pismos
sabo
,
in
me
hoče
pretrapiti
,
da
je
sin
mesarja
Čika
,
takega
poštenjaka
!
Sram
Vas
bodi
!
Oče
Vaš
je
tak
poštenjak
od
nog
do
glave
in
ima
takó
zale
hčere
,
da
ljudje
kar
gledajo
za
njimi
,
Vi
pa
niti
čez
‚
oslovski
most
‘
ne
morete
!
Kam
pa
vender
hočete
?
Ej
,
kaj
bi
se
jezil
!
Napravite
mi
vsaksebi
ondu
dve
piki
na
tabli
!
Takó
!
Tukaj
Vam
bo
vsaj
nekaj
znano
iz
matematike
.
Katera
je
najkrajša
pot
med
tema
dvema
pikama
?
»
«
Ravna
pot
,
gospod
general
,
»
odgovori
Čik
,
in
si
zajedno
globoko
oddahne
,
češ
:
«
Sedaj
pa
že
pojde
!
»
«
Dobro
,
dobro
,
»
vzklikne
general
,
«
sedaj
pa
glej
ti
,
namiljonski
lenuh
,
da
se
po
matematiško-ravni
poti
,
kàr
najhitreje
izgubiš
domóv
!
To
mi
je
že
od
sile
.
tak
kandidat
.
vrag
ga
odnesi
!
»
Mladenič
se
res
ne
obira
dolgo
,
temveč
skoro
izgine
med
durimi
šolske
sobe
.
Na
veliko
srečo
je
šla
matematika
drugim
kandidatom
še
precèj
dobro
izpod
krede
,
kar
je
generala
takoj
izdatno
potolažilo
.
Poslednji
na
vrsti
je
bil
Vega
.
Generala
so
částniki
že
prej
opozorili
nànj
in
tudi
niso
zamolčali
,
da
je
bil
že
v
civilni
službi
za
inženerja
.
«
Strela
božja
,
na
tega
človeka
sem
pa
radoveden
,
česa
išče
pri
nas
;
ali
je
res
veleum
prve
vrste
,
ali
pa
grozno
neumen
tepec
.
Srednje
mere
tu
ni
,
sicer
bi
bil
ostal
v
cesarski
službi
,
kjer
je
bil
,
»
mrmrá
general
bliže
stoječim
částnikom
.
Pribočnik
ga
pokliče
,
in
Vega
stopi
k
tabli
.
General
ga
najprej
potiplje
za
žilo
v
jednačbah
.
Iz
vsake
vrstè
mu
dá
po
jedno
nalogo
,
katere
Vega
sproti
rešuje
,
kakor
bi
orehe
tolkel
.
Nató
pričneta
s
trikotomerstvom
,
za
tem
s
sferičnim
trikotomerstvom
,
z
analitike
,
in
končno
mu
dá
izvajati
logaritem
dekadiškega
številoslovja
.
Kar
so
tu
častniki
videli
,
ni
le
svoj
živ
dan
doživel
nobeden
.
Človek
,
ki
pride
za
bombardirja
služit
,
igrá
se
s
številkami
v
težavnih
računih
,
pri
katerih
bi
si
marsikdo
po
vso
noč
belil
glavo
.
Z
vragom
mora
biti
v
zvezi
!
Celó
generalu
je
Vegova
spretnost
sapo
zaprla
.
Oči
si
je
jel
meti
,
da
se
prepriča
,
ali
se
mu
sanja
ali
je
resnica
,
kar
vidi
in
sliši
.
Nekaj
časa
mož
molčí
in
strmí
.
Ko
mu
je
pa
že
vsega
preveč
,
pravi
Vegi
:
«
Zadosti
bodi
,
sin
moj
,
sicer
nam
utegnete
s
svojimi
računi
še
kosilo
pogubiti
.
Da
ste
res
inžener
,
dokazali
ste
—
ne
z
izpričevalom
cesarske
vlade
,
temveč
tukaj
pred
komisijo
s
kredo
v
rod
.
Vaše
pisano
izpričevalo
niti
senca
ni
tega
,
kar
ste
nam
dokazali
,
da
znate
.
Povejte
mi
,
zakaj
ste
popustili
inženirski
stan
in
ste
se
oglasili
pri
nas
?
»
«
Gospod
general
,
vplivalo
je
družinsko
razmerje
.
Sestro
so
mi
prijeli
in
zaprli
ter
so
je
postavili
pred
sodbo
,
ker
jo
je
ciganski
človek
ovadil
za
copernico
.
»
«
Budala
neumna
!
»
vzklikne
general
.
«
Jaz
sam
,
»
pripoveduje
Vega
dalje
,
«
imel
sem
pa
več
zavidnih
kruhoborcev
,
ki
so
mi
delali
težave
,
kjer
so
le
mogli
,
ter
me
ob
vsaki
priliki
tožili
in
obrekovali
.
Zató
sem
izgubil
pri
guvernêrji
vse
zaupanje
in
spoznal
,
da
se
mi
ondu
ni
vzpeti
više
,
nego
sem
bil
.
In
zató
sem
šel
ter
se
oglasil
ondu
,
kjer
sem
se
nádejal
,
da
najdem
pravico
in
resnico
,
in
to
je
v
vašem
slavnem
koru
,
gospod
general
!
»
«
Dobro
,
prijatelj
moj
,
mislim
,
da
se
niste
motili
,
»
pravi
general
.
Takoj
nató
se
obrne
do
pribočnika
,
rekoč
:
«
Kdo
poučuje
v
šoli
topniške
vednosti
?
»
«
Poročnik
Pauer
,
gospod
general
.
»
«
Poročnik
Pauer
,
Vam
izročam
novinca
Vego
,
z
izrecno
opombo
,
da
mi
ga
v
tem
šolskem
letu
temeljito
poučite
v
vseh
strokah
topništva
;
vežbajte
ga
tudi
praktično
.
Od
vseh
drugih
šolskih
predmetov
ga
oproščam
,
nádejaje
se
,
da
se
bode
tem
bolje
in
temeljiteje
bavil
s
topniško
vednostjo
.
Zajedno
ste
mi
pa
tudi
odgovorni
zánj
,
da
se
bode
naučil
kàj
prida
.
Ali
ste
me
razumeli
?
»
«
Popolnoma
,
gospod
general
,
»
odgovorí
poročnik
Pauer
,
mlad
mož
Vegove
starosti
,
ki
je
po
dovršenih
srednjih
šolah
tudi
prostovoljno
stopil
k
topništvu
in
je
bil
nedavno
imenovan
za
poročnika
.
Bil
je
zajedno
učitelj
v
polkovni
šoli
.
Nató
general
vstane
,
gré
proti
Vegi
,
seže
mu
v
roko
—
počast
,
s
kakeršno
se
še
ni
mogel
pohvaliti
noben
častnik
v
drugem
polku
—
in
reče
:
«
Videla
se
bodeva
že
še
večkrat
!
»
Nató
odide
.
Částniki
kar
strmè
za
njim
.
Vega
—
poseben
varovanec
in
prijatelj
generala
grofa
Colloreda
—
no
to
ni
kar
si
bodi
!
«
S
tem
bode
treba
že
ravnati
nekoliko
lepše
nego
z
drugimi
novinci
!
»
misli
si
vsak
,
le
poročnik
Pauer
ne
,
kajti
temu
ni
bilo
treba
misliti
kàj
takega
,
ker
je
vedno
in
sploh
lepo
ravnal
s
svojimi
podložniki
.
Pribočnik
izroči
novince
,
ki
so
razven
ponesrečenega
Čika
vsi
prebili
izpit
,
ognjičarju
Lindnerju
,
da
jih
vede
v
založišče
in
preskrbí
z
vojaško
opravo
.
Prvi
,
ki
je
vrgel
raz
sebe
civilno
obleko
in
smuknil
v
vojaško
,
bil
je
Vega
.
Dobil
je
bele
hlače
,
visoke
škornje
do
kolena
in
rjavo
suknjo
s
klobukom
.
Taki
so
bili
tedaj
vojaki
,
katerim
se
je
reklo
topničarji
in
bombardirji
.
Vega
je
bil
preprost
topničar
.
Ognjičar
Lindner
novincem
potem
odkaže
bodoče
bivališče
,
jako
prostorno
sobo
poleg
šolske
izbe
.
Vega
je
bil
vojak
z
dušo
in
telesom
in
popólnoma
zadovoljen
z
oskromnimi
dohodki
,
katere
je
imel
kot
preprost
topničar
.
Kar
je
bila
njegovih
tovarišev
večinoma
poglavitna
skrb
,
lepa
vojaška
oprava
in
zakotna
ljubica
,
zató
se
Vega
niti
menil
ni
.
Tista
oprava
,
katero
mu
je
dal
v
založišči
ognji
čar
Lindner
,
bila
mu
je
prav
tako
ljuba
,
ako
ne
še
bolj
,
kakor
drugim
prostovoljcem
,
sinovom
dobrih
rodbin
,
njih
svojska
obleka
.
Pač
pa
je
rad
,
kjer
je
le
mogel
,
pomagal
tovarišem
zlasti
v
matematiki
,
kar
je
storil
prav
lahko
,
ker
se
mu
ni
bilo
učiti
drugega
,
nego
jedino
le
strogo
topniško
vednost
.
Zaradi
te
svoje
prijaznosti
je
bil
Vega
že
prvi
teden
ljubljenec
vseh
tovarišev
svojih
.
Največ
je
posedal
pri
matematiki
in
pri
topniških
vednostih
.
Ni
čuda
,
da
je
prebil
konec
šolskega
leta
v
vseh
vojaških
predmetih
izpit
kàr
najsijajneje
.
General
grof
Colloredo
se
je
pri
javni
preskušinji
vpričo
zbrane
izpraševalne
komisije
izrazil
na
ves
glas
,
da
takega
vojaškega
izpita
v
rimsko-nemški
državi
še
ni
bilo
,
od
kar
je
ustanovljena
.
Izredna
dejanja
zaslužijo
izrednega
odlikovanja
:
«
Topničar
Vega
,
z
denašnjim
dnem
Vas
imenujem
na
podlagi
ravnokar
dokazane
izredne
učenosti
Vaše
cesarskim
kraljevim
podporočnikom
v
drugem
topniškem
polku
in
Vam
zajedno
,
gospod
podporočnik
,
najsrčneje
čestitam
na
poti
časti
in
slave
,
katero
ste
si
izvolili
.
