bijo
pritisnil
k
sebi
.
»
Očka
!
Kje
je
?
Govori
,
pripoveduj
!
In
če
je
v
samem
Bizancu
,
ponjo
gremo
.
Takoj
!
«
»
Vihar
!
Potrpi
,
da
si
oddahnem
.
In
tudi
potem
se
boš
še
postil
.
Najprej
govorim
s
teboj
,
Iztoče
!
Na
bogove
,
da
se
razplakaš
in
poskočiš
kakor
kozlič
,
ko
zveš
,
kaj
nosim
na
srcu
.
«
Pomenljivo
je
pritisnil
roko
pa
prsi
,
kjer
je
počivalo
Epafroditovo
pismo
.
Ko
se
je
Radovan
pokrepčal
z
mesom
in
medico
in
pozvedel
vse
novice
,
kako
so
Hune
napadli
,
kako
vojevali
in
ropali
,
je
pomignil
Iztoku
kakor
mož
,
ki
ima
oblast
,
in
se
oddaljil
z
njim
od
vojske
.
»
Kakor
sem
ti
rekel
,
«
mu
je
govoril
starec
potoma
,
»
pripravi
se
na
veselje
,
da
se
ti
ne
zavrti
v
glavi
.
Čul
boš
skrivnosti
in
bral
jih
boš
.
«
Nato
se
je
ozrl
in
potegnil
iz
nedrja
Epafroditovo
pismo
.
Iztok
je
takoj
uganil
pisavo
.
Kakor
sonce
se
je
zasvetila
radost
na
njegovem
licu
.
Suha
,
neprebrana
črka
mu
je
govorila
toliko
upov
,
da
so
se
junaku
tresli
prsti
,
ko
je
razgrinjal
pismo
.
Radovan
je
stal
razkoračen
pred
njim
in
pasel
oči
ob
Iztokovi
sreči
in
užival
prešerno
sadove
svojega
truda
.
Epafrodit
je
pisal
najprej
o
svoji
rešitvi
,
nato
o
tem
,
kako
je
otel
Ireno
,
ki
biva
sedaj
pri
njem
v
Solunu
.
Pismo
je
sklenil
:
»
Pridi
torej
,
ti
izbrani
od
usode
,
in
kaznuj
!
Dvigni
svoj
narod
še
to
jesen
.
Odpora
se
ne
boj
!
Ni
vojakov
.
Belizar
je
zapuščen
v
Italiji
.
Kroži
vest
,
da
je
pisal
Upravdi
:
Če
hočeš
,
da
se
bojujem
,
pošlji
vojakov
.
Če
hočeš
,
da
živimo
,
pošlji
nam
hrane
.
—
Vidiš
,
napočil
je
dan
.
Pridi
in
požnji
.
Njiva
je
zrela
.
Med
tvoj
lovor
in
vplete
Epafrodit
beli
cvet
,
Ireno
.
Toda
ne
múdi
se
!
Meni
pešajo
moči
.
Že
me
vabi
Haron
,
naj
sedem
v
brod
in
odveslam
preko
meje
življenja
.
Ko
vaju
blagoslovim
,
tebe
in
Ireno
,
porečem
s
Pavlom
:
Tek
sem
dokončal
,
pridi
,
smrt
!
«
Ko
je
Iztok
prebral
,
je
krčevito
držal
med
prsti
pergament
,
oči
so
obvisele
na
črkah
,
na
besedah
.
Kakor
v
sanjah
so
se
gibale
pred
njim
sence
.
Bral
je
drugič
,
tretjič
,
prsi
so
se
mu
širile
,
čedalje
globlje
in
hitreje
je
dihal
,
dokler
ni
zmogla
radost
junaškega
srca
.
Prekipel
je
.
Kakor
omamljen
je
razprostrl
roke
in
segel
po
Radovanu
in
ga
stisnil
k
sebi
na
mrzli
oklep
,
da
je
starec
zaječal
.
»
Očka
,
ti
delaš
čuda
!
«
»
To
so
ukane
,
sinko
!
«
»
Da
sem
despot
,
pa
bi
ti
še
ne
mogel
povrniti
veselja
,
ki
si
mi
ga
napravil
.
Častit
in
hvaljen
boš
v
rodu
Svaruničev
!
«
Iztok
je
v
hipni
radosti
pozabil
Ljubinice
.
Vprašanje
za
vprašanjem
je
vrelo
na
starca
.
Kako
je
dobil
pismo
?
Ali
je
videl
Epafrodita
?
Mordà
njo
samo
?
Ali
je
vesela
?
Zdrava
?
Toda
Ljubinice
ni
pozabil
Rado
.
Od
daleč
je
strmel
na
Iztoka
in
Radovana
.
Hrepenenje
,
strah
in
up
mu
je
polnilo
dušo
.
Čakal
je
,
gledal
,
nogé
so
se
mu
začele
premikati
,
bližal
se
je
čedalje
bolj
.
Videl
je
,
kako
je
Iztok
bral
,
kako
je
objel
Radovana
,
kakor
sončni
žarek
je
zagorelo
v
njegovih
prsih
,
posvetilo
v
temo
,
v
grozo
in
vžgalo
.
Odtrgal
se
je
od
čakajočih
vojščakov
in
hitel
k
Radovanu
in
Iztoku
.
»
Ne
prebijem
več
!
Razodeni
še
meni
,
očka
!
Kje
je
Ljubinica
?
«
Tedaj
se
je
zdrznil
Iztok
,
kakor
bi
mu
sredi
sladkega
napoja
pripolzela
velika
grenka
kaplja
.
Radovan
je
onemel
in
ni
mogel
in
si
ni
upal
pogledati
Radu
v
oči
.
Vsi
so
za
hip
obmolknili
.
Radu
je
črna
slutnja
zadrgnila
grlo
,
srce
se
mu
je
vznemirilo
,
čelo
zmračilo
.
»
Očka
ti
skrivaš
tajnosti
!
Mrtva
je
.
«
»
Bogovi
jo
čuvajo
,
«
je
odvrnil
godec
plaho
in
zmedeno
.
Radu
so
se
zablisnile
oči
.
Topotnil
je
z
nogo
,
dvignil
pesti
in
stopil
pred
godca
z
nagnjenim
životom
,
da
je
Radovana
polila
vroča
sapa
iz
pihajočih
nosnic
.
»
Ne
skrivaj
!
«
je
zakričal
v
bolesti
.
»
Ubijem
te
!
«
Iztok
je
stopil
med
starca
in
razpaljenega
mladeniča
.
Radovan
pa
je
hitel
s
povestjo
,
kako
je
iskal
Ljubinico
,
kako
ji
sledil
in
našel
celo
konja
,
ki
je
poginil
,
nje
pa
ni
našel
.
O
volkovih
je
molčal
.
»
Bogovi
jo
čuvajo
!
Išče
jo
Numida
,
«
je
lagal
v
strahu
.
»
Išče
jo
in
jo
najde
,
kakor
je
našel
Ireno
.
«
Radu
so
omahnile
roké
,
napete
mišice
so
odnehale
,
po
obrazu
se
je
razlila
bolest
.
Škrtnil
je
z
zobmi
.
»
Izgubljena
!
Maščujem
te
,
Ljubinica
,
jaz
grem
za
Tunjušem
in
za
njo
!
«
Zasukal
se
je
,
utripajoč
po
životu
.
Iztok
ga
je
prijel
za
roko
.
»
Ne
pojdeš
sam
,
vsi
gremo
!
«
Še
tisti
dan
je
Iztok
pozval
vse
starešine
v
posvet
.
Soglasno
in
hrupno
so
brez
ugovora
sprejeli
njegove
nasvete
.
Zakaj
narod
je
véroval
vanj
zaradi
zmag
,
ki
jih
je
izvojeval
pod
njegovim
poveljem
.
Slepo
bi
bil
šel
za
njim
,
čeprav
Morani
v
naročje
.
Drugo
jutro
se
je
dvignila
vojska
na
sever
proti
Donavi
.
Meketajoče
in
mukajoče
blago
so
gonili
pred
seboj
,
dolga
vrsta
ujetnikov
je
bila
obložena
z
naplenjenim
žitom
,
platnom
,
orožjem
in
orodjem
.
Brez
skrbi
,
brez
opreznosti
in
bojazni
so
se
gnali
proti
domu
,
pijani
od
zmag
in
nasičeni
z
bojnim
plesom
.
Iztok
ni
šel
z
njimi
.
Odbral
je
petdeset
najboljših
konjenikov
in
krenil
z
njimi
nazaj
proti
vzhodu
,
da
morda
zajame
Tunjuša
.
Radovan
je
preračunal
,
da
se
utegne
v
teku
desetih
dni
že
vrniti
iz
Bizanca
.
Zakaj
mudilo
se
mu
bo
k
Ljubinici
.
»
In
kam
ti
,
očka
?
«
Ko
so
že
sedeli
na
konjih
in
je
zadnja
tolpa
odhajajočih
vojščakov
ginila
v
daljavi
,
je
Iztok
vnovič
vprašal
Radovana
:
»
Greš
v
gradišče
?
Ali
z
nami
?
Koristil
bi
nam
.
«
Radovan
,
odet
v
novo
prteno
haljo
,
z
razpuščenimi
nemaziljenimi
lasmi
in
z
belo
brado
kakor
strnišče
,
z
oprtano
plunko
in
s
konjem
,
obremenjenim
z
obilnim
brašnom
,
je
odgovoril
naglo
in
odločno
:
»
Ne
grem
ne
v
gradišče
in
ne
grem
z
vami
.
«
»
Zakaj
bi
ne
šel
?
Ljubimo
te
,
očka
.
Ne
bo
ti
sile
!
«
»
Ne
grem
v
gradišče
,
ker
s
takimi
kričači
pevec
ne
potuje
.
Oglušil
bi
.
Ne
grem
pa
z
vami
,
ker
greste
nad
Tunjuša
.
Prevelik
je
moj
srd
na
tega
smrdljivca
.
Ko
bi
ga
zagledal
,
kako
bi
se
premagal
?
Odjedel
bi
sladkost
temule
«
–
pokazal
je
na
Rada
–
»
ki
ima
edini
pravico
do
tega
pasjega
goltanca
.
Perun
z
vami
in
Morana
naj
žanje
.
Pevec
gre
svojo
pot
.
Če
udarite
na
jug
,
se
snidemo
.
Na
bogove
,
da
bo
tedaj
naše
veselje
veliko
!
«
Godec
je
zamahnil
v
slovo
in
odjezdil
v
veselem
diru
proti
jugozahodu
.
