penastebrke
.
Učenci
so
se
vrstili
počasi
mimo
velikih
vrat
,
kjer
je
stala
gospoda
—
župnik
,
župan
,
sodnik
,
vsi
dostojanstveniki
in
bogataši
iz
trga
in
župnik
je
delil
darila
.
Najprej
so
prišli
otroci
iz
prvega
razreda
;
nekateri
so
bili
bosi
in
so
šli
v
zadnji
vrsti
;
tudi
na
obrazih
se
jim
je
poznalo
,
da
so
s
klanca
.
Počasi
se
je
pomikala
procesija
,
Lojze
je
bil
ves
nestrpen
,
vroče
mu
je
bilo
in
gledal
je
tja
,
kjer
se
je
sklanjal
stari
,
debeli
župnik
,
jemal
z
velikega
kupa
rdeče
,
z
zlatom
obrezane
knjige
ter
dajal
učencem
,
ki
so
mu
poljubljali
roko
.
Zadnja
vrsta
tretjega
razreda
je
šla
hitro
dalje
,
gospodje
so
se
ozirali
nanjo
z
mračnimi
pogledi
,
otroci
so
gledali
v
tla
,
bosi
so
bili
,
suhi
in
lačni
in
so
mislili
na
češnje
in
na
polne
jerbase
,
ki
so
stali
za
cerkvijo
.
Nato
pa
je
prišel
zadnji
razred
in
Lojze
je
bil
v
prvi
vrsti
,
med
samimi
gosposkimi
tovariši
;
sodnikov
sin
,
ki
je
šel
na
njegovi
desni
strani
,
je
imel
celo
žametno
jopico
,
hlače
do
kolen
in
židane
nogavice
.
Procesija
se
je
ustavila
.
Župnik
je
vzel
v
roko
lepo
knjigo
,
večja
je
bila
od
drugih
,
vezana
v
rdeče
platno
,
z
zlatimi
črkami
je
bil
napisan
naslov
in
židan
trak
je
visel
ven
.
„
To
je
Mihov
,
Lojze
Mihov
!
“
se
je
nasmehnil
učitelj
in
je
pokimal
Lojzetu
;
vsi
so
se
ozrli
nanj
s
prijaznimi
pogledi
.
Župnik
se
je
sklonil
k
njemu
,
dal
mu
je
knjigo
in
Lojze
mu
je
poljubil
roko
.
„
Kaj
boš
pa
zdaj
,
Lojze
,
ko
si
dovršil
šolo
?
“
ga
je
prašal
župnik
.
Lojze
se
je
začudil
in
ni
mogel
odgovoriti
;
nikoli
ni
bil
pomislil
,
kaj
bo
potem
.
„
V
Ljubljano
pojde
!
“
je
odgovoril
učitelj
namesto
njega
;
Lojzeta
je
izpreletelo
,
zazibalo
se
je
pred
njim
.
„
Kaj
pa
!
“
je
dejal
župnik
.
„
Škoda
bi
bilo
takega
fanta
!
“
in
vsi
so
pokimali
...
Nato
so
šli
dalje
,
prišla
so
dekleta
,
a
Lojze
je
stopal
med
tovariši
kakor
v
sanjah
—
pohitel
bi
domov
in
bi
povedal
materi
;
žal
mu
je
bilo
,
da
ni
bilo
matere
zraven
,
da
bi
slišala
.
Ko
je
bilo
vse
razdeljeno
in
je
bila
dolga
procesija
pri
kraju
,
je
stopil
župnik
na
stopnico
pred
velikimi
vratmi
in
je
govoril
;
v
dolgih
vrstah
so
stali
pred
njim
učenci
in
učenke
;
Lojze
je
bil
kakor
pijan
in
ni
nič
razumel
,
čeprav
se
mu
je
zdelo
,
da
gleda
župnik
samo
nanj
in
da
samo
zanj
govori
.
Potem
je
govoril
še
učitelj
in
nato
bi
moral
deklamirati
Lojze
;
toda
premajhen
je
bil
in
ko
je
stopil
na
nizko
stopnico
,
ga
ni
videl
zadaj
nihče
;
zato
ga
je
župnik
vzdignil
ter
ga
postavil
na
zid
,
ki
je
bil
okoli
cerkve
.
Lojze
se
je
izpočetka
malo
tresel
—
a
potem
je
zazvenel
njegov
tanki
glas
svečano
in
veselo
daleč
naokoli
;
rdeč
je
bil
v
lica
,
oči
so
se
mu
svetile
;
pazil
je
natanko
na
besede
,
toda
iz
ozadja
mu
je
šepetalo
:
„
V
Ljubljano
!
“
Videl
je
pred
sabo
obraze
župnika
,
učitelja
,
vso
veliko
gospodo
,
ki
ga
je
občudovala
in
ljubila
;
in
po
holmu
dol
,
skoro
do
trga
,
je
bilo
vse
črno
ljudi
,
in
vsi
so
gledali
nanj
,
občudovali
so
ga
in
so
ga
ljubili
.
Tam
je
bil
trg
,
praznično
so
se
svetile
bele
hiše
in
tam
od
daleč
se
je
dvigal
klanec
,
klanec
siromakov
;
spoznal
je
domačo
hišo
in
zdelo
se
mu
je
,
da
stoji
mati
na
pragu
in
gleda
proti
cerkvi
,
naravnost
nanj
,
in
gleda
nanj
in
ga
sliši
in
se
smehlja
,
in
vidi
,
kako
ga
občudujejo
in
ljubijo
in
se
smehlja
.
Tako
je
zvenel
njegov
lepi
tanki
glas
,
da
je
plaval
čez
trg
in
prav
do
klanca
—
in
tam
je
stala
mati
in
je
poslušala
...
V
čudnem
ognju
so
mu
gorela
lica
;
ko
je
dovršil
,
mu
je
bilo
,
kakor
da
se
je
zdramil
;
kakor
v
sanjah
je
slišal
,
kako
so
ploskali
in
vzklikali
.
Učitelj
ga
je
postavil
na
tla
in
bradati
,
prijazni
obrazi
so
se
sklanjali
k
njemu
.
Sodnik
je
odprl
denarnico
in
mu
je
dal
srebrn
goldinar
.
„
Na
jesen
,
kadar
se
odpraviš
v
Ljubljano
,
le
pridi
k
meni
!
“
Stopila
je
k
njemu
gospa
sodnica
,
in
gospa
notarka
je
stala
zraven
,
in
županja
,
debela
štacunarka
.
„
Kaj
pa
dela
tvoja
mati
?
“
ga
je
prašala
sodnica
.
„
Šivajo
!
“
je
odgovoril
Lojze
.
„
Reci
ji
,
da
naj
pride
k
meni
!
“
„
Bomo
že
vse
napravili
,
“
je
dejal
župan
štacunar
.
„
Naj
se
oglasi
mati
pri
meni
!
“
je
dejal
...
Vse
to
je
bilo
tako
čudovito
,
prišlo
je
tako
nenadoma
,
da
bi
se
Lojze
smejal
in
jokal
obenem
.
Ni
mogel
odgovarjati
,
vse
se
je
zibalo
pred
njim
.
Ko
so
delili
češnje
in
štruklje
,
je
komaj
okusil
;
potem
so
napravili
velik
prostor
in
pričele
so
se
igre
;
otroci
so
se
podili
in
so
kričali
,
Lojze
pa
je
hitel
domov
,
po
bližnjicah
čez
polje
,
mimo
trga
in
po
klancu
gor
.
Tekel
je
skoro
in
ves
zasopljen
je
bil
.
V
rokah
je
nosil
robec
,
ki
je
bil
spravil
vanj
češnje
in
štruklje
,
pod
pazduho
je
tiščal
rdečo
,
z
zlatom
obrezano
knjigo
,
zavito
v
mehak
papir
.
„
Mati
,
v
Ljubljano
pojdem
!
“
je
zaklical
,
ko
je
stopil
v
izbo
.
Mati
se
je
prestrašila
,
snela
je
naočnike
in
je
vstala
.
„
V
Ljubljano
pojdem
,
so
dejali
gospodje
.
Vse
bodo
sami
napravili
;
rekli
so
,
da
se
oglasite
pri
njih
.
Že
jeseni
pojdem
.
“
—
Tako
se
je
zgodilo
,
da
je
vzbrstela
mladika
na
preperelem
drevesu
.
Na
klancu
siromakov
in
izgnancev
se
je
zbudilo
upanje
,
vse
je
bilo
vznemirjeno
,
izba
pri
Mihovih
je
bila
zmerom
polna
,
najpogosteje
je
prihajal
pisar
.
Slovesen
je
bil
in
govoril
je
mnogo
,
čudne
reči
iz
mesta
,
iz
šole
,
prav
kakor
človek
,
ki
je
veliko
vedel
in
veliko
izkusil
.
Tudi
čevljar
je
prihajal
,
toda
ni
verjel
veliko
,
dejal
je
,
da
ni
zaupati
ljudem
tam
doli
;
da
ga
bodo
spravili
v
mesto
ter
potem
pozabili
nanj
in
ga
pustili
tam
v
gnoju
,
v
siromaštvu
.
Boljše
bi
bilo
,
da
bi
ostal
doma
in
da
bi
ne
hodil
iz
življenja
,
ki
se
je
v
njem
rodil
in
ki
ga
je
navajen
.
Taki
iz
svojega
pravega
življenja
izrvani
ljudje
so
še
veliko
nesrečnejši
,
kadar
se
vrnejo
vanj
,
potem
ko
so
bili
okusili
sladkost
sveta
.
In
vrnejo
se
vsi
...
Čevljarja
niso
poslušali
,
pijan
je
bil
zmerom
in
govoril
je
kakor
razbojnik
,
nič
mu
ni
bilo
verjeti
.
