oče?
..
Ko
je
bil
šestdeset
let
star
,
se
je
še
v
tretjič
ženil
!
«
»
No
,
in
ti
se
boš
seveda
tudi
,
hahaha
!
«
ga
uščipne
nekdo
.
»
Tisto
ne
,
a
reči
sem
hotel
,
da
se
čutim
še
mladega
!
«
»
Obsoditi
se
ne
sme
nihče
že
naprej
!
«
pripomni
spet
oni
možiček
,
ki
je
obžaloval
Reziko
.
„
In
prav
lehko
je
mogoče
,
da
se
vrne
to
dekletce
,
ki
je
šlo
danes
v
svet
,
nepopačeno
domov
...
Kam
bi
tudi
prišli
,
če
bi
se
vse
izgubilo
,
kar
zapusti
domačo
hišo
!
«
»
Zastran
mene
postane
Gorenjčeva
Rezika
lehko
svetnica
!
«
reče
zaničljivo
Končnik
.
Brigitina
mati
pa
pristavi
:
»
O
saj
bo
postala
svetnica
,
toda
kaka
!
Hahaha
,
svetnica
,
da
!
..
Malo
se
bo
vrgla
po
očetu
,
malo
po
materi
,
pa
bo
svetnica
gotova
!
Saj
se
od
očeta
tudi
lepe
stvari
pripovedujejo
!
No
,
pa
naj
bo
oče
že
,
kakršen
hoče
!
Meni
zadostuje
,
da
vem
,
kaka
je
mati
!
Jaz
sem
že
večkrat
slišala
in
to
trdim
tudi
sama
vedno
:
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
Boste
že
videli
,
če
ne
bo
res
tako
!
«
V
tem
pa
,
ko
so
pri
Tržačanki
tako
govorili
o
Reziki
,
se
je
vozila
ona
žalostna
in
do
skrajnosti
potrta
proti
Trstu
.
In
kakor
bi
bile
besede
,
ki
jih
je
govorila
Brigitina
mati
,
prodirale
do
nje
ter
našle
odmev
v
njenih
prsih
,
se
je
spomnila
,
kako
ji
je
pravila
Barba
,
kaj
ljudje
govore
o
njej
.
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Te
besede
so
ji
donele
neprenehoma
po
ušesih
ter
jo
navdajale
s
strahom
in
grozo
.
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Ah
,
kako
se
ji
je
zajedala
ta
neusmiljena
obsodba
v
srce
!
»
Ne
,
ne
,
ne
...
nikdar
taka
!
«
je
zatrjevala
sama
sebi
ter
stresala
z
glavo
,
kakor
bi
se
hotela
iznebiti
mučne
misli
.
Priporočujoč
se
Bogu
in
Mariji
,
je
delala
trdne
sklepe
,
da
se
bo
vsekdar
varovala
greha
...
Na
večer
tistega
dne
so
Albin
,
Končnik
,
Brigita
in
njena
mati
kakor
po
navadi
spet
igrali
.
Toda
Albin
je
bil
malobeseden
,
čemeren
,
nezadovoljen
.
Pogled
,
ki
ga
je
bil
zadel
iz
Rezikinega
očesa
,
ga
je
bil
pretresel
.
Bil
je
tako
miloben
,
a
obenem
tako
poln
žalosti
,
da
mu
je
segel
globoko
v
srce
.
Oglašala
se
mu
je
vest
,
a
hkrati
so
se
ga
lotevale
spet
dvojbe
,
če
morda
vendar
ni
bilo
napačno
,
da
jo
je
bil
pehnil
od
sebe
.
Čimbolj
je
spoznaval
Brigito
,
tem
več
lastnosti
je
opažal
na
njej
,
ki
se
niso
ujemale
z
njegovimi
nazori
o
izgledni
ženi
.
Vse
to
ga
je
nocoj
vznemirjalo
,
in
niti
toliko
moči
ni
imel
,
da
bi
bil
mogel
prikriti
,
kar
se
je
godilo
v
njegovi
notranjosti
.
Brigita
ga
je
venomer
dražila
,
da
je
žalosten
,
ker
je
odpotovala
njegova
ljubica
.
Od
njene
strani
je
to
prenašal
,
a
ko
ji
je
začel
pomagati
še
Končnik
,
ga
je
minila
potrpežljivost
.
Zabrusil
mu
je
nekaj
prav
pikrih
v
obraz
.
To
je
podžgalo
spet
Končnika
,
beseda
je
dala
besedo
,
in
prišlo
je
tako
daleč
,
da
je
izgovoril
Končnik
naposled
besedo
»
tat
«
!
Tisti
Končnik
,
ki
ga
je
bil
zapeljal
v
zločin
,
ki
je
bil
moralični
povzročitelj
hudodelstva
,
mu
je
vrgel
zdaj
ta
nečastni
priimek
v
obraz
.
Albin
je
pojmil
podlost
,
ki
se
je
razodevala
v
tem
početju
Končnikovem
,
in
srd
ga
je
navdajal
.
Planil
bi
bil
v
svojega
nasprotnika
,
ko
bi
ga
ne
bila
obenem
prošinjala
zavest
,
da
mu
Končnik
ni
povedal
neresnice
in
da
je
res
zločinec
.
Ta
zavest
ga
je
potrla
tako
,
da
ni
rekel
drugega
nego
:
»
Račun
hočem
imeti
,
natančen
račun
!
..
Kar
sem
dolžan
,
plačam
!
..
Vse
povem
očetu
,
in
potem
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
!
«
»
Ali
Albin
!
«
poseže
Brigita
vmes
.
»
Kdo
pa
si
bo
jemal
vsako
besedo
tako
k
srcu
!
..
Jaz
prav
za
prav
ne
vem
,
kaj
imata
z
gospodom
Končnikom
,
a
toliko
pač
vidim
,
da
sta
se
zdaj
prav
po
nepotrebnem
sprla
!
«
Še
bolj
neljub
pa
je
bil
ta
prepir
Brigitini
materi
,
zakaj
bala
se
je
za
dobiček
,
ki
ga
je
vlekla
iz
tega
,
da
sta
se
Albin
in
Končnik
shajala
vsak
dan
pri
njej
.
Tja
stopi
h
Končniku
,
mu
položi
roko
na
ramo
in
reče
:
»
Ti
,
takih
stvari
pa
jaz
nimam
rada
!
Prekliči
,
kar
si
rekel
,
če
hočeš
,
da
ostaneva
—
prijatelja
!
Gospod
Albin
bo
moj
zet
,
in
jaz
ne
trpim
,
da
bi
ga
žalil
!
«
Končnik
je
postal
mehak
.
»
Saj
nisem
mislil
tako
hudo
!
«
reče
ter
začne
ponujati
Albinu
roko
.
Albin
je
bil
preveč
užaljen
,
da
bi
se
bil
odzval
njegovi
ponudbi
,
a
Brigita
prime
njegovo
desnico
ter
jo
položi
v
Končnikovo
.
Navzlic
temu
pa
vstane
Albin
ter
se
poslovi
.
Še
nikdar
ni
bil
Albin
tako
sam
s
sabo
nezadovoljen
kakor
ta
večer
,
ko
je
stopal
z
majhno
svetiljko
v
roki
proti
svojemu
domu
.
Vest
ga
je
mučila
v
dvojnem
oziru
:
prvič
radi
Rezike
,
drugič
pa
radi
zločina
,
ki
ga
je
bil
zakrivil
.
Ko
je
prišel
do
gozda
,
se
mu
je
zdelo
,
kakor
bi
vsako
drevo
klicalo
nasproti
:
»
Tat
,
tat
,
tat
!
..
Kdaj
daš
posekati
še
mene
?
«
Obupan
in
moralično
docela
potrt
je
legel
tisto
noč
v
posteljo
.
Bil
je
počitka
jako
željan
in
potreben
,
a
šele
proti
jutru
so
se
mu
zatisnile
oči
v
nemirno
spanje
.
Rezika
je
mislila
,
da
se
ji
ne
bo
moči
nikdar
iznebiti
neprijetnih
občutkov
,
ki
so
bili
posledica
dolgotrajne
žalosti
in
raznih
dogodljajev
,
ki
so
ji
bili
zagrenili
življenje
.
A
v
tem
se
je
k
sreči
varala
.
Že
veličastni
pogled
na
morje
,
ki
se
je
hipoma
odprl
njenim
očem
,
je
bil
vzrok
,
da
je
pozabila
za
hipec
na
vse
to
,
kar
je
bilo
za
njo
.
Ko
pa
je
bila
dospela
v
mesto
,
je
bilo
nešteto
stvari
,
ki
so
zbujale
njeno
pozornost
v
toliki
meri
,
da
ji
je
izginila
preteklost
za
nekaj
časa
popolnoma
iz
spomina
.
In
to
je
vplivalo
jako
dobro
na
njo
.
Začela
je
dihati
prosteje
,
in
bilo
ji
je
,
kakor
bi
se
bila
otresla
težke
more
,
ki
jo
je
tlačila
dozdaj
.
Pričakovala
jo
je
na
kolodvoru
njena
prijateljica
,
bivša
njena
sošolka
,
ki
je
bila
že
dalje
časa
v
Trstu
in
kateri
je
bila
pisala
,
preden
je
šla
na
pot
.
Tej
razodene
svojo
bojazen
,
da
morda
ne
bo
mogla
dobiti
službe
,
ker
ne
ume
laščine
,
a
ona
jo
potolaži
,
rekoč
:
»
Toliko
se
kmalu
navadiš
,
da
boš
izhajala
.
Tudi
jaz
nisem
nič
znala
,
ko
sem
prišla
semkaj
,
a
vendar
mi
ni
bilo
treba
dosti
čakati
na
službo
;
govoriti
pa
znam
zdaj
tako
,
da
se
nikogar
ne
ustrašim
!
«
Napotili
sta
se
takoj
do
neke
posredovalnice
za
službe
.
