španjskegasamostana
pozabila
nisi
.
Ali
je
bil
tam
tvoj
učenik
mlad
menih
zornih
lic
,
kateremu
je
temno
okó
še
živo
žarelo
,
ali
je
bil
modrijan
,
ki
je
uže
stal
blizu
grôba
?
Kdo
vé
?
—
Sedaj
Jokita
glavo
po
konci
drži
in
pol
mižeč
šepeče
s
polnim
goltancem
„
how
do
you
do
,
my
pretty
miss
?
“
Evo
gospe
,
ki
je
tudi
uže
na
Britanskem
živela
!
A
kaj
je
to
?
Znani
glasovi
me
pozdravljajo
,
najčistejšo
ljubljansko
nemščino
čujem
!
„
In
Rosenboch
is
ober
guter
Koffe
,
“
zagotovlja
starica
z
glavico
kimaje
s
takim
prepričanjem
,
da
bi
se
dobro
zdelo
vsaki
kavopivki
.
Iz
sladkih
mislij
bi
jo
kmalu
prebudilo
papižje
čudo
,
pojé
hrepenljivo
kakor
prava
hči
majke
slave
„
kde
domov
muj
?!
kde
domov
muj
?!
“
A
hipno
prebodljivo
zakriči
„
vive
l
’
empereur
!
“
in
potem
trudna
papiga
poveša
glavíco
in
tožno
izdihujé
„
z
Bogom
,
vitez
dobrotni
!
“
zadremlja
.
Takó
,
popravljena
je
krivica
,
čast
komur
gré
čast
.
8.
dné
avgusta
meseca
.
Dora
me
je
povabila
sinoči
iz
poletenskega
salona
na
vrt
.
Presrečna
sem
bila
in
planila
kvišku
,
a
vendar
obotavljala
se
.
Dvojk
mi
ni
bilo
pustiti
samih
.
Grofíca
,
mila
kakor
vselej
,
prihitela
mi
je
na
pomoč
,
prisédla
hčerkama
in
razgovarjala
se
ž
njima
.
Še
jedenkrat
ponavljam
:
presrečna
sem
bila
,
hoditi
poleg
svoje
boginje
in
sáma
ž
njo
!
Polna
luna
je
plavala
na
nebu
ter
s
srebrno
lučjo
vse
magično
razsvetljevala
.
Slednja
rosna
kapljica
se
je
svetlobe
napajala
in
brezje
v
snežnobelem
oblačili
je
trosilo
listje
v
potočec
,
v
kateri
je
luna
vlivala
valove
svojega
bleska
.
In
meni
na
strani
še
bledejša
,
še
svetlejša
nego
lunin
svit
je
stopala
ona
,
katero
morajo
angelji
zavidati
zavoljo
nje
lepote
.
Molče
sve
hodili
dalje
in
dalje
.
Dora
se
mi
je
naslanjala
na
roko
in
bilo
mi
je
,
kakor
da
bi
se
bila
časih
tresla
.
Dospeli
sve
na
konec
vrta
,
tja
pod
staro
javorje
in
potegnila
me
je
k
sebi
na
klop
.
„
O
Beata
,
“
dejala
je
,
„
kde
je
blagi
čas
,
najlepša
zvezda
mojega
spomina
,
kde
je
čas
,
ko
sem
otrok
pod
tem
drevjem
vriskala
življenju
naproti
?
Da
nisem
takó
trudna
,
govoriti
bi
hotela
z
Vami
.
Pretežkó
je
vedno
in
vedno
molčati
.
“
„
O
govorite
,
gospa
milostiva
,
olajšajte
si
srce
!
Ali
mi
je
treba
povedati
,
da
vsaka
Vaših
besed
mi
bode
takó
sveta
,
kakor
so
mi
óne
,
ki
jih
je
z
menoj
govorila
umirajoča
mati
?
“
„
Vem
,
Beata
,
simpatični
,
dragi
ste
mi
bili
od
prvega
hipa
in
ako
tudi
danes
še
ne
,
vendar
Vam
bodem
dala
pred
odhodom
dokaz
največjega
svojega
zaupanja
.
“
„
Neizrecno
hvaležna
sem
Vam
za
te
besede
,
gospá
milostiva
!
“
„
Je
li
,
“
je
dejala
po
kratkem
oddihu
,
„
lepa
je
naša
dolina
?
Slikar
bi
tù
česa
posebnega
ne
našel
,
a
mene
zanima
vsaka
slamnata
streha
,
vsaka
stezica
,
vsaka
oblačíca
dima
,
ki
se
vije
kvišku
,
kajti
:
domá
sem
tukaj
!
In
tukaj
sem
bila
srečna
in
—
tukaj
sem
—
ljubila
!
“
pristavila
je
šepetajoč
.
„
Izvestno
,
“
rečem
zadnje
besede
preziraje
,
„
tudi
mene
čara
okolica
in
zdravilu
jednako
mi
je
legla
krog
srcá
,
ko
sem
tuja
in
boječa
od
materinega
grôba
prišla
semkaj
.
Toda
oprostite
,
gospá
milostiva
,
osmeljam
se
Vam
ugovarjati
,
tudi
slikarju
bi
tukaj
bilo
po
všeči
.
Kde
večje
nasprotje
v
jedini
podobi
?
Kde
oblast
in
prijaznost
,
takó
blizu
druga
drugi
?
Na
konci
doline
velekrasni
snežníki
,
nepremične
svoje
stene
v
oblake
upirajóč
in
tamkaj
na
vzhodu
vrsta
gričev
,
objemajóč
dolino
z
zelenim
okvirom
.
In
tisočletni
gozd
,
senčni
logi
,
pisane
njive
,
ali
bi
vse
to
ne
bilo
vredno
ščetíce
umeteljnikove
?
“
„
Res
,
Beata
,
“
pritrdila
je
skôraj
veselo
,
„
ljuba
moja
Beata
,
ki
gleda
z
mojimi
očmi
.
Tisočletni
gozd
!
Največje
veselje
otročjih
let
mi
je
bilo
tekati
po
njem
in
skozi
vrhove
dreves
kosec
nebá
ali
solnčnega
zlata
loviti
z
očmi
.
Legla
sem
časih
v
travo
pod
star
dob
,
Ivana
je
mislila
,
da
jo
poslušam
,
a
jaz
sem
gledala
listje
,
ki
mi
je
plesalo
nad
glavo
in
mi
pripovedovalo
lepše
bajke
nego
li
jih
je
Ivana
kedaj
čula
.
Kakó
rada
sem
z
večera
tekala
po
njivah
in
čakala
,
da
so
snežníki
,
velemočni
čari
ogrnili
se
z
bagrenordečim
plaščem
.
Z
njive
sem
zahajala
na
pólje
.
Vsaka
stezica
mej
valovitim
žitom
in
résastim
ječmenom
je
záme
bila
dosti
širôka
.
In
lanišče
stoprav
,
kakó
lepó
je
bilo
tó
morje
višnjevih
cvetlíc
!
Ali
v
jeseni
,
Beata
,
krasnejšega
,
lepše
dehtečega
ni
bilo
,
nego
li
ajde
.
Takó
po
godi
so
mi
bile
,
da
sem
Ivane
prosila
,
naj
pri
njih
nočivi
.
Od
dné
do
dné
je
bila
ajda
višja
,
skôraj
mi
je
vzrasla
čez
glavo
in
gorjé
—
poželi
so
jo
,
ali
kar
je
še
bolj
tožno
bilo
,
pomorila
jo
je
časih
slana
.
Potem
nisem
hotela
več
hoditi
po
polji
.
Uboge
ajde
sem
obžalovala
in
vtešiti
me
ni
bilo
môči
.
“
—
Popisati
ne
morem
,
kaj
sem
čutila
pri
ljubeznivi
govorici
boginje
svoje
.
Ivanina
srnica
se
je
oživljala
pred
mano
.
Videlo
se
mi
je
,
da
je
srečna
v
spominu
in
nadaljevati
sem
ji
hotela
to
čutilo
.
„
In
Ivana
,
gospá
milostiva
,
ona
,
ki
Vam
je
udana
z
vso
dušo
,
ali
ste
jo
ljubili
?
“
„
O
sem
,
sem
,
“
vskliknila
je
,
„
brez
Ivane
bi
jaz
bila
prava
sirotica
,
kar
mi
je
ljubega
bilo
naklonjeno
,
prišlo
mi
je
le
od
nje
.
Kakó
sem
se
oklenila
okolu
njenega
vratú
,
kakó
glavíco
pritiskala
nji
v
naróčaj
,
po
ljubezni
hrepeneča
!
Poljubov
máterinskih
nisem
okušala
,
s
prvim
je
mati
moja
izdihnila
blago
dušo
,
in
—
oča
“
—
z
uporom
je
govorila
—
„
oča
se
záme
zmenil
ni
.
Pobit
je
bil
po
smrti
moje
matere
,
brez
cene
mu
sedanjost
in
bodočnost
,
brez
cene
celó
njegov
otrok
!
Ivana
me
je
učila
ljubiti
ga
,
moliti
zánj
.
Molila
sem
iz
dna
svojega
srcá
,
a
ne
vem
,
ako
je
otroku
môči
ljubiti
,
česar
se
boji
.
Drugače
je
bilo
,
ko
sem
se
vrnila
dorasteno
dekle
iz
Dunaja
domóv
.
Oča
je
bil
prijazen
,
pritisnil
me
na
srce
in
z
veseljem
mi
gledal
v
očí
.
Vriskaje
sem
mu
vrnila
tisočkrat
vsako
milo
besedo
;
in
grofíco
sem
našla
,
njo
ki
je
mila
kakor
angelj
božji
in
katero
sem
strastno
ljubila
od
prvega
hipa
.
Seznanila
sem
se
—
z
Rihardom
—
Beata
,
ali
poznate
gospoda
Riharda
?
“
Ustavilo
se
mi
je
srce
in
vsa
kri
silila
mi
v
glavo
pri
tem
vprašanji
.
Hvalo
luni
,
ki
se
je
ravno
skrila
za
javorjem
!
