Jezusin
Izveličar
določil
Polikarpovemu
sinu
,
da
se
s
tem
dá
zadoščenje
preliti
krvi
umorjenega
človeka
!
Sveta
Trojica
—
ko
bi
pa
vendar
le
bila
?!
Okrog
naše
zemlje
se
godi
toliko
pregreh
,
da
ve
zanje
samo
Stvarnik
.
In
visoški
gospodar
naj
stopi
v
zakon
ž
njo
,
ki
se
je
morda
vozila
na
Cerkniško
Slivnico
ali
pa
še
celo
na
hrvaški
Klek
?
Sveti
Izidor
,
pridi
mi
na
pomoč
,
da
mi
ne
usahne
pamet
,
da
se
mi
ne
usuši
razum
in
da
me
ne
zapusti
vsako
spoznanje
!
Bil
sem
kakor
odlomljena
veja
,
ki
je
pri
povodnji
zašla
v
Soro
:
voda
jo
vleče
s
sabo
in
ustaviti
se
ne
more
.
Taka
veja
je
bila
moja
duša
:
božja
jeza
jo
je
drvila
s
sabo
,
da
se
nikjer
ni
mogla
ustaviti
!
—
Četrtega
avgusta
,
na
dan
sv.
Dominika
Guzmana
,
sem
bil
že
toliko
okreval
,
da
sem
na
vse
jutro
,
ko
še
ni
bilo
na
potu
ne
človeka
,
ne
konja
,
odrinil
proti
Loki
.
Tedaj
se
tudi
pri
kočah
še
niso
prikazovali
obrazi
,
tako
da
sem
se
lahko
skril
pred
vsakim
bitjem
,
ker
je
prišla
nad
hišo
sramota
,
da
sem
moral
gledati
v
zemljo
in
nikamor
drugam
.
Ravnal
sem
se
po
besedah
:
»
Če
je
komu
volja
,
da
hodi
za
mano
,
ta
naj
zataji
samega
sebe
in
svoj
križ
naj
vzame
nase
in
meni
naj
sledi
!
—
Matth
.
16
,
24.
«
In
težak
križ
sem
nosil
na
ramah
,
ko
sem
hodil
tisto
jutro
proti
mestu
!
Loka
je
bila
še
vedno
v
prazniku
,
ker
so
Škofjeločani
uživali
preveliko
srečo
,
da
so
imeli
v
svoji
sredi
lice
modrega
in
predobrega
svojega
novega
gospodarja
.
Za
svojo
osebo
nisem
bil
deležen
te
sreče
in
prav
ustrašil
sem
se
velike
zastave
,
katera
se
je
vila
z
grajskega
stolpa
.
Dušila
me
je
misel
,
da
bom
ravnokar
hodil
najbridkejšo
pot
na
ta
kastél
pred
njega
,
ki
je
bil
mogočen
,
pa
gotovo
tudi
trdosrčen
gospod
.
Kakor
sem
že
zapisal
:
praznično
so
bili
oblečeni
meščani
,
praznično
posli
.
Sicer
jih
ni
preveliko
prihajalo
na
trg
,
ker
je
naša
narava
taka
,
da
se
visokim
gospodom
,
in
najsi
jih
ljubimo
,
radi
izognemo
.
Pred
Wohlgemuetovo
gostilno
je
stal
Mihól
Schwaiffstrigkh
in
je
temno
gledal
.
»
Si
tudi
prišel
gledat
novega
škofa
?
«
me
je
čemerno
vprašal
.
O
Agati
ni
spregovoril
ničesar
,
za
kar
sem
mu
vedel
hvalo
,
ker
človek
o
svoji
sramoti
ne
govori
rad
z
biričem
.
Dostavil
je
:
»
Da
bi
le
kmalu
odletel
,
od
koder
je
priletel
!
«
Vprašal
sem
:
»
Ali
se
ti
krivica
godi
?
«
»
Kaj
naj
ti
pripovedujem
!
«
se
je
zatogotil
Schwaiffstrigkh
.
»
Na
gradu
je
vse
prevrnjeno
,
vse
premetano
in
gospod
Joannes
Franciscus
zapoveduje
kakor
kak
švedski
general
.
Kakšne
besede
ima
—
da
se
že
treseš
,
predno
jih
je
spregovoril
!
Pravijo
,
da
je
bil
oficir
,
prej
ko
je
prestopil
v
Cerkev
.
Mogoče
,
da
je
bil
,
mogoče
,
da
ni
bil
—
vede
se
,
kakor
da
je
bil
!
Ko
bi
ti
videl
,
kak
je
danes
naš
,
Flekte
’
!
Kar
v
nič
ti
zleze
,
prej
ko
ga
opaziš
v
pesku
pred
sabo
!
Ali
misliš
,
da
imam
jaz
kaj
govoriti
?
Še
toliko
ne
kot
podgana
v
ječah
!
Nekega
voleta
je
privlekel
s
sabo
,
in
vole
je
tukaj
,
vole
je
tam
,
mi
pa
,
ki
opravljamo
pošteno
službo
,
moramo
tiščati
jezik
za
zobmi
!
«
Še
nekaj
je
grčal
,
potem
pa
je
dejal
:
»
Za
pijačo
tako
vem
,
da
ne
daš
!
«
Odrinil
je
in
videlo
se
mu
je
,
da
je
rad
zapustil
mojo
družbo
,
ker
je
prejkone
sodil
,
da
bom
pričel
povpraševati
po
Agati
,
kateri
je
bil
ječar
.
Iz
njegovih
besed
pa
sem
sklepal
,
da
bo
moja
pot
na
grad
še
bolj
trnjeva
,
nego
sem
mislil
.
Kaj
naj
zapišem
?
Bog
se
me
usmili
!
Pred
mestno
pisarno
sem
čakal
,
da
bi
prišel
mestni
pisar
Boltežar
Füehrnpfeill
.
Ko
je
prišel
,
se
je
podal
na
grad
ter
mi
potem
pri
Wohlgemuetu
naznanil
,
da
je
s
pomočjo
mladega
prošta
pregovoril
milostljivega
gospoda
škofa
,
da
bom
smel
ob
dveh
k
njemu
v
sobo
,
da
ga
morda
pregovorim
,
da
ne
bo
dal
sežgati
Agate
,
katera
je
obdolžena
tako
grozne
hudobije
.
Ta
strašna
beseda
me
ni
mogla
več
potlačiti
,
ker
sem
bil
že
takrat
potlačen
do
zemlje
!
Poslovil
se
je
:
»
Pa
glej
,
da
ti
glava
z
rame
ne
uide
,
potem
ne
boš
nič
opravil
!
In
preveč
se
ne
boj
;
visoki
gospod
je
sicer
grenkih
besed
,
a
ne
misli
tako
hudo
!
Vsaj
prošt
mi
je
pravil
tako
.
Pogum
naj
ti
torej
ne
zleze
pod
pete
,
in
naj
gospod
Joannes
Franciscus
še
toliko
po
francosko
kriči
!
«
Ko
je
odhajal
,
je
še
dodal
:
»
Pridi
točno
,
ker
si
drugače
takoj
v
zameri
!
Pozneje
pa
pridi
povedat
,
kaj
si
opravil
.
«
To
je
govoril
v
namenu
,
ki
mi
ni
bil
prikrit
:
za
svojo
službo
je
pač
zahteval
plačila
,
katero
mu
je
tudi
šlo
in
za
kar
sem
že
imel
v
žepu
par
zlatov
,
ki
mu
jih
pa
na
trgu
nisem
mogel
izročiti
.
Moja
trnjeva
pot
na
loški
grad
.
In
o
tem
kaj
vse
sem
doživel
pred
gospodom
škofom
Janezom
Frančiškom
.
Točno
ob
dveh
sem
stopil
na
grajsko
dvorišče
.
V
velikem
poslopju
ni
bilo
čuti
življenja
.
Samo
po
hodniku
pred
škofovim
stanovanjem
je
korakal
gori
in
doli
gospod
prošt
od
Sv.
Jakoba
in
bral
v
knjigi
.
Bil
je
mladi
gospod
Urh
Falenič
,
nečak
nekdanjega
poljanskega
župnika
.
Tik
svoje
proštije
je
opravljal
službo
grajskega
kaplana
,
kadar
je
prišla
njegova
milost
na
svojo
graščino
.
—
Opazil
me
je
ter
takoj
k
meni
prihitel
.
»
Prav
je
,
da
si
točen
,
«
me
je
pohvalil
,
»
ker
naš
gospod
nerad
čaka
!
—
Tukaj
počakaj
!
«
Pustil
me
je
na
hodniku
.
Srce
mi
je
tolklo
,
kakor
še
nikoli
v
življenju
,
ker
še
nikdar
nisem
govoril
z
resničnim
škofom
,
kakor
je
bil
milostljivi
gospod
Joannes
Franciscus
,
ki
menda
ni
bil
dosti
manj
od
nemškega
cesarja
.
In
kakor
oster
nož
mi
je
presunilo
srce
,
ko
sem
pogledal
na
široki
,
črni
grajski
stolp
,
ki
se
je
ravno
pred
mano
vzdigoval
proti
nebu
.
Pred
mojimi
pogledi
so
se
odpirale
globoke
,
temne
ječe
,
v
katerih
jetniki
niso
mogli
ne
stati
,
ne
ležati
,
in
kar
zdelo
se
mi
je
,
da
čujem
rožljanje
težkih
verig
.
Zopet
zapišem
:
Jezus
,
usmili
se
me
!
Gospod
Urh
je
kmalu
prišel
ter
me
peljal
v
nekako
predsobo
.
Govoril
je
:
»
Naš
gospod
je
čuden
!
Po
vsi
sili
se
je
naselil
v
sobi
,
kjer
sta
hlapca
umorila
svojega
škofa
Konrada
.
Hoče
se
vojskovati
s
strahovi
in
vsako
noč
spi
na
postelji
umorjenega
mučenika
.
Pa
se
preveč
ne
boj
,
Izidor
,
je
vendar
dober
gospod
!
«
Tu
se
je
obrnil
do
nekega
človeka
z
veliko
kodeljo
na
glavi
ter
mu
ukazal
:
»
Valet
de
chambre
,
naznanite
naju
njegovi
presvetli
milosti
!
