški
dobi
.
Vedno
so
hodile
njene
misli
ona
pota
in
vedno
je
prišla
do
razkrižja
,
kjer
se
je
pričelo
zanj
drugo
življenje
,
pusto
in
brez
bodočnosti
,
a
na
razkrižju
je
stala
ona
sama
;
ona
sama
ga
je
odvedla
v
stran
,
daleč
od
šumnega
sveta
in
bogatih
,
visokih
uspehov
obetajočega
življenja
.
Vedela
je
,
da
je
že
davno
obračunal
s
tem
,
a
sama
do
smrti
ni
obračunala
;
do
smrti
,
dolga
,
dolga
leta
je
nosila
na
ramah
nevidljivo
breme
,
težko
čustvo
neke
neodpustljive
krivde
.
In
to
jo
je
naredilo
tiho
,
vzelo
ji
je
mladost
pred
časom
,
zadušilo
veselje
in
smeh
v
njenem
srcu
.
Nikoli
se
ni
pritoževala
.
Nikoli
se
ni
spomnila
,
da
je
bila
tudi
njena
mladost
bleščeča
,
drugačna
,
širša
kakor
malo
življenje
okrog
nje
.
Bila
je
svojemu
možu
dobra
žena
in
skrbna
gospodinja
.
Privadila
se
je
malenkostnega
domačega
dela
,
skromnosti
in
marljivosti
,
ki
mora
krasiti
soprogo
malega
uradnika
.
To
je
smatrala
za
svojo
dolžnost
.
Porodila
je
možu
troje
otrok
in
tudi
v
tem
,
kako
jih
je
skrbno
vzgajala
in
učila
spoštovati
v
očetu
vzor
plemenitega
in
značajnega
človeka
,
je
videla
dolžnost
,
rojeno
iz
čustva
velike
,
nehoté
storjene
krivice
.
Družinsko
življenje
Ribičevih
je
bilo
vzorno
.
Edino
,
česar
je
morda
manjkalo
v
hiši
,
je
bilo
veselje
;
tisto
blagodejno
veselje
,
ki
brez
vzroka
kipi
iz
srečnih
,
lahkih
src
.
Krasen
mir
je
bil
v
hiši
,
brezprimerna
harmonija
,
in
vendar
preveč
resnobe
.
O
,
čist
,
zdrav
zrak
je
bil
v
hiši
!
Iz
stekla
bi
lahko
bila
hiša
,
prozorna
za
vse
ljudi
,
in
nihče
ne
bi
bil
našel
nikjer
madeža
,
v
nobenem
kotu
skritih
smeti
.
Ali
otroci
se
niso
znali
igrati
,
niso
se
znali
smejati
.
Starejša
dva
,
dečka
,
sta
razumno
in
spodobno
skakala
in
letala
,
dokler
se
je
to
podajalo
njunim
letom
.
Ali
niti
tega
ni
bilo
preveč
,
niti
to
ni
bilo
nikdar
táko
,
da
bi
oče
zaklical
skozi
okno
:
"
Mirujta
,
motita
me
!
"
Nikdar
tako
,
da
bi
mati
svarila
:
"
Nikar
,
pregrela
se
bosta
in
prehladila
!
"
Ko
sta
začela
hoditi
v
šolo
,
je
bilo
,
kakor
da
sta
pet
let
starejša
,
kakor
jima
je
bilo
zapisano
v
krstni
knjigi
.
In
tako
je
tudi
ostalo
.
Vsem
sta
bila
v
zadovoljstvo
,
vse
ju
je
hvalilo
,
nihče
se
ni
pritoževal
nad
njima
.
Vsi
so
vedeli
:
ta
dva
pojdeta
varno
svojo
pot
,
dosegla
bosta
,
kar
se
bosta
namenila
;
v
korist
bosta
sebi
in
drugim
.
Ali
smejati
se
nista
znala
,
samo
nasmihala
sta
se
.
In
tudi
Tilda
je
bila
taka
.
Preprosta
je
bila
in
skromna
,
nikoli
se
ni
med
tovarišicami
silila
v
ospredje
.
In
vendar
je
stala
vedno
daleč
pred
njimi
.
Imela
je
take
oči
,
da
je
bilo
drugih
sram
,
če
so
imele
lahkomiselne
,
prešerne
misli
.
Še
ko
je
bila
majhna
,
je
bil
njen
smeh
smeh
pametne
,
modre
ženske
,
ki
se
smeje
bolj
zaradi
drugih
kakor
zaradi
sebe
,
zato
,
da
bo
drugim
prijetno
,
in
ne
iz
potrebe
lastnega
razkošnega
srca
.
Imela
je
zlato
dušo
;
ne
lahke
,
kakor
so
včasih
dekliške
duše
,
kakor
sončni
žarek
:
ne
,
njena
je
bila
dragocena
,
vredna
kakor
zlato
in
težka
kakor
zlato
.
Tiho
je
hodila
tista
leta
,
ki
drže
od
otroka
v
dekliški
čas
.
Skoro
neslišen
je
bil
njen
korak
,
ali
ne
plešoč
;
resen
je
bil
,
zamišljen
.
Ni
se
zvečer
lovila
z
deklicami
,
družicami
po
vrtih
,
ni
se
hihitala
brez
vzroka
v
tistem
sladkem
,
brezskrbnem
smehu
prvih
dekliških
let
;
nobenih
skrivnosti
ni
imela
,
lahkih
in
svetlih
,
kakor
so
pod
soncem
spomladi
beli
oblački
,
ki
prihajajo
,
odhajajo
,
prijetna
paša
očem
.
Bila
je
lepa
.
Čista
in
plemenita
lepota
se
je
razlivala
nad
njo
in
kakor
svetnica
je
bila
v
svojem
siju
.
Globoko
v
njenem
srcu
je
bil
skrit
svet
plamen
,
zakrit
očem
,
zaklenjen
s
sedmimi
ključi
.
Namenjen
,
da
zažari
tistemu
,
ki
bi
ga
znal
odkriti
in
odkleniti
s
spoštljivo
roko
-
ali
pa
da
gasne
sam
,
zavržen
,
dragocen
zaklad
,
nikomur
v
tolažbo
.
Ljubila
je
očeta
in
mater
z
veliko
,
boječo
ljubeznijo
.
Sramežljiva
je
bila
ta
ljubezen
in
samo
oči
so
jo
včasih
razodele
,
usta
nikoli
,
nikoli
ne
roke
.
Ni
bila
navada
pri
njih
,
da
bi
se
poljubljali
in
božali
.
Stene
niso
slišale
grde
besede
in
ne
trdega
ukaza
,
obzirno
so
spoštovali
drug
drugega
.
Otroci
starše
in
starši
otroke
.
Ali
to
vse
so
bile
stvari
,
o
katerih
se
ni
govorilo
.
Ni
bilo
prepira
v
njihovi
hiši
,
ni
bilo
žalitev
,
a
tudi
poljubov
ne
.
Ni
bilo
joka
in
solz
,
a
tudi
smeh
je
bil
tih
in
spodoben
.
Kakor
na
planini
,
tako
čist
vzduh
je
bil
v
njihovi
hiši
.
Telesu
in
duši
se
je
dalo
,
česar
je
bilo
treba
za
dober
razvitek
.
Nič
škodljivega
niso
dobivali
otroci
in
tudi
slaščic
ne
;
nič
mehkužnega
za
telo
in
dušo
.
Pomlad
je
bila
.
In
neko
nedeljo
so
jo
slavili
tudi
tržani
s
petjem
in
z
veselico
gori
v
gozdiču
nad
trgom
.
Dekleta
so
se
oblekla
v
svetla
,
lahka
oblačila
:
bele
slamnike
so
imela
na
glavah
,
z
rožami
nakičene
in
s
pisanimi
trakovi
.
Gospodje
so
imeli
svoje
skromno
pevsko
društvo
;
zapeli
so
nekaj
pesmi
,
ki
so
se
lepo
raznesle
pod
drevesa
v
gozd
in
na
drugo
stran
čez
trg
v
sosednji
hrib
.
Tudi
dekleta
so
pela
z
njimi
;
veseli
in
jasni
so
bili
njihovi
glasovi
in
odmev
se
je
razkropil
prijetno
in
mehko
med
pomladno
žvrgolenje
stoterih
ptic
.
Šaljivo
tombolo
so
priredili
;
trški
krčmarji
so
postavili
svoje
šotore
in
pekli
janjce
na
ražnju
nad
žerjavico
.
Nekaj
zastav
je
plapolalo
v
vetru
in
lepo
jih
je
bilo
gledati
v
razkošnem
pomladanskem
zelenju
hrastovega
gozdiča
.
Nekaj
smrek
je
stalo
vmes
,
resno
in
zamišljeno
so
stale
v
svoji
temni
,
mirni
barvi
.
Zvečer
so
nažgali
lampijone
in
mlad
sodni
praktikant
je
veselo
in
navdušeno
spuščal
v
zrak
ognjene
rakete
,
ki
si
jih
je
bil
naročil
za
ta
dan
.
