ljubezense
ne
da
izsiliti
in
ženska
nezvestoba
se
s
tepežem
ne
popravi
.
Ali
sram
me
je
,
da
sem
zašel
nevede
v
tako
propalo
družbo
.
"
Pameten
mož
.
In
sodnik
je
nato
ukazal
zapreti
tudi
intrigantko
Verderberico
!
Po
vseh
hodnikih
je
odmevalo
,
ko
so
jo
gnali
v
ječo
.
Kakor
levinja
se
je
branila
...
se
ponosno
sklicevala
na
generala
Murata
in
Bernadotta
ter
na
polkovnika
Picarda
—
zaman
,
morala
je
v
pržon
!
Jaz
pa
sem
šel
z
vašim
bivšim
možem
,
gospa
.
Dolgo
sva
govorila
v
ječi
.
Povedal
mi
je
vse
.
In
se
kesa
!
Smilil
se
mi
je
.
In
šel
sem
k
baronu
Zoisu
ter
mu
povedal
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Včeraj
sem
bil
že
tretjič
pri
Kalanu
.
Zlahka
sem
ga
pregovoril
:
odpoveduje
se
vas
—
ne
zahteva
nobenega
preganjanja
—
sprejme
Zoisovih
tisoč
goldinarjev
ter
se
odpelje
na
plavu
takoj
v
Zagreb
,
kjer
ostane
v
suknarni
hrvatskega
mojega
tovariša
.
Dal
sem
mu
priporočilno
pismo
s
seboj
.
Godilo
se
mu
bo
še
bolje
kot
pri
meni
.
Mestni
sodnik
pa
je
vzel
na
zapisnik
mojo
izjavo
,
da
ne
zahtevate
,
gospa
,
nikake
kazni
za
bivšega
moža
,
in
da
,
prijatelj
Repič
,
Kalanovih
groženj
nikakor
ne
smatraš
za
resne
.
Tako
je
želel
baron
.
In
sodnik
je
Kalana
posvaril
ter
ga
izpustil
...
Tudi
jaz
sem
mu
dal
še
nekaj
nagrade
za
njegovo
zvesto
službo
v
Ljubljani
in
ga
dal
s
svojimi
konji
odpeljati
do
Zaloga
,
kjer
se
je
s
prvim
plavom
odpeljal
v
Zagreb
.
"
Naj
mi
odpusti
žena
!
"
mi
je
dejal
,
ko
se
je
poslavljal
.
"
Recite
ji
,
da
sem
jo
imel
rad
...
hvaležen
sem
ji
za
najlepši
čas
svojega
življenja
!
In
naj
ostane
srečna
—
srečnejša
,
kakor
je
bila
z
menoj
!
"
Ko
je
bilo
to
opravljeno
,
sem
šel
zopet
h
gospodu
baronu
.
Te
dni
je
dobil
končno
svoj
voz
:
vesel
ga
je
in
se
vozari
ž
njim
po
vseh
sobah
.
Toda
včeraj
in
danes
je
kakor
iz
uma
.
"
Marijanica
,
Rovanova
Marijanica
je
Kalanka
!
Moj
Bog
,
kaj
vse
je
doživela
,
a
jaz
nisem
niti
slutil
,
da
je
v
Ljubljani
!
"
je
ponavljal
neprestano
.
»
Moja
hčerka
je
!
Ljubil
sem
jo
vedno
,
skrbel
za
njeno
vzgojo
,
podpiral
mater
...
o
,
o
,
pa
sem
zadnja
leta
popolnoma
pozabil
na
obe
!
Trgovina
,
podjetja
,
vojna
,
moja
bolezen
,
večna
razburjenja
—
oh
,
toliko
izgovorov
,
a
noben
me
ne
opravičuje
!
Pa
zakaj
ni
Anica
nikoli
pisala
?
"
Povedal
sem
mu
,
da
je
Anica
,
vaša
mama
,
že
umrla
.
Tedaj
je
prebledel
,
oči
so
mu
zalile
solze
in
poklical
je
svojo
mater
.
Povedala
sva
ji
,
a
baronica
je
vzklikala
:
"
Oh
,
nerazumljiva
slutnja
!
Ali
se
spominjaš
,
Žiga
,
kako
sem
,
instinktivno
skrbela
za
Marijanico
,
ko
se
je
bil
zgodil
tisti
šasérjev
napad
?
Ali
se
poominjaš
,
kako
sem
prigovarjala
gospodu
dr.
Wegnerju
in
dr.
Repiču
,
naj
poskrbita
zanjo
?
Glej
,
jaz
sem
prva
pozvala
dr.
Repiča
,
naj
jo
spravi
na
varno
,
in
da
se
je
dr.
Repič
v
Marijanico
zaljubil
tako
resno
,
ali
je
čudno
,
ako
je
vsaj
nekoliko
podobna
svoji
rajni
materi
?
"
Tako
je
govorila
baronica
.
Gospod
baron
pa
je
dejal
:
»
Mama
,
nikdar
ne
pozabim
Ane
!
Lepše
in
boljše
ženske
nisem
srečal
v
svojem
življenju
.
Hišna
in
šivilja
je
bila
...
nisem
je
mogel
vzeti
za
ženo
...
zato
sem
ostal
samec
.
Toda
hčerko
vzemiva
k
sebi
,
mama
!
Naj
bo
najin
otrok
!
Ali
hočeš
?
«
»
Piši
ji
,
naj
se
precej
preseli
k
nama
,
«
je
dejala
gospa
baronica
.
»
Rada
jo
bova
imela
,
kakor
njeno
mamico
.
«
—
In
baron
je
pismo
napisal
in
jaz
sem
vam
ga
zdaj
prinesel
.
«
»
Hvala
ti
,
prijatelj
!
«
je
dejal
dr.
Repič
.
»
Saj
ne
veš
,
kaj
si
storil
za
naju
!
«
»
Nevede
in
nehote
,
kajpada
.
Veš
,
jaz
moram
zmerom
in
povsod
nehote
igrati
glavne
uloge
,
ti
pa
si
povsod
tisti
,
ki
odnaša
največ
priznanja
in
slave
!
«
se
je
smejal
tovarnar
.
»
Ej
.
Tulpenheim
,
kaj
mi
še
danes
zavidaš
mojega
Glažka
?
«
je
vzkliknil
dr.
Repič
,
spominjaje
se
ulog
,
ki
sta
ju
pred
osmimi
leti
,
še
oba
mladeniča
,
igrala
po
Zoisovi
inicijativi
in
pod
Linhartovo
režijo
na
odru
stanovskega
gledališča
v
Linhartovi
»
Županovi
Micki
.
«
»
Nikakor
ne
...
privoščim
ti
,
privoščim
iz
vsega
srca
—
in
še
nikoli
tako
,
kakor
danes
!
«
se
je
vesel
branil
Desselbrunner
.
»
Ampak
gospod
baron
in
gospa
baronica
čakata
vašega
odgovora
,
gospa
!
«
Dr.
Repič
je
pokleknil
ob
postelji
in
objel
Marijanico
okoli
ramen
:
»
Ali
pojdeš
od
mene
?
«
Ovila
mu
je
roke
okoli
vratu
:
»
Nikoli
!
Do
smrti
ne
...
samo
če
ti
tako
hočeš
?
«
»
Za
priče
ste
,
prijatelji
!
«
je
dejal
dr.
Repič
in
ji
poljubljal
roke
in
lice
.
»
Slišali
ste
!
Pred
Bogom
in
pred
vami
si
zaprisegava
:
svoja
sva
in
ostaneva
...
mož
in
žena
...
do
smrti
zvesta
!
«
In
dvignil
se
je
ter
rekel
resno
,
svečano
:
»
Ivan
,
prosim
,
sporoči
gospej
baronici
in
gospodu
baronu
:
Za
pismo
najina
najlepše
zahvala
!
Kakor
hitro
bo
mogla
Marijanica
zopet
na
cesto
,
bo
prva
najina
pot
k
njima
,
da
blagoslovita
najino
večno
zvezo
!
«
»
Želim
vama
vso
srečo
!
«
je
vzkliknil
tovarnar
in
objel
prijatelja
.
»
Bog
z
vama
!
«
je
dejal
Vodnik
in
podal
bolnici
svojo
roko
.
»
Prav
ste
rekli
:
'
Kar
Bog
druži
,
naj
človek
ne
razdruži
!
'
Nerazumljiva
so
božja
pota
,
a
človek
jih
more
le
občudovati
in
se
klanjati
Njegovi
volji
!
«
Profesor
Pelzel
pa
je
zapel
:
»
Mi
pa
ostanemo
kakor
smo
bili
:
enega
srca
,
ene
krvi
!
«
a
urno
se
je
ozrl
ter
se
zasmejal
:
»
Na
,
Lovrenček
,
le
pridi
,
le
pridi
zopet
!
Kod
si
pa
hodil
?
«
»
Šel
sem
po
bokal
vina
,
«
je
odgovoril
deček
in
pokazal
na
mizo
,
kamor
je
bil
pravkar
dostavil
steklenico
in
kozarce
.
»
Hoho
,
bokal
vina
!
Čemu
?
Kdo
ti
je
rekel
?
Saj
veš
vendar
,
da
ne
pijem
!
Kje
si
se
pa
tega
naučil
?
«
»
Pri
gospodu
Prašnikarju
in
gospodu
Premrovu
.
'
Gost
v
hišo
,
bokal
na
mizo
!
'
Tako
sta
rekla
zmerom
...
Ali
morda
nisem
storil
prav
?
«
»
Prav
,
prav
!
Dobro
si
jo
uganil
.
Ti
moj
zlati
sinko
!
«
je
dejal
dr.
Repič
.
»
Ajdite
,
prijatelji
,
natočimo
čaše
!
Na
našo
srečo
!
Na
vaše
in
naše
zdravje
!
«
In
trčili
so
:
»
Živela
gospa
Marijanica
!
Živel
,
priiatelj
!
«
—
Pili
so
,
Pelzel
pa
le
požirkoma
,
previdno
,
kakor
bi
srkal
sam
strup
...
Lovrenček
je
šel
k
Marijanici
,
pogladil
odejo
in
vprašal
:
»
Mama
,
gospodje
so
veseli
:
kaj
ne
,
zdaj
boš
kmalu
zdrava
in
mi
bomo
lahko
spet
srečni
?
«
Stisnila
ga
je
na
svoje
prsi
ter
dejala
:
»
Lovrenček
,
saj
smo
srečni
,
nepopisno
smo
srečni
!
