V
graščini
Š.
20.
dné
maja
meseca
1875.
Evo
me
,
došle
na
mesto
,
odmenjeno
mi
po
usodi
!
—
Poklonila
sem
se
grofici
in
želela
pozdraviti
nje
hčerki
,
katerima
imam
biti
odgojnica
,
ali
na
izprehodu
sta
in
milostiva
gospá
mi
je
prijaznívo
velela
,
naj
si
oddahnem
od
dolzega
potovanja
ter
se
podomačim
.
Molčèč
strežaj
me
je
védel
skozi
visôko
dvorano
,
kder
je
vsak
korak
odmeval
,
po
zasukanih
stópnicah
v
drugo
nadstropje
.
Molčèč
je
odprl
duri
,
molčèč
odšel
,
in
v
sôbi
sem
,
katera
je
po
sedaj
moja
.
Moja
,
res
,
po
sedaj
,
do
—
tó
sam
Bog
vé
.
Kakó
je
temna
in
neznana
,
kakó
prostorna
!
—
Majhnega
prostora
menda
ni
v
vsi
graščini
,
vse
je
visôko
,
veliko
in
zdelano
kakor
za
večnost
.
In
tiho
je
,
tako
tiho
,
le
stara
ura
tam
na
konci
sôbe
mej
tinovima
oknoma
jednoglasno
maha
.
Tu
se
podomáči
!
—
Dnevnik
moj
,
pomózi
mi
,
anti
veš
,
da
žive
duše
na
sveti
nimam
,
kateri
bi
mogla
zaupati
,
in
da
se
mi
čustvo
časi
mora
olajšati
z
besedo
,
sicer
me
zaduši
.
Zvest
si
mi
prijatelj
bil
,
po
tebi
sem
segla
,
ko
je
otrpnilo
srcé
,
katero
je
do
poslednjega
udarca
le
záme
bílo
,
kateremu
je
slednja
mojih
mislij
bila
očita
.
Vpisujé
váte
vsako
čustvo
,
dozdevalo
se
mi
je
,
da
preljubi
mrtvi
materi
pošiljam
poročila
,
naj
ji
zatorej
tudi
ta
hip
povem
,
da
mi
je
neizrečeno
teško
pri
srci
,
da
zopet
prav
živo
čutim
,
kakó
čisto
osamljena
sem
na
širem
sveti
!
Kaj
čaka
tujke
mej
tujci
?
—
Važnost
opravíla
,
katero
sem
prevzela
,
poznam
do
dobrega
;
rada
,
z
resno
,
najboljšo
voljo
se
ga
bodem
poprijela
,
vendar
,
ali
mu
bodem
zadostevala
?
Z
veseljem
,
s
ponosom
sem
hitela
semkaj
,
srečno
se
mislila
,
da
sem
jaz
uboga
sirota
mej
mnogimi
izvoljena
za
tó
pomenljivo
mesto
,
a
stopivši
v
bogato
olepšane
prostore
obšla
me
je
takšna
malodušnost
,
da
bi
ubežala
in
se
vrnila
v
mirni
kraj
,
kder
se
dviga
preprost
grob
nad
jedinim
srcem
,
ki
me
je
ljubilo
!
—
Oj
,
da
bi
drago
mogilo
mogla
doseči
,
kakó
bi
se
je
oklenila
in
nikdar
več
bi
je
ne
ostavila
!
Mati
,
zlata
moja
mati
,
kako
vas
pogrešam
!
—
Nekoliko
pozneje
.
Izjokala
sem
se
in
lože
mi
je
.
Ne
vém
,
kaj
mi
je
stesnilo
srce
,
da
se
od
žalosti
malo
ne
poznala
nisem
.
Saj
nisem
navadno
takó
slaba
;
usoda
me
je
učila
trdno
stati
in
biti
sáma
sebi
podpora
.
Stráni
zatorej
z
vsemi
boječimi
otročarijami
,
ki
dorastenemu
dekletu
ne
pristajajo
;
krepka
,
pokojne
matere
vredna
se
hočem
izkazati
!
—
Da
bi
le
otroka
skôraj
prišla
!
Kakó
ja
hočem
ljubiti
,
kakó
se
njima
žrtvovati
!
Proti
večeru
prideta
domóv
,
dejala
je
grofica
,
in
sedem
je
uže
.
Zahajajoče
solnce
sije
skozi
tinovo
okno
,
sôbo
zlateč
.
Takó
neznana
uže
ni
več
,
uže
mi
začenja
biti
po
godi
;
zlasti
tù-le
v
tinu
,
ki
je
malo
ne
posebna
izbica
v
veliki
sôbi
,
mi
je
povoljno
,
tó
bode
kotiček
za
naju
,
tukaj
bodeva
domá
,
ti
,
dnevnik
moj
in
jaz
!
Pisna
miza
in
stolec
pred
njo
,
vse
je
kakor
navlašč
za
naju
postavljeno
sem
.
Poglediva
skozi
okna
!
Najprej
na
levo
.
Širôko
,
cvetočo
dolino
vidim.
Razprostrani
travnici
se
tù
nasmihajo
,
bahajoč
se
v
pisanem
lišpu
stotérih
cvetlic
,
in
polno
klasje
jim
z
zlatimi
glavami
prikimava
.
Mnogo
snažnih
hišic
se
vidi
in
semtertja
se
razprostira
senca
košatih
lip
in
búkev
.
Pastirji
počivajo
v
nji
,
trobeč
na
rogóve
,
živinica
se
pase
in
žvrgoleči
ptiči
se
veselé
svojega
življenja
.
Cvetóča
podoba
je
obrobljena
z
zelenimi
lepimi
hribi
in
najmodrejše
nebó
se
razpenja
čeznjo
.
Prava
idila
je
,
ali
še
lepša
bi
bila
,
ako
bi
jo
oživljala
valovita
reka
ali
svetlo
jezero
!
Ubogi
potočec
,
ki
od
grmovja
polu
skrit
po
dolini
teče
,
je
izvestno
jako
koristna
vodíca
,
ali
takovo
srebrno
zrcalo
ni
,
katero
lepôto
prirodino
množi
in
povišuje
,
ki
ji
je
tó
,
kar
je
bistro
okó
človeškemu
obličiju
.
—
Stopiva
na
desno
stran
.
Oh
!
—
—
kakó
mirno
in
slovesno
,
kakó
čudovito
!
Veličastno
se
razprostira
pred
pogledi
mojimi
tisočletni
gozd
in
snežniki
se
vzdigujejo
za
njim
,
kakor
visok
oltar
,
ki
seza
v
oblake
,
podprt
z
granitnimi
svojimi
stebri
!
Solnce
blestí
na
večnem
snegu
in
ga
izpreminja
v
bôje
ognja
in
mávrice
.
Mrak
se
polega
krog
,
gozd
se
temí
,
ali
gôri
je
še
demantna
svetloba
!
Baš
zahaja
solnce
na
drugi
stráni
doline
za
d.
..
kim
vrhom
in
snežniki
so
rožnati
in
žaré
v
čarovni
krasoti
.
Tiho
je
vse
,
pokoj
plava
po
vzduhu
,
pokoj
biva
na
zemlji
.
Molčé
je
vzprejela
priroda
poslednje
poljube
zlatega
ozvezdja
dneva
in
molčé
se
pripravlja
k
počitku
.
Sedaj
se
oglasa
zvon
in
razlega
se
iz
dolíne
do
vrhov
snežnikov
jeklenega
jezika
glas
,
ki
v
grajski
kapelici
prepeva
„
zdrava
Marija
“
.
Iz
globíne
srca
svojega
vzkliknem
tudi
jaz
„
zdrava
“
nova
domovina
,
„
zdrava
“
lepôta
in
mir
,
po
katerih
se
mi
tukaj
oznanja
stvarnik
!
21.
dné
maja
meseca
.
Ko
sem
sinoči
vsa
očarana
bila
priródinih
lepot
in
pri
nje
pogledu
svoje
toge
se
oproščevala
,
odprla
so
se
vrata
in
molčeči
strežaj
,
prikazavši
se
,
mrmral
je
nekaj
.
Umela
ga
nisem
,
ali
ker
je
čakal
v
odprtih
vratih
,
vedela
sem
,
da
mi
je
iti
ž
njim
.
Nekakova
groza
me
je
z
nova
izpreletela
,
toda
ohrabrila
sem
se
hipno
,
ko
v
sobano
grofice
stopivši
me
gospá
pokaže
hčerkama
svojima
.
Dvojki
sta
,
Roza
in
Vijola
.
Nigdar
se
nista
ti
cvetlični
imeni
človekom
bolj
prilegali
nego
li
tema
živima
cvetlicama
.
Jednóliki
sta
in
neizrecno
lepi
.
Mičnejših
obrazov
ni
moči
izmisliti
si
,
vsa
podobna
sta
Rafaelovima
angeljema
,
ki
na
lehtí
oprta
gledata
kvišku
v
Siktinsko
Madono
.
Temni
kodri
njima
padajo
na
ráme
in
temne
obrvi
senčijo
čudovito
krasne
modre
očí
.
V
teh
očéh
njima
je
jedini
razloček
:
Vijola
gleda
nekakšno
resnobneje
nego
li
svetla
,
vedno
smijoča
se
Roža
.
Obé
sta
mi
,
radovedno
ogledujé
me
,
ročíce
podali
.
Izrekla
sem
njima
veselje
svoje
pri
njima
biti
in
da
njima
bodem
mnogo
lepega
povedala
in
ji
učíla
.
Pristavši
,
da
se
bodemo
igraje
tudi
radovale
in
okoli
tékale
,
nasmihali
sta
se
glasnó
in
ploskali
v
ročice
.
Ko
Roza
vpraša
:
„
Kaj
ne
,
da
naji
bodeš
rada
imela
?
“
in
Vijola
pristavi
:
„
ker
me
te
bodevi
vse
ubogali
,
“
je
tudi
meni
srce
veselja
zatrepetalo
,
tudi
jaz
sem
se
morala
glasno
nasmijati
in
poljubivši
dekletcema
drobne
ročice
vzkliknem
:
„
Kdo
na
sveti
vaji
ne
bi
ljubil
!
“
Sedle
smo
k
čaju
.
