;tu
ni
videti
nič
pik
,
poglejte
,
gospod
Radovan
!
“
„
Postervi
,
ali
ne
postervi
;
dobre
ribice
so
,
gospa
;
samo
treba
,
da
jih
človek
pripraviti
zna
!
“
„
Takih
res
nisem
še
pripravljala
;
to
so
ribice
za
igračo
v
stekleni
posodi
na
oknu
,
ne
za
kuhinjo
,
gospod
Radovan
!
“
„
Drobne
ribe
,
dobre
ribe
!
“
„
Torej
tri
vsega
skupaj
,
pa
še
té
ne
postervi
!
Kako
je
vendar
to
,
gospod
Radovan
?
Kàj
niste
rekli
,
da
postervi
živé
v
bistrih
potokih
;
potok
je
vendar
dovolj
bister
,
šivanka
bi
se
mu
videla
na
dnu
,
in
vi
ste
tako
sloveč
ribič
,
kakor
smo
že
tolikokrat
slišali
;
ménim
,
ako
kje
kaka
posterv
tičí
v
tem
potoku
od
izvira
do
iztoka
,
čudno
bi
bilo
,
da
bi
se
ne
obernila
proti
vam
takoj
ko
začuti
,
da
prežite
tu
sè
svojo
dolgo
palico
,
že
iz
samega
vsmiljenja
!
“
„
Da
bi
bil
le
sam
;
ali
ženske
niso
za
drugo
na
svetu
,
kakor
da
motijo
in
dražijo
človeka
.
“
„
Čujete-li
,
gospodična
Zora
!
kako
govori
vaš
ljubeznjivi
ženin
?
Kaj
bo
še
pozneje
?
Jaz
bi
si
premislila
,
ako
bi
bila
na
vašem
mestu
;
še
je
čas
!
Pomnili
bodete
še
kedaj
,
da
sem
vas
svarila
,
ali
tedaj
bo
prepozno
!
“
„
Nič
se
ne
bojte
,
gospa
!
Ni
tako
hudoben
,
ne
,
kakor
se
dela
;
nič
ne
dé
,
če
kedaj
malo
zagermi
nad-me
,
kader
bom
zaslužila
.
“
„
Zaslužili
boste
kedaj
?
“
„
Bog
ve
!
“
—
—
„
Glejte
!
ravno
zdaj
bi
bila
ena
prijela
,
ko
bi
bilo
le
malo
bolj
mirno
;
saj
ni
čuti
germečega
boga
!
“
„
Za
zdaj
bodi
dovolj
,
gospod
Radovan
!
Vi
ste
storili
svojo
dolžnost
;
kaj
se
more
,
če
nočejo
ribe
?
Čujte
,
šest
bije
ura
;
vzemimo
kar
imamo
,
za
vas
bo
dovolj
,
gospod
Radovan
;
mi
pa
si
bomo
morali
danes
s
čem
drugim
pomagati
.
Pojmo
,
gospoda
!
“
Tako
so
se
šalili
;
tako
so
ribe
in
kobilice
lovili
.
Gospa
Jarinova
je
bila
danes
dobre
volje
,
da
je
ni
še
nikoli
nihče
videl
tako
.
A
Radovan
je
imel
danes
nesrečen
dan
.
Kedó
ni
že
sam
izkusil
,
da
ravno
takrat
,
kader
bi
se
rad
izkazal
pred
svetom
,
zlasti
pred
ženskim
,
ravno
takrat
mu
gre
vse
na
robe
!
Nesrečni
ribič
se
je
izgovarjal
na
vse
strani
;
zdaj
mu
je
bil
ternek
prevelik
,
zdaj
premajhen
;
tudi
kobilice
mu
niso
bile
nikoli
prav
,
zdaj
predrobne
,
zdaj
predebele
.
Najbolj
pa
je
dolžil
žensko
radovednost
;
in
to
dolženje
je
bilo
morebiti
še
najbolj
pravično
.
Kakor
hitro
je
začela
kimati
dolga
šibka
palica
ribičeva
,
da
si
je
mislil
:
zdaj
le
bo
!
hitro
je
pritekla
gledat
zdaj
gospa
,
zdaj
Zora
—
in
oplašena
se
je
obernila
riba
,
izpustivši
vado
in
ostri
ternek
.
Res
,
nesrečen
dan
je
imel
danes
Radovan
;
vendar
upamo
si
reči
,
da
se
bode
morebiti
še
v
poznih
letih
z
veseljem
spominjal
lepega
dneva
.
Bogata
gospoda
,
ki
prebiva
po
mestih
v
visokih
palačah
,
ima
navado
,
da
razveseljuje
z
godbo
in
petjem
povabljene
goste
pri
pojedini
;
saj
se
tudi
živinica
na
paši
še
enkrat
tako
veselo
pase
,
ko
prepeva
pastir
ali
dela
na
piščalko
.
Tudi
gospé
Jarinove
gosti
niso
pogrešali
pri
južini
pevcev
in
godcev
.
Po
drevji
in
po
germovji
so
peli
in
gostoleli
tiči
,
da
je
bilo
veselje
:
vsak
po
svoje
,
na
drobno
in
na
debelo
,
in
vendar
je
bilo
tako
prijetno
,
tako
sladko
soglasje
!
Zamaknena
je
poslušala
vesela
družba
in
za
nekoliko
časa
je
umolknila
prijazna
govorica
,
ki
se
je
prej
skoraj
tako
veselo
glasila
,
kakor
tičje
petje
po
vertu
.
„
Vse
,
kar
je
res
,
“
izpregovori
gospod
Mirodolski
,
„
vse
,
kar
je
res
.
gospa
!
pevce
imate
izurjene
in
lepo
ubrane
;
tudi
naši
niso
boljši
;
in
vendar
si
domišljujem
,
da
slujejo
nekoliko
po
vsem
Tihem
dolu
,
kar
ní
najmanji
moj
ponos
.
“
„
Morebiti
je
pa
nekoliko
vaših
vmés
;
po
pravici
moram
reči
,
da
moje
uho
ne
loči
tičjega
petja
;
meni
se
glasi
vse
enako
.
“
„
Že
mogoče
,
že
mogoče
!
Res
nekateri
glasovi
se
mi
zdé
prav
znani
.
To
ní
lepo
,
gospa
soseda
,
da
izvajate
in
izvabljate
tiče
svojemu
sosedu
,
ki
vam
ní
nikoli
,
žalega
storil
.
O
,
velika
je
moč
ženske
lepote
;
vsaka
živa
stvar
se
ji
klanja
!
“
Gospa
Jarinova
se
mu
prikloni
rekoč
:
„
Od
kedaj
ste
tako
ljubeznjivi
,
gospod
Mirodolski
?
Gola
zavist
vas
dela
ljubeznjivega
,
gospod
;
a
taka
prisiljena
ljubeznjivost
nima
veljave
pri
nas
.
Ne
bodite
tako
samopašni
,
gospod
;
privoščite
tudi
komu
drugemu
kaj
dobrega
,
zakaj
ne
tudi
sosedi
!
Po
krivem
me
dolžite
;
če
se
je
res
pridružil
kateri
izmed
vaših
mojim
tičem
,
bodite
prepričani
,
da
té
žalostne
prikazni
vam
nisem
jaz
kriva
.
Za
vami
so
prišli
;
saj
govore
ljudjé
,
da
hodijo
za
vami
kakor
kokoši
za
gospodinjo
;
bog
vé
,
kaj
delate
z
njimi
;
jaz
ne
umejem
takih
čudodelnih
skrivnosti
.
Z
vami
so
prišli
,
z
vami
se
vernejo
zopet
v
Mirni
dol
.
Ako
bi
letali
res
tiči
,
kakor
pravite
,
za
žensko
lepoto
;
bodite
prevérjeni
,
gospod
sosed
,
ne
bilo
bi
jim
treba
iskati
je
drugod
;
nobeden
bi
se
vam
ne
genil
z
Mirnega
dola
.
“
Na
té
besede
,
ki
jih
je
govorila
gospa
Jarinova
z
nepopisno
ljubeznjivo
šaljivostjo
,
se
Breda
glasno
zasmeje
:
prijetno
se
je
razlegal
njén
smeh
,
kakor
kukovice
glas
po
zelenem
bukovji
s
pomladi
!
Zora
zarudi
in
temna
trepalnica
ji
osenči
lepo
bistro
oko
,
kakor
ko
za
trenotje
oblak
zakrije
zlato
solnce
na
jasnem
nebu
.
Čutila
je
,
da
se
je
ozerlo
vánjo
Radovanovo
oko
.
Moder
mož
je
bil
gospod
Mirodolski
,
kolikor
je
moči
človeku
modremu
biti
na
svetu
;
vendar
ne
govorili
bi
resnice
,
ako
bi
terdili
,
da
so
mu
bile
neprijetne
gospé
Jarinove
besede
.
Z
veseljem
,
ne
brez
ponosa
,
je
gledal
lepi
hčerki
svoji
;
rekel
ni
besede
,
a
srečni
pogled
njegov
je
jasno
govoril
:
Prav
pravite
,
gospá
soseda
;
brez
lepote
nismo
v
Mirnem
dolu
.
In
tako
je
bilo
veselo
vse
omizje
.
Nesreča
—
strela
z
jasnega
neba
—
skali
jim
veselo
trenotje
.
Ravno
so
se
podajale
ribe
,
ki
jih
je
bila
res
sama
napravila
gospa
Jarinova
:
perva
je
bila
Zora
na
versti
;
kar
ji
padejo
vilice
iz
roke
na
tla
v
beli
pesek
.
Hitro
se
pripogne
deklica
,
ter
jih
pobere
.
Radovan
,
ki
je
sedel
poleg
nje
,
deržal
se
je
,
„
kakor
lipov
bog
“
,
ní
se
ganil
,
da
bi
postregel
,
kakor
je
moškemu
dolžnost
,
svoji
sosedi
,
nevesti
svoji
!
Po
vsej
pravici
torej
ga
je
pokarala
gospa
:
„
Lepo
se
vedete
,
gospod
Radovan
!
