ovednem
izpreminjanji
.
Celo
drug
narod
biva
sedaj
na
tej
še
vedno
rodoviti
zemlji
.
—
—
Anti
vender
niso
Madjari
naposled
izpodrinili
Hrvatov
v
staroslavnem
Zvonimirovem
kraljevstvu
?
—
—
Hrvatje
so
umrli
,
Madjari
so
izbrisani
iz
zgodovine
tiste
dobe
.
Rod
,
ki
sedaj
lepo
vašo
domovino
imenuje
svojo
,
prišel
je
,
kakor
nekdaj
Hunci
in
Madjari
,
iz
Velike
Azije
,
od
naročaja
matere
vseh
narodov
,
katera
je
cesto
poslala
krepkih
svojih
mlajših
sinov
v
Zapad
,
da
pomlade
in
pretresejo
otrplo
Evropo
.
—
—
Žalostno
je
,
gospod
,
nad
grobovi
svojega
naroda
gledati
samo
velikanske
gozde
in
jednolična
polja
,
namesto
nekdanjih
gradov
in
mest
pa
zgolj
nizke
okrogle
slamnate
koče
!
Dvigniva
se
na
sever
!
Tam
so
rojaki
Slovenci
.
Ta
bolj
vztrajni
in
žilavi
del
našega
naroda
je
morda
prebil
novo
azijsko
poplavo
kakor
nekdaj
Hunce
,
Avare
in
druge
barbare
.
—
Trenutek
mine
,
in
že
plavata
nad
ljubljanskim
poljem
.
Bele
Ljubljane
ni
več
.
Ljubljanski
hrib
,
na
čegar
prostornem
temeni
je
ob
konci
devetnajstega
stoletja
stala
preprosta
kaznilnica
,
dičijo
samo
nekateri
ostanki
zidov
,
žalostno
štrleči
izmed
borovja
,
in
okrogel
visok
stolp
brez
oken
in
brez
strehe
.
Na
temeni
tega
stolpa
pohajkuje
,
kakor
bi
bil
stražnik
,
človek
srednje
rasti
,
odet
s
kožuhovino
in
pokrit
z
bukovo
gobo
.
Takov
mož
je
užival
diven
razgled
na
ljubljansko
polje
,
na
veličastne
planine
ob
severu
in
na
zelene
gore
ob
jugu
.
Samorad
milo
potoži
:
—
Hujša
je
prevara
tukaj
nego
pri
Zagrebu
!
Ko
sem
prvič
videl
Ljubljano
,
kako
mi
je
ugajala
nje
leža
in
slikovita
,
mnogovrstna
okolica
!
Videl
sem
veliko
mest
,
vender
Ljubljane
ne
pozabim
nikjer
in
nikdar
.
Koliko
prostora
je
imela
ta
sredica
slovenske
zemlje
za
krasno
veliko
mesto
,
in
sedaj
je
vse
razrušeno
,
zapuščeno
in
z
grmovjem
pokrito
!
Na
ravnem
barji
je
bilo
prostora
za
tisoč
in
tisoč
pridnih
,
imovitih
kmetovalcev
,
in
sedaj
je
vse
to
polje
nepregledno
jezero
,
katero
zapirajo
umetni
jezovi
in
silne
zatvornice
prav
tam
,
kjer
je
bila
Ljubljana
nekdaj
najlepša
.
Grad
ljubljanski
je
tedaj
nekamo
resno
in
tožno
gledal
na
mesto
in
po
lepi
razsežni
pokrajini
,
kakor
bi
žaloval
,
da
v
hribu
pod
njim
še
vedno
spi
velika
vojska
iz
slavnih
časov
in
da
s
to
vojsko
vred
še
vedno
tam
pri
kameniti
mizi
brezskrbno
ob
meči
sloni
in
dremlje
nepremagani
kralj
Matjaž
.
Ko
sem
gledal
ta
grad
,
želel
sem
mu
,
da
se
nekoč
razvedri
in
razširi
,
da
se
na
prostornem
temeni
sijajno
dvignejo
kraljevske
palače
,
vredne
prekrasne
dežele
okolo
in
okolo
,
in
da
bi
se
tam
po
zlatih
dvoranah
šetal
vzbujeni
kralj
Matjaž
,
ko
premaga
vse
sovražnike
pri
sedmerovršični
smreki
tam
na
sorskem
polji
...
In
kaj
je
sedaj
to
gradišče
;
še
kaznilnica
ni
več
,
samo
stolp
za
poldivjega
gozdnega
čuvaja
!
To
je
žalostno
!
—
—
Prirodna
prememba
,
odgovori
Plahtalič
.
Stoletja
in
stoletja
prineso
marsikaj
iznenadnega
.
Ljubljana
ni
več
rabila
za
mesto
in
razpadla
je
.
Barje
se
je
prestvarilo
v
umetno
jezero
,
takisto
mnoge
druge
nekdanje
doline
.
Savinja
na
primer
je
z
visokim
jezom
zaprta
pod
Celjem
,
prav
tako
Sava
pod
Litijo
,
Krka
pod
Novim
Mestom
.
Soča
,
Drava
,
Žila
morajo
tudi
polniti
nova
umetna
jezera
.
—
—
Čemu
to
silovito
pokvarjanje
rodovitega
,
obdelanega
sveta
?
—
—
Ta
narod
,
ki
sedaj
gospodari
tukaj
,
dela
in
skrbi
za
pozno
bodočnost
.
S
temi
umetnimi
jezovi
izboljšujejo
zemljo
.
Povodnji
donašajo
dobre
zemlje
z
višav
,
ta
zemlja
se
vseda
v
jezerih
.
Nižji
kraji
se
varujejo
preplave
,
ker
zatvornice
urejajo
odtok
,
in
izpušča
se
vedno
samo
toliko
vode
,
kolikor
ni
kvarno
za
nižji
svet
,
dočim
je
v
jezerih
vedno
prostora
za
pritok
vsake
povodnji
.
Ali
vse
to
je
imelo
še
drug
namen
.
Ko
so
prihrumeli
novi
barbari
v
vaše
dežele
in
ukrotili
stare
prebivalce
,
niso
le-teh
mogli
uničiti
hitreje
nego
tako
,
da
so
morali
premagani
slovenski
robi
in
tlačani
sami
graditi
te
velikanske
jezove
in
sami
zagrinjati
z
novim
občim
potopom
sledove
svoje
omike
in
spomine
na
ljube
domače
kraje
.
Poslednji
Slovenci
so
bili
prisiljeni
,
da
so
tako
sami
kopali
svoje
grobove
.
—
—
Res
pravi
barbari
so
to
!
—
—
Kakor
si
misliš
.
Tudi
v
našem
devetnajstem
stoletji
bi
marsikateri
narod
,
ki
sam
sebe
nazivlje
plemenitega
in
bratoljubega
,
potopil
drug
narod
,
naj
rečem
,
kar
v
žlici
vode
,
samo
da
ima
za
takov
narodomor
dosti
pomočkov
.
Takšen
narodomor
,
ki
se
po
jedni
strani
zove
vnebovpijoče
bratomorstvo
,
po
drugi
strani
pa
izvrševanje
potrebne
samoohrane
,
godil
se
je
prej
polagoma
,
kakeršni
so
pač
bili
pomočki
.
Ti
tuji
barbari
so
pa
takov
pomor
opravili
hitreje
,
ker
so
bile
njih
moči
po
takem
.
Čim
močnejši
je
močni
sosed
,
tem
prej
uniči
slabšega
.
—
—
Ali
je
torej
po
tem
prevratu
ostalo
še
kaj
Slovencev
?
—
—
V
Evropi
poznam
še
jednega
.
Da
ga
vidiva
,
morava
se
pomekniti
više
v
gore
.
Tam
blizu
,
kjer
kipi
v
nebo
bela
glava
snežnika
Triglava
,
uzrete
med
planinskimi
velikani
na
južnozapadni
strani
strmo
piramido
golega
Bogatina
.
V
tej
gori
je
prostorna
jama
,
večno
razsvetljena
,
ki
hrani
v
sebi
bogastvo
suhega
zlata
in
dragih
kamenov
.
V
jamo
drži
priroden
rov
.
Vhod
vanj
najdeš
samo
ondaj
,
ako
si
pod
Triglavom
utrgal
čarobno
»
rožo
mogoto
«
,
ki
ti
odpre
ključanice
do
vseh
zakladov
.
Videl
je
že
marsikdo
to
rožo
na
strmih
stenah
in
čereh
.
Ako
je
pa
čez
strmine
in
prepade
zlezel
in
splezal
do
nje
in
segel
ponjo
,
prijel
je
namesto
rože
jeznega
strupenega
modrasa
,
in
bilo
je
po
njem
.
Poslednji
Slovenec
je
pa
vender
našel
tisti
rov
,
ker
je
bil
prvi
Slovenec
,
ki
ondu
ni
iskal
zlata
.
Nama
je
ta
rov
tudi
odprt
,
in
v
špilji
najdeva
starega
moža
,
neizmerno
učenega
.
—
—
Poslednji
Slovenec
,
nad
vse
učen
in
vender
jamnjak
—
troglodit
!
Kdo
bi
to
verjel
?
—
—
Meni
bi
se
zdelo
čudneje
,
odgovori
Plahtalič
,
ako
bi
si
slovenski
učenjak
s
slovensko
učenostjo
primodrijanil
palačo
!
Po
vrhu
je
ta
mož
poslednji
Slovenec
.
Vaš
narod
ni
zvonca
nosil
v
zemeljski
zgodovini
,
torej
tudi
za
poslednjega
trpina
ne
smete
zahtevati
boljše
usode
.
—
Po
teh
porogljivih
besedah
se
spustita
k
Bogatinu
.
Plahtalič
odvali
skalno
ploščo
,
prislonjeno
h
gorski
steni
,
splazita
se
po
rovu
in
konci
stopita
v
prostorno
dupljo
,
ki
je
svetla
,
kakor
bi
ji
svetila
elektriška
luč
.
Tam
sedi
na
mahoviti
klopi
za
prirodno
kamenito
mizo
sključen
sivček
dolge
razmršene
brade
.
Obleka
mu
je
medvedova
koža
,
prevezana
s
trto
.
Ves
zamišljen
v
drobne
listke
,
razpostavljene
po
mizi
,
zapazi
prišleca
stoprav
tedaj
,
ko
stojita
tik
mize
.
Samorad
ga
ogovori
v
pristni
slovenščini
.
—
Možu
se
zaiskre
oči
,
in
vesela
rdečica
mu
šine
v
lice
.
Z
glasom
,
prav
krepkim
za
takovo
starost
,
odgovori
:
—
Bog
te
sprimi
,
ljubeznivi
rojak
,
ki
si
me
po
stoletjih
zopet
razveselil
z
milim
zvokom
jugoštajersko-zagorskega
narečja
iz
devetnajstega
stoletja
!
