smeje,
se
on
srdi
...
Razun
Mile
razume
položaj
samo
gospa
Helena
.
In
tudi
ona
le
približno
sluti
,
da
je
bil
Zorko
Vero
—
snubil
,
in
da
ga
je
ona
ravnokar
precej
grdo
—
odbila
.
A
gospa
Helena
je
zadovoljna
.
S
skrbjo
je
bila
opazovala
Milo
in
se
bala
njenih
spletk
.
Skoraj
slutila
je
,
da
jo
hoče
izigrati
proti
Veri
in
jo
—
če
treba
—
naravnost
ponuditi
očetu
kot
—
nevesto
.
Zona
jo
je
obhajala
ob
takih
mislih
in
ni
si
mogla
niti
predstavljati
vseh
neznosnih
neprijetnosti
,
ki
bi
bile
neobhodna
posledica
tega
blaznega
poskusa
.
Mila
ji
je
živa
uganka
.
Odkod
tej
mrzli
ženski
tak
predrzen
,
tako
nesramno
brezobziren
načrt
?
—
Brez
dvoma
je
hotela
,
da
se
oče
sploh
ne
oženi
.
A
da
si
drzne
tujega
človeka
upotrebiti
—
in
morda
celo
osmešiti
!
—
v
dosego
svojih
sebičnih
ciljev
?
—
—
Nazadnje
je
gospa
Helena
lahko
zadovoljna
,
da
je
vse
tako
lepo
poteklo
.
Hvaležno
se
ozre
na
Vero
in
njena
šala
se
ji
zdi
naenkrat
lepa
in
duhovita
,
naravnost
vzvišena
po
svoji
ideji
in
satiri
.
—
Helenino
oko
se
obrne
proti
lopi
,
odkoder
se
glasi
veselo
petje
,
med
pevci
Tomov
glas
.
In
tudi
zanj
je
mati
zadovoljna
in
vesela
...
Razpoloženje
v
družbi
je
zdaj
neovirano
.
Mila
se
zabava
z
Vero
in
Senico
,
ki
si
skoraj
očita
,
da
je
bil
poprej
nekoliko
krivičen
svoji
dami
.
Julija
je
tiha
in
ponosna
;
a
ne
moti
,
ker
ni
vsiljiva
.
Koncipist
Debevec
,
pritlikavček
,
se
izteza
daleč
preko
mize
in
šolmoštruje
Veri
s
svojim
kazalcem
:
„
Talent
za
oder
,
gospodična
!
Mimika
izborna
!
Negujte
božji
dar
!
“
Ivan
Lesnik
si
je
vzel
v
naročje
Juvanovo
deklico
in
je
s
pogledi
zmanevriral
tudi
Rozo
k
sebi
.
Nagniti
se
mora
k
njemu
z
manjšim
otrokom
na
rokah
;
a
lesnikovi
prsti
se
izpozabijo
in
pogladijo
mesto
malčka
—
pestunjo
po
lici
...
Mila
mu
vrže
brisačo
v
glavo
in
mu
požuga
s
prstom
,
a
je
predobre
volje
,
da
bi
se
resno
ujezila
...
Edini
Zorko
je
še
vedno
resen
in
zamišljen
.
Sili
se
v
pogovor
z
gospo
Heleno
;
čmeren
je
in
redkobeseden
;
njegov
pogled
se
vztrajno
izogiblje
Mile
in
Vere
...
Nenadoma
se
mu
porodi
ideja
:
—
s
Turkom
in
z
Lesnikom
se
zmeni
za
tarok
...
in
skoro
je
tudi
pomirjen
in
zadovoljen
;
vsakdanja
ljuba
igrica
mu
vrne
ravnovesje
;
razočaranje
poraženega
snubca
mu
počasi
tone
v
podzavest
...
Tomo
se
vrača
z
materjo
domov
v
predmestje
.
Vlažna
sapica
pihlja
po
ulicah
in
pod
kostanji
.
Po
nebu
se
pode
oblaki
;
tuintam
posveti
za
kratek
čas
mesec
izmed
njih
.
Sence
so
zabrisane
in
nestalne
;
časi
švignejo
mimo
oči
,
da
se
glava
prestrašena
umakne
.
Tomo
je
razgret
in
malo
nestrpen
;
češe
si
z
levico
kodre
s
čela
;
maha
s
slamnikom
v
desnici
,
da
si
dela
veter
;
med
ustnicami
mu
žari
kot
živ
ogel
konček
cigarete
.
Ko
sta
odhajala
od
notarjevih
,
je
bil
zgovoren
in
vesel
,
od
družbe
in
od
vina
razigran
,
vzhičen
od
pogovora
z
Vero
,
s
katero
se
je
proti
koncu
dosti
dolgo
pogovarjal
.
A
komaj
je
bil
sam
z
materjo
,
mu
je
postajalo
počasi
malo
tesno
,
da
je
polagoma
skoraj
umolknil
.
Ali
ima
težko
vest
pred
njo
?
Ali
se
boji
vprašanj
,
na
katera
bi
ne
mogel
odgovarjati
,
ker
je
še
vse
nezrelo
v
njem
in
neurejeno
?
...
Gospa
Helena
je
dobre
volje
.
Lahka
ji
je
hoja
,
prožne
so
ji
kretnje
.
Pogled
ji
je
svoboden
,
ko
ga
upira
v
nočne
sence
in
jih
objemlje
z
ljubeznijo
umetniškega
uživanja
.
Desnica
ji
igra
z
zaprtim
solnčnikom
,
ki
ga
tuintam
zapiči
v
tla
ali
ga
zavrti
v
velikem
kolobaru
.
Rada
bi
se
s
sinom
kaj
pomenila
in
se
čudi
,
da
se
ji
Tomo
umika
.
„
Ali
se
Mila
kdaj
pokaže
s
svojim
možem
?
“
„
Ne
vem
,
“
—
skomizne
Tomo
.
„
Jaz
ju
že
nisem
videla
skupaj
...
To
je
tudi
zakon
!?
“
„
Ali
poznaš
kaj
boljših
zakonov
?
“
—
vpraša
Tomo
malo
porogljivo
.
„
No
—
lepo
te
prosim
!
“
„
Kje
pa
jih
poznaš
?
“
—
Tomov
glas
je
skoraj
sovražen
.
„
Res
,
kamor
se
ozrem
...
Ne
razumem
,
kako
da
je
sploh
še
kaj
ljudi
,
ki
se
hočejo
poročiti
.
“
„
Ne
pretiravaj
,
Tomo
!
In
ne
zahtevaj
preveč
od
zakona
!
Absolutna
harmonija
je
težka
reč
;
treba
je
kompromisov
med
ljudmi
.
Treba
je
spoznavanja
in
razumevanja
—
in
dobre
volje
!
“
„
Hvala
lepa
!
Zakon
je
torej
kakor
pusta
kaša
s
češpljami
!
“
„
Ti
ne
maraš
kaše
;
a
bolje
živiš
ob
pusti
kaši
nego
ob
samih
češpljah
.
“
Tomo
se
zaničljivo
namrdne
:
„
Kadar
zmanjka
zagovorniku
dokazov
,
začne
dovtipe
zbijati
.
“
Mati
malo
pomolči
:
„
Tudi
nekaj
srečnih
zakonov
poznam
,
moj
dragi
;
a
zaenkrat
...
odgovori
mi
samo
še
na
to
:
—
Ali
ni
dovolj
,
da
imaš
v
srcu
svoj
ideal
?
—
Da
je
srečen
zakon
s
tvojo
izvoljenko
tvoje
hrepenenje
in
tvoj
cilj
?
—
Kdo
bi
ti
mogel
v
tem
slučaju
vzeti
vero
v
srečen
zakon
?
—
Kdo
bi
te
mogel
v
tem
slučaju
rešiti
pred
zakonom
?
“
Tomo
zamahne
z
roko
:
„
Moj
razum
in
moja
treznost
!
“
Mati
se
za
trenotek
ustavi
:
„
Če
je
ljubezen
v
tebi
,
Tomo
?
Če
je
resnična
,
velika
ljubezen
v
tebi
?
“
Tomo
dvigne
ramena
:
„
V
tem
še
nimam
izkušnje
.
“
Čez
nekaj
časa
reče
zopet
gospa
Helena
:
„
Solicitator
Turek
in
Potočnikova
Silva
bosta
srečen
zakon
.
“
„
Mogoče
,
—
ker
sta
ravno
dovolj
naivna
in
omejena
.
“
Pod
kostanji
srečata
mlado
žensko
v
beli
obleki
.
Vitke
črte
,
vonj
po
šmarnicah
.
—
Tomo
se
spomni
Dunaja
in
ponočnih
ulic
in
deklet
,
ki
preže
na
moške
...
Ko
stopa
mimo
,
ji
predrzno
pogleda
pod
klobuk
;
po
par
korakih
se
ozre
za
njo
.
Mati
šepne
očitajoče
:
„
Tomo
!
“
On
pa
se
sunkoma
nasmehne
in
pomisli
sam
pri
sebi
:
—
Ljubezen
v
meni
?
Velika
ljubezen
v
meni
?
—
V
meni
,
ki
se
oziram
za
pocestnimi
deklinami
—
z
grešnim
poželjenjem
v
srcu
?
...
Po
kratkem
molku
začne
mati
iznova
:
„
Juvanica
je
zame
zagonetka
.
Brezobzirna
ženska
,
brezsrčna
do
okrutnosti
!
Mrzla
lepotica
,
brrr
...
“
Tomo
se
ozre
v
nebo
:
„
Na
luno
me
spominja
.
Lepa
kakor
luna
,
mrzla
kakor
luna
!
“
„
Luna
s
tremi
trabanti
.
“
„
Luna
s
trabanti
—
to
je
abnormalnost
.
Mrtev
svet
,
—
čemu
trabanti
?
Ukraden
lišp
!
Pavovo
perje
!
“
Gospa
Helena
se
namuzne
in
molči
.
Oblaki
so
naenkrat
gostejši
in
temnejši
.
Mesec
se
je
skril
.
Sapa
je
močnejša
,
par
vrtincev
vstane
na
cesti
in
zapleše
s
prahom
.
