raci,
kakor
ne
vem
kaj
!
“
„
No
,
in
ona
njega
tudi
,
“
meni
Šimon
.
„
Ne
vem
prav
,
kako
dekle
misli
,
“
pravi
Pečar
.
„
Ha
,
ha
,
ti
je
ne
poznaš
;
jaz
pa
vem
,
kako
je
,
“
smeje
se
mati
Šimonovka
.
„
Le
vprašaj
jo
na
kratko
,
pa
boš
zvedel
.
“
Tako
se
je
govorilo
pri
mizi
,
Anica
pa
je
vodila
Jurija
okrog
hiše
in
po
vrtu
in
mu
razkazovala
to
in
ono
.
„
Oh
,
pri
vas
je
se
ve
da
lepše
,
“
dejala
je
.
„
Lepši
je
kraj
in
boljša
zemlja
;
pa
tudi
tukaj
nismo
v
puščavi
.
Iz
vrta
gledajo
skale
,
pa
drevje
vender
lepo
raste
in
nam
da
dosti
sadja
in
po
leti
prijetno
senco
.
Naš
studenec
je
boljši
,
ker
nima
tako
mehke
vode
,
kakor
vaš
.
Burje
ne
užijemo
toliko
na
tem
kraji
kakor
gori
in
okrog
hiše
ni
tistih
nevarnih
pečin
.
Zjutraj
imamo
malo
megle
,
pa
se
hitro
razkadi
in
po
zimi
nas
hudega
mraza
varuje
.
Če
je
polje
s
kamenjem
posuto
in
se
teže
obdeluje
,
leži
pa
bliže
hiše
.
Kak
lep
gozd
imamo
,
to
si
tudi
že
videl
.
In
kako
prijetna
bo
lopa
,
kadar
se
zaraste
!
Potlej
jo
moraš
priti
pogledat
;
in
Lenčika
tudi
.
Kako
,
da
je
ni
nič
doli
danes
?
“
„
Glava
jo
nekoliko
boli
,
“
pove
Jurij
.
„
Revica
!
Moram
pa
jaz
obiskati
jo
!
“
Hitro
je
čas
minil
Juriju
in
naprej
in
naprej
bi
bil
še
poslušal
Anico
,
da
ga
ni
poklical
Matija
,
ki
se
je
bil
poslovil
.
„
Lenčiko
glava
boli
,
“
dejala
je
Anica
;
„
jaz
grem
z
vama
,
da
jo
malo
pozdravim
!
“
„
O
,
saj
ni
nič
sile
,
“
brani
Matija
.
„
Zdaj
je
že
gotovo
dobro
.
“
„
Anica
,
kar
pojdi
!
“
pravi
mati
in
vsi
trije
se
napotijo
.
Doma
pa
je
bila
Lenčika
jako
slabe
volje
;
na
nobeno
vprašanje
ni
dajala
rada
odgovora
,
in
ubogi
Štefan
je
bil
ob
ves
pogum
.
Otožno
jo
je
gledal
;
kar
je
rekel
,
nič
jej
ni
bilo
prav
.
Ko
pa
je
prišla
Anica
,
začela
jo
je
še
le
prav
glava
boleti
.
Vsako
govorjenje
jej
je
težko
delo
in
tako
hudo
si
je
želela
miru
,
da
sta
Anica
in
Štefan
kmalu
odrinila
.
Žalostna
je
bila
Anica
videti
,
kako
malo
je
ustregla
prijateljici
s
svojim
obiskanjem
in
tolažila
se
je
s
tem
,
da
bode
jutri
pa
drugače
.
A
bilo
je
ravno
tako
in
več
dnij
zaporedoma
držala
se
je
rudečelična
Lenčika
tako
čmerno
in
kislo
,
kakor
gorenjsko
grozdje
.
Z
Jurijem
ni
govorila
nič
in
z
drugimi
tudi
ne
dosti
.
„
Sam
Bog
ve
,
kaj
je
deklini
!
“
dejala
je
mati
.
„
Nič
jej
ni
,
“
rekel
je
oča
.
„
S
Štefanom
sta
se
nemara
sprla
kakor
vsak
teden
dvakrat
in
zdaj
kuha
jezo
.
“
Juriju
je
bilo
pa
vse
to
velika
sitnost
.
Vedno
so
mu
šle
po
glavi
Matijeve
besede
o
Šimonovih
namerah
in
marsikaj
mu
je
bilo
zdaj
očito
,
česar
pred
ni
zapazil
.
Da
ga
Anica
rada
vidi
,
to
je
ugajalo
njegovemu
samoljubju
in
dobro
mu
je
dela
zavest
,
da
vender
jedno
srce
tudi
zanj
bije
.
Potem
se
je
spomnil
Lenčike
in
njenega
čudnega
vedenja
.
Da
za
Štefana
ne
mara
mnogo
,
ni
mu
bila
skrivnost
,
a
zdaj
se
mu
je
dozdevalo
,
da
ona
tudi
nanj
misli
.
In
kaj
bode
iz
vsega
tega
?
Kaj
hoče
storiti
?
Na
ženitev
misliti
je
norost
.
Ali
naj
bi
šel
proč
?
Toda
kam
?
V
tuje
kraje
,
da
ne
bi
videl
več
domačih
hribov
niti
zelene
doline
?
Ne
,
tega
ne
!
Da
tu
gori
ostane
,
to
se
mu
je
zdelo
namenjeno
,
toda
ženitev
iz
glave
!
Da
bi
imel
Anico
ali
Lenčiko
posebno
rad
,
tega
si
ni
mogel
reči
.
Obe
sta
mu
bili
jednako
ljubi
in
s
katero
je
ravno
govoril
,
ta
se
mu
je
zdela
lepša
.
Kako
lehko
mu
je
pustiti
vse
pri
miru
in
živeti
v
prejšnji
jasni
brez
skrbno
sti
!
Toda
zakaj
ne
bi
on
užival
sreče
,
vsaj
dokler
je
pripuščeno
?
In
potlej
naj
pride
,
kar
hoče
!
A
deklico
bi
tudi
zakopal
v
svojo
nesrečo
.
Ne
,
to
se
ne
sme
zgoditi
!
In
Jurij
je
sklenil
z
deklicama
kar
najmenj
občevati
in
nikdar
nobene
besede
ne
izpregovoriti
,
ki
bi
se
dala
napak
umeti
.
Z
lehkim
srcem
je
opravljal
Jurij
zopet
svoje
vsakdanje
delo
,
v
hišo
je
zahajal
redkeje
in
na
samem
ni
govoril
ne
z
Lenčiko
ne
z
Anico
.
„
Moder
fant
,
moder
mož
,
“
dejala
sta
moža
.
„
Skoro
premoder
,
“
menila
je
Šimonovka
in
tudi
deklicama
se
je
tako
zdelo
.
Lenčiko
je
nejevolja
zopet
minila
in
bila
je
zopet
prejšnja
vesela
deklica
,
a
tako
samosvestno
ni
več
govorila
z
Jurijem
,
boječa
je
bila
v
njegovi
družbi
in
besed
jej
je
zmanjkovalo
.
Jurij
pa
,
ki
je
gledal
zdaj
vse
z
drugačnimi
očmi
,
zapazil
je
kmalu
,
kako
si
mu
prizadeva
postreči
,
bodi
si
,
da
se
mu
je
res
hotela
priljubiti
ali
pa
se
je
njemu
tako
zdelo
.
Neobčutljiv
se
ve
da
Jurij
tudi
ni
bil
in
da
je
Lenčika
zala
,
to
si
je
moral
obstati
.
„
Kako
dekle
!
“
dejal
je
časi
.
„
Dolinske
naj
se
kar
skrijejo
pred
njo
.
“
In
večkrat
je
njegovo
počasno
premišljevanje
sklenila
beseda
:
„
Škoda
!
“
Anice
že
cel
teden
videl
ni
in
kaj
bi
mislil
nanjo
,
ko
je
vse
zastonj
.
Spomnil
se
je
je
zopet
,
ko
si
je
zavezal
okolo
vratu
svileno
ruto
,
njeno
darilo
.
„
Glej
ga
Jurija
!
“
ogovori
ga
na
jedenkrat
Lenčika
,
„
kje
si
pa
kupil
to
gizdavo
ruto
?
Saj
ne
greš
nikamor
.
“
„
To
sem
kar
tako
dobil
,
“
odgovarja
Jurij
.
„
Kje
pa
?
“
izprašuje
Lenčika
in
njena
radovednost
raste
.
„
Jaz
ne
dobim
tako
nobene
reči
.
“
„
Za
piruhe
se
vse
dobi
,
Lenčika
.
“
„
Ah
,
tako
!
Torej
Anica
ti
jo
je
dala
,
Anica
,
“
pravi
dekle
in
se
obrne
in
odide
.
Dolgo
je
Jurij
ni
videl
;
ko
jo
zopet
sreča
,
zdelo
se
mu
je
,
da
ima
objokane
oči
.
In
tako
milo
se
mu
je
storilo
,
da
bi
se
kar
zjokal
in
stekel
za
njo
in
jej
povedal
,
kdo
je
,
kakšen
človek
,
kako
malo
vreden
,
da
le
količkaj
misli
nanj
.
A
bal
se
je
nasledkov
take
izpovedi
.
Morebiti
bi
ga
dali
takoj
proč
,
če
bi
zvedeli
,
da
ga
iščejo
žandarji
;
in
skušal
se
je
tudi
preveriti
,
da
se
pa
nemara
moti
,
kar
se
tiče
Lenčike
.
Pečarjevim
se
je
čudno
zdelo
,
da
ne
izreče
Jurij
nikdar
želje
,
da
bi
videl
zopet
svoje
domače
,
ko
mu
je
bilo
vsako
nedeljo
tako
pri
rokah
.