«
Ta
človek
je
bil
prejkone
tisti
»
vole
«
,
o
katerem
mi
je
pravil
Schwaiffstrigkh
.
—
S
tihim
korakom
je
pristopil
k
vratom
,
jih
odprl
in
nekaj
spregovoril
,
nakar
mi
je
namignil
z
roko
,
da
naj
vstopim
.
Gospod
Urh
je
ostal
v
predsobi
,
jaz
pa
sem
vstopil
v
škofovo
čumnato
,
ki
se
od
tedaj
,
kar
sem
jo
videl
,
ni
bila
spremenila
.
Križ
na
steni
je
bil
še
tu
in
tudi
neznatna
postelja
.
Pri
oknu
je
bila
miza
in
nekaj
stolov
okrog
nje
.
Na
enem
je
sedel
novi
naš
gospod
škof
.
Joannes
Franciscus
,
kako
krivo
bi
te
človek
sodil
,
če
bi
te
bil
sodil
po
trpkih
tvojih
besedah
!
Zapisati
moram
,
da
sem
si
mogočnega
gospodarja
velike
škofije
predstavljal
drugače
,
kakor
ga
je
ugledalo
moje
oko
tisto
popoldne
.
Na
širokem
stolu
je
sedela
neznatna
oseba
,
tanka
kakor
bilka
sredi
senožeti
,
v
obnošeni
obleki
,
ki
je
kazala
obilo
lis
,
tako
da
bi
bil
lahko
pričal
,
da
so
poljanski
župniki
hodili
v
boljšem
talarju
,
ko
ga
je
nosil
Joannes
Franciscus
tisti
dan
.
Kar
je
kazalo
na
naslednika
apostolov
,
so
bile
rdeče
niti
,
s
katerimi
je
bil
obšit
talar
,
in
pa
gumbi
,
ki
so
bili
tudi
rdeči
.
Okrog
vrata
ni
nosil
zlate
verige
,
kakor
jo
nosijo
navadno
gospodje
škofje
,
samo
izmed
gumbov
na
prsih
mu
je
gledal
velik
,
zlat
križ
,
ki
pa
še
ni
bil
posebno
posut
z
dragimi
kamni
.
Okrog
vrata
sta
mu
tičali
dve
majhni
beli
zaplatici
,
ki
sta
pričali
o
njegovi
duhovniški
veljavi
.
Taka
je
bila
podobica
našega
novega
škofa
!
Njegov
drobni
obraz
pa
,
katerega
bi
bil
lahko
z
dlanjo
pokril
,
je
govoril
vendar
o
celem
škofu
.
Vsaka
črtica
na
tem
obrazu
je
govorila
,
da
Joannes
Franciscus
ni
mož
,
s
katerim
bi
se
smelo
šaliti
.
Ta
obrazek
,
ki
ga
je
obdajala
mala
siva
lasulja
,
je
nosil
železne
črte
,
in
dasi
so
oči
prijazno
gledale
v
svet
,
sem
se
kmalu
prepričal
,
da
tanka
usta
pod
nosom
,
ki
je
bil
nekoliko
bakren
,
vedo
zapovedovati
,
kakor
lahko
zapoveduje
višji
cerkveni
pastir
svojim
podložnikom
.
Visoki
gospod
ni
prikrival
,
da
ljubi
pijačo
,
ki
se
rodi
po
zelenih
vinogradih
,
z
zmernostjo
sicer
in
s
tistim
dopadenjem
,
s
katerim
uživajo
priletni
,
modri
gospodje
,
najsi
so
cerkvenega
,
najsi
so
posvetnega
stanu
,
ta
sad
blagoslovljene
zemlje
.
Gospod
Joannes
Franciscus
je
namreč
v
tistem
hipu
povzdignil
srebrno
čašo
ter
pil
iz
nje
počasi
in
zavedajoč
se
vrednosti
izpite
kaplje
.
Bil
je
prejkone
najboljši
črnikalec
,
katerega
so
vselej
in
pri
vsaki
priliki
imeli
v
grajskih
kleteh
.
Nato
je
posegel
z
roko
v
pozlačeno
skledico
,
katera
je
bila
nasuta
z
drobnimi
in
belkastimi
smokvicami
.
Te
smokve
je
milostljivi
Joannes
Franciscus
vzlic
moji
navzočnosti
kaj
marljivo
nosil
v
svoja
usta
.
Samo
od
strani
je
pogledaval
proti
meni
,
potem
pa
je
takoj
zopet
posegel
v
skledico
.
Moral
sem
torej
misliti
,
da
mu
ni
všeč
,
da
še
ne
klečim
,
kakor
je
zapovedano
,
če
prideš
pred
škofa
.
Takoj
sem
pokleknil
ter
se
ponižno
trkal
po
prsih
.
V
tistem
hipu
se
je
obrnil
škof
proti
meni
ter
zakričal
:
»
Pierre
,
valet
de
chambre
!
«
Pri
vratih
se
je
prikazal
starec
,
tihostop
,
z
veliko
kodeljo
na
glavi
,
ter
se
globoko
priklonil
pred
svojim
gospodom
.
»
Pierre
,
«
je
spregovoril
trdo
,
»
povej
temu
človeku
,
da
se
pred
človekom
ne
kleči
!
—
Ali
meniš
,
da
sem
,
Flekte
’
,
kateremu
je
Bog
ustvaril
glavo
,
možgane
pa
mu
je
ustvariti
pozabil
?
«
Pričel
se
je
smejati
tako
,
da
se
mu
je
na
obrazku
smejala
vsaka
črtica
,
očesci
pa
sta
se
mu
svetili
kot
iskrici
.
In
še
enkrat
je
ponovil
:
»
Kaj
meniš
,
da
sem
,
Flekte
’
?
«
Ko
je
sluga
izginil
,
je
pokazal
Joannes
Franciscus
na
stol
pri
mizi
:
»
Sedi
!
«
Tako
me
je
presunila
ta
čast
,
da
nisem
vedel
,
kdaj
in
kako
sem
prišel
na
stol
.
Moral
sem
jesti
smokve
ali
ni
jih
dobro
jesti
z
visokim
gospodom
.
Nato
je
pograbil
celo
prgišče
belih
smokvic
ter
jih
stresel
predme
na
mizo
:
»
Jej
!
«
In
zopet
je
bila
soba
polna
njegovega
glasnega
in
zdravega
smeha
.
Nerad
sem
jedel
vpričo
takega
gospoda
,
pa
sem
moral
,
ali
grižljaj
mi
ni
hotel
iz
ust
.
Joannes
Franciscus
je
medtem
premetaval
neke
spise
,
potem
pa
vprašal
:
»
Izidor
Schwarzkobler
?
«
Odgovoril
sem
:
»
Khallan
,
—
če
hočete
,
zapišete
tudi
lahko
Khallain
,
vaša
milost
!
«
»
Torej
ni
sestra
?
Morda
nevesta
?
«
Tega
nisem
mogel
reči
,
ker
gospodar
dveh
kmetij
na
Visokem
ni
mogel
pripoznati
,
da
je
ženska
,
ki
je
radi
čarodejstva
tičala
v
ječi
,
njegova
nevesta
!
Pojasnil
pa
sem
milemu
gospodu
,
kako
je
prišla
Jošta
Schwarzkoblerja
vnukinja
v
mojo
hišo
,
vendar
nisem
omenil
umora
,
za
katerega
je
moj
oče
že
dajal
odgovor
pred
nebeško
sodbo
.
Nekam
skrčil
se
je
drobni
obrazek
gospoda
Janeza
Frančiška
in
prav
skupaj
so
mu
zlezle
obrvi
,
ko
je
še
vprašal
:
»
Ni
te
torej
privedla
k
meni
ljubezen
do
nesrečne
ženske
,
pač
pa
ljubezen
do
tvojih
dveh
kmetij
,
ki
bi
prišli
v
sramoto
,
če
obsodimo
Agato
Emo
Schwarzkoblerjevo
?
«
Nehote
sem
zaječal
:
»
Hudo
je
živeti
pod
tako
sramoto
!
«
Škof
se
je
suhotno
zasmejal
.
»
Ne
vem
,
kaj
bo
!
Ti
pregrešni
Agati
Emi
se
očitajo
pregrozne
reči
.
Tu
berem
,
da
je
imela
s
hudičem
pravo
zakonsko
zvezo
,
tako
da
se
čudim
,
da
se
ni
kaj
rodilo
iz
tega
peklenskega
zakona
,
—
vsaj
kaj
prašičkov
,
da
bi
si
jih
ne
bila
izposojala
pri
tebi
,
kadar
jo
je
mikalo
,
jahati
v
kolobarju
nad
tvojim
domom
!
In
temu
Marksu
Wulffingu
se
je
kar
zajedla
v
meso
,
in
moj
premodri
Mändl
je
spisom
priložil
kremen
,
ki
ga
je
ta
Marks
lastnoročno
izvlekel
iz
svoje
rane
!
Pri
nebeških
svetnikih
,
vse
se
vjema
,
vse
je
dokazano
,
in
božja
previdnost
me
je
o
pravem
času
poslala
tusem
!
«
Na
prerahlem
obrazu
se
je
vsaka
guba
spremenila
v
satansko
potezo
.
Mala
postavica
je
skočila
s
svojega
stola
ter
letala
po
sobi
,
da
je
talarček
plesal
okrog
nje
.
»
Agata
je
izgubljena
!
«
je
zatrepetalo
v
meni
in
sam
pri
sebi
sem
začel
moliti
sveti
očenaš
.
Takrat
še
nisem
poznal
francoske
kletvine
,
ali
pozneje
,
pri
različnih
aferah
,
sem
se
ji
tudi
privadil
.
Zatorej
lahko
zapišem
,
da
je
Joannes
Franciscus
tistihmal
,
ko
je
dirjal
po
sobi
,
klel
,
po
francosko
je
klel
,
ker
ga
je
tako
silno
razkačila
dokazana
pregreha
zapuščene
Agate
!
»
Mon
Dieu
!
«
je
kričal
,
»
eksempel
se
mora
postaviti
,
eksempel
hočem
postaviti
v
teh
krajih
,
da
ne
bodo
več
potolčeni
po
toči
in
da
ne
bodo
trosili
po
njih
nezakonskih
svojih
prašičkov
Lucifer
in
njegovi
bratje
!