»
Po
teh
besedah
general
vstane
,
gré
k
novoimenova-nemu
podporočniku
in
mu
seže
v
roko
.
V
šoli
je
tiho
,
kakor
v
grobu
;
drugi
bombardirji
in
topničarji
toliko
da
dihajo
.
Prvi
,
ki
je
zopet
izpregovoril
,
bil
je
general
sam
,
obrnivši
se
proti
podporočniku
Pauru
,
dosedanjemu
učitelju
Vegovemu
v
topniških
vêdah
.
Tudi
Vam
,
gospod
podporočnik
Pauer
,
izreči
moram
svoje
priznanje
,
da
ste
tako
častno
rešili
izročeno
Vam
nalogo
!
»
Pauer
se
prikloni
in
odgovorí
:
«
Ekscelenca
,
naloga
je
bila
pri
toli
razumnem
učenci
jako
lahka
,
hvaležna
in
zajedno
zanimiva
!
»
General
grof
Colloređo
poročí
imenovanje
Vegovo
za
podporočnika
dvornemu
vojnemu
svètu
in
priloži
poročilu
tudi
izpisek
iz
šolskega
zapisnika
.
Popolnoma
naravna
posledica
te
službene
objave
je
bila
ta
,
da
je
prišel
odondod
ukaz
,
naj
podporočnik
Vega
nemudoma
prevzame
poučevanje
matematike
v
polkovni
šoli
.
Sedaj
je
bil
ptič
v
pravem
zraku
,
kjer
se
je
mogel
njegov
neutrudni
duh
razvijati
po
svojí
želji
.
Kar
je
Vega
v
matematiki
predaval
,
učil
je
toli
prepričan
,
takó
zgovoren
,
da
so
se
bombardirji
kar
od
kraja
začeli
zanimati
za
to
stroko
učenosti
.
Matematiških
knjig
v
Avstriji
tedaj
za
vojaške
šole
še
ni
bilo
takih
,
kakor
jih
imano
dandanes
.
Zató
je
moral
Vega
sezati
po
sličnih
knjigah
drugih
narodov
,
in
je
te
,
kar
je
nahajal
ondu
;
spojil
s
tem
,
kar
je
sam
zasledil
v
matematiki
in
izvajal
iz
že
obstoječih
izrekov
.
Vse
to
je
Vega
zapisoval
in
je
že
leta
1782.
izdal
I.
del
matematiških
predavanj
,
ki
so
se
takoj
razširila
po
vseh
avstrijskih
vojaških
in
civilnih
šolah
.
Tudi
v
Ljubljano
je
prišla
njegova
knjiga
z
vestjó
vred
,
da
je
bil
toli
obrekovani
in
prezirani
Vega
v
prvem
letu
svojega
službovanja
pri
topništvu
imenovan
za
částnika
.
Guvernêrju
odprle
so
se
očí
,
mož
je
spoznal
,
žàl
,
da
prepozno
,
kakó
izredno
moč
je
odpravil
iz
civilne
cesarske
službe
,
in
žàl
mu
je
bilo
po
nji
.
Tembolj
so
se
pa
razveselili
te
novice
Vegovi
prijatelji
:
sodnik
Skrinar
,
kipar
Costa
,
trgovec
Rodè
in
o.
Grubar
.
Novica
raznesla
se
je
od
ust
do
ust
po
vsi
deželi
,
da
ima
Kranjska
pri
vojakih
učenega
človeka
,
ki
se
je
porodil
pod
slamnato
streho
in
je
bil
za
leto
dnij
pri
topništvu
imenovan
za
častnika
in
v
vojaški
šoli
za
profesorja
.
Dà
,
celó
knjige
je
pričel
izdajati
.
«
Kdó
bi
si
bil
mislil
,
»
zmajeval
je
guverner
z
glavo
in
niti
umeti
ni
mogel
,
da
bi
bil
částnik
Vega
res
tisti
inžener
Veha
,
kateremu
ni
hotel
izročiti
nobenega
imenitnega
in
važnega
dela
,
ker
mu
ga
ni
zaupal
.
No
,
in
sedaj
pa
prav
ta
človek
izdaja
knjige
o
matematiških
vêdah
!
To
je
bila
jedna
novica
,
ki
je
naše
razumništvo
naudajala
z
veselim
ponosom
;
druga
,
došla
z
Dunaja
prav
tega
leta
,
prešinila
je
pa
zlasti
kmete
z
nepopisno
radostjo
.
Cesar
Jožef
je
odpravil
na
Kranjskem
,
v
Čehih
,
na
Moravi
,
v
Galiciji
in
v
Sprednji
Avstriji
še
obstoječe
nevoljstvo
.
Kaj
je
bilo
nevoljstvo
,
znano
je
malokateremu
izmed
naših
kmetskih
bralcev
,
čeprav
se
je
odpravilo
šele
pred
stoinšestimi
leti
.
Nevoljstveniki
so
bili
malone
sužnji
.
Nevoljstvenik
iz
prva
ni
imel
nobenih
osebnih
pravic
in
ni
smel
svojevoljno
zapustiti
graščáka
,
na
čegar
zemlji
se
je
porodil
in
čegar
zemljo
je
moral
obdelovati
.
Sevéda
se
je
sčasoma
ta
grozna
krutost
gledé
na
človeško
prostost
hudo
poizgubila
in
v
osemnajstem
stoletji
so
imeli
nevoljstveniki
poleg
mnogih
dolžnostij
tudi
že
nekaj
politiških
pravic
proti
graščákom
svojim
.
Takó
n.
pr.
:
so
jim
morali
tlačaniti
in
dajati
desetino
,
in
sicer
vse
o
pravem
času
.
Tlaka
ni
nikdar
zastarala
,
in
dokler
jo
je
nevoljstvenik
opravljal
redno
in
dobro
,
moral
ga
je
graščák
varovati
na
odkazanem
zemljišči
(
ki
je
bilo
graščakova
lastnina
v
kmetovem
posestvu
)
,
ni
ga
smel
motiti
v
posestvu
,
moral
je
biti
z
njega
tlako
zadovoljen
,
ni
mu
smel
poviševati
davka
.
Posestnik
s
svojo
družino
pa
ni
smel
brez
graščakovega
dovoljenja
zapustiti
zemljišča
,
ni
ga
mogel
prodati
,
ne
zadolžiti
,
ne
zastaviti
,
ker
je
bilo
graščakovo
.
Smeli
pa
so
se
med
sabo
prosto
ženíti
in
pogodbe
sklepati
,
oporoke
delati
.
V
pravdnih
in
pravnih
stvaréh
se
jim
je
bilo
obračati
do
graščinskih
svojih
gosposk
,
kjer
so
se
jim
reševale
pravde
,
delala
pravica
in
krivica
,
kjer
sta
se
pobirala
davek
in
desetina
in
še
več
drugih
stvarij
.
Če
kmet-nevoljstvenik
ni
plačal
o
pravem
času
ali
če
je
zaostal
s
tlako
,
smel
ga
je
graščak
zarubiti
,
brez
sodnega
privoljenja
mu
pa
vender
ni
smel
vzeti
posestva
in
ga
pognati
po
svetu
.
Otrokom
rajnih
nevoljstvenikov
je
moral
graščak
oskrbeti
varuhe
,
in
kdor
je
hotel
dati
sina
v
šole
ali
k
rokodelstvu
,
smel
ga
je
dati
le
z
dovoljenjem
njegovim
.
Takó
je
bilo
do
leta
1782.
,
ko
je
izdal
cesar
Jožef
zakon
,
ki
je
nevoljstvu
popolnoma
zavil
vrat
.
Najvažnejše
nje
točke
so
:
1.
)
Zakon
se
že
lahko
sklene
samó
proti
objavi
in
brezplačni
oglasnici
;
2.
)
vsakdo
gré
lahko
po
svetu
z
brezplačno
odpustnico
;
3.
)
vsakdo
se
lahko
uči
umetnostij
in
rokodelstva
brez
žrebanice
(
«
Losbrief
»
)
;
4.
)
službovanje
grajsko
se
odpravi
;
5.
)
tudi
sirot
po
rajnih
nevoljstvenikih
ni
smel
graščak
nič
več
siliti
,
da
bi
ostali
delj
nego
tri
Jeta
pri
njem
.
Pred
letom
1782.
jih
jo
smel
graščak
do
14.
leta
brez
vsakojake
plače
rabiti
za
delo
,
le
za
obleko
in
hrano
mu
je
bilo
skrbeti
,
za
katero
si
je
pa
smel
vzeti
povračilo
iz
njih
dedščine
.
Od
štirinajstega
leta
ostati
je
bilo
sirotam
še
po
tri
leta
za
delavce
na
graščini
proti
primerni
plači
.
6.
)
Tlaka
in
desetina
se
je
uravnala
po
urbarskem
patentu
.
Do
sedaj
so
bili
kmetje
podložni
volji
graščakov
.
Cesar
Jožef
jih
je
oprostil
tudi
tega
.
Graščaki
so
morali
odslej
tistim
kmetom
ki
so
se
iznebili
nevoljstva
,
popustiti
v
last
posestveno
zemljišče
proti
primerni
odškodnini
.
Novi
lastnik
je
s
takim
posestvom
lahko
ravnal
,
kakor
se
mu
je
zdélo
primerno
,
smel
ga
je
prodati
zadolžiti
zastaviti
,
le
razdrobiti
ga
ni
smel
.
Kmetski
dom
je
moral
vedno
ostati
skupaj
v
zvezi
s
hišo
,
ki
je
stala
na
njega
svetu
.
Da
je
bila
radost
po
naših
krajih
velikanska
,
ko
se
je
ljudem
objavil
ta
zakon
,
verjel
nam
bode
izvestno
vsak
,
posebno
ako
dostavimo
,
da
je
bilo
mnogo
graščakov
grozno
brezsrčnih
in
neusmiljenih
,
ki
so
kmeta
in
tlačana
zmatrali
za
živino
,
ustvarjeno
zaradi
njili
samih
.
V
tem
oziru
smemo
biti
cesarju
Jožefu
posebno
hvaležni
.