Med
potjo
je
razkazovala
prijateljica
Reziki
to
in
ono
.
Zanimale
so
jo
jako
visoke
hiše
,
kakršnih
dozdaj
še
ni
videla
,
a
bolj
še
manjše
in
večje
ladije
s
svojimi
visokimi
,
proti
nebu
kipečimi
jadreniki
.
Dospevši
do
neke
trafike
,
reče
Ana
,
tako
je
bilo
namreč
prijateljici
ime
:
»
Tu
notri
stopiva
!
«
V
tesni
,
od
tobačnega
duha
prevzeti
sobici
je
sedela
za
pultom
mlada
,
čedna
ženska
,
spredaj
pa
je
stal
kakih
dvainštirideset
do
štiriinštirideset
let
star
,
eleganten
gospod
,
ki
je
izbiral
smodke
,
pa
se
zabaval
,
kakor
je
bilo
videti
,
s
prodajalko
.
Na
vprašanje
zadnje
,
kaj
želita
,
pove
Rezikina
prijateljica
,
po
kaj
sta
prišli
.
V
tem
,
ko
sta
deklici
odgovarjali
posredovavki
za
službe
na
razna
vprašanja
,
ju
je
motril
oni
gospod
z
bistrim
očesom
.
Zaznavši
,
za
kaj
gre
,
se
oglasi
in
pove
,
da
potrebuje
njegova
žena
hišne
in
da
bi
bila
baš
Rezika
dekletce
,
kakršne
bi
potrebovali
.
Govoril
je
nekako
srbščino
,
a
se
mu
je
poznalo
,
da
je
rodom
Lah
.
»
To
je
pa
kakor
nalašč
!
«
reče
prijateljica
Reziki
.
Toda
Rezika
je
bila
boječa
.
Izgovarjala
se
je
,
da
morda
ni
sposobna
za
službo
v
taki
hiši
in
da
bi
bila
zadovoljna
s
kakim
bolj
ponižnim
poslom
.
»
Le
pogum
!
«
jo
tolaži
gospod
.
»
Moja
žena
zna
potrpeti
in
ni
sitna
.
Pridi
danes
popoldne
enkrat
k
nam
,
kadar
je
že
.
Tu
moje
stanovanje
!
«
Izrekši
ji
poda
vizitko
,
na
kateri
so
bile
razen
imena
navedene
tudi
ulice
,
v
katerih
je
prebival
.
»
Vidiš
,
kako
hitro
so
te
minile
skrbi
!
«
reče
prijateljica
Reziki
ter
ji
gre
kazat
pot
do
stanovanja
njenega
gospodarja
.
»
Da
pojde
tako
naglo
,
bi
sama
ne
bila
mislila
!
..
Ali
ni
mar
srečno
naključje
,
da
sva
vstopili
v
trafiko
ravno
takrat
,
ko
je
ta
gospod
kupoval
smodke
?
Lehko
si
vesela
,
prav
zares
!
..
No
,
seveda
,
kaki
drugi
bi
tudi
ne
bilo
šlo
vse
tako
po
sreči
,
kakor
je
šlo
tebi
,
hihihi
!
«
Prijateljica
se
je
poredno
zasmejala
.
Rezika
jo
pogleda
začudeno
in
reče
:
»
Kako
misliš
to
?
«
»
Ali
me
ne
razumeš
?
..
Pa
vedi
torej
!
..
Veš
,
nekatera
gospoda
hoče
imeti
čedne
posle
in
gleda
jako
na
zunanjost
,
no
,
in
tvoja
ličeca
in
tvoj
obrazek
...
«
»
Molči
!
«
jo
prestriže
Rezika
in
zardi
do
ušes
.
Prijateljica
pa
se
je
še
naprej
hihitala
...
Rezika
je
bila
tudi
gospodinji
takoj
všeč
,
in
ko
se
ji
je
predstavila
,
ji
je
obljubila
takoj
večjo
mesečno
plačo
,
nego
je
kdaj
mislila
,
da
jo
bo
imela
.
Delo
,
ki
so
ji
ga
odkazali
,
ni
bilo
težavno
in
se
ga
je
kmalu
privadila
,
Pospravljala
je
in
urejevala
sobe
,
ko
je
postarna
,
prijazna
ženica
oskrbovala
kuhinjo
.
Otrok
ni
bilo
in
torej
tudi
posla
ne
preveč
.
Izpočetka
ji
je
pač
nekoliko
nerodno
hodilo
,
da
laščine
ni
znala
,
toda
že
po
preteku
nekaj
tednov
je
vedela
za
najpotrebnejše
stvari
,
in
ko
se
ji
je
bilo
uho
navadilo
nekoliko
na
tuje
glase
,
je
tudi
ni
skrbelo
več
,
da
bi
se
ne
navadila
kmalu
laškega
jezika
.
Čez
dan
je
zdaj
komaj
še
mislila
na
dom
.
Pač
pa
so
se
ji
budile
zvečer
,
ko
je
bila
sama
v
svoji
sobici
,
časih
misli
na
mater
in
morda
še
bolj
na
—
Albina
.
In
še
ji
je
priblestela
časih
solza
v
oči
,
kadar
se
je
spomnila
,
kako
si
je
slikala
svojo
prihodnost
,
pa
kako
je
prišlo
...
Toda
bolj
in
bolj
je
ginila
žalost
iz
njenega
srca
,
in
dasi
je
odsevala
iz
njenih
oči
nekaka
otožnost
,
jih
je
vendar
obračala
nekako
zaupno
v
svet
,
in
na
njenih
ustnih
se
je
zibal
zopet
oni
nedolžni
,
brezbrižni
smehljaj
kakor
njega
dni
.
Da
pa
se
je
smehljala
,
temu
ni
bilo
malo
vzrok
to
,
da
se
je
tudi
njej
smehljal
,
kdorkoli
jo
je
srečal
...
Njena
lepota
je
zbujala
nenavadno
pozornost
,
kamor
je
prišla
.
Vse
je
postajalo
in
gledalo
za
njo
,
moški
in
ženske
,
in
vsakdo
,
ki
se
ji
je
ozrl
v
obraz
,
se
ji
je
nasmehnil
,
mnogi
morda
kar
nehote
in
brez
namena
,
od
samega
veselja
,
da
je
videl
tako
lepo
dekletce
.
Rezika
je
imela
to
za
golo
prijaznost
in
se
je
tudi
ona
nasmihavala
,
dokler
se
ni
prepričala
,
da
je
to
nevarno
.
Dogodilo
se
je
namreč
nekoč
,
da
jo
je
nagovoril
mlad
človek
čedne
zunanjosti
.
Ona
,
nič
slabega
sluteč
,
se
je
ustavila
in
zvedljivo
uprla
vanj
oči
,
češ
,
kaj
ji
hoče
.
On
ji
začne
šepetaje
nekaj
govoriti
.
Besedo
je
le
malokatero
razumela
,
a
vendar
se
je
prepričala
kmalu
,
da
nima
ta
človek
ničesar
pozvedeti
od
nje
in
da
jo
je
nagovoril
iz
predrznosti
.
Ko
jo
je
prijel
celo
za
roko
ter
jo
hotel
potegniti
v
bližnjo
vežo
,
je
pobegnila
strahoma
od
njega
...
Od
tistihmal
je
bila
previdnejša
.
Začela
je
razločevati
med
pogledom
in
pogledom
.
Če
je
opazila
,
da
počiva
na
njej
poželjiv
pogled
,
je
povesila
brž
oko
in
če
je
začutila
—
kar
se
je
dogajalo
često
—
da
je
pospešil
kdo
korake
za
njo
,
se
je
spustila
vselej
v
tek
.
A
vse
to
je
ni
rešilo
popolnoma
nadležnosti
mestnih
gizdunov
.
Še
vedno
ji
je
priletela
ha
uho
kaka
beseda
,
ki
ji
je
pripodila
rdečico
v
obraz
.
»
O
che
bella
!
«
Pred
takimi
in
enakimi
vzkliki
ni
bila
nikjer
varna
,
in
da
so
veljale
te
besede
njej
je
lehko
posnela
iz
vedenja
tistih
,
ki
so
jih
izgovorili
.
Srečavali
pa
so
jo
pač
tudi
mladeniči
,
ki
so
z
nekakim
spoštovanjem
in
obožavanjem
zrli
nanjo
.
Zlasti
eden
,
s
katerim
se
je
srečala
vsako
opoldne
,
ko
je
šla
po
pivo
,
se
ji
je
bil
prikupil
s
svojim
resnim
,
dostojnim
vedenjem
.
Njegov
mili
,
nekoliko
žalostni
pogled
ji
je
segal
v
srce
ter
jo
utrjeval
v
veri
,
da
ji
je
naklonjen
in
da
bi
se
ji
rad
približal
.
A
ko
se
mu
je
začelo
nagibati
tudi
njeno
srce
,
se
je
spomnila
Albina
in
je
zatrla
s
silo
čut
,
ki
se
ji
je
pojavljala
v
prsih
.
»
Ne
,
nobenega
več
!
«
je
rekla
sama
pri
sebi
in
je
hodila
odslej
po
pivo
tako
,
da
ni
več
onega
srečavala
.
Najbolj
neljubo
je
bilo
Reziki
,
kadar
so
jo
poslali
na
večer
z
doma
.
V
temi
in
pri
luči
svetiljk
so
moški
še
predrzneji
nego
po
dnevi
.
Nekega
večera
je
pribežala
jokaje
domov
,
ne
da
bi
bila
opravila
dano
ji
naročilo
.
Neki
vsiljivec
jo
je
hotel
na
vsak
način
spremljati
,
in
ni
se
ga
mogla
rešiti
drugače
,
nego
da
mu
je
obrnila
hrbet
ter
mu
ušla
.
Prosila
je
,
da
bi
je
na
večer
ne
pošiljali
same
vunkaj
.
