obnapovedi
razsodbe
nekoliko
prebledel
.
Ko
je
Ingo
končal
,
reče
s
trpkim
nasmehom
:
„
Malo
hvale
ti
vem
,
knez
Ingo
,
da
si
mi
pustil
revno
življenje
,
a
mojim
sovražnikom
bi
bolj
ugodil
,
da
si
izrekel
nad
menoj
smrtno
kazen
...
Izgnanemu
biti
iz
domovine
,
zavrženemu
biti
od
lastnega
naroda
,
je
hujše
kakor
smrt
!
Tebi
,
knez
,
odpuščam
,
kar
si
zagrešil
nad
menoj
.
Bogove
pa
kličem
na
pričo
,
da
maščujejo
storjeno
krivico
in
v
njihove
roke
izročam
svojo
usodo
!
“
Že
je
hotel
knez
razpustiti
zbor
,
ko
se
dvigne
s
sedeža
škof
Teodorik
in
dá
znamenje
,
da
ga
je
volja
govoriti
.
Vse
obstane
,
in
med
splošno
tišino
reče
Teodorik
:
„
Človeška
pravica
je
zahtevala
svojo
žrtev
.
A
sodba
ljudi
je
često
pomanjkljiva
.
Eden
je
,
ki
bode
sodil
vse
ljudi
,
sodil
nezmotljivo
in
pravično
.
In
njegovi
sodbi
ne
more
nihče
uiti
.
—
Tudi
jaz
si
danes
nočem
prisvajati
sodne
oblasti
,
temuč
po
opominu
Gospodovem
izkazovati
le
usmiljenje
.
Zato
izjavljam
,
da
je
obsojeni
Stojmir
,
župan
na
Osojah
,
odslej
pod
varstvom
in
zaščito
cerkve
gospesvetske
.
Vsakdo
vedi
,
da
mu
ne
sme
storiti
nič
žalega
na
zdravju
ali
življenju
,
in
nihče
ga
ne
sme
sodnijsko
zasledovati
.
Sicer
greši
zoper
Boga
in
njegove
svetnike
in
pade
nanj
krivda
,
da
je
kršil
cerkvene
pravice
!
“
Slovesno
in
s
poudarkom
je
govoril
škof
.
Slovenski
župani
so
z
glasnim
odobravanjem
sprejeli
njegovo
izjavo
.
Franki
pa
so
stali
osupli
,
kakor
da
jih
je
zadela
strela
z
jasnega
neba
.
Temno
je
gledal
grof
Erik
predse
in
si
grizel
ustnice
.
Videl
je
,
kako
se
mu
izvija
žrtev
iz
zanjk
,
katere
ji
je
bil
premeteno
nastavil
.
Stojmir
je
bil
v
cerkvenem
varstvu
rešen
njegovega
zasledovanja
,
in
iz
škofovih
besedi
je
bilo
spoznati
,
da
se
hoče
isti
zanj
potegovati
tudi
pri
kralju
.
Visoki
naklepi
Erikovi
so
se
začeli
rušiti
...
A
dasi
je
grofa
vila
jeza
,
ker
mu
je
škof
iztrgal
žrtev
,
se
vendar
ni
upal
ugovarjati
,
ker
je
vedel
,
da
ima
škof
velik
ugled
pri
ljudstvu
in
pri
kralju
.
Stojmir
je
stal
po
obsodbi
sredi
zbora
,
gluh
in
nem
za
vse
,
kar
se
je
godilo
okoli
njega
.
Slišal
je
škofove
besede
in
čul
pritrjevanje
množice
,
a
ni
vedel
,
kaj
to
pomeni
.
Ko
so
se
zborovalci
razhajali
,
stopi
Teodorik
k
njemu
,
mu
položi
roko
na
ramo
ter
ljubeznivo
reče
:
„
Ujetnik
Kristusov
in
njegove
svete
matere
si
odslej
!
Zato
pojdi
z
menoj
,
moj
sin
!
“
Omamljen
in
kakor
v
nezavesti
je
šel
Stojmir
za
starčkom
.
Nemo
je
poslušal
očetovsko-tolažilne
besede
škofove
.
V
njegovi
duši
pa
je
vrelo
in
kipelo
,
kakor
da
ljuti
besi
obhajajo
v
njej
svoj
divji
ples
...
Še
le
tedaj
,
ko
je
prišel
s
svojim
spremnikom
v
obširno
zidano
poslopje
,
ko
je
videl
okoli
sebe
gole
stene
ozke
celice
in
na
steni
velik
lesen
križ
,
še
le
tedaj
se
je
zavedel
,
kje
da
je
in
kaj
se
je
ž
njim
zgodilo
...
Škof
ga
je
pustil
samega
...
Ječé
se
je
zgrudil
Stojmir
na
stol
.
Vsa
bolest
,
katero
je
pretrpel
ob
tej
strašni
sodbi
,
se
mu
znova
oživi
.
Obup
in
sovraštvo
,
srd
in
maščevanje
so
divjali
v
njem
...
Za
nekaj
časa
dvigne
glavo
.
Pred
seboj
zagleda
znani
obraz
svojega
zdravnika
in
prijatelja
,
meniha
Ozorja
.
Iz
njegovih
oči
je
sijalo
toliko
ljubezni
in
miline
,
toliko
srčnega
sočutja
,
da
so
se
mu
v
srcu
topile
divje
strasti
,
kakor
sneg
v
toplih
žarkih
pomladnega
solnca
.
„
Zakaj
si
mi
otel
življenje
?
“
je
ihtel
razdvojen
.
„
Zakaj
nisem
rajši
odšel
k
svojim
dedom
v
nav
,
nego
sem
doživel
to
sramoto
?
“
„
Skrbel
sem
za
tvoje
življenje
,
Stojmir
,
ker
sem
hotel
rešiti
izgubljeno
ovčico
in
jo
pripeljati
v
hlev
Gospodov
“
,
odgovori
Ozor
z
mehkim
glasom
.
„
A
moje
življenje
mora
biti
odslej
posvečeno
le
krvavi
osveti
!
“
vzklikne
divje
mladenič
.
„
Potoki
krvi
morajo
oprati
krivico
,
ki
se
mi
je
zgodila
!
“
„
Glej
Tega
tu
!
Bil
je
zavržen
od
svojega
naroda
,
a
ga
ni
preklinjal
“
,
reče
resno
menili
kažoč
na
sveto
razpelo
.
„
Po
nedolžnem
je
bil
obsojen
,
a
je
prosil
odpuščanja
za
svoje
preganjavce
!
“
In
Stojmir
se
je
plaho
ozrl
na
križ
.
Zveličar
,
s
krvjo
zalit
in
s
trnjevo
krono
na
glavi
,
je
milo
gledal
nanj
...
Tik
gospesvetske
cerkve
se
je
dvigalo
obsežno
,
napol
zidano
,
napol
leseno
poslopje
enolične
zunanjosti
—
samostan
in
hkrati
stolica
škofa
Teodorika
.
Oznanovavci
svete
vere
v
Gorotanu
so
bili
namreč
menihi
,
ki
so
živeli
po
strogih
redovnih
pravilih
svetega
Benedikta
.
Teodorik
,
katerega
je
dičilo
škofovsko
dostojanstvo
,
je
bil
predstojnik
mali
redovni
družini
.
Čeravno
se
je
zdelo
samostansko
poslopje
na
zunaj
skromno
in
neznatno
,
je
bilo
vendar
za
tedanje
javno
življenje
v
Gorotanu
velike
važnosti
.
Bilo
je
vir
novega
duševnega
življenja
in
ognjišče
krščanske
prosvete
v
deželi
.
Iz
njega
so
se
razširjali
zveličanski
nauki
svetega
evangelja
pa
tudi
prvi
žarki
višje
narodne
omike
.
Živeč
po
navodilu
svetega
ustanovitelja
od
dela
svojih
rok
,
niso
sejali
gospesvetski
redovniki
le
semena
svetih
naukov
v
srca
ljudi
,
temuč
so
v
potu
svojega
obraza
tudi
obdelavali
zemljo
,
trebili
gozde
,
izsuševali
močvirja
,
orali
ledine
in
pretvarjali
divje
pustinje
v
rodovitne
naselbine
.
Z
lastnim
zgledom
so
privajali
bojeviti
narod
umnemu
poljedelstvu
in
s
tem
polagali
temelj
pravi
omiki
.
Znanost
in
umetnost
sta
našli
v
tedanjih
divjih
časih
le
za
tihim
samostanskim
zidom
varno
pribežališče
.
In
ker
je
v
dobi
občnega
prevrata
in
krutega
nasilstva
imela
le
cerkev
vpliv
in
ugled
pri
prostem
narodu
,
zato
so
bili
samostani
in
cerkvene
naselbine
pravi
stebri
družabnega
reda
,
branišča
in
zavetišča
preganjane
pravice
.
Kaj
čuda
potemtakem
,
da
so
tudi
svetni
vladarji
znali
ceniti
zasluge
cerkve
za
omiko
ljudstva
in
jo
podpirali
pri
njenem
ljudomilem
delovanju
?
Obdarovali
so
cerkve
in
samostane
z
razsežnimi
posestvi
,
oprostili
jih
davkov
in
druzih
bremen
ter
jim
podelili
raznih
svoboščin
in
pravic
,
med
drugimi
sodno
oblast
in
pravico
zavetišča
(
ius
asyli
)
.
Tudi
cerkev
v
Gorotanu
je
prejela
velike
privilegije
od
svojega
zaščitnika
,
kralja
Karola
,
da
je
mogla
tem
lažje
izvrševati
svojo
vzvišeno
nalogo
.
Iz
malih
početkov
,
katere
je
bil
sredi
osmega
stoletja
zastavil
škof
Modest
,
se
je
tekom
petdesetih
let
razvilo
v
Gorotanu
živahno
krščansko
življenje
.
Toda
ti
uspehi
so
bili
pridobljemi
z
mnogim
trudom
in
znojem
,
z
obilo
mučeniško
krvjo
,
ki
je
morala
namakati
vinograd
Gospodov
.
Še
je
bilo
krščanstvo
v
Gorotanu
kakor
nežno
stebelce
,
katero
lahko
izruje
prva
sovražna
vihra
,
še
se
je
del
ljudstva
z
mnogoštevilnim
plemstvom
na
čelu
trdovratno
upiral
svetemu
evangelju
.
—
Škof
Teodorik
je
prevzel
na
svoje
rame
važno
nalogo
,
da
dokonča
veliko
delo
pokristjanjenja
gorotanskih
Slovenov
.
