ožalostjeno—
in
solze
so
se
jej
udrle
po
lici
,
—
solze
prevroče
domišljije
,
prevroče
mladostne
ljubezni
.
Potem
naj
pa
še
kedo
reče
,
da
Marjetični
zimski
večeri
niso
bili
prijetni
in
neprijetni
,
in
naj
praša
,
kje
je
lepota
,
kje
je
prava
poezija
doma
!
Beriščanje
so
bili
sicer
dobri
in
prijazni
ljudje
,
kakoršnih
ne
najdemo
povsod
.
A
razun
pohvalnih
lastnosti
so
imeli
tudi
nekaj
slabih
ali
kali
.
To
je
,
govorili
so
radi
o
vaških
novicah
dolgo
in
dolgo
.
Posebno
zimski
večeri
so
jim
bili
kakor
navlašč
za
taka
opravila
.
A
to
bi
še
ni
bilo
največe
hudo
.
Vaškim
novicam
so
tudi
podtikali
svojo
nepoklicano
,
semtertje
tudi
krivično
in
brezsrčno
sodbo
.
In
tako
delajo
baje
povsod
.
Vaški
fantje
so
namreč
uže
drugi
večer
po
zadnjih
dogodbah
v
noči
svojim
ljubicam
važno
povest
prinesli
,
da
se
je
Štefan
sprl
z
očetom
in
z
Marjetico
in
z
vsem
svetom
ter
odšel
daleč
,
daleč
,
nihče
ne
ve
kam
.
Ljubice
so
zmajevale
z
glavami
;
nekatere
se
hudovale
nad
brezsrčnim
Štefanom
,
nekatere
pomilovale
Marjetico
,
nekatere
tudi
dejale
:
Prav
jej
je
,
kaj
je
tako
brezpametna
,
da
je
pogledovala
za
Mlinarjevim
sinom
.
Bašte
tacega
bi
rada
marsikatera
,
ki
je
doma
iz
boljše
hiše
.
Drugo
jutro
so
pripovedovale
to
novico
materam
.
In
kar
vedo
one
,
ne
ostane
tajno
brezzobnim
tetkam
in
babicam
in
v
kratkem
zve
vsa
vas
,
vsa
fara
,
vsa
okolica
.
Celo
vaški
možakarji
so
računali
potem
pri
pipi
tobaka
in
žganega
na
prste
,
koliko
so
vredni
Mlinarjevi
travniki
,
koliko
gozdi
,
koliko
njive
,
mlin
,
živina
in
pohištva
.
O
gotovini
pa
so
si
lajšali
račun
tako
,
da
so
dejali
:
Toliko
ima
,
da
sam
ne
ve
koliko
.
In
bašte
takovo
premoženje
,
tako
bogastvo
naj
bi
se
zaženilo
Srakarjevi
hčeri
.
Da
,
Mlinar
ni
prazne
glave
,
on
vže
ve
,
komu
se
upira
in
zakaj
.
Prav
ima
!
Takove
dogodbe
so
bile
kakor
navlašč
,
za
vaško
mladež
,
ki
se
je
zbirala
na
prejo
zdaj
pri
tem
,
zdaj
pri
onem
sosedu
,
in
ker
Marjetica
letos
ni
zahajala
tija
,
govorilo
se
je
in
razpravljalo
,
kar
se
je
hotelo
.
Pri
Mlinarjevih
pa
še
ni
bila
nobena
zima
tako
dolgočasna
,
kot
letošnja
.
Mlinar
je
hodil
s
sreberno
okovano
pipico
v
ustih
okoli
pohištva
,
po
mlinu
in
dvorišču
,
resno
ukazoval
in
zapovedoval
,
sicer
pa
z
nikomur
nič
govoril
.
Hlapci
so
kleli
in
zabavljali
skrivaje
zaradi
tega
nanj
,
ter
dejali
:
Štefan
,
to
je
bil
gospodar
!
Škoda
ga
je
!
Stari
pa
je
ves
čmerikav
.
Tudi
dekle
in
vsa
družina
ga
je
pogrešala
,
da
ne
tega
.
Če
se
je
sedalo
o
poludne
k
južini
ali
za
večera
k
večerji
,
molčalo
je
vse
.
Jedva
se
je
odgovarjalo
Barbini
glasni
molitvi
.
Mlinarja
od
zadnjih
dogodeb
ni
bilo
več
k
družinski
mizi
.
Jedel
je
sam
v
zgornji
sobi
.
Mati
je
sicer
prisedela
semtertje
na
prejšnje
mesto
,
a
videlo
se
jej
je
,
da
jej
jed
ne
gre
v
slast
.
Toliko
,
da
je
žlico
pomakala
v
posodo
.
Več
potov
pa
jo
je
zopet
urno
položila
in
molčeč
odšla
v
kuhinjo
.
Hlapec
Blaže
,
ki
je
po
jedi
navadno
na
ognjišču
z
ogorkom
pipo
zažigal
,
pravil
je
,
da
ima
mati
vedno
objokane
oči
.
In
nihče
ni
vprašal
,
zakaj
neki
.
Znano
je
bilo
vsacemu
.
Istega
večera
je
mati
Mlinarica
pri
peči
prejo
raz
vretena
v
klopčiče
vila
.
Dekle
so
imele
opravek
v
kuhinji
,
moštvo
pa
se
je
vže
razšlo
,
kajti
večerja
je
bila
končana
in
molitev
tudi
.
Čez
nekoliko
pride
Mlinar
iz
mlina
,
premeri
enekrati
s
širokimi
koraki
hišo
in
pravi
potem
ženi
:
„
Prinesi
mi
še
polič
vina
,
nocoj
me
nekaj
mrazi
!
“
Ženica
vstane
,
molčeč
odide
v
klet
in
postavi
čez
nekoliko
polno
mero
rumenega
,
cekinastega
vina
na
mizo
.
Ko
sede
zopet
k
svojemu
opravku
,
vzdihne
na
glas
:
da
imaš
le
ti
vsega
dovolj
in
ti
je
prav
,
pa
je
,
po
druzih
ne
prašaš
.
Sam
ljubi
Bog
ve
,
kje
ravno
zdaj
fante
tava
in
hodi
.
Oh
še
ob
um
bode
,
take
daleč
ga
žene
tvoja
nepremišljena
ostrost
.
Kaj
je
bilo
potreba
prepira
in
ga
je
bilo
potreba
?
“
Mlinar
strupeno
pogleda
,
stoje
zvrne
polno
kupo
v
se
,
potem
se
razkorači
pred
ženo
in
pravi
:
„
Stara
,
jaz
bi
mu
naj
bil
kriv
,
jaz
?
Sam
je
hotel
tako
,
sam
naj
trpi
in
si
pomaga
,
potem
pa
zve
,
kaj
je
pokorščina
,
in
kaj
je
oče
.
“
„
Kaj
so
to
roditeljske
besede
?
Ti
bi
moral
imeti
pamet
,
ker
si
star
,
pa
je
nimaš
,
pa
ne
fant
.
Lehko
bi
bilo
dobro
in
prav
vse
z
lepo
.
A
srca
ti
manjka
,
srca
.
Oče
si
,
pa
ne
veš
,
kaj
je
očetovo
srce
in
vedel
nisi
nikedar
,
“
vzklikne
žena
,
dvigne
roki
proti
možu
,
da
se
nit
utrga
in
klopčič
zdrči
v
naročje
.
„
Baba
,
saj
ne
veš
,
kaj
govoriš
!
Ti
si
kriva
,
ti
!
Od
tebe
je
imel
potuho
,
da
veš
,
pa
naj
jo
ima
še
zdaj
,
ker
hočeš
,
da
naj
velja
le
vedno
tvoja
“
.
odvrne
videzno
smeječ
mož
,
a
na
obrazu
se
mu
bere
,
kako
ga
peko
,
kako
ga
skele
ženine
besede
in
kako
neprijeten
mu
je
spomin
na
nemile
dogodbe
.
To
razjari
ženo
nepopisljivo
.
Klopčič
vrže
po
klopi
,
motovilo
odrine
in
kakor
v
maščevanje
plane
kvišku
,
dvigne
pesti
in
pravi
:
„
Ti
brezsrčnež
,
ti
trda
klada
ti
,
torej
tvoj
otrok
ti
ni
nič
,
in
žena
nič
,
in
ljubezen
do
obeh
nič
?
Ti
še
človek
nisi
ne
,
ker
si
tak
,
da
nihče
ni
tak
,
pa
ne
oče
.
Mrzel
kamen
,
led
imaš
v
prsih
,
pa
ne
srce
.
Ko
bi
ga
imel
,
pa
bi
otroka
,
ki
tava
izgubljen
po
svetu
,
poiskal
in
oče
bi
mu
bil
,
pa
si
mu
sovražnik
.
Tó
ti
povem
,
če
se
jutri
ne
vrne
Štefan
,
pa
grem
še
jaz
od
hiše
.
Iskat
ga
grem
sama
in
nikedar
več
se
ne
vrneva
.
Le
sam
bodi
,
je
najbolje
,
saj
nisi
za
k
ljudem
in
k
družini
,
prevzetnež
,
togotnež
si
,
nič
druzega
!
“
„
Le
pojdi
,
še
nocoj
pojdi
,
pa
kar
zdaj-le
in
vse
babe
vzemi
seboj
,
če
hočeš
,
je
vse
eno
!
Fantalin
naj
bode
,
kjer
hoče
,
meni
nič
mari
in
še
ti
povrh
.
Jaz
sem
živel
,
ko
bab
nisem
poznal
in
bodem
tudi
brez
njih
.
Pa
še
bolje
“
odvrne
mož
,
pljune
po
tleh
,
pocepta
s
čevljem
in
kakor
v
odškodovanje
pol
kupe
vina
izpije
.
Videč
žena
,
da
so
vse
njene
besede
nič
,
da
,
je
mož
nepremakljiv
in
trd
,
užali
se
jej
srce
.
Na
klop
omahne
,
zakrije
s
koščenima
rokama
obraz
in
jame
jokati
glasnó
.