“
„
Hotel
sem
se
ravno
pripogniti
,
a
bilo
je
že
prepozno
.
Zora
je
tako
urna
!
“
„
Kakor
posterv
!
Prepozno
;
lep
izgovor
!
Moški
,
kateri
sedi
poleg
gospodičine
ali
pa
tudi
gospé
,
vse
enako
;
kaj
pa
še
le
poleg
neveste
!
treba
da
ima
pazne
oči
;
da
vidi
,
kaj
se
godi
,
kaj
se
bode
godilo
.
Prepozno
!
Planiti
je
bilo
treba
,
prestreči
jih
,
ali
pa
vsaj
pobrati
,
če
človek
ni
že
tako
uren
.
Vi
pa
sedite
,
kakor
malik
,
ter
gledate
mirno
,
kako
se
trudi
lepa
soseda
poleg
vas
.
Križ
je
s
takim
—
medvedom
!
Uboga
Zora
,
koliko
truda
ji
bode
treba
,
da
vas
ugladi
in
omika
,
vsaj
za
domačo
potrebo
!
O
da
bi
vas
imela
jaz
nekoliko
časa
v
svoji
oblasti
;
kako
hitro
bi
vas
navadila
plesati
!
“
„
Gospá
!
Velika
je
vaša
moč
;
kar
bi
hoteli
,
vse
bi
iz
mene
storili
;
a
da
bi
me
kedaj
naučili
plesati
,
ne
verujem
;
strašno
sem
neroden
in
neukreten
;
prej
medveda
!
“
„
Káj
?
Plesati
?
plesati
vas
bi
bilo
še
le
učiti
treba
?
Ženin
hočete
biti
in
plesati
ne
znate
?
O
ti
moj
bog
!
Od
kod
pa
ste
,
iz
katerega
berloga
ste
doma
?
“
„
Meni
se
zdi
,
da
je
ta
umetnost
,
o
kateri
tako
navdušeno
govorite
,
gospa
,
moškemu
prav
malo
potrebna
;
ženski
—
ne
rečem
.
“
„
Torej
hočete
,
da
naj
ženske
same
plešemo
,
krasen
ples
!
“
„
Tudi
tega
na
pravim
;
zdi
se
mi
,
da
tudi
ženska
lahko
izhaja
brez
plesa
.
To
pa
je
gotovo
,
da
je
moški
,
ki
pleše
,
smešna
prikazen
.
“
„
Tako
?
—
In
David
je
plesal
pred
skrinjo
mirú
in
sprave
;
in
Sokrat
sám
je
plesal
,
vaš
patron
,
kakor
veste
.
Kaj
pravite
zdaj
,
govorite
!
“
„
Kako
je
David
plesal
,
ne
vem
,
tudi
ni
povedano
v
svetem
pismu
;
tega
pa
sem
prevérjen
,
da
ní
plesal
ne
polke
ne
mazurke
;
jaz
menim
,
da
je
sveti
mož
samo
tako
nekako
poskakoval
od
veselja
;
kakor
veli
pismo
:
Veselite
se
in
od
veselja
poskakujte
.
A
kar
se
tiče
Sokrata
,
„
mojega
patrona
“
,
to
vemo
na
tanko
,
kako
je
bilo
.
Kader
je
hotel
plesati
,
zaklenil
se
je
v
svojo
izbo
,
da
ga
ní
videla
živa
duša
,
ne
otroci
,
ne
žena
;
kaj
bi
bila
rekla
poštena
Ksantipa
?
In
lahko
si
mislimo
,
káko
je
bilo
njegovo
plesanje
.
Skakal
je
,
zvračal
se
je
mož
brez
takta
,
brez
gracije
;
gibati
se
je
hotel
,
druzega
nič
,
ker
je
vedel
,
da
je
gibanje
zdravo
telesu
.
“
„
Plesal
je
torej
,
menite
,
kakor
medved
na
sejmu
!
“
„
Tako
nekako
,
dà
,
gospa
!
Kakor
medved
na
sejmu
;
zato
pa
tudi
ni
hotel
,
da
bi
ga
gledal
svet
;
bil
je
pameten
mož
,
moj
patron
.
“
Po
tem
ostrem
dvoboji
,
v
katerem
sta
pervič
gospa
Jarinova
in
Radovan
merila
svoje
moči
,
brez
pravega
vspeha
—
zmaga
se
ni
nagnila
na
nobeno
stran
—
potihne
Radovan
.
Z
neko
pomenljivo
resnobo
ogleduje
družbo
;
videti
mu
je
bilo
,
da
se
mu
zbuja
v
persih
misel
,
ki
si
ne
upa
na
dan
.
Nastala
je
bila
tista
osodepolna
tihota
,
ki
nastaja
navadno
pred
hudo
uro
.
Čutila
je
vsa
družba
,
da
plava
nad
njo
siv
oblak
,
ki
nič
dobrega
ne
obeta
.
Po
dolgem
premišljevanji
se
ujunači
mladenič
in
začne
:
„
Tri
ženske
,
dva
moška
,
število
nam
ní
ugodno
,
da
ne
govorim
o
moči
na
oni
strani
,
katere
sem
ravno
kar
nekoliko
izkusil
.
V
strahu
in
trepetu
torej
začenjam
boj
,
iz
katerega
se
vernem
,
kakor
bode
božja
volja
in
vaša
,
milostna
gospa
!
Boj
začnem
ne
zase
,
nego
za
moške
pravice
.
Karali
ste
me
,
gospa
,
ostro
ste
me
karali
,
da
nisem
storil
svoje
dolžnosti
;
hudo
dolženje
!
Poskusimo
,
kako
bi
se
zagovarjal
,
morebiti
celó
opravičil
.
Zori
so
pale
vilice
iz
rok
,
pobrala
jih
je
sama
;
to
se
meni
prav
pametno
zdi
,
čisto
naravno
:
jaz
delam
tudi
tako
.
Vi
ste
drugih
misli
,
gospa
!
Vi
sodite
in
ne
samo
vi
,
gospa
;
tako
sodi
velik
del
ženstva
,
da
jo
moža
dolžnost
streči
ženski
,
„
po
rokah
jo
nositi
“
,
pestovati
jo
kakor
otroka
.
Tako
ravnanje
se
mi
ne
zdi
primérno
;
dostojno
ni
ne
možu
ne
ženi
.
Daleč
za
nami
so
oni
srednoveški
časi
malikovanja
z
ženstvom
,
one
nezdrave
,
nemoške
galanterije
.
Mož
naj
spoštuje
ženo
,
enakorodna
mu
bodi
,
enakopravna
.
“
—
Pri
teh
besedah
je
gospé
Jarinovi
zablisknil
po
ustnah
oni
ponosno-zaničljivi
smeh
,
o
katerem
smo
prej
govorili
.
Pogovor
prej
tako
prijetno
šaljiv
,
dobil
je
mahoma
resno
lice
.
Predaleč
je
bil
zašel
,
morebiti
nehoté
,
Radovan
;
zdaj
mu
ni
bilo
moči
več
nazaj
.
Približala
sta
se
bila
strelonosna
,
nasprotna
oblaka
;
mogoče
ni
bilo
več
,
da
bi
ne
šinila
strela
iz
oblaka
v
oblak
.
„
Enakorodna
,
enakopravna
bodi
žena
možu
!
—
dekla
,
sužnja
mu
bodi
,
govorimo
naravnost
,
brez
okolišev
,
gospod
!
Ženska
je
na
niži
stópinji
,
zaostala
je
za
moškim
v
razvoji
.
Mož
je
moč
,
žena
slabost
;
mož
je
„
krona
stvaritve
“
;
možu
oblast
in
pravice
,
po
naravnih
zakonih
;
mož
je
glava
,
mož
gospodar
,
njemu
oblast
in
slavo
in
čast
;
pridite
,
pokleknite
in
molite
!
Mož
naj
gospoduje
;
žena
naj
služi
.
Za
njim
naj
se
obrača
,
kakor
solnčnica
za
solncem
:
iz
obraza
naj
mu
vgiblje
,
bere
želje
,
izpolni
naj
mu
jih
,
predno
jih
je
izgovoril
.
Blag
bodi
mož
,
res
,
velikodušen
:
blago
poterpljenje
imej
sè
siroto
,
ako
je
mlada
,
lepa
,
poslušna
,
pokorna
,
podložna
;
ako
vstreza
vsaki
želji
njegovi
,
bodi
si
še
tako
nespametna
,
oblastna
,
surova
!
ako
se
vse
njene
misli
in
želje
sučejo
o
njem
,
svojem
središči
,
svojem
solnci
,
iz
katerega
jej
izhaja
luč
,
gorkota
,
življenje
;
ako
mu
ni
nikedar
in
nikjer
na
poti
,
ne
vpraša
ga
,
kam
greš
,
kje
si
bil
tako
dolgo
?
zakaj
si
žalosten
,
zakaj
si
vesel
?
Vsakemu
svoje
!
Mož
naj
dela
,
kar
hoče
,
naj
hodi
,
kamor
mu
drago
,
naj
se
kratkočasi
,
kakor
ga
veseli
.
Žena
ostani
doma
pri
poslih
,
pri
otrocih
;
kuhaj
,
šivaj
,
pospravljaj
,
da
bode
vse
lepo
in
snažno
,
kader
pride
domóv
;
glej
,
da
ga
pozdraviš
z
jasnim
,
prijaznim
obličjem
;
ako
je
slabe
volje
,
pogladi
mu
skerbi
s
čela
,
če
je
gladka
in
mehka
tvoja
ročica
.
Ako
lepo
ravná
s
teboj
,
bodi
mu
hvaležna
,
vesela
;
ako
te
graja
,
kara
,
daje
ti
gerde
priimke
,
če
tudi
nisi
zaslužila
;
terpi
voljno
,
poljubljaj
šibo
,
ki
te
bije
:
tvoje
bode
nebeško
kraljestvo
.
A
za
vse
na
svetu
:
nikoli
in
nikjer
ne
imej
svoje
volje
:
to
bi
bil
upor
proti
večnim
naravnim
zakonom
.
