strahji
beži
iz
duše
.
Veljalo
je
njenemu
bratu
in
ne
očetu
njenih
otrok
...
Pri
Kobalu
stojita
v
svitu
dremotne
treske
dve
posteljici
.
Na
eni
spi
sladko
Mičca
,
na
drugi
trpi
Vrbanček
.
Vse
potno
mu
je
čelo
in
potne
roke
.
In
trese
se
in
venomer
hoče
vedeti
,
ali
ga
teta
še
drži
za
roko
.
„
Držim
,
seveda
držim
.
“
In
potem
je
dečko
žejen
in
pije
in
mu
je
bolje
.
In
tudi
govori
:
„
Teta
,
ali
moramo
odpustiti
?
“
„
Bog
je
odpustil
še
njim
,
ki
so
ga
križali
.
“
„
Jaz
ne
morem
,
teta
.
“
„
Moraš
!
“
„
Jaz
bi
vojake
ubil
,
vse
bi
ubil
!
“
„
Kaj
boš
,
vojaki
so
reveži
.
Ukažejo
jim
,
pa
morajo
tepsti
,
suvati
,
zapirati
.
“
Vrbanček
težko
sope
in
roka
se
mu
trese
.
„
Teta
,
jaz
mu
odpustim
,
tistemu
,
ki
je
očeta
.
“
„
Zdaj
te
je
Bog
vesel
,
Vrbanček
.
“
In
res
je
Bog
otroka
vesel
,
v
rahlem
smehu
se
mu
je
pokazal
na
licu
.
In
potem
je
bolnik
zopet
nemiren
.
„
Kaj
,
če
oče
vendarle
ne
pride
!
“
„
Jutri
pride
.
“
„
Ob
devetih
?
“
„
Ali
pa
ob
desetih
.
“
„
Morda
šele
zvečer
,
ker
je
dolga
pot
.
“
„
Morda
.
“
Molk
,
Enakomerno
in
sladko
diha
Mičca
,
sanja
o
beli
miški
z
rdečimi
očmi
in
repom
,
dolgim
,
strašno
dolgim
,
Deček
se
vznemiri
:
„
Teta
,
ali
treska
ne
gori
?
“
„
Gori
.
“
„
Pa
je
vse
temno
.
“
Hipoma
se
otrok
dvigne
in
prisluškuje
.
„
Teta
,
oče
trka
.
“
„
Trka
,
seveda
,
vidiš
,
prišel
je
—
“
„
Oh
,
oče
!
“
In
otrok
omahne
na
vzglavje
in
se
ne
gane
več
.
Deklica
vzklikne
v
sanjah
:
„
Vrbanček
,
glej
jo
,
prišla
je
miška
z
rdečimi
očmi
.
“
Zvonek
smeh
zaraja
v
sobi
,
teta
se
dvigne
,
da
utrne
tresko
.
Tako
je
trudna
,
da
bi
se
zgrudila
.
Utrnila
je
tresko
in
se
sesedla
na
tla
in
je
zaspala
čepe
.
Idrijski
gospod
se
je
bil
zadnje
čase
hudo
izpremenil
.
Bil
je
upadel
in
obledel
;
oči
so
mu
bile
kakor
vnete
,
in
to
je
bilo
tem
čudnejše
videti
v
upadlem
obrazu
.
Idrijskemu
gospodu
ni
dalo
ponoči
spati
.
Sredi
spanja
ga
je
vrglo
kvišku
in
čutil
je
,
da
se
ves
trese
in
da
mu
srce
sunkoma
utriplje
.
Že
cele
tedne
se
je
ponavljalo
to
in
vedno
huje
.
V
nekako
nemoč
se
je
čutil
potisnjenega
,
cele
ure
je
strmel
predse
.
Strah
pred
onim
nepoznanim
,
ki
je
prihajalo
v
sanjah
,
je
bil
tolik
,
da
župnik
niti
spat
ni
legal
.
Tako
je
sedel
topo
brezčuten
pri
svitu
pojemajoče
oljenice
v
spalni
sobi
na
mehkem
stolu
.
Roke
je
bil
prekrižal
pred
seboj
pod
prsmi
,
brezizrazno
je
počival
njegov
pogled
na
stenskem
razpelu
.
Slonokoščeno
telo
na
črnem
križu
.
Rdeče
srage
krvilijo
iz
ran
na
glavi
,
na
prsih
,
na
kolenih
,
nogah
in
rokah
.
„
Kriste
!
“
šepeta
duhovnik
.
Iz
čudovite
zapuščenosti
mu
vstaja
gorka
želja
po
Njem
,
ki
visi
z
razprtimi
rokami
,
kakor
k
prijatelju
in
dobremu
znancu
.
Pogovoril
bi
se
rad
ž
Njim
,
izjokal
se
iz
svoje
čudovite
zapuščenosti
.
In
duhovnik
objemlje
v
duhu
križano
telo
,
poljublja
stegnjene
prste
.
„
Koliko
si
trpel
,
koliko
!
“
Ni
mogel
obrniti
očesa
od
Križanega
in
vendar
mu
je
bilo
,
ko
da
kliče
nekaj
v
njem
:
„
Ozri
se
na
vrata
!
“
Čudovito
zoprn
mu
je
bil
ta
klic
.
Bilo
mu
je
,
da
se
mu
razblini
to
dobrodejno
čuvstvo
žarkosti
,
tolažbe
,
pokoja
,
kakor
hitro
obrne
oko
od
razpela
,
In
vendar
je
trdovratno
klicalo
v
njem
:
„
Ozri
se
!
Ozri
se
!
“
Nemir
,
da
je
nekdo
v
sobi
.
Sunkoma
je
okrenil
glavo
proti
vratom
.
In
glej
,
na
vratih
,
še
vedno
levico
na
kljuki
,
je
stal
v
dolgo
rjavkasto
obleko
oblečen
tujec
.
Desna
mu
je
počivala
počez
na
prsih
.
Videti
ni
bilo
,
ali
je
pravkar
prišel
ali
če
odhaja
.
V
obrazu
,
ožarjenem
z
brado
,
upadlih
lic
in
mehkih
oči
pod
visokim
ravnim
čelom
,
je
ležala
čudovita
žalost
,
izraz
bolesti
,
morda
očitka
.
In
vendar
—
župnik
je
videl
takoj
,
da
ni
bolest
in
da
ni
očitanje
.
Močno
usmiljenje
je
zavelo
od
tujca
duhovniku
v
dušo
,
čuden
nemir
ga
je
prevzel
.
Iskal
je
znamenj
,
krvavih
sledov
,
in
glej
,
videl
je
skozi
raševino
modrordečo
liso
,
za
palec
dolgo
,
ustnicam
podobno
;
in
je
videl
,
kako
so
te
ustnice
iztisnile
rdečo
kapljo
.
Tedaj
je
padel
župnik
na
tla
.
Razširil
je
roke
in
jecljal
:
„
Ali
si
ti
,
Gospod
?
“
„
Sem
,
“
je
govoril
gost
tiho
,
žalostno
,
mehko
.
In
zdelo
se
je
,
da
hoče
pritisniti
za
kljuko
in
iti
.
„
Ali
ne
ostaneš
pri
meni
?
“
je
zastokal
župnik
.
In
nepopisen
strah
ga
je
obšel
,
da
gost
že
pojde
.
„
Ostani
,
ostani
!
“
„
Ali
morem
?
“
In
župnik
je
videl
:
Iz
rane
pod
raševino
je
zakrvela
druga
kaplja
.
Župnik
je
po
kolenih
drsal
naprej
z
obličjem
dvignjenim
,
z
očmi
uprtimi
v
tujčev
obraz
.
In
je
videl
,
kako
tujec
pritiska
za
kljuko
,
čim
bliže
mu
je
.
„
Ostani
!
“
je
prosil
iznova
župnik
in
razširil
roke
po
tujcu
.
Tedaj
pa
se
je
zgodilo
nekaj
groznega
.
Tujcu
je
obraz
zagorel
v
čudovitem
ognju
srda
,
bolesti
in
ljubezni
.
Župnik
je
kriknil
,
ni
mu
mogel
več
gledati
v
obraz
,
v
oči
.
Na
tla
je
udaril
z
glavo
in
je
ječal
:
„
Kaj
hočeš
,
da
storim
!
Kaj
hočeš
?
“
„
Hočem
,
da
ljubiš
!
“
je
slišal
.
„
Ali
ne
ljubim
?
“
„
Ne
ljubiš
!
“
„
Koga
naj
ljubim
?
“
„
Pastir
ljubi
svojo
čredo
in
da
življenje
zanjo
.
Ali
si
ti
dal
življenje
zanjo
?
“
„
Uporniki
so
bili
!
“
„
Mari
ni
izgubljena
ovca
tvoja
,
mari
ni
vredna
in
potrebna
tvoje
ljubezni
?
Mari
boš
pustil
ovco
izgubljeno
,
da
jo
volkovi
požro
?
“
„
Gospod
!
“
„
Nevredni
pastir
moje
črede
.
Jaz
tirjam
svojo
čredo
od
tebe
.
Daj
mi
jo
;
kaj
si
napravil
ž
njo
?
“
V
brezkončni
grozi
je
videl
župnik
,
da
je
tujec
odprl
vrata
in
se
premaknil
.
Vrgel
je
glavo
kvišku
:
„
Gospod
,
usmiljenje
!
“
Župnikove
oči
so
strmele
v
praznoto
.
Temno
mu
je
donelo
od
nekod
v
ušesih
:
„
Ljubi
!
“
Tedaj
je
župnik
presunljivo
kriknil
:
„
Gospod
me
je
zapustil
.
“
In
udaril
je
s
čelom
ob
zid
,
raztegnil
roke
in
obležal
kakor
mrtev
.
Tako
so
ga
našli
ležečega
pred
razpelom
drugo
jutro
in
ga
prenesli
težko
bolnega
v
posteljo
...
V
tisti
uri
je
stal
izpostavljen
mrzli
burji
pod
obzidjem
na
goriškem
gradu
vojak
na
straži
.
Stal
je
tik
pod
zamreženim
oknom
in
lahko
bi
bil
poslušal
pogovor
jetnikov
.
