Visoko
štrle
skale
nad
Rečno
.
Na
vrhu
,
ob
robu
skale
,
lepi
orlovo
gnezdo
,
grad
Trsat
.
Po
visokih
pragovih
,
ki
vodijo
od
mostu
nad
Reko
na
Trsat
,
se
vzpenja
jesenskega
dne
orjaška
postava
moža
,
zavitega
v
rjavo
bundo
(
plašč
)
.
Na
glavi
ima
visoko
,
rdeče
podšito
kapo
iz
črnega
krzna
,
na
njej
se
ziblje
sokolovo
pero
.
Izpod
kape
padajo
do
ram
gosti
plavi
lasje
,
iz
njih
okvira
gleda
lep
,
toda
mrk
moški
obraz
.
V
levici
nosi
junak
dolgo
puško
.
Dve
radovedni
Trsačanki
,
ki
gresta
po
ribe
na
Reko
in
neseta
poln
koš
lesene
drobnarije
na
prodaj
,
se
ustavita
,
gledata
moža
in
pozdravita
:
„
Hvaljen
Jezus
in
Marija
!
Bog
daj
zdravje
,
gospodin
!
“
Pristavili
bi
pač
radi
:
„
Odkod
,
gospod
,
kakšna
sreča
te
nese
na
Trsat
?
Greš
po
opravilu
h
grofu
Nikolaju
Frankopanu
,
našemu
dobremu
gospodarju
?
ali
se
hočeš
pokloniti
Majki
Trsaški
,
da
te
varuje
po
črni
zemlji
in
sinjem
morju
?
ali
si
namenjen
na
obisk
k
našim
častitim
,
dobrim
patrom
frančiškanom
?
—
blagoslovi
jih
Bog
...
“
Toda
mrko
odgovori
neznani
junak
na
njun
pozdrav
.
Burja
potegne
od
Trsata
,
razprhne
bundo
.
Po
peresu
na
kapi
,
po
dolami
,
z
zlatom
obšiti
,
iz
modrega
sukna
,
po
svetlih
ročajih
malih
pušk
,
po
nožu
za
širokim
rdečim
pasom
spoznata
ženici
,
da
je
neznanec
uskoški
vojvoda
.
Ustavita
se
.
Po
navadi
teh
krajev
pleteta
nogavice
iz
debele
volne
in
hitita
:
„
Kuma
,
kuma
—
nič
dobrega
ne
bo
.
Junačina
gre
gotovo
k
našemu
grofu
.
Vojska
bo
,
kuma
...
Jezus
,
Marija
,
kaj
bo
!
Turek
,
pravijo
,
se
zbira
na
meji
.
Benečan
požiga
naše
obrežje
,
nam
seka
oljke
,
odganja
živino
.
O
sveta
Mati
Trsaška
!
Reši
nas
hudega
!
Kaj
bo
iz
nas
,
revnih
Primorcev
!
Če
nas
ne
tepejo
Turki
,
nas
pa
Benečani
...
“
„
Res
je
,
res
,
draga
kuma
...
Prišel
je
sel
iz
Novega
,
iz
grofovega
gradu
ob
morju
.
Povedal
je
,
da
so
zopet
priplule
beneške
galeje
pred
Senj
.
Zdaj
se
ne
more
po
morju
v
Senj
,
Vološčanke
ne
bodo
prodajale
big
in
štruc
v
Senj
,
ne
Priberci
svoje
lesene
robe
,
ne
Otočani
vina
in
sira
.
To
so
reveži
Senjani
,
kadar
zapre
Benečan
morje
...
“
„
Vsi
smo
reveži
,
kuma
.
Slabi
časi
so
to
.
Romarjev
ni
.
Cerkev
stoji
prazna
.
Saj
se
košati
Benečan
—
Bog
ga
ubij
!
—
po
morju
,
ustavlja
barke
,
jemlje
živež
,
blago
.
Nihče
si
ne
upa
na
morje
,
če
nima
beneške
zastave
.
Zato
je
pošteno
,
da
napadajo
naši
Uskoki
benečanske
barke
,
da
se
preskrbijo
z
živežem
.
Daj
mu
Bog
zdravje
,
Jurišu
Senjaninu
!
Napadel
je
zopet
benečansko
ladjo
.
Silno
bogastvo
je
bilo
na
njej
,
kuma
...
Zlatov
cele
kupe
.
Zaboji
suhorja
,
sodi
vina
in
finega
sukna
cele
bale
...
“
„
Bodo
imeli
vsaj
kaj
jesti
in
piti
,
siromaki
Senjani
!
Zdaj
bi
jim
morala
peljati
barka
iz
Reke
živeža
in
sukna
za
obleke
.
Pa
ne
bo
mogla
v
Senj
.
Iz
Trsta
jim
pride
sol
in
olje
—
a
ti
benečanski
vragi
ustavijo
,
pobero
vse
.
“
„
Kaj
pa
hočejo
Benečani
z
galejami
pred
Senjem
,
kuma
?
Vi
hodite
v
grad
,
v
samostan
—
vi
veste
kaj
več
o
tem
.
“
„
Vem
,
draga
kuma
,
vem
.
Pravil
mi
je
pater
Rafael
.
Hočejo
Juriševo
glavo
.
In
galeje
so
tako
velike
!
Na
njih
je
po
štirideset
,
še
po
več
na
klop
prikovanih
veslarjev
,
galjotov
.
Na
njih
je
velika
posadka
.
Sami
vojaki
,
Arbanasi
.
Divji
,
krvoločni
.
Na
galejah
so
grozni
topovi
,
priprave
za
obleganje
,
posode
z
žveplom
in
smodnikom
.
Uh
,
kuma
—
strašne
so
galeje
...
Dobro
,
dani
Juriša
doma
.
Odšel
je
s
svojo
četo
na
Turško
.
“
„
Ne
bojte
se
,
kuma
,
za
Juriša
!
Vprašajte
slepca
Tonina
,
kolikokrat
se
je
rešil
Juriša
sam
.
Pravijo
,
da
ima
čare
.
No
da
...
Saj
govore
,
da
je
pater
Ivo
Jurišev
brat
...
Niste
čuli
?
“
„
Jurišev
brat
,
kuma
?
Kaj
pa
ko
bi
bil
tale
junak
,
ki
hodi
in
gleda
tako
oblastno
—
sam
Juriša
?
Po
morju
ne
more
domov
—
pa
gre
k
bratu
in
pojde
preko
gora
v
Senj
.
“
„
Saj
res
,
kuma
...
On
bo
to
.
Tako
velik
je
in
širok
.
Zagorel
.
Orlov
nos
,
male
brke
,
goste
obrvi
,
široko
čelo
.
Puške
in
noži
s
srebrom
okovani
.
Srebrne
zapone
na
bundi
.
On
je
,
bogati
Juriša
.
Potomec
stare
mogočne
rodovine
.
In
—
ste
videli
?
—
krvav
obronek
na
čelu
,
madeže
krvi
na
dolami
.
To
je
Juriša
,
kuma
—
nihče
drugi
.
Poglejte
,
kako
gre
žalostno
,
kakor
golob
,
ki
ne
more
v
golobnjak
—
poglejte
,
kako
se
vzpenja
jezno
,
kakor
orel
,
ki
hoče
skočiti
na
plen
...
In
kakšna
bridkost
,
kaka
žalost
mu
gledata
iz
obraza
...
“
Tako
kramljata
ženici
in
pozabljata
—
po
ženski
navadi
—
na
čas
in
opravek
.
Junak
pa
hodi
kot
v
težkih
mislih
.
V
levici
dolga
puška
,
bunda
frli
po
hrbtu
,
pero
na
kapi
se
klanja
.
Dvigne
glavo
,
zaškrta
z
gostimi
zobmi
.
Desnica
seže
za
pas
,
levica
stiska
puškino
cev
,
ognjeni
pogled
bega
po
skalah
.
Še
ni
vzel
Trsata
ne
Turek
,
ne
Benečan
.
Ni
očitega
sovražnika
,
da
mu
pošlje
krogljo
v
glavo
—
ni
skrite
izdajice
,
ki
prodaja
za
zlato
dom
—
da
ji
zasadi
nož
v
srce
...
Skale
so
,
koprivniki
,
brinje
,
kapele
.
Na
vrhu
grajski
stolpi
,
cerkev
sv.
Jurja
,
trsaške
hiše
.
In
jesen
je
,
motno
nebo
,
siva
zemlja
,
težko
srce
.
Na
sivem
mahu
pri
kapelici
Marijinega
oznanjenja
sedi
slep
berač
,
gosli
v
naročju
,
rožnivenec
v
roki
,
strgan
klobuk
poleg
sebe
.
Slepec
gleda
v
dol
,
napenja
bele
oči
,
posluša
.
Sliši
korake
,
gosposkega
moža
korake
.
Tujec
je
to
.
Domačini
hodijo
v
opankih
.
Kam
li
gre
gospod
?
Ni
navada
,
da
hodi
gospoda
sama
.
Pa
morda
ga
žene
važna
vest
v
grad
,
v
samostan
?
Saj
je
čas
tako
nemiren
—
vsak
dan
novice
,
toda
slabe
.
—
Slabi
časi
,
redki
romarji
,
redka
miloščina
.
Komaj
da
se
preživi
berač
.
Treba
da
zapoje
,
da
ga
sliši
tuji
gospod
.
Če
je
Benečan
,
se
prestraši
,
razjezi
,
ko
sliši
slavo
hrvaškega
junaka
.
Če
je
list
bližnjih
gora
,
cesarjev
služabnik
,
se
razveseli
in
obdari
berača
.
Slepec
zabrenka
,
zapoje
.
Pri
prvih
besedah
se
zgane
Uskok
.
Ustavi
se
,
posluša
.
Sence
najraznoličnejših
čuvstev
se
menjujejo
na
mrkem
licu
orjaka
,
ko
hiti
skozi
jesenski
piš
,
preko
sivih
skal
,
do
morja
,
pesem
o
—
Jurišu
Senjaninu
.
Pevec
z
ognjevitim
navdušenjem
popisuje
življenje
in
našteva
zasluge
senjskega
plemiča
,
našteva
njegove
prednike
,
sorodnike
:
Vlastelin
in
knez
je
bil
Niko
Orlovič
v
Bosni
,
vreden
potomec
dolge
vrste
prednikov
,
mož
slavnih
v
bitki
,
v
cerkvi
,
v
sodbi
.
