jebila
podelila
oni
redki
dar
,
katerega
podeljuje
samo
svojim
izvoljenim
:
vse
mu
je
pristalo
;
vse
je
smel
;
vsako
gibanje
njegovo
je
nekako
čudovito
ugajalo
očem
.
Bili
so
ljudjé
,
ki
so
terdili
,
da
vse
zna
,
drugi
nasprotno
,
da
ne
zna
ničesa
.
Na
kateri
strani
so
bile
največ
ženske
,
na
kateri
moški
,
to
uganiti
,
menimo
ni
težko
.
Toliko
je
gotovo
,
da
si
mladi
Edvin
ni
nikedar
glave
belil
bog
vé
kako
.
Čemu
neki
?
Za
kruh
se
mu
ní
bilo
učiti
;
oče
mu
je
bil
zapustil
lepo
premoženje
,
ki
se
je
bilo
še
pomnožilo
po
zgodnji
materini
smerti
.
Glava
mu
ni
bila
polna
raznih
učenosti
,
katerih
si
pridobiva
s
trudom
in
potom
mladina
po
šolskih
klopeh
;
ali
izurjen
je
bil
v
vsem
,
kar
lepša
življenje
.
V
plavanji
in
plesanji
,
v
jahanji
in
bojevanji
ni
imel
verstnika
.
Bil
je
bistre
glave
,
z
lahka
si
je
bil
pridobil
vsake
vednosti
toliko
,
da
je
lahko
izhajal
v
sleherni
družbi
,
ne
samo
ženski
;
ni
se
mu
bilo
bati
pogovora
z
učenjaki
,
strokovnjaki
:
znal
je
poslušati
,
vprašavati
in
odgovarjati
,
naj
se
je
govorilo
o
kateri
koli
stvari
;
povsod
je
bil
doma
.
Učen
ní
bil
,
ali
eno
vednost
,
ki
je
neznana
mnogemu
učenjaku
,
znal
je
korenito
:
Edvin
je
znal
živeti
.
Življenje
mu
je
bilo
vživanje
;
njemu
je
kazalo
samo
prijazno
svoje
lice
;
njemu
se
ni
nikedar
bližala
sključena
žena
,
suha
skerb
,
mnogemu
prezvesta
tovarišica
!
Vsaka
cvetica
ob
potu
je
njemu
cvela
;
če
je
ni
utergal
,
veselil
se
je
njene
vonjave
.
Bil
je
dobrega
serca
,
radodarne
roke
;
vžival
je
rad
in
rad
je
vživati
dajal
.
Da
bi
ogledoval
in
premišljeval
terpljenje
po
svetu
,
ní
imel
ne
časa
ne
volje
;
ali
lahko
je
bilo
najti
pomoči
pri
njem
.
Sovražnika
ní
imel
,
rad
ga
je
moral
imeti
,
kedor
ga
je
poznal
.
V
družbi
ní
bilo
boljšega
tovariša
,
kjer
je
bil
on
,
tam
je
bilo
življenje
.
Ni
torej
čudo
,
da
ga
je
rada
imela
gospa
Jarinova
,
kakor
svojega
sina
,
in
da
je
bila
vesela
njegovega
prihoda
.
Z
gospodom
Mirodolskim
sta
bila
hitro
vélika
prijatelja
;
govorila
sta
o
poljstvu
in
vinstvu
,
o
Gerkih
in
Rimljanih
,
o
nemškem
slovstvu
in
slovenskem
;
gospod
Mirodolski
se
ní
že
dolgo
tako
prijetno
razgovarjal
.
Družba
,
s
konca
nekako
tiha
,
bila
je
kmalu
živa
in
vesela
;
gospa
Jarinova
je
bila
izgubila
ali
pozabila
svoje
glavobolje
,
dobre
volje
je
bila
nocoj
,
kakor
se
spodobi
dobremu
družniku
.
Edina
Breda
se
ní
mogla
nič
prav
udomačiti
:
videlo
se
ji
je
,
da
ji
nekaj
ní
prav
,
da
nečesa
pogreša
,
večkrat
se
je
skrivaj
ozerla
v
svojo
sestro
,
kakor
da
bi
ji
očitala
,
da
je
tako
vesela
,
da
tako
zvesto
posluša
moža
,
ki
je
sedaj
na
Radovanovem
mestu
!
Zora
je
bila
zares
dobre
volje
;
zakaj
bi
ne
bila
?
Tako
prijetno
je
govoril
Edvin
,
tako
zanimljivo
je
pripovedoval
o
svojem
popotovanji
po
Nemškem
,
Francozkem
in
Italijanskem
;
kako
živo
je
popisoval
kraje
,
mesta
in
ljudi
!
Videti
je
bilo
,
da
ní
popotoval
brez
prida
;
tako
razumno
,
tako
navdušeno
je
govoril
o
umetnosti
in
o
naravi
.
Srečni
Edvin
!
Koliko
je
obhodil
sveta
,
koliko
je
lepega
videl
,
in
ona
,
sirota
,
ní
nikedar
pogledala
v
svet
izmed
domačih
gorá
!
Srečni
bogati
ljudje
!
Vse
je
njihovo
,
česar
jim
poželí
serce
;
kakor
tič
obletavajo
svet
,
vstavljajo
se
v
kraji
,
kateri
se
jim
najlepši
zdi
;
tam
bivajo
in
vživajo
lepo
življenje
,
dokler
se
jim
ne
napase
oko
,
ne
naveliča
serce
!
O
da
bi
bila
ona
bogata
,
vživati
bi
hotela
življenje
,
ki
je
tako
lepo
!
Take
misli
so
pač
rojile
Zori
po
mladi
,
neizkušeni
glavici
;
zato
se
ji
je
pač
tako
svetilo
oko
,
žarilo
se
belo
lice
;
pogleda
ní
obernila
od
Edvinovih
ust
,
ki
tako
lepo
govoré
,
kakor
ní
slišala
govoriti
nikedar
poprej
.
Pri
večerji
,
kjer
je
bilo
Zori
mesto
odkazano
poleg
Edvina
na
desni
strani
,
Bredi
na
levi
,
vname
se
govorica
o
umetnosti
.
Rekli
smo
,
da
Edvin
ni
bil
učen
:
v
znanstvu
mu
je
bilo
lahko
priti
do
konca
;
ali
v
umetnosti
se
je
lahko
meril
z
mnogim
učenjakom
.
Imel
je
bistro
oko
,
mnogo
zdrave
pameti
in
nepokvarjenega
čuta
,
zlasti
pa
je
bil
poln
pravega
navdušenja
za
vse
,
kar
je
zares
lepo
.
In
kakor
je
mislil
,
tako
je
govoril
.
Njegova
sodba
o
umetnosti
,
zlasti
o
poeziji
je
bila
časi
kriva
,
prenapeta
,
mnogokrat
pravična
,
ali
vedno
zanimljiva
,
izvirna
;
imenoval
se
je
rad
sam
leposlovstvenega
krivovérca
.
Prijetno
ga
je
bilo
poslušati
,
ko
je
zasmehoval
sloveče
slikarje
,
ki
nam
s
táko
umetnostjo
predočujejo
beketajoče
ovce
,
suhorebre
krave
,
poderte
koče
in
dolgočasne
mline
na
veter
;
podobe
,
ki
jih
tako
visoko
cenijo
učeni
leposlovci
,
zakaj
?
Ker
so
tako
podobne
,
tako
„
po
naravi
“
,
kakor
da
bi
bilo
to
umetnosti
najvišji
namen
!
Skoraj
strah
je
bilo
gospoda
Mirodolskega
,
ko
ga
je
slišal
tako
krivoversko
govoriti
o
rimskih
pesnikih
.
„
Kaj
hočete
,
“
nagovori
prijaznega
starega
gospoda
,
„
kaj
hočete
sè
svojimi
rimskimi
pesniki
?
Rimljan
je
imel
toliko
poezije
v
sebi
,
kolikor
je
ima
sedaj
Kitajec
,
ki
mu
maha
dolga
kita
za
vratom
.
Rimljanu
je
bila
poezija
igrača
;
prejel
jo
je
od
Gerka
,
ali
kako
je
z
njo
ravnal
se
svojimi
okornimi
persti
!
“
„
Tudi
Horacij
?
“
vpraša
gospod
Mirodolski
z
nekako
boječim
glasom
.
„
Tudi
Horacij
,
“
odgovori
mu
nevsmiljeno
Edvin
,
ki
ni
vedel
,
da
je
bil
ta
pesnik
ljubljenec
gospoda
Mirodolskega
.
„
Pogreta
jed
,
nič
izvirnega
;
same
besede
;
lepe
,
visokodoneče
besede
;
gladki
,
skerbno
piljeni
verzi
,
brez
globoke
misli
,
brez
čuta
;
povejte
mi
eno
samo
besedo
njegovo
,
da
bi
človeka
prijela
,
da
bi
mu
pretresnila
serce
.
In
kaj
mi
je
pesnik
,
ako
tega
ne
zna
;
ako
nima
moči
,
da
dela
z
menoj
,
kar
ga
je
volja
;
da
me
dvigne
zdaj
v
jasne
,
nadzemeljske
višine
,
kjer
diham
čistejšo
sapo
,
kjer
se
čutim
prostega
zemeljske
teže
,
kjer
mi
je
tako
lahko
,
tako
neizrečeno
lahko
pri
serci
;
ali
pa
me
pogrezne
globoko
v
žalosti
,
otožnosti
sladko-grenke
valove
!
Pojte
mi
sè
svojimi
rimskimi
poeti
brez
poezije
;
v
njih
vseh
ní
toliko
čuta
,
kolikor
v
enem
samem
verzu
Goethejevem
ali
Heinejevem
!
“
„
Torej
vi
,
gospod
,
tudi
tako
čislate
Heineja
?
“
oglasi
se
radostno
Zora
;
„
jaz
ne
vem
nič
lepšega
na
svetu
!
“
„
Po
pravici
,
gospodičina
,
“
odgovori
ji
hitro
Edvin
.