Prosim
vas
,
gospod
,
ponovite
še
jedenkrat
počasi
svoje
besede
,
da
razločijo
topa
moja
ušesa
nadrobno
,
ali
pravilno
po
svojem
narečji
izgovarjate
naglašeni
svoj
a
(
o
)
in
svoj
u
(
u
)
in
ali
zavijate
bolj
panonski
ali
bolj
karantanski
?
—
Samorad
stori
,
kakor
je
ukazal
gospod
.
Ta
pa
zmaje
z
glavo
,
rekoč
:
—
Žal
,
pokvarjeno
narečje
;
to
je
žalosten
plod
šole
in
knjige
!
Ali
poznate
kaj
več
narečij
,
ali
imate
v
sebi
kaj
jezikoslovske
žilice
?
—
—
Oprostite
,
blagi
gospod
,
nekaj
narečij
poznam
nekoliko
;
nisem
pa
jezikoslovec
in
slovenščine
in
hrvaščine
sem
se
naučil
več
s
knjigami
nego
ob
pogovarjanji
z
narodom
.
Postreči
vam
pa
vender
morem
z
marsikatero
jezikovno
drobtinico
,
ker
po
čudnem
naključji
sem
živ
pristen
človek
iz
devetnajstega
stoletja
.
Vi
,
blagi
gospod
,
pa
živite
nekaj
stoletij
za
mano
.
Zatorej
vas
prav
lepo
prosim
,
da
mi
izvolite
kaj
razodeti
iz
poznejših
stoletij
in
zlasti
povedati
,
kakšna
usoda
vas
je
pregnala
od
učenjaških
stolic
v
jame
medvedov
in
jazbecev
.
—
Mož
se
nekoliko
zamisli
in
naposled
izpregovori
:
—
Žal
mi
je
,
da
se
morava
raziti
.
Vi
poznate
zame
slovenščine
premalo
.
Jaz
nisem
prišel
od
južnih
slovenskih
krajev
,
vender
poznam
narečje
vašega
domačega
kota
,
kakor
se
je
govorilo
v
devetnajstem
stoletji
,
bolje
nego
vi.
Vi
govorite
jezik
jednega
stoletja
in
še
tega
prav
nedostatno
;
jaz
poznam
pismeni
jezik
in
vsa
narečja
iz
več
nego
tisoč
let
.
Kar
veste
drugih
rečij
iz
devetnajstega
stoletja
,
tudi
ne
obogate
moje
vede
;
mariveč
prišli
bi
v
zadrego
,
če
vprašam
kaj
več
iz
vašega
stoletja
,
na
primer
,
kdaj
se
je
prvič
natisnil
slovenski
stavek
z
gajico
,
katere
večje
slovniške
napake
so
v
Prešernovem
»
Krstu
pri
Savici
«
,
iz
katere
slovnice
se
je
učil
slovenščine
pesnik
Koseški
?
Spodobno
pogostiti
vas
tudi
ne
morem
;
prostora
imam
sicer
dovolj
,
ali
za
hrano
morem
postreči
samo
z
gorskim
mahom
,
s
sladkimi
koreninicami
in
z
raztopljenim
ledom
,
ker
v
teh
goličavah
nimamo
studene
vode
.
Kar
vem
iz
poznejših
vekov
,
pa
lahko
povem
na
kratko
,
in
to
vas
ne
bode
zanimalo
:
Spisal
sem
in
za
tisek
pripravil
slovnico
slovenskega
jezika
,
v
kateri
je
po
jezikoslovnih
pravilih
natanko
in
neovržno
določeno
,
kako
se
govori
slovenski
čez
petsto
let
.
Ta
slovnica
je
v
štirih
stoletjih
po
vaši
dobi
najimenitnejši
čin
med
Slovenci
.
To
vas
pa
ne
zanimlje
,
ker
nimate
pojma
o
važnosti
takšne
slovnice
.
Žal
mi
je
torej
...
—
—
Veselite
se
rajši
,
seže
mu
Samorad
živahno
v
besedo
.
Morda
si
niste
prav
zapomnili
,
da
živim
v
devetnajstem
stoletji
in
med
slovenskim
narodom
.
Naš
narod
sedaj
veliko
piše
in
tiska
,
rad
čita
in
se
postavlja
na
noge
tako
krepko
,
da
se
zaradi
njegovega
napredka
vznemirjajo
vsi
številnejši
sosedni
narodje
.
Izročite
mi
svojo
slovnico
,
preskrbim
vam
nje
tisek
,
bodisi
ob
svojih
troških
,
in
popišem
v
predgovorčku
,
kakova
sreča
mi
je
podala
v
roke
to
veleučeno
knjigo
.
Povem
vam
,
da
tako
zaslujete
kar
štiristo
let
,
predno
ste
prišli
na
svet
,
in
to
je
nekaj
!
—
Te
iskrene
besede
ganejo
starčka
.
Objame
in
poljubi
Samorada
ter
izpregovori
z
glasom
,
trepečočim
od
veselja
:
—
Prisezite
mi
v
roko
,
da
izbavite
tisek
moje
slovnice
!
Onda
ste
moj
slovenski
gost
,
in
povem
vam
iz
poznejših
časov
že
še
marsikaj
,
kar
vas
bode
bolj
zanimalo
nego
jezikoslovje
.
Ali
oprostite
opomnjico
,
da
je
ne
pozabiva
pozneje
.
Dovolili
mi
bodete
,
da
pred
tiskom
pregledam
vaš
predgovorček
k
svoji
slovnici
;
ker
ne
verjamem
,
da
pišete
po
jedino
pravi
slovnici
,
kakeršno
sem
nekoč
predaval
neposlušnim
učencem
.
—
Samorad
seže
starčku
v
roke
.
Ta
si
da
potlej
predstaviti
gospoda
Plahtaliča
,
kateremu
reče
nekaj
prijaznih
besed
.
Vsi
trije
sedejo
na
klop
mahovko
.
Starček
seže
pod
klop
po
glinasto
,
na
pol
ubito
lulo
in
po
velik
tobačji
mehir
ter
pravi
:
—
Od
nekdaj
mi
je
bila
poleg
jezikoslovne
učenosti
največja
slast
pipa
poštenega
tobaka
.
Dovolite
,
da
si
jo
zakurim
.
Naj
prijetnejši
pomenki
,
najboljše
misli
se
snujejo
uprav
tedaj
,
ko
se
tobakov
dim
vrtinci
proti
stropu
.
Račita
povedati
,
kakšna
usoda
vaju
je
zanesla
na
to
kamenito
morje
;
potlej
izpregovorim
tudi
jaz
o
marsičem
.
Samo
o
politiki
vem
prav
malo
,
ker
se
s
to
zvijačno
,
nevarno
rečjo
nisem
smel
pečati
,
dokler
sem
bil
v
službi
,
potlej
sem
bil
pa
zanjo
prestar
in
preokoren
.
—
Samorad
in
Plahtalič
povesta
svoje
dogodke
,
ki
so
nam
že
večinoma
znani
,
nekaj
nas
pa
ne
zanimljejo
.
Plahtalič
je
slikal
čudne
dogodke
svojega
življenja
tako
čudno
,
da
sta
poslušalca
kar
strmela
.
Iz
dolge
vrste
lažij
naj
povem
samo
to
,
da
je
bil
med
drugim
tudi
profesor
kitajskega
jezika
in
slovstva
na
kitajsko-ameriški
akademiji
v
Pekingu
,
in
to
mu
je
naklonilo
naposled
dovolitev
starčka
,
kakor
jezikoslovnega
tovariša
,
da
sme
preložiti
njega
slovnico
na
kitajski
jezik
.
—
Potlej
pripoveduje
starček
,
da
je
v
dvaindvajsetem
stoletji
slul
pod
učenjaškim
imenom
»
Slovogoj
«
.
Bil
je
profesor
slovenskega
jezika
v
Tržiči
,
kamor
so
njega
dni
prestavili
veliko
gimnazijo
iz
Kranja
,
in
je
spisal
mnogo
jezikoslovnih
razprav
zlasti
o
slovenskih
narečjih
in
podnarečjih
.
Razven
omenjene
slovnice
je
spisal
najboljšo
slovnico
v
slovenskem
jeziku
iz
dvaindvajsetega
stoletja
in
ondu
neovržno
dokazal
,
da
do
tedaj
še
nihče
ni
pisal
pravilno
slovenski
.
Zelo
in
kakor
po
dogovoru
so
ga
napadli
drugi
zavidni
slovničarji
.
Vnela
se
je
srdita
»
abecedna
vojska
«
kakor
v
devetnajstem
stoletji
med
bohoričico
in
»
žabico
«
.
Več
let
je
trajala
,
pa
ni
se
mogla
končati
z
njega
zmago
;
ker
uprav
ta
vojska
je
dala
tedanji
vladi
povod
,
da
je
posegla
vmes
z
železno
roko
.
Izdan
je
bil
strog
ukaz
,
da
je
slovenski
uk
in
jezik
odpravljen
na
vseh
in
vsakeršnih
šolah
slovenskih
in
prepovedan
tisek
vsake
slovenske
besede
.
Tako
se
je
končala
poslednja
abecedna
vojska
,
in
Slovogoj
ni
dosegel
gotove
zmage
na
veliko
veselje
svojih
nasprotnikov
.
Ko
je
bila
slovenščina
izgnana
iz
učilišč
,
odpustili
so
tudi
Slovogoja
iz
službe
,
in
pobegnil
je
v
Bohinj
,
kamor
so
se
baje
nekoč
zatekli
odstavljeni
staroslovenski
bogovi
.
Vzel
je
s
seboj
vse
svoje
bogastvo
:
knjige
in
spise
;
denarja
ni
imel
,
ker
je
bil
oskromen
slovenski
učenjak
.
V
tej
samoti
se
mu
je
čez
nekaj
let
pridružil
nekdanji
učiteljski
tovariš
z
učenjaškim
imenom
Rudovar
,
najučenejši
poznavatelj
rudnin
in
kemijskih
spojin
.
Pobegnil
je
v
bohinjsko
dolino
pred
azijskimi
barbari
,
ki
so
takrat
že
močno
napadali
in
naposled
premagali
nezložno
Evropo
...
—
V
dolini
nama
ni
bilo
več
varno
,
nadaljuje
Slovogoj
.
Torej
sva
pospravila
vse
svoje
učenjaško
bogastvo
v
planine
,
kjer
je
Rudovar
po
čudnem
naključji
,
katerega
mi
ni
hotel
nikoli
pojasniti
,
našel
to
jamo
,
nepoznano
vsemu
svetu
.
V
tej
jami
,
katera
je
čudovito
prijetna
in
kakor
nalašč
pripravljena
za
učenjake
,
prebila
sva
dolgih
dvesto
let
.