Bogata
posestva
je
imel
Niko
Orlovič
—
slaven
,
ljubljen
se
je
šetal
v
zlati
opravi
po
kraljevih
vrtovih
.
Pa
padla
je
Bosna
v
roke
antikristu
.
Vitezi
so
umirali
za
čast
,
za
vero
...
Vitezi
so
bežali
iz
turške
sužnosti
in
sramote
.
Našli
so
pribežališče
ob
meji
.
Tam
jim
je
dala
prijateljska
roka
zavetje
,
jim
dala
ljubo
nalogo
,
da
branijo
mejo
pred
turško
nevero
.
Take
pribeglece
je
imenoval
narod
ob
meji
Uskoke
—
ker
so
uskočili
,
ušli
turški
oblasti
.
S
svojo
družino
se
je
bil
naselil
knez
Niko
Orlovič
v
Senju
,
v
glavni
trdnjavi
hrvaškega
Primorja
.
Odlikoval
se
je
v
vojski
in
doma
.
V
bitvi
pri
Mohaču
je
padel
s
svojimi
možmi
veliki
senjski
stotnik
Orlovič
,
po
junaškem
boju
.
Njegov
sin
se
je
odlikoval
v
vsakem
metežu
s
Turkom
,
hodil
po
plen
na
Turško
,
reševal
kristjane
,
sužnje
,
lovil
bogate
Turke
za
odkup
.
Tako
je
rastla
slava
in
bogastvo
hiše
za
obzidjem
v
Senju
,
hiše
,
ki
stoji
velika
in
svetla
za
stolpom
pri
morju
,
pri
vratih
svetega
Save
.
V
njej
,
v
tej
hiši
se
je
rodil
junak
Juriša
,
po
rodnem
mestu
imenovan
Senjanin
.
Leva
poznaš
po
krempljih
,
junaka
po
sablji
.
Zgodaj
je
postal
Juriša
strah
Turčinu
in
Benečanu
,
Ljubezen
do
križa
ga
podi
nad
Turka
,
osveta
za
krivice
,
storjene
Uskokom
,
nad
Benečana
.
Slepec
našteva
,
kako
se
je
proslavil
Juriša
pri
Kaniži
,
Petrinji
,
Karlovcu
,
Klisu
in
drugje
,
na
suhem
in
na
morju
.
S
petimi
možmi
je
pobil
sto
Turkov
,
s
stoinpetdesetimi
je
pognal
petsto
Benečanov
,
poplenil
njihove
ladje
.
Beneškemu
signoru
na
Krku
je
ugrabil
deklico
.
Pa
bridke
ure
so
prišle
nad
Uskoke
.
Kleti
Benečan
je
prepričal
cesarja
,
da
so
Uskoki
gusarji
,
morska
nadloga
,
kalilci
trgovine
.
In
cesar
je
poslal
okrutnika
,
nemškega
generala
Rabata
,
ki
je
moril
senjske
Uskoke
,
podil
revne
družine
z
njihovih
domov
.
Hotel
je
prodati
Benečanom
tudi
Juriševo
glavo
.
Zvesti
tovariši
so
prisilili
Jurišo
,
da
je
vodil
Uskoke
v
gore
,
v
jame
,
kjer
se
skrije
Uskok
hudobi
sovražnikovi
.
Poje
slepec
o
življenju
Uskokov
v
gorah
,
na
kamenitih
kopah
Veljuna
in
Orlovega
gnezda
.
Črez
Vratnik
hodijo
v
turško
Liko
po
ovce
in
žito
,
kot
orel
se
spuščajo
iz
višine
na
plen
.
Poje
slepec
,
kako
je
vpila
beda
Uskokov
do
nebes
,
kako
sta
se
pritožila
Daničiča
v
Gradcu
pri
nadvojvodu
,
kako
so
se
odprla
zopet
Velika
vrata
Uskokom
.
Pa
Juriša
,
junak
,
oče
svojih
ljudi
,
je
bil
na
potu
krvniku
Uskokov
,
grdogledemu
Rabatu
.
Odpravil
ga
je
s
tristo
možmi
v
Kanižo
,
zato
da
obeša
in
mori
lahko
v
Juriševi
odsotnosti
.
Ali
sivi
sokol
,
Daniel
Frankol
,
pove
Jurišu
,
da
preti
Uskokom
pogibelj
.
Juriša
se
vrne
v
Senj
.
Prekasno
.
Že
visi
knez
Posedarič
,
že
visi
Margetič
.
Rabata
,
krvnik
,
ujame
tudi
Juriša
.
Pripravljajo
se
vislice
...
Za
koga
?
Za
Juriša
Senjanina
.
Za
vojvoda
,
plemiča
,
dobrotnika
siromakov
.
Vzkipi
uskoška
kri
:
pobijejo
cesarskega
stotnika
Rabata
,
rešijo
Juriša
.
Zdaj
se
vozi
Juriša
po
morju
,
nad
Turka
in
Benečana
.
Doma
ga
čaka
sestrica
kot
rožica
,
čaka
mati
.
Belé
se
jadra
,
drče
vetrnjače
.
Kot
lastavica
,
kot
strela
iz
nebes
.
V
prvi
ladji
stoji
ob
jamborju
Juriša
vojvoda
.
Kot
hrast
z
Vratnika
.
Po
mostišču
šume
Senjani
,
pozdravljajo
:
„
Zdrav
,
Juriša
,
solnčece
naše
!
“
Hrumi
veselje
.
Polne
so
ladje
in
mošnje
Uskokov
,
vrišč
doni
do
nebes
.
Pa
obmolkne
hipno
,
ko
zaškripljejo
tenko
vezeni
opančiči
,
ko
zazvenkečejo
zlati
upletnjaki
;
frfoli
pisani
trak
v
dolgih
kitah
,
šumi
svila
pripasa
,
žari
se
škrlatna
ječerma
,
zibljejo
se
nizi
korald
,
svetijo
biseri
na
čepici
.
Ko
prihaja
gizdava
,
visoka
—
Zora
Senjaninova
.
Ona
pozdravlja
brata
.
—
Tako
poje
slepec
.
Oprt
na
svojo
puško
posluša
uskoški
vojvoda
.
Gleda
na
morje
.
Pod
sivim
nebom
se
ziblje
široka
,
modra
gladina
,
vabi
in
mami
.
Šepeče
Uskoku
o
daljnih
zakladih
,
o
biserih
,
o
svobodi
,
ki
je
,
ki
mora
biti
na
morju
.
Morje
je
pot
,
življenje
Uskoka
.
Pa
beneški
vrag
hoče
vladati
po
morju
,
jemlje
Uskoku
življenje
.
Prokleto
!
Življenje
!
Dober
kup
je
to
blago
—
uskoško
življenje
!
...
Uskoka
sme
moriti
Turek
,
Martaloz
,
Benečan
.
Komur
ljubo
...
Uskok
ne
more
živeti
,
ne
sme
umreti
.
Benečan
ga
podi
stran
od
morja
.
Črni
ga
pred
svetom
.
Pravi
,
da
Uskok
jé
otroke
,
čara
,
da
pije
človeško
kri
.
Prokleto
!
Da
ni
nas
,
bi
se
svetil
polumesec
v
Benetkah
,
v
Beču
.
Trpimo
,
umiramo
.
Plača
za
naš
trud
je
pesem
.
Pa
koliko
časa
boš
še
pel
,
slepec
,
o
Jurišu
Senjaninu
?
Pozabijo
se
junaki
in
njih
dela
...
V
beračev
klobuk
pade
zlatnik
.
Jasen
moški
glas
vpraša
berača
:
„
Kako
da
hvališ
,
prijatelj
,
Juriša
?
Ne
veš
,
kaj
govore
Benečani
o
njem
?
Da
je
gusar
,
lopov
,
hudičev
svat
?
“
Berač
je
slišal
žvenk
zlata
,
ko
je
trčilo
ob
bakren
drobiž
.
Ljubek
žvenk
...
Uprl
je
belo
oko
v
Uskoka
,
otipal
visoke
škornje
,
nože
ob
pasu
,
zapone
na
bundi
in
rekel
:
„
Ti
si
gospod
!
Poznam
na
glasu
,
da
si
vajen
zapovedovati
.
Slušaj
,
gospod
—
ti
govoriš
po
naše
.
Poznaš
ti
Juriša
?
“
„
In
če
ga
poznam
?
“
„
Svari
ga
,
te
prosim
,
gospod
.
V
gore
naj
beži
.
Berač
sem
,
slišim
mnogo
.
Beneška
gospica
,
beneški
kavalirji
so
šli
v
goro
,
poklonit
se
Mariji
.
Govorili
so
,
da
je
zdaj
napeljano
vse
tako
,
da
ga
ulove
,
ko
se
vrne
.
Podkupujejo
,
groze
.
Pa
trdna
je
uskoška
vera
—
ne
izda
ga
Uskok
,
ali
izda
ga
Gradec
,
izda
Beč
.
Zato
bi
zapel
črez
morje
in
gore
,
da
me
sliši
moj
junak
,
zapel
bi
:
Beži
,
Juriša
Senjanin
!
“
„
Sporočim
mu
,
prijatelj
.
Pa
junaki
ne
beže
radi
...
“
„
Beži
tudi
ti
,
zlati
knez
,
dobri
moj
gospod
,
ki
si
obdaroval
mene
,
ubogega
slepca
,
z
zlatom
in
sladko
besedo
.
Galeje
so
priplule
—
uskoške
glave
bodo
padale
.
Benečan
si
je
nabrusil
nohte
.
“
„
Oj
dragi
—
ne
plete
se
vsakomur
vrv
.
“
„
Oj
zlati
moj
—
ne
zanašaj
se
na
svoje
gospostvo
.
Posedarec
je
bil
prvi
knez
in
vlastelin
v
Senju
.
Visel
je
.
Visel
je
vojvoda
Margetič
...
“
„
Ne
bi
visel
nikoli
,
da
je
bil
Juriša
s
svojo
četo
doma
.
“
„
Zato
je
moral
Juriša
v
Kanižo
.
In
tudi
Jurišu
se
je
že
pletla
vrv
.
Ali
ti
naštejem
,
koliko
Senjanov
in
drugih
Uskokov
je
povesil
Benečan
po
svojih
jarbolih
?
Oj
...
Oj
...
Vrv
zadrguje
vratove
uskoških
plemičev
,
vojvod
.
Čuvaj
se
,
gospod
...