Med
štirimi
stenami
tvojega
doma
,
tvojega
kraljestva
,
naj
bivajo
vse
tvoje
želje
.
Ne
glej
skozi
okno
na
ulice
,
kaj
delajo
ljudje
,
na
nebo
,
kakošno
je
vreme
;
tvojega
moža
obličje
je
tvoje
nebo
;
z
njega
ti
sije
solnce
milosti
,
na
njegovem
čelu
se
ti
zbirajo
hudourni
oblaki
,
iz
njegovih
očí
se
ti
bliska
,
iz
njegovih
ust
ti
germi
.
Ne
zabi
,
ženska
,
da
si
telo
brez
duše
:
ne
misli
,
da
si
človek
:
ti
si
stvar
,
blago
,
ki
se
próda
,
ki
ima
gotovo
ceno
,
ki
najde
kupca
,
ako
mu
je
po
volji
!
“
„
Z
živo
besedo
ste
nam
popisali
,
gospa
,
žalostno
stanje
ženstva
,
kakoršno
se
,
žalibog
!
še
zdaj
,
človeštvu
na
sramoto
,
nahaja
po
nekaterih
krajih
.
Ne
samo
rahločutno
žensko
,
vsako
pošteno
moško
sercé
se
v
sveti
jezi
upira
proti
nesrečni
osodi
ženstva
v
na
pol
divjih
jutrovih
deželah
!
“
„
Jutrovih
deželah
!
Na
delajte
se
nevednega
,
gospod
!
Pustimo
jutrove
dežele
;
tam
niso
nesrečne
žene
domá
;
tam
je
vse
pošteno
,
odkrito
;
tam
ni
sleparstva
in
licemérstva
;
tam
se
besede
zlagajo
z
dejanjem
.
Tam
so
razmere
jasne
:
ženska
vé
,
káj
je
njen
poklic
,
káj
je
čaka
;
nihče
je
ne
slepi
,
nihče
ne
zbuja
v
njenih
persih
želj
,
hrepenenja
,
ki
se
nikedar
ne
uresniči
,
usresničiti
ne
more
;
nihče
ji
ne
kaže
sreče
,
ideala
,
ki
ji
sije
v
nedosežni
višini
.
Česar
človek
ne
pozna
,
tudi
ne
želi
.
Tam
vé
ženska
,
za
káj
je
rojena
,
v
čem
je
njena
vrednost
;
ravna
se
po
tem
,
zadovoljna
je
in
srečna
.
Dà
,
srečna
je
lahko
ženska
v
haremu
!
“
„
Dobre
volje
ste
,
gospa
!
“
„
Ne
vedela
bi
,
zakaj
!
—
Ne
o
daljnih
jutrovih
deželah
,
gospod
;
govorila
sem
o
naših
deželah
,
o
visoko
izobraženi
Evropi
,
kako
je
stanje
ženstva
pri
nas
v
visokih
palačah
in
pod
nizko
slamnato
streho
.
Žalostno
,
sramotno
,
vnebovpijoče
!
Tu
je
tiranstvo
domá
;
hujše
,
sramotnejše
nego
pri
divjakih
;
tam
je
golo
,
pošteno
;
tu
se
zavija
v
lepo
,
sleparsko
obliko
,
lepotiči
se
s
prijetno
donečimi
besedami
;
tu
je
tiranstvo
s
prijaznim
obličjem
;
olika
,
omika
:
sleparstvo
,
pobeljen
grob
!
“
Po
teh
besedah
,
ki
so
se
vsipale
kakor
toča
iz
lepih
ust
krasne
žene
,
nastane
za
nekoliko
časa
soparna
tihota
.
Sedeli
so
tiho
,
vsak
v
sé
zamišljen
.
Gospé
je
bilo
videti
žal
,
da
je
tako
strastno
,
tako
iz
serca
govorila
,
da
je
kalila
veselje
povabljenim
gostom
.
Zora
,
ki
je
sedela
poleg
njé
,
je
sè
zarudelimi
lici
poslušala
njene
strastne
,
goreče
besede
,
tako
,
da
ji
je
skoraj
sapa
uhajala
.
Kedó
vé
,
kaj
se
je
godilo
v
njenem
mladem
,
neizkušenem
serci
!
Ko
jo
vidi
gospa
tako
zamišljeno
,
prime
ji
z
obéma
rokama
glavo
,
pritisne
si
jo
na
persi
in
poljubi
jo
na
belo
čelo
.
Vse
je
molčalo
nekoliko
trenotij
.
Zamišljen
je
sedel
Radovan
;
take
še
nikoli
ní
videl
svoje
neveste
;
čudno
mu
je
bilo
pri
serci
.
—
Pokojno
,
gladko
je
morje
,
kakor
lice
otroka
,
spečega
v
zibeli
.
Vse
je
mirno
na
ladiji
;
kedó
bi
se
bál
?
Jasno
je
nebo
,
kakor
ribje
oko
;
samo
tam
proti
večerni
strani
,
daleč
,
daleč
vstaja
meglica
počasi
iz
morja
,
dviga
se
na
jasno
obzorje
,
že
se
je
zagostila
v
bel
oblaček
.
Sè
skerbnim
očesom
gleda
stari
pomornik
nedolžni
oblaček
;
postaral
se
je
na
morji
in
on
vé
,
kaj
pomeni
bela
meglica
;
ne
dolgo
in
dvigne
se
vihar
,
zbudé
se
valovi
in
tedaj
bodi
ti
milostivo
nebo
.
ladija
!
in
vam
vsem
,
ki
ste
na
njej
!
Tako
se
je
bila
prikazala
Radovanu
na
jasnem
obzorji
osodna
meglica
:
videl
jo
je
,
a
vedel
ni
,
kaj
pomeni
;
malo
je
še
poznal
svet
in
življenje
:
med
knjigami
mu
je
bila
pretekla
„
življenja
lepša
polovica
“
.
Kmalo
se
mu
zvedri
čelo
in
vesel
,
kakor
prej
,
ogovori
gospo
:
„
Res
,
nesrečo
sem
imel
z
ribištvom
danes
,
postervi
mi
ní
bilo
pred
očí
;
vendar
današnjega
dneva
ne
štejem
med
izgubljene
.
Z
očmí
gledam
danes
pervič
,
kar
sem
že
tako
dolgo
videti
želel
—
prorokinjo
,
navdušeno
prorokinjo
ženske
osvoboje
!
Osvoboja
ni
prav
dobra
beseda
,
vendar
emancipacija
ima
tako
neprijeten
,
tuj
glas
;
recimo
torej
:
osvoboja
,
ako
dovolite
,
gospa
?
“
„
Kakor
vam
drago
,
gospod
,
da
se
le
umemo
.
“
„
Mnogo
sem
že
slišal
in
bral
o
ženski
osvoboji
,
tem
najnovejšem
vprašanji
družabnega
ali
socijalnega
življenja
—
sedanje
življenje
sestoji
skoraj
iz
samih
vprašanj
,
brez
odgovorov
—
vprašati
je
lehko
,
odgovarjati
težko
;
mnogo
sem
slišal
in
bral
o
ženskih
,
katere
se
,
nezadovoljne
sè
svojim
stanjem
,
sè
svojimi
dolžnostmi
in
pravicami
,
odmérjenimi
jim
po
naravnih
in
človeških
zakonih
,
povzdigujejo
nad
svoj
spol
,
hrepené
in
silijo
v
to
,
kar
jim
bode
,
kar
jim
mora
biti
večno
nedosežno
.
Menil
sem
do
zdaj
,
da
so
take
ženske
samo
kake
igralke
,
pevke
,
plesalke
in
enake
ženščine
,
katere
so
,
po
svojem
stanu
že
,
prestopile
meje
svojega
spola
;
tu
pa
tam
kaka
postarna
,
pozabljena
samica
;
kaka
„
nerazumljena
“
krepkoduha
nemška
pisateljica
z
debelogledimi
,
okroglimi
naočniki
na
prevzetnem
nosu
!
Menil
sem
,
da
take
ženske
,
ki
so
se
zarotile
proti
ubogemu
moškemu
spolu
,
so
doma
samo
v
Ameriki
,
na
Angleškem
,
na
Ruskem
,
tu
pa
tam
katera
na
Nemškem
;
tako
blizo
bi
jih
ne
bil
iskal
;
da
so
med
njimi
tudi
take
žene
,
kakoršna
mi
je
stopila
danes
perva
pred
očí
,
tega
bi
si
ne
bil
nikedar
mislil
.
Prej
sem
menil
,
da
se
nam
ní
bati
té
nove
zarotbe
,
zdaj
vidim
,
da
sem
sodil
lahkomiselno
;
zdaj
vidim
,
kaka
nevarnost
preti
vsemu
moškemu
rodu
!
Konec
bode
našega
gospostva
,
morebiti
celo
našega
bitja
,
kader
se
dvigne
nad
nas
silni
maščevalni
roj
novih
Amazon
,
njim
na
čelu
vi
,
gospa
,
sijajna
kraljica
,
Pentezileja
!
Gospa
,
gospa
!
kader
pridere
v
naše
kraje
nevsmiljena
vojska
,
na
iskrih
vrancih
,
z
bridkimi
meči
,
sulicami
in
pušicami
,
o
gospa
,
krenite
tedaj
v
stran
,
ognite
se
Tihega
dola
,
ne
zabite
,
da
sva
bila
nekedaj
vaša
soseda
,
vaša
gosta
,
gospod
Mirodolski
in
jaz
,
ki
se
vam
klanjam
,
ki
vas
prosim
milosti
,
premagan
,
v
prah
ponižan
nasprotnik
!
“
Vsi
se
veselo
zasmejejo
na
té
besede
,
ki
jih
je
Radovan
res
prav
ginljivo
govoril
.
Smijala
se
je
tudi
gospa
Jarinova
,
a
njen
smeh
je
bil
videti
nekako
posiljen
.
Ko
je
potihnil
smeh
,
odgovori
mu
brez
vsmiljenja
:
„
To
je
torej
vaše
junaštvo
,
vaše
moštvo
!