Vojaki
so
gledali
za
njim
.
Ni
se
ozrl
.
Mislil
je
na
ukane
brez
trpljenja
.
»
V
gradišče
da
bi
se
vračal
?
Ali
da
bi
hodil
z
vami
,
mladi
volcjé
?
Oj
ne
!
Radovan
ne
nosi
zastonj
modrosti
v
glavi
.
Tako
blizu
sem
pravzaprav
Epafroditu
in
njegovemu
vinu
,
pa
bi
hodil
v
gradišče
po
sesirjeno
mleko
ali
,
kar
je
še
bolj
nespametno
,
Hunom
pod
nož
?
Nisem
udarjen
po
pameti
.
K
njemu
!
«
Pognal
je
konja
in
si
zažvižgal
okroglo
pesem
.
Osem
dni
so
čakali
Iztok
,
Rado
in
vojaki
ob
cesti
,
ki
drži
iz
Bizanca
,
na
Tunjuša
.
Iztok
je
te
dni
užival
naslado
poveljnika
.
Majčkena
je
bila
njegova
legija
,
komaj
pol
kohorte
.
Toda
poslušna
brezpogojno
.
Še
misel
se
ni
upala
roditi
v
teh
glavah
samih
junakov
,
ki
bi
nasprotovala
Iztokovemu
povelju
.
In
mladi
Svarunič
je
razmišljal
ob
dolgih
nočnih
stražah
in
pojezdih
:
Dve
jezeri
takih
vojakov
!
Ha
!
Potrkal
bi
na
drenopeljska
vrata
.
Po
Osrednji
cesti
v
Bizancu
bi
zaklopotala
kopita
.
Pred
hipodromom
bi
zarezgetali
konji
Slovenov
.
Tedaj
bi
si
ne
želel
biti
Upravda
!
In
despojni
bi
bilo
bolje
,
da
je
grška
cvetličarka
na
Kampu
,
kjer
bi
ponujala
rože
palatinskim
častnikom
.
Napočil
je
deveti
dan
preže
in
čakanja
.
Od
vseh
vetrov
so
se
vračali
jezdeci
pozvedovalci
.
Samo
nevesele
novice
so
pripovedovali
.
Tunjušev
tabor
je
prazen
,
požgan
,
kakor
so
ga
razdejali
Sloveni
.
Čez
Donavo
so
se
selili
številni
rodovi
Antov
.
Od
vzhoda
so
pritiskali
Varhuni
.
Nekdo
je
celo
zvedel
,
da
je
vojska
Herulov
dvignila
kopja
in
da
preti
Slovenom
.
Samo
o
Hunih
,
o
Balambaku
,
o
Tunjušu
ni
bilo
sledu
.
Iztoka
je
zaskrbelo
.
»
Da
se
selijo
Anti
čez
Donavo
?
Bratje
,
ali
ni
to
izdajstvo
?
«
»
Izdajstvo
,
«
je
zamrmrala
četa
in
se
začudila
.
»
Tunjuš
je
bil
v
Bizancu
.
Prehod
Antov
je
njegovo
delo
.
Če
se
gibljejo
Heruli
,
jih
je
naščuval
Upravda
.
Njihova
zemlja
je
bogata
in
prostrana
.
Sami
od
sebe
bi
ne
hodili
na
vojsko
.
In
če
ti
zalotijo
Slovene
,
so
pogubljeni
.
Bratje
,
sojenice
še
niso
doplele
življenja
Tunjušu
.
Domov
moramo
!
Naša
zemlja
je
v
nevarnosti
!
«
Samo
z
Radovega
obraza
je
blisnil
v
tem
trenutku
upor
.
Ali
samo
blisnil
.
Hitro
je
upognil
glavo
.
Četa
je
zaobrnila
konje
in
pognala
za
Iztokom
proti
severu
,
proti
Donavi
.
V
lagotnem
diru
je
jezdila
konjenica
,
nema
in
zamišljena
,
za
poveljnikom
.
Vseh
se
je
polastila
tiha
žalost
,
nezadovoljnost
.
Praznih
rok
se
morajo
vrniti
.
Zaman
so
tratili
čas
,
zaman
bedeli
ponoči
.
Tunjuš
jezdi
kdo
ve
kod
in
se
smeje
ter
prešteva
izdajalsko
zlato
,
ki
mu
ga
je
dal
Upravda
.
Najnesrečnejši
med
njimi
je
bil
Rado
.
Brez
misli
,
brez
nade
je
topo
zrl
na
konjsko
grivo
.
Roka
ni
vodila
povodcev
.
Konj
je
nesel
gospodarja
za
tovariši
,
kakor
bi
dirjal
brez
njega
.
Ko
ni
mogel
mladi
Sloven
preliti
bridkosti
po
izgubljeni
,
presrčno
ljubljeni
v
gnev
in
nasititi
lačne
duše
vsaj
s
curki
sovražne
krvi
,
so
mu
omagale
peruti
in
kakor
bolehen
sokol
na
veji
je
visel
v
sedlu
.
Kakor
je
ljubil
Iztoka
,
pa
se
mu
je
siloma
zajedala
v
srce
zavist
.
»
Da
je
Irena
oteta
!
In
Ljubinica
mordà
ugrabljena
in
oskrunjena
,
tepena
sužnja
!
Morana
,
daj
mi
krvi
!
Perun
,
nasej
vojsko
po
vsej
zemlji
!
«
Mrko
je
pogledal
po
četi
in
se
ozrl
na
Iztoka
.
Ali
tudi
njegova
glava
ni
bila
veselo
in
ponosno
zravnana
.
Spremljevale
so
ga
zmage
,
pod
oklepom
se
je
grelo
Epafroditovo
pismo
na
ljubezni
polnem
srcu
,
ali
sestre
ni
bilo
.
In
domislil
se
je
polblaznih
solzá
starega
Svaruna
,
ko
se
vrnejo
v
gradišče
brez
Ljubinice
.
In
kakor
bi
vso
sladkost
použila
v
grenkobi
,
je
bila
velika
skrb
,
kaj
je
z
vojsko
Slovenov
.
Če
so
tolpo
napadli
Heruli
?
Razbita
je
!
Brez
glave
,
čreda
ovác
,
plaha
zverjad
,
zakaj
ni
šel
z
njo
?
Temna
slutnja
mu
je
obletavala
misli
.
Čedalje
jasnejša
in
bolj
moreča
se
mu
je
zasedala
v
glavo
.
Nočevali
so
v
gozdu
.
Nihčè
ni
zapalil
ognja
.
Po
dva
in
dva
sta
se
šepetaje
pogovarjala
.
Razločno
se
je
slišalo
hrampljanje
konj
,
ki
so
grizli
travo
.
Kmalu
so
zaspali
–
brez
stražnika
.
Celo
Iztok
je
legel
brez
skrbi
,
poln
otožnosti
.
Samo
stari
Jarožir
se
je
naslonil
na
bukev
,
uprl
se
na
silni
meč
in
na
pol
bedel
,
na
pol
podremaval
vso
noč
.
Ko
se
je
drugi
dan
sonce
nagnilo
preko
zenita
,
se
je
zabliščala
pred
njimi
gladina
veletoka
.
Iztok
je
velel
razjahati
,
zagnati
konje
na
oddih
v
senco
hrastovega
gozdiča
,
peterim
vojakom
z
Jarožirom
na
čelu
pa
je
poveril
,
da
poiščejo
brodov
.
Stari
Sloven
je
odšel
proti
Donavi
,
ostali
vojaki
so
polegli
v
senco
in
čakali
.
Ni
še
pretekla
ura
,
ko
zašumi
za
njimi
.
Iz
visoke
trave
je
dvignil
glavo
Jarožir
,
ki
je
prilezel
po
vseh
štirih
do
počivajočih
tovarišev
in
zašepetal
:
»
Tunjuš
!
«
Vse
je
zagomezelo
,
vse
se
je
streslo
in
zganilo
med
vojaki
ob
tej
besedi
.
Rado
je
planil
iz
trave
kakor
zver
,
ko
se
ji
približa
plen
.
»
Na
tla
!
«
je
velel
Jarožir
.
Po
vseh
štirih
so
se
priplazili
vsi
v
sredo
gozdiča
do
konj
.
Ko
so
bili
dobro
zakriti
,
je
izpregovoril
Jarožir
.
»
Huni
se
vkrcavajo
na
brodove
!
Rdeči
plašč
frfota
v
sapi
.
«
»
Prekletstvo
!
«
je
škrtnil
Iztok
.
»
Od
kod
prihajajo
?
Ko
bi
iz
gradišča
?
Po
Ljubinico
je
šel
.
Morana
!
Moj
oče
!
Na
konje
!
Ne
eden
naj
ne
uteče
!
Smrti
so
zapisani
!
Jarožir
,
kje
so
ostali
drugi
štirje
?
«
»
Poskrili
so
se
v
trstju
.
Tako
sem
zapovedal
in
se
priplazil
sam
,
da
nas
niso
zagledali
!
«
»
Dobro
si
naredil
!
Izberi
si
vsak
svojega
Huna
.
Koliko
jih
je
,
Jarožir
?
«
»
Morda
trideset
,
morda
več
.
Ne
vem
natanko
!
«
»
Vseeno
,
če
jih
je
stotina
.
Tunjuš
pade
!
«
»
Samo
od
mene
!
«
vikne
Rado
,
ki
se
je
stresal
od
koprnenja
.
»
Ne
vem
,
prijatelj
!
Velik
vojnik
je
.
Ne
zmoreš
ga
!
«
»
Na
Peruna
,
zmorem
!
«
Jermenje
pri
konjih
je
bilo
pozapeto
,
rešetke
na
licih
,
Jarožirov
strašni
meč
je
bil
že
dvignjen
in
je
kakor
plamen
gorel
v
blesku
.
Dolgo
so
čakali
.
Konji
so
nemirno
pričeli
kopati
zemljo
.
Jezdeci
so
se
stiskali
,
krotili
in
šepetaje
pogovarjali
,
dasi
so
sami
nestrpneje
čakali
od
konj
.
Samo
Iztok
je
stal
na
robu
gozda
sredi
gostega
grma
in
strmel
na
obal
,
da
bi
razsodil
,
kam
se
obrnejo
Huni
.
Ko
je
po
dolgem
čakanju
zazrl
rdeči
plašč
,
je
posegel
še
enkrat
po
jermenu
pod
brado
in
poskusil
,
če
je
dosti
trdno
pritrjen
šlem
.
