teže
ni
bilo
.
“
Šla
sta
.
Pri
Frtinu
je
sedel
stari
Hribar
poleg
krčmarja
.
Tonček
je
hotel
sesti
k
drugi
mizi
,
kar
je
očetu
tako
razburilo
kri
,
da
mu
je
kar
počrnelo
lice
.
A
Frtin
je
hitro
prijel
mladeniča
,
ga
posadil
zraven
sebe
in
trudil
se
,
da
bi
spravil
oba
v
prijazen
pomenek
;
trud
se
mu
ni
posebno
spešilo
;
sinova
beseda
je
bila
kratka
in
mrzla
.
Prihajali
so
iz
koč
nekdanji
imoviti
gospodarji
,
Boštè
z
ženo
in
Zidar
in
Zidarica
,
ki
je
bila
še
ohranila
zavest
svoje
važnosti
in
na
ves
glas
tikala
Frtina
in
Frtinko
in
materinsko
ženila
Martina
,
potem
stari
Jurjevec
,
potrt
in
pobit
,
ki
je
vsakih
pet
minut
segel
v
žep
,
če
ima
še
trideset
krajcarjev
,
in
tožil
,
da
vino
ni
več
takšno
,
kakršno
je
bilo
v
nekdanjih
časih
in
da
ga
boli
glava
,
če
ga
spije
količkaj
črez
pol
litra
.
„
Dober
večer
vsem
skupaj
,
ki
ste
dobre
volje
!
“
pozdravila
je
Zidarica
,
sedla
k
Martinu
in
ga
vprašala
,
kaj
da
počne
Jerica
.
„
Tonček
,
krščanska
duša
,
“
silil
je
Boštè
v
mladega
Hribarja
,
„
naj
te
objamem
in
poljubim
,
ko
te
nisem
videl
toliko
let
.
Ti
si
človek
,
kakor
se
spodobi
,
v
Šmarjeti
so
se
pa
zaredili
sami
cigani
.
“
„
Kar
je
poštenega
v
Šmarjeti
,
je
skoro
vse
tukaj
,
“
je
dejal
Jurjevec
in
segel
v
žep
in
požvenketal
s
tridesetimi
krajcarji
.
„
Pusti
!
“
mu
je
mignil
z
roko
stari
Hribar
.
„
Nocoj
plačam
jaz
,
ker
smo
skupaj
stari
znanci
in
imam
pri
sebi
Tončka
.
“
„
Tudi
dobro
,
Hribar
,
“
je
dejal
Jurjevec
in
stresel
žep
.
„
Danes
ti
,
jutri
jaz
;
saj
smo
prijatelji
.
“
„
Star
prijatelj
,
“
modroval
je
Boštè
,
„
star
denar
in
staro
vino
.
—
Ali
veš
ti
,
Hribar
,
da
smo
skrbeli
mi
za
tvojega
Tončka
,
ko
je
bil
majhen
,
kakor
za
svojega
otroka
?
Kolikrat
je
dobil
pri
nas
kruha
ali
jabolk
ali
kar
si
bodi
!
Dandanes
pa
je
svet
drugačen
in
ne
pozna
pravega
prijateljstva
.
Za
denarjem
se
pehajo
,
ki
jim
nič
ne
zaleže
;
a
pametno
živeti
ne
utegnejo
ti
norci
.
Kako
nosijo
vsak
liter
mleka
sproti
v
mlekarno
,
vsak
krajcar
sproti
iz
mlekarne
v
posojilnico
in
kupujejo
in
prodajajo
,
da
bi
ugonobili
vsakega
Žida
!
Šola
mora
biti
palača
,
hiše
vse
zidane
,
in
vodovod
,
ko
imamo
vode
več
ko
treba
.
“
„
Toda
mnogo
lepša
je
vendar
Šmarjeta
sedaj
,
nego
je
bila
pred
dvajsetimi
leti
,
“
ugovarjal
je
Martin
.
„
A
življenje
je
bilo
lepše
nekdaj
,
“
je
dejal
Zidar
in
postavil
trdo
na
mizo
izpraznjeni
kozarec
.
„
Ali
ni
res
,
možje
?
—
Hribar
,
daj
mi
za
eno
pipo
tobaka
;
dopoldne
sem
ga
bil
pozabil
kupiti
in
popoldne
je
opalta
zaprta
.
Vse
drugače
,
vse
lepše
je
bilo
v
Šmarjeti
,
“
je
trdil
in
tlačil
v
pipo
,
da
ni
imela
več
duška
,
in
spretno
stresal
tobak
za
rokav
,
odkoder
ga
je
znal
ročno
odvajati
v
žep
.
In
kočarji
so
začeli
zabavljati
,
kako
da
gospodarijo
ti
mladi
norci
po
Šmarjeti
in
kako
zapravljajo
.
„
Jaz
le
čakam
,
kdaj
bo
konec
te
prevzetnosti
;
napihnjeni
so
že
tako
,
da
jih
lahko
upniki
na
meh
oderó
.
Najhujša
sta
ta
dva
Kramarja
,
“
je
dejal
Jurjevec
in
zaškrtal
z
zobmi
.
„
Dolinarja
je
utopil
Adolf
,
“
dejal
je
Zidar
,
„
in
Žiberta
osramotil
,
ki
bo
moral
vrh
vse
sramote
še
sedeti
.
“
„
Kaj
pa
letajo
za
njima
!
“
godrnjal
je
stari
Hribar
.
Baš
so
bili
možje
dognali
,
da
sta
Kramarja
lopova
in
le
o
tem
se
še
pričkali
,
kateri
izmed
obeh
je
večji
,
ko
sta
vstopila
Adolf
in
Albin
.
Umolknili
so
gostje
vsi
,
a
držal
se
je
vsak
drugače
.
Stari
Hribar
je
tako
pisano
pogledal
mlada
gospoda
,
da
sta
oba
umeknila
oči
;
Tonček
se
je
muzal
v
nadi
,
da
sta
slišala
vsaj
zadnje
besede
;
iz
istega
vzroka
sta
bili
Boštetovka
in
Zidarica
precej
preplašeni
in
kočarji
v
veliki
zadregi
;
nehote
je
zvrnil
Boštè
kupico
in
si
jo
iznova
nalil
,
Zidar
pa
prižigal
pipo
,
ki
ni
vlekla
,
in
Jurjevec
žvenketal
s
tridesetimi
krajcarji
.
Krčmarica
je
odpirala
in
zapirala
omaro
;
krčmar
pa
je
stal
sredi
sobe
,
roke
uprte
v
bok
,
trdno
kakor
poln
vrč
z
dvema
ročema
.
„
Na
zdravje
,
gospoda
,
“
pozdravil
je
župan
.
„
Dve
četrtinki
starine
!
Pri
vas
,
gospod
Frtin
,
mi
vino
bolje
diši
nego
doma
,
in
da
se
vam
vsako
tako
lepo
ubriše
in
očisti
,
to
mi
je
uganka
.
Jaz
sem
pri
svoji
zeleniki
vsae
poskusil
,
ribji
mehur
,
jajca
,
mleko
;
ne
pomaga
nič
.
Gospod
Frtin
,
enkrat
morate
priti
pogledat
in
povedat
,
kaj
da
naj
storim
Zidar
,
vaša
pipa
ne
vleče
;
ali
vam
smem
postreči
z
eno
smodko
?
Prosim
,
gospoda
.
“
Stresel
je
na
mizo
deset
portorik
in
Zidar
,
Jurjevec
in
Boštè
so
segli
in
ostalo
jih
je
še
pet
.
„
Martin
,
zakaj
pa
vi
ne
pridete
pet
v
naše
društvo
?
“
vprašal
je
Albin
.
„
Vi
imate
posluh
in
glas
,
prijeten
bariton
;
letos
bo
birma
,
bi
škofu
zapeli
.
“
„
Če
pristopi
Tonček
,
pristopim
še
jaz
,
“
je
dejal
Martin
in
se
umeknil
Albinu
,
ki
je
sedel
poleg
njega
,
si
vzel
nogo
na
koleno
in
se
tapljal
po
stegnih
,
kakor
je
imel
navado
v
boljši
ženski
družbi
.
Adolf
je
prisedel
k
Boštetu
in
začel
govoriti
o
politiki
,
kako
je
vse
zavoženo
,
ker
so
na
krmilu
samo
sebični
kapitalisti
,
ki
odrivajo
navadne
poštenjake
,
kako
preseda
gonja
proti
duhovnikom
že
vsem
poštenim
in
pametnim
ljudem
.
„
Baš
duhovniki
,
“
povzel
je
Albin
,
so
najboljši
zastopniki
ljudstva
;
iz
ljudstva
so
izšli
,
stiske
in
težave
ljudstva
poznajo
najbolje
;
oni
so
najpametnejši
,
najneodvisnejši
,
najdelavnejši
možje
in
hkrati
najboljši
govorniki
.
En
deželni
zbor
samih
župnikov
,
pa
smo
na
konju
!
“
„
Vaših
norcev
,
“
ga
je
ustavil
Frtin
;
„
sem
jaz
do
grla
sit
,
Kaj
boste
vi
govorili
o
duhovnikih
,
ki
jih
videti
ne
morete
.
“
„
Ker
vas
spominjajo
,
“
se
je
jezila
Frtinka
,
„
da
je
še
drugo
oblastvo
nad
nami
,
ne
samo
to
,
ki
vlada
v
deželi
.
“
„
Tako
je
,
“
pritrdil
je
stari
Hribar
;
„
norcev
ne
potrebujemo
.
“
„
Mir
besedi
,
mir
besedi
!
“
pogovarjal
je
župan
.
„
Gospa
Frtinka
,
dva
štefana
vina
na
mizo
!
Kranj
’
c
je
rad
vesel
,
—
Oj
,
zakaj
b
’
ne
pel
!
“
Kar
jih
je
pilo
na
Adolfov
račun
,
vsi
so
zapeli
za
njim
;
Zidar
in
Zidarica
sta
se
topila
sužnje
sreče
,
ko
je
trčil
ž
njima
župan
,
in
Boštè
in
Boštetovka
sta
pazila
,
da
jima
ne
odide
primeren
delež
pri
obeh
štefanih
.
