jestisnil
Pircu
roko
in
Pirc
je
oberoč
prijel
Jerajevo
in
tačas
je
Jeraj
že
na
pol
uganil
,
kako
se
mojster
odloči
.
Še
pri
Nanči
se
je
poslovil
in
pri
Petru
,
potem
je
zapustil
hišo
,
kjer
je
bil
prebil
dolgih
deset
let
.
V
Podgorju
pri
Gabronovih
je
bil
takšen
red
:
zjutraj
z
dnevom
pokonci
,
zvečer
z
nočjo
spat
,
podnevi
pa
delati
!
In
ta
red
je
veljal
tudi
za
lepo
gospo
Jerajevo
;
nikdo
ji
ni
ukazoval
,
brez
besed
se
je
uklanjala
redu
–
imela
je
slabo
vest
in
se
je
bala
,
da
je
ne
odslovijo
izpod
domače
strehe
.
Oče
ni
dosti
govoril
,
ali
kar
je
rekel
,
je
veljalo
.
Slutila
je
,
da
že
ve
,
kako
in
zakaj
je
prišla
domov
...
Saj
drugače
so
bili
vsi
prijazni
z
njo
.
Še
preveč
!
Obilna
vprašanja
brata
in
sestre
po
možu
in
Milančku
so
ji
le
presedala
...
ali
jo
morebiti
nalašč
dražita
?
Mislila
je
bila
,
da
ji
ni
strpeti
pri
možu
,
ušla
je
z
doma
,
pa
je
prišla
z
dežja
pod
kap
.
Ko
je
zvečer
trudna
sedala
na
posteljo
,
si
je
ogledovala
roke
–
ogorele
so
bile
in
žuljave
;
segla
je
po
ogledalcu
–
njeno
lice
,
prej
belo
ko
mleko
in
rdeče
ko
kri
,
je
bilo
zdaj
rjavo
in
shujšalo
je
.
Pa
kaj
vse
to
!
Skrbeti
jo
je
pričenjala
bodočnost
.
Že
zdaj
čuti
:
velja
pravzaprav
le
toliko
,
kar
zaležejo
njene
roke
,
ugled
pa
ji
dajeta
le
mož
in
otrok
.
Kaj
,
ko
postane
očitno
,
da
nima
ne
prvega
ne
drugega
:
moža
je
zapustila
,
otrok
ji
je
ubežal
.
»
Čudna
mati
,
ki
ji
uide
lastni
otrok
!
«
bodo
rekli
in
sodili
:
»
Kakršna
mati
,
taka
žena
!
«
Rahlo
so
se
ji
pričela
oglašati
v
srcu
vprašanja
:
Ali
je
treba
,
da
je
tako
?
Ali
mora
tako
ostati
?
—
Kopnela
ji
je
trma
...
Neko
nedeljo
je
bilo
meseca
avgusta
.
Po
južini
sta
se
oče
Gabron
in
sin
Jakob
zleknila
na
vrtu
pod
košati
oreh
,
potrebna
sta
bila
počitka
pred
naporom
novega
tedna
.
Stara
mama
je
v
svoji
sobici
pletla
nogavice
,
hišna
gospodinja
pa
je
poleg
hčere
Lenčke
in
Jerajeve
sedela
na
klopi
pred
hišo
,
pomežavala
in
zevala
.
Hči
Lenčka
je
zvesto
posnemala
mater
,
Jerajeva
pa
je
zamišljeno
strmela
tja
po
daljni
,
beli
cesti
,
ki
jo
je
klicala
in
vabila
...
Gledala
je
,
videla
pa
ničesar
,
niti
fantiča
ne
,
ki
je
prihajal
po
cesti
,
dokler
se
ni
ustavil
pred
hišo
.
Bil
je
okoli
deset
let
star
,
suhega
lica
,
živih
oči
,
siv
od
prahu
od
nog
do
glave
.
Stopil
je
pred
ženske
.
»
Ponižno
prosim
,
če
mi
daste
kaj
jesti
.
«
Gospodinja
ga
je
mirno
premerila
od
vrha
do
tal
.
»
Čigav
pa
si
?
«
»
Jože
,
ne
Janez
Mlakar
iz
Ljubljane
,
«
je
čuda
urno
pravil
deček
,
»
mati
so
mi
umrli
,
oče
ležé
v
bolnišnici
v
Trstu
,
zidar
so
,
pa
so
padli
z
odra
,
zdaj
grem
k
njim
.
Tako
sem
lačen
...
«
»
Kako
je
očetu
ime
?
«
»
Ma
—
Matija
.
«
»
Ali
imaš
kaj
bratov
in
sestrá
?
«
»
Ja
—
ne
,
nič
.
«
»
Kako
je
mami
ime
?
«
»
Micka
.
«
»
Kaj
pa
delajo
tvoja
mama
?
«
»
Perejo
.
Ob
nedeljah
pa
pomagajo
v
gostilnah
.
«
»
Kje
?
Ali
v
nebesih
?
Saj
si
rekel
,
da
so
umrli
.
«
»
Ne
,
mama
niso
umrli
,
ata
so
umrli
.
«
»
Kako
je
bilo
ime
atu
?
«
»
Tomaž
.
«
»
Vidiš
,
prej
si
pa
rekel
,
da
so
Matija
in
da
leže
v
tržaški
bolnišnici
–
takšen
lažnivec
si
!
Lastni
jezik
te
tepe
.
Sram
te
bodi
!
Kam
pa
hočeš
sam
po
svetu
?
Ali
da
te
volkovi
požro
v
gozdu
?
Ali
da
te
cigani
vzemo
s
seboj
?
Ali
da
te
pobero
orožniki
?
«
—
Hčerki
Lenčki
je
namignila
:
»
Idi
,
odreži
mu
kos
kruha
!
«
Fant
je
ihtel
in
skrival
lice
v
rokav
.
»
Na
,
«
je
rekla
gospodinja
,
»
tu
imaš
kruha
,
da
ti
ne
bo
treba
krasti
!
Zdaj
se
pa
koj
obrni
in
pojdi
,
od
koder
si
prišel
!
«
»
Saj
grem
,
«
je
rekel
fant
.
»
Še
pil
bi
rad
.
«
»
Le
pridi
z
mano
v
vežo
!
«
ga
je
pozvala
Lenčka
in
deček
je
stopil
za
njo
.
Gospodinja
je
majala
z
glavo
.
»
Spet
mestni
potepinček
!
Pa
se
le
smili
človeku
–
težko
ga
zapodi
lačnega
...
Bog
ve
,
kje
se
tvoj
revček
zdaj
potika
!
In
kod
zdaj
on
prosi
kruha
...
«
Vzdihnila
je
.
»
Boljši
berač
kakor
tat
...
«
Jerajeva
je
hitro
vstala
in
šla
v
svojo
sobo
.
Ni
je
bilo
tisti
dan
k
malici
ne
k
večerji
.
In
drugo
jutro
je
navsezgodaj
izginila
,
le
od
matere
se
je
poslovila
.
Jeraj
je
stanoval
s
sinom
in
z
Jero
v
lični
hišici
pod
Golovcem
.
Bila
je
last
železničarja
vdovca
,
ki
je
bil
redkokdaj
doma
in
mu
je
gospodinjila
edina
odrasla
hči
.
Drugih
stanovalcev
ni
bilo
v
hiši
.
Na
obe
strani
je
objemal
hišo
vrtič
,
ki
se
je
za
hišo
razprostiral
kakih
sto
korakov
daleč
v
breg
.
Zadaj
je
stalo
sadno
drevje
,
spredaj
obakraj
hiše
in
ob
ograji
,
ki
je
ločila
vrtič
od
ceste
,
so
bile
gredice
s
cvetjem
in
zelenino
.
Bilo
je
popoldne
po
šesti
uri
in
vsa
Jerajeva
družina
je
bila
na
vrtu
.
Jeraj
je
golorok
z
lopato
prekopaval
gredico
,
kamor
si
je
nameraval
vsejati
črne
redkvice
.
Stara
Jera
je
plela
,
Milan
pa
je
hodil
od
drevesa
do
drevesa
in
štel
jabolka
in
hruške
,
koliko
jih
je
gori
.
Imeli
so
obisk
,
Korenovo
Nančo
.
Stala
je
pri
njih
na
vrtu
in
pripovedovala
v
svojem
skrivnostnem
slogu
:
»
Kar
premišljali
so
gospod
in
niso
vedeli
in
so
poklicali
še
enega
gospoda
,
meni
pa
so
rekli
,
da
lahko
sedem
.
Jaz
sem
rekla
:
Saj
lahko
stojim
.
—
Le
sedite
,
so
mi
rekli
in
so
bili
prijazen
gospod
.
—
Naj
pa
bo
,
sem
odgovorila
,
da
jim
ne
odnesem
spanja
,
in
sem
sedla
.
«
»
Kje
se
je
pa
to
godilo
?
«
je
vprašal
Jeraj
.
»
Na
cesarski
sodniji
,
«
je
važno
odgovorila
Nanča
.
»
Pircu
niso
dali
stola
.
Pirc
je
stal
.
Samo
jaz
sem
sedela
.
«
»
Kaj
sta
pa
imela
s
Pircem
na
sodniji
?
«
je
vprašal
Jeraj
.
»
Pa
ne
,
da
sta
se
tožila
?
«
»
Tako
so
rekli
:
Če
gre
Pirc
proč
iz
Ljubljane
,
mi
dajo
drugega
varuha
.
—
Vprašali
so
me
,
koga
?
Kaj
jaz
vem
!
—
Rekli
so
,
da
bodo
pisali
na
gospoda
župana
,
naj
gospod
župan
koga
nasvetuje
.
«
»
Ali
gre
gospod
Pirc
?
Kam
gre
?
«
se
je
zavzel
Jeraj
.
»
Gre
.
Je
že
šel
.
Danes
zjutraj
so
prišle
lojtre
ponj
od
dolenjske
tete
,
z
dvema
konjema
;
gor
je
pometal
svojo
robo
,
vrh
robe
Petra
,
voznik
je
pognal
,
pa
so
šli
.