In
poslušal
bi
bil
morda
,
da
je
umel
njih
jezik
;
toda
ni
ga
umel
.
Daleč
na
severu
je
bil
doma
,
nemške
matere
sin
,
Jernej
Mittelbeck
.
Stisnil
se
je
k
zidu
,
da
bi
se
ubranil
mrzli
burji
,
ki
je
vlekla
krog
ozidja
.
Iz
mesta
gori
je
bilo
čuti
šum
stopinj
.
Bili
so
meščani
in
plemiči
,
vračajoči
se
od
polnočnice
v
stolnici
;
rdeči
svit
bakelj
je
razsvetljeval
gruče
ljudi
,
zavitih
v
tople
kožuhe
.
Za
hip
se
je
vojak
zagledal
podse
,
zatem
je
začel
iznova
iskati
ozvezdij
,
ki
so
ležala
proti
severu
.
Daleč
,
daleč
v
smeri
ozvezdja
mu
živi
mati
in
oče
in
Gertrud
.
Gosposki
valpet
jo
je
bil
poljubil
,
kri
je
zavrela
ženinu
,
udaril
je
po
njem
.
In
zdaj
—
že
tretje
leto
trpi
kazen
,
služi
ko
grenadir
.
Vse
njegove
molitve
so
,
da
bi
se
vrnil
.
Prosil
je
predstojnika
,
naj
ga
pošljejo
ali
peljejo
nad
Turke
.
Z
junaštvom
bi
si
prislužil
pomiloščenje
pri
cesarju
.
Vrnil
bi
se
materi
,
očetu
,
Gertrudi
...
Nočejo
...
oficirji
nočejo
...
Tu
stoji
sedaj
na
straži
in
čuva
kmetske
ljudi
,
ljudi
,
ki
so
isto
zakrivili
,
ko
on
.
In
čudno
usmiljenje
ga
napolnjuje
.
In
prvikrat
se
mu
zazdi
,
da
to
nebo
ni
tako
tuje
,
in
to
mesto
,
da
ni
tako
tuje
,
in
ta
dežela
,
v
temo
pokopana
,
da
mu
ni
tako
tuja
.
Od
stolnice
zabučijo
zvonovi
.
Čudovito
mehko
postane
vojaku
pri
srcu
.
Od
tajne
ganljivosti
prevzet
zdrkne
ob
zidu
na
tla
in
se
prekriža
.
In
zamrle
prste
stiskajoč
,
misli
daleč
domov
k
očetu
in
materi
in
nevesti
in
moli
,
moli
zadnjikrat
...
V
ječi
za
omreženim
oknom
nad
stražo
je
dvoje
mož
.
Eden
je
Šime
Golja
,
drugi
je
Martin
Munih
.
Ledenomrzlo
je
v
ječi
,
v
svitu
luči
bi
videl
led
na
steni
,
kjer
kdove
odkod
puhti
mokrota
.
Tema
je
in
tihota
.
Šime
leži
na
slami
,
sope
čudovito
naglo
.
Martin
se
je
skoraj
ves
slekel
in
zmetal
na
mrzličnega
obleko
.
On
sam
drhti
ob
bolniku
.
Čudovita
je
njegova
bolečina
.
Grize
mu
v
roke
,
grize
po
glavi
.
Čuti
,
da
ga
zebe
,
toda
glava
mu
je
razbeljena
.
In
vendar
ni
bolan
.
To
je
od
teme
in
od
tega
,
da
gleda
že
ves
dan
izsušeno
telo
Šimnovo
in
posluša
njegovo
vihrajočo
sapo
,
blaznenje
njegovih
sanj
;
posluša
in
blazni
že
sam
.
Ko
črv
mu
grize
misel
po
možganih
.
Nekaj
mora
storiti
,
da
bo
odleglo
.
V
nekaki
nezavesti
se
vzpne
na
okno
in
seže
skozi
križevje
in
otipa
razpoklino
v
zidu
,
otipa
kamen
,
ki
se
maje
.
Kdove
,
kdo
ga
je
omajal
.
Morda
jetnik
,
ki
je
dan
za
dnevom
,
noč
za
nočjo
majal
na
njem
,
si
okrvavljal
prste
,
meneč
,
da
se
izkoplje
skozi
meter
debel
zid
.
Mesece
in
mesece
je
delal
,
noč
za
nočjo
,
in
ko
je
prvi
kamen
omajal
,
so
prišli
rabljevi
hlapci
in
so
ga
potegnili
iz
ječe
na
morišče
.
Z
vztrajnostjo
tope
živali
je
grebel
Martin
.
Dvoje
misli
mu
je
ležalo
v
glavi
.
Z
očetom
je
bil
prišel
v
Gorico
.
Prvikrat
je
bilo
,
jeseni
,
zjutraj
ob
osmih
.
Čudovito
mnogo
je
bilo
ljudi
na
ulicah
.
V
dolgih
vrstah
so
šli
proti
Travniku
in
so
potegnili
njega
in
očeta
s
seboj
.
Oče
je
hotel
v
jezuitsko
cerkev
,
pa
ni
mogel
,
toliko
se
je
gnetlo
ljudi
.
Ves
trg
je
bil
preplavljen
od
množice
,
iz
oken
okrog
in
okrog
so
gledali
moški
in
žene
.
Množica
se
je
zganila
in
se
začela
prerivati
.
„
Kaj
imajo
?
“
je
vprašal
oče
soseda
.
„
Ali
ne
vidiš
?
“
je
odgovoril
sosed
in
pokazal
pod
steber
sv.
Ignacija
.
„
Vidim
!
Kdo
je
oni
v
rdečem
plašču
?
“
„
Kmet
neumni
!
Čakaj
,
boš
kmalu
videl
,
kdo
je
.
“
Martin
je
bil
majhen
in
ni
videl
iz
gneče
nego
kos
sinjega
neba
in
pred
seboj
vrsto
svetlih
gumbov
na
suknji
rejenega
človeka
.
In
videl
je
,
da
ti
gumbi
drhtijo
,
da
se
debeli
človek
trese
.
Čut
groze
je
obšel
otroka
in
vlekel
je
očeta
za
roko
in
klical
,
naj
ga
dvigne
,
da
bo
videl
,
kaj
da
je
.
Toda
oče
ga
ni
slišal
,
potegnil
je
bil
klobuk
z
glave
,
se
prekrižal
in
začel
moliti
na
glas
.
„
Kmet
neumni
,
“
je
zopet
dejal
oni
sosed
in
se
jezno
zasmejal
,
„
kaj
boš
zanj
molil
.
Prav
mu
je
,
mater
je
ubil
.
“
„
Kako
je
bled
!
“
se
je
opravičeval
oče
.
Martin
pa
je
ril
,
da
bi
se
preril
vrhu
stopnic
in
bi
videl
.
In
tisti
hip
je
nastala
smrtna
tišina
vseokrog
.
Fant
se
je
pognal
kvišku
in
za
hip
je
videl
rdeče
pregrnjen
oder
in
na
odru
nekoga
,
ki
je
klečal
z
nagnjeno
glavo
.
In
je
videl
,
kako
je
tisti
hip
sloki
človek
dvignil
roki
in
ju
bliskovito
spustil
navzdol
.
V
solnčnem
svitu
je
zableščalo
jeklo
.
Ta
edini
hip
je
tedaj
videl
Martin
,
v
prihodnjem
že
je
gledal
spet
v
vrsto
svetlih
gumbov
in
je
slišal
komaj
razločen
,
zamolkel
udarec
.
In
nato
tišina
,
podobna
smrti
,
in
nato
iz
tisoč
grl
prečuden
glas
,
ki
ni
bil
ne
vzklik
,
ne
vzdih
,
nekaj
nepojmljivega
.
In
Muniha
je
obšel
ta
hip
,
ko
je
stopila
daljna
slika
predenj
,
prav
enak
strah
,
ko
tedaj
,
in
se
je
začel
tresti
.
Toda
ni
za
hip
ni
prenehal
,
nego
majal
je
kamen
in
obenem
grizel
v
železo
,
h
kateremu
se
je
bil
toliko
pritisnil
,
da
je
mogel
doseči
kamen
od
zunaj
.
Med
te
slike
,
ki
jih
je
gledal
bolestno
razburjeni
jetnik
,
mu
je
sevala
misel
v
obliki
vprašanja
:
Kako
je
bilo
takrat
pri
srcu
tistemu
človeku
?
In
Martin
Munih
je
čutil
,
da
je
nekaj
skupnega
med
njima
.
Martin
Munih
se
je
domislil
ta
hip
,
da
je
pozneje
tolikokrat
sanjal
o
tistem
človeku
.
Nemirne
so
bile
zanj
take
sanje
,
prebujal
se
je
od
bolesti
,
ker
ni
nikoli
videl
onemu
obraza
.
Čut
,
da
se
mora
pognati
kvišku
,
da
ga
bo
videl
,
ga
je
toliko
utrujal
,
da
se
je
budil
iz
sanj
.
Ta
hip
je
buden
čutil
takole
:
Vso
noč
je
visel
na
tem
oknu
,
z
zobmi
se
je
držal
omrežja
in
ril
s
prsti
pod
kamen
.
Omajal
ga
je
zjutraj
ob
prvi
zori
in
je
omahnil
izmučen
z
okna
.
Prav
takega
so
ga
potegnili
par
ur
pozneje
iz
ječe
in
vlekli
doli
na
rdeči
oder
.
Nepopisen
srd
,
enak
bolesti
razdražene
zveri
,
je
napolnil
Munihu
srce
.
Podoben
razkačeni
mački
je
visel
v
omrežju
,
njegove
oči
so
blaznostrastno
sevale
v
noč
.
V
prsih
je
pridrževal
sapo
.
Izpod
okna
gori
je
slišal
viharno
dihanje
straže
in
vnete
tuje
glasove
.
Grenadir
Jernej
Mittelbeck
pod
oknom
je
molil
.
Toda
kaj
je
vedel
za
to
Munih
!
On
je
vedel
,
da
je
iz
te
ječe
ena
pot
:
naravnost
na
Travnik
pod
kip
sv.
Ignacija
.
On
je
videl
slokega
človeka
nad
seboj
in
samega
sebe
s
sklonjeno
glavo
.
