človeškablagost
v
sedanji
dobi
splošnega
napredka
in
procvita
zahteva
nekaj
več
in
vsaj
nekaj
pozitivnega
in
bistvenega
.
Odpreti
ti
hočem
oči
,
kako
ti
je
doseči
tako
istinsko
blaženost
.
Ti
pa
sodi
in
potlej
odloči
...
Temelji
tvoje
blagosti
,
kakor
vsega
tvojega
bitja
,
ti
so
osebni
in
zunanji
.
Osebni
temelj
si
ti
sam
,
ves
,
kar
te
je
:
»
Zdrava
duša
v
zdravem
telesi
.
«
To
je
najvišja
blagost
na
zemlji
,
ki
daleč
preseza
vse
druge
dobrine
.
Jaz
in
moji
duhovi
ti
bodo
v
tem
neprecenljivo
koristni
.
Mi
poznamo
boljše
leke
za
brambo
proti
smrti
nego
tvoj
Rudovar
;
branili
te
bodemo
bolečin
in
opasnih
slučajev
ter
negovali
tvoj
život
,
da
ti
nekoč
v
poznih
letih
smrt
ne
bode
jadna
ločitev
od
sveta
,
ampak
brezbolesten
prestanek
življenja
.
Mi
ti
bodemo
takisto
bistrili
duha
,
odpirali
vire
modrosti
,
kakeršnih
ne
poda
človeška
knjiga
in
izkušnja
,
in
te
naslajali
z
zabavami
,
katerih
ne
zasledujeta
stud
in
žal
,
to
je
z
zabavami
vede
in
spoznave
.
Tako
bodeš
resnično
blažen
.
Zadoščal
bodeš
samemu
sebi
,
in
tvoje
duševno
obzorje
bode
gorostasno
vzvišeno
nad
težnjami
in
marnjami
povprečnih
človeških
hodničnjakov
in
krtinoplezalčkov
...
Zunanji
temelj
tvoje
blaženosti
je
vse
,
kar
je
zunaj
tebe
,
s
čimer
moreš
vladati
in
razpolagati
:
to
je
tvoja
imovina
in
zlasti
denar
.
Človek
ima
veliko
potreb
;
tebi
je
odkazano
življenje
med
svojci
,
med
omikanimi
ljudmi
,
in
njih
šegam
,
celo
predsodkom
se
ne
moreš
odtegniti
.
Ako
sedaj
po
Dijogenovem
vzgledu
iščeš
modrijanske
svoje
blaženosti
v
sodu
brez
dna
in
ljudij
,
vrednih
tvoje
družbe
,
s
svetilko
za
belega
dne
,
gotovo
te
vtaknejo
v
najbližjo
blaznico
.
Dobavljati
si
moraš
vse
potrebščine
za
svoj
život
,
za
obitelj
,
za
zahtevke
svojega
stanu
,
za
navadni
blišč
,
za
prijetnost
in
ugodnost
.
Za
to
vse
potrebuješ
denarja
.
Samo
denar
se
more
vsekdar
izpremeniti
v
predmet
tvojih
raznih
potrebščin
,
ki
se
vedno
menjavajo
.
Denar
rabi
za
vse
potrebe
in
je
torej
najboljše
blago
,
dobrina
sama
na
sebi
.
Bogastvo
ti
je
zaščitje
proti
bedi
in
nezgodam
,
ki
prete
od
vseh
stranij
,
in
proti
težavam
starosti
,
ko
jame
pešati
duševni
kapital
.
Kdor
je
ubog
,
mora
neusmiljeno
čutiti
»
trojno
gorje
«
pesnika
Simona
Jenka
;
bogatin
pa
je
prost
vseobče
človeške
tlake
.
Vsako
jutro
sme
reči
:
»
Ta
dan
je
moj
,
gospodar
sem
svojih
močij
in
vrlin
ter
smem
slobodno
javljati
svoje
misli
in
svoje
prepričanje
.
«
No
,
moji
duhovi
so
ti
tudi
v
tem
oziru
prevažni
pomočniki
.
Res
imaš
že
nekaj
imovine
in
tudi
nekaj
ved
,
ki
ti
pridobivajo
bogastvo
.
Ali
to
vse
je
malenkost
proti
temu
,
kar
ti
bodo
sipali
moji
duhovi
v
naročaj
.
Napotili
te
bodo
na
plodonosne
iznajdbe
;
pri
podjetjih
,
kjer
gre
za
velike
imovinske
vsote
,
nareko
ti
,
kdaj
je
denar
vtekniti
in
kdaj
umekniti
,
odpro
ti
bogate
žile
premoga
in
dragih
kovin
v
zemeljskem
drobu
in
razkrijo
ti
zaklade
,
nakopičene
iz
davnih
časov
.
Tako
bode
osebna
tvoja
blaženost
ojačena
in
obstražena
z
velikim
bogastvom
...
To
oboje
bi
zadoščalo
za
blaženo
življenje
;
vender
človeška
nrav
,
ali
pravše
,
slabost
,
zahteva
še
nečesa
več
:
nekaj
prav
za
prav
nepotrebnega
in
celo
cesto
kvarnega
.
Saj
veš
,
kako
se
vsakdo
v
srci
veseli
tuje
hvale
,
najsi
ni
zaslužena
;
in
kako
ga
peče
tuja
graja
,
najsi
je
upravičena
.
Opazoval
si
že
,
kako
je
marsikdo
žrtvoval
velik
del
svoje
osebne
udobnosti
in
slobode
in
velik
kos
svojega
imetka
jedino
zato
,
da
si
je
pridobil
priznavo
in
odliko
—
nestalno
,
izpremembno
sodbo
—
drugih
ljudij
cesto
malovrednih
vrstnikov
.
Ta
nepotrebna
potrebščina
je
čast
in
slava
,
da
ne
govorim
o
poštenji
.
Zakaj
poštenost
ima
vsak
človek
,
vsakdo
jo
do
cela
priznava
vsakomur
,
in
paziti
je
samo
na
to
,
da
je
ne
izgubiš
ali
prevrneš
v
sramoto
z
nepoštenim
dejanjem
.
Čast
in
slava
je
nekaj
posebnega
—
v
resnici
nečimerna
reč
,
vender
glavno
živilo
prirodnemu
človeškemu
svojstvu
gizdavosti
,
oholosti
in
napuha
.
Saj
celo
tisti
ni
brez
napuha
,
kdor
se
ponaša
s
ponižnostjo
ali
z
zaničevanjem
ljudske
hvale
.
Bolj
brezpameten
nego
blažen
je
res
,
kdor
svoje
blaženosti
ne
išče
v
sebi
,
nego
zunaj
sebe
in
kogar
bolj
osrečuje
ljudsko
mnenje
nego
zavest
svoje
vrednosti
;
zlasti
če
pomisliš
,
kako
neosnovano
je
cesto
ljudsko
mnenje
,
kako
narejajo
tako
mnenje
cesto
bedaki
in
podli
značaji
in
kako
rado
in
brez
dokazov
se
verjame
vsaka
ogrda
tvoje
osebe
,
dočim
se
mora
vsaka
tvoja
vrlina
strogo
dokazati
,
premer
jo
verjamemo
.
Vender
,
tudi
to
brezpametno
svojstvo
se
mora
utolažiti
,
da
je
človek
srečen
!
...
Čast
:
visoko
dostojanstvo
,
imenitni
naslov
,
red
ali
križec
na
prsih
,
to
vse
veljavi
moža
,
to
blesti
v
očeh
velike
množice
,
katera
sodi
,
da
je
res
odličnjak
,
kdor
je
odlikovan
.
In
ta
množica
nikoli
ne
vpraša
,
kako
mrzlo
ali
toplo
srce
ti
bije
v
odlikovanih
prsih
in
kako
podle
misli
ti
lazijo
v
ponosni
glavi
.
Sosebno
redovi
so
izvrstna
iznajdba
vpričo
starih
časov
,
ko
so
se
zasluge
plačevale
in
usluge
darovale
s
težkim
,
suhim
zlatom
in
velikimi
graščinami
.
Tudi
do
teh
raznih
častij
ti
odpro
moji
duhovi
razna
pota
.
Bogastvo
,
katero
ti
bode
dano
,
častno
je
že
samo
na
sebi
in
za
plezanje
kvišku
prikladnejše
nego
velike
duševne
zmožnosti
.
Z
velikim
bogastvom
se
utegneš
pridružiti
denarstvenim
mogotcem
,
delovati
z
denarno
silo
in
vplivati
na
narode
in
njih
vlade
po
načinih
,
kakeršne
uporabljajo
takovi
denarstveniki
,
in
celo
po
bolj
prekanjenih
,
kakeršnih
te
nauče
moji
duhovi
.
Vedno
še
velja
rimskega
Juvenala
slovo
:
»
Dat
veniam
corvis
,
vexat
censura
columbas
«
;
vedno
še
leži
svet
na
tleh
pred
zlatim
teletom
kakor
v
starodavni
dobi
,
in
v
priznanje
tega
malikovanja
ti
bodo
naslovi
,
odlike
,
celo
plemstvo
,
ne
da
bi
trebalo
,
da
se
pojudiš
.
Ako
te
bode
mikalo
,
udaš
se
tudi
državniški
umetnosti
.
Ondu
ti
bode
poleg
bogastva
pomagalo
tudi
to
,
da
nisi
veleum
.
Mož
visokih
duševnih
zmožnostij
je
premalo
gladek
,
presamosvoj
.
Jednako
zmožni
ga
črtijo
kakor
tekmeca
in
ga
tudi
izpodrivajo
z
neplemenitimi
pomočki
.
Menj
zmožni
ga
zavidajo
,
ker
se
boje
preziranja
;
in
velika
duševna
zmožnost
jim
je
predrznost
,
ki
se
mora
zavračati
.
S
sijem
bogastva
,
s
prijatelji
,
katere
ti
pridobiva
tvoje
zlato
,
z
laskavo
priljudnostjo
,
ki
stane
samo
prazne
besede
,
in
z
oskromnostjo
,
ki
prikriva
tvoje
duševne
zmožnosti
,
lahko
splezaš
do
časti
in
dostojanstva
velikega
,
vplivnega
moža
;
in
če
zatajiš
ideale
svoje
mladosti
ter
prirodno
ljubezen
do
svojega
jezika
in
naroda
,
hvaljen
bodeš
kakor
razsvetljen
vzornik
;
zakaj
vzpel
si
se
do
višjega
človečanskega
obzorja
in
očistil
svoje
mišljenje
od
tesnosrčnega
neplodnega
sanjarstva
.
