.Pokojni
Lesar
mu
je
bil
velik
prijatelj
.
Rada
sta
najemala
skupno
dela
pri
železnici
.
O
prepiru
med
njima
ni
bilo
nikoli
slišati
.
—
Po
očetu
je
podedoval
Peter
Tomažič
precejšnje
bogastvo
,
a
nikake
izobraženosti
.
To
si
je
pridobil
pozneje
,
kolikor
je
sploh
mogel
,
z
lastnim
trudom
večinoma
sam
.
Kot
pravi
„
papirni
črv
“
zgrizel
in
prebral
je
vse
,
karkoli
je
bilo
podobno
slovenski
ali
nemški
knjigi
,
bodi
že
take
ali
take
vsebine
.
Najraje
se
je
bavil
s
potopisi
in
elektriko
.
„
Vesoljnost
je
samo
jeden
električen
stroj
,
vsak
človek
za-se
pa
zmanjšan
strojček
vesoljnosti
“
.
Na
tej
podlagi
je
potem
sodil
svet
,
kolikor
ga
je
namreč
mogel
spraviti
v
tesne
meje
svojega
sostava
.
Francoskega
pisatelja
Verne-ja
„
Pot
na
mesec
“
mu
je
bilo
nedosežno
delo
,
imajoče
za
podlago
temeljita
preračunanja
.
Zdelo
se
mu
je
celo
verjetno
,
in
gorje
onemu
,
ki
bi
mu
oporekal
.
Zato
so
ga
imeli
včasih
za
čudaka
.
Rad
je
pripovedoval
svoje
znanje
delavcem
,
a
ti
so
ga
le
bore
malo
umeli
,
norce
so
pa
brili
o
njegovih
pojmih
vselej
,
ko
ga
ni
bilo
zraven
.
„
Tomažič
se
je
vrnil
z
lune
“
,
govorili
so
,
ko
je
prihajal
k
njim
.
„
Da
bi
te
telegraf
odnesel
!
“
sikal
je
ta
in
oni
,
če
se
je
mož
le
predolgo
sukal
okoli
njih
.
„
Elektrika
ga
je
ubila
“
,
uganili
so
delavci
,
ko
ga
ni
bilo
po
celi
dan
blizu
.
—
Sploh
pa
Tomažič
ni
slab
človek
.
Živi
po
svojem
prepričanju
za
električne
ideale
in
—
svoje
denarje
.
Tri
dni
pred
znano
nesrečno
nočjo
za
Lesarjevo
hišo
sta
se
sprla
po
stari
navadi
Korenčan
in
Lesar
.
Sodili
so
,
da
je
moral
biti
vzrok
temu
neki
Hraščan
,
ki
se
je
pisal
menda
za
Suhorca
.
Tega
je
Lesar
zapodil
prejšnji
dan
—
Menigo
se
je
spominjal
še
prav
dobro
—
zaradi
malomarnosti
pri
delu
in
pa
zastran
podpihovanja
drugih
delavcev
.
Hudo
se
mu
je
postavil
Suhorec
po
robu
in
kazal
zobe
kot
razdražen
pes
,
a
zbežati
je
moral
,
ko
se
je
Lesar
zapodil
proti
njemu
.
Potem
je
šel
Suhorec
na
delo
h
Korenčanu
,
ki
ga
je
res
tudi
vzprejel
,
a
samo
za
tisti
dan
.
Zvečer
sta
se
dobila
z
Lesarjem
v
delavski
gostilni
in
se
prav
pošteno
sporekla
zastran
njega
.
Drugi
dan
je
šel
Suhorec
s
trebuhom
za
kruhom
.
Tovarišem
je
rekel
,
da
gre
na
Hrvaško
,
kjer
misli
ostati
več
let
.
Kdo
se
bo
kosal
z
domačimi
sitneži
!
Poslovil
se
je
pri
tem
in
onem
,
povedal
ženi
naslov
,
kam
naj
mu
piše
,
in
izginil
je
.
Lahko
so
ga
pogrešali
pri
železnici
.
„
Ono
popoldne
“
,
pripovedoval
je
Menigo
,
„
ko
sem
delal
zadnji
dan
na
cesti
,
bil
sem
zamišljen
in
močno
žalosten
.
Slutil
sem
,
da
me
čaka
kaj
hudega
.
Zvečer
dobim
res
naznanilo
,
da
mi
je
žena
za
smrt
bolna
,
in
pa
da
moram
takoj
k
njej
.
Ker
nisem
dobil
Lesarja
v
lopi
,
da
bi
mi
izplačal
dnino
,
moral
sem
mu
nasproti
na
drugi
konec
ceste
pod
Št.
Peter
.
Srečal
sem
ga
že
na
potu
ter
mu
razložil
svojo
žalost
.
Pograbil
sem
nekaj
obleke
in
hitel
proti
Trstu
.
Temna
je
bila
noč
in
skrbelo
me
je
,
kako
pribredem
po
bližnjici
do
velike
ceste
.
Lomastil
sem
srečno
naprej
,
in
le
nekaj
korakov
je
bilo
še
skozi
grmovje
pri
vodi
,
pa
bi
bil
na
trdih
tleh
.
Tedaj
slišim
na
cesti
krik
:
„
O
,
j
—
o
—
oj
!
“
in
nič
več
;
glas
je
pojemal
,
kakor
da
mu
je
nestajalo
sape
.
Poznal
sem
,
da
je
to
Lesar
.
Stopim
bliže
in
vidim
Korenčana
,
ko
mu
preiskuje
žepe
na
tleh
.
„
Menigo
,
vi
lažete
!
“
vzkliknila
sta
brat
in
sestra
.
—
Ma
,
no
per
bacco
!
“
odreže
se
Lah
.
„
Kako
ne
?
Saj
je
Korenčan
sam
pritekel
k
nam
naznanit
žalostno
novico
“
.
—
Ali
je
to
čudno
,
per
dio
,
ko
je
dobro
vedel
,
da
mu
pokojni
vaš
papa
ne
uide
več
.
Ivan
je
nezaupno
pogledal
sestro
,
ki
se
je
naslonila
na
steno
in
ihtela
.
„
Zakaj
pa
niste
vi
tedaj
objavili
sodišču
ali
nam
nesreče
?
“
—
Mudilo
se
mi
je
domov
.
Tudi
nisem
mislil
,
da
bo
tako
hudo
.
Pozneje
pa
nisem
bil
več
v
teh
krajih
,
nihče
mi
ni
naznanil
smrti
vašega
očeta
,
in
ostalo
je
,
dasi
gotovo
bi
jaz
ne
bil
molčal
.
Ivan
in
Gabrijela
sta
zrla
nemo
drug
drugega
.
V
sobi
je
nastal
oni
strašni
molk
,
ki
pritiska
na
srce
s
tako
težo
kot
svinec
,
kar
pomeni
splošno
potrtost
.
Menigo
je
še
nekoliko
posedel
za
mizo
,
pozibal
se
na
desno
in
levo
,
uredil
pod
nosom
osivele
brke
,
potegnil
tudi
za
muho
na
bradi
ter
popil
zadnje
kaplje
vina
.
Spoznavši
,
da
je
dobro
opravil
svoj
posel
,
vstal
je
,
poslovil
se
lahkotno
in
prijazno
,
kar
znajo
samo
Lahi
,
ter
odšel
.
Ondaj
so
odpro
vrata
sosednje
sobe
,
in
domačima
dvema
se
pridruži
Josip
Korenčan
.
Skrivaj
je
namreč
poslušal
Menigovo
izpoved
.
Bled
kakor
zid
ni
si
tipal
ziniti
besede
.
Nekoliko
trenotkov
molče
vsi
trije
,
potem
se
oglasi
Ivan
,
rekoč
:
—
Nisem
še
popolnoma
prepričan
,
da
je
vse
res
tako
,
kakor
je
pravil
mož
,
a
kdor
sodi
stvar
le
površno
,
verjame
to
,
kar
je
povedal
,
in
verjame
tudi
ono
,
kar
so
še
ljudje
dodali
iz
lastne
domišljije
.
Tako
površno
sodi
svet
.
Moj
dragi
Josip
!
Rad
sem
te
imel
,
spoštujem
te
še
sedaj
,
toda
—
“
„
Ivan
!
“
zavpije
sestra
in
objame
brata
okoli
vratu
.
„
Ivan
,
počakaj
!
“
V
tem
hipu
stopi
v
sobo
stari
Korenčan
zasopljen
in
prepaden
.
Gledal
je
sedaj
tega
,
sedaj
onega
,
a
beseda
mu
ni
mogla
iz
grla
.
Zdelo
se
mu
je
,
kaj
se
je
vršilo
med
temi
tremi
.
Vsi
so
slutili
,
da
jih
je
nocoj
pritirala
skupaj
neka
posebna
,
kruta
sila
,
zakaj
nikakor
se
niso
mogli
zjediniti
,
da
bi
se
skupno
pogovorili
.
Vsakdo
si
je
želel
biti
čim
preje
sam
.
Čudno
sta
se
domača
ozirala
na
starega
Korenčana
,
boječe
ju
je
pogledoval
ta
,
kakor
bi
hotel
reči
:
kaj
neki
sem
vama
učinil
,
otroka
moja
?
Josip
je
bil
najžalostneji
.
Njemu
so
ravnokar
minili
trenotki
vzeli
Gabrijelo
in
ž
njo
vse
na
svetu
.
Samo
ta
misel
mu
je
objela
srce
,
dočim
so
drugim
razjedali
dušo
še
drugačni
neljubi
spomini
...
„
Ali
veruješ
,
da
je
moj
oče
nedolžen
?
“
vprašal
je
Ivana
proseče
.
—
Da
,
za
svojo
osebo
verujem
;
ali
kaj
poreko
ljudje
?
Pameten
si
in
pomisli
,
kako
prav
je
to
,
da
se
je
stvar
začela
sedaj
;
bolje
sedaj
kot
prepozno
.
Josip
ga
je
dobro
umel
.
Jasno
mu
je
bilo
,
da
govori
Ivan
s
svojega
stališča
prav
,
zakaj
kako
bi
vplivalo
na
srce
vsakega
človeka
,
ko
bi
slišal
:
vzela
je
sina
,
čegar
oče
je
bil
morivec
njenega
očeta
!