Dvojki
sta
me
neprej
stano
gledali
in
izpraševali
.
Pozabili
sta
skôraj
svojega
mleka
piti
in
jagode
zobati
.
„
Kakó
ti
je
imé
?
“
vpraša
Roža
.
„
Beata
,
ljubica
moja
.
“
—
„
Beata
,
kaj
je
tó
,
nikoli
še
nisem
tega
imena
čula
,
ali
po
godi
se
mi
glasí
;
B-e-a-t-a
,
kakó
je
to
lepo
!
“
—
„
Res
,
lepo
imé
je
in
pomenja
„
preblaga
“
,
“
svarí
grofíca
.
—
„
Je
li
môči
?
Preblaga
!
vzklikne
Roza
.
„
Zakaj
si
preblaga
,
Beata
?
“
vpraša
me
Vijola
.
„
Zató
,
ker
me
je
ljubi
Bog
privedel
k
vama
.
“
—
„
Prav
je
storil
,
“
dé
Roza
,
„
in
sedaj
bodevi
tudi
me
preblagi
,
ni
res
,
ker
si
preblaga
ti
?
“
—
„
Bog
daj
,
da
bi
bilo
!
“
„
Ti
nisi
niti
grofica
,
niti
gospica
,
samó
Beata
si
,
je-li
?
“
—
„
Ne
zamerite
otroku
,
“
prosi
me
grofíca
in
začne
hčerkama
razlagati
,
da
se
pristavlja
tudi
imenu
mojemu
naslov
„
gospica
“
,
ali
jaz
se
upam
seči
gospé
v
besedo
,
prosèč
,
naj
otrokama
ne
brani
sladkih
svojih
mislij
izrekati
,
naj
pri
tem
ostane
,
kar
me
osrečuje
.
„
Res
,
samó
Beata
,
vajina
Beata
sem
,
in
druzega
nič
.
“
—
„
Vidite
,
mati
!
“
vzklikne
Roza
vesela
,
da
je
tako
dobro
pogodila
.
„
Idimo
gôri
,
“
prosi
Vijola
,
„
saj
Beata
še
ne
pozná
Irene
in
Irme
,
niti
ne
Olge
ni
Elvire
.
“
—
„
In
male
Betine
tudi
ne
in
uboge
bolne
Zore
,
“
vzdihuje
Roza
.
„
Kaj
čujem
,
tako
mnogobrojno
druščino
imati
gôri
,
je-li
môči
?
“
—
„
Res
,
in
še
mnogo
druzih
rečij
,
lepih
vrtov
in
velicih
mest
in
—
Noetovo
ladijo
,
polno
živalij
!
Čudila
se
bodeš
,
kakó
po
mizi
v
omivalnici
plava
!
“
—
„
Beata
,
celó
slon
z
velicim
rílcem
je
mej
živalimi
!
Idimo
,
idimo
gori
!
“
—
„
Oj
,
idimo
hitro
,
jedva
čakam
,
videti
teh
čudes
!
“
—
Voščili
sta
materi
lehko
noč
,
obetujé
o
pravem
časi
iti
spat
,
in
vlekli
sta
me
po
sili
iz
sôbe
ter
hiteli
po
stópnicah
,
da
se
je
Vijoli
izpodrsnilo
in
je
Roza
celó
padla
;
ali
nič
ji
ni
ostrašilo
,
le
naprej
sta
drzno
skakali
.
Pokazali
sta
mi
sedaj
vso
druščino
velicih
in
majhnih
púnic
,
opozorujé
me
na
njih
lepôto
.
Vsemu
sem
se
morala
čuditi
in
dolgo
ni
bilo
,
da
sem
Elviro
preoblačila
,
Olgo
spletala
,
Betinko
popéstovala
in
bolno
v
zibelki
ležečo
Zorico
tolažila
,
da
ji
bode
solnce
zdravja
skôraj
vzšlo
!
„
Kaj
vidim
,
v
omari
leží
kup
polomljenih
nóg
in
rók
ter
glavé
celó
brez
očij
!
Ali
so
se
púnice
vojskovale
?
“
Malo
zmočeni
sta
bili
dvojki
in
zarudela
se
Roza
šepeče
:
„
Vojskovale
se
niso
—
ne
vem
,
kakó
se
jim
je
nesreča
pripetila
;
a
gledi
,
Beata
,
saj
jih
ne
bolí
!
“
—
„
In
o
Božiči
bodo
zopet
popolnoma
ozdravele
,
“
pravi
Vijola
.
„
Teden
dnij
pred
praznici
jih
poleživi
pred
vrata
,
neviden
angelj
jih
odnese
in
ljubi
Božič
jih
prinese
s
smreko
vred
.
“
—
„
Zdrave
so
potem
in
še
lepše
nego
li
so
bile
kedaj
prej
.
Bodeš
uže
videla
,
Beata
!
“
—
Prišla
je
Ivana
,
stara
kmetska
péstuna
,
katero
je
pokojni
grof
prevzel
še
od
matere
svoje
.
Pozdravila
me
ni
preprijazno
,
ampak
sumnjivo
mérila
me
z
očmí
;
a
ko
sem
starki
podala
rokó
,
rekoč
,
da
bodevi
po
sedaj
združeni
skrbeli
za
preljuba
otroka
in
da
je
prosim
,
naj
mi
z
dobrim
svetom
in
svojimi
izkušnjami
vedno
pomaga
,
kimala
je
zadovoljno
in
nagrbančano
lice
se
je
zvedrilo
.
„
Čas
je
opraviti
večerno
molitvico
,
“
dejala
je
.
„
Uže
!
“
vzdihuje
Vijola
,
in
„
zaspana
nisem
,
“
zagotavlja
Roza
.
„
Ivana
vé
,
kaj
je
prav
in
izvestno
nista
pozabili
,
kar
sta
mili
materi
obetali
.
Le
hititi
v
posteljico
,
da
se
jutri
za
rano
zopet
vidimo
.
“
—
„
Oj
,
oj
,
jutri
zopet
!
ne
li
Beata
,
vedno
bodeš
pri
nama
?
“
—
„
Bodem
,
srčici
,
nigdar
vaji
ne
ostavim
!
“
—
Šla
sem
v
sôbo
svojo
.
Vsa
drugača
je
bila
nego
li
o
mojem
dohodu
:
zadovoljnost
,
ki
mi
je
v
prsih
plamtela
,
razsvetljevala
jo
je
v
temni
noči
.
Sram
me
je
bilo
prejšnje
malodušnosti
.
Kakó
bi
se
zlata
mamica
razveselila
vidèč
,
me
v
sredi
teh
angeljev
!
Sladko
sem
spala
in
neprestano
se
mi
je
sanjalo
o
dvojkah
.
Sedaj
se
mi
je
nasmihala
Roza
,
sedaj
me
čarala
Vijola
čudovitimi
očmí
;
časi
se
mi
je
prikazalo
milo
bledo
obličje
,
njega
ustni
sta
se
mi
pritisnili
na
čelo
,
in
napósled
nisem
znala
,
ali
je
grofica
,
ali
so
preljuba
mati
šepetali
blagoslavljajoč
me
,
da
sem
„
preblaga
!
“
—
22.
dné
maja
meseca
.
Davi
je
jedva
bíla
ura
sedem
,
ko
nekdo
potrka
na
vrata
;
odprši
je
,
priskačeti
,
svetli
kakor
solnčna
žarka
,
prelepi
dvojki
in
se
me
okleneti
okoli
vratú
.
„
Saj
je
vendar
res
da
si
tukaj
,
“
pravi
Vijola
,
„
zjutraj
,
ko
sem
se
prebudila
,
strašila
me
je
Roza
,
da
se
nama
je
morebiti
o
tebi
le
sanjalo
.
“
—
„
Beata
,
naj
bodo
vrata
,
ki
ločijo
najini
sôbi
,
vedno
odprta
,
da
ne
bode
treba
nigdar
trkati
,
“
prosi
Roza
in
Vijola
pristavi
:
„
Te
ne
bodevi
nadlegovali
in
samó
prišli
,
kadar
bodeš
dovolila
.
“
—
Kdo
je
bil
srečnejši
nego
li
jaz
pri
teh
besedah
,
ki
so
mi
kazale
,
da
sem
pridobila
angeljska
otroka
takó
naglo
zá-se
!
Pri
zajutrki
sem
morala
sesti
mej
nji
in
vedeli
nista
,
kakó
mi
postreči
;
Roza
mi
je
hotela
kar
nasúti
čašo
s
saharjem
„
da
bi
kava
bolj
sladka
bila
.
“
—
„
Denes
se
še
ne
bodevi
učili
;
mati
so
ukazali
sinoči
,
da
se
moraš
odpočiti
,
ali
pokazati
ti
smevi
vse
v
graščini
in
na
vrti
.
“
—
Doli
smo
zatorej
šle
,
toda
tiho
,
tiho
stopale
,
kajti
„
mati
še
spé
,
“
dé
Vijola
pritiskujé
kazalec
na
rožni
ustni
.
V
vežo
prišedši
sem
tekar
videla
,
koliko
orožja
,
šlemov
,
oklópov
in
ščitov
visi
ondu
.
Tó
je
kakor
v
trdnjavi
!
Izvestno
bi
ta
starína
mnogo
pripovedovati
vedela
o
bojiščih
,
kder
se
je
slovanska
zemlja
pojila
s
krščansko
in
tursko
krvjó
,
kder
je
križ
premogel
polumesec
.
Iz
gradú
smo
prišle
do
mosta
na
škripce
.
Vzidan
je
sedaj
na
obeh
stranéh
,
ali
silne
verige
,
ki
se
zarujavele
vijó
okoli
stebrov
,
pričajo
o
nekdanjem
namenu
.
Lep
je
razgled
na
holmu
,
vrhu
katerega
stojí
grad
,
in
kakor
ljube
stare
znance
sem
pozdravljala
zeleno
dolino
,
košati
gozd
in
čudovite
snežinke
.
„
Na
vrt
,
na
vrt
!
“
silita
dekletci
in
šle
smo
tjakaj
.
Vrt
je
preprost
,
travniku
podoben
,
a
dvojki
sta
mnogo
imeli
ondu
opraviti
.