Orožje
dejati
iz
rok
pred
bojem
,
sramota
!
Takim
gospodom
naj
služimo
ženske
!
Nič
milosti
!
boj
,
boj
!
po
boji
mir
in
sprava
in
milost
,
kedor
je
milosti
vreden
,
ali
potreben
!
Predno
pa
pride
vojska
,
katere
se
,
kakor
je
videti
,
tako
bojite
,
predno
se
vdarimo
z
bridkim
mečem
,
poskusimo
se
prej
z
nekervavim
orožjem
,
katero
znamo
sukati
tudi
me
ženske
,
če
ne
tako
krepko
in
umetno
kakor
vi
,
znamo
ga
sukati
vsaj
urno
,
kar
se
nam
rado
oponaša
:
poskusimo
se
z
besedo
!
Imenovali
ste
me
prorokinjo
ženske
osvoboje
.
Jaz
ne
prorokujem
;
jaz
govorim
samo
,
kar
mislim
,
kar
se
mi
vidi
,
da
je
pravo
.
In
to
je
,
da
ženska
ní
sedaj
moškemu
nikakor
enakopravna
,
da
je
pod
njim
,
da
je
sužnja
njegova
,
ker
je
telesno
slabeja
.
Telesno
slabeja
,
pravim
,
zapomnite
si
to
,
gospod
;
samo
telesno
!
Oblast
,
gospostvo
ima
,
kedor
ima
moč
,
telesno
moč
.
Ta
zakon
vlada
med
rastlinami
,
med
živalmi
;
močneja
slabejo
zatira
,
da
jo
zatre
,
izpodrine
,
da
sama
vlada
ter
se
veseli
svojega
življenja
.
Ta
zakon
naj
vlada
tudi
v
človeštvu
?
Kako
naj
se
potem
loči
človeštvo
od
brezumne
narave
?
Vladal
je
ta
zakon
,
kakor
nas
učí
zgodovina
,
tudi
jaz
sem
pogledala
nekoliko
v
zgodovino
—
tudi
med
narodi
,
stanovi
,
posamezniki
:
izgledov
mi
ní
treba
navajati
vam
,
ki
vse
to
bolje
veste
.
Ta
zakon
,
pravim
,
je
vladal
in
vlada
še
tudi
v
človeštvu
,
nekedaj
v
surovi
,
kruti
,
potem
v
vedno
glaji
in
glaji
obliki
,
in
to
je
tudi
že
nekaj
,
tudi
to
je
že
napredek
;
a
tu
se
ne
smemo
ustaviti
.
Kaj
loči
zarés
človeka
od
živali
?
Železnice
,
telegrafi
,
delniška
društva
?
Vse
lepo
,
krasno
!
Vendar
,
ako
bi
ne
imeli
druzega
,
bili
bi
samo
više
razvite
živali
.
Kar
loči
človeka
v
resnici
,
bistveno
,
ne
samo
na
videz
od
živali
,
to
je
:
pravočutje
!
Pustite
,
da
tudi
jaz
,
kakor
vi
,
kujem
besede
;
beseda
gotovo
ní
dobra
,
vendar
umete
,
kaj
menim
,
in
to
je
dovolj
.
Žival
ne
pozna
pravice
;
njej
je
moč
pravica
.
Pravočutje
je
prava
človekova
last
;
ono
je
začetek
in
konec
vsega
človeškega
izobraževanja
in
napredka
,
v
njem
je
zajeta
vsa
moralnost
.
Ta
čut
se
zbuja
,
širi
,
vkoreninja
bolj
in
bolj
in
kader
bode
navdal
,
predelal
in
prestvaril
vsa
človeška
serca
,
potem
bode
doseglo
človeštvo
svoj
namen
,
potem
bode
zemlja
pravo
človeško
prebivališče
.
Spoznanje
,
prepričanje
,
da
je
vsako
človeško
bitje
samopravno
,
da
smo
si
enakopravni
vsi
,
kar
nas
nosi
človeško
podobo
—
narod
narodu
,
služabnik
gospodu
,
ženska
moškemu
—
ta
nova
véra
ne
smé
ostati
samo
v
knjigah
,
v
nekaterih
razsvitljenih
glavah
;
treba
da
se
uresniči
,
da
se
uvede
v
vse
razmere
človeškega
življenja
.
Iz
pravočutja
,
gospod
,
zagovarjam
žensko
osvobojo
,
kakor
ste
jo
vi
kerstili
.
Posmehujte
se
mojemu
učenemu
besedovanju
,
prosto
vam
;
mé
osvobojenke
ne
smemo
biti
in
nismo
občutne
!
“
Ko
je
bila
gospa
Jarinova
končala
svoj
krepki
govor
,
zaploska
ji
Zora
z
rokama
,
da
se
je
razlegalo
po
vertu
.
Na
to
se
oberne
proti
ubozemu
Radovanu
sè
zmagovitim
obrazom
:
„
Zdaj
je
tvoja
versta
.
Radovan
!
ujunači
se
,
govori
;
radovedni
smo
,
kako
bodeš
odgovarjal
.
“
„
Tudi
ti
,
Zora
!
“
„
Recimo
:
tudi
jaz
!
Kaj
te
je
strah
,
Radovan
?
“
„
Slovo
sem
upu
,
strahu
dal
.
Dobro
je
,
da
se
juha
ne
jé
tako
vroča
kakor
se
kuha
.
Strah
me
ní
,
a
v
zadregi
sem
,
ne
tajim
.
Z
osvobojenko
,
kakor
se
imenujete
,
gospá
,
nisem
še
govoril
;
jaz
imam
to
slabost
,
da
me
osupne
in
v
stisko
spravi
vsaka
nova
prikazen
,
dokler
se
je
ne
privadim
.
Meni
ní
dano
,
da
bi
kar
tako
iz
rokava
iztresal
besedo
za
besedo
,
umetno
stavljene
,
dobro
vezane
.
Meni
ní
dano
brez
priprave
govoriti
‚
kakor
bi
rožice
sadil
‘
in
‚
otrobe
vezati
‘
me
je
sram
,
zlasti
v
taki
družbi
.
“
„
Izgovori
,
prazni
izgovori
!
“
„
Resnični
izgovori
,
gospa
!
Sploh
je
moškemu
težavno
govoriti
sè
žensko
o
tako
imenitnih
stvaréh
:
človek
ne
sme
in
ne
more
vedno
,
kakor
bi
hotel
.
“
„
Vidite
,
gospod
?
Taka
je
vaša
enakopravnost
!
Napuh
,
moški
napuh
vam
puhti
iz
vsake
besede
.
Vsak
poklon
je
golo
razžaljenje
.
Moški
ne
more
govoriti
sè
žensko
o
resnih
,
pametnih
stvaréh
—
kakor
z
otrokom
!
Vidite
,
tako
je
!
“
„
Krivo
ste
me
umeli
,
gospa
!
Hotel
sem
reči
,
da
v
moški
družbi
človeku
ní
treba
tako
prevdarjati
in
pretehtovati
vsake
besede
,
kakor
v
pogovoru
sè
žensko
.
Kako
pazno
in
previdno
je
treba
tu
sukati
orožje
!
Neroden
človek
,
kakoršen
sem
jaz
,
lahko
zadene
kam
,
kjer
zaboli
,
morebiti
celo
osvobojenko
,
gospa
!
“
„
Dovolj
izgovorov
,
gospod
;
začnite
,
zavihtite
bridki
meč
,
stala
bom
,
ne
trenem
z
očesom
!
“
„
Tako
se
vas
pa
še
bolj
bojim
,
vi
ste
strašna
borilka
,
gospa
!
Kaj
me
je
motilo
,
siroto
,
da
sem
se
pustil
v
boj
,
ki
mi
obeta
gotovo
premago
!
Sedaj
je
čas
,
gospa
,
da
se
vam
izpovem
—
sramotno
izpovedovanje
!
Dejal
sem
,
da
sem
mnogo
bral
o
ženski
osvoboji
:
vi
mislite
,
gospa
,
bog
vé
kake
učene
knjige
!
A
motite
se
,
gospa
:
pomislite
samo
:
Mill
,
vaš
veliki
prorok
,
mi
je
znan
samo
po
imenu
!
“
„
Pustite
Milla
ter
povejte
,
kaj
vi
mislite
!
“
„
Jaz
v
strahu
in
ponižnosti
,
milostna
gospa
,
mislim
tako
:
Ženska
,
pravite
,
bodi
moškemu
enakopravna
:
jaz
pa
pravim
,
da
mu
je
enakopravna
po
vsem
izobraženem
svetu
.
“
„
Jaz
pa
pravim
,
da
mu
ni
.
“
„
O
kako
lepa
priložnost
bi
bila
tukaj
posnemati
nebeškega
Platona
!
Vse
bi
bilo
skupaj
,
samo
Sokrata
ní
;
in
brez
Sokrata
ní
Platonovega
razgovora
.
Torej
‚
kuhajmo
z
vodo
‘
,
kakor
drugi
ljudje
!
Jaz
terdim
torej
,
da
je
pri
nas
ženska
moškemu
enakopravna
,
kolikor
mu
more
biti
po
svoji
naravi
.
“
„
Tega
sem
se
nadejala
:
znana
pesem
:
vendar
govorite
!
“
„
Težko
mi
bode
govoriti
,
ker
veste
že
vse
naprej
,
kar
bi
utegnil
jaz
z
vsem
svojim
trudom
spraviti
na
dan
.
Govoril
bodem
samo
,
‚
pour
l
’
honneur
du
drapeau
‘
,
da
se
,
tako
ali
tako
,
izkopljem
iz
stiske
,
v
katero
me
je
pripravila
moja
lahkomiselnost
.
Nikakor
si
ne
domišljam
,
da
vém
povedati
kaj
,
kar
bi
pospešilo
rešenje
tega
vprašanja
.
