sožene
jokale
in
možje
prijemali
za
ročaje
mečev
.
Bili
so
večinoma
taki
,
ki
bi
par
dni
prej
za
ves
svet
ne
bili
zapustili
Gorice
.
Edini
med
njimi
,
ki
je
to
storil
,
je
bil
Jožef
della
Torre
,
devinski
gospod
,
česar
mu
pa
niso
šteli
v
junaštvo
,
kajti
vedeli
so
,
da
je
devinski
grad
trdnejši
od
Gorice
.
Kljub
gradiščanskemu
vojaštvu
in
številnemu
oboroženemu
plemstvu
,
ki
je
odkritosrčno
pozabilo
vse
medsebojne
prepire
in
se
bratilo
med
seboj
,
je
ležala
še
cele
tedne
nad
mestom
preteča
nevihta
.
Bili
so
to
dnevi
,
ko
so
vsi
ti
ljudje
,
nevajeni
pokorščine
in
discipline
,
iščoči
vsak
svojo
lastno
korist
,
hiteči
od
pustolovstva
do
zabave
,
čutili
prvikrat
morda
,
kaj
je
življenje
;
da
je
življenje
boj
in
ne
samo
oholo
preziranje
vsega
,
kar
ne
nudi
veselja
,
časti
,
poklonov
in
bogastva
.
Vsi
ti
ljudje
,
stisnjeni
tesno
drug
ob
drugega
,
so
prvikrat
čutili
zdaj
nekaj
več
,
kakor
samo
stanovsko
vez
,
so
si
medseboj
odpuščali
,
so
bili
res
prijatelji
drug
drugemu
brez
razlike
stopnje
v
plemstvu
.
Celo
beseda
„
ubogi
revni
ljudje
“
,
ki
je
tolikrat
šla
mimo
ust
v
sejah
,
je
dobila
sedaj
nekam
pravi
pomen
.
Bili
so
,
ki
so
skušali
kljub
stanovskim
predsodkom
mirno
motriti
položaj
podložnikov
.
In
so
v
resnici
dognali
,
da
je
ljudstvo
preobloženo
in
da
je
v
skrajnosti
seglo
po
samoobrambi
.
In
vendar
so
obenem
isti
,
ki
so
to
mislili
,
pričakovali
rešitve
zgolj
od
vojaške
intervencije
in
so
nestrpno
čakali
tozadevnih
dekretov
.
Deloma
se
je
to
zgodilo
dvajsetega
maja
,
ko
je
izšel
v
Laksenburgu
dekret
dvornega
vojnega
sveta
,
s
katerim
se
je
ukazalo
vojski
osemsto
mož
iz
saladske
županije
na
Ogrskem
pod
poveljstvom
podpolkovnika
pl.
Panowitza
,
naj
odkoraka
takoj
na
mesto
upora
.
Isti
dan
naznanja
deželni
vojni
komisar
kranjski
,
Juri
Bogomir
Liechtenberg
,
grofu
Strassoldu
,
da
zapusti
prihodnji
dan
Senj
in
Karlovec
šeststo
graničarjev
Hrvatov
in
da
pridejo
v
Ajdovščino
prve
dni
junija
.
Za
komisarja
pri
spremstvu
graničarjev
sta
izvoljena
grof
Jožef
Attems
in
baron
Karol
Jožef
pl.
Neuhaus
.
Dolžnosti
njiju
so
:
zadovoljiti
častnike
,
odkazati
živila
,
skrbeti
za
stanovanja
vojaštvu
,
poročati
o
vojaškem
gibanju
in
gledati
na
čast
dežele
,
dočim
imajo
podložniki
dajati
vojakom
„
Dach
und
Fach
“
,
vozove
za
proviant
in
prtljago
.
Kakor
hitro
se
je
zvedelo
,
da
pride
poleg
Hrvatov
še
osemsto
nemških
vojakov
,
je
plemstvo
začelo
obenem
z
meščani
zahtevati
,
da
naj
Hrvatje
ne
hodijo
.
Ta
želja
,
gotovo
zelo
upravičena
,
dokazuje
prvotno
zmedenost
stanov
,
ki
bi
se
bili
v
sili
zadovoljili
celo
s
Hrvati
.
Spričo
proslulega
prostaštva
graničarjev
na
Štajerskem
leta
1635.
in
drugod
,
je
umevno
,
da
so
sedaj
stanovi
smatrali
Hrvate
za
nepotrebne
.
Čudovito
se
je
bil
postaral
Andrej
Laharnar
.
Njegovo
obličje
,
ki
je
sicer
odsevalo
zdrave
dobrodušnosti
,
je
bilo
postalo
rumenkasto
in
mirne
oči
so
bile
kakor
izgubljene
in
plahe
.
Ponoči
se
je
zbujal
od
čudnih
slik
in
strašečih
ga
misli
in
potem
se
je
zastonj
mučil
,
da
bi
zopet
zaspal
.
In
tako
je
vstajal
neredkokrat
o
polnoči
,
ob
eni
,
ob
dveh
,
se
oblekel
in
šel
v
polje
ali
gozd
.
Za
hip
se
mu
je
duša
tedaj
upokojila
.
Nove
,
neznane
mu
svetove
,
glasove
,
barve
mu
je
nudila
tista
tajna
nočna
doba
od
polnoči
do
treh
,
ko
je
že
zapel
prvi
kos
in
je
utihnil
slavec
in
je
prvi
solnčni
pramen
šel
daleč
nad
obzorjem
v
vsemir
mimo
sence
,
dočim
je
ozračje
na
vzhodu
rahlo
bledelo
,
ko
da
bledi
sunkoma
,
vse
jače
,
kakor
bolečina
,
ki
prihaja
počasi
in
vedno
jasneje
.
Ena
misel
je
v
teh
urah
,
ko
je
snival
dnevu
naproti
,
večkrat
zablodila
skozi
njegovo
glavo
.
Kadar
ga
je
lepota
noči
in
prve
zarje
za
hip
raznežila
,
ga
je
obšlo
čuvstvo
praznote
.
„
To
vse
nič
ni
.
Zemlja
gre
svojo
pot
,
samo
meni
,
ki
zdaj
bolj
rano
vstajam
,
je
vse
to
novo
,
nova
rosa
,
novo
cvetje
,
nov
svit
jutranjice
,
prvi
klic
kosa
in
petelina
iz
senčne
globeli
.
“
In
s
trpkostjo
je
mislil
:
„
Kako
je
to
čudno
,
čudno
na
svetu
.
Pride
zima
,
pride
pomlad
,
poletje
in
zima
,
dan
na
noč
in
noč
na
dan
.
Gibanje
,
in
je
vendar
vse
mrtvo
,
ne
misli
,
ne
čuti
,
ne
dvomi
,
ne
spi
in
ne
čuje
,
ne
trpi
.
“
To
vsakdanjost
v
naravi
je
zaslutil
Andrej
in
s
trpkostjo
je
moral
primerjati
svoje
življenje
z
življenjem
zemlje
.
In
je
čutil
,
da
to
solnce
in
to
jutro
ne
moreta
iz
te
vsakdanjosti
ven
,
in
je
čutil
,
da
ne
more
ni
človek
iz
vsakdanjosti
.
In
kaj
je
ta
vsakdanjost
?
Življenje
!
„
Ali
je
to
življenje
?
Petdeset
let
živiš
,
delaš
,
trpiš
,
sovražiš
,
upaš
,
in
vse
,
čemu
?
Ali
moreš
iz
vsakdanjosti
ven
?
Ali
more
solnce
in
zarja
in
noč
?
“
In
je
videl
:
„
Ni
vredno
živeti
!
“
Nevoljen
se
je
dvignil
.
Bilo
je
nekaj
v
njem
,
kar
mu
ni
dalo
obstati
.
Od
vasi
se
je
čul
glas
jokajočega
dojenčka
.
„
Kako
da
ga
ne
sliši
,
Mica
,
“
je
mrmral
nevoljno
,
„
a
trdo
spi
,
žena
!
“
In
tisti
hip
je
vstala
v
njem
misel
:
„
Živeti
je
vredno
.
“
Prikimal
je
z
glavo
:
„
Kaj
vem
jaz
,
kaj
se
pravi
živeti
,
ker
nimam
otrok
.
“
Nekega
dne
zjutraj
je
odprl
Andrej
bukve
in
je
bral
:
„
Preklet
bodi
,
kir
ſturi
,
de
en
Slejpiz
sahaja
na
poti
.
Inu
vus
folk
ima
rezhi
:
Amen
!
“
Tedaj
mu
je
zarezal
po
ušesih
dojenčev
jok
.
In
naraščal
je
v
neizmernost
,
kakor
jok
tisočev
.
In
možu
se
je
zdelo
,
da
vidi
njih
tisoče
jokajočih
pred
seboj
.
Lačni
so
in
nagi
,
drobna
telesca
,
bleda
,
neokretna
.
Toda
obličja
so
jim
kakor
starcem
.
To
je
vedno
tako
,
kadar
dojenček
joče
.
„
Kje
so
matere
?
“
je
ležal
možu
očitek
na
ustnicah
,
in
ga
ni
izrekel
.
Zganil
se
je
notranjega
nemira
:
„
Hudič
mi
vsaja
te
misli
,
“
je
mrmral
in
listal
po
bukvah
;
in
je
bral
:
„
Gospod
bo
tebe
pred
tvojmi
Sovrashniki
pobil
.
Po
enim
poti
boſh
vunkaj
ſhal
,
k
’
nym
,
inu
po
edem
potih
boſh
pred
nymi
beshal
.
“
Pokril
si
je
za
hip
oči
z
roko
.
Ko
je
roko
odmaknil
,
je
čital
:
„
Tvoj
Voli
bo
pred
tvojma
ozhima
saklan
,
ali
ti
ne
boſh
od
njega
jedil
—
Ta
ſad
tvoje
Deshele
,
inu
vſe
tvoje
perdelanje
bo
en
folk
ſnejdil
,
kateriga
ti
nesnaſh
!