Kakor
se
jim
je
od
začetka
to
pametno
videlo
,
da
ne
sili
domov
,
tako
so
mu
zdaj
sami
ponudili
,
če
hoče
obiskati
kako
popoludne
svoje
ljudi
:
a
vselej
se
je
odtegnil
.
Malo
preveč
je
sam
svoj
,
dejali
so
in
pustili
ga
pri
miru
.
A
zavzeli
so
se
zopet
,
ko
ni
hotel
iti
k
sv.
Florijanu
v
nedeljo
po
binkoštih
,
kadar
je
gori
veliko
sveto
opravilo
.
Mežnar
Ožbe
je
bil
vse
posebno
povabil
in
sobotni
večer
nesli
sta
dekleti
lepih
vencev
in
cvetic
v
cerkev
.
Vse
je
hotelo
biti
pri
opravilu
in
mati
je
rekla
:
„
Jurij
,
jutri
boš
pa
lehko
govoril
s
katerim
svojih
znancev
.
Dolinci
močno
pridejo
k
sv.
Florijanu
.
“
„
Jaz
pojdem
rajši
kakor
po
navadi
,
“
pravi
Jurij
.
„
O
kaj
še
!
Le
pojdi
gori
!
Saj
še
nisi
videl
cerkvice
nikdar
tako
olepšane
.
Pojde
pa
jutri
sam
oča
k
sv.
Andreju
.
“
„
Ne
,
mati
,
jaz
grem
res
rajši
zjutraj
.
Naj
pa
oča
gredo
sem
!
“
„
E
,
kaj
bi
se
branil
!
“
pravi
Matija
.
„
Le
pokaži
se
,
kakšen
si
.
Ali
se
sramuješ
,
da
pri
nas
služiš
?
“
„
Kaj
se
bom
sramoval
.
Služba
tu
kakor
tam
.
“
„
No
,
silil
te
ne
bom
.
Pojdeš
pa
sam
k
sv.
Andreju
.
“
Malo
čuden
človek
se
je
pa
zdel
Jurij
vsem
in
Lenčika
je
bila
posebno
nezadovoljna
.
Še
le
drugi
dan
se
je
umirila
,
ko
je
videla
Anico
zraven
sebe
v
cerkvi
in
znala
,
da
Jurij
ni
zarad
nje
šel
k
sv.
Andreju
.
Sv.
Florijana
gora
pa
je
polna
prazničnih
ljudij
in
pomlajen
skače
stari
Ožbe
sem
ter
tja
.
Zdaj
teče
s
kadilnico
po
oglja
,
zdaj
v
zvonik
na
zvonca
,
zdaj
ošteva
srborite
fantine
dolinske
.
Tu
tišči
jeden
v
zvonik
:
„
Ali
smem
iti
gori
v
vaš
dimnik
piskre
pomešat
?
“
„
Boš
piskre
mešal
,
sitnost
!
“
huduje
se
Ožbe
.
„
Da
mi
doli
padeš
!
“
„
Koliko
daste
,
oča
,
pa
doli
skočim
?
“
A
mežnar
se
zaničljivo
proč
obrne
,
„
Poredni
paglavec
!
“
pravi
.
„
Palico
bom
vzel
,
boš
pa
drugače
skakal
.
“
—
Tam
na
trati
stoji
nabit
možnar
,
tega
je
treba
izprožiti
.
Okrog
je
zopet
polno
nagajive
mladine
.
„
Sestico
mi
dajte
,
oča
!
“
nagaja
zopet
mladi
sitnež
,
„
pa
se
usedem
na
možnar
,
kadar
boste
izprožili
,
ali
ga
pa
v
roci
držim
.
“
Ožbe
se
malo
meni
za
vse
to
in
le
gleda
,
kako
bi
povišal
slavnost
tega
dneva
.
Proti
poludnevu
je
že
bilo
,
ko
se
je
po
končanem
opravilu
množica
jela
razgubljati
z
gore
.
Jurij
je
ravno
živino
opravljal
,
kar
priteče
Lenčika
.
„
Oh
Jurij
,
Jurij
,
pojdi
hitro
,
pojdi
Štefanu
pomagat
!
Hudo
se
mu
godi
.
“
„
Kaj
pa
je
?
“
vpraša
Jurij
in
hiti
za
njo
.
Ko
prideta
blizu
pota
,
ki
se
zavije
proti
Dolini
,
zasliši
se
kričanje
Štefanovo
:
„
Ti
zlodej
,
ti
!
ti
vrag
!
Ali
boš
izpustil
?
“
In
ko
prideta
zraven
,
ležal
je
Štefan
na
tleh
in
neki
fantin
ga
je
obdelaval
s
pestjo
,
še
drugi
pa
je
stal
zraven
in
smijal
se
.
Jurij
odvali
hitro
fanta
raz
Štefana
in
ko
se
drugi
vanj
zažene
,
pomeče
mlada
razsajalca
po
bregu
,
da
jima
preide
poželjenje
po
pretepu
.
A
komaj
je
Štefan
prost
,
skoči
za
onima
dvema
in
po
bregu
bi
tekel
za
njima
,
da
ga
ne
obdrži
Jurij
s
silo
.
„
Ta
sodrga
dolinska
!
“
huduje
se
Štefan
in
kri
mu
teče
iz
nosa
in
iz
ust
po
raztrgani
obleki
.
„
Taki
paglavci
se
pridejo
gori
pretepavat
.
Hu
,
naj
ga
še
jedenkrat
dobim
!
No
,
pomnil
me
bo
,
mislim
!
“
„
Pusti
jih
,
Štefan
,
“
opomina
Jurij
.
„
Kdo
se
bo
s
takimi
pobalini
pečal
!
“
„
Se
jedenkrat
naj
mi
pride
v
pest
!
Glavo
presučem
,
da
bo
v
Dolino
šel
,
pa
sv.
Florijana
gledal
.
Taka
žaba
!
“
„
I
kako
pa
,
da
ste
se
začeli
ruvati
?
“
vpraša
Jurij
.
„
I
,
kako
že
?
Saj
tak
človek
s
tem
namenom
gori
pride
,
da
bi
razgrajal
.
“
„
Zakaj
si
jih
dražil
,
Štefan
?
“
pravi
Lenčika
.
„
Vidiš
!
“
„
Kdaj
sem
jih
dražil
?
“
„
Zabavljal
si
jim
;
pa
sem
ti
branila
.
“
„
Nič
jima
nisem
rekel
.
Samo
toliko
sem
dejal
:
Fanta
,
ali
vama
pot
pokažem
?
Pa
sta
bila
precej
huda
.
Jaz
si
pa
tudi
ne
pustim
vsega
reči
.
“
„
Ti
si
rekel
:
Danes
je
cesarjev
god
,
in
si
jednemu
klobuk
izbil
z
glave
.
“
„
Kaj
pa
je
to
tacega
?
Kaj
pa
je
oni
rekel
?
Ali
ni
tebi
dejal
:
Dekle
,
nesi
fanta
domov
,
če
ne
ti
ga
vzameva
.
Potlej
smo
pa
skočili
vkup
.
Dva
sta
bila
proti
jednemu
,
pa
komaj
sta
me
zmogla
.
Pa
bi
me
se
tudi
ne
bila
,
če
bi
se
ne
bil
spotaknil
.
“
Mirovaje
je
peljal
Jurij
Štefana
domov
in
tudi
Lenčiki
se
je
smilil
tako
potolčen
.
„
Zakaj
nisi
prej
mene
poklical
?
“
dejal
je
Jurij
.
„
Bila
bi
jima
že
pokazala
.
“
„
Oh
,
saj
res
!
“
tarna
Štefan
,
„
Pa
sem
mislil
,
da
ja
uženem
sam
.
In
bil
bi
ja
tudi
,
da
nisem
padel
.
“
„
Drugič
jima
vrneva
,
“
pravi
Jurij
in
hvaležno
mu
stisne
Štefan
roko
.
Naprej
in
naprej
pa
je
govoril
o
svojem
maščevanji
in
koval
naklepe
,
kako
bi
nesrečna
fantina
privabil
zopet
na
goro
.
„
Da
bi
ja
le
prehudo
ne
zdelal
!
“
dejal
je
.
„
Jaz
imam
trdo
pest
in
si
ne
upam
udariti
z
vso
močjo
,
to
me
malo
zavira
.
Se
veda
!
ubij
zlodja
,
imaš
pa
sitnosti
!
“
Popoludne
pa
so
šli
,
to
je
bila
že
taka
navada
,
obiskat
starega
Ožbeta
.
Štefan
je
pozabil
svojih
bolečin
,
samo
da
spremi
Lenčiko
.
Ožbe
je
bil
že
zopet
sam
se
svojo
zakonsko
družico
in
vesel
je
pripovedoval
,
kaka
je
bila
pridiga
iti
kako
slovesna
,
maša
.
„
To-le
mora
iti
še
danes
v
zrak
!
“
dejal
je
in
pokazal
zavitek
smodnika
Juriju
.
„
Dve
libri
ga
je
,
pa
nič
ne
de
,
če
prav
goro
razneseni
.
Ali
znaš
ti
možnar
nabiti
?
“
„
Znam
,
“
odgovori
Jurij
.
Kajti
Ožbe
je
sicer
rad
streljal
,
a
nekak
strah
ga
je
bil
vselej
,
kadar
je
nabijal
.
„
Vrag
naj
se
izproži
,
pa
imam
!
“
dejal
je
in
kadar
je
zažigal
,
skrival
se
je
za
drevo
in
odskakoval
tako
daleč
proč
,
da
se
je
vse
čudilo
njegovim
starim
nogam
.
Jurij
pa
je
bil
streljanju
vajen
in
trdo
je
nabil
možnarček
z
žaganjem
in
kamenjem
in
ko
je
počilo
,
udaril
je
Ožbe
dlan
ob
dlan
:
„
Vsa
dolina
se
mora
zganiti
,
tako
je
zagrmelo
!
