vgozdu
ne
smete
več
sama
ostati
.
Nespametno
dete
,
ali
Vam
nisem
rekel
,
da
hitite
v
svojo
pogubo
?
Slabo
bi
se
Vam
bilo
godilo
,
kajti
taki
potepuhi
so
hujši
v
svoji
strasti
,
kakor
divja
zverina
.
“
„
Oj
,
hvala
Vam
—
prisrčno
se
Vam
zahvaljujem
,
rešitelj
moj
!
“
—
Glavar
se
nasmehlja
ter
odpelje
potem
krasno
židinjo
v
smrečevje
.
Ali
ni
orel
iztrgal
kragulju
rop
,
da
ga
odnese
v
lastno
gnezdo
?
Lea
nekaj
jednakega
čuti
—
boji
se
nove
nevarnosti
,
ki
jej
preti
iz
lastnega
srca
.
Hvaležna
mora
biti
svojemu
rešitelju
,
ki
jo
je
drugi
pot
otel
iz
še
večje
nevarnosti
.
Ali
bo
Jurij
Skopec
njeno
slabost
porabil
?
Lea
je
obupno
bežala
pred
preganjalci
,
ki
so
naenkrat
iz
grmovja
na-njo
planili
.
Čuti
,
da
jo
moči
zapuščajo
,
ob
jednem
pa
tudi
zapazi
,
da
predrzni
tolovajski
glavar
ognjevito
pogleduje
njeno
razkošno
postavo
.
In
čudno
,
zaradi
tega
mu
niti
huda
ne
more
biti
,
srce
njeno
,
ki
še
nikdar
ni
ljubilo
,
trepeta
v
dosedaj
neznanih
sladkih
čutih
,
ime
,
ki
je
v
njenih
prsih
z
zlatimi
črkami
zapisano
,
glasi
se
Jurij
Skopec
—
da
,
tolovajski
glavar
jej
je
postal
iz
voljeni
junak
.
Pri
tem
se
zmisli
prepada
,
ki
jo
loči
od
njega
.
Tolovajski
glavar
je
,
katerega
je
človeška
družba
izpahnila
—
ona
pa
zaničevana
židinja
.
Kaj
naj
iz
tega
postane
,
če
uboga
svojemu
srcu
—
če
Juriju
Skopcu
razodene
,
kaj
zanj
čuti
.
Lea
je
sicer
mlada
,
toda
zelo
pametna
deklica
,
kateri
je
marsikaj
znano
,
kar
je
drugim
deklicam
njene
starosti
zaprta
knjiga
z
devetimi
pečati
.
Na
potovanji
z
očetom
se
je
njen
duh
izbistril
.
Kaj
bo
iz
nje
,
če
Jurij
Skopec
izve
,
kaj
se
v
njenem
srcu
godi
?
—
In
čudno
,
tolovajski
glavar
menda
čita
njene
skrivnostne
misli
.
—
„
Lea
,
“
pravi
pogumni
mož
zamolklim
glasom
,
„
ali
veste
,
da
sem
pridobil
nekake
pravice
do
Vas
?
“
Deklica
molči
.
Jurij
Skopec
čuti
,
kako
težko
se
Lea
opira
na
njegovo
roko
—
revica
je
trudna
,
nežni
nožici
je
nočete
nikamor
več
nositi
.
—
Ozre
se
ter
zapazi
z
mahom
obraščeno
skalo
;
tjekaj
pelje
skoraj
onemoglo
židinjo
.
„
Odpočijte
se
,
“
pravi
trepetajočemu
dekletu
,
„
predno
odideva
k
vozovoma
.
“
Lea
si
ne
upa
ugovarjati
.
Pred
njenimi
očmi
se
jej
temni
,
nogi
se
jej
tresete
—
kakor
prelomljena
lilija
pade
lepa
deklica
na
mehko
zeleno
mahovje
.
—
Jurij
Skopec
se
vsede
poleg
nje
.
Čuti
,
da
mu
je
razkošna
lepotica
naklonjena
—
objame
jo
krog
vitkega
pasa
.
Lea
se
strese
.
„
To
imate
od
tega
,
ker
ste
sama
po
gojzdu
letala
,
“
šepeta
zali
glavar
.
„
Pri
vozovih
ste
bila
gotova
,
kajti
tam
bi
Vas
bil
jaz
čuval
.
“
„
Bala
som
se
grdega
velikana
,
ki
me
je
prvi
na
vozu
iztaknil
,
in
—
in
—
“
„
In
tudi
pred
menoj
,
ali
ni
res
?
“
spopolnjuje
smehljaje
se
Jurij
Skopec
njen
stavek
.
Lea
mu
ne
odgovori
.
Tesneje
se
oklepa
njegova
desnica
njenega
krasnega
telesa
,
kajti
Jurij
Skopec
vidi
,
da
se
deklica
komaj
še
po
konci
drži
.
—
„
Čudim
se
,
da
ima
stari
Abraham
tako
lepo
hčerko
,
“
izpregovori
glavar
,
da
bi
jo
nekoliko
razjasnil
.
„
Oče
Abraham
je
le
moj
vzgojitelj
.
Pravega
očeta
nisem
nikdar
poznala
.
“
Jurij
Skopec
osupne
.
„
Židinja
pa
ste
?
“
„
V
tej
veri
sem
vzrastla
.
Ali
sem
bila
poprej
krščena
,
ne
vem
,
“
odgovarja
Lea
.
„
Moje
rojstvo
je
skrivnostno
.
Vendar
pa
se
še
spominjam
nekaterih
dogodkov
iz
mojih
otroških
let
.
V
duhu
vidim
ljudi
krog
sebe
,
ki
so
bili
vse
drugače
oblečeni
in
napravljeni
,
kakor
Hebrejci
—
ki
so
tudi
iz
jutrovih
dežel
doma
.
“
—
„
Ali
mi
morete
isto
obleko
popisati
?
“
izprašuje
jo
Skopec
radoveden
.
Lea
mu
željo
izpolni
.
Tolovajski
glavar
jo
verno
posluša
.
„
Bila
ste
na
Turškem
,
“
pravi
konečno
njen
rešitelj
.
„
Da
,
da
,
že
koj
od
začetka
sem
opazil
,
da
Vaša
zunanjost
ni
popolnoma
židovska
.
Abraham
Vas
je
menda
ukradel
ali
kupil
—
na
Turškem
se
večkrat
zgodi
,
da
stariši
oddajajo
svoje
otroke
,
dosti
sem
o
tem
čital
.
“
Lea
ga
začudeno
pogleda
.
Ne
more
si
raztolmačiti
,
da
bi
bil
tolovajski
glavar
toliko
učen
,
kajti
dosedaj
je
mislila
,
da
je
Jurij
Skopec
neolikan
,
priprost
človek
.
„
Nedvojno
Vas
je
stari
Abraham
iz
Turčije
sabo
pripeljal
,
“
nadaljuje
glavar
.
„
Bog
ve
,
kaj
starec
z
Vami
namerava
.
Židom
ne
zaupam
preko
ceste
—
vsi
skupaj
so
sleparji
.
“
Lea
zamahne
z
roko
.
„
Ne
govorite
tako
—
to
ni
prav
!
“
šepeta
.
„
Oče
Abraham
me
zelo
ljubi
,
dober
je
z
menoj
,
da
si
boljšega
no
morem
želeti
.
“
„
In
vendar
Vas
bo
dal
kakemu
bogatemu
židu
za
ženo
,
ne
da
bi
Vas
prašal
,
ali
ljubite
dotičnega
človeka
.
Ali
ni
res
tako
,
Lea
?
“
Deklica
globoko
zarudi
.
Jurij
Skopec
se
pripogne
k
njej
.
„
Lea
,
“
šepeta
jej
na
uho
,
„
izvedel
bom
,
kdo
so
Vaši
stariši
.
Stari
Abraham
mi
mora
vse
priznati
—
mora
!
“
zatrjuje
glavar
.
Lea
proseč
sklene
svoji
roki
.
„
Ne
bodite
ž
njim
oduren
,
“
iskreno
prosi
,
„
z
menoj
je
tako
ljub
—
tako
dober
!
Ne
maram
,
da
se
mu
kaj
neprijetnega
zgodi
,
ker
ga
imam
resnično
rada
.
“
Jurij
Skopec
jo
z
dopadajenjem
gleda
.
Kako
ljubka
,
kako
krasna
je
,
kakor
ljubice
vernikov
v
Mohamedovem
raji
.
„
Vi
ste
prelepa
deklica
,
Lea
,
“
pravi
predrznež
ter
je
hipoma
poljubi
na
rudeče
ustnice
.
Lea
tiho
vsklikne
.
Preslab
je
njen
upor
,
ki
itak
ni
resen
—
Jurij
Skopec
jo
ognjevito
pritisne
na
prsi
ter
strastno
poljubuje
—
Lea
se
ne
brani
!
—
Ali
je
to
hvaležnost
?
—
Ne
,
drug
,
globočji
čut
jo
vabi
na
njegovo
srce
.
Poljubi
jo
žgo
na
ustnicah
—
toda
ne
brani
se
jih
.
Vendar
jo
pri
tem
pamet
ne
zapusti
.
Ko
Jurij
Skopec
vsled
njene
naklonjenosti
postane
vedno
predrznejši
,
sune
ga
odločno
od
sebe
.
„
Lepa
krasotica
iz
jutrovih
dežel
,
“
zakliče
tolovajski
glavar
,
„
ha
,
ljubiš
me
,
čitam
to
v
Tvojih
divnih
očeh
—
Lea
,
draga
deklica
,
osreči
me
!
“
Lea
poskoči
kvišku
.
Njena
mladostna
čilavost
in
trdnost
je
premagala
žensko
slabost
.
„
Vaše
poljube
sem
prejela
,
“
izpregovori
odločno
,
lica
pa
jej
žare
,
da
je
krasna
kakor
čarobna
vila
,
„
toda
mojo
dekliško
čast
morate
spoštovati
.
“
Jurij
Skopec
jo
hoče
zgrabiti
,
toda
ona
ga
prehiti
.
Predno
se
glavar
zave
,
leži
ljubka
židinja
zopet
na
njegovem
srcu
.
Jurij
Skopec
sam
ne
ve
,
kako
se
mu
zgodi
,
hipoma
čuti
na
svojih
ustih
njene
goreče
poljube
.
„
Prizanašajte
mi
,
“
prosi
Lea
.