„
Tole
je
mož
,
“
dejal
je
Boštè
in
napil
županu
.
„
Šaljiv
in
smešen
kakor
rajni
oče
,
“
nasmihala
se
je
Zidarica
.
„
Oh
,
kakšne
so
nam
ta
včasih
pravili
!
Kar
popokati
smo
hotele
od
smeha
.
A
kadar
so
bili
posebno
dobre
volje
,
smo
morale
bežati
.
“
„
Ampak
dober
gospodar
,
“
dodal
je
Jurjevec
,
„
dober
gospodar
.
Kakšne
je
imel
konje
in
opravo
!
Sinova
si
znata
pa
še
bolj
pomagati
.
“
„
Kar
vidimo
,
to
vidimo
;
Kramarjeva
hiša
je
prva
v
Šmarjeti
,
“
pridušil
se
je
Zidar
.
„
In
koliko
se
je
povzdignila
naša
vas
,
odkar
županujete
vi
!
“
„
Za
društva
je
pa
gospod
Albin
kakor
ustvarjen
,
“
nadaljevala
je
Zidarica
.
„
Vaši
pevci
so
res
imenitni
;
grla
imajo
že
takšna
.
“
„
Kakor
gobe
,
“
dejal
je
Albin
.
„
Kaj
pa
,
kadar
ima
požarna
bramba
parado
!
“
vnemala
se
je
Zidarica
.
„
Gospod
Adolf
spredaj
kot
načelnik
,
šlem
se
blišči
kakor
solnce
in
rdeča
griva
se
vije
kakor
živ
ogenj
.
Takrat
hiti
vse
gledat
.
To
je
čast
za
občino
.
Kje
imajo
tako
postavnega
župana
!
“
Tako
so
govorili
vaški
resnicoljubi
;
toda
če
kdo
misli
,
da
so
s
tem
ovrgli
veljavo
pregovora
,
da
je
v
vinu
resnica
,
se
bridko
moti
;
kajti
ni
bil
voljan
Adolf
plačati
možakom
toliko
vina
,
da
bi
jim
bilo
seglo
do
živega
.
Vkljub
vsej
hvali
nista
bila
brata
dobre
volje
.
Jezilo
ju
je
,
da
se
oba
Hribarja
grdo
držita
,
ne
pijeta
njunega
vina
,
ne
trkata
ž
njima
,
kalita
splošno
veselje
.
Toda
Albin
je
imel
adut
v
rokah
;
vzdignil
se
je
,
nalil
si
kupico
in
napil
najnovejšemu
Šmarjetčanu
,
Antonu
Hribarju
,
s
katerim
ga
veže
staro
prijateljstvo
izza
šolskih
let
in
s
katerim
se
bo
kmalu
še
tesneje
zvezal
;
zakaj
najlepše
dekle
pod
šmarjetskim
zvonom
,
Vrbanova
Lenčika
,
nevesta
Tončkova
,
je
svakinja
njegove
sestre
.
„
Kaj
,
vaše
ostanke
bo
pobiral
Anton
?
“
razjaril
se
je
oče
Hribar
in
udaril
ob
mizo
.
„
Čigave
ostanke
?
“
zakričal
je
Tonček
,
ves
bled
in
skočil
pokonci
in
siv
plamen
mu
je
plal
v
očeh
.
„
Kdor
tako
govori
,
laže
in
obrekuje
.
“
V
tem
hipu
,
ko
je
prepadla
vsa
družba
,
se
začuje
iz
zvonika
plat
zvona
in
hlapec
priteče
s
poročilom
,
da
gori
v
Črešnjicah
.
„
Jaz
plačam
,
“
je
dejal
župan
malomarno
.
Hribar
,
Tonček
in
Martin
so
hiteli
iz
hiše
in
Zidar
,
Boštè
,
Jurjevec
so
hitro
še
popili
,
kar
je
bilo
plačanega
.
„
Kaj
ne
,
Lenka
,
ta
vogel
kruha
je
tudi
že
plačan
?
“
je
dejala
Zidarica
in
zavijala
kruh
v
ruto
.
Na
vzhodni
strani
vasi
se
je
dvigal
silen
žar
kakor
širok
steber
,
do
srede
svetlordeč
,
na
vrhu
temen
,
prehajajoč
v
črnosivkast
dim
,
iz
katerega
so
pršeli
svetli
utrinki
.
Po
vasi
vpitje
,
tekanje
,
ropot
brizgalnice
,
ki
jo
je
požarna
bramba
vlekla
iz
shrambe
,
popraševanje
,
kdo
bo
napregel
,
žar
vedno
višji
in
širji
,
vmes
enakomerno
plat
zvona
.
Mladi
ljudje
so
hiteli
na
gorišče
,
preden
se
je
premeknila
brizgalnica
,
in
ko
je
bila
ta
že
oddrdrala
,
se
je
Adolf
vedno
še
napravljal
doma
v
svojo
uniformo
.
V
Črešnjice
so
pridrli
ljudje
od
vseh
strani
in
pomagali
in
gasili
,
kakor
je
kdo
mogel
in
znal
;
domačini
so
skušali
rešiti
vsak
svoje
imetje
.
„
Čigav
hlev
gori
?
“
je
vpil
stari
Hribar
pri
cevi
na
brizgalnici
.
„
Vrbačev
,
“
so
vpili
ljudje
.
„
Ali
je
zavarovan
?
“
„
Je
.
“
„
Kaj
pa
sosed
Javornik
.
Ali
je
ta
zavarovan
?
“
„
Ni
.
“
„
K
sosedu
!
“
kričal
je
Hribar
in
obrnil
cev
proti
poslopju
,
katerega
se
je
prijemal
plamen
.
Tonček
je
hitro
razvrstil
ljudi
,
da
so
nosili
vodo
,
in
napodil
fantov
na
strehe
z
vejami
in
drogovi
odbijat
utrinke
.
Ko
je
bila
Javornikova
hiša
iz
nevarnosti
,
Vrbačev
hlev
pa
že
skoro
do
tal
pogorel
,
se
je
pripeljal
v
svojem
koleslju
načelnik
požarne
brambe
z
vihrajočo
grivo
na
šlemu
in
cigareto
v
ustih
.
„
Tristo
črnih
vragov
!
“
je
vpil
in
skočil
z
voza
,
„
kje
pa
gasite
?
Saj
tam
ne
gori
;
tu
je
ogenj
.
Kdo
pa
je
tako
komandiral
?
“
„
Stari
Hribar
,
“
dejali
so
ognjegasci
,
„
zato
,
ker
je
Vrbač
zavarovan
,
oni
pa
ne
.
“
„
To
se
pravi
potuho
dajati
zanikarnosti
.
Pred
nosom
ima
zavarovalnico
,
pa
ne
da
bi
plačeval
tistih
krajcarjev
.
“
„
Jaz
toliko
pravim
,
“
jezil
se
je
oteti
gospodar
,
„
da
hvala
Bogu
,
da
vas
ni
bilo
precej
zraven
.
Sosedu
bi
bili
oteli
toliko
,
da
ne
bi
dobil
nobene
odškodnine
;
a
meni
bi
bilo
pogorelo
vse
.
“
Načelnik
je
gonil
ognjegasce
vojaški
gor
in
dol
in
po
dolgem
trudu
so
ukrotili
požar
.
Oče
Hribar
pa
je
pazil
,
kdaj
in
kod
se
vrne
njegov
sin
z
gorišča
,
hitro
se
napotil
za
njim
in
ga
v
temi
došel
.
„
Tonček
,
“
je
dejal
polglasno
,
„
ne
smeš
biti
hud
na
moje
besede
.
Prišle
so
mi
iz
srca
,
ki
ima
tebe
rajše
ko
vsakega
drugega
človeka
.
“
Opravičeval
se
je
,
da
je
slišal
od
Albina
samega
,
da
se
ženi
pri
Vrbanu
,
in
da
je
sploh
znano
,
kako
se
on
ženi
.
„
In
vendar
je
vse
zlegano
,
“
dejal
je
Tonček
,
„
kar
se
slabega
govori
o
Lenčiki
,
ki
ni
nikoli
marala
za
Albina
,
nikoli
.
Če
bi
bila
marala
zanj
,
kdo
bi
ji
branil
vzeti
ga
!
A
baš
ker
ga
noče
,
se
znaša
ta
potepuh
nad
njo
in
jo
je
hotel
tudi
meni
očrniti
.
“
„
Tonček
,
ti
imaš
prav
,
“
dejal
je
oče
po
dolgem
molku
.
„
Ne
zameri
mi
!
Kakor
je
sleparil
oče
teh
dveh
,
tako
sleparita
mene
in
druge
tudi
ta
dva
,
in
dasi
sem
se
bil
zarotil
,
da
jima
ne
verjamem
nič
,
vedno
me
še
premotita
.
“
„
Ali
ste
tudi
od
koga
drugega
že
slišali
kaj
napačnega
o
Lenčiki
?
“
vprašal
je
Tonček
vznemirjen
,
če
morda
ne
govori
oče
tako
samo
njemu
na
ljubo
.
A
ta
je
zatrjeval
,
da
vsi
drugi
le
hvalijo
Vrbanovo
hčer
;
a
da
je
pač
tako
,
da
verjamemo
grajo
vsakemu
sleparju
,
hvale
niti
poštenjaku
ne
radi
.
„
Veste
,
oče
,
stvar
je
taka
,
“
dejal
je
pogumno
Tonček
.
„
Tudi
če
bi
Lenčika
ne
marala
za
me
,
če
bi
si
tudi
izbirala
drugega
ali
že
izbrala
,
jaz
bi
se
potegnil
za
njo
povsod
proti
vsakemu
.