In
ker
je
bila
pomlad
,
je
bilo
vsem
prijetno
in
razkošno
v
srcih
.
Domačih
mladih
gospodov
je
bilo
malo
.
Tržani
so
pošiljali
svoje
sinove
v
svet
in
le
malokateri
se
je
vračal
.
Kdor
je
od
tujih
ljudi
še
mlad
prišel
semkaj
,
je
prišel
kakor
na
počitnice
,
na
kratko
zamudo
.
Vsak
je
upal
,
da
pride
kmalu
val
življenja
ponj
in
ga
odnese
iz
zatišja
v
široki
,
svobodni
tok
sveta
.
Ali
marsikateri
je
zaman
čakal
;
obsedel
je
tu
na
odleglem
produ
,
navadil
se
je
,
ostal
in
pokopali
so
ga
na
trškem
pokopališču
,
kjer
nikoli
ni
mislil
v
mladih
letih
,
da
bo
počival
.
Kakor
ptiči
iz
gnezda
je
silil
moški
rod
od
tod
in
le
ženske
so
ostajale
doma
.
Dekleta
so
cvetela
,
zorela
in
čez
nekaj
let
so
se
umikala
obledela
in
ovenela
v
skrita
kota
domačega
življenja
.
Malokdaj
je
prišel
kdo
,
izbral
med
njimi
rožo
in
jo
presadil
na
svoj
vrt
;
malokatera
je
našla
srečo
v
zakonu
.
Vsako
leto
je
iz
malih
,
tihih
hiš
stopala
nova
ženska
mladost
,
kipeča
v
prvi
lepoti
,
razkošna
in
ljubezni
vredna
,
ljubezen
pričakujoča
;
a
pred
njimi
so
odstopale
tiste
,
ki
so
bile
lani
še
mlade
,
letos
pa
ne
več
;
tiste
,
katerih
cvet
je
zaman
uvenil
.
Smejoče
se
,
z
žarečimi
očmi
so
nastopale
prve
,
z
lahkimi
,
na
ples
pripravljenimi
nogami
:
one
druge
so
odhajale
tiho
,
molče
,
sto
neizpolnjenih
upov
jim
je
zastrlo
oči
s
temačno
tančico
,
trudno
so
stopale
noge
,
počasi
.
Že
so
odhajale
v
senco
in
še
so
se
s
strmečimi
,
žalostnimi
pogledi
ozirale
nazaj
v
sončno
,
pričakovanja
polno
mladost
.
In
za
njimi
so
se
zapirala
vrata
življenja
;
za
vedno
so
se
zapirala
in
jih
ločila
za
vekomaj
od
sreče
,
mladostnih
sanj
in
želja
.
Nikoli
jih
ne
bo
objela
močna
roka
ljubljenega
moža
,
nikoli
ne
bo
ležalo
na
njihovih
prsih
dete
,
njihovo
dete
,
da
ga
objamejo
in
pritisnejo
nase
z
materinskim
ponosom
.
Mnogo
deklet
je
bilo
zbranih
tisto
popoldne
in
tisti
večer
nad
trgom
v
gozdiču
.
Bilo
je
takih
,
ki
so
bile
kakor
roža
,
ki
se
je
ravnokar
odprla
v
rosnem
jutru
.
Vesele
so
bile
in
niso
se
bale
,
da
jim
ne
bi
življenje
dalo
vsega
,
česar
si
želi
mlado
,
prešerno
srce
.
In
take
so
bile
med
njimi
,
ki
so
že
lani
in
predlanskim
pričakovale
čudeža
,
pričakovale
ljubezni
in
njega
,
ki
ga
niso
poznale
.
In
že
je
bila
lahna
nestrpnost
v
njihovih
dušah
,
ker
ga
še
ni
bilo
,
ker
še
ne
prihaja
.
In
druge
so
bile
med
njimi
,
ki
so
se
že
bale
,
s
prestrašenim
srcem
so
se
bale
,
da
niso
izvoljene
in
poklicane
,
da
doživijo
čudež
življenja
v
sebi
.
Že
je
šla
ljubezen
mimo
njih
;
dotaknila
se
je
z
mehko
roko
družice
in
prijateljice
,
a
nanje
,
nanje
se
ni
ozrla
.
In
že
so
čutile
mrzli
dih
usode
na
svojih
obrazih
in
strah
jim
je
trepetal
v
prsih
,
da
ostanejo
izključene
iz
življenja
,
po
nedolžnem
kaznovane
,
krivično
pahnjene
od
sreče
.
In
tudi
take
so
bile
,
ki
so
že
spoznale
,
da
pojdejo
samotna
pota
,
stran
od
živega
,
vročega
življenja
;
take
,
ki
so
jim
bile
ustnice
že
stisnjene
v
trpko
odpoved
in
vdanost
v
usodo
.
Še
so
pele
z
drugimi
,
še
so
imele
svetle
obleke
na
sebi
,
rože
za
pasom
,
ali
kakor
nevidno
znamenje
se
jim
je
svetlikalo
raz
čelo
.
Tudi
Ribičevi
so
prišli
na
veselico
.
Mati
,
oče
in
hči
.
Sinova
sta
bila
v
glavnem
mestu
na
študijah
.
Samo
na
počitnice
sta
hodila
domov
;
že
zdaj
sta
bila
oddana
,
izročena
velikemu
življenju
,
ki
ju
bo
kmalu
na
svojih
silnih
ramah
za
vedno
odneslo
v
burni
svet
.
Tilda
je
bila
lepa
kakor
majniško
jutro
,
visoka
in
vitka
.
Nekaj
plemenitega
je
bilo
v
njeni
lepoti
.
Ni
bila
podobna
deklicam
,
ki
so
bile
okoli
nje
,
tudi
lepe
,
tudi
cvetoče
.
Bila
je
drugačna
,
posebna
.
Mati
in
oče
sta
gledala
,
kako
je
stopala
pred
njima
,
rosna
in
prožna
,
zrasla
kakor
jela
in
kakor
ukleta
princesa
vsa
okičena
s
posebno
,
ginljivo
krasoto
.
Gledala
sta
jo
,
kako
je
stala
s
trškimi
dekleti
,
najlepša
od
vseh
.
Še
preprosteje
oblečena
kakor
tovarišice
,
in
vendar
povzdignjena
med
njimi
,
kakor
tulpa
,
skrivnostnega
čara
polna
cvetka
med
domačimi
rožami
.
In
prvikrat
sta
čutila
,
da
ta
mali
trg
,
ta
ozka
dolinica
,
kjer
je
odrasla
,
ni
pravi
dom
zanjo
,
da
je
je
škoda
za
te
zadovoljne
ljudi
,
ki
so
s
tridesetimi
leti
že
debeleli
in
se
starali
ob
svojih
skromnih
ognjiščih
.
In
zaskrbelo
ju
je
,
da
bo
tudi
ona
ena
izmed
tistih
,
ki
jim
zaman
cvete
pomlad
.
Kaj
je
vrtnarju
žlahtna
roža
,
če
mu
je
koristno
kuhinjsko
zelišče
potrebno
za
njegovo
gredo
?
Od
daleč
jo
bodo
gledali
in
občudovali
,
a
utrgal
je
ne
bo
nihče
,
ker
je
pregosposka
zanje
in
ne
bi
vedeli
,
kaj
z
njo
.
Ne
samo
telo
,
tudi
njena
duša
je
bila
plemenita
.
Njene
roke
so
bile
lahko
brez
škode
žuljave
,
vedno
se
jim
je
poznalo
,
da
so
ustvarjene
tudi
za
kaj
višjega
.
Na
čelu
in
v
očeh
je
nosila
pečat
svojega
dostojanstva
.
Temno
sta
slutila
oče
in
mati
vse
to
in
prvikrat
je
zrasla
skrb
zaradi
nje
v
njunih
srcih
.
Od
daleč
naokoli
so
se
zbrali
gostje
na
veselico
.
Pripeljali
so
se
mladi
učitelji
iz
sosednjih
sel
,
poštarji
in
gozdarji
,
mladi
trgovci
in
kar
se
je
štelo
med
inteligenco
ure
in
ure
naokrog
.
Dekletom
so
se
iskrile
oči
in
lica
so
se
pobarvala
z
živo
rdečico
.
Vsaka
je
postala
še
lepša
,
mlajša
,
zamamnejša
.
Zadehtele
so
,
kakor
zadehte
cvetlice
,
kadar
se
jih
dotakne
topel
veter
.
Vse
je
oživelo
tisto
popoldne
in
tisti
večer
;
kakor
iz
spanca
se
je
prebudil
trg
v
dolini
in
na
griču
v
gozdiču
se
je
zahihitalo
mlado
,
veselo
življenje
.
Med
tujci
,
ki
so
prišli
na
zabavo
,
je
bil
tudi
mladi
oskrbnik
viške
graščine
,
kake
tri
,
štiri
ure
od
ondod
v
hribih
.
Roman
Sterle
je
bil
vitek
,
temen
človek
;
izza
rdečih
usten
so
se
prešerno
bliskali
beli
zobje
in
njegove
črne
oči
so
bile
vroče
kakor
oglje
.