„
Res
je
,
da
Vas
ljubim
,
da
,
da
,
saj
Vam
moram
toliko
hvaležna
biti
!
Toda
Vi
niste
hudoben
človek
,
kaj
ne
,
da
mi
ne
bodete
vzeli
,
kar
ste
mi
dvakrat
rešili
—
največjega
bogastva
mlade
deklice
?
“
Z
rokama
se
ga
oklepa
okrog
vratu
,
pri
tem
ga
pa
milo
gleda
v
oči
—
dve
svetli
solzici
jej
zdrkneta
po
žarečih
baržunastih
licih
.
„
Prizanašajte
moji
dekliški
časti
,
“
šepeta
Lea
.
„
Saj
ste
tako
blagodušen
junak
,
in
pa
,
ali
je
treba
vedno
grešiti
,
če
se
dva
ljubita
?
“
Tolovajski
glavar
postane
zelo
resen
.
„
Prav
imate
Lea
,
“
pravi
za
nekoliko
časa
.
„
Saj
vidim
,
da
so
še
deklice
na
svetu
,
ki
so
poštene
,
čeravno
ljubijo
.
Oj
,
sedaj
Vas
še-le
obožujem
—
le
pojdite
z
menoj
,
ne
bojte
se
me
,
Vaša
pravična
želja
mi
je
sveta
.
Vaše
ljubezni
ne
zahtevam
silovito
,
ne
—
ljubiti
me
morate
prostovoljno
,
kakor
Vam
srce
veleva
.
“
Njene
divne
oči
se
svetijo
kakor
ogenj
.
Še
jeden
vroč
,
strasten
poljub
,
poljub
plamteče
ljubezni
začuti
predrzni
tolovajski
glavar
na
svojih
ustnicah
,
potem
pa
gresta
mirno
jeden
poleg
drugega
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
pripetilo
.
—
Jurij
Skopec
mora
zatajevanje
tega
nenavadnega
dekleta
občudovati
.
Predno
pa
more
to
izreči
,
kar
misli
,
začuje
njegovo
uho
daljen
glas
.
Neustrašljivi
mož
se
zgane
.
Zopet
se
sedaj
razločno
razlega
:
trara
,
trara
,
traratatata
!
To
so
rogovi
dragoncev
—
vojaki
prihajajo
,
ki
iščejo
predrzne
tolovaje
.
Napad
.
—
Premagana
ljubimca
.
—
Zapreteno
maščevanje
.
—
Smešna
prememba
.
V
graščini
pod
razvalinami
Medvedjega
gradu
je
vse
mirno
—
nikdo
ne
ve
,
kako
nevarna
gosta
sta
se
po
noči
preko
streh
vtihotapila
.
V
krasno
opravljeni
spalnici
lahkomišljeni
graščakovi
nečakinji
pričakujete
svoja
ljubimca
,
zunaj
na
hodniku
pa
prežita
tolovaja
.
Ni
jima
treba
dolgo
čakati
.
„
Mislim
,
da
že
prihajata
,
“
šepeta
Pante
.
„
Natanko
čujem
sedaj
,
da
se
nama
bližajo
mehki
,
drsajoči
koraki
.
Pozor
,
saj
veš
,
kako
da
sva
se
dogovorila
!
Bodi
oprezen
,
najmanjša
neprevidnost
naju
lahko
spravi
v
veliko
nesrečo
!
“
„
Bodi
brez
skrbi
,
“
odgovarja
Smukač
,
„
no
,
to
bo
pa
res
lepa
noč
postala
.
„
Tiho
,
tukaj
sta
!
“
Dve
osebi
,
zaviti
v
bela
plašča
,
stojita
pred
vratmi
.
Ključ
v
njih
se
zavrti
,
ponočna
obiskovalca
stopita
v
prvo
sobo
,
za
katero
leži
spalnica
razuzdanih
ljubic
.
Menda
sta
se
imenitna
gospoda
tako
oblekla
,
da
bi
preplašila
služabnike
,
katere
bi
slučajno
srečala
.
Ko
vstopita
,
ne
zapazita
,
da
sta
takoj
za
njima
dve
temni
postavi
smuknili
v
sobo
.
„
Tukaj
sva
,
“
pravi
jeden
zaljubljencev
,
„
no
,
bolje
je
šlo
,
kakor
sem
mislil
.
Žive
duše
nisva
srečala
.
Sedaj
pa
trikrat
potrkajva
,
kakor
je
dogovorjeno
.
“
„
Da
,
le
potrkaj
—
“
Menda
hoče
tovariš
še
nekaj
pristaviti
,
toda
besede
mu
zastanejo
v
grlu
.
Krepka
roka
mu
stiska
vrat
,
jednako
se
godi
njegovemu
sodrugu
.
V
istem
hipu
dobita
tudi
že
krepke
udarce
po
glavah
,
se
jima
naenkrat
pred
očmi
stemni
.
Ko
se
zavesta
,
ležita
na
tleh
na
hodniku
povezana
—
dve
neznanski
postavi
pa
vihtita
nad
njima
bodala
.
„
Pri
prvem
glasu
,
“
pretita
tolovaja
zamolklo
in
odločno
,
„
pri
prvem
kriku
imata
železo
mod
rebri
.
Molčita
ali
pa
sta
pri
tej
priči
mrtva
!
“
Prestrašena
plemiča
se
niti
dihati
ne
upata
.
Prepričana
sta
,
da
sta
prišla
nevarnima
človekoma
v
kremplje
—
udati
se
morata
v
svojo
osodo
.
Pante
in
Smukač
sta
napad
izborno
izvršila
—
tako
urno
in
mirno
,
da
graščakovi
nečakinji
nista
ničesa
zapazili
.
Zgubljena
gospodiča
ležita
na
hodniku
,
namesto
pri
svojih
ljubicah
.
„
Sedaj
bom
z
Vama
govoril
,
“
izpregovori
Smukač
,
„
in
sicer
kratko
,
odločno
in
zaupno
,
kakor
je
to
moja
navada
.
Odprita
tedaj
svoja
ušesa
,
kajti
dvakrat
isto
ponavljati
ne
ljubim
.
Kratkega
spomina
ne
priznavam
,
marveč
pozabljivca
z
bodalom
potipam
,
da
se
bolj
vzdrami
.
“
Ta
ogovor
ima
svoj
vspeh
,
kajti
napadenca
sta
bleda
in
zelena
samega
strahu
.
Smukač
svojega
moža
trdneje
prime
.
„
Vse
mi
je
že
znano
,
“
nadaljuje
,
„
tedaj
se
mi
ne
izgovarjajte
na
dolgo
in
široko
.
Danes
po
noči
sta
hotela
graščakovi
nečakinji
obiskati
,
kar
bi
bilo
seveda
zelo
prijetno
.
Taka
zaljubljena
noč
je
krasna
—
če
vmes
ne
posežeta
dva
tolovaja
.
“
Plemič
na
tihem
zastoče
.
„
Aha
,
“
norčuje
se
Smukač
,
„
ljubček
zdihuje
po
izgubljeni
sreči
.
No
,
rad
Ti
verjamem
,
da
bi
raje
imel
,
ko
bi
Te
mehki
ročici
objemali
,
ne
pa
moja
krepka
roka
.
Hej
,
Pante
,
ali
si
svojega
moža
že
preiskal
?
“
„
Seveda
,
našel
sem
napolnjeno
denarnico
,
lepo
uro
in
nekaj
prstanov
.
“
„
Pri
meni
je
vspeh
skoraj
jednak
,
“
smeji
se
Smukač
.
„
Take
dragocenosti
so
pri
naji
dveh
dobro
spravljene
—
saj
jih
pa
tudi
lahko
porabimo
.
“
Plemiča
začneta
glasneje
stokati
.
Nista
več
mladostna
,
marveč
starejša
lahkoživca
,
ki
sta
s
svojima
ljubicama
na
graščini
dogovorila
sestanek
.
Smukač
svojo
žrtvo
zgrabi
za
ušesa
.
„
In
sedaj
mi
povejta
,
“
izprašuje
ter
krepko
vleče
za
koristne
izrastke
na
polu
plešasti
glavi
,
„
kje
imata
Vajini
ljubici
svoje
dragocenosti
skrite
?
“
Plemiča
molčita
.
„
No
,
ali
bo
kmalu
?
“
meni
Smukač
ter
mu
nastavi
bodalo
na
prsa
.
„
Oh
—
oh
—
oh
,
“
javka
plemenitaš
,
kateremu
bodalo
prodira
kožo
.
„
Milost
,
ne
usmrtite
me
!
“
„
Kje
imate
gospodični
svoje
dragocenosti
?
“
škriplje
divji
tolovaj
.
„
V
spalnici
!
“
„
Dobro
,
to
nama
zadostuje
.
Trikrat
je
treba
potrkati
,
da
se
nama
odpre
.
Pante
,
sedaj
sva
dosti
izvedela
,
zamašiva
jima
sta
.
“
—
Pante
je
s
tem
zadovoljen
.
Tolovaja
tlačita
plemičema
žepne
rute
v
usta
.
To
pa
ne
gre
tako
lahko
,
kajti
povezana
zaljubljenca
se
na
vse
pretege
ustavljata
.
Trdno
tiščita
zobe
skupaj
,
ker
mislita
,
da
bi
se
morala
zadušiti
,
ko
bi
dobila
robec
v
usta
.
Pante
neznansko
zakolne
.
Skuša
,
da
bi
svoji
žrtvi
siloma
odprl
usta
,
toda
poskus
se
mu
ne
posreči
.
„
Av
,
av
,
“
javka
,
„
prokleti
zlodej
me
grize
!
Smukač
,
jaz
ga
raje
v
krtovo
deželo
pošljem
.
“
„
Tega
ne
stori
,
saj
veš
,
da
je
to
glavar
strogo
prepovedal
.
“
„
Ne
morem
mu
usta
zamašiti
.
“
„
Posnemaj
mene
,
“
odgovarja
Smukač
.
„
Le
glej
,
to
Ti
je
izvrstno
sredstvo
.
“
In
Smukač
je
res
pravcati
tolovajski
mojster
.
Z
dvema
prstoma
svojej
žrtvi
nosnici
skupaj
tišči
.
Če
hoče
dihati
,
mora
plemič
hočeš
nočeš
svoja
usta
odpreti
,
v
tem
trenutku
pa
mu
Smukač
tudi
že
ruto
vanje
zamaši
.