Toda
ljubezen
in
živo
prepričanje
o
očetovi
nedolžnosti
nista
pustila
v
njegovem
srcu
prostora
drugačnim
mislim
.
„
Moj
oče
je
nedolžen
!
“
vpil
je
Josip
skoraj
obupno
,
„
nedolžen
,
tudi
če
misli
ves
svet
drugače
“
.
—
Gospod
Lesar
!
začel
je
stari
Korenčan
s
svojim
nizkim
,
a
tresočim
glasom
,
ko
bi
bil
kriv
samo
za
las
,
ne
bi
me
bilo
danes
tukaj
.
O
,
ko
bi
mogel
govoriti
o
moji
poštenosti
vaš
pokojni
oče
!
...
Starca
je
zmogla
bolest
.
Obmolknil
je
in
ihtel
.
Lahna
sapa
je
vlekla
skozi
jelševe
veje
ob
Reki
,
ko
sta
se
oče
in
sin
molče
vozila
proti
domu
.
Bil
je
hladen
večer
,
a
tih
ko
grob
.
Z
vseh
strani
so
jima
udarjali
na
uho
otožno
ječeči
glasovi
zvonov
.
Josipu
se
je
zdelo
,
da
zvonovi
spremljajo
njegovo
bolest
;
Korenčan
je
pa
mislil
sam
o
sebi
,
o
svojih
zmedenih
razmerah
,
jezil
se
je
na
ljudi
,
ki
so
tako
zlobni
,
jezil
na
ta
kraj
,
na
vso
dolino
in
na
ves
svet
.
Popolnoma
neuspelo
sporazumljenje
je
bilo
vzrok
,
da
sta
prišla
slabe
volje
že
pozno
po
noči
domov
.
Zvonovi
„
za
duše
v
vicah
“
so
utihnili
in
tema
je
bilo
povsod
,
le
na
pokopališču
so
še
ugasovale
lučice
,
katere
je
tja
postavila
dobrotna
roka
.
Povsem
drugačen
večer
so
imeli
tedaj
pri
Suhorcu
v
Hrastju
.
Bila
sta
z
Barbo
sama
v
lepo
izdelani
hiši
,
po
dnevi
je
bil
pri
njiju
dostikrat
Menigo
,
ki
se
je
letos
nenavadno
dolgo
mudil
v
slovenskih
krajih
.
Barba
je
sedela
na
nizkem
stoku
poleg
ognja
,
katerega
je
pridno
netila
,
da
se
je
nekoliko
svetilo
v
kuhinji
;
Matej
se
je
pa
naslonil
na
klop
za
ognjiščem
,
glavo
je
podprl
z
levico
,
v
desni
je
držal
pipo
dolgocevko
ter
vlekel
iz
nje
velike
oblake
dima
.
Jedno
nogo
je
prav
zložno
stegnil
po
klopi
,
drugo
je
imel
na
tleh
.
Kadar
je
zaplapolal
ogenj
,
da
se
je
v
njegovem
svitu
grdo
zarezal
Barbin
obraz
,
pogledal
jo
je
Matej
,
in
reči
moramo
,
da
ne
milostljivo
,
a
rekel
ni
nič
.
Že
delj
časa
namreč
postaja
on
otožno
po
vasi
,
poveša
glavo
in
govori
le
malo
.
Pa
ne
da
bi
kdo
mislil
kaj
zastran
ženitve
.
V
silnem
šumu
drugih
skrbi
,
kamor
ga
je
zanesel
vrtinec
življenja
,
pozabil
je
skoraj
na
snubitev
,
pozabil
Gabrijelo
ali
svojega
lepega
denarja
,
ki
ga
je
zabil
po
Barbinem
svetu
v
novo
hišo
,
tega
ni
pozabil
.
In
kakor
kažejo
stvari
sedaj
,
videl
ga
bo
težko
več
v
svojem
življenju
.
Poslušajmo
pogovor
!
Barba
ga
pogleda
in
pravi
:
„
Danes
mi
je
Gašper
zopet
poslal
denarjev
,
mnogo
jih
je
poslal
“
.
—
Pa
kaj
to
govoriš
?
Ali
ni
prav
,
če
ti
jih
je
poslal
?
obregnil
se
je
Matej
,
ker
je
ravnokar
mislil
o
svojem
izgubljenem
kapitalu
.
„
Seveda
je
prav
;
ali
jaz
mislim
,
da
bi
ne
bilo
prav
,
ko
bi
jih
pustila
mrtve
.
Treba
bode
še
kaj
kupiti
.
Čudim
se
,
kje
zasluži
toliko
.
Glej
,
in
tukaj
ga
niso
marali
,
pa
koliko
je
že
poslal
domov
!
“
Vse
to
Mateja
ni
vzdramilo
.
Ker
je
že
predolgo
molčal
,
da
je
Barba
obupala
na
odgovor
,
vprašala
ga
je
:
„
No
,
kaj
misliš
ti
?
“
—
Hm
!
Menda
ne
krade
.
„
I
,
saj
veš
,
da
ne
,
Bog
nas
varuj
!
“
čudi
se
ona
.
Potem
jih
mora
zaslužiti
,
drugačne
poti
ni
,
deje
Matej
malomarno
in
kadi
kakor
prej
.
Zato
ga
izkuša
Barba
vzdramiti
po
zvijači
,
rekoč
:
„
Ali
se
misliš
še
ženiti
?
“
—
Ti
in
ženitev
pojdita
rakom
žvižgat
!
Nisem
več
za
to
!
„
Stavim
,
da
bi
Gabrijelo
vzel
še
danes
,
ko
bi
te
marala
.
Kaj
ne
da
,
Matej
?
“
—
Prav
rad
.
„
To
sem
hotela
zvedeti
iz
tebe
.
Ha
,
ha
!
Mari
se
ti
blede
?
Ali
ne
pojmiš
,
da
si
ji
prav
ti
skalil
srečo
s
Korenčanom
,
pa
da
ti
bode
za
to
še
hvaležna
!
Morda
bi
hotel
,
da
bi
se
zato
še
zaljubila
v
tebe
.
Ne
budali
,
ko
si
lahko
pameten
,
če
hočeš
!
“
V
tem
je
Matej
pošteno
sedel
na
klop
in
pazno
poslušal
Barbo
,
ki
ga
je
zadela
s
svojim
zbadanjem
prav
v
srce
.
„
Gašper
se
vrne
pomladi
domov
,
kakor
je
pisal
danes
,
in
zložno
bomo
živeli
kot
prava
rojena
gospoda
,
le
nekaj
zemljišča
morava
midva
še
dokupiti
.
“
Matej
je
nekaj
mencal
,
kakor
bi
pritrjeval
,
a
misli
so
mu
zopet
ušle
drugam
.
„
Sosedov
vrt
je
na
prodaj
,
prav
našega
se
dotika
.
Kaj
,
ko
bi
tega
kupila
?
Za
gotov
denar
ga
bo
rad
dal
.
Slišala
sem
,
da
ga
ceni
precej
drago
.
Vsega
sicer
ne
zmorem
sama
,
a
nekaj
upam
,
bodeš
priložil
ti
.
Saj
je
itak
vse
tvoje
.
“
—
Barba
,
reče
Matej
naglo
,
kakor
da
je
ravnokar
zapodil
muho
z
nosa
,
—
moj
denar
povsod
in
vedno
potrebuješ
kakor
za
neko
„
zabelo
“
ali
srečen
„
žegen
“
.
Nič
več
nimam
in
nič
več
ti
ne
dam
,
moj
ostane
le
denar
,
ki
sem
ga
zapravil
za
te-le
zidove
.
To
pomni
,
in
kupuj
ali
prodajaj
,
karkoli
ti
drago
,
a
brez
mene
in
mojega
„
žegna
“
!
To
je
Barbo
vendar
nekoliko
presenetilo
.
„
Ne
huduj
se
,
Matej
!
Vse
to
vem
jaz
dobro
in
tudi
Gašperju
je
znano
.
Ko
se
vrne
,
tedaj
si
lahko
zagotoviš
svoj
dolg
na
našem
posestvu
ali
pa
potegneš
denarje
.
“
Te
besede
so
ga
nekoliko
utešile
,
dasi
ne
popolnoma
,
ker
mu
je
srce
viselo
na
denarju
več
kot
na
vsem
drugem
svetu
.
Tajinstveni
mir
je
ogrnil
zemljo
,
nebeški
sel
pa
je
objel
v
sladko
spanje
mnogo
srečnih
src
.
A
tudi
trpinom
je
on
najboljši
prijatelj
,
tudi
nesrečna
srca
dobe
v
njegovem
objemu
krepilo
.
Matej
se
je
stegnil
nocoj
po
postelji
,
zaril
prste
v
redke
,
posivele
lase
in
računal
,
koliko
je
že
potrosil
in
čemu
je
potrosil
.
Do
konca
vendar
ni
mogel
s
svojimi
mislimi
.
Poljubil
ga
je
blaženi
znanec
—
božji
sel
in
ga
prestavil
v
one
srečne
višave
,
kjer
ni
neusmiljenih
ljudi
,
kjer
ni
varajočih
duš
,
kjer
ni
njegove
sestre
Barbe
.
Matej
je
spal
trdno
.
O
,
nada
!
ti
iskrica
mila
nebeška
!
Drugo
jutro
je
solnce
prijazno
pozdravilo
bistriško
dolino
.
Najprej
je
na
severo-zahodu
zardel
sivi
Nanos
,
potem
ogoljena
Vremščica
,
pozneje
je
pogledal
iz
nočnega
mraka
Prem
s
svojim
mogočnim
starim
gradom
,
za
njim
hribovje
ob
primorski
meji
,
in
slednjič
je
pogledalo
solnce
tudi
v
dolino
.
Blizu
tam
v
onem
kotu
,
kjer
bruha
voda
Bistrica
izpod
daljnega
Snežnika
ter
divje
šumi
skozi
trg
,
goneč
mline
in
pile
,
bilo
je
v
minilih
časih
vse
drugačno
življenje
.
Mlini
po
šest
,
sedem
,
tudi
po
devet
tečajev
so
tekli
noč
in
dan
,
prav
tako
je
tudi
pela
pila
jednakomerno
svoj
:
groš
,
groš
,
groš
.
