jeužigal
púšpanko
,
težko
vlekel
iz
nje
in
v
tem
nadaljeval
:
»
To
pa
rečem
—
dosti
sem
že
znosil
takega
—
blagá
;
no
—
slabo
ni
!
—
To
pa
rečem
:
če
Vodétu
prinesem
stot
solí
,
dal
mi
bode
osem
gróšev
,
pa
morebiti
kozarec
vina
,
Martinec
tam
dôli
pa
mi
dá
za
stot
usnja
dvajset
krajcarjev
—
no
,
vse
je
dobro
,
kar
se
dobí
—
to
pa
rečem
,
takšno
blagó
,
takšno
pismo
,
to
je
najbolje
;
tista
Vodétova
Rezika
,
ki
je
na
Gorenjskem
omožena
in
se
ji
dobro
godí
,
dala
mi
je
časih
za
takšno
pisemce
,
ki
je
ne
čutim
,
ako
je
nesem
—
po
celih
šest
gróšev
?
«
»
Kdo
ji
je
pa
pisaril
?
«
»
Ej
,
sam
ne
vém
!
Pri
žolnirjih
je
bil
,
ki
so
tu
svet
merili
.
Pa
zdaj
se
ji
dobro
godí
,
omožena
je
dobro
,
otroke
ima
,
bogatega
možá
—
«
»
Kaj
pa
Mánica
?
«
vprašal
je
nehoté
major
malo
radovedno
.
»
Ta
pa
ne
,
ta
pa
ne
!
To
pa
rečem
—
zánjo
pa
še
nisem
nese
pisma
!
«
»
Saj
bi
bila
tudi
nespametna
,
ako
bi
ti
katero
zaupala
—
Jurij
!
«
rekel
je
gospod
Lukič
ter
osorno
velel
:
»
Pokaži
,
kje
imaš
pismi
,
ki
ji
neseš
na
Grič
!
«
Jurica
je
hotel
sprva
tajiti
,
a
videl
je
,
da
sedaj
z
majorjem
ni
mnogo
opraviti
.
»
I
,
ker
je
že
znano
,
naj
pa
pokažem
,
«
mrmral
je
in
pokazal
graščáku
pismi
.
Ta
je
pogledal
naslova
in
potem
zopet
s
posiljenim
smehom
vrnil
lista
Jurici
.
»
Neumnosti
,
otročarije
,
«
ponavljal
je
čestokrat
.
Šel
je
počasi
proti
domu
in
mahal
s
svojim
slamníkom
.
Zdajci
se
obrne
.
»
Ti
,
Jurica
,
čuješ
?
«
»
Kaj
—
gospod
?
«
»
Tiste
veje
,
tista
hrastova
débla
—
tam
dôli
za
lazom
saj
veš
—
tisto
le
poberi
!
«
»
Hvala
,
hvala
Vam
!
Bom
pa
kàj
storil
za
to
!
«
»
Vraga
boš
storil
!
«
Takó
sta
se
razšla
.
Jurica
vesel
in
zadovoljen
,
major
pa
sedaj
čemeren
—
in
jezen
.
»
Doktor
naj
pač
ima
guvernanto
—
toda
Pavel
,
Pavel
s
Hahnovo
—
to
bi
utegnilo
biti
še
resno
—
in
to
bi
bilo
neumno
—
kleto
neumno
!
«
Takó
se
je
jezil
korakajoč
v
klanec
proti
grádu
.
»
Pavel
,
pojdi
z
máno
!
Govoril
bi
rad
par
besedij
s
teboj
!
«
dejal
je
stari
Lukič
svojemu
sinu
,
ko
so
po
opóludanskem
obedu
vstajali
od
mize
.
Pavel
in
doktor
Božan
sta
se
začudena
ozrla
v
majorja
,
a
prvi
je
le
dejal
:
»
Takoj
,
takoj
!
«
in
odložil
užgano
smodko
.
Božan
pak
je
šel
v
svojo
sobo
.
Major
je
bil
tudi
že
zunaj
in
Pavel
se
je
obrnil
k
materi
ter
vprašal
:
»
Kaj
pa
je
,
kaj
se
je
zgodilo
?
«
»
Ne
vém
,
ne
znam
!
«
zavrnila
je
ona
tudi
začudeno
.
Pavel
je
na
to
hitel
za
očetom
.
Ta
je
prišedši
v
svojo
sobo
postavil
užgano
pipo
na
mizo
,
navlašč
zato
pripravljeno
,
uteknil
roke
v
žep
in
se
naglo
obrnil
k
ustopivšemu
sinu
.
»
Pavel
,
také
neumnosti
so
práv
odveč
,
nepotrebne
in
nepoštene
!
Kaj
hočeš
?
«
Govoril
je
to
naglo
,
kar
bruhoma
ter
niti
pogledal
ni
sina
,
nego
oči
upiral
v
tla
.
»
Kaj
pa
?
«
vprašal
je
Pavel
malodušno
;
nekova
prirojena
slutnja
ga
je
učila
pravo
.
»
To
dopisovanje
—
z
óno
—
z
óno
—
z
óno
—
Hahnovo
!
Čemu
vse
to
?
Kaj
bo
iz
tega
?
Pusti
dekleta
v
miru
!
«
»
Oče
,
jaz
jo
ljubim
!
«
Pavel
je
dejal
to
mirno
,
vender
ne
več
takó
malodušno
,
kakor
je
bil
prej
povprašal
.
Čutil
je
,
da
mu
rase
pogum
.
»
Ljubiš
?
Pavel
—
pomisli
,
kaj
bo
iz
tega
?
Kaka
razmera
?
Nobena
razlika
v
vajinih
letih
—
kaj
hočeš
kdáj
ž
njo
?
«
Ta
razlog
je
bil
Pavel
čul
že
iz
Božanovih
ust
,
zato
ni
práv
nič
vplival
nánj
.
»
Nezmisel
to
!
Že
zdaj
misliti
resno
na
—
ženitev
morda
?
Vsaj
jaz
sodim
,
da
si
pošten
in
da
pošteno
misliš
?
«
pravi
Ivo
,
sedaj
ravno
nasprotno
trdeč
,
kar
je
bil
sprva
rekel
.
»
Dà
,
pošteno
—
oče
!
«
pritrdil
je
Pavel
.
»
Pošteno
,
pošteno
!
«
rôjil
je
stari
major
in
jel
stopati
po
sobi
gôri
in
dôli
.
»
Ti
še
pošteno
misliti
ne
moreš
,
ker
si
premlad
,
preneumen
,
preotročji
—
!
«
»
Oče
!
«
vzkliknil
je
Pavel
.
»
To
razmero
bom
končal
!
Ne
,
ti
jo
boš
končal
,
sam
moraš
konec
storiti
—
jaz
zahtevam
to
!
«
Sin
je
umolknil
.
»
Čakaj
,
da
mirno
govoriva
!
«
povzel
je
zopet
major
.
»
Ti
si
mlad
,
priden
,
vésten
,
pred
seboj
imaš
jasno
,
odprto
pot
v
življenje
,
in
glej
,
—
Pavel
,
Pavel
—
«
Zdajci
se
je
stari
oméčil
in
govoril
potihoma
,
skoro
šepetaje
:
»
Glej
«
—
dejal
je
počasi
,
»
o
tebi
mislim
in
sanjam
,
da
boš
še
do
posebnega
vzrasel
!
Najin
jedinec
si
—
nikar
ne
varaj
upanja
mojega
!
«
»
Oče
,
zakaj
bi
je
varal
,
ako
ljubim
Zorko
?
«
»
Ker
si
boš
s
tem
uničil
prihodnjost
svojo
!
Študiraj
,
úči
se
,
pripravljaj
se
,
da
boš
kdàj
kàj
veljal
med
nami
.
Ne
veš
li
,
kaj
je
moja
najljubša
misel
?
Videti
te
kdaj
med
ónimi
,
ki
so
prvi
v
domovini
naši
.
To
dosežeš
le
,
ako
vse
svoje
sile
posvetiš
tej
nalogi
.
Če
se
pa
hočeš
že
zdaj
vezati
na
žensko
—
kje
bodo
tvoje
misii
,
kje
tvoja
volja
?
Čakaj
,
da
bodeš
mož
!
«
Pavlu
je
sililo
nekaj
v
oči
,
kakor
—
solze
.
Tiščalo
ga
je
v
vrátu
,
da
ni
mogel
ziniti
besede
.
Bil
je
mehak
,
rahločuten
,
a
sedaj
se
mu
je
zdelo
,
da
mu
treba
tudi
stanovitnosti
,
trmoglavosti
.
V
vsem
bóji
pa
se
mu
je
kázala
Zorka
tem
milej
ša
,
tem
ljubša
,
čimbolj
so
se
množile
ovire
,
da
jo
dobode
.
»
Saj
lehko
čakam
,
oče
!
Kolikor
časa
zahtevate
!
To
me
ne
bo
motilo
v
stúdijah
;
to
bo
še
bolje
,
kajti
imel
bom
gotov
smoter
pred
seboj
!
«
»
Ne
,
ne
,
nikdar
ne
!
«
zagrmel
je
sedaj
major
v
silni
razburjenosti
;
»
a
jaz
ne
maram
,
da
bi
se
ta
—
Hahnovka
kdaj
šopirila
tu
ob
meni
!
Čuješ
li
?
Tega
nečem
!
Pameten
bodi
.
Pavel
!
Ti
boš
dobil
dve
ženski
v
hišo
,
obe
skupaj
nimata
ničesar
,
stára
bi
le
hčer
rada
spravila
v
gorko
zavetje
;
—
kaj
ljubezen
,
ljubezen
—
ti
si
zaljubljen
—
dà
,
ali
óni
dve
sta
samo
interesirani
,
samogóltni
.
«
Stari
Lukič
je
bruhal
to
iz
sebe
in
tekal
semtertja
.
Pavel
je
trdovratno
molčal
.
Pri
zadnjih
očetovih
besedah
se
je
burno
zgenil
,
toda
zinil
ni
besedice
.
