.“
„
Ne
,
ne
,
nedaleč
od
tukaj
je
razvalina
nekdanjega
gradu
.
Tam
je
še
nekaj
dobro
ohranjenih
kletij
,
v
katerih
smo
se
že
večkrat
skrivali
.
Tudi
ne
pride
tja
z
lepo
kak
človek
,
ker
okoličani
mislijo
,
da
bivši
vitez
,
posostnik
gradu
,
na
razvalinah
po
noči
straši
.
“
„
To
je
ugodno
!
Vsak
naj
vzame
jedno
vrečo
.
Toliko
bodete
že
močni
,
pozneje
pa
pošljem
po
jedi
in
pijačo
.
“
Rudarji
se
za
ušesi
praskajo
.
„
To
ne
gre
,
da
bi
kdo
izmed
nas
med
ljudi
zahajal
—
preveč
smo
tukaj
znani
—
takoj
bi
nas
zgrabili
.
“
„
Dobro
,
“
odgovarja
Kramar
,
„
preskrboval
Vas
bom
tedaj
jaz
s
potrebnim
živežem
in
pijačo
.
Ali
ste
še
toliko
jaki
,
da
bodete
mogli
vreče
nositi
?
“
„
Seveda
—
seveda
!
“
kličejo
podivjanci
,
„
če
smo
že
toliko
časa
stradali
,
bodemo
tudi
še
ta
mali
trud
pretrpeli
.
“
Takoj
so
poprimejo
dela
.
Dosti
jih
je
,
da
naenkrat
odneso
ves
plen
.
Kramar
spremlja
poteče
se
rudarje
,
‚
rudeči
Tomaž
‘
pa
si
dá
v
razpoklini
še
opraviti
,
in
ko
je
gotov
,
zakrije
vhod
s
kamenjem
,
da
nikdo
ne
opazi
,
kak
neprijeten
obisk
je
bil
v
jami
.
Srdito
se
Tomaž
reži
.
„
No
,
sedaj
naj
le
pride
prokleti
Jurij
Skopec
,
“
godrnja
surovež
,
„
ta
bo
glodal
—
hahaha
—
kaj
bi
dal
za
to
,
ko
bi
mogel
njegov
obraz
videti
.
“
Počasi
odide
Tomaž
za
svojimi
tovariši
,
katere
dobi
v
razvalinah
že
utaborjene
.
Ukradeni
plen
je
v
obokani
kleti
skrit
,
le
nekaj
vreč
z
živežem
odpro
divji
možakarji
,
da
si
privoščijo
pošteno
južino
po
dovršenem
delu
.
Kramarju
je
na
tem
ležeče
,
da
se
pridobljeni
tovariši
kolikor
mogoče
hitro
okrepčajo
.
Ko
kroži
kozarec
z
rudeeim
dolenjcem
,
postanejo
izstradanci
kmalu
dobre
voljo
.
Vince
jim
razgreva
srce
in
če
se
jim
sme
verjeti
—
pripravljeni
so
sedaj
tudi
v
peklo
iti
.
„
To
so
mi
pravi
korenjaki
,
“
misli
si
Kramar
na
tihem
,
„
da
,
da
,
s
takimi
obupanci
si
upam
nečuvene
čine
izvršiti
.
Močni
so
vsi
,
kakor
medvedje
.
Če
se
le
še
nekaj
dnij
dobro
rede
,
podiral
bom
ž
njimi
zidove
.
“
Družba
je
vesela
in
celo
‚
rudeči
Tomaž
‘
se
radosti
,
ko
pomisli
,
kakošnim
junakom
bo
odslej
zapovedoval
.
„
Hej
,
tu
prihaja
ogljar
Tone
,
“
zakliče
jeden
izmed
njih
,
„
ta
nam
je
še
manjkal
!
Za
vraga
,
ta
se
nam
gotovo
pridruži
—
naveličal
se
je
samotno
v
goščavi
leto
za
letom
oglje
žgati
.
In
pa
prebrisan
je
,
da
sliši
,
kako
trava
raste
.
“
Kramar
in
Tomaž
zagledata
čokastega
moža
,
ki
se
počasi
bliža
razvalinam
.
Njegov
obraz
je
zvit
,
vrhu
tega
mu
pa
tudi
še
jedno
oko
manjka
.
Pa
tudi
pogled
z
jednim
samim
očesom
priča
,
da
s
tem
možakarjem
ni
dobro
črešnje
zobati
.
„
Tone
,
semkaj
pojdi
!
“
ga
kliče
divja
družba
,
„
tukaj
je
še
ostanek
vina
.
Dobili
smo
dva
izborna
načelnika
,
ki
bodeta
načinila
iz
nas
slovito
četo
.
“
„
Hm
—
tolovajsko
četo
,
kaj
ne
,
kakor
Jurij
Skopčeva
?
“
zagodrnja
ogljar
Tone
.
Kramar
z
glavo
zmaje
.
„
Dragi
prijatelj
in
,
kakor
upam
,
naš
tovariš
,
“
prične
hinavsko
,
„
tako
ne
smete
govoriti
.
Fej
—
tolovajska
četa
—
kako
se
to
grdo
glasi
!
Mi
vsi
smo
poštenjaki
od
nog
do
glave
,
ter
hočemo
tudi
do
črnega
groba
ostati
.
Če
pridemo
pa
slučajno
v
kako
hišo
,
prav
slučajno
,
naglašam
,
če
tam
slučajno
kaj
najdemo
na
tleh
ležati
,
dolžnost
je
naša
,
da
je
poberemo
in
odnesemo
,
ker
bi
se
kdo
drug
ob
stvar
izpodtaknil
ter
si
svoj
nos
pobil
.
“
Ogljar
Tone
se
reži
.
„
Vi
niste
na
glavo
padli
,
kakor
vidim
,
“
pravi
Tone
,
„
toda
nekaj
ste
vendar
pozabili
pristaviti
.
Odnesli
bodete
namreč
sama
take
reči
,
ki
so
dragocene
,
ostale
pa
pustili
ležati
,
ali
ni
tako
?
“
„
Človek
ne
sme
nikdar
prezreti
,
kaj
bi
mu
moglo
koristiti
,
“
glasi
se
hudomušni
odgovor
.
Ogljar
Tone
poda
Kramarju
roko
.
„
Velja
,
Vi
ste
moj
mož
,
že
vidim
—
z
Vami
bom
gotovo
še
na
zeleno
vejo
prišel
.
Da
,
takoj
tu
pri
Vas
ostanem
.
Vrag
naj
oglje
kuha
,
če
hoče
!
“
Kramar
mu
seže
v
desnico
.
Ta
možak
mu
je
dobro
došel
,
prebrisan
je
in
močan
.
Tone
izprazni
kupico
vina
.
„
No
,
kapljica
ni
napačna
.
Ali
je
imate
več
?
“
„
Ne
,
toda
denarja
ko
listja
in
trave
!
“
kličejo
divjaki
radostno
.
„
Dobro
,
grem
z
Vami
!
Kam
se
najprvo
obrnemo
?
Ali
ostanemo
na
Dolenjskem
,
ali
pa
gremo
dalje
od
tukaj
?
“
Kramar
z
glavo
odkima
.
„
Ne
gremo
nikamor
,
marveč
tukaj
ostanemo
.
Nalog
imam
,
kateri
moram
prej
izvršiti
.
Pozneje
se
bo
že
pokazalo
,
kaj
nam
je
storiti
.
“
„
Kaj
neki
?
Prav
velikokrat
bodemo
‚
slučajno
‘
tuje
hiše
obiskavali
,
in
se
ob
vreče
denarja
‚
izpodtikali
‘
,
“
smeji
se
ogljar
Tone
.
„
Tudi
to
se
bo
našlo
.
“
Jednooki
mož
zaupno
prisede
h
Kramarju
.
„
Ali
menda
lepe
deklice
zasledujete
,
ki
so
se
tam
doli
v
gojzdu
utaborile
,
he
?
“
Kramar
osupne
—
‚
rudeči
Tomaž
‘
oprezno
posluša
.
„
Katere
dekline
?
“
„
No
,
to
je
skrivnostna
stvar
,
“
pripoveduje
ogljar
Tone
.
„
Nedaleč
od
tukaj
je
v
gojzdu
pravcato
taborišče
,
v
njem
pa
niso
morebiti
cigani
,
o
ne
,
tam
se
je
kakih
dvanajst
do
štirinajst
lepih
punic
udomačilo
.
Prav
udomačilo
!
Krepke
so
in
zale
,
po
moško
oblečene
.
Da
,
le
čudite
se
,
lovsko
suknjo
in
hlače
nosijo
,
vrhu
tega
pa
puške
,
samokrese
in
bodala
—
pravcate
tolovajke
so
Vam
to
!
“
Rudarji
poslušajo
z
odprtimi
ustmi
.
„
Tovariš
,
“
praša
Tomaž
,
„
ali
govorite
resnico
,
ali
pa
nas
imate
za
norca
?
“
„
Če
mi
tega
ne
verjamete
,
pokažem
Vam
,
da
se
na
lastne
oči
prepričate
.
Toda
previdni
moramo
biti
,
dekline
so
pravilne
straže
razpostavile
,
in
stavim
svojo
glavo
,
da
znajo
tudi
streljati
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
pocuka
Kramarja
za
rokav
.
„
Kaj
menite
,
ali
so
te
tolovajke
Jurij
Skopčeve
zaveznice
?
“
„
To
bodemo
kmalu
izvedeli
.
“
Stric
se
obrne
k
ogljarju
Tonetu
.
„
Povej
mi
tovariš
,
“
dobrika
se
mu
,
„
ali
si
natanko
videl
dekliški
tabor
?
“
„
Seveda
,
prav
blizo
sem
se
priplazil
ter
dve
uri
pod
grmom
skrit
ležal
.
Stvar
me
je
zanimala
.
“
„
In
kaj
ste
še
opazili
,
prijatelj
?
V
taboru
je
bil
menda
babji
sejm
?
“
„
Nikakor
ne
,
“
odgovarja
ogljar
Tone
,
„
in
to
me
je
ravno
zanimalo
.