“
Kazavši
malo
število
znamenitostij
peljal
je
goste
v
svojo
nizko
hišico
,
kjer
je
bila
ženica
že
mizo
pogrnila
in
obložila
z
jedili
in
pijačo
.
Vina
in
mesa
je
bil
dobil
od
farne
vasi
,
vse
drugo
pa
je
bil
domač
pridelek
.
Do
poznega
mraka
so
se
veselili
med
sabo
.
Ožbe
je
zopet
pripovedoval
dogodke
svojih
mladih
let
,
kako
je
pastiroval
in
kravaril
doli
v
graščini
;
kako
hud
je
bil
gospod
,
da
se
ga
je
vse
balo
,
samo
njega
je
imel
rad
,
ker
je
bil
pogumen
fant
.
Mladi
gospod
je
pa
študiral
nekje
daleč
in
malokdaj
je
prišel
domov
.
Kadar
je
bil
pa
doma
,
hodil
je
okrog
ves
bel
,
vso
obleko
je
imel
belo
kakor
kak
Hrovat
.
Ožbeta
je
pa
to
jezilo
.
Kaj
bi
se
kdo
pačil
,
če
ni
treba
!
Graščinskega
bika
pa
še
bolj
:
kar
sivo
je
gledal
pa
pihal
je
,
če
je
pogledal
beli
gospodič
v
hlev
.
„
Jaz
sem
pa
tiho
bil
,
“
pravi
Ožbe
,
pa
na
priložnost
čakal
.
Pa
vzame
jedenkrat
mladi
gospod
puško
pa
gre
po
cesti
kakor
na
lov
.
Pa
v
belili
hlačah
na
lov
!
—
No
,
pa
saj
ni
hodil
v
hosto
;
tam
je
bilo
neko
dekele
v
vasi
,
drobna
reč
,
pa
so
rekli
,
da
tja
lazi
.
Jaz
pa
ne
vem
,
ali
je
bilo
res
ali
ne
,
zato
pa
nič
ne
rečem
.
Proti
vasi
je
pa
šel
in
jaz
sem
bil
ravno
v
hlevu
.
Ti
nerodnost
,
ti
,
takrat
se
mi
pa
bik
odtrga
.
Kakor
živ
vrag
dere
žival
za
gospodom
.
Gospod
pa
vrže
puško
iz
rok
in
beži
kakor
tristo
zajcev
.
Gospa
zagleda
fanta
,
ki
je
tekel
po
polji
,
pa
začne
kričati
na
žive
in
mrtve
,
jaz
sem
pa
tudi
vpil
kakor
hribovska
kola
:
„
Jožek
,
vaha
!
jožek
,
vaha
!
in
dirjal
po
bregu
.
Žival
je
bila
pa
gospoda
že
do
Dolinščice
prignala
;
kar
nič
se
mladič
ni
pomišljal
tam
,
ampak
v
vodo
se
je
zagnal
,
naš
Jožek
pa
za
njim
.
Na
oni
strani
je
bilo
nekaj
dreves
,
za
tiste
je
gospod
skočil
,
da
sem
jaz
odgnal
sitneža
.
Bele
obleke
pa
ni
nič
več
nosil
in
kaka
je
tudi
bila
!
Jaz
sem
se
pa
smijal
na
tihem
.
“
„
Navihani
ste
bili
,
oča
,
navihani
,
ko
ste
bili
mladi
,
“
pravi
zvesti
.
poslušalec
Jurij
.
Štefan
se
je
pa
zmeraj
po
malem
hudoval
nad
dolinskimi
fanti
in
pravil
,
kako
je
dva
mesaril
in
davil
.
Anice
ni
bilo
zraven
,
Lenčika
pa
,
ki
je
prišla
z
materjo
,
vesela
je
bila
in
na
ves
glas
se
smijala
zdaj
Ožbetu
,
zdaj
Štefanu
.
Ljudje
,
ki
malokdaj
vina
pokusijo
,
hitro
se
omamijo
,
kadar
ga
pijo
.
Kolikor
delj
je
bil
za
mizo
,
toliko
hrabrejši
je
postajal
Štefan
.
Kričal
je
in
metati
se
je
hotel
z
Jurijem
,
ki
ga
je
komaj
miril
.
Toliko
gostobesednejši
je
bil
pa
tudi
Ožbe
;
čedalje
hitreje
mu
je
tekel
jezik
in
zdaj
mu
je
to
prišlo
na
misel
,
zdaj
to
.
„
Še
jedno
kupico
,
Jurij
!
“
je
vpil
.
„
Še
jedno
!
Nič
ne
pomaga
,
ti
moraš
!
Ti
si
moj
fant
,
pa
ubogaj
pa
pij
!
Tak
fant
,
he
!
In
,
Lenčika
,
še
ti
pij
!
Kaj
se
držiš
kakor
pepelnična
sreda
;
pa
tacega
fanta
imaš
pri
sebi
!
“
„
Ali
boš
vender
tiho
!
“
svari
ženica
Meta
zgovornega
moža
.
„
Ti
bodi
tiho
,
Metka
,
ti
!
Jaz
vem
,
kaj
govorim
.
Kaj
,
mati
Pečarjeva
,
ki
imaš
tako
hčer
?
Poslušaj
ti
mene
,
kaj
ti
pravim
!
Staraš
še
že
;
pa
ne
zameri
!
Meni
se
ravno
tako
godi
.
Gospodarja
bo
treba
pri
vas
,
novega
,
mladega
.
“
„
Molči
vender
,
“
miri
ga
zopet
žena
.
„
Oh
,
Neža
,
lepo
te
prosim
,
nikar
ga
ne
poslušaj
:
saj
ne
ve
,
kaj
govori
.
Vinjen
je
že
.
“
„
Kaj
vinjen
!
Nič
vinjen
,
“
vpije
Ožbe
.
„
Jurij
,
ti
pij
,
da
boš
jeden-krat
gori
gospodar
.
Ti
moraš
biti
mladi
Pečar
pa
nobeden
drugi
.
“
Lenčiko
je
bilo
hudo
sram
,
ko
je
preveseli
Ožbe
tako
govoril
,
in
mati
njena
se
je
prisiljeno
mu
smijala
in
obe
sta
se
odpravljali
domov
.
Štefana
je
bila
pa
pijača
še
bolj
prevzela
kakor
Ožbeta
.
Glavo
si
je
podpiral
pri
mizi
:
kaj
se
pa
govori
,
tega
pa
ni
natanko
razumel
;
malo
se
mu
je
sanjalo
,
da
Ožbe
ne
govori
prav
.
„
Ho
,
ho
,
“
zagodrnjal
je
in
glava
mu
je
omahnila
.
„
Gospodar
pri
Pečarji
,
ho
,
jaz
,
pri
Pečarji
,
pa
Lenčika
,
gospodar
,
ho
!
“
„
Ti
seveda
!
“
kriči
Ožbe
.
„
Kaj
boš
ti
!
Boga
zahvali
,
da
si
še
na
svetu
,
pa
tiho
bodi
!
“
In
Štefan
je
bil
res
tiho
,
kajti
zaspal
jim
je
bil
.
Z
veliko
težavo
so
ga
spravili
po
konci
in
Jurij
ga
je
peljal
potem
domov
,
potolčenega
fanta
.
Drugi
dan
pa
je
ležal
,
zdelan
od
vina
in
od
poboja
,
in
hudo
mu
je
bilo
.
Pečarka
pa
je
povedala
svojemu
možu
,
kaj
je
govoril
Ožbe
in
nič
po
všeči
ni
bilo
Matiji
.
„
Ožbe
je
norec
,
kadar
je
pijan
,
“
tako
je
dejal
.
„
To
ni
vse
vkup
nič
.
Fant
je
dober
,
to
je
res
;
pa
kdor
je
dober
hlapec
,
ni
vselej
dober
gospodar
.
Kdor
nima
nič
,
ne
bo
znal
nikoli
denarja
varovati
pa
prav
obračati
.
Bog
ve
,
kacih
ljudij
je
;
kaker
bi
se
iih
sramoval
,
tako
se
obnaša
.
Pri
Štefanu
ostanemo
!
Mudi
se
pa
še
nič
ne
;
naj
le
čaka
,
jaz
še
nisem
tako
star
.
“
„
A
s
Štefanom
se
Lenčika
nič
kaj
ne
razume
,
“
pravi
mati
.
„
Kaj
to
!
To
se
s
časom
vse
poravna
.
Zakoni
,
ki
se
preveč
zaželevajo
,
mnogokrat
niso
dosti
prida
.
“
„
Kaj
pa
,
če
bi
vender
na
onega
mislila
?
“
„
O
,
se
ve
da
!
Prepametna
je
in
on
tudi
premoder
.
Gasi
je
celo
osorna
proti
njemu
,
da
sem
jo
že
pokaral
.
“
„
Naj
Bog
obrne
,
da
bo
prav
!
“
sklenila
je
mati
in
opazovala
od
zdaj
natančneje
mlada
človeka
,
a
nič
posebnega
ni
mogla
opaziti
.
Štefan
pa
je
ležal
doma
bolen
in
Jurij
ga
je
obiskal
zvečer
,
kajti
z
njim
je
Štefan
posebno
rad
govoril
.
„
Saj
meni
ni
nič
.
“
dejal
je
.
„
Zdrav
sem
kakor
riba
,
pa
me
ne
puste
iz
postelje
.
Jutri
paže
pridem
gori
.
“
„
Počakaj
še
malo
,
da
boš
trdnejši
,
“
prigovarjal
mu
je
Jurij
.
„
O
,
kaj
se
menim
!
Tako
ti
povem
,
Jurij
,
pa
ne
da
bi
se
bahal
,
kleče
si
upam
vreči
tistega
zabavljivega
Dolinca
:
samo
da
bi
se
s
hrbtom
kam
naslonil
.
“
„
Jedenkrat
mu
bodeva
že
pokazala
.
Le
potolaži
se
!
