živahnosvoje
nazore
o
tedanjem
svetu
.
Mladina
ji
je
bila
prerazposajena
,
možje
preošabni
,
ženske
prenečimurne
in
Kornelija
,
ki
je
potrpežljivo
korakala
poleg
nje
,
preposvetna
in
preradovedna
.
A
dasi
je
imela
vse
svoje
misli
obrnene
na
važen
predmet
,
vendar
ostremu
njenemu
očesu
nikdo
mimogredočih
ni
ušel
,
nikar
da
bi
bila
prezrla
Lazarjevega
hlapca
Jarneja
.
Takoj
se
je
ustavila
,
da
mu
pove
,
kam
gredo
.
„
Jarnej
,
Jarnej
,
“
klicala
je
,
„
ali
slišiš
,
ali
ne
?
“
Jarnej
pa
se
je
na
pol
obrnil
in
vzdignil
roko
:
„
Odlazi
,
izkušnjava
stara
!
“
„
Glej
ga
,
dedca
!
“
razhudila
se
je
Polona
;
„
starost
mi
očita
,
farizej
;
ki
vidi
pezdir
v
očesu
svojega
bližnjega
,
bruna
v
svojem
pa
ne
.
“
Jarnej
pa
je
ponosno
korakal
proti
mestu
,
in
dasi
se
je
premagoval
,
pregrešna
zloradost
se
je
polastila
njegovega
srca
,
ko
je
videl
svojega
gospoda
,
kako
trka
zastonj
na
šolska
vrata
.
Učenci
so
se
bili
razpršili
po
logu
,
tekali
,
skakali
,
igrali
in
rezali
šibe
;
Lazar
je
zapuščal
mesto
s
krdelom
konjikov
;
grof
pa
je
gostil
v
velikanski
dvorani
poveljnike
in
viteze
svoje
.
Dve
mizi
sta
stali
po
dolgem
,
jedna
počez
za
izborne
grofove
goste
.
On
sam
je
sedel
tukaj
poleg
poslancev
in
imenitnejših
vazalov
in
očaroval
druščino
s
svojo
ljubeznivostjo
.
Tako
šaljivo
in
smešno
je
omenil
dogodkov
zadnjih
dnij
in
Boštjana
v
samostanu
,
da
se
je
Eizingerju
od
veselja
smijalo
srce
.
Največ
pa
je
bilo
slišati
doktorja
Lenarta
,
ki
je
obširno
in
dovtipno
razkladal
svoje
mnenje
o
vseh
rečeh
na
svetu
in
še
o
mnogih
drugih
,
in
v
veliko
zabavo
mladega
Eizingerja
dražil
s
svojimi
nazori
duhovnega
dostojanstvenika
,
ter
se
delal
mnogo
bolj
brez
verskega
,
kakor
je
bil
v
resnici
.
„
Kar
se
tiče
ženskih
in
filozofije
,
“
dejal
je
in
nagnil
kupico
,
„
držim
se
eklektičnega
načela
:
vse
poskusiti
in
najboljše
izbrati
.
Zaradi
duše
pa
mi
ugaja
najbolj
Pitagora
in
dušno
njegovo
preseljevanje
.
“
„
In
v
kaj
se
mislite
Vi
izpremeniti
po
smrti
?
“
vpraša
župnik
Grojn
.
„
Brez
dvojbe
v
volka
,
ki
bo
Vaši
čestitljivosti
stregel
po
življenji
“
bil
je
odgovor
.
-
„
Toda
brez
šale
,
gospod
župnik
,
ali
ne
mislite
tudi
Vi
s
tem
starim
modrijanom
,
da
razloček
med
človekom
in
živaljo
nikakor
ni
tako
laskavo
velik
,
da
bi
se
mogli
zarad
njega
prevzeti
?
Človek
spada
po
mojem
mnenji
med
živalstvo
.
“
„
Ne
vsak
,
gospod
doktor
,
“
odgovoril
je
župnik
in
branil
se
jezičnega
nadležneža
.
Radosten
hrup
se
je
razlegal
od
drugih
miz
,
kjer
so
si
hrabri
vitezi
napijali
,
bahali
in
bratili
se
.
Nekaterim
vinskim
bratcem
je
prišlo
na
misel
noge
pod
mizo
skup
zvezati
,
da
ne
bi
nikdo
mogel
vstati
od
pijače
.
Z
veselim
kričem
pozdravila
je
ta
in
ona
druščina
duhoviti
predlog
in
junaki
so
sedeli
in
pili
do
belega
dne
.
Ko
pa
je
nadkonjar
stopil
v
dvorano
in
spogledal
se
z
grofom
zapustil
je
ta
svoje
goste
in
šel
za
Rožekarjem
.
V
mali
,
trdno
zavarovani
grajski
sobici
je
stal
skesan
in
potrt
naš
Boštjan
.
Ves
se
je
zgenil
,
ko
so
zarožljali
ključi
in
se
odprla
vrata
.
Ko
pa
je
grof
stopil
predenj
in
pogledal
ga
s
svojimi
ostrimi
očmi
,
vztrepetal
je
in
vrgel
se
na
tla
in
jel
jokati
in
prositi
odpuščanja
.
„
Lopov
,
kaj
si
imel
z
Eizingerjem
?
“
vprašal
je
grof
;
Boštjan
pa
je
hitel
povedati
vse
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
in
še
le
,
ko
ga
je
Rožekar
sunil
,
naj
vstane
in
se
pripravi
,
da
pojezdi
ž
njim
,
verjel
je
,
da
je
še
živ
.
V
prostosti
se
ve
da
mu
je
vzrastel
zopet
pogum
in
nikakor
se
ni
mogel
zdržati
,
da
ne
bi
z
vso
močjo
se
zadel
ob
zdravnika
Hajdingerja
,
ki
je
zamišljen
stopal
po
trgu
.
Po
grofovem
logu
pa
je
rajalo
staro
in
mlado
in
veselilo
se
lepega
dne
in
družili
božjih
darov
.
Kakor
rožica
med
trnjem
je
sedela
Kornelija
sredi
čestitljivih
žená
,
ki
se
v
svoji
seji
nikakor
niso
dale
motiti
po
sitni
Poloni
.
Ti
se
je
namreč
že
vse
to
posvetno
veselje
predolgo
zdelo
.
„
Kar
postopam
,
kar
postopam
,
“
godla
je
v
jedno
mer
in
priganjala
domov
,
da
je
deklico
res
spravila
s
sabo
.
Ko
tako
hodita
svojo
pot
proti
gradiču
,
sreča
ji
nadkonjar
Rožekar
.
„
O
kaka
sreča
,
krasna
gospodična
,
“
vzklikne
,
„
da
mi
prihajate
naproti
.
Kakor
sokolar
svojega
ptiča
po
grlico
,
tako
me
pošlje
prijatelj
Lazar
po
Vas
.
Proti
Ogerskemu
ga
pošilja
grofovo
povelje
,
pa
poslovil
bi
se
rad
.
Pisanje
bi
bil
dal
z
mano
,
a
godi
se
mu
kakor
marsikakemu
drugemu
poštenjaku
,
ki
pisati
ne
zna
.
Prstan
je
izročil
poslancu
svojemu
,
in
zdaj
zdaj
ima
priti
sem
v
grad
,
kamor
sem
jaz
obljubil
Vas
pripeljati
,
ako
Vas
najdem
.
Revež
pač
zasluži
,
gospodična
,
da
se
mu
bridka
ločitev
malo
osladi
.
“
Rudečica
je
polila
Kornelijo
od
sramežljivosti
in
nejevolje
pri
tem
predrznem
pozdravu
,
a
predno
je
še
kaj
odgovorila
,
zahvaljevala
se
je
že
Polonina
zgovornost
postrežljivemu
gospodu
in
prosila
,
naj
jih
nemudoma
pelje
k
dobremu
Lazarju
.
Polone
kot
spremljevalke
vitez
Rožekar
ni
bil
vesel
,
kakor
bi
je
mnogokateri
drugi
ne
bil
;
a
malokomu
bi
se
bilo
posrečilo
tako
hitro
se
je
odkrižati
.
Vrata
v
grajsko
kapelo
so
bila
slučajno
odprta
.
„
Oh
,
preljuba
cerkvica
!
“
vzdihnila
je
Polona
.
„
Loretanske
matere
božje
,
“
pristavil
je
nadkonjar
,
„
trije
oltarji
,
hudo
blagoslovljeni
,
odpustkov
dosti
!
“
Polona
je
bila
že
v
kapeli
.
Lazarja
ni
bilo
nikjer
;
Rožekar
pa
je
ponudil
Korneliji
,
naj
si
med
čakanjem
ogleda
grajske
sobe
,
če
jih
ni
še
videla
.
Deklica
se
je
branila
,
a
on
je
odklenil
blestečo
dvorano
,
opozoril
jo
na
krasno
pohištvo
,
sloveče
slike
,
dragoceno
posodje
in
bojazen
se
je
umaknila
zvedavosti
.
Iz
prve
sobe
sta
prišla
v
drugo
,
v
tretjo
in
potem
zopet
v
veliko
dvorano
.
Tu
pa
se
je
poslovil
vitez
,
da
gre
Polone
klicat
in
gledat
,
če
je
Lazar
že
prišel
.
Hotela
je
ž
njim
,
a
z
največjo
ljubeznjivostjo
ji
je
ubranil
,
naj
se
nikar
ne
trudi
;
in
ogledovala
je
dalje
stare
podobe
celjskih
gospodarjev
,
ki
so
visele
ob
stenah
.
Rožekar
se
je
dolgo
mudil
,
in
ker
se
je
že
temnilo
,
bilo
je
Kornelije
malo
groza
same
v
prostorni
dvorani
,
kjer
je
odmev
ponavljal
vsako
stopinjo
.
Nemirna
hiti
k
vratom
,
a
kako
ostrmi
,
kak
strah
jo
obide
,
ko
najde
zaklenena
.
Hotela
je
zaklicati
Polono
,
a
sramovala
se
je
vpiti
in
silila
si
misel
v
glavo
,
da
se
je
nadkonjar
zmotil
in
da
skoraj
pride
.
A
silno
ji
je
bilo
srce
in
zapustil
jo
je
ves
pogum
.
Kaj
,
ko
bi
bil
to
hudoben
naklep
?
Ko
bi
ne
bil
Lazar
poslal
nadkonjarja
?
Toda
prstan
je
bil
njegov
.