Ljubil
in
spoštoval
je
očeta
nadvse
,
in
sam
si
ni
bil
nikdar
v
svesti
,
da
bi
moglo
to
nasprotje
,
ki
se
je
sedaj
borilo
v
njem
,
namreč
ljubezen
in
spoštovanje
do
očeta
in
ljubezen
do
óne
deklice
,
biti
takó
bridko
,
takó
bolestno
v
svojem
bóji
.
A
kaj
je
bilo
to
?
Major
je
bil
zdajci
sam
ves
mehak
.
»
Prosim
te
,
Pavel
,
obljubi
mi
jedno
:
da
se
ne
zavežeš
z
nobeno
besedico
,
nobeno
—
!
Obljubi
mi
!
Ali
si
morda
že
zavezan
?
«
»
Ne
,
nikakor
ne
!
«
zavrnil
je
sin
z
jasnim
licem
.
»
Torej
—
Pavel
!
«
Stari
je
položil
roko
na
sinovo
ramo
in
se
sedaj
prvič
ozrl
v
njegovo
okó
;
ali
oče
je
povesil
pôgled
svoj
.
Nekaj
je
zmagovalo
v
njegovem
srci
in
to
je
bilo
jasno
videti
,
da
je
zmagoval
—
oče
.
Pavel
je
bil
vrl
,
dober
,
odkrit
—
toda
dokaj
lehkoživ
in
lehkomiseln
.
In
uprav
ta
lehkomiselnost
je
bila
tu
zaveznik
očetov
.
»
Ne
bom
—
brez
tvojega
dovoljenja
!
«
dejal
je
potihoma
nekoliko
trenutkov
potem
.
»
Hvala
ti
—
Pavel
!
«
odgovoril
je
major
in
se
obrnil
k
oknu
,
da
skrije
solzo
,
ki
mu
je
silila
v
okó
.
—
—
Mladi
Lukič
je
odšel
,
ne
da
bi
več
izgovoril
besedo
.
K
Božanu
ni
hotel
,
ampak
v
svojo
sobo
se
je
zapri
,
vrgel
se
vznak
na
posteljo
,
in
dolgi
dve
uri
zri
takó
v
pisan
strop
nad
seboj
;
zazdelo
se
mu
je
časih
,
da
mu
neznosna
bol
šili
v
srce
,
da
ni
práv
to
,
kar
je
očetu
obljubil
,
toda
potem
si
je
dejal
,
da
ta
obljuba
vender
ne
pomenja
ničesar
,
kajti
—
vezati
se
,
tega
ne
sme
,
a
ljubiti
jo
sme
še
vedno
—
to
deklico
,
katere
milina
mu
je
polnila
dušo
.
Ali
—
Ana
!
Kaj
poreče
gospá
Ana
?
Ako
ji
razodene
resnico
,
potem
ne
more
,
ne
sme
več
tjá
;
molčati
pa
,
tajiti
,
legáti
se
—
to
je
vse
nemožno
.
»
Ali
jo
pa
res
ljubim
takó
,
da
bi
dal
zánjo
vse
življenje
svoje
,
vse
—
dušo
—
vse
—
kar
imam
,
kar
premorem
?
«
Ta
misel
ga
je
hipno
naudala
.
Pa
udušil
jo
je
zajedno
.
O
tem
ni
hotel
premišljevati
.
Rekel
si
je
potihoma
,
skrivno
in
potem
skoro
glasno
:
»
Dà
!
Ljubim
jo
takó
!
«
vender
po
volji
mu
nista
bila
misel
,
niti
odgovor
.
Nesrečna
ljubezen
,
vsa
poezija
,
ki
tičí
v
nji
,
in
o
kateri
je
tolikrat
čital
in
sanjal
,
na
drugi
stráni
pa
junaštvo
,
ki
podira
zapreke
,
vse
je
mahoma
vstajalo
pred
njim
,
in
ko
je
hotel
vzklikniti
:
»
Dà
,
dà
,
tudi
jaz
bom
takó
ravnal
—
moja
mora
biti
!
«
—
palo
je
vse
na
kup
,
ves
pogum
,
vsa
energija
,
in
ta
mladi
,
krepki
,
lehkoživi
in
lehkomiselni
Pavel
je
iztegnil
roki
in
vzdihnil
:
»
Ne
morem
,
ne
smem
!
«
—
Takó
je
ugibal
dolgo
,
dolgo
;
a
čim
delj
je
to
trajalo
,
tem
bolj
temni
,
tem
menj
odločni
so
bili
ti
pojavi
in
ko
je
Vid
pozno
popóludne
potrkal
na
njegova
vráta
,
skočil
je
brzo
in
skoro
zadovoljen
raz
posteljo
in
hitel
odpirat
.
»
Vrbljenska
kadeta
sedita
pri
Vodétu
in
pijeta
!
Poslala
sta
po
naju
«
,
dejal
je
Božan
in
vprašujé
ozrl
se
v
tovariša
.
»
Prav
takó
!
Pojdiva
dôli
!
«
silil
je
Pavel
in
iskal
po
kotih
páličice
in
klobúka
,
pa
menda
bolj
zato
,
da
bi
skril
rdeči
svoj
obraz
tovarišu
.
«
Vid
je
opazil
to
,
toda
ni
hotel
povpraševati
.
»
Osedlájva
konja
«
,
menil
je
doktor
,
»
jaz
bi
šel
se
malo
dalje
;
vrnem
se
kmalu
!
«
»
Oh
—
dobro
,
dobro
!
«
»
Morda
bi
šel
ti
tudi
?
«
»
Jaz
—
na
Grič
—
ne
,
jaz
ne
grem
danes
!
«
»
I
,
na
Grič
tudi
jaz
ne
pôjdem
—
«
smijal
se
je
Božan
,
»
ostanem
v
ónem
gozdiči
pod
Gričem
!
«
»
Dobro
zabavo
!
«
Ko
sta
dirjala
proti
Vodétu
,
vprašal
je
vender
Vid
:
»
Si
li
govoril
z
očetom
?
«
»
Govoril
!
«
»
In
?
«
»
Ej
—
molčiva
danes
;
—
jutri
,
če
hočeš
!
Huj
,
lisec
!
«
Pavlov
konj
je
planil
v
skok
in
v
malo
trenutkih
sta
bila
pri
Vodétu
,
kjer
sta
sedela
oba
kadeta
v
družbi
že
pijanega
Štupe
.
Vid
je
urno
jahal
dalje
;
Pavel
pak
je
prisedel
k
ónim
trém
.
»
Pride
kmalu
!
Kobili
treba
malo
pota
!
«
izgovarjal
je
mladi
Lukič
prijatelja
.
Ko
se
je
vrnil
Božan
,
bila
je
že
temná
noč
.
Štupa
ni
več
govoril
,
nego
le
še
meketal
ter
Pavla
pital
gospodom
barónom
.
Kadeta
sta
silila
v
Mánico
,
Pavel
pa
je
v
jednomer
natakal
in
napival
vsem
z
odkritim
namenom
,
upijaniti
jih
do
dobrega
.
Le
časih
,
če
se
mu
je
zdelo
,
da
hoče
jeden
ali
drugi
kadetov
Mánico
objeti
,
ozrl
se
je
malo
jezno
tja
ter
velel
:
»
Pijmo
!
«
Sam
je
imel
že
težko
glavo
.
Božan
je
takoj
umel
Pavlovo
namero
in
vrlo
pomagal
.
Ranocelnika
so
spravili
spat
v
gorenjo
sobo
,
kadeta
sta
se
pa
odpeljala
z
Vodétovim
vozom
;
njiju
hripavi
dvospev
se
je
razlegal
po
dolini
,
in
na
vrtu
ostali
trije
—
Božan
,
Pavel
in
Máníca
so
se
glasno
smijali
.
»
Sedaj
pa
še
ti
pij
,
Vid
!
«
silil
je
Pavel
ves
razvnet
.
»
Ni
treba
siliti
!
«
»
Kakó
si
se
imel
?
«
»
Nič
,
bedarija
!
Ni
je
bilo
!
«
—
zavrnil
je
Božan
,
zapaživší
da
Mánice
ni
več
pri
mizi
.
»
Ha-há
!
Čudno
!
«
V
Pavlovih
besedah
je
zvenelo
neko
skrivno
veselje
ali
škodoželjnost
,
češ
—
tebi
se
tudi
takó
godí
.
Doktor
se
ni
zmenil
za
to
,
nego
pričel
pogovarjanje
s
starim
Vodétom
,
ki
si
je
bil
velel
prinesti
svojo
na
večer
obično
črno
kavo
na
vrt
ter
prisedel
k
prijatloma
.
Pavel
pa
je
zapažil
Mánico
na
drugem
konci
vrta
ob
ograji
,
obraseni
z
gostim
vinskim
trsom
.
Temno
je
bilo
tam
in
le
zvezdic
svetlobo
je
brlela
skozi
listje
.
»
Kaj
premišljujete
?
«
dejal
je
stopivší
k
deklici
.
»
Ničesar
!
Kaj
čem
premišljevati
?
«
»
Da
smo
takó
neródni
,
takó
pijani
—
danes
!
«
»
Saj
Vi
niste
!
«
»
Skoro
!
Oh
,
ne
—
nisem
—
Mánica
!
«
Prijel
jo
je
okoli
pasú
in
potegnil
k
sebi
.
»
Mánica
—
me
li
res
ne
ljubite
?
Jaz
te
imam
rad
,
takó
rad
,
Mánica
!
«
»
Pustite
me
—
saj
imate
drugo
!
«
»
Nimam
je
več
—
to
je
vse
pri
kraji
,
vse
končano
!
«
»
Kdaj
?
«
rekla
je
deklica
in
nekoliko
odstopila
.
»
Ne
vprašúj
,
Mánica
!
Vse
je
končano
!
Jeden
poljub
,
srce
moje
,
samo
jeden
poljub
!
«
Dala
mu
ga
je
res
,
in
prsi
so
se
ji
dvigale
od
samé
radosti
in
razburjenosti
.