Poslala
sta
ga
v
Gorotan
kralj
Karol
in
solnograški
nadškof
Arnon
z
naročilom
,
naj
ne
išče
pri
svojem
apostolskem
delovanju
časne
koristi
,
temuč
naj
skrbi
le
za
dušni
blagor
izročenega
mu
naroda
.
Gorečemu
škofu
ni
bilo
treba
takega
opomina
.
Dobro
je
vedel
,
kaj
je
bil
vzrok
silnemu
odporu
,
ob
katerega
je
zadelo
krščanstvo
pri
gorotanskih
Slovenih
.
Bil
je
prepričan
,
da
vzvišeni
nauk
svetega
evangelja
,
ako
si
hoče
osvojiti
srca
,
ne
sme
služiti
nizkotnim
,
sebičnim
namenom
,
in
da
se
ljudstvu
za
nadnaravna
dobra
,
ki
se
mu
ponujajo
,
ne
smejo
jemati
najdražji
svetni
zakladi
:
svoboda
in
narodnost
.
Prišedši
v
Gorotan
je
izkušal
mirnim
potem
pouka
in
prepričevanja
razširjati
sveto
krščansko
vero
.
Vzdržal
se
je
vsakega
nasilstva
in
pustil
tudi
poganom
njihovo
bogoslužje
,
akoravno
bi
je
bil
lahko
s
Karolovo
pomočjo
kruto
zatrl
.
Skrbel
je
,
da
bi
vzgojil
iz
naroda
duhovščino
,
ki
bi
bila
vešča
slovenskemu
jeziku
in
bi
bolje
poznala
značaj
ljudstva
,
nego
so
ga
poznali
oni
,
ki
so
prihajali
iz
tujine
misijonarit
v
deželo
.
Pri
pastirskem
delovanju
je
škofa
Teodorika
najizdatnejše
podpiral
knez
Ingo
,
ki
je
imel
velik
ugled
pri
prostem
narodu
.
S
složnim
delovanjem
obeh
oblastnikov
se
je
krščanstvo
vedno
veseleje
razširjalo
po
Gorotanu
.
Za
drugačnimi
cilji
pa
so
se
péhali
nemški
plemiči
,
ki
so
se
naseljevali
v
vedno
večjem
številu
po
lepi
deželi
.
Že
s
prvimi
oznanovavci
svete
vere
so
došli
v
Gorotan
tudi
nemški
naselniki
in
so
z
nasilnim
postopanjem
povzročili
,
da
se
je
zavedno
in
svobodoljubno
slovensko
ljudstvo
uprlo
novemu
nauku
.
Krvave
domače
vojske
pod
Borutovimi
nasledniki
in
roparski
napadi
Obrov
so
izpremenili
marsikatero
obljudeno
pokrajino
v
puščavo
.
Te
puščave
so
začeli
obdelovati
Bavarci
in
Franki
.
Zlasti
je
kralj
Karol
pospeševal
nemški
živelj
v
deželi
,
ker
je
bil
prepričan
,
da
je
ta
med
svobodoljubnim
narodom
najboljša
opora
njegovemu
gospodstvu
.
Zato
se
je
za
njegovega
vladanja
vedno
bolj
množilo
število
nemških
plemičev
,
ki
so
se
vedli
nasproti
slovenskemu
ljudstvu
kot
kruti
gospodarji
in
so
dostikrat
s
svojim
nastopom
zakrivili
krvav
upor
.
Znali
so
s
silo
in
zvijačo
izpodriniti
domačine
in
se
polastiti
najlepših
krajev
v
deželi
.
—
Tako
se
je
tuji
živelj
vedno
bolj
zajedal
v
meso
in
kri
slovenskega
naroda
in
žugal
razdejati
njegovo
samostojnost
.
Teodorik
je
že
dolgo
poznal
sebične
namene
frankovskih
plemičev
,
čeprav
so
jih
le-ti
često
zakrivali
s
krinko
gorečnosti
za
krščansko
vero
.
Stojmirova
obsodba
mu
je
iznova
razkrila
njihove
naklepe
.
Videl
je
v
duhu
vse
strašne
posledice
takega
početja
.
Upor
poganov
...
zbesnele
strasti
...
divjanje
zoper
cerkev
...
krvolitje
...
poguba
duš
...
Ali
ni
bila
njegova
pastirska
dolžnost
,
da
prepreči
to
nevarnost
,
da
kot
apostol
miru
posreduje
med
nasprotniki
in
se
kot
varih
pravice
poteguje
za
preganjano
nedolžnost
?
V
svesti
si
svojega
božjega
poslanstva
je
dvignil
na
shodu
svoj
glas
vpričo
vsega
naroda
in
sprejel
obsojenega
pregnanca
v
svoje
zavetje
...
Stojmira
je
polagoma
minila
razburjenost
in
osuplost
,
ki
se
ga
je
bila
polastila
po
krivični
obsodbi
.
Imel
je
le
eno
željo
in
eno
misel
:
vrniti
se
na
svoj
dom
in
si
z
orožjem
v
roki
poiskati
pravice
.
Žitomisel
in
njegovi
tovariši
so
ga
natanko
poučili
o
pripravah
za
upor
,
ki
so
se
vršile
po
vsem
Gorotanu
.
Vedel
je
,
da
ima
za
seboj
mnogoštevilno
plemstvo
in
velik
del
ljudstva
,
da
bode
njegova
obsodba
dala
povod
odločilnemu
boju
med
Franki
in
Sloveni
,
med
staro
vero
očetov
in
novim
krščanstvom
.
Zato
je
hrepenenje
po
krvavi
osveti
prevzelo
vse
njegovo
mišljenje
,
zato
ga
je
gnalo
domov
med
svojce
domačine
,
kjer
naj
bi
se
pričela
maščevalna
vojska
...
V
samostanskem
zavetju
se
je
Stojmir
gibal
svobodno
.
Nihče
mu
ni
branil
,
ako
je
hotel
zapustiti
poslopje
.
Ker
je
bil
v
cerkvenem
varstvu
,
se
mu
celo
ni
bilo
bati
zasledovanja
Frankov
in
je
smel
prosto
hoditi
po
deželi
.
Lahko
bi
bil
pobegnil
v
domače
kraje
in
od
tamkaj
nenadoma
udaril
na
Franke
.
A
naravni
čut
hvaležnosti
in
ponos
sta
mu
branila
,
da
bi
skrivaj
zapustil
kraj
,
kjer
je
našel
zavetje
v
hudi
stiski
,
da
bi
zavratno
napadel
nje
,
ki
so
mu
delili
dobrote
.
Odkrito
je
hotel
ravnati
,
tembolj
,
ker
je
bil
prepričan
,
da
ima
zase
pravico
osvete
.
Pod
večer
druzega
dne
stopi
Stojmir
v
celico
svojega
očetovskega
prijatelja
,
meniha
Ozorja
.
„
Zavetje
ste
ponudili
pregnancu
“
,
reče
z
rezkim
glasom
.
„
Ne
pozabim
vam
te
dobrote
.
A
najboljše
varstvo
mi
je
dom
in
moje
zvesto
ljudstvo
.
Tam
je
zame
pravo
mesto
,
zato
moram
oditi
.
“
—
Temnega
obraza
,
a
ponosno
vzravnan
in
miren
je
stal
mladenič
pred
menihom
.
Molčé
je
poslušal
Ozor
njegov
govor
.
„
Zavetišče
,
katero
ti
je
cerkev
ponudila
,
ni
ječa
“
,
odgovori
menih
.
„
Prosta
ti
je
pot
,
da
obrneš
svoj
korak
,
kamor
te
je
volja
.
A
kaj
potem
?
“
vpraša
s
poudarkom
in
upre
pogled
vanj
.
Stojmir
povesi
oči
in
reče
nekako
v
zadregi
:
„
Zgodilo
se
bode
,
kar
se
mora
zgoditi
,
in
kar
so
sklenili
nesmrtni
bogovi
v
nebesih
.
“
Menih
nekaj
trenutkov
nič
ne
odgovori
,
temuč
pogleda
parkrat
mladeniču
pozorno
v
oči
,
kakor
da
mu
hoče
prodreti
na
dno
srca
.
Naposled
izpregovori
z
resnim
glasom
:
„
Stojmir
,
tebe
žene
slepa
strast
!
V
brezmejnem
srdu
hočeš
sedaj
divjati
,
kakor
ljuta
vihra
,
ki
pokonča
in
stare
vse
,
kar
zaseže
.
Z
drzno
trmoglavostjo
hočeš
izzivati
Boga
in
ljudi
!
...
Le
pojdi
na
svoj
dom
,
le
zaneti
plamen
upora
v
Gorotanu
!
Zberi
okoli
sebe
vse
,
ki
še
trdovratno
zametujejo
milost
sv.
evangelja
,
obnovi
krvave
morije
,
kakršne
so
bile
za
Valjhunovih
dni
!
...
Zaman
bode
tvoja
vojska
proti
nebeškim
silam
!
Sebe
in
svoj
narod
strmoglaviš
v
prepad
“
...
Starcu
je
naraščal
glas
,
kakor
gorski
hudournik
.
Stojmir
pa
je
osupel
poslušal
njegove
besede
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
menih
zna
za
vse
njegove
misli
in
naklepe
.
„
Strmoglaviš
ga
v
prepad
,
kakor
gotovo
živi
Bog
v
nebesih
!
“
ponovi
slovesno
Ozor
.
„
Še
niso
zaceljene
rane
,
ki
jih
je
vsekala
ljudstvu
domača
vojna
;
še
niso
posušene
solze
po
ubitih
in
pomorjenih
;
premnoge
pokrajine
ležé
opustošene
,
in
nikogar
ni
,
da
bi
jih
obdeloval
.
Ti
pa
hočeš
zopet
rvati
pa
lastnem
drobovju
!
...
Ako
tudi
zmagaš
v
obupnem
boju
,
prelil
bodeš
vendarle
morje
krvi
in
opustošil
deželo
huje
nego
obrska
drhal
...
A
tvoj
boj
je
brezuspešen
,
brezupen
;
ti
dreviš
v
lastno
pogubo
“
...
„
Krivica
vpije
po
maščevanju
!
“
odgovori
mrko
Stojmir
.
„
In
morda
jaz
izvršim
voljo
bogov
,
ki
hočejo
kaznovati
krivičnike
“
...
„
A
kdo
je
postavil
tebe
za
rablja
in
maščevavca
krivic
?
“
povzame
menih
živo
.
„
Zgodila
se
ti
je
krivica
.
Zakaj
ne
pustiš
Bogu
sodbe
in
kazni
?