Lesa
je
bilo
več
kot
danes
,
promet
tudi
večji
kot
sedaj
,
ljudje
so
zaslužili
mnogo
,
pridelali
mnogo
in
tudi
potrebovali
so
mnogo
;
mlinarjem
in
Žagarjem
pa
je
bila
dokaj
prijetna
zabava
,
spravljati
lepo
se
množeče
zaslužke
na
kup
.
Da
,
bili
so
to
časi
,
kakršnih
ne
bode
več
.
Sedanja
piškava
doba
nam
itak
ne
obeta
drugega
kot
novo
orožje
,
nove
razbojnike
in
nove
davke
.
Koliko
je
vrgla
vožnja
na
Reko
in
Trst
!
Vse
gostilne
bile
so
polne
po
dnevi
in
po
noči
.
Le
kdor
je
sam
vozaril
in
sam
izkusil
,
zna
prav
povedati
,
kakšno
življenje
je
cvetelo
in
kakšni
zaslužki
so
bili
tedaj
ob
velikih
cestah
.
Tedaj
—
tako
trde
zvedenci
—
bila
je
za
Bistrico
zlata
doba
.
Saj
se
je
pa
tudi
ondaj
trg
razvil
kakor
malokdaj
prej
.
V
Bistrici
so
hiše
kot
male
palače
—
znamenje
nekdanjega
blagostanja
.
V
tem
kraju
,
prav
poleg
vode
stoji
Korenčanov
dom
,
visoko
,
starinsko
večnadstropno
poslopje
z
velikimi
okni
nad
Bistrico
in
na
ozko
ulico
.
Človek
,
hodeč
po
teh
krajih
,
domisli
se
nehote
,
kakšne
so
beneške
„
contrade
“
.
Na
vodi
je
Korenčanov
mlin
in
žaga
.
Vse
se
še
obrača
in
dela
kot
nekdaj
,
in
tudi
starega
bogastva
je
ostalo
še
obilo
.
Korenčan
ni
bil
razsipen
.
Zato
gleda
mladi
Josip
lahko
brez
skrbi
v
bodočnost
.
Toda
njegovo
srce
vendar
mučijo
skrbi
,
katerih
se
mu
ni
mogoče
iznebiti
z
bogastvom
,
marveč
z
dokazi
,
da
je
njegov
oče
res
nedolžen
.
In
teh
dokazov
ni
.
Luka
Korenčan
je
res
hotel
biti
po
svojem
narodnostnem
prepričanju
Kranjec
,
a
to
moramo
povedati
—
čast
,
komur
čast
—
da
je
ohranil
v
svojem
mišljenju
in
dejanju
poleg
kranjskega
imena
tudi
staro
kranjsko
poštenost
.
Ta
čut
se
je
skrbneje
hranil
v
družini
,
kot
varujejo
plemenite
obitelji
čast
svojega
grba
.
Družinska
čast
mora
ostati
brez
madeža
.
Nenavadno
zgodaj
je
vstal
danes
Josip
Korenčan
.
Odprl
je
okno
svoje
spalnice
ter
se
naslonil
s
komolci
na
blazino
,
da
se
navžije
svežega
jutranjega
zraka
.
Gledal
je
tja
,
kjer
izvira
Bistrica
.
Kako
vstrajno
,
kako
živahno
vre
izpod
zemlje
,
iz
žive
skale
!
Nad
virom
se
klanjajo
jelše
in
vrbe
,
še
više
v
strmini
gabri
in
jeseni
,
tam-le
zgoraj
na
vrhu
hribca
,
Josipu
skoro
nad
samo
glavo
,
pa
štiie
v
nebo
razvaline
starega
gradu
nekdaj
mogočnih
„
bistriških
gospodov
“
.
Koliko
slik
,
koliko
lepih
misli
in
koliko
poezije
samo
v
tem
pogledu
!
Tam
v
ozadju
pa
stoji
kot
mogočen
varuh
strmi
Snežnikov
rob
trdno
kakor
žilavost
in
zvestoba
slovenskega
rodu
!
Josipu
so
drvile
v
spominu
drugačne
misli
.
Pogostoma
se
je
oziral
na
levo
stran
,
če
se
kmalu
odpre
okno
očetove
spalnice
.
Čudil
se
je
,
da
je
oče
danes
tako
na
dolgo
zadremal
,
ko
je
bil
navadno
prej
pri
delu
kakor
sin
.
Danes
mora
biti
neka
izjema
.
Okna
so
še
prav
tako
zaprta
kakor
po
noči
,
kadar
vpije
trški
stražnik
v
pristnem
domačem
narečju
:
„
ana
po
polnoči
!
“
Seveda
,
kadar
je
starček
nekoliko
boljše
volje
kot
njegovo
pusto
in
prozajično
življenje
brez
ljube
„
paljenke
“
,
popravi
si
srednjeveško
sulico
nekoliko
bolj
na
ramo
in
zapoje
še
tisto
staro
:
„
Varuj
te
se
luči
,
ognja
!
Glejte
do
otrok
,
Da
jih
ne
sne
volk
.
“
Kakor
je
bil
njegov
dušni
položaj
—
na
dolgo
ali
na
kratko
—
dobivala
je
pesem
različne
izpremembe
,
zbadljive
in
hudomušne
.
Nocojšnjo
noč
je
poslušal
tudi
Josip
nočnega
stražnika
in
jezil
se
je
nanj
in
na
njegovo
hudomušno
pevsko
umetnost
.
Do
dneva
ni
zatisnil
očesa
.
Kakor
sinu
godilo
se
je
tudi
staremu
Korenčanu
.
Prišedši
domov
,
naslonil
se
je
na
posteljo
in
premišljal
iste
stvari
kot
prej
medpotoma
od
Lesarja
do
Bistrice
.
Mislil
je
uro
za
uro
,
mislil
tako
dolgo
,
da
ga
je
začela
boleti
glava
.
Zmočil
je
ruto
in
jo
položil
na
čelo
,
potem
se
je
pa
vrgel
oblečen
na
posteljo
in
zopet
razmotrival
svoj
mučni
položaj
.
Bil
je
že
velik
dan
,
ko
ga
je
dobil
spanec
in
zazibal
v
neljube
sanje
.
A
narava
se
nikjer
ne
ušteje
in
nikoder
ne
ljubi
skokov
ali
pa
izjem
.
Tako
strogo
zahteva
svoj
davek
kot
davkarski
eksekutor
in
tudi
še
huje
.
Luka
Korenčan
je
spal
delj
,
kot
je
mislil
.
Odbila
je
sedem
ura
,
njeni
udarci
so
močno
odmevali
po
sobi
,
on
jih
ni
slišal
;
oglasil
se
je
potem
zvon
,
kličoč
k
molitvi
,
stari
Korenčan
ni
slišal
niti
zvonjenja
;
kje
je
bil
še
le
tedaj
njegov
spomin
.
V
sanjah
je
videl
preiskovalnega
sodnika
,
slišal
grozno
obsodbo
,
videl
strašno
ječo
in
čutil
pogaženo
čast
svoje
rodovine
,
čast
nekdaj
tako
čislanih
Korenčanov
...
Pol
ure
pozneje
potrka
Josip
na
vrata
.
Oče
se
vzbudi
,
mane
si
oči
s
pestema
obeh
rok
,
zgane
se
pa
vendar
še
ne
.
Ko
potrka
drugič
,
strese
se
starec
in
prestraši
,
misleč
,
da
so
prišli
po
njega
orožniki
.
Vstane
in
gre
strahoma
odpirat
.
S
sinom
sta
se
ustrašila
drug
drugega
,
tako
ju
je
prevzela
minila
noč
.
Josip
se
ustavi
poleg
vrat
,
opazuje
očeta
nekoliko
časa
molčé
,
potem
pa
začne
kar
brez
vseh
ovinkov
:
„
Ljubi
oče
,
ali
je
to
resnica
?
“
Korenčan
pogleda
sina
začudeno
in
milovalno
ter
reče
:
—
Ali
tudi
ti
dvomiš
o
moji
poštenosti
?
Josip
premišljuje
nekaj
trenotkov
in
de
odločno
:
„
Ne
dvomim
;
ali
okoliščine
so
take
,
da
se
težko
izognete
sumničenju
“
.
—
Moj
sin
!
Tri
in
šestdeseta
zima
trka
na
vrata
,
kar
gledam
božje
solnce
,
pet
in
trideset
let
sem
gospodar
v
tej
hiši
.
Sklenil
sem
že
veliko
kupčij
,
tudi
lepih
dobičkov
sem
prinesel
domov
od
različnih
podjetij
,
včasih
seveda
izgubo
;
vzdigni
se
še
danes
,
pa
pojdi
do
vseh
,
ki
me
poznajo
,
in
vprašaj
,
če
nisem
bil
vedno
pošten
plačnik
,
do
vinarja
natančen
vračevavec
.
Obrni
se
do
onih
,
ki
so
trgovali
z
mojo
hišo
,
ali
sem
učinil
komu
za
las
krivice
;
vprašaj
sosede
,
ali
nismo
živeli
vedno
v
najlepši
slogi
in
sporazumnosti
;
vprašaj
moje
vrstnike
in
sošolce
,
ki
poznajo
moj
značaj
in
mojega
duha
,
oni
naj
ti
povedo
,
ali
je
mogoče
,
da
se
meni
natveza
tako
ostudno
dejanje
.
Oni
večer
sem
iskal
pokojnega
Lesarja
na
njegovem
domu
.
Malo
dni
poprej
sva
se
nekaj
sporekla
zastran
nekega
delavca
.
Zahteval
je
Andrej
,
da
ga
moram
vsled
podjetniške
sloge
takoj
zapoditi
.
Jaz
sem
mu
res
povedal
,
da
si
ne
dam
zapovedovati
,
onega
potepina
sem
vendar
zapodil
.
Oni
večer
sem
ga
iskal
doma
,
da
bi
mu
podal
roko
in
ga
vprašal
zastran
nekega
novega
dela
pri
železnici
,
a
našel
ga
nisem
doma
,
marveč
na
cesti
,
kjer
je
ležal
revež
nezavesten
,
in
tudi
sem
resnično
takoj
pogledal
,
če
je
še
duh
v
njem
in
pa
listnica
z
denarji
v
njegovem
žepu
.