„
Tu
je
čut
,
globokost
;
tu
je
ogenj
in
strast
;
ta
izvoljeni
pesnik
se
igra
s
človeškim
sercem
;
v
oblasti
ga
ima
,
sili
ga
,
da
se
joka
in
smeje
z
njim
,
kakor
se
mu
zljubi
.
“
„
Vidite
,
gospod
!
“
ugovarja
mu
gospod
Mirodolski
,
„
to
je
ravno
!
Ta
pesnik
se
igra
,
zares
igra
s
človeškim
sercem
.
Izboren
igralec
!
Rodilo
se
je
malo
pesnikov
,
da
bi
imeli
toliko
pesniške
moči
,
toliko
oblasti
do
človeškega
serca
;
da
bi
le
tolikokrat
zelo
ne
rabil
te
oblasti
;
to
je
,
kar
brani
,
da
človek
ne
more
s
čistim
veseljem
vživati
njegove
krasne
poezije
.
Jokati
se
zna
in
smijati
,
a
smeh
in
jok
mu
ne
izhajata
,
vsaj
meni
se
tako
vidi
,
prav
iz
serca
.
In
celo
smeh
njegov
!
Ta
smeh
ni
zdrav
,
človek
ga
ne
more
biti
vesel
;
vsaj
meni
neprijetno
reže
v
serce
,
nekaj
satanskega
je
v
tem
smehu
!
“
„
Prav
pravite
,
oče
;
“
seže
mu
Zora
v
besedo
;
„
smeh
mu
izhaja
iz
globoko
ranjenega
,
kervavečega
serca
;
iz
bridke
žalosti
,
da
se
življenje
,
človeštvo
,
kakoršno
vidi
,
tako
slabo
ujema
z
vzvišenim
čistim
vzorom
,
ki
mu
plava
pred
očmi
:
Heine
je
pesnik
,
prorok
svetožalja
,
svetobolja
,
ali
kako
bi
rekla
.
“
„
Tako
je
,
gospodičina
!
“
pride
ji
Edvin
na
pomoč
;
„
to
moramo
imeti
vedno
pred
očmi
,
ako
ga
hočemo
pravično
soditi
;
potem
nam
se
neprijetni
glasovi
,
ki
nam
žalijo
čut
,
zedinijo
in
stopé
v
neko
višje
,
otožno
soglasje
.
“
„
Mogoče
!
“
odgovori
gospod
Mirodolski
:
„
o
tem
sodi
osebni
čut
,
jaz
tega
pesnika
ne
morem
vživati
s
čistim
veseljem
.
Meni
se
vedno
zdi
,
in
te
misli
se
ne
morem
iznebiti
,
da
temu
možu
ni
bilo
nič
sveto
,
z
vsem
se
igra
,
tudi
sè
svojim
svetožaljem
;
svoje
rane
nam
kaže
,
ali
meni
se
vedno
vriva
misel
,
da
si
je
sam
vsekal
té
rane
,
in
—
gotovo
ne
pregloboko
!
Morebiti
ní
lepo
,
ali
naj
povem
,
kar
mislim
:
jaz
ne
morem
nikoli
pozabiti
,
da
je
ta
pesnik
iz
onega
rodú
,
ki
vse
ponareja
,
ki
z
vsem
terži
,
kar
lahko
kupca
dobi
.
Ta
sodba
je
ostra
,
vém
.
morebiti
tudi
krivična
;
ali
jaz
si
ne
morem
kaj
.
Eno
pa
je
gotovo
,
da
ta
pesnik
ni
nikakor
zdrava
hrana
mladini
,
in
naravnost
ti
moram
povedati
,
ljuba
Zora
:
nič
rad
ga
ne
vidim
v
tvojih
rokah
;
toda
mislim
si
:
saj
vé
,
kaj
je
prav
,
in
ne
ustavljam
se
rad
tvojim
željam
.
“
„
Gospodičina
Zora
je
pametna
;
“
pristavi
Edvin
,
„
ona
zna
ločiti
kakor
čebela
strup
od
medú
.
“
„
Zato
pa
jaz
hvalim
svojega
Uhlanda
,
“
oglasi
se
Breda
;
„
tu
ni
treba
ločevati
strupa
od
medu
,
kar
je
vedno
nekoliko
nevarno
,
ker
človek
ni
čebela
.
Tu
ní
strupene
cvetice
,
same
medéne
,
sladkodišeče
,
plemenite
cvetice
!
Tu
je
resnična
žalost
,
jasna
,
tako
dobrodejna
veselost
!
Tu
ni
glasu
,
ki
bi
človeka
žalil
,
vse
je
čisto
,
blágo
,
vzvišeno
:
to
je
poezija
po
moji
volji
!
“
„
Kako
pa
sodite
o
naših
pesnikih
?
“
vpraša
gospod
Mirodolski
.
To
vprašanje
ní
bilo
videti
nič
prav
po
volji
Edvinu
;
nekako
v
zadregi
odgovori
:
„
Ni
lepo
.
ali
odkritoserčno
vam
moram
povedati
,
gospod
,
da
premalo
poznam
slovensko
slovstvo
,
zlasti
novejše
;
godi
se
mi
,
kakor
mnogemu
mojih
rojakov
;
oziramo
se
bolj
po
tujem
in
zanemarjamo
domače
.
Prav
za
prav
poznam
samo
Preširna
;
to
je
pesnik
perve
verste
,
ves
pesnik
,
kar
ga
je
;
z
njim
bi
se
ponašal
vsak
narod
;
jaz
se
samo
prečuditi
ne
morem
,
kako
so
prišli
Slovenci
do
tega
moža
.
“
„
Kakor
je
videti
,
gospod
,
vi
niste
posebno
navdušen
narodnjak
,
oprostite
;
saj
to
ni
nič
hudega
.
Okolnosti
,
odgoja
!
“
„
Moj
bog
!
Slovenec
sem
,
ljubim
svoj
narod
;
z
veseljem
gledam
njegove
blage
prizadeve
,
iz
serca
jim
želim
najboljši
vspeh
;
žalibog
,
da
jih
pospeševati
ne
morem
.
Jaz
se
ne
sramujem
svojega
materinega
jezika
,
rad
ga
govorim
,
in
še
precej
dobro
,
kakor
vidite
;
če
tudi
sem
se
še
le
v
tujem
mestu
,
med
terdimi
Nemci
,
prav
izuril
v
njem
.
Rad
sem
zahajal
med
slovensko
mladino
in
tam
smo
govorili
samo
slovensko
,
kar
se
ne
godi
v
vsakem
slovenskem
mestu
,
tudi
v
glavnem
ne
.
Kolikor
imam
narodne
zavesti
,
dobil
sem
jo
,
moram
reči
,
na
tujem
;
to
se
čudno
sliši
,
in
vendar
je
gola
resnica
;
menim
,
da
se
ní
meni
pervemu
tako
godilo
.
Torej
,
gospod
,
da
se
umemo
:
Čutiin
se
,
da
sem
slovenske
kervi
;
pervim
svojim
sinovom
me
ne
more
prištevati
mati
Slovenija
,
ali
nezvest
ji
tudi
ne
bodem
.
Jaz
spoštujem
rodoljubje
,
kjer
ga
vidim
,
ali
posebno
živega
narodnega
čuta
nimam
,
da
naravnost
govorim
.
Ako
bi
bil
,
recimo
,
Nemec
,
zdi
se
mi
,
da
bi
tudi
ne
bil
posebno
navdušen
narodnjak
,
ali
pa
še
manj
.
Zdaj
ste
slišali
mojo
očitno
izpoved
,
gospoda
!
“
To
niso
bile
besede
bog
vé
kako
značajnega
moža
;
ali
vse
to
je
govoril
Edvin
z
neko
ljubeznjivo
lahkomiselnostjo
,
s
tako
dobrodejno
odkritoserčnostjo
,
da
je
bilo
človeku
nemogoče
ostro
ga
soditi
.
Te
besede
so
se
čisto
zlagale
z
vsem
njegovim
bitjem
,
človek
si
ni
mogel
misliti
,
kako
bi
mogel
Edvin
biti
drugačen
.
Samo
Bredi
se
je
bralo
na
obrazu
,
da
se
ji
lepi
Edvin
ni
posebno
prikupil
s
takim
govorjenjem
.
Odgovor
ji
je
bil
že
na
jeziku
,
in
morebiti
ne
posebno
prijazen
;
ali
predno
je
še
izpregovorila
,
vstane
Edvin
izza
mize
,
sede
pred
glasovir
ter
začne
igrati
:
„
Hej
Slovani
!
“
Ko
je
bil
s
to
pesmijo
,
ki
jo
je
zares
prav
navdušeno
igral
,
zadostil
svojemu
narodnemu
čutu
,
zapoje
prelepo
Schubertovo
pesem
:
„
Popotnik
.
“
Pél
je
s
tako
prijetnim
,
mehkim
in
vendar
krepkim
,
polnodonečim
glasom
,
s
tako
globokim
,
serčnim
čutom
,
da
ga
je
z
radostjo
poslušala
vsa
družba
,
celo
Bredi
se
je
zvedrilo
čelo
;
morebiti
si
je
mislila
:
vendar
ne
more
biti
napačen
človek
,
ker
tako
lepo
,
tako
ginljivo
poje
!
In
lepo
je
pel
v
resnici
;
tu
ní
bilo
nič
ponarejenega
,
ti
glasovi
so
zares
izhajali
iz
globočine
hrepenečega
serca
,
ki
milo
toži
po
neznani
domovini
,
kjer
je
mir
in
sreča
doma
.
Ko
je
končal
petje
,
prejel
je
od
vsakega
za
hvalo
prijazno
besedo
;
gospa
Jarinova
mu
ginena
stisne
roko
,
rekoč
:
„
Pravo
veselje
si
mi
napravil
,
Edvin
;
kako
sem
pogrešala
tvojega
lepega
petja
!
Sedaj
,
upam
,
ne
pojdeš
tako
hitro
od
mene
,
kaj
?
Ne
izpustim
te
z
lepa
;
takega
tiča
je
treba
deržati
,
kader
ga
človek
ima
.
