šolohodil
.
Vsak
dan
te
vendar
ne
morem
pustiti
v
šolo
zavoljo
pekarije
,
v
nedeljah
in
praznikih
pojdeš
pa
vselej
v
nedeljsko
šolo
.
Čez
pol
leta
bom
domačim
fantom
učitelja
v
hišo
vzel
,
in
če
boš
priden
,
boš
tudi
ti
smel
včasi
zraven
poslušati
kar
se
bodo
učili
.
"
Kdo
bi
bil
bolj
vesel
ko
Janez
pri
teh
besedah
.
Vesel
skoči
,
gospodarju
roko
poljubi
in
se
mu
zahvali
.
Od
zdaj
je
bil
Janez
zmerom
vesel
in
dobre
volje
.
Precej
prvo
nedeljo
je
v
šolo
šel
in
zvesto
pazil
na
vse
,
kar
je
v
šoli
videl
in
slišal
.
Učitelj
ga
je
kmalu
spoznal
in
ga
zato
večkrat
očitno
hvalil
in
ga
drugim
za
zgled
dajal
.
Med
vsemi
drugimi
rečmi
,
ki
se
jih
je
Janezek
v
šoli
učil
,
mu
je
bilo
najbolj
všeč
računanje
.
Grozno
ga
je
veselilo
,
kadar
v
šoli
drugi
fantje
niso
mogli
narediti
računa
,
on
pa
ga
je
urno
storil
,
če
je
bil
še
tako
težak
.
Tudi
svojemu
gospodarju
je
Janez
vse
račune
narejal
,
kadar
je
moko
ali
druge
reči
kupoval
.
Kadar
je
Janezek
čas
imel
,
ni
norčij
uganjal
kakor
njegovi
tovariši
,
ampak
bukvice
je
v
roke
vzel
in
kaj
dobrega
bral
.
Zato
ga
je
tudi
gospodar
rad
imel
,
ker
je
videl
,
kako
zvest
in
priden
fant
je
in
pa
vedno
doma
.
Največji
dobiček
pa
je
imel
Janez
od
tega
,
ker
se
je
le
doma
držal
,
da
se
je
obvaroval
pred
zapeljivostjo
hudobnih
tovarišev
.
Marsikateremu
tovarišu
,
ki
ga
je
kam
vabil
,
je
odgovoril
:
"
Ne
grem
,
obljubil
sem
ubogati
mater
,
ki
so
mi
večkrat
prepovedali
v
tovarišijo
hoditi
in
so
mi
dejali
:
Fant
,
obdrži
v
glavi
te
besede
:
Po
hudobni
tovarišiji
glava
boli
.
"
Neko
nedeljo
so
imeli
pri
Janezovem
gospodarju
veliko
gostarijo
,
zato
ker
so
pekovskega
fanta
,
ki
se
je
izučil
--
bil
je
Janezov
tovariš
--
v
pekovsko
bratovščino
vzeli
.
Pili
in
jedli
so
in
dobre
volje
so
bili
ves
popoldan
.
Janez
pa
se
je
skrivaj
ukradel
,
vzel
bukvice
in
šel
iz
mesta
v
samoten
kraj
.
Vroče
je
ravno
bilo
;
zato
se
usede
ne
daleč
od
ceste
na
brežičku
in
morje
premišljuje
.
Mislil
je
sam
pri
sebi
:
Toliko
vode
;
kar
oči
peljejo
,
ni
drugega
ko
voda
.
Kaj
je
neki
onstran
vode
?
Ali
so
tudi
tam
ljudje
kali
?
Ko
Janez
tako
morje
premišljuje
in
božjo
previdnost
pod
drevesom
hvali
,
priteče
kodrast
pes
tudi
pod
drevo
v
senco
in
se
zraven
Janeza
uleže
.
Janez
zagleda
,
da
je
pes
nekaj
rdečega
v
gobcu
prinesel
.
Janez
psa
hitro
spodi
in
koder
spusti
,
kar
je
prinesel
.
Bila
je
lepa
štirioglata
mošnjica
iz
žlahtnega
rdečega
usnja
,
kakršne
imajo
le
gospodje
navado
pri
sebi
nositi
,
da
pisma
ali
kake
druge
tenke
reči
hranijo
.
Janez
jo
odpre
,
pa
kako
se
začudi
,
ko
najde
notri
dvanajst
bankovcev
po
tisoč
goldinarjev
,
šest
po
petsto
goldinarjev
in
še
več
drugih
pisem
,
katerih
ni
poznal
.
Zraven
je
bil
tudi
grozno
lep
zlat
prstan
;
kamenci
so
se
lesketali
,
da
se
mu
je
bleščalo
.
Janez
Svetin
vse
to
pregleduje
in
misli
:
"
O
revež
,
kdorkoli
si
to
izgubil
!
Želim
,
prej
ko
je
mogoče
,
najti
tistega
,
kateri
je
izgubil
,
da
mu
nazaj
dam
.
"
Tudi
skušnjave
so
ga
začele
motiti
;
huda
misel
je
prišla
v
glavo
,
ki
mu
je
natihoma
rekla
:
"
Spravi
in
tiho
bodi
,
saj
te
nihče
ne
vidi
;
denarjev
imaš
zdaj
zadosti
,
dokler
boš
živ
.
Zvedeti
pa
se
ne
more
,
ker
živ
človek
za
to
nič
ne
ve
.
"
Nato
Janez
proti
nebesom
pogleda
,
se
hitro
na
Boga
spomni
in
sam
sebi
odgovori
:
"
Res
da
me
nihče
ne
vidi
,
pa
vidi
me
Bog
,
pred
Bogom
ne
morem
nič
skriti
.
Kaj
mi
pomaga
krivično
blago
ali
najdeno
,
ker
ni
moje
;
kako
bi
ga
mogel
z
mirno
vestjo
uživati
?
Ne
,
ne
,
ne
obdržim
ne
krajcarja
.
Nikdar
ne
bom
pozabil
materinega
nauka
,
ki
so
mi
ga
večkrat
rekli
:
"
Fant
,
kadar
kaj
najdeš
,
ne
misli
,
da
je
tvoje
;
daj
nazaj
!
Zvedi
,
čigavo
je
,
daj
oznaniti
,
gospodar
se
bo
kmalu
dobil
.
Tako
boš
pred
Bogom
in
pred
ljudmi
pošten
ostal
.
"
Janez
je
tako
hitro
skušnjave
premagal
,
materin
nauk
mu
je
bil
dober
pripomoček
.
Lepo
mošnjico
spravi
v
žep
in
gre
počasi
domov
z
resničnimi
željami
,
da
bi
najdeno
nazaj
dal
.
Vesel
gre
Janez
Svetin
ob
morju
proti
domu
;
ne
misli
več
na
najdeno
blago
,
kar
sreča
nekega
lepo
oblečenega
gospoda
,
ki
hodi
ob
morju
gori
in
doli
,
zdaj
naprej
,
zdaj
nazaj
,
ves
zamišljen
.
Njegov
obraz
je
bil
prepaden
in
bled
;
ves
je
bil
v
žalost
utopljen
,
da
je
bil
mrliču
podoben
.
Svetin
ga
gleda
in
misli
:
Tega
gospoda
mora
nekaj
grozno
skrbeti
,
ker
je
tako
zelo
žalosten
.
Zato
stopi
k
njemu
in
mu
prijazno
reče
:
"
Gospod
,
ne
zamerite
,
da
vas
vprašam
:
Kaj
se
vam
je
hudega
zgodilo
,
da
ste
tako
žalostni
?
"
Gospod
bi
morebiti
v
svoji
sreči
pekovskega
fanta
še
pogledal
ne
bil
in
mu
ne
dal
odgovora
.
Nesreča
in
nadloga
pa
tudi
prevzetnega
in
visokega
človeka
ponižnega
stori
.
Zato
gospod
globoko
zdihne
in
reče
:
"
Oh
,
kaj
me
vprašuješ
,
ker
mi
ne
moreš
pomagati
.
