Materenista
čakala
nikdar
,
ampak
šla
sta
k
počitku
takoj
,
ko
sta
se
naučila
vsega
,
ter
sta
zopet
na
glas
skupno
odmolila
celo
vrsto
večernih
molitvic
...
To
je
trajalo
šest
let
...
Ko
pa
je
dovršila
Tončka
dvanajsto
leto
,
jo
je
vzela
loteristovka
iz
šole
ter
jo
poslala
v
tobačno
tvornico
,
da
pomaga
delavkam
lepiti
škatlje
za
cigarete
in
smodke
in
tako
kaj
zasluži
.
Jedva
je
odbilo
zjutraj
šesto
uro
,
že
se
je
morala
odpraviti
na
pot
,
da
je
dospela
do
sedmih
v
oddaljeno
tvornico
.
Tedaj
je
pozvonil
debeluhasti
,
vedno
dobrovoljni
vratar
z
velikim
,
nad
durmi
male
stražnice
obešenim
,
hripavim
zvoncem
ter
zaklenil
visoka
,
železna
vrata
.
Vsako
jutro
je
hitela
truma
delavk
za
trumo
delavcev
mimo
hiše
,
v
kateri
je
stanovala
Tončka
.
Eni
teh
se
je
pridružila
ter
z
brzimi
koraki
spela
za
drugimi
.
Na
poti
ni
nedostajalo
nikdar
smehu
,
šal
in
zabavljic
.
Tončka
je
molčala
ter
pazljivo
poslušala
,
kaj
si
pripovedujejo
starejše
delavke
,
smejala
se
z
njimi
,
često
pa
strmela
,
ne
vedoč
,
kaj
pomeni
ta
ali
ona
zabavljica
,
kako
naj
razume
to
in
ono
dvoumno
šalo
...
Dospevši
v
tvornico
,
so
se
razpršile
delavke
po
različnih
oddelkih
.
Tončka
je
imela
svojo
delavnico
visoko
pod
streho
,
kjer
je
,
sedeč
v
družbi
deklic
svoje
starosti
,
rezala
debel
papir
ter
lepila
in
stikala
škatlje
po
vzorcih
.
Za
red
so
skrbele
»
majstorice
«
,
ki
so
hodile
od
mize
do
mize
,
pregledovale
delo
,
popravljale
,
učile
in
kazale
.
Vsako
trenotje
je
prišel
v
dvorano
tudi
strogi
respicijent
,
starikav
mož
hudega
pogleda
,
surovega
glasu
in
rdeče
,
ščetinaste
brade
,
kateremu
ni
bilo
nikdar
dovolj
storjenega
.
Vedno
je
vpil
,
zmerjal
in
grozil
.
Govoriti
so
smele
med
seboj
le
delavke
pri
isti
mizi
,
a
samo
tiho
,
napol
šepetaje
...
Ko
je
bila
ura
dvanajst
,
je
zazvonil
zopet
vratar
,
odprl
železna
vrata
na
iztezaj
in
,
zibajoč
se
s
svojim
trebuščkom
naprej
in
nazaj
,
se
muzal
in
kimal
različnim
delavkam
ter
jih
ogovarjal
z
umazanimi
dovtipi
...
Delavke
so
morale
iti
počasi
druga
za
drugo
skozi
ozek
hodnik
,
kjer
so
jih
v
naglici
preiskovale
»
majstorice
«
.
Potem
so
zopet
hitele
trumoma
na
vse
strani
domov
;
nekatere
,
ki
so
si
prinesle
jedila
s
seboj
ali
pa
so
jim
jih
donesli
v
canjicah
otroci
in
stare
ženice
,
so
posedle
klopi
v
bližnjem
drevoredu
in
obedovale
.
Tončka
je
hodila
domov
ter
se
še
pred
eno
v
družbi
istih
dobrovoljnih
tovarišic
zopet
vrnila
na
delo
.
Ko
je
minila
šesta
ura
zvečer
,
je
zapel
poslednjič
kričavi
zvonec
;
zopet
so
preiskale
»
majstorice
«
odhajajoče
delavke
,
in
tvornica
se
je
izpraznila
.
Iz
enih
široko
odprtih
vrat
so
vrele
delavke
,
iz
drugih
pa
delavci
;
nekateri
so
se
pridružili
posamičnim
ženskim
skupinam
,
drugi
pa
so
šli
,
sami
živahno
se
pomenkujoč
ali
pa
tiho
,
s
sklonjenimi
glavami
.
Videti
je
bilo
tu
mladeničev
,
mož
in
starcev
,
zdravih
in
krepkih
,
rdečeličnih
in
bistrogledih
,
pa
mnogo
tudi
medlih
,
trhlih
,
zelenkastorumenih
obrazov
,
topih
,
plahih
pogledov
—
slike
izdelanosti
,
fizične
in
duševne
propadlosti
;
videti
je
bilo
tudi
mladih
,
iskrih
deklet
,
še
nežnih
otrok
in
mnogo
žen
,
mater
;
nekatere
čedno
,
ničemurno
,
napol
gosposki
oblečene
,
druge
pa
v
siromašnem
,
ponošenem
,
skoro
beraškem
odelu
.
Tu
radost
,
hrepenenje
,
življenje
,
ondi
nedovzetnost
,
skrb
,
lakot
—
čudna
zmes
značajev
,
obrazov
in
govoric
.
Vse
pa
je
preveval
dušeč
,
omotičen
vonj
tobaka
...
Tončka
je
brzela
domov
.
Navadno
sta
šli
z
njo
Mencejeva
Nežka
in
Grumova
Alenka
.
Stanovale
so
v
sosednjih
ulicah
;
Nežka
je
delala
s
Tončko
pri
isti
mizi
,
Alenka
,
Nežkina
sestrična
,
pa
je
bila
že
starejša
delavka
.
Nežka
,
katere
šibka
postavica
se
je
radi
zgodnjega
sključevanja
zgrbila
,
je
bila
bledikasta
plavolaska
,
sivih
,
ostrih
oči
in
nosljajočega
,
zaspanega
glasu
.
Najraje
se
je
pomenkovala
o
propovedih
,
o
kapelanih
,
najnovejših
masnih
knjižicah
in
najmodnejših
svetniških
podobicah
.
Bila
je
družabnica
družbe
krščansko-katoliških
devic
sv.
Uršule
;
na
golem
je
nosila
dva
škapulirja
ter
na
modrem
in
rdečem
traku
dve
svetinjici
.
—
Vedno
je
bila
»
zaljubljena
«
v
najnovejšega
pridigarja
v
stolni
cerkvi
.
Svojih
čuvstev
itak
ni
razodela
nikdar
nikomur
,
nego
le
Tončki
in
Alenki
.
Njena
»
ljubezen
«
se
je
pojavljala
le
s
tem
,
da
je
čepela
skoro
vselej
pod
prižnico
svojega
najnovejšega
izvoljenca
;
»
viseč
na
njegovih
ustih
«
,
je
srkala
njegove
besede
,
»
kot
žejen
jelen
hladno
studenčnino
«
,
ter
jih
zatapljala
v
brezno
svojega
resnično
deviškega
srca
—
in
pa
s
tem
,
da
je
šla
k
njemu
vsako
soboto
zvečer
k
izpovedi
...
Ko
so
minile
»
šmarnice
«
,
je
pojemala
njena
ljubezen
,
dokler
ni
umrla
popolnoma
,
pa
se
za
adventnih
»
zornic
«
pojavila
zopet
nalik
ptiču
Fenisu
,
prerojena
,
vsa
nova
.
In
tako
dalje
...
Druga
Tončkina
prijateljica
,
Grumova
Alenka
,
pa
je
bila
deva
drugačnih
nazorov
,
drugačnih
idealov
,
pa
tudi
drugačne
zunanjosti
.
Vitke
,
ponosne
postave
,
krepke
hoje
,
odločnega
kretanja
,
glasne
,
skoro
kričeče
govorice
,
bučnega
,
krohotajočega
smeha
,
pa
temnega
,
nekam
žoltega
obraza
s
širokimi
,
črnimi
obrvmi
in
dolgimi
,
resastimi
trepalnicami
,
žarkih
,
gorečih
oči
,
ravnega
,
lepega
noska
,
krasnih
belih
zob
,
okroglega
podbradka
in
jedva
vidnih
brčic
na
zgornji
ustnici
.
Ej
,
ta
Alenka
je
bila
lepa
grešna
dušica
!
—
Zaman
ji
je
hvalila
in
hvalila
dobra
Nežka
različne
pridigarje
,
zaman
ji
opisovala
vso
divno
nebeško
krasoto
oltarjev
ob
‚
šmarnicah
,
‘
zaman
jo
vabila
,
naj
si
sama
vsaj
enkrat
ogleda
oni
bajni
cerkveni
nakit
,
ono
množino
raznobojnih
,
predragih
,
duhtečih
,
domačih
in
eksotičnih
cvetlic
,
trav
in
grmov
,
ono
neštevilo
luči
,
lučic
,
svetilk
,
sveč
,
lampijonov
in
lestencev
—
naj
gre
poslušat
vsaj
enkrat
ono
očarljivo
,
dušo
vznašajoče
in
vsako
čutnico
v
telesu
pretresajoče
mogočno
orgljanje
slavnega
slovenskega
glasbenika
,
pa
ono
milobno
petje
,
ki
se
igra
s
človeško
dušo
,
dvigajoče
jo
sedaj
visoko
nad
oblake
,
prestavljajoče
jo
v
rajske
prostore
nebeščanov
,
sedaj
pa
moreče
,
uničujoče
,
ponižujoče
človeka
k
tlom
,
v
prah
,
v
nič
,
da
trepeta
,
drgeta
z
vsakim
živcem
,
z
vsako
žilico
,
da
ga
poliva
zona
,
pa
mu
zopet
pljuska
kri
iz
srca
v
lica
in
iz
lic
v
srce
...
Zaman
jo
je
vabila
Nežka
s
seboj
,
da
si
z
njo
vred
napaja
dušo
in
srce
z
užitki
,
kakršnih
bi
iskala
sicer
brez
uspeha
po
vsem
svetu
...
Alenka
se
ji
je
smejala
,
se
ji
rogala
ter
jo
nazivala
otročjo
,
neumno
...