Zgodovina
nam
kaže
in
posebno
jasno
rimska
zgodovina
,
da
deržava
začenja
propadati
ob
istem
času
,
ko
jameta
spola
prestopati
svoje
naravne
meje
,
ko
sta
se
moštvo
in
ženstvo
tako
rekoč
naveličala
svojih
naravnih
nalog
ter
jih
jameta
zamenjavati
iz
gole
preširnosti
.
In
zdi
se
mi
,
da
se
ne
motim
,
ako
terdim
,
da
ima
deržavni
propad
svoje
poglavitne
korenine
v
tej
nezdravi
,
nenaravni
prikazni
.
Kako
bi
moglo
biti
drugače
?
Stara
resnica
je
,
da
je
družina
podloga
deržavi
,
družini
zakon
.
—
Poterpi
malo
,
Zora
;
upam
,
da
skoraj
izgazim
iz
té
suhoparne
učenosti
,
v
katero
sem
tako
nesrečno
zabredel
v
svoji
stiski
;
glej
,
s
kako
blagodušno
poterpežljivostjo
me
posluša
moja
čestita
nasprotnica
,
milostna
gospa
!
—
Zakon
more
biti
srečen
samo
,
ako
oba
,
mož
in
žena
,
izpolnjujeta
zvesto
vsak
svoje
dolžnosti
,
tako
različne
si
po
svoji
naravi
:
ako
je
žena
zares
žena
,
popolnoma
žena
in
samó
žena
,
in
mož
nasproti
enako
,
tako
da
se
vzajemno
podpirata
,
tako
rekoč
dopolnjujeta
v
lepo
celoto
:
dva
različna
glasova
v
prijetnem
soglasji
!
Iz
tega
,
in
samo
iz
tega
izvira
medsobno
spoštovanje
,
edina
terdna
podloga
zakonski
ljubezni
:
vse
drugo
je
pena
,
sanjarstvo
,
sleparstvo
!
—
Ti
se
nasmehuješ
,
Zora
?
—
O
da
bi
vedele
žene
,
da
bi
prav
do
kórena
izpoznale
,
kaj
na
njih
čislamo
,
spoštujemo
možje
,
kaj
ljubimo
,
po
čem
hrepenimo
!
Mi
iščemo
,
česar
pogrešamo
v
sebi
:
one
mehkote
,
nježnosti
,
rahločutnosti
;
one
poterpežljivosti
in
stanovitnosti
;
onega
premagovanja
in
zatajevanja
samega
sebe
,
tolikanj
prepevanega
,
nikedar
dovolj
hvaljenega
;
one
angeljske
vdanosti
,
ki
terpi
in
molčí
;
onega
obličja
,
ki
se
smeje
sè
solzami
v
očéh
,
ki
razoroži
,
omeči
surovega
divjaka
!
One
vedne
,
nikedar
kaljene
dušne
jasnosti
:
serca
,
ki
ljubi
brez
samopridnosti
,
ki
terpi
krivico
in
ne
očita
,
ki
odpušča
,
kakor
sam
bog
odpušča
;
očesa
,
iz
katerega
sije
zadovoljnost
in
sreča
,
ki
zbuja
,
kakor
pomladno
solnce
,
veselje
in
življenje
,
kamor
posije
;
gladkega
lica
,
ki
ga
žari
,
kakor
zarija
jutranje
nebo
,
najlepša
boja
na
svetu
,
sramežljiva
rudečica
;
ust
,
ki
blagoslavljajo
,
ne
kolnejo
,
iz
katerih
ne
pride
huda
,
nespodobna
beseda
;
ročice
,
ki
gladi
s
čela
gube
,
ki
blaži
,
množi
,
v
zlato
spreminja
,
česar
se
dotakne
:
naročja
,
v
katero
se
zateka
mož
,
kakor
dete
v
materino
krilo
,
iz
življenja
viharjev
,
rekoč
:
Tu
je
moje
zavetje
,
moje
zatišje
,
tu
je
moj
dom
!
Oj
ti
blaženo
naročje
zveste
žene
!
Naj
se
ti
je
tudi
za
nekaj
časa
izneveril
nestanovitnež
,
naj
je
iskal
veselja
,
omame
drugod
:
po
vseh
svojih
zmotah
in
krivih
potih
se
verne
slednjič
k
tebi
skesán
:
vse
je
sleparstvo
po
svetu
in
laž
;
tu
je
ljubezen
,
zvestoba
,
tu
je
mir
in
sreča
!
Taka
bodi
ženska
,
potem
bode
ne
samo
možu
enakopravna
družica
,
potem
bode
najlepša
,
najblažja
stvar
,
kar
jih
nebeško
solnce
obseva
.
Ali
taka
more
biti
samo
,
ako
se
ne
izneveri
svojemu
spolu
,
svoji
naravi
;
ako
razvija
lastne
svoje
moči
,
ne
hrepeneč
po
tem
,
kar
ji
je
odrečeno
.
nedosežno
.
“
Tu
.
sredi
Radovanovega
govora
,
pride
hišna
povedat
gospé
,
da
je
prišel
mož
,
ki
bi
rad
nekaj
važnega
z
njo
govoril
.
Neprijetno
je
bilo
gospé
:
vendar
morala
je
za
nekaj
časa
zapustiti
svoje
goste
.
„
Oprostite
,
gospod
,
“
oberne
se
k
Radovanu
,
„
da
vas
zapustim
,
saj
vidite
,
da
ni
drugače
,
ravno
sedaj
,
ko
ste
končali
uvod
svojemu
govoru
.
Poterpite
malo
,
takoj
se
vernem
.
“
Ko
se
je
bila
poslovila
gospa
,
povzame
Zora
besedo
:
„
Da
ne
bodeš
imel
časa
,
Radovan
,
pripravljati
se
ter
premišljevati
in
prevdarjati
,
kako
bi
najbolje
govoril
proti
nam
,
zdi
se
mi
koristno
,
da
ti
dajem
jaz
nekoliko
opravka
.
Kar
si
govoril
o
ženski
,
to
je
vse
prav
lepo
,
a
vse
to
meri
samo
na
ženske
,
ki
jim
je
moči
stopiti
v
zakonski
stan
.
To
pa
veš
,
da
nas
vseh
ne
čaka
ta
sreča
.
Koliko
je
deklet
,
ki
ostanejo
samice
vse
svoje
življenje
,
da
si
imajo
vse
,
kar
bi
moglo
osrečiti
moža
.
“
„
Res
je
tako
,
ljuba
moja
!
Do
sedaj
sem
govoril
samo
o
ženski
v
zakonu
.
Po
moji
misli
ima
vsaka
ženska
naravni
poklic
,
ustanoviti
družino
,
razen
ako
se
katera
iz
viših
namenov
prostovoljno
odpové
temu
poklicu
,
upajoč
,
da
ji
bode
moči
v
drugem
stanu
po
svoje
koristiti
človeštvu
.
Take
ženske
so
vredne
najvišjega
spoštovanja
.
Žalibog
,
da
pri
sedanjih
okolnostih
in
razmerah
je
samo
enemu
delu
ženstva
doseči
svoj
naravni
namen
.
In
to
se
meni
zdi
edino
pravo
žensko
vprašanje
.
V
tej
žalostni
,
nenaravni
prikazni
je
prava
korenina
zlega
,
ki
tare
ženstvo
.
Dolžnost
je
vsakemu
izmed
nas
,
po
svoji
moči
delati
na
to
,
da
bode
vedno
večemu
delu
ženstva
mogoče
doseči
svoj
namen
.
“
Tu
mu
seže
Breda
v
besedo
.
Videti
ji
je
bilo
že
prej
,
takoj
po
Zorinih
besedah
,
da
bi
bila
rada
govorila
,
samo
da
ni
bilo
prave
priložnosti
.
Veselo
se
nasmeje
Zori
,
rekoč
:
„
To
je
vendar
prav
lepo
,
da
ne
zabiš
svoje
uboge
sestre
,
da
skerbiš
tudi
zame
,
ki
mi
je
prisojeno
,
da
ostanem
samica
vse
svoje
žive
dni
,
in
tudi
tebi
sem
hvaležna
.
Radovan
!
“
„
Kako
moreš
tako
govoriti
,
ljuba
moja
?
“
odgovori
ji
Zora
nekako
v
zadregi
.
„
Kedo
je
mislil
nate
!
Tebi
je
res
prava
sila
.
Samo
izbirati
si
bode
treba
,
in
smela
boš
biti
precej
izbirčna
.
Samo
počakaj
malo
;
starejša
je
perva
na
versti
,
tako
se
spodobi
.
Ker
si
skoraj
dve
leti
mlajša
,
lahko
še
čakaš
nekoliko
časa
;
nič
se
ne
mudi
.
“
„
Kaj
govoriš
?
Kedo
je
pa
rekel
,
da
se
mislim
možiti
!
Meni
se
zdi
,
da
imam
tudi
jaz
nekaj
vmés
govoriti
.
Jaz
ostanem
pri
očetu
.
Prijetno
bova
skupaj
gospodarila
in
gospodinjila
in
časa
bova
imela
dovolj
reševati
žensko
vprašanje
,
ako
ga
ne
bodeta
že
prej
rešila
vidva
z
gospo
Jarinova
,
ki
je
ni
toliko
časa
nazaj
.
—
Jelite
,
očka
?
“
„
Ne
zavezuj
se
prezgodaj
,
dete
moje
;
“
odgovori
ji
oče
:
„
človek
se
ne
sme
prenagliti
v
sklepih
in
obljubah
.
Ako
bodeš
in
dokler
bodeš
hotela
ostati
pri
svojim
starem
očetu
,
to
veš
,
da
ti
bode
hvaležen
.
Kader
pa
pride
tvoj
čas
,
stóri
,
kakor
ti
veli
serce
;
saj
očetu
mora
biti
nad
vse
otrokova
sreča
.
Torej
Breda
je
tudi
preskerbljena
,
Radovan
;
a
kaj
počnemo
z
drugimi
?
da
se
vdeležim
tudi
jaz
vašega
dobrodelnega
prizadevanja
.
Tudi
jaz
mislim
o
ženstvu
kakor
ti
,
moj
sin
.