Parbleu
!
«
Togotil
se
je
nad
nekim
patrom
jezuitom
,
ki
spi
,
in
govoril
je
še
druge
reči
,
katerih
ni
umela
moja
kmečka
pamet
.
Znova
je
dirjal
po
sobi
gori
in
doli
,
in
razločno
se
je
čulo
,
da
je
škripal
z
zobmi
;
obličje
mu
je
stalo
v
plamenu
in
vsako
roko
je
bil
skrčil
v
pest
.
Uboga
Agata
!
Ko
se
je
nekoliko
pomiril
,
me
je
vprašal
ostro
in
trpko
,
prav
kakor
bi
mi
potisnil
nabrušen
nož
v
uho
:
»
Kaj
bo
sedaj
s
tvojimi
prašički
?
«
Tudi
na
to
je
mislil
visoki
gospod
.
—
Odgovoril
sem
:
»
Šest
jih
je
in
dobro
se
rede
.
«
»
Čemu
naj
bi
se
slabo
redili
,
ko
jim
vendar
coprnica
daje
oblodve
?!
«
se
je
zadrl
milostljivi
gospod
škof
.
Zadrl
!
Kaj
drugega
ne
morem
zapisati
,
ker
se
tudi
visoki
gospodje
radi
zadirajo
,
če
so
razkačeni
.
Oj
,
sveti
Izidor
,
škof
Joannes
Franciscus
je
bil
tedaj
razkačen
v
polni
meri
!
—
Pristavil
je
še
:
»
Morda
je
sédala
na
enega
,
morda
na
vseh
šestero
!
Diable
!
«
Zajecljal
sem
:
»
Če
Agato
obsodite
,
jih
družina
ne
bo
hotela
jesti
;
pobijem
jih
ter
zagrebem
v
gozd
,
kjer
jih
izkopljejo
lisice
,
katerih
je
veliko
v
visoških
gozdovih
.
Če
je
ne
obsodite
,
jih
bom
pač
zaklal
.
«
Škof
se
je
hudobno
zasmejal
:
»
Tako
je
prav
!
Pameten
gospodar
si
,
Izidor
Schwarzkobler
!
«
»
Izidor
Khallan
,
vaša
milost
!
«
sem
popravil
ponižno
.
»
Torej
Izidor
Khallan
!
Prazen
lonec
je
prazen
,
naj
se
že
imenuje
Schwarzkobler
ali
Khallan
!
«
Zopet
je
sedel
na
svoj
stol
,
po
mizi
pa
bobnal
s
svojimi
prsti
ter
gledal
pri
oknu
na
ravnino
,
rumeno
obsijano
.
»
Solnce
sije
in
dosti
lepega
vremena
imamo
,
«
je
mirno
spregovoril
.
»
Vreme
je
dobro
in
letina
ne
bo
slaba
,
«
sem
odgovoril
pogumno
.
»
Letina
—
ta
je
zate
prva
!
«
Že
je
ostro
brenkljal
po
mizi
,
da
se
nisem
upal
kaj
odgovoriti
.
Silno
težko
vprašanje
mi
je
stavil
milostljivi
Joannes
Franciscus
.
Joannes
Franciscus
je
precej
časa
molčal
,
potem
pa
se
je
hitro
obrnil
proti
meni
s
prijaznim
obrazom
in
lahnim
smehom
okrog
ustnic
ter
me
je
tako-le
pozval
:
»
Izidor
Khallan
,
misli
si
,
da
opravljaš
sveto
spoved
pri
svojem
dušnem
pastirju
,
in
misli
si
,
da
sem
jaz
tvoj
dušni
pastir
!
Odgovori
mi
:
Ali
veruješ
,
da
so
coprnice
ali
čarodejnice
ali
čarovnice
na
svetu
?
Odgovori
mi
prav
tako
,
kakor
bi
odgovarjal
svojemu
Bogu
,
če
bi
te
poklical
pred
sé
!
«
Sveta
trojica
,
pomagaj
!
To
je
bilo
vprašanje
,
pred
katerim
sem
se
tresel
vse
te
dni
,
kar
so
mi
Agato
vzeli
!
Bal
sem
se
tega
vprašanja
in
upal
sem
,
da
bo
izostalo
.
Ali
izostalo
ni
-
in
odgovoriti
moram
,
kakor
bi
odgovarjal
Gospodu
,
ki
stanuje
v
svetem
tabernakeljnu
.
Če
je
Agata
pogubljena
,
zavoljo
tega
ne
smem
še
zapraviti
nebeškega
kraljestva
!
Milostljivi
škof
me
je
svetlo
pogledal
,
da
sem
že
mislil
,
da
me
prežge
njegovo
žareče
oko
.
Odgovoril
sem
:
»
Kristus
mi
je
priča
,
da
verujem
!
«
»
Da
so
čarovnice
,
da
so
coprnice
?
—
Da
bi
mi
dal
gospod
Jezus
dosti
takih
podložnikov
!
«
je
zaklical
visoki
gospod
.
Potem
je
zamolklo
vprašal
:
»
Kako
podpiraš
to
svojo
vero
?
«
—
Zopet
je
posegel
po
smokvah
v
zlati
posodi
.
Ali
jaz
za
nobeno
priliko
nisem
hotel
postati
deležen
večnega
pogubljenja
!
Takole
sem
odgovoril
:
»
Kar
pomnim
,
jih
je
svet
preganjal
,
vselej
jih
je
obsodila
gosposka
in
na
grmado
jih
je
vodila
.
Sežgan
pa
ni
bil
nikdo
,
da
ni
poprej
sam
in
odkritosrčno
priznal
svojega
peklenskega
hudodelstva
.
«
Milostljivi
gospod
je
prinesel
čašo
k
ustom
in
se
pokrepčal
s
požirkom
sladkega
črnikalca
.
Ko
je
pil
,
je
upiral
svoja
očesa
v
mé
,
da
sem
imel
občutek
,
kot
bi
silili
v
mé
dve
bodeči
puščici
.
Grenko
se
je
zasmejal
:
»
Dobro
si
podkovan
!
Morda
si
že
bil
v
mojem
loškem
stolpu
,
tam
imamo
še
danes
lepe
zaloge
priznanja
,
na
katero
se
sklicuješ
!
«
»
Gosposka
se
tu
in
tam
zmoti
,
«
sem
odgovoril
,
»
da
bi
se
pa
zmotila
v
vsakem
slučaju
—
greh
bi
bilo
,
kaj
takega
trditi
.
«
Tu
je
bilo
,
da
se
je
eden
prvih
višjih
svete
Cerkve
pričel
tako
smejati
,
da
se
je
bilo
bati
,
da
ga
zadavi
nepremagljiv
krč
.
»
Prav
imaš
,
moj
sin
,
gosposka
se
malokdaj
zmoti
!
Le
čudno
,
da
ste
se
vi
z
Albrehtom
Sigismundom
zopet
in
zopet
pravdali
,
ko
vam
je
že
bila
odrečena
pravica
v
pravdah
z
Vidom
Adamom
!
«
Nerodnega
kmeta
lahko
spraviš
v
zadrego
,
zatorej
sem
molčal
.
Še
je
vprašal
:
»
Ali
ni
čudno
,
dragi
mladenič
,
če
je
Agata
tako
mogočna
,
če
se
pajdaši
s
hudičem
,
ki
je
,
kar
mi
lahko
verjameš
,
velik
gospod
,
da
si
sama
ne
pomaga
in
da
ne
odfrči
pri
oknu
ter
se
tako
otrese
težke
loške
pravice
?
«
Tudi
tukaj
mu
nisem
vedel
odgovoriti
.
Ponovil
je
še
enkrat
vprašanje
:
»
Kaj
torej
?
Ali
še
vedno
veruješ
,
da
so
čarovnice
na
svetu
?
«
Škof
Janez
Frančišek
ne
veruje
v
čarovnice
,
kar
mu
ne
verjamem
!
Sedaj
sem
samo
še
zastokal
:
»
Ne
vem
.
«
»
Ti
si
gotovo
v
sorodstvu
s
svetim
Tomažem
!
—
Poslušaj
sedaj
svojega
škofa
,
poslušaj
svojega
vladarja
!
Ta
ti
odgovarja
:
Jaz
ne
verujem
!
«
In
gospod
Joannes
Franciscus
je
vstal
ter
zopet
letal
po
čumnati
.
Po
moji
glavi
se
je
vse
mešalo
in
drugega
nisem
opazil
,
kakor
križ
,
ki
je
oznanjeval
bridko
smrt
blaženega
škofa
Konrada
.
Vzlic
temu
pa
moja
ošabnost
še
ni
bila
strta
in
moje
srce
je
še
vedno
kričalo
,
da
visoški
gospodar
ne
bo
smel
jemati
ženske
,
katero
so
radi
čarodejstva
vlačili
po
loških
ječah
.
»
Če
ti
je
mogoče
,
«
je
vpil
škof
,
»
odpri
ušesa
in
poslušaj
!
Poskusiti
hočemo
z
vodo
.
Če
pride
Agata
na
kateri
koli
način
,
na
kateri
koli
način
živa
iz
vode
,
je
njena
nedolžnost
dokazana
.
«
Besede
»
na
kateri
koli
način
«
je
dvakrat
spregovoril
in
polagal
je
nanje
poseben
naglas
.
Ali
brezuspešno
,
ker
se
v
moji
glavi
ni
hotelo
razjasniti
,
zatorej
tudi
nisem
vedel
,
ali
so
hotele
te
besede
kaj
posebnega
povedati
.
Moja
onemoglost
škofu
ni
ostala
prikrita
.
Obstal
je
pred
mano
in
zaničljivo
izustil
tele
besede
:
»
Ti
hočeš
grešnico
rešiti
?
Ti
hočeš
grešnico
rešiti
pred
grmado
?
Ti
je
rešil
ne
boš
!
Ti
si
—
«
Nekaj
časa
je
premišljeval
,
potem
pa
kar
odkritosrčno
dostavil
:
»
Ti
si
tepec
!