Če
bodeš
parlamentarec
,
nauče
te
moji
duhovi
govoriti
dvojnoumno
,
da
bode
prav
na
dve
strani
,
in
brezbarveno
,
da
bode
najbolj
prav
tebi
;
in
če
bodeš
visok
državnik
,
narekovali
ti
bodo
breznaglasne
in
nejasne
govorice
,
s
katerimi
bodeš
odeval
svoje
misli
,
in
na
jezik
ti
polože
o
pravi
priliki
diplomatiški
dovtip
,
ki
se
izpremeni
v
»
krilat
rek
«
,
ako
bode
hladilen
kakor
limonada
in
ne
žgoč
kakor
blisek
iz
ust
veleumovih
...
Kdor
ima
čast
,
želi
si
tudi
slave
.
Slava
biva
visoko
nad
častjo
in
se
pridobiva
jedino
s
čini
,
ki
se
ne
pričakujejo
od
navadnega
povprečnega
človeka
.
Poštenje
in
časti
ti
prestanejo
s
smrtjo
,
slavo
pa
smemo
imenovati
nesmrtno
,
in
najdlje
traja
slava
,
katero
dosežeš
stoprav
po
smrti
.
Nahaja
se
pa
tudi
puhla
slava
,
in
res
je
,
kar
je
dejal
modrijan
,
da
je
marsikdo
slaven
,
dočim
je
zaslužil
drug
,
da
bi
bil
slaven
.
In
res
je
,
kar
je
rekel
drug
modrijan
:
»
V
svetišči
slave
bivajo
nekateri
mrtvi
,
ki
niso
bili
notri
,
dokler
so
živeli
,
in
nekateri
živi
,
katere
pa
največ
iz
svetišča
odneso
,
kadar
so
umrli
.
«
Slavo
pridobiš
z
izrednimi
čini
in
z
izrednimi
umotvori
.
Pri
obeh
pridobitvah
so
ti
moji
duhovi
na
razpolago
.
Velikanske
dobrodelne
ustanove
,
epohalne
iznajdbe
,
na
primer
živeža
,
kakeršnega
si
videl
v
novi
evropski
državi
,
ali
cenega
kuriva
od
vode
ali
od
ujetih
solnčnih
žarkov
,
ali
iznajdba
stroja
,
s
katerim
se
v
vojskah
ljudje
pokončujejo
grmadoma
,
najdba
nove
prirodne
sile
:
to
vse
so
slavni
čini
.
S
takimi
čini
najprej
dospeš
do
slave
,
ker
vsakdo
lahko
spozna
njih
dobroto
in
veličavo
.
Se
v
življenji
se
ti
ovije
lovorika
okolo
čela
in
postavi
bronast
spomenik
;
dasi
je
tak
spomenik
kočljiva
reč
.
Zavisten
kritik
nemara
poreče
,
da
si
spomenik
sam
plačal
,
ali
pa
,
da
so
ljudje
zatorej
tako
hiteli
s
spomenikom
za
tvojega
življenja
,
ker
so
se
bali
,
da
ga
ne
dobiš
po
smrti
.
Zate
je
taka
slava
,
katero
čutiš
že
v
življenji
,
boljša
;
nekaj
imaš
od
nje
.
Vender
višja
je
slava
iz
slavnih
umotvorov
.
Prva
slava
počasi
gine
.
Tvoja
ustanova
ostane
,
tvoja
najdba
ali
iznajdba
bode
še
imovina
in
dobiček
vseh
ljudij
;
ustanovitelj
in
izumitelj
pa
se
pozabi
,
ako
imena
ne
ohrani
zgodovina
.
Druga
slava
pa
živi
,
dokler
je
ohranjen
slavni
umotvor
,
kakor
na
primer
sinje
Homer
še
danes
,
dasi
ni
go
tovo
,
ali
je
sploh
kdaj
živel
.
Taka
slava
doleti
samo
genijalno
glavo
,
kakeršne
nimaš
.
Tudi
moji
duhovi
niso
umetniki
,
ker
umetnost
je
zgolj
človeška
last
;
tudi
niso
modroslovci
,
ker
svoje
praktične
modrosti
,
katera
je
nadčloveška
,
ne
morejo
urediti
v
sostav
,
kakeršen
bi
prijal
človeškemu
razumu
.
Vender
ti
pomorejo
tudi
k
tej
najvišji
,
neumrjoči
slavi
.
Moji
duhovi
poznajo
slovstva
vseh
jezikov
in
narodov
.
V
jezikih
,
menj
znanih
še
omikancem
,
v
pozabljenih
knjigah
,
v
plevah
neslavnih
pisateljev
ti
poiščejo
izborne
,
visoke
misli
.
Te
misli
,
davno
povedane
,
toda
za
omikano
Evropo
nove
,
bodo
tvoji
izvirniki
.
Taka
zlata
zrna
bodo
moji
duhovi
razbrali
,
nanizali
,
razklepili
na
dolgo
in
široko
,
kakor
se
sploh
ravna
z
zlatom
,
in
okrasili
z
divnim
reklom
in
zlogom
.
Saj
veš
,
da
je
glavna
reč
,
kako
kaj
poveš
,
in
ne
,
kaj
poveš
...
Tvoje
delo
izide
kar
v
dveh
,
treh
jezicih
.
Moji
duhovi
bodo
zatrobili
slavospev
,
moji
kritiki
bodo
prevpili
zavidljivce
,
ki
nalašč
hvalisajo
slabe
umotvore
,
da
zatemnjujejo
resnično
dobre
,
tako
zvani
omikani
krogi
,
ki
največ
mislijo
po
tujih
razlogih
,
in
zlasti
tisti
knjižji
molji
,
ki
čitajo
vedno
in
toliko
preveč
,
da
ne
morejo
nikoli
prebaviti
književne
svoje
hrane
,
strmeli
bodo
o
izvirnosti
in
globini
tvojih
mislij
in
o
krasnem
,
plemenitem
jeziku
,
s
katerim
se
dičijo
.
Tako
bodeš
zvečer
legel
spat
,
in
ko
jutrodan
vstaneš
,
onda
si
slaven
veleumnik
!
Nič
ne
de
,
ako
pozneje
,
želeč
prekositi
samega
sebe
,
spišeš
kaj
slabšega
ali
prav
slabega
.
Kadar
je
tvoja
slava
ukoreninjena
v
ljudskem
mnenji
,
nihče
ne
bode
tako
predrzen
,
da
bi
,
trgajoč
tebi
lovorov
venec
raz
čelo
,
izpostavljal
samega
sebe
kamenjanju
tvojih
hvalilcev
.
Potomci
bodo
sicer
bolj
nepristranski
sodniki
od
naših
vrstnikov
,
in
nekoč
po
tvoji
smrti
utegne
vstati
strog
učenjak
,
ki
neovržno
dokaže
,
da
si
posnemal
srako
,
ki
se
je
šopirila
s
pavjim
perjem
;
ali
tudi
to
nič
ne
de
.
Spal
bodeš
tedaj
pod
hladno
gomilo
,
in
najsi
na
nji
zanamci
razgrajajo
še
toliko
,
tebe
ne
predramijo
...
Tako
ti
podelim
zdravje
telesa
,
modrost
in
učenost
,
neizčrpno
bogastvo
,
sijajne
časti
in
večno
slavo
:
vse
najvišje
blagosti
človeške
.
Povrhu
ti
dovolim
zopet
piti
vode
in
se
odrečem
tistim
štirim
uram
tvojega
spanja
.
Ti
mi
za
vse
to
ne
oddaš
ničesar
,
samo
svečano
mi
še
zatrdiš
,
da
ne
bodeš
več
poslušal
tistega
sanjavega
duha
,
ki
je
hotel
razrušiti
najino
združbo
.
To
novo
pogodbo
bodeva
dogovorila
in
svečano
potrdila
,
kadar
bodeš
zopet
cel
in
svoj
duh
v
svojem
telesi
.
Sedaj
ti
je
pa
na
voljo
dano
trezno
premišljati
,
predno
se
odločiš
;
zakaj
jaz
ne
silim
,
celo
niti
ne
prigovarjam
...
Vem
,
nekaj
te
ustavlja
,
da
bi
segel
po
mojih
darovih
.
To
so
malenkosti
;
žal
,
prav
ob
malenkostih
se
cesto
spotikajo
vzvišene
težnje
.
Tvoje
malenkosti
so
prirodna
ljubezen
do
naroda
in
slučajna
ljubezen
do
Cvetane
;
zgolj
ljubezen
,
katera
je
najhujša
nasprotnica
blaženosti
vsakega
zemljana
.
Vsaka
ljubezen
je
neopravična
žrtva
človekovih
koristij
,
tako
tudi
narodna
.
Svoj
narod
,
svoj
jezik
ljubiš
z
vsem
idealnim
ognjem
,
in
kaj
ti
vrača
narod
za
to
ljubezen
,
najsi
je
požrtvovalna
?
Nemara
ne
več
nego
z
žalnimi
izkušnjami
pridobljenega
dokaza
,
da
so
vse
človeške
zveze
realne
in
da
vse
teže
za
gmotnimi
koristimi
.
Sebi
najbližji
,
najpotrebnejši
,
jedino
zvesti
pomočnik
si
vedno
ti
sam
,
in
zatorej
si
sam
sebi
vedno
več
vreden
nego
vsi
tvoji
slučajni
rojaki
.
Čemu
torej
ta
gorečnost
do
jednega
samega
naroda
?
Ako
si
to
ljubezen
ohladiš
v
srci
,
bodo
te
nekaterniki
,
namreč
zavedni
narodnjaki
,
pač
grajali
in
celo
zaničevali
;
vender
,
če
si
visok
dostojanstvenik
in
bogatin
,
zaničevanje
tvojih
ro
jakov
ne
bode
sezalo
gori
do
čaščenja
tvojih
hvalilcev
in
do
vpliva
tvojih
prijateljev
.
Ako
ti
je
pa
taka
nižavna
mržnja
nekaterih
narodnjakov
venderle
menj
prijetna
nego
njih
hvala
,
onda
si
tudi
lahko
pomagaš
.
Dočim
se
leskečeš
v
visokosti
in
v
odlikah
,
čuti
se
narod
samega
sebe
čaščenega
,
da
ima
takovega
sina
,
ako
se
le
o
posebnih
prilikah
—
nikar
ne
prečesto
—
milostno
ozreš
na
svoje
rojake
in
jim
oprezno
podariš
drobtinico
z
bogate
mize
svoje
.
Tvoji
rojaki
,
dobre
duše
,
zapojo
ti
takoj
slavospev
iz
radostno
iznenadejanih
src
,
in
njih
hvaležnost
visoko
prekosi
tvojo
dobrotnost
.
Tako
moreš
,
ne
ponižavši
sebe
,
doseči
z
majhnimi
pomočki
velik
uspeh
pri
svojih
rojakih
.
In
ljubezen
do
Cvetane
?
Bodisi
.