"
Janez
naravnost
odgovori
kakor
prej
nedolžen
in
nepokažen
mladenič
:
"
Gospod
,
če
vam
jaz
ne
morem
pomagati
,
vam
Bog
lahko
pomaga
.
"
Te
besede
nedolžnega
mladeniča
so
šle
žalostnemu
gospodu
do
srca
in
ga
nekoliko
zbistrile
v
Boga
zaupati
.
Prej
je
bil
gospod
le
v
posvetne
skrbi
,
v
barantije
in
kupčije
zamaknjen
.
Na
Boga
je
malokdaj
ali
pa
nikoli
ne
mislil
.
Nato
pravi
gospod
:
"
Prav
govoriš
.
Res
je
,
da
mi
Bog
lahko
pomaga
,
toda
prevelika
je
moja
nesreča
,
ne
morem
je
preživeti
.
Ravno
zdaj
pregledujem
in
premišljujem
,
kje
bi
v
morje
skočil
in
se
utopil
.
Konec
je
mojega
življenja
,
meni
ni
več
živeti
.
"
Janez
Svetin
srčno
stopi
k
žalostnemu
gospodu
in
reče
:
"
Gospod
.
lepo
vas
prosim
,
ne
storite
tega
.
Če
ste
nesrečni
na
tem
svetu
,
zakaj
se
hočete
še
v
večno
nesrečo
pogrezniti
?
Kaj
ne
veste
,
da
vam
ta
greh
ne
bo
ne
na
tem
ne
na
onem
svetu
odpuščen
?
Zakaj
hočete
upanje
na
božjo
milost
izgubiti
in
obupati
?
Ne
veste
,
da
po
hudem
vremenu
spet
lepo
sonce
sije
?
Če
se
vam
zdaj
hudo
godi
,
vam
bo
že
Bog
spet
srečo
dal
.
Bog
pošilja
nesreče
,
da
nas
z
njimi
opominja
,
naj
na
njega
ne
pozabimo
.
Le
trdno
v
Boga
zaupajte
in
on
,
dobrotljivi
oče
,
vam
bo
vse
to
v
vašo
srečo
obrnil
.
"
Pri
teh
besedah
gospod
ostrmi
in
fanta
debelo
gleda
.
Čez
nekaj
časa
reče
:
"
Fant
,
danes
si
ti
moj
angel
varuh
.
Tvoje
besede
so
me
potolažile
.
Gotovo
bi
že
bile
velike
morske
ribe
moje
truplo
trgale
in
z
mojo
dušo
,
Bog
ve
,
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
ti
meni
ne
bil
tako
v
srce
govoril
.
Ubogal
bom
preprostega
fanta
,
ne
bom
se
utopil
,
naj
se
mi
godi
,
kakor
hoče
.
Žlahtno
je
tvoje
srce
,
o
ljubeznivi
fant
!
Povej
mi
,
čigav
si
,
hvalo
ti
bom
vedel
,
torej
ti
hočem
tudi
svojo
nesrečo
povedati
.
Glej
,
jaz
sem
bil
bogat
,
pri
kupčiji
sem
si
opomogel
.
Ravno
po
kupčijskih
opravkih
sem
danes
zjutraj
šel
in
vzel
s
seboj
skoraj
vse
premoženje
v
rdeči
mošnjici
.
Ko
pridem
do
kupčije
,
o
strah
,
sežem
v
žep
,
ni
je
bilo
nikjer
mošnjice
;
urno
se
vrnem
,
tečem
nazaj
iskat
,
iščem
in
iščem
,
pa
je
ne
najdem
.
Več
ko
desetkrat
sem
že
danes
to
pot
storil
,
pa
vse
zaman
.
"
Janez
je
zdaj
spoznal
,
da
je
ta
pravi
gospodar
najdene
mošnje
,
vendar
je
noče
prej
pokazati
,
da
reče
gospodu
:
"
Morebiti
vam
morem
zvedeti
tistega
,
ki
jo
je
našel
.
Povejte
mi
,
koliko
je
bilo
notri
!
"
Gospod
pravi
:
"
Bilo
je
notri
dvanajst
bankovcev
po
tisoč
goldinarjev
,
šest
po
petsto
,
druga
pisma
so
bila
pa
dobivna
ali
menjavska
pisma
,
ki
se
po
nemško
veksel
imenujejo
,
tolike
vrednosti
,
da
ti
ne
morem
izreči
.
Zraven
je
bilo
pet
zlatih
cekinov
in
grozno
lep
,
drag
prstan
s
takimi
žlahtnimi
kamenci
,
da
je
veliko
vreden
.
Ko
bi
kdo
meni
vse
to
nazaj
prinesel
,
mu
rad
tisoč
goldinarjev
dam
;
če
pa
bi
še
več
hotel
,
bi
tudi
rad
dal
,
kolikor
bi
si
sam
zmislil
.
"
Janez
,
ki
je
zdaj
zatrdno
spoznal
,
da
je
to
pravi
gospodar
najdene
mošnje
,
spodobno
reče
:
"
Gospod
,
ali
vam
nisem
prav
pravil
,
da
le
v
Boga
zaupajte
in
si
nič
žalega
ne
storite
?
Glejte
,
kako
kmalu
vas
Bog
potolaži
!
"
S
temi
besedami
potegne
mošnjo
iz
žepa
,
rekoč
:
"
Ali
je
to
tista
vaša
izgubljena
mošnja
?
"
Gospod
jo
ugleda
in
zavpije
:
"
Moja
,
moja
!
"
in
od
veselja
mu
skoraj
težko
pride
.
Gospod
objame
fanta
,
od
veselja
joka
in
pravi
:
"
Pošteni
fant
!
Koliko
hočeš
,
da
ti
dam
zdaj
,
ker
si
mi
toliko
dobrega
storil
?
Le
povej
,
le
povej
hitro
,
koliko
hočeš
,
kaj
si
izbereš
.
Tisoč
goldinarjev
sem
sam
obljubil
,
pa
ti
moraš
več
vzeti
.
Ti
si
me
otel
nesrečne
smrti
.
"
Janez
nato
reče
:
"
Veseli
me
,
da
sem
dobil
pravega
gospodarja
in
dal
tistemu
premoženje
,
čigar
je
.
Ne
vzamem
pa
nič
,
nič
,
ko
bi
me
ne
vem
kako
silili
.
"
Zdaj
se
gospod
šele
prav
čudi
,
da
fant
nič
daru
noče
in
da
se
tako
trdno
brani
;
zato
ga
vpraša
:
"
Fant
,
povej
mi
,
zakaj
vendar
nič
nočeš
od
mene
vzeti
,
ko
si
mi
toliko
dobrega
storil
?
"
Fant
Janez
ob
kratkem
odgovori
:
"
Zakaj
bom
od
vas
jemal
,
ker
nisem
nič
zaslužil
.
Da
sem
vam
nazaj
dal
,
kar
sem
našel
,
to
je
bila
moja
dolžnost
.
Vesel
sem
,
da
sem
se
tujega
blaga
kmalu
znebil
.
Če
sem
pa
s
tem
kaj
vam
pomagal
,
ker
sem
vas
malo
na
Boga
spomnil
,
mi
bo
že
Bog
poplačal
,
vašega
denarja
pa
nočem
.
Hvalite
Boga
za
to
srečo
,
ne
mene
,
Bog
vas
je
hotel
skusiti
.
Meni
tudi
ni
nič
treba
,
"
pravi
fant
nadalje
.
"
Jesti
in
piti
imam
,
obleko
mi
napravijo
,
pri
dobrih
ljudeh
sem
,
radi
me
imajo
.
"
Ko
gospod
vidi
,
da
fant
nič
daru
vzeti
noče
,
vzame
mošnjo
v
roke
,
jo
odpre
in
pravi
:
"
Fant
,
vsaj
to
mi
povej
,
kako
ti
je
ime
in
priimek
,
kaj
si
in
kje
si
.