Nočem
zagovarjati
zatiranja
,
niti
braniti
hudobnežev
,
toda
ti
hočeš
zaradi
krivice
,
ki
se
je
tebi
zgodila
,
ves
narod
pahniti
v
pogubo
!
—
Stojmir
,
sovraštvo
in
jeza
sta
zakrknila
tvoje
srce
“
,
nadaljuje
menih
z
očetovsko
milim
glasom
.
„
Zato
pehaš
od
sebe
rešilno
roko
,
katero
ti
Bog
ponuja
.
Vsakemu
človeku
napoči
trenutek
,
ko
se
ima
odločiti
,
ali
sprejme
milost
,
ki
mu
jo
Bog
ponuja
,
ali
ne
.
Če
jo
prevzetno
zavrne
,
izgubi
jo
morda
za
vselej
.
In
kakor
je
to
pri
posameznikih
,
tako
je
v
življenju
celih
narodov
.
Tudi
narodu
Slovenov
je
napočil
dan
božjega
obiskovanja
,
ko
se
ima
odločiti
za
Kristusa
ali
zoper
Njega
.
Gorjé
mu
,
če
ne
spozna
te
milosti
,
če
zavrne
nebeško
dobroto
!
Božja
kazen
ga
doleti
,
kakor
je
doletela
judovsko
ljudstvo
,
ki
je
zavrglo
svojega
Odrešenika
!
“
Nastal
je
molk
.
Zunaj
je
vršal
jesenski
veter
,
in
večerni
mrak
se
je
razgrinjal
nad
pokrajino
.
Bledi
prameni
mesečne
svetlobe
so
se
vsipali
skozi
okno
.
Ozor
stopi
k
odprtini
,
odkoder
se
je
videlo
preko
širne
planjave
,
in
reče
:
„
Glej
tam
na
polju
podrtine
starodavnega
rimskega
mesta
!
Pred
leti
je
bilo
mogočno
in
je
slovelo
daleč
naokoli
.
Ponosen
rod
je
bival
v
njem
,
rod
hraber
v
vojski
in
slaven
po
svojih
delih
,
rod
,
kateremu
se
je
klanjal
širni
svet
.
V
svoji
prevzetnosti
se
je
vzdignil
z
mečem
zoper
Boga
in
njegovo
sveto
cerkev
,
divjal
je
zoper
njo
skoraj
tristo
let
.
A
kje
je
danes
rimski
narod
in
njegova
slava
...?
V
podstrešju
onih
templjev
gnezdi
skovir
,
in
med
razvalinami
se
plazi
ostudna
kača
,
ljudstvo
pa
se
ogiblje
strašnega
kraja
,
ker
se
zli
duhovi
ob
nočni
uri
oglašajo
na
njem
...
Tako
se
svetni
mogotci
zaman
vzdigujejo
zoper
Boga
in
njegovega
Maziljenca
.
On
,
ki
je
v
nebesih
,
se
jim
smeje
...
Kadar
pa
pride
dan
sodbe
,
tedaj
jih
zmelje
v
svojem
srdu
...
“
Kakor
udarci
s
kijem
so
zadevale
grozeče
besede
mladeniča
.
S
svetim
strahom
je
gledal
meniha
,
in
zdel
se
mu
je
kakor
prerok
,
ki
mu
razkriva
reči
,
prikrite
smrtnim
ljudem
.
Ozor
pa
je
nadaljeval
:
„
Tudi
narod
Slovenov
bode
kmalu
podoben
tej
groblji
,
ako
se
ustavlja
volji
božji
in
zamudi
ugodni
čas
milosti
.
V
sveti
cerkvi
pa
bi
našel
varno
zavetje
in
obrambo
proti
svojim
nasprotnikom
.
Kakor
tebi
,
Stojmir
,
tako
nudi
cerkev
vsem
narodom
pribežališče
,
jih
neguje
in
vzgaja
,
vodi
do
višje
stopinje
omike
,
jih
časno
in
večno
osrečuje
.
Zato
grešiš
zoper
sebe
in
svoj
rod
,
ako
zametuješ
dobroto
božjo
...
“
Ozor
je
obmolknil
.
Stojmir
ni
vedel
odgovoriti
besede
;
nemo
je
zrl
v
tla
.
„
A
vendar
ne
morem
ostati
tukaj
med
vami
“
,
reče
naposled
.
„
Srce
me
vleče
domov
med
svojce
,
četudi
se
imam
kot
preganjana
žival
skrivati
po
gozdih
...
“
„
Prost
si
in
lahko
storiš
,
kar
hočeš
“
,
odvrne
menih
.
„
Toda
glej
,
da
ne
izide
prekletstvo
iz
tvojega
dejanja
!
“
Molčé
odide
Stojmir
,
a
v
njegovi
duši
je
vršalo
kakor
ob
nevihti
.
Prišedši
v
svojo
sobo
,
se
nasloni
na
okno
.
V
bledi
mesečini
so
se
v
daljavi
svitale
razvaline
virunske
,
ki
so
bile
s
svojimi
gostimi
sencami
videti
kakor
začarano
mesto
.
Na
vzhodu
so
se
dvigali
izza
malih
hribov
vrhovi
osojskih
gorâ
.
Stojmir
se
ni
zmenil
za
čarobno
sliko
pred
seboj
.
Njemu
je
šumela
glava
,
pokalo
srce
,
in
bolest
mu
je
razrivala
dušo
.
Bojeval
je
najtežji
boj
v
življenju
.
Prirojeni
ponos
,
sovraštvo
,
zavest
storjene
mu
krivice
—
pa
razum
in
vest
,
čut
hvaležnosti
in
božja
milost
...
vse
to
se
je
borilo
v
njem
.
Tam
za
gorami
na
domačih
tleh
ga
je
čakala
oborožena
četa
zvestih
Osojcev
.
Treba
je
bilo
samo
,
da
se
jim
postavi
na
čelo
,
da
zatrobi
v
bojni
rog
,
in
iz
vseh
sel
,
iz
vseh
dolin
gorotanskih
bi
drli
Sloveni
pod
njegov
prapor
in
se
zgrnili
v
mogočno
trumo
,
ki
bi
krvavo
maščevala
dolgoletne
krivice
...
Toda
domača
vojna
—
najhujša
vojna
.
Prelita
kri
rodnih
bratov
bi
se
držala
njegovih
rok
...
Kakor
sovražna
zmija
dviga
upor
strašno
glavo
in
požira
svoje
lastne
otroke
...
A
kaj
!
Ali
mu
ni
tako
storiti
velevala
njegova
čast
?
Niso
li
tako
delali
njegovi
pradedje
,
ki
so
žrtvovali
svoje
življenje
za
vero
očetov
,
v
svobodo
domovine
?
Ni
li
že
dolgo
zaželjen
ta
boj
,
ki
bode
veljal
osvobojenju
vsega
naroda
?
Podobe
bodočnosti
so
se
mu
začele
razgrinjati
pred
duhom
,
podobe
,
obdane
z
rajsko
svetlobo
slave
in
mogočnosti
,
ki
so
že
izza
detinskih
let
spale
v
njegovem
srcu
...
Videl
je
domovino
rešeno
iz
sramotnih
verig
robstva
,
videl
je
rod
Slovenov
združen
pod
enim
knezom
,
slavnim
in
mogočnim
,
kakor
je
bil
Samo
...
Ali
ni
to
vzvišen
cilj
,
vreden
znoja
,
truda
in
boja
...?
Stojmir
je
čutil
v
sebi
moč
in
navdušenje
,
da
izvrši
to
veliko
delo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
on
poklican
,
postaviti
se
na
čelo
svojemu
narodu
.
Ljudstvo
ga
pričakuje
,
bogovi
gledajo
nanj
...
Preko
potokov
krvi
in
nagromadenih
trupel
vodi
pot
do
njegovega
vzora
...
Toda
kakšen
bode
konec
temu
boju
...?
Kakor
svarilen
glas
mu
doné
na
uho
preroške
besede
:
„
V
prepad
strmoglaviš
sebe
in
svoj
narod
...
“
Franki
prideró
s
pomnoženimi
silami
v
deželo
,
v
krvi
zatró
upor
,
narodu
vzemó
še
tiste
pravice
,
kar
jih
ima
,
in
ga
uklonejo
v
še
hujši
jarem
robstva
...
On
bode
pa
moral
umreti
z
bridko
zavestjo
,
da
je
tiral
svoj
narod
v
pogubo
...
Mladenič
je
zaječal
od
duševne
bolesti
,
sklonil
glavo
na
prsi
in
si
zaželel
,
da
bi
ležal
mrtev
tam
na
bojnem
polju
,
kakor
njegovi
pradedje
,
da
bi
mogel
vsaj
s
svojo
smrtjo
pridobiti
narodu
sreče
in
svobode
...
A
nima
li
poleg
Frankov
še
druzega
nasprotnika
,
še
silnejšega
in
nepremagljivejšega
—
krščanstvo
?
...
S
kakšno
močjo
si
ta
nova
vera
uklanja
duhove
in
pridobiva
srca
!
Zakaj
je
ne
more
izrvati
nobena
vihra
,
zakaj
zmagoslavno
prodira
po
svetu
,
stari
žrtveniki
pa
se
rušijo
v
prah
?
V
čem
je
njena
nepremagljiva
moč
?
Revni
menihi
so
,
ki
jo
oznanujejo
,
in
njihovo
edino
orožje
sta
molitev
in
evangeljski
nauk
,
a
vendar
zmagujejo
nad
oboroženimi
četami
,
nad
srci
ljudi
,
nad
vero
pradedov
...
Kje
je
moč
starih
bogov
?
Ali
še
bivajo
gori
nad
oblaki
?
Ali
se
kaj
menijo
za
svet
in
za
svoje
častivce
...?
Zoper
nebeške
sile
se
hoče
spustiti
v
boj
...
Podlegel
bode
,
kakor
Vrel
,
Droh
,
otec
,
ded
in
mnogo
drugih
...
Toda
dolžnost
...
klic
naroda
...
mati
...
ujec
Braslav
...
Strah
in
obup
mu
udarita
v
obraz
,
srce
se
mu
krči
,
in
vse
peklenske
sile
zadivjajo
po
njem
.
Nobenega
žarka
upanja
ni
zanj
več
v
domovini
...
Ali
ni
bolje
živeti
v
tujini
,
kjer
Slovenov
še
ne
obtežujejo
verige
robstva
,
kjer
sta
še
v
čislih
vera
in
navada
očetna
,
kjer
sije
še
zlato
solnce
svobode
...?
Ura
je
minevala
za
uro
.
Stojmir
pa
je
slonel
ob
oknu
in
gledal
v
jasno
noč
...