Čuva
naj
se
Juriša
.
Da
mu
ne
ostane
stara
mati
brez
podpore
,
da
ne
bo
jokala
mlada
sestrica
...
“
Ko
je
prispel
junak
na
vrh
stopnic
,
je
prihajal
še
zategnjen
,
žalosten
glas
berača
do
njega
,
šumel
je
veter
:
„
Čuvaj
se
,
Juriša
Senjanin
!
“
Neugodno
čuvstvo
ga
prešine
.
Berač
je
govoril
o
vislicah
.
Krasna
,
slavna
je
smrt
v
boju
za
krščanstvo
,
za
osveto
.
Pesem
poje
takemu
junaku
.
Večna
mu
je
čast
.
A
smrt
na
vislicah
je
sramotna
za
ves
rod
,
sramota
zanj
,
ki
ni
nihče
drugi
nego
uskoški
vojvoda
—
Juriša
Senjanin
.
Res
se
je
tudi
njemu
že
pletla
vrv
.
Sedem
let
je
od
tega
.
Pa
ni
—
ne
bo
pozabil
.
Mati
,
mlajši
bratje
,
nežna
sestra
,
kaj
so
prestali
tiste
grozne
dni
...
Tisti
grozni
dnevi
so
potrli
mater
,
spravili
brata
v
samostan
.
Tako
je
on
zadnji
moški
potomec
stare
rodovine
.
Ž
njim
zamre
vrsta
junakov
.
Zato
ga
grajajo
Senjani
,
mu
prigovarjajo
...
Pa
on
ima
sestro
kot
golobico
—
noče
da
se
loči
od
nje
.
Juriša
se
ozre
na
morje
.
Osorščičina
glava
je
potemnela
.
Burja
vstaja
.
Ah
,
to
buči
in
šumi
po
Senju
!
In
sestrica
golobica
stoji
kot
po
navadi
na
stolpu
svetega
Save
,
gleda
s
strahom
v
kipeče
morje
.
Ona
čaka
brata
!
—
Po
gorah
sem
hotel
?
Kaj
bi
hodil
sin
morja
po
kamnu
?
Kaj
bo
zapiral
Benečan
Senjanu
morje
?
Mimo
njihovih
galej
in
topov
pojadram
v
luko
...
Buči
,
morje
,
stresaj
galeje
kletega
zavistnika
...
Šumi
,
burja
,
trešči
tuje
brodovje
v
naše
skale
!
Hladno
in
tiho
je
v
trsaški
cerkvi
.
Slike
na
stenah
kažejo
v
živih
barvah
bol
,
ki
tlači
krščanski
narod
ob
mejah
:
goreče
vasi
,
Turki
na
konjih
,
ki
preganjajo
bežeče
žene
in
otroke
—
može
,
ki
umirajo
,
ime
trsaške
Kraljice
na
ustih
,
jetnike
,
katerim
odpira
Marija
vrata
iz
ječe
.
Cerkev
je
prazna
.
Nemirni
časi
,
nevarne
poti
zadržujejo
romarje
,
ki
hite
sicer
na
praznik
in
delavnik
radi
na
sveti
kraj
.
Pred
čudotvorno
sliko
Marije
v
velikem
oltarju
kleči
Juriša
,
uskoški
vojvoda
.
Puška
sloni
ob
steni
,
kapa
leži
na
tleh
.
Uskok
sklepa
roki
,
klanja
globoko
glavo
,
moli
polglasno
:
„
Sveta
Devica
in
Mati
božja
!
Naša
Mati
!
Obrni
svoje
oči
na
bedo
svojih
otrok
,
na
bedo
Uskokov
.
Glej
,
zvesto
izpolnujemo
izročilo
dedovo
.
—
Maščevanje
Turku
in
oproščenje
svete
rodne
zemlje
je
prisegel
ded
.
To
prisego
,
drago
dedščino
,
je
zapustil
sinu
,
vnuku
.
Zvesto
jo
držimo
Uskoki
.
Stražimo
meje
,
da
ne
prodre
Turek
čreznje
,
in
črez
mejo
udarjamo
,
da
plenimo
turške
vasi
,
rešujemo
jetnike
in
vodimo
nove
brate
iz
stare
domovine
v
novo
.
V
novo
,
na
dom
?
Kje
ga
ima
Uskok
?
Kar
nam
je
dal
Bog
,
nam
jemlje
vrag
!
Čuj
,
sveta
Devica
!
Ne
rjavi
nam
sablja
,
ne
varčujemo
s
svojo
krvjo
.
Za
tvojo
slavo
,
Devica
in
Mati
!
Na
slavo
tvojega
Sina
!
Radi
križa
,
na
katerem
je
umrl
.
Zato
čuj
,
sveta
Devica
!
Ne
daj
,
da
poginemo
od
krščenega
pogana
.
Čuvaj
nas
Benečanov
—
Turkov
se
—
tako
mi
puške
in
sablje
!
—
očuvamo
sami
.
Daj
,
da
poginejo
tisti
,
ki
se
družijo
z
nekrščenim
vragom
.
Hinavci
,
ki
zidajo
cerkve
in
oltarje
—
a
preganjajo
stražo
krščanstva
,
bedni
uskoški
rod
.
Ne
daj
,
da
nas
potisne
vrag
od
morja
,
ne
daj
,
da
vlada
pogan
po
obrežju
,
ki
je
bilo
vredno
nositi
skozi
tri
leta
hišico
tvoje
družine
,
tvojo
hišico
,
Marija
!
Sveta
Devica
!
Meč
in
vislice
mi
prete
...
Ni
me
prignal
strah
na
gore
—
o
,
ne
boji
se
Uskok
galej
...
Prignala
me
je
skrb
za
bedne
moje
ljudi
,
za
mojo
sestrico
,
mater
.
Bratu
patru
priporočim
sestro
in
mater
—
bedni
uskoški
rod
tebi
,
Marija
!
Priporočam
ti
morje
!
Adrijo
,
nekdaj
hrvaško
last
,
sedaj
beneško
sužnjo
.
Ti
si
zvezda
morja
!
Zablešči
s
svojimi
žarki
,
da
oslepi
ves
poganski
rod
,
ki
obeša
krščene
plemiče
,
ščiti
nekrščene
...
“
V
vroči
molitvi
udari
Uskok
s
čelom
na
prag
svetišča
.
Smrtna
bridkost
mu
pokrije
srce
.
Pred
dušo
vstane
mračna
slika
:
Glej
,
vislice
—
rabelj
se
krohoče
—
krohoče
se
Benečan
:
Slavni
vojvoda
in
knez
!
Visel
boš
—
prosta
bo
pot
po
morju
—
naše
bo
morje
.
Naše
,
benečansko
!
...
Uskoške
vrste
,
ki
stoje
na
straži
,
smo
potisnili
od
morja
.
Pobili
,
pobesili
očete
,
izgnali
otroke
in
žene
,
da
pogine
tako
vaš
razbojniški
zarod
,
da
pozabi
,
oddaljen
od
morja
,
svobode
,
junaštva
svojih
dedov
.
Naša
je
Adrija
,
Uskok
—
tvoje
so
vislice
—
smrt
.
Naš
ded
je
plačeval
vašemu
kralju
danj
od
morja
.
Minuli
so
časi
Krešimira
,
Tomislava
.
Hrvat
je
naš
suženj
—
Adrija
benečanska
...
„
Ne
,
nikdar
!
Dokler
diše
Juriša
,
ne
bo
benečanska
!
“
hoče
vzklikniti
junak
,
potegniti
sabljo
,
razsekati
režeče
se
obraze
.
Pa
okovi
so
na
njegovih
rokah
—
rabelj
mu
natika
vrv
za
vrat
.
Po
prostoru
pred
senjskim
kastelom
se
dviga
jok
in
obupno
vpitje
...
Nemški
vojaki
pode
s
sabljami
in
puškami
uskoške
družine
iz
Senja
.
Od
morja
...
A
njemu
,
silnemu
vojvodu
,
podpori
sirot
,
stiska
vrv
vrat
...
Težko
diše
Juriša
—
srce
mu
hoče
vtoniti
v
morju
bridkosti
,
Z
veliko
muko
dvigne
glavo
.
Prikazen
izgine
.
On
je
v
prazni
cerkvi
.
Raz
oltar
ga
gleda
,
mu
kima
Marijina
slika
:
„
Ne
boj
se
,
junak
,
stražnik
svetišč
.
“
Bil
je
le
privid
...
Spomin
...
Vendar
prešinja
mraz
orjaško
telo
.
Samo
sramote
se
boji
junak
...
Zopet
moli
vroče
:
„
Sveta
Devica
!
Nikdar
ne
pripelje
svat
neveste
v
mojo
hišo
.
V
četovanju
,
pobijanju
pogana
mi
bo
minulo
življenje
.
A
ti
,
predobra
—
varuj
me
sramotne
smrti
.
Naj
padem
od
puške
,
od
sablje
.
“
Marijina
slika
gleda
prijazno
,
kima
:
Pojdi
v
miru
!
Uskok
vstane
,
gre
v
kapelo
na
levi
.
Stopi
na
nadgrobno
ploščo
Krušiča
,
kliškega
junaka
.
Pobožen
in
hraber
je
sezidal
Krušič
kapelo
,
si
oskrbel
rakev
v
njej
.
Na
plošči
stoji
Juriša
,
orjaški
vojvoda
,
gleda
napis
,
govori
:
„
Vstani
,
Krušič
,
kliški
junak
!
Izdajice
,
krščeni
pogani
,
ki
so
zakrivili
,
da
smo
izgubili
Klis
,
ki
gledajo
z
veseljem
,
kako
gine
krščanski
rod
—
beneške
izdajice
iztezajo
umazano
roko
po
Primorju
.
Vstani
,
Peter
,
kliški
junak
!
“
„
Mrtvim
bodi
pokoj
v
tihi
jami
,
“
izpregovori
blag
glas
za
Uskokom
;
rahlo
položi
mlad
redovnik
desnico
na
ramo
vojvodovo
.
Uskokov
obraz
se
razjasni
,
omili
.
„
Ti
,
Ivo
!
“
Srčno
objame
redovnika
in
vzklikne
:
„
Oh
,
Ivo
,
daj
,
sleci
to
haljo
—
pojdi
z
menoj
v
boj
za
uskoško
življenje
in
svobodo
.
Nimam
sina
—
junaštvo
našega
rodu
gine
...