Gospodar
in
gospodinja
sta
se
ji
na
glas
grohotala
.
Gospodar
pa
je
še
pristavil
:
»
Vidiš
,
po
kaj
si
tako
lepa
!
«
Prvi
denar
,
ki
ga
je
bila
dobila
Rezika
ob
mesecu
,
je
poslala
svoji
materi
.
Pisala
ji
je
lepo
pismo
,
v
katerem
ni
nobena
beseda
spominjala
na
nesporazum
,
ki
je
vladal
zadnji
čas
med
njima
.
Čim
redkeje
so
ji
uhajale
misli
v
preteklost
nazaj
,
čimbolj
so
ji
vsled
novega
življenja
ginili
spomini
na
žalostne
dogodke
izza
zadnjega
časa
njenega
bivanja
v
domači
koči
,
tem
živahneje
se
ji
je
pojavljala
spet
ljubezen
do
rodne
matere
.
Malokdaj
v
svojem
življenju
je
bila
tako
vesela
kakor
zdaj
,
ko
ji
je
poslala
svoj
mesečni
zaslužek
.
Računala
je
potihem
,
kaj
vse
si
bo
lehko
kupila
za
ta
denar
,
in
dobro
ji
je
dela
zavest
,
da
bo
materi
olajšala
življenje
.
Da
bi
ji
pregnala
radi
sebe
vse
skrbi
,
se
ji
je
v
pismu
jako
pohvalila
s
svojo
službo
.
Z
nikako
,
tudi
najmanjšo
tožbo
ji
ni
hotela
obtežiti
srca
.
Pač
pa
ji
je
priporočala
na
koncu
pisma
,
da
naj
vzame
kako
žensko-samico
k
sebi
na
stanovanje
,
da
ne
bo
sama
in
da
bo
imela
kako
postrežbo
,
če
bi
obolela
.
S
tem
ji
je
namignila
,
da
naj
se
iznebi
onega
nemarnega
človeka
,
ako
se
ga
še
ni
.
Rezika
še
ni
bila
obupala
nad
svojo
materjo
.
Upala
je
za
trdno
,
da
se
izpametuje
,
in
je
bila
sklenila
v
svojem
srcu
,
da
si
pritrga
od
svojega
zaslužka
,
kolikor
le
mogoče
,
ter
pošlje
njej
,
misleč
,
da
jo
na
ta
način
najlaže
spet
naveže
nase
ter
privede
na
pravo
pot
.
Toda
Rezika
se
je
motila
...
Poznala
je
svojo
mater
ravno
tako
malo
,
kakor
mnogi
drugi
ljudje
,
ki
se
ji
niso
mogli
načuditi
in
si
niso
nikakor
mogli
razlagati
,
kako
je
možno
,
da
je
pri
svojih
letih
vzplamtela
za
takega
postopača
,
kakršen
je
bil
Čibkin
Jožek
.
Meta
se
je
zavedala
popolnoma
svojega
grešnega
,
pohujšljivega
početja
,
a
si
ni
mogla
pomagati
.
Kamen
,
ki
se
je
spustil
v
tek
po
strmini
doli
,
se
ne
ustavi
,
dokler
ne
dospe
v
globočino
.
Človek
,
ki
se
je
dal
preobladati
strasti
,
se
težko
izvije
njeni
mameči
moči
.
Pri
Meti
pa
,
ki
je
toliko
časa
krotila
svoje
želje
,
se
je
pojavila
strast
s
tem
elementarnejšo
silo
.
Podobna
je
bila
varčnemu
človeku
,
ki
štedi
leta
in
leta
,
potem
pa
začne
hkrati
trositi
in
zapravlja
zdaj
dotlej
,
dokler
ni
pognal
zadnjega
imetka
.
Prvi
nepotrebni
izdatek
je
povzročil
morda
slučaj
,
potem
pa
se
ga
loti
nekaj
kakor
obup
in
ne
more
nehati
,
dokler
ne
telebi
v
žrelo
pogube
...
Marsikdo
,
ki
je
Meti
dobro
hotel
,
ji
je
naravnost
izrekel
svoje
začudenje
,
da
se
izpozablja
tako
.
Poklical
jo
je
k
sebi
tudi
župnik
,
jo
prosil
in
jo
svaril
,
in
ona
je
jokala
in
obljubovala
,
a
ko
je
bila
doma
,
je
pozabila
na
vse
in
je
bila
spet
stara
.
Prišli
pa
so
časih
tudi
trenotki
,
ko
je
hotela
kljubovati
vsemu
svetu
,
ko
se
je
hotela
ustavljati
naravnost
Bogu
,
ki
je
,
po
njeni
misli
,
preslišal
njene
goreče
molitve
,
ki
ni
hotel
,
da
bi
bila
ob
strani
ljubljenega
moža
preživela
svojo
mladost
...
Čibkin
Jožek
je
imel
poleg
nje
najlepše
življenje
.
Zdaj
je
bil
dosegel
,
po
čemer
je
hrepenel
svoj
živ
dan
.
Lenaril
je
lehko
,
kolikor
je
hotel
.
Pozimi
tako
ni
bilo
dela
,
a
bati
se
mu
ga
ni
bilo
treba
niti
poleti
,
ker
se
je
dalo
malo
posestvo
,
ki
ga
je
imela
Meta
,
obdelati
brez
velikega
truda
.
To
je
bilo
eno
.
Poleg
tega
pa
je
tudi
popival
,
zakaj
Meta
mu
je
dala
vsak
novčič
,
ki
si
ga
je
mogla
odtrgati
,
da
ga
je
obdržala
pri
dobri
volji
.
Da
,
celo
na
posodo
je
jemala
,
da
je
imel
Jožek
za
žganje
.
A
on
ji
je
bil
za
vse
to
malo
hvaležen
.
Norčeval
se
je
iz
nje
pred
tujimi
ljudmi
in
ni
nikomur
prikrival
,
da
se
misli
Mete
držati
le
toliko
časa
,
dokler
se
bo
dalo
kaj
dobiti
pri
njej
.
Če
je
zahteval
kdaj
denarja
od
nje
,
pa
mu
ga
ni
mogla
dati
,
je
bil
sirov
z
njo
in
jo
je
tudi
pretepaval
.
A
vse
to
ni
izmodrovalo
Mete
.
Rajši
je
trpela
bolečine
,
nego
da
bi
se
bila
odpovedala
strasti
,
in
je
mislila
noč
in
dan
,
kako
bi
bolje
ustregla
svojemu
mučitelju
.
Dočim
je
njena
hči
mislila
,
da
denar
,
ki
ji
ga
pošilja
,
uživa
ona
,
se
je
mastil
Jožek
z
njim
.
Zanj
je
bil
vselej
praznik
,
kadar
je
prišlo
pismo
iz
Trsta
.
Rezika
je
lehko
podpirala
mater
,
ker
je
dobivala
v
svoji
službi
tudi
mnogo
daril
.
Imeli
so
večkrat
povabljene
,
in
pri
taki
priliki
ji
je
marsikdo
stisnil
kak
srebrnjak
v
pest
.
A
tudi
gospod
in
gospa
nista
bila
umazana
.
Imela
sta
jo
oba
rada
in
sta
ji
kazala
to
tudi
v
dejanju
.
Gospa
ji
je
bila
podarila
že
za
nekaj
oblek
blaga
;
še
radodarnejši
pa
je
bil
gospod
,
tako
da
je
bila
v
zadregi
in
si
je
prizadevala
na
vse
pretege
,
da
bi
se
izkazala
vredno
njiju
naklonjenosti
.
Darežljivost
gospodova
jo
je
začela
navdajati
še
z
drugo
skrbjo
.
Gospod
je
bil
namreč
prijaznejši
z
njo
,
nego
ji
je
prijalo
.
Če
je
le
mogel
,
ji
je
zašepetal
kaj
laskavega
na
uho
.
Časih
jo
je
uščipnil
tudi
v
lice
ali
v
brado
,
ali
pa
jo
je
pogladil
po
obrazu
.
To
ni
bilo
samo
ob
sebi
nič
slabega
in
mu
ni
ravno
zamerila
,
a
je
vendar
vznemirjalo
njeno
srce
.
Nekoč
vpraša
kuharico
,
če
dobiva
tudi
ona
od
gospoda
toliko
daril
.
»
E
,
kaj
jaz
,
«
odvrne
ta
,
»
jaz
nisem
mlada
!
«
Ta
odgovor
ni
bil
jasen
,
a
vendar
je
bil
tak
,
da
se
je
je
še
bolj
lotevala
skrb
.
Sklenila
je
,
da
se
bo
kolikor
možno
izogibala
svojega
gospodarja
,
in
tega
sklepa
se
je
poslej
držala
.
Sčasoma
je
zapazila
tudi
marsikaj
drugega
v
hiši
,
kar
ji
ni
hotelo
prav
v
glavo
.
Pred
vsem
si
ni
mogla
tolmačiti
vedenja
in
početja
svoje
gospodinje
.
Za
delo
se
ni
brigala
nobeno
,
niti
ne
za
to
,
kaj
počne
ona
in
kuharica
.
Če
bi
ne
bili
vestni
,
bi
se
bili
lehko
odtegnili
marsikateremu
opravku
,
ne
da
bi
bil
kdo
vedel
za
to
.
V
postelji
je
ostajala
gospodinja
navadno
do
poldne
,
potem
jo
je
bilo
treba
oblačiti
,
a
po
kosilu
približno
ob
štirih
je
začela
sprejemati
obiske
.
Prihajali
pa
so
večjidel
mladi
gospodje
,
s
katerimi
se
je
zabavala
,
njen
mož
pa
je
hodil
po
svojih
potih
.
Zlasti
neki
mlad
,
lep
častnik
je
zahajal
ob
gotovih
dneh
redno
k
njej
ter
ostajal
po
cele
ure
sam
z
njo
v
njeni
sobi
.