Odgovarjala
ji
je
,
da
je
bila
tudi
ona
,
Alenka
,
včasih
Nežkinih
misli
,
da
je
tudi
njo
nekdaj
veselilo
,
očarovalo
in
vznašalo
to
,
po
čemer
hrepeni
in
hlepi
sedaj
še
Nežka
—
pa
minilo
jo
je
vse
.
In
kadar
ji
je
začela
Nežka
vedno
znova
kazati
svoje
‚
podobice
‘
s
čipkastimi
robovi
,
pisane
,
bele
,
črne
,
zelene
,
rdeče
,
papirnate
,
lesene
in
iz
ribje
kosti
,
tedaj
ji
je
pokazala
Alenka
,
podlo
se
krohotaje
,
svoje
‚
podobice
‘
,
svoje
‚
svetnike
‘
in
‚
zaščitnike
‘
:
fotografije
mladih
in
starejših
moških
,
civilistov
in
vojakov
.
V
dno
svoje
duše
ranjena
,
jo
je
nato
začela
pobožna
sestrična
karati
in
izpreobračati
,
ji
pripovedovati
različne
odlomke
iz
pridig
o
deviški
čistosti
.
Zaman
;
Alenka
ji
je
odgovorila
šaleč
in
rogajoč
se
,
kaj
ji
je
dejal
ta
ali
oni
ljubimec
...
ter
sklenila
vselej
:
»
Pa
kaj
bi
ti
pravila
...
preotročja
si
še
...
ko
boš
imela
tudi
ti
svojih
osemindvajset
let
...
hej
,
kako
drugačne
misli
ti
bodo
rojile
po
glavi
!
«
—
S
tema
tovarišicama
torej
je
občevala
Tončka
največ
.
Njena
duša
pa
se
je
počutila
v
njiju
družbi
kot
roka
,
katero
peče
na
eni
strani
ogenj
,
na
drugi
pa
skeli
mraz
.
Začela
je
premišljevati
o
življenju
,
dvomiti
,
se
ozirati
po
drugih
ter
primerjati
,
katerim
se
godi
bolje
,
ali
onim
,
ki
se
vedo
tako
kot
Nežka
,
ali
onim
,
ki
so
Alenkinih
misli
.
Včasih
je
obsojala
Alenkino
nevernost
,
nje
zanikarnost
v
izpolnjevanju
cerkvenih
zakonov
in
nje
lahkoživo
,
vihravo
občevanje
z
moškimi
in
se
zgražala
nad
njenimi
porogljivimi
opazkami
o
iskreni
molitvi
,
izpovedi
itd.
...
tedaj
se
je
tesneje
oklenila
Nežke
ter
hodila
z
njo
vred
k
vsem
‚
pobožnostim
‘
.
Kmalu
pa
ji
je
postalo
tako
življenje
preenolično
,
pusto
,
dolgočasno
;
njega
čar
se
je
polagoma
izgubljal
,
in
—
zaželela
si
je
zopet
vesele
Alenkine
družbe
,
njenega
smeha
,
njenih
dovtipov
in
šal
...
Tedaj
je
zapustila
bogoslužno
Nežko
,
pozabila
vse
‚
nebeške
užitke
‘
ter
se
pridružila
zopet
Alenki
,
poslušajoč
verno
njene
dogodke
z
različnimi
ljubovniki
,
ki
so
bili
življenja
željni
Alenki
le
sredstva
za
zabavo
poleg
svilenih
robcev
in
predpasnikov
,
modnih
solnčnikov
in
cipel
,
zlatih
nauhvic
in
prstanov
...
Ko
pa
ji
je
začela
Nežka
znova
obujati
vest
in
ji
dokazovati
,
kako
grešno
živi
njena
lepa
sestrična
,
ter
ji
z
besedami
svojih
pridigarjev
živo
slikati
vso
grozo
posmrtnega
vračila
za
sedanje
pregrešno
življenje
,
tedaj
se
je
zbala
Tončka
,
in
razmerje
se
je
zopet
obrnilo
...
Tako
omahovanje
je
trajalo
dve
leti
.
V
tem
je
postala
Tončka
prava
delavka
in
se
preselila
v
oddelek
,
kjer
zvijajo
smodke
.
—
Tačas
pa
je
zmagal
slabi
duh
,
zmagali
nazori
Alenkini
.
Nauki
,
katere
je
slišala
iz
ust
svojega
dobrega
,
nad
vse
jo
ljubečega
očeta
,
nauki
,
katere
je
čula
s
prijateljico
Nežko
v
cerkvi
,
ti
nauki
so
nasprotovali
sedaj
njenim
željam
in
mislim
.
Bala
se
je
,
sramovala
včasih
sama
sebe
,
toda
izpreobrnila
se
ni
več
;
nedostajalo
ji
je
za
to
moralne
moči
.
—
Bilo
je
soboto
zvečer
.
Delavci
in
delavke
tabačne
tvornice
so
bili
prejeli
svoj
tedenski
zaslužek
ter
se
veselejši
kot
sicer
polagoma
razhajali
na
vse
plati
.
Marsikateri
delavec
je
krenil
v
bližnjo
gostilnico
,
da
si
uteši
žejo
,
ki
ga
je
mučila
že
ves
teden
,
misleč
si
:
»
saj
je
jutri
naš
dan
,
dan
počitka
—
potegnem
jo
nocoj
lahko
malo
dlje
.
Zakaj
bi
si
vsaj
enkrat
ne
privoščil
par
veselih
,
brezskrbnih
ur
,
ko
se
moram
potiti
in
mučiti
šest
dni
zapored
!
«
—
Ko
pa
je
ob
zori
zapuščal
zabavišče
,
mu
je
bila
glava
težka
,
in
vest
ga
je
pekla
;
saj
je
bila
denarnica
zopet
do
malega
prazna
...
Marsikateri
pa
je
podvizal
svoje
korake
domov
,
da
izroči
čim
preje
svoji
ženki
sad
svoje
pridnosti
,
da
poplača
dolgove
ter
kupi
deci
vsaj
za
nedeljo
kosec
belega
kruha
...
Pred
tvornico
so
se
tudi
zbirale
skupine
in
se
pogovarjale
,
kam
pojdejo
nocoj
,
kje
se
snidejo
jutri
.
Ravnokar
sta
se
poslovili
Tončka
in
Nežka
z
obljubo
,
da
pojdeta
jutri
skupaj
na
veliki
shod
na
Šmarni
gori
,
ko
se
je
pridružila
Tončki
Grumova
Alenka
.
»
Glej
jo
,
otodi
sem
povpraševala
po
tebi
,
«
jo
je
ogovorila
Alenka
.
»
Kam
pa
se
je
tako
mudilo
Nežki
?
«
»
Šla
je
k
perici
po
svoja
krila
...
jutri
pojdeva
na
Šmarno
goro
,
«
je
odvrnila
Tončka
.
»
Na
božjo
pot
?
Ha
,
ha
!
—
Pa
menda
vendar
ne
bosi
in
razoglavi
,
pa
s
culico
v
rokah
?
»
se
je
rogala
Alenka
.
»
Ne
,
popeljeva
se
z
vlakom
.
«
»
Beži
,
beži
!
Nikar
ne
hodi
!
—
Kaj
misliš
res
postati
cela
tercijalka
?
—
Ha
,
ha
!
—
Nežke
z
zelenim
obrazom
in
zgrbljenim
hrbtom
pač
ni
škoda
;
nihče
se
ne
bo
jokal
za
njo
,
to
ve
dobro
sama
,
zato
se
mora
zadovoljiti
s
svojimi
nebeškimi
ženini
.
A
ti
in
pa
jaz
!
Z
nama
je
vse
drugače
.
Tončka
,
ne
bodi
vendar
tako
neumna
in
slepa
!
«
Prijela
jo
je
pod
pazduho
,
in
šli
sta
proti
domu
.
Tončka
je
molčala
.
»
Povedati
ti
moram
nekaj
boljšega
,
zanimivejšega
,
nego
je
vajino
romanje
,
«
je
začela
Alenka
.
»
Tončka
,
jutri
pojdeš
z
menoj
,
da
veš
—
ne
bo
ti
žal
,
saj
tako
nikamor
ne
prideš
.
«
»
Kam
pa
?
«
je
vprašala
Tončka
z
glasom
,
ki
nikakor
ni
ugovarjal
prijateljičinemu
vabilu
.
»
Jutri
ob
poludveh
me
čakaj
doma
,
da
pridem
po-te
.
Lepo
se
obleci
...
vzemi
tisto
zeleno
jopico
,
ki
se
te
tako
tesno
oprijemlje
,
pa
bel
,
svilen
robec
si
deni
na
glavo
,
da
veš
!
—
potem
pojdeva
pred
Št.
Pavelsko
cerkev
,
kjer
me
bo
čakal
Janez
...
«
»
Kateri
Janez
?
«
»
I
no
,
moj
Janez
,
ha
,
ha
!
Pri
topničarjih
je
...
bogatih
starišev
sin
z
Gorenjskega
je
...
tri
zvezdice
na
vsaki
strani
zavratnika
in
dolgo
sabljo
ima
...
lep
,
postaven
fant
,
boš
videla
!
«
»
In
kam
pojdemo
?
«
»
Iz
mesta
...
kam
v
okolico
...
na
ples
—
ej
,
zabavali
se
bomo
krasno
.
Tudi
dva
Janezova
tovariša
prideta
...
«
»
Jaz
ne
znam
plesati
,
«
je
pristavila
napol
pomilujoč
,
napol
boječe
Tončka
.
»
Ne
znaš
?
—
Križ
božji
,
niti
plesati
ne
znaš
?
To
imaš
od
svojega
čepenja
po
cerkvah
!
Sramota
!
—
No
,
peti
znaš
...
že
pojde
;
začeti
moraš
...
Janez
želi
plesati
;
obljubila
sem
mu
,
da
pripeljem
s
seboj
še
kako
tovarišico
.
Iti
moraš
torej
na
vsaki
način
z
menoj
!
«
»
A
kaj
poreko
oče
,
če
se
ne
vrnem
pred
mrakom
domov
?
—
Bojim
se
...
«
»
Kaj
?
—
Torej
si
še
tako
odvisen
otrok
!
—
Joj
,
joj
,
tega
ne
bi
bila
mislila
!
«
je
javkala
Alenka
.
»
Saj
si
vendar
sama
služiš
kruh
!
Saj
ti
vendar
ne
more
živa
duša
na
svetu
zapovedovati
!
—
Joj
,
joj
,
kaj
takega
mi
greš
zinit
!