Tukaj
sem
pred
blizu
sto
leti
dovršil
novo
svojo
slovnico
,
katero
sedaj
za
novih
sto
let
gladim
in
spopolnujem
z
učenimi
dodatki
.
Nikar
se
ne
čudite
temu
!
Morda
ste
že
nekaj
čuli
o
roži
mogoti
,
vsega
niste
.
Moj
tovariš
Rudovar
je
opazoval
,
kako
je
hudo
ranjen
orel
vgriznil
v
steblo
redke
rože
.
Orel
je
takoj
okreval
,
zagnal
se
v
svojega
preganjalca
in
ga
razsekal
.
Tisto
rožo
je
Rudovar
utrgal
,
preiskal
nje
sok
in
se
čudom
začudil
,
ko
je
v
tem
soku
našel
to
,
česar
so
zaman
iskali
stari
alkimisti
:
tisti
modrijanski
kamen
,
ki
izpremeni
navadni
prah
v
zlato
,
in
kar
je
mnogo
več
vredno
,
človeško
življenje
podaljša
za
nekaj
stoletij
.
Odsihdob
nama
je
bila
roža
mogota
navadni
živež
.
Kapljica
ali
prašek
zadošča
malone
za
teden
dnij
.
Telo
se
mi
je
omladilo
,
in
duh
je
bister
in
živahnejši
nego
kdaj
.
Brez
te
čarobne
rože
bi
ne
bil
spisal
tako
temeljite
slovnice
.
Skrbela
sva
tudi
za
ugodnost
in
bodočnost
.
Navadila
sva
orle
in
brkaste
jastrebe
—
vsakdanje
svoje
družabnike
—
da
nama
strežejo
;
in
bistri
orli
so
nama
nanosili
od
nepristopnih
čerij
in
goličav
toliko
tiste
rože
,
da
imava
živeža
vsaj
še
za
dvesto
let
.
Samote
sem
se
navadil
,
ker
zadoščam
sam
sebi
,
kakor
se
to
spodobi
modrijanu
;
obleka
mi
je
medvedja
koža
,
živež
tista
roža
.
Več
ne
potrebujem
.
Lahko
bi
bil
neizmerno
bogat
.
Sedim
,
kakor
vidita
,
na
zlatu
in
med
zlatom
,
katerega
je
vse
polno
okolo
nas
v
velikih
in
majhnih
kepah
.
Jaz
te
potrate
ne
potrebujem
.
Vzemita
s
seboj
zlata
,
kolikor
moreta
;
in
prosim
vaju
,
vzemita
ga
obilo
,
da
odrineta
vse
tiskovne
troške
moje
slovnice
,
in
preskrbita
se
z
zlatom
tudi
za
drugi
in
tretji
natisek
...
—
Moj
Rudovar
,
nepristopen
značaj
in
dokaj
oduren
mož
,
pa
ni
bil
toliko
modrijan
,
da
bi
se
bil
privadil
takemu
samotarjenju
.
Pohlep
po
slavi
in
oblasti
ga
je
po
dvesto
letih
zavedel
med
nove
gospodarje
naše
domovine
.
Branil
sem
mu
,
rotil
sem
ga
,
toda
zaman
.
Gnalo
ga
je
,
da
izda
tajnost
večnega
zemeljskega
življenja
trinogom
,
ki
so
pomorili
najine
rojake
.
Strašna
slepota
!
In
vse
to
samo
zato
,
da
doseže
blesteč
red
ali
visokobobneč
naslov
!
Vzel
je
s
seboj
živeža
za
jedva
tri
leta
,
in
ker
se
že
pet
let
ni
vrnil
,
sodim
,
da
častihlepnik
ni
dosegel
,
česar
je
iskal
,
in
da
je
pri
teh
barbarih
bržkone
našel
zavratno
smrt
.
Tako
sem
ostal
sam
,
pokopan
pod
silno
goro
in
vender
živ
,
vedno
delujoč
,
vedno
se
učeč
,
ali
od
tega
nimava
koristi
niti
jaz
,
niti
narod
moj
,
kateri
je
že
davno
zamrl
.
Rad
bi
se
posvetoval
s
pametnim
človekom
,
ali
smem
sam
sebi
ustaviti
življenje
,
če
opustim
uživanje
rože
mogote
;
ker
prebil
sem
že
dvesto
let
nad
navadno
človeško
mero
.
Ali
kje
naj
iščem
,
kje
najdem
takega
človeka
med
temi
barbari
,
jaz
poslednji
Slovenec
,
poslednji
kristjan
v
Evropi
?
—
Solza
je
zaigrala
Slovogoju
v
očesi
,
in
beseda
mu
je
zastala
.
Naglo
izpregovon
Plahtalič
:
—
Dovolite
,
gospod
Slovogoj
,
da
izrečem
nasvet
,
ki
bi
bil
vam
prijeten
in
slovenskemu
narodu
koristen
,
ako
se
mu
odzovete
.
Jaz
in
gospod
Veselin
izvestno
živiva
v
devetnajstem
stoletji
.
Sedaj
,
ko
občujeva
z
vami
,
občujeta
devetnajsto
in
štiriindvajseto
stoletje
.
Moč
vas
imava
presaditi
nazaj
v
devetnajsto
stoletje
,
če
le
privolite
.
Prosim
vas
,
storite
to
!
Svoje
kapljice
in
praške
,
svoje
knjige
in
spise
odnesete
iz
te
jazbine
in
se
preselite
z
nama
ali
v
Ljubljano
ali
v
Zagreb
med
vrle
svoje
rojake
.
Daljšali
si
bodete
življenje
s
tistimi
čudotvornimi
leki
in
uživali
veselo
blaženo
starost
,
ker
najdete
rodovita
tla
za
seme
svoje
učenosti
in
iskreno
priznanje
vsega
naroda
,
katerega
bodete
kakor
prerok
svarili
in
mu
odkrivali
preteče
nevarnosti
.
—
Na
te
Plahtaličeve
besede
,
katerim
se
pridružijo
prošnje
Samoradove
,
zamisli
se
starček
globoko
,
potlej
kane
iz
črne
steklene
tikvice
sragico
vonjavega
,
oljnatega
soka
na
jezik
in
izpregovori
po
dolgem
molku
z
žalostnim
glasom
:
—
Preudarjal
in
preudaril
sem
prijazno
ponudbo
,
toda
moram
jo
odkloniti
.
V
živem
spominu
svojega
duha
sem
gledal
pred
seboj
kakor
v
izprevodu
vse
dobe
domovinske
povestnice
od
devetnajstega
stoletja
do
dno
,
ko
sem
pribežal
v
to
skalno
zavetje
;
toda
v
teh
viharnih
dobah
med
vsemi
rodovi
,
ki
so
živeli
in
trpeli
v
teh
stoletjih
,
ne
najdem
udobnega
mesta
zase
in
za
takovo
svojo
delavnost
,
ki
bi
koristila
.
In
ali
naj
grem
zopet
med
ljudi
novic
trpet
svoj
zastonjski
trud
in
napor
,
tajno
zavist
prijateljev
in
očito
kleveto
sovražnikov
ter
vse
omame
in
razmame
dolgega
življenja
—
in
vse
to
med
ljudmi
,
ki
celo
niso
moji
vrstniki
?
Nikakor
ne
!
Povem
vama
,
da
rajši
zdajci
izdihnem
grešno
svojo
dušo
,
nego
bi
obnovil
samo
jeden
dan
življenja
med
ljudmi
.
Opraščam
vama
to
iskreno
ponudbo
;
saj
ne
vesta
,
kaj
sta
ponujala
!
Pred
vama
je
bodočnost
zakrita
z
gostim
zagrinjalom
,
jaz
pa
sem
videl
in
izkusil
,
kar
je
za
tem
zagrinjalom
.
Žalostna
je
ta
bodočnost
,
če
jo
gledaš
od
daleč
,
kakor
jo
gledam
sedaj
jaz
;
a
prežalostna
je
,
če
jo
moraš
prebiti
sam
...
Torej
bode
najbolje
,
da
pod
to
belo
goro
dalje
samotarim
mrtev
za
vse
ljudi
in
čakam
ure
,
ko
se
bode
račilo
božji
dekli
,
beli
smrti
,
posetiti
poslednjega
in
pozabljenega
Slovenca
in
ga
rešiti
čudne
usode
...
Res
,
neumevna
mi
je
usoda
!
...
Ko
pridem
časi
pod
milo
nebo
in
gledam
od
vrat
svojega
bivališča
po
nekdanji
slovenski
zemlji
,
zdi
se
mi
,
da
sem
podoben
preroku
Jeremiji
na
razvalinah
jeruzalemskih
.
Da
,
prijatelja
,
žalostna
,
potokov
solz
vredna
doba
je
za
menoj
!
Da
se
je
Evropa
o
pravem
času
zavedla
,
kako
morališki
prepada
;
da
je
spoznala
,
kako
dirja
v
pogubo
;
da
si
mogotci
nalašč
niso
tiščali
očij
in
ušes
proti
žugajočim
znamenjem
in
preroškim
svarilom
;
da
so
gospodujoči
veliki
narodje
hoteli
priznati
resnico
,
tolikanj
a
zaman
jim
očitano
:
da
ni
bolj
podlega
in
krivičnega
,
nego
če
tlači
velik
,
močen
narod
malega
in
slabega
,
in
da
ni
bolj
vzvišenega
in
častnega
,
nego
če
velik
narod
,
spoznavši
svoje
dostojanstvo
in
svojo
dolžnost
,
popravi
in
odpravi
staro
krivico
proti
malemu
narodu
:
onda
bi
se
divji
razbojniki
še
sedaj
,
v
štiriindvajsetem
stoletji
potikali
po
stepah
in
puščavah
vzhodne
Azije
brez
upa
,
da
premagajo
Zapad
.
Evropa
bi
bila
srečna
in
mogočna
,
mir
in
sprava
bi
vladala
med
narodi
,
in
naš
mili
rod
slovenski
bi
se
razcvital
v
blaženem
zadovoljstvu
in
neprikračeni
posesti
vseh
prirodnih
svojih
pravic
.
Izpolnile
bi
se
bile
besede
našega
Jenka
iz
devetnajstega
stoletja
,
ki
so
nekoč
dičile
prezgodnji
grob
njegov
:
»
Ko
jaz
v
gomili
črni
bom
počival
,
in
zelen
mah
poraste
nad
menoj
;
Veselih
časov
srečo
bo
užival
,
Imel
bo
jasne
dneve
narod
moj
!
«
Kakšna
pa
je
sedaj
resnica
?
Narod
je
umrl
,
toda
po
vsi
pravici
bi
moral
živeti
še
dokaj
stoletij
.
Jaz
jedini
sin
tega
naroda
pa
sem
ostal
kakor
nekakov
strašilen
spomin
,
kakor
knjiga
v
knjižnici
,
pisana
v
pozabljenem
jeziku
;
a
po
prirodni
pravici
bi
moral
že
davno
umreti
.