Tudi
v
cerkev
ni
hodil
nikoli
in
nedelja
mu
je
bila
samo
toliko
,
da
je
popil
malo
več
žganja
nego
ob
delavnikih
.
Pisar
pa
je
bil
pameten
in
izkušen
človek
;
pripovedoval
je
o
mestnih
ljudeh
,
kakor
da
bi
bil
znanec
in
prijatelj
vseh
;
nič
mu
ni
bilo
skritega
na
svetu
in
o
vsaki
stvari
je
znal
govoriti
,
da
se
je
človek
čudil
.
Francka
je
bila
veliko
zdoma
,
posebno
na
jesen
,
ko
se
je
bližal
čas
.
Vsi
so
bili
prijazni
,
dasi
so
govorili
z
njo
kakor
z
deklo
in
čakala
je
časih
po
celo
dolgo
uro
v
temni
predsobi
,
preden
je
prišla
gospa
in
jo
je
ogovorila
.
Župan
ji
je
dal
deset
goldinarjev
,
župnik
ji
je
izročil
pismo
na
gospoda
v
mestu
,
ki
bo
preskrbel
Lojzetu
kosilo
;
dobila
je
pri
sodniku
za
Lojzeta
stare
obleke
,
ki
jo
je
bilo
treba
popraviti
,
prenarediti
in
zakrpati
;
—
veliko
je
bilo
dela
in
skrbi
,
toda
skrbi
so
bile
sladke
.
Kadar
je
šivala
ponoči
,
tudi
Lojze
ni
spal
in
razgovarjala
sta
se
tiho
,
da
bi
se
ne
predramila
mati
,
ki
je
sopla
težko
za
zastorom
,
in
mala
Francka
,
ki
je
ležala
na
skrinji
in
se
je
premetavala
.
Nekaj
sladkega
,
skoro
skrivnostnega
je
zbližalo
mater
in
sina
;
velikih
upov
polne
sanje
so
bile
tako
enake
,
da
jih
nista
skrivala
drug
drugemu
in
da
se
jih
nista
sramovala
.
Komaj
še
se
je
poznala
razlika
med
otrokom
in
materjo
,
celo
obraza
sta
si
bila
čisto
podobna
,
oči
so
sanjale
enako
in
so
gledale
skozi
sivo
steno
daleč
v
svet
,
ki
se
je
razprostiral
tam
velik
in
krasen
.
Srečali
so
se
pogledi
in
spoznala
sta
oba
,
da
mislita
na
očeta
in
oba
sta
spoznala
,
kako
je
bila
ta
misel
težka
in
žalostna
.
„
Da
bi
bili
zdaj
doma
!
“
—
Molčala
sta
,
toda
kmalu
in
hkrati
sta
se
obraza
zjasnila
in
spet
so
se
srečali
pogledi
.
Francka
je
izpregovorila
:
„
Morda
se
bosta
srečala
v
mestu
,
nenadoma
na
ulicah
!
“
—
Morda
se
bosta
srečala
v
mestu
,
oba
srečna
in
vesela
;
hodil
bo
Lojze
,
morda
na
večer
,
po
ulicah
,
kjer
stoje
ob
obeh
straneh
visoka
poslopja
in
lepe
cerkve
vsenaokoli
—
in
tedaj
mu
položi
nekdo
roko
na
ramo
:
„
Lojze
,
kaj
pa
ti
tukaj
delaš
?
“
Oče
stoji
pred
njim
,
gosposko
oblečen
,
in
se
čudi
in
je
ves
vesel
.
„
Študiram
,
oče
!
“
bo
odgovoril
Lojze
.
„
Gospodje
so
me
dali
v
šolo
,
vse
se
je
doma
izpremenilo
,
ljudje
so
blagi
in
prijazni
in
nič
več
ni
siromakov
na
klancu
.
“
In
spomnila
sta
se
na
Toneta
.
„
Da
bi
bil
doma
,
Tone
,
ubogi
Tone
,
ki
je
šel
,
kakor
da
bi
ga
bili
obsodili
na
smrt
.
“
„
Saj
pride
tudi
lehko
v
Ljubljano
...
pozneje
...
k
očetu
morda
,
če
je
tam
...
o
,
ki
je
prav
gotovo
tam
—
kje
pa
bi
bil
drugje
?
In
vsi
bodo
skupaj
,
lepo
bodo
živeli
,
vse
skrbi
bodo
pri
kraju
...
“
Dvoje
otrok
je
sanjalo
in
božji
mir
je
bil
v
izbi
.
Za
zagrinjalom
je
soplo
težko
in
na
skrinji
se
je
premetavala
mala
Francka
.
Na
predvečer
slovesa
je
bila
velika
gostba
pri
Mihovih
.
Pisar
in
čevljar
sta
kupila
žganje
,
pol
klanca
je
bilo
zbranega
v
prostorni
izbi
.
Francka
je
napravila
bogato
večerjo
,
jedli
so
svinjino
in
bel
kruh
,
dišalo
je
tako
prijetno
,
da
se
je
celo
mati
na
postelji
vzdignila
,
odgrnili
so
zagrinjalo
,
zato
da
je
videla
vso
veselo
družbo
;
v
naročju
je
imela
krožnik
in
je
jedla
brez
vilic
,
ker
se
ji
je
roka
tresla
.
Čevljar
se
je
kmalu
opil
in
se
je
prepiral
s
pisarjem
,
ki
je
sedel
zelo
modro
in
slovesno
za
mizo
ter
si
je
privezal
bel
robec
okoli
vratu
,
da
bi
si
med
jedjo
obleke
ne
omazal
.
„
Ljudje
so
dobri
,
samo
razumeti
jih
je
treba
!
“
je
trdil
pisar
.
„
No
,
kdo
pa
jih
je
prosil
,
da
bi
se
pobrinili
za
fanta
?
Sami
so
se
spomnili
—
odprli
so
roko
,
ne
da
bi
jih
bil
kdo
nadlegoval
,
ne
da
bi
kaj
imeli
od
tega
...
Seveda
,
če
gre
človek
nadnje
kakor
berač
na
cesti
,
kakor
razbojnik
—
potem
ni
nič
,
so
trdi
...
Samo
nadlegovati
ne
gospode
!
“
„
Je
že
prav
!
“
je
odgovarjal
čevljar
.
„
Ampak
tudi
oni
naj
ne
nadlegujejo
nas
siromakov
.
Zakaj
pa
so
bogati
?
Zato
,
ker
nas
nadlegujejo
!
Nas
vse
,
ki
smo
tukaj
,
so
nadlegovali
tako
dolgo
,
dokler
nas
niso
slekli
čisto
do
nagega
ter
nas
spodili
na
klanec
.
Mene
so
še
zaprli
vrhu
tega
.
“
Družba
se
je
zasmejala
.
Niso
spoštovali
čevljarja
,
ker
je
govoril
,
da
bi
človeku
vstajali
lasje
,
toda
poslušali
so
ga
radi
.
„
In
kaj
so
napravili
zdaj
imenitnega
?
“
je
nadaljeval
.
„
Ali
mislite
,
da
so
se
pobrigali
za
fanta
iz
same
dobrote
,
da
jih
je
gnalo
srce
?
Za
kratek
čas
so
se
pobrigali
zanj
,
v
zabavo
so
jim
taka
dobra
dela
,
ki
jih
ne
stanejo
veliko
.
Kadar
se
naveličajo
zabave
,
bodo
pri
kraju
vsa
dobra
dela
!
To
se
pravi
,
da
se
delajo
norca
iz
nas
siromakov
in
jaz
bi
ne
vzel
od
njih
niti
prevrtanega
krajcarja
.
“
Lojzetu
je
bilo
hudo
,
da
je
čevljar
tako
govoril
in
tudi
Francka
je
bila
nezadovoljna
.
„
Če
bi
mi
ne
dali
nič
drugega
,
kakor
enkrat
dobro
besedo
,
“
je
dejala
,
„
pa
bi
jim
bila
hvaležna
zanjo
.
“
„
Seveda
,
“
se
je
nasmehnil
čevljar
.
„
Vedo
,
da
ste
taki
,
zato
se
delajo
norca
in
nosijo
glavo
še
bolj
pokonci
.
Kadar
ne
bo
nikogar
več
,
ki
bi
jim
roko
poljubil
,
je
tudi
iztegovali
več
ne
bodo
.
“
„
Nevoščljivost
govori
iz
vas
!
“
mu
je
očital
pisar
.
„
Nevoščljivost
,
kaj
pa
drugega
;
samo
škoda
,
da
niso
vsi
ljudje
nevoščljivi
;
drugače
bi
bilo
na
svetu
.
“
—
Lojze
je
pil
žganje
,
omamilo
ga
je
kmalu
in
napolnile
so
mu
glavo
velike
in
sladke
misli
.
Rad
bi
bil
z
materjo
sam
,
da
bi
se
razgovarjala
—
o
Ljubljani
,
o
lepih
hišah
,
ki
so
tam
,
o
lepem
življenju
,
ki
čaka
v
prihodnosti
.
In
še
dalje
so
šle
njegove
misli
,
zmerom
više
so
se
vzpenjale
,
že
je
dovršil
vse
šole
,
že
je
bil
imeniten
in
velik
,
vsi
so
živeli
pri
njem
,
mati
,
oče
in
Tone
in
Francka
;
vsega
je
bilo
zmerom
dovolj
na
mizi
,
pečenke
,
vina
,
oče
je
sedel
ves
dan
za
mizo
in
je
kadil
in
bral
romane
,
mati
je
hodila
po
gosposkih
izbah
in
je
pospravljala
,
zato
da
ji
ni
bilo
dolgčas
;
zvečer
pa
je
bila
luč
na
mizi
in
sedeli
so
vsi
skupaj
in
so
se
razgovarjali
—
večen
Božič
je
bil
,
večna
Velika
noč
.