«
Tončko
je
bilo
sram
,
zato
je
za
trdno
obljubila
,
da
pojde
z
Alenko
,
bodi
kar
koli
.
Potem
sta
se
ločili
.
Domov
prišedši
,
si
je
skuhala
večerjo
in
jo
postavila
tudi
očetu
,
potem
pa
se
je
takoj
začela
umivati
,
česati
ter
si
snažiti
obutal
in
krila
.
Hotela
je
biti
jutri
taka
,
da
se
je
Alenka
ne
bo
sramovala
vzpričo
svojega
ljubimca
,
bogatega
Gorenjca
...
Drugi
dan
pa
je
odšla
na
Šmarno
goro
pobožna
Nežka
sama
,
razžaljena
in
razjarjena
,
ko
ji
je
povedala
Tončka
,
da
mora
z
Alenko
.
»
Ker
si
taka
prijateljica
,
da
se
pojdeš
raje
razveseljevat
na
grešno
plesišče
z
zapeljivimi
vojaki
,
pa
bodi
konec
prijateljstva
med
nama
—
ne
poznam
te
več
!
«
Tako
ji
je
dejala
Nežka
in
z
jezo
zaloputnila
duri
za
seboj
.
Tončki
je
bilo
v
prvem
hipu
hudo
,
potem
pa
se
je
domislila
Alenkinih
besed
:
»
Nežka
...
zelena
...
ni
je
škoda
,
da
je
tercijalka
,
saj
je
ne
mara
živ
krst
!
A
ti
in
jaz
!?
«
In
zaničljivo
se
je
namrdnila
ter
se
začela
oblačiti
.
Kmalu
nato
je
prišla
Alenka
v
lepi
novi
obleki
,
z
zlatim
srčkom
na
baržunastem
traku
okoli
vratu
in
v
gosposkih
cipelicah
iz
rjavega
usnja
.
V
orokavičenih
rokah
je
držala
pisan
,
široko
s
čipkami
obrobljen
solnčnik
z
belim
,
umetno
zrezljanim
koščenim
držajem
.
»
Ali
si
gotova
,
Tončka
?
—
Dobro
,
kar
pojdiva
!
—
Ne
—
stoj
!
—
Koliko
kril
pa
imaš
na
sebi
,
da
si
široka
kot
razčeperjena
koklja
?
—
Joj
,
joj
!
—
In
za
vratom
tudi
nimaš
nobenega
robca
!
—
Vzemi
ono
rdečo
svileno
ruto
,
da
se
te
lepo
prime
...
samo
malo
se
je
sme
videti
...
glej
,
kako
je
pri
meni
!
«
Tončka
se
je
popravljala
po
navodilu
Alenkinem
,
dokler
ji
ni
ustregla
v
vsakem
oziru
.
Potem
sta
šli
.
Ko
pa
sta
stopili
iz
sobe
,
jima
je
prišel
z
drsajočimi
koraki
nasproti
sključeni
,
sivolasi
Tončkin
oče
.
Ljubeznivo
se
je
ozrl
po
svoji
hčerki
,
in
njegov
pogled
je
nekako
božajoče
objemal
vse
njeno
vitko
telo
.
Tako
lepe
,
tako
gosposke
je
še
ni
videl
nikdar
,
tako
se
ji
niso
svetile
še
nikdar
oči
,
in
njena
lica
so
bila
napeta
ter
z
rahlo
rdečico
zalita
kot
nikdar
.
Zadovoljno
ji
je
torej
pokimal
pa
jo
vprašal
:
»
Ali
gresta
že
k
nauku
?
—
—
Hiteti
moram
tudi
sam
.
—
Le
lepo
molita
!
«
—
»
Da
,
da
,
«
mu
je
odgovorila
Alenka
ter
smehljaje
potegnila
Tončko
s
seboj
.
V
srcu
Tončkinem
pa
se
je
oglasila
vest
,
ki
ji
je
očitala
,
da
je
varala
,
da
je
nalagala
očeta
—
prvič
...
Pred
Št.
Pavelsko
cerkvijo
so
ju
čakali
že
trije
vojaki
,
visoki
,
širokopleči
mladeniči
v
lični
topničarski
uniformi
,
z
dolgimi
,
blesketajočimi
sabljami
ob
levih
bokih
.
Smehljaje
so
jima
salutirali
,
butnivši
peto
ob
peto
,
da
so
za-zvenele
ostroge
,
ter
jima
ponudili
svoje
roke
v
pozdrav
.
Alenki
se
je
pridružil
takoj
črnolasi
Janez
,
tovariša
pa
sta
vzela
Tončko
v
sredo
,
in
odpravili
so
se
.
Tončki
je
bilo
spočetka
tesno
pri
duši
v
družbi
s
povsem
neznanimi
vojaki
;
sram
jo
je
bilo
ljudi
,
ki
so
se
ozirali
za
njimi
.
Kmalu
pa
se
je
pomirila
,
ko
sta
ji
začela
spremljevalca
pripovedovati
o
svojem
stanu
,
o
svojih
domačih
,
o
mestnih
novicah
ter
izpraševala
tudi
njo
o
navadnih
stvareh
,
neprisiljeno
,
prijazno
,
kakor
da
bi
si
bili
stari
znanci
.
Prišedši
iz
mesta
,
sta
krenila
Alenka
in
Janez
po
cesti
,
vodeči
v
bližnjo
vas
.
Toplo
je
sijalo
spomladnje
solnce
;
ptiči
so
popevali
ob
robu
ceste
,
zibajoč
se
po
leskah
in
jelšah
,
ki
so
se
baš
ogrinjale
v
nov
zelen
plašč
,
smreke
in
hoje
pa
so
veličastno
šumele
ob
najmanjšem
pišu
s
svojimi
težkimi
vrhovi
in
do
tal
segajočimi
vejami
.
Tončki
se
je
zdelo
,
da
ni
doživela
doslej
še
nikdar
tako
jasnega
in
veselega
dne
.
Zeleneči
gozd
s
svojimi
ptički
se
ji
ni
videl
še
nikdar
tako
lep
,
kot
danes
.
Njena
prijateljica
Alenka
,
stopajoča
pred
njo
ob
roki
svojega
ponosno
vzklonjenega
ljubimca
,
se
ji
je
zdela
čudovito
krasna
,
in
njena
spremljevalca
sta
bila
v
njenih
očeh
najčednejša
in
najljubeznivejša
mladeniča
na
svetu
.
Tako
lahko
in
prijetno
ji
je
bilo
pri
srcu
,
da
bi
bila
najraje
zapela
...
Ko
pa
ji
je
ovil
njen
desni
spremljevalec
,
plavolasi
Toporišev
Tone
,
svojo
roko
smelo
okolo
pasu
ter
je
,
dvignivši
in
zavrtevši
svojo
čepico
po
zraku
,
krepko
zavriskal
,
tedaj
se
je
zasmejala
na
vse
grlo
.
Ozrši
se
pa
v
Toneta
s
svojimi
globokimi
plavimi
očmi
,
je
zardela
,
videč
v
njegovih
očeh
odkriti
izraz
brezmejnega
občudovanja
...
Prišedši
v
vas
,
so
zaslišali
takoj
mogočne
glasove
harmonike
,
prihajajoče
skozi
odprta
okna
obcestne
gostilnice
.
Obširna
gostilniška
soba
je
bila
že
»
dubkom
«
polna
hrupnih
gostov
in
plešočih
parov
;
mize
so
bile
postavljene
po
veži
in
po
lesenem
hodniku
proti
vrtni
strani
.
Jedva
je
odpasal
Janez
svojo
sabljo
,
že
se
je
oklenil
svoje
Alenke
ter
jo
odvedel
na
ples
.
Tone
ga
je
ročno
posnemal
ter
se
zavrtel
s
Tončko
.
Spočetka
ji
je
uhajal
takt
,
kmalu
pa
se
je
privadila
.
Krepko
sta
se
sprijela
s
Tonetom
ter
zaplesala
kot
najvrlejša
plesalca
.
Ko
se
je
usopla
,
jo
je
peljal
na
hodnik
,
kjer
sta
našla
še
prazno
mizo
,
ter
ji
ponudil
vina
.
In
Tončka
je
pila
.
Tončka
je
plesala
veliko
.
Jedva
jo
je
spustil
iz
rok
Tone
,
je
prišel
po-njo
Janez
,
ki
jo
je
izročil
tretjemu
tovarišu
Sušniku
.
Polagoma
so
jeli
hoditi
po-njo
tudi
drugi
plesalci
,
med
katerimi
je
bila
večina
infanteristov
,
»
Janezov
«
.
Zabavala
se
je
tako
dobro
,
da
je
popolnoma
pozabila
na
čas
,
na
svojega
očeta
,
na
odhod
.
Vriskanje
plesalcev
,
bučni
zvoki
harmonike
,
topotanje
razbrzdanih
peta
,
smeh
plesalk
,
opojni
vinski
vzduh
...
vse
je
vplivalo
na
njene
živce
omotno
,
mamljivo
.
Ko
pa
so
prižgali
sredi
stropa
veliko
petrolejko
,
tedaj
se
je
spomnila
doma
.
Prestrašena
se
je
oprostila
svojega
plesalca
ter
se
začela
ozirati
po
Alenki
in
Janezu
.
Ni
ju
bilo
najti
nikjer
,
a
Tone
in
Sušnik
sta
jo
potolažila
,
da
že
zopet
prideta
,
ter
sta
jo
zopet
odvedla
na
ples
.
Samo
enkrat
se
bode
še
zavrtela
,
potem
pa
bode
morala
domov
,
pa
če
tudi
pojde
sama
.
Ko
pa
je
minil
ta
ples
,
jo
je
pregovoril
znova
Tone
,
da
zapleše
še
enkrat
z
njim
.
Plesala
sta
dolgo
;
Tone
ni
hotel
nehati
,
zavrisnil
je
vsaki
hip
veselo
,
izzivalno
,
pa
ji
šepetal
:
»
Tako
srečen
še
nisem
bil
...
juh
!
—
Kako
naju
gledajo
...
seveda
,
nevoščljivi
so
mi
za
plesalko
...
najlepšo
plesalko
!
—
Tončka
,
vi
ste
moja
..
kaj
ne
,
da
ste
moja
?
«
—
Tončka
mu
ni
odgovorila
,
a
rdeča
je
bila
kot
piruh
,
pa
dobro
se
ji
je
zdelo
,
da
ne
bi
bila
menjala
z
nobeno
plesalko
.