Dekleta
so
se
dostojno
in
prosto
gibale
,
vse
pa
je
bilo
redno
in
pod
nekakim
poveljstvom
.
“
„
Kaj
mi
ne
pravite
!
“
„
Da
,
opazil
sem
,
da
sta
dve
deklici
,
ki
sta
menda
poveljnici
,
ostalim
tovarišicam
ukazovali
.
Straže
so
se
menjavale
,
vse
je
šlo
,
kakor
namazano
,
nobena
se
ni
obotavljala
.
“
„
In
še
nekaj
—
ali
niste
nobenih
moških
zapazili
?
“
„
Ne
.
“
„
Ali
se
v
tem
oziru
ne
motite
?
Mogoče
ste
moža
z
dekletom
zamenjali
?
“
Ogljar
Tone
se
zakrohota
.
„
Kaj
mislite
,
da
sem
slep
?
“
glasi
se
odgovor
.
„
Hahaha
,
jedno
oko
sem
sicer
izgubil
,
toda
bolje
vidim
,
kakor
jastreb
.
Nobenega
moža
ni
bilo
mej
dekleti
,
to
prav
natanko
vem
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
obrne
h
Kramarju
.
„
To
je
prečudna
stvar
,
“
pravi
,
„
ki
si
jo
moramo
ogledati
.
“
„
Upam
,
da
Jurij
Skopec
ni
daleč
od
tukaj
.
“
„
In
pa
oprezni
moramo
biti
,
ko
se
taborišču
bližamo
.
“
„
Da
,
previdnost
je
vedno
potrebna
.
“
Mej
tem
ostala
družba
šepeta
.
Tonetovo
poročilo
je
njihove
živce
razburilo
.
Vsi
možakarji
,
ki
se
v
razvalinah
skrivajo
,
so
surovi
razuzdanci
.
Dolgo
časa
že
niso
videli
ženske
,
sedaj
pa
čujejo
,
da
je
v
bližini
celo
krdelo
razkošnih
krasotic
.
Od
ust
do
ust
gredo
besede
:
„
Če
ogljar
Tone
resnico
govori
,
imeli
bodemo
kmalu
veselico
.
Napadli
bodemo
dekleta
,
oho
,
punice
bodo
naše
postale
,
saj
že
dolgo
nismo
nobene
objemali
!
“
Predrzen
načrt
.
—
Skrivnostno
znamenje
.
—
Smukačev
sprejem
v
dekliškem
taboru
.
—
Jerica
.
Dani
se
.
V
tolovajskem
taboru
je
že
živahno
,
straže
se
menjajo
pri
malem
ognji
se
kuha
zajutrek
.
Straže
morajo
biti
zelo
pazljive
,
kajti
tolovaji
vedo
,
da
je
do
tristo
vojakov
in
lovcev
prišlo
v
samostan
ter
da
se
bo
preganjanje
kmalu
pričelo
.
Jurij
Skopec
ve
,
da
ga
povsod
iščejo
,
toda
tabor
je
jako
dobro
izbran
in
skrit
,
zaradi
tega
upa
,
da
semkaj
ne
bodo
tako
kmalu
zašli
.
Ostane
lahko
tukaj
ter
se
mu
ni
treba
umakniti
.
Jurija
Skopca
navdajajo
še
druge
misli
.
Pante
,
njegov
novi
tovariš
,
mu
je
sinoči
pravil
,
da
je
Andrej
Černič
v
okolici
samostanski
dobro
znan
,
ker
je
tukaj
nekje
rojen
.
Zaradi
tega
poklice
mladega
tolovaja
z
nežnim
dekliškim
obrazom
.
Černič
menda
ne
potrebuje
dosti
spanja
,
kajti
bil
je
že
pri
prvem
svitu
dneva
na
nogah
.
Jurij
Skopec
mu
prisrčno
seže
v
roko
.
„
Ali
niste
še
od
včerajšnje
dolge
poti
truden
?
“
„
Ne
,
glavar
,
pravcati
tolovaj
tudi
ne
sme
biti
preveč
mehkužen
,
“
glasi
so
njegov
prostodušni
odgovor
.
Jurij
Skopec
ga
prijazno
gleda
.
Mladi
mož
mu
vedno
bolj
ugaja
.
„
Vi
ste
Dolenjec
,
iz
tukajšnjega
kraja
doma
?
“
izprašuje
ga
Jurij
.
„
Da
,
glavar
,
“
odgovarja
mladostni
tolovaj
,
„
tukaj
je
moja
zibelka
tekla
.
Vsaka
steza
mi
jo
tu
znana
,
in
če
treba
,
dam
Vam
rad
zahtevana
pojasnila
.
“
„
Ali
ste
dosti
pogumen
,
da
bi
Vas
smrtna
nevarnost
ne
strašila
?
“
„
Tolovaj
sem
,
to
zadostuje
.
“
„
Dobro
,
prepričan
sem
,
da
Vam
smem
zaupati
.
Glejte
,
plenili
smo
zadnjo
noč
v
samostanu
poleg
Št.
Ruperta
,
toda
pustiti
smo
morali
velikansko
bogatijo
v
podzemeljski
rakvi
,
do
katere
vhod
mi
je
neznan
.
“
„
Do
rakve
?
“
„
Da
,
tam
leži
glavni
zaklad
,
kateri
so
za
časa
turške
sile
v
samostanu
poskrili
.
Ta
velikanski
zaklad
si
moram
na
vsak
način
prisvojiti
.
Toda
ne
vem
,
kako
priti
do
njega
,
pot
mi
je
zaprta
.
“
„
Zakaj
zaprta
?
“
„
Rakev
zapirajo
močna
železna
vrata
,
vrhu
tega
pa
so
sedaj
v
samostanu
straže
potrojene
.
Res
ne
vem
,
kako
bi
v
rakev
prišel
.
“
Černič
zamišljen
glavo
povesi
.
Dlje
časa
zre
nemo
v
ogenj
,
kakor
bi
se
hotel
nečesa
iz
davne
preteklosti
spominjati
.
Naenkrat
se
zgane
.
„
In
vendar
mora
biti
neka
tajna
pot
v
rakev
,
“
zakliče
živahno
.
„
Kaj
pravite
?
“
„
Da
,
posebna
pot
vodi
v
podzemeljsko
rakev
,
“
nadaljuje
mladi
mož
,
„
moj
oče
mi
je
večkrat
,
o
tem
pravil
,
toda
vedno
naglašal
,
da
je
posebna
pot
tudi
za
največjega
predrzneža
nevarna
.
“
„
Kje
je
pot
?
“
„
To
bi
bilo
treba
še-le
iskati
.
Toliko
je
gotovo
,
da
od
griča
tu
v
gojzdu
,
na
katerem
stoji
kapelica
,
vodi
podzemeljski
rov
v
samostan
,
in
sicer
ravno
v
hodnik
,
iz
katerega
se
pride
v
rakev
.
“
„
To
je
le
pravljica
.
“
„
Ne
,
skrivna
pot
obstoji
,
“
zakliče
Černič
živahno
,
„
moj
oče
ni
bil
prijatelj
bajk
.
“
„
Morebiti
je
pa
rov
zasut
.
“
„
To
bi
bilo
mogoče
,
gotovo
pa
je
,
da
jo
skrivna
pot
v
resnici
vodila
v
samostan
.
Da
,
spominjam
se
sedaj
prav
natanko
,
kako
mi
je
ranjki
oče
pravil
,
da
se
morajo
starodavne
podobe
najti
,
ki
kažejo
pot
proti
samostanu
.
In
kot
otrok
sem
jedenkrat
tudi
tako
podobo
videl
.
“
„
Kakošna
pa
je
bila
podoba
?
“
„
Menih
v
skalo
izsekan
,
z
eno
roko
v
neko
smer
kazoč
.
Pozneje
nisem
meniha
več
našel
,
mogoče
da
ga
je
grmičevje
zakrilo
.
“
Juriju
Skopcu
ne
manjka
domišljije
.
Njegovemu
ognjevitemu
duhu
zadostuje
le
mal
znak
,
da
se
kake
stvari
odločno
poprime
.
„
Kje
je
oni
hribček
s
kapelico
na
vrhu
?
“
izprašuje
radovedno
.
—
„
Tamle
za
smrečevjem
,
“
odgovarja
Černič
,
„
od
tukaj
je
četrt
ure
oddaljen
.
“
„
To
je
pa
jako
daleč
od
samostana
.
“
„
Seveda
,
saj
je
pa
tudi
pot
zelo
dolga
.
To
je
moj
oče
velikokrat
trdil
.
“
Jurij
Skopec
se
več
no
obotavlja
.
„
Jutro
na
vse
zgodaj
je
,
“
pravi
kvišku
poskočivši
,
„
straže
so
razpostavljene
,
nevarnost
nam
nobena
nujno
ne
preti
.
Pojdite
z
mano
na
grič
,
Černič
!
“
„
Pripravljen
sem
,
glavar
!
“
Jurij
Skopec
ima
mladega
moža
vedno
rajši
.
To
je
tak
prijatelj
,
kakoršnega
si
je
Jurij
vedno
želel
—
mlad
,
pogumen
in
vendar
skromen
,
v
resnici
,
on
je
plemenitega
duha
.
Da
,
to
je
njegov
spremljevalec
,
ki
mu
bo
veliko
več
koristil
,
kakor
Smukač
in
Cekinar
skupaj
.
Ogrneta
se
s
plaščema
,
kajti
v
gojzdu
je
še
hladno
,
potem
pa
urnih
korakov
odideta
proti
omenjenemu
griču
.
Kmalu
sta
na
vrhu
.
Tu
tolovajski
glavar
obstoji
.
Posluša
na
vse
strani
,
potem
pa
spleza
na
visoko
smreko
,
raz
katero
vidi
daloč
na
okrog
.
Vse
je
tiho
,
le
ptički
pozdravljajo
Stvarnika
nad
sinjim
nebom
in
po
samotnih
livadah
sredi
razprostranega
gojzda
se
mirno
pasejo
srne
.