Pante
stori
isto
tako
potem
pa
še
nekaterikrat
plemiča
pod
rebra
sune
,
da
mu
oči
kar
iz
obraza
stopijo
.
Sedaj
sta
oba
zaljubljena
preskrbljena
.
Pante
in
Smukač
ju
neseta
v
oddaljen
kot
ter
tam
na
tla
položita
.
Potem
gresta
v
sobo
pred
spalnico
.
Smukač
na
lahko
trikrat
potrka
.
Jedenkrat
—
dvakrat
—
trikrat
—
od
znotraj
se
začuje
tih
smeh
.
Tolovaja
stojita
v
belih
plaščih
,
katera
sta
si
izposodila
od
premaganih
plemičev
.
„
Aha
,
“
šepeta
Smukač
.
„
gospodičini
nista
ničesa
slišali
.
No
,
pa
saj
bi
bili
sicer
kakor
dve
sraki
kričali
.
“
Nekaj
trenutkov
je
vse
tiho
.
Potem
se
začujejo
male
stopinjice
,
ki
se
bližajo
počasi
k
vratom
.
Stežaj
se
od
znotraj
odmakne
.
Vrata
se
počasi
odpirajo
.
Smukač
in
Pante
gledata
v
nerazsvetljeno
spalnico
,
vzlic
temi
pa
zapazita
dvoje
ženskih
postav
v
nočni
opravi
—
dvoje
razuzdank
,
ki
pričakujete
svoja
ljubimca
.
Predno
se
Pante
zave
,
objema
ga
dvoje
mehkih
,
okroglih
rok
.
„
Ali
si
vendar
prišel
,
moj
ljubček
?
“
šepeta
nežen
glas
.
„
Oj
,
kako
sem
hrepenela
po
Tebi
!
“
Smukaču
se
isto
tako
godi
,
kakor
njegovemu
tovarišu
.
Zaljubljene
devojčice
se
oklepate
tolovajev
,
ki
se
veselita
tako
ugodne
prilike
.
Hipoma
se
krepko
okleneta
lahkoživih
žensk
.
„
Tiho
,
molčita
,
“
oglasi
se
neznan
jima
človek
,
„
če
ne
sta
pri
tej
priči
mrtvi
!
“
Bolestno
ječanje
odgovarja
temu
povelju
.
Tolovaja
se
morata
zelo
truditi
,
predno
ju
premagata
,
kajti
graščakovi
nečakinji
se
zvijata
kakor
gladki
kači
.
Rokovnjača
potegneta
bodala
in
stokanje
dokazuje
,
da
sta
osti
nabrušenih
bodalc
prišli
s
kožo
prestrašenih
deklet
v
neprijetno
dotiko
.
„
Milost
—
ne
umorite
me
,
“
javka
jedna
napadenih
deklic
,
ki
se
divje
upira
svojemu
sovražniku
.
Tolovaj
se
surovo
zakrohota
.
„
Da
—
da
,
midva
sva
drugačna
ljubinea
,
kakor
pa
ona
,
ki
zunaj
na
hodniku
povezana
ležita
.
Le
mirujte
,
krasna
gospodičina
,
drugače
bom
z
bodalom
malo
jačje
sunil
.
“
Te
besede
vzamejo
razuzdankama
zadnje
upanje
,
kajti
prislili
sta
si
,
da
jima
bodeta
ljubimca
na
pomoč
prihitela
.
Nočna
plašča
,
v
katera
sta
ženski
ogrnjeni
,
pomagata
tolovajema
,
da
se
jima
ne
moreta
lahkoživi
graščakovi
nečakinji
iztrgati
,
toda
povezati
jih
nemata
s
čim
,
ker
jima
manjkajo
vrvi
.
Smukač
si
konečno
opomore
s
svilenim
ogrinjalom
,
Pante
pa
s
platnenimi
prti
.
Za
silo
jima
zvežeta
roke
,
izpustiti
pa
jih
ne
smeta
niti
za
trenotek
iz
očij
.
Postavita
ju
v
kot
,
Pante
se
vstopi
pred
njiju
z
bodalom
v
roki
,
Smukač
pa
prižge
svetilnico
.
Pri
njenem
svitu
natanko
vidita
ženski
svoja
divja
napadalka
—
vsak
hip
pričakujeta
svojo
zadnjo
uro
.
Pante
ju
tudi
dosti
grdo
gleda
,
zapazi
pa
pri
tem
,
da
ga
ne
poznata
več
.
Mej
tem
se
Smukač
po
sobi
ozira
,
kje
so
dragocenosti
.
Ni
mu
j
ih
treba
dolgo
iskati
,
kajti
na
mizici
poleg
potelje
leže
,
vrhu
tega
pa
dvoje
precej
nabasanih
denarnic
.
Tolovaj
se
razveseli
.
„
Brate
,
“
zakliče
Pantetu
,
„
danes
imava
srečno
noč
.
Vse
polno
zlatnine
je
tu
,
krasni
prstani
,
vratne
verižice
,
zapestnice
in
pa
še
lepa
svotica
gotovine
.
“
Pante
srdito
prikima
.
„
Kaj
naj
sedaj
storiva
?
“
praša
Smukač
.
„
Pojdi
semkaj
,
tovariš
,
posveti
s
svetilnico
,
ne
,
postavi
to
tamkaj
na
mizo
—
tako
je
prav
!
“
Njegova
postava
stoji
sedaj
v
luči
.
Pante
se
proti
gospodičnama
obrne
.
„
Ali
Vama
nisem
nič
znan
?
“
praša
ju
osornim
glasom
.
Ženski
molčita
.
„
Ali
me
poznata
ali
ne
?
,
“
zarentači
Pante
nad
njima
Razuzdanki
se
po
vsem
životu
treseta
.
„
Aha
,
premenil
sera
se
,
“
reži
se
divji
tolovaj
,
„
hahaha
,
in
komaj
je
nekaj
let
tega
,
da
sem
bil
tukaj
na
graščini
.
Ali
se
ne
spominjata
več
konjskega
hlapca
Panteta
,
katerega
sta
tolikrat
trpinčili
?
Ali
ne
vesta
več
,
kako
sta
me
Vajina
biča
pretepavala
?
Takrat
sem
se
zaklel
,
da
se
maščujem
!
Ha
,
kaj
me
sedaj
ovira
,
da
Vama
s
hrbtov
ne
režem
krvavih
jermenov
?
“
„
Milost
!
“
trepetati
ženski
.
Pante
se
divje
krohota
.
„
Aha
,
sedaj
znata
javkati
,
“
norčuje
se
srditi
tolovaj
,
„
takrat
pa
sta
se
smejali
,
ko
sem
se
groznih
bolečin
zvijal
.
Hej
,
devičici
,
ali
naj
Vaji
na
male
kosce
razrežem
.?
“
Plašno
stokanje
mu
odgovarja
.
Rokovnjača
se
za
to
malo
zmenita
,
da
se
plemenita
dekliča
obupano
ozirata
na
vse
strani
.
—
Vse
,
kar
je
količkaj
vredno
,
si
prisvojita
—
svileno
opravo
in
drugo
dragocenosti
Smukač
v
veliko
culo
poveže
.
Mej
tem
se
Pante
neusmiljeno
z
graščakovima
nečakinjama
zabava
.
„
Veselita
se
,
“
huduje
ne
nad
njima
,
„
nikoli
nisem
pozabil
,
da
sta
me
iz
samega
dolgega
časa
bičali
.
Kri
mi
je
curkoma
tekla
,
pretepavali
sta
me
kakor
psa
.
Oj
,
še
sedaj
mislim
,
da
čutim
grozovite
bolečine
,
prokleto
,
to
Vama
moram
poplačati
!
“
Tolovaj
z
bodalom
maha
pred
malima
nosovoma
prestrašenih
razuzdank
,
da
mislita
,
zdaj
in
zdaj
jima
bo
ušesa
odrezal
.
„
Maščevati
se
hočem
!
“
kriči
Pante
,
„
da
,
osvetiti
se
moram
za
vse
gorje
,
katero
sem
moral
pretrpeti
.
Hahaha
,
koliko
grdih
psovk
sem
moral
slišati
,
kako
sem
bil
bičan
,
ker
sem
s
hišno
imel
skrivno
ljubezen
.
Rekli
sta
,
da
je
to
velika
pregreha
,
treba
mi
je
take
hudobije
iz
glave
izbičati
.
Ali
sta
pa
Vedve
kaj
boljši
,
plemeniti
moji
gospodičini
?
Ali
se
nisem
sam
prepričal
,
da
sta
v
svojo
spalnico
pričakovali
svoja
ljubimca
?
“
Plemenitašici
stokata
.
„
Da
,
le
javkaj
mi
,
vražja
nesnaga
,
“
nadaljuje
srditi
tolovaj
.
„
Hudiča
se
zmenim
za
Vajino
tarnanje
.
Sedaj
Vaju
bom
,
najmanje
tako
pretolkel
,
da
bodeta
mislili
,
to
so
radosti
v
devetih
nebesih
.
Bičal
Vaju
bom
nagi
,
da
me
bodeta
na
golih
kolenih
milosti
prosili
.
—
In
potem
—
“
Pante
premolkne
,
toda
že
povedano
gospodičinama
zadostuje
,
da
se
morata
najhujšega
bati
.
Stokajoč
se
stiskate
v
kot
,
Pante
pa
še
vedno
z
bodalom
kakor
besen
maha
pred
njima
po
zraku
.
Sedaj
Smukač
pristopi
.
„
Današnja
noč
se
nama
je
izplačala
,
“
pravi
ter
na
veliko
culo
z
roko
pokaže
.
„
Tu
notri
so
dragocene
obleke
,
katere
bo
glavar
dobro
porabil
.
Zlatnino
in
denar
sva
tudi
pograbila
,
torej
moreva
sedaj
graščino
zapustiti
.
“
„
Kaj
tacega
mi
še
na
misel
ne
pride
,
“
odgovarja
Pante
odurno
.
„
Najprvo
moram
te
dve
vragici
kaznovati
.
Kaj
meniš
,
tovariš
,
punici
nista
ravno
napačni
,
jaz
mislim
,
da
nama
bodete
—
“
Pante
obmolkne
.
„
Ne
,
ne
,
“
brani
mu
Smukač
,
ki
gleda
skozi
zastore
pri
oknih
na
dvorišče
,
„
na
vzhodu
se
že
svita
,
noči
so
sedaj
kratke
.
Mislim
,
da
je
najbolje
,
če
odrineva
.
