ločivain
ker
ne
bi
rad
,
da
bi
me
vi
za
hudobnejšega
imeli
,
kakor
sem
res
,
povem
vam
,
da
se
včasi
sam
sebi
zdim
nehvaležen
proti
človeštvu
.
In
če
me
vi
vprašate
,
ali
nijsem
terjal
in
ne
terjam
še
zdaj
preveč
od
svetá
,
ponavljate
le
vprašanje
,
ki
sem
ga
uže
sam
sebi
stavil
.
Kadar
vihar
pojenja
,
vidim
v
daljavi
za
soboj
svetlo
luč
,
ki
me
je
nekdaj
veselila
,
in
prva
polovica
spomina
na
njo
je
lepa
,
tako
da
bi
morda
moral
sam
sebi
pravičnejši
biti
in
misliti
:
kaj
pa
češ
še
več
,
koliko
jih
je
,
ki
tega
nijso
vžili
,
kar
ti
!
To
je
bila
ljubezen
.
Če
je
kdo
srečen
bil
,
bil
sem
jaz
,
nekaj
časa
.
Neprijetno
je
,
to
se
vé
,
da
ta
moj
spomin
v
svojem
poslednjem
delu
obsega
reči
,
ki
so
začetku
popolnoma
nejednake
,
ali
,
da
vam
naravnost
povem
:
jaz
sem
se
iz
svojih
sladkih
sanj
vse
drugače
izbudil
,
kakor
se
boste
na
primer
vi.
“
„
Tedaj
ste
nesrečno
ljubili
?
“
vpraša
Leon
.
Profesor
se
glasno
zasmeje
.
„
Vaše
vprašanje
,
“
reče
Leonu
,
„
me
opominja
,
da
bi
vi
utegnili
na
meni
kaj
romantike
iskati
.
Žal
mi
je
,
da
vam
moram
morda
v
svojo
škodo
to
misel
podreti
,
zakaj
ker
ljubim
resnico
,
brani
mi
vest
,
da
bi
v
vaših
očéh
nosil
svet
odsev
nesrečnega
zaljubljenca
okrog
glave
.
Jaz
ne
skočim
v
vodo
,
če
me
vse
ženske
na
svetu
prevaré
,
in
prej
bi
roko
podal
Angležu
,
ki
se
strelja
,
ker
nema
iz
dolgega
časa
kaj
početi
,
nego
tistemu
,
ki
si
zaradi
malovredne
nezveste
ljubice
zavdá
,
da-si
ravno
sta
oba
neumna
.
Tudi
imam
uže
za
soboj
tisti
poetični
stan
v
temi
tavajočega
hrepenenja
,
ki
ne
najde
,
česar
išče
.
Jaz
ne
iščem
;
domišljam
si
,
da
imam
precej
raván
pot
pred
soboj
,
vem
kaj
me
utegne
srečati
,
kaj
me
ne
more
.
Kadar
pa
o
ženskih
govoriva
,
vlečem
jaz
s
Prešernovim
godcem
in
jim
le
eno
hvalo
dam
:
Da
one
same
nam
ur
’
jo
roké
,
Da
one
same
nam
glave
vedré
.
Pred
kacimi
osmimi
leti
sem
mislil
,
da
ima
katera
značaj
.
Zdaj
vem
,
da
ga
ne
more
imeti
,
če
je
ženska
,
in
ga
tudi
ne
terjam
.
“
„
Pred
osmimi
leti
?
“
vpraša
Leon
,
ki
bi
bil
rad
kaj
več
izvedel
.
„
Ne
vem
natanko
,
zdi
se
mi
,
da
bo
toliko
.
Sram
me
je
povedati
vam
,
da
sem
bil
celò
zbolel
,
ko
sem
slišal
,
da
dekle
nij
vredna
ljubezni
.
“
„
Ali
še
živi
?
“
„
Ne
vem
.
“
„
To
nij
dobro
,
“
pravi
Leon
črez
nekaj
časa
,
„
vi
se
morate
zaljubiti
in
oženiti
,
pa
boste
vse
drugače
sodili
.
Brez
veselja
ni
življenja
in
—
—
—
“
„
Brez
mladostne
pijanosti
nij
veselja
,
“
pristavi
profesor
.
„
Tedaj
se
upijanite
.
“
„
Preveč
sem
trezen
,
prijatelj
!
Kadar
ste
se
od
zdravega
spanja
zbudili
,
silite
se
zastonj
zopet
zaspati
in
sladke
sanje
morajo
baš
same
priti
:
priklicati
,
narediti
si
jih
ne
morete
.
Ko
bi
se
po
vašem
svetu
ženil
,
storil
bi
kakor
kak
filister
,
ki
gre
več
ur
daleč
nevesto
snubit
,
ki
je
še
videl
nij
nikdar
.
Tega
bi
pa
vi
gotovo
ne
hvalili
,
in
ker
nečem
,
da
bi
me
zraven
drugih
še
vi
grajali
,
menda
je
najlepše
,
da
se
ne
ženim
.
“
„
Vi
sami
sebe
ne
poznate
.
Jaz
upam
doživeti
,
da
vas
bom
videl
—
—
“
„
Smešnega
!?
“
„
Ne
,
tacega
po
mislih
,
kakor
ste
nekedaj
bili
,
in
to
nij
smešno
,
prosim
vas
,
gospod
profesor
!
“
pravi
Leon
.
„
Pri
meni
bi
bilo
.
Star
sem
,
star
,
ne
pozabite
.
“
„
Da
stari
ste
—
morda
eno
čez
trideset
.
“
„
Metuzalem
jih
je
pri
svojih
sto
morda
menj
imel
.
—
Pa
vi
boste
imeli
predaleč
domóv
.
Dalje
me
nikar
ne
izpremljajte
.
“
Seže
Leonu
v
roko
.
„
Tedaj
še
le
črez
eno
leto
se
vidiva
zopet
?
“
vpraša
Leon
.
„
Da
,
če
bomo
živi
in
zdravi
.
Jaz
sem
sicer
uže
več
let
bolehen
,
pa
te
praznike
sem
se
precej
okrepčal
,
tako
da
zlepo
menda
še
ne
pojdem
s
tega
lepega
svetá
,
kjer
mi
rožice
cvetó
,
kakor
veste
.
—
Pišite
mi
kaj
!
Postavim
,
če
se
boste
oženili
,
naznanite
mi
,
da
vam
bom
po
svojej
slabej
navadi
malo
nagajal
.
Kako
je
ime
vašej
nevesti
?
“
„
Neveste
še
nemam
.
Katero
bi
pa
želel
,
da
bi
bila
,
imenuje
se
Pavlina
,
“
odgovori
Leon
.
„
Pavlina
?
Res
?
“
—
čudi
se
profesor
.
—
„
No
,
na
imenu
nij
nič
ležeče
.
Zdravi
ostanite
!
“
Leon
ga
domisli
,
naj
mu
da
svojo
adreso
.
Dá
mu
karto
in
poslovita
se
,
profesor
proti
vinogradom
—
Leon
nazaj
proti
domu
.
Mejpotoma
pogleda
Leon
karto
.
Franc
Vesel
,
c.
k.
gimn
.
profesor
.
„
Nomen
est
omen
—
kakošna
laž
!
“
pravi
Leon
sam
pri
sebi
in
premišljevaje
moral
je
reči
naposled
,
da
tega
moža
vendar
popolnem
ne
uméje
.
Morda
se
bo
to
,
kar
povem
bralcu
,
otročje
zdelo
,
ali
jaz
kot
vesten
poročevalec
ne
smem
ničesa
zamolčati
:
Leon
je
uže
zdaj
premišljal
in
skladal
,
kako
bo
temu
prijatelju
,
Francu
Veselu
,
pisal
dolgo
dolgo
pismo
,
kadar
in
če
se
nekaj
—
pripeti
.
Pavlina
!
Ali
je
v
vsem
rimskem
koledarji
katero
imé
,
ki
bi
bilo
lepše
in
prijetnejše
za
uho
?
misli
si
.
In
vendar
profesorju
to
ime
nij
bilo
všeč
.
Čuden
mož
je
to
,
zares
!
„
Oh
,
moj
bog
,
poglej
,
Pavlina
,
kaj
se
je
naredilo
!
Da
moja
glava
vse
pozabi
!
“
Tako
je
vskliknila
Matilda
,
na
vrtu
čez
gredico
pripognivši
se
.
„
Kaj
se
ti
je
primerilo
?
“
vpraša
Pavlina
in
pride
bliže
.
„
Moj
ljubi
rožmarinček
se
suši
!
“
toži
v
otročje-žalostnem
glasu
mlajša
sestrična
.
„
Mrzla
slana
ga
je
zadušila
,
pred
sinočnjim
menda
.
Glej
,
kako
so
peresca
vela
in
povešena
.
Da
se
nijsem
domislila
izpuliti
in
v
lonec
presaditi
ga
!
“
„
Morda
se
še
prime
!
Takoj
ga
izruj
in
posadi
!
“
„
To
je
škoda
,
“
pravi
Matilda
in
s
svojimi
belimi
prstki
,
o
katerih
bi
bil
še
marsikateri
drugi
rekel
,
da
nijso
za
prsténa
tla
razkopavati
,
razbrska
vkrog
korenin
rožmarinovih
in
ga
naposled
na
láhko
izpuli
.
Vsaditi
potem
pozabljeno
rastlino
v
lonec
in
jo
zalijeti
,
da
bi
se
bolj
gotovo
prijela
.
„
Ali
veš
,
da
je
to
pomenljivo
,
da
ti
rožmarin
ravno
to
jesen
pozebe
?
“
pravi
Pavlina
šaljivo
,
ko
sta
sedeli
potem
skupaj
na
klopi
pred
hišo
.
„
Zakaj
?
“
„
Le
pomisli
malo
.
“
Matilda
zardi
in
se
posmeje
:
„
Od
tebe
pa
res
nij
lepó
,
da
na
vraže
veruješ
.
Ti
,
ki
se
znaš
včasi
tako
ustopiti
kakor
kak
mož
modrosti
.