Ko
se
je
Pavel
vrnil
k
mizi
,
izpraznil
je
v
dúšku
svoj
kozarec
,
Božan
pa
se
mu
je
sredi
pogovora
z
Vodétom
zlobno
nasmehnil
.
Lepi
dnevi
prijaznih
počitkov
so
potekali
prijateljema
naglo
,
kakor
ura
.
Nekoliko
tednov
še
,
in
treba
bode
jemati
slovo
od
zelenih
,
tu
in
tam
že
malo
rmenkastih
brd
in
goric
,
treba
se
bo
ločiti
od
rdečih
usten
mladih
déklic
,
okrog
katerih
se
je
poleg
petja
,
lova
in
pitja
,
ob
izletih
in
tudi
ponočevanji
sukalo
življenje
teh
mladih
mož
.
Polkovnica
Hahnovka
je
bila
nenádoma
s
hčerko
odpotovala
.
Dejala
je
,
da
jo
rodbinske
razmere
silijo
k
tému
,
da
je
prejela
brzojavko
,
in
vse
prigovarjanje
sestričine
Podgorske
je
bilo
zaman
.
V
istini
pa
je
bila
pôvod
tému
naglemu
odhodu
odkrita
izpóved
Pavlova
,
kaj
in
kakó
sta
govorila
z
očetom
o
njegovi
razmeri
z
Zorko
.
Pavel
je
sicer
kolikor
môči
odločno
,
ali
v
istini
vender
malodušno
trdil
,
da
Zorke
ne
pustí
—
prejšnji
večer
je
bil
prebil
zopet
do
polunočí
pri
Vodétu
—
in
zagotavljal
je
,
da
se
oče
premisli
,
da
mu
ljubezni
ni
prepovedal
,
a
da
le
ne
dovoljuje
usedaj
še
«
resne
obljube
—
toda
polkovnica
je
dva
dni
potem
odpotovala
,
in
Pavlovo
pismo
,
ki
je
kmalu
potem
dospelo
na
Grič
za
Zorko
,
vrnila
je
Podgorska
s
hladno
opazko
,
da
sorodnic
ni
več
tam
.
Na
Dvoru
se
Hahnovka
niti
poslovila
ni
;
Podgorska
jo
je
opravičevala
z
nujnostjo
Aninega
posla
,
akoprem
ni
povedala
,
kakov
je
ta
pôsel
.
Major
si
je
veselo
mél
roke
,
kadar
je
bil
sam
,
s
sinom
pa
o
tej
stvári
ni
črhnil
več
besedice
.
Le
gospá
Lorica
je
znala
o
vsem
,
vender
v
nji
ni
bilo
videti
posebnega
zanimanja
.
Doktor
Božan
je
tudi
že
pogostoma
govoril
o
vrnitvi
na
Dunaj
in
v
jednomer
prigovarjal
majorki
,
naj
príde
s
soprogom
po
zimi
tja
,
kar
je
gospé
Lorici
jako
prijalo
.
A
Ivo
ni
obljubil
ničesar
.
V
obče
pa
majorka
ni
tolikrat
obracala
svojih
očij
za
Vidom
,
in
dasi
sta
bila
mnogokrat
samá
,
vender
ni
bila
govorjena
nobena
beseda
,
ki
bi
pričala
o
prvotni
koketeriji
med
njima
.
Nekoč
sta
se
Vid
in
Pavel
odpravila
še
na
pohôd
h
gospodu
Tomažu
.
Bilo
je
v
četrtek
—
ta
dan
je
bil
duhovnik
skoro
popolnoma
prost
nujnega
posla
—
in
kakor
že
rad
nanese
slučaj
,
namerila
sta
se
tam
práv
pred
farovžem
na
ranocelnika
Štupo
.
»
No
,
ta
bo
pa
lepa
!
«
vzkliknil
je
ta
po
svoji
navadi
ter
ropotal
po
stopnicah
naprej
klicat
župnika
.
Gospod
Tomaž
je
imel
vedno
vsega
dovolj
in
vedno
najboljšo
voljo
takó
gostoljubno
,
kolikor
môči
,
ustreči
vsakomu
.
»
Sedaj
pa
káj
pametnega
povejte
,
gospod
Štupa
!
«
dejal
je
župnik
po
obedu
,
katerega
je
velel
v
naglici
napravi
ti
svojim
gôstom
,
ter
natočil
vino
iz
»
tretjega
sóda
«
;
iz
»
prvih
dveh
«
so
ga
bili
pokúšali
in
pili
že
med
obedom
.
»
Čakajte
,
kadar
bomo
pri
»
petem
«
,
grohotal
se
je
ranocelnik
.
»
Tedaj
že
ne
boste
mogli
pametno
govoriti
,
gospod
doktor
,
«
zasmijal
se
je
Pavel
.
»
Ste
li
že
kdáj
čuli
neumno
besedo
iz
mojih
ust
?
«
jezil
se
je
óni
.
»
Nikdar
,
nikdar
!
«
trdili
so
vsi
in
gospod
Tomaž
je
znova
napolnil
zdravnikov
prazni
kozarec
.
»
Stojte
,
gospodje
,
da
boste
zadovoljni
z
menoj
!
«
nadaljeval
je
Štupa
in
užigal
smodko
.
»
Sinoči
sem
bil
v
mestu
,
in
tam
sem
zašel
med
sáme
narodnjáke
;
pri
Pirci
smo
sedeli
,
nekoliko
gospodov
profesorjev
,
trije
uradniki
,
gospod
notár
in
odvetnikov
koncipijent
in
—
sam
ne
vem
več
,
kdo
je
bil
še
navzočen
!
Práv
dobro
smo
se
imel
!
«
»
Koliko
ste
izpili
?
«
vprašal
je
Vid
s
hudobnim
naglasom
.
»
Jaz
?
Jaz
?
Tega
jaz
tudi
ne
vem
.
Drugim
pa
ne
gledam
v
grlo
.
Toda
—
dobro
smo
se
imeli
.
«
»
Kaj
je
bilo
—
takega
?
«
vpraša
Tomaž
.
»
Čakajte
,
potrpíte
—
vse
pride
na
vrsto
!
«
menil
je
ranocelnik
in
znova
užigal
ugaslo
smodko
.
»
Poleg
nas
je
sedelo
nekoliko
mladih
gospodov
—
samí
študentje
,
visokošolci
so
bili
—
kakor
Vi
,
gospod
pl.
Lukič
!
«
»
Ali
ste
jih
poznali
?
«
»
Sevéda
,
sevéda
!
Pa
to
je
vse
jedn
!
Pri
naši
mizi
je
nekdo
omenil
,
da
se
danes
tam
na
Štajerskem
nekje
,
v
Ljutomeru
menda
,
praznuje
posebna
slavnost
«
»
Oh
,
Vid
,
glej
,
pozabila
sva
!
«
vzkliknil
je
mladi
Lukič
in
skočil
kvišku
.
»
Hehehe
!
«
grohotal
se
je
kirurg
;
»
ravno
takó
je
bilo
,
ravno
takó
!
«
»
Kaj
?
«
deje
gospod
Tomaž
.
»
Tam
v
mestu
je
bilo
ravno
takó
!
Hehehe
!
«
Štupa
je
hotel
počiti
od
smeha
.
»
Lehko
še
pošljeva
v
mesto
«
silil
je
Pavel
;
»
tu
se
bo
dobil
kakšen
dečak
,
ki
poteče
tja
;
sedaj
je
še
zgodaj
.
«
»
Dobro
!
«
menil
je
Vid
in
Pavel
je
hitel
ven
.
»
A
kaj
je
vender
?
«
silil
je
župnik
,
ki
vsega
ni
mogel
umeti
.
»
Brzojaviti
morava
tja
—
pozdrav
!
Dijaško
veselíco
imajo
!
«
odgovoril
je
Božan
in
na
pol
nejevoljen
,
na
pol
obradoščen
gledal
ranocelnika
,
ki
je
med
vednim
smehom
izpraznil
naglo
dva
kozarca
.
»
Hehehe
,
takó
je
bilo
tudi
tam
!
Pozabili
so
,
in
ko
so
z
naše
mize
čuli
glas
o
veselici
,
hitro
so
jeli
pobirati
po
groših
,
da
bi
dobili
in
sestavili
brzojavko
.
Jeden
je
bil
med
njimi
,
tisti
dolgi
medicinec
Hudobrdnik
,
tistega
so
taksirali
,
da
mu
treba
dati
cel
belič
,
ker
ima
takó
dolgo
ime
—
kajti
podpísali
so
se
vsi
—
in
potem
so
se
kregali
in
psovali
—
hehehe
!
«
»
Živela
Slovenija
!
Živela
vzajemnost
!
«
so
brzojavili
.
Gospod
Tomaž
se
je
smijal
,
Vid
pa
je
jezno
nagrbančil
čelo
.
»
In
kaj
ste
storili
vi
narodnjaki
,
pri
svoji
mizi
?
«
vprašal
je
porogljivo
.
»
Mi
?
Hehehe
!
Mi
smo
tudi
hoteli
brzojaviti
!
«
Koncipijent
je
izprožil
misel
,
in
jeden
gospodov
profesorjev
je
pritrdil
,
a
drugi
je
dejal
:
Kaj
bomo
tam
med
temi
mladici
?
Uradniki
so
izjavili
,
da
se
ne
podpišó
,
in
notár
je
koncem
predlagal
,
naj
rajši
igramo
»
sveto
resnico
«
.
«
»
In
Vi
?
«
»
Jaz
sem
bil
prvi
za
»
sveto
resnico
«
!
«
»
In
potem
ste
pa
pili
in
pili
in
—
«
»
Hehehel
—
in
peli
smo
koncem
vsi
skupaj
,
študentje
tudi
z
nami
,
tisti
dolgi
njim
na
čelu
,
in
klicali
smo
:
»
Živela
Slovenija
!
«
Pa
jaz
nisem
Slovenec
!
Nikari
tega
ne
mislite
!
Hehehe
!
«
končal
je
ranocelnik
.
»
Živela
Slovenija
!
«
zavpil
je
Vid
in
udaril
s
kozarcem
ob
mizo
,
da
se
je
razletel
na
drobné
kosce
.