«
Jeraj
in
Jera
sta
ponehala
z
delom
,
ta
novica
ju
je
zanimala
.
Nančo
je
spodbujalo
zanimanje
,
ki
ga
je
dosegla
,
in
je
nadaljevala
.
»
Ja
,
dolg
čas
mu
je
bilo
po
ženi
in
fantu
.
Mene
je
odpuščanja
prosil
,
če
me
je
kdaj
žalil
,
in
dve
desetici
mi
je
podaril
.
Ja
!
Tukaj
sta
.
«
Privlekla
je
globoko
iz
krila
denarnico
in
jo
po
važnih
pripravah
odprla
.
Spravila
je
na
dan
dve
desetici
,
ju
položila
na
dlan
in
razkazovala
Jeraju
in
Jeri
s
pristavkom
,
da
je
ena
ogrskega
kova
.
»
Ja
!
In
jokal
se
je
,
«
je
pravila
.
»
Nič
se
ne
jokajte
,
sem
rekla
,
saj
se
bova
še
kdaj
videla
,
če
ne
na
tem
,
pa
na
onem
svetu
.
Pa
je
zamahnil
z
roko
in
rekel
vozniku
:
Poženi
,
Andrej
!
Ko
sta
konja
potegnila
,
mi
je
Peter
pokazal
jezik
,
pa
sem
mu
jaz
še
daljšega
:
tako
!
«
Jeraju
se
je
dobro
zdelo
,
da
se
je
Pirčev
družinski
spor
tako
lepo
obrnil
na
bolje
.
Jera
je
vprašala
:
»
Kje
vam
pa
zdaj
kuhajo
,
Nanča
?
«
»
Gospe
kuhajo
in
gospodične
.
Iz
najboljših
hiš
.
Še
ena
resnična
grofinja
je
vmes
.
Na
starem
strelišču
.
V
ljudski
kuhinji
se
pravi
.
Tako
svetlo
žlico
so
mi
dali
,
gotovo
je
bila
iz
srebra
.
«
Ura
je
bila
sedem
,
sonce
se
je
nagibalo
k
zahodu
.
Jera
je
šla
v
hišo
,
da
pogleda
po
večerji
.
Jeraj
se
je
ozrl
,
kje
je
sin
.
Milan
je
preštel
ves
sad
,
potem
se
je
bil
pomaknil
z
brežine
dol
proti
vrtni
ograji
.
Tod
je
raslo
grmičje
španskega
bezga
in
zastiralo
vrt
pred
prahom
in
pred
pogledi
s
ceste
.
Spomladi
so
ondi
cvetele
trobentice
in
vijolice
in
Milan
si
je
zadovoljen
ogledoval
njih
zeleno
perjiče
.
Tačas
se
mu
je
pozornost
obrnila
na
cesto
.
Prišla
je
gospa
,
se
ozrla
na
hišno
številko
in
postala
.
Stopila
je
proti
pragu
,
pa
se
zadnji
hip
premislila
in
šla
počasi
naprej
,
glavo
je
povešala
.
Tako
je
dospela
vštric
Milana
in
Milan
jo
je
spoznal
.
Bila
je
mama
!
Začudil
se
je
,
da
je
kar
zardel
.
Bolj
se
je
začudil
kakor
razveselil
–
in
prvi
hip
ni
našel
zanjo
drugih
besed
kakor
:
»
Kam
pa
greste
,
mama
?
«
Jerajeva
se
je
zdrznila
,
ko
je
zagledala
sina
.
Čutila
je
:
zdaj
se
ji
odloči
usoda
.
Zastala
ji
je
sapa
,
oprijela
se
je
ograje
in
v
strahu
in
pričakovanju
gledala
otroka
.
Milan
pa
ji
je
zgovorno
hitel
praviti
nič
drugače
,
kakor
da
se
meni
s
sošolcem
:
»
Mi
stanujemo
zdaj
tukaj
.
To
je
naš
vrt
.
Cvetlicam
zalivam
jaz
,
stara
Jera
pleve
,
ata
pa
koplje
.
Tako
dobro
se
imamo
,
bolje
kakor
pri
Korenovih
!
—
Kam
pa
vi
greste
?
«
Z
otroško
odkritosrčnostjo
spregovorjene
besede
so
pobile
Jerajevo
kakor
udarci
z
betom
.
Takole
sprejema
otrok
svojo
mater
,
ki
je
ni
videl
dva
tedna
–
Jerajevi
sta
se
zdela
dolga
kakor
dve
leti
!
Malo
radovedno
,
malo
bahavo
–
brez
ljubezni
,
brez
hrepenenja
!
Zavedala
se
je
prepada
,
ki
jo
loči
od
lastnega
otroka
.
Mar
je
prišla
zastonj
?
Stemnilo
se
ji
je
pred
očmi
in
naslonila
se
je
na
ograjo
.
Milan
se
je
ustrašil
,
vzkliknil
je
:
»
Ata
,
ata
!
«
Jeraj
je
spoznal
iz
glasu
nujnost
,
pustil
je
Nančo
in
skočil
k
sinu
.
Videl
je
medlečo
gospo
ob
ograji
,
že
je
uganil
,
kdo
je
,
pretreslo
ga
je
in
naokoli
in
skozi
hišo
je
hitel
k
njej
.
Prijel
jo
je
pod
pazduho
in
jo
pol
vedel
,
pol
nesel
v
sobo
.
Posadil
jo
je
na
zofo
.
»
Ali
hočeš
vode
?
Ali
ti
je
treba
zdravnika
?
«
Pogledala
mu
je
v
skrbne
oči
,
pa
hitro
zopet
povesila
pogled
in
zamežala
.
Tako
nično
se
je
čutila
,
tako
sram
jo
je
bilo
,
o
,
če
bi
jo
hotela
požreti
zemlja
!
»
Ničesar
mi
ni
treba
,
«
je
šepetala
,
»
koj
bom
dobra
—
da
spet
lahko
grem
.
«
Jeraj
je
slutil
njene
boje
in
smilila
se
mu
je
.
Toda
boj
mora
dobojevati
sama
s
seboj
,
ako
naj
bo
zmaga
trajna
in
trajen
mir
.
Zato
je
molčal
.
Čakala
je
majcene
prijazne
odrešilne
besede
–
ni
je
bilo
:
pri
možu
in
otroku
ni
več
prostora
zanjo
!
Vstala
je
in
omahujoč
krenila
proti
durim
.
Jeraj
jo
je
podpiral
,
pa
ko
je
gledal
njeno
trpljenje
,
ga
je
prevzelo
usmiljenje
in
ji
je
nemo
pobožal
upadlo
lice
.
Skromen
je
bil
ta
dokaz
ljubezni
,
toda
dovolj
močan
,
da
je
v
hipu
skopnel
Jerajevi
še
zadnji
konec
ponosa
in
trme
.
Zdrknila
je
na
kolena
,
glasno
je
zaihtela
in
poljubovala
možu
roko
.
Z
mokrimi
očmi
jo
je
dvignil
Jeraj
.
»
Saj
si
naša
–
saj
si
naša
!
«
Tačas
se
ga
je
oklenila
okoli
vratu
in
mu
prav
tiho
,
prav
tiho
dahnila
v
uho
:
»
Odpusti
!
«
Odpustil
ji
je
s
poljubom
in
z
roko
v
roki
sta
se
vodila
po
sobi
in
govorila
o
boljši
bodočnosti
;
in
Jerajeva
se
je
v
solzah
nasmejala
in
ni
ji
dalo
miru
,
da
se
ne
bi
pobahala
;
pokazala
je
svoje
žuljave
roke
.
Jeraj
se
je
spomnil
in
šel
po
Milana
,
ki
ga
je
bila
preudarna
Jera
pridrževala
v
kuhinji
,
pa
ne
brez
težave
.
Zdaj
,
ko
je
smel
,
je
Milan
kar
skokoma
planil
v
sobo
.
Zakaj
silo
se
mu
je
mudilo
,
da
iz
dna
srca
in
žarečih
oči
izbruhne
novico
:
»
Mama
,
vi
še
ne
veste
–
jaz
sem
bil
pa
v
Trstu
zaprt
!
«
Ta
novica
je
mamo
bolj
ganila
od
najlepših
priučenih
besed
,
pritisnila
je
dečka
k
sebi
,
da
je
skoraj
zaječal
.
Jera
je
prinesla
večerjo
na
mizo
,
zabeljen
stročji
fižol
in
krompir
v
oblicah
,
oboje
z
domačega
vrta
.
Pozdravila
je
gospo
,
kakor
da
se
nista
niti
za
trenutek
ločili
,
v
srcu
pa
je
čutila
kos
zadoščenja
za
prestane
krivice
.
Toda
vse
neprijazno
občutje
jo
je
minilo
,
ko
ji
je
gospa
glasno
odzdravila
in
ji
stisnila
roko
.
Sklenjen
je
bil
vsestranski
mir
.
Pirc
se
je
vozil
s
svojo
ropotijo
po
cesti
,
mešani
občutki
so
mu
polnili
dušo
in
včasi
ga
je
obšla
misel
,
zakaj
ni
rajši
ostal
v
Ljubljani
.
Vse
ga
je
dražilo
:
kamen
na
cesti
,
ko
je
kolo
hreščalo
čezenj
,
voznik
,
ki
se
ni
pravočasno
in
tako
umaknil
,
kakor
bi
se
bil
moral
po
Pirčevem
razpoloženju
,
kužek
,
ki
je
lajal
in
se
zaganjal
v
konja
.
Take
razmere
!
se
je
hudoval
v
mislih
.
Oh
,
če
mi
ne
bo
všeč
,
se
pa
vrnem
!
Drugače
Peter
.
Ta
je
od
veselja
zavriskal
,
kadar
je
poskočil
voz
,
nemara
bi
ga
celó
veselilo
,
če
bi
se
prevrnil
.
Srečali
so
kmeta
,
ki
je
kimal
na
svojem
koleslju
;
pa
je
mikalo
Petra
,
da
mu
zakliče
:
Oče
!
