priročen,
kakor
bi
se
ponujal
;
drugo
bo
vse
sam
storil
,
ker
misli
,
da
je
najmenj
pol
voza
njegovega
.
Potlej
ga
pa
dobimo
.
Jurij
,
če
me
imaš
kaj
rad
,
Jurček
,
sin
moj
,
pojdi
!
Videl
boš
,
kako
se
bomo
smijali
.
“
„
Saj
to
ni
nič
tacega
,
“
pristavi
Miha
,
„
to
že
lehko
storiš
.
“
„
Jurček
,
če
sem
že
katerikrat
kaj
zate
storil
,
“
prigovarja
Premec
,
„
ubogaj
me
!
Zmerom
sva
bila
prijatelja
.
“
Dolgo
se
ustavlja
Jurij
,
kajti
zoperno
mu
je
bilo
sleparstvo
in
upiralo
se
mu
je
posebno
zato
,
ker
je
proti
Rožancu
namerjeno
moralo
mu
nakopati
krivnjo
nehvaležnosti
;
slednjič
ga
vender
zmaga
skupna
prošnja
očeta
in
sina
,
ki
sta
mu
bila
dala
že
toliko
dokazov
zveste
udanosti
.
V
tem
,
ko
se
je
ta
naklep
koval
,
sedel
je
Rožanec
doma
na
čelešniku
,
kadil
iz
svoje
pipe
in
pluval
po
izbi
.
Govoril
pa
je
mož
oblastno
,
in
kaj
bi
ne
,
ko
ima
pred
sábo
samo
žensko
poslušalstvo
?
Njegova
hiša
je
namreč
zbirališče
,
in
njegova
žena
mogočna
pokroviteljica
póstarnih
samic
,
ki
so
po
leti
na
delo
hodile
,
po
zimi
pa
kite
pleto
za
slamnike
in
ljudi
opravljajo
.
Duhovne
gospode
in
mlada
dekleta
,
zakonske
može
in
vasujoče
fante
,
vse
prerešetajo
in
obdelajo
ženice
pri
Rožanci
.
Popolno
svobodo
govorjenja
pa
imajo
se
ve
da
le
bolj
čez
dan
,
ko
Rožanca
v
hiši
ni
,
kajti
zvečer
tudi
on
sam
katero
reče
,
ne
da
bi
vedno
poslušal
.
In
zlato
jedro
je
,
kar
on
pravi
;
kajti
vsekdar
govori
on
z
višjega
stališča
.
Njegove
obravnave
se
ne
dotikajo
nikoli
posameznih
osob
,
to
tukaj
z
veseljem
zabeležujemo
;
postave
in
naredbe
,
šege
in
navade
,
te
on
presoja
in
popravlja
in
prenareja
,
kajti
takemu
možu
ni
,
da
bi
ugajalo
vse
vprek
.
„
Ha
,
pravica
!
“
tako
modruje
iznad
čelešnika
.
„
Za
bogatina
je
dobra
reč
ta
pravica
:
kaj
hoče
pa
revež
ž
njo
?
Bogatina
pravica
varuje
na
vse
strani
,
reveže
pa
pritiska
na
vseh
plateh
.
Kamor
se
ganeš
,
—
stoj
!
zavpije
kdo
,
tu
je
moja
pravica
;
obrneš
se
proč
,
ustavi
te
že
drugi
:
tu
je
zopet
tega
pravica
,
tam
onega
:
tvoja
pa
nikjer
!
“
„
Oh
,
kaj
pa
,
revež
je
revež
!
“
tarnajo
žene
kakor
kor
v
grški
tragediji
.
„
Goveja
živina
gre
na
pašo
,
“
nadaljuje
Rožanec
,
„
pastir
pa
za
njo
.
In
če
vprašaš
:
čegava
je
ta
telica
?
pravi
ti
:
Rožančeva
,
in
:
čegava
ona
maroga
?
Potokarjeva
,
odgovarja
se
ti
.
In
ta
liska
?
Vrbanova
.
Vsaka
ima
svojega
gospodarja
,
ki
skrbi
zanjo
in
jo
pod
streho
jemlje
.
Hudiman
!
“
plune
Rožanec
po
izbi
.
„
Pa
pojdi
v
gozd
,
pa
vprašaj
:
ali
ga
vidiš
,
zajca
?
Čegav
je
?
—
Vsak
se
ti
bo
smijal
.
Pa
pojdi
doli
k
potoku
,
pa
vprašaj
:
čegava
je
ta
riba
?
Pa
oni
rak
?
—
Kdo
ti
bo
odgovoril
?
Noben
živ
človek
ne
!
“
„
Kaj
bi
pa
tudi
odgovarjal
?
“
čudi
se
Mina
za
kolovratom
.
„
Zlodeja
bi
odgovarjal
!
“
huduje
se
mož
na
čelešniku
.
„
Molčati
mora
,
ko
nima
nič
odgovarjati
.
—
Bog
,
“
pravi
Rožanec
dalje
,
„
izpustil
je
ribo
pa
raka
v
vodo
,
da
plavata
in
ležeta
sem
ter
tja
,
češ
,
kdor
vaji
dobi
,
tega
sta
pa
.
Zajca
je
zapodil
v
gozd
.
Kdor
te
ujame
,
tako
je
dejal
,
ta
te
pa
ima
.
Gospoda
je
pa
vse
pozaprla
.
Medveda
le
ubij
pa
volka
,
ki
graščaku
škodo
dela
;
zajca
pa
pusti
,
ki
ti
zelje
krade
pa
drevje
lupi
.
Revščina
,
ta
je
dan
danes
največji
greh
;
čudo
,
da
nas
še
ne
zapirajo
zavoljo
nje
.
“
„
Oh
,
oh
,
siromaka
vse
tare
!
“
zdihujejo
žene
in
pijo
hruševko
,
ki
je
po
večerji
ostala
.
„
Sveti
Miklavž
,
“
govori
Rožanec
,
ne
meneč
se
za
ženske
vzdihljaje
,
„
ta
je
najboljši
svetnik
za
kmetskega
človeka
:
on
je
bogatim
jemal
,
pa
revežem
dajal
.
“
Rožanec
bi
bil
še
obširneje
in
temeljiteje
razvijal
svoje
nazore
,
da
ni
v
tem
trenutji
potrkal
nekdo
na
hišna
vrata
.
„
Janez
,
pojdi
gledat
,
kdo
je
!
“
pravi
žena
,
in
Rožanec
stopi
počasi
ven
.
Ženice
pa
staknejo
porabivši
prosti
čas
glave
skupaj
in
ugibljejo
,
kdo
bi
to
bil
.
—
V
izbo
stopi
Jurij
.
„
Dober
večer
!
vsem
vkup
,
“
pozdravlja
družbo
.
„
Oča
,
tukaj
Vam
vrnem
smodnika
,
ki
ste
mi
ga
oni
mesec
posodili
.
“
„
E
,
saj
ga
ne
potrebujem
.
Imam
ga
še
,
imam
,
“
meni
mož
in
iztegne
roko
po
zavitku
.
„
Če
pa
ni
drugače
,
daj
ga
sem
,
da
ne
boš
nalašč
hodil
.
“
„
Ali
ste
še
kaj
hudi
name
?
“
„
Grdo
si
me
bil
osleparil
,
grdo
!
To
veš
,
da
meni
ni
za
tiste
krajcarje
,
da-si
bi
jih
bil
lehko
bolje
obrnil
,
ampak
da
si
me
imel
tako
za
norca
!
“
„
Vi
ste
še
zmerom
nejeveren
Tomaž
.
Počakajte
!
Drugače
boste
govorili
,
ko
bova
v
logu
kosila
.
“
Ženice
so
skrivnostno
pogledovale
fanta
in
si
kimale
,
Mina
pa
izpregovori
in
pravi
:
„
Jurij
,
če
se
ti
ljubi
hrušek
,
kuhanih
,
tukaj
le
je
skleda
!
“
Juriju
se
sicer
ni
ljubilo
posebno
,
vender
se
vsede
in
pokusi
.
„
Mraz
je
zunaj
,
mraz
!
“
meni
stara
Jera
zraven
njega
.
„
Mraz
,
“
pravi
Jurij
.
„
E
,
pa
bo
še
bolj
,
“
opomni
Rožanec
,
ki
je
zopet
zlezel
na
peč
,
„
danes
imamo
komaj
prvi
krajec
.
—
Kje
si
pa
ti
bil
?
“
„
Doli
pri
Šimnu
v
malinu
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Okrog
Premca
te
ženske
večkrat
vidijo
,
kaj
?
“
„
No
,
časi
se
tudi
tam
oglasim
.
“
„
Veš
,
kaj
ti
jaz
povem
?
Jedenkrat
sem
ti
bil
menda
že
rekel
,
pa
še
ti
rečem
:
Varuj
se
tega
človeka
!
Nič
ga
ni
prida
.
Vse
ječe
je
že
odrgal
in
če
bi
šlo
po
pravici
,
še
bi
sedel
.
Starega
grajskega
gospoda
,
Bog
mu
daj
nebesa
!
kdo
drugi
ga
je
ubil
kot
Premec
?
Se
ve
da
pravijo
ljudje
:
vrag
ga
je
vzel
,
vrag
.
Kaj
pa
da
!
Hudoben
človek
je
tudi
vrag
,
le
meni
verjemi
,
Jurij
!
—
Ej
,
Bog
ve
,
koliko
žita
bi
jaz
imel
v
kašči
in
koliko
sena
na
hlevih
,
če
bi
ne
bil
Premec
moj
sosed
.
“
„
Kako
pa
grdo
preklinja
!
“
vzdihne
jedna
ženica
,
„
kar
strah
obide
človeka
!
Ali
se
mu
ni
že
jedenkrat
hudoba
prikazala
?
“
„
Kaj
jedna
!
“
popravlja
drugo
ženišče
.