Zenstvo
je
lepo
,
ali
posamezne
ženske
so
venoče
cvetice
.
Imej
Cvetano
;
ljubi
jo
tako
idealno
,
kakor
še
noben
pesnik
ni
opeval
ljubezni
;
vender
se
ne
bodeš
mogel
izogniti
spoznanju
,
da
Cvetana
ni
ideal
,
ampak
ženska
.
Kadar
se
je
naveličaš
,
kadar
ti
bode
na
poti
v
tvojih
težnjah
do
časti
in
slave
,
onda
ti
tudi
pomorejo
moji
duhovi
,
in
to
po
imenitnih
vzgledih
tako
,
da
se
zakonu
ohrani
vsa
čast
,
tebi
pa
vsa
prostost
v
tvojem
delovanji
.
—
Ko
govorim
baš
o
Cvetani
,
naj
ti
povem
,
da
se
bode
jutrodan
odločevala
nje
usoda
.
Ščitil
in
branil
jo
bodem
pri
končni
obravnavi
,
kakor
imava
besedo
.
Vem
,
da
bi
ti
po
tolikem
času
zopet
rad
videl
Cvetano
,
in
tega
veselja
ti
ne
morem
odreči
.
Utegneš
pa
pri
obravnavi
učiniti
tako
bedastočo
,
da
razdereš
ves
moj
trud
.
Zatorej
naredim
tako
,
da
bodeš
Cvetano
sicer
gledal
z
lica
v
lice
,
da
bodeš
čul
in
videl
vse
,
kar
se
bode
godilo
,
da
se
pa
sam
ne
bodeš
mogel
ne
geniti
ne
oglasiti
,
dokler
ni
obravnava
zvršena
.
Tako
mora
biti
,
da
je
v
prid
tebi
in
Cvetani
.
—
Po
tem
dolgem
govoru
,
ki
pa
je
bil
daljši
,
nego
se
tukaj
čita
,
ker
je
Samorad
na
to
očito
priporočanje
kosmatega
materijalizma
in
golega
egojizma
trdil
marsikatero
nasprotno
misel
,
z
vršil
je
Abadon
brez
odloga
vse
,
kar
je
namenil
baje
v
Samoradovo
korist
.
Potegnil
je
iz
žepa
čutaro
,
segel
po
Samorada
,
potlačil
ga
k
tlom
,
stisnil
ga
s
pestjo
in
zmašil
v
steklenico
.
Ko
to
trdo
zatakne
in
zapečati
,
preneso
jo
služni
duhovi
takoj
na
visoko
železno
peč
v
obravnavni
dvorani
.
Tako
je
prišel
Samorad
včeraj
v
stekleno
ječo
.
Danes
pa
je
bil
najpaznejši
poslušalec
nenavadne
obravnave
,
ki
se
je
ravnokar
prekinila
tako
iznenada
.
—
Ko
so
Cvetáno
odvêdli
in
se
je
dvorana
počasi
izpraznila
,
zaželel
si
je
tudi
Samorad
slobode
ter
klical
Abadona
in
služne
duhove
,
toda
zaman
.
Za
kake
pol
ure
prideta
dva
sodna
slugi
dvorano
snažit
in
okna
odpirat
;
bila
sta
očanca
Kajetan
in
Avguštin
.
—
Kàj
takega
še
nisva
učakala
,
kar
opravljava
to
hišo
,
pravi
Kajetan
továrišu
.
Gospoda
predsednika
je
prizadela
taka
omotica
,
da
smo
ga
komaj
oživili
.
Sedaj
se
bode
vender
dal
vpokojiti
,
skrajni
čas
je
že
.
No
prava
sreča
je
,
da
ni
prišel
nadsodniški
načelnike
,
kakor
o
bili
zagnali
prvi
hrup
!
—
—
Čudno
je
pa
vender
,
odgovorí
Avguštin
,
da
je
Binkoštnik
,
ko
je
ob
navadni
uri
gledal
skozi
okno
,
prav
razločno
spoznal
načelnika
,
da
ga
je
potlej
videl
tudi
v
veži
,
da
ga
pa
ni
videl
nihče
drug
.
Povsod
so
ga
iskali
,
povsod
vpraševali
,
ali
nihče
ga
ni
videl
,
in
vsi
pravijo
,
da
se
sedaj
zdravi
gôri
na
Koroškem
.
—
Vender
skoro
pride
.
Ali
bode
to
grom
in
strela
!
Toda
midva
se
ne
bodeva
tresla
,
kakor
se
tresejo
drugi
že
sedaj
!
—
Ali
si
videl
,
kakó
sta
ušla
ónadva
naši
pravici
?
—
—
Sevéda
sem
videl
,
saj
sem
stal
na
dvorišči
nasproti
vélikim
vratom
.
Tisti
Veselin
je
izginil
,
nihče
ne
vé
,
kakó
in
kam
,
ko
je
stopil
iz
dvorane
.
Prej
so
stražniki
,
kakor
po
navadi
,
v
vežo
privêdli
tisto
gospó
Pavličevo
,
ne
slutèč
ničesar
hudega
.
Pred
vélikimi
vrati
je
stala
tista
kočija
,
v
kateri
se
je
bil
po
trditvi
Binkoštnikovi
pripeljal
nadsodniški
načelnik
.
V
veži
pri
vratih
sta
stala
dva
možá
,
oblečena
kakor
strežnika
;
trije
možjé
,
oblečeni
kakor
uradne
sluge
,
pa
so
tiščali
občinstvo
nazaj
in
delali
prostor
za
izprevod
gospé
Pavličeve
in
stražnikov
.
Odkod
je
priša
ta
petorica
,
ne
vé
nihče
.
To
so
bili
bržkone
preoblečeni
razbojniki
.
Ko
pride
gospá
k
vratom
,
vstane
kakor
iz
tal
tisti
Veselin
.
Strežniki
in
preoblečeni
sluge
primejo
stranike
od
zadi
,
da
se
ne
morejo
geniti
.
Veselin
in
gospá
smukneta
skozi
vrata
v
kočijo
.
Lopovska
petorica
vrže
stražnike
ob
tlà
,
skoči
skozi
vrata
in
jih
zaklene
od
zunaj
.
Kakó
so
vratarji
izmeknili
ključ
,
ne
vém
.
Predno
smo
potlej
dobili
drugi
ključ
,
kar
v
splošni
zmedi
ni
bila
lahka
reč
,
izginili
so
vsi
lopovi
,
Bog
vé
kam
.
Tisto
lepo
kočijo
s
črnimi
konji
in
s
črnimi
strežniki
,
kakor
jo
je
Binkoštnik
popisal
nadrobno
,
videli
so
ljudje
hkrati
na
štirih
raznih
krajih
hitečo
iz
mesta
.
Zunaj
mesta
pa
ni
bilo
sledú
o
taki
kočiji
.
Sedaj
so
udarili
brzojavno
žico
,
pa
ne
verjamem
,
da
bode
kàj
uspeha
.
Nekateri
pravijo
,
da
je
tukaj
delovalo
veliko
denarja
;
jaz
pa
pravim
,
da
je
prišel
sam
zlódej
po
ónadva
,
ker
neče
,
da
bi
umrla
skesanega
srca
na
naših
vešalih
.
Gotovo
sta
že
v
peklu
!
—
Slugi
še
razmišljata
o
tej
dogodbi
,
potlej
se
lotita
snaženja
,
Kajetan
méni
,
da
bode
nekaj
grošev
stavil
v
loterijo
.
Avguštin
se
srdí
,
da
vse
vedeževalke
in
vse
sanjske
knjige
za
take
izreden
slučaje
ne
vedó
povedati
pravih
številk
,
vender
bode
stavil
tudi
on
.
Samorad
na
peči
pa
pričakuje
,
da
se
zapazi
njega
steklenica
;
ali
zime
tedaj
ni
bilo
.
Kdo
bi
se
torej
oziral
na
peč
?
Samorada
do
drugega
jutra
nihče
ni
motil
v
sanjavem
dolgočasovanji
.
V
drugo
jutro
je
bila
zopet
obravnava
.
Sodniki
,
javni
obtožitelj
,
zagovornik
in
porotniki
so
bili
nove
osebe
,
poslušalci
pa
od
prejšnjega
dné
.
Obtoževnani
so
bili
Samoradovi
hlapci
,
ker
so
tisti
večer
po
svatbi
in
smrti
Petra
Pavliča
namerjali
usmrtiti
svojega
gospodarja
.
Skesani
možjé
,
sicer
poštenjaki
,
opravičevali
so
se
,
da
so
imeli
samó
volkodlaka
pred
seboj
;
da
jim
je
bila
prava
dolžnost
umiriti
truplo
svojega
gospodarja
,
da
bi
ne
hodilo
nazaj
med
ljudi
;
in
da
se
truplo
vpokoji
samó
takó
,
ako
se
mu
prebode
srce
.
Vender
so
bili
hudo
obsojeni
na
žalost
Samoradovo
,
ki
je
menil
,
da
niso
zaslužni
kazni
,
ker
jim
je
vraža
toliko
zmešala
možgane
,
da
v
svoji
nakani
niso
mogli
spoznati
hudodelstva
.
Dvorana
se
zopet
izprazni
.
Kajetan
in
Avguštin
novič
nastopita
z
metlo
in
brisalko
.
Govorila
sta
,
da
se
o
Veselinu
in
gospé
Pavličevi
ni
še
nič
pozvedlo
,
in
zopet
se
nista
ozrla
na
peč
in
na
steklenico
na
nji
.
Porotne
obravnave
so
trajale
še
nekaj
dnij
.
Na
zatožno
klop
sta
sedla
tudi
zakonska
Ivan
in
Bara
Jaroslavič
,
zatožena
,
da
sta
gorenjskemu
tovorniku
prikrivala
najdenih
tisoč
forintov
njegovega
denarja
.
Ivan
Jaroslavič
,
sicer
jako
poštena
duša
,
opravičuje
se
,
da
ničesar
ni
našel
,
ničesar
prikrival
,
da
je
pa
moral
molčati
,
ker
mu
žena
Bara
kàr
zboli
od
razdraženosti
,
ako
ji
kàj
oporeka
.
To
potrdijo
vsi
sosedje
.
Bara
se
opravičuje
živahneje
,
in
vidi
se
ji
,
da
je
ženska
krepkih
živcev
.
Okrajšan
posnetek
nje
besedovanja
je
tá-le
:
—
Ta
tovornik
,
ki
ima
lice
takó
pošteno
,
srce
pa
takšno
,
kakeršno
pozná
samó
Bog
,
ni
prav
nič
oškodovan
.
Listnico
,
katero
sem
mu
pokazala
,
vrgel
je
sam
na
cesto
;
saj
je
bila
takó
malo
vredna
,
da
bi
se
niti
mladi
cucki
ne
hoteli
igrati
ž
njo
.