Uže
vidim
,
da
nijsi
—
no
,
tako
posebno
pri
velikej
pameti
,
kakor
sem
mislila
.
“
„
Rožmarin
ima
mej
ljudstvom
simboličen
pomen
.
Le
vprašaj
našo
Miciko
ali
katero
drugo
dekle
,
pa
ti
pové
,
kaj
rožmarin
pomeni
.
“
„
Ti
bi
me
rada
v
strah
pripravila
.
Le
čakaj
,
vrnilo
se
ti
bode
.
“
„
Kako
v
strah
?
“
Matilda
,
ki
je
nekaj
premišljevala
,
ne
odgovori
.
„
Ti
,
Pavlina
,
povej
,
me
li
imaš
kaj
rada
,
potlej
te
bom
nekaj
vprašala
,
“
pravi
črez
nekaj
časa
resnobneje
in
svoje
pletenje
,
pol
dodelano
nogavico
,
položi
v
naróčaj
.
„
Tako
vprašaš
kakor
kralj
Lear
,
jaz
bom
pa
tako
odgovorila
kakor
Kordelija
;
ali
ti
je
všeč
?
“
reče
Pavlina
.
„
Naj
bo
!
—
Povej
mi
,
zakaj
mi
nečeš
razodeti
,
kako
sodiš
mojega
Alberta
,
barona
?
“
„
Ljuba
moja
,
v
svojej
reči
si
sama
najboljša
sodnica
,
ne
?
Ti
ga
najbolje
poznaš
.
“
„
Jaz
čem
pa
slišati
,
kaj
ti
praviš
,
če
tebi
dopade
?
“
„
Ali
ne
bi
bila
ljubosumna
,
ko
bi
se
ti
jaz
kar
hvalila
,
kako
zeló
in
zeló
mi
dopade
?
“
„
Nikoli
.
“
„
Bog
vé
.
Sumnost
je
večna
izpremljevalka
ljubezni
,
le
verjemi
.
“
„
Jaz
se
ne
šalim
,
zares
mi
povedi
.
“
„
No
,
gospod
Albert
,
baron
,
ženin
Matilde
Gorčeve
,
je
lep
,
uljuden
,
prijazen
mlad
mož
;
kaže
se
,
da
ima
dober
okus
,
zna
se
v
družbi
galantno
vesti
,
ima
lepe
bele
zobe
,
bogat
je
,
zna
—
—
“
„
To
so
vnanjosti
.
To
sama
vidim.
Jaz
čem
vedeti
,
kako
ti
njegovo
notranjo
vrednost
,
njegov
značaj
ceniš
.
“
„
Preveč
terjaš
.
Kako
morem
o
človeku
naravnost
izrekoma
soditi
,
ki
ga
le
povrhu
poznam
!
Morala
bi
brez
trdne
zavesti
ali
pa
brez
krščanske
ljubezni
govoriti
.
Saj
veš
,
da
je
z
menoj
še
prav
malo
govoril
.
“
„
Zakaj
pa
druge
ljudi
tako
hitro
poznaš
!
“
„
Morda
se
motim
večkrat
.
—
Glej
,
to
je
prav
dobro
,
da
sta
z
očetom
odrinila
zoper
baronovo
željo
zakonsko
zaročbo
.
Opazuj
ga
mej
tem
časom
in
izpoznala
ga
boš
še
bolj
na
tanko
.
Jaz
ti
v
tej
reči
ne
morem
veliko
druzega
svetovati
.
Ko
bi
ti
rekla
,
da
ga
nikar
ne
jemlji
,
morda
bi
te
odvračala
od
sreče
,
s
prigovarjanjem
morda
bi
ti
slabo
ustregla
za
prihodnost
.
Svoje
srcé
poprašaj
za
svet
,
pa
oči
odprte
imej
.
“
Matilda
je
gledala
v
tla
,
okolo
usten
jej
je
nekaj
ganilo
kakor
na
jok
.
„
Ti
nečeš
odkritosrčno
z
menoj
govoriti
,
kakor
si
sicer
,
“
reče
.
To
očitanje
je
morda
bilo
na
pravem
mestu
.
Pavlino
je
v
srce
zbodlo
.
„
Naravnost
ti
povem
,
da
bi
jaz
z
baronom
ne
bila
srečna
.
Ti
pa
,
kakor
za
trdno
mislim
,
bodeš
.
“
„
Veruješ
,
da
bom
?
“
„
Da
.
“
„
Kar
ti
veruješ
,
jaz
tudi
,
“
pravi
po
precej
dolgem
molčanju
Matilda
zopet
vesela
.
Dekla
pride
iz
veže
in
nese
v
roci
majheno
,
tenko
knjižico
.
Dá
jo
Matildi
in
pravi
,
da
je
to
stvarco
našla
na
vrtu
.
„
To
je
zapisnik
,
dnevnik
menda
.
Uže
vem
,
kdo
je
to
izgubil
.
Gospod
Retelj
z
Zabrezja
.
Včeraj
je
bil
tukaj
,
ko
tebe
nij
bilo
domá
,
“
pravi
Matilda
.
„
Spravi
in
daj
mu
nazaj
,
kadar
pride
,
“
reče
Pavlina
.
„
Malo
moram
pogledati
,
kakove
skrivnosti
ima
zapisane
.
“
„
Ne
,
to
nij
pošteno
.
Čitati
ne
smeš
,
kar
nij
tebi
pisano
.
Nikar
ne
odpiraj
.
“
„
Zakaj
pa
izgublja
?
Če
nehče
,
da
bi
kdo
videl
,
kaj
ima
tu
notri
,
naj
bi
bolje
spravil
.
“
„
Tako
indiskretni
ne
smeva
biti
.
Jaz
še
pravim
,
da
je
najbolje
,
da
daš
dekli
nazaj
,
naj
mu
ona
izroči
,
kadar
pride
,
da
še
mislil
ne
bode
,
da
svi
brali
.
Morda
bi
mu
bilo
zelo
neprijetno
.
Človek
marsikaj
zapiše
,
kar
nij
za
tuje
oči
namenjeno
.
“
„
Samo
majheno
bom
pogledala
,
čitala
ne
bom
,
“
pravi
Matilda
in
odpre
zapisno
knjižico
.
Na
prvi
strani
je
bilo
res
Leonovo
ime
,
dalje
pa
so
bili
listki
razen
treh
še
vsi
nepopisani
.
„
Glej
,
nekaj
je
palo
na
tla
,
“
pravi
Pavlina
.
Sestrična
pobere
karto
in
jo
pogleda
.
„
Franc
Vesel
,
c.
k.
gimn
.
profesor
“
—
je
bilo
zapisano
.
„
Tu
je
ena
karta
;
menda
tistega
puščavnega
profesorja
,
ki
Leon
zmirom
govori
o
njem
in
ki
bode
te
dni
odšel
.
“
„
Spravi
,
kaj
nama
mar
!
“
pravi
Pavlina
in
ne
pogleda
od
svojega
dela
.
„
Ondan
eno
nedeljo
sem
ga
videla
v
cerkvi
.
Še
precej
lep
človek
je
,
nekaj
ponosnega
ima
na
sebi
in
prav
ljubeznive
oči
.
Zató
se
čudim
,
kako
more
res
biti
,
kar
mi
je
gospod
Retelj
pravil
,
da
namreč
ženske
sovraži
in
nam
zabavlja
,
vsem
od
kraja
.
Jaz
bi
bila
prav
rada
videla
,
da
bi
ga
bil
Leon
z
Zabrezja
kedaj
k
nam
pripeljal
,
sosebno
zató
,
ker
pravi
,
da
ima
mnogo
duhá
.
Ali
razumeš
ti
,
kako
more
mlad
,
pameten
človek
,
in
Leon
trdi
,
da
je
ta
prav
pameten
(
česar
pa
jaz
ne
verjamem
)
iz
ljubezni
in
vsega
lepega
resno
šalo
delati
?
Ko
bi
bil
k
nam
prišel
,
jaz
bi
si
ga
bila
upala
prav
dobro
obdelati
.
“
„
Ta
človek
je
lehko
prav
razumen
.
“
„
Prav
neumen
je
.
Imé
ima
pa
prav
znano
,
le
poglej
!
“
„
Kako
se
piše
?
“
„
Franc
Vesel
,
“
rekši
podá
Pavlini
karto
.
Ali
si
uže
kedaj
v
lepej
poletnej
noči
kot
samoten
premišljevalec
zrl
v
jasno
nebó
,
kjer
je
neštevilne
tisoče
zvezd
migljalo
,
ljubi
moj
bralec
?
In
ker
si
,
ali
si
videl
,
kako
se
zvezda
utrne
,
kako
se
čudovit
žarek
vlije
črez
nebo
,
pa
le
za
en
hip
,
za
en
trenotek
?
Gotovo
si
videl
.
In
če
te
vpraša
človek
,
ki
tega
nij
še
videl
z
lastnimi
očmi
,
ali
mu
moreš
to
prikazen
popisati
tako
,
da
si
jo
bode
mislil
,
kakor
si
jo
ti
misliš
?
Ne
,
tega
ne
moreš
.
Tudi
človeško
srce
je
kakor
nebo
.
Gibljaji
so
v
našem
sercu
,
ki
pridejo
in
zginejo
kakor
blisk
.
Kadar
jih
čutimo
,
ne
moremo
očij
odprtih
imeti
,
slepé
nas
;
kadar
preidejo
,
pusté
le
sled
za
soboj
,
njih
samih
ne
moremo
gledati
.
Domá
so
iz
višjega
,
nam
tujega
sveta
.
Pomenljivo
misel
ima
tedaj
vera
slovenskega
naroda
,
ki
zvezdne
utrinke
imenuje
:
svetinje
,
ki
z
neba
pridejo
v
male
zapuščene
cerkvice
in
kapelice
svetnikov
obiskat
.