In
v
sebi
je
domislil
,
da
je
to
krivica
,
vnebovpijoča
krivica
,
ki
mu
je
ne
smejo
napraviti
,
in
da
je
vendar
vsak
dan
bližji
tej
krivici
.
Martin
Munih
je
slutil
tisti
hip
v
grenadirju
pod
oknom
sovražnika
med
sovražniki
,
rablja
med
rablji
.
Slika
svetlih
gumbov
mu
je
šla
mimo
oči
.
Uprl
se
je
z
vso
silo
,
globoko
v
tilnik
se
mu
je
stisnilo
omrežje
,
zunaj
iz
line
je
odletel
kamen
v
gluho
noč
.
Munih
je
posluhnil
.
Ne
en
glas
ni
jeknil
sem
gori
.
Tedaj
je
Munih
izpustil
omrežje
in
padel
polmrtev
nazaj
v
ječo
.
In
je
legel
vznak
in
bulil
v
temo
,
šepetajoč
skozi
stisnjene
zobe
:
„
Vsaj
enega
sem
,
da
me
ne
bodo
zastonj
!
“
Ob
prvem
svitu
se
je
Andrej
Golja
vzdramil
,
in
ko
se
je
zagledal
v
obraz
svojega
sojetnika
Valentina
,
se
je
zasmejal
.
„
Lapajne
,
obril
bi
se
bil
na
sveti
dan
.
Saj
si
ves
nemaren
.
“
Lapajne
je
sedel
na
slami
,
noge
je
bil
potegnil
k
sebi
,
objel
kolena
z
rokami
in
na
kolena
položil
glavo
.
Golja
je
rekel
:
„
Kako
si
pohleven
,
Lapajne
,
da
bi
ti
človek
res
ne
prisodil
,
da
si
šel
davit
Tonina
.
“
Lapajne
je
stresel
z
glavo
.
Toda
Golja
je
bil
zelo
dobre
volje
:
„
Prav
nisi
naredil
,
da
si
ga
v
spanju
.
Ali
je
pogledal
Tonin
,
ko
se
je
zbudil
in
je
videl
da
je
mrtev
.
“
„
Molči
!
“
je
zavpil
Lapajne
.
„
Saj
ti
dovolj
molčiš
,
“
je
odvrnil
Golja
.
Valentin
je
pogledal
preko
Golje
.
Videl
je
,
da
je
pijan
.
Golja
je
bil
še
slednji
dan
pijan
.
Imel
je
denar
in
si
je
dal
še
slednji
dan
nositi
v
ječo
žganja
.
Valentin
pa
je
vedel
,
da
je
prejšnjega
dne
dal
zadnje
groše
,
in
zato
je
bilo
v
njegovem
pogledu
mnogo
škodoželjnosti
.
Andrej
je
to
čutil
in
stopil
pred
Valentina
in
dejal
:
„
Posodil
mi
boš
,
saj
vem
,
da
imaš
pri
sebi
.
“
„
Ne
vinarja
!
“
je
jeknil
Lapajne
.
„
Glej
no
,
“
je
dejal
Golja
,
„
ne
boš
?
I
no
,
bom
pa
sam
vzel
,
saj
vem
,
kje
imaš
,
Nadloga
!
“
Valentin
je
prezirljivo
molčal
.
„
Ali
misliš
,
da
ne
morem
?
“
je
kriknil
Golja
.
„
Ti
pa
vrat
zavijem
,
kakor
si
ga
ti
Toninu
.
“
„
Poskusi
!
“
„
Kaj
res
ne
boš
posodil
,
Nadloga
?
“
Valentin
je
resno
zmajal
z
glavo
.
„
Čakaj
,
“
je
dejal
Golja
in
stopil
k
njemu
.
„
Nič
se
ne
boj
,
davil
te
ne
bom
.
Ampak
povem
ti
,
da
boš
vedel
,
ker
mi
še
malo
žganja
ne
privoščiš
.
Po
nedolžnem
si
Tonina
.
Spal
je
mrcina
,
denar
pa
sem
ti
jaz
vzel
.
“
Nečloveški
krik
se
je
izvil
Valentinu
iz
grla
.
Skočil
je
kvišku
in
se
vrgel
na
Goljo
,
da
je
mož
odskočil
.
Že
v
naslednjem
hipu
je
čutil
,
da
ni
kos
koščenim
prstom
razjarjenega
in
blaznega
skopuha
.
Jekleni
so
mu
legli
prsti
okrog
vratu
.
Spačen
in
satansko
grd
je
sikal
vanj
Valentin
.
Pena
mu
je
ležala
ob
drobnih
ustnicah
.
Golja
je
zbral
vso
moč
in
za
hip
se
ga
je
res
otresel
.
V
naslednjem
trenutku
pa
je
zopet
čutil
,
da
podleže
.
Temna
bolečina
mu
je
zarezala
pod
grlom
,
s
spodnjim
telesom
se
je
vrgel
kvišku
in
na
stran
,
ujel
za
hip
nekaj
sape
;
nato
so
mu
roke
kakor
otrpnile
,
čudovito
jasen
hip
nepopisne
groze
,
dolg
ko
večnost
.
In
kakor
da
se
večnost
dolgo
odpirajo
vrata
v
ječo
,
je
videl
,
in
nato
dvoje
nog
v
škornjih
.
In
potem
je
izginilo
vse
in
Golja
je
odprl
oči
in
je
videl
ječarja
,
ki
je
bil
potegnil
Valentina
vstran
.
Valentin
sam
je
ležal
ko
mrtev
na
tleh
in
samo
oči
so
mu
žarele
in
prsti
so
se
nemirno
gibali
,
ko
da
davijo
še
vedno
Gregor
Kobal
se
je
prebudil
zelo
žalosten
;
segel
z
roko
na
levo
,
in
ker
je
zamahnil
v
praznino
,
je
dejal
:
„
Sem
mislil
,
da
je
res
prišla
.
Pa
sem
le
sanjal
.
“
Onstran
ob
steni
se
je
dvignil
Lovrenc
Kragulj
;
Andrej
Laharnar
je
sedel
na
slami
in
je
s
sklenjenimi
rokami
šepetal
nerazumljive
besede
predse
.
Celica
,
v
kateri
so
bili
zaprti
,
je
bila
za
spoznanje
večja
in
celo
nekam
svetlejša
,
zlasti
zjutraj
,
ko
je
sinil
za
nekaj
hipov
solnčni
žarek
v
temo
skozi
omrežje
.
V
tisti
kos
zidu
,
ki
ga
je
solnce
nekaj
juter
sem
za
hip
razsvetlilo
,
se
je
bil
zagledal
Laharnar
in
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
na
mokri
steni
temen
madež
.
Odkod
madež
,
je
mislil
.
Počasi
,
z
zavedno
rezkostjo
si
je
odgovoril
:
„
Čemu
?
Saj
je
nad
zemljo
za
višino
odraslega
človeka
.
Kaj
naj
drugega
pomeni
!
Dolgo
,
strašno
dolgo
je
moral
biti
zaprt
.
Ženo
je
imel
in
otroke
in
je
obupal
in
treščil
z
glavo
v
zid
.
“
Laharnar
je
obrnil
glavo
proti
Kobalu
in
se
zagledal
v
sanjavo
žalost
na
njegovem
obrazu
.
In
je
pomislil
Andrej
Laharnar
:
„
Zdaj
je
srečen
v
misli
na
otroka
,
toda
jutri
,
kdove
,
ali
ne
bo
ginil
že
žeje
po
pogledu
nanj
,
in
ga
ne
bo
,
ki
bi
mu
ga
pokazal
.
In
bo
vstal
in
se
pognal
v
steno
,
“
In
Andrej
je
vzkliknil
skoro
nevede
:
„
Nikari
,
Gregor
!
“
Kakor
da
ga
razume
,
je
odvrnil
Kobal
:
„
V
sanjah
so
se
mi
odprle
oči
.
Ko
sem
jo
imel
,
je
nisem
videl
,
Mičce
,
in
zdaj
mi
je
dal
Bog
,
da
bi
jo
rad
videl
,
pa
je
ne
bom
več
.
“
Sklonil
je
glavo
in
se
bridko
smehljal
predse
:
„
Enkrat
se
je
oblila
s
kropom
.
Jokala
ni
,
le
stokala
je
tako
čudno
,
da
je
rajnka
skoro
z
uma
prišla
.
In
potem
se
ji
je
ognojilo
in
nič
ni
jokala
,
samo
stokala
je
.
Od
takrat
je
nisem
več
mogel
.
“
„
Bal
si
se
zanjo
.
Bal
si
se
njene
bolečine
.
Rad
si
jo
imel
pa
vendarle
,
“
je
dejal
Andrej
.
“
Vem
,
“
je
odvrnil
Kobal
.
„
Pa
srce
boli
človeka
.
Kolikokrat
sem
pokazal
,
da
mi
je
Vrbanček
blizu
.
Ona
je
vse
to
vedela
,
bolelo
jo
je
,
pa
jokala
ni
.
Taka
je
bila
,
kakor
rajna
.
“
In
tedaj
se
je
zganil
Lovrenc
in
skoro
sovražno
je
rekel
:
„
Svojčas
nisi
poznal
srca
,
ga
boš
zdaj
.
“
S
skoro
jokajočim
glasom
je
dejal
Kobal
:
„
Andrej
,
reci
ti
,
tebi
verujem
,
ali
sem
imel
srce
?
“
„
Preveč
,
“
je
odvrnil
Andrej
,
„
če
bi
srca
ne
bili
imeli
,
ne
bi
zdaj
sedeli
tu
.
“
„
Slišiš
,
“
je
dejal
čudno
lahko
Kobal
Kragulju
.
„
Zdaj
ve
.
“
In
stopil
je
k
Lovrencu
in
mu
položil
roko
na
rame
in
dejal
:
„
Saj
ti
vidim
v
srce
.
Sam
si
ostal
,
pa
samo
radi
moje
rajne
.
In
to
je
—
ona
je
vedela
to
in
otrok
mi
je
omrzil
,
ker
je
bil
—
cela
mati
,
Lovrenc
,
ali
zdaj
veš
,
kako
mislim
,
če
ti
to
pravim
?
“
Lovrenc
mu
je
stisnil
roko
.