Čez
nekoliko
zopet
vzklikne
:
„
Le
molči
,
le
molči
,
ker
si
tak
!
Bog
te
bode
vže
kaznoval
.
Ti
bodeš
odgovor
dajal
za
otroka
,
ti
,
nihče
drugi
.
Sram
te
bodi
,
sram
domačih
in
tujih
ljudi
.
Če
s
svojimi
ravnaš
tako
,
kako
stoprv
s
tujimi
.
Zatorej
se
te
ogiblje
in
se
ti
umika
vse
!
“
Žena
je
zadela
pravo
struno
.
Poznala
je
občutljivost
moževo
.
Mlinarju
se
v
resnici
stemni
pri
teh
besedah
obraz
,
pesti
se
mu
skrčijo
in
razjarjen
,
kakor
še
nikedar
vsklikne
:
„
Molči
,
molči
,
baba
!
Pridigarjev
in
godcev
ne
potrebujem
in
jih
ne
bodem
nikedar
.
Jaz
sem
ti
vže
rekel
,
kaj
stori
,
če
ti
ni
prav
,
jaz
storim
pa
svoje
.
A
dokler
mi
giblje
tá-le
mazinec
na
roci
,
le
poglej
ga
,
se
bode
plesalo
v
moji
hiši
tako
,
kakor
jaz
hočem
,
da
veš
.
Komur
ni
povšeči
tako
,
pa
naj
se
pritoži
na
cesarsko
pečat
in
na
gosposko
in
naj
me
toži
na
kotomacijo
ali
kamor
hoče
.
“
Te
besede
razjarijo
ženo
tako
,
kakor
bi
dregnil
s
palico
v
sršenovo
gnezdo
.
Strupene
puščice
lete
kakor
toča
v
moža
,
kakor
še
nikdar
in
jezik
pride
stoprv
v
pravi
tek
.
Ko
vidi
mož
,
da
ne
upravi
nocoj
ničesar
,
da
je
ženska
v
besedi
hujši
,
kot
cesarski
minister
in
vsi
jezični
dohtarji
vsega
sveta
,
porine
jezno
ostalo
vino
po
omizji
in
hiti
iz
hiše
.
Prisedši
v
vežo
,
glasno
zakolne
,
stopi
na
prag
in
raz
njega
na
vas
in
po
vasi
v
krčmo
,
v
pozni
uri
,
kar
se
ni
godilo
vže
leta
in
leta
.
Solnce
je
bliščalo
in
sijalo
,
kakor
čisto
zlato
na
nebu
.
Drevje
je
bilo
potreseno
s
srebernim
ivjem
in
goro
in
dolino
je
krila
neprevidna
,
neizmerna
bela
odeja
.
Srakar
je
na
vrtu
skoraj
do
rogovile
globoko
v
snegu
stal
,
v
perišče
sapo
pihal
,
na
saneh
slonel
in
zaklical
potem
:
„
Marjetica
,
le
urno
,
če
greš
!
Čakal
pa
te
ne
bom
.
“
Izgovorivši
potisne
pesti
v
žepa
irhastih
rujavih
hlač
in
s
črevljem
kaka
dva
pota
po
tleh
pocepta
.
Nekaj
trenutkov
pozneje
se
odpro
vežne
duri
in
na
pragu
se
prikaže
Marjetica
,
oblečena
v
bel
matern
kožuh
,
z
vezenimi
rokavicami
na
rokah
in
sekirico
za
pasom
ter
vsklikne
:
„
Oče
,
vže
grem
!
Kar
pojdite
,
jaz
vas
vže
doidem
,
še
k
kozicama
moram
pogledati
.
“
Srakar
se
zapreže
torej
v
sani
,
nekaj
pomrmra
polglasno
in
odrine
po
strmini
,
kajti
nekaj
panjačev
mora
pripeljati
raz
višine
in
baš
zdaj
,
dokler
je
zameteno
pečevje
.
Marjetica
se
je
vže
dolgo
veselila
te
vožnje
in
prosila
očeta
,
naj
jo
tedaj
s
seboj
vzame
.
Srakar
jej
je
privolil
in
dejal
:
„
Kvišku
bode
šlo
težavno
,
sape
bode
zmanjkovalo
,
a
na
vzdol
zdrčiva
lahno
in
urno
,
kakor
v
svitlem
koleseljnu
.
Marjetica
stoprv
vrh
prvega
klanjca
doide
očeta
.
Da
bode
tako
urno
vozil
,
bi
si
še
misliti
ne
bila
mogla
.
Vendar
nekaj
je
bila
svoje
počasnosti
tudi
sama
kriva
,
nihče
drugi
.
Prišedši
nekaj
streljajev
na
višavo
se
ozre
v
dolino
,
tja
na
tiho
vas
.
In
kakov
prizor
se
jej
odpre
tu
!
Kar
začuditi
se
mora
,
tako
se
jej
dozdeva
vse
spremenjeno
tu
.
Sto
in
sto
misli
,
najslajših
misli
se
jej
vzbudi
,
sama
ne
ve
kako
.
Ondi
na
klanjcu
je
vse
živo
,
skup
so
iz
vasi
otroci
.
Skrivljenega
hrbtišča
,
premrlega
života
,
kuštravih
las
,
ozeblih
lic
in
s
ščinkovci
na
nosekih
vozijo
vsak
svoje
sani
,
šume
in
kriče
se
prepirajo
in
smeje
,
ter
dričajo
raz
klanjca
v
dolino
,
v
tiho
vasico
.
Tam
bolj
od
daleč
stoji
tudi
kaka
manjša
deklica
,
kakor
primrznjena
v
sneg
,
tišči
ozebli
roke
pod
predpasnik
in
tresoč
se
zre
vesele
fantiče
in
čaka
,
ko
bi
se
pač
spomnil
tudi
nje
,
da
bi
jo
povabil
na
sani
,
da
bi
se
smela
peljati
ž
njim
v
dolino
urno
in
lahno
,
kakor
tica
pod
nebom
.
O
,
ko
bi
imela
tudi
ona
take
sani
,
pa
da
bi
jih
tako
vladati
znala
,
kako
srečna
bi
bila
,
pa
koliko
bi
dala
za
to
.
Da
mnogo
,
mnogo
,
vse
,
svoje
rudeče
nedeljsko
krilo
,
višnjeve
trakove
bi
dala
onemu
dečku
in
rada
,
nepopisljivo
rada
bi
ga
imela
,
ko
bi
jo
on
k
sebi
na
sani
vzel
,
pa
da
bi
se
ga
tako
okoli
života
pri
dričanju
okleniti
smela
.
Marjetica
vidi
vse
to
in
milo
se
jej
stori
in
spomni
se
davnih
dni
,
svoje
prve
mladosti
.
Ona
deklica
ondi
na
klanjcu
si
otira
solze
,
ker
nima
sani
,
ker
dričati
ne
more
.
Nesrečno
,
neizmerno
nesrečno
se
čuti
zaradi
tega
.
Marjetica
pa
si
želi
istega
časa
nazaj
,
ko
je
zrla
ona
tako
kot
zre
zdaj
njena
vrstnica
in
tedaj
je
bila
še
srečna
.
O
ko
bi
mogla
povedati
oni
mladi
prijateljici
,
kako
nepremišljene
,
nespametne
so
njene
želje
,
kako
hitro
jej
izginejo
in
jej
zagrené
.
Kedar
doseže
,
kar
si
želi
zdaj
,
dozdeva
se
jej
pusto
,
dolgočasno
,
dričanje
je
ne
veseli
,
sani
vrže
v
kot
,
po
višjem
po
nedosegljivem
jo
žene
hrepenenje
—
in
sreče
,
prave
sreče
ne
bode
nikedar
,
nikedar
.
Tako
je
bilo
pri
njej
,
tako
bode
baje
pri
njenih
vrstnicah
,
mlajših
Marjeticah
.
„
Kar
urno
hodi
Marjetica
!
Solnce
po
zimi
urno
zahaja
“
.
kliče
zdajci
raz
višave
oče
Marjetici
ter
jej
miga
s
širokokrajnim
pokrivalom
.
„
Kako
lepo
je
danes
oče
“
.
pravi
Marjetica
,
ko
doide
očeta
in
jo
sapa
močno
nadleguje
.
„
Zima
je
zima
,
jaz
sem
ti
vže
pravil
,
kako
se
hodi
v
snegu
.
Le
poglej
se
,
vsa
snežena
si
vže
in
spehana
“
.
odvrne
Srakar
in
se
zopet
vpre
v
sani
,
Marjetica
mu
pa
pomaga
,
kolikor
jej
moč
.
Ko
prideta
do
obrobja
gozda
,
Srakar
kar
zastane
,
zazija
,
položi
desnico
na
čelo
in
pravi
:
„
Marjetica
,
poglej
no
poglej
,
kaj
je
naredil
sneg
in
koliko
škode
je
učinil
!
“
In
v
resnici
,
okleščeni
in
nagnjeni
so
stali
na
desno
in
levo
grčavi
borovci
.
Zelena
smreka
se
je
šibila
,
breza
je
trepetala
v
ledeni
odeji
,
hrast
je
razmršen
in
resno
stal
tam
v
zatišju
.
Le
stoleten
gaber
se
je
stiskal
hinavsko
v
gošči
,
smejal
se
v
pest
svojim
ponosnim
v
nebo
kipečim
sosedom
,
kajti
bil
je
nepoškodovan
,
nepremakljiv
,
neobčuten
,
kakor
poprej
.
Marjetica
je
kar
plosknila
z
rokama
ter
ji
dvignila
proti
nebu
,
ko
je
zagledala
,
ta
prizor
.
Vendar
o
škodi
ni
tožila
.
A
niti
z
mesta
se
ni
mogla
premakniti
.
„
Oče
,
poglejte
no
,
ne
hodiva
dalje
,
koliko
suhljadi
je
tu
,
za
tri
sani
je
lehko
naloživa
,
“
pravi
potem
in
jame
nabirati
in
lomiti
okleščeno
vejevje
.