“
„
Samo
zapirati
me
ne
,
ljubeznjiva
tetka
moja
,
“
odgovori
ji
Edvin
vesele
volje
;
„
v
zaporu
bi
ne
pel
pri
najboljši
hrani
;
žalostno
bi
pobešal
glavico
hrepeneč
po
zlati
svobodi
.
Moje
geslo
je
:
Danes
tukaj
,
jutri
tam
!
živela
svoboda
!
“
Sedaj
je
bila
gospodu
Mirodolskemu
neizogibna
dolžnost
,
povabiti
Edvina
na
svoj
dom
.
„
Kader
bode
pervič
lep
dan
,
gospod
,
upamo
,
da
nam
izkažete
čast
z
gospo
tetko
,
našo
sosedo
;
seveda
pri
nas
se
ne
smete
nadejati
take
postrežbe
.
“
„
Z
veseljem
,
gospod
!
“
odgovori
Edvin
ter
mu
seže
v
roko
;
„
takoj
jutri
;
glejte
,
zvedrilo
se
je
in
polna
luna
sije
na
nebu
.
Težko
že
čakam
,
da
bi
videl
vaše
domovje
,
ki
ga
tetka
ne
more
prehvaliti
;
torej
jutri
!
“
—
Tako
je
minil
Mirodolskim
drugi
večer
v
gospé
Jarinove
gradu
;
lep
večer
je
bil
;
se
je-li
kedo
spominjal
Radovana
,
ki
je
sedel
pri
svoji
materi
na
Griči
,
kedó
vé
?
Zadovoljen
je
bil
gospod
Mirodolski
,
zakaj
ne
?
Prijetno
se
je
govorilo
,
lepo
pelo
,
in
govora
ni
bilo
o
ženski
osvoboji
;
vendar
mogoče
,
da
se
bode
še
kedaj
z
bridkim
sercem
spominjal
tega
večera
in
svojega
novega
znanca
,
ki
je
tako
lepo
govoril
in
še
lepše
pel
!
Lepi
dnevi
so
se
verstili
za
deževnim
vremenom
v
Tihem
dolu
.
Dež
je
bil
ukrotil
hudo
poletno
vročino
;
vse
je
bilo
videti
okrepčano
in
oživljeno
;
poletje
je
podajalo
roko
zlati
,
sadonosni
jeseni
.
V
Mirnem
dolu
se
je
bilo
uselilo
veselo
življenje
.
Pogosto
je
prihajal
Edvin
,
zdaj
sam
,
zdaj
sè
svojo
teto
.
Gospodu
Mirodolskemu
ní
mogel
prehvaliti
lepega
domovja
;
rad
ga
je
poslušal
dobroserčni
mož
;
hvala
njegova
je
bila
vedno
zmérna
in
razumna
,
nikedar
pusta
in
prazna
.
Tu
pa
tam
je
tudi
kaj
svetoval
svojemu
novemu
sosedu
in
prijatelju
,
in
vse
,
kar
je
govoril
,
pričalo
je
,
da
se
ní
brez
prida
učil
poljedelstva
in
gospodarstva
.
Sè
Zoro
in
Bredo
se
je
vêdel
mladi
gospod
tako
pošteno
in
spodobno
,
da
bi
mu
ne
bil
mogel
ničesa
očitati
najhudomušneji
černogledec
.
Zdaj
jima
je
kaj
lepega
bral
,
in
brati
je
znal
tako
živo
,
tako
jasno
,
da
so
bile
tudi
temnejše
stvari
lahko
umevne
vsakemu
,
kedor
ga
je
poslušal
;
zdaj
ji
je
učil
poznavati
,
razredovati
in
imenovati
razne
rastline
;
zdaj
jima
je
lovil
metulje
in
opisoval
in
razlagal
njihovo
življenje
.
Breda
se
mu
ní
mogla
prečuditi
,
da
toliko
vé
,
in
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
dobila
slednjič
neko
spoštovanje
do
njega
,
ona
,
ki
ga
ní
mogla
s
konca
nič
prav
terpeti
;
očitala
si
je
sama
pri
sebi
,
da
ga
je
prej
tako
krivično
sodila
.
Vedel
se
je
z
obema
čisto
enako
,
do
nobene
ni
kazal
kakega
posebnega
nagnenja
.
Skerbni
oče
,
ki
mu
s
konca
ni
bilo
nič
prav
po
volji
to
novo
prijateljstvo
,
bil
je
s
časom
popolnem
umirjen
,
ko
je
videl
,
da
je
Edvin
tako
pošten
mladenič
.
Tako
je
bilo
vse
zadovoljno
in
veselo
v
Mirnem
dolu
in
v
Gradu
;
samo
to
jim
je
nekoliko
srečo
kalilo
,
da
ní
bilo
Radovana
med
njimi
.
Odšel
je
bil
takoj
drugi
dan
po
Edvinovem
prihodu
v
mesto
,
kjer
je
bil
za
učitelja
imenovan
,
da
bi
tam
uredil
vse
,
kar
je
bilo
potrebno
.
Prijazno
se
je
bil
poslovil
od
Mirodolskih
;
ločili
so
se
v
lepi
zložnosti
,
tako
da
je
bilo
videli
vse
poglajeno
in
poravnano
.
Pogosto
se
je
govorilo
o
njem
;
Edvin
je
poznal
vse
njegove
razmere
in
težko
je
pričakoval
,
da
bi
se
mogel
seznaniti
z
njim
.
Hodili
so
obiskavat
njegovo
mater
na
Grič
;
stara
ženica
jih
je
bila
vselej
vesela
;
vendar
ní
se
mogla
prav
sprijaznili
z
mislijo
,
da
je
zdaj
tuj
človek
tako
na
Radovanovem
mestu
;
skoraj
milo
se
ji
je
storilo
časi
,
ko
je
videla
,
kako
prijazno
se
vedeti
Breda
in
Zora
z
njim
,
prav
tako
,
kakor
z
njenim
sinom
,
vendar
hudega
si
ní
nič
mislila
dobra
ženica
.
Ali
tako
dobroserčne
,
kakor
Radovanova
mati
,
niso
bile
vse
tihodolske
starke
.
Stikale
so
pogosto
glave
in
šepetale
si
na
uho
:
„
Veš
,
Barba
,
saj
ne
,
da
bi
človek
kaj
napačnega
mislil
,
bog
nas
varuj
pregrehe
;
saj
me
poznaš
,
da
nimam
navade
obrekovati
ljudi
,
kakor
ta
in
óna
;
vsak
naj
nase
gleda
.
Mladost
je
norost
,
naj
se
veseli
in
kratkočasi
,
samo
da
se
greh
ne
dela
;
zlasti
pa
ta
mlada
mestna
gospoda
;
treba
ji
je
mnogokaj
izpregledati
.
Taki
ljudje
so
vajeni
dobrega
življenja
;
lahko
so
veseli
,
preširni
;
kaj
vedó
,
kaj
je
skerb
in
terpljenje
in
bridkost
tega
življenja
!
Bog
ne
daj
,
da
bi
kaj
slabega
mislila
,
ali
pa
celo
govorila
;
ali
človek
si
vendar
ne
more
kaj
,
da
bi
ne
imel
časi
svojih
misli
?
Kaj
praviš
,
Barba
?
Ženin
tako
na
nagloma
z
doma
;
izginil
je
kakor
senca
;
in
toliko
časa
že
ga
ní
nazaj
;
in
na
njegovem
mestu
čisto
tuj
človek
z
onim
čudnim
imenom
,
ki
ga
nisem
slišala
nikedar
poprej
,
bog
vedi
,
kedó
in
odkod
!
Kaj
praviš
.
Barba
!
“
—
„
Lep
človek
ta
Edvin
,
ali
kako
se
mu
pravi
,
to
se
mora
reči
;
kakor
sveti
Mihel
,
ki
duše
tehta
v
pratiki
!
Meni
se
zdi
,
Neža
,
da
ni
vse
v
Mirnem
dolu
,
kakor
bi
imelo
biti
.
Morebiti
kako
poprejšnje
znanstvo
iz
mesta
,
kaka
stara
ljubezen
;
taki
ljudje
niso
tako
na
tanko
!
“
—
„
Morebiti
pa
vendar
le
meri
na
mlajšo
,
kaj
misliš
,
Barba
?
“
—
„
Le
tega
ne
verjemi
,
ljuba
moja
;
človek
ima
vendar
oči
v
glavi
.
Ne
da
bi
dejala
,
da
ní
lepa
tista
Breda
;
ali
ona
je
bolj
tako
nekako
,
kakor
so
naša
dekleta
;
pa
poglej
tisto
Zoro
,
kako
je
gosposka
,
kako
je
šibka
in
tenka
;
s
pedjo
bi
jo
človek
objel
čez
pas
;
in
lahka
je
,
da
se
ji
komaj
trava
pripogne
pod
nožico
,
in
kožico
ima
belo
,
kakor
da
bi
je
ne
bilo
nikoli
božje
solnce
obsijalo
.
Vidiš
,
to
ti
je
gosposka
lepota
,
kakoršno
imajo
v
čislu
mestni
gospodiči
.
Ta
Edovin
ni
videti
,
da
bi
ne
vedel
,
kaj
je
lepo
in
dobro
.
Le
poglej
ju
,
kader
skupaj
stojita
,
in
pogosto
in
rada
stojita
skupaj
;
človek
mora
reči
:
lep
zakon
!
Zakon
,
pravim
,
da
bi
le
kaj
druzega
ne
bilo
.
Pa
kaj
to
meni
?
Vsak
pred
svojim
pragom
!
in
kar
te
ne
peče
,
ne
pihaj
!
Težko
je
pasti
táko
preširno
čedico
,
ki
tako
rada
v
škodo
uhaja
.
Nama
ne
bo
odgovora
dajati
.
“
—
Meni
bi
se
res
smilil
oče
,
ako
bi
bila
kaka
nesreča
;
prav
dober
mož
je
,
ní
da
bi
dejala
.
Kaj
meniš
,
Barba
,
ko
bi
se
mu
tako
le
malo
pošepetalo
;
prav
dobro
,
delo
bi
storil
človek
.