Kobal
je
rekel
:
„
Ne
vem
,
če
bo
kateri
od
nas
še
videl
Tolminsko
.
Toda
,
če
ga
boš
ti
,
Lovrenc
“
—
glas
mu
je
zastajal
,
jok
je
ležal
trdemu
človeku
na
srcu
—
„
če
ga
boš
,
Lovrenc
.
Podseli
se
ustavi
in
to
ji
reci
,
moji
Mičci
,
da
mi
je
bilo
hudo
.
“
„
In
tudi
ti
,
Andrej
,
ali
boš
storil
to
?
“
Andrej
je
zmajal
z
glavo
in
dejal
:
„
Tisto
vem
,
da
Tolminskega
ne
bom
več
videl
.
“
Brezupno
sta
se
ozrla
moža
nanj
.
On
pa
je
pokazal
na
steno
,
kjer
je
bila
temna
lisa
na
mokri
skali
,
in
je
rekel
:
„
Tvoje
življenje
bo
,
kakor
bi
viselo
pred
teboj
;
zjutraj
porečeš
:
Kdo
mi
bo
dal
večer
,
in
zvečer
:
Kdo
mi
bo
dal
jutro
?
“
In
ko
sta
onadva
še
vedno
nemo
strmela
vanj
in
ga
nista
umela
,
se
je
nasmehnil
in
dejal
:
„
Ob
mlaju
ne
bo
,
tisto
vem
.
Tudi
v
nedeljo
ne
bo
.
Blizu
nedelje
bo
,
ob
polni
luni
.
Štirje
bomo
umrli
.
Vidva
pa
ne
bosta
z
menoj
.
In
zdaj
vesta
,
kdo
bo
videl
Tolminsko
.
“
„
Verne
duše
so
mu
povedale
,
“
je
vzkliknil
Lovrenc
.
„
In
oni
trije
,
ali
jih
poznaš
?
“
je
vprašal
Kobal
.
Andrej
je
čudno
nevoljen
stresel
z
glavo
.
Tisti
hip
je
sinil
solnčni
žarek
skozi
omrežje
in
zarisal
na
steni
svetlo
jaso
.
In
jasno
je
bilo
videti
temno
liso
,
kamor
je
bil
kdovekdaj
sunil
jetnik
z
glavo
in
končal
v
obupu
.
Andrej
Laharnar
je
polagoma
vstal
,
stopil
tja
in
se
vrgel
pred
ono
liso
na
kolena
,
poljubil
mokrotna
ilovnata
tla
,
se
prekrižal
in
začel
moliti
:
„
Da
bi
ji
Bog
mir
dal
in
nebesa
,
duši
vicani
!
“
Tedaj
je
Kobala
in
Kragulja
groza
stresla
in
sta
vedela
,
da
se
je
Andreju
prikazala
duša
iz
vic
...
Ivan
Gradnik
je
bil
za
hip
proti
jutru
zaspal
.
Ko
se
je
prebudil
,
je
segel
podse
in
otipal
trdo
orodje
.
In
nato
je
bilo
Gradniku
takoj
jasno
,
da
ni
sanjal
,
nego
da
je
v
resnici
ponoči
nekaj
doživel
.
Ječa
,
ki
je
bil
vanjo
zaprt
,
je
bil
podzemski
rov
,
ozek
in
tesen
,
visoko
gori
je
bilo
malo
okence
.
Ponoči
je
nenadoma
padel
skozi
okno
v
ječo
kamen
in
še
eden
in
še
eden
.
In
nato
je
slišal
Gradnik
:
„
Kdo
je
notri
?
“
„
Jaz
.
“
„
Gradnik
?
“
„
Da
!
“
In
nato
je
padla
v
ječo
pila
,
zavita
v
vrv
.
„
Kdo
?
“
je
vprašal
Gradnik
.
„
Peter
!
“
je
dejal
Duša
.
In
čez
hip
je
slišal
Gradnik
:
„
Reši
se
,
da
ti
ne
privežejo
dekleta
na
križ
.
“
„
Brat
!
“
je
kliknil
Gradnik
,
toda
nihče
mu
ni
odgovoril
.
Upor
je
bil
zlomljen
,
plemstvo
se
je
oddahnilo
;
v
deželo
je
šla
beda
,
v
Gorici
niso
imeli
ne
lesa
ne
mesa
,
vojaštva
pa
preveč
.
Deželne
finance
so
slabe
,
po
uporu
povzročena
škoda
ni
majhna
,
davki
niso
pobrani
,
zaostanki
še
neizterjani
.
Bančna
deputačija
je
sitna
,
hoče
plačila
.
Bandelov
rok
poteče
,
zbornica
zahteva
,
naj
se
preda
zakup
na
davek
stanovom
.
Banka
zahteva
enajst
tisoč
goldinarjev
in
glede
pokritja
zaostankov
garancijo
tolminskega
gospoda
Coroninija
in
barona
Codellija
.
V
ponedeljek
osmega
prosinca
se
snidejo
stanovi
k
seji
,
štirideset
članov
z
novimi
odborniki
Cristoforuttijem
,
Attemsom
,
Ludvikom
Formentinijem
in
Antonom
Grabcem
.
Odpošljejo
dvoje
memorialov
na
cesarja
in
komisijo
in
ponudijo
banki
9000
gld
.
Štiritisoč
plačajo
Tolminci
sami
,
„
če
bodo
mogli
“
,
kakor
meni
zbornica
,
ki
noče
nič
slišati
o
kakšni
garanciji
.
Bandel
prosi
,
naj
izterjajo
stanovi
zanj
zaostali
davek
.
Zbornica
je
ob
tej
točki
enodušno
vedra
in
vesela
in
ta
smeh
preide
v
rahlo
ironijo
,
ko
opozori
Radetič
še
enkrat
stanove
na
svoj
stari
predloženi
načrt
o
splošni
kontribuciji
.
Nekateri
ljudje
so
pač
trmasti
,
menijo
stanovi
,
in
ne
vidijo
bruna
v
svojih
očeh
.
So
bogatejši
za
bridko
izkušnjo
,
pa
niso
izkušenejši
...
V
deželi
je
mir
,
strašen
mir
,
navzočnost
vojaštva
ga
vzdržuje
cesarski
komisiji
,
da
more
delati
mirno
,
preudarjeno
,
pravično
in
času
primerno
.
Komisija
ima
dela
čez
glavo
,
ima
soditi
v
pravdi
podložnikov
proti
gospodi
in
Bandelu
,
ima
soditi
upor
,
zločine
javnega
nemira
,
požiga
,
poboja
.
Komisijo
tvori
četvero
mož
.
Predseduje
ji
Hanibal
knez
Porzia
,
prideljeni
so
mu
grof
Wildenstein
,
svetnik
Lindl
in
tolmač
pl.
Ehrberg
.
Knez
Porzia
je
član
uglednega
že
umirajočega
deželskega
plemstva
,
naobražen
človek
,
aristokrat
v
najboljšem
pomenu
;
prevaja
Dantejevo
„
Comedijo
“
v
latinske
heksametre
in
zna
Corneillevega
„
Cida
“
na
pamet
ter
slovi
med
duhovniki
kot
izreden
poznavalec
Vulgate
.
Predsednik
komisije
ne
sluti
,
da
sedi
med
uporniki
mož
,
ki
tudi
pozna
biblijo
,
toda
ne
Vulgate
.
Knez
Porzia
je
več
človek
nego
uradnik
.
Preiskava
mu
tolmači
psiho
kmetov
,
knez
sočuvstvuje
ž
njimi
;
odbija
ga
pa
njihova
grda
plašnost
.
Greni
mu
preiskavo
nedostajanje
vsake
geste
;
sluti
v
kmetih
žrtve
,
a
bi
si
jih
želel
v
svojem
okusu
:
odločne
,
nespravljive
.
Pa
vidi
bojazljivce
,
hinavsko
odkritosrčne
,
jokaje
obžalujoče
;
niti
zanikajo
ne
krivde
.
Zato
je
knez
v
komisiji
nekam
pasiven
nadziratelj
Wildensteinu
in
Lindlu
.
Wildenstein
je
močna
osebnost
,
mož
sinteze
;
motri
sodni
slučaj
s
stališča
splošnosti
,
dežele
in
človeštva
.
Vidi
problem
pred
seboj
,
ne
more
se
pa
doboriti
zlu
do
dna
.
V
upornikih
,
v
posamezniku
in
množici
,
vidi
izraženo
idejo
,
ki
ji
ne
ve
imena
;
sluti
silo
,
ki
bi
mogla
vstati
in
bi
preobrnila
ves
dosedanji
red
,
družabni
in
gospodarski
,
vidi
voljo
,
ki
jo
je
treba
ubiti
,
preden
ubije
ona
voljo
stoletij
in
tisočletij
.
Wildenstein
ima
čudno
lastnost
spomina
:
imen
ne
pozabi
,
toda
obrazov
ne
obdrži
.
Zato
dela
pod
vtisom
,
da
so
vsi
ti
ljudje
,
katere
zaslišuje
,
zgolj
točke
,
drobci
,
mrtva
imena
.
Svetnik
Lindl
ga
bolj
razburja
nego
podpira
s
svojo
uradniško
formalnostjo
in
pedantnostjo
.
Wildenstein
se
mora
posluževati
knezovega
vpliva
,
da
odoli
pretirani
,
skoro
osebno
strastni
strogosti
Lindlovi
.
Če
že
plemiča
ne
moreta
prodreti
v
bistvo
kmečke
duše
,
tedaj
jo
Lindl
enostransko
sodi
;
je
priden
jurist
in
slab
psiholog
in
meščansko
uradniško
dete
.
Četrti
komisar
pl.
Ehrberg
je
komisiji
slab
tolmač
in
dober
zagovornik
domačemu
plemstvu
,
zapletenemu
v
kmetsko
pravdo
...
Tako
so
bili
izbrani
sodniki
,
ki
so
imeli
soditi
kmetom
in
tlačanom
,
ki
so
se
bili
obsodili
v
strašne
kazni
sami
,
ki
pa
so
še
upali
v
moč
sodnikov
in
niso
slutili
,
kaj
jih
čaka
.