—
—
Samorad
seže
starčku
v
roke
in
pravi
ginjen
:
—
Oprostite
nama
,
blagi
gospod
,
da
sva
vam
prizadela
bridko
uro
žalostnih
spominov
!
Nečeva
vas
delj
nadlegovati
,
in
če
dovolite
,
posloviva
se
,
samo
da
nama
podaste
svojo
slovnico
.
—
Slovogoj
udrži
Samorada
za
roke
in
odgovori
živahno
:
—
Ostanita
pri
meni
,
dokler
vama
drago
!
Vedno
mi
bodeta
prav
ljuba
gosta
.
Žalost
mi
je
res
velika
,
ali
če
jo
delita
z
menoj
,
bode
menj
bridka
,
kakor
tudi
očite
solze
menj
peko
nego
skrite
.
Bojita
se
nemara
dolgočasja
;
vender
vedita
,
da
nisem
vedno
jezikoslovec
,
in
tudi
moje
bivališče
ni
tako
napačno
,
kakor
se
vama
vidi
na
prvi
pogled
.
Več
sob
imam
pripravljenih
,
in
po
vseh
sveti
tista
luč
,
ki
se
ustvarja
,
kadar
gori
zaklad
.
Tu
notri
v
Bogatinu
pa
gori
zaklad
vedno
...
Toda
pojdimo
nekoliko
na
solnce
!
Vabim
vaju
na
prijeten
izprehod
,
in
tam
pod
milim
nebom
se
bodemo
razgovarjali
menj
žalostno
.
—
Stopijo
pred
rov
.
Slovogoj
zapiska
na
piščalko
,
in
hkrati
se
v
višavi
nad
njim
zbere
tolpa
planinskih
orlov
in
še
večja
tolpa
velikih
brkastih
jastrebov
(
šopov
)
.
Slovogoj
jih
zadovoljno
gleda
in
pravi
Samoradu
:
—
Odkar
sem
se
razstal
z
ljudmi
,
od
tedaj
so
mi
te
ujede
vsakdanje
družice
.
Privadili
smo
se
drug
drugemu
,
in
po
dolgi
vaji
so
se
ti
silni
ptiči
ukrotili
mojim
poveljem
Store
in
prineso
mi
,
kar
jim
pokažem
,
in
tako
so
umni
,
da
skoro
govore
.
Vender
govoriti
jih
nisem
učil
,
da
se
ne
nauče
tudi
lagati
in
obrekovati
.
Orli
me
nosijo
na
mojih
izprehodih
,
šopi
so
pa
moja
vojska
,
ki
je
vedno
zvesta
in
me
nič
ne
stane
.
Ako
bi
ne
imel
te
vojske
,
davno
že
bi
bil
tukaj
najden
in
umorjen
.
Vedita
,
ti
novi
barbari
obhajajo
vse
gore
,
in
nekateri
plavajo
prav
izvrstno
po
zraku
.
Če
pa
kdo
izmed
njih
zajde
blizu
mojega
domovanja
,
onda
ga
moji
ptiči
precej
uzro
z
bistrimi
očmi
,
zasade
vanj
ostre
kremplje
in
ga
razsekajo
z
jeklenimi
kljuni
.
Tako
varujem
svoj
skriti
dom
...
Lepo
vreme
je
danes
,
zrak
je
čist
,
in
pogled
nese
v
daljo
kakor
malokdaj
.
Rada
bi
kaj
čula
o
slovenski
zgodovini
iz
moje
dobe
.
To
se
najbolje
pripoveduje
na
vrhu
Triglava
,
kjer
se
tudi
lahko
marsikaj
pokaže
.
V
četrt
ure
dospemo
tja
gori
,
jaz
z
orli
,
vidva
pa
itak
hodita
po
zraku
kakor
po
zemlji
.
Ko
se
tam
nagledamo
in
nakramljamo
,
pa
se
vrnemo
v
Bogatin
,
vidva
k
počitku
,
jaz
k
slovnici
.
—
Samorad
veselo
vzprejme
to
povabilo
.
Plahtalič
pa
omeni
:
—
Prosim
uvaževati
,
da
ima
gospod
Veselin
pogodbo
,
ki
ga
nekaj
veže
.
On
ne
sme
gledati
ali
poslušati
zgodovine
bodočih
časov
iz
dobe
,
v
kateri
žive
potomci
njegovega
deda
.
—
Samorad
ga
nejevoljno
zavrne
:
—
Samo
dogodivščin
svojih
sorodnikov
ne
smem
videti
ali
slišati
;
vse
drugo
mi
je
slobodno
,
in
sploh
si
ne
dam
še
huje
kratiti
te
male
prostosti
,
ki
mi
je
puščena
.
Torej
prosim
,
gospod
Slovogoj
,
zamolčite
iz
svoje
povesti
vse
,
kar
bi
se
morda
tikalo
ljudij
z
Veselinovim
imenom
,
vse
drugo
pa
smem
in
želim
poslušati
.
—
Slovogoj
blagovoljno
izusti
:
—
Jako
mi
ugaja
,
da
morem
v
svoji
povesti
ustreči
obema
častitima
gospodoma
.
Kar
sem
videl
in
čital
slovenske
zgodovine
,
v
nji
poznam
pač
preveliko
trpinov
a
nobenega
veselina
.
Torej
se
bodem
lahko
ogibal
povesti
o
ljudeh
Veselinovega
imena
.
Sicer
pa
je
bilo
tudi
po
devetnajstem
stoletji
kakor
prej
ali
naključje
ali
zla
usoda
,
da
so
tisti
slovenski
otroci
,
ki
so
vzrasli
v
veselji
in
bogastvu
,
kaj
radi
zatajili
materin
svoj
jezik
in
svoje
koleno
.
Tudi
pozneje
je
bila
našemu
narodu
»
krušna
mati
«
največ
kmetska
hiša
,
katero
nam
je
nekdaj
tako
nepozabno
opeval
naš
Simon
Gregorčič
.
Torej
,
kar
brez
skrbi
na
Triglav
!
—
Slovogoj
zopet
zapiska
na
piščalko
.
Osem
orlov
sede
tik
njega
na
kamenito
ploščo
.
Starček
prinese
iz
rova
stol-naslanjač
,
na
katerem
so
navezane
vrvi
in
verižice
,
ujarmi
po
štiri
orle
na
desno
in
levo
stran
,
vzame
v
roko
dolgo
šibo
,
sede
na
stol
in
glasno
zabrlizgne
.
Orli
dvignejo
stol
in
ga
odneso
po
zraku
,
kakor
kaže
starček
s
šibo
zmer
svojemu
vzletu
.
Sumotno
vofotaje
ga
spremlja
na
desni
in
levi
strani
nad
sto
velikih
brkastih
serov
.
Naglo
se
neso
proti
severovzhodu
.
Globoko
v
dolini
se
vidi
temno
bohinjsko
jezero
,
okrog
in
okrog
obrobljeno
z
visokim
mecesnovjem
,
in
še
vedno
grmi
kakor
nekdaj
slap
Savice
v
navpičnih
stenah
visokoskladnega
Ogradnika
.
Izprevod
beži
dalje
nad
okroglimi
planinskimi
jezerci
,
kjer
se
v
mirni
črni
vodi
zrcalijo
ogromne
bele
pečine
,
razmetane
in
nakopičene
po
grobotihi
skalni
puščavi
med
gorskimi
velikani
.
Skoro
se
ustavijo
na
temeni
»
snežnikov
kranjskih
siv
’
ga
poglavarja
«
.
Šopi
in
orli
se
razsedejo
ob
prepadih
.
Samorad
in
Plahtalič
si
izbereta
vsak
svojo
skalo
izmed
groblje
,
v
kateri
je
cesto
cepila
in
krušila
strela
.
Slovogoj
pa
stopi
na
najvišji
rob
,
obrne
se
proti
vzhodu
,
krepko
si
vzravna
telo
,
katero
je
bilo
prej
videti
sloko
in
šibko
,
in
na
slovesno
resnih
potezah
razvnetega
obličja
mu
ni
več
sledu
suhoparnega
jezikoslovstva
in
matere
starosti
.
Molče
se
zamaknejo
vsi
trije
v
divni
razgled
.
Po
dolgem
molku
sede
Slovogoj
med
Samorada
in
Plahtaliča
na
vzvišeno
skalo
ter
povzame
:
—
Slovesna
bodi
naša
seja
na
Velikem
Triglavu
,
na
pozabljenem
spomeniku
zamorjenega
naroda
!
Vrh
Velikega
Triglava
se
je
še
v
XIX.
stoletji
po
nekod
v
Bohinji
in
Bledu
zval
tudi
Klek
in
je
bil
babjevercem
plesišče
čarovnic
,
točo
delajočih
.
Poglejta
gori
proti
severozapadu
in
doli
v
tisti
črti
proti
jugovzhodu
!
Tam
vidita
v
stranski
dalji
,
kjer
se
zemlja
in
nebni
obod
stikata
v
jedno
planoto
,
gon
in
doli
po
jedno
,
očito
nad
drugim
gorovjem
vzvišeno
teme
,
kateremu
je
liki
Triglavu
tudi
na
jedni
strani
kleknil
navpični
rob
.
Prva
gora
na
meji
nekdanjega
Korotana
in
nekdanje
saligrajske
Vojvodine
je
Veliki
Klek
,
katerega
so
pozneje
Nemci
prekrstili
v
»
Grossglockner
«
,
druga
doli
v
nekdanji
hrvaški
kraljevini
,
blizu
nekdanjega
mesta
Ogulina
,
pa
je
Mali
Klek
.
Mi
sedimo
na
srednjem
Kleku
.
Bila
je
nekoč
doba
,
ko
so
vsi
trije
Kleki
gledali
samo
slovenski
narod
daleč
okolo
sebe
;
toda
gledali
so
potlej
za
stoletij
in
stoletij
,
kako
se
je
ta
narod
pogrezoval
v
morje
nemško
in
italijansko
.
Že
v
dvajsetem
stoletji
je
bil
srednji
Klek
,
naš
Triglav
,
prav
blizu
meja
nemškega
in
italijanskega
jezika
.
Izvestno
vama
je
znano
,
da
je
že
v
XIX.
stoletji
nasprotnike
slovenskega
naroda
jako
v
oči
bodlo
slovensko
ime
»
Triglav
«
.
Nemci
,
katere
so
v
tem
radovoljno
podpirali
slovenski
nemškutarji
,
pisali
so
rajši
»
Terglu
«
.
Temeljitejši
Italijani
pa
so
naše
ime
kar
pretvorili
v
»
Tricorno
«
.