A
Srakar
jo
resno
pogleda
,
pljune
po
snegu
in
meni
:
„
Marjetica
pusti
,
pusti
,
to
ni
naše
.
Dokler
imamo
svoje
,
ni
treba
živeti
o
ljudski
milosti
,
to
si
zapomni
!
“
Marjetica
se
zgane
in
milo
se
jej
stori
.
Ona
ni
mislila
nikedar
,
da
bi
bilo
nespodobno
ali
celo
greh
,
nabrati
nekaj
suhljadi
v
tujem
gozdu
.
Zdaj
pa
ve
,
da
je
,
in
da
ni
lepo
okoristiti
se
na
tuje
ime
.
Tega
ne
stori
nikedar
,
nikedar
več
.
Ko
gresta
tako
po
sneženem
gozdu
,
je
mrtvo
in
tiho
vse
okrog
in
okrog
,
kakor
bi
dremalo
,
kakor
bi
spalo
trdno
spanje
.
Torej
uhajajo
Marjetici
misli
nazaj
v
veselo
poletje
.
Tu
je
pasla
kozi
.
Ondi
je
snežen
križ
in
na
njem
sneženo
sveto
razpelo
,
katero
je
ovila
tolikokrat
z
zelenjem
in
dišečim
cvetjem
.
Ondi
na
debeli
gladki
bukvi
,
o
kaj
je
neki
tudi
tam
?
Marjetici
kar
otrpneti
nogi
,
ko
jo
zagleda
.
Nekaj
je
zaznamovanega
,
nekaj
izrezljanega
ondi
.
O
to
je
Marjetičino
in
Štefanovo
ime
,
to
je
srce
,
katero
je
vrezal
Štefan
tedaj
,
ko
je
prvič
govoril
z
Marjetico
na
tem
mestu
,
ko
jej
je
razodel
,
da
jo
ima
rad
,
pa
tako
neizmerno
rad
,
kakor
nikogar
drugega
več
na
vsem
širnem
svetu
.
Marjetici
zažari
svetla
solza
v
očesu
pri
tem
pogledu
in
Srakar
jo
mora
opominjati
kaka
dva
pota
zapored
,
naj
urno
hodi
,
da
se
mudi
.
A
odslej
je
kakor
pretrgano
vse
veselje
Marjetičino
,
v
očetovi
druščini
.
Tako
živo
,
pa
tako
jasno
jej
je
Štefanova
podoba
pred
očmi
,
da
misli
,
kar
zdaj
in
zdaj
ga
mora
zagledati
in
mu
oviti
roki
okoli
vratu
ter
ga
ne
pustiti
več
,
nikedar
več
od
sebe
.
O
zakaj
ga
je
pustila
tudi
zdaj
?
Z
njim
naj
bi
bila
šla
,
saj
to
baje
ni
greh
,
saj
ljubezen
ni
greh
;
kako
pa
more
tudi
biti
?
Če
se
imata
dva
tako
rada
,
tako
odkritosrčno
,
tako
nesebično
rada
,
kakor
ona
dva
,
oj
to
je
lepo
,
to
je
nebeško
!
Nobena
slaba
misel
,
nobena
sovražna
želja
se
ne
budi
v
njunih
prsih
.
Ona
so
kakor
svetišče
,
kjer
le
angelji
prepevajo
,
kjer
le
slast
in
pobožnost
diše
,
kjer
je
vse
tako
vzvišeno
,
tako
nadzemsko
,
da
človek
kar
sreče
in
radosti
pojemlje
.
In
ravno
zaradi
tega
jej
je
tako
nepopisljivo
dolg
Čas
po
Štefanu
in
se
jej
tako
toži
po
njem
.
Čestokrat
misli
,
da
kar
živeti
ne
more
več
brez
njega
in
da
ga
gre
iskat
sama
križem
svet
in
da
ne
neha
prej
,
da
ga
najde
in
pripelje
domu
.
Zopet
drugikrat
se
čuti
preslabo
za
to
,
in
oče
,
ubogi
stari
oče
se
jej
smili
.
Njega
pustiti
ne
more
,
pustiti
ga
ne
sme
,
če
tudi
omaga
v
svojem
neizmernem
hrepenenji
.
Tako
ve
in
ne
ve
kaj
hoče
,
živi
z
dneva
v
dan
,
sanja
z
noči
v
noč
,
kakor
da
bi
bil
ves
svet
le
sanja
,
zdaj
prijetna
,
zdaj
otožna
sanja
.
Kake
dve
uri
pozneje
se
jame
pomikati
solnce
za
snežene
gore
.
Še
večja
tihota
in
samota
lega
na
zemljo
.
Le
tu
in
tam
se
oglasi
odljudni
vran
,
tleskne
s
perutmi
in
se
dvigne
na
vršiček
najvišje
smreke
.
A
kakor
bi
mu
ne
bilo
povšeči
tudi
tu
,
odplava
čez
pogorje
v
dolino
,
tja
v
obližje
vasi
na
cesto
iskat
si
kacega
zrneca
,
kake
drobtine
za
želodec
,
ki
tako
pojema
lakote
in
mraza
.
Marjetica
ima
oko
in
srce
za
vse
to
.
Ginjena
je
lepote
,
ki
je
razprostrta
krog
in
krog
v
zimski
naravi
,
nekoliko
pa
tudi
potolažena
videč
,
da
ne
trpi
samo
ona
,
temuč
z
njo
tudi
neizmerno
bitij
,
okrog
in
okrog
.
Srakar
pa
ne
poprašuje
po
tem
.
Prišedši
na
določeno
mesto
,
si
ogreje
najprvo
roki
,
napravi
tobak
,
potem
nanosi
skupaj
nekaj
suhljadi
pravi
:
„
Marjetica
,
mraz
je
,
in
če
se
ne
zoblači
čez
noč
,
padali
bodo
nocoj
vrabci
raza
strehe
in
sani
bodo
škripale
po
cestah
.
Tebe
tudi
zebe
,
a
sem
se
ščeni
,
ogenj
ti
zakurim
,
da
se
ogreješ
.
“
Izgovorivši
vkreše
gobo
in
zaneti
ogenj
.
Med
tem
ko
skačejo
plameni
visoko
proti
nebu
,
odide
Srakar
,
da
naloži
in
uredi
panjače
.
Marjetica
pa
se
stisne
k
ognju
,
steguje
vanj
premrli
roki
in
bere
se
jej
na
obrazu
,
kako
prijetno
jej
dene
to
.
V
svoji
razmišljenosti
je
celo
pozabila
,
zaviti
se
gorkeje
v
kožušček
.
Tedaj
jo
tudi
v
resnici
ni
kar
nič
zeblo
,
saj
mislila
je
mnogo
in
kaj
je
premišljevala
?
Kaj
neki
hoče
druzega
—
kakor
o
Štefanu
.
In
tedaj
ne
čuti
mraza
in
vročine
,
ne
bolesti
in
žalosti
in
vsega
sveta
.
Ko
tako
prijetno
plapolje
ogenj
in
šviga
in
poka
,
kakor
bi
trščice
lomil
,
se
približa
sem
po
zameteni
stezi
človeška
stopinja
,
a
Marjetica
je
ne
opazi
.
„
Ovbe
no
Marjetica
,
kaj
pa
ti
čepiš
tukaj
v
snegu
?
Še
k
ognju
primrzneš
,
tako
zebe
in
skeli
danes
,
“
vsklikne
zdaj
stara
,
kljukasta
suha
ženica
z
vidrino
kučmo
na
glavi
in
košekom
na
hrbtu
ter
zavije
proti
ognju
.
Marjetica
se
zgane
,
ozre
,
zarudi
,
kajti
to
je
farna
potovka
Cilja
,
ki
hodi
v
tednu
dva
pota
čez
gorjance
v
mesto
in
prinaša
iz
njega
vsega
potrebnega
za
okolico
,
potem
vzklikne
:
„
Grejem
se
Cilja
,
pa
še
ti
sem
pojdi
in
počij
,
pa
kaj
mestnih
novic
mi
povej
!
“
„
To
pa
vže
to
,
Marjetica
,
novic
pa
dva
koša
,
in
še
več
.
In
zate
nekaj
posebnega
in
ravno
prav
,
da
te
najdem
tu
,
drugo
pot
k
vam
si
prihranim
,
“
pravi
starka
,
vpre
košiček
na
železom
okovano
grjačo
,
mane
koščeni
roki
nad
ognjem
in
upre
pogled
v
svojo
mlado
družico
.
Marjetica
najprvo
zbledi
kakor
sneg
pri
Ciljinih
besedah
,
potem
zopet
zarudi
kakor
pireh
in
se
ozre
po
očetu
,
ki
oddaljen
panjače
naklada
,
potem
vzklikne
:
„
Cilja
,
kar
povej
,
če
kaj
veš
in
če
imaš
kaj
posebnega
za
me
,
da
si
ne
vem
od
kod
bi
bilo
!
Ko
pa
mimo
hodiš
,
pa
se
pri
nas
oglasi
.
Polno
skledo
mleka
in
tri
perišča
ječmenčkove
moke
ti
dam
za
plačilo
,
če
češ
.
“
„
Da
bi
ti
povedala
,
praviš
!
Kaj
da
je
,
vže
sama
veš
.
Samo
pamet
rabi
,
pa
bode
vse
prav
in
dobro
,
zdaj
je
vže
tako
.
“
Po
teh
besedah
se
upogne
starka
in
zašepeče
Marjetici
skrivaje
na
uho
:
„
Štefan
te
pozdravlja
in
ti
naroča
,
da
le
potrpi
in
počakaj
,
vse
se
še
obrne
na
bolje
,
da
veš
.
“
„
Štefan
,
kaj
res
,
Cilja
?
“
vsklikne
Marjetica
,
a
potem
pobesi
otožno
glavo
in
pravi
:
„
Cilja
,
to
ni
res
,
ti
se
šališ
in
me
žališ
.
Kaj
sem
ti
storila
,
da
se
norčuješ
z
menoj
?
“
„
Poglej
jo
no
nevrjetnico
,
kar
verjemi
mi
,
če
pravim
,
pa
je
.