Eden
na
Tolminskem
je
vedel
in
pri
oljenici
bral
grozepolne
odstavke
iz
Caroline
v
nemo
grozo
svoje
tihe
sobe
in
si
ruval
še
zadnje
sive
lase
,
ubogi
stari
podmelški
župnik
...
Tedaj
pa
se
je
zgodilo
,
da
sta
si
pogledala
predsednik
komisije
knez
Porzia
in
kmet
Andrej
Laharnar
iz
duše
v
dušo
,
človek
človeku
.
Knez
je
vprašal
:
„
Ali
ne
veš
nič
povedati
,
kar
bi
ti
utegnilo
v
mojih
in
očeh
gospodov
komisarjev
koristiti
?
“
Ehrberg
je
prevedel
.
Andrej
je
zmajal
z
glavo
.
Ko
je
pa
pogledal
knezu
v
oči
,
ga
je
obšla
želja
govoriti
temu
možu
v
obraz
o
sebi
,
brez
krinke
,
brez
bojazni
,
brezobzirno
:
„
Ti
in
jaz
sva
pred
Bogom
enaka
.
Po
bukvah
si
moj
sodnik
,
bukve
me
bodo
sodile
,
ti
me
ne
boš
,
kakor
ne
morem
jaz
tebe
.
Ti
me
ne
boš
sodil
,
ker
ti
je
vseeno
,
kaj
sem
storil
.
Kaj
je
tebi
mar
,
da
berem
bukve
in
da
mislim
,
kakor
mislim
.
Tudi
ti
misliš
,
kakor
misliš
.
Zato
se
te
ne
bojim
,
zato
tudi
ne
prosim
.
“
Porzia
se
je
zamislil
.
Potem
je
vprašal
:
„
O
katerih
bukvah
govoriš
,
da
te
bodo
sodile
?
“
„
Bukve
!
“
je
vzkliknil
skoro
nevoljno
Andrej
.
„
Samo
ene
poznam
!
Verjel
sem
vanje
,
da
je
Bog
v
njih
.
Zdaj
pa
vem
,
da
v
njih
ni
Boga
ne
hudiča
.
Ali
jih
ne
poznaš
?
Saj
leže
pred
teboj
!
“
In
Andrej
je
pokazal
z
roko
na
Dalmatina
pred
knezom
.
Ko
pa
se
mu
je
knez
ozrl
v
obraz
,
je
videl
dvoje
solz
v
njih
.
In
je
vprašal
:
„
A
rad
bi
jih
še
bral
?
“
Andreju
je
izpreletela
obraz
blazna
radost
,
toda
le
za
hip
.
Skoro
hripavo
je
vzkliknil
:
„
Imej
jih
,
dam
ti
jih
.
Nočem
jih
več
!
“
Knez
Porzia
se
je
nasmehnil
.
Andrej
pa
se
je
topo
zagledal
v
steno
za
knezovim
sedežem
in
je
stegnil
roko
kakor
zamaknjen
:
„
Poglejte
,
živ
človek
ni
,
kar
stoji
za
njim
!
“
Knez
je
vprašal
po
Ehrbergu
:
„
Kaj
si
videl
?
“
„
Poznani
je
ne
,
“
je
govoril
Andrej
,
„
ali
je
tvoja
žena
ali
mati
.
Ampak
govorila
bi
rada
s
teboj
!
“
„
Blazni
,
“
je
rahlo
streslo
kneza
.
Andreja
so
odvedli
.
Komisija
je
vstala
.
Bila
je
šesta
ura
zvečer
.
Pred
vrati
je
čakal
na
kneza
brzi
sel
.
Pred
kratko
minuto
je
bil
dojahal
z
vestjo
,
da
je
umrla
knezu
žena
.
V
noči
od
šestnajstega
na
sedemnajstega
svečana
se
je
dogodilo
,
da
je
ulomil
Janez
Gradnik
iz
ječe
,
se
spoprijel
s
stražo
na
grajskem
ozidju
in
strmoglavil
v
prepad
.
Stražnik
Strasser
se
je
pobil
do
smrti
in
umrl
za
poškodbami
ter
bil
pokopan
v
šestintridesetem
letu
svoje
starosti
pri
svetem
Ivanu
.
Gradnika
so
zajeli
nezavestnega
,
ga
zaprli
znova
in
mu
pridelili
za
strežnika
v
bolezni
Andreja
Laharnarja
.
Tisti
dan
pred
praznikom
svetega
Jožefa
je
dala
poklicati
komisija
enajstero
upornikov
,
katere
je
bila
spoznala
za
vodje
upora
in
največje
krivce
.
Tu
so
stali
Šime
Golja
,
Martin
Munih
,
Andrej
in
Štefan
Laharnar
,
Andrej
Golja
,
Lapajne
,
Podgornik
,
Gradnik
,
Maraž
,
Kobal
in
Kragulj
.
Tedaj
je
zganil
pl.
Ehrberg
list
in
počel
citati
:
„
Ayff
klag
,
antwurt
,
vnd
alles
gerichtlich
fürbringen
,
auch
nottürfftige
warhafftige
erfarung
,
vund
erfindung
,
so
deßhalb
alles
nach
laut
Keyser
Karls
des
fünfften
vnd
des
heyligen
Reichs
ordnung
geschehen
,
ist
durch
die
vrtheyler
vnd
scheffen
diß
gerichts
endlich
zu
recht
erkant
,
daß
—
“
Tu
je
segel
Ehrberg
po
drugi
poli
in
počel
čitati
:
„
—
daß
laut
Extrakt
der
underthanen
namen
,
welche
sich
in
der
rebeley
bey
der
herschaft
Tolmeyn
befunden
haben
—
“
Enajst
glasov
je
jeknilo
nenadno
:
„
Preklicujemo
!
“
Komisarji
so
dvignili
glave
„
Preklicujemo
!
“
so
ponovili
kmetje
.
Ehrberg
je
vrgel
polo
iz
rok
in
zardel
v
obraz
.
Lindl
se
je
nagnil
k
Porziji
.
Wildenstein
je
zmajal
z
ramama
.
„
Kaj
hočete
?
“
je
vprašal
knez
.
„
Preklicujemo
!
“
so
ponovili
kmetje
.
Tedaj
je
tudi
knez
zmajal
z
ramama
in
pomignil
vojakom
,
naj
odvedejo
kmete
.
Tako
so
zavlekli
obsojenci
obsodbo
.
To
zadnjo
dobroto
jim
je
bil
napravil
Murovec
.
Naivno
in
nejuridično
po
Murovcu
iz
Caroline
zajeti
motiv
bi
bil
obsodbo
nad
uporniki
zavlekel
komaj
za
par
ur
,
da
ni
bil
knezu
dobrodošel
.
Po
smrti
žene
še
pasivnejši
,
se
je
knez
zdaj
čudno
trmasto
oprijel
mnenja
,
da
je
treba
pravni
obliki
zadostiti
,
bodisi
tudi
,
da
je
stvar
jasna
in
preiskava
zrela
.
Wildenstein
je
bil
preostroviden
,
da
ne
bi
bil
opazil
,
kako
hoče
knez
zavleči
izrek
obsodbe
čez
velikonočne
praznike
in
se
ni
prehudo
protivil
,
dočim
je
bil
Lindl
skrajno
razburjen
.
Knez
ga
je
mirno
ignoriral
,
v
očeh
mu
je
sinilo
prezirljivega
srda
in
pomilovalnega
zaničevanja
.
Za
dobo
velikega
tedna
se
je
zaprl
knez
k
očetom
jezuitom
in
se
pripravljal
za
velikonočno
spoved
.
Očividno
pod
vplivom
pasijonskega
branja
se
mu
je
spovračalo
v
sanjah
,
da
je
Pilat
in
sodi
Nedolžnega
.
Nedolžni
pa
je
govoril
z
glasom
Andreja
Laharnarja
.
Gradnikove
poškodbe
so
bile
hujše
,
nego
je
kazalo
.
Koj
potem
,
ko
je
bil
dal
Porzia
odvesti
preklicujoče
v
ječo
,
se
je
fant
zgrudil
,
bledel
cel
teden
in
umiral
.
Andrej
Laharnar
ga
je
pazil
.
Ko
je
videl
,
da
slabi
in
umira
in
bruha
kri
in
blazni
,
je
čutil
stari
mož
,
da
je
začelo
rasti
v
njem
novo
čuvstvo
do
tega
mladega
človeka
:
usmiljenje
,
podobno
onemu
,
ki
mu
je
razvnelo
svoj
čas
dušo
,
ko
je
v
rosnem
predjutru
slišal
glas
jokajočega
dojenca
.
Andrej
je
čuvstvoval
:
„
Šime
,
jaz
in
Kobal
naj
umrjemo
!
Doživeli
smo
,
hvala
Bogu
,
svojih
let
,
petdeset
,
šestdeset
.
Pa
ta
,
ki
je
petindvajsetleten
.
Kaj
bi
še
doživel
,
da
se
ni
puntal
!
“
In
še
živeje
je
mislil
:
„
Zdi
se
mu
,
da
se
je
prebudil
kakor
včeraj
v
človeka
,
ni
enkrat
še
ni
pomislil
na
smrt
.
Jokal
bo
pred
rabljem
kakor
otrok
.
“
Andrej
je
želel
,
da
bi
Gradnik
ne
doživel
obsodbe
.
Od
dne
do
dne
je
rastlo
v
njem
strašno
,
bridko
:
„
Umre
naj
,
naj
umre
!
“
Nehote
je
začel
moliti
,
naj
umre
.
Sredi
molitve
pa
se
je
dvignilo
v
njem
:
„
Čemu
molim
?
Saj
ne
bom
uslišan
.
“
In
huje
kot
kdaj
prej
se
je
dvigal
v
njem
odpor
in
je
mrmral
:
„
Galjot
si
,
ne
uslišiš
!
...
“
Tedaj
je
Gradnik
okolu
treh
ponoči
zaječal
in
se
dvignil
s
slame
.
„
Leži
!
“
je
dejal
Andrej
.
Fant
je
omahnil
nazaj
in
je
vprašal
:
„
Kako
je
to
,
ali
sem
bolan
?
“
„
Sem
mislil
,
da
izdahneš
,
pa
nisi
mogel
!
“
Gradnik
se
je
nasmehnil
.