Živahen
je
bil
,
vesel
in
okreten
in
vse
se
je
smejalo
okrog
njega
,
kjer
se
je
prikazal
.
Vsakdo
izmed
tujih
in
domačih
gostov
je
opazil
Tildo
in
njeno
posebno
,
nekoliko
hladno
lepoto
.
Njena
lepota
ni
bila
tiste
vrste
,
ki
privlačuje
;
kakor
nevidna
ograja
je
bila
okrog
nje
.
Od
daleč
so
jo
pozdravljale
občudujoče
oči
,
ali
v
njeni
bližini
je
mladeničem
zmanjkovalo
besed
in
radi
so
zopet
odhajali
k
tistim
,
ki
niso
bile
tako
lepe
niti
tako
globoke
,
ampak
vesele
in
površne
.
Roman
Sterle
je
bil
izmed
tistih
ljudi
,
ki
ne
poznajo
zadrege
.
Kakor
veter
list
,
tako
ga
je
nosilo
življenje
.
Komaj
so
zapazile
njegove
oči
Tildo
,
že
se
je
vnel
;
odprl
je
svoje
srce
na
stežaj
in
v
glavi
mu
je
zašumel
nagel
sklep
:
to
je
dekle
,
fino
dekle
,
kakršnih
ni
vsak
dan
,
še
vsako
nedeljo
ne
.
Kakor
ustvarjena
je
zame
.
Pojdem
in
jo
vzamem
;
utrgam
jo
,
to
rožico
,
pripnem
si
jo
na
prsi
in
pojdem
z
njo
domov
.
V
vsakem
pismu
mi
pišeta
mati
in
stric
,
naj
se
oženim
.
Ta
bi
bila
zame
.
Preril
se
je
skozi
množico
do
nje
,
predstavil
se
njenim
staršem
in
kakor
star
znanec
prisedel
k
mizi
.
Nič
ni
vedel
,
kako
poseben
človek
je
Ribič
,
kakšna
je
njegova
žena
;
nič
ni
razmišljal
,
kako
da
najde
tu
v
odleglem
trgu
ta
čudni
par
,
ki
se
je
zmotil
semkaj
pred
dolgimi
leti
iz
širokega
,
šumnega
sveta
.
Le
Tildo
je
gledal
in
spoznal
,
kakšna
nenavadna
lepota
je
,
lepša
od
vseh
žensk
,
kar
jih
je
videl
doslej
.
A
on
jih
je
mnogo
videl
,
njegove
črne
oči
so
vedno
iskale
okrog
in
v
mestnih
salonih
je
prav
tako
radovedno
gledal
v
obraz
gospem
,
kakor
je
gledal
vaškim
deklicam
,
ki
so
delale
na
graščinskih
poljih
.
Njegov
smeh
je
bil
njegovo
orožje
in
z
njim
je
odpiral
vsa
vrata
.
Nepokvarjen
in
otroški
je
bil
ta
smeh
in
z
njim
je
prihajal
ljudem
blizu
;
mnogo
bliže
,
kakor
so
hoteli
.
Ribič
je
bil
navajen
,
da
so
ljudje
v
trgu
in
uradu
v
nekem
posebnem
tonu
govorili
z
njim
,
da
se
je
že
v
besedah
videlo
,
da
ga
spoštujejo
.
A
ta
mladenič
se
mu
je
zasmejal
v
lice
nekako
prisrčno
in
odkrito
in
vprašal
ga
je
,
kakor
bi
bil
vprašal
vsakega
drugega
,
navadnega
človeka
,
kaj
dela
v
prostih
urah
,
če
hodi
rake
lovit
ali
doma
obdeluje
vrt
ali
morda
kot
lovec
s
puško
in
s
torbo
lazi
po
sosednjih
gozdih
.
Ribič
mu
še
ni
odgovoril
,
a
že
je
Sterle
pripovedoval
,
da
je
njegov
oče
,
postajenačelnik
na
železnici
,
dokler
je
bil
še
živ
in
zdrav
,
imel
posebno
slabost
za
metulje
.
Lovil
jih
je
vztrajno
,
gosenice
je
pobiral
in
doma
imel
celo
sobo
,
kjer
je
gojil
metulje
,
kakor
drugi
goje
sviloprejko
.
Vse
vrste
je
poznal
,
vse
redke
eksemplarje
in
v
živahni
korespondenci
je
bil
z
raznimi
nemškimi
učenjaki
zaradi
njih
.
Pošiljal
jih
je
po
vsem
svetu
,
celo
trgovino
z
metulji
je
bil
uvel
in
zaslužil
marsikateri
goldinar
s
tem
svojim
športom
.
Vprašal
je
Ribičevo
gospo
,
od
kod
je
,
da
se
mu
njen
tip
ne
zdi
,
kakor
bi
bil
od
tu
,
iz
teh
krajev
.
Imenovala
mu
je
svoje
rojstno
mesto
.
Roman
je
bil
tam
štiri
leta
na
študijah
;
za
vse
ulice
je
vedel
,
gledališča
,
stare
prodajalne
,
izletne
gostilne
v
okolici
.
Tilda
še
nikoli
ni
videla
matere
tako
živahne
,
še
nikoli
je
ni
slišala
tako
zgovorne
.
Izpraševala
je
za
igralce
,
igralke
,
pevke
in
pevce
svojih
mladih
let
,
za
kavarne
,
za
stare
palače
,
za
starinske
,
romantične
trge
.
In
na
vse
je
vedel
Roman
odgovoriti
.
Igralci
in
pevke
-
o
,
ta
je
umrl
,
oni
je
že
dolgo
v
penziji
,
nekdanja
subreta
Mici
še
poje
,
le
da
že
davno
ni
več
ljubimka
:
debela
,
komična
mama
je
v
operetah
.
Le
Hans
Stark
še
vedno
igra
Hamleta
;
star
je
že
,
ali
še
vedno
je
eden
največjih
umetnikov
.
Kavarna
Pri
Schillerju
,
kamor
je
oče
Tildine
matere
hodil
na
kavo
,
je
še
vedno
,
renovirana
je
in
elegantna
,
shajališče
bogate
,
solidne
gospode
.
On
je
s
študenti
zahajal
drugam
,
kjer
je
bolj
demokratsko
,
kjer
se
lahko
na
glas
govori
in
debatira
z
južnim
temperamentom
.
—
Tam
,
kjer
je
stala
prej
stara
baročna
palača
grofa
R-skega
,
je
zdaj
moderna
trgovina
,
kolosalen
trgovski
dom
,
kjer
dame
kupujejo
vse
,
kar
jim
poželi
srce
.
Sploh
je
mnogo
starih
,
tihih
,
aristokratskih
trgov
izpremenjenih
;
hiše
so
druge
,
banalnejše
,
starih
lip
in
kostanjev
ni
več
na
sredi
,
posekali
so
jih
,
ker
so
bili
v
napotje
modernemu
prometu
.
Vse
je
asfaltirano
in
med
drožkami
in
fijakarji
se
pode
avtomobili
.
Mesto
šumi
in
rjove
vsak
dan
,
da
človek
ne
sliši
svojih
besed
.
Gospa
naj
vsekakor
zopet
enkrat
obišče
svoje
rojstno
mesto
.
Presenetilo
jo
bo
;
skoro
vse
se
je
že
izpremenilo
,
zraslo
je
,
povečalo
se
je
.
Tildina
mati
je
odkimala
z
glavo
:
"
Ne
želim
si
.
Davno
sem
pozabila
na
vse
.
Nikogar
nimam
tam
.
"
Ali
vendar
je
še
izpraševala
mladega
moža
za
to
in
ono
.
S
Tildo
Roman
ni
mnogo
govoril
.
Ali
na
sto
načinov
je
znal
pokazati
,
da
mu
je
všeč
.
Pogovarjal
se
je
s
starim
Ribičem
o
njegovih
knjigah
.
Ribič
je
najrajši
bral
potopise
,
morda
zato
,
ker
ga
je
poklic
tako
rekoč
za
vedno
priklenil
na
eno
mesto
.
Tudi
Roman
je
rad
bral
potopise
;
živahno
domišljijo
je
imel
in
dober
spomin
.
Ni
vedel
ravno
mnogo
,
ali
s
tem
,
kar
je
vedel
,
se
je
žogal
in
igral
,
da
se
je
lesketalo
od
vseh
strani
.
Včasih
so
bile
le
pene
,
a
videti
je
bilo
,
kakor
da
so
sami
biseri
.
Besede
je
postavljal
,
kakor
da
zastirajo
še
mnogo
drugega
,
lepšega
,
temeljitega
.
Ni
lagal
,
in
vendar
so
lagale
besede
same
od
sebe
,
več
so
obetale
,
kakor
so
rekle
,
in
vendar
je
bilo
le
tisto
res
,
kar
se
je
slišalo
,
nič
niso
zamolčavale
.
Tildi
je
padel
robec
iz
rok
na
tla
in
Roman
ga
ji
je
pobral
.