Poleg
guvernêrja
vesela
novica
o
Vegi
v
Ljubljani
izvestno
ni
nikogar
bridkeje
zadela
v
srce
,
nego
Selanovo
Anico
,
nekdanjo
nevesto
njegovo
.
Kratkomiselna
deklica
si
pač
ni
mislila
,
da
se
bo
njenemu
ljubljencu
,
od
katerega
se
je
poslovila
takó
hladnokrvno
,
takó
sijajno
obneslo
med
tujci
.
Ni
bilo
torej
čudno
,
ako
jo
je
njega
vzhajajoča
sreča
pekla
noč
in
dan
,
kakor
grize
človeka
—
kesanje
,
oziroma
brezuspešno
hrepenenje
po
izgubljeni
sreči
.
Le
predobro
je
spoznala
v
tem
kratkem
času
presilni
razloček
med
njenim
sedanjim
ženinom
Janezom
in
bivšim
izvoljencem
—
Vego
.
Le
predobro
je
spoznala
,
da
mu
Janez
navzlic
vsi
svoji
poštenosti
niti
ne
seza
do
pasa
.
Da
bi
mu
pisala
—
kar
bi
bila
morda
storila
marsikatera
lahkoživka
—
in
ga
s
tem
izkušala
ujeti
iz
nova
v
svoje
mreže
,
tega
se
ni
upala
,
kajti
Vega
se
ji
je
zdel
nepristopen
,
odkar
so
ga
takó
počastili
in
odkar
je
zaslulo
njega
ime
po
vsi
domači
deželi
.
«
Bodisi
kakor
hoče
,
»
misli
si
Anica
,
«
kakor
sem
si
postlala
,
takó
bodem
spala
.
»
Navzlic
najboljši
volji
pa
se
ji
ni
bilo
mogoče
iznebiti
misli
,
zakaj
se
ni
oklenila
Vege
z
dušo
in
telesom
.
Kakó
lahko
bi
se
bila
sedaj
poročila
ž
njim
in
bi
bila
imenitna
gospá
;
kakó
bi
se
bila
radovala
sama
v
blišči
,
ki
bi
jo
bil
obseval
od
njegove
slave
!
«
Čudna
je
dandanes
ženska
stvar
na
svetu
,
»
modroval
je
sam
v
sebi
dostikrat
v
tej
dôbi
stari
Selan
,
Aničin
oče
.
«
Po
tistem
,
ki
ga
je
imela
rada
in
ga
je
potem
prav
po
otročje
izpustila
iz
rok
med
tuje
ljudi
,
kakor
se
zavrže
obrabljena
igrača
,
zopet
hrepení
,
kakor
pobožna
duša
po
svetih
nebesih
,
tega
pa
,
kateremu
se
je
nató
sama
,
Bog
vé
zakaj
,
kar
zviškoma
obesila
na
vrat
,
tega
se
sedaj
malone
ogiblje
in
se
toliko
meni
zánj
kakor
za
lanski
sneg
.
Bog
jih
razumi
,
te
ženske
!
»
Dasì
je
Anico
neprestano
mučila
zavist
,
odkar
ji
je
došla
slavna
novica
z
Dunaja
na
ušesa
,
bila
je
vender
še
vedno
cvet
ljubljanskih
deklet
;
cvela
je
—
kakor
bela
roža
na
pokopališči
.
Prav
ta
cvet
pa
nje
,
ženinu
Petelinovemu
Janezu
,
ni
prav
nič
ugajal
.
«
Kaj
bi
z
bledolično
gospodinjo
,
ki
naj
mi
podpira
tri
ogle
,
pa
se
—
ako
bode
takó
hirala
dalje
—
skoro
sama
posuší
!
Primaruha
,
to
vse
skupaj
ni
nič
!
»
Janez
je
v
svoji
brezprimerni
opreznosti
in
modrosti
sklenil
,
da
ne
kaže
drugega
,
nego
poroka
.
Govoril
je
o
tej
stvári
s
starim
Selanom
,
in
tudi
njemu
je
bilo
po
volji
takó
.
Dan
poroke
so
določili
na
ponedeljek
po
rožnovenski
nedelji
leta
1784.
,
ravno
ko
je
v
Ljubljano
došla
že
zopet
novica
,
da
je
domačin
Vega
pri
topništvu
že
za
nadporočnika
in
da
je
izdal
zopet
novo
knjigo
,
polno
samih
umetnih
računov
.
Janezu
in
Anici
je
ta
novica
silno
presedala
in
zató
sta
sklenila
,
se
čim
prej
tem
bolje
poročiti
in
po
zeleni
Ljubljanici
odriniti
na
novi
dom
v
Podpeč
,
kjer
je
bil
Janez
že
kakor
majhen
graščák
imeniten
in
premožen
.
Kmetje
so
ga
spoštovali
vsaj
na
videz
,
ker
so
mu
bili
kolikor
toliko
—
vsi
dolžni
.
V
ponedeljek
—
na
dan
poroke
—
zbrala
se
je
že
ob
osmih
zjutraj
pri
Selanu
polna
hiša
povabljenih
gostov
,
kjer
so
se
sešli
le
nevestini
svatje
na
jako
obilen
in
ukusem
zajutrek
.
Stari
Selan
se
je
držal
v
tem
še
vedno
stare
šege
in
je
postregel
svatom
s
kislim
zeljem
in
svinjskimi
rebrici
,
v
domačem
dimniku
prekajenimi
;
za
temi
je
prišlo
na
mizo
nekaj
ocvrtnine
in
bokalov
vina
.
Nevestini
svatje
so
se
ravno
dobro
poprijeli
zajutrka
,
kar
prično
na
ljubljaničnem
nabrežji
pokati
topiči
.
«
Podpečanje
so
že
tu
!
»
šine
govorica
okolo
vseh
miz
in
vse
plane
iz
hiše
.
Zunaj
na
pristanišči
so
se
pa
jeli
izkrearati
ženinovi
svatje
—
svatje
Petelinovega
Janeza
,
katere
je
po
vodi
v
petih
čolnih
pripeljal
s
seboj
.
Ko
je
vse
iz
čolnov
,
vrežejo
godci
,
katere
je
najel
Janez
v
Ljubljani
,
kar
le
najlepše
znajo
,
in
izprevod
se
razvrsti
takóle
:
Prva
sta
oče
starejšina
in
ženinov
drug
.
Za
njima
koraka
postavni
ženin
,
Petelinov
Janez
,
za
tem
pa
ostalih
svatov
dolga
vrsta
moškega
in
ženskega
spola
.
Izprevod
pride
ob
živahnem
sviranji
in
ob
néštetem
spremstvu
bosonoge
krakovske
mladine
pred
Selanovo
hišo
,
kjer
se
ustavi
,
kajti
vrata
so
zaprta
in
zaklenjena
.
Oče
starejšina
poskusi
za
kljuko
,
ali
kaj
hoče
,
kljuka
se
pač
udá
,
ne
odprè
se
pa
le
ne
.
Zató
pričnó
godci
grozen
direndaj
pred
hišo
,
in
svatje
se
jim
pridružijo
.
Kar
se
odprè
v
prvem
nadstropji
nad
veznim
vhodom
okno
,
in
«
hišni
oče
»
,
naš
stari
znanec
Matej
Kopriva
z
leseno
nogo
,
ki
je
za
danes
prevzel
to
častno
službo
,
vpraša
z
mogočnim
in
veljavnim
glasom
,
česa
«
druhal
»
tu
išče
,
ter
jim
zajedno
svetuje
,
naj
gredo
kar
rakom
žvižgat
če
nimajo
boljšega
posla
,
nego
mirnim
ljudem
napravljat
strah
in
grozo
.
Takó
se
Matej
ni
že
iz
davna
odrezal
.
Ali
tudi
mestnim
godcem
načelnik
Ogrizek
je
bil
že
star
zajec
,
ki
je
imel
jako
kosmata
ušesa
.
Takoj
se
je
prav
lesičje
poldonil
hišnemu
očetu
,
rekoč
:
«
O
,
ali
ste
Vi
‚
hišna
ovca
‘
,
ravno
prav
,
da
ste
tukaj
.
Vi
,
ki
ste
že
skoro
obredli
pol
svetá
,
četudi
največ
po
domači
deželi
in
umejete
sedem
jezikov
—
četudi
vse
po
naše
,
nič
ne
dé
—
čast
Vam
in
čast
,
komur
čast
!
—
Vi
nam
bodete
izvestno
mogli
povedati
,
ali
imajo
v
tej
hiši
zaprto
belo
píščico
,
jako
krotko
živalco
,
ki
jé
iz
roke
—
kedar
je
lačna
—
katero
si
je
izvolil
petelinček
iz
naše
vasi
za
svojo
družico
?
Da
jo
bodete
lože
spoznali
,
častivredna
hišna
ovca
,
povem
Vam
še
,
da
je
precèj
velika
,
lepa
kakor
strah
v
prosi
,
pridna
kakor
cigan
v
hrastovi
senci
;
s
kurami
vred
hodi
spat
in
z
otroki
vred
ustaja
.
Telesa
je
šibkega
kakor
prekla
v
zelniku
,
glavo
ima
zalo
kakor
najlepša
zeljnata
glava
,
ki
Vam
je
zrasla
na
ljubljanskem
polji
.
Nosu
je
kljukastega
,
kakor
bi
ga
ji
bil
peli
za
rožiček
posadil
med
lica
,
in
usta
so
ji
kakor
nalašč
vrezana
za
največjo
ribniško
žlico
?
»
«
O
,
táko
piščico
si
bodete
že
lahko
izbrali
,
le
kar
okolo
hiše
se
-
ozrite
na
desno
in
levo
,
»
odreže
se
mu
hišni
oče
.
«
Izvestno
mislite
,
da
smo
iz
Ribnice
;
toda
iskali
ne
bodemo
,
o
čemer
smo
prepričani
,
da
je
v
hiši
.
Hurá
,
prijatelji
,
treba
bode
naskočiti
hišo
.
Podati
se
ali
pa
častno
pasti
!
Tresk
!
»
Prvi
godec
trešči
star
lonec
v
zaprta
vrata
,
da
se
razletí
na
sto
koscev
,
vrata
se
pa
zajedno
odpró
,
in
hišni
oče
stopi
na
prag
.