Zaslutil
je
dosti
težkega
dela
.
Za
Tunjušem
so
poskakali
z
brodov
Huni
–
deset
,
dvajset
,
trideset
in
še
pet
.
Iztok
je
videl
,
kako
je
potegnil
Tunjuš
konja
na
levo
,
ker
je
hotel
zaviti
sam
v
tabor
v
nasprotno
smer
,
kakor
je
bil
vajen
.
»
Mimo
nas
pridejo
!
«
Prav
mrzličava
drhtavica
ga
je
oblila
od
samega
veselja
.
Počakal
je
še
nekaj
trenutkov
,
potem
se
preril
skozi
vejevje
do
čete
.
»
Jarožir
in
še
pet
drugih
,
vi
napadete
prvi
!
Da
se
Huni
ne
splašijo
in
ne
uteko
!
Tunjušu
se
ognite
!
Zanj
poskrbiva
z
Radom
.
Ko
se
zaplete
v
boj
,
planemo
vsi
!
«
Komaj
je
izgovoril
povelje
,
se
je
pokazala
ob
robu
gozdiča
prva
iztegnjena
konjska
glava
.
Jarožir
je
stisnil
konja
.
Ali
v
tem
hipu
so
odpovedali
pokorščino
konji
in
vojaki
.
Kakor
bi
razdivjani
hudournik
pretrgal
jez
,
tako
se
je
zadrevila
vsa
konjica
hkrati
za
Jarožirom
in
naskočila
Hune
.
Prvi
zamah
je
z
nedosežno
silo
udaril
stari
Sloven
.
Odsečena
hunska
glava
z
ramo
vred
se
je
zakotalila
po
tleh
.
Kakor
bi
zabučal
z
rogom
,
so
ob
tem
zatulili
Sloveni
in
Huni
vsi
zaeno
.
Stepa
je
zastokala
ob
spopadu
,
ko
je
treščil
konj
ob
konja
,
zaškrtalo
jeklo
ob
jeklo
.
Niti
en
Hun
ni
zamudil
trenutka
,
da
bi
ne
bil
potegnil
meča
.
Zadnji
jezdeci
so
vrgli
celo
kopja
v
Slovene
in
predrli
troje
konj
,
da
so
trije
vojščaki
omahnili
in
padli
v
travo
.
Začel
se
je
nato
boj
jezdeca
z
jezdecem
.
Krog
osemdeset
mečev
se
je
krhalo
,
iskre
so
švigale
od
jekla
,
razljutil
se
je
po
mehki
stepi
splošen
dvoboj
najboljših
vojakov
,
kar
jih
je
nosila
zemlja
ob
dolenji
Donavi
.
Pokali
so
šlemi
,
hrestali
hunski
oklepi
iz
konjskega
roga
,
tisoče
kolobarčkov
so
bliskovito
črtali
meči
v
sončnem
svitu
,
zaletavali
so
se
pari
borcev
,
odbijali
in
odskakovali
,
napadali
in
bili
vnovič
,
zamahovali
v
glave
,
bodli
v
prsi
–
kri
je
škropila
od
rok
,
polivala
konje
,
ki
so
pobesneli
kakor
jezdeci
in
bljuvali
pene
,
spenjali
se
na
zadnje
nogé
,
bili
s
kopiti
in
grizli
ob
napetih
brzdah
.
Rado
se
je
pognal
kakor
tiger
za
rdečim
plaščem
.
Iztok
mu
je
sledil
.
Z
mečem
je
naskočil
Tunjuša
;
zamahnil
je
,
da
je
zažvižgalo
po
zraku
.
Toda
Tunjuš
je
pričakoval
udarec
tako
brezbrižno
in
hladnokrvno
,
kakor
bi
bil
nameril
nádenj
bosopet
pastir
s
šibo
.
Žrr-ink
!
Rado
je
bil
brez
meča
.
Tunjuš
mu
ga
je
izbil
in
v
istem
zamahu
dosegel
njegov
šlem
,
da
je
zazevala
v
pozlačeni
kovini
široka
rana
.
Rado
je
odskočil
in
zahripal
v
pobesnelosti
.
Tunjuš
je
v
hipu
skrivil
komolec
in
okrenil
konja
,
da
bi
zadrl
meč
Radu
v
ledja
.
Ali
Iztokov
meč
je
švignil
vmes
in
odbil
sunek
.
Tunjuš
se
je
zaobrnil
kakor
misel
naglo
.
Njegovo
oko
,
ki
je
videlo
že
toliko
krvavih
konic
,
zamahnjenih
nad
glavo
,
je
hitro
spoznalo
,
da
je
Iztok
nevarnejši
sovražnik
.
Oba
konja
sta
se
vzpela
,
kakor
bi
plemenita
žrebca
spoznala
,
da
se
merita
največja
junaka
.
Zazvenelo
je
,
zaškrtalo
in
se
zabliskalo
.
Dve
glavi
sta
bili
zaviti
v
bliskovite
kače
trepetajočih
krogov
,
ki
so
jih
pisale
grozeče
konice
nad
obema
.
Znoj
se
je
pocedil
obema
po
licih
.
Tunjuš
je
spoznal
,
da
mu
gre
v
tem
trenutku
za
življenje
.
Hipoma
je
izpustil
konju
brzde
,
sredi
najgorjega
boja
je
segla
levica
po
sulico
,
da
bi
jo
zapahnil
v
Iztoka
.
Tedaj
pa
je
zakričal
Rado
:
»
Pusti
ga
!
Pes
!
«
Brez
meča
se
je
pognal
s
konjem
v
Tunjuša
,
ga
zgrabil
z
rokami
v
bok
in
dvoje
trupel
se
je
zvalilo
iz
sedel
na
travo
,
dvoje
konj
je
brez
jezdecev
zakopitljalo
v
stepo
.
Kakor
klešče
je
tiščal
Rado
Tunjuša
,
ki
se
je
prekolebal
vznak
.
V
Radovi
roki
se
je
posvetil
kratek
nož
,
iz
Hunovega
vratu
je
brizgnil
vroč
črn
curek
.
Na
bojišču
so
obležali
vsi
Huni
in
petnajst
Slovenov
,
dasi
so
bili
vsi
zavarovani
s
šlemi
in
oklepi
.
S
spoštovanjem
je
ponavljal
Iztok
,
hodeč
med
trupli
:
»
Morana
,
kako
vrli
junaki
!
«
Ko
so
se
Sloveni
odpočili
od
vročega
boja
in
darovali
Perunu
skromne
obete
,
je
velel
Iztok
,
da
pobero
mrtvecem
orožje
,
polové
konje
,
trupla
pa
zakopljejo
,
da
jih
ne
oskrunijo
mrhojede
.
Zakaj
bili
so
preveliki
junaki
,
da
bi
njih
kosti
počivale
razmetane
in
oskrunjene
po
stepi
.
Rado
je
poiskal
Tunjuševo
truplo
.
Obstal
je
pri
njem
in
se
zagledal
v
široko
,
v
smrtnem
boju
z
grenkobo
napolnjeno
lice
.
Divjega
sina
narave
je
obšla
gorka
slast
,
ko
je
gledal
truplo
njega
,
ki
mu
je
ugrabil
izvoljeno
,
od
srca
ljubljeno
.
Segel
je
po
Hunovi
čepki
,
po
rdečem
plašču
in
mu
ga
strgal
z
ramen
,
da
se
je
preparal
dragoceni
škrlat
.
Rado
se
je
pasel
celo
ob
razdejanju
obleke
tistega
,
ki
ga
je
črtil
z
večnim
črtom
še
mrtvega
.
Trgaje
ob
zaponah
mu
je
snel
oklep
iz
konjskega
roga
,
ki
je
bil
posejan
na
prsih
in
na
zaponah
z
rubini
in
smaragdi
.
Ko
ga
je
potegnil
Tunjušu
z
života
,
je
padel
s
prsi
kos
zvitega
pergamenta
.
Rado
je
pobral
pisanje
,
ga
razmotal
in
gledal
neuk
brezmiselno
na
črke
.
»
Morda
je
važno
pismo
,
«
je
preudaril
in
ga
takoj
nesel
Iztoku
.
Ko
je
v
Bizancu
izšolani
Svarunič
pogledal
pergament
,
je
vzkliknil
:
»
Na
bogove
,
od
samega
Upravde
!
Iz
carske
pisarne
!
«
Oči
so
mu
razburjeno
begale
po
vrstah
,
jeza
in
radost
sta
se
kresali
v
njih
.
»
Maščevanje
usode
!
«
je
izpregovoril
važno
,
ko
je
prebral
do
konca
.
Krog
njega
so
se
zbrali
vojščaki
in
strmeli
,
kaj
je
bilo
v
pismu
.
»
Tunjuš
in
Upravda
sta
kopala
jamo
Slovenom
,
ali
sedaj
padeta
sama
vanjo
.
Tunjuš
je
že
na
dnu
,
za
njim
pride
Upravda
!
To
pismo
je
dar
sprave
med
Anti
in
Sloveni
!
«
Vse
se
je
zavzelo
.
Radovedna
napetost
med
vojščaki
je
rasla
.
Zgrnili
so
se
tesneje
k
Iztoku
in
poslušali
,
ko
jim
je
tolmačil
carski
pergament
.
»
Možje
,
borilci
za
maščevanje
bratov
in
očetov
,
ali
še
pomnite
,
kaj
sem
vam
govoril
pred
vojsko
z
Anti
?
Kdo
je
bil
glavar
izdajalcev
?
Morda
Volk
?
Morda
Viljenec
?
«
»
Tunjuš
,
«
je
votlo
zamrmralo
med
poslušalci
.
»
Tunjuš
,
pesjan
!
Pravdo
govorite
!
Ta
je
prelil
bratovsko
kri
,
ta
je
podpihal
ogenj
zavisti
,
ta
zasadil
kol
in
zabil
plot
med
Ante
in
Slovene
.
Danes
je
žel
,
kar
je
sejal
.
Nam
pa
je
dala
usoda
v
roke
ključ
,
s
katerim
odpremo
zopet
srca
bratov
Antov
.
«
Vojščaki
so
se
začudili
.
Pod
nebo
se
je
razlegel
vesel
vzklik
.
Iztok
je
dvignil
pergament
.
»
Poglejte
,
to
pismo
izdajstva
se
je
grelo
na
izdajalskem
srcu
,
toda
srce
je
omrznilo
in
otopela
je
puščica
,
ki
jo
je
pomočil
v
zavist
in
zvijačo
ter
naperil
v
rod
Slovenov
.