«
Na
to
grenko
besedo
sem
zlezel
v
devetero
gub
in
pot
me
je
oblil
,
da
je
bila
mokra
obleka
na
meni
.
Kar
sem
bil
gospodar
obeh
visoških
kmetij
,
me
še
ni
bila
zadela
nobena
taka
beseda
,
kakor
jo
je
v
tem
trenutku
vrgel
name
razljučeni
gospod
škof
Janez
Frančišek
!
Taka
beseda
je
na
mestu
poslu
nasproti
,
nikdar
pa
nasproti
gospodarju
,
in
najsi
nima
toliko
polja
ne
toliko
tovornih
konj
,
kakor
imam
jaz
vsega
skupaj
na
Visokem
!
Zaklical
je
:
»
Valet
de
chambre
!
«
Prišel
je
starec
z
orjaško
lasuljo
.
»
Pierre
,
odpelji
tega
človeka
!
«
Kakor
v
pijanosti
sem
odšel
,
tako
da
sem
pozabil
izkazati
nasledniku
apostolov
čast
,
katero
jim
izkazuje
celi
svet
!
Morda
sem
se
motil
,
morda
sem
prav
slišal
—
pri
vratih
se
mi
je
zdelo
,
da
sem
čul
smeh
njegove
milosti
.
Bil
je
strupen
smeh
,
a
takrat
še
nisem
vedel
,
da
se
je
za
tem
smehom
skrivalo
zlato
srce
Janeza
Frančiška
in
blagoslovljena
dobrotljivost
,
ki
je
tičala
v
vsaki
kaplji
krvi
,
ki
se
je
pretakala
po
njegovem
šibkem
telescu
!
Tisti
dan
sem
zapuščal
loški
grad
v
zavesti
,
da
nam
freysinški
škof
noče
pomagati
.
Na
poti
iz
Loke
je
jokala
moja
duša
in
mislil
sem
nanjo
,
ki
je
bila
v
verigah
in
katero
obiskati
nisem
imel
poguma
.
Mislil
sem
nanjo
—
ali
pred
očmi
so
mi
ležale
tudi
bogate
njive
in
zeleni
visoški
travniki
,
kar
je
bilo
vse
moja
last
.
Tu
in
tam
se
je
nekaj
oglašalo
iz
postranskega
kota
moje
duše
:
Ali
naj
jemljem
žensko
,
ki
bo
sojena
pred
celim
svetom
?
Če
Bog
zapusti
človeka
,
je
kakor
zastava
,
ki
plapola
vedno
v
kraje
,
v
katere
sapa
vleče
!
Pred
domom
me
je
čakal
brat
Jurij
.
Kar
sušil
se
je
te
dni
,
da
ga
že
ni
bilo
skoraj
nič
v
obleki
.
»
Si
bil
pri
nji
?
«
»
Pri
škofu
sem
bil
,
«
sem
odgovoril
,
»
ali
nisem
se
ga
upal
prositi
,
da
bi
me
pustil
k
nji
.
Bil
je
tak
,
kakor
trnov
grm
,
v
katerega
ne
vtikamo
rok
.
«
»
Ali
je
kaj
govoril
o
nji
?
«
je
vprašal
z
veliko
skrbjo
.
»
Nekaj
je
pravil
,
da
hoče
poskusiti
z
vodo
,
in
če
pride
živa
iz
vode
,
in
sicer
na
katerikoli
način
,
potem
je
dokazana
njena
nedolžnost
.
Ali
človek
naj
se
spozna
pri
govorici
visokih
gospodov
,
ki
tako
radi
šale
brijejo
iz
nas
,
ubogih
kmetov
!
«
Jurij
je
odšel
.
—
Potem
smo
živeli
dalje
,
živeli
kakor
čreda
na
Blegošu
,
iz
katere
je
medved
odnesel
najlepšo
ovco
!
Konec
julija
je
prišel
Schwaiffstrigkh
zopet
na
Visoko
.
Prišel
je
kot
kažipot
sodnije
(
Weisbot
)
in
prinesel
je
meni
in
Jurju
pečate
.
Klicali
so
naju
v
Škofjo
Loko
na
dan
enajstega
avgusta
,
na
dan
.
sv.
Tiburcija
mučenika
,
da
bodeva
pričala
pri
obravnavi
,
ko
se
bo
sodilo
o
Agati
Emi
Schwarzkoblerjevi
radi
hudega
čarodejstva
.
Kako
je
bila
sojena
naša
Agata
pred
krvavo
sodnijo
v
Loki
.
Na
dan
sv.
Tiburcija
mučenika
se
je
imela
ob
desetih
zjutraj
začeti
sodba
.
Z
Jurjem
sva
na
vse
jutro
odjezdila
v
mesto
.
Upala
sva
,
da
bodeva
sama
in
da
nama
ne
bo
treba
povešati
oči
,
ko
je
vendar
od
Žirov
do
Loke
cela
dolina
vedela
in
govorila
o
naši
sramoti
.
A
močno
sva
bila
ogoljufana
:
hodilo
je
po
poti
skoraj
toliko
množic
,
kakor
tedaj
,
ko
hodi
ljudstvo
na
božja
pota
.
Hribovcev
in
dolincev
—
vseh
je
bilo
polno
,
in
nekateri
so
bili
še
tako
brez
vsake
pameti
,
da
so
vlačili
otroke
s
sabo
.
Vse
je
hitelo
v
mesto
in
skoraj
več
jih
je
bilo
kakor
tisti
dan
,
ko
so
ob
glavo
dejali
onega
iz
polka
Ferrari
,
ki
je
umoril
in
oropal
kmeta
iz
Zminjca
.
Puščali
so
naju
v
miru
,
in
to
še
celo
tisti
,
ki
so
bili
prepričani
,
da
je
Agata
čarovnica
,
ker
je
lansko
leto
tu
in
tam
padala
toča
v
pogorju
in
po
dolini
.
Tudi
Ana
Renata
iz
Scheffertna
se
je
odpravljala
,
ker
je
hlapec
pred
dvorcem
vodil
osedlana
dva
konja
.
Zavila
sva
jo
nazaj
okrog
griča
in
čakala
,
da
je
Ana
Renata
odjezdila
s
svojim
hlapčetom
.
Ljudstvo
sva
nalašč
spuščala
naprej
,
da
je
naju
prehitevalo
,
tako
da
sva
bila
pri
zadnjih
,
ko
sva
pri
Poljanskih
vratih
jahala
v
mesto
.
Pri
Wohlgemuetu
sva
spravila
konjiča
pod
streho
,
pa
ni
bilo
skoraj
nikogar
doma
,
ker
je
že
bilo
vse
na
sodišču
.
Tudi
Loka
je
bila
prazna
.
Vse
je
drlo
na
prostor
,
kjer
je
Janez
Frančišek
ukazal
očitno
in
vsakemu
pristopno
razpravo
.
Na
pašniku
,
ki
leži
pod
spodnjim
obzidjem
ter
se
vleče
od
Poljanske
do
Selške
Sore
,
so
na
škofovo
povelje
ogradili
ta
prostor
,
in
tam
naj
bi
se
razpravljalo
pred
vsem
svetom
,
da
bi
pozneje
nikdo
ne
mogel
govoriti
,
da
se
je
hotelo
kaj
prikriti
.
Na
tem
pašniku
je
imel
samo
kovač
Langerholz
svojo
lopo
,
drugega
poslopja
ni
bilo
na
obširnem
svetu
.
Nekako
v
sredi
je
bilo
pripravljeno
na
štiri
vogle
ograjeno
sodišče
;
tam
je
bila
miza
za
sodnike
in
pa
vzvišen
oder
,
ki
se
je
lahko
videl
od
vseh
štirih
strani
.
Tu
je
imela
sedeti
Agata
,
—
škof
sam
je
bil
tako
zaukazal
.
Ob
devetih
se
je
že
trla
množica
po
tratinah
okrog
sodišča
in
z
veliko
radovednostjo
je
pričakovala
dogodkov
.
Pa
ne
samo
na
trikotni
ravnini
med
Selščico
in
Poljanščico
,
ljudstvo
se
je
gnetlo
tudi
na
oni
strani
obeh
voda
;
posebno
na
desnem
bregu
Poljanščice
,
na
gospoda
Apfaltrerna
travniku
,
je
stal
gledalec
pri
gledalcu
.
Oskrbnik
iz
Puštala
se
je
trudil
,
da
bi
odgnal
ljudi
,
ker
otava
še
ni
bila
pokošena
,
da
bi
mu
ne
pohodili
obile
in
dobre
krme
.
Ali
trudil
se
je
brez
vsakega
uspeha
,
ker
ob
devetih
je
stala
po
njegovi
otavi
že
glava
pri
glavi
.
Ob
poludesetih
je
prišel
Mihól
Schwaiffstrigkh
ter
naju
vlekel
na
kraj
,
kjer
so
imele
čakati
priče
.
Bil
je
to
prostor
za
ograjo
;
na
dolgo
leseno
klop
je
posadil
mene
in
Jurja
,
potem
pa
je
zopet
odšel
.
Pred
nama
je
vrelo
občinstvo
,
prav
kakor
velika
reka
v
preozki
strugi
.
Takoj
pri
plotu
se
je
bilo
nabralo
kakih
petdeset
loških
žensk
,
starih
in
mladih
,
pa
vendar
več
starih
.
Prvo
besedo
sta
imeli
Urša
Prekova
,
žena
mestnega
peka
,
in
Maruša
Stinglova
,
žena
mestnega
mesarja
.
Pozneje
so
mi
pripovedovali
,
da
mati
Urša
ni
mogla
videti
matere
Maruše
:
pek
je
prodajal
na
eni
strani
ulice
,
mesar
pa
na
drugi
,
zatorej
sta
imeli
prilike
dovolj
,
da
sta
se
skoraj
vsak
vsak
dan
sporekli
,
in
to
za
najmanjšo
malenkost
.
Kadar
sta
se
ti
dve
prepirali
,
je
letela
Loka
skupaj
,
ker
sta
si
bili
kos
ena
drugi
,
tako
da
so
poslušalci
vselej
doživeli
svoje
veselje
.
Za
danes
pa
sta
bili
sklenili
veliko
prijateljstvo
in
še
lepo
čredo
drugih
znank
sta
privlekli
s
sabo
,
tako
da
je
ta
družba
zasedla
skoraj
celo
ograjo
.