Andrej
je
šel
otrinjat
zubelj
na
smrdečem
olju
.
Gradnik
je
rekel
:
„
Stari
ste
!
Spali
bi
!
Naj
mi
dajo
biriča
,
da
me
varuje
,
če
se
mi
blede
.
“
„
Kakor
otroci
govoriš
!
“
je
jeknil
nevoljno
Andrej
.
„
Birič
je
birič
!
Boš
še
čutil
,
kako
trdo
prijemlje
.
“
Nevoljna
je
bila
beseda
,
Andrej
se
je
vprašal
:
„
Odkar
se
je
zavedel
in
govori
,
se
mi
ne
smili
več
!
“
In
je
dejal
:
„
Rekli
so
,
naj
te
pazim
,
pa
sem
te
.
“
Molčala
sta
dolgo
.
Potem
je
vprašal
Janez
po
Golji
,
Kragulju
in
drugih
in
Andrej
je
odgovarjal
nevoljno
in
trudno
.
„
Rad
bi
vedel
,
kdaj
bomo
umirali
!
“
Andrej
se
je
zganil
,
usmiljenje
in
odpor
sta
se
oglasila
v
njem
.
Vprašal
je
oprezujoče
:
„
Si
upal
,
da
ubežiš
,
pa
si
se
zmotil
.
“
Gradnik
se
je
zganil
nemirno
:
„
Ali
mislite
,
da
se
bojim
?
“
„
Ne
vem
,
ali
se
,
ali
se
ne
.
Pobegnil
si
bil
!
Da
nas
zdaj
skrbneje
stražijo
!
“
„
Če
bi
se
bil
rešil
,
bi
bil
prišel
pomagat
vam
vsem
.
“
„
Ti
?
Sam
!?
“
„
Tudi
sam
.
“
Andrej
se
je
začel
smejati
.
Gradnik
se
je
zganil
v
tretje
in
zastokal
:
„
Jezus
,
boli
!
“
In
zopet
je
prevladalo
v
Andreju
čuvstvo
usmiljenja
nad
odporom
:
„
Govoriš
,
ne
de
ti
dobro
!
“
„
Krč
,
“
je
stokal
Gradnik
,
„
prime
kot
klešče
!
“
In
je
umolknil
.
Po
dolgem
je
rekel
,
kakor
da
govori
omoten
od
pijače
:
„
Enega
sem
ubil
,
ker
je
zaslužil
,
in
drugega
,
ker
sem
se
branil
.
Bil
bi
jih
še
več
,
če
bi
se
mi
bilo
posrečilo
.
A
vi
bi
bili
živeli
.
“
„
In
ti
ne
?
“
„
Težko
!
“
„
Kako
to
?
“
Skoro
glorioli
podobno
je
leglo
Gradniku
ob
bledi
,
starikavi
obraz
in
tiho
je
šepetnil
:
„
Z
Dušo
sva
tudi
na
to
mislila
,
da
še
lehko
doživiva
ječo
na
Goriškem
gradu
in
sva
poskrbela
.
Na
solnčni
strani
v
zidu
imava
sod
smodnika
.
En
kamen
je
treba
odvaliti
in
ustreliti
in
gre
pol
gradu
v
zrak
.
“
Andrej
je
planil
kvišku
:
„
In
zato
,
zato
si
bežal
—
?
“
„
Da
!
Ker
Duša
noče
,
prekleti
...
zaradi
otrok
in
žen
v
mestu
...
“
Tedaj
je
vzkliknil
Andrej
:
„
Blagoslovljen
naj
bo
!
Amen
!
“
Ko
je
stopil
župnik
Murovec
drugo
povelikonočno
nedeljo
na
prižnico
in
prebral
evangelij
,
so
ga
polile
solze
in
je
vzkliknil
:
„
Otroci
,
danes
ne
bom
pridigal
,
danes
bomo
molili
za
sirote
v
Gorici
.
Otročiči
,
krvava
rihta
je
v
Gorici
,
vaše
brate
in
očete
bo
sodila
,
in
po
rablja
so
poslali
v
Videm
in
jutri
bo
potoval
nalašč
čez
Tolmin
,
da
ga
boste
lahko
gledat
šli
...
Otroci
,
zdaj
veste
,
kaj
je
punt
!
Oče
naš
...
“
Vreme
je
bilo
soparno
;
tiščalo
je
na
možgane
,
srbežilo
kožo
in
žejalo
do
bolečine
.
V
neskončno
dolgih
presledkih
so
tolkli
udarci
cerkvene
ure
raz
desni
stolp
jezuitske
cerkve
v
množico
na
Travniku
kroginkrog
stebra
sv.
Ignacija
in
morilnega
odra
pred
njim
.
Tam
okrog
odra
,
prevlečenega
z
rdečim
suknom
,
se
je
gibalo
morje
širokokrajnih
klobukov
.
Bili
so
župani
in
ključarji
iz
vse
dežele
,
ki
so
morali
priti
gledat
smrt
obsojenih
.
Izza
odra
se
je
zdajpazdaj
prikazal
človek
v
tesni
obleki
,
rejen
in
mišičast
,
grd
,
gladko
obrit
,
toda
z
bujno
rastjo
brade
,
da
je
bil
ob
čeljustih
in
pod
nosom
kakor
namazan
s
sajami
.
Smolnato
temni
lasje
so
bili
kratki
in
hudo
kodravi
;
noge
so
mu
bile
v
kolenih
stisnjene
.
Zdajpazdaj
se
mu
je
izvila
polglasno
zapeta
beseda
,
ki
jej
je
sledil
vedno
isti
motiv
žvižgane
,
strahotno
izvirne
kadence
.
Ura
je
udarila
devet
in
v
ljudeh
,
onstran
ob
rašteljskih
vratih
,
se
je
zganilo
,
se
prelilo
vse
okoli
po
trgu
,
mimo
oken
,
streh
,
podstrešij
od
glave
do
glave
.
Tedaj
se
je
vzvihtel
rabelj
na
oder
.
Najbližji
med
kmeti
so
se
pokrižali
.
Med
župane
in
ključarje
se
je
vrinila
in
prerila
kdovekod
iz
ozadja
čudna
ženica
in
se
postavila
tik
pred
oder
.
Nekdo
se
je
vznevoljil
,
kam
da
rije
baba
...
Tisti
hip
so
privedli
vojaki
na
Travnik
Gradnika
,
Kobala
,
Muniha
in
Kragulja
.
In
za
njimi
so
šli
rabljevi
hlapci
z
vozom
,
podobnim
velikemu
zaboju
.
Duhovnik
kapucinec
stopa
z
velikimi
koraki
ob
upornikih
,
s
čudnoresnim
skrbipolnim
obrazom
,
mlad
človek
z
redko
rjavo
brado
in
prečutimi
očmi
in
sonornim
basom
:
„
Otroci
,
Boga
imejte
v
mislih
!
“
Janez
Gradnik
je
stopil
na
oder
.
Z
nekako
dvorljivostjo
mu
je
stopil
rabelj
naproti
,
kakor
da
mu
hoče
pomagati
po
stopnicah
.
Fant
je
stopil
dvoje
,
troje
korakov
proti
robu
.
Kmetje
okoli
odra
so
se
nemirni
zganili
.
Komaj
so
ga
prepoznali
,
strašno
shujšanega
,
zeleno
bledega
.
Ko
se
je
nasmehnil
mu
je
bilo
lice
kakor
starcu
in
jetičnemu
.
In
tedaj
je
rekla
sitna
ženica
pred
odrom
:
„
Janez
,
Tina
te
pozdravlja
.
“
Gradnik
se
vznemiri
,
strese
in
išče
z
očmi
.
Ženica
veli
:
„
Sina
imaš
,
s
kočnikom
je
prišel
na
svet
.
“
Gradnik
pokima
in
se
obrne
in
vidi
kakor
za
skok
pripravljene
rabljeve
hlapce
in
vidi
onstran
za
veliko
,
na
vzvišeno
podnožje
postavljeno
mizo
svoje
sodnike
v
svetlih
oblekah
,
resne
,
kakor
ulite
,
Za
hip
vstane
nespravljiva
misel
v
njem
,
a
takoj
ugasne
.
„
Poklekni
,
čas
je
!
“
govori
kapucinec
.
Dvoje
rabljev
zgrabi
Gradnika
in
tretji
mu
veže
oči
.
On
strese
z
glavo
,
da
noče
.
Rablji
se
ozro
po
sodnikih
,
duhovnik
posreduje
.
„
Impavidum
ferient
ruinae
...
“
citira
v
sebi
knez
Porzia
in
čuti
,
da
mu
stopa
pot
na
čelo
.
Gradnik
kleči
z
upognjeno
glavo
in
čuti
,
da
je
nekdo
stopil
na
desko
ob
njem
.
Vidi
to
desko
pod
seboj
,
vidi
špranjo
in
žaganje
,
ki
se
sipa
skozi
.
Potem
vidi
čudno
svetlo
mušico
,
ki
je
sedla
ne
daleč
vstran
,
vidi
koščeno
telo
Križanega
na
križu
in
čuje
za
spoznanje
nemirni
duhovnikov
bariton
.
Ni
mu
ne
žal
,
ne
težko
.
„
Zdaj
bo
!
“
Vidi
,
kako
globoko
se
je
upognila
deska
pod
njim
:
rabelj
je
dvignil
meč
.
„
S
kočnikom
!
Čudno
,
kakor
jaz
!
“
Nekaj
strašnega
sledi
:
brezkončna
tišina
,
večna
,
kakor
masivna
.
In
to
masivno
pade
in
se
ublaži
hipno
v
zoprnosladek
dražljaj
na
tilniku
za
ušesi
...
Rablji
priskočijo
in
odtegnejo
truplo
.
Votlo
,
temno
,
jekne
zvon
,
močen
človek
med
gledalci
krikne
in
se
onesvesti
.
Sto
in
sto
kmetov
zdrkne
na
kolena
in
začne
odgovarjati
na
molitev
solkanskega
mežnarja
,
ki
je
začel
moliti
sam
od
sebe
rožni
venec
.
Na
odru
stoji
Martin
Munih
s
strašnimi
brazgotinami
v
licu
in
z
zaprtimi
očmi
.