„
Sto
in
tisoč
hudob
je
videl
,
ko
je
kosil
doli
pri
studenci
.
Zaklel
je
,
pa
se
mu
je
zavalilo
pod
noge
,
kakor
velik
zelen
kuščar
.
Pa
je
udaril
s
koso
,
pa
jih
je
—
bilo
na
jedenkrat
vse
zeleno
,
poln
travnik
,
Bog
nas
varuj
!
Potlej
je
pa
znal
moliti
,
potlej
!
“
„
To
naj
bo
,
kakor
hoče
!
“
reče
moško
Rožanec
.
„
Naj
se
mu
prikaže
,
kdor
hoče
in
kjer
hoče
,
samo
moje
posestvo
naj
pri
miru
pušča
!
“
„
Saj
ima
sam
tudi
dosti
polja
,
ka-li
,
“
opomni
Jurij
,
„
da
bi
mu
ne
bilo
treba
jemati
.
“
„
Dosti
polja
,
se
ve
da
!
Kaj
ima
?
Toliko
,
kar
se
krava
obrne
;
če
pa
žene
par
volov
vštric
,
mora
pa
jeden
že
po
tujem
stopati
.
Nič
nima
;
pridelal
bo
pa
,
kakor
vsak
drugi
.
“
„
Morebiti
je
pa
zemlja
njegova
posebno
rodovitna
.
“
„
Zato
,
ker
jo
ptiči
gnojé
,
ka-li
?
“
„
Kako
bi
mogel
imeti
tak
grešnik
kaj
božjega
blagoslova
,
to
jaz
vprašam
,
“
čivka
jedna
ženica
.
„
No
in
zdaj
sem
šel
pod
njegovim
kozolcem
,
“
pravi
Jurij
,
„
in
lep
voz
ajde
ima
naložene
.
“
„
Ti
strela
!
meni
jo
je
ukradel
!
“
huduje
se
Rožanec
.
„
Skoro
vsa
je
moja
.
Pa
da
jaz
te
strele
ne
morem
nikdar
zalesti
!
“
„
Če
bi
bil
jaz
na
Vašem
mestu
,
“
pravi
Jurij
,
„
pa
da
bi
vedel
,
kaj
je
mojega
,
jaz
bi
se
pa
kar
sam
odškodoval
;
kaj
?
“
Rožanec
misli
in
misli
in
svet
mu
dopade
,
da-si
je
precej
nevaren
.
„
Tako
bi
jaz
naredil
,
“
povzame
zopet
Jurij
,
„
Vi
pa
storite
,
kakor
hočete
.
Toda
kar
je
Vaše
,
mislim
jaz
,
to
je
Vaše
in
naj
ima
,
kdor
hoče
.
Menite
,
da
je
to
greh
,
če
jaz
komu
nazaj
vzamem
,
kar
mi
je
ukradel
?
“
„
Ha
!
kaj
bo
greh
!
“
pravi
Rožanec
.
„
Zgolj
pravica
je
to
,
vender
,
“
—
mož
premišljuje
zopet
—
„
vender
so
sitnosti
zraven
.
“
„
Vi
mislite
,
“
opomni
Jurij
,
„
da
Vam
pa
nemara
ni
kradel
.
Da
ste
ga
samo
obdolžili
in
da
ne
veste
za
gotovo
.
“
„
Ne
,
tega
pa
ne
!
“
razvname
se
mož
.
„
Da
mi
je
kradel
,
na
to
pa
prisezam
,
kadar
kdo
hoče
;
samo
videl
ga
nisem
.
“
„
Kaj
se
pa
potlej
bojite
?
Pojdiva
,
jaz
Vam
pomagam
!
Vsak
naj
dobi
svoje
.
“
„
To
je
prav
in
pa
Bogu
všeč
,
“
odgovori
Rožanec
in
skoči
s
čelešnika
.
„
Samo
počakajva
malo
,
prezgodaj
je
še
!
“
Ni
trajalo
dolgo
,
in
Jurij
in
Rožanec
peljeta
male
sení
po
škripajočem
snegu
.
Nobeden
ne
izpregovori
besede
;
Rožanec
se
veseli
na
tihem
,
da
bo
staremu
zoperniku
jedenkrat
dolg
poplačal
;
Jurij
se
pa
sramuje
,
da
je
tako
povrnil
svojemu
nekdanjemu
dobrotniku
.
Vest
ga
peče
,
rad
bi
zopet
vse
poravnal
.
„
Oča
!
“
šepne
Rožancu
,
„
počakajte
!
“
—
„
Tiho
,
tiho
,
zdaj
ni
časa
,
“
odvrne
oni
in
hiti
dalje
.
Jurij
misli
,
kaj
bi
storil
,
a
pot
je
kratka
;
že
sta
pod
kozolcem
.
„
Veste
kaj
,
oča
!
“
izpregovori
zopet
,
a
oni
hiti
na
svoj
voz
nakladat
.
„
Oh
!
pojva
proč
,
pojva
!
“
pravi
Jurij
.
„
Takoj
,
takoj
!
“
šepne
starec
,
„
še
dva
snopa
!
“
in
ne
more
se
ločiti
od
tujega
blaga
.
Na
jedenkrat
se
zasliši
od
hiše
sem
krik
:
„
Tatje
,
tatje
!
Pomagajte
!
“
in
Premec
in
Miha
pritečeta
vsak
od
jedne
strani
.
Rožanec
je
kar
obstal
in
še
na
misel
mu
ni
prišlo
,
da
bi
bežal
.
„
Ha
,
ti
peklenski
tat
!
“
vpije
Premec
in
ga
prime
.
„
Ti
mi
kradeš
pridelke
mojih
žuljev
.
Počakaj
,
pred
sodnijo
se
vidiva
,
zdaj
pa
z
mano
!
“
„
Ti
pojdeš
pa
z
mano
,
nisi
nič
boljši
!
“
reče
Miha
Juriju
in
se
nasmeje
na
ves
glas
.
V
srce
je
zbodel
Rožanca
ta
smeh
,
na
jedenkrat
mu
je
vsa
zvijača
jasna
.
Če
bi
bil
Jurij
vedel
,
kak
pogled
je
nanj
obrnil
,
mislil
bi
,
da
ga
sam
peklenščak
meri
,
taka
zloba
in
toliko
sovraštva
je
bliskalo
iz
očesa
.
„
Ahà
,
tako
!
“
reče
med
zobmi
.
„
Čakaj
,
to
si
zapomnim
,
dokler
živim
.
“
Nič
se
ni
branil
,
ko
so
ga
peljali
v
hišo
.
Premec
se
vsede
široko
za
mizo
,
Miha
pa
stoji
z
Rožancem
in
Jurijem
sredi
izbe
.
„
Cesarska
kraljeva
sodnija
,
“
govori
Premec
,
„
začenja
zdaj
preiskovanje
.
Pripeljite
prvič
starejšega
hudodelca
!
—
Kako
ti
je
ime
?
“
vpraša
porogljivo
.
Rožanec
molči
in
se
trese
od
same
togote
.
„
Če
ne
boš
odgovarjal
,
kakor
se
pred
gosposko
spodobi
,
“
nadaljuje
Premec
,
„
velim
te
biriču
odpeljati
.
Hoj
,
povej
,
koliko
let
imaš
,
grešnik
sivi
!
“
„
Molči
,
molči
!
norec
stari
!
“
reče
zamolklo
Rožanec
.
„
Saj
vem
,
da
vsi
trije
od
lakote
cerkate
in
da
vam
je
samo
za
denar
.
Povej
,
koliko
potrebujete
da
bo
konec
teh
norostij
!
“
„
Oho
,
le
počasi
!
“
ustavlja
ga
Premec
.
„
Kaka
sodnija
bi
bila
to
,
ki
bi
tako
imenitno
reč
tako
hitro
presodila
.
Počasi
pa
zložno
,
tako
je
sodnijska
navada
,
če
še
ne
veš
.
Povej
ti
,
Miha
,
kaj
je
zakrivil
ta
človek
,
ki
tukaj
stoji
.
“
„
Kradel
je
,
“
pravi
Miha
.
„
Ajdo
je
jemal
s
tujega
voza
in
tajiti
ne
more
,
ker
smo
ga
zasačili
.
“
“
Koliko
je
škode
storjene
po
tvojem
mnenji
,
Miha
?
“
„
V
okroglem
številu
in
po
kerščansko
zračunjeno
deset
goldinarjev
;
rajši
pa
več
!
“
„
Koliko
priznavaš
ti
,
zatoženec
?
“
Rožanec
molči
.
„
He
,
boš
govoril
,
grdoba
,
če
te
sodnija
vpraša
!
“
Rožanec
ne
odgovori
nič
.
„
Če
bi
ne
bil
jaz
tako
milostiv
,
kakor
sem
,
moral
bi
plačati
in
še
zaprl
bi
te
,
posebno
ker
si
tega
mladega
,
neizkušenega
človeka
k
tatvini
zapeljal
.
“
„
Koliko
hočeš
,
hudič
?
Povej
!
“
zavpije
Rožanec
togoten
in
tudi
Juriju
se
je
čedalje
neznosneje
videlo
vse
počenjanje
.
„
Končajta
!
“
reče
tako
,
da
se
je
znalo
,
da
mu
je
resnica
.
„
Ta
kazen
torej
teh
desetih
goldinarjev
,
“
govori
Premec
,
„
se
bo
med
zatoženca
razdelila
,
kakor
zahteva
pravica
.
Vsak
plača
polovico
.
Rožanec
,
ti
boš
dal
pet
goldinarjev
,
in
ker
si
starejši
,
še
tri
hlebe
belega
kruha
in
tri
bokale
vina
.
To
se
ima
do
jutri
večer
sem
v
to
hišo
postaviti
.
Toliko
časa
ostane
voz
tukaj
.
Zdaj
pojdi
!
Zapomni
si
pa
,
da
ne
sme
nobeden
drugim
očitati
tatvine
,
kdor
sam
krade
.