O
nikdar
še
ni
Kornelija
tako
želela
Polone
k
sebi
kakor
sedaj
!
Razburjena
je
sedla
k
mizi
pod
oknom
,
skozi
katero
se
je
,
ker
je
bilo
tako
visoko
od
tal
,
videlo
le
mračno
nebo
;
a
srčna
tesnoba
jo
je
spravila
zopet
po
konci
in
gnala
poskušat
,
če
se
vrata
morebiti
vendar
odpro
.
Poskušala
je
in
mučila
se
in
otiščala
si
roki
,
a
zapah
se
ni
genil
.
Vlekla
je
na
uho
,
kdaj
se
bo
kakov
korak
približal
,
da
bi
ga
ustavila
s
svojim
klicem
;
a
slišal
se
je
vedno
le
nerazločen
šum
kakor
od
dreves
,
katera
maje
veter
.
Rastoča
tema
je
naznanjevala
bližnjo
noč
in
jemala
rečem
po
dvorani
določno
obliko
.
Živa
domišljija
ji
je
jela
slikati
strašne
podobe
v
črne
okvirje
na
stenah
.
Kadar
je
kako
orodje
počilo
ali
premaknilo
se
,
zganila
se
je
.
Počela
je
trdo
hoditi
po
sobani
,
a
strašil
jo
je
odmev
njenih
stopinj
.
Zopet
je
sedla
in
poskušala
moliti
;
toda
v
strahu
in
grozi
ni
mogla
zbrati
mislij
svojih
in
začela
je
klicati
svojo
teto
,
očeta
,
Vita
Lazarja
.
Njen
klic
se
je
oglašal
od
visokih
sten
;
živa
duša
mu
ni
odgovarjala
.
Kar
se
je
mogla
,
stisnila
se
je
v
kot
plaha
deklica
,
zatisnila
si
obraz
in
milo
jokala
.
Učenci
pa
so
se
vračali
veselo
vriskaje
v
mesto
.
Vsak
je
nosil
butaro
šib
na
rami
,
in
prepevali
so
staro
latinsko
pesem
:
Betularum
spolia
,
Onus
umerorum
,
Optima
sunt
scholia
Veterum
scriptorum
.
Ko
pa
se
je
Polona
za
silo
namolila
in
hotela
h
Korneliji
,
zadržal
jo
je
nadkonjar
in
ji
povedal
,
da
je
šla
gospodična
že
domov
in
da
jo
je
vitez
Lazar
spremil
.
„
Potem
grem
pa
nazaj
v
kapelo
,
“
dejala
je
Polona
in
se
obrnila
.
Kornelija
pa
je
vsa
otrpla
od
bridkosti
in
strahu
pripravljala
se
na
smrt
,
in
na
misel
so
ji
hodile
pravljice
o
jetnikih
,
ki
so
pozabljeni
v
podzemeljskih
ječah
umirali
od
gladu
in
žeje
.
Na
jedenkrat
se
začujejo
stopinje
v
prednji
sobi
;
vrata
se
odpro
in
z
lučjo
v
roki
vstopi
nadkonjar
in
se
prične
na
žive
in
mrtve
izgovarjati
in
prositi
odpuščanja
,
da
jo
je
bil
pustil
toliko
časa
čakati
.
Grof
ga
je
bil
na
naglem
pozval
in
tam
se
je
bil
še
le
spomnil
,
da
je
zaklenil
vrata
.
Kakor
hitro
so
mu
dopustila
nujna
opravila
,
pritekel
je
,
da
jo
reši
.
In
Rožekar
je
bil
res
ves
zasopen
.
Kornelijo
pa
je
le
skrbelo
,
kaj
poreče
Petacij
,
v
kakem
strahu
bode
gotovo
zarad
nje
in
hitela
je
z
nadkonjarjem
iz
strahotnih
dvoran
vesela
svoje
prostosti
.
Ko
pa
je
stopila
pred
grad
,
čakala
je
tam
nosilnica
,
v
katero
sta
bila
uprežena
dva
mezga
,
in
pri
vratih
je
držal
konjik
osedlanega
konja
.
„
Milostiva
gospodična
,
“
začne
Rožekar
,
„
jaz
sem
,
dasi
le
posredno
,
kriv
,
da
ste
se
toliko
časa
zamudili
:
dovolite
,
da
to
krivdo
nekoliko
poravnam
.
Pač
si
ne
domišljujem
,
da
bi
Vam
bila
moja
druščina
ob
ti
uri
ljuba
,
a
vem
,
kaj
sem
dolžan
Vam
in
Vašemu
imenu
.
Zatorej
Vas
prosim
,
milostiva
,
stopite
v
nosilnico
in
zagrnite
zaveso
.
Jaz
pojezdim
poleg
Vas
in
nihče
Vas
ne
bo
nadlegoval
.
“
Korneliji
se
je
vse
to
ravnanje
zdelo
čudno
,
sumnjivo
,
a
kaj
je
mogla
boljega
storiti
kakor
ubogati
.
Rožekar
je
skočil
na
konja
in
ukazal
pognati
;
kmalu
so
se
mu
pridružili
še
trije
konjiki
.
Kornelijo
so
obhajale
razne
neprijetne
misli
in
nepotrpežljivo
je
čakala
,
kdaj
pride
domov
.
Odgrnila
je
zaveso
in
pogledala
skozi
okno
.
„
Oh
,
“
vzklikne
prestrašena
,
„
saj
ne
gremo
proti
mestu
.
“
A
takoj
je
bil
vitez
pri
nosilnici
.
„
Tiho
,
tiho
,
gospodična
!
“
govoril
je
poluglasno
.
„
Pred
mestom
imajo
vojaki
šatore
,
in
tega
divjega
in
predrznega
ljudstva
se
moramo
ogniti
.
Izvolil
sem
torej
daljšo
,
a
varnejšo
pot
.
“
Rekši
zagrne
okno
.
Kornelije
pa
se
je
polastil
velik
nemir
in
mislila
je
klicati
na
pomoč
.
A
kdo
bi
ji
bil
pomagal
?
V
bližini
so
se
svetili
ognji
vojaškega
tabora
;
a
vojaki
so
bili
surovi
ljudje
.
Kar
koli
je
sklenila
,
vse
se
ji
je
zdelo
neizpeljivo
,
tem
bolj
,
ker
se
je
vedno
tolažila
,
da
pride
zdaj
zdaj
v
mesto
.
Molče
so
nadaljevali
svojo
pot
.
Pozno
je
že
bilo
po
noči
;
nebo
na
pol
oblačno
in
mesec
se
je
zdaj
pokazal
,
zdaj
skril
za
oblaki
in
z
lučjo
se
je
izpreminjala
okolica
ob
potu
.
Prijezdili
so
bili
do
malega
griča
,
ki
se
je
dvigal
nad
cesto
in
čegar
goli
vrh
je
posebno
zanimal
oči
vojakov
,
spremljevalcev
Rožekarjevih
.
V
slabem
svitu
se
je
razločilo
gori
troje
visokih
stebrov
in
tramovje
počez
,
na
katerem
je
visela
črna
klada
.
„
Ali
vidiš
?
„
šepne
jeden
vojak
drugemu
in
migne
z
obrazom
proti
kraju
,
kjer
je
celjski
krvavi
sod
zvrševal
obsodbe
svoje
.
„
In
kako
sova
skoviče
!
“
odvrnil
je
oni
tiho
.
V
tem
trenutji
se
je
začulo
od
vešal
sem
pokanje
in
škripanje
lesovja
,
in
vojakom
,
ki
so
nehote
zrli
tja
,
videlo
se
ni
nič
drugače
,
kakor
da
leze
kdo
kvišku
.
„
Hu
,
“
dejal
je
zopet
jeden
izmed
vojakov
in
zobje
so
mu
šklepetali
,
„
hudič
je
prišel
ponj
.
“
V
mesečini
sta
se
prikazali
dve
podobi
na
konjih
,
ki
sta
se
vedno
vekšali
in
vekšali
.
Na
griči
pa
se
je
vzdignilo
tako
kričanje
in
tuljenje
,
da
je
pretreslo
vsem
mozeg
in
kosti
.
„
Bog
in
sveti
križ
božji
!
“
vzkliknil
je
jeden
jezdec
in
vzpodbodel
konja
,
in
za
njim
je
zbežal
tudi
drugi
.
Vodnik
nosilnice
je
hotel
tudi
zapustiti
svojega
mezga
,
toda
Boštjan
je
izdrl
meč
,
bodi
si
iz
pogumnosti
,
ali
ker
se
je
bal
sam
ostati
,
in
mu
zastavil
pot
,
Kornelija
pa
je
v
ti
zmešnjavi
vsa
preplašena
skočila
iz
nosilnice
,
da
bi
zbežala
.
A
Rožekar
jo
je
prestregel
.
„
Vi
ste
lažnjivec
in
slepar
!
“
zavpila
je
deklica
nanj
in
počela
klicati
na
pomoč
.
V
tem
sta
bila
pridirjala
po
cesti
konjika
z
namerjenima
sulicama
.
„
Podajte
se
!
“
kričal
je
jeden
;
Rožekar
pa
je
zaklel
in
nagnil
sulico
in
vzpodbodel
konja
nasproti
.
Kopje
je
zaškripalo
ob
oklopu
in
Rožekar
se
je
zvrnil
raz
konja
.
Da
je
pri
takih
okoliščinah
izginil
Boštjan
,
to
se
razumeje
.
Kornelija
pa
je
povzdignila
roki
in
prosila
:
„
Oh
,
gospod
,
kdor
koli
ste
,
usmilite
se
me
in
rešite
me
!
“
„
Gospodična
Kornelija
tu
?
“
začudi
se
jezdec
in
skoči
s
konja
.
„
Ali
me
ne
poznate
več
?
Jaz
Vam
vendar
ne
morem
biti
kdor
si
bodi
!
“
„
Veseli
me
,
gospodična
,
če
sem
Vam
skazal
kako
uslugo
,
“
dejal
je
pristopivši
Viljem
Vranjebrški
;
„
toda
opravka
imamo
z
grofovimi
ljudmi
,
ki
nam
bodo
vsak
čas
za
petami
.
Prisedite
k
mojemu
prijatelju
Caheju
ali
pa
k
meni
,
da
se
brž
odpravimo
.
“
Mudilo
se
je
pač
,
kajti
po
cesti
sem
se
je
slišalo
konjsko
kopito
.