Carska
pisarna
sporoča
v
pismu
vsem
trdnjavam
po
Meziji
,
Trakiji
in
Iliriji
,
naj
Tunjuša
sprejmo
,
če
pride
,
kot
zaveznika
Bizanca
,
naj
ga
várujejo
kot
vrlega
državljana
.
Zakaj
on
je
razdvojil
barbare
,
Ante
in
Slovene
,
on
je
vodil
starešine
Antov
v
Turris
,
da
se
zavežejo
z
njim
zoper
Slovene
in
Varhune
.
Njegovo
delo
je
,
da
je
varna
meja
na
severu
ob
času
,
ko
se
bije
boj
za
Italijo
.
«
Truma
se
je
zavzela
in
začudila
.
»
V
Turris
da
so
dospeli
Anti
?
Pogibel
preti
gradišču
!
Če
srečajo
Slovene
,
ki
se
vračajo
s
plenom
?
Morana
!
Naprej
,
na
pomoč
!
«
»
Naprej
,
da
sežemo
Antom
v
roke
!
To
pismo
uniči
spor
!
Slava
Perunu
!
«
Iztok
je
zvil
pergament
.
Takoj
so
zajezdili
na
splave
in
se
napotili
čez
Donavo
proti
Turrisu
.
Dasi
bi
bili
zlahka
dosegli
še
tisti
večer
na
pol
razdejano
mesto
,
si
je
Iztok
premislil
.
Vojaki
so
bili
izmučeni
,
konji
spehani
.
Če
pridejo
do
Antov
na
noč
,
jih
ti
lahko
napadejo
in
premagajo
.
Slutil
je
,
da
mora
biti
za
brdom
in
lesom
,
ki
se
je
vlekel
vzporedno
z
Donavo
proti
Aluti
,
cela
vojska
Antov
.
Zakaj
sicer
bi
si
ne
bili
drznili
priti
pred
vhod
do
gradišča
Slovenov
.
Zato
se
je
utaboril
v
gozdu
na
južni
strani
brd
in
čakal
noči
.
Pet
najzanesljivejših
vohunov
pa
je
odposlal
ponoči
preko
gozda
v
Turris
,
da
poizvedo
za
moč
Antov
.
Ko
se
je
razgrnila
noč
nad
pokrajino
,
noč
brez
mesečine
,
pa
bogata
za
čudo
nizkih
in
svetlih
zvezd
,
je
ležal
Iztok
vznak
na
mahu
;
pod
glavo
si
je
dejal
ščit
,
čez
prsi
,
opasane
s
trdim
jeklom
,
težki
meč
.
Odkar
se
je
vozil
z
Ireno
od
Epafroditove
vile
po
Propontidi
,
se
mu
ni
zdela
še
nobena
noč
tako
lepa
,
nikdar
se
mu
niso
približale
zvezde
tako
nizko
,
nikoli
mu
niso
bile
prsi
tako
pretesne
kakor
ta
večer
.
Ves
ogenj
strastno
ljubečega
srca
se
je
razkipel
po
žilah
.
Pod
oklepom
je
trkalo
srce
ob
Epafroditovo
pismo
,
ki
je
tiho
šepetalo
:
»
Pridi
,
junak
,
pridi
po
golobico
!
Že
dviga
perut
,
njeno
modro
oko
koprni
na
sever
.
Čaka
,
da
te
zazre
prezvesta
in
ti
zleti
na
prsi
,
kjer
počije
in
zaživi
sanje
,
ki
jih
tiho
koprneče
sanja
vsako
noč
,
vsak
dan
,
vse
trenutke
.
«
In
ob
istem
pergamentu
je
tičalo
pismo
iz
carske
pisarne
.
Kakor
meč
v
zamahu
je
bilo
to
pismo
.
Udarec
bo
topotnil
in
zvalila
se
bo
glava
črnega
zmaja
–
nesloge
in
bratomornega
boja
,
Sloveni
in
Anti
se
objamejo
,
vse
sovraštvo
se
prelije
v
ljubezen
,
ki
zagori
v
grozno
preteč
ogenj
.
Bizanc
zatrepeta
,
njegovim
orlom
udarijo
na
perut
sokoli
Slovenov
.
Ob
tej
misli
je
junaku
vztrepetalo
srcé
.
Valovi
sreče
so
ga
prepluli
,
dvignil
se
je
,
se
naslonil
s
komolcem
ob
ščit
in
gledal
zlate
milijone
nad
seboj
,
iz
katerih
je
sijala
nanj
upa
polna
sreča
.
»
Bogovi
,
prizanesite
,
zaradi
ljudstva
,
ki
vam
žrtvuje
darove
!
«
Siloma
se
mu
je
oglasil
vzdihljaj
prošnje
na
ustnicah
.
Ustrašil
se
je
svojega
glasu
.
Med
vojščaki
se
je
nekdo
preobrnil
.
Veriga
na
meču
je
zarožljala
.
Iztok
je
omahnil
nazaj
na
ščit
.
Domislil
se
je
tiste
noči
,
ko
je
neizkušen
mladec
ležal
takisto
vrh
teh
hribcev
in
prežal
na
Hilbudija
.
Vse
je
drugače
odtlej
.
Tako
daleč
se
mu
je
zdela
tista
noč
,
da
jo
je
komaj
dosegel
s
spominom
.
Vse
je
drugače
,
on
sam
,
njegova
roka
,
njegove
misli
,
le
v
srcu
je
nekaj
ostalo
:
hrepenenje
po
svobodi
,
ljubezen
do
naroda
in
prav
globoko
v
srcu
,
na
dnu
v
skritem
kotu
–
mrzli
dvomi
.
Kot
mladec
je
razmišljal
:
Volkodlak
–
Morana
–
besi
–
da
bi
mu
škodovali
?
Zakaj
se
jih
ne
boji
Hilbudij
?
Danes
dviga
isti
hladni
dvom
sikajoče
želo
:
Bogovi
,
prizanesite
!
Ali
res
?
Kaj
resnično
zmaguje
Perun
?
Kaj
ga
vodi
Svetovit
?
Ali
je
res
Morana
njegov
meč
?
Čuden
strah
je
objel
sencà
junaku
.
Zbal
se
je
misli
.
V
listju
je
zašumelo
.
»
Če
bi
Šetek
.
«
In
tiha
,
bojazni
polna
vera
očetov
je
segla
po
želu
dvoma
v
njegovem
srcu
in
mu
odkrhnila
konico
.
Po
nebu
je
priplul
žareč
oblak
.
Iztoku
se
je
zameglilo
pred
očmi
.
»
Če
se
vozi
Perun
?
Če
ima
nabrušene
strelice
v
maščevalni
roki
?
«
Zopet
se
je
dvignil
,
segel
po
meču
in
prisegel
bogate
obete
Perunu
in
Svetovitu
.
Ali
v
tistem
hipu
,
ko
je
zatisnil
oči
,
se
mu
je
tiho
približala
Irena
z
blagovestjo
v
rokàh
.
Iz
knjige
je
gorel
plamen
ljubezni
in
ožarjal
njen
obraz
,
ki
se
je
v
globoki
veri
smehljal
njegovim
dvomom
.
Tiho
so
se
zgibale
njene
drobne
ustnice
kakor
nekdaj
v
čolničku
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
so
še
pordele
od
njegovega
poljuba
.
Kakor
od
daleč
,
izpod
neba
,
je
potrkal
njen
glas
na
njegove
prsi
in
govoril
kakor
nekdaj
:
»
Véruj
,
Iztoče
,
véruj
resnici
in
Kristova
ljubezen
napolni
tvoje
srce
!
«
Odprl
je
oči
,
desnica
je
zakrilila
proti
njej
,
da
bi
jo
stisnil
k
sebi
kakor
tedaj
na
Epafroditovem
vrtu
pod
oljkami
.
Ali
roka
je
trčila
ob
mrzlo
nožnico
,
Irena
je
izginila
,
krog
njega
so
hropeli
v
trdnem
snu
vojščaki
.
Iztok
je
vstal
truden
od
misli
.
Z
dlanjo
je
potegnil
preko
čela
.
Spanec
se
je
poslovil
od
njegovih
trepalnic
.
Zavil
je
s
tihimi
koraki
v
gozd
,
da
bi
se
razhodil
in
umiril
.
Tedaj
se
je
oglasilo
govorjenje
,
smeh
,
hrestanje
suhih
vej
.
»
Anti
!
«
Potegnil
je
meč
in
obstal
na
mestu
.
Razveselil
se
je
,
da
udari
v
boj
in
prežene
grenke
misli
.
Po
šumu
je
sodil
,
da
je
malo
mož
.
Zato
ni
poklical
spremljevalcev
.
Glasovi
so
se
bližali
,
veseli
in
razposajeni
.
Iztok
je
prisluškal
.
Kmalu
pa
je
vtaknil
meč
v
nožnico
.
Prihajali
so
njegovi
ogledniki
.
»
Kako
?
«
je
nagovoril
prvega
,
ki
je
stopil
predenj
.
»
Brez
nevarnosti
!
Nekaj
starešin
in
pest
vojščakov
.
Samo
pet
ognjev
si
kurijo
!
«
»
In
poslanci
iz
Bizanca
?
So
odšli
?
Nimajo
spremstva
s
seboj
?
«
»
Viljenec
jih
gosti
in
se
širokousti
.
Komaj
deset
oklepov
smo
ugledali
.
«
»
Dobro
.
Lézite
počivat
.
Ob
prvi
zarji
odrinemo
!
«
Petorica
je
legla
k
vojščakom
.
Tudi
Iztok
je
sédel
na
trhlo
deblo
,
se
naslonil
ob
meč
in
zadremal
.
Preden
so
še
zažareli
nekateri
že
rumeni
listi
vrh
brd
v
sončnem
svitu
,
so
Sloveni
odjezdili
proti
Turrisu
.
Ko
so
zableščali
šlemi
pred
na
pol
porušenim
zidovjem
,
je
kriknila
straža
in
zatrobila
v
rog
.
Zbor
Antov
je
planil
iz
spanja
,
preplašen
in
zbegan
.
Čuvar
je
naglo
prepoznal
Iztoka
in
zaklical
obupan
preko
ležišč
njegovo
ime
.
Drhtavica
je
zgrabila
Ante
,
carski
poslanci
go
pobledeli
in
vzdihali
:
»
Usmili
se
nas
,
Gospod
,
usmili
se
!