Mati
in
sin
pospešita
korake
.
Ona
začne
nenadno
,
kakor
da
glasno
nadaljuje
svoje
misli
:
„
Ampak
gospodična
Vera
je
bila
danes
imenitna
;
razvijala
je
talente
,
da
je
bilo
občudovanja
vredno
.
Notar
je
odkril
gospodinjo
v
njej
...
Nastopati
zna
,
to
je
gotovo
.
Če
je
hotela
,
je
bila
naravnost
dostojanstvena
.
“
„
V
splošnem
torej
ni
hotela
?
“
„
Skoraj
se
mi
zdi
,
da
ni
hotela
.
Tuintam
se
mi
je
zdelo
,
da
nas
hoče
vse
skupaj
nekoliko
—
potegniti
.
“
„
Lepa
je
ta
!
“
—
reče
Tomo
zadovoljno
.
„
Največje
presenečenje
je
bil
menda
njen
igralski
talent
.
“
Tomo
se
zdrzne
,
da
se
skoraj
ustavi
;
pa
se
premaga
in
molči
.
„
Njena
mimika
je
čudovita
!
“
„
Mimika
?
“
—
iztisne
Tomo
mukoma
.
„
Njena
—
mimična
igra
!
Ali
je
še
nisi
videl
?
“
Tomo
ne
odgovori
.
„
To
so
bili
mimični
monologi
,
neme
govorance
!
Mutasti
dovtipi
,
šale
brez
besed
!
Saj
jih
nismo
dobro
razumeli
;
—
a
ta
zgovornost
in
sugestivnost
njenih
igrajočih
mišic
,
to
bliskanje
v
obrazu
,
užiganje
raket
...
ta
vrtoglavi
ples
njenih
neštevilnih
mišic
v
licih
,
njenih
ustnic
,
njenih
nozdrvi
in
njenih
oči
...
ta
njen
nemi
smeh
!
—
Bilo
je
prismojeno
in
vendar
je
bil
razkošen
užitek
!
“
Tomo
se
domisli
,
da
mu
je
že
Turek
pripovedoval
,
kako
predstavlja
Vera
solnce
in
dež
,
žalost
in
veselje
;
—
vseeno
mu
je
neprijetno
,
nekako
tesno
v
prsih
.
Zdi
se
mu
,
da
bi
ne
mogel
gledati
Veri
v
spakujoči
se
obraz
in
da
bi
ga
pri
tem
srce
bolelo
.
Ali
mu
ni
skrajno
mučna
že
sama
misel
:
—
Vera
z
igralskim
talentom
?
Vera
—
igralka
?
...
Mati
ga
pogleda
od
strani
—
vprašujoče
in
začudeno
—
in
nadaljuje
:
„
Vera
se
mi
zdi
neskončno
pametna
.
Vso
to
družbo
je
nadkriljevala
,
in
prav
gotovo
:
—
vse
skupaj
nas
je
pošteno
vlekla
!
Kaj
je
nji
za
notarja
?
—
in
za
vse
druge
?
...
“
Gospa
Helena
se
ustavi
in
se
ozre
v
nebo
:
„
Nevihta
prihaja
,
Tomo
;
dobro
,
da
sva
že
doma
.
“
Soparica
je
neznosna
.
Nenadoma
potegne
veter
in
piš
zažvižga
skozi
drevje
...
—
Tomo
je
spal
komaj
slabo
urico
,
ko
se
zdajci
zdrzne
in
skoči
s
postelje
.
Poten
je
in
zmeden
;
srce
mu
bije
v
prsih
,
da
mu
odmeva
v
sencih
.
Imel
je
gnusne
sanje
:
Na
široki
otomani
se
je
valjal
z
dvema
nagima
dekletoma
.
Prvo
je
držal
objeto
in
lovil
njen
obrazek
,
ki
se
je
sramežljivo
obračal
proč
od
njega
.
Tedaj
se
je
druga
vrgla
nanj
in
mu
ponudila
svoje
ustnice
.
Bile
so
navzven
obrnjene
in
ko
se
jih
je
dotaknil
,
je
bušil
smrad
iz
njih
;
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
dotika
roba
lončene
škrbaste
cevi
...
Zgrozil
se
je
in
odskočil
:
—
njena
usta
so
bila
polna
ostudnih
tvorov
...
Tomo
gre
k
umivalniku
in
si
opere
usta
ter
se
umije
in
se
opljuska
z
mrzlo
vodo
po
vsem
telesu
.
Potem
se
vleže
na
gola
tla
,
z
rokami
pod
tilnikom
,
in
gleda
skozi
napol
odprte
oknice
v
nebo
.
Dež
rosi
potihem
,
v
daljavi
pobliskava
,
soparica
pa
ni
nič
manjša
nego
je
bila
pred
nevihto
.
—
Stud
me
je
prebudil
,
—
premišljuje
Tomo
—
,
a
ognja
ni
pogasil
v
meni
.
Ta
prokleta
grešna
slast
je
kot
obsedenost
!
Ali
moreš
kaj
zato
,
če
te
napade
spečega
?
—
—
Zdržnost
?
Lahka
zdržnost
njemu
,
ki
se
ima
v
rokah
,
da
se
more
brzdati
in
krotiti
,
kot
brzdaš
konja
na
vajetih
.
A
kdo
te
ima
v
rokah
,
ko
ti
spanec
potopi
zavest
in
zamori
pazljivost
.
Tomo
obrne
glavo
proti
steni
in
zastoka
:
O
moj
ljubi
,
—
ko
bi
se
bedeč
ne
igral
s
pohoto
,
ko
bi
ne
pil
s
pogledi
ženskih
čarov
in
bi
sam
ne
klical
izkušnjavca
,
—
ko
bi
ti
ne
bila
bdeča
duša
polna
tega
lakotnega
poželenja
,
bi
ti
bila
morda
tudi
speča
varnejša
!
...
Par
bleščečih
bliskov
švigne
iz
noči
,
da
je
vid
za
trenotek
oslepljen
...
Grom
in
tresk
...
Ploha
se
vlije
in
reže
težki
vzduh
;
trde
kaplje
bijejo
na
polkne
in
po
strehi
;
drevje
šumi
v
viharju
...
Na
hodniku
poči
suha
deska
...
Tomo
se
vzdigne
na
komolce
:
Ali
bi
šel
potrkat
k
Micki
?
—
Vrata
pusti
priprta
za
seboj
in
stopa
tiho
preko
mostovža
...
Na
hodniku
se
deske
malo
vdajajo
in
škripljejo
pod
stopali
...
Blisk
razsvetli
temo
,
tresk
potrese
hišo
...
Tomo
se
za
hip
prisloni
k
zidu
...
Ali
ni
videl
nekoga
za
šipo
na
verandi
?
...
Ne
,
ne
,
—
to
so
rože
...
Okno
je
odprto
.
Tomo
odmakne
zagrinjalo
onkraj
mreže
in
seže
z
roko
v
sobo
...
kolikor
se
spominja
,
mora
biti
postelja
prav
tik
okna
...
„
Micka
!
“
—
zakliče
poluglasno
in
potegne
za
odejo
.
Pridušeno
hihikanje
se
mu
odzove
;
njena
roka
seže
v
njegovo
dlan
...
Tomo
bi
jo
rad
povlekel
bliže
;
a
ona
se
upira
;
komaj
nad
komolec
ji
seže
z
božajočimi
prsti
.
Vitka
je
njena
laket
,
koža
suha
in
gladka
;
Tomu
se
zdi
,
da
tipajoč
občuti
njen
bleščeči
bron
...
„
Ven
pridi
,
Micka
!
“
Ona
se
zasmeje
:
„
Pridite
vi
k
meni
!
“
„
Stara
mati
bi
me
čula
.
“
Ona
se
še
zadovoljneje
zasmeje
...
Tomo
prosi
in
roti
...
Odgovor
je
samo
pridušeno
hihikanje
in
smeh
.
Niti
obraza
mu
ne
pokaže
in
se
ne
približa
mreži
.
Tomo
ji
izpusti
roko
in
stopi
dalje
po
hodniku
.
Moral
bi
skozi
kuhinjo
in
skozi
sobo
svoje
stare
matere
,
ki
prečuje
skoraj
vse
noči
...
Nevihta
ponehuje
.
Oddaljen
blisk
razsvetli
za
hip
temo
...
Tomo
se
prestraši
:
—
Kaj
je
to
?
Ali
ni
nekdo
na
verandi
?
—
Ali
je
to
stara
mati
?
—
Obraz
je
videl
previsoko
,
—
stara
mati
je
majhna
.
Obraz
je
bil
koščen
,
zelenkasto-bled
;
telo
visoko
,
sloko
...
Z
grozo
ga
prešine
občutek
,
da
je
videl
—
očeta
.
Mraz
ga
izpreleti
po
hrbtu
in
po
udih
...
Okno
zaropoče
...
Nov
,
slaboten
blisk
...
Okno
na
verandi
je
odprto
.
Stara
mati
stoji
na
klopici
in
gleda
za
oblaki
,
ki
se
v
orjaških
grudah
pode
po
nebu
.
Tuintam
proseva
mesečina
;
dež
prši
samo
še
pomalem
...
Tomo
se
previdno
umakne
v
svojo
sobo
.
Iztreznjen
in
ohlajen
je
,
po
nogah
ima
kurjo
polt
in
v
pleča
ga
mrazi
;
hitro
zleze
pod
odejo
.
Pa
se
zjezi
sam
nase
:
Delati
bi
moral
,
fante
,
delati
in
misliti
na
izpit
!
Dan
in
noč
bi
moral
misliti
,
da
bi
ti
bila
duša
vsa
prežeta
od
vnetosti
za
delo
!
Potem
bi
ti
bilo
tudi
telo
pokorno
in
bi
ti
ne
kolovratil
greh
po
žilah
...
To
bi
ti
bila
zdržnost
,
dragi
moj
,
—
zdržnost
prav
poceni
!
...
„
Ah
,
kako
mi
mladeniči
hodimo
po
blatnih
stezah
,
ah
,
kako
mi
mladeniči
blodimo
in
tratimo
mlade
moči
...
“
Tomo
zaškrta
z
zobmi
in
se
obrne
k
zidu
...