In
prišel
je
časih
čevljar
v
vas
—
dali
so
mu
vina
in
so
ga
pogostili
prijazno
;
zmajeval
je
z
glavo
in
ni
mogel
izpregovoriti
grde
besede
.
Prišel
je
pisar
,
poklonil
se
je
že
pri
durih
;
branil
se
je
malo
,
toda
nato
je
sedel
za
mizo
in
si
je
privezal
okoli
vratu
bel
robec
in
se
je
smehljal
,
kakor
da
bi
mu
svetila
luč
v
oči
.
Vsi
so
prišli
—
ves
klanec
je
prišel
,
vse
lačno
,
zakrpano
in
zbegano
uboštvo
,
in
on
jih
je
pogostil
vse
,
velika
pojedina
je
bila
in
šele
pozno
v
noč
so
se
vračali
na
klanec
v
desetih
kočijah
,
peli
so
po
poti
in
vriskali
,
vino
jim
je
bilo
stopilo
v
glavo
in
izginilo
je
nenadoma
vse
siromaštvo
,
vsa
grda
grenkoba
je
izginila
iz
src
;
klanec
siromakov
,
ki
je
gledal
prej
dol
na
trg
temno
in
zavistno
,
je
odprl
tope
oči
in
je
gledal
dol
jasno
in
veselo
,
kakor
brat
na
brata
...
Razšla
se
je
družba
,
ko
je
bilo
že
pozno
in
so
v
trgu
ugasnile
že
skoro
vse
luči
.
Glasil
se
je
potem
zunaj
še
dolgo
glas
čevljarjev
,
ki
je
prepeval
po
klancu
.
V
izbi
je
dišalo
močno
po
žganju
in
zrak
je
bil
poln
tobakovega
dima
.
Francka
je
odprla
okno
;
mesec
je
sijal
.
Lojze
je
vstal
in
zazibalo
se
je
pred
njim
.
„
Glej
,
pijan
sem
!
“
si
je
mislil
in
zasmejal
se
je
;
zdelo
se
mu
je
čudno
in
smešno
,
da
je
bil
pijan
,
nič
mu
ni
bilo
neprijetno
in
samo
zibalo
se
je
,
kamor
je
pogledal
:
zibala
se
je
nalahko
miza
,
kakor
da
bi
bil
kdo
spodaj
in
bi
jo
dvigal
s
hrbtom
,
zibala
so
se
vrata
,
zibala
so
se
okna
in
tla
so
se
časih
malo
zamajala
.
Sedel
je
na
posteljo
.
Mati
je
stopila
k
njemu
in
ga
je
pogladila
po
laseh
.
„
Spat
pojdi
,
Lojze
!
Kaj
ne
veš
,
kakšen
dan
bo
jutri
?
“
—
Lojzeta
je
izpreletelo
,
takoj
se
je
iztreznil
in
oči
so
pogledale
bistro
.
Ko
se
je
razpravil
in
je
ležal
že
dolgo
časa
,
se
je
vzdignil
na
komolcih
in
je
pogledal
proti
materini
postelji
.
Mati
je
klečala
na
tleh
,
čisto
je
bila
sključena
v
dve
gubé
in
Lojze
je
slišal
,
kako
je
šepetala
.
Na
mizi
je
bila
luč
globoko
privita
,
tako
da
je
bil
mrak
v
izbi
.
„
Mati
!
“
je
zaklical
Lojze
nalahko
in
je
iztegnil
roko
.
Mati
je
dvignila
glavo
počasi
in
se
je
ozrla
k
Lojzetu
;
njen
obraz
je
bil
čudno
mlad
,
ves
bel
in
brez
gub
,
ustnice
so
se
smehljale
mirno
.
„
Jaz
ne
morem
spati
.
“
„
Moli
naglas
!
“
Pokleknil
je
v
postelji
in
molila
sta
poluglasno
.
Za
zastorom
je
sopla
mati
,
mala
Francka
je
ležala
na
tleh
in
se
je
smehljala
s
poluodprtimi
ustnicami
.
Zunaj
je
bil
lep
večer
,
mir
božji
je
plaval
nad
vso
pokrajino
.
—
Ko
se
je
danilo
,
sta
se
mati
in
Lojze
že
odpravljala
.
Stara
mati
se
je
zbudila
in
je
kašljala
za
zagrinjalom
,
mala
Francka
je
sedela
v
sami
srajci
na
tleh
in
se
je
jokala
.
Šla
je
na
prag
za
bratom
in
za
materjo
,
ki
sta
bila
oba
nedeljsko
oblečena
in
sta
imela
velike
cule
v
rokah
.
„
Notri
pojdi
,
Francka
!
“
je
zaklical
Lojze
,
ko
je
bil
že
na
klancu
.
Toda
Francka
je
tekla
za
njima
in
je
jokala
na
glas
.
Mati
se
je
razjezila
:
„
Domov
,
Francka
!
“
—
Toda
Francka
je
tekla
in
se
je
spoteknila
in
je
padla
.
Ko
je
vstala
,
si
ni
upala
več
dalje
,
jokala
je
in
gledala
za
njima
,
ki
sta
hitela
po
klancu
.
Na
kolodvoru
je
bilo
vse
prazno
in
tudi
voz
je
bil
prazen
,
ki
sta
sedla
vanj
;
drugi
vozovi
so
bili
polni
italijanskih
delavcev
,
rjavi
obrazi
so
gledali
skozi
mala
okenca
.
Sedla
sta
k
oknu
in
sta
gledala
,
kako
je
hitela
pokrajina
mimo
,
pusta
pokrajina
,
samo
kamenje
in
sam
osat
.
Toda
kmalu
se
je
izpreminjalo
,
že
so
se
prikazovali
zeleni
travniki
,
polje
se
je
svetilo
tam
v
dolini
,
sonce
je
sijalo
na
bele
hiše
,
ki
so
se
videle
majhne
in
lične
,
kakor
otroške
igračice
,
narejene
iz
belega
papirja
.
Vlak
je
časih
malo
postal
,
izprevodniki
so
vzklikali
z
visokim
glasom
,
zaropotalo
je
,
streslo
se
in
spet
je
šlo
dalje
,
zdaj
že
po
lepi
ravnini
,
že
naravnost
proti
Ljubljani
.
Lojzetu
je
utripalo
srce
,
da
ga
je
slišal
;
—
gledal
je
s
pozornim
očesom
in
zdelo
se
mu
je
,
da
že
vidi
,
kako
se
tam
od
daleč
sveti
nekaj
bisernega
,
čudovitega
—
pač
zlati
stolp
ljubljanske
cerkve
.
Gledal
je
in
bleščalo
se
je
venomer
,
migljalo
je
iz
megle
,
razločevalo
se
je
zmerom
bolj
,
ali
potem
je
nenadoma
spet
izginilo
,
prav
pred
očmi
se
je
dvignil
črn
holm
,
kakor
da
bi
bil
šele
v
tem
hipu
zrastel
iz
zemlje
...
Toda
glej
,
visoko
poslopje
,
in
že
spet
drugo
,
in
že
drugo
ob
drugem
;
tam
vitek
stolp
tvornice
,
tam
prostran
vrt
s
pisanimi
steklenimi
kroglami
,
ki
so
se
lesketale
v
soncu
...
Visoko
poslopje
je
ostalo
zadaj
,
odprl
se
je
malo
svet
,
odprla
se
je
nenadoma
dolga
in
široka
cesta
s
hišami
na
obeh
straneh
in
v
ozadju
se
je
vzdignilo
dvoje
visokih
rdečih
stolpov
z
nečim
zlatim
,
bleščečim
na
vrhu
...
Zažvižgalo
je
,
zaropotal
je
vlak
in
se
ustavil
.
Lojze
in
mati
sta
stopila
z
voza
na
prostrani
peron
ljubljanskega
kolodvora
.
Ljudi
je
bilo
tam
vse
polno
,
večidel
so
bili
gosposko
oblečeni
in
nekateri
so
govorili
po
nemško
.
Dolga
cesta
je
držala
s
kolodvora
v
mesto
in
krenila
sta
naravnost
po
njej
.
„
Bova
že
prišla
do
kakšne
cerkve
,
“
je
rekla
mati
.
Prišla
sta
do
cerkve
,
visoke
stopnice
so
vodile
do
velikih
vrat
.
Temno
je
bilo
v
cerkvi
in
slovesno
,
tako
da
sta
si
komaj
upala
dalje
.
Stare
ženske
so
sedele
v
klopeh
,
nekatere
so
molile
poluglasno
in
so
zdihovale
;
na
stranskem
oltarju
so
gorele
sveče
;
star
duhovnik
,
sključen
in
plešast
,
je
daroval
mašo
,
ministrant
je
stopal
tiho
po
preprogi
,
v
dolgi
vrsti
so
klečale
ženske
pred
oltarjem
...
Ko
sta
šla
iz
cerkve
,
je
vrgla
mati
krajcar
v
pušico
.
Prekrižala
sta
se
z
blagoslovljeno
vodo
in
sta
nastopila
pota
po
mestu
.
Vse
polno
ljudi
je
bilo
povsod
,
vozovi
so
ropotali
mimo
,
večni
semenj
.
Do
večera
sta
vse
opravila
;
vpisali
so
Lojzeta
v
šolo
,
pri
gospodu
sta
bila
,
ki
je
obljubil
,
da
bo
dajal
Lojzetu
marke
za
kosilo
in
tudi
stanovanje
sta
našla
v
Florijanskih
ulicah
,
nasproti
majhne
cerkve
,
ki
je
bila
podobna
samotni
podružnici
na
notranjskem
holmu
.