«
Vse
je
bežalo
na
obzidje
,
vsak
je
dvigal
kopje
,
nekaj
strelic
je
prifrčalo
Slovenom
v
pozdrav
.
Tedaj
je
Iztok
velel
vojščakom
,
da
so
zaostali
;
pozval
je
dva
najstarejša
borca
,
zamahnil
z
roko
proti
ozidju
:
»
Mir
,
mir
bratom
!
«
in
zajezdil
z
njima
skozi
porušena
vrata
v
Turris
.
Anti
so
strmeli
z
izbuljenimi
očmi
,
polnimi
sovraštva
,
na
ponosnega
Slovena
,
ki
je
sedel
v
sedlu
kakor
kralj
,
prihajajoč
med
sužnje
.
Ko
je
Iztok
zagledal
Viljenca
,
je
takoj
razjahal
in
se
mu
približal
.
»
Dobro
jutro
in
tisoč
srečnih
dni
naj
ti
prisodijo
sojenice
velmožni
starosta
,
Viljenec
,
bratskega
rodu
Antov
čuvar
.
«
»
In
tebi
,
slavnega
Svaruna
mogočni
sin
!
«
Viljenec
je
govoril
z
votlim
glasom
,
napolnjenim
z
žolčem
in
studom
.
Besede
so
se
mu
sunkoma
trgale
iz
grla
.
»
Ne
zameri
,
da
sem
te
dramil
.
Tvoje
oko
je
še
trudno
,
ker
si
gostil
v
pozno
noč
svoje
lastne
sovrage
.
«
Trije
bizantinski
poslanci
so
se
vgriznili
v
ustnice
,
ko
jih
je
zadelo
mrko
Iztokovo
oko
.
»
Prijatelji
so
našega
rodu
!
Ne
zasmehuj
,
da
ti
prizaneso
bogovi
!
Govori
,
kaj
je
tvoje
poslanstvo
!
Vojsko
imaš
zunaj
,
če
nas
pokolješ
,
maščevanje
od
bogov
!
«
»
Moj
meč
se
ni
pomočil
v
kri
bratov
in
se
ne
bo
.
Zadosti
mu
je
krvi
sovragove
,
da
se
je
napil
in
se
je
še
napije
do
sita
.
«
»
Zakaj
govoriš
tako
oholo
,
če
si
poslanec
?
«
Bizantinec
se
je
drznil
in
stopil
pred
Iztoka
.
»
Stran
!
«
je
zagrmel
Sloven
.
»
Tako
govoriš
ti
,
sluga
Upravde
,
z
menoj
,
ki
sem
magister
peditum
,
imenovan
od
same
svete
despojne
,
carice
Teodore
!
«
Vsi
trije
poslanci
so
se
ob
tem
imenu
globoko
priklonili
kakor
stroji
brez
volje
.
»
Poslanec
sem
,
da
,
in
ponosen
sem
,
ker
sem
zmagal
kačo
vaše
prelesti
.
Mir
prinašam
bratom
,
pogibel
vam
,
sovragom
!
«
»
Kačo
naše
prelesti
?
«
je
ponovil
drzno
Bizantinec
.
»
Da
,
kačo
zlogolko
,
ki
je
zastrupila
bratska
srca
!
Jo
li
poznate
,
hinavci
carski
?
«
Za
hip
je
nastal
molk
.
Jarožir
in
še
en
vojščak
,
ki
sta
spremljala
Iztoka
,
sta
stisnila
ročnike
.
Zakaj
pogledi
Antov
in
Bizantincev
so
se
zgovarjali
in
ščuvali
:
»
Ubijmo
ga
!
«
»
Zakaj
molčite
?
Ha
,
vaše
oči
klečeplazijo
pred
starosto
Viljencem
,
da
bi
pomočil
železo
v
mojo
kri
in
zapisal
krvavo
zvezo
z
vami
!
Magister
peditum
,
ljubec
carice
Teodore
,
ima
dobro
zastražene
prsi
,
da
mu
ne
ukrade
zlepa
kdo
srca
.
Zakaj
jokala
bi
po
tej
pripravni
igračici
vaša
sveta
despojna
,
bivša
vlačuga
aleksandrijska
!
In
sam
satan
krščenikov
,
ki
jezdi
na
plečih
Upravde
,
se
razjoka
,
ko
zve
,
da
se
boči
nad
Tunjušem
in
tovariši
gomila
,
ki
jo
je
nasul
Iztok
.
«
Ob
teh
groznih
psovkah
na
sveti
dvor
so
se
spačili
od
črta
obrazi
Bizantincev
.
Anti
so
rožljali
z
meči
in
ostrmeli
,
ko
so
zvedeli
o
Tunjuševem
porazu
.
Da
ni
zaslanjal
Iztokovega
hrbta
strašni
Jarožir
,
stežka
bi
se
bili
ukrotili
in
prizanesli
drznemu
Slovenu
.
Tudi
Svarunič
je
vedel
,
da
ga
váruje
meč
starega
Slovena
in
pred
ozidjem
močna
četa
.
Zato
se
ni
razburil
,
ni
ganil
,
ko
je
završalo
med
Anti
.
Mirno
je
posegel
za
zapono
in
izvlekel
izpod
oklepa
carsko
pismo
.
»
Starosta
Viljenec
,
žalost
vas
je
pograbila
,
ko
ste
čuli
,
da
je
pod
rušo
pesjan
Tunjuš
,
požrešni
volk
naše
in
vaše
svobode
.
Toda
žalost
se
ti
razsladi
v
veselje
,
ko
zveš
,
kaj
govori
to
pismo
,
ki
se
je
grelo
na
izdajalskem
srcu
pasjega
Huna
!
Tolmača
imaš
,
velevrednega
kozelnika
;
naj
ti
čita
!
«
Suh
kozelnik
,
z
grbo
nad
levimi
pleči
,
enook
,
je
sprejel
pergament
in
bral
in
prevajal
.
Bizantinci
so
bledeli
,
Antom
so
se
razpirala
usta
od
začudenja
,
s
čel
so
ginile
preteče
sence
.
»
Ukana
!
«
je
zastokal
bizantinski
poslanec
,
ko
je
bilo
pismo
prečitano
.
»
Ni
ukana
,
starosta
Viljenec
!
Delo
bogov
je
!
«
Kozelnik
je
pomolil
starosti
pismo
in
z
dolgim
črnim
nohtom
kazal
na
pečat
Upravde
.
Anti
so
v
jezi
zamrmrali
.
Mrki
pogledi
so
zbodli
Bizantince
.
»
Srca
se
odpirajo
!
«
je
pomislil
Iztok
in
izpregovoril
.
»
Bratje
!
Kdo
je
zavezal
vaši
modrosti
oči
,
da
ste
sprejeli
v
dar
zemljo
onstran
Donave
!
Ali
ni
bila
zemlja
vaša
in
naša
?
Kdo
je
tam
prvi
pulil
lan
,
kdo
je
prej
pasel
čredo
?
Rod
Slovenov
in
Antov
ali
grabežljivi
volk
bizantinski
?
In
ta
volk
nam
je
ugrabil
ovna
in
sedaj
vam
ga
ponuja
v
dar
,
hinavec
!
In
za
ugrabljeni
dar
zahteva
plačilo
,
da
se
bijete
z
brati
,
da
vas
koljejo
Varhuni
,
da
vaše
prsi
branijo
mehko
postelj
,
na
kateri
se
valja
v
bojazni
vaš
sovražnik
?
Čuli
ste
strupene
besede
Upravde
,
čuli
prelest
,
ki
je
bila
skrita
na
prsih
največjega
izdajalca
,
Tunjuša
,
dokler
ni
vgriznil
v
grudo
njegov
zob
.
Bratje
,
tako
mi
naših
bogov
,
ne
prepirajmo
se
!
Združimo
se
na
maščevanje
naših
očetov
in
bratov
!
Preko
Donave
!
Sedaj
je
žilo
zrelo
!
Posecimo
ga
!
Pogibel
Bizancu
!
«
»
Pogibel
!
«
je
zarjul
Jarožir
.
»
Pogibel
!
«
so
zagrmeli
Anti
.
»
Pogibel
!
«
je
zacvilil
suhi
,
grbavi
kozelnik
in
raztrgal
carski
pergament
ter
usul
koščke
na
žerjavico
.
Završelo
je
po
Turrisu
,
razleglo
se
čez
ozidje
do
Iztokove
konjice
.
»
Pogibel
!
«
so
kričali
tudi
ti
in
stisnili
konje
.
Zemlja
je
zabobnela
,
skozi
predor
so
se
usuli
Sloveni
.
Preplašil
jih
je
krik
,
da
so
se
pognali
Iztoku
na
pomoč
.
Toda
v
trdnjavi
so
povesili
meče
,
Anti
so
jim
molili
v
pozdrav
roženice
medu
.
Sloveni
so
segli
po
pijači
,
zaplapolali
so
ognji
,
kozelnik
je
sežigal
buče
z
oljem
bogovom
v
dar
,
bratje
so
se
objeli
v
spravni
ljubezni
.
Ko
so
bizantinski
poslanci
spoznali
,
da
so
njihovi
naklepi
uničeni
,
da
je
porezan
snutek
za
vrvi
,
s
katerimi
so
hoteli
povezati
barbare
,
so
hiteli
,
da
uidejo
iz
trdnjave
.
Toda
Sloveni
in
Anti
so
jih
ustavili
in
obkolili
.
Bizantinci
so
se
sklicevali
na
svobodo
poslanstva
,
grozili
z
Upravdo
in
novim
Hilbudijem
,
obetali
strašne
legije
hoplitov
,
ki
pridejo
maščevat
žalitev
poslancev
.
Toda
od
radosti
pobesneli
Sloveni
in
Antje
se
niso
zmenili
za
njih
grožnje
.
Odgovor
je
bil
krohot
.
Pobirali
so
suho
govno
in
ga
metali
Bizantincem
v
lice
.
Zasmehovali
so
Upravdo
in
pljuvali
proti
vojakom
spremljevalcem
.
Nekateri
so
pograbili
kamenje
in
jim
ga
lučali
v
šleme
in
oklepe
.
To
je
Bizantince
raztogotilo
.
Zajezdili
so
,
potegnili
meče
in
udarili
med
Slovene
in
Ante
,
da
bi
si
presekali
pot
iz
Turrisa
.
Nekaj
Antov
je
zakrvavelo
;
brez
oklepa
in
šlemov
so
se
zbali
težkih
mečev
bizantinske
konjenice
.
Tedaj
je
pritisnil
Jarožir
na
pomoč
.