Včasih
je
nosil
s
seboj
velike
svote
.
Mislil
sem
si
takoj
:
naglo
moram
naznaniti
njegovim
ljudem
,
kaj
se
je
zgodilo
,
v
tem
pa
pride
lahko
kak
postopač
in
si
prisvoji
njegove
novce
.
A
moj
strah
je
bil
prazen
.
V
njegovih
nedrih
ni
bilo
sledu
o
kakšni
listnici
.
Vendar
sem
v
naglici
pustil
voz
in
konja
,
pozabil
na
ves
svet
in
stekel
naravnost
nazaj
k
Lesarjevim
.
Niti
toliko
nisem
vedel
,
da
je
res
pobit
.
Domnevalo
se
mi
je
,
da
je
le
slučajno
oslabel
na
poti
.
O
,
kakšna
zmešnjava
je
bila
potem
pri
Lesarjevih
!
Tudi
mene
so
klicali
k
sodišču
,
in
povedal
sem
vse
tako
kakor
sedaj
tebi
,
in
če
treba
danes
potrditi
s
prisego
,
potrdim
takoj
.
„
Ubogi
moj
oče
!
“
vzdihne
Josip
,
„
kdo
vam
ne
verjame
,
a
dokazov
je
premalo
,
in
sodišče
sodi
po
dokazih
.
Že
s
samo
preiskavo
bo
omadeževana
čast
naše
hiše
.
Ta
nesrečni
sum
!
“
—
Žalibog
,
da
je
res
tako
!
Ali
misliš
,
da
ne
bo
zadostovala
moja
izpoved
?
„
Težko
.
“
—
Torej
bodo
iskali
še
drugih
dokazov
„
za
“
ali
„
proti
“
meni
?
„
Obojih
“
,
dé
Josip
žalostno
,
ker
je
že
slutil
,
kaj
teži
očeta
.
—
In
mene
obdrže
v
preiskovalnem
zaporu
?
„
Skoraj
gotovo
,
a
to
še
ni
najhuje
,
ni
največja
nesreča
.
“
—
Kaj
pa
misliš
?
vpraša
prestrašeni
starček
,
katerega
je
preiskovalni
zapor
silno
oplašil
.
—
Stari
Korenčan
v
ječi
!
Ta
misel
mu
je
bila
živ
pekel
.
„
Utegnejo
vas
pozvati
celo
pred
porotnike
.
“
Starec
se
je
prijel
za
glavo
:
—
O
,
moje
stare
kosti
!
Nesrečna
minuta
,
ko
sem
se
vozil
tam
mimo
!
Kakšna
sramota
se
kopiči
nad
mojo
sivo
glavo
!
“
—
Prekrižal
je
roki
na
prsih
in
se
zagledal
v
tla
,
kakor
da
vnovič
premišljuje
svoj
strašni
položaj
.
A
glava
mu
je
lezla
vedno
niže
na
prsi
,
krčil
se
je
vedno
bolj
skupaj
,
kakor
bi
dremal
.
Tedaj
zavpije
Josip
prestrašen
:
„
Oče
!
oče
!
kaj
vam
je
?
“
Oče
pogleda
,
vzdigne
glavo
,
vzravna
se
in
vstane
,
dobro
sluteč
,
kako
malo
se
mu
podaje
prazno
jadikovanje
.
Moški
ponos
se
vzbudi
v
njem
in
pa
zavest
,
da
je
pred
Bogom
njegova
vest
čista
.
—
Tukaj
sem
—
rekel
je
ponosno
in
se
udaril
po
širokih
,
prsih
,
da
je
zabobnelo
kakor
v
sodu
polovnjaku
.
—
Korenčani
so
bili
vedno
pošteni
.
Prej
ali
slej
mora
resnica
na
dan
.
Karkoli
pridi
,
jaz
se
ne
ganem
.
Ali
ta
nesrečni
kraj
!
—
In
začel
je
govoriti
prezirljivo
,
o
domači
deželi
,
o
brezvestnih
ljudeh
,
ki
so
nevedoma
krivi
njegove
nesreče
.
V
Nemcih
bi
bilo
vse
drugače
—
rekel
je
naglo
—
ali
tukaj
je
smola
,
kamor
se
človek
obrne
.
Saj
ne
pravijo
zastonj
,
da
smo
Kraševci
.
Da
,
Kraševci
so
res
naši
ljudje
,
desetkrat
bolj
kraški
so
kot
na
pravem
Krasu
.
Celo
dušo
in
vest
imajo
kraško
.
Ti
pa
hočeš
,
da
bi
se
še
kdo
navduševal
za
te
brežine
in
za
te
ljudi
,
katerim
ni
sveta
čast
najbližjega
soseda
.
Brrr
...
Vi
in
vaši
Slovenci
!
—
Zastonj
je
tolažil
Josip
očeta
,
da
je
drugod
tudi
tako
,
naj
oče
nikar
ne
razteza
nesrečnega
slučaja
s
svojo
osebo
na
ves
narod
.
Vse
ni
nič
pomagalo
.
Razšla
sta
se
različnih
misli
kakor
že
dostikrat
.
Kot
strela
z
jasnega
neba
je
zadela
tisto
popoldne
Korenčanovo
hišo
novica
,
da
mora
Josipov
oče
v
preiskovalni
zapor
.
Josip
je
bil
kakor
strt
,
nobeno
delo
ga
ni
veselilo
,
nobena
misel
mu
ni
bila
več
po
volji
.
Preudarjal
je
samo
to
,
kako
bi
pomagal
nesrečnemu
očetu
.
Posrečilo
se
mu
je
toliko
že
tisto
popoldne
,
da
so
ga
izpustili
,
ko
je
obljubil
,
da
se
ne
gane
iz
trga
.
Ne
bomo
opisovali
,
kako
se
je
ta
novica
obdelovala
v
trgu
,
kako
so
sodili
ljudje
,
saj
je
ljudska
sodba
cesto
pristranska
.
Drugi
dan
zjutraj
je
prejel
Josip
tako-le
pismo
:
Predragi
prijatelj
!
S
težkim
srcem
sem
se
lotil
pisanja
,
a
mora
biti
tako
.
Nesrečne
homatije
,
katere
je
menda
sam
nečisti
duh
zanesel
med
naše
lepe
namere
,
so
krive
,
da
ti
moram
naznaniti
,
kar
si
menda
slutil
že
oni
večer
pri
nas
.
Tvoje
razmere
z
našo
hišo
so
za
sedaj
toliko
kot
uničene
.
Ostra
je
ta
beseda
,
toda
oprosti
,
ne
morem
drugače
.
Le
tožno
sem
se
odločil
do
tega
čina
,
a
javno
mnenje
velikansko
upliva
na
človeško
družbo
—
saj
si
že
sam
cesto
govoril
o
tem
—
sega
celo
do
nežnih
vezi
zakonske
sreče
in
uniči
jih
z
neukrotljivo
brezozirnostjo
.
Čutim
,
predobro
čutim
,
da
sem
tebi
in
Gabrijeli
za
sedaj
napravil
krivico
.
Toda
svet
sodi
po
javnosti
,
zato
nisem
mogel
dobiti
drugega
loka
.
Počakaj
,
da
se
rešijo
neprijetne
zadeve
.
Saj
o
nedolžnosti
tvojega
očeta
naju
nikdo
ne
dvomi
.
Gabrijela
ti
hoče
biti
celo
pomočnica
ob
iskanju
protidokazov
;
ali
svet
sodi
drugače
.
Bog
daj
,
da
se
stvar
kmalu
in
srečno
konča
,
in
tedaj
te
,
verjemi
mi
,
z
Gabrijelo
oba
prav
srčno
vzprejmeva
.
Dotlej
ne
obupaj
!
Pravica
je
nepremagljiva
.
Zdravstvuj
!
Ivan
Lesar
.
Minil
je
mesec
november
.
Sneg
je
pobelil
bistriško
dolino
.
Zimsko
mrtvilo
je
objelo
naravo
,
nehalo
je
vsakršno
veselje
po
tratah
in
livadah
.
Le
vrane
imajo
o
toplih
dneh
tu
svoje
posvetovanje
.
Mnogo
mož
in
mladeničev
iz
doline
je
šlo
delat
na
Hrvaško
in
Ogersko
,
da
se
prežive
po
zimi
in
prineso
spomladi
domov
kakšen
stotak
za
družino
.
Daleč
,
daleč
gredo
od
ljubega
doma
in
vendar
gredo
radi
.
Po
zimi
bi
pri
nas
ne
imeli
posebnega
opravila
,
Bog
pa
je
nas
vse
ustvaril
za
delo
.
Kdo
bi
si
ne
pomagal
do
boljšega
zaslužka
in
boljšega
kruha
?
Veliko
veselje
se
začne
seveda
po
vaseh
,
ko
se
vrnejo
spomladi
ter
pripovedujejo
svoje
zgode
in
nezgode
,
preštevajo
žulje
na
rokah
in
novce
v
mošnji
.
Sedaj
brije
mrzla
zimska
burja
.
Ledena
skorja
pokriva
vodo
,
živali
iščejo
hrane
blizu
človeških
bivališč
,
sicer
je
pa
tudi
po
vaseh
in
trgih
začelo
drugačno
življenje
.
Samo
železniški
vlaki
in
bistriške
pile
ropočejo
jednakomerno
kakor
po
leti
.
V
Bistrici
ni
po
zimi
,
da
bi
rekel
,
posebnega
zimskega
življenja
.
Nekaj
malo
zabave
se
začne
še
le
zvečer
v
čitalniški
gostilni
,
kamor
zahajajo
uradniki
in
nekaj
odličnih
domačinov
.
Cviček
in
tarok
,
biljard
in
pivo
,
časniki
in
gorka
peč
,
to
je
program
za
polovico
zimskih
večerov
.
In
nikakor
se
ne
motimo
,
da
je
včasih
ljudem
po
malih
trgih
prav
potrebna
kakšna
„
pikantna
“
novica
,
da
se
nekoliko
izpremeni
njihova
enoličnost
v
življenju
kakor
bore
seljakom
po
vaseh
,
katerim
je
„
Velika
Pratika
“
zajedno
tudi
največji
novičar
in
politični
prerok
.
Le
nekaj
dni
še
,
in
Božič
bo
tu
.