V
hišo
se
je
šlo
po
široki
veži
in
preko
dvorišča
,
po
stopnicah
in
potem
po
dolgem
mostovžu
,
ki
je
visel
ob
zidu
vseokoli
dvorišča
in
se
je
stresal
,
če
je
človek
trdo
stopal
.
Gospodinja
je
bila
póstarna
,
velika
in
debela
ženska
;
otrok
ni
imela
,
pravila
je
,
da
ji
je
mož
umrl
in
solze
so
ji
prišle
v
oči
,
tako
da
se
je
Francki
zelo
zasmilila
.
Stanovanje
je
bilo
prostorno
,
—
dvoje
velikih
,
lepo
opremljenih
izb
z
mnogoštevilnimi
posteljami
,
ki
so
se
vrstile
ob
steni
kakor
v
bolnišnici
.
Pet
študentov
je
že
prišlo
,
Lojze
je
bil
šesti
in
gospa
je
pričakovala
še
dveh
.
Nekateri
so
stanovali
že
prejšnje
leto
,
večji
so
bili
in
razposajeni
.
Gospa
je
položila
Lojzetu
roko
na
ramo
,
tudi
pogladila
ga
je
malo
po
laseh
,
izpraševala
ga
je
prijazno
in
se
je
ljubeznivo
smehljala
.
Zadaj
pri
oknu
so
se
fantje
rvali
in
smejali
—
obrnila
se
je
živahno
in
obraz
se
ji
je
čisto
izpremenil
,
osoren
je
bil
in
neusmiljen
.
„
Lumpje
,
ali
boste
mirni
!
“
—
Lojze
se
je
prestrašil
njenega
obraza
,
mati
ga
ni
videla
.
„
Izročim
ga
vam
,
prijazni
bodite
z
njim
,
ker
ni
hudoben
,
in
glejte
nanj
!
“
Tako
se
je
mati
poslovila
in
Lojze
jo
je
spremljal
po
dolgih
ulicah
proti
kolodvoru
.
Kakor
da
bi
se
bilo
sonce
omračilo
,
kakor
da
bi
bila
legla
megla
na
mesto
in
zakrila
vso
lepoto
,
tako
težko
je
bilo
obema
pri
srcu
.
Mati
je
držala
Lojzeta
za
roko
in
hodila
sta
počasi
,
nič
nista
govorila
...
Ko
se
je
poslovil
Lojze
od
matere
,
je
hodil
po
mestu
do
večera
,
pohajkoval
je
od
ulic
do
ulic
,
ogledaval
je
hiše
in
prodajalniške
izložbe
,
kjer
je
bilo
toliko
lepih
reči
,
ki
jih
ni
videl
še
nikoli
.
V
veži
je
prodajala
ženska
piškote
in
bonbone
,
kupil
je
piškotov
in
je
jedel
.
Srečaval
je
mnogo
otrok
,
ki
so
hodili
z
materami
ali
v
družbi
veselih
tovarišev
in
ki
so
bili
najbrž
tudi
prišli
od
daleč
kakor
on
.
Minevalo
je
tisto
sladko
veselje
,
ki
ga
je
bilo
srce
polno
,
ko
se
je
napravljal
od
doma
in
ko
se
je
vozil
proti
Ljubljani
.
Sam
je
bil
in
bal
se
je
;
tuji
ljudje
povsod
,
ulice
vsekrižem
,
brez
konca
,
velike
hiše
,
ki
so
gledale
neprijazno
,
kakor
da
bi
se
hotele
zgruditi
nanj
.
Utrujen
je
bil
,
ko
se
je
vrnil
domov
;
izpraševal
je
in
komaj
je
našel
hišo
;
zdela
se
mu
je
čisto
drugačna
,
bolj
majhna
in
bolj
umazana
,
in
ne
spoznal
bi
je
,
ko
bi
ne
videl
cerkve
podružnice
nasproti
.
„
Kod
si
pa
hodil
?
Ali
boš
tako
začel
?
—
Ne
reče
nič
in
gre
in
ga
ni
do
noči
!
Lep
študent
bo
iz
tebe
!
“
Tako
ga
je
gospodinja
pozdravila
in
se
je
okrenila
in
je
šla
v
kuhinjo
.
Rdeča
je
bila
in
debela
,
govorila
je
s
kričečim
glasom
in
Lojze
se
je
stresel
,
kadar
je
stopila
nenadoma
v
izbo
.
Preden
so
šli
spat
,
so
molili
rožni
venec
;
Lojze
je
bil
truden
,
dremalo
se
mu
je
,
ko
je
klečal
pred
stolom
in
se
naslanjal
s
komolci
nanj
.
Počasi
je
klonila
glava
na
roke
,
na
oči
so
legale
težke
trepalnice
.
„
Ali
boš
molil
?
“
je
zakričalo
sredi
molitve
.
Lojze
se
je
zdrznil
in
je
zapazil
strahoma
,
da
je
v
tuji
izbi
.
Pri
mizi
je
klečala
gospodinja
,
zato
da
je
videla
po
vsej
sobi
;
naokoli
ob
postelji
in
pred
stoli
so
klečali
študentje
in
so
molili
z
zaspanim
pojočim
glasom
.
Večji
študent
,
ki
je
bil
že
bolj
domač
,
je
skrival
med
komolci
knjigo
in
je
bral
—
mrmral
je
vmes
nerazumljive
besede
,
zato
da
je
slišala
gospodinja
njegov
glas
.
Lojze
ga
je
opazil
,
zagledal
se
je
vanj
in
ko
je
gledal
,
se
mu
je
nenadoma
spet
zmedlo
,
umolknil
je
in
zdelo
se
mu
je
,
da
kleči
doma
z
materjo
,
da
sta
ravnokar
odmolila
večerno
molitev
in
da
molita
zdaj
še
natihem
,
tiste
molitve
,
ki
jih
moli
človek
samo
s
srcem
in
jih
ne
sme
slišati
človeško
uho
.
Dovršil
je
,
vstati
je
mislil
—
ko
se
je
zgenil
,
se
je
vse
zamajalo
in
ugledal
je
tujo
izbo
,
tuje
ljudi
.
Vsi
so
bili
neprijazni
,
surovi
,
hudobni
.
„
Kam
sem
zašel
,
o
Bog
?
“
si
je
mislil
Lojze
in
groza
ga
je
izpreletela
.
—
„
Kam
sem
zašel
?
Kje
so
mati
,
zakaj
so
me
ostavili
tako
samega
?
“
Solze
so
mu
pričele
kapati
na
roke
.
„
Kaj
pa
se
cmeriš
ti
tam
?
“
je
zakričalo
rezko
iz
zaspane
molitve
.
Glave
so
se
vzdignile
,
vsi
so
se
ozrli
radovedno
na
Lojzeta
.
Slaboten
in
čemeren
fant
,
ki
je
bil
tudi
prišel
šele
prejšnji
dan
,
je
zajokal
,
ko
je
videl
,
da
joka
Lojze
.
Molitev
je
bila
pri
kraju
in
napravljali
so
se
spat
.
Lojze
je
legel
,
odel
se
je
do
ust
in
je
zatisnil
oči
.
Gospodinja
je
ugasnila
luč
.
Ali
v
temi
,
v
tišini
mu
je
legla
teža
s
trepalnic
,
je
izginila
utrujenost
in
zavedel
se
je
jasno
,
kam
je
bil
prišel
,
da
je
sam
,
daleč
od
doma
in
da
je
neizmerna
razdalja
med
njim
in
med
materjo
,
da
je
za
hribi
,
na
koncu
sveta
tista
tiha
izba
,
kjer
je
tako
prijetno
spal
.
Stisnilo
ga
je
za
grlo
,
zaihtel
je
.
„
Tiho
!
“
se
je
oglasilo
iz
teme
.
Lojze
je
tiščal
odejo
k
ustim
,
da
bi
se
ihtenje
ne
slišalo
.
V
tišini
,
v
mučnem
polusnu
,
v
rezki
žalosti
,
ki
je
grizla
v
srcu
,
so
se
mu
misli
čudno
zmedle
,
niso
več
razločevale
resnice
od
sanj
...
Spominjal
se
je
očeta
—
šel
je
v
tuji
svet
,
med
tuje
ljudi
,
ki
so
hudobni
in
neusmiljeni
;
Bog
vedi
,
kaj
so
mu
naredili
,
Bog
vedi
,
kje
spi
zdaj
,
sam
in
žalosten
,
v
temni
tuji
izbi
,
kjer
čakajo
strahovi
pred
oknom
,
pred
durmi
,
čakajo
in
plezajo
gor
,
iztegajo
roke
,
prihajajo
bliže
...
Zdrznil
se
je
,
strepetal
je
—
to
je
bil
on
sam
,
ni
bil
oče
...
strahovi
čakajo
in
plezajo
gor
,
prihajajo
k
njemu
,
iztegajo
roke
...
Zakričal
je
,
zdramil
se
je
.
„
Tiho
!
“
Čelo
mu
je
bilo
potno
;
spet
je
pritisnil
odejo
k
ustim
,
da
bi
se
ne
slišalo
ihtenje
.
Spominjal
se
je
brata
;
tako
je
bil
bolehen
in
slaboten
in
krmežljav
,
pa
je
šel
v
tuji
svet
med
tuje
ljudi
,
ki
so
hudobni
in
neusmiljeni
.
Kaj
so
napravili
z
njim
,
Bog
vedi
—
še
braniti
se
ni
mogel
,
vdan
in
slaboten
,
kakor
je
;
poslušal
je
mirno
,
ko
so
kričali
nad
njim
,
sklonil
se
je
in
je
zaprl
oči
in
ni
zinil
besede
,
ko
so
ga
bíli
s
pestjo
...
Strepetal
je
,
to
ni
bil
brat
,
on
sam
je
to
in
hudobni
ljudje
,
veliki
,
debeli
in
rdeči
,
kriče
nad
njim
in
ga
bijejo
s
pestjo
...