Zaprl
je
vhod
,
udaril
z
najboljšimi
borci
v
obraz
Bizantincem
,
od
zadaj
pa
so
jih
klali
s
sekirami
Antje
.
Da
ni
posegel
vmes
Iztok
,
bi
bili
pobili
vse
do
zadnjega
.
Ta
pa
je
otel
dva
poslanca
in
jima
naročil
:
»
Pojdita
do
Upravde
in
mu
sporočita
,
da
pridemo
v
gosti
.
Naj
nam
pripravi
jedi
,
zakaj
pot
bo
dolga
,
mi
bomo
lačni
!
«
Med
krohotom
vojščakov
sta
odjezdila
ponižana
Bizantinca
iz
Turrisa
in
bežala
na
jug
.
Takoj
nato
se
je
zbrala
srenja
veljakov
in
starešin
v
posvet
ter
sklenila
zavezo
,
da
zbero
takoj
vojsko
Anti
in
Sloveni
ter
udarijo
združeni
na
bizantinsko
zemljo
.
Poverili
so
najuglednejšim
veljakom
nalogo
,
da
pohite
med
Slovene
in
Ante
ter
skličejo
ljudi
na
maščevanje
.
Po
zboru
so
ves
dan
pirovali
,
prisegali
na
Peruna
kazen
Bizancu
,
izlivali
v
ogenj
méd
v
tolažbo
Morani
,
rotili
se
na
vile
pogorkinje
in
povodkinje
,
da
se
ne
spro
nikdar
več
bratje
med
seboj
in
da
ne
zamenijo
prej
sekire
s
plugom
,
dokler
ne
bo
svobodna
last
njihovega
rodu
vsa
zemlja
do
Hema
.
In
med
vsemi
vzkliki
in
prisegami
je
enooki
kozelnik
razkričaval
čuda
slavnih
dni
,
ki
jih
je
razbral
iz
obisti
in
droba
zaklanih
jagnjet
in
ovnov
.
Ko
je
v
pozni
noči
navdušenost
obnemogla
,
ko
so
Sloveni
Antom
razodeli
vse
po
dvakrat
in
trikrat
,
kako
so
gospodarili
po
Meziji
,
kako
nagrabili
obilen
plen
,
ugnali
Tunjuša
in
podavili
Hune
,
sta
sedela
ob
ognju
samá
Iztok
in
Viljenec
.
Svarunič
sicer
ni
dvomil
,
da
prepriča
Ante
o
izdajstvu
in
zvijači
Bizantincev
.
Toda
takega
uspeha
se
ni
nádejal
.
V
njegovih
žilah
je
vrelo
;
nikdar
ni
použil
toliko
medu
kakor
ta
večer
.
Oba
načrta
,
Irena
in
pohod
na
jug
,
ki
sta
bila
pred
nekaj
tedni
kakor
dve
migljajoči
zvezdi
nedogledno
daleč
,
sta
mu
padla
hipoma
v
naročje
.
Vse
sanje
so
zorele
v
resnico
,
njegovo
hrepenenje
se
je
nasičevalo
,
njegovo
srce
se
je
treslo
v
bojazni
,
da
so
mu
bogovi
naklonili
preveč
.
Kljub
temu
ni
pozabil
,
da
je
treba
takoj
Ante
pridobiti
za
smer
pohoda
.
Hotelo
se
mu
je
nad
Toper
in
od
ondod
po
Ireno
.
V
valovih
sreče
,
ki
so
ga
nenadoma
oblili
,
je
zaželel
po
njej
tako
iskreno
,
da
bi
ne
prebolel
in
si
ne
upal
voditi
vojske
,
preden
je
ne
zagleda
in
ne
pritisne
na
srce
.
Zato
je
govoril
Viljencu
o
načrtu
,
opisal
,
kako
nevaren
bi
bil
prefekt
Rustik
,
ko
bi
jim
prišel
za
hrbèt
,
in
ga
uveril
,
da
je
edino
modro
in
koristno
,
ako
razdenejo
najprej
to
gnezdo
in
odidejo
potem
ob
obali
pred
dolgo
ozidje
bizantinsko
.
Viljenec
mu
ni
ugovarjal
.
Kakor
je
prej
mrzil
mladega
Slovena
,
ga
je
zaljubil
sedaj
z
vso
strastjo
in
neštetokrat
ponavljal
:
»
Iztoče
,
Svetovit
te
je
izbral
!
Iztoče
,
osvoboditelj
naroda
!
Maščevalec
očetov
!
«
Dasi
so
bili
vojščaki
brez
skrbi
,
Jarožir
ni
dovolil
,
da
bi
bilo
ozidje
brez
straže
.
Pet
najtreznejših
mož
je
razpostavil
po
odkrhnjenih
stolpih
na
ozidje
.
In
čudno
!
Po
polnoči
je
zatrobila
straža
.
Dremotni
in
omamljeni
Sloveni
in
Anti
so
zbegani
iskali
šlemov
in
mečev
,
čuvarji
so
plašni
priganjali
konje
s
stepe
.
Iztok
še
ni
bil
zaspal
.
Njegov
glas
je
zazvenel
,
spanec
vseh
Slovenov
je
bil
pregnan
,
vsak
se
je
v
hipu
osvestil
in
streznil
.
Brzde
konj
so
cingljale
,
oklepne
zapone
so
pokale
,
jezdec
za
jezdecem
je
bil
hipoma
na
sedlu
,
da
je
strmel
Viljenec
ob
tolikem
redu
in
ni
mogel
veleti
Antom
besedice
,
ko
so
se
spogledovali
,
begali
sem
in
tja
,
zgrinjali
se
v
gručo
in
zopet
brez
reda
razbegavali
.
Iztok
je
stal
na
ozidju
in
prisluškal
.
Od
severozahoda
se
je
čulo
homotanje
in
hrumenje
,
kakor
kriki
boječe
množice
.
Vlekel
je
na
uho
,
zastavljal
dlani
za
uhlje
.
Čimdalje
večji
nemir
se
ga
je
polaščal
.
»
To
je
hrup
Slovenov
!
To
je
naša
vojska
!
Kaj
se
je
zgodilo
?
Čemu
gonijo
plen
ponoči
?
«
Zaskrbelo
ga
je
.
Vrnil
se
je
ročno
z
ozidja
,
skočil
na
konja
,
zasukal
ga
in
vsi
Sloveni
so
brez
besede
udarili
za
njim
iz
trdnjave
.
Viljenec
se
je
prestrašil
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
?
Ali
gredo
Sloveni
nadnje
?
Ali
so
Varhuni
?
Zakaj
je
zbežal
Iztok
?
Prevara
?
«
Sum
mu
je
stisnil
prsi
,
strah
ga
je
prevzel
,
vero
je
izgubil
v
Slovene
.
Toda
kaj
naj
bi
storil
?
Zbežal
?
Ne
uteče
.
Sklical
je
zbor
veljakov
.
Ugibali
so
,
razmišljali
,
klicali
kozelnika
,
čas
je
hitel
,
sami
so
bili
brez
sklepa
in
brez
sveta
,
da
se
je
že
pričelo
žariti
jutro
.
Tedaj
so
se
že
pokazali
v
stepi
bleščeči
oklepi
.
Iztok
se
je
vračal
s
polovico
vojščakov
.
»
Prekletstvo
Bizancu
!
«
je
zavpil
,
ko
je
prijezdil
v
Turris
.
Anti
so
osupli
gledali
v
znojnega
Svaruniča
,
ki
so
mu
švigali
ognji
iz
oči
.
»
Bizanc
se
je
zvezal
tudi
s
Heruli
zoper
nas
!
Prekletstvo
!
Napadli
so
našo
vojsko
,
vzeli
ves
plen
,
osvobodili
bizantinske
ujetnike
in
Slovene
pognali
v
beg
!
Prekletstvo
!
«
»
Pogibel
!
Pogibel
!
«
so
kričali
Sloveni
.
»
Maščujmo
se
!
«
je
zarjul
pobesneli
Svarunič
.
»
Bratje
,
na
delo
!
Nad
Bizanc
!
«
Razpalil
je
še
bolj
ogenj
med
Anti
.
Na
konjih
so
si
ponovili
prisege
in
odšli
takoj
,
da
se
razlije
oglas
o
miru
,
sklenjen
med
brati
,
in
glas
po
maščevanju
do
zadnje
staje
Slovenov
in
Antov
.
Iztoka
je
pekla
jeza
,
večja
še
na
lastne
brate
kakor
na
Herule
.
»
Tolpa
,
tolpa
pijana
,
tolpa
,
brez
glave
so
bili
,
zato
so
poraženi
!
Ovni
,
z
železno
roko
vas
zgrabim
in
popeljem
do
zmag
!
Na
bogove
,
da
zares
!
«
V
nekoliko
tednih
je
zemlja
krog
razsutega
Hilbudijevega
tabora
na
desnem
bregu
Donave
mrgolela
vojščakov
,
slovenskih
in
antskih
.
Plavi
na
veletoku
so
pluli
noč
in
dan
in
prevažali
ljudi
,
konje
,
živino
,
in
brašno
.
Srca
bratskih
rodov
so
kipela
od
veselja
.
Vsepovsod
,
kamor
so
dospeli
poslanci
o
velikem
pohodu
v
ozemlje
Bizantincev
s
sporočilom
o
sklenjenem
miru
med
Anti
,
vsepovsod
so
se
dvignili
valovi
navdušenja
.
Zamrza
in
srd
,
ki
sta
gorela
v
dušah
,
zapaljena
po
prevarah
Hunov
in
Bizanca
,
sta
ugasnila
pod
naravno
silo
,
ki
je
klicala
kri
h
krvi
,
brata
k
bratu
.
Težka
teža
,
ki
je
morila
rodove
,
se
je
valila
s
prsi
,
da
so
sproščene
tem
svobodneje
zadihale
,
da
je
umetno
umorjena
ljubezen
tem
gorkeje
,
tem
silneje
vzplamenela
.
Starešine
so
morali
s
silo
ugnati
tolpe
,
da
je
ostalo
nekaj
ljudi
doma
za
varstvo
čred
,
žená
in
otrok
.
Starci
,
ki
že
desetletja
niso
pripasali
jermena
krog
ledij
,
so
se
pomladili
,
pobrusili
bojno
sekiro
,
osnažili
meč
in
si
ga
obesili
ob
ledja
.
Zbori
deklet
so
zavrgli
vretena
,
pustili
staje
ovác
in
se
oborožili
s
tulom
in
lokom
ter
pevajoč
odrinili
z
mladci
na
vojsko
.