Res
mu
denarja
nisem
dala
tisti
večer
.
Da
sem
mu
ga
vrnila
takoj
,
ko
sem
ga
našla
,
gotovo
bi
mi
ne
bil
dal
niti
solda
najdenine
;
saj
ga
dobro
poznam
.
Hotela
sem
to
reč
objaviti
pri
sodišči
,
da
dobim
svojih
sto
forintov
.
Zjutra
potem
je
bila
dražba
Ivanovega
posestva
.
Šla
sem
k
sodišču
,
da
otmem
možev
dom
sebi
in
svoji
deci
in
da
tovorniku
vrnem
najdeno
vsoto
.
Ali
je
bila
krivica
,
da
sem
najprej
skrbela
záse
in
za
deco
in
da
sem
od
tovornikovih
denarjev
za
varščino
pri
dražbi
vzela
tistih
sto
forintov
,
ki
mi
pristojé
po
postavi
?
To
bi
bila
storila
vsaka
mati
!
Précej
po
zvršeni
dražbi
bi
bila
na
sodno
mizo
položila
ostalih
devetsto
goldinarjev
,
ki
gredó
tovorniku
nazaj
.
Toda
prehitel
me
je
,
in
jaz
sem
takoj
,
ne
odlašajoč
,
ne
tajèč
,
dala
iz
rok
ves
denar
.
Čemú
sem
vzela
s
seboj
vseh
tisoč
forintov
,
ako
nisem
imela
poštenega
namena
,
da
dam
iz
rok
,
kar
ni
moje
?
...
Kakó
drugače
pa
je
mene
oškodoval
ta
mož
,
ki
ima
takó
pošteno
lice
?
Mojega
Ivana
dom
je
bil
cenjen
na
tisoč
forintov
,
vreden
je
bil
pol
več
.
Ta
tovornik
ga
je
izdražbal
za
slepih
tristopetdeset
goldinarjev
,
ko
jaz
nisem
smela
dalje
dražbati
.
Nekdo
je
hotel
potlej
sodno
ponuditi
višjo
ceno
.
Tovornik
mu
je
stisnil
sto
forintov
v
roko
,
da
je
miroval
.
Samó
za
slive
je
iztržil
štiristo
forintov
,
sedaj
pa
je
prodal
zemljo
za
dvanajststo
.
Moj
mož
mu
je
pa
še
vedno
dolžan
okolo
sto
forintov
,
ker
terjatev
s
kupom
tristopetdeset
forintov
ni
bila
popolnoma
pokrita
.
To
je
tudi
v
nebovpijoča
krivica
!
Stari
dolg
je
bil
že
trojno
plačan
pred
dražbo
.
Plačevala
sva
obresti
po
deset
od
sto
,
potlej
malone
jednoliko
za
dobroto
,
da
je
obetal
čakati
;
prodajati
sva
mu
morala
vsakoletni
vinski
pridelek
po
ceni
,
kakor
jo
je
naredil
sam
,
z
namečkom
,
kakor
se
mu
je
zljubilo
.
Sedaj
sva
moj
Ivan
in
jaz
v
ječi
,
najina
deca
ob
beraški
palici
,
ta
poštenjak
pa
ne
bode
kaznovan
.
—
Nič
niso
pomagale
besede
in
solze
.
Ivan
in
Bara
sta
bila
obsojena
.
Smilila
sta
se
Samoradu
tem
bolj
,
ker
je
bila
uprav
njega
radodarnost
vzrok
njiju
nesreči
.
—
Minilo
je
nekaj
dnij
brez
obravnav
,
in
še
vedno
se
ni
nihče
ozrl
na
steklenico
vrhu
pečí
.
Celó
strogi
,
nad
vse
natančni
gospod
predsednik
ni
pogledal
na
peč
,
kadar
je
po
svoji
navadi
hodil
v
dvorano
vohat
,
ali
nemara
ne
kadé
tam
smodek
mladi
pravniški
vajenci
,
kar
jim
je
bilo
ostro
prepovedano
.
Nova
obravnava
,
toda
ne
pred
porotniki
,
podala
je
Samoradu
kratek
pretrgljaj
v
mnogodnevni
jednoličnosti
.
Ali
tudi
ta
obravnava
,
kakor
vse
dosedaj
opisane
,
pomnožila
mu
je
samó
žalost
in
gnjev
.
Sédel
je
na
grešniško
klop
Cvetánin
vratar
Miško
,
zatožen
,
da
je
gospodu
Petru
Pavliču
ukradel
uro
žepnico
.
Miško
je
govoril
po
pravici
,
da
mu
je
tisto
dragoceno
žepnico
podaril
gospod
Veseli
in
da
on
ploh
ni
mogel
krasti
,
ker
je
ves
dan
,
ko
so
bili
drugi
pri
poroki
in
pri
pivu
,
vrataril
v
svoji
célici
in
ondu
celó
obedoval
sam
záse
in
proti
navadi
drugih
dnij
.
Odgovorilo
se
mu
je
,
da
so
tudi
gospoda
Veselina
šele
po
smrti
Pavličevi
videli
v
dvorci
in
da
ga
nihče
ni
videl
poleg
gospoda
Pavliča
.
Napósled
se
pa
še
oglasi
javni
obtožnik
:
—
Ako
ti
je
Veselin
podaril
takó
drago
žepnico
,
gotovo
bi
ga
jutrodan
po
svatbi
ne
bil
izdal
orožnikom
.
Takó
nehvaležen
vendar
nisi
!
—
To
je
odločilo
,
in
Miško
je
bil
ostro
obsojen
,
na
žalost
Samoradovo
,
ki
je
bil
kriv
tudi
te
obsodbe
.
Rad
bi
bil
Samorad
zvédel
,
ali
bodo
kaznovani
tudi
tisti
svatje
,
ki
so
v
stanovski
dvorani
cekine
pobirali
v
svoje
žepe
,
dočim
so
drugi
mrtvega
Pavliča
oživljali
,
in
tisti
lopovi
,
ki
so
mu
zapalili
pristavo
.
Toda
te
reči
niso
prišle
na
vrsto
.
Peto
jutro
po
Miškovi
obsodbi
so
se
požigali
listi
nekega
zaplenjenega
časopisa
.
Stari
sluga
Kajetan
,
véšč
temu
poslu
,
zakuril
je
grmado
v
peči
obravnavne
dvorane
.
Gospod
predsednik
pa
je
,
kakor
mu
vest
ni
dopuščala
drugače
,
osebno
nadziral
požiganje
prepovedanih
besed
in
strogo
pazil
,
da
ne
uide
košček
grešnega
papirja
strahujočemu
plamenu
.
Ko
slastno
gleda
v
ogenj
,
ki
uničevalno
izvršuje
ukaz
sodne
oblasti
,
začuje
se
iz
dvorane
močen
pok
in
cvenketanje
ubitega
stekla
.
Predsednik
strogo
pogleda
,
Kajetan
odhiti
v
dvorano
.
Tam
uzrè
pri
peči
kosce
raztresene
steklenice
in
možá
,
ki
se
razteza
in
vzravnava
ude
.
Kajetan
,
nekdaj
srčen
vojak
,
skokoma
plane
na
sumnjivega
tujca
.
Tujec
mu
izgine
izpod
rok
,
Kajetan
telebne
na
tlá
in
si
hudo
rani
nos
ob
steklenih
črepinjah
.
Na
ta
ropot
stopi
tudi
predsednik
v
dvorano
in
začuje
iz
ust
preplašenega
in
krvavečega
sluge
,
kakšno
peklensko
čudo
se
je
zgodilo
.
Predsednik
strogo
opomni
,
da
je
Kajetan
zató
videl
pošast
,
ker
se
je
zopet
napil
žganja
.
Toda
stari
Kajetan
ne
požrè
take
graje
,
ampak
se
naglo
odreže
:
—
Da
dobivam
táko
plačo
kakor
gospod
prezident
,
pil
bi
muškatélico
,
ali
ob
svoji
ubogi
mezdi
si
smem
privoščiti
jedva
malo
žganja
.
Pa
kaj
bi
tisto
—
meni
je
ušel
človek
ali
duh
,
ki
je
morebiti
nedolžen
;
učenim
gospodom
pa
sta
izpod
rok
izginila
dva
morilca
!
—
Molčé
kurita
dalje
predsednik
in
Kajetan
,
Samorad
pa
plava
visoko
v
zraku
proti
domačemu
Zagorju
,
hvalèč
našo
dôbo
,
da
še
ni
odpravila
konfiskacije
časopisov
.
Tam
v
Zagorji
najprej
poseti
domači
dvorec
.
Vse
je
zaklenjeno
,
in
na
klicanje
se
ne
oglasi
živa
duša
.
Znani
ljudje
,
ki
jih
ogovorí
na
cesti
,
niti
ga
ne
vidijo
in
ne
slišijo
.
Potem
se
napoti
na
Cvetánin
dvorec
,
da
tam
pozvé
veselih
ali
žalostnih
novic
.
Ko
stopi
na
dvorišče
,
začuje
živahno
pikapokanje
mlatičev
na
skednji
in
ugleda
,
kakó
se
vali
dim
iz
grajskega
dimnika
.
Pohití
v
dvorec
.
Vse
sobe
so
zaklenjene
.
Pohití
v
kuhinjo
.
Ogenj
je
pogašen
,
in
človeka
,
ki
je
moral
ravnokar
piskre
pristavljati
k
ognju
,
ni
môči
priklicati
.
Gré
na
skedenj
.
Tam
ležé
snopje
in
cepci
na
tleh
,
pa
nijeden
mlatič
se
ne
prikaže
in
ne
odzove
glasnemu
klicu
.
Uvidevši
neuspešnost
vseh
naporov
,
séde
Samorad
v
perivoji
za
dvorcem
v
senco
košatega
drevja
,
kjer
je
nekoč
s
Cvetáno
sedeval
srečne
srčne
ure
;
in
tam
se
brezvoljno
udá
mislim
in
slutnjam
,
ki
so
ga
trapile
vse
dni
po
Cvetánini
kazenski
obravnavi
.
Vsi
vémo
,
da
Samorad
takisto
ni
iznajdljiv
v
mislih
,
kakor
ni
trden
in
preudaren
v
svoji
volji
;
vender
morem
povedati
vsaj
nekaj
,
kar
mu
je
rojilo
po
glavi
.
Čimdalje
bolj
je
bil
uverjen
,
da
je
Abadon
namenoma
takó
vplival
na
obravnavo
,
da
Cvetáne
napósled
niso
smeli
ne
obsoditi
ne
oprostiti
.
Čemú
je
podaril
nje
zalvi
veliko
novcev
,
ko
jo
je
mogel
drugače
prisiliti
,
da
izpové
resnico
?