“
„
Aj
tako
,
če
nama
časa
primanjkuje
,
potem
dekleta
kar
sabo
vzemiva
.
“
Neznansko
javkanje
se
začuje
.
„
Milost
,
milost
,
“
jecljate
prestrašeni
grešnici
.
Pante
je
vsemu
prosjačenju
nasproti
gluh
in
slep
.
Videl
je
,
da
je
Smukač
v
kot
vrgel
dva
plašča
,
ki
se
mu
nista
zdela
dosti
vredna
.
„
Pomagaj
mi
,
Smukač
,
“
pravi
,
„
saj
veš
,
kaj
nameravam
.
“
Še
nekaj
besed
pristavi
,
katerih
pa
deklici
ne
razumete
,
ker
so
v
tako
zvanem
‚
rokovnjaškem
jeziku
‘
izgovorjene
.
Smukač
ga
debelo
pogleda
.
„
Ali
res
meniš
?
“
praša
ga
začuden
.
„
No
,
seveda
,
“
zakliče
mu
Pante
.
„
Ne
bodi
neumen
,
predolgo
boš
moral
na
svojo
ljubico
čakati
,
in
morebiti
Te
vrhu
tega
še
ne
mara
.
“
„
Sabina
je
tako
lepa
.
“
„
Res
je
,
toda
boljši
je
vrabec
v
roki
,
kakor
deset
golobov
na
strehi
.
Ne
obotavljaj
se
,
brate
,
potem
pride
pa
drugo
na
vrsto
.
“
Gospodičini
milo
cvilite
.
Konečno
pričnete
celo
glasno
kričati
.
Pante
se
jima
togotno
reži
v
obraz
.
„
Le
čivkajte
,
ne
čuje
Vaju
itak
nobena
živa
duša
,
konečno
bo
tudi
Vajinega
javkanja
kmalu
konec
.
Tovariš
,
Ti
prevzameš
to-le
rujavo
,
plavolaso
pa
bom
jaz
ukrotil
.
Žuri
se
,
malo
časa
nama
preostaja
.
“
Deklici
grozovito
zakričite
,
ker
menite
,
da
ju
hočeta
tolovaja
poklati
.
Pante
hitro
zgrabi
na
tleh
ležeč
plašč
.
V
istem
trenotku
se
glasno
žensko
kričanje
premeni
zamolklo
grgranje
,
kajti
tolovaja
ju
bliskoma
v
plašča
povijeta
,
z
vezmi
od
zagrinjal
pri
oknih
pa
v
dve
veliki
culi
tako
trdno
povežeta
,
da
se
žrtvi
ne
moreta
več
ganiti
.
Smukač
z
glavo
zmajeva
,
ko
opazuje
v
plašča
povita
dekleta
.
—
„
Pante
,
“
pravi
po
kratkem
premolku
,
„
to
nama
bo
pač
pretežko
breme
,
teh
dveh
ne
bodeva
mogla
po
nevarnih
strehah
nositi
.
“
„
No
,
zakaj
pa
ne
,
Ti
si
močan
ko
bivol
,
jaz
pa
tudi
nisem
izmed
najslabotnejših
.
Jaz
vzamem
rujavolaso
,
to
je
razkošna
ženska
,
mnogo
težja
kakor
plavolasa
.
Konec
vrvi
si
denem
preko
ram
,
culo
pa
na
hrbet
.
Ne
obotavljaj
se
,
tovariš
,
ves
svoj
plen
bodeva
sabo
vzela
.
—
hejsa
,
to
bo
veselje
,
punice
niso
od
cunj
.
“
Smukač
še
dvoji
.
„
Bog
zna
,
kakšen
direndaj
bo
zaradi
teh
dveh
deklin
nastal
,
“
pravi
premišljeno
.
„
Tovariši
bodo
vsi
jednake
pravice
zahtevali
.
“
„
Ko
bi
bila
midva
tako
neumna
in
bi
nesla
svoji
ljubici
v
veliki
hram
—
tedaj
bi
seveda
ne
bilo
prepiru
niti
konca
niti
kraja
.
Toda
jaz
poznam
malo
klet
blizo
našega
skrivališča
,
tam
bodeva
odložila
svoje
lepo
breme
,
da
naji
nobena
straža
ne
bo
zapazila
.
“
„
ln
ostali
plen
?
“
„
Bodeva
izročila
,
“
odgovarja
Pante
,
„
v
tem
oziru
sva
poštenjaka
.
Za-se
obdrživa
samo
dekliča
,
vse
drugo
pa
je
skupno
blago
.
“
Tolovaja
si
povezani
graščakovi
nečakinji
ogledata
.
„
Te
dve
sta
nami
gotovi
,
“
pripomni
Pante
.
Koj
potem
odideta
urno
na
hodnik
.
V
graščini
je
vse
tiho
.
Služabniki
v
drugem
delu
velikega
poslopja
spe
,
zaradi
tega
se
jima
ni
treba
bati
,
da
bi
ju
kdo
motil
.
Tolovaja
to
dobro
vesta
,
kajti
Pantetu
so
razmere
še
iz
prejšnjih
časov
znane
.
V
kotu
ležita
povezana
plemiča
.
Strašno
grčita
skozi
nos
—
usta
imata
zamašena
—
groza
ju
pretresa
,
ker
mislita
,
da
sta
ju
prišla
tolovaja
morit
.
Tega
pa
niti
Pante
niti
Smukač
ne
nameravata
,
kajti
Jurij
Skopec
je
nepotrebno
prelivanje
krvi
najstrožje
prepovedal
.
—
Trepetajoča
moža
hitro
na
rame
zadeneta
ter
odideta
ž
njima
v
spalnico
plemenitašic
.
Menda
sta
se
že
poprej
natanko
dogovorila
.
Na
tihem
se
krohotata
,
ko
pričneta
čudno
delo
.
Pante
in
Smukač
vsak
svojemu
možakarju
spretno
oblačita
ženska
krila
,
potem
pa
ju
položita
v
postelji
lahkoživih
gospodičih
.
„
Tako
,
draga
mi
gospoda
,
“
norčuje
se
Pante
,
„
tukaj
bodeta
izvrstno
počivala
.
—
Hej
,
Smukač
,
daj
še
brzo
sem
dvoje
nočnih
avbic
—
tako
je
prav
—
in
sedaj
mi
pomagaj
,
da
jima
jih
na
glavo
pritrdim
.
“
Vse
se
nemudoma
izvrši
.
Smešen
prizor
je
to
,
ko
plemiča
v
posteljah
na
svilenih
blazinah
ležita
,
z
ličnima
avbicama
na
glavi
.
Ne
vidijo
se
brke
možakarjev
,
prav
gotovo
bo
hišina
zjutraj
mislila
,
da
plemeniti
gospici
še
spita
.
Pante
se
zatajevanega
smeha
kar
pretresa
.
„
Tovariš
,
“
pravi
Smukaču
,
„
kaj
bi
jaz
za
to
dal
,
ko
bi
mogel
zjutraj
kot
miška
tu
biti
,
ko
bo
hišina
klicala
svoji
gospodarici
ter
konečno
,
ker
ne
bo
dobila
nobenega
odgovora
,
odgrnila
odejo
!
Hahaha
!
“
Smukač
posluša
.
„
Hej
,
jaz
čujem
glasove
.
“
„
Kje
pa
?
“
„
Na
dvorišču
.
“
„
Neumnost
,
jaz
ničesar
ne
slišim
!
“
Smukač
skoči
k
oknu
.
„
Prokleto
,
za
vraga
,
“
zasika
divji
tolovaj
,
„
tu
doli
je
že
vse
na
nogah
,
ljudi
vidim
,
ki
po
dvorišču
hodijo
.
Pante
,
kaj
nama
je
sedaj
storiti
?
“
Sedaj
je
dober
svet
drag
.
Razločno
se
čujejo
glasovi
in
tolovaja
zapazita
postave
,
ki
prihajajo
in
zopet
odhajajo
.
Pretemno
je
še
,
da
bi
se
mogli
ljudje
na
dvorišču
natanko
spoznavati
,
toliko
pa
je
gotovo
,
da
so
to
graščinski
hlapci
in
dekle
.
„
Sedaj
sva
v
prave
škripce
zašla
,
“
rentači
Smukač
.
„
Kako
se
bodeva
iz
te
vražje
zagate
rešila
?
“
Pantetov
obraz
se
zdaljša
.
„
Nič
nama
ne
pomaga
,
“
pravi
,
„
preko
streh
morava
nazaj
,
druga
pot
je
nemogoča
.
“
„
No
,
to
bo
pa
gotovo
prav
prijetno
postalo
,
“
godrnja
Smukač
.
„
Obložena
bodeva
kakor
dva
osla
.
Brate
,
vsaj
ženski
morava
tukaj
pustiti
.
“
Pante
z
glavo
odmaje
.
„
Ne
,
ne
,
“
pravi
odločno
,
„
teh
nikdar
tukaj
ne
pustim
.
“
„
Človek
,
kaj
Te
je
vsa
pamet
zapustila
?
“
„
Tukaj
ne
smeva
prav
nič
premišljati
.
V
navzočnosti
teh
žensk
sva
že
preveč
o
skrivališču
na
razvalinah
Medvedjega
gradu
govorila
.
Vzeti
ju
morava
sabo
.
“
Pante
vse
to
prav
tiho
šepeta
,
da
ga
plemiča
v
posteljah
ne
moreta
slišati
.
„
Za
vraga
,
“
ugovarja
Smukač
,
„
če
sva
tako
obremenjena
,
ne
bodeva
se
najmanje
mogla
braniti
,
ko
bi
naju
napadli
.
Ali
res
ne
veš
druzega
pota
?
“
„
Ne
!
“
Potem
mi
cela
stvar
prokleto
smrdi
,
kajti
doli
na
dvorišču
je
vedno
bolj
živahno
.
Glej
,
tovariš
,
kako
zgodaj
ti
ljudje
vstajajo
—
saj
je
pa
tudi
čas
za
žetev
.
“
Pante
so
kislo
drži
.
„
Počakajva
,
da
hlapci
in
dekle
na
polje
odidejo
,
“
izpregovori
po
daljšem
premišljevanji
.
„
Tri
sto
medvedov
,
“
godrnja
Smukač
,
„
do
tedaj
se
bo
popolnoma
zdanilo
,
da
nas
bo
vsakdo
na
strehi
zagledal
.