Jurij
Skopec
spleza
zopet
na
tla
.
„
Vse
je
v
redu
,
“
pravi
Černiču
:
„
preganjalci
me
iščejo
,
kakor
sem
slutil
,
proti
severu
,
ali
pa
še
stražijo
šentrupertski
samostan
.
“
„
To
je
mogoče
.
“
„
Sedaj
pa
glejva
,
ali
ne
moreva
najti
v
skalo
izsekanega
meniha
.
“
Černič
je
tukaj
znan
.
Po
najskrivnejših
stezah
,
katerih
bi
tujec
niti
ne
zapazil
,
stopa
skozi
grmovje
.
Pri
raztrganih
skalah
obstoji
.
„
Mislim
,
da
sem
tukaj-le
kje
kot
otrok
videl
takega
meniha
,
“
pravi
po
daljšem
premišljevanji
.
„
Posekati
morava
gosto
grmovje
,
“
odgovori
mu
tolovajski
glavar
.
Svoj
lovski
nož
potegne
iz
nožnice
ter
začne
krepko
udrihati
po
vejevji
,
da
vse
kar
navskriž
leti
.
Toda
kar
zagledata
,
ko
je
goščava
odstranjena
,
ni
druzega
ko
črna
zemlja
,
groblja
in
pesek
,
ne
pa
omenjena
skalnata
plošča
.
„
Tedaj
je
bolj
na
levo
,
“
meni
Černič
.
Jurij
Skopec
udriha
z
lovskim
nožem
,
da
se
mu
v
velikih
sragah
pot
poliva
.
Tu
obstoji
Černič
.
„
Ta
kraj
se
mi
zdi
znan
.
“
„
Tukaj-le
pri
malincah
.
“
„
Že
vidim.
“
Lovski
nož
se
blisketa
v
jutranjem
solnci
.
„
Stojte
—
stojte
!
“
zakliče
Černič
.
Glavar
preneha
.
„
Kaj
pa
je
?
“
„
Tu
—
tu
—
ali
ni
to
menihova
glava
v
skali
?
“
vpraša
novinec
.
Jurij
Skopec
se
pripogne
.
Glej
—
tu
v
skalovje
je
vsekana
podoba
meniška
!
Komaj
je
še
spoznati
,
tako
jo
razpadla
vsled
vremenskega
vpliva
.
Menih
kaže
z
roko
proti
jugo-zapadu
.
„
Tamle
v
dolini
mora
biti
vhod
v
podzemeljski
rov
—
ali
ne
mislite
tudi
Vi
tako
,
Černič
?
“
zakliče
živahno
tolovajski
glavar
.
Mladi
tovariš
mu
prikima
.
„
Da
,
da
,
našla
bodeva
vhod
,
glavar
,
to
se
pravi
,
če
še
več
jadnakih
kamenitih
podob
najdeva
.
Jedna
ne
zadostuje
,
kajti
če
tam
pri
onem
nasprotnem
griču
ne
najdeva
drugi
podobe
,
bo
ves
najin
trud
zastonj
.
Prvi
breg
dobro
poznam
,
tam
ni
nobenega
vhoda
,
pač
pa
mora
tam
biti
še
drug
menih
,
ki
nama
bo
pokazal
novo
smer
.
“
„
Le
hitro
ga
pojdiva
iskat
!
“
Tolovaja
kmalu
izgineta
za
grmovjem
,
ki
pokriva
celo
dolino
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Poglejmo
zopet
v
tolovajski
tabor
!
Vse
je
tiho
,
kajti
tolovaji
so
utrujeni
,
ker
že
več
nočij
niso
imeli
pravega
počitka
.
Ravnokar
stopa
izza
grmovja
korenjaški
mož
—
za
njim
pa
zala
ženska
prekanjenega
obraza
.
Živahno
se
pomenkujeta
.
„
To
je
jako
zanimivo
,
“
pravi
Jera
.
„
Dekleta
so
tedaj
same
zase
ustanovile
nekako
tolovajsko
četo
.
Hahaha
,
gotovo
se
sedaj
postavljajo
,
kakor
petelin
na
gnojišči
,
ter
menijo
,
Bog
zna
kake
čudeže
bodo
delale
.
“
Smukač
jej
prikima
.
„
Stvar
ima
tudi
svojo
dobro
stran
,
“
odgovarja
,
„
tega
mnenja
je
tudi
glavar
.
Veliko
prepira
in
pretepa
bo
izostalo
,
ker
dekleta
z
nami
skupaj
ne
žive
.
“
Ženska
se
zaničljivo
smeji
.
„
No
,
Vi
ste
pa
res
prav
pohlevni
tolovaji
vsi
skupaj
,
“
draži
vražja
Jera
,
„
tako
ponižni
in
krotki
,
kakor
si
more
to
le
želeti
kako
oblastno
,
ošabno
dekletce
.
“
Smukač
se
razjari
.
„
Mi
in
pohlevni
?
“
zarentači
,
resnično
,
Vi
govorite
tako
,
ker
nas
še
ne
poznate
!
Jurij
Skopčevih
divjih
tovarišev
niti
sam
satan
ne
more
v
kozji
rog
ugnati
.
“
Jera
se
sladko
smeji
,
da
se
pokaže
cela
vrsta
lepih
belih
zobčkov
.
„
Hahaha
,
saj
je
pa
tudi
marsikatera
deklina
hujši
,
ko
sto
vragov
,
“
zakliče
živahno
,
„
sicer
Vas
pa
nisem
hotela
žaliti
.
Povejte
mi
,
ali
so
dekleta
še
mlada
in
lepa
—
ali
pa
morda
starikava
,
katerim
že
zadnji
zvonec
klenka
?
“
Smukač
se
muza
.
„
No
,
saj
jih
bodete
videla
,
“
meni
,
„
hahaha
,
te
niso
niti
grde
,
marveč
sveže
,
zdrave
in
zale
—
nekatero
pravcate
krasotice
—
da
—
da
—
celo
v
moški
obleki
take
,
da
bi
jih
človek
kar
ljubkal
.
“
„
Oj
,
oj
,
Vi
že
kar
pesmice
zlagate
,
“
zbada
ga
Hrvatova
žena
,
„
to
pa
le
raje
kar
opustite
.
Iz
Vaših
prejšnjih
opazk
sem
posnela
,
da
so
dekline
preveč
nepristopne
.
“
Smukač
globoko
vzdihne
.
„
Tu
imate
prav
,
Jerica
.
Dosedaj
je
jedina
Amalija
zaljubljena
—
samo
ona
uživa
v
glavarjevem
objemu
ljubezen
.
Uršika
mojega
tovariša
od
dne
do
dne
tolaži
,
ker
ga
pa
menda
ljubi
,
postala
bo
vendar
prej
ali
slej
njegova
.
“
„
Dobro
srečo
,
“
pravi
Hrvatova
soproga
,
„
toda
jaz
sem
neverjetna
.
Le
take
punice
zvedo
,
kako
lepo
je
biti
samostojen
,
potem
se
dosti
ne
zmenijo
za
moško
ljubezen
.
“
„
Kaj
pa
še
!
Dekleta
se
tudi
ne
morejo
ljubezni
izogniti
—
“
zakliče
Smukač
živahno
,
„
hahaha
,
to
so
sveže
deklice
,
katerih
srca
tudi
željno
hrepene
po
onih
sladkih
uricah
,
ki
so
največja
slast
na
tern
božjem
svetu
.
“
„
Saj
sem
že
prej
rekla
,
Smukač
je
črez
ušesa
zaljubljen
!
—
Kje
pa
je
dekliško
taborišče
?
“
„
Prav
blizo
sva
že
.
Kmalu
bo
zaklicala
straža
,
“
odgovori
Smukač
.
„
Kaj
,
straže
so
tudi
razpostavile
?
“
„
Seveda
,
ravno
tako
,
kakor
pri
nas
.
“
Jera
z
glavo
zmajeva
,
toda
molči
ter
zamišljeno
stopa
za
Smukačem
.
Naenkrat
zašumi
v
grmovji
.
„
Stoj
—
!
“
začuje
se
odločen
dekliški
glas
in
puškina
cev
se
zasveti
v
žarkih
jutranjega
solnea
.
Smukač
se
smeji
.
„
Jaz
sem
,
Lenčika
!
“
zakliče
,
„
Smukač
,
ki
bi
rad
z
Vami
govoril
.
“
Dekliška
straža
se
mu
ne
umakne
.
„
Kaj
hočete
?
“
odgovarja
mu
zapovedujočim
glasom
,
„
kar
imate
povedati
,
storite
to
tukaj
,
vstop
v
naš
tabor
pa
je
odslej
prepovedan
.
“
Tolovaj
meni
,
da
se
Lenčika
šali
.
Mirno
stopa
naprej
,
tu
pa
razdražena
deklica
nanj
s
puško
pomeri
.
„
Niti
korak
dalje
!
“
veleva
mu
odločno
,
„
nobeden
moški
ne
sme
brez
posebnega
dovoljenja
v
naš
tabor
.
“
„
Ne
uganjajte
burk
.
Lenčika
,
“
godrnja
Smukač
ter
se
hitro
pripogne
.
„
Puška
Vam
je
še
neznana
stvar
ter
bi
se
sprožila
.
“
„
Povem
Vam
,
da
se
bo
tudi
sprožila
:
če
le
še
jeden
korak
naprej
storite
,
gotova
Vam
je
kroglja
.
“
Smukač
obstoji
.
„
Tri
sto
medvedov
,
kake
neumnosti
so
pa
to
?
“
rentači
slabe
volje
.
„
Z
Uršiko
moram
govoriti
.
“
„
Pa
počakajte
,
da
jo
poprašam
,
“
odgovarja
Lenčika
osorno
.
„
Toda
ne
ganite
se
mi
z
mesta
!
Hej
,
Lizika
,
semkaj
pojdi
in
strogo
pazi
,
saj
veš
,
kaj
imaš
storiti
!
“
Lenčika
izgine
,
zato
pa
poleg
v
grmovji
zašumi
in
Smukač
vidi
,
da
je
druga
puška
nanj
namerjena
.