“
„
Hrvatje
!
“
je
jeknil
mož
,
in
misel
,
da
li
ni
morda
blazen
,
mu
je
zarezala
v
možgane
.
Obupno
je
položil
roko
na
bukve
:
„
Prej
si
drugače
povedala
,
zakaj
govoriš
zdaj
tako
?
Ali
si
prej
lagala
,
ali
se
lažeš
zdaj
!
“
Mož
je
planil
kvišku
:
„
Lagati
ne
more
!
Jaz
ji
verujem
!
“
In
umiril
se
je
in
bral
tiho
,
sam
v
sebi
.
In
zopet
je
videl
dojenčkov
tisoč
:
drobna
telesca
,
bleda
,
lačna
,
upadlih
postav
.
Roke
niso
zalite
v
zapestju
.
In
je
videl
matere
.
Izsušene
prsi
so
zgrinjale
nad
dojence
,
uboge
matere
,
lačne
mož
,
lačne
kruha
,
lačne
miru
,
lačne
smrti
,
trudne
ljubezni
in
usmiljenja
do
dojencev
.
„
Ali
jih
ne
bodo
dušile
v
zmedi
?
“
je
mrmral
in
kakor
upor
je
kriknilo
v
njem
:
„
Če
jim
to
narediš
,
glej
,
potem
vem
,
kaj
si
,
Galjot
si
,
kakor
so
Tolminski
in
Bandeli
!
“
Nenadoma
je
tedaj
vprašal
nekdo
:
„
Kdo
je
galjot
,
Andrej
?
“
Andrej
je
pogledal
kvišku
in
videl
svojega
brata
Štefana
ob
vratih
.
Čudno
resen
je
bil
,
„
Hrvatje
so
na
Vipavskem
,
“
je
dejal
Štefan
,
ne
dočakavši
odgovora
.
Andrej
je
segel
v
mizo
in
mu
stisnil
v
roko
usnjat
mehur
.
„
Na
,
beži
z
otroki
čez
mejo
!
“
„
Kaj
?
“
se
je
začudil
Štefan
.
„
Ali
sem
prisegel
ali
nisem
?
“
„
Zaradi
otrok
,
Štefan
!
“
„
Niti
zaradi
otrok
.
“
„
Štefan
,
“
je
še
vedno
prosil
brat
,
„
ubogaj
me
!
Lovili
nas
bodo
in
prijeli
bodo
glave
.
Če
so
po
Hrvate
poslali
,
ali
misliš
,
da
ne
vedo
,
da
je
treba
glave
poloviti
,
in
ti
in
jaz
se
bova
skrila
.
“
„
Skrivali
se
ne
bomo
,
“
je
odvrnil
brat
,
„
se
bomo
branili
.
“
„
Do
zadnjega
torej
?
“
„
Do
zadnjega
,
Andrej
.
“
Tisti
hip
so
se
odprla
vrata
.
Vstopil
je
Martin
Munih
in
je
vzkliknil
:
„
Glej
,
zdaj
vaju
pa
vkup
najdem
!
“
„
Kaj
je
?
“
je
vprašal
Štefan
.
Martin
ni
rekel
nič
.
Počasi
in
neokretno
je
potegnil
križ
čez
čelo
,
usta
in
prsi
.
In
ko
sta
Laharnarja
to
videla
,
sta
enako
potegnila
z
roko
križ
čez
čelo
,
usta
in
prsi
.
„
Zadnje
znamenje
!
“
je
vzdihnil
Munih
in
prikimal
z
glavo
;
potem
je
še
pristavil
grozeče
:
„
Če
pa
srečata
Andreja
Goljo
,
ne
dajta
,
da
gre
mimo
.
Udarita
ga
za
smrt
!
“
„
Zakaj
?
“
je
vprašal
Štefan
.
„
Izdal
nas
je
,
“
je
odgovoril
Munih
in
prijemaje
za
kljuko
pri
vratih
,
je
dejal
:
„
Jutri
ob
enajstih
zvečer
v
cerkvi
sv.
Mavra
.
“
Brata
sta
še
dolgo
strmela
v
vrata
,
kjer
je
izginil
Martin
;
in
Andrej
je
mrmral
med
zobmi
:
„
Križ
je
naredil
,
zdaj
vem
,
da
bodo
sirote
.
“
In
jezno
je
zavpil
nad
bratom
:
„
Ali
ti
nisem
pravil
,
ne
sili
med
prve
,
pa
ti
delaš
vse
po
svoji
glavi
,
Zdaj
veš
,
kaj
te
čaka
.
Ali
rabelj
,
ali
hrvaška
sablja
.
“
„
Ali
pa
zmaga
,
“
je
odvrnil
mirno
Štefan
.
„
Zmaga
,
“
se
je
hripavo
zasmejal
Andrej
.
„
Petsto
jih
ne
bo
naredilo
križa
.
“
„
Tritisoč
!
“
je
odvrnil
Štefan
.
„
Če
jih
bo
petsto
,
jih
bo
mnogo
,
“
je
odvrnil
Andrej
,
„
in
če
bi
bili
vsi
samci
,
kakor
jaz
,
ali
trmasti
ko
ti
,
zmagali
bi
.
Pa
niso
!
“
„
Kakor
je
sojeno
,
“
je
skomizgnil
z
ramami
Štefan
.
Valentin
Lapajne
je
sedel
v
somraku
za
gorko
pečjo
.
Moža
je
neskončno
zeblo
zadnje
čase
,
zato
si
je
kuril
.
V
temo
strmeč
predse
je
zdel
na
peči
.
Iz
rumenega
obraza
s
koničastim
nosom
je
gledalo
dvoje
stisnjenih
,
nemirnoplahih
in
bodečih
oči
.
Zunaj
je
vel
najprijetnejši
poznopomladni
večer
,
topil
na
nebu
v
daljni
zarji
prve
zvezde
,
pel
svojo
tisočero
večerno
molitev
vse
prek
holmov
in
planote
.
Planota
s
Pečinami
,
Ponikvami
in
Šentviško
goro
je
še
rahlo
sevala
v
zadnjem
dnevu
;
idrijsko
,
baško
in
soško
dolino
je
že
ovijal
modrikasti
mrak
.
Neskončno
visoko
nad
nočjo
,
senco
,
somrakom
in
zadnjo
zarjo
so
goreli
v
ozadju
vrhovi
planin
Krn
,
Škrbina
,
Kuk
.
Kdovekje
je
lezlo
solnce
v
morje
,
veliko
ko
bojno
polje
in
rdeče
ko
topljeno
železo
,
ki
se
že
ohlaja
.
Večerni
zvon
je
brnel
od
cerkve
.
Valentin
si
je
potegnil
z
roko
čez
čelo
križ
.
Molil
pa
ni
.
Ko
je
zvon
utihnil
,
je
potegnil
še
enkrat
križ
in
mrmral
:
„
Da
bodo
mir
imele
vse
verne
duše
,
en
očenaš
...
“
„
In
Tonin
,
da
bo
mir
imel
!
Očenaš
...
“
Tedaj
je
rahlo
zapelo
na
okno
,
in
pritajen
glas
je
rekel
:
„
Valentin
,
odpri
!
“
Valentin
se
je
potulil
za
peč
.
Oni
zunaj
je
potrkal
krepkeje
:
„
Valentin
,
če
že
ležiš
,
vstani
,
jaz
sem
,
Golja
.
“
Valentin
je
zdel
negiben
za
pečjo
.
„
Doma
si
,
“
je
govoril
oni
zunaj
polglasno
,
„
izpod
slemena
se
kadi
,
ne
boš
me
ukanil
,
Valentin
.
Odpri
!
“
Nobenega
odgovora
.
„
Pri
moji
veri
,
na
ves
glas
začnem
vpiti
,
kdo
da
je
zadušil
Tonina
!
“
Tedaj
je
Valentin
zlezel
izza
peči
in
šel
odpirat
.
In
ko
je
odprl
,
je
zaslonil
vrata
s
svojo
po
stavo
.
Toda
Andrej
Golja
ga
je
potisnil
na
stran
in
stopil
molče
v
izbo
in
sedel
za
mizo
.
Tih
in
nezaupljiv
je
prišel
za
njim
Valentin
.
Golja
je
gledal
nemo
predse
na
mizo
.
Valentin
je
zlezel
za
peč
.
„
Te
zebe
,
šema
?
“
se
je
nasmejal
Golja
,
toda
dokaj
manj
hrupno
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
.
„
Starost
,
“
se
je
opravičeval
Valentin
.
„
Žganje
pij
,
saj
imaš
za
kaj
!
“
je
dejal
čudno
rezko
Golja
.
Valentin
ni
rekel
nič
.
„
So
že
v
deželi
Hrvatje
,
“
je
dejal
Golja
.
„
Vem
,
“
je
rekel
Valentin
.
„
Ali
te
nič
ne
skrbe
?
“
„
Naj
skrbe
tiste
,
ki
se
puntajo
,
jaz
se
ne
,
“
je
odvrnil
odločno
Valentin
.
Golja
se
je
zasmejal
.
„
Kdo
se
bo
zdaj
še
puntal
,
moj
ljubi
!
Ampak
puntal
si
se
.
“
„
Toliko
sem
kriv
,
ko
drugi
.
Naj
gledajo
tisti
,
ki
so
bili
prvi
in
so
šuntali
.
“
„
Ali
misliš
,
da
bodo
sodili
samo
puntarje
?
“
je
dejal
Golja
in
pogledal
po
strani
Valentina
.
Dasi
je
bil
že
skoraj
trd
mrak
v
sobi
,
je
vendar
videl
Valentin
vso
zlobnost
Goljevo
in
zavpil
:
„
Naj
sodijo
,
kogar
hočejo
!
Ali
mene
kaj
briga
?