“
—
„
Le
tega
ne
,
Neža
!
Ti
ne
poznaš
mestnih
ljudí
:
kakor
je
dober
človek
,
slabo
bi
izkupila
;
tí
ljudje
vse
sami
najbolje
vedó
.
Kakor
bog
hoče
,
tako
naj
bó
!
“
—
Tako
so
si
jezike
brusile
stare
ženice
tihodolske
.
Ne
samo
ženice
;
tudi
stari
možaki
so
zmajavali
modre
glave
:
„
Jaz
bi
nič
ne
upal
temu
gladkemu
gospodiču
;
kaj
se
suče
in
smuče
okolo
poštenih
deklet
?
“
—
„
Lahkoživček
je
,
rad
se
posladká
,
kjer
kaj
dobrega
najde
.
“
—
„
Ko
bi
bil
jaz
gospod
Mirodolski
,
palico
bi
vzel
,
pa
posvetil
bi
mu
,
da
gre
,
odkoder
je
prišel
!
“
—
„
Ne
škodilo
bi
tudi
dekleta
malo
v
strah
prijeti
;
mož
je
predober
,
premehák
;
ne
uterpi
,
da
bi
kateri
kaj
odrekel
,
ali
pa
dejal
ji
žalo
besedo
.
Škoda
moža
;
prav
žal
bi
mi
bilo
,
ako
bi
se
kako
kaj
skrivilo
in
pohabilo
;
bog
ne
daj
nesreče
!
“
Dobro
,
da
taka
govorica
ní
segla
do
Mirnega
dola
,
da
ní
kalila
mirú
srečnim
ljudém
:
ne
samo
zverini
in
hudobnim
ljudem
,
tudi
hudobni
govorici
je
branila
vhod
živa
ograja
,
ki
jo
je
bil
gospod
Mirodolski
zasadil
okolo
svojega
domovja
.
S
časom
se
je
prikazala
v
Zorinem
bitji
neka
čudna
izprememba
.
Tudi
manj
ostrovidnemu
očesu
ní
bilo
težko
izpoznati
,
da
se
godí
nekaj
posebnega
v
njenem
serci
.
Bila
jo
zdaj
nenavadno
živa
in
vesela
,
zdaj
tiha
in
otožna
,
da
se
ní
prav
vedelo
zakaj
.
Pogosto
je
pohajala
sama
,
videti
jo
jo
bilo
časi
z
objokanimi
očmi
.
Očeta
,
ki
jo
je
skerbno
popraševal
,
kaj
ji
je
,
tolažila
je
z
navadnimi
izgovori
.
Breda
si
je
zastonj
belila
glavo
in
ugibala
,
kaj
bi
pač
utegnilo
bili
sestri
,
da
je
tako
izpremenjena
:
morebiti
ji
je
hudo
,
da
ní
Radovana
toliko
časa
nazaj
;
vest
ji
očita
,
da
ga
je
žalila
sè
svojim
govorjenjem
in
vedenjem
ondan
v
Gradu
;
boji
se
sirota
,
da
je
bilo
morebiti
razžaljenje
pregloboko
,
da
bi
ji
ga
mogel
prav
iz
serca
odpustiti
,
in
če
ji
odpusti
,
ker
je
tako
blazega
serca
,
ali
mu
bo
pa
mogoče
tudi
pozabiti
,
kar
je
bilo
?
Morebiti
si
sama
očita
,
šteje
v
krivico
,
da
je
tako
prijazna
z
Edvinom
:
kaj
ko
bi
Radovan
krivo
sodil
njeno
vedenje
,
da
si
je
čisto
nedolžno
!
Tako
je
sestra
ugibala
in
ukrepala
sama
zase
;
iz
Zore
ní
bilo
moči
izvedeti
ničesa
:
ogibala
se
je
njenega
izpraševanja
,
ki
ji
je
bilo
videti
silno
neprijetno
;
molčala
je
,
ali
pa
pitala
jo
s
praznimi
izgovori
,
kakor
očeta
.
Zlasti
čudno
je
bilo
,
kako
se
je
zdaj
vêla
z
Edvinom
;
vidno
se
je
ogibala
njegove
druščine
,
kjer
je
bilo
koli
mogoče
.
V
pogovoru
z
njim
je
skoraj
vedno
govorila
o
svojem
ženinu
;
z
nekim
čudnim
navdušenjem
ga
je
povzdigovala
in
slavila
,
časi
prav
neprimérno
;
svojo
ljubezen
do
njega
je
povdarjala
in
kazala
z
nekim
posebnim
veseljem
čisto
proti
svoji
prejšnji
navadi
.
Časi
je
bila
celo
nepriljudna
z
njim
;
dajala
mu
je
kratke
,
ostre
odgovore
,
kakor
da
bi
mu
hotela
pokazati
,
da
ji
njegova
druščina
ni
več
ljuba
.
Edvin
je
bil
poleg
vsega
tega
vedno
enak
;
najmanjše
izpremembe
ní
bilo
videti
v
njegovem
vedenji
;
kazal
je
,
kakor
da
bi
ne
videl
,
ali
pa
morebiti
hotel
videti
ničesa
.
Mirno
in
voljno
je
prenašal
njene
neprijaznosti
,
kakor
se
prenašajo
porednosti
razvajenega
otroka
.
Ravna
ta
mirnost
Edvinova
jo
je
časi
razdražila
tako
,
da
je
bila
skoraj
zarobljena
z
njim
.
Z
Bredo
je
pogosto
neprijazno
govorila
o
njem
;
z
nekim
posebnim
veseljem
je
odkrivala
in
zasmehovala
njegove
slabosti
in
napake
;
očitala
mu
je
,
da
je
ničemuren
,
poveršen
,
sladkobeseden
;
da
je
pustohvalec
,
sam
v
se
zaljubljen
,
s
kratka
:
da
nima
nič
moštva
v
sebi
;
samo
misliti
ji
je
nemogoče
,
kako
bi
mogla
pametna
ženska
rada
imeti
takega
človeka
,
zlasti
ženska
,
katera
je
videla
in
poznala
pravega
moža
,
takega
moža
,
kakoršen
je
njen
Radovan
!
Očitno
je
kazala
,
da
ga
ne
more
terpeti
;
zgodilo
se
je
celo
,
da
je
pobegnila
o
njegovem
prihodu
,
tako
da
so
je
morali
po
vertu
iskati
in
prositi
,
naj
bo
pametna
,
naj
gre
v
druščino
,
kaj
si
bodeta
sicer
mislila
Edvin
in
njegova
teta
!
Ni
čudo
torej
,
da
je
bila
Breda
slednjič
vsa
zmešana
;
vedela
ní
,
kaj
naj
bi
si
mislila
,
kako
si
razlagala
to
čudno
vedenje
svoje
sestre
.
Ne
radovednost
,
ljubezen
do
svoje
sestre
ji
ní
dala
mirú
.
Sklenila
je
,
da
hoče
in
mora
priti
do
dna
tej
nedoumni
prikazni
,
tako
ali
tako
,
naj
se
zgodí
,
kar
hoče
,
da
le
pride
prava
priložnost
.
In
ta
priložnost
je
prišla
,
še
prezgodaj
ji
je
prišla
.
Nek
večer
je
bila
šla
Zora
nenavadno
zgodaj
v
svojo
sobo
,
dejala
je
,
da
jo
glava
boli
,
da
ji
je
treba
pokoja
.
Breda
opravi
hitro
svoja
navadna
opravila
,
potem
gre
za
njo
.
Ko
stopi
v
sobo
,
najde
svojo
sestro
sklonjeno
čez
posteljo
,
obličje
ji
je
bilo
skrito
v
blazinah
.
Vse
tiho
.
Breda
se
prestraši
.
„
Za
voljo
božjo
,
kaj
ti
je
,
Zora
?
Ali
si
bolna
?
“
Nič
odgovora
!
samo
tiho
ihtenje
se
čuje
.
„
Ne
straši
me
tako
;
govori
,
ali
naj
pošljemo
po
zdravnika
?
Po
očeta
grém
—
“
„
O
pusti
očeta
,
pusti
zdravnika
,
meni
ni
pomoči
na
svetu
!
“
„
Moj
bog
,
moj
bog
,
kaj
govoriš
!
Sestra
ljuba
sestra
—
“
„
Ne
imenuj
me
sestre
;
jaz
nisem
vredna
biti
tvoja
sestra
.
Grešnica
sem
,
nesramnica
,
brez
zvestobe
,
brez
vestí
.
Sovraži
me
,
zaničuj
me
,
kolni
me
;
vredna
nisem
,
da
me
zemlja
nosi
.
Oh
nesrečna
sem
,
strašno
nesrečna
,
tako
neizrečeno
nesrečna
!
Borila
sem
se
,
dokler
mi
je
bilo
moči
;
bog
večni
vé
,
kako
sem
se
borila
:
zdaj
ne
morem
več
!
Breda
,
jaz
ne
ljubim
Radovana
,
nikoli
ga
nisem
ljubila
!
Vedela
nisem
,
kaj
je
ljubezen
;
zdaj
vem
,
kaj
je
ljubezen
;
ogenj
,
peklenski
ogenj
;
v
meni
vse
gori
,
Breda
!
O
ta
nesrečni
grad
,
ta
nesrečna
gospa
Jarinova
,
ona
je
sama
kriva
moje
nesreče
,
moje
sramote
;
o
da
bi
ne
bila
nikedar
prišla
v
naš
tihi
,
srečni
kraj
!
Jaz
ne
morem
dalje
prebivati
v
tem
nesrečnem
kraji
,
vsaka
cvetica
,
vsako
drevo
,
vsaka
tica
tu
mi
očita
mojo
pregreho
,
mojo
sramoto
;
očetu
se
ne
upam
pogledati
v
oči
,
v
ono
čestito
obličje
.
Breda
,
pojdi
z
mano
,
pojdive
po
svetu
!
Ne
,
kaj
bi
ti
hodila
z
mano
!
Ti
si
nedolžna
,
ti
si
čista
,
kakor
dete
po
porodu
;
pregrešna
misel
ti
ni
oskrunila
serca
.