„
Ali
so
dekleta
od
samega
hudiča
obsedene
?
“
godrnja
togotno
.
„
Menda
so
vse
skupaj
znorele
.
No
,
če
Jurij
Skopec
to
izve
,
ta
jim
bo
že
uro
navil
!
“
Lenčika
se
hipoma
povrne
.
„
Kar
imate
povedati
,
zaupajte
meni
,
“
zakliče
Smukaču
še
od
hitrega
teka
spehana
,
„
Uršika
noče
z
Vami
govoriti
.
Strogo
je
moškim
prepovedan
vstop
v
naš
tabor
.
Tedaj
prosim
,
pojdite
nazaj
—
“
Smukač
je
vročekrven
človek
.
Zgane
se
,
kakor
bi
vzlic
vsemu
hotel
divjati
naprej
,
toda
Lenčika
pomeri
s
puško
nanj
.
„
Nazaj
!
“
zakliče
ona
,
„
ali
pa
Vas
porušite
dve
kroglji
,
kajti
tudi
Lizika
bo
streljala
!
“
Smukač
je
ves
iz
sebe
.
Najraje
bi
oba
dekleta
na
tla
pometal
ter
v
tabor
odhitel
,
toda
puški
mu
tako
od
blizu
pretite
,
da
ga
kroglji
ne
morete
zgrešiti
.
In
da
se
straži
ne
šalite
,
to
dokazujeta
njuna
temna
obraza
.
„
No
,
kaj
hočete
?
“
praša
Lenčika
še
jedenkrat
.
„
To
samo
Uršiki
povem
!
“
„
Potem
kar
izginite
!
“
glasi
se
odgovor
.
„
No
,
dobro
,
grem
,
pa
svojo
pot
,
“
godrnja
Smukač
ter
se
obrne
—
Ozira
se
,
kje
je
Hrvatova
žena
.
Nikjer
je
ni
,
menda
se
za
kakim
grmom
skriva
.
Čmeren
se
vrača
v
tolovajski
tabor
,
kmalu
pa
se
mu
pridruži
zapeljiva
Jera
.
Krog
njenih
polnih
in
rodečih
ustnic
se
ziblje
nagajiv
smeh
—
„
Ne
bila
bi
si
mislila
,
da
se
bo
moje
prorokovanje
tako
hitro
izpolnilo
,
“
pravi
po
kratkem
premoru
.
Smukač
vskipi
.
„
Babnice
so
vse
znorele
,
“
zakliče
,
„
kaj
tacega
še
ni
bilo
,
odkar
svet
stoji
!
No
,
to
moram
nemudoma
povedati
glavarju
!
“
„
Glavar
je
s
Černičem
odšel
!
“
„
Povrnil
se
bo
kmalu
.
“
Jera
se
zaupno
obesi
na
njegovo
roko
.
„
Bodite
pametni
,
“
šepeta
zapeljivka
.
„
Vi
ste
korenjak
,
zal
mož
,
to
Vam
mora
zavist
pustiti
.
In
če
se
mi
zaupate
,
bodete
kmalu
svojo
Uršiko
objemali
.
Kar
se
ne
da
siloma
,
mora
se
z
zvijačo
doseči
.
“
Smukač
jo
prašaje
pogleda
.
„
Ne
razumem
,
kaj
hočete
s
tem
reči
.
“
„
Hahaha
—
govorila
sem
dosti
jasno
,
“
smeji
se
Hrvatovka
.
„
Pozneje
grem
v
dekliški
tabor
,
mene
ne
bodo
zavrnile
.
“
„
Ne
,
Vas
ne
,
saj
Vam
je
od
glavarja
tam
prostor
odkazan
!
“
„
No
,
in
potem
bodem
že
storila
,
kar
je
v
moji
moči
,
da
Vaša
Uršika
—
“
Smukač
je
ne
pusti
izgovoriti
.
„
Uršika
ni
moja
ljubica
,
“
poseže
jej
v
besedo
,
„
marveč
le
dobra
prijateljica
.
Moj
tovariš
Cekinar
jo
je
iz
velike
nevarnosti
rešil
ter
upa
,
da
bo
njegova
postala
.
Jaz
pa
si
hočem
drugega
dekleta
pridobiti
,
žensko
,
katero
sem
iz
Ljubljane
sabo
pripeljal
.
“
„
Tako
—
tako
,
“
zbada
ga
lepa
Jera
,
„
no
,
zdi
se
mi
,
da
ta
tudi
noče
dosti
o
Vas
slišati
.
“
„
Vrag
naj
vzame
to
celo
babjo
sodrgo
,
“
huduje
se
Smukač
;
„
najprvo
se
mi
je
dobrikala
,
včeraj
pa
je
že
z
glavarjem
prijazno
kramljala
.
Mene
pri
tem
še
pogledala
ni
!
“
„
Jurij
Skopec
jej
je
menda
bolj
všeč
!
“
Smukač
zamrmra
nekaj
nerazumljivega
v
brado
.
„
Seveda
,
tako
lep
niste
Vi
,
kakor
je
glavar
,
“
nadaljuje
prekanjena
kača
,
„
toda
le
zaupajte
mi
!
In
ko
bi
Cekinar
tudi
predolgo
časa
moral
zdihovati
,
obrne
naj
se
potolažen
do
mene
.
Večjega
veselja
ne
poznam
,
kakor
če
morem
tako
trpko
punico
pregovoriti
,
da
postane
krotka
kakor
grlica
nasproti
svojemu
častilcu
.
“
Smukač
od
strani
pogleduje
razkošno
Joro
,
ki
tako
očito
kaže
svoj
malovredni
značaj
.
„
Vi
ste
bila
menda
tudi
že
v
vseh
visokih
šolah
,
“
pravi
tolovaj
po
daljšem
premolku
.
Jera
se
razuzdano
zasmehlja
.
„
Kaj
tacega
bi
zaljubljen
mož
nasproti
ženski
ne
smel
izgovoriti
,
“
kara
ga
ona
,
pri
tem
pa
prav
prijazno
pogleda
.
„
Danes
zjutraj
ste
mi
pravili
,
da
ste
se
z
Jurijem
Skopcem
tudi
že
kot
hrvatski
plemič
preoblekli
.
“
„
Seveda
sem
to
storil
in
pa
prav
izvrstno
svojo
vlogo
igral
,
“
muza
se
Smukač
samozavestno
.
„
Tako
,
tako
—
no
,
potem
se
morate
pa
kot
plemič
tudi
laskavo
nasproti
ženskam
vesti
,
“
šali
se
Jera
.
Zopet
ga
zadene
izpodbujajoc
pogled
iz
njenih
lepih
,
žarečih
očij
.
Smukač
ni
novinec
v
ljubezni
.
Hrvat
je
suhljat
,
skoraj
pritlikav
možicelj
,
ki
je
le
vsled
svoje
zvijače
nevaren
.
Znan
je
kot
neprekosljiv
vohun
,
toda
pri
tolovajskih
napadih
se
stiska
raje
na
stran
.
Smukač
to
premišljuje
.
„
Uzor
lepega
moža
Vaš
Janko
ravno
ni
.
Ali
si
niste
mogli
kaj
boljšega
izbrati
,
Jerica
?
“
Ona
zmaje
svoji
polni
rami
.
„
Če
ni
lep
,
je
pa
zvit
,
kakor
star
lisjak
.
“
„
Kaj
pa
Vam
to
pomaga
?
“
„
Več
,
kakor
si
morete
misliti
,
gospod
Smukač
,
“
norčuje
se
lepa
Jera
.
„
Moj
mož
mi
prinaša
več
premoženja
,
kakor
najmočnejši
tolovaj
,
in
dobro
živim
poleg
njega
.
“
„
Že
mogoče
,
“
odgovarja
Smukač
,
ki
dobro
opazi
,
kam
meri
razkošna
žena
s
svojimi
besedami
.
„
Že
mogoče
,
toda
Vaš
slabotni
,
mali
možicelj
vendar
ni
pravi
mož
za
tako
lepo
,
mlado
in
zdravo
ženo
,
kakor
ste
Vi
!
“
Jera
ga
pomenljivo
pogleda
.
„
O
tem
molčim
,
“
šepeta
,
„
saj
pa
moj
možicelj
ni
edini
moški
na
svetu
.
Toda
kaj
bom
take
stvari
na
veliki
zvon
obešala
?
“
Smukač
sedaj
ne
more
več
dvojiti
,
kakega
mišljenja
je
prekanjena
zapeljivka
.
Lepa
Sabina
Rotenturnska
je
pozabljena
—
Smukač
je
zopet
stari
,
divji
tolovaj
.
Z
desnico
objame
svojo
spremljevalko
okrog
pasa
ter
krene
na
stransko
stezo
.
Jera
se
ne
brani
njegove
družbe
.
Na
novo
delovanje
!
—
Pot
v
globočino
.
—
Pod
zemljo
.
—
Zakonski
prizor
.
—
Skrivnostni
hodnik
.
—
Zapreka
.
Opoludansko
solnce
vroče
pripeka
,
ko
se
Jurij
Skopec
in
Černič
z
izleta
v
tabor
povrneta
.
Tolovajski
glavar
ni
človek
,
ki
mora
vsako
novico
hitro
izbobnati
,
zaradi
tega
je
njegov
obraz
tudi
popolnoma
miren
.
Tudi
Andrej
Černič
se
vede
,
kakor
bi
prihajal
z
navadnega
izprehoda
.
V
tolovajskem
taboru
je
vse
tiho
—
ogenj
je
pogašen
—
le
sem
ter
tja
pogleda
kak
zaspan
obraz
iz
utice
,
ko
tolovajska
prijatelja
mimo
njih
korakata
.
„
Vstanite
!
“
razlega
se
Jurijev
krepki
glas
.
„
Dosti
dolgo
ste
spali
,
sedaj
Vas
zopet
čaka
novo
delo
.
“
„
Kam
pa
gremo
?
“
praša
Cekinar
ter
si
mane
z
očij
spanec
.
„
V
samostan
pri
Št.
Rupertu
,
“
odgovarja
predrzni
glavar
.
