Cigarete
kadita
vonjive
Za
kratek
čas
znanca
tako
—
Ter
menita
to
se
in
to
...
A.
Aškerc
.
Dr.
Ivan
Zorič
,
sekundar
v
deželni
bolnici
,
je
polagoma
,
z
resnim
obrazom
prebral
majhen
,
rožnat
biljet
,
ga
počasi
zvil
,
položil
na
pisalno
mizico
k
drugim
pismom
,
izpuhnil
gost
,
velik
oblak
sivkastega
,
dišečega
dima
ter
se
zadovoljno
iztegnil
po
dolgem
divanu
,
prevlečenem
s
črnim
,
že
nekoliko
obrabljenim
usnjem
.
Z
desnico
si
je
podprl
glavo
,
v
levici
je
mehanično
in
v
eno
mer
vrtel
dišečo
smodko
,
od
katere
so
se
dvigali
veliki
,
tanki
in
prozorni
kolobarji
dima
,
desno
nogo
pa
je
nekoliko
skrčil
,
jo
prekrižal
črez
levo
ter
zamrmral
:
»
Kaj
—
ali
naj
grem
—
ali
ne
?
...
«
Zamižal
je
,
usta
nabral
na
lahen
,
skoro
ironski
nasmeh
;
oči
je
polagoma
spet
odklopil
,
otrl
pepel
raz
smodko
,
jo
polagoma
vtaknil
med
ustnice
,
potegnil
zlato
žepnico
,
jo
držal
nekoliko
časa
v
roki
,
ne
da
bi
pogledal
,
koliko
kaže
—
puhnil
dvakrat
,
trikrat
debel
,
gost
oblak
dima
visoko
od
sebe
ter
spet
zamrmral
:
»
Kaj
naj
storim
?
...
«
In
spet
je
zaklopil
oči
ter
se
zamislil
.
—
Nad
njim
je
brenčalo
po
stenah
par
muh
.
Včasih
mu
je
katera
sedla
na
kratke
črne
lase
,
včasih
katera
na
visoko
belo
čelo
,
da
je
nevoljno
zmajal
z
glavo
,
ne
da
bi
odklopil
oči
—
in
muha
je
od-brenčala
,
gnana
od
naravnega
instinkta
,
ki
ji
je
pravil
,
da
tukaj
preti
nevarnost
,
na
preprosto
,
a
lično
s
vsakovrstnimi
,
kaotično
prepletenimi
in
zapletenimi
cveticami
slikani
strop
.
Nihalo
ure
je
počasi
,
enakomerno
tikalo
v
dolgi
,
svetlorjavi
orehovi
hišici
.
Skozi
odprto
,
od
zgoraj
par
pednjev
z
zelenkastimi
roletami
zastrto
okno
je
udarjal
poulični
šum
:
enakomerni
koraki
pasantov
—
glasno
,
hreščeče
,
nepretrgano
govoričenje
jezičnih
ženic
—
veseli
,
jasni
,
zveneči
glasovi
igrajočih
se
otrok
—
škripajoče
,
počasno
gibanje
kmetiških
voz
,
pretrgani
,
krepki
,
globokozvočni
glasovi
voznikov
,
njih
vsakdanje
kletve
...
Zorič
je
še
vedno
ležal
leno
iztegnjen
na
starem
divanu
,
ko
nekdo
krepko
potrka
.
Dvigne
se
nekoliko
ter
zaspano
zakliče
:
»
Vstopite
!
«
—
—
»
Servus
«
je
klical
prišlec
,
kakor
je
bilo
videti
,
nekoliko
mlajši
od
Zoriča
.
»
Servus
«
je
zaklical
še
enkrat
koncipijent
drd
.
Pečnik
,
ko
mu
Zorič
ni
odzdravil
,
ter
je
,
lahno
se
smehljaje
,
nudil
prijatelju
roko
,
za
katero
je
ta
leno
prijel
,
ne
da
bi
se
popolnoma
dvignil
.
»
No
,
ne
gledi
tako
mrzlo
in
mrko
,
«
je
nadaljeval
koncipijent
ter
posadil
svoje
visoko
,
nekoliko
preveč
koščeno
telo
na
mehek
,
nizek
stol
,
se
naslonil
na
naslanjalo
ter
,
zadovoljno
in
glasno
zevaje
,
iztegnil
dolge
noge
po
sobi
,
da
so
se
mu
pokazale
izpod
hlač
tanke
,
rdeče
nogavice
.
»
Čuden
človek
—
dela
tako
kisel
obraz
...
zre
temno
in
oblačno
,
kakor
bi
hotel
bliskati
in
grmeti
.
A
vendar
mu
ničesar
ne
primanjkuje
;
vse
ima
,
kar
si
sploh
more
človek
želeti
:
mastno
službo
,
bogate
sorodnike
—
ženski
svet
ga
obožava
—
s
kratka
:
ljubljenec
Fortune
...
Vrag
vedi
,
česa
si
še
želiš
...
Eh
,
sicer
pa
dovoli
,
da
si
nažgem
smodko
,
«
je
pristavil
z
lahno
ironijo
,
si
zapalil
duhtečo
havanko
ter
počasi
,
premišljeno
izpuhnil
par
gostih
,
velikih
krogov
,
kateri
so
se
mešali
z
lahnim
dimom
Zoričeve
smodke
.
»
Ne
zabavljaj
,
duša
!
To
—
beri
in
svetuj
mi
,
kaj
naj
storim
.
«
Malomarno
je
vzel
biljet
ter
ga
vrgel
pred
koncipijenta
,
ki
ga
je
takisto
malomarno
in
ravnodušno
razgrnil
ter
začel
brati
.
Koncipijentu
se
je
obraz
med
branjem
stemnil
,
postal
resen
,
skoro
osoren
.
»
Hahaha
...
tako
—
tako
...
Izvrstno
...
moža
iščejo
...
hahaha
...
«
»
Kako
...?
«
je
vprašal
Zorič
,
zroč
v
eno
mer
v
strop
.
»
Moža
iščejo
,
ti
pravim
...
Bože
—
kakšne
skrbi
—
koliko
težav
...
«
»
Kako
...?
«
se
je
še
bolj
začudil
zdravnik
,
dvignil
zgornji
del
telesa
,
obsedel
napol
ležeč
na
divanu
ter
vprašaje
uprl
pogled
v
Pečnika
—
»
kaj
sanjariš
...?
«
»
Hahaha
!
...
Tukaj
pač
ni
nič
sanjarij
.
—
Resnica
,
gola
,
istinita
,
najrealnejša
resnica
—
sicer
vsakdanja
,
prozaična
,
povsem
plebejska
prikazen
—
a
vendar
krvava
istina
:
moža
iščejo
—
nemara
celo
dveh
,
da
ne
rečem
treh
.
«
»
Ne
bledi
...
«
»
Nič
ne
bledem
...
Poznam
jaz
te
Riegersberge
—
saj
veš
,
izza
dijaških
let
...
«
»
Vem
;
zato
sem
te
prosil
,
da
mi
svetuješ
,
ali
naj
grem
,
ali
ne
.
Saj
veš
,
da
jih
jaz
ne
poznam
natančneje
;
občeval
sem
le
mimogrede
z
njimi
.
«
»
Kaj
in
kako
ti
naj
svetujem
?
Nisi
več
otrok
.
—
A
vedi
,
tudi
jaz
imam
vabilo
na
ta
domači
večer
...
«
»
Tako
!
—
fino
!
—
«
»
...
in
pojdem
tja
...
«
»
Ti
pojdeš
?
...
Lepo
—
«
»
Gotovo
...
Zakaj
ne
bi
šel
?
«
»
Hm
...
res
...
zakaj
ne
?
...
«
»
In
veš
—
Evelina
se
je
vrnila
pred
kratkim
iz
Prage
...
«
»
Da
—
pred
štirimi
dnevi
...
Videl
sem
jo
...
«
»
In
krasna
je
baje
.
«
—
Koncipijent
je
postajal
nemiren
.
—
»
Krasna
?
—
No
,
mogoče
...
«
»
Vse
jo
hvali
in
občuduje
...
«
»
Eh
—
ženska
je
...
«
In
ker
zdravnik
ni
odgovoril
,
je
ponovil
počasi
,
rezko
naglašaje
vsaki
zlog
,
kakor
bi
skandiral
:
»
Ženska
je
...
«
Puhnil
je
debel
oblak
dima
proti
stropu
,
namežikal
z
levim
očesom
,
tresnil
s
peto
ličnih
cipelic
ob
tla
ter
nategnil
ustnice
v
polužaloben
,
poluciničen
nasmeh
.
—
»
No
,
mislim
,
da
pri
vsem
tvojem
cinizmu
,
navzlic
vekovečnemu
zabavljanju
vendar
ne
sovražiš
preveč
nežnega
spola
...
Kaj
?
«
—
In
leno
se
je
spet
iztegnil
po
divanu
...
Koncipijent
je
uprl
svoje
velike
,
sive
,
nemirne
oči
čudeč
se
in
vprašaje
v
doktorja
,
kakor
da
ga
ne
bi
umel
do
cela
,
vzel
smodko
med
palec
in
kazalec
,
jo
nemirno
,
hitro
,
nervozno
vrtel
ter
malce
izbočene
,
debele
ustnice
nevede
in
nehote
nekoliko
odprl
kakor
človek
,
ki
se
intenzivno
zamisli
v
kak
težek
problem
.
Črez
nekoliko
časa
je
odgovoril
s
trdim
,
skoro
hripavim
,
nekoliko
trepetajočim
glasom
:
»
Ne
sovražim
,
ne
...
A
ne
verujem
jim
...
ne
verujem
...
in
zaničujem
jih
...
«
»
Da
,
imel
sem
priliko
tvoje
nazore
in
naziranje
o
tej
stvari
že
nekolikokrat
spoznavati
...
Nemara
si
se
kdaj
varal
—
pri
eni
—
pri
dveh
—
recimo
tudi
pri
treh
.
—
A
zakaj
po
teh
slučajih
—
po
teh
izjemah
,
recimo
—
soditi
celi
spol
!
Ali
ni
možna
nobena
izjema
?...
Ako
si
našel
tu
in
tam
kako
propalico
,
kak
izvržek
,
kako
koketo
,
ki
te
je
grdo
varala
,
te
nesramno
preslepila
—
zakaj
obsojaš
vse
?...
Nili
mogoče
,
da
je
ravno
to
dekle
boljše
od
drugih
,
čistejše
od
onih
?