Čudila
se
je
,
da
je
to
opazil
,
saj
je
bil
ves
zatopljen
v
pogovor
z
očetom
.
Iztegnila
je
roko
,
da
si
nalije
vode
v
kozarec
,
a
že
ga
ji
je
on
nalil
in
ponudil
;
in
vendar
je
mislila
,
da
je
ne
vidi
,
saj
je
ves
živahen
in
nasmejan
materi
pripovedoval
smešno
dijaško
dogodivščino
.
Majhna
kmetska
deklica
je
šla
mimo
s
šopkom
šmarnic
v
rokah
.
Skočil
je
,
odkupil
šmarnice
in
jih
prinesel
Tildi
.
Njegov
obraz
se
je
izpreminjal
vsak
hip
,
še
nikoli
ni
videla
Tilda
takega
človeka
.
In
med
vse
njegove
besede
je
zvenel
njegov
otroški
,
neprisiljeni
smeh
.
Sama
od
sebe
so
se
smejala
njegova
usta
.
Tilda
ni
vedela
,
ali
ji
je
ta
človek
všeč
ali
ne
;
preveč
nemiren
je
bil
,
da
bi
ga
bila
spoznala
.
Vsa
zmedena
je
bila
in
kakor
trudna
od
njegovega
pripovedovanja
.
Ves
čas
je
bil
z
njimi
in
zvečer
jih
je
spremil
do
hiše
pred
trg
.
Pripovedoval
je
,
da
ostane
par
dni
v
trgu
,
da
ima
itak
v
graščinskih
zadevah
opravka
pri
davkariji
in
sodniji
,
a
v
četrtek
da
je
praznik
,
to
je
z
nedeljo
vred
pet
dni
dopusta
.
V
Dragi
,
kjer
on
gospodari
,
da
je
pusto
in
samotno
.
Graščina
stoji
prazna
in
zaprta
po
več
let
,
dokler
se
ne
spomni
grof
,
da
pride
kakšno
jesen
na
lov
s
prijatelji
.
A
selo
doli
ob
deželni
cesti
je
majhno
in
pusto
.
Z
gozdarjem
,
učiteljem
in
poštarjem
ubijajo
dolgočasne
večere
s
tarokom
v
gostilni
.
Včasih
pride
kakšen
agent
v
ta
kraj
,
vinski
ali
lesni
trgovec
,
kak
geometer
;
in
to
je
dogodek
za
vse
.
A
on
ne
bo
dolgo
tam
.
Stric
mu
obeta
,
da
mu
kupi
posestvo
v
bližini
glavnega
mesta
;
tudi
mati
je
premožna
,
ima
svojo
hišo
v
Trstu
.
Samo
na
to
čakata
stric
in
mati
,
da
postane
on
,
Roman
,
soliden
in
resen
mož
.
Silita
ga
,
naj
se
oženi
.
Tudi
sam
misli
,
da
bi
bilo
to
najbolje
zanj
.
Mlad
človek
v
samoti
se
izgubi
;
življenje
nima
pravega
smisla
in
cilja
.
Nobene
izpodbude
ni
in
tako
živijo
tja
v
en
dan
neumno
in
lahkomiselno
.
Ali
leta
počasi
potekajo
,
prva
mladost
se
že
odmika
in
treba
je
misliti
tudi
na
resno
stran
življenja
.
Če
gospa
Ribičeva
dovoli
,
bo
jutri
tako
svoboden
,
da
jo
obišče
.
Povabili
so
ga
,
naj
pride
.
Prišel
je
drugega
dne
,
vesel
in
čil
in
ravno
tak
,
kakršen
je
bil
gori
v
gozdiču
na
zabavi
.
Kakor
potok
je
žuborelo
njegovo
pripovedovanje
,
smeh
je
bil
doma
na
njegovih
ustnah
in
njegove
oči
so
žarele
in
se
bliskale
,
lice
se
mu
je
izpreminjalo
,
neka
lahka
,
brezskrbna
veselost
je
puhtela
iz
vsega
njegovega
bitja
.
V
torek
je
bil
pri
njih
na
obedu
.
Še
stari
dekli
Mini
je
bil
všeč
,
kakor
še
nihče
nikoli
.
V
kuhinjo
je
prišel
in
prosil
s
smešno
skesanostjo
,
naj
se
ne
jezi
nanj
,
ko
ima
zaradi
njega
več
dela
kakor
po
navadi
.
"
Oh
,
kako
galanten
človek
je
to
,
"
je
mislila
v
svoji
stari
,
sivi
glavi
.
"
Ko
bi
bili
le
gospodična
pametni
...
"
Opoldne
pri
obedu
so
vprašali
Romana
,
ali
hoče
vina
;
Ribič
pije
sicer
le
vodo
,
a
za
goste
je
tudi
vino
v
hiši
.
Roman
je
rekel
,
da
tudi
on
ne
pije
vina
,
in
še
zavedel
se
ni
,
da
laže
.
Ribič
in
njegova
žena
sta
vedela
,
kaj
pomeni
Sterletov
obisk
.
"
Tilda
je
še
mlada
,
šele
sedemnajst
let
ima
,
"
je
rekla
ona
možu
zvečer
v
spalnici
.
"
Ampak
zelo
prikupen
človek
je
...
In
tako
vesel
...
Ravno
pravi
par
za
Tildo
,
ki
je
skoro
preveč
resna
...
"
"
Jaz
sam
ne
vem
,
kaj
bi
rekel
,
"
je
modroval
Ribič
.
"
Saj
ga
pravzaprav
še
nič
ne
poznamo
.
"
"
Tudi
jaz
sem
se
zaročila
s
teboj
in
te
nisem
poznala
,
saj
veš
.
Samo
všeč
si
mi
bil
.
In
glej
,
kaj
bi
bilo
iz
mene
,
da
nisem
imela
tebe
...
Ti
si
mi
bil
v
srečo
,
jaz
tebi
ne
...
"
"
Tvoja
stara
pesem
.
Nikoli
se
je
ne
odvadiš
in
tolikrat
sem
te
že
prosil
,
da
pustiš
te
stare
,
zdavnaj
poravnane
stvari
v
miru
.
Kaj
nisva
bila
srečna
?
Kaj
nisem
zadovoljen
?
Kdaj
sem
si
želel
kaj
boljšega
?
"
"
Ker
si
preskromen
.
Ali
jaz
edina
te
poznam
in
vem
,
kaj
bi
bil
lahko
dosegel
...
"
"
Pusti
to
,
mama
...
,
"
je
dejal
Ribič
,
stopil
k
ženi
in
ji
poljubil
roko
.
"
O
Tildi
sva
se
hotela
meniti
...
Kaj
bi
jo
dala
Sterletu
?
"
"
Zakaj
ne
?
Saj
veš
,
kako
je
v
našem
trgu
.
Na
vsakega
mladega
človeka
,
ki
bi
se
lahko
ženil
,
deset
,
dvajset
deklet
.
In
bolj
premožnih
,
kakor
je
naša
Tilda
.
Daleč
proč
od
sveta
smo
,
kdaj
pride
kdo
semkaj
?
Niti
enega
mladega
moškega
ne
poznam
pri
nas
,
o
katerem
bi
želela
,
da
bi
postal
naš
zet
.
Morda
tudi
Sterle
ni
tak
,
kakršnega
bi
Tilda
zaslužila
.
Ali
izbirati
ne
more
.
"
"
Sama
si
rekla
,
da
ima
šele
sedemnajst
let
.
Pa
naj
še
malo
počaka
.
"
"
Kaj
bo
čakala
?
To
je
nevarno
in
negotovo
.
Sam
vidiš
,
koliko
jih
čaka
zaman
;
poznaš
jih
,
na
vsak
prst
pet
,
ki
so
bile
lepe
in
poštene
in
so
zaman
čakale
.
Jaz
ji
rečem
,
naj
ga
vzame
,
če
bi
vprašal
.
"
"
Dobro
,
reci
ji
!
Imam
jo
rad
.
Lahko
bi
še
ostala
doma
.
Ali
tega
ji
tudi
ne
želim
,
da
zamudi
življenje
za
vselej
.
Škoda
bi
bilo
zanjo
.
"
"
Da
,
tudi
jaz
sem
tega
mnenja
,
da
je
celo
nesrečna
možitev
za
dekle
boljša
kakor
prazno
življenje
,
pusta
in
žalostna
leta
starih
devic
.
In
Sterle
je
,
mislim
,
dober
človek
.
Rad
jo
bo
imel
,
nič
hudo
ji
ne
bo
pri
njem
.
"
"
Kaj
ko
bi
malo
pozvedela
,
kako
je
tista
stvar
z
njegovim
stricem
,
"
je
menil
Ribič
.
"
Pa
tista
materina
hiša
v
Trstu
,
če
res
stoji
.
Tudi
drugače
bi
se
rad
pozanimal
,
kakšno
je
bilo
do
zdaj
njegovo
zasebno
življenje
.
"
"
Čemu
pozvedbe
?!
"
je
rekla
njegova
žena
.