Nocoj
je
sobota
večer
,
zato
je
gospoda
v
čitalniški
gostilni
zbrana
v
nekoliko
večjem
številu
in
tudi
že
vsa
pri
svojem
delu
.
Oglejmo
si
jih
tako
po
vrsti
,
kakor
zaslužijo
po
svoji
časti
in
veljavi
!
Tam-le
v
kotu
pri
okrogli
mizici
se
premika
na
stolu
sodnik
,
davkar
in
sodni
pristav
pri
taroku
.
Šolski
vodja
je
tudi
primaknil
svoj
sedež
bliže
in
kima
sedaj
jednemu
,
sedaj
drugemu
,
a
že
dvakrat
mu
je
zapretil
sodnik
,
žugaje
s
prstom
in
energičnim
:
pssst
!
Vsi
štirje
so
tako
zamišljeni
v
svoje
delo
kakor
Arhimed
v
svoje
kroge
.
Tudi
naši
znanci
se
prav
nič
ne
zanimajo
za
ostalo
družbo
.
Finančni
komisar
je
ravnokar
poklical
drugo
merico
ter
se
nevoljno
obrnil
od
Tomažiča
,
ki
mu
je
že
tretjič
začel
pripovedovati
o
nekem
najnovejšem
poskusu
spiritizma
,
ki
ga
je
bral
v
spiritistiškem
nemškem
listu
.
Ta
list
ceni
namreč
Tomažič
nad
vse
drugo
na
svetu
.
„
Verjemite
,
gospod
komisar
“
,
nadaljeval
je
mirno
svoje
pripovedovanje
,
ne
da
bi
ga
bil
oni
kaj
zmotil
s
svojim
neuljudnim
vedenjem
,
„
to
vse
provzročuje
galvanizem
.
Človeški
možgani
z
živčevjem
niso
drugo
kot
dobro
urejena
električna
baterija
,
od
koder
preprezajo
žilice-žice
vse
dele
telesa
“
.
Tedaj
mu
je
komisar
popolnoma
obrnil
hrbet
in
puhal
svojo
smodko
tako
,
da
je
dim
napolnil
že
dobro
polovico
sobe
.
Sodnik
je
pogledal
nekolikokrati
,
odkod
takšen
dim
,
zahrkal
je
že
dvakrat
prav
močno
,
v
tretje
bo
pa
treba
prav
gotovo
—
vrata
odpreti
.
„
Gospod
komisar
“
,
vpil
je
Tomažič
še
vedno
za
njim
,
da
so
lahko
slišali
ven
na
cesto
in
dvorišče
,
„
elektrika
je
podlaga
vsakemu
življenju
.
O
,
to
je
tako
zanimiv
predmet
!
Jaz
bi
noč
in
dan
čital
o
novih
električnih
pojavih
in
izumih
.
Če
hočete
,
vam
lahko
tudi
posodim
—
“
Komisar
ga
ni
slišal
,
opazoval
je
igravce
pri
taroku
,
ne
zmenivši
se
za
vse
zanimivosti
Tomažičeve
elektrike
.
Čakal
je
še
nekaterih
znancev
,
da
vržejo
jedenkrat
ali
dvakrat
„
mariage
“
,
naročil
čaj
in
pušil
nekoliko
pametneje
dogorevajočo
smodko
.
Tedaj
se
odpro
vrata
in
v
sobo
stopi
davčni
kontrolor
Jenik
,
sicer
rodom
Čeh
,
kar
ga
pa
ni
zaviralo
,
da
je
vzredil
prav
mogočno
kozlovsko
brado
a
la
Napoleon
III.
Jenik
je
čislana
oseba
v
bistriških
družbah
.
Vesel
je
rad
,
brez
družbe
in
pijače
ne
more
živeti
,
a
tudi
poje
rad
.
Poslednje
svojstvo
mu
daje
še
največjo
slavo
.
Jenik
je
namreč
jedini
tenorist
v
trgu
.
Kadar
zbere
svoje
„
tiče
“
v
kvartet
,
tedaj
se
mu
močno
nabreknejo
žile
na
vratu
,
hvaležno
pogleda
proti
nebu
,
kri
mu
sili
v
glavo
kakor
puranu
,
ko
vidi
rdečo
barvo
,
in
tedaj
,
da
,
še
le
tedaj
,
ko
našteje
:
jedna
,
dve
,
tri
,
zadoni
iz
njegovega
grla
težko
pričakovani
glas
,
in
navdušeno
se
razlega
po
sobi
:
„
Liepa
naša
domovina
,
Oj
,
junaška
zemlja
mila
.
“
Polagoma
pritegnejo
tudi
poslušavci
vsak
po
svoji
najboljši
moči
,
in
v
sobi
doni
kakor
v
stolni
cerkvi
,
ko
so
pete
litanije
.
Vsa
družba
je
samo
jeden
pevski
kor
.
Tedaj
kraljuje
Jenik
.
Nocoj
je
moral
imeti
nekaj
posebnega
za
uhom
,
zakaj
nagloma
je
odložil
pokrivalo
in
suknjo
ter
se
obrnil
po
sobi
tako
,
da
je
lahko
videl
vse
in
vsi
njega
ter
je
rekel
:
„
Gospoda
!
Nekaj
novega
!
“
Vsi
so
radovedno
vzdignili
glave
in
jednoglasni
„
kaj
“
je
napolnil
sobo
.
Tedaj
pa
se
obrne
Jenik
k
rdečelični
natakarici
in
v
svesti
svoje
veljave
v
tem
trenotku
,
poboža
jo
po
licu
,
za
kar
mu
je
bilo
plačilo
„
plosk
“
po
roki
,
potem
pa
reče
:
„
Prosim
merico
gorkega
,
Marijanica
“
.
„
No
,
kaj
poveste
,
kaj
?
“
vpraša
ga
davkar
,
ki
je
ravnokar
potegnil
„
juda
“
pred-se
.
„
Bil
sem
na
pošti
“
,
pripoveduje
prav
počasi
.
—
To
vemo
vsi
,
saj
bi
vas
drugod
komaj
smrt
dobila
kot
pri
Ciliki
—
podraži
ga
sodnik
.
„
Prosim
,
gospod
sodnik
,
to
ni
res
“
.
„
Če
to
ni
res
“
,
pravi
oni
,
„
potem
tudi
ni
res
,
da
veste
novico
.
“
„
To
pa
vem
;
prišla
je
brzojavno
iz
Ljubljane
.
“
„
In
sicer
—
“
dé
sodnik
ter
meša
karte
.
—
Stari
Korenčan
je
oproščen
.
Prav
sedaj
je
dobil
Josip
telegrafično
naznanilo
.
„
Oproščen
!
“
čudi
se
davkar
,
sodnik
pa
reče
:
sem
vedel
,
da
bo
tako
.
Manjkalo
je
dokazov
.
Za
svojo
osebo
sem
bil
vedno
in
sem
še
prepričan
,
da
je
mož
nedolžen
,
toda
vrag
ustrezi
vsem
zavitim
paragrafom
in
še
državnemu
pravdniku
po
vrhu
“
.
„
Deset
tarokov
in
pagat
ultimo
!
“
napove
sodni
pristav
,
ki
je
med
tem
pričel
igro
,
ne
zmenivši
se
za
pogovor
.
„
Ta
ima
pa
srečo
!
“
čudi
se
davkar
,
na
tihem
nekoliko
zakolne
in
hiti
razporejati
karte
.
Tudi
sodnika
je
spravil
„
pagat
“
od
boginje
Justicije
.
Jenika
je
močno
jezilo
,
da
je
opravil
tako
malo
s
svojo
novico
.
Sedel
je
v
kot
k
peči
ter
srebal
po
malem
svoj
čaj
.
Nekaj
časa
se
je
pogovarjal
s
komisarjem
,
potem
je
poslušal
Tomažičevo
hvalo
o
elektriki
,
najnovejše
resnice
iz
lista
„
Der
Stein
der
Weisen
“
.
Neugodnega
položaja
ga
je
rešil
avskultant
,
ki
je
sedel
poleg
njega
.
Začela
sta
o
petju
.
Pozneje
je
prišel
v
sobo
tudi
Josip
Korenčan
,
kateri
že
ni
bil
v
družbi
blizu
dva
meseca
.
Bil
je
vedrega
lica
,
notranji
mir
in
veselje
sta
sevala
z
njegovega
obraza
.
Stol
je
primaknil
k
Jeniku
,
ko
mu
ta
stopi
nasproti
in
reče
:
„
Čestitam
,
gospod
Korenčan
!
“
„
Čestitamo
!
“
donelo
je
z
vseh
strani
.
Zahvalivši
jih
na
čestitkah
,
je
sedel
in
se
pomešal
v
pogovor
.
Ker
Jeniku
njegova
tovariša
nista
pritrdila
v
vsem
,
kar
je
hotel
,
da
bodi
res
,
razgrel
ga
je
pogovor
tako
,
da
bi
bil
kar
nocoj
,
ne
oziraje
se
na
prepovedani
adventni
čas
,
zakrožil
katero
glasno
,
a
drugi
so
ga
svarili
.
Prav
nerad
se
je
udal
,
in
Josip
je
bil
pozneje
že
zadremal
v
postelji
,
ko
je
slišal
pod
oknom
Jenika
in
avskultanta
,
ki
sta
se
dokaj
glasno
pogovarjala
,
domov
odhajaje
,
in
Jeniku
menda
prejšnja
navdušenost
ni
dala
drugače
,
kakor
da
je
včasih
vmes
prav
glasno
kakor
kos
v
večernem
mraku
zažvižgal
:
Hej
Slovani
!
Josip
se
mu
je
smejal
na
tihem
,
dasi
mu
je
rojilo
po
glavi
sto
drugih
misli
,
ki
so
se
največ
sukale
okoli
Lesarja
in
Lesarjeve
Gabrijele
.
Zdaj
bo
menda
imel
tudi
Ivan
zadosti
dokazov
,
hvalo
Bogu
!
Nič
več
ne
bo
na
potu
združitvi
z
Gabrijelo
.
V
tej
sladki
nadi
je
zaspal
.
Minil
je
Božič
,
novo
leto
,
minili
so
tudi
že
sv.
Trije
Kralji
.