...
In
zakaj
sodiš
celo
obitelj
nekako
zaničevalno
,
zakaj
misliš
o
njej
tako
nizko
,
tako
filistrsko
—
oprosti
—
ko
je
vendar
njih
življenje
,
njih
nastop
v
društvu
,
njih
ime
med
svetom
častno
,
neomadeževano
in
čislano
?
...
So-li
to
predsodki
ali
subjektivna
antipatija
,
vsejana
in
vsajena
ti
od
narave
v
dušo
,
povzročena
po
kakem
neljubem
naključju
—
je-li
nizko
sovraštvo
,
mrzkost
brez
vsacega
povoda
,
ki
onečaščuje
človeka
...?
«
Zdravnik
se
je
bil
razgrel
.
In
sam
ni
vedel
,
zakaj
je
pravzaprav
tako
toplo
zagovarjal
to
obitelj
,
s
katero
se
je
bil
le
slučajno
srečal
parkrat
v
mestnih
salonih
.
Neka
temna
,
nejasna
moč
ga
je
silila
,
da
je
ugovarjal
prijatelju
ter
zavračal
njegove
sumnje
.
—
Pečnik
je
bil
med
zdravnikovo
filipiko
sklenil
roke
na
hrbtu
,
usta
tesno
stisnil
in
oči
,
ki
so
mu
sevale
s
čudnim
ognjem
,
nekoliko
izbočil
ter
z
velikimi
,
bobnečimi
koraki
meril
sobo
.
Ko
je
Zorič
omolknil
,
je
nastala
daljša
,
mučna
tišina
.
Le
ura
je
enakomerno
nihala
na
rjavkastordeči
steni
,
skozi
okno
pa
so
zveneli
z
ulice
jasni
glasovi
vesele
,
igrajoče
se
mladine
in
hitro
,
hreščeče
klepetanje
ženskih
...
Naposled
se
je
doktorand
ustavil
pred
zdravnikom
,
uprl
vanj
svoj
nemirni
,
žgoči
pogled
ter
odgovoril
z
glasom
,
ki
naj
bi
bil
miren
,
iz
katerega
pa
je
vendar
odmevalo
ono
tiho
,
neznatno
,
skoro
neslišno
vibriranje
,
katero
mislečemu
in
pazljivemu
poslušalcu
takoj
izda
,
pa
govornik
ni
miren
v
srcu
,
da
se
premaguje
,
da
noče
,
si
ne
upa
ali
ne
sme
povedati
resnice
,
noče
odgrniti
zagrinjala
,
ki
krije
tajne
misli
njegovega
srca
—
:
»
Moralist
!
—
Čestitam
!
—
Čudno
,
kako
se
vendar
poteguješ
za
ženski
spol
—
za
obitelj
Riegersbergovo
,
za
Evelino
...
Upajva
,
da
so
tvoji
nazori
pravi
,
moji
krivi
.
—
Ali
to
ni
mogoče
?
Zakaj
ne
bi
bila
nobena
žena
angel
?
...
Zahteva-li
prirodni
zakon
ali
kaka
druga
neizprosna
,
neogibna
,
nepremagljiva
moč
,
da
bi
bile
vse
izprijene
,
da
bi
se
vse
prodajale
,
da
bi
se
vse
navezale
na
katerega
koli
moža
!
...
Oh
,
gotovo
so
tudi
angeli
med
njimi
,
nedolžna
jagnjeta
,
svetnice
...
Hahaha
...
«
Neprijeten
,
trd
,
skoro
oduren
je
bil
obraz
koncipijentov
pri
tem
nasmehu
,
ki
se
mu
je
skoro
nehote
izvil
iz
prsi
.
In
kakor
bi
bil
to
čutil
,
se
je
obrnil
proti
oknu
,
si
pogladil
kratko
,
proti
koncu
ozko
črno
brado
,
si
zgrnil
dolge
,
svetločrne
lase
raz
visoko
čelo
—
in
na
obraz
mu
je
legel
spet
nekak
dobrovoljen
ogrevajoč
mir
,
ki
je
pričal
,
da
ima
ta
mož
sicer
čuteče
,
mehko
srce
,
a
da
se
trudi
,
da
tega
ne
bi
preočitno
kazal
,
boječ
se
,
da
bi
se
s
tem
kdaj
osmešil
,
da
bi
izgubil
kaj
ugleda
,
kaj
osebne
cene
.
In
posledica
tega
je
,
da
so
taki
ljudje
cesto
nedosledni
v
svojih
nazorih
,
nekoliko
vetrnjaški
v
svojih
delih
,
cesto
brez
vse
energije
,
ker
vedno
računjajo
in
tako
dolgo
premišljujejo
,
da
izgine
pravi
,
ugodni
hip
za
delovanje
.
—
»
Tvoje
zabavljanje
me
ne
vznemirja
!
Ti
si
v
razporu
z
lastnim
srcem
:
drugače
govoriš
,
drugače
delaš
...
Oprosti
,
govorim
,
kakor
govori
prijatelj
prijatelju
.
—
Ti
pojdeš
tja
,
a
vendar
ne
odobruješ
,
da
bi
šel
tudi
jaz
—
to
sem
vsaj
spoznal
iz
tvojih
besed
...
A
jaz
pojdem
—
gotovo
pojdem
!
«
»
Znam
!
Ti
bi
šel
vsekakor
.
Ti
bi
šel
tudi
,
ko
jaz
ne
bi
hotel
iti
—
nemara
bi
ti
bilo
še
ljubše
...
«
Trdo
,
prisiljeno
se
je
nasmejal
,
vzel
klobuk
,
izvlekel
iz
žepa
pepelnatobojne
rokavice
ter
se
poslovil
kratko
,
skoro
čemerno
.
Zdravnik
je
še
slišal
,
kako
si
je
na
mostovžu
prižigal
smodko
.
Potem
pa
ga
je
čul
počasi
,
krepko
korakati
po
kamenitih
stopnicah
.
Das
schone
Weib
macht
mich
erbeben
!
Es
ahnet
mir
,
in
ihrer
Nah
’
Beginnt
fiir
mich
ein
neues
Leben
,
Mit
neuer
Lust
,
mit
neuem
Weh
.
H.
Heine
.
Ko
se
je
sodni
svetnik
gospod
Riegersberg
neko
nedeljo
vračal
z
dežele
,
ga
je
zasačil
zvečer
močan
dež
ter
ga
do
cela
premočil
.
In
svetnik
se
je
prehladil
.
Začel
je
pokašljevati
.
Vsa
zdravniška
pomoč
je
bila
zaman
.
Hujšal
je
od
dne
do
dne
,
in
črez
par
mesecev
že
ni
mogel
več
zapustiti
sobe
.
Njegova
še
mlada
,
krasna
soproga
je
skrbela
zanj
z
vprav
herojskim
samozatajevanjem
;
stregla
mu
je
z
občudovanja
vredno
ljubeznivostjo
in
neizrečeno
požrtvovalnostjo
.
A
vse
zaman
!
...
Ko
je
na
vrtu
pred
oknom
bolnikove
sobe
rumenelo
listje
na
lipah
in
kostanjih
ter
s
poluzadušenim
,
zamolklim
šumom
padalo
raz
drevje
,
je
prišla
tudi
za
svetnika
katastrofa
...
—
In
tako
je
ostala
tožna
,
sedaj
še
interesantnejša
mlada
žena
sama
z
dvema
hčerkama
,
katerima
se
je
že
sedaj
videlo
,
da
bodeta
kdaj
ravno
taki
krasotici
,
kakršna
je
njiju
mati
.
—
v
Črez
par
tednov
po
smrti
svetnikovi
je
že
velika
kopica
mladih
in
starih
galanov
zrla
s
hrepenenjem
in
udivljenjem
za
interesantno
,
stasito
mlado
vdovo
,
ko
je
stopala
v
dolgi
,
preprosti
,
a
izredno
elegantni
žalobni
obleki
,
klasično
lepi
obraz
zakrit
s
tankim
,
finim
pajčo-lanom
,
z
elastično
,
naravno
in
neprisiljeno
eleganco
po
šetališču
,
vodeč
ob
vsaki
strani
eno
hčerkico
.
Vedno
bedenje
pri
bolnem
soprogu
,
skrbi
in
bojazen
pred
katastrofo
,
žalost
ob
smrti
,
vse
to
je
vidno
vplivalo
na
mlado
ženo
.
Njen
fini
,
nežni
obraz
je
postal
nekoliko
podolgovat
,
bledejši
in
prozornejši
,
na
majhnih
,
bujnih
,
rdečkastih
ustnicah
ji
je
zatrepetala
včasih
neka
mehka
,
melanholsko
-
bolestna
poteza
—
a
vse
to
jo
je
delalo
le
še
interesantnejšo
.
Ni
čuda
torej
,
da
jo
je
vse
občudovalo
,
vse
se
zanimalo
za-njo
.
A
mlada
vdova
se
za
vse
to
ni
menila
.
Sklenila
je
,
da
se
popolnoma
posveti
odgoji
svojih
hčerk
,
Kamile
in
Eveline
.
V
tem
jo
je
znatno
podpiral
brat
umrlega
svetnika
,
profesor
v
Pragi
.
Ker
je
bil
brez
otrok
,
je
vzel
nekoliko
let
po
svetnikovi
smrti
mlajšo
Evelino
k
sebi
ter
ji
tako
omogočil
,
da
je
obiskovala
praški
konservatorij
.
—
In
sedaj
se
je
bila
vrnila
k
maj
ki
v
rodno
mesto
.
Odšla
je
bila
kot
dvanajstletno
dekle
,
a
vrnila
se
je
kot
polu-razvita
cvetka
,
kot
devica
sedemnajstih
let
,
torej
v
dobi
,
ko
se
v
srcu
dekličjem
začne
prvič
oglašati
ono
nejasno
,
vznemirjajoče
čuvstvo
,
ono
čudno
,
sladko
,
a
dostikrat
vendar
tako
moreče
hrepenenje
po
nečem
,
kar
je
neznano
,
oddaljeno
,
nejasno
,
ona
duševna
tesnoba
in
nejasnost
,
ki
se
hipoma
razvije
v
prvo
,
vročo
ljubezen
.
Par
dni
potem
,
ko
se
je
povrnila
Evelina
,
je
bil
pri
vdovi
Riegersbergovi
domači
večer
,
da
so
najboljši
znanci
praznovali
dohod
nje
hčerke
.