“
Tolovaj
ima
tu
prav
,
kajti
na
vzhodu
se
vedno
bolj
svita
.
Za
pol
ure
bo
solnce
poslalo
prve
žarke
na
zemljo
—
kaj
naj
storita
?
Tukaj
je
težko
svetovati
,
kajti
če
ne
odneseta
graščakovih
nečakinj
seboj
,
izdali
bodete
te
dve
tolovajsko
skrivališče
.
In
pri
belem
dnevu
tolovaji
ne
morejo
razvaline
zapustiti
.
V
bližini
ni
nobenega
gojzda
—
slabo
bi
se
jima
godilo
,
ko
bi
ju
začeli
preganjati
.
Pante
škriplje
z
zobmi
ter
stiska
pesti
,
toda
to
mu
prav
nič
ne
pomaga
—
nevarnost
postaja
vedno
večja
.
„
Naj
bo
že
tako
ali
tako
,
konec
morava
napraviti
,
“
izpregovori
Smukač
.
„
Sila
kola
lomi
in
glavar
bo
sam
izprevidel
,
da
se
nisva
mogla
drugače
rešiti
.
Zgrabi
,
Pante
,
svoje
bodalo
—
deklini
morata
umreti
.
“
Pante
se
ne
more
tako
hitro
odločiti
.
Smukač
se
k
jedni
ženski
pripogne
,
bodalo
se
sveti
v
njegovi
roki
.
Živo
culo
začne
odvezovati
.
„
Kaj
počenjaš
?
“
praša
Pante
.
„
No
,
videti
moram
vendar
,
kam
bom
sunil
,
“
glasi
se
grozoviti
odgovor
.
„
Zakaj
bi
jo
dolgo
mučil
,
naravnost
v
srce
jo
hočem
zadeti
.
Izdati
nas
ne
sme
,
drugače
smo
vsi
skupaj
izgubljeni
.
Hitro
,
prijatelj
,
pošlji
tudi
Ti
svojega
dekleta
na
drugi
svet
—
z
ostalim
plenom
bodeva
potem
že
prav
lahko
bežala
!
“
Na
straži
.
—
Sabina
v
soteski
.
—
Amalijina
nezaupnost
.
—
Kje
je
straža
?
—
Odkritja
ranjenčeva
.
—
Novo
sovraštvo
.
„
Kdo
ima
stražo
?
“
„
Lizika
in
Micika
sta
na
vrsti
.
“
Tako
odgovarja
Uršika
Amaliji
,
ko
se
nočni
mrak
vlega
na
Uskoke
.
V
novem
taboru
je
treba
samo
dvoje
straž
—
narava
sama
jim
pri
tem
mnogo
pomaga
,
kajti
v
prepad
vodita
dve
soteski
.
Vrhu
tega
je
pa
jako
neverjetno
,
da
bi
se
tu
gori
kdo
mudil
.
Še
jedna
soteska
izliva
svojo
grobljo
v
prepad
,
toda
ta
vodi
proti
vrhuncu
gore
,
in
po
tej
strmi
poti
—
vsaj
tako
menijo
tolovajke
—
se
jim
nobeden
vohun
ne
more
približati
.
Zaradi
tega
tudi
tje
nobene
straže
ne
postavljajo
.
Lizika
se
čmeri
.
„
Tako
sem
trudna
,
“
pritožuje
se
,
„
minolo
noč
nisem
očesa
zatisnila
,
ker
me
je
glava
bolela
.
In
po
dnevi
tudi
nisem
počivala
.
“
„
Tu
nič
ne
pomaga
,
“
odgovarja
Amalija
strogo
,
„
na
vrsti
si
in
oditi
moraš
na
stražo
.
“
Tu
nobeden
ugovor
ne
pomaga
,
Lizika
hoče
ravnokar
zgrabiti
svojo
puško
ter
hitro
oditi
,
ko
pristopi
jedna
lepih
tolovajk
.
To
je
Sabina
Rotenturnska
.
„
Jaz
bom
Liziko
nadomestila
,
“
izpregovori
mirno
.
„
Počivala
sem
in
se
naspala
,
lahko
bom
nočno
stražo
opravljala
.
“
Lizika
je
vesela
,
da
je
dobila
namestnico
,
kajti
nočnih
straž
nikdar
ni
ljubila
.
V
Amaliji
pa
se
vzbuja
nezaupnost
.
Srdito
jo
opazuje
od
strani
,
kajti
ne
more
pozabiti
,
da
je
lepa
grešnica
njena
tekmovalka
v
ljubezni
Jurija
Skopca
.
„
Vi
hočete
tedaj
na
stražo
iti
?
“
praša
rezko
.
„
Da
,
saj
sem
že
rekla
.
“
Amalija
s
tem
ni
nič
kaj
zadovoljna
,
toda
Lizika
zopet
tarna
,
da
bo
same
utrujenosti
gotovo
na
straži
zaspala
.
„
Za
moj
del
,
“
pravi
konečno
Jurij
Skopčeva
ljubica
.
„
Dobro
,
naj
pa
Sabina
namestu
Tebe
straži
.
“
Lepa
grešnica
dobro
opazi
,
kako
nezaupno
jo
Amalija
pogleduje
,
toda
tega
je
že
navajena
ter
se
ne
briga
več
za
to
.
Straži
odideta
vsaka
v
svojo
sotesko
.
Micika
stoji
na
severni
strani
prepada
,
Sabina
pa
ne
daleč
od
dnje
pri
vhodu
,
iz
katerega
vodi
mala
stezica
proti
savski
ravnini
.
Tu
gori
so
poprej
kmetje
dohajali
,
ki
so
nabirali
razna
zelišča
in
katere
so
tolovajke
s
‚
copernicami
‘
pregnale
.
Kmalu
nastopi
temna
noč
.
Od
tabora
sem
se
nekaj
časa
še
čuje
polutiho
pomenkovanje
,
potem
pa
vse
potihne
,
kajti
deklice
so
trudne
postale
.
Celi
dan
so
bile
na
nogah
,
morale
so
iti
po
živež
,
ki
so
ga
prejšnjo
noč
nabrale
v
dolinah
in
potem
skrile
,
in
pot
v
goro
s
težkimi
bremeni
na
ramah
jo
težavna
.
Sabina
se
po
svoji
navadi
tega
dela
ni
udeležila
,
čila
je
ter
komaj
čaka
trenotka
,
ko
bodo
vse
tovaršice
spale
.
Za
jedno
uro
leži
vse
v
svojih
uticah
,
ne
čuje
se
drug
glas
,
kakor
sem
ter
tja
kaka
nočna
ptica
.
Tu
vstane
Sabina
s
skale
,
na
kateri
je
sedaj
sedela
.
Oprezno
posluša
proti
soteski
,
v
kateri
straži
Micika
,
pa
tudi
tam
je
vse
tiho
.
Sabina
zapusti
svoj
prostor
.
Tako
mirno
se
to
zgodi
,
da
se
nobeden
kamenček
ne
premakne
pod
njenimi
nogami
—
kakor
prikazen
se
plazi
po
ozki
soteski
naprej
,
potem
pa
krene
na
desno
krog
taborišča
.
Večkrat
obstane
.
Ozira
se
proti
taboru
,
ko
pa
se
prepriča
,
da
je
tam
vse
v
redu
,
gre
zopet
naprej
.
Vzlic
temni
noči
in
mnogim
zaprekam
lepa
grešnica
ne
izgreši
pota
skozi
skalovje
,
in
po
preteku
nekaterih
minut
stoji
pri
groblji
,
ki
leži
v
soteski
proti
vrhu
hriba
.
Kaj
išče
tam
Sabina
—
zakaj
jo
zapustila
stražo
?
Kdo
bi
mogel
na
to
prašanje
odgovoriti
?
Deklica
sedaj
tukaj
straži
,
čeravno
bi
se
ostalim
tolovajkam
to
nepotrebno
zdelo
.
Pazno
posluša
v
daljavo
in
nabito
puško
krepko
drži
v
svojih
rokah
.
Ure
pretečejo
.
Menda
je
blizo
polnoči
,
ko
se
v
uticah
,
v
katerih
tolovajke
spe
,
začne
nekaj
gibati
.
Kmalu
potem
stopi
Amalija
na
prosto
,
oblečena
in
oborožena
,
kakor
da
bi
nameravala
osebno
stražiti
.
Mimogrede
se
ozre
proti
vdolbini
,
v
kateri
leži
davkar
povezan
.
Grdoba
ima
slabe
čase
.
Tolovajke
mu
dajejo
malo
hrane
,
tem
več
pa
brc
ter
krepkih
sunkov
s
puškami
.
Časa
in
prilike
še
niso
imele
,
da
bi
zamenjale
surovega
razuzdanca
proti
oslabelemu
očetu
žalostne
Ivanke
,
ki
se
še
vedno
v
taboru
mudi
,
toda
pri
prvi
priložnosti
hočejo
to
storiti
.
Vse
to
krasna
Amalija
premišljuje
,
potem
pa
se
odločno
vzdrami
.
Puško
si
vrže
na
okroglo
ramo
.
„
Sedaj
bom
pregledala
straži
,
“
šepeta
Jurij
Skopčeva
ljubica
,
„
kajti
prav
radovedna
sem
,
ali
Sabina
tudi
zvesto
opravlja
svojo
službo
.
Ha
,
ko
bi
jo
našla
spečo
,
vzradostila
bi
se
neizrekljivo
,
ker
bi
jo
potem
smela
kaznovati
.
Ne
morem
jo
trpeti
,
prelepa
je
—
prekrasna
,
strašno
jo
črtim
.
“
Amalija
stisne
svojo
malo
pest
,
potem
pa
odide
proti
soteskama
.
Pri
prvi
stoji
Micika
,
oprta
na
puško
ter
pazljivo
zroč
na
vse
strani
.
„
Pst
,
jaz
sem
,
“
šepeta
Amalija
,
pristopivša
k
straži
.
„
Micika
,
ali
si
kaj
sumnega
zapazila
?
“
„
Ničesa
,
vse
je
bilo
mirno
,
najmanjšega
glasu
nisem
slišala
.
“
„
Da
,
tu
gori
smo
varne
,
“
odgovarja
Amalija
,
„
vendar
pa
moramo
biti
previdne
,
kajti
najmanjša
lahkomiselnost
bi
nas
mogla
pogubiti
.
Sedaj
grem
k
Sabini
pogledat
.