Zakričal
je
in
se
je
zdramil
.
Nekaj
je
zaškripalo
,
stopilo
je
na
tla
in
je
prišlo
k
po
stelji
;
Lojze
si
ni
upal
dihati
,
zazeblo
ga
je
od
strahu
.
„
Ali
boš
tiho
,
ti
?
Pojdeš
spat
na
mostovž
!
Kaj
misliš
,
da
si
sam
?
“
Smrdeča
sapa
mu
je
dihnila
v
obraz
,
zgrabila
ga
je
trda
roka
in
ga
je
stresla
za
ramo
,
da
je
zaječal
.
Izpustilo
ga
je
,
postelja
je
spet
zaškripala
in
vse
je
bilo
tiho
.
Obšla
ga
je
brezupnost
,
kakor
je
ni
čutil
nikoli
.
Vsi
so
šli
v
svet
,
tudi
njega
so
spodili
,
in
svet
je
hudo
ben
,
vsi
bodo
poginili
žalostno
v
njem
.
Razkropili
so
jih
,
pognali
so
jih
narazen
,
zato
da
ne
bi
videli
drug
drugega
in
da
si
ne
bi
pomagali
...
Samo
Francka
je
še
doma
,
ali
tudi
Francka
pojde
,
in
potem
pojde
mati
,
uboga
,
plaha
in
stara
,
vsa
sključena
pojde
,
opirala
se
bo
ob
palici
in
pojde
po
klancu
gor
,
tja
,
kjer
čakajo
nanjo
hudobne
in
trde
roke
...
„
Mati
!
“
Nič
se
ni
zgenilo
;
zrak
je
bil
ves
zadehel
,
na
posteljah
so
sopli
tovariši
,
gospodinja
je
smrčala
.
Zaspal
je
sredi
velike
bolečine
,
leglo
mu
je
na
misli
kakor
kamen
in
je
tiščalo
vso
noč
...
Francka
se
je
domislila
tistega
dneva
,
ko
se
je
poslovila
na
kolodvoru
od
Lojzeta
.
Vlak
je
hitel
dalje
,
s
čudovito
brzino
,
kakor
da
bi
strahoma
bežal
iz
zakletega
kraja
,
travniki
so
švigali
mimo
,
polje
,
holmi
,
že
je
bila
pokrajina
pusta
in
samotna
,
že
se
je
zdelo
Francki
,
da
vidi
tam
od
daleč
,
v
večerni
senci
,
klanec
siromakov
,
kjer
hodi
smrt
in
lakota
od
hiše
do
hiše
in
trka
na
duri
,
pritiska
na
kljuko
,
stopa
v
izbe
,
kjer
leže
na
tleh
razcapani
in
suhi
ljudje
in
pričakujejo
konca
s
pogledi
,
ki
so
prestrašeni
in
željni
obenem
.
Bežal
je
vlak
—
v
neizmerni
daljavi
je
bilo
mesto
in
v
mestu
,
v
neznani
hiši
,
med
neznanimi
ljudmi
je
bil
otrok
,
sam
in
plah
,
brez
človeka
,
ki
bi
ga
ljubil
...
Morda
jo
je
obšel
takrat
resnično
tisti
globoki
strah
,
morda
ji
je
ležal
samo
na
srcu
kakor
nerazumljiva
senca
in
se
je
zdaj
domislila
nanj
in
ga
je
razumela
...
Natanko
je
zdaj
slišala
,
kaj
se
je
glasilo
tisto
noč
iz
daljave
,
kaj
je
ječalo
iz
teme
,
ko
se
je
ponoči
prebudila
in
je
strahoma
poslušala
.
Zastokalo
je
iz
teme
,
poklicalo
jo
je
s
plašnim
in
prosečim
glasom
.
„
Zakaj
ste
me
spodili
,
mati
?
Zakaj
ste
me
ostavili
samega
v
neznani
hiši
,
med
neznanimi
ljudmi
?
“
In
zakričalo
je
,
zaklicalo
je
pritajeno
,
kakor
pod
odejo
,
z
glasom
polnim
groze
:
„
Mati
!
“
—
Tako
je
bilo
takrat
in
je
bilo
še
zmerom
,
ječalo
in
prosilo
je
še
zmerom
iz
daljave
...
Francki
so
oslabele
oči
,
od
solza
in
od
dela
;
nosila
je
naočnike
,
a
tudi
z
naočniki
je
videla
malo
in
ni
mogla
več
veliko
šivati
;
pri
luči
jo
je
skelelo
,
kakor
da
bi
ji
žgali
oči
z
vročim
železom
.
Zaslužila
je
samo
še
dvajset
krajcarjev
na
dan
;
ker
je
šivala
slabo
,
ji
ni
dajal
krojač
naposled
nič
dela
več
;
poleti
se
je
udinjala
pri
kmetu
in
je
delala
na
polju
,
pozimi
je
krpala
siromakom
s
klanca
,
ali
to
delo
je
bilo
večidel
zastonj
;
časih
je
krpala
perilo
ljudem
iz
trga
,
toda
tudi
to
je
bilo
zmerom
bolj
redko
,
ljudje
so
si
menda
pričeli
krpati
sami
.
Počasi
se
je
vršilo
vse
to
,
komaj
se
je
zavedala
sama
,
kako
je
šlo
počasi
navzdol
,
v
golo
,
surovo
beraštvo
,
ali
poznalo
se
je
na
obrazu
in
na
životu
,
ki
je
bil
ves
sključen
,
kakor
da
bi
ji
bilo
šestdeset
let
.
Za
zagrinjalom
je
umirala
mati
,
umirala
je
leto
dni
.
Ležala
je
tiho
in
nekoč
je
umrla
,
ko
ni
bilo
nikogar
v
izbi
in
je
bil
zunaj
blaten
,
deževen
dan
.
Francka
je
zagrnila
okna
s
temnimi
rutami
,
prišle
so
sosede
in
so
napravile
oder
.
Nihče
ni
jokal
,
pusto
,
tiho
in
žalostno
je
bilo
v
mrtvaški
izbi
,
pusto
in
žalostno
kakor
zunaj
.
Za
pogrebom
je
šlo
par
žensk
z
velikimi
,
raztrganimi
dežniki
;
hitro
so
stopali
pogrebci
po
klancu
dol
,
mudilo
se
jim
je
,
da
bi
prišli
iz
dežja
,
v
cerkev
.
Zvonilo
je
z
malim
zvonom
;
komaj
se
je
slišalo
,
samo
časih
je
zastokalo
nenavadno
,
kakor
da
bi
bílo
plat
zvona
na
malem
ubitem
zvoncu
.
Ko
se
je
Francka
vrnila
od
pogreba
in
je
pospravljala
materino
posteljo
,
je
našla
v
nogavici
goldinar
.
Zadnji
je
bil
in
mati
ga
je
skrivala
skrbno
;
imela
ga
je
pod
zglavjem
in
je
časih
tipala
s
tresočo
roko
,
če
se
ni
izgubil
.
Gorak
je
bil
in
ves
obdrgnjen
,
tako
da
se
ni
več
poznala
cesarjeva
podoba
.
Trudna
je
bila
in
bolna
;
sedela
je
za
mizo
;
mala
Francka
,
ki
je
hodila
v
šolo
že
drugo
leto
,
je
stala
pred
njo
s
kosom
belega
kruha
v
roki
.
Na
okna
so
trkale
deževne
kaplje
,
izba
je
bila
prazna
in
tiha
.
„
Zdaj
sva
sami
,
Francka
!
“
In
Francka
je
položila
kruh
na
mizo
in
je
zajokala
,
sama
ni
vedela
zakaj
.
Zvečer
je
prišel
čevljar
,
prinesel
je
hlebec
kruha
,
mesa
in
steklenico
žganja
.
„
Mihovka
,
če
nas
niste
vabili
,
se
pa
povabimo
sami
.
Še
nikoli
nisem
doživel
pogreba
,
da
ne
bi
pil
;
to
je
zraven
glavna
stvar
.
Mrlič
v
grob
,
pogrebec
v
krčmo
,
tako
se
spodobi
.
“
Malo
pijan
je
že
bil
,
tudi
postaral
se
je
že
,
košate
obrvi
so
mu
osivele
.
Prišli
so
pogrebci
,
siromaki
s
klanca
.
Ob
zadnjem
času
jih
je
mnogo
pomrlo
,
ali
v
njih
izbe
so
se
preselili
drugi
tako
je
šlo
neprestano
:
iz
trga
na
klanec
,
s
klanca
v
grob
.
Pred
letom
dni
je
nehala
delati
opekarnica
v
dolini
in
kajžarji
,
ki
so
živeli
od
nje
,
so
bili
berači
.
Prej
so
delali
samo
poleti
in
ob
lepem
vremenu
,
toda
zima
je
že
kako
prešla
,
ob
suhem
kruhu
,
ob
koruznem
močniku
.
Zdaj
ni
bilo
več
ne
suhega
kruha
,
ne
koruznega
močnika
.
Mnogo
se
jih
je
izselilo
na
tuje
,
nekateri
,
bolj
slabotni
in
bolj
obupani
,
večidel
pijanci
,
so
se
preselili
na
klanec
in
so
čakali
konca
.
„
No
,
Mihovka
,
“
je
dejal
čevljar
,
ko
so
pili
in
jedli
.
„
Kako
pa
je
s
študentom
?
“
Francka
se
je
ozrla
nanj
,
kakor
da
bi
ga
prosila
usmiljenja
.
Čevljar
ni
čakal
odgovora
.
„
Ali
pojde
še
naprej
,
ali
se
vrne
domov
?
“
V
Francki
se
je
vzdignilo
,
velika
moč
se
je
izlila
v
njeno
drobno
telo
.