“
Redovnik
zardi
.
Nekaj
kot
solza
zablešči
v
očesu
,
ki
je
modro
kot
južno
nebo
v
poletnem
času
.
Kaj
ne
zveni
v
teh
besedah
očitanje
,
da
živi
on
mirno
za
zidom
,
da
leži
—
ko
se
bije
,
preliva
kri
stotine
junakov
?
...
Redovnik
vzdihne
,
se
ozre
vdano
v
oltar
.
„
Pojdi
,
“
prosi
brata
in
ga
vede
na
prostor
pred
cerkvijo
.
Pod
njima
,
v
nižini
,
se
veže
morje
z
oblaki
,
ki
pokrivajo
nebo
,
otoke
.
„
Glej
Adrijo
,
“
pravi
redovnik
,
„
Kaj
vidiš
danes
na
njej
?
Le
redko
jadro
.
In
kar
vidiš
,
nosi
beneško
zastavo
.
V
Rečini
se
stiskajo
vetrnjače
,
feluki
,
brigantine
,
barke
plovejo
pod
varni
trsaški
breg
.
Morje
smo
zaprli
z
verigami
.
Vsak
čas
napade
lahko
Benečan
Reko
in
Trsat
.
Vedno
silovitejša
je
želja
benečanskega
barantača
po
vojvodovih
zemljah
,
po
hrvaškem
Primorju
.
Zato
je
treba
vedne
pažnje
na
njegovo
gibanje
.
Ne
samo
z
orožjem
,
tudi
z
umom
,
Redovniško
delo
je
tiho
—
ne
vidi
,
ne
ceni
ga
vsak
.
Pa
povej
,
kdo
je
obvaroval
že
večkrat
krščanstvo
pogube
,
kdo
čuje
nad
bednimi
Primorci
,
kdo
bodri
vas
v
boju
—
ali
ne
skromni
frančiškan
?
Več
premore
včasih
skromni
redovnik
kot
gromoviti
bojevnik
,
Vi
s
sabljo
in
puško
,
mi
s
peresom
in
molitvijo
.
“
„
Tako
mi
Boga
!
Ivo
,
nisem
te
hotel
žaliti
,
na
mojo
plemiško
vero
!
“
„
Vem
,
brat
,
kaj
te
teži
že
več
let
,
kaj
je
dvignilo
neko
senco
med
nama
:
Ti
misliš
,
da
sem
se
odločil
v
samostan
iz
straha
takrat
...
“
„
Molči
o
tem
,
Ivo
,
“
mahne
Juriša
z
roko
in
vedro
lice
se
mu
zopet
stemni
.
Kaj
ga
spominja
brat
vislic
...
„
Poslušaj
vendar
,
brat
,
saj
doleti
tudi
redovnika
lahko
nasilna
smrt
.
Ali
niso
Benečani
odvlekli
svečenika
izpred
oltarja
,
ker
je
služil
našemu
narodu
sveto
opravilo
v
našem
jeziku
,
in
ga
ubili
sramotno
?
In
naj
se
obnese
Benečanom
,
ki
vedno
tožijo
sinove
svetega
Frančiška
kot
varihe
puntarjev
in
roparjev
—
namreč
Uskokov
—
naj
se
jim
posreči
...
Kaj
čaka
redovnika
,
če
se
pregreši
zoper
postave
?
Nestrpen
si
—
pa
poslušaj
,
da
postane
vse
jasno
med
nama
!
Ne
misli
,
ti
neustrašeni
junak
,
da
ne
vre
po
meni
očetova
kri
.
Tudi
jaz
sem
sanjal
o
bojih
.
—
Sanjal
,
kako
bo
opeval
slepec
pri
goslih
moje
ime
.
Pa
v
uri
,
ko
je
zdvajala
najina
mati
—
ko
je
pretila
tebi
,
plemiču
,
sramotna
smrt
—
sem
se
zaobljubil
Materi
trsaški
,
da
oblečem
mesto
z
zlatom
izšite
plemiške
obleke
rjavo
redovniško
haljo
.
“
„
Ivo
,
moj
dragi
brat
,
oprosti
,
“
jeclja
bojeviti
vojvoda
in
poljubuje
brata
.
Solza
zaleskeče
v
očesu
moža
,
ki
se
ne
boji
sovražnika
,
smrti
,
ki
se
boji
samo
sramote
.
„
Povej
mi
,
dragi
brat
,
“
izpregovori
z
drhtečim
glasom
,
„
ti
ni
bilo
nikoli
žal
za
junaško
slavo
?
“
„
O
,
žal
!
“
stisne
mladi
redovnik
roko
na
srce
in
gleda
na
morje
.
„
Kadar
slišim
,
kako
si
se
proslavil
ti
,
kadar
se
odpravljajo
vojaki
na
mejo
,
mi
zaigra
srce
...
Nemiren
postanem
kot
vranec
,
ki
je
vajen
bojnega
meteža
,
ko
sliši
bojno
trobljo
...
“
Mladi
pater
se
zamisli
...
Pogladi
si
čelo
in
nadaljuje
:
„
Pustiva
sedaj
to
...
Kako
sem
vesel
,
da
si
tukaj
!
Vedel
sem
,
da
si
na
četovanju
.
Zakaj
naš
samostan
občuje
pridno
s
senjskim
.
Skrbelo
me
je
,
da
si
šel
,
predrzen
kot
si
,
v
levovo
žrelo
.
Mati
in
sestra
prosita
Boga
,
da
se
ne
vrneš
,
dokler
so
beneške
galeje
pred
Senjem
.
Več
ti
pove
pater
gvardijan
.
Ti
ostaneš
sedaj
tukaj
...
“
„
Kaj
si
ob
pamet
?
“
se
vznemiri
Juriša
.
„
Jaz
da
bi
ostal
tukaj
,
ko
bodo
lovili
Uskoke
?
Tam
moram
biti
in
varovati
svoje
...
Nisem
prišel
,
da
bi
ležal
tukaj
.
Ko
smo
se
vračali
s
plenom
s
Turškega
—
bil
je
vroč
dan
,
brate
—
zagledam
proklete
galeje
pred
Senjem
.
Skrili
smo
se
med
čeri
,
izvlekli
lesove
iz
vode
med
grmovje
.
Plen
smo
spravili
v
jamo
pri
Pešči
.
Nato
sem
poslal
svojo
četo
po
gorah
domov
.
Jaz
sem
plul
okrog
otokov
,
se
skrival
med
čermi
.
Srce
mi
je
postalo
silno
težko
,
kar
sem
zagledal
galeje
.
Vleklo
me
je
sem
.
Hotel
sem
se
priporočiti
Bogorodici
,
pozdraviti
tebe
,
ti
priporočiti
mater
in
sestro
—
za
vsak
slučaj
—
in
iti
po
gorah
v
Senj
.
Pa
morje
je
viharno
,
poigralo
se
bo
z
velikimi
galejami
in
neslo
mojo
ladjico
srečno
skozi
nje
.
“
Pater
Ivo
zmaje
z
glavo
:
„
Počakaj
,
da
čuješ
,
kaj
ti
pove
pater
gvardijan
.
“
Glasno
šklepečejo
sandale
po
hodniku
.
Iz
celic
prihite
redovniki
razne
starosti
,
močne
postave
,
mirnih
obrazov
.
Vse
pozdravlja
radostno
Juriša
Uskoka
.
„
Zdrav
,
vojvoda
Orlovič
!
Bog
te
živi
,
Juriša
Senjanin
!
“
—
Mrzlo
je
na
samostanskem
vrtu
.
Vendar
gore
lica
in
oči
redovnikov
,
ki
hodijo
v
glasnem
pogovoru
z
Jurišo
po
vrtu
.
Razburilo
jih
je
vprašanje
,
radi
katerega
boli
glava
že
toliko
let
modre
državnike
v
Pragi
in
v
Gradcu
—
uskoško
vprašanje
.
Dolga
veriga
gorja
,
ki
se
vleče
,
odkar
je
prestopil
prvi
bosanski
Uskok
hrvaško
mejo
.
Dolga
veriga
gorja
.
Hrvaški
generali
so
odkazali
pribeglecem
zemljišča
v
opustošenih
krajih
.
A
kadar
je
obdelal
Uskok
opustošeno
zemljišče
,
se
oglasi
prejšnji
gospodar
zemljišča
,
zahteva
desetino
ali
izselitev
novih
gostov
.
Desetino
krvi
plačuje
Uskok
rad
—
druge
ne
.
On
hoče
živeti
svobodno
,
biti
podložen
samo
cesarju
,
ne
kakemu
plemiču
,
vlastelinu
.
Drugi
so
nastavljeni
po
trdnjavah
v
kamenitih
krajih
,
kjer
si
sploh
ne
morejo
ničesar
pridelati
,
ker
ni
rodila
skala
nikdar
pšenice
.
Na
nevarnih
krajih
,
kjer
orjejo
s
puško
v
roki
,
potepta
Turčin
danes
,
kar
je
vzklilo
včeraj
.
Uskoki
,
stražniki
meja
,
bi
morali
dobiti
plačo
vsake
kvatre
.
Pa
je
ne
dobe
niti
vsako
leto
.
Blagajne
so
prazne
—
to
je
vedna
pesem
.
Uskok
pa
živi
ali
umri
.
Zato
je
prisiljen
Uskok
,
tudi
če
bi
ga
ne
vleklo
sovraštvo
,
hoditi
na
četovanje
na
Turško
,
da
si
pridobi
živeža
—
zasužnji
kakega
bogatega
Turka
in
si
pomaga
z
odkupnino
.
Ali
pa
se
ustavi
,
napade
turško
ladjo
,
pobije
ljudi
,
popleni
kar
je
v
nji
,
odiči
svoje
žene
in
hčere
s
pisanimi
robci
,
s
trakovi
in
koraljami
.
Benečan
pa
brani
Uskoku
napadati
Turka
na
morju
,
brani
hoditi
preko
njegove
zemlje
na
Turško
.
Drugače
je
bilo
,
preden
je
padel
Ciper
v
turške
roke
.
Tačas
so
napadali
Benečani
z
Uskoki
nevernika
,
dajali
uskoškim
vojvodom
zlate
verižice
,
plemiške
pravice
.
Po
padcu
Cipra
pa
so
sklenili
Turki
in
Benečani
mir
.
Turki
so
dovolili
Benečanom
trgovati
po
njihovi
zemlji
,
Benečani
so
se
obvezali
,
da
imajo
Turki
prosto
pot
po
Adriji
.