Ko
ste
bili
vi
zapustili
mojo
mater
,
svojo
ženo
,
in
mene
,
svojega
otroka
,
in
ko
je
umrla
,
od
bede
in
bridkosti
mati
in
sem
ostal
jaz
sam
,
zapuščen
od
vsega
sveta
,
kdo
me
je
sprejel
?
Vrban
.
Tam
sem
dobil
kruha
in
strehe
.
Toda
jaz
sem
želel
in
koprnel
in
zahteval
tudi
ljubezni
,
tudi
človeškega
srca
,
ki
bi
me
rado
imelo
;
ki
bi
se
veselilo
z
menoj
,
ki
bi
se
mu
smilil
v
nesreči
.
In
dobil
sem
je
in
to
solnce
moje
mračne
mladosti
ne
bo
otemnelo
nikdar
v
mojem
spominu
,
in
če
bi
imel
tudi
umreti
za
Lenčiko
,
vedno
še
ostanem
jaz
njej
dolžan
,
ne
ona
meni
.
Morebiti
bi
morali
pa
tudi
vi
hvalo
vedeti
Vrbanovim
.
Ali
ste
videli
,
kak
spomenik
stoji
na
materinem
grobu
?
“
„
Videl
;
no
,
in
?
“
„
In
tega
je
postavil
Vrban
in
plačal
nekoliko
dolga
,
ki
ste
ga
bili
vi
naredili
.
“
„
To
se
ti
motiš
,
Tonček
.
Spomenik
sem
postavil
jaz
.
“
Tonček
je
nekoliko
pomolčal
,
potem
zmignil
z
rameni
in
pripomnil
,
da
to
pač
malo
pomaga
materi
in
ji
ne
otare
nobene
solze
.
„
To
pa
se
ne
motiš
,
“
je
vzdihnil
mož
in
molče
korakal
poleg
sina
.
„
Torej
,
“
je
sklenil
.
Tonček
,
„
ali
jo
dobim
za
ženo
ali
ne
.
Pri
tem
ima
ona
toliko
besede
kolikor
,
jaz
.
A
naj
bo
,
kakor
hoče
:
za
me
ni
človeka
na
zemlji
,
katerega
bi
bolj
častil
in
rajši
imel
.
Ali
menite
,
da
sem
prišel
zaradi
vas
v
Šmarjeto
?
Mati
me
je
klicala
iz
groba
in
Lenčiko
sem
hotel
še
videti
.
—
Lahko
noč
!
“
Urno
je
odkorakal
Tonček
po
bližnji
poti
domov
;
oče
pa
je
žalosten
premišljeval
njegovo
trmo
in
svojo
nesrečo
,
težko
breme
starega
dolga
,
katerega
bi
tako
rad
vsaj
nekoliko
poplačal
.
A
tudi
Tonček
,
dasi
truden
po
velikem
naporu
,
dolgo
ni
mogel
zaspati
.
„
Ostanki
Albinovi
“
,
ta
predstava
mu
ni
šla
iz
razburjene
glave
,
mučila
ga
je
,
rogala
se
mu
in
zapletala
se
v
težke
sanje
.
Ponosni
mladi
Žibert
je
povešal
glavo
,
umikal
oči
,
ogibal
se
družbe
in
delal
na
polju
od
jutra
do
mraka
.
Žena
se
je
jokala
doma
,
ker
si
je
očitala
krivdo
nesreče
svojega
moža
,
in
ga
milovala
čuteč
ž
njim
žalost
in
osramočenje
.
Prihajala
mu
je
naproti
tako
ljubeznivo
,
da
je
bil
mož
ves
ganjen
in
rotil
se
v
srcu
,
da
ne
pojde
kvartatt
nikdar
več
in
tudi
h
Kramarju
ne
.
A
malo
mu
je
pomagal
kes
.
Poklican
je
bil
pred
sodišče
,
kjer
so
se
mu
najprej
nasmejali
in
potem
mu
prisodili
en
dan
zapora
za
kazen
,
ker
je
bil
oblastvo
zavedel
v
zmoto
.
On
pa
je
dušil
jezo
z
mislijo
,
da
se
mu
prav
godi
,
ker
se
je
rajši
držal
Kramarjev
nego
dobre
svoje
žene
.
Potrt
,
skrivaj
se
je
vrnil
domov
,
ko
je
bil
presedel
kazen
.
Črešnjiški
pogorelci
pa
so
začeli
prihajati
v
Šmarjeto
,
eni
po
zavarovalnino
,
drugi
,
da
dobe
posojila
ali
vzamejo
kaj
denarja
iz
posojilnice
.
Prišel
je
tudi
Javornik
in
naletel
na
Blaža
samega
v
pisarni
.
„
Ali
si
prišel
po
denar
,
Javornik
?
“
je
pozdravil
Žgur
.
„
Saj
imaš
naloženega
.
Koliko
je
številka
knjižice
?
“
„
51.
“
„
Čakaj
,
da
pogledam
,
“
je
dejal
Blaž
in
listal
važno
po
veliki
knjigi
.
„
51
,
51.
Ti
imaš
notri
sto
kron
.
“
„
Desetkrat
toliko
,
Blaž
,
“
je
dejal
mož
.
„
Le
poglej
mojo
knjižico
.
“
Žgur
jo
je
vzel
v
roke
,
gledal
zdaj
v
knjigo
,
zdaj
v
knjižico
in
primerjal
števili
,
ki
se
nista
ujemali
,
kimal
je
in
godrnjal
in
potem
rekel
,
naj
počaka
gospoda
Albina
.
„
Sam
grem
ponj
,
“
je
dejal
Javornik
,
ki
je
že
začel
srepo
gledati
.
Kmalu
je
pripeljal
Albina
,
ki
je
nekoliko
prepadel
in
nevoljen
razlagal
,
da
Žgur
teh
računov
ne
razume
popolnoma
,
da
je
res
tisoč
kron
naloženih
.
„
To
je
v
drugi
knjigi
zabeleženo
,
Blaž
,
“
je
odrinil
Albin
načelnika
Žgurja
.
„
Vaša
knjižica
,
gospod
Javornik
,
je
popolnoma
v
redu
.
“
Ko
je
opravil
Javornik
v
posojilnici
,
je
šel
naravnost
k
staremu
Hribarju
zahvalit
se
za
pomoč
pri
požaru
in
pravil
tudi
,
kakšno
sitnost
je
imel
v
posojilnici
,
ker
je
Žgur
imel
drugače
zapisano
v
veliki
knjigi
nego
on
v
mali
.
Hribar
je
pazljivo
poslušal
in
oči
so
se
mu
svetile
.
Takoj
za
Javornikom
je
šel
iz
hiše
,
da
poišče
mladega
Žiberta
.
Dobil
je
samega
na
njivi
.
„
Žibert
,
kaj
tako
zamišljen
?
“
Kmet
ni
odgovoril
nič
,
ampak
srdito
bil
trde
kepe
.
„
Hud
si
na
Kramarja
,
“
je
nadaljeval
Hribar
in
oni
se
je
obrnil
proč
.
„
Vidiš
!
Stari
je
bil
mene
spravil
v
nesrečo
in
pognal
v
Ameriko
,
mladi
pa
tebe
.
A
precej
sem
bil
tudi
jaz
kriv
in
morebiti
ti
tudi
.
“
„
Sam
,
sam
,
“
dejal
je
mož
tiho
.
„
Igra
me
je
zapeljala
.
“
„
Kaj
pa
ste
igrali
?
“
„
Cvikali
.
“
„
Prepovedana
igra
.
“
„
Najprej
so
me
slekli
,
potem
osramotili
in
nazadnje
izročili
sodišču
.
Takšen
mora
biti
človek
,
da
se
ga
ljudje
boje
in
da
se
mu
dobro
godi
na
svetu
.
Ta
dva
imata
vse
na
vajetih
in
njima
ne
pride
nihče
do
živega
.
“
„
Ti
jima
lahko
precej
prideš
.
Zatoži
Adolfa
zaradi
prepovedane
igre
.
“
„
Ker
sem
pa
sam
udeležen
.
“
„
Tebi
,
če
tožiš
,
se
ne
zgodi
nič
;
oni
bo
pa
kaznovan
.
“
„
Kaj
res
?
“
„
Istina
.
Ti
molči
in
toži
.
Najprej
naj
pride
na
vrsto
Adolf
,
potem
Albin
,
katerega
je
še
manj
prida
.
Ta
zapravi
po
mojem
računu
dvakrat
toliko
,
kolikor
mu
nese
služba
.
Kje
jemlje
?
Ali
pri
bratu
ali
pa
pri
posojilnici
.
Toda
dokazati
je
težko
in
prej
se
ne
sme
govoriti
resnica
.
Frtin
je
plačal
,
ker
jo
je
govoril
,
in
raztrgali
so
ga
po
novinah
.
Premeten
človek
sestavi
lahko
najgoljufnejše
račune
tako
,
da
se
ne
bo
poznala
nikjer
nobena
zmota
.
Kako
pa
se
pregleduje
?
Pregledajo
se
računi
in
dokazila
,
kar
jih
je
pri
rokah
;
kaj
pa
,
če
se
ni
vpisalo
,
kar
je
kdo
plačal
,
in
če
se
je
vpisalo
več
,
nego
je
kdo
vzel
!
Vsi
dolžniki
in
vsi
upniki
bi
se
morali
sklicati
k
pregledu
;
potem
bi
se
dala
dognati
istina
.
Če
mi
hočeš
ti
pomagati
,
bi
jaz
dregnil
nekoliko
v
sršenjak
.
Toda
hoditi
hočem
varno
pot
in
ne
plačevati
globe
;
ne
zaradi
tistih
krajcarjev
,
ampak
ker
bi
se
potem
lopovščina
še
bolj
ukoreninila
in
utrdila
.
“
„
Kar
hočete
,
vam
storim
;
ampak
najprej
grem
tožit
,
“
je
dejal
Žibert
,
zadel
motiko
in
hitel
domov
razveselit
ženo
z
zvitim
naklepom
.
Po
nesreči
je
srečal
na
cesti
oba
brata
.