«
Ponoči
od
20.
do
21.
aprila
se
je
ustavil
pri
Bidelmanu
kurir
,
ki
je
jezdil
preko
Ljubljane
v
Gorico
.
Dospel
je
iz
Celovca
ter
je
prinesel
vest
,
da
je
mir
resnično
že
sklenjen
.
Novica
je
izzvala
po
Ljubljani
uprav
vrtoglavo
veselje
.
Konec
je
vedno
večjim
davkom
,
vedno
novim
kontribucijam
in
rekvizicijam
—
konec
brezkončnim
novačenjem
—
konec
strašnim
bitkam
križem
Evrope
!
Končno
se
vrnejo
možje
in
sinovi
k
svojim
družinam
,
ki
niso
slišale
o
njih
že
toliko
let
.
A
koliko
se
jih
ne
vrne
nikoli
več
?
Koliko
jih
pripeljejo
pohabljenih
,
brez
nog
in
rok
ali
brez
oči
?
—
Ej
,
vse
se
prenese
in
pozabi
,
samo
da
je
konec
največje
in
najhujše
šibe
božje
,
vojne
,
ki
je
pravzaprav
povesmo
vseh
šib
,
ki
bije
ž
njimi
kruta
usoda
hkratu
po
nesrečnem
človeštvu
!
Ljubljana
je
bila
torej
21.
aprila
pijana
od
veselja
in
vina
,
ki
ga
je
popila
na
sklenjeni
mir
.
Pili
so
meščani
in
pili
so
Francozi
,
ki
so
bili
prav
tako
srečni
,
da
se
končno
—
končno
vrnejo
domov
k
svojcem
.
In
radostna
,
srečenosna
novica
je
bušknila
tudi
v
okolico
ter
je
letela
kakor
ptica
čez
hribe
in
doline
ter
napolnila
z
radostjo
poslednjo
vas
in
najmanjšo
kočo
.
Bogata
je
bila
vzlic
vsemu
prestanemu
gorju
še
vedno
naša
domovina
.
In
vse
rekvizicije
in
kontribucije
,
vse
brezkončne
verige
vojaštva
,
ki
so
hitele
dan
na
dan
preko
naših
vasi
,
niso
izčrpale
njenega
tedanjega
blagostanja
.
Ljubljanski
tedenski
sejem
je
bil
dne
22.
aprila
z
blagom
bohotneje
založen
kakor
kdajkoli
.
In
cene
,
ki
so
jih
zahtevali
kmetje
,
govore
najbolj
zgovorno
,
da
francoska
invazija
za
tedanjo
Slovenijo
le
ni
bila
taka
nesreča
,
kakor
so
jo
slikali
reakcionarni
,
Habsburžanom
petolizniško
vdani
oficijalni
historiki
.
V
dnevniku
ljubljanskega
avstrofilskega
meščana
,
ki
ga
v
originalu
hrani
ljubljanski
mestni
arhiv
,
ostane
zabeleženo
,
da
je
stal
22.
aprila
1797
na
ljubljanskem
trgu
par
golobov
8
krajcarjev
,
a
funt
teletine
5
do
6
krajcarjev
!
In
francoska
godba
je
svirala
,
kakor
vsak
dan
,
tisto
opoldne
na
vojaški
paradi
pred
škofijo
,
popoldne
ob
štirih
pa
so
francoski
častniki
priredili
Ljubljančanom
v
Zoisovem
vrtu
veliko
ljudsko
slavlje
miru
in
sprave
.
Ker
pa
je
začelo
že
pred
začetkom
deževati
,
so
preložili
slavnost
v
redutno
dvorano
pri
Sv.
Jakobu
.
Veselo
je
bilo
ondi
,
in
med
Francozi
in
Slovenci
je
vladala
složna
zadovoljnost
ob
miru
in
dobrotah
,
ki
so
se
tamkaj
nudile
.
Dvorana
in
stranski
prostori
so
bili
natlačeno
polni
.
Iz
Gradca
,
Celovca
,
iz
Zagreba
,
s
podeželskih
grajščin
in
iz
vseh
zatočišč
so
se
bili
vrnili
v
Ljubljano
tiste
dneve
strahopetni
begunci
in
begunke
,
plemiči
,
višji
uradniki
,
najimovitejši
meščani
s
hčerami
in
ženami
.
In
žal
jim
je
bila
nepotrebnega
truda
in
neutemeljenega
strahu
.
Zverski
sanskiloti
in
krvoločni
jakobinci
so
se
v
reduti
izkazali
kot
galantni
kavalirji
,
ki
so
ob
zvokih
godbe
plesali
in
dvorili
prav
tako
,
le
za
spoznanje
objestneje
in
smeleje
,
kakor
nekdaj
domači
častniki
.
In
v
reduti
se
je
tisto
popoldne
marsikatera
lepa
Ljubljančanka
natihem
pokesala
,
da
je
zaradi
svojega
bega
v
tujino
,
kjer
se
je
kruto
dolgočasila
,
zamudila
doma
najpikantnejši
doživljajček
s
takimle
razkošno
divjim
...
no
,
no
,
razburljivo
temperamentnim
francoskim
junakom
...
In
srkale
so
pikolit
,
zobale
sladkorčke
,
pile
kavo
in
rozolijo
,
srebale
sladoled
...
ah
,
vsega
so
jim
vsiljevali
tisti
srčkano
temperamentni
Buonapartovci
...
Pa
tudi
očetje
so
bili
presenečeni
.
Prišli
so
na
slavlje
pravzaprav
iz
strahu
,
da
bi
se
jim
odsotnost
ne
zamerila
,
pa
zato
,
ker
so
dobili
migljaj
od
gubernija
in
z
magistrata
..
.
no
,
da
,
kaj
bi
tajili
!
—
v
prvi
vrsti
pa
zaradi
svojega
sitnega
,
radovednega
ženstva
,
ki
si
je
hotelo
vsekakor
ogledati
vsaj
to
poslednjo
francosko
»
komedijo
«
v
Ljubljani
.
Joj
,
joj
,
zamudile
so
jih
toliko
!
In
gospodje
očetje
so
strmeč
zrli
,
kako
se
vrte
njih
ženke
in
mladenke
s
sladkoslemilimi
francoskimi
prekucuhi
po
taktu
francoskih
plesnih
melodij
,
sami
pa
so
pili
rdeče
in
belo
vino
,
zbirali
med
pečenkami
,
gnjatjo
,
posušenimi
jeziki
ter
neštevilnimi
dobrotami
,
ki
so
jih
jim
pripravili
tuji
gostitelji
.
O
,
bilo
je
odkrito
srčno
,
nekako
naivno
iskreno
in
zato
res
prekrasno
!
Toda
prav
,
ko
je
postala
zabava
najkrasnejša
,
je
bilo
konec
vsega
.
Točno
ob
8.
zvečer
je
godba
prestala
svirati
—
častniki
so
se
poslovili
,
serviranju
je
bilo
kraj
in
—
dvorana
se
je
morala
izprazniti
.
»
Sakramenska
disciplina
!
Kadar
mi
šele
dobro
začenjamo
,
ti
zlodeji
že
nehajo
.
«
so
se
jezili
vztrajni
ljubljanski
pivci
.
»
S
kokoši
hodijo
spat
,
a
še
pred
petelini
so
spet
budni
,
čudaki
!
«
Jezili
so
se
,
a
imponiralo
jim
je
.
In
kakor
ob
svojem
odhodu
proti
Celovcu
so
prihajali
zdaj
dan
za
dnem
francoski
polki
po
celovški
cesti
z
veselo
svirajočimi
godbami
ali
prepevajoči
.
Polkovnik
Picard
je
skrbel
,
da
je
bila
menaža
vedno
pripravljena
,
in
vojaštvo
se
je
nato
razkropilo
po
krčmah
in
prodajalnah
,
oblegalo
branjevke
ter
urno
nakupovalo
.
Še
pred
zoro
pa
so
že
odmarširali
proti
Trstu
.
In
dolžni
niso
ostali
ničesar
.
Kupčija
je
bila
izvrstna
.
Stari
Ballhaus
v
Gradišču
je
služil
kot
žitnica
,
ki
je
bila
neprestano
do
stropa
polna
moke
in
žita
;
kmetje
so
blago
dovažali
,
magistrat
pa
ga
je
nakupoval
ter
z
dobičkom
oddajal
Francozom
;
kruha
jim
ni
bilo
nikoli
dovolj
.
Sploh
si
je
znal
Picard
vedno
pomagati
;
če
ni
šlo
zlepa
,
je
moralo
iti
zgrda
.
Siten
,
osoren
,
brezobziren
je
bil
včasih
,
a
za
republičansko
vojsko
je
skrbel
kakor
oče
.
Iztaknil
je
vse
.
Tudi
monturni
skladišči
skriti
tik
gimnazije
in
na
Gradu
.
Avstrijci
so
ju
ostavili
polni
pušk
,
karabink
,
sabelj
,
bajonetov
in
jermenja
,
pa
tudi
čisto
novih
,
celo
paradnih
uniform
,
čevljev
in
škornjev
.
Polkovnik
Picard
ju
je
dal
izprazniti
do
čista
.
In
francoski
pešci
in
konjiki
so
se
lepo
nanovo
uniformirali
,
obuli
in
oborožili
,
ne
da
bi
bili
vprašali
za
račun
...
Vesel
hrup
je
polnil
Ljubljano
nekaj
dni
in
noči
.
A
hipoma
je
počil
glas
,
da
so
postali
Benečanje
predrzni
,
da
so
v
Bresciji
in
Veroni
izbruhnili
ustanki
proti
Francozom
ter
da
so
zavratni
Lahi
pomorili
celo
nekaj
cesarskih
in
francoskih
stražarjev
.
Francozi
so
postali
še
resnejši
,
stotnije
in
polki
pa
so
prihajali
še
pogosteje
ter
so
odhajali
še
urneje
.
...
in
šepetalo
se
je
marsikaj
,
gotovega
ni
vedel
nihče
.
Francozi
pa
so
postali
nezaupni
...
Kaj
se
godi
?
Zopet
je
prihajala
pošta
po
dvakrat
na
teden
iz
Trsta
in
nemškega
Gradca
,
toda
časopisi
niso
prinašali
nobenih
poročil
,
ki
bi
pojasnila
govorice
.
Celo
dunajske
»
Hofnachrichten
«
z
dne
22.
aprila
niti
z
besedico
ne
omenjajo
mirovnega
sklepa
!
Kaj
pomenja
to
?
Ali
je
bilo
veselje
zopet
prezgodnje
?