S
pomočjo
Caheja
,
ki
je
zastonj
ponujal
svojega
močnejšega
konja
,
sedla
je
deklica
pred
Viljema
in
prijatelja
sta
oddirjala
proti
severu
.
„
Oh
,
kako
kratkega
spomina
so
mlada
dekleta
,
“
tožil
je
med
potom
Cahej
in
spominjal
Kornelijo
onih
časov
,
ko
sta
se
pri
Petaciji
skupaj
igrala
.
Deklica
pa
je
pripovedala
svoj
dogodek
in
zahvaljevala
se
je
Viljemu
,
da
jo
je
rešil
iz
rok
Rožekarjevih
.
„
Recite
rajši
grofovih
,
“
dejal
je
Viljem
.
Cahej
pa
je
delal
svoje
opazke
in
opomnje
,
ki
so
se
pa
Viljemu
zdele
jako
neslane
.
Tiho
je
tolažil
deklico
,
ki
se
je
boječe
naslanjala
na
svojega
rešitelja
,
naj
je
nikar
preveč
skrb
ne
peče
zavoljo
očeta
,
kateremu
bode
on
takoj
poslal
poročilo
o
dragi
Korneliji
.
Srečnega
se
je
štel
,
da
jo
je
mogel
oteti
iz
grofovih
rok
.
In
kako
krasna
se
mu
je
videla
deklica
in
kako
mu
jo
je
še
lepšala
zavest
,
da
je
grofa
samega
premagala
lepota
njena
.
Korneliji
pa
se
je
v
srci
poleg
žalosti
zavolj
magistra
Petacija
oglašal
čut
hvaležnosti
proti
dobrotniku
,
in
ta
čut
ji
ni
bil
neprijeten
,
in
rada
je
premišljevala
,
koliko
hvale
je
dolžna
vrlemu
mladeniču
.
Kakor
sta
se
pa
izgubila
naša
prijatelja
,
bil
je
Boštjan
zopet
na
bojišči
in
spravljal
nadkonjarja
,
omamljenega
po
nesrečnem
padci
po
konci
.
Vmes
se
je
jezil
Boštjan
na
strašljivce
,
ki
so
bili
zbežali
in
pripovevedoval
,
kako
se
je
boril
z
dvema
,
braneč
nosilnico
,
dokler
se
mu
ni
zlomil
meč
.
In
meč
njegov
je
bil
zlomljen
.
„
In
deklico
sta
odpeljala
,
praviš
?
“
zaječal
je
Rožekar
in
ruval
si
lase
.
„
Oh
,
moja
glava
!
“
mrmral
je
,
„
če
bo
jutri
še
na
mojem
vratu
,
potem
se
me
trdno
drži
.
“
Stokal
je
od
bolečin
in
lezel
v
nosilnico
in
ukazal
Boštjanu
,
naj
mezga
na
povodci
pelje
proti
Celju
.
„
In
veste
,
gospod
nadkonjar
,
“
oglasi
se
pogumni
Boštjan
,
„
kdo
sta
bila
ona
dva
?
“
Rožekar
pa
je
stokal
in
klel
.
„
Viljem
z
Vranjega
Brda
je
bil
,
“
razlaga
Boštjan
.
„
in
pa
hlapec
njegov
.
Spoznal
sem
lisastega
konja
njegovega
.
“
Vznemirjajoča
vest
,
da
je
izginila
hči
učiteljeva
,
raznesla
pa
se
je
bila
hitro
po
mestu
.
Na
tihem
je
marsikdo
dolžil
grofa
samega
,
dasi
je
bil
,
kar
se
tiče
ženskih
,
na
boljšem
glasu
od
očeta
svojega
;
a
da
se
je
nasilstvo
na
skrivnem
in
zvijačno
zvršilo
,
to
se
je
zdelo
večini
proti
grofovi
naravi
in
zvračali
so
je
na
tuje
vojake
,
preširne
motilce
mestnega
mirii
.
Grof
se
je
bil
že
poslovil
od
svoje
žene
in
urejal
poslednje
svoje
stvari
,
ko
mu
pride
potolčeni
nadkonjar
s
skesanim
obrazom
pred
oči
.
„
Kaj
pomeni
to
,
prokleti
pes
?
“
zarohni
nanj
grof
,
kateremu
je
kri
napela
žile
na
čelu
in
zalila
mu
oči
,
ki
so
se
strašno
bliskale
.
Rožekar
pa
je
pobit
in
potrt
pripovedoval
svojo
nezgodo
in
jezo
grofovo
speljal
spretno
na
Vranjebrdskega
,
Ungnadovega
vazala
,
in
na
svoja
dva
hlapca
,
katera
je
bil
strah
pod
vešali
zgrabil
.
„
Daj
ja
obesit
,
da
se
jih
privadita
,
“
velel
je
grof
,
„
in
pokliči
Vitovca
in
Lenarta
!
“
Hitro
se
je
splazil
Rožekar
strani
in
nobena
rana
ga
ni
več
bolela
.
Grof
pa
je
razložil
Vitovcu
in
Lenartu
,
kako
je
Vranjebrški
ugrabil
hčer
Petacijevo
,
in
vprašal
prvega
,
kaj
meni
o
tem
.
„
Milostivi
knez
,
“
odgovoril
je
ta
,
„
v
Vašem
imenu
mu
bom
takoj
napovedal
vojsko
,
kajti
še
neki
starejši
dolg
mu
imam
poplačati
:
mlečnozobega
Ungnada
nam
je
iztrgal
Vranjebrški
.
Sploh
stoji
njegov
grad
preblizu
Celja
.
Predno
preteče
deset
dnij
,
Vranjega
Brda
ne
bo
več
.
“
„
Dobro
,
“
dejal
je
grof
.
„
Kaj
menite
Vi
,
gospod
doktor
?
“
„
O
,
kako
vidno
podpirajo
,
“
dejal
je
ta
,
„
večni
bogovi
povsod
presvetlega
kneza
in
kako
jasno
se
je
pokazalo
njih
nagnenje
posebno
o
ti
priliki
!
Kaj
more
biti
pač
koristneje
milostivemu
gospodu
mojemu
,
kakor
tako
hudodelstvo
Ungnadovega
vazala
,
rekše
Ungnada
samega
.
Kajti
po
moji
sodbi
,
katero
sem
pripravljen
zastopati
vselej
in
povsod
,
ugrabljena
je
bila
deklica
za
starega
Ungnada
.
In
grešnemu
hinavcu
potegniti
krinko
raz
obraz
,
da
se
z
gnusom
od
njega
strani
obrne
cesarsko
obličje
,
to
bi
bila
majhna
zadostitev
za
vse
obrekovanje
,
s
katerim
je
stari
podpihovalec
razpor
vsejal
med
svetlim
knezom
in
cesarjevim
veličanstvom
.
Z
obupanim
očetom
Petacijem
vred
bi
stopil
jaz
pred
cesarski
prestol
in
terjal
pravice
proti
nesramnemu
samosilniku
in
brambe
nedolžnosti
.
—
Vrhu
tega
bi
mogel
nemara
v
cesarskem
obližji
Vaši
milosti
služiti
tudi
drugače
.
Cesarjev
svetovalec
Neiperg
mi
je
bil
v
prejšnjih
časih
pokrovitelj
in
njegovega
veličanstva
alkimist
je
dober
prijatelj
moj
;
posvetni
mamon
pa
bi
razširil
prijateljstvo
moje
po
vsem
mestu
.
“
Grof
je
menil
,
da
bi
za
to
pač
trebalo
mnogo
denarja
.
„
In
tega
bodemo
z
visokim
dovoljenjem
dobili
,
“
odgovoril
je
oni
.
Grof
je
bil
zadovoljen
in
takoj
se
je
moral
odpraviti
na
cesarski
dvor
poslanec
,
da
izprosi
varstva
doktorju
Lenartu
in
njegovim
spremljevalcem
,
ki
pridejo
s
pritožbo
pred
cesarja
.
Mestni
očetje
pa
so
imeli
jako
burno
sejo
.
Že
zaradi
Petacijeve
hčere
so
si
bila
mnenja
navskriž
,
ker
so
jedni
zahtevali
takoj
deputacijo
do
grofa
,
drugi
ostro
preiskavo
po
mestnem
zboru
samem
in
tretji
bili
teh
mislij
,
da
za
prvi
dan
bi
bilo
dosti
,
če
se
izvoli
kakov
odsek
.
A
zdajci
pride
novica
,
da
je
truplo
obešenčevo
po
noči
izginilo
z
vešal
.
Doktor
Hajdinger
je
malo
obledel
,
a
predno
so
osupli
odborniki
zbrali
svoje
duhove
,
vstal
je
in
jel
dokazovati
,
kako
ima
brez
dvojbe
oboje
hudodelstvo
jeden
izvor
in
kako
divja
vojaška
druhal
,
ki
se
mrtvecev
ne
boji
,
tudi
živim
ne
prizanaša
.
„
Kdor
je
obešenca
snel
z
vešal
,
ta
mora
na
njegovo
mesto
,
“
dejal
je
Mavroh
in
po
strani
omenil
,
da
se
mu
Mana
,
mati
Vrbanova
,
zdi
jako
sumnjiva
.
Zdravnik
se
je
premikal
nemirno
na
svojem
stolu
in
le
trdil
,
da
to
je
moral
storiti
kak
vojak
,
kakor
je
le
kakšen
vojak
ugrabil
Petaciju
hčer
.
Toda
misel
Hajdingerjevo
je
ovrglo
pismo
,
ki
je
došlo
od
doktorja
Lenarta
Pistorja
,
v
katerem
se
slavnemu
zboru
naznanja
,
da
je
prejšnji
večer
Viljem
,
sin
graščaka
Vranjebrškega
,
ugrabil
blizu
grofovega
lovskega
gradu
meščansko
deklico
,
katero
hočejo
priče
spoznati
za
hčer
Petacijevo
.
„
Našega
svetlega
vladarja
skrb
bode
,
“
glasilo
se
je
pisanje
,
„
kaznovati
roparja
in
očetu
pomoči
do
pravice
.
Do
cesarja
se
pojde
poslanstvo
pritožit
in
terjat
zadoščenja
za
razžaljeno
mestno
čast
.
“
Živahno
so
pritrdili
odborniki
temu
stavku
.
„
Ker
se
pa
ta
stvar
največ
tiče
mesta
,
pravično
in
spodobno
je
,
da
tudi
mesto
pomore
zvršiti
tega
sklepa
.