Ni
se
mogel
brzdati
,
vzdignil
je
pest
in
pridušil
se
,
da
mora
še
kdo
drug
sedeti
;
on
da
gre
ovadit
,
s
kom
da
je
cvikal
.
Brata
sta
se
spogledala
,
Albin
rdeč
od
jeze
,
Adolf
nekoliko
propadel
od
strahu
.
„
Prokleti
Žibert
,
kdo
ga
je
naščuval
!
“
je
dejal
župan
.
„
Naj
ga
naščuje
,
kdor
hoče
,
“
je
miril
Albin
.
„
Ti
naprezi
takoj
voziček
in
pelji
se
k
sodišču
,
da
prestrežeš
Žiberta
.
Za
to
se
gre
,
kdo
bo
prej
tam
in
prej
ovadil
;
kdor
pride
prepozno
,
ta
bo
kaznovan
.
Le
hitro
,
le
hitro
!
“
Četrt
ure
ni
minulo
in
že
je
stal
pred
hišo
voz
naprežen
,
Adolf
si
zapenjal
suknjo
,
popravljal
ovratnico
in
brat
ga
naganjal
,
da
čas
poteka
,
da
je
Žibert
že
odšel
.
Voz
je
zdrdral
in
Adolf
je
napenjal
oči
,
da
bi
zagledal
Žiberta
,
in
podil
konja
,
da
bi
ga
došel
,
in
vroče
mu
je
prihajalo
.
Blizu
sodišča
,
že
na
ovinku
stranske
ceste
je
korakal
mož
s
suknjo
na
rami
in
mahal
urno
in
enakomerno
s
širokim
belim
rokavom
.
Kmalu
mu
je
bil
konj
vštric
.
Žibert
se
je
umeknil
,
obrnil
glavo
in
zaiskrile
so
se
mu
oči
.
Adolf
ga
je
pozdravil
in
mu
želel
,
da
dobro
opravi
;
potem
si
je
prižgal
smodko
,
naslonil
se
nazaj
in
zadovoljen
premišljeval
,
kako
prijetno
se
živi
v
dobro
urejeni
državi
;
presneto
,
naj
bi
bil
on
med
kakim
divjaškim
ljudstvom
ali
v
državi
brez
pisanih
postav
,
kdaj
bi
ga
bili
že
ubili
!
A
v
omikani
državi
se
ve
natanko
,
kaj
je
prepovedano
;
in
vse
drugo
je
dovoljeno
.
Kako
neumen
je
preprost
človek
,
ki
se
briga
za
tako
imenovano
pravico
,
zakona
pa
se
ne
uči
.
Pameten
mož
dela
narobe
;
pravica
še
ni
nikoli
nikogar
kaznovala
,
postava
pa
je
občutljivejša
;
to
je
treba
čislati
in
negovati
,
potem
nas
varuje
vkljub
vsem
krivicam
,
ki
jih
ona
ne
prepoveduje
.
V
takih
modrih
mislih
se
je
pripeljal
k
sodišču
.
Takoj
ga
je
sprejel
sodnik
in
zabeležil
njegovo
zatožbo
.
Adolf
se
je
že
pogovarjal
pred
gostilno
s
svojimi
znanci
o
domačih
stvareh
,
ko
je
prisopel
Žibert
.
„
Žibert
,
jaz
sem
opravil
,
“
je
dejal
prijazno
.
„
Če
hočeš
,
se
pelješ
lahko
z
menoj
nazaj
.
—
Pa
kaj
govorim
!
Saj
te
bodo
morebiti
zopet
priprli
kakor
zaradi
teleta
.
Vedno
so
sitnosti
,
če
ima
človek
opravka
s
teleti
.
Če
te
ne
bo
precej
nazaj
domov
,
potolažim
jaz
mlado
tvojo
ženko
.
“
„
Črni
vrag
,
ti
bom
kmalu
zavezal
jezik
,
“
zagrozil
se
je
Žibert
in
šel
ovadit
Adolfa
.
Ta
pa
,
ki
je
vedel
,
kaj
se
bo
zgodilo
,
kaj
se
mora
zgoditi
po
zakonu
,
je
vesel
čakal
v
gostilni
izida
.
Zadovoljen
je
slišal
,
da
je
plačal
mož
dvajset
kron
globe
,
da
je
besnel
od
jeze
začuvši
,
kdo
da
ga
je
ovadil
,
in
da
je
oni
,
ki
ga
je
bil
zapeljal
,
ki
je
ž
njim
grešil
,
odšel
brez
kazni
.
Vesel
se
je
pripeljal
Adolf
domov
in
zopet
so
se
smejali
ljudje
po
Šmarjeti
mlademu
Žibertu
,
zopet
so
dejali
:
„
Adolf
in
Albin
,
to
sta
ptiča
;
tema
ne
pride
nihče
do
živega
;
še
vsakega
sta
zvila
,
ki
se
ju
je
lotil
.
“
Žibert
se
je
vrnil
pozno
zvečer
ves
nesrečen
in
zavil
najprej
v
Hribarjevo
kočo
potožit
svoje
gorje
.
Starec
je
hodil
po
sobi
in
pušil
tobak
iz
kratke
pipe
.
Temnelo
mu
je
čelo
in
stiskale
se
oči
,
ko
je
poslušal
zgodbo
.
„
Zakaj
ne
držiš
jezika
za
zobmi
!
“
je
zrohnel
nad
njim
in
skesan
je
poslušal
Žibert
očitanje
in
oštevanje
in
rotil
se
,
da
se
mora
znositi
nad
Kramarjem
.
„
Ti
si
prijatelj
Žgurju
,
“
dejal
je
pomirjen
naposled
Hribar
.
„
Od
mladih
nog
.
“
„
Ti
poizvedi
pri
njem
,
ne
da
bi
kdo
kaj
slutil
koliko
da
je
vložil
oni
dan
Majce
v
posojilnico
in
koliko
posojila
je
dobil
Brnot
,
dva
poštenjaka
,
ki
ne
znata
ne
brati
ne
pisati
.
To
poizvedi
in
pridi
povedat
meni
,
drugemu
nobenemu
.
Ali
razumeš
?
“
„
Razumem
.
“
„
“
udi
Brnotu
in
Majcetu
ne
smeš
nič
povedati
in
tudi
ženi
ne
;
sploh
nikomur
na
svetu
.
Mož
beseda
!
“
Segla
sta
si
v
roke
in
ločila
se
,
Žibert
nekoliko
potolažen
,
Hribar
razburjen
,
da
je
kar
letal
po
sobi
in
puhal
dim
na
vse
strani
.
„
Ha
,
“
je
mrmral
med
zobmi
in
stiskal
pest
,
„
par
gospodarjev
bo
kmalu
igralo
,
kje
se
škarjice
brusijo
.
“
Vsako
jutra
je
sklepal
Tonček
,
da
pojde
zvečer
na
Trato
,
in
vsak
večer
je
prišla
kakšna
izapreka
vmes
.
Lenčika
je
koprnela
od
žalosti
,
da
se
ne
more
zgovoriti
ž
njim
,
in
jela
je
prositi
mater
,
naj
gresta
enkrat
pogledat
,
kako
se
mu
godi
.
Lepo
jutro
je
bilo
in
težka
rosa
se
je
lesketala
na
cvetoči
ajdi
.
Tonček
je
že
vihtel
kladivo
in
obdelaval
žareče
železo
.
Zbudil
ga
je
glasen
pozdrav
vesele
Jerice
,
ki
je
sama
pritočila
kolo
,
da
se
popravi
.
Kar
so
bile
bistrooke
vrstnice
ugenile
že
davno
,
da
se
oblači
Jerica
ali
Martinu
ali
Tončku
na
čast
lepše
in
skrbnejše
,
to
je
zapazil
Tonček
danes
in
zadovoljno
se
muzal
,
ko
mu
je
začela
goniti
kovaški
meh
.
Zvonko
se
je
razlegal
njen
smeh
,
ko
ji
je
pripovedoval
Tonček
o
požaru
,
o
junaštvu
načelnika
požarne
brambe
in
kako
je
sam
gasil
.
Kar
vstopita
Vrbanka
in
Lenčika
.
Zdaj
šele
se
je
začela
smejati
Jerica
,
ki
je
hitro
skočila
k
znankama
in
razlagala
,
da
se
uči
kovaštva
,
da
postane
pomočnica
Tončku
in
da
že
zna
meh
goniti
.
Niti
Lenčiki
niti
materi
se
ni
zdelo
to
smeha
vredno
in
tudi
Tončku
je
presedala
veselost
.
Sprejel
je
prisrčno
svoja
gosta
in
ju
vodil
po
hiši
,
velel
skrivaj
pogrniti
in
prinesti
kruha
in
vina
in
nadejal
se
,
da
odide
Jerica
.
A
zvesto
jih
je
spremljala
dobra
deklica
.
„
Le
poglej
,
Lenčika
!
Nobeno
okno
nima
zagrinjala
,
“
je
dejala
.
„
Kje
pa
je
sklednik
?
“
„
Tega
še
nimam
.
“
„
Sklednika
nimaš
?
Žličnika
pa
tudi
še
ne
?
To
je
gospodarstvo
,
da
se
Bogu
smili
.
Nič
si
ne
znate
moški
sami
pomagati
.
“
„
Saj
si
naročim
kmalu
gospodinjo
,
“
šalil
se
je
Tonček
.
„
Skrajni
čas
,
“
smejala
se
je
Jerica
in
tekala
in
prestavljala
pohištvo
,
kakor
bi
že
bila
gospodinja
.
Vrbanka
in
hči
sta
malo
govorili
,
a
tem
s
več
mislili
in
kmalu
se
začeli
odpravljati
;
Tonček
se
je
trudil
pridržati
ji
,
stregel
in
ponujal
pri
mizi
,
kolikor
je
mogel
,
in
stregla
in
ponujala
je
ž
njim
veselooka
Jerica
,
a
brez
posebnega
uspeha
;
onima
se
je
mudilo
domov
.