Sramežljivo
je
dvignila
trepalnice
ter
pogledala
za
hip
Tonetu
v
razžarjeno
lice
,
pa
jih
zopet
povesila
.
Srce
ji
je
bilo
burno
...
Ko
sta
nehala
,
jo
je
peljal
k
mizi
;
žejna
sta
bila
in
pila
sta
poželjivo
...
Tone
jo
je
držal
vedno
za
roko
;
naslonivši
se
na
njen
stol
,
ji
je
pravil
,
kako
je
lepa
,
da
jo
ima
rad
,
in
prosil
jo
,
naj
bo
njegova
...
Tončka
je
molčala
;
vrtelo
se
ji
je
v
glavi
,
želela
si
je
proč
,
pa
se
zopet
naslajala
z
njegovimi
besedami
.
Naposled
so
odšli
.
Sušnik
edini
je
še
ostal
med
infanteristi
,
ki
so
začeli
popevati
narodne
pesmi
,
ter
je
basiral
.
Janez
je
stopal
zopet
z
Alenko
spredaj
.
Tone
in
Tončka
pa
sta
šla
za
njima
.
Tiho
so
govorili
med
seboj
;
ostroge
so
zvenele
,
in
sablji
sta
rožljali
.
—
Še
često
so
napravili
skupne
izlete
Tončka
,
Alenka
,
Janez
in
Tone
.
Postali
so
si
najboljši
prijatelji
.
—
Mencejeva
Nežka
pa
ni
pogledala
nobene
več
,
temveč
si
poiskala
novih
prijateljic
,
ki
so
bile
povsem
njenih
nazorov
in
njenih
vzorov
.
Tone
Križaj
je
bil
kramarjev
sin
,
doma
iz
Loža
.
Oče
njegov
se
je
ubijal
spočetka
z
malo
kmetijo
,
toda
ker
mu
je
radi
slabih
letin
donašala
le
dolgove
na
dolgove
,
jo
je
poprodal
,
očedil
in
pobelil
svojo
hišico
,
kupil
patent
ter
začel
kramariti
.
Poleg
kramarstva
se
je
pečal
še
z
nakupovanjem
starin
,
ponošenih
oblek
,
polomljenega
pohištva
,
zavrženih
slik
ter
nakaženega
kmetiškega
in
obrtnega
orodja
.
Dočim
mu
je
žena
doma
prodajala
,
je
lazil
,
prodajajoč
in
kupujoč
,
po
hišah
in
kočah
v
trgu
in
okolici
ter
privažal
na
večer
na
samokolnici
najrazličnejše
šare
v
svojo
shrambo
.
Ob
slabem
vremenu
je
ostajal
doma
ter
šival
,
krpal
,
lepil
,
zbijal
in
barval
svoje
starine
.
Za
ničeven
denar
jih
je
dobil
,
često
jih
je
pobral
celo
na
kakem
smrdljivem
smetišču
,
v
prašnih
drvarnicah
ali
v
zakajenih
podstreških
;
toda
s
svojo
spretno
roko
je
popravil
vse
reči
,
da
so
bile
znova
za
rabo
,
ter
jih
prodal
skoro
za
celi
dobiček
.
Ko
je
Tone
,
kramarjev
edinec
,
nekoliko
odrastel
,
je
spremljal
očeta
ter
mu
pomagal
mešetariti
in
stikati
za
ropotijo
.
Križajev
imetek
se
je
na
ta
način
množil
sicer
le
počasi
,
toda
vztrajno
.
Ker
je
bil
skop
,
je
privoščil
sebi
in
svojcem
jedva
najpotrebnejše
reči
ter
varčeval
z
vsakim
vinarjem
.
Za
dve
dvojači
dobička
je
bil
pripravljen
iti
v
štiri
ure
oddaljeno
vas
,
in
za
en
goldinar
izgube
se
je
jokal
,
kot
bi
izgubil
stotak
.
Grabiti
in
gomiliti
na
kup
ter
množiti
število
svojih
goldinarjev
mu
je
bil
največji
užitek
,
edini
namen
in
vsa
sreča
življenja
...
Neki
poletenski
večer
je
zopet
krparil
raztrgan
šaren
zastor
,
katerega
si
je
bil
izprosjačil
v
bližnji
grajščini
.
Sam
je
sedel
med
nakopičenimi
škatljami
,
okviri
,
papirnimi
in
platnenimi
slikami
—
med
stoli
,
mizami
,
klopmi
in
posteljami
—
med
kmetiškimi
kočemajkami
,
indrami
,
škrlaki
,
kožuhi
,
kučmami
,
ošpetlji
in
avbami
—
med
gosposkimi
krili
z
vlačami
,
maskaradnimi
kostumi
,
korzeti
in
modrci
,
solnčniki
,
dežniki
,
ženskimi
in
moškimi
klobuki
,
cilindri
,
palicami
in
pahljačami
—
med
lopatami
,
svedri
,
kladivi
,
motikami
,
krampi
,
verigami
,
žreblji
in
plugi
—
med
lonci
,
steklenicami
,
košarami
in
cajnicami
...
tu
je
sedel
ter
krpal
neutrudno
,
dasi
je
šlo
že
na
polnoč
.
Okna
je
zaprl
z
oknicami
,
z
železom
okovanimi
,
vrata
pa
zaklenil
z
velikim
ključem
,
katerega
je
položil
tik
sebe
na
polico
.
V
shrambi
pa
je
postajalo
čim
dlje
soparnejše
,
dušeče
.
Križaju
so
lezle
oči
skupaj
,
vsaki
hip
je
zadremal
,
a
vendar
se
je
silil
še
vedno
,
da
izgotovi
nocoj
pričeto
delo
.
Končno
pa
je
trdno
zaspal
;
glava
mu
je
omahnila
na
naslanjač
,
roke
so
mu
visele
ob
životu
,
noge
pa
je
imel
iztegnjene
po
sobi
.
Spal
je
jedva
četrt
ure
;
ko
pa
se
je
hipoma
vzbudil
,
ga
je
objemalo
od
vseh
strani
plameneno
morje
in
strašen
dim.
Planil
je
kvišku
,
podrl
poleg
stoječo
polico
,
skočil
k
vratom
...
Zaklenjena
so
bila
.
V
tistem
hipu
se
je
spomnil
,
kam
je
bil
položil
ključ
...
a
ni
bilo
ni
stolice
,
ni
ključa
.
Dim
mu
je
žgal
oči
,
da
ni
mogel
gledati
,
pljuča
so
mu
jedva
še
sopla
,
plamenčki
so
segali
po
njem
,
on
pa
se
jim
je
zaman
otepaval
,
se
zaletaval
v
vrata
,
bil
po
njih
s
pestmi
,
dokler
so
mu
krvavela
,
ter
hropel
:
»
Na
pomoč
!
Na
pomoč
!
«
—
Zaman
.
Nihče
ga
ni
čul
.
Nagomiljena
obleka
pa
je
gorela
,
tlela
in
se
kadila
—
vse
se
je
užigalo
;
shramba
je
bila
že
do
stropa
polna
smradnega
,
zadušljivega
dima
...
Ko
so
pregorele
oknice
,
je
dobil
ogenj
duška
,
in
velik
,
rdečkasto-rumen
zubelj
je
švignil
skozi
okno
v
leseno
streho
.
In
gorelo
je
že
dolgo
,
predno
je
opazil
prvi
Ložan
,
da
gori
pri
kramarju
.
Kriki
»
gorí
!
gorí
!
«
so
se
razlegali
po
ulicah
;
ljudstvo
je
bežalo
iz
hiš
,
zvonovi
so
začeli
bučati
ter
so
še
pomnoževali
grozo
pretečega
požara
.
Pred
Križajevo
hišo
se
je
v
hipcu
nabralo
ogromno
ljudstva
;
ognjegasci
so
se
pridrvili
od
nekod
,
razganjali
ljudi
ter
začeli
brizgati
iz
dveh
cevi
skozi
okna
v
kramarjevo
shrambo
ter
po
strehah
sosednjih
hiš
.
Tedaj
pa
je
kriknil
hipoma
nekdo
med
množico
:
»
Oče
—
mati
,
kje
ste
?
«
Bil
je
kramarjev
edinec
Tone
,
ki
je
menda
vasoval
,
a
je
bil
sedaj
pribežal
k
domu
.
»
Moj
Bog
,
kje
je
kramar
?
—
kje
je
kramarica
?!
«
»
Hitite
...
brž
...
spita
menda
v
svoji
sobi
...
zadaj
za
prodajalnico
...
brž
!
—
udušita
se
...
«
Vpitje
,
kričanje
,
jokanje
ljudi
klici
zapovedujočega
načelnika
ognjegascev
,
prasketanje
in
vreščanje
ognja
,
šumeče
sikanje
brizgane
vode
,
žalostno
nabijanje
zvonov
...
vse
se
je
mešalo
ter
glušno
polnilo
zrak
.
Tone
je
hitel
s
tremi
gasilci
za
hišo
,
odprl
vrata
in
tekel
v
spalnico
.
Povsod
je
bilo
že
vse
polno
dima
.
Prišedši
v
spalnico
,
pa
je
omahnil
nazaj
...
oblak
dima
je
puhnil
vanj
,
da
bi
ga
bil
skoro
zadušil
.
Navzlic
temu
pa
je
planil
na
ono
mesto
,
kjer
sta
stali
očetova
in
materina
postelja
.
Hitro
je
segel
po
njiju
—
bili
sta
prazni
.
»
Mati
!
—
Oče
!
«
je
zavpil
smrtno
prestrašen
ter
tipal
,
premetaval
in
iskal
po
posteljah
s
trepetajočimi
rokami
.
Tudi
gasilci
so
iskali
po
sobi
.
Kar
se
je
zadela
Tonetova
noga
ob
človeško
telo
,
ležeče
na
tleh
.
Brzo
se
je
sklonil
,
poiskal
z
dlanjo
obraz
—
mati
je
bila
;
zadel
jo
je
na
rameni
ter
hitel
z
njo
na
piano
.
Nezavestna
,
s
široko
odprtimi
steklenimi
očmi
je
zrla
topo
ter
jedva
,
z
velikimi
mukami
dihala
.
Tone
jo
je
položil
na
tla
,
ljudstvo
jo
je
začelo
dramiti
in
škropiti
,
sam
pa
je
tekel
zopet
nazaj
—
po
očeta
.