Kmeti
bi
se
zbudil
in
prestrašen
vprašal
:
Kaj
pa
je
?
–
in
Peter
bi
pokazal
na
kolo
in
rekel
:
Kolo
se
vrti
!
To
bi
bilo
smeha
!
Toda
bal
se
je
mrkega
mojstra
.
—
Za
mojstrovim
hrbtom
je
z
razkrečenima
prstoma
kazal
psom
rogovilo
,
kar
ima
od
praveka
sem
pasji
rod
za
najkrutejšo
žalitev
,
ki
je
ni
moči
molče
prenašati
.
Vmes
je
z
veščim
očesom
opazoval
sadje
na
obcestnem
drevju
.
Tako
so
se
počasi
pritresli
do
Dolenje
vasi
.
Pirc
ni
pozabil
,
kako
neprijazno
se
je
zadnjič
poslovil
od
tete
.
Kaj
naj
ji
reče
?
Da
bi
le
že
minilo
prve
pol
ure
...
Voznik
je
rekel
»
oha
!
«
in
voz
je
postal
pred
hišo
.
Na
pragu
se
je
prikazala
teta
Mica
.
Plosknila
je
v
roko
in
zaklicala
:
»
Bala
je
tukaj
in
ženin
–
nevesta
,
kje
si
?
«
Pirc
se
je
skobacal
z
voza
in
slovesno
stopil
k
teti
,
da
jo
ogovori
z
ubrano
besedo
,
ki
naj
bi
uravnala
njuno
razmerje
nekvarno
njegovemu
stališču
.
Toda
teta
Mica
mu
je
stisnila
roko
:
»
Bog
daj
!
«
in
mu
prekrižala
lepo
namero
,
obrnivši
se
k
Petru
,
ki
je
z
neizrecnim
zanimanjem
opazoval
hlapca
,
ko
je
razpregal
konja
.
»
Pazi
,
da
te
konj
ne
kopitne
tja
pod
nos
!
Semkaj
stopi
,
griža
ljubljanska
;
čakaj
,
pri
nas
te
že
spitamo
!
«
Te
besede
so
zaščegetale
mojstra
Pirca
.
Mar
je
pri
meni
stradal
?
si
je
mislil
in
že
se
je
hotel
oglasiti
s
stvarnim
popravkom
,
toda
tačas
je
od
vrta
semkaj
pritekla
žena
;
ogorela
je
bila
,
smejala
so
se
ji
lica
,
objela
ga
je
čez
rame
in
se
z
njim
zasukala
.
Tudi
zanjo
je
imel
Pirc
pripravljeno
primerno
pridigo
o
ženskih
dolžnostih
,
ali
ko
ga
je
žena
vrtela
–
k
tej
polki
se
ne
bi
kaj
prilegala
resna
beseda
,
pa
jo
je
opustil
.
Koj
za
Pirčevo
mamo
je
od
vrta
sem
prihajala
še
neka
osebnost
:
mlad
,
golorok
možic
,
v
škornjih
,
z
modrim
predpasnikom
.
Pirc
ga
skoraj
ni
spoznal
:
Tale
kmetiček
,
ali
je
naš
Tonček
ali
ni
?
Resnično
je
bil
Tonček
in
sram
ga
je
bilo
in
bal
se
je
.
Mati
mu
je
stopila
naproti
,
ga
prijela
za
roko
in
ga
privedla
pred
očeta
.
»
No
,
zdaj
pa
le
govori
!
«
Tonček
je
povešenih
oči
zdrdral
priučeno
mu
molitvico
:
»
Ljubi
oče
,
odpustite
mi
!
Obečam
vam
,
da
vam
z
obilno
pridnostjo
povrnem
veliko
škodo
,
ki
sem
vam
jo
naredil
.
«
Mama
je
rekla
:
»
No
!
«
in
ga
dregnila
v
pleča
;
pri
tej
spodbudi
je
ujel
očetovo
roko
in
jo
poljubil
.
Posebno
lep
ogovor
,
oster
in
pretresljiv
je
bil
mojster
Pirc
namenil
sinu
,
ogovor
,
namešan
iz
zastužene
graje
,
zlatih
naukov
in
povzdigovanja
samega
sebe
.
Toda
ko
je
bil
Tonček
pritisnil
svoj
cmok
na
očetovo
roko
,
je
imel
mučno
ceremonijo
za
končano
,
obrnil
se
je
kakor
blisk
k
Petru
in
ga
vprašal
:
»
Ali
ste
dobro
vozili
?
Kadar
jaz
vozim
,
beži
konj
kakor
vlak
.
Boš
videl
,
kakšen
bič
imam
!
«
In
že
sta
se
izgubila
.
Teti
je
bilo
nemara
že
tudi
dovolj
ceremonij
,
pa
je
povabila
Pirca
in
vse
v
hišo
,
da
se
malo
pokrepčajo
.
Pircu
se
je
zdelo
:
Tako
delajo
z
mano
,
kakor
sami
hočejo
!
Pa
se
je
vdal
in
so
šli
v
hišo
,
kjer
jih
je
pozdravila
dobro
založena
miza
.
Tončka
in
Petra
je
bilo
seveda
treba
posebej
klicati
,
ker
sta
šla
ogledovat
bič
in
za
bičem
žrebička
in
za
žrebičkom
backa
in
za
backom
zajčka
.
O
,
kako
je
strmel
Peter
,
kako
je
požiral
sline
!
Drugi
dan
si
je
Pirc
uredil
svojo
delavnico
.
Dela
ni
pogrešal
,
za
začetek
so
mu
nametali
na
kup
kar
deset
parov
domačih
čevljev
in
škornjev
,
da
se
jih
usmili
.
Toda
ni
utegnil
.
Spravljali
so
otavo
,
modro
nebo
je
bilo
prepreženo
s
tistimi
nežnimi
,
pernatimi
oblački
,
ki
oznanjajo
dež
,
in
hiteti
je
bilo
treba
,
da
še
danes
pride
seno
pod
streho
.
»
Pa
stopita
še
vidva
pomagat
,
«
je
rekla
Pirčeva
možu
,
»
ti
in
Peter
,
saj
vidiš
,
kako
se
mudi
z
delom
!
«
»
Nisem
vajen
,
«
je
ugovarjal
Pirc
.
»
Obračati
boš
že
znal
,
«
je
odvrnila
Pirčeva
.
»
Tako
boš
delal
kakor
drugi
.
«
Mojster
Pirc
in
vajenec
Peter
sta
dobila
vsak
svoje
grablje
in
sta
stopila
v
vrsto
,
ki
je
obračala
otavo
in
jo
potem
grabila
na
kupe
.
Soparno
je
bilo
,
hiteli
so
,
komaj
so
utegnili
si
obrisati
debele
znojne
kaplje
s
čela
in
vratu
.
Tonček
je
vozil
z
lojtrami
,
važno
je
sedel
na
vozu
,
samozavestno
je
vladal
vprežni
par
s
»
hi
«
in
»
bistahor
«
,
in
če
je
vozil
pod
drevesom
,
ni
nobenkrat
pozabil
zamahniti
z
bičem
v
zeleno
perje
nad
glavo
.
Glej
ga
tiča
,
si
je
mislil
čevljar
,
kako
se
nosi
!
–
skoraj
se
mu
je
zamerjalo
,
da
ima
fant
odličnejši
posel
kakor
on
.
Naložili
so
seno
in
ga
spravili
domov
,
in
ko
se
je
ponoči
usul
dež
,
se
je
čevljarju
dobro
zdelo
,
da
je
svoj
konec
pripomogel
pri
delu
.
Naslednji
dan
je
deževalo
,
mlatili
so
in
čistili
žito
;
čevljarja
je
dvignilo
s
stola
in
stopil
je
pogledat
,
kako
delajo
–
vse
mu
je
bilo
tuje
in
novo
.
Tonček
se
je
moško
vrtil
okoli
dela
in
delavcev
.
Očeta
se
ni
posebno
razveselil
,
dajal
mu
je
bolj
kratke
odgovore
–
toda
oče
je
hotel
še
pod
kozolec
,
kaj
je
v
oknih
,
in
Tonček
–
hočeš
nočeš
–
ga
je
moral
spremljati
.
—
Čudno
,
vse
je
vedel
ta
fant
!
Mojster
Pirc
niti
ni
ločil
ječmena
od
pšenice
,
fant
pa
je
še
to
imel
v
glavi
,
koliko
so
ene
stvari
vsejali
,
koliko
druge
in
koliko
bo
pridelka
.
Ko
sta
se
vrnila
na
pod
,
glej
ga
spaka
—
Peter
s
silnim
navdušenjem
suče
kljuko
pri
čistilnici
!
Že
ga
je
hotel
mojster
zapoditi
nazaj
v
delavnico
,
pa
se
je
premislil
–
naj
bo
za
danes
!
Prišla
je
nedelja
in
so
šli
skupaj
k
šesti
maši
;
teta
Mica
in
Pirčeva
mama
sta
sedli
v
klop
,
Tonček
je
šel
pred
oltar
,
čevljar
pod
kor
.
Po
maši
so
postali
pred
cerkvijo
:
birič
je
klical
oblastvene
ukaze
.
Potem
so
krenili
domov
.
Tonček
je
bil
znan
in
ljudje
so
ga
prijazno
ogovarjali
.
Oče
Pirc
je
gledal
in
se
čudil
.
Ali
je
to
tisti
zanikrni
,
potuhnjeni
šolarček
,
kakršnega
se
je
kazal
v
Ljubljani
in
ki
je
na
njem
poskušala
očetova
roka
vse
raznovrstne
vzgojne
načine
,
pa
brez
uspeha
?
Pot
se
je
vlekla
po
gričku
navzdol
skoz
gozd
.
Spotoma
je
pravila
teta
,
kako
je
nagajal
dež
,
ko
so
sejali
repo
–
da
bo
krompir
gnil
,
če
bo
toliko
moče
–
in
da
je
kravar
pijanec
.
Tonček
ji
je
zgovorno
pomagal
pri
pripovedovanju
,
ali
ko
je
pripovedoval
,
ni
nikdar
pogledal
očeta
,
besede
so
veljale
le
materi
in
teti
.