Polnočni
zvon
se
je
oglasil
z
lin
gospesvetske
cerkve
in
vabil
menihe
k
jutranjicam
.
Iz
cerkve
se
začuje
glasna
molitev
in
ubrano
petje
.
Sredi
redovnikov
v
cerkvenem
koru
je
klečal
stari
Ozor
,
iskreno
proseč
pokoja
in
razsvetljenja
mlademu
,
zdvojenemu
srcu
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Drugo
jutro
je
stal
Stojmir
bledega
lica
in
upalih
,
zardelih
oči
pred
škofom
Teodorikom
.
„
Z
besedo
se
ti
zahvaljujem
za
tvojo
dobroto
,
ker
ti
je
z
dejanjem
ne
morem
povrniti
“
,
reče
zamolklo
.
„
A
pusti
me
,
da
grem
svojo
pot
!
“
Škof
je
sočutno
gledal
mladeniča
,
kateremu
se
je
na
obrazu
brala
duševna
bolest
.
„
A
kje
hočeš
iskati
zavetja
?
“
ga
vpraša
prijazno
.
„
Pregnan
sem
iz
domovine
“
,
odgovori
trdo
Stojmir
.
„
Zunaj
nje
si
poiščem
miren
kot
Tam
,
kjer
krivica
ne
vlada
,
kjer
ljudje
še
živé
svobodno
...
“
Glas
se
mu
je
tresel
od
razburjenja
in
komaj
je
zadrževal
solze
.
„
Zakaj
bežiš
pred
Bogom
,
ki
te
išče
,
moj
sin
?
“
reče
škof
očetovsko-svareče
.
„
Bog
te
je
privedel
semkaj
,
on
bode
tudi
v
prihodnje
skrbel
zate
.
Izgubil
si
hišo
in
dvor
,
On
ti
oboje
lahko
povrne
.
—
Cerkev
te
je
vzela
v
svoje
varstvo
in
se
bode
potegovala
za
tvojo
pravico
.
Zato
ne
obupaj
nad
nebom
in
nad
seboj
samim
!
“
Presenečen
je
obstal
Stojmir
pri
besedah
škofovih
.
Teodorik
pa
mu
položi
roko
na
ramo
in
reče
s
poudarkom
:
„
Ne
hodi
v
tujino
,
Stojmir
!
V
domovini
je
tvoje
mesto
.
Tu
imaš
izvršiti
veliko
delo
duševnega
osvobojenja
svojega
naroda
.
—
Le
pojdi
k
očetu
Rupertu
!
Poučil
te
bode
,
da
Bog
z
nesrečo
obiskuje
tistega
,
kogar
ljubi
,
in
da
vse
obrača
v
našo
korist
!
“
Poleg
nasipa
,
ki
je
na
južni
strani
zaslanjal
osojsko
selo
,
je
taborila
jesenskega
dne
vojna
straža
.
Napol
dorasel
mladenič
,
skoraj
otroško-nežnega
lica
,
je
stal
na
poti
,
oprt
ob
kopje
,
in
se
oziral
zdaj
po
cesti
proti
jugu
,
zdaj
preko
temnomodre
jezerske
gladine
.
Kraj
njega
je
čepel
ob
kupu
žrjavice
starec
razkavega
,
poraslega
obraza
in
sivih
las
,
katere
mu
je
pokrivala
kučma
iz
polšje
kožuhovine
,
okrašena
z
vranjim
peresom
.
Razpihaval
je
ugašeno
oglje
,
da
zaneti
ogenj
za
večerjo
.
Kajti
dan
se
je
že
nagibal
,
in
solnce
je
bilo
zašlo
za
gorsko
sleme
.
Dva
druga
moža
sta
leno
ležala
na
tleh
in
gledala
v
nebo
nad
seboj
.
Vsi
štirje
vojaki
so
bili
v
popolni
bojni
opravi
.
Imeli
so
kratke
,
usnjene
jopiče
;
za
pasom
se
je
svetil
ročnik
kratkega
meča
in
bojne
sekire
.
Troje
dolgih
kopij
s
svetlobrušenimi
ostmi
je
slonelo
na
bližnjem
grmu
.
„
Zaman
napenjaš
oči
,
Cvetko
!
“
reče
starec
mladeniču
na
straži
.
„
Danes
ne
pričakamo
nikogar
,
ne
prijatelja
,
ne
sovražnika
.
“
„
A
možje
iz
Vitoglavje
zadruge
so
obljubili
,
da
pridejo
še
nocoj
“
,
odgovori
mladenič
.
„
Tudi
Ziljanov
še
ni
.
“
„
In
jih
tudi
ne
bo
,
pravim
ti
“
,
povzame
zopet
starec
.
„
Ej
,
to
obotavljanje
in
omahovanje
naših
ljudi
!
To
nas
bode
pogubilo
.
Kadar
se
je
treba
odločiti
,
tedaj
si
pomišljajo
in
oprezajo
na
desno
in
levo
...
Ali
ni
že
to
sramotno
,
da
niso
slovesno
ugovarjali
Stojmirovi
obsodbi
?
Tresli
so
se
pred
Franki
,
kakor
čreda
ovac
pred
grabežljivim
volkom
!
Nič
dobrega
si
ne
obetam
od
te
vojne
...
“
„
Ti
si
črnogledec
,
Pilh
!
“
se
oglasi
vojak
kraj
starca
.
„
Da
se
le
začne
krvavi
ples
,
potem
se
bodo
že
vneli
duhovi
Slovenov
,
kakor
se
razpali
iskra
,
kadar
zaveje
svež
veter
preko
nje
.
“
„
Nočem
ti
jemati
poguma
,
Budin
!
“
odvrne
starec
.
„
A
mnogo
let
imam
že
na
hrbtu
in
učil
sem
se
paziti
na
znamenja
,
ki
napovedujejo
usodo
našo
.
Na
Trebišču
je
bilo
že
mnogo
večerov
slišati
vpitje
in
žvenketanje
orožja
,
da
je
odmevalo
po
gorah
in
dolinah
.
Dobre
vile
se
bojujejo
zoper
zle
duhove
.
In
vselej
napoveduje
njih
boj
krvavo
morijo
in
nesrečo
.
—
Tudi
v
Črtovem
jarku
uganja
Čatež
zopet
svoje
burke
.
Pastir
Kaznè
ga
je
videl
pred
tremi
dnevi
.
Napol
človek
,
napol
kozel
—
se
je
prikazal
vrhu
pečin
in
valil
skale
v
dolino
.
Ko
ga
je
začel
zagovarjati
,
je
izginil
z
divjim
krohotom
v
hosti
...
Po
letu
sem
imel
mnogo
upanja
,
da
se
naše
podjetje
srečno
izvrši
.
Navdušenje
za
maščevalno
vojsko
je
bilo
splošno
.
Takrat
so
nam
pomagali
dobri
bogovi
.
A
sedaj
so
zle
moči
preobvladale
na
zemlji
,
zato
ljudem
upada
pogum
,
zato
se
kaže
nesloga
,
ki
je
staro
prekletstvo
Slovenov
“
—
—
„
Čemu
krakaš
,
kakor
črni
vran
?
“
dé
nevoljno
širokopleč
vojak
,
dvignivši
se
napol
s
svojega
ležišča
.
„
Bolj
kakor
vsem
znamenjem
zaupam
svoji
pesti
in
brušeni
sekiri
tu
ob
moji
strani
,
ki
bode
Frankom
črtala
na
hrbet
umetnejša
pismena
,
nego
jih
slikajo
nemški
črnorizci
na
tanke
kožice
!
“
—
—
„
In
končno
mora
biti
zmaga
vendarle
naša
!
“
poseže
vmes
mladi
stražar
.
„
Dôba
svobode
in
slave
nam
napoči
po
teh
žalostnih
dneh
.
Ali
ne
veli
tako
dedov
sporočilo
?
“
„
Stara
pravljica
veli
,
da
se
bodo
naši
deželi
zopet
obnovili
stari
časi
,
to
je
res
“
,
reče
Pilh
,
zamišljeno
zroč
v
razpaljeni
ogenj
.
„
A
kdaj
nam
napoči
ta
dôba
,
vedó
le
bogovi
v
nebesih
!
—
Tam
doli
pod
triglavskimi
pečinami
spava
junak
Samo
trdno
spanje
in
čaka
,
da
pride
njegova
ura
.
Devetkrat
mu
mora
dolga
brada
oplesti
mizo
,
pri
kateri
sedi
s
svojimi
starejšinami
—
potem
je
blizu
dôba
našega
osvobojenja
.
Zadnji
večer
o
polnoči
bode
pred
skalo
,
kjer
spava
kralj
,
ozelenela
mlada
lipa
v
znamenje
,
da
je
prišla
odločilna
ura
...
Tedaj
bode
Samo
vstal
iz
smrtnega
spanja
...
na
veje
mlade
lipe
bode
obesil
svoj
ščit
in
sklical
črno
vojsko
...
Vse
sovražnike
bode
pregnal
iz
dežele
,
in
zopet
bode
spoštovana
vera
naših
očetov
.
Na
gorotanskem
polju
bode
Samo
slovesno
vmeščen
za
kneza
zedinjenim
Slovenom
...
In
ponovili
se
bodo
zlati
časi
,
ko
so
ljudje
še
svobodno
živeli
...
,
ko
je
veljal
še
en
zakon
in
en
običaj
v
deželi
...
ko
so
še
dobre
vile
pomagale
ljudem
polje
obdelovati
in
hiše
staviti
...
,
ko
še
ni
bilo
toliko
gorjá
in
suženjstva
na
svetu
,
kakor
sedaj
...
Tako
velí
starodavna
govorica
—
—
“
„
Morda
pa
sedaj
napoči
tista
ura
!
“
pravi
Cvetko
razvnet
in
se
krepkeje
oklene
kopja
.
„
Če
se
le
pri
nas
dvigne
vse
ljudstvo
in
prime
za
orožje
,
potem
se
bodo
tudi
drugod
uprli
Sloveni
tujemu
robstvu
.
In
gotovo
nam
bode
v
tem
boju
tudi
Samo
prišel
na
pomoč
!
“
„
Preveč
brezbožni
so
postali
ljudje
v
naših
dneh
“
,
je
mrmral
Pilh
.
„
Premalo
spoštujejo
vero
in
navade
očetov
,
da
bi
nam
bogovi
naklonili
toliko
srečo
.
“
„
Jaz
pa
mislim
,
da
se
bode
vse
ljudstvo
oklenilo
Stojmira
,
ako
pogumno
začne
boj
“
,
oglasi
se
Budin
.