Spominja
se
vseh
svojih
grdih
dni
,
ko
se
je
boril
s
pohoto
v
sebi
,
—
padel
in
zopet
vstajal
,
—
vedno
rajši
padal
;
zatiral
stud
in
zgraženje
,
da
je
že
hiral
upor
v
njegovi
duši
in
bi
se
bil
že
skoraj
izgubil
v
grehoti
in
nizkoti
...
Kdaj
bo
konec
teh
netečnih
bojev
?
Ali
ne
bo
nikoli
gospodar
nad
svojimi
čutili
in
nagoni
?
—
Zakaj
je
Andrej
Praznik
zmagovalec
?
Zakaj
je
notarjev
Albin
zmagovalec
?
—
Fej
,
moj
ljubi
!
Ko
bi
bil
prvikrat
junačina
,
ki
hodi
ravno
svojo
pot
,
—
ko
bi
bil
prvikrat
junačina
—
in
bi
se
ne
bil
mudil
kot
sladkosnedež
ob
lehkotah
in
osladnostih
pricestnih
slaščičarnic
,
—
morda
bi
bil
zmagovalec
tudi
ti
!
A
tebe
je
ravno
mikalo
omamljanje
s
ponarejenimi
likerji
!
Ker
nisi
mogel
sčakati
,
da
dosežeš
pravi
cilj
v
daljavi
,
si
se
zagnal
po
spolzkih
stranpoticah
za
varljivimi
nadomestili
.
Prenašaj
zdaj
slabosti
in
medlosti
po
lažnjivih
in
škodljivih
užitkih
!
—
Ali
se
ti
zdi
,
da
je
tudi
Javor
zmagovalec
,
—
zmagovalec
na
stranpoticah
življenja
?
Ali
je
Blejčev
Bogdan
zmagovalec
?
—
Potem
sta
onadva
drugače
ustvarjena
,
na
duši
in
na
telesu
drugače
ustvarjena
nego
ti
...
A
kako
si
,
vraga
,
ustvarjen
,
ljubi
moj
?
Zakolebaš
gori
,
zakolebaš
doli
,
—
pa
ne
veš
,
kako
bi
!
Zgoraj
ti
je
previsoko
,
spodaj
ti
je
preumazano
,
—
kaj
neki
hočeš
,
slabežljivi
cincavec
?
...
Tomo
vstane
,
sede
k
kmizi
in
se
nasloni
nanjo
.
Nebo
se
je
docela
zvedrilo
,
mesec
sveti
skozi
oknice
.
Hvali
Boga
za
svojo
strahopetnost
,
Tomo
,
—
za
svojo
bojazen
pred
boleznijo
!
Četudi
nisi
ustvarjen
za
zmagovanje
v
Javorjevi
smeri
,
najbrže
bi
se
izgubil
na
stranpoticah
življenja
,
najbrže
bi
utonil
in
razpadel
v
gnoju
.
—
A
proklinjaj
,
Tomo
,
svojo
strahopetnost
,
ki
te
je
odvrnila
od
resničnih
zmag
!
Proklinjaj
svojo
strahopetnost
pred
lastnimi
nagoni
in
strastmi
!
Proklinjaj
svojo
klavernost
in
neodločnost
,
svojo
lakomnost
in
sladkosnednost
,
svojo
nestrpnost
in
požrešnost
,
svojo
neobrzdanost
!
...
Tomo
vstane
in
začne
šetati
po
sobi
.
Sram
ga
je
naenkrat
,
da
mu
stopi
pot
iz
kožnih
luknjic
,
sram
,
da
bi
se
nekam
skril
...
sam
pred
seboj
,
pred
deklo
Micko
,
pred
staro
materjo
...
Ali
ga
je
bila
stara
mati
zapazila
?
—
Moj
Bog
,
ta
otročja
lahkomiselnost
!
Ali
je
to
mladeništvo
?
—
Zapeljal
bi
bil
dekleta
...
Kje
bi
bila
tu
njegova
strahopetnost
?
—
Morda
bi
bil
dekleta
onesrečil
za
vso
bodočnost
...
Ali
je
strahopeten
samo
zase
?
Ali
je
njegova
lahkomiselnost
tudi
lahkovestnost
?
—
ali
celo
brezvestnost
?
—
—
Resnično
lahkomiseln
moreš
biti
samo
,
če
imaš
mirno
vest
!
...
Nisi
hudoben
človek
,
Tomo
!
Dober
fantek
si
!
Pomagal
bi
zapeljanemu
dekletu
,
kolikor
bi
bilo
v
tvoji
moči
...
Pa
se
ne
zavedaš
,
da
bi
bila
pravzaprav
edina
odškodnina
zanjo
—
tvoja
roka
?
Ali
se
ne
zavedaš
,
da
bi
ji
niti
z
zakonom
ne
rešil
popolnoma
poštenja
in
časti
?
—
—
Ti
se
smeješ
,
Tomo
!
Kdo
bi
takoj
na
zakon
mislil
?
Kdo
bi
pri
vsaki
—
Micki
že
na
zakon
mislil
?
—
A
kaj
je
zate
Micka
?
Ali
je
nižje
bitje
?
Ali
ni
človek
?
Ali
ni
ženska
?
—
in
naj
bi
bila
magari
sužnja
?
—
Zate
bi
bila
njena
ljubezen
kratka
pijanost
,
razposajen
prizorček
;
zanjo
bi
bil
prizorček
morda
tragedija
življenja
!
—
—
Ali
je
torej
res
samo
užitkaželjna
lahkomiselnost
,
kar
te
žene
za
dekleti
?
—
Ali
ni
to
že
propalost
?
—
brezvestna
podlost
?
—
Če
stvari
prej
ne
preudariš
,
če
ne
upoštevaš
prej
posledic
,
—
to
ni
več
lahkomiselnost
,
to
je
brezmiselnost
,
to
je
zlodejstvo
.
Tomo
se
ustavi
v
kotu
sobe
in
sune
s
prstom
v
temo
pred
seboj
:
Javor
je
propalica
,
je
pustolovec
,
—
res
je
;
ampak
on
je
moški
in
neustrašen
,
odkritosrčen
vsaj
sam
pred
seboj
.
Ti
,
moj
ljubi
,
ti
bi
hotel
biti
pustolovec
,
ti
bi
hotel
uživati
,
kot
on
uživa
;
—
a
obenem
bi
bil
rad
dostojen
in
pošten
.
Ti
si
slepar
sam
pred
seboj
,
pred
drugimi
si
svetohlinec
!
Javor
pozna
korist
in
škodo
pustolovstva
;
on
računa
s
škodo
.
Ti
trepetaš
pred
njo
,
—
ti
strahopetec
!
—
—
Tomo
leži
na
postelji
,
roke
pod
tilnikom
,
oči
brez
spanca
upre
v
temni
strop
,
utrujen
in
izmučen
,
obupan
sam
nad
seboj
...
Misli
so
mu
zmedene
,
ko
da
mu
je
um
nenadoma
omlahnil
.
Ne
zaveda
se
,
kako
je
nehalo
njegovo
razmišljevanje
,
kaj
je
dognal
in
kaj
bi
bila
zdaj
njegova
naloga
.
Telo
in
dušo
mu
prevzema
eno
samo
težko
čustvo
slabosti
in
poparjenosti
,
nemoči
...
Pa
se
prevrže
na
desno
stran
,
zapre
oči
in
začne
šteti
,
—
zaspati
hoče
...
Počasi
se
mu
vrača
ravnotežje
,
nestrpno
drgetanje
v
živcih
mu
mineva
,
blagodejen
mir
mu
objame
ude
...
Naenkrat
—
kakor
iz
spanja
—
mu
zaplamti
pred
duševnim
pogledom
svetla
luč
...
Naenkrat
mu
je
jasno
v
glavi
:
Saj
je
vse
skupaj
laž
!
Kaj
brezmiselnost
?!
Kaj
strahopetnost
!?
Kaj
propalost
in
pustolovstvo
?!
Obrekovanje
!
Samokvarstvo
!
—
Hrepenenje
,
—
to
je
vsa
resnica
!
Duša
hrepeni
po
duši
,
po
sorodni
duši
,
po
edini
duši
,
ki
ji
je
namenjena
,
da
se
strne
z
njo
v
brezkončni
harmoniji
!
Duša
hrepeni
po
čisti
sreči
,
ki
je
išče
in
išče
brez
nehanja
,
vztrajno
in
neomajno
,
vkljub
zmotam
in
prevaram
,
vkljub
blodnjam
in
razočaranjem
in
obupavanjem
.
—
Tuintam
zahrepeni
telo
za
grehom
...
Telo
je
kakor
stroj
in
duša
mu
je
strojevodja
.
Stroj
je
snov
in
moč
,
vodnik
je
duh
,
ideja
.
Telo
brez
duše
,
brez
ideje
in
brez
cilja
zablodi
v
greh
—
kakor
skoči
stroj
,
ki
izgubi
vodnika
,
s
tira
in
zgrmi
v
pogubo
...
Snov
in
duh
morata
predstavljati
enoto
—
telo
in
duša
morata
živeti
v
harmoniji
.
Disharmonija
vodi
v
greh
.
—
Hrepenenje
je
življenje
,
cilj
je
sreča
;
zanjo
si
dozorel
,
če
si
dosegel
harmonijo
v
sebi
.
In
harmonija
z
drugim
bitjem
,
s
sorodnim
bitjem
,
-
je
sreča
sama
—
velika
ljubezen
!
—
V
Tomovi
notranjosti
je
svetlo
in
veselo
,
občutek
zadoščenja
in
ponosa
ga
navdaja
.
Zdi
se
mu
,
da
je
prodrl
do
najgloblje
resnice
,
do
najgloblje
modrosti
...
Pobožno
mu
šepetajo
ustne
ono
pesem
iz
njegovega
brevirja
—
iz
Otona
Župančiča
—
:
„
Ti
skrivnostni
moj
cvet
,
ti
roža
mogota
,
jaz
sem
te
iskal
.
mimo
tebe
sem
šel
in
pogledal
sem
te
in
sem
ves
vztrepetal
...