“
Te
besede
možem
niso
tako
ugajale
.
„
Vabijo
se
torej
vsi
domoljubni
peki
,
mesarji
in
krčmarji
,
da
pokupijo
po
grofovih
graščinah
žito
,
vino
in
goved
,
po
ceni
spodaj
naznanjeni
.
“
Zdaj
pa
se
je
vzdignil
silen
ropot
,
in
svetovalci
,
katerih
se
je
to
tikalo
,
vpili
so
čez
krivico
,
zatiranje
,
nasilstvo
.
Mavroh
je
ostal
hladnokrven
in
miril
jezo
svojih
tovarišev
.
„
Vpitje
ne
pomaga
nič
,
“
dejal
je
pametno
,
„
poslušajmo
,
kako
pismo
dalje
govori
in
potlej
premislimo
,
kaj
se
dá
storiti
.
“
V
pisanji
pa
so
bili
navedeni
vsi
mestni
krčmarji
,
peki
in
mesarji
in
določeno
je
bilo
,
koliko
ima
vsakateri
pokupiti
in
v
kateri
grofovi
graščini
bode
dobil
blago
;
kupnino
pa
je
takoj
ta
dan
šteti
.
Hrup
se
je
vnel
iz
nova
in
po
bolj
glasni
kakor
dolgi
razpravi
se
je
sklenilo
deputacijo
poslati
do
grofa
,
da
se
to
povelje
prekliče
,
ali
postavijo
vsaj
nižje
cene
.
Grofa
pa
niso
možje
več
dobili
v
gradu
in
sprejel
jih
je
s
svojim
prijaznim
smehljanjem
doktor
Lenart
.
Mirno
je
poslušal
pritožbo
in
igral
z
zlato
svojo
verižico
.
„
Ali
ste
povedali
že
vse
,
gospod
sodnik
?
“
vprašal
je
,
ko
je
oni
končal
;
„
in
želi
še
kateri
izmed
gospodov
česa
omeniti
?
“
„
Še
,
še
,
“
oglasil
se
je
krčmar
Rožič
in
sosed
njegov
,
mesar
,
in
ponovila
sta
besede
sodnikove
še
jedenkrat
,
malo
slabše
in
glasneje
.
Ko
pa
je
še
Mavroh
mirno
razložil
stališče
svoje
,
odgovoril
je
ljubeznivo
Lenart
,
kako
veselje
mu
je
vedno
,
ustrezati
želji
meščanov
,
kjer
koli
je
mogoče
.
„
Žal
,
da
se
tukaj
ne
dá
dosti
storiti
,
“
menil
je
.
„
Jeden
gospodov
je
imenoval
to
ravnanje
krivico
.
Moja
udanost
proti
mestnemu
starejšinstvu
mi
je
ukazala
takoj
preslišati
ta
izraz
,
vendar
radosten
pozdravljam
priliko
,
ko
morem
popraviti
neko
krivo
mnenje
,
ki
se
nahaja
,
to
rad
priznavam
,
v
mnogih
celo
modrejših
glavah
,
kakor
so
one
celjskih
očetov
.
Nikdo
pač
ne
dvoji
,
da
je
svetli
knez
in
grof
Ureh
vladar
in
gospod
nas
vseh
in
da
ima
veljavo
zakona
vse
,
kar
on
ukaže
,
in
da
se
je
zdržati
vsega
,
kar
on
prepove
.
“
„
Če
ni
zoper
našo
staro
pravdo
,
“
opomnil
je
sodnik
.
„
Hvaležen
sem
Vam
,
“
nasmehnil
se
je
doktor
Lenart
,
„
da
ste
v
misel
vzeli
to
tako
imenovano
staro
pravdo
,
ki
nekatere
,
sicer
poštene
glave
po
nepotrebnem
vznemirjuje
.
Da
ne
bodo
kdaj
mirni
naši
meščani
zarad
slabo
razumenih
pravic
trpeli
kake
škode
,
treba
,
da
se
jedenkrat
za
vselej
zgovorimo
.
Najprej
je
pomniti
,
da
pravica
,
ki
ni
pisana
ne
pečatena
,
ki
le
po
ustnem
izročilu
prehaja
od
roda
do
roda
,
za
pravnika
ne
more
imeti
nikake
veljave
.
Kar
se
tiče
potrjenih
in
priznanih
pravic
,
treba
opaziti
:
oni
,
ki
ima
pravico
dajati
postave
,
in
to
je
celjski
grof
,
naj
se
imenuje
kakor
hoče
,
ali
Herman
ali
Friderik
ali
Ureh
,
ima
tudi
pravico
te
postave
zavreči
ali
izpremeniti
ali
z
drugimi
nadomestiti
.
Kratko
rečeno
:
quidquid
principi
placuit
,
legis
habet
vigorem
,
kar
knezu
ugaja
,
to
je
postava
.
Ta
izrek
,
gospod
sodnik
,
moral
bi
biti
z
zlatimi
črkami
zapisan
nad
sodno
hišo
.
Temu
načelu
pridobiti
splošno
veljavo
,
rimsko
pravo
postaviti
na
mesto
onih
barbarskih
običajev
,
ki
se
imenujejo
stara
pravda
,
to
je
slavna
oporoka
slavnih
bolonjskih
učiteljev
Bartola
in
Balda
,
katero
bodemo
zvršili
mi
pravniki
,
učenci
njihovi
.
To
sem
omenil
v
obče
kot
vodilo
mestnemu
svetovalstvu
.
Kar
se
pa
tiče
denašnje
pritožbe
,
moram
se
gospodom
pokloniti
,
da
so
dobro
pogodili
,
obrnivši
se
name
;
in
v
znamenje
svoje
milosti
in
naklonjenosti
rad
dovoljujem
,
da
odvzame
mestno
starejšinstvo
to
naklado
dotičnim
obrtnikom
,
ter
jo
naloži
sebi
.
“
Prijazno
se
smehljaje
je
čakal
Lenart
,
za
kaj
se
bodo
odločili
možje
.
Dolgo
ni
bilo
odgovora
,
tajnik
grofov
pa
je
stopil
k
oknu
in
pomignil
odbornikom
:
„
Ravno
gre
blagajnik
z
vojaškim
spremstvom
iz
grada
,
da
zvrši
povelje
.
Če
vam
je
drugi
črtež
ljubši
od
prvega
,
pokličem
moža
nazaj
.
“
„
Naj
ostane
pri
prvem
,
“
dejal
je
Mavroh
in
nekateri
drugi
.
Sodnik
si
je
grizel
ustni
,
ta
in
oni
odbornik
se
je
srdil
in
preklinjal
;
Lenart
pa
si
je
opasal
meč
,
da
pojezdi
gledat
,
kako
se
zvršuje
ukaz
.
Brez
vrišča
in
hrupa
seveda
ni
šlo
,
a
upreti
se
nikdo
ni
upal
,
in
marsikateremu
mestnemu
mogočnežu
se
je
iz
srca
privoščila
kazen
.
Hajdinger
pa
je
hitel
proti
nekdanji
kovačnici
Vrbanovi
in
v
Manino
izbo
.
Žena
je
sedela
na
nizkem
stolci
in
s
komolci
na
kolena
oprtimi
podpirala
si
razmršeno
glavo
.
Ko
je
vstopil
zdravnik
,
šinila
je
po
konci
in
z
divjim
pogledom
planila
proti
njemu
,
da
se
je
prestrašen
umaknil
.
„
Daj
mi
sina
nazaj
!
“
zavpila
je
,
„
daj
mi
Vrbana
!
Grof
mu
je
vzel
dušo
,
ti
pa
telo
.
Toda
pri
krvavi
sodniji
boš
dajal
odgovor
,
ti
in
tvoj
pomočnik
,
rabelj
.
“
Hajdinger
pa
jo
je
začel
miriti
in
kazati
,
kaka
nevarnost
ji
žuga
,
ker
jo
sumnjičijo
,
da
je
ona
ukradla
truplo
;
in
kako
malo
ji
bodo
verjeli
,
ako
obdolži
koga
druzega
;
da
jo
misli
tudi
Mavroh
tožiti
zarad
čaranja
,
in
tezalnica
in
smrt
na
grmadi
težko
da
bi
ji
odšla
.
Potem
pa
ji
je
ponudil
,
naj
mesto
umrle
njegove
strežnice
stopi
v
njegovo
službo
,
in
on
jo
bode
branil
vsakega
napada
.
Mani
so
se
zasvetile
oči
,
ko
je
to
slišala
,
in
takoj
je
sprejela
ponudbo
.
Volk
z
volkom
,
dejali
so
ljudje
,
ko
so
jo
videli
gospodinjiti
po
zdravnikovi
hiši
.
Ko
pa
je
prišel
Mavroh
zopet
na
dan
s
svojim
sumnjičenjem
in
kot
čarovnico
deval
jo
pod
zatožbo
,
omenil
je
zdravnik
po
strani
Mavrohove
nezgode
in
vprašal
,
če
je
ženska
,
ki
takega
zaljubljenega
norca
tako
zasluženo
splača
,
bolj
kaznjiva
,
kakor
starec
,
ki
zahteva
od
nje
prepovedanih
pomočkov
,
da
bi
izpolnil
želje
svoje
.
Mana
je
imela
odslej
mir
,
in
Hajdinger
je
bil
zadovoljen
ž
njo
.
Po
Vranjem
Brdu
je
vodil
Viljem
Kornelijo
in
gledala
sta
na
zelene
hribe
okrog
in
na
široko
polje
pod
gradom
,
in
dobro
se
je
zdelo
deklici
,
da
jo
mladi
spremljevalec
nazivlje
staro
svojo
znanko
.
Govorila
sta
o
prošlih
časih
,
o
sedanjem
življenji
,
o
tem
in
onem
,
in
kar
sta
govorila
,
zdelo
se
jima
je
zanimivo
.
Tožilo
se
je
Korneliji
po
očetu
;
a
na
vprašanje
,
kako
ji
ugaja
v
gradu
,
dobil
je
Viljem
tako
prijazen
odgovor
,
da
je
takoj
pristavil
,
naj
pa
delj
časa
tu
ostane
.
„
Čemu
Vam
neki
bom
!
“
odvrnila
je
deklica
,
in
vročina
,
ki
ji
je
obšla
lica
,
poučila
jo
je
,
kako
nepremišljeno
je
odgovorila
.