"
Kdo
se
je
zate
pozanimal
,
ko
so
me
zaročili
s
teboj
?
Kdo
je
pozvedoval
po
tvojih
stricih
in
sorodnikih
tu
doli
na
jugu
?
Moji
na
Dunaju
skoro
niti
imena
tvojega
naroda
niso
vedeli
.
Na
besedo
so
ti
verjeli
.
In
še
takrat
,
ko
bi
bil
tvoj
odstop
upravičen
in
razumljiv
,
si
ti
s
svojim
ravnanjem
prekosil
moje
zaupanje
in
zaupanje
moje
matere
.
"
"
Oh
,
žena
,
edino
slabost
imaš
!
Za
junaka
in
svetnika
si
me
naredila
v
svoji
glavi
in
svojem
srcu
.
In
zdaj
že
sam
verjamem
,
da
sem
pošten
človek
,
trden
mož
,
ker
se
nisem
prevzel
ob
tolikem
malikovanju
,
"
se
je
nasmehnil
Ribič
.
"
Torej
misliš
,
da
lahko
zaupava
hčer
temu
človeku
?
"
"
Lahko
,
"
je
trdila
žena
.
"
Odkritosrčen
se
mi
vidi
in
nepokvarjen
.
Samo
njegove
oči
poglej
,
naravnost
otroške
so
.
In
kdo
ve
,
če
se
bo
še
kdaj
ponudila
Tildi
prilika
,
da
se
omoži
?
Če
se
natanko
vzame
,
je
vsaka
poroka
nevarna
igra
:
lahko
dobiš
,
lahko
izgubiš
,
lahko
je
sreča
,
lahko
tudi
pokora
in
trpljenje
za
vse
življenje
,
a
zaigrati
je
treba
vsekakor
.
Če
te
vpraša
Sterle
za
Tildo
,
mu
jo
obljubi
!
Upam
,
da
bo
prav
.
"
Tako
sta
sklenila
stara
dva
.
Tudi
v
sredo
je
bil
Sterle
pri
njih
na
obedu
.
Mati
je
vprašala
popoldne
Tildo
:
"
Kako
ti
je
všeč
ta
človek
?
"
"
Ne
vem
,
kaj
bi
rekla
,
mama
.
Ni
mi
niti
všeč
niti
zoprn
.
"
"
Jaz
bi
bila
prav
zadovoljna
,
če
bi
ti
postal
prijeten
.
Mislim
,
da
zaradi
tebe
zahaja
k
nam
.
In
jaz
bi
ti
svetovala
,
da
ga
vzameš
.
"
"
Kaj
moram
?
"
je
vprašala
Tilda
in
solze
so
ji
stopile
v
oči
.
"
Ne
moraš
,
draga
moja
.
Silili
te
ne
bomo
.
Samo
to
ti
svetujemo
-
tudi
tata
je
mojega
mnenja
-
da
dobro
premisliš
,
preden
se
odločiš
ali
preden
rečeš
ne
.
Saj
veš
,
koliko
deklet
je
pri
nas
in
kako
malo
nade
za
možitev
.
A
zakon
,
veš
,
je
nekaj
posebnega
;
življenje
je
to
.
Ne
bi
rada
,
da
tvoja
mladost
zaman
odcvete
.
Ne
vem
,
kaj
te
čaka
,
ali
vse
,
tudi
najtežje
,
je
morda
boljše
kakor
prazen
nič
.
Sicer
pa
se
mi
zdi
,
da
je
Sterle
pošten
in
dober
človek
in
da
bi
bila
srečna
z
njim
.
"
Tilda
ni
odgovorila
.
Vzela
je
slamnik
in
odšla
ven
v
cvetoča
polja
po
mehkih
stezah
.
Vse
je
klilo
in
cvetelo
.
Bujno
se
je
razgrnila
sočna
trava
po
travnikih
,
na
mejah
so
cvele
poljske
cvetlice
v
svojih
živih
barvah
,
ob
potoku
so
se
modrile
spominčice
.
V
zraku
so
pele
ptice
,
metulji
so
se
zibali
v
mehkem
vetru
.
Po
gričih
in
hribih
so
zeleneli
gozdovi
,
sočni
in
pomlajeni
.
Visoko
na
jasnem
modrem
nebu
so
plavali
beli
oblački
.
Njive
so
bile
vse
pisane
in
obdelane
;
kakor
široki
svileni
trakovi
so
sezale
od
hriba
do
hriba
čez
dolino
.
Še
nekaj
tednov
in
kosci
bodo
kosili
in
še
nekaj
dni
in
žanjice
bodo
žele
.
Pride
leto
in
jesen
in
vse
bo
zorelo
,
kar
zdaj
cvete
;
v
koristen
sad
se
izpremeni
lepota
.
Korakala
je
po
stezah
,
mehkih
kakor
preproge
.
Prsi
so
se
ji
polnile
od
mehkega
,
dišečega
diha
pomladi
in
čutila
je
,
čutila
,
da
tudi
sama
cvete
.
In
spomnila
se
je
materinih
besed
:
Ne
bi
rada
,
da
tvoja
mladost
zastonj
odcvete
...
Nekaj
hladnega
ji
je
stisnilo
srce
.
Ne
,
tudi
ona
ne
bi
rada
,
da
ji
ostane
bodočnost
prazna
in
gluha
...
Ali
nekaj
se
je
balo
v
njeni
duši
...
Izpraševalo
je
srce
:
Kaj
je
ta
pravi
?
Ta
Roman
Sterle
?
Kaj
je
to
tisti
,
ki
bo
srečna
z
njim
?
Ljubezen
?
...
Brala
je
o
ljubezni
in
včasih
so
se
je
njene
čiste
misli
dotaknile
kakor
svetinje
.
Ljubi
li
tega
mladega
moškega
,
ki
ima
vesele
oči
in
smejoča
se
usta
?
...
Njena
duša
je
molčala
.
Mati
in
oče
ji
prigovarjata
,
bojita
se
,
da
bi
ostala
doma
...
Vedela
je
,
da
poteka
ta
bojazen
iz
skrbne
ljubezni
,
in
vendar
jo
je
bolelo
.
Svet
njene
matere
je
bil
boleč
in
bodeč
.
Dobro
,
poslušala
ga
bo
,
ubogala
bo
.
Življenje
ženske
je
slučaj
.
Da
,
toliko
je
pač
videla
v
domačem
trgu
,
da
ženska
skoro
nikdar
ni
krmilarica
svoje
usode
.
Kakor
ladja
je
,
ki
jo
vodi
kapitan
,
kamor
on
hoče
.
Kakršen
je
on
,
takšna
je
njena
sreča
.
Tilda
se
je
vrnila
zvečer
domov
mirna
in
pripravljena
.
Drugi
dan
,
v
četrtek
,
je
prišel
Roman
Sterle
in
vprašal
Ribiča
,
ali
bi
mu
dal
hčer
za
ženo
.
Poklicali
so
Tildo
in
ni
se
branila
.
"
Zvesta
in
poštena
žena
vam
bom
,
"
je
rekla
važno
in
dala
Romanu
roko
.
Ta
se
je
zasmejal
,
objel
jo
je
in
poljubil
na
čista
in
trpka
deviška
usta
.
Tako
so
zaročili
Tildo
z
Romanom
peti
dan
,
kar
ga
je
prvič
videla
.
Stari
Ribič
je
povedal
Romanu
,
da
nima
posebnega
premoženja
.
Tildi
da
je
določil
štiri
tisoč
dote
,
ali
iz
te
vsote
se
mora
plačati
tudi
bala
.
Ako
hoče
kaj
gotovega
denarja
,
bodo
balo
naredili
skromnejšo
.
In
zopet
se
je
zasmejal
Sterle
.
Da
je
snubil
Tildo
in
ne
dote
in
ne
bale
.
Da
bi
jo
vzel
brez
krajcarja
.
Denarja
da
neče
,
naj
le
naredijo
hčeri
vse
lepo
in
gosposko
,
kakor
pristaja
taki
lepotici
.
Že
čez
dva
meseca
je
bila
poroka
.
Nihče
od
Romanovih
ni
prišel
na
ženitovanje
.
Mati
njegova
je
pisala
Tildi
prijazno
pismo
,
da
se
veseli
,
da
se
je
sin
odločil
za
zakonski
stan
.
Ona
da
je
bolehna
in
ne
more
potovati
,
pričakuje
,
da
jo
Roman
in
Tilda
obiščeta
takoj
po
poroki
.
Poleti
ima
Roman
kot
grajski
oskrbnik
tako
in
tako
mnogo
dela
in
skrbi
in
ne
bo
imel
časa
za
dolgo
ženitovanjsko
potovanje
;
naj
prideta
k
njej
za
nekaj
dni
.
Da
bo
sprejela
tudi
Tildo
z
materinsko
ljubeznijo
.
Romanov
stric
je
pisal
podobno
.
Ribičevi
so
pripravili
Tildi
lepo
svatbo
in
mati
ji
je
sestavila
opremo
z
izbranim
velikomestnim
okusom
.