»
Mirúj
,
Vid
!
«
vzkliknil
je
duhovnik
skoro
strahoma
.
»
Mirúj
,
mirúj
!
«
klical
je
Božan
in
planil
od
mize
,
Pavel
pa
,
ki
je
ravnokar
vstopil
,
obstal
je
med
vráti
;
»
mirúj
,
in
poslušaj
,
in
gledi
,
kako
podlo
je
vse
—
kje
so
naši
vzori
?
—
«
»
Ti
,
Vid
,
in
—
vzori
?
«
dejal
je
počasi
gospod
Tomaž
.
»
Dà
,
jaz
—
in
jednega
imam
—
vse
drugo
je
nič
;
pa
ti
,
ti
—
Tomaž
—
saj
imaš
ti
tudi
samo
jednega
—
pa
moj
ni
!
«
pristavil
je
Božan
.
»
Kaj
pa
je
vender
?
«
vprašal
je
sedaj
Pavel
ter
pristopil
k
mizi
.
»
Nič
,
nič
,
gospod
baróni
Hehehe
!
Jaz
ne
vem
,
kaj
so
vzori
!
Tu
sédite
in
pijte
!
Živela
Slovenija
!
«
»
Živela
!
«
vzkliknil
je
mladi
Lukič
;
»
takó
sem
tudi
sedaj
brzojavil
.
«
—
Zadnji
prizor
je
bil
vender
slabo
vplival
na
vso
družbo
;
pravega
veselja
in
radostnega
razgovora
ni
bilo
vec
in
Vid
in
Pavel
sta
se
kmalu
odpravila
domov
.
Štupa
bi
bil
še
rad
sedel
,
a
ker
nihče
drug
ni
hotel
,
in
je
župnik
tudi
dejal
,
da
jih
spremi
do
Dvora
,
odšli
so
vsi
.
Domá
na
širokem
prostoru
pred
grádom
je
ogledoval
major
dva
mlada
,
iskra
konja
,
ki
mu
ja
je
bil
prignal
na
pródajo
konjár
Tinček
,
znan
mešétar
iz
sosedne
vasí
.
Ko
je
dospela
óna
družba
z
gospodom
Tomažem
na
čelu
,
sedláli
so
ravno
visokega
sirca
z
majorjevim
sedlom
.
Mladi
konj
tacega
očito
še
ni
nosil
,
kajti
hrpal
je
in
se
vzpenjal
,
da
sta
ga
mešétar
in
hlapec
imela
dovolj
opravka
krotiti
,
držéč
ga
ob
uzdi
.
A
vsi
domáči
so
bili
kónj
vajeni
,
in
tudi
gospod
Tomaž
je
imel
rad
iskro
kobilo
v
svojem
hlevu
,
zato
se
nobeden
ni
bal
,
da
bi
mogel
konj
káj
storiti
,
razven
ranocelnika
Štupe
.
Ta
pa
—
vino
mu
je
bilo
že
zdavnaj
izpuhtelo
—
stisnil
se
je
med
grajska
vráta
in
je
šepetal
gospé
Lorici
,
ki
je
sedela
na
kamenití
klópi
poleg
:
»
Oh
,
ti
konji
,
ti
konji
,
to
so
mrcíne
!
Jaz
bi
ne
sedel
nánj
!
Celó
vozim
se
nerád
s
tujim
,
neznanim
konjem
!
«
»
To
Vam
je
pravi
slavonski
konj
!
«
govoril
je
konjár
Tinček
in
udaril
sirca
nekolikokrat
po
iztegnenem
,
lepo
ukrivljenem
vrátu
.
»
Gospod
major
,
na
vsem
Dolenjskem
mu
ga
ni
para
.
«
»
Sêdla
še
ni
vajen
!
«
dejal
je
major
.
»
I
,
kaj
pa
da
ne
?
Isker
je
,
isker
,
zato
se
obotavlja
!
Videli
bodete
,
kakó
nosi
!
«
»
No
,
zasédi
ga
!
«
velel
je
Ivo
.
Konjár
se
je
naglo
ozrl
na
vso
konjevo
opravo
,
je
li
v
rédu
,
vzel
vajeti
v
levico
in
bil
skokoma
v
sedlu
.
Po
par
skokih
je
bil
sirec
krotak
kakor
jagnje
in
Tinček
ga
je
vodil
z
vso
svojo
umetnostjo
po
širokem
prostoru
.
»
Lep
konj
!
«
šepnil
je
major
na
pol
zase
,
na
pol
obrnen
v
Pavla
in
Vida
,
ki
sta
stala
poleg
.
»
Čisté
noge
ima
,
in
kakó
se
nesel
«
pritrdil
je
gospod
Tomaž
,
kateremu
je
prizor
jako
ugajal
.
»
Jaz
premalo
umejem
o
tem
!
«
menil
je
Vid
in
se
obrnil
k
majorki
,
ki
je
tudi
z
zanimanjem
zrla
na
lepo
žival
.
»
Se
li
ne
bojite
,
milostivá
?
«
»
Oh
,
jaz
?
Kaj
bi
se
bala
?
«
»
Mrcína
je
,
mrcína
!
«
rekel
je
Štupa
in
stopil
je
za
dva
koraka
nazaj
za
véžine
durí
,
ker
je
Tinček
jahal
ravno
proti
njemu
.
»
Tega
kupimo
,
oče
!
«
silil
je
Pavel
.
»
Čakaj
!
«
zavrnil
je
Ivo
.
»
Tu
dôli
jahaj
,
Tinček
,
do
Krke
,
do
vélike
ceste
in
nazaj
!
«
velel
je
konjárju
.
Ta
je
storil
takó
in
dirjal
nizdolu
po
grajski
česti
.
Vsi
so
šli
za
njim
na
rob
planote
,
odkoder
se
je
lehko
videla
vsa
cesta
.
Tinček
je
dobro
opravil
;
tam
,
kjer
je
tekla
grajska
pot
v
véliko
cesto
,
ustavil
se
mu
je
bil
sicer
konj
za
trenutek
—
takoj
naprej
,
nekoliko
sežnjev
daleč
je
molela
veliká
bela
skala
kvišku
—
a
konjár
je
naglo
obrnil
sirca
in
po
tem
najprej
v
kratkem
kolopu
,
pozneje
v
lahnem
diru
spèl
proti
grádu
.
Vse
je
bilo
zadovoljno
;
celó
Štupa
,
ki
je
sedaj
stal
za
široko
lipo
,
kimal
je
:
»
Mercína
je
lepa
!
«
Major
je
šel
nekolikokrat
okoli
konja
,
velel
privzdigniti
sedaj
to
,
sedaj
óno
nôgo
.
in
pogledal
še
jedenkrát
zobé
.
»
Dàj
mi
bič
!
«
velel
je
Pavlu
.
Ta
je
nosil
navadno
kratek
jahaški
bič
s
seboj
.
»
Pustite
mene
!
«
silil
je
Pavel
ves
v
ognji
in
strasti
,
da
bi
sam
poskusil
konja
.
»
Ne
,
pozneje
!
«
zavrnil
je
major
.
Majorka
je
stopila
bliže
in
vprašala
:
»
Mu
je
li
upati
?
«
»
I
,
kaj
pa
,
Lorica
!
«
smejal
se
je
Ivo
.
Tudi
ona
se
je
nasmehnila
.
Nobenemu
niti
v
mislih
ni
bilo
,
da
je
kàj
nevarnega
v
tem
,
ako
Ivo
poskusi
jahati
tega
konja
.
»
Jaz
bi
ne
sedel
nánj
!
«
oglasil
se
je
jediní
Štupa
.
»
Vi
pa
na
nobeno
kljuse
ne
sedete
,
káj-ne
?
«
zavrnil
je
s
smehom
Ivo
,
in
v
tem
je
bil
že
v
sedlu
.
Major
je
bil
véšč
jahač
,
in
pod
njim
je
kázal
konj
,
noséč
ga
po
širokem
dvoru
,
še
mnogo
jasnej
e
svojo
prirodno
lepoto
.
Premerila
sta
nekolikokrat
prostor
gôri
in
dôli
,
a
potem
ga
je
vodil
Ivo
po
poti
nizdolu
proti
véliki
česti
.
Staremu
oficirju
je
mladostni
ogenj
prešinil
žile
,
ko
je
sedel
zopet
na
mladi
iskri
živali
—
svojih
je
bil
preveč
vajen
—
in
njegov
ogenj
se
je
príjel
tudi
mladega
konja
.
Proti
véliki
česti
,
kjer
se
je
grajska
pot
že
bolj
vzravnavala
,
spustil
je
major
konja
v
iztegnen
dir
in
gledalci
zgoraj
na
róbu
dvorišča
so
zrli
z
veselím
občudovanjem
za
njim
.
A
kaj
se
je
zgodilo
zdaj
!
Krik
,
glasen
,
nepopisen
vzklik
iz
vseh
ust
je
zazvenel
gôri
z
róba
.
Konj
je
bil
s
svojim
jahačem
pridirjal
do
vélike
ceste
,
in
tam
še
nekoliko
skokov
dalje
,
kjer
je
na
pol
v
ovinku
skrita
zamolela
hipno
ona
bela
,
visoka
skala
kvišku
.
Tu
se
je
konj
v
divjem
skoku
vrgel
na
desno
na
okoli
,
in
major
,
nepripravljen
in
nevéšč
tej
konjevi
plašljivosti
,
pal
je
,
preobrnivši
se
v
zraku
,
na
ostro
kamenje
pod
skalo
.
»
Joj
—
Jezus
—
Marija
!
«
vzkliknila
je
bila
majorka
in
po
par
korakih
,
ki
jih
je
hotela
storiti
za
drugimi
,
ki
so
vsi
hiteli
,
tekli
nizdolu
,
zgrudila
se
nezavestna
na
tla
.
Oni
pa
so
,
ne
da
bi
kateri
izpregovoril
,
tekli
dôli
,
najsprednji
Pavel
.
»
Oče
,
oče
!