Štefan
je
v
mestu
,
pa
dobro
se
mu
godi
baje
,
za
hlapca
služi
v
mlinu
.
Pa
sinoči
me
je
poiskal
in
dejal
:
Na
!
srebrno
dvajsetico
ti
dam
,
pa
Marjetico
poišči
in
jej
izroči
to
in
to
.
Če
pa
dobro
in
skrivaje
opraviš
,
še
se
oglasi
pri
meni
.
“
Tako
pripoveduje
Cilja
in
pokaže
Marjetici
novo
srebrno
dvajsetico
,
ki
se
tako
leskeče
pri
ognju
,
da
človeku
kar
vid
jemlje
.
„
Torej
je
res
Cilja
,
pa
prav
res
!
O
tega
bi
ne
bila
verjela
nikedar
,
a
tebi
verjamem
samo
zato
,
ker
si
ti
,
ker
te
rada
imam
in
ker
si
s
Štefanom
govorila
,
je-li
da
si
?
“
vzklikne
zopet
Marjetica
kakor
oživljena
,
prime
starko
za
roko
in
dolgotrajno
šepetanje
se
prične
.
Stoprv
ko
se
čujejo
očetove
stopinje
v
bližavi
,
meni
Marjetica
:
„
Zdaj
pa
le
pojdi
Cilja
,
oče
ne
smejo
vedeti
,
kaj
sve
govorile
.
“
Potem
še
zakliče
za
njo
:
„
Pa
k
nam
pridi
,
pa
prav
gotovo
pridi
,
vže
veš
,
kaj
te
čaka
in
še
mnogo
več
,
kakor
sem
rekla
.
“
„
Kedo
je
bil
pri
tebi
,
Marjetica
?
“
praša
Srakar
,
ko
se
vrne
k
ognju
in
vtakne
premrle
roke
v
plamen
ter
ceptava
s
sneženimi
kvedrastimi
črevlji
po
tleh
v
znamenje
,
da
mu
je
mraz
tudi
v
noge
,
akoravno
je
zjutraj
natlačil
nove
ječmenčkove
slame
v
črevlje
.
Kaj
enacega
pa
se
mu
vže
ni
primerilo
kmalu
.
Vendar
gozd
je
gozd
,
v
njem
je
prava
zima
doma
.
„
Kedo
da
je
bil
pri
meni
,
oče
,
“
odgovori
boječe
in
polglasno
Marjetica
,
pa
tako
da
se
jej
pozna
,
da
bi
rada
zakrila
svojo
skrivnost
in
govorico
,
potem
pa
pristavi
:
„
Cilja
je
bila
,
oče
,
farna
Cilja
.
Iz
mesta
gre
,
pa
se
je
nekoliko
pogrela
tu
pri
ognji
,
stara
reva
je
.
“
„
No
,
kaj
pa
ti
je
povedala
novega
kaj
,
kar
reci
,
saj
ona
ve
novice
vsega
sveta
,
“
praša
oče
dalje
in
hlača
okoli
naloženih
sani
in
ogleduje
debele
pa
grčave
panjače
,
da
se
mu
lice
kar
samo
smehlja
in
reži
,
kakor
mak
ali
kokolj
o
svetem
Jakopu
.
„
Meni
je
povedala
Cilja
kaj
,
oče
,
pa
meni
,
prav
nič
mi
ni
,
res
ne
,
“
odvrne
urno
Marjetica
,
zarudi
notri
pod
vidrovo
kučmo
in
tesno
prav
tesno
jej
je
pri
srcu
,
težek
kamen
jej
leži
na
prsih
.
Dobro
,
da
je
ogenj
plapolal
z
visokim
plamenom
in
žaril
dekličino
lice
,
pa
da
je
stari
naložene
panjače
prekladal
in
študiral
,
da
hčerine
rudečice
niti
opazil
ni
.
In
kako
tudi
.
Pa
Marjetici
se
je
vzbudil
urno
neki
notranji
glas
,
ki
je
dejal
:
to
ni
res
,
kar
si
govorila
,
da
veš
.
A
kaj
je
hotela
.
Laž
je
bila
to
,
majhina
laž
v
sili
.
Kako
bi
mogla
tudi
povedati
,
kaj
je
pravila
Cilja
,
pa
kaj
bi
oče
rekli
temu
.
Hoteč
vsaj
videzno
popraviti
svojo
krivdo
,
pravi
:
„
Cilja
je
prav
priljudna
pa
prav
dobra
žena
,
rada
jo
imam
,
kakor
nobeno
drugo
.
Torej
sem
dejala
,
naj
se
oglasi
kaj
pri
nas
,
kedar
mimo
hodi
.
Je-lite
,
oče
,
da
sem
storila
prav
tako
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
Jaz
imam
vse
ljudi
rad
in
če
me
imajo
tudi
oni
,
ne
prašam
,
vse
eno
.
Zaradi
tega
ne
hodim
sicer
vasovat
okrog
,
a
druščine
se
tudi
ne
ogibljem
.
Tudi
tebi
nij
potreba
tega
.
Svojeglavnost
in
trma
ni
nikjer
prida
,
posebno
pri
mladem
dekletu
ne
,
to
si
zapomni
!
“
Marjetica
je
bila
vesela
,
nepopisljivo
vesela
teh
besedi
.
Skočila
bi
bila
za
pedenj
visoko
,
ko
bi
bilo
potreba
in
očetu
bi
se
bila
oklenila
okoli
vratu
,
ko
bi
se
ne
sramovala
in
bi
bila
takova
navada
na
kmetih
.
Saj
dovoljeno
jej
je
bilo
občevanje
s
Ciljo
,
in
ta
uboga
,
ta
starikava
ženica
se
jej
dozdeva
zdaj
najboljša
prijateljica
na
svetu
,
pa
najrajši
jo
ima
samo
zato
,
ker
jo
s
Štefanom
govorila
,
njega
videla
in
jej
prinesla
tako
prijetno
novico
,
da
jej
kar
prsi
hočejo
razpočiti
,
kedar
misli
na-njo
,
in
je
srečna
,
najsrečniša
oseba
na
vsem
širnem
svetu
.
Med
tem
jame
legati
skrivnostni
mrak
na
zemljo
,
tja
po
gozdu
in
po
dolini
.
Daljni
snežniki
rude
kakor
čisto
zlato
v
zahajajočem
solncu
,
ogenj
pa
ugasuje
vedno
bolj
in
bolj
,
kakor
bi
umiral
.
„
Zdaj
pa
le
ročno
,
Marjetica
!
Noč
bode
in
daleč
je
še
do
doma
,
“
pravi
Srakar
in
se
vpre
v
sani
,
da
mu
sneg
zaškriplje
pod
nogami
.
Tudi
Marjetica
mora
zdajci
tiščati
sani
,
kajti
Srakar
je
panjačev
kar
s
kupička
naložil
.
A
ona
bi
bila
ostala
najraji
tu
,
kjer
je
.
Tako
lepo
se
jej
dozdeva
vse
okrog
in
okrog
,
in
tako
krasnega
večera
še
ni
doživela
nikedar
.
Kar
tu
bi
ostala
in
strmela
in
se
čudila
gozdni
krasoti
stoletja
,
kakor
tisti
menih
,
o
katerem
je
čula
v
pravljici
,
da
je
poslušal
rajsko
tico
,
da
so
pomrli
med
tem
trije
človeški
rodovi
.
Srakar
se
je
domu
grede
več
potov
ozrl
nazaj
po
Marjetici
in
niti
razumeti
ni
mogel
,
kako
je
to
,
da
se
je
tako
hipoma
vsa
spremenila
ona
in
sicer
na
dobro
,
veselo
stran
.
Zaradi
tega
je
bil
vesel
svojega
otroka
,
vesel
samega
sebe
in
vesel
grčevih
in
visoko
naloženih
panjačev
na
saneh
,
ki
bodo
tako
prijetno
goreli
,
pokali
in
greli
peč
,
njegovo
najboljšo
prijateljico
.
Med
tem
prideta
do
klanjca
,
kjer
je
lep
razgled
na
daleč
okrog
in
se
vije
pot
v
dolino
.
Tu
se
vstavi
Srakar
,
obriše
pot
raz
čela
in
pravi
:
„
Marjetica
,
zdaj
pa
kar
sem
le
k
meni
sedi
in
kar
sama
zdrčiva
na
ravno
,
pa
urno
letiva
kakor
tica
pod
nebom
.
“
Marjetica
se
zgane
,
kajti
vso
pot
je
bila
zamišljena
in
niti
vedela
ni
,
da
sta
vže
na
klanjcu
.
„
Pa
k
vam
na
sani
naj
bi
sela
,
oče
,
da
v
dolino
zdrčiva
,
pravite
?
Jaz
bi
vže
,
prav
rada
bi
,
a
bojim
se
,
tako
se
bojim
,
da
bi
kar
ne
sela
ne
,
je-lite
oče
,
“
jekne
Marjetica
v
zadregi
,
a
vže
med
ugovorom
sede
na
končišče
poleg
Srakarja
in
se
oklene
z
obema
rokama
saninih
ročic
.
„
Tako
je
prav
,
Marjetica
!
Pa
le
dobro
se
drži
,
zdaj
jo
ureževa
,
da
se
bode
kar
bliskalo
pred
očmi
in
bodo
jelke
in
borovci
plesali
okoli
naju
.
Kaj
da
bi
ne
?
“
Izgovorivši
se
Srakar
še
enkrat
ozre
nad
se
v
visoko
nakopičene
panjače
,
potisne
pokrivalo
globokeje
na
ušesi
,
zabiči
Marjetici
,
naj
so
kar
nič
ne
boji
,
ter
se
vpre
s
kvedrastimi
na
gosto
podkovanimi
črevlji
v
kolovoz
,
da
ga
rudečica
zalije
notri
doli
pod
debelo
hodnikovo
srajco
.
In
čuj
!
kako
zaškripljejo
sani
,
pa
kako
kakor
tica
zdrče
v
dolino
.