—
Po
tej
opombi
lehko
tvojej
domišljiji
in
dobremu
srcu
prepuščam
razložbo
,
kako
je
bilo
Pavlini
,
ko
je
znano
ime
slišala
,
ko
je
v
roci
imela
in
spoznala
podpis
tistega
moža
,
katerega
podobo
je
v
spominu
nosila
leto
in
leto
.
Tedaj
živi
še
!
Pa
v
njenem
obližji
je
bil
!
Gotovo
je
vedel
za-njo
,
slišati
je
moral
od
nje
,
in
nij
je
poiskal
!
Ali
je
mogoče
,
da
se
je
še
domisli
?!
Obledi
,
karta
jej
pade
iz
rok
.
„
Tebi
je
slabo
,
pojdi
,
greva
v
sobo
,
“
pravi
Matilda
in
jo
skrbljivo
za
podpazduho
prime
.
Molčé
se
da
sestrični
v
sobo
peljati
.
Tam
se
zgrudi
na
kanapé
in
solze
se
jej
uderó
.
Na
tem
mestu
se
moramo
nekoliko
let
nazaj
ozreti
in
nekatere
dogodke
iz
preteklosti
povzeti
v
pojasnjenje
in
večjo
razumljivost
nekaterih
prizorov
in
opomb
v
prejšnjih
odstavkih
.
Pred
kacimi
osmémi
ali
devetémi
leti
je
v
tretjem
nadstropji
precej
velike
mestne
hiše
stanovala
vdova
Zlatovec
s
svojo
sedemnajstletno
hčerjo
Pavlino
.
Njen
mož
,
doslužen
cesarski
okrajni
predstojnik
,
bil
je
umrl
nekaj
let
potem
,
ko
se
je
bil
v
mesto
preselil
.
Penzija
,
katero
je
vdova
zá-se
in
za
svojo
hčer
dobivala
,
nij
bila
velika
,
in
ker
rajnki
gospod
Zlatovec
nij
znal
na
stran
devati
,
bilo
je
tudi
njeno
gotovo
imetje
komaj
imenovanja
vredno
.
Vendar
ženica
nij
hotela
izseliti
se
iz
stanovanja
,
v
katerem
je
njen
mož
umrl
,
da-si
so
drugi
hišni
ljudje
po
pravici
djali
,
da
je
stanovanje
s
štirimi
sobami
za
dve
nepremožni
ženski
neumna
baharija
,
in
če
ravno
je
sama
videla
,
da
preveč
njenih
gotovih
prihodkov
gré
samo
za
prebivanje
in
kurjavo
.
Ali
kraj
,
kjer
se
je
od
moža
za
vselej
ločila
,
je
bil
ženi
svet
,
tukaj
je
hotela
tudi
sama
umreti
.
Da
bi
se
kvar
tega
preobilnega
potroška
pokrila
,
delali
sta
mati
in
hči
za
neko
prodajalnico
.
Zraven
tega
pak
je
vdova
oddala
v
drugi
najem
tretjo
sobo
,
ki
je
k
njenemu
stanovanju
spadala
,
pa
svoj
poseben
vhod
imela
.
Stanovala
sta
tu
dva
mlada
človeka
,
prvi
je
bil
nižji
poštni
uradnik
,
drugi
učenec
poslednjega
latinskega
razreda
.
S
početka
se
s
svojo
gospodinjo
in
njeno
hčerjo
nijsta
pečala
več
kakor
toliko
,
kar
je
moralo
biti
,
to
je
:
ob
mesecu
na
plačilni
dan
,
in
sicer
včasi
s
staro
,
ki
je
pogledat
prišla
,
če
jima
dekla
vse
redno
snaži
in
prinaša
,
česar
je
treba
.
Mlajšo
je
bilo
mogoče
le
zjutraj
včasi
pozdraviti
;
črez
dan
sta
takó
morala
po
svojih
opravkih
,
in
sta
bila
malo
domá
.
Eden
je
moral
v
kancliji
sedeti
,
jedenv
učilnih
klopéh
učitelje
poslušati
in
potem
v
premožnih
hišah
otrokom
sam
učitelj
biti
.
Baš
ne
vemo
,
kako
je
počasi
prišlo
,
da
se
je
mlajši
mej
njima
,
študent
,
bolj
seznanil
s
staro
materjo
Zlatovčevo
.
Vemo
pa
,
da
je
bilo
ženici
všeč
,
če
je
pozimskih
večerov
večkrat
k
njej
in
njenej
hčeri
v
sobo
prišel
in
jima
kaj
lepega
čital
ali
pomenkoval
se
ž
njima
o
tej
in
tej
reči
.
Obnašal
se
je
spodobno
,
spoznala
ga
je
,
da
je
priden
,
redoljuben
mladenič
,
lepo
je
bral
,
govoril
pametno
,
znal
biti
vesel
in
resnoben
ob
pravem
času
in
,
kar
se
njegove
vnanjosti
dostaje
,
nij
mu
bilo
ničesa
reči
,
ob
enem
:
čuda
nij
,
da
je
bila
ženica
vesela
njegovega
tovarištva
,
tem
bolj
ker
je
bila
večidel
s
svojo
hčerjo
sama
,
in
ker
je
vsakega
dobrega
človeka
rada
imela
.
Hči
njena
,
Pavlina
,
je
malo
govorila
ž
njim
.
V
delo
zamišljena
je
pa
vendar
vedno
pazljivo
poslušala
,
kaj
gospod
Vesel
in
mati
govorita
.
Če
jo
je
kaj
vprašal
,
pogledala
ga
je
,
odgovorila
,
pa
naglo
zopet
oči
povesila
.
Kadar
je
zvečer
v
sobo
prišel
,
bila
je
vesela
,
da-si
ravno
se
to
veselje
nij
drugačé
kazalo
,
kakor
morda
v
nekej
hitrosti
,
s
katero
je
vasovalcu
stol
pripravila
.
Kadar
ga
nij
bilo
,
morala
jo
je
mati
kako
reč
dvakrat
vprašati
,
predno
je
odgovorila
.
To
je
bilo
pa
le
sprva
.
Pozneje
namreč
,
poleti
,
ko
je
deklica
bila
včasi
na
malem
vrtiči
za
hišo
,
kjer
je
od
stare
meščanske
hišne
gospodinje
imela
nekaj
gréd
v
lastno
porábo
prepuščenih
,
govorila
in
brbljala
bi
bila
ž
njim
,
dokler
bi
bila
smela
,
in
pogledala
ga
je
včasi
,
kadar
se
mu
je
nasmijala
,
s
tako
ljubim
očesom
,
da
nij
čudo
,
če
se
je
zaljubil
v
krasni
obrazek
njen
in
v
njeno
srčno
dobroto
.
In
katera
sedemnajstletna
deklica
bi
ne
bila
hvaležna
,
če
vidi
,
da
jo
ljubi
dvaindvajsetleten
,
čvrst
,
pameten
in
priden
mlad
mož
?
Pavlina
je
bila
na
večjo
družbo
malo
vajena
,
le
z
materjo
občevajoča
.
Kmalu
sta
imela
prvo
človeško
veliko
sladko
skrivnost
mej
soboj
,
ki
sta
si
jo
pripovedovala
,
kadar
sta
bila
sama
,
ki
sta
si
jo
pisala
ob
kakej
na
pol
ukradenej
ponočnej
uri
,
ako
jima
zavoljo
matere
nij
bilo
možno
na
samem
govoriti
,
—
skrivnost
,
katero
sta
si
mejsobojno
znala
z
oči
čitati
,
s
pogledi
pripovedovati
,
s
skrivnim
brzim
stiskom
mehke
roke
drug
v
druzega
pretočiti
.
Od
kraja
je
bilo
vse
takó
,
da
starka
mati
nij
ničesa
opazila
ali
se
vsaj
videlo
nij
,
da
bi
bila
.
Ali
zaljubljenci
svoje
skrivnosti
baje
ne
znajo
dolgo
začuvati
in
zakrivati
,
tudi
sem
slišal
,
da
imajo
zlasti
matere
dobre
oči
za
hčerine
skrivnosti
,
kadar
odpró
oči
,
tiste
svoje
izkušene
.
Materi
Zlatovčevej
nij
bilo
nič
kaj
po
volji
,
ko
je
opazila
,
da
študent
„
gleda
“
po
njenej
hčeri
.
Rada
ga
je
imela
,
to
je
res
,
kakor
sina
skoro
,
ali
hčer
pa
vendar
še
rajša
,
ker
je
bila
njena
.
Računila
je
pa
pametna
stara
majka
tako-le
:
Vesel
je
res
dober
človek
in
bi
bil
tudi
zet
...
Ali
zdaj
je
še
mlad
študent
.
Predno
vseučilišče
dovrši
traje
še
tri
leta
in
več
.
Potem
predno
službo
dobi
,
bog
ve
koliko
!
In
dalje
,
saj
se
vé
,
vidi
in
sliši
,
kakovi
so
moški
.
Sosebno
če
dalje
po
svetu
pride
tak
mladenič
in
toliko
vidi
,
saj
mu
skoraj
zamere
nij
,
če
pozabi
,
kaj
je
prej
obetal
drugje
.
A
doli
na
ulici
,
tri
hiše
naprej
,
ima
gospod
Dobrépoljec
svojo
prodajalnico
beline
in
platna
.
Mlad
res
nij
več
,
ker
je
vdovec
in
ima
uže
celò
devetletno
hčerko
.
Ali
večkrat
je
uže
slišala
mati
Zlatovčeva
govoriti
,
da
mož
nij
nikdar
prestar
za
ženitev
.
Gospod
Dobrépoljec
tudi
res
nima
nič
črez
štirideset
let
,
če
prav
se
v
bradi
uže
kaka
siva
dlaka
prikazuje
.
To
ga
pa
še
interesantnejšega
dela
.
In
potem
je
tudi
hiša
njegova
last
,
ne
le
prodajalnica
.
Ta
tedaj
je
zadnjič
prav
jasno
razumeti
dal
,
da
bi
Pavlino
vzel
.
In
vselej
je
zdaj
nekaj
časa
uže
sam
prišel
plačat
kako
delo
,
ki
sta
ga
marljivi
dami
vzeli
pri
njem
.