“
Rožanec
omahuje
iz
sobe
,
ne
pogleda
nikogar
in
zaloputne
duri
za
sabo
;
glasen
krohot
nastane
,
ko
je
odšel
.
„
Bolje
se
mi
zdi
,
“
pravi
Premec
,
„
da
smo
tega
jazbeca
ujeli
,
kakor
da
bi
mi
kdo
sto
goldinarjev
odštel
,
primojdunaj
!
“
Samo
Jurij
se
ne
smeje
;
srce
mu
pravi
,
da
je
grdo
ravnal
,
in
hudo
ga
teži
zavest
,
da
je
on
ponosnega
moža
tako
ponižal
in
potrl
.
„
Ti
se
bojiš
tega
pretenja
?
“
vpraša
ga
Miha
.
„
To
je
prazen
strah
,
verjemi
mi.
“
„
Neumnost
!
“
pravi
Premec
,
„
nič
druzega
.
Dobrega
ti
še
nikoli
nič
ni
storil
in
kaj
ti
more
škodovati
?
Meniš
,
da
te
bo
izdal
?
Da
bo
sam
sebi
past
nastavil
?
O
,
tako
nespameten
pa
ni
.
“
„
Jaz
se
nič
ne
bojim
,
naj
me
ovadi
ali
ne
,
“
pravi
Jurij
,
„
ampak
žal
mi
je
,
v
srce
mi
je
žal
,
da
sem
to
storil
;
po
pravici
povem
.
Kaj
bi
dal
,
da
bi
mi
on
ne
bil
pri
Znamenji
pomagal
,
da
bi
ne
bil
nič
zavezan
!
“
„
Potlej
bi
ti
bil
pa
res
nevaren
,
potlej
,
“
pravi
Premec
.
„
Toda
zdaj
je
,
kar
je
.
“
Tako
žalostne
noči
pa
Jurij
še
ni
imel
.
Trdo
sta
že
spala
njegova
tovariša
,
on
pa
je
premišljeval
in
skušal
zagovarjati
svoje
ravnanje
.
A
ni
se
dalo
,
ni
se
dalo
in
solze
so
mu
silile
iz
očij
.
Tiha
noč
se
je
bila
razgrnila
po
zemlji
.
Doli
v
Dolini
brlé
skozi
zamrzla
okna
medle
lučice
;
okrog
pečij
pa
se
stiskajo
ljudje
in
si
kraté
dolgi
večer
.
Moški
koljejo
polena
v
treske
in
režejo
zeljne
štore
,
ženske
predejo
in
pletó
,
otroci
pa
si
igrajo
sredi
izbe
in
poslušajo
stare
pripovedke
o
razbojnikih
in
zmajih
,
o
steklenih
gradovih
in
zakletih
kraljičinah
,
najrajši
pa
o
divjem
moži
,
ki
je
hodil
pred
mnogo
mnogo
leti
v
Prapreče
.
Hud
je
bil
in
kosmat
in
drva
je
hodil
krast
v
graščino
;
toda
graščinski
gospod
mu
je
posvetil
!
Medveda
je
priklenil
k
skladalnici
in
sprijela
sta
se
z
divjim
možem
in
vrgla
.
Ni
ga
sicer
zmogel
medved
,
a
divji
mož
tudi
ni
hodil
več
krast
;
samo
v
malinu
pod
gradom
se
je
še
parkrat
oglasil
in
vprašal
,
če
imajo
gori
še
tisto
hudo
muco
.
—
Zvedavo
povprašujejo
otroci
,
če
še
živi
divji
mož
in
kje
biva
in
strahoma
se
ozirajo
po
oknih
,
če
bi
se
ne
prikazal
,
kar
na
jedenkrat
s
kolom
na
rami
.
A
ni
ga
;
pregrda
mu
je
cesta
,
kajti
goro
in
dol
pokriva
sneg
,
ki
pa
vedno
še
naletava
.
Dolgočasna
je
taka
noč
,
če
te
zasači
pod
milim
nebom
,
ko
ne
vidiš
druzega
ko
zimo
in
sneg
in
slišiš
le
jednolično
skovikanje
sove
in
sem
ter
tja
kak
pok
,
če
ulomi
sneg
kako
vejo
v
gozdu
.
Kdor
le
more
,
drži
se
doma
in
peči
,
popotnik
pa
podviza
svoje
korake
,
da
bi
prej
dospel
do
zaželjenega
cilja
.
Tacega
zaželjenega
cilja
pa
menda
ni
imel
Jurij
,
ko
je
počasi
stopal
proti
Gorici
.
Mudilo
se
mu
je
tako
malo
,
da
je
celo
daljšo
pot
ob
gozdu
ubral
,
mestu
navadne
po
polji
.
Dolgo
se
je
bil
mudil
na
očetovem
domu
in
natanko
je
moral
vse
dopovedati
o
Eožančevi
lakomnosti
in
o
zvijači
starega
Premca
,
kajti
hitro
se
je
bila
raznesla
ta
vest
po
okolici
.
Mnogo
smeha
so
vzbudile
Jurijeve
besede
in
sam
se
je
tudi
smijal
,
in
čedalje
smešnejši
se
mu
je
videl
ves
dogodek
,
kakor
ima
človek
sploh
mnogo
boljši
spomin
za
vesele
kakor
pa
za
žalostne
strani
svojega
življenja
.
Zadovoljno
so
živeli
Jurijevi
roditelji
poleg
novega
gospodarja
,
in
ker
si
je
vsa
hiša
na
roke
šla
,
šlo
je
tudi
delo
vrlo
izpod
rok
.
Veselili
so
se
vs
?
lej
,
kadar
jih
je
obiskal
Jurij
in
prigovarjali
so
mu
večkrat
,
naj
vedno
pri
njih
ostane
,
in
on
je
tudi
že
premišljeval
,
če
bi
ne
bilo
najbolje
kar
doma
ostati
.
Dela
bi
imel
sicer
več
kakor
pa
na
Gorici
,
a
tudi
jesti
bi
dobil
več
in
nadlege
take
bi
ne
delal
doma
,
kakor
pa
pri
tujih
.
Vender
ga
je
zadrževal
pomislek
,
da
bi
s
tem
nemara
svojo
družino
spravil
v
sitnosti
;
in
nekako
nerad
bi
tudi
zapustil
veselega
Premca
in
kratkočasnega
Miha
,
katerih
se
je
bil
že
dobro
privadil
;
vse
drugo
bi
bilo
dóma
,
a
dolgčas
bi
bil
pa
tudi
.
Tacega
zaželjenega
cilja
pa
menda
ni
imel
Jurij
,
ko
je
počasi
stopal
proti
Gorici
.
Mudilo
se
mu
je
tako
malo
,
da
je
celo
daljšo
pot
ob
gozdu
ubral
,
mestu
navadne
po
poti
.
Dolgo
se
je
bil
mudil
na
očetovem
domu
in
natanko
je
moral
vse
dopovedati
o
Rožančevi
lakomnosti
in
o
zvijači
starega
Premca
,
kajti
hitro
se
je
bila
raznesla
ta
vest
po
okolici
.
Mnogo
smeha
so
vzbudile
Jurijeve
besede
in
sam
se
je
tudi
smijal
,
in
čedalje
smešnejši
se
mu
je
videl
ves
dogodek
,
kakor
ima
človek
sploh
mnogo
boljši
spomin
za
vesele
kakor
pa
za
žalostne
strani
svojega
življenja
.
Zadovljno
so
živeli
Jurijevi
roditelji
poleg
novega
gospodarja
,
in
ker
se
je
vsa
hiša
na
roke
šla
,
šlo
je
tudi
delo
vrlo
izpod
rok
.
Veselili
so
se
vselej
,
kadar
jih
je
obiskal
Jurij
in
prigovarjali
so
mu
večkrat
,
naj
vedno
pri
njih
ostane
,
in
on
je
tudi
že
premišljeval
,
če
bi
ne
bilo
najbolje
kar
doma
ostati
.
Dela
bi
imel
sicer
več
kakor
pa
na
Gorici
,
a
tudi
jesti
bi
dobil
več
in
nadlege
take
bi
ne
delal
doma
,
kakor
pri
tujih
.
Vender
ga
je
zadrževal
pomislek
,
da
bi
s
tem
nemara
svojo
družino
spravil
v
sitnosti
;
in
nekako
nerad
bi
tudi
zapustil
veselega
Premca
in
kratkočasnega
Miha
,
katerih
se
je
bil
že
dobro
privadil
;
vse
drugo
bi
bilo
doma
,
a
dolgčas
bi
bil
pa
tudi
.
Spoznilo
se
je
bilo
,
ko
se
je
vračal
Jurij
na
Gorico
.
Brezskrbno
je
korakal
svoj
pot
in
mislil
ni
menda
na
nič
,
ko
mu
zadoni
na
ušesa
oster
glas
klarinetov
.
Kaj
pomeni
to
?
misli
si
Jurij
in
obstane
.
Zopet
zapoje
piščal
.
To
je
Miha
,
pravi
Jurij
,
kaj
neki
dela
ob
tem
času
?
Glas
je
prišel
s
poljskega
pota
,
ki
pelje
iz
Doline
,
in
Jurija
žene
radovednost
pogledat
,
kaj
bi
to
bilo
.
„
Miha
,
ali
si
ti
?
“
zavpije
,
ko
je
prišel
blizu
pota
.
„
Kaj
pa
,
kaj
pa
,
“
odgovori
znani
glas
.
„
Čakaj
,
pridem
takoj
k
tebi
.
“
Kmalu
se
snideta
prijatelja
.
„
Danes
ne
smeš
k
nam
,
“
pravi
Miha
in
vleče
onega
s
sabo
proti
gozdu
.
„
Zakaj
ne
?
“
vpraša
Jurij
.
„
Žandarji
so
prišli
.