Urednik
Vodnik
je
bil
s
svojimi
»
Novicami
«
v
zadregi
.
Kadar
treba
največ
novic
,
ne
dobi
nobenih
!
Naročniki
pa
zabavljajo
.
In
niti
Zois
ne
ve
ničesar
...
Nenadoma
ga
je
pozval
baron
z
listkom
,
naj
pride
takoj
.
Iz
Postojne
je
prejel
vesti
,
ki
jih
ne
ve
noben
ljubljanski
civilist
.
Vodnik
je
tekel
na
Breg
in
našel
pri
baronu
že
Desselbrunnerja
.
Zois
mu
je
pravkar
razkazoval
novi
svoj
voziček
:
»
Evo
!
Posrečil
se
je
imenitno
!
Sedi
se
mi
udobno
...
ta
pult
mi
služi
izvrstno
...
čitam
in
pišem
,
celo
jem
lahko
na
njem
...
krmilo
deluje
čisto
po
mojem
načrtu
...
vozim
naprej
,
nazaj
,
obračam
,
se
izogibam
...
in
voziček
mi
teče
počasi
ali
hitro
,
kakor
le
hočem
.
Ej
,
namesto
dveh
nog
imam
sedaj
dvoje
koles
,
hvala
Bogu
—
samo
da
nisem
več
Prometej
!
«
»
A
kako
zdravje
,
gospod
baron
?
«
»
Hvala
,
zadnjih
pet
dni
zopet
prav
dobro
.
Ampak
minoli
teden
!
Joj
,
zgrabilo
me
je
,
kakor
že
dolgo
ne
...
Odmrl
sem
bil
svetu
in
se
ves
utopil
v
bolečinah
.
Na
,
gospod
tovarnar
mi
je
pravil
,
da
ste
stali
dr.
Repiču
in
moji
nesrečni
Marijanici
v
času
nesreče
hrabro
in
značajno
ob
strani
...
«
»
Prijatelj
sem
jima
!
«
se
je
branil
Vodnik
.
»
Lepo
.
A
dokazali
ste
znova
,
da
niste
celot
,
nego
duhovnik
širokega
duševnega
in
srčnega
obzorja
.
To
me
je
veselilo
.
«
»
Ah
,
kako
bi
bil
mogel
drugače
,
ko
sem
ju
gledal
in
poslušal
!
In
spomnil
sem
se
besed
Kristovih
:
"
Mnogo
je
ljubila
,
zato
ji
bo
tudi
mnogo
odpuščeno
!
"
ter
se
samo
veselil
njune
sreče
.
«
»
Ravnali
ste
kot
pravi
kristjan
,
gospod
prijatelj
,
in
moje
spoštovanje
do
vas
se
je
še
dvignilo
.
Če
je
to
sploh
mogoče
...
Gospod
Desselbrunner
mi
je
sporočil
njun
sklep
:
zdi
se
mi
,
da
ni
mogoče
storiti
pametnejšega
.
Vsaj
začasno
ne
.
Sicer
pa
—
videbimus
eras
!
—
Sedita
vendar
,
gospoda
!
«
Baron
se
je
zapeljal
za
mizo
in
vzel
iz
debele
knjige
dvoje
pisem
:
»
Gospoda
Hueber
in
Wenigar
sta
mi
pisala
.
Neverjetne
novice
!
Cesar
sklepa
mir
,
na
Notranjskem
pa
imamo
boje
s
Francozi
.
«
»
Kako
je
to
mogoče
?
«
se
je
čudil
suknar
.
»
Ubogi
ljudje
!
V
Ljubljani
plešemo
,
na
Notranjskem
pa
prelivamo
kri
,
«
je
ponovil
baron
.
»
Polkovnik
Kazimir
je
pregnal
Francoze
z
Reke
ter
jih
podil
preko
Trnovega
.
Osel
!
Toda
čeprav
je
bilo
Hrvatov
trikrat
več
,
je
imel
težke
boje
s
Francozi
.
Izgube
so
na
obeh
straneh
,
mrtvih
,
ranjencev
in
zajetih
imajo
Hrvatje
in
Francozi
.
Največ
škode
pa
nosijo
Notranjci
.
Kolika
nerodnost
,
da
niso
z
Dunaja
pravočasno
opozorili
naših
ljudi
!
Prositi
za
mir
,
pogajati
se
,
a
hkratu
zahrbtno
naskočiti
v
ozadju
sovražnika
,
ki
stoji
s
svojimi
prednjimi
divizijami
komaj
dan
hoda
pred
Dunajem
,
tega
je
sposobna
le
germanska
zavratnost
!
Drago
bomo
plačali
to
norost
.
Wenigar
je
ves
divji
!
Francozi
niso
v
Postojni
živemu
človeku
skrivili
lasu
,
se
vedli
ves
čas
mirno
in
pošteno
ter
zahajali
v
cerkev
kot
najvernejši
katoliki
.
Prijatelji
so
bili
naši
ljudje
s
Francozi
,
ki
so
se
morali
užaljeni
in
ogorčeni
umakniti
pred
divjimi
tolpami
čez
Razdrto
na
Vipavo
.
«
»
Buonaparte
se
bo
kruto
maščeval
!
Kaj
takega
on
ne
odpušča
!
«
se
je
raztogotil
Desselbrunner
.
»
Zato
tako
deró
francoske
čete
proti
Trstu
!
Na
,
to
pometejo
Notranjsko
znova
,
da
ne
ostane
niti
praška
po
avstrijski
vojski
!
«
»
O
,
Kazimir
jo
je
že
pobrisal
sam
,
ko
je
zvedel
,
kako
ga
je
polomil
,
«
se
je
smejal
baron
.
»
Naše
takozvane
zmage
so
bile
doslej
še
zmerom
enodnevne
muhe
,
ki
ostavljajo
za
seboj
le
gnoj
in
smrad
.
Diplomati
bodo
morali
v
potu
svojih
obrazov
zopet
lepo
pobrisati
,
kar
so
zasvinjali
generali
.
Ampak
hujši
bo
polom
za
Benečane
.
Vae
victis
!
«
»
Govori
se
,
da
so
bili
pomorjeni
neki
francoski
stražarji
,
šepeta
se
nekaj
o
Veroni
in
Bresciji
,
«
je
pripomnil
Vodnik
,
»
a
nič
gotovega
.
«
»
Tu
mi
poroča
Hueber
o
grozodejstvih
,
ki
spominjajo
čisto
na
Jernejsko
noč
!
«
je
dejal
baron
.
»
In
zopet
ima
svoje
prste
vmes
neumen
avstrijski
general
.
Loudon
,
ki
se
mu
je
posrečilo
z
veliko
premočjo
potisniti
francosko
posadko
iz
Tirolov
,
je
razširil
po
Benečiji
laž
,
da
je
bila
francoska
armada
poražena
in
do
cempera
razcefrana
ter
da
beži
Buonaparte
le
še
z
ničnimi
ostanki
nazaj
v
Italijo
.
In
proveditore
v
Veroni
je
oborožil
30.000
capinov
in
kmetov
ter
dal
zvoniti
na
velikonočni
torek
plat
zvona
po
vseh
cerkvah
naenkrat
.
V
mestu
in
na
deželi
so
Veronežci
hipoma
planili
na
Francoze
,
jih
klali
in
pobijali
kakor
pse
in
podgane
ter
so
pomorili
celo
400
francoskih
bolnikov
po
bolnicah
in
na
cestah
.
Na
čelu
morilcev
pa
so
stali
duhovniki
!
«
»
Strašno
!
«
»
Gnusna
,
strahopetna
bestijalnost
tepcev
!
«
»
General
Balland
se
je
umaknil
v
trdnjavo
,
ki
jo
zdaj
tolpe
oblegajo
,
«
je
nadaljeval
Zois
.
»
In
v
Padovi
,
Vicenzi
in
Bresciji
so
se
zgodila
baje
grozodejstva
,
ki
so
nezaslišana
.
Pomorjenih
je
več
sto
Francozov
.
In
zopet
je
bila
laška
duhovščina
,
ki
je
hujskala
na
zločinstva
in
pridigala
proti
kraljevskim
morilcem
,
brezvercem
in
svetoskruncem
!
Duhovništvo
razširja
podlo
lažnive
letake
,
perfidne
proklamacije
in
anonimna
pisma
,
ki
govore
kajpada
zopet
o
čudežih
,
samo
da
razburjajo
analfabetsko
ljudstvo
...
Povsod
je
napadalo
francoske
transporte
ter
jih
oropalo
in
pobijalo
.
In
niti
kurirjev
ni
pardoniralo
.
«
»
A
Benetke
?
Jamčile
so
svojo
nevtralnost
.
Zakaj
ne
napravijo
reda
v
republiki
?
«
»
Žal
,
celo
Benetke
so
zašle
med
blaznike
!
Prestopile
so
čisto
na
stran
Avstrije
ter
začele
vojno
proti
Franciji
.
Senat
je
resnično
znorel
!
Dal
je
potopiti
francosko
bojno
ladjo
,
umoriti
poveljnika
,
francoske
mornarje
,
ki
so
se
hoteli
plavajoči
rešiti
na
kopno
,
pa
so
v
morju
s
sekirami
posekali
!
Strašno
,
strašno
!
A
kaj
bomo
zvedeli
še
,
ko
dospo
časopisi
?
Hueber
mi
piše
doslovno
:
Benečanje
se
je
javno
bahajo
:
»
Nam
je
usoda
določila
nalogo
,
da
uresničimo
pregovor
:
"
Italija
bo
grob
Francozov
!
"
«
—
Jaz
pa
sem
preverjen
:
svobodna
beneška
republika
,
nekdaj
mogočna
in
slavna
,
je
bila
in
ne
bo
nikoli
več
!
«
In
baron
je
pripovedoval
dalje
,
kazal
izrezke
tržaških
časopisov
,
ki
mu
jih
je
poslal
postojnski
poštar
ter
končno
vzkliknil
:
»
Nad
domovino
mojega
očeta
se
je
zgrnila
noč
najčrnejše
nesreče
!
Fanatizem
obskurantstva
,
verska
blaznost
nevedne
duhovščine
in
starokopitnost
beneške
oligarhije
so
ji
izkopale
grob
!
Buonaparte
že
hiti
,
da
jo
udari
—
«
»
Buonaparte
sam
?
Morda
preko
Ljubljane
?
«
se
je
razveselil
Vodnik
.
»
V
par
dneh
bo
tu
,
a
ž
njim
vsaj
10.000
mož
,
«
je
prikimal
Zois
.