“
„
Ne
rečem
,
ne
rečem
,
“
se
je
potuhnil
Golja
,
„
sem
ti
hotel
le
povedati
,
da
sem
slišal
,
kako
povprašujejo
po
onem
,
ki
je
Tonina
zadušil
—
“
Valentin
je
planil
s
peči
in
je
zagrebel
svoje
koščene
prste
Golji
v
rame
:
„
In
ti
si
me
izdal
,
galjot
?
“
„
Jaz
,
“
je
silil
smeh
Golja
,
„
jaz
pa
tebe
?
Saj
si
moj
prijatelj
.
Kaj
ti
v
glavo
ne
pade
.
“
„
In
kdo
me
je
?
“
„
Pomisli
,
kdo
je
tvoj
sovražnik
!
“
je
odvrnil
Golja
in
presunljivo
in
pazno
motril
Valentinovo
obličje
.
„
Martin
Munih
je
eden
,
“
je
mrmral
Valentin
.
„
Glej
no
,
morda
je
pa
tisti
,
“
je
dejal
Golja
.
„
Je
,
“
je
vzkliknil
Valentin
,
„
tu
je
bil
in
prekrižal
se
je
,
pa
sem
proč
pogledal
in
je
zaklel
in
šel
.
“
„
In
te
pojde
naznanit
.
“
Valentin
se
je
začel
tresti
od
groze
,
od
gneva
.
„
Saj
ne
bi
rekel
,
če
bi
človeka
samo
obesili
ali
ustrelili
,
pa
ga
ščipljejo
z
ognjenimi
kleščami
—
“
„
Molči
!
“
je
kriknil
Valentin
.
Golja
ga
je
slišal
šklepetati
z
zobmi
in
je
dejal
hitro
in
malomarno
:
„
Veš
kaj
,
za
sto
goldinarjev
vzamem
jaz
nase
.
“
„
Ti
?
“
„
Bog
pomagaj
!
“
„
Ali
prisežeš
?
“
—
Valentin
je
iskal
s
tresočimi
rokami
razpela
in
sveče
,
dočim
je
motril
Golja
njegove
kretnje
s
pogledom
,
ki
je
prežal
,
ko
zver
.
Valentin
je
bil
dotipal
križ
in
voščenko
in
je
oddrsal
iz
sobe
in
se
vrnil
s
prižgano
.
In
tedaj
je
postavil
razpelo
na
mizo
pred
Goljo
in
ob
razpelo
je
stopil
sam
z
voščenko
.
Glas
mu
je
drhtel
:
„
Prisezi
,
Andrej
!
“
„
Dvesto
daj
!
“
se
je
obotavljal
Golja
.
Valentinu
je
zatrepetala
voščenka
v
roki
,
krog
ust
se
mu
je
zarezala
nova
črta
.
„
Ne
morem
,
“
je
jeknil
obupno
.
„
Koliko
moreš
?
“
„
Stotrideset
.
“
„
Prisežem
.
Daj
,
naj
bo
!
“
Andrej
Golja
je
dvignil
roko
in
prisegel
,
da
bo
pričal
pred
sodnikom
in
ljudmi
,
pred
Bogom
in
gospodo
,
da
je
sam
zadušil
Tonina
.
Valentin
je
upihnil
voščenko
in
segel
v
razpoklino
nad
pečjo
in
izvlekel
iz
nje
težko
mošnjo
in
jo
vrgel
na
mizo
.
Ne
da
bi
jo
odprl
,
jo
je
vtaknil
Golja
pod
pas
in
se
dvignil
.
„
Dobro
kupčijo
si
naredil
,
“
je
dejal
,
„
pa
tebi
jo
privoščim
,
Valentin
,
ki
si
moj
prijatelj
.
Zato
pa
ti
še
eno
povem
,
da
boš
vedel
,
kaj
je
Golja
.
Moj
stric
,
Martin
Munih
,
Božič
,
Laharnarja
in
Kobal
in
še
mnogi
drugi
bodo
ob
letu
v
zemlji
gnili
,
pa
tako
,
da
bo
glava
drugod
ležala
,
ko
truplo
.
“
Mož
ni
videl
porogljivega
Valentinovega
lica
.
Odprl
je
vrata
in
šel
brez
pozdrava
.
In
tako
tudi
ni
slišal
porogljivih
Valentinovih
besedi
:
„
Tudi
tvoja
glava
bo
drugod
ležala
.
“
Valentin
je
zapahnil
vrata
in
zlezel
za
peč
,
in
segel
še
enkrat
v
razpoklino
in
izvlekel
drugo
mošnjo
.
Polagaje
jo
iz
roke
v
roko
jo
je
težkal
in
je
našel
,
da
je
težka
.
Bile
so
obresti
od
puntarjem
posojanega
denarja
in
plačane
do
vinarja
s
puntarskimi
groši
.
Sam
s
svojo
usodo
zadovoljen
,
je
mrmral
:
„
Tonin
me
je
stal
stoosemdeset
goldinarjev
.
Zaslužim
jih
,
kadar
pridejo
Hrvatje
.
Bodo
prišli
od
Bače
in
Tolmina
,
naj
jim
posodim
,
da
plačajo
kazen
.
Bom
posodil
,
pa
ne
vsem
,
da
bodo
vedeli
,
kdo
je
Lapajne
.
“
Martin
Munih
je
vstopil
pri
Matiju
Podgorniku
v
Čepovanu
.
Podgornik
je
sedel
za
mizo
in
večerjal
.
Z
veliko
leseno
žlico
je
zajemal
iz
sklede
.
Ob
njem
sta
sedela
žena
in
sin
.
Velik
maček
jim
je
predel
ob
strani
.
„
Vrzi
mačko
z
mize
!
Dlak
bo
natresla
v
jed
,
da
človek
še
v
bolezen
pride
!
“
„
Pojdi
,
“
je
potisnil
Podgornik
mačko
pod
mizo
,
„
saj
vidiš
,
da
te
mati
ne
marajo
.
“
Odjedli
so
.
Lesene
žlice
so
po
vrsti
zletele
v
prazno
leseno
skledo
,
žena
in
sin
sta
vstala
in
šla
,
Podgornik
je
naslonil
glavo
med
roke
.
Ko
je
glavo
dvignil
,
je
rekel
:
„
Bogu
in
Svetemu
Duhu
čast
in
hvala
,
sit
sem
!
“
Tedaj
pa
je
videl
,
da
stoji
na
vratih
Martin
Munih
.
Martin
Munih
je
potegnil
križ
čez
čelo
in
usta
in
prsi
.
Podgornik
mu
je
prikimal
.
Martin
Munih
se
je
prekrižal
v
drugič
—
Podgornik
je
začuden
odprl
usta
in
zastrmel
v
Martina
,
ki
se
je
križal
v
tretje
,
„
Močnik
je
bil
.
Enkrat
sem
se
prekrižal
zanj
,
menda
bo
dovolj
,
“
je
vzkliknil
Podgornik
.
„
Za
punt
!
“
je
zarenčal
jezno
Martin
.
„
Kaj
?
“
je
zategnil
Podgornik
.
Iz
kuhinje
je
stopila
Podgornica
in
je
videla
Martina
.
Nevolja
ji
je
bila
na
licu
,
ostro
je
rekla
:
„
Če
si
lačen
,
dam
ti
jesti
,
puntamo
se
pa
v
Čepovanu
ne
več
.
“
„
Odkdaj
pa
?
“
„
Odkar
ste
se
Tolminci
skujali
,
“
je
odvrnil
Podgornik
.
Podgornica
je
prikimala
in
šla
,
ne
da
bi
se
ozrla
na
osuplega
Martina
.
Podgornik
se
je
dvignil
izza
mize
.
„
Kdo
je
to
rekel
?
“
je
skoro
trgal
iz
grla
besede
Martin
.
„
Saj
ste
poslali
Goljo
—
“
„
Andreja
?
“
„
Bog
pomagaj
,
koga
pa
!
“
„
Zakaj
mu
nisi
porinil
vil
v
trebuh
,
“
je
stokal
Martin
.
Podgornik
se
je
ozrl
proti
kuhinji
in
dejal
tiho
:
„
Tiho
bodi
,
da
ne
bo
slišala
.
Če
je
taka
,
te
razumem
,
Martin
!
“
Podgornik
si
je
potegnil
križ
čez
čelo
,
usta
in
prsi
.
„
Na
smrt
in
življenje
,
Matija
,
“
je
šepetal
Martin
.
Podgornik
je
prikimal
.
Martin
se
je
kmalu
poslovil
.
Podgornica
je
oprezovala
moža
in
se
usadila
predenj
:
„
Tudi
če
se
puntajo
,
ti
se
ne
boš
več
!
“
„
V
božjih
rokah
smo
!
“
je
dejal
zelo
hinavsko
Matija
,
„
ali
pa
veš
,
kaj
se
še
vse
lahko
zgodi
?
“
„
Prav
nič
se
ne
bo
zgodilo
,
“
je
odvrnila
.
„
Pa
se
bo
,
“
je
mrmral
mož
,
ko
je
šla
,
„
se
bo
,
če
se
tudi
na
glavo
postaviš
.
“
Neke
prihodnjih
noči
se
je
razšlo
pred
goro
kakih
trideset
ljudi
iz
cerkve
sv.
Mavra
pri
Sveti
Luciji
.
Šli
so
na
vse
strani
Tolminskega
.
Niso
govorili
,
niti
ko
so
šli
skozi
vasi
.
Pač
pa
je
slednji
od
njih
stopil
v
kako
hišo
,
poklical
gospodarja
v
stran
in
se
prekrižal
.
In
če
je
gospodar
ponovil
znamenje
,
je
dejal
:
„
V
nedeljo
po
maši
!
“
Andrej
Laharnar
pa
se
je
vrnil
domov
in
odprl
na
tisti
strani
,
kjer
bi
bral
v
nedeljo
,
in
je
bral
:
„
Ie
bil
en
Zhlovik
,
ta
je
bil
naredil
eno
veliko
Vezherjo
,
inu
je
nyh
Veliku
k
’
njej
povabil
.