Ali
so
sami
izvohali
,
da
pri
nas
prebivaš
,
ali
pa
jim
je
kdo
povedal
.
“
„
Da
bi
se
bil
Rožanec
tako
hitro
znosil
?
“
pravi
Jurij
zamišljen
.
„
Glejte
,
glejte
!
“
„
Trije
so
bili
,
“
nadaljuje
Miha
.
„
Vrata
so
hoteli
podreti
,
tako
razbijanje
je
bilo
.
Oča
gre
odpirat
,
jaz
sem
se
pa
skril
.
Peč
je
pri
nas
tako
narejena
,
da
brez
truda
kako
pečnico
izmakneš
in
zopet
nazaj
vstaviš
.
To
je
časih
dobro
,
in
jaz
sem
bil
kar
hitro
v
peči
.
Da
mi
ni
bilo
posebno
vroče
,
to
si
lehko
misliš
.
V
izbi
pa
kriči
žandar
nad
očetom
:
Kje
je
uhajač
?
kam
ste
ga
skrili
.
Po
vseh
kotih
je
šel
:
pod
streho
,
v
hlev
in
celo
na
kozolec
,
druga
dva
sta
pa
stražila
okrog
.
Oča
se
je
menda
tresel
v
izbi
,
jaz
pa
v
peči
od
samega
strahu
;
pa
ne
zavoljo
sebe
,
ampak
zavoljo
tebe
.
Kaj
bi
bilo
,
če
bi
ti
ob
tem
času
v
taki
temi
prišel
domov
!
Sam
angelj
varuh
te
je
pridržal
!
Saj
ne
vidiš
človeka
,
predno
se
zadeneš
óbenj
.
Povedal
nisi
nič
,
kam
greš
,
zdelo
se
mi
je
pa
,
da
si
šel
domov
v
vas
.
Kako
rad
bi
te
bil
posvaril
:
varuj
se
,
pa
ti
zlodeji
so
bili
povsod
.
Vender
sem
se
pa
srečno
izmuznil
v
temi
in
piščal
je
bila
tudi
dobra
,
ki
sem
jo
imel
v
žepu
,
ker
po
noči
ušesa
dalje
neso
kakor
oči
.
Če
ti
je
namenjeno
,
dejal
sem
,
slišal
me
boš
in
razumel
;
če
ne
,
je
pa
tako
vse
zastonj
.
“
„
Kaj
praviš
,
kam
bi
šla
zdaj
?
“
vpraša
Jurij
.
„
K
nam
nikakor
ne
;
v
Dolino
pa
tudi
ne
,
tam
je
še
bolj
nevarno
.
Zunaj
je
pa
tudi
mraz
,
hu
!
“
„
Veš
kaj
?
“
izpregovori
Jurij
.
„
Pojdi
ti
domu
,
jaz
bom
pa
že
tod
kje
prenočil
.
Jutri
mi
pa
prideš
povedat
,
kako
in
kaj
.
“
„
Toda
kam
?
“
„
Bodi
brez
skrbi
!
Kar
piščal
vzemi
,
zapišči
,
pa
se
bova
dobila
.
“
„
Ne
,
jaz
te
ne
zapustim
,
“
pravi
Miha
,
„
in
oča
bi
bil
gotovo
hud
,
če
bi
to
zvedel
.
“
„
Zmrznil
boš
,
“
svari
ga
Jurij
.
„
Že
vem
,
kaj
storiva
,
“
odgovori
Miha
.
„
Jaz
stopim
doli
k
Francetu
,
da
dobim
kako
plahto
,
da
si
bova
mraz
preganjala
in
nemara
tudi
kaj
za
zobe
;
ti
pa
pojdi
tu
doli
do
Race
v
tisto
jamo
,
ki
sem
ti
jo
bil
jeseni
pokazal
.
Tam
je
najmenj
mraz
in
noben
človek
te
ne
najde
.
“
S
temi
besedami
se
ločita
.
Jurij
zavije
v
gozd
,
Miha
pa
proti
vasi
.
Oprezno
stopa
prvi
proti
omenjenemu
kraju
;
večkrat
se
ustavi
in
nategne
uho
,
če
se
ne
sliši
kaka
hoja
;
vsak
šum
ga
preplaši
,
da
skoči
v
goščavo
in
sapo
náse
vleče
.
Potem
gre
zopet
dalje
in
se
smeje
sam
sebi
,
ker
je
tako
strašljiv
.
Tako
pride
do
globocega
jarka
,
ki
deli
strmo
brežino
v
dva
dela
.
V
tej
s
smrekami
in
borovci
gosto
zarasli
grapi
izvira
majhena
Raca
.
Nekdaj
je
držala
do
studenca
po
gozdu
steza
in
trhla
brv
nad
jarkom
je
pričala
,
da
so
ljudje
časi
tod
hodili
,
a
opuščena
pot
se
je
hitro
izgubila
in
hosta
je
zakrila
narodno
brv
.
Juriju
pa
je
bil
kraj
znan
.
Urno
se
izpusti
po
jarku
doli
do
brvi
,
tam
se
prime
za
smreko
,
ki
raste
ob
kraji
in
se
zavihti
pod
brv
.
Globoko
je
šlo
še
do
studenca
doli
in
gosto
drevje
je
skrivalo
po
leti
prepad
;
zdaj
pa
se
usuje
težek
sneg
Juriju
po
ramah
in
upogneno
vejevje
strne
se
zopet
nad
njim
.
Na
dnu
šumlja
studenec
,
ki
ne
zamrzne
nikdar
in
o
katerem
Premec
trdi
,
da
je
po
leti
hladen
,
po
zimi
pa
gorak
.
Kaka
dva
čevlja
nad
vodo
pa
moli
velika
korenina
iz
zemlje
.
Na
to
se
vstopi
Jurij
izpustivši
se
polagoma
ob
meji
in
izgine
v
prostorni
jami
nad
korenino
.
Več
sežnjev
daleč
je
zemlja
razpočena
in
trda
skala
varuje
od
zgoraj
,
da
se
prst
ne
osiplje
.
Vhod
je
zametan
s
snegom
,
otlina
pa
je
suha
,
in
ker
je
ne
doseže
nobena
sapica
,
tudi
primerno
topla
in
bivalo
bi
se
za
silo
notri
,
da
ni
nekoliko
prenizka
.
Premec
je
bil
našel
to
jamo
,
ko
je
hodil
po
vodo
iz
hoste
in
tako
mu
je
dopadla
,
da
se
je
večkrat
hladil
v
njej
,
kadar
je
solnce
hudo
pripekalo
,
zdaj
pa
je
Juriju
prav
prišla
.
Dolg
čas
mu
je
pač
samemu
na
samem
in
neprijetne
misli
ga
oblegajo
.
Spomina
se
razkačenega
Rožanca
in
reči
si
mora
,
da
je
vseh
neprijetnostij
sam
kriv
.
Dolgo
dolgo
ni
Miha
,
naposled
se
vender
pokažejo
njegove
noge
in
za
njimi
ostalo
telo
.
„
Dolgo
me
ni
bilo
,
kaj
?
“
pravi
Miha
.
„
Dolgo
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Oh
,
kaka
zmešnjava
je
doli
!
“
pripoveduje
zasopen
godec
.
„
Žandarji
so
prišli
in
po
vsej
sili
te
hočejo
dobiti
.
Tvoje
ljudi
sem
malo
potolažil
,
ker
so
bili
v
velikem
strahu
zavoljo
tebe
.
Vraga
!
da
jim
je
ravno
po
zimi
to
prišlo
v
glavo
!
Gotovo
te
je
kdo
ovadil
.
“
„
Le
meni
verjemi
,
“
pravi
Jurij
,
„
da
nihče
drug
kakor
Rožanec
.
“
„
Nemara
da
res
,
“
potrdi
Miha
.
„
In
prav
za
prav
je
bilo
res
neumno
,
da
smo
ga
tako
izpeljali
.
Pa
kdo
misli
na
vse
!
“
Zavijeta
se
v
odejo
,
ki
jo
je
bil
Miha
prinesel
s
sabo
in
kmalu
ja
objame
trden
spanec
.
Ko
se
je
začelo
daniti
,
vzdrami
ja
mraz
.
Po
kratkem
preudarku
skleneta
,
da
Jurij
ostane
v
svojem
zavetji
,
Miha
pa
ide
gledat
,
kaj
se
godi
.
Komaj
je
bil
Miha
odšel
,
že
se
vrne
in
pokliče
tovariša
.
Ko
prideta
na
odprt
prostor
,
ustavi
ga
in
pokaže
s
prstom
proti
Gorici
.
„
Ali
jih
vidiš
?
“
pravi
.
„
Vidim
,
“
odgovori
Jurij
zagledavši
žandarje
,
ki
so
šli
proti
Gorici
.
„
Nič
ne
bo
hudega
,
“
meni
Miha
.
„
Zdaj
gredo
zopet
k
nam
,
čeravno
niso
vso
noč
dali
miru
.
Ti
kar
hitro
domov
pojdi
,
da
se
malo
okrepčaš
in
ogreješ
,
jaz
grem
pa
za
onimi
,
da
bom
videl
,
kam
pojdejo
.
Če
bo
treba
,
poklicala
te
bo
moja
piščal
.
“
Zelo
je
razveselil
Jurij
vse
domače
,
ko
je
prišel
k
njim
,
in
Miha
je
tudi
kmalu
prinesel
poročilo
,
da
so
žandarji
odšli
.
Vender
pa
Jurij
ni
bil
več
tako
brezskrben
,
kakor
poprej
in
strah
mu
je
ostal
,
da
bi
ga
katerikrat
vender
utegnili
dobiti
in
ni
se
upal
več
prenočiti
ne
doma
,
ne
pri
Premci
.