"
Fant
pravi
:
"
Janez
mi
je
ime
,
pišem
se
Svetin
,
pekovski
fant
sem
pri
peku
pred
rdečim
mostom
v
Trstu
.
"
Gospod
vse
to
s
svinčnikom
zapiše
in
Janezu
en
cekin
v
žep
porine
in
gre
.
Janez
pa
reče
:
"
Bog
vas
obvaruj
!
"
Z
veselim
srcem
pride
Janez
proti
večeru
domov
in
hitro
da
shraniti
zlati
cekin
svojemu
gospodarju
.
"
Kje
si
dobil
ta
denar
!
"
ga
vpraša
gospodar
.
"
Veš
,
da
velja
devet
goldinarjev
?
"
Janez
pravi
:
"
Nekaj
sem
našel
in
nazaj
dal
gospodu
,
kateri
je
izgubil
,
on
mi
ga
je
dal
.
Silil
me
je
več
vzeti
,
pa
nisem
hotel
.
"
Janezovi
tovariši
pa
so
ga
za
norca
držali
,
rekoč
:
"
Zakaj
nisi
več
vzel
,
neumnež
?
Kako
lahko
bi
bil
obogatel
!
"
Janez
pa
ni
rekel
drugega
kakor
to
:
"
Nisem
zaslužil
,
pa
nisem
vzel
;
česar
ne
zaslužim
,
pa
tudi
ne
vzamem
.
Če
mi
je
Bog
kaj
namenil
,
mi
bo
že
dal
.
"
Precej
drugo
jutro
pridejo
trije
gospodje
k
peku
po
fantu
vprašat
.
"
Nimate
vi
fanta
,
"
mu
pravijo
,
"
kateremu
je
Janez
Svetin
ime
?
Radi
bi
ga
videli
in
z
njim
govorili
.
"
Mojster
pek
reče
:
"
Imamo
ga
,
ni
ga
ravno
doma
,
pa
kmalu
pride
.
Smem
vprašati
,
"
pravi
pek
,
"
kaj
bi
mu
radi
?
"
Eden
izmed
gospodov
odgovori
:
"
Fanta
vam
bomo
vzeli
.
"
Nato
se
gospodar
ustraši
in
pravi
:
"
Za
božjo
voljo
,
kaj
je
naredil
?
Gotovo
je
cekin
ukradel
,
katerega
je
včeraj
spravit
dal
;
tega
bi
ne
bil
nikoli
o
fantu
mislil
.
"
Gospodje
so
se
pa
smehljali
.
Medtem
pride
fant
,
ugleda
tri
gospode
in
precej
spozna
med
njimi
onega
,
kateremu
je
včeraj
najdeno
blago
nazaj
dal
,
in
mu
reče
:
"
Kaj
vam
nisem
vsega
nazaj
dal
,
ker
ste
za
mano
prišli
?
"
Gospod
pravi
:
"
Vse
,
vse
,
le
prišel
sem
prosit
tvojega
gospodarja
in
tebe
,
če
bi
hotel
ti
z
menoj
iti
in
pri
meni
ostati
.
Dobro
ti
bo
svoje
žive
dni
,
ker
si
meni
tako
veliko
dobroto
storil
.
"
Tisti
gospod
pa
je
bil
velik
trgovec
v
Trstu
,
imeniten
gospod
,
ona
dva
sta
bila
mestna
pisarja
,
da
sta
vpričo
peka
zapisala
,
da
hoče
trgovec
fanta
Svetina
preskrbeti
do
smrti
.
Zatorej
vpraša
gospod
:
"
Janez
,
ali
si
dovoljen
z
menoj
iti
in
pri
meni
biti
?
Imel
boš
,
kar
boš
hotel
,
učil
se
boš
kupčije
,
pomagal
boš
pri
trgovanju
.
"
Janez
reče
:
"
Rad
grem
,
če
me
gospodar
pusti
;
brez
njegovega
dovoljenja
ne
grem
,
on
mi
je
že
veliko
dobrega
storil
.
"
Pekovski
mojster
,
kateremu
je
trgovec
vse
dopovedal
,
kako
lepo
se
je
Janez
vedel
in
ga
pred
nesrečo
obvaroval
,
se
obrne
v
fanta
,
rekoč
:
"
Janez
,
nerad
te
pustim
od
hiše
,
zato
ker
si
zvest
in
priden
;
rad
bi
te
imel
.
Ker
pa
te
ta
gospod
hočejo
in
te
do
smrti
preskrbe
,
te
je
sreča
došla
.
Ne
bom
ti
branil
;
pojdi
,
le
pojdi
z
gospodom
in
tudi
za
naprej
bodi
tako
priden
in
zvest
,
kakor
si
bil
do
zdaj
!
Srečo
ti
bo
Bog
dal
.
"
"
Grem
,
"
pravi
zdaj
Janez
,
"
pa
prosim
samo
to
,
da
me
v
šolo
pošiljate
,
ker
imam
velike
želje
se
kaj
več
naučiti
.
"
Gospod
mu
vse
obljubi
.
Preden
pa
se
je
ločil
,
se
mu
je
vendar
tako
užalilo
,
da
je
na
glas
zajokal
.
Lepo
se
potem
zahvali
svojemu
mojstru
,
mu
roko
poljubi
in
gre
.
Svetin
,
zdaj
so
ga
le
tako
klicali
,
je
pri
svojem
novem
gospodarju
največje
veselje
imel
v
tem
,
da
je
v
šolo
hodil
.
Zvesto
in
pridno
se
je
učil
pa
tudi
v
drugih
rečeh
doma
pridno
pomagal
pri
prodajanju
.
Naučil
se
je
francosko
,
laško
in
angleško
govoriti
in
dobro
pisati
.
Posebno
v
računanju
se
je
dobro
izučil
.
Vsi
so
ga
radi
imeli
,
ker
je
bil
vendar
toliko
priden
in
umen
,
zraven
pa
toliko
ponižen
.
Nikoli
ni
šel
v
hudo
,
nevarno
tovarišijo
,
ampak
je
šel
ob
delavnikih
in
praznikih
v
cerkev
,
potem
pa
je
doma
kaj
pisal
ali
pa
dobre
bukve
bral
.
Ob
kraju
morja
se
je
najrajši
hodil
sprehajat
.
Večkrat
je
šel
tudi
pod
tisto
drevo
,
kjer
je
bil
našel
mošnjico
z
denarji
,
katero
mu
je
pes
v
gobcu
prinesel
.
Tisto
drevo
je
imenoval
drevo
sreče
in
tisti
kraj
veseli
kraj
.
S
tistega
veselega
kraja
je
Svetin
večkrat
prek
morja
gledal
;
vnele
so
se
v
njem
želje
,
da
bi
daleč
,
daleč
po
svetu
šel
,
da
bi
v
daljnih
krajih
kaj
videl
,
kaj
skusil
.
Večkrat
je
v
mnoge
kraje
pisal
,
da
bi
za
mater
zvedel
,
pa
nikoli
mu
ni
mogla
nobena
živa
duša
povedati
,
ali
je
mati
še
živa
ali
mrtva
,
ali
kje
da
je
.
Zato
je
nekega
dne
pod
drevesom
sreče
premišljeval
:
Ne
vem
za
očeta
ne
za
mater
,
Bog
ve
,
kod
se
morata
klatiti
;
kdo
ve
,
kako
se
jima
godi
?
O
kako
bi
rad
zanje
zvedel
,
da
bi
jim
zdaj
kaj
pomagal
,
kar
bi
lahko
storil
,
ker
imam
že
nekaj
lastnega
premoženja
.
V
njegovem
srcu
so
bile
vedno
večje
želje
križem
sveta
iti
,
pa
si
ni
upal
gospodarju
v
misel
vzeti
,
ker
je
vedel
,
da
ga
ne
bo
pustil
.
Nekega
dne
pride
v
Trst
velika
,
velika
barka
iz
francoske
dežele
,
iz
mesta
,
ki
se
mu
Tulon
pravi
.