«
zajecal
je
,
dospevši
do
majorja
,
in
pádel
poleg
njega
na
kolena
.
Vid
je
bil
drugi
,
za
njim
pa
Tomaž
in
ranocelnik
.
Konjár
Tinček
se
ni
zmenil
za
vse
,
nego
tekel
za
konjem
,
hlapec
pa
je
ostal
pri
ónih
.
»
Oče
,
oče
!
«
vpil
je
Pavel
,
ranocelnik
pa
je
sam
bied
kakor
pobeljena
stena
in
tresoč
se
kakor
trepetlika
,
iskal
žilo
ponesrečencu
.
»
Je
li
mrtev
?
«
vprašal
je
duhovnik
,
in
tudi
njemu
se
je
tresel
glas
.
»
Mrtev
!
«
dejal
je
zdravnik
in
še
jeden
pot
s
palcem
potegnil
krvavo
trepálnico
raz
majorjevo
oko
,
ki
ni
več
videlo
.
»
Mrtev
!
«
ponovil
je
sedaj
skoro
takó
,
kakor
bi
bil
v
úradu
,
in
otrkaval
prah
s
kolén
,
ker
je
bil
pokleknil
na
cesto
.
Vid
pa
je
stal
za
korak
ob
stráni
,
tudi
on
bied
,
prestrašen
in
ném
in
upirajoč
okó
v
krvavo
lice
nesrečnega
majorja
;
v
tem
pa
mu
je
vzhitel
pogled
nehoté
,
nevedé
v
strán
gôri
proti
belemu
grádu
,
kjer
je
ravno
sedaj
popoludánsko
solnce
takó
jasno
odsévalo
od
širokih
óken
grajske
kapelice
.
Bilo
je
leto
pozneje
.
V
hladníci
pred
Griškim
grádom
je
sedela
v
glasnem
razgovoru
mala
družba
,
broječa
troje
oséb
.
Bili
so
to
samí
znanci
naši
.
Gospod
Tomaž
je
predsedoval
na
górenjem
konci
mize
in
držal
drobno
knjižico
v
rokah
;
pred
njim
je
stala
steklenica
vina
,
iz
katere
mu
je
polnila
kozarec
leva
sosedinja
,
Podgorska
Klara
;
na
drugem
konci
mize
je
šivala
Hahnova
Zorka
,
ki
je
bila
že
nekoliko
čaša
na
Griču
.
Leto
dnij
,
odkar
jih
nismo
videli
,
ni
se
bil
nobeden
znatno
izpremenil
;
jediná
Klara
je
bila
vzcvéla
,
kakor
nagelj
čez
noč
.
Imela
je
sedaj
sedemnajst
let
,
in
sijal
je
od
nje
ves
óni
polni
kras
,
ki
diči
deklíško
mladost
,
kakor
jutranja
rosa
sveži
cvet
.
»
Kakó
lepó
čitáte
,
gospod
župnik
!
«
dejala
je
Zorka
in
položila
šivánje
v
naróčaj
.
»
Jaz
ne
čitam
lepó
,
«
smijal
se
je
gospod
Tomaž
in
privzdignil
svoj
kozarec
;
»
pesmi
samé
so
lepé
!
«
»
Dà
,
dà
,
takó
lepé
!
«
vzdihnila
je
Klara
.
»
In
zakaj
imajo
te
národne
pesmi
takóvo
posebno
moč
do
srca
?
«
vprašala
je
Zorka
.
Duhovnik
je
malo
časa
molčal
.
Večkrat
se
je
bil
v
zadnjih
dnevih
mudil
v
tej
družbi
,
zlasti
odkar
sta
ga
bili
prosili
gospé
,
in
posebno
deklici
,
Zorka
in
Klara
,
da
ji
seznani
nekoliko
s
slovensko
književnostjo
.
Slovenski
so
sicer
govorili
vsi
,
a
kakor
se
to
v
nas
ob
ženski
vzgoji
vsak
dan
lehko
opazuje
,
pravilnega
jezika
ni
znala
nobena
,
in
slovenská
književnost
jim
je
bila
bolj
tuja
,
nego
katera
koli
.
Izgovorjeno
željo
je
jel
gospod
Tomaž
takoj
in
radovoljno
izpolnjevati
.
Prihajal
je
na
Grič
,
kadar
je
utegnil
,
in
tu
so
čitali
slovenské
knjige
.
»
Zakaj
nam
sezajo
te
pesni
takó
do
srca
?
«
ponovil
je
duhovnik
po
kratkem
molku
.
»
Menda
zato
,
ker
izražajo
najbolje
,
najpristneje
obče
človeško
,
prirodno
strán
žitja
našega
.
Tu
ni
nič
umetnega
,
nič
narejenega
;
—
to
je
resnično
,
pristno
,
krí
od
naše
krví
!
«
»
In
napevi
!
Kakó
primerni
so
ti
!
No
—
jaz
čujem
časih
fante
peti
—
o
mesečini
hodijo
tam
dôli
po
česti
!
Jaz
si
besed
brez
napeva
,
in
narobe
niti
misliti
ne
morem
!
«
menila
je
Klara
.
»
Sevéda
!
Nápevov
in
besed
v
národnih
pesmih
nam
ni
smeti
ločiti
.
Saj
sta
se
tudi
oba
,
nápev
in
pesem
—
oba
zajedno
porodila
.
«
Rekši
je
listkal
gospod
Tomaž
po
svoji
knjižici
.
»
Oh
,
čitajte
nama
še
jedno
!
«
prosila
je
Klara
.
Duhovnik
je
sam
imel
ta
namen
in
pričel
je
s
svojim
prijetnim
,
zvonkim
glasom
:
Roſhlin
in
Verjanko
.
»
Kak
hozhe
bit
’
,
kaj
hozhva
ſtrit
’
?
Ti
ſi
premlad
ſe
oshenit
’
,
Jes
ſem
preſtara
ſe
moshit
’
!
«
»»
Le
mati
omoshite
ſe
,
Vsamite
,
kogar
hozhete
;
Le
húdiga
Roſhlina
ne
,
Ki
velik
moj
ſovrashnik
je
:
Je
brata
in
ozheta
vbil
,
In
komaj
ſim
mu
jes
uſhel
.
««
—
Al
mati
nizh
ni
marala
,
Roſhlina
vsela
hudiga
,
Verjankovga
ſovrashnika
.
—
Svezhér
s
njim
grede
v
hrambó
ſpat
;
Verjanko
gré
pod
okno
ſtat
—
Je
v
hrambi
govorila
màt
’
:
»
O
ſhkoda
,
ſhkoda
sa
blago
,
ko
sdaj
ſe
rasdelilo
bo
!
Kaj
pravim
tebi
,
ljubi
mosh
!
Tam
v
zherni
gori
,
v
tamni
goſh
’
,
Studen
’
z
pod
búkvo
vidil
boſh
.
Ti
rezhem
ſe
sa
bukvo
ſkrit
’
,
Verjankota
ſkrivej
vmorit
’
—
Se
jutro
bolna
bom
ſtorila
,
In
ſinu
rekla
,
govorila
,
De
boljſhi
meni
pred
ne
bó
,
De
pila
merslo
bom
vodó
,
Ki
v
zherni
gori
ſe
dobó
.
Sin
me
je
vbogal
vſelaj
rad
,
K
ſtudenzu
hozhem
ga
poſlat
’
.
«
Pretiho
gré
Verjanko
ſtran
’
,
beſéde
njene
v
ſerz
’
ohran
’
:
Ko
je
priſhel
ſpet
béli
dan
,
Verjanko
k
mater
’
v
hrambo
gré
,
In
rezhe
ji
beſéde
té
:
»
Kaj
pravim
,
ljuba
mati
vi
!
Viſoko
ſonze
she
stojí
;
To
vaſha
ſzer
navada
ní
,
De
b
’
tako
dolgo
v
poſtlji
bli
!
«
»»
Sin
ljubí
,
bolua
ſim
hudó
,
Oh
,
boljſhi
meni
pred
ne
bó
,
De
pila
merslo
bom
vodó
,
Ki
v
zhemi
gori
ſe
dobó
.
««
Sin
vsel
je
v
roko
kangljizo
,
Pripaſal
si
je
ſablizo
.
Je
djal
na
ramo
puſhizo
,
Po
vodo
ſhel
pod
bukvizo
.
—
»
Kaj
jemljeſh
,
ti
,
oroshje
,
ſin
?
Saj
v
zherni
gori
ni
sverin
,
’
S
deshêle
sbeshal
je
Turzhin
.
«
»»
Peroti
ptizhíza
ima
,
Plavote
ribiza
ima
,
Junak
s
oroshjem
ſe
obdá
.
««
Verjanko
gre
pod
bukvizo
,
v
Roſhlina
ſproshi
puſhizo
—
Odpre
mu
shile
s
ſablizo
,
In
v
svojo
belo
kangljizo
Natozhi
vrozhe
ſi
kerví
.
S
njo
k
materi
domu
hití
,
Beſede
take
govorí
:
»
Sheleli
piti
ſinovo
,
Sdaj
nate
kri
Roſhlinovo
!
«
Ko
je
duhovnik
prihajal
do
zadnjih
vrstíc
,
tresel
se
mu
je
malo
glas
,
takó
se
je
bil
s
svojimi
čustvi
vglobil
v
to
pesem
;
in
ko
je
končal
,
bilo
je
nekoliko
trenutkov
tiho
v
hladníci
.
Klara
je
bila
sklenila
roki
in
se
naslonila
ob
mizo
.
»
Kakó
lepó
!
«
vzdihnila
je
.
Zorka
pa
je
bleda
v
lice
in
s
solznim
očesom
srepó
zrla
v
čitatelja
,
in
po
kratkem
molku
vzkliknila
:
»
Oh
,
kaka
misel
,
kaka
misel
!
Rošlini
še
živé
!
«
Duhovnik
se
je
osupel
ozrl
v
njo
.
»
Dajte
mi
knjižico
,
gospod
župnik
!
Jaz
móram
to
še
jedenkrát
čitati
,
pa
—
sama
!