Čez
dan
se
mu
pač
ni
bilo
bati
,
naj
je
bil
tu
ali
tam
,
tak
čuvaj
mu
je
bil
Miha
,
ki
je
zvesto
pazil
na
vsako
nevarnost
,
a
kadar
se
je
zmračilo
,
zapustil
je
druščino
in
poiskal
svoje
samotno
ležišče
.
Zdaj
je
spal
na
kakem
skednji
,
zdaj
na
kakem
kozolci
,
a
tako
varen
,
kakor
v
gozdni
jami
,
ni
bil
nikjer
in
dost
strahu
je
prebil
,
kadar
so
hodili
žandarji
po
patroli
.
Kakor
bi
jih
bil
nase
vlekel
,
iskali
so
ga
vselej
v
tistem
kraji
,
kjer
se
je
skrival
,
in
prepričan
je
bil
,
da
ga
nekdo
zalezuje
in
ovaja
in
da
ta
ne
more
biti
drug
kakor
Rožanec
.
A
prestreči
ga
ni
mogel
nikoli
.
Nekaj
časa
je
hodil
na
Rožančev
kozolec
leč
mislé
,
da
ga
tu
ne
bodo
iskali
,
če
je
njegova
sumnja
opravičena
,
in
res
je
imel
dolgo
časa
mir
.
A
ko
je
nekega
dne
zlezel
iz
svojega
kota
,
zapazil
ga
je
Rožanec
.
Rekel
mu
ni
nič
,
a
nasmijal
se
je
tako
grdo
,
da
si
Jurij
ni
več
iskal
ondu
prenočišča
.
In
ko
je
jedenkrat
na
domačem
kozolci
ležal
,
rešilo
ga
je
samo
to
,
da
žandar
gori
ni
mogel
,
kajti
tramovje
je
bilo
polzko
od
moče
in
kolikorkrat
se
je
pognal
mož
,
da
bi
prekoračil
vprečni
tram
,
vselej
mu
je
izpodletelo
,
iz
česar
je
sklepal
,
da
nikdo
ne
pride
gori
brez
lestve
,
in
da
torej
ubežnik
tu
ne
more
biti
.
Mrzel
pot
je
Jurija
oblival
,
ko
je
čul
,
da
nekdo
žandarju
ugovarja
trdé
,
da
vajen
človek
lehko
gori
zleze
.
A
tudi
tej
nevarnosti
je
odšel
in
hitro
je
zapustil
svoje
zavetje
ter
poiskal
si
svoje
podzemeljsko
prebivališče
.
Tako
se
je
bilo
shujšalo
življenje
Juriju
in
ni
ga
več
zapustila
neprijetna
zavest
,
da
ga
preganja
sovražnik
,
kateremu
ne
more
do
živega
.
Miha
ga
je
tolažil
,
da
se
bodo
s
časoma
vender
naveličali
,
a
vse
predolgo
je
trajala
gonja
,
in
da
je
bila
zima
pri
kraji
,
pobegnil
bi
bil
v
goro
.
Kakor
divja
žival
potikal
se
je
po
gozdu
in
še
ognja
se
ni
upal
narejati
iz
strahu
,
da
bi
se
ne
izdal
.
Da
bi
bil
brez
Mihove
pomoči
že
ujet
,
to
je
dobro
vedel
in
sram
ga
je
bilo
večkrat
videti
,
kako
Miha
zavoljo
njega
lakoto
trpi
,
mraz
prebiva
in
pičli
svoj
zaslužek
popušča
.
Prosil
ga
je
,
naj
skrbi
bolj
záse
,
a
pregovoril
ga
ni
,
da-si
so
se
bili
žandarji
hudo
zagrozili
Mihu
in
očetu
,
naj
se
varujeta
uhajača
.
Premca
je
to
se
ve
da
hudo
užalilo
,
da
kdo
misli
,
da
bi
on
kakor
si
bodi
podpiral
take
ljudi
,
katere
zakon
preganja
in
gospôda
lové
.
„
Jaz
tega
ne
trpim
,
kratko
in
malo
ne
,
“
dejal
je
,
„
da
se
tako
o
meni
govori
.
Povejte
mi
obrekovalca
,
ki
je
te
laži
raztrosil
,
gospod
Križan
,
jaz
ga
tožim
na
krvav
pečat
.
In
če
bi
bil
jaz
tak
gospod
,
kakor
ste
Vi
,
jaz
bi
lažnivih
govoric
še
poslušal
ne
.
“
Tako
je
branil
Premec
svojo
čast
,
in
da
ni
preveril
žandarja
,
ni
bila
njegova
krivnja
.
„
Premec
!
“
pravi
mu
Križan
,
„
če
boste
menj
govorili
,
bolje
bode
za
Vas
.
“
„
Za
pravico
se
jaz
zmerom
potegnem
,
“
jezi
se
dedec
,
„
naj
stoji
pred
mano
,
kdor
hoče
.
“
„
Pustiva
pravico
,
pri
Vas
nima
dosti
opravka
,
“
zavrne
ga
žandar
.
„
Ampak
nekaj
Vam
bom
povedal
,
kar
ni
treba
nikomur
praviti
.
Premec
!
meni
se
časi
sanja
,
da
ste
Vi
jedenkrat
pri
nekem
znamenji
nekemu
uhajaču
pomagali
uteči
.
Kaj
pravite
Vi
?
“
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
smeje
se
Premec
;
njega
bi
pač
nobena
reč
ne
spravila
več
v
zadrego
.
„
Primojdunaj
,
to
so
pa
res
smešne
sanje
;
takih
pa
še
ne
!
Na
te
pa
ne
boste
nič
zadeli
,
stavite
,
kamor
hočete
!
“
„
E
,
Premec
!
“
pravi
Križan
odhajaje
.
„
Stavil
ne
bom
nanje
,
ampak
če
mi
jih
le
jeden
sam
človek
razloži
,
videla
se
bova
še
!
“
Zopet
je
preteklo
nekoliko
časa
,
da
Jurija
niso
iskali
,
in
prosteje
je
dihal
upaje
,
da
je
vsaj
za
zdaj
konec
;
pozneje
se
bode
pa
že
kako
napravilo
.
Obiskoval
je
zopet
redno
svojo
rodovino
in
pomagal
pri
domačem
delu
tako
,
da
se
ljudem
ni
preveč
kazal
,
ali
pa
je
živel
v
svojem
starem
stanovanji
pri
Premci
.
Z
Mihom
sta
pa
ukrepala
tako
,
da
odrineta
takoj
vzpomladi
na
Hrvatsko
ali
na
Ogersko
.
Potni
list
bi
se
že
dobil
na
kako
ime
,
dela
se
pa
nahaja
doli
dosti
in
denarja
dosti
.
„
Vi
še
ne
veste
,
kaj
se
pravi
živeti
,
“
reče
nekega
popoludne
Miha
oblastno
očetu
in
Juriju
.
„
Če
se
najeste
soka
pa
zabeljene
kaše
,
pa
že
mislite
,
da
se
vam
dobro
godi
;
kaj
ne
?
Doli
pa
na
Hrvatskem
,
najslabše
,
kar
smo
jedli
,
bili
so
žganci
.
In
kaki
žganci
!
Kar
plavali
so
v
masti
.
A
tam
jih
malo
drugače
delajo
,
kakor
pri
nas
.
Tukaj
jih
kuhate
kakor
krompir
in
na
skledo
za
osem
mlatičev
prideta
dva
ocvirka
:
tam
pa
kar
kotel
na
ogenj
,
noter
pa
masla
cel
lonec
,
v
maslo
pa
žgancev
namečejo
.
Kadar
so
ocvrti
,
pa
na
mizo
,
gledajo
pa
tako
lepo
iz
maščobe
kakor
žabe
iz
mlake
.
“
„
Kakor
žabe
,
praviš
?
“
čudi
se
Premec
.
„
Naj
me
vzame
,
kdor
hoče
,
“
zatrjuje
Miha
,
„
če
jih
nismo
ravno
tako
iz
sklede
lovili
kakor
žabe
.
Pa
to
je
samo
jed
;
a
denarja
,
Jurij
,
tega
smo
pa
imeli
!
Da
se
ne
bom
nič
legal
,
do
krajcarja
ne
vem
povedati
,
razumeš
,
ampak
v
okroglem
številu
:
kakor
rezanice
ga
je
bilo
.
“
„
Koliko
si
pa
prinesel
domov
?
“
vpraša
oča
.
„
Kako
ste
čudni
!
“
pravi
Miha
.
„
Kaj
bom
nosil
?
“
„
Nič
se
ne
boj
,
Miha
,
“
pravi
Premec
,
„
pa
povej
,
koliko
je
bilo
,
da
bo
Jurij
tudi
slišal
.
“
„
E
,
kaj
bi
to
govorili
,
“
brani
se
Miha
.
„
Doli
sem
imel
denarja
,
oča
,
doli
!
“
„
Veš
,
Jurij
,
ko
je
prišel
domov
,
stresel
sem
vse
iz
njega
in
koliko
je
bilo
,
ugani
!
“
„
Kaj
bi
ugibal
!
“
ugovarja
Miha
.
„
Jurij
,
ugani
!
“
zapove
Premec
ne
meneč
se
za
sinov
ugovor
.
„
Ne
vem
,
koliko
bi
rekel
,
“
pravi
Jurij
.
„
Recimo
,
deset
goldinarjev
.
“
„
Ha
,
ha
!
“
smeje
se
starec
.
„
Ali
si
znorel
?
Naš
Miha
pa
deset
goldinarjev
!
Kako
moreš
kaj
tacega
vkup
spraviti
!
“
„
Morebiti
dva
goldinarja
,
“
ugiblje
Jurij
.
„
Ne
uganeš
,
“
pravi
Premec
,
„
že
vidim.
Jaz
ne
bom
nič
okroglega
števila
povedal
,
kar
naravnost
pa
natanko
.
Petnajst
krajcarjev
je
bilo
vsega
skupaj
,
pa
nič
več
in
nič
menj
.
Ali
ni
res
,
Miha
?