Zdaj
vidimo
,
kako
modri
so
bili
Slovenci
,
da
smo
sprejeli
Francoze
kot
kulturen
narod
.
Duh
grofa
Karla
Herberšteinskega
še
živi
med
našo
duhovščino
!
Wenigar
,
Prašnikar
,
Juri
Gollmajer
,
prijatelj
Vodnik
in
še
sto
in
sto
takih
ima
naš
narod
—
na
svojo
srečo
!
Z
dobrohotnostjo
,
krščanskim
sočutjem
in
usmiljenjem
,
prijaznostjo
in
toleranco
smo
se
ne
le
rešili
vsakršne
škode
,
nego
smo
imeli
celo
dobiček
od
sovražnikov
.
In
vest
,
ki
jo
je
postavil
rajni
knezonadškof
za
najvišjega
sodnika
vseh
naših
dejanj
in
nehanj
,
nam
ne
očita
ničesar
.
«
»
Oh
,
pa
vendar
smo
upali
na
dosti
,
dosti
—
več
!
«
je
vzdihnil
Vodnik
s
trpkostjo
v
izrazu
.
»
Več
,
več
!
«
se
je
jezil
suknar
.
»
S
Shakespearjem
lahko
rečemo
:
toliko
hrupa
za
prazen
nič
!
«
»
Ne
,
po
krivici
,
prijatelja
!
«
je
miril
Zois
.
»
Vselej
si
je
treba
staviti
najvišje
vzore
!
Vsaj
približaš
se
jim
potem
,
če
jih
morda
tudi
nikoli
ne
dosežeš
.
To
je
pravica
mladine
...
še
več
,
to
je
njena
dolžnost
.
Vi
le
letajte
pod
oblaki
,
saj
je
dovolj
,
da
se
mi
starci
plazimo
po
blatu
!
«
»
Izpod
oblakov
smo
treščili
v
blato
,
res
!
«
si
je
očital
Vodnik
,
»
a
vzoru
smo
še
dalje
kot
preje
.
«
»
Ni
istina
,
«
je
ugovarjal
baron
.
»
Svoboščine
,
ki
smo
jih
dosegli
,
ne
bodo
izgubljene
nikoli
več
!
Če
nam
jih
pa
vzamejo
siloma
,
nam
jih
bodo
morali
vrniti
,
zakaj
država
bo
morala
hoditi
vzporedno
s
časom
,
drugače
pojde
čas
preko
nje
!
Borba
med
absolutistnim
in
demokratskim
državnim
sistemom
se
je
zaključila
z
zmago
demokracije
:
to
je
uspeh
,
ki
ga
mora
priznavati
tudi
Dunaj
!
«
»
In
vera
v
nepremagljivost
Nemčije
in
Avstrije
je
ubita
za
vselej
!
«
je
pritrdil
Desselbrunner
.
»
A
kaj
naj
storimo
zdaj
?
«
je
vprašal
Vodnik
.
»
Samo
ena
filozofija
je
,
pa
naj
si
štejejo
sto
in
sto
filozofskih
šol
:
samo
ena
,
a
njeno
ime
je
—
vztrajnost
!
«
je
odgovoril
Zois
.
»
Vztrajnost
,
vera
v
končni
cilj
,
zmaga
vselej
.
«
»
Če
bi
imel
človek
vašo
samozavest
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
.
»
Mojo
?
Ej
,
jaz
sem
starec
,
bolnik
!
Resigniral
sem
et
fugiens
elongavi
in
solitudinem
,
«
je
dejal
baron
.
»
A
vi
—
mlad
—
šele
začenjate
!
Na
vas
zre
vsa
domovina
.
«
»
Majhen
talent
sem
...
če
sem
sploh
talentek
!
Včasih
docela
obupujem
nad
seboj
...
in
moje
pisarije
se
mi
ne
zde
piškavega
oreha
vredne
!
«
»
Mnogo
delavnih
talentkov
izda
več
kot
velik
,
a
len
,
jalov
talent
!
«
ga
je
zavrnil
baron
.
»
Storite
svojo
dolžnost
in
delajte
:
koristite
pač
,
kolikor
morete
!
Sodbo
prepuščajte
zanamcem
!
Loga
ne
oživlja
en
sam
slavec
,
nego
žvrgolenje
kosov
,
penic
,
sinic
,
drozgov
!
Vojne
ne
dobiva
niti
ne
izgublja
en
sam
general
,
nego
tisoči
in
tisoči
pešakov
,
konjenikov
,
topnikov
,
vozotajev
in
stražajev
,
zemljerovov
in
konjenikov
,
a
končno
nič
manje
važnih
bobnarjev
in
piskačev
!
In
nemške
kulture
ni
ustvaril
en
sam
Goethe
,
niti
italijanske
en
sam
Dante
,
nego
zbor
vztrajnih
,
delavnih
poetov
in
poetkov
,
učiteljev
,
duhovnikov
,
ki
so
vsi
skupaj
igrali
ulogo
sinic
,
drozgov
,
penic
in
kosov
v
koncertu
,
ki
sta
jima
edina
slavca
Goethe
in
Dante
!
«
»
Eh
,
če
sem
pa
le
zoprn
—
vrabec
!
«
se
je
popraskal
Vodnik
za
ušesom
.
Baron
se
je
zasmejal
in
ž
njim
se
je
smejal
tovarnar
.
»
Ne
ne
!
Le
nič
malodušnosti
!
«
je
dejal
baron
.
»
Veste
,
kaj
ste
doslej
?
Taščica
!
Resnično
,
tista
drobna
taščica
,
ki
začenja
s
svojim
srebrnim
glasom
prva
že
v
najzgodnjem
jutranjem
mraku
klicati
solnce
!
Ko
se
začenja
svitati
,
je
taščica
budilka
in
klicarka
vsem
drugim
—
tudi
slavcem
!
Ali
ste
zdaj
zadovoljni
?
«
»
Hvaležen
sem
vam
!
«
je
odgovoril
Vodnik
.
»
Svita
se
—
«
»
Torej
le
pojte
,
pojte
!
In
Bog
nam
daj
za
vami
dosti
,
dosti
slavcev
!
«
Pred
rotovžem
je
razbijal
mestni
klicar
po
bobnu
in
nato
naznanil
:
Vsakdo
,
ki
misli
,
da
se
mu
je
prizadela
kakršnakoli
škoda
in
ima
pravico
,
da
se
mu
povrne
,
naj
se
takoj
zglasi
na
magistratu
!
Francozi
nočejo
ostati
nikomur
ničesar
dolžni
.
Vse
se
zapiše
in
plača
.
In
klicar
je
odšel
z
bobnom
v
vsako
ulico
ter
povsod
znova
bobnal
in
poživljal
...
Krojač
Dominik
in
rokavičar
Kavčič
sta
bila
prišla
iz
»
Bidelmana
«
,
kjer
sta
si
privoščila
obligatni
polič
in
porcijonček
telečje
glave
s
hrenom
.
Slišala
sta
še
najnovejši
oklic
.
»
Reci
,
kar
hočeš
,
spodobni
ljudje
so
pa
le
ti
Francozi
!
«
je
dejal
Kavčič
.
»
Počediti
hočejo
za
seboj
do
fermenta
in
poravnati
celo
neznane
dolgove
!
«
»
Nič
jim
ni
očitati
!
«
je
pritrdil
Dominik
.
»
Kaj
praviš
,
ali
plačajo
tudi
pomandrano
zvestobo
ljubljanskih
ženic
in
nedolžnost
ljubljanskih
devic
?
«
»
Nak
,
toliko
denarja
pa
ne
premore
francoska
republika
!
«
je
odgovoril
krojač
,
a
hipoma
je
kriknil
:
»
O
,
glej
,
glej
!
«
Iz
rotovža
sta
stopila
pravkar
Verderberica
in
Danè
.
»
Lopov
!
«
je
vzkliknila
lepa
oštirka
in
prisolila
mojstru
barokarju
z
desnico
zaušnico
,
da
je
odmevalo
pod
obokom
,
in
prisolila
mu
je
z
levico
še
drugo
pa
z
desnico
še
tretjo
in
znova
z
levico
in
z
desnico
...
Klobuk
je
odletel
brivcu
daleč
po
stopnicah
in
lasulja
mu
je
zdrknila
na
tla
,
on
pa
se
ni
prav
nič
branil
.
Kakor
od
strele
zadet
je
bil
brez
misli
in
menda
ni
niti
vedel
,
kaj
se
godi
ž
njim
.
Verderberica
se
je
končno
utrudila
.
Pljunila
je
in
odšla
na
levo
—
domov
v
kazino
.
In
stopala
je
ponosno
kakor
užaljena
kraljica
,
zibajoča
se
v
bokih
,
malo
bleda
,
a
vsa
sveža
in
lepa
ter
očividno
silno
zadovoljna
...
»
Fej
te
bodi
!
«
je
vzkliknil
Kavčič
in
pljunil
,
da
je
odmevalo
po
vsem
Glavnem
trgu
.
»
Obesi
se
,
zgaga
!
Za
nič
drugega
nisi
več
na
svetu
!
«
je
kričal
Dominik
.
»
O
,
vidva
—
?
Ali
sta
videla
?
Po
krivici
me
je
!
Ta
vlačuga
!
«
je
jecljal
Danè
,
pobiral
lasuljo
in
klobuk
ter
hotel
k
prijateljema
.
Toda
obrnila
sta
mu
že
hrbet
in
odhajal
po
Špitalski
ulici
.
»
Kaj
pa
naj
bi
bil
storil
?
Udaril
babo
?
—
Ne
,
tožim
jo
,
tožim
...
vidva
pa
mi
bosta
za
pričo
.
Taka
lajdra
,
taka
lažnivka
,
spletkarka
!
Dvakrat
sem
bil
zaradi
nje
zaprt
,
globo
sem
moral
plačati
radi
njenega
jezika
.
«
je
pripovedoval
brivec
,
toda
prijatelja
sta
le
še
bevsknila
:
»
Šema
!
Izgubi
se
!
«
»
Vrag
te
vzemi
!
«
In
skoraj
tekla
sta
pred
njim
kakor
pred
okužencem
.
Danè
je
obmolknil
ter
se
v
tistem
hipu
zavedel
,
da
je
starega
prijateljstva
za
vselej
konec
.
Osramočen
in
zaničevan
,
ostavljen
od
vsega
sveta
,
se
je
vlekel
kakor
mesečen
ob
hišah
domov
.