Čemú
je
storil
to
stoprav
zadnji
dan
pred
obravnavo
?
Čemú
je
dal
pri
obravnavi
dozdevni
strupeni
vodici
drugačno
vonjavo
,
nego
je
bila
ob
zasledbi
namišljenjega
zločinstva
,
da
je
takó
zmotil
veščake
?
Čemú
je
podmitil
porotnike
,
kateri
bi
bili
itak
oprostili
Cvetáno
z
mirno
,
pošteno
vestjó
?
Zakaj
se
je
javil
sodišču
kakor
Samoradova
oseba
ravno
med
obravnavo
in
ne
prej
?
Zakaj
je
iztrgal
Cvetáno
iz
rok
sodne
oblasti
ravno
med
obravnavo
,
ko
bi
bil
vender
lahko
počakal
nekaj
ur
,
da
jo
potlej
odvêde
takšno
,
kakor
jo
je
prej
,
ali
pa
kakor
nedolžno
oproščenko
?
Gotovo
je
,
da
hoče
zli
duh
Abadon
tudi
s
Cvetáno
igrati
takó
,
kakor
igrá
ž
njim
,
Samoradom
.
Nje
usoda
mora
viseti
med
obsodbo
in
prostostjo
,
da
bode
Abadon
ubožico
lože
prisilil
v
varavo
pogodbo
,
katere
se
potlej
ne
bode
mogla
rešiti
.
Nemara
pa
je
Abadon
,
zlorabeč
Samoradov
život
,
njega
glas
in
lice
,
Cvetáno
ukanil
celó
tolikanj
,
da
ona
sedaj
domneva
,
ka
je
njen
rešitelj
iz
ječe
in
spremljevalec
po
neznani
tujini
pravcati
Samorad
!
—
V
tej
strašnji
slutnji
zarotí
Abadona
,
naj
ga
takoj
odvêde
pred
obličje
Cvetánino
.
Toliko
da
izgovorí
,
že
se
dvigne
v
zrak
in
splava
za
solncem
.
Dolgo
je
plaval
,
kje
in
kam
,
ni
mogel
razločiti
.
Zdí
se
mu
,
da
je
obstal
v
teku
in
da
mu
prijeten
glas
šepeče
na
uhó
:
—
Takoj
ugledaš
Cvetáno
prosto
,
zdravo
in
veselo
.
Oprezno
se
ji
pojavi
,
da
je
ne
presenetiš
!
—
Nató
se
Samorad
počasi
spušča
iz
višave
in
pod
seboj
razločuje
velikanski
šum
razsežne
reke
.
Spomnil
se
je
slik
in
opisov
ter
spoznal
,
da
se
nosi
nad
svetovno-imenitnim
nijagarskim
slapom
v
Severni
Ameriki
.
Onda
vidi
na
skrajnem
robu
velikanske
,
navpične
in
izpodmlete
pečine
dve
osebi
,
ki
imata
uprav
na
tej
skali
najlepši
razgled
na
najveličastnejši
slap
naše
zemlje
.
To
sta
Abadon
v
Samoradovem
životu
in
Cvetána
,
ki
ukusno
opravljena
iz
veselih
lic
blaženo
zrè
sedaj
v
grmado
valov
,
ki
se
drevé
v
peneči
,
grmeči
prepad
,
sedaj
v
lice
svojega
ponosnega
spremljevalca
,
ki
ima
očí
malone
jedino
za
krasno
svojo
družico
.
—
Ta
prizor
omami
Samorada
.
Vzkipí
mu
vsa
nekdanja
ljubezen
,
in
v
žilah
mu
zavrè
besen
srd
na
Abadna
.
Bliskoma
se
spustí
iz
višave
in
se
zgrudi
pred
Cvetáno
na
kolena
,
kličoč
:
Cvetána
,
usmili
se
,
pozabi
!
Tvoj
Samorad
te
prosi
!
—
Cvetána
vzdrhti
,
boječe
se
oprime
Abadonovega
rámena
in
zakliče
:
—
Ostavite
naju
,
sicer
gospod
Veselin
takoj
ustrahuje
vašo
predrznost
!
—
Samorad
vstane
in
strastno
zakričí
:
—
To
ni
Veselin
,
to
je
peklenski
duh
Abadon
;
jaz
sem
tvoj
Samorad
Veselin
!
—
Cvetána
méni
,
da
ima
blaznega
človeka
pred
seboj
.
Abadon
pa
stopi
v
stran
in
izpregovori
brezglasno
:
—
Ta
človek
govorí
resnico
,
milostliva
gospa
!
Jaz
sem
duh
iz
pekla
v
Samoradovem
telesi
.
Ta
spojina
sence
in
duhá
pa
je
pravi
Samorad
.
—
Cvetána
obupno
zakriči
in
se
zažene
v
prepad
.
—
Samorad
skoči
za
njo
,
ali
puh
iz
brezdna
mu
odnese
breztehtno
teló
kviško
,
da
takó
skozi
vrtnce
soparov
in
pen
,
vrvečih
pod
njim
,
niti
ne
more
uzreti
valov
,
ki
so
váse
vzprejeli
truplo
Cvetánino
.
Dolgo
je
bil
Samorad
kakor
nezavesten
in
igrača
sopotov
in
vrtincev
,
ki
so
ga
dvigali
in
sukali
nad
volovjim
grobom
nesrečne
Cvetáne
.
Napósled
ga
Abadon
potegne
k
sebi
,
postavi
ga
na
trdna
tlà
in
mu
pravi
srdito
:
—
Kar
si
učinil
danes
,
preseza
vse
dosedanje
bedastoče
tvoje
.
Bilo
bi
najbolje
,
da
izgineš
v
nič
.
Ali
to
bi
bila
prevelika
dobrota
záte
;
zatorej
ostani
človek
,
kesaj
se
,
obupavaj
in
nizaj
zlodejstva
na
zlodejstva
,
bedastoče
na
bedastoče
!
Cvetáno
si
otél
,
kakor
vidiš
,
samega
sebe
,
otél
pa
je
nisi
—
mene
!
Obsojena
je
ona
,
ker
nekoč
nisi
bil
obsojen
ti
;
in
sedaj
pride
k
meni
v
oblast
—
ona
namesto
tebe
,
ali
—
pred
teboj
.
Telesa
tvojega
ne
potrebujem
dlje
,
zakaj
več
ne
bodem
branil
Cvetáne
;
in
ostavljam
te
,
ker
je
bil
ves
moj
trud
s
teboj
prazna
tlaka
.
Nikar
pa
ne
misli
,
da
si
s
tem
rešen
dolžnostij
najine
pogodbe
!
—
Abadon
se
razprší
v
zrak
.
Samorad
zopet
začuti
kakor
nekdaj
bolestin
drhtáj
po
vseh
udih
in
v
tem
hipu
je
zopet
v
svojem
životu
:
morebiti
kakor
kaznjenec
,
nazaj
pritiran
v
ječo
,
iz
katere
je
ubegnil
,
morda
kakor
izgubljeni
sin
,
ko
je
zopet
prestopil
prag
očetovega
dóma
!
—
Leta
1893
se
je
dičila
Severna
Amerika
s
Kolumbovo
razstavo
,
v
kateri
je
prekosila
dosedanje
svetovne
izložbe
stare
Evrope
.
Nepričakovano
velika
množica
radovednih
in
ukaželjnih
omikancev
iz
Evrope
je
romala
gledat
to
divno
podjetje
v
Chicagu
:
v
mestu
,
katero
je
kakor
čudo
našega
premogovega
stoletja
američanska
iznajdljivost
,
odločnost
in
vztrajnost
ustvarila
v
močvirnih
puščavah
ob
michiganskem
jezeru
.
Na
prostrano
novo
zemljo
brez
srednjeveških
razvalin
,
brez
vojništvenih
bremen
in
brez
grmadnih
državnih
dolgov
se
je
selilo
tudi
premnogo
krepkih
sinov
bogate
Evrope
,
katerim
se
je
jelo
odrekati
krilo
in
živilo
na
domači
zemlji
.
To
so
bili
nekaj
talci
,
ki
so
se
nádejali
,
da
v
Ameriki
najdejo
nova
domišča
,
in
nekaj
taki
—
zlasti
iz
vinorodnih
pokrajin
slovenskih
in
hrvaških
—
ki
so
šli
srečo
lovit
ónkraj
vélike
vode
samó
za
nekaj
časa
,
toliko
da
razbremené
evropska
svoja
;
domovja
od
lihvarskih
dolgov
,
narejenih
v
dôbi
,
ko
še
nista
trtna
uš
in
strupena
rosa
zemljiščem
jemali
pridelkov
in
vrednosti
.
—
Nekateri
takovi
rojaki
so
si
opomogli
.
Nekateri
so
od
silnega
napora
ali
od
gladú
legli
v
grob
,
katerega
domačini
nikoli
ne
bodo
kropili
in
kitili
.
Največ
pa
je
bilo
takih
,
katerih
ni
toliko
domotožje
kolikor
žalostna
spoznava
,
da
niso
našli
,
kar
se
jim
je
obetalo
,
nujno
opominjalo
na
odhod
domóv
.
Končano
delo
na
polji
,
nenavadno
veliko
trgovinskih
porazov
,
bližnje
zaključje
svetovne
razstave
in
mržnja
domačih
težakov
proti
inozemskim
,
vse
to
je
činjevalo
,
da
se
je
odslovilo
mnogo
evropskih
delavcev
.
Prve
dni
meseca
oktobra
1893
leta
je
bila
na
velikem
trgu
v
Chicagu
tolpa
nad
tisoč
takih
Slovencev
in
Hrvatov
,
odstavljenih
od
dela
in
kruha
.
Živo
so
se
pogovarjali
slovenski
in
hrvaški
vse
vprek
,
pretresujoč
najnujnejše
življensko
vprašanje
:
kakó
bodemo
odslej
tešili
glad
,
kje
se
bodemo
greli
to
zimo
,
ob
čem
bode
živela
naša
deca
v
Evropi
:
v
domovini
,
katera
nam
je
takó
daleč
in
brez
denarjev
nepristopna
?
Na
preprosti
klopi
pod
drevesom
,
katero
je
že
trosilo
jesensko
listje
,
poslušal
je
te
nesrečnike
mlad
gospod
,
po
lici
njih
rojak
,
in
sodèč
po
obrazovih
potezah
,
ne
menj
gladen
nego
tolpa
okolo
njega
.
To
je
bil
naš
znanec
Samorad
Veselin
.
Smilili
so
se
mu
bedni
rojaki
;
spomnil
se
je
,
da
ima
na
vratu
čudotvoren
obroč
in
da
bi
z
jedno
besedo
mogel
oblagodariti
vse
te
nesrečnike
.