“
Čeravno
ni
meseca
na
nebu
,
jasna
poletna
noč
je
vendar
samo
polumračna
,
neštevilni
broj
zvezdic
daje
toliko
luči
,
da
Amalijine
bistre
oči
lahko
prodirajo
v
okolico
.
Lahkih
korakov
se
bliža
drugi
soteski
,
po
prstih
stopa
stopinjo
za
stopinjo
proti
prostoru
,
na
katerem
bi
morala
stati
Sabina
na
straži
.
„
Ah
,
“
zašepeta
naenkrat
,
„
kje
je
Sabina
,
ne
vidim
je
?
“
Deklica
obstoji
.
Ozira
se
na
levo
in
desno
—
straže
ni
nikjer
!
„
Ha
,
kaj
pomeni
to
?
“
misli
si
Amalija
,
„
ali
je
morebiti
ubežala
?
Nemogoče
ni
,
kajti
nikdar
jej
nisem
zaupala
.
Za
Boga
,
bati
se
nam
je
izdajstva
!
“
Z
glavo
zmajaje
gre
Jurij
Skopčeva
ljubica
po
soteski
naprej
,
kmalu
stoji
pri
nasprotnem
izhodu
.
„
Sabina
,
“
kliče
načelnica
,
„
Sabina
!
“
Nobenega
odgovora
ni
.
Lepa
Amalija
kliče
vedno
glasneje
,
toda
o
straži
ni
niti
duha
niti
sluha
.
„
Ha
,
pobegnila
je
,
“
sika
Amalija
,
„
ni
dvojbe
,
zaradi
tega
je
tudi
tako
silila
,
da
hoče
stražo
prevzeti
.
In
sedaj
nastane
prašanje
,
iz
katerega
vzroka
nas
je
zapustila
?
Ali
nas
hoče
res
izdati
?
Mogoče
—
toda
na
drugi
strani
si
mislim
,
da
je
šla
Jurija
Skopca
iskat
,
mojega
Jurija
—
ha
,
morda
sta
celo
zmenjena
!
Če
je
to
res
,
postala
bom
divja
furija
—
besna
norica
,
ki
bo
z
veliko
slastjo
kruto
zadavila
svojo
sovražnico
!
“
Amalija
je
vsa
iz
sebe
.
V
svoji
ljubosumnosti
celo
pozabi
,
da
jih
Sabina
morda
hoče
izdati
.
Vedno
bolj
se
jej
utrjuje
slutnja
,
da
sta
se
tolovajski
glavar
in
lepa
grešnica
na
skrivnem
sešla
.
Toda
kje
?
Amalija
se
sedaj
grozno
kesa
,
da
je
s
svojimi
tovaršicami
zapustila
tolovajsko
četo
.
Niti
ne
ve
,
kje
se
sedaj
Juri
Skopec
s
svojimi
tovariši
mudi
,
o
tem
je
hotela
še-le
pozneje
poizvedovati
.
Ali
se
ljubljeni
Jurij
in
zapeljiva
Sabina
že
objemata
,
ali
je
ona
,
ki
je
vse
svojemu
ljubčku
žrtvovala
,
sedaj
ogoljufana
,
zasmehovana
norica
?
Kri
jej
silovito
divja
po
žilah
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Poglejmo
sedaj
za
krasno
Sabino
,
ki
je
samolastno
zapustila
odkazano
jej
stražo
.
Lepa
zapeljivka
je
splezala
proti
vrhu
ter
sedaj
sloni
ob
skali
,
ne
daleč
od
tod
,
kjer
je
danes
s
Kramarjem
govorila
.
Od
časa
do
časa
zadržuje
sapo
,
da
bi
bolje
mogla
poslušati
—
najmanjši
ropot
ne
uide
njenemu
ostremu
posluhu
.
Včasih
pridrklja
mal
kamenček
proti
nji
,
toda
to
je
naravno
,
ker
se
kamni
sami
od
sebe
krušijo
od
pečin
.
Naenkrat
se
Sabina
naprej
pripogne
.
Kaj
je
to
?
Z
nova
se
vsipa
groblja
proti
nji
,
toda
v
toliki
obilici
na
jeden
hip
,
da
prihaja
to
gotovo
od
človeške
noge
.
In
vrhu
tega
še
čuje
neko
škripanje
,
kakor
šumi
pesek
pod
čreviji
—
ali
ni
to
šepetanje
človeških
glasov
?
Nekdo
se
bliža
.
Sabini
se
kakor
risu
svetijo
oči
.
Polumrak
poletne
noči
jej
je
ravno
ugoden
,
daleč
med
skalovji
mora
natančno
vse
razločiti
.
Glej
—
tam-le
se
premičejo
temne
postave
.
Njo
samo
skala
popolnoma
zakriva
.
Mirno
stoji
,
kakor
bi
bila
pribita
,
puška
njena
je
proti
tihotapcem
namerjena
.
Natanko
čuje
tihe
človeške
glasove
.
„
Ali
nismo
izgrešili
prave
poti
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
drug
,
Sabini
znan
glas
,
„
tu
doli
pridemo
naravnost
v
taborišče
lepih
deklet
.
Znano
mi
je
,
da
tukaj
ni
nobene
straže
,
vohunil
sem
dosti
časa
tu
okrog
.
Gotovo
bomo
našli
punice
speče
.
“
„
Ter
poroko
brez
duhovnov
praznovali
,
“
pripomni
nekdo
drugi
.
—
Sabina
opazi
,
da
je
zadnji
govornik
mož
velike
postave
,
katerega
ne
pozna
,
oni
drugi
pa
je
Kramar
,
njen
nezvesti
zaveznik
.
„
Zaradi
tega
so
bili
tedaj
tukaj
,
“
misli
si
Sabina
,
„
moja
slutnja
me
tedaj
ni
varala
.
“
Bližajoči
se
napadniki
za
trenotek
obstoje
,
da
poslušajo
doli
v
prepad
,
potem
pa
hitro
lazijo
navzdol
.
Sabina
pomeri
na
prvo
temno
postavo
,
zabliska
se
,
in
pri
bledem
hipnem
svitu
vidi
,
da
se
je
mož
zgrudil
na
tla
.
Odmev
strela
pa
se
zamolklo
razlega
mej
pečevjem
.
Divje
proklinjanje
se
začuje
,
teptanje
s
težkimi
nogami
,
temne
postave
beže
,
toda
ne
proti
dekliškemu
taboru
,
marveč
proč
od
njega
.
„
Prav
tako
je
,
kakor
sem
si
mislila
,
“
šepeta
Sabina
.
„
Lopovi
so
nas
hoteli
napasti
,
to
sem
takoj
izpoznala
,
ko
sem
poleg
Kramarja
zapazila
tuj
obraz
.
—
Ah
,
sedaj
se
mi
mora
Amalija
še
zahvaliti
in
tudi
Jurij
Skopec
bo
izvedel
,
da
sem
rešila
deklice
.
“
Pogumna
zapeljivka
svojo
puško
mirno
na
novo
baše
.
Pred
njo
na
tleh
nekdo
grozovito
stoka
;
zadeti
rokovnjač
ni
ubit
,
marveč
le
težko
ranjen
.
Zopet
se
začujejo
koraki
.
Sedaj
prihajajo
od
zdolaj
proti
vrhu
osebo
,
male
dekliške
nožice
hite
po
groblji
.
V
taboru
je
vse
na
nogah
—
gosto
besedičenje
in
kričanje
se
razlega
po
prepadu
.
„
Kaj
se
je
tukaj
zgodilo
?
“
prašuje
Amalija
,
ki
stoji
za
skalo
.
„
Kdo
je
tu
gori
,
odgovor
tirjam
,
ali
pa
bom
streljala
!
“
„
Tega
ne
bo
treba
,
“
odgovori
Sabina
mirno
.
„
Prepodila
sem
že
nočne
ptiče
in
upam
,
da
se
ne
bodo
več
povrnili
.
“
Amalija
začudena
vsklikne
.
„
Vi
ste
tukaj
,
Sabina
?
“
Hitro
stopi
izza
skale
ter
se
prikaže
svoji
tekmovalki
.
„
Da
,
jaz
sem
tukaj
,
“
pripomni
lepa
grešnica
mirnim
glasom
.
„
Streljala
sem
,
ker
sem
hotela
odpoditi
rokovnjače
.
“
Ostale
tolovajke
pristopijo
,
baklje
čarobno
razsvetljujejo
divjo
okolico
.
„
Kako
ste
si
upala
svojo
stražo
zapustiti
?
“
zadere
se
Amalija
nad
svojo
nasprotnico
,
„
ali
ne
veste
,
da
je
to
strogo
prepovedano
?
“
„
Gotovo
mi
je
to
znano
,
“
odgovarja
Sabina
ravnodušno
.
„
Stala
sem
tam
tudi
dlje
časa
,
toda
začula
sem
glasove
,
ki
so
mi
bili
povod
,
da
sem
premenila
svoje
stališče
.
Prišla
je
cela
tolpa
potepuhov
,
ki
so
nas
hoteli
napasti
.
Jednega
sem
na
tla
podrla
—
tam-le
leži
.
“
Deklice
dvignejo
svoje
baklje
.
Resnično
,
tu
leži
divji
možakar
v
razcapani
rudarski
opravi
ter
neznansko
stoče
.
Iz
rane
na
njegovi
rami
teče
kri
—
ranjenec
mora
trpeti
grozovite
bolečine
.
Amalija
je
vsa
iz
sebe
.
Upala
je
,
da
bo
mogla
sovraženo
tekmovalko
kaznovati
,
sedaj
je
pa
Sabina
postala
rešiteljica
svojih
tovaršic
.
Kaj
poreče
k
temu
Jurij
Skopec
,
ko
to
izve
—
oj
,
najraje
bi
besnela
,
vendar
pa
mora
molčati
,
mogoče
pozneje
Sabino
celo
pohvaliti
.
Lepa
grešnica
je
sedaj
sama
nekaka
poveljnica
.
„
Dvignite
tega
človeka
,
“
zapoveduje
iznenadenim
tolovajkam
,
„
ter
ga
nesite
v
tabor
,
kjer
ga
bodemo
za
silo
obvezale
.
Tale
dohod
moramo
odslej
seveda
stražiti
—
zdi
se
mi
,
da
se
v
Uskokih
klati
še
veliko
take
sodrge
.
“
Amalija
na
tihem
divja
.
Saj
tudi
vidi
,
kako
deklice
uneto
ubogajo
ter
neso
ranjenca
v
tabor
.