Nič
me
nima
rad
,
si
je
mislil
Pirc
.
Doma
so
zajtrkovali
.
Tonček
je
urno
popil
svoje
mleko
in
s
kruhom
v
roki
smuknil
skozi
duri
;
ko
je
bil
zunaj
,
je
za
sabo
poklical
Petra
.
Ali
namesto
Petra
je
prišel
za
njim
oče
.
»
Čakaj
,
Tonček
,
mi
boš
kaj
pokazal
okoli
hiše
!
«
Oče
se
je
silno
zanimal
za
njegov
bič
in
ni
bilo
drugače
,
moral
mu
ga
je
pokazati
.
Imeniten
je
bil
ta
bič
.
Kupil
ga
je
bil
Tonček
sam
,
in
je
bil
iz
lesa
,
ki
mu
pravijo
koprivovec
,
in
ne
rase
v
naših
krajih
.
Ni
kar
tako
z
bičevniki
!
Tri
dni
ga
je
imel
zakopanega
v
mastnem
gnoju
,
potem
ga
je
še
namazal
z
oljem
,
zdaj
pa
je
prožen
,
da
ga
lahko
ovije
okrog
prsta
.
Ali
je
malo
strmel
oče
Pirc
,
ko
je
poslušal
vso
to
modrost
!
Prišla
sta
v
hlev
.
Tonček
že
ni
bil
več
tako
skop
z
besedami
,
ali
pri
žrebičku
,
tam
šele
se
mu
je
odprl
jez
zgovornosti
,
tam
,
in
v
živahnem
pripovedovanju
se
je
celó
spozabil
,
da
je
prijel
očeta
za
roko.Tako
lepa
žival
!
S
kakim
obžalovanjem
je
pravil
,
da
ga
bo
teta
prodala
od
kobile
...
Škoda
je
žrebička
,
ki
je
tako
lep
in
ga
bodo
še
pogrešali
,
zakaj
konj
rjavec
gre
v
leta
,
žrebiček
bi
se
pa
lahko
že
čez
eno
leto
privajal
k
delu
.
Oče
Pirc
je
rekel
na
pol
v
šali
:
»
Kaj
pa
,
če
kupim
jaz
žrebička
od
tete
?
«
Kako
so
se
takrat
zaiskrile
Tončku
oči
!
»
Če
ga
kupim
,
lahko
ostane
pri
hiši
,
«
je
dostavil
oče
.
»
Ali
je
res
,
ata
?
«
je
vzkliknil
Tonček
in
s
takim
zaupanjem
pogledal
očetu
v
oči
,
kakor
še
nikoli
,
obero
ga
je
prijel
za
roko
in
se
pritisnil
k
njemu
.
Potem
pa
ga
je
nenadoma
prijelo
,
da
je
izpustil
očetovo
roko
,
mu
plašno
pogledal
v
obraz
in
ga
vprašal
:
»
Ali
ste
še
hud
,
ata
?
«
Pa
ata
ni
bil
več
hud
–
žrebiček
ju
je
poravnal
.
Pirčevo
stanovanje
v
Korenovi
hiši
ni
stalo
dolgo
prazno
,
že
drugi
teden
se
je
vanj
preselila
stranka
,
ki
se
ni
sama
nič
manj
čudila
temu
,
kakor
se
je
čudila
Nanča
.
Ta
stranka
je
bila
Kocmurjeva
in
Nanča
je
imela
zdaj
pri
njej
svojo
hrano
.
Stvar
je
bil
uravnal
dobrovoljni
gospod
nadstražnik
Kobilica
,
ki
ga
je
bilo
sodišče
postavilo
Nanči
za
novega
varuha
.
Poklical
jo
je
bil
predse
in
Nanča
je
prišla
,
prežeta
s
svetim
strahom
in
globokim
spoštovanjem
.
Počastil
jo
je
z
gospodično
in
jo
prosil
,
naj
izvoli
sesti
,
pa
je
šlo
kar
gladko
:
Nanča
je
na
vse
,
kar
jo
je
vprašal
ali
ji
svetoval
,
nežno
odgovarjala
z
»
Ja
!
«
.
»
Postavili
so
me
vam
ob
stran
kakor
nekakšnega
svetovalca
,
«
je
pričel
.
»
Meni
je
prav
,
če
je
vam
prav
.
Če
bi
imeli
moža
,
bi
se
mož
brigal
za
vas
.
Ker
ste
si
izvolili
častiti
samski
stan
,
kajne
?
–
bo
to
moja
skrb
.
«
»
Ja
!
«
je
rekla
Nanča
in
kar
toplo
ji
je
postalo
od
samega
počaščenja
.
»
Veste
,
«
ji
je
razlagal
gospod
Kobilica
,
»
nerodno
je
,
da
nimate
nikogar
v
hiši
,
da
bi
vam
bil
v
sili
na
pomoč
.
Tako
sami
ste
,
zapuščeni
-
smilite
se
mi
!
«
Nanča
je
uvidela
,
da
je
to
res
,
in
je
pritrdila
:
»
Ja
!
«
»
Verjemite
,
kar
težko
mi
je
...
Mene
bi
bilo
strah
ali
vas
ni
,
gospodična
?
«
»
Ja
!
«
je
rekla
Nanča
in
se
spominjala
rajnkega
brata
Antona
in
njegovih
polnočnih
obiskov
na
!
in
zdaj
ima
celó
dva
na
onem
svetu
,
da
ji
lahko
hodita
ponoči
v
vas
.
»
Ti
komedija
ti
!
Če
zbolite
,
kaj
potem
?
«
»
Ja
!
«
»
Kar
dobim
vam
kakega
človeka
v
hišo
—
saj
je
Pirčevo
stanovanje
prosto
–
tako
bo
najbolje
.
«
»
Ja
!
«
je
rekla
Nanča
in
je
bila
prepričana
,
da
je
vse
zlato
,
kar
govori
prijazni
gospod
nadstražnik
.
Le-ta
se
je
popraskal
za
desnim
ušesom
.
»
Kaj
pravite
,
če
bi
...
«
»
Ja
!
«
je
vljudno
pritrdila
Nanča
,
še
preden
je
končal
gospod
Kobilica
svoj
preudarek
.
»
No
,
potem
sva
si
pa
enakih
misli
!
Sestra
je
le
sestra
,
kajne
?
–
če
je
prav
v
nesreči
.
Obe
skupaj
bosta
laže
živeli
kakor
vsaka
zase
.
Saj
sem
vedel
,
da
imate
dobro
srce
,
zelo
me
veseli
,
da
se
nisem
motil
.
«
Nanča
se
je
zavzela
:
ali
so
to
res
njene
misli
?
Tako
se
ji
je
zdelo
,
kakor
da
jo
gospod
Kobilica
po
nosu
navzgor
boža
.
Pa
se
vendar
ni
mogla
ustaviti
njegovi
silni
ljubeznivosti
.
Pravkar
ji
je
bil
pihnil
mogočen
oblak
dima
v
obraz
,
koj
nato
pa
vzkliknil
:
»
Oprostite
,
gospodična
,
čisto
sem
pozabil
vas
vprašati
za
dovoljenje
,
če
smem
kaditi
!
Skozi
okno
jo
vržem
,
pipo
grdo
!
«
In
že
je
eno
roko
dal
na
naslonilo
,
kakor
bi
hotel
vstati
,
pa
je
Nanča
kar
glasna
postala
od
same
prijaznosti
in
mu
ubranila
.
Res
,
silno
galanten
gospod
!
»
O
,
gospodična
,
«
je
rekel
,
»
vi
ste
pametna
gospodična
,
z
vami
se
lahko
govori
!
Še
danes
vam
pošljem
vašo
sestro
...
Kaj
sem
hotel
reči
–
toda
to
bodi
samo
za
vaša
ušesa
in
za
nikogar
drugega
.
Vaše
sestre
mož
Kocmur
ne
sme
v
hišo
;
če
bi
se
prikazal
,
koj
mi
pridite
povedat
!
Vse
drugo
bo
moja
briga
!
«
Gospod
Kobilica
je
vstal
,
dal
pipo
iz
ust
,
strogo
pogledal
Nančo
in
ji
zažugal
,
kakor
da
ne
stoji
ona
pred
njim
,
ampak
Kocmur
:
»
Meni
se
ne
bo
nikdo
upiral
!
Grom
in
strela
in
blisk
!
«
Udaril
je
z
desno
pestjo
po
mizi
in
še
enkrat
z
očmi
predrl
Nančo
.
Potem
je
spet
sedel
,
zapuhal
in
prijazno
izjavil
:
»
Tako
je
,
moja
ljuba
gospodična
,
le
brez
strahu
!
Skrbel
bom
za
vas
kakor
za
svojo
sestro
.
Pa
z
Bogom
!
«
Pomolil
ji
je
roko
.
Nanča
se
mu
je
pokorno
poklonila
,
rekla
:
»
Pa
z
Bogom
!
«
in
odšla
.
Občutki
pa
,
ki
jih
je
imela
,
so
bili
namešani
iz
radosti
nad
obilno
častjo
,
iz
strahu
pred
mogočnostjo
novega
varuha
in
iz
končka
odpora
zoper
sestro
.
Diplomatični
gospod
varuh
je
bil
tako
previden
,
da
je
sam
privedel
Kocmurko
v
Korenovo
hišo
,
in
je
bila
njegova
prijaznost
tako
odločna
in
nepremagljiva
,
da
ni
Nanča
ne
z
besedo
ugovarjala
,
ampak
segla
v
roko
jokajoči
se
sestri
in
jo
celó
poljubila
,
kajpada
ne
brez
silo
ljubeznive
spodbude
gospoda
varuha
.
Pričeli
sta
torej
gospodinjiti
in
sta
dobili
–
takisto
po
prizadevanju
imenovanega
svojega
pokrovitelja
–
celó
pomočnico
,
in
sicer
dražestno
gospodično
Irmo
Kocmurjevo
,
imenovano
general
Radecki
,
ki
je
z
njo
napravila
policija
zadnji
poskus
v
dobrem
in
jo
izročila
materi
z
grožnjo
,
da
gre
koj
in
brez
usmiljenja
v
hišo
prisilnega
dela
,
če
bi
ušla
in
se
potikala
po
mestu
.