Cekinar
ga
pogleda
,
kakor
bi
mu
ne
verjel
.
„
Ne
zamerite
mi
,
glavar
,
“
pravi
ter
z
glavo
maje
,
„
to
bi
bilo
pa
vendar
nekoliko
preveč
tvegano
.
Gotovo
kar
mrgoli
v
samostanu
vojakov
in
lovcev
.
Niti
miška
bi
se
pri
teh
razmerah
ne
mogla
vtihotapiti
.
“
„
Pač
pa
mi
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
mirno
.
„
Še
jedenkrat
bomo
samostan
obiskali
.
Kje
je
Smukač
?
Z
nami
naj
gre
.
Ti
ostaneš
tukaj
,
da
zapoveduješ
doma
ostalim
ljudem
.
Kje
je
Smukač
,
ali
še
spi
?
“
Cekinar
stopi
iz
svoje
utice
.
Pogleda
v
sosedni
preprosti
šotor
,
v
katerem
njegov
tovariš
prebiva
,
toda
prazen
je
.
„
No
,
kje
je
pa
Smukač
?
“
čudi
se
Cekinar
ves
zavzet
.
„
Tukaj
sem
,
“
odgovarja
hripav
glas
z
nasprotne
strani
,
„
kaj
misliš
,
da
jaz
tako
dolgo
spim
,
kakor
Ti
,
zaspanec
?
“
Smukač
stopi
izza
grma
.
Obraz
ima
razgret
in
skrivaj
se
ozira
na
stran
,
kjer
se
razkošna
ženska
postava
tihotapski
plazi
v
utico
.
To
je
lepa
Jera
,
ki
se
k
svojemu
možu
vrača
.
Juriju
Skopcu
rojijo
sedaj
druge
reči
po
glavi
,
zaradi
tega
se
tudi
za
vse
to
ne
zmeni
.
„
Ti
me
spremljaš
,
“
ukazuje
Smukaču
,
„
deset
drugih
ljudi
bo
zadostovalo
,
ki
naj
sabo
vzamejo
močne
platnene
vreče
.
“
„
Vraga
,
“
misli
si
Cekinar
,
„
glavar
že
tako
govori
,
kakor
bi
imel
samostanski
zaklad
v
svojem
žepu
.
Če
se
le
ne
bo
pri
tem
opekel
;
pravijo
,
da
ni
dobro
na
medvedovo
kožo
piti
.
“
Glasno
si
ne
upa
ničesa
reči
,
kajti
znano
mu
je
,
da
Jurij
Skopec
ne
trpi
ugovorov
.
V
taboru
je
vse
živahno
.
Smukač
hitro
izbere
deset
mož
,
ki
so
od
nog
do
glave
oboroženi
ter
imajo
na
hrbtu
privezane
velike
vreče
.
Jurij
Skopec
ogleduje
svoje
tovariše
.
Od
ust
do
ust
gre
novica
,
da
hoče
glavar
še
jedenkrat
obiskati
samostan
.
—
Ko
Smukač
že
izbere
svoje
tovariše
,
pride
lepa
Jera
do
kolibe
,
v
kateri
stanuje
njen
mož
Janko
Hrvat
.
Poprej
si
zvita
grešuica
še
lase
pogladi
,
potem
pa
smukne
v
mračno
utico
.
„
Jera
,
“
čivka
visok
,
tenak
glas
,
„
Jera
!
“
„
Tukaj
sem
—
kaj
pa
hočeš
?
“
odgovarja
mu
žena
rezko
.
„
Kje
si
bila
?
“
strupeno
sika
Janko
,
ki
še
leži
na
ležišču
od
sena
in
mahovine
.
„
Že
dve
uri
sem
zbujen
,
in
ves
ta
čas
te
ni
bilo
tukaj
.
Sedaj
mi
povej
,
kje
si
se
potikala
—
pri
tej
priči
mi
povej
!
“
Žena
se
malomarno
vrže
na
svoje
jednako
ležišče
.
„
Hahaha
,
“
roga
se
mu
zaničljivo
,
„
to
se
glasi
,
kakor
pri
izpovedi
.
Ali
misliš
,
da
bom
lenuharila
,
ko
je
jutro
tako
krasno
?
“
„
Nikar
mi
ne
pravi
,
da
nisi
bila
dosti
trudna
,
“
rentači
mali
možiček
.
„
Nisem
bila
,
ne
!
“
„
To
povej
komu
drugemu
,
“
sika
mala
žabica
,
„
Bog
ve
,
kje
si
se
klatila
!
Poznam
to
,
kako
se
oziraš
po
moških
.
Baba
povem
Ti
—
“
„
Kaj
pa
,
Ti
revše
?
“
„
Čuvaj
se
,
“
sopiha
Janko
,
„
Ti
si
moja
žena
,
in
če
Te
zasačim
s
kom
drugim
,
potem
me
boš
še-le
spoznala
,
kdo
da
sem
—
“
„
Hahaha
,
kaj
bi
pa
potem
storil
?
“
draži
ga
Jera
.
„
Umorim
Te
,
“
škriplje
Hrvat
.
Žena
se
glasno
zakrohota
.
„
Ti
si
mi
v
resnici
pravi
trinog
,
“
roga
se
mu
hudomušno
,
„
hahaha
,
Ti
velikan
me
hočeš
usmrtiti
?
Poskusi
no
,
Ti
revica
,
ki
Te
z
mazineem
prevrnem
!
“
„
Baba
,
ne
togoti
me
!
“
„
Glej
ga
no
,
glej
,
to
človeče
bi
me
nazadnje
res
še
ugriznilo
!
“
„
Če
me
ogoljufaš
,
zadavim
Te
v
spanji
!
“
kriči
Janko
ves
divji
.
„
In
to
bi
bila
tudi
moja
pravica
,
za
Tabo
pa
bi
niti
vrabci
ne
čivkali
!
“
Jera
se
več
ne
smeji
.
Svojega
moža
pozna
—
njegovo
prekanjenost
in
hudobnost
.
„
Prav
ima
že
,
“
misli
si
razkošna
grešnica
,
„
čuvati
se
ga
moram
,
kajti
v
stanu
je
,
da
tudi
izvrši
svojo
grožnjo
.
Če
me
spečo
začne
daviti
,
ne
reši
me
živa
duša
.
Toda
dokazal
mi
ne
bo
ničesa
,
preveč
sem
prebrisana
.
S
Smukačem
morava
biti
še
bolj
previdna
.
Oj
,
to
je
vendar
mož
,
ne
pa
taka
pokveka
kakor
je
Janko
.
Njegovo
poljube
še
sedaj
čutim
.
Ta
ima
ogenj
,
takega
ljubčka
imam
rada
!
“
„
Kaj
pa
tako
na
enkrat
molčiš
?
“
rentači
ljubosumnež
.
„
Ali
misliš
,
da
bom
na
Tvoje
prismodarije
tudi
še
odgovarjala
?
“
zavrne
ga
Jera
odurno
.
„
Sedaj
me
pusti
pri
miru
in
prizanašaj
mi
s
svojim
sumničenjem
,
ki
nima
niti
nog
niti
glave
.
“
Izleže
se
ter
obrne
v
steno
.
Molči
,
čeravno
jo
Janko
še
vedno
izprašuje
.
Slednji
togotno
stiska
pesti
.
„
Lepa
je
,
moja
ženka
,
“
mrmra
sam
sabo
,
„
krasna
,
zapeljiva
,
toda
po
njej
je
,
če
vara
.
Sedaj
bom
oprezno
opazoval
in
gorje
jej
,
če
jo
na
napačni
poti
zasačim
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Poglejmo
za
Jurijem
Skopcem
in
njegovimi
spremljevalci
!
S
Smukačem
,
Černičem
in
še
desetimi
tolovaji
je
odšel
proti
griču
s
kapelico
na
vrhu
.
Kmalu
pridejo
do
prve
,
sedaj
grmičevja
proste
meniške
postave
,
katero
tolovaji
začudeni
gledajo
.
Nekoliko
pozneje
pridejo
do
jednake
sohe
ob
bregu
sosednega
griča
.
Ko
se
pa
tretji
kameniti
menih
pokaže
,
ki
ima
roko
proti
zapadu
obrneno
,
polasti
se
tolovajev
nestrpna
radovednost
.
O
tem
ni
dvojiti
,
te
podobe
nekaj
posebnega
pomenijo
!
Jurij
Skopec
koraka
ob
bregu
navzgor
,
obrne
se
krog
velike
skale
ter
tam
postoji
.
„
Tukaj
je
,
“
pravi
mirno
.
Možje
so
drenjajo
za
njim
.
Od
malinčevega
in
drugega
grmovja
prikrita
jim
zeva
izpod
skale
velika
temna
luknja
nasproti
.
„
Kaj
je
to
?
“
praša
Smukač
.
„
Podzemeljski
hodnik
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
,
ki
drži
v
roki
snop
slame
.
„
Pot
,
ki
jo
nastopimo
,
je
nevarna
.
Dajte
mi
svetilnico
sem
,
Černič
,
jaz
grem
kot
prvi
.
“
Černič
mu
jo
hitro
pomoli
,
in
ko
je
več
svetilnic
prižganih
,
stopijo
v
luknjo
.
Prvi
je
Jurij
Skopec
,
drugi
Černič
,
za
njim
Smukač
,
konečno
ostali
tolovaji
.
Težko
se
skozi
luknjo
prerinejo
,
koj
potem
pa
čutijo
pod
sabo
trohnele
stopnjice
,
ki
vodijo
daleč
pod
zemljo
.
Jurij
Skopec
poskuša
korak
za
korakom
ter
si
sveti
pred
sé
.
Petdeset
stopnjic
je
,
in
ko
stopi
ž
njih
,
stoji
njegova
noga
v
blatni
vodi
.
Grozen
vzduh
je
tu
doli
,
kajti
zračnice
,
ki
so
dopuščale
sveži
zrak
v
podzemeljski
rov
,
so
že
davno
zamašene
.
To
pa
predrznega
glavarja
ne
moti
.