Hitro
je
navedla
govor
na
nevarne
čase
,
na
vojsko
s
cesarjem
,
na
nemirne
sosede
in
opozorila
mladeniča
na
konjika
,
ki
je
brzo
jezdil
po
prašni
cesti
gori
.
„
Kaj
hoče
Celjan
pri
nas
!
“
vskliknil
je
Viljem
,
ko
se
je
obrnil
jezdec
proti
gradu
.
Čuvajev
rog
se
oglasi
in
deček
pride
povedat
,
da
želi
tuj
konjik
govoriti
z
graščinskim
gospodom
.
„
Vitovec
začenja
ples
,
“
dejal
je
stari
gospod
Viljemu
,
ko
sta
hitela
na
dvorišče
.
Most
je
zrožljal
čez
rov
in
tujec
je
nataknil
bel
list
na
svoj
meč
,
podal
ga
Viguleju
in
naglo
odjezdil
.
Viljem
pa
je
bral
pisanje
:
„
Vedi
ti
,
Vigulej
z
Vranjega
Brda
,
vazal
Janeza
Ungnada
,
da
postanem
jaz
,
Jan
Vitovec
Grebenski
,
v
imeni
kneza
in
grofa
celjskega
čez
tri
dni
tebi
in
tvojim
ljudem
sovražnik
,
ker
ste
siloma
ugrabili
hčer
celjskega
meščana
.
Pa
naj
se
porodi
iz
tega
sovraštva
,
kar
koli
hoče
,
rop
,
požig
ali
umor
,
s
tem
pismom
smo
zadostili
dolžnosti
svoji
.
“
„
Ha
,
hinavci
!
“
kričal
je
graščak
in
preklinjal
Celjane
.
„
Naj
le
pride
Vitovec
,
poruvali
mu
bodemo
zobe
,
kakor
jih
bo
svetli
cesar
njegovemu
gospodu
.
“
Takoj
je
odpravil
točaja
do
Murnove
krčme
,
naj
pošlje
četvero
hlapcev
in
živeža
,
kolikor
more
utrpeti
.
Viljem
je
pregledoval
zid
in
rov
,
pripravljal
strelivo
,
nastavljal
velike
samostrele
po
zidovji
,
ukazal
kamenja
nanositi
k
linam
in
posekati
drevje
in
grmovje
krog
gradu
.
Cahej
,
katerega
so
bili
poslali
v
Celje
,
vrnil
se
je
zvečer
domov
in
poročal
,
kaj
se
vse
godi
ondu
.
„
Z
grofovo
vojsko
vred
,
“
pravil
je
,
„
odšlo
je
poslanstvo
do
cesarja
,
pritožit
se
zaradi
najinega
hudodelstva
.
Viljem
bil
je
ves
zelen
in
Vigulej
ves
rudeč
od
jeze
.
„
In
med
poslanci
,
“
nadaljeval
je
Cahej
,
„
je
naš
magister
Petacij
.
Stanovanje
njegovo
je
prazno
,
kajti
Polona
je
odšla
na
deželo
k
sorodnikom
.
“
„
Brž
,
brž
,
gospod
Viljem
,
“
vskliknila
je
Kornelija
,
„
preskrbite
mi
vodnika
.
Jaz
pohitim
za
svojim
očetom
in
jutri
ga
dojdem
.
Ker
ste
že
toliko
storili
zame
,
storite
mi
še
to
.
Jaz
in
oče
moj
vedela
vam
bova
vedno
hvalo
.
“
Viljem
ni
vedel
,
kaj
in
kako
bi
;
le
to
mu
je
hodilo
po
glavi
,
kaj
bode
baron
Ungnad
mislil
,
ko
ga
bode
tožilo
celjsko
poslanstvo
.
Caheju
pa
je
naravna
veselost
ohranila
mirno
sodbo
in
hladno
kri
.
„
Gospodična
Kornelija
,
“
dejal
je
,
„
prav
govori
.
Za
poslanci
treba
iti
,
da
se
pravica
spriča
in
podre
grofov
naklep
.
“
„
Jaz
ne
zapustim
nikakor
očeta
svojega
,
“
rekel
je
Viljem
;
„
in
če
boš
pričal
ti
,
Cahej
,
meniš
,
da
se
ti
bo
verjelo
?
“
„
Bog
me
varuj
takšnega
napuha
!
Toda
,
saj
pravim
:
gospodična
sama
bode
za
pričo
.
In
ti
se
je
braniš
spremljati
,
Viljem
?
“
vprašal
je
Cahej
in
pogledal
ga
po
strani
.
Ta
pa
se
je
malo
zarudel
in
ostal
pri
svoji
besedi
.
Cahej
je
bil
izbran
za
spremljevalca
.
Da
je
bil
Korneliji
bolj
po
godu
od
Viljema
,
ne
upamo
se
trditi
.
Prikrila
vsaj
temu
ni
nemira
,
da
bode
potovala
sama
z
moškim
,
in
s
Cahejem
.
Viljemu
,
kateremu
so
se
pomisleki
zdeli
opravičeni
,
nagovarjal
je
Radegundo
,
naj
gre
z
onima
;
a
ta
se
je
izgovarjala
s
starostjo
,
da
ne
more
več
prenašati
težav
dolzega
popotovanja
.
„
Ovbe
no
,
“
dejal
je
točaj
Jošt
prišedši
zraven
,
„
Klara
naj
gre
z
njima
.
Domov
k
staršem
je
zdaj
ne
moremo
dati
,
ker
bodo
v
kratkem
Celjane
gostili
,
in
v
gradu
je
bodemo
kaj
lehko
pogrešali
.
Vitovca
taka
stvar
ne
more
braniti
,
jedla
in
pila
bi
pa
kakor
kakov
hrust
.
“
Pogumno
dekle
je
bilo
takoj
pri
volji
ogledati
si
malo
sveta
.
Toda
popotovanje
je
bilo
v
tistih
časih
drzno
in
nevarno
početje
;
in
pri
večerji
se
je
mnogo
poudarjalo
,
kod
in
kako
bi
se
podali
na
pot
.
Dvema
ženskama
se
je
zdel
jeden
sam
mož
nekamo
slabo
zavetje
.
A
strijc
Jošt
,
komur
so
pametne
misli
v
primeri
s
použito
pijačo
dohajale
,
nasvetoval
je
,
naj
potuje
Klara
v
moški
obleki
kot
Kornelijin
paže
.
„
Obraza
je
takega
,
“
dejal
je
,
„
kakor
je
bil
njen
strijc
v
mladosti
:
širokega
,
toda
brhkega
;
rok
je
pa
tudi
tako
čvrstih
kakor
kdor
si
bodi
moški
.
No
,
pa
saj
Vi
,
Cahej
,
to
veste
,
ki
ste
predvčeranjim
leteli
iz
kuhinje
.
“
„
Jaz
sem
letel
,
ker
je
bila
večerja
na
mizi
,
prijatelj
Jošt
,
“
zavrnil
ga
je
Cahej
.
Točajev
nasvet
pa
je
obveljal
.
Klara
si
je
odstrigla
kite
in
v
priložnem
žametastem
oblačilu
,
kapo
s
peresom
na
uho
pomakneno
in
kratek
meč
na
strani
,
ugajala
je
neizrečeno
Caheju
,
ki
jo
je
ogledoval
od
vseh
stranij
.
Jokaje
se
je
poslavljala
Kornelija
od
gostoljubnega
gospoda
Viguleja
,
kajti
v
svesti
si
je
bila
,
koliko
neprilike
in
morebiti
tudi
škode
in
nesreče
mu
je
nakopala
.
Viljem
je
spremljal
popotnike
in
poučeval
Caheja
,
kako
se
ima
vesti
med
potom
,
kako
ima
govoriti
in
nositi
se
pred
Ungnadom
in
naj
se
posebno
varuje
vina
in
druščine
.
Potem
pa
je
segel
Korneliji
v
roko
in
jo
vprašal
,
če
se
ga
bo
kaj
spominjala
v
dalji
.
Deklico
pa
je
silil
jok
in
vzdihnila
je
,
kaj
bo
,
če
on
v
boji
pade
.
„
Ako
se
to
zgodi
,
dolg
čas
mi
bo
v
nebesih
toliko
časa
,
da
pridete
Vi
za
manoj
,
“
dejal
je
in
izkušal
se
smejati
.
Tu
so
se
ločili
in
pognali
svoje
konje
;
ko
pa
se
je
Kornelija
čez
kaj
časa
obrnila
nazaj
,
stal
je
Viljem
še
vedno
na
istem
mestu
in
gledal
za
njimi
.
Brez
posebnih
zadržkov
so
prišli
naši
potniki
proti
koncu
meseca
julija
v
Dunajsko
Novo
Mesto
,
stolico
cesarja
Friderika
,
ki
je
pripadala
tedaj
deželi
štajerski
.
Mesto
je
bilo
zidano
na
ravnem
močvirnem
kraji
kot
trdnjava
proti
Ogrom
.
Na
njeno
moč
se
je
zanašal
tudi
cesar
,
ko
je
sklenil
terjatve
upornikov
zavreči
in
se
njihovi
sili
ustaviti
.
Po
ulicah
se
je
trlo
vojakov
,
katere
je
iz
vseh
krajev
sveta
privabila
bojevitost
ali
ropaželjnost
ali
plača
pod
cesarsko
bandero
.
Življenje
je
bilo
razburjeno
in
živahno
.
Po
delavnicah
se
je
zdelovalo
vsakovrstno
orožje
;
živež
se
je
dovažal
od
vseh
stranij
;
poslanci
so
odhajali
in
dohajali
jedno
mer
,
meščanje
pa
so
se
zbirali
po
trgih
in
pri
mestnih
vratih
in
pomenkovali
se
o
vojski
in
izpraševali
prihajajoče
tujce
po
novicah
.
Med
potom
je
vladala
med
našimi
znanci
lepa
zložnost
.
Ko
pa
so
dospeli
na
svoj
cilj
,
preskrbeli
si
stanovanje
in
Klara
se
iznebila
marcijalne
obleke
,
vnel
se
je
pri
posvetovanji
razpor
.
Cahej
,
ki
si
je
nekoliko
domišljaval
na
taktično
in
strategično
znanstvo
,
katero
si
je
bil
nabral
na
Vranjem
Brdu
,
menil
je
,
da
bi
bilo
najbolje
,
da
gre
po
krčmah
pozvedovat
,
kako
stoje
stvari
in
kako
bi
se
najlaže
prišlo
do
Ungnada
.