In
moje
srce
zaslutilo
je
tvojo
tajno
moč
,
in
moje
srce
zaslutilo
je
,
kako
jasni
se
noč
.
In
v
moji
duši
vzcvetelo
je
,
zakladov
nebroj
,
vse
bitje
mi
zahrepenelo
je
za
teboj
,
za
teboj
,
ti
skrivnostni
moj
cvet
,
ti
roža
mogota
...
O
jaz
sem
bogat
—
pomagaj
,
pomagaj
mi
dvigniti
moje
duše
zaklad
.
“
Kakor
bi
molil
,
ponavlja
zaporedoma
:
„
O
jaz
sem
bogat
—
pomagaj
,
pomagaj
mi
dvigniti
moje
duše
zaklad
!
“
...
Zakaj
je
do
sedaj
samo
pri
Veri
občutil
,
da
ga
veže
nanjo
duševno
sorodstvo
?
Zakaj
je
bil
pri
vseh
drugih
ženskah
,
ki
se
jim
je
bil
približal
,
že
po
prvem
znanju
iztreznjen
in
ohlajen
?
Celo
njih
telesni
čari
so
mu
bili
po
navadi
že
čez
noč
postali
odvratni
.
Mira
je
bila
prva
in
z
njo
je
bilo
malo
lepše
nego
z
drugimi
,
a
takrat
je
bil
še
otrok
in
duševnih
stikov
tudi
z
njo
ni
občutil
...
Od
Vere
pa
se
je
moral
trgati
.
Ona
ločitev
je
bila
zanj
tragedija
,
morda
nič
manjša
nego
zanjo
...
In
zakaj
jo
je
zapustil
?
—
Ker
ni
bilo
harmonije
v
njem
.
Bil
je
preveč
zunanji
,
preveč
počuten
,
preveč
pohlepen
za
surovim
uživanjem
,
za
poltnostjo
in
za
pijanostjo
.
Bil
je
še
preveč
telo
.
Njegova
duša
še
ni
bila
enakovredna
in
enakopravna
,
bila
je
zasužnjena
telesu
.
—
Pa
je-li
danes
—
harmonija
v
njem
?
...
Nenadoma
je
njegova
duša
vsa
pri
Veri
.
Z
zadoščenjem
ga
navdaja
misel
,
da
so
zopet
sklenjene
vezi
med
njima
;
čustvo
ga
prešinja
,
ko
da
sploh
še
niso
bile
prekinjene
,
temveč
da
sta
jih
kakor
po
dogovoru
prezirala
.
Ali
sta
se
skušala
?
Ali
sta
se
bila
namenoma
ločila
,
da
bi
spoznala
moč
in
trajnost
svojih
medsebojnih
simpatij
?
—
Ali
je
tako
gotovo
,
da
nas
vlada
samo
usoda
?
Ali
nas
ne
vodi
mnogokrat
naskrivoma
in
podzavedno
—
preko
naše
volje
—
naša
duša
,
ki
ima
morda
svojo
voljo
in
svoje
cilje
z
nami
?
—
Ali
se
ni
bil
on
dovolj
potrudil
,
da
bi
se
Veri
izneveril
?
Ali
bi
ne
bila
morala
ob
njegovi
trmoglavi
razuzdanosti
usahniti
tudi
zadnja
kal
ljubezni
?
—
In
podobno
Vera
:
—
Drnovšek
in
Amerika
!
Turčin
in
Silva
sta
namigavala
celo
na
Zorka
!
...
Ali
ni
moralo
biti
zanjo
pogorišče
njunega
ljubimkanja
docela
izsušeno
,
brez
najmanjše
žive
iskre
,
brez
najtanjše
sence
kake
nade
?
—
—
In
vendar
:
—
ko
bi
ju
ne
bilo
danes
oviralo
sto
pomiselkov
in
sto
obzirov
,
—
ko
bi
ju
ne
bil
zastrahoval
zakon
vztrajnosti
in
doslednosti
,
—
ali
bi
si
ne
bila
že
ležala
drugi
drugemu
v
naročju
?
—
Ali
bi
ne
bila
pila
brez
nasičenja
in
brez
konca
zatajevano
in
zadrževano
slast
ljubezni
?
—
—
Kaj
ju
je
privedlo
zopet
skupaj
?
Slučaj
?
Usoda
?
—
Ali
nista
prišla
za
hrepenenjem
svojih
duš
?
Ali
se
nista
že
ves
čas
pripravljala
na
novo
svidenje
?
Ali
nista
podzavedno
iskala
poti
ter
jo
srečno
našla
?
...
Spomin
poljuba
mu
zagori
na
ustnih
,
spomin
poljuba
,
ki
ga
je
bil
ukradel
Veri
tam
za
lopo
—
in
ki
je
še
v
spominu
sladek
in
razkošen
,
plameneč
...
Ona
mu
poljuba
ni
vrnila
;
a
njena
usta
so
bila
tako
pripravljena
,
tako
nasičena
s
slastjo
in
koprnenjem
,
da
je
bil
ves
omamljen
od
opojnosti
...
In
njen
pogled
—
prestrašen
in
očitajoč
in
vprašujoč
—
in
vriskajoč
obenem
...
uprt
v
njegove
oči
—
pričakujoč
in
nepremičen
,
kakor
vkovan
,
zamaknjen
...
pogled
košute
pred
neznanim
čudom
,
ki
ne
ve
o
njem
,
ali
ji
prinaša
—
smrt
ali
najvišjo
srečo
...
Potem
spomin
na
njun
pogovor
...
Sedela
mu
je
nasproti
,
z
vsem
telesom
obrnjena
proti
njemu
,
s
komolcema
naslonjena
na
mizo
in
na
stolovo
naslonilo
.
Z
malo
dvignjenimi
rameni
,
glavico
prizdignjeno
in
naprej
molečo
,
nekoliko
nesigurno
in
nekoliko
nagajivo
,
ko
da
je
vsaki
hip
pripravljena
,
da
jo
bliskoma
umakne
.
Njeno
oko
se
mu
je
smehljalo
;
njegov
sijaj
in
blesk
,
njegova
mokrota
,
sanjava
in
hrepeneča
,
ga
je
prešinjala
z
ginjeno
sladkostjo
.
Njeno
lice
,
sprva
bledo
,
pozneje
zardelo
,
ga
je
mikalo
,
da
bi
se
pritisnil
nanje
s
svojim
licem
in
bi
si
odpočil
na
njem
kot
na
žametni
blazinici
.
In
njene
ustnice
,
fino
rezane
,
kipeče
in
vabeče
...
Gledal
bi
bil
vanje
in
bi
bil
pil
besede
z
njih
,
—
srkal
bi
jih
bil
in
srebal
,
ko
da
je
slednji
zlog
poljub
...
„
Učiteljica
na
kmetih
,
—
je
že
lepo
;
ampak
—
jaz
sem
takrat
bežala
s
kmetov
!
Do
Ljubljane
bi
bila
preobračala
kozolce
,
samo
da
bi
bila
preje
proč
!
“
„
Ali
vas
je
dosegalo
ono
obrekovanje
?
“
„
V
toliko
me
je
dosegalo
,
da
mi
je
bilo
dalo
povod
za
odpoved
.
“
„
Nazadnje
vam
je
bilo
celo
—
dobrodošlo
?
“
„
Kot
povod
mi
je
bilo
dobrodošlo
.
“
„
Gospodična
Vera
,
—
ampak
vi
ste
vrgli
puško
v
koruzo
,
predno
ste
sploh
začeli
streljati
!
“
„
Saj
nisem
znala
streljati
!
Saj
nisem
mogla
streljati
!
—
Sicer
pa
:
—
Prvo
leto
sem
bila
namestnica
na
večji
šoli
v
hribih
,
—
tam
ni
nihče
streljal
.
Vodja
je
bil
samo
vrtnar
in
kmet
,
kolega
je
bil
kartač
in
ponočnjak
,
koleginja
si
je
v
šoli
negovala
svoje
kodre
in
svoje
mozoljčke
.
Meni
so
bili
dali
prvi
razred
,
meni
neizkušeni
negodnici
;
otrok
je
bilo
pol
preveč
.
Vsak
drugi
dan
sem
morala
substituirati
tega
ali
onega
od
obeh
kolegov
,
ki
sta
povrsti
izostajala
.
Tu
je
bilo
vsako
streljanje
nemogoče
.
“
„
Učiteljevanje
comme
il
faut
!
“
„
Potem
seveda
še
zahrbtnost
in
zavist
,
intrige
...
Neka
ženska
mi
je
bila
dala
malo
sadja
.
Še
spomnila
se
nisem
,
da
je
njen
otrok
pri
meni
v
šoli
;
vrhu
tega
je
bil
priden
in
ni
potreboval
protekcije
...
Koleginja
me
je
ovadila
nadzorniku
!
“
„
Ona
je
imela
mozoljčke
,
zakaj
jih
niste
imeli
tudi
vi
?
Vi
niste
bili
kolegijalni
!
“
„
Ona
je
bila
krasotica
—
vkljub
mozoljčkom
!
“
„
A
najbrže
je
bila
mnogo
manj
srčkana
!
“
Vera
se
je
zdrznila
in
široko
odprla
oči
...
potem
se
je
za-smejala
,
da
so
ji
stopile
solze
na
trepalnice
:
„
Hahahaha
...
Vaši
komplimenti
treskajo
kot
strele
z
jasnega
!
“
Pogledala
ga
je
zviška
,
nekoliko
pomilovalno
in
porogljivo
...
In
Tomo
je
povesil
glavo
,
ves
zardel
,
poparjen
...
Takoj
se
ji
je
zasmilil
,
—
šiloma
je
ukrotila
svojo
veselost
,
in
ponudila
mu
je
kozarec
,
da
je
trčil
z
njo
in
pil
...
„
No
,
—
poslušajte
dalje
!
Drugo
leto
—
hvala
Bogu
,
da
je
bilo
samo
nekaj
mesecev
!
—
sem
bila
tu
nekje
v
okolici
.
In
pomislite
:
na
nemški
šoli
!
“
„
Izdajalka
!
“
„
Narobe
!
V
narodnem
oziru
nisem
škodila
.