Gospodar
barke
sam
se
je
tudi
pripeljal
v
Trst
zavoljo
nove
kupčije
s
svilenim
blagom
.
Gospodar
barke
je
bil
silno
bogat
trgovec
ali
kupec
iz
Tulona
,
prileten
,
moder
mož
,
zraven
pa
pobožen
in
pošten
.
Ta
pride
po
kupčiji
v
hišo
Svetinovega
gospodarja
.
Ko
sta
kupca
že
svojo
kupčijo
obravnavala
in
se
o
več
rečeh
pogovorila
,
je
rekel
Francoz
Svetinovemu
gospodarju
:
"
Skusi
mi
dobiti
bistrega
človeka
,
kateri
bo
znal
nemško
,
laško
,
francosko
in
angleško
govoriti
.
Zelo
ga
potrebujem
pri
svojih
velikih
kupčijah
.
Imam
jih
več
pri
hiši
,
takega
vendar
nimam
,
da
bi
vse
te
jezike
znal
govoriti
in
pa
da
bi
bil
bister
pri
kupčiji
.
Dobro
mu
bom
plačal
,
ne
bo
se
kesal
,
da
je
k
meni
prišel
,
če
bo
priden
.
"
Svetin
je
te
besede
slišal
;
bile
so
mu
kakor
meč
skozi
srce
,
vendar
si
ni
upal
nič
reči
.
Skoraj
je
že
zinil
in
se
ponudil
,
vendar
je
mislil
:
Ne
spodobi
se
ponujati
!
Zato
obmolkne
in
sklene
skrivaj
svojega
gospodarja
prositi
,
da
naj
ga
ponudi
.
Svetinov
gospodar
reče
Francozu
:
"
Imam
ga
že
jaz
takega
človeka
,
kakršnega
vi
želite
dobiti
,
toda
sam
ga
potrebujem
,
torej
ga
tudi
ne
dam
.
Glejte
ga
,
ravno
tale
je
!
"
in
pokaže
Svetina
.
Francoz
prijazno
pogleda
Svetina
,
rekoč
:
"
Ali
bi
pa
ti
ne
hotel
iti
z
menoj
čez
morje
na
Francosko
,
ko
bi
te
gospodar
pustil
in
privolil
?
"
Svetin
hitro
odgovori
:
"
Rad
in
z
groznim
veseljem
bi
šel
,
ker
imam
že
zdavnaj
grozne
želje
iti
po
svetu
kaj
skusit
.
"
Gospodar
pa
reče
Francozu
:
"
Vse
vam
storim
,
tega
fanta
pa
vam
ne
morem
pustiti
,
ne
le
zato
,
ker
mi
je
tako
potreben
,
ampak
je
tudi
moj
dobrotnik
,
"
in
vse
razloži
,
kako
se
je
Svetin
vedel
.
Ko
je
Francoz
to
slišal
,
je
še
bolj
silil
in
prosil
,
da
naj
mu
pusti
Svetina
.
Svetin
tudi
sam
prosi
,
naj
ga
pusti
po
svetu
,
ker
ima
tolike
želje
.
Gospodar
ni
hotel
po
tem
več
braniti
,
ker
je
videl
,
da
fant
zelo
želi
iti
s
Francozom
.
"
Rad
grem
na
Francosko
,
"
je
dejal
Svetin
,
"
da
bom
videl
deželo
,
kjer
so
moj
oče
pokopani
.
"
Potem
reče
gospodar
Svetinu
:
"
Prepustim
te
temu
svojemu
prijatelju
,
katerega
poznam
,
da
je
pošten
mož
;
pri
njem
ti
ne
bo
nič
hudega
.
Želel
sem
,
da
bi
ti
zmeraj
pri
meni
ostal
,
ker
nikoli
ne
bom
pozabil
,
koliko
si
mi
dobrega
storil
.
Ker
pa
le
po
svetu
kaj
skusiti
želiš
,
pojdi
,
dovolim
ti
.
Bodi
vselej
tako
pameten
,
kakor
si
bil
do
zdaj
,
in
Bog
te
ne
bo
zapustil
.
Ko
bi
se
ti
utegnilo
hudo
goditi
ali
bi
moral
kaj
pomanjkanja
trpeti
,
le
vedeti
mi
daj
in
,
kjerkoli
boš
,
dal
ti
bom
,
kolikor
bi
potreboval
.
Ko
bi
utegnil
ob
službo
priti
in
bi
ne
mogel
druge
dobiti
,
pridi
nazaj
,
z
veseljem
te
bom
sprejel
in
ti
bom
vselej
hvaležen
.
Ne
bom
pozabil
tvoje
dobrote
.
Ti
si
prinesel
k
moji
hiši
božji
blagoslov
in
mene
izmodril
.
Četudi
jaz
medtem
umrjem
,
bom
dedičem
naročil
,
naj
zate
skrbijo
,
kolikor
bi
ti
potreboval
.
"
Poln
veselja
je
zdaj
Svetin
svojemu
gospodarju
roko
poljubil
in
pametno
rekel
:
"
Gospod
,
zahvalim
,
da
ste
mi
toliko
dobri
;
ne
mene
,
le
Boga
hvalite
!
"
Potem
pelje
gospodar
svojega
ljubega
Svetina
k
Francozu
v
sobo
in
mu
ga
izroči
s
temi
besedami
:
"
Tukaj
vam
izročim
in
priporočim
zvestega
in
poštenega
služabnika
.
Ravnajte
lepo
z
njim
,
vem
,
da
vam
bo
veselje
delal
.
"
Svetin
se
ponižno
prikloni
in
obljubi
,
da
bo
priden
in
pokoren
.
Čez
osem
dni
barka
odrine
in
Svetin
se
pelje
s
svojim
novim
gospodarjem
po
morju
proti
francoski
deželi
.
Lep
dan
je
bil
,
dober
veter
,
barka
plava
hitro
kakor
ptica
po
zraku
.
Svetin
žalostno
gleda
nazaj
proti
Trstu
in
pravi
:
"
Bog
te
obvaruj
,
ljuba
domača
dežela
!
Morebiti
te
nikoli
več
ne
bom
videl
;
pa
saj
je
Bog
povsod
,
vsa
zemlja
je
božja
.
On
,
dobrotljivi
oče
,
kateri
me
je
do
zdaj
tako
skrbno
pred
hudim
varoval
,
me
bo
tudi
za
naprej
ohranil
.
V
njega
bom
vselej
zaupal
,
on
me
ne
bo
zapustil
.
"
Medtem
so
se
mu
solze
udrle
,
ker
se
je
spomnil
,
kar
je
večkrat
od
matere
slišal
,
kako
žalosten
je
bil
tudi
njegov
oče
,
ko
se
je
moral
od
doma
ločiti
.
Naslonil
se
je
v
barki
,
v
mislih
utopljen
je
premišljeval
,
kako
se
mu
bo
za
naprej
godilo
.
Ko
spet
oči
povzdigne
in
še
enkrat
proti
Trstu
pogleda
,
mu
je
izginil
izpred
oči
;
drugega
ni
videl
okoli
in
okoli
sebe
kakor
zeleno
vodo
morja
.
Ravno
19
let
je
bil
Svetin
star
,
ko
je
šel
iz
Trsta
na
Francosko
.
Celih
devetnajst
dni
so
se
vozili
po
morju
,
preden
so
prišli
na
Francosko
,
ker
jim
je
veter
nagajal
.
Nekega
dne
je
bila
barka
v
nevarnosti
,
da
se
utopi
.
Strašno
vreme
se
je
prignalo
po
morju
,
grozen
vihar
je
gnal
valove
,
visoke
ko
hribje
:
barka
se
je
gugala
ko
zibel
.
Brodniki
so
kleli
in
se
rotili
,
ker
vihar
ni
hotel
ponehati
.
Takrat
še
ni
bilo
velike
nevarnosti
;
ko
pa
se
je
barka
popolnoma
postrani
nagnila
,
so
vsi
brodniki
obledeli
,
začeli
moliti
in
vse
svetnike
na
pomoč
klicati
.