Marjetica
se
boji
in
trese
s
početka
.
A
videč
,
da
se
vozi
tako
lahno
kakor
v
kočiji
,
se
ohrabri
in
dozdeva
se
jej
tako
veselo
,
tako
prijetno
,
da
bi
se
vozila
naprej
naprej
brez
prenehljaja
tako
.
Tudi
Srakarju
zaliva
posmeh
zijavi
obraz
,
kolikor
se
ga
kaže
izpod
pokrivala
,
in
še
dalje
notri
pod
krajevci
.
Drži
se
pa
modro
in
ponosno
ter
vlada
z
nogami
urne
sani
,
kakor
da
bi
vozil
zlato
cesarsko
kočijo
in
nevesto
,
samo
kraljevo
nevesto
v
njej
.
Takova
je
bila
Marjetičina
prva
vožnja
na
saneh
,
prijetna
in
nepozabljiva
.
Enak
je
bil
denašnji
dan
.
Tako
lep
se
jej
ni
dozdeval
še
nobeden
.
In
kedo
je
bil
kriv
temu
?
Kedo
bi
prašal
kaj
enacega
?
Koliko
se
je
spremenilo
v
zadnjih
dneh
pri
Srakarju
,
tega
niti
popisati
ne
moremo
.
Marjetica
ni
posedala
več
molčeč
za
omizjem
,
potegnila
ni
z
dlanjo
po
očeh
,
če
je
stopil
nenadoma
oče
v
sobo
in
nekaj
iste
bolestne
bledine
jej
je
izginilo
raz
lica
.
Srakar
je
več
potov
sedeč
na
zapečku
kimal
z
glavo
in
migal
z
ramama
ter
kar
umeti
ni
mogel
,
da
je
Marjetica
vsa
kakor
prenovljena
,
da
jej
celo
kolovrat
šumi
glasneje
in
nit
jej
drsi
urneje
izmed
rok
.
Vže
nekaj
večerov
je
premišljeval
in
ugibal
to
in
posled
uganil
,
da
je
Marjetica
popolno
pustila
Štefana
iz
misli
.
Vesel
pa
je
bil
tega
tako
,
da
bi
bil
pol
sežnja
visoko
poskočil
,
ko
bi
bilo
potreba
.
In
koliko
bi
bil
dal
,
mnogo
prav
mnogo
,
pol
svojega
premoženja
,
najlepši
kozo
,
tisto
lisko
liskasto
,
ki
ima
največje
vime
in
ki
je
veljala
lep
denar
,
le
nekaj
grošev
manj
,
kot
devet
trdih
srebrnjakov
.
Pa
še
nekaj
vevnic
rumenega
ječmenčka
bi
priložil
povrh
.
Marjetica
je
odslej
zgodneje
vstajala
,
pozneje
hodila
k
počitku
,
in
kedar
je
sedela
za
kolvratom
,
videlo
se
jej
je
,
kako
jej
teče
preja
,
kakor
svila
med
prsti
,
nit
se
ne
krotiči
,
vreteno
ne
škriplje
in
kobilica
stoji
mirno
v
perutnici
,
kakor
da
bi
umela
,
da
mora
stati
ravno
tako
,
pa
ne
drugače
.
A
ko
je
sedela
tako
za
svojim
kolovratom
,
oče
pa
na
zapečku
,
primerilo
se
je
vendar
,
da
sta
molčala
oba
.
Marjetica
se
je
vtopila
tedaj
v
svoj
žlahten
predivček
in
v
oni
veseli
pomladni
dan
,
ko
razgrinja
ravnokar
od
tkalca
prinešeno
platno
po
vrtu
in
hodi
s
kropilnico
okoli
njega
,
da
bi
postal
prav
pražen
pa
bel
,
kakor
sneg
,
da
ga
bodo
tipale
mimogrede
vaške
ženice
in
dejale
:
„
Marjetica
ta
pa
ta
!
Prela
je
stoprv
prvo
zimo
,
pa
poglejte
,
kako
platno
ima
in
koliko
ga
ima
!
“
A
kaj
če
to
?
Za
tako
hvalo
jej
ni
.
Še
nekdo
pride
tedaj
čez
vrt
in
vpraša
morda
:
„
No
Marjetica
,
kje
pa
si
kupila
tako
pražnje
platno
,
kar
povej
,
da
ga
kupim
še
jaz
.
Prav
rad
bi
imel
eno
takovo
srajco
,
oblekel
bi
jo
lehko
veliko
nedeljo
ali
kedar
si
bodi
.
“
In
ona
mu
poreče
:
„
Štefan
,
kje
sem
ga
kupila
praviš
?
Povem
ti
,
če
hočeš
ravno
vedeti
.
Denarjev
nisem
štela
za-nj
.
Predivo
sem
natrla
in
sprela
ga
po
zimi
in
prav
sama
,
le
verjemi
mi
,
če
nisi
neverjeten
!
“
Pa
te
besede
,
kako
vesele
,
kake
prijetne
se
jej
dozdevajo
.
In
Štefan
bode
kimal
z
glavo
,
smejal
se
bode
.
Morda
jo
pohvali
tudi
on
,
pa
vesel
bode
svoje
Marjetice
.
In
Srakar
,
kaj
je
ugibal
on
na
zapečku
?
Ne
vemo
prav
.
A
če
sodimo
po
njegovem
obrazu
,
potem
kako
je
pipo
tlačil
,
kako
mu
je
tičalo
pokrivalo
na
obriti
glavi
,
pa
kako
je
slonel
na
desnem
komolcu
,
mislimo
,
da
je
bil
zadovoljen
s
seboj
in
z
vsem
svetom
.
Bilo
je
zopet
nedeljo
popoludne
,
sneženo
sicer
dolgočasno
zimsko
nedeljo
.
Srakar
je
ogrnil
po
južini
plašč
,
dvignil
ovratnik
nad
ušesi
in
dejal
:
„
K
krščanskemu
nauku
grem
,
ti
pa
doma
ostani
,
če
hočeš
,
za
varuha
.
Sneženo
je
po
tleh
pa
tvojega
novega
obuvala
bi
bilo
tudi
škoda
.
“
„
Ostanem
,
če
hočete
,
pa
doma
pomolim
kaj
“
.
pravi
Marjetica
in
se
ozre
skozi
okno
v
dolino
,
kjer
je
ležal
sneg
na
globoko
in
so
se
jeli
prikazovati
prvi
vaščani
v
cerkev
grede
.
Srakar
se
začudi
,
da
je
Marjetica
danes
tako
dobrovoljna
,
kajti
sicer
bi
jej
ne
bilo
ubraniti
v
cerkev
,
ko
bi
bilo
tudi
žveplo
padalo
izpod
neba
.
Marjetica
je
sama
vedela
,
zakaj
dela
tako
.
Želela
si
je
vže
popoludne
,
ko
bode
sama
,
prav
sama
,
ko
se
more
posvetiti
popolno
le
svojim
mislim
,
pa
preračuniti
,
kake
neizmerne
veljave
je
Ciljino
zadnje
poročilo
.
Od
dne
do
dne
čaka
novih
naznanil
.
Kar
strpeti
ne
more
več
v
tej
negotovosti
.
V
časih
pa
se
jej
stori
tako
,
da
bi
šla
sama
tja
v
mesto
pa
bi
pripeljala
Štefana
domu
,
ga
pokazala
vsem
ljudem
,
in
dejala
:
„
Le
poglejte
,
rada
se
imava
,
in
vedno
se
bodeva
imela
!
“
V
nedeljo
popoludne
so
vaške
ženice
navadno
same
pri
domu
.
Možke
odpravijo
v
cerkev
,
če
je
verjeti
njihovim
besedam
.
Semtertje
seveda
,
da
jo
zavije
marsikateri
tudi
po
stranski
poti
v
krčmo
misleč
:
„
Da
bi
si
ga
še
v
nedeljo
ne
smel
privoščiti
ene
merice
!
Slaba
bi
bila
.
Človek
le
enkrat
živi
,
moliti
tudi
ne
more
vedno
.
Čemu
pa
ima
ženstvo
pri
hiši
?
“
Tudi
mati
Mlinarica
je
ostala
isto
popoludne
doma
.
Kar
Štefana
ni
bilo
,
veselilo
je
ni
ničesar
več
,
marsikateri
bi
bil
rekel
,
da
tudi
cerkev
ne
.
A
to
bi
bilo
krivično
.
Mlinarica
je
molila
mnogo
,
prav
mnogo
,
a
to
skrivaje
.
Ljudem
ni
hotela
kazati
svoje
žalosti
.
Vsaj
pol
molitve
je
bilo
storjene
za
Štefana
,
da
bi
se
vrnil
,
spametoval
in
Boga
ne
pozabil
.
Ko
sedi
tako
pri
oknu
z
bukvami
življenja
svetnikov
v
naročji
,
domisli
se
svojega
sklepa
,
govoriti
enkrat
resno
besedo
z
Marjetico
in
sicer
o
Štefanu
.
Če
je
res
,
kar
pravijo
,
ona
mora
kaj
vedeti
o
njem
.
Povedati
jej
mora
,
kje
je
.
In
če
noben
drugi
,
iskat
ga
gre
sama
tudi
križem
svet
in
ko
ga
najde
,
dobro
je
zopet
vse
,
saj
on
je
edini
otrok
;
on
izgubljen
,
izgubljeno
vse
.
V
tacih
mislih
vstane
Mlinarica
,
obleče
bel
drag
kožuh
,
dene
svileno
ruto
za
vrat
ter
se
odpravi
po
vasi
in
dalje
po
strmini
proti
Srakarju
.
Stare
sosedinje
,
ki
so
zrle
raz
zapečka
na
sneženo
cesto
,
jo
urno
opazijo
in
pravijo
:
„
Sama
Mlinarica
gre
k
Srakarju
,
le
poglejte
jo
!
To
ni
tako
v
en
dan
in
brez
pomena
.
Vršiti
se
morajo
važne
reči
in
se
morajo
.
“
.