Tù
je
cvela
mlada
roža
,
ondu
visoka
bela
lilija
,
na
oglu
bagren
nageljček
in
poleg
njega
,
pod
travo
skrite
morajo
biti
vijolice
,
saj
so
lani
vedno
dehtele
na
tem
mesti
.
„
Poglej
,
poglej
,
Beata
,
debelim
jagodom
odpada
cvetje
!
Okrogle
glavice
so
rumenkaste
,
ne
,
ne
,
rudeče
so
uže
!
Oj
,
tó
bodo
dobre
!
Se
jih
li
prav
veseliš
,
Beata
?
“
Sedaj
sta
za
metulji
tekali
in
od
radosti
vriskali
,
ko
sta
ujemši
jednega
,
posadili
ga
na
rožico
,
a
še
bolj
sta
bili
veseli
,
ako
njima
je
metulj
brzo
zopet
odfrfôlel
,
na
novo
veseleč
se
zlate
svobode
!
Vijola
je
trgala
marjetice
,
rekóč
:
„
Dajvi
vprašati
cvetlíc
,
ako
naji
ljubi
Beata
.
“
Uglobivši
se
v
važno
delo
,
sta
marjeticam
trgali
peresca
,
mrmrajoč
:
„
Hočeš
me
,
nehčeš
me
,
ljubiš
me
,
varaš
me
!
“
Razvneti
sta
bili
in
tem
bolj
zarudeli
,
čim
bliže
sta
prišli
usodnemu
zadnjemu
pereseu
.
„
Ljubiš
me
!
“
njima
oznanja
nezmotni
cvetoči
orakelj
in
„
ljubiš
me
!
“
vzklikneti
presrečni
in
me
pritiskati
k
sebi
.
Poludne
je
zvonilo
v
kapelici
in
ustrašili
sta
se
dvojki
.
Bojèč
vpraša
Roza
:
„
Kaj
je
tó
?
“
—
„
Poludné
.
“
—
„
O
,
ne
Beata
,
ni
še
poludné
,
ni
môči
!
“
—
„
Je
,
je
takó
,
ljubica
,
gledi
,
kakó
visôko
nad
nami
je
solnce
in
kakó
pripéče
celó
semkaj
v
obrasteno
senčnico
.
Vijola
povesi
glavíco
in
debele
solze
porosé
cvetoče
lice
.
„
Za
Boga
,
Vijolica
,
kaj
ti
je
?
Povedi
mi
hitro
,
povedi
?
“
—
„
Beata
!
—
matere
sve
zabili
,
ki
je
takó
mila
in
—
vedno
bolna
!
Ob
jednajstih
bi
ji
uže
morali
voščiti
dobro
jutro
!
“
—
„
In
češenj
bi
bili
dobili
pri
nji
,
tudi
češnje
sve
zamudili
!
“
se
ihti
Roza
.
Tolažila
sem
potrta
angelja
in
hitele
smo
domóv
.
Po
poti
sta
vedno
pripovedovali
kaj
bodeti
rekli
,
kakó
si
izprosili
odpuščenja
!
Vsi
zasopljeni
stopiti
v
sobano
grofíce
.
Ali
besedice
ne
izpregovoriti
:
samó
objemali
in
božali
sta
mater
in
solzne
očí
skrivali
v
nje
naróčaji
.
Prevzemši
opravilo
zagovórnice
sem
živo
popisovala
njiju
žalost
in
njiju
kesanje
.
Grofíco
je
genilo
,
kar
je
čula
in
sladkimi
poljubi
in
besedami
njima
je
odpustila
:
v
rosnih
očeh
je
zopet
sijalo
veselje
in
usteca
so
z
najboljšo
slastjó
zobale
skôraj
zamujeno
sadje
.
Veseli
in
okrepčani
sta
mi
dekletca
potem
razkazovali
vso
graščino
,
vse
sem
morala
videti
od
vrha
do
tal
.
Stopivši
iz
soban
grofičnih
smo
prišle
v
óno
visoko
dvorano
,
kder
odmeva
vsak
glas
od
zidov
in
vsak
korak
od
marmornatih
tâl
.
Podobe
pradedov
pokojnega
,
pred
letom
umršega
grofa
visé
tam
.
Obledele
so
bôje
,
ali
izpod
šlemov
in
dolzih
kodrastih
lás
pazijo
očí
še
sedaj
neprestano
gledalca
.
Taki
pogledi
mi
niso
nigdar
bili
po
godi
in
najrajša
hodim
s
povešenimi
očmí
mimo
take
gospôde
.
Neljubo
mi
je
,
da
je
treba
vselej
iti
skozi
ta
prostor
.
Tik
izhoda
je
zadnja
podoba
,
kažoč
tudi
poslednjega
sina
starega
slovečega
rodú
:
pokojnega
grofa
.
Visôka
v
črn
plašč
zavita
postava
,
lep
,
energičen
obraz
s
klasičnimi
ponosnimi
potezami
!
Okó
je
temno
in
srepo
,
vánje
bi
ne
mogla
gledati
zaupljivo
.
Bolj
nego
vseh
druzih
me
plaši
ta
pogled
,
vendar
se
mi
tudi
dozdeva
mož
vreden
pomilovanja
.
Boriti
se
je
moral
v
silnem
dušnem
boji
,
predno
sta
se
ustni
tako
sključili
,
takove
gube
se
vtísnile
visôcemu
čelu
!
—
Na
drugi
stráni
dvorane
,
stanovanju
grofičnemu
nasproti
so
krasno
opravljene
sôbe
za
goste
.
Tukaj
bode
skôraj
stanovala
teta
Pavlovna
,
vrnoč
se
iz
Nizze
s
predrago
sestro
Doro
.
„
Žal
,
“
dejala
je
Vijola
,
„
da
bode
Dora
le
za
malo
časa
pri
nas
.
Predlanskem
se
je
omožila
,
baronica
je
sedaj
in
ni
več
„
naša
“
;
vedno
mora
biti
pri
soprogu
in
pri
stari
teti
.
Rada
jo
bodeš
imela
,
Beata
.
“
—
„
Ali
teto
?
“
„
Bog
váruj
!
“
vzklikne
Roza
,
„
oj
,
Beata
,
Beata
,
kaj
si
misliš
!
tete
se
bodeš
bala
.
Me
dvé
se
je
vedno
ogibljevi
in
če
se
ji
moravi
bližati
,
stiskavi
se
k
materi
ali
Dori
.
Vem
,
Doro
bodeš
ljubila
,
Beata
,
a
tête
ne
.
Dora
ti
bode
po
volji
,
takó
lepa
je
in
mila
samo
malokedaj
se
nasmiha
.
Ako
bi
smela
zopet
tukaj
ostati
,
kakó
veseli
bi
bili
vsi
!
“
—
„
Tudi
gospod
Rihard
,
je-li
Vijola
?
“
vpraša
Roza
.
„
Izvestno
tudi
gospod
Rihard
,
saj
vedno
gleda
Dorino
podobo
,
kadar
pride
v
máterin
salon
.
“
—
„
Vem
,
vem
,
“
pravi
Roza
,
„
in
zatorej
mu
prinesem
vselej
„
album
“
,
kder
je
toliko
slik
Dorinih
.
Ti
jih
še
nisi
videla
,
Beata
,
prelepe
so
in
zlasti
ista
,
na
kateri
je
Dora
še
manjša
nego
li
sve
sedaj
me
dvé
.
“
—
„
Motiš
se
,
Roza
,
najlepša
je
óna
v
dolzem
oblačili
z
rožo
v
rôci
,
tam
se
Dora
takó
blago
nasmiha
,
da
človeku
srce
od
veselja
zaigra
,
kakor
mati
pravijo
.
“
—
„
Zadnja
fotografija
,
ki
jo
je
baron
Feodor
poslal
po
poroki
,
mi
je
najmenj
po
godu
,
takó
tožno
se
drží
;
mirtni
venec
in
ovòj
jej
dobro
ne
pristoja
.
Kar
raz
glavo
bi
ga
jej
snela
!
“
—
„
Vendar
Ivana
pravi
,
da
je
v
njem
svetníci
podobna
in
svetníce
so
menda
vse
lepe
in
srečne
.
“
—
Dnevnik
moj
!
Ženska
te
piše
,
zatorej
ni
treba
razlagati
,
da
se
mi
je
pri
tem
pogovoru
vzbudila
radovednost
.
Po
nobeni
ceni
ne
bi
bila
izpraševala
otrok
,
ali
kar
liričen
roman
z
najsrečnejšim
začetkom
in
,
žál
,
tragičnim
koncem
je
bil
hipno
gotov
.
S
krasno
,
simpatično
Doro
sem
plakala
,
obžalovala
Riharda
,
črtila
teto
,
barona
bi
bila
rada
—
umorila
in
lepe
podobe
v
črnem
plašči
s
temnimi
,
srepimi
očmí
me
je
bilo
strah
.
Pregledavši
vse
druge
prostore
se
mi
je
vedno
tó
blodilo
po
glavi
in
še
sedaj
—
ali
,
kaj
čujem
?
Polunočí
bíje
!
Sedaj
ne
gré
buditi
duhov
in
jih
rotiti
,
a
skrajni
čas
je
dvójek
se
še
nagledati
,
njiju
svetlo
podobo
si
vtisniti
v
misli
in
ž
njo
mirno
zaspati
.
—
1.
dné
junija
meseca
.
Pokojno
izginja
dan
za
dnevom
,
kakor
čista
vodíca
dôli
na
vrti
,
ki
se
v
ozki
strugi
jednoglasno
igrá
.
Roza
in
Vijola
se
zvesto
poprijemljeti
svojega
:
ba
,
be
,
bi
,
bo
,
bu
,
in
vsak
dan
vprašati
,
ako
znati
uže
dobro
čitati
.
Tudi
pisati
sta
začeli
in
Ivana
ne
more
prehvaliti
njiju
lepih
pismen
.
„
Malo
velika
so
,
“
pravi
,
„
ali
baš
zató
takó
lepa
in
vidna
.
To
sta
glavíci
,
je
li
gospica
Beata
?
“
—
„
Kaj
bi
ne
bili
,
saj
sve
uže
dovolj
stari
:
vsaka
nad
šest
let
!
“
dé
Vijola
ponosno
.