Ker
pa
pri
tem
dogovoru
niso
vprašali
Uskokov
,
so
plenili
ti
po
svoji
navadi
,
dolžnosti
in
potrebi
turške
ladje
,
kot
so
jih
plenili
pred
padcem
Cipra
.
Benečani
,
ki
so
imeli
raditega
vedne
sitnosti
s
Turki
,
so
začeli
preganjati
Uskoke
po
morju
in
po
suhem
.
Posebno
senjske
.
Med
Senjani
in
Benečani
je
že
tako
bilo
staro
sovraštvo
.
Kot
lastniki
Krka
,
so
Benečani
silno
težko
videli
nemirnega
in
trdokornega
Senjana
.
Prepovedali
so
Uskokom
pot
po
morju
.
Jemali
so
jim
ladje
in
blago
,
obešali
Uskoke
na
jarbole
,
jih
kovali
v
galeje
,
jih
obglavljali
na
trgu
svetega
Marka
.
Seveda
tiste
,
ki
so
jih
dobili
.
Ni
lahko
zgrabiti
,
ujeti
živega
Uskoka
.
Pa
Benečani
znajo
pritisniti
na
cesarja
,
da
zadosti
njihovi
užaljeni
pravici
.
Kadarkoli
pojunači
Uskok
,
mu
zapre
Benečan
morje
pri
Reki
,
Bakru
,
Senju
.
Po
ožini
med
Krkom
in
Senjem
lovi
ladje
,
obeša
ljudi
in
pali
vasi
po
obrežju
.
Dokler
ne
pride
cesarska
komisija
in
obsodi
nekaj
krivih
Uskokov
na
smrt
.
Že
dolgo
se
poje
ta
pesem
.
Benečani
postajajo
vedno
bolj
nasilni
.
Doseči
hočejo
,
da
mora
Uskok
od
morja
.
Zakaj
—
to
je
jasno
.
To
vedo
tudi
v
Gradcu
in
Pragi
.
Slučaj
s
senjskim
škofom
de
Dominisom
jim
je
odprl
oči
.
Škof
de
Dominis
se
je
zmenil
namreč
z
Benečani
,
da
jim
proda
hrvaško
Primorje
s
Senjem
,
Novim
in
Vinodolom
.
Njihovo
spletko
je
odkril
ugledni
uskoški
knez
Daničič
.
Zato
so
postali
bolj
previdni
na
dvoru
,
zato
se
Avstrijci
ne
morejo
pogoditi
radi
senjskih
šum
,
ki
bodejo
Benečane
tako
v
oči
,
ker
rabijo
les
za
ladje
—
in
tudi
ker
bi
postavili
z
nakupom
šume
svojo
nogo
trdno
na
senjska
tla
.
Tudi
Uskoki
bi
izgubili
z
gozdovi
svoja
skrivališča
.
Izgubili
bi
venturini
pribežališče
v
Senju
.
Tako
bi
bili
Uskoki
potisnjeni
od
morja
.
V
živ
pogovor
redovnikov
z
Jurišo
zažvenkečejo
ostroge
pod
naglim
korakom
.
Visok
mož
lepega
,
gladkega
lica
,
kostanjevih
las
in
modrih
oči
pozdravi
redovnike
:
„
Hvaljen
Jezus
in
Marija
!
“
Juriša
se
zagleda
v
lepega
junaka
,
ki
prihaja
na
samostanski
vrt
,
kot
na
svojo
last
.
In
četudi
nosi
prišlec
le
gladko
,
črno
obleko
z
modrimi
rokavi
,
modro
kapo
z
belim
obšivom
in
malim
peresom
na
glavi
,
vendar
se
domisli
Juriša
,
da
mora
to
biti
Nikolaj
Frankopan
Trsaški
,
čigar
predniki
so
sezidali
cerkev
in
samostan
na
Trsatu
.
„
Na
veke
,
milostljivi
naš
grof
,
“
odgovarjajo
redovniki
na
grofov
pozdrav
.
„
Pater
gvardijan
,
“
dé
grof
in
prime
redovnika
pod
pazduho
,
„
komisija
,
ki
bo
preiskala
zadnje
dogodke
,
to
se
pravi
,
hudodelstva
Uskokov
,
je
že
imenovana
.
Baron
Ditrichstein
in
Juri
Andrej
Kacijanar
prideta
.
Izteklo
se
bo
zopet
po
želji
Benečanov
.
—
Zdaj
hočejo
imeti
glavnega
krivca
,
vojvoda
Orloviča
.
Pomagajte
,
pater
gvardijan
.
To
se
mora
preprečiti
!
Mi
rabimo
Uskoke
zoper
Turke
,
a
ne
za
vislice
.
—
A
kdo
si
ti
,
junačina
?
“
Zagledal
je
Jurišo
,
stopil
k
njemu
.
„
Sam
Juriša
!
“
se
je
zavzel
grof
veselo
.
„
Slavni
vojvoda
,
tebe
ne
damo
Benečanom
;
dobro
,
da
si
tukaj
.
Stopi
v
mojo
službo
—
naj
te
zahtevajo
Benečani
od
mene
.
“
Silno
vznemirjen
je
gledal
Juriša
v
lepi
obraz
hrvaškega
velikaša
,
znanega
nasprotnika
Benetk
.
Da
,
na
tistem
ponosnem
čelu
bi
se
razbili
cesarjevi
ukazi
,
benečanske
pretnje
.
Vtem
ko
v
Senju
...
Toda
dolžnost
ga
kliče
v
Senj
.
„
Hvala
tvojemu
gospostvu
,
“
se
je
poklonil
grofu
.
„
Poslal
sem
svojo
četo
po
gorah
v
Senj
,
obljubil
,
da
pridem
za
njimi
.
Da
me
ni
—
so
kot
ptica
brez
peroti
,
izročeni
na
nemilost
sovragu
.
Jaz
sem
meščan
in
plemič
.
Uskoški
vojvoda
.
Varujejo
me
naše
pravice
.
“
„
Dobro
,
neustrašeni
junak
!
Znano
je
,
kako
si
se
rešil
iz
turške
ječe
,
znana
pa
so
tudi
tvoja
junaštva
v
Skradinu
,
Rovinju
,
Vestri
.
Zato
ti
povem
,
da
nosiš
danes
svojo
glavo
levu
v
žrelo
.
Pa
gledal
bom
,
da
ne
doseže
Benečan
cilja
svojih
želja
.
A
zdaj
,
vojvoda
—
ti
prihajaš
iz
Like
,
povej
mi
,
kako
stoje
stvari
na
mejah
,
v
Liki
!?
“
Juriša
je
povedal
,
da
so
obmejne
trdnjave
v
slabem
stanju
,
da
je
treba
topov
,
smodnika
,
posadke
.
Haramije
poročajo
,
da
se
pripravlja
bosanski
paša
na
večji
pohod
na
Kranjsko
in
Koroško
.
Nikolaj
Frankopan
je
udaril
jezno
z
nogo
ob
tla
,
se
obrnil
k
patru
gvardijanu
:
„
Vrag
!
In
ravno
zdaj
preti
tudi
Benečan
z
vojsko
.
Zato
ker
ve
po
svojih
vohunih
,
kako
smo
.
—
Vsaka
stvar
mu
pride
prav
,
da
se
pritožuje
,
preti
.
Četudi
zavlečemo
še
par
let
—
brez
vojske
ne
pojde
.
Ponižati
je
treba
to
kramarsko
ošabnost
.
Zato
moramo
tudi
varovati
življenje
uskoških
vojvod
.
Prostak
gre
za
vojvodom
...
“
„
Očitna
vojna
z
Benečani
bo
našim
radost
,
“
se
oglasi
Juriša
iskrečih
oči
.
„
Vem
,
junak
.
Pa
pripravljeni
niso
.
Ti
vražji
Kranjci
jemljejo
nam
Hrvatom
najboljše
službe
.
Vlečejo
in
vlečejo
.
Od
njih
pa
ne
dobiš
ničesar
.
Vse
je
zadolženo
,
pravijo
.
Blagajne
prazne
.
Nadvojvoda
krči
in
krči
našo
last
.
Nam
jemlje
gradove
.
Najrajši
bi
napravil
iz
Hrvaške
same
meje
.
“
Burja
je
jela
močno
pihati
.
Rečina
v
dolu
je
šumela
.
Razgreti
možje
so
nadaljevali
v
samostanu
svoj
pogovor
.
Juriša
ni
več
strpel
.
Kliče
ga
morje
.
Radost
je
v
viharju
,
v
nevarnosti
.
Iztrgal
se
je
bratovemu
objemu
,
se
poklonil
mimogrede
cerkvi
.
„
Svojo
šibko
ladjo
izročam
tebi
,
Devica
—
beneške
galeje
pa
naj
trešči
vrag
v
dno
pekla
!
“
Morje
buči
,
se
zaganja
v
trdno
obzidje
glavne
trdnjave
hrvaškega
Primorja
.
Hladen
,
ponosen
,
se
ne
zmeni
Senj
za
viharjev
piš
.
Naj
razgraja
burja
po
vzbočeni
rebri
Strmca
,
naj
trga
skalovje
,
stresa
goste
šume
v
visoki
gori
.
Naj
divja
morje
,
naj
groze
gorate
bojne
ladje
Benečanov
pred
luko
.
Senj
se
ne
boji
.
Kamenit
orjak
se
razprostira
po
hriboviti
senjski
dragi
.
Dve
vrsti
nizkih
,
strmih
brd
zapirata
drago
.
Ob
vhodu
v
njo
gozdnata
Vratnikova
glava
.
Pod
njo
gorski
kopi
Veljun
,
Orlovo
gnezdo
.
Senj
se
ne
boji
.
Dvanajst
močnih
stolpov
venča
njegovo
obzidje
,
iz
frčad
po
stolpih
gledajo
žrela
topov
.
Za
obzidjem
se
ponaša
notranja
trdnjava
.
Kraljevi
kastel
.
Pred
obzidjem
kipi
nad
samim
morjem
visoka
in
trdna
kula
(
stolp
)
svetega
Save
.
Nad
kulo
stoji
na
strmem
griču
zunanja
trdnjava
Nehajgrad
.
Nad
Nehajem
,
v
višini
,
čepi
zunanja
stražnica
.
Stražnica
v
gori
varuje
pota
in
prelaze
v
gozde
.