Za
Donavo
na
zbirališču
so
si
segali
v
roke
slovenski
in
antski
starešine
,
mejaši
in
sosedje
,
vrli
prijatelji
nekdaj
,
po
ščuvanju
Hunov
pa
smrtni
sovražniki
.
Zamenjavali
so
plašče
,
darovali
drug
drugemu
lepo
rezljane
puščice
,
vabili
se
med
seboj
na
obede
,
si
napivali
z
medom
in
si
prisegali
večno
vero
na
bogove
in
na
sence
pradedov
.
Slovenski
mladci
so
zaljubili
antske
mladenke
,
vsak
dan
se
je
svatovalo
,
ves
tabor
je
bil
navdušeno
pirovanje
,
svečan
praznik
sprave
.
Vražarice
so
vedeževale
bodočnost
mladih
poročencev
,
kozelniki
so
bili
zaposleni
od
zore
do
mraka
ob
obilnih
obetih
,
ki
so
vsi
prerokovali
slavno
slavo
,
brstečo
iz
bratovske
ljubezni
.
Zadnji
je
preplul
Donavo
Iztok
s
konjico
.
Štiri
sto
oklopnikov
je
jezdilo
za
njim
,
urejenih
in
oboroženih
po
bizantinsko
.
Ko
je
množica
zagledala
Svaruniča
na
čelu
izbrane
čete
,
je
za
trenutek
vse
obmolknilo
.
Mladci
in
dekleta
,
starci
in
pastirski
poganjači
,
veljaki
in
starešine
,
vse
se
je
nagnetlo
proti
junaku
.
V
sončnem
blesku
je
gorel
njegov
šlem
,
od
draguljev
na
zaponah
po
ramenih
in
prsih
so
se
odbijali
sončni
žarki
,
da
je
gorelo
iz
njega
,
kakor
bi
ogenj
njegovega
poguma
proseval
oklep
in
vžigal
okolico
.
Za
njim
so
migotali
oklepi
jezdecev
,
trepetala
bliskovita
kopja
in
rožljale
verige
,
na
katerih
so
viseli
meči
.
Množica
je
prebila
prvo
zamamljenost
,
ko
se
je
oglasil
skrhan
vzklik
;
še
ves
boječ
,
kakor
v
globokem
spoštovanju
in
bojazni
sredi
vesoljne
tihote
se
je
odtrgal
izmed
množice
.
Ali
tedaj
se
je
zgodilo
,
kakor
bi
kaplja
odrinila
zatvornico
razdivjanemu
toku
.
Zagrmelo
je
po
vsej
vojski
.
Zaropotali
so
tuli
na
plečih
,
dvignile
se
sulice
in
kopja
,
zazveneli
so
meči
,
roké
so
zavihtele
sekire
nad
glavami
.
»
Slava
!
Iztok
je
velik
!
Perun
je
z
njim
!
Slava
Perunu
!
Pogibel
Bizancu
!
Na
maščevanje
,
na
maščevanje
!
«
Svaruniču
je
pljusknila
kri
v
lice
.
Obšla
ga
je
nepremagljiva
slast
,
zbudila
se
mu
slà
,
da
bi
v
tem
trenutku
zavladal
nad
njimi
in
bi
se
uresničilo
,
kar
je
govoril
Volk
starešinam
:
‚
Despot
hoče
biti
Slovenom
in
Antom
!
‘
Toda
Iztok
je
obvladal
trenutno
čustvo
.
Kakor
od
sramu
je
povesil
glavo
,
napel
povodce
,
da
se
je
vzpel
konj
in
odbežal
v
dolgih
skokih
skozi
množico
.
In
vsa
konjenica
je
v
divjem
diru
planila
za
njim
,
v
strogem
redu
,
da
je
zemlja
bobnela
pod
kopiti
,
da
je
dušil
žvenket
orožja
čedalje
bolj
navdušeno
kipenje
vojnih
vzklikov
.
Ko
je
četa
izginila
v
hrastov
log
,
se
še
ni
poleglo
navdušenje
.
Starci
so
se
solzili
v
zanesenosti
,
mladenke
so
stezale
roké
za
junaki
in
veljaki
so
se
zbrali
v
gručo
ter
s
prisegami
in
zarotbami
zatrjevali
,
da
z
Iztokom
osvojé
vse
zemlje
.
Med
navdušenim
viharjem
je
jezdil
Iztok
zamišljen
proti
gomili
,
kamor
so
zasuli
Hune
s
Tunjušem
.
Pretreslo
ga
je
,
ko
je
zazrl
pred
seboj
črno
prst
,
pod
katero
so
trohneli
tako
hrabri
borci
.
Ko
se
je
približal
grobu
,
je
zaprhal
njegov
žrebec
in
stresel
grivo
.
Iztok
se
je
ozrl
in
osupnil
.
V
travi
ob
grobu
je
ležalo
mrtvo
truplo
deklice
z
zagrnjenim
obličjem
.
Hipoma
se
je
domislil
Ljubinice
in
zazeblo
ga
je
v
srcu
.
»
Če
ni
utekla
,
če
je
Alanka
lagala
,
če
se
je
varal
Radovan
,
če
je
to
osveta
Hunov
?
«
Kolena
so
mu
klecala
,
ko
je
izmaknil
nogo
iz
stremenov
,
roka
se
mu
je
tresla
,
ko
je
odgrinjal
naličje
,
da
je
pogledal
v
obraz
mrliču
.
—
»
Alanka
!
«
Srce
ga
je
zabolelo
,
ko
je
zagledal
rano
na
lepem
vratu
in
v
desnici
nož
.
Odvalil
se
mu
je
sicer
kamen
od
srca
,
a
prevzela
ga
je
otožnost
.
Zagrnil
je
mrtvi
lice
in
svečano
razsodil
:
»
Močnejša
od
smrti
je
bila
tvoja
ljubezen
!
«
Pozval
je
vojščake
,
da
so
zapalili
grmado
in
sežgali
Alankino
truplo
.
Zamišljeni
so
stali
barbari
ob
plamenu
,
njih
srca
so
klečala
v
spoštovanju
pred
ljubavjo
,
kakršno
je
gojilo
srce
lepe
Alanke
.
Ko
se
je
polegel
vihar
,
se
je
vrnil
Svarunič
k
starešinam
in
prosil
,
naj
se
brž
zbere
vojni
svèt
.
Takoj
so
se
zbrali
staroste
in
starešine
,
ki
jih
je
obkolil
zbor
veljakov
in
mladcev
in
mladenk
.
Zborovali
so
naglo
.
»
Kam
?
«
»
Preko
Hema
,
kamor
koli
!
Maščevanje
in
plen
je
geslo
.
«
»
Kdo
naj
poveljuje
?
«
»
Iztok
,
Iztok
!
«
Viljenec
in
Bojan
sta
se
ločila
od
posvetovalcev
in
šla
po
Iztoka
.
Navdušen
vihar
ga
je
sprejel
.
»
Iztok
vojvoda
,
Iztok
vojvoda
!
«
Svarunič
je
zamahnil
z
roko
in
prosil
,
da
bi
govoril
.
Vojni
svèt
mu
je
poveril
besedo
in
rogovi
so
pomirili
množico
.
»
Staroste
,
starešine
,
velmožje
in
bratje
!
«
Svarunič
se
je
po
bizantinsko
uslužno
priklonil
vojnemu
svétu
in
ljudstvu
.
»
Kako
je
lep
,
kako
ljubezniv
!
«
so
si
pošepetala
dekleta
.
Starešine
in
velmožje
so
se
vzravnali
,
veseli
lepega
počaščenja
.
»
Vojvodstvo
mi
poverjate
?
«
»
Živel
Svarunič
vojvoda
!
«
»
Ali
veste
,
da
ima
vojvoda
velike
dolžnosti
?
«
»
Vemo
;
zato
smo
te
izbrali
!
«
»
Ali
veste
,
da
ima
vojvoda
trde
pravice
?
«
»
Vemo
;
zato
jih
izvršuj
!
«
»
Torej
sprejemam
vrhovno
povelje
nad
bratsko
vojsko
in
vam
prisegam
na
bogove
naše
,
na
vile
naših
logov
,
na
kosti
padlih
bratov
,
vaših
in
svojih
,
da
vas
povedem
na
maščevanje
,
kakršnega
še
ni
vršil
ne
Sloven
ne
Ant
.
Zaupajte
mojemu
meču
,
zaupajte
moji
misli
!
Dokler
smo
na
zemlji
sovragov
,
dotlej
sem
vaš
vojvoda
.
Ko
se
vrnemo
,
bom
zadnji
hlapec
starešin
in
pokoren
sluga
velmož
.
«
»
Živel
Svarunič
!
Slava
Iztoku
!
«
»
Darujmo
naglo
zadnji
obet
Perunu
,
potem
se
dvignimo
na
jug
.
Jesen
se
bliža
.
Ako
so
nam
mili
bogovi
,
prezimimo
onstran
Hema
v
deželi
sadja
in
trte
.
«
Takoj
so
se
okrenili
vsi
proti
žrtveniku
,
na
katerega
so
bili
položili
žreci
ovna
.
Viljenec
in
Bojan
sta
zakurila
grmado
,
deklice
so
potresle
rož
in
dišav
na
ogenj
,
kozelniki
so
s
svečanim
pogledom
motrili
drob
,
rod
je
molčal
v
sveti
pobožnosti
.
Po
obredu
je
Iztok
uredil
vojsko
.
Na
čelo
ji
je
določil
svojo
izborno
konjenico
.
Vendàr
je
od
teh
izbral
najboljše
borce
in
jih
pridelil
vsaki
zadrugi
kot
pomočnike
veljakom
in
starešinam
,
ki
so
vodili
gručo
mladcev
lokostrelcev
,
zbore
mogočnih
suličarjev
,
oddelke
ščitarjev
in
nazadnje
tolpo
golih
pračarjev
,
sužnjev
in
pastirjev
,
ki
so
bili
oboroženi
s
kiji
in
bati
,
nakovanimi
z
žeblji
,
roglji
jelenov
in
okli
merjascev
.
Za
njimi
se
je
valila
neredna
tolpa
z
brašnom
,
vozeča
na
telegah
mehove
medu
,
suhega
mesa
in
žita
.
Tako
urejena
vojska
je
odrinila
še
tisti
dan
proti
jugu
.