“
„
Ali
mu
bodeva
?
Tako
je
prav
.
Če
sva
midva
vkup
,
koga
se
pa
bojiva
?
Kaj
?
“
„
Kaj
bi
se
bala
!
“
„
Ha
,
sapermušč
!
Naj
le
pride
,
kdor
hoče
:
midva
sva
dva
.
Veš
,
Jurij
,
jaz
imam
tebe
rad
.
“
„
Jaz
pa
tebe
tudi
.
“
„
Boš
videl
,
kako
bova
lepo
gospodarila
na
Strmi
peči
.
Saj
mislim
,
da
bom
kmalu
gori
,
morebiti
še
letos
.
Ob
nedeljah
pojdeva
pa
časi
doli
v
Dolino
pogledat
z
Lenčiko
.
Malo
mora
človek
piti
,
da
je
bolj
hud
.
Potlej
bova
pa
videla
,
če
se
naju
bo
kdo
lotil
!
Prav
lepo
bo
,
boš
videl
,
če
se
ne
priženiš
pred
kam
.
Kaj
?
“
„
Ni
še
sile
.
Za
to
je
še
čas
.
“
„
Zdaj
mi
pa
še
povej
,
kako
sem
prišel
sinoči
domov
!
“
„
I
,
lepo
.
Jaz
sem
te
spremil
.
“
„
In
nisem
nič
nerodnega
govoril
,
Jurij
?
Kaj
?
Da
bi
bil
zabavljal
ali
kakor
si
bodi
?
“
„
Nič
.
Kaj
bi
bil
zabavljal
!
“
„
Veš
,
malo
sem
bil
vinjen
,
pa
ne
zelo
:
samo
toliko
,
da
sem
bil
dobre
volje
,
pa
nič
več
.
Oh
,
kak
je
bil
pa
Ožbe
!
Kakor
slama
;
kaj
?
Tako
trdega
še
nisem
videl
.
In
kako
je
vpil
!
Kaj
je
že
govoril
?
Nič
se
več
ne
spominam
.
Nad
tabo
je
prav
kričal
.
Pa
se
nista
sprla
?
“
„
O
ne
!
“
„
Pa
Lenčiko
je
imel
v
misli
.
To
še
vem
.
Kaj
je
pa
dejal
,
pa
ne
vem
.
Tako
čudno
se
mi
je
potlej
sanjalo
,
“
pravi
Štefan
in
drgne
glavo
z
roko
,
„
prav
čudno
!
Veš
Jurij
,
kakor
bi
ti
hotel
gospodar
biti
gori
na
Strmi
peči
.
“
„
Jaz
?
Kaj
ti
hodi
na
misel
!
Meni
se
kaj
tacega
še
sanja
ne
.
“
„
Ha
,
ha
,
saj
je
res
neumno
.
Jaz
sem
že
skoro
ženin
in
Lenčika
se
menda
nalašč
nekoliko
protivi
.
Ali
nisem
dobro
izbral
,
Jurij
?
“
„
Bolje
ne
bi
bil
mogel
.
“
„
Res
je
to
.
Jaz
tudi
tako
mislim
in
rad
jo
imam
in
kar
nič
hudo
jej
ne
bode
pri
meni
.
“
Drugi
dan
je
prišel
Štefan
zopet
v
vas
,
bolj
bled
kakor
navadno
,
in
Lenčika
je
bila
posebno
uljudna
proti
njemu
.
Vesel
je
bil
Štefan
in
mnogo
je
govoril
in
Lenčika
mu
je
pomagala
;
le
kadar
je
začel
govoriti
o
ženitvi
,
in
to
mu
je
vedno
in
vedno
prihajalo
na
jezik
,
zastala
jej
je
beseda
,
ali
pa
je
skušala
govor
drugam
obrniti
.
Štefan
pa
ni
odjenjal
.
„
He
,
mati
!
“
dejal
je
.
„
Kdaj
napravimo
svatovščino
,
kdaj
?
“
„
Kadar
hočeta
,
“
smeje
se
mati
.
„
No
,
Lenčika
,
govori
!
“
priganja
Štefan
.
„
O
jaz
se
še
nisem
dekliškega
stanu
nič
naveličala
.
“
„
Pa
jaz
sem
se
že
.
—
Oh
,
oča
,
poglejte
,
kako
je
sitna
!
“
„
Pa
res
je
,
“
pravi
ta
.
„
Toda
,
Štefan
,
uživaj
še
nekaj
časa
fantovski
stan
!
Potlej
ti
bode
še
hodil
na
misel
,
ko
pridejo
skrbi
pa
delo
,
in
pomisli
,
da
mati
bolje
kuhajo
,
kakor
pa
žena
.
Pozdravi
se
tudi
še
malo
,
bolehen
se
mi
vidiš
.
“
„
O
se
ve
da
!
Kar
recite
,
da
bo
kmalu
poroka
,
pa
boste
videli
,
kako
bom
potlej
zdrav
!
“
Tako
je
govoril
v
jedno
mer
Štefan
,
kadar
je
prišel
v
vas
.
Tolažili
so
ga
z
obljubami
;
le
Lenčika
mu
ni
nič
obetala
,
zato
je
bil
Štefan
po
pravici
hud
.
„
Povej
vsaj
kak
čas
,
naj
bo
že
kadar
hoče
!
“
silil
jo
je
,
a
nič
ni
hotela
reči
in
nič
povedati
,
le
to
je
dejala
,
da
čakaj
.
Slabe
volje
je
bil
Štefan
.
„
Meniš
,
da
si
sama
ti
na
svetu
?
“
hudoval
se
je
.
„
O
vem
,
da
ne
!
“
„
Pa
se
tako
držiš
kakor
one
,
kakor
stari
kolovrat
!
“
„
Ha
,
ha
!
“
smeje
se
Lenčika
.
„
Tvoje
primere
so
kakor
iz
svetega
pisma
.
“
„
Kaj
ni
res
?
Ti
misliš
,
da
sem
nate
navezan
in
da
nobene
druge
ne
poznam
.
He
,
Lenčika
,
če
bi
jaz
hotel
—
“
„
A
tako
,
Štefan
?
“
zavzame
se
poredna
Lenčika
.
„
Pri
drugih
tudi
oglariš
okrog
?
Glejte
,
glejte
!
Dobro
,
da
vem
.
Zdaj
se
moraš
pa
vender
spokoriti
!
“
„
Lenčika
,
bodi
pametna
pa
poslušaj
me
!
“
„
Saj
te
že
celo
popoludne
,
pa
ne
poveš
nikdar
nič
novega
.
Zmeraj
tiste
litanije
.
“
Tako
je
šlo
naprej
in
naprej
in
nezadovoljen
se
je
vračal
Štefan
domov
.
Doma
pa
je
bil
pust
kakor
prisad
in
jezil
se
je
na
vse
ženstvo
sploh
in
na
Lenčiko
posebej
.
Mati
mu
je
hladila
srčne
rane
.
„
Nič
ne
maraj
,
Štefan
!
“
dejala
je
.
„
Ne
bo
ti
dolgo
nagajala
.
Pa
nikar
se
ne
jezi
!
Jeza
ti
škoduje
;
zato
si
vedno
bolan
.
“
„
Kaj
imate
vedno
ta
bolán
pa
bolan
!
“
huduje
se
Štefan
.
„
Neprenehoma
moram
to
poslušati
.
Kamor
grem
,
povsod
slišim
:
Oh
,
kako
si
bled
!
ali
si
bolan
?
kaj
pa
ti
je
?
Vsaj
doma
me
pustite
pri
miru
!
“
In
vzel
je
klubuk
in
pozno
v
noč
še
le
je
prikašljal
domov
.
Ubogi
Štefan
!
Nič
ga
ni
veselilo
več
.
Redkeje
je
hodil
k
Pečarjevim
in
tam
je
večkrat
samo
Jurija
poiskal
.
V
njegovi
druščini
je
bil
rad
,
njemu
je
tožil
svoje
težave
,
njega
je
izpraševal
,
kaj
Lenčika
o
njem
govori
in
kaj
drugi
,
kaj
bi
ukrenila
,
da
bi
Lenčiki
dopadlo
,
in
če
je
res
tako
bolen
videti
.
In
Jurij
,
čegar
odločno
govorjenje
in
moško
obnašanje
je
Štefan
vedno
občudoval
,
znal
ga
je
najbolj
potolažiti
in
mu
zopet
navdihniti
novega
poguma
.
Kako
možato
pa
je
tudi
govoril
Jurij
.
„
Štefan
!
“
dejal
mu
je
,
„
nikar
si
ne
greni
življenja
!
Kaj
bi
zdihoval
kakor
otrok
,
ki
se
šibe
boji
!
Kaj
nisi
fant
?
Poglej
hribe
tod
okolo
pa
dolino
spodaj
!
In
če
se
ti
poljubi
pa
rečeš
:
danes
grem
sem
in
jutri
tja
:
pa
greš
,
zato
ker
si
prost
,
in
Boga
zahvali
!
Zakon
te
pa
zveze
od
vseh
stranij
.
“
„
To
je
že
res
,
“
odgovoril
je
Štefan
,
„
toda
Lenčika
je
zalo
dekle
.
“
„
Da
malo
tacih
.
Pa
meni
se
skoro
zdi
,
da
nas
imajo
dekleta
tem
rajše
,
čim
menj
se
zanje
menimo
.
“
„
To
je
pa
gotovo
!
“
vzklikne
Štefan
in
ponosno
koraka
proč
ne
govorivši
z
Lenčiko
,
ki
se
je
čudila
,
da
ima
toliko
časa
mir
.
A
komaj
je
bil
Štefan
doma
,
minil
ga
je
ves
pogum
.
Glavo
je
podprl
z
rokama
in
zrl
pred
se
in
kadil
in
z
nikomer
ni
govoril
.
„
Kaj
ti
je
vender
?