“
„
Naj
bo
,
kolikor
hoče
,
“
izgovarja
se
Miha
,
kateremu
se
je
to
preiskovanje
malo
sitno
zdelo
,
„
doli
smo
pa
le
rožljali
ob
nedeljah
.
Samega
srebra
sem
imel
,
da
so
se
mi
žepi
trgali
.
“
„
To
je
pa
res
,
“
opomni
oča
.
„
Ves
raztrgan
je
prišel
domov
.
“
„
Za
božji
čas
!
“
vzklikne
na
jedenkrat
Miha
in
skoči
pokonci
.
„
Jurij
,
beži
!
“
Komaj
je
izgovoril
Miha
te
besede
,
že
je
nekdo
trdo
trkal
na
vrata
,
katera
je
previdni
Premec
zaklepal
,
kadar
je
imel
Jurija
pod
streho
.
Žandarji
so
prišli
.
„
Kaj
pa
je
?
“
povprašuje
starec
.
„
Zopet
so
tu
,
“
odvrne
Miha
,
ki
je
bil
skozi
okno
žandarje
zagledal
.
Zunaj
pa
je
že
razbijal
Križan
po
zaklenenih
vratih
in
kričal
,
naj
se
mu
odpre
.
„
Takoj
,
takoj
,
možje
pravice
!
“
vpije
Premec
in
leze
počasi
izza
mize
.
A
vrata
,
snéta
iz
stežajev
,
padejo
predenj
in
Križan
prilomasti
v
sobo
.
Po
bliskovo
mu
šinejo
oči
po
vseh
kotih
,
toda
Jurija
ni
.
Ravno
je
bil
Miha
nazaj
zavalil
pečnico
,
ki
je
odprla
pot
prijatelju
.
„
He
,
tukaj
je
!
“
zakriči
žandar
,
ki
je
stražil
zunaj
hiše
,
in
kliče
Križana
.
Jurij
je
bil
izlezel
iz
peči
in
skušal
uiti
v
gozd
,
a
ko
zagleda
izhod
po
straži
zastavljen
,
plane
nazaj
in
izgine
pod
streho
,
kamor
je
peljala
prislonjena
lestva
.
Ko
pritečeta
žandarja
zraven
,
ležala
je
lestva
že
na
tleh
in
težka
skrinja
je
zapirala
vsaj
za
nekaj
časa
vhod
pod
streho
.
Žandarja
se
posvetujeta
,
kaj
je
storiti
.
„
Počakajva
,
da
sam
doli
pride
,
“
meni
jeden
.
„
Lehko
dolgo
čakava
,
“
godrnja
drugi
in
ogleduje
,
kod
bi
se
najlaže
prišlo
ubežniku
do
živega
.
Da
podstrešje
na
drugem
konci
ni
z
deskami
obito
,
ampak
da
je
hiša
do
vrha
opažena
,
vedel
je
Križan
,
a
še
jedenkrat
gre
pregledat
vse
zidanje
,
ki
ga
prepriča
,
da
more
Jurij
iz
hiše
le
skozi
streho
ali
pa
po
istej
poti
nazaj
,
koder
je
bil
ušel
.
„
Da
se
mi
nobeden
ne
gane
iz
sobe
!
“
zapreti
Premcu
in
Mihu
;
potem
odkaže
tovarišu
mesto
,
kje
ima
stražiti
,
vzame
lestvo
in
jo
prisloni
na
spodnji
strani
hiše
k
strehi
.
Urno
zleze
žandar
na
streho
in
jo
začne
odkrivati
,
da
bi
„
jazbeca
izkopal
“
.
Opeka
za
opeko
leti
na
tla
in
nič
ne
pomaga
kletev
Premčeva
,
ki
je
bil
iz
sobe
pritekel
jezit
se
,
da
mu
bodo
vso
streho
raztrgali
.
Jurij
pa
je
pod
streho
premišljeval
,
kako
bi
se
rešil
.
Od
začetka
je
mislil
,
da
ga
hočeta
žandarja
z
gladom
prisiliti
,
da
se
uda
in
sklenil
je
mirno
čakati
do
noči
,
a
Križanova
namera
izpremeni
hitro
njegov
sklep
.
Da
je
Premčeva
hiša
malo
razmršena
in
razpraskana
,
temu
se
še
nikdo
ni
čudil
in
tudi
Križanu
se
je
jako
naravno
zdelo
in
zaradi
tega
ni
zapazil
,
da
se
nekam
prepravilno
pod
vrhom
dve
vzporedni
poki
z
drugima
dvema
križata
.
Ali
je
kak
potres
ali
kaka
druga
zemeljska
sila
hišo
tako
poškodovala
,
tega
ne
vemo
,
a
verjetno
bi
bilo
,
kajti
razpočen
je
zid
po
teh
črtah
skozi
in
skozi
in
kadar
bi
bilo
Premcu
prišlo
na
misel
vetriti
svoje
podstrešje
,
brez
truda
bil
bi
si
lehko
lino
odprl
.
Ta
hišina
slabost
pa
je
bila
Juriju
tudi
znana
,
in
ko
je
začul
,
da
se
lestva
pristavlja
,
zavihti
se
na
strešni
tram
,
priveže
zanj
staro
vrv
in
odvali
kamen
iz
zida
.
Toliko
je
bil
pomolil
Križan
glavo
pod
streho
,
da
je
videl
,
kako
leze
oni
skozi
odprtino
iz
svoje
ječe
.
Urno
skoči
z
lestve
doli
in
zakriči
tovarišu
;
a
v
naglici
se
človek
ob
vsako
reč
zadene
in
stari
Premec
je
povsod
na
poti
,
tako
da
se
je
bil
Jurij
že
skril
med
drevjem
,
ko
je
počila
puška
.
Kaj
pomaga
zdaj
Križanova
jeza
!
„
Zakaj
puščate
tega
sumnjivega
človeka
iz
sobe
!
“
vpije
nad
tovarišem
,
ki
se
izgovarja
,
da
mu
je
Premec
pot
zastavil
.
„
Ha
,
stari
grešnik
!
“
obrne
se
na
Premca
.
„
Prazen
ne
pojdem
danes
od
Vaše
hiše
.
Pripravita
se
na
pot
,
z
nama
!
“
„
Zakaj
pa
,
primojdunaj
!
“
huduje
se
stari
.
„
To
bi
rad
vedel
.
Onega
pojta
lovit
,
ki
je
ušel
,
onega
!
“
„
Kaj
pa
naša
kravica
?
“
opomni
mirno
Miha
,
vesel
,
da
se
je
Jurij
rešil
.
„
Izročita
jo
,
komur
hočeta
!
“
odvrne
Križan
in
kmalu
ja
odženo
žandarji
.
Kdor
jih
je
srečal
,
radoveden
se
je
ozrl
za
njimi
.
„
Zopet
sta
se
kje
tepla
,
“
dejal
je
marsikdo
.
„
Da
se
starcu
le
ljubi
pretepavati
se
s
fantini
!
“
Ko
so
pa
zvedeli
,
zakaj
ju
kazen
čaka
,
milovali
so
ja
,
češ
,
dobrega
srca
sta
pa
le
.
Izmed
gora
,
ki
obdajejo
Dolino
,
najvišja
je
gora
sv.
Florijana
.
Proti
Dolini
je
lepo
obrastena
;
vznožje
jej
krije
borovec
,
više
gori
raste
smreka
in
sem
ter
tja
tudi
macesen
;
vmes
pa
se
nahajajo
veliki
kosi
košatih
kostanjev
.
Na
drugo
stran
pa
je
hribovje
pusto
in
skalnato
in
globoko
pod
njim
teče
zelena
Sava
.
V
nedeljo
po
binkoštih
bere
se
maša
pri
sv.
Florijanu
,
ki
je
najbolj
oddaljena
podružnica
Dolinske
fare
in
takrat
pride
pač
tudi
Dolinska
mladina
gori
,
da
si
ogleda
cerkvico
,
katero
je
stari
mežnar
Ožbe
,
jedini
sosed
sv.
Florijana
,
tako
lepo
opral
in
osnažil
in
po
kateri
tako
ponosno
sveče
prižiga
.
Ce
pride
količkaj
takih
romarjev
,
ne
laže
se
Ožbe
trdeč
,
da
je
bila
cerkev
natlačeno
polna
in
da
je
pol
ljudij
še
zunaj
stalo
.
In
kako
oblastno
razkazuje
po
svetem
opravilu
cerkev
duhovnemu
gospodu
ali
kakemu
drugemu
veljaku
in
ne
pozabi
povedati
,
kako
čudo
se
je
bilo
ondu
dogodilo
pred
nekaj
leti
.
„
Krovca
smo
imeli
,
“
pravi
,
„
tistega
Tineta
,
ki
po
strani
hodi
.
Ko
je
bil
cerkev
pokril
,
pa
pravim
,
naj
še
zvonik
malo
pomaši
,
ki
je
tudi
potreben
.
Pa
grem
v
hišo
po
vrv
,
da
bi
ga
privezal
;
toda
Tine
je
že
tak
,
srčan
,
da
malo
takih
in
v
glavi
se
mu
nikdar
ne
zvrti
.
O
,
pravi
,
oča
!
saj
ni
treba
vrvi
;
tako
pripravnega
zvonika
še
nisem
naletel
;
ves
je
pri
tleh
.
Lop
!
prileti
doli
iz
gornjih
lin
.
Ali
si
videl
,
pri
tleh
?
bilo
mi
je
na
jeziku
;
a
premagal
sem
se
in
zaklical
:
sv.
Florijan
,
pomagaj
!
in
Tine
je
zopet
vstal
.
Malo
bolj
je
še
po
strani
hodil
,
a
kmalu
je
bil
dober
.
“
Tako
pripoveduje
Ožbe
in
potrkava
na
mala
dva
zvona
,
oh
!
tako
genljivo
,
da
njemu
samemu
solze
stopajo
v
oči
.