Vmes
je
bila
tudi
Ana
Renata
z
bičem
.
Dobro
mi
je
delo
,
ko
sem
,
sedeč
na
klopi
,
dobival
občutek
,
da
to
ženstvo
nikakor
ni
proti
Agati
,
nasprotno
,
da
je
kar
očitno
držalo
ž
njo
.
»
Ali
ste
že
slišale
kdaj
,
«
je
vpila
Urša
Prekova
,
»
da
je
golobica
kanjo
raztrgala
?
«
»
Taka
žival
—
pa
coprnica
!
«
je
kričala
Maruša
.
»
Hudič
naj
vzame
te
moške
,
ki
bodo
sodili
o
nji
!
Čemu
ne
kličejo
nas
v
take
sodbe
?
Kaj
?
In
še
enkrat
kaj
!
«
Tedaj
je
bil
star
kmetič
iz
Inharjev
,
z
dolgo
suknjo
in
širokim
pasom
okrog
trebuha
,
tako
nepreviden
,
da
je
počasi
zategnil
:
»
Tako
govorite
,
ker
se
menda
same
bojite
,
da
bi
prišle
na
njeno
mesto
!
«
Ne
morem
popisati
,
kak
šum
je
nastal
!
Kar
v
trenutku
so
Inharcu
zbile
klobuk
s
sive
glave
in
ga
obkladale
z
najgršimi
besedami
iz
dobro
založene
svoje
kašče
.
Ana
Renata
pa
je
Prekovi
molila
svoj
bič
in
vpila
:
»
Vsekaj
ga
po
tumpasti
glavi
,
da
bo
pomnil
!
«
Morda
bi
bil
do
krvi
tepen
mož
iz
Inharjev
,
da
ni
v
tistem
hipu
počil
med
množico
klic
:
»
Jo
že
peljejo
!
«
Naenkrat
je
obmolknilo
vse
in
oči
so
se
obrnile
na
klanec
pod
Poljanskimi
vrati
.
Po
tem
klancu
je
vozil
majl
voziček
,
na
katerem
je
sedela
naša
Agata
.
Konjiča
je
vodil
Mihól
Schwaiffstrigkh
.
Na
vsaki
strani
vozička
sta
stopala
dva
grajska
hlapca
in
dolge
sulice
sta
molila
v
zrak
,
da
je
bilo
grdo
gledati
.
Sredi
ograje
tik
odra
je
obstal
voziček
.
Nisem
si
upal
pogledati
tja
,
da
bi
ne
videl
njene
revščine
,
a
tudi
vstati
si
nisem
upal
,
ker
sem
se
sramoval
,
če
bi
množica
vedela
,
da
sem
gospodar
visoških
kmetij
,
kjer
smo
današnjo
obtoženko
imeli
za
svojo
.
Zapišem
,
da
se
je
brat
Jurij
obnašal
vse
drugače
.
Komaj
je
voziček
obstal
,
že
je
stal
Jurij
pri
Agati
.
Zaklical
je
,
da
se
je
slišalo
naokrog
:
»
Agata
,
nič
se
ne
boj
!
«
V
obe
svoji
roki
je
vzel
njeno
drobno
roko
ter
jo
pritiskal
k
svojemu
licu
in
prav
nič
se
ni
sramoval
.
Ubogemu
dekletu
je
zalila
kri
bledi
obraz
,
z
drugo
roko
ga
je
dvakrat
ali
trikrat
pogladila
po
kodrasti
glavi
.
Z
voza
brez
tuje
pomoči
ni
mogla
stopiti
.
Jurij
jo
je
prijel
z
eno
roko
ter
jo
vzel
v
svoje
naročje
,
z
drugo
pa
je
držal
težko
verigo
ob
njeni
nogi
.
Nato
jo
je
odnesel
lastnoročno
na
oder
ter
jo
ondi
posadil
na
klop
,
pripravljeno
zanjo
.
Pri
tem
so
verige
močno
rožljale
,
da
je
ljudstvo
prešinilo
silno
usmiljenje
.
V
trenutku
je
brisalo
obilo
rok
oči
,
loške
žene
pred
ograjo
so
glasno
zajokale
.
—
»
V
Boga
zaupaj
,
Agata
!
«
je
dejal
Jurij
zapustivši
oder
.
Agata
je
obsedela
na
svojem
prostoru
,
izpostavljena
zbrani
množici
.
Ni
na
levo
,
ni
na
desno
si
v
svoji
sramoti
ni
upala
pogledati
.
Sedela
je
,
kakor
bi
v
nji
življenja
ne
bilo
.
Sedaj
sem
prvič
pogledal
.
Usmiljeni
Bog
!
Bila
je
,
kakor
da
si
vtaknil
leskovo
šibico
v
žensko
obleko
,
obraz
je
bil
kakor
iz
voska
,
upadli
njeni
lici
kakor
dva
udrta
grobova
!
Da
ni
bilo
ljudi
,
bi
se
bil
zjokal
,
in
prav
čutil
sem
,
kako
so
se
mi
nabirale
kaplje
po
laseh
.
Enkrat
je
le
dvignila
obraz
in
gledala
je
na
planine
,
katere
je
imela
ravno
pred
seboj
in
na
katerih
se
je
sneg
belil
pod
solnčnimi
žarki
.
Bolje
bi
ji
bilo
,
da
je
tičala
vrh
snežnika
,
kjer
bi
bila
varna
pred
ostrostjo
loških
sodnikov
,
ki
so
ji
zagrenili
tujo
domovino
!
Potem
je
povesila
pogled
ter
ga
neprestano
upirala
pred
sé
v
desko
,
prav
kakor
bi
se
čudila
nad
težko
verigo
,
ki
je
ležala
na
ti
deski
ter
vezala
opešani
njeni
nogi
.
Bilo
je
zopet
nekaj
novega
!
Neznan
človek
je
pripeljal
po
klancu
od
Poljanskih
vrat
samotežnik
.
Koder
je
peljal
mimo
,
je
množica
od
groze
zatrepetala
in
se
umikala
,
da
se
je
takoj
napravil
prostor
,
kjer
bi
bila
lahko
vozila
dvovprežena
konja
.
Ta
človek
,
močan
in
posebno
debelih
rok
,
je
torej
vlekel
samotežnik
,
katerega
je
bil
obložil
s
posebnim
svojim
blagom
.
Govoril
ni
nič
,
samo
smejal
se
je
in
škilasto
je
gledal
po
ljudeh
,
katerih
ni
imel
rad
,
kakor
ga
oni
niso
radi
imeli
.
Niso
se
posebno
ozirali
po
njem
,
ali
v
hipu
so
vedeli
vsi
,
da
je
to
rabelj
,
ali
kakor
so
ga
pri
nas
imenovali
,
frajman
iz
Ljubljane
.
Za
njega
je
bila
pripravljena
posebna
miza
,
in
sicer
v
oddaljenemu
kotu
za
ograjo
.
Proti
temu
prostoru
je
ta
nečedni
človek
vlekel
svoj
tovor
in
težko
je
moral
vleči
,
ker
si
je
tu
in
tam
z
rdečim
rokavom
obrisal
potni
obraz
.
Takoj
ko
je
obstal
—
tudi
tu
je
množica
odskočila
ter
mu
napravila
obilo
prostora
—
je
izvlekel
iz
svojega
samotežnika
veliko
,
kakor
kri
rdečo
rjuho
,
ter
pregrnil
ž
njo
svojo
mizo
.
Da
mu
sapa
ni
delala
sitnosti
,
je
pritrdil
to
pregrinjalko
na
štirih
mestih
z
žeblji
,
katere
je
z
malim
kladivom
zabijal
v
mizo
.
Takoj
nato
je
z
nekako
ošabnostjo
in
samozavestjo
vzel
iz
voziča
meč
,
ki
je
bil
gol
,
kot
je
gol
meč
v
rokah
sv.
Mihaela
,
in
ki
se
je
ravno
tako
žaril
,
kot
se
žari
meč
tega
arhangelja
;
vzel
ga
je
v
svoje
naročje
,
kakor
vzame
mati
dojenčka
v
svoje
naročje
,
značilno
premeril
množico
ter
spregovoril
z
zoprnim
glasom
:
»
Ta
je
že
večkrat
imel
svojo
južino
in
vselej
je
še
ostala
prazna
skleda
za
njim
!
Ta
moj
otroče
sne
vse
,
kar
se
mu
da
!
«
Hripavo
se
je
smejal
,
ko
je
položil
na
mizo
goli
meč
,
da
se
je
kakor
velika
ledena
sveča
svetil
sredi
krvavordečega
prta
.
Po
množici
se
je
vzdignil
šum
.
Oglašale
so
se
kletvine
,
psovke
,
in
mlad
človek
je
že
pobiral
kamenje
,
da
bi
ga
metal
proti
mizi
.
»
Kamenja
pa
ne
,
fantiči
!
«
se
je
oglasil
Schwaiffstrigkh
.
»
Kogar
staknem
,
bo
legel
v
klado
,
da
se
mu
napravijo
žulji
od
zadaj
in
mreže
v
želodcu
!
«
Pogledavši
proti
frajmanu
,
je
še
dostavil
:
»
Je
res
svinja
,
ali
vendar
ima
svoje
pravice
!
«
Ljudstvo
se
je
pomirilo
.
Rabelj
se
pa
čisto
nič
ni
zmenil
za
nemir
in
hrup
;
lahkodušno
,
kakor
bi
ta
hrup
ne
bil
veljal
njemu
,
je
skladal
s
svoje
cize
orodje
za
orodjem
,
s
katerim
so
trpinčili
jetnike
in
jetnice
,
dokler
ni
bila
miza
naložena
z
različnim
železjem
,
ki
se
je
neprijetno
lesketalo
eno
bolj
od
drugega
!
Gledalci
so
koprneli
,
ženske
so
se
tresle
od
groze
,
—
le
ona
je
še
vedno
sedela
na
svojem
odru
in
prav
nič
se
ni
zganilo
na
nji
,
prav
kakor
da
bi
ji
ne
bilo
znano
,
kak
posel
opravlja
ostudni
človek
pri
rdeči
mizi
!