Hipoma
se
strese
,
izpregleda
in
vikne
:
„
Ljudje
božji
,
nedolžnega
človeka
sem
ubil
!
“
„
Zaupaj
v
Boga
!
“
govori
kapucinec
.
„
In
oči
zapri
!
“
kliče
žena
pred
odrom
.
In
Martin
zapre
oči
,
poklekne
in
giblje
z
ustnicama
.
Tedaj
zamahne
rabelj
.
Lovrenc
Kragulj
je
stopil
kakor
v
zadregi
na
oder
in
šel
vse
naprej
,
da
ga
je
popadel
rabelj
za
srajco
v
tilniku
in
ga
potegnil
nazaj
.
Tedaj
je
odletel
srajčni
gumb
,
doma
pleten
,
okroglemu
vozlu
podoben
in
je
padel
čez
oder
.
Ženica
se
je
sklonila
ponj
:
„
Za
spomin
,
Lovrenc
!
“
Lovrenc
se
zave
in
strese
.
Vidi
kri
in
ga
premaga
gnus
,
da
komaj
kroti
želodec
in
misli
:
„
To
je
kri
,
človeška
kri
!
“
„
Zavežite
mi
vsaj
oči
,
potepi
!
“
Vsakdanje
nevoljen
,
nekam
trmast
je
zvok
njegovih
besed
:
„
Kmet
,
odpusti
,
kakor
je
Bog
tebi
,
“
govori
kapucinec
.
Vsem
županom
postane
lahko
.
Ne
vedo
sami
,
čemu
čutijo
veselje
nad
kapucinom
.
Svetlo
blisne
meč
...
„
Bog
ti
daj
nebesa
in
milost
svojo
ti
skazi
!
“
moli
duhovnik
.
Kobal
kleči
,
čaka
in
misli
:
„
Dokler
moli
,
ne
udarijo
.
“
In
vendar
bi
že
rad
,
da
bi
udarili
.
In
tedaj
sliši
:
„
Gregor
,
Mičca
te
pozdravlja
!
“
Videti
je
solze
,
ki
zakipe
Gregorju
izpod
oveze
.
Grozno
,
presunljivo
se
mu
izvije
iz
prsi
nadčloveška
bol
:
ljubezen
,
kes
,
hrepenenje
...
Tedaj
pade
meč
.
Grozna
rana
zazija
v
ljudi
.
Obveza
raz
oči
odleti
,
glava
se
pokotali
na
rob
odra
;
na
vlažnih
široko
odprtih
očeh
ležijo
drobci
žaganja
.
Rabelj
zaseče
truplu
v
roko
,
znamenje
,
da
Kobal
ne
bo
razsekan
.
Ves
trg
,
poln
groze
in
gnusa
,
hladno
preleti
težka
senca
kakor
pošastno
bitje
.
Prvi
poletni
oblak
teman
,
težak
gre
pod
solncem
.
Iz
tisočev
vzdihne
.
Čudna
ženica
ob
odru
se
neskrbno
okrene
.
„
Peter
Duša
,
“
se
začudi
nekdo
...
V
noči
od
dvajsetega
na
enaindvajsetega
je
šel
prvi
poletni
vihar
čez
Gorico
s
točo
in
bliskom
.
Jutro
pa
je
sinilo
sveže
,
vonjivo
po
vlagi
in
mokrem
prahu
.
Tedaj
je
stopil
Andrej
Laharnar
na
morilni
oder
,
pokojen
,
kakor
sanjajoč
.
In
v
resnici
sanja
Andrej
.
Sanja
bede
zmeden
sen
iz
pretekle
noči
,
da
stoji
z
Anžetom
Rinkom
pod
soho
sv.
Ignacija
na
Travniku
in
meni
Anže
,
kako
da
je
to
čudno
,
ker
ima
svetnik
na
kamenu
levo
oko
večje
od
desnega
.
In
Andrej
pogleda
nehote
kvišku
in
vidi
,
da
je
le
sanjal
,
da
levo
oko
ni
večje
.
Zave
se
.
Z
mrzlimi
škarjami
mu
gre
rabelj
nad
vratom
,
prirezuje
mu
dolge
lase
.
Tedaj
Andrej
znova
utone
v
viziji
,
vidi
do
pičice
grozovit
,
daven
sen
z
živostjo
nepojmljive
ostrosti
:
Sredi
Babilona
stojita
on
in
kralj
Savel
in
Savel
je
mnenja
,
da
je
levo
oko
Belialovo
večje
od
desnega
.
In
Savel
meni
dalje
.
In
Savel
govori
z
glasom
kneza
Porzie
:
„
Postavi
se
na
desno
in
se
ga
ne
boš
bal
.
“
Andrej
pa
meni
:
„
Saj
si
pameten
,
pa
govoriš
bedasto
.
Kaj
pa
more
oni
nama
dvema
?
“
„
Darovati
mu
naju
hočejo
!
“
Groza
strese
Andreja
in
govori
glasno
,
da
ga
čujejo
daleč
:
„
Kis
je
bil
Savlov
oče
!
“
Sredi
besed
sikne
meč
...
Simon
Golja
je
umrl
pokojen
.
Na
poti
do
morišča
mu
je
zaklical
sin
izmed
množice
slovo
:
„
Oče
,
umrl
bom
ali
pa
bom
mašnik
!
“
—
Ko
je
stopil
Štefan
Maraž
na
oder
,
je
zaklical
kodrast
deček
z
nekega
balkona
:
„
Glejte
moža
brez
nosu
!
“
Tisti
otrok
je
bil
Luzio
della
Torre
in
je
umrl
l.
1727.
enako
sramotne
smrti
na
istem
mestu
kot
Maraž
.
Andreja
Goljo
so
privlekli
rablji
pijanega
na
morišče
.
Na
odru
je
otresel
vezi
in
se
vrgel
na
rablja
.
Rabelj
je
odskočil
in
zamahnil
z
nekakim
sekalom
trikrat
polblaznemu
v
obraz
.
Kakor
mački
so
se
vrgli
rabljevi
hlapci
po
besnem
in
krvavečem
.
Kapucinec
je
bil
plašno
odskočil
in
je
vzkliknil
:
„
Misericordia
!
“
Rabelj
je
zaklel
,
beli
zobje
so
mu
sinili
pod
sajastimi
ustnicami
.
Hlapci
so
pritisnili
Goljo
k
tlom
.
Ko
je
zamahnil
rabelj
,
jim
je
brizgnila
kri
v
obraze
,
potne
,
strašne
.
Ni
senca
sence
ni
padla
čez
trg
...
Ivan
Pavel
Racetić
je
jahal
zvečer
proti
Solkanu
.
Na
Kornju
je
okrenil
sredi
jahanja
konja
in
zavil
proti
Pevmi
.
Ko
je
dojahal
do
mostu
čez
Sočo
in
se
vzdramil
iz
zamišljenosti
,
je
zaklel
.
Izognil
se
je
bil
razsekanim
in
v
javno
svarilo
na
kole
nataknjenim
udom
upornikov
na
Solkanski
cesti
in
zadel
na
one
v
svarilo
Bricem
.
„
Porcheria
!
“
je
rekel
.
Okrenil
je
konja
v
mesto
,
ne
da
bi
še
dvignil
oči
raz
konjski
vrat
...
Na
zapadu
je
tonila
luna
:
krvav
požar
.
Temno
je
jeknilo
iz
stolpa
stolne
cerkve
v
gluho
ulico
pod
Rabattino
palačo
.
V
palači
na
verandi
se
je
zganil
mlad
človek
in
zastokal
in
se
z
levico
krčevito
prijel
za
ograjo
.
Iz
desnice
mu
je
zdrknilo
dvoje
,
troje
orumenelih
listov
z
motnimi
temnimi
pegami
.
Mladi
človek
je
kakor
pokleknil
nad
liste
in
klonil
z
glavo
,
kakor
da
moli
Najsvetejše
.
In
tedaj
mu
je
bilo
,
da
vidi
:
Vidi
,
da
so
se
temne
pege
razvnele
plamen
in
da
lijo
čez
vse
liste
in
čez
verando
in
v
ognjenih
curkih
doli
v
tiho
ulico
in
vse
naprej
.
Po
ljejo
:
čudovit
sok
,
gorijo
:
misteriozno
olje
,
valujejo
:
pregrozna
povodenj
,
zalivajo
vse
in
rastejo
v
neskončnost
grozen
,
ognjen
cvet
sredi
noči
...
Štefan
Golja
je
dvignil
potno
čelo
in
je
videl
,
da
gori
daleč
in
ogromen
zahajajoči
mesec
...
Štefan
Golja
je
zastokal
in
udaril
kakor
mrtev
s
čelom
na
verando
.
Zjutraj
so
ga
našli
s
„
pravicami
“
Tolmincev
nezavednega
.
Čez
nedeljo
je
vstala
v
meščanih
in
plemičih
nekaka
slutnja
,
da
se
bo
zgodilo
pri
usmrtitvi
zadnjih
treh
upornikov
v
ponedeljek
nekaj
prav
posebnega
.
Ob
določeni
uri
pa
je
bilo
razpoloženje
občinstva
dokaj
ravnodušno
.
Slišale
so
se
celo
šale
,
da
bi
moral
plačati
rabelj
mesni
davek
.
In
nekdo
je
dodal
:
„
Bandelu
.
“
„
Bandelu
?
“
se
je
tedaj
vznevoljil
robat
orjak
sredi
gneče
.
„
Ta
bi
sodil
prvi
pod
meč
.
“
„
Bi
sodil
,
“
je
prikimal
tam
blizu
mesarja
Zoruta
dobrovoljen
človek
.
Toda
mesarju
očividno
mož
ni
ugajal
,
kajti
vzkliknil
je
razburjeno
:
„
Nekdo
se
je
oglasil
,
ki
ni
naš
.
Ali
je
birič
,
ali
pa
je
dacar
!
“
Orjak
mesar
se
je
preril
do
osuplega
dobrovoljca
in
ga
prijel
za
rame
.
„
Ti
si
Taljanut
!
“
Dobrovoljec
se
je
rahlo
zmedel
,
toda
odgovoril
je
dokaj
krepko
:
„
Po
Adamu
sva
si
brata
.