Počasi
koraka
naprej
,
ko
vsi
njegovi
tovariši
zastajajo
.
„
Glavar
,
“
stoka
Smukač
,
„
meni
prihaja
slabo
—
dušim
se
v
tem
zraku
.
“
Glavar
zgrabi
snopič
slame
ter
ga
zažge
ter
začne
ž
njim
sem
ter
tja
mahati
.
Čudno
višnjevkasti
plamen
šviga
po
tmini
—
dokaz
,
da
je
zrak
tu
doli
popolnoma
pokvarjen
.
Jurij
Skopec
je
to
tudi
pričakoval
.
Goreča
slama
je
zrak
nekoliko
očistila
,
tolovajem
nekoliko
odleže
.
„
Glavar
!
“
kliče
Smukač
,
„
v
tej
prokleti
luknji
ne
bodemo
prišli
naprej
,
tu
notri
moramo
vsi
borno
poginiti
.
Vrnimo
,
se
na
prosto
!
“
„
Nikdar
!
Naprej
!
“
„
To
je
nemogoče
!
“
„
Černič
,
“
pravi
glavar
,
„
daj
mi
steklenico
z
jesihom
.
“
Mladi
tolovaj
vzame
iz
torbe
obsežno
steklenico
ter
pomoli
vsakemn
tolovaju
svileno
ruto
,
ki
jo
poproj
v
jesihu
namoči
.
„
Zavežite
si
ruto
preko
ust
,
“
ukazuje
Jurij
Skopec
,
ki
pa
tega
sredstva
ne
mara
;
„
to
Vam
bo
pomagalo
zoper
sprijeni
zrak
.
Jaz
si
ga
bom
z
gorečo
slamo
čistil
.
“
Pot
jih
pelje
naprej
.
Kmalu
pridejo
do
novega
zadržka
.
Strop
se
je
vdrl
ter
zapira
prehod
.
Treba
je
grobljo
odstraniti
.
Po
daljšem
trudu
je
zapreka
premagana
.
Tolovaji
lezejo
skozi
nastalo
luknjo
v
onostranski
del
prehoda
.
Zopet
se
družba
ustavi
.
Tu
je
več
stranskih
hodnikov
,
ki
se
izgubljajo
v
tmini
.
Sedaj
je
dober
svet
drag
.
Tolovaje
že
zapušča
vse
upanje
.
Jurij
Skopec
se
obrne
ter
gleda
bistrim
očesom
v
smer
,
od
koder
so
prišli
.
„
Naprej
!
“
ukazuje
,
„
ta-le
hodnik
je
pravi
.
“
Zrak
je
slabši
,
treba
je
svileno
rute
vedno
z
nova
v
jesihu
namakati
.
Jurij
Skopec
je
v
resnici
kakor
od
jekla
,
treba
ni
rute
,
le
od
časa
do
časa
suče
krog
sebe
prižgan
snopič
slame
,
da
prše
iskro
na
vse
strani
.
Korak
za
korakom
se
pomičejo
dalje
.
Včasih
sfrči
velik
netopir
mimo
njih
,
in
da
postane
pot
kolikor
mogoče
neznanska
,
zagledajo
sedaj
v
stranskih
vdolbinah
ostanke
strohnenih
krst
.
Bog
zna
,
koliko
časa
že
tu
doli
leže
.
V
zaduhlem
zraku
je
moralo
vse
zgniti
.
Le
sem
ter
tja
vidijo
kako
bledo
človeško
lobanjo
,
ki
predrzneže
iz
globokih
očesnih
jam
temno
pogleduje
.
Toda
tolovaji
se
za
to
ne
brigajo
,
smrti
se
ne
plaše
,
ker
jej
morajo
skoraj
vsak
dan
v
obraz
gledati
.
Hodnika
še
vedno
ni
konca
ne
kraja
.
Preko
krst
morajo
plezati
,
potem
zopet
črez
razvaline
podrtega
stropa
.
Pot
traja
že
nad
jedno
uro
.
Kmalu
se
obrne
na
levo
,
kmalu
na
desno
,
potem
vodi
zopet
v
ravni
smeri
.
Jurij
Skopec
ne
kaže
nobene
utrujenosti
.
Tovariši
stokajo
,
tem
bolj
,
ker
ne
verujejo
,
da
bi
danes
mogli
kaj
opraviti
.
Le
tolovajski
glavar
hiti
ponosnim
korakom
naprej
in
njegove
orlove
oči
švigajo
bistro
na
vse
strani
.
Tolovaji
ga
občudujejo
.
Vedno
bolj
spoznavajo
,
koliko
je
njihov
glavar
vreden
,
da
,
samo
on
jih
more
po
takih
potih
voditi
—
on
,
in
nikdo
drugi
.
—
Jurij
Skopec
obstoji
.
Tovariši
se
drenjajo
za
njim
—
čuje
se
nejevoljno
godrnjanje
.
Pred
malo
družbo
se
dviguje
trden
,
veliko
črevljev
debel
zid
.
—
Tu
je
prehod
zaprt
—
utrujeni
tolovaji
radovedni
zro
na
svojega
glavarja
,
ki
mirnim
obrazom
opazuje
nepremagljivo
zapreko
.
Skrivnostni
ogleduh
.
—
Amalijin
sklep
.
—
Cekinar
išče
Uršiko
.
—
Jerini
naklepi
.
—
Besni
soprog
.
V
taborišči
dekliških
tolovajev
je
Lenčika
zopet
straže
prosta
.
Ponosno
se
bliža
Amaliji
ter
jej
poroča
,
kaj
se
je
pripetilo
.
„
Prav
si
postopala
,
“
hvalijo
lepa
glavarjeva
ljubica
,
„
nobeden
mož
ne
sme
stopiti
v
naš
tabor
,
držati
se
hočemo
neomajano
svoje
prisege
.
“
Sabina
stoji
v
bližini
.
Zaničljiv
smeh
se
pokaže
na
njenem
lepem
obrazu
,
kar
pa
nikdo
ne
opazi
,
kajti
krasna
grešnica
se
zna
zatajevati
.
Sicer
je
Sabina
sedaj
oblečena
,
kakor
njene
—
posestrine
.
Da
,
Sabina
je
zapeljiva
.
Lovska
oprava
ne
more
prikrivati
njene
razkošne
zapeljivosti
,
marveč
je
tem
divnejša
v
nenavadni
obleki
.
Amalija
jo
grozno
zavida
.
Saj
si
mora
tudi
vedno
in
vedno
priznavati
,
da
je
tujka
mnogo
lepša
od
nje
.
„
Sedaj
naj
še
živi
,
“
šepeta
Amalija
,
„
toda
če
se
moja
slutnja
uresniči
—
če
bi
jo
hotel
Jurij
imeti
za
svojo
ljubico
,
zadelo
jo
bo
moje
bodalce
v
hinavsko
srce
.
“
Druga
deklica
pristopi
.
Lizika
je
,
ki
je
poprej
z
Lenčiko
odgnala
Smukača
.
„
No
,
kaj
pa
Ti
je
?
“
praša
jo
Amalija
,
ki
vidi
,
da
je
mlada
tolovajka
razburjena
.
„
Videla
sem
tujega
moža
!
“
„
Kje
pa
?
“
„
Tam
poleg
griča
s
kapelico
.
“
„
Ali
je
bil
oborožen
?
“
„
Ne
.
“
„
Zakaj
ga
nisi
zgrabila
?
“
izprašuje
jo
Amalija
.
„
Poklicala
sem
ga
ter
s
puško
nanj
pomerila
,
toda
že
v
istem
trenotku
je
izginil
za
gostim
drevjem
.
Po
njegovi
zunanjosti
je
bil
ogljar
.
Mislim
,
da
je
ogleduh
,
ki
je
izvohal
naše
taborišče
.
“
Amalija
se
zamisli
.
Proti
griču
zre
,
toda
ničesar
ne
vidi
in
ne
sliši
.
„
Uršika
!
“
kliče
lepa
deklina
,
„
Uršika
!
“
Takoj
prihiti
klicana
prijateljica
.
Amalija
jej
pove
,
kar
je
slišala
od
Lizike
,
in
ta
jo
vemo
posluša
.
„
Nevarnost
nam
preti
,
“
pravi
Uršika
konečno
,
„
ogljarji
so
povsod
revni
ljudje
in
ogleduh
si
menda
opravičeno
obeta
,
da
bo
dobil
veliko
nagrado
,
če
nas
oblastnijam
ovadi
.
“
„
Kaj
misliš
,
da
nam
je
storiti
?
“
„
To
prepuščam
Tebi
,
“
odgovarja
Uršika
brez
vsakega
premisleka
.
Amalija
neodločena
zre
v
oni
kraj
,
kjer
je
tabor
tolovajskih
tovarišev
.
„
Odločila
sem
se
že
,
“
pravi
po
daljšem
molčanji
.
„
Res
,
da
sem
nevesta
Jurija
Skopca
,
toda
bolje
je
,
če
me
nekaj
časa
ne
vidi.
Hrepenel
bo
potem
po
meni
z
nova
se
bo
ljubezen
njegova
še
bolj
vzbudila
ter
ne
bo
več
mislil
na
druge
.
Ali
nisi
tudi
Ti
tega
mnenja
?
“
Ta
z
ramama
zmaje
.
„
Glavar
je
nenavaden
človek
,
“
odgovarja
po
daljšem
premoru
,
„
ni
tak
,
kakor
so
drugi
.
“
„
Ravno
zaradi
tega
naj
me
nekaj
časa
pogreša
,
Uršika
.
Skrivaj
bodemo
odšle
ter
se
v
popolnoma
drugem
kraji
utaborile
.
Če
bodo
tolovaji
po
nas
hrepeneli
in
zdihovali
—
iščejo
naj
nas
!
“
„
Dobro
—
strinjam
se
s
Tabo
!
“
„
Ali
pa
ne
boš
želela
,
da
bi
hitro
nazaj
prišla
,
Uršika
?
“
nadaljuje
Amalija
.
„
Vsaj
Cekinarja
bo
v
srcu
bolelo
,
da
si
se
mu
umaknila
,
predno
si
postala
njegova
.