Da
ne
pridere
iz
Like
Turek
,
se
ne
priklati
Martaloz
.
Sveti
Sava
in
Nehajgrad
stražita
morje
.
Strel
iz
čartaka
(
čuvajnice
)
v
gori
naznanja
nevarnost
.
Strel
iz
Nehaja
odgovarja
.
Grmi
po
gorah
,
po
morju
.
Oglasi
se
Cerkvenica
,
Novi
,
Bakar
.
Zbude
se
Trsat
,
Reka
,
Kastva
,
Moščenice
,
Beršac
.
Primorske
skale
ožive
.
Brkati
obrazi
se
prikažejo
,
svetlo
orožje
se
zabliska
.
Glasniki
hite
po
gorskih
stezah
.
Vstaja
Kranjska
,
Koroška
,
Štajerska
.
Tako
straži
Senj
,
se
ne
boji
sovraga
ne
piša
burje
ne
bučanja
morja
.
Neustrašen
,
kamenit
orjak
,
stoji
ob
Adriji
.
Morje
buči
,
burja
žvižga
,
tuli
.
Zibljeta
uskoške
vetrnjače
,
vitke
enojadrnice
v
luki
,
treseta
,
mečeta
nerodne
galeje
pred
luko
.
Galeje
pokajo
,
stočejo
.
Prikovani
veslači
,
galjoti
,
se
drže
svoje
klopi
,
oboroženi
divjegledi
Arbanasi
gledajo
plašno
v
vihro
.
Silen
vihar
premetava
vse
po
krovu
.
V
luki
pa
škripljejo
nevoljno
jamboriči
.
Težko
je
ladjici
,
nemirni
lasti
nemirnega
gospodarja
,
mirovati
v
luki
.
In
mestna
vrata
so
zaprta
.
Nikogar
ni
na
ozkem
pasu
zemlje
,
ki
loči
mesto
od
morja
.
Mesto
je
tiho
.
Šestnajst
zvonikov
gleda
radovedno
z
obzidja
na
morje
,
strehe
okrog
njih
se
tišče
druga
druge
.
Vihra
je
prepodila
golobice
raz
nje
,
galebi
so
se
poskrili
v
pečine
ob
morju
.
Buči
morje
,
meče
bele
pene
črez
rob
kule
svetega
Save
.
Na
kuli
se
pojavi
bled
,
nežen
obraz
,
vitka
postava
,
zavita
v
črno
ruto
,
rdečo
kapico
na
glavi
.
Uskoška
plemkinja
,
bogata
,
lepa
.
Divje
zažvižga
burja
okrog
nje
,
mrzle
morske
pene
jo
oškrope
.
Vezeni
rokavi
se
napihnejo
,
z
biseri
obšita
kapica
zleti
po
stopnicah
,
pisani
trak
sfrči
v
visokem
krogu
nad
kulo
,
v
morje
.
Zora
Senjaninova
ne
vidi
,
ne
čuti
.
Plah
je
pogled
,
bled
dekličin
obraz
.
Drznost
,
ki
zaliva
sicer
ponosne
črte
Senjaninove
sestre
,
je
izginila
.
Tožnost
polni
dušo
uskoške
plemkinje
,
ko
gleda
v
vihro
,
na
galeje
pred
luko
,
na
ladjice
ob
mostišču
.
Smrtno
žalostna
je
slika
golega
obrežja
,
razburjenega
morja
.
Golo
grmičje
in
bilke
po
strmcu
se
zvijajo
.
Grozno
hrešče
,
šume
v
gori
.
Voda
,
pesek
in
zrak
krožijo
po
zraku
.
Burja
poje
,
joče
.
Kot
bi
pela
o
usodi
,
trpki
usodi
...
Kot
bi
pela
o
barbarih
,
ki
umirajo
,
da
spe
omikanci
,
o
materah
,
ki
porajajo
sinove
za
turški
meč
,
za
beneške
vislice
.
Kot
bi
pela
o
razrušenih
kraljestvih
,
izgubljeni
slavi
.
Kot
bi
vprašala
deklico
:
Kaj
si
taka
?
Tako
bleda
,
tako
žalna
?
Kaj
si
se
zavila
v
barvo
vdov
in
sirot
?
Si
ti
bistra
Zora
,
ki
je
hitela
žareča
,
krasna
bratu
naproti
?
Škripali
so
opančiči
,
zveneli
upletnjaki
,
šumela
svila
,
škrlat
.
R
bolj
od
škrlata
je
žarelo
tvoje
ličece
.
Zora
.
Zdaj
si
kot
vdova
,
bleda
,
solzna
.
Razpletem
ti
še
lase
,
da
boš
še
bolj
podobna
žalujočim
ob
grobu
...
Brezčutna
za
mraz
in
piš
strmi
Zora
na
brodovje
velike
Benečije
.
Čemu
je
priplulo
?
Kaj
hočejo
s
topovi
in
vojaki
?
Zakaj
joče
mati
,
zakaj
gledajo
Senjani
sožalno
v
njo
?
Kje
je
Juriša
?
Da
bi
se
vsaj
ne
vračal
po
morju
,
da
bi
šel
po
varnih
,
strmih
gorah
,
prišel
v
varni
dom
.
O
tožno
življenje
uskoško
življenje
!
Pazi
in
straži
!
Umiraj
slavno
!
To
je
naš
delež
.
Bogate
zemlje
pradedove
uživa
Turčin
.
Tu
ni
nade
,
ni
znaka
,
da
si
osvoji
kdaj
kristjan
bedno
Bosno
.
Pač
se
dvigujejo
junaki
,
mislijo
se
velike
misli
,
delajo
osnove
,
tvegajo
vse
sile
.
A
kaj
,
ko
imajo
tam
v
Gradcu
in
Beču
druge
račune
.
Le
mi
naj
se
ubijamo
,
stražimo
.
Mi
smo
kot
čer
na
Strmcu
,
izpostavljeni
viharju
.
Kot
pesem
je
naše
življenje
—
kot
velika
junaška
pesem
.
Neizmerno
lepa
,
a
neizmerno
tožna
.
Tožno
je
naše
življenje
,
o
Juriša
!
Sladko
le
za
hip
,
ko
se
zavrtiš
v
kolu
,
pozabiš
pri
glasu
gosli
vse
,
mirno
le
za
hip
,
ko
sediš
pri
bratovih
nogah
,
ko
so
zaprta
mestna
vrata
,
ko
pravi
mati
stare
pravljice
,
slušajo
sužnje
na
gospodaričin
mig
.
Tožno
naše
življenje
,
naše
skale
!
Duša
bi
poletela
v
druge
kraje
.
V
mirne
,
tihe
...
Kjer
živi
mož
srečno
ob
strani
svoje
žene
,
kjer
se
ne
trese
sestra
za
brata
.
Tukaj
pa
šumeva
burja
—
uskoška
nevesta
čaka
ženina
...
A
zaman
si
natika
bleščeče
prstane
,
ženinov
dar
,
zaman
si
upleta
bogato
doto
,
zlate
upletnjake
...
O
Zora
!
Mlada
,
krasna
!
Tudi
ti
ostaneš
samica
.
Ženin
pogine
,
brat
se
ne
vrne
.
Zaman
se
boš
ozirala
raz
sive
skale
v
bučeče
morje
...
Mrzle
prše
pene
na
kulo
svetega
Save
,
valovi
divjajo
,
se
zaganjajo
v
mestno
obzidje
.
Ladjice
v
luki
se
trgajo
,
skačejo
,
galeje
pred
luko
se
obračajo
,
dvigajo
,
padajo
.
A
na
belih
penah
ob
galejah
se
ziblje
majhen
brod
.
Jadro
je
povito
,
ob
krmilu
stoji
mož
.
Kot
hrast
v
gori
.
Burja
meče
ladjico
.
On
se
ne
gane
.
Na
galejah
skačejo
mornarji
,
vojaki
.
Hočejo
izpustiti
čoln
.
Da
rešijo
predrznega
krmarja
?
O
ne
.
Glej
,
puške
v
rokah
vojakov
...
Živega
ali
mrtvega
hočejo
dobiti
.
Spuščajo
čoln
,
merijo
š
puškami
.
Pa
burja
jim
odnaša
vrvi
,
čoln
,
strele
.
Junak
v
jadrnici
pa
krmari
mirno
proti
luki
.
To
je
on
,
njen
brat
,
Juriša
,
predrzneš
,
ki
se
igra
po
svoji
navadi
z
življenjem
...
Zora
zdrči
po
stopnicah
.
Burja
ji
zaplete
dolge
lase
v
obraz
,
ji
zažene
čepico
pod
nogo
.
Razleto
se
biseri
pod
Zorino
nogo
,
se
zasvetijo
kot
svetla
solza
,
a
burja
zapoje
:
Zora
,
mlada
,
krasna
!
Mnogo
bisernih
solza
potočiš
,
mnogo
.
Glej
bratovo
malo
ladjo
in
velike
galeje
.
Pomni
:
Težko
slabemu
,
ki
se
bori
s
silnim
...
Zora
poleti
skozi
vrata
na
kulo
do
malih
vrat
.
Že
so
odprta
.
Že
stoji
vsa
mestna
posadka
,
puške
v
rokah
,
na
mostišču
.
Vojak
baše
veliki
top
nad
vrati
,
sam
knez
Daničič
stoji
z
gorečo
šibo
zraven
njega
,
na
frčadi
stoji
senjski
stotnik
,
kolne
,
daje
povelja
.
Med
posadko
se
mešajo
Senjani
,
vzklikajo
,
grozijo
s
pestmi
proti
galejam
,
pode
Zoro
za
obzidje
.
Ona
pa
se
nasloni
na
steber
.
Vrvenje
in
krik
vidi
in
sliši
le
kot
v
sanjah
.
Glej
,
čoln
se
je
spustil
po
morju
za
Jurišem
.
Vojaki
so
v
čolnu
.
Vojaki
in
mornarji
.
Vojaki
nastavljajo
puške
,
mornarji
veslajo
.
Vojaki
hočejo
sprožiti
—
sprožijo
...
Pa
val
je
dvignil
čoln
—
Juriša
krmari
mirno
proti
luki
.
A
onih
je
šest
veslačev
.
Zopet
so
tu
.
Val
vrže
Juriša
nazaj
—
vojaki
merijo
...
„
Ustreli
!
“
zakriči
stotnik
.
Top
zagrmi
,
Zora
se
strese
.