„
Kakor
hitro
utegnem
,
pridem
na
Trato
,
“
je
djal
Tonček
za
slovo
in
stiskal
jima
roke
in
jezil
se
na
tihem
na
jezično
Jerico
,
ki
je
vedno
govorila
vmes
in
takoj
se
ponudila
,
da
pride
ž
njim
v
vas
.
„
Nocoj
,
Tonček
,
pa
k
nam
!
“
se
je
poslovila
in
spremila
nekaj
časa
oni
dve
in
žvrgolela
,
kako
moder
in
delaven
mladenič
da
je
Tonček
.
„
Nikamor
ne
zahaja
razen
k
nam
;
kajti
z
Žgurjem
sta
ši
od
mladega
prijatelja
.
Meni
že
nagajajo
ljudje
,
da
je
pri
nas
kuhan
in
pečen
.
Toda
povprašal
še
ni
.
Ti
veš
Lenčika
,
da
sem
imela
jaz
že
dobre
snubce
;
ampak
zdaj
vem
hvalo
,
da
se
nisem
zmenila
za
nje
.
Zaradi
Tončka
bi
se
kesala
.
Ti
ne
veš
,
kako
ljubezniv
je
ta
fant
,
koliko
je
skusil
po
svetu
,
kako
zanimivo
zna
pripovedovati
.
Kar
cele
večere
bi
ga
poslnšala
.
“
Molče
je
poslušala
Lenčika
ta
slavospev
;
tudi
če
bi
se
ji
bilo
ljubilo
,
ne
bi
bila
prišla
do
besede
;
kajti
Jerica
je
govorila
za
vse
tri
,
in
karkoli
je
vprašala
oni
dve
,
si
je
sama
takoj
odgovorila
.
„
Lenčika
,
“
je
dejala
skrivnostno
in
se
nagnila
k
njenemu
ušesu
,
„
“
li
mi
boš
družica
?
A
nikomur
nič
ne
povej
,
ker
ni
še
tako
daleč
.
“
Veselo
so
se
ji
svetile
oči
in
gledale
v
zamišljeno
tovarišico
,
ki
se
je
obotavljala
z
odgovorom
.
„
Torej
z
Bogonm
,
mati
!
Z
Bogom
,
Lenčika
!
Ampak
,
molči
,
veš
?
“
se
je
poslovila
in
veselo
drobnela
proti
domu
in
polglasno
si
zapela
:
„
Moj
lantič
se
izmed
vseh
spozna
.
“
Vrbanka
in
hči
pa
sta
šli
tiho
svojo
pot
,
zatopljeni
v
iste
grenke
misli
.
„
Da
bodo
zelo
šle
za
njim
,
“
je
prekinila
molčanje
mati
,
„
to
sem
vedela
;
a
nisem
mislila
,
da
bo
izbral
tako
hitro
.
“
„
Čemu
sva
šli
vendar
doli
,
mati
!
“
je
dejala
Lenčika
in
zaihtela
.
„
Ker
si
ti
tako
želela
.
In
spodobilo
se
je
,
da
ga
obiščemo
mi
enkrat
,
ker
je
bil
on
tudi
pri
nas
.
Saj
smo
vendar
prijatelji
.
“
„
Oh
,
prijatelji
!
“
vzdihnila
je
Lenčika
.
„
Kdo
je
prijatelj
nesrečnim
ljudem
.
Vsak
se
jih
ogiblje
,
da
se
ne
naleze
žalosti
.
In
pri
nas
je
tako
,
da
si
želi
včasih
človek
umreti
.
Če
bi
vas
in
očeta
ne
bilo
več
,
služit
bi
šla
kamor
si
bodi
rajša
nego
živeti
v
takšni
hiši
.
“
„
Nič
ne
bodi
žalostna
,
“
tolažila
je
mati
.
„
Saj
še
nisi
prestara
.
Bo
že
še
kdo
povprašal
,
če
ti
je
namenjen
zakonski
stan
.
Če
ti
pa
ni
,
pomisli
,
kaj
imava
dobrega
jaz
in
oče
.
Ali
se
ne
godi
bolje
vsakemu
hlapcu
in
vsaki
dekli
?
“
Lenčiki
je
bilo
na
jeziku
,
da
sta
si
oče
in
mati
pač
sama
nekoliko
kriva
;
a
ni
ju
hotela
žaliti
in
molčala
je
,
nevoljna
sama
na
se
,
da
je
tako
lahkoverno
in
lahkoupno
zapravila
dušni
mir
in
hitela
za
pisanimi
penami
,
ki
se
razlete
,
ko
se
jih
dotakne
roka
.
Odganjala
si
je
svatovske
misli
,
ki
so
sedale
za
sedminsko
mizo
,
in
bridko
se
nasmehnila
materinim
besedam
,
da
ni
še
tako
stara
,
in
na
tihem
se
začela
meriti
z
Jerico
in
spoznavati
,
kako
šibka
je
tolažba
materina
,
prav
kakor
ona
sama
in
njeno
drobno
lice
poleg
one
krepke
polnolične
deklice
.
Tončku
ni
tolikanj
zamerila
,
pač
pa
Jerici
,
ki
se
je
vedla
po
njenih
mislih
,
kakor
se
ne
spodobi
dekletu
.
Še
bolj
hud
na
Jerico
pa
je
bil
Tonček
;
kajti
kaj
si
je
mogla
misliti
Lenčika
in
njena
mati
!
Niti
par
besedi
ni
mogel
sam
govoriti
ž
njima
,
neprijetno
,
vsiljivo
vedenje
.
Zato
tudi
ni
šel
zvečer
v
vas
k
Žgurju
,
dasi
ga
je
prišel
klicat
Martin
.
„
Zakaj
ga
nisi
pripeljal
s
seboj
?
“
sprejela
je
Jerica
Martina
.
„
Saj
se
tiščita
vedno
drug
drugega
.
“
„
Najbrž
pojde
na
Trato
.
Lej
,
Jerica
,
kako
se
človek
moti
.
Prej
sem
mislil
,
da
hodi
Tonček
na
Trato
samo
,
ker
je
bil
tam
vzgojen
;
zdaj
pa
vidim
,
da
so
povsod
ženske
vmes
.
“
In
zaupljivo
je
pripovedoval
,
kaj
da
se
je
bilo
zgodilo
v
gostilni
,
kako
je
napil
Albin
Tončku
in
nevesti
njegovi
in
kako
se
je
sprl
Tonček
z
očetom
.
„
Ah
,
to
ni
nič
,
“
dejala
je
Jerica
zamolklo
in
negotovo
.
„
To
ne
more
biti
;
saj
ni
nikoli
nič
omenil
.
“
„
Meni
tudi
nič
mar
ni
,
“
zmignil
je
Martin
z
rameni
;
„
jaz
povem
,
kar
sem
slišal
.
“
Z
Jerico
se
ni
dalo
nič
več
govoriti
;
na
mah
je
bila
izginila
prešerna
veselost
in
umeknila
se
burnemu
nemiru
.
Uverjala
se
je
,
da
so
vse
te
besede
neutemeljena
domnevanja
in
sumnje
,
kakršnim
ne
odide
noben
fant
,
če
izpregovori
s
kakšnim
dekletom
;
a
pomirila
se
ni
.
Živahno
se
je
začela
spominjati
vsake
prijazne
besede
Tončkove
,
kdaj
ji
je
stisnil
roko
,
kako
pomenljivo
jo
pogledal
.
„
Ah
,
če
laže
beseda
,
oči
vendar
ne
lažejo
,
“
si
je
mislila
.
Ker
pa
Tončka
več
dni
ni
bilo
v
vas
,
je
začela
popraševati
,
kdo
da
se
mu
je
zameril
,
da
treba
poizvedeti
.
Blaž
sam
je
šel
po
moškega
mladeniča
.
A
če
se
je
resno
držal
on
,
še
resnejša
je
bila
ona
.
Malomarno
je
odzdravila
,
na
kratko
odgovarjala
in
modro
govorila
.
„
Ljudje
govore
,
“
je
dejal
Tonček
,
„
da
je
moj
oče
otel
Črešnjice
,
ki
bi
bile
vse
pogorele
,
če
bi
se
bil
o
pravem
času
pripeljal
načelnik
ognjegascev
.
“
„
Ah
,
ljudje
!
“
je
dejala
Jerica
.
„
Danes
govore
tako
,
jutri
tako
.
“
„
Javornik
sam
se
je
prišel
njemu
in
meni
zahvalit
.
“
„
Torej
vendar
še
nekaj
hvaležnih
ljudi
na
svetu
.
“
„
Kaj
si
pa
danes
tako
huda
,
Jerica
?
“
je
vprašal
Martin
.
„
Saj
se
nihče
ne
zmeni
,
ali
sem
huda
ali
dobra
.
“
„
Kako
se
motiš
!
“
dejal
je
Martin
in
nasmehnila
se
mu
je
tako
ljubeznivo
,
da
mu
je
gorko
postalo
;
obrnila
se
je
k
njemu
in
govorila
prijazno
in
živahno
samo
ž
njim
in
semtertja
pogledala
po
strani
,
kaj
poreče
Tonček
,
ko
zna
ona
tudi
resna
in
moška
in
kratkobesedna
biti
.
A
zamerila
mu
je
še
hujše
,
ker
se
za
to
očividno
ni
brigal
.
Ko
pa
so
poklicali
Martina
domov
in
je
hotel
ž
njim
oditi
Tonček
,
ga
je
zadržala
Blaževa
žena
,
češ
,
da
se
mu
nikamor
ne
mudi
,
ker
je
tako
zapuščen
v
svojem
prevelikem
domovanju
.
Ostal
je
in
spretna
gospodinja
,
ki
je
bila
zapazila
mlado
napetost
,
je
skušala
omečiti
trmasti
srci
,
ki
sta
bili
po
njenem
mnenju
kakor
ustvarjeni
drugo
za
drugo
,
in
zaslužiti
hvaležnost
obeh
,
poskrbevši
,
da
se
najdeta
sorodni
duši
,
ki
sta
se
bili
nekoliko
zgrešili
.