„
Videla
sem
gospoda
,
gospá
milostiva
,
a
govorila
nigdar
nisem
ž
njim
.
Bili
smo
na
njegovem
vrtu
in
jednoč
sem
ga
razvneta
poslušala
,
ko
je
o
slabem
vremeni
iz
gozda
gredé
prišel
v
graščino
ter
prevzel
posel
čitatelja
.
“
„
Jeli
,
da
čudovito
bere
in
kakó
v
dušo
sezajoč
je
globoki
,
mehki
njegov
glas
!
À
kaj
je
čital
?
“
vpraša
živahno
.
„
Manfreda
.
“
„
Manfreda
!
“
vskliknila
je
zavzeta
grenko
nasmihajoč
se
.
„
Za
Boga
,
boljšega
razlagalca
temu
delu
bi
si
ne
bil
mogel
izmisliti
Byron
sam
.
Ubogi
,
ubogi
—
Manfred
!
A
gospodična
,
idivi
v
salon
,
mrazí
me
.
“
—
Dospevši
tja
je
baš
dr.
Kosec
napovedal
štirinajst
dečkov
in
seksto
majoro
.
„
Vkateri
bôji
?
“
vpraša
kneginja
.
„
V
coeur-i
,
pri
meni
je
vse
coeur
,
“
vzdihuje
gospod
proti
Zoëi
.
„
Quel
malheur
!
“
šepeče
ona
,
ali
„
Vive
l
’
empereur
!
“
zakriči
krilati
vek
tam
na
pozlačenem
drogi
.
Zaspala
je
skôraj
Jokita
,
piquet
je
bil
pri
kraji
,
kneginja
v
igri
nesrečna
kakor
vselej
.
Po
kratkem
razgovoru
je
bila
seja
končana
.
Dr.
Kosec
je
po
svoji
dolžnosti
kneginji
žilo
potipal
in
se
začenjal
poslavljati
.
Dora
mu
je
tudi
v
roko
segla
,
a
prijemši
jo
je
z
levo
hitro
očala
kvišku
poroeknil
in
pogled
upiral
v
mlado
gospó
.
„
Kakó
se
imate
,
milostiva
baronica
?
“
„
Dobro
,
dohtar
,
dobro
,
vedno
bolje
.
“
„
Lehka
mrzlica
Vas
trese
,
počitek
,
počitek
,
gospá
!
“
Vznemirjena
je
poslušala
grofíca
,
a
Dora
se
ji
je
krotko
nasmihala
,
zagotavljajóč
,
da
ji
ničesar
ni
,
da
jo
je
le
malo
prešinjai
večerni
hladni
vzduh
.
„
Gospá
baroníca
,
varujte
zdravja
svojega
,
dolžnost
Vam
je
,
“
deje
tehtno
zdravnik
,
in
poznati
ni
bilo
več
v
resnobnem
možu
poprejšnjega
ljubeznivega
in
zaljubljenega
čestitelja
lepega
spôla
.
Pri
njegovih
besedah
je
tudi
meni
bilo
,
kakor
da
bi
me
mrzla
roka
potipala
za
srce
.
18.
dné
avgusta
meseca
.
Dnevi
prijazno
in
mirno
tekó
,
ali
žal
,
skôraj
jih
bode
konec
.
Še
nekoliko
tednov
in
moja
boginja
me
ostavi
,
ljubezniva
Zoë
odide
in
kneginja
se
ne
bode
več
nasolnčila
v
žarkih
sloveče
Uršule-Minerve
.
Ivana
se
pripravlja
za
odhod
.
Nigdar
se
ni
ločila
z
domačo
dolino
,
ali
srčnega
otroka
svojega
bi
spremljevala
do
konca
svetá
in
„
prerada
tudi
v
nebesa
,
“
kakor
pravi
.
„
S
pomladjo
vred
se
vrnemo
,
to
mi
je
milostiva
baronica
uže
obljubila
,
in
Dorico
popestujem
povsodi
,
kder
sve
se
radovali
z
zlato
nje
mamico
.
“
„
Ali
če
bode
deček
,
Ivana
?
“
—
„
Ne
,
gospodična
,
druga
Dora
mora
biti
.
“
Prijazno
in
mirno
tekó
dnevi
,
dejala
sem
,
a
kaj
bi
rekla
o
večérih
?
Čarobni
,
ne
,
ta
beseda
ne
zadoščuje
,
nebeški
so
!
Z
Doro
,
kateri
je
v
poletenskem
saloni
vedno
še
pretesno
in
presoparno
,
jih
presijam
v
sladkem
razgovarjanji
na
vrtu
,
in
—
kdo
je
bil
nocoj
tretji
mej
nama
?
Nihče
drug
,
nego
—
Rihard
!
Vrnivši
se
iz
Dolenjskega
,
oglasil
se
je
proti
večeru
po
svojem
obetu
pri
grofíci
in
ona
ga
je
privêdla
doli
v
salon
,
kder
smo
bili
uže
vsi
zbrani
.
Kakor
ljubega
prijatelja
ga
je
vzprejela
Dora
,
rôci
mu
naproti
šireč
in
veselje
je
zabliskalo
na
čudovito
lepem
obrazi
,
toda
veselje
,
kateremu
je
bila
toga
jako
blizu
.
Razvnet
ga
je
pozdravljal
dr.
Kosec
,
dvojki
sta
skôraj
zavriskali
,
Zoë
se
gracijozno
klanjala
in
celó
kneginje
pogledi
so
dolgo
in
ne
prenerado
počivali
na
Apolonu
podobnemu
—
plebejci
.
„
Škoda
,
škoda
zánj
,
“
blagovolila
je
mrmrati
presvetla
,
vglobivši
se
znova
v
svoj
piquet
.
Kaj
sem
li
storila
jaz
,
ne
vém
,
a
zapazil
mene
ne
bi
bil
,
ako
bi
se
tudi
trudila
posnemati
ljubeznivo
Francozinjo
v
nje
izbrani
uljudnosti
.
Grofíca
je
povabila
g.
Riharda
sesti
poleg
nje
,
in
Dora
se
jima
je
pridružila
.
Po
dolzem
razgovoru
zlasti
o
potovanji
v
Švico
,
katero
Rihard
nastopi
,
kakor
je
uže
davno
odločeno
,
25.
dné
tega
meseca
,
hotel
se
je
posloviti
,
ali
Dora
mu
je
branila
,
proseč
,
naj
poslednje
večere
,
ki
jih
preživlja
v
domovini
,
posvečuje
prijateljici
iz
mladih
let
.
Osupnil
je
Rihard
,
a
z
nemim
priklonom
udal
se
nje
želji
.
„
Dovolite
,
ljuba
mati
,
“
dejala
je
Dora
,
„
da
svoji
navadi
tudi
nocoj
nezvesta
nisem
,
s
silo
me
vleče
venkaj
pod
milo
nebó
.
“
—
„
Kakor
ti
je
po
všeči
,
predraga
moja
!
“
—
„
Gospod
Rihard
,
ali
hočete
me
spremiti
na
vrt
?
“
—
Novo
začujenje
nov
priklon
.
„
Beata
,
Vaša
rôka
,
prosim
!
“
—
„
In
stopili
smo
vsi
trije
iz
salona
,
od
koder
je
grofíca
še
za
nami
klicala
:
„
Kadar
bode
kočija
pripravljena
,
naznanil
bode
Mirko
.
“
Napotila
se
Dora
ni
nocoj
pod
javorje
,
ampak
na
drugo
stran
,
kder
izgled
lepega
,
s
cvetlicami
obrobljenega
prostora
drží
premo
na
gozd
in
na
snežníke
.
Hotela
sem
gospodu
Rihardu
prepustiti
sedež
na
klopi
poleg
Dore
,
ali
pritisnila
me
je
tja
in
Rihard
si
primeknil
jednega
priprostih
,
krog
stoječih
stolov
.
Zvezden
večer
je
bil
,
ostrorobato
v
vsi
svoji
krasoti
odvzdigovali
so
se
snežníki
od
jasnega
obnébja
.
Sprva
je
govor
semtertja
zastal
,
misli
Dorine
in
Rihardove
niso
bile
pri
njiju
besedah
.
In
neverjetno
in
smešno
:
tudi
jaz
sem
bila
razmišljena
ter
srce
mi
tolklo
takó
hudo
,
da
sem
Bogá
hvalila
,
ker
mi
ni
bilo
treba
govoriti
.
Ali
skôraj
je
govorica
tekla
in
Dora
vedno
tudi
mene
vánjo
vpletala
,
če
sem
hotela
ali
ne
,
premagati
mi
je
bilo
strah
in
plahôto
.
Prelepo
in
ginljivo
je
bilo
gledati
in
poslušati
plemeniti
bitji
,
drugo
za
drugo
ustvarjeno
,
ljubeči
se
in
vendar
nedosežno
daleč
si
stoječi
!
Nepopisno
krasni
sta
,
izraz
ljubezni
in
globôke
tožnosti
vzvišuje
idejalno
njiju
lepoto
.
A
kakšen
razloček
vsaj
na
videz
mej
obéh
čutili
!
Dora
mirna
in
pokojna
,
če
ji
tudi
časih
solze
trepečejo
v
besedah
,
katerih
vsako
prošinja
ljubezen
.
Toda
óna
sveta
,
mirna
,
nesebična
ljubezen
se
čuje
v
njih
,
s
kakeršno
se
mati
ljubljencu
žrtvuje
.
Rihard
resnoben
in
krotak
,
a
vsak
pogled
,
vsak
glas
naznanja
njegovo
gorje
,
strto
mu
življenje
brez
nadeje
.
Ali
je
žensko
srce
hrabrejše
,
ali
lože
samó
sebe
premaguje
?
Ali
Dorina
strast
ni
dosegla
nigdar
óne
,
s
katero
jo
Rihard
objema
še
sedaj
?
Tó
so
zagonetke
,
ki
jih
rešila
menda
nikoli
ne
bodem
.