Dve
deklici
takoj
stopite
namestu
Sabine
k
vhodu
v
sotesko
,
Sabina
pa
spremlja
ostale
tolovajke
,
ki
ranjenca
neso
doli
v
taborišče
.
Amalija
koraka
poleg
črtene
nasprotnice
.
„
Treba
Vam
ni
bilo
streljati
,
“
sika
strupeno
,
„
slišalo
se
je
menda
daleč
doli
v
doline
.
“
„
Kaj
to
škoduje
,
“
meni
Sabina
nagajivo
.
„
Tam
doli
vse
spi
.
In
če
je
kdo
čul
daljni
strel
,
mislil
si
bo
,
da
je
kak
lovski
tat
streljal
na
srno
.
“
Tem
besedam
ni
mogoče
ugovarjati
.
Ali
Sabina
ve
,
kako
jeza
tare
njeno
tekmovalko
.
Menda
že
,
kajti
hudomušno
se
včasih
ozre
proti
svoji
spremljevalki
.
Tako
pridejo
v
tabor
.
Uršika
ranjenca
za
silo
obveže
,
da
mu
vsaj
kri
ustavi
—
pri
tem
možakar
grozovito
in
zamolklo
stoče
.
„
Lahko
ga
takoj
zaslišimo
,
“
pravi
Sabina
,
ki
radovedna
zre
v
surovi
obraz
jetnikov
,
„
pozneje
,
ko
pritisne
mrzlica
,
tega
ne
bodemo
več
mogle
storiti
.
“
Zadovoljna
je
,
da
to
ni
niti
Kramar
niti
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
katerega
je
njena
kroglja
zadela
,
marveč
le
neznan
spremljevalec
njenih
nekdanjih
zaveznikov
.
Amalija
hoče
,
da
tovaršice
ne
prezro
,
kdo
je
tukaj
prav
za
prav
načelnica
.
Navidezno
se
za
Sabinine
besede
ne
zmeni
,
vendar
pa
stori
,
kar
je
ta
rekla
.
V
Amalijini
desnici
se
zasveti
ojstro
bodalo
.
„
Priznaj
,
lopov
,
“
zakriči
nad
ranjencem
,
„
kaj
si
nameraval
s
svojimi
pajdaši
?
Takoj
govori
resnico
,
ali
pa
Ti
brez
usmiljenja
prerežem
vrat
.
“
Bivši
rudar
menda
nikdar
ni
bil
posebno
pogumen
,
sedaj
ga
je
pa
še
boleča
huda
rana
oslabila
.
„
Prizanesite
mojemu
življenju
,
“
jeclja
,
„
saj
Vam
hočem
vse
povedati
.
“
„
Kdo
si
?
“
zarentači
Amalija
nad
njim
,
„
h
kateri
tolpi
pripadaš
—
?
“
„
Dosedaj
smo
se
borno
preživeli
z
lovskim
ropom
,
“
stoka
ranjenec
,
„
toda
Kramar
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
sta
nas
pregovorila
,
da
smo
ustanovili
tolovajsko
četo
.
Danes
po
noči
smo
hoteli
Vaš
tabor
napasti
,
ker
so
moji
tovariši
hrepeneli
po
lepih
dekletih
.
Ja
z
sam
se
za
ženske
ne
zmenim
,
da
,
prav
gotovo
se
čisto
nič
ne
brigam
za-nje
.
Prosim
,
imejte
usmiljenje
,
ne
umorite
me
!
“
Amalija
se
zgane
.
„
Kramar
in
Tomaž
sta
tu
,
“
šepetajo
njene
rudeče
ustnice
,
„
ha
,
to
je
meni
veljalo
—
skrivaj
so
nas
opazovali
ti
nesramni
lopovi
.
“
Sabina
pristopi
.
„
No
,
“
praša
porogljivo
,
„
ali
mi
sedaj
niste
hvaležnosti
dolžna
?
“
Hudoben
pogled
jej
odgovarja
.
Sabina
si
ničesa
ne
stori
iz
tega
.
Hudomušno
se
smehlja
,
da
bi
Amalija
najraje
na
vse
grlo
zarentačiia
.
Ostale
deklice
pa
se
drenjajo
krog
Sabine
.
„
To
ste
izvrstno
pogodila
,
“
kličete
Uršika
in
Lizika
,
„
resnično
,
slabo
bi
se
nam
bilo
godilo
,
ko
bi
nas
bili
potepuhi
speče
napadli
.
“
Amalija
bi
svojo
nasprotnico
najraje
na
tla
pobila
,
načelnica
hoče
biti
in
sedaj
vidi
,
kako
hraber
čin
je
lepa
Sabina
izvršila
.
K
vsemu
temu
dogodku
se
tudi
še
pridružuje
skrb
za
bodočnost
.
Amalija
pozna
svojega
strica
,
ravno
tako
‚
rudečega
Tomaža
‘
,
ki
jo
bodeta
neprestano
zasledovala
.
Ali
bi
ne
bilo
najbolje
,
ko
bi
se
tolovajke
z
Jurijem
Skopcem
zopet
združile
,
tam
bi
se
rokovnjači
gotovo
ne
upali
dekleta
napasti
.
Uršika
nekaj
jednacega
celo
glasno
izrazi
,
toda
pri
Amaliji
se
takoj
zopet
oglasi
trmoglavost
.
„
Ne
,
me
ostanemo
tukaj
,
“
odgovarja
osorno
.
„
Ali
naj
pred
tolpo
takih
razcapancev
bežimo
?
Jaz
ne
poznam
,
kaj
je
strahopetnost
.
Od
danes
naprej
bo
treba
strožje
stražiti
,
potem
se
lopovi
ne
bodo
blizo
upali
.
Ta
sodrga
je
mevžasta
,
kajti
pri
prvem
strelu
so
že
bežali
,
kakor
bi
jih
vrag
podil
.
“
„
Mogoče
so
se
pa
le
umaknili
,
da
nas
z
nova
napadejo
,
“
pripomni
Uršika
.
Pri
teh
besedah
dekleta
osupnejo
.
Celo
Amalija
mora
priznati
,
da
bodo
potepuhi
gotovo
drugipot
poskusili
,
ali
bi
se
na
drug
način
ne
dalo
dekliškim
tolovajem
do
živega
priti
.
Deklice
tedaj
sklenejo
,
da
bodo
ostali
del
noči
s
puškami
v
rokah
prebdele
.
Dve
tolovajki
stražite
pri
vjetem
davkarju
in
ranjenem
rudarju
.
Vse
druge
gredo
za
skale
,
kjer
so
pred
sovražnimi
krogljami
zavarovane
.
Od
tod
poslušajo
v
krasno
poletno
noč
in
kmalu
se
prepričajo
,
kako
prav
je
imela
podnačelnica
Uršika
s
svojim
svarilom
.
—
Razločno
se
razlegajo
tajna
sovražna
znamenja
od
raznih
strani
.
—
Nedvojno
se
potepuhi
,
ki
so
se
na
begu
razkropili
,
zopet
zbirajo
.
Nekaj
žvižgov
se
čuje
prav
od
blizo
.
Dekleta
morajo
biti
pripravljena
na
nov
napad
,
željno
pričakujejo
jutra
,
ko
jim
bo
dnevna
luč
bolje
kazala
,
od
kod
bo
prihajal
sovražnik
.
Toda
do
tedaj
je
še
nekaj
ur.
Rokovnjaška
znamenja
so
vedno
bolj
bližajo
,
lopovi
so
menda
sklonili
,
da
hočejo
svojega
tovariša
krvavo
maščevati
—
one
deklice
pa
,
ki
jih
ne
pomore
,
žrtvovati
svojim
zverskim
strastim
.
Nevarnost
gre
mimo
.
—
Lev
miški
prizanaša
.
—
Grozovita
tolovajska
prisega
.
Tolovaj
Jurij
Skopec
je
slišal
trobiti
oddaljene
vojaške
rogove
.
Hitro
gre
z
Leo
na
grič
ob
levi
roki
,
toda
tudi
tam
gori
ne
more
ničesa
zapaziti
,
ker
mu
visoke
smreke
zapirajo
ves
razgled
.
To
ga
pa
dosti
ne
moti
.
„
Počakajte
tukaj
,
krasna
Lea
,
“
pravi
svoji
lepi
spremljevalki
,
„
povrnem
se
kmalu
—
že
v
nekaterih
minutah
.
“
Predno
mu
more
deklica
odgovoriti
,
začne
predrzni
tolovaj
plezati
na
orjaško
smreko
.
Z
nenavadno
spretnostjo
se
Jurij
Skopec
od
veje
do
veje
pomika
kvišku
,
dokler
ne
pride
do
vrha
visokega
drevesa
.
Tu
gori
se
mu
odpre
zaželjeni
razgled
.
Gozd
leži
pod
njim
,
kakor
velik
zemljevid
,
onstran
goščave
pa
se
vije
cesta
proti
Prigorju
.
Orlovo
njegove
oči
vidijo
dolgo
temno
vrsto
,
ki
se
urno
premika
po
cesti
.
„
To
so
dragonci
,
“
mrmra
predrznež
.
„
Veliko
jih
je
,
dobili
so
pomoč
,
menda
so
vojaki
tudi
po
gojzdu
stikali
ter
so
jih
potem
rogovi
zopet
skupaj
sklicali
.
“
Jurij
Skopec
je
sedaj
prepričan
,
da
ne
preti
nobena
neposredna
nevarnost
.
Trobentanje
se
od
daleč
razlega
,
toda
vojaki
dirjajo
proti
severu
,
meneč
,
da
se
velika
vozova
itak
nista
mogla
v
goščavo
preriti
.
„
Kolika
čast
za-me
,
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
v
samogovoru
,
„
hahaha
,
najmanj
tri
-
do
štiristo
jih
je
.
Menda
prav
slutijo
,
da
se
je
pod
plahtami
židovskih
voz
sam
Jurij
Skopec
skrival
.
No
,
kaj
taki
boječi
dragonci
menijo
,
me
presneto
malo
briga
!
“
—
Še
jedenkrat
se
ozre
na
vse
strani
,
ko
pa
nič
sumnega
ne
zapazi
,
zapusti
svoj
nevarni
prostor
na
visoki
smreki
.
Tu
zdolaj
stoji
Lea
.
Jurij
Skopec
jo
prijazno
gleda
—
vedno
divnejša
se
mu
zdi
.