“
Uršika
zarudi
.
„
Meni
se
ne
mudi
,
“
odgovori
rezko
,
„
kolikor
daljše
je
hrepenenje
,
toliko
bolj
vroča
ljubezen
.
Da
,
Franceta
ljubim
,
toda
kolikor
pozneje
se
mu
udam
,
tem
bolj
bo
njegova
zvestoba
vstrajala
.
“
Amaliji
se
divni
obraz
stemni
.
„
Prav
imaš
,
“
šepeta
bolestno
,
„
prehitro
sem
postala
Jurijeva
ljubica
.
“
„
Oprosti
,
“
zakliče
Uršika
hitro
,
„
nisem
Te
hotela
žaliti
,
draga
moja
.
“
„
Saj
tega
nisi
storila
.
Toda
ne
obotavljajmo
se
,
marveč
odidimo
hitro
kakor
mogoče
.
Ni
izključeno
,
da
oni
ogljar
poroča
na
Blanski
grad
,
kar
je
izvohunil
.
“
„
Menda
je
bil
res
kak
vohun
.
“
„
Povej
tovaršicam
,
naj
se
pripravijo
na
odhod
.
“
Uršika
odhiti
.
Njej
tolovajke
ravno
tako
ubogajo
kakor
Amaliji
.
Pove
jim
,
da
si
gredo
novo
taborišče
iskat
.
Amalija
Sabino
skrivaj
opazuje
.
Radovedna
je
,
kaj
k
temu
povelju
poreče
.
„
Če
je
le
nekoliko
z
Jurijem
dogovorjena
,
branila
se
bo
z
nami
iti
,
“
misli
si
Amalija
.
Moti
se
.
Sabina
je
takoj
pripravljena
na
odhod
,
ne
da
bi
se
obotavljala
.
Zakaj
neki
?
Ali
nima
Sabina
Rotenturnska
nalog
,
da
na
vsak
način
oblastnijam
izroči
Jurija
Skopca
?
In
sedaj
hoče
s
tolovajskimi
deklicami
drugam
oditi
,
ne
da
bi
svojima
skrivnima
zaveznikoma
dala
najpotrebnejših
pojasnil
?
Kaj
neki
to
pomeni
?
Na
to
je
samo
jeden
odgovor
mogoč
:
žensko
srce
uganjka
!
Amalija
postopa
previdno
.
Dvoje
tovaršic
pošlje
na
grič
,
„
da
pregledate
,
kje
se
ogljar
morebiti
še
skriva
,
in
ali
nikdo
ne
bo
njihovega
odhoda
opazoval
.
—
Kmalu
se
izposlanki
vrnete
.
Poročate
,
da
na
daleč
in
široko
ni
žive
duše
najti
,
druge
pa
zopet
javljajo
,
da
je
v
moškem
taboru
vse
tiho
.
Svoje
utice
puste
stati
in
ogenj
sredi
njih
goreti
,
da
bi
premotile
s
tem
slučajnega
opazovalca
.
Posamezne
se
z
orožjem
in
plenom
skozi
grmovje
plazijo
,
na
določenem
mestu
pa
se
zopet
snidejo
.
„
Kam
sedaj
?
“
„
V
kočevske
gojzde
.
Tam
so
goščave
,
v
katere
ne
stopi
nobena
človeška
noga
.
tam
se
bodemo
utaborile
.
“
Deklice
si
mislijo
,
da
ima
Amalija
posebne
namene
,
ker
si
je
ravno
ta
zapuščoni
kraj
izbrala
.
Toda
ne
povprašujejo
,
zaupajo
jej
,
ker
vedo
,
da
je
nabrala
veliko
izkušenj
,
ko
je
poprej
mej
tolovaji
živela
.
Kmalu
izginejo
krasne
dekliške
postave
v
zali
lovski
opravi
za
grmovjem
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zapuščen
je
mali
tabor
.
Le
ogenj
še
gori
ter
svoj
tenak
,
sivkast
dim
pošilja
proti
sinjemu
nebu
.
V
sosednem
grmovji
šumi
ter
se
lomijo
veje
.
Oborožen
mož
se
bliža
—
Cekinar
.
Smukač
mu
je
le
površno
omenil
,
kako
neprijazno
je
bil
v
dekliškem
taboru
sprejet
.
Sedaj
se
hoče
sam
prepričati
.
„
Videti
le
hočem
,
ali
so
dekleta
res
tako
stroga
postala
,
“
govori
nam
sabo
.
„
Meni
se
zdi
,
da
je
Smukač
preodurno
zarežal
nad
njimi
.
Ob
jednem
hočem
z
Uršiko
govoriti
in
radoveden
sem
ali
bo
na
mene
tudi
pomerila
s
puško
,
čeravno
sem
jo
rešil
sramote
.
Res
,
prav
radoveden
sem
.
“
Cekinar
se
počasi
bliža
.
Vsak
trenotok
pričakuje
,
da
ga
bo
straža
ustavila
.
Tovariš
Smukač
mu
jo
povedal
,
da
so
dekleta
pomnožila
svoje
straže
.
„
Oho
—
tukaj
ni
žive
duše
,
“
mrmra
,
„
in
vendar
sem
že
pri
taboru
.
Tu
gori
ogenj
.
Pristopil
bom
k
njemu
,
menda
me
vendar
brez
opomina
ne
bodo
takoj
ustrelile
.
“
Predrzno
se
rine
skozi
goščavo
in
brez
strahu
koraka
na
malo
livado
,
ženski
tabor
.
„
Jaz
sem
,
Cekinar
!
“
zakliče
iz
previdnosti
glasno
.
Nobenega
odgovora
ne
čuje
.
„
Kaj
pa
je
to
—
ali
so
vse
izletele
?
Na
rop
vendar
niso
šle
—
sedaj
,
pri
belem
dnevu
.
Ne
,
to
je
nemogoče
—
in
pa
vsaj
nekaj
straž
bi
bile
doma
pustilo
!
“
Zopet
kliče
,
toda
odgovarja
mu
samo
odmev
iz
temnega
gojzda
.
Mladi
tolovaj
pogleda
v
prostorno
utico
in
sedaj
mu
je
vse
jasno
.
„
Odšle
so
,
odšle
,
“
mrmra
ves
iznenaden
,
„
odnesle
so
sabo
vse
—
orožje
,
plen
,
odejo
—
vse
—
vse
.
“
Cekinar
je
kar
iz
sebe
.
Vse
pregleda
,
išče
sled
,
da
bi
izvedel
,
kam
so
se
obrnile
—
ves
njegov
trud
je
zastonj
!
V
mehkem
mahovji
ne
zapazi
nobenega
sledu
malih
nog
.
Jezen
se
vsede
k
ognju
.
„
To
je
tedaj
zahvala
,
“
togoti
se
,
„
rešil
sem
Uršiko
iz
razuzdančevih
krempljev
,
sedaj
pa
se
poslovi
brez
besede
,
ne
da
bi
mi
le
v
roko
segla
.
“
„
Nikar
ne
togujte
,
saj
se
bo
kmalu
vrnila
,
“
oglasi
se
za
njim
ženska
.
Presenečen
se
obrne
.
Tu
stoji
Jera
,
soproga
zvitega
Jankota
Hrvata
.
Gotovo
jej
je
znano
,
kaj
se
je
v
dekliškem
tabora
zgodilo
.
—
„
Da
,
da
,
“
nadaljuje
,
„
punice
so
naenkrat
postale
trmoglave
.
Čutijo
se
dosti
močne
ter
hočejo
popolnoma
samostojne
postati
.
Toda
njihovo
veselje
ne
bo
dolgo
trajalo
.
“
„
Ne
,
“
rentači
Cekinar
,
„
Jurij
Skopec
jih
bo
že
zopet
nazaj
privedel
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
smeji
se
Jera
,
„
dekline
se
bodo
še
same
rade
povrnile
.
Kdo
bi
za
njimi
letal
,
in
pri
takih
svojeglavkah
se
s
silo
itak
nič
ne
opravi
.
Same
morajo
priti
ter
ponižno
odpuščanja
prositi
.
In
da
bodo
to
storile
,
prepustite
le
meni
.
“
„
Vam
?
“
čudi
se
Cekinar
.
„
No
,
zakaj
pa
ne
?
Ženska
zvijača
veliko
več
premore
,
kakor
moška
silovitost
.
Zaupajte
meni
in
našla
bom
gotovo
ubežnice
.
“
Pri
teh
besedah
dopadljivo
zre
na
Cekinarja
,
kajti
lepa
razuzdanka
ni
huda
,
če
more
kolikor
mogoče
veliko
ljubimcev
imeti
.
—
Z
očmi
ga
kar
naravnost
izpodbuja
,
naj
ne
bo
preveč
boječ
,
toda
v
svojo
jezo
izprevidi
,
da
tu
njena
zapeljivost
ničesa
ne
doseže
.
„
Tako
tnalo
,
“
misli
si
Hrvatova
žena
,
„
menda
niti
ne
opazi
,
kako
mi
je
všeč
.
No
,
razvozljala
mu
bom
že
jezik
,
zal
in
mlad
je
—
veliko
bolje
mi
ugaja
,
kakor
njegov
tovariš
Smukač
.
“
Tik
njega
pristopi
.
Cekinar
je
popolnoma
v
misli
utopljen
,
ko
položi
Jera
na
njegovo
ramo
svojo
malo
roko
.
V
tem
trenotku
se
začuje
strašansko
rujovenje
.
Cekinar
preplašen
poskoči
,
kajti
izza
grmovja
divja
mal
mož
,
ki
jima
besno
z
desnico
preti
.
„
Ali
sem
Te
vendar
zasačil
,
prešestnica
?
“
besni
možiček
ter
vihti
svetlo
bodalo
.
Na
prvi
pogled
Cekinar
spozna
,
da
je
nevarnost
velika
,
tem
bolj
,
ker
ima
Jerin
soprog
tudi
dva
nabasana
samokresa
za
pasom
.
„
Moj
mož
—
Janko
!
“
kriči
Jera
,
„
dedec
je
znorel
—
kaj
hoče
od
mene
?