Ko
je
stopila
nekoč
Rezika
nenadoma
notri
,
hoteč
gospe
nekaj
izporočiti
,
sta
odskočila
naglo
drug
od
drugega
,
in
obema
se
je
poznalo
na
obrazu
,
da
sta
se
prestrašila
.
Tistikrat
je
bila
Rezika
tudi
prvič
ozmerjana
od
gospodinje
.
Zaukazala
ji
je
strogo
,
da
nima
nikoli
več
vstopiti
,
ne
da
bi
prej
potrkala
.
Reziki
pa
je
zbujalo
to
slutnje
,
ki
so
ji
rodile
neprijetne
misli
in
občutke
.
Bolj
in
bolj
je
spoznavala
življenje
in
človeštvo
.
Čudila
se
je
temu
,
da
imajo
drugi
tako
malo
vesti
,
kadar
jim
gre
za
uživanje
,
in
časih
se
ji
je
nehote
vsiljevalo
vprašanje
:
»
Zakaj
nisi
tudi
taka
?
«
A
vselej
si
je
odgovorila
:
»
Ne
,
ne
,
jaz
nečem
biti
taka
!
«
Spomnila
se
je
matere
,
spomnila
besedi
Barbinih
:
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Ne
,
ne
,
baš
radi
tega
,
ker
se
je
bila
njena
mati
izpozabila
tako
,
baš
radi
tega
ne
bo
zapustila
ona
nikdar
prave
poti
!
Ljudje
naj
se
prepričajo
,
da
so
se
motili
,
ko
so
jo
sodili
tako
!
Zgodnja
pomlad
,
kakršno
imajo
v
Trstu
,
je
Reziki
jako
prijala
.
Novo
življenje
se
je
porajalo
v
naravi
,
a
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
bila
i
sama
prerojena
in
kakor
bi
ji
krožila
po
žilah
hitreje
kri
nego
dozdaj
.
Vedela
je
,
da
pokriva
v
njenem
rojstnem
kraju
zdaj
še
bela
odeja
zemljo
,
vendar
si
je
predstavljala
v
duhu
tudi
doma
pomlad
.
Prav
videla
je
,
kako
se
je
tajal
po
obronkih
sneg
,
kako
se
je
prikazala
tuintam
kaka
zelenkasta
plošča
,
kako
so
klile
na
kopnem
trobentice
in
zvončki
...
Lotevali
so
se
je
oni
mehki
,
prijetni
občutki
,
katerim
je
človeško
srce
baš
na
spomlad
tako
dostopno
.
Pogrezala
se
je
v
spomine
iz
davno
minulih
časov
,
spominjala
se
je
,
kako
je
kot
otrok
po
domačem
gričku
iskala
prvih
cvetek
in
kako
je
bila
srečna
,
če
je
mogla
prinesti
šopek
zvončkov
domov
ter
jih
pokazati
materi
.
Zbudilo
se
ji
je
hkrati
domotožje
po
dragem
domačem
kraju
,
in
vstajale
so
ji
želje
v
prsih
,
da
bi
mogla
domu
in
če
tudi
le
za
kratek
čas
.
Toda
njena
domišljija
jo
je
dovedla
tudi
do
studenca
,
do
onega
mesta
,
kjer
je
uživala
nekdaj
toliko
srečo
,
a
kjer
se
je
bila
tudi
onesvestila
,
prepričavši
se
o
Albinovem
izdajstvu
;
spomnila
se
je
vsega
,
kar
je
za
tem
prišlo
,
in
žalostno
je
odkimala
z
glavo
,
rekoč
:
»
Ne
!
Čemu
domov
?
..
Čemu
si
obnavljati
rane
?
«
Odkar
se
je
Rezika
bolj
izogibala
svojega
gospodarja
,
je
bilo
videti
,
kakor
bi
se
tudi
on
manj
brigal
za
njo
.
Pozabila
je
bila
torej
že
popolnoma
na
skrbi
,
ki
so
jo
navdajale
nekaj
časa
radi
njega
,
in
ni
niti
mislila
več
na
to
,
da
bi
ji
znal
biti
kdaj
nadležen
.
Ali
nekega
popoldneva
se
je
prigodilo
,
da
je
prišel
čisto
ob
nenavadnem
času
domov
.
Gospa
se
je
bila
peljala
na
izprehod
,
kuharica
je
opravljala
svoj
posel
v
kuhinji
,
ona
pa
je
urejevala
sobe
,
ko
se
odpro
vrata
in
ko
nenadno
vstopi
gospodar
.
Prestrašila
se
ga
je
tako
,
da
so
se
ji
začela
šibiti
kolena
in
da
je
pobledela
v
lica
kakor
zid
.
On
,
opazivši
to
,
se
zasmeje
in
reče
:
»
Se
me
li
tako
bojiš
?
«
»
Oh
,
zakaj
?
«
se
potajuje
Rezika
.
»
Toda
prišli
ste
tako
nepričakovano
!
«
»
Ko
bi
bil
vedel
,
da
se
tako
rada
ustrašiš
,
bi
bil
potrkal
!
«
»
Saj
niste
vedeli
,
da
sem
notri
!
«
pripomni
Rezika
,
kakor
bi
ga
hotela
sama
opravičiti
.
A
on
odvrne
cinično
:
»
Pač
,
vedel
sem
!
«
Reziki
se
stemne
lica
.
A
vendar
ni
mogla
verjeti
,
da
bi
bile
slutnje
upravičene
,
ki
so
se
ji
budile
;
zato
reče
:
»
Gotovo
ste
pozabili
kaj
?
«
»
Ne
,
ničesar
nisem
pozabil
!
«
odgovori
on
spet
odkrito
in
se
malo
porogljivo
nasmeje
.
»
Pozabil
nisem
ničesar
,
a
vedel
sem
,
da
si
ti
sama
doma
in
...
«
»
Motite
se
,
nisem
sama
doma
!
«
mu
prestriže
ona
besedo
,
kakor
bi
se
bala
,
da
ne
bi
vsega
izgovoril
,
kar
je
imel
v
mislih
.
»
Aj
,
vem
!
Zunaj
v
kuhinji
je
kuharica
,
toda
ta
naju
ne
bo
motila
!
Vidiš
,
srček
,
stvar
je
ta
:
Ti
si
že
blizu
pol
leta
pri
nas
,
a
niti
enkrat
še
nisem
imel
prilike
,
nagledati
se
te
prav
...
Da
si
lepa
,
to
ti
je
brez
dvojbe
že
marsikdo
povedal
.
«
»
Prosim
Vas
—
takih
besedi
ne
maram
slišati
!
«
vzklikne
Rezika
ozlovoljena
ter
se
obrne
proti
vratom
.
Toda
on
se
ji
postavi
na
pot
in
nadaljuje
:
»
Prenavadne
,
premalo
izbrane
so
ti
moje
besede
,
kaj
ne
da
,
zato
jih
ne
maraš
slišati
?
A
jaz
govorim
,
kakor
znam
!
Zatrjujem
pa
ti
,
da
govorim
resnico
,
golo
resnico
!
Da
,
po
tebi
hrepenim
,
moje
dete
!
V
tvoje
krasne
oči
bi
ti
gledal
rad
,
na
svoje
prsi
bi
te
rad
pritisnil
,
a
ti
se
me
izogiblješ
!
Da
,
izogiblješ
se
me
,
misliš
,
da
ne
vem
mar
?
«
Te
besede
so
Reziko
razkačile
.
»
Gospod
,
ali
se
spodobi
to
?
«
mu
reče
s
strogim
,
očitajočim
glasom
.
»
Če
se
to
spodobi
?
..
Hahaha
,
kaka
naivnost
!
..
Kdo
vpraša
dandanes
še
po
tem
,
se
li
kaj
spodobi
,
ali
ne
!
..
Deklica
,
ti
si
nevedna
,
ti
potrebuješ
poduka
!
..
Lepa
si
in
ženski
je
lepota
zaklad
!
..
A
lepota
gine
!
Dvigni
ta
zaklad
in
ne
čakaj
,
da
bi
bilo
prepozno
!
Uživaj
,
dokler
je
čas
za
to
,
zakaj
pride
čas
,
ko
bi
rada
,
pa
ti
ne
bo
dano
!
Glej
,
jaz
sem
omamljen
od
tvoje
lepote
—
bodi
mi
prijazna
in
ne
boš
se
kesala
...
«
Reziki
je
zalivala
kri
lica
,
in
v
glavi
se
ji
je
vrtelo
,
da
se
je
komaj
držala
pokoncu
.
Srce
ji
je
tolklo
tako
,
da
ji
je
sapo
jemalo
.
Kakor
okamenela
je
stala
na
svojem
prostoru
.
Rada
bi
bila
zaklicala
na
pomoč
,
a
nobena
beseda
ji
ni
mogla
iz
ust
.
Sramota
in
srd
sta
ji
polnila
prsi
,
obenem
pa
jo
je
navdajala
skrb
,
kako
se
bo
ubranila
njegovemu
napadu
,
če
bi
postal
še
predrznejši
...
On
pa
je
videl
njeno
onemoglost
.
Zmagujoče
se
ji
je
smejal
,
pristopil
bliže
k
njej
ter
jo
hotel
prijeti
za
roko
...
V
tistem
hipu
pa
se
odpro
vrata
,
in
v
sobo
stopi
gospa
.
Najprej
je
bilo
videti
,
kakor
bi
se
bila
malo
začudila
,
potem
pa
se
nasmeje
dobrohotno
,
popreti
s
prstom
svojemu
možu
ter
reče
:
»
Ti
,
ti
...
kaj
pa
delaš
ti
doma
ob
tem
času
?
«
Njemu
pa
se
ni
čisto
nič
poznala
zadrega
.
Nasmeje
se
i
on
,
položi
Reziki
obe
roke
na
lica
ter
reče
:
»
To
našo
lepo
hišno
občudujem
nekoliko
!