—
O
minulosti
ni
bilo
govorice
,
a
Dora
je
poleg
druzega
vprašala
Riharda
,
če
talente
,
ki
mu
jih
je
Bog
takó
radodarno
poklonil
,
še
uri
?
„
Čas
je
bil
,
v
katerem
je
tó
,
kar
imenujete
talente
moje
,
praznovalo
.
V
meni
in
krog
mene
je
bilo
dolgo
vse
mrtvo
.
“
Čutila
sem
,
ko
je
bolečina
stresla
Doro
,
pritisnila
je
rôko
na
srce
.
Rihard
,
ves
zamaknen
vánjo
,
zapazil
je
tó
tudi
,
kajti
pristavil
je
naglo
:
„
Sedaj
je
vse
drugače
,
vidim
,
čujem
in
čutim
zopet
.
“
„
Hvala
Bogú
!
“
vzdihovala
je
sama
v
sebi
Dora
.
„
Kaj
ne
,
gospod
,
gozd
in
ravan
,
in
morjé
in
solnčni
svit
in
knjige
so
Vam
na
razpolaganje
in
čimbolj
se
uglabljate
v
tó
,
kar
je
božji
in
človeški
duh
ustvaril
čudovitega
,
tem
srečnejši
ste
?
“
„
Tem
mirnejši
sem
,
baronica
!
“
„
Oh
,
dobro
takó
,
saj
mir
je
sreča
!
in
umeteljnik
morate
sedaj
biti
,
“
brzo
nadaljuje
Dora
,
„
kajti
Vaš
talent
je
bil
prav
in
resen
.
“
„
Ako
tó
imenujete
nezadovoljen
biti
sam
s
seboj
in
neutrudno
siliti
le
naprej
,
potem
je
moj
talent
morebiti
res
pravi
.
“
„
In
je-li
,
kakó
dobrodejno
je
čutiti
,
ko
okó
vedno
ostreje
gleda
,
ko
se
mu
horizont
razširja
in
s
svojo
močjo
prošinja
,
kar
mu
je
poprej
le
jasno
bilo
po
pogledih
izvoljenih
duhov
.
“
„
Toda
odvisen
sem
vendar
zmeraj
še
od
njih
in
vzgoja
,
ki
si
jo
osvajam
sam
,
ne
bode
gotova
nigdar
.
“
„
In
slikarstvo
?
“
„
Vedno
sem
le
učenec
,
ki
se
čudi
vzorom
.
“
„
A
muzika
,
nebeška
muzika
?
“
„
Ljubim
jo
,
kakor
prej
,
—
ko
sem
spremljal
Vaše
sladko
petje
—
a
razvedriti
me
ne
more
.
Umeje
se
,
da
govorim
o
muziki
,
ki
svoje
imé
zasluži
,
ne
o
moderni
zmesi
glasov
,
skozi
katero
se
um
brezvspešno
trudi
in
ni
sence
ne
nahaja
o
tem
,
kar
se
more
divnemu
soglasju
prilikati
.
“
„
Tudi
jaz
sem
Vaših
mislij
,
tudi
jaz
nisem
nigdar
vesela
,
kadar
čujem
ono
muziko
,
ki
iz
srca
izvirajoč
se
vliva
v
drugo
srce
.
Ne
smijajte
se
—
saj
veste
,
da
nisem
nigdar
sentimentalna
bila
—
če
povem
,
da
muzika
in
—
lunin
svit
,
napravlja
od
nekdaj
jedni
in
isti
vtisek
v
moji
duši
.
Probujata
mi
hrepenenje
.
Kadar
gledam
luno
,
spominjam
se
svojih
ljubih
in
mislim
,
da
se
moje
oči
v
nji
srečavajo
z
njihovimi
.
“
„
Zakaj
se
ne
bi
hrepené
srečavali
v
vzvišenem
,
bodisi
v
prirodi
ali
v
umeteljnosti
,
četudi
ne
očí
,
ampak
misli
ónih
,
ki
so
si
v
dušnem
razmerji
?
“
„
Potem
bi
hrepenjenje
le
izviralo
iz
želje
,
da
delimo
s
svojimi
najdražjimi
divni
pogled
ali
sluh
?
“
„
Izvestno
!
“
„
Ne
,
gospod
!
—
Nekdaj
Vam
ne
bi
bila
ugovarjala
.
A
hrepenjenje
,
ki
je
čutim
sedaj
,
ki
ga
muzika
in
—
dovoljeno
naj
mi
bode
rêči
—
luna
probujata
v
meni
,
ni
z
zemljo
v
nikakeršni
zvezi
.
Moj
duh
sili
v
tacih
hipih
naproti
nečemu
,
česar
imenovati
ne
morem
,
ali
kar
uva
,
in
kar
mu
bode
jasno
morebiti
—
ónstran
grôba
!
—
Še
nekaj
:
bivši
dekletce
sem
vedno
mislila
,
da
mati
iz
lune
náme
gleda
.
Odtrgati
se
pogleda
nisem
mogla
,
srce
se
mi
je
širilo
in
pretakala
sem
solzé
.
Domóv
nisem
hotela
.
“
—
„
Toda
Ivana
je
srnico
svojo
v
naróčaj
vzela
,
zazibala
jo
z
milo
pesenco
v
spanje
in
hrepenjenje
po
ljubezni
se
ji
je
izpreminjalo
—
v
nebeske
sanje
!
“
Deset
je
bila
ura
na
stolpi
kapelice
in
Mirko
se
je
približal
,
naznanjujé
,
da
so
konji
uprežani
.
—
Dve
uri
sta
mi
minili
kakor
toliko
minut
.
Preživela
sem
ji
sedaj
še
jednoč
.
Naj
ji
nadaljnjem
v
snù
.
„
Hrepenjenje
po
ljubezni
se
je
izpreminjalo
v
nebeske
sanje
!
Te
in
prejšnje
besede
je
Rihard
izpregovoril
takó
razvnet
,
toda
s
takšno
tožnostjo
,
da
jih
še
vedno
slišim
.
Inako
se
mi
stvori
pri
spominu
,
ali
pozabiti
jih
ne
morem
!
—
22.
dné
avgusta
meseca
.
Rihard
pojutrišnjem
odide
.
Semkaj
ne
pride
zopet
.
Nocoj
se
je
poslovil
,
tudi
meni
rokó
stisnil
,
„
zdravstvujte
“
mi
rekoč
.
Nebeski
so
bili
poslednji
večeri
!
Res
,
nebeski
in
vendar
tudi
takó
tožni
,
da
jih
ne
želim
preživeti
še
jedenkrat
.
Glava
me
bolí
in
še
bolj
srce
.
Ginljiva
v
lepoti
in
milini
svoji
je
bila
Dora
in
ljubezniva
,
kakor
je
samó
nji
môči
biti
.
Iz
vsake
nje
besedij
se
je
slišalo
,
da
mu
želi
povzdigovati
up
,
spravljati
ga
z
ozbiljno
usodo
.
Vendar
ne
vem
,
če
je
stvorila
prav
—
ali
Rihard
je
nekoč
dejal
,
„
kar
bodeš
stvorila
,
bode
prav
stvorjeno
“
in
zatorej
mora
tudi
prav
biti
,
da
mu
je
znova
dala
čutiti
,
kaj
je
izgubil
v
nji
.
On
je
očito
trpel
.
Sredi
govorov
,
sredi
zanimivih
pripovedek
o
potovanjih
svojih
je
zdajci
umolknil
v
sladki
pozabljivosti
samega
sebe
.
Moléč
jo
,
upiral
je
vánjo
okó
in
le
s
silo
se
predramil
iz
svojih
mislij
.
Ubogo
srce
,
kakó
mu
je
moralo
krvaveti
!
Čudno
,
Dora
ga
je
hotela
opozoriti
náme
.
Čemú
li
tó
!
Ni
ji
bilo
konca
vprašanj
,
da
sem
povedala
o
zlatem
svojem
detinstvi
,
o
časih
,
ki
sem
jih
prežila
pri
materi
.
Ne
vem
,
ali
me
je
vnemal
blagi
spomin
,
kajti
govorila
sem
brez
strahu
in
nepopisno
dobro
mi
je
delo
,
da
sem
smela
povedati
:
tudi
uboga
sirota
je
bila
zavida
vredna
stvar
.
Najboljšo
,
najslajšo
mater
sem
takó
živo
in
hvaleče
popisovala
,
da
mi
je
Dora
gladila
lice
in
lase
,
ljubko
rekoč
:
„
Vesela
bodite
,
Beata
,
sreča
se
Vam
bode
smihala
,
otročja
ljubezen
in
máterin
blagoslov
,
to
sta
stebra
,
na
katera
se
zida
.
“
Rihard
me
je
blagovoljno
,
a
skoraj
nekaj
začujeno
gledal
.
Od
sedaj
je
menda
stoprav
vedel
,
da
žijem
,
da
tudi
jaz
sem
misleča
in
čuteča
stvar
.
Približala
se
je
ura
ločitve
.
Do
poslednjega
Mpa
se
je
Rihard
moško
premagoval
.
Nijedna
besedica
odkrivala
ni
njega
čustva
.
Samó
oči
sta
ga
izdajali
,
ali
kdo
bi
mogel
tem
prepovedovati
?
—
A
ko
se
je
poslavljal
z
Doro
,
poljubujé
ji
rôko
,
ni
je
izpustiti
mogel
in
govoril
s
takim
trudom
,
da
so
besede
skoraj
nerazumljive
bile
.
„
Hvala
—
hvala
Vam
za
divne
ure
,
kakeršnih
se
nigdar
več
nisem
nadejal
—
spomin
o
njih
spremljal
me
bode
“
—
in
glas
mu
je
zaprlo
.
Dal
je
potem
meni
rokó
,
šepetal
„
zdravstvujte
“
,
še
jeden
pogled
na
Doro
,
pogled
,
v
katerem
je
sijala
vsa
hrepeneča
duša
,
in
—
hitel
je
strani
.
Molčala
je
Dora
,
a
hipno
z
neizrecno
bolestjo
nazaj
poklicala
odhajajočega
.