“
vpraševala
ga
je
mati
.
„
Nič
.
“
„
Kaj
se
držiš
tako
?
“
„
Ker
se
ne
znam
drugače
.
“
„
Glej
ga
,
kako
pa
govoriš
z
mano
,
Štefan
?
“
„
Oh
,
pustite
me
pri
miru
!
“
„
Zakaj
pa
nisi
ostal
delj
gori
pri
Pečarjevih
?
“
„
Zato
ker
nisem
hotel
.
“
„
Kaj
poreče
pa
Lenčika
?
“
„
Kaj
se
menim
za
njo
!
Naj
reče
,
kar
hoče
.
“
Anica
pa
je
sama
znala
ceniti
njegovo
togo
,
kajti
tudi
njej
se
ni
godilo
bolje
.
Jurija
ni
in
ni
;
on
služi
rajši
,
kakor
da
bi
bil
njen
gospodar
.
Ali
pa
si
je
izbral
drugo
.
Da
,
da
!
Lenčika
,
ona
je
vzela
bratu
nevesto
in
njej
ženina
.
Tako
je
premišljevala
deklica
in
kar
jo
je
najbolj
poniževalo
,
to
je
bila
zavest
,
da
mu
je
ona
šla
tako
rekoč
naproti
in
da
je
njena
bila
prva
beseda
.
Kako
mora
biti
pač
njegovi
ošabnosti
po
všeči
,
da
ga
tako
iščejo
in
se
mu
ponujajo
.
Solze
žalosti
in
potrtega
ponosa
silile
so
jej
iz
očij
pri
takih
mislih
.
Nič
več
ne
mislim
nanj
,
tako
je
sklenila
,
a
kolikokrat
na
dan
je
bil
prelomljen
njen
sklep
!
Sama
zase
je
trpela
in
v
neprestanem
delu
vtapljala
nemirno
hrepenenje
mladega
srca
.
Kdo
bi
jej
pač
mogel
pomagati
in
kdo
bi
jo
razumel
?
Z
vso
ljubeznijo
oklenila
se
je
svojega
brata
,
in
Štefana
so
njene
besede
najbolj
potolažile
in
pomirile
.
Če
je
zraven
njega
šivala
in
mu
prigovarjala
tako
ljubo
in
tako
zvesto
,
vzklonil
se
je
po
konci
,
za
roko
jo
prijel
in
dejal
:
„
Anica
,
sama
ti
me
imaš
rada
.
Oča
se
jeze
nad
mano
,
da
nisem
za
nič
,
mati
me
karajo
,
da
sem
tako
otročji
in
nimajo
zame
druzega
kakor
kamilic
in
bezgovega
cvetja
:
sama
ti
me
razumeš
in
mi
govoriš
,
dasiravno
se
jaz
zmeraj
le
zadiram
nad
tabo
.
Oni
Pečarjevi
pa
naj
govorim
,
kakor
le
morem
;
vse
je
zastonj
;
kakor
bi
ob
skalo
butal
.
Pa
naj
ostane
le
moška
,
jaz
jej
pa
ne
bom
kadila
zažigal
.
“
„
Boš
videl
,
Štefan
,
“
dejala
je
Anica
,
„
vse
se
bo
še
poravnalo
;
vse
se
bo
še
poravnalo
;
vse
bo
še
prav
in
vesel
boš
še
.
“
„
Ali
misliš
,
da
bo
?
Oh
,
ne
bo
ne
!
“
„
Bodeš
videl
!
“
trdila
je
sestra
,
dasiravno
sama
ni
verjela
svojim
besedam
in
srce
jo
je
bolelo
,
da
mora
s
praznim
upom
tolažiti
brata
.
A
bala
se
je
,
da
ne
bi
huje
zbolel
in
jej
ne
umrl
,
on
,
ki
bi
imel
biti
jedenkrat
njena
jedina
podpora
.
„
Oh
,
Štefan
!
“
dejala
mu
je
zopet
.
„
Pusti
za
nekaj
časa
pipo
.
Videl
boš
,
kako
ti
bo
dobro
!
“
„
Jedino
veselje
mi
hočeš
vzeti
,
“
tarnal
je
Štefan
,
„
kakor
mati
.
Druzega
tako
nimam
na
tem
svetu
.
“
„
Štefan
,
ali
nimaš
sestre
,
ki
te
ima
rada
?
“
„
Če
me
imaš
rada
,
pusti
me
s
tem
pri
miru
!
“
In
sestra
ga
ni
prosila
več
,
in
Štefan
je
kadil
in
kašljal
dalje
.
Tako
se
je
bilo
v
malem
času
mnogo
izpremenilo
na
gori
.
Več
ni
bilo
slišati
veselega
petja
in
vriskanja
,
katero
je
bil
Jurij
našel
na
novem
domu
;
glasni
smeh
je
umolknil
in
prešlo
je
tisto
prijazno
,
neprisiljeno
občevanje
,
ki
je
kakor
ostanek
brezskrbne
otroške
dobe
poprej
ogrevalo
srca
.
Jurij
je
dobro
zapazil
to
izpremembo
.
—
Moja
roka
je
vmes
,
dejal
si
je
.
Kamor
jaz
stopim
,
tam
je
konec
miru
in
veselja
.
Starše
sem
zakopal
v
žalost
;
Premca
in
sina
njegovega
sem
spravil
v
zapor
in
zdaj
sem
tu
gori
prišel
srečo
razdirat
.
Tudi
on
ni
bil
več
srečen
.
Rad
bi
videl
—
vsaj
zdelo
se
mu
je
tako
—
da
bi
Lenčika
vzela
Štefana
,
da
bi
bilo
vender
jedenkrat
vsega
konec
.
A
če
je
dlje
časa
na
to
mislil
,
tudi
mu
ni
bilo
všeč
in
sam
ni
vedel
,
kaj
bi
želel
.
Dekle
bo
nesrečno
,
dejal
je
sam
pri
sebi
,
ker
ga
ne
mara
.
Začel
je
Lenčiko
milovati
in
miloval
jo
je
tako
dolgo
,
da
je
ni
privoščil
Štefanu
.
Komu
pa
?
Ni
si
upal
odgovoriti
,
da
samemu
sebi
in
le
sebi
.
V
glavi
se
mu
je
vrtelo
pri
takem
premišljevanji
.
Proč
ga
je
gnalo
,
proč
in
le
do
božiča
je
sklenil
še
ostati
.
A
dnevi
so
mu
tekli
počasi
in
čudne
sanje
mučile
so
ga
po
noči
.
Solnce
je
bilo
zašlo
na
kresni
večer
in
le
svetlo
obrobljeni
oblački
visoko
na
nebu
so
še
naznanjali
,
kod
se
je
odpeljala
zlata
luč
.
Blede
zvezde
so
se
jele
prikazovati
na
nebnem
oboku
.
Tiho
je
prihajala
ljuba
noč
in
na
lehko
kakor
mati
,
ki
se
boji
,
da
bo
vzbudila
speče
dete
,
razgrinjala
je
temno
odejo
čez
trudno
življenje
,
za
nočno
luč
pa
si
je
prižigala
zvezdic
brez
števila
.
Večerni
hlad
vabi
ljudi
iz
zaduhlih
hiš
;
v
druščinah
sede
pomenkujejo
se
med
sabo
,
a
ne
tako
glasno
kakor
po
dnevi
,
kajti
priroda
počiva
in
ni
,
da
bi
jo
budil
z
nepotrebnim
vriščem
.
Vse
vesele
in
glasne
stvarce
so
potihnile
in
netopirji
,
ki
letajo
po
zraku
,
boje
se
motiti
vesoljni
mir
.
Le
slavec
še
prepeva
,
ker
ne
more
zaspati
in
zakasnjen
rogač
robanti
mimo
nas
kakor
pozen
pivec
,
ki
se
vrača
iz
krčme
domov
.
Najedenkrat
zablišči
velik
ogenj
na
griči
:
kres
se
je
prižgal
.
Iz
vse
vasi
se
je
skupaj
znosil
les
,
nakopičila
se
silna
grmada
in
zdaj
gori
.
Više
in
više
raste
plamen
,
do
neba
seza
žar
in
rudeče
vso
okolico
in
temni
svetle
zvezde
;
okrog
in
okrog
pa
stoje
fantje
in
dekleta
in
vriskajo
in
pojo
.
Kmalu
se
olepšajo
vsi
hribje
s
kresovi
in
otroci
si
jih
kažejo
in
ugibajo
,
kje
gori
ta
in
kje
oni
.
Tam
na
najvišji
gori
pa
,
kdo
ga
tam
zažiga
?
Tam
ga
pa
žge
divji
mož
.
Suhega
štorovja
je
bil
nanosil
velik
kup
in
divji
ogenj
je
bil
naredil
in
kuril
bo
vso
noč
.
Tako
govore
otroci
in
pazljivo
gledajo
kres
,
ki
gori
na
Strmi
peči
,
če
ne
bi
mogli
v
blišči
razločiti
groznega
moža
.
A
predaleč
je
,
oči
ne
sežejo
do
tja
,
kjer
Pečarjevi
in
Šimonovi
praznujejo
sv.
Janeza
večer
.
Zraven
mogočnega
ognja
stoji
Jurij
,
v
rokah
pa
ima
velik
kol
,
s
katerim
popravlja
grmado
,
da
ogenj
ne
udari
čez
mejo
.
Razen
starega
Šimona
je
družina
obeh
hiš
zbrana
okrog
ognja
in
tudi
Ožbe
je
prišel
od
sv.
Florijana
sem
.
Štefan
sedi
zamišljen
na
tleh
s
pipo
v
ustih
,
poleg
njega
pa
poskušata
,
deklici
zapeti
,
a
nič
jima
ne
gre
po
sreči
.