„
Pojde
!
Pojde
!
...
Če
vsi
pozabijo
nanj
,
pa
bom
hodila
od
hiše
do
hiše
!
Samo
še
eno
leto
,
je
dejal
,
potem
pa
da
bode
skrbel
sam
zase
.
Učil
bo
druge
,
glejte
,
zato
ker
je
priden
in
pameten
...
“
Čevljar
je
stresel
z
glavo
.
„
Kaj
tako
govorite
?
Saj
sem
vedel
—
kako
pojde
s
klanca
študirat
?
Drugi
ljudje
bodo
skrbeli
zanj
—
lepo
bi
bilo
!
Kaj
takega
se
ni
zgodilo
še
nikoli
.
Ljudje
skrbe
zase
,
prav
imajo
.
Ni
njih
dolžnost
,
da
bi
se
brigali
za
druge
.
Kdor
sedi
na
gorkem
,
naj
hvali
Boga
,
pa
naj
se
ne
briga
za
tiste
,
ki
so
zunaj
in
pozebajo
...
Pozabili
bodo
nanj
,
sem
dejal
,
in
res
so
pozabili
nanj
,
še
sam
nisem
mislil
,
da
bodo
pozabili
tako
hitro
...
Mihovka
,
kdor
nima
sam
krepkih
plečet
,
naj
se
ne
zanaša
na
druge
in
naj
si
ne
naprti
bremena
,
ki
ga
nositi
ne
more
...
Fant
se
bo
izgubil
,
še
prej
,
nego
bi
se
bil
izgubil
na
klancu
...
Tako
nam
je
vsem
prisojeno
,
tako
se
bo
zgodilo
.
“
Pisar
,
ki
je
bil
prišel
pogledat
in
je
sedel
na
postelji
,
se
je
razjezil
.
„
Greh
je
tako
govorjenje
.
Če
mislite
,
da
je
tako
,
ohranite
zase
!
Ali
bi
bili
veseli
,
če
bi
vam
jaz
rekel
,
da
boste
poginili
pijani
v
jarku
?
In
mogoče
je
,
da
se
tako
zgodi
.
“
Čevljar
se
ni
razsrdil
in
je
odgovoril
mirno
:
„
Nič
bi
ne
bil
vesel
in
tudi
žalosten
ne
,
če
bi
mi
povedali
kaj
takega
.
Kar
je
človeku
prisojeno
.
“
Tesno
je
bilo
vsem
in
pisar
je
molčal
.
Tudi
on
se
je
bil
zelo
postaral
,
v
dve
gubi
je
bil
sključen
,
dolgi
,
špičasti
obraz
je
bil
ves
preprežen
z
drobnimi
gubicami
.
Brigal
se
je
jako
za
Lojzeta
,
ker
se
je
ukvarjal
s
tihim
upanjem
,
da
bi
dal
šolat
tudi
svojega
sina
;
samo
bolelo
ga
je
,
da
se
mu
je
sin
tako
slabo
učil
,
dasi
ga
je
poučaval
doma
ter
mu
pripovedoval
o
prelepem
življenju
v
mestu
,
da
bi
mu
zbudil
hrepenenje
po
šoli
;
sin
pa
je
poslušal
razmišljen
in
je
sanjal
rajši
o
gozdu
,
o
vevericah
,
ki
je
plezal
za
njimi
po
hrapavih
smrekovih
deblih
,
o
razbojnikih
,
o
vojakih
in
Indijancih
,
ki
jih
je
videl
naslikane
na
očetovih
knjigah
.
Očetu
je
bilo
težko
in
zavidal
je
Mihovko
,
ki
je
imela
drugačnega
sina
.
„
Kako
,
—
zdaj
je
v
tretji
šoli
?
“
„
V
tretji
!
“
je
odgovorila
Mihovka
in
nekoliko
ponosa
se
je
zasvetilo
na
obrazu
.
Ob
istem
hipu
pa
se
je
spomnila
nanj
,
kakor
ga
je
videla
poslednjikrat
,
pred
tremi
meseci
,
ko
se
je
vračal
v
mesto
z
božičnih
počitnic
;
ponos
je
izginil
in
bolečina
se
je
zarezala
v
srce
.
„
V
tretji
šoli
!
“
je
ponavljal
pisar
.
„
No
,
še
pet
let
,
pa
bo
že
v
lemenatu
.
Kako
mine
pet
let
,
človek
bi
si
ne
mislil
!
Glejte
,
koliko
je
tega
,
odkar
je
šel
Mihov
v
svet
?
...
Šest
let
bo
že
,
in
zdi
se
človeku
,
kakor
da
bi
bilo
danes
.
Ali
nič
ne
piše
?
“
„
Nič
ne
!
“
je
odgovorila
Francka
.
Pisar
se
je
zamislil
.
Tako
je
šel
Mihov
v
svet
in
nič
ne
piše
,
morda
se
mu
godi
dobro
,
morda
je
na
vse
pozabil
.
Otresel
se
je
morda
,
kakor
da
bi
nikoli
ne
bil
živel
na
klancu
;
kakor
da
bi
bil
rojen
šele
tisto
uro
,
ko
je
sedel
v
železniški
voz
ter
se
odpeljal
ven
v
veliki
svet
.
Kakor
tiho
obžalovanje
je
obšlo
pisarja
—
ven
v
veliki
svet
!
Zdaj
je
prepozno
,
zdaj
se
že
odpira
grob
pred
nogami
,
zaklenjene
so
mu
že
vse
duri
,
da
bi
pobegnil
...
Obžalovanje
je
bilo
tiho
,
hipno
,
komaj
je
motilo
vdanost
,
ki
je
bila
legla
že
zdavnaj
v
srce
in
ki
mu
je
bila
podarila
mir
,
kakršnega
ni
užival
nihče
na
klancu
.
„
Naj
bi
bil
ostal
na
klancu
!
“
se
je
oglasil
čevljar
.
„
Nič
ne
piše
—
seveda
ne
piše
!
Kaj
vam
bo
pisal
za
denar
?
Nič
ne
piše
,
zato
ker
ga
je
sram
.
Ko
bi
vam
imel
pisati
kaj
dobrega
,
bi
se
bil
oglasil
že
zdavnaj
.
Tako
pa
molči
in
...
no
,
mene
ne
briga
,
kaj
počne
,
ampak
na
klancu
naj
bi
bil
ostal
.
Vsak
večer
je
imel
svoje
žganje
,
pa
naj
bi
bil
s
tem
zadovoljen
.
Umrl
bi
v
miru
,
tako
pa
se
je
šel
na
stara
leta
vlačit
po
svetu
,
ko
mu
ni
bilo
treba
...
Pijte
,
Mihovka
,
in
ne
bodite
žalostni
zaradi
tega
!
Še
se
gode
čudeži
na
svetu
.
“
Izgovoril
je
zadnje
besede
samo
iz
sočutja
,
ko
je
videl
njen
prepadli
obraz
.
„
In
Tone
se
tudi
nič
ne
oglasi
?
“
je
prašal
pisar
.
„
Tudi
nič
!
“
Umolknili
so
za
trenotek
vsi
—
rane
so
bile
povsod
,
kamor
se
je
beseda
doteknila
.
Pisar
je
poizkušal
spraviti
razgovor
na
druge
stvari
,
toda
v
družbi
ni
bilo
veselja
,
vsi
so
gledali
zamišljeno
—
sosed
je
poznal
bolečino
sosedovo
in
molčali
so
.
Le
čevljar
je
izpregovoril
časih
bolj
razposajeno
,
toda
njegova
razposajenost
je
bila
grenka
in
strupena
.
Tudi
žganja
je
bilo
premalo
in
ko
so
sedeli
nekaj
časa
pred
prazno
steklenico
,
se
je
vzdignil
pisar
in
se
je
molče
poslovil
,
drugi
so
odhajali
za
njim
.
Pri
durih
se
je
čevljar
okrenil
in
je
dejal
Francki
z
mirnim
,
malo
osornim
glasom
:
„
Če
jutri
ne
boste
imeli
kruha
,
le
pridite
k
moji
ženi
!
“
Zaprl
je
duri
in
je
šel
.
Komaj
so
utihnili
zunaj
poslednji
koraki
,
komaj
je
legla
na
njeno
srce
težka
samota
,
so
prišle
z
veliko
silo
vse
tiste
misli
,
polne
groze
in
bolečine
,
ki
so
čez
dan
časih
malo
zadremale
,
ali
ki
so
kljuvale
v
polusnu
neprestano
in
so
kljuvale
celo
,
kadar
je
šumelo
naokoli
od
smeha
in
veselega
govorjenja
in
kadar
je
govorila
naglas
,
da
bi
jih
udušila
.
Neprestano
so
kljuvale
,
so
trkale
na
srce
s
koščeno
roko
in
se
niso
usmilile
nikoli
,
niso
zaspale
.
Kadar
pa
je
prišla
samota
,
so
se
oglasile
s
kričečimi
glasovi
,
so
se
je
oklenile
od
vseh
strani
in
niso
izpustile
.
Bolj
glasna
je
bila
samota
,
nego
šum
ljudi
,
bolj
strašni
so
bili
obrazi
,
ki
so
gledali
nanjo
,
nego
bi
bili
obrazi
hudobnih
ljudi
,
ki
bi
jih
lehko
prijela
,
lehko
prosila
,
ki
bi
lehko
pokleknila
prednje
in
bi
se
morda
usmilili
;
težje
so
bile
pesti
,
ki
so
jo
bile
v
obraz
in
na
prsi
in
jih
ni
videla
,
se
ni
mogla
umekniti
,
ni
mogla
prositi
.
„
Usmilite
se
,
ljudje
božji
,
kaj
sem
vam
storila
,
da
me
bijete
?