—
Pri
Sv.
Jakobu
je
bila
deseta
ura
.
Tedaj
so
pristopili
k
svoji
mizi
gospodje
sodniki
,
njim
na
čelu
grajski
glavar
,
gospod
Mändl
.
Pod
sabo
je
imel
pet
asesorjev
,
in
ti
so
bili
:
grajski
pisar
,
mestni
sodnik
,
grajski
žitničar
,
zlatar
Frueberger
in
še
nekdo
,
na
katerega
se
več
ne
spominjam
.
Tudi
iz
Ljubljane
so
bili
odposlali
sodnika
;
njegovo
ime
pa
mi
je
tudi
odpadlo
,
zatorej
ga
danes
več
zapisati
ne
vem
.
Bil
je
človek
tanke
podobe
in
v
črni
obleki
.
Ves
čas
se
je
mešal
v
razpravo
in
bil
je
skoraj
še
bolj
siten
,
nego
stari
Frueberger
,
kateremu
naj
Bog
odpusti
hudobije
tega
dne
!
Grajski
glavar
je
najprej
naznanil
,
da
se
ima
po
milosti
poglavarja
vseh
sodnijskih
pravic
,
to
je
po
milosti
gospoda
Janeza
Frančiška
,
voditi
javna
razprava
,
tako
da
bo
vsak
deležen
sodbe
in
da
presodi
,
ali
se
je
vse
izvršilo
po
pravici
in
kakor
je
prav
.
Zbrana
množica
se
je
opominjala
,
da
bodi
vredna
velike
te
dobrote
in
da
naj
ne
moti
z
nemirom
ali
še
celo
z
razsajanjem
očitne
razprave
,
ki
je
v
tem
mestu
prva
,
odkar
je
bilo
sezidano
.
Gospod
Mändl
se
je
držal
jako
kislo
,
ker
mu
ta
javna
razprava
nikakor
ni
bila
všeč
,
ter
je
onemu
iz
Ljubljane
glasno
pripovedoval
,
kar
sem
dobro
čul
s
svoje
klopi
,
da
ni
modro
klicati
kmečko
in
nevedno
ljudstvo
,
da
bodi
navzoče
,
ko
sodijo
izučeni
in
poklicani
sodniki
.
Ali
udati
se
je
moral
,
ker
mu
proti
škofu
in
vladarju
ni
bilo
pomoči
.
Grajski
glavar
je
razposlal
svojo
mestno
gvardijo
med
ljudstvo
,
da
bi
ne
delalo
nereda
in
nemira
.
Ali
ljudstvo
je
v
naših
dneh
,
kar
se
spodobi
in
kar
je
pametno
,
bilo
udano
in
pokorno
svoji
gosposki
.
Zatorej
tudi
tisto
dopoldne
ni
bilo
prilike
,
da
bi
bila
mestna
ali
grajska
gvardija
kazala
svojo
moč
.
Le
Urša
Prekova
in
Maruša
Stinglova
se
nista
mogli
krotiti
in
tudi
med
razpravo
sta
se
oglašali
ter
govorili
Agati
na
korist
.
Baron
»
Flekte
«
se
je
razkačil
in
je
že
hotel
dati
mater
Marušo
tirati
v
zapor
;
preprosil
pa
ga
je
prošt
Urh
,
trdeč
,
da
bi
gospodu
škofu
komaj
bilo
všeč
,
če
bi
se
danes
v
njegovem
imenu
zapirale
poštene
žene
loških
meščanov
.
—
Gospod
prošt
je
bil
namreč
tudi
prišel
k
sodbi
,
pa
se
je
ni
udeleževal
.
Vzlic
temu
je
sedel
pri
sodnijski
mizi
,
in
govorilo
se
je
,
da
je
potem
gospodu
Janezu
Frančišku
vse
povedal
in
razložil
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
in
kar
se
je
bilo
govorilo
.
Baron
Mändl
je
začel
premetavati
neke
spise
,
nato
pa
je
povedal
,
da
se
pričenja
razprava
proti
obtoženki
,
da
je
ta
rojena
v
Eyrishounu
v
tem
in
tem
letu
in
da
je
bila
krščena
na
ime
svetnic
Agate
in
Eme
.
»
Ema
—
«
je
nergal
tisti
sodnik
iz
Ljubljane
,
»
Ema
—
to
ni
brez
pomena
!
Obrnimo
prvi
dve
črki
,
pa
imamo
»
mea
«
,
to
se
pravi
,
že
pri
rojstvu
je
hudič
nanjo
mislil
in
že
takrat
je
bila
njegova
.
Zakon
s
hudičem
je
bil
torej
že
tedaj
sklenjen
,
ko
je
Agata
Ema
Schwarzkoblerica
prišla
na
svet
!
«
In
gospod
Frueberger
je
pristavil
:
»
Gotovo
,
to
je
silno
pomenljivo
!
Ta
»
mea
«
že
skoraj
vse
dokaže
.
«
Takrat
se
je
obrnila
mati
Maruša
proti
materi
Urši
ter
jo
vprašala
:
»
Kaj
se
ta
črna
dlaka
ljubljanska
vmes
tlači
?!
In
pa
šele
naš
Frueberger
!
Ali
si
že
videla
dva
tako
zabita
človeka
?
,
Mej
’
je
dosti
na
svetu
,
pa
vendar
ničesar
ne
dokazujejo
!
«
—
Tedaj
je
bilo
,
ko
je
hotel
baron
»
Flekte
«
zapreti
mater
Marušo
in
ko
gospod
prošt
Urh
tega
ni
pripustil
.
Potem
so
Agato
izpraševali
:
Kje
je
prvič
videla
hudiča
?
Kje
je
naredila
prvo
točo
?
Kdaj
je
bila
na
Cerkniški
Slivnici
in
kdaj
na
hrvaškem
Kleku
?
Je-li
prašička
,
katerega
je
jahala
,
vzela
gospodarju
ali
ga
ji
je
pripeljal
satan
od
kod
drugod
?
Tudi
so
hoteli
izvedeti
,
ali
ima
kake
tovarišice
,
ki
bi
ž
njo
vred
častile
hudiča
?
Ravnotako
,
ali
je
Marksu
Wulffingu
potisnila
v
meso
iglo
,
kremen
in
žebelj
,
da
mu
je
začela
noga
otekati
in
da
je
po
krivici
moral
trpeti
bolečine
?
In
tako
so
jo
izpraševali
po
mnogem
,
kar
je
bilo
eno
hudobnejše
od
drugega
.
Agata
pa
se
ni
premaknila
na
svojem
sedežu
.
Njen
obraz
je
ostal
miren
in
bil
je
tako
ljubezniv
in
mil
,
da
se
ga
zbrana
množica
ni
mogla
nagledati
.
Prav
nič
ni
povesila
obličja
,
ali
tudi
obraza
ni
dvignila
od
zemlje
.
Kar
je
brez
prenehanja
ponavljala
,
je
bilo
:
»
Da
ni
res
!
«
»
To
je
trdovratna
grešnica
!
«
se
je
zajezil
Frueberger
.
»
Je
pač
z
Visokega
,
tam
imajo
trdovratne
buče
!
«
»
Imamo
že
pripomočke
,
«
se
je
zasmejal
črni
sodnik
ljubljanski
,
»
bodete
že
videli
,
gospod
pl.
Frueberger
,
kako
ji
bo
tekel
jeziček
in
da
nam
bo
še
več
povedala
,
kakor
bomo
zahtevali
!
«
Ta
zoprna
oseba
se
je
smejala
,
da
se
je
čulo
,
kakor
bi
se
oglašal
vran
s
smrekovega
vrha
.
Ali
Frueberger
še
ni
dal
miru
in
je
vprašal
obtoženko
:
»
Ali
je
bilo
kaj
nasledkov
,
ko
sta
se
ljubila
s
peklenskim
bratcem
,
he
?
«
»
Da
ni
res
!
«
je
vzdihnila
in
rdeča
je
postala
,
da
se
je
smilila
vsem
in
posebno
stari
Neži
Bergantovi
,
ki
je
zarohnela
:
»
Ti
svinjski
prašič
ti
!
«
Ljudstvo
se
je
zasmejalo
,
smejal
se
je
tudi
baron
»
Flekte
«
s
svojimi
asesorji
,
ker
so
privoščili
grdo
besedo
staremu
grešniku
,
ki
ni
mogel
držati
jezika
.
—
Zaslišana
sva
bila
z
Jurjem
in
izpovedala
sva
,
kar
je
bila
resnica
,
čista
resnica
.
Mene
,
ker
so
opazili
,
da
sem
zmeden
,
so
kmalu
poslali
na
leseno
klop
nazaj
.
Jurja
so
se
bolj
oprijeli
,
ker
je
bil
nespodoben
in
se
ni
vedel
pred
sodniki
,
kakor
je
zapovedano
.
Posebno
tista
štrigalica
iz
Ljubljane
ga
ni
hotela
izpustiti
iz
svojih
klešč
in
hotela
je
iž
njega
iztisniti
to
in
ono
.
Med
drugimi
so
ga
vprašali
,
ali
veruje
,
da
so
čarovnice
na
svetu
.
Pogumno
je
odgovoril
,
da
ne
veruje
.
Ko
ga
je
črni
vprašal
,
kako
da
ne
,
je
bil
kratek
odgovor
:
»
Ker
še
nikdar
nobene
videl
nisem
!
«
Vprašal
ga
je
dalje
,
ali
jo
je
Jurij
kdaj
videl
,
da
bi
bila
na
prašičku
jahala
nad
domačo
streho
.
Odgovoril
je
:
»
Prav
nikdar
ne
!
Sicer
pa
lahko
poskusimo
.
Pridite
na
Visoko
,
prespoštovani
gospod
,
pa
vam
pripravim
našega
najboljšega
praséta
in
nanj
sedete
in
v
zraku
boste
jezdarili
,
kakor
jezdarijo
gospodje
v
ljubljanski
jahalnici
pred
vicedomskimi
vrati
!
Potem
vam
bom
zanesljivo
povedal
,
ali
sem
kaj
opazil
v
zraku
nad
hišo
,
ali
ne
!