Vsak
je
takrat
molil
,
kdor
je
bil
v
barki
,
tudi
Svetin
,
kateri
se
je
ves
tresel
;
še
nikoli
ni
tako
zvesto
molil
ko
takrat
.
Še
njegov
gospodar
Teodor
Eskeles
--
tako
je
bilo
ime
tistemu
velikemu
trgovcu
iz
Tulona
--
je
rekel
Svetinu
:
"
Fant
,
ti
si
še
morebiti
nedolžen
;
vemo
,
da
Bog
nedolžne
rajši
usliši
;
moli
,
moli
,
da
nas
Bog
obvaruje
,
če
ne
,
bo
vsega
konec
.
"
Svetin
komaj
odgovori
,
od
strahu
ves
boječ
:
"
Gospod
,
saj
molim
ves
čas
,
kar
hudo
vreme
trpi
,
da
bi
me
le
Bog
uslišal
.
"
Črna
noč
je
pokrila
nebo
in
morje
;
popolnoma
se
je
stemnilo
.
Drugega
se
ni
videlo
ko
blisk
,
ki
je
strašno
švigal
okoli
barke
;
drugega
se
ni
slišalo
kakor
grozno
bučanje
vetrov
in
neznansko
treskanje
,
ki
je
na
morju
še
veliko
hujše
kakor
na
suhem
.
Vsi
brodniki
so
zdaj
izgubili
upanje
,
popadali
po
kotih
in
se
pripravljali
k
smrti
.
Dejali
so
:
"
Zdaj
ni
več
pomoči
.
Vrvi
in
platna
nam
je
vihar
potrgal
,
ne
vidimo
več
,
kam
barka
leti
.
Priletela
bo
na
kako
skalo
,
se
gotovo
razbila
in
naš
konec
je
blizu
.
"
Vsi
od
prvega
do
zadnjega
so
zdihovali
.
Tudi
Svetin
se
je
že
k
smrti
pripravil
in
še
s
posebnim
zaupanjem
zdihoval
k
Materi
božji
in
jo
za
pomoč
prosil
.
Ravno
o
polnoči
je
bilo
,
ko
je
vihar
začel
pojemati
;
megle
so
se
jele
razpotegovati
,
spet
se
je
razjasnilo
;
barka
se
je
spet
sama
poravnala
in
morje
se
je
upokojilo
.
Brodniki
so
to
kmalu
čutili
,
v
njih
srcih
se
je
obudilo
upanje
.
Spravijo
se
na
noge
in
potegnejo
hitro
za
vrvi
,
kar
jih
ni
bilo
potrganih
.
Ob
dveh
čez
polnoči
je
bilo
morje
popolnoma
tiho
in
hudo
vreme
je
minilo
brez
vse
nesreče
,
samo
nekaj
težkih
reči
,
ki
so
jih
po
gospodarjevem
povelju
v
vodo
pometali
,
so
izgubili
.
Svetin
še
ni
nikoli
videl
,
veliko
manj
pa
skusil
takega
straha
;
nikoli
še
ni
bil
v
taki
nevarnosti
,
pa
tudi
potem
,
ko
je
hudo
vreme
minilo
,
ni
videl
ne
občutil
tolikega
veselja
kakor
takrat
v
barki
.
Gospodar
barke
je
ukazal
nove
vrvi
in
nove
rjuhe
nategniti
,
potem
je
poklical
vkupaj
vse
brodnike
in
druge
ljudi
,
kar
jih
je
bilo
v
barki
.
Vsi
so
morali
poklekniti
,
tudi
sam
je
pokleknil
in
očitno
zahvalil
Boga
,
da
jih
je
obvaroval
v
taki
nevarnosti
in
jih
pri
življenju
ohranil
.
V
tisti
smrtni
nevarnosti
na
morju
je
Svetin
trdno
obljubil
,
da
ne
bo
nikoli
v
nobeno
krivico
privolil
,
ampak
vselej
zvesto
in
pošteno
ravnal
,
naj
se
mu
godi
,
kakor
hoče
.
To
obljubo
je
tudi
ves
čas
svojega
življenja
držal
.
Dvajseti
dan
po
nevarni
vožnji
po
morju
pride
barka
h
kraju
;
bil
je
ravno
tudi
dvajseti
dan
mesca
kimovca
,
to
je
tisti
dan
pred
sv.
Matevžem
.
Svetin
zdaj
prvič
ugleda
francosko
deželo
.
Z
barke
je
pregledal
vse
lepo
,
veliko
francosko
mesto
Tulon
,
kamor
je
njegov
namen
iti
.
Ko
pride
Svetin
z
barke
in
stopi
na
suho
zemljo
,
se
precej
zjoka
,
ker
so
mu
oče
na
misel
prišli
.
Rekel
je
sam
pri
sebi
:
"
Glej
,
tukaj
je
zemlja
,
v
kateri
počivajo
kosti
mojega
očeta
,
ali
pa
,
če
so
še
živi
,
Bog
zna
,
v
katerem
kotu
tiče
in
kako
se
jim
godi
.
"
Svetin
se
hitro
zave
,
obriše
solze
in
gre
vesel
s
svojim
gospodarjem
v
hišo
.
Ko
prej
priljuden
fant
je
z
vsakim
prijazno
govoril
in
se
kmalu
z
vsemi
sprijaznil
,
kar
jih
je
bilo
pri
hiši
.
Ko
ga
je
gospodar
peljal
svoji
stari
gospe
pokazat
,
je
Svetin
spodobno
svoji
novi
gospodinji
roko
poljubil
,
rekoč
:
"
Gospa
,
prosim
vas
,
imejte
potrpljenje
z
menoj
,
dokler
ne
zvem
vseh
hišnih
navad
.
Rad
bom
vse
storil
,
kar
mi
boste
ukazali
,
samo
da
vem
,
kaj
vam
je
všeč
.
Želim
vam
ustreči
in
nikoli
vas
ne
mislim
radovoljno
žaliti
.
"
Gospa
je
bila
prav
zadovoljna
,
da
je
imela
tako
priljudnega
in
pohlevnega
služabnika
.
Zato
mu
reče
:
"
Lepo
se
vedi
,
zvest
bodi
in
priden
pri
vseh
opravilih
!
Tudi
jaz
ti
bom
dobra
,
bom
ti
kakor
mati
.
"
Nato
se
Svetin
zahvali
in
gre
prosit
gospodarja
,
naj
mu
da
opravila
,
katerih
se
hoče
vaditi
.
Ker
je
bil
Teodor
veliki
trgovec
v
Tulonu
,
ki
je
bil
daleč
in
daleč
v
velikih
kupčijah
zapleten
,
ni
hotel
Svetina
precej
v
trgovino
dejati
,
ampak
ga
je
dal
v
svojo
pisarnico
ali
kanclijo
,
da
bi
ga
skusil
,
koliko
je
Svetin
v
kupčijskih
računih
učen
.
Pa
Teodor
je
kmalu
videl
.
da
je
mladi
Svetin
v
računih
tako
prebrisan
,
da
nobeden
njegovih
služabnikov
,
katerih
je
še
sedem
imel
,
ne
tako
.
Najtežji
in
najhujši
račun
,
nad
katerim
si
je
vsakteri
po
tri
ali
po
štiri
ure
glavo
belil
,
preden
ga
je
naredil
,
pa
še
večkrat
je
bilo
kaj
napak
,
je
Svetin
naredil
,
kot
bi
mignil
,
z
lahkobo
,
brez
velikega
truda
.
Priletni
trgovec
Teodor
,
kateri
si
že
zavoljo
starosti
ni
mogel
z
računi
veliko
glave
beliti
,
je
kmalu
videl
,
kako
potreben
mu
je
Svetin
zavoljo
tolike
umnosti
v
računanju
.
Kmalu
ga
je
rajši
imel
ko
vse
druge
svoje
služabnike
.