Usmilite
se
,
ljudje
božji
,
kaj
so
vam
storili
moji
otroci
,
ki
so
tako
slabi
in
plahi
,
da
se
ne
morejo
braniti
,
da
še
prositi
ne
morejo
?
“
Noči
so
bile
dolge
in
komaj
za
uro
,
proti
jutru
,
so
omahnile
težke
misli
od
utrujenosti
ter
zadremale
;
v
sanjah
so
se
vračale
čudno
pretvorjene
,
vse
oblike
neizmerno
povečane
.
Zgodilo
se
je
redkokdaj
,
da
je
zasijalo
upanje
mednje
,
ali
tudi
upanje
je
bilo
v
sanjah
čudno
spačeno
,
nenaravno
je
bilo
in
otroško
,
sence
grdih
skrbi
so
se
še
poznale
na
njem
...
Napočilo
je
jutro
,
jutro
siromakov
,
mrko
in
megleno
.
Francka
je
vstala
trudna
od
sanj
,
spomnila
se
je
v
istem
hipu
trnjeve
poti
,
ki
čaka
nanjo
in
mraz
jo
je
izpreletel
.
V
izbi
je
bilo
zadehlo
,
dišalo
je
še
po
mrliču
,
po
svečah
in
po
žganju
.
Na
mizi
je
ležal
kos
kruha
,
ki
ga
je
bil
prinesel
čevljar
,
tudi
kave
je
bilo
v
omari
in
Francka
je
šla
kuhat
zajtrk
.
Ozrla
se
je
iz
veže
po
klancu
—
vse
je
bilo
še
tiho
,
blatna
voda
je
tekla
po
grapavem
jarku
v
dolino
in
je
žuborela
nalahko
.
Nikjer
še
niso
zaškripala
vrata
—
klanec
je
spal
težko
in
zadehlo
spanje
pijanega
berača
,
ki
so
ga
bili
pognali
preko
praga
v
deževno
noč
in
je
legel
v
jarek
.
Skuhala
je
zajtrk
;
ko
so
zaropotali
lonci
na
mizi
in
je
zadišalo
po
kavi
,
se
je
zbudila
mala
Francka
.
Pomela
si
je
oči
in
je
prašala
še
v
poluspanju
:
„
Kdaj
pa
pride
Lojze
?
“
„
Poleti
pride
,
kadar
bo
šola
pri
kraju
.
“
„
Mati
,
meni
se
je
sanjalo
,
da
je
bil
doma
.
Prinesel
mi
je
piškotov
in
lepo
je
bil
oblečen
.
“
„
Vstani
,
Francka
,
sedem
bo
ura
,
v
šolo
moraš
.
“
Francka
je
sedela
na
postelji
,
zamislila
se
je
v
sanje
,
ki
so
bile
tako
lepe
in
so
tako
hitro
minile
.
Vse
je
bilo
drugače
.
O
Božiču
je
bilo
,
kolači
so
bili
na
mizi
,
vrata
so
se
odprla
in
prišel
je
Lojze
,
gosposko
oblečen
,
pod
pazduho
velik
zavoj
in
v
zavoju
same
piškote
in
bonbone
.
„
Zakaj
pa
ne
gremo
še
mi
v
Ljubljano
,
mati
,
če
je
tam
tako
lepo
?
“
„
Ni
lepo
v
Ljubljani
,
Francka
,
ljudje
so
tam
hudobni
.
“
Francka
je
pogledala
začudeno
;
zdelo
se
ji
je
neverjetno
,
da
bi
bili
hudobni
ljudje
v
Ljubljani
,
kjer
so
velike
hiše
in
lepe
cerkve
in
kjer
je
vsega
bogastva
dovolj
.
Zazvonilo
je
v
farni
cerkvi
,
Francka
je
skočila
s
postelje
in
se
je
oblekla
hitro
.
Ko
je
popila
kavo
,
se
je
napravila
v
šolo
;
bose
noge
so
gazile
po
vodi
in
blatu
,
poskakovala
je
po
klancu
navzdol
čez
luže
in
jarke
,
pričelo
je
spet
pršiti
iz
megle
in
dež
ji
je
močil
lase
.
Mati
je
ostala
sama
,
sedla
je
,
da
bi
krpala
.
Toda
srce
ji
je
tolklo
od
težkega
pričakovanja
,
čas
je
hitel
čudovito
,
bala
se
je
in
mudilo
se
ji
je
.
Ko
je
bila
v
stolpu
deseta
ura
,
je
vstala
,
ogrnila
si
je
zimsko
ruto
in
pokrižala
se
je
pred
durmi
.
Na
klancu
je
srečala
čevljarjevo
ženo
,
ki
je
nesla
kruh
in
kavo
iz
štacune
.
„
Kam
,
Mihovka
?
“
„
Po
opravkih
v
trg
,
“
je
odgovorila
Francka
.
„
Po
težkih
opravkih
...
sam
Bog
se
usmili
!
“
In
je
šla
hitro
dalje
.
Prišla
je
mimo
hiše
,
kjer
je
stanoval
pisar
.
Gledal
je
skozi
okno
in
jo
je
pozdravil
.
„
Kam
tako
zgodaj
,
Mihovka
?
“
„
Dol
v
trg
,
k
ljudem
...
težka
pota
.
“
Pisar
je
razumel
.
„
Stopite
malo
sem
,
Mihovka
...
Ko
boste
govorili
z
njimi
,
ne
bodite
preveč
sitni
...
to
jih
razjezi
,
poznam
jih
!
...
Povejte
čisto
nakratko
,
tako
je
in
tako
.
Nič
tarnati
,
nič
nadlegovati
...
in
ne
glejte
na
vsako
besedo
;
če
vam
poreče
kdo
kaj
žalega
,
mislite
si
,
da
niste
slišali
...
No
,
veliko
sreče
!
“
Francka
ga
je
komaj
poslušala
;
pogledala
je
dol
na
trg
—
neprijazne
so
bile
tiste
bele
hiše
,
neprijazne
,
bahate
in
za
zmerom
zaprte
siromakom
,
bile
so
kakor
ljudje
,
ki
so
stanovali
v
njih
...
Tako
se
je
pričela
trnjeva
pot
,
ne
prva
,
ne
poslednja
,
ena
izmed
stoterih
,
polna
ponižanja
in
strahu
in
razočaranja
.
Odprla
je
velika
vrata
in
se
je
prestrašila
,
ker
so
zaškripala
.
Čakala
je
v
temni
veži
,
nikogar
ni
bilo
.
Naposled
je
prišla
dekla
po
stopnicah
iz
zgornjega
stanovanja
,
postala
je
in
se
je
ozrla
hladno
na
Mihovko
.
„
Kaj
pa
vi
čakate
?
“
„
Ali
so
gospod
župan
doma
?
“
Zavrelo
je
malo
v
Francki
.
„
Kaj
me
tako
gledaš
?
“
si
je
mislila
.
„
Ali
sem
prišla
tebe
kaj
prosit
?
“
„
Doma
so
gospod
,
zajtrkujejo
!
“
je
odgovorila
dekla
malomarno
in
je
šla
.
Francka
je
začula
zvenčanje
vilic
iz
bližnje
izbe
,
ki
so
vodile
vanjo
iz
veže
steklene
,
zeleno
pregrnjene
duri
.
Čakala
je
;
zvenčanje
je
utihnilo
,
premeknil
se
je
stol
in
župan
je
odprl
duri
,
stopil
je
v
vežo
.
Velik
in
močan
človek
je
bil
,
neobriti
obraz
se
je
svetil
kakor
s
salom
namazan
.
„
Kaj
pa
vi
,
Mihovka
?
“
„
Prišla
sem
vas
prosit
za
sina
,
ki
študira
,
“
je
odgovorila
Francka
in
sama
se
je
začudila
svojemu
krepkemu
,
čisto
neberaškemu
glasu
.
Župan
se
je
razjezil
.
„
Da
,
seveda
,
to
pojde
kar
tako
dalje
,
mislite
.
Jaz
bom
kar
dajal
,
dajal
,
pa
vzemi
,
kjer
hočeš
...
Kaj
pa
dela
vaš
sin
?
Saj
se
nič
ne
uči
!
“
Francka
je
bila
vesela
,
da
je
župan
govoril
,
da
ni
šel
kar
molče
mimo
,
kakor
je
storil
že
mnogokrat
—
ni
se
ozrl
,
napravil
je
,
kakor
da
bi
je
ne
bilo
v
veži
.
„
Uči
se
,
priden
je
!
“
je
odgovorila
hitro
.
„
Samo
...
večerje
nima
,
stanovanja
ne
more
plačati
in
tudi
obleke
nima
,
raztrgan
hodi
.
“
„
Lepa
mati
!
“
se
je
nasmehnil
župan
porogljivo
.
—
Pogledala
mu
je
v
obraz
in
videla
je
,
da
je
rekel
nalašč
,
zato
da
bi
jo
razžalil
.
„
Nimam
nič
!
“
je
govorila
počasi
in
tiho
.
„
Ko
bi
mu
mogla
pomagati
,
bi
si
odsekala
roko
.
Nimam
,
da
bi
mu
kupila
enkrat
kos
kruha
za
večerjo
...
“
„
Kaj
pa
dela
stari
?
“
„
Šel
je
in
ga
ni
več
,
tudi
ne
piše
nič
.
“
„
Prebrisano
jo
je
ukrenil
.
Tako
bi
napravil
tudi
jaz
lepo
v
svet
,
otroke
pa
tujim
ljudem
na
rame
...
Ampak
ukanil
se
je
,
tako
ne
pojde
več
dalje
.
Nekaj
da
človek
,
nazadnje
pa
mu
je
le
preveč
.
“
Francko
je
izpreletelo
—
obrne
se
in
pojde
ter
jo
ustavi
v
veži
.