«
Poslušalstvo
je
bilo
s
tem
odgovorom
prav
zadovoljno
.
Smeh
se
je
oglašal
v
ženskih
vrstah
,
in
predvsem
Ana
Renata
ni
prikrivala
svojega
veselja
nad
odgovorom
,
ki
se
meni
ni
videl
spodoben
in
v
vsakem
oziru
potreben
.
Suhi
gospod
iz
Ljubljane
se
je
kislo
držal
,
ali
pritožil
se
ni
,
ker
je
videl
,
da
baronu
»
Flektetu
«
ni
nevšeč
,
če
se
Ljubljančan
jezi
.
Ta
je
le
še
vprašal
:
»
Si
kaj
v
šolo
hodil
?
«
»
Pri
očetih
jezuitih
v
Ljubljani
,
«
je
odgovoril
Jurij
,
»
in
že
takrat
so
nam
pripovedovali
,
da
je
učen
jezuit
spisal
debelo
knjigo
,
s
katero
je
dokazal
,
da
čarovnic
sploh
ni
.
«
»
Kaj
—
jezuit
?
Kdo
je
ta
pater
?
«
je
kričal
Frueberger
.
»
Njegovo
ime
naj
se
zapiše
,
da
ne
odide
zasluženi
kazni
!
«
Prošt
Urh
je
pripomnil
,
da
presvetli
škof
Joannes
Franciscus
vé
o
tem
jezuitu
.
Imenoval
je
ime
nekega
nemškega
grofa
,
ali
to
ime
mi
ni
v
spominu
ostalo
,
zatorej
ga
tukaj
ne
morem
zapisati
.
»
Grof
—
?
«
Frueberger
je
kar
v
sé
lezel
.
»
Nemški
grof
,
pravite
,
gospod
prošt
?
No
,
potem
je
pa
vse
v
redu
,
ničesar
ne
bomo
zapisali
!
«
—
Kar
umiral
je
od
same
ponižnosti
,
ker
ta
človek
je
kazal
pogum
samo
na
spodaj
,
na
zgoraj
pa
je
bil
vsekdar
ponižna
ovca
!
Poklicali
so
Marksa
Wulffinga
,
da
bi
izpovedal
.
Občutili
smo
,
da
bo
njegova
izpoved
pomembna
in
da
bo
morda
odločevala
o
življenju
in
smrti
.
Hodil
je
ob
palici
in
kazal
je
,
kakor
bi
ga
še
vedno
noga
bolela
.
Pred
sodniki
je
po
svoji
navadi
pokleknil
in
z
roko
tolkel
po
prsih
.
Gospodu
glavarju
je
to
dopadlo
:
bil
je
s
pričo
posebno
prijazen
.
Opominjal
ga
je
,
da
naj
vse
pove
in
da
se
mu
ni
treba
bati
,
ker
ima
sodišče
že
toliko
moči
,
da
vzame
v
svoje
varstvo
vsako
pričo
,
če
je
izpovedala
pravico
in
resnico
.
In
res
se
je
Marks
Wulffing
na
vse
spomnil
.
Prav
natančno
je
razložil
,
da
neko
noč
,
ko
je
luna
sijala
in
ko
je
ležal
v
hlevu
,
ni
mogel
zaspati
,
ker
se
mu
je
ves
čas
dozdevalo
,
da
v
zraku
nekaj
brenči
,
nekaj
kruli
.
Vstal
je
in
pri
lini
na
svislih
pogledal
proti
jasnemu
nebu
.
Kmalu
je
opazil
tam
gori
štiri
pike
in
da
so
te
pike
krulile
.
Potem
so
se
spustile
na
visoško
streho
,
potem
so
se
ondi
kakor
lastovke
igrale
med
sabo
,
nakar
so
tri
odjezdile
,
ena
pa
se
je
spustila
na
domače
dvorišče
.
Tam
je
skočila
s
praséta
,
ki
je
kar
samo
drlo
v
svinjak
.
Njo
je
natančno
spoznal
:
bila
je
prav
gotovo
Agata
Schwarzkoblerica
—
če
bi
je
ne
bil
spoznal
po
drugem
,
spoznal
jo
je
zanesljivo
po
rumenih
laseh
.
—
Ko
se
je
pri
Debeljakovih
preja
razdirala
,
ga
je
udarila
Agata
z
roko
.
Pri
tem
udarcu
je
kar
čutil
,
kako
se
mu
je
zanetil
ogenj
v
levi
nogi
,
in
sicer
v
meči
.
Od
tistikrat
mu
je
tičala
v
tej
nogi
živa
žerjavica
in
pretrpel
je
muke
,
kakor
bi
mu
kdo
preobračal
razbeljeno
železo
okrog
piščali
.
Peklo
in
žgalo
ga
je
,
otekala
pa
mu
noga
ni
,
kar
se
mu
je
videlo
nekaj
prav
čudnega
,
ker
je
vendar
nemogoče
,
da
bi
ne
otekalo
meso
,
če
se
bolečina
pase
v
njem
.
O
vsem
tem
ni
pravil
nikomur
,
ker
bi
mu
nihče
ne
bil
hotel
verjeti
,
da
ga
kaj
boli
,
ko
se
nič
poznalo
ni
.
Neko
nedeljo
v
noči
pa
so
bile
bolečine
pregrozovite
.
Vstal
je
in
z
ostrim
nožem
zarezal
globoko
v
mečo
.
Iz
zareze
pa
so
se
zvalili
robat
kremen
,
dve
igli
in
dva
bodeča
žeblja
,
kar
je
že
tako
gospodom
predložil
.
Kri
ni
posebno
tekla
,
kar
se
mu
je
zopet
zdelo
čudno
.
Ljubljanski
asesor
je
vzel
v
roke
majhno
vrečico
in
jemal
iž
nje
košček
za
koščkom
.
Govoril
je
:
»
Tu
je
kremen
,
tu
sta
igli
,
tu
sta
žeblja
;
vse
je
prepojeno
s
človeško
krvjo
,
kar
je
gotovo
dokaz
,
da
je
Marks
Wulffing
govoril
resnico
.
«
Urša
Prekova
mu
ni
pritrdila
.
Obrnila
se
je
k
Neži
Bergantovi
ter
jo
glasno
vprašala
:
»
Neža
,
ali
si
že
videla
človeka
,
ki
bi
bil
tako
lagal
,
kot
je
lagal
ta
Jeremijev
plašur
?
«
Točno
je
Urša
odgovorila
:
»
Nikjer
nikoli
!
«
Marks
se
ni
dal
ugnati
.
Sklonil
se
je
,
odvezal
je
na
levi
nogi
nogavico
,
odkril
mečo
in
pokazal
svetlo
brazgotino
,
rekoč
:
»
Tu
je
bila
rana
.
«
Na
sodnike
je
pogled
na
to
rano
močno
vplival
,
zatorej
so
vprašali
Agato
,
ali
ima
kaj
pripomniti
k
Marksovi
izpovedbi
.
Pa
je
le
odgovorila
,
da
ni
res
.
Zjezil
se
je
suhi
človek
iz
Ljubljane
:
»
Ko
bo
že
na
grmadi
sedela
,
pa
bo
še
govorila
,
da
ni
res
!
«
Glavar
Mändl
pa
je
spregovoril
:
»
Tako
,
s
pričami
smo
pri
kraju
!
Hitreje
je
šlo
,
nego
sem
mislil
.
Kaj
pa
sedaj
?
«
Zopet
se
je
moral
prvi
oglasiti
stari
Frueberger
,
ki
je
silil
v
ospredje
in
se
delal
imenitnega
,
da
se
mi
je
studil
kakor
garjav
pes
,
če
skače
v
človeka
.
»
Da
pride
sedaj
izpraševanje
s
trpinčenjem
,
je
čisto
gotovo
,
ker
se
drugače
o
pošteni
sodbi
govoriti
ne
bi
moglo
!
«
—
tako
je
nergal
ta
Frueberger
.
—
»
Če
se
malo
podvizamo
in
če
naš
pomočnik
tu
za
nami
,
«
—
tu
se
je
starec
ogledal
po
frajmanu
—
»
svoje
delo
opravi
,
kakor
se
spodobi
,
še
danes
vse
lahko
končamo
v
božjem
imenu
.
«
»
Malo
slabotna
se
mi
vidi
,
«
se
je
oglasil
v
skrbeh
črni
iz
Ljubljane
,
»
mučnega
izpraševanja
bi
ne
mogla
dolgo
prenašati
.
Pritrjujem
pa
,
da
brez
takega
izpraševanja
sodbe
ni
.
Morda
bi
le
kazalo
,
da
prenesemo
vse
na
jutri
,
da
se
grešnica
čez
noč
nekoliko
okrepča
?
«
Silno
je
bil
nezadovoljen
gospod
Frueberger
.
»
Kaj
,
da
bi
izgubili
celo
današnje
popoludne
?
To
ne
gre
!
Čemu
smo
asesorji
?
Če
že
danes
nočemo
malo
zakuriti
pod
obtoženko
,
da
se
ji
razgrejejo
udje
,
imamo
vendar
druge
pripomočke
,
katerih
se
bomo
morali
poslužiti
.
Slučaj
je
res
težak
—
kakor
vselej
,
če
tiči
hudič
vmes
.
Naj
se
v
božjem
imenu
preloži
mučno
izpraševanje
na
jutri
,
ali
danes
popoludne
ne
smemo
ostati
brez
dela
,
ker
smo
vendar
vestni
sodniki
!
Če
bi
šlo
po
mojem
,
bi
napravili
kako
poskušnjo
,
recimo
s
šivanko
.
Po
mojem
prepričanju
ne
bo
šlo
brez
igle
,
«
je
meketal
kot
hripav
oven
.
»
,
Nadelprob
’
,
,
Nadelprob
’
,
«
je
zatulil
parkrat
ta
ostudni
starec
in
oči
so
se
mu
napele
pod
čelom
.
»
Kaj
je
to
?
«
je
vprašala
Rozala
,
žena
mlajšega
Fruebergerja
,
ki
je
tičala
med
množico
,
Mihóla
Schwaiffstrigkha
,
slonečega
tik
nje
ob
ograji
.