Kadar
je
bilo
treba
narediti
kak
težek
račun
ali
kaj
drugega
popraviti
,
je
bil
le
Svetin
poklican
,
ki
je
z
veseljem
in
hitro
v
red
spravil
in
razjasnil
najbolj
zmotene
in
zahomotane
kupčije
in
račune
,
kar
je
bilo
njemu
v
veliko
,
gospodarju
Teodoru
pa
še
v
večje
veselje
.
Tako
vselej
človeku
prav
pride
,
česar
se
v
mladosti
s
pridom
nauči
,
sebi
in
drugim
veselje
dela
.
Teodor
je
imel
zavoljo
svoje
neizmerne
kupčije
Svetina
grozno
rad
.
Vendar
se
je
skušeni
mož
že
večkrat
nad
kakim
mladeničem
goljufal
,
zato
mu
ni
veliko
zaupal
.
Rekel
je
:
"
Svetin
je
bister
fant
,
le
premlad
je
,
njegove
zvestobe
še
nisem
prepričan
.
Če
bo
tudi
tako
zvest
,
kakor
je
bister
in
priden
,
potem
mi
ni
treba
boljšega
služabnika
iskati
.
"
V
zvestobi
ga
je
potem
večkrat
skusil
.
Podvrgel
mu
je
denarje
in
tudi
druge
drage
reči
,
pa
Svetin
ni
nikdar
najmanjše
stvarce
premaknil
.
Če
je
kaj
našel
,
je
vselej
pošteno
nazaj
dal
.
Gospodar
potem
nekemu
svojemu
služabniku
skrivaj
naroči
,
da
naj
si
prizadeva
svojega
tovariša
Svetina
zapeljati
v
krivico
.
Tovariš
skusi
,
nagovarja
Svetina
,
naj
deli
z
njim
denarje
,
za
katere
je
ogoljufal
svojega
gospodarja
.
Svetin
pa
,
ki
ni
vedel
,
da
je
to
nalašč
le
k
videzu
,
prosi
tovariša
,
rekoč
:
"
Ljubi
moj
tovariš
,
se
ne
bojiš
Boga
?
Zakaj
si
gospodarju
krivico
storil
?
Ne
veš
,
da
goljufi
,
tatje
in
krivičniki
nikoli
ne
pojdejo
v
nebesa
?
Zdaj
pa
še
mene
hočeš
zmotiti
in
zapeljati
?
Ni
zadosti
,
da
si
sam
hudoben
,
še
druge
zapeljuješ
.
Daj
nazaj
gospodarju
,
če
ne
,
bom
jaz
povedal
in
vem
,
da
pri
tej
priči
pojdeš
od
hiše
.
"
Tovariš
mu
reče
:
"
Neumen
si
;
zakaj
se
braniš
denarjev
?
Tudi
drugi
tako
delajo
,
ne
bo
se
zvedelo
.
Kaj
boš
na
vsako
reč
pazil
?
Če
nočeš
deliti
z
mano
,
bom
sam
imel
.
"
Svetin
pravi
:
"
Ljubi
moj
tovariš
,
če
boš
tako
delal
,
kakor
druge
hudobne
vidiš
,
boš
v
hudobiji
daleč
prišel
.
Nikoli
se
ti
ne
bo
dobro
godilo
,
ne
na
tem
ne
na
onem
svetu
.
Četudi
pred
ljudmi
svoje
krivice
skriješ
,
ali
jih
moreš
pred
Bogom
skriti
?
Glej
,
kako
pošteni
in
pravični
delajo
,
hudobnih
in
krivičnih
ne
posnemaj
!
Veš
,
da
krivičen
krajcar
deset
pravičnih
uje
.
"
Ker
pa
tovariš
ne
neha
Svetina
motiti
in
ga
h
krivicam
zapeljevati
,
gre
Svetin
nekega
dne
h
gospodarju
in
mu
reče
:
"
Gospod
,
ne
zamerite
,
nekaj
bi
vam
rad
povedal
o
vašem
služabniku
,
enem
mojih
tovarišev
.
Samo
prosim
,
ne
kaznujte
ga
preveč
zavoljo
tega
,
ampak
posvarite
ga
,
da
se
poboljša
in
da
se
ne
navadi
hudobije
.
Krivico
vam
dela
in
tudi
mene
zapeljuje
,
naj
vam
delam
krivico
.
"
Gospodar
mu
reče
prijazno
:
"
Prav
je
,
ljubi
moj
Svetin
,
da
si
mi
povedal
;
ne
skrbi
,
naredil
bom
,
da
te
ne
bo
več
motil
.
"
--
Od
tistega
časa
mu
je
Teodor
že
velike
reči
zaupal
,
bolj
ko
marsikateremu
drugemu
Svetinovemu
tovarišu
.
Nekega
dne
sedi
Svetin
v
pisarnici
sam
,
ves
zamišljen
v
račune
,
katere
mu
je
gospodar
Teodor
rekel
izdelati
,
ko
je
šel
z
doma
v
bližnje
mesto
zavoljo
nekake
velike
kupčije
.
Kar
hitro
stopi
v
pisarnico
velik
,
imeniten
,
k
videzu
žlahten
,
lepo
oblečen
gospod
in
vpraša
:
"
Si
ti
Svetin
,
Teodorov
služabnik
,
kateri
je
tako
umetelen
,
posebno
v
računih
?
"
Svetin
odgovori
pohlevno
:
"
Sem
,
da
,
kaj
pa
mi
ukažete
,
kaj
bi
radi
?
Ne
poznam
vas
,
še
nikoli
vas
nisem
videl
.
"
Tuji
gospod
nato
drugega
ne
reče
kakor
te
besede
:
"
Se
bova
že
v
kratkem
videla
!
"
in
vzame
iz
žepa
mošnjico
in
jo
vrže
Svetinu
.
"
Na
,
"
pravi
,
"
to
je
tvoje
!
"
in
beži
iz
pisarnice
.
Svetin
skoči
hitro
za
gospodom
,
da
bi
mu
mošnjo
nazaj
dal
in
rekel
:
"
To
ni
moje
!
In
kar
mojega
ni
,
nočem
!
"
Vendar
gospoda
že
nikjer
ni
bilo
.
Svetin
vzame
mošnjo
v
roke
,
jo
odpre
in
najde
notri
za
tristo
frankov
vrednosti
.
Misli
in
misli
,
kaj
mu
je
storiti
.
Ne
ve
,
zakaj
mu
je
to
pustil
gospod
,
katerega
ne
pozna
.
Ko
pride
gospodar
Teodor
domov
,
je
bila
Svetinova
prva
skrb
,
da
je
tisto
mošnjo
vzel
in
mu
jo
nesel
,
rekoč
:
"
Glejte
,
to
mošnjico
mi
je
neznan
gospod
prinesel
,
tristo
frankov
je
v
njej
.
Nič
ne
vem
,
zakaj
mi
je
to
dal
.
Prosim
vas
,
spravite
te
denarje
,
zakaj
jaz
jih
nočem
in
ne
morem
imeti
.
"
Teodor
mu
reče
:
"
Na
moje
besede
spravi
denarje
in
jih
imej
!
Tvoji
so
,
se
bo
že
zvedelo
,
od
kod
in
zakaj
so
tebi
v
roke
prišli
.
"
Svetin
uboga
.
Kmalu
nato
ga
pošlje
Teodor
v
bližnje
mesto
račune
delat
s
trgovcem
,
s
katerim
je
Teodor
malo
prej
sklenil
kupčijo
.
Svetin
pride
v
tisto
mesto
,
gre
v
trgovčevo
hišo
,
kamor
ga
je
gospodar
poslal
račune
izčistit
,
kar
ugleda
tistega
gospoda
,
kateri
mu
je
mošnjo
denarjev
posilil
.
In
ta
je
bil
sam
tisti
trgovec
,
s
katerim
je
Teodor
kupčijo
storil
;
zato
mu
reče
:
"
Glej
,
Svetin
,
saj
sem
ti
rekel
,
da
se
bova
v
kratkem
videla
.