Marjetica
zgiblje
ravno
svojo
praznično
obleko
,
ko
vstopi
Mlinarica
in
pravi
:
„
Bog
ti
daj
dober
dan
Marjetica
,
ti
si
pri
domu
,
kakor
vidim
,
in
to
je
prav
.
“
Potem
sede
k
peči
in
greje
premrle
roke
na
gorkem
zapečku
.
Marjetici
zdrsne
skoraj
krilo
iz
naročja
,
rudečica
jo
zalije
,
ke
zagleda
Štefanovo
mater
.
Stoprv
čez
nekoliko
se
ohrabri
in
pravi
:
„
Tudi
vi
ste
prišli
enkrat
vasovat
k
nam
.
Ko
bi
bila
vedela
,
da
pridete
,
rekla
bi
bila
očetu
,
naj
ostanejo
doma
,
da
bi
se
tudi
z
njim
kaj
pomenili
.
“
„
Se
bom
pa
drugi
pot
Marjetica
,
drugi
pot
,
če
živimo
,
pa
je
“
.
odgovori
mati
in
meri
nekoliko
bolj
skrivaje
svojo
mlado
družico
.
To
Marjetici
dobro
,
prav
dobro
dene
in
vesela
je
,
da
reče
:
„
Mati
,
poglejte
moj
predivček
,
kako
je
lep
,
ki
sem
ga
minulo
jesen
pritrla
.
Povem
vam
,
prede
se
kakor
prava
svila
.
O
veselim
se
vže
zdaj
pražnjega
platna
,
ki
se
natka
iz
njega
.
“
„
Saj
jo
res
!
Takov
je
kakor
konopnina
in
prav
lepo
prejo
si
naprela
,
“
pravi
Mlinarica
ter
stopi
k
kolovratu
in
tiplje
predivo
in
prejo
na
vretenu
.
Med
tem
odmakne
Marjetica
miznico
in
vzame
iz
nje
pol
hleba
rumenega
ječmenčkovega
kruha
,
položi
nož
nanj
in
pravi
:
„
Mati
pokusite
,
pokusite
in
režite
,
pa
bodete
videli
,
kako
se
mi
je
ponesel
ta
kruhek
,
baje
zato
,
ker
je
moka
iz
vašega
mlina
!
“
Ali
je
mogoče
Marjetica
,
da
je
tako
lep
vaš
kruh
?
Pa
ti
si
ga
spekla
,
sama
si
ga
?
O
kako
je
slasten
,
kakor
bi
bil
zamešen
na
maslu
,
“
povzame
potem
mati
,
sede
k
mizi
in
odreže
kruha
ter
ga
pokusi
.
Zakaj
pa
,
da
bi
ga
ne
spekla
jaz
,
mati
,
zakaj
?
To
mora
pa
vendar
znati
vsaka
gospodinja
.
“
„
Pa
ne
zna
vsaka
,
gotovo
da
ne
zna
.
Ti
bi
pa
res
znala
.
Dobra
gospodinja
bi
bila
,
ko
bi
Bog
hotel
,
“
vzdihne
zdajci
mati
in
vpre
oči
v
Marjetico
,
da
ona
ume
,
kam
merijo
te
besede
in
kaj
pomenijo
.
Marjetica
nekaj
časa
molči
,
pobesi
obraz
,
in
ima
,
hoteč
zakriti
svojo
zadrego
,
mnogo
opravila
z
belim
predpasnikom
in
zavihanimi
rokavci
.
Potem
pa
povzdigne
oči
in
pravi
:
„
Zakaj
pa
da
bi
ne
bilo
,
zakaj
?
“
„
Zato
,
jaz
ti
povem
kar
naravnost
,
Marjetica
,
ker
ne
mislijo
vsi
ljudje
tako
kakor
jaz
in
ti
,
in
ker
gospodinja
ne
more
biti
vsaka
,
ki
ne
prinese
premoženja
k
hiši
.
Delavnost
in
gospodinjstvo
je
sicer
mnogo
,
a
ni
še
vse
.
“
„
Saj
ne
pravim
,
da
bi
morala
biti
bogata
gospodinja
.
Bogastvo
mi
,
ni
posebno
povšeči
.
Zadovoljna
bi
bila
,
če
bi
bila
tako
kje
,
kakor
je
pri
nas
.
Na
stran
ne
devljemo
,
a
pomanjkanja
tudi
ne
trpimo
.
“
„
Potem
te
pa
ne
umem
prav
,
Marjetica
,
kako
da
imaš
rada
Štefana
ali
kali
.
Saj
veš
,
kako
je
.
In
Štefan
ima
vže
izbrano
nevesto
,
to
pomisli
!
“
Zadnje
besede
izgovori
Mlinarica
s
posebnim
naglasom
in
pokima
z
glavo
,
kakor
da
bi
hotela
reči
:
Žal
mi
je
ker
si
tako
pridna
,
da
si
se
spozabila
tako
daleč
.
Maliética
se
kar
zgane
pri
tem
,
zbledi
in
zarudi
in
ne
ve
,
kaj
bi
rekla
.
Kaj
pravite
,
mati
,
vi
mislite
na
Štefana
?
Prav
je
to
,
tudi
jaz
se
ga
spominjam
.
Pa
veseli
me
,
da
ima
lepo
bogato
nevesto
,
“
povzame
posled
,
kakor
bi
jej
bil
Štefan
na
pol
tuj
človek
.
A
vendar
premagati
se
ne
more
dalje
,
užali
se
jej
srce
in
solze
ji
zablišče
v
očesu
.
„
Iz
misli
,
kar
iz
misli
ga
pusti
,
Marjetica
,
pa
je
,
in
Bog
te
bode
rad
imel
in
tvoj
angelj
varuh
in
jaz
,
Štefanova
mati
,
in
sosedje
in
prijatelji
bomo
,
kakor
smo
bili
do
sedaj
.
“
„
Vsaj
ga
pustim
,
mati
,
pustim
.
Da
bi
ga
pa
rada
ne
smela
imeti
,
tega
pa
ne
morem
verjeti
.
A
v
napotji
mu
nisem
.
Dobro
vem
,
da
sem
jaz
Srakarjeva
,
on
pa
Mlinarjev
edini
sin
.
“
„
Ali
je
res
,
Marjetica
,
prav
res
?
“
vzklikne
mati
in
poboža
družico
po
bledem
obrazu
.
„
Če
je
res
,
pa
mi
še
povej
,
kje
da
je
zdaj
!
Saj
ljudje
pravijo
,
da
ti
je
znano
in
da
občuješ
z
njim
.
“
To
je
Marjetici
prehudo
.
Kaj
tacega
ni
mislila
.
Ona
naj
bi
imela
skrivne
zveze
,
kaj
je
to
?
In
ko
bi
bilo
,
ali
je
ljubezen
greh
?
O
tako
kot
je
njena
,
ni
.
To
jej
pravi
njena
vest
,
to
jej
pravi
vsak
najmanjši
čut
.
Njena
ljubezen
ni
druzega
,
kot
da
ima
rada
,
pa
tako
nepopisbivo
rada
tega
Štefana
,
kot
nikogar
druzega
več
na
svetu
.
Ko
bi
le
vedela
zakaj
,
in
da
je
to
pregrešno
?
Nikedar
še
ni
mislila
,
da
bi
bila
ona
Mlinarjeva
gospodinja
.
Najrajši
bi
imela
,
da
bi
skrivaje
smela
ljubiti
Štefana
.
Zadovoljna
bi
bila
,
da
bi
ga
videla
le
od
daleč
,
pa
da
bi
vedela
,
da
je
vesel
in
srečen
,
če
tudi
brez
nje
.
V
tacih
mislih
jej
zagrene
materne
besede
.
Obraz
zakrije
v
bel
predpasnik
in
ne
odgovori
.
Le
tiho
ihtenje
se
čuje
.
To
gane
mater
.
Desno
roko
stegne
proti
deklici
in
pravi
:
„
Čemu
je
treba
joka
zaradi
tega
?
Pametna
bodi
!
Jaz
ti
nič
ne
rečem
.
Še
prav
rada
te
imam
.
Danes
bi
te
vzela
na
dom
,
ko
bi
oče
hotel
tako
.
A
njega
poznaš
.
Vendar
vse
je
še
lehko
prav
,
če
Bog
da
.
Le
to
mi
povej
,
kje
je
Štefan
,
kar
odkritosrčno
mi
povej
,
meni
kar
živeti
ni
več
brez
njega
!
“
„
Bog
mi
je
priča
,
mati
,
da
ne
vem
prav
sama
,
kje
da
bi
bil
.
Le
toliko
sem
čula
,
da
je
v
mestu
in
da
mu
je
dobro
,
“
odgovori
Marjetica
in
še
hujši
jo
posili
jok
.
„
Oče
mora
toraj
po-nj
.
Pa
še
nocoj
mora
,
jaz
govorim
resno
besedo
z
njim
in
povem
,
da
si
ti
prav
pridna
in
delavna
in
če
me
posluša
in
če
je
božja
volja
,
pa
naj
bode
tudi
Štefanova
in
tvoja
,
“
pristavi
mati
,
tolažeč
vbogo
Marjetico
.
„
Meni
ni
potreba
ničesar
,
mati
,
dozdeva
se
mi
,
da
ne
doživim
onega
dne
.
Ko
bi
le
Štefana
ne
bila
poznala
nikedar
!
“
plaka
Marjetica
.
„
Vtolaži
se
,
pa
k
angelju
varhu
pomoli
,
pa
bode
!
In
kedar
veš
,
da
mojega
moža
ni
doma
,
kar
k
nam
pridi
.
Počasi
se
obrne
vse
na
bolje
.
“
Izgovorivši
pogleda
mati
skozi
oknice
v
dolino
in
videč
gručo
ljudi
,
ki
iz
cerkve
gredo
,
pristavi
:
„
Domu
se
mi
mudi
.
Nočem
,
da
bi
vedeli
ljudje
,
da
sem
bila
pri
tebi
.
“
Čez
nekoliko
izgine
Mlinarica
po
stranski
poti
v
vas
.