Stopila
je
bliže
in
je
govorila
hitreje
.
„
Saj
ste
obljubili
,
gospod
župan
...
takrat
,
ko
je
šel
v
šolo
...
jaz
sama
bi
nikoli
ne
bila
na
to
mislila
...
zanašala
sem
se
...
In
če
jutri
ne
bo
denarja
,
ga
sunejo
na
cesto
...
vsega
bo
konec
...
kakor
Boga
vas
prosim
...
“
Nekoliko
je
pomislil
,
nato
je
posegel
po
denarnici
in
ji
je
dal
petak
,
lepo
zvit
,
še
čisto
nov.
Hotela
se
je
zahvaliti
,
ali
obrnil
se
je
takoj
in
je
šel
k
durim
,
ki
so
peljale
v
štacuno
.
„
Tako
brž
mi
ne
pridite
več
blizu
!
“
je
zaklical
za
njo
,
ko
je
bila
že
pri
vratih
in
sladka
hvaležnost
,
ki
se
je
bila
vzdignila
v
njenem
srcu
,
je
izginila
v
tistem
hipu
.
Ko
ji
je
bil
pomolil
petak
,
je
zrastel
pred
njo
,
visok
in
plemenit
človek
in
tudi
njegov
obraz
se
je
bil
izpremenil
,
čutila
se
je
grešnico
,
ker
je
mislila
prej
,
da
je
surov
in
osoren
.
Zdaj
,
ko
je
odhajal
v
štacuno
s
težkimi
koraki
,
je
bil
spet
prav
tako
surov
,
debel
in
grozen
,
da
se
je
bal
človek
predenj
in
da
je
strepetal
,
če
so
se
ozrle
nanj
njegove
srepe
sive
oči
.
To
je
bilo
pet
goldinarjev
,
ali
dolg
je
bil
velik
,
še
pet
jih
je
bilo
treba
,
najmanj
še
,
brez
vsega
drugega
.
In
raztrgan
hodi
po
Ljubljani
in
lačen
je
,
ker
nima
večerje
hodi
po
mestu
,
gleda
morda
po
izložbah
,
kjer
so
kolači
in
klobase
in
lačen
je
in
si
misli
:
„
Kaj
dela
mati
,
da
nič
ne
skrbi
zame
,
da
mi
ne
dá
kruha
,
kos
lepega
belega
kruha
...
“
Dalje
,
Francka
!
Šla
je
počasi
po
stopnicah
,
kjer
so
stanovali
sodnikovi
.
Postala
je
,
ko
je
prišla
do
velikih
belih
vrat
,
ki
so
bila
zmerom
zaklenjena
in
je
bilo
treba
pozvoniti
.
Roka
se
je
vzdignila
do
črnega
gumba
,
ni
si
upala
pritisniti
,
omahnila
je
.
Znotraj
se
je
slišal
rezek
glas
,
prepirali
so
se
;
Francka
se
je
že
hotela
vrniti
,
strah
jo
je
bil
obšel
.
Toda
zašepetalo
ji
je
na
uho
,
da
,
zakričalo
je
od
daleč
:
„
Lačen
je
;
hodi
po
ulicah
in
gleda
v
izložbe
in
lačen
je
...
“
Pritisnila
je
na
gumb
,
zazvonilo
je
s
tankim
zvokom
.
Komaj
je
odprla
dekla
in
je
Francka
vstopila
,
je
že
prišla
gospa
po
mostovžu
.
Suha
je
bila
,
siva
v
lica
,
nosila
je
naočnike
in
spodnja
ustnica
je
bila
velika
in
napeta
.
Preden
je
Francka
izpregovorila
,
je
zakričala
gospa
:
„
Kaj
pa
vi
?
Po
kaj
pa
ste
spet
prišli
?
Še
vas
sem
čakala
!
“
„
Zaradi
sina
,
ki
študira
...
“
„
Naj
gre
krave
past
!
Berači
naj
ostanejo
doma
!
Na
tuje
stroške
je
lehko
študirati
.
Kdor
ne
more
,
naj
pusti
.
Take
gospôde
bi
imeli
lehko
dovolj
...
danes
ta
,
jutri
oni
...
ves
klanec
bi
si
naprtili
...
Naj
gre
krave
past
!
Zbogom
!
“
Gospa
je
bila
že
daleč
na
mostovžu
,
stopila
je
v
izbo
in
je
zaloputnila
duri
za
sabo
.
Francka
je
stala
mirno
,
lica
so
ji
gorela
od
sramu
in
žalosti
.
Prišla
je
dekla
,
póstarna
ženska
,
in
se
je
smehljala
pol
dobrodušno
,
pol
škodoželjno
.
„
Da
bi
bili
prišli
pol
ure
,
uro
prej
,
pa
bi
bilo
vse
dobro
...
Hišna
jo
je
razjezila
in
zdaj
je
kakor
zlodej
.
Še
mačka
je
sunila
v
vežo
,
ki
ga
ima
rajša
nego
moža
.
“
„
Samo
pol
ure
!
“
si
je
mislila
Francka
,
ko
je
odhajala
po
stopnicah
.
„
In
zaradi
te
pol
ure
...
je
on
lačen
in
ne
dobi
kruha
.
Zaradi
hišne
,
ki
je
morda
razbila
krožnik
...
Kaj
je
naredil
hišni
,
da
ne
dobi
kruha
zaradi
nje
?
...
In
kakšen
obraz
,
da
bi
se
človek
prekrižal
in
pobegnil
strahoma
.
Kakor
levi
razbojnik
!
...
“
Stala
je
na
cesti
in
je
premišljevala
.
Ali
on
čaka
in
je
lačen
,
a
ona
le
stoji
,
kakor
da
bi
se
ji
nikamor
ne
mudilo
,
in
premišljuje
.
Dalje
,
Francka
!
K
župniku
.
Župnik
,
star
,
čemeren
in
malobeseden
,
se
je
ozrl
postrani
,
poslušal
je
komaj
,
dal
ji
je
srebrn
goldinar
in
se
je
vrnil
v
izbo
;
komaj
da
je
mimogrede
pokimal
z
glavo
.
Nikogar
ni
bilo
,
ki
bi
se
bil
nasmehnil
prijazno
,
rekel
ji
:
„
No
,
pa
malo
sedite
,
Mihovka
,
in
pripovedujte
!
“
in
ki
bi
poslušal
s
sočutjem
,
kako
se
mu
godi
tam
v
mestu
,
kako
ga
gonijo
iz
hiše
in
kako
je
lačen
in
raztrgan
.
Nikjer
ga
ni
bilo
,
ki
bi
ji
rekel
:
„
Nate
,
pa
popijte
kozarec
vina
in
ne
skrbite
preveč
,
bo
že
kako
;
leta
minejo
,
da
človek
sam
ne
ve
,
kdaj
in
tako
bo
končano
vse
trpljenje
;
še
z
veseljem
se
boste
potem
spominjali
nanj
.
“
—
Ni
ga
bilo
,
hodila
je
med
samimi
tujci
in
grdo
so
gledali
nanjo
,
s
težkimi
zapahi
so
bila
zaklenjena
srca
,
niti
špranja
se
ni
odprla
.
Prišla
je
mimo
krojačeve
hiše
;
krojač
je
odprl
duri
,
stopil
je
na
cesto
in
jo
je
pozdravil
.
Kakor
beračica
je
stala
pred
njim
,
obraz
ponižen
,
život
upognjen
.
„
No
,
kam
,
Mihovka
?
“
Ni
se
nasmehnil
,
debeli
obraz
je
ostal
resen
.
Prašal
je
samo
iz
navade
in
ni
mu
bilo
prijetno
,
da
je
stala
pred
njim
kakor
beračica
ter
gledala
nanj
z
očmi
,
ki
so
naglas
prosile
.
Stopila
je
bliže
,
obšlo
jo
je
upanje
.
„
Po
sitnih
potih
,
krojač
,
po
takih
potih
,
da
bi
jih
ni
komur
ne
želela
.
Sina
so
mi
dali
v
šolo
,
glejte
,
in
zdaj
ne
more
več
dalje
,
spodili
ga
bodo
iz
Ljubljane
.
“
Krojač
se
je
začudil
,
resnično
sočutje
mu
je
pogledalo
iz
oči
.
„
No
...
zakaj
bi
ga
podili
...
kaj
pa
je
napravil
?
“
„
Stanovanja
ne
more
plačati
,
lačen
je
in
raztrgan
.
“
Krojač
je
pomislil
.
„
Glejte
,
ko
bi
bil
vaš
stari
ostal
doma
,
saj
bi
imel
pri
meni
dela
dovolj
...
Kaj
pa
boste
vi
sami
?
Saj
še
hlač
ne
morete
pošteno
zbíti
...
No
,
koliko
pa
je
dolžan
?
“
„
Deset
goldinarjev
;
pet
jih
je
dal
župan
...
“
Tresla
se
je
od
pričakovanja
,
—
glej
,
že
je
segel
v
notranji
žep
,
izpustil
je
spet
in
se
je
vrnil
v
prodajalnico
.
„
Počakajte
malo
!
“
Ko
je
prišel
iz
prodajalnice
,
ji
je
naštel
v
roko
pet
svetlih
goldinarjev
.
„
Kadar
bo
fant
doma
,
naj
pride
pomerit
obleko
k
meni
...
Zbogom
,
Mihovka
!
“
Pokimal
je
z
glavo
in
je
zaprl
duri
za
sabo
.
Francka
je
hitela
na
klanec
,
v
žepu
so
cingljali
goldinarji
,
z
veselo
godbo
so
spremljali
njene
vesele
misli
...
Odprla
je
duri
in
je
stala
okamenela
.
Za
mizo
je
sedel
Lojze
,
obraz
zabuhel
in
rdeč
od
vetra
,