Brivnico
je
našel
zaprto
,
in
ko
je
hotel
varno
skozi
vežo
,
je
našel
zaklenjene
tudi
stranske
duri
.
Kaj
je
to
?
Kje
je
pomočnik
?
—
Pogrelo
ga
je
,
zona
ga
je
oblila
in
brez
razumevanja
je
buljil
pred
se
.
Pa
so
se
odprla
nasproti
ležeče
duri
in
stara
hišnica
je
kakor
prestrašena
zakrilila
s
suhimi
rokami
:
»
O
gospod
,
kakšna
nesreča
!
Vse
so
vam
pokradli
!
Danes
na
vse
zgodaj
je
prišel
vaš
pomočnik
in
odnesel
prav
vse
do
zadnje
cunje
!
Pa
izginil
.
Poln
voz
je
naložil
in
odpeljal
.
«
»
Kam
?
Pa
zakaj
niste
naznanili
policiji
?
«
»
Saj
je
vaša
gospa
že
dva
dni
doma
.
Njene
stvari
!
«
je
odgovorila
hišnica
.
Danetu
so
se
zmajala
tla
pod
nogami
In
oprijel
se
je
ob
držaj
ob
stopnicah
.
In
nič
ni
slišal
več
,
kaj
mu
dopoveduje
hišnica
.
Lezel
je
v
prvo
nadstropje
.
V
kuhinji
je
videl
kuharico
,
ki
se
je
ozrla
vanj
nekako
prestrašeno
in
začudeno
;
zamrmrala
je
nekaj
,
česar
ni
razumel
,
ter
se
kakor
v
zadregi
sklonila
nad
posodami
na
ognjišču
.
Ko
pa
je
odprl
duri
v
sobo
,
se
je
dvignila
njegova
žena
,
dolga
,
suha
,
postarna
ženska
,
z
orjaške
črne
usnjate
zofe
,
razdeljene
z
neštevilom
belih
porcelanskih
gumbov
v
troje
velikih
elips
.
»
Čemu
hodiš
nazaj
,
capin
?
«
je
zarezala
.
»
Kar
pojdi
,
odkoder
si
prišel
!
Zakaj
s
tabo
skupaj
ne
živim
niti
ure
več
.
Hiša
je
moja
,
škarje
,
britve
in
tvoje
lončke
in
sklede
ti
pa
je
pomočnik
odnesel
.
Poberi
torej
še
svoje
cape
in
izgini
!
Pri
tej
priči
izgini
,
pravim
!
Tu
nimaš
nobene
pravice
več
.
«
»
Ali
kaj
vendar
govoriš
!
«
»
Idi
!
Tam
so
vrata
!
«
je
ponovila
.
»
Vse
vem
,
kaj
si
počel
,
vse
tvoje
podlosti
poznam
,
in
lahko
rečem
,
da
ga
ni
večjega
lopova
v
Ljubljani
,
kakor
si
ti
.
Od
sramote
bi
se
najrajša
pogreznila
v
zemljo
,
da
imam
takega
lumpa
za
moža
!
«
»
Lažejo
!
Po
krivici
!
«
se
je
skušal
braniti
.
»
Po
pravici
!
Po
vseh
gostilnah
sem
te
iskala
in
povsod
sem
zvedela
reči
,
ki
ti
jih
ne
odpusti
noben
poštenjak
.
Dovolj
križev
sem
prestala
s
teboj
.
Zdaj
mi
je
dovolj
.
Konec
!
Ne
prikaži
se
mi
nikdar
več
!
In
ne
prikaži
se
nikamor
!
Zakaj
noben
človek
te
ne
pogleda
več
,
in
če
imaš
le
še
trohico
časti
,
se
poberi
iz
Ljubljane
ali
pa
se
obesi
,
zakaj
škode
ne
bo
za
te
prav
nobene
!
«
»
Obesi
se
!
«
—
že
drugič
je
slišal
Danè
ta
poziv
in
zamezdel
v
nepopisni
grozi
.
In
Danè
se
je
molče
obrnil
na
peti
ter
je
odšel
:
nobene
besede
ni
izpregovorila
kuharica
,
nego
vztrajno
mešala
po
loncih
ter
mu
kazala
hrbet
.
Kakor
v
sanjah
je
tipal
po
stopnicah
navzdol
,
stopil
na
ulico
in
šel
dalje
brez
cilja
.
Zavedal
pa
se
je
:
zdaj
sem
berač
—
brez
strehe
,
brez
časti
,
brez
prijatelja
,
brez
zagovornika
na
vsem
božjem
svetu
...
In
nikogar
ni
videl
,
zakaj
niti
ozreti
se
ni
upal
nikamor
,
da
bi
ne
zaslišal
zopet
poziva
:
»
Obesi
se
,
lopov
!
«
—
Slišal
je
smeh
okoli
sebe
ter
si
domišljal
,
da
se
vse
smeje
njemu
,
in
slišal
je
vzklike
in
razumel
je
psovke
,
roganje
in
izraze
zaničevanja
proti
sebi
.
Nihče
ga
ni
nagovoril
,
ker
ga
pač
vsakdo
prezira
in
se
mu
izogne
.
Vsakdo
pač
ve
,
kakšno
sramoto
je
doživel
te
dni
pred
mestnim
sodnikom
vpričo
toliko
ljudi
.
Kar
je
govorila
Verderberica
,
se
ne
da
izbrisati
,
kar
sta
pripovedovala
Kalan
in
Kozlovčar
,
tega
ni
mogoče
nikoli
pozabiti
!
In
priče
,
oštirji
,
natakarice
,
njegovi
sopivci
,
prijatelja
Kavčič
in
Dominik
,
moj
Bog
,
kaj
vse
so
izpovedali
o
njegovem
pijančevanju
,
baharjenju
in
laganju
!
Nekdaj
ugledni
in
ponosni
ljubljanski
meščan
Gregor
Danè
je
postal
najbolj
beden
,
najbolj
smešen
,
a
hkratu
najodurnejši
gobezdač
,
zaničljiva
šema
,
ki
je
podoben
le
še
brezzobemu
psu
:
laja
in
renči
nad
vsakomer
,
a
ne
boji
se
ga
nihče
.
In
mestni
sodnik
mu
je
to
tudi
povedal
,
mu
naložil
globo
ter
ga
zapodil
z
besedami
:
»
Karakter
ste
,
Danè
!
—
Ampak
to-le
sobo
dam
zdajle
hitro
temeljito
prezračiti
in
izkaditi
,
da
se
rešimo
smradu
,
ki
ste
ga
povzročili
.
Rečem
vam
le
še
eno
:
dvakrat
vas
je
že
držala
justica
za
vrat
.
Danè
,
pržite
:
tretjič
gre
rado
,
a
takrat
vam
vrat
prav
gotovo
zlomi
!
«
In
Danè
je
razmišljal
,
ko
je
taval
po
Poljanskem
predmestju
ter
je
hitel
dalje
in
dalje
po
vasi
.
»
Vrat
imam
že
zlomljen
!
A
zlomila
mi
ga
je
Verderberica
!
Nežika
!
O
ženska
,
ženska
!
Škorpijon
si
,
vedno
pripravljen
pičiti
!
Ti
večni
,
nenasitni
,
strašni
črv
v
moškem
srcu
!
Ti
orožje
satanovo
,
bodi
prokleto
!
«
In
se
ni
zavedal
,
da
je
mislil
pri
tem
prav
tako
,
kakor
so
mislili
in
pisali
o
ženskah
že
davno
sv.
Bonaventura
,
sv.
Janez
iz
Damaska
,
sv.
Avguštin
in
še
toliko
svetih
mož
,
ki
so
pač
poznali
tudi
le
zle
ženske
in
bili
zaradi
njih
tudi
nesrečni
,
kakor
je
bil
nesrečen
ljubljanski
barokar
in
brivec
,
meščan
in
hišni
posestnik
Gregor
Danè
...
23.
april
1797.
leta
!
Na
stolpu
cerkve
sv.
Nikolaja
je
odbilo
sedem
zjutraj
.
Pred
škofijskim
dvorcem
je
stala
stotnija
grenadirjev
in
čakala
.
Tudi
častniki
so
prihajali
urno
z
vseh
strani
,
se
postavljali
v
vrsto
in
čakali
.
Trop
dragoncev
,
huzarjev
in
šasérjev
na
svetlo
izglajenih
konjih
je
patruliral
,
z
očividnim
nemirom
od
Glavnega
trga
do
Dunajske
ceste
in
čakal
.
Hipoma
je
prigalopiral
huzarski
častnik
preko
Frančiškanskega
mostu
,
se
ustavil
pred
škofijo
in
javil
poveljujočemu
polkovniku
Picardu
:
»
Prihaja
!
«
Zadonelo
je
povelje
,
grenadirji
so
se
vzravnali
,
častniki
so
se
razvrstili
,
boben
je
zagrmel
in
turška
godba
je
zasvirala
marzeljezo
.
Samo
še
hip
in
ogromna
karosa
se
je
prizibala
iz
Špitalske
ulice
.
Na
visokih
,
silnih
kolesih
so
počivala
debela
,
zvita
peresa
,
na
njih
pa
je
kakor
ladja
plavala
pravcata
usnjena
soba
.
Štirje
belci
so
jo
vlekli
,
in
na
njih
sta
sedela
dva
konjarja
z
belo
lasuljo
in
čudno
oportanim
cilindrom
na
glavah
.
Dvanajst
šaserjev
je
spremljalo
kočijo
,
vsi
mršavi
,
temnorjavo
zagoreli
orjaki
.
Zopet
je
zadonelo
povelje
,
grenadirji
so
pozdravili
s
puškami
,
častniki
strumno
salutirali
in
polkovnik
Picard
je
priskočil
k
kočijinim
vratom
.
Iz
kočije
je
skočil
prvi
mlad
kavalerist
,
pobočnik
Lavalette
,
za
njim
je
izstopil
okoli
štirideset
let
stari
general
André
Massena
in
končno
niti
osemindvajset
let
stari
general
—
Napoleon
Buonaparte
.
Zelo
priprosto
so
bili
uniformirani
vsi
trije
,
a
najpriprostejši
med
njimi
je
bil
najvišji
gospod
,
zmagalec
vseh
avstrijskih
armad
v
Italiji
,
ob
Soči
,
na
Koroškem
in
Zgornjem
Štajerskem
,
zmagalec
vseh
italijanskih
državic
in
papeža
Pija
VI.
,
Napoleon
Buonaparte
,
ki
je
zlomil
meč
celo
nadvojvodi
Karlu
ter
prisilil
cesarja
Franca
,
da
je
zaprosil
miru
.