Društvo
,
ki
se
je
ta
večer
sešlo
v
salonu
mlade
vdove
,
ni
bilo
sicer
»
creme
de
la
creme
«
mesta
,
a
bilo
je
vendar
dovolj
interesantno
,
da
si
je
ogledamo
natančneje
.
Ker
ima
nežni
spol
povsod
in
vedno
prednost
,
in
ker
bi
me
svet
—
posebno
ženski
—
smatral
za
barbara
,
ko
bi
mu
hotel
odrekati
in
kratiti
to
staro
in
radi
starosti
častitljivo
pravico
,
začnemo
z
damami
.
O
,
kako
rad
bi
vam
naslikal
ideal
lepe
žene
!
Kako
rad
bi
vam
podal
obraz
,
kakršne
je
uvekovečil
s
svojim
čarobnim
čopičem
divni
Rubens
;
če
treba
,
bi
vam
načrtal
s
kratkimi
,
ostrimi
potezami
tudi
demonsko
krasotico
,
kakršne
je
z
ljubeznijo
in
z
nekim
bolnim
navdušenjem
kazal
svetu
slavni
Makart
.
A
žal
!
—
V
glavi
mi
Šumi
pet
verzov
:
»
Res
je
res
:
Resnico
samo
Vselej
piši
vestni
zgodovinar
!
Ne
na
levo
gledaj
,
ne
na
desno
,
Kaj
vrstniki
poreko
,
ne
baraj
!
Kaj
potomci
poreko
,
ne
maraj
!
«
—
Da
,
da
,
resnica
nad
vse
!
Torej
tudi
jaz
kot
vesten
,
povsem
objektiven
zgodovinar
smem
pisati
le
resnično
,
vestno
,
kakor
mi
poročajo
verjetni
viri
te
,
žal
,
le
preresnične
povesti
.
In
ti
viri
govore
tako-le
:
Prve
so
prišle
stare
znanke
in
domače
prijateljice
:
gospodična
Minka
Weinerlova
,
njena
sestra
Dora
,
vdova
sodnika
Srebreta
,
nekdanjega
kolege
pokojnega
svetnika
,
in
nje
hči
Irma
.
Gospodična
Minka
je
bila
visoka
in
vitka
kakor
jelka
in
suha
kakor
smrtni
greh
.
Veliko
suhoto
in
ozkost
svojega
že
ne
več
posebno
mladega
in
nežnega
telesa
,
je
izkušala
prikriti
z
raznimi
umetnimi
pripomočki
,
ki
pa
žalibog
niso
do
cela
dosegli
svojega
plemenitega
namena
.
Lice
ji
je
bilo
suho
,
koščeno
,
orumenelo
in
deloma
že
nagubano
,
česar
niti
preobila
šminka
,
niti
fini
,
duhteči
prašek
ni
mogel
prikriti
ali
predrugačiti
.
Usta
je
imela
široka
,
ustnice
suhe
,
izpite
,
brez
krvi
,
nos
dolg
,
oster
,
oči
velike
,
vodene
in
brez
določne
barve
.
S
suhimi
,
dolgimi
rokami
je
vedno
krilila
okrog
sebe
kakor
kaka
glumica
.
Govorila
je
hitro
,
glasno
,
ostro
.
Obračala
se
je
kakor
vetrnica
na
vse
strani
,
vse
je
videla
,
vse
kritikovala
,
o
vseh
in
o
vsem
govorila
...
Nekdaj
je
bila
baje
lepa
.
In
v
tisti
zlati
dobi
svojega
viharnega
življenja
je
služila
za
guvernanto
pri
raznih
imenitnih
obiteljih
.
In
tako
si
je
prihranila
par
tisočakov
.
A
leta
so
potekala
lepi
guvernanti
,
in
pri
tem
je
nje
lepota
ginila
kakor
pomladnji
sneg
ob
južnem
vetru
—
in
sedaj
je
bila
le
še
žalostna
razvalina
nekdaj
krasne
,
zapeljive
guvernante
...
Vredna
družica
ji
je
bila
rodna
sestra
Dora
.
Nekoliko
manjša
je
bila
,
takisto
suha
in
koščena
,
le
oči
je
imela
nekoliko
bolj
izrazovite
,
boječe
,
žalobno
zroče
.
Ker
je
bil
njen
pokojni
soprog
strog
,
mrzel
,
osoren
človek
,
se
je
že
v
zakonu
navadila
molčati
,
slušati
ter
se
klanjati
željam
in
nazorom
drugih
.
Ta
svojstva
so
ji
ostala
tudi
po
soprogovi
smrti
,
le
da
je
sedaj
sestra
Minka
bila
stopila
bolj
ali
manj
na
sodnikovo
mesto
.
Dora
je
govorila
tise
kakor
sestra
,
nekoliko
boječe
in
skrbno
opazuje
vtisk
svojih
besed
,
da
bi
jih
,
če
bi
bilo
treba
,
takoj
popravila
ali
umolknila
.
Kadar
je
sestra
razlagala
svojo
modrost
,
je
večinoma
molčala
v
eno
mer
vdano
in
prikimavala
,
se
blaženo
nasmihala
,
pomenljivo
namežikovala
,
kakor
bi
hotela
reči
:
»
Da
—
da
—
izborno
...
Ta
zna
...
ta
zna
...
«
Sploh
je
Dora
neomejeno
spoštovala
svojo
sestro
,
katero
je
smatrala
za
vrhunec
vse
umnosti
in
modrosti
,
elegance
in
bon-tona
,
s
kratka
:
za
nenavadno
,
fenomenalno
prikazen
...
Irma
je
bilo
bledolično
,
dokaj
interesantno
dekle
osemnajstih
let
s
sivimi
,
žametastimi
,
mokrimi
očmi
,
krasnih
las
,
finega
,
stasitega
,
ob
bokih
in
ramenih
skoro
nekoliko
preozkega
telesa
.
Mati
jo
je
obožavala
,
teta
ji
je
govorila
le
o
samih
baronih
in
grofih
,
jo
zalagala
z
nezdravim
berilom
,
ji
kazala
že
zgodaj
življenje
,
kakršno
je
,
z
njegovimi
temnimi
in
blatnimi
stranmi
ter
tako
na
ne-odpustno
nepremišljen
in
lahkomiseln
način
budila
v
melanholskem
,
nekoliko
fantastno
navdahnjenem
dekletu
poželjenje
in
strasti
...
Moški
spol
je
častno
zastopal
penzijonirani
major
Svetlič
,
star
prijatelj
umtlega
Riegersberga
.
Bil
je
srednje
postave
,
velike
,
ploščate
glave
,
rdečega
,
strogega
,
vedno
skrbno
obritega
obraza
,
debelega
,
modrordečkastega
nosu
,
majhnih
,
kalnih
oči
,
majhnih
,
mesnatih
,
vedno
rdečih
ušes
in
precej
širokih
ust
.
Med
glavo
in
rame
mu
je
stisnila
hudomušna
narava
silno
kratek
,
a
tem
obširnejši
vrat
,
in
tako
se
je
dozdevalo
,
da
je
glava
nasajena
med
ramami
neposredno
na
truplo
.
In
to
truplo
!
—
Bilo
je
tako
čudno
široko
in
tako
tolsto
,
da
je
bilo
res
pravo
čudo
,
kako
so
mogle
kratke
noge
nositi
tako
težavno
maso
.
Jedel
je
veliko
,
pil
še
več
.
Govoril
je
malo
,
in
kadar
je
govoril
,
je
tleskal
vedno
z
jezikom
in
cmokal
,
kakor
bi
pokušal
posebno
dobro
vino
,
si
gladil
z
lopatastimi
rokami
okrogli
,
veliki
trebuh
,
ali
pa
se
od
strani
potipaval
po
širokih
,
mehkih
kolenih
ter
je
ponavljal
za
vsakim
stavkom
s
svojim
gromovitim
,
kosmatim
glasom
:
»
Smešno
—
res
smešno
...
hahaha
...
«
Drug
služabnik
Martov
je
bil
mlad
lajtenant
Mihelec
,
ki
se
je
vekovečno
sukal
male
redke
brčice
pod
nekoliko
topim
nosom
,
si
gladil
z
vidnim
zadovoljstvom
namazane
lase
ter
ni
obrnil
očesa
od
Irme
.
—
Društvo
so
spopolnjevali
poštni
praktikant
Zebka
,
dolg
,
suh
človek
z
jetičnim
obrazom
,
dolgim
,
koščenim
,
ostrim
nosom
,
in
dva
dijaka
,
Zrnko
,
daljnji
sorodnik
domačice
,
in
njegov
neločljivi
drug
Vicek
,
katerega
je
Zrnko
že
poprej
vpeljal
v
obitelj
Riegersbergovo
,
in
katerega
je
seveda
tudi
nocoj
prevedel
s
seboj
.
Oba
sta
bila
do
cela
vsakdanji
prikazni
z
bledim
,
zaspanim
obrazom
,
s
temnimi
,
zaničljivimi
pogledi
,
a
ponosno-bahatega
vedenja
;
s
čudovito
nonchalanco
sta
govorila
o
vsem
in
o
vsakom
ter
smatrala
vsakega
nedijaka
za
glupega
filistra
.
«
—
To
društvo
sta
torej
našla
zdravnik
in
koncipijent
,
ko
sta
prišla
že
precej
pozno
v
salon
ter
se
javila
domačici
in
krasnima
hčerkama
.
To
tako
različno
društvo
je
bilo
že
bolj
ali
manj
med
seboj
znano
,
in
kateri
si
še
niso
bili
,
so
se
kmalu
seznanili
,
in
tako
je
postal
razgovor
hitro
živahen
,
dasi
je
bil
od
začetka
precej
vsakdanji
.
Dr.
Zorič
je
sedel
poleg
Eveline
.
Od
začetka
sta
le
malo
govorila
,
in
ako
jo
je
kaj
vprašal
,
mu
je
odvrnila
kratko
ter
spet
umolknila
.
Polagoma
se
je
zasukal
razgovor
na
Prago
,
katero
je
zdravnik
poznal
izza
dijaških
let
,
in
katero
je
Evelina
zelo
ljubila
.
Od
mestnih
znamenitosti
sta
prešla
na
konservatorij
,
na
godbo
,
na
slavne
glasbenike
prejšnje
in
sedanje
dobe
.
Evelina
se
je
razgrela
ter
z
navdušenjem
govorila
o
korifejah
na
glasbenem
polju
.