„
In
obé
dvanajst
in
pol
,
“
vsklikne
veselo
Roza
,
„
in
pisati
ne
bi
znali
!
Ivana
vedno
misli
,
da
sve
še
majhni
!
“
—
Jedna
ura
je
odločena
pletenju
,
ali
tó
njima
ne
gré
izpod
rók
.
Vzdihovaje
se
pripravljati
k
delu
in
zlasti
Rozi
je
neizrecno
vroče
pri
njem
.
„
Tó
ni
nič
za
poletje
,
“
pravi
,
„
preveč
se
človek
utrudi
z
delom
.
Iglíc
kar
ne
morem
premikati
!
Evo
,
vse
razbeljene
so
,
zatorej
izpuščajo
zanjko
za
zanjko
.
Oh
,
moj
Bog
,
tó
je
težavno
!
Podveze
tudi
bele
niso
,
materi
jih
ne
bodem
mogla
pokloniti
za
vezílo
.
Čemú
se
neki
trudim
ž
njimi
?
“
—
„
Brez
skrbi
,
Rožica
,
oprali
jih
bodevi
,
da
bodo
bele
kakor
sam
sneg
.
Gledi
,
ljubica
,
dobro
pomoč
bodeš
imela
za
zimo
.
Kadar
te
zebe
,
sežeš
po
pletenji
in
segrela
se
bodeš
.
“
„
Treba
mi
ne
bode
plesti
,
Beata
,
nikoli
me
ne
zebe
po
zimi
.
Velik
ogenj
gorí
v
lévi
m
Ivana
skrbí
,
da
nigdar
ne
ugasne
.
Mraz
mi
je
le
na
izprehodu
,
a
tam
bi
ne
mogla
plesti
,
kajti
rôci
moram
držati
v
kožuški
.
“
—
„
Kaj
bi
bilo
,
Roza
,
da
so
vsi
ljudje
tvojih
mislij
?
Ali
bi
prijetno
bilo
brez
nogovic
hoditi
krog
?
Ali
si
uže
pozabila
,
kakó
hvaležni
so
oni
dan
ubogi
otroci
bili
,
ko
so
jim
milostiva
vajina
mati
darovali
nogovic
?
—
In
o
dolzih
zimskih
večerih
,
ko
bodeti
sedeli
pri
meni
,
poslušaje
pravljice
—
katerih
nebrojno
znam
,
ali
samó
po
zimi
,
po
leti
se
jih
kar
spomeniti
ne
morem
—
ali
ne
bode
lepó
,
ako
bodeti
bosim
otročičem
ogrevale
nožice
sè
svojim
delom
in
zató
prav
brzo
in
pridno
pleli
?
“
—
„
Res
,
res
,
“
je
vzkliknila
mala
svojeglavka
,
„
res
bode
prelepó
po
zimi
—
pravljice
poslušati
!
“
8.
dne
junija
meseca
.
Takó
srečna
,
takó
vesela
sem
,
da
ne
želím
druzega
nego
li
da
bi
vekoma
takó
bilo
!
Grofica
je
zadovoljna
z
mano
!
Preljuba
mati
v
grobu
,
čujte
,
visôki
,
blagi
gospé
je
vaša
bora
Beata
povšeči
!
Vso
noč
nisem
zatisnila
očesa
od
samega
veselja
in
pri
odprtem
oknu
uže
sedim
,
ko
se
je
jedva
približalo
mlado
jutro
.
Z
roso
oškropljeno
,
blesteče
je
prišlo
izza
gorâ
;
pri
njegovem
dohodu
so
priplavali
srebrni
oblači
od
vrha
snežnikov
in
sedaj
visé
tancim
ovojem
podobni
na
temnem
smrečji
in
na
zelenem
búkovji
.
Pod
njimi
se
izteza
in
širi
listja
morjé
,
sladko
šepetajoč
.
Skorjanec
prepeva
vriskaje
jutranjo
svojo
molitev
in
hrostič
tù
poleg
mene
se
ziblje
na
pomladanski
roži
ponosno
leskajoč
se
v
solnčnem
svitu
.
In
hrostič
na
dehtečem
cvetji
,
skorjanec
v
prostem
vzduhu
in
jaz
v
svojem
tinu
,
vsi
smo
veseli
in
se
radujemo
lepega
življenja
!
—
Včeraj
po
kosili
je
grofíca
dvójkama
ukazala
,
naj
se
gresti
igrat
.
Preradi
sta
ubogali
in
naglo
raz
velike
stole
z
visôcimi
naslombami
poskočili
na
tla
.
Počasi
proti
vratom
gredóč
sta
se
vedno
obotavljali
,
začujeno
ogledujé
mene
,
kajti
pomignila
mi
je
gospá
,
naj
pri
njej
ostanem
.
Napôsled
sta
se
pri
vzhodu
ustavili
.
„
Česa
li
čakati
?
“
—
„
Beate
.
“
—
„
Ali
mi
je
nehčete
malo
prepustiti
?
“
—
„
Sami
ste
dejali
,
mati
,
da
bode
Beata
vedno
pri
nama
.
“
—
„
Izvestno
bode
vedno
pri
vama
,
ali
tudi
mati
bi
se
rada
še
bolj
seznanila
z
vzgojevalko
svojih
hčerk
.
In
stara
vajina
Ivana
,
ali
bi
ne
bila
pretožna
,
ako
bi
jo
hipoma
popolnoma
ostavili
?
“
—
Tihi
in
malo
potrti
sta
se
poslóvili
dekletci
:
Roza
se
je
vzdignila
na
prste
,
da
je
mogla
doseči
kljuko
visôcih
vrat
.
Zaprli
sta
jih
,
a
skoraj
zopet
priprli
poluglasno
kličé
:
„
Skôraj
,
Beata
,
skôraj
!
“
„
Kako
lepi
in
ljubeznivi
sta
Vaši
hčerki
,
milostiva
grofíca
!
“
—
„
Jedina
moja
sreča
,
moje
vse
sta
!
A
ne
ljubim
samih
dvójek
,
tudi
hči
prve
soproge
pokojnega
grofa
,
sladka
Dora
,
mi
je
predraga
!
—
Žàl
,
vém
,
da
se
máterinje
sreče
dolgo
razveseljevala
ne
bodem
.
Bolehna
sem
,
od
kar
sta
dvojki
na
sveti
,
in
umeli
bodete
,
gospodična
,
da
tó
,
kar
se
za
zdravje
kupi
,
nam
je
jako
drago
.
“
—
Izkušala
sem
plemeniti
gospe
izgovoriti
tožne
misli
,
ali
milo
se
je
nasmihala
in
z
glavo
odkimala
.
„
Pustivi
tó
!
—
Najgorkejša
želja
mi
je
bila
,
hčerkama
dobiti
vzgojiteljico
v
pravem
pomenu
te
besede
,
takšno
,
ki
bi
njima
kdaj
mogla
namestovati
mater
.
Gospica
,
dasi
ste
baš
prav
mlada
,
vendar
se
mi
dozdeva
,
da
se
mi
je
želja
izpolnila
.
Res
,
res
,
zaman
se
Vas
nista
dekletci
takó
naglo
prijeli
.
Otroci
čuté
,
kdo
jih
ljubi
.
Vse
,
kar
storite
,
vsaka
beseda
,
vsak
pôgled
je
tudi
meni
po
godi
,
zadovoljna
sem
z
Vami
,
Beata
,
da
izreči
ne
morem
,
a
verjemite
mi
,
da
Vas
v
mislih
vselej
na
srce
pritisnem
,
kadar
Vam
prijateljski
rôko
podám
.
“
Vedela
nisem
kàj
odgovoriti
besedam
,
ki
so
mi
zvenele
kakor
angeljska
godba
.
Osramočena
sem
stala
pred
blago
gospó
in
najrajša
bi
jej
bila
objela
koleni
ter
v
nje
naróčaj
skrila
solzé
svojega
veselja
,
svoje
hvaležnosti
.
—
Govorico
je
zasukala
grofíca
na
drug
predmet
in
v
dolgem
,
zanimivem
in
prijaznem
pogovoru
se
mi
je
pokazala
nenavadna
izobraženost
nje
duhá
in
blagost
čustva
polnega
srcá
.
Čudila
se
ne
bodem
dlje
nežnosti
hčerk
,
katerima
je
gola
ljubeznivost
mati
.
Zgovorili
sve
se
tudi
,
da
jej
bodem
vsak
dan
po
jedno
uro
ali
dvé
kratila
čas
,
beré
katerega
klasika
,
in
ko
se
ponudim
,
čitati
angleške
in
francoske
poete
v
izvirniku
,
bila
je
grofíca
presrečna
.
Pri
zadnjem
udarcu
5.
ure
sta
se
dekletci
uže
vrnili
.
„
Skrajni
čas
je
!
“
vzklikne
Roza
,
podavši
mi
moj
slamnik
.
Grofíca
je
dejala
,
da
nas
bode
proti
večeru
pri
izhodu
šume
čakala
s
kočijo
,
in
bi
se
potem
na
izprehod
peljale
.
Veseli
sta
bili
dvojki
,
a
Vijola
je
materi
svetovala
pozimski
„
plaid
“
vzeti
s
seboj
,
„
da
ne
bodete
kašljali
,
mati
,
saj
veste
,
kakó
mrzel
veter
piha
od
snežnikov
.
“
Šle
smo
v
park
;
čudovito
lep
in
velik
je
.
Raznovrstni
poti
držé
daleč
notri
v
gozd
.
Nádejam
se
,
uglobiti
se
vánj
.
Kdo
vé
,
morebiti
pridem
s
časom
do
snežnika
in
potem
više
in
više
in
celó
—
na
svetli
vrh
!
Da
bi
peroti
imela
,
takoj
poletim
tja
;
iz
solnčne
višine
bi
htela
pozdravljati
solnčno
življenje
!
—
Dvojki
se
gibljeti
;
evo
Roze
v
sami
srajčici
na
pragu
moje
sôbe
.
„
Ali
se
uže
učiš
,
Beata
,
ker
uže
pišeš
?
“
—
„
Pojdi
rajša
k
meni
,
da
ti
dobro
jutro
voščim
!
Takó
dolgo
te
nisem
videla
!
“
se
oglasi
Vijola
iz
svoje
posteljice
.