Prekipela
je
ljubezen
,
vrnil
se
je
razvnet
in
pokleknil
pred
njo
ter
na
nje
koleni
nagnil
glavo
.
Pritisnila
mu
je
ustna
na
čelo
in
položila
rôci
na
glavo
.
„
Rihard
,
s
solzami
si
me
polubljal
in
blagoslavljal
nekdaj
,
bil
je
najsrečnejši
in
najgrozovitejši
dan
življenja
mojega
,
a
prenašala
sem
neizmerno
gorjé
,
ki
mi
je
je
naklonila
usoda
.
Selaj
ti
vračam
tvoj
poljub
,
naj
iz
njega
,
iz
mojega
blagoslova
in
iz
mojih
solz
,
izvirajo
zate
nebesa
!
“
„
Nebesa
so
le
tamkaj
,
kder
bivaš
ti
,
mili
angelj
moj
!
Oh
,
zdravstvuj
,
vendar
ne
za
veselej
,
čuj
me
,
Dora
,
ne
za
veselej
!
“
„
Ne
,
Rihard
,
ne
za
veselej
—
na
svidenje
,
v
tej
ali
v
—
óni
domovini
!
“
Uglobil
se
je
še
jedenkrat
pogled
v
pogled
,
kakor
bi
si
hotel
vtisniti
za
vedno
predrago
podobo
v
dušo
in
izginil
je
Rihard
.
Zamišljena
je
počivala
Dora
,
in
jaz
,
jaz
nisem
vedela
,
ali
sem
živa
ali
mrtva
od
sočutja
in
tožnosti
.
Molčé
je
hodila
Dora
potem
poleg
mene
,
toda
predno
sve
stopili
v
salon
dejala
je
:
„
Jutri
,
Beata
,
vsprejmete
dokaz
mojega
zaupanja
!
“
—
Glava
me
bolí
in
še
bolj
srce
.
Da
bi
Dori
,
da
bi
Rihardu
s
svojo
srčno
krvjo
mogla
kupiti
vso
zemeljsko
srečo
!
„
Zdravstvujte
,
“
rekel
mi
je
.
„
Zdravstvujte
!
“
Far
well
for
ever
!
Byron
,
Manfred
—
Rihard
!
23.
dné
avgusta
meseca
.
Kaplje
,
povejte
,
deževne
,
Čiste
kot
svetlo
srebró
,
Ali
solzice
ste
mile
,
Ki
jih
pretače
nebó
?
Je
li
poznano
višini
Ono
prebridko
gorjé
,
Ktero
v
solzé
se
raztaplja
,
Da
nam
ne
poči
srcé
?
Te
misli
so
se
mi
vsiljevale
in
nehoté
se
sklepale
v
bore
stihe
,
ko
sem
danes
za
rana
vstala
—
težka
še
vedno
glava
,
še
težje
srce
—
in
razvedriti
se
hotela
s
čistim
krepkim
vzduhom
,
ki
zlasti
ob
zori
veje
od
snežníkov
.
Kakov
izgled
iz
mojega
tina
!
Obláci
so
se
podili
in
globoko
doli
viseč
zagrinjali
skôraj
vse
nebó
.
Siv
kakor
nebó
,
bil
je
svet
.
Nevidni
snežníki
—
neviden
raj
:
čarobni
vrt
!
Ona
néma
tožnost
je
vladala
po
prirodi
,
ki
razžalosti
stvarstvo
.
Začenjalo
je
deževati
,
drobne
kaplje
so
padale
in
deževalo
je
v
jednomér
,
kakor
ne
bi
hotelo
biti
nigdar
konca
.
Kakó
se
je
tó
ujemalo
z
menoj
!
Tudi
v
meni
ni
luči
,
ni
bôje
,
nijednega
prostorca
v
duši
,
kder
bi
si
moglo
izpočiti
željno
čustvo
!
Solza
za
solzo
se
mi
je
utrinjala
iz
očesa
in
plakati
bi
bila
mogla
tudi
jaz
brez
prestanka
.
Učila
sem
se
z
dvojkama
,
ali
stežka
in
ne
gladko
kakor
po
navadi
,
saj
jih
po
trudu
ni
vabil
ljubi
vrt
.
Roza
je
dejala
,
da
danes
ne
vidi
pismen
,
da
je
pretemnó
,
da
bi
šla
najrajša
spat
.
Vijoleta
je
vprašala
,
„
kaj
li
počenjajo
cvetlice
v
tej
mokroti
?
Ali
je
morebiti
uže
zima
?
“
—
„
Tudi
tebi
,
Beata
,
“
pristavila
je
Roza
,
„
toži
se
po
solnci
,
vesela
nisi
in
rdeče
so
ti
očí
.
“
—
„
Glava
me
bolí
.
“
—
Segla
sem
po
Noetovi
barki
,
da
je
po
dolzem
počitku
zopet
plavala
po
kópnem
.
Skôraj
sta
dvojki
—
presrečna
otročiča
—
pozabili
neugodno
vreme
in
vglobljeni
v
igro
razstavljali
živalce
vsakih
vrst
po
strehi
in
po
palubi
velicega
čolna
.
Vsa
druščina
celih
in
polomljenih
púnic
jih
je
morala
gledati
.
Pri
kosili
je
bilo
tudi
vse
bolj
tiho
v
mračni
mrzli
sobani
.
Kneginja
,
zavita
do
glave
v
svoj
pisani
indijanski
„
šal
“
in
še
bolj
v
svojo
plemenitost
,
ni
izpregovorila
besedice
.
Zatorej
tudi
Zoë
ni
čestitala
vladarici
nego
nemo
in
slovesno
.
Pogledi
grofíce
so
bili
uprti
skrbno
na
Doro
,
katera
,
krasna
kakor
vselej
,
bila
je
nemirna
,
druga
kakor
navadno
.
Bolestna
poteza
okoli
nje
ust
je
bila
jako
očita
.
Sedaj
globoko
zamišljena
,
sedaj
nenavadno
razgovorna
,
menjavala
je
vedno
predmet
pogovora
.
Čudila
se
temu
nisem
,
mislé
na
sinočni
prizor
.
Po
kosili
,
katerega
konec
je
nepotrpežljivo
pričakovala
,
prosila
me
je
Dora
,
naj
proti
večeru
pridem
doli
k
nji
.
Večer
je
prišel
,
Ivana
ostala
pri
dvójkah
in
jaz
sem
šla
k
Dori
.
Kaj
me
je
pričakovalo
tam
!
Vsprejela
me
je
radostno
,
déla
mi
roko
okoli
pasú
,
premilo
mi
zrla
v
oči
in
živahno
vskliknila
:
„
Vi
,
Beata
,
Vi
ste
stvarjeni
zánj
!
“
Vstrašila
sem
se
,
kakor
bi
pred
mano
treščilo
v
tla
in
zmočena
šepetala
:
„
Vas
ne
razumejem
,
gospá
milostiva
!
“
—
„
Beata
,
Vi
ste
stvarjeni
,
osrečiti
Riharda
!
“
Vrtelo
se
mi
je
po
glavi
in
jedva
sem
se
držala
po
konci
.
„
Za
Boga
,
gospá
milostiva
,
kaj
Vam
je
?
“
A
silila
je
vmé
:
„
Beata
,
če
Vas
snubi
,
je
li
,
da
ga
bodete
ljubili
,
prisezite
mi
tó
v
spominu
na
mater
svojo
!
“
„
Nikari
ne
govorite
takó
,
prosim
Vas
,
“
dejala
sem
,
ne
vedoč
,
sem
li
blazna
,
ali
je
zblaznela
vzorna
moja
boginja
.
„
Odgovorite
,
Beata
!
“
Vedela
nisem
,
kakó
si
pomagati
in
v
zadregi
,
v
strahi
svojem
sem
dejala
:
„
Kdo
,
gospá
,
bi
povešal
oči
k
meni
,
ki
jih
je
povzdigal
k
Vam
?
Vi
in
jaz
!
“
„
Prav
,
Beata
,
ti
in
jaz
!
Ti
,
mlado
,
neoskvrneno
cvetje
,
in
jaz
vela
roža
,
kateri
je
ob
zori
strupen
črv
razglodal
srce
.
Tó
je
razloček
mej
nama
.
“
Iz
znova
je
silila
vmé
:
„
Beata
je
li
,
da
hočete
?
“
„
Oh
,
gospá
,
kaj
Vam
je
danes
,
Vas
ne
poznam
,
vsa
druga
ste
!
“
„
Res
,
vsa
druga
sem
,
sáma
sebi
se
čudna
zdim
,
a
potipljite
mi
glavo
,
kakó
žehtí
,
in
rôci
sta
ledeni
,
in
nepopisna
bolest
mi
krčevito
stiska
osrčje
.
Vendar
vem
,
kaj
hočem
,
kaj
govorim
.
Povedi
,
Beata
,
“
dejala
je
proseče
in
ginljivo
,
„
da
bodeš
skrbela
za
srečo
njegovo
,
ako
te
izbere
?
“
„
Za
božjo
voljó
,
gospa
milostiva
,
vsmilujte
se
me
,
nikari
me
takó
ne
trpinčite
,
s
čim
li
sem
to
zaslužila
?
“
Ali
takó
milo
in
bolestno
me
je
pogledala
,
prosé
znova
,
da
se
nisem
mogla
vzdržati
ji
zagotoviti
:
„
Kar
hočete
Vam
stvorim
,
vse
,
kar
zahtevate
,
da
bi
Vam
mogla
napraviti
le
hip
veselja
!
“
Razvneta
me
je
objela
in
vsklikala
„
hvala
,
hvala
,
Beata
,
sestra
moja
!
“
„
Sestra
moja
!
“
me
je
imenovala
!
O
moj
Bog
,
kako
si
dober
,
da
si
me
dal
poveličati
s
to
besedo
iz
ust
najplemenitejše
svojih
stvarij
!
Žareči
poljub
,
ki
sem
ga
pritisnila
Dori
na
roko
,
izrekel
ji
je
,
kar
ustnam
ni
bilo
môči
.