Farni
župnik
je
bil
za
kateheta
;
on
mi
je
bil
takoj
namignil
,
kako
in
kaj
.
Podučevala
sva
slovenski
!
Saj
drugače
niti
nisva
mogla
,
ko
sta
bila
samo
dva
učenca
—
brat
in
sestra
—
Nemca
!
“
„
A
zakaj
potem
—
nemška
šola
?
“
„
Radi
tovarne
!
Ravnatelj
je
bil
Nemec
,
par
uradnikov
je
bilo
Nemcev
,
—
ali
kaj
bi
bili
ti
brez
šole
?
Morda
je
bilo
prejšnja
leta
kaj
več
nemških
otrok
;
takrat
sta
bila
samo
dva
in
fant
je
bil
—
idiot
.
“
„
Lepa
reč
to
:
—
nemška
šola
v
ljubljanski
okolici
,
v
srcu
domovine
.
Vera
je
zmigala
z
rameni
:
„
Tu
sem
imela
premalo
otrok
—
vseh
skupaj
je
bilo
kakih
trideset
—
;
premalo
otrok
,
a
preveč
razredov
.
Celodnevna
šola
in
—
šest
oddelkov
!
“
„
Torej
tudi
tu
ni
bilo
nič
s
streljanjem
!
“
„
Največji
dečki
so
bili
že
kakor
hlapci
!
Surovi
kot
mešetarji
,
hudobni
kot
peklenščki
!
“
„
Ampak
vi
,
junakinja
,
ste
jih
ustrahovali
?!
“
„
Haha
...
oni
mene
!
Pretepli
bi
me
bili
!
Vpričo
mene
,
med
poukom
,
so
se
pogovarjali
o
svojih
lumparijah
.
“
„
Na
glas
?
“
„
Na
glas
!
Dražili
so
me
!
Eden
je
vprašal
na
primer
soseda
:
‚
Kdo
te
je
ustvaril
?
—
In
oni
je
odgovoril
resno
,
kakor
bi
bil
vprašan
od
kateheta
:
‚
Ustvaril
me
je
oče
!
‘
—
‚
Kdo
te
je
odrešil
?
‘
—
‚
Odrešila
me
je
babica
!
‘
—
‚
Kdo
te
je
posvetil
?
‘
—
‚
Posvetil
mi
je
gospod
župnik
s
palico
!
‘
—
Vsepolno
so
imeli
takih
.
“
„
In
vi
jim
niste
nič
posvetili
?
“
„
Oni
so
mi
posvetili
in
so
me
razsvetlili
,
da
sem
spoznala
,
kako
prav
nič
ne
sodim
za
učiteljico
!
“
„
Kdo
bi
takoj
obupal
?
“
„
Pri
teh
razmerah
nisem
mogla
niti
malih
strahovati
.
“
„
In
zato
ste
vrgli
puško
v
koruzo
...
in
gospod
župan
je
bil
gospe
županji
zopet
zvest
...
Učiteljsko
navdušenje
!
“
„
Nene
:
—
pri
teh
izkušnjah
me
ne
mika
več
na
kmete
!
“
„
Strahovati
?
Ali
je
treba
deco
strahovati
?
—
To
sem
radoveden
!?
Čisto
nič
bi
se
ne
bil
jezil
,
—
s
kratko
pravljico
bi
jih
bil
ukrotil
!
S
pripovedovanjem
bi
jih
bil
pridobil
,
male
in
velike
!
“
„
Saj
sem
poskusila
!
“
„
Pri
dovtipu
o
ustvarjenju
in
odrešenju
bi
se
jim
bil
smejal
,
z
njimi
bi
se
bil
smejal
;
—
vi
ste
se
jezili
!
“
„
Vi
se
ne
morete
zamisliti
v
razpoloženje
mlade
ženske
...
“
„
Mlade
ženske
!?
Premladi
ste
bili
morda
,
res
je
;
surovosti
življenja
vam
še
niso
bile
znane
...
A
danes
bi
svojo
ulogo
drugače
zastavili
!
“
„
Že
mogoče
!
“
„
Na
takem
polju
!
Ne
nemški
šoli
za
slovenske
otroke
!
Ponemčevanje
ji
je
bil
namen
,
—
vi
bi
ga
lahko
izpodnesli
!
“
„
Izpodnašala
sem
ga
!
“
„
A
brez
navdušenja
in
brez
prepričanja
,
—
zato
ste
strahopetno
ubežali
!
“
„
Strahopetno
?!
“
—
Veri
so
gorela
lica
,
oči
so
ji
strmele
vanj
in
ustne
so
ji
trepetale
.
„
Ono
obrekovanje
nazadnje
tudi
ni
igrača
!
Pri
županu
—
po
nastopu
njegove
žene
—
nisem
mogla
ostati
.
Kam
pa
naj
bi
bila
šla
na
hrano
?
—
V
tovarno
?
Po
miloščino
k
nemškemu
ravnatelju
?
...
“
„
Gospodična
,
—
prej
ste
že
priznali
,
da
je
bilo
to
samo
povod
!
Roko
na
srce
:
—
učiteljevanja
sta
se
bili
naveličali
!
Slabe
izkušnje
ste
imeli
,
ker
še
niste
bili
zreli
za
učiteljico
,
ker
ste
bili
še
—
premalo
podkovani
za
učiteljico
!
“
„
No
...
“
„
Nikar
ne
slepomišimo
!
Saj
niste
vi
edina
;
—
večina
učiteljstva
prihaja
še
nezrela
in
premalo
podkovana
med
ljudstvo
!
Vi
ste
ubežali
;
—
drugi
postajajo
čmerikavi
rokodelci
,
brez
gorkote
in
brez
duše
!
“
„
A
lahko
se
tolažijo
,
da
so
še
za
to
preslabo
plačani
!
“
„
Imate
prav
,
—
ampak
to
je
drugo
poglavje
!
—
Jaz
pa
imam
misel
o
učiteljevanju
...!
“
„
Tudi
jaz
bi
imela
misel
!
“
„
Najbrže
imava
isto
misel
:
—
Učitelj
naj
bi
ne
bil
na
svojem
mestu
samo
šolnik
,
moral
bi
biti
naš
kulturni
pionir
!
Na
višku
izobrazbe
—
bi
moral
biti
izven
šole
javni
predavatelj
,
voditelj
ljudstva
na
polju
gospodarstva
in
prosvete
;
v
politiki
ne
agitator
,
temveč
informator
!
“
„
Svečenik
prosvete
!
“
„
In
gospodična
Vera
:
—
Ravno
na
šoli
,
ki
je
v
narodnem
oziru
tako
brezmejno
važna
...
ali
—
recimo
rajši
:
—
na
šoli
družbe
Sv.
Cirila
in
Metoda
tam
kje
ob
naših
mejah
!?
“
„
Altroche
!
“
„
Kakšno
delovanje
bi
vas
moglo
bolj
zadovoljevati
,
bolj
osrečevati
,
bolj
vzviševati
—
nego
vzbujanje
narodne
zavesti
v
ljudstvu
,
narodnega
ponosa
,
okrepčevanja
odpornih
sil
zoper
navale
in
nasilja
raznarodovanja
?
—
Varovanje
in
reševanje
otroških
duš
,
ki
nam
jih
roparski
kragulji
kradejo
in
davijo
še
nerazvite
in
negodne
!
Skupljanje
mladine
v
pevskih
in
izobraževalnih
društvih
!
...
“
„
Lep
program
,
gospod
Tomo
;
—
a
ne
pozabite
na
mučeništvo
,
ki
je
usoda
takih
pijonirjev
!
“
„
Mučeništvo
?
—
Lepo
vas
prosim
,
gospodična
Vera
,
—
ali
morete
uiti
mučenistvu
?
—
Ali
ni
mogoče
prav
mučeništvo
cilj
življenja
?
—
slast
življenja
?
“
„
No
—
to
je
res
vprašanje
!
“
—
se
je
zasmejala
Vera
;
a
bila
je
naenkrat
zmedena
in
nemirna
in
njene
oči
so
mu
začele
izbegavati
.
„
Ali
ni
to
vaše
guvernantstvo
tudi
mučeništvo
?
—
nepotrebno
mučeništvo
?
—
Ali
vas
Dana
in
Nada
še
potrebujeta
?
“
„
Gospod
Žitnik
!
“
—
Vera
se
je
nestrpno
popravila
na
stolu
...
Tomo
pa
je
bil
nenadoma
neusmiljen
in
odločen
:
„
Ali
ni
nazadnje
tudi
sveti
zakon
mučeništvo
?
—
Amerika
?
“
Vera
je
globoko
zardela
,
oči
so
se
ji
zameglile
;
s
kratkim
pogledom
ga
je
ošinila
,
povesila
glavo
in
molčala
...
„
Pustite
vse
skupaj
,
gospodična
Vera
!
Svoji
usodi
se
ne
izognete
;
—
izberite
si
mučeništvo
,
ki
vam
ne
bo
ubijalo
ponosa
,
ki
vam
ne
bo
vesti
obteževalo
!
...
Pojdite
zopet
na
kmete
,
postanite
učiteljica
!
“
...
Tomo
premišljuje
o
tem
pogovoru
,
o
svojem
vsiljivem
prigovarjanju
;
pa
se
ne
spominja
več
natanko
,
ali
je
bil
res
omenil
Amerike
,
ali
je
bila
misel
na
Drnovška
le
podzavedno
oni
motor
,
ki
ga
je
priganjal
k
zgovornosti
...
In
zdaj
se
vprašuje
:
—
S
kakšno
pravico
ji
je
tako
govoril
?
—
Ali
si
jo
je
hotel
zase
prihraniti
?
—
za
poznejši
čas
?
—
Ali
se
je
nadejal
,
da
jo
usoda
še
,
obteše
in
otepe
—
in
mu
jo
vrže
ob
svojem
času
v
grešno
naročje
?
—
—
Tomo
strese
z
glavo
in
prežene
misel
.
Spomni
se
,
kako
ji
je
bil
pozneje
ujel
ročico
v
svojo
dlan
ter
jo
skrivoma
božal
in
stiskal
.