Luka
Korenčan
je
prejšnji
možak
,
ki
se
drži
svojih
opravil
,
oblastno
puha
dim
iz
svoje
dolgocevne
pipe
,
govori
nemški
in
zabavlja
o
domačem
kraju
,
njega
prebivavcih
in
njih
navadah
.
Josip
se
ne
more
načuditi
,
kako
je
to
,
da
Lesarjevih
ni
nikogar
blizu
.
Slišal
je
,
da
je
bil
Ivan
v
tem
času
že
večkrat
v
trgu
,
a
pri
njem
se
ni
oglasil
,
dasi
se
je
prejšnje
čase
tako
rad
kaj
pomenil
v
Korenčanovi
hiši
.
Bil
je
temu
vzrok
Ivanov
pogovor
s
Suhorčevo
Barbo
.
Prve
dni
po
novem
letu
je
bil
mladi
Lesar
sam
v
mlinu
,
ker
se
je
bil
mlinar
nekaj
prehladil
in
ostal
doma
.
Tedaj
je
prinesla
Barba
zmlet
četrtinko
ajde
.
Že
davno
je
ni
bilo
v
mlinu
,
in
Ivan
se
je
čudil
,
da
ni
koga
poslala
.
Ženska
se
je
ustavila
poleg
dobrodejnega
ognja
in
začela
govoriti
o
marsičem
;
polagoma
je
prišel
pogovor
tudi
na
starega
Korenčana
.
„
Ali
mislite
,
da
je
res
nedolžen
?
“
vpraša
in
ga
pogleda
nedolžno
s
sivimi
očmi
.
—
Gospodje
iz
sodišča
v
Ljubljani
so
rekli
tako
—
deje
Ivan
,
misleč
,
da
bo
ženska
sedaj
mirovala
.
Ni
mu
bilo
namreč
prav
,
da
Barba
dreza
stvar
,
ko
bi
vendar
morala
molčati
.
Saj
je
ona
,
njen
brat
in
oni
Lah
,
vsi
trije
so
popolnoma
propali
s
svojimi
dokazi
.
Menigo
jo
je
takoj
popihal
domov
zvedevši
,
da
se
mu
namerjeno
maščevanje
ni
sponeslo
.
Nekatere
priče
so
govorile
celo
tako
,
da
je
Lahovo
maščevalnost
lahko
vsakdo
izprevidel
.
Tudi
Mateja
je
bilo
sram
,
in
Barba
sedaj
spominja
vso
zadevo
kakor
nalašč
.
Čudno
!
„
E
,
da
bi
gospodje
v
Ljubljani
tako
vedeli
,
kakor
vem
jaz
,
ki
sem
revna
ženska
,
sodili
bi
drugače
!
“
pravi
Barba
tako
malomarno
,
kakor
da
ji
ni
nič
na
tem
,
če
pove
,
kar
ve
,
ali
pa
če
ne
pove
.
—
No
,
kaj
pa
veste
?
—
vpraša
Ivan
osorno
in
nestrpno
.
Najraje
bi
jo
bil
zapodil
skozi
vrata
,
a
pokojni
oče
ga
je
čestokrat
učil
,
da
bodi
z
meljaji
v
mlinu
do
skrajnosti
strpljiv
.
Ljudi
se
ne
sme
odganjati
.
„
Marsikaj
vem
.
“
—
In
vi
si
upate
to
trditi
?
—
čudi
se
Ivan
.
Stvar
ga
je
vendar
nekoliko
zanimala
.
„
Prav
za
gotovo
sicer
ne
vem
,
a
če
mi
dovolite
,
da
vam
povem
,
sodili
bodete
po
tem
tako
,
kakor
sodim
jaz
.
Vedite
,
da
sem
jaz
že
nekaj
let
na
svetu
,
nekaj
sem
že
izkusila
in
nekaj
videla
v
naših
krajih
.
Služila
sem
kot
poštena
dekla
dolgo
vrsto
let
različne
gospodinje
.
Primerilo
se
mi
je
marsikaj
,
česar
ne
zabim
nikoli
.
“
—
No
,
pa
povejte
,
prosim
!
—
reče
Ivan
mehko
in
rahlo
.
„
Tisto
leto
,
ko
so
merili
železnico
,
služila
sem
v
Zagorju
.
V
gostilni
je
bilo
sicer
dela
dovolj
,
a
tudi
jela
in
pila
ni
primanjkovalo
.
Nikoli
ni
bilo
bolje
za-me
.
Iz
vse
okolice
gospoda
se
je
shajala
k
nam
.
Tudi
pokojni
vaš
oče
je
bil
večkrat
v
naši
gostilni
,
potem
oni
gospod
s
Kaka
,
o
katerem
so
pravili
,
da
zna
delati
pesmi
,
Tomažič
,
Korenčan
in
drugi
veljaki
iz
Bistrice
so
hodili
tje
poslušat
kalškega
graščaka
.
O
,
kako
lepo
je
govoril
!
Me
ženske
smo
vedno
vzdihovale
,
kolika
škoda
je
,
da
ni
duhovnik
.
Tudi
pel
je
lepo
,
oh
,
takšen
glas
!
Vaš
rajni
oče
mu
je
sekundiral
,
drugi
so
pa
bolj
na
debelo
renčali
,
le
Korenčan
se
ni
nikoli
vtikal
vmes
.
Rekli
so
,
da
zato
ne
,
ker
nima
pravega
grla
,
drugi
pa
so
trdili
,
da
hodi
v
Zagorje
samo
zaradi
igre
.
Bila
je
namreč
navada
,
da
so
potem
,
ko
je
odšel
gospod
s
Kalca
,
pogledali
tudi
podobice
,
pa
ne
božje
,
hudičeve
.
Prisedel
je
k
njim
oni
sloveči
Maslo
,
kateri
dobi
na
vsako
igro
,
samo
če
hoče
,
in
vrgli
so
jih
,
pa
metali
včasih
do
belega
dne
.
Kolikor
sem
mogla
že
tedaj
spoznati
,
vaš
oče
in
Korenčan
nista
bila
prijatelja
.
Pravili
so
,
da
sta
si
bila
navskriž
zastran
neke
snubitve
tam
nekje
na
Logaškem
.
One
gospodične
sicer
ni
dobil
ne
ta
ne
oni
,
a
jeza
je
ostala
,
zakaj
oni
večer
—
oh
,
nikoli
ga
ne
zabim
!
—
bila
sta
oba
razdražena
kakor
leva
.
Vaš
oče
je
namreč
priigral
več
tisoč
denarja
,
a
Korenčan
jih
je
izgubil
.
Vsi
smo
se
bali
,
da
se
pobijeta
.
Najgrše
priimke
,
vse
stare
grehe
in
vse
stare
dolgove
sta
si
očitala
.
Korenčan
je
pa
še
posebno
poudarjal
,
da
si
bo
že
o
priliki
napravil
pravico
sam
.
Že
proti
jutru
je
bilo
,
ko
sta
se
podila
ven
na
cesto
.
Jaz
sem
poslušala
na
oknu
v
kuhinji
.
Tedaj
se
je
zaletel
Korenčan
v
vašega
očeta
;
vse
je
kazalo
,
da
ga
podere
.
Ali
oče
je
bil
korenjak
.
Prijel
je
nasprotnika
za
noge
in
vrat
,
pa
ga
položil
na
tla
,
kakor
deva
mati
v
zibel
malo
dete
.
Trebušati
Korenčan
je
sicer
brcal
nekaj
časa
in
otepal
z
rokama
,
a
prav
nič
si
ni
mogel
pomagati
,
dokler
ga
ni
pustil
vaš
oče
iz
svojih
rok
.
Pobral
se
je
in
otresel
prah
z
obleke
.
„
Čakaj
,
slepar
“
,
rekel
je
potem
,
„
to
ti
bom
že
še
vrnil
!
“
—
Kaj
,
jaz
slepar
?
Ali
bi
ti
ravnal
drugače
,
ko
bi
dobil
dober
„
list
“
?
„
Goljuf
,
slepar
!
Denarje
mi
vrni
,
denarje
,
ki
si
mi
jih
ukradel
,
če
ne
,
tudi
dvajset
let
odslej
ti
ne
odide
povračilo
!
Pomni
!
“
Vaš
oče
je
stopil
nekoliko
za
njim
in
zacepetal
z
nogama
,
kakor
bi
zapodil
psa
od
sebe
.
Korenčan
je
zbežal
,
oče
se
je
vrnil
v
gostilno
,
plačal
račun
,
meni
je
dal
petak
za
postrežbo
—
še
dobro
vem
—
in
se
odpeljal
lepo
mirno
domov
.
Nikdo
ni
videl
,
kaj
sta
imela
pod
oknom
,
nikdo
ni
slišal
pogovora
kot
jaz
.
Povedala
sem
ga
vam
,
a
doslej
še
nikomur
drugemu
.
Zdaj
pa
sodite
!
“
Barba
je
končala
in
dregnila
v
ogenj
,
da
so
iskre
sfrčale
visoko
gori
v
dimnik
,
Ivan
je
pa
molčal
.
Delj
kot
je
premišljal
njene
besede
in
je
primerjal
z
njemu
znano
prošlostjo
svojega
očeta
,
verjetnejše
se
mu
je
zdelo
vse
.
Oče
je
bil
večkrat
v
Zagorju
in
na
Kalcu
,
tudi
igral
je
,
tako
so
pripovedovali
,
prva
leta
,
ko
se
je
oženil
.
Od
one
dogodbe
v
Zagorju
,
kakor
jo
je
pripovedovala
Barba
,
pa
do
poboja
ob
Reki
ni
minilo
niti
jedno
celo
leto
.
„
Oh
,
da
ni
bilo
vas
,
Barba
,
pri
sodišču
!
Kako
drugačna
bi
bila
obsodba
!
“
„
E
,
kaj
hočete
!
Jaz
ne
maram
,
da
bi
me
ljudje
vlačili
skozi
zobe
,
saj
me
imajo
že
tako
za
slabo
in
hudobno
.
Naj
ostane
,
kakor
je
.
Ali
boste
morda
vi
tožili
?
“
—
O
,
ne
!
Ne
zdi
se
mi
še
potrebno
.
Morda
se
v
tem
času
zve
zopet
za
kako
novo
pričo
,
potem
pa
naznanim
stvar
sodišču
.