„
Uže
grem
—
uže
tečem
.
“
—
—
—
—
12.
dné
junija
meseca
.
Kaj
se
mi
je
danes
pripetilo
!
Po
glavi
mi
še
šumi
,
ako
premišljam
!
—
Po
navadi
sem
šla
z
dvójkama
na
izprehod
,
držèč
se
danes
steze
na
gozdnem
robu
proti
zahodu
.
Jako
prijazno
se
mi
je
zdelo
tamkaj
in
čim
dalje
smo
hodile
,
tem
romantičnejša
se
je
kazala
okolica
.
Dolina
se
je
ožila
,
prav
mej
gorami
smo
hodile
,
vedno
poleg
šumečega
potoka
,
ki
se
tam
precèj
naraste
.
Pota
bode
konec
,
mislila
sem
,
kakor
stena
se
je
hrib
hriba
tiščal
,
a
stezica
se
zavijè
,
svet
se
odpira
in
druge
gore
se
kopičijo
pred
nami
.
Vleklo
me
je
naprej
v
tó
lepo
zeleno
samóto
!
„
Tukaj
nisvi
bili
nikoli
,
“
pravi
Roza
,
„
Ivana
ni
htela
semkaj
iti
.
“
—
„
Izvestno
je
mislila
,
da
bi
vama
bilo
predaleč
.
Obrniti
se
bodemo
morale
.
“
—
„
Ne
,
ne
,
nikari
še
,
“
sta
prosili
,
„
tako
lepó
je
in
hladnó
,
in
trudni
nisvi
.
“
Storila
sem
rada
dekletcema
po
volji
:
potovale
smo
dalje
.
Hipno
se
razširi
globél
,
soteske
je
konec
in
kakor
vêlik
,
pisan
otok
se
razprostira
širo
polje
v
sredi
zelenih
hribov
.
„
Oh
,
koliko
cvetlic
!
“
vzklikneti
dekletci
in
stečeti
jih
trgat
.
Malo
korakov
pred
manoj
je
stal
zapuščen
málin
.
Kolesa
so
mu
bila
strta
,
žrnovi
podrobljeni
v
tečajih
.
„
Čudno
,
“
mislim
säma
v
sebi
,
„
da
v
tem
rajskem
kotiči
svetá
ne
stanujejo
srečni
,
delavni
ljudjé
,
da
malinskih
koles
ropôta
ne
spremlja
veselo
petje
.
Vendar
je
še
nekaj
živega
v
tej
samôti
,
dà
,
na
klopi
pred
hišo
čepi
stara
ženica
.
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Krist
!
“
jo
pozdravim
.
Ustrašila
se
je
starka
in
kakor
iz
sanj
predramivši
se
me
ogleduje
.
„
Kaj
me
motiš
,
“
pravi
,
„
baš
bi
se
bila
domislila
,
koliko
nedelj
je
minulo
,
odkar
sem
jo
poslednjič
videla
.
Kdo
si
?
“
—
„
Ne
zamerite
,
mati
,
izprehajajoč
se
smo
dospele
semkaj
.
Vzgojnica
mladih
grofíc
sem
.
“
Žareč
blisek
jeze
in
sovraštva
je
prošinil
steklene
oči
starkine
,
stresla
se
je
in
hoteč
vzdigniti
se
,
mrmrala
:
„
Kačji
ród
!
“
—
Prestrašila
sem
se
sedaj
jaz
in
hiteti
hotela
k
dvójkama
,
da
bi
jih
takoj
odvêdla
.
„
Z
Bogom
,
mati
!
“
—
„
Tukaj
bodi
,
“
veleva
,
primši
me
za
róko
in
oklenivši
mi
suhe
trde
prste
kakor
klešče
okoli
ročnega
člena
.
Groza
me
je
izpreletela
,
toda
upala
se
je
nisem
z
branitvijo
ujeziti
še
bolj
.
„
Varuj
se
grofa
!
“
dé
,
„
kadar
pravi
,
da
si
lepa
,
da
te
ljubi
,
pobegni
,
kar
daleč
moreš
—
ako
nehčeš
umreti
v
málinskem
jézu
.
Ali
je
mati
pri
tebi
?
“
—
„
Žàl
,
nimam
je
več
,
sirota
sem
.
“
—
„
Vse
jedno
bi
tudi
bilo
,
nesreči
tej
se
ne
bi
mogla
ubraniti
.
Gladek
obrazek
imaš
,
a
takó
lepa
vender
nisi
,
kakor
je
Anica
bila
.
„
Cvetlico
l.
...
ške
doline
“
so
jo
nazivali
.
Moja
,
moja
hči
je
bila
!
“
Kakor
solnčni
žarek
razvalino
zlatèč
je
blag
nasmeh
obseval
velo
obličje
blazne
žene
in
môči
je
bilo
verjeti
,
da
je
nekdaj
bila
mati
lepe
hčere
.
„
Ali
se
je
še
spominaš
?
“
me
vpraša
.
„
Ne
,
mati
,
še
mesec
dnij
nisem
v
grádu
.
“
—
„
Ubogo
,
ubogo
dete
!
“
dé
,
božajoč
mi
z
drugo
rokó
lice
,
„
ali
te
uže
zalazuje
,
kakor
je
Anico
zalazoval
?
Ali
uže
sladkó
in
skrivno
šepece
,
kakor
je
šepetal
ž
njo
?
Gledi
,
dete
,
tukaj
sta
sedela
,
na
tej
klopi
.
Lepa
dvojica
je
bila
,
on
,
visok
,
črnolas
,
temnih
,
ognjenih
očij
,
ona
ponižna
,
zlatokodrasta
in
svetla
,
kakor
nebeška
podoba
.
S
prva
,
ko
jo
je
zamaknen
gledal
,
povešala
je
milo
sinje
okó
,
a
skôraj
ga
ni
mogla
odvračati
od
njega
.
Očarano
je
bilo
krotko
,
pobožno
moje
dete
!
“
—
Mela
si
je
uboga
žena
zgrbančano
čelo
in
ječala
od
dušne
in
telesne
bolesti
.
Strah
me
je
uže
ni
bilo
,
toda
milovala
sem
jo
iz
dna
svoje
duše
.
„
Povedi
mi
,
“
vpraša
,
„
ali
je
vse
tó
bilo
sinoči
,
ali
lani
,
ali
pred
sto
leti
?
„
—
„
Ne
vém
,
mati
,
vendar
dolgo
uže
mora
tega
biti
.
“
—
„
Je
li
tvoja
mati
bila
,
ki
je
prišla
,
prosé
,
naj
gre
Anica
ž
njo
v
mesto
?
“
—
„
Ne
,
moja
mati
izvestno
niso
bili
.
“
—
„
Morebiti
je
bila
cesarica
.
Dovolila
sem
,
dasi
s
težkim
sercem
,
a
mogla
nisem
drugače
;
saj
me
je
Anica
prosila
in
nigdar
mi
ni
bilo
môči
otroku
odreči
kake
želje
.
Mislila
sem
tudi
,
dobro
je
,
ako
mu
pride
izpred
očij
.
Vsa
pisma
še
imam
,
ki
mi
jih
je
iz
mesta
poslala
:
bratranec
moj
mi
jih
je
čital
.
Učen
mož
je
,
ki
zna
celó
pisati
.
Danes
ga
ni
bilo
semkaj
,
včeraj
menda
tudi
ne
.
Lucija
trdi
,
da
je
uže
davno
umrl
.
Ali
znaš
čitati
?
“
—
„
Znam
,
mati
.
“
—
„
Dobro
,
vsak
dan
mi
bodeš
pisma
prebirala
.
Kaj
praviš
,
ko
bi
bila
Anica
vendar
še
pri
cesarici
v
mestu
?
“
—
„
Ne
,
ne
,
“
kriči
bolestno
,
„
tam
je
uže
ni
!
Nigder
,
nigder
je
ni
!
“
—
„
Vrnila
se
je
domóv
,
tisočkrat
lepša
še
in
milejša
nego
li
je
bila
prej
,
dasi
je
bila
bledejša
.
Res
,
pri
meni
je
zopet
bila
,
svojo
cvetlico
sem
znova
pritiskala
v
naróčaj
!
Vriskajoč
sem
jej
poljubljala
glavico
in
oči
in
rôci
,
nagledati
se
je
nisem
mogla
!
“
Debele
solzé
so
jej
zalile
steklene
oči
in
obmolknila
je
ubožica
.
Popisati
ne
morem
,
kar
sem
čutila
,
oziraje
se
v
tó
brêzno
nesreče
!
Kakó
bi
tá
pogled
tekar
moral
pêči
ónega
,
ki
mu
je
bil
vzrok
!
Lepa
,
temna
podoba
tam
v
dvorani
,
sedaj
mi
začenjaš
biti
razumljiva
!
—
Hipno
plane
uboga
žena
k
višku
z
glavo
,
čelo
se
jej
zateza
,
krčevito
mi
stisne
roko
in
tožno
sepeče
:
„
Prišel
je
večer
,
isti
strahoviti
večer
in
—
izginila
je
Anica
!
“
Po
kratkem
molku
jezno
nadaljuje
:
„
Ali
si
tudi
ti
plesála
in
pevala
,
ko
sem
jaz
okoli
dirjala
v
temni
noči
,
obupno
kričé
po
svojem
otroku
?
Si
li
tudi
ti
bila
pri
svátovščini
?
“
—
„
Ne
,
ne
,
mati
,
mene
takrat
ni
bilo
v
grádu
.
“
—
„
Glej
,
“
vpije
vsa
zbegana
,
„
tukaj
je
ležalo
belo
cvetoče
truplo
,
sem-le
so
je
položili
hlapci
,
potegnivši
je
iz
globôcega
málinskega
vodenjaka
.
Tukaj
sem
si
pulila
lasé
,
tukaj
si
htela
z
nohtmi
iztrgati
krvaveče
srce
iz
prs
in
tam
gori
ha
,
ha
,
ha
!
polubljal
je
on
,
prokleti
morilec
visôkorojeno
ljubico
,
prisezajóč
jej
večno
zvestôbo
!