Oštela
je
po
ženski
navadi
najprej
sestro
,
da
je
pusta
kakor
jesenski
dež
.
„
Oh
,
saj
je
prijazna
,
“
je
dejal
Tonček
.
„
Martin
se
je
smejal
ves
večer
in
on
ve
,
zakaj
,
Jerica
pa
tudi
.
“
„
Jaz
nič
ne
vem
,
“
dejala
je
Jerica
,
„
in
če
misli
Martin
,
da
ve
,
potem
se
motita
vidva
oba
.
“
„
To
bi
bilo
pa
škoda
in
za
Martina
bi
mi
bilo
žal
,
“
muzal
se
je
Tonček
;
ona
pa
je
zbežala
iz
sobe
in
ni
je
bilo
več
nazaj
.
Tonček
se
je
odpravljal
domov
samoljubno
zadovoljen
,
da
je
v
domačem
kraju
ljub
in
drag
;
in
kar
nič
hud
na
Jerico
je
primerjal
Blaževo
družino
s
Tratenskimi
,
kjer
je
tako
žalostno
,
da
se
boji
človek
obiskati
jih
in
poprašati
,
kako
se
jim
godi
.
Pri
skednju
ga
ustavi
Jerica
.
„
Ali
ti
res
misliš
,
“
je
hitela
,
„
da
je
meni
kaj
za
Martina
?.
Nič
,
kar
nič
.
“
In
solze
so
jo
polile
.
„
In
ti
misliš
,
da
sem
jaz
huda
in
neprijazna
.
Saj
ni
res
,
Tonček
.
Naj
bi
bil
ti
videl
Lenčiko
na
Trati
,
kako
hude
jeze
je
ta
!
Jaz
jo
poznam
,
ker
sem
služila
gori
.
Njen
ženin
,
Albin
,
jo
je
hotel
enkrat
prijeti
črez
pas
,
a
mu
je
tako
pripeljala
,
da
je
Albin
tri
dni
legal
po
Šmarjeti
,
da
ga
zobje
bole
.
Lenčika
je
huda
,
ne
jaz
.
Ampak
,
Tonček
,
pridi
kmalu
zopet
.
Saj
te
imamo
vsi
radi
.
Lahko
noč
!
“
Nikdar
ni
Tonček
s
toliko
hvaležnostjo
stisnil
prijateljske
roke
nego
ta
večer
Jerici
,
ki
se
je
veselila
na
tihem
,
da
je
naredila
konec
nesporazumenju
,
in
ni
slutila
sirota
,
da
je
dosegla
baš
,
kar
je
hotela
preprečiti
.
Naredila
je
konec
drugemu
nesporazumenju
in
razpršila
vse
druge
pomisleke
.
Zgodno
jutro
drugega
dne
je
že
dobilo
Tončka
na
potu
tja
,
kjer
ga
že
toliko
časa
ni
bilo
,
dasi
so
ga
tako
težko
čakali
;
in
srce
mu
je
plalo
,
kakor
da
hoče
pred
njim
dospeti
do
zaželjenega
cilja
in
popraviti
in
poravnati
,
kar
so
bile
zakrivile
nesrečne
razmere
in
lastna
nepremišljena
lahkovernost
.
A
vedno
so
naše
nade
kakor
tudi
naš
strah
večje
od
pričakovane
radosti
ali
nesreče
.
Kakor
med
tujce
je
stopil
Tonček
v
znano
hišo
.
Mati
ga
je
sprejela
prijazno
,
a
ni
se
ga
oklenila
kakor
prej
;
oče
mu
je
stisnil
roko
in
pokimal
;
a
govorila
sta
starša
hladno
in
mirno
kakor
s
človekom
,
ki
ga
spoštujeta
in
čislata
,
a
nimata
za
svojega
.
„
Kje
je
Lenčika
?
“
vprašal
je
Tonček
pobit
in
užaljen
.
„
Z
doma
je
šla
,
“
je
dejal
oče
tiho
.
„
Kam
?
“
„
Mislim
,
da
je
v
zelniku
.
“
„
Jaz
grem
za
njo
,
“
je
dejal
Tonček
in
obrnil
se
.
„
Par
besed
,
Tonček
,
par
besed
!
“
zadržavala
ga
je
mati
in
hitela
za
njim
in
prijela
ga
za
roko
.
„
Nekaj
te
moram
prositi
.
Ti
si
brhek
fant
,
Tonček
,
in
nič
čudno
ni
,
če
se
marsikatero
dekle
ozre
za
teboj
.
Ampak
pameten
moraš
biti
in
previden
,
ker
dekleta
se
hitro
zagledajo
in
zamislijo
,
in
kadar
izpregledajo
,
je
konec
nesreča
in
žalost
.
“
Tonček
je
mahnil
z
roko
in
odkimaval
,
a
ona
je
govorila
počasi
dalje
:
„
Posebno
imej
usmiljenje
z
našo
Lenčiko
,
ko
vidiš
,
da
ima
že
doma
dosti
nadlog
.
Kako
lahko
je
prej
vse
to
nosila
,
ko
je
bila
mirna
;
a
zdaj
trpi
ta
reva
,
da
se
mi
smili
v
srce
.
Rada
te
imam
,
Tonček
,
in
vendar
bi
hvalila
Boga
,
če
bi
se
ne
bil
več
vrnil
k
nam
.
Seveda
si
ti
dobro
mislil
in
hotel
nas
razvedriti
;
a
po
teh
jasnih
dneh
je
legla
še
gostejša
megla
na
naše
življenje
.
Polagoma
se
bo
zopet
vse
pomirilo
in
pozabilo
;
ampak
prosim
te
,
nikar
več
ne
vznemirjaj
dekleta
.
Če
že
govoriš
,
govori
resno
brez
vsakega
namigavanja
in
snubljenja
,
ki
samo
glavo
meša
in
srce
obteži
.
Vem
,
da
imajo
nekatere
to
rade
in
se
smejejo
in
dobrikajo
in
jim
je
le
za
šalo
;
Lenčika
pa
ni
takšna
.
Ker
je
sama
resna
,
misli
,
da
govore
tudi
drugi
ž
njo
zares
,
in
tvoje
besede
se
ji
zde
tem
resnejše
in
iskrenejše
,
ker
te
ceni
in
stavi
nad
vse
druge
.
Torej
,
Tonček
,
ne
zameri
,
da
govorim
s
teboj
kakor
mati
,
skrbna
za
Lenčiko
in
tudi
za
te
,
ker
vem
,
da
bi
ti
bilo
žal
,
če
bi
morala
trpeti
zaradi
besedi
,
s
katerimi
jo
hočeš
razvedriti
.
“
„
Oh
,
mati
,
“
ugovarjal
je
Tonček
,
„
kako
krivo
me
vi
sodite
!
Nikdar
ne
bi
odpustil
sam
sebi
,
če
bi
z
Lenčiko
drugače
govoril
nego
mislil
o
tem
,
kar
mi
je
najbolj
pri
srcu
.
To
je
nesrečno
nesporazumenje
,
katerega
sem
nekoliko
sam
kriv
in
ki
se
bo
hitro
razpršilo
;
samo
da
se
pogovorim
z
Lenčiko
.
Tam
jo
že
vidim
pri
solnčnicah
.
“
„
Torej
lepo
in
prijazno
se
pogovorita
za
slovo
in
potem
naj
bo
konec
!
“
je
sklenila
mati
,
stisnila
mu
roko
in
počasi
se
vrnila
žalostna
proti
domu
.
„
Zdrava
,
Lenčika
!
“
je
pozdravil
Tonček
deklico
,
ki
je
pridno
kopala
po
zelniku
in
le
še
bolj
povesila
glavo
ob
tem
pozdravu
.
„
Zdrav
,
Tonček
!
“
je
odgovorila
mirno
.
„
Nič
mi
ne
daš
roke
?
“
ji
je
oponesel
in
lovil
z
žuljavo
desnico
pridno
roko
,
ki
se
ni
hotela
odtegniti
delu
.
„
Prav
,
da
si
prišel
,
“
je
dejala
črez
nekaj
časa
in
podala
mu
roko
.
„
Želela
sem
,
da
se
kot
prijatelja
posloviva
.
“
„
Sam
Bog
razumej
tebe
in
mater
,
ki
govorita
tako
čudno
!
“
„
Medve
,
Tonček
,
govoriva
naravnost
in
resnično
in
za
šale
nimava
ne
časa
ne
volje
.
Poslušaj
me
in
nikar
mi
ne
ustavljaj
besede
.
Razveselila
sem
se
te
,
Tonček
,
ko
si
prišel
po
dolgih
letih
zopet
k
nam
.
Mislila
sem
,
da
sva
ostala
oba
takšnih
misli
in
takšnega
srca
,
kakršna
sva
bila
kot
otroka
.
A
spoznala
sem
,
da
se
je
mnogo
izpremenilo
.
Ti
si
videl
mnogo
sveta
in
mnogo
doživel
,
jaz
sem
ostala
v
domačem
kraju
in
ne
znam
drugače
govoriti
nego
mislim
.
Tebi
se
je
iz
žalosti
rodilo
veselje
in
sreča
,
meni
narobe
,
in
ni
bilo
prav
,
da
sem
hotela
priliti
kozarcu
tvoje
radosti
nekaj
našega
pelina
,
ni
bilo
prav
,
da
sem
te
iz
samoljubnosti
napačno
umela
in
imela
navadne
šale
za
resne
besede
.
Kriva
sem
bila
sama
,
ker
nisem
bila
previdnejša
in
opreznejša
.
Žal
mi
je
sedaj
;
toda
sreča
,
da
le
še
pozneje
ni
prišlo
spoznanje
!
“
„
Kakšne
uganke
govoriš
,
Lenčika
!
“
ustavil
jo
je
Tonček
.
„
Tebi
je
žal
,
da
si
mi
dala
besedo
!
Kaj
sem
vendar
takšnega
zagrešil
!
Jaz
imam
mirno
vest
.
“
„
Blagor
ti
,
Tonček
!