«
Vzela
mu
je
knjižico
iz
rok
in
stekla
iz
hladníce
.
»
Kaj
je
gospodičini
?
«
vprašal
je
Tomaž
pol
skrbno
,
pol
radovedno
.
Tudi
Klara
je
sprva
začudena
gledala
sestričino
.
A
sedaj
je
brzo
lahka
rdečica
zalila
nje
lice
in
vstala
je
nehoté
.
»
Oh
,
nič
,
nič
!
«
hitela
je
.
»
Morda
je
silno
ginjena
,
ker
ste
takó
krásno
deklamovali
!
«
»
Veselí
me
le
,
da
še
Vi
niste
takó
ginjeni
,
če
ne
bi
sedaj
že
sam
sedel
v
tej
hladníci
,
«
šalil
se
je
župnik
.
Klara
se
je
tudi
smijala
ter
prisedla
zopet
k
mizi
.
Gospod
Tomaž
je
bil
prepameten
,
da
ne
bi
znal
,
da
je
tu
zadel
ob
nekaj
zasebnega
,
skrivnostnega
,
a
bil
je
tudi
dovolj
socijalno
omikan
,
da
ni
dalje
povpraševal
.
Slučaj
pa
,
ta
zlobni
kovár
,
hotel
je
in
provzročil
,
da
je
bil
župnik
ónega
popoludné
še
jedenkrát
malo
v
zadregi
.
V
hladníco
sta
prišli
gospa
Podgorska
in
polkovnica
Hahnova
.
»
Kje
je
Zorka
?
«
vprašala
je
gospá
Ana
.
»
Oh
,
čitat
je
šla
neko
—
pesem
!
Takoj
se
vrne
!
«
hitela
je
Klara
in
pogledala
po
stráni
duhovnika
z
migljajem
,
da
ne
bi
govoril
dalje
in
natančneje
o
tem
.
Gospod
Tomaž
je
ta
migljaj
popolnoma
razumel
,
dasi
je
bil
vedno
radovednejši
.
Govoril
je
o
létini
,
o
vreméni
,
o
súši
,
ki
sedaj
pretí
,
in
o
dežévji
,
ki
je
minilo
,
a
zdajci
je
preskočil
na
predmet
,
kateri
je
v
takih
pogovorih
med
bližnjimi
znanci
na
deželi
ravno
takó
običen
,
kakor
vprašanje
po
vreméni
—
na
sosede
!
»
I
—
Lukičevi
pridejo
domóv
!
«
dejal
je
nagloma
.
»
Oh
—
domóv
?
«
menila
je
gospá
Ana
Hahnova
z
malo
zategnjenim
glasom
.
»
Dà
,
dà
!
«
pritrdila
je
Podgorska
in
odtrgala
peró
s
trte
,
ki
je
obrastala
hladníco
.
»
Čula
sem
že
o
tem
prihodu
!
«
»
Jaz
se
veselim
Pavla
!
«
omenil
je
duhovnik
odkritosrčno
.
»
Klara
!
Gledi
vender
,
kje
se
mudé
drugi
!
«
velela
je
Podgorska
.
»
Oh
,
ne
skrbi
—
Helena
!
«
hitela
je
polkovnica
;
»
tam
v
dolini
za
bregom
se
igrajo
;
takó
prijetno
je
danes
,
takó
prijetno
!
«
In
s
tem
je
bil
razgovor
vnovič
pri
—
vreméni
.
Gospod
Tomaž
pa
je
zopet
spoznal
,
da
tudi
ta
struna
,
ob
katero
je
bil
sedaj
udaril
,
ne
ugaja
gospéma
.
»
Da
bi
se
pes
obesil
!
Kje
vender
tičí
ta
zajec
?
«
mislil
si
je
in
obšla
ga
je
volja
,
kakor
ónega
,
ki
je
hotel
z
glavo
skozi
zid
.
»
Pa
kje
je
vender
sedaj
Vid
,
doktor
Vid
Božan
?
«
vprašal
je
svojeglavo
,
in
v
tihi
slutnji
,
da
imenovanje
ónega
privede
gospi
do
jasnega
odgovora
.
»
Ne
vem
!
«
hotela
je
reči
Podgorska
.
A
polkovnica
ji
je
prepréčila
odgovor
.
»
Oh
—
gospod
župnik
,
Vi
ste
vender
takó
iskren
prijatelj
temu
—
temu
—
doktorju
—
«
hitela
je
gospá
Ana
,
in
čutiti
je
bilo
,
da
bi
mesto
»
doktor
«
rekla
rajši
nekaj
druzega
,
»
takó
iskren
prijatelj
da
Vam
je
vender
znano
,
ali
mora
biti
znano
,
da
pride
tudi
on
z
Lukičevima
!
«
»
Ne
,
nikakor
ne
,
gospá
milostiva
!
«
dejal
je
župnik
odkrito
.
»
Jaz
móram
vsekako
za
dekleti
!
«
omenila
je
polkovnica
in
odšla
naglo
iz
hladníce
.
Graščákinja
je
poskúšala
spraviti
drug
pogovor
v
tir
,
toda
zaman
.
Gospodu
Tomažu
so
ražne
misii
rojile
po
glavi
,
in
porabil
je
priliko
,
ko
so
se
vrnile
mlajše
hčere
Podgorske
,
da
se
je
poslovil
.
Na
poti
domov
je
počival
navadno
pri
Vodétu
.
In
takó
tudi
nocoj
,
akoprem
ni
bilo
družbe
.
»
Doktor
Štupa
še
pride
!
«
dejala
je
Mánica
.
»
I
,
kaj
pa
je
z
Vami
!?
Bo
li
zaradi
Vas
prišel
?
«
menil
je
duhovnik
skoro
skrbnó
.
Mánica
je
bila
res
bleda
in
upadla
.
»
Oh
,
k
—
meni
?
Saj
nisem
bolna
!
«
»
Bolní
ste
,
bolní
,
Mánica
!
Nikdar
še
nisem
tega
takó
zapazil
,
kakor
nocoj
.
«
»
Nič
ni
,
nič
!
«
Šla
je
po
vino
za
župnika
.
V
tem
je
prišel
istému
zopet
prejšnji
pogovor
na
Griči
v
spomin
in
kakor
nalašč
,
dasi
brez
vsacega
namena
,
vprašal
je
vrnivšo
se
Mánico
:
»
I
,
kaj
pa
Lukičevi
?
Veste
li
,
da
pridejo
domóv
?
«
Mánica
je
za
trenutek
še
bolj
prebledela
,
potem
pa
jí
je
naglo
šinila
kri
v
lice
.
Tukaj
gospod
Tomaž
ni
bil
takó
oziren
,
kakor
prej
v
grádu
,
in
zasmijal
se
je
na
ves
glas
.
»
Aha
!
To
je
menda
Vaša
bolezen
?
Stojte
,
Mánica
!
«
klical
je
za
deklico
,
ki
je
hitela
iz
sobe
.
»
Preklicani
Pavel
!
Povsod
zadeneni
,
koder
ga
imenujem
.
«
Mánica
se
ni
vrnila
,
dokler
ni
prišel
Štúpa
,
ki
je
bil
res
kmalu
tu
.
Potem
pa
je
sedela
v
prvi
sobi
.
Tu
je
čula
ves
pogovor
ónih
dveh
.
Župniku
nocoj
ni
bilo
treba
spraviti
Lukičevih
tretjič
v
pogovor
,
kajti
Štupa
je
sam
loputil
na
ves
glas
:
»
Joj
,
joj
,
gospod
Tomaž
!
Kaka
novost
,
kaka
novost
!
«
»
I
—
kaj
vender
?
«
»
Kaka
novost
,
hehe
!
Majorka
Lukičeva
se
bode
omožila
!
«
»
Kaj
to
čudnega
?
Prestara
še
ni
!
«
»
Prestara
ni
—
toda
—
ampak
—
koga
bode
vzela
?
«
»
Koga
?
«
dejal
je
Tomaž
že
radovedno
.
»
Tistega
doktorja
,
tistega
Vašega
prijatelja
,
tistega
Božana
—
ali
kakó
se
mu
je
pač
reklo
—
ki
je
mene
takó
rad
zbadal
!
«
»
Kaj
?
Vid
Božan
vzame
majorko
?
«
vzkliknil
je
župnik
.
»
Oh
,
ne
on
nje
!
Ampak
ona
—
njega
!
«
godrnjal
je
Štupa
.
»
In
Pavel
?
«
vprašal
je
nehoté
duhovnik
.
»
Pavel
—
Pavel
—
ej
—
kaj
hoče
Pavel
?
«
mrmral
je
ranocelnik
.
»
Tega
so
poslali
potovat
po
svetu
,
da
se
malo
razvedrí
!
«
Sedaj
je
bilo
Tomažu
skoro
jasno
,
zakaj
je
imenovanje
Lukičevih
óne
na
Griči
takó
neprijetno
zbôlo
.
Možitev
majorke
bode
prepréčila
Pavlovo
ženitev
,
ali
j
o
vsaj
odrinila
za
dolgo
,
dolgo
časa
.
Pa
te
misli
ni
izgovoril
.
Rešetala
sta
z
ranocelnikom
še
dolgo
to
novico
,
in
takó
je
Tomaža
zavzémala
,
da
ni
opazil
Mánice
,
ki
je
prišla
zopet
v
sobo
k
njima
in
ki
je
bila
sedaj
vsa
izpremenjena
:
rdeča
v
lice
in
pripravljena
,
vedno
smijati
se
.
Stoprav
,
ko
je
župnik
odhajal
,
domislil
se
je
prejšnje
šale
ter
dejal
med
vráti
:
»
No
,
ste
čuli
to
novost
,
ste
li
čuli
?
«
»
Dà
,
dà
!
I
,
zakaj
bi
se
majorka
ne
možila
?
«
»
Oh
—
Vam
je
prav
?
«
»
Kaj
bi
mi
ne
bilo
?
Vender
čula
sem
prej
vse
drugače
—
«
»
Kaj
ste
čuli
?
«
Pa
Mánici
je
bilo
že
žal
,
da
je
ono
izpregovorila
.