Ko
bi
znala
ti
,
kaka
trdnjava
je
to
!
..
Te
ne
premaga
tako
kmalu
kdo
!
«
Rezika
ni
vedela
,
komu
bi
se
bolj
čudila
,
ali
predrznosti
gospodovi
,
ali
brezbrižnosti
in
ravnodušnosti
gospenji
.
Ko
pa
sta
gospa
in
gospod
odhajala
,
se
obrne
ta
še
k
Reziki
in
reče
:
»
Pa
ne
smeš
biti
huda
,
ponosna
gospodična
ti
!
..
Razume
se
,
da
je
bila
to
samo
šala
!
«
»
Samo
šala
?
«
si
misli
Rezika
.
V
enem
oziru
ji
je
bilo
to
prav
,
a
na
drugi
strani
se
je
sramovala
,
da
je
jemala
šalo
za
resnico
in
da
je
mislila
slabeje
o
svojem
gospodarju
,
nego
je
zaslužil
.
Kmalu
po
tistem
pa
je
prišel
gospod
nekoč
pozno
ponoči
domu
in
je
pozvonil
z
zvoncem
,
ki
je
bil
pri
vratih
nad
stopnicami
.
Sicer
se
je
zamudil
večkrat
zvečer
kje
zunaj
,
a
to
ni
prizadevalo
Reziki
dozdaj
nikakih
neprilik
.
Gospod
je
nosil
ključe
navadno
s
seboj
,
a
če
jih
je
katerikrat
pozabil
,
mu
je
morala
hoditi
odpirat
kuharica
.
A
ta
je
bila
zdaj
že
nekaj
časa
bolna
,
in
tako
je
morala
ona
vstati
nocoj
.
Obleče
se
naglo
ter
gre
s
svečo
v
roki
vunkaj
.
Akoravno
je
zadnjič
verjela
gospodarju
,
da
se
je
le
šalil
z
njo
,
se
vendar
ni
mogla
iznebiti
nekakega
strahu
.
Srce
ji
je
utripalo
,
in
tresla
se
je
po
vsem
životu
,
ko
je
stopala
čez
hodnik
.
Dospevši
do
stopnic
,
odpre
vrata
,
potem
pa
se
hoče
naglo
spet
umekniti
.
A
gospodar
je
moral
biti
pripravljen
na
vse
to
,
zakaj
preden
se
zasuče
od
njega
,
jo
je
že
držal
za
roko
.
Strastno
jo
potegne
k
sebi
ter
ji
reče
šepetaje
:
»
Kam
tako
naglo
,
kam
?
..
Počakaj
malo
,
da
greva
skupaj
!
«
182
In
položi
ji
roko
okoli
pasa
,
hoteč
stopati
tako
poleg
nje
.
Toda
ona
se
mu
odtegne
ter
vzklikne
z
zadušenim
glasom
:
»
Pustite
me
!
«
Njegova
desnica
pa
se
oprime
še
tesneje
njenega
pasu
,
in
skoro
jezen
ji
reče
:
»
Ti
!
..
Ali
se
boš
pokorila
moji
volji
?
«
A
kakor
bi
si
bil
premislil
,
se
mu
omehča
takoj
spet
glas
.
Nagne
se
k
njej
ter
ji
zašepeta
:
»
Bodi
pametna
!
..
Uživajva
trenotek
,
ki
se
nama
nudi
!
Kaj
je
na
tem
?
..
Ti
li
mar
škoduje
kaj
,
ako
si
malce
moja
?
..
En
poljubek
samo
!
..
Misliš
li
,
da
ne
znam
biti
hvaležen
?
..
Poglej
,
kaj
sem
ti
namenil
!
«
Izrekši
poseže
v
žep
,
in
v
roki
se
mu
zalesketata
dva
dragocena
uhana
...
Ona
se
je
komaj
ozrla
na
ponujani
dar
;
imela
je
samo
to
skrb
,
kako
bi
se
mu
izvila
in
kako
bi
dospela
spet
v
svojo
sobico
,
ne
da
bi
nastal
kak
hrup
.
Toda
on
jo
je
držal
trdo
,
in
vse
njene
prošnje
,
naj
jo
izpusti
,
niso
izdale
nič
.
Bil
je
navajen
nemara
drugih
žensk
,
ki
so
se
mu
upirale
morda
radi
tega
,
da
bi
izvile
še
več
iz
njega
,
in
brez
dvojbe
je
tudi
pri
Reziki
upal
na
končno
zmago
.
Ozire
,
ki
jih
je
jemala
nanj
,
je
umel
tolikanj
napak
,
da
se
je
predrznil
celo
,
pritisniti
ji
poljub
na
lice
.
A
s
tem
je
bila
pa
tudi
njej
mera
polna
.
Ne
da
bi
se
brigala
za
to
,
kaj
nastane
,
spusti
težki
svečnik
iz
roke
na
tla
,
da
je
glasno
zaropotal
in
da
je
luč
ugasnila
,
potem
pa
se
ga
z
enim
sunkom
oprosti
ter
zbeži
proti
svoji
spalnici
.
On
hoče
raztogoten
za
njo
,
a
v
tistem
hipu
se
oglasi
iz
sobe
,
kjer
je
ležala
njegova
žena
,
klic
:
»
Oton
,
kaj
počenjaš
zunaj
?
..
Ali
mi
greš
notri
!
..
Čakaj
me
,
ti
!
«
»
Abotna
stvar
!
«
sikne
še
on
srdit
in
odide
v
spalnico
.
Rezika
nato
ni
mogla
dolgo
zaspati
.
Tista
dva
uhana
,
katera
ji
je
ponujal
gospod
in
na
katera
so
ji
bile
nehote
ušle
oči
,
sta
se
ji
zdaj
šele
prav
bliščala
pred
očmi
.
Spet
se
ji
je
oglašala
izkušnjava
,
spet
ji
je
šepetal
skriven
glas
na
uho
,
da
je
nespametna
,
da
se
vede
smešno
in
neumno
.
In
čimbolj
se
je
hotela
iznebiti
tega
glasu
,
čimbolj
je
stresala
z
glavo
,
tem
porogljiveje
ji
je
donel
,
tem
vsiljiveje
ji
je
dopovedoval
:
»
Prej
ali
slej
vendar
posežeš
po
taki
svetli
stvarci
!
«
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Rezika
je
trpela
grozno
...
Ko
je
zjutraj
izpregledala
,
ni
vedela
,
je
li
spala
ali
bedela
.
Vsa
postelja
je
bila
mokra
,
tako
se
je
potila
vsled
srčnih
muk
,
in
nered
,
v
katerega
je
bila
spravila
posteljo
,
je
glasno
pričal
,
kako
nemirno
je
ležala
.
Dvignila
se
je
trudna
,
potrta
in
pobita
iz
postelje
.
Prepričana
je
bila
,
da
ne
more
v
tej
službi
več
ostati
.
Pričakovala
je
,
da
ji
odpove
službo
ali
gospa
ali
gospod
,
ker
sta
imela
oba
dovolj
povoda
za
to
.
A
to
se
ni
zgodilo
.
Nasprotno
,
bila
sta
i
naprej
oba
prijazna
z
njo
.
Rezika
se
je
čudila
in
si
je
morala
priznati
,
da
ne
dobi
tako
prijetne
službe
morda
več
.
Navzlic
temu
se
ni
mogla
odločiti
,
da
bi
ostala
še
dalje
pri
teh
ljudeh
.
Bala
se
je
vedno
,
da
bi
se
taki
napadi
ne
ponovili
,
zakaj
da
se
oni
večer
gospodar
ni
šalil
,
o
tem
je
bila
uverjena
popolnoma
.
Čakala
je
torej
vedno
,
da
se
ji
ponudi
kaka
prilika
,
da
bi
mogla
odpovedati
službo
.
Povod
za
to
je
dobila
,
ko
je
prejela
nekega
dne
pismo
z
doma
,
da
je
mati
nevarno
zbolela
...
Dokler
je
imela
Meta
še
kaj
sredstev
,
da
je
zalivala
Jožkovo
vedno
po
pijači
hrepeneče
grlo
,
je
še
izhajala
z
njim
.
Sicer
je
bil
čimdalje
bolj
sirov
z
njo
in
jo
je
pretepaval
dostikrat
brez
vsakega
vzroka
,
toda
s
pijačo
se
je
dal
vendar
le
potolažiti
.
Ko
pa
ni
imela
Meta
najpotrebnejšega
,
ko
je
bila
izginila
edina
kravica
iz
hleva
in
je
bila
koča
zadolžena
že
tako
,
da
ni
upal
Meti
nihče
niti
novčiča
več
,
je
postal
Jožek
neznosen
.
Rohnel
je
venomer
,
jo
suval
in
pretepaval
,
in
niti
njena
zatrjevanja
,
da
bode
pisala
Reziki
po
denar
,
ga
niso
potolažila
.
Naposled
pa
je
bilo
tudi
Meti
preveč
.
Trpela
je
,
dokler
je
mogla
,
ker
se
je
bala
,
da
bi
se
ji
ljudje
ne
rogali
in
da
bi
jim
ne
dala
novega
povoda
za
to
,
da
bi
govorili
o
njej
ter
razkrivali
zopet
njene
grehe
,
a
končno
je
uvidela
,
da
to
ne
more
ostati
več
tako
dalje
.
Pokazala
je
torej
Jožku
nekoč
vrata
.
Toda
prepozno
se
je
izpametovala
.
Jožek
se
je
čutil
že
preveč
gospodarja
v
tej
koči
,
da
bi
se
bil
dal
kar
tako
meni
nič
tebi
nič
pregnati
iz
nje
.
Metin
ukaz
,
da
naj
se
pobere
,
ga
je
razsrdil
tako
,
da
jo
je
zgrabil
za
lase
in
butal
z
njeno
glavo
tako
ob
mizo
in
steno
,
da
je
bila
vsa
krvava
in
da
se
je
zgrudila
nezavestna
na
tla
.