Ko
je
stopil
iz
kočije
,
je
preletel
njegov
bledi
,
kameniti
obraz
za
hipec
melanholski
nasmeh
.
»
Zdrav
!
«
je
dejal
Picardu
in
mu
stisnil
roko
.
»
Zdrav
!
«
je
odgovoril
Picard
in
se
poklonil
.
»
Ukazuješ
?
«
»
Postelj
!
Ob
11.
raport
!
Ob
12.
obed
!
Ob
2.
se
odpeljem
!
«
In
okrenil
se
je
k
častnikom
ter
jim
salutiral
motreč
njih
obraze
bliskovo
drugega
za
drugim
,
a
ne
izpuščajoč
niti
enega
.
Vsi
so
čutili
,
kakor
bi
jih
bil
ošinil
električen
udarec
,
ko
se
jim
je
zapičil
njegov
temni
pogled
v
oči
,
a
se
izdrl
iz
njih
ter
preskočil
na
soseda
.
In
okrenil
se
je
h
grenadirjem
,
stopal
naglo
ob
njih
vrsti
,
premotril
vsakogar
od
čake
do
pete
ter
jim
z
desnico
ob
svojem
dvorogem
črnem
klobuku
zaklical
:
»
Živela
republika
!
«
In
grenadirji
so
odgovorili
:
»
Živela
republika
!
«
Nato
je
prekrižal
roke
na
križu
ter
stopil
za
pobočnikom
in
Masseno
,
ki
sta
ga
čakala
pred
vhodom
v
knezoškofovski
dvorec
.
Priprost
,
a
resen
in
ponosen
je
bil
njegov
nastop
.
Vendar
je
delal
nekam
čudaški
vtisk
.
Bil
je
zelo
suh
,
skoraj
majhen
,
upalih
lic
,
italijansko
temnega
pogleda
velikega
,
nekoliko
krivega
nosu
in
rumenkastozagorele
polti
.
Rjavi
in
redki
lasje
so
mu
viseli
v
štrenah
preko
ušes
prav
do
ramen
.
Dolge
,
suhe
,
črnikaste
roke
so
mu
bile
brez
rokavic
,
a
bile
so
izredno
majhne
in
nežne
,
—
noge
pa
so
mu
tičale
v
nerodnih
,
morda
prevelikih
,
a
očividno
slabo
izlikanih
škornjih
.
Picard
je
medtem
častnikom
že
sporočil
Buonapartovo
povelje
.
Hkratu
je
ukazal
mlademu
ritmojstru
:
»
Ob
enajstih
odjezdiš
s
šestnajstimi
šasérji
proti
Trstu
.
V
Postojni
prenočujete
.
Pripravi
generalu
v
župnišču
večerjo
in
postelj
!
«
In
stekel
je
v
dvorec
.
Dohitel
je
generala
še
pod
stopnicami
.
»
Tudi
Dalmacija
je
z
nami
,
je
dejal
pravkar
Buonaparte
.
»
Zajel
sem
kurirja
dalmatinskega
guvernerja
,
grofa
Thurna
,
Dalmatinci
se
hočejo
otresti
beneškega
robstva
.
V
Splitu
je
pridobil
neki
pater
Dorotič
najuglednejše
slovansko
meščanstvo
,
da
pošljejo
k
meni
deputacijo
,
naj
pomagam
Dalmaciji
do
svobode
.
Tudi
med
slovansko
aristokracijo
v
Dalmaciji
ima
Dorotič
somišljenikov
.
«
»
A
kaj
nameravaš
?
«
je
vprašal
Picard
.
»
Razbiti
beneško
oligarhijo
in
jo
podrediti
Avstriji
,
«
je
odgovoril
ledeno
Buonaparte
.
»
Avstriji
?
Čemu
ne
Franciji
?
«
se
je
čudil
Massena
.
Zapreti
volka
in
hijeno
v
isto
kletko
je
komodneje
,
nego
stražiti
vsako
bestijo
posebej
.
Morda
se
pokoljeta
med
sabo
.
Če
ne
...
hm
,
čakaj
...
kadar
bomo
utegnili
,
se
vrnemo
in
če
treba
,
pobijemo
potem
obe
skupaj
!
«
je
odgovoril
Buonaparte
in
stopal
kvišku
.
Zopet
je
govoril
z
neko
zagonetno
melanholijo
v
obrazu
in
tonu
,
kakor
mu
je
bila
navada
.
Pa
se
je
ustavil
in
vprašal
:
»
In
tukajšnje
ljudstvo
?
«
»
Vzorno
.
Srečno
,
da
nas
ima
!
Nadejalo
se
je
in
želelo
,
da
ga
rešimo
germanstva
za
večno
.
Zdaj
je
razočarano
.
«
je
odgovoril
polkovnik
.
»
Kriv
je
Pariz
,
ne
jaz
!
«
je
odgovoril
general
.
»
Če
bi
bil
Moreau
prekoračil
teden
dni
poprej
Ren
...
Ukazal
sem
,
a
naši
ministri
se
izgovarjajo
,
da
ni
bilo
pravočasno
dovolj
pontonov
na
razpolago
...
Direktorij
,
hm
!
«
Zaničljivo
je
zamahnil
z
roko
in
dejal
:
—
»
No
,
tudi
solnce
ne
skoči
hipoma
izza
gora
...
svitanje
...
svitanje
traja
precej
časa
,
a
je
morda
najlepše
«
...
Pa
se
je
prekinil
in
preskočil
.
»
Na
obed
pa
povabi
tudi
enega
podčastnika
in
enega
prostaka
.
In
pripravi
špargeljev
,
čim
več
,
tem
bolje
!
«
Lavelette
je
že
odprl
duri
sobe
.
»
Joahim
je
prebival
tu
!
«
je
dejal
Picard
.
»
Spal
boš
dobro
.
«
»
Ej
,
Bernadotte
?
—
A
ob
desetih
me
zbudite
!
—
Zdravi
!
«
je
še
dejal
general
in
se
takoj
sam
začel
slačiti
.
Lavelette
je
spustil
zastore
.
Tovariši
so
odšli
.
Pred
dvorcem
je
zastražila
straža
cesto
od
magistrata
do
šole
.
Noben
voz
niti
pešec
ni
smel
mimo
,
da
bi
ne
motil
Buonapartovega
spanja
.
Toda
častniki
,
ki
so
se
razšli
po
stanovanjih
in
po
mestnih
ulicah
,
so
raznesli
vest
,
da
je
njih
najslavnejši
gospod
in
mojster
v
Ljubjani
.
In
videti
ga
je
hotelo
vse
.
Iz
vseh
ulic
je
drlo
občinstvo
skupaj
:
dame
in
gospodje
,
trgovci
,
obrtniki
,
uradniki
in
delavci
,
priproste
žene
in
dekleta
,
med
njimi
vojaki
,
karabinjeri
,
kirasirji
,
grenadirji
,
šasérji
,
topničarji
,
huzarji
in
dragonci
.
Tu
si
videl
gospode
s
čopi
in
lasuljami
ali
z
umetno
nakodranimi
dolgimi
lasmi
,
vse
gladko
obrite
,
v
ozkih
temnomodrih
,
zelenih
,
rjavih
,
sivih
ali
kot
opeka
rdečkastih
frakih
,
z
belimi
nabori
ob
tesnih
rokavnih
zapestnicah
,
z
nabranimi
belimi
robci
okoli
vratu
,
s
trirogi
ali
mehkimi
visokimi
klobuki
na
glavah
,
v
nogavicah
dokolenkah
in
čevljih
z
golenicami
na
nogah
.
In
med
njimi
dame
v
prepasanih
,
kratkih
toaletah
svetlih
boj
in
ozkih
rokavov
,
z
nojevimi
peresi
in
velikimi
petljami
na
klobukih
,
z
belimi
,
črnimi
ali
raznobarvnimi
fišiji
,
prekrižanimi
na
prsih
in
na
hrbtu
zvezanimi
v
lehak
vozel
z
dolgimi
prameni
,
vse
nakodrane
in
napudrane
,
žene
v
avbah
,
dekleta
v
čepicah
.
Pa
vojaki
v
temnomodrih
,
sinjevišnjevih
ali
lelih
frakih
z
rdečimi
,
zelenimi
ali
modrimi
obšivi
,
rdečimi
epoletami
,
belimi
telovniki
,
črnimi
dokolenskimi
gamašami
,
na
glavah
črne
triroge
s
kokardami
,
li
kovinaste
čelade
s
črnimi
grebeni
ali
dolgimi
konjskimi
repi
,
ogromne
čake
ali
visoke
kučme
s
krvavo
rdečim
pokončnim
šopom
.
Simfonija
vseh
barv
in
barvnih
nijans
,
vesela
,
živa
,
revolucionarno
kričava
in
izzivajoča
.
Toda
prevladovala
je
vendarle
modra
,
bela
in
rdeča
barva
vsem
drugim
,
in
francoska
zmagovita
trikolora
je
vihrala
ne
le
s
knezoškofovskega
dvorca
,
nego
se
je
valovila
tudi
po
cestah
Iin
ulicah
.
Kakor
valovje
ob
kamenit
nasip
se
je
zaletavala
gneča
ob
grenadirje
,
ki
so
zapirali
cesto
pred
dvorcem
.
Toda
vodoravno
držane
puške
se
niso
premaknile
niti
za
las
.
Ko
pa
se
je
malo
pred
desetimi
odprlo
okno
nad
glavnim
dvorčevim
vhodom
ter
se
je
iztegnila
na
ulico
majhna
glava
s
frizuro
"
pasjih
ušes
"
,
takrat
je
pljusknilo
valovje
-
ljudstvo
preko
ovir
ter
udrlo
pred
dvorec
.
In
hipoma
je
bila
cesta
natlačeno
polna
,
vojaštvo
pa
je
zaorilo
in
zavriskalo
:
»
Živel
,
general
Buonaparte
!
Živela
republika
!
«
Občinstvo
je
pritegnilo
:
»
Vivat
!
Hoch
!
Evviva
!
«
In
vojaštvo
je
dvigalo
čake
in
sleme
ter
vedno
znova
klicalo
ime
oboževanega
najvišjega
poveljnika
.
Prav
nasproti
oknu
na
pločniku
ob
hišnem
zidu
sta
se
tiščala
,
zagvozdena
v
gneči
,
gospod
in
dekletce
.
Nista
vzklikala
,
nego
nemo
strmela
gori
v
okno
,
kjer
je
stal
Buonaparte
ter
zrl
mirno
na
množico
.