“
—
„
Vpokojite
se
,
mati
,
za
Boga
vpokojite
se
,
in
odpustite
mu
,
Anice
voljo
,
ki
ga
je
ljubila
,
zaradi
nje
,
ki
je
blag
angelj
v
nebesih
!
“
—
„
Meniš
li
,
da
je
sedaj
srečna
?
“
—
„
Izvestno
!
“
Sedaj
pride
póstarna
ali
trdna
dekla
,
ženoč
kravo
s
paše
in
obstoji
v
mene
uprši
pogled
.
Skôraj
se
približa
starki
,
rekoč
:
„
Nu
,
mati
,
tukaj
sve
,
Bréza
in
jaz
!
Idite
spat
,
Anica
uže
čaka
,
pogovarjati
se
hče
z
Vami
!
“
Nasmihala
se
je
zopet
blazna
žena
in
kakor
majhno
dete
jo
je
odvêdla
dekla
v
hišo
.
Záme
se
uže
ni
zmenila
.
Vse
je
kipelo
v
meni
gredé
iz
raja
,
kateri
je
človeška
krivica
izpremenila
v
pekel
obupa
in
gorjâ
.
„
Ivana
,
pri
málinu
smo
bile
!
“
vpijeti
dekletci
v
dvorani
,
kder
nas
je
služabnica
srečala
.
„
Pri
katerem
málinu
?
“
vpraša
.
„
Pri
ónem
,
kamor
ti
nisi
htela
nikoli
iti
.
Sedaj
moravi
hitro
vence
plesti
,
gledi
,
koliko
cvetlic
sve
prinesli
!
“
in
hiteli
sta
po
stópnicah
v
njiju
sôbo
.
Zmračilo
se
je
Ivanino
obličje
,
strmo
me
gleda
in
vpraša
:
„
Gospica
,
ali
ste
govorili
z
málinarico
?
“
—
„
Sem
,
nehoté
,
tù
na
členi
je
zaznamenovan
vtisek
roké
,
ki
me
je
držala
.
“
—
„
Ali
Vam
je
pravila
—
ob
utopljenki
—
ob
Anici
?
“
—
„
Je
!
“
—
„
Tudi
o
—
?
“
„
Govorila
je
mnogo
,
kakor
vsi
,
ki
nimajo
zdrave
pameti
.
Dekletci
nista
čuli
besedice
,
vedno
sta
tekali
semtertja
,
nabirajóč
cvetlic
.
Ivana
!
nigdar
vec
ne
pojdemo
k
málinu
!
“
—
„
Prav
takó
,
Beata
,
na
Vas
se
pouzdajem
,
poštena
ste
!
Bog
se
smilúj
blazne
žene
in
dàj
—
mrtvim
nebesa
!
“
—
To
rekóč
me
je
ostavila
zvesta
duša
.
—
14.
dné
junija
meseca
.
Dnevnik
moj
!
povedala
ti
še
nisem
,
da
sem
sinoči
,
peljóč
se
po
dolini
,
videla
gospoda
Riharda
.
Ves
dan
mi
ni
bilo
môči
iznebiti
se
misli
,
da
to
storiti
morem
.
Naj
jej
bode
konec
,
zaznamovaje
jo
s
črnimi
pismeni
tù
na
belem
listu
!
Vedi
zatorej
,
tam
na
severnem
konci
doline
mej
St.
...
trgom
in
L.
..
stoji
lepa
v
italijanskem
slogu
sezidana
villa
.
Pločata
streha
,
upirajoč
se
na
vitke
od
vrha
do
tal
z
bršlanom
obrastene
stebre
,
senči
verando
,
od
katere
držé
visôka
steklena
vrata
v
lepe
,
okusno
opravljene
sobane
.
Zanimiva
zbirka
medoreznih
podob
,
dragocene
na
platno
malane
slike
novejših
mojstrov
in
kipi
slovečih
pesnikov
lepšajo
zidove
salona
.
Vstopivšemu
nasproti
v
prostorni
dolbini
se
vzdiga
marmornasta
podoba
Shakespeareova
v
natvorni
velikosti
.
Je
li
,
vreden
vladar
,
kateremu
pristoja
prvo
mesto
!
Lavorov
gozdič
se
razevita
okoli
njega
in
na
mizi
v
podnožji
so
nakopičena
čudovita
njega
dela
.
Na
jedni
strani
salona
sta
dve
lepi
sobani
,
na
drugi
velika
biblijoteka
klasičnih
del
vseh
literatur
.
Pri
oknu
pisna
miza
,
pri
drugem
malarski
oder
.
Načrti
,
gipsasti
kipi
in
minijature
ter
antike
po
zidovih
.
Bösendorferjev
klavir
sredi
sobe
.
Po
sprelepih
,
svetlih
prostorih
dehti
cvetlična
vonjava
.
V
tem
čarokrasnem
stanovanji
—
svetišče
bi
je
imenovala
—
kder
se
človeški
duh
umeteljnosti
in
geniju
klanja
,
biva
gospod
Rihard
.
Vidèč
grofíčino
kočijo
je
stopil
z
verande
ter
nas
pozdravil
.
Grofíca
je
takoj
velela
konja
ustaviti
in
gospod
Rihard
se
je
približal
,
prijazno
prosèč
,
naj
grofíca
blagovoli
počestiti
njegove
rože
,
„
ki
so
baš
v
najlepšem
cvetji
.
“
Rada
je
dovolila
mila
gospá
in
hitro
smo
bili
v
srednjem
salonu
,
kateri
sem
poskusila
popisati
.
„
Evo
vzgojnice
mojih
hčerk
,
gospod
Rihard
!
“
dé
grofica
kažoč
name
.
„
Gospica
Beata
!
Druzega
Vam
ne
povem
,
nego
„
beate
“
tudi
me
,
hčerki
in
jaz
,
imenovati
jo
„
svojo
“
.
“
—
Osupnila
sem
nad
nezasluženo
milostjo
in
gospodu
Rihardu
se
je
menda
baš
takó
godilo
,
kajti
odgovoril
ni
besedice
,
le
klonil
se
mi
je
uljudno
.
Védel
je
grofíco
na
vrt
in
dekletci
sta
šli
z
menoj
za
njima
.
Vrt
je
po
angleški
šegi
uravnan
,
a
mej
gostim
zelenim
grmovjem
se
vzdigujejo
vender
visôka
drevesa
,
prepolna
žlahtnih
rož
.
Nigdar
še
kaj
tacega
videla
nisem
!
Na
tisoč
in
tisoč
jih
cvete
,
širèč
krog
sebe
balzamsko
vonjavo
.
Boginja
Flora
sáma
bi
se
jim
morala
čudom
čuditi
.
Dvojki
sta
morali
vse
ogledati
,
ves
vrt
smo
obhodile
,
v
tem
,
ko
je
grofíca
počivaje
na
rušnati
klópi
pogovarjala
se
z
mladeničem
pred
njo
stoječim
.
Došedši
ja
je
baš
Rihard
dejal
:
„
Ne
vem
,
grofíca
,
videti
jo
moram
še
—
konči
od
daleč
!
“
Kakó
tožno
in
hrepeneče
so
se
glasile
té
besede
!
Vzdihujé
se
je
vzdignila
grofíca
in
mu
z
milim
pogledom
stisnila
rokó
.
Molčé
jo
je
spremil
Rihard
do
kočije
,
kder
je
našla
v
elegantnem
vrbasci
velik
šop
dehtečih
rož
.
„
Ali
ni
neusmiljeno
,
Rihard
,
teh
cvetočih
čudes
odtezati
domovini
svoji
?
“
—
„
Rozina
usoda
je
!
Presrečne
one
,
katerim
je
dovoljeno
umirati
pri
vas
,
milostiva
grofica
;
—
vsem
rožam
se
takó
dobro
ne
godi
!
“
—
„
Gospica
Beata
,
“
vprašala
me
je
grofica
pa
poti
,
„
kako
Vam
je
po
všeči
zaselje
,
katero
si
je
napravil
gospod
Rihard
?
“
—
„
Izvrstno
!
podobno
je
stanovanju
,
o
katerim
čitamo
v
čarovni
pripovedki
.
“
—
„
Res
,
ali
gospod
Rihard
je
tudi
mogočen
čarovnik
,
kajti
ljubezniv
in
izobražen
je
,
kakor
je
le
môči
biti
.
Povedala
Vam
še
nisem
,
da
je
rejenec
prejšnjega
učitelja
,
ki
je
živel
visoko
obdarjenemu
dečku
.
Pred
smrtjo
je
bogato
,
nepričakovano
dedščino
prejel
ter
jo
ostavil
svojemu
ljubljencu
.
Sedaj
lehko
Rihard
živi
po
svoji
volji
.
Po
leti
in
jeseni
najrajši
potuje
,
menda
se
je
seznanil
uže
z
vso
Evropo
,
in
potem
se
vrača
domóv
z
vtiski
,
ki
jih
je
nabiral
olikani
duh
,
in
v
pomladi
se
kar
povrtnári
.
Rože
so
največje
veselje
,
ki
je
imá
plemeniti
mladenič
.
Vprašala
sem
ga
,
kdaj
letos
odpotuje
—
in
odgovoril
mi
je
,
da
še
ne
vé
.
“
—
„
Kajti
videti
jo
mora
še
,
“
—
pristavila
sem
sáma
v
sebi
.
22.
dné
junija
meseca
.
Pisati
ne
morem
!
Uže
teden
dnij
praznujem
.
Povedati
tudi
nimam
ničesar
,
dasi
mi
je
baš
glava
polna
mislij
,
toda
sáma
ne
znam
,
kaj
premišljam
.
Največje
veselje
mi
je
bilo
pri
mojem
dnevniku
sedeti
ter
se
mu
izpovedovati
,
zlasti
v
tihi
noči
in
zjutraj
,
ko
je
prvi
žarek
,
probudivši
me
,
privabil
me
zopet
k
njemu
.
Sedaj
se
mi
upira
seči
po
peresi
,
in
vendar
je
vse
,
kakor
je
bilo
.
Mislila
sem
,
da
je
vzduh
,
da
je
soparica
,
o
kateri
vse
toži
,
vzrok
nenavadne
mi
letargije
,
nádejala
se
,
da
bode
po
sedaj
boljše
,
da
mi
bode
môči
iztrgati
se
jej
,
a
motila
sem
se
.