Iztok
je
jezdil
neutrudno
ob
vrstah
,
hvalil
,
navduševal
,
ščuval
na
sovraštvo
do
Bizanca
in
storil
vse
,
da
je
bila
vojska
dobre
volje
in
da
ni
svobode
vajena
četa
občutila
,
kako
jo
vodi
in
vlada
edino
on
.
Skrbel
je
,
da
so
imeli
dosti
oddiha
,
razsipno
je
delil
mednje
jedi
in
pijače
.
S
tem
je
utrdil
ljubezen
,
utemeljil
zaupanje
in
si
razdivjano
tolpo
podvrgel
v
strogo
pokorščino
,
da
sama
ni
vedela
,
kako
in
kdaj
.
Vojska
je
naglo
dospela
skozi
oropano
severno
Mezijo
do
Hema
.
Tam
je
dovolil
samo
tolpi
,
da
je
ropala
po
vaseh
živino
,
ker
jim
je
pohajalo
brašno
.
Brez
odmora
jih
je
vodil
nato
čez
Hem
–
in
kakor
bi
zrasli
iz
tal
,
so
se
pojavili
Sloveni
in
Anti
v
Trakiji
pred
bizantinsko
trdnjavo
na
razpotju
Filipopeljske
in
Solunske
ceste
.
V
hrupnem
naskoku
so
navalili
na
trdnjavo
,
jo
ugnali
,
oropali
,
pomorili
vse
vojake
in
oporišče
zažgali
.
To
je
bila
prva
plamenica
,
ki
je
zapisala
s
krvavim
žarom
na
nočno
nebo
,
da
se
je
začelo
grozno
delo
maščevanja
.
Ta
žig
je
prebudil
vso
zapadno
Trakijo
,
ki
se
je
bilà
zazibala
v
brezskrbni
jesenski
pokoj
in
sedla
k
mizam
,
da
bi
uživala
pridelke
.
Nihčè
ni
slutil
,
da
bi
se
dvignili
barbari
na
jésen
in
predrožili
Donavo
.
Po
trdnjavah
so
sicer
zvedeli
,
da
so
ropali
Sloveni
po
Meziji
,
pa
da
so
se
vrnili
in
bili
spotoma
celo
poraženi
od
Herulov
,
ki
so
jim
oteli
ves
plen
in
rešili
bizantinske
sužnje
.
Iz
Bizanca
je
prišla
vest
,
da
so
Anti
nahujskani
zoper
Slovene
,
da
je
sklenjena
z
njimi
pogodba
po
slavnem
Hunu
Tunjušu
.
Zato
je
prišlo
povelje
,
da
izroči
vsaka
utrdba
po
nekaj
vojakov
vojskovodju
Germanu
,
ki
jih
povede
skozi
Ilirijo
k
morju
in
od
ondod
na
pomoč
Belizarju
zoper
Gote
.
Zakaj
poslanca
,
ki
sta
bila
odšla
iz
Turrisa
,
so
zalotili
varhunski
razbojniki
in
ju
pobili
.
In
sedaj
so
se
pojavili
barbari
tako
močni
,
tako
nenadoma
in
nepričakovano
,
kakor
bi
se
bila
odprla
zemlja
in
jih
izbruhala
na
plan
.
Bizantinski
poveljniki
so
bili
preplašeni
in
zbegani
.
Nihčè
ni
mogel
uganiti
,
kam
krenejo
Sloveni
.
Združitev
legij
je
bila
nemogoča
.
Vsak
pretor
je
hitel
,
da
popravi
zidovje
,
da
izkoplje
in
poglobi
jarke
,
da
napelje
živeža
ter
tako
počaka
prihoda
barbarov
.
Iztok
je
zaradi
Epafroditovega
pisma
in
po
lastni
sodbi
uganil
zadrego
Bizantincev
.
Zato
je
razdelil
vojsko
v
tri
oddelke
,
ki
so
se
razlili
proti
jugu
,
vsi
z
enim
smotrom
,
da
se
snidejo
pred
Toperom
.
Zase
je
izbral
glavno
cesto
,
ob
kateri
so
bile
najmočnejše
bizantinske
postojanke
.
Začelo
se
je
strašno
divjanje
.
Vsakdanje
zmage
so
ljudi
razgrele
do
besnosti
.
Opijanjeni
s
krvjo
,
preobloženi
s
plenom
,
siti
vina
,
so
drli
Sloveni
in
Antje
kakor
razljuteno
valovje
groznega
veletoka
.
Pred
tremi
divjimi
curki
,
katerim
so
poveljevali
Iztok
,
Rado
in
Jarožir
,
je
orala
brazdo
konjica
,
ki
je
zaradi
naropanih
konj
in
orožja
rasla
dan
na
dan
.
Divji
mladci
so
si
nadeli
oklepe
in
ščite
ter
se
,
gnani
s
čarobno
silo
,
priklopili
urejenim
četam
kakor
ud
k
telesu
,
od
katerega
jih
je
ločil
samo
meč
,
samo
strašno
sproženo
kopje
.
In
kadar
koli
je
zazevala
rana
v
obrani
ceste
,
kadar
je
buknil
proti
nebu
črni
dim
in
naznanil
,
da
je
rilec
vojske
pogazil
trdnjavo
,
se
je
razlila
tolpa
po
okolici
in
palila
,
ropala
in
morila
z
grozo
,
kakršne
še
ni
doživela
Trakija
.
Vse
vasi
,
polja
in
livade
so
bile
sežgana
pokrajina
,
po
kateri
je
ležalo
nešteto
mrličev
.
Hem
je
izpraznil
dupla
in
špilje
ter
poslal
oblake
vranov
in
jastrebov
za
vojsko
,
da
so
bili
žalostni
pogrebci
mrličev
z
razbitimi
glavami
,
umrlih
na
konicah
kolov
,
raztrganih
in
razčveterjenih
,
ožganih
od
plamenov
,
pomendranih
od
konj
in
posečenih
od
mečev
.
Zakaj
kogar
je
zgrešil
meč
vojščakov
,
tega
je
zadel
kij
tolpe
,
katere
se
je
polastila
ljuta
slast
po
klanju
,
da
niso
prizanesli
ne
starcu
ne
dojenčku
.
Trume
dečkov
in
deklic
,
krščenic
,
so
zajeli
,
trope
govedi
gnali
na
sever
proti
domu
,
včasih
pa
zaradi
obilice
plena
iz
same
objesti
zapalili
staje
z
živino
in
jo
sežgali
.
Celo
Iztok
se
je
opijanil
od
neprestanega
boja
.
Njegov
meč
ni
udaril
nikdar
na
moža
brez
orožja
.
Kjer
je
bil
bojni
metež
najgorši
,
tam
se
je
gibal
njegov
šlem
,
udarjal
njegov
meč
.
Šlem
mu
je
bil
posut
z
udarci
,
prsi
rjave
od
krvavih
srag
,
roka
ožuljena
od
ročnika
.
Vedel
je
,
kaj
dela
tolpa
.
Bežal
je
pred
njo
,
studilo
se
mu
je
,
toda
tiha
slast
mu
je
zaeno
grela
srce
.
»
Maščevanje
vršim
,
grozno
maščevanje
,
«
je
mrmral
,
kadar
je
počival
po
boju
samoten
na
ravnini
,
v
gozdu
,
vrh
griča
.
»
Devet
bratov
mi
je
umoril
Bizanc
–
stoterno
maščevanje
zanje
!
Sestro
Ljubinico
je
umoril
Bizanc
–
kdo
drug
?
Hun
ni
bil
sovražen
Slovenom
,
dokler
ga
ni
podpihnil
Upravda
!
Maščevanje
zanjo
!
Ireno
je
preganjal
Bizanc
in
mučil
in
jo
hotel
oskruniti
,
o
,
maščevanje
,
maščevanje
!
In
mene
samega
!
Ha
,
privezala
me
je
vlačuga
k
jaslim
,
da
bi
me
počasi
umorila
,
da
bi
se
napasla
ob
mojih
bolečinah
!
Maščevanje
!
«
In
ob
takih
mislih
se
je
oglasil
krik
preganjanih
,
jok
ujetnic
in
vzdihi
umirajočih
kakor
pesem
,
ki
jo
je
z
naslado
pilo
njegovo
uho
.
V
tej
omami
se
je
zbudila
ljubezen
.
Nemirno
je
zahrepenel
po
Ireni
.
Ponos
se
je
dvigal
v
njem
.
»
Ne
boš
se
me
sramovala
junaka
,
ker
ljubiš
junake
.
Predte
stopim
,
ovenčan
z
zmago
!
Vsa
vojska
te
počasti
kot
carico
.
Posujem
te
z
dragulji
kakor
despojno
,
ti
edina
!
«
Ni
bil
več
daleč
od
Topera
,
da
kaznuje
tam
tudi
strica
Rustika
.
In
potem
!
Kam
?
V
njegovi
duši
je
vstala
drzna
misel
.
Kam
?
V
Solun
.
Toda
ne
sam
!
Z
vojsko
pridem
ponjo
!
V
najlepši
palači
bova
svatovala
.
Ona
,
ki
se
skriva
sedaj
,
bo
sedla
na
prestol
in
ljudstvo
bo
vriskalo
od
radosti
in
čaščenja
pod
njenim
oknom
.
Da
,
Irena
,
ne
boš
se
sramovala
svojega
ljubega
!
Ob
takih
trenutkih
ga
je
prevzelo
tako
neukrotljivo
koprnenje
,
da
je
vstal
,
zdramil
trudno
vojsko
in
jo
brez
oddiha
gnal
dalje
,
da
bi
čimprej
dospel
pred
Toper
.
Prefekt
Rustik
je
naglo
zvedel
o
pohodu
barbarov
.
Številno
beguncev
se
je
otelo
za
ozidje
.
Vsi
so
govorili
o
grozotah
barbarov
,
a
nihče
ni
vedel
,
koliko
jih
je
in
kam
so
namenjeni
.
Rustika
je
mikalo
,
da
bi
jim
udaril
iz
Topera
naproti
.
Poslal
je
ogleduhe
,
od
teh
se
mnogi
niso
vrnili
,
drugi
so
poročali
o
tisočih
Slovenov
,
nekateri
pa
pravili
,
da
je
samo
razbrzdana
drhal
,
ki
bi
jo
užugala
ena
sama
njegova
stotnija
.
Ker
so
bile
poizvedbe
tako
nejasne
,
je
prefekt
sklenil
,
da
počaka
v
Toperu
.
Najmanjše
bojazni
ni
občutil
.
Posadka
je
bila
močna
;
poleg
tega
je
oborožil