Celo
platna
nij
dal
po
svojem
dečku
v
njuno
stanovanje
nesti
,
nego
uže
trikrat
ga
je
osebno
sam
prinesel
in
potlej
nenavadno
dolgo
posedel
in
mnogo
pripovedoval
.
Nij
bilo
dvombe
,
da
hoče
kmalu
svojo
odločilno
besedo
reči
.
Mej
tema
dvema
ženinoma
voliti
nij
nobenej
materi
teško
.
A
da
bi
le
tudi
deklice
tako
pametno
mislile
.
Pa
baje
da
navadno
ne
.
Zatorej
se
je
tudi
Pavlina
nasproti
gospodu
Dobrépoljcu
tako
nerodno
vedla
,
da
materi
nikakor
nij
bilo
prav
.
Tega
je
bil
oni
študent
kriv
.
Brzo
je
narejala
od
slej
starka
resnejši
obraz
,
nij
ga
vabila
več
in
,
če
je
sam
prišel
,
čutil
je
,
da
materi
nij
mil
gost
.
Najrajša
bi
mu
bila
kar
stanovanje
odpovedala
,
da
ne
bi
bil
blizu
.
Ali
prvič
je
bila
predobra
žena
in
je
mladeniča
prav
za
prav
rada
imela
,
drugič
pa
je
dejala
:
če
uže
tako
dolgo
pri
meni
stanuje
,
naj
še
ta
dva
meseca
,
kar
je
pred
svojim
koncem
,
saj
potem
pojde
proč
in
iz
mesta
.
Vendar
starki
nij
dalo
drugače
,
nego
da
je
šla
k
sosedu
po
dobre
svete
.
Sosed
,
ki
je
po
hodniku
na
dvorišče
nasproti
v
kotu
stanoval
,
bil
je
knjigovodja
firme
Stol
&
Comp
.
,
gospod
Krt
.
Bil
je
tudi
vdovec
,
živel
samec
,
stanoval
v
tej
hiši
dalje
nego
Zlatovčevi
in
bil
prijatelj
uže
pokojnega
Pavlininega
očeta
.
Ves
dan
do
sedmih
popóludne
je
svoje
številke
v
pisarnici
pisal
,
potem
pak
je
vedno
doma
po
celo
uro
staro
svojo
vijolino
mučil
,
in
ušesa
okolo
stanujočih
vadil
,
dve
pipi
tobaka
skozi
oknice
na
dvorišče
popušil
,
potem
pa
kasno
v
krčmo
odhajal
večerjat
in
obilo
pit
in
redno
ob
pol
pólnoči
prihajal
spat
.
Ker
je
za
vsacega
človeka
znal
šaljivo
ali
modro
besedo
,
imeli
so
ga
vsi
radi
,
zlasti
pa
gospá
Zlatovčeva
,
in
mladi
študent
Vesel
.
Temu
gospodu
Krtu
je
tedaj
Zlatovčeva
potožila
svoje
skrbi
zaradi
hčere
in
ga
prosila
za
svet
,
kaj
hoče
storiti
.
On
je
rekel
:
„
Meni
stvar
prepustite
,
jaz
uže
tako
naredim
,
da
bode
prav
in
takó
kakor
vi
želite
.
“
Pozval
je
tedaj
Vesela
nekedaj
skozi
okno
črez
ozko
in
globoko
dvorišče
,
naj
pride
k
njemu
v
sobo
.
Vesel
je
takoj
šel
in
dobil
Krta
,
dolzega
,
koščenega
,
šestdesetletnega
moža
s
črnimi
lasmi
,
zanemarjeno
malo
brado
,
jako
iskrimi
očmi
in
precej
obilnim
,
ostrim
nosom
,
ko
je
mož
baš
po
sofi
stegnil
se
bil
in
pipo
prižigal
.
„
Denes
sem
jaz
pri
volji
,
da
se
kaj
pogovoriva
,
utegneš
li
?
“
vpraša
stari
.
„
Silnega
dela
nemam
,
“
odgovori
Vesel
.
„
Tedaj
sedi
.
“
Krt
je
svojega
mladega
prijatelja
najrajše
tikal
.
Providno
in
mnogo
vprašaje
:
kedaj
otide
,
kam
,
kako
si
misli
o
prihodnosti
svojej
,
pripravil
je
stari
prijatelj
mlajšega
kmalu
do
tega
,
da
mu
je
vse
povedal
,
celo
vse
o
svojej
ljubezni
do
Pavline
,
kar
je
mlajši
tem
rajši
storil
,
ker
je
uže
prej
premišljal
,
po
kom
bode
iz
daljine
svojej
ljubici
pisma
pošiljal
,
ter
dobro
znal
,
da
boljšega
posrednika
nij
bilo
mogoče
najti
nego
bi
bil
Krt
,
ko
bi
se
ga
le
upal
prositi
.
In
evo
,
denes
je
to
kar
samo
naneslo
se
.
Stari
samotar
se
je
glasno
zasmejal
,
ko
je
na
koncu
slišal
,
zakaj
ga
namerava
mladi
prijatelj
porabiti
.
„
No
,
“
reče
,
„
ako
drugače
ne
bode
,
v
božjem
imenu
,
pošiljaj
pisma
po
meni
.
Vendar
najprej
ti
moram
povedati
,
da
se
hočem
malo
potruditi
,
da
ti
sploh
pisal
ne
bodeš
.
“
„
Zakaj
?
“
vpraša
mladenič
v
strahu
in
naivnosti
svoje
prve
ljubezni
.
„
Za
to
,
ker
bi
najboljše
bilo
za
tebe
,
če
si
nekoliko
lehkomiseln
in
kakor
brž
prideš
iz
te
hiše
ven
,
da
tudi
pozabiš
ono
dekle
,
ki
je
tam
na
oni
strani
.
Bolje
bode
za
tebe
—
in
za
njo
.
“
„
To
sem
jaz
uže
vse
premislil
;
vi
ste
v
tacih
rečeh
...
“
„
Pameten
človek
,
verjemi
mi.
—
Ti
si
vse
premislil
?
In
do
sklepa
prišel
,
„
da
ona
ali
nobena
druga
,
“
kaj
ne
?
Kajti
:
tebi
je
za
njeno
dobro
srce
,
za
vse
drugo
ne
vprašaš
in
se
ne
zmeniš
!
Ni
li
res
?
“
oponaša
Krt
.
„
Res
je
,
“
odgovori
Vesel
trdo
.
„
Prav
!
Tudi
jaz
sem
tako
govoril
,
ko
sem
bil
dvajset
let
star
.
Ali
veš
,
kaj
je
bilo
potlej
?
Oženil
sem
se
bil
.
Vzel
sem
bil
tako
tisto
malo
ljubo
stvarco
,
ki
se
mi
je
pod
milim
bogom
najbolj
dopadla
.
Ali
kaj
kmalu
potlej
?
Ko
mi
jo
je
bog
vzel
—
umrla
je
po
desetih
letih
dolge
muke
za
mene
in
sebe
—
govoril
bi
bil
skoro
kakor
tisti
Ribničan
v
pripóvedi
:
„
Bog
mi
jo
je
vzel
,
—
sedem
let
sem
jo
jaz
imel
,
on
naj
jo
ima
pa
sedem
,
videl
bode
,
kacega
vraga
si
je
na
glavo
nakopal
.
“
Skoro
bi
bil
tako
govoril
,
ali
molčal
sem
,
in
črez
dolgo
let
s
toboj
,
mladi
prijatelj
,
o
tem
govorim
,
ker
te
imam
rad
,
in
ker
vidim
človeka
pred
soboj
,
kakršni
so
vsi
dobri
.
Poln
zaupanja
v
prihodnjost
,
misliš
da
bode
sad
tvojega
pričakovanja
podoben
cvetu
,
ki
ti
ga
dela
mlada
fantazija
.
Ba
!
Poslušaj
izkustva
druzih
in
prihranjenega
ti
bode
mnogo
britkega
,
kar
smo
mi
drugi
izpiti
morali
.
Pameten
bodi
.
Če
črešnja
na
spomlad
,
po
zgodnjih
toplih
solnčnih
žarkih
privabljena
,
rano
začne
cvesti
,
verjemi
da
sadu
ne
bode
,
zobati
ne
bode
kaj
,
slana
pobere
drevi
vse
,
in
za
drugi
razcvet
je
pa
navadno
uže
prekasno
.
Kar
počasi
raste
,
traje
dolgo
.
To
je
sicer
nemšk
pregovor
,
ali
vendar
je
resničen
.
Kar
si
devetkrat
premislil
,
desetič
stori
.
Teško
ti
bode
sicer
verovati
,
kar
boš
slišal
,
teško
ravnati
se
po
starčevem
svetu
,
ki
sad
mladostnega
cvetja
pozna
,
ali
glavo
mi
izpuli
čez
deset
let
,
če
mi
ne
bodeš
prav
dal
.
Ti
uže
gotovo
.
Vsak
,
to
se
ve
da
,
ne
.
Ti
se
mi
zdiš
iz
prave
krvi
.
To
se
ve
,
neumnih
ljudij
,
ki
nič
ne
mislijo
,
ki
nemajo
nobene
življenjske
filozofije
,
teh
je
večina
.
Teh
pa
jaz
ne
mislim
.
Ti
ne
brojiš
mednje
,
uže
zdaj
ne
več
,
kasneje
boš
pa
še
menj
.
Kaj
stáviva
?
“
„
Vi
krivo
mislite
,
če
po
sebi
sodite
vse
.
Vi
ste
imeli
nesrečo
,
za
to
nij
treba
,
da
bi
jo
imel
tudi
jaz
,
“
odgovori
mlajši
.
„
Tako
odgovarja
prav
vsak
mlad
neopečénec
,
vsak
.
Ali
jaz
pravim
,
kaj
nesreča
!
Svinčnik
v
roko
vzemi
in
računi
.