»
Oh
,
nič
,
nič
!
«
vzkliknila
je
in
hitela
veselo
nazaj
v
sobo
.
»
Čudná
dekleta
!
«
mrmral
je
Tomaž
,
ko
je
korakal
po
gôrskem
svojem
poti
.
Mislil
je
Zorko
in
Mánico
.
Nekoliko
dnij
prej
,
ko
je
gospod
Tomaž
táko
smolo
imel
s
svojimi
ugibanji
in
svojo
radovednostjo
,
vozila
se
je
krasnega
popóludne
mala
družba
,
broječa
tri
osebe
,
po
prelepem
Blejskem
jezeru
.
Dva
gospoda
sta
veslala
,
krepko
in
zategneno
,
kakor
je
to
môči
mladim
,
vajenim
rokam
,
v
zadnjem
konci
pa
je
sedela
lepa
,
temno
opravljena
gospa
,
in
držala
krmilo
ob
vrvicah
.
Čemu
bi
čitatelju
dlje
zakrivali
,
da
sta
bila
to
Lukičeva
in
Vid
Božan
?
Pavel
je
sedel
materi
nasproti
in
nekova
njegova
radost
,
ona
čísta
mladeniška
radost
,
posledica
hipnih
,
veselih
duševnih
vtiskov
,
odsevala
je
tudi
na
lici
gospé
majorke
.
»
Vid
,
poprimi
!
«
velel
je
Pavel
in
posegel
z
vesli
v
večji
polukrog
.
Dohtar
je
ubogal
in
majorka
se
je
veselo
smijala
,
ko
je
njih
čoln
prehitel
v
trenutku
dva
,
tri
druge
.
»
Takov
čoln
moramo
dobiti
na
Krko
!
«
menil
je
Pavel
.
»
Zakaj
ne
?
Veslal
bodeš
lehko
na
Grič
!
«
šalila
se
je
mati
.
»
Ko
bi
jezov
ne
bilo
!
«
omenil
je
Vid.
Dejal
je
to
na
pol
v
šali
,
na
pol
skoro
resno
;
mladi
Lukič
je
potegnil
vesli
kvišku
.
»
Dà
,
dà
—
jezovi
!
«
ponovil
je
potem
mehanično
za
prijateljem
;
a
takoj
je
bil
zopet
vesel
.
»
Oh
,
mama
,
to
ni
vse
nič
,
to
jezero
,
ta
vožnja
,
te
goré
!
Ob
Reni
tam
bi
morala
biti
z
menoj
,
tam
,
tam
—
oh
tam
—
«
Povedati
ni
mogel
,
ni
znal
,
kar
je
hotel
;
a
peti
je
pričel
ono
znano
Heinejevo
pesem
o
»
Loreley
«
.
Vid
je
pel
za
njim
,
gospá
Lorica
pa
je
nemá
zrla
v
modro-zelene
valčke
,
ki
so
vstajali
in
ginili
za
vesli
...
Treba
je
,
da
povemo
tu
nekoliko
več
o
tem
,
kar
se
je
bilo
v
minulem
letu
v
krogu
teh
naših
znancev
zgodilo
.
Po
majorjevi
smrti
,
ko
so
bili
že
minili
hudi
dnevi
práv
bridke
žalosti
,
prišle
so
osobito
na
vdovo
vse
óne
materijalne
skrbi
in
óni
opravki
,
katerih
doslej
ni
bila
vajena
,
in
ki
so
posledica
skoro
vsaki
smrti
v
imoviti
rodbini
.
Gospodarstvene
stvari
,
razprave
s
sodiščem
,
urejevanje
imetja
in
kar
je
še
toliko
velikih
in
nadrobnih
vprašanj
in
opravkov
,
vse
to
je
sililo
na
mah
na
neizkušeno
vdovo
.
Sorodnikov
ni
imela
,
tudi
po
ranjkem
moži
ni
bilo
druzih
,
nego
ona
in
sin
.
Kaj
čuda
torej
,
da
je
,
in
to
sporazumno
z
lehkoživim
Pavlom
,
predlagala
prijatelja
njegovega
,
doktorja
Božana
sovaruhom
,
kar
je
nadvarstveno
oblastvo
tudi
potrdilo
.
Kakor
smo
že
omenili
,
bila
sta
ranjki
major
in
njegova
žena
soposestnika
Dvorské
graščine
.
Očetova
polovica
bi
bila
imela
sedaj
po
njegovi
smrti
pripasti
jedinému
sinú
,
Pavlu
.
Druzega
imetja
,
to
je
tacega
,
ki
bi
se
bilo
zapísalo
v
inventár
,
po
jednoglasni
izpovedbi
vdove
in
sovaruha
major
ni
bil
zapustil
,
akoprem
se
je
med
znanci
in
sosedi
dovolj
govorilo
,
da
je
bil
prinesel
ranjki
pl.
Lukič
precejšnjo
dedščino
po
svojem
očetu
semkaj
na
Dvor
.
Pavel
se
za
vse
to
ni
mnogo
pobrinil
.
Študiral
je
zopet
na
Dunaji
,
in
tam
večkrat
zahajal
k
polkovnici
Hahnovi
,
ki
je
bila
sedaj
zopet
prijaznejša
in
pustila
razvijati
se
razmeri
med
Zorko
in
mladim
štúdentom
.
Znala
je
,
da
je
bila
za
sedaj
izginila
glavna
ovira
,
in
da
bode
lehko
preskrbela
hčer
,
kakor
si
je
želela
.
Saj
je
moral
biti
Pavel
kdáj
jedini
dedič
vsemu
Lukičevemu
imetju
!
O
zapuščinski
razpravi
,
o
cenitvi
in
o
vseh
teh
sodnih
opravkih
ni
znala
,
in
tudi
ni
čula
ničesar
,
in
takó
tudi
ni
vedela
,
da
predlagata
Lukičeva
,
mati
in
sin
in
sovaruh
Božan
nadvarstvenemu
sodišču
,
naj
se
prisodi
majorjeva
zapuščina
vdovi
,
proti
temu
,
da
izplača
po
sodni
cenitvi
odločeno
dedščino
sinú
Pavlu
;
in
ta
vsota
ni
bila
veliká
,
ali
mladi
Lukič
se
v
svojim
lehkoživji
tudi
zato
ni
zmenil
.
Také
so
bile
stvarí
,
ko
je
končal
Pavel
svoj
poletni
semester
na
vseučilišči
,
in
ga
je
mati
Lorica
,
ki
je
bivala
zadnji
čas
pri
njem
na
Dunaji
,
poslala
potovat
po
Nemškem
.
Vid
Božan
se
je
bil
v
zadnjem
letu
tudi
nekoliko
izpremenil
v
svojem
občevanji
z
mladim
Lukičem
.
Nekako
očetovsko
je
hotel
ravnati
ž
njim
,
kar
se
je
Pavlu
sedaj
popolno
prirodno
zdelo
.
Tega
je
le
zavzimala
Zorka
in
sanjal
je
le
o
tem
,
da
kmalu
konca
svoje
štúdije
in
se
potem
oženi
.
Na
materijalno
strán
tega
vprašanja
ni
mislil
in
tudi
óne
očetove
prepovedi
na
dan
pred
njegovo
smrtjo
se
ni
več
rad
spominjal
.
Rekel
si
je
časih
:
»
Ej
—
ljubiti
jo
—
tega
mi
oče
ni
prepovedal
!
«
Mánico
pa
je
bil
skoro
pozabil
.
Le
sedaj
na
potovanji
,
katero
je
izrvrševal
práv
po
dijaško
,
in
če
se
je
mudil
v
vaških
krčmah
in
po
poetičnem
receptu
šalil
se
in
napival
tam
»
krčmarjevi
hčerki
«
,
tu
mladi
točajki
,
tedaj
mu
je
nehoté
silil
v
glavo
in
srce
spomin
na
prijazno
Vodétovo
kamrico
in
na
zlatolaso
Mánico
.
Odpeljal
se
je
bil
z
Dunaja
sredi
julija
meseca
v
Švico
in
potem
romal
peš
,
kadar
se
mu
je
ljubilo
,
ob
Renu
nizdolu
;
novcev
je
imel
dovolj
in
zató
je
živel
in
potoval
prijetno
.
Po
njegovem
odhodu
se
je
Vid
še
pogosteje
nego
prej
oglašal
pri
majorki
,
ki
je
bila
ostala
na
Dunaji
,
urejala
še
ž
njim
vred
svoje
stvari
,
ter
hotela
se
preseliti
za
nekoliko
tednov
na
Bled
,
kjer
bi
pričakovala
Pavla
,
da
bi
se
potem
ž
njim
vrnila
za
ostale
počitke
na
Dvor
.
Gospá
Lorica
se
je
bila
v
zadnjih
mesecih
skoro
pomladila
;
dasi
pet
let
starejša
od
Vida
,
moral
jo
je
imeti
však
mlajšo
,
in
celó
polkovnica
Hahnova
,
s
katero
sta
se
večkrat
shajali
,
in
katera
ni
imela
osebnih
simpatij
do
majorke
,
nego
le
zasledovala
osebne
namene
,
zrla
je
časih
z
začujenjem
v
cvetoče
lice
vdove
Lukičeve
.
»
Dà
,
dà
,
čas
hitro
celi
rane
!
«
dejala
je
domá
svoji
hčerki
in
čestokrat
pristavila
:
»
posebno
,
ako
niso
globoke
!
«
Bilo
je
teden
pred
majorkinim
odhodom
na
Bled
.
Dež
je
lil
in
majorka
je
sedela
proti
večeru
sama
domá
v
svojem
lepo
opravljenem
stanovanji
ter
čitala
časopis
.
A
ne
pazno
;
kajti
mnogokrat
je
položila
list
v
strán
in
zamišljeno
zrla
skozi
odprto
okno
vèn
na
široko
cesto
,
kjer
so
v
jednomer
hodili
in
tekali
ljudje
in
drdrali
vozovi
.
Sredi
tacega
zamišljenja
jo
vzdrami
zvonec
in
hišina
ji
naznani
doktorja
Božana
.