A
še
na
tleh
jo
je
obdelaval
brezsrčni
sirovež
s
škornji
,
potem
pa
jo
je
vlekel
v
vežo
ter
jo
položil
ondi
na
prag
,
kakor
bi
jo
hotel
pokazati
ljudem
.
In
ko
je
videl
,
kaj
je
učinil
,
se
mu
je
zazdelo
potrebno
,
izpremeniti
se
zopet
v
norca
.
Posegel
je
po
dolgi
palici
,
začel
zlagati
kamenje
v
kopice
,
potem
pa
jih
podirati
,
kakor
bi
streljal
ter
prevračal
topiče
.
.
.
Mimoidočim
pa
je
kazal
na
Meto
,
rekoč
:
»
Eno
sem
ustrelil
!
..
Vidite
jo
,
tukaj
leži
!
«
Bil
je
res
spet
kakor
pravi
norec
,
tako
izvrstno
je
igral
svojo
vlogo
.
Ljudje
so
zagnali
hrup
,
da
je
Jožek
zopet
zblaznel
in
da
je
v
blaznosti
Meto
ubil
,
in
začeli
so
drevi
ti
skup
.
Sešli
so
se
poleg
sosedov
tudi
razni
razumniki
Dolge
vasi
.
Poglavitni
med
temi
je
bil
dolg
,
suh
možic
,
katerega
so
klicali
za
Gašperona
.
Bil
je
Gašperon
vsevedež
,
zlasti
pa
so
cenili
ljudje
njegove
zdravniške
vednosti
.
Naj
je
bil
bolan
že
človek
ali
pa
kaka
žival
,
iskali
so
najprej
pri
njem
pomoči
in
sveta
.
Z
vodo
so
pripravili
Meto
po
daljšem
trudu
do
zavesti
,
in
zdaj
je
šlo
za
to
,
da
se
ji
ustavi
še
kri
.
Gašperon
se
je
zavedal
svoje
vrednosti
in
ni
tega
tudi
čisto
nič
skrival
.
Dopustil
je
sicer
rad
,
da
so
povedali
najprej
drugi
svoje
mnenje
,
a
to
ne
iz
skromnosti
,
temveč
zato
,
da
je
lehko
komu
kaj
ugovarjal
in
da
je
potem
s
tem
večjim
poudarkom
izrazil
svoje
mnenje
.
Tudi
pri
Meti
je
nekaj
časa
le
molčal
.
Okrog
usten
mu
je
igral
zaničljiv
smehljaj
,
kakor
bi
hotel
reči
:
»
Pa
dajte
no
,
če
veste
,
kako
!
«
Ko
pa
je
zmešnjava
že
trajala
nekaj
časa
in
ko
se
je
ta
in
oni
ozrl
proti
njemu
,
kakor
bi
pričakoval
edino
od
njega
pomoči
,
stegne
se
pokoncu
,
da
je
bil
videti
še
večji
nego
sicer
,
ter
zagrmi
med
zbrane
:
»
Na
posteljo
jo
denite
!
«
To
je
bilo
nekaj
tako
samo
ob
sebi
umevnega
,
da
je
bilo
prav
čudno
,
da
se
ni
nobeden
domislil
že
prej
na
to
,
a
vendar
so
bili
vsi
naravnost
premagani
od
Gašperonove
bistroumnosti
.
»
Seveda
,
na
posteljo
,
na
posteljo
!
«
so
mu
pritrjevali
ter
storili
,
kakor
jim
je
velel
.
A
zdaj
je
praznovala
nevednost
,
sirovost
in
praznoverstvo
svoje
zmagoslavje
!
Nesrečna
Meta
je
ječala
radi
hudih
bolečin
,
po
čelu
in
obrazu
doli
pa
ji
je
še
zmeraj
curljala
kri
.
»
Kako
ji
ustavimo
kri
?
«
vpraša
nekdo
.
Čuli
so
se
razni
nasveti
.
Eden
je
priporočal
to
,
drugi
zopet
kaj
drugega
.
Hkrati
se
oglasi
spet
Gašperon
oblastno
,
zapovedujoče
:
»
Tisto
ni
vse
skup
nič
,
kar
svetujete
vi
!
..
Suhega
kravjaka
prinesite
in
ji
ga
navežite
na
rane
,
to
bo
pomagalo
!
«
Vsi
ostrme
.
Velel
bi
bil
prinesti
ravno
tako
lehko
žaganja
,
ali
kake
druge
luknjičaste
stvari
.
Toda
čim
grša
je
kaka
reč
,
tem
boljše
zdravilo
je
po
mislih
neumnih
ljudij
!
..
»
Gašperon
,
ta
pa
ve
!
«
se
je
čulo
po
sobi
.
Eni
so
hvalili
bolj
potihem
,
drugi
bolj
na
glas
.
Neka
ženica
,
kateri
je
Gašperonovo
znanje
posebno
imponiralo
,
pa
vzklikne
:
»
Ljudje
,
Boga
zahvalimo
,
da
imamo
tako
veščega
človeka
med
seboj
!
Oh
,
Gašperon
,
ta
res
zna
!
«
»
Tič
je
,
tič
!
«
potrjuje
kašljaje
star
,
že
v
dve
gubi
upognjen
,
slaboten
možiček
.
»
Preteklo
zimo
sem
bil
jaz
tako
nevečen
,
da
mi
niso
ni
noge
ni
roke
več
služile
,
oh
,
in
kašljal
sem
tako
,
da
je
bilo
groza
.
Parkrat
je
bil
zdravnik
pri
meni
,
pa
se
mi
ni
obrnilo
ne
za
las
na
bolje
!
Ko
mi
je
dal
pa
Gašperon
nekih
koreninic
,
je
bilo
precej
dobro
.
No
,
in
še
zdaj
sem
zdrav
...
kh
...
kh
...
kh
...
hvala
Bogu
!
«
Nagnal
ga
je
kašelj
,
da
bi
bil
mislil
človek
,
zdaj
in
zdaj
si
izkašlja
dušo
,
a
on
je
trdil
,
da
je
zdrav
,
in
ljudje
so
mu
verjeli
!
V
tem
pa
se
je
bil
nekdo
odzval
Gašperonovemu
naročilu
in
je
prinesel
velik
,
suh
kravjak
.
Privezali
so
ga
ubogi
Meti
na
glavo
;
a
kako
globoko
je
segalo
sočutje
vseh
teh
,
ki
so
se
sukali
okoli
nje
,
se
je
dalo
posneti
iz
opazek
,
katere
so
delali
zdaj
o
njej
.
Vsaka
beseda
je
pričala
,
da
je
bila
privabila
ljudi
v
prvi
vrsti
radovednost
in
pa
ono
čudno
nagnjenje
,
ki
je
neolikanemu
človeku
vzrok
veselja
nad
tujo
nesrečo
...
»
Ali
veste
,
kakšna
se
mi
zdi
,
ko
ima
to
na
glavi
?
«
vpraša
neki
brezčutnež
.
»
No
?
«
»
Kakor
župnikova
kuharica
s
tistim
črnim
slamnikom
,
ki
ga
nosi
poleti
!
«
Glasen
grohot
se
je
združil
s
temi
besedami
.
Ljudje
so
pozabljali
bolj
in
bolj
,
da
imajo
težko
ranjeno
revo
pred
seboj
,
in
so
uganjali
svoje
burke
,
ne
meneč
se
za
bolestno
ječanje
Metino
.
Kri
ji
ni
tekla
več
po
obrazu
,
in
tem
bolj
so
se
smatrali
upravičene
,
zbijati
šale
.
Da
,
Gašperonovo
zdravilo
je
delalo
čudeže
,
in
njegova
slava
se
je
razlegala
kmalu
po
vsej
prostrani
Dolgi
vasi
!
..
»
Gašperon
užene
vse
učene
zdravnike
v
kozji
rog
!
«
Tako
je
odmevalo
iz
enega
konca
v
drugega
,
in
malo
jih
je
bilo
,
ki
tega
niso
verjeli
.
Meti
pa
je
postajalo
navzlic
temu
slabo
,
in
začela
je
bljuvati
,
dokaz
,
da
je
imela
pretresene
možgane
.
Ljudje
pa
so
rekli
:
»
Izprijen
želodec
ima
!
Nekaj
ji
bo
treba
dati
,
da
jo
izčisti
!
«
»
Strtega
smodnika
ji
dajte
na
žlici
mleka
!
«
svetuje
nekdo
.
»
Pa
mora
biti
žensko
mleko
!
«
pripomni
s
posebnim
poudarkom
Gašperon
.
In
zopet
se
je
čudilo
vse
njegovi
razumnosti
.
Začeli
so
ugibati
,
kje
bi
se
dobilo
tako
mleko
.
Ko
pa
so
se
spomnili
neke
dojnice
,
so
poslali
brž
staro
ženico
s
kozarcem
tja
,
nekdo
drug
pa
je
moral
iti
smodnika
iskat
.
Ko
pa
je
bilo
oboje
tu
,
so
vlivali
Meti
mleko
s
smodnikom
v
usta
.
Toda
ni
ji
odleglo
.
Nasprotno
,
vrgla
je
tudi
použito
zdravilo
iz
sebe
.
»
Bo
že
pomagalo
!
«
je
zatrjeval
Gašperon
.
»
Precej
ne
more
!
«
Toda
,
nemara
da
sam
ni
veroval
prav
svojim
besedam
,
zakaj
začel
se
je
odpravljati
.
Zaukazal
je
še
,
da
naj
se
vsa
okna
zapro
in
zamaše
,
da
ne
bo
mogel
zrak
notri
.
»
Na
svežem
zraku
se
napravi
lehko
prisad
!
«
je
še
dejal
,
potem
je
pa
odšel
.