„
Pogledi
,
Beata
,
sedaj
sem
zopet
prejšnja
,
mirna
in
pokojna
,
kakeršno
si
me
videla
žedeti
do
sedaj
.
Še
nekaj
imam
na
srci
.
Poslednja
moja
prošnja
in
dokaz
neizrecnega
zaupanja
,
ki
je
stavim
v
té
,
predraga
moja
.
Sédi
semkaj
k
meni
,
daj
mi
roko
,
poslušaj
me
!
V
nekaterih
tednih
odidem
in
bodem
mati
.
Dete
moje
!
“
vzdihovala
je
tožno
smihajóč
se
,
„
Vsaka
mati
željno
pričakuje
ure
,
v
kateri
ji
je
dano
pokrivati
ga
z
blaženimi
poljubi
,
ali
meni
,
ki
sem
se
seznanila
z
obupom
,
meni
je
težko
nadejati
se
.
In
vendar
se
ga
tudi
jaz
veselím
in
molim
,
naj
bi
Bog
strto
moje
življenje
milo
vzel
na
dar
in
stvarci
,
ki
je
del
mojega
bitja
,
naklonil
vse
,
kar
je
odrečenega
bilo
meni
.
Beata
,
opasni
uri
grem
naproti
,
a
božja
volja
se
zgôdi
!
“
Vzela
je
sedaj
zapečačen
listek
iz
mizice
,
mirno
rekoč
:
„
Prosim
,
tó
izrôči
Rihardu
—
ako
umrèm
.
Saj
mi
je
dovoljeno
govoriti
v
smrti
in
opravičiti
se
nezvestobe
svoje
.
“
Kakor
bodalce
so
me
zadele
te
besede
in
vskliknila
sem
:
„
Ne
,
gospá
,
Vi
ne
smete
umreti
.
Bog
ne
more
takó
neusmiljen
biti
,
da
bi
Vas
vzel
!
Živeti
morate
zaradi
vseh
,
ki
Vas
ljubijo
,
zaradi
svojega
otroka
.
“
„
Rada
,
Beata
,
bi
živela
zanj
,
žrtvujé
se
mu
z
vsemi
svojimi
čustvi
,
tukaj
v
domovini
sredi
vas
,
daleč
od
hrupa
svetá
.
“
—
„
In
Vaš
soprog
?
“
predrznila
sem
se
vprašati
.
„
Moj
soprog
!
“
dejala
je
grenko
nasmihujóč
se
,
„
baron
Feodor
se
ne
bi
branil
ločitve
,
on
,
ki
ne
ljubi
druzega
,
nego
kvarte
in
zabave
v
druščini
jednako
mislečih
tovarišev
.
—
Ponavljam
,
rada
bi
živela
s
svojim
otrokom
tukaj
,
a
Rihard
,
kateri
,
kakor
živa
,
četudi
nezaslužena
graja
stojí
pred
mano
,
on
bi
moral
biti
srečen
,
srečen
s
toboj
,
draga
Beata
!
“
Smem
li
zapisati
,
kar
sem
občutila
pri
poslednjih
besedah
?
Grešno
je
,
ali
bilo
je
vendar
takó
:
nebeska
radost
mi
je
obsevala
srce
,
ali
izginila
takoj
,
kakor
tó
,
kar
je
,
kakor
prazen
izraz
bolne
domišljije
preljube
Dore
.
O
,
če
bi
on
kdaj
zvedel
nocošnji
najin
pogovor
,
umreti
bi
mi
bilo
od
sramote
.
„
Vse
tó
,
kar
sem
ti
povedala
danes
,
stvorila
bi
bila
lehko
jutri
ali
pozneje
,
toda
vedno
me
je
uže
sililo
tebi
izročiti
pismo
.
Moji
živci
so
bili
takó
razdraženi
.
Sedaj
je
odleglo
.
Odvzeto
je
,
kar
me
je
težilo
.
Počivati
hočem
,
osem
ura
stoprav
!
“
„
Gospá
milostiva
,
ali
smem
poklicati
drja
.
Kosca
?
“
„
Zakaj
li
?
“
„
Takó
bledi
ste
,
in
rôci
še
vedno
ledeni
!
“
„
Tó
nič
ne
dé
.
Upam
,
da
se
razgovarjavi
jutri
zopet
na
ljubem
mi
vrti
.
Vedno
ne
bode
deževalo
.
Pojdi
sedaj
,
Beata
,
težko
te
bodeti
čakali
sestrici
moji
.
Poljubi
ji
namesto
mene
.
Preljubeznivi
sta
!
Tá
poljub
zânji
,
tá
záte
.
Lehko
noč
,
draga
moja
!
“
Ubogala
sem
Dore
,
a
siloma
se
odtrgati
morala
iz
nje
obližja
.
Kakó
rada
bi
še
bila
ostala
pri
nji
,
vrniti
sem
se
hotela
še
na
pragi
.
Kakó
otročja
sem
!
Saj
druzega
ne
potrebuje
nego
počitka
,
kakor
dr.
Kosec
pravi
.
Dekletci
sta
bili
res
uže
jako
zaspani
in
Ivana
ji
je
vêdla
spat
.
Mirno
sta
zaspali
govoré
o
solnci
,
katero
jima
je
Ivana
za
jutri
obetala
.
Mislila
bi
,
da
so
me
nocoj
objemale
le
sanje
,
ako
ne
bi
pismo
ležalo
pred
mano
.
Kakor
ogenj
me
peče
mej
prsti
.
Da
bi
bila
skôraj
spomlad
in
da
bi
ga
mogla
vrniti
Dori
.
Položim
ga
v
molitvene
knjige
nepozabljive
,
zlate
mi
matere
.
Tu
počivaj
,
kder
je
molila
záme
.
O
mati
moja
,
prosi
tudi
za
Doro
tam
gori
!
—
Oh
,
toliko
sem
učakala
v
mesecih
,
kar
sem
tukaj
,
da
se
mi
od
mojega
prihoda
takó
dolgo
zdi
in
da
se
sama
sebi
uže
dozdevam
stara
.
Ravno
se
odvaža
dr.
Kosec
.
Temna
,
brezzvezdna
noč
je
,
in
on
,
on
tam
doli
,
ki
se
pripravlja
sedaj
k
dolzemu
popotovanju
,
kaj
mora
čutiti
!
—
Še
vedno
dež
.
—
Je
li
poznano
višini
Ono
prebridko
gorjé
,
Ktero
v
solzé
se
raztaplja
,
Da
nam
ne
poči
srcé
?
—
24.
dné
avgusta
meseca
.
Vse
je
končano
!
Namesto
angelja
,
ki
ga
je
nam
imel
darovati
Bog
,
pozval
je
dva
njih
k
sebi
!
Poleg
zibeli
—
krsta
,
in
Dora
,
Dora
preljubljena
moja
,
najblažja
stvar
,
ki
si
jo
je
misliti
,
lepa
in
mrzla
kakor
kip
od
marmorja
in
takisto
neobčutljiva
!
Groza
me
izpreleta
in
peresu
se
upira
popisovati
neizmerno
nesrečo
,
ki
nas
je
zadela
!
—
—
Noč
je
bila
,
prvo
spanje
me
objemalo
,
ko
me
vzbudí
ropot
kočije
,
ki
se
v
silni
naglici
odpelje
od
graščine
.
Dirjala
sta
konja
,
da
je
bobnélo
v
tišini
.
Srce
mi
je
tolklo
,
iz
postelje
sem
skočila
,
vendar
upala
se
nisem
ostaviti
sobe
,
kajti
v
graščini
je
bilo
vse
tiho
.
Skoraj
se
zasliši
znova
kočija
in
klici
kočijaževi
,
spodbadajoč
konja
.
Sedaj
je
bilo
vse
živo
po
stolbi
in
čula
sem
Ivano
reči
s
solznim
glasom
:
„
Pomagajte
,
pomagajte
,
gospod
dohtar
!
“
Brez
sape
je
odgovarjal
dr.
Kosec
,
„
da
bi
Bog
dopustil
!
“
Po
meni
je
bilo
,
nisem
vedela
kaj
početi
od
strahú
in
skrbí
.
Strop
,
zidovi
,
luč
,
vse
je
plesalo
pred
mojimi
očmi
,
po
ušesih
mi
je
šumelo
,
kakor
da
bi
čula
šumenje
razburjenih
valov
in
vmes
so
utripali
udarci
mojega
srca
,
da
mi
je
sapa
zastajala
.
Na
kolenih
sem
ležala
in
kar
se
duša
le
izmisliti
more
iskrenih
prošenj
,
poskušala
sem
jih
pošiljati
v
nebó
,
a
vrelo
mi
je
v
možjanih
,
trgala
se
neprestano
nit
molitve
in
jasna
mi
je
bila
sama
misel
:
„
Vzemi
mene
k
sebi
,
večni
Bog
,
mene
,
ki
sem
sáma
,
po
kateri
nihče
ne
bode
žaloval
,
ali
daj
Dori
,
izvoljeni
svoji
stvari
živeti
,
živeti
zavoljo
nje
deteta
,
zavoljo
—
Riharda
!
“
Naj
se
izpovem
,
on
je
tudi
v
tej
grozoviti
uri
stal
pred
mano
in
čutila
sem
,
kar
bi
čutil
on
,
ako
bi
se
prestrašno
uresničilo
,
česar
razumeti
nisem
mogla
.
Gorjé
,
gorjé
,
kaj
so
človeške
prošnje
in
molitve
,
kaj
so
želje
in
solze
proti
volji
večne
modrosti
!
Tišina
je
minila
,
vrata
se
odpirala
in
zapirala
brez
ozira
,
in
v
mojo
sobo
omahovala
je
Ivana
,
vpijoč
:
„
V
mojem
naróčaji
,
tù
,
tù
je
umrla
!
Otrok
je
umrl
,
ki
sem
ga
od
svojega
rojstva
ljubila
in
gojila
bolj
nego
zenico
svojih
očij
.
Oh
,
sedaj
stoprav
vem
,
kakó
sem
Doro
ljubila
!