Imela
je
neopisljivo
veselje
z
naročili
in
paketi
in
pošiljkami
,
ki
so
prihajale
zadnje
tedne
vsak
dan
v
hišo
.
Kakor
da
se
je
naglo
za
kratek
čas
vrnila
njena
bogata
mladost
,
polna
razkošja
.
In
prvič
je
pripovedovala
Tildi
o
svojih
dekliških
letih
,
o
bogatem
očetovem
domu
,
o
salonih
in
sijajno
opremljenih
sobah
,
v
katerih
je
odrasla
;
o
kočijah
,
v
katerih
se
je
vozila
,
o
dragocenih
oblekah
,
ki
jih
je
nosila
njena
mati
;
o
prelestnih
družabnih
večerih
s
petjem
,
z
glasbo
,
z
gostbo
,
ki
so
se
vrstili
v
nje
rojstnem
domu
,
preden
ga
je
uničila
nesreča
.
Kakor
pestra
pravljica
so
se
zdela
Tildi
ta
pripovedovanja
.
"
Koliko
ti
je
obetalo
življenje
!
"
je
vzkliknila
nekoč
,
ko
je
mati
razgrinjala
pred
njo
krasno
svilo
za
imenitno
obleko
hčeri
za
obiske
v
Trstu
in
se
pri
tem
spomnila
svojih
davnih
plesnih
oblek
,
s
pravimi
čipkami
okičenih
in
z
biseri
pošitih
.
"
In
zdaj
imaš
žuljave
roke
,
mama
!
"
In
hči
je
zajokala
,
vzela
materine
roke
,
otrdele
od
domačega
dela
,
in
spoštljivo
poljubila
vsa
znamenja
,
ki
jih
je
življenje
pustilo
na
njih
.
"
Oh
,
davno
je
to
,
draga
,
"
jo
je
mirila
mati
.
"
Kakor
da
sem
v
sanjah
doživela
tisti
čas
in
ne
v
resnici
.
Kaj
jaz
,
ali
oče
...
Njega
mi
je
žal
še
danes
...
Za
kaj
drugega
je
bil
ustvarjen
,
ne
za
to
ozko
pot
,
po
kateri
hodi
zaradi
mene
.
"
In
pripovedovala
je
hčeri
s
trepetajočimi
ustnicami
povest
svojega
življenja
in
svojega
zakona
.
Vzvišeno
in
plemenito
se
je
zdelo
Tildi
vse
,
kar
je
slišala
.
Kakor
vredna
priprava
ji
je
bilo
za
njeno
lastno
usodo
.
Sklenila
je
v
duši
,
da
bo
tudi
sama
živela
s
svojim
možem
tako
življenje
,
kakor
sta
ga
živela
oče
in
mati
,
svetlo
,
čisto
in
brez
madeža
.
Oče
in
mati
sta
se
dogovarjala
,
da
pojdejo
vsi
skupaj
kakšno
nedeljo
na
oglede
v
Drago
,
da
pogledajo
Sterletovo
oskrbniško
stanovanje
,
hišo
in
sobe
,
v
katerih
bo
živela
Tilda
prvi
čas
svojega
mladega
zakona
.
Ali
vselej
je
prišla
kaka
zapreka
vmes
.
V
uradu
je
bilo
mnogo
dela
,
a
nedelje
so
bile
deževne
.
Nekoč
je
bil
voz
že
naročen
in
vse
pripravljeno
,
pa
je
mater
nenadoma
zgrabila
njena
stara
nadloga
,
hudo
trganje
v
desni
nogi
,
da
je
morala
nekaj
dni
ostati
v
postelji
in
ji
je
Tilda
dajala
vroče
obkladke
.
Zdravnik
je
trdil
,
da
ji
je
škodovalo
pač
pripravljanje
za
poroko
,
delo
z
balo
.
Saj
je
bila
res
od
zore
do
mraka
na
nogah
.
Tudi
Roman
jih
je
v
času
zaroke
obiskal
samo
dvakrat
za
nekaj
ur.
Tildo
je
malo
motilo
,
da
je
vedno
tako
lahkomiseln
,
dobre
volje
,
poln
šal
in
da
se
ogiblje
resnih
pogovorov
.
Tudi
na
poročni
dan
se
ji
je
zdel
premalo
zbran
,
preglasen
.
Njej
pa
je
bil
ta
dan
svet
in
poseben
dan
.
Vrata
se
odpirajo
v
življenje
...
Že
stoji
na
pragu
...
Kaj
jo
čaka
tam
?
Kaj
je
skrito
pred
njo
?
...
Njeno
srce
je
bilo
polno
ponižne
vdanosti
in
neke
globoke
pobožnosti
.
S
čim
jo
obdari
bodočnost
,
s
čim
jo
zbiča
?
...
Koliko
sreče
jo
čaka
,
koliko
solz
?
...
Roman
je
šel
k
poroki
kakor
na
veselico
.
"
Kako
si
lepa
,
nevesta
moja
,
kako
si
lepa
!
"
je
govoril
.
"
Kakor
dva
goloba
bova
živela
.
Veselo
nama
bo
,
kratkočasno
...
"
In
smejal
se
je
.
Prvič
je
motil
Tildo
njegov
smeh
.
Zdel
se
ji
je
otročji
in
površen
.
Ali
popoldne
je
bil
tako
ljubezniv
in
nežen
,
da
se
mu
je
naklonilo
njeno
srce
,
kakor
cvet
.
Čutila
je
,
da
je
dober
in
mehak
človek
.
Bil
je
obziren
z
njo
,
kakor
brat
jo
je
tolažil
,
ko
se
je
z
jokom
poslovila
od
roditeljev
,
od
bratov
in
doma
.
Kakor
da
je
bolna
,
tako
skrbno
jo
je
posadil
v
kočijo
,
ko
sta
se
odpeljala
na
železnico
,
ki
je
tekla
dve
uri
daleč
od
trga
.
Pisal
ji
je
bil
,
da
je
naročil
zanjo
krasen
dar
,
dolgo
zlato
verižico
,
fino
izdelano
,
in
zlato
uro
z
emajliranim
umetniškim
pokrovcem
.
Ali
prišel
je
prazen
.
Rekel
je
,
da
je
pozabil
dar
doma
v
Dragi
,
da
ga
že
dobi
.
Tildi
je
bilo
vseeno
,
ni
bila
izmed
tistih
,
ki
so
lakomne
na
zlatnino
.
Od
matere
je
dobila
starinske
naušnice
,
brošo
in
tanko
verižico
okrog
vrata
s
prekrasnim
priveskom
,
edine
stvari
,
ki
jih
je
bila
rešila
iz
poloma
njena
stara
mati
za
svojo
hčer
;
dragocenosti
,
ki
so
jih
nosile
v
materini
družini
žene
morda
že
nekaj
sto
let
in
ki
so
prehajale
z
matere
na
hčer
,
neprecenljiv
spomin
,
cenjene
še
bolj
zaradi
idealne
vrednosti
kakor
zaradi
dragih
kamnov
in
zlata
.
Tilda
ni
bila
še
nikjer
zdoma
,
nobenkrat
se
še
ni
vozila
po
železnici
.
S
svojimi
sedemnajstimi
leti
je
bila
kakor
otrok
tuja
svetu
.
Ni
bila
pohlepna
na
nove
vtise
,
ali
vožnja
jo
je
vseeno
zanimala
in
razvedrila
.
Roman
je
bil
otroško
preprost
in
vesel
.
Prijeten
ji
je
bil
in
ni
se
bala
bodočnosti
.
Res
je
bil
popolnoma
drugačen
,
kakor
je
bil
njen
oče
in
kakor
si
je
predstavljala
moža
,
a
mislila
si
je
v
svoji
nedolžnosti
,
da
pride
to
pač
z
leti
.
Zdaj
ji
je
bilo
ugodno
,
da
je
tako
brezbrižen
in
lahkomiseln
.
Ko
je
zagledala
morje
,
se
je
njeno
srce
zganilo
v
drhtečem
občudovanju
.
Kakor
življenje
,
tako
je
ogromno
,
si
je
mislila
.
Sonce
je
sijalo
na
njegovo
modro
površino
,
posuto
z
belimi
čolniči
in
temnimi
parniki
.
Razkošno
je
bilo
in
bleščeče
.
-
Tu
je
pristanišče
,
si
je
mislila
,
miren
zaliv
.
Od
tod
plovejo
ladje
v
daljave
,
v
viharje
in
nevarnost
.
Tudi
jaz
se
spuščam
danes
iz
pristanišča
-
kje
,
kje
je
moj
cilj
?
Kakšna
pota
vodijo
tja
?
Nemirna
,
pogubna
?
Na
kolodvoru
ju
je
čakala
njegova
mati
,
prijazna
,
a
precej
preprosta
starka
.
Seli
so
v
kočijo
in
se
odpeljali
nekam
v
predmestje
.
Pred
preprosto
enonadstropno
hišico
se
je
kočija
ustavila
.
Tukaj
se
je
Tilda
prvikrat
začudila
nad
svojim
možem
.