Ali
spomnil
se
je
hkrati
,
koliko
je
že
učinil
nesreče
,
denar
trosèč
.
Naglo
vstane
,
da
ga
izkušnjava
ne
zavêde
v
radodarnost
,
in
se
napoti
proti
stranskim
ulicam
.
Ko
stopi
nekaj
korakov
,
pride
mn
naproti
naš
znanec
Ivan
Jaroslavič
,
dobrosrčno
ga
pozdravljaje
.
Jako
se
Samorad
preseneti
,
ko
vidi
tega
moža
v
Ameriki
.
Nedoumno
čudna
pa
mu
je
novica
Ivanova
,
da
ni
bil
nikoli
nič
dolžan
gorenjskim
tovornikom
in
da
on
in
Bara
nikoli
nista
našla
tisoč
forintov
.
Ivan
je
v
Ameriki
že
vse
leto
.
Jutrodan
pa
se
vrne
v
domovino
,
ker
je
bil
toliko
srečen
,
da
si
je
prihranil
denar
za
vožnjo
nazaj
.
—
Pozdravi
Zagorje
in
Bizeljsko
!
izusti
Samorad
,
stisne
Ivanu
roko
in
se
naglo
izgubi
med
šetalci
,
da
ne
bi
Ivan
videl
solz
v
njega
očéh
.
Samorad
se
pchá
med
naglo
vrvečo
množico
in
jedva
pazi
,
da
ni
stlačen
,
pohojen
,
povožen
.
V
tej
gneči
ga
nekdo
krepko
prime
za
rame
.
Bil
je
nekdanji
oskrbnik
Plahtalič
.
Naglo
seže
Samoradu
pod
pázduho
in
ga
odvêde
daleč
,
baje
proti
kraju
obširnega
mesta
.
V
dokaj
zapuščenem
perivoji
sédeta
na
samotno
klop
.
Tam
Plahtalič
pripoveduje
,
da
je
še
tisto
noč
,
ko
sta
se
v
Parizu
izgrešila
med
tolpo
gladnih
ponočnjakov
,
odpotoval
nazaj
v
Monako
,
kjer
je
za
nekaj
dnij
doslužil
Abadona
in
od
njega
dobil
veliko
denarja
za
mnogoletno
službovanje
.
Potlej
se
je
takoj
preselil
.
V
Chicago
in
sedaj
je
tukaj
tolmač
pri
svetovni
razstavi
,
ker
govori
jezikov
kakor
malokdo
.
Hkrati
tudi
svojim
rojakom
Slovencem
preskrbuje
službe
in
pošilja
denar
njih
ženam
domov
,
sedaj
jim
pa
največ
piše
po
denar
za
vrnitev
v
domovino
.
Sploh
je
v
takih
ugodnostih
,
da
ne
bode
stradal
na
stare
dni
.
Samorad
ga
nasproti
opomni
na
njiju
skupno
potovanje
po
bodoči
Evropi
,
na
Slovogoja
in
Rudovara
.
Toda
Plahtalič
ne
vé
o
vsem
tem
potovanji
ničesar
,
temveč
trdi
,
da
more
vsak
dan
svojega
bivanja
v
sedanjosti
dokazati
z
verojetnimi
listínami
.
Samorad
mu
potlej
pové
vse
svoje
dogodbe
do
obupnega
skoka
Cvetáninega
v
pogubne
valove
,
in
nadaljuje
:
—
Abadon
mi
je
vrnil
teló
in
obleko
.
Obleka
je
bila
kakor
nova
;
telo
pa
se
mi
je
zdelo
nekamo
ostarelo
in
oslabelo
;
tudi
moj
duh
se
v
njem
ne
čuti
več
tako
doma
kakor
pred
zamenom
za
lev
.
Ko
me
je
Abadon
ves
srdit
ostavil
,
hotel
sem
še
jedenkrat
skočiti
za
Cvetáno
v
prepad
;
vender
premagal
sem
se
.
Z
nekaj
zlati
,
ki
sem
jih
našel
v
žepih
,
dospel
sem
v
Chicago
.
Tukaj
sem
iskal
zaslužka
,
kakor
sem
védel
in
znal
.
Odrekali
so
mi
ga
ali
odkladali
vedno
od
danes
do
jutri
.
Zlati
so
pošli
,
na
pisma
v
Evropo
ni
odgovora
.
Prodati
sem
moral
uro
žepnico
za
četrtino
vrednosti
,
in
sedaj
pride
na
vrsto
poslednja
dragocenost
,
ki
jo
imam
:
prstan
velike
vrednosti
.
Podarila
mi
ga
je
Cvetána
za
srečnih
dnij
.
Nádejem
se
za
ta
prstan
toliko
iztržiti
,
da
se
prepeljem
v
Evropo
.
Tam
se
javim
sodišču
,
ki
me
išče
...
Ali
me
res
išče
?
...
Kar
sem
danes
doživel
z
nekim
Jaroslavičem
in
z
vami
,
podira
mi
tolikanj
vero
v
resničnost
mojih
spominov
,
da
se
mi
vse
meša
po
glavi
.
Ne
verjel
bi
,
da
sem
v
Ameriki
,
a
tega
ne
morem
tajiti
;
ne
verjel
bi
,
da
živim
,
toda
glad
me
opominja
na
življenje
;
celó
tega
bi
ne
verjel
,
da
sem
občeval
z
Abadonom
,
ali
pereči
obroč
na
vratu
me
vedno
spominjal
nánj
.
Zgolj
pred
ugankami
strmim
in
sam
sebi
sem
največja
zastavica
.
Kaj
naj
počnem
,
gospod
Plahtalič
?
—
—
Svetoval
bi
vam
po
svoji
izkušnji
,
dé
Plahtalič
zaupno
.
Pobogajte
se
z
Abadonom
!
V
sedanjem
mučnem
položaji
vam
ne
kaže
drugače
.
Trd
gospod
je
sicer
,
kruto
sovraži
človeški
rod
,
vender
mož
beseda
je
in
rad
nam
prizanese
človeške
napake
.
Služil
sem
res
hudo
,
toda
take
dobre
penzije
,
kakeršno
imam
sedaj
,
ne
bi
bil
dosegel
v
nobeni
službi
človeški
.
Popolnoma
sem
sloboden
,
celó
spokoriti
se
smem
,
ako
me
bode
volja
.
—
—
Niso
mi
znane
zaveze
vaše
pogodbe
,
odgovori
Samorad
,
zatorej
jih
ne
morem
primerjati
svojim
.
Vam
pa
je
moja
pogodba
znana
,
in
povedal
sem
vam
vse
,
kakó
je
ravnal
Abadon
z
menoj
.
Izvestno
mi
pritrdite
,
da
me
je
sestavno
varal
in
zavajal
v
pogibelj
.
Vse
mi
je
vzel
,
celó
Cvetáno
,
zaradi
katere
sem
se
baš
udal
v
pogodbo
ž
njim
.
Ali
morem
pričakovati
,
da
mi
bode
mož
beseda
odslej
,
ko
dosihdob
ni
bil
nikoli
?
—
—
Dragi
prijatelj
,
Abadona
ne
smeva
soditi
po
kratkovidnih
človeških
nazorih
.
Vse
,
kar
se
vam
zdi
prevara
,
vzemite
za
izkušnjo
.
Abadon
vas
mora
izkusiti
,
kakor
se
izkuša
vsak
novák
;
on
mora
videti
,
kakó
trdni
ste
in
koliko
se
vam
sme
nakladati
,
predno
na
vas
zida
in
opira
,
kar
vam
je
namenil
na
korist
.
—
—
Jaz
pa
pravim
,
da
imam
že
dovolj
take
izkušnje
;
zatorej
se
postavim
na
svoje
noge
.
—
—
Kakó
hočete
to
zvršiti
?
V
Ameriki
ne
morete
,
v
Evropi
ne
smete
.
—
—
Prav
v
Evropo
si
želim
nazaj
.
Ondu
naj
me
kaznujejo
,
ako
sem
zaslužil
kazen
;
ako
ne
,
pa
si
operem
poštenje
in
srečen
bodem
kakor
nikoli
ob
Abadonovem
povodci
.
—
—
Pomislite
,
prijatelj
,
kaj
ste
gledali
,
dočim
ste
bili
v
steklenici
priča
kazenskím
.
obravnavaml
Ali
vas
ni
strah
tolikanj
negotove
človeške
pravice
?
Pomislite
i
to
:
Abadon
,
ki
je
dosedaj
tolikanj
ugodno
deloval
za
Cvetáno
,
toda
iz
vzroka
,
nama
neznanega
,
ni
dogotovil
ničesar
,
utegne
vso
stvar
takó
zasukati
,
da
bodete
gotovo
obsojeni
in
pogubljeni
;
to
tem
lože
,
ker
ni
več
Cvetáne
in
se
vsa
krivda
zvrne
na
vas
.
Ako
si
v
duhu
obnovite
vso
obravnavo
,
spoznate
pač
,
da
je
to
prav
zeló
možno
.
—
—
Ali
morete
razjasniti
,
blagi
gospod
,
zakaj
je
Abadon
s
čudnim
svojim
ravnanjem
pri
obravnavi
zaprečil
nad
vse
verojetno
oprostitev
nedolžne
Cvetáne
,
zakaj
jo
je
odtegníl
sodbi
in
jo
potlej
vodil
po
Ameriki
,
kakor
bi
bil
jaz
njen
spremljevalec
?
—
—
Marsikaj
sem
že
videl
in
izkusíl
,
gospod
,
ali
v
Abadonovem
vedenji
ne
najdem
nič
sumnjivega
.
Cvetáne
niso
mogli
takoj
pri
prvi
obravnavi
oprostiti
;
to
bi
bilo
proti
sodnemu
redu
.
Morala
bi
v
ječi
čakati
do
druge
porotne
seje
.
Bila
je
pa
že
prej
predolgo
v
zaporu
;
zatorej
ji
je
Abadon
zgolj
iz
dobrote
naklonil
slobodo
in
razvedritev
.
Nabralo
se
je
tudi
že
pri
prvi
obravnavi
toliko
gradiva
za
oprostitev
,
da
bi
bila
Cvetána
pri
drugi
obravnavi
oproščena
,
dasi
ni
bila
navzoča
.
Toda
o
tem
ni
več
govora
;
ubožica
je
prebila
življenje
!
Bežati
je
morala
v
Ameriko
,
ker
ji
v
Evropi
ni
bilo
varnega
mesta
.
Abadon
je
imel
vaš
život
,
katerega
je
izvestno
potreboval
pri
obravnavi
.
V
vašem
telesi
se
vender
Cvetáni
ni
smel
izdajati
za
peklenskega
duhá
.
Vídez
jo
je
miril
in
ji
zdravil
dušo
.