S
sladnostjo
se
spominja
,
kako
si
ona
ni
upala
,
da
bi
mu
jo
iztrgala
,
ker
se
je
bala
,
da
bi
kdo
zapazil
njegovo
drznost
...
Siloma
je
krotil
svoja
prekipevajoča
čustva
;
nalival
se
je
z
vinom
,
kadar
mu
je
silila
preko
ustnic
besedica
—
ljubezen
...
Nenadoma
se
zdrzne
:
—
gnus
ga
obide
nad
samim
seboj
...
Komaj
je
bil
zapustil
Vero
,
—
dlan
mu
je
bila
še
topla
od
njenih
prstov
,
—
je
zijal
na
cesti
za
ponočno
izgubljenko
...
In
pozneje
je
klical
Micko
;
ko
bi
ne
bilo
okno
omreženo
—
—
—
„
Ah
,
kako
mi
mladeniči
blodimo
...
“
Tomo
se
prevrže
na
postelji
...
A
kako
je
z
Verinim
igralskim
talentom
?
—
z
njeno
mimiko
?
—
z
njeno
nemo
igro
?
—
Jezi
ga
,
da
je
te
stvari
zamudil
,
ker
se
je
bil
umaknil
k
manjši
družbi
v
lopi
.
Pikro
čustvo
ga
navdaja
:
—
Vera
igralka
?
—
Bogve
,
kako
se
zna
pretvarjati
?
Če
ima
res
tako
v
oblasti
svoje
mišice
v
obrazu
,
—
ali
moreš
sploh
verjeti
izrazu
njenih
oči
in
njenih
ustnic
?
—
—
—
Čemu
se
mučiš
,
Tomo
?
Vderi
k
Micki
in
potolaži
si
svoj
glad
po
ženski
!
—
potem
se
boš
smejal
vsem
tem
neplodnim
sanjam
o
iskanju
duš
,
o
harmoniji
duš
!
V
neodločnosti
so
tvoje
muke
!
„
Predaj
se
vetrom
—
naj
gre
,
kamor
hoče
!
Naj
srce
se
navriska
in
izjoče
!
“
—
In
izjoče
!
—
mu
zaplače
duša
...
In
kakor
da
leži
ob
lepi
grešnici
in
se
dotiče
z
ustmi
njenega
ušesa
,
šepeče
tiho
:
„
Ljubezen
mojo
mlado
tišči
gomila
...
Daj
,
tiho
,
brez
besed
se
poljubiva
,
da
se
ne
vzdrami
—
o
tako
lahno
je
spanje
v
jami
.
“
A
nenadoma
ga
prešine
kakor
tok
elektrike
po
vsem
životu
;
vzpne
se
na
komolce
,
skoči
s
postelje
in
udari
s
pestjo
po
mizi
:
Sam
jo
vzemi
,
Tomo
Žitnik
!
Sam
jo
vzemi
!
—
Kaj
pa
hočeš
s
svojim
pravom
!
Če
v
štirih
letih
nisi
niti
prvega
izpita
obvladal
—
kaj
pa
hočeš
?
—
Sam
postani
učitelj
in
jo
vzemi
!
—
Ali
je
treba
kaj
premišljevanja
?
—
Premajhna
plača
?
—
Dvojna
plača
,
če
sta
obadva
v
službi
!
—
Vzemi
jo
in
pojdi
z
njo
na
mejo
pionirit
!
—
Prižge
si
cigareto
in
šeta
naglo
po
sobi
sem
in
tja
:
Ali
je
treba
kaj
premišljevanja
?
—
Ali
ni
vse
jasno
?
—
Skleni
,
v
Tomo
Žitnik
!
Stvar
je
zrela
!
Stvar
je
zrela
!
...
...
Jutranje
solnce
sije
skozi
oknice
,
ko
Tomo
zopet
leže
in
zaspi
...
Nedelja
je
.
Tomo
je
spal
do
poldne
.
Pri
obedu
je
živahen
,
govori
veliko
,
a
samo
o
malenkostnih
vsakdanjostih
.
Tuintam
pa
se
zagleda
skozi
okno
v
košček
sinjega
neba
in
se
sam
vase
nasmehlja
:
—
dobro
si
jo
pogodil
davi
!
Učitelj
postaneš
in
se
oženiš
!
Za
to
ne
potrebuješ
nobenih
izpitov
,
nobenih
posebnih
študij
;
kajpada
,
—
igrača
!
—
V
naslednjem
hipu
si
oporeka
:
—
In
naši
filozofi
,
kadar
se
odpravljajo
suplirat
?
Ali
kaj
razumejo
o
pedagogiki
,
o
metodiki
in
o
teh
stvareh
?
—
Zato
pa
so
profesorji
take
zarje
in
njih
uspehi
tako
bleščeči
!?
—
In
končno
zmaga
v
njem
prepričanje
,
da
je
njegov
jutranji
sklep
—
otročji
in
neizvedljiv
.
Vendar
se
njegove
misli
vedno
iznova
z
njim
ukvarjajo
ter
ga
obletavajo
—
ljubkujoče
kakor
čebele
sladek
cvet
...
Po
kosilu
se
napoti
v
mesto
.
Ko
pride
mimo
državnega
kolodvora
,
je
nenadoma
—
Andrej
Praznik
poleg
njega
.
„
K
tebi
sem
bil
namenjen
,
Tomo
;
zato
sem
tu
izstopil
.
“
„
Z
Bleda
se
vračaš
?
No
,
kaj
imaš
posebnega
?
“
Dreja
je
zagorel
.
Oči
so
mu
nemirne
in
mu
mežikajo
;
robovi
vek
so
mu
zardeli
.
Mesto
starega
,
naivnega
in
dobrodušnega
nasmeška
so
mu
lica
okrog
oči
nabrana
v
gube
,
usta
malo
zleknjena
.
„
Kaj
je
s
tabo
,
Dreja
?
“
—
se
začudi
Tomo
.
„
Nekaj
kislega
je
prišlo
vate
!
“
„
Ha
...
Preveč
solnca
je
na
Bledu
,
pa
se
človek
skisa
!
“
„
Preveč
solnca
,
Dreja
?
Tvoje
solnce
se
je
torej
tudi
znotraj
užgalo
!
—
Ostanejo
Blejčevi
še
gori
?
“
„
Do
veselice
!
Na
Prešernovo
veselico
pridejo
.
“
—
Sabljo
stisne
pod
pazduho
ter
si
osnaži
ki
popravi
nanosnik
.
„
Vlak
je
imel
zamudo
,
lačen
sem
.
Stopi
malo
z
mano
,
jaz
grem
kosit
!
“
„
Ali
je
bil
Javor
tudi
gori
?
“
„
Bil
.
“
„
In
je
še
tam
ostal
?
“
„
Skupaj
sva
se
pripeljala
.
On
izstopi
na
južnem
kolodvoru
.
—
Blejčevi
so
se
odpravili
na
Triglav
.
“
„
Tudi
stari
?
“
„
Samo
mladina
—
v
večji
družbi
.
“
Beseda
jima
nič
prav
ne
teče
.
Tomo
se
sam
pri
sebi
čudi
,
zakaj
mu
nekaj
brani
,
vprašati
prijatelja
—
po
Miri
.
Ali
je
s
Praznikovim
kisanjem
že
upravičena
slutnja
razkola
med
njim
in
Miro
?
...
Dreja
je
zamišljen
in
molči
.
Šele
pri
„
koštrunu
“
se
ojunači
za
izpoved
:
„
Zdaj
pa
zazijaj
,
moj
ljubi
!
—
Včeraj
sem
na
Bledu
—
snubil
!
“
„
Miro
si
zasnubil
?
“
„
Pri
starem
Blejcu
!
“
„
Torej
ti
lahko
čestitam
?
“
„
Hahaha
,
nikar
,
moj
dragi
!
Grozovito
sem
pogorel
!
“
„
Stari
te
je
odbil
?
“
„
Zasmehoval
me
je
!
Že
po
zimi
sem
govoril
z
njim
;
a
takrat
ne
tako
oficijalno
.
Včeraj
pa
je
bil
še
krutejši
.
Niti
bora
nima
,
da
bi
ga
primaknil
h
kavciji
!
“
„
Saj
ti
si
bil
pripravljen
—
kvitirati
!
“
„
Ko
sem
to
omenil
,
je
bil
naravnost
divji
.
—
S
čim
si
hočem
kaj
zaslužiti
?
Kot
pisač
?
—
Za
občinskega
tajnika
kje
na
deželi
sem
premalo
učen
!
Kot
pisarniški
prepisovalec
bi
bil
morda
dober
;
—
a
tu
imam
spet
pisavo
,
da
se
Bog
usmili
!
Hahaha
,
to
so
reči
,
moj
ljubi
!
“
„
Ali
bi
ne
mogel
k
njemu
—
v
njegov
komptoir
?
“
„
Ali
se
ti
blede
?
On
ima
boljših
in
cenejših
pisačev
na
izbero
!
“
„
No
...
“
„
Kot
kompanjon
?
—
Na
trgovino
se
razumem
kakor
zajec
na
boben
!
On
pa
ni
nič
boljši
,
pravi
!
Ali
naj
sedita
dva
zajca
ob
istem
bobnu
?
—
In
boben
je
raztrgan
,
Tomo
!
“
„
Blejec
je
šaljivec
!
“
„
Njegovi
trgovini
grozi
—
konkurz
!
“
„
Smešno
!
Ko
bi
bilo
slabo
z
njegovo
trgovino
,
bi
ne
hodil
na
letovišče
!
“
Dreja
zmiglje
z
rameni
:
„
On
pravi
,
da
naj
počakam
!
Kadar
bo
berač
,
pa
naj
se
zopet
oglasim
,
če
me
bo
še
volja
!
“
„
Preneumno
!
Ali
verjameš
v
njegov
konkurz
?
“
„
Ne
verjamem
.
A
kaj
mi
to
pomaga
?
“
Dreja
zamahne
z
glavo
,
da
se
mu
nanosnik
zaziblje
;
pogled
mu
je
čisto
kalen
.
Tomo
je
v
zadregi
:
„
Ali
...
Ali
ima
Blejec
kaj
drugih
snubcev
?
“
„
Ne
vem
!
Z
nekimi
Dunajčani
občuje
.