Kaj
ni
rekel
,
da
je
njegova
mati
bogata
,
da
ima
veliko
dvonadstropnico
?
Ah
,
gotovo
ni
dobro
razumela
...
Tesno
je
bilo
v
stanovanju
Sterletove
matere
.
Čuden
,
starinski
duh
se
je
držal
pohištva
,
sobe
so
bile
temne
in
neprijazne
.
V
spalnici
,
ki
jo
je
odstopila
mati
sinu
in
njegovi
mladi
ženi
,
se
je
zdelo
Tildi
zadušljivo
in
ne
posebno
čisto
.
Doma
je
vse
še
ponoči
dišalo
po
soncu
in
svežini
,
a
tukaj
je
bil
zrak
težak
in
masten
.
Začela
jo
je
boleti
glava
in
prosila
je
,
da
bi
jo
pustila
,
da
leže
.
Mati
jo
je
silila
,
naj
večerja
,
a
Roman
jo
je
sam
odpeljal
v
spalnico
in
kakor
brat
je
bil
z
njo
obziren
.
Nežno
ji
je
poljubil
roke
:
"
Nikar
se
me
ne
boj
,
dragica
,
nisem
tak
...
V
resnici
te
imam
rad
,
verjemi
.
Saj
si
še
otrok
in
premalo
me
poznaš
...
Tam
doma
v
Dragi
boš
moja
žena
...
Zdaj
pa
si
še
nevestica
ves
teden
...
Nikar
se
ne
boj
!
Saj
nisem
divjak
.
Lahko
kri
imam
res
,
a
srce
imam
mehko
,
boš
videla
.
"
Pustil
jo
je
samo
in
legel
v
jedilnici
na
divan
.
Neizrečeno
mu
je
bila
hvaležna
za
to
.
Ah
,
res
je
bila
velika
bojazen
v
njej
.
Noge
so
se
ji
šibile
,
ko
je
pomislila
na
noč
,
ki
je
slutila
v
njej
usodno
in
težko
skrivnost
.
Ko
se
je
drugega
dne
zbudila
,
je
bil
Roman
že
odšel
v
mesto
.
"
Sama
sem
ga
poslala
proč
,
"
je
rekla
njegova
mati
.
"
Rada
bi
na
samem
govorila
s
teboj
.
Le
kar
poleži
še
malo
v
postelji
;
vidiš
,
prinesla
sem
ti
kave
.
V
miru
se
bova
pogovorili
.
"
Prijela
jo
je
za
roko
in
jo
božala
.
"
Oh
,
sam
Bog
ve
,
kako
sem
srečna
,
da
se
je
oženil
.
In
ti
se
mi
vidiš
prava
zanj
.
Modra
se
mi
vidiš
in
pametna
.
Veš
,
kakšna
šumasta
ne
bi
bila
zanj
.
O
,
ne
!
Ker
je
sam
tak
.
Sam
večni
Bog
ve
,
koliko
sem
imela
že
skrbi
z
njim
,
"
je
vzdihnila
naivno
.
"
Ferdo
,
njegov
oče
,
je
prezgodaj
umrl
,
si
včasih
mislim
.
Ali
pa
mu
je
bilo
namenjeno
,
da
še
v
miru
umrje
,
brez
skrbi
za
tega
fanta
.
Komaj
je
prišel
na
Dunaj
,
se
je
že
začelo
.
Ti
ne
veš
,
koliko
je
zapravil
in
zalumpal
!
Kako
sem
se
bala
,
da
se
bo
že
takrat
izgubil
.
Ampak
k
sreči
se
je
vendar
nekako
izmotal
iz
tistih
zank
,
naredil
je
izpite
.
Oh
,
sem
si
mislila
,
zdaj
je
rešen
.
Toda
vedno
iznova
se
je
začelo
.
Dobil
je
lepo
službo
na
Štajerskem
.
A
pomisli
,
prišel
je
v
slabo
družbo
,
kvartati
je
začel
,
ves
zaslužek
je
zapravil
in
še
iz
graščinske
blagajne
je
vzel
denar
.
Telegrafski
sem
morala
obljubiti
,
da
vse
poravnam
,
drugače
bi
se
mu
bilo
slabo
godilo
.
In
službo
je
izgubil
,
seveda
.
Nekaj
mesecev
je
bil
pri
meni
doma
.
Kaj
mi
je
vse
delal
,
se
ne
da
v
kratkem
povedati
.
Na
vse
strani
je
bil
dolžan
;
na
menico
je
podpisal
moje
ime
in
morala
sem
plačati
.
Potemje
zopet
našel
službo
.
Poldrugo
leto
je
bil
mir
.
Pa
se
je
zopet
pripeljal
k
meni
.
Mama
,
daj
mi
toliko
in
toliko
,
če
nečeš
,
da
bom
izgubljen
!
In
dala
sem
.
Rada
ga
imam
,
saj
je
dober
.
Samo
druščina
ga
zapelje
.
Kakor
otrok
je
slab
.
Nekaj
časa
strpi
,
premaguje
se
,
pa
ga
spet
dobijo
in
zvabijo
.
Če
ima
dobre
prijatelje
,
je
dobro
z
njim
,
če
ima
pa
slabe
,
je
izgubljen
.
In
to
veš
,
da
je
pokvarjenih
ljudi
več
kakor
dobrih
.
Devetindvajset
let
je
star
,
pa
se
ne
moreš
nič
zanesti
nanj
.
Če
bi
ga
človek
držal
za
roko
in
vodil
,
bi
bilo
vse
dobro
,
najboljši
bi
bil
,
ali
kako
more
človek
paziti
na
odraslega
moškega
?!
Enkrat
sem
bila
pol
leta
pri
njem
nekje
na
Gorenjskem
.
A
kaj
bo
mati
?
Jaz
sem
že
bolehna
in
stara
,
jaz
ne
morem
za
njim
po
gostilnah
in
v
njegovo
tovarišijo
.
Še
huje
je
bilo
.
Vsak
drugi
dan
je
hotel
denarja
od
mene
,
pa
sem
se
rajši
vrnila
.
Vse
mi
je
že
zapravil
.
Tole
hišico
sem
podedovala
po
sorodnikih
.
Za
njegove
otroke
bo
,
sem
si
mislila
.
Ali
vse
je
že
zadolženo
.
Bog
ve
,
če
umrem
pod
svojo
streho
.
Res
imam
tisto
penzijo
po
možu
in
ne
bom
stradala
nikoli
,
a
navadila
sem
se
na
tole
hišo
,
pa
bi
mi
bilo
le
težko
iti
čez
prag
s
silo
.
No
,
zdaj
,
zdaj
bo
vse
drugače
.
Samo
da
se
je
oženil
.
Kar
opisati
ti
ne
morem
,
kakšen
kamen
se
mi
je
odvalil
od
srca
,
ko
mi
je
pisal
,
da
se
oženi
.
Neka
moja
znanka
je
iz
vašega
trga
doma
,
tej
včasih
pišejo
z
doma
o
tem
in
onem
.
Ta
mi
je
povedala
,
kakšni
so
tvoji
starši
,
kako
jih
vse
spoštuje
in
kako
resna
in
pametna
deklica
si
ti
.
Ti
ga
reši
!
Vem
,
da
ga
rešiš
.
Ti
si
tudi
zame
še
edino
upanje
.
Saj
je
dober
.
Tako
mehko
srce
ima
,
da
bi
kožo
dal
s
sebe
za
drugega
.
Kolikokrat
se
je
jokal
pred
menoj
,
se
kesal
.
Vidim
,
da
je
dober
.
Mati
sem
mu
,
rada
ga
imam
;
po
koščkih
bi
si
iztrgala
srce
iz
prsi
zanj
.
Toda
jaz
ga
ne
znam
in
ne
morem
voditi
.
Ne
morem
mu
pomagati
.
Nimam
moči
nad
njim
.
Ti
si
mlada
,
lepa
,
rad
te
ima
,
ti
boš
lahko
dobila
oblast
nad
njim
.
Pazi
nanj
,
dobra
bodi
z
njim
,
vodi
ga
,
svetuj
mu
,
opora
mu
bodi
!
Stokrat
in
tisočkrat
sem
mislila
v
srcu
:
edino
še
pametna
in
dobra
žena
bi
ga
rešila
.
In
ti
si
pametna
in
dobra
,
to
vidim
in
čutim
.
"
Kakor
vir
,
ki
ga
ni
moči
ustaviti
,
so
se
izlile
težke
in
usodne
besede
nad
Tildo
.
Kakor
toča
na
cvetoče
polje
so
se
ji
usule
na
srce
,
komaj
prebujeno
v
prvi
slutnji
življenja
.
Majhna
in
boječa
je
postala
njena
mlada
duša
,
vsa
uplašena
in
zbegana
.
Široko
so
se
odprle
njene
nevedne
dekliške
oči
.
Mladi
udje
so
zatrepetali
pod
odejo
kakor
od
nagle
bolezni
.
Taka
bo
torej
njena
pot
?
Tako
težka
bo
njena
naloga
?
Kaj
ni
še
premlada
?
Od
kod
naj
vzame
poguma
in
moči
?