Ti
si
se
najbrž
tudi
sam
motil
.
Kadar
pride
človek
po
dolgih
letih
v
stari
kraj
,
pričakuje
in
išče
stare
sreče
.
A
ker
se
je
izpremenil
sam
,
se
mu
kmalu
zazdi
,
da
se
je
izpremenil
kraj
.
Morebiti
si
ti
od
začetka
res
tako
govoril
,
kakor
ti
je
velelo
srce
;
a
ko
je
spoznalo
srce
,
da
se
je
zmotilo
,
so
se
začele
zapletati
besede
in
iskati
povoda
in
izhoda
in
odtod
natolcevanje
in
sumničenje
in
očitki
in
popraševanje
,
ki
naj
bi
prikrilo
in
pokrilo
izpremislek
.
Vse
odveč
,
Tonček
,
vse
odveč
!
“
„
Same
domišljije
,
Lenčika
!
Koliko
krivico
mi
delaš
!
Kar
sem
govoril
,
ni
bila
šala
in
nobene
besede
ne
vzamem
nazaj
.
Žal
pa
mi
je
res
in
kesam
se
,
da
nisem
takoj
odgnal
sumljivih
misli
.
Saj
veš
,
kdo
je
kriv
.
Zavedla
me
je
ljubezen
in
zdaj
se
sramujem
in
kesam
in
te
prosim
:
Odpusti
mi
!
“
„
Vse
ti
odpuščam
,
Tonček
;
samo
posloviva
se
!
Idiva
narazen
,
ker
nisva
drug
drugemu
namenjena
.
“
„
Če
je
tako
,
Lenčika
,
in
se
ti
ne
daš
pregovoriti
in
prepričati
,
čemu
sem
se
vrnil
jaz
v
domovino
!
Prodal
bom
vse
in
šel
po
svetu
.
Zaradi
tebe
sem
prišel
,
zaradi
tebe
pojdem
.
A
da
ti
tako
hudo
zameriš
,
to
ni
prav
.
Človek
se
lahko
zmoti
;
a
pogovoriti
se
je
treba
,
da
se
zmota
spozna
in
popravi
.
Razžalil
sem
te
proti
svoji
volji
;
a
le
še
rajši
te
imam
,
Lenčika
,
po
nesrečni
zmoti
,
v
katero
ne
zabredem
nikoli
več
.
“
„
Oh
,
Tonček
,
lahko
bi
ti
rekla
:
Preden
bo
petelin
dvakrat
zapel
—
.
Ti
ne
veš
,
kaj
je
sumnja
.
Zdaj
se
slepiš
,
da
si
ozdravljen
in
da
vidiš
vse
,
kakor
je
bilo
v
istini
;
a
najmanjši
prah
v
očesu
zagrne
razgled
po
najlepšem
kraju
.
Prej
si
se
motil
o
meni
in
zdaj
se
motiš
o
sebi
.
Stara
sumnja
te
ne
izpusti
več
;
napadla
bi
te
tudi
v
zakonu
in
postavila
se
med
naju
kakor
mrzla
stena
in
trpela
bi
oba
,
ti
po
krivici
,
jaz
po
nedolžnem
.
Sreče
je
več
v
mislih
nego
v
dejanstvu
in
od
daleč
se
lepše
vidijo
pokrajine
.
Ti
boš
srečen
s
tisto
,
ki
jo
boš
osrečil
;
pri
nas
pa
je
nesreča
doma
.
Z
Bogom
!
“
„
Torej
vsaka
beseda
,
vsaka
prošnja
zaman
?
“
„
Moja
ljubezen
sta
za
Bogom
oče
in
mati
.
“
In
obrnila
se
je
k
delu
;
Tonček
pa
se
je
rotil
,
da
je
nesrečen
tisti
dan
,
ko
se
je
vrnil
v
domovino
,
nesrečna
ura
,
ko
se
je
naselil
v
vasi
,
in
nesrečna
misel
,
ki
ga
je
slepila
z
nado
srečnega
življenja
v
domačem
kraju
.
Pomeknil
je
klobuk
na
oči
in
odšel
.
Pred
hišo
je
srečal
starega
Vrbana
.
„
Kako
je
,
Tonček
,
kako
?
“
vprašal
je
starček
.
„
Žalostno
,
oče
,
žalostno
,
“
je
dejal
Tonček
.
„
Žalosten
postane
,
kdor
je
vas
prej
videl
in
vas
vidi
sedaj
.
A
meni
se
ne
godi
bolje
.
Lenčika
ne
mara
več
za
me
.
“
„
Tako
,
tako
,
Tonček
?
Nekaj
sem
slišal
govoriti
.
Ženski
sta
se
obe
prijokali
oni
dan
s
tvojega
domovanja
in
tarnali
,
da
je
vse
pri
kraju
.
Toda
ženske
se
rade
solze
in
za
dežjem
solnce
sije
.
Morda
se
bosta
še
kako
pogovorila
.
“
„
Govorite
,
oče
,
vi
za
me
!
K
vam
sem
se
zatekel
,
ko
mi
je
umrla
mati
,
k
vam
sedaj
,
ko
mi
umira
sreča
in
veselje
na
svetu
.
Ali
menite
,
da
se
bom
jaz
trudil
sam
za
se
?
Razvajen
nisem
in
za
življenje
je
kmalu
dosti
;
a
če
bi
moral
sam
živeti
v
svoji
hiši
,
bi
me
umoril
dolg
čas
.
—
Tako
imamo
vsak
svoje
nadloge
.
Siliti
pa
Lenčike
jaz
ne
morem
.
Če
res
v
srcu
ne
mara
za
me
,
v
božjem
imenu
!
Če
pa
so
drugi
vzroki
,
opravljive
besede
ali
kakšna
zamera
,
dopovejte
ji
vi
,
da
naj
prezre
in
presliši
vse
takšne
laži
in
ne
žali
sebe
in
mene
.
Bog
vas
obvaruj
,
oče
!
“
„
Tudi
tebe
,
Tonček
,
ki
si
dobrega
srca
.
Lenčiki
ne
bi
bilo
pri
tebi
nič
sile
;
toda
to
je
od
nekdaj
tako
:
kadar
se
kdo
ženi
,
razveže
vse
jezike
.
Mamka
božja
vama
pomagaj
,
da
bo
za
oba
prav
!
“
Žibert
je
zvesto
izpolnjeval
Hribarjeve
ukaze
in
izvedel
,
seveda
pod
pogojem
,
da
nikomur
nič
ne
pove
,
od
premetenega
Blaža
,
koliko
da
ima
ta
dolga
,
oni
denarja
v
posojilnici
,
koliko
je
ta
potegnil
,
drugi
zopet
vložil
.
Hribar
pa
je
hodil
po
vaseh
,
napeljeval
pogovor
na
posojilnične
razmere
in
polagoma
zapazil
,
da
se
ne
ujemajo
popolnoma
zapiski
v
posojilnici
z
izdanimi
knjižicami
.
Žgurju
je
prigovarjal
,
da
naj
odloži
načelništvo
,
češ
,
denarne
zadeve
so
zamotane
,
da
jih
težko
razbere
preprost
človek
.
Nekaka
sopara
je
legala
na
Šmarjeto
in
zgoščavala
se
nad
posojilnico
.
Župan
je
bil
slabe
volje
,
ne
da
bi
vedel
,
zakaj
,
Albin
nemiren
,
da
se
je
jezil
in
razburjal
za
vsako
malenkost
.
Nekega
dne
pa
prinese
pismonos
Lojze
novine
,
ki
so
vznemirile
vso
vas
,
kakor
če
potrka
kdo
na
poln
panj
čebel
.
Naj
bo
namreč
kak
dopis
v
katerih
si
bodi
novinah
še
tako
aboten
,
prebere
ga
vendar
vsakdo
od
konca
do
kraja
,
ako
se
tiče
domačih
razmer
,
in
zlasti
če
se
bere
črno
na
belem
,
da
je
sosed
goljuf
ali
slepar
ali
kar
si
bodi
slabega
.
Tako
je
raznašal
Lojze
novine
s
skrivnostno
pripomnjo
,
da
stoji
notri
nekaj
imenitnega
iz
Šmarjete
;
toda
kaj
,
tega
ni
hotel
povedati
,
da
bi
tem
gotoveje
brali
.
In
drli
so
brat
in
poslušat
ti
k
Frtinu
,
oni
h
Kramarju
in
mnogi
k
Hribarju
,
kjer
se
je
še
natančneje
vse
zvedelo
.
Seveda
ako
bi
smeli
brati
novine
samo
oni
,
ki
so
naročeni
,
bi
ljudje
po
kmetih
mnogo
manj
brali
,
po
mestih
pa
več
naročali
.
V
četrti
ure
je
vedela
vsa
vas
,
da
je
ljuto
napadeno
vodstvo
šmarjetske
posojilnice
,
da
se
očitajo
velike
nerednosti
in
zahteva
takoj
revizija
,
pregled
računov
.
Kmalu
se
je
raznesla
novica
po
sosednjih
vasih
,
koder
sta
Hribar
in
Žibert
prebirala
te
napade
zvedavim
in
zloradim
ljudem
,
izmed
katerih
so
dolžniki
šmarjetske
posojilnice
ravnodušno
zmigavali
z
rameni
,
upniki
pa
preplašeni
pregledavali
svoje
knjižice
.
Župan
je
klel
in
grozil
se
,
da
bo
treba
zopet
koga
tožiti
zaradi
hudobnega
obrekovanja
;
Albin
pa
je
žvižgal
sam
za
se
in
prisiljeno
se
krohotal
;
rekel
pa
ni
ne
tako
ne
tako
.
Tudi
ni
šel
z
bratom
k
Žgurju
posvetovat
se
,
kdo
da
bi
bil
ta
klevetnik
in
kaj
bi
se
naj
ukrenilo
proti
nesramnemu
napadu
.
„
Blaž
,
zopet
nas
napadajo
,
“
je
rekel
župan
,
ko
je
vstopil
v
hišo
našega
znanca
.