Gospod
v
črni
uniformi
rudarskega
uradnika
je
imel
izrazito
judovski
tip
:
velike
črne
srepoglede
oči
,
obilen
orlovsko
kljukast
nos
,
predebelo
spodnjo
ustnico
in
sklonjeno
širokopleče
telo
—
medtem
ko
je
bilo
dekletce
krasno
kakor
živa
bajka
—
vitko
,
bujnih
zlatih
las
,
lic
kakor
kri
in
mleko
,
a
njena
usteca
kakor
dvoje
rdečih
jagod
.
A
najkrasnejše
so
bile
njene
oči
,
velike
,
kakor
oglje
žareče
pod
dolgimi
,
resastimi
trepalnicami
.
»
No
,
Vika
,
zdaj
vidiš
,
da
je
tudi
Buonaparte
čisto
navaden
človek
.
«
je
dejal
gospod
,
»
celo
prav
grd
človek
!
«
»
Ali
papa
!
Meni
se
zdi
najlepši
mož
na
svetu
!
«
je
ugovarjalo
dekletce
.
»
Ali
ne
vidiš
?
Kakor
grški
kip
!
To
čelo
,
lice
,
usta
,
nos
...
le
poglej
,
kakor
izklesan
marmor
!
«
In
dekletce
je
dvignilo
desnico
k
oknu
polno
pest
šmarnic
in
vijolic
.
»
Saj
si
blazna
,
Vika
,
—
čisto
blazna
si
!
«
je
dejal
oče
.
In
že
se
je
zdrznil
in
kakor
v
instinktivnem
strahu
zgrbil
ter
skoraj
počenil
»
Za
Boga
,
vidi
te
,
—
gleda
naju
!
«
je
viknil
.
Dekletce
pa
se
je
smehljalo
,
dvignilo
šopek
še
višje
ter
vzkliknilo
:
»
Napoleon
!
Napoleon
!
«
Na
oknu
pa
se
je
Buonaparte
ozrl
že
zopet
v
stran
na
občinstvo
.
A
zopet
je
okrenil
glavo
in
zopet
je
videl
zlatolaso
dekletce
,
ki
mu
ponuja
cvetje
,
zre
vanj
s
široko
razrogačenimi
očmi
ter
vzklika
»
Napoleon
!
«
Nasmehnil
se
je
general
,
se
zazrl
v
dekliške
oči
,
pokimal
in
ji
zamahnil
z
roko
pozdrav
.
»
Papa
,
papa
...
oh
!
«
je
zaječala
Vika
.
Oče
pa
le
zgrabi
njeno
desnico
,
jo
potisne
k
tlom
in
sikal
:
»
Molči
vendar
,
otrok
!
Sramotno
je
,
kar
počenjaš
!
Naj
naju
kdo
opazi
!
Moj
Bog
,
kakšne
sitnosti
imam
še
lahko
zaradi
tebe
!
«
Buonaparte
je
gledal
prizor
,
se
ozrl
in
poklical
pobočnika
Laveletta
.
In
pobočnik
je
pogledal
na
cesto
,
zagledal
Viko
,
se
tudi
nasmehnil
in
izginil
.
»
Ježeš
,
kaj
pomeni
to
?
«
je
zagrgotal
rudarski
uradnik
in
se
oklenil
deklici
okoli
pasu
.
»
Pojdiva
odtod
!
Takoj
—
stran
.
Vika
!
«
In
hotel
jo
je
potegniti
za
seboj
.
Toda
dekletce
se
ni
premaknilo
z
mesta
.
»
Pusti
me
,
papa
!
Naj
gledam
—
prvič
in
zadnjič
!
O
,
papa
,
kako
sem
srečna
,
da
ga
vidim
—
njega
,
ki
je
najlepši
in
najslavnejši
!
«
Tedaj
se
je
pojavila
iz
Špitalske
ulice
zopet
karosa
v
spremstvu
francoskih
husarjev
in
dragoncev
.
Zaradi
ljudstva
,
ki
je
nagačilo
ulico
pred
škofovskim
dvorcem
tako
na
tesno
,
da
ni
bilo
prostora
niti
za
ped
široko
,
se
je
karosa
morala
ustaviti
.
Iz
nje
pa
so
stopili
trije
generali
.
»
Murat
!
«
je
zašumelo
med
narodom
,
ki
je
poznal
lepega
in
vedno
veselega
orjaka
v
fantastično
pestri
uniformi
.
In
že
so
se
mu
ljudje
umikali
in
se
mu
odkrivali
,
ženskam
pa
je
zaigralo
srce
.
Res
je
bil
Murat
,
ž
njim
pa
Louis
Alexander
Berthier
,
šef
Buonapartovega
generalnega
štaba
,
in
Jean
Sérurier
,
zmagalec
maršala
Wurmserja
ter
osvojitelj
nesrečne
Mantove
.
Troje
najgenijalnejših
in
najhrabrejših
poveljnikov
francoske
republike
,
kovačev
evropske
usode
,
se
je
gnetlo
smehljaje
in
šaleč
se
med
Ljubljančani
in
Ljubljančankami
.
In
baš
je
pobočnik
Lavalette
prihitel
iz
dvorca
,
ko
so
dospeli
generali
pred
dvorec
.
»
Zdravi
,
gospodje
!
«
je
zaklical
Lavalette
.
»
Izvolite
v
prvo
nadstropje
—
šef-general
vas
pričakuje
!
«
»
Pa
kam
greš
?
«
je
vprašal
Murat
,
se
ustavil
in
gledal
za
njim
:
a
že
je
vzkliknil
:
»
He
,
strela
božja
,
gospod
Kraus
...
gospodična
Viktorina
,
vidva
tudi
tukaj
?
«
Lavalette
se
je
bil
pravkar
poklonil
Viktorini
in
jo
vabil
,
naj
gresta
z
očetom
v
dvorec
,
da
lahko
osebno
izročita
generalu
Buonapartu
svoje
prekrasne
cvetke
...
a
že
je
bil
Murat
ob
Viktorini
.
Galantno
ji
je
poljubil
roko
,
stisnil
Krausu
desnico
,
nato
pa
jima
porinil
svoje
lehti
pod
pazduho
,
ter
ju
odvajal
s
seboj
:
»
Hajdimo
!
Hajdimo
skupaj
k
Napoleonu
!
—
Evo
«
—
je
predstavljal
—
»
tole
je
gospod
rudarski
nadzornik
Kraus
iz
Idrije
in
tole
njegova
nadvse
ljubezniva
hčerka
Viktorina
Emilija
...
Ali
sem
si
dobro
zapomnil
?
—
No
,
vidita
,
tole
sta
pa
moja
tovariša
,
generala
...
«
»
O
,
gospica
,
srečen
sem
!
«
se
je
takoj
podobrikal
Berthier
.
»
Naš
Murat
pozna
po
vsem
svetu
vsa
lepa
dekleta
in
žene
...
«
»
Saj
ni
res
!
Nikar
me
ne
opravljaj
!
«
se
je
branil
Murat
.
»
V
Idriji
sem
bil
dva
dni
,
a
razen
gospe
Roze
in
gospodične
Viktorine
nisem
maral
poznati
nobenega
drugega
ženskega
lica
.
«
»
Aha
,
torej
sta
pač
najlepši
idrijčanki
!
«
se
je
smejal
Berthier
.
»
Ali
je
bil
zaljubljen
v
vas
ali
v
gospo
mamo
?
«
Viktorina
se
je
zasmejala
kakor
srebrn
zvonček
.
»
Gospa
mama
nam
je
ves
čas
izborno
kuhala
—
gospodični
pa
sem
moral
pripovedovati
le
o
Napoleonu
,
ker
prav
nič
drugega
je
ni
zanimalo
,
«
je
pripovedoval
Murat
.
»
Neverjetno
!
Tam
v
gorskem
zakotju
,
kjer
kopljejo
rudo
z
živim
srebrom
je
vzplamtelo
za
neznanega
Buonaparta
zlato
,
čisto
žensko
srčece
ter
hrepenelo
videti
ga
vsaj
enkrat
.
In
zdaj
,
zdaj
,
gospica
,
ga
boste
videli
in
slučaj
hoče
,
da
vaju
seznanim
jaz
!
«
Stopali
so
že
po
kamenitih
stopnicah
,
ki
vodijo
na
levi
strani
v
ozadju
široke
veže
navzgor
v
prvo
nadstropje
.
Pred
njimi
so
korakali
Kraus
,
sredi
Lavaletta
in
Séruriera
.
Viktorina
je
bila
kakor
omamljena
.
Zdelo
se
ji
je
kakor
da
je
v
prekrasni
katedrali
,
povsod
galerije
,
oboki
,
vitki
stebri
,
ob
njih
skupine
sijajnih
,
zlato
pošitih
,
živo
rdečih
,
modrih
in
belih
uniform
,
orjaki
,
ki
so
sezali
s
svojimi
krčmami
malodane
do
stropa
in
so
pozdravljali
prihajajoče
generale
z
bliskajočimi
pogledi
ponosa
in
spoštovanja
.
Sanjav
smehljaj
je
trepetal
kakor
solnčni
žarek
na
njenem
breskvastem
obrazku
in
žar
čudovite
,
nikdar
pričakovane
,
tako
strastno
zaželjene
in
zdajci
izpolnjene
sreče
je
žehtel
izpod
dolgih
resastih
trepalnic
izpod
njenih
zagonetno
temnih
oči
.
In
že
je
videla
svojega
očeta
kakor
zid
bledega
in
od
strahu
,
zadrege
,
respekta
zgrbljenega
čakati
pred
dvermi
takoj
na
levi
spočetka
hodnika
,
videla
je
Lavaletta
odpahniti
dveri
,
general
Murat
jo
je
s
plesno
kretnjo
prijel
za
levico
,
jo
potegnil
za
seboj
v
veliko
sobo
ter
kričal
:
»
Napoleon
!
Najdehtečejša
idrijska
cvetka
ti
prinaša
pozdrav
!
Viktorina
Emilija
Krausova
.
Hčerka
rudniškega
nadzornika
...
Pravil
sem
ti
že
o
njej
.
«
»
Spominjam
se
.
Vi
ste
mi
torej
prijateljica
?
«
je
izpregovoril
Buonaparte
živo
in
jo
motril
.
»
Sem
in
ostanem
—
do
smrti
!
«
je
odgovorilo
deklé
brez
strahu
.
Zdrznil
se
je
general
.
»
Do
smrti
?