S
finim
okusom
je
presojevala
moderne
mojstre
in
nove
struje
,
ki
se
pojavljajo
kakor
v
drugih
umetnostih
tako
tudi
v
glasbi
.
Z
neprikrito
oduševljenostjo
je
govorila
o
Mozartu
,
Beethovnu
,
Rossiniju
,
z
mehkim
,
otročjim
obožavanjem
o
nesrečnem
,
melanholskem
Chopinu
,
katerega
je
ljubila
nad
vse
.
In
ko
je
zdravnik
slušal
njene
ognjevite
,
navdušene
besede
,
ki
so
ji
neprisiljeno
vrele
iz
prepolnega
srca
,
se
opajal
s
sladko
godbo
njene
mehke
,
zvonke
govorice
,
ko
ji
je
zrl
v
globoke
,
zagonetno
zroče
modre
oči
,
ki
so
se
svetile
v
ognju
navdušenja
,
ko
je
gledal
to
žametasto
,
mehko
,
skoro
prozorno
lice
,
katero
se
je
bilo
zalilo
vsled
notranjega
ognja
s
fino
,
lahno
rdečico
,
in
katero
je
bilo
tako
blizu
njegovega
,
da
je
čutil
njen
dih
na
svojem
licu
:
—
o
,
tedaj
je
čutil
,
da
se
v
njem
nekaj
izpreminja
,
da
mu
srce
bije
urneje
,
gorkeje
in
strastneje
,
da
mu
kri
v
žilah
kroži
hitreje
,
mu
kipi
,
vre
...
In
slušal
jo
je
z
neizrečeno
radostjo
,
jo
gledal
z
občudovanjem
ter
se
čutil
tako
srečnega
v
bližini
te
polurazcvetle
,
nedotaknjene
,
duhteče
cvetke
.
—
A
ob
enem
je
bil
nemiren
,
in
sam
ni
vedel
zakaj
.
Es
erklingt
wie
Liebestöne
Alles
,
was
ich
denk
’
und
fühl
’
,
Ach
,
da
hat
dor
kleine
schone
Liebesgott
die
Hand
im
Spiel
.
H.
Heine
.
Zorič
je
prosil
Evelino
,
naj
kaj
igra
,
in
ker
so
z
doktorjevo
prošnjo
združili
vsi
drugi
svoje
,
se
je
naposled
vdala
ter
sedla
h
klavirju
.
Njeni
beli
,
tanki
,
gibčni
prsti
so
bliskoma
skakljali
po
tipkah
.
Malo
,
zlatolaso
glavico
je
malce
in
otročje-koketno
nagibala
v
stran
;
ovalno
,
sicer
bolj
bledo
,
a
sedaj
s
fino
,
prozorno
rdečico
oblito
lice
ji
je
bilo
mirno
,
skoro
mrzlo
.
Le
oči
—
one
velike
,
modre
,
blesteče
,
mokre
oči
so
ji
govorile
,
se
zamaknile
in
potopile
v
te
burne
,
tožeče
,
plakajoče
akorde
,
in
rdeče
,
male
,
fino
zaokrožene
ustnice
so
se
ji
malce
odprle
,
kakor
bi
se
hotela
nasrkati
teh
divnih
,
čarobnih
zvokov
,
katere
je
sama
izvabljala
mrtvemu
orodju
...
Ker
je
bilo
v
sobi
dokaj
soparno
,
je
sedel
Zorič
k
oknu
ter
srkal
z
nekim
tajnim
veseljem
vase
lahni
,
sveži
nočni
zrak
.
Gledal
je
,
kako
so
se
lahno
gibali
z
mesečino
obliti
listi
drevja
na
vrtu
,
kako
so
radovedno
zrli
veliki
listi
po
zidu
se
plazeče
divje
trte
skozi
odprto
okno
.
—
A
ko
so
se
akordi
zibali
burneje
in
burneje
po
sobi
,
je
zdravnik
mehanično
odgrnil
tanko
,
prozorno
zaveso
,
za
katero
je
sedel
,
nagnil
zgornji
del
telesa
naprej
,
iztegnil
vrat
ter
tiho
,
skoro
brez
diha
zrl
v
krasno
igralko
.
Niti
trenil
ni
z
očmi
,
katere
so
se
mu
pogrezale
v
nje
tanko
,
vitko
postavo
,
v
nežne
,
dražestne
črte
njenega
lica
.
Postajalo
mu
je
toplo
.
—
In
kakor
bi
ga
ti
burni
,
zveneči
akordi
opajali
,
ga
je
začela
objemati
omamljiva
,
težka
utrujenost
.
Počasi
se
je
naslonil
nazaj
ter
nevede
zaklopil
težke
oči
...
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
se
Evelina
oddaljuje
,
da
plava
po
zračnih
,
neizmirnih
visočinah
,
da
se
njena
rumenkastobela
,
preprosta
obleka
,
ki
je
na
lahko
in
ugodno
objemala
mlade
,
razmerne
,
stasite
ude
,
od-likujoče
se
skoro
s
klasično
čistimi
,
skrajnje
proporcijonalnimi
črtami
,
izpreminja
v
meglo
,
od
začetka
neprodorno
,
gosto
,
a
čedalje
tanjšo
,
prozornejšo
,
gubečo
se
v
nič
.
In
s
to
meglo
je
ginila
tudi
Evelina
ter
se
izgubljala
v
neizmernih
zračnih
prostorih
...
Dozdevalo
se
mu
je
v
tem
čudnem
polusnu
,
da
prihaja
godba
od
daleč
,
od
nekod
izza
gora
,
iz
nekega
neznanega
,
tajno-dremotnega
,
svečano
šumečega
gozda
...
In
kaj
vse
je
slišal
in
spoznaval
v
teh
glasovih
!
O
,
v
teh
glasovih
,
v
teh
mehkih
,
toplih
zvokih
so
se
zrcalile
,
se
oživljale
vse
mladostne
sanje
njegove
.
Kar
je
nekdaj
čutil
nerazločno
,
temno
,
o
čemer
si
sam
ni
mogel
pričati
in
odgovarjati
,
kaj
da
je
;
vsi
oni
čuti
mladostnega
srca
,
ki
se
nam
vzbujajo
tako
nejasno
in
megleno
,
a
vendar
s
tako
nepremagljivo
močjo
,
vse
ono
hrepenenje
in
koprnenje
,
katero
je
čutil
cesto
za
dijaških
let
,
katero
pa
mu
je
pozneje
v
realnem
,
resnem
,
trudapolnem
življenju
dasi
ne
umrlo
,
a
se
vendar
bolj
ali
manj
utešilo
,
zadremalo
in
zaspalo
ter
mu
le
včasih
,
v
dolgih
,
nemirnih
nočeh
brez
spanja
in
pokoja
burneje
zaplalo
kri
po
žilah
,
mu
vznemirjalo
srce
:
—
vse
to
mu
je
sedaj
z
nepremagljivo
,
elementarno
močjo
sililo
na
dan
,
mu
rdečilo
lice
,
razgrevalo
in
burkalo
kri
po
žilah
.
In
mehki
,
topli
akordi
Chopinovega
notturna
so
ga
začarali
v
fin
,
s
vsem
komfortom
bogato
urejen
salon
,
po
katerem
se
je
širil
oni
prijetni
mir
,
ono
nepopisno
,
tako
blaženo
in
blažilno
ozračje
,
kakršno
preveva
stanovanja
srečnih
obitelji
.
V
peči
plapola
in
veselo
prasketa
ogenj
,
po
sobi
se
širi
prijetna
,
skoro
mamljiva
toplota
,
a
on
sedi
pri
pisalni
mizi
,
in
nanj
se
naslanja
,
nežno
ga
objemajoč
—
kdo
?
...
Godba
je
ponehala
—
in
zdravnik
se
je
polagoma
,
s
težka
pro-bujal
iz
svoje
omamljenosti
,
iz
tega
čudnega
,
konfuznega
sanjarjenja
.
Ona
vitka
,
nežna
,
krasna
žena
,
ki
se
je
še
ravnokar
naslanjala
ob
njegovo
ramo
,
se
je
oddaljevala
,
izginjala
,
se
izpreminjala
liki
par
v
nevidni
nič
.
Hotel
jo
je
zadržati
,
jo
objeti
—
iztegnil
je
roke
ter
jih
ovil
krog
tankega
pasu
.
Čutil
je
mehko
,
po
‚
springflowersu
‘
duhtečo
obleko
,
zgrabil
neko
roko
z
dolgimi
,
tankimi
prsti
—
da
so
koščeni
,
niti
čutil
ni
—
in
v
oni
čudni
zamaknjenosti
,
v
onem
polusnu
,
iz
katerega
se
še
ni
bil
popolnoma
zdramil
,
je
goreče
pritisnil
te
drobne
prste
k
ustnicam
ter
jih
vroče
poljubil
.
A
takoj
je
,
kakor
vržen
od
električne
sile
,
planil
pokoncu
,
popolnoma
zdramljen
po
glasovih
suhe
guvernante
,
ki
je
napol
strmeč
in
prestrašeno
,
napol
laskavo
zajecljala
:
»
Ah
...
vi
...
vi
...
vi
porednež
—
kako
ste
me
prestrašili
...
Hotela
sem
k
oknu
...
moj
Bog
—
vroče
je
...
moj
Bog
...
A
kako
—
gospod
doktor
...
kako
...
«
Zadnje
besede
je
govorila
že
z
najslajšim
glasom
,
ki
ga
je
bila
zmožna
.
Spomnila
se
je
nekdanjih
časov
,
mladih
dni
in
sličnih
interesantnih
dogodkov
.
Suhi
,
pergamentni
,
s
praškom
posuti
obraz
je
nabrala
v
čudne
poteze
,
v
sladek
nasmeh
,
vodene
,
brezbojne
oči
so
se
ji
vsesale
v
zdravnika
;
trudila
se
je
,
da
bi
seji
prsi
,
obložene
z
vsemi
pripomočki
umetne
ženske
toilete
,
valovito
dvigale
.
Krepko
je
stiskala
zdravnikovo
roko
ter
je
v
eno
mer
sladko
in
sentimentalno
jecala
:
»
Ah
...
ah
...
jaz
...
ah
...
«
Kakor
okamenel
je
stal
zdravnik
pred
guvernanto
.
Zadrega
,
sram
,
jeza
nad
tem
čudnim
in
smešnim
intermezzom
,
mu
je
gnala
kri
v
obraz
.