Ali
koliko
časa
bode
preteklo
,
da
pridemo
do
vzornega
stanja
,
ki
je
tebi
pred
očmi
!
Koliko
solz
bode
na
tihem
teklo
do
tega
časa
!
Zboljševanje
napreduje
počasi
.
Koliko
prememb
,
kakih
prevratov
bode
treba
,
da
dosežemo
česar
želimo
!
Kaj
nam
je
početi
dotlé
?
Po
moji
misli
je
skerbeti
,
da
se
dekleta
po
učilnicah
in
družinah
izrejajo
in
podučujejo
tako
,
da
pridejo
do
potrebne
samostalnosti
;
treba
je
razvijati
jim
duh
,
utèrjati
značaj
,
tako
da
jim
bode
moči
,
kakor
razmere
nanesó
,
pošteno
živeti
v
zakonskem
ali
samskem
stanu
.
Kader
bodejo
tako
odgojene
in
izučene
,
tedaj
naj
se
razširi
tesno
okrožje
ženske
delavnosti
;
ženskim
naj
se
izročajo
dela
,
posli
,
službe
,
za
katere
imajo
zmožnost
in
veselje
.
Ta
je
,
po
mojih
mislih
,
edino
prava
ženska
osvoboja
.
Kar
sem
tu
o
kratkem
omenil
,
to
ní
nič
novega
.
Ta
misel
se
že
zbuja
in
širi
,
začelo
se
je
že
delati
po
tem
spoznanji
;
perve
poskušnje
vidimo
tu
pa
tam
,
in
ne
sme
nas
motiti
in
strašiti
,
ako
pri
teh
poskušnjah
ne
gre
vse
tako
gladko
in
srečno
,
kakor
bi
želeli
.
“
„
Ali
tega
pa
vendar
ne
,
oče
!
“
oglasi
se
Breda
,
„
da
bi
se
ženske
vrivale
v
vse
stanove
,
tudi
v
take
,
kateri
jim
nikakor
ne
pristoje
,
ker
so
nasprotni
ženski
naravi
.
In
ravno
v
táke
silijo
najbolj
,
kakor
se
bere
.
Meni
se
zdi
prav
smešno
,
dá
zoperno
mi
je
,
da
imajo
neke
„
osvobojenke
“
,
zlasti
Amerikanke
in
Rusinje
največe
veselje
do
zdravniškega
stanu
.
Žena
zdravnica
,
ranocelnica
,
z
nožem
v
roki
—
samo
misliti
si
ne
smem
!
Uradnice
,
nižje
,
seveda
;
učiteljice
,
samo
ne
v
latinskih
in
visokih
šolah
;
to
naj
bode
.
Seveda
,
ako
bi
šlo
po
mojem
,
naj
bi
se
ženska
deržala
hiše
;
ženski
ne
pristoji
javnost
.
“
„
Le
kimaj
ji
,
Radovan
,
“
huduje
se
Zora
.
„
Ti
pa
Breda
imata
prav
zastarele
misli
.
Škoda
,
da
ní
gospé
;
ona
bi
vama
odgovorila
,
kakor
se
spodobi
.
Šivati
,
prati
,
otroke
česati
;
to
so
ti
prava
ženska
opravila
;
za
to
smo
vstvarjene
:
kar
je
višega
,
to
nám
bodi
večno
zaperto
;
v
to
naj
se
ne
vrivamo
,
to
pripada
moškim
,
ki
so
prejeli
za
to
neke
posebne
darove
!
—
In
kako
čudno
govoriš
o
ljubezni
!
“
Še
bi
bila
dalje
tako
govorila
,
ako
bi
ji
ne
bil
Radovan
segel
v
besedo
:
„
Treba
ni
gospé
,
Zora
;
ti
govoriš
,
kakor
ona
.
Takih
besed
nisem
še
čul
iz
tvojih
ust
.
Jaz
upam
,
Zora
,
da
ne
zaničuješ
ženskih
opravil
,
ki
si
jih
imenovala
;
to
bi
bilo
žalostno
,
prav
žalostno
.
“
„
Tega
ne
,
Radovan
;
zaničujem
jih
ne
;
znala
bom
izpolnjevati
svoje
dolžnosti
,
kakor
vsaka
poštena
žena
.
Samo
proti
temu
se
upiram
,
da
bi
bile
mé
samo
za
to
na
svetu
;
meni
se
vidi
,
Radovan
,
da
tí
nekako
prenizko
ceniš
žensko
.
“
Razgovor
je
bil
dobil
neprijazno
lice
.
O
pravem
času
se
poverne
gospa
.
„
Morda
vendar
niste
rešili
brez
mene
ženskega
vprašanja
?
To
bi
ne
bilo
lepo
!
“
„
Nič
se
ne
bojte
,
gospa
!
“
,
odgovori
ji
Radovan
:
poskusili
smo
,
ali
sami
ne
moremo
nič
;
še
z
vami
bo
težko
,
se
bojim
,
strašno
zvito
je
to
nesrečno
vprašanje
;
jaz
ga
imam
dovolj
.
“
„
Torej
ne
bodete
nadaljevali
,
kakor
je
videti
,
svojega
odgovora
?
“
„
Nocoj
ne
več
,
gospa
!
“
reče
gospod
Mirodolski
.
„
Solnce
je
že
zdavnaj
zašlo
,
in
mrak
nastaje
po
dolini
;
čas
je
,
da
se
napotimo
proti
domu
.
“
„
Torej
kader
se
zopet
snidemo
—
upam
,
da
kmalo
—
ne
pozabite
,
gospod
Radovan
,
da
ste
mi
ostali
na
dolgu
.
“
„
Bodite
mirni
,
gospa
;
ostane
mi
v
spominu
moj
dolg
,
naši
pogovori
in
vse
današnje
popoldne
!
“
Prijazno
se
poslové
.
Gospa
poljubi
Zoro
in
Bredo
,
gospodu
Mirodolskemu
in
Radovanu
podá
roko
.
Družba
se
napoti
proti
domu
.
Lep
večer
je
bil
:
večernica
je
sijala
na
jasnem
nebu
in
iz
tamnega
smerečja
se
je
razlegala
kosova
pesem
po
tihi
dolini
.
Molčé
je
stopala
družba
,
Zora
in
Breda
spredaj
,
gospod
Mirodolski
in
Radovan
za
njima
;
vsak
je
imel
svoje
misli
,
kakor
je
bilo
videti
,
nič
prav
prijetne
misli
.
Tudi
Perunu
se
je
zdelo
,
da
ni
vse
,
kakor
bi
moralo
biti
;
vajen
je
bil
videti
jih
glasne
in
vesele
,
prizadejal
si
je
mnogo
z
lajanjem
,
skakanjem
in
dobrikanjem
,
da
bi
jih
oživil
,
zdeli
so
se
mu
tako
čudni
,
tako
pusti
,
kakor
nikoli
poprej
;
zastonj
so
bile
vse
blagovoljne
prizadeve
zveste
živali
;
nocoj
ni
nič
početi
s
temi
ljudmi
,
jutri
bo
že
zopet
drugače
!
Ko
pridejo
do
Mirnega
dola
,
poslovi
se
Radovan
kakor
po
navadi
.
Roko
poda
gospodu
Mirodolskemu
in
Bredi
,
zadnjič
Zori
;
njena
roka
je
bila
merzla
,
mertva
.
Tesno
mu
je
bilo
pri
serci
;
žalosten
stopa
proti
očetovi
koči
.
Kako
lepo
je
bilo
današnje
popoldne
s
konca
,
kako
neprijetno
se
je
končalo
!
Življenje
,
življenje
!
Zdaj
vedro
,
zdaj
oblačno
,
kakor
mladoletno
nebo
!
In
jutri
bo
morebiti
zopet
solnce
sijalo
z
jasnega
neba
!
Tica
obstreljena
se
umakne
v
zatišje
,
da
si
ondi
na
skrivnem
zaceli
rano
.
Radovan
ní
bil
globoko
ranjen
:
pušica
ga
ni
bila
v
serce
zadela
,
samo
kožo
mu
je
bila
tako
rekoč
ranila
.
Žalosten
ní
bil
,
a
zamišljen
,
slabe
volje
,
nič
se
mu
ni
prav
ljubilo
.
In
takega
se
mož
ne
kaže
rad
svetu
.
Zato
je
ostal
nekaj
časa
pri
materi
na
griči
.
Čutila
je
sicer
skerbna
mati
,
da
mu
nekaj
ni
prav
:
popraševala
ga
je
,
kaj
ga
teží
;
a
nič
gotovega
ni
bilo
zvedeti
iz
njega
:
kaj
bi
ji
nepokoj
in
skerbi
delal
!
in
mogoče
tudi
,
da
bi
ne
bila
prav
umela
prosta
ženica
,
kaj
ga
žali
.
Mnogo
mu
je
bilo
še
urediti
,
predno
nastopi
novi
stan
;
čas
se
mu
je
zdel
pesebno
ugoden
takim
neprijetnim
opravilom
,
tem
bolj
ker
je
bilo
nastalo
deževno
vreme
po
onem
dnevu
,
ko
je
ribe
lovil
poleg
grada
in
razgovarjal
se
o
nesrečni
ženski
osvoboji
.
Radovan
je
hotel
porabiti
to
priložnost
in
podelati
,
kar
mu
je
bilo
končati
prej
ali
pozneje
.
Mirodolskim
je
bil
poročil
,
da
ga
ne
bode
nekoliko
časa
,
ker
ga
zaderžujejo
neodložna
opravila
.
In
tako
je
bilo
na
videz
vse
poglajeno
in
poravnano
.
A
tudi
v
Mirnem
dolu
ní
solnce
sijalo
;
nihče
ni
bil
prave
volje
.
Gospod
Mirodolski
je
malo
govoril
;
hodil
je
zamišljen
,
nič
ni
bilo
prav
vedeti
,
kaj
mu
hodi
po
glavi
:
neprijetna
dogodba
v
gradu
,
ali
skerbi
,
katere
ima
vsak
oče
,
ko
daje
hčer
možú
,
ali
pa
morebiti
oboje
.