Majetica
pa
sloni
na
oknu
in
zre
mokrega
in
veselega
očesa
za
njo
.
Tako
slovesno
in
tako
pomenljivo
pa
se
jej
ni
dozdevalo
še
nobeno
popoludne
.
Vidi
se
jej
,
kakor
da
bi
se
bil
razgrnil
nov
svet
pred
njo
.
In
na
tem
svetu
ste
le
dve
osebi
:
Štefan
in
njegova
mati
.
Enega
je
ljubila
vže
prej
,
druzega
ve
čislati
stoprv
zdaj
.
Pa
kedo
jej
more
nasprotovati
,
če
ima
dve
tako
blagi
pomoči
?
V
njuni
družbi
bi
prestavila
gore
in
trpela
trpljenje
vse
širne
zemlje
.
Izgubiti
nima
ničesar
.
Kar
ima
,
misel
na
Štefana
,
nič
druzega
kot
misel
,
tega
pa
jej
nihče
vzeti
ne
more
.
Vest
,
srce
jej
pravi
,
da
to
ni
pregrešno
,
če
tudi
jo
zaničuje
sicer
in
jo
pika
ves
svet
.
Kaj
je
njej
svet
?
Nič
,
čisto
nič
.
Konec
druzega
tedna
je
bil
v
bližnjem
mestu
somenj
.
To
pa
ni
kaj
navadnega
.
Vže
nekaj
dni
poprej
je
polno
govorice
o
njem
po
vsi
okolici
.
Možakarji
se
poprašujejo
pri
kupi
žganega
:
„
No
,
kaj
pa
ti
kaj
kupiš
in
vtržiš
na
somnju
?
Da
bi
nič
,
vem
da
ne
bode
.
“
„
Volička
pravim
,
da
bi
kupil
pri
dveh
letih
.
Do
spomladi
bi
ga
malo
poredil
in
ga
vže
vpregel
pri
setvi
.
Saj
veš
,
za
delo
me
baše
,
slabi
časi
,
živina
pa
draga
.
“
Drugi
bi
zopet
rad
prodal
pitanega
prasička
,
da
bi
za
davke
imel
in
se
rubščine
vbranil
,
tretji
bi
rad
zamenil
svojega
„
prama
“
.
ki
rad
jé
pa
slabo
vozi
.
Vsak
ima
kaj
posebnega
v
mislih
in
na
somnjih
bi
se
morali
goditi
v
resnici
čudeži
,
da
bi
se
izpolnila
le
polovica
teh
različnih
misli
in
želj
.
Tako
možje
.
A
tudi
ženice
štejejo
na
prste
dni
,
kedaj
bode
somenj
.
Ena
bi
si
kupila
tedaj
rada
nov
bel
kožušček
,
a
nekaj
grošev
jej
še
primanjkuje
k
kupičku
,
torej
ugiblje
,
kje
bi
se
prigospodinjili
in
vtrpeli
oni
.
Druga
ima
tako
lepe
piščance
v
kurniku
,
katere
vže
pita
in
redi
nekaj
tednov
.
Lep
denar
potegne
za
nje
.
Pa
tako
skuša
,
da
mož
na
ve
prav
,
koliko
.
Saj
ti
možje
so
neslani
,
saj
vsak
božjak
,
ki
ga
spečajo
žene
,
bi
hoteli
obrniti
za
se
,
žene
pa
bi
naj
bile
vse
leto
brez
okroglega
.
To
ne
gre
.
Marsikateri
bi
mislil
,
da
je
fantom
in
dekličem
somenj
deveta
briga
.
To
pa
ni
res
.
Ko
bi
ga
pozabili
vsi
,
celo
velika
pratika
v
poči
hišnega
trama
,
oni
bi
ga
ne
.
„
Kaj
pa
ti
Marjanica
,
ali
pojdeš
na
somenj
?
“
poprašuje
vasovalec
skozi
omreženo
oknice
svojo
ljubo
vže
nekaj
večerov
prej
.
„
Da
bi
v
somenj
šla
,
praviš
?
Jaz
bi
vže
jaz
,
saj
veš
,
a
mati
bodo
ugovarjali
.
“
„
Poprosiš
jih
,
pa
bode
.
Potreben
izgovor
se
tudi
najde
,
če
hočeš
.
Kar
reci
,
ali
češ
?
“
„
Pa
bi
šla
,
pravim
.
Jeli
,
saj
ti
tudi
greš
?
“
„
Tudi
,
če
te
smem
potoma
nekoliko
pospremiti
?
“
„
Zakaj
pa
,
da
bi
me
ne
smel
,
soseda
sva
in
v
prepiru
ne
živiva
ali
kali
?
“
„
Kaj
pa
ti
na
somnju
kupim
,
Marjanica
,
kar
povej
!
“
„
Nič
ali
pa
,
kar
hočeš
.
Jaz
sem
si
namenila
kupiti
zlat
pretanek
.
Pa
ni
da
bi
ga
ravno
morala
.
“
„
Saj
še
ne
greva
k
poroki
?
Čemu
ti
bo
prstan
,
Marjanica
?
“
„
Imela
bi
ga
,
saj
ga
tudi
Potokarjeva
Nežika
ima
.
In
v
nedeljah
bi
ga
nosila
na
prstu
.
“
„
Ali
res
?
Potem
ti
pa
jaz
kupim
enega
,
če
ga
bodeš
nosila
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
Tvojega
bi
vže
,
druzega
ne
.
“
„
A
kaj
ti
moram
pa
jaz
izbrati
za
odškodnino
?
Kar
tako
ne
grem
iz
trga
,
da
veš
.
“
„
Kar
hočeš
,
ni
da
bi
dejal
,
da
moraš
.
Pa
če
rada
,
odpustka
mi
prinešeš
tacega
v
rudečih
,
rožastih
zavitkih
z
zaljubljenimi
napisi
.
“
„
Kaj
pa
bodeš
z
odpustkom
?
Za
jed
ni
,
za
druzega
tudi
ne
.
“
„
Na
klobuk
ga
denem
,
da
veš
.
In
ko
grem
v
nedeljo
do
poludne
k
maši
,
vedo
vsi
,
da
je
ta
odpustek
iz
somnja
in
ugibljejo
,
katera
pa
katera
mi
ga
je
kupila
.
“
Tako
se
ugiblje
in
govoriči
pred
somnjem
po
vsi
okolici
.
Tudi
Mlinar
je
računil
druga
leta
vže
na
tedne
poprej
,
koliko
naloži
večer
pred
tržnim
dnem
moke
in
žita
za
prodajo
,
koliko
skupi
pri
tem
.
Pa
po
kakovi
ceni
bode
neki
banaška
in
ogrska
pšenica
,
po
čem
suhe
sljive
in
pitani
voli
.
Vse
to
mu
je
raznemalo
možgane
,
kajti
on
ni
bil
samo
trden
kmet
in
mlinar
,
temuč
tudi
kupčije
se
ni
branil
,
to
je
,
če
je
obetala
gotov
dobiček
.
Druga
leta
je
jemal
Štefana
s
seboj
na
somenj
,
kajti
videl
je
,
da
bode
dober
za
kupčijo
,
kedar
pride
njegov
čas
.
Tudi
nekaj
druzega
vzroka
je
imel
za
to
.
Ni
da
bi
dejali
,
da
je
bil
on
puhle
glave
v
računu
.
Tega
ne
.
Pisati
in
brati
sicer
ni
umel
,
a
vedel
je
do
krajcarja
ali
vinarja
,
koliko
iznese
ta
in
oni
skupiček
,
po
čem
se
mora
obetati
,
po
čem
prodajati
,
da
ne
gre
v
škodo
.
A
nekaj
druzega
je
manjkalo
Mlinarju
.
Vedel
je
dobro
,
da
pri
kupčiji
posebno
pa
z
mešetarji
in
tujimi
prekupovalci
je
treba
ziniti
semtertje
kakovo
nemško
besedo
.
Saj
dobro
je
in
koristno
,
če
človek
nekaj
take
zmesi
zna
,
da
si
je
sicer
nima
nič
kaj
v
čisli
.
Mlinar
pa
je
ni
znal
niti
trohice
nemščine
,
da
si
je
več
potov
dejal
:
„
En
stotak
,
ali
pa
dva
bi
plačal
ali
pa
še
več
,
ko
bi
znal
po
nemški
jezik
majati
,
pa
samo
zaradi
tistih
mustačarjev
v
cesarskih
kancelijah
bi
ga
znal
.
Bašte
,
potem
bi
jih
pa
jaz
tipal
,
sukal
po
rokah
in
uganjal
v
kozji
rog
.
Tako
se
mi
lehko
rogajo
hudiči
,
ker
govoričijo
med
naboj
le
po
tuje
in
sučejo
meni
neznana
peresa
.
A
do
živega
mi
vendar
ne
pridejo
,
pa
mi
tudi
ne
bodo
.
Vseh
se
ne
ustrašim
,
kar
se
tiče
tistega
,
ki
kaj
velja
.
“
Pri
tem
pokaže
Mlinar
s
prsti
,
kako
se
bankovci
oslinjajo
in
štejejo
.
Štefan
se
je
nekdaj
v
mestu
dve
leti
šolal
in
si
nekaj
nemških
besedi
zapomnil
,
ter
z
njimi
očetu
pri
kupčiji
pomagal
;
seveda
kolikor
se
je
dalo
.
Mlinar
pa
je
bil
tega
vesel
,
jako
vesel
in
ponosen
je
bil
na
učenega
svojega
sina
.
Tudi
danes
na
tržni
dan
stoji
na
Mlinarjevem
dvorišču
težko
naložen
voz
.
Pred
hlevom
pa
opravlja
mlajši
hlapec
v
višnjevem
predpasniku
dva
lepa
prama
ter
je
dobrovoljno
pogovarja
in
tudi
nekoliko
pokolne
,
ko
grizeta
svetlo
novo
opravo
.