In
kaj
se
je
zvonoma
pripetilo
!
Na
goro
sta
prišla
,
tako
pravijo
ljudje
,
dva
tujca
,
malo-vredna
človeka
;
in
kje
se
takih
ne
dobo
?
Ogledala
sta
si
cerkev
in
odšla
.
Ko
pa
je
Ožbe
o
poludne
hotel
zvoniti
,
zvonov
ni
bilo
nikjer
.
Hajdi
!
za
potepuhoma
;
pri
Litiji
so
ja
dobili
in
zvonova
pri
njih
.
V
taki
družbi
izgubila
sta
zvonova
se
ve
da
vse
blagoslove
.
V
koših
sta
j
a
nesla
Ožbe
in
njegova
žena
Meta
v
Ljubljano
zopet
blagoslovit
.
Sama
zase
ne
stoji
gora
sv.
Florijana
,
ampak
po
obeh
plateh
se
vrste
drugi
hribi
,
komaj
manjši
od
nje
;
in
če
zaviješ
od
cerkve
proti
vzhodu
,
pelje
te
steza
malo
navzdol
,
potem
pa
po
ravnem
skozi
prijeten
gozdič
,
katerega
pretrgajo
čez
pol
ure
hoda
njive
in
pašniki
po
širnem
gorskem
vrhu
.
Tu
stoji
na
lepi
trati
prijazna
hiša
Pečarjeva
.
Skrilnata
streha
se
vidi
po
zimi
iz
Doline
,
po
leti
pa
je
skrita
za
drevjem
,
ki
je
nasajeno
po
vrtu
.
Hišica
ni
visoka
,
a
široka
je
in
dolga
.
Vrata
ima
od
Doline
obrnena
in
pred
njimi
stoje
štiri
visoke
smreke
.
Kraj
se
imenuje
Strma
peč
,
kajti
kacih
sto
korakov
ol
hiše
je
svet
pretrgan
proti
savski
strani
in
globoko
doli
zija
velik
prepad
,
čegar
rob
je
na
vrhu
obdan
s
kameneno
ograjo
,
pravim
ciklopičnim
zidom
,
brez
malte
sestavljenim
.
Kraj
prepada
so
v
skalo
vsekane
priproste
stopnjice
,
po
katerih
hodijo
ljudje
po
dnevi
,
kadar
ne
polzi
,
in
če
ne
utegnejo
daljšega
in
varnejšega
pota
ubrati
.
Posebno
varno
ni
hoditi
med
skalovjem
,
kajti
prigodi
se
večkrat
,
da
se
kaka
skala
odtrga
in
zvali
v
prepad
in
pred
nekaj
leti
je
bilo
ubilo
ondu
—
lesen
križ
sredi
pota
spričuje
—
malo
deklico
pastarico
,
ki
je
pred
dežjem
iskala
zavetja
pod
skalo
.
Če
pa
se
skala
nad
tabo
sproži
in
jo
slišiš
bobneti
po
pečevji
,
Bog
ne
zadeni
,
da
bi
nazaj
skočil
ali
pa
stekel
naprej
,
obstani
ali
pa
korakaj
mirno
svoj
pot
,
tako
pravijo
ljudje
,
ki
morajo
to
vedeti
.
Kdor
se
pa
ne
more
zanašati
na
svoje
noge
in
na
svojo
glavo
,
ta
naj
se
drži
kolovoza
,
ki
pelje
mimo
hiše
po
ravnem
in
se
potem
polagoma
zavije
doli
proti
zeleni
Savi
.
Na
tej
poti
stoji
pod
vrhom
še
jedna
hiša
,
Šimonova
.
Šimon
je
Pečarju
najbližji
sosed
,
a
dasi
stojita
hiši
komaj
četrt
ure
narazen
,
vender
ne
spadata
obe
pod
jedno
faro
.
Vrhu
hriba
je
meja
fare
Dolinske
,
kateri
se
Pečar
prišteva
,
in
fare
sv.
Andreja
,
ki
obsega
Simonov
dom
.
Tako
lepe
leže
nima
Šimonova
hiša
kakor
pa
Pečarjeva
.
Zidana
je
v
breg
,
tako
da
je
stanovanje
na
jedno
stran
pri
tleh
,
na
drugo
pa
v
prvem
nadstiopji
z
vhodom
po
stopnjicah
.
Zemlja
okrog
je
pusta
:
povsod
moli
skala
iz
tal
in
izpodriva
rastlinstvo
in
kar
je
polja
pri
hiši
,
težko
se
obdeluje
,
kajti
vse
visi
kakor
streha
in
kamenje
ovira
košnjo
in
oranje
.
Mraz
je
še
svečana
meseca
zlasti
po
hribih
,
kjer
oster
veter
piše
in
prileze
se
človeku
gorka
izba
.
Stopimo
torej
malo
v
Šimonovo
hišo
,
da
se
seznanimo
z
njenimi
prebivalci
.
Za
majhne
ljudi
je
narejena
prostorna
izba
in
ponižnosti
je
vajena
,
prikloni
se
tedaj
,
ko
vstopiš
,
da
se
ne
zadeneš
ob
strop
.
Pri
veliki
peči
sedi
mati
Šimonovka
in
vije
prejo
,
zraven
nje
pa
vleče
sin
Štefan
tobak
na
vse
pretege
iz
kratke
pipe
.
Mladenič
ima
kacili
petindvajset
let
in
ni
prav
zdrav
videti
;
bledi
obraz
in
gosto
pokašljevanje
kaže
,
da
se
je
fantu
plučne
bolezni
bati
.
„
Anica
!
“
ogovori
Štefan
svojo
sestro
,
mlado
dekle
,
ki
je
šivalo
za
mizo
.
„
Ali
veš
,
kaj
je
pri
Pečarji
novega
?
“
„
Nič
ne
vem
,
“
odgovori
dekle
in
šiva
dalje
.
„
Ali
hočeš
,
da
ti
povem
?
“
nadaljuje
Štefan
.
„
Le
povej
!
“
„
Pa
saj
vidim
,
da
me
ne
poslušaš
.
—
Če
mi
kupiš
v
nedeljo
tobaka
,
pa
ti
povem
.
“
„
O
Štefan
,
Štefan
!
“
oglasi
se
zdaj
mati
,
„
pusti
kajenje
in
tobak
!
Jetiko
boš
dobil
,
boš
videl
.
“
„
Kaj
jaz
jetiko
!
“
ponese
se
Štefan
,
skoči
po
konci
in
se
potrka
na
prsi
.
„
Le
poslušajte
,
mati
,
kako
to
grmi
!
Jaz
imam
dvojne
prsi
.
“
Kašelj
mu
ustavi
te
moške
besede
.
„
Nekaj
imam
v
grlu
,
“
pravi
,
ko
se
je
odkašljal
,
„
pa
sam
ne
vem
,
kaj
.
“
„
Varuj
se
,
varuj
se
!
“
svari
mati
.
„
In
pri
vsem
tem
ta
razvada
tudi
dosti
stane
.
“
„
Kaj
bo
to
,
teh
par
krajcarjev
,
to
in
pa
nič
!
“
Zdaj
se
odpro
vrata
in
noter
stopi
dekle
,
katero
že
nekoliko
poznamo
.
„
O
dober
dan
,
Lenčika
!
“
vzklikne
Anica
,
vstane
izza
mize
in
jej
hiti
naproti
.
„
Kaj
si
pa
ti
prinesla
?
“
„
Dober
dan
,
mati
!
“
pozdravlja
Pečarjeva
hči
Simonovko
,
„
vi
ste
pa
vedno
tako
pridni
.
Nekaj
kolin
vam
pošiljajo
naši
.
“
„
Dolgo
te
že
ni
bilo
k
nam
,
Lenčika
,
“
kara
jo
žena
.
„
Saj
tudi
Anica
ne
pride
nič
k
nam
v
vas
.
“
„
Jaz
imam
ravno
zdaj
precej
šivanja
,
“
izgovarja
se
ta
,
„
kakor
bo
pa
to
zgotovljeno
,
videli
se
bodeva
večkrat
,
če
bo
malo
manj
mraz
.
“
„
Danes
pa
res
prav
nič
mraz
ni
,
“
smeje
se
Lenčika
,
dasi
jej
lica
žare
od
mrzlega
vetra
.
„
Ti
si
preveč
mrzla
.
“
„
Tako
rado
me
res
zebe
,
“
pravi
Anica
,
drobno
bledolično
dekle
,
ki
se
zraven
krepke
rudeče
Lenčike
še
šibkejša
vidi
in
mislil
bi
človek
,
da
je
ta
čeden
obrazek
z
velikimi
modrimi
očmi
kake
preoblečene
gospodične
,
a
ne
v
pustih
hribih
doma
.
„
Lenčika
!
“
pristopi
zdaj
Štefan
.
„
Mene
pa
nič
ne
vidiš
?
“
„
O
,
glej
ga
!
“
pravi
Lenčika
.
„
Ali
se
ti
tudi
greješ
?
Ali
te
ni
sram
na
tak
lep
popoludan
za
pečjo
?
“
„
Kaj
pa
,
da
me
je
,
“
pravi
Štefan
.
„
Mene
pa
ne
boš
povabila
v
vas
?
“
„
O
ne
,
saj
vem
,
da
sam
prideš
.
“
„
Pa
res
,
“
pravi
mati
.
„
Doma
mu
je
hitro
mraz
,
gori
pa
vsak
dan
leze
.
Saj
se
ga
morate
že
naveličati
.
“
„
O
,
zakaj
?
Se
krajši
čas
nam
je
;
ampak
doma
ga
pogrešate
.
“
„
Zato
bi
bilo
najbolje
,
da
jedenkrat
vi
vsi
gori
pridete
,
potlej
pa
mi
doli
.
“
„
Kaj
pa
,
kaj
pa
!
“
smeje
se
mati
.