Ko
pa
je
prisopel
do
vrat
,
so
planili
baš
gasilci
iz
hiše
.
»
Beži
—
strop
se
že
udira
!
«
je
zavpil
eden
izmed
njih
Tonetu
ter
ga
potegnil
za
seboj
.
In
res
,
v
tistem
trenotku
se
je
zmajala
vsa
hiša
—
velikanski
trušč
in
hrušč
,
urnebesen
krik
ljudi
—
in
grozen
plamen
je
švignil
proti
nebu
ter
nalik
ogromni
goreči
baklji
plapolal
,
vihral
in
cvrčal
,
uničujoč
vse
,
kar
je
mogel
doseči
...
Tone
je
klečal
poleg
matere
ter
jo
klical
,
a
ni
se
vzbudila
.
Dihanje
je
postajalo
čim
dlje
mučnejše
in
počasnejše
.
»
Še
ona
umre
!
«
je
dejala
stara
ženska
,
otirajoč
si
mokre
oči
.
»
Po
gospoda
bo
treba
—
sicer
bo
prekasno
!
«
je
pritaknila
druga
.
Jedva
pet
minut
pozneje
je
že
hitel
iz
cerkve
duhovnik
na
kraj
,
kjer
je
ležala
v
smrtnem
boju
stara
kramarica
.
Ljudstvo
je
pokleknilo
okoli
nje
,
gasilci
pa
so
dalje
neumorno
dušili
ter
omejevali
požar
.
Svetlo
je
bilo
kot
opoldne
.
Duhovnik
pa
se
je
sklonil
nad
kramarico
,
ji
pritisnil
na
ustnice
sv.
razpelo
,
jo
pokropil
ter
začel
moliti
antifono
:
»
Pokropi
me
,
o
Gospod
,
z
izopom
,
in
očiščen
bom
;
operi
me
,
in
bolj
bom
bel
kot
sneg
.
«
Nato
je
mrmral
psalm
:
»
Usmili
se
me
,
o
Gospod
!
«
...
stopil
k
njej
ter
jo
del
v
poslednje
olje
.
Po
zvršenem
svetem
opravilu
je
odšel
.
Kramarica
pa
se
ni
zganila
;
pojemala
je
in
proti
jutru
je
izdihnila
...
Tone
je
izgubil
tako
očeta
in
mater
,
pa
tudi
skoro
vse
premoženje
.
Oče
je
hranil
svoj
denar
večinoma
doma
v
kovinski
šatulji
.
Ker
je
bil
uničil
požar
tudi
njo
,
so
ostali
Tonetu
le
trije
stotaki
,
katere
je
bil
slučajno
naložil
starec
v
hranilnici
.
Ko
so
pokopali
mater
in
očetovo
sežgano
truplo
,
je
zapustil
Tone
rojstni
kraj
ter
se
odpeljal
v
mesto
si
iskat
zaslužka
.
Kmalu
je
dobil
službo
,
kjer
mu
je
prijalo
.
Trgovec
Mirt
je
rabil
spretnega
hlapca
za
svojo
kupčijo
z
ribniško
suho
robo
.
Ker
je
bil
Tone
lep
in
postaven
mladenič
,
ker
mu
je
povedal
,
da
je
bil
njegov
oče
kramar
in
starinar
,
in
da
se
je
pri
njem
privadil
marsičemu
,
ga
je
Mirt
vzel
takoj
z
veseljem
v
službo
.
In
ni
mu
bilo
žal
.
Dasi
ni
bil
Tone
skoro
nič
izomikan
,
dasi
je
znal
čitati
in
pisati
jedva
za
silo
,
je
vendar
pokazal
pri
vsaki
priliki
,
da
ima
izreden
razum
za
trgovino
.
Gospodarju
je
bilo
jako
všeč
,
da
je
dobil
tako
porabnega
pomagača
,
in
poučil
in
razkazal
mu
je
to
in
ono
.
Tone
,
tedaj
dvajset
let
star
,
je
imel
bistro
glavo
.
V
nekaj
mesecih
je
že
poznal
vrednost
in
ceno
vsakega
komada
ter
umel
prodajati
in
prekupovati
tako
dobro
,
kakor
njegov
šef
.
Kmalu
je
najel
Mirt
drugega
hlapca
;
Toneta
pa
je
vzel
v
prodajalnico
ter
ga
v
par
letih
imenoval
za
svojega
komija
.
Mladi
komi
je
pokazal
z
vsakim
novim
dnem
,
kako
zmožen
in
spreten
je
v
trgovini
.
Dočim
se
je
stari
,
godrnjavi
Mirt
omejeval
v
svoji
trgovini
le
na
mesto
,
je
poiskal
Tone
trgovinskih
zvez
z
mnogimi
manjšimi
prodajalci
na
deželi
ter
jih
zalagal
z
različnim
blagom
.
Mirt
je
imel
seveda
pri
tem
velike
dobičke
,
dohodki
so
se
mu
skoro
podvojili
.
Črez
nekaj
let
je
na
Križajevo
prigovarjanje
prenovil
in
razširil
svojo
prodajalnico
ter
pričel
trgovati
tudi
z
galanterijskim
blagom
.
Podjetni
Tone
je
poiskal
nekaj
vasi
,
kjer
so
izdelovali
glavnike
,
igle
za
lase
,
ščeti
,
zobotrebce
,
nože
,
vilice
,
žlice
,
čipke
,
nogavice
,
cipele
,
brezpetnike
,
lepenke
in
druge
stvari
...
sklenil
pogodbe
s
posamičnimi
podjetniki
,
da
bodo
izročali
narejeno
blago
le
njegovi
firmi
,
in
s
tem
je
prisilil
druge
firme
,
da
so
kupovale
dotične
izdelke
za
mnogo
višje
cene
pri
njem
,
ter
je
mnogo
naročenega
blaga
odpošiljal
celo
v
inozemstvo
,
prav
tja
v
Hamburg
.
Velika
,
najraznovrstnejša
zaloga
,
lepa
,
prikupna
zunanjost
in
notranjščina
prodajalnice
,
točna
,
nagla
postrežba
in
izredna
zgovornost
ljubeznivega
Križaja
,
vse
to
je
vplivalo
tako
ugodno
na
Mirtove
dohodke
,
da
je
odslej
skoraj
vidno
raslo
njegovo
sicer
že
dotle
veliko
imetje
.
Umevno
je
,
da
je
bil
stari
Mirt
jako
zadovoljen
s
svojim
podjetnim
in
špekulativnim
komijem
ter
mu
je
prostovoljno
,
včasih
pa
tudi
na
Križajevo
zahtevo
prav
rad
povišal
vsako
leto
njegov
salér
.
Končno
je
postal
Križaj
poslovodja
;
Mirt
mu
je
prepustil
popolno
svobodo
,
edini
njegov
posel
je
bilo
podpisovanje
računov
,
naročil
in
pogodb
.
»
Pravcato
terno
sem
zadel
s
tem
človekom
,
«
si
je
smehljaje
mislil
često
starec
,
zadovoljno
seštevajoč
vedno
se
množeče
tisočake
v
hranilničnih
knjižicah
.
»
Vrag
,
prav
rojen
je
menda
za
kupčijo
!
Oče
njegov
si
je
z
barantanjem
,
z
beraško
kramarijo
in
starinarstvom
nabral
nekaj
stotakov
—
da
ga
ni
zadela
tolika
nesreča
,
bi
imel
danes
vsled
sinovih
operacij
in
špekulacij
izvestno
že
precej
tisočakov
...
no
,
no
,
po
njegovi
nesreči
se
je
rodila
moja
sreča
.
Bodi
zato
mir
njegovi
duši
!
Sina
pa
mi
Bog
ohrani
,
da
mi
pomore
še
do
dvakratnega
sedanjega
kapitala
!
Potlej
me
za
Hermino
ni
skrb
...
dobim
ji
,
če
hočem
,
barona
!
«
Pa
tudi
Križajevim
trem
stotakom
,
dedščini
po
pokojnih
roditeljih
,
se
je
bilo
pridružilo
z
leti
že
precej
tovarišev
.
Kakor
oče
,
tako
je
tudi
sin
skoparil
in
hranil
vsaki
novčič
.
Ničesar
nepotrebnega
si
ni
kupil
;
jedva
najpotrebnejše
si
je
privoščil
ter
zbiral
in
spravljal
.
—
Ker
je
imel
hrano
in
stanovanje
brezplačno
v
domači
hiši
,
ker
si
je
znal
pridobiti
od
firm
,
s
katerimi
je
bil
v
zvezi
,
tudi
obleko
,
obutal
in
še
marsikako
drugo
darilo
,
mu
je
ostajala
vedno
vsa
plača
nedotaknjena
.
Trikrat
je
preobrnil
vsaki
svoj
novec
,
predno
ga
je
spustil
z
dlani
,
trikrat
si
je
premislil
,
predno
je
kaj
prodal
,
ter
tuhtal
in
ugibal
,
kako
in
kje
bi
se
dal
učiniti
večji
dobiček
,
kje
bi
se
kupilo
ceneje
,
kje
bi
se
dali
opehariti
na
najpoštenejši
,
pa
najizdatnejši
način
.
Njegova
bistra
,
lokava
glava
pa
si
je
izmislila
vedno
novih
pripomočkov
.
Tako
je
minilo
nekaj
nad
deset
let
,
odkar
je
bil
Križaj
Mirtov
posel
.
Stari
Mirt
,
ki
je
štel
že
sedem
križev
,
pa
je
začel
tedaj
bolehati
.
Starost
in
naduha
sta
ga
mučili
,
da
je
moral
večkrat
leči
.
Vendar
je
vselej
zopet
za
malo
časa
okreval
,
dokler
ga
ni
znova
podrla
kaka
sapica
na
ležišče
,
kjer
je
hropel
,
sopel
in
grčal
,
kakor
bi
hotel
v
tem
hipu
izdihniti
dušo
.
Ker
so
se
mu
taki
popadki
ponavljali
vedno
češče
ter
mu
tudi
zdravniki
niso
mogli
kar
nič
pomagati
,
si
je
kar
nanagloma
vtepel
v
glavo
,
da
mora
na
jug
,
kjer
se
mu
pod
milejšim
,
gorkejšim
podnebjem
znova
povrne
nekdanje
zdravje
.