Perun
se
je
dolgočasil
,
in
maček
Kara
Mustafa
se
je
leno
vlačil
in
plazil
kakor
jesenska
megla
od
zakotja
do
zakotja
.
Zora
in
Breda
ste
bile
pridne
.
O
neprijetni
dogodbi
ni
bilo
govora
,
vendar
se
jima
ni
hotela
poverniti
prejšnja
veselost
.
Ko
ni
bilo
že
tretji
dan
Radovana
v
Mirni
dol
,
ní
si
mogla
Breda
kaj
,
da
bi
ne
izprožila
besede
,
katero
je
bilo
vsakako
izgovoriti
prej
ali
slej
.
Čudno
je
bilo
to
,
da
je
Breda
,
dasi
mlajša
,
nekako
vladala
svojo
sestro
.
Reči
ji
je
smela
,
kar
je
hotela
,
tudi
pokarati
jo
,
kader
je
bilo
potreba
.
Zora
je
bila
pametna
,
dobro
je
čutila
,
da
je
sestra
razumnejša
,
vsaj
o
vsakdanjih
razmerah
.
In
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
časi
Breda
govorila
z
njo
kakor
mati
sè
hčerjo
.
„
Ljuba
Zora
,
“
reče
ji
,
ko
ste
skupaj
sedele
kakor
po
navadi
pri
delu
,
„
kaj
praviš
,
zakaj
ní
Radovana
tako
dolgo
doli
?
“
„
Saj
je
rekel
,
da
ga
ne
bo
;
opravila
ima
,
in
medvé
tudi
;
meni
se
nič
čudno
ne
zdi
;
in
pa
poglej
,
kako
lije
dež
!
“
„
Vse
to
bi
ga
ne
zaderževalo
,
da
bi
ne
prišel
malo
pogledat
k
nam
.
Veš
,
ljuba
moja
,
govorila
bom
brez
ovinkov
:
Radovan
je
razžaljen
!
“
„
Razžaljen
?
“
„
Razžaljen
,
ali
užaljen
,
kakor
ti
drago
.
in
vé
,
zakaj
?
“
„
Jaz
ne
vem
;
zakaj
.
“
„
Nikar
se
ne
delaj
nevedne
,
ljuba
sestra
:
nič
ti
ne
pomaga
,
mene
ne
premotiš
,
delaj
se
še
tako
veselo
in
zadovoljno
.
Predobro
poznam
tvoj
obrazek
in
—
serček
tvoj
.
Ti
si
nezadovoljna
,
ljuba
moja
,
huda
si
sama
nase
,
tudi
žalostna
si
malo
,
celo
nesrečna
malo
,
samo
kazati
nočeš
,
tista
tvoja
termica
ti
brani
,
svojeglava
!
Kaj
meniš
,
da
ne
vem
?
Komaj
si
čakala
,
da
jaz
začnem
,
da
izprožim
,
kar
ti
serce
teži
;
a
jaz
imam
tudi
glavo
na
svojem
konci
:
in
pa
počakati
je
bilo
treba
,
da
se
hrušica
zmedí
in
omečí
.
Zavedela
si
se
svoje
krivice
—
„
„
Ali
pomisli
,
ljuba
moja
,
kako
je
pa
tudi
on
govoril
!
“
„
Pametno
je
govoril
,
čisto
pametno
,
da
bi
le
vsi
možje
tako
govorili
,
potem
bi
ne
bilo
ženskega
vprašanja
.
“
„
O
tej
stvari
imaš
tí
svoje
misli
,
jaz
svoje
;
o
tem
ne
bode
nikedar
porazumka
med
nama
.
Prav
govorí
gospa
Jarinova
;
moštvo
ne
čisla
ženstva
,
kakor
je
vredno
,
in
Radovan
je
tudi
tak
.
“
„
Ravno
Radovan
ga
prav
čisla
;
on
ceni
ravno
one
naše
lastnosti
,
katere
nam
dajó
našo
pravo
veljavo
,
vse
drugo
mu
je
pena
.
Jaz
sem
popolnem
njegovih
misli
,
vsako
besedo
podpišem
—
“
„
Tudi
,
kar
je
govoril
o
ljubezni
?
Radovan
ne
čuti
,
ne
vé
,
kaj
je
prava
ljubezen
.
Kako
bi
mogel
sicer
o
njej
tako
mirno
in
hladno
govoriti
,
tako
premišljeno
in
prevdarjeno
,
tako
delovniško
,
tako
brez
vse
poezije
!
“
„
Poezija
in
življenje
,
ljuba
moja
,
to
je
dvoje
.
“
„
In
vendar
kaj
je
življenje
brez
poezije
!
“
„
O
Zora
,
Zora
!
romani
ti
rojijo
po
glavi
,
romani
,
pesmi
,
žaloigre
.
Misli
ti
rade
pohajajo
po
nekih
vzornih
višavah
.
Vidiš
,
to
je
vse
prav
lepo
;
tudi
jaz
rada
vzamem
lepo
knjigo
v
roko
,
da
se
mi
dvigne
duh
nad
zemeljsko
nižavo
,
tam
se
odpočije
,
okrepča
in
očisti
.
Ali
živeti
,
Zora
,
živeti
ne
moremo
v
onih
nadzemeljskih
višinah
,
naš
dom
so
terda
zemeljska
tla
;
po
njih
nam
je
hoditi
,
če
nas
tudi
časi
malo
noge
bolé
.
V
življenji
,
katero
nam
tako
lepo
predočujejo
pesniki
,
vladajo
čisto
drugi
zakoni
,
druga
pravila
,
katerih
ne
smemo
upotrebljevati
v
vsakedanjem
življenji
,
ako
nočemo
biti
nezadovoljni
,
nesrečni
:
ako
nočemo
priti
vsak
čas
v
neprijetno
stisko
in
zadrego
.
Življenje
ni
veden
praznik
:
šest
delovnikov
je
v
tednu
in
ena
nedelja
;
in
tako
je
prav
.
Kaj
bi
bilo
,
vprašaš
,
življenje
brez
poezije
?
Gotovo
,
pusto
bi
bilo
življenje
brez
poezije
,
kakor
jed
brez
soli
—
oprosti
mi
to
kuhinjsko
primero
,
boljša
mi
ravno
ne
pride
na
misel
—
:
prijetna
,
sladka
jed
je
méd
;
čebele
živé
o
samem
medu
,
nam
je
potreba
krepkejše
hrane
.
“
„
Mesá
,
kruha
,
sočivja
—
to
naj
bi
bila
moška
hrana
,
že
prav
;
a
mé
ženske
naj
bi
res
živele
o
samem
medu
,
to
bi
bilo
lepo
,
poetično
,
Breda
!
“
„
Poskusi
,
saj
imamo
dobrega
;
malo
medú
pa
malo
jutranje
rose
!
Tako
naj
bi
živele
ženske
;
lepe
,
zračne
bi
bile
kakor
gorske
Vile
,
ki
plešejo
o
kresu
v
mesečnem
svitu
:
šibke
bi
bile
in
tanke
kakor
osa
čez
pas
,
in
morebiti
bi
jim
s
časom
tudi
izrasle
peróti
!
“
„
Meniš
?
O
to
bi
bilo
lepo
.
Breda
:
še
danes
poskusim
,
takoj
za
večerjo
!
“
„
Jaz
ne
še
,
sama
prej
poskusi
;
videli
bomo
,
kako
ti
tekne
.
A
zdaj
zopet
resno
besedo
!
Zdaj
te
imam
,
zdaj
te
pestim
,
ne
izmuzneš
se
mi
z
lepa
,
če
si
še
tako
prizadevaš
,
kakor
polzela
riba
iz
pesti
.
—
O
ljubezni
ti
Radovan
ne
govori
po
volji
!
“
„
Prav
pametno
govori
,
strašno
pametno
,
tako
trezno
!
Radovan
je
pravi
učenjak
!
In
kako
se
vede
sè
svojo
nevesto
!
“
„
Romeo
.
Romeo
!
ta
ti
pleše
po
glavi
;
kakor
mak
tenak
in
šibak
;
v
kratki
svilnati
suknjici
z
vihrajočim
peresom
za
klobukom
:
drobne
nožice
,
bele
ročice
;
obličje
kakor
mleko
in
kri
;
černe
berkice
pod
noskom
,
žareče
ustne
vedno
na
smeh
,
tisti
sladki
,
medeni
smeh
!
Tako
naj
bi
plesal
in
skakal
okolo
tebe
,
kakor
golob
okolo
golobice
,
sladkal
se
ti
in
dobrikal
:
oj
zvezda
moja
,
serce
moje
!
Zgoli
lepota
,
ogenj
,
ljubezen
,
poezija
!
In
ponoči
se
strunami
pod
okno
:
Luna
sije
,
kladvo
bije
!
“
„
Pred
neznane
serčne
rane
;
tako
,
tako
,
ljuba
moja
tetka
!
Kaj
vé
Radovan
,
kaj
je
ljubezen
,
kaj
so
rane
?
Pred
neznane
,
zdaj
neznane
!
Še
rekel
mi
nikoli
ní
,
da
me
ljubi
:
ljubi
?
rad
me
ima
,
to
je
vse
:
on
ne
zna
ljubiti
;
tak
ženin
,
tak
ljubitelj
!
Prav
praviš
,
kakega
Romea
mi
je
treba
,
ali
pa
kakega
Egmonta
,
Don
Karla
,
Fausta
.
“
„
Otella
,
Karla
Moora
,
da
bi
stal
pred
tabo
junaško
razkoračen
,
z
rokami
mahal
,
na
persi
se
tolkel
,
lase
si
ruval
,
stiskal
pest
,
grozil
se
in
rotil
in
lomastil
in
slednjič
potegnil
bridki
meč
ter
zasadil
ti
ga
v
persi
s
krepko
,
junaško
roko
—
oj
sladka
smert
iz
ljubeče
roke
!
Srečna
Desdemona
!
“
„
Ali
pa
Amalija
,
Lujiza
!