„
Na
dobrem
glasu
je
njegov
rod
med
Sloveni
,
in
tudi
on
sam
si
je
že
pridobil
velik
sloves
.
A
čudno
je
,
da
se
še
ni
vrnil
domov
,
ko
vendar
vé
,
kako
težko
ga
pričakujemo
.
“
„
Morda
ga
Franki
pridržujejo
“
,
méni
Pilh
.
„
Braslav
bode
čakal
še
dva
dni
na
Osojah
.
Ako
se
Stojmir
v
tem
času
ne
povrne
,
bodemo
morali
iti
pred
knežji
grad
in
ga
s
silo
osvoboditi
.
“
—
Tu
se
stražnik
vzravna
pokoncu
,
in
dene
roko
nad
oči
,
kakor
bi
nekaj
opazoval
v
temotni
daljavi
.
„
Jezdec
dirja
proti
nam
“
,
zakliče
črez
nekaj
trenutkov
.
Tovariši
skočijo
kvišku
in
zgrabijo
za
kopja
.
„
Videti
je
,
da
nima
spremstva
.
Sam
podí
konja
“
,
reče
Pilh
,
pozorno
zroč
v
daljavo
.
„
Prijatelj
mora
biti
!
Frank
bi
se
ne
upal
v
našo
pest
“
,
pripomni
Budin
.
„
Ali
pa
je
kak
ogleduh
“
—
dostavi
tretji
vojak
.
Vtem
je
jezdec
že
pridirjal
blizu
njih
.
Poznati
mu
je
bilo
,
da
ima
dolgo
pot
za
seboj
.
Konj
je
hropel
in
se
penil
od
hitrega
teka
,
a
vojak
ga
je
vzpodbadal
še
vedno
k
večji
hitrosti
.
Ko
zagleda
stražo
,
mahoma
ustavi
konja
in
skoči
s
sedla
.
Vojaki
mu
nastavijo
sulice
,
in
Budin
zakliče
:
„
Stoj
!
Povej
,
kdo
si
,
in
govori
geslo
,
če
si
naš
!
“
Prišelc
prime
konja
za
uzdo
in
mirno
reče
:
„
Povesite
kopja
,
bratje
,
kajti
Sloven
sem
in
za
pravdo
očetov
se
bojujem
.
“
Namah
vsi
klonejo
z
orožjem
.
Pilh
pa
iznenaden
vzklikne
:
„
Pri
strelah
Perunovih
—
Žitomisel
!
Tvoj
glas
je
,
tvoja
postava
!
“
V
hipu
obkrožijo
vojaki
prišelca
,
ga
pozdravljajo
in
mu
stiskajo
roko
.
„
Kako
da
prihajaš
sam
?
“
vpraša
Pilh
.
„
Kje
so
tvoji
možje
?
“
„
Kje
je
Stojmir
?
“
kliče
Cvetko
.
„
Preveč
vprašanj
mi
stavite
,
tovariši
,
da
bi
mogel
nanje
odgovoriti
v
eni
sapi
“
,
odgovori
Žitomisel
resno
.
„
Kmalu
izveste
vse
.
A
meni
se
mudi
dalje
.
Je-li
Braslav
že
na
Osojah
?
“
Včeraj
je
došel
s
svojimi
ljudmi
.
Tudi
Osojci
so
že
pripravljeni
za
boj
.
Iz
drugih
zadrug
pa
še
pričakujemo
mož
.
Žitomisel
resno
zmaje
z
glavo
.
„
Le
skrbno
stražite
“
,
reče
s
poudarkom
.
„
Kmalu
utegnete
zagledati
sovrage
...
“
Nato
zopet
zajaše
konja
in
odhiti
po
cesti
proti
selu
.
—
—
—
—
—
—
—
—
Na
Osojah
je
bilo
živahno
gibanje
.
Braslavji
ljudje
so
taborili
pod
milim
nebom
.
V
malih
gručah
so
sedeli
okoli
ognjev
in
pekli
meso
.
Ženske
so
jim
donašale
v
velikih
vrčih
hladilnega
ola
,
sladke
medice
ali
penečega
mleka
.
Možje
in
mladeniči
so
stali
pred
hišami
,
oboroženi
s
kopji
,
meči
in
sekirami
,
ali
pa
so
krili
strehe
z
mokrimi
kožami
,
da
bi
bile
varne
pred
ognjem
ob
sovražnem
napadu
.
Drugi
so
delali
pregraje
iz
posekanih
debel
okoli
hiše
in
jih
zasipali
s
prstjo
.
Ljudje
iz
okolice
so
poganjali
po
poti
črede
ovac
,
govedo
in
konje
,
da
zavarujejo
to
svoje
imetje
za
varnim
nasipom
.
Žene
in
otroci
so
hiteli
na
varno
,
obloženi
z
raznim
hišnim
orodjem
.
Vpitje
ljudi
in
mukanje
živine
se
je
razlegalo
po
selu
.
Največja
gnječa
je
bila
okoli
županjega
dvorca
.
Trume
vojnikov
so
stale
pred
ograjo
.
Kakor
mlada
brezova
debelca
so
se
svetili
v
večernem
mraku
belo-oglajeni
ročniki
dolgih
kopij
in
njihove
brušene
osti
.
Za
nasipom
so
čepele
ženske
z
velikimi
culami
in
tešile
kričeče
otroke
.
Sredi
dvorišča
je
gorel
velik
ogenj
.
Ob
njem
so
stali
lonci
polni
mesa
za
stradajoče
.
Na
ražnju
so
vrteli
tolstega
ovna
.
Žitomisel
je
izročil
vajeti
staremu
Volkonju
in
hitel
v
hišo
.
—
—
—
V
veliki
izbi
je
sedel
Braslav
resnega
,
nagubanega
čela
in
mrklih
oči
.
S
komolcem
se
je
opiral
na
belo
javorjevo
mizo
in
nemo
strmel
v
tla
.
Njemu
nasproti
je
slonela
Branka
.
Skrb
in
žalost
zadnjih
dni
sta
ji
sklonili
vitko
postavo
in
strli
pogumnega
duha
.
Solza
ji
ni
zalivala
očesa
in
vzdihov
ni
bilo
slišati
iz
njenih
ust
,
no
v
topi
žalosti
je
trudno
zrla
predse
,
kakor
da
čuti
nad
seboj
udarec
krute
usode
,
katerega
ne
more
zavrniti
niti
se
mu
izogniti
.
Mučen
molk
je
vladal
med
bratom
in
sestro
.
Le
šum
in
vpitje
ljudi
se
je
slišalo
iz
sela
.
„
Solnce
že
drugič
tone
za
goro
,
in
nikake
vesti
še
ni
od
Stojmira
“
,
prekine
Braslav
tišino
.
Branka
nič
ne
odgovori
;
le
glava
se
ji
še
globlje
skloni
,
in
telo
ji
zadrhti
.
„
Sel
mi
je
prinesel
vest
,
da
nemški
grof
ob
Krki
prodira
s
svojimi
četami
proti
našemu
selu
“
,
nadaljuje
Braslav
.
„
Tudi
ob
Dravi
so
se
prikazale
frankovske
trume
.
Jastrebi
se
zbirajo
,
da
zasadé
svoje
kremplje
v
preganjano
žival
.
Ha
,
ha
!
...
Mi
pa
čakamo
in
oprezamo
,
dočim
nas
obkoljuje
sovražnik
...
“
Starec
se
trpko
nasmehne
in
stisne
pest
kakor
v
onemoglem
srdu
.
V
tistem
hipu
se
vrata
odpró
,
in
Žitomisel
stopi
hitrih
korakov
v
sobo
.
Braslav
in
Branka
planeta
ob
njegovem
prihodu
hkrati
kvišku
in
vpreta
oči
vanj
,
vprašujoč
,
kakor
da
mu
hočeta
z
obraza
brati
vesti
,
ki
jih
prinaša
.
„
Kje
je
moj
sin
?
“
jekne
Branka
s
tresočim
glasom
.
Žitomisel
na
to
vprašanje
nič
ne
odgovori
.
Molčé
si
sname
z
glave
čelado
in
otare
znoj
z
razbeljenega
čela
.
„
Kako
da
prihajaš
sam
?
“
vpraša
nezaupno
Braslav
,
kakor
da
sluti
žalostne
vesti
.
„
Bogovi
nas
hočejo
menda
pogubiti
“
,
odgovori
Žitomisel
zlovoljen
;
„
zato
sledi
prekletstvo
našim
stopinjam
.
“
Zopet
je
nastal
molk
za
nekaj
trenutkov
.
„
Sporočil
sem
vam
že
po
možu-odposlancu
,
da
so
na
zboru
obsodili
Stojmira
radi
upornosti
in
kršenja
javnega
miru
“
,
začne
počasi
Žitomisel
.
„
Knez
je
izrekel
nad
njim
kazen
pregnanstva
.
Franki
pa
mu
hočejo
vzeti
hišo
in
dvor
in
si
prisvojiti
osojsko
zadrugo
“
—
„
Nenasitni
volkovi
si
bodo
polomili
zobe
ob
tej
trdi
kosti
!
“
sikne
Braslav
.
„
Krivična
obsodba
je
povzročila
občno
razburjenje
.
Ljudstvo
je
na
zboru
glasno
mrmralo
.
Iskra
je
bila
vržena
med
narod
,
in
malo
je
manjkalo
,
da
ni
že
na
sodišču
prišlo
do
boja
.
Ko
bi
se
bil
Stojmir
tedaj
postavil
na
čelo
razsrjenim
množicam
,
šle
bi
bile
za
njim
kamorkoli
...
Tedaj
pa
je
posegel
vmes
poglavar
krščanskih
duhovnikov
.
Rekel
je
,
da
sprejme
Stojmira
v
svoje
zavetje
,
in
res
ga
je
odpeljal
s
seboj
v
samostan
.
—
Tri
dni
sem
se
potikal
okoli
poslopja
in
čakal
,
da
pride
med
nas
,
kakor
je
bilo
dogovorjeno
.
A
ni
ga
bilo
blizu
.
Snoči
sem
prodrl
k
njemu
v
tesno
izbico
in
ga
poživljal
,
naj
gre
z
nami
.
A
govoril
je
,
kakor
da
mu
je
duh
omračen
,
kakor
da
so
ga
omamile
zle
čare
.
Rekel
je
,
da
je
prost
...
da
bi
lahko
šel
z
menoj
...
da
noče
krvave
vojske
.
Govoril
je
o
tebi
,
Braslav
,
in
o
materi
Branki
,
katero
ti
priporoča
.