Samo
vašo
trditev
,
mislim
,
kakor
je
resnična
,
bilo
bi
težko
dokazati
,
dasi
vidim
sedaj
,
kako
prav
ste
trdili
v
začetku
.
Hvalo
za
pripovedovanje
!
Prav
gotovo
se
še
kdaj
uporabi
zato
,
da
bo
pobijavec
mojega
očeta
—
Bog
mu
daj
dobro
!
—
kaznovan
,
kakor
zasluži
.
Barba
je
odšla
.
Ivan
je
pa
takoj
zasul
njeno
ajdo
.
Minil
je
ledeni
prosinec
,
nagibal
se
je
h
koncu
tudi
vihravi
svečan
s
svojo
vremensko
nestanovitnostjo
.
Po
bregu
kraj
Reke
že
gledajo
iz
zemlje
beli
zvončki
ter
oznanjajo
delavcu
,
ki
se
poti
v
vinogradu
,
da
se
vrnejo
v
naše
kraje
boljši
časi
.
Spomladi
pride
drugačno
delo
,
narava
oživi
,
trta
ocvete
,
in
njemu
se
bode
jel
vračati
obilni
trud
—
prijetna
vinska
kapljica
,
če
jo
božja
roka
milostno
obvaruje
uime
.
„
A
vse
je
še
v
božjih
rokah
!
“
tako
pravi
marljivi
oratar
in
vse
izroči
božjemu
varstvu
.
Tudi
če
po
leti
prihruje
toča
in
sklesti
sadeže
ter
mu
pobije
vse
pridelke
,
ostane
mu
še
rešilna
lestva
iz
brezdna
obupnosti
,
lestva
,
katere
se
krepko
oklene
:
„
Bog
je
vzel
,
Bog
bode
tudi
pomagal
!
“
Blagor
mu
,
komur
niso
bučeče
sile
v
življenju
skalile
te
nade
!
Neko
toplo
popoldne
koncem
svečana
je
stopala
Lesarjeva
Gabrijela
s
košarico
v
roki
po
prisolnčnem
bregu
,
kjer
so
kopali
delavci
za
trsje
.
V
košarico
je
spravila
za
Ivana
nekoliko
malice
,
ker
nadzoruje
delo
že
izpred
poldneva
.
Dasi
ni
hodila
še
dolgo
,
vendar
je
bila
v
obraz
močno
rdeča
.
Strma
pot
in
toplo
solnce
,
kakršnemu
že
ni
bila
vajena
nekaj
mesecev
,
sta
jo
ogreli
,
da
je
bila
lepa
kot
razcvela
vrtnica
,
kopajoča
se
v
jutranji
rosi
.
Le
nekaj
korakov
prej
,
ko
je
krenila
s
poti
na
stransko
stezo
v
vinograd
,
prišel
ji
je
nasproti
—
Matej
Suhorec
.
Ni
ga
videla
in
bala
se
je
srečati
ga
,
odkar
je
zvedela
,
da
se
je
hotel
maščevati
zato
,
ker
ga
ni
marala
.
Potem
ga
ni
bilo
več
v
hišo
,
in
potem
se
je
tudi
začelo
vse
govorjenje
o
Korenčanu
in
njenem
rajnem
očetu
.
V
dekličinem
srcu
je
bil
Matej
Suhorec
vzrok
vsega
hudega
.
Kesala
se
je
Gabrijela
,
da
ni
stopila
nekoliko
brže
.
Na
njenem
licu
je
bilo
poznati
veliko
zagato
,
v
kakršni
je
bila
,
in
vendar
je
stopala
ponosno
naprej
.
A
tajiti
ni
mogoče
,
da
bi
bil
tudi
še
tako
strog
opazovavec
poznal
zadrego
tudi
na
Matejevem
obrazu
.
Ono
,
kar
se
je
bil
lotil
jeseni
,
pozabil
je
že
davno
,
saj
je
odslej
doživel
še
več
drugih
prevar
.
In
vendar
bi
bil
tudi
on
v
tem
trenotku
raje
tam-le
doli
sredi
Reke
,
ki
ni
še
posebno
gorka
,
kakor
tu
nasproti
njej
—
Gabrijeli
.
Kako
neprijetno
je
srečati
človeka
,
kateremu
smo
brezuspešno
razkrili
svoje
srce
,
koliko
neprijetnejše
je
še
le
iznenadenje
,
če
je
oni
človek
—
ženska
!
To
je
dobro
čutil
tudi
Matej
,
in
rdečica
bi
mu
bila
ogrela
obraz
,
ko
bi
bil
—
trideset
let
mlajši
.
Seveda
tega
ni
on
kriv
,
tudi
si
nič
ne
more
pomagati
,
če
ga
je
hudomušni
Amor
zadel
v
srce
še
le
pri
Lesarju
,
ko
je
gledal
okrog
ognjišča
se
vrtečo
Gabrijelo
,
a
—
v
zadregi
je
danes
vendar
,
v
silni
zadregi
.
Vsi
srečni
dnevi
so
se
mu
hipoma
razvrstili
v
spominu
kakor
na
blagohoten
pregled
,
slednjič
pa
še
nenadejani
poraz
—
grob
lastne
sreče
,
grob
,
kjer
je
mislil
,
da
mu
vzcvete
rajski
kotiček
že
na
tem
svetu
.
Sezidal
je
lepo
hišo
,
da
—
Barba
gospodari
v
njej
;
posodil
ji
je
denarja
na
posestvo
,
sedaj
pravi
,
da
je
ona
toliko
založila
v
hišo
,
da
ni
skoro
nič
njegovega
;
terja
jo
za
svoje
stotake
,
a
ona
se
mu
smeje
in
ga
draži
porogljivo
,
naj
dokaže
,
kdaj
ji
je
res
kaj
dal
.
Danes
ve
tako
za
gotovo
,
kakor
za
svojo
smrt
,
da
jih
ne
bo
videl
nikoli
več
.
O
,
ti
hudobni
Amor
!
Vse
je
bila
sama
prevara
!
Korenčan
lahko
pride
,
tako
je
mislil
Matej
,
ter
vzame
Gabrijelo
;
on
pa
ne
bode
imel
ne
Gabrijele
,
ne
svojih
lepih
novcev
,
niti
drugi
ljudje
ga
ne
bodo
radi
vzeli
pod
streho
za
tiste
krajcarje
pokojnine
.
To
je
naredila
Barba
,
in
Matej
mora
sedaj
lepo
slušati
,
kar
reče
ona
.
Kam
naj
pa
gre
,
in
kdo
mu
naj
postreže
?
Še
zadnji
hip
je
hotela
Gabrijela
skočiti
s
pota
na
senožet
in
iti
za
grmovjem
mimo
Mateja
,
ko
je
v
njegovem
srcu
premagalo
zadrego
nekdanje
sočutje
.
Rekel
je
:
„
Kam
pa
vi
,
gospodična
?
“
—
Tja-le
k
delavcem
grem
.
„
Nesete
malico
?
“
deje
on
zelo
prijazno
.
—
Bratu
sem
pripravila
nekaj
za
priboljšek
.
„
Ali
je
Ivan
tudi
tam
?
“
—
Tudi
,
pravi
ona
rezko
in
hoče
oditi
.
Gabrijelo
je
Matejeva
prijaznost
opominjala
nekdanjih
časov
,
ko
je
bil
tako
prijazen
,
a
tisti
časi
so
ji
prinesli
mnogo
tužnih
dni
.
„
Gabrijela
,
počakajte
no
,
prosim
!
“
—
Kaj
bi
radi
?
deje
osorno
.
„
Nekaj
bi
vam
rad
povedal
-
“
—
Vi
—
povedali
!
čudi
se
ona
,
—
ali
niste
že
nekoč
povedali
pri
nas
vsega
,
kar
bi
radi
.
Dobro
veste
,
kako
je
bilo
,
in
tudi
ono
veste
,
kar
ste
še
storili
potem
.
Kaj
takega
ne
bi
bila
mislila
o
vas
nikdar
.
Sramota
!
„
Oprostite
,
Gabrijela
!
Ko
bi
vi
vedeli
....
“
Ni
mu
pustila
izgovoriti
,
dasi
je
bil
Matej
zelo
srečen
,
če
je
smel
le
njeno
ime
izgovarjati
.
—
Kaj
,
ko
bi
jaz
vedela
,
mari
ne
vem
še
zadosti
?
Morda
mislite
,
da
še
sedaj
ne
vem
vsega
,
kar
ste
počeli
samo
za
to
,
da
bi
se
maščevali
?
—
Njena
precej
visoka
,
vitka
postava
se
je
še
bolj
vzravnala
,
v
obrazu
se
ji
je
pokazala
neka
nenavadna
odločnost
,
ki
je
dobrodejno
uplivala
na
njeno
dražestno
prikazen
.
Matej
je
na
tihem
občudoval
junaško
žensko
.
Sape
mu
je
nestajalo
v
grlu
in
—
tega
pa
že
ne
smemo
povedati
,
že
z
ozirom
na
njegovo
nekdanje
vojaško
dostojanstvo
ne
smemo
spraviti
v
javnost
.
Ne
smemo
reči
,
da
bi
se
bil
kar
naravnost
bal
,
ne
,
tega
pač
ne
,
marveč
povedal
bi
bil
prav
odkritosrčno
,
kakor
na
izpovedi
,
da
ni
on
kriv
tega
,
le
Barba
je
vse
napeljala
.
Deklica
je
spoznala
njegov
notranji
položaj
.
Obraz
se
ji
je
razjasnil
,
nasmehnila
se
je
rahlo
in
ga
vprašala
:
„
No
,
pa
kaj
ste
hoteli
reči
,
gospod
Volk
?
Prosim
,
povejte
,
mudi
se
mi
!
“
—
I
,
to
sem
hotel
reči
,
mencal
je
oni
zadovoljno
,
sluteč
,
da
je
menda
nevihta
vendar
že
minila
,
—
da
so
bili
drugi
vsega
krivi
.
„
Menigo
in
pa
vi
!
“
reče
Gabrijela
odločno
.
—
O
,
jaz
nič
,
jaz
!
Verujte
,
gospodična
!
„
Kdo
pa
?
“
—
Ne
morem
povedati
.
„
Potem
niste
mož
,
ker
se
bojite
resnice
.