Ves
je
trepetal
.
A
le
par
trenotkov
.
Bliskoma
je
pregledal
celo
situvacijo
,
ki
se
mu
je
dozdevala
ne
le
smešna
,
temveč
tudi
do
skrajnjosti
neumna
.
S
silo
je
izvlekel
roko
iz
desnice
guvernantine
,
se
vljudno
priklonil
ter
zamrmral
nekoliko
v
zadregi
.
»
Pardon
,
gospica
...
ni
bilo
vam
namenjeno
...
Jako
mi
je
neljubo
,
a
upam
,
da
oprostite
—
in
da
bodete
molčali
!
«
Lahno
se
je
poklonil
,
s
poluprikritim
nasmeškom
na
ustnicah
stopil
izza
gardin
,
izvlekel
izza
telovnika
svilnat
robec
ter
si
obrisal
vroče
,
potno
čelo
...
»
Infamno
,
«
je
siknila
guvernanta
,
strupeno
zroč
za
odhajajočim
Zoričem
—
»
infamno
!
...
Ni
meni
namenjeno
—
pač
pa
drugi
pač
...
Torej
tukaj
—
tukaj
—
tukaj
pred
nami
,
v
pričo
nas
vseh
je
pričakoval
nekoga
—
nesramno
!
—
Ha-ha-ha
...
ni
meni
namenjeno
!
...
O
čakaj
—
morda
se
še
kdaj
pokesaš
teh
besed
...
«
In
na
rumenkastem
,
voščenem
obrazu
ji
je
za
par
trenotkov
zatrepetal
vprav
diabolski
izraz
...
Brezbarvne
oči
so
se
ji
izbulile
in
iskrile
,
zgrbana
,
pergamentna
koža
se
ji
je
napela
,
ostri
nos
se
je
videl
še
ostrejši
,
še
daljši
,
brezkrvne
,
tanke
ustnice
so
se
ji
za
trenotek
otvorile
—
potem
pa
so
se
stisnile
tem
ožje
,
krčevito
;
suhe
,
dolge
prste
je
stisnila
v
pest
ter
še
enkrat
siknila
za
odšlim
zdravnikom
:
»
Infamno
!
«
Steht
ein
Baum
im
schonen
Garten
Und
ein
Apfel
hangt
daran
,
Und
es
ringelt
sich
am
Aste
Eine
Schlange
,
und
ich
kann
Von
den
süßen
Schlangenaugen
Nimnier
wenden
meinen
Blick
,
Und
das
zischelt
so
verheissend
,
Und
das
lockt
wie
holdes
Glück
!
H.
Heine
.
V
sobi
je
postajalo
vedno
bolj
soparno
.
Zato
je
mladina
šla
na
vrt
.
V
salonu
sta
ostali
le
domačiča
in
hči
Kamila
.
Major
Svetlič
je
zunaj
na
altani
zabaval
zgovorno
guvernanto
in
nje
molčljivo
sestro
.
Premleval
je
že
stokrat
premlete
epizode
iz
svojega
burnega
življenja
,
tleskal
z
roko
ob
roko
ter
gromovito
kričal
:
»
Smešno
—
ni
res
smešno
?
Ha-ha-ha
...
ta
butec
—
ta
polkovnik
Meszinsky
me
je
hotel
izpodriniti
...
A
jaz
sem
bil
mož
za
to
,
da
se
nisem
dal
vsakemu
bebcu
poriniti
in
vreči
med
staro
šaro
...
Skoraj
bi
bilo
prišlo
do
dvoboja
...
Smešno
—
res
smešno
—
ha-ha-ha
.
«
—
Dijaka
sta
krenila
najpoprej
v
kuhinjo
,
kjer
sta
se
nekoliko
časa
šalila
z
rdečelično
kuharico
Ančko
.
A
ker
se
je
ta
kmetiška
kra-sotica
kazala
dokaj
mrzla
nasproti
pijanima
gospodičema
ter
se
energično
branila
njiju
vsiljivosti
,
in
ker
ni
hotela
slišati
in
umeti
robatih
šal
in
frivolnih
dovtipov
,
sta
gospoda
naposled
užaljena
odšla
,
glasno
zabavljajoč
in
preklinjajoč
to
kmetiško
,
neumno
,
potuhnjeno
tercijalko
,
ki
ne
ume
ceniti
tako
velike
milosti
in
dokazov
njiju
naklonjenosti
.
Potem
pa
sta
poiskala
praktikanta
Zebko
ter
pričela
z
njim
na
majhni
,
okrogli
mizici
na
hodniku
obligatni
tarok
.
—
Koncipijent
Pečnik
se
je
šetal
zamišljen
po
vrtu
.
»
Res
,
ta
doktor
se
še
zaljubi
v
to
punco
,
«
je
mislil
ter
počasi
korakal
po
peščenem
potu
.
—
»
Kako
je
zijal
vanjo
—
kar
očesa
ni
mogel
obrniti
od
nje
!
Ni
ganil
se
ni
od
njene
strani
...
Zaljubi
se
,
gotovo
se
zaljubi
...
ta
bedak
...
«
Čutil
je
nekaj
kakor
jezo
,
nevoščljivost
proti
zdravniku
.
In
zatopljen
v
te
neprijetne
misli
,
se
je
naslonil
ne
daleč
od
pota
na
deblo
košatega
kostanja
,
katerega
senca
ga
je
prikrivala
mimo-gredočim
.
Ni
še
dolgo
slonel
ob
deblu
,
ko
se
je
po
belem
potu
počasi
,
s
povešeno
glavo
,
z
lahnimi
,
elastičnimi
koraki
bližala
Evelina
.
Sedla
je
na
klop
ne
daleč
od
kostanja
ter
naslonila
glavo
ob
malo
,
mehko
roko
.
Dolgo
je
sedela
tako
nepremično
,
kar
jo
vzbude
bližajoči
se
koraki
.
Vstala
je
ter
hotela
zbežati
,
zdajci
se
zasliši
celo
blizu
tih
,
proseč
moški
glas
:
»
Gospica
!
«
—
Mehaniški
je
v
zadregi
obrnila
nekoliko
kodrasto
glavico
ter
vprašala
boječe
,
z
negotovim
,
trepetajočim
glasom
:
»
Kaj
?
—
Kdo
je
?
«
»
Jaz
.
—
dr.
Zorič
...
«
Že
je
stal
pri
njej
ter
ji
proseče
zrl
v
modre
,
krasne
oči
.
Povesila
jih
je
pred
njegovim
žgočim
pogledom
.
»
Iskal
sem
vas
že
«
—
je
nadaljeval
,
in
njegov
glas
je
postajal
mirnejši
in
gotovejši
—
»
gospica
—
pri
mizi
ste
mi
obljubili
cvetko
s
svojih
prsi
...
Ali
hočete
sedaj
izpolniti
svojo
obljubo
?
«
—
Evelina
je
molčala
ter
zrla
v
drobni
beli
prodec
,
s
katerim
je
bil
posut
ozki
pot
.
—
»
Sama
sva
...
«
je
povzel
spet
zdravnik
.
»
A
čemu
vam
bo
?
«
Tiho
je
izgovorila
teh
par
besed
,
in
njen
tihi
glas
je
od
dušne
razburjenosti
vibriral
.
»
Čemu
mi
bo
?
«
je
tiho
in
mehaniški
ponavljal
zdravnik
,
kakor
bi
ga
bilo
to
vprašanje
neprijetno
presenetilo
.
Evelina
je
čutila
bol
,
ki
je
zvenela
iz
teh
njegovih
besed
.
Počasi
je
odpela
cvetko
raz
prsi
,
jo
vrtela
nekoliko
časa
v
mali
trepetajoči
roki
,
molčeč
in
ne
vedoč
,
kaj
naj
stori
,
kaj
odgovori
.
Potem
pa
je
polagoma
dvignila
zardeli
obrazek
,
mu
pogledala
v
velike
,
blesteče
oči
ter
mu
podala
cvetko
.
In
zdravnik
je
strastno
prijel
to
nežno
,
alabastrsko
roko
,
ki
se
je
tresla
v
njegovi
,
ter
jo
goreče
,
brez
besed
poljubljal
...
Pečnik
,
ki
je
bil
primoran
gledati
ta
prizor
,
se
je
nehote
nekoliko
zganil
.
»
Nekdo
prihaja
...
slišite
—
tukaj
za
grmom
je
nekaj
za-šumelo
...
«
»
Ne
—
bodite
mirna
;
veter
je
stresel
vejevje
...
«
»
Moj
Bog
—
dajte
,
pogledajte
...
prosim
vas
...
gospod
doktor
!
«
»
Ne
vznemirjajte
se
...
«
Od
drugega
konca
vrta
se
je
slišalo
pridušeno
moško
govorjenje
in
za
njim
kratek
,
suh
,
prisiljen
ženski
smeh
»
Ah
—
to
je
Irma
...
Moj
Bog
,
iti
moram
...
«
»
Nikdar
,
gospica
...
Kdo
bode
...
«
Izvila
se
mu
je
.
»
Nocoj
se
še
vidiva
...?
«
»
Da
...
gotovo
.
«
In
hitela
je
tiho
in
brzo
po
peščenem
potu
.
—
Zorič
je
zrl
za
njo
,
občudujoč
njen
elegantni
,
elastični
hod
,
njen
vitki
,
klasično
dovršeni
stas
,
celo
njeno
fino
,
nežno
postavo
,
ki
je
nalikovala
umetno
izdelani
,
slonokosteni
igračici
.
In
zamišljen
je
odkorakal
za
odhajajočo
deklico
.
—
Ko
sta
odšla
,
je
stopil
koncipijent
nekoliko
korakov
od
debla
ter
zrl
par
trenotkov
proti
hiši
,
kamor
sta
bila
krenila
zdravnik
in
Evelina
.
Na
bližnji
gredici
je
utrgal
amarantov
cvet
ter
ga
zmečkal
med
prsti
,
da
se
mu
je
sipalo
izmed
njih
malo
,
črnim
biserom
podobno
seme
ter
padalo
v
rosno
,
v
mesečini
se
čarno
lesketajočo
travo
.
In
zamrmral
je
:
»
Ha
vraga
,
iz
tega
bi
se
lahko
še
kaj
skuhalo
...
Kaj
ko
bi
se
doktor
res
ujel
?
—
Bah
,
tako
neumen
ne
bode
—
ni
bogata
...
A
ko
bi
vendar
...!