“
„
In
nje
dete
?
“
„
Šlo
je
z
materjo
v
nebesa
!
Bog
nam
ni
hotel
delca
nje
prepustiti
,
saj
mi
vsi
je
nismo
bili
vredni
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Sáma
sem
.
Kneginja
se
je
takoj
zjutra
odpeljala
.
Blizu
smrti
ji
ni
živeti
,
„
prenervozna
“
je
.
Nemo
je
bilo
moje
slovó
z
Zoë-o
,
a
združile
so
se
najine
solze
.
Ali
dobro
dušo
še
kdaj
vidim
?
—
Kneginja
je
s
suhim
očesom
ostavila
mesto
,
kder
je
Dora
zadnjič
izdihnila
.
Ozirala
se
ni
po
ničemer
,
le
strani
je
hitela
;
toda
v
dvorani
se
je
pred
podobama
Herbarta
in
Uršule
globoko
priklonila
.
Tudi
grofíca
je
po
prošnji
in
nasveti
drja
.
Kosca
šla
za
nekaj
tednov
na
sosednjo
graščino
kneza
W.
Dvojki
,
ki
sta
mirno
spali
vso
noč
kakor
cvetoče
njiju
sestrice
doli
na
vrtu
,
vzela
je
s
seboj
.
Tožni
sta
bili
Roza
in
Vijola
,
da
je
predraga
Dora
brez
slovesa
odšla
s
teto
Pavlovno
.
„
Vžaliti
vaju
ni
hotela
.
“
—
„
Saj
sve
sedaj
tudi
žalostni
.
“
—
„
Ta
poljub
vama
pošilja
.
“
—
Vijola
je
poskušala
sama
sebe
tešiti
,
rekoč
:
„
Vspomladi
naša
Dora
zopet
pride
,
to
nama
je
dejala
mnogokrat
.
“
—
„
Eh
,
kdaj
bode
stoprav
ta
srečni
čas
?
“
vzdihovala
je
Roza
.
„
Kdaj
,
kdaj
li
pride
?
“
vpraševalo
je
tudi
krvaveče
moje
srce
.
Spremila
sem
ji
h
kočiji
.
Grofíca
,
vsa
vničena
od
bolesti
in
toge
prosila
me
je
uže
prej
v
sobi
s
kratkimi
besedami
,
naj
jo
namestujem
,
in
sedaj
mi
je
še
to
in
ono
naročila
,
torej
nisem
zapazila
,
da
je
Roza
izginila
.
„
Evo
tvojega
slamnika
,
“
vsklikne
vrnivša
se
,
„
pozabila
si
ga
.
“
„
Lepa
hvala
,
ljubica
,
ne
potrebujem
ga
.
“
„
Vendar
ne
misliš
razoglava
peljati
se
,
Beata
?
“
„
Jaz
ostanem
tukaj
.
“
Obe
sta
se
me
oklenili
in
nista
ničesar
hoteli
vedeti
o
tem
.
„
Beata
ima
še
mnogo
opraviti
tukaj
.
“
„
Naj
še
jaz
tukaj
ostanem
,
da
ji
pomagam
.
“
„
Takó
,
Rožica
nehče
z
manoj
?
“
„
Pač
,
mati
,
rada
,
prav
rada
,
ali
če
ni
Beate
pri
nama
,
mnogo
zamudivi
,
danes
ni
nedelja
in
učiti
se
je
treba
vsak
dan
.
“
„
Tem
bolj
trudoljubivi
bodeta
,
kadar
Beata
pride
za
nami
.
“
„
Kdaj
bode
to
?
“
„
Skôraj
.
“
„
In
Ivana
?
“
„
Ivana
mora
ostati
doma
.
“
Mirko
ji
je
vzdignil
v
kočijo
in
potrti
sta
se
stisnili
dekletci
tam
poleg
grofíce
.
Zavila
sem
ji
v
gorka
plaščka
,
kajti
mrzlo
je
bilo
in
solnce
le
semtertja
poskušalo
predirati
gosto
meglo
.
Prisedla
je
še
Tereza
,
grofičina
strežajka
,
in
pomeknila
se
je
kočija
naprej
.
—
Da
bi
imela
moč
stvoriti
grofíci
vse
po
volji
!
Naj
za
vse
skrbim
,
dejala
je
.
Odtrgati
se
mi
je
nehoté
žalosti
,
vedno
kdo
kaj
vprašuje
,
ukazovati
je
treba
,
na
—
pogreb
misliti
.
Ivana
me
malo
podpira
,
strta
je
in
kakor
senca
se
plazi
okoli
.
Največ
čuje
v
dvorani
nad
mrtvima
angeljema
.
„
Vse
mine
,
“
dejala
je
baš
,
„
postaral
se
je
še
dohtar
nocoj
,
večni
mladenič
je
podoben
stoletnemu
starčku
.
In
kaj
stoprav
jaz
,
ki
sem
živela
le
v
tem
otroki
!
“
Kadar
le
morem
,
grem
tudi
jaz
k
Dori
.
V
vrtu
belih
rož
počiva
,
najlepša
,
najbolj
bela
izmej
vseh
,
in
na
nje
prsih
spava
mlado
človeško
cvetje
—
bledo
nje
dete
!
Izraz
Dorinega
obraza
je
sladak
in
mirán
.
Ivana
pravi
:
„
Tako
se
je
nasmihala
moja
srnica
,
kedar
,
spletši
vspomladi
prvi
venček
,
mi
je
ga
prinesla
za
sveto
devico
v
mojo
izbo
.
Vse
te
vence
še
imam
in
položiti
mi
jih
morate
v
krsto
,
kedar
pojdem
za
njo
.
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Deset
je
ura
odbila
in
pogledati
sem
hotela
še
jedenkrat
k
Dori
,
predno
sem
ukazala
graščino
zapreti
.
Pri
vhodu
v
dvorano
se
ustavim
:
Rihard
,
podoba
obupa
,
stal
je
poleg
mrtvaškega
odra
in
se
nagnil
k
Dori
.
Bled
je
bil
kakor
vosek
,
vsa
kri
mu
bila
zbežala
z
možkega
ogorélega
obličja
.
Nema
,
neizrecna
,
brezsolzna
njegova
bolest
mi
je
trla
srce
.
Luč
je
svetila
na
oba
obraza
—
oh
,
moj
Bog
—
kaj
je
to
?
—
Ne
,
ne
,
saj
ni
mogoče
,
varam
se
!
Strmeča
gledam
in
gledam
,
svojim
očem
nehčem
verjeti
,
in
vendar
,
vendar
—
—
kar
je
življenje
zakrivalo
,
razodela
je
smrt
:
Manfred
in
Astarta
!!
„
Le
jedinka
je
bila
,
jedinka
,
njemu
jednaka
po
rôdi
,
po
obličji
,
po
očeh
...
in
to
jedinko
je
ljubil
...
“
—
—
—
—
Od
smrtno
blede
dvojice
sem
vzdignila
pogled
na
lepo
,
temno
podobo
v
črnem
plašči
in
bilo
mi
je
,
kakor
da
ji
bi
trepetale
solze
v
očeh
.
In
Anica
,
lepa
Anica
v
nebesih
?!
—
—
Ko
se
malo
zopet
zavem
,
prešine
mi
glavo
misel
na
pismo
.
Planem
ponje
v
svojo
sobo
.
Približala
sem
se
tresoča
Rihardu
,
toda
ni
me
zapazil
,
ves
izgubljen
v
nje
pogled
in
v
svoj
obup
.
„
Od
Dore
!
“
zašepečem
.
Ljubljeno
imé
ga
je
elektrizovalo
,
segel
je
po
pismu
in
strastno
je
poljubil
.
Izpregovoril
ni
,
le
hvaležen
mi
stisnil
roko
.
Motiti
ga
nisem
hotela
in
se
vrnila
stoprav
k
Dori
,
ko
mi
je
Mirko
naznanil
,
da
je
graščino
zaprl
,
kajti
„
gospod
Rihard
“
,
poslednji
kropilec
,
bil
je
odšel
.
„
Lehko
noč
sem
gospodu
voščil
,
ali
on
me
še
videl
ni
,
strt
in
bled
je
taval
proti
dômu
.
Bog
se
ga
smiluj
!
—
Zakaj
li
so
bili
pokojni
gospod
grof
vendar
tako
ponosni
?
“
—
vzdihovala
je
Ivana
in
odmajala
z
glavo
.
Ali
se
je
luč
zasvetila
tudi
pred
očmí
zveste
starke
?
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
26.
dne
avgusta
meseca
.
Od
pogreba
prihajam
.
Šla
sem
bila
z
Ivano
.
Druga
je
drugo
podpirala
.
Vsa
okolica
je
privrela
,
gospôda
in
kmetje
.
Riharda
ni
bilo
.
Ali
je
odpotoval
?
Tudi
dohtarja
nisem
videla
.
Drug
grob
so
kopali
tam
v
kotički
:
blazna
mlinarica
je
sinoči
umrla
.
Trudna
sem
,
ne
morem
več
.
Vzdržavale
so
teló
do
sedaj
le
dušne
močí
.
Dora
,
Dora
,
angelj
božji
,
počivaj
mirno
!
—
—
—
—
27.
dné
avgusta
meseca
.
Po
tolicih
dnéh
dušnega
trpljenja
in
telesnega
truda
,
po
tolicih
nočeh
brez
počitka
,
premagala
me
je
sinoči
nevečnost
.
Izginilo
je
čustvo
gorjá
,
zaspala
sem
in
spala
kakor
mrtva
do
belega
dné
.
Tem
bolj
boleči
sta
se
mi
vrnili
z
zavestjo
bridkost
in
toga
.
Hudim
sanjam
podobna
se
mi
je
kazala
sprva
nesreča
,
a
skôraj
je
v
vsi
svoji
grozoviti
resnici
zopet
stala
pred
mano
.
Od
ónega
deževnega
dne
je
vreme
,
dasi
jesensko
,
vendar
prekrasno
.