Da
bi
pa
ne
mogel
njegove
matere
vzeti
za
ženo
,
ne
rečem
nič
,
če
jo
še
ima
in
če
ni
baba
pregrda
že
in
prestara
.
“
„
Potem
si
Res
!
“
je
viknil
mesar
.
„
Mari
imam
Resov
nos
?
“
je
vprašal
dobrovoljni
človek
že
nemirnejši
in
ne
da
bi
vedel
kakšen
nos
ima
Res
.
„
Pa
vsaj
birič
si
,
ker
te
poznam
!
“
je
viknil
jezno
mesar
.
„
Tudi
birič
nisem
,
“
je
menil
napadeni
.
„
Ti
mi
pa
pusti
ramo
,
saj
nisva
pri
birmi
.
“
Tedaj
so
se
ljudje
okoli
zasmejali
in
mesar
je
izpustil
moža
in
se
tudi
sam
zasmejal
.
Dobrovoljni
človek
se
je
ojunačil
in
je
rekel
:
„
Zdaj
,
ko
si
me
izpustil
,
botrček
,
ti
bom
povedal
,
kdo
sem
,
da
me
boš
poznal
in
povedal
otrokom
,
s
kom
si
govoril
,
če
jih
imaš
—
“
„
Enega
imam
,
pa
malo
je
,
“
je
menil
mesar
.
„
Pa
enemu
povej
,
da
si
govoril
z
Mohorjem
Kacafuro
,
ki
je
bil
tolminski
birič
,
pa
ni
več
.
Pa
mu
povej
tudi
,
da
sem
bil
dober
birič
,
da
še
dandanes
molijo
kmetje
zame
in
me
ne
morejo
pozabiti
—
“
Postavna
in
krepka
žena
se
je
pririla
pred
Mohorja
in
ljudi
.
Takrat
je
stopil
na
oder
Valentin
Lapajne
.
„
Stoj
,
“
je
vzkliknil
Mohor
.
„
Poznam
ga
.
Rajnega
Tonina
je
zadušil
,
pa
smo
rekli
,
da
ga
je
hudič
.
Glejte
,
zdaj
bo
njega
samega
hudič
—
“
Par
hipov
pozneje
pa
je
vzkliknil
.
„
Ta
je
župan
,
pa
bo
umrl
kot
tolovaj
.
Pa
tega
ni
kriv
sam
,
ki
je
kakor
jagnje
,
kriva
mu
je
baba
,
zlodjeva
.
“
Tedaj
je
umrl
Podgornik
.
Žena
pred
Kacafuro
se
je
okrenila
in
udarila
z
dlanjo
Kacafuri
v
obraz
:
„
Da
jo
boš
poznal
,
babo
zlodjevo
.
“
„
O
jej
,
“
se
je
zasmejal
orjaški
mesar
,
„
zdaj
si
pa
vendarle
birman
.
“
Sredi
med
smehom
je
umrl
zadnji
na
smrt
obsojeni
puntar
—
Štefan
Laharnar
...
Njih
šestdeset
in
več
pa
je
čakalo
še
leto
in
dan
obsodbe
.
Čakali
so
kazni
,
toda
vedeli
so
,
da
bodo
živeli
,
robotali
nadalje
,
desetinili
,
stradali
in
kleli
in
se
upirali
,
toda
živeli
,
živeli
vendarle
,
vendarle
...
Tri
tedne
po
smrti
Štefana
Laharnarja
je
zapustilo
vojaštvo
Gorico
in
odkorakalo
proti
Kranjski
.
Do
meje
ga
je
sprejel
stanovski
delegat
Peter
Suardi
in
se
tako
ovekovečil
v
tolminskem
uporu
na
tisti
čudoviti
poti
vojaštva
skozi
cvetočo
pomlad
vipavskih
goric
.
Bogato
se
je
košatil
črniš
ob
dišečki
,
galovina
in
garganja
sta
bili
razsipni
,
najlepše
je
obetal
zelen
.
O
trta
,
koliko
lepih
imen
poznaš
!
Fig
belic
je
obetalo
,
da
se
bo
figovje
upogibalo
in
breskve
so
bile
kot
rože
v
svojem
cvetu
:
koščenice
,
kosmačke
in
urhovke
;
češnje
ranice
so
dozorevale
,
oblaki
čebel
so
šumeli
ob
jablanah
,
po
rdečecvetnih
dunajkah
in
pestrobelih
mohorovkah
in
drobnem
cvetju
samosevke
.
Belozelenkasto
so
se
obetale
hruške
krivorepke
,
mehnice
,
rusice
;
vahtnice
so
pravkar
popje
odpirale
.
Orehi
so
se
kadili
.
Droban
je
,
droban
,
pa
je
bogat
in
sladek
kot
med
oreh-kostenec
.
Koncem
vinogradov
so
poganjali
bujni
grmi
pelina
.
Oh
,
pelin
!
Od
pelina
ni
bilo
treba
dajati
ne
desetine
,
ne
daca
.
Zato
je
rastel
tako
košato
;
vsa
dežela
je
tonila
v
njem
...
Stanovi
so
prevzeli
zakup
na
vinski
in
mesni
davek
za
12.000
gld
.
in
našli
v
mesarju
Bersi
moža
,
ki
je
bil
pripravljen
klati
živino
po
starih
cenah
.
Bandel
pa
je
začel
izvažati
živino
na
Gradiščansko
in
delal
lepe
dobičke
na
račun
dežele
in
stanov
.
V
juliju
naslednjega
leta
1715.
je
bil
imenovan
komisar
Jožef
grof
Wildenstein
za
goriškega
glavarja
,
novo
izvoljenega
podglavarja
Strassoldija
dvorna
pisarna
ni
potrdila
,
nego
se
odločila
za
Antona
grofa
Attemsa
.
Po
dveh
letih
sporoča
novi
glavar
grofu
Jakobu
Antonu
Coroniniju
in
njegovemu
sodniku
Jožefu
Beltramu
,
da
pride
11.
novembra
dopoldne
v
Tolmin
razglasit
cesarsko
sodbo
o
goriškem
uporu
.
To
je
bilo
tretjo
nedeljo
v
mesecu
listognoju
,
in
je
bral
tolminski
kaplan
evangelij
s
prižnice
:
„
Drugo
priliko
jim
je
povedal
,
rekoč
:
Nebeško
kraljestvo
je
podobno
gorčičnemu
zrnu
,
katero
je
človek
vzel
in
na
svojo
njivo
vsejal
.
To
je
sicer
najmanjše
izmed
vseh
semen
;
kadar
pa
zraste
,
je
večje
kakor
vsa
zelišča
in
je
drevo
,
tako
da
ptice
izpod
neba
pridejo
in
prebivajo
na
njegovih
vejah
.
Drugo
priliko
jim
je
govoril
:
Nebeško
kraljestvo
je
podobno
kvasu
,
katerega
je
vzela
žena
in
vmesila
med
tri
polovnjake
moke
,
da
se
je
vse
skvasilo
.
Vse
to
je
Jezus
množicam
govoril
v
prilikah
in
brez
prilik
jim
ni
govoril
,
da
se
je
dopolnilo
,
kar
je
govorjeno
po
preroku
,
ki
pravi
:
Odprl
bom
v
prilikah
svoja
usta
in
bom
izrekel
skrito
od
začetka
sveta
.
“
Eno
uro
pozneje
je
razglasil
glavar
obsodbe
:
Podložniki
v
Rihenbergu
in
Podgradu
morajo
prositi
svojo
gosposko
odpuščanja
in
se
jim
za
enkrat
prizanese
.
V
slučaju
novega
upora
bi
bili
kaznovani
še
za
stari
.
Prepovedano
je
biti
plat
zvona
,
izvzemši
ob
požaru
in
sovražnem
napadu
.
Odstavljena
sta
rihenberški
in
podgrajski
župan
.
Denarno
kazen
plačajo
občine
Tolmin
,
Kanal
,
Grgar
,
Št.
Lovrenc
,
Brda
,
Rihenberg
,
Podgrad
.
Poravnati
morajo
tudi
pravdne
stroške
.
Deželni
fiskal
razdeli
naklado
tako
,
da
ne
bodo
preobremenjeni
revni
in
že
kaznovani
.
Občine
predlagajo
sodnikom
v
bodoče
troje
mož
,
najsposobnejšega
izbere
in
imenuje
sodnik
za
župana
.
Ker
so
se
upirali
,
je
kaznovanih
dvainsedemdeset
upornikov
,
enajstero
njih
ad
mortem
cum
confiscatione
bonorum
.
Ostali
so
spoznani
consideratis
cireumstantiis
za
krive
in
bodo
kaznovani
z
izgubo
celega
imetja
,
dveh
tretjin
,
treh
delov
,
polovice
in
ene
tretjine
.
Anže
Rink
plača
enajst
goldinarjev
.
Mrak
iz
Bače
stroške
za
preskrbo
v
ječi
.
Glavar
je
motril
ljudi
,
neme
,
drgetajoče
v
mrzlem
jutru
,
upognjene
,
sive
in
plešaste
,
rumene
v
obraz
kakor
ilovica
.
In
je
čutil
,
da
so
mnogi
teše
.
In
je
vedel
,
kaj
je
njihova
krivda
:
„
Lačni
so
.
Kadar
je
človek
lačen
,
je
živina
.
Kdo
kroti
strast
od
lakote
bičanih
poželjenj
?
“
Grof
Wildenstein
se
je
dvignil
in
šel
in
je
rekel
:
„
Če
ne
bi
imeli
prilik
!
—
“
Pol
ure
pozneje
že
se
je
poslovil
od
tolminskega
gospoda
.
Slovo
ni
bilo
prisrčno
.
Na
božični
večer
pred
mrakom
je
zazvonilo
.
Tedaj
je
rekel
Anže
Rink
,
sedeč
pri
Helerju
za
pečjo
ob
pletoči
Helerjevi
teti
:
„
Teta
,
za
priliko
vas
bomo
prebrali
v
nedeljo
,
da
je
bila
žena
,
ki
je
napletla
za
devet
shramb
nogavic
,
pa
ni
imela
para
,
da
ga
obuje
.
In
da
je
Tolminska
dežela
ta
predica
,
bomo
rekli
.
“