In
zakaj
bi
tega
cesarskega
svetovalca
ravno
v
krčmi
ne
dobil
?
Kako
hitro
in
prijazno
bi
se
tam
pogovorila
!
Toda
ženske
,
ki
so
pokopale
že
toliko
moških
sklepov
,
dejale
so
,
prva
pot
bodi
v
cerkev
zahvaliti
se
za
srečni
prihod
,
druga
,
s
poverilnico
k
Ungnadu
,
da
se
zve
,
če
je
že
magister
Petacij
tu
in
kje
stanuje
.
Cahej
je
ostal
v
manjšini
in
peljal
malo
nejevoljen
varovanki
svoji
v
farno
cerkev
,
kjer
je
velika
množica
ljudstva
poslušala
pridigo
papeževega
notarja
.
Le-ta
je
govoril
o
hudih
časih
in
preteči
vojski
in
opominjal
ljudi
k
vztrajnosti
in
pogumu
,
kajti
njim
se
je
bojevati
za
vero
in
pravico
proti
sovražnikom
svete
cerkve
.
Konec
govora
pa
je
prebral
pismo
,
v
katerem
izobčuje
papež
Nikolaj
po
imeni
skoraj
vse
cerkvene
dostojanstvenike
,
vso
plemenito
gospodo
in
vsa
mesta
po
avstrijski
deželi
,
ako
se
v
štiridesetih
dneh
ne
vrnejo
k
pokorščini
do
cesarja
.
Ta
razglas
,
ki
se
je
nabil
potem
na
cerkvena
vrata
,
naredil
je
velik
vtis
na
verno
poslušalstvo
.
Cahej
pa
je
šepnil
deklicama
,
naj
le
molita
,
on
si
pojde
mesto
ogledat
;
in
ne
da
bi
čakal
nejevoljnega
pogleda
Klarinega
,
hitel
je
ven
.
Kot
odločen
človek
ni
dolgo
premišljeval
,
kateri
gostilnici
bi
dovolil
pogasiti
mu
pekočo
žejo
,
ampak
obrnil
se
takoj
proti
prvi
.
Toda
človek
le
obrača
.
Od
dunajskih
ulic
sem
se
je
začulo
vpitje
,
piskanje
in
trobenje
in
ljudstvo
je
drlo
od
vseh
krajev
skup
,
da
je
Cahej
nehote
mislil
:
„
Gostilnica
mi
ne
odide
,
tole
pa
“
,
in
pridružil
se
radovedni
množici
.
Po
cesti
se
je
valila
dolga
vrsta
vojakov
.
Na
čelu
jim
je
jezdil
oklopljen
orjak
z
jednim
samim
očesom
.
Kjer
bi
imelo
biti
drugo
,
vlekla
se
je
po
groznem
zagorelem
obrazu
temnorudeča
brazgotina
.
Težak
bát
mu
je
visel
ob
strani
.
Bronasti
obrazi
vojakov
,
ki
so
korakali
za
njim
,
kazali
so
,
da
so
vajeni
mraza
in
vročine
,
solnca
in
dežja
.
Izpod
visocih
kosmatih
kap
so
se
bliskale
divje
oči
in
dolge
brke
so
pokrivale
spodnji
del
obličja
.
Vsak
je
nosil
lahek
ščit
,
tul
in
lok
na
hrbtu
,
sulico
v
rokah
in
na
stráni
meč
ali
bát
.
Obloženi
pa
so
bili
z
mnogovrstno
robo
.
Temu
je
visela
težka
zlata
verižica
po
ovčjem
kožuhu
;
oni
je
nosil
na
vrvici
nabrano
srebernino
,
tu
se
je
videl
mašni
plašč
,
cerkvena
posoda
,
marmornati
kipi
in
draga
benečanska
zrcala
.
Prišli
so
drugi
in
privlekli
s
sabo
govejo
živino
in
konje
,
in
za
pasi
imeli
si
privezane
ovce
in
koze
.
„
Kdo
pa
so
ti
ljudje
?
“
vprašal
je
Cahej
soseda
v
gneči
.
„
Ali
ste
Vi
jedini
tujec
v
Jeruzalemu
?
“
odgovori
namestu
vprašanega
drug
človek
,
po
zunanjosti
kak
imovit
meščan
in
se
pridruži
Caheju
.
Pouči
ga
,
da
so
to
husitje
ali
taboritje
,
najdrznejši
vojaki
cesarjevi
,
ki
se
ravno
zmagujoči
vračajo
,
ko
so
vzeli
odpadlo
mesto
Hamburg
.
Jednooki
v
njih
poveljnik
je
baron
Jurij
Črnahora
.
„
Odkod
pa
Vi
prihajate
in
po
kacem
opravku
?
“
vprašal
je
prijazni
mož
Caheja
,
in
ta
vesel
,
da
je
tako
hitro
seznanil
se
v
tujem
kraji
,
odkritosrčno
razloži
,
odkod
in
po
kaj
je
prišel
in
pove
,
da
je
namenjen
k
Ungnadu
.
„
Oh
,
k
Ungnadu
!
“
zavzel
se
je
tujec
;
„
in
menite
,
da
boste
kar
tako
meni
nič
tebi
nič
prišli
k
njemu
?
Veste
li
,
da
je
baron
Janez
Ungnad
prvi
cesarjev
svetovalec
,
desnica
cesarjeva
?
Videli
ga
gotovo
še
niste
nikdar
.
Stopite
sem
,
jaz
Vam
ga
pokažem
.
“
Od
cesarskega
gradu
je
prijezdila
četa
bogato
opravljenih
vitezov
,
sprejet
došle
vojake
.
„
Glejte
,
oni
,
“
kazal
je
tujec
,
„
ki
podaje
Juriju
Črnahori
roko
,
oni
dolgi
obraz
na
koščenem
truplu
,
to
je
Ungnad
.
Oni
brdki
,
rejeni
mož
poleg
njega
je
pa
Neiperg
,
tekmec
njegov
v
cesarjevi
milosti
.
“
In
mož
je
pripovedoval
,
kaj
se
vse
godi
na
dvoru
;
da
si
stojita
dve
stranki
nasproti
,
jedna
prigovarja
cesarju
,
naj
upornike
z
napadom
prehiti
ter
udari
na
Dunaj
,
druga
,
naj
se
le
brani
za
obzidjem
;
jedna
je
za
zvezo
s
češkim
Podebradom
,
druga
za
ono
z
ogerskim
Hunjadijem
.
“
„
Ne
zamerite
,
“
dejal
je
Cahej
,
„
Vi
ste
gotovo
dobro
znani
na
dvoru
ker
vse
tako
natanko
veste
.
“
„
Uganili
ste
,
prijatelj
,
“
posmijal
se
je
oni
samoljubno
in
pravil
,
da
brez
posebnega
zagovornika
in
bogatih
daril
še
misliti
ni
,
da
bi
prišel
do
Ungnada
.
Cahej
je
pač
omenil
,
da
ima
priporočilo
od
Vranjebrškega
,
a
na
vprašanje
,
komu
je
hoče
izročiti
,
ni
vedel
odgovora
.
Da
bi
bil
govoril
odkritosrčno
,
dejal
bi
bil
,
da
pač
Ungnadu
samemu
,
toda
sramežljivost
mu
je
to
branila
,
češ
,
za
tako
preprostega
me
ne
sme
imeti
ta
mož
,
da
mislim
,
da
se
k
velikim
gospodom
prihaja
kar
tako
.
Tujec
pa
,
ki
ni
hotel
zapaziti
njegove
zadrege
,
povabil
ga
je
na
kozarec
vina
.
„
Ta
pa
res
pozna
ljudi
!
“
mislil
si
je
Cahej
in
radosten
sprejel
predlog
.
„
Kar
tu
okrog
ogla
!
“
dejal
je
oni
.
„
‚
Pri
jednajst
tisoč
devicah
‘
,
mala
gostilnica
,
a
dobro
vino
.
Tja
zahaja
,
kdor
ima
kaj
pivskega
ukusa
.
Na
cesarskem
dvoru
,
razumete
,
živi
se
jako
zmerno
in
trezno
,
ker
je
cesar
vodopivec
in
glava
antibakhove
družbe
svetega
Krištofa
.
Toda
kader
se
zmrači
,
takrat
se
pa
začno
plaziti
semkaj
sinovi
omenjenega
svetnika
,
drug
za
drugim
,
odškodovat
se
za
prebito
in
krepčat
se
za
bodočo
zmernost
.
“
„
Pri
Jednajst
tisoč
devicah
“
je
spoznal
Cahej
,
da
govori
mož
,
kar
se
tiče
vina
,
golo
istino
.
Kdor
se
laže
v
jedni
reči
,
laže
v
drugi
,
in
kdor
o
tako
važni
stvari
govori
resnico
,
ta
je
sploh
poštenjak
,
mislil
je
Cahej
in
poprosil
tujca
,
če
mu
ni
preveč
neprilično
,
naj
poskrbi
,
da
pride
on
do
Ungnada
.
Iz
srca
rad
mu
je
obljubil
mož
;
čez
tri
dni
se
snideta
zopet
v
ti
gostilnici
,
in
takrat
mu
bode
natančneje
povedal
,
kdaj
ga
pelje
do
visokega
gospoda
;
do
tistega
časa
naj
bo
pa
Cahej
kar
pri
miru
.
Ponosen
in
zadovoljen
sam
s
sabo
se
je
vračal
naš
prijatelj
na
stanovanje
svoje
.
Neizogibno
vprašanje
svojih
varovank
,
kje
in
zakaj
se
je
toliko
časa
mudil
,
prestregel
je
modro
z
veselim
poročilom
,
koliko
je
v
tem
kratkem
času
opravil
in
s
kacim
veljavnim
gospodom
se
je
seznanil
.
Kornelija
je
ugovarjala
in
zahtevala
,
da
se
takoj
oglasé
pri
cesarskem
svetovalci
,
a
Cahej
je
jako
spretno
porabil
vse
podatke
o
dvornem
življenji
,
kar
jih
je
slišal
iz
ust
novega
znanca
,
in
dokazoval
,
da
se
k
tacemu
gospodu
pride
le
po
ovinkih
;
ne
tako
,
kakor
k
celjskemu
sodniku
,
s
katerim
se
kar
skozi
okno
pogovoriš
.