V
vašem
telesi
je
Abadon
posnemal
vašo
nrav
,
in
spoštoval
je
Cvetáno
kakor
sveto
,
nedolžno
bitje
.
Tudi
vi
bi
ne
bili
ravnali
drugače
.
O
poštenji
vaše
neveste
torej
ne
smete
dvojiti
,
ako
jo
resnično
ljubite
.
Pomislite
še
:
Abadon
bi
gotovo
ne
bil
dopustil
,
da
stopite
pred
Cvetáno
,
ako
je
ž
njo
namerjal
kaj
vam
ali
nji
kvarnega
.
Takó
vam
pravim
,
da
ste
samó
vi
z
nepreudarno
svojo
prenaglico
zakrivili
Cvetánin
samomor
.
Svarjeni
ste
bili
,
predno
vam
je
bilo
stopiti
prédnjo
,
in
premisliti
bi
morali
,
da
Cvetánini
živci
vzpríčo
dolgega
zapora
niso
še
prišli
v
pravi
red
in
darazgled
na
slap
,
na
vabeče
valove
,
ki
drevé
drug
drugega
v
nižavo
,
liki
življenje
v
večnost
,
mami
človeka
že
sam
na
sebi
...
Kakor
stoji
razmerje
,
ne
preostaje
vam
drugega
nego
se
pobogati
z
Abadonom
.
—
Samorad
nagne
glavo
in
se
globoko
zamisli
.
Plahtalič
pa
molčé
opazuje
,
da
nastopa
mrak
in
hlad
in
da
se
pohajkujoča
svilena
gospôda
že
umika
prteni
,
toda
podjetnejši
drhali
,
kateri
noč
nemara
bolj
ugaja
nego
dnevna
svetloba
.
Opomni
torej
Samoradu
,
da
pozna
ne
daleč
odtod
poštenega
dragotinarja
.
Ta
bode
vestno
povedal
,
po
čem
da
kupi
ali
v
zastavo
vzame
dragoceni
prstan
.
Samorad
sname
prstan
,
in
Plahtalič
ga
odnese
,
rekši
,
da
se
v
dvajsetih
minutah
vrne
k
tej
klopi
,
potlej
pa
gresta
na
njega
dom
obedovat
in
po
obedu
v
nemško
gledališče
.
—
Samorad
se
zopet
udá
premišljevanju
nedoumne
minulosti
in
prežalostne
sedanjosti
.
Ne
sedi
še
takó
pet
minut
,
ko
se
mu
približa
lepa
,
mlada
gospá
v
spremstvu
póstarne
ženske
in
strežnika
.
Samorad
spozná
lepo
gospó
za
tisto
vdovo
Ljudmilo
,
s
katero
je
nekoč
ljubeznivo
govoril
v
salonih
menjača
Padelesa
.
Mlada
gospá
uzrè
tudi
njega
.
Radostno
vzklikaje
speje
k
njemu
,
objema
in
poljublja
ga
ter
hiti
govoriti
:
—
Našla
sem
te
,
hvala
Bogú
!
V
tolikih
skrbeh
sem
bila
záte
in
bala
sem
se
že
,
da
si
se
ponesrečil
,
ljubi
moj
mož
!
—
Samorad
strmi
,
izmika
se
ljubeznivim
objemom
in
kliče
:
—
Nimam
časti
biti
vaš
mož
,
milostiva
gospá
!
Občeval
sem
pač
z
vami
nekov
večer
v
Parizu
,
ali
jedva
se
spominjam
tistega
večera
.
—
—
Ali
si
blazen
,
Samorad
moj
,
da
več
ne
poznaš
svoje
Ljudmile
?
—
Res
mi
je
zmedena
vsa
glava
;
vender
to
vém
za
gotovo
,
da
nisem
bil
nikoli
vaš
mož
.
—
Ljudmila
in
nje
mati
sédeta
v
velikih
skrbéh
k
Samoradu
in
pokušata
z
ljubeznivimi
besedami
vzdramiti
njega
spomin
.
Iz
njiju
besed
nas
morebiti
zanimlje
jedva
to
le
:
Jutrodan
po
prvem
sestanku
v
Parizu
je
baje
Samorad
zasnubil
Ljudmilo
,
in
praznovali
so
veselo
zaroko
.
Srečna
zaročenca
in
Ljudmilina
mati
so
se
skoro
odpeljali
v
Ameriko
,
da
se
tam
nastanijo
.
Ljudmilin
oče
pa
je
odpotoval
na
Dunaj
,
da
tam
s
Samoradovim
pooblastilom
proda
vso
njegovo
imovino
,
podedovano
po
očetu
in
materi
.
Oče
je
prišel
potlej
za
njimi
v
New
York
,
in
vsi
so
bili
veseli
lepe
kupnine
za
prodano
imovino
,
dasi
je
bila
za
polovico
manjša
,
nego
je
pričakoval
Samorad
.
Takoj
potem
sta
se
poročila
.
Kakor
je
bil
Samorad
pred
poroko
ljubezniv
,
takó
je
bil
potlej
neprijazen
in
malobeseden
.
Po
več
dnij
ga
ni
bilo
domóv
,
in
nihče
ni
mogel
zvédeti
,
kje
in
s
čim
se
bavi
.
Napósled
je
odpotoval
,
češ
,
da
gré
po
Ameriki
pozvedovat
,
kakó
bi
se
otele
tiste
velike
vsote
,
katere
je
nekoč
vteknil
Ljudmilin
oče
v
ameriške
železnice
.
Pred
petimi
dnemi
pride
pismo
,
da
se
mu
potovanje
ni
posrečilo
in
da
ga
Ljudmila
,
ako
ga
hoče
še
videti
,
ta
dan
in
to
uro
dobi
v
tem
perivoji
v
Chicagu
.
Odšli
so
na
pot
Ljudmila
,
mati
in
oče
,
da
se
nastanijo
v
Chicagu
in
da
Samorad
morda
tukaj
dobí
dobrega
zaslužka
,
ker
novci
,
iztrženi
za
njega
imovíno
,
poidejo
kàj
skoro
...
Sedaj
pa
se
je
treba
vrniti
v
hôtel
,
zakaj
mračí
se
in
tod
okolo
se
plazijo
sumnjive
osebe
.
Samorad
se
obotavlja
in
roti
,
da
se
ni
nikoli
poročil
z
Ljudmilo
in
da
nikoli
ni
dal
nje
očetu
pooblastila
,
naj
zapravi
njega
svojino
.
Ljudmila
prosi
in
vije
roke
.
Njena
mati
pa
vstane
in
obsiplje
Samorada
s
tolikimi
obrékami
,
da
jo
moramo
zmatrati
za
vzor
vsem
taščam
.
Ko
je
očitanje
najognjevítejše
,
pa
se
Samoradu
od
druge
strani
približa
druga
lepa
,
mlada
ženska
,
ki
naglo
sede
k
njemu
in
se
strastno
oprime
njega
levice
,
katera
je
še
prosta
.
Ta
ubožneje
oblečena
ženska
je
tista
nazvívdova
Darinka
,
katero
smo
s
Samoradom
vred
opazovali
v
Monaku
in
pozneje
tudi
pri
Padelesovih
v
Parizu
.
Z
Darinko
pristopi
tudi
póstarna
ženska
.
Ko
ta
spremljalka
vidi
,
kakó
se
od
óne
strani
Ljudmilina
mati
obréguje
na
Samorada
,
obudi
se
tudi
nji
sija
posnemati
vzorno
taščo
in
jezik
se
ji
izproži
.
Tudi
Darinka
ne
molči
.
Iz
besedovanja
obeh
naj
posnamem
samó
toliko
,
da
bi
se
bila
Darinka
v
New-Yorku
poročila
z
visokim
dostojanstvenikom
in
da
je
Samorad
,
prišedši
v
Ameriko
,
to
poroko
razdrl
,
slepèč
Darinko
z
bogastvom
in
z
ljubeznijo
.
Nedolžna
,
neizkušena
Darinka
mu
je
verjela
in
udala
srce
in
roko
.
Skoro
po
poroki
je
spoznala
,
da
mož
nima
prave
ljubezni
do
nje
.
Često
je
izostajal
podnevi
in
ponoči
ter
se
potlej
grdo
togotil
,
če
ga
je
žena
opominjala
.
Napósled
je
šel
popolnoma
od
nje
,
in
Darinka
bi
biia
umrla
od
gladú
,
da
ni
prodala
vsega
do
najpotrebnejših
rečíj
.
Iskala
ga
je
po
časnikih
in
napotila
se
je
v
Chicago
,
da
ga
morda
tukaj
najde
.
Sedaj
ga
je
našla
in
ne
izpusti
ga
več
iz
rok
.
—
Zaman
se
Samorad
izvija
rokam
razvnete
Darinke
in
zaman
se
roti
,
da
se
tudi
ž
njo
ni
poročil
nikoli
.
Mladi
ženski
sta
vsaka
na
jedni
stráni
,
trdo
se
ga
držèč
,
jokali
in
prosili
,
in
starki
sta
mu
hoteli
razpraskati
obraz
.
Napósled
se
pa
starki
sporečeta
in
malone
spopadeta
.
To
dá
Samoradu
toliko
duška
,
da
svojima
usiljevanima
ženam
odkrito
pové
,
da
nima
službe
ali
doma
,
niti
drugega
imetka
razven
obleke
na
sebi
in
da
si
nocoj
ne
more
kupiti
niti
kosa
kruha
;
torej
jima
prav
nič
ne
hasne
,
ali
je
njiju
mož
ali
ne
.
Pomen
teh
besed
,
prav
verjetnih
gledé
na
Samoradovo
zunanjost
,
razumela
je
Darinka
takoj
.
Vstala
je
in
kričala
v
množico
pohajkovalcev
,
da
zahteva
svoje
pravice
.
Če
ne
bodo
ta
mož
njen
,
ne
imej
ga
tudi
óna
druga
.
Možaki
naj
pristopijo
,
naj
začujejo
nje
tožbo
in
naj
takoj
kaznujejo
možá
,
ki
je
imel
hkrati
dve
ženi
,
kateri
je
obe
osleparil
in
ji
sedaj
obe
zatajuje
.
Kàr
na
to
drevó
naj
ga
obesijo
!
—
Na
vpitje
obdívjane
Darinke
res
tolpa
možakov
neprikupne
zunanjosti
obstopi
Samorada
in
ženske
.
Možem
se
zná
na
obrazih
,
da
bi
jim
ne
bila
napačna
zabava
,
ako
obvisí
ta
nepretežki
mladenič
na
pripravni
veji
nad
svojim
sedežem
,
in
že
stopi
podjeten
capin
na
mizo
pred
Samoradom
ter
s
krepkim
glasom
kliče
svoje
továriše
in
jim
razklada
,
kaj
je
učinil
ta
inozemski
postopač
z
dvema
poštenima
mladenkama
v
naši
Ameriki
,
kjer
je
toliko
premalo
žensk
,
da
si
marsikateri
poštenjak
še
jedne
ne
more
prisnubiti
.