Zaman
so
mu
odgovarjali
zdravniki
,
češ
,
da
je
za
daljnjo
vožnjo
preslab
,
ter
da
je
domači
zrak
zdrav
in
ugoden
njegovim
pljučem
;
zaman
ga
je
prosila
tudi
njegova
hči
Hermina
,
naj
odloži
potovanje
vsaj
do
jeseni
ali
zime
:
njegov
sklep
je
bil
neomajen
;
proti
otroški
njegovi
trmoglavosti
so
bili
vsi
ugovori
bob
ob
steno
.
Starec
pa
si
je
bil
izmislil
še
drugo
pametno
.
V
svesti
si
,
da
mu
je
naraslo
imetje
do
čistih
osemdeset
tisočakov
,
se
mu
je
kar
zazdelo
,
da
ima
dovolj
.
Poklical
je
torej
poslovodjo
k
sebi
ter
mu
suhoparno
naznanil
,
da
kani
ob
novem
letu
zapreti
svojo
prodajalnico
,
jo
prodati
komu
drugemu
ter
v
kratkem
odpotovati
za
stalno
v
Italijo
.
Križaj
je
bil
po
tej
vesti
tako
osupel
,
da
je
ni
mogel
niti
verjeti
.
Potem
pa
je
predlagal
šefu
,
naj
izroči
prodajalnico
z
vsem
blagom
in
z
vsemi
dovolitvami
njemu
.
Obetal
mu
je
za
to
,
da
mu
povrne
in
poplača
v
petih
letih
z
obrestmi
vred
vse
v
denarjih
.
Toda
starec
ni
bil
zadovoljen
s
tem
predlogom
ter
se
je
izgovarjal
,
da
je
dobil
od
drugod
boljše
ponudbe
.
Tolika
nehvaležnost
pa
je
silno
užalila
Križaja
.
Kar
divjal
je
!
»
Torej
sedaj
,
skoraj
po
enajstih
letih
zvestega
,
marljivega
in
napornega
službovanja
naj
si
grem
iskat
službe
drugam
?
—
Sedaj
,
ko
ima
dovolj
,
me
hoče
vreči
na
polje
?
—
Kdo
pa
mu
je
pridobil
vsaj
polovino
imetja
?
—
Starokopitni
trgovec
brez
energije
in
kupčijske
podjetnosti
bi
barantaril
menda
še
dandanes
samo
z
rešeti
,
škafi
,
žličniki
,
siti
,
palicami
in
kuhalnicami
,
da
ga
nisem
dvignil
jaz
na
prvo
mesto
med
tukajšnjimi
trgovci
!
In
sedaj
mi
niti
toliko
ne
upa
,
da
bi
mogel
jaz
pričeti
odslej
na
svojo
roko
!
—
Čakaj
,
starec
!
«
Tako
je
razmišljal
Križaj
.
Sklep
njegov
pa
je
bil
storjen
;
izvršitve
se
je
odločno
lotil
takoj
,
da
ne
bi
bilo
prepozno
...
Mirt
je
imel
tridesetletno
hčer
,
Hermino
,
preklasto
bitje
kozavega
obraza
,
majhnih
,
škilastih
,
zoprno
sivih
oči
,
dolgih
rok
in
nog
,
vdrtih
prsi
,
rdečih
las
in
ogromnih
uhljev
.
Vsled
njene
suhote
in
nelepote
bi
jo
bil
lahko
smatral
vsakdo
za
pravcato
sestro
glasovitega
španskega
‚
viteza
žalostne
postave
‘
.
Dasi
je
bilo
znano
,
da
bo
jako
petična
,
dasi
je
zavijala
svoje
neokretne
ude
v
svilo
in
baržun
in
kožuhovino
,
dasi
je
obešala
na-se
največje
in
najsijajnejše
bisere
in
drago
kamenje
ter
si
močila
,
gladila
in
barvala
žolto
kožo
z
najfinejšimi
lepotili
,
esencami
in
barvili
...
navzlic
temu
,
da
je
presedala
vse
večere
v
gledališču
,
pri
koncertih
in
akademijah
ter
se
vozila
s
parom
konj
,
je
doslej
vendar
ni
maral
živ
krst
.
Lažniva
bi
bila
trditev
,
da
ni
bilo
baš
v
Hermininem
mestu
nobenega
moderno-realističnega
mladeniča
ali
samca
,
kateremu
bi
bila
obilna
mošnja
zlatnikov
prva
interesantnost
ženskega
stvora
—
zakaj
v
resnici
se
ni
manjkalo
niti
ondi
takih
,
vsake
sentimentalnosti
in
romanticizma
oproščenih
,
vseh
poetičnih
muh
in
marenj
očiščenih
‚
prosvetljencev
‘
brez
črk
,
še
več
pa
s
črkami
»
dr.
«
in
»
c.
kr.
«
...
V
njih
čast
pa
bodi
povedano
,
da
se
vendar
niso
bili
povsem
emancipovali
‚
zastarelih
nazorov
o
estetiki
‘
ter
so
pri
svojih
nameravanih
snubitvah
radi
žrtvovali
nekaj
tisočakov
,
kalere
bi
dobili
s
Herminino
loparsko
ročico
,
zadovoljujoč
se
z
manjšo
‚
interesantnostjo
‘
svojih
nevest
,
pa
tudi
z
manjšimi
njih
rokami
in
nogami
in
ravno
zročimi
očmi
.
Tako
je
živela
ta
zlata
Hermina
že
edenintrideseto
leto
svojega
dolgočasnega
,
čim
dlje
intenzivnejše
hrepenečega
in
čim
dlje
manj
izbirčnega
devištva
.
In
ta
ljubezniva
deva
se
je
približala
s
solzami
v
očeh
svojemu
»
papa
«
ne
dolgo
potem
,
ko
je
odpovedal
Mirt
svojemu
poslovodji
službo
,
ter
mu
povedala
,
da
se
morajo
njeni
napolnjeni
,
že
za
potovanje
pripravljeni
kovčegi
zopet
izprazniti
,
da
ne
more
nikamor
z
njimi
,
ker
...
ker
...
Kakor
blazen
je
tekal
Mirt
po
skesani
Herminini
izpovedi
iz
kota
v
kot
ter
klel
,
psoval
in
zmerjal
hčer
in
pretkanega
komija
,
ki
mu
je
tako
naredil
.
V
nekolikih
dneh
pa
se
je
pomiril
in
se
udal
v
svojo
usodo
...
Dva
meseca
zatem
je
bila
poroka
interesantne
Hermine
z
lepim
,
prebrisanim
Mirtovim
poslovodjo
.
Kmalu
nato
pa
je
izginila
nad
vrati
Mirtove
prodajalnice
stara
deska
,
in
namesto
nje
se
je
pojavila
nova
z
napisom
:
Anton
Križaj
.
V
hiši
pa
je
ostalo
vse
pri
starem
.
Hermina
je
tičala
v
svojem
budoarju
,
preganjajoč
si
dolgčas
s
primerjevanjem
novih
toalet
in
s
čitanjem
romanov
;
starec
Mirt
je
hropel
sedaj
na
postelji
,
sedaj
v
naslanjaču
ter
sanjaril
o
italijanskem
podnebju
.
Križaj
pa
je
gospodaril
v
svoji
prodajalnici
in
koval
nove
načrte
.
Ko
pa
je
povila
Hermina
slabotno
,
bolehno
deklico
,
se
je
pomnožila
družina
za
dva
posla
:
dojiljo
in
pestunjo
.
Gospa
Hermina
pa
je
uživala
samo
štirinajst
dni
materinsko
srečo
,
potem
je
umrla
.
Mirt
je
jokal
za
njo
,
Križaj
pa
ni
potočil
niti
solzice
.
Njegovo
edino
veselje
je
bila
trgovina
,
trgovinsko
spletkarstvo
njegov
glavni
užitek
.
Za
hčerko
Marijo
se
ni
veliko
brigal
.
Dojilji
in
tastu
je
prepustil
vso
skrb
za
deklico
.
Ko
je
imela
tri
leta
,
ji
je
umrl
tudi
dedek
.
Pusto
in
dolgočasno
,
brez
ljubezni
je
živela
odtlej
do
sedmega
leta
v
očetovi
hiši
;
potem
pa
so
jo
odpeljali
k
nunam
v
Ljubljano
.
Ondu
je
ostala
do
sedemnajstega
leta
.
Niti
na
počitnice
ni
prihajala
domov
;
saj
oče
ni
imel
pri
svojih
poslih
,
podjetjih
in
načrtih
za-njo
prav
nič
časa
;
pa
tudi
sama
je
ostala
rajša
v
samostanu
,
kjer
so
jo
ljubili
in
negovali
.
Z
leti
so
vzgojile
nune
iz
Marije
tiho
,
mirno
,
blago
in
pobožno
dekle
,
ki
pa
je
ostalo
pri
tem
povsem
nevedno
glede
nazorov
,
želja
posvetnih
ljudi
zunaj
samostanskih
sten
in
glede
sredstev
,
s
katerimi
dosegajo
svoje
smotre
.
Kanarček
v
kletki
,
cvetice
na
vrtu
,
redkobesedne
redovnice
in
naivne
koleginje
so
bile
njena
družba
;
molitev
,
učenje
,
pletenje
in
vezenje
njen
edini
posel
.
Že
od
rojstva
bolehavo
,
se
je
razvilo
dekletce
v
nežno
,
previtko
plavolaso
devico
ozkih
,
slokih
pleč
in
bokov
,
dolgega
,
bledega
obrazka
in
velikih
,
lepih
,
vodenojasnih
,
a
otožnih
,
sanjavih
oči
.
Doktor
Karol
Pajk
je
odprl
svojo
samostojno
pisarnico
.
Kot
začetnik
v
odvetništvu
je
potreboval
najprej
denarja
,
mnogo
denarja
.
Da
bi
si
ga
pridobil
na
najlažji
način
in
nanagloma
kar
največ
,
ga
je
bila
prva
skrb
,
da
se
—
oženi
čim
preje
in
čim
bogatejše
.
V
to
svrho
je
obiskoval
vse
družbe
,
si
pridobil
vstop
v
najboljše
,
najodličnejše
rodovine
,
kjer
so
imeli
kaj
godnih
hčera
,
ter
pohajal
vse
elitne
zabave
.
Doktor
Pajk
je
bil
lep
mož
.