“
—
Kako
?
Kaj
pravite
?
Jaz
nisem
mož
?
Dva
tisoč
tristo
sedem
in
šestdeset
goldinarjev
sem
zazidal
v
hišo
in
tudi
plačal
sem
toliko
,
pa
da
nisem
mož
?
—
„
Kaj
?
“
čudi
se
Gabrijela
.
„
Saj
ste
nekdaj
sami
pripovedovali
,
da
imate
le
dvanajst
sto
v
hranilnici
!
“
—
I
,
saj
sem
jih
imel
res
.
„
Odkod
pa
drugo
?
“
Sedaj
je
bil
Matej
v
hujši
zadregi
kot
prej
,
ko
je
stopal
deklici
nasproti
.
Sram
ga
je
bilo
povedati
,
a
pomislil
je
,
kakor
je
slišal
pri
starih
možeh
:
naravnost
se
najprej
pride
,
in
rekel
:
—
Posodila
mi
je
Barba
.
„
Kje
je
pa
dobila
toliko
denarja
?
“
—
Mož
ji
je
poslal
s
Hrvaškega
?
„
Pa
toliko
?
“
—
Saj
je
tudi
tam
doli
že
več
let
.
Ni
čuda
!
„
Oni
dan
je
pravil
nekdo
,
ki
ga
je
videl
,
da
dela
le
malo
,
tem
več
popiva
.
“
—
Morda
slučajno
nima
dela
.
„
Pustiva
to
!
—
Torej
Menigo
vam
je
pomagal
obrekovati
starega
Korenčana
in
pa
vaša
sestra
Barba
.
Lepe
reči
so
to
!
“
Mateja
je
bilo
sram
,
in
odšel
je
molče
po
svojem
potu
;
Gabrijela
je
pa
premišljala
njegove
besede
o
Suhorcu
.
Slišala
je
o
njem
že
marsikaj
in
tudi
to
,
da
ga
ni
potlej
več
doma
,
kar
so
pobili
njenega
očeta
.
Odkod
bi
ta
človek
prislužil
toliko
novcev
?
Kaj
,
ko
bi
bil
on
tudi
imel
opraviti
tedaj
—
Ni
si
upala
končati
te
misli
,
ker
ni
bila
vajena
po
krivem
koga
sumničiti
.
Vendar
je
povedala
svoje
pomisleke
bratu
,
ki
pa
ni
rekel
ničesar
.
Saj
je
zadnji
čas
tako
čuden
,
da
si
Gabrijela
ne
more
tolmačiti
njegovega
vedenja
.
O
Korenčanu
noče
prav
nič
slišati
,
vzroka
pa
ne
pove
.
Gabrijela
namreč
ni
ničesar
slišala
o
Barbinem
pripovedovanju
,
ničesar
o
bratovih
načrtih
.
Nekoč
je
zahteval
,
da
se
kar
sama
odpove
vsakršni
zvezi
s
Korenčanovo
hišo
,
kar
pa
ni
hotela
storiti
.
Ivan
se
je
hudoval
in
rekel
,
da
je
to
zoper
voljo
rajnega
očeta
.
Tega
ni
umela
njegova
sestra
.
Ivan
je
trdil
,
da
je
preiskava
proti
Korenčanu
ustavljena
samo
zastran
pomanjkanja
dokazov
,
kar
še
ni
povod
,
da
bi
mogli
reči
:
nekriv
je
.
Navzlic
vsemu
temu
je
zvedel
Josip
Korenčan
vso
stvar
že
naslednje
jutro
.
Čudil
se
je
drobni
ženski
pisavi
,
ki
je
imela
vse
posebnosti
pisave
mirnega
človeškega
značaja
.
Zamišljeno
je
stopal
mladi
Korenčan
ob
vodi
poleg
pile
.
Divje
je
šumela
Bistrica
,
prašila
se
v
zrak
in
padala
zopet
peneča
v
strugo
,
a
še
burneje
misli
so
rojile
v
Josipovi
notranjosti
.
Preživeli
tožni
dnevi
so
mu
bili
še
živo
pred
očmi
,
brezupna
sedanjost
se
umika
oživljajoči
prihodnosti
,
lepšim
nadam
.
Kakor
voda
burno
vrši
od
svojega
vira
v
dolino
,
a
mora
prej
zmagati
mnogo
slapov
in
vodnih
koles
,
še
le
pozneje
si
umiri
v
ravni
planjavi
,
tako
se
je
kazalo
Josipu
danes
življenje
.
Čutil
je
,
kakor
še
nikdar
prej
,
v
sebi
neko
nepremagljivo
moč
,
da
s
svojo
znanostjo
,
s
svojo
vstrajnostjo
sam
poskusi
raziskati
temno
mesto
v
očetovi
prošlosti
,
da
dožene
,
če
je
le
mogoče
,
njegovo
nedolžnost
in
najde
pravega
krivca
.
Bodrila
ga
je
nada
,
da
se
gre
tu
za
dobro
,
pravično
stvar
,
misel
o
končnem
uspehu
in
sladki
čut
,
da
ne
bode
med
Korenčanovo
in
Lesarjevo
družino
nikake
zapreke
več
njegovi
zvezi
z
ljubljeno
Gabrijelo
.
Ponosno
je
dvignil
glavo
,
obrisal
z
roko
čelo
,
kakor
da
hoče
s
tem
prepoditi
vse
dvomljive
in
sitne
misli
,
potem
se
vrne
v
svojo
sobo
,
pozneje
k
očetu
.
Še
tisti
dan
je
bil
sklenjen
tajni
načrt
,
opazovati
Suhorčevo
Barbov
Hrastju
in
njene
zveze
.
Kjer
Postoj
’
na
v
spodnji
svet
Svoja
čuda
vabi
zret
,
Ona
zemlja
slavoglasna
Moja
vlast
je
,
dom
je
moj
.
Kdo
ne
ve
,
kaj
so
čudesa
notranjskih
kapnin
?
Ona
neizmerna
množica
ljudi
,
ki
se
zbira
binkoštni
ponedeljek
pred
Postojinsko
Jamo
;
ono
nerazločno
,
burno
in
vendar
jednakomerno
žuborenje
med
množico
,
katero
požira
nenasitno
žrelo
v
podzemeljski
svet
;
potem
pa
ona
sopara
,
ki
prihaja
iz
jame
;
oni
duh
po
svečavi
in
umeteljnih
ognjih
—
pozneje
oni
vlažno-mrzli
zrak
,
ki
objame
človeka
takoj
ob
vhodu
v
Jamo
;
vse
to
nam
svedoči
,
da
mora
biti
tu
nekaj
nenavadnega
—
božjega
stvarstva
čudo
.
Resnično
!
Tu
prestopa
človek
mejo
svojega
vsakdanjega
,
navadnega
življenja
,
tu
se
začenja
zanj
nov
svet
.
V
tej
podzemeljski
krasoti
čuti
človek
,
da
smo
ljudje
nekako
vsi
jednaki
.
Tudi
če
so
nam
na
zemeljskem
površju
smotri
različni
,
da
nam
gredo
misli
in
pota
navskriž
in
narazen
,
tu
v
podzemeljskem
svetu
smo
jednaki
.
Vodi
nas
samo
jeden
namen
:
občudovati
lepoto
naravnih
stvorov
,
z
občudovanjem
blažiti
si
srce
,
da
bi
bilo
občutljivejše
za
najvišje
vzore
in
da
bi
slutilo
v
stvarjenju
mogočnost
božjo
.
Niso
pa
to
več
jedini
nameni
,
zaradi
katerih
se
gnetejo
ljudje
pred
Jamo
ter
hočejo
s
silo
,
bodi
že
z
lepa
ali
z
grda
,
vanjo
.
Zanimanje
za
neopisno
čudo
slovenske
zemlje
je
sicer
v
vsakem
človeku
,
toda
poleg
tega
združi
rad
še
stranske
namene
.
Tudi
Josip
Korenčan
je
bil
že
večkrat
v
Jami
.
Danes
je
prišel
samo
po
to
,
da
vidi
nekatere
znance
in
da
bi
srečal
—
če
bi
bilo
mogoče
—
tudi
Gabrijelo
.
Saj
je
ni
videl
od
onega
večera
,
ko
sta
z
očetom
poslušala
Meniga
.
Koliko
solz
je
ona
potočila
od
tedaj
do
danes
,
in
koliko
britkosti
je
prebil
Josip
od
onega
trenotka
,
ko
je
mislil
,
da
mu
je
odprt
življenja
raj
poleg
lepe
Gabrijele
!
Kolikokrat
prevari
človeka
slepilna
nada
!
Njegovo
raziskovanje
ni
bilo
zaman
.
Povpraševal
je
pri
tedanjih
delavcih
in
zvedel
je
marsikaj
.
Zorič
iz
Sušice
je
imel
tedaj
gostilno
ob
železni
cesti
,
pravil
mu
je
,
da
je
Suhorec
pil
pri
njem
tisti
večer
,
ko
ga
je
zapodil
Lesar
.
Jezil
se
je
na
njega
in
se
rotil
,
da
ga
ubije
,
če
ga
kje
sreča
.
„
Prav
je
bilo
,
da
je
odšel
drugi
dan
na
Hrvaško
“
,
dejal
je
mož
,
„
sicer
bi
bili
njega
prijeli
,
ko
so
našli
tri
dni
pozneje
pobitega
Lesarja
.
“
Tomažič
iz
Trnovega
mu
je
celo
pripovedoval
,
da
so
smatrali
on
in
vsi
pametnejši
ljudje
Lesarjevo
nesrečo
za
politični
zločin
,
ker
je
bil
pokojni
Lesar
preveč
zagrizen
nasproti
tujcem
,
zlasti
pa
nemškutarjem
,
ki
so
še
tedaj
nosili
glave
po
koncu
.
Jurij
Trobec
,
dolgoletni
črednik
v
Hrastju
,
mu
je
podal
glede
na
Suhorca
najimenitnejšo
izjavo
.
On
je
videl
Suhorca
prav
tisti
večer
pred
nesrečo
na
tržaški
cesti
,
ko
se
je
le-ta
plazil
po
malo
obrastlem
pašniku
med
grmovjem
ter
se
vidno
izogibal
prave
poti
.
Možiček
je