Ostani
tukaj
pri
očetu
,
bodi
mu
podpora
in
tolažba
v
starih
letih
,
ti
sama
:
jaz
sem
mu
sramoto
nakopala
na
sivo
glavo
;
dve
hčeri
je
imel
,
zdaj
ima
samo
še
eno
;
bodi
mu
ti
sama
veselje
za
obé
.
Jaz
pojdem
po
svetu
,
tija
pojdem
,
kjer
me
nihče
ne
pozna
,
kjer
ne
bo
nihče
s
perstom
kazal
za
menoj
.
Še
je
čas
;
še
sem
samo
v
mislih
grešila
;
še
je
čas
,
a
zadnji
čas
,
da
bežim
pred
izkušnjavo
,
pred
njim
,
ki
me
vleče
za
sabo
z
nadčloveško
močjo
!
“
Zdaj
je
bilo
Bredi
pač
vse
jasno
;
sklenila
je
roke
in
stala
je
kakor
okamenela
;
tiho
je
zdihovala
:
„
O
ubogi
oče
,
ubogi
Rádovan
!
“
Uboga
Breda
!
Strašna
skrivnost
ji
je
težila
kakor
mlinski
kamen
mlado
,
neizkušeno
serce
.
Do
sedaj
ni
vedela
,
kaj
je
skrivnost
,
kaj
je
žalost
in
skerb
.
Mirno
ji
je
teklo
življenje
,
kakor
bister
studenec
,
kateremu
se
vidi
na
dnu
gladko
,
belo
kamenjče
,
in
drobne
,
urne
ribice
se
sučejo
in
zigrávajo
po
njem
.
In
sedaj
?
Jasno
nebó
se
je
razpenjalo
,
kakor
prej
,
nad
Mirnim
dolom
,
solnce
je
razsipalo
nanj
nebeško
svojo
luč
;
vse
je
bilo
veselo
,
vse
je
zelenelo
,
kakor
prej
:
tiči
so
se
izpreletavali
in
prepevali
po
gozdu
,
po
vertu
,
srečni
tiči
,
ki
ne
vedó
,
kaj
je
bridkost
,
ki
tare
ubogo
človeško
serce
.
Kako
težko
je
pričakovala
Radovana
,
kako
se
je
veselila
njegovega
prihoda
!
In
sedaj
?
Kaj
bode
,
kader
pride
;
in
priti
utegne
vsak
čas
!
Kako
stopiti
mu
pred
obličje
?
Kako
prikrivati
mu
strašno
skrivnost
!
Molčala
bodo
usta
,
ali
govorilo
ji
bode
obličje
,
ki
ní
vajeno
tajiti
;
kakor
skozi
okno
,
pogleda
ji
skozi
oko
na
dno
serca
,
in
kaj
zagleda
tam
!
Kaj
mu
bode
odgovarjala
,
ko
pride
po
svoj
zaklad
,
svojo
nevesto
;
ko
pride
tirjat
svojo
pravico
?
In
oče
?
Vajena
je
bila
tožiti
mu
svoje
male
skerbi
in
težave
;
pred
njim
ní
imela
nobene
skrivnosti
,
in
sedaj
je
trepetala
pred
njim
,
kakor
grešnica
pred
ostrim
izpovednikom
!
Uboga
Breda
!
In
vendar
,
ti
si
nedolžna
kakor
bela
lilija
na
polji
.
Čudno
mirna
je
bila
Zora
tisto
jutro
po
viharni
noči
.
Izpoved
,
solzé
so
ji
bile
za
trenotje
olajšale
serce
.
Mir
je
bil
nastal
po
nevihti
;
ne
blagodejni
mir
,
ki
izvira
iz
dobre
vesti
,
vendar
mir
.
Nekako
onemogle
so
ji
bile
dušne
in
telesne
moči
,
prenapete
v
silnem
dušnem
boji
.
Brez
volje
je
bila
,
brez
želje
;
v
tem
stanji
bi
bil
človek
lahko
storil
z
njo
,
kar
bi
bil
hotel
.
Bleda
je
bila
vstala
,
kakor
po
hudi
bolezni
.
In
res
je
mislil
oče
,
da
ji
je
bilo
slabo
po
noči
,
in
da
je
zdaj
zopet
vse
dobro
.
Lahko
verjetno
je
,
da
mu
ní
ne
Zora
ne
Breda
jemala
té
vere
,
ki
jima
je
bila
prava
pomoč
in
tolažba
v
nadlogi
.
Srečno
se
jima
je
bilo
primerilo
tudi
to
,
da
je
šel
oče
že
zjutraj
po
opravkih
z
doma
za
ves
dan
.
Breda
se
je
tolažila
,
da
če
Edvin
tudi
pride
,
otide
zopet
,
ko
zvé
,
da
ní
očeta
doma
.
Tako
je
človek
v
nesreči
vesel
,
če
more
odložiti
skerb
samo
za
malo
časa
,
potem
se
bode
že
videlo
dalje
.
Ali
se
je
Zora
tudi
tako
bala
Edvinovega
prihoda
?
Bala
se
ga
je
in
vendar
hrepenela
je
po
njem
,
tako
hrepenéla
!
Kolikorkrat
je
zašumelo
kaj
v
seči
,
zatrepetalo
ji
je
serce
v
hrepenečih
persih
,
kakor
tica
,
ki
v
gnjezdu
čepi
in
valí
.
Zastonj
se
je
bala
,
zastonj
hrepenela
;
Edvina
ni
bilo
in
solnce
se
je
že
bližalo
zatonu
!
Izgubljen
ji
bode
dan
,
ko
mu
ne
bode
gledala
v
lepo
obličje
,
v
mile
očí
!
Bilo
je
že
proti
večeru
.
Zora
je
bila
šla
sama
v
gozd
;
rada
jo
je
bila
pustila
Breda
,
naj
se
malo
razmisli
in
razvedri
.
Vedela
je
,
kam
pojde
sestra
,
in
kader
bode
končala
svoje
opravke
,
pride
sama
za
njo
.
V
gozdu
,
nekoliko
v
stran
od
Mirnega
dola
,
nad
potom
,
ki
je
deržal
v
Grad
,
bil
je
prijazen
kraj
,
kamor
je
Zora
najrajša
zahajala
,
zdaj
sama
.
zdaj
sè
sestro
,
zdaj
z
očetom
,
ali
pa
so
bili
vsi
skupaj
.
Sredi
gozda
je
bila
prijazna
senožet
:
gospod
Mirodolski
jo
je
imel
samo
bolj
za
veselje
,
ne
za
korist
.
Dasi
bi
mu
bila
dala
o
vsaki
košnji
lep
voz
dobrega
sena
,
ní
je
kosil
;
trava
je
rasla
,
kakor
je
hotela
in
po
njej
so
rasle
in
cvele
pisane
cvetice
,
druge
s
pomladi
,
druge
poleti
in
v
jeseni
,
ali
vedno
jih
je
bilo
toliko
tukaj
,
kakor
nikjer
drugej
;
čutile
so
pač
,
da
tu
se
jim
ní
bati
bridke
kose
,
za
to
so
tako
veselo
rasle
in
cvele
in
dišale
,
dasi
ní
nihče
zanje
skerbel
,
nihče
jim
prilival
.
Drevje
,
ki
je
obdajalo
senožet
,
bilo
je
prijetno
namešano
.
Nad
vse
so
visoko
molele
tamne
smereke
,
med
njimi
so
si
podajale
veje
svitlo
zelene
bukve
,
košate
jelše
,
otožni
mecesni
in
prijazne
breze
z
belim
lubjem
po
deblu
.
Pod
drevjem
je
goščo
delalo
mnogoverstno
germovje
.
Na
tej
senožeti
je
izviral
studenec
,
ki
je
tekel
po
Mirodolskem
vertu
.
Na
gornji
strani
je
bila
skala
,
z
germovjem
čez
in
čez
obrastena
;
samo
tu
pa
tam
je
molélo
izmed
germovja
golo
kamenje
,
kolikor
ga
ní
bil
mah
ali
pa
beršljin
obdal
.
Izpod
skale
je
vervral
hladni
studenec
.
Poleg
njega
je
bil
postavil
gospod
Mirodolski
prosto
leseno
klop
.
Kako
prijetno
se
je
tu
sedelo
,
mislilo
in
sanjalo
,
ko
je
zahajalo
solnce
za
večernimi
gorami
,
ko
so
se
dolge
sence
pokladale
po
ravnem
polji
!
Kako
mirno
,
kako
tiho
je
bilo
tu
!
Samo
zdaj
pa
zdaj
je
zašumelo
v
gozdu
;
urna
,
košatorepa
veverica
,
skakaje
od
veje
do
veje
,
od
smereke
do
smereke
.
izprožila
je
zrel
češarek
na
tla
;
časi
je
pa
tudi
iz
vejevja
z
drobnimi
,
radovednimi
očesci
pogledala
na
senožet
:
kaj
je
pa
tukaj
?
Ali
pa
pisana
žolna
je
poterkavala
s
terdim
kljunom
na
votlo
deblo
,
da
bi
si
izterkala
in
izkljuvala
sladko
večerjo
.
Prijetna
je
bila
tihota
,
ali
ravno
tako
prijetno
je
bilo
,
kader
so
prepevali
tiči
:
penice
,
kosi
in
sternadi
v
lepem
zboru
svoje
večerne
pesmi
.
In
kader
je
vse
molčalo
;
čulo
se
je
sladko
studenčevo
šumljanje
.
Tu
je
zdaj
Zora
sedela
na
klopi
.
Tako
mirno
je
bilo
vse
okrog
;
a
mir
ni
prebival
v
njenem
serci
.
Ko
je
tako
molče
slonela
,
s
komolcem
podpirajoč
si
nagneno
,
pobešeno
glavico
,
zerlo
ji
je
res
oko
v
bistri
studenec
poleg
nje
,
ali
misli
niso
bivale
pri
studenci
,
dasi
je
bilo
tako
prijetno
gledati
tice
,
ki
so
brez
strahu
hodile
sim
kopat
se
in
pít
.