Ko
sem
bil
jaz
mladenič
in
sem
plezal
na
Triglav
,
dobil
sem
še
slovenskega
vodnika
iz
Bohinja
,
toda
možev
jezik
je
bil
zelo
pomešan
z
laškimi
in
nemškimi
besedami
;
zakaj
do
južne
meje
bohinjske
so
že
predrli
Italijani
,
na
severni
strani
Triglava
pa
so
sedeli
nemški
naseljenci
.
Na
šolskem
zemljevidu
smo
čitali
tudi
samo
»
Terglu
«
in
»
Tricorno
«
,
prvo
neki
keltsko
,
drugo
neki
staroitalijansko
ime
,
in
opasno
je
bilo
kakor
učencu
tako
učitelju
ziniti
,
da
je
ta
gora
prav
za
prav
Triglav
slovenskega
imena
.
Ob
teh
treh
Klekih
in
daleč
okolo
—
povsod
,
kamor
vid
nese
z
vrhu
Triglava
—
domoval
je
nekdaj
in
o
srečni
bodočnosti
snival
moj
narod
slovenski
.
Bridka
žalost
me
obhaja
,
ko
sedaj
to
premišljujem
na
sivem
Triglavu
,
nekdaj
toliko
opevanem
,
ki
je
danes
samo
velikanski
grobni
spomenik
,
a
molčeč
spomenik
,
zakaj
vzeto
mu
je
staro
ime
in
šiloma
je
zatrt
celo
spomin
na
slovenski
narod
.
Nikoli
bi
ne
bil
verjel
,
in
zdela
se
mi
je
ogromna
zgodovinska
krivica
:
krivica
,
ki
je
brez
uslišanja
zatirancev
vpila
v
nebo
,
da
je
usojeno
blagemu
,
vrlemu
,
duševno
razvitemu
narodu
od
prvega
postanka
do
poslednjega
prestanka
samo
trpeti
in
poslušno
stopati
za
drugimi
narodi
,
ne
da
bi
bil
kdaj
smel
doseči
odločilno
besedo
v
zboru
evropskih
narodov
!
Cesto
sem
premišljal
,
ko
sem
jaz
jedini
utekel
narodovemu
porazu
,
to
čudno
,
nerazozlano
usodo
.
Ali
je
morda
zakon
svetovne
zgodovine
sličen
zakonu
družabnega
življenja
o
razliki
stanov
;
ali
je
tako
tudi
med
narodi
,
da
morajo
nekateri
vedno
gospodovati
in
nekateri
vedno
hlapčevati
;
ali
tudi
narod
ne
more
doseči
veljave
in
slave
po
blagosti
,
pravici
in
bratoljubji
,
nego
samo
po
krvavih
potih
sebičnosti
,
sile
in
po
zatiranji
menj
krepkega
bratovskega
naroda
?
Ali
je
pa
morda
ta
sin
,
ki
se
zove
slovenski
narod
,
prezgodaj
ostavil
mater
Slavo
,
premer
je
bil
zadosti
vzgojen
za
vstop
na
zgodovinsko
terišče
,
predno
je
bil
oprezno
opremljen
in
jekleno
utrjen
na
boj
za
svoj
obstanek
in
premer
je
dobil
moških
krepostij
za
ustanovitev
svoje
države
?
Izmed
Slave
sinov
se
je
Slovenec
prvi
napotil
proti
neznanemu
jugozapadu
in
je
ondu
predrl
najdlje
.
Mejo
so
mu
zastavili
krepkejši
sosedje
.
Odrivali
so
ga
nazaj
in
naposled
podjarmili
svoji
oblasti
,
ko
naprej
ni
smel
,
nazaj
ni
mogel
.
Posebna
nesreča
je
bila
tudi
ta
,
da
se
je
narodovo
selenje
ustavilo
v
pokrajinah
,
kjer
so
gore
in
reke
,
šume
in
planine
prebivalce
bolj
razdruževale
nego
jedinile
v
celoto
,
in
ta
,
da
si
je
narod
svoj
prostrani
dom
,
ki
je
imel
toliko
odprtih
vrat
in
oken
,
pa
nobenega
skupnega
zbirališča
in
trdnega
zavetišča
,
postavil
uprav
na
starodavno
veliko
cesto
med
evropskim
vztokom
in
zapadom
,
severom
in
jugom
.
Koliko
je
zaradi
tega
trpel
o
velikem
preseljevanji
narodov
in
kako
so
potlej
v
deželo
silili
Italijani
od
severnoitalske
ravnine
in
od
morja
,
Nemci
skozi
odprte
doline
in
ob
toku
rek
,
in
naposled
še
Madjari
,
brezoziren
,
Slovanom
najusodnejši
narod
,
iz
panonske
ravnine
!
Ker
so
bili
Slovenci
prezgodaj
ločeni
od
matere
Slave
in
nezreli
za
ustanovo
svoje
države
,
zatorej
tudi
nikoli
niso
dospeli
do
narodne
zgodovine
.
Samo
povestnico
posameznih
pokrajin
in
zgodaj
ločenih
dežel
poznamo
;
ali
v
teh
posameznih
povestnicah
ni
imel
besede
naš
praded
,
domačin
v
teh
deželah
,
in
lice
te
povestnice
nima
slovanskega
značaja
.
Kakor
blisek
v
temni
noči
je
zasvetil
junaški
vojvoda
Samo
,
kakor
blisek
,
po
katerem
je
bila
noč
le
še
temnejša
.
Vender
tisti
bajevni
Samo
je
bil
baje
Nemec
,
in
njega
oblast
je
prestala
z
njegovo
smrtjo
ali
morda
še
prej
,
prčcej
po
njega
veliki
premagi
Nemcev
.
Duhovit
slovenski
poslanec
je
izustil
krilato
besedo
,
da
mi
Slovenci
res
nimamo
zgodovine
;
ali
zato
imamo
geografijo
,
kar
je
več
vredno
.
Vender
nam
ni
koristila
ta
geografija
.
Uprav
zaradi
nje
smo
bili
ves
čas
narodovega
življenja
izpostavljeni
napastim
,
kakeršne
so
bile
drugim
slovanskim
rodovom
menj
znane
in
menj
opasne
.
Naša
geografija
je
provzročila
,
da
smo
se
sčasoma
ločili
ali
da
smo
bili
odtrgani
od
vseh
bratov
slovanskih
.
Samo
na
jugu
smo
imeli
brate
Hrvate
;
a
te
smo
jedva
poznali
.
Samo
jedenkrat
so
se
združili
Slovenci
in
Hrvatje
v
narodno
vojsko
,
ondaj
ko
je
Ljudevit
,
ban
posavskih
Hrvatov
,
zgrabil
za
orožje
,
da
se
otrese
frankovskega
jarma
(
leta
819.
—
823.
)
.
Tedaj
so
ga
podpirali
tudi
Slovenci
od
Save
in
Drave
in
mu
pomogli
do
mnoge
zmage
.
Ali
turobne
usode
!
Ljudevita
je
umoril
izdajica
,
rojak
.
Slovenci
se
niso
oteli
frankovskega
jarma
,
in
kakor
poje
Prešeren
:
»
Od
tod
samo
kervavi
punt
poznamo
,
boj
Vitovca
in
ropanje
Turčije
«
.
Kralj
Matijaž
naših
pesmij
in
pravljic
nam
je
Matija
Gubec
iz
Zagorja
,
tisti
kmetski
kralj
,
ki
je
bil
o
završetku
»
selške
bune
«
posajen
na
razbeljen
železni
prestol
in
ovenčan
z
razbeljeno
železno
krono
.
Slovanska
usoda
je
čudno
pletla
zgodovino
na
jugu
,
da
sta
se
brata
po
rodu
in
jeziku
in
soseda
,
Slovenec
in
Hrvat
,
vedno
otujevala
drug
drugemu
.
Hrvatje
so
se
sicer
oslobodili
inozemskega
jarma
ter
si
pridobili
narodno
zgodovino
in
kralje
svoje
krvi
,
toda
tista
slavna
doba
jim
ni
trajala
dolgo
.
Izpodjedala
je
mlado
državo
v
sredi
stara
slovanska
bolezen
:
domača
nezloga
;
od
zunaj
jo
je
napadal
krepki
italijanski
živelj
;
in
ko
so
se
Madjari
vzpeli
do
državne
osnove
in
moči
,
tedaj
so
tudi
oni
razdorno
vplivali
na
nejedino
kraljevstvo
,
v
katerem
je
kraljeva
moč
oslabela
,
dočim
je
rasla
sila
sebičnih
,
častihlepnih
boljarjev
in
je
bil
prosti
narod
kakor
ondaj
povsod
v
Evropi
samo
kolikor
toliko
poslušna
,
brezvoljna
grmada
.
Naposled
so
se
Hrvatje
,
ko
je
s
Stjepanom
II.
(
leta
1102.
)
zamrla
domača
kraljeva
rodbina
,
upognili
ogerskemu
kralju
Kolomanu
,
in
dovršila
se
je
njih
slavna
doba
z
velikim
porazom
.
Prejeli
so
kralja
tuje
krvi
,
kakor
bi
oseben
človek
premenil
rodno
svoje
ime
in
se
odrekel
spominu
in
slavi
dedov
svojih
.
Ostali
so
potem
Hrvatje
v
zavezi
z
Madjari
in
brez
narodne
dotike
z
rodnimi
brati
.
Le
malokdaj
je
švignil
plamen
platoniškega
bratoljubja
čez
steno
politiške
meje
,
ki
je
bila
na
videz
neznatna
,
v
učinkih
pa
nebotična
.
To
bratoljubje
je
ostalo
brez
posledic
za
narod
takraj
in
onkraj
meje
,
dasi
že
nad
tristo
let
vlada
ista
dinastija
obema
bratovskima
narodoma
.
Pri
Slovencih
ni
moglo
priti
do
takovega
poraza
.
Slovenci
niso
mogli
pasti
,
ker
se
nikoli
niso
vzpeli
do
višave
.
Res
jih
je
vnemalo
iskreno
domoljubje
,
in
branili
so
lepo
svojo
domovino
na
vse
strani
hrabro
in
vztrajno
,
vender
brezuspešno
.
Preveč
so
bili
razkosani
in
ločeni
po
šumah
,
rekah
in
visokih
gorah
.
Kadar
so
bili
napadeni
,
združila
se
je
skupina
bližnjih
rodov
brez
dotike
z
oddaljenimi
sosedi
;
in
ko
so
napad
hrabro
odbili
,
razveselili
so
se
tolikanj
,
da
niso
mislili
na
osveto
sovražnikom
,
niti
niso
premišljali
,
kako
naj
preprečijo
možne
prihodnje
napade
s
tem
,
da
se
združijo
v
trdno
celoto
.
Vsak
posameznik
je
bil
hraber
in
bojevit
,
toda
vsakdo
je
hotel
biti
takisto
sloboden
.
Sloboda
posameznikov
je
ovirala
slobodo
naroda
.