Inu
ob
tej
uri
te
vezherje
,
je
on
ſvojga
Hlapza
vun
poſlal
,
povedati
tem
povablenim
:
Pridite
,
ſakaj
vſe
je
perpraulenu
.
Inu
oni
ſo
ſe
sazheli
,
eden
po
drugim
,
isgovarjati
.
Ta
pervi
je
djal
k
’
njemu
:
Jeſt
ſim
eno
Nyvo
kupil
,
inu
moram
vunkaj
pojti
,
inu
jo
ogledati
.
Jeſt
proſsim
tebe
,
isgovori
mene
.
Inu
ta
drugi
je
djal
:
Jeſt
sim
pet
parou
Vollou
kupil
,
inu
jeſt
grem
sdaj
tjakaj
,
nje
ogledati
.
Jeſt
proſsim
tebe
,
isgovori
mene
.
Inu
ta
tretji
je
djal
:
Jeſt
ſim
eno
Sheno
vsel
,
satu
ne
morem
priti
.
“
Ko
je
Andrej
vse
to
dočital
,
se
je
zasmejal
in
zaprl
knjigo
.
Martin
Munih
se
je
v
Kobalovi
krčmi
Podseli
ob
desetih
zvečer
vzdramil
iz
tope
pijanosti
in
je
vzkliknil
:
„
To
nam
je
hudič
naredil
!
“
Andrej
Laharnar
se
je
nasmehnil
in
se
ozrl
po
družbi
.
Z
Anžetom
Rinkom
jih
je
bilo
dvanajst
in
trinajsti
je
bil
Šime
Golja
,
ki
se
je
mrzličen
tresel
za
pečjo
.
Anže
Rink
ga
ni
vštel
,
ko
je
rekel
:
„
Saj
je
bilo
apostolov
tudi
le
dvanajst
,
pa
so
ves
svet
izpreobrnili
.
“
In
trpkošaljivo
je
pripomnil
:
„
Sem
mislil
,
da
je
en
sam
Fortunat
Heler
na
Tolminskem
,
pa
jih
je
ko
tolminskih
nadlog
.
“
Andrej
Laharnar
je
štel
:
„
Eden
je
njivo
kupil
,
drugi
je
vole
kupil
,
tretji
je
ženo
vzel
.
“
Janez
Gradnik
je
vstal
izza
mize
,
pograbil
vrč
in
ga
izpraznil
do
dna
.
Obraz
mu
je
bil
čudno
izpremenjen
.
Defacis
,
advokat
in
padar
,
je
gledal
topo
nanj
,
kakor
da
ga
vidi
prvikrat
.
Janez
je
pogledal
začuden
okoli
sebe
in
se
sesedel
.
Zameglilo
se
mu
je
od
pijače
pred
očmi
in
na
mestu
vrča
se
mu
je
zdelo
,
da
vidi
bled
,
od
srčnega
srda
razvnet
obraz
;
blede
ustnice
drhtijo
,
oči
sijejo
,
jezno
,
nespravljivo
.
To
so
tiste
ustnice
,
ki
so
nekdaj
govorile
:
„
Ne
izdam
te
,
ne
izdam
te
!
“
Zdaj
kričijo
v
topi
boli
:
„
Ne
poznam
te
!
Ti
si
hodil
drugod
,
drugod
si
dobil
leskov
križec
,
drugod
si
ljubil
.
Z
menoj
si
se
igral
,
mene
si
zavrgel
.
Tepena
sem
bila
zate
,
pa
si
šel
k
drugi
,
verjela
sem
vate
,
pa
si
me
prevaril
,
zaupala
sem
samo
tebi
,
pa
si
me
izdal
.
“
Gradnik
je
zaječal
:
„
Tončka
,
ti
si
me
prva
izdala
!
“
„
Pijan
je
,
“
je
dejal
osorno
Lovrenc
Kragulj
in
krčmar
Matko
je
prikimal
.
Na
okno
zunaj
je
udarila
pest
in
nekdo
je
klical
:
„
Možje
,
pojdite
spat
,
Tolmincev
ne
bo
,
se
bojijo
Nemcev
,
ki
gredo
čez
Cerkno
.
“
Ni
bil
še
utihnil
zunaj
krohot
,
ko
je
stal
Janez
Gradnik
v
vratih
.
Izza
mize
,
katero
je
bil
v
skoku
prevrgel
,
so
se
pobirali
Defacis
,
Martin
Munih
in
Anže
Rink
.
Oni
zunaj
je
zavpil
z
nadčloveškim
glasom
in
utihnil
.
V
vratih
je
stal
Gradnik
,
držeč
okrvavljeno
kljuko
od
vrat
v
roki
,
in
rekel
mirno
:
„
Ubil
sem
ga
!
“
Šime
Golja
je
zastokal
za
pečjo
,
Andrej
Laharnar
se
je
prekrižal
,
Anže
Rink
je
prebledel
in
Martin
Munih
se
je
zasmejal
.
Kobal
je
vstopil
s
polnim
vrčem
.
Janez
mu
ga
je
vzel
in
nagnil
in
potem
je
sedel
ob
peč
k
Defacisu
,
ki
se
je
bil
pobral
s
tal
in
je
zdaj
,
nagnivši
se
Gradniku
na
rame
,
zaspal
.
Možje
so
se
razgnetli
iz
sobe
.
Rahlo
je
prasketala
treska
in
ugašala
...
Janez
je
odprl
oči
in
se
zagledal
v
senco
,
ki
je
bila
vstopila
in
se
sesedla
na
pragu
.
„
Janez
!
“
„
Peter
Duša
!
“
je
jecljal
Gradnik
.
„
He
,
“
se
je
prebudil
Jakob
Defacis
.
„
Svinec
imam
v
pljučih
,
“
je
rekel
Duša
.
Poskusil
je
vstati
,
pa
je
padel
čez
mizo
.
„
Globoko
?
“
se
je
vzdramil
Defacis
,
otrnil
tresko
in
se
zibal
ob
Duši
.
„
Palec
pod
rebrom
,
“
je
menil
Peter
,
„
ni
nič
.
Samo
boli
.
“
In
se
je
nasmehnil
:
„
Če
bi
ti
,
Jakob
,
ne
bil
pijan
!
“
„
Pa
trpi
!
“
Duša
je
vprašal
:
„
Kaj
pa
punt
?
“
„
Saj
ga
ni
več
!
“
„
Kakor
na
Vipavskem
,
“
je
skoraj
zajokal
Duša
in
prebledel
.
Defacis
ga
je
položil
na
klop
.
„
Odkod
nosiš
svinec
?
“
„
Iz
Solkana
.
Hrvatje
so
me
obstrelili
.
So
me
ustavili
,
pa
sem
bežal
.
“
Gradnik
se
je
zavedel
:
„
Obstreljen
si
?
“
Defacis
je
mrmal
:
„
Svinec
mora
ven
.
“
Stegnil
je
roko
predse
in
vprašal
:
„
Ali
se
trese
?
“
„
Trese
!
“
je
odvrnil
Duša
.
„
Kakor
hočeš
,
“
je
viknil
Defacis
,
„
v
dveh
urah
se
ti
prisadi
!
“
„
Reži
!
“
je
stisnil
Duša
zobe
.
Kobal
je
legal
spat
.
Tedaj
se
je
dotaknil
njegovega
lica
sin
Vrbanček
in
je
zašepetal
:
„
Kaj
ne
,
tisti
je
bil
,
ki
Vas
je
izdal
!
“
„
Kdo
?
“
„
Prav
ste
imeli
,
da
ste
ga
vrgli
v
vodo
!
“
„
Kdo
?
“
je
zopet
vprašal
Kobal
hripavo
.
„
Saj
sem
vse
videl
,
“
je
odgovoril
deček
,
„
eden
ga
je
udaril
po
glavi
,
potem
ste
prišli
in
ga
vrgli
v
Sočo
!
“
Glas
je
drhtel
otroku
od
radostnega
razburjenja
,
Oče
je
sunil
otroka
od
sebe
in
viknil
:
„
Fant
nesrečni
,
zakaj
ne
spiš
!
“
Deček
je
vzdrgetal
in
utihnil
.
In
je
videl
s
polzaprtimi
očmi
,
da
je
oče
vstal
in
stopil
v
kot
,
kjer
je
spala
mala
Mičca
.
In
deček
je
videl
,
da
se
je
nagnil
oče
nadnjo
,
in
ga
je
slišal
,
kako
je
šepetal
:
„
Spi
,
nedolžna
stvar
,
in
sanja
,
Mičca
,
moja
punčka
.
“
Deček
si
je
zagrizel
zobe
v
ustnice
,
da
ne
bi
zajokal
.
In
do
jutra
ni
spal
in
se
vpraševal
:
„
Nima
me
več
rad
!
Zakaj
,
zakaj
,
zakaj
?
“
Šimon
Golja
je
ležal
za
pečjo
in
je
bil
uverjen
,
da
se
mu
blede
in
da
sliši
,
česar
nihče
ne
govori
.
Vendar
pa
je
nekdo
govoril
,
toda
govoril
je
tako
čudno
zamolklo
,
kakor
da
govori
spomin
iz
groba
,
in
vmes
se
je
včasih
tako
pošastno
zasmejal
,
da
sta
se
onadva
,
ki
sta
ga
poslušala
,
stresla
,
kakor
mrzlična
.
Šimon
Golja
je
mislil
:
„
Zdaj
sem
bledel
o
Petru
Duši
.
Pa
tega
nisem
prej
vedel
,
da
je
bila
njegova
mati
rojena
Čuk
in
da
je
Peter
po
materi
plemič
.
“
Oni
z
zamolklim
glasom
je
pripovedoval
:
„
Sodnik
je
rekel
:
‚
Plemkinja
gori
,
plemkinja
doli
,
na
sramotni
križ
jo
bom
privezal
.
‘
Gospod
je
prikimal
.
Sodnik
pa
je
šel
k
tisti
plemkinji
in
je
rekel
,
tako
in
tako
,
če
ji
je
prav
.