Na
vse
tri
je
vplivala
kruta
ljubeznivost
prijaznega
gospoda
nadstražnika
s
tako
silo
,
da
je
bila
druga
bolj
krotka
od
druge
in
je
kazalo
,
kakor
da
bodo
živele
v
najlepši
slogi
.
O
starem
in
mladem
Kocmurju
pa
ni
bilo
duha
ne
sluha
.
Slavni
ameriški
cirkus
Šparenblek
je
,
kakor
je
vse
kazalo
,
res
obetal
Stanku
najsijajnejšo
bodočnost
.
Prvi
večer
–
že
kapelnik
.
Nekaj
ur
pozneje
,
komaj
da
je
nakrmil
konjiča
z
ukradeno
deteljo
–
že
nadkonjar
s
pravico
do
svetlih
škornjev
in
dolgega
biča
,
brž
ko
si
jih
omisli
,
in
z
dolžnostjo
,
sprejemati
klofute
neumnega
Avgusta
.
In
še
so
ga
čakale
višje
in
višje
časti
...
Druga
predstava
v
Logatcu
je
imela
enak
spored
kakor
prva
;
obljubljene
nove
,
presenetljive
učinkovite
točke
so
žal
izostale
po
krivdi
občinstva
,
ker
ni
hotel
niti
eden
iz
njegove
srede
tvegati
zahtevanih
petsto
kron
za
užitek
,
da
vidi
,
kako
se
dá
gospod
ravnatelj
trgati
konjem
ali
s
skalo
in
kladivom
drobiti
črepinjo
.
Po
tej
drugi
predstavi
je
namignil
ravnatelj
Stanku
in
stopila
sta
v
kraj
.
»
Gospodine
nadkonjar
,
«
je
rekel
,
»
moja
družina
bo
večerjala
doma
.
Jaz
pa
grem
v
gostilno
–
veš
,
zaradi
občinstva
–
občinstvu
,
daš
prijazno
besedo
,
vljudno
ga
povabiš
,
pa
je
cirkus
poln
.
Ti
si
nadkonjar
,
nadkonjar
ima
pravico
,
da
gre
z
ravnateljem
v
gostilno
.
Zato
ti
dovolim
,
da
greš
z
mano
–
ako
imaš
novcev
.
«
Stanka
je
mikala
gostilna
,
hitro
je
pritrdil
:
»
Imam
.
«
»
Torej
pojdiva
!
«
ga
je
naklonjeno
pozval
ravnatelj
in
mahnila
sta
v
vas
.
Spotoma
je
uvajal
mladega
nadkonjarja
v
tajnosti
glumaškega
življenja
.
»
Mlad
si
,
toda
imaš
dobro
glavo
.
Mene
poslušaj
,
hitro
se
priučiš
vsemu
!
Torej
čuj
!
Če
pride
ravnatelj
z
nadkonjarjem
v
gostilno
,
je
nadkonjar
njegov
blagajnik
,
zato
plačuje
nadkonjar
.
Ali
si
razumel
?
O
,
srečen
si
,
bistro
glavo
imaš
!
«
Dospela
sta
do
prve
krčme
in
stopila
sta
v
slabo
razsvetljeno
gostilniško
sobo
.
Za
mizo
sta
sedela
dva
goloroka
gosta
,
krčmar
jima
je
delal
druščino
.
S
pokroviteljskim
glasom
in
s
primerno
kretnjo
roke
jih
je
pozdravil
ravnatelj
:
»
Gospoda
moja
–
poklon
!
Ne
dajte
se
motiti
!
Moj
gospodine
nadkonjar
,
sediva
semkaj
!
«
Sedla
sta
v
nasprotni
kot
.
Naročil
je
jedi
in
pijače
,
in
ko
sta
se
zalagala
in
primakala
,
je
z
donečim
glasom
povedal
marsikaj
zanimivega
,
kratkočasnega
in
spodbudnega
,
kar
je
lahko
bilo
tudi
možem
pri
drugi
mizi
v
razvedrilo
in
dragocen
pouk
.
Tako
o
svojem
konju
,
ki
sam
turški
sultan
nima
lepšega
in
ga
je
bil
dobil
v
dar
od
princesinje
,
ki
se
je
vanj
zaljubila
in
ga
hotela
za
moža
,
pa
ji
ga
je
oče
branil
in
je
moral
sredi
noči
zapustiti
kraljestvo
,
da
niti
ni
utegnil
vzeti
s
seboj
strehe
svojega
cirkusa
.
In
o
svoji
moči
je
pravil
,
kako
so
ga
napadli
trije
roparji
,
ko
je
šel
na
vsezgodaj
sam
po
cesti
v
mesto
–
denar
je
nesel
v
hranilnico
,
pet
tisoč
goldinarjev
samega
srebra
v
močni
vreči
,
za
en
cent
ga
je
bilo
gotovo
.
Pa
ga
sredi
gozda
napade
pet
tolovajev
.
On
pa
,
ne
bodi
len
,
zavihti
vrečo
s
srebrom
onim
sedmim
po
glavah
in
že
se
je
vseh
devet
valjalo
po
tleh
kakor
enajst
mladih
mačkov
,
on
pa
je
šel
naprej
,
še
ozrl
se
ni
za
onimi
trinajstimi
.
Mladi
nadkonjar
je
z
očmi
in
usti
požiral
prečudovite
dogodbe
in
že
je
gledal
samega
sebe
sredi
enakih
pustolovščin
.
Snedla
sta
in
popila
in
ravnatelj
je
dregnil
Stanka
in
mu
zašepetal
:
»
Pripravi
denar
!
«
Potrkal
je
s
prsti
po
mizi
:
»
Onda
–
plačava
!
«
Krčmar
se
je
leno
zasukal
na
stolu
in
zaklical
v
vežo
:
»
Katra
!
«
Stanko
se
je
pripognil
,
skrivaj
je
izza
čevlja
privlekel
desetkronski
bankovec
.
Gostilničarka
je
napravila
račun
in
menjala
in
gospod
ravnatelj
je
hladnokrvno
spravil
drobiž
v
svoj
žep
.
»
—
Gladek
račun
,
dobri
prijatelji
!
«
je
izjavil
in
gostilničarka
mu
je
z
vljudnim
nasmehom
pritegnila
.
Dvignila
sta
se
in
šla
k
počitku
,
ravnatelj
v
voz
,
Stanko
v
šotor
pod
milo
nebo
.
Naslednji
dan
je
ravnatelj
nenadno
ukazal
in
umetnost
je
zapustila
Logatec
ter
se
pomaknila
v
Planino
.
Ta
dan
ni
bilo
predstave
,
le
gostilne
sta
obirala
ravnatelj
in
nadkonjar
,
»
zaradi
reklame
«
je
rekel
ravnatelj
.
Bistroumni
nadkonjar
je
bil
od
prejšnjega
dne
že
toliko
napredoval
,
da
je
poznal
glumaški
običaj
pri
plačevanju
in
ga
ni
bilo
treba
opominjati
.
Ta
zanimivi
običaj
pa
je
spravil
v
sklad
s
koristmi
svojega
žepa
,
in
ko
je
prišlo
do
računa
,
je
imel
že
pripravljen
drobiž
,
da
krčmarju
ni
bilo
treba
menjavati
,
ravnatelju
pa
ne
spravljati
presežka
.
Ravnatelj
Šparenblek
je
postrani
gledal
to
početje
svojega
nadkonjarja
.
Ko
se
je
v
drugi
in
tretji
gostilni
ponovilo
,
je
zmajal
z
glavo
in
izjavil
:
»
Ej
,
ej
,
škoda
zate
–
imel
sem
dobre
namene
...
Pa
ako
nočeš
,
ako
nimaš
zaupanja
v
svojega
ravnatelja
...
«
Molče
sta
korakala
proti
domu
.
Blizu
voza
in
šotora
je
ravnatelj
postal
in
svojo
široko
šapo
položil
Stanku
na
ramo
.
»
Poslušaj
me
,
mladi
mož
!
Povišati
sem
te
hotel
.
V
neumnega
Avgusta
sem
te
hotel
povišati
,
pri
moji
veri
,
da
sem
te
hotel
!
«
Tri
prste
je
dvignil
proti
nebu
in
zazibal
se
mu
je
junaški
glas
.
»
Že
jutri
bi
bil
neumni
Avgust
.
–
toda
,
če
nočeš
...
«
»
Saj
hočem
!
«
je
hitel
Stanko
.
»
Ne
vem
,
če
smem
in
če
zaslužiš
,
«
je
globoko
iz
prs
grmel
ravnatelj
.
»
Sto
forintov
sem
plačal
,
ko
sem
postal
neumni
Avgust
.
Taka
je
postava
!
Toda
jaz
poglej
me
v
oči
,
položi
roko
na
srce
in
govori
:
ali
sem
kaj
zahteval
,
ko
sem
te
naredil
za
nadkonjarja
?
Nič
!
Ali
da
postaneš
neumni
Avgust
in
ne
plačaš
prav
nobene
takse
,
to
ne
gre
!
Ne
gledam
na
denar
,
ali
zoper
postave
je
,
zoper
božje
in
cesarske
...
«
»
Sto
forintov
nimam
,
«
je
s
klavrnim
glasom
lagal
Stanko
.
Slutil
je
,
če
prizna
svoje
bogastvo
,
se
sam
izda
za
tatu
–
od
kod
drugod
naj
bi
imel
denar
...
»
Nimaš
?
«
je
vprašal
Šparenblek
.
»
Ne
boj
se
!
Lastni
oče
te
ne
bi
bolj
ljubil
,
kakor
te
ljubim
jaz
.
Deset
kron
boš
dal
,
sto
devetdeset
pa
jih
utrpim
jaz
.
Govori
,
ali
nisem
tvoj
dobrotnik
?