Pri
belem
dnevu
vidi
,
da
deklica
ne
more
biti
židovske
krvi
,
čeravno
njene
čarobne
oči
pričajo
da
je
hči
jutrovih
dežel
.
—
„
Ali
se
sedaj
k
vozovoma
povrneva
?
“
praša
ga
zala
deklica
plašljivo
.
„
Seveda
,
“
odgovarja
tolovajski
glavar
,
„
samo
prepričati
sem
se
hotel
,
če
nam
nobena
nujna
nevarnost
ne
preti
.
Vendar
pa
moramo
biti
oprezni
,
kajti
če
nas
vojaki
izvohajo
,
slabo
bi
se
nam
godilo
.
“
Lea
se
vsled
njegovih
besed
ne
prestraši
—
dokaz
,
kako
zaupanje
jo
navdaja
do
Skopčeve
prebrisanosti
.
V
Jurijevih
prsih
se
zopet
strast
vzbuja
.
Čuti
,
da
bo
le
redkokdaj
mogel
kakega
dekleta
čisto
ljubiti
—
trgati
hoče
jedno
lepo
rožico
za
drugo
,
razveseljevati
so
njenega
duha
in
krasote
—
potem
pa
si
zopet
izbrati
drugo
,
krasnejšo
.
Da
,
Milica
—
ko
bi
bila
ta
rožica
tukaj
,
o
tem
je
Jurij
Skopec
prepričan
—
nje
ne
bi
prišteval
k
drugim
ljubicam
.
Toda
revica
je
Bog
ve
kje
,
morebiti
že
mrtva
!
Predrzni
tolovajski
glavar
hoče
živeti
,
svojo
kratko
srečo
uživati
,
dokler
le
more
.
Kdo
ve
,
kaj
ga
čaka
že
v
nekaterih
dneh
?
—
Najmanjša
neprevidnost
ga
lahko
izroči
oblastnijam
—
tam
pa
ga
čaka
krvnik
,
milosti
potem
ne
more
nobene
pričakovati
.
„
Nič
ni
tacega
,
lepa
moja
deklica
,
samo
zamislil
sem
se
v
svojo
bodočnost
.
“
„
Da
,
bodočnost
,
“
šepeta
Lea
sanjavo
.
Ne
brani
Juriju
Skopcu
,
ko
jo
ta
krog
pasu
objame
,
stopajoč
po
bregu
navzdol
.
Da
,
ne
upira
se
mu
,
ko
se
nekaterikrat
pripogne
ter
jo
na
rudeče
ustnice
strastno
poljubi
.
Saj
mu
to
lahko
dovoli
!
Lea
ljubi
zalega
,
ponosnega
moža
.
Z
vso
strastjo
svoje
vroče
,
južne
krvi
se
ga
oklepa
njena
duša
—
toda
ženska
prebrisanost
je
pri
tem
ne
zapusti
.
Jurij
Skopec
tudi
ne
hrepeni
po
veselji
,
kajti
v
duhu
gleda
kolo
—
vešala
—
krvavo
sekiro
!
Konečno
se
vendar
otrese
neprijetnih
mislij
,
zopet
vidi
poleg
sebe
ljubki
obraz
krasne
spremljevalke
in
z
nova
gori
njegov
poljub
na
njenih
ustnicah
.
Naenkrat
se
Lea
zgane
.
Tudi
Jurij
so
nehote
vzravna
,
od
onih
smrek
ob
strani
steze
se
je
zaslišal
nenavaden
krik
.
Nekako
zamolklo
grgranje
sledi
vskliku
,
kakor
bi
kdo
v
razljučeni
ljubosumnosti
debelo
požiral
svojo
neznansko
jezo
.
Začuden
zre
Jurij
Skopec
v
goščavo
,
iz
katere
stopa
neki
možak
.
To
je
mladi
židovski
voznik
,
na
katerega
vozu
se
je
Lea
pred
tolovaji
skrivala
.
Židov
obraz
je
skremžen
,
iz
njegovih
malih
in
črnih
očij
švigajo
strele
silovite
jeze
proti
ponosnemu
gospodarju
gozdov
.
Jurij
Skopec
se
zaničljivo
namuzne
.
„
Ali
ni
to
Levi
?
“
praša
k
Lei
obrnen
.
„
Da
,
da
,
“
odgovarja
ta
na
tihem
,
„
menim
,
da
ga
je
oče
Abraham
meni
odločil
za
moža
.
“
Malomarno
zre
Jurij
Skopec
na
čokastega
,
krivonogega
moža
,
ki
se
jima
bliža
kakor
srdit
škrat
.
„
Levi
ima
menda
veliko
denarja
?
“
praša
glavar
suhoparno
.
Lea
z
glavico
prikima
.
Mladi
Hebrejec
stoji
pred
dvojico
.
Hripav
je
njegov
glas
,
obraz
skoro
siv
in
život
se
mu
pretresa
,
kakor
bi
ga
krč
lomil
.
„
To
je
moja
nevesta
,
“
škriplje
prepeličar
,
„
moja
bodoča
soproga
.
“
„
Ali
res
?
“
praša
ga
Jurij
Skopec
ter
meri
od
nog
do
glave
.
„
Kako
se
upate
,
tako
krasno
deklico
za
svojo
zahtevati
?
“
—
Te
besede
spravijo
Levija
skoro
ob
pamet
.
Kakor
star
kozel
začne
okrog
skakati
,
Jurij
Skopec
pa
ga
smehljaje
gleda
.
„
Abraham
mi
je
Leo
obljubil
,
“
čivka
.
„
Vi
ste
jo
poljubili
—
mojo
nevesto
poljubili
,
glavar
!
“
Jurij
Skopec
ga
znova
pomeri
od
nog
do
glave
.
„
Joj
,
joj
,
“
oponaša
židovskega
ženina
,
„
poljubil
sem
lepo
Leo
—
ker
ima
tako
rudeče
ustnice
—
seveda
.
Levi
—
ali
hočeš
videti
,
kako
jo
bom
še
jedenkrat
poljubil
?
“
Glavar
deklico
k
sebi
pritisne
.
„
Ne
poskusite
mi
tega
!
“
škriplje
žid
,
„
pri
Bogu
mojih
očakov
,
postal
bi
jaz
kruta
zverina
!
Lea
je
moja
,
ljubim
jo
,
hočem
jo
sam
imeti
.
“
Jurij
Skopec
se
glasno
zasmeji
.
„
Resnično
,
Levi
,
“
norčuje
se
,
„
rad
bi
Te
videl
,
kako
se
boš
premenil
v
kruto
zverino
.
V
zajca
—
kaj
ne
,
da
?
In
potem
boš
grozno
tekel
?
“
„
Ne
,
tiger
bom
postal
,
“
besni
mali
prepeličarček
v
vedno
večji
jezi
.
„
Hahaha
,
lep
tiger
bo
to
,
“
roga
se
mu
Jurij
Skopec
.
„
Poprej
pojdiva
raje
v
tabor
,
da
Ti
bodo
moji
ljudje
namazali
nekaj
marog
po
krivem
hrbtu
ter
staro
metlo
privezali
za
rep
.
Potem
pa
divjaj
kot
krut
tiger
okoli
,
kolikor
Ti
je
drago
.
“
To
roganje
ga
še
bolj
razjari
.
In
ko
tako
sopiha
in
škriplje
,
pripogne
se
Jurij
Skopec
hitro
k
Lei
ter
jo
glasno
poljubi
na
mala
ustica
.
„
Pustite
me
,
“
prosi
deklica
,
„
drugače
se
bo
kaka
nesreča
pripetila
.
“
„
Hahaha
,
“
glasi
se
Skopčev
odgovor
,
„
takih-le
pritlikovcev
mora
pol
stotine
priti
,
in
potem
si
bom
dal
jedno
roko
privezati
,
ker
bi
bila
še
druga
preveč
za
—
nje
.
“
Levi
grozovito
zatuli
.
„
Čuvajte
se
!
“
kliče
Lea
.
Jurij
Skopec
se
hipoma
obrne
proti
Židu
,
ki
bliskoma
potegne
iz
žepa
dolg
,
ojster
nož
.
Kakor
zver
rujoveč
se
pripogne
,
da
bi
planil
na
tolovajskega
glavarja
.
„
Umri
!
“
besni
razljučenec
.
Juriju
Skopcu
se
ne
zdi
vredno
,
da
bi
rabil
orožje
.
Mirno
pričakuje
nasprotnikov
napad
,
ki
poskoči
proti
njemu
,
da
ga
bo
v
prvem
hipu
porušil
.
Toda
Levi
ne
pozna
svojega
protivnika
.
Jurij
Skopec
dvigne
nogo
—
sunek
s
težkim
jahalnim
škornjem
zadene
napadnikovo
telo
—
bolesten
krik
se
začuje
—
stokanje
,
javkanje
.
Levi
leži
deset
korakov
od
glavarja
na
mahovji
,
preklinjajoč
in
se
roteč
.
Jurij
Skopec
mu
zapreti
z
desnico
.
„
Ti
strupena
zavratna
kača
,
“
zagrmi
nad
židom
.
„
Glej
no
,
od
zadaj
me
je
hotel
zaklati
.
Čakaj
,
grdoba
,
za
pete
Te
bom
dal
obesiti
,
in
sicer
se
bo
to
takoj
zgodilo
!
“
Tolovajski
glavar
je
strašen
v
svoji
jezi
.
„
Lopov
,
“
škriplje
grozovitež
,
„
Tvoja
zadnja
ura
Ti
je
odklenkala
!
“
V
tem
trenotku
se
mehka
roka
vleže
na
njegovo
ramo
—
druga
,
mrzlično-vroča
ročica
pa
prime
njegovo
levico
.
„
Milost
,
“
prosi
Lea
,
„
ne
morite
,
to
bi
za
Vas
ne
bilo
častno
.
“
Jeden
tronotek
zre
Jurij
Skopec
v
bledo
obličje
krasne
židinje
,
potem
pa
mu
desnica
k
tlom
zamahne
.
„
Da
,
Lea
,
resnico
govorite
,
lev
bo
miši
prizanesel
.
Ta-le
mrčes
je
tako
grd
,
da
se
mu
gnjusi
,
ko
bi
ga
moral
z
nogo
streti
.
Grdoba
naj
svoje
borno
življenje
obdrži
.
“
„
Zahvaljujem
se
Vam
,
“
šepeta
Lea
,
in
pogled