Ona
ga
je
poslušala
,
pa
sama
ni
vedela
,
kaj
hoče
od
nje
.
Ko
pa
je
razumela
,
mu
je
pljunila
v
obraz
.
“
„
Hudič
,
“
se
je
zganil
Peter
Duša
na
klopi
,
„
prej
si
vedno
pravil
,
da
je
bil
moj
oče
.
“
„
Pater
incertus
!
“
je
odvrnil
Defacis
.
„
Sem
slišal
,
da
je
pozneje
prišla
sama
k
njemu
,
da
je
ne
bi
postavil
pod
križ
in
da
ji
je
možitev
obljubil
.
Zato
je
položila
pozneje
otroka
na
sodnikov
prag
.
On
pa
jo
je
dal
obesiti
na
križ
.
“
Duša
je
škrtal
z
zobmi
.
„
Ne
škripaj
,
“
je
menil
Defacis
,
„
saj
je
v
peklu
.
Sam
sem
ga
videl
,
ko
si
je
zadrgnil
zanko
.
“
Pošastno
se
je
zasmejal
.
Golja
na
peči
je
mrmral
:
„
Zdaj
pa
celo
o
prejšnjem
tolminskem
sodniku
bledem
!
“
„
Kaj
je
bilo
z
njenim
otrokom
,
veš
,
“
je
govoril
Defacis
.
„
Njen
otrok
je
potepuh
in
capin
Peter
Duša
.
“
Iznova
se
je
smejal
Defacis
.
Duša
je
odvrnil
strupeno
:
„
In
tovariš
mu
je
strgani
pijanec
,
jurist
in
padar
in
študiran
človek
.
“
„
Tega
ima
na
vesti
tisti
gospod
,
ki
si
mu
ti
nesel
modrasa
v
čutari
.
Hihihi
!
“
Golja
je
bil
prepričan
,
da
mrzlica
ne
ponehuje
in
da
se
mu
vse
huje
blede
.
„
Da
,
“
je
govoril
Defacis
,
„
prav
tisti
.
Vkup
sva
študirala
,
še
prijatelja
sva
bila
.
Potem
sem
bil
jaz
sodnik
,
ko
je
on
še
vedno
zapravljal
očetov
denar
.
Potem
se
je
stari
obesil
,
tisti
,
ki
je
tebe
v
klet
zapiral
,
in
mladi
se
je
vrnil
.
Je
mislil
,
da
je
oče
zapustil
denar
,
pa
ni
bilo
pet
grošev
po
njem
,
še
za
pogreb
ni
bilo
.
Jaz
sem
plačal
zanj
,
ko
sem
prišel
za
tolminskega
sodnika
.
“
Defacis
je
za
hip
umolknil
.
Nato
je
zaklel
:
„
Hudiču
sem
se
zapisal
,
pogubljen
bom
.
Diabolo
me
tradidi
.
Pa
je
on
kriv
,
da
sem
pijanec
.
Opil
me
je
,
v
igro
me
je
zapeljal
,
da
sem
grofovski
denar
zaigral
.
Potem
je
šel
in
me
ovadil
,
da
me
je
grof
odstavil
in
mi
dal
njega
samega
za
sodnika
.
“
„
Ali
je
sodil
?
“
je
vprašal
Duša
.
„
Sodil
,
“
je
govoril
zopet
hladno
in
malomarno
Defacis
.
„
Šest
mesecev
sem
sedel
,
potem
je
brat
plačal
grofa
in
sem
ušel
.
Potem
sem
hodil
iz
mesta
v
mesto
.
Bil
sem
pisar
,
padar
in
vojak
.
Potem
sem
se
vsega
nasitil
in
prišel
k
bratu
v
Tolmin
,
kjer
me
brat
redi
in
napajate
kmetje
.
“
Zasmejal
se
je
.
Duša
je
pripomnil
:
„
Toliko
dobrega
ti
je
storil
tisti
tvoj
prijatelj
,
pa
niti
z
mezincem
nisi
ganil
.
Saj
sem
se
še
jaz
postavil
drugače
,
ki
mi
je
samo
za
strah
nasul
slepičev
v
klet
in
eno
žabo
za
šalo
.
“
„
Z
mezincem
nisem
ganil
,
ampak
maščeval
sem
se
vendar
!
“
je
odvrnil
Defacis
.
Začel
se
je
tiho
smejati
in
je
rekel
:
„
Bom
povedal
,
kako
sem
delal
,
da
se
me
je
bal
in
sem
bil
varen
pred
njim
,
dasi
je
bil
sodnik
in
oblastnik
.
Ali
že
veš
morda
o
ženi
v
pikastem
plašču
?
“
Golja
je
mislil
na
glas
:
„
Zmešan
sem
,
da
mi
sam
Bog
pomagaj
.
Še
stara
tolminska
coprnica
in
skopulja
se
mi
spovrača
,
ki
je
nisem
nikoli
videl
in
le
enkrat
slišal
od
nje
,
da
je
zgorela
.
“
Janez
Gradnik
,
ki
je
ves
čas
slonel
z
glavo
oprto
med
dlani
,
je
pogledal
kvišku
.
Duša
je
zaječal
,
ker
ga
je
v
prsih
bodlo
,
in
je
vprašal
:
„
Katera
,
v
pikastem
plašču
?
“
„
K
meni
je
prišla
,
“
je
pravil
Defacis
,
„
pest
papirja
je
prinesla
,
pa
naj
računim
,
koliko
da
je
vsega
.
Šesttavžent
tristo
goldinarjev
,
sem
ji
povedal
.
Pa
je
rekla
,
da
nič
ne
de
.
Grof
lahko
plača
.
Kateri
grof
,
sem
rekel
.
Tolminski
,
je
povedala
,
ki
je
podpisan
.
“
„
Ali
je
bil
res
podpisan
?
“
„
Podpisan
je
bil
,
podpisal
se
pa
ni
.
“
Defacis
se
je
zopet
smejal
in
pristavil
:
„
Zdaj
pa
uganita
vidva
,
kaj
da
sem
naredil
.
“
„
Povej
!
“
je
dejal
nestrpno
Gradnik
.
„
Pisal
sem
mu
!
“
je
odvrnil
Defacis
.
Duša
se
je
posili
nasmejal
:
„
In
kaj
je
naredil
?
“
Defacis
se
je
razvnel
,
udaril
z
roko
ob
mizo
in
zavpil
:
„
Šel
je
,
zaprl
babo
v
njeni
bajti
in
bajto
zažgal
z
ženo
in
papirji
.
Pa
naj
ti
tisti
fant
tam
pove
,
če
ni
res
.
Saj
je
videl
in
bil
zato
tepen
.
“
Gradnik
se
je
dvignil
:
„
Defacis
,
molči
o
tistem
!
“
Defacis
je
govoril
,
kakor
bi
ga
ne
bil
slišal
:
„
Matkova
Tina
mi
je
dala
nož
,
naj
ti
ga
vržem
v
berlin
,
kjer
si
ječal
z
razbitim
hrbtom
.
Kako
si
ušel
,
ne
vem
.
Videl
sem
,
da
si
bežal
proti
Volčam
in
skočil
z
mostu
v
Sočo
in
da
so
te
biriči
sledili
ob
bregu
.
“
„
Da
,
“
je
ušlo
Gradniku
,
„
eden
me
je
pahnil
nazaj
v
vodo
,
ko
sem
lezel
na
breg
.
“
„
Glej
,
glej
!
Kdo
je
bil
?
“
je
vprašal
Defacis
.
„
Zdaj
je
davkar
v
Gorici
,
“
je
menil
Duša
.
Gradnik
je
rekel
temno
:
„
Saj
poznaš
Bandela
!
“
„
Hej
!
“
se
je
začudil
Defacis
,
„
nisem
vedel
.
“
Gradnik
je
pristavil
:
„
Bandel
me
je
pahnil
v
vodo
,
potem
pa
je
prišel
eden
,
ki
me
je
iz
vode
potegnil
.
“
„
Ne
poznam
!
“
je
mrmral
Defacis
.
„
Peter
Duša
!
“
je
dejal
mehko
Gradnik
.
In
kakor
na
znamenje
so
se
vsi
trije
zasmejali
,
kakor
otroci
.
In
so
tisti
hip
pozabili
,
prvi
,
da
je
pijanec
,
drugi
,
da
ima
rano
v
razboljenih
pljučih
,
in
tretji
,
da
je
prejšnji
dan
ubijal
.
Šime
Golja
se
je
dvignil
in
rekel
:
„
Zdi
se
mi
,
da
vendarle
ne
bledem
!
“
In
je
videl
v
prvi
zarji
troje
mož
doli
v
sobi
,
bledih
,
zaspanih
,
komaj
podobnih
samim
sebi
.
„
Ali
ste
vsi
pijani
,
da
govorite
kakor
otroci
?
“
je
vprašal
.
Duša
se
je
zganil
na
klopi
in
odvrnil
:
„
Kaj
ti
v
glavo
ne
pade
,
Andrej
;
mi
pa
otroci
!
Mi
smo
trije
puntarji
in
ti
si
četrti
.
Pa
skoro
nismo
vedeli
,
zakaj
se
puntamo
.
Zdaj
vsaj
vemo
.
Ti
si
se
za
star
papir
,
Defacis
za
pijačo
,
jaz
za
mater
in
Janez
za
tisto
dekle
,
ki
mu
je
nož
poslala
v
berlin
.
Povem
ti
še
naprej
,
Andrej
s
Šentviške
gore
se
je
puntal
,
ker
so
mu
bukve
rekle
naj
se
,
Matija
v
Čepovanu
zato
,
ker
mu
je
žena
rekla
naj
se
,
Valentin
na
Stopcu
,
ker
mu
je
žena
rekla
naj
se
ne
,
in
Anže
Rink
na
Mostu
se
je
puntal
,
ker
je
dobil
šest
goldinarjev
grošev
od
puntarskega
denarja
.
“
Janez
Gradnik
je
planil
ko
preživljen
kvišku
.