Ožbe
prižiga
naprej
in
naprej
tobak
in
pripoveduje
,
kacega
pomena
je
denašnji
večer
,
kako
moč
ima
praprotovo
seme
in
kako
cveto
zakladje
v
skalovji
in
vmes
vpleta
dogodke
svojega
življenja
,
ki
spravljajo
poslušalce
v
smeh
.
Krasen
je
razgled
z
gore
.
Kamor
oko
pelja
,
kres
za
kresom
visoko
in
nizko
na
vseh
straneh
.
Jurij
je
bil
ves
zamaknen
in
živo
mu
je
prišel
v
spomin
tisti
čas
,
ko
je
med
vaško
mladino
veselil
se
okrog
domačega
plesa
.
Ogenj
je
že
ugašal
,
ko
se
je
poslovil
zgovorni
Ožbe
in
tudi
drugi
vrnili
se
domov
.
Jurij
pa
je
še
ostal
in
moril
žarjavico
,
da
je
veter
ne
razpiše
in
ne
raznese
v
gozd
.
Tako
prijetna
je
bila
noč
,
da
se
mu
ni
mudilo
domov
.
V
temi
so
svetile
kresnice
okrog
njega
in
gorek
veter
je
šumel
po
lehkem
listji
.
Jurij
je
gledal
pojemajoč
kres
dolinski
in
mislil
na
svoj
dom
.
O
božiči
,
dejal
je
sam
pri
sebi
,
o
božiči
se
vidimo
zopet
!
A
prijetnih
čutov
mu
ni
vzbujala
ta
misel
:
goro
bi
vender
nerad
zapustil
,
goro
in
pa
Pečarjevo
družino
,
kjer
je
tako
zadovoljno
in
mirno
preživel
ta
čas
.
Naj
bode
,
kar
hoče
!
dejal
je
in
korakal
počasi
proti
domu
.
Prišel
je
mimo
hiše
in
pred
hlevom
se
ustavi
;
ni
se
mu
še
ljubilo
spat
iti
.
Ko
tako
gleda
v
temno
noč
,
zasliši
na
jedenkrat
urne
stopinje
od
Šimona
sem
.
Radoveden
stopi
Jurij
naprej
in
napenja
svoje
oči
,
ki
pa
ničesa
ne
morejo
razločiti
.
Ali
Štefan
kaj
išče
?
pravi
sam
pri
sebi
in
se
postavi
sred
pota
,
da
bi
ga
prestregel
.
Zdaj
,
zdaj
pride
do
njega
.
Štefan
ni
.
Jurij
se
hoče
umakniti
,
a
prepozno
je
;
kakor
bi
mu
noge
odrekle
pokorščino
,
ostrini
na
mestu
.
„
Jurij
!
“
„
Lenčika
!
“
začuje
se
v
tihi
noči
in
lahki
veter
odnese
glasove
čez
hrib
in
dol
.
Kakor
megla
izgine
prikazen
mimo
strmečega
Jurija
in
on
stoji
in
gleda
in
premišljuje
.
Ali
je
ona
njega
prijela
za
roko
ali
on
njo
?
Ali
jo
je
res
stisnil
k
sebi
?
Ali
bode
nemara
huda
?
Vse
to
mu
roji
po
glavi
in
zdi
se
mu
kakor
sanje
,
kakor
prijetne
sanje
.
Dolgo
ni
mogel
Jurij
zaspati
in
vedno
si
je
ponavljal
čudni
prigodek
.
Ko
se
pa
drugi
dan
spogledata
z
Lenčiko
,
pobesi
ona
oči
vsa
rudeča
in
se
nasmehne
.
Jurij
je
bil
srečen
,
mislil
ni
ne
na
preteklost
ne
na
prihodnost
,
ne
na
Anico
,
ne
na
koga
druzega
razen
Lenčike
in
skrival
je
svojo
srečo
kakor
skopuh
svoj
zaklad
.
Le
Lenčiki
je
pravil
o
njej
,
ker
je
rada
slišala
.
„
Kako
,
da
si
tod
prišla
tako
pozno
?
“
vprašal
je
Jurij
.
„
Šimonove
sem
spremila
.
Kako
pa
to
,
da
si
ti
tako
pozno
zunaj
čakal
?
“
Jurij
se
je
smijal
,
da
se
je
vse
tako
lepo
primerilo
,
in
Lenčika
je
bila
dobre
volje
kakor
nikdar
pred
in
nič
več
ni
zasmehovala
Štefana
,
temveč
obnašala
se
je
proti
njemu
tako
prijazno
in
tako
dobrosrčno
,
da
je
bil
zopet
ves
vesel
in
da
je
Lenčiko
še
mnogo
bolj
ljubil
kakor
poprej
.
Samo
Anica
je
tiha
ostala
v
glasnem
veselji
in
če
so
jo
vprašali
,
zakaj
je
žalostna
,
silila
se
je
v
smeh
,
v
grenki
smeh
izgubljenega
upa
.
Postrežno
naključje
pa
je
po
desetkrat
na
dan
pripeljalo
Lenčiko
in
Jurija
skupaj
;
povsod
sta
se
srečavala
.
In
koliko
sta
si
imela
povedati
!
Odškodovati
se
je
bilo
treba
za
poluletni
molk
in
kaj
se
je
moralo
vse
premisliti
in
preuclariti
!
Najnavadnejše
reči
zdele
so
se
jima
tolikanj
važne
,
da
si
nista
nikdar
mogla
vsega
dopovedati
.
Da
bi
le
zmeraj
tako
ostalo
!
dejal
je
Jurij
sam
pri
sebi
in
da
bi
službo
katerikrat
pustil
,
na
to
ni
mislil
nič
več
.
Le
kadar
ga
je
Lenčika
povprašala
po
njegovih
starših
in
govorila
o
njijini
zvezi
in
kdaj
misli
stopiti
pred
očeta
,
takrat
mu
je
upadlo
srce
in
umolknil
je
.
Ona
pa
je
mislila
,
da
se
boji
,
in
prigovarjala
mu
je
,
da
ga
imajo
oča
radi
,
da
se
bodo
dali
pregovoriti
,
ker
že
vedo
,
da
nima
Štefana
rada
;
naj
bode
torej
pogumen
,
kajti
čim
dalje
se
bo
odlašalo
,
tem
teže
bo
izpregovoril
.
Jurij
pa
jej
je
ustavljal
govorjenje
,
češ
,
da
se
nikamor
ne
mudi
in
da
je
zdaj
tako
srečen
,
da
si
ne
želi
nikake
izpremembe
.
In
po
celih
tednih
sreče
in
veselja
polaščevale
so
se
Jurija
tudi
otožne
misli
,
kadar
je
preudarjal
,
kaj
bo
iz
vsega
tega
.
A
lehko
njegovo
srce
ni
hotelo
prenašati
žalosti
,
opustil
je
vsa
premišljevanja
o
bodočnosti
in
živel
tja
v
en
dan
v
srečni
brezskrbnosti
.
Tako
je
minil
dan
za
dnevom
in
bogata
jesen
je
že
delila
svoje
darove
.
Noben
oblak
ni
zatemnil
Jurijeve
sreče
.
Štefan
ni
več
priganjal
k
ženitvi
,
trdno
prepričan
,
da
ima
Lenčika
srce
le
zanj
;
vidno
pa
je
hiral
,
tako
da
je
Matija
večkrat
zmajeval
z
glavo
in
dejal
svoji
ženi
:
„
Štefana
bo
vzela
zima
,
le
zapomni
me
!
“
Milo
se
je
storilo
marsikomu
,
kadar
se
je
fant
ponašal
s
svojo
močjo
.
„
Pojva
vozove
vzdigovat
!
“
dejal
je
časi
Juriju
,
in
če
ga
ta
ni
ubogal
,
nasmijal
se
je
moško
:
„
Aha
,
bojiš
se
,
da
te
ne
bi
prekosil
.
“
In
trudil
se
je
in
pehal
po
nepotrebnem
vzdiguje
težka
bremena
,
da
mu
je
pot
oblival
obraz
.
Kadar
pa
ni
mogel
več
,
sedel
je
zasopel
k
drugim
in
dejal
:
„
No
,
pa
pravijo
,
da
sem
bolen
.
“
Smrt
pa
ne
izbira
dosti
in
nikdo
ni
tako
zdrav
,
da
ne
bi
mogel
umreti
pred
bolnikom
na
smrtni
postelji
.
Velika
nesreča
je
zadela
družino
Pečarjevo
.
Bilo
je
lepo
jesensko
popoludne
,
ko
sta
Matija
in
Jurij
otepavala
orehe
;
mati
in
Lenčika
sta
pa
pobirali
.
„
Pustite
,
oča
,
“
dejal
je
Jurij
,
„
jaz
jih
sam
lehko
oklatim
!
“
„
Na
to-le
drevo
še
grem
,
“
pravi
oni
,
„
ki
je
tako
pripravno
,
da
bomo
prej
končali
,
ker
se
hitro
zmrači
.
“
Stari
mož
zleze
v
drevo
.
Ko
je
prilezel
že
dosti
visoko
,
iztegne
se
s
prekljo
,
da
bi
dosegel
orehov
na
konci
vejevja
.
Pri
tej
priči
se
mu
zlomi
veja
,
za
katero
se
je
bil
prijel
in
ki
je
bila
po
viharji
nalomljena
.
Mož
pade
na
trda
tla
,
a
prileti
tako
nesrečno
na
glavo
,
da
si
zlomi
tilnik
.
Na
silen
krik
obeh
žensk
skoči
Jurij
z
drevesa
in
nese
nezavednega
moža
v
hišo
.
Močili
so
ga
z
mrzlo
vodo
,
brizgali
mu
jo
v
obraz
,
drgnili
ga
po
rokah
in
nogah
,
a
oživel
ni
več
.
Jurij
teče
po
Ožbeta
k
sv.
Florrjanu
,
a
vsa
njegova
prizadevanja
in
vsa
domača
zdravila
niso
pomagala
nič
.