Tujec
pa
,
na
katerega
je
bilo
oprto
upanje
Cahejevo
,
zavil
je
iz
Dunajske
ceste
v
Ozke
ulice
,
iz
teh
zopet
v
druge
,
da
je
prišel
v
najbolj
zanemarjen
mestni
kraj
,
kjer
so
prebivali
skoraj
sami
Židje
in
ki
se
je
po
njih
tudi
imenoval
.
Ker
namreč
izvoljeno
ljudstvo
po
deželi
ni
smelo
stanovati
,
kopičilo
se
je
po
mestih
,
in
ker
je
meščanstvo
tudi
tukaj
ni
rado
gledalo
,
odločen
jim
je
bil
poseben
prostor
blizu
mestnega
zidu
.
Čut
snažnosti
je
bil
v
tistih
časih
mnogo
menj
razvit
kakor
dan
danes
,
a
po
nečednosti
in
nesnažnosti
so
se
odlikovali
posebno
ti
kraji
.
Toda
našega
moža
to
ni
plašilo
.
Pogumno
je
prebrodil
„
blatno
jezero
“
ter
izgubil
se
v
neznatni
hišici
,
katere
neprimerno
mala
okna
so
bila
zakrita
z
gosto
železno
mrežo
.
V
veži
je
prebirala
stara
Židinja
cunje
in
na
vprašanje
,
če
je
Abraham
doma
,
ne
pogledavši
kvišku
brzo
odgovorila
,
da
ne
.
„
Recite
mu
,
“
dejal
je
mož
,
ne
zmenivši
se
za
njene
besede
,
„
da
ga
kliče
celjski
doktor
.
“
Zopern
nasmeh
je
zaigral
starki
okrog
ust
,
ko
je
vstavši
povabila
moža
,
naj
ide
za
njo
.
Skozi
izbo
,
vso
založeno
s
starinarsko
robo
,
pripeljala
ga
je
v
majhno
sobico
,
kjer
je
stalo
nekaj
polomljenih
stolov
in
miza
na
treh
nogah
.
Tu
mu
je
ukazala
počakati
in
šla
po
Žida
Abrahama
.
„
Denarja
sem
ti
prinesel
,
oče
Abraham
,
“
dejal
je
mož
vstopivšemu
starcu
.
„
O
blagoslovi
Vašo
visokost
Bog
Abrahama
,
Izaka
in
Jakoba
,
“
vzkliknil
je
žid
.
„
Kakor
prorok
Bileam
izšel
sem
,
da
bi
klel
,
a
blagosloviti
moram
.
“
„
Denar
premoti
marsikaterega
proroka
,
“
dejal
je
mož
in
podal
Židu
mošno
samih
cekinov
,
katere
je
oni
hitro
po
mizi
stresel
in
jel
preštevati
.
„
Deset
tisoč
je
posojila
,
“
razlagal
je
mož
,
„
od
teh
je
vrniti
v
prvem
meseci
tisoč
in
na
obrestih
plačati
prve
štiri
tedne
vsak
teden
po
petdeset
goldinarjev
.
Toliko
sem
prinesel
.
“
„
Da
,
da
,
“
vil
se
je
Žid
,
„
toda
milostivi
,
visoki
,
prevzvišeni
gospod
doktor
Lenart
,
pogodba
pravi
,
če
se
ne
vrne
prvega
meseca
tisoč
goldinarjev
,
zapiše
se
tisoč
pet
sto
.
“
„
Jutri
opoludne
poteče
mesec
,
“
opomni
doktor
Lenart
.
Žid
je
malo
pomislil
,
potem
pa
na
smeh
se
nakremžil
in
pol
miže
pogledal
Lenarta
:
„
Kaj
,
če
bi
mi
Vi
prinesli
denar
jutri
?
—
Premislite
,
celjskemu
knezu
ali
kralju
,
mogočnemu
Faraonu
,
ni
nič
za
pet
sto
goldinarjev
;
zame
bi
bili
v
teh
hudih
časih
zaklad
.
In
ljubi
gospod
doktor
,
milostivi
gospod
doktor
,
tudi
za
Vas
bi
bilo
prav
.
Kaj
menite
?
“
A
Lenart
je
menil
,
da
se
je
Faraonom
sploh
slabo
godilo
,
kadar
so
imeli
opraviti
z
Židi
,
in
poštenost
njegova
se
ni
dala
omajati
.
„
Toda
čuj
,
oče
Abraham
,
“
dejal
je
na
jedenkrat
Lenart
,
„
ali
bi
se
dobilo
kaj
prostora
,
kjer
bi
se
dalo
shraniti
in
skriti
žito
ali
drugi
živež
?
“
„
Bog
varuj
!
Ne
za
mernik
pšenice
ni
pri
meni
prostora
.
—
In
če
bi
se
ga
vendar
dobilo
,
“
pristavil
je
po
kratkem
molku
,
„
ali
bi
se
pa
tudi
kaj
dalo
zanj
,
in
koliko
?
“
—
Lenart
je
povoljno
odgovoril
in
veleval
mu
,
naj
v
družbi
s
svojimi
prijatelji
in
soverniki
pokupi
in
pospravi
žita
,
kar
največ
mogoče
,
vse
na
grofov
račun
;
če
se
ga
kaj
pokvari
,
vse
na
grofov
račun
,
in
kadar
se
sklene
mir
,
prevzame
je
grof
ali
pa
se
drugače
dogovori
,
da
bode
Židu
prav
.
Abraham
se
je
ustavljal
in
branil
,
češ
,
da
je
podjetje
nevarno
,
da
nima
gotovine
,
da
se
na
druge
ni
zanašati
;
a
ko
mu
je
Lenart
obljubil
,
da
bode
plen
od
grofovih
vojakov
smel
kupovati
le
on
,
pogodila
sta
se
.
V
tem
trenutji
je
prišla
Židinja
naznanjat
,
da
prihaja
mojster
Bartolomeo
,
in
spravila
je
Abrahama
v
veliko
zadrego
.
Kaj
hoče
storiti
z
gostom
,
kako
ga
prikriti
možu
,
čegar
koraki
so
se
že
slišali
po
veži
!
Lenarta
je
ta
strah
zelo
veselil
in
opomnil
je
,
da
mojster
Bartolomeo
njega
dobro
pozna
.
„
Oh
,
oh
,
oh
,
“
skakal
je
Žid
ob
steni
sem
ter
tja
,
„
kaj
če
pride
do
ušes
njegovega
veličanstva
,
presvetlega
cesarja
,
da
se
najzvestejši
Abraham
,
od
katerega
njegovo
veličanstvo
blagovoli
zlato
in
srebro
jemati
,
peča
in
druži
z
grofovim
poslancem
!
Kaj
bo
,
kaj
bo
!
“
„
Tako
star
človek
,
pa
se
tako
smrti
boji
!
“
smijal
se
je
Lenart
.
„
Oče
Abraham
,
če
te
danes
obesijo
,
umrješ
k
večjemu
jedno
leto
prezgodaj
.
“
Toda
Abraham
bi
bil
še
rad
živel
.
„
Obdali
so
me
neverniki
,
in
sovražniki
moji
me
stiskajo
!
“
vzdihnil
je
,
pritisnil
na
skrito
pero
in
v
steni
so
se
odprla
vratca
,
skozi
katera
je
tiščal
Lenarta
.
V
kamrici
,
ki
se
je
odprla
,
brlela
pa
je
lampica
,
na
mizi
obloženi
z
dragocenimi
rečmi
.
Strmel
je
Lenart
,
ko
mu
je
nasproti
zabliščalo
zlato
in
srebro
,
kelihi
,
čaše
,
svečniki
in
vsakovrstne
dragotine
.
A
ker
je
hotel
Žida
jeziti
,
ustavljal
se
je
med
vratci
,
da
je
vstopil
mož
ogrnen
v
dolgo
halo
,
s
kapuco
čez
glavo
.
Ko
je
vrgel
kapuco
nazaj
,
pokazala
se
je
dolga
siva
brada
,
ki
je
krasila
veličasten
obraz
.
„
Mojster
Bartolomeo
!
“
vzkliknil
je
Lenart
in
moža
sta
se
objela
.
V
svoje
veselje
je
spoznal
Žid
,
da
sta
se
zmenila
,
pri
njem
se
sniti
,
in
peljal
ju
je
v
svojo
zakladnico
,
da
bi
njiju
kdo
ne
motil
.
„
Danes
je
bila
žetev
,
Abraham
!
“
izpregovoril
je
Bartolomeo
in
poželjivo
pogledoval
dragocenosti
.
Žid
pa
je
tarnal
,
kako
lakomni
so
postali
vojaki
in
kako
drago
jim
mora
vse
plačevati
.
„
Le
poglejte
to
kupo
,
doktor
Lenart
,
“
dejal
je
Bartolomeo
in
potehtoval
sreberno
posodo
z
zlatimi
obročki
,
ozaljšano
s
prekrasnimi
podobami
.
„
Koliko
velja
,
oče
Abraham
?
“
vprašal
je
Lenart
;
in
Žid
je
imenoval
velikansko
svoto
.
„
Mojster
Bartolomeo
,
“
dejal
je
Lenart
,
„
jaz
sem
presrečen
,
da
vam
jo
morem
podariti
v
slab
dokaz
svoje
udanosti
in
svojega
posebnega
spoštovanja
.
“
Kakor
oglje
so
zažarele
Bartolomeju
oči
;
jecal
je
nekaj
besed
,
ki
naj
bi
nekako
ugovarjale
,
z
desnico
je
objel
Lenarta
,
levica
pa
je
izpustila
kupo
v
globoki
žep
dolge
halje
.
„
Milostivi
naš
grof
,
“
nadaljeval
je
Lenart
,
„
Vam
je
pač
neizmerno
hvalo
dolžan
,
učeni
mojster
,
kajti
tinctura
auri
,
katero
ste
mu
pripravili
pred
štirimi
leti
,
pokazala
se
je
tako
izvrstno
,
da
smo
bili
vsi
iznenadeni
.
Jaz
in
grofov
alhimist
sva
jo
poskušala
skupaj
,
a
dolgo
se
nama
ni
posrečilo
,
ker
nisva
tako
vajena
kakor
Vaša
učenost
.
A
ko
sva
pri
mesečnem
svitu
nad
ognjem
destilovala
veliki
magisterium
rudečega
leva
,
začela
se
je
vršiti
transmutacija
.
Bobnelo
je
kakor
v
gromonosnih
oblakih
.
“
„
Aha
!