«
Piščico
hočete
,
tu
le
si
je
iščite
,
kakor
veste
in
znate
,
»
in
Matej
šepa
po
veži
in
vlači
razne
starikave
ženice
,
ki
so
tudi
prišle
gledat
slavno
ženitovanje
,
iz
vseh
kotov
.
«
No
,
reči
moram
,
»
povzame
zopet
prvi
godec
,
«
da
imate
res
lepo
zbirko
pri
hiši
!
Sosedom
pač
ne
bode
premalo
varuhov
,
kadar
pojde
proso
v
lát
.
Vender
naša
píščica
,
katere
iščemo
,
nima
takega
perja
.
»
«
Vidite
,
takega
perja
mora
biti
,
»
pristavi
drug
ter
potegne
iz
žepa
košček
svilene
robe
,
bele
kakor
sneg
.
Od
tiste
namreč
je
bila
izdelana
svatbena
obleka
nevestina
.
«
O
,
tudi
take
piščice
imamo
pri
hiši
,
»
pobaha
se
hitro
hišni
oče
,
stopi
v
sobo
in
privêde
družico
iz
nje
,
«
vidite
jo
,
ta-le
je
!
»
«
Hurá
,
hurá
!
po
volji
nam
je
,
četudi
ni
tista
,
ki
jo
iščemo
.
Podobna
ji
je
pač
,
kakor
jajce
jajcu
,
vender
pa
še
ne
taka
!
»
pravi
drug
.
«
Še
morate
imeti
katero
,
tisto
nam
pokažite
.
»
Sedaj
privêde
«
teta
»
snežnobelo
,
objokano
nevesto
Anico
iz
sobe
na
prag
.
«
Té
vender
ne
iščete
,
ki
se
vam
takó
skriva
in
se
joka
,
kakor
bi
morala
zdajci
na
raženj
?
»
«
Živela
,
naša
píščica
!
»
zaorí
svatovska
družba
,
«
ta
je
prava
,
ta
ima
perje
,
ki
je
po
volji
našemu
petelinu
in
ta
pojde
z
nami
;
živela
Anica
,
živela
nevesta
Petelinovega
Janeza
!
»
Ženin
Janez
pristopi
in
izročí
nevesti
in
družici
vsaki
po
jedno
svileno
dragoceno
zavratno
ruto
,
potem
pa
hoče
objeti
nevesto
.
«
Ne
,
petelinček
moj
,
ne
boš
se
še
kratkočasil
ž
njo
,
dokler
ti
jo
ne
izročí
imenitnejša
roka
!
»
zavrne
ga
teta
,
in
Janez
odstopi
.
Godci
vrežejo
živahno
koračnico
o
«
nebeški
svatovščini
»
,
in
dolga
vrsta
ženinovih
in
nevestinih
svatov
se
rije
mimo
njih
po
gosto
natlačeni
veži
v
sobo
,
kjer
so
ob
treh
straneh
belo
pregrnjene
mize
,
bogato
obložene
s
pripravljenim
svatovskim
zajutrkom
.
Po
zajutrku
se
odpelje
vse
v
cerkev
k
poroki
.
Na
prvem
vozu
sta
se
vozila
jako
oblastni
«
oče
starejšina
»
in
ženin
,
na
drugem
sta
bili
nežna
golobica
nevesta
in
«
mati
teta
»
,
na
tretjem
se
je
laskal
podjeten
drug
družici
in
za
tema
so
se
zvrstili
vozovi
,
kakor
že
je
bilo
primerno
.
Vsak
voz
je
bil
praznično
opravljen
,
vozniki
in
konji
,
kaj
šele
svatje
,
imeli
so
šopke
pripete
.
Vozniki
so
pokali
z
biči
in
ukali
,
svatje
streljali
s
samokresi
—
nevesta
je
pa
jokala
.
Nazaj
gredé
se
je
vozni
red
toliko
izpremenil
,
da
sta
bila
na
prvem
vozu
starejšina
in
teta
,
na
drugem
ženin
in
nevesta
—
sedaj
mož
in
žena
,
na
tretjem
drug
z
družico
vred
;
drugi
vozovi
so
se
razvrstili
,
kakor
že
je
bilo
.
Iz
cerkve
prišedši
,
šli
so
svatje
naravnost
na
pod
,
kjer
je
bila
v
kotu
blizu
vrat
postavljena
dolga
klop
za
godce
,
katero
so
le-ti
takoj
zasedli
in
jeli
privijati
instrumente
svoje
.
Bilo
jih
je
šest
,
in
vsi
so
jo
rezali
izvrstno
!
Janez
sam
ni
bil
plesalec
,
zató
je
naprosil
drugù
,
da
je
namesto
njega
prvi
zaplesal
z
nevesto
.
Hej
,
kako
sta
se
sukala
ob
vriskajočih
glasovih
klarineta
in
rogí
!
Dolgo
je
trajalo
,
predno
se
je
osrčil
drug
svat
,
in
se
z
družico
spustil
za
njima
,
tako
sta
se
vrtila
drug
in
nevesta
.
S
časoma
se
je
pa
pod
venderle
popólnoma
napolnil
zlasti
mladih
ljudij
,
ki
so
se
vrtili
ondi
na
vso
sapo
,
dokler
ni
bilo
hišnega
očeta
na
pod
,
ki
je
prišel
svate
h
kosilu
klicat
.
Ne
bodem
našteval
,
kaj
so
jedli
in
pili
;
zadoščaj
,
ako
rečem
,
da
so
se
mize
ši-bile
od
slastnih
jedil
in
rdečega
vina
.
Svatje
so
pridno
sezali
po
nanošenih
jedilih
ter
so
jih
še
pridnje
zalivali
z
ukusno
vinsko
kapljico
.
Poslednje
se
zlasti
godci
niso
branili
,
ki
so
imeli
v
veži
poleg
vozniške
mize
svoj
glavni
tabor
,
kjer
so
delali
vsakovrstne
okrogle
,
da
so
komaj
sapo
dohajali
.
Mimo
njih
je
šepal
iz
hiše
in
v
hišo
hišni
oče
Matej
Kopriva
in
je
imel
povsod
svoje
očí
,
da
bi
le
nikjer
ne
pogrešali
ničesar
.
Celó
berači
so
živeli
na
dvorišči
poleg
kuhinje
tako
obilo
,
da
so
jeli
že
drug
drugemu
ponujati
jedí
,
kar
sicer
pri
ljudéh
te
vrste
ni
navada
.
«
Šmencana
reč
,
Matej
takó
imeniten
gospod
pa
menda
še
nisi
bil
,
kakor
si
danes
,
odkar
travo
tlačiš
,
»
nagovorí
in
pohvalí
nekdo
izmed
beračev
hišnega
očeta
,
kateri
jim
je
ravnokar
prinesel
vrč
vina
,
češ
,
naj
si
reveži
tudi
žejo
pogasé
,
katero
jim
napravlja
juha
in
prekajena
svinjina
.
Opozoriti
pa
moramo
,
da
Matej
tega
ni
storil
iz
svoje
moči
,
temveč
oče
Selan
mu
je
mignil
,
rekoč
:
Glej
jih
,
ondu
jih
je
tudi
še
nekaj
,
ki
bi
radi
pili
.
»
«
Jaz
sem
vedno
gospod
,
tako
v
petek
kakor
v
svetek
,
in
to
vedno
sam
svoj
gospod
!
»
odreže
se
Matej
in
šepa
po
veži
.
«
O
,
gospod
si
pa
,
gospod
,
to
je
pa
že
res
.
Ti
ne
seješ
in
ne
žanješ
,
pa
vender
živiš
vedno
dobro
!
»
povzame
godec
Ogrizek
in
nadaljuje
:
«
Nikdar
ti
še
ni
pšenice
toča
pobila
in
ajde
slana
vzela
.
»
«
Ali
jo
je
morda
že
tebi
kdaj
,
prismoda
prismojena
?
»
zarepenči
se
Matej
.
«
Ljudje
se
ženijo
,
bodisi
letina
dobra
ali
ne
,
in
ti
jim
trobiš
in
burke
uganjaš
,
naj
imajo
drugi
dan
po
poroki
kàj
jesti
ali
ne
,
kaj
te
briga
?
No
,
ali
ni
res
tako
?
In
kadar
se
izmisliš
,
pa
začnete
na
ženitovanji
svatom
vsakemu
posebe
gosti
in
peti
o
njegovem
patronu
in
dvajsetice
Vam
kar
loté
na
krožnik
,
ki
roma
med
svati
.
Mimo
tega
pa
jeste
in
pijete
,
kar
ti
le
srce
poželí
.
Ko
se
svatba
končá
,
stisneš
tisto
svojo
‚
mesingasto
klobaso
‘
pod
pazduho
,
pomakneš
kapico
nekoliko
na
desno
okó
in
greš
-
z
rejeuim
mošnjičkom
proti
dômu
,
kjer
čakaš
,
da
te
zopet
kam
pokličejo
.
Pa
reci
,
če
ni
res
!
»
«
Kaj
misliš
,
da
se
za
vse
to
nič
ne
trpi
,
kar
si
mi
ravnokar
našteval
?
»
zavrne
ga
Ogrizek
nekako
resnobno
.
«
Le
poskusi
in
pojdi
samó
na
jedno
ženitovanje
za
godca
,
in
takoj
boš
sit
teh
dobrín
,
ki
misliš
,
da
jih
imamo
.
Ti
imaš
pa
svoje
samostane
,
ki
jih
obiraš
od
kraja
do
kraja
,
kjer
te
gosté
,
dokler
se
ti
le
ostati
ljubi
.
Vidiš
,
to
je
vse
kàj
druzega
,
vse
kaj
lepšega
,
ako
sediš
med
častitimi
gospodi
in
jim
pripoveduješ
,
kakó
ste
pred
nekaj
leti
Pruse
pri
Kolinu
nabili
.
»
«
Dà
,
res
smo
jih
,
kar
se
je
dalo
,
zato
je
pa
tudi
naš
poveljnik
grof
Daun
prejel
veliki
križ
Marije
Terezije
,
»
pohvali
se
hišni
oča
Matej
Kopriva
in
sede
k
Ogrizku
.