Rekel
je
,
da
je
zaman
vsak
boj
...
da
hoče
iti
iz
dežele
ali
pa
si
poiskati
častne
smrti
v
vojski
s
Pesoglavci
.
Čul
sem
tudi
nekaj
o
posredovanju
škofa
Teodorika
...
Toda
zbegana
mu
je
bila
govorica
in
nerazumljive
so
bile
njegove
besede
.
To
ni
bil
več
oni
junaški
Stojmir
,
kakršnega
sem
gledal
pri
sodbi
...
Strte
so
peruti
mladega
sokola
...
Gotovo
so
mu
začarali
oni
črnorizci
,
o
katerih
govoré
,
da
znajo
za
večje
skrivnosti
,
kakor
naše
vešče
žene
.
Poizkušal
bi
bil
še
vdrugič
priti
do
njega
in
ga
pregovoriti
,
da
se
vrne
in
zgrabi
za
orožje
—
a
mudilo
se
mi
je
na
Osoje
,
da
me
ne
bi
prehiteli
Franki
.
“
Prestrašena
sta
poslušala
Branka
in
Braslav
grozno
vest
.
Materi
je
vsaka
beseda
rezala
v
srce
.
Nerazumljivo
ji
je
bilo
ravnanje
sinovo
.
Slutila
je
,
da
bode
morda
nesrečen
ta
boj
,
kateri
se
je
imel
pričeti
.
A
udarec
,
ki
jo
je
v
tem
hipu
zadel
,
je
bil
nepričakovan
,
uničevalen
...
Ob
uri
stiske
je
prepustil
Stojmir
njo
,
svojo
mater
in
svoje
domače
oblasti
sovražnikov
...
Zdelo
se
ji
je
,
da
tu
deluje
neka
skrivna
,
nevidna
moč
,
kateri
se
ne
more
ustavljati
,
katera
razdira
in
uničuje
vse
njene
naklepe
,
katera
jo
hoče
ločiti
od
sina
in
jo
tirati
v
pogubo
...
Tudi
Braslavu
je
bilo
ob
usodnem
sporočilu
,
kakor
da
ga
je
zadela
strela
z
jasnega
neba
.
Tisti
,
ki
je
imel
biti
voditelj
v
vojski
,
on
,
kateremu
je
ves
narod
hotel
maščevati
krivico
,
on
,
Stojmir
,
se
je
izneveril
svoji
nalogi
?
...
Osupnila
ga
je
zlasti
vest
,
da
Stojmir
ni
hotel
priti
domov
na
Osoje
,
ko
je
moral
vendar
vedeti
,
da
jih
hočejo
ugrabiti
Franki
in
da
je
vse
pripravljeno
za
odpor
.
„
Praviš
,
da
noče
braniti
rodnih
tal
pred
grabežljivimi
Franki
?
“
jekne
starec
hripavo
.
„
Rekel
je
,
da
bi
se
brezuspešno
prelivala
kri
“
,
odgovori
Žitomisel
.
„
Pri
Perunu
in
vseh
bogovih
,
ki
bivajo
v
nebesih
!
“
vzklikne
Braslav
in
se
zgrabi
za
glavo
—
„
Ali
je
to
beseda
moževska
?
Prelivati
noče
krvi
?
Meča
noče
vihteti
...
,
ko
mu
tujec
jemlje
,
kar
ima
najdražjega
na
svetu
?
...
Braniti
noče
svojcev
,
s
katerimi
je
združen
po
prisegi
in
po
krvi
?
...
Hahaha
!
“
Divje
se
je
zakrohotal
starec
,
planil
pokoncu
in
z
velikimi
koraki
hodil
po
sobi
.
Naenkrat
se
ustavi
pred
Žitomislom
,
mu
pogleda
srepo
v
obraz
in
vpraša
trdo
:
„
Je-li
istina
vse
,
kar
si
pravil
,
ali
pa
tiči
morda
za
tvojo
povestjo
kaka
frankovska
prevara
?
“
Sel
zmaje
z
ramo
,
povesi
oči
in
reče
:
„
Tudi
meni
je
nerazumljivo
njegovo
ravnanje
—
—
“
Braslav
začne
zopet
meriti
sobo
z
dolgimi
koraki
.
„
Haha
!
“
se
zakrohoče
iznova
.
„
Ob
odločilni
uri
je
vrgel
meč
od
sebe
...
Ko
je
napočil
dan
maščevanja
,
je
on
izdal
svoj
rod
in
vero
očetov
!
Kakor
tisočerim
drugim
,
so
izsesali
njemu
mozg
iz
kosti
in
mu
upognili
ponosni
tilnik
...
Haha
!
Plahega
golobica
si
vzgojila
,
Branka
,
in
ne
čilega
sokola
!
Golobica
,
ki
se
grli
za
varnim
ozidjem
,
ki
se
boji
,
da
mu
orli
ne
oskubejo
nežnega
perja
...
Ali
mu
je
ženska
zmotila
duha
?
...
Toda
na
čelu
močnih
čet
bi
lahko
šel
pred
grad
in
si
po
navadi
pradedov
s
silo
ugrabil
nevesto
,
in
naj
si
je
knežje
rodovine
...
Ali
pa
so
ga
prevarili
tuji
menihi
,
katerih
usta
se
cedé
sladkih
besedi
,
ki
pa
mehkužijo
srca
naših
ljudi
,
da
niso
več
zmožni
junaškega
dejanja
?
Haha
!
A
meni
je
roka
še
močna
dovolj
,
da
vihti
bojno
sekiro
,
in
dokler
morem
gibati
ž
njo
,
se
bodem
bojeval
proti
sovragom
našim
—
—
“
Starec
se
zgrudi
na
klop
in
nekaj
trenutkov
nemo
strmi
v
tla
.
Nastala
je
tišina
.
Gosta
tema
se
je
bila
naredila
v
izbi
.
Le
ognji
,
ki
so
plapolali
na
dvorišču
,
so
napolnjevali
prostor
z
medlim
svitom
.
„
Jutri
bodo
Franki
že
tu
,
da
ugrabijo
kos
slovenske
zemlje
“
,
povzame
za
nekaj
časa
Braslav
.
Zamolklo
se
je
glasila
njegova
beseda
.
„
In
njega
ni
,
ki
bi
moral
braniti
rodni
dom
...
Maloštevilne
so
čete
Osojcev
in
mojih
ljudi
.
Vendar
hočem
s
tem
majhnim
krdelom
braniti
rodna
tla
do
zadnje
kaplje
krvi
!
Toda
čuj
,
Žitomisel
!
Ne
pravi
nikomur
,
da
Stojmir
ni
hotel
iti
z
nami
v
boj
!
Ne
kliči
mi
danes
več
v
spomin
njegovega
imena
!
Jutri
napoči
za
nas
dan
osvete
,
če
tudi
podležemo
.
Sporoči
ljudem
,
naj
so
pripravljeni
na
sprejem
Frankov
ter
naj
skrbno
stražijo
.
In
da
si
pridobimo
naklonjenost
bogov
,
opravimo
skupaj
svečano
večerno
daritev
.
“
Žitomisel
je
molčé
odšel
,
da
izvrši
povelje
.
Braslav
pa
se
še
obrne
k
sestri
in
reče
:
„
Ti
pa
moli
k
bogovom
,
da
otmó
pogube
nas
in
sina
tvojega
...
“
Ponosno
,
kakor
da
hoče
izzvati
nebo
in
zemljo
na
odločilni
boj
,
odide
med
svoje
ljudi
,
pustivši
Branko
samo
,
ki
je
čepela
na
klopi
,
nema
in
brez
življenja
,
kakor
mrtva
podoba
bede
,
žalosti
in
skrbi
...
Zvečer
so
se
zbrali
vsi
vojščaki
na
dvorišču
pred
županjo
hišo
,
da
opravijo
daritev
v
čast
Perunu
,
bojnemu
bogu
,
da
prisežejo
pokorščino
in
zvestobo
do
smrti
svojemu
voditelju
.
Bojne
pesmi
so
donele
v
tiho
noč
.
Na
nebu
je
veter
gonil
temne
oblake
,
ki
so
zastirali
mesečino
in
bili
videti
kakor
velike
glave
,
kakor
konji
,
jezdeci
in
orjaške
pošasti
.
Iz
jezera
se
je
vzdigovala
jesenska
megla
in
se
valila
kvišku
proti
goram
.
Na
malem
holmu
nad
selom
je
gorel
velik
kres
,
znamenje
stiske
in
vojne
,
ki
je
z
rdečim
svitom
barval
pokrajino
,
kakor
napovedujoč
usodo
krvavega
dne
...
Grof
Erik
je
hitel
,
da
spravi
Osoje
kar
najprej
pod
svojo
oblast
.
Preskrbel
si
je
bil
od
Karola
pisem
,
s
katerimi
je
nastopil
kot
izvrševavec
obsodbe
,
ki
je
zadela
Stojmira
.
In
tem
rajši
se
je
lotil
tega
podjetja
,
ker
je
bil
gotov
,
da
bode
lepo
Stojmirovo
posestvo
pripadlo
njemu
.
A
treba
si
je
bilo
plen
še
izvojevati
.
Grof
je
dobro
vedel
,
da
bode
zadel
ob
hud
odpor
pri
svobodoljubnem
ljudstvu
,
ki
je
sovražilo
frankovski
jarem
.
Nabiral
je
torej
čete
po
okolici
,
da
bi
šel
z
vojsko
na
Osoje
in
s
kar
največjim
številom
vojščakov
prestrašil
prebivalce
.
A
slovenski
župani
so
se
branili
pomagati
tujcu
pri
roparskem
napadu
na
slovensko
zemljo
.
Tudi
so
izkušali
zavleči
vso
zadevo
,
da
bi
mogel
med
tem
škof
Teodorik
posredovati
pri
kralju
Karolu
in
tako
Stojmiru
ohraniti
dom
,
deželo
pa
obvarovati
domače
vojske
.
Eriku
so
bili
v
pomoč
le
nemški
plemiči
s
svojimi
robovi
in
hlapci
.
Tretji
dan
po
Stojmirovi
obsodbi
so
se
vzdignile
frankovske
čete
proti
Osojam
.
Poveljevali
so
jim
Gerold
iz
Brez
,
Kadaloh
in
Gizulf
,
grofa
v
Ziljski
dolini
in
—
Erik
.
Sklenili
so
bili
prodirati
ob
Dravi
navzgor
,
da
zajamejo
selo
z
juga
,
ker
je
na
severu
veliko
močvirje
zabranjevalo
dohod
.