Vzprejela
ga
je
prijazno
,
srčno
,
kakor
vselej
,
in
kmalu
ji
je
sedèl
nasproti
ob
mizi
pri
oknu
.
Pogovor
jima
je
tekel
okoli
vsakdanjih
opravil
,
in
Vid
je
tožil
,
koliko
ima
posla
—
bil
je
še
vedno
odvetniški
kandidát
—
ter
končno
zavidal
majorki
potovanje
,
katero
je
nameravala
nastopiti
.
»
Zakaj
ne
pridete
k
nam
—
letos
—
?
«
vprašala
je
Lorica
.
»
Sedaj
ni
mogoče
!
«
»
A
pozneje
—
jeseni
,
predno
se
vrneva
s
Pavlom
zopet
semkaj
!
«
»
Morda
!
Pa
menda
bode
tudi
treba
zaradí
končne
zapuščinske
ureditve
!
«
»
Ah
!
To
so
grozni
posli
!
«
»
Pa
—
za
Vas
,
milostiva
,
jako
ugodno
rešeni
!
«
»
Hvala
Vam
,
gospod
doktor
;
hvala
!
Le
Vam
jo
morem
dati
!
Pavel
je
še
takó
mlad
;
najbolje
,
da
imam
jaz
še
vse
v
rokah
!
«
»
Gotovo
,
gotovo
!
In
Vi
ste
popolnoma
—
prosti
sedaj
in
zlasti
potem
,
ako
se
zadnji
naš
predlog
vzprejme
!
«
»
Menda
ga
ne
bode
sodišče
zavrnilo
?
«
vprašala
je
majorka
skoro
boječe
.
»
Ne
lehko
!
Cenitev
je
podlaga
vsemu
,
in
po
tej
se
bodo
ravnali
!
«
»
Hvaležna
sem
Vam
nad
vse
!
«
rekla
je
Lorica
in
pomolila
doktorju
svojo
malo
,
mehko
roko
preko
mize
.
Ta
je
isto
uljudno
in
skoro
iskreno
poljubil
.
Pogledala
sta
si
v
oči
,
za
trenutek
samo
,
a
globoko
in
živo
.
Božan
je
še
vedno
držal
majorkino
desnico
,
katero
mu
je
pustila
.
Vstal
je
zdajci
od
mize
,
in
tudi
ona
je
nehoté
isto
storila
;
takó
sta
si
stopila
bliže
.
»
Gospá
milostiva
,
odpustite
mi
,
toda
molčati
ne
smem
,
ne
morem
več
—
«
Gospá
Lorica
se
je
zardela
,
a
očij
ni
povesila
.
Vedela
je
pa
,
kaj
ji
bode
rekel
doktor
.
Saj
je
v
njenih
prsih
plamtela
že
dávno
divja
strast
za
tem
lepim
môžem
in
zdelo
se
ji
je
,
da
se
tudi
on
trudi
zánjo
le
zaradi
nje
.
Jedenkrát
se
je
moralo
pojasniti
med
njima
,
in
ta
trenutek
je
bil
sedaj
prišel
.
»
Molčati
ne
smem
,
ne
morem
več
;
«
—
ponovil
je
Vid
,
»
ljubim
Vas
,
góspá
milostiva
,
in
sedaj
—
sedaj
me
sodite
!
«
Govoril
je
to
z
mehkim
glasom
in
na
lahko
uklonil
glavo
,
kakor
bi
pričakoval
ostre
besede
.
Majorka
ni
odgovorila
,
nego
čakala
,
da
on
upré
svoj
pogled
v
njo
;
in
ko
je
Vid
to
storil
,
zazri
je
dvoje
velikih
,
modrih
očij
,
iz
katerih
mu
je
naproti
gorel
ogenj
,
ki
ga
le
óni
pozná
,
kdor
ga
je
že
sam
gledal
.
Objela
sta
se
in
poljubila
,
in
potem
je
vedel
Vid
Lorico
k
stolu
nazaj
ter
sam
sédel
poleg
nje
,
držeč
njeni
roki
v
svojih
.
Govorila
sta
mnogo
;
malo
takó
,
kakor
dvajsetletni
ljudje
,
ki
ljubijo
v
prvič
,
malo
takó
,
kakor
resen
mož
in
izkušena
žena
.
Preteklost
in
sedanjost
in
prihodnjost
—
vse
se
jima
je
vrstilo
.
Temno
je
bilo
,
ko
se
je
Vid
poslavljal
.
Ime
prijateljevo
do
sedaj
ni
bilo
prišlo
iz
njegovih
ust
,
toda
sedaj
,
obrnen
že
na
pol
k
vratom
,
vzkliknil
je
zdajci
:
»
In
Pavel
?
Mu
bodeva
li
pisala
?
«
Lorica
je
nekoliko
pomislila
,
a
potem
rekla
:
»
Ne
,
še
ne
,
počakajva
,
da
se
vrne
.
Sedaj
naj
še
tajno
ostane
!
«
In
takó
je
ostalo
njiju
razmerje
tajnô
in
je
bilo
tako
še
vedno
ónega
dné
,
ko
sta
se
vozila
oba
po
Blejskem
jezeru
s
Pavlom
vred
,
vrnivšim
se
pred
malo
urami
s
potovanja
.
Mati
in
sin
sta
se
bila
pozdravila
prisrčno
in
odkrito
,
in
skoro
takó
oba
prijatelja
,
dasi
Vid
navzlic
navadni
svoji
gotovosti
ni
našel
v
prvem
trenutku
pravih
besed
,
ko
se
je
Pavel
začudil
,
in
sicer
veselo
začudil
videti
tudi
njega
tulcaj
.
A
sovaruh
je
bil
njegov
prijatelj
in
svetovalec
hiši
in
rodbini
—
kaj
čuda
torej
?
»
Materino
in
tvojo
stvar
bodemo
končno
uredili
!
«
dejal
je
Vid
,
ker
se
je
Pavel
malo
spominjal
,
da
se
je
že
pred
njegovim
odhodom
o
tej
zapuščinski
stvári
nekoliko
besedovalo
;
tudi
ni
bil
daljšega
razpravljanja
željan
.
Peljali
so
se
okrog
otoka
.
»
Tu
je
najglobokeje
!
«
dejal
je
Vid
in
kázal
v
temnozeleno
vodo
na
zahodnji
stráni
otoka
.
Oba
sta
potegnila
vesli
iz
vode
.
»
Koliko
méri
globočina
?
«
vprašal
je
Pavel
.
»
Ne
vem
!
«
zavrnil
je
Vid
in
nepremično
zri
preko
Pavlove
ráme
v
majorkino
lice
.
Mladi
Lukič
je
jel
čoln
gugati
in
storil
je
to
s
táko
silo
,
da
sta
majorka
in
Vid
na
mah
glasno
zavpila
.
»
Kaj
tudi
ti
—
Vid
?
«
smijal
se
je
Pavel
.
»
Kakov
si
?
Časih
se
nisi
bal
!
Kaj
se
bojiš
sedaj
?
«
In
zagugal
je
vnovič
čoln
.
Sedaj
sta
ga
oba
kárala
,
mati
in
Vid
;
bila
sta
res
nejevoljna
.
»
Kakova
sta
vidva
sedaj
?
«
menil
je
Pavel
in
zmajeval
z
glavo
;
pa
vzel
je
zopet
vesli
v
roki
.
Vid
je
stanoval
na
drugi
stráni
jezera
,
nego
vdova
Lukičeva
.
Po
večerji
,
ob
kateri
so
bili
skupaj
,
poslovil
se
je
Vid
naglo
,
češ
,
da
je
utrujen
;
pri
slovesi
sta
si
z
majorko
sporazumno
namignila
.
Tudi
gospá
Lorica
je
šla
kmalu
potem
s
Pavlom
v
svoje
stanovanje
.
Nocoj
je
hotela
sinú
razodeti
,
da
bode
kmalu
žena
Božanova
.
Storila
je
to
brez
ovinkov
,
naglo
in
jasno
,
celó
odločno
,
kakeršna
še
ni
bila
skoraj
nikoli
.
In
Pavel
?
Vzprejel
je
máterino
izpoved
sprva
čisto
odkritega
,
veselega
srca
;
a
takoj
mu
je
leglo
nekaj
čudnega
vánje
:
spomin
,
podvojen
živ
spomin
na
očeta
in
misel
,
da
mu
bode
sedaj
ta
Vid
,
prijatelj
njegov
,
tovariš
v
njegovih
dobrih
in
slabih
dejanjih
,
kar
jih
je
bil
dovršil
v
zadnjih
letih
,
sodrug
v
premnogih
budalostih
in
narobe
v
pametnih
korakih
—
da
mu
bode
sedaj
ta
Vid
Božan
,
o
katerem
je
mislil
,
da
ga
pozná
bolje
,
nego
samega
sebe
—
postal
drugi
oče
,
mož
ljubljene
matere
,
óčim
njegov
!
»
Kaj
praviš
,
Pavel
?
«
dejala
je
gospá
Lorica
,
in
tudi
sin
je
čutil
,
kaka
prikrita
razburjenost
je
zvenela
iz
teh
poluglasno
izgovorjenih
besed
.
»
Prehitro
,
prenaglo
je
to
prišlo
!
«
dejal
je
po
kratkem
odmoru
.
»
Ni
li
doktor
Božan
prijatelj
tvoj
?
«
vprašala
je
gospá
Lorica
.
»
Najboljši
,
kar
sem
jih
imel
,
kar
jih
imam
!
«
»
In
vender
—
?
«
»
Kaj
—
vender
?
«
»
—
Ti
ta
moj
korak
ni
po
volji
?
«
»
Mamá
!
«
vzkliknil
je
Pavel
in
stopil
k
materi
.
»
Kaj
bi
mi
ne
bil
po
volji
?
Toda
prehitro
je
vse
prišlo
,
umeti
ne
morem
,
misliti
si
ne
morem
Vida
—
svojega
očeta
!
«
»
Zakaj
ne
?
«
silila
je
majorka
.
»
Zakaj
ne
?
—