Dolga
črna
brada
mu
je
padala
na
široke
prsi
,
ob
čelu
so
mu
krožili
lepi
,
bujni
črni
kodri
,
izpod
močnih
obrvi
so
mu
zrle
žive
,
ostre
,
pa
vendar
prijazne
oči
;
pod
nedolgim
,
malce
zakrivljenim
nosom
pa
so
robile
mala
usta
lepo
naslikane
brke
;
obraza
je
bil
zagorelega
,
podolgastega
,
rasti
pa
izredno
visoke
in
krepke
.
Nosil
se
je
vedno
po
najnovejšem
kroju
fino
in
elegantno
,
kretajoč
se
povsod
lahko
in
varno
,
ter
se
je
vedel
naproti
vsakomu
prijazno
in
ljubeznivo
.
Kakor
povsod
,
je
bilo
tudi
v
njegovem
mestu
možitve
željnih
vdov
in
deklet
na
izbero
;
kakor
povsod
,
je
pa
bilo
tudi
ondi
kaj
malo
mladega
ženstva
,
ki
bi
se
odlikovalo
s
čednostjo
,
ki
je
najzapeljivejša
za
naše
prozaično-praktično
stoletje
—
z
bogastvom
.
O
,
mnogokatera
je
bila
lepa
,
duhovita
,
izobražena
,
gospodinjska
,
blaga
,
poštena
i.
t.
d.
—
a
ni
imela
nič
,
ali
pa
veliko
premalo
,
da
bi
bila
mogla
očarati
doktorja
Pajka
.
Brez
denarja
ni
ugleda
,
brez
ugleda
ni
zaupanja
,
brez
zaupanja
pa
ni
klijentov
:
tako
je
sodil
mladi
odvetnik
.
Pajk
pa
je
hotel
postati
prvi
,
najveljavnejši
in
najimovitejši
med
mestnimi
svojimi
tovariši
.
Dolgo
je
izbiral
med
meščankami
,
katerih
večina
bi
se
mu
bila
vdala
brez
uvetov
z
veseljem
,
osrečena
.
Matere
in
očetje
so
ga
odlikovali
vedno
in
povsod
,
kolikor
so
mogli
in
znali
;
hčerke
pa
so
se
mučile
z
vsemi
sredstvi
koketnosti
in
zapeljivosti
,
da
bi
omrežile
njegovo
srce
.
Dr.
Pajk
ljubeznivosti
ni
odklanjal
;
zabaval
se
je
pri
tem
predobro
in
doživel
marsikaj
lepega
in
užil
mnogokaj
sladkega
.
Toda
previden
in
oprezen
v
besedah
in
dejanjih
,
si
je
vendar-le
vedel
ohraniti
svojo
prostost
in
nezavisnost
na
veliko
jezo
in
žalost
marsikateri
preljubeznivi
,
a
premalo
izkušeni
malomeščanki
.
Neko
popoldne
pa
se
je
usula
ploha
dežja
.
Presenečeni
pasantje
so
bežali
na
vse
strani
.
In
Pajk
je
koračil
baš
iz
svoje
pisarnice
domov
,
po
svoji
navadi
s
cilindrom
na
glavi
in
v
salonski
obleki
.
Ko
se
je
ulil
dež
,
je
dospel
baš
do
Križajeve
prodajalnice
.
Hitro
je
stopil
vanjo
.
Križaj
ga
je
peljal
takoj
v
svoj
komptoar
,
ki
je
bil
vkusno
opravljen
s
fotelji
,
zofo
,
črno
pisalno
mizo
in
dvema
stolicama
za
knjige
in
zapisnike
.
Po
stenah
je
viselo
nekaj
fotografij
in
športnih
slik
ter
majhna
zemljevidna
karta
.
»
No
,
no
,
veseli
me
...
jako
veseli
,
gospod
doktor
,
da
ste
stopili
vendar
tudi
pod
moj
krov
!
«
ga
je
nagovoril
Križaj
,
ko
sta
bila
sedla
.
»
Pa
veste
,
da
ni
lepo
,
da
vas
je
moral
šele
slučaj
pritirati
k
meni
!
—
No
,
no
,
seveda
,
seveda
,
kaj
bi
imeli
neki
opraviti
pri
meni
,
kramarju
,
ki
se
ne
tožari
z
nikomer
,
pa
tudi
ne
prireja
zabavnih
večerov
s
čajem
,
godbo
in
drugimi
užitki
.
«
»
O
,
prosim
,
prosim
,
gospod
Križaj
«
—
se
je
branil
odvetnik
ter
brisal
z
robcem
zmočene
krajce
svojega
cilindra
—
»
nikar
me
ne
morite
z
očitki
,
kateri
niso
niti
umestni
,
niti
upravičeni
!
Družba
resnih
,
razumnih
mož
mi
je
vendar
ljubša
od
tistih
čajevih
večerov
,
toda
—
saj
veste
—
«
»
V
družbi
resnih
mož
ni
gospic
in
vdovic
,
s
katerimi
se
more
človek
tako
divno
zabavati
!
—
To
je
...
No
,
no
,
gospod
doktor
,
saj
vem
,
vse
vem
,
kaj
počenjate
!
Zvrtoglavili
ste
že
glavice
vsem
našim
nadobudnim
in
nade
goječim
lepoticam
,
naposled
pa
jih
zapuščate
‚
brez
upa
zmage
‘
.
Ha
,
ha
!
—
Nikar
preveč
,
gospod
doktor
,
sicer
se
dvigne
na
vas
črna
ženska
vojska
,
pomnožena
s
kompanijo
ljubosumnih
ljubimcev
in
soprogov
.
Potem
pa
—
gorje
vam
!
«
Odvetnik
se
je
smejal
tem
trgovčevim
besedam
,
Križaj
pa
je
odprl
buteljko
vina
ter
natočil
dve
kupici
.
Trčila
sta
.
»
Bog
vas
živi
,
gospod
odvetnik
!
—
Nadejam
se
;
da
me
odslej
posetite
večkrat
.
Ako
želite
,
vam
pripravim
imenitno
nevesto
!
«
»
Ha
,
ha
—
torej
kupčujete
celo
z
nevestami
!
—
Koliko
pa
imate
provizije
od
vsake
?
Ha
,
ha
!
«
»
No
,
no
,
pazite
,
da
vas
kdo
ne
čuje
!
Sicer
me
naša
dvomljivo
slavna
policija
še
zapre
.
Toda
šalo
v
stran
,
gospod
doktor
;
koliko
zahtevate
,
da
bodi
težka
?
—
Dvajset
?
«
»
O
,
o
,
dvajset
...
dvajset
!
Kaj
pa
mislite
!?
Imel
sem
že
štiri
na
ponudbo
s
tridesetimi
tisočaki
,
a
...
«
»
No
,
no
,
morda
so
bile
grbave
in
neomikane
,
sicer
...
«
»
Nikakor
,
gospod
Križaj
!
Bile
so
čedne
in
zadostno
razumne
;
na
posebno
lepoto
in
omiko
itak
ne
tiščim
.
—
Da
le
ni
pregrda
;
samo
denarja
mora
imeti
,
denarja
,
ker
tega
potrebujem
sedaj
tako
nujno
kakor
vode
riba
,
ki
je
padla
na
peščen
breg
.
«
—
»
Razumem
,
gospod
doktor
,
razumem
;
tudi
meni
se
je
pred
sedemnajstimi
leti
godilo
tako
.
Prav
ravnate
.
Človek
dandanes
samo
toliko
velja
,
kolikor
ima
,
«
je
dejal
rejeni
in
rdečelični
kupec
.
Nato
je
segel
v
predalce
svoje
mize
ter
vzel
iz
njega
kabinetno
fotografsko
sliko
.
»
Poglejte
to-le
dekle
!
«
—
je
rekel
odvetniku
.
Ta
je
vzel
sliko
v
roke
ter
jo
,
stopivši
k
oknu
,
ogledoval
.
Gospica
v
beli
,
z
obilimi
čipkami
nakičeni
obleki
,
sloke
rasti
,
šibkih
bokov
,
brez
oprsja
,
dolgega
finega
obraza
,
a
velikih
,
sanjavo
otožnih
oči
mu
je
zrla
nasproti
.
Odvetnik
je
skomizgnil
z
ramami
,
ter
nemo
vprašujoč
,
pogledal
kupca
.
Križaj
je
sedel
mirno
za
mizo
ter
,
vrteč
kupico
vina
med
prsti
,
opazoval
pozorno
doktorjevo
lice
.
»
Petdeset
tisoč
,
gospod
doktor
!
«
—
je
izpregovoril
potem
kupec
hladno
in
segel
po
sliki
,
da
jo
zopet
spravi
v
miznico
.
—
»
Petdeset
?
«
—
je
ponovil
odvetnik
ter
znova
uprl
oči
v
sliko
,
katero
je
že
oddajal
iz
rok
.
»
Videti
je
iz
boljše
hiše
.
«
»
Iz
hiše
preprostega
tukajšnjega
meščana
,
«
je
odgovoril
Križaj
.
»
Uverjam
vas
pa
,
gospod
doktor
,
da
je
ta-le
plavolaska
izobražena
in
izomikana
,
kakor
malokatera
tukajšnjih
gospic
,
in
dobra
je
,
tiha
,
blaga
.
«
Pajk
se
je
vrnil
od
okna
ter
sedel
zopet
v
fotelj
;
prijel
je
kupico
,
jo
dvignil
proti
luči
,
pogledal
skozi
steklo
ter
jo
na
en
dušek
izpraznil
.
Potem
pa
se
je
vnovič
nagnil
črez
podobo
,
si
vihal
brke
in
si
gladil
lepo
dolgo
brado
.
Nato
je
položil
fotografijo
na
mizo
ter
,
stisnivši
trepalnice
,
uprl
svoje
ostre
,
rjave
oči
v
kupico
ter
vprašal
:
»
Petdeset
ste
rekli
,
kaj
ne
?
«
»
Da
,
petdeset
,
takoj
—
na
roko
.
«
»
In
koliko
je
stara
?
«
»
Sedemnajst
let
.
«
»
Vaša
sorodnica
?
«
»
Moja
hči
—
edinka
—
Marija
,
«
je
odgovoril
Križaj
ter
segel
v
ponujeno
odvetnikovo
desnico
,
katero
je
krepko
stisnil
...
»
Ven
,
ven
,
nesramna
vlačuga
!
—
Ven
,
klada
pijana
!
—
Hajdi
—
takoj
!
«
In
nekaj
hripavih
glasov
se
je
odzvalo
:
»
Ven
,
ven
!