Kód
so
hodile
njene
misli
?
Ne
po
deveti
deželi
ne
:
„
čez
trí
goré
,
čez
tri
vodé
,
čez
tri
zelene
travnike
!
“
V
eno
mér
so
se
izprehajale
sim
ter
tijà
med
Mirnim
dolom
in
Gradom
!
Tako
blizo
je
bival
on
,
ki
ga
je
ljubila
,
ljubila
sè
svojim
mladim
sercem
,
s
pervo
ljubeznijo
svojo
.
In
vendar
je
bila
nesrečna
,
tako
neizrečeno
nesrečna
!
Ona
se
ni
smela
udati
in
prepustiti
najslajšemu
čutu
mladega
serca
.
Njena
ljubezen
je
bila
pregrešna
.
Z
ognjenim
mečem
je
stala
Dolžnost
pred
duri
ter
branila
ji
v
raj
,
kjer
je
bivala
Sreča
in
vabila
jo
tako
zapeljivo
!
Obljubljena
je
bila
možu
,
katerega
ní
ljubila
;
čislala
ga
je
in
rada
imela
in
radovoljno
bi
bila
stopila
v
zavezo
z
njim
;
da
bi
ne
bila
zagledala
nesrečnega
mladeniča
,
ki
ji
je
vnél
,
morebiti
o
pervem
pogledu
,
da
sama
ní
videla
,
v
serci
ogenj
,
ki
ne
ugasne
;
tako
podoben
je
bil
vzoru
,
ki
si
ga
je
bila
vstvarila
v
svoji
mladi
duši
,
ki
ga
je
gledala
v
dekliških
sanjah
svojih
:
take
rasti
je
bil
,
takega
obličja
:
tako
je
gledal
in
tako
je
govoril
.
Prav
zanjo
je
bil
vstvarjen
,
zakaj
bi
ga
ne
ljubila
?
O
terda
,
terda
je
otročja
dolžnost
!
O
ko
bi
ji
ne
bilo
za
očeta
,
stopila
bi
naravnost
pred
Radovana
,
povedala
bi
mu
iz
oči
v
oči
,
naj
bi
ji
bilo
še
tako
težko
,
da
ga
ne
ljubi
,
da
ne
more
biti
njegova
.
Radovan
je
tako
pameten
,
tako
dober
,
tako
blazega
serca
.
Dal
bi
ji
,
če
tudi
s
težkim
sercem
,
prostost
:
kaj
bi
mu
mogla
biti
žena
,
ki
ga
ne
ljubi
,
ki
bi
se
čutila
nesrečno
na
njegovi
strani
!
Saj
še
dober
otrok
tičnico
odpre
vjetemu
tiču
,
ki
se
ne
more
privaditi
tesne
ječe
;
dá
mu
prostost
in
z
mokrim
očesom
gleda
za
njim
,
ki
leti
z
veselo
pesmijo
v
zeleni
gozd
.
Kmalo
bi
pozabil
Radovan
njeno
izgubo
;
ves
svet
mu
je
odpert
,
ponujale
se
mu
bodo
neveste
,
lepe
,
bogate
,
ljubeznjive
,
samo
izbirati
mu
bode
treba
.
In
pa
kedo
ji
je
porok
,
dá
jo
ljubi
Radovan
,
ljubi
tako
,
da
bi
ga
tudi
samo
nekaj
časa
boléla
njena
izguba
.
Vsaj
kazal
ji
ní
nikoli
ljubezni
.
Morebiti
se
mu
godi
kakor
njej
;
rad
jo
ima
,
privadil
se
je
njé
,
kakor
se
je
ona
privadila
njega
.
Morebiti
jo
snubi
samo
iz
prijateljstva
do
očeta
?
Ali
oče
,
oče
!
Vedela
je
,
kako
rad
ima
Radovana
,
kako
se
veselí
njene
zveze
z
njim
.
O
vse
to
ji
je
bilo
le
prejasno
!
In
žaliti
očeta
sè
svojo
nepokornostjo
,
ne
,
nikedar
!
prej
hoče
biti
nesrečna
za
vse
žive
dni
;
zagrebsti
hoče
,
ker
je
izruvati
ne
more
,
svojo
pregrešno
ljubezen
na
dno
serca
.
Skrivnost
naj
ostane
njena
ljubezen
vsemu
svetu
razen
sestri
,
kateri
jo
je
tako
prenaglo
razodela
;
ali
Brede
se
ji
ni
bati
,
ona
jo
bode
čislala
in
ljubila
tolikanj
bolj
,
ker
bo
videla
,
kako
junaško
se
je
premagala
in
zvesta
ostala
svoji
dolžnosti
.
In
Edvin
,
ali
jo
ljubi
?
Pervič
sedaj
ji
je
bila
prišla
ta
misel
,
kakor
se
prikaže
oblak
na
jasno
nebo
.
Tako
zamaknena
je
bila
vanj
,
da
ní
imela
časa
misliti
náse
.
Prijazen
,
ljubeznjiv
je
bil
z
njo
,
ali
z
Bredo
tudi
.
Večkrat
je
nenadoma
v
druščini
obernil
vanjo
svoje
lepo
oko
,
pogled
njegov
je
bil
tako
mehák
in
gorák
,
da
ji
je
ude
prešinila
sladka
groza
.
Ko
ji
je
zadnjič
podal
roko
pri
slovesu
,
zdelo
se
ji
je
,
da
se
mu
je
tresla
roka
.
Ali
kaj
to
?
Kako
bi
smela
misliti
,
da
bode
krasni
,
bogati
,
imenitni
mladenič
,
za
katerim
poželjivo
pogledujejo
vse
gospodične
,
da
bode
Edvin
,
ki
je
obhodil
pol
sveta
,
hodil
neveste
iskat
na
kmete
,
v
skromni
Mirni
dol
?
Naj
me
ljubi
ali
ne
ljubi
,
njegova
ne
morem
biti
nikoli
;
ljubiti
ga
hočem
na
skrivnem
,
da
on
sam
ne
bode
vedel
;
ljubiti
ga
hočem
,
ker
ga
ljubiti
moram
.
Žertvovati
hočem
očetu
svojo
srečo
,
svoje
življenje
,
za
plačilo
naj
mi
bode
skrivna
ljubezen
do
Edvina
.
—
Tako
?
Z
ležjo
na
ustnah
torej
,
z
druzega
podobo
v
serci
naj
stopim
z
njim
pred
altar
,
nesramna
lažnjivka
,
hinavka
naj
bodem
vse
svoje
življenje
?
Kako
je
to
zaslužil
blagi
Radovan
?
In
ko
bi
zvedel
resnico
—
vse
je
mogoče
—
ko
bi
spoznal
,
da
je
za
svoje
žive
dni
navezan
na
žensko
,
ki
je
vredna
njegovega
zaničevanja
,
káko
življenje
bi
bilo
to
?
to
bi
bil
pekel
na
zemlji
obema
!
Torej
še
žertvovati
se
ne
morem
svoji
otročji
dolžnosti
!
Moj
bog
,
moj
bog
!
Kaj
sem
pregrešila
,
s
čem
sem
zaslužila
,
da
se
mi
tako
godi
,
da
sem
tako
nesrečna
,
kakor
ní
bila
nikoli
ženska
na
svetu
!
Sirota
ní
vedela
,
da
ni
ona
perva
,
ki
se
ji
tako
godi
,
in
da
ne
bode
zadnja
.
Tako
so
ji
nemirno
misli
plale
,
kakor
valovi
razburjenega
morja
,
misel
ji
je
misel
pobijala
,
kakor
se
val
za
valom
podí
.
Ali
v
tem
nemiru
in
viharji
sijala
ji
je
vedno
na
istem
mestu
,
nepremično
ena
luč
,
ljubezen
do
Edvina
,
in
tej
luči
,
ki
jo
je
tako
prijazno
vabila
,
ni
se
smela
bližati
.
Nesrečna
Zora
!
Pa
kaj
je
zašumelo
v
gozdu
poleg
nje
?
To
ni
bila
veverica
,
ki
je
izprožila
češarek
sè
smereke
!
On
je
,
on
!
Vedela
je
,
da
je
on
;
zakaj
ji
je
tako
vtripalo
serce
!
Kvišku
plane
,
zdaj
ga
ne
sme
videti
,
on
je
ne
smé
videti
!
Prepozno
!
že
je
stal
pred
njo
,
v
lovski
obleki
,
s
puško
čez
ramo
.
„
Odpustite
,
gospodičina
,
nesrečen
sem
,
da
sem
vas
tako
prestrašil
;
vedel
nisem
,
da
ste
tukaj
,
tako
sami
!
“
„
Nisem
se
vstrašila
;
vedela
sem
,
da
ste
vi
!
“
„
Vedeli
ste
,
da
sem
jaz
?
zakaj
ste
torej
bežali
?
Kaj
se
me
bojite
,
Zora
?
Kaj
sem
vam
storil
?
Nesrečen
sem
,
če
sem
vas
razžalil
nehoté
,
Zora
!
“
In
kakor
sokol
vpre
vanjo
svoje
bistre
,
zareče
oči
.
Dekle
strepeče
in
oberne
se
v
stran
.
„
Zora
,
vi
niste
srečni
!
“
„
Kedó
vam
pravi
,
da
nisem
srečna
,
gospod
!
“
„
Moje
oko
,
in
—
moje
serce
!
Zora
,
vi
ne
ljubite
Radovana
!
“
„
Gospod
!
kedó
vam
daje
pravico
tako
govoriti
?
Radovan
je
vreden
moje
ljubezni
,
vreden
kakor
nikedó
na
svetu
!
“
„
Ne
pravim
,
da
ni
vreden
,
vendar
vi
ga
ne
ljubite
.
Zora
!
“
„
Ljubim
ga
,
ljubila
ga
bodem
,
hočem
ga
ljubiti
.
“
„
Zora
,
ne
ljubite
ga
,
ker
ga
hočete
ljubiti
;
ne
ljubite
ga
,
ker
ga
ne
morete
ljubiti
!
“
„
Zakaj
ga
ne
morem
ljubiti
?