Nepretrpljivo
vroče
je
bilo
tudi
danes
in
takó
čudno
tiho
.
Nobenega
glasú
,
nobene
sapice
ni
bilo
čuti
,
le
časi
se
je
utrujena
priroda
težko
oddahnila
in
jaz
sem
vzdihovala
ž
njo
.
Temni
oblaci
so
nizko
visé
zakrivali
solnce
,
goveda
so
nemirno
mukala
in
ovce
tiščale
v
varno
stajo
.
Debele
kaplje
so
začele
padati
in
iz
vrta
smo
hitele
.
„
Hvala
Bogú
,
da
nam
bode
dal
dežja
,
“
dejala
je
Ivana
,
„
kakó
smo
ga
potrebni
,
soparica
vse
mori
!
“
—
„
Hvalo
Bogú
!
“
mislila
sem
tudi
jaz
,
„
kakó
rada
bi
zopet
s
skorjancem
pevala
,
kakó
rada
do
polunoči
pisala
v
dnevnik
!
“
Jedva
smo
dospele
do
graščine
,
ko
se
je
uže
čulo
grmenje
.
Bliže
in
bliže
je
prihajalo
,
vedno
močneje
se
glasèč
.
Bliski
so
se
neprestano
križali
.
Lepi
snežníki
so
se
pokrili
z
gostimi
,
sivimi
plašči
in
jek
njih
duplin
je
stotero
odmeval
grmenja
ropot
.
Kar
oživlja
prirodo
,
skrivalo
se
je
bežèč
.
Trepeči
ptiči
so
se
stiskali
pod
veje
,
cvetlice
povešale
nizdolu
glavice
.
Tudi
ljubi
dvojki
sta
mižali
in
zamašivši
si
s
prstci
ušesa
,
skrivali
se
v
gubah
obleke
moje
.
Samó
jaz
sem
v
tinu
poleg
okna
sedé
z
veseljem
strmela
venkaj
čudèč
se
hudi
uri
,
ki
je
razsajala
z
divjo
močjo
.
A
óna
roka
,
ki
jo
je
oprostila
,
kažé
po
njej
,
da
pokončati
more
,
vkrotila
jo
je
tudi
ter
tkala
z
najsvetlejšimi
bojami
vez
mirú
,
opasala
jo
okoli
neba
,
in
nebó
in
zemlja
sta
bila
zopet
v
zavezi
!
Priroda
se
je
nasmihala
,
prelivajoč
od
veselja
sladke
solze
,
ki
so
trepetale
v
čašah
dehtečih
cvetlic
.
Ptiči
so
si
otresali
mokre
perotniee
,
poskušaje
jih
takoj
žvrgoleč
v
naglem
letu
.
Snežniki
so
se
vzdigavali
ponosno
in
s
čistim
čêlom
gledali
v
azurno
planjavo
.
Vzduh
je
bil
ohlajen
,
vse
je
bilo
veselo
,
prerojeno
.
Stara
Ivana
je
pela
pobožne
pesemce
,
dvójki
sta
plesali
,
in
jaz
?
—
jaz
sem
bila
zamišljena
in
tožljiva
,
kakor
prej
!
—
Kaj
li
rože
tam
na
čarobnem
vrti
?!
—
25.
dné
junija
meseca
.
Nigdar
ne
bodem
pozabila
sinočnega
večera
!
Po
lepem
dnevu
je
deževalo
in
takó
mrzlo
vleklo
od
snežníkov
,
da
sem
se
ognja
radovala
,
ki
je
gorel
v
salonski
lévi
.
Grofíca
je
dejala
,
naj
bodem
nocoj
pri
njej
,
naj
dekletci
osrečujeti
staro
Ivano
.
„
Kakor
nalašč
je
pri
peči
sedeti
in
nesmrtnih
duhov
priklicati
si
v
druščino
.
Jeli
,
gospodična
Beata
?
“
Z
veseljem
sem
ubogala
.
Stopivši
k
vrsti
slovečih
nje
ljubljencev
,
ki
stojé
v
prelepih
izvodih
tu
na
razpolaganje
,
vprašam
:
„
Kaj
li
smem
čitati
?
“
—
Po
kratkem
premišljevanji
vzklikne
grofíca
:
„
Bodi
Lord
Byron
tretji
v
najini
zavezi
.
Čitajvi
:
Manfreda
!
“
Rečeno
,
storjeno
!
Uglobljeni
sve
bili
skôraj
v
tó
čudovito
brêzno
mislij
in
čustev
,
nad
katerimi
duh
od
groze
osupne
in
ki
ga
vendar
nepopisno
zanima
.
Stopinjo
za
stopinjo
sve
hodili
po
poti
,
po
katerem
si
Manfred
,
drugi
Faust
,
kakor
ga
imenuje
Goethe
sam
—
toda
Faust
brez
Marjetice
in
brez
Mefista
—
išče
rešitve
.
Spremljevali
sve
njega
,
katerega
teži
skrivnostna
krivica
,
ki
je
velik
filozof
in
še
večji
metafizik
,
ko
je
,
preiskavši
vso
modrost
svetá
,
seznanil
se
z
večnostjo
in
zvedel
,
da
spoznati
vse
ni
druzega
nego
,
li
trpeti
brez
konca
.
Zavidal
je
lovca
divjih
kóz
,
zbog
njega
nevednosti
,
njega
spanja
in
njega
grôba
,
kateremu
bode
vnukova
ljubezen
stavila
napis
;
vendar
ne
bi
bil
menjal
ž
njim
,
kajti
ubogi
lovec
ne
bi
mogel
prenašati
speč
,
kar
je
trpel
on
,
vedno
bedé
.
Z
nobenim
človekom
ga
ni
družila
sočustva
vez
,
le
jedinka
je
bila
,
jedinka
njemu
jednaka
po
rodu
,
po
obličji
,
po
očéh
,
po
glási
,
samó
da
je
pri
njej
bilo
vse
lepše
,
nežnejše
,
in
tó
jedinko
je
ljubil
z
vso
močjo
silnega
svojega
duhá
in
strastnega
srca
in
—
—
ubil
jo
je
,
a
ne
z
rokó
:
„
With
his
heart
he
has
brocken
her
heart
!
“
Končano
je
zdaj
bilo
vse
,
blaznosti
je
prosil
,
kakor
blagoslova
božjega
,
klical
smrt
je
na
boj
,
ali
bežala
je
pred
njim
,
begoči
senci
podobna
!
Da
bi
konči
pozabiti
mogel
!
Vsemu
se
je
učil
,
vse
znanstvo
imel
v
oblasti
svoji
,
le
pozabiti
ni
mogel
in
brez
nádeje
in
brez
mirú
ga
je
trpinčil
spomin
.
Baš
sve
čitaje
dospeli
do
zarotbe
,
s
katera
Manfred
pozivije
Astarto
,
ko
molčeči
strežaj
vstopi
in
napové
gospoda
Riharda
.
Vstrašila
sem
se
,
da
sem
obledela
in
vsa
kri
mi
je
silila
k
srcu
.
Zbežati
sem
hotela
takoj
,
a
grofíca
mi
je
branila
,
prijazno
me
zadržujé
.
„
Oprostite
,
grofíca
,
“
dé
vstopivši
gospod
,
po
globocem
priklonu
,
ki
je
veljal
menda
le
grofíci
,
„
ako
si
izprosi
truden
potnik
ob
nenavadni
uri
gostoljubja
.
“
—
„
Dobro
došli
,
gospod
;
ali
odkodi
takó
pazno
?
“
—
„
Daleč
notri
v
Vaši
šumi
sem
bil
in
gršk
modrijan
z
menoj
.
V
družbi
njegovi
sem
pozabil
skoraj
na
vse
,
zlasti
na
vreme
.
Evo
me
zatorej
trudnega
od
hitrega
teka
in
tudi
malo
premočenega
človeka
,
ki
se
drzne
prositi
prostorčka
pri
lévi
.
“
Pozvonila
je
grofíca
in
skôraj
je
samovar
stal
pred
gostom
in
dehteči
ovretek
kineškega
cvetja
mu
ogreval
ude
.
„
Koliko
nadlege
napravljam
!
Tudi
motil
sem
dami
v
zanimivem
berili
,
gospodična
ima
še
sedaj
knjigo
v
rôci
.
Ali
bi
ne
bilo
dovoljeno
hvaležnega
iskazati
se
mi
,
ako
prevzamem
pôsel
čitatelja
?
“
—
„
Prelepa
misel
!
“
vzklikne
grofíca
,
„
uže
davno
se
nisem
radovala
govorniške
Vaše
umeteljnosti
,
deklamacije
,
katero
prešinja
gorkota
srcá
in
odličnost
izobraženega
duhá
.
“
—
„
Če
tako
govorite
,
grofíca
,
se
ne
upam
čitati
,
gospodična
me
še
čula
ni
in
.
“
—
„
In
čudila
se
Vam
bode
z
menoj
ter
pritrdila
,
da
ni
izvrstnejšega
govornika
na
sveti
nego
li
ste
Vi.
“
—
„
Grofíca
,
môči
Vam
ni
inače
,
nego
premilostivi
biti
,
v
srečo
je
to
gospodični
znano
“
—
izvestno
je
to
dejal
spominjajoč
se
prenapete
pohvale
,
s
katero
me
je
grofíca
v
čarobnem
vrti
osramotila
,
in
znova
sem
morala
povesiti
oči
—
„
in
zatorej
hitim
pokazati
,
da
nisem
takov
veščak
,
kakeršnega
me
misli
milostiva
gospá
.
“
Bral
je
Manfreda
.
Bral
vse
,
kar
sem
baš
sama
čitala
,
ali
bilo
mi
je
,
kakor
da
bi
še
nikoli
ne
bila
čula
besedice
te
pesmi
.
Brez
sape
sem
poslušala
,
nov
svet
se
mi
je
odpiral
,
ko
je
mehki
melodični
glas
,
sedaj
milo
tožèč
,
sedaj
povzdigujé
se
k
najvišjemu
afektu
zgovarjal
pesnikove
misli
.
Vendar
je
vse
bilo
natvorno
,
takó
in
ne
drugače
je
moralo
biti
.