Mihól
Schwaiffstrigkh
je
važno
odgovoril
:
»
Stvar
je
ta
,
da
jo
slečejo
,
da
ji
vzamejo
vso
obleko
—
e
,
kaj
ti
bom
prikrival
,
—
da
jo
slečejo
do
golega
.
Ker
ima
vsak
človek
znamenja
na
svojem
telesu
,
ji
bodo
zabadali
v
ta
znamenja
iglo
,
da
vidijo
,
ali
je
kaj
krvi
v
nji
ali
ne
.
«
Ženstvo
je
kar
otrpnilo
,
in
gotovo
bi
bilo
prišlo
do
hrupa
,
da
ni
pričel
govoriti
gospod
glavar
.
Le-ta
je
izrekel
mnenje
,
da
poskušanje
z
iglo
ne
spada
na
javen
prostor
in
tudi
ne
gre
,
da
bi
otroke
in
mlajše
puščali
k
takemu
.
—
»
Pojdimo
na
grad
,
«
je
menil
Frueberger
,
»
tam
bomo
že
dobili
primeren
prostor
.
«
Morda
bi
se
bili
še
prepirali
,
ker
se
mi
je
zdelo
,
da
se
je
črni
iz
Ljubljani
že
tudi
pripravljal
nekaj
vmes
zarenčati
,
kar
je
vstal
prošt
Urh
Falenič
s
svojega
sedeža
ter
se
približal
sodnikom
.
V
roki
je
nosil
veliko
in
debelo
zapečateno
pismo
.
To
pismo
je
položil
na
mizo
,
rekoč
:
»
Od
presvetlega
in
previsokega
gospoda
škofa
.
«
Glavar
in
asesorji
so
v
hipu
vstali
,
sneli
klobuke
ter
jih
položili
pred
sé
.
Ko
je
bilo
pismo
odpečateno
,
ga
je
predsednik
prečital
.
Danes
več
ne
morem
povedati
,
kaj
je
bilo
zapisanega
pod
težkim
pečatom
,
ker
je
od
tedaj
preteklo
že
skoraj
dvanajst
let
.
Toliko
se
še
spominjam
,
da
je
škof
zapovedal
in
dal
vsakemu
vedeti
in
v
znanje
,
da
je
v
pravdi
Agate
Eme
Schwarzkoblerice
pregledal
vse
,
kar
se
je
zapisalo
in
zaslišalo
,
in
da
je
prepričan
,
da
se
ne
bo
dobil
dokaz
,
ki
bi
dognal
resnico
proti
vsakemu
dvomu
.
Navsezadnje
je
Joannes
Franciscus
zapovedal
in
vsakemu
,
ki
hoče
poslušati
,
naznanil
,
da
naj
se
nad
obdolženko
poskusi
z
vodo
,
in
sicer
tako
,
da
bodi
očiščena
,
če
pride
na
katerikoli
način
živa
iz
vode
.
Čas
za
božjo
sodbo
se
je
določil
na
drugi
dan
ob
devetih
zjutraj
,
in
sicer
na
mestu
,
kjer
se
pod
Škofjo
Loko
zlivata
obe
Sori
ena
v
drugo
.
S
tem
je
bila
razprava
tistega
dne
dosegla
svoj
konec
in
glavar
je
odredil
,
da
naj
se
obtoženka
odvede
v
zapor
v
mestni
hiši
,
da
naj
se
ji
odvzamejo
težke
verige
in
da
bodi
ondi
zaprta
celo
noč
,
dokler
se
je
ne
odvede
na
kraj
,
kjer
bode
voda
dokazala
njeno
čistost
ali
njeno
hudobijo
!
Občini
se
je
obenem
zaukazalo
,
ker
je
mogoče
,
da
je
ta
noč
zadnja
v
življenju
Agate
Eme
Schwarzkoblerjeve
,
da
ima
vse
preskrbeti
,
kar
si
bo
poželela
in
izbrala
.
Tudi
se
lahko
pusti
nekaj
priletnih
žensk
,
da
v
noči
ostanejo
pri
nji
in
da
ž
njo
molijo
,
če
bi
tu
in
tam
imela
željo
moliti
.
Sedaj
se
je
zopet
pripetilo
,
da
je
brat
Jurij
zbudil
splošno
pozornost
in
,
smem
tudi
zapisati
,
splošno
zadovoljnost
.
Jaz
sem
tičal
na
svoji
klopi
in
nisem
pristopil
k
nji
,
da
bi
jo
pred
celim
svetom
pripoznal
za
svojo
;
mučila
me
je
še
vedno
svetna
ošabnost
.
Brat
Jurij
pa
je
zopet
priskočil
,
jo
vzel
v
svoje
roke
ter
jo
prenesel
z
odra
na
voziček
,
da
je
rožljalo
železje
in
da
so
ženske
takoj
tičale
v
glasnem
joku
.
Agata
je
celo
dopoldne
veliko
trpela
,
trpela
je
muke
,
kakor
jih
peklenšček
hujših
izmisliti
ne
more
.
Ni
torej
čuda
,
da
jo
je
v
tistem
hipu
,
ko
jo
je
Jurij
jemal
z
odra
,
zapustila
zadnja
moč
in
da
je
v
nezavesti
omahnila
v
njegove
roke
.
Ta
se
ni
dolgo
pomišljal
:
skočil
je
ž
njo
na
voz
,
sedel
tik
nje
ter
jo
objel
okrog
pasa
z
močno
roko
,
da
ni
mogla
pasti
s
svojega
sedeža
.
Njena
glava
je
omahnila
na
njegove
rame
,
on
pa
je
lahkodušno
vzkliknil
:
»
Poženi
,
Schwaiffstrigkh
!
«
In
Mihól
je
pognal
konjiča
,
dasi
je
sedel
na
vozu
človek
,
do
katerega
ni
imela
pravica
nobene
moči
.
Helebardirja
sta
stopala
ob
vsaki
strani
voziča
,
—
ljudstvo
pa
je
Jurija
glasno
hvalilo
.
O
meni
ni
govoril
nikdo
.
—
Loško
ženstvo
se
tisto
popoludne
ni
hotelo
pomiriti
.
Glavni
srd
se
je
kuhal
proti
Marksu
Wulffingu
,
ki
je
po
splošnem
mnenju
ženstva
krivo
pričal
.
Mesarica
,
pekovka
,
mati
Bergantova
ter
dekle
in
posli
so
iskali
to
krivo
pričo
po
celem
mestu
.
Okrog
pete
ure
so
zasledile
Marksa
v
Oslovski
ulici
,
ko
je
vstopil
k
Bergantu
.
Ni
se
bil
še
dobro
vsedel
,
že
je
mrgolela
Oslovska
ulica
od
razburjenih
žensk
,
starih
in
mladih
.
Bergant
,
zvit
možakar
,
se
je
obnašal
tako
,
kakor
so
okoliščine
kazale
:
pozval
je
Marksa
,
da
naj
zapusti
gostilno
,
ker
pri
njem
ne
dobi
pijače
.
Marks
je
občutil
sramoto
tega
poziva
,
takoj
je
vstal
ter
v
svoji
ošabnosti
stopil
v
Oslovsko
ulico
.
Babnice
so
kar
zapiskale
in
se
pognale
v
njega
.
Ker
je
bil
silno
močan
,
se
jih
je
od
pričetka
ubranil
,
odrival
jih
je
od
sebe
ter
se
tako
preril
na
trg
.
Tam
pa
je
bilo
sovražnic
vedno
več
.
Prve
so
bile
prišle
praznih
rok
,
poznejše
pa
so
že
nosile
metle
v
rokah
.
Prav
nič
niso
govorile
,
le
opletale
so
ga
,
da
je
Marks
kmalu
spoznal
,
da
mu
ne
bo
več
dolgo
ostati
.
Prenesel
je
še
nekaj
udarcev
,
nato
pa
se
je
spustil
v
dir
proti
vodnim
vratom
.
Ženske
pa
za
njim
kakor
tolpa
lovskih
psov
za
zajcem
,
katerega
je
vzdignila
iz
resja
na
brdu
.
Niti
nazaj
si
ni
upal
pogledati
.
Drl
je
čez
most
mimo
kapucinske
cerkve
,
kjer
so
delali
zidarji
.
Ko
so
ženske
pripodile
Wulffingovega
sina
mimo
,
so
ti
zidarji
takoj
spoznali
,
kaj
se
godi
.
Vsulo
se
je
malte
in
apna
na
mimoletečega
,
da
je
bil
Marks
kot
zid
,
ki
so
ga
ravnokar
na
novo
ometali
.
Tako
neslavno
se
je
končalo
pričevanje
Marksa
Wulffinga
!
Od
tistega
dne
je
bil
izginil
,
da
niti
lastni
ljudje
niso
vedeli
kam
.
—
Pa
še
nekomu
drugemu
se
je
slabo
godilo
tisto
popoludne
.
Takoj
ko
se
je
prebralo
škofovo
pismo
,
je
hitela
Rozalija
Fruebergerjeva
po
najbližji
stezici
proti
domu
.
Sodniki
,
za
katerimi
sem
hodil
tudi
jaz
,
pa
so
polagoma
z
množico
prikorakali
na
trg
ter
se
ondi
ravno
pred
Fruebergerjevo
hišo
med
sabo
poslavljali
.
Stari
pl.
Frueberger
se
je
poslovil
od
vseh
,
in
kar
videlo
se
mu
je
,
da
je
zadovoljen
sam
s
sabo
in
s
častjo
,
ki
mu
je
šla
kot
asesorju
.
Nič
hudega
sluteč
je
stopil
v
vežo
svoje
hiše
.
»
Glej
,
glej
,
«
—
ga
je
sprejela
lastna
žena
—
»
si
vendar
še
prišel
domu
?
Sem
že
mislila
,
da
si
jo
popihal
s
kako
Putifarko
—
«
»
Kaj
pa
je
—
?
«
je
vprašal
nedolžno
.
Pa
stara
ni
dobila
časa
,
da
bi
bila
odgovorila
,
ker
se
je
mlada
Rozalija
prikazala
na
bojišču
.
»
Ne
veste
,
mati
,
—
kar
nikamor
si
pogledati
nisem
upala
,
tako
me
je
bilo
sram
!
Pomislite
,
naš
oče
je
hotel
,
da