«
Tebi
so
dali
pa
še
večji
križ
,
ker
so
ti
nogo
vzeli
,
ali
ne
?
»
vpraša
ga
godec
.
«
Meni
se
zdí
,
da
ne
,
ali
pa
da
,
kakor
hočeš
.
Dostikrat
sem
že
premišljal
,
kakó
bi
bilo
bolje
prav
.
Lepo
je
,
če
ima
človek
zdrave
ude
in
nekaj
premoženja
v
rokah
.
Jaz
bi
tega
ne
bil
imel
,
ko
bi
se
bil
vrnil
nepoškodovan
iz
vojske
.
Takó
ga
sicer
tudi
nimam
v
rokah
,
pač
pa
mi
ga
je
Bog
naložil
na
glavnico
pri
drugih
ljudeh
,
ki
mi
povsod
plačujejo
jako
obile
obresti
,
kjer
nastopim
z
bérlo
.
Letos
je
minilo
sedemindvajset
let
,
odkar
so
mi
jo
privezali
z
obljubo
,
da
se
mi
bode
godilo
povsod
dobro
,
kjer
se
bodem
pokazal
in
kjer
bodem
povedal
,
kje
sem
jo
dobil
.
Vidiš
,
ljubi
moj
Ogrizek
,
vsak
stan
ima
svoje
dobrine
,
pa
tudi
svoje
nadloge
.
»
Petelinov
Janez
,
videč
kakó
se
zabavata
Kopriva
in
Ogrizek
,
pokliče
«
hišnega
očeta
»
k
mizi
,
rekoč
:
«
Matej
,
kakor
vidim
,
opravil
si
po
večem
svoje
delo
:
lačne
si
namreč
nasitil
,
žejne
si
napojil
,
kakor
nas
vera
uči
.
Sedaj
se
pa
semkaj-le
pritakni
,
nam
boš
kàj
povedal
,
ko
bodo
godci
godli
.
Ti
si
že
malone
obredel
ves
svet
in
silno
veliko
veš
.
Zlasti
dandanes
nam
vsaka
ura
sproti
prinese
kaj
nòvega
,
kajti
cesar
Jožef
je
noč
in
dan
delaven
,
takó
da
niti
jedne
stvari
še
ni
dovršil
,
ko
se
že
druge
poprime
.
»
Matej
pustí
Ogrizka
in
pride
k
svatovski
mizi
zraven
ženina
,
Petelinovega
Janeza
,
kjer
mu
takoj
potrdi
hlastno
novotarénje
mladega
cesarja
,
rekoč
:
«
Takó
hiti
,
da
ga
niti
dohajati
ni
mogoče
.
Ne
bode
dobro
!
»
«
Kakó
da
ne
?
»
začudi
se
Janez
,
«
ali
ni
cesar
najbolj
študiran
človek
v
vsi
državi
,
sicer
bi
pač
niti
za
cesarja
ne
mogel
biti
,
in
kot
tak
bode
menda
vender
povsod
zadel
pravo
,
menim
jaz
—
Petelin
iz
Podpeči
!
»
«
Cesar
povsod
ne
bode
zadel
pravega
;
da
prav
takó
ne
,
kakor
bi
se
meni
ne
posrečilo
,
ko
bi
se
spravil
na
tvoje
apnenice
in
bi
hotel
kuhati
apno
brez
tvojih
nasvetov
.
Pravih
svetovalcev
nima
,
oziroma
poslušati
jih
neče
,
ker
so
mu
prijatelji
prostozidarstva
omráčili
prave
nazore
.
«
Prostozidarski
prijatelji
,
rekel
si
,
kaki
pa
so
ti
ljudje
?
»
«
No
,
to
niso
zidarji
,
temveč
tajna
družba
,
razširjena
po
vsem
svetum
ustanovljena
proti
jezuvitskemu
redu
iz
tega
namenam
da
izpodkopuje
vero
in
vsem
kar
je
v
zvezi
ž
njo
.
Na
videz
razvija
povsod
zastavo
človekoljubjam
češ
da
podpira
uboštvom
da
suši
solzé
zatiranim
in
bednim
ljudemm
da
oprašča
človeštvo
vsakovrstnih
žulečih
spon
in
okov
.
V
resnici
ji
je
pa
glavno
načelo
prekucniti
prestol
in
oltar
,
t.
j.
na
svetu
pokončati
cesarsko
in
kraljevo
oblast
in
odpraviti
vero
,
kar
izraža
v
jednem
samem
stavku
,
ki
ga
ima
vsak
višji
prostozidar
ob
vseh
svojih
podjetjih
vedno
pred
očmó
,
in
ta
je
:
Vse
svoje
delovanje
obračati
na
to
,
da
pride
skoro
čas
,
ko
bodo
poslednjega
kralja
s
cevi
poslednjega
duhovnika
obesili
na
oltarji
.
»
Janez
debelo
gleda
,
kakor
vol
nova
vrata
.
Kàj
takega
ni
še
slišal
.
«
Ti
,
Matej
,
to
morajo
pa
biti
jako
nevarni
in
grozni
ljudje
,
vem
da
se
jih
vsak
bojí
že
od
daleč
.
To
so
še
strašnejši
nego
ogerski
razbojniki
.
»
«
Ne
,
Janez
,
nič
tega
,
jako
prijazni
in
ljubeznivi
so
ti
,
kakor
tudi
jako
postrežni
.
Največ
jih
je
na
Francoskem
,
dosti
pa
tudi
pri
nas
!
Vidiš
,
ti
ljudje
ob
vsaki
priliki
nagovarjajo
cesarja
,
da
bi
prenovil
cerkveno
življenje
in
marsikaj
,
kar
je
v
zvezi
ž
njim
.
»
«
No
,
ali
je
kaj
napačnega
,
če
je
modri
vladar
že
nekoliko
bolje
naprej
pogledal
v
bodočnost
,
nego
je
to
mogoče
nam
in
spoznal
,
da
čas
že
ni
več
takó
daleč
,
kakor
bi
kdo
mislil
,
ko
bodo
ljudje
na
vse
strani
pogrešali
lesá
za
najbolj
potrebne
stvarí
,
in
je
zató
ukazal
,
naj
se
mrliči
ne
pokopujejo
več
v
lesenih
krstah
,
temveč
v
platnenih
vrečah
?
Ali
ni
res
škoda
,
da
se
vsako
leto
položí
toliko
lesá
v
zemljo
,
kjer
segnije
?
Če
se
bodo
pa
ljudje
pokopavali
v
platno
zaviti
,
ne
bode
se
le
prihranilo
dôkaj
lesa
,
temveč
povzdignilo
se
bode
tudi
platnarstvo
,
ker
bodo
potrebovali
izdatno
več
platna
.
Ali
ni
res
?
»
«
Ne
,
Janez
,
tukaj
ti
ne
morem
pritrditi
.
Vidiš
me
,
vojak
sem
bil
in
če
bi
bil
tedaj
,
ko
mi
je
na
vojnem
polji
krogla
vzela
nogo
ondu
,
obležal
mrtev
,
niti
bi
platnene
vreče
ne
bil
dobil
za
pogreb
;
če
bi
pa
že
danes
vedel
,
da
me
kdaj
položé
v
platno
zavitega
namesto
v
krsto
zabitega
v
zemljo
k
poslednjemu
počitku
,
povem
ti
po
pravici
,
da
bi
me
to
užalilo
v
srce
.
Vidiš
,
ta
cesarska
naredba
mi
nikakor
ni
po
volji
.
Prav
takó
malo
se
kdaj
sprijaznim
z
óno
,
ki
odpravlja
marsikatere
duhovne
redove
in
samostane
.
Tudi
te
bi
ne
bilo
treba
!
»
«
Seveda
,
vsak
govori
za
svojo
pravico
!
»
potrdi
mu
Janez
.
«
Da
bi
bila
tvoja
škoda
tem
večja
,
čem
več
bi
bilo
odpravljenih
samostanov
,
verujem
ti
rad
.
Vender
pa
mislim
,
da
čem
menj
je
samostanov
v
državi
,
tem
več
ji
je
na
razpolago
čilih
,
delavnih
močij
,
tem
več
si
bode
lahko
preskrbela
vojakov
in
tem
več
bode
prihajalo
cesarju
davka
v
blagajnice
,
ker
bode
delalo
več
ljudij
,
nego
do
sedaj
.
Potem
pa
še
nekaj
.
Kakor
so
mi
nedavno
zatrjevali
gospodje
,
ki
pišejo
po
cesarskih
kancelijah
,
bilo
bi
bolje
za
izobrazbo
človeškega
rodú
,
če
se
samostani
odpravijo
,
ker
,
kakor
so
rekli
,
ondu
še
vedno
vzgajajo
ljudstvo
v
nevednosti
.
Če
bi
bil
jaz
cesar
,
odpravil
bi
samostane
kàr
od
kraja
,
najprej
pa
tiste
,
ki
imajo
silno
veliko
imenja
nakopičenega
.
»
«
Petelin
,
iz
vsega
sem
spoznal
,
da
si
brezprimeren
bebec
,
da
sam
ne
veš
prav
ničesar
,
da
sam
kaj
pametnega
niti
misliti
ne
moreš
,
temveč
vemo
blebetaš
le
to
,
kar
si
slišal
drugje
,
zlasti
od
ljudij
,
ki
nosijo
gospodske
suknje
.
Ali
si
že
kdaj
opóldne
postál
pred
samostanskimi
vrati
in
gledal
,
koliko
lačnih
siromakov
se
ondu
vsak
dan
nasiti
?
Ali
si
že
kdaj
pomislil
,
kje
da
se
je
ohranila
učenost
in
vednost
v
dôbi
tridesetletne
vojske
,
ko
si
človek
noč
in
dan
ni
bil
gotov
življenja
,
če
ne
v
samostanih
,
ki
so
se
takoj
od
svojega
početka
vedno
bavili
z
vednostjo
?
Ondu
so
se
spisovale
in
prepisovale
knjige
,
učene
knjige
,
ko
se
posvetnim
ljudem
še
sanjalo
ni
,
da
se
kdaj
porodí
kak
Gutenberg
in
izumi
črke
za
natiskavanje
bukev
.
Kakor
književnost
,
razcvitali
sta
se
v
samostanih
tudi
slikarstvo
in
godba
.