No
,
in
kaj
potem
...?
Moj
Bog
,
kaj
se
jaz
pravzaprav
radi
tega
vznemirjam
?
—
Naj
jo
ima
—
kaj
to
meni
mari
!
—
A
vendar
...
vendar
...
«
Z
laktom
se
je
spet
naslonil
ob
kostanjevo
deblo
ter
si
z
roko
podprl
vročo
,
težko
glavo
.
Mrko
,
srepo
je
zrl
predse
.
Tesno
stisnjene
ustnice
so
mu
včasih
zadrhtele
,
kakor
bi
se
hotel
nasmejati
ali
kaj
jzpregovoriti
.
—
V
tem
pa
sta
se
približala
po
poti
poročnik
Mihelec
in
Irma
,
katere
smeh
je
bil
poprej
prestrašil
Evelino
.
Poročnik
je
privzdigoval
z
levico
sabljo
,
da
ne
bi
žvenkljala
po
poti
,
ter
jo
tesno
pritiskal
k
nogi
,
hoteč
tako
zabraniti
,
da
se
ne
bi
preveč
lesketala
v
mesečini
ter
tako
postala
izdajica
.
Desnico
pa
je
ovijal
krog
ozkega
pasu
Irminega
.
Ona
pa
se
je
z
eno
roko
oklepala
poročnika
,
z
drugo
pa
je
gracijozno
zibala
belo
,
fino
,
skoro
prozorno
pahljačo
ter
si
hladila
vročo
glavo
,
katero
je
koketno
in
zaupno
in
kakor
utrujena
naslanjala
na
široko
,
podloženo
ramo
častnikovo
.
Počasi
sta
korakala
.
Kjer
je
kak
grm
otemnjeval
s
svojo
senco
belo
stezo
,
sta
se
ustavila
,
in
usta
so
se
jima
spojila
v
dolg
poljub
.
»
A
jutri
prideš
?
«
je
vprašal
poročnik
potihoma
,
a
vendar
dovolj
glasno
,
da
ga
je
ob
kostanju
slišal
koncipijent
,
neradovoljen
in
nepoklican
poslušalec
te
nove
tajnosti
.
»
Ah
—
jutri
?
...
Ne
,
jutri
—
jutri
ne
morem
,
ne
smem
...
Mama
je
zvečer
doma
.
«
»
No
,
izumi
si
kak
izgovor
—
da
koga
obiščeš
...
«
»
Ne
—
ne
...
tega
ne
morem
—
ne
!
«
»
A
pojutrišnjem
?
«
»
Morda
—
a
gotovo
ne
vem
.
«
»
In
kje
?
—
Spet
pri
oni
kameneni
mizi
—
kaj
?
«
»
Ne
,
za
Boga
—
že
zadnjič
naju
je
nekdo
zasledoval
...
ne
veš-li
več
?
Moj
Bog
,
ko
bi
naju
kdo
zalotil
—
zblaznela
bi
...
«
»
Srček
,
ne
vznemirjaj
se
!
«
...
Potem
sta
stopala
dalje
.
Beli
drobni
prodec
,
ki
se
je
lesketal
v
srebrnih
luninih
žarkih
,
jima
je
lahno
škripal
pod
nogami
.
Ob
potu
je
duhtelo
grmovje
dišečega
španskega
bezga
,
belo
cvetje
jasminovo
je
trepetalo
v
lahnem
nočnem
pišu
,
rumene
,
žalobne
teje
so
se
kopale
v
toplem
,
svežem
zraku
,
na
listju
pa
so
blestele
prozorne
rosne
kapljice
.
Semkaj
iz
salona
se
je
glasil
včasih
smeh
,
a
le
na
lahno
—
polupridušeno
,
tiho
,
nerazločno
govorjenje
je
zvenelo
v
tiho
noč
...
Skozi
poluzastrta
okna
je
lila
luč
v
širokih
,
svetlih
pramenih
na
zelenkasto
listje
kostanjev
in
lip
,
na
teje
,
na
amarante
,
na
irisne
cvetke
.
—
Koncipijent
je
še
vedno
slonel
ob
kostanju
.
Zrl
je
za
Irmo
in
poročnikom
,
dokler
mu
nista
izginila
izpred
oči
.
Tiho
,
sarkastično
se
je
nasmehnil
ter
nejasno
nekaj
zamrmral
.
Potem
pa
se
mu
je
spet
zresnil
obraz
.
—
Zamislil
se
je
v
one
čase
,
ko
je
še
gimnazijec
stanoval
v
isti
hiši
z
Riegersbergovimi
ter
prišel
tako
s
to
obiteljo
čestokrat
v
dotiko
.
Evelina
je
bila
tedaj
še
otrok
,
desetletno
,
tenko
,
vitko
in
šibko
dekletce
bujnih
,
kodrastih
,
zlatih
lase
,
oči
modrih
liki
potočnice
,
finih
,
bledih
ličec
...
Smatral
jo
je
tudi
povsem
za
otroka
,
ji
gladil
mehka
,
žametasta
ličea
,
se
smejal
njenim
igram
,
njenim
naivnim
nazorom
,
se
čudil
njeni
nedolžni
otročji
preprostosti
...
Ko
je
zvršil
gimnazijo
ter
se
vpisal
na
univerzo
,
ko
je
začel
daleč
od
domovine
ono
neredno
,
a
vendar
interesantno
velikošolsko
življenje
,
ki
je
danes
polno
poezije
in
sreče
,
jutri
poosebljena
proza
—
tedaj
se
mu
je
tudi
v
tem
šumnem
,
burnem
življenju
cesto
vsiljevala
v
spomin
šibka
,
ljubka
,
elegantna
podoba
Evelinina
.
Često
se
je
zamislil
v
trenotkih
duševne
utrujenosti
,
v
trenotkih
,
ko
mu
je
mrzelo
velikomestno
življenje
z
brezsrčnimi
koketami
,
v
oni
mali
,
a
tako
ljubki
,
prijetni
vrt
,
kjer
je
sedel
ob
tistih
poletnih
večerih
z
obiteljo
Riegersbergovo
,
kjer
sta
mu
razkazovali
Kamila
in
Evelina
z
otročjo
radostjo
različne
cvetke
,
jih
trgali
,
mu
jih
pripenjali
na
suknjo
,
mu
jih
povijali
v
šopke
.
—
In
pozneje
,
ko
je
Evelina
bivala
v
Pragi
ter
se
vračala
ob
vsakih
počitnicah
za
nekoliko
časa
na
dom
,
kjer
se
je
sestal
včasih
tudi
pravnik
Pečnik
z
njo
,
je
čutil
le-ta
,
da
je
ono
mladostno
občevanje
z
Evelino
zapustilo
v
njem
neko
kal
,
ki
se
je
polagomajzačela
razvijati
v
ljubezen
...
A
ker
je
bil
ubog
,
je
izprevidel
,
da
je
ta
ljubezen
brez
vsega
upanja
,
brez
vse
realne
podlage
,
da
bi
bilo
smešno
,
razodeti
Evelini
čuvstvo
svojega
srca
,
nespametno
,
navezati
to
mlado
bitje
na
svojo
negotovo
eksistenco
,
na
temno
,
morda
neprijazno
in
neprijetno
prihodnjost
.
Tudi
ni
opazil
pri
Evelini
nikdar
drugega
čuta
,
nego
odkritosrčno
prijateljstvo
in
ono
prijaznost
in
skoro
sestrinsko
ljubezen
,
ki
je
bila
celo
naravna
posledica
prejšnjega
prijateljskega
in
vprav
familijarnega
občevanja
.
—
Trudil
se
je
torej
z
vsemi
silami
,
da
bi
zatrl
to
ljubezen
,
se
je
otresel
;
in
to
se
mu
je
po
dolgih
,
mučnih
borbah
kolikor
toliko
posrečilo
,
posebno
ker
je
Evelina
prihajala
zadnji
dve
leti
le
redkokdaj
domov
in
je
tudi
tedaj
ostajala
navadno
le
kratek
čas
pri
materi
;
torej
ni
prišel
cesto
v
dotiko
z
njo
.
—
Svoje
čute
je
izkušal
prikrivati
s
tem
,
da
je
pri
vsaki
priliki
zabavljal
ženskemu
spolu
,
govoril
o
njem
le
z
ironijo
in
sarkazmom
ter
obžaloval
one
,
ki
so
se
dali
preslepiti
ženski
ter
se
vpregli
v
bridki
jarem
svetega
zakona
...
A
ko
se
je
sedaj
Evelina
spet
vrnila
na
dom
,
ko
jo
je
videl
lepšo
,
nego
je
bila
kdaj
poprej
,
sedaj
,
ko
je
bila
ravno
v
onem
cvetu
,
v
katerem
je
ženska
najinteresantnejša
,
popolnoma
ovita
z
vencem
mladostne
,
duhteče
poezije
—
sedaj
se
mu
je
spet
začelo
mogočno
oglašati
srce
,
spet
se
mu
je
vzbudilo
vroče
hrepenenje
po
njej
,
goreča
ljubezen
ga
je
navdajala
ter
ga
zasledovala
noč
in
dan
...
A
po
zadnjih
dogodkih
je
spoznal
,
da
je
zanj
najbrž
izgubljena
.
In
tako
mu
je
izginila
slednja
nejasna
,
temna
nada
...
In
to
ga
je
delalo
skoro
blaznega
!
—
Praktikant
Zebka
in
dijaka
Zrnko
in
Vicek
so
igrali
,
glasno
kričali
ter
pridno
praznili
dolge
,
črnkaste
steklenice
,
napolnjene
s
že
nekoliko
toplim
,
penečim
pivom
.
»
He
,
komilitone
«
,
je
kričal
dolgi
Vicek
ter
sunil
z
nogo
ob
mizo
,
da
se
je
stresnila
—
»
kaj
ko
bi
naredili
nocoj
gospodični
Flori
Bregarjevi
podoknico
—
kaj
?
«
»
Aha
—
zaljubljen
!
—
Hočeš
spet
nekoliko
poigrati
Don
Juana
...
a
?
«
»
Eh
—
ne
bodi
...
A
vendar
...
veš
...
«
»
Hm
...
«
Praktikant
je
zvrnil
med
tem
že
par
čaš
vase
ter
kupo
spet
na-točil
do
vrha
,
da
so
pene
prekipele
ter
se
cedile
ob
straneh
na
mizo
.