Tudi
v
našo
družbo
jih
je
pripeljal
.
“
„
No
—
in
Mira
?
Kolikor
jo
poznam
,
bi
ona
očeta
okoli
prsta
ovila
!
“
Dreja
molči
in
gleda
skozi
okno
...
„
Mira
me
je
sama
silila
,
naj
govorim
z
očetom
.
Sprva
je
bila
—
kakor
po
navadi
;
a
ko
se
je
prikazal
Javor
...
Z
njim
se
je
menda
nekaj
sprla
.
Bila
je
neprijazna
in
mu
ni
dala
blizu
.
—
Kar
naenkrat
je
bila
zopet
čisto
moja
.
Visela
mi
je
na
plečih
in
me
objemala
,
trla
mi
je
obraz
z
rokama
in
me
poljubljala
...
Drejče
sem
,
Drejče
tja
!
—
Hahaha
...
Naravnost
noro
,
—
saj
jo
poznaš
!
Na
vrat
na
nos
sem
moral
k
očetu
!
“
„
Torej
je
divjala
,
ko
te
je
odbil
?
“
Dreja
dvigne
rame
in
pogleda
v
stran
:
„
Nenadoma
je
bila
zopet
mirna
,
čisto
mirna
,
tiha
in
potrta
,
kakor
udana
v
božjo
voljo
...
Tuintam
se
mi
je
zdelo
,
da
ima
neke
misli
,
ki
jo
strašijo
,
—
da
je
neka
groza
v
nji
...
“
Torej
te
ima
vendar
rada
,
vidiš
!
“
„
Hm
...
Kar
se
tega
tiče
:
—
zdi
se
mi
,
da
se
ji
je
kamen
odvalil
s
prsi
...
“
„
Kako
naj
to
razumem
?
“
„
Zanjo
je
zdaj
Andrej
Praznik
—
premagano
vprašanje
!
“
Tomo
se
zdrzne
in
ga
plašno
pogleda
.
„
Ona
je
zadovoljna
s
tem
.
‚
Usoda
,
Drejče
!
‘
Tudi
ona
verjame
na
usodo
!
Zdi
se
mi
celo
,
da
je
hotela
izzvati
njen
odgovor
,
ko
me
je
poslala
k
očetu
...
Kamen
se
ji
je
odvalil
s
prsi
;
a
tako
mi
je
,
ko
da
ima
še
drugega
,
težjega
na
prsih
!
“
„
V
kakšnih
zagonetkah
govoriš
?
“
„
Zadnjič
sem
ti
bil
omenil
—
krize
,
ki
jo
preživlja
Mira
.
“
Tomo
ne
mora
sčakati
:
„
Ali
je
Javor
njena
kriza
?
“
Dreja
se
obrne
s
polnim
pogledom
k
njemu
:
„
Javornik
je
njena
kriza
!
In
tu
ne
gre
za
zakon
,
Tomo
;
tu
gre
za
—
greh
!
Mira
to
prav
dobro
ve
!
“
„
Na
ta
način
je
‚
usoda
‘
odločila
zoper
zakon
in
—
za
greh
?
“
Dreja
molči
...
Poobedoval
je
,
prižge
si
cigareto
.
„
Javor
ve
za
tvojo
snubitev
?
“
„
Ne
.
“
„
Mira
je
molčala
,
ker
je
je
—
strah
.
Javornik
jo
je
bil
prav
gotovo
že
v
Ljubljani
naskakoval
,
najbrže
celo
zelo
surovo
naskakoval
;
—
zato
je
bila
huda
nanj
in
mu
ni
dala
blizu
.
“
„
In
kako
je
Javor
s
tabo
?
“
„
Prepirov
je
iskal
.
Stepel
bi
se
z
mano
!
“
„
To
je
razbojnik
!
On
bo
šel
pri
Miri
—
do
skrajnega
!
“
„
Pojdiva
v
kavarno
,
Tomo
!
Tudi
Javor
pride
tja
.
Brez
priče
nisem
hotel
govoriti
z
njim
.
“
—
—
Na
Javornikovem
obrazu
je
zmagoslavje
.
Život
mu
je
ponosno
zleknjen
,
oči
se
mu
bliščijo
,
lica
so
mu
sveža
in
polna
.
Dreja
se
spomni
,
kako
je
ob
neki
priliki
Mira
vzkliknila
pred
Javornikom
:
—
„
Sam
žamet
so
vaše
oči
!
“
—
in
se
je
čudila
,
kako
da
je
tak
prevejan
in
neusmiljen
brezobzirnež
tako
mehak
,
tako
gorak
,
tako
prisrčen
—
vsaj
v
očeh
gorak
,
mehak
,
prisrčen
!
—
In
Dreja
premišljuje
:
—
Javornik
je
kakor
človek
v
ogledalu
;
idealno
lep
,
z
mladostnim
ognjem
v
očeh
,
z
žgočim
poželjenjem
,
jurišem
na
življenje
...
za
steklom
pa
je
mraz
,
praznota
...
Peč
je
v
njem
,
a
duše
ni
...
„
Tudi
tvoje
pesmi
,
Javor
,
so
brez
duše
!
Saj
si
,
hvala
Bogu
,
precej
sterilen
;
v
zadnjem
času
nisi
menda
nobene
več
zagrešil
;
—
a
že
tvoje
mladostne
pesmi
...
Moj
Bog
,
kakšen
mraz
!
Ledene
rože
!
A
prave
ledene
rože
imajo
prednost
,
da
jih
toplota
otaja
;
—
tvoje
so
okamenele
.
“
Javorjev
pogled
je
nekoliko
zamišljen
,
a
precej
ošaben
:
„
Ledene
rože
!
Okamenele
ledene
rože
!
—
Komplicirana
primera
!
“
Njegovo
lice
je
rahlo
naslonjeno
na
dlan
;
med
prsti
mu
leži
trabuka
,
ki
jo
tuintam
s
svojimi
sočnatimi
ustnami
poljubi
.
Ozre
se
k
Tomu
in
pokaže
malomarno
proti
Dreji
:
„
Kritik
!
—
Zdaj
vidiš
,
kakšni
ptički
smo
častniki
!
Zmirom
si
zabavljal
,
da
smo
puhlice
,
salonski
levi
,
oblizani
po
kulturi
samo
na
zunaj
,
brez
notranjih
vrednot
,
brez
duševnih
lepot
,
brez
vsega
znanja
;
—
plitke
lužice
,
ki
se
bleskečejo
od
daleč
kot
srebro
,
od
blizu
pa
so
rjave
in
blatne
!
—
Tu
ga
poglej
poročnika
,
kako
je
globok
in
moder
!
“
Dreja
ima
na
licih
rdeče
lise
,
oči
so
mu
skoraj
kalne
;
naslonjen
s
komolci
na
mizo
,
je
z
vsem
obrazom
obrnjen
proti
Javorniku
,
—
ustnice
mu
za
spoznanje
trepečejo
:
„
Javor
,
ali
si
čital
Richardsonovo
‚
Klariso
‘
?
“
„
Ne
poznam
!
“
„
Potem
ti
je
véliki
zapeljivec
Lovelace
neznan
?
“
„
Hvala
Bogu
!
“
„
To
je
neverjetno
,
kako
me
spominjaš
nanj
!
Tudi
ti
bi
bil
sposoben
—
skrajnega
zločina
,
da
dosežeš
svoj
namen
...
“
Javor
pokima
z
glavo
:
„
Torej
me
z
Lovelaceom
—
zmerjaš
?
“
„
Ti
morda
nisi
tako
metodičen
,
tako
prevejan
,
tako
neizmerno
konsekventen
in
vztrajen
kakor
on
...
ker
si
prelen
in
presurov
,
preveč
brutalen
in
premalo
stalen
...
“
„
Še
mnogo
grši
od
Lovelacea
,
ker
ti
pri
zapeljevanju
in
pri
zavojevanju
sploh
ni
za
—
človeka
,
temveč
samo
za
—
greh
!
“
„
Zakaj
mi
potem
ne
zadošča
kakšna
stara
baba
?
Greh
je
greh
!
“
„
Greh
ni
greh
,
tudi
bržolica
in
bržolica
sta
zelo
različni
dve
bržolici
!
Toliko
si
izbirčen
in
toliko
si
vajen
snage
,
da
gledaš
na
—
pripravo
in
na
serviranje
...
in
da
zapodiš
natakarico
,
če
ti
prinese
umazano
skodelico
in
muho
v
kavi
!
“
Javor
zamežikne
:
„
Ni
mi
za
človeka
,
praviš
?
Ni
mi
za
osebnost
?
—
Potem
bi
se
ne
gnal
samo
za
nekim
—
posebnim
dekletom
;
potem
bi
plesal
in
bi
se
vrtel
v
njih
množici
in
bi
samo
prežal
—
na
priložnost
!
“
„
Tega
ne
delaš
,
ker
si
nisi
zvest
,
ker
si
se
sam
sebi
izneveril
.
“
„
A
zdi
se
mi
,
da
ti
stvar
ne
tekne
;
jaz
bi
ti
prav
iz
srca
priporočal
,
da
se
zopet
zaletiš
—
v
štacuno
!
“
„
V
štacuno
!
“
—
kima
Javor
z
glavo
in
pomolze
malo
odločneje
svojo
cigaro
.
„
Ali
poznaš
Skrivnostno
zgodbo
,
roman
lorda
Litton-Bulwerja
?
“
„
Strašno
sem
neveden
in
neučen
.
Literat
!
Vidiš
,
Tomo
,
domišljujem
si
,
da
sem
slovstvenik
,
pa
najboljšega
slovstva
ne
poznam
.
“
„
Zate
je
seveda
Bulwer
—
“
„
Šund
!
“
„
Hm
...
Skrivnostna
zgodba
,
dragi
moj
,
ni
šund
;
ampak
junak
v
romanu
—
Margrave
,
črni
magik
,
čarodej
,
zločinec
,
—
on
je
šund
,
izvržek
človeštva
!
“
„
In
tudi
temu
izvržku
—
sem
podoben
?
“
Dreja
se
nakloni
...
Razburjenje
mu
je
citati
z
obraza
,
gnus
in
sovraštvo
mu
plameni
iz
oči
...