Oblaka
ni
na
nébi
in
solnce
pripéče
opoludné
s
silno
močjo
.
Vsa
dolina
dehti
.
Kosili
so
otavo
.
Ljudje
delajo
trudèč
se
,
in
se
gibljejo
,
pojó
in
veselé
vmes
kakor
prej
in
priroda
se
nasmiha
,
kakor
da
se
ni
zgodilo
ničesar
.
Toda
od
snežnikov
veje
neka
mrzla
sapa
,
iz
gozda
se
razlega
čez
dolino
tožno
šumenje
in
ponosnemu
drevju
odpadajo
rdeči
listi
,
mokri
od
svetlih
kapelj
.
Pusto
je
v
graščini
,
nepopisna
praznota
povsodi
,
najprijaznejši
prostor
izpremenen
v
puščavo
.
Nje
ni
,
nje
ne
bode
nigdar
več
!
—
Nje
pogrešam
kamor
pogledam
,
koder
hodim
:
na
vrtu
,
ki
je
poslušal
najine
in
—
naše
pogovore
,
v
salonu
,
kder
se
mi
je
vselej
takó
prijazno
bližala
,
v
nje
sobi
,
kder
me
je
imenovala
sestro
—
oj
,
in
v
dvorani
,
katero
mi
je
prehoditi
toliko
in
tolikokrat
na
dan
,
v
dvorani
od
koder
so
najljubeznivše
bitje
nesli
v
naročaj
zemlje
,
tam
odmevajo
zidovi
še
zmeraj
od
klica
:
„
Manfred
in
Astarta
“
!
od
onega
strašnega
klica
ki
se
je
izvil
iz
dna
moje
duše
.
—
Grofíca
je
pisala
,
naj
pridem
za
njimi
,
kedar
bode
vse
v
redi
.
Treba
nama
je
zatorej
hiteti
.
Ivana
pravi
:
„
Da
bi
jaz
bila
grofíca
,
nihče
ne
bi
stopil
po
sedaj
v
Dorino
sôbo
,
samó
ob
največjih
praznicih
bi
se
tamkej
zbirali
vsi
,
ki
so
jo
najbolj
ljubili
,
to
je
grofíca
,
dvójki
,
Vi
,
gospod
Rihard
,
dr.
Kosec
tudi
,
in
jaz
,
“
in
začela
je
znova
ihteti
se
,
„
jaz
bi
klečala
v
zadnjem
kotiči
in
bi
prosila
Bogá
,
naj
mi
jo
dá
skôraj
gledati
v
vrsti
angeljev
.
“
—
Roza
in
Vijola
sta
mi
poslali
pozdrave
in
z
velicimi
pismeni
podpisali
se
v
materinem
pismu
.
Preljuba
,
prisrčna
otroka
!
Na
čarobnem
vrtu
je
vse
zaprto
,
okníce
zatvorjene
.
Prav
,
da
je
ostavil
kraj
,
kder
je
prebíl
toliko
neizrecno
tožnega
.
—
Nekoliko
dnij
potem
.
Ne
vem
,
kakšen
dan
je
denašnji
dan
.
Saj
bi
tudi
ne
vedela
,
da
še
živím
,
če
mi
ne
bi
težko
breme
ležalo
na
srci
in
da
ne
bi
čutila
bolestnega
trkanja
v
glavi
.
Oči
me
ščemé
,
toda
s
solzami
jih
ne
morem
hladiti
,
zastajajo
mi
v
srci
in
tam
napravljajo
ono
breme
;
in
bolest
v
glavi
,
to
je
misel
,
jedina
,
ki
jo
sedaj
gojí
in
ki
jo
živo
trpinči
,
misel
—
umrl
bode
!
—
Takó
izginja
dan
za
dnevom
.
Z
bremenom
in
z
bolestjo
zaspim
,
če
me
časih
dr.
Kosec
sili
počivati
,
in
ko
premagana
od
slabosti
zatisnem
oči
,
in
planem
ž
njima
nekaj
hipov
potem
zopet
kvišku
,
da
bedeča
nadaljujem
,
kar
—
—
—
—
—
—
—
o
moj
Bog
,
moj
Bog
!
—
To
je
moje
sedanje
življenje
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Prišel
je
dr.
Kosec
,
ne
vem
kdaj
,
ves
potrt
,
prosèč
,
rotč
naju
,
naj
pridevi
z
Ivano
pomagat
mu
v
postrežbi
—
smrtno
bolnega
Riharda
.
„
Omagala
je
stara
njegova
strežajka
in
moški
niso
za
takšen
posel
.
Bedeti
je
pri
njem
,
obkladati
mu
noč
in
dan
čelo
z
ledom
,
skratka
stvoriti
,
kar
je
v
človeških
močeh
,
da
ga
otmemo
smrti
.
“
Poslušala
sem
,
misleč
,
da
se
mi
sanjat
Ivana
vpraša
!
„
Za
Boga
,
gospod
dohtar
,
ali
gospod
Rihard
ni
odpotoval
?
“
—
„
Odpotoval
on
!
Tisto
noč
pred
pogrebom
pokojne
barónice
Dore
Rihard
ni
legel
k
počitku
,
temveč
nemirno
hodil
gôri
in
dôli
.
Po
dnevi
potem
je
vedno
slonel
v
svoji
sobi
in
strmel
na
neki
listek
.
Na
večer
sem
mimo
ville
šel
od
necega
bolnika
tam
gori
pri
sv.
Križi
,
ko
me
ugleda
stara
Katra
in
pripoveduje
,
da
se
ji
gospod
takó
čuden
zdi
,
da
ni
besedice
ne
izpregovorí
in
ničesar
ne
užije
,
razven
mrzle
studenčine
,
a
té
prav
obilo
.
Nepričakovano
mi
ni
bilo
,
kar
sem
cul
.
Vstopivši
ga
najdem
apatičnega
in
ko
ga
nagovorim
,
stisne
krčevito
pisemce
,
ki
je
je
držal
v
rôci
,
poljublja
je
in
prižge
na
sveči
,
katera
je
brlela
v
mračni
sôbi
.
Z
očmi
ni
trenil
,
dokler
je
poslednji
kosec
listka
se
izpremenil
v
pepel
.
Na
prvi
pogled
sem
videl
,
da
si
je
Riharda
bolezen
osvojila
.
„
Dobro
bi
bilo
izpočiti
si
malo
,
gospod
Rihard
,
bolní
ste
!
“
—
„
Bolan
?
Morebiti
,
“
in
tiščal
je
rôci
na
čelo
.
Kakor
ubogljiv
otrok
se
je
dal
v
posteljo
spraviti
tih
in
molčèč
,
ali
drugo
jutro
sem
ga
našel
v
deliriji
,
iz
katerega
se
,
žàl
,
do
sedaj
še
ni
prebudil
.
“
—
„
Toda
okreval
bode
,
je
li
,
gospod
dohtar
?
“
dé
Ivana
.
„
Malo
upanja
.
Prosim
Vas
,
prosim
Vas
,
gospodična
in
Vas
tudi
,
ljuba
Ivana
,
iz
človekoljubja
pojdita
z
menoj
,
pomagati
si
ne
znam
drugače
.
Zagovarjal
bodem
vse
pri
grofici
.
Moj
voziček
čaka
pred
graščino
.
“
Mehanično
sem
se
plazila
dalje
in
šla
za
dohtarjem
,
a
klanjala
globoko
doli
glavo
—
pripravljena
na
smrtni
udarec
neusmiljene
usode
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Oh
!
ko
sem
ga
gledala
takó
izpremenenega
!
Bled
kakor
mrlič
je
,
bled
,
kakor
je
bil
mrtvo
Doro
ogledujé
in
lice
mu
upadeno
.
Debele
očí
strmé
iz
globocih
jamic
brez
vida
okoli
in
neprestano
se
razgovarja
sedaj
o
svoji
ljubezni
,
o
svojem
trpljenji
in
konec
vsaki
govorici
je
:
„
mir
najinemu
očetu
!
“
—
—
—
—
Po
želji
grofíčini
imam
vsako
jutro
ji
poročati
o
Rihardi
.
Tudi
ta
muka
mi
je
naložena
.
Spodobilo
bi
se
vrstam
pristaviti
kaj
prijaznega
za
predragi
moji
učenki
,
a
ni
môči
.
Vse
je
izgubilo
záme
ceno
.
Sáma
o
sebi
si
ne
morem
uže
najti
razloga
,
druzega
ne
čutim
,
nego
,
da
po
njegovi
smrti
tudi
meni
ni
dalje
živeti
.
Ljubim
ga
!
—
Izgovorjeno
je
!
Res
,
res
in
tisočkrat
res
,
naj
stoji
tukaj
,
ljubim
ga
z
vsacim
udarcem
srca
,
z
vsako
mislijo
,
s
svojim
hrepenenjem
,
s
svojimi
sanjami
,
z
vsem
,
kar
je
Bog
blagega
mi
položil
v
dušo
!
Ne
vem
,
od
kdaj
ga
ljubim
,
a
to
vem
,
da
je
solnce
vzhajalo
drugače
,
da
so
cvetlice
bolj
dehtéle
in
da
sem
slavčje
tožbe
umevala
od
tistega
dné
,
ko
sem
ga
prvič
ugledala
.
Skrovišče
prej
neznanih
mi
čustev
se
je
prebujalo
v
meni
,
po
njih
se
mi
odpiral
neznan
svet
!
Srečna
sem
bila
in
poleg
vsega
vendar
takó
nesrečna
,
sáma
sebi
zagonetka
.
Kolikokrat
me
je
sililo
popisovati
,
kar
se
godi
z
mano
,
ali
ustrašila
sem
se
,
če
je
roka
zapisala
le
besedico
v
teh
listih
o
tem
,
kar
sem
sama
sebi
hotela
tajiti
.
Grešnica
,
velika
grešnica
sem
se
dozdevala
,
če
sem
se
le
v
misli
bližala
možu
,
kateri
je
ljubil
Doro
in
katerega
jaz
,
uboga
stvarca
,
nisem
vredna
.