»
Flora
«
—
je
jecljal
Zebka
—
»
Flora
,
mhm
—
gospoda
...
fin
kebrček
...
fin
...
brez
dvoma
...
«
»
O
tem
nihče
ne
dvomi
«
,
ga
je
rezko
zavrnil
Vicek
ter
ga
temno
in
od
strani
pogledal
.
—
»
Gospod
(
praktikant
,
ali
znate
peti
?
—
Lahko
bi
nama
pomagali
...
tercet
!
«
—
»
Peti
?
—
Seveda
...
že
pred
leti
,
gospoda
...
«
»
Le
pustite
—
znamo
...
Rajše
pijmo
!
«
Vsi
so
trčili
z
visokimi
čašami
ob
mizo
ter
jih
za
trenotek
postavili
prazne
pred-se
.
—
»
Res
—
gospoda
dijaka
—
to
je
bilo
efektno
,
to
je
bilo
velikansko
...
pompozno
...
ko
sem
...
«
»
Eh
,
kaj
,
če
znate
peti
,
pomagajte
...
Drugo
pa
pustimo
!
«
—
»
Skat
!
—
Flora
...
Flora
Bregarjeva
...
ah
...
«
je
mrmral
praktikant
,
kateremu
se
je
že
nekoliko
zapletal
jezik
.
Naslonil
se
je
s
svojim
suhim
,
ozkim
hrbtom
ob
stolovo
naslanjalo
,
uprl
oči
v
višino
ter
tlesknil
z
jezikom
,
kakor
bi
bil
ravnokar
zaužil
kaj
delikatnega
.
»
No
,
gospod
Zebka
,
igrajte
vendar
!
«
»
Seveda
...
seveda
,
gospoda
...
A
Flora
...
Flora
...
o
,
to
vam
je
cel
roman
...
«
»
Kak
roman
...?
«
»
E-e
...
sicer
tajna
stvar
—
delikatna
stvar
...
Igram
trojko
.
—
A
vama
,
gospoda
,
jo
smem
že
razodeti
...
Gospoda
,
upam
,
da
umejeta
današnji
svet
...
novodobno
društvo
...
moderne
struje
...
moderne
ljudi
...
«
Vicek
je
poslušal
pozorno
.
—
»
...
Kupim
...
A
ta
Flora
—
vraga
,
gospoda
,
pravim
vama
—
to
je
dekle
,
res
,
dekle
vseh
deklet
...
No
,
zadnjič
pri
mestnem
plesu
...
gospoda
,
trojko
...
izvolite
dati
...
torej
gospoda
,
pravim
vama
,
krasno
sem
se
zabaval
...
Dekle
se
je
zaljubilo
do
ušes
vame
—
gospod
Vicek
,
pazite
—
vi
ste
sami
...
Bilo
ji
je
prevroče
v
salonu
...
spremil
sem
jo
na
altano
—
gospod
Vicek
,
izvolite
mešati
...
No
,
cvetje
—
duhteče
,
opojno
...
mirna
,
tiha
,
balzamska
noč
,
ki
tako
čudno
,
mehko
boža
mladega
človeka
...
razkošna
,
vroča
godba
...
gospoda
,
pravim
vama
in
se
zarotim
pri
vseh
bogovih
:
—
vse
to
naju
je
do
cela
prevzelo
...
Naslonila
mi
je
kodrasto
glavico
na
ramena
...
in
,
hm
...
«
Dijaka
sta
se
spogledala
.
—
Vicku
se
je
izbočila
spodnja
ustnica
,
obraz
mu
je
zardel
še
močneje
,
nego
ga
je
že
rdečila
obilo
zaužita
pijača
,
oči
so
se
mu
napele
in
izbulile
.
Skočil
je
pokoncu
,
zgrabil
praktikanta
za
vrat
,
ga
tresel
ter
divje
,
a
zamolklo
sikal
:
»
Lažnivec
—
vražji
!
«
—
»
Ali
...
gospoda
...
saj
sta
ka-ka-va-lirja
...
«
je
grgral
prak-tikant
.
»
Ali
ste
vi
kavalir
?
«
»
Lažnivec
...
prekliči
!
«
»
Kdo-o
lažnivec
—
kdo
lažnivec
?
«
je
vzkliknil
Zebka
ter
napenjal
vse
moči
,
da
bi
se
otresel
in
obranil
nepričakovanega
napada
.
A
kakor
klešče
so
se
mu
ovijali
dolgi
koščeni
prsti
dijakovi
krog
tankega
vratu
.
—
Lovil
je
sapo
,
grgral
,
cepetal
z
nogami
,
krilil
z
dolgimi
,
koščenimi
rokami
po
zraku
in
krog
sebe
,
ne
da
bi
si
mogel
pomagati
.
V
trenotkih
,
ko
so
Vickovi
prsti
nekoliko
popustili
,
je
milo
jecal
:
»
Za-du-ši-te-te
me-e-e
.
Mo-oj
Bo-o-g
...
a-a-ah
...
a
...
a
...
Mi-lo
lost
...
«
»
Milost
!
«
je
kričal
Vicek
ter
se
surovo
,
divje
nasmejal
—
»
milost
?
Da
bodeš
zopet
govoril
take
gorostasne
budalosti
,
take
imaginarne
laži
?!
...
Milost
—
tebi
,
filister
,
lažnivec
...
«
In
stresnil
ga
je
v
stran
,
da
je
oni
otlo
,
medlo
,
zadušeno
zaječal
.
»
Pusti
,
komilitone
,
«
je
prigovarjal
Zrnko
,
pusti
,
sicer
ga
zadušiš
.
«
A
Vicek
ga
je
takoj
stisnil
še
krepkeje
ter
zakričal
:
»
Prekliči
!
«
Praktikantu
so
se
oči
zalivale
s
krvjo
,
prsi
so
se
mu
napenjale
,
iz
ust
mu
je
molel
jezik
,
telo
mu
je
trepetalo
.
Ni
se
več
branil
.
—
»
Prekličem
...
Ja-o-oj
...
»
Globoko
si
je
oddahnil
,
ko
je
čutil
,
da
so
trdi
,
žilavi
prsti
nekoliko
popustili
.
»
Torej
ste
lagali
...?
«
»
Ne
...
eh
...
da
,
da
...
Pustite
—
za
Boga
—
nikar
!
«
»
Tako
torej
!
—
Vaša
sreča
,
da
ste
pripoznali
resnico
...
«
Naposled
sta
pustila
dijaka
nesrečnega
praktikanta
ter
s
surovim
krohotom
odhitela
na
vrt
,
od
koder
je
za
nekoliko
časa
zazvenela
poskočna
melodija
iz
najnovejše
operete
Offenbachove
.
Ah
,
sve
je
sanja
pusta
,
Nedoželjeni
raj
;
Sve
želja
željo
guši
A
uzdah
—
uzdisaj
!
I
to
se
život
zove
I
sreča
još
i
slast
—
Ko
cv
’
jet
o
trnu
cvasti
P
s
istog
trnja
past
!
S.
Str.
Kranjčevič
.
Po
onem
večeru
je
dr.
Zorič
zahajal
vedno
češče
in
češče
k
Riegersbergovim
.
Po
mestu
pa
so
se
širile
razne
govorice
,
se
delale
razne
kombinacije
,
iz
te
ali
one
malenkostne
okolnosti
se
izvajale
razne
posledice
,
ki
pa
so
vse
menj
ali
bolj
določno
izražale
eno
in
isto
misel
:
Zdravnik
se
je
pri
Riegersbergovih
ujel
.
—
Doktorand
Pečnik
pa
se
je
od
onega
večera
kolikor
mogoče
ogibal
svojega
poprej
najljubšega
prijatelja
Zoriča
.
Tudi
k
Rigersber-govim
ni
zahajal
.
—
Par
mesecev
pozneje
pa
so
prinesli
časopisi
vest
,
da
se
je
dr.
Zorič
zaročil
z
Evelino
Riegersbergovo
....
Koncipijent
,
ki
je
to
takoj
po
zaroki
seznal
,
se
je
kazal
povsem
mirnega
,
kakor
bi
ga
to
do
cela
nič
ne
brigalo
,
nič
zanimalo
.
A
v
resnici
ga
je
ta
vest
,
ki
kakor
drugim
tudi
njemu
ni
bila
nova
in
nepričakovana
,
do
skrajnjosti
neprijetno
dirnila
,
ga
vznemirila
v
globočini
duše
,
ga
uzlovoljila
.
—
Zorič
je
povabil
na
neke
sobote
večer
prijatelje
in
ožje
znance
k
»
Zlatemu
levu
«
,
da
se
poslovi
od
samskega
stanu
...
Stranska
sobica
pri
»
Levu
«
se
ni
v
ničemer
odlikovala
od
stranskih
sob
drugih
mestnih
hotelov
.
Podolgovata
je
imela
prostora
za
dve
daljši
mizi
v
spored
,
in
na
vrh
je
stala
še
ena
okrogla
miza
pri
peči
in
ena
na
nasprotni
strani
pri
oknu
.
Pri
teh
so
sedeli
dan
za
dnevom
isti
gostje
ter
z
resnimi
,
računjajočimi
obrazi
zrli
v
stare
,
že
oglojene
kvarte
...
Okna
so
bila
srednje
velikosti
,
in
na
večer
jih
je
zagrinjala
vitka
točajka
Tilda
s
havanorjavimi
,
tankimi
zavesami
.
—
Na
mizah
,
okroglih
kakor
podolgovatih
so
se
menjavali
rumeno-belkasti
prti
,
okrašeni
z
modrimi
štirikoti
,
v
katerih
sredini
so
bile
tri
velike
rdeče
pike
,
spominjajoče
na
znano
znamenje
»
prostozidarjev
«
,
s
celo
belimi
,
v
katerih
sredini
je
bil
vtkan
velik
lev
z
ježečo
grivo
in
z
nevarno
zevajočim
žrelom
...
Peč
je
bila
zabrisano-rumenkasta
,
visoka
,
ozka
.
Na
nje
vrhu
sta
stala
realistično-debelo
uspela
Amor
in
Psihe
ter
spajala
široke
,
debele
ustnice
res
v
večen
,
le
po
zimi
vroč
poljub
.
No
,
lončar-umetnik
,
ki
ju
je
tako
dobrodušno
in
brez
vse
ljubosumnosti
združil
za
vekov
veke
,
je
bil
očividno
učenec
najmodernejše
,
strogo
realistične
šole
.