Take
poetične
smerti
se
meni
ni
bati
;
Radovan
nima
serca
,
da
bi
jagnje
zabodel
!
“
„
Vidiš
,
draga
moja
,
to
je
vse
prav
lepo
v
pesmih
,
romanih
,
na
odru
,
tudi
jaz
časi
rada
gledam
take
pesniške
podobe
,
kakor
smo
radi
poslušali
otroci
pripovedke
,
ki
nam
so
jih
pravili
stara
mati
;
o
zakletih
kraljevičih
,
povodnjih
možeh
in
o
zmajih
z
demantom
v
glavi
.
Ali
nikoli
nam
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
iskali
takih
prikazni
v
navadnem
življenji
.
Meni
se
zdi
,
draga
moja
,
da
tí
malo
prerada
tičiš
v
takih
knjigah
,
ki
nam
predočujejo
svet
v
neki
drugi
,
pisani
luči
.
Veš
,
kako
smo
gledali
časi
otroci
skozi
košček
modrega
,
rudečega
ali
rumenega
stekla
;
kako
čudno
lepo
je
bilo
videti
nebo
,
gore
in
drevesa
!
slednjič
smo
pa
vendar
kmalu
pustili
to
orodje
in
gledali
svet
s
prostim
očesom
.
Pesniki
nam
vedno
kažejo
in
prav
lepo
,
razveseljivo
kažejo
,
kako
se
ljubi
:
ali
kako
se
živi
,
kako
se
kruha
služi
,
tega
nas
ne
učé
.
“
„
To
bi
bila
lepa
poezija
!
“
„
Saj
ne
pravim
,
da
naj
nam
ravno
to
kažejo
;
vendar
zdi
se
mi
,
da
bi
bila
poezija
lahko
nekako
bolj
v
zvezi
z
dejanjskim
življenjem
,
da
bi
pesniki
ne
opevali
vedno
ljubezni
,
strasti
,
junaštva
;
da
bi
ne
bilo
tako
rekoč
dvojnih
zakonov
poštenosti
,
čednosti
in
pravice
,
drugih
v
poeziji
,
drugih
v
življenji
.
Zdi
se
mi
,
da
naj
bi
se
pelo
—
“
‚
—
Kar
treba
je
pri
hiši
,
Za
hleve
treba
,
treba
je
na
polji
!
‘
„
Prav
,
da
me
zavračaš
,
da
ne
govorim
o
stvareh
,
katerih
ne
umem
.
A
to
nič
ne
dé
,
to
ni
v
nikaki
zvezi
z
najinim
pravim
pogovorom
.
Z
Radovanom
nisi
zadovoljna
,
ker
ne
ljubi
kakor
se
ljubi
v
romanih
,
ker
se
ti
ne
dobrika
,
ne
zdihuje
,
ne
dela
zaljubljenih
pesmi
.
Radovan
je
mož
,
ki
zaničuje
vse
tiste
igrače
in
otročarije
.
“
„
Ali
do
poroke
bi
smel
vendar
biti
malo
gorkeji
,
saj
potem
je
tako
konec
vsé
poezije
!
“
„
Potem
se
še
le
začne
prava
ženska
poezija
.
Imeti
dobrega
,
pametnega
moža
,
ki
ga
vse
spoštuje
,
prijetno
domačijo
,
otroke
—
o
kaj
si
more
lepšega
želeti
žensko
serce
!
“
„
Oj
ti
ljuba
modrost
,
kako
modro
govoriš
in
učiš
!
Samo
da
bi
ne
bila
jaz
tako
terdoglava
učenka
!
Ti
pa
Radovan
,
to
bi
bil
zakon
,
ena
misel
,
ena
želja
,
ena
volja
;
ena
duša
v
dveh
telesih
!
“
„
Ravno
nasprotno
;
ti
pa
Radovan
,
to
bo
zveza
po
volji
božji
,
to
bo
lepo
soglasje
.
Ti
si
kakor
vstvarjena
za
Radovana
in
on
zate
;
njemu
je
treba
take
žene
,
in
tebi
takega
moža
;
nadomestovala
in
dopolnjevala
se
bodeta
,
kakor
on
pravi
,
da
bode
lepa
celota
.
Kedor
bi
te
slišal
tako
govoriti
,
bil
bi
v
strahu
zaradi
tvoje
prihodnosti
:
jaz
se
nič
ne
bojim
,
ker
te
poznam
.
Vse
tiste
sanjarije
bodeš
pustila
za
sabo
,
stopajoč
čez
prag
novega
domovja
.
“
„
Torej
odvezo
imam
:
kaj
pa
za
pokoro
?
Po
nazih
kolenih
na
Grič
?
Seveda
,
kader
bo
lepše
vrem
!
‚
Grešila
sem
,
prosim
,
odpusti
:
poslušna
ti
bodem
in
pokorna
,
moj
ženin
,
moj
mož
,
moj
gospod
!
‘
Ali
je
prav
tako
?
“
„
Na
Grič
ti
ni
treba
hoditi
ne
po
kolenih
ne
po
nogah
,
tudi
ne
tako
govoriti
.
Samo
,
kader
pride
,
podaš
mu
prijazno
roko
in
rečeš
:
Ne
bodi
hud
,
Radovan
!
že
veš
,
saj
nisem
mislila
tako
hudo
.
“
„
‚
Ne
bodi
hud
,
Radovan
!
‘
—
ponavljala
bodem
molitvico
tako
dolgo
,
da
si
jo
vtisnem
v
glavo
.
“
„
Žena
mora
vselej
perva
odjenjati
možu
.
“
„
Oho
!
Potlej
seveda
lahko
vlada
mir
in
sprava
v
zakonu
.
Torej
zdaj
je
vse
pri
kraji
,
vse
poravnano
?
“
„
Samo
pametna
moraš
biti
zanaprej
,
da
ne
bode
zopet
kake
zmešnjave
:
zdaj
je
vse
dobro
!
“
„
Amen
!
“
oglasi
se
oče
.
Duri
so
bile
odperte
in
slišal
je
zadnje
besede
.
„
Lepo
te
uči
sestrica
,
ljuba
moja
Zora
;
le
njo
poslušaj
in
vse
bode
dobro
.
Povedala
ti
je
,
kar
sem
imel
na
serci
,
zato
mi
ni
treba
govoriti
,
kakor
bi
bila
moja
dolžnost
.
Gospa
Jarinova
je
pametna
,
poštena
žena
,
vsega
spoštovanja
vredna
;
vendar
—
moja
želja
ní
ravno
,
da
bi
bila
ti
kedaj
prav
taka
.
“
„
Odpustite
mi
,
prosim
oče
,
ne
bodem
vas
več
žalila
.
“
„
Ti
si
dobro
dete
,
ljuba
Zora
,
bog
ti
daj
srečo
!
—
Zdaj
nekaj
novega
.
Nič
mi
ni
prav
po
volji
:
a
kaj
se
hoče
?
sosestvo
ima
svoje
dolžnosti
,
katerim
se
ni
vselej
izogniti
.
Dobil
sem
ravno
pismo
od
gospé
:
prosi
nas
,
da
jo
obiščemo
nocoj
.
Njene
sestre
sin
je
prišel
iz
mesta
,
popotoval
je
po
svetu
;
in
rada
bi
nas
sèznanila
z
njim
.
Spodobilo
bi
se
sicer
,
piše
,
da
nas
ona
prej
obišče
z
njim
,
a
tolaži
se
,
da
mi
v
takih
zadevah
nismo
tako
na
tanko
;
in
to
je
tudi
res
;
glava
jo
malo
boli
,
in
ne
upa
si
iz
hiše
v
takem
vremenu
:
prav
veselilo
bi
jo
,
pravi
,
ako
pridemo
.
Kakor
pravim
,
nič
mi
ni
prav
ljubo
;
vendar
pojmo
,
da
ne
bo
zamere
.
“
„
Ali
je
Radovan
tudi
vabljen
?
“
vpraša
Breda
.
„
To
se
vé
da
,
tudi
!
poročiti
mu
bo
treba
,
da
naj
pride
,
ako
ga
je
volja
;
jaz
imam
malo
upanja
.
“
„
Da
bi
le
prišel
;
brez
njega
ni
pravega
veselja
.
Kaj
praviš
,
Zora
,
ko
bi
šle
kar
same
ponj
;
ali
pa
,
ker
je
slabo
vreme
,
piši
mu
ti
,
tako
bo
najbolje
;
Barba
naj
mu
pa
nese
pismo
.
“
„
Kakor
ti
meniš
,
Breda
,
“
privoli
Zora
,
ki
je
pač
rada
poprijela
se
priložnosti
,
da
bi
se
spravila
sè
svojim
ženinom
.
„
Ali
o
ženski
osvoboji
,
“
reče
Breda
,
„
ne
bodemo
govorili
,
jelite
,
oče
!
“
„
Rajši
o
lanskem
snegu
,
“
odgovori
ji
oče
,
„
ali
pa
o
polževi
kervi
in
tičjem
mleku
!
“
Zopet
je
bila
družba
zbrana
pri
gospej
Jarinovi
:
ali
danes
so
sedeli
v
gradu
,
deževno
vreme
jim
je
branilo
na
vert
.
Petero
jih
je
bilo
,
kakor
pervič
;
Radovan
je
bil
prijazno
ali
odločno
odgovoril
,
da
ne
pride
,
naj
grejo
sami
v
grad
in
dobro
naj
se
imajo
.
Niso
ga
pogrešali
,
kakor
je
bilo
videti
,
čemu
pač
?
Namestu
njega
je
bil
Edvin
,
gospé
Jarinove
sestranec
.
Krasen
mladenič
je
bil
Radovanov
namestnik
;
visoke
,
vitke
rasti
,
gostih
,
kostanjevih
lás
in
temno
žarečih
očí
;
krepkih
in
vendar
tako
gibčnih
udov
!
Nekaj
gosposkega
,
plemenitega
je
bilo
v
njegovem
vedenji
in
dejanji
,
v
vsej
njegovi
prikazni
.
Narava
mu