—
Kaznujmo
tega
zločinca
po
domače
v
strah
in
vzgled
vsem
inozemskim
kruhoborcem
!
—
Samorad
je
bil
ves
potrt
in
je
že
pričakoval
trenutka
,
da
se
na
njem
zvrší
američanska
lynch
pravica
;
kar
pristopi
od
zadi
junaški
orjak
v
opravi
mestnega
redarja
in
z
revolverjem
v
desnici
.
Ta
zapové
z
mogočnim
glasom
mir
,
prime
Samorada
čez
pas
in
ga
krepko
in
odločno
odnese
iz
okroga
te
opasne
tolpe
.
Nihče
se
ni
lotil
samozavestnega
orjaka
.
Ta
mož
odnese
Samorada
iz
perivoja
na
hojeno
cesto
;
tam
ga
postavi
na
noge
,
seže
mu
pod
pázduho
in
ga
odvêde
proti
hiši
preprostega
in
malovabečega
lica
.
Vender
se
Samorad
razveseli
te
hiše
,
ko
nad
okni
pri
tleh
prečita
na
veliki
deski
z
debelimi
,
kričečimi
črkami
naslikan
napis
v
slovenskem
jeziku
:
»
Gostilna
pri
poštenem
Kranjci
«
.
V
veži
te
gostilne
se
mestni
redar
poslovi
od
Samorada
in
mu
velí
v
čisti
hrvaščini
:
—
Spoznajte
me
za
rojaka
Primorca
,
ki
vas
je
v
Parizu
ovadil
redarskemu
oblastvu
zaradi
ponarejenega
bankovca
,
ki
pa
ni
bil
ponarejen
,
kakor
se
je
potlej
osvedočilo
.
Dlje
sem
vas
že
opažal
in
še
o
pravem
času
spoznal
,
da
sem
vas
otél
nagle
lynch-sodbe
.
Tudi
tukaj
sem
v
redarstveni
službi
za
razstave
,
potlej
pa
se
vrnem
v
Pariz
k
ženici
svoji
.
Ne
čudite
se
,
da
sem
vedno
redar
.
Hrvat
sem
od
dobrosrčnega
naroda
,
in
mi
smo
že
često
marsikaj
oteli
v
silah
in
nadlogah
ter
opravljali
nesebično
redarstveno
službo
od
turških
bojev
sem
do
najnovejše
dobe
.
V
Parizu
sem
vam
delal
morebiti
krivico
.
Odplačal
sem
vam
ravnokar
nekaj
svojega
dolgá
.
Čakajte
me
do
zjutrà
v
tej
gostilni
.
jutri
vam
poplačam
še
nekaj
.
Vém
,
da
ste
brez
novcev
,
torej
oprostite
,
da
vam
tukaj
ponudim
dva
dolarja
.
Več
nimam
pri
sebi
.
Jutri
bodem
pri
denarjih
.
—
Samorad
izreče
srčnemu
rojaku
iskreno
zahvalo
,
da
mu
je
otél
življenje
,
odločno
pa
se
brani
ponudenih
dveh
dolarjev
.
Nekdo
stopi
iz
gostilne
v
temno
vežo
ter
opomni
pol
slovenski
pol
hrvaški
:
—
Pri
meni
se
dolarji
ne
odklanjajo
.
Ako
jih
nečete
,
pa
jih
dajte
meni
,
prijatelj
!
—
Primorec
pa
odreče
:
—
Če
jih
neče
,
kdor
jih
potrebuje
,
ne
dobí
jih
,
kdor
jih
ne
potrebuje
—
in
se
izgubí
na
cesti
med
šetalci
.
Mož
,
ki
ni
prejel
zahtevanih
dolarjev
,
prijazno
odvêde
Samorada
v
gostilno
.
Bila
je
to
srednjevelika
soba
brez
pivcev
,
razsvetljena
z
majhno
,
brlečo
petrolejevo
svetilko
.
Krčmar
»
pri
poštenem
Kranjci
«
spozná
svojega
gosta
takoj
za
starega
znanca
Samorada
Veselina
,
ta
pa
krčmarja
za
nekdanjega
vseučiliškega
vrstnika
Živka
Tratilka
.
Neprijetna
iznenada
obema
!
—
—
Anti
si
zaigral
svoje
novce
v
Monaku
?
vpraša
Živko
Tratilek
.
—
Vse
sem
zaigral
,
samó
novcev
ne
,
odgovorí
Samorad
žalostno
.
—
Oj
,
ti
srečni
človek
!
Pri
meni
je
baš
narobe
.
Vse
imam
,
samó
denar
sem
zaigral
.
Nocoj
sem
še
v
tej
hiši
,
ubog
in
lačen
,
da
mi
pajki
predejo
po
želodci
.
Jutri
me
gospodar
postavi
pred
káp
;
vender
še
bodemo
ptiči
,
če
imaš
kaj
drobiža
?
—
—
Dobiti
bi
bil
moral
še
nocoj
dókaj
novcev
.
Ali
poseglo
je
nekaj
vmes
,
da
moram
čakati
jutra
,
pravi
Samorad
in
pove
dalje
,
kakó
je
dal
Plahtaliču
dragocen
prstan
,
da
ga
vdenari
.
Predno
pa
se
je
vrnil
Plahtalič
,
napadli
sta
Samorada
dve
tuji
ženski
,
in
capinska
drhal
—
bi
ga
bila
obesila
,
da
ga
ni
otél
blagi
Primorec
.
—
—
Kdo
pa
je
tisti
Plahtaliči
vpraša
Tratilek
radovedno
.
—
Véš
,
to
je
tisti
suhi
,
póstarni
gospod
,
ki
je
bil
s
teboj
vred
v
Monaku
in
—
oskrbnik
dvorcu
ruskega
kneza
,
kjer
sem
prenočil
in
dobil
tebe
.
Govoril
je
tudi
slovenski
.
—
—
Oh
,
že
se
poznamo
!
Tista
suha
južina
je
bil
strežnik
kakor
jaz
,
po
rodu
Furlan
,
sicer
pa
velik
slepar
.
Tudi
dvorec
ruskega
kneza
ni
bil
drugega
nego
zloglasna
zakotna
igralnica
.
No
,
če
ima
ta
Plahtalič
tvoj
prstan
,
onda
z
Bogom
novci
in
Plahtalič
!
Vedi
,
ta
človek
je
premeten
zmikavt
in
nevaren
vsem
žepom
,
samó
mojim
ne
!
...
Vender
ne
žaluj
,
ne
obupuj
!
Sédi
za
mizo
!
Uboga
sva
kakor
nekdaj
job
na
gnojišči
;
in
če
nimava
jesti
in
piti
,
pa
se
grejva
ob
spominu
veselih
dnij
in
pasiva
se
ob
načrtih
boljše
bodočnosti
!
—
Samorad
séde
za
dolgo
mizo
in
se
čudi
,
da
v
gostilni
ni
gostov
,
dočim
je
sedaj
za
razstave
toliko
tujcev
v
mestu
,
da
marsikdo
rad
plača
po
dolar
samó
za
trd
stol
,
da
more
na
njem
presloneti
dolgo
noč
.
Ali
Tratilek
odgovori
:
—
To
je
posebna
smola
,
ki
se
me
vedno
drží
.
Opremljen
s
tvojim
denarjem
sem
prišel
zopet
na
Dunaj
.
Toda
z
učenjem
ni
šlo
več
.
Sličen
sem
bil
továrišu
modroslovcu
,
ki
se
je
toliko
let
učil
grščine
,
da
je
napósled
pozabil
grški
alfabet
.
Moral
sem
torej
z
Dunaja
in
šel
sem
preko
Budimpešte
,
Belega
Grada
in
Trsta
v
Ameriko
do
Chicaga
,
nadejaje
se
,
da
se
tukaj
naredi
kàj
denarja
.
V.
zakup
sem
vzel
to
gostilno
,
v
katero
so
prej
zahajali
sleparji
,
tatje
,
lamači
in
drugi
katilinski
značaji
.
Ti
ljudje
imajo
sedaj
za
razstave
zlate
dneve
in
ne
hodijo
v
takó
preprosto
beznico
.
Da
privabim
gostov
,
kupil
sem
to
desko
,
na
kateri
se
košati
napis
»
Pri
poštenem
Kranjcu
«
.
Prišel
je
k
meni
marsikdo
izmed
príseljenih
rojakov
,
toda
nihče
nad
jedenkrat
.
Oglej
si
sobino
opravo
in
zdajci
vidiš
,
zakaj
.
Težke
debele
mize
so
pribite
k
tlòm
,
takísto
klopi
k
stenam
.
Na
mizah
so
kositarne
skledice
trdno
vdelane
v
mizje
vdolbine
.
Kozarci
od
pocinjenega
železa
tičé
vsak
v
svoji
luknji
,
in
sléharni
je
z
močno
železno
verížico
priklenjen
k
mizi
.
Potiplji
pod
mizji
rob
!
Na
poličici
so
žlice
,
noži
,
vilice
,
vse
visi
na
močnih
železnih
verižicah
.
To
je
beznica
za
lopove
,
in
vzel
sem
jo
v
zakup
,
ker
drugačne
niso
bile
na
ponudbo
.
V
taki
gostilni
pa
naš
Slovenec
ne
vztrpi
,
najsi
je
še
takó
oskromen
.
Nocoj
mi
poteče
zakup
,
ker
nisem
plačal
zakupnine
naprej
,
in
zjutrà
se
dostojno
,
kakor
sem
vajen
,
umaknem
neznanemu
nastopniku
.
To
noč
bodeva
prebedela
.
Gostilničar
sem
sicer
,
ali
postreči
ti
nimam
z
ničimer
negoli
s
svežim
zrakom
,
nekaj
časa
z
lučjo
,
potlej
pa
s
temò
.
Prebito
bode
dolgočasno
,
ko
nimava
nič
za
usta
!
...
Vender
,
našel
sem
nekaj
—
velikanska
ideja
!
Čemu
mi
bode
jutri
deska
s
»
poštenim
Kranjcem
«
!
Takoj
jo
zadrobižim
,
in
dosti
bode
jedi
in
pijače
.
—
Kakor
bi
trenil
,
skoči
Tratilek
na
okno
,
vzpnè
se
skozi
nje
in
sname
desko
raz
čavlje
;
potlej
plane
na
cesto
in
se
izgubi
z
desko
na
rameni
v
tèmo
.
Ne
mine
četrt
ure
,
in
že
je
na
mizi
obilo
smodek
,
kruha
in