«
—
potem
glasen
,
surov
krohot
.
Vrata
obcestne
gostilnice
konec
Št.
Pavelskega
predmestja
so
se
hipoma
bučno
odprla
,
in
na
temno
ulico
,
ki
jo
je
medli
plin
kaj
slabo
razsvetljeval
,
je
priletela
ženska
,
se
lovila
par
hipov
,
mahajoč
z
rokami
po
zraku
,
ter
padla
zviška
na
obraz
.
Med
odprtimi
durmi
je
stalo
in
zijalo
nekaj
razcapanih
postopačev
z
zabuhlimi
obrazi
,
rdečevišnjevimi
nosovi
in
krvavo
obrobljenimi
očmi
;
na
vse
grlo
so
se
krohotali
,
potem
pa
so
se
zopet
obrnili
ter
zaloputnili
vrata
.
Iz
gostilnice
pa
se
je
kmalu
začula
poulična
popevka
.
Ženska
,
ki
se
je
bila
vzpričo
padca
onesvestila
,
je
ležala
nekaj
minut
nepremično
na
tleh
—
v
umazani
snežni
brluzgi
.
Ko
pa
jo
je
prebudil
mraz
,
je
vzdihnila
,
sedla
,
se
prijela
za
glavo
,
takoj
nato
pa
za
koleno
in
usta
.
Prebila
si
je
bila
ustnice
,
in
kri
ji
je
curela
iz
njih
...
Nekaj
hipov
je
trajalo
,
predno
se
je
zavedla
,
kje
da
je
,
in
kaj
se
je
zgodilo
z
njo
.
Potem
pa
se
je
dvignila
,
bolestno
vzdihujoč
,
ter
začela
kričati
,
psovati
in
zmerjati
gostilniške
goste
z
grdimi
priimki
...
Odzval
se
ji
ni
nihče
.
Iz
krčme
se
je
razlegala
dalje
ona
popevka
—
kitica
za
kitico
—
pevci
se
niso
kar
nič
dali
motiti
.
To
pa
je
žensko
razkačilo
še
bolj
.
Kakor
besna
je
razsajala
pred
gostilnico
,
in
psovke
so
se
ji
kar
usipale
iz
ust
,
in
od
same
togote
se
je
tresla
po
vsem
životu
.
Ker
pa
le
ni
iz
gostilnice
bilo
nobenega
odgovora
,
je
prišepala
k
vratom
in
,
odprši
jih
nekoliko
,
je
zakričala
v
sobo
naglo
nekaj
psovk
,
potem
pa
zbežala
...
Iz
krčme
je
steklo
za
njo
nekaj
gostov
,
toda
le
par
korakov
;
vrgli
so
tudi
par
kep
snega
za
njo
,
pa
vpili
in
v
ji
grozili
.
Ženska
pa
je
zbežala
skokoma
po
cesti
,
vodeči
proti
barju
.
Napadalci
so
se
takoj
vrnili
zopet
v
svojo
beznico
.
Ženska
se
je
menda
svojih
pivskih
tovarišev
jako
bala
,
kajti
tekla
je
,
dokler
je
mogla
.
Končno
pa
se
je
usopla
;
dušilo
jo
je
,
srce
ji
je
hotelo
uiti
,
in
nog
ni
skoro
več
čutila
.
Tik
brzojavnega
kola
se
je
zgrudila
na
kolena
ter
sopla
in
sopla
.
Kuštravi
lasje
so
ji
bili
zlezli
izpod
robca
ter
se
prejemali
vratu
in
obraza
,
potnega
od
napornega
bega
,
ustnice
pa
so
ji
še
vedno
krvavele
.
V
glavi
se
ji
je
vse
vrtelo
...
Pila
je
bila
veliko
več
nego
kdaj
...
Zakaj
se
je
sprla
z
Grabljevčevim
Pepetom
in
z
Mohorjevim
Žanijem
,
zakaj
jo
je
začela
kar
na
lepem
zmerjati
tista
kozava
Kljukčeva
Roza
ter
se
zaganjati
vanjo
,
zakaj
jo
je
udaril
Pepe
,
a
potem
sta
se
stepla
z
Žanijem
,
kako
je
nastal
nato
splošen
prepir
in
polom
...
nič
ji
ni
bilo
več
jasno
...
Samo
to
je
še
vedela
,
da
so
jo
vrgli
na
ulico
,
grozeč
ji
,
da
jo
pobijejo
...
Pa
ne
bodo
je
.
Daleč
jih
je
pustila
za
seboj
.
Le
brzo
zopet
dalje
,
da
je
ne
doidejo
!
In
vstala
je
ter
se
opotekala
dalje
,
dasi
jo
je
strašno
bolelo
desno
koleno
,
katero
si
je
bila
hudo
razbila
.
—
Šla
je
mehanično
,
nič
ne
pomišljujoč
,
kam
pride
,
instinktivno
bežeč
pred
svojimi
sovražniki
,
ki
jo
hote
ubiti
...
Ubiti
jo
hote
,
in
vendar
so
si
bili
včasih
najboljši
prijatelji
!
In
Pepe
!
Žani
!
Kaj
sta
res
na
mah
pozabila
,
kaj
so
si
bili
?
—
Ha
,
ta
ljubosumna
Roza
ju
je
naščuvala
in
nadražila
proti
njej
,
in
zdaj
jo
hočeta
pobiti
?
Norca
!
—
Ali
ne
bi
bili
lahko
vsi
trije
prijatelji
?
Ko
je
prišla
do
prvega
postranskega
pota
,
je
zavila
nanj
.
»
Premotim
jih
,
«
si
je
mislila
;
»
ne
dobe
me
,
ne
!
«
—
in
šepala
je
dalje
.
Z
barja
pa
so
se
dvigale
megle
.
Bila
je
gosta
tema
,
da
nisi
videl
skoro
ni
za
stopinjo
pred-se
.
Vse
barje
je
bilo
prepreženo
in
prevlečeno
z
mokrotno
,
nepredirno
megleno
temino
.
Tedaj
pa
se
je
izgubila
tudi
pot
,
po
kateri
je
bežala
ženska
,
in
na
mah
je
stala
na
mehkih
,
grezastih
tleh
;
jedva
za
dva
prsta
debela
plast
snega
je
ležala
na
njih
.
—
Minilo
je
bilo
že
nekaj
ur
,
odkar
je
bila
začela
bežati
...
sedaj
pa
se
ji
je
začelo
daniti
in
jasniti
v
glavi
,
in
strah
in
mraz
sta
jo
streznila
polagoma
popolnoma
...
»
Kje
sem
li
?
«
se
je
začela
izpraševati
,
»
kam
sem
zašla
?
—
kod
hodim
?
«
—
Groza
jo
je
obšla
...
Povsem
tuj
kraj
—
ne
vidi
se
nikamor
—
ni
glasu
ni
slišati
—
in
ona
sama
!
—
Robec
,
katerega
je
tiščala
na
skelečo
rano
na
ustnici
,
je
bil
že
do
cela
premočen
,
desna
nogavica
pa
se
je
čutila
kot
bi
bila
zledenela
;
bila
je
pač
polna
zmrzle
krvi
!
Začela
je
iskati
pota
ter
tavati
počasi
nazaj
.
Ali
temno
je
bilo
popolnoma
,
in
vsaki
hip
je
zašla
v
stran
ter
zagazila
v
blato
.
S
težavo
se
je
izrinila
vendar
zopet
na
pot
.
Začela
je
na
pomoč
vpiti
,
a
čul
je
ni
nihče
.
Znova
se
je
vlekla
dalje
,
zopet
zašla
v
jarek
poln
blatne
vode
in
se
zopet
izkobacala
iz
mlakuže
...
dokler
ni
naposled
onemogla
.
Sedaj
se
je
plazila
po
kolenih
in
dlaneh
dalje
,
obupno
plakaje
.
»
Pomagajte
!
Pomagajte
!
—
Kje
je
kaka
božja
duša
?
—
Zašla
sem
—
oh
,
na
pomoč
—
na
pomoč
!
«
—
Zaman
!
Rila
je
dalje
po
blatu
,
snegu
,
po
kamenju
,
da
si
je
ogulila
prste
skoro
do
krvi
...
Naposled
pa
je
omagala
.
Nič
več
se
ni
mogla
ganiti
.
Telo
je
bilo
brez
moči
,
a
duh
ji
je
bil
čil
,
zdrav
.
»
Umrem
,
zmrznem
—
povsem
zapuščena
—
v
grehih
,
v
velikih
grehih
!
«
—
Grozen
obup
jo
je
objel
.
Tresla
se
je
in
jokala
krčevito
.
Hipoma
ji
je
bilo
svetlo
pred
dušo
vse
njeno
življenje
;
a
zgražala
se
je
,
ko
je
je
gledala
...
Jej-li
more
odpustiti
Bog
vse
—
vse
?
—
On
je
neskončno
pravičen
,
oster
sodnik
.
Obsoditi
jo
mora
v
pekel
!
O
,
o
!
—
Pa
saj
je
tudi
neskončno
usmiljen
in
dobrotljiv
.
Samo
pokore
zahteva
in
resničnega
kesanja
...
In
ženska
je
začela
moliti
.
Že
dolgo
ni
molila
,
sedaj
pa
je
molila
iskreno
...
Njena
molitev
pa
niso
bile
samo
besede
,
o
katerih
ne
ve
ničesar
srce
;
njena
molitev
je
bila
kesanje
,
priznavanje
in
večnemu
očetu
izpoved
vsega
onega
,
kar
se
je
bilo
nagomililo
v
dolgi
dobi
mnogih
let
na
njeno
dušo
...
Izpovedovala
se
je
Vsevišnjemu
uboga
duša
,
nekdaj
čista
,
jasna
,
vzorno
lepa
,
potem
pa
propadla
,
oskrunjena
,
pogažena
po
ljudeh
,
katerim
poljubljajo
roko
in
suknjo
,
po
ljudeh
,
katere
spoštuje
in
časti
vse
kot
najpoštenejše
,
najbolj
nravne
in
v
najfinejših
krogih
živeče
može
—
po
možeh
,
ki
je
sedaj
,
ko
so
jo
pogubili
,
niti
več
poznati
nočejo
...
Rafinirana
zapeljivost
teh
mož
,
njih
brutalnost
,
od
njene
strani
njena
—
lakota
,
ničemurnost
in
zaničevanje
prepohlevnega
moža
...
vse
to
je
bilo
vzrok