«
Stanku
je
šinila
kri
v
glavo
.
To
,
kar
si
je
najbolj
živo
želel
,
odkar
je
prvič
videl
cirkus
,
to
se
mu
zdaj
izpolni
!
Neumni
Avgust
bo
,
mahedrave
hlače
bo
nosil
,
klofute
bo
delil
,
dajal
šaljive
odgovore
in
migal
z
ušesi
občinstvo
pa
bo
rezgetalo
od
smeha
.
Radostno
je
vzkliknil
:
»
O
,
da
,
deset
kron
lahko
dam
,
koj
jih
dam
!
«
»
Dvajset
sem
rekel
,
«
je
popravil
ravnatelj
,
po
Stankovi
radovoljnosti
ocenjujoč
stanje
njegove
blagajne
,
»
deset
goldinarjev
ali
dvajset
kron
!
«
Obzirno
se
je
obrnil
vstran
,
da
je
Stanko
lahko
dvignil
zahtevano
vsoto
iz
svoje
zakladnice
v
obuteli
.
Ravnatelj
je
spravil
denar
in
izjavil
:
»
Pojdiva
,
da
pijeva
kolek
in
pečat
,
kakor
veli
postava
!
Ali
ne
delaj
sramote
sebi
in
meni
!
Plačuj
s
papirjem
,
da
ne
bodo
mislili
,
da
sva
berača
–
berači
plačujejo
z
drobižem
!
«
Vrnila
sta
se
v
gostilno
.
Ravnatelj
je
bil
silo
zgovoren
in
je
pravil
velezanimivo
zgodbo
,
kako
je
glumil
pred
ruskim
carjem
in
dobil
v
nagrado
pet
cekinov
in
tri
medvedje
kože
.
V
znamenje
kolka
in
pečata
je
trkal
z
novim
neumnim
Avgustom
,
mu
napival
in
mu
prerokoval
slavo
in
bogastvo
.
Krčmarju
in
krčmarici
pa
je
razodel
,
da
je
mladi
mož
edini
potomec
zadnjega
indijanskega
kralja
Fičifaja
,
ki
je
žrl
žive
golobe
neoskubljene
in
znal
streljati
okoli
vogala
.
Tako
prijazen
ni
bil
še
nikoli
.
Naposled
je
razkazal
Stanku
,
ki
se
ga
je
že
prijemala
pijača
,
še
prelepo
igro
»
trululu
«
.
Imel
je
dve
majhni
kroglici
,
rdečo
in
belo
,
in
dva
naprstnika
,
pomešal
je
kroglici
in
ju
pokril
.
»
Ugani
,
kje
je
rdeča
.
«
Stanko
je
imel
bistre
oči
.
»
Tukaj
,
pod
tem
naprstnikom
.
«
Ravnatelj
je
dvignil
naprstnik
.
»
Pasja
taca
,
res
je
!
Ali
si
človek
ali
čarovnik
?
...
Še
enkrat
!
«
Zopet
je
pomešal
kroglici
in
hitro
nanji
poveznil
naprstnika
.
Stanko
mu
ni
ganil
oči
od
prstov
.
»
Tukaj
je
!
«
Pogodil
je
!
Ravnatelj
se
mu
ni
mogel
načuditi
.
»
Dečko
,
ti
imaš
posebne
oči
!
S
takimi
očmi
boš
hitro
bogat
.
Recimo
na
primer
...
«
Pomešal
je
in
pokril
.
»
Stavim
deset
kron
–
če
uganeš
,
tvoje
so
!
«
Kaj
ne
bi
stavil
Stanko
,
saj
je
videl
,
pod
kateri
naprstnik
je
prišla
rdeča
krogla
!
Ravnatelj
je
položil
na
mizo
deset
kron
.
Stanko
je
storil
takisto
,
potem
se
je
dotaknil
naprstnika
:
»
Tukaj
je
rdeča
!
«
»
Ej
,
«
je
rekel
ravnatelj
,
»
mladi
mož
,
kar
vem
,
da
me
pripraviš
ob
desetak
!
Toda
bodi
,
tebi
ga
privoščim
rajši
kakor
lastnemu
sinu
!
«
Dvigal
je
počasi
pokazani
naprstnik
—
Stanku
se
je
smejalo
lice
,
tako
gotov
je
bil
,
da
je
pogodil
–
ali
glej
,
izpod
naprstnika
se
je
pokazala
bela
krogla
!
...
»
Rdeča
je
tu
!
«
je
rekel
ravnatelj
in
dvignil
drugi
naprstnik
.
»
To
pot
si
se
zmotil
...
enkrat
se
lahko
zmoti
vsakdo
.
Ali
ne
maram
tvoje
izgube
!
Na
,
vseh
dvajset
kron
,
stavi
jih
še
ti
dvajset
–
uganeš
in
vse
bo
tvoje
!
«
Pokril
je
krogli
in
Stanku
se
je
zdelo
,
da
ju
je
nalašč
prav
okorno
mešal
,
nemara
res
želi
,
da
Stanko
dobi
stavo
...
Natanko
je
videl
:
rdeča
krogla
je
pod
desnim
naprstnikom
–
pomota
je
izključena
!
Položil
je
svojih
dvajset
kron
poleg
ravnateljevih
in
pokazal
desni
naprstnik
:
»
Tukaj
!
«
Ravnatelj
ga
je
dvignil
,
krogla
je
bila
—
bela
.
Kri
je
zalila
Stanku
lica
.
Ravnatelj
ga
je
tolažil
.
»
Ej
,
žal
mi
je
!
Nič
ne
de
...
sreča
se
obrne
.
Z
drugim
ne
bi
več
igral
,
a
ker
si
ti
...
«
Stanka
je
prijemala
strast
.
Že
je
dvignil
nogo
,
da
si
izza
čevlja
vzame
še
denarja
–
tedaj
se
odpro
vrata
in
prikaže
se
orožnik
.
»
Policijska
ura
!
«
Od
krogel
,
naprstnikov
,
denarja
kar
hipoma
ni
bilo
ne
sledu
več
na
mizi
.
Gospod
ravnatelj
je
iztočil
vino
.
»
Da
te
veliki
Bog
poživi
,
neumni
August
!
Plačaj
,
čas
je
,
da
greva
spat
!
«
Stanko
je
plačal
,
drobiž
je
spravil
spet
ravnatelj
,
in
ko
sta
jo
ubirala
domov
,
je
Stanko
meril
cesto
...
Hitro
je
zaspal
.
Drugega
dne
je
bil
v
glumaškem
vozu
rodbinski
posvet
.
Predmet
mu
je
bilo
vprašanje
,
ali
in
kako
bi
se
pomnožili
dohodki
družine
,
in
rodbinski
svet
je
sklenil
,
da
se
najstarejši
sin
Pepe
loči
od
družine
in
gre
na
svojo
roko
glumit
po
manjših
krajih
proti
Trstu
in
Reki
.
Takih
umetniških
potovanj
je
Pepe
že
več
opravil
.
Seveda
brez
neprilik
niso
bila
–
že
nekajkrat
so
ga
bila
oblastva
po
odgonu
poslala
nazaj
staršem
.
Navzlic
temu
je
rad
hodil
na
pot
,
mikala
sta
ga
prostost
in
denar
.
Stanko
je
prirejal
večerno
prizorišče
in
s
težko
glavo
premišljeval
prelepo
igro
»
trululu
«
,
ko
ga
je
počastil
s
svojim
obiskom
ravnatelj
.
Otožen
mu
je
bil
obraz
,
turobno
je
pokimal
in
si
s
prstom
obrisal
solzo
iz
očesa
.
Globoka
ginjenost
mu
je
trepetala
v
glasu
,
ko
je
ogovoril
mladega
umetnika
:
»
Moj
sin
!
Zastonj
ti
ne
pravim
tako
–
izgubil
sem
sina
Pepeta
,
ločil
se
je
od
moje
družine
.
Zakaj
?
Ker
sem
tebe
povišal
v
neumnega
Avgusta
.
Nehvaležnež
,
naj
gre
!
Odslej
mi
boš
ti
nadomeščal
sina
–
izkaži
se
vrednega
moje
ljubezni
!
«
podal
je
Stanku
svojo
široko
roko
in
mu
jo
pritisnil
k
ustom
.
»
Že
prav
–
ni
mi
treba
poljubljati
roke
!
Hajdiva
na
delo
,
da
opraviva
glavno
poskušnjo
za
učinkovite
prizore
z
neumnim
Avgustom
.
«
Pokazal
je
Stanku
,
kam
in
kako
naj
se
postavi
.
Pa
je
na
mah
prekinil
pouk
in
strogo
pogledal
Stanka
.
»
Neumni
Avgust
,
Boga
mi
,
kje
imaš
obleko
.
Kako
boš
glumil
neumnega
Avgusta
brez
obleke
?
Glej
ga
!
Napravil
sem
te
za
Avgusta
,
mar
naj
te
še
oblačim
.
Kje
pod
vesoljnim
nebom
se
je
že
slišalo
kaj
takega
?
Ali
si
Avgust
ali
nisi
?
Si
!
Potem
si
po
postavi
zavezan
imeti
obleko
,
drugače
si
mi
odgovoren
za
vso
škodo
,
dvesto
kron
vsak
večer
!
«
Stanko
se
je
plašno
oziral
,
kako
bi
ušel
ogorčenemu
ravnatelju
,
ta
pa
je
napel
prijaznejše
strune
.
»
No
že
dobro
!
Ker
te
imam
rad
,
ti
pomorem
...
Idi
k
moji
ženi
,
morebiti
ima
kako
obleko
in
ti
jo
poceni
proda
!
«
Prijel
je
Stanka
s
trdo
roko
in
ga
peljal
k
ženi
v
voz
.
Priporočil
ji
ga
je
s
toplimi
besedami
in
ravnateljica
je
bila
blagega
srca
in
ni
zahtevala
več
kakor
borih
petdeset
kron
za
vso
obleko
s
šilasto
kapo
vred
,
dasi
je
bila
med
brati
vredna
cele
štiri
krone
,
kvečjemu
pet
.