Koliko
je
ta
tvoja
deklica
stara
,
koliko
potrebuješ
še
ti
let
,
da
do
česa
prideš
;
priloži
svojemu
računu
brez
skrbi
še
dve
ali
tri
leta
,
potem
utegne
še
le
prav
biti
.
Mej
tem
je
še
mogoče
,
da
se
ti
kaj
primeri
.
Deklici
pak
,
ki
bi
tebe
čakati
imela
,
spridiš
sedanjost
.
“
Gospod
Krt
pove
zdaj
,
kar
mu
je
mati
njena
zaupala
glede
Dobrépoljca
.
To
je
bil
težak
udarec
.
Mladi
Vesel
je
glavo
povesil
.
Stari
je
morda
mislil
,
da
je
železo
zdaj
gorko
,
izpremenil
je
svoje
temno
lice
,
oméčil
glas
in
dejál
:
Jaz
tako
govorim
s
toboj
,
prijatelj
,
ker
te
imam
rad
.
Schillerjevo
:
„
prostora
je
v
naj
manjšej
koči
za
dva
srečno
ljubeča
se
,
“
je
v
dejanskem
življenji
gola
neumnost
.
Jaz
sem
prepričan
,
da
za
omikance
zgodnja
ženitev
nij
dobra
;
drugače
je
za
kmeta
,
ki
potrebuje
delavko
v
hišo
bolj
kot
ženo
.
Glej
mene
.
Kaj
meniš
,
da
bi
mi
ne
bilo
ljubše
,
ko
bi
na
starost
ne
bil
tako
brez
svojega
človeka
,
kakor
sem
?
Ko
bi
bil
meni
kdo
tako
govoril
,
ko
sem
bil
dvajset
let
star
in
bi
ga
bil
jaz
poslušal
,
tudi
z
menoj
bi
bilo
zdaj
drugače
.
“
Ne
da
bi
ta
dvogovor
še
dalje
popisovali
,
uganila
je
bralka
že
gotovo
,
da
Vesel
starega
,
muhastega
,
sitnega
pridigarja
v
tem
nij
slušal
,
da
bi
bil
odpovedal
se
deklice
svojega
srca
.
Trpeti
je
pač
začel
od
tega
hipa
,
ali
zdaj
jo
je
stoprav
tudi
prav
ljubiti
začel
in
menil
bolj
nego
prej
svoj
„
ona
ali
nobena
“
!
Pri
prvej
priliki
,
ko
sta
bila
mlada
človeka
sama
,
povedal
jej
je
vse
,
a
jej
z
velikim
samozatajevanjem
tudi
razložil
,
kako
ga
ona
more
in
sme
pustiti
in
lepo
svojo
priliko
ženitve
porabiti
,
ki
se
jej
ponuja
,
da
se
ne
bode
morda
kedaj
kesala
.
Mogoče
je
,
da
je
on
uže
,
ko
jej
je
tak
predlog
stavil
,
vedel
,
da
pojde
deklica
čezenj
na
dnevni
red
.
In
res
mu
je
obetala
z
vso
odločnostjo
in
gorečnostjo
ženskega
srca
,
da
ga
je
pripravna
čakati
,
če
treba
še
tako
dolgo
;
dokler
on
hoče
.
In
on
jej
je
svojo
sveto
obljubo
storil
.
Oba
sta
bila
resnega
značaja
,
obema
je
bilo
istina
,
kar
sta
govorila
si
,
oba
sta
imela
trdno
voljo
,
besedo
držati
.
Nobeden
izmej
njiju
si
nij
mogel
misliti
,
da
bi
jih
kaka
navadna
,
naravna
sila
mogla
razdvojiti
.
Zlasti
potem
,
ko
sta
se
ločila
,
ko
sta
le
še
z
dopisi
bila
v
zvezi
,
spoznali
sta
se
še
bolj
dve
globokočuteči
duši
.
On
je
bil
do
dna
preverjen
,
da
je
čisto
nemogoče
,
da
bi
se
to
tako
srčno
in
tesno
udano
mu
žensko
srce
kedaj
moglo
od
njega
odvrniti
.
Ona
je
preživo
čutila
iz
vsake
njegove
vrste
moževsko
,
ali
vendar
otroško
ljubo
istinitost
prave
in
cele
ljubezni
.
Kako
bi
si
bil
torej
kdo
mislil
,
da
se
bode
ta
razmera
razbila
?
In
vendar
se
je
!
Vesel
v
glavno
mesto
,
kamor
je
bil
šel
,
naenkrat
ni
nobenega
pisma
več
dobil
!
Pisal
je
zaporedoma
gospodu
Krtu
,
kaj
je
uzrok
,
morda
li
on
,
morda
nij
pisma
oddal
.
Pisal
je
potem
celo
naravnost
deklici
.
Ali
ves
odgovor
,
kar
ga
je
dobil
,
bil
je
kratko
pismo
od
starega
bivšega
stanovanjskega
soseda
g.
Krta
:
„
Le
pustite
celo
stvar
,
bolje
je
tako
!
Vaša
dekle
pametna
Postaje
,
in
vzame
soseda
.
Z
vami
bog
ve
kedaj
bode
še
kaj
.
Domislite
se
,
kaj
sem
vam
tačas
o
cvetu
in
sadu
in
usodi
rekel
,
ko
ste
mi
svojo
neumno
ljubezen
prvič
povedali
.
Učite
se
,
pa
drugje
se
zaljubite
,
če
mislite
,
da
je
treba
.
“
Bilo
je
zanj
hudo
.
Že
od
nature
resen
in
torej
bolj
pesimističen
človek
,
morda
tudi
po
Krtovem
vplivu
,
občeval
je
v
dobi
,
ko
je
človek
najbolj
za
vse
duševne
vtise
sprejemljiv
,
z
ljudmi
,
ki
so
imeli
uzrok
,
življenje
od
temotnejše
strani
ogledavati
.
Naravno
je
bilo
torej
,
da
je
iz
velike
vere
v
svojo
srečo
in
ljubezen
naglo
padel
v
brezuvetno
nevero
.
Vse
črne
besede
Krtove
so
mu
pred
dušo
vstale
,
vse
resnične
zdele
se
in
gotove
.
Ona
,
ta
deklica
,
je
taka
,
kakor
so
vse
druge
,
sramota
zanj
,
da
je
kedaj
verjel
v
njo
sam
pri
sebi
,
da
je
boljša
od
druzih
.
Jedva
je
on
odšel
od
nje
malo
dalje
proč
,
premislila
se
je
.
Zadnji
dvom
,
da
se
morda
vendar
moti
,
morda
ga
nij
pozabila
,
podrt
mu
je
bil
,
ko
je
na
svoje
pikro
pismo
Krtu
,
naj
mu
ona
vsaj
piše
,
kedaj
se
omoži
,
odgovor
dobil
,
da
je
vse
naročeno
,
kar
želi
.
Torej
takó
se
je
mogla
izpremeniti
,
da
se
je
na
tak
način
šalila
z
njim
?
Bolelo
ga
je
to
spoznanje
,
ali
prebolel
ga
je
.
Česa
človek
vsega
ne
pretrpi
?
Srca
pokajo
več
v
slabih
liričnih
pesnih
,
nego
v
pravih
in
zdravih
človeških
prsih
.
Od
tod
pak
je
izvirala
ona
pikrost
in
ostrost
v
njegovem
značaji
,
ki
smo
jo
videli
na
njem
kasneje
kot
profesorji
,
znanci
Leonovem
.
Ko
je
črez
leto
prišel
v
malo
svoje
gimnazijalno
mesto
,
čul
je
,
da
je
Krt
umrl
.
Vdove
Zlatovčeve
nij
hčere
uže
v
tisti
hiši
nij
bilo
.
Več
vprašati
ponosno
nij
hotel
.
Bal
se
je
—
uže
lastnega
spomina
.
Ko
je
pet
dnij
po
svojem
razhodu
s
profesorjem
Leon
,
mimo
vozeč
se
po
nekem
poslu
na
pošto
prišel
,
ogovoril
ga
je
poštar
Gorec
,
vstavivši
mu
pred
vežjo
konja
:
„
Vi
ste
predvčeranjem
trdili
,
da
je
oni
vaš
znanec
profesor
uže
odšel
,
a
nij
res
.
Denes
je
prišlo
pismo
z
denarjem
zanj
in
ko
sem
davi
poslal
Štefana
z
recepisom
,
našel
ga
je
še
tam
gori
v
njegovej
koči
.
“
„
Doma
?
“
vpraša
Leon
.
„
Da
,
in
denes
po
polu
dne
sam
pride
po
svoj
denar
,
rekel
je
,
“
pristavi
Gorec
.
„
Potem
ga
počakam
,
saj
mora
kmalu
priti
,
če
ga
do
sedaj
še
nij
bilo
,
“
reče
Leon
,
ki
bi
se
bil
gotovo
tudi
brez
tega
vstavil
,
kajti
precej
je
vprašanje
pristavil
:
„
Jeli
sta
gospodični
domá
?
“
„
Menim
,
da
sta
gori
,
“
reče
stari
.
„
Ako
pride
profesor
,
pripeljite
ga
k
nam
gori
,
“
reče
Leon
in
skoči
potem
v
vežo
ter
brzonog
po
stopnicah
navzgor
,
kjer
sta
bili
gospodični
.
Deklici
najde
obe
pri
šivanji
,
Pavlino
pri
oknu
na
vrt
,
Matildo
pri
mizi
.
Na
jeziku
mu
je
bilo
,
da
bi
napovedal
dohod
svojega
prijatelja
in
da
ga
bode
imel
najbrž
še
denes
čast
predstaviti
gospodičnama
.
Ali
takoj
po
prvem
pozdravu
je
pozabil
ta
svoj
namen
izvršiti
.
Prestrašil
se
je
namreč
,
ko
je
videl
,
da
je
bila
Pavlina
vsa
bleda
in
bolestnega
videza
,
kar
se
je
tem
bolj
kazalo
,
ker
je
ravno
večerno
solnce
pri
oknu
obsevalo
jo
.