Tomo
se
čudi
,
kako
odločen
,
kako
moški
in
strasten
je
izraz
njegovega
obraza
,
ki
je
po
navadi
samo
naiven
in
otroški
in
ljubezniv
...
Dreja
komaj
brzda
mišice
v
obrazu
,
zgornja
ustnica
mu
krčevito
drgeta
;
veznice
so
mu
zardele
in
nabrekle
;
pogledi
so
mu
kot
polena
...
„
Orijentalski
magik
je
premagal
smrt
,
živi
večno
mlad
in
svež
,
samo
—
brez
duše
!
Ne
le
figuralno
,
materijalno
se
je
iznebil
duše
!
Kot
žival
živi
!
“
„
Žival
?
“
—
ponovi
Javornik
in
je
čudno
miren
.
„
Kakor
pes
!
“
„
Pes
?
“
„
A
celo
Margrave
ima
prednost
pred
teboj
:
—
žensk
ne
zapeljuje
,
žensk
ne
ugonablja
!
“
„
Blaženi
Margrave
!
“
—
vzklikne
Javor
.
„
Torej
sem
jaz
še
hujši
—
izvržek
?
“
„
Izvržek
!
Pes
!
“
—
sikne
Dreja
.
Glava
mu
plane
kvišku
in
bližje
do
nasprotnika
,
pesti
se
mu
krčijo
...
Tomo
se
prestraši
in
iztegne
roko
med
oba
:
„
Prijatelja
!
“
Javor
pa
otrebi
ravnodušno
pepel
s
cigare
:
„
Ti
bi
se
rad
poskusil
z
mano
,
Drejče
?
Na
Bledu
sem
te
vabil
.
Rad
bi
bil
križal
bridko
sabljico
s
teboj
...
Danes
...
“
—
oči
se
mu
stisnejo
in
oplazijo
sovražnika
z
dolgim
,
neskončno
porogljivim
pogledom
...
Dreja
plane
kakor
bi
se
hotel
vreči
nanj
:
„
Danes
bi
se
rad
izognil
?
Zakj
ti
danes
ni
za
to
?
“
Javor
skomizne
s
pleči
:
„
Ti
si
revček
,
Dreja
!
“
„
Pes
!
“
Javor
se
koketno
dotakne
z
ustnicami
trabuke
in
ošvrkne
Praznika
od
strani
z
zaničljivo
usmiljenim
,
skoraj
prisrčnim
nasmehljajem
:
„
Jaz
sem
svoj
dvoboj
že
dobojeval
s
teboj
,
moj
dragec
!
“
Dreja
se
pričakujoče
umakne
...
Oni
nadaljuje
:
„
Predvčeranjim
sem
Miro
—
snubil
!
“
„
Pri
Blejcu
?
“
„
Pri
očetu
,
kajpada
!
“
„
Govori
,
—
pes
!
“
„
Jaz
sem
njen
zaročenec
!
“
Tišina
...
Drejevi
pogledi
utripljejo
...
„
Saj
Mira
niti
ne
govori
s
teboj
!
“
„
V
zadnjem
času
res
ni
govorila
.
Ko
sem
ji
hotel
predvčeranjim
naznaniti
,
da
mi
jo
je
oče
obljubil
,
me
ni
poslušala
.
Danes
zjutraj
sem
ji
pismeno
sporočil
,
pa
se
je
še
zmirom
kujala
...
Ampak
,
Drejček
,
—
lahko
mi
verjameš
,
da
sem
tudi
nje
siguren
!
“
Praznik
se
sunkoma
obrne
k
oknu
;
pogledi
se
mu
krčevito
upro
v
nebo
;
prsti
mu
bobnajo
po
mizi
in
ustnice
mu
šepetaje
ponavljajo
:
—
Zdaj
si
tudi
ti
dobojeval
svoj
dvoboj
,
Dreja
!
...
Javornik
pa
se
brezbrižno
okrene
k
Tomu
:
„
Zadnjič
,
ko
sva
z
Miro
govorila
o
tvojem
pismu
,
je
bila
vsa
nesrečna
,
ker
sem
trdil
,
da
ti
sploh
nisi
bil
zaljubljen
vanjo
.
“
„
Kako
si
mogel
kaj
takega
trditi
?
“
„
To
vpije
in
trdi
vsaka
stran
vse
tvoje
zgodbe
!
Saj
si
kar
zapisal
:
—
‚
ljubezen-neljubezen
‘
!
In
potem
:
—
‚
Po
mojem
bi
bila
lahko
—
ljubezen
za
življenje
‘
!
—
Bi
bila
!
Bi
bila
!
—
Torej
ni
bila
!
“
„
Seveda
ni
bila
—
za
življenje
!
Kdo
pa
to
trdi
?
“
„
Sploh
ni
bila
ljubezen
!
V
tebi
je
bilo
hrepenenje
po
ljubezni
,
ti
si
iskal
ljubezni
,
tudi
v
Miri
si
je
iskal
;
a
našel
je
nisi
—
niti
zase
,
niti
zanjo
!
Ali
ti
je
bilo
kaj
za
to
,
da
bi
jo
bil
privezal
nase
,
—
da
bi
se
bil
privezal
nanjo
?
—
Ali
ti
ni
bila
misel
na
zaročitev
zoprna
?
Ali
se
je
nisi
nalašč
ogibal
,
ker
bi
te
bilo
sram
pred
tovariši
?
“
„
No
,
—
za
zaročitev
sem
bil
menda
res
premlad
!
“
„
Pojdi
,
pojdi
!
Če
si
zaljubljen
,
res
zaljubljen
,
nisi
premlad
,
—
vsaj
zase
ne
,
vsaj
pred
sabo
ne
!
—
In
potem
še
to
:
—
Brez
greha
ni
ljubezni
.
Ali
je
bila
v
vsi
stvari
le
trohica
strasti
in
onih
medsebojnih
čustvenih
privlačnosti
,
neutešnih
koprnenj
in
duševnih
simpatij
,
ki
ti
podžigajo
pohlep
in
kurijo
vročo
kri
,
da
se
zaganjaš
preko
vseh
ovir
in
preko
vseh
pragov
in
preko
vseh
vragov
,
dokler
se
ne
spojiš
z
ljubljenim
bitjem
?
—
Sam
si
pisal
:
—
‚
odkar
sem
bil
vpeljan
v
družino
,
je
bila
najina
ljubezen
—
kakor
posvečena
.
‘
—
Posvečena
?
Ali
se
ne
smeješ
?
—
Izpuhtela
je
,
ker
je
bila
samo
pena
!
—
Dokler
sta
skrivoma
ljubimkala
,
je
ležala
vsaj
neka
tenka
senca
grešca
na
stvari
;
ti
si
vsaj
sanjal
greh
...
Pozneje
...
Brez
greha
ni
ljubezni
,
dragi
moj
!
“
„
Poslušaj
,
Javor
!
“
—
začne
Tomo
;
a
oni
ga
takoj
prekine
:
„
Nič
ne
bom
poslušal
,
Tomo
!
Tu
mi
sploh
ne
moreš
ugovarjati
!
Pa
tudi
ne
utegnem
...
Samo
nekaj
še
:
—
Moja
zaročitev
ostane
tajna
,
—
tako
sem
Blejcu
obljubil
—
,
dokler
ne
ukrenemo
drugače
!
In
tudi
—
to
zmerjanje
,
Tomo
,
“
—
Javor
pokaže
z
glavo
na
Praznika
,
—
„
naj
ostane
tajno
;
—
tudi
to
sem
Blejcu
obljubil
,
da
se
z
gospodom
poročnikom
Andrejem
Praznikom
—
ne
stepem
!
-
Servus
,
Tomo
!
“
—
Žitniku
je
nerodno
;
rdeč
je
v
lica
,
prsti
mu
nestrpno
svaljkajo
cigareto
,
pogled
mu
je
nestalen
.
Praznik
zre
še
zmirom
skozi
okno
,
zabobna
tuintam
po
mizi
in
strese
z
glavo
;
po
vsem
obrazu
ima
rdeče
pege
,
oči
so
mu
rdeče
obrobljene
,
kot
objokane
...
Žitnik
bi
mu
rad
kaj
rekel
,
rad
bi
se
razgovoril
z
njim
,
rad
bi
ga
tolažil
,
—
pa
ne
najde
prave
besede
...
„
Oprostite
,
gospod
Tomo
Žitnik
!
“
Nekdo
se
dotakne
njegove
rame
...
Stanislav
Drnovšek
!
„
Niste
videli
gospoda
Turka
?
“
„
Danes
ne
!
“
„
Zmenjena
sva
bila
,
da
se
tu
sestaneva
;
pa
ga
že
celo
uro
čakam
,
a
njega
od
nikoder
.
“
—
Malo
je
v
zadregi
:
—
„
Bržčas
je
pozabil
!
—
Ali
bi
vas
smel
prositi
za
uslugo
,
gospod
Žitnik
?
—
Turek
bi
moral
iti
z
mano
k
mojim
starišem
...
Saj
razumete
:
—
jaz
odhajam
iz
domovine
,
zato
se
moram
na
nek
način
pobotati
z
očetom
.
Pogodbo
naredimo
v
Zorkovi
pisarni
,
—
vi
ste
Zorkov
koncipijent
...
Ali
bi
hoteli
iti
z
menoj
mesto
Turka
?
“
Ne
vem
...
S
Praznikom
...
Ali
me
ne
potrebuješ
,
Dreja
?
“
„
Kar
pojdi
,
Tomo
!
Zame
je
najbolje
,
če
sem
za
enkrat
sam
.
“
—
Ponudi
mu
roko
,
a
obraza
ne
obrne
od
okna
...
—
Drnovšku
je
nerodno
poleg
Žitnika
.
Ko
ga
je
poprosil
za
uslugo
,
ni
niti
pomislil
na
nekdanjo
rivaliteto
.
Zdaj
pa
mu
je
naenkrat
strašno
neprijetno
ob
spominu
na
oni
prizor
v
kupeju
...
in
nenadoma
mu
pride
do
zavesti
:
—
Saj
je
fant
že
zopet
pod
isto
streho