In
ker
se
nihče
ni
hotel
stalno
podrediti
volji
in
oblasti
izbranega
poglavarja
iz
svoje
srede
in
krvi
,
podredili
so
se
zaporedoma
tujcem
.
To
se
je
prebivalo
lože
,
ker
so
bili
med
seboj
še
vedno
jednaki
,
namreč
jednako
—
neslobodni
.
Bojevali
so
se
tudi
pozneje
vzgledno
zvesto
in
hrabro
,
toda
pod
tujim
poveljem
in
za
tuje
koristi
.
Tudi
to
se
je
lože
trpelo
,
ker
mera
koristi
je
bila
vsem
Slovencem
takisto
jednaka
:
nihče
ni
dosegel
več
,
nihče
menj
,
ker
nihče
ničesar
.
S
tujim
gospodstvom
je
prišel
tuj
živelj
v
deželo
.
Nemški
vitezi
so
si
delili
zemljo
in
gradili
trdne
gradove
za
krotitev
Slovencev
.
Duhovniki
so
bili
največ
nemški
in
laški
plemiči
,
ki
so
cesto
nosili
železni
oklep
pod
masno
odevo
ter
vihtili
meč
tako
ročno
kakor
pastirsko
palico
.
V
mestih
in
trgih
se
je
ustanovil
laški
in
nemški
pravni
red
in
osnovale
so
se
nemške
rokodelske
bratovščine
.
Slovenec
je
bil
potisnjen
na
polje
;
toda
nì
to
ni
bilo
več
njega
slobodna
lastnina
.
Ostal
je
kmet
po
imenu
in
bil
končno
rob
po
pomenu
.
Kdor
tedaj
ni
bil
plemenitnik
,
duhovnik
ali
meščan
,
užival
ni
nikakovih
sloboščin
;
in
kakor
je
bil
teptan
in
zaničevan
brezpravna
para
,
kmet
,
tako
je
bil
zaničevan
slovenski
jezik
:
jezik
sužnega
kmeta
.
Kako
bujno
je
v
poslednjih
treh
stoletjih
srednjega
veka
zacvelo
narodno
pesništvo
pri
sosednih
Italijanih
in
Nemcih
!
Vender
nobena
iskrica
tega
vzleta
ni
padla
med
Slovence
.
Za
vse
srednjeveške
dobe
smo
ostali
brez
književnosti
,
brez
narodne
poezije
in
brez
prosvete
:
»
Kako
rod
za
rodom
gine
«
,
to
je
bila
tedaj
vsa
naša
zgodovina
!
Narod
robov
in
tlačanov
,
narod
vnukov
nekdanjih
slobodnih
gospodarjev
vse
dežele
ni
našel
rešitve
pri
ljudeh
;
iskal
je
torej
tolažbe
pri
Bogu
in
od
tam
je
pričakoval
spasa
in
boljših
časov
.
Zidal
je
cerkvice
na
gorah
,
hodil
na
daljna
božja
pota
in
goreče
je
molil
.
V
mnogih
stoletjih
je
bila
naposled
udana
pobožnost
in
nekova
fataistiška
nadeja
,
da
nam
nekoč
posijejo
milejše
zvezde
,
očit
značaj
slovenskega
naroda
.
Narod
je
bil
res
pobožen
,
ali
hkrati
zelo
vražen
,
neomikan
,
ubog
.
Duhovniki
,
njega
jedini
učitelji
,
bili
so
ponajveč
sinovi
plemenitnikov
in
meščanov
,
ki
cesto
niso
znali
ali
pa
so
se
sramovali
jezika
zaničevanega
kmeta
,
kateremu
je
bilo
v
zaničevanem
jeziku
oznanjati
besedo
božjo
.
Nauk
je
bil
torej
cesto
slab
in
nedostaten
ter
ni
mogel
izruvati
korenin
starega
paganstva
iz
narodovih
src
.
Kmet
je
ondaj
pravemu
Bogu
služil
kar
najgorečneje
,
zajedno
pa
vražno
pazil
,
da
se
ne
zameri
starim
bogovom
,
postavljenim
v
zakotje
.
Tako
je
bil
Slovenec
ob
zatonu
srednjega
veka
ubog
,
neomikan
,
brez
zavesti
svoje
narodnosti
,
ločen
po
deželah
ter
z
životom
in
z
imovino
podložen
mnogoštevilnim
graščakom
,
ki
niso
bili
slovenske
krvi
.
Tisti
graščaki
so
imeli
med
seboj
vedne
prepire
in
boje
,
in
te
krvave
boje
je
moral
bojevati
ubogi
kmet
,
kakor
mu
je
bilo
zapovedano
.
Danes
se
je
sekal
z
bratom
,
jutri
z
očetom
,
kakor
je
imel
brat
ali
oče
slučajno
drugega
graščaka
za
gospodarja
,
kar
se
je
časih
predrugačilo
kar
čez
noč
.
S
početkom
novega
veka
je
duhove
razburila
tako
zvana
reformacija
.
Ta
se
je
oznanjala
in
širila
s
pomočjo
narodnega
jezika
;
torej
se
tudi
nasprotna
reformacija
ni
mogla
ogibati
narodnega
jezika
,
ko
se
je
spoznalo
,
da
ne
zadošča
samo
požiganje
krivoverskih
knjig
.
Dobili
smo
v
tej
dobi
tiskanih
slovenskih
knjig
,
toda
samo
toliko
,
kolikor
so
rabile
reformaciji
in
nasprotni
reformaciji
.
Učiti
slovenski
jezik
,
izobraževati
ga
,
temelj
stavljati
slovenski
povestni
književnosti
in
ljudstvu
poleg
katekizma
in
molitvenikov
(
med
katere
se
je
vrinil
celo
»
Kolomanov
žegen
«
)
podati
še
kaj
druge
duševne
hrane
,
nihče
ni
poskušal
in
tudi
skoraj
ni
mogel
poskušati
.
Zakaj
kmet
je
bil
še
vedno
rob
in
brez
šol
;
brez
graščakovega
dovoljenja
celo
ni
smel
iti
v
šole
ali
k
meščanskemu
rokodelstvu
.
Kmet
bi
ne
bil
čital
,
ker
ni
znal
;
graščak
ali
meščan
bi
tudi
ne
bil
čital
,
ker
se
ni
hotel
baviti
z
jezikom
nizkega
kmeta
.
Sploh
pa
sta
tedaj
graščak
in
meščan
prav
malo
čislala
knjigo
in
vedo
.
Nastopila
je
potlej
v
drugi
polovici
osemnajstega
stoletja
doba
slobodomiselnih
idej
in
predrlo
je
v
odločilne
kroge
nad
glavami
graščakov
vender
spoznanje
,
da
je
tudi
kmet
nekakov
človek
.
Odpravilo
se
je
vsaj
osebno
nevoljstvo
ali
oblast
graščakova
do
osebe
kmetove
.
Sedaj
šele
je
med
Slovenci
začela
delovati
blaga
»
kmetska
hiša
«
;
porodil
se
je
v
kmetski
hiši
na
ljubljanskem
polji
Valentin
Vodnik
,
za
njim
pa
še
marsikateri
blagovestnik
narodne
prosvete
.
Zgodaj
nam
je
zgodovina
zatrla
in
izneverila
plemenitnike
po
krvi
,
zatorej
nam
je
pozno
,
pa
vender
vsaj
,
kmetska
hiša
podarila
v
namestilo
viteze
po
duhu
,
ki
si
opasujejo
»
uma
svetle
meče
«
.
Skoro
za
tem
zornim
časom
je
buknila
francoska
revolucija
,
ki
je
pretresla
staro
Evropo
.
Z
grozovito
silo
je
razrušila
marsikatero
krivico
,
ki
je
po
zgodovinskem
priposestovanji
dobila
veljavo
pravice
,
toda
podrla
je
hkrati
za
kazen
človeške
slepote
in
trme
tudi
marsikaj
dobrega
.
Revolucija
je
vzpričo
svojega
gesla
:
»
Sloboda
,
jednakost
,
pobratimstvo
«
rodila
omikani
absolutizem
carstva
Napoleonovega
.
Potlej
je
po
prirodnih
zgodovinskih
zakonih
nastopila
nasprotna
revolucija
ali
restavracija
,
ki
je
odpravljaje
slabote
in
podiraje
dobrote
preveč
posnemala
revolucijo
,
dasi
v
drugačni
podobi
.
Revolucija
je
hitela
pred
zahtevami
in
potrebami
svoje
dobe
,
reakcija
po
nji
pa
je
nazaj
tiščala
,
kar
se
ni
dalo
potisniti
nazaj
ter
ustavljala
neustavno
kolo
človeškega
napredovanja
.
Naposled
se
je
vender
moralo
vsaj
nekoliko
ustreči
časovnim
zahtevam
in
dobila
je
Evropa
v
večini
držav
omikani
absolutizem
s
parlamentarnimi
oblikami
in
po
nekod
neomejeno
parlamentarno
oblast
večine
nad
manjšino
.
Ne
vem
,
katera
oblika
je
boljša
ali
slabša
?
—
Novi
čas
je
prebudil
tudi
Slovence
.
Zavedali
so
se
svoje
narodnosti
in
sorodnosti
s
takisto
prebujenimi
brati
in
gojili
svoj
jezik
,
kolikor
ga
je
ostalo
iz
temnih
,
turobnih
časov
.
Lotili
so
se
tega
častnega
posla
marljivo
in
nesebično
,
ali
iznebiti
se
niso
mogli
narodu
prirojenih
svojstev
.
Bohoričica
nam
je
rabila
tristo
let
,
kakor
še
sedaj
Nemcem
rabi
njih
stari
,
dasi
jako
okorni
pravopis
.
Nam
ni
zadoščala
starina
,
ampak
izumili
smo
za
Kranjce
metelčico
(
»
žabico
«
)
in
za
štajerske
Slovence
dajnčico
.
Bili
smo
še
pri
abecedi
in
že
smo
imeli
bolj
osebno
nego
stvarno
»
abecedno
vojsko
«
.
Potlej
smo
dobili
gajico
,
in
dolgo
je
trajalo
,
predno
smo
po
nji
dobili
jednotno
abecedo
.
S
tem
pa
še
nismo
dosegli
jednotnega
pravopisa
,
ker
za
abecedarji
so
nastopili
slovničarji
in
ti
so
učili
vsak
svoj
pravopis
.
—
V
sredo
dne
5.
malega
srpana
1843.
leta
je
začel
izdajati
dr.
Janez
Bleiweis
svoje
»
Novice
«
.
Ta
dan
je
za
Slovence
toli
pomemben
,
da
ne
vem
važnejšega
v
XIX.
stoletji
.
Te
»
Novice
«
so
potlej
stale
nad
strankami
,
čepečimi
dlako
in
narod
,
in
so
napredovale
oprezno
korak
za
korakom
,
da
jih
je
narod
lahko
dohajal
,
in
tiho
,
da
niso
nasprotniki
pomendrali
rahle
cvetke
.