Zapre
,
odpre
oči
ob
veselem
vzkliku
.
„
Živel
knez
!
“
kliče
stotnik
,
stiska
Daničiču
roko
.
„
Vrag
ubij
Benečane
!
“
kolnejo
Uskoki
in
teko
na
mostišče
.
Hipoma
so
v
ladjah
—
hitijo
Jurišu
naproti
.
Kot
v
sanjah
vidi
Zora
,
kako
lovijo
Benečani
vojake
,
ki
se
potapljajo
,
ker
se
je
prevrnil
čoln
,
zadet
od
topove
kroglje
.
Kot
v
sanjah
vidi
brata
,
ki
se
pozdravlja
s
prijatelji
.
Voda
teče
iz
njegove
obleke
in
bunde
.
Utekel
je
ravno
smrti
.
Pa
obraz
mu
je
miren
,
kot
bi
ne
bilo
ničesar
...
A
luki
se
bliža
beneška
trojadrnica
...
Bleda
,
objokana
skoči
Zora
k
bratu
,
ki
stoji
na
mostišču
in
gleda
galeje
,
jadrnico
.
Toda
srdito
jo
pogleda
brat
:
„
Domov
!
Tu
je
mesto
za
moške
!
“
Zora
zardi
,
prebledi
.
Tako
jo
sprejme
—
ko
je
le
še
malo
živa
od
strahu
za
njega
.
„
Hitro
za
zid
!
“
kliče
brat
za
njo
.
Zora
razume
,
da
se
boji
junak
zanjo
in
srce
se
ji
olajša
.
Skrije
se
za
steber
malih
vrat
,
da
vidi
,
kaj
se
zgodi
.
Do
nje
prihaja
bratov
močni
glas
.
On
vprašuje
stotnika
:
„
Kaj
pa
so
sporočili
beneški
barantači
?
Kaj
nam
prinaša
častni
obisk
galej
?
“
„
Še
nič
,
Juriša
.
Novic
nisem
dobil
ne
po
mokrem
,
ne
po
suhem
.
“
„
Prinašam
ti
jih
jaz
,
prijatelj
.
Skoro
te
obišče
slavni
Venier
.
Hotel
bo
samo
—
mojo
glavo
...
“
Juriša
se
glasno
zasmeje
.
Zori
se
stiska
ob
tem
smehu
srce
.
Zakaj
je
prišel
domov
...
Juriša
se
oglasi
zopet
:
„
Potem
dobiš
,
dragi
Frankel
,
tudi
obisk
iz
Gradca
.
Zdi
se
mi
tudi
,
da
skrbe
Benečani
za
tvoje
zdravje
...
“
„
Vrag
jih
vzemi
psoglavce
—
kaj
sem
jim
na
poti
?
“
„
Poizkušajo
dobiti
drugega
Rabata
—
a
zdaj
,
Frankol
,
pojdi
v
kastel
,
da
sprejmeš
Veniera
dostojno
.
Hotel
bo
samo
mojo
glavo
.
“
„
Ne
dam
je
,
dokler
stoji
moja
,
“
je
odgovoril
Frankol
,
„
pa
ti
—
ne
stoj
tukaj
—
ni
vere
v
Benečana
...
“
„
Počakam
pri
vratih
.
Prepusti
meni
to
šalo
.
Ti
si
stotnik
in
odgovoren
cesarju
.
“
Nerad
je
odšel
Frankol
.
Za
njim
so
se
vsuli
na
Juriševo
povelje
vsi
skozi
mala
vrata
.
Skozi
frčado
je
gledal
Juriša
na
ladjo
,
ki
se
je
kljub
burji
bližala
mostiču
.
Na
sprednjem
koncu
je
razločil
tri
osebe
zavite
v
široke
plašče
.
„
Venier
in
njegov
pobočnik
,
“
reče
Juriša
vojakom
,
„
A
ona
tretja
postava
?
“
Začuden
se
nasmehne
Juriša
:
„
Pomislite
ljudje
božji
:
ko
sem
krmaril
mimo
te
trojadrnice
,
sem
videl
na
krovu
žensko
.
In
zdaj
stoji
na
krovu
,
tudi
zdaj
...
“
„
Ženska
!?
“
se
oglasijo
začudeno
vsi
.
„
Tako
mi
Boga
!
Mlada
ženska
.
“
„
To
so
norci
Benečani
.
Z
ženskami
gredo
nad
junake
.
Bog
jim
blagoslovi
pamet
.
“
„
Da
le
ni
kaka
čarovnica
?
Naredi
lahko
našim
junakom
.
Da
te
ne
odvede
ona
,
Juriša
,
ker
te
ne
morejo
možje
.
“
Zora
sliši
smeh
,
pogovor
.
O
ta
brat
,
ki
se
igra
tako
s
svojim
življenjem
!
...
Tema
ji
leže
na
srce
.
Skoči
k
bratu
,
ga
prime
za
roki
,
prosi
:
„
Juriša
!
Brat
,
gospodar
!
Daj
,
bežimo
urno
odtod
.
Preko
gora
,
v
mirne
kraje
,
kjer
se
ne
bom
tresla
vsak
dan
za
tvoje
življenje
,
kjer
bo
preživela
uboga
mati
v
miru
svoje
zadnje
dni
.
Najini
sorodniki
uživajo
častne
službe
v
Napolju
,
v
Španiji
.
Beživa
k
njim
,
Juriša
,
sokole
moj
...
“
„
Kaj
si
še
tukaj
,
Zora
?
“
reče
nevoljno
brat
.
„
Tu
ni
mesta
za
ženske
,
pravim
.
“
Vendar
ga
gane
njen
strah
,
mehko
pristavi
:
„
Si
ti
moja
sestra
?
Potomka
Orlovičev
?
K
onim
da
bi
ušel
,
ki
so
pozabili
naše
častne
straže
ob
meji
,
očetovega
izročila
?
Kaj
me
niso
mamili
Benečani
z
obeti
in
ponudbo
?
“
„
Pa
se
skrij
v
gore
...
“
„
Ženska
si
,
Zora
,
“
se
nasmehne
mirno
brat
.
„
Kaj
nisem
meščan
in
plemič
?
Ne
prejemam
plačila
,
tudi
ukazati
mi
ne
more
nihče
.
Za
menoj
pa
stoji
dvatisoč
Uskokov
,
ki
so
brez
mene
...
“
„
Kot
brez
desnega
krila
,
sokol
ti
naš
,
“
se
oglasi
siv
Uskok
,
„
mi
umrjemo
vsi
za
tebe
.
Reci
—
pa
pobijemo
to
beneško
svojat
.
“
„
Ne
tako
,
prijatelj
,
ne
,
tako
ne
smemo
,
“
se
smehlja
Juriša
.
Zora
dvigne
roki
:
„
Kot
se
Bog
prosi
—
te
prosim
!
“
„
Pojdi
domov
.
Zora
,
k
materi
.
Ne
boj
se
za
mene
.
Hočem
sprejeti
Benečane
,
četudi
nisem
primerno
opravljen
za
tako
gospodo
.
Pa
kar
je
glavno
,
to
imam
.
“
Udaril
je
ob
sabljo
na
pasu
,
se
upokončil
ponosno
.
Zora
je
vzdihnila
.
Počasi
je
odšla
in
se
ustavila
ob
voglu
hiše
.
Čula
je
še
ukaz
Jurišev
:
„
Zapahnite
vrata
!
Nihče
naj
ne
pomaga
Benečanom
.
Naj
gledajo
barantači
,
kako
se
izkrcuje
v
senjski
luki
.
“
Od
galej
,
ki
zapirajo
kakor
črne
vrane
vhod
v
Senj
,
se
je
odločila
bela
golobica
,
trojambornica
Dogaressa
.
Krasna
ladja
.
Iztesana
,
da
se
vozi
v
njej
zastopnik
Adrijine
kraljice
po
svoji
lastnini
,
po
sinji
Adriji
.
Krasna
ladja
.
Da
razvije
ob
mirnem
morju
lepoto
bleščečih
jader
,
bi
gledal
Senjan
zavidno
nanjo
.
Ne
izteše
se
taka
na
senjskem
škveru
.
Zdaj
so
Dogaressina
jadra
podvita
,
pričvrščeni
drogovi
.
Vendar
je
Dogaressa
lepa
,
ko
se
bojuje
z
burjo
.
Belo
telo
se
pripogiblje
,
bogato
okrašeni
rilec
reže
valove
.
Sirena
,
beloroka
,
zlatolasa
,
se
smehlja
raz
rilec
.
Ob
njej
stoje
tri
v
široke
beneške
plašče
zamotane
osebe
.
Admiral
Mark-Anton
Venier
,
njegov
svak
in
pobočnik
Ivan
Foscari
obkrožajo
Foscarijevo
sestro
.
Ob
bočnicah
,
pod
jambori
,
stoje
vojaki
.
Sami
Arbanasi
.
Nosijo
majhne
,
rdeče
kape
,
pisano
obleko
,
dolge
puške
,
kratke
nože
.
Nad
njimi
veje
v
burji
zastava
sv.
Marka
.
Resnega
obraza
stoji
kapitan
pri
krmilu
.
Mornarji
v
modri
prteni
obleki
skačejo
,
plezajo
.
A
vojak
in
mornar
se
ozreta
rada
na
one
tri
pri
rilcu
.
Ne
radi
suhega
,
strogega
Veniera
,
tudi
radi
Foscarija
ne
.
Ženska
je
tam
,
o
kateri
vele
,
da
je
lepotica
,
o
kateri
govore
,
da
postane
doževa
nevesta
.
Pa
nihče
od
vojakov
ni
še
videl
njenega
lica
.
Saj
je
priplul
Mark-Anton
komaj
danes
iz
Reke
.
Njegov
hišnik
pravi
,
da
je
spremljal
lepo
sorodnico
na
Trsat
.
Po
kaj
je
prišla
sem
?
Brata
spremlja
,
bregov
se
nagleda
.
A
poprej
,
ko
so
streljali
na
Uskoka
,
jo
je
odvedel
Foscari
naglo
v
kajuto
.
Niso
taki
prizori
za
ženske
.
Uh
,
da
je
taka
burja
!
Da
gleda
le
tenki
nosek
iz
kapuce
lepe
signore
,
da
se
vidi
izpod
plašča
rob
baržunastega
krila
ljubičaste
barve
.
Slišati
jo
je
pa
.