„
Če
bi
bil
takoj
pri
rokah
,
“
menil
je
Ožbe
,
„
nemara
bi
se
dalo
kaj
storiti
.
“
Matija
je
bil
mrtev
in
žalost
se
je
naselila
na
Strmi
peči
.
Šimonovi
so
prišli
žalovat
;
Jurij
pa
je
tiho
opravil
svoje
delo
,
potem
pa
je
šel
v
gozd
,
naslonil
se
na
drevo
in
zjokal
se
kakor
otrok
.
Kdor
je
poznal
poštenega
moža
,
vsak
ga
je
čislal
,
in
kdor
je
čul
vest
o
njegovi
smrti
,
dejal
je
:
Škoda
ga
je
!
Šimon
je
šel
v
Dolino
naznanjat
nesrečo
duhovnemu
gospodu
in
zdravniku
in
preskrbet
pogreb
,
kajti
štel
si
je
v
dolžnost
očeta
namestiti
zapuščenima
ženskama
.
Ožbe
je
naredil
rakev
.
Prvi
dan
so
dejali
Matija
na
mrtvaški
oder
,
drugi
dan
so
ga
kropili
,
kar
je
bilo
prebivalcev
v
bližini
po
pogorji
,
tretji
dan
pa
so
ga
vzdignili
in
nesli
k
počitku
na
dolinsko
pokopališče
in
žena
in
hči
sta
ga
spremili
do
groba
.
Jurij
pa
je
taval
po
svojili
opravilih
in
sultan
je
hodil
za
njim
in
se
mu
prilizoval
,
a
ker
ga
ni
pogladil
z
roko
niti
ga
pohvalil
,
ulegel
se
je
na
tla
,
stisnil
gobec
med
prednji
nogi
in
mižal
.
Tako
nenadoma
je
bila
prišla
nesreča
,
da
je
krepki
ženi
pobrala
za
nekaj
dnij
vso
zavednost
in
da
ni
Šimon
tako
skrbno
vse
urejal
in
Jurij
tako
marljivo
opravljal
pomnoženi
posel
,
šlo
bi
bilo
pri
hiši
vse
navskriž
.
Ker
je
umrl
Matija
brez
oporoke
,
lotila
se
je
gosposka
zapuščine
.
Šimon
je
bil
izbran
za
varuha
in
vestno
je
zastopal
hišo
pri
vseh
priložnostih
:
lastnica
posestva
pa
je
bila
Lenčika
.
Zdaj
se
bo
morala
skoro
možiti
,
mislil
je
Šimon
in
preverjen
je
bil
Štefan
.
A
žalost
o
očetovi
smrti
je
tako
polnila
njeno
srce
,
da
ni
bilo
prostora
drugim
mislim
in
občutkom
.
Vrhu
tega
je
bila
tudi
jezna
na
Jurija
.
Ko
je
bil
namreč
Šimon
preskrbel
nosilce
umršemu
sosedu
,
odločil
je
bil
tudi
Jurija
;
a
ta
mu
odreče
naravnost
svojo
pomoč
.
Šimon
se
obrne
na
Lenčiko
,
ki
ni
verjela
,
da
bi
bilo
to
mogoče
;
toda
tudi
njej
odbije
prošnjo
tako
odločno
in
tako
brezobzirno
,
da
je
bila
globoko
razžaljena
.
Hitro
je
vzkipela
njena
vroča
kri
in
z
gorkimi
besedami
mu
je
očitala
nehvaležnost
.
A
njega
ni
genilo
,
in
nobene
besede
ni
izpregovorila
več
z
njim
.
„
Še
do
božiča
!
“
dejal
je
Jurij
žalosten
sam
sebi
,
„
potlej
pa
gremo
po
svetu
.
“
Človeškega
srca
ne
potare
lehko
nobena
žalost
.
Bridko
žalovanje
po
umršem
moži
in
očetu
izpremenilo
se
je
polagoma
v
otožen
spomin
na
blagega
človeka
,
ki
je
prebil
zemeljsko
trpljenje
in
se
zdaj
nad
zvezdami
veseli
.
Razvedrilo
se
je
Lenčiki
zopet
čelo
in
oči
dobile
so
prejšnji
mladi
blesk
.
Popolnoma
je
pozabila
Lenčika
Jurija
—
vsaj
njej
se
je
tako
zdelo
—
dokler
je
vse
njeno
srce
le
naudajala
žalost
za
dobrim
očetom
in
dokler
je
živel
čut
razžalitve
,
katero
je
morala
trpeti
od
mladeniča
.
Kakor
se
je
pa
vračal
mir
v
dušo
,
privedel
je
tudi
živ
spomin
osrečujočih
razmer
prejšnjega
časa
in
jela
je
premišljevati
,
če
Jurij
morebiti
ni
imel
gotovih
razlogov
za
tako
ravnanje
.
Sama
trma
ga
je
,
rekel
jej
je
ponos
:
če
bi
bil
imel
uzrok
,
povedal
bi
ga
bil
.
Sama
svojeglavnost
mu
je
ubranila
ubogati
.
Nasproti
pa
ga
je
zagovarjalo
njeno
srce
.
Bog
ve
,
kaj
mu
je
bilo
prišlo
na
misel
!
Brez
povoda
bi
me
ne
bil
razžalil
.
Morebiti
se
mu
krivica
godi
.
In
na
misel
so
jej
prišle
ostre
besede
,
s
katerimi
ga
je
oštela
,
in
kesala
se
je
skoro
.
Skrivnostno
pa
se
jej
je
vender
zdelo
to
vedenje
in
radovednost
jo
je
gnala
vsej
zadevi
priti
do
konca
.
Če
je
bil
brez
uzroka
nepokoren
,
nikdar
več
ga
ne
pogledam
,
tako
je
sklenila
in
prvo
priliko
,
ko
sta
bila
sama
,
porabivši
,
oponesla
mu
je
njegovo
razžaljivo
obnašanje
.
„
Ranjkega
očeta
si
ubogal
,
“
dejala
je
;
„
materi
in
meni
pa
nagajaš
.
Ali
te
ni
sram
?
“
„
Nikar
se
ne
jezi
,
Lenčika
!
“
prosil
je
Jurij
.
„
Očitaj
mi
pa
le
,
kar
hočeš
,
vse
sem
zaslužil
.
“
„
Ali
tega
nisi
prej
vedel
?
Glej
,
tako
rada
sem
te
imela
,
zdaj
te
pa
nimam
nič
več
!
“
„
Prav
imaš
,
Lenčika
.
Jaz
tudi
nisem
vreden
,
da
bi
mi
izkazovala
svojo
prijaznost
.
Najina
pota
peljeta
narazen
.
“
„
To
ti
je
še
le
zdaj
prišlo
na
misel
?
“
„
Dolgo
sem
že
vedel
,
Lenčika
,
dolgo
.
Pa
pozabil
sem
bil
za
malo
časa
,
zdaj
sem
se
pa
zopet
spomnil
in
ne
vem
,
kako
bi
dejal
,
ali
da
sem
žalosten
ali
da
sem
vesel
,
da
se
od
mene
obračaš
.
“
„
Pred
si
se
torej
hlinil
in
legal
?
“
„
Ne
hlinil
,
ne
legal
,
Lenčika
,
“
odgovori
Jurij
moško
.
„
Kar
sem
ti
govoril
,
resnica
je
bila
.
ki
je
ne
utajim
nikdar
in
nikomur
.
Žal
pa
mi
je
bilo
večkrat
,
da
ti
nisem
razodel
vse
resnice
.
Zdaj
,
ker
si
se
izpametovala
,
pa
poslušaj
,
kaj
ti
bom
povedal
!
“
In
Jurij
jej
pove
,
kdo
je
in
kaj
ga
čaka
,
če
ga
dobi
pravica
v
pest
in
zakaj
se
mora
ogibati
domačega
kraja
.
Strme
ga
je
poslušala
Lenčika
in
ko
je
končal
,
rekla
ni
nobene
besede
,
dala
mu
je
roko
,
vsa
bleda
in
hitela
proč
.
V
izbo
prišedši
pa
je
objela
mater
in
obe
sta
jokali
vsaka
nad
svojo
nezgodo
.
Govorila
pa
je
zopet
z
Jurijem
,
malo
,
o
vsakdanjih
rečeh
in
prijazno
;
on
pa
se
ni
jezil
,
da
mu
je
usoda
tako
naglo
podrla
zračne
gradove
.
Bil
je
zopet
miren
,
kajti
neprijetna
skrivnost
ni
več
težila
njegovega
srca
Če
me
nočejo
več
pri
hiši
,
grem
si
drugam
sreče
iskat
brez
vse
zamere
,
mislil
si
je
.
A
ni
kazalo
,
da
bi
ga
hoteli
odpraviti
:
še
le
bolj
so
se
držali
njegovega
sveta
in
njegovih
naredeb
.
In
ko
je
jedenkrat
sam
zase
stal
in
premišljeval
Bog
ve
kaj
,
približa
se
mu
Lenčika
.
„
Jurij
,
ali
pa
nikakor
ni
mogoče
,
da
bi
se
sprijaznil
z
gosposko
?
“
vpraša
ga
.
„
Jaz
ne
vem
,
“
odkima
Jurij
.
„
Sčasoma
te
bodo
menda
vender
pozabili
?
“
„
Upam
,
da
čez
par
let
.
“
„
Recimo
,
da
čakava
tri
leta
ali
tudi
pet
let
;
kaj
pa
to
?
Potlej
me
pa
popelješ
pred
oltar
.
“
„
Ali
s
kakšnim
imenom
,
Lenčika
,
s
kakšnim
imenom
!
Ravno
takrat
se
moram
izdati
.
Zatorej
,
Lenčika
,
pozabiva
,
kar
je
bilo
med
nama
;
če
ne
,
potegnem
še
tebe
v
svojo
nesrečo
.
“
„
Ti
nisi
torej
nikdar
prost
pred
postavo
?