Popolnih
oseminštirideset
ur
je
bila
prebila
že
Meta
v
groznih
mukah
brez
prave
pomoči
.
Stregla
ji
je
za
silo
samo
postarna
ženica
,
ki
se
je
zanašala
,
da
jo
bo
plačala
Rezika
za
njen
trud
.
Ko
pa
je
Meta
čutila
,
da
ji
postaja
slabeje
in
slabeje
,
je
poslala
po
župnika
.
Ta
jo
je
izpovedal
in
obhajal
,
obenem
pa
odredil
,
da
so
šli
v
dve
uri
oddaljeno
mestece
po
zdravnika
.
Ta
je
prišel
,
in
tistikrat
je
bila
spet
polna
hiša
ljudi
pri
Meti
.
Hoteli
so
zvedeti
,
kaj
bo
povedal
zdravnik
iz
mesta
.
Tudi
Gašperon
je
bil
vmes
.
Stal
je
pokoncu
pri
peči
ter
zaničljivo
motril
zdravnika
.
Ta
je
velel
odpreti
najprej
okna
,
kajti
vzduh
v
sobi
je
bil
grozen
.
Nato
se
obrne
do
bolnice
.
Pregledavši
le
površno
njene
rane
,
se
obrne
po
ljudeh
in
vpraša
:
»
Zakaj
pa
niste
poslali
prej
pome
?
Ali
nimate
čisto
nič
srca
,
da
pustite
revo
brez
vse
pomoči
?
«
»
Saj
smo
ji
pomagali
,
kolikor
se
je
dalo
!
«
se
izgovarja
nekdo
.
»
Kje
in
kako
ste
ji
pomagali
?
«
»
Ustavili
smo
ji
kri
!
«
se
jih
oglasi
več
obenem
.
»
S
čim
?
«
»
S
čimer
smo
hoteli
!
«
se
oglasi
oblastno
Gašperon
.
»
Ustavili
smo
ji
jo
pa
le
!
«
Ko
pa
na
to
pove
nekdo
zdravniku
,
kaj
vse
so
počeli
z
Meto
,
se
prime
ta
z
obema
rokama
za
glavo
in
reče
:
»
Ljudje
božji
,
ali
imate
kaj
pameti
v
glavi
?
Ali
vas
ne
peče
vest
,
da
ste
spravili
v
nevarnost
človeško
življenje
?
«
Zdaj
se
je
zdelo
Gašperonu
umestno
,
popihati
jo
.
»
Kaj
bo
ta
!
«
zamrmra
in
odide
.
Zdravnik
je
odredil
to
in
ono
,
a
se
je
poznalo
,
da
nimajo
vse
te
odredbe
nobenega
pravega
pomena
več
.
Metine
rane
so
bile
gnojne
,
in
že
duh
,
ki
je
polnil
sobo
,
je
pričal
,
da
je
stanje
bolnice
opasno
.
To
je
čutila
tudi
Meta
sama
in
je
prosila
,
da
bi
pisali
po
Reziko
.
Videla
bi
jo
bila
rada
še
enkrat
in
jo
prosila
,
naj
ji
odpusti
.
Zdaj
,
ko
se
je
bilo
končalo
tako
,
je
bilo
v
njenem
srcu
spet
samo
za
njeno
hčer
mesta
...
Zdravnikov
prihod
je
bil
usodepoln
za
Čibkinega
Jožka
,
zakaj
naznanil
je
vso
zadevo
oblastvu
,
in
prišla
je
že
drugi
dan
po
tistem
,
ko
je
bil
zdravnik
pri
Meti
,
komisija
z
orožniki
.
Domači
ljudje
bi
ga
ne
bili
ovadili
,
ker
so
si
mislili
,
da
se
norcu
tako
ne
more
nič
zgoditi
.
Jožek
se
je
izvijal
in
izvijal
,
se
delal
bedastega
in
govoril
neumno
,
kolikor
se
je
dalo
,
toda
ni
nič
pomagalo
,
in
odgnali
so
ga
vklenjenega
.
Tistikrat
pa
je
marsikdo
vzkliknil
:
»
Da
bi
ga
le
ne
bilo
več
nazaj
!
«
Ta
želja
se
je
izpolnila
.
Jožek
je
bil
obsojen
,
a
v
ječi
ga
je
pobrala
po
preteku
nekaj
let
kolera
,
ki
se
je
bila
pojavila
v
jetnišnici
...
Meti
so
pojemale
naglo
moči
.
Trpela
je
neznosne
bolečine
—
to
je
pričalo
njeno
pretresljivo
ječanje
.
Ljudje
,
ki
so
jo
hodili
obiskavat
,
so
jo
tolažili
,
a
njih
besede
ji
niso
donašale
tolažbe
,
pač
pa
so
jo
polnile
s
strahom
.
Tako
ji
je
rekla
neka
dobra
prijateljica
v
svoji
neumnosti
in
brezčutnosti
:
»
Meta
,
le
potrpi
!
Saj
Bog
ne
bo
dopustil
,
da
bi
se
mučila
predolgo
!
«
Njen
bližnji
sosed
pa
,
ki
je
prišel
vsak
dan
malo
pogledat
k
njej
,
je
pristavil
:
Jaz
sem
videl
že
marsikoga
umirati
in
poznam
nekoliko
,
kdaj
bije
človeku
zadnja
.
Dolgo
ne
boš
,
Meta
,
ti
jaz
povem
!
Oči
imaš
že
vse
steklene
!
Boš
videla
,
ko
bo
zahajalo
solnce
,
pa
se
boš
ločila
še
ti
...
«
Meta
je
bolestno
zastokala
in
je
začela
premetavati
glavo
od
desne
na
levo
,
kakor
bi
se
hotela
ubraniti
groznih
prerokovanj
.
Toda
oni
,
ki
so
bili
prišli
izvrševat
k
njej
telesno
dobro
delo
,
niso
imeli
čuta
za
ubogo
revo
in
so
nadaljevali
svoje
pomenke
.
»
Noč
,
«
poseže
vmes
nekdo
,
ki
se
je
tudi
imel
za
modrega
,
»
noč
jo
bo
vzela
,
le
mene
poslušajte
!
«
Tudi
ta
ni
pogodil
prave
,
zakaj
Meta
je
učakala
še
prihodnji
dan
.
A
čutila
je
sama
,
da
se
bliža
nje
poslednja
ura
.
Obračala
je
pogosto
oči
proti
vratom
in
je
večkrat
omenila
hčere
.
Naposled
pa
se
ji
je
začelo
blesti
.
»
Ali
jih
vidite
,
koliko
jih
je
?
«
je
rekla
.
»
Kako
lepo
godejo
!
...
Tone
,
Tone
!
«
»
Mož
se
ji
je
prikazal
!
«
zašepeta
ena
izmed
ženic
,
ki
so
stale
okrog
postelje
.
»
Ponjo
je
prišel
!
..
Zdaj
pa
res
ne
bo
več
dolgo
!
«
To
pot
se
je
prerokovanje
izpolnilo
.
Meta
je
dihala
redkeje
in
redkeje
,
in
proti
četrti
uri
popoldne
so
poleg
stoječi
zapazili
,
da
ji
je
mrtvaška
senca
preletela
bleda
,
izmučena
lica
...
Rezika
se
je
bila
sicer
ustrašila
pisma
,
ki
ji
je
bilo
došlo
z
doma
,
vendar
pa
se
je
tolažila
s
tem
,
da
ne
bo
nevarnost
tolika
,
kakor
je
bilo
rečeno
v
pismu
.
Izporočili
ji
niso
bili
,
kaj
se
je
zgodilo
,
ker
je
mati
tako
želela
.
Ker
je
dobro
vedela
,
kako
ljudje
v
vsaki
stvari
radi
pretiravajo
,
je
še
vedno
upala
,
da
ne
bo
nič
hudega
.
To
je
bilo
vzrok
,
da
se
ni
odpravila
takoj
na
pot
.
Gospa
je
bila
sicer
pripravljena
,
odpustiti
jo
iz
službe
,
a
jo
je
prosila
,
da
bi
ostala
še
tri
,
štiri
dni
,
dokler
se
ji
ne
posreči
,
dobiti
namestnico
.
Rezika
ni
mogla
biti
taka
,
da
bi
gospe
ne
bila
uslišala
prošnje
,
in
je
odložila
svoje
potovanje
za
nekoliko
dni
.
Sicer
pa
bi
tako
ne
bila
mogla
dospeti
več
pravočasno
domu
,
da
bi
bila
dobila
mater
še
živo
...
Tisto
jutro
,
ko
se
je
Rezika
odpravljala
na
pot
in
je
bila
že
na
tem
,
da
zapusti
s
svojimi
rečmi
hišo
,
v
kateri
je
službovala
,
se
zglasi
pri
njej
hkrati
tuja
ženska
.
Bila
je
bolj
suhotna
,
a
precej
velika
in
srednjih
let
.
Oblečena
je
bila
v
črno
,
židano
obleko
in
je
imela
okoli
vrata
dolgo
,
tanko
verižico
od
zlata
.
Po
njeni
opravi
in
zunanjosti
bi
bil
človek
sodil
,
da
je
Italijanka
,
toda
nagovorila
je
Reziko
po
slovensko
,
rekoč
:
»
Medve
se
pač
nič
ne
poznava
,
kaj
?
«
»
Ne
!
«
odvrne
čudeč
se
Rezika
.
»
Pa
sva
iz
enega
kraja
doma
!
«
Tujki
se
je
poznalo
,
da
slovenskega
že
dolgo
ni
govorila
,
zakaj
naglašala
je
besede
nenavadno
in
mešala
pogosto
laške
izraze
med
slovenske
.
Neka
posebnost
v
njeni
govorici
je
bila
tudi
ta
,
da
ni
mogla
črke
»
r
«
prav
izgovarjati
in
da
je
govorila
monotono
,
brez
vsega
izpreminjanja
glasu
.