Duša
je
zaključil
:
„
Vidiš
,
zdaj
vemo
,
zakaj
se
puntamo
,
pa
zdaj
punta
ni
več
!
“
„
Še
bo
!
“
je
vzkliknil
Gradnik
.
„
Če
se
je
Anže
za
denar
,
se
bodo
tudi
drugi
.
Ali
nimamo
puntarskega
zaklada
?
“
Defacis
se
je
zasmejal
na
ves
glas
:
„
Imamo
ga
.
Šestnajst
grošev
hrani
Valentin
Munih
.
“
„
In
ostalo
?
“
je
vprašal
hripavo
Gradnik
.
„
Drugo
?
“
se
je
smejal
Defacis
.
„
Saj
smo
zapili
pol
prvi
dan
v
Solkanu
.
Kar
pa
nismo
,
je
pobral
Pečinski
Lapajne
.
“
Gradnik
se
je
sesedel
na
klop
.
Duša
je
rekel
:
„
Golja
,
zažgi
svoje
papirje
.
Naša
pravda
je
končana
.
“
Golja
se
je
zleknil
na
peč
.
Bil
je
truden
do
smrti
.
Legel
bi
in
ne
bi
vstal
več
...
Tedaj
je
sinil
beli
dan
skozi
okno
in
Duša
je
videl
,
da
je
Defacis
nagnil
glavo
,
da
bi
dremal
,
ter
rekel
:
„
Poglej
Jakoba
,
o
svojem
maščevanju
nam
je
hotel
povedati
,
pa
je
nit
izgubil
in
zdaj
vleče
dreto
!
“
Defacis
je
zazdehal
in
odvrnil
:
„
Šest
mesecev
sem
ogrinjal
pikast
plašč
in
hodil
na
Locatellijev
vrt
o
polnoči
.
Zato
sem
se
odnavadil
spati
ponoči
pa
dremljem
,
ko
se
zdani
.
“
In
zleknil
se
je
na
klop
in
zaspal
.
V
sobi
je
bilo
mirno
,
ko
v
grobu
.
Ura
je
udarila
polnoči
,
ko
so
se
na
cesti
sredi
Kanala
razlegli
zamolkli
koraki
.
Pri
zadnji
hiši
se
je
odprlo
okno
in
nekdo
je
pogledal
v
noč
in
je
videl
do
dvesto
senc
,
stisnjenih
v
temno
gručo
.
„
Kdo
pa
ste
?
“
je
vprašal
Kanalec
.
Nihče
mu
ni
odgovoril
.
Šli
so
nemi
svojo
pot
.
Deset
korakov
za
gručo
je
šel
en
sam
človek
.
„
Kdo
ste
?
“
je
vprašal
znova
Kanalec
.
„
Vojska
tolminskih
vdovcev
!
“
je
odgovoril
zakasneli
.
„
Kam
greste
?
“
„
Nad
Hrvate
!
“
Kanalec
se
je
prekrižal
in
vzkliknil
:
„
Nad
Hrvate
!
“
Koraki
tolminskih
vdovcev
so
utonili
v
dalji
.
Kanalec
je
zaprl
okno
,
legel
in
začel
moliti
:
„
Šibe
potresa
,
lakote
in
vojske
nas
reši
,
o
Gospod
!
—
In
Hrvatov
!
“
je
pristavil
.
Mož
je
še
dolgo
zdihoval
in
govoril
:
„
Tolminci
so
znoreli
!
“
Vojska
tolminskih
vdovcev
je
prišla
ob
štirih
v
Solkan
,
prav
tisto
minuto
,
ko
so
zavili
hrvatski
graničarji
onstran
iz
Gorice
v
vas
.
Tostran
in
onstran
vasi
so
tolkli
težki
koraki
cesto
,
da
je
Mohor
Kacafura
,
ki
se
je
zbujal
zelo
zgodaj
,
osupel
obtičal
sredi
jutranje
molitve
,
ki
se
je
glasila
:
„
Gospod
Bog
,
zahvalim
Te
.
Mirno
noč
si
mi
dal
.
Tudi
golazen
mi
ni
nagajala
in
psi
niso
zavijali
.
Prav
pokrepčan
sem
in
dobre
volje
.
Oče
naš
...
“
Odmolil
je
in
dejal
:
„
Še
en
očenaš
za
rajnega
Tonina
,
za
tistega
,
ki
mi
je
groše
zapil
in
ga
je
potem
hudič
zadušil
,
če
ga
je
,
očenaš
...
“
Zunaj
se
je
razleglo
vpitje
in
divji
šum
.
Nenadoma
so
si
stali
kmetje
in
graničarji
oči
v
oči
in
treščili
drug
ob
drugega
.
Mohor
Kacafura
se
še
ni
bil
zavedel
od
prvega
strahu
in
še
ni
bil
odgovoril
na
vprašanje
svoje
žene
Marjute
,
ki
jo
je
bil
prebudil
šum
,
ko
je
oni
isti
šum
utihnil
in
je
bilo
slišati
samo
še
trde
korake
in
zamolklo
zvenčanje
orožja
.
Tedaj
je
skočil
Mohor
k
oknu
iz
postelje
in
dejal
:
„
Hrvatje
vežejo
kmete
!
“
„
Vežejo
,
“
je
drhtela
Marjuta
.
„
Tolminske
upornike
,
“
je
velel
Mohor
.
„
U
—
pornike
!
“
je
jeknila
.
„
Toliko
sem
jim
pravil
svojčas
,
naj
ne
norijo
,
pa
me
niso
hoteli
poslušati
!
“
„
Te
niso
hoteli
,
“
je
gostolela
,
občudujoč
bistroumnost
svojega
moža
,
katerega
Tolminci
niso
hoteli
ceniti
.
Bežeči
kmetje
so
se
ustavili
šele
v
Kanalu
.
Bili
so
blatni
in
mnogi
med
njimi
ranjeni
;
drugi
so
bili
podobni
bolnim
starcem
,
sencam
ljudi
.
—
Na
cerkveni
prag
v
Kanalu
so
posedli
in
rekli
,
da
jim
je
vseeno
,
če
jih
Hrvatje
zajamejo
.
Šime
Golja
je
rekel
:
„
Možje
,
domov
pojdite
,
punta
ni
več
!
“
„
In
kam
pojdeš
ti
?
“
je
vprašal
bridko
nekdo
.
„
Kaj
vprašaš
,
čez
mejo
bo
bežal
.
Nam
pa
bodo
Hrvatje
kožo
drli
s
telesa
!
“
je
pristavil
drugi
trpko
in
rezko
.
Šime
Golja
je
zmajal
z
glavo
.
Ni
bil
niti
užaljen
več
.
„
V
Gorico
pojdem
,
prosit
odpuščanja
,
“
je
rekel
,
„
če
zvedo
,
da
se
ne
puntamo
več
,
nam
morda
ne
pošljejo
Hrvatov
?
“
„
Šime
,
“
je
vzkliknil
Andrej
Laharnar
.
„
Ne
vem
,
če
prideš
sam
do
Gorice
.
“
„
Pridem
!
“
je
odvrnil
Golja
.
„
S
teboj
pojdem
!
“
je
dejal
Laharnar
.
„
Ti
?
“
Andrej
je
prikimal
.
Dvoje
desnic
je
ležalo
druga
v
drugi
,
dvoje
duš
je
govorilo
:
„
Žrtvujva
se
za
druge
,
da
jim
bo
prizaneseno
;
toliko
sva
prestala
,
morda
sva
duši
izgubila
in
nebesa
.
Morda
greva
v
smrt
.
Naj
bo
,
za
druge
!
“
Pristopil
je
tudi
Podgornik
in
je
rekel
:
„
Vzemita
še
mene
!
“
„
Do
Solkana
,
“
je
pripomnil
rahlo
Andrej
Laharnar
.
„
Do
Gorice
!
“
je
dejal
Podgornik
.
V
Solkanu
je
rekel
Laharnar
:
„
Matija
,
domov
se
vrni
!
“
Podgornik
je
zmajal
z
glavo
.
Ko
pa
je
zagledal
v
večernem
mraku
temno
zidovje
mesta
,
so
se
mu
oči
zasolzile
in
je
vzkliknil
:
„
V
smrt
gremo
!
“
„
Vrni
se
,
še
je
čas
!
“
In
glej
,
Podgornik
je
segel
Laharnarju
v
roko
in
se
vrnil
.
Šime
Golja
in
Laharnar
sta
prišla
v
mesto
,
kjer
ju
je
prijela
straža
in
odvedla
k
poglavarju
,
kakor
sta
zahtevala
.
Sprejel
ju
je
s
pomilovalnim
nasmehom
in
ju
konfrontiral
z
Andrejem
Goljo
,
ki
je
bil
izdal
upor
in
glave
upora
.
Istega
večera
je
rekel
grof
Rabatta
svojemu
prelektorju
:
„
Tolminci
so
prišli
odpuščanja
prosit
.
Eden
odposlancev
je
Šime
Golja
.
Ali
Vam
je
v
sorodu
?
“
Prelektor
je
prebledel
kot
stena
in
rekel
:
„
Širne
Golja
je
moj
oče
!
“
Od
Gorice
na
Tolminsko
je
prodiralo
štiristo
Hrvatov
,
dočim
je
korakalo
od
Ljubljane
čez
Loko
na
Cerkno
osemsto
Nemcev
,
petsto
mušketirjev
in
tristo
grenadirjev
.
Podglavar
in
stanovi
in
vojaški
komisarji
so
bili
v
tisoč
stiskah
.
Hrvatje
so
zahtevali
že
s
Kranjskega
vrhu
druge
preskrbe
še
funt
mesa
in
vrč
vina
na
dan
;
iz
Ajdovščine
pa
so
že
poročali
njihovi
častniki
,
da
ne
morejo
krotiti
moštva
,
ako
se
stanovi
ne
vdajo
.