“
„
Zora
,
vi
ne
veste
kaj
je
ljubezen
!
“
—
Rudečica
,
ki
ji
je
oblila
obličje
pri
teh
besedah
,
bila
bi
mu
vse
razodela
,
ako
bi
ne
bil
vedel
že
poprej
,
ako
bi
ne
bil
videl
z
ostrim
svojim
očesom
,
kaj
se
godi
v
njenem
serci
.
„
Zora
!
pri
ljubezni
ne
pomaga
želja
in
volja
,
ljubezen
ne
terpi
sile
.
Ljubezen
pride
v
serce
,
kakor
pomlad
na
zemljo
.
Zastonj
jo
kličemo
,
zastonj
je
želimo
.
Zvečér
še
brijejo
ledeni
vetrovi
;
vse
je
golo
in
pustó
;
zima
je
:
zjutraj
vstanemo
,
manemo
si
oči
:
nemogoče
!
glejte
.
zeleno
je
bukovje
v
gozdu
,
in
po
vertu
so
vsa
bela
drevesa
in
tiči
pojo
in
vse
je
veselo
!
Kaj
se
je
zgodilo
?
Pomlad
je
prišla
in
z
njo
je
prišlo
zelenje
in
cvetje
in
tičje
petje
.
Tako
pride
ljubezen
!
“
„
O
imejte
vsmiljenje
z
ubogim
,
nesrečnim
dekletom
!
“
„
Zora
!
bodi
srečna
,
bodi
moja
!
“
Zdaj
je
bilo
čas
bežati
Zori
,
zadnji
čas
;
deržala
jo
je
nevidna
moč
;
obsedela
je
in
on
je
klečal
pred
njo
.
„
Ljubim
te
,
Zora
!
ljubil
sem
te
,
ko
sem
te
pervič
zaglédal
;
brez
tebe
ne
morem
živeti
;
Zora
,
bodi
moja
!
“
„
Nikedar
,
nikedar
!
“
„
Drugemu
si
dala
besedo
,
to
je
:
tvoj
oče
mu
jo
je
dal
,
in
ti
si
molčala
.
Veže
te
otročja
ljubezen
.
Kedo
je
dal
očetu
pravico
,
dajati
svojo
hčer
,
kakor
blago
,
komur
se
mu
zdi
!
Očetova
pravica
ima
svoje
meje
,
in
tako
tudi
otročja
dolžnost
.
In
tvoj
oče
,
Zora
,
je
dober
oče
;
on
ne
želi
nesreče
svojega
otroka
,
da
se
mu
samo
volja
izpolni
.
Tvoj
oče
te
ljubi
,
samo
tvoje
sreče
želi
,
kaj
to
njemu
,
s
kom
bodeš
srečna
!
In
Radovan
?
Ne
ljubiš
ga
,
s
tem
je
vse
rečeno
.
Pravice
nima
do
tebe
,
in
da
bi
hotel
miloščine
,
upam
,
da
je
preponosen
.
“
„
Nemogoče
,
nemogoče
!
Edvin
,
jaz
ne
morem
žaliti
očeta
!
“
„
Mirna
bodi
,
zlata
moja
Zora
;
vse
meni
prepusti
.
Vse
se
srečno
izide
,
ako
le
hočeš
,
ako
mi
le
daš
nekoliko
upanja
.
Zora
,
ali
smem
upati
?
“
„
Edvin
!
“
Koraki
se
začujejo
od
Mirnega
dvora
.
„
Edvin
,
beži
,
ko
bi
te
kedó
videl
!
“
V
hipu
se
je
izgubil
Edvin
v
germovji
.
V
tem
trenotji
se
prikaže
Breda
iz
gošče
.
Prepozno
!
Kaj
je
bilo
treba
,
da
se
je
Breda
tako
bala
Radovanovega
prihoda
!
Radovan
je
prišel
in
vse
se
je
tako
lepo
gladko
izteklo
!
Zora
je
bila
prijazna
z
njim
,
kakor
prej
:
Breda
se
ni
mogla
prečuditi
tej
prikazni
.
Morebiti
je
bil
pa
vendar
le
prazen
njen
strah
?
Morebiti
je
bila
Zorina
ljubezen
,
kakor
bi
snop
slame
zažgal
;
kakor
meteor
na
nebu
,
ki
zasveti
in
ugasne
,
in
sledú
ni
za
njim
;
romantične
sanje
,
katere
ji
je
rodilo
branje
pesmi
in
romanov
v
mladem
serci
,
ne
v
serci
,
samo
v
glavi
;
solnce
posije
in
sanje
izbežé
ne
pustivši
jasnega
spomina
za
sabo
.
Ljubezen
njena
je
bila
pač
kakor
neka
pijanost
;
strezovala
se
je
in
spametovala
;
zavedela
se
je
svoje
dolžnosti
do
očeta
,
do
Radovana
;
spoznala
je
,
da
je
njena
ljubezen
brez
upa
,
da
Edvin
ne
more
biti
nikoli
njen
.
Bog
dal
,
da
bi
bilo
res
tako
!
Veselo
življenje
je
bilo
zopet
v
Mirnem
dolu
.
Radovan
se
je
bil
seznanil
in
sprijaznil
z
Edvinom
,
rad
se
je
pogovarjal
z
njim
:
nikoli
poprej
ni
bil
našel
človeka
,
s
katerim
bi
bilo
tako
lahko
govoriti
o
katerem
koli
predmetu
.
Zora
je
bila
zopet
veselega
in
vedrega
lica
,
kakor
poprej
;
človek
bi
ne
bil
mislil
,
da
se
je
kedaj
kaj
posebnega
godilo
v
njenem
serci
.
Nastali
so
bili
lepi
,
jasni
jesenski
dnevi
.
Na
Mirodolskem
vertu
so
cvele
cvetice
v
polni
jesenski
krasoti
:
drevje
se
je
šibilo
pod
obilim
sadjem
in
grozdje
je
zorelo
gospodu
Mirodolskemu
v
posebno
veselje
.
Pogostoma
ga
je
ogledával
in
pretipaval
mu
jagode
,
ki
so
se
bolj
in
bolj
mečile
od
dné
do
dné
;
tu
pa
tam
je
bilo
tudi
že
kako
zerno
černikasto
,
dalo
se
je
pokusiti
,
in
mož
se
ni
kiselo
deržal
,
da
si
je
bilo
gotovo
terpko
,
kakor
opárnica
!
V
takih
časih
je
človeku
težko
tičati
pod
streho
;
pod
milim
nebom
je
treba
vživati
lepe
dní
,
ki
tako
hitro
miné
.
V
takih
časih
se
polasti
tudi
meščana
hrepenenje
po
zelenih
gorah
,
po
čistem
,
krepkem
zraku
,
ki
veje
po
njih
.
Naša
družinica
je
bila
malo
domá
.
Časi
so
šli
za
ves
dan
z
dóma
.
Vzeli
so
sè
seboj
,
česar
treba
;
kosili
so
in
južinali
v
gozdu
,
v
senci
,
po
travi
,
po
mahu
ležé
,
kakor
se
je
komu
ljubilo
.
Po
jedi
so
brali
maline
,
drenulje
,
češminje
in
tu
pa
tam
se
je
tudi
še
dobila
kaka
rudeča
jagoda
.
Lep
je
gozd
v
pomladnem
zelenji
,
ko
je
germovje
posuto
z
belim
,
dišečim
cvetjem
;
a
lep
je
tudi
v
jeseni
,
ko
se
je
belo
cvetje
po
germovji
spremenilo
v
rudeče
in
černe
jagode
,
ki
tako
prijazno
vabijo
tiča
in
človeka
.
Zvečer
,
kader
je
bil
gospod
Mirodolski
posebno
dobre
volje
,
napravil
je
svoji
družbi
posebno
veselje
,
veselje
,
ki
je
bilo
do
tedaj
čisto
neznano
Edvinu
in
njegovi
tetki
,
gospé
Jarinovi
.
Peljal
jih
je
na
bližnjo
njivo
;
tam
so
nakopali
sadeža
—
ne
upamo
se
ga
imenovati
po
imenu
;
imé
mu
je
strašno
kmečko
,
prozajično
;
bojimo
se
,
da
bi
kaka
lepa
bralka
,
mestna
gospodična
,
ne
nabrala
zaničljivo
ust
,
ako
ga
naravnost
imenujemo
.
Govorimo
torej
po
okoliših
.
Pesnik
,
ki
nam
je
pel
:
„
Na
žgancih
tropine
“
,
imenoval
ga
je
„
steber
kranjske
,
ali
recimo
:
slovenske
dežele
“
.
Oj
ti
ljubi
sadež
!
Svet
skoraj
živeti
ne
more
brez
tebe
:
na
kmečkih
mizah
te
imajo
in
na
gosposkih
,
v
raznih
oblikah
,
tudi
—
v
oblicah
.
Vživa
te
kmet
,
kateremu
si
časi
skoraj
edina
hrana
,
in
vživa
te
gospod
,
ki
ima
vsega
dovolj
,
in
vendar
tí
nisi
imeniten
.
Skromno
je
lice
tvoje
,
ne
žari
se
ti
,
kakor
tvoji
gosposki
sestri
pomaranči
.
Pomaranče
so
imenovali
stari
:
zlata
jabelka
:
jaz
ne
vem
,
ali
nisi
ti
morebiti
bolj
vreden
tega
lepega
imena
!
Bistroumni
bralci
te
proste
povesti
so
gotovo
že
ugenili
,
o
katerem
sadeži
govorimo
.
Takega
sadeža
so
nakopali
in
nabrali
na
njivi
,
potem
so
šli
gori
v
gozd
nad
hišo
.
Skoraj
bi
bili
pozabili
povedati
,
da
je
bil
gospod
Mirodolski
pri
tem
opravilu
silno
izbirčen
;
ní
mu
bil
vsaki
po
volji
,
na
tanko
je
vedel
,
kateri
bo
dober
,
kateri
ní
za
rabo
:
moral
je
biti
okrogel
,
ne
predrobán
,
ne
predebel
;
vedel
mu
je
tudi
še
druga
znamenja
,
katera
so
bila
njegova
skrivnost
.