Vedno
bi
bila
molčala
,
zatajila
svoje
srce
,
ali
sedaj
ko
mi
hoče
smrt
upleniti
,
kar
nigdar
moje
bilo
ni
in
kar
je
vendar
moje
vse
,
sedaj
sem
toliko
drzna
,
da
se
borim
pred
vsem
svetom
ž
njo
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ljubila
sem
ga
od
nekdaj
;
kajti
živela
sem
vendar
le
od
onega
presrečnega
hipa
tam
mej
rožami
na
čarobnem
vrtu
.
Zatorej
ga
bodem
ljubila
,
dôkler
živim
.
Kar
začetka
nima
,
temu
tudi
konca
ni
.
Sedaj
umevam
Bogá
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
V
onem
presrečnem
hipu
,
v
katerem
sem
ga
prvič
videla
tam
,
kder
—
gorjé
,
gorjé
!
—
sedaj
umira
,
pogreznila
se
mi
je
prešlost
,
iz
nje
se
svetila
samó
materina
slika
,
mili
zvezdi
podobna
.
In
k
nji
se
obrača
tudi
sedaj
željna
oko
,
k
nji
neprestano
kličem
:
„
Mati
,
mati
,
kaj
mi
je
trpeti
!
—
—
—
—
—
—
—
—
Po
ukazu
dohtarjevem
sem
zopet
v
graščini
,
izpočiti
se
moram
do
jutra
.
Zaman
so
bile
moje
prošnje
.
Zvedel
je
,
da
bedím
vsako
noč
.
Kako
ne
bi
?
Če
se
po
njega
povelji
umaknem
v
drugo
sobo
in
če
se
malo
časa
potem
vrnem
k
bolniku
,
najdem
Ivano
in
Katro
,
bori
starki
,
vselej
v
boji
s
spancem
.
Zdravnikova
strežajka
pomaga
nocoj
Katri
.
Naj
se
izpočijem
?!
Nigdar
,
dokler
njemu
pretí
smrt
!
A
trudna
,
sila
trudna
sem
na
duši
in
na
telesi
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Poslednje
noči
so
bile
prestrašne
.
Umolknil
je
zdravnik
,
le
z
glavo
zmajuje
.
In
zopet
sem
nocoj
v
graščini
.
Po
sili
me
je
spodil
semkaj
.
On
sam
hoče
bedeti
pri
bolniku
.
Nocojšnja
noč
razloči
vse
.
Menda
jednoindvajseta
je
.
Večnost
ne
more
biti
daljša
,
nego
mi
bode
čas
do
zjutraj
.
Vem
,
kaj
pomenja
resni
dohtarjev
ukaz
:
prihraniti
mi
hoče
plemeniti
starček
pogled
Rihardove
smrti
!
Nádejala
in
nádejala
sem
se
navzlic
vsemu
do
sedaj
.
Oh
,
da
ne
bi
bila
primorana
udati
se
pasivnemu
obupu
!
Da
bi
ležala
rajši
tamkaj
,
kder
spava
Dora
!
—
Naj
čakam
dohtarja
zjutraj
v
spodnjem
salonu
,
naproti
mu
ne
smem
priti
,
to
so
bile
poslednje
njegove
besede
.
Polunočí
bije
na
stolpu
kapeličinem
.
Kakó
me
oči
pekó
!
Neprenosno
je
,
kar
čutim
.
Odpusti
,
moj
Bog
,
da
ne
molim
,
a
druzega
ne
znam
,
nego
li
obupavati
,
oh
,
smiluj
,
smiluj
se
me
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Živel
bode
,
živel
,
živel
!
—
—
—
—
—
V
prsih
se
mi
taja
,
solzé
tekó
in
želim
,
naj
mi
ubogo
srce
póči
od
veselja
,
saj
lepše
sreče
nima
pričakovati
na
zemlji
!
—
—
Živel
bode
,
živel
!
Kakó
dober
si
ti
,
moj
Bog
!
—
—
Od
zôre
sem
nemirna
čakala
v
poletenskem
salonu
in
skôraj
se
nisem
mogla
premagati
,
da
nisem
tekla
tja
na
čarobni
vrt
.
Skozi
okno
in
na
uro
sem
gledala
,
a
kazalec
se
ni
premeknil
,
neskončne
so
bile
minute
.
Vendar
,
vendar
dohtarja
ugledam
,
ko
prisopiha
mimo
kapelice
čez
most
,
in
sedaj
mu
ne
bi
bila
mogla
naproti
hiteti
,
da
mi
tudi
ni
bilo
prepovedano
:
kajti
prikovana
sem
bila
na
tla
,
ni
geniti
se
nisem
mogla
z
mesta
.
Vrata
se
odpró
,
pomlajen
,
zadovoljno
nasmihajoč
se
vstopi
dohtar
in
vsklikne
:
„
Otet
je
,
živel
bode
!
“
Jaz
mu
planem
okoli
vratu
ter
mu
iskreno
poljubljam
rôci
in
on
me
boža
kakor
majhno
dete
in
se
joka
z
menoj
!
„
Kriza
je
srečno
minila
in
Vam
,
Beatica
,
gre
hvala
,
Vi
imate
največ
zaslúg
.
Le
ljubezni
je
môči
žrtvovati
se
takó
,
kakor
ste
stvorili
Vi.
Nikari
se
ne
stidite
in
ničesar
ne
tajite
,
sladko
dekletce
moje
,
stari
Kosec
je
prehodil
velik
kos
sveta
,
dobro
pozna
življenje
in
ljudí
in
zvesto
molčati
naučil
se
je
tudi
.
“
„
Ali
se
Rihard
uže
zavéda
?
“
„
Popolnoma
se
zavéda
,
vsa
opasnost
je
minila
.
Hočete
li
se
prepričati
?
“
vprašal
je
šaljivo
.
„
Ne
,
ne
,
nikakor
ne
,
delo
moje
je
končano
in
stopiti
mu
sedaj
pred
očí
,
to
ne
bi
mogla
,
naj
bi
tudi
veljalo
—
“
„
Kaj
?
“
„
Moje
življenje
!
Ne
,
ne
,
življenje
ne
,
saj
je
prelepó
,
divno
,
neprecenljivo
je
!
Hvalo
Bogu
,
ki
ga
mi
je
dal
—
“
„
Ter
njemu
ga
obranil
!
“
pristavil
je
nagajivo
ljubi
,
ljubi
dohtar
.
„
To
bode
„
bulletin
“
,
ki
ga
vzprejme
danes
grofíca
!
“
„
Ustno
ga
ji
poročim
,
takoj
se
odpeljem
k
dvojkama
svojima
.
“
„
Nikakor
ne
,
temu
ugovarjam
kot
zdravnik
.
Danes
pišete
navaden
„
bulletin
“
,
kaj
pravim
navaden
bulletin
,
danes
zakličete
pismeno
razvneto
svojo
„
hosano
“
in
se
postavite
na
razpolaganje
milostivi
grofíci
,
jutri
pride
veseli
odgovor
in
pojutrišnjem
16.
septembra
—
“
„
Kaj
čujem
,
minila
uže
polovica
septembra
?
“
„
Kakó
pa
,
čas
se
ne
ustavlja
,
bodisi
tožen
ali
vesel
.
Pojutrišnjem
sem
dejal
,
odpeljete
se
in
v
tem
uživaj
ljuba
moja
Beata
potrebnega
sladkega
mirú
in
se
zopet
okrepi
,
da
ji
rožice
znova
zacvetó
na
lici.
A
sedaj
z
Bogom
,
otrok
moj
!
Dolžnost
me
pozivlje
,
nji
in
lepôti
čestitam
do
smrti
.
“
Odšel
je
ljubeznivi
starček
in
sáma
je
bila
óna
,
ki
je
sedaj
v
resnici
„
Beata
“
.
16.
dné
septembra
meseca
.
Popóludné
se
odpeljem
.
Grofíca
je
pisala
,
da
odpótujemo
za
mesec
dnij
v
Benetke
.
Ti
,
dnevnik
moj
,
ostaneš
tukaj
.
Ne
morem
ti
pomagati
.
Bolje
je
,
da
te
ne
vidim
,
dokler
nisem
zopet
prejšnja
.
Zapaziti
bi
te
tudi
utegnil
po
poti
tuj
pogled
;
védi
,
junaštvo
moje
je
šlo
po
vodi
!
Ko
je
bil
bolan
,
dozdevalo
se
mi
je
vse
jedno
,
če
bi
ves
svet
zvedel
,
da
—
da
—
ne
,
nehčem
!
a
sedaj
trepečem
o
misli
,
da
bi
se
nekomu
vsiljevati
utegnila
le
slutnja
o
—
o
ljubezni
moji
!
Kakó
zoperno
je
vendar
pisati
!
Kaj
je
laže
govoriti
!
Kar
se
glasno
po
nobeni
ceni
izreči
ne
more
,
to
se
zašepeče
,
a
tù
,
tù
na
listu
se
ne
da
prikrivati
nijedna
besedica
.
—
Od
grôba
sem
se
poslovila
.
Čudna
stvar
je
ljubezen
,
oj
,
in
kako
je
sebična
!
Ničesar
ne
trpí
poleg
sebe
,
vse
,
vse
izpodríva
,
iznevérila
me
je
skôraj
spominu
na
bitja
,
takó
neizrecno
mi
draga
.
To
mora
zopet
drugače
biti
!
Pripravljena
je
kočija
.
Z
Bogom
,
Ivana
,
z
Bogom
,
Mirko
!
Na
svidenje
,
na
svidenje
,
predraga
dolina
in
vse
,
kar
je
ljubega
in
lepega
v
tebi
!
13.
dné
majnika
meseca
1876.
l.
Pozdravljena
domovina
,
pozdravljen
kraj
,
ki
mi
je
najljubši
na
sveti
!
Po
dolgi
ločitvi
te
gledam
znova
!
Umeti
bi
ne
mogla
,
pogrešati
takó
dolgo
očetnjave
,
toda
od
meseca
do
meseca
se
je
daljšalo