Oče
Bleiweis
je
v
preudarni
razbornosti
deloval
na
zlogo
,
na
zmernost
med
nasprotujočimi
,
sredobežnimi
težnjami
in
na
premišljen
,
stalen
napredek
.
Njega
jeklenemu
značaju
,
njega
ognjeviti
ljubezni
,
odeti
z
ledeno
skorjo
,
njega
obče
priznanemu
ugledu
in
razboritemu
ravnanju
se
je
uspelo
,
da
je
vzdržaval
zlogo
in
vzajemnost
ter
nad
dobo
človeškega
rodii
vodil
narod
po
vsi
Sloveniji
kakor
nihče
pred
njim
in
nihče
za
njim
.
Ko
je
prvak
zatisnil
oči
,
naglo
so
vstali
epigoni
,
kakor
v
pravljici
sinovi
Svatopolkovi
ter
hiteli
drobiti
prvakovo
dedovino
,
cepiti
se
v
razne
stranke
in
boriti
se
za
zgolj
načela
in
za
prvaštvo
.
Narod
pa
je
plačeval
troške
teh
prepirov
in
od
tega
sevčda
ni
mogel
imeti
koristi
.
Čudno
se
je
vršila
usoda
Slovencev
po
kratki
dobi
preporoda
in
iskrene
navdušenosti
!
Že
ob
konci
XIX.
in
ob
začetku
XX.
stoletja
se
je
nagibala
v
velik
poraz
.
Devetnajsto
stoletje
je
rodilo
načelo
narodnosti
.
To
načelo
je
vnelo
Slovence
,
hkrati
pa
vzbudilo
tudi
številnejše
,
krepkejše
sosedne
narode
.
Sos
ednim
narodom
je
bil
narodni
obstanek
zagotovljen
.
Oni
so
torej
narodnostno
idejo
rabili
za
napadovalno
orožje
proti
Slovencem
ali
sploh
Slovanom
,
in
sicer
tako
uspešno
,
kakor
je
vselej
uspešen
boj
močnega
soseda
proti
slabemu
,
doraslega
proti
nedoraslemu
.
Napadali
so
Slovence
dvojno
.
Prvič
so
razvpili
narodnostno
idejo
,
češ
,
nevarna
je
državi
,
ker
krepi
posameznost
proti
celoti
,
in
nevarna
je
cerkvi
,
ker
je
baje
paganska
,
dočim
vera
ne
razločuje
med
narodi
in
nas
uči
vse
ljudi
jednako
ljubiti
.
Pristašev
teh
pomislekov
proti
narodnostnim
težnjam
je
bilo
mnogo
med
Slovenci
in
niso
si
dali
dokazati
,
da
slovenstvo
ne
more
biti
sredobežno
in
da
država
sama
pridobiva
moči
in
veljave
,
če
narod
v
tej
državi
povikša
in
pomnoži
duševne
svoje
vrline
,
in
da
cerkev
pač
sme
obsojati
narodnostno
idejo
,
kadar
se
rabi
za
napad
države
ali
drugega
naroda
,
ne
pa
ondaj
,
kadar
narod
s
to
idejo
samo
brani
narodni
svoj
obstanek
,
idealno
svojo
imovino
,
katero
nam
je
podaril
Bog
in
katero
so
nam
poročili
naši
očaki
.
Drugi
način
napadanja
pa
je
bil
ta
,
da
so
se
tujci
sami
poprijeli
slovenskega
jezika
,
kakor
je
znal
nemški
Gripo
v
Jurčičevem
»
Tugomeru
«
tudi
slovenski
.
Tako
so
se
vrivali
kakor
tisti
Gripo
med
narod
,
ki
proti
tujcu
vedno
nosi
srce
v
roki
in
misli
na
jeziku
,
in
izpodjedali
ter
izpodrivali
so
slovenstvo
s
samim
slovenskim
jezikom
.
To
dvojno
napadanje
na
Slovence
je
činjevalo
kakor
trtna
uš
v
vinogradu
;
najprej
skrivno
,
da
napada
nismo
verjeli
,
potlej
tolikanj
očito
,
da
smo
rekli
:
»
To
lahko
zavrnemo
sami
«
,
in
naposled
kakor
uničujoč
požar
,
da
smo
bili
poraženi
.
—
—
Kdaj
se
to
zgodi
?
vpraša
Samorad
.
Slavogoj
,
nejevoljen
da
ga
moti
,
odgovori
kratko
:
—
V
XIX.
stoletji
ne
in
tudi
v
XX.
stoletji
ne
.
Ali
kaj
je
narodu
stoletje
?
Sploh
pa
vedite
,
da
Slovenci
niso
imeli
narodne
ali
državne
zgodovine
.
Bili
so
vedno
samo
molčeči
težaki
pri
obči
zgodovini
.
Njih
oskromna
zgodovina
je
samo
pojav
družabnega
življenja
in
razvoj
domačega
slovstva
.
To
se
je
vršilo
po
prirodnih
zakonih
napredovanja
do
gotove
meje
in
nazadovanja
do
poraza
,
k
čemur
naj
opomnim
,
da
narodje
največ
ne
vidijo
nazadovanja
,
ampak
menijo
,
da
še
vedno
napredujejo
,
dasi
so
dospeli
na
rob
svojega
prepada
.
Če
hočete
torej
dalje
poslušati
,
vedite
,
da
je
podoba
slovenske
zgodovine
danes
taka
kakor
jutri
,
ker
jutrišnja
je
posledica
denašnje
,
in
da
se
ne
da
deliti
v
posebne
dobe
.
Kar
vam
torej
povem
,
smete
postaviti
na
konec
XIX.
ali
XX.
stoletja
ali
v
katero
drugo
stoletje
.
Samo
prosim
,
ne
motite
me
v
povesti
!
Star
človek
sem
,
in
težko
mi
je
najti
pretrgano
nit
svojih
mislij
;
še
teže
pa
mi
je
pojasnjevati
ali
zagovarjati
svojo
sodbo
in
svoje
nazore
,
ki
so
okosteneli
v
meni
,
ako
se
vam
,
ki
ste
mlad
človek
iz
XIX.
stoletja
,
zde
napačni
ali
nedostatni
.
—
Po
skesanem
pogledu
Samoradovem
nadaljuje
Slovogoj
:
—
Slovenci
so
tedaj
napredovali
,
kakor
sem
povedal
;
in
če
jim
je
razumnik
bolj
razsvetljenega
preroškega
duha
očital
,
da
so
izgrešili
pot
napredka
in
zagazili
v
nazadovanje
,
niso
ga
poslušali
,
ampak
izobčili
so
ga
iz
zbora
svojih
razumnikov
kakor
blaznika
in
izdajico
.
Časnikov
so
imeli
politiških
in
nepolitiških
premalo
za
vsako
vas
in
vsak
obrt
,
preveč
za
ves
narod
.
Pisateljev
doraslih
in
nedoraslih
je
bilo
blizu
toliko
kakor
čitateljev
.
Moralo
je
pa
biti
toliko
črnilarjev
za
preobilico
časnikov
in
knjig
,
katerim
je
bilo
treba
vsakeršnega
gradiva
po
načelu
:
»
Non
multum
,
sed
multa
«
.
Pisateljevati
tudi
ni
bilo
težavno
.
Veliko
spisov
je
bilo
treba
,
da
se
napolni
knjiga
in
časnik
.
Ker
pa
se
ni
bilo
bati
,
da
pride
vsak
list
ostremu
kritiku
v
roke
,
smel
je
marsikateri
sestavek
,
ki
je
bil
vreden
shrambe
v
urednikovem
koši
,
mučiti
še
popravljalca
in
stavca
in
našel
je
stoprav
v
smetišnici
čitateljevi
zasluženi
pokoj
.
In
ker
je
bilo
toliko
takšne
pisave
,
bil
je
celo
dober
pisatelj
v
vedni
nevarnosti
,
da
ne
bi
čitatelj
tudi
pri
njem
,
vzpričo
neprijetnih
izkušenj
,
ne
pričakujoč
kaj
branja
vrednega
,
po
svoji
navadi
bolj
uvaževal
porabnost
tiskanega
popirja
nego
tiskanih
besed
!
—
Strank
so
imeli
tedaj
po
prirojenem
nagibu
do
razcepljenosti
in
različnosti
ter
po
neupogljivosti
posameznih
koristij
pod
občo
blagost
malone
v
vsakem
selu
nekaj
.
Čutili
so
se
pač
pri
slovesnih
prilikah
.
da
so
Slovenci
,
zlasti
tedaj
,
kadar
so
poudarjali
,
da
gre
Slovan
na
dan
in
da
se
jim
bodo
vremena
razjasnila
.
Ta
prazniški
vzlet
pa
se
je
po
vseh
delavnikih
umeknil
prirojenemu
separatizmu
deželskega
,
okrajskega
in
selškega
domoljubja
,
in
prigorec
je
mrzil
zagorca
,
zagorec
podgorca
,
vsi
trije
pa
gorjanca
.
Vsemu
narodu
in
zlasti
tujcem
,
ki
so
stopnjema
deželo
spravljali
podse
,
veljavili
sta
se
pa
najbolj
dve
glavni
stranki
:
desničarji
in
levičarji
.
Imenujem
ji
zatorej
tako
,
ker
si
nijedna
ni
pridela
obče
priznanega
imena
in
ker
je
strmečim
Slovencem
prerokovala
prva
,
da
je
desnica
lepa
roka
in
najbolj
potrebna
,
druga
pa
,
da
je
levica
po
krivici
zmerjana
za
slepo
roko
,
dočim
je
po
pravici
prav
toliko
potrebna
kakor
desnica
.
Vsaka
stranka
je
sama
sebi
nadela
prav
lepo
ime
;
v
prepirih
pa
sta
se
cesto
nazivljali
druga
drugo
z
imeni
,
katerih
mi
izbirčni
slovničarji
nismo
vzprejeli
v
slovarje
,
in
večkrat
tudi
z
imeni
,
katera
navadnega
človeka
zavedejo
pred
kazenskega
sodnika
,
ako
jih
javno
rabi
za
priimke
.
Če
o
teh
desničarjih
in
levičarjih
,
ali
—
brez
zamere
—
teh
levičarjih
in
desničarjih
,
povem
kaj
več
,
onda
sem
vama
razkril
vsaj
polovico
slovenske
zgodovine
iz
poslednjih
stoletij
.
Zakaj
vzgled
vzajemno
delujočih
prvakov
Bleiweisa
in
Slomška
je
bil
prerano
pozabljen
;
le
malo
je
bilo
mož
,
ki
so
mogli
delovati
brez
dotike
z
jedno
ali
drugo
stranko
;
nikomur
pa
ni
bilo
toliko
ugleda
in
veljave
,
da
bi
bil
mogel
uspešno
klicati
:
»
Božji
rek
:
‚
Kdor
ni
z
menoj
,
ta
je
zoper
mene
‘
,
ni
poraben
za
zvita
pota
človeške
politike
in
narodnih
koristij
;
tukaj
velja
drug
božji
rek
:
‚
Bodite
premeteni
kakor
kače
in
preprosti
kakor
golobje
‘
.