V
gozdu
je
bilo
pripravno
mesto
;
star
parobek
,
na
pol
že
sežgan
,
vendar
terden
še
in
postaven
,
je
stal
na
prostem
,
z
drevjem
obdanem
prostoru
.
Kupček
oglja
in
pepela
je
pričal
,
za
kako
rabo
je
stari
parobek
.
Okolo
tega
ognjišča
pod
milim
nebom
se
je
zbirala
družba
.
Toda
gospod
Mirodolski
ni
terpel
lenuha
pod
svojim
poveljem
,
da
bi
sedel
,
gledal
in
jedel
.
Vsak
je
imel
svoje
delo
.
Treba
je
bilo
po
gozdu
iskati
suhih
vej
in
korenín
.
Ali
to
ni
bilo
tako
lahko
,
kakor
bi
morebiti
kedo
mislil
.
Gospoda
Mirodolskega
gozd
ní
bil
zanemarjen
;
lepo
je
bil
posnažen
in
pospravljen
,
tako
da
je
bilo
dobro
iskati
,
da
se
je
dobilo
kaj
suhljadi
.
Korenine
so
bile
gospodu
Mirodolskemu
posebno
ljube
,
ako
je
kje
katera
prosta
,
suha
ležala
;
bog
ne
daj
,
da
bi
kedo
katero
živo
izrul
!
In
vendar
bi
se
ne
upali
terditi
,
da
ni
kedo
,
zlasti
Edvin
,
katere
malo
potegnil
in
posilil
,
ki
je
samo
s
koncem
gledala
iz
tál
;
gotovo
je
to
,
da
jih
je
ravno
on
največ
nanesel
;
po
sreči
gospod
Mirodolski
ní
imel
časa
,
da
bi
jih
tako
natanko
pregledával
.
Radovan
je
splezal
na
mnogo
drevo
,
kjer
je
videl
kako
suho
vejico
;
in
Breda
je
pobirala
spodaj
,
kar
je
palo
z
drevesa
.
Gospa
Jarinova
ni
mnogo
koristila
;
delala
je
samo
bolj
na
videz
:
pripogibanje
se
ji
ni
videlo
posebno
prijetno
.
Ko
se
je
zdelo
gospodu
Mirodolskemu
,
da
je
derv
dovolj
nanesenih
,
dal
jim
je
dovoljenje
,
da
smejo
posesti
po
travi
okrog
ognjišča
,
ter
gledati
,
kaj
bode
iz
tega
.
Vse
drugo
namreč
je
bila
njegova
naloga
.
Najprej
je
bilo
treba
ognja
.
Kako
ga
je
delal
gospod
Mirodolski
?
Nabral
je
za
eno
pest
dobro
suhega
mahú
,
potem
je
vzel
kresilo
,
kamen
,
in
gobo
ter
začél
kresati
,
prav
tako
,
kakor
tu
pa
tam
še
dandanašnji
krese
kak
kmet
,
ki
tobak
zažiga
.
To
zastarelo
orodje
je
zvesto
hranil
za
táko
posebno
priložnost
.
Ko
se
je
iskra
gobe
prijela
,
zavil
je
tlečo
gobo
v
pripravljeni
mah
ter
vihtil
ga
v
roki
tako
dolgo
,
da
je
začel
najprej
kaditi
se
in
zadnjič
goreti
.
Nato
dene
goreči
mah
na
parobek
in
nanj
poklada
suhega
drobiža
;
ko
se
tá
vname
,
debelejših
vejic
,
in
ogenj
je
bil
napravljen
.
Gospé
Jarinovi
,
ki
ní
še
prej
nikoli
enacega
videla
,
zdélo
se
je
čudno
to
početje
gospoda
Mirodolskega
;
ní
si
mogla
kaj
,
da
bi
mu
ne
povedala
svojih
misli
.
„
Kaj
pa
pamenijo
te
čudne
‚
ceremonije
‘
,
gospod
?
Kaj
bi
ne
bilo
bolj
pametno
ogenj
z
žveplenkami
narediti
?
Kaj
je
treba
toliko
truda
?
In
pa
čemu
smo
pobirali
vejevje
po
gozdu
,
kakor
bi
šivanke
iskali
?
V
skládalnici
imate
najlepših
derv
dovolj
,
celih
in
naklanih
.
Vzeli
bi
naročje
polén
,
to
bi
bil
boljši
ogenj
!
“
„
Vidite
,
gospa
!
“
odgovori
ji
mirno
a
določno
gospod
Mirodolski
,
„
tega
vi
ne
uméte
:
to
mora
tako
biti
,
prav
tako
in
nič
drugače
;
tako
so
ogenj
delali
in
kurili
naši
pradedje
,
stari
Slovani
!
“
„
Tako
je
ogenj
delal
in
kuril
tudi
vaš
Isteklosem
,
ki
ga
imate
tolikokrat
v
imenu
.
“
„
Po
pravici
;
zakaj
Isteklosem
je
bil
pošten
mož
,
stare
korenine
,
kakoršnih
ni
več
dandanes
.
Tudi
Isteklosem
je
kuril
tako
in
dobro
je
kuril
.
“
„
Tako
,
menim
,
so
ogenj
delali
že
v
‚
kameneni
‘
dobi
.
“
„
Prav
tako
vendar
ne
,
gospa
!
kámena
je
bilo
pač
dovolj
,
dobrega
kamena
,
in
gobe
menda
tudi
,
samo
če
so
jo
znali
strojiti
;
ali
kresila
ni
bilo
,
vsaj
takega
ne
kakor
je
to
gospa
!
“
„
Res
prav
imenitno
je
videti
;
jaz
nisem
še
videla
takega
orodja
.
“
„
Zdaj
tudi
ni
tako
lahko
dobiti
takega
.
S
tem
kresilom
so
moj
oče
kresali
.
Vidite
,
gospa
,
tako
smo
kurili
,
ko
sem
bil
še
mlad
;
lepa
,
staroslovanska
šega
,
hraniti
jo
je
treba
,
da
se
ne
pogubi
,
kakor
se
jih
je
že
toliko
pogubilo
.
Vidite
,
tako
ogenj
delati
,
tako
kuriti
,
to
je
tudi
kos
poezije
,
gospa
!
Pa
še
nekaj
je
,
zakaj
rabim
,
vsaj
v
gozdu
,
tako
starinsko
orodje
.
Starega
moža
poznam
,
ki
zna
izverstno
gobo
strojiti
.
Nabral
je
in
nastrojil
gobe
toliko
,
da
zdaj
ne
vé
kám
z
njo
.
Mož
je
menil
,
da
bode
delal
dobro
kupčijo
z
njo
;
blago
je
res
dobro
,
a
kaj
je
dandanes
najboljša
kresilna
goba
?
S
polnim
vozom
takega
blaga
je
bil
šel
nekedaj
v
mesto
;
ljudje
so
se
mu
smijali
,
prodal
ga
ní
za
toliko
,
kolikor
so
mu
voli
potrebovali
na
potu
.
Popraševal
me
je
,
kako
bi
bilo
na
Dunaji
s
takim
blagom
.
Hudo
mi
je
bilo
,
a
povedati
sem
mu
moral
,
da
tudi
tam
kresilna
goba
ni
posebno
v
čislu
.
“
„
Res
!
“
oglasi
se
nato
Edvin
:
„
spominjam
se
,
da
sem
mnogokrat
tam
videl
Slovake
,
ki
so
jo
po
letu
po
Pratru
ponujali
ljudám
,
a
ne
spominjam
se
,
da
bi
je
bila
živa
duša
kedaj
kupila
,
tako
da
ne
vem
,
o
čem
živé
ti
ljudje
.
“
„
Vidite
,
gospod
,
“
reče
nato
gospod
Mirodolski
,
„
prav
takega
,
kakor
so
tisti
Slovaki
,
ki
prodajejo
kresilno
gobo
po
Dunaji
,
si
je
misliti
mojega
Isteklosma
,
samo
da
on
je
bil
precej
više
in
krepkejše
postave
.
A
govoriti
sem
hotel
o
svojem
starem
prijatelji
,
ki
je
hotel
teržiti
s
kresilno
gobo
.
Kaj
hoče
z
vsem
svojim
bogastvom
?
Redko
kedaj
se
oglasi
kak
star
kmetič
pri
njem
,
ali
kaj
se
to
pozna
toliki
zalogi
,
katere
bi
dovolj
imele
za
pet
let
vse
slovenske
dežele
!
Dobro
se
mu
zdi
torej
,
da
časi
tudi
jaz
katero
kupim
,
samo
da
jih
tako
malo
potrebujem
!
“
Med
takimi
pogovori
je
bil
ogenj
na
pol
pogoril
;
naredila
se
je
bila
lepa
žerjavica
,
da
si
je
sam
gospod
Mirodolski
ni
mogel
lepše
želeti
.
Iz
nanesenih
vej
si
je
bil
izbral
dolgo
palico
,
ki
je
bila
že
bolj
drogu
podobna
;
z
njo
razgrebe
žerjavico
in
vanjo
pomeče
—
zlata
jabelka
.
A
ne
dá
jim
mirú
,
vedno
jih
preobrača
s
palico
,
da
se
preveč
ne
obžgó
.
Ko
se
jim
je
bila
naredila
černa
skorja
čez
in
čez
,
potem
nagrebe
izpod
ognja
,
ki
je
pri
strani
gorel
,
nove
žerjavice
,
in
vanjo
jih
popolnoma
zakopa
.
Vse
to
,
kar
smo
,
kolikor
mogoče
,
natanko
popisali
,
in
upamo
,
da
nam
bode
čestiti
bralec
za
to
hvaležen
—
vse
to
je
delal
čestiti
mož
s
táko
resnostjo
in
dostojnostjo
,
kakor
da
bi
opravljal
bog
vé
káko
sveto
opravilo
;
govoril
ní
besede
;
tudi
družba
je
molčala
in
gledala
,
kakor
se
spodobi
.
Ko
se
mu
je
zdelo
,
da
je
čas
,
dregne
s