Vedel
sem
,
da
te
bo
gospodar
poslal
z
menoj
račune
delat
.
Ljubi
moj
Svetin
nikar
me
ne
delaj
nesrečnega
.
S
tvojim
gospodarjem
imava
že
velike
račune
vkup
,
pa
če
pojde
vse
natanko
,
vse
po
pravici
,
vem
,
da
bom
ob
vse
prišel
.
Tvoj
gospodar
me
bo
na
beraško
palico
spravil
,
jaz
in
vsa
moja
družina
pojdemo
vbogajme
prosit
,
če
ti
čisto
in
pravično
račun
narediš
.
Lej
,
tvoj
gospodar
je
bogat
,
saj
ima
,
da
sam
ne
ve
koliko
,
star
je
,
otrok
nima
več
ko
eno
samo
hčer
.
Jaz
pa
imam
veliko
otrok
;
opomogel
sem
si
nekaj
,
ker
sem
tvojega
gospodarja
pri
računih
zelo
uščipnil
,
vendar
vselej
tako
,
da
ni
čutil
.
Če
naredimo
sedaj
o
našem
trgovanju
čist
in
pravičen
račun
,
moram
biti
sirota
.
"
Svetin
zdaj
ne
ve
,
kam
bi
se
obrnil
,
kaj
začel
.
Zato
reče
:
"
Gospod
,
po
krivici
ne
smem
delati
spet
se
rajši
ljudem
kakor
Bogu
zamerim
.
"
S
temi
besedami
gre
,
ukaže
napreči
in
se
pelje
domov
,
ne
da
bi
bil
račune
le
pričel
.
Ko
pride
domov
,
ga
gospodar
že
na
dvorišču
čaka
in
ga
hitro
vpraša
:
"
Kako
je
to
,
da
si
tako
hitro
prišel
,
tako
kmalu
opravil
,
ker
sem
menil
,
da
boš
imel
najmanj
tri
ali
štiri
dni
opraviti
?
"
Svetin
reče
:
"
Gospod
,
zakaj
sem
tako
kmalu
nazaj
prišel
,
vam
ne
povem
drugače
kakor
skrivaj
,
da
noben
človek
ne
bo
slišal
.
"
Teodor
pelje
zdaj
Svetina
v
svojo
pisarnico
in
mu
pravi
:
"
Zdaj
govori
!
"
Svetin
reče
:
"
Rad
sem
pri
vas
,
zato
ker
vidim
,
da
ste
mi
dobri
;
vendar
grem
rajši
danes
od
hiše
,
kakor
da
bi
s
tem
trgovcem
račune
delal
,
kamor
ste
me
danes
poslali
.
On
je
tisti
,
ki
mi
je
mošnjo
denarjev
posilil
,
da
bi
zdaj
krivične
račune
delal
.
Tega
me
Bog
varuj
!
"
Teodor
mu
reče
:
"
Zvesti
,
pridni
moj
služabnik
,
zdaj
spoznam
,
da
si
zvest
;
pojdi
nazaj
,
napravi
račune
s
tistim
trgovcem
na
čisto
;
zavoljo
tega
ne
bo
nesrečen
.
Če
bi
bil
tudi
kaj
dolžan
,
vse
mu
bom
odpustil
.
"
Svetin
uboga
,
ker
ne
ve
,
da
je
vse
to
bila
le
skušnja
njegove
zvestobe
,
kakor
sta
se
bila
gospoda
pogovorila
.
Od
zdaj
za
naprej
je
Teodor
vse
le
Svetinu
zaupal
in
ga
storil
za
prvega
ali
velikega
služabnika
.
Kar
je
bilo
težkih
in
nevarnih
opravkov
,
je
izročil
le
Svetinu
,
ker
je
vedel
,
da
mu
bo
zvesto
opravil
.
Toda
Svetin
ni
bil
samo
v
službi
zvest
in
priden
,
da
ga
je
gospodar
rad
imel
,
ampak
vse
njegovo
vedenje
je
bilo
tako
,
da
so
ga
vsi
radi
imeli
.
Ni
bil
prevzeten
zavoljo
tega
,
ker
je
bil
pri
gospodarju
v
časti
,
nikoli
se
ni
čez
druge
poviševal
,
ampak
je
bil
z
vsemi
prijazen
in
pohleven
,
proti
svojemu
gospodarju
pa
tudi
ponižen
in
vselej
ubogljiv
.
Tudi
na
francoski
zemlji
se
je
ravno
tako
varoval
,
pa
še
bolj
ko
prej
,
in
ni
zahajal
k
norčijam
ali
igram
v
tovarišije
,
ampak
je
šel
vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
dopoldne
in
popoldne
v
cerkev
k
službi
božji
;
potem
pa
je
bil
vedno
doma
in
zvesto
bral
svete
in
druge
dobre
bukve
.
Na
Francoskem
so
imeli
navado
in
je
še
sedaj
,
da
imajo
o
praznikih
očitne
igre
:
kegljanje
,
jezdarjenje
,
plesanje
in
druge
norčije
,
kjer
je
zraven
vselej
tudi
muzika
in
pijača
.
K
tem
norčijam
so
tovariši
Svetina
velikokrat
vabili
in
priganjali
,
ker
so
mu
rekli
:
"
Ves
teden
si
beliš
glavo
s
težkimi
računi
in
se
trudiš
,
zakaj
bi
ne
šel
z
nami
v
nedeljo
in
se
malo
razjasnil
in
razveselil
.
"
Svetin
vendar
nikoli
ni
hotel
iti
,
ampak
jim
je
rekel
:
"
Ni
mi
potreba
,
razveselim
se
najbolj
,
kadar
sam
doma
ostanem
in
kaj
pridnega
berem
.
Tudi
me
ne
veseli
hoditi
k
takim
igračam
,
kjer
se
nič
prida
ne
vidi
in
ne
sliši
.
"
To
je
bilo
pa
zelo
všeč
gospodarju
,
staremu
Teodoru
in
njegovi
gospe
Heleni
in
njuni
hčerki
Kristini
,
katero
samo
sta
imela
,
zakaj
vsi
trije
so
bili
pobožni
in
bogaboječi
kristjani
.
Celih
osem
let
je
bil
Svetin
pri
tem
gospodarju
in
vse
je
šlo
še
bolj
po
sreči
kakor
prej
,
kakor
da
bi
bil
on
božji
blagoslov
k
hiši
prinesel
.
Vsi
kolikor
jih
je
bilo
pri
hiši
,
so
Svetina
čislali
in
upoštevali
;
tudi
sosedje
in
vsi
,
kateri
so
ga
poznali
,
so
imeli
nad
njim
veselje
;
tako
se
je
znal
v
vseh
okoliščinah
lepo
vesti
.
Na
tem
svetu
vendar
res
ni
prave
sreče
,
ni
ga
veselja
na
svetu
brez
grenkobe
.
Zraven
Svetina
,
kateri
se
je
srečnega
mislil
,
se
je
kmalu
skrivaj
zredila
strašna
kača
,
katera
mu
je
vso
srečo
zelo
ogrenila
in
mu
veliko
žalega
napravila
;
in
to
je
bila
nevoščljivost
nekega
njegovih
tovarišev
,
kateremu
je
bilo
ime
Ludvik
Bodin
.
Ta
Ludvik
Bodin
,
francoski
rojak
,
zal
mladenič
pri
najlepših
letih
,
je
bil
že
od
mladosti
pri
hiši
in
tudi
natanko
zvest
svojemu
gospodarju
.
Zato
ga
je
bil
Teodor
ravno
pred
dvema
letoma
za
svojega
namestnika
postavil
in
ga
namenil
za
zeta
vzeti
,
mu
hčer
Kristino
v
zakon
dati
ter
mu
izročiti
vse
premoženje
,
posebno
ker
je
vedel
,
da
se
Ludvik
in
Kristina
rada
vidita
.
Zdaj
je
Ludvik
videl
,
kako
Svetina
vsi
spoštujejo
,
videl
je
,
da
ga
imajo
radi
gospod
in
gospa
in
tudi
gospodična
Kristina
.