Ko
vidi
,
kako
se
Rezika
čudi
,
jo
vpraša
:
»
Ali
nisi
nikdar
nič
slišala
o
Francetovi
Lenki
?
«
»
To
pač
!
«
potrdi
Rezika
.
»
No
vidiš
,
ta
sem
jaz
!
Seveda
,
kje
si
še
bila
ti
,
ko
sem
bila
jaz
že
z
doma
!
«
Lenka
je
bila
v
svoji
mladosti
čedna
ženska
.
Neki
Italijan
,
ki
je
kupčeval
s
konji
in
je
po
svoji
kupčiji
pogosto
zašel
tudi
v
Dolgo
vas
,
jo
je
bil
odpeljal
nekoč
s
seboj
.
Služila
je
tistikrat
v
gostilni
,
v
kateri
je
Italijan
navadno
prenočeval
.
Bavil
in
šalil
se
je
rad
z
njo
,
njej
pa
je
to
ugajalo
,
in
nekega
dne
,
ali
bolje
rečeno
,
neko
noč
je
izginil
Italijan
,
pa
še
Lenka
z
njim
.
Od
tistihmal
je
bilo
preteklo
že
kakih
osemnajst
let
.
V
vsem
tem
dolgem
času
je
ni
bilo
nikoli
domov
,
in
ljudje
so
večkrat
ugibali
,
kam
je
prešla
,
a
zdaj
,
na
stara
leta
,
ji
je
bilo
hkrati
zakoprnelo
srce
po
domačem
kraju
.
Dospela
je
bila
domov
baš
tisti
čas
,
ko
je
bil
Čibkin
Jožek
Meto
do
smrti
pobil
.
Zdaj
pa
je
popotovala
spet
od
doma
.
Reziki
je
bil
prišel
ta
obisk
tako
nenadno
,
da
ni
vedela
,
kaj
bi
rekla
.
Ko
je
le
gledala
in
molčala
,
začne
spet
Lenka
s
tistim
svojim
mlednim
in
brnečim
glasom
:
»
Doma
sem
bila
v
Dolgi
vasi
.
Tam
sem
izvedela
tvoj
naslov
in
sem
prišla
,
da
bi
ti
eno
pot
prihranila
.
«
»
Kako
to
?
«
se
začudi
Rezika
.
»
Mati
so
bolni
in
jih
moram
obiskati
!
«
»
Ne
,
ni
bolna
več
!
«
»
Mati
niso
bolni
več
?
..
O
hvala
Bogu
!
«
vzklikne
Rezika
,
in
obraz
se
ji
razvedri
.
Toda
Lenka
pripomni
:
»
No
,
le
čakaj
,
da
ti
povem
—
hihihi
!
—
Stvar
je
malo
drugačna
!
..
Mati
je
mrtva
in
pokopana
!
«
Reziki
se
stemni
pred
očmi
.
»
Mrtva
in
pokopana
!
«
zaječi
ter
omahne
na
stol
.
»
Moj
Bog
,
kako
je
to
mogoče
?
«
»
Ubil
jo
je
,
tisti
,
veš
,
ki
ga
je
imela
pri
sebi
!
Ubil
,
hihihi
!
«
Lenkino
smejanje
je
bilo
spričo
nevesele
novosti
,
katero
je
pripovedovala
,
skrajno
zoprno
,
toda
Reziko
je
bila
novica
preveč
pretresla
,
da
bi
bila
pazila
na
to
.
»
Mrtva
in
pokopana
!
«
je
ponavljala
obupano
in
vila
roke
.
»
Oh
,
in
to
je
res
,
da
jo
je
ubil
oni
grozni
človek
!
«
»
Res
!
..
Vidiš
,
tu
sem
si
dala
od
župana
potrditi
,
da
je
tvoja
mati
res
mrtva
in
pokopana
,
da
ne
boš
mislila
morda
,
da
lažem
!
«
Izrekši
izvleče
iz
žepa
kos
papirja
in
ga
pomoli
Reziki
tja
.
Rezika
strmi
nekaj
časa
tja
pred
se
,
kakor
bi
bila
okamenela
,
hkrati
pa
se
zave
nesreče
,
ki
jo
je
zadela
.
Razjoka
se
na
glas
in
vzklikne
:
»
O
jaz
sirota
,
jaz
sirota
!
«
Lenka
pusti
deklico
nekaj
časa
žalovati
.
Med
tem
pa
jo
je
ostro
opazovala
s
svojimi
drobnimi
sivimi
očmi
in
usta
so
ji
bila
ves
čas
zategnjena
v
zadovoljen
nasmeh
.
Ko
se
ji
je
zdelo
,
da
se
je
Rezika
že
dovolj
najokala
,
ji
reče
:
»
Le
ne
jokaj
preveč
!
Vidiš
,
to
je
Bog
dal
tako
,
da
sem
prišla
jaz
ravno
ta
čas
domov
,
ko
se
je
zgodila
nesreča
.
Mislila
sem
si
precej
,
ko
sem
slišala
o
tebi
,
da
boš
potrebovala
tolažbe
in
dobrega
sveta
,
zato
sem
pozvedovala
,
kje
si
,
in
zato
sem
prišla
tudi
semkaj
...
Kaj
misliš
torej
zdaj
storiti
?
«
»
Domov
grem
na
vsak
način
!
«
»
Ah
,
po
kaj
!
..
Štramišče
,
poslušaj
me
!
..
Domov
nimaš
po
kaj
hoditi
!
..
Kočo
in
kar
je
še
imela
mati
,
to
vse
je
zapravil
oni
..
Ne
bora
ni
tvojega
od
vsega
skup
.
Svojega
razen
matere
tudi
nisi
imela
nikogar
več
!
«
Te
besede
so
Reziko
v
srce
zaskelele
.
»
Nikogar
več
!
..
Ali
je
res
?
..
Ali
je
res
ni
več
duše
v
njenem
rojstnem
kraju
,
ki
bi
čutila
zanjo
in
z
njo
?
«
Akoravno
ji
je
bilo
srce
prenapolnjeno
žalosti
po
izgubljeni
materi
,
se
je
vendar
spomnila
Albina
.
Ta
Albin
ji
je
prišel
vedno
zopet
na
misel
,
ta
Albin
je
imel
navzlic
vsemu
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
,
še
vedno
mesto
v
njenem
srcu
!
...
Zavedala
se
je
,
kako
o
nepravem
času
misli
nanj
,
in
si
je
očitala
,
toda
pomagati
si
ni
mogla
!
Lenka
pa
,
kakor
bi
bila
videla
v
njeno
glavo
in
v
njeno
srce
,
pripomni
:
»
Kaj
boš
zdaj
doma
?
..
Prišla
bi
morebiti
ravno
k
ženitovanju
tistega
logarjevega
sina
in
pa
hčere
one
Tržačanke
...
Saj
ju
poznaš
oba
!
..
Slišala
sem
praviti
,
da
se
kmalu
poročita
!
«
Tudi
to
je
torej
vedela
Lenka
!
Rezika
prebledi
ter
se
prime
za
prsi
.
To
je
bilo
preveč
!
Mislila
je
,
da
ji
mora
počiti
srce
,
tako
jo
je
zabolela
ta
novica
.
Kolikrat
je
sama
sebi
dopovedovala
,
da
ga
ne
ljubi
več
,
in
da
ji
je
vse
eno
,
katera
ga
ima
,
a
zdaj
jo
je
vest
o
njegovi
ženitvi
zaskelela
skoro
bolj
,
nego
novica
o
žalostni
smrti
njene
matere
.
Kako
pregrešna
se
je
zdela
radi
tega
sama
sebi
!
Kako
rada
bi
si
bila
za
večno
izrvala
njegovo
podobo
iz
srca
,
kako
rada
izbrisala
njegov
spomin
iz
glave
,
a
zaman
,
zaman
!
..
Bojevala
je
grozen
srčni
boj
!
Omahovala
je
dolgo
,
a
končno
jo
prešine
poživljajoča
misel
,
ki
jo
je
navdala
z
novo
močjo
.
Ali
je
res
edini
smoter
ženskega
srca
,
vdajati
se
ljubezni
?
Koliko
žensk
je
na
svetu
,
ki
isto
tako
niso
našle
sreče
v
ljubezni
,
ki
so
doživele
ravno
tako
prevaro
kakor
ona
,
ki
so
ostale
zapuščene
,
same
,
pa
niso
obupale
!
Prenašale
so
potrpežljivo
svojo
usodo
in
zadobile
tolažbo
,
posvetivši
se
kakemu
višjemu
poklicu
!
..
Toda
kaj
naj
stori
ona
,
kaj
naj
začne
zdaj
?
Odgovora
si
ni
vedela
dati
na
to
vprašanje
,
a
navdajala
jo
je
neka
slutnja
,
ki
jo
je
utrjevala
v
prepričanju
,
da
pride
čas
,
ko
bo
lehko
jasno
odgovorila
na
to
vprašanje
,
ko
ne
bo
več
dvojila
o
tem
,
kaj
je
smoter
njenega
življenja
,
ko
bo
imela
določen
cilj
pred
očmi
!
..
Ko
ji
Lenka
naposled
stavi
predlog
,
da
bi
šla
z
njo
,
češ
,
da
jo
hoče
ona
vzeti
v
svoje
varstvo
in
ji
preskrbeti
primerno
službo
,
se
odloči
naglo
,
da
gre
z
njo
.
Kaj
drugega
ji
tudi
kazalo
ni
.
V
Trstu
ni
ostala
rada
po
tem
,
kar
je
bila
doživela
,
a
če
bi
bila
šla
domov
,
bi
bila
ljudem
le
v
posmeh
!
Albinova
poroka
bi
jim
dala
povod
,
da
bi
jo
vlekli
zopet
skoz
zobe
,
zgledavali
se
nad
njo
ter
delali
o
njej
svoje
opazke