Kdo
vé
,
kje
bi
tičali
še
dandanes
,
da
ni
bilo
samostanov
na
svetu
.
»
«
Takó
je
bilo
morda
kdaj
prej
,
ali
sedaj
ni
več
takó
,
»
trdi
Janez
,
«
vsaj
cesarski
gospodje
komisarji
,
ki
imajo
to
reč
v
rokah
,
pravili
so
mi
takó
,
in
tim
verjamem
,
ker
morajo
vedeti
.
In
ti
gospodje
so
mi
nedavno
zatrjevali
,
da
denašnji
menihi
in
nune
po
samostanih
lenobo
pasejo
.
»
«
To
ni
res
,
in
kdor
takó
govori
,
ne
vé
,
kaj
trdi
,
ker
ne
pozná
notranjega
življenja
po
samostanih
,
»
zagovarja
Matej
vedno
gorečneje
svojo
trditev
.
«
Moliti
in
se
zajedno
baviti
z
vsakovrstno
učenostjo
od
zgodnjega
jutra
do
pozne
noči
,
ne
pravi
se
lenobe
pasti
.
Odkod
si
torej
gospôda
izvaja
pravico
zatirati
take
samostane
in
ogrebati
njih
premoženje
?
Ničesar
bi
ne
rekel
,
ako
bi
si
bili
samostani
pridobili
imenje
po
hudodelstvih
,
kakor
svoje
dni
vitezi
—
razbojniki
,
ki
so
imeli
svoje
gradove
na
nepristopnih
vrhovih
zidane
,
s
katerih
so
napadali
potujoče
trgovce
na
cesti
.
Ali
samostani
so
si
pridobili
imenje
popólnoma
po
pravici
,
nekoliko
,
ker
gajim
je
prinesla
ta
ali
óna
oseba
,
vstopivši
v
red
,
nekoliko
pa
,
ker
ga
jim
je
zopet
druga
volila
na
smrtni
postelji
.
Kaj
bi
rekel
,
na
primer
,
ako
bi
bil
danes
učen
in
bogat
gospod
,
ki
bi
imel
v
Podpeči
lep
grad
,
katerega
si
podedoval
po
očetu
,
in
bi
se
ondu
bavil
jedino
z
vednostjo
in
učenostjo
,
pa
bi
prišel
k
tebi
cesarski
komisar
,
rekoč
:
‚
Janez
,
ti
živiš
le
záse
,
in
ljudstvo
nima
od
tvoje
učenosti
in
tvoje
imovine
ničesar
,
zató
ti
vzamemo
premoženje
,
knjige
pa
prodamo
,
da
pride
oboje
med
národ
‘
.
Ali
mi
ne
odgovarjaš
ničesar
?
Vidiš
,
taka
krivica
se
je
zgodila
tudi
samostanom
,
katerim
so
pobrali
premoženje
in
prodali
knjižnice
.
Lepo
te
prosim
,
kam
bi
prišli
po
tem
poti
?
»
Janez
ni
vedel
,
kàj
odgovoriti
učenemu
beraču
.
Ravno
o
pravem
času
je
prišla
vrsta
nánj
,
da
so
mu
godci
na
čast
sv.
Šentjanža
zagodli
in
zapeli
:
Ena
ptička
priletela
,
je
’
z
dežele
Indije
,
prelepo
nam
je
zapela
,
od
žlahtne
vinske
trtice
.
Matej
je
šepal
zopet
iz
hiše
na
dvorišče
med
berače
gledat
,
kje
je
še
treba
tega
ali
ónega
.
Na
veselicah
,
zlasti
na
svatbah
,
čas
hitro
mine
.
Predno
bi
si
mislil
,
jelo
se
je
mračiti
;
z
mrakom
vred
je
pa
začelo
tudi
silno
deževati
.
Cedilo
je
,
kakor
če
bi
se
bile
odprle
vse
zatvornice
na
nebu
,
in
Ljubljanica
je
jela
od
ure
do
ure
naraščati
.
Drugi
dan
je
stalo
močvirje
,
podobno
velikemu
jezeru
,
že
čez
in
čez
pod
vodo
.
Opóldne
so
se
hoteli
svatje
s
čolni
vrniti
v
Podpeč
,
toda
Janez
ni
bil
še
pri
volji
,
češ
:
«
Saj
imamo
še
časa
dovòlj
in
predno
bode
noč
,
lahko
smo
še
domá
.
Sicer
pa
nič
ne
dém
če
se
tudi
nekoliko
vozimo
ponoči
.
Tem
lepše
bodem
ker
mislimm
da
se
popoldne
dež
poležem
ako
ne
laže
veterm
ki
se
je
ravnokar
izprevrgel
.
»
Takó
je
določil
Janez
in
takó
je
tudi
ostalo
.
Stari
in
izkušeni
Selan
je
sicer
odločno
odsvetoval
ponočno
vožnjo
,
ker
se
pa
Anica
ni
branila
,
zató
se
je
končno
mož
nejevoljen
udal
.
Godci
so
jo
veselo
rezali
še
do
mraka
in
uganjali
burke
;
zlasti
,
ko
je
prišla
pogača
na
mizo
,
šal
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Janez
je
bil
jako
vesele
volje
in
je
praznil
kozarec
za
kozarcem
,
ne
takó
pa
nevesta
Anica
,
ki
si
je
često
brisala
solzne
oči
.
Toda
kaj
to
,
kdo
se
meni
na
ženitovanji
za
nevestine
solze
.
Te
morajo
biti
,
in
slovenska
mati
še
menda
ni
porodila
neveste
,
ki
bi
se
ne
jokala
na
dan
poroke
.
Kaj
je
Anici
sililo
solzé
v
oči
,
to
naj
si
prijazni
bralec
sam
raztolmači
,
kakor
mu
bolje
kaže
.
Janez
je
ugenil
,
da
se
bode
do
večera
vreme
presukalo
.
Veter
je
razpodil
deževne
megle
in
pri
Sv.
Jakobu
je
ravno
zvonilo
Marijo
,
ko
so
svatje
ob
prižganih
plamenicah
stopili
v
čolne
ter
so
takoj
po
prijaznem
slovesi
od
ljubljanskih
nevestinih
svatov
zaporedoma
odrinili
po
Ljubljanici
gôri
proti
Podpeči
.
«
Matej
,
ki
takó
rad
bredeš
po
svetu
,
pa
se
še
pri
nas
kàj
oglasi
,
bodeš
vsaj
videl
,
kakó
se
bode
godilo
mladi
gospodinji
,
»
zavpije
končno
Janez
iz
poslednjega
čolna
za
poslovilo
Koprivi
,
stoječemu
na
pristanišči
.
«
Bom
že
,
če
Bog
dá
,
prav
kmalu
!
Le
srečno
se
vozite
!
»
obljubi
Matej
.
Veselo
petje
se
razlega
po
Ljubljanici
gôri
iz
čolnov
,
za
katerimi
gledajo
nevestini
svatje
,
dokler
jih
ne
vzame
temna
noč
.
Le
krvavo-rdeče
plamenice
so
še
videti
,
drugega
nič
.
Nevestini
svatje
gredó
zopet
v
hišo
,
kajti
vsega
je
še
dosti
.
Matej
je
imel
zopet
polno
posla
z
berači
,
katere
je
stari
Selan
sedaj
povabil
v
vežo
in
jih
posadil
okolo
mize
,
kjer
so
prej
sedeli
godci
.
Zajedno
je
ukazal
jim
na
mizo
nanositi
jedí
in
pijače
,
kolikor
je
le
gôri
šlo
.
Vse
je
bilo
zopet
dobre
volje
,
le
starega
Selana
je
jelo
čim
dalje
tem
huje
boleti
srce
.
Milo
se
mu
je
storilo
,
da
je
ostal
mož
sam
na
stara
leta
;
šel
je
za
nekaj
trenutkov
v
svojo
spalnico
,
kjer
ga
ni
nihče
videl
,
in
tu
se
je
mož
čez
dolgo
,
dolgo
let
zopet
razjokal
kakor
otrok
.
Od
Trsta
sem
so
se
jele
v
tem
čudovito
hitro
gnati
nove
gruče
črnili
oblakov
,
iz
katerih
se
je
polagoma
oglašal
grom
.
Bliski
so
se
jeli
križati
,
česar
pa
svatje
v
hiši
niti
opazili
niso
.
Zunaj
se
je
vlila
ploha
.
«
Sveti
križ
božji
!
»
viknejo
psrestrašene
ženske
,
ko
se
vse
križem
kàr
rmeno-zelenkasto
zabliska
,
zajedno
pa
zagrmí
,
kakor
bi
se
ljubljanski
Grad
podiral
.
«
Treščilo
je
nekje
blizu
,
»
pravi
Matej
in
stopi
pred
hišo
gledat
,
ali
se
morda
kje
posveti
.
Ničesar
ni
videti
.
«
Bog
jih
varuj
nesreče
,
ki
so
na
vodi
!
»
mrmrá
Matej
in
gré
zopet
v
hišo
,
kjer
jamejo
veseli
godci
pospravljati
godala
in
pihala
,
svatje
se
pa
tudi
.
odpravljajo
domóv
.
Prvo
se
poizgubí
ženstvo
,
ker
jih
plaši
huda
ura
.
Možki
se
obirajo
le
bolj
počasi
,
kajti
obilo
izbornega
vina
je
še
na
mizah
.
Takó
zopet
poteče
nekaj
časa
,
kar
stopi
ves
zasopljen
jeden
Janezovih
svatov
,
moker
,
da
se
kar
cedi
od
njega
,
med
odhajajoče
svate
in
omahne
na
prvo
prazno
klop
.
«
Moj
Bog
,
kaj
se
je
zgodilo
?
»
vzklikne
stari
Selan
,
ki
je
le
nekaj
trenutkov
prej
zopet
prišel
med
odhajajoče
svate
.
«
Oče
,
grozna
nesreča
,
pomagajte
!
»
diha
mokri
svat
in
globoko
sope
.
«
Treščilo
je
v
čoln
,
kjer
smo
sedeli
z
Janezom
in
Anico
.
Sam
ne
vem
,
kakó
je
prišlo
:
blisk
,
grom
in
pre-vmjeni
čoln
v
kalnih
valovih
nad
Prulami
je
bilo
vse
zajedno
!