V
hiši
za
omizjem
sedi
na
desno
dlan
naslonjen
Mlinar
v
črnem
žametovem
brezrokavniku
s
srebrnimi
gumbi
,
sivi
suknji
in
polhovki
bolj
na
desnem
ušesu
in
srpo
zre
v
kupo
brinjevca
,
ki
stoji
pred
njim
.
„
Kar
poženi
,
pa
je
.
Dani
se
vže
in
tri
ure
imaš
dovolj
vožnje
do
mesta
“
.
pravi
mati
Mlinarica
,
ko
stopi
v
sobo
in
sede
na
klop
pri
peči
.
„
Pa
Štefana
poišči
!
Pri
kupčiji
naj
ti
pomaga
,
potem
se
pa
skupaj
domu
pripeljita
,
pa
je
“
.
pristavi
potem
in
se
ozre
proti
možu
.
„
Govoril
bi
vsak
in
ukazoval
,
delal
in
trudil
naj
bi
se
pa
sam
.
Čemu
se
vkvarjam
in
trudim
noč
in
dan
in
pol
svojega
življenja
,
stara
čemu
,
reci
čemu
?
Enega
sina
sem
imel
in
ta
je
nečast
in
sramota
pošteni
hiši
,
enega
otroka
sem
vzredil
,
da
kažejo
ljudje
za
menoj
,
ko
od
maše
grem
,
ali
če
me
srečujejo
na
cesti
meneč
:
„
Lejte
Mlinarja
,
kaj
mu
pomaga
vse
.
Sin
mu
stavi
sive
lase
v
glavo
!
“
„
Kaj
bodeš
to
?
Oče
si
,
pa
je
.
Za
vse
ni
nikjer
,
kar
je
pa
navskriž
zdaj
,
vse
se
vravna
in
uredi
,
če
hočeš
“
.
pravi
žena
.
„
Če
bi
bilo
z
jezikom
vse
storjeno
in
vravnano
;
potem
bi
babnice
vladale
ves
svet
,
še
fajmoštra
bi
pregnale
z
župnije
ali
pa
papeža
iz
Rima
,
jeli
stara
?
A
pravega
prevdarka
in
moči
nimate
nobene
.
Le
poglej
,
danes
naj
sam
v
mesto
vozim
,
sam
kupčujem
,
sam
prodajam
,
pa
še
sina
naj
iščem
,
mesto
bi
on
mene
.
Tako
me
je
volja
,
da
bi
kar
iz
misli
izbrisal
to
spridjeno
seme
.
Kaj
mi
je
treba
tega
,
povej
še
ti
kaj
?
“
„
Ne
bodi
tak
.
Zdaj
je
vže
tako
,
drugi
pot
bode
drugače
.
Jaz
sem
tudi
z
Marjetico
govorila
.
Pridno
dekle
je
,
jaz
jo
rada
imam
,
če
češ
,
pa
jo
imej
še
ti
,
pa
bode
mir
in
blagoslov
božji
pri
hiši
!
“
„
Kaj
stara
,
kaj
praviš
,
da
naj
storim
?
Ona
ti
godi
torej
ona
,
druga
da
ne
.
Da
bi
beračem
v
malho
potisnil
,
kar
sem
si
s
trudom
pridobil
,
kaj
?
Stara
,
ti
še
ne
poznaš
mene
.
Le
zapomni
si
,
in
ne
pozabi
,
kar
ti
pravim
ravno
,
da
veš
.
“
Izgovorivši
vstane
Mlinar
,
zgrabi
bič
v
kotu
,
izpije
ostali
brinjevec
in
odide
iz
hiše
,
žene
pa
niti
ne
pogleda
.
Na
dvorišču
hlapcu
vajeti
iz
rok
potegne
,
zamaje
z
bičem
,
pogleda
po
vozu
in
naloženih
vrečah
,
in
kolesa
zaškripljejo
in
se
jamejo
vrtiti
.
Hlapec
pa
postoji
pozneje
pred
hlevom
in
gleda
za
gospodarjem
pa
pravi
:
„
Čmerikavost
,
čmerikava
!
Danes
je
zopet
vstal
z
levo
nogo
,
in
slabe
volje
je
,
da
se
Bogu
smili
.
Kaj
mu
pomaga
bogastvo
in
kupčija
?
Vreden
je
,
da
bi
ga
s
palico
potipal
,
če
ni
zadovoljene
s
tem
,
in
še
vedno
rije
za
novci
,
kakor
krt
po
prsti
,
iz
rok
pa
ne
da
okroglega
in
ga
le
ne
da
.
“
Ko
zavozi
Mlinar
na
veliko
cesto
,
dohaja
in
prehituje
ga
ondi
polno
število
voznikov
,
ki
ga
nagovarja
in
pozdravlja
,
kajti
on
je
poznan
na
daleč
okoli
in
okoli
.
„
Pa
kar
sami
vozite
,
oče
?
“
pravi
kmetič
,
ki
s
suhim
voličem
prašiče
v
mesto
pelje
,
ter
ga
poprosi
luknje
tobaka
.
„
Kje
pa
je
Štefan
danes
,
kje
?
“
pristavi
potem
ko
vkreše
gobo
.
Mlinar
ga
po
strani
pogleda
,
pljune
po
tleh
in
zavihti
bič
nad
konji
,
da
zažvižga
po
zraku
,
meneč
,
da
se
znanec
šali
z
njim
in
pravi
:
„
Naj
bode
kjer
hoče
,
je
vse
eno
.
“
Kmetič
se
prestraši
tega
,
govorica
o
Štefanu
mu
je
tuja
.
Razlaga
si
pa
Mlinarjevo
osornost
tako
,
da
je
sam
kriv
tega
,
kajti
vže
vlani
si
je
izposodil
pri
njem
dva
petaka
za
tri
nedelje
.
—
A
križ
božji
,
toča
je
ajdo
vzela
,
teliček
je
pri
sesci
poginil
vrniti
mu
jih
ni
bilo
mogoče
.
Torej
požene
urno
voliča
,
prehiti
težek
Mlinarjev
voz
in
se
izgubi
med
drugimi
vozniki
.
Kedar
bi
bil
človek
rad
sam
in
bi
rad
razdrl
kako
neprijetno
vganjko
,
tedaj
se
ga
drže
znanci
in
obiskovalci
kakor
laščec
.
Kar
odpraviti
jih
ni
z
lepo
.
Mlinar
se
odkriža
stoprv
svojega
strahopetega
dolžnika
,
vže
pride
drugi
.
To
je
prekupec
goveje
in
klavne
živine
iz
Podbrdja
.
„
Mlinar
,
počakaj
,
počakaj
,
da
kakovo
rečeva
in
kaj
kupčije
napraviva
!
“
,
kliče
vže
od
daleč
znanec
.
Pridruživši
se
mu
pravi
:
„
Poglej
no
Mlinar
,
kako
lepo
kravo
ženem
na
trg
,
stoprv
po
teletu
je
,
takova
bi
bila
za
te
,
Mlinar
,
takova
.
“
Mlinar
se
ozre
in
zagleda
lepo
živino
in
za
njo
strahopetega
z
višnjevo
ruto
prepasanega
telička
in
meni
:
„
Kaj
mi
hoče
tele
?
Krava
bi
bila
dobršna
.
“
„
Oboje
vzemi
,
oboje
,
ne
bode
ti
žal
.
Posebno
tele
bode
kakor
navlašč
za
te
.
Saj
pravijo
,
napraviš
ženitovanje
pred
pustom
.
Tedaj
bode
ravno
kakor
navlašč
za
pečenko
.
Na
taki
mizi
je
ne
bode
smelo
manjkati
“
.
odgovarja
smeječ
se
kupec
in
z
leskovo
šibino
po
pešajočem
teletu
zamahne
.
„
Jaz
vže
vem
,
kaj
delam
in
kaj
naj
storim
.
Tacih
svetov
ne
potrebujem
in
ne
prašam
po
njih
.
Tudi
živine
mi
ni
sile
kupovati
sedaj
.
“
Tako
odpravi
Mlinar
tudi
druzega
znanca
in
jezen
je
,
da
vsaka
usta
govore
le
o
njegovi
hiši
,
pa
o
rečeh
,
v
katerih
bi
naj
raje
,
da
bi
bile
tuje
povsod
.
Na
somnju
vže
kriče
prekupovalci
,
mešetarji
in
prodajalci
,
da
vse
gluši
in
se
prerivajo
na
desno
in
levo
,
ko
zavozi
Mlinar
v
mesto
na
svoj
navaden
prostor
in
veli
izpreči
konja
.
Jedva
ga
za
pazijo
kupci
,
vže
ga
obspo
,
kakor
čebele
.
Vsak
hoče
kupčevati
z
njim
,
vsak
prašati
po
ceni
,
po
blagu
in
stotero
druzih
reči
.
Mlinar
pa
ponosno
sloni
pri
vozu
,
iz
posrebrene
pipe
kadi
,
in
temu
in
onemu
le
na
pol
odgovarja
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
Kupite
ali
ne
kupite
reve
,
je
vse
eno
,
zaradi
tega
ne
grem
beračit
.
“
A
to
mu
ni
bilo
nič
na
škodi
.
Njegovo
blago
je
bilo
znano
na
daleč
okrog
.
Kedor
je
kupil
enkrat
pri
njem
,
prišel
je
tudi
v
drugo
in
tretje
.
Torej
tudi
danes
ni
Mlinar
dolgo
čakal
.
Priril
se
je
debeluhast
pek
iz
mesta
k
njemu
in
kupil
,
kar
brez
mnogega
krika
ves
voz
pšenice
.
Ko
spravi
Mlinar
bankovce
v
listnico
in
po
konjih
pogleda
,
če
dobro
zobljejo
,
prekriža
roki
na
hrbtu
in
odide
med
sejmovalci
po
mestu
,
kjer
je
razstavljena
na
desno
in
na
levo
različna
roba
na
ogled
.
Tu
vise
svilene
rudeče
rute
,
ondi
pravo
bohinjsko
in
brnško
sukno
,
ondi
klobuki
kastorci
in
sive
polharce
,
na
levo
beli
in
rudečkasti
kožuhi
.
Ondi
v
kotu
je
razprostrta