«
Brez
politiških
nasprotij
ni
nobena
doba
in
noben
narod
.
Tudi
pri
bolj
razvitih
močnejših
narodih
je
vedno
tekmovanje
med
naprednjaki
in
nazadnjaki
,
med
liberalci
in
konservativci
,
in
kakor
se
že
imenujejo
stranke
.
Toda
med
njimi
in
nami
je
velik
razloček
.
Ako
pri
teh
večjih
narodih
gre
za
obstanek
naroda
,
ako
preti
narodnosti
kolikaka
meglica
,
onda
se
združijo
vsi
:
levičarji
kakor
desničarji
,
v
kot
postavijo
strankarsko
orožje
in
se
zložno
potegnejo
za
svojo
narodnost
(
kakor
ste
to
opažali
v
XIX.
stoletji
pri
Nemcih
in
Madjarih
proti
Slovanom
)
.
Kadar
so
zložno
odbili
nevarnost
,
pretečo
narodnosti
,
potlej
pa
zopet
primejo
za
strankarsko
orožje
:
za
rapir
ali
kol
,
za
kamen
ali
blato
,
vsak
po
svojem
ukusu
.
Tako
ravnajo
večji
narodje
,
katerih
narodnost
ni
v
nevarnosti
in
kateri
si
smejo
privoščiti
nekovo
potrato
svojih
močij
v
medsebojnem
prepiru
,
zakaj
obilo
imajo
močij
.
Naš
mali
narod
pa
mora
ščediti
s
svojimi
majhnimi
silami
,
ker
njegova
narodnost
je
bila
vsekdar
v
nevarnosti
in
ves
čas
so
se
krčile
narodove
meje
.
Toda
mi
zaslepljenci
se
za
to
večno
nevarnost
nismo
menili
,
ker
nam
je
bila
kakor
vsakdanja
že
privajena
;
mi
nismo
spoznali
,
da
nam
je
zloge
tem
več
treba
,
čim
manjši
smo
,
in
s
to
slepoto
prizadeti
smo
v
tratenji
svojih
močij
,
v
strankarskem
prepiru
ne
samo
posnemali
,
temveč
presezali
sosedne
večje
narode
!
Glas
vpijočega
v
puščavi
je
bilo
opominjanje
,
da
vernost
in
narodnost
lahko
hodita
vzporedno
in
da
tako
druga
poleg
druge
pospešujeta
blagost
narodovo
.
Saj
ima
tudi
posamezni
človek
dušo
in
telo
in
poleg
jedne
dušne
potrebe
vsakdanjih
potreb
za
svoj
život
.
Kdor
misli
,
da
je
narodu
vera
potrebnejša
,
delaj
za
ohranitev
in
pospeh
vere
,
in
kdor
misli
,
da
je
narodnost
bolj
v
nevarnosti
nego
vera
,
deluj
za
narodnost
.
Delo
za
narodno
blagost
se
razdeli
med
obe
stranki
;
duhovni
in
posvetni
pisatelji
naj
delajo
vsak
v
svoji
stroki
;
med
seboj
pa
naj
narede
visok
plot
,
da
ne
bodo
čezenj
letele
pušice
in
zabavljice
.
Nekaj
krščanske
ljubezni
je
treba
v
tem
pogledu
,
in
bilo
bi
v
marsičem
molčanje
koristnejše
,
nego
da
se
očito
bobna
,
kaj
je
ta
ali
oni
izumil
v
nepreudarni
duhovitosti
.
Tako
ljubeznivo
oziranje
na
drugo
stranko
—
ali
vsaj
ljubeznivo
preziranje
druge
stranke
—
bilo
bi
za
narod
menj
pohujšljivo
!
Ali
če
stopiš
med
obe
vojski
v
srditi
boj
in
jima
propoveduješ
mir
in
spravo
,
obe
se
zaženeta
vate
.
Tako
si
naši
stranki
nista
hoteli
razdeliti
dela
in
področja
.
Naposled
pa
so
prihrumeli
iztočni
barbari
in
porušili
cerkve
in
čitalnice
,
vero
in
narod
.
—
Slovogoj
utihne
,
kakor
bi
počival
.
Samorad
ga
sočutno
gleda
,
in
vidi
se
mu
,
da
ima
vprašanje
na
jeziku
.
Slovogoj
dobrovoljno
migne
,
naj
govori
,
in
Samorad
vpraša
:
—
Ne
zamerite
,
gospod
profesor
,
radovednega
in
za
vas
nepraktičnega
vprašanja
,
h
kateri
stranki
bi
bili
pristopili
vi
,
da
ste
živeli
v
XIX.
stoletji
?
—
—
Bodi
vam
odgovor
,
ker
sem
to
že
sam
često
premišljal
.
Tudi
jaz
bi
bil
stopil
med
bojevnike
,
saj
sem
Slovenec
,
in
bojeval
bi
se
bil
vztrajno
po
učenjaškem
načelu
:
»
Moja
obveljaj
,
ut
pereat
mundus
«
.
V
katero
krdelo
bi
bil
stopil
,
tega
bi
pa
ne
odločilo
prepričanje
,
ampak
stan
.
Ako
bi
bil
duhovnik
,
šel
bi
bil
med
desničarje
;
ako
posvetni
omikanec
,
pa
k
levičarjem
.
Naj
se
vam
to
ne
zdi
čudno
;
zakaj
tu
odločujejo
razmere
in
težnje
,
katere
predrugačujejo
in
naposled
vodijo
človekovo
prepričanje
.
V
početku
XIX.
stoletja
in
nekaj
desetletij
pozneje
so
bili
slovenski
razumniki
malone
vsi
duhovskega
stanu
.
Tem
razumnikom
in
književnikom
se
je
pridružilo
sčasoma
dokaj
razumnikov
iz
posvetnih
stanov
.
Ti
so
zastavili
svoje
mnogostroko
posvetno
slovstvo
,
in
kakor
samoumevno
,
zahtevali
ravnopravnost
ter
priznavanje
svojega
delovanja
.
Razumniki
starejšega
književniškega
stanu
so
so
vedli
proti
tem
mladičem
in
novincem
tudi
samoumevno
,
ali
prav
tako
kakor
nekdaj
glede
na
politiške
pravice
stari
,
s
predpravicami
obdarjeni
stanovi
,
ki
tako
zvanega
»
tretjega
stanu
«
niso
hoteli
vzprejeti
za
ravnopravnega
.
Ravnopravnost
se
je
naposled
priznala
,
ko
ni
bilo
drugače
,
toda
bolj
načelno
nego
dejanski
.
Pri
Slovencih
pa
se
vprašanje
o
ravnopravnosti
ne
da
ločiti
od
vprašanja
o
prvaštvu
in
vodstvu
.
Bojazen
v
tem
pogledu
je
činjevala
,
da
so
se
ti
posvetni
novinci
zdeli
marsikomu
kakor
preposvetni
in
presamostalni
,
in
tako
se
je
vprašanje
vrnilo
na
stanovsko
stališče
.
Nesrečna
misel
je
bila
na
starejšo
zastavo
zapisati
vero
,
in
s
klicem
:
»
Vera
peša
«
zbirati
vojsko
zoper
naših
razumnikov
»
drugi
stan
«
v
ljuti
boj
ne
samo
s
črnilom
in
peresom
in
ne
samo
na
časnikarskem
terišči
.
Kakor
pa
angleške
in
nemške
biblijske
družbe
nikogar
ne
izpreobrnejo
h
krščanstvu
,
naj
še
toliko
in
toliko
Svetih
pisem
prelože
na
afriške
in
ameriške
jezike
in
jih
tam
razdare
med
divjake
,
prav
tako
se
pri
nas
vera
ne
more
pospeševati
s
časnikarskim
pričkanjem
.
Za
to
je
treba
dokaj
več
;
zakaj
»
črka
mori
,
duh
oživlja
«
.
Sploh
ne
koristi
ugledu
vere
,
ako
se
zlorablja
za
orožje
v
prepirih
,
katerih
bojišče
in
težnje
so
daleč
niže
pod
stališčem
svete
vere
.
Veri
,
seveda
,
s
tem
ne
preti
nevarnost
,
ker
ima
nadčloveško
zaščitje
;
pač
pa
trpe
škodo
in
se
nevarnosti
izpostavljajo
verniki
,
verne
ovčice
.
Na
misel
mi
je
prišla
pravljica
o
pastirji
,
ki
je
pasel
ovčice
za
logom
.
Klical
je
:
»
Volk
,
volk
!
«
Gospodarji
so
prihiteli
na
prvi
,
drugi
,
tretji
klic
;
toda
volka
ni
bilo
,
ko
so
dospeli
do
cede
.
Pastir
je
klical
četrtič
:
»
Volk
,
volk
!
«
Gospodarji
so
pa
rekli
:
»
Pastirja
je
zopet
volja
,
da
se
šali
z
nami
,
«
in
ostali
so
doma
.
Onda
je
volk
prišel
in
raztrgal
ovčice
.
—
To
so
bili
vzroki
onega
boja
,
ki
je
potlej
prirodno
napredoval
.
Kakor
se
porajajo
iz
neukročenih
želja
,
strasti
,
tako
iz
neukrotnih
bojevnikov
fanatiki
.
Fanatiki
so
sploh
nenavadni
ljudje
.
Moraš
se
jim
čuditi
in
se
jih
hkrati
ogibati
;
čuditi
ker
so
nesebični
,
neustrašni
raučenci
za
svoj
zmoter
,
ogibati
se
jih
,
ker
so
v
brezozirni
strasti
gluhi
za
opomine
svojcev
,
neustrašni
za
pretnje
nasprotnikov
in
neizbirčni
za
način
svojega
bojevanja
,
v
katerem
vse
podirajo
,
vse
naskakujejo
,
kar
jih
ovira
v
premem
tiru
do
njih
ideala
in
zmotra
—
do
zmotra
največ
nedosežnega
.
Vender
so
tedaj
koristni
,
kadar
pripomorejo
s
čudovito
hrabrostjo
in
navdušenim
hlepenjem
po
idealnem
namenu
,
da
stranka
,
oprezno
stopajoča
za
njimi
,
lože
doseže
,
kar
se
dejanski
doseči
more
in
bi
se
morda
ne
doseglo
,
ako
bi
vneti
in
vnemajoči
fanatiki
ne
zahtevali
tolikanj
več
.
Gorje
pa
narodu
,
kadar
imajo
fanatiki
prvo
besedo
,
za
seboj
pa
nimajo
nikogar
,
ki
bi
imel
drugo
besedo