Matilda
ga
je
hitro
vprašala
nekatere
vsakdanje
reči
,
na
katere
je
prav
kratko
odgovoril
,
potem
pa
se
k
Pavlini
obrnil
in
z
glasom
,
iz
katerega
se
je
njegovo
ljubeče
srce
treslo
in
balo
,
vprašal
:
„
Vi
ste
morda
kaj
bolni
,
gospodična
?
Ne
zamerite
mi
,
vem
,
da
so
sitni
in
nevljudni
ljudje
,
ki
tako
izprašujejo
,
ali
meni
smete
odpustiti
in
mislim
,
da
smo
uže
vendar
saj
toliko
prijatelji
,
...
Vi
ste
bledi
,
nekoliko
dni
uže
nijste
več
zdravi
.
“
„
Hvala
za
vaše
sočutje
,
gospod
,
ali
bodite
uverjeni
,
da
pretiravate
,
ni
tako
zlo
,
“
reče
ona
in
se
prisiljeno
zasmehne
.
„
Je
,
je
,
“
oglasi
se
Matilda
.
„
Ne
veste
,
kakó
je
čudna
zdaj
nekaj
dni
.
Jaz
vem
,
da
jej
je
nekaj
,
a
neče
povedati
kaj
;
glejte
,
še
meni
ne
.
Dajte
jo
vi
,
a
močno
jo
dajte
pripenjati
,
naj
govori
.
“
Pavlina
jo
proseče
in
očitajoč
pogleda
.
„
Gospodična
,
jaz
se
vozim
denes
mimo
zdravnika
,
glejte
,
kakor
za
šalo
povabim
ga
s
soboj
,
ko
pojdem
nazaj
mimo
tod
.
“
„
Jaz
ga
ne
potrebujem
,
verjemite
,
da
ne
“
reče
Pavlina
in
v
mehkem
glasu
je
bilo
tudi
prav
majheno
znamenje
nevolje
,
tako
da
se
nij
upal
več
vanjo
tiščati
.
Tudi
njej
je
bil
ta
mali
izraz
ostrosti
,
izvirajoč
le
iz
velike
razdraženosti
njenih
trpečih
živcev
,
takoj
žal
in
pohitela
je
razgovor
na
druge
misli
spraviti
z
vprašanjem
:
„
Ste
li
bili
zadnje
dni
kaj
z
gospodom
baronom
skupaj
?
“
„
Ne
,
zakaj
vprašate
?
“
„
Mari
ne
veste
,
tujec
,
da
se
vendar
pri
nas
zanimamo
zanj
nekoliko
,
“
rekla
je
s
pogledom
na
Matildo
in
se
silila
nasmehniti
.
„
Ne
zanimamo
se
tako
posebno
,
“
reče
Matilda
lahkomiselno
in
prav
ljubeznivo
malo
kvišku
napne
češnjevo-rudečo
spodnjo
ustno
.
„
Ali
malo
vendar
,
“
reče
on
.
„
Prav
malo
.
—
Pa
kaj
vaša
teta
,
je
li
uže
bolj
zdrava
?
“
vpraša
sedaj
Matilda
,
ki
je
tudi
hotela
pogovor
od
svojega
ženina
na
drug
predmet
spraviti
.
Leon
je
pripovedoval
,
da
je
teta
,
stara
komtesa
,
vedno
bolehna
,
da
ga
uže
nekoliko
skrbi
.
Mej
tem
se
zunaj
čujejo
hitre
stopinje
,
vrata
se
na
ves
stežaj
odpró
,
gospod
Gorec
napotuje
profesorja
Vesela
v
sobo
rekoč
:
„
Tu
najdete
svojega
prijatelja
z
Zabrezja
,
pa
moji
dve
púnci
sta
,
dobro
se
imejte
.
“
Rekši
se
gospod
Gorec
obrne
,
otide
in
vrata
zaprè
za
soboj
.
Leon
profesorja
predstavi
deklicama
.
Predstavljenec
se
pokloni
najprej
bližnjej
si
Matildi
,
potem
se
obrne
k
Pavlini
.
Ona
je
stala
od
okna
obrnjena
po
sobi
proti
njemu
,
od
svita
proč
,
držala
se
je
krčevito
za
stol
in
prejšnja
bledota
na
njenem
lici
se
je
bila
umaknila
nenaravnej
rudečici
.
Morda
se
je
bila
vendar
nekoliko
spremenila
,
morda
nij
stari
vtis
brž
prodrl
,
morda
je
bilo
študiranemu
mlademu
možu
uže
majheno
oslepelo
prej
bistro
oko
,
morda
ga
je
vstop
iz
svitlejše
veže
v
manj
svetlo
sobo
tudi
prevzel
:
Pavline
profesor
nij
izpoznal
takoj
.
Zahvalil
se
je
Matildi
za
stol
,
potem
sédel
in
razložil
Leonu
,
da
je
čul
o
njegovej
navzočnosti
in
da
se
lehko
ž
njim
vozi
domov
,
kar
mu
je
po
godu
.
Leon
mu
odgovori
,
da
samo
pol
ure
naj
počaka
tukaj
,
ta
čas
on
svoj
posel
v
bližini
opravi
in
se
pripelje
nazaj
ter
ga
vzame
soboj
.
Vedno
naravnostna
Matilda
je
temu
precej
jako
odločno
pritrdila
.
Vendar
gost
profesor
je
odbijal
rekši
,
da
rajši
peš
hodi
,
če
nij
kmalu
,
ker
ima
nocoj
še
opravek
.
To
je
morda
sam
izgovor
bil
.
V
tem
hipu
vstopi
zopet
gospodar
Gorec
in
kuharica
za
njim
z
vinom
in
kruhom
.
Ko
je
po
svojej
šegavi
navadi
s
profesorjem
govoril
,
karajoč
ga
,
da
kot
bližnji
sosed
ne
prihaja
več
blizu
,
nihče
nij
bil
zapazil
,
da
je
bila
Pavlina
priliko
porabila
in
iz
sobe
smuknila
.
Profesor
je
pripovedoval
,
da
dobiva
pisma
večjidel
iz
sosednje
,
onkraj
hribov
ležeče
pošte
.
Pogréšila
sta
Pavlino
Leon
in
Matilda
.
Obema
se
je
ta
njena
nenavadna
neuljudnost
čudna
zdela
,
ker
je
nij
bilo
nazaj
.
Naposled
je
gospod
Gorec
tudi
zapazil
in
naravnost
vprašal
:
„
Kam
je
šla
Pavlina
?
“
Matilda
vstane
,
da
bi
šla
pogledat
po
njej
.
„
Le
glej
,
da
se
še
ti
izgubiš
,
“
reče
oče
in
natoči
čaše
na
mizi
.
„
Na
vse
zadnje
bode
gospod
mislil
,
da
sta
obedve
boječi
kakor
samosrajčni
hribovski
otroci
.
“
Matilda
pride
nazaj
z
vestjo
,
katerej
se
je
,
kakor
se
jej
je
z
obraza
in
glasa
videlo
,
sama
najbolj
čudila
,
da
„
Pavline
ni
nikjer
.
“
„
Užé
pride
,
“
reče
Gorec
malomarno
in
pripoveduje
nadalje
,
kod
je
boljši
pot
,
ki
ga
more
profesor
iti
:
ali
črez
Suhi
brod
,
ali
mimo
Zabrezja
.
„
Mar
sem
jaz
prepodil
vašo
gospodično
sestro
,
“
vpraša
profesor
Matildo
potem
.
Ta
jo
najprej
zagovarja
,
potem
pa
pové
,
da
nij
sestra
njena
.
„
Iz
rodovine
je
po
ženi
mojej
,
“
dostavi
Gorec
,
„
in
z
očetom
njenim
sva
bila
dobra
prijatelja
.
Pila
sva
nekedaj
skupaj
,
kakor
sva
le
midva
znala
,
jaz
pa
Zlátovec
.
“
Pri
tem
imenu
se
profesorju
čelo
zbere
,
najprej
debelo
pogleda
,
potem
se
nasloni
počasi
na
eno
koleno
in
z
navidezno
lehkomišljenostjo
vpraša
:
„
Kakó
mu
je
bilo
ime
,
vašemu
prijatelju
?
“
„
Zlátovec
.
“
Profesor
potegne
počasi
z
roko
preko
obraza
.
Na
nekovo
Leonovo
opombo
ne
odgovori
ničesa
.
Bled
postane
,
izpije
pol
čaše
vina
,
potem
pa
vpraša
:
Koliko
časa
je
uže
pri
vas
ta
gospodična
,
če
dovolite
vprašanje
.
Zdi
se
mi
,
da
sem
poznal
...
mater
njeno
.
“
„
Koliko
?
Vsaj
pet
let
uže
.
“
„
Več
,
“
oglasi
se
Matilda
in
začne
natančno
šteti
,
koliko
je
,
kar
je
Pavlinina
mati
,
ki
je
bila
vdova
,
umrla
.
Profesor
gleda
v
tla
in
potem
prav
neuljudno
molči
.
Nazadnje
brzo
vstane
,
popije
svojo
čašo
do
dna
,
zahvali
se
poštarju
za
gostoljubnost
,
Matildi
pa
reče
:
„
Storite
mi
dobroto
in
povejte
oni
gospodični
,
da
,
ker
je
zarad
mene
bežála
,
tega
drugikrat
nij
več
treba
,
tudi
jej
ne
bode
prilike
,
ognil
se
je
bodem
odslej
gotovo
daleč
v
stran
.
Tudi
zdaj
nijsem
vedel
,
da
je
tú
,
na
mojo
vero
,
da
ne
.
To
jej
recite
,
prosim
.
“
„
Ne
mislite
,
da
se
je
vas
...
“
hoče
prestrašena
Matilda
odgovoriti
,
ali
ne
more
stavka
dovršiti
.
Da
li
je
pri
zdravem
umu
ta
gospod
?
Ali
profesor
je
bil
uže
odšel
s
poklonom
:
„
Priporočam
se
,
gospoda
!
“
„
Kaj
mu
pa
je
?