“
„
Nikdar
.
“
„
Pa
Ožbe
je
vender
pravil
,
kako
je
bil
ušel
vojaščini
.
Malo
let
je
bil
na
tujem
in
rešen
je
bil
.
“
„
To
je
bilo
časi
,
Lenčika
,
a
dandanes
je
,
kakor
bi
se
vragu
zapisal
.
“
„
O
Bog
nas
varuj
!
“
vzdilmila
je
Lenčika
in
ga
ostavila
.
Mislila
je
in
mislila
na
vse
strani
,
a
nobene
rešilne
misli
jej
ni
dal
razum
,
in
udala
se
je
v
svojo
usodo
.
Materi
ni
povedala
ničesar
o
tej
skrivnosti
,
sama
je
nosila
svojo
žalost
in
spomin
prejšnjih
dnij
.
A
nerad
si
človek
obstane
,
da
nima
nobenega
upanja
več
in
po
nekaterih
mirnih
dnevih
oglašale
so
so
Lenčiki
zopet
stare
priljubljene
misli
in
zopet
je
ugibala
in
ugibala
.
„
Kaj
bi
se
ti
zgodilo
,
“
ogovorila
je
zopet
Jurija
,
„
če
bi
se
jim
sam
podal
?
“
„
Da
,
Lenčika
!
“
vzklikne
Jurij
,
„
to
je
jedina
pot
,
ki
nama
še
ostaja
.
“
„
Toda
hudo
te
bodo
gotovo
kaznovali
,
in
zaprli
nemara
več
mesecev
?
“
„
Ne
,
zaprli
me
ne
bodo
,
“
pravi
Jurij
,
„
ampak
puško
bom
zopet
nosil
.
“
„
In
koliko
časa
?
“
„
Bog
ve
.
Najmenj
petnajst
,
nemara
pa
tudi
dvajset
let
.
“
„
O
moj
Bog
!
dvajset
let
bi
te
ne
bilo
nazaj
!
“
dejala
je
Lenčika
in
konec
je
bilo
pogovora
.
Zopet
je
premišljevala
sem
ter
tja
,
Bolje
čez
dvajset
let
kakor
nikoli
,
dejala
si
je
in
teh
mislij
je
bil
tudi
Jurij
,
ko
mu
je
zatrdila
,
da
vzame
njega
ali
nikogar
.
Ko
je
pa
Jurij
rekel
,
da
pojde
,
zadržavala
ga
je
,
naj
vsaj
to
zimo
še
ostane
,
ko
so
tako
zapuščeni
.
„
Pa
če
prej
grem
,
prej
se
povrnem
,
“
dejal
je
Jurij
,
ki
je
bil
trdno
sklenil
Lenčiki
na
ljubo
povrniti
se
k
vojakom
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
„
Oh
,
samo
sedaj
še
ne
!
“
tarnala
je
Lenčika
.
„
Nikogar
nimava
z
materjo
,
ki
bi
nama
pomagal
.
“
In
s
strahom
je
mislila
Lenčika
na
tisti
čas
,
ko
se
bo
Jurij
moral
ločiti
in
zdelo
se
jej
je
časi
,
da
bi
bilo
bolje
,
če
on
ostane
pri
njih
.
Koliko
deklic
se
ne
pomoži
,
dejala
si
je
,
zakaj
bi
se
jaz
morala
!
Bog
ve
,
kaj
se
mu
po
svetu
v
tem
dolgem
času
pripeti
!
Tolažila
jo
je
nekaj
časa
ta
misel
,
potlej
jo
je
pa
zopet
zavrgla
.
Odkar
je
umrl
Matija
,
hodil
je
pogosteje
v
vas
Ožbe
,
da
je
žalostne
tolažil
,
kakor
je
menil
.
„
Jedenkrat
mora
vsak
umreti
,
“
tako
je
govoril
.
„
Nekateri
pride
prej
na
vrsto
,
nekateri
pozneje
.
Kaj
bolje
pa
je
kar
tako
na
jedenkrat
preseliti
se
v
boljši
kraj
,
brez
vsega
trpljenja
kakor
pa
leta
in
leta
mučiti
sebe
in
druge
.
Kako
tava
ta
Štefan
okrog
!
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
bi
do
svojega
sebi
odmerjenega
časa
živel
vesel
in
zdrav
kakor
nas
kdo
,
potlej
naj
ga
pa
pobere
smrt
v
božjem
imenu
.
Ej
,
mati
,
le
verjemi
meni
,
“
prigovarjal
je
jokajoči
vdovi
,
„
Matiji
se
zdaj
bolje
godi
kakor
tebi
in
meni
.
On
ne
koplje
več
težke
ilovice
in
se
ne
boji
slabe
letine
;
nas
pa
Bog
ve
kaj
še
čaka
!
Hudo
zimo
bomo
dobili
,
hudo
,
vse
kaže
tako
,
in
kmalu
bode
tu
.
Kdaj
so
že
odletele
lastovke
in
kako
trdno
se
drži
listje
drevja
,
noben
vihar
ga
ne
odtrga
.
“
Svojega
najljubšega
predmeta
pa
Ožbe
tudi
ni
pozabil
.
—
„
No
,
mati
,
“
dejal
je
,
„
ali
misliš
hišo
res
tako
pustiti
brez
gospodarja
?
Ne
bo
dobro
storilo
,
meni
verjemi
!
Lenčika
je
že
dovolj
stara
in
vsacega
žalovanja
mora
biti
jedenkrat
konec
.
Kar
je
,
to
je
in
se
ne
da
predrugačiti
,
zato
naj
pa
bo
,
kakor
je
božja
volja
!
Mi
pa
se
veselimo
,
dokler
imamo
še
zdravje
.
Poglej
,
mati
,
Jurija
!
Ali
ni
priden
fant
,
kakor
se
jih
mora
v
zdanjih
časih
iskati
,
ali
ni
dober
in
pošten
?
Če
ne
bo
imel
dote
,
he
,
kaj
pa
se
menite
pri
vas
,
ko
ni
treba
nič
izplačevati
,
nič
zidati
,
nič
popravljati
.
“
Tako
je
modroval
Ožbe
in
če
je
mati
omenila
Štefana
,
zmignil
je
z
ramama
in
dejal
:
„
Le
vse
po
pameti
pa
tako
,
da
bo
prav
!
Ta
revež
pa
ni
za
kmetijo
.
Ali
hočeš
,
da
umrjeta
dva
gospodarja
v
jednem
letu
na
Strmi
peči
?
“
Lenčika
je
pač
menila
,
da
se
še
ne
spodobi
o
ženitvi
govoriti
,
a
zavernil
jo
je
:
„
Kaj
misliš
,
dekle
,
da
jaz
to
za
smeh
govorim
?
To
je
resna
stvar
,
ki
se
mora
dobro
premisliti
.
“
Nekateri
ljudje
imajo
pač
posebno
veselje
in
pravi
nagon
ljudi
ženiti
in
možiti
in
tem
se
mora
prištevati
tudi
Ožbe
.
Rad
je
omenjal
,
kako
je
ta
dva
pa
ona
dva
vkup
spravil
in
kako
se
jima
dobro
godi
.
V
častno
dolžnost
si
je
tudi
štel
pri
Pečarjevih
vso
reč
do
kraja
izvesti
.
„
Jurij
,
le
tiho
bodi
!
“
dejal
je
časi
in
potrkal
fantu
na
ramo
.
„
Ti
bodeš
tod
gospodaril
,
le
zapomni
mene
pa
pameten
bodi
!
“
In
če
je
Jurij
ugovarjal
,
hud
je
bil
mož
.
„
Molči
,
pravim
ti
,
“
dejal
je
.
„
Boš
ti
stare
ljudi
učil
?
Ne
bo
dolgo
,
govoril
boš
vse
drugače
.
Le
stoj
,
še
Lenčiki
moram
Štefana
iz
glave
izbiti
.
“
In
Ožbe
je
izbijal
deklici
Štefana
iz
glave
,
da
se
je
morala
smijati
.
Ožbe
pa
si
je
mel
roke
,
ponosno
pogledoval
okrog
sebe
in
odhajaje
je
dejal
:
„
Mati
,
le
meni
pusti
vse
narediti
in
videla
boš
,
da
bo
prav
!
“
Videlo
se
je
,
kakor
bi
se
hotelo
uresničiti
prerokovanje
Ožbetovo
.
Štirinajst
dnij
po
Vseh
Svetih
je
bilo
in
sneg
je
začel
naletavati
,
od
kraja
debel
in
redek
,
potlej
pa
droben
in
gost
,
šel
je
čez
dan
in
po
noči
ni
prenehal
in
na
debelo
je
pokril
gore
in
dol
.
Po
vrtu
se
je
drevje
šibilo
pod
belo
težo
in
Jurij
je
otresaval
veje
in
ovijal
mlada
drevesa
s
slamo
.
Gaz
je
bilo
treba
delati
okrog
hiše
in
do
studenca
,
od
koder
so
jo
Šimonovi
speljali
do
svoje
hiše
.
Ko
je
sneg
ponehal
,
razgrnila
se
je
megla
po
obeh
straneh
gore
,
dan
potem
pa
je
bil
jasen
in
solnce
je
sijalo
in
sneg
je
bliščal
,
da
je
jemalo
oko
;
a
solnce
ni
imelo
gorkote
več
;
zima
je
bila
tu
.
Pečarjevi
in
Šimonovi
so
bili
navezani
na
svoj
dom
in
omejeni
na
medsebojno
obiskovanje
,
kajti
dokler
sneg
ne
odkopni
,
ni
bilo
misliti
na
izhod
.
In
bile
so
zime
,
kakor
je
pravil
Šimon
,
da
so
komaj
dvakrat
prišli
iz
svojih
žametov
.
Jurij
je
nataknil
kodrastemu
sultanu
širok
greben
z
železnimi
špicami
na