Kaj
je
hotel
–
kupil
je
in
plačal
.
Ali
zvečer
,
ko
je
raztegnil
hlače
in
so
od
veselja
za
vriskali
otročaji
v
občinstvu
,
mu
ni
bilo
več
žal
denarja
in
se
je
čutil
srečnega
.
Iz
Planine
so
šli
v
Postojno
,
od
tod
na
Št.
Peter
,
tako
so
polagoma
priromali
v
Ilirsko
Bistrico
.
Dan
je
bil
enak
dnevu
in
kakor
se
človek
preobje
celó
slaščic
,
se
je
Stanko
nasitil
glumaške
slave
:
dan
za
dnem
po
istem
kopitu
,
edina
sprememba
le
v
načinih
,
kako
je
ravnatelj
bezal
iz
njega
bankovce
!
Misli
so
mu
že
uhajale
drugam
in
sumljivo
ga
je
pogledoval
ravnatelj
.
Deževalo
je
;
predstava
je
bila
nemogoča
,
ker
šotor
ni
imel
strehe
.
Ravnatelj
je
bil
pust
kakor
vreme
.
Ravnateljica
se
je
napotila
v
bližnje
vasi
kupovat
lase
in
zamenjavat
ogrske
kronice
,
koder
je
še
naletela
na
bistro
glavico
,
da
je
pustila
njenim
dolgim
prstom
šariti
po
drobižu
.
Dom
in
dojenca
je
čuvala
šestletna
Vanda
;
sedela
je
na
stopnicah
voza
pod
dežnikom
in
kadila
ko
Turek
.
Mračilo
se
je
.
Ravnatelj
je
pozval
Stanka
:
»
Avgust
,
moj
sin
,
hajdiva
med
občinstvo
!
«
Šla
sta
v
krčmo
,
sedla
sama
zase
v
kot
in
ravnatelj
je
naročil
.
Dolg
in
resen
pogled
je
uprl
v
mladega
tovariša
in
ga
polglasno
ogovoril
:
»
Zaradi
tebe
sem
izgubil
sina
!
Bil
je
steber
moje
družine
.
Pa
te
ne
preklinjam
zaradi
tega
.
Ali
vedi
,
zdaj
si
ti
moje
upanje
in
moja
tolažba
.
Gorje
ti
,
če
bi
me
varal
!
Pij
,
moj
sin
!
«
Natočil
je
vnovič
kozarca
in
nadaljeval
:
»
Boga
tam
v
nebesih
zahvali
,
da
si
prišel
v
moje
roke
–
drugi
bi
te
bili
že
slekli
in
odrli
!
Jaz
pa
nisem
samo
tvoj
ravnatelj
,
ampak
tudi
oče
in
prijatelj
.
Zato
pij
!
«
Trčil
je
s
Stankom
in
izlil
kupico
vase
.
Stanko
je
obotavljajoč
se
posnemal
njegov
zgled
–
ni
mu
dišal
trpki
teran
.
»
Tako
je
prav
!
«
ga
je
pohvalil
ravnatelj
.
»
Kdor
se
brani
pijače
,
je
hinavec
in
izdajica
!
Jaz
vse
vem
,
vidim
v
srce
,
berem
misli
...
«
Ostro
mu
je
sikal
glas
:
»
Nikogar
ne
držim
–
ali
kdor
je
v
moji
službi
in
hoče
proč
:
trimesečna
odpoved
,
tako
pravi
postava
!
«
Potem
je
spet
ublažil
svoj
glas
.
»
Ni
grše
lastnosti
,
nego
je
nehvaležnost
...
ali
ti
si
pošten
dečko
,
vate
zaupam
.
Pij
!
«
Spet
je
moral
izpiti
.
Vino
neprijetnega
okusa
mu
je
lezlo
v
glavo
,
pa
ni
postajal
vesel
,
le
zaspan
.
»
Dolg
čas
je
nocoj
,
«
je
vzdihnil
ravnatelj
,
»
daj
,
da
se
razvedriva
!
«
Položil
je
na
mizo
kroglici
in
naprstnika
.
Ali
Stanka
ni
nocoj
nič
zanimala
prelepa
igra
»
trululu
«
.
Odkar
se
je
naveličal
cirkusa
,
je
gledal
tudi
ravnatelja
z
drugimi
očmi
.
»
Slepar
!
«
si
je
mislil
.
»
Truden
sem
,
grem
spat
,
«
je
povedal
.
Položil
je
na
mizo
tolar
,
ki
si
ga
je
bil
v
ta
namen
že
pripravil
v
žepu
.
Ravnatelj
je
ostrmel
.
»
Kaj
?
Kdo
?
Kam
?
«
Zarohnel
je
:
»
Boga
mi
!
...
«
in
je
meril
Stanka
z
očmi
.
»
Ti
si
mi
pravi
tič
?
Kdo
pa
si
?
Ali
te
naj
peljem
k
žandarjem
?
«
Siknil
mu
je
v
uho
:
»
Da
te
zapro
,
ker
si
tat
!
Lopov
!
«
Potrkal
je
s
steklenico
po
mizi
.
»
Še
en
polič
!
«
Krčmarica
je
prinesla
vino
.
Ravnatelj
je
natočil
.
S
prisiljeno
prijaznostjo
je
napil
.
»
Pij
,
pohrustal
te
Belcebub
!
Kdo
prej
?
«
Ni
prej
izpustil
Stanka
iz
oči
,
da
je
izpraznil
kozarec
.
Stanko
je
bil
napit
,
dušil
ga
je
zaspanec
,
vendar
se
je
zavedal
,
da
je
v
pesteh
sovražnika
.
Otresel
se
je
zaspanosti
,
kimal
ravnateljevim
besedam
,
skušal
preudariti
svoj
položaj
–
ali
omagoval
je
,
trudne
veke
so
se
mu
zapirale
.
Srepo
ga
je
gledal
ravnatelj
.
Zamrmral
je
:
»
Magarac
!
«
izpil
je
vino
,
vzel
Stanku
iz
rok
tolar
in
plačal
.
Dregnil
je
mladega
prijatelja
v
rebra
,
da
je
planil
kvišku
,
in
sta
šla
.
Vso
pot
je
streljal
srdite
bliske
na
opotekajočega
se
Stanka
,
zabavljal
in
klel
in
v
znak
svojega
globokega
ogorčenja
pljuval
v
mejnike
in
v
brzojavne
droge
.
Deževalo
je
,
hladne
kaplje
so
Stanka
osvežile
.
Prišla
sta
do
voza
.
»
Hajdi
noter
,
«
je
zarentačil
ravnatelj
,
»
na
dežju
ne
boš
ležal
!
«
»
Saj
lahko
spim
pod
vozom
,
«
se
je
branil
Stanko
,
obhajal
ga
je
strah
pred
ravnateljem
...
Ta
ga
je
zgrabil
za
ovratnik
in
ga
kratko
malo
porinil
v
voz
.
Zaklenil
je
duri
in
šel
v
zadnji
konec
voza
.
Stanko
se
je
koj
pri
durih
zleknil
na
tla
,
zaspati
mu
pa
ni
dalo
.
Neznan
strah
ga
je
begal
,
burno
mu
je
tolklo
srce
česa
se
boji
?
V
onem
koncu
je
ravnatelj
ropotal
s
čevlji
,
z
ženo
sta
šepetala
...
Stanko
se
je
spominjal
ravnateljevih
grozečih
besed
in
pogledov
,
trudil
se
je
,
da
razloči
,
kaj
šepetata
–
žena
je
opominjala
:
»
Tiho
bodi
!
«
Kaj
je
govoril
ravnatelj
,
ni
razumel
.
Zbiral
je
misli
,
ali
strah
mu
je
jemal
ves
preudarek
,
ni
se
upal
ganiti
,
zadrževal
je
sapo
,
zalival
ga
je
mrzel
pot
–
o
,
da
bi
bil
že
skoraj
dan
in
on
zunaj
voza
!
V
zvoniku
je
bilo
enajst
.
Kdaj
bo
šele
jutro
!
Pet
,
šest
ur
mora
preteči
,
preden
se
prične
daniti
...
Vsaka
ura
ima
šestdeset
minut
,
vsaka
minuta
šestdeset
sekund
.
Če
bi
tako
hitro
štel
,
kakor
tekó
sekunde
,
koliko
bi
moral
našteti
,
da
se
stori
dan
!
Nehote
je
pričel
:
»
Ena
,
dve
,
tri
,
štiri
,
pet
...
«
po
malem
se
mu
je
dremalo
in
ni
vedel
,
kako
je
prišlo
—
ko
je
mislil
,
da
šteje
med
dvesto
in
tristo
,
ni
štel
,
ampak
vmes
molil
očenaš
in
zaspal
.
Sanjalo
se
mu
je
,
da
hodi
po
gozdu
in
se
ozira
po
ptičjih
gnezdih
.
Hola
,
na
košatem
hrastu
je
čuti
čivkanje
!
Stopi
okoli
hrasta
,
da
vidi
,
kje
–
joj
,
v
vrhu
so
!
Tako
lepih
ptičev
še
ni
videl
,
rdeči
so
in
beli
in
naprstnike
imajo
na
glavah
kakor
krone
.
In
se
mu
je
zdelo
,
če
se
dobro
stegne
,
bi
dosegel
prvo
vejo
,
potem
bi
se
potegnil
kvišku
in
si
pomagal
od
veje
do
veje
v
vrh
in
do
čudno
lepih
ptičev
.
Že
se
hoče
pognati
kvišku
,
pa
ne
more
od
tal
,
noga
mu
je
težka
—
ujel
se
je
v
past
,
v
vrhu
pa
krakajo
črne
vrane
!
Ali
so
vrane
ali
so
čudno
lepi
ptiči
s
kronami
?
Ali
je
le
sanjal
o
čudno
lepih
ptičih
?
...
Nemara
je
res
le
sanjal
!
...
Tudi
o
vranah
je
sanjal
...
O
pasti
pa
vendar
ni
sanjal
–
nekaj
ga
drži
za
nogo
!