Stanovi
tožijo
cesarju
,
da
je
bila
letina
slaba
,
da
vina
nedostaje
in
da
tudi
v
bodoče
slabo
kaže
,
ker
je
pobila
toča
.
Mnenja
so
,
naj
se
hrvaško
vojaštvo
vrne
takoj
ob
prihodu
Nemcev
čez
Pazin
po
najbližji
poti
.
Dežela
,
ki
je
dolžna
dajati
vojaštvu
le
streho
,
posteljo
,
sol
,
razsvetljavo
in
kurjavo
,
mora
dajati
še
po
grošu
za
porcijo
,
tako
da
je
treba
Hrvatom
1025
porcij
na
dan
,
kar
znaša
na
mesec
1537
gld
.
30
kr.
,
vsota
,
ki
je
deželne
finance
ne
zmorejo
in
ni
niti
Trst
za
časa
obstreljevanja
toliko
plačeval
.
Hrvatom
se
ni
resno
nihče
ustavljal
.
V
Rihenbergu
so
razkropili
množico
,
polovili
štirinajst
upornikov
in
nato
plenili
po
vasi
.
Celo
zlati
kelih
iz
cerkve
je
bil
ukraden
.
V
ponedeljek
šestindvajsetega
so
dospeli
Nemci
v
Gorico
,
dočim
so
se
Hrvatje
vračali
čez
Kranjsko
.
Štiristo
karlovških
vojakov
je
šlo
čez
Cerkno
,
samo
dvesto
senjskih
je
ostalo
na
Tolminskem
,
do
tedaj
,
da
zasedejo
Tolminsko
Nemci
.
Že
naslednji
dan
je
odrinilo
nemško
vojaštvo
s
cesarsko
komisijo
,
knezom
Porzio
,
grofom
Wildensteinom
,
svetnikom
Lindlom
in
tajnikom
pl.
Ehrbergom
proti
Tolminu
.
Pridružil
se
jim
je
tolminski
gospod
grof
Coronini
.
Tristo
vojakov
je
odšlo
v
Kobarid
,
kjer
so
pazili
na
begune
.
Komisija
pa
je
šla
z
vojaškim
spremstvom
od
vasi
do
vasi
,
zasliševala
preplašene
ljudi
,
lovila
in
iskala
glavne
vodje
upora
.
Eno
najžalostnejših
poglavij
v
celem
puntu
se
je
odigravalo
te
čase
.
Ves
čut
ljubezni
med
so
sosedi
.
vsi
oziri
so
izginili
.
Da
reši
sebe
,
je
zatajil
brata
brat
,
nečak
strica
,
sin
očeta
.
Žene
so
branile
svoje
može
.
„
Vaš
je
prišel
k
našemu
,
naj
gre
.
“
„
Ni
res
,
vaš
je
šuntal
.
“
„
Bog
ve
,
da
laže
.
“
„
Kaj
bom
lagala
,
če
je
pa
res
.
“
Komisija
je
skrbno
zasliševala
,
kdo
da
je
hodil
okoli
ljudi
,
grozil
s
požigi
,
navduševal
ljudi
k
uporu
in
sploh
na
ta
ali
oni
način
podpihoval
ljudi
.
„
Munih
je
hodil
.
“
„
Kobal
tudi
.
“
„
Kragulj
z
Modrejc
.
“
„
Klemen
Melinc
je
začel
biti
plat
zvona
.
“
„
In
tudi
zažgal
je
Gregorju
v
Modreju
.
“
„
Valentin
Munih
na
Stopcu
je
spravljal
puntarski
groš
.
“
„
Matej
Jarc
,
ladrijski
župan
,
je
šuntal
.
“
Vas
je
šla
čez
vas
.
„
Idrijčani
in
Bačarji
so
začeli
.
“
„
Kobaridci
so
bili
,
ki
so
Karnelu
hišo
podrli
.
“
„
Čepovanci
so
nagajali
v
Solkanu
.
“
Valentin
Lapajne
je
sedel
v
sobi
za
pečjo
,
ko
je
nekdo
sunil
v
vrata
.
Osupnil
je
,
zunaj
je
stalo
deset
vojakov
.
„
Ali
si
ti
Valentin
Lapajne
?
“
je
vprašal
Coroninijev
hlapec
.
„
Sem
,
“
je
odvrnil
Valentin
.
„
Kaj
hočete
,
saj
se
nisem
puntal
.
“
„
Ali
se
je
puntal
?
“
je
vprašal
hlapec
Valentinovega
soseda
iz
vasi
.
„
Seveda
se
je
.
“
„
Laže
,
“
je
kriknil
Valentin
in
se
začel
tresti
.
„
Gospod
,
“
je
dejal
oni
,
„
naj
mu
ne
verujejo
,
vsi
vedo
,
da
se
je
.
“
„
Vemo
!
“
je
vzkliknil
hlapec
,
„
vemo
tudi
,
da
je
umoril
Tonina
.
“
„
Andrej
Golja
ga
je
,
“
je
zavpil
Valentin
.
Vojaki
so
mu
zvezali
roke
.
In
pred
komisijo
je
še
trdil
,
da
je
Andrej
Golja
priča
,
da
ni
on
ubil
Tonina
.
Ehrberg
je
pogledal
v
papir
pred
seboj
in
dejal
:
„
Andrej
Golja
je
izpovedal
,
da
ste
Vi
umorili
Tonina
,
zato
ker
Vas
je
okradel
.
“
„
Preklet
naj
bo
!
“
je
mrmral
Valentin
skozi
zobe
.
Ne
ene
kaplje
krvi
ni
bilo
v
njegovem
licu
.
Lovrenca
Kragulja
so
prijeli
na
polju
.
Nič
ni
tajil
,
ni
se
branil
,
samo
toliko
je
prosil
,
naj
ga
puste
domov
,
da
vzame
jopič
.
Toda
vojaki
ga
očividno
niso
umeli
in
tako
so
ga
odvedli
brez
jopiča
.
Valentin
Munih
bi
se
bil
kmalu
izrezal
,
češ
,
da
on
ni
Petač
,
ime
,
ki
se
ga
je
držalo
med
ljudmi
.
—
Vojaki
so
že
odhajali
,
ko
je
kriknil
Valentin
Lapajne
:
„
Ali
mu
verujete
,
da
ni
Petač
?
Poglejte
ga
,
saj
je
kakor
oni
tržaški
.
“
Tedaj
so
vojaki
znova
obtopili
Muniha
in
Coroninijev
hlapec
je
vprašal
,
kako
da
mu
je
ime
.
Da
je
Valentin
Munih
,
je
rekel
.
„
Je
že
pravi
,
“
je
dejal
hlapec
.
Anže
Rink
se
je
namenil
baš
k
Fortunatu
Helerju
pogledat
,
če
ni
teta
že
dopletla
štiritisoč
nogavic
,
ko
so
ga
ustavili
.
Mož
je
skočil
v
hišo
nazaj
med
številno
družino
in
se
napravil
gluhega
in
nemega
.
Ko
so
ga
zvezali
,
je
vzkliknila
žena
:
„
Ježeš
,
Anže
,
ali
si
res
ob
glas
prišel
,
še
zbogom
ne
rečeš
.
“
„
Zbogom
,
“
je
zatulil
Anže
,
„
zbogom
ljuba
žena
,
zbogom
ljubi
otroci
,
zbogom
vi
vsi
!
“
In
vpričo
jokajoče
družine
je
udaril
v
jok
in
zavpil
:
„
Ali
sem
se
mari
skrival
,
da
ste
prišli
name
z
orožjem
in
vrvmi
?
O
,
le
peljite
me
,
le
!
Moje
solze
in
solze
teh
malih
črvičkov
naj
pridejo
nad
vas
in
vašo
glavo
.
“
Matej
Jarc
,
ladrijski
župan
,
je
bil
sedel
z
družino
h
kosilu
,
ko
so
vstopili
vojaki
.
Zajel
je
hitro
parkrat
in
jim
stopil
naproti
in
vprašal
,
kaj
da
hočejo
.
Ko
so
povedali
,
je
rekel
,
naj
le
gredo
v
Tolmin
,
da
pride
za
njimi
;
da
je
župan
in
da
se
ne
pusti
gnati
.
Vojaki
so
zmajali
z
glavo
.
On
pa
je
segel
v
žep
in
izvlekel
par
goldinarjev
in
jim
dal
,
da
naj
gredo
pred
vas
in
ga
počakajo
.
Če
ga
v
pol
ure
ne
bo
,
naj
se
vrnejo
.
Govoril
je
nemški
in
so
ga
umeli
.
In
spogledali
so
se
in
so
šli
.
Koncem
vasi
so
čakali
.
Točno
pol
ure
potem
je
prišel
in
vso
pot
do
Tolmina
se
je
pogovarjal
ž
njimi
kakor
z
dobrimi
znanci
.
Antona
Božiča
iz
Podmelca
so
prijeli
,
ko
je
zazvonil
večerni
ave
.
Hentaj
,
je
rekel
,
ali
niso
mogli
priti
drugo
jutro
.
In
potem
je
hotel
vedeti
,
koliko
da
so
dali
Andreju
Golji
,
ki
jim
je
vse
izdal
.
Potem
pa
je
povabil
vojake
v
hišo
in
ukazal
ženi
,
naj
jim
da
piti
.
In
ko
so
pili
,
je
on
sam
hitel
k
župniku
in
se
izpovedal
in
vzel
slovo
.
V
soboto
prvega
junija
okoli
poldne
je
Kobalov
Vrbanček
izdrl
sestri
Mičci
zadnji
otroški
zob
,
ga
dal
dekletu
in
rekel
:
„
Saj
ni
bolelo
!
“
„
O
,
je
,
je
,
“
je
odvrnila
sestrica
in
šlo
ji
je
na
jok
,
ko
je
videla
,
da
je
pljunila
kri
.
„
Čez
rame
ga
vrzi
!
“
je
vzkliknil
dečko
.
In
deklica
je
vrgla
zob
čez
rame
in
vzkliknila
:
„
Miš
,
miš
,
vzemi
lesenega
,
prinesi
koščenega
!