Burja
ne
zagluši
zvonkega
smeha
,
veselega
glasu
...
Oj
deklica
,
rožica
!
Kaj
se
ne
bojiš
viharja
,
morskih
pošasti
,
ki
preže
po
teh
bregovih
na
deklice
?
Cecilija
Foscarova
se
ne
zmeni
za
zaljubljeno
moštvo
Dogaresse
,
ne
za
radovedno
posadko
,
poklicano
od
svaka
z
galej
,
da
straši
ž
njo
Senjane
.
Živahen
razgovor
o
stvareh
,
ki
ji
pojasnjujejo
prejšnji
dogodek
z
Uskokom
in
ji
naznanjajo
zanimivosti
za
bodočnost
,
je
zavzel
vso
njeno
pozornost
.
Svak
je
dobil
ukaz
iz
Benetk
,
da
počaka
v
Reki
avstrijske
komisije
,
ki
pride
črez
Kranjsko
na
Reko
,
da
preiskuje
v
Senju
zadnji
uskoški
zločin
in
obsodi
vsaj
kolovodja
Juriša
Senjanina
.
Cecilija
je
bila
preprosila
svaka
in
brata
,
da
sme
ž
njimi
,
kamor
je
želela
že
davno
:
na
slavni
Trsat
.
Tam
je
bila
včeraj
.
Morala
bi
se
vrniti
v
Benetke
.
Pa
prosila
je
,
da
naj
vidi
še
Senj
.
Brat
je
podpiral
njeno
prošnjo
.
Dobro
je
,
če
vidi
mlada
deklica
kaj
in
si
razširi
obzorje
—
posebno
...
Tisto
„
posebno
“
je
razorožilo
Veniera
—
—
Tako
je
prišla
Cecilija
pred
Senj
.
Toda
mirni
izprehod
ob
hrvaškem
Primorju
se
je
izpremenil
v
resno
zadevo
.
V
senjskih
vratih
je
Dogaresso
zgrabila
burja
.
In
namesto
da
bi
poiskal
zavetja
za
ladje
,
besni
svak
,
ker
je
ušel
Uskok
mimo
galej
v
Senj
—
besni
,
ker
so
se
upali
braniti
Senjani
domov
hitečega
tovariša
—
ki
je
bil
,
kot
vele
vojaki
,
sam
Juriša
Senjanin
.
Svak
noče
več
čakati
komisije
,
sam
hoče
v
Senj
,
sam
zahteva
odgovora
v
imenu
Benetk
.
Foscari
,
Cecilijin
brat
,
mu
nasprotuje
.
Trdi
,
da
nima
Venier
pravice
zahtevati
zadoščenja
—
hoče
,
da
počaka
Venier
,
da
se
uredi
vse
lepo
in
mirno
.
Brat
se
je
razgrel
tako
pri
tem
pogovoru
,
da
je
vrgel
plašč
,
klobuk
in
kratek
meč
od
sebe
in
odpel
vezen
ovratnik
.
V
črni
plemiški
obleki
,
ki
se
prilega
tako
lepo
krepkemu
moškemu
telesu
,
stoji
zdaj
oblačnega
čela
zraven
majhnega
svaka
,
ki
je
tako
neprijetnega
koničastega
obraza
,
bodečega
pogleda
,
zoprnega
glasu
,
kot
bi
rezal
...
Svak
je
časti
,
blaga
lakomen
.
Za
naklonjenost
vélikega
svéta
proda
lastno
dušo
...
Svak
dokazuje
,
trdi
,
se
zavija
tesneje
v
plašč
,
zadržuje
klobuk
,
kolne
burjo
,
Uskoke
.
Ivan
obmolkne
.
Trpkost
mu
je
okrog
ust
,
ki
so
tako
majhna
,
dekliška
.
Črne
brčiče
ima
brat
pod
ravnim
nosom
,
muho
na
okrogli
bradi
.
Bele
,
nežne
polti
je
,
ravnih
,
črnih
obrvi
.
Kretnja
in
pogled
tridesetletnega
kažeta
mladeniški
zanos
.
V
očeh
,
ki
so
kot
črešnje
črnice
,
ko
se
smehljajo
iz
zelenega
listja
,
je
zagorel
plamen
.
„
Kako
divje
-
žalosten
je
ta
kraj
,
“
reče
Cecilija
,
da
pretrga
molk
;
„
vedna
burja
...
Kdo
bi
hotel
stanovati
tod
!
“
„
Da
,
ta
divji
kraj
je
samo
za
te
vrage
,
kajti
to
niso
ljudje
.
To
vam
plešejo
na
valovih
kot
vi
,
donna
Cecilija
,
na
plesišču
.
To
so
vragi
!
Pa
jih
preganjaj
po
morju
z
našimi
barkami
!
Oni
si
stešejo
sami
tiste
vitke
lesove
,
tako
pripravljene
za
vožnjo
med
čermi
,
po
nevarnih
krajih
.
Za
njimi
si
—
pa
oni
so
že
zopet
daleč
...
Slišali
ste
,
kako
je
ušel
enkrat
Senjanin
s
tridesetimi
ladjami
skozi
galeje
,
pred
nosom
admirala
Zana
,
ki
je
bil
zaprl
Uskoke
v
rovinjsko
luko
.
To
so
vragi
!
Imajo
tudi
luknje
v
čolnu
.
Te
odmaše
v
nevarnosti
in
izginejo
ž
njimi
v
vodi
.
Misliš
,
da
si
ugonobil
Uskoka
,
on
pa
plava
pod
vodo
,
se
skrije
med
čeri
in
izvleče
svojo
ladjo
,
ko
mine
nevarnost
.
Pravi
gusar
!
Hujši
od
alžirskih
!
Da
imajo
,
kot
oni
,
velike
ladje
,
naredili
bi
čudeže
.
V
boju
razbesne
.
Grozno
je
njih
maščevanje
,
njih
sovraštvo
proti
Turku
.
Ko
mu
odsečejo
glavo
,
jo
držijo
nad
svojo
,
da
jim
teče
gorka
kri
v
usta
.
“
„
Strašno
!
“
se
prepade
Cecilija
in
zamiži
.
Močneje
zavrešči
burja
po
jamborih
,
da
ji
vrže
kapuco
raz
glavo
.
Za
hip
se
pokaže
krasota
vranjih
las
,
modrega
leska
,
krasota
obraza
,
mičnega
,
kot
bi
ga
izklesal
iz
belega
marmorja
in
navdahnil
z
žarno
bojo
juga
.
Naglo
si
popravi
deklica
kapuco
,
posluša
pridušanje
svakovo
,
da
mu
mora
izročiti
senjski
stotnik
gusarje
,
takoj
izročiti
,
da
ne
uidejo
v
gore
...
Posebno
Juriša
.
Dovolj
sramote
in
škode
je
že
naredil
Benečanom
.
Ne
bo
si
umišljeval
več
,
kako
bi
nahujskal
Turke
na
Benetke
,
ne
bo
več
ropal
s
svojim
drznim
tovarišem
Vulatko
Vulatkovičem
benečanskega
obrežja
in
ladij
.
Vse
roparje
je
treba
kar
najbolj
in
najstrožje
kaznovati
.
„
Da
,
gospod
svak
.
In
,
kaj
ne
—
Juriša
poklonite
meni
.
“
„
Tebi
?
“
se
nasmehne
suho
admiral
.
„
Da
,
meni
,
svak
.
Vodila
bom
tega
hrvaškega
medveda
na
srebrni
verigi
po
Markovem
trgu
.
Veslal
me
bo
po
morju
.
Vse
Benetke
me
bodo
zavidale
za
tak
plen
.
“
„
Zdi
se
mi
,
da
se
vam
dopade
Uskok
...
No
uplenite
si
ga
,
grabljivka
,
z
vašimi
vročimi
očmi
,
kadar
bo
v
verigah
na
galeji
.
Pa
ne
vemo
,
če
je
ravno
tisti
.
Brez
brk
,
malo
brazgotino
od
čela
po
licu
,
pravi
opis
Juriša
.
Oko
modro
,
obrvi
goste
,
navzgor
sileče
,
kostanjeve
barve
.
Lasje
gosti
,
kratki
,
le
velik
čop
osledec
mu
visi
po
čelu
do
nosu
.
“
„
Saj
bo
vse
tako
,
svak
.
Brke
so
mu
porastle
na
potu
.
“
„
Bo
tako
.
Saj
se
ni
bril
v
Liki
.
Bril
je
le
turške
glave
in
žepe
,
razbojnik
!
Pa
taka
je
njihova
kri
,
njihove
razmere
,
pravijo
.
Mi
pa
želimo
,
hočemo
mir
!
Prosto
pot
po
Adriji
...
“
„
Prav
,
gospod
svak
.
Saj
to
želita
tudi
cesar
in
nadvojvoda
.
Pa
...
avstrijski
poslanik
mi
je
pravil
že
v
Benetkah
,
da
ni
tako
hudo
z
Uskoki
,
kot
vi
pravite
.
In
včeraj
mi
je
potrdil
to
na
Reki
gospod
Štefan
de
Ravnach
...
“
„
Za
vraga
,
Cecilija
,
kaj
izprašuješ
take
stvari
?
Mir
hočejo
imeti
,
hahaha
—
mir
!
A
vse
te
graške
komisije
in
stotniki
drže
z
Uskoki
proti
nam
.
Le
Rabata
—
pomiluj
mu
Bog
dušo
!
—
je
bil
naš
;
zato
so
ga
pa
raztrgale
pasje
duše
uskoške
.
Mir
bo
le
tedaj
,
kadar
spravimo
to
gadjo
zalego
raz
te
bregove
in
jo
odtisnemo
od
morja
.
“
„
Kaj
?
“
stisne
Cecilija
obrvi
.
Sumnja
,
ki
jo
je
izrekel
de
Ravnach
je
tedaj
prava
...
Naglo
se
vsuje
iz
dekličinih
kipečih
ustnic
:
„
Raz
obrežje
...
Krasni
junaki
ste
...
Peščica
Uskokov
da
strahuje
slavno
signorijo
...
Ne
,
to
je
pretveza
.
Naša
Venecija
se
ne
boji
Uskokov
.
Morje
je
široko
—
prostora
je
na
njem
za
vse
.
Pa
poznamo
se
,
svak
.
Raz
morje
naj
izginejo
,
ker
so
vam
na
potu
...
“
„
Molči
vendar
,
Cecilija
!
“
prosi
prepadeni