Kolikor
sem
opazil
,
to
sem
jedini
,
ki
se
je
rešil
.
Zaostali
smo
nekoliko
za
prvimi
štirimi
čolni
in
takó
ni
bilo
človeka
pri
rokah
,
ki
bi
nam
bil
pomagal
iz
deroče
vode
.
Tekel
sem
,
kar
so
me
nosile
noge
,
da
greste
pomagat
,
če
se
dá
še
sploh
kàj
rešiti
.
»
Svatje
hité
iz
hiše
,
ali
zdajci
srečajo
ostale
svate
,
ki
so
se
vozili
v
Janezovem
čolnu
,
do
kože
premočene
.
«
Kje
sta
ženin
in
nevesta
?
»
vzkliknejo
Ljubljančanje
.
«
Bog
vé
,
kje
,
»
odgovoré
žalostno
Podpečanje
.
«
V
temni
noči
skoro
da
nismo
videli
drug
drugega
,
pač
pa
smo
vsi
slišali
preplašen
vzklik
nevestín
:
‚
Janez
,
Janez
,
pomagaj
!
‘
—
‚
Tukaj-le
za
rame
se
me
primi
,
‘
zavpil
je
Janez
,
potem
pa
nismo
slišali
ničesar
.
Vsak
je
imel
zadosti
posla
sam
s
seboj
,
da
se
je
rešil
iz
deročih
valov
.
Na
bregu
šele
smo
se
našli
,
in
se
povpraševali
po
ženinu
in
nevesti
.
Nihče
ju
ni
videl
.
»
«
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
možje
hitro
nazaj
po
plamenice
in
na
vodo
,
morda
ju
vender
še
rešimo
,
»
tarna
stari
Selan
in
hití
kar
more
proti
dômu
,
svatje
pa
za
njim
.
Do
polnoči
so
iskali
in
z
drogovi
iztikali
po
Ljubljanici
.
Od
strele
razklani
čoln
so
našli
na
dnu
vode
,
mladih
poročencev
pa
ne
.
Za
dva
dni
je
voda
vsehnila
in
je
blizu
Fužin
pod
Ljubljano
spustila
dva
vtopljenca
na
breg
.
Ženska
se
je
držala
možkega
okolo
vratù
.
Bila
sta
Janez
in
Anica
.
Spomladi
je
kukavica
pobrala
tudi
starega
Selana
.
Matej
Kopriva
je
pa
zopet
odšel
po
svetu
,
od
koder
se
ni
nikdar
več
vrnil
v
domovino
.
Kje
je
ostal
in
odkod
se
je
preselil
v
boljšo
domovino
,
nisem
mogel
zvedeti
.
Goveja
kuga
se
je
oglasila
po
hlevih
in
kar
od
kraja
pobirala
kmetom
živino
,
ne
izbirajoč
mlade
,
ali
stare
vol
ali
krav
.
Kar
si
je
zaznamenovala
s
smrtnim
svojim
dihom
,
tisto
je
bilo
njeno
kar
od
kraja
!
Vehovcu
je
pobrala
v
hlevu
vse
od
največjega
do
najmanjšega
,
niti
repa
ni
ostalo
v
njem
.
Prišla
je
spomladi
slana
na
sadje
,
sočivje
in
krompiu
in
je
vse
vzela
,
da
niti
semena
niso
pridelali
;
poleti
so
se
nagnali
hudourni
oblaki
,
iz
katerih
se
je
spustil
ledeni
bič
,
pogubna
toča
,
ki
je
strla
strneno
in
oklestila
sadje
;
v
križev
teden
na
jesen
je
zopet
padla
slana
in
vzela
ajdo
.
Kmet
,
sedaj
pa
žívi
!
Živina
ti
je
pocepala
,
sočivja
in
sadja
,
kar
zaleže
zlasti
pozimi
,
niti
pokusil
ne
bodeš
,
sedaj
ti
je
šel
pa
tudi
ves
kos
kruha
rakom
žvižgat
,
kajti
do
boljšega
kakor
do
ajdovega
se
še
nisi
vzpel
in
se
tudi
ne
bodeš
!
Vse
to
se
je
razvijalo
v
goli
in
bridki
resnici
pred
očmí
mladega
Vehovca
—
Peterčevega
Jaka
,
ki
se
je
priženil
k
hiši
.
Slonel
je
zamišljen
pri
mizi
in
si
podpiral
glavo
.
Žena
njegova
,
nam
že
iz
prejšnjih
časov
znana
Vehovčeva
Micika
,
sedela
je
pri
oknu
za
kolovratom
in
pridno
sukala
pražnjo
nit
.
Čimdalje
bolj
pogostoma
so
ji
uhajali
pogledi
na
zamišljenega
ljubega
možá
,
ki
je
tako
tiho
sedèl
za
mizo
.
Kar
nič
več
se
ne
more
brzdati
,
zató
izproži
:
«
Kaj
,
za
Bóga
,
pa
vender
takó
preudarjaš
,
Jaka
?
Nikari
si
ne
beli
glave
,
ne
pomaga
ti
sedaj
itak
,
ako
se
nas
ne
usmili
Bog
,
ki
nas
je
takó
silno
udaril
.
Vse
naše
modrovanje
nam
ne
dozorí
niti
jednega
ajdovega
zrna
!
Pusti
premišljanje
in
zaupaj
v
Bogá
.
»
«
Lahko
govoriš
,
ker
nisi
gospodar
.
Če
bi
bila
pa
ti
na
mojem
mestu
,
stavim
glavo
,
da
bi
jo
povešala
še
bolj
.
Le
pomisli
,
odkod
bodemo
jemali
le
živež
,
ker
je
vse
strto
,
kaj
šele
živino
za
delo
in
krave
za
mleko
?
Bog
bi
imel
pač
čuda
dela
,
če
bi
hotel
paziti
na
vsako
goved
,
ki
pogine
,
in
gledati
na
vsako
ajdovo
zrnice
,
predno
ga
vzamejo
Grintovca
ledeni
vetrovi
.
»
«
Oh
,
kakó
govoriš
vender
pregrešno
;
ali
se
ne
bojiš
Bogá
?
Poznam
te
sicer
,
da
ne
misliš
takó
,
kar
se
ti
v
nejevolji
zmika
z
jezika
,
vender
pa
je
táko
govorjenje
greh
!
Ali
nisi
slišal
v
nedeljo
gospoda
v
cerkvi
,
kakó
je
Bog
izkušal
pravičnega
Joba
in
kakó
ga
je
potem
čudovito
zopet
obdaril
z
vsem
,
kar
mu
je
bil
vzel
?
Veruj
mi
,
da
tudi
nas
ne
bode
zapustil
!
»
«
Vse
prav
in
lepo
,
ali
odkod
naj
vzamem
vole
za
delo
in
kravi
za
molžo
?
»
«
Bog
jih
je
nam
vzel
,
Bog
jih
bo
zopet
dal
,
če
bo
njegova
sveta
volja
!
Le
potolaži
se
!
»
«
Ko
bi
s
tolažbo
tudi
le
delati
mogel
,
ničesar
bi
ne
rekel
!
Ali
kakó
naj
orjem
brez
vól
,
odkod
bodeš
jemala
mleko
za
otroke
in
sploh
za
nas
vse
,
ki
nam
je
doslej
vender
toliko
zalegalo
vsak
čas
?
»
«
Razorali
,
kar
bo
,
bodo
nam
že
dobri
in
prijazni
sosedje
,
mleka
se
bode
pa
treba
nekaj
časa
odvaditi
,
kakor
se
ga
navadno
odvadimo
tedaj
,
ko
krave
pričenjajo
.
»
«
Odkod
pa
hočeš
denarja
za
opravke
?
Strneno
,
zlasti
pa
pšenica
,
ki
smo
jo
imeli
vedno
vso
za
pródajo
in
za
biro
,
bila
je
strta
,
da
je
niti
želi
nismo
,
kaj
šele
mlatili
.
Odkod
vzamem
za
davek
?
»
«
Veš
kaj
,
Jaka
,
bratu
pišiva
.
On
ima
,
in
kolikor
ga
poznam
,
posodi
nama
rad
toliko
,
da
si
zopet
kupiva
živino
in
se
preskrbiva
z
živežem
.
Kaj
praviš
?
«
«
No
,
ta
bi
bila
res
lepa
!
»
vzklikne
Jaka
,
«
da
bi
pričeli
še
dolg
delati
!
Sama
veš
,
koliko
se
nama
je
bilo
potiti
,
predno
sva
poravnala
stari
dolg
.
Bog
naju
varuj
novega
!
»
«
Če
pa
mora
biti
?
Živ
vender
ne
moreš
pod
zemljo
!
Vse
kaj
drugega
je
delati
dolg
iz
potrebe
in
rabiti
denar
za
potrebo
,
nego
se
zadolževati
in
denar
zapravljati
,
kar
se
pa
nama
vender
ne
more
očitati
!
Drugo
jesén
,
če
Bog
dá
,
tedaj
mu
jih
vrneva
.
»
«
Ne
in
ne
,
dolga
ne
bomo
delali
!
»
reče
Jaka
odločno
.
«
Če
Bog
dá
,
saj
ti
ga
tudi
treba
ne
bode
,
ali
sedaj
se
ne
moremo
geniti
ne
na
desno
ne
na
levo
.
Ako
se
v
nesreči
obrnemo
do
brata
,
bila
bi
to
prošnja
v
sili
.
Le
pomisli
,
ako
bi
bil
moj
brat
kmet
,
ti
pa
gospod
in
bi
bila
božja
roka
njega
zadela
,
ter
bi
se
bil
on
do
tebe
obrnil
,
rekoč
:
‚
Ljubi
svak
,
posodi
mi
kakih
dvesto
goldinarjev
,
da
si
zopet
napravim
potrebno
živino
.
Jeseni
,
če
Bog
dá
,
vrnem
ti
jih
.
‘
Ali
bi
mu
jih
ne
dal
?
»
«
Précej
,
ako
bi
jih
le
imel
!
»
«
Vidiš
,
moj
brat
tudi
ne
stori
drugače
.