“
In
otroka
sta
se
zagledala
v
travo
,
kamor
je
padel
zob
,
ali
ne
pride
odkod
bela
miška
z
rdečimi
očmi
in
dolgim
repom
...
Tisti
hip
je
zavilo
petdeset
vojakov
okoli
vogla
Kobalove
hiše
,
S
širokimi
klobuki
in
mušketami
čez
rame
so
šli
v
dveh
vrstah
,
spredaj
in
zadaj
.
V
sredi
med
njimi
so
bili
povezani
uporniki
Božič
,
Jarc
,
Rink
,
Valentin
Munih
,
Lapajne
,
Živec
in
Kobal
.
Srce
je
zastalo
Kobalu
,
kot
prikovan
je
obstal
.
„
Naprej
!
“
je
vzkliknil
vojak
za
njim
in
ga
sunil
s
puško
v
hrbet
.
„
Kaj
sem
ti
naredil
,
hudič
?
“
se
je
izvilo
Kobalu
iz
grla
.
Ni
čutil
bolečine
,
čutil
je
sramoto
udarca
vpričo
otrok
.
Tedaj
pa
se
je
zgodilo
nekaj
nečuvenega
.
Kot
da
ni
nikoli
šepal
,
se
je
Vrbanček
v
čudnih
skokih
pognal
v
vojaka
,
planil
mu
na
prsi
,
da
je
mož
omahnil
na
tla
,
se
mu
zagrizel
v
rame
s
strastjo
divje
mačke
.
Vojak
je
zatulil
od
bolečine
.
Par
hipov
sta
se
premetavala
vojak
in
otrok
na
cesti
.
Hipoma
je
deček
izpustil
vojaka
in
obležal
kot
stena
bled
s
stegnjenimi
rokami
.
Iz
ust
mu
je
tekel
droben
curek
krvi
.
Kobal
se
je
vrgel
v
vojake
.
Tulil
je
.
S
kopiti
mušket
so
padli
vojaki
čezenj
in
pol
omotenega
so
ga
potisnili
naprej
.
Vrbanček
je
ostal
sredi
ceste
.
Zavedel
se
je
,
odprl
oči
in
se
zagledal
v
nebo
.
Tako
modro
in
lepo
je
ležalo
nad
gorami
.
Bele
,
rahle
meglice
je
gnal
podsolnčnik
.
On
pa
je
ležal
brez
misli
,
brez
bolečine
.
Tam
ob
hiši
v
travi
je
še
vedno
stala
Mičca
s
plaho
razširjenimi
očmi
in
drgetala
.
Šele
,
ko
je
prihitela
teta
iz
hiše
in
skočila
k
Vrbančku
,
je
kriknila
in
zajokala
tako
čudno
,
tako
grozno
,
da
so
jo
čule
žanjice
na
Selih
in
se
prekrižale
:
„
Otrok
je
padel
v
vodo
!
“
Na
Ljubinju
pri
Kavčiču
se
pet
otrok
tišči
peči
,
v
njih
sredi
sedi
stara
Kavčičeva
mati
.
Sama
je
ostala
z
vnuki
.
Zato
je
tolikanj
gub
v
njenem
licu
,
zato
je
njena
beseda
trda
,
kakor
bi
govorila
mačeha
.
Dva
rožna
venca
so
že
odmolili
in
zdaj
hočejo
otroci
,
da
naj
jim
mati
pove
o
Materi
božji
,
ki
jo
je
udaril
galjot
in
je
zajokala
.
„
Molimo
!
“
pravi
žena
.
In
molijo
tretji
del
rožnega
venca
.
Že
vtretje
molijo
žalostni
del
.
Kako
bi
starka
molila
:
Ki
si
ga
Devica
rodila
?
Ne
more
ji
čez
ustnice
prošnja
,
da
ne
bi
mislila
nanj
,
ki
ga
je
rodila
in
je
umrl
v
ječi
v
Tolminu
.
In
odmolijo
in
otroci
so
sitni
,
slišali
bi
radi
o
Mariji
udarjeni
.
„
Želi
so
pri
Matevžiču
na
Kozarščah
.
Rajni
Arnac
je
potem
narisal
,
kako
da
je
bilo
.
Po
desetino
so
prišli
biriči
,
pa
je
rekel
Matevžič
:
‚
Ježeš
,
dekleta
,
premajhne
snope
ste
naredile
,
kont
Menin
bo
hud
.
‘
Pa
so
začeli
odbirati
biriči
snop
za
snopom
.
Pa
jim
je
bil
vsak
premajhen
.
Le
reče
Matevžič
,
da
dekleta
ne
vedo
,
kaj
je
snop
.
Biriči
pa
nalagajo
mesto
enega
po
tri
.
Nalagajo
,
nalagajo
,
pa
le
ni
konca
,
Le
reče
Matevžič
:
‚
Hentaj
,
Mati
božja
,
ali
še
ne
bo
dosti
?
‘
Udaril
ga
je
birič
.
Je
rekel
Matevžič
:
‚
Mati
božja
je
videla
,
kako
si
me
po
krivici
.
‘
Potem
je
birič
še
konjem
osmukal
ovsa
,
pa
je
rekel
,
naj
še
enkrat
reče
Matevžič
,
da
po
krivici
.
Pa
je
Matevžič
pokazal
na
Mater
božjo
v
znamenju
,
pa
je
rekel
:
‚
Saj
je
videla
.
‘
Je
skočil
birič
in
udaril
Mater
božjo
čez
obraz
,
da
je
zajokala
in
so
ji
prave
solze
pritekle
.
Je
rekel
Matevžič
:
‚
Zdaj
vidiš
,
Marija
,
taki
so
galjoti
!
‘
Pri
tisti
priči
je
postal
birič
črn
ko
oglje
,
pa
kakor
pes
je
začel
lajati
.
Arnac
je
vse
narisal
,
snope
,
Matevžiča
,
biriča
in
Mater
božjo
,
kako
se
joče
.
Kadar
pojdemo
na
Menjgore
,
boste
videli
.
“
Pri
Kragulju
na
Modrejcih
sedi
Tončka
z
materjo
za
pečjo
.
Tončka
zadnje
čase
nič
več
ne
kašlja
,
tudi
boli
je
nič
več
.
Ne
more
jesti
,
ne
more
govoriti
,
ne
more
ležati
.
Za
pečjo
sloni
cel
dan
,
da
jo
greje
.
Tako
misli
,
misli
naprej
,
nazaj
.
„
Kar
zaspala
bom
,
kakor
je
Urhova
!
“
In
Tončka
moli
,
da
bi
učakala
polnoč
.
Žejna
je
,
žejna
.
Kraljeva
,
tista
grenka
ko
pelin
,
je
šla
k
polnočnici
,
ji
bo
prinesla
vode
,
ki
si
v
njej
duhovnik
prste
umije
.
Tista
voda
ji
de
dobro
.
In
potem
govori
Tončka
v
mislih
z
očetom
in
bratom
,
ki
je
zaprt
v
Gorici
,
in
z
Vidučevim
,
ki
je
umrl
.
In
z
nezvestim
fantom
,
ki
jo
je
nesel
čez
Sočo
.
Njo
je
nesel
čez
Sočo
,
potem
pa
je
šel
drugam
,
v
Volče
,
k
tisti
nemarni
Tini
,
ki
že
vsi
vedo
,
da
bo
visela
na
sramotnem
križu
.
Tončko
duši
v
prsih
.
Brezmejne
žalosti
,
jeze
in
bridkosti
je
polno
srce
.
Čela
se
ji
dotika
nekaj
mrzlega
.
Tončka
krikne
:
„
Teta
,
ljuba
teta
,
jaz
nisem
mogla
.
On
je
izbral
drugo
.
“
Dekle
ihti
,
obupuje
.
In
potem
je
tiho
v
sobi
,
tiho
ko
v
grobu
,
dokler
ne
vstopi
stara
Kraguljka
:
„
Tončka
,
Kraljeva
je
prinesla
vode
.
“
Tončka
se
ne
gane
.
Tope
oči
so
ji
vprte
pod
strop
,
blede
ležijo
sušičaste
roke
na
postelji
.
„
Umrla
je
,
“
vzdihne
mati
.
„
Kakor
oče
!
“
Ženica
se
prekriža
,
ne
zajoče
.
Čemu
bi
jokala
?
Županja
Jarčeva
v
Ladrih
je
podojila
otroka
in
ga
položila
v
zibel
.
Starejša
dva
ne
spita
še
,
Matejček
in
Tinica
.
Županja
požene
zibel
,
ker
se
mali
predramlja
,
Matejček
in
Tinica
jo
gledata
in
ne
smeta
govoriti
.
Malo
prej
je
rekla
Tinica
materi
:
„
Mama
,
jaz
vem
,
zakaj
so
očeta
zaprli
!
Lump
je
.
Gospode
je
hotel
ubiti
.
“
„
Ni
lump
,
ni
lump
!
“
se
je
razhudila
mati
.
Zdaj
premišlja
svojo
bridkost
.
In
se
zgane
in
posluhne
.
V
steni
škrta
,
škrta
.
Otroka
spita
.
Ona
posluša
in
se
križa
.
Noge
se
ji
tresejo
,
okrog
srca
ji
je
ledeno
.
Zunaj
,
daleč
v
gori
tulijo
volkovi
.
„
Jezus
,
Marija
,
“
vije
županja
z
rokami
,
„
rešita
ga
,
naj
ga
ne
obsodijo
na
smrt
.
“
Večna
ura
v
steni
škrta
venomer
.
Nekdo
udari
ob
okno
.
Županja
plane
kvišku
.
Zunaj
stoji
sosed
in
pravi
:
„
Tina
,
ne
ustraši
se
!
“
„
Za
božjo
voljo
—
“
„
Gašperja
so
ogrizli
volkovi
,
težko
bo
prenesel
.
“
„
Hvala
Bogu
,
“
vzklikne
županja
in