—
O
,
dete
moje
,
kaj
govorite
!
Omožite
se
,
zaljubite
,
srečni
boste
—
žena
,
mati
...
«
In
že
jo
je
držal
za
desnico
,
si
jo
dvignil
s
šopkom
vred
k
licu
ter
si
ga
pritisnil
na
usta
,
duhajoč
opojno
sladki
vonj
šmarnic
in
vijolic
.
»
Nikoli
!
Nikoli
!
«
je
dejalo
dekle
.
»
Z
vami
pojdem
...
«
»
Kam
?
«
»
Kamor
hočete
!
«
»
Kdaj
?
«
»
Ko
se
vrnete
...
v
par
letih
,
samo
da
dorastem
...
«
Buonapartove
oči
so
jo
objele
,
—
ah
,
ta
otrok
je
že
kazal
dražesti
,
ki
se
razvijejo
v
dveh
,
treh
letih
v
bujno
lepoto
...
»
Kako
veste
,
da
se
vrnem
?
Morda
se
ne
vidiva
nikoli
več
!
«
je
dejal
general
in
jo
,
držeč
obe
njeni
ročici
,
stisnil
k
sebi
.
»
Hvala
vam
...
mislil
bom
na
vas
,
—
in
kdo
ve
,
kakšna
je
volja
usodina
!
«
»
Do
svidenja
!
«
je
še
dejala
Viktorina
,
potopila
svoj
pogled
v
njegove
žareče
oči
in
sklonila
čelo
.
Razumel
jo
je
in
jo
poljubil
nanje
.
In
vzel
ji
je
šopek
iz
roke
.
»
Moj
—
za
spomin
,
kaj
ne
?
«
—
In
ne
da
bi
čakal
odgovora
,
je
stopil
korak
bližje
h
Krausu
.
»
Zbogom
!
Pozdravite
mi
Idrijo
!
«
je
dejal
ledeno
in
mu
obrnil
hrbet
,
pritiskajoč
si
šopek
pod
nos
.
Lavalette
je
podal
komolec
Viktorini
in
jo
vedel
iz
sobe
.
Murat
pa
je
stiskal
Krausu
desnico
ter
ga
hkratu
pehal
skozi
dveri
.
»
Poklon
gospej
soprogi
!
Pozdrav
ravnatelju
Gerstorfu
!
«
je
še
zaklical
za
rudarskim
nadzornikom
.
Oče
in
hči
sta
stopala
zopet
po
stopnicah
...
Nasproti
so
jima
počasi
prihajali
v
tropah
francoski
častniki
.
Kraus
je
držal
klobuk
ves
čas
pod
pazduho
in
se
klanjal
in
umikal
na
desno
in
levo
—
Viktorina
pa
je
šla
po
sredi
,
nikogar
ni
videla
,
na
njenem
obrazu
pa
se
je
bleščal
žar
blaženosti
...
In
ta
prvi
sestanek
Viktorine
in
Buonaparte
v
Ljubljani
je
bil
svitanje
bodoče
njune
skupne
sreče
.
Osem
let
kasneje
sta
se
sešla
v
schőnbrunnskem
parku
in
se
posihdob
nista
ločila
do
katastrofe
pri
Lipskem
.
Od
l.
1805.
do
1814.
je
spremljala
Viktorina
moža
,
ki
ga
je
vzljubila
že
kot
jedva
doraslo
dekletce
,
v
malone
vseh
vojnah
s
Prusi
,
Rusi
,
Španci
,
Avstrijci
zopet
z
Rusi
in
zavezniškimi
armadami
vse
Evrope
.
Mnogo
je
ljubil
Napoleon
,
a
najzvestejši
ljubimec
je
ostal
med
vsemi
ženami
in
dekleti
Idrijčanki
,
po
slovenski
materi
in
nemškem
očetu
rojeni
Viktorini
Krausovi
.
In
v
njej
je
našel
svojo
najzvestejšo
ljubico
.
Koncem
decembra
1805.
leta
jo
je
dal
v
Schönbrunnu
slikati
po
tedanjem
najuglednejšem
dunajskem
portretistu
,
vitezu
Lampisu
:
njena
doprsna
podoba
naravne
velikosti
in
v
obliki
klasične
božice
Venere
se
hrani
še
dandanes
v
Obermüllerjevi
zbirki
znamenitih
slik
.
Od
28.
julija
1806
pa
je
ostala
Viktorina
baje
skoraj
neprestano
v
moški
obleki
,
trajno
v
Napoleonovi
bližini
.
Doživela
je
ž
njim
vse
zmage
in
triumfe
na
Nemškem
,
v
Avstriji
,
na
Španskem
in
Ruskem
,
bila
je
ž
njim
v
Moskvi
in
na
begu
preko
ledenih
ruskih
planjav
,
delila
je
ž
njim
bridkosti
porazov
ter
se
ločila
od
njega
šele
,
ko
je
bil
pregnan
na
Elbo
.
Založil
je
zanjo
kapital
480.000
goldinarjev
,
tako
da
je
uživala
na
leto
24.000
gld
apanaže
ter
lahko
živela
v
največjem
razkošju
na
Dunaju
,
Bregencu
in
kasneje
v
Solnogradu
.
Le
par
let
je
bila
omožena
z
dunajskim
dvornim
in
sodnim
odvetnikom
dr.
Iv.
Miho
Schöauerjem
,
a
se
je
ločila
.
Ko
pa
je
oskrbnik
njenega
imetka
,
c.
kr.
dvorni
svetnik
Filip
Mainoni
zapravil
njen
kapital
ter
izvršil
samomor
,
je
zašlo
Viktoriji
solnce
sreče
in
blagostanja
za
večno
.
Postala
je
čudakinja
,
prenašala
je
najhuša
ponižanja
ter
telesno
in
duševno
potrta
umrla
dne
16.
aprila
1845.
Vrli
Kraus
kajpada
v
tistem
trenotku
ni
mislil
na
bodočnost
,
nego
je
bil
prav
zadovoljen
s
sedanjostjo
.
Ravnatelj
Gerstorf
ga
je
bil
odposlal
v
Ljubljano
k
centralnemu
guberniju
protestirat
,
da
bi
smeli
Francozi
še
po
sklenjenem
vojnem
premirju
odvažati
živo
srebro
ter
sirovi
in
zmleti
cinober
iz
Idrije
.
Dali
so
ga
bili
itak
odpeljati
ter
na
konjih
,
mezgih
in
oslih
odnesti
že
za
nad
dva
milijona
goldinarjev
.
Generalni
adjutant
Morain
je
bil
neverjetno
prijazen
gospod
,
ampak
za
francosko
republiko
bi
bil
najrajši
pobasal
ves
idrijski
rudnik
ter
ga
preko
Vrhnike
odposlal
v
Trst
na
francoske
ladje
.
Francoski
komisar
Le
Noble
ni
maral
torej
ničesar
čuti
,
ko
mu
je
ravnatelj
Gerstorf
dokazoval
,
da
bi
bilo
pošteno
,
če
bi
počakal
,
kaj
odloči
glede
usode
erarnega
blaga
,
mirovni
sklep
.
Le
Noble
se
je
bil
celo
hudo
razkačil
.
Rudnik
da
je
okupirala
francoska
republika
že
22.
marca
ter
je
zato
brez
vsakega
dvoma
vse
erarno
blago
njena
last
,
se
je
otresal
.
Kdor
bi
se
temu
upiral
,
riskira
le
,
da
ga
kot
buntovnika
in
izdajalca
postavijo
k
zidu
!
In
če
se
poskusi
le
količkaj
srebra
skriti
ter
odtegniti
francoski
republiki
,
da
z
ognjem
in
mečem
uničiti
rudnik
z
mestom
vred
!
Zlepa
torej
ne
gre
.
A
poskusiti
treba
vse
.
Tako
je
poslal
Gerstorf
nadzornika
Krausa
v
Ljubljano
,
da
poskusi
vendarle
rešiti
državi
kar
in
kolikor
največ
mogoče
.
In
premeteni
Kraus
je
vzel
s
seboj
hčerko
Viktorino
samo
zato
,
da
je
prikril
pravi
namen
svojega
potovanja
.
V
ljubljanske
šole
jo
pelje
,
je
dejal
,
in
v
nunski
samostan
jo
odda
v
oskrbo
in
prehrano
.
Odrasla
je
idrijski
šoli
in
naj
se
mika
in
lika
poslej
še
v
odlični
družbi
ljubljanskih
plemkinj
.
In
prejšnji
večer
sta
dospela
v
Ljubljano
ter
se
nastanila
v
podstrešni
sobici
na
ulični
strani
pri
»
Divjem
možu
«
.
Dopoldne
sta
si
hotela
ogledati
mesto
,
a
zašla
sta
med
množico
pred
škofovskim
dvorcem
,
videla
Buonaparta
ter
celo
govorila
ž
njim
.
»
Dobro
,
izvrstno
!
«
je
mencal
Kraus
dlan
ob
dlan
.
»
Sklicujem
se
lahko
na
ta
preljubeznivi
sprejem
pri
najvišjem
gromovniku
in
povem
,
da
sem
dve
noči
zapored
krokal
z
generalom
Muratom
:
včinkovati
mora
.
In
Gerstorf
bo
z
mojo
diplomatsko
misijo
zadovoljen
!
«
Stopala
sta
po
Špitalskl
ulici
,
oba
razigrano
zamišljena
,
oba
žarečih
obrazov
,
oba
polna
upov
in
načrtov
.
»
Ah
,
comme
il
est
laid
ce
petit
crapaud
!
«
se
je
zasmejal
Kraus
.
»
Cela
opica
!
«
»
Fej
,
papa
!
Saj
si
res
slep
...
čisto
slep
!
Najlepši
mož
je
na
svetu
in
moj
,
moj
bo
!
Boš
videl
,
še
par
let
in
pome
pride
,
ti
pa
boš
bogat
in
srečen
!
In
mama
in
Anica
in
vsi
boste
imeli
vsega
v
izobilju
...
«
»
Prismojena
si
,
Vika
!
Kahl
in
Thurn
bi
mi
bila
že
ljubša
snubca
!
Sicer
pa
si
še
otrok
in
ne
spodobi
se
...
«
»
O
,
papa
,
glej
!
...
ali
je
mrtev
?
«
je
tedaj
vzkliknila
Viktorina
.
»
Joj
,
kako
ostudno
je
to
!
«
Iz
ozke
ulice
—
današnje
Lingarjeve
,
ki
je
bila
takrat
še
brez
imena
—