Ne
samó
umela
sem
nesrečnega
pogubljenega
mučenika
,
temveč
ljubezni
vreden
se
mi
je
dozdeval
.
S
prva
sem
le
poslušala
,
skôraj
tudi
gledala
in
čim
dlje
tem
bolj
se
zatapljala
v
čitatelja
,
vánj
,
ki
je
stvarjen
kazati
Manfreda
.
Kajti
,
kde
na
sveti
še
taka
lepa
ponosna
postava
,
tak
krasen
obraz
z
duhovitim
čêlom
,
kde
še
tako
ognjeno
in
vendar
neizrecno
milo
sinje
okó
,
kde
usta
,
ki
se
ob
jednem
bolestno
in
rajsko
sladko
morejo
nasmihati
,
kde
še
takšna
krotka
tožnost
,
ki
obrazno
lepôto
povišuje
,
obdajajoč
jo
z
glorijo
trpljenja
?
Takó
si
je
Byron
moral
misliti
svojega
Manfreda
.
Prišel
je
do
zarotbe
,
do
ónega
bolestnega
krika
hrepenenja
,
ki
stresa
čuteče
srce
,
ki
preseza
vse
,
kar
je
še
kdaj
izpregovorila
človeška
beseda
v
žareči
strasti
.
Ali
kaj
je
bilo
tó
?
Tá
,
ki
je
vzdihoval
najglobokejše
tožbe
,
kateremu
so
solze
v
glasu
trepetale
,
popisujé
neizrecno
svoje
hrepenenje
,
brezkončno
svoje
gorjé
,
tó
uže
ni
bil
genijalen
tolmač
Byronove
nesmrtne
poezije
,
tó
je
bil
Rihard
sam
!
Res
,
premo
iz
duše
mu
je
izvirala
v
dušo
sezajoča
govorica
,
s
katero
je
bolèč
pozival
Astarto
,
obupno
rotèč
jo
samó
jedenkrat
še
izpregovoriti
ž
njim
.
Srce
mi
je
od
sočutja
in
milovanja
pokalo
in
solza
za
solzo
mi
je
zalivala
okó
.
Grofíci
se
je
godilo
tudi
tako
,
kajti
pri
poslednjem
„
Farewell
!
“
je
vzkliknila
vsa
bleda
:
„
Dovolj
,
gospod
,
vtisek
je
takó
silen
,
da
novih
ne
morem
prenašati
!
A
hvalo
,
najtoplejo
hvalo
za
prelepo
,
divno
uro
!
—
Ali
sem
pravila
preveč
,
Beata
?
“
—
Némi
,
tresoči
,
ni
mi
bilo
môči
govoriti
,
grlo
mi
je
bilo
zdrhneno
in
srce
mi
utripalo
,
da
se
je
moralo
slišati
.
Še
sedaj
sem
nejevoljna
sáma
náse
,
da
se
nisem
premagala
,
da
sem
se
nosila
nedorastenemu
,
okornemu
dekletu
jednako
.
Na
srečo
sem
stala
v
senei
visoke
léve
,
da
konči
ni
videl
objokanega
mojega
obraza
.
Poslovil
se
je
z
grofíco
,
tudi
meni
voščil
„
lehko
noč
“
,
izročivši
mi
knjigo
,
a
zavedala
sem
se
tekar
v
samôti
izbe
svoje
.
Dolgo
sem
slonela
pri
oknu
,
noč
je
bila
jasna
in
čisti
vzduh
mi
je
dobrodejno
hladil
goreče
lice
.
Slavec
je
peval
,
vtelešeno
hrepenenje
je
zopet
,
a
sedaj
v
drugi
obliki
vzdihovalo
večne
svoje
tožbe
!
Kakó
mi
je
odmevalo
v
prsih
,
kakó
se
mi
ponavljalo
vse
,
kar
sem
nedavno
čula
!
Zorilo
se
je
uže
,
ko
sem
legla
k
počitku
in
kakor
bolán
otrok
po
materi
jokajoč
napósled
s
solzami
zaspala
.
Davi
sem
se
prebudila
s
težko
glavó
in
še
težjim
srcem
:
Rihard
se
mi
smili
in
Manfred
,
in
Dora
in
Astarta
,
in
sáma
sebe
milujem
,
da
zaradi
drugih
čutim
bridko
gorjé
,
da
sem
zaradi
tuje
nesreče
—
vsa
izpremenjena
!
28.
dné
meseca
junija
.
Manfred
mi
ne
daje
mirú
!
Noč
in
dan
se
ga
moram
spominati
.
Bog
váruj
,
da
bi
še
kdaj
poslušala
Rihardovo
čitanje
!
Izgubila
bi
vse
mirno
spanje
,
nesposobna
bi
bila
za
vsako
opravilo
.
Nigdar
ne
bi
bila
mislila
,
da
je
moč
poezije
takó
silna
!
„
Hear
me
,
hear
me
—
Astarte
!
my
beloved
!
—
speak
to
me
:
I
have
so
much
endured
—
so
much
endure
“
—
Tó
se
mi
vedno
blodi
po
spominu
!
Rihard
in
Manfred
sta
se
pretapljala
nerazločljivo
drug
v
druzega
:
Manfredovo
trpljenje
se
ponavlja
v
fantaziji
moji
v
Rihardovo
;
nesrečna
ljubezen
mu
uničuje
srce
,
kakor
je
stria
Manfreda
.
Ali
je
bil
Manfred
,
ki
je
na
čarobnem
vrti
vzdihoval
:
„
Videti
jo
moram
še
—
konči
od
daleč
!
“
ali
je
bil
Rihard
,
ki
je
óni
večer
hrepenèč
izpregovoril
:
„
And
I
would
hear
yet
once
before
I
perish
!
“
Čustvo
in
glas
sta
bila
jednaka
,
tù
in
tam
.
Nocoj
sem
bila
v
sanjah
na
čarobnem
vrti
.
Vse
je
bilo
mirno
in
tiho
,
polna
luna
je
plavala
na
obnebji
in
iz
svetlíkajočih
se
oblakov
so
se
mi
nasmihali
preljuba
mati
.
Tresla
sem
se
od
blagosti
,
mislé
,
da
sem
v
raji
.
Kóder
sem
hodila
,
dehtéle
so
rože
in
speči
slavci
sanjaje
zibali
se
na
njih
vejah
.
Sedaj
je
prišel
on
in
skrila
sem
se
bojèč
v
najgostejše
grmovje
.
Kakó
je
bil
lep
!
Luna
se
ga
ni
mogla
nagledati
,
ves
svoj
svit
mu
je
razlivala
na
krasno
obličje
in
vpodabljala
se
v
sinjem
nebu
njegovih
očíj
!
Presrečna
sem
se
mu
čudila
,
a
prebadalo
mi
je
srce
,
ko
je
bolestno
klical
drage
svoje
Dore
:
„
in
the
still
night
,
Startled
the
slumbering
birds
from
the
hush
’
d
boughs
.
“
Odpotoval
je
.
Gol
in
prazen
je
bil
svet
,
puščava
se
razprostirala
pred
menoj
.
Sredi
nje
na
razvalinah
je
čepela
blazna
málinarica
,
vijóč
veli
rôci
po
prelepi
Anici
in
proklinjaje
„
kačji
rod
“
.
Bežala
sem
pred
njo
.
Po
brezkonečnem
teku
dospem
h
graščini
in
srečam
domóv
se
vračajočega
Riharda
.
Stvarstvo
je
zopet
zelenelo
!
Grofíca
je
potniku
sočutno
stiskala
rokó
,
dvojki
sta
ga
božali
,
jaz
sem
se
od
veselja
jedva
zavedala
,
toda
on
je
zamišljen
šel
mimo
nas
,
rekoč
:
„
I
have
wander
’
d
o
’
er
the
earth
,
And
never
found
thy
likeness
“
—
Obstal
je
v
visôki
dvorani
,
zarotèč
„
jedinko
svojo
“
:
„
Speak
to
me
!
though
it
be
in
wrath
;
but
say
—
I
reck
not
what
—
but
let
me
hear
thee
once
—
This
once
—
once
more
!
“
In
pod
lepo
temno
,
v
črni
plašč
zavito
podobo
se
je
prikazala
Dora
v
belem
oblačili
z
mirtnim
vencem
,
bleda
kakor
smrt
.
Ljubèč
je
vánj
upirala
plamteče
okó
ter
ga
tolažila
:
„
Richard
,
tomorrow
ends
thine
earthly
ills
!
“
„
Farewell
!
“
se
je
glasilo
iz
nevidnih
ustnic
,
„
Farewell
!
“
odmevalo
v
srci
mojem
in
prebudila
sem
se
,
hotèč
umreti
od
toge
!
—
Mislèč
,
da
si
glavo
najprej
streznim
pričenši
kako
težavno
dušno
delo
,
da
bode
vtisek
izgubil
nekako
svojo
moč
,
ako
ga
iz
možjan
prenesem
na
popir
,
drznila
sem
se
—
Manfredovo
zarotbo
,
to
visôko
pesem
strasti
preložiti
v
materini
svoj
jezik
.
Blazno
,
zlobno
početje
,
s
slabim
svojim
peresom
tikati
se
nesmrtnega
dela
!
Bodisi
,
ne
morem
inače
!
—
Ako
bi
grofíca
vedela
,
kaj
nameravam
!
Izvestno
bi
se
mi
smijala
.
In
on
,
Manfred
,
ne
,
Rihard
?
on
bi
se
mi
ne
smijal
,
le
milujé
me
bi
skomizgnil
z
rameni
.
Ne
,
celó
tega
ne
bi
storil
,
saj
jedva
zna
,
da
sem
na
sveti
,
in
ako
tudi
,
kaj
se
briga
on
za
deklè
,
katero
nima
besedij
,
dasitudi
se
jej
srce
topí
od
čuda
,
hvale
,
radosti
in
bolesti
!
—
Ti
,
dnevnik
moj
,
ti
,
ki
si
potrpežljivo
prenašal
uže
mnogo
,
ti
,
ki
me
nisi
nikoli
grajal
,
ampak
mi
vsegdar
vračal
zaupanje
,
vzprejmi
moje
predrzno
delo
in
dàj
,
da
se
mi
po
njem
vpokojí
razvneta
duša
!