Tako
se
mu
je
stopnjema
vračala
zavest
.
Odprl
je
oči
–
saj
ni
niti
v
gozdu
,
noč
je
in
on
leži
na
tleh
–
v
ravnateljevem
vozu
...
Tisti
hip
pa
je
neusmiljeno
zakričal
:
čutil
je
tujo
roko
,
ki
ga
drži
za
nogo
in
mu
oprezno
sezuva
čevelj
.
Kdo
je
?
Kaj
mu
hoče
?
Od
silnega
strahu
zmeden
si
niti
ni
domislil
,
da
je
tuji
roki
pač
le
za
denar
–
v
smrtnem
strahu
je
mislil
,
da
mu
gre
za
življenje
.
Kričal
je
.
Tuja
roka
je
odnehala
;
oglasili
so
se
otroci
,
najmlajši
je
zavekal
,
ženska
je
vprašala
,
kaj
je
?
Nekaj
je
zaropotalo
v
vozu
,
potem
je
zarenčal
ravnateljev
glas
iz
drugega
konca
:
»
Zanikrni
fante
,
ali
ne
boš
dal
miru
?
Drugače
ti
pomorem
!
«
Stanko
je
tiho
sedel
pokonci
in
z
rokami
objel
kolena
.
Z
očmi
je
skušal
predreti
temo
,
drhtel
je
po
vsem
životu
:
zaspanec
mu
je
prešel
.
Bedel
je
,
drhtel
in
čakal
,
da
bije
ura
.
Dolgo
,
dolgo
je
trajalo
,
da
je
bila
–
bila
je
dvanajst
.
Kdaj
bo
konec
te
noči
!
Po
polžje
je
lezel
čas
.
Stanka
so
bolele
kosti
,
ni
se
upal
premakniti
.
Napeto
je
gledal
in
poslušal
,
vsak
hip
ga
je
varal
strah
:
zašumelo
je
kaj
ali
zaškripalo
,
pa
ga
je
spreletela
vročina
,
v
sencih
je
čutil
utrip
,
trepetal
je
:
zdaj
zdaj
ga
zopet
zgrabi
tuja
roka
!
Tačas
se
mu
je
prvikrat
zbudila
misel
:
Grešil
sem
,
zdaj
me
tepe
greh
!
Lovi
me
kazen
za
tatvino
,
za
vso
zanikrnost
...
Iz
strahu
so
se
mu
oglašali
kes
in
dobri
naklepi
.
Nikdar
več
kaj
takega
!
si
je
obljubljal
.
Le
to
noč
naj
prestanem
,
le
živ
se
naj
rešim
iz
tega
roparskega
brloga
–
naravnost
v
Ljubljano
grem
,
čevljarju
nesem
denar
,
kar
ga
še
imam
,
na
kolena
padem
predenj
in
ga
prosim
odpuščanja
in
delal
bom
karkoli
,
da
si
prislužim
in
mu
vrnem
,
kar
sem
že
zapravil
.
Nikdar
več
,
nikdar
več
!
Ura
je
bila
eno
.
Trpelo
je
še
celo
večnost
plahega
koprnenja
,
da
je
bila
še
dve
...
tri
...
štiri
.
Pričenjalo
se
je
daniti
.
V
vasi
se
je
oglašalo
življenje
,
čuli
so
se
ljudje
in
živali
,
zdaj
je
zapustila
Stanka
mora
strahu
in
sedeč
,
z
glavo
sklonjeno
na
kolena
,
je
zaspal
.
Zbudilo
ga
je
dobrovoljno
krohotanje
ravnatelja
.
»
Ho
,
ho
,
ho
,
Avgust
,
mladi
prijatelj
,
vstani
,
da
ne
zamudiš
zajtrka
!
Kaj
si
kričal
ponoči
?
Ali
se
ti
je
sanjalo
?
Ho
,
ho
,
ho
!
Le
vstani
,
nikar
se
ne
boj
,
moj
sinko
,
jaz
sem
tvoj
oče
!
«
Stanko
je
vstal
.
Ravnatelj
ga
je
potrepal
po
ramenu
in
mu
silo
prijazno
pogledal
v
oči
.
Stanko
se
mu
je
nasmehnil
–
prikrival
je
svoje
resnične
občutke
in
misli
.
Šel
je
iz
voza
in
vzel
keblico
,
da
gre
na
bližnji
vodnjak
po
vode
.
Voda
se
je
natekala
v
keblico
,
on
pa
je
gledal
,
ali
ga
kdo
opazuje
.
Ko
ni
videl
nikogar
,
je
vtaknil
roke
v
žep
in
počasi
in
žvižgaje
stopil
za
vogal
bližnje
hiše
,
kakor
da
ima
ondi
kaj
posla
.
Ko
pa
je
bil
za
vogalom
,
je
roke
potegnil
iz
žepa
in
v
divjem
diru
zbežal
čez
travnik
in
v
gozd
;
tu
si
je
oddahnil
:
Rešen
sem
!
Iz
gozda
je
prišel
na
železniško
progo
,
ob
progi
je
šla
steza
,
po
stezi
je
nadaljeval
svojo
pot
.
Dospel
je
do
železniške
postaje
.
Prihajali
so
praznično
oblečeni
kmetje
in
kmetice
,
poslušal
je
njih
pomenek
–
na
Trsat
so
bili
namenjeni
.
Vozovnice
so
si
kupovali
na
Reko
.
Hej
,
na
Reko
!
Kaj
vse
je
oče
pravil
o
Reki
!
Tudi
Stanko
mora
na
Reko
–
tam
je
morje
,
tam
so
ladje
,
vsake
vrste
ljudje
!
Pozabil
je
na
vso
grozo
pretekle
noči
,
na
kes
in
obljube
,
zmagala
je
lahkomiselnost
–
zastonj
je
bil
ostri
opomin
,
ki
mu
ga
je
poslalo
nebo
.
Šel
je
na
vlak
in
se
brezskrbno
vesel
odpeljal
na
Reko
.
Nanča
,
Kocmurka
in
Mici
,
imenovana
tudi
Irma
ali
general
Radecki
,
so
se
polagoma
privajale
novemu
redu
.
Pa
to
ni
bilo
toliko
njih
zasluga
,
kakor
zasluga
neizprosne
prijaznosti
gospoda
nadstražnika
Kobilice
.
Saj
Kocmurka
,
ta
je
bila
tiha
in
potrpežljiva
–
ali
z
onima
dvema
je
bil
križ
.
Nanča
se
ni
mogla
sprijazniti
s
svojo
usodo
,
da
ni
košata
hišna
gospodinja
,
ki
se
ji
klanjajo
gostači
in
sosedi
,
ampak
le
skromna
preužitkarica
.
Kakor
se
je
prej
hudovala
na
sestro
,
tako
se
je
hudovala
zdaj
na
očeta
,
ki
je
napravil
tak
testament
.
Gospodični
Mici
ni
ugajalo
delo
.
Kar
na
lepem
je
izjavila
:
»
Ne
bom
nosila
drv
,
ne
,
in
vode
in
otepala
močnika
in
kaše
!
Meni
tega
ni
treba
.
Jaz
grem
.
«
Mati
ji
je
očitala
:
»
Nespametno
dekle
!
Ali
si
vse
pozabila
?
Ne
veš
,
kam
ti
je
bilo
sojeno
,
da
te
pošljejo
,
in
kako
težko
sem
izprosila
,
da
ti
to
pot
še
prizanesó
?
Kaj
si
jim
obljubila
?
Da
se
ne
premakneš
od
mene
!
Veš
,
kaj
sem
morala
obljubiti
in
podpisati
:
da
pridem
še
tisto
uro
na
policijo
in
jim
sporočim
,
če
bi
me
zapustila
ali
ne
bi
hotela
delati
.
Kako
nesrečna
mati
sem
!
«
Razjokala
se
je
od
žalosti
.
Mici
pa
je
jokala
od
onemogle
togote
–
mikalo
jo
je
brezdelje
,
prostost
,
veseljačenje
,
pa
se
ni
smela
ganiti
,
policijski
ukazi
so
jo
držali
kakor
v
železnih
okovih
.
O
pravem
času
se
je
vedno
pojavljal
gospod
Kobilica
,
ki
je
poznal
svoje
ljudi
in
vedel
,
da
bo
skraja
treba
še
na
vse
strani
trde
roke
,
in
zato
ni
štedil
s
svojimi
obiski
.
S
spodbudno
besedo
je
pohvalil
Mici
,
pohvalil
Nančo
,
namignil
,
kako
bi
se
jima
hudo
godilo
,
da
se
ni
stvar
tako
lepo
uredila
,
kakor
se
je
,
in
pravil
zanimive
historije
o
ženskah
,
ki
so
po
svoji
trmi
in
neumnosti
prišle
v
čudne
neprilike
.
In
spet
jih
je
vneto
pohvalil
vse
tri
,
v
kako
zgledno
lepi
slogi
da
živé
in
da
so
pridne
in
mirne
,
mimogrede
je
še
pripomnil
,
da
od
sosedov
vse
zve
,
kar
se
godi
v
hiši
,
segel
je
vsem
trem
v
roko
in
se
poslovil
.
Po
takem
obisku
je
nekaj
dni
spet
vladal
pri
hiši
mir
,
Nanča
se
je
bala
vpiti
in
zmerjati
,
Mici
je
nosila
drva
in
vodo
in
delala
,
kar
je
bilo
treba
.
Trajen
pač
ni
bil
ta
mir
,
vendar
je
neprestani
vpliv
prijaznega
gospoda
nadstražnika
blažilno
vplival
na
izbruhe
nezadovoljnosti
tako
pri
Nanči
kakor
pri
Irmi
,
in
Kocmurjevi
se
je
zbujalo
rahlo
upanje
,
da
ji
ljubi
Bog
morebiti
vendar
nakloni
po
neprestanih
viharnih
časih
nekaj
zadovoljnih
let
.
Da
bi
se
le
mož
ne
vrnil
!
Če
pa
pride
,
bo
vsega
konec
...
Ta
bojazen
jo
je
grizla
in
pa
skrb
za
sina