“
„
Nesramna
baba
!
“
kriči
Janko
z
visokim
,
tankim
glasom
,
ki
mu
večkrat
prekine
,
„
irneia
si
dogovorjen
sestanek
—
čakaj
—
jaz
Te
bom
—
“
Ostale
besede
obtiče
mu
v
grlu
.
Janko
ne
pazi
na
korenine
,
izpodtakne
se
ter
telebi
v
malinov
grm
,
kjer
se
s
trnjem
obile
koprive
družijo
v
jako
neprijetno
ležišče
.
Tu
notri
brca
mali
ljubosumnež
,
ki
razpraskan
od
trnja
in
opečen
od
kopriv
,
začne
neusmiljeno
javkati
.
Jera
se
sedaj
naenkrat
prične
krohotati
,
ko
vidi
,
kako
njena
zakonska
polovica
stoka
.
Cekinarju
pa
se
mož
smili
.
Hitro
s
svojimi
močnimi
in
visokimi
škornji
potepta
trnje
,
ter
ljubosumneža
zgrabi
s
krepko
pestjo
za
zavratnik
.
Iztrga
ga
iz
neprijetnega
položaja
,
pri
tem
pa
ga
trnje
neznansko
opraska
.
Janko
stoji
pred
svojo
ljubo
Jerico
.
Obraz
mu
krvavi
,
kakor
bi
prihajal
iz
mačje
vojske
,
in
velika
njegova
ušesa
so
od
opeklin
rudeča
,
kakor
dolenjski
cviček
.
Janko
Hrvat
poskakuje
,
kakor
bi
tlačil
kislo
zelje
,
ter
še
vedno
britko
zdihuje
.
„
Ali
si
se
nekoliko
ohladil
,
“
roga
se
mu
ljubeznjiva
ženka
,
„
drugipot
pa
ne
divjaj
tako
,
če
s
poštenim
človekom
izpregovorim
nekaj
nedolžnih
besedic
.
“
„
Poznam
Te
,
hinavka
,
“
tuli
Janko
,
„
ljubkati
si
se
hotela
ž
njim
.
Toda
prej
Te
zadavim
,
ničvrednica
,
ali
pa
nisem
Janko
Hrvat
!
“
„
Ne
nori
!
“
zadere
se
Cekinar
nad
njim
,
„
s
Tvojo
ženo
sem
se
o
vseh
drugih
rečeh
razgovarjal
,
kakor
pa
Ti
misliš
.
Obseden
si
menda
—
čemu
te
muči
ljubosumnost
po
nepotrebnem
.
Še
pogledal
nisem
Tvoje
Jere
.
“
„
Ne
govori
mi
,
lahkomišljenko
predobro
poznam
,
“
rujove
Janko
kakor
divji
tur
,
„
goljufati
me
hoče
.
toda
to
mora
občutiti
!
Kje
je
moje
bodalo
?
—
Tu
je
!
—
Sedaj
jej
bom
iz
živega
telesa
nezvesto
srce
iztrgal
zakoljem
jo
,
kakor
teleta
,
čakaj
me
,
jaz
Ti
pokažem
!
“
Jera
prestrašena
kriči
ter
beži
v
tolovajski
tabor
—
za
njo
pa
Janko
vihti
ojstro
bodalo
ter
besni
,
da
se
kakor
slep
zaletava
v
drevje
.
Cekinar
odhiti
urnih
korakov
za
lepo
zakonsko
dvojico
,
da
prepreči
naj
večjo
nesrečo
.
Posadka
v
samostanu
.
—
Na
preži
.
—
Rešeni
zakladi
.
—
Strašansko
iznenadenje
.
V
meniškem
samostanu
pri
Št.
Rupertu
je
grozovita
razburjenost
.
Ker
je
vseh
vojakov
in
lovcev
do
treh
sto
,
odposlali
so
dve
sto
mož
za
tolovaji
,
ostali
pa
so
zasedli
samostan
,
kajti
trepetajoči
oskrbnik
se
boji
,
da
bi
se
predrzni
tolovajski
glavar
ne
povrnil
.
Sicer
sme
trebušasti
oskrbnik
vesel
biti
,
da
ga
pri
onem
boji
mej
Jurijem
Skopcem
in
vojaki
niso
sablje
prebodle
,
ko
ga
je
predrznež
kakor
bombo
vrgel
mej
sovražnike
.
Toda
vzlic
temu
se
no
da
potolažiti
ter
v
jedno
mer
zdihuje
.
„
Oj
,
kako
se
mi
bo
godilo
,
“
stoka
neštevilnokrat
,
„
če
se
strogi
gospod
opat
povrne
,
potem
me
je
konec
—
popolnoma
konec
!
O
joj
,
joj
,
kaj
naj
vendar
porečem
?
“
Tu
je
dober
svet
,
drag
!
Jurij
Skopec
je
podzemeljsko
hrambo
,
v
kateri
so
bile
dragocenosti
nakopičene
,
skoro
popolnoma
izpraznil
.
Le
nekaj
malega
je
ostalo
in
to
je
le
manj
vredno
,
tako
da
je
škoda
neizmerno
velika
.
Obupan
tava
oskrbnik
po
podzemeljskem
hodniku
.
Na
vsa
prašanja
molči
.
Čuva
se
,
da
bi
pripovedal
,
kako
je
hotel
ljubkati
lepo
deklino
,
ki
mu
je
v
vino
pomešala
omotne
kapljice
.
Tudi
hlapci
besedice
ne
zinejo
—
izgubiti
nočejo
dobre
službe
.
Vojaki
in
lovci
zaradi
tega
ne
vedo
,
pri
čem
da
so
.
Čudno
se
jim
najbolj
zdi
,
kako
je
mogel
Jurij
Skopec
v
samostan
priti
.
Če
v
tem
oziru
povprašujejo
,
potem
prične
oskrbnik
tarnati
in
javkati
.
Konečno
vsi
mislijo
,
da
se
je
tolovajski
glavar
na
skrivnosten
način
vtihotapil
.
Oskrbnik
se
nazadnje
vendar
nekoliko
pomiri
.
Sedaj
se
še-le
izve
,
da
naj
dragocenejši
zaklad
,
ki
je
v
skrivnostni
rakvi
,
spravljen
,
tolovajem
ni
prišel
v
roke
.
To
je
velika
tolažba
,
tem
bolj
,
ko
se
oskrbnik
spomni
,
da
je
poleg
oropane
shrambe
še
tajna
izbica
,
ki
je
tudi
z
bogatimi
zakladi
napolnjena
.
Nestrpnega
pričakovanja
se
tresejo
,
ko
odpro
vratica
k
temu
skrivnemu
skladišču
,
in
glej
,
vse
je
tukaj
še
na
svojem
mestu
!
Oskrbnik
se
popolnoma
vendar
ne
da
pomiriti
.
„
Mučil
je
samostanskega
hlapca
,
“
kliče
debeluhar
opetovano
;
„
za
gotovo
ve
,
da
je
tukaj
še
več
zakladov
,
zaradi
tega
se
bo
Jurij
Skopec
povrnil
.
“
„
Koliko
ljudij
je
pa
Skopec
imel
sabo
?
“
praša
.
„
Okrog
trideset
.
“
„
No
,
ti
nam
ne
bodo
nevarni
postali
.
“
„
Da
,
da
,
tako
govorite
Vi
,
gospod
,
“
tarna
oskrbnik
,
„
toda
sami
ste
videli
—
da
se
je
tolovajski
glavar
sam
skozi
tristo
vojakov
rešil
.
“
„
Ker
je
Vas
—
mastnega
volička
—
rabil
za
svoj
ščit
.
“
Oskrbnik
debelo
požira
jezo
zaradi
tega
nečastnega
imena
.
„
Oj
,
kako
me
je
zgrabil
,
“
stoka
,
čutil
sem
njegovo
pest
,
kakor
bi
bili
to
peklenščkovi
kremplji
.
In
potem
me
je
vrgel
ravno
tako
,
kakor
bomba
iz
topa
.
“
„
Vaša
maščoba
obvarovala
Vas
je
večje
nesreče
.
“
„
Oj
,
še
sedaj
me
kosti
bole
.
“
„
Ali
imate
tudi
kosti
?
“
praša
poredni
poveljnik
,
„
mislil
sem
vedno
,
da
ste
le
velika
gruča
masti
,
kajti
rejeni
niste
napačno
.
“
„
Oj
,
saj
skoro
nič
ne
jem
.
“
„
Iščite
si
druzega
,
ki
bi
Vam
to
verjel
.
In
pa
ne
stokajte
toliko
,
saj
je
tukaj
še
dosti
dragocenostij
.
“
„
Kaj
mi
vse
to
pomaga
?
Dvajset
in
še
več
polnih
vreč
so
rokovnjači
odnesli
.
Kdo
naj
vse
to
povrne
,
jaz
revež
nimam
ničesar
:
o
moj
Bog
,
kaj
poreče
strogi
gospod
opat
?
“
Načelnik
zmaje
z
glavo
.
„
To
mi
ni
znano
,
“
pravi
,
„
izvedeli
bodete
že
v
pravem
času
.
Toda
sedaj
mi
povejte
,
kako
je
bilo
mogoče
,
da
je
predrzni
tolovaj
mogel
s
svojimi
tovariši
v
dobro
zavarovani
samostan
priti
?
Čez
visoki
zid
ni
mogel
priti
,
to
je
izključeno
.
“
„
Kdo
ve
?
“
jeclja
oskrbnik
,
ki
se
zmisli
lepe
Lenčike
in
pa
svoje
zaljubljenosti
,
„
ta
vražji
človek
je
menda
s
peklenskimi
silami
v
zvezi
.
“
Poveljnik
zmaje
z
ramama
.
„
Le
zaprite
zopet
shrambo
,
“
pravi
konečno
ter
na
vrata
pokaže
.
Oskrbnik
odkima
.
„
Kaj
pa
mislite
,
“
zakliče
,
„
teh
dragocenostij
vendar
ne
morem
tukaj
pustiti
.
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
„
Ko