„
Hišo
pa
kar
zaklenemo
.
“
„
Počakaj
,
Štefan
!
“
pravi
zdaj
Anica
.
„
Meni
bo
pa
Lenčika
sama
povedala
,
kaj
imajo
gori
novega
.
“
„
Novega
?
“
premišljuje
Lenčika
.
„
Ne
vem
,
kaj
bi
imeli
.
Kaj
misliš
,
Štefan
?
“
„
No
,
—
ali
niste
včeraj
hlapca
dobili
?
“
„
A
,
tako
?
Saj
res
!
Včeraj
se
nam
je
prišel
nekdo
ponujat
in
vzeli
smo
ga
.
Oče
so
že
stari
in
potrebujejo
pomagača
in
fant
bo
menda
priden
.
“
„
Odkod
pa
je
?
“
vpraša
mati
Simonovka
.
„
Od
Doline
doli
.
“
„
Ha
,
Dolinec
!
“
zasmeje
se
Štefan
.
„
Ne
vem
,
če
bo
kaj
prida
.
Doli
so
ljudje
mehki
,
razvajeni
,
tukaj
mora
biti
pa
človek
trd
,
železen
,
da
ga
ne
prevrne
vsaka
sapica
.
“
„
Tak
kakor
ti
!
“
pravi
mati
.
„
Ho
,
mati
,
kaj
pa
mislite
?
“
poreče
Štefan
in
se
potrka
na
prsi
.
„
Jaz
se
le
zdim
tako
slab
,
pa
sem
trden
in
bolen
še
nisem
bil
nikoli
.
Česa
pa
pogrešam
,
mati
?
Nič
.
K
večjemu
denarja
,
pa
dekleta
.
“
„
Boš
tiho
!
“
posvari
ga
žena
.
„
Kako
pa
govoriš
!
“
„
Nič
hudega
,
mati
.
Ampak
,
Lenčika
,
kadar
bo
začela
burja
briti
,
boš
pa
morala
hlapcu
kamilic
kuhati
.
“
„
O
,
ne
vem
;
prečvrst
je
in
priden
pa
tudi
,
tako
da
bomo
prav
zadovoljni
,
če
ostane
zmerom
tak
.
Toda
zdaj
moram
pa
iti
.
Z
Bogom
,
mati
!
Anica
,
skusi
vender
,
da
nas
kaj
obiščeš
.
“
„
Počakaj
,
Lenčika
,
“
pravi
Štefan
,
„
jaz
te
spremim
nekaj
časa
.
“
„
O
ni
treba
,
“
pravi
ta
.
„
Zunaj
je
mraz
,
le
ostani
doma
!
“
„
He
!
kaj
se
pa
jaz
menim
!
Golorok
grem
s
tabo
,
če
ni
drugače
.
“
„
Nikar
ne
nori
!
“
opomina
ga
mati
,
a
Štefan
vrže
suknjo
nase
in
hiti
za
dekletom
.
„
Lenčika
,
Lenčika
,
kaj
pa
tako
tečeš
?
“
vpije
za
njo
in
jo
skuša
dohiteti
.
„
Zato
,
ker
se
mi
mudi
,
“
odgovori
ona
.
„
Saj
boš
še
prišla
domov
.
Malo
no
počakaj
,
nekaj
lepega
ti
bom
povedal
!
“
„
Kar
gredoč
povej
!
“
„
Lenčika
,
kaj
praviš
?
Kako
ti
misliš
?
Kaj
bi
ti
dejala
,
če
bi
ti
jaz
povedal
,
kako
te
imam
rad
?
“
„
Smijala
bi
se
ti
,
“
pravi
Lenčika
.
„
Zato
pa
rajši
tiho
bodi
!
In
to
si
mi
že
večkrat
pravil
in
ni
nič
posebno
lepega
.
“
„
Ti
mi
nikoli
ne
verjameš
!
“
toži
Štefan
in
jo
skuša
uloviti
za
roko
,
a
ne
posreči
se
mu
.
„
Kar
pusti
mojo
roko
!
“
pravi
Lenčika
.
„
Najbolje
je
,
če
ostane
pri
meni
.
“
„
Oh
,
kako
si
hudobna
!
“
„
Štefan
,
pusti
vender
te
neumnosti
,
“
jezi
se
deklica
.
„
Povej
mi
kaj
pametnega
,
potem
te
bom
rajša
imela
.
“
„
Ali
me
boš
res
rada
imela
?
“
„
Res
,
če
ti
rečem
.
“
„
I
,
kaj
bi
ti
pa
povedal
,
“
premišljuje
Štefan
,
„
ko
nič
ne
vem
,
čisto
nič
posebnega
;
samo
nekaj
vem
,
Lenčika
,
da
me
ti
nimaš
nič
rada
.
“
V
takem
pogovoru
prišla
sta
daleč
od
Šimonove
hiše
.
Skoro
sredi
pota
od
Pečarja
sem
je
velik
studenec
,
iz
katerega
je
napeljana
voda
na
korito
.
Ta
studenec
tudi
o
največji
suši
ne
usahne
,
in
Pečar
in
Šimon
gonita
sem
živino
na
vodo
.
Ravno
je
napajal
Primožev
Jurij
Pečarjevo
govedo
,
ko
pride
Lenčika
s
Štefanom
.
„
Štefan
,
zdaj
pa
le
pojdi
domov
!
“
pravi
dekle
,
„
da
ne
bodo
rekli
tako
pa
tako
,
da
pri
belem
dnevu
okrog
postopava
.
“
„
Kdo
bo
rekel
!
A
,
tam
je
vaš
novi
hlapec
,
ali
se
tega
bojiš
?
“
„
Prav
tega
.
Bog
ve
,
kak
človek
je
;
morebiti
rad
ljudi
opravlja
.
Kar
pojdi
,
z
Bogom
!
“
„
Nič
se
ne
boj
,
Lenčika
!
Če
bo
kaj
rekel
,
jaz
mu
bom
že
pokazal
!
“
„
Če
ne
greš
,
jaz
bom
huda
!
“
zažuga
mu
deklica
in
Štefan
se
poslovi
.
„
Drevi
pridem
kmalu
;
slišiš
?
“
vpije
še
za
njo
,
a
ona
je
bila
že
daleč
in
hitro
je
došla
Jurija
,
ki
je
tiral
rogate
svoje
podložnike
domov
.
Jurij
služi
na
Strmi
peči
za
hlapca
.
Večkrat
mu
je
bilo
prišlo
na
misel
,
zlasti
ko
so
ga
začeli
loviti
,
da
bi
gori
poskusil
svojo
srečo
,
kajti
da
ga
Pečar
vzame
v
službo
,
to
je
vedel
.
A
na
zimo
vender
ni
hotel
hoditi
in
malo
ga
je
tudi
strašil
samotni
kraj
.
Najbolj
ga
je
pa
odvračal
od
te
misli
stari
Premec
.
„
Oh
,
Jurček
!
“
dejal
je
časi
,
„
bridke
solze
me
hočejo
obliti
,
kadar
tako
govoriš
.
Kaj
hočeš
,
ljubi
moj
,
po
onih
puščavah
!
Ljudje
sami
nimajo
kaj
jesti
,
in
ti
hočeš
pri
njih
kruha
iskati
?
In
kaki
ljudje
so
gori
!
Dve
besedi
izpregovori
vsak
teden
in
odgovora
ne
dobiš
od
takega
štora
drugače
,
kakor
če
vanj
skočiš
.
O
dolg
čas
,
dolg
čas
,
da
se
Bogu
smili
.
In
mraz
je
gori
,
mraz
,
da
vse
poka
;
Miha
,
daj
mi
kožuh
s
peci
!
Veter
pa
tak
,
Jurij
!
le
počakaj
,
da
ti
povem
.
Samo
jedenkrat
sem
bil
zadnja
leta
gori
,
pa
Bog
me
varuj
še
katerikrat
!
Ko
grem
tako
po
bregu
,
živ
!
mi
vzame
veter
klobuk
pa
ga
nese
doli
v
graben
;
jaz
pa
za
njim
.
Pa
sem
ga
iskal
,
primojdunaj
,
Jurij
!
in
tri
druge
klobuke
sem
dobil
v
hosti
,
svojega
pa
ne
.
“
Tako
je
pregovarjal
dedec
Jurija
;
ko
so
bili
pa
Premca
žandarji
odgnali
,
potikal
se
je
Jurij
celo
noč
in
skoro
ves
drugi
dan
po
gozdu
.
Z
nočjo
se
je
pa
približal
varno
Premčevi
hiši
;
gledal
je
okrog
sebe
in
pazil
;
vse
je
bilo
tiho
in
mirno
.
Splazi
se
bliže
,
nikjer
nič
živega
!
Iz
izbe
ne
vidi
luči
,
ne
sliši
Mihovih
orgel
in
vrata
so
zaklenena
.
Jurij
pogleda
v
hlev
,
a
tudi
tu
ni
stare
kravice
,
ki
se
je
sicer
dolgočasila
pri
jaslih
.
Dasi
ni
bil
strahopet
,
groza
vender
obide
Jurija
v
tej
samoti
in
grenek
čut
zapuščenosti
se
ga
polasti
.
Na
naglem
ostavi
Premčevino
in
hiti
proti
domu
.
Tam
zve
,
kaj
se
je
zgodilo
,
kako
so
odgnali
Premca
in
sina
njegovega
.
Prva
misel
njegova
je
,
da
bi
se
sam
žandarjem
podal
in
rešil
svoja
dobrotnika
,
ki
trpita
zanj
.
A
pouče
ga
,
da
bi
to
onima
pač
nič
ne
pomagalo
,
ko
je
dokazano
,
da
sta
ga
imela
pod
streho
.
Po
večerji
odide
in
krene
nehote
proti
Gorici
.
V
Rožančevi
hiši
zagleda
luč
in
to
mu
vzbudi
silen
srd
.
Premec
je
zaprt
,