Erik
je
jezdil
vedno
nekoliko
naprej
pred
drugimi
četami
in
je
svoje
tovariše
vzpodbujal
k
hitrosti
,
kakor
da
ne
more
pričakati
trenutka
,
ko
mu
pade
zaželjeni
plen
v
roke
.
„
Za
Boga
,
ti
si
kakor
vihra
!
“
se
je
jezil
Kadaloh
,
kateremu
podjetje
ni
bilo
nič
kaj
po
volji
.
„
Še
prehitro
bodeš
spoznal
,
kako
zna
udariti
slovenska
pest
.
To
ljudstvo
je
po
naravi
pohlevno
,
a
kadar
se
razljuti
,
gorjé
mu
,
kdor
ima
z
njim
opraviti
!
Hud
boj
nas
čaka
.
Jaz
bi
vsekako
rajši
sedel
v
svojem
gradu
za
varnim
ozidjem
,
nego
se
pretepal
s
kmeti
po
teh
jarkih
...
“
Grof
je
potegnil
z
roko
preko
tolstega
obraza
,
na
katerem
mu
je
stal
znoj
v
gostih
kapljah
.
Potem
je
vzpodbodel
konja
,
da
ne
zaostane
za
tovariši
.
„
Ej
,
dovolj
nas
je
,
da
uženemo
pest
slovenskih
težakov
!
“
reče
Erik
oziraje
se
na
svoje
mogočne
čete
.
„
Sicer
pa
prihajamo
v
kraljevem
imenu
,
da
vzamemo
v
last
zemljišče
,
ki
je
zdaj
kraljevo
.
Kraljevemu
ukazu
se
ne
bodo
upali
ustavljati
.
“
„
Hm
,
toliko
se
bodo
brigali
zanj
,
kolikor
jaz
za
prazno
čutaro
“
,
odvrne
Kadaloh
.
„
Kaj
ti
je
pomagalo
dostojanstvo
kraljevega
poslanca
,
ko
te
je
tisti
mlečnozobi
fantè
udaril
po
zobeh
?
...
To
je
sirov
ljud
,
ki
vé
še
premalo
spoštovati
plemiško
kri
.
Najbolje
bode
,
če
se
mirno
pogovoriš
z
njimi
;
sicer
se
nam
utegne
huda
goditi
.
“
Erik
je
temno
pogledal
blebetavega
grofa
in
zamrmral
nekaj
predse
.
Vselej
ga
je
zbodlo
,
kadar
se
je
spomnil
sramotenja
,
ki
ga
je
doletelo
na
kneževi
gostiji
.
„
Osoje
so
že
vredne
,
da
nekaj
tvegamo
zanje
“
,
poseže
vmes
Gerold
.
„
Škoda
,
da
bi
tak
lep
kos
zemlje
ostal
v
posesti
slovenskih
tlačanov
!
“
Kadaloh
se
pa
ni
dal
pogovoriti
.
Vedno
bolj
vznemirjen
je
bil
,
čim
bolj
so
se
približevali
Osojam
.
„
Zamotana
zadeva
to
!
“
je
mrmral
predse
.
„
In
mi
si
utegnemo
prste
opeči
,
ko
hodimo
zate
po
kostanj
v
žrjavico
.
Škof
je
zoper
obsodbo
uložil
priziv
.
Zato
bi
je
še
ne
smeli
izvršiti
.
Karol
jo
morda
še
razveljavi
ali
pa
krivcu
kazen
odpusti
.
Tem
črnosuknježem
itak
vse
dovoli
.
Potem
smo
zaman
prelivali
kri
in
vrhutega
nas
navsezadnje
kralj
še
na
odgovor
pozove
.
“
Erik
se
zlobno
nasmehne
.
„
Škof
naj
se
le
poteguje
za
to
uporno
svojat
!
“
odgovori
zaničljivo
.
„
Kadar
si
osvojim
posest
s
svojim
mečem
,
mi
je
nihče
več
ne
iztrga
iz
rok
.
In
da
smem
tudi
silo
rabiti
,
to
mi
je
kralj
dovolil
.
Zato
le
pogumno
naprej
,
da
nas
drugi
ne
prehité
!
“
Trume
so
krenile
od
Drave
proti
severovzhodu
.
Osojske
gore
so
se
prikazale
v
daljavi
,
in
kmalu
je
pred
njimi
ležala
temnomodra
jezerska
gladina
v
svitu
medlega
jesenskega
solnca
.
Kraj
nje
pa
se
je
na
desnem
bregu
raztezalo
selo
,
pokojno
in
tiho
,
kakor
da
ne
more
nič
motiti
njega
rajskega
miru
.
—
—
—
Braslav
se
je
bil
dobro
pripravil
za
boj
.
Ko
se
je
izvedelo
,
da
prihajajo
sovražniki
od
juga
,
so
hiteli
njegovi
ljudje
zapirat
dohod
na
oni
strani
.
Utrdili
so
nasip
z
močnimi
kolmi
,
naložili
obnje
posekanih
debel
in
izkopali
globok
jarek
,
katerega
je
napolnila
jezerska
voda
.
Ženskam
je
zaukazal
Braslav
biti
pripravljenim
,
da
gasé
ogenj
,
ako
bi
ga
sovražniki
zanetili
,
in
da
strežejo
možem
v
boju
.
Komaj
je
solnce
razgnalo
gosto
meglo
,
ki
je
zjutraj
ležala
nad
pokrajino
,
ko
se
zasvetijo
v
daljavi
sulice
in
ščiti
frankovskih
čet
.
Žitomisel
,
ki
je
poveljeval
straži
na
okopu
,
naznani
prihod
sovražnikov
.
Braslav
dá
svojim
ljudem
še
poslednja
navodila
,
določi
,
kako
naj
se
menjujejo
oddelki
pri
obrambi
,
in
hiti
na
okop
,
da
sprejme
sovražnike
.
Ko
so
se
Franki
približali
selu
in
zagledali
utrjene
nasipe
in
množico
vojščakov
,
pripravljenih
za
boj
,
so
za
nekaj
časa
postali
in
se
posvetovali
,
kako
urediti
napad
.
„
Brr
,
kakov
kraj
za
boj
je
to
?
“
...
je
godrnjal
Kadaloh
.
„
Tam
gora
,
tu
voda
.
Kar
v
zagato
moraš
riniti
po
cesti
naprej
in
nesti
svojo
butico
onim-le
pod
sekiro
,
ali
pa
se
potopiš
v
vodi
,
kakor
mlad
maček
!
Erik
,
reci
tem
kmetom
,
naj
se
zlepa
podadó
in
obljubi
jim
,
da
hočeš
milostno
ravnati
z
njimi
.
Morda
bode
dobra
beseda
izdala
.
“
Erik
se
je
nasmehnil
bojazljivosti
debelega
grofa
,
a
je
vendar
hotel
v
kraljevem
imenu
pozvati
Osojce
,
naj
se
vdajo
,
predno
zapové
svojim
trumam
naskočiti
nasip
.
Gerold
prevzame
posel
posredovavca
in
se
približa
nasipu
.
Za
streljaj
pred
njim
obstane
;
s
kričečim
,
osornim
glasom
naznani
obsodbo
in
opominja
seljane
,
naj
se
ne
ustavljajo
kraljevemu
ukazu
.
Glasno
zasmehovanje
in
divji
krik
mu
je
bil
v
odgovor
.
Nekaj
puščic
je
priletelo
izza
nasipa
in
padlo
blizo
njega
na
tla
.
„
Naše
zemlje
se
vam
je
zahotelo
,
volkovi
nenasitni
!
“
je
klical
Budin
.
„
A
mi
vam
preženemo
samogoltnost
!
“
„
Vašo
mrhovino
damo
glodat
ribam
v
jezeru
!
“
so
vpili
drugi
...
Gerold
je
grozeče
zamahnil
z
mečem
,
jezno
siknil
nekaj
psovk
in
se
vrnil
k
svoji
trumi
.
Kmalu
potem
so
zadonele
bojne
troblje
in
dale
znamenje
za
napad
.
Franki
zaženó
krik
,
in
cel
oblak
puščic
in
kopij
se
vsuje
na
slovenske
vojščake
.
Nekateri
oddelki
so
prodirali
proti
okopu
,
nesoč
kamenje
in
svežnje
suhljadi
,
da
z
njimi
napolnijo
jarek
.
Toda
vešči
strelci
izza
nasipa
so
podrli
vsakoga
,
ki
se
je
drznil
priti
blizu
.
Kjer
je
bil
boj
najhujši
,
tam
se
je
slišal
zapovedujoči
glas
Braslavov
,
ki
je
,
ne
meneč
se
za
nevarnost
,
stal
na
nasipu
in
s
tako
silo
metal
kopja
v
napadavce
,
da
je
marsikateremu
Franku
razklal
ščit
in
njega
samega
poslal
v
kraljestvo
Morane
.
Vedno
bolj
so
se
redčile
vrste
napadavcev
.
Izmučeni
,
ranjeni
in
razbiti
so
se
morali
umekniti
sili
braniteljev
,
da
iznova
zberó
in
uredé
svoje
trume
.
Prvi
sovražni
napad
je
bil
hrabro
odbit
.
Nastal
je
kratek
odmor
,
in
tišina
je
zavladala
na
bojišču
.
Sloveni
so
imeli
le
majhne
izgube
.
Nekaj
mož
je
bilo
ranjenih
in
Braslavu
je
puščica
oprasnila
lice
,
a
sovražnikov
je
ležalo
mnogo
tam
zunaj
v
smrtnem
spanju
.
Franki
so
se
pripravljali
za
nov
naskok
.
Sekali
so
debla
v
gozdu
nad
jezerom
,
jih
vlačili
na
pot
in
jih
obdelovali
s
sekiro
in
kladivom
.
Drugi
so
pripravljali
dolge
drogove
in
ovijali
puščice
in
kopja
s
predivom
.
Ko
je
solnce
stalo
nad
glavami
,
oglasé
se
iznova
bojne
troblje
,
in
dvigne
se
urnebesni
krik
bojevavcev
.
Silnejši
kot
prvikrat
je
bil
napad
Frankov
.
Zavarovani
za
velikimi
ščiti
so
šli
proti
okopu
z
debli
in
dolgimi
drogovi
,
da
razdenejo
leseno
ograjo
,
ki
je
ščitila
branivce
,
dočim
so
drugi
metali
kamenje
in
svežnje
v
jarek
.
Tramovi
so
treskali
ob
kole
,
železni
kavlji
na
drogovih
so
trgali
debla
z
nasipa
in
jih
valili
v
jarek
.