“
vpraša
Gorec
Leona
.
„
Ne
vem
,
“
odgovori
ta
v
zadregi
sam
.
„
Čuden
človek
se
mi
je
uže
večkrat
zdel
.
“
„
Drugikrat
se
bodem
čuval
,
vabiti
ga
,
“
pristavi
hišni
gospodar
.
Na
južno-vzhodnej
strani
samotne
poštne
hiše
se
je
svet
toliko
vzdigoval
,
da
se
tam
sè
steze
,
ki
je
okoli
hriba
zavijala
,
ni
nič
videlo
poslopje
,
niti
nij
bil
odprt
vid
na
vrt
.
Tam
na
jarku
je
nekaj
starih
hrušek
drobnic
raslo
s
češminovim
in
drugim
divjim
grmovjem
podrasteno
.
Ko
je
profesor
tu
mimo
šel
,
zamišljeno
v
tla
gledaje
,
stopi
mu
ženska
nasproti
,
Pavlina
je
bila
.
Ko
ga
je
v
sobi
pred
soboj
videla
,
skoro
malo
izpremenjenega
v
vnanjem
,
z
istim
glasom
,
isto
celo
postavo
,
pa
je
niti
spoznal
ali
ne
videl
nij
,
bala
se
je
za
sebe
,
nij
mogla
strpeti
tam
.
Proč
je
morala
bežati
,
sicer
bi
bila
pala
predenj
in
,
—
ker
ne
vé
,
zakaj
jo
je
on
zapustil
—
bila
bi
odbita
od
njega
,
osramočena
pred
ljudmi
.
Zato
je
bežala
,
a
misliti
nij
mogla
svojega
položaja
.
Tam
na
vrtu
je
stala
in
trepetala
.
Kaj
bi
?
V
tem
hipu
je
zagledala
,
da
je
iz
glavnih
vrat
stopil
,
na
cesto
šel
,
na
južno
stran
zavil
;
znala
je
pot
;
vedela
je
,
kje
se
mora
na
stezo
mimo
onih
hrušek
na
konci
oviti
.
Od
nje
do
tja
je
bil
črez
njivo
vprek
skoro
pol
kračji
pot
!
Da
!
Morala
je
govoriti
ž
njim
,
na
samem
,
ne
pred
ljudmi
.
Nič
nij
več
premišljala
,
kaj
bi
storila
,
njena
obleka
je
zašumela
skozi
debelo
,
redko
,
golo
,
strmečo
koruzno
slamo
in
precej
prej
je
pritekla
na
stezo
pod
hruškami
in
za
grmovjem
zadaj
ovinka
s
ceste
.
Prav
ustrašil
se
je
je
modri
mož
,
ker
zarudel
je
,
kakor
da
bi
bil
zopet
enkrat
osemnajst
let
star
.
Precej
,
ko
jo
je
na
potu
pred
soboj
zagledal
,
šinila
mu
je
misel
v
glavo
:
Aha
,
ona
je
nevesta
tega
mladeniča
z
Zabrezja
,
pa
me
hoče
pridobiti
,
naj
ji
ne
kalim
računov
,
egoistka
.
Izplačal
te
bom
.
Ona
je
bila
bleda
.
Oba
obstaneta
.
Nobeden
ne
more
prvi
hip
besede
najti
.
Lehko
je
uganiti
,
kateri
je
prej
do
nje
prišel
.
„
A
!
Gospodična
,
me
vendar
nijste
hoteli
tu
počakati
,
ko
ste
tam
v
hiši
zbežali
pred
menoj
?
Pomirite
se
,
jaz
nijsem
maščevanja
želján
.
Ne
bom
vas
izdajal
.
Vem
sicer
vse
natanko
,
da
ste
nevesta
in
čigava
in
kako
,
a
ne
bojte
se
,
da
bi
mu
pravil
kaj
,
da
sem
vas
malo
uže
sam
poznal
.
In
sicer
bi
ne
bilo
menda
nič
hudega
gospodična
,
ko
bi
tudi
to
povedal
.
Življenje
je
življenje
,
praktični
bodimo
!
Nij
se
vam
bilo
treba
truditi
tu
semkaj
.
Glejte
,
še
v
nevarnost
ste
se
postavili
,
da
vas
kdo
vidi
govoriti
na
samem
s
tujim
človekom
.
To
ne
gre
,
saj
veste
.
Le
brez
skrbi
bodite
.
Če
hočete
,
vam
še
povrhu
zagotovim
,
da
nijsem
niti
v
sanjah
mislil
tu
najti
vas
,
drugače
bi
me
morda
ne
bilo
...
“
„
Franc
!
“
vzklikne
ona
.
„
Ne
!
Prosim
!
Ta
sem
vam
bil
nekedaj
.
Zdaj
je
minol
čas
,
da
bi
se
po
krstnem
imenu
klicala
.
Minol
,
saj
veste
kakó
.
Ker
vas
tu
najdem
,
menda
vam
je
prvi
„
pametni
“
korak
izpodletel
.
Ali
nijsem
radoveden
,
gospodična
.
Sicer
je
pa
prav
,
da
je
tako
prišlo
,
kakor
je
.
Kaj
ne
,
kako
sva
nekedaj
neumno
govorila
?
Ali
,
oprostite
mi
,
tačas
nijsem
ženske
poznal
.
Le
omožite
se
;
jaz
sem
mislil
,
kakor
rečeno
,
da
ste
se
uže
.
Pa
—
dobro
,
da
sem
se
domislil
—
vi
morda
hočete
svoja
pisma
od
mene
nazaj
?
Imam
jih
še
,
in
sicer
še
celo
tukaj
domá
.
Morda
ste
te
hoteli
,
kot
priče
...?
“
„
Da
!
“
odgovori
Pavlina
.
Ona
je
bila
sem
prišla
notranje
prisiljena
iz
vse
druzega
razloga
.
Ali
,
kaj
je
na
tak
govor
hotela
odgovoriti
?
To
nij
bil
več
oni
mož
,
ki
ga
je
v
srcu
nosila
.
Ta
je
drugače
govoril
!
„
Po
sreči
imam
še
vse
skupaj
.
Pošljem
vam
jih
pred
odhodom
še
.
Po
kom
?
Vi
,
to
se
razumeje
,
sami
ne
morete
po
nje
.
Izkušal
vam
jih
bodem
po
kacem
zanesljivem
človeku
poslati
.
Ali
,
čakajte
,
kaj
za
to
,
na
vse
zadnje
vam
jih
prinesem
sam
,
in
dobro
ovite
lepe
besede
izročim
,
komur
ukažete
.
“
„
Meni
,
tu
!
“
reče
ona
kakor
mehanično
,
a
vre
jej
po
glavi
.
„
Jutri
zvečer
ob
mraku
.
Naj
bo
še
to
!
Vidim
,
da
imate
za
veliko
važnost
to
stvar
.
Jaz
ne
.
Jaz
niti
ne
terjam
,
da
mi
moja
prinesete
,
če
jih
nijste
še
požgali
.
“
„
Ne
!
“
pravi
ona
.
„
Nu
,
pa
jih
požgite
,
“
seže
jej
on
brzo
v
besedo
,
„
ali
vrzite
jih
na
cesto
,
naj
jih
čita
,
komur
se
bode
zljubilo
pripogniti
se
,
da
jih
pobere
.
Vidite
,
človek
se
izpremeni
.
Pred
malo
leti
še
me
je
misel
neprijetno
pretresla
,
da
bi
še
kdo
moja
čutila
bral
,
črna
na
belem
,
razen
—
vas
.
Zdaj
se
smejem
.
A
vi
?
“
Ona
ga
srpo
gleda
,
pa
ne
reče
nobene
besede
.
„
No
,
vi
ste
uže
sami
pri
sebi
pametni
bili
po
naturi
.
Mi
ne
!
Nas
nekoliko
se
mora
še
le
izpametovati
sè
samoizkustvom
...
Torej
,
jutri
večer
,
gospodična
,
dobite
svoja
pisma
,
ker
mislite
,
da
imajo
vrednost
za
vas
pred
možitvijo
.
Saj
ste
me
za
pisma
hoteli
terjati
,
ali
še
kaj
?
“
„
Nič
druzega
,
“
odgovori
.
„
Dobro
!
Za
me
nemajo
nobene
vrednosti
.
“
„
In
vendar
ste
spravljena
imeli
?
“
reče
ona
,
ki
je
bila
po
pikrem
govoru
njegovem
sama
hladnejša
postala
.
„
Spravljena
,
da
!
Iz
navade
.
Ha-ha
!
Meni
se
zdi
,
da
so
še
zmirom
s
tistim
plavim
trakom
ovita
,
veste
?
Pač
sem
jih
ob
času
,
ko
sem
vas
—
oprostite
mi
,
saj
to
je
uže
preteklo
—
ko
sem
mislil
,
da
sem
vas
sovražiti
začel
(
pravim
mislil
,
zdaj
imam
tako
veliko
spoštovanje
do
vas
,
gospodična
,
kakor
do
vsake
vrstnice
vašega
spola
)
,
v
tistem
času
sem
jih
hotel
enkrat
uničiti
.
A
prišel
mi
je
humor
,
in
mislil
sem
si
,
zakaj
se
ne
bi
premagal
in
za
stare
dni
prihranil
materijal
,
da
se
bom
včasi
sam
na
svoje
stroške
smijal
.
“
„
Odpustite
mi
,
da
sem
se
izpozabila
in
vam
se
takó
na
pot
postavila
.
Imela
sem
še
drugo
podobo
o
vas
,
drugo
,
drugo
!
Nijsem
vedela
,
da
znate
vi
takó
napadati
,
“
reče
obledela
deklica
,
s
težavo
besede
iz
sebe
suvaje
,
in
hoče
oditi
.
On
jej
pot
zastavi
in
naglo
reče
:
„
Odpustite
mi
,
če
sem
rekel
kaj
,
kar
se
morda
ne
sklada
z
boljšim
tonom
.
Žaliti
vas
nijsem
hotel
.