“
pokimal
je
Bartolomeo
,
naslonil
glavo
na
roko
in
pomolil
uho
pripovedovalcu
;
„
sal
,
sulphur
in
mercurius
se
vnemajo
kakor
pri
gromu
in
blisku
.
“
„
Potem
so
se
začele
iskre
utrinjati
višnjeve
.
“
„
Merkur
,
“
mrmral
je
Bartolomeo
.
„
Potem
rudeče
.
“
„
Rudeče
?
“
začudil
se
je
starec
in
pogledal
kvišku
.
„
Rudeče
je
železo
in
Mars
.
Ni
mogoče
!
“
„
Ne
zamerite
,
mojster
Bartolomeo
,
“
popravljal
je
Lenart
.
„
Spominu
svojemu
moram
s
premislekom
malo
pripomoči
.
—
Dá
,
zdaj
mi
je
prišlo
na
misel
:
iskre
so
bile
zelene
.
“
„
Zelene
,
dá
,
“
pritrjeval
je
oni
.
„
Zeleno
pomeni
Venero
in
baker
.
“
„
A
zdajci
so
postale
rumene
.
“
„
Oh
,
“
vzkliknil
je
mož
.
„
Solnce
rumeno
,
zlato
.
“
„
In
ko
je
vzhajalo
solnce
,
izpremenjena
je
bila
vsa
masa
v
zlato
.
Za
poskušnjo
pošilja
vam
hvaležni
vaš
prijatelj
,
grof
celjski
,
to
malenkost
.
“
In
podal
mu
je
zvitek
bliščečih
cekinov
.
Hlastno
jih
je
zgrabil
učeni
mož
in
pregledoval
jih
od
vseh
stranij
.
Jednega
je
dal
Židu
,
naj
poskusi
,
če
ima
svojo
težo
.
A
ko
je
ta
z
denarjem
hotel
stopiti
v
drugi
kot
,
pridržal
ga
je
,
naj
kar
pred
njim
poskuša
.
„
Kajti
denar
ostane
v
krščanskih
rokah
,
ni
ga
treba
obrezovati
.
“
Žid
pa
je
izjavil
,
da
je
zlato
čistejše
,
kakor
v
katerem
si
bodi
drugem
denarji
.
„
Zlato
,
katero
naredi
magnum
magisterium
,
mora
tudi
bolje
biti
od
vsakega
druzega
,
“
godrnjal
je
učenjak
v
svojo
brado
.
Lenart
pa
je
pomignil
Židu
,
naj
zapusti
izbico
in
zdaj
se
je
pričel
tih
pogovor
o
važnih
stvareh
:
o
vojski
,
o
Podebradu
,
o
Hunjadiji
.
„
O
,
da
bi
bil
prej
poučen
o
volji
milostivega
gospoda
!
“
dejal
je
mož
.
„
Toda
kar
se
tiče
Podebrada
,
žal
,
da
je
prepozno
.
Prosim
pa
poročiti
—
ustno
poročiti
,
gospod
doktor
!
“
—
Lenart
je
mahnil
z
roko
,
češ
,
moja
pozornost
ne
potrebuje
tega
opomina
—
„
da
ostanem
vedno
svetlega
kneza
in
grofa
najponižnejši
sluga
.
“
Mož
si
je
potegnil
kapuco
čez
obraz
in
se
izgubil
v
temnih
ulicah
;
Lenart
pa
je
še
to
in
ono
govoril
z
Židom
in
se
tudi
napotil
proti
stanovanju
svojemu
.
Pred
cesarskim
gradom
,
ki
je
,
sam
zase
močno
utrjen
,
stal
na
vzhodni
stráni
proti
Ogerskemu
,
tudi
o
pozni
uri
ni
še
ponehalo
življenje
.
Če
bi
si
hoteli
od
znotraj
ogledati
prostrano
,
visoko
poslopje
,
nad
katerim
se
dviga
mogočen
,
štirioglat
stolp
,
ustavili
bi
nas
gotovo
vojaki
na
straži
.
A
kot
znanci
se
lehko
pridružimo
mojstru
Bartolomeu
,
katerega
stražmešter
dobro
pozna
,
ter
moško
prekoračimo
most
nad
rovom
.
Tako
pridemo
skozi
prva
vrata
v
dolgo
in
široko
obokano
prehodišče
,
ki
nas
pelje
na
širni
dvor
.
Zahvalimo
se
Bartolomeu
za
spremstvo
,
obrnemo
se
na
levo
po
stopnicah
,
ki
nam
kažejo
pot
v
tesen
,
temen
koridor
druzega
nadstropja
.
Tla
so
pogrnena
z
debelo
preprogo
,
da
se
ne
sliši
korak
helebardirjev
,
ki
stražijo
tu
in
tam
pred
vrati
,
na
katere
je
cesarska
roka
napisala
črke
:
A.
E.
I.
O.
U.
Iz
koridora
pa
stopimo
na
prostoren
balkon
,
čegar
obzidek
je
krog
in
krog
predrt
s
strelnimi
linami
.
Po
tem
balkonu
se
sprehajata
v
večernem
mraku
dva
moža
.
Veličastna
postava
na
desni
je
nemški
cesar
Friderik
IV.
Odločni
izraz
v
obrazu
z
zakrivljenim
nosom
blažijo
velike
krotke
oči
.
Izpod
bareta
se
vsipljejo
lepi
rumeni
lasje
.
Jedina
krasba
preprosto
opravljenega
moža
,
stoječega
v
najlepši
moški
dobi
,
je
dragoceno
bodalo
na
strani
.
Podobo
šibkega
spremljevalca
,
starejšega
za
kakih
deset
let
,
pa
je
mnogokateri
naših
bralcev
videl
v
ljubljanski
razstavi
o
priliki
šeststoletnice
.
V
oddelku
cerkvene
umetnosti
viseča
slika
kazala
je
fin
simpatičen
obraz
z
živahnimi
očmi
in
redko
rudečkasto
brado
.
Spodaj
pa
je
stal
napis
:
Aeneas
Sylvius
,
patria
Senensis
,
olim
parochus
s.
Pancratii
extra
Slavi
Graecium
itd.
Eneja
Sylvio
Piccolomini
je
bil
izmed
najučenejših
mož
veka
svojega
.
Odličen
pesnik
,
govornik
in
zgodovinar
postal
je
kancelar
in
najzaupljivejši
svetovalec
cesarja
Friderika
,
čegar
zgodovino
je
opisal
v
prelepi
latinščini
.
Da
je
bil
župnik
blizu
Slovenjega
Gradca
,
to
utegne
kacega
Slovenca
zanimati
,
a
cesarjeva
milost
ga
je
povzdignila
na
stopinjo
tržaškega
škofa
.
V
tem
času
,
ko
se
godi
naša
povest
,
bil
je
škof
sijenski
;
šest
let
pozneje
(
l.
1458.
)
pa
je
zašel
kot
papež
Pij
II.
stol
sv.
Petra
.
„
Pisma
so
spisana
,
dragi
Silvijo
moj
,
“
pravi
cesar
ustavivši
se
in
položi
roko
na
rame
svojega
kancelarja
.
„
Jutri
zgodaj
odpotujete
do
gubernatorja
Hunjadija
,
ki
je
sam
prosil
,
naj
Vas
pošljem
k
njemu
.
Toda
pozabili
ne
boste
,
da
se
ne
zanaša
samo
on
na
Vas
,
nego
tudi
Vaš
cesar
.
Pohvalite
ga
v
imenu
svetega
očeta
in
v
mojem
zarad
njegove
dobre
volje
.
Če
pa
želi
,
da
njegova
pomoč
ne
pride
prepozno
,
naj
hiti
,
kajti
vesti
z
Dunaja
nas
čedalje
bolj
vznemirjajo
,
in
ob
vspehu
papeževega
ukaza
in
žuganja
sem
že
sam
začel
dvojiti
.
Ta
nesramni
slepar
,
Eizinger
,
katerega
je
ob
nesrečni
uri
iz
prahu
vzdignil
naš
slavni
prednik
,
cesar
Albreht
,
poslancev
mojih
še
zaslišati
neče
.
“
„
O
blagor
Vašemu
veličanstvu
,
“
reče
kancelar
,
„
da
se
je
izpremislilo
ter
išče
zveze
s
pravimi
kristijani
,
ne
s
krivoverci
.
“
„
Silvijo
misli
na
Podebrada
?
Ta
da
bi
bil
krivoverec
!
—
Žid
je
,
pravi
Žid
od
vrha
do
tal
.
Dvajset
tisoč
vojakov
mi
ponuja
za
pomoč
,
a
vseh
teh
dvajset
tisoč
naj
bi
jaz
plačal
,
in
kako
plačal
!
Naš
Abraham
mi
jih
nabere
pol
ceneje
.
O
da
bi
ne
bil
mož
tako
lakomen
,
kdaj
bi
se
bila
že
pogodila
in
kako
prav
bi
bilo
to
zanj
!
“
„
Vaše
veličanstvo
mi
je
dovolilo
,
“
odgovori
Eneja
mirno
,
„
odkrito
in
naravnost
vsekdar
govoriti
.
Najmilostivejšega
tega
dovoljenja
se
poslužujem
,
če
rečem
,
da
bi
taka
zveza
s
husiti
pač
ne
bila
Bogu
dopadljiva
,
niti
svetemu
očetu
po
všeči
.
“
Cesar
se
je
izgovarjal
,
da
mora
v
potrebi
pač
jemati
vojake
,
kjer
in
kakeršnih
dobi
.
Češki
pa
so
najboljši
,
zato
jih
tudi
kličejo
na
pomoč
drugi
knezi
,
bogaboječi
ljudje
,
kakor
mejni
grof
braniborski
,
vojvoda
saksonski
,
da
,
celo
nadškofu
kolonjskemu
so
pomagali
husitje
.
„
Nadškof
kolonjski
,
“
ugovarjal
je
Eneja
Silvij
,
„
je
ali
napačno
ravnal
in
ne
sme
se
posnemati
,
ali
pa
mu
je
v
blaginjo
svete
cerkve
sam
sveti
oče
to
dovolil
.
“
„
Tako
dovoljenje
imam
tudi
jaz
,
“
opomnil
je
cesar
.
„
In
glejte
,
baron
Črnahora
je
najboljši
poveljnik
moj
in
zato
smo
ga
imenovali
tudi
danes
za
načelnika
vsi
posadki
.
O
da
bi
se
bil
jaz
iz
začetka
ravnal
po
njegovem
in
njegovega
rojaka
Prokopa