Samo
mater
in
očeta
je
poznala
in
v
trgu
le
poštene
,
resne
in
spoštovane
ljudi
.
Nobenega
lahkomišljenika
ni
bilo
med
njenimi
znanci
.
Saj
je
še
otrok
,
tudi
Roman
je
rekel
,
da
je
še
otrok
...
In
ona
naj
bo
njemu
voditeljica
in
reševalka
,
zavetišče
in
opora
?
...
Bridke
solze
so
se
ji
vzdignile
,
kakor
val
iz
srca
,
in
ji
tekle
iz
oči
.
Iz
stisnjenih
,
prenaglo
obremenjenih
,
prestrašenih
prsi
se
ji
je
izvil
bolesten
stok
.
-
Oh
,
sreča
,
kje
si
?
Saj
te
še
ugledala
nisem
in
že
bežiš
...
"
Nikar
se
ne
jokaj
,
Tildica
,
"
je
besedovala
njegova
mati
.
"
Malo
sem
te
prestrašila
,
vem
.
A
ti
moraš
vse
vedeti
.
Morala
sem
ti
vse
pojasniti
.
Ali
ne
boj
se
,
ti
ga
ljubiš
,
tvoja
ljubezen
ga
reši
.
Ljubezen
je
mogočna
,
vse
premore
.
"
Ljubezen
?!
se
je
prestrašila
Tilda
v
duši
.
-
Kaj
ga
ljubim
?!
Kakor
prvi
nežni
,
občutljivi
cvet
spomladi
se
je
narahlo
odpirala
ljubezen
in
že
je
dihnil
mrzel
veter
,
že
je
pala
slana
.
Oh
,
ona
je
bila
takega
srca
:
najprej
spoštovanje
,
potem
ljubezen
...
"
Nikar
se
ne
jokaj
,
golobica
moja
,
"
jo
je
tolažila
njegova
mati
.
"
Kako
si
pobledela
,
kako
si
se
prestrašila
.
Prehitro
sem
ti
povedala
,
polahko
bi
ti
bila
morala
vse
razodeti
...
Ali
glej
,
komaj
sem
te
čakala
.
Tisočkrat
sem
mislila
,
da
bom
tako
govorila
snahi
,
kadar
mi
jo
sin
pripelje
.
Še
takrat
,
ko
nisem
slutila
,
da
boš
to
ti
.
Še
pred
leti
,
ko
si
bila
ti
še
otrok
.
"
Tilda
je
ihtela
.
Stemnilo
se
je
pred
njo
,
zbala
se
je
življenja
.
Domov
bom
pisala
,
si
je
mislila
.
Saj
ne
vem
,
kaj
naj
počnem
.
Svetovali
mi
bodo
...
Toda
ne
,
kako
naj
jim
piše
vse
to
,
saj
ne
bi
razumeli
...
In
bolelo
bi
jih
...
Ne
morem
obremeniti
očeta
in
matere
s
takimi
skrbmi
...
Stara
sta
že
.
Preveč
me
ljubita
.
Ves
mir
bi
jima
vzela
,
starost
bi
jima
zagrenila
,
če
bi
jima
pisala
,
da
se
bojim
,
bojim
življenja
...
"
Umiri
se
nekoliko
,
"
je
prigovarjala
Romanova
mati
.
"
Ko
vse
malo
premisliš
,
boš
videla
,
da
ni
tako
hudo
.
Kaj
ni
nekaj
krasnega
rešiti
pogube
človeka
,
ki
ni
pokvarjen
ne
hudoben
,
samo
malo
preslab
?
In
vidiš
,
tebi
bo
to
lahko
.
Ljubezni
je
vsaka
dolžnost
lahka
in
sladka
.
"
"
Da
,
dolžnost
mi
je
to
in
izpolnjevala
jo
bom
,
"
je
rekla
Tilda
glasno
.
In
beseda
"
dolžnost
"
ji
je
dala
čudno
moč
.
Saj
je
hči
svojega
očeta
in
ta
nikoli
ni
pomišljal
,
kadar
je
ukazovala
dolžnost
.
Silnega
,
hrabrega
in
radostnega
srca
je
izpolnjeval
vse
svoje
življenje
dolžnosti
,
ki
mu
jih
je
naložila
usoda
.
Oh
,
ne
,
tudi
ona
ima
pogumno
srce
,
ne
boji
se
;
ne
bo
bežala
,
ne
bo
se
obotavljala
.
Naj
bo
jarem
kakršenkoli
,
nosila
ga
bo
,
saj
je
močna
.
"
Nič
se
preveč
ne
boj
!
Oh
,
draga
,
ženske
smo
ubožice
.
Skoro
vse
,
verjemi
!
Tudi
meni
je
bilo
jako
težko
v
prvih
letih
zakona
.
Mnogo
teže
,
kakor
bo
tebi
,
dušica
!
S
šestnajstimi
leti
so
me
omožili
.
Z
dvajsetimi
leti
sem
imela
že
troje
otrok
,
ki
so
pa
vsi
pomrli
.
Roman
je
prišel
pozneje
na
svet
.
Na
samotni
železniški
postaji
sva
živela
z
možem
tista
leta
.
Pusto
mi
je
bilo
in
žalostno
,
verjemi
.
Ferdo
,
moj
mož
,
je
začel
piti
iz
samega
dolgočasja
in
osamelosti
.
Kadar
je
imel
par
ur
prosto
,
se
je
odpeljal
v
bližnji
trg
.
Jaz
nisem
mogla
nikdar
nikamor
od
otrok
,
ki
so
bili
slabotni
in
bolehni
.
In
koliko
strahu
sem
pretrpela
,
da
se
mož
ne
vrne
o
pravem
času
in
se
zgodi
kakšna
nesreča
.
Drugi
uradnik
je
bil
ravno
tak
,
pil
je
.
Še
bolj
čuden
je
bil
kakor
moj
mož
,
malo
je
govoril
in
kadar
je
odprl
usta
,
je
preklinjal
življenje
,
samega
sebe
in
svojo
usodo
.
Neke
strašne
jesenske
noči
ne
pozabim
nikoli
.
Moj
mož
se
je
vrnil
zvečer
ves
vinski
iz
trga
,
a
drugi
uradnik
je
izginil
s
postaje
.
Moj
mož
je
šel
k
mizi
z
aparati
in
videla
sem
,
kako
mu
glava
omahuje
,
kako
se
mu
hoče
spati
.
Pol
ure
sem
ga
pustila
,
da
si
počije
.
Močno
kavo
sem
skuhala
v
stanovanju
in
jo
prinesla
dol
.
Za
četrt
ure
je
imel
priti
brzovlak
skozi
postajo
.
Začela
sem
buditi
moža
,
a
on
spi
in
se
ne
gane
.
Moj
bog
,
vsa
sem
se
tresla
od
groze
.
Vsak
čas
zazvone
signali
,
kdo
ve
,
če
je
proga
prosta
...
Ali
naj
bežim
ven
na
tir
vlaku
naproti
?
...
Če
se
zve
,
da
je
mož
pijan
spal
v
službi
,
ga
spodijo
in
vsi
bomo
ob
kruh
...
Tresla
sem
ga
za
rame
,
vrč
z
vodo
sem
pograbila
in
mu
jo
zlila
na
glavo
.
Malo
se
je
zdramil
.
Mehanično
so
mu
tipali
prsti
po
gumbih
aparatov
.
Če
da
kriv
signal
,
če
se
zgodi
nesreča
,
če
zavozi
brzovlak
v
tovorne
vagone
,
ki
stojijo
na
stranskem
tiru
...
Kri
mi
je
ledenela
v
žilah
.
Z
zobmi
sem
škripala
od
neopisljivega
strahu
.
Na
kolena
sem
padla
,
ko
je
grmel
zunaj
brzovlak
mimo
naše
postaje
v
črno
,
viharno
noč
.
Še
dva
brzovlaka
sta
vozila
tisto
noč
skozi
postajo
in
pet
tovornih
.
Vso
noč
sem
stala
ob
možu
,
umivala
mu
z
mrzlo
vodo
obraz
,
vlivala
kavo
vanj
,
da
bi
se
iztreznil
.
In
tisti
strašni
,
divji
strah
,
da
se
nekje
zunaj
pred
postajo
,
za
postajo
ne
zgodi
strašna
,
krvava
nesreča
!
...
Bila
sem
četrtič
v
blagoslovljenem
stanju
,
proti
jutru
so
me
začeli
viti
krči
.
V
nezavesti
sem
se
zgrudila
na
tla
.
Mesece
sem
takrat
visela
med
življenjem
in
smrtjo
.
Dete
je
prišlo
mrtvo
na
svet
.
Vso
zimo
sem
preležala
v
vročici
,
nezavestna
po
cele
dneve
.
Malo
mi
je
odleglo
in
zopet
se
je
začela
bolezen
iznova
.
Zaradi
tistega
silnega
razburjenja
je
nastopilo
vnetje
možganske
mrene
in
dolgo
časa
moje
življenje
ni
bilo
vredno
pol