Za
model
mu
je
služil
najbrž
kak
par
iz
vasi
,
ker
vsi
udje
so
bili
res
nevarno
debeli
,
mesnati
.
Božanska
Psihe
je
bila
krog
pasu
debelejša
in
bujnejša
kakor
ob
bokih
in
ramenih
,
in
roke
je
imela
ravno
tako
debele
kakor
bedro
v
sredini
med
kolenom
in
pasom
.
Obraza
sta
bila
podobna
zrelim
jabolkom
,
in
nosova
sta
se
pri
tem
nepretrganem
poljubu
že
do
cela
zrasla
drug
z
drugim
.
Tableau
—
realistično-moderno
!
—
V
tej
sobici
se
je
torej
zbrala
rečenega
dne
večja
družba
.
Ob
zgornjem
koncu
mize
je
oblastno
sedela
velevažna
oseba
,
primar
deželne
bolniščnice
,
dr.
u.
m.
Anton
Marija
Zelenec
,
majhen
,
suh
gospod
,
z
okroglo
,
plešasto
glavo
,
z
ozkim
,
zakrivljenim
nosom
,
velikimi
naočniki
,
in
z
visokim
,
širokim
ovratnikom
,
v
katerega
se
je
včasih
mala
glava
do
cela
skrila
in
pogreznila
.
Govoril
je
malo
;
tiho
,
premišljeno
in
s
poudarkom
.
Videlo
se
je
iz
vsake
besede
,
da
»
se
čuti
«
,
da
se
zaveda
svoje
znamenite
...
osebe
.
Poleg
njega
,
ob
oglu
mize
,
je
stoloval
odvetnik
dr.
Županec
,
med
akti
in
v
pisarniškem
prahu
osivel
,
suhoparen
mož
,
ki
je
s
pomilovanjem
gledal
na
vsakoga
,
ki
ni
znal
temeljito
enostavnih
,
prozaiških
paragrafov
rimskega
prava
.
—
Odvetnik
dr.
Sivec
se
je
več
ali
manj
ujemal
v
vsem
s
svojim
starejšim
kolegom
,
le
da
je
bil
bolj
živahen
,
da
je
veliko
in
glasno
govoril
,
se
gromko
in
zvonko
smejal
,
pridno
pil
in
vedno
zabavljal
»
klerikalcem
«
,
katerim
je
bil
zaprisežen
,
smrten
sovražnik
.
Par
koncipijentov
je
zvesto
drugarilo
svojim
šefom
,
se
smejalo
,
kadar
se
je
smejal
šef
,
pritrjevalo
,
kadar
je
dr.
Sivec
zabavljal
.
Glasno
,
z
učenimi
obrazi
in
z
emfatičnimi
frazami
so
govorili
o
sedanjem
političnem
položaju
,
kako
bi
se
mogel
in
moral
zboljšati
,
kako
bi
morali
postopati
naši
poslanci
,
da
bi
dosegli
kake
uspehe
,
kako
bi
moralo
ljudstvo
biti
solidarno
z
odvetniki
,
ki
še
najbolj
skrbe
za
blaginjo
naroda
i.
t.
d.
...
Nam
že
znana
oseba
je
major
Svetlič
,
ki
je
kakor
vselej
tudi
nocoj
veliko
jedel
,
še
več
pil
ter
se
v
enomer
hohotal
...
Trgovec
Nigl
je
bil
pravzaprav
človeška
spaka
.
Suh
,
da
se
je
bilo
bati
,
da
se
zrušijo
vsaki
trenotek
brezmesne
kosti
,
je
imel
ne
samo
obraz
in
vrat
,
ampak
tudi
tanke
,
žilave
roke
popolnoma
zaraščene
z
neko
belkasto
dlako
,
in
nekateri
zlovestni
ljudje
so
odločno
trdili
,
da
je
Nigl
dokaz
za
znano
Darwinovo
teorijo
.
Vedno
je
bil
oblečen
v
debelo
,
rjavkasto
,
na
veliko
karirano
kosmato
obleko
,
ki
je
bila
res
čudno
podobna
opičji
koži
.
Bogat
,
da
najbrž
sam
ni
vedel
,
koliko
ima
,
je
bil
vendar
neizrečno
skup
ter
ni
nikomur
privoščil
trohice
,
niti
sam
sebi
ne
.
Izjema
v
tem
je
bila
le
njegova
edinica
Jarmila
,
ki
je
bila
takisto
suha
kakor
oče
,
in
ki
je
navzlic
svojim
tisočakom
brojila
že
trideset
pomladi
,
ne
da
bi
se
bil
kdo
zaljubil
vanjo
in
njene
tisočake
.
Krona
vsega
društva
pa
je
bil
brezdvomno
mladi
avskultant
dr.
Zieher
.
Najdovršenejši
ud
cele
družbe
je
bil
zlasti
že
radi
svoje
obleke
,
ki
je
bila
vedno
po
najnovejšem
kroju
in
mu
je
delala
največ
skrbi
ter
mu
zagrenila
marsikatero
uro
življenja
,
katero
bi
bil
sicer
lahko
preživel
srečno
,
zadovoljno
in
veselo
,
ko
ne
bi
bilo
na
svetu
neumnih
,
zabitih
krojačev
.
Leti
nikdar
niso
mogli
dovolj
umeti
njegovih
najmodernejših
idej
,
nazorov
in
želj
glede
obleke
,
nikdar
do
cela
in
dovolj
globoko
pronikniti
v
njegov
samonikli
in
do
cela
individualni
okus
,
in
zaman
jim
je
stokrat
in
stokrat
ponavljal
z
občudovanja
vredno
potrpežljivostjo
:
»
Tako
bodi
in
tako
«
—
oni
pa
so
vendar
naredili
vse
drugače
.
In
kadar
je
bila
po
tednih
napornega
dela
in
trudapolnega
primerjanja
in
popravljanja
obleka
dovršena
—
o
,
še
tudi
tedaj
mu
je
prizadevala
mnogo
truda
in
dela
.
Cele
ure
jo
je
pregledoval
,
kretaje
se
kakor
kak
glumač
pred
velikim
ogledalom
v
svoji
skoro
za
kako
damo
urejeni
spalnici
,
jo
popravljal
,
gladil
,
nategoval
,
brisal
.
Šele
kadar
ni
bilo
najmanjšega
madeža
več
na
njej
,
nikakršne
neestetiške
gube
,
nikakršnega
krivega
roba
—
tedaj
se
mu
je
razjasnilo
strogo
,
temno
,
skrbi
polno
lice
.
Da
,
tedaj
se
mu
je
nabralo
to
prazno
,
brezizrazno
,
blazirano
lice
v
mehke
,
skoro
ljubke
,
neizrečno
zadovoljne
poteze
,
in
v
istem
trenotku
svet
gotovo
ni
imel
srečnejšega
človeka
,
kakor
je
bil
dr.
Zieher
...
Nekdanji
kolega
dr.
Zoričev
je
počastil
nocoj
s
svojo
navzočnostjo
družbico
»
pri
levu
«
.
Tičal
je
seveda
v
popolnoma
novi
,
elegantni
,
pepelnatosivkasti
obleki
:
kratek
sako
,
široke
hlače
visoko
zavihane
,
da
se
je
videl
nad
ličnimi
rumenokožnimi
cipelicami
širok
krog
svilnatih
,
črnih
nogavic
z
rdečimi
,
majhnimi
pičicami
,
visok
ovratnik
,
ozek
,
da
ga
je
davil
,
elegantna
bela
kravata
z
majno
briljantno
iglo
,
majhen
,
nizek
,
ozko-krajen
klobuk
—
vse
to
je
dajalo
avskultantu
grozno
imenitnost
in
veljavo
...
Črne
,
fino
pomadizovane
lase
si
je
razčesaval
v
sredini
.
Skromne
brčice
,
ki
so
se
mu
kakor
senca
bočile
pod
malim
nosom
,
si
je
gojil
in
negoval
z
zares
presrčno
skrbjo
in
požrtvovalnostjo
.
Ko
je
potegnil
izza
naprsnika
fini
,
svilnati
robec
,
da
bi
si
obrisal
nizko
,
belo
čelo
,
se
je
ozračje
v
bližini
takoj
napolnilo
s
finim
duhom
jasminovim
.
Znameniti
osebi
,
ki
pa
sta
vendarle
nakoliko
otemneli
v
eleganci
avskultantovi
,
sta
bila
suplent
Grozd
in
profesor
Vernik
.
Grozd
je
bil
mladenič
kakih
petindvajsetih
let
,
nejasnega
,
zabrisanega
obraza
z
jako
redko
brado
,
dolgega
nosu
,
širokega
,
nizkega
telesa
in
hripavega
basa
.
Bil
je
strasten
ljubilec
cigaret
,
katerih
je
na
dan
uničil
precejšnje
število
,
in
ravno
tako
strasten
oboževatelj
ženskega
spola
,
pri
katerem
pa
baje
—
tako
so
vsaj
trdili
zlobni
jeziki
—
ni
imel
mnogo
sreče
;
to
pa
ga
je
vnemalo
še
k
večji
vztrajnosti
.
Kakor
je
oboževal
ženske
,
ravno
tako
je
častil
svojega
kolego
Vernika
,
katerega
je
smatral
najbrž
za
največjega
pesnika
celega
sveta
,
ali
vsaj
za
prvega
poeta
slovenskega
.
Vedno
mu
je
bil
za
petami
v
kakor
senca
ali
slaba
vest
.
Če
je
kdaj
prišel
brez
Vernika
v
kako
družbo
,
je
bil
to
izreden
,
čudovit
dogodek
,
in
takoj
ga
je
ob
enem
vprašalo
po
deset
glasov
,
kje
da
je
kolega
g.
Vernik
.
Tedaj
pa
je
g.
Grozd
vselej
nabral
suhi
obraz
v
skrivnostne
,
velepomenljive
gube
,
in
s
tihim
,
šepetajočim
glasom
,
kakor
bi
oznanjal
Bog
ve
kako
znamenito
tajnost
,
je
odgovoril
:
»
Piše
...
nov
epos
izdeluje
...
O
,
pojet
«
—
Grozd
je
»
j
«
izgovarjal
rezko
in
z
nekim
posebnim
zadovoljstvom
—
»
po
milosti
božji
...
O
,
iz
našega
Vernika
bode
še
nekaj
...
ta
nam
še
poda
kaj
novega
,
znamenitega
...
«
In
iz
vsake
črte
njegovega
suhega
,
rumenega
obraza