»
«
Če
bi
pa
drugo
jesen
ne
mogla
plačati
.
kaj
pa
potem
?
»
«
Kakó
bi
ne
mogla
,
ako
nam
Bog
dá
dobro
letino
?
ln
če
bi
se
tudi
nekoliko
zavleklo
,
brat
ne
poreče
ničesar
.
»
«
Takó
misliš
ti
,
ne
pa
brat
,
ki
je
sama
natančnost
!
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
dosedaj
sva
gospodarila
v
potu
svojega
obraza
brez
dolgá
,
in
sedaj
naj
bi
jela
dolg
delati
,
ko
gré
takó
trda
za
denar
!
»
«
Ti
pa
res
obupaš
pri
vsaki
malenkosti
!
Vse
bi
še
bilo
,
ko
bi
imel
le
nekoliko
več
pravega
zaupanja
v
Bogá
,
»
pravi
ona
in
si
obriše
solzne
očí
.
Duri
se
odpró
na
iztežaj
in
v
hišo
privró
otroci
.
«
Mama
,
mama
,
»
kričé
vse
križem
,
«
takó
smo
lačni
,
dajte
nam
kruha
!
»
Očeta
zbode
pogled
na
nedolžno
lačno
mladino
v
srce
;
vstane
in
odide
na
vas
.
«
Ljubčki
moji
,
kruh
nam
je
letos
vzel
ljubi
Bog
,
prinesla
pa
vam
bom
suhih
hrušek
,
da
se
potolažite
.
Ti
,
Jakec
,
imaš
jutri
šolo
,
ali
si
se
naučil
,
kar
so
vam
naložili
gospod
?
»
«
Sem
se
,
mama
,
ali
naj
vam
povem
?
»
«
Le
,
»
pravi
mati
.
Deček
začnè
gladko
in
točno
:
«
V
tistem
času
je
rekel
Jezus
svojim
učencem
:
‚
Ne
skrbite
,
kaj
bodete
jedli
in
pili
in
ne
,
s
čim
se
bodete
oblačili
.
Ali
ni
življenje
več
nego
jed
in
pijača
,
telo
več
,
nego
obleka
?
Poglejte
ptice
pod
nebom
:
ne
sejejo
,
ne
žanjejo
in
ne
spravljajo
v
žitnice
,
in
vender
jih
preživlja
oče
nebeški
.
Ali
niste
vi
več
,
nego
so
oné
?
Kdo
izmed
vas
more
svojemu
telesu
pridejati
le
vatel
dolgosti
?
Ali
poglejte
lilije
na
polji
:
ne
delajo
in
ne
predejo
in
vender
vam
povem
,
da
niti
Salamon
v
svoji
slavi
ni
bil
takó
opravljen
,
kakor
vsaka
njih
.
Če
že
Bog
takó
oblači
travo
na
polji
,
katera
danes
stojí
in
jutri
že
zgorí
v
peči
,
ali
ne
bode
skrbel
bolje
za
vas
,
o
maloverniki
?
Zatorej
ne
skrbite
,
kaj
bodete
jedli
,
kaj
bodete
pili
in
s
čim
se
bodete
oblačili
,
takó
delajo
nejeverniki
.
Skrbite
zlasti
za
kraljevstvo
božje
in
njegovo
pravičnost
,
in
vse
drugo
vam
bode
privrženo
.
‘
—
Sedaj
sem
pa
že
povedal
,
mati
!
»
«
Prav
lepo
si
se
naučil
,
gospod
te
bodo
veseli
,
sedaj
grem
pa
takoj
po
hrušek
na
vrh
.
»
Ko
bi
bil
Jaka
le
nekoliko
še
posedel
in
slišal
,
kaj
je
pripovedoval
Jakec
,
prišlo
bi
bilo
morda
marsikaj
drugače
,
nego
je
bilo
pozneje
.
Nikamor
namenjen
in
brez
dela
,
ker
je
bil
sopraznik
,
prikretil
je
pred
kovačnico
,
kjer
so
ravno
dovršili
okovanje
Deteljinega
voza
iz
Moravč
,
katerega
je
hotel
kovač
še
danes
spraviti
domóv
.
Ker
ni
bilo
Deteljíne
živine
pri
rokah
;
povabi
kovač
Vehovca
,
če
bi
mu
ne
hotel
pomagati
,
da
spravita
voz
v
Moravče
.
Požirek
vina
se
že
dobí
.
«
O
zakaj
ne
,
»
odgovori
postrežni
Jaka
,
«
saj
danes
ničesar
ne
zamudim
,
bodem
se
vsaj
nekoliko
razvedril
.
»
Možá
se
oprimeta
vozú
in
kmalu
nató
se
ustavita
pred
Deteljino
hišo
v
Moravčah
.
Ko
je
Detelja
poravnal
račun
s
kovačem
,
dal
jima
je
za
«
likof
»
vina
.
Hej
,
kakó
se
je
prilegalo
zlasti
Vehovcu
,
ki
mu
je
takó
po
redkem
prišel
na
sled
,
odkar
je
gospodaril
!
Na
čast
mu
bodi
rečeno
,
Jaka
se
je
do
malega
odvadil
veseljaških
in
lahkoživnih
navad
ter
se
je
povsod
in
vedno
prav
prijemal
dela
.
Celó
stara
Vehovka
ga
je
bila
vesela
,
dokler
je
živela
,
takó
je
bil
priden
in
trezen
.
Po
dolgem
dolgem
času
je
prišel
nocoj
do
slastne
kapljice
božje
,
ki
se
mu
je
zdela
tem
boljša
,
ker
je
védel
,
da
ne
bode
treba
šteti
niti
beliča
zánjo
;
zató
bi
se
je
bil
,
če
bi
bilo
mogoče
,
napil
za
nekaj
časa
celó
za
v
bodoče
,
saj
takó
le
Bog
vé
,
kedaj
zopet
pride
do
nje
.
Žàl
,
da
tega
ne
zmore
celó
najpridneji
človek
!
Vino
,
pravijo
,
razkadí
človeku
skrbí
,
olajša
srce
,
razvedrí
um
in
razveže
jezik
.
No
,
vsega
tega
nocoj
pri
Jaki
še
ni
bilo
opaziti
,
zlasti
skrbí
se
ni
mogel
iznebiti
po
nobeni
ceni
;
tudi
v
gostilni
pri
Detelji
je
podpiral
glavo
in
strmel
prèdse
.
«
Kaj
pa
gledaš
,
kakor
božji
volek
?
Ná
,
jej
in
pij
,
pa
vesel
,
bodi
da
živiš
,
»
dregne
ga
kovač
in
porine
prédenj
več
koscev
narezanega
belega
kruha
in
poln
kozarec
rdečega
vina
.
«
Lahko
govoriš
,
ker
ti
ognja
v
kovačnici
ne
more
kuga
vzeti
,
kakor
je
meni
izpraznila
hlev
!
»
vzdihne
Jaka
in
premišlja
dalje
.
«
Nič
ne
maraj
,
kadar
bodeš
potreboval
živino
,
boš
jo
že
dobil
,
dvakrat
,
petkrat
toliko
,
kakor
si
jo
imel
,
če
le
hočeš
.
Sevéda
se
ti
bode
treba
nekoliko
zadolžiti
,
toda
kaj
to
tebi
,
ki
imaš
nezadolžen
dom
!
»
«
O
tem
sva
se
prav
danes
pomenkovala
ž
njo
in
dejala
je
,
da
bi
nama
še
najbolj
kazalo
,
ako
bi
se
obrnila
do
brata
,
ki
je
na
Dunaji
;
on
bi
nama
,
pravi
ona
,
izvestno
rad
pomagal
iz
zadrege
.
»
«
Ta
—
a
?
»
zategne
kovač
in
srepo
pogleda
Jako
,
kakor
bi
ga
hotel
prebosti
,
«
tá
,
praviš
,
da
vama
pomaga
,
ta
škrijc
,
ki
svoj
živ
dan
ni
bil
kàj
prida
,
sicer
bi
bil
novo
mašo
pel
!
Če
bi
bil
kàj
vreden
,
ne
bi
ga
bili
v
Ljubljani
spodili
iz
cesarske
službe
,
ki
mu
je
več
nesla
na
leto
,
nego
najboljši
grunt
v
naši
vasi
.
Verjemi
,
da
bi
ta
sam
rad
vzel
,
če
bi
mu
ti
kàj
dal
,
kaj
pa
,
da
bi
on
podpiral
vaju
.
Nató
vama
niti
misliti
ni
,
jaz
poznam
gospôdo
.
»
«
Veš
kaj
,
kovač
,
o
našem
gospodu
pa
le
nekoliko
drugače
govôri
,
če
hočeš
,
da
me
ne
ujeziš
.
No
,
da
bi
te
sedaj
slišala
ona
,
sestra
njegova
,
to
bi
te
izpovedala
!
»
«
Kaj
gospod
,
kdo
je
gospod
?
Škrijc
je
bil
,
ne
pa
gospod
in
sedaj
je
vojak
,
ne
pa
gospod
.
Gospodje
so
tisti
,
ki
maše
beró
,
»
trdi
svojeglavi
kovač
in
nadaljuje
:
«
Sicer
je
pa
nama
,
ki
sediva
tukaj
pri
vinčku
,
prav
vse
jedno
,
ali
je
tvoje
žene
brat
gospod
ali
ne
,
dokler
ga
nam
ne
bode
treba
rediti
,
česar
se
po
pravici
bojim
,
kajti
te
vrste
ljudje
,
ki
se
vse
življenje
potikajo
po
svetu
,
na
stare
dni
radi
priberačijo
v
domačo
sosesko
,
da
so
sosedom
v
nadlego
.
Jaz
bi
rad
pomagal
le
tebi
.
Pusti
gospoda
,
ali
kar
že
je
,
pri
miru
in
poslušaj
mene
.
Jaz
imam
,
kakor
veš
,
nekaj
goveje
živine
pri
ljudeh
na
reji
.
Jedno
teh
krav
,
dobro
blagó
,
rečem
ti
,
vzamem
jutri
domóv
,
ker
dotična
babnica
premalo
skrbí
zánjo
.
Vidiš
to
kravico
in
če
hočeš
dve
,
tri
imaš
takoj
jutri
v
hlevu
,
in
niti
bora
ti
ne