Franki
so
padali
pod
kopji
in
puščicami
Slovenov
,
ki
so
z
vso
hrabrostjo
branili
nasip
;
—
a
vedno
nove
trume
so
stopale
na
mesto
padlih
.
Za
bojevniki
je
stal
Erik
in
vzpodbujal
svoje
čete
k
hrabrosti
.
Tuintam
je
nastala
vrzel
na
nasipu
.
A
takoj
so
stopili
Sloveni
na
odprto
mesto
in
tesno
drug
poleg
druzega
stoječ
,
s
svojimi
ščiti
in
telesi
zagradili
sovražniku
pot
.
Slednjič
se
je
posrečilo
nekaterim
sovražnikom
premostiti
jarek
in
splezati
na
okop
.
Prišlo
je
do
krvavega
spopada
.
Namesto
puščic
in
kopij
sta
gospodarila
meč
in
bojna
sekira
.
Ščit
je
tolkel
ob
ščit
,
oklep
ob
oklep
,
mož
se
je
bil
z
možem
za
življenje
in
smrt
.
Slovene
je
vnemala
zavest
,
da
bojujejo
odločilni
boj
za
svojo
svobodo
,
da
jim
ne
preostaje
druzega
nego
zmaga
ali
smrt
.
Zato
so
se
bojevali
ljuto
kakor
levi
,
kadar
branijo
svoje
mladiče
.
Ranjeni
,
okrvavljeni
,
sesekani
so
padali
celi
oddelki
sovražnikov
pod
njihovimi
meči
.
Kri
je
rdečila
vodo
v
rovu
,
da
je
bila
videti
kakor
krvav
potok
.
Razdrapana
trupla
so
drčala
z
nasipa
in
se
grmadila
v
njem
,
kakor
svežnji
.
Preko
njih
pa
so
drle
nove
trume
v
boj
.
Sloveni
so
se
zlahka
ustavljali
Frankom
na
ozkem
prostoru
,
dasiravno
si
je
tudi
med
njimi
Perun
izbral
mnogo
žrtev
.
Ko
je
bil
prvi
oddelek
utrujen
,
je
stopil
drug
na
njegovo
mesto
in
se
boril
naprej
.
Že
je
bilo
videti
,
da
se
ljuti
naval
Frankov
razbije
ob
neomahljivem
junaštvu
braniteljev
.
Kar
se
pojavi
nova
nevarnost
.
Erik
je
bil
poslal
oddelek
strelcev
nekoliko
v
goro
,
od
koder
je
bilo
s
puščicami
lahko
doseči
najbližje
hiše
Osojcev
.
Dočim
je
boj
na
okopu
najhujše
divjal
,
začele
so
švigati
preko
oblegancev
puščice
z
gorečim
predivom
in
se
zasajati
v
tramovje
,
v
duri
,
v
slamnate
strehe
selških
hiš
.
Mali
plamenčki
so
vzplapolavali
tuintam
,
in
kmalu
je
začel
ogenj
lizati
kole
in
tramove
.
Možje
so
z
dolgimi
drogovi
tolkli
po
puščicah
,
ženske
ulivale
vodo
na
goreče
dele
hiš
.
A
sovražniki
so
metali
vedno
nove
plamenice
v
vas
.
Kmalu
je
ogenj
objel
cela
obstrešja
in
rdeči
zubelj
je
bruhnil
na
več
mestih
hkrati
na
dan
.
Visoko
proti
nebu
so
se
dvigali
prasketajoči
plameni
,
in
temni
,
sajasti
oblaki
dima
so
se
valili
med
hišami
ter
dušili
ljudi
.
Slišalo
se
je
divje
vpitje
mož
,
javkanje
otrok
in
žen
.
Živina
se
je
trgala
od
staje
ter
je
zbegana
,
s
tulečim
divjanjem
med
množico
večala
nered
in
grozo
.
Franki
so
s
podvojeno
silo
obnovili
naskok
,
videč
zmešnjavo
v
vrstah
nasprotnikov
.
Odpor
Slovenov
na
okopu
je
bil
sedaj
brezuspešen
,
ko
so
najhujšega
sovražnika
imeli
za
hrbtom
.
Vničevalni
sili
ognja
tudi
največje
junaštvo
ni
bilo
kos
.
Braslav
je
ukazal
svojim
ljudem
,
naj
se
počasi
umičejo
nazaj
proti
Gradišču
,
kjer
je
bilo
še
mogoče
ustavljati
se
sovražniku
.
Sam
je
z
najkrepkejšimi
možmi
,
boreč
se
v
prvih
vrstah
,
ščitil
svoje
ljudi
in
vzdrževal
nasilje
sovražnikov
.
Korak
za
korakom
,
stopinjo
za
stopinjo
so
si
morali
Franki
izvojevati
z
velikimi
žrtvami
.
Goreče
tramovje
se
je
rušilo
in
padalo
s
hiš
,
in
veter
je
zanašal
cele
oblake
isker
in
utrinkov
med
bojevavce
.
Toda
sredi
ognja
in
dima
so
se
bojevali
Sloveni
,
očrneli
in
osmojeni
,
oškropljeni
s
krvjo
,
razpaljenih
lic.
Vsaka
ped
zemlje
je
bila
zaznamovana
s
krvjo
in
nagrmadenimi
trupli
sovražnikov
.
Ves
boj
se
je
zavlekel
proti
Gradišču
.
Le
Kadaloh
je
ostal
z
malo
četo
ob
nasipu
,
češ
da
bode
stražil
dohod
in
zadrževal
begune
,
čeprav
se
je
vse
ljudstvo
umeknilo
za
utrdbe
županjega
dvorca
.
„
Norec
,
kdor
brez
potrebe
nosi
svojo
kožo
naprodaj
!
“
je
modroval
grof
,
oddehnivši
si
od
boja
,
gnječe
in
strahu
.
„
Tukaj
se
odpočijem
,
Erik
pa
naj
se
sam
vojskuje
s
temi
steklimi
psi
.
Poznal
sem
že
prej
trmoglavost
slovenskih
kmetov
,
a
da
se
bodo
ustavljali
s
toliko
besnostjo
,
ne
bi
bil
mislil
.
No
,
zakurili
smo
jim
kres
,
da
ga
bodo
pomnili
!
...
Le
škoda
lepega
sela
,
ki
bode
zgorelo
,
in
naših
ljudi
,
ki
so
morali
žalostno
poginiti
—
—
Tu
sem
menda
varen
pred
temi
divjaki
.
A
onim
tam
gori
bode
še
huda
predla
.
V
jezero
naj
jih
poženó
,
te
slovenske
uporneže
,
ali
pa
naj
jih
opražijo
v
ognju
,
kakor
jance
!
Potem
bode
vsaj
enkrat
mir
pred
njimi
“
—
—
—
Ob
Gradišču
je
boj
za
nekaj
časa
prenehal
.
Franki
so
imeli
nove
,
močne
utrdbe
pred
seboj
,
katerih
ni
bilo
mogoče
podreti
v
hipu
.
Tudi
jih
je
osvojitev
sela
stala
truda
in
krvi
dovolj
.
Treba
je
bilo
razbite
trume
urediti
in
se
pripraviti
za
nov
naskok
.
Braslav
je
med
tem
v
Gradišču
pregledoval
vrste
svojih
borilcev
.
Znatno
se
je
skrčilo
število
mož
,
ki
so
bili
sposobni
za
boj
.
Veliko
ranjencev
je
ležalo
na
dvorišču
,
v
hiši
in
na
skednju
.
Branka
jim
je
z
nekaterimi
ženami
obvezovala
rane
,
tešila
bolečine
in
jih
krepčala
s
hladilno
pijačo
.
Posadke
se
je
lotevala
malodušnost
.
Vse
žrtve
,
vse
junaštvo
je
bilo
zaman
vzpričo
premoči
Frankov
.
„
Do
večera
se
več
ne
vzdržimo
!
“
reče
Braslav
sestri
.
„
Brez
dvoma
bodo
izkušali
Franki
izvabiti
nas
z
ognjem
iz
brloga
.
Pa
tudi
premalo
je
naših
ljudi
,
da
bi
se
mogli
dolgo
ustavljati
.
“
„
Morda
nam
pride
iz
bližnjih
zadrug
kdo
na
pomoč
“
—
odvrne
Branka
,
čeprav
sama
ni
dosti
upala
,
da
se
izpolnijo
njene
besede
.
Braslav
se
trpko
nasmehne
.
„
Premagancu
noče
nihče
biti
tovariš
!
“
odgovori
trdo
.
„
Prej
so
omahovali
—
sedaj
nas
bodo
zatajili
.
Ne
preostaja
nam
druzega
,
nego
vdati
se
ali
—
umreti
“
...
Branka
ničesar
ne
odgovori
.
„
Jaz
bi
ne
pomišljal
,
kaj
mi
je
voliti
!
“
povzame
Braslav
za
nekaj
trenutkov
.
„
Prisegel
sem
,
da
se
Frankom
ne
vdam
,
in
da
od
njih
ne
sprejmem
nikake
milosti
!
Branil
bi
dom
,
dokler
se
ne
bi
mrtev
zgrudil
pod
njega
razvalinami
.
Toda
smilijo
se
mi
žene
in
otroci
,
ki
so
tu
v
zavetju
,
smilijo
se
mi
nedolžne
žrtve
,
da
bi
jih
potegnil
za
seboj
v
pogubo
...
Tudi
mnogi
mojih
bojevnikov
s
tužnim
strahom
in
z
bridko
skrbjo
mislijo
na
svojce
.
In
ta
strah
jim
bode
oslabil
moči
in
uklonil
ponos
,
da
bodo
beračili
milosti
pri
sovražnikih
—
—
“
„
Mene
živega
ne
dobé
v
pest
!
“
reče
potem
hripavo
,
in
oko
se
mu
divje
zasveti
.
„
Sam
pojdem
v
smrt
!
A
prej
si
poiščem
med
trumami
tistega
oholega
grofa
,
ki
je
kriv
vse
naše
bede
.
Maščevati
moram
nad
njim
krivico
,
maščevati
jo
moram
namesto
onega
,
ki
se
je
izneveril
svoji
dolžnosti
...
Morda
sem
zadnji
,
ki
grem
v
smrt
za
stare
bogove
in
pravdo
očetov
...
Mlajši
zarod
se
bode
uklonil
novi
veri
in
tujemu
jarmu
.
Ako
preživiš
današnji
dan
,
Branka
,
in
če
se
sestaneš
s
svojim
sinom
—
reci
mu
,
da
sem
storil
,
kakor
mi
je
velelo
dedov
sporočilo
...
“
Glas