„
Ali
veš
,
kaj
je
prinesel
danes
Lojze
iz
Ljubljane
?
Da
je
posojilnica
v
največjem
neredu
,
da
se
brezvestno
ravna
z
denarjem
in
kaj
vem
,
kaj
še
.
To
stoji
v
novinah
,
ki
jih
raznaša
Lojze
po
fari
.
Kaj
praviš
ti
?
“
„
Da
je
Lojze
lažnivec
,
“
je
dejal
Blaž
.
„
Kar
on
prinese
,
tega
jaz
nič
ne
verjamem
.
“
„
Potem
stoji
pisano
,
da
sedi
v
načelstvu
en
osel
in
dva
lisjaka
.
“
„
Tako
?
En
osel
in
dva
lisjaka
.
In
kdo
bi
bil
osel
in
katera
dva
lisjaka
?
“
„
En
lisjak
si
gotovo
,
ti
,
“
smejal
se
je
Adolf
,
„
ker
imaš
rdečkaste
lase
;
za
osla
naj
se
pa
drugi
odborniki
potegnejo
.
Zahteva
se
takoj
pregled
vsega
obrata
.
“
„
Kaj
meni
to
mar
?
Albin
naj
uredi
,
da
bo
vse
prav
,
kakor
zadnjič
,
in
potem
naj
pride
revizija
,
kakršna
hoče
.
“
„
In
kaj
meniš
,
kdo
da
bi
nas
bil
napadel
?
“
„
Najbrž
ni
daleč
.
“
„
V
Šmarjeti
je
,
“
je
dejal
Adolf
.
„
Stari
Hribar
ali
Žibert
ali
pa
oba
skupaj
.
Mi
bomo
pa
tako
ukrenili
,
da
ostaneta
osla
onadva
.
Jaz
pošljem
takoj
popravek
v
imenu
odbora
,
kjer
pozovem
to
človeče
,
naj
nastopi
javno
;
sicer
ga
imenujemo
najpodlejšega
obrekovalca
in
klevetnika
,
ki
bi
moral
zaradi
častikraje
sedeti
,
da
bi
dobil
žulje
.
“
„
Da
,
tako
mu
povej
,
Adolf
.
To
bo
zaleglo
.
“
„
Oj
,
ti
lisjak
!
“
nasmehnil
se
mu
je
župan
in
mu
požugal
z
roko
.
Komaj
pa
je
bil
ta
odšel
,
izposodila
si
je
Blaža
žena
Katra
,
ki
je
že
pričenjala
revizijo
.
„
Lepe
reči
se
slišijo
o
vaši
posojilnici
!
“
je
stopila
predenj
in
uprla
roki
v
bok
.
„
Same
goljufije
in
sleparije
.
Ali
nisem
tega
jaz
že
zdavnaj
trdila
,
da
,
kjer
sta
Adolf
in
Albin
,
tam
se
goljufa
in
slepari
?
“
„
Za
božjo
voljo
,
Katra
,
“
skočil
je
Blaž
zapirat
okna
in
vrata
,
„
ne
vpij
tako
!
Kaj
bo
,
če
te
sliši
Albin
!
Dopovej
mi
mirno
,
kar
imaš
na
srcu
,
in
ne
kriči
skozi
okno
,
ker
pri
sodišču
plačaš
za
vsako
tako
besedo
goldinar
.
“
„
Magari
deset
;
samo
da
se
pove
resnica
.
Ampak
ti
imaš
takoj
izstopiti
iz
tega
društva
.
Sem
sedi
in
piši
.
Vsa
vas
govori
samo
o
posojilnici
in
vse
se
ti
smeje
.
En
osel
in
Dva
lisjaka
!
Ali
veš
,
kdo
da
je
ta
osel
?
“
„
Ne
.
Kdo
da
bi
bil
lisjak
,
to
sva
nekako
ugenila
z
Adolfom
;
a
na
koga
da
leti
osel
,
tega
nisva
mogla
dognati
.
“
„
Prismode
!
Piši
,
kar
sem
ti
rekla
.
Mene
je
že
stari
Hribar
svaril
,
naj
ti
dopovem
,
da
pustiš
to
posojilnico
,
in
Žibert
tudi
,
da
naj
Žgur
ne
posojuje
svojega
dobrega
imena
ljudem
,
ki
mu
ga
ne
bodo
vrnili
več
nazaj
razen
omazanega
.
Kadar
poka
tramovje
,
se
je
treba
umekniti
.
“
„
Katra
,
ti
govoriš
pametno
,
“
je
dejal
Blaž
,
„
in
tako
storim
,
kakor
ti
praviš
.
Dva
lisjaka
!
Katra
,
meni
se
zdi
,
da
sva
to
midva
.
“
„
Piši
,
Blaž
,
piši
!
Nikar
ne
govori
toliko
!
“
„
Prav
imaš
,
Katra
.
Jaz
se
še
spominjam
,
kako
smo
v
šoli
brali
,
da
treba
več
poslušati
in
manj
govoriti
,
zato
da
imamo
usta
majhna
,
ušesa
pa
velika
.
“
Blaž
je
sedel
k
mizi
in
premišljeval
,
kako
bi
pismo
pričel
,
in
se
veselil
na
tihem
,
da
ima
tako
modro
ženo
.
„
V
uho
me
pišita
vidva
in
vajina
posojilnica
!
“
tako
bi
bil
najrajši
zapisal
;
a
ker
ga
je
poučila
žena
,
da
se
tako
pač
govori
,
a
ne
piše
,
je
iskal
drugih
izrazov
in
posrečilo
se
mu
je
naposled
s
precej
dostojnimi
besedami
izreči
isto
lepo
misel
.
„
No
,
Albin
,
kaj
praviš
?
“
dejal
je
doma
Adolf
bratu
,
ko
sta
bila
sama
.
„
Najprej
pride
popravek
,
“
dejal
je
Albin
in
puhnil
dim
cigarete
v
kolobarju
kvišku
.
„
Jaz
pišem
,
da
je
vsa
vas
ogorčena
—
“
„
Skrajno
ogorčena
.
“
„
skrajno
ogorčena
nad
nesramnim
,
neutemeljenim
napadom
brezvestnega
zavistneža
;
da
je
poslovanje
naše
posojilnice
zgledno
.
“
„
Piši
vzorno
.
“
„
Dobro
.
Vzorno
,
in
da
je
tak
napad
ne
samo
zlobno
obrekovanje
,
ampak
zločin
proti
ljudski
blaginji
,
da
poznamo
dobro
podlega
klevetnika
,
katerega
se
ogiblje
s
studom
vsak
poštenjak
.
“
„
Zapiši
,
da
je
razburjenje
tolikšno
,
da
ni
življenja
varen
znani
obrekovalec
,
da
se
niti
iz
hiše
ne
upa
in
da
bo
najbrž
zopet
moral
potegniti
,
odkoder
ga
je
prinesel
veter
.
“
„
Dobro
,
in
pripisal
bom
,
da
bi
tako
početje
obsodili
celo
rdečekožci
v
ameriških
pragozdih
.
To
bom
še
osolil
in
popopral
,
da
bo
kaj
smeha
.
Kajti
to
je
poglavitno
;
smeh
uničuje
,
resnobe
ne
marajo
ljudje
.
In
to
prepusti
meni
;
tu
ne
potrebujem
tvoje
pomoči
.
“
Medtem
je
prinesel
hlapec
pismo
,
v
katerem
odlaga
Blaž
načelništvo
;
kajti
da
noče
nobenega
opravka
več
imeti
s
posojilnico
.
„
Ali
ga
slišiš
?
“
dejal
je
Adolf
.
„
Res
hoče
biti
lisjak
.
“
„
A
mu
gledajo
ušesa
iz
kože
.
Ta
tepec
misli
,
da
se
tako
odlaga
načelništvo
.
Ne
boš
,
Blaž
!
Skupaj
pila
,
skupaj
plačala
.
“
Na
vrata
je
potrkal
pismonos
Lojze
.
„
Noter
!
“
je
zaklical
Albin
in
zgenil
se
.
„
Telegram
za
gospoda
Albina
.
“
Albin
je
prebledel
,
hlastno
zgrabil
in
odprl
telegram
,
kjer
je
bral
dve
besedi
:
„
Pozor
!
Revizija
.
“
S
tresočo
roko
je
podpisal
potrdilo
sprejema
in
odpravil
Lojzeta
z
malim
darilcem
.
Podal
je
telegram
Adolfu
in
čakal
,
kaj
da
poreče
.
Ta
je
zmignil
z
rameni
;
brat
pa
mu
je
začel
pripovedovati
s
pritajenim
glasom
tako
zanimive
stvari
,
da
se
je
prijel
Adolf
z
obema
rokama
za
glavo
in
začel
tekati
po
sobi
.
„
Koliko
ti
manjka
?
“
je
vprašal
zamolklo
,
rdeč
od
jeze
,
in
grizel
si
ustnico
.
„
Daj
,
kolikor
imaš
gotovine
!
“
je
dejal
Albin
in
si
vil
cigareto
.
„
Samo
do
revizije
!
Ko
bo
ta
sitnost
pri
kraju
,
dobiš
vse
nazaj
.
“
„
Ti
slepar
!
Odkod
bom
pa
jaz
jemal
?
To
živi
kakor
baron
,
napaja
fante
in
dekleta
,
se
ženi
po
vseh
kotih
;
in
kadar
zmanjka
drobiža
:
Daj
,
založi
!
Slepar
!
“
„
Tvoja
načelništva
,
Adolf
,
te
tudi
ne
bogate
.
Kdo
se
briga
manj
za
svoj
obrt
in
za
svojo
trgovino
nego
ti
!
Saj
niti
ne
veš
,
koliko
blaga
imaš
in
kakšna
je
bilanca
.
“
„
Albin
,
lepo
te
prosim
,
saj
iz
mene
se
ne
delaj
norca
!
Tvoje
bilance
so
kakor
ti
,
zunaj
lepo
aktivne
,
znotraj
grdo
pasivne