Domislite
si
,
da
na
forme
že
nekedaj
nijsem
dovolj
držal
.
To
je
napaka
,
ali
človek
se
je
teško
odvadi
,
kadar
mu
je
prigojena
.
“
„
Z
bogom
!
“
reče
ona
in
se
na
odhod
obrne
.
„
Tedaj
jutri
pridete
vendar
sem
po
pisma
?
“
vpraša
on
se
na
mestu
stoječ
.
„
Ne
!
“
hotela
je
ona
zavpiti
iz
cele
iznenadene
,
strašno
prevarjene
duše
,
da
ga
je
našla
črez
tako
dolgo
,
—
pa
tacega
!
Ali
nobenega
glasú
nij
mogla
od
sebe
dati
.
Teško
je
stopala
,
počasi
;
a
z
vso
eneržijo
se
je
držala
po
konci
.
Ko
se
ozre
,
nij
ga
uže
bilo
.
Izginil
je
bil
za
grmovjem
okolo
hriba
.
V
glavi
se
je
deklici
vrtilo
,
rada
bi
bila
séla
,
rada
bi
bila
obraz
v
travo
zakrila
.
Ali
po
cesti
tam
pred
njo
so
šli
baš
ljudje
.
Ljudij
pa
je
človeka
sram
,
kadar
bi
jih
najbolj
trebal
.
Premagovala
se
je
tako
dolgo
,
da
se
je
privlekla
zopet
na
vrt
,
v
samotno
lopo
.
Tam
je
sela
in
pala
je
njena
glava
na
mizo
.
Za
solzami
je
prišlo
otožno
premišljevanje
,
in
premišljevanje
.
In
tu
je
videla
,
da
celega
razgovora
,
celega
svidenja
ne
razuméje
,
kakor
njega
ne
razumeje
.
Je
li
pač
res
on
to
bil
?
Zakaj
nij
ona
skoro
nič
govorila
?
Zakaj
on
toliko
in
takó
in
kaj
?
—
Da
,
Bog
zna
,
koliko
vprašanj
jej
je
v
duhu
vstalo
,
katerih
si
odgovarjati
nij
znala
.
Sklene
jutri
večer
iti
po
pisma
,
a
vesti
se
vse
drugače
,
hladnokrvneje
,
ponosneje
,
kot
izobražena
ženska
,
ki
zna
imponirati
,
če
hoče
...
Pojasniti
se
stvar
mora
...
Pisma
so
njena
last
...
On
sam
jih
je
ponudil
.
Kako
jih
sme
v
rokah
puščati
človeku
,
ki
nij
več
vreden
,
da
bi
hranil
zapisane
nje
najblažje
misli
iz
srca
,
izražene
dozdaj
še
samo
njemu
.
On
pak
tudi
nij
bil
zadovoljen
sam
s
svojim
obnašanjem
,
kakor
brž
je
nekoliko
hladnejši
postal
.
Čemu
je
bilo
tako
treba
?
Omikan
mož
se
zna
zatajevati
;
in
on
je
vendar
do
denes
se
imel
za
omikanega
!
Zakaj
je
pustil
,
da
se
je
iz
vsega
njegovega
obnašanja
videla
vsa
njegova
trpkost
?
In
to
za
žensko
,
o
katerej
je
vendar
uže
davno
račun
bil
pri
njem
sklenjen
,
da
njegovih
najblažjih
čutil
nij
bila
vredna
!
Mar
pa
ne
dokazuje
to
,
da
je
v
tem
prvem
svidenju
toliko
očital
jej
,
kar
jej
je
prej
tolikokrat
v
mislih
,
da
jo
...
da
jo
...
še
zmirom
ljubi
?
Postane
na
potu
in
vroče
mu
pride
.
V
samospoznanji
je
prišel
korak
dalje
.
Da
,
še
zmirom
jo
ljubi
!
„
Nekaj
koreninic
prve
...
bedarije
(
on
je
tako
zopet
v
tolažbo
sam
sebi
dejál
)
ostalo
je
v
meni
in
varam
se
,
ako
hočem
tajiti
sam
sebi
.
Vendar
je
človek
čuden
.
Sovraštvo
in
ljubezen
sta
si
nasprotnika
,
in
jaz
ne
vem
,
katerega
jaz
nosim
v
sebi
.
Treba
bode
še
zdraviti
se
.
Jutri
se
moram
pametneje
obnašati
.
Nazadnje
bi
me
še
ona
izpazila
,
kako
je
pravzaprav
z
mojim
sovraštvom
do
nje
in
—
prekleto
—
to
bi
bilo
vendar
preveliko
in
neprenosno
ponižanje
za
me
.
“
Ko
je
bil
profesor
proti
severu-vzhodu
otšel
,
Pavlina
pak
na
drugo
stran
,
vstala
je
tam
nad
stezo
izza
češminovega
grmovja
pod
hruško
na
vrhu
jarka
dolga
postava
Neže
Rožmarinke
.
Zadela
je
na
lakèt
svoj
košek
z
polomljenim
locánjem
,
in
na
palico
opiraje
se
nevoljno
mrmrala
mej
zobe
,
ter
zlezla
z
višine
na
stezo
doli
.
Tu
je
otresla
svojo
sivolaso
grivo
s
čela
nazaj
pa
začela
:
„
Hi-i-i
!
Jaz
ti
bom
dala
pisma
!
Pa
,
kakšna
pisma
so
to
?
Povedaj
mi
!
Pisma
!
S
plavim
trakom
so
ovita
.
Ni
li
dejal
?
Pisma
,
s
plavim
?
“
Prestopi
tri
stopinje
,
potem
pa
zopet
prestane
,
piplje
s
palico
po
tleh
,
tiho
poje
in
govori
:
„
pisma
,
pisma
,
pisma
!
“
Sede
in
zopet
nekaj
minut
premišlja
.
Kar
naglo
po
konci
skoči
,
zakolne
,
oči
se
jej
svetijo
,
svoj
košek
v
grmovje
skrije
in
od
vseh
stranij
ogleda
,
če
je
dobro
pokrit
,
da
se
s
pota
ne
bi
videl
.
Potem
pa
pravi
:
„
Vzame
naj
me
devet
lisic
in
naj
me
raztrga
v
devet
kosov
in
naj
me
devetim
kokošem
pozobat
vrže
,
če
ne
bo
teh
pisem
prej
oče
Stremenček
bral
kot
ona
.
Bomo
vsaj
videli
,
koliko
so
vredna
.
Frakelj
žganja
uže
...
Kod
bi
šla
?
...
On
je
šel
črez
Suhi
brod
,
jaz
grem
kar
počrez
vse
na
spláv
,
da
vidiva
,
kdo
bode
prej
na
gorici
.
“
Baba
nabere
svojo
obleko
nad
suha
oguljena
stara
kolena
in
začne
teči
proti
hosti
v
ono
smer
,
kamor
je
bil
prej
profesor
otšel
.
Profesor
je
mej
tem
po
razhojenej
stezi
skozi
hosto
počasi
Korakal
,
in
vedno
še
včasi
celo
postal
.
Premišljal
je
sam
sebe
in
videl
,
da
se
sam
prav
ne
pozna
ali
se
neče
.
On
je
mehak
,
otročji
,
kakor
je
nekedaj
bil
.
In
,
če
se
je
kazal
sebi
in
druzemu
drugačnega
,
osornega
,
malomarnega
,
nasitenega
,
razumnega
,
—
vse
to
je
bilo
laganje
samemu
sebi
,
sicer
morda
neprostovoljno
,
nevednostno
,
ali
vendar
neresnica
.
Tu
okolo
mu
je
bilo
vse
znano
iz
otroških
let
.
Brinje
,
kjer
je
rezal
nekedaj
bičevnik
,
skala
ona
,
kjer
je
oče
njegov
lisico
iz
luknje
izganjal
,
steza
,
koder
je
še
kot
ubog
dijak
vrečo
oprtav
v
malin
nosil
,
obrežje
potokov
,
koder
je
kasneje
kot
komaj
prizoreli
mladenič
,
v
vročem
dnevi
sence
iškajoč
soboj
nošeno
knjigo
stisnil
pod
pazduho
in
se
sladkim
fantazijam
udajal
.
Denes
,
črez
toliko
let
,
ko
je
bila
„
dni
lepših
polovica
“
uže
minola
,
bile
bi
lehko
uže
životna
in
dosežena
resnica
te
lepe
fantazije
.
Kajti
njegovi
ideali
o
življenji
nijso
bili
bog
ve
kako
nepristopno
visoko
postavljeni
,
njegove
želje
so
bile
samo
lehko
izpolnjive
.
A
še
tega
malega
nij
dosegel
,
kar
je
nekedaj
želel
.
Mnogokrat
je
zadnji
čas
rekel
in
,
tako
govoreč
sam
sebi
tudi
verjel
,
da
ne
pogreša
ničesa
več
,
da
mu
znanost
,
izkustvo
,
filozofija
zadostuje
,
da
je
resigniral
na
vse
,
da
nij
potreba
,
da
bi
vsak
srečen
bil
,
da
sicer
menda
sreče
niti
nij
.
Zdaj
se
mu
je
zdelo
,
da
je
vse
vendar
le
tako
,
kakor
si
je
v
mladosti
slikal
.
Pa
so
zopet
misli
povrnile
se
mu
na
prizor
,
ki
ga
je
baš
denes
imel
,
in
obide
ga
neprijetni
čut
,
ki
ga
imamo
,
kadar
v
spominu
sami
s
svojim
vedenjem
nijsmo
zadovoljni
.
Neprijetno
mu
je
bilo
,
da
je
bilo
to
njegovo
denarno
pismo
,
ki
ga
je
šele
denes
prejel
,
krivo
,
da
uže
nij
bil
odšel
pred
par
dnevi
.
Čemu
si
je
dal
baš
zadnji
dan
duha
vzburiti
.
Zato
skuša
kaj
druzega
ali
nič
misliti
,
in
korake
nekoliko
podviza
proti
domu
.
Komaj
stopi
na
vrt
,
ko
zasliši
izza