To
mu
je
bilo
meč
v
srce
,
nevoščljiv
je
bil
,
torej
je
Svetina
ravno
tako
grdo
gledal
kakor
Kajn
svojega
brata
Abela
.
V
srcu
ga
je
čez
vse
sovražil
,
rad
bi
ga
bil
v
žlici
vode
utopil
,
ko
bi
bilo
mogoče
;
vendar
se
mu
je
k
videzu
po
hinavsko
prijaznega
kazal
,
skrivaj
pa
vedno
iskal
,
da
bi
ga
zlepa
od
hiše
spravil
,
toda
ni
bilo
mogoče
.
Ko
pa
je
Teodor
Svetina
za
velikega
služabnika
storil
,
se
je
Ludviku
nevoščljivost
še
bolj
vnela
in
jeza
mu
je
kipela
iz
srca
.
Od
zdaj
ga
je
očitno
sovražil
,
mu
vedno
zabavljal
in
ga
pri
gospodu
črnil
,
da
bi
ga
bil
preč
spravil
.
Mislil
je
:
Če
Svetin
pri
hiši
ostane
,
me
utegne
ob
vso
srečo
pripraviti
,
še
gospodično
Kristino
mi
bo
zmotil
,
da
me
ne
bo
hotela
vzeti
,
in
preč
je
moje
premoženje
in
bogastvo
,
katerega
upam
dobiti
z
ženitvijo
.
Pazim
pa
že
tudi
nekaj
časa
,
da
je
Kristini
ta
tujec
všeč
.
Ludvik
si
je
večkrat
prizadeval
,
da
bi
Svetina
pri
gospodarju
v
zamero
spravil
,
in
je
rekel
:
"
Gospod
,
ne
verujte
mu
toliko
,
ne
zaupajte
vsega
temu
pritepencu
;
to
je
hudoben
človek
,
ni
tako
ponižen
,
kakor
se
kaže
,
le
hinavec
je
,
da
vas
s
tem
slepi
.
V
veliko
škodo
vas
utegne
pripraviti
,
če
ga
od
hiše
ne
denete
.
"
Gospodar
Teodor
pa
,
star
,
skušen
mož
,
je
kmalu
videl
,
da
mora
tukaj
nevoščljivost
vmes
biti
;
zato
mu
prijazno
reče
:
"
Ljubi
moj
Ludvik
,
od
mladosti
si
pri
meni
,
veš
,
da
te
imam
rad
in
ti
vse
zaupam
;
zato
sem
ti
namenil
hčer
v
zakon
dati
,
vendar
to
le
takrat
,
če
bo
sama
radovoljno
privolila
,
da
te
rada
vzame
.
Svojo
hčer
,
ker
samo
imam
,
veš
,
da
jo
ljubim
.
Zato
sem
ji
dal
na
izbiranje
,
da
si
vzame
moža
,
kakršnega
hoče
.
Nikoli
ji
ne
bom
nobenega
silil
in
ne
branil
;
pametna
in
poučena
je
zadosti
,
da
bo
vedela
prav
izbrati
.
Če
največjega
berača
ali
siromaka
vzame
za
moža
,
sem
zadovoljen
,
saj
bo
sama
z
njim
živela
.
Premoženja
pa
ji
ne
bo
manjkalo
,
toliko
bom
že
zapustil
,
da
bosta
ona
in
njen
mož
lahko
živela
,
naj
vzame
tega
,
ko
hoče
.
Glej
,
Ludvik
,
če
bi
se
primerilo
,
da
bi
te
moja
hči
Kristina
ne
hotela
vzeti
v
zakon
,
je
ne
bom
nič
silil
,
čeravno
sem
ti
jo
namenil
.
V
takih
rečeh
starši
tudi
nimajo
pravice
otrok
siliti
,
le
samo
dober
svet
jim
morejo
dati
.
Zato
pa
bodi
brez
strahu
,
ti
boš
ravno
tako
preskrbljen
;
jaz
bom
s
svojim
premoženjem
že
tako
obrnil
,
da
bo
zate
prav
.
Nikoli
ne
boš
pomanjkanja
trpel
.
Svetina
pa
ne
morem
od
hiše
dati
,
ker
mi
je
,
kakor
veš
,
zavoljo
računov
tako
zelo
potreben
;
pazil
bom
nanj
,
in
če
kaj
napačnega
nad
njim
najdem
,
ga
bom
precej
od
hiše
spravil
in
spodil
.
Do
zdaj
pa
v
najmanjši
reči
ne
spoznam
,
da
bi
bil
kaj
nerodnega
ali
krivičnega
storil
.
Ludvik
,
Ludvik
,
jaz
sem
ti
oče
,
sem
ti
prijatelj
in
dobrotnik
,
kakor
veš
.
Naravnost
ti
povem
,
zato
,
ker
ti
dobro
hočem
,
ne
daj
nevoščljivosti
prostora
v
svojem
srcu
.
To
je
kača
,
ki
te
bo
umorila
.
Nikoli
ne
boš
imel
sreče
,
če
boš
nevoščljiv
.
Kdor
svojemu
bližnjemu
sreče
ne
privošči
,
ni
vreden
,
da
bi
bil
srečen
.
Zakaj
si
v
srcu
hudoben
,
ker
sem
jaz
Svetinu
dober
?
Pojdi
in
bodi
pameten
!
"
Ludvik
je
vse
te
besede
ponižno
poslušal
,
toda
do
srca
niso
mogle
,
zakaj
v
njem
je
tlela
grozna
jeza
in
hudo
sovraštvo
.
Kar
več
ni
mogel
Svetinu
lepe
besede
ne
lepega
očesa
dati
.
Ludviku
je
bilo
le
za
Kristino
.
Bal
se
je
,
da
bi
mu
je
ne
bil
Svetin
izpihal
.
Po
pravici
mu
je
bilo
pa
za
premoženje
več
ko
za
Kristino
.
Vse
si
je
prizadeval
,
da
bi
Svetina
od
hiše
spravil
;
in
ker
pri
gospodarju
ni
nič
opravil
,
gre
nekega
dne
skrivaj
sam
do
gospodinje
Helene
in
ji
napove
in
nalaže
strašne
reči
o
Svetinu
.
Slednjič
reče
:
"
Gospa
,
vaša
dobra
,
pobožna
Kristina
je
v
nevarnosti
.
Če
v
kratkem
tega
hinavskega
pritepenca
od
hiše
ne
spravite
,
boste
videli
,
kaj
se
vam
bo
zgodilo
.
"
Gospa
Helena
,
stara
,
pobožna
žena
,
ki
je
svojo
hčer
skrbno
in
v
božjem
strahu
zredila
in
jo
pred
spačenim
svetom
varovala
,
je
bila
na
te
Ludvikove
besede
vsa
prestrašena
in
žalostna
.
Zvečer
še
tistega
dne
pokliče
k
sebi
svojega
moža
Teodora
in
mu
reče
:
"
Ljubi
moj
mož
,
zelo
me
danes
srce
boli
zavoljo
najine
hčere
;
zvedela
sem
danes
,
da
se
skrivaj
nerodno
vede
;
čudne
besede
mi
je
danes
Ludvik
povedal
.
Ker
smo
do
zdaj
lepo
in
pošteno
vkup
živeli
in
nas
vsi
ljudje
spoštujejo
,
bi
bilo
to
pač
meni
težko
,
ko
bi
ljudje
o
naši
hiši
kaj
nerodnega
govorili
.
Prosim
te
,
da
Svetina
od
hiše
spraviš
.
"
"
Ljuba
moja
žena
!
Vesel
sem
,
da
imaš
toliko
skrbi
za
najino
hčerko
,
za
poštenje
in
za
dobro
ime
naše
hiše
,
vendar
mi
ne
smemo
nikogar
obsoditi
in
ga
za
hudobnega
šteti
,
prej
da
se
prepričamo
,
ali
je
obdolženje
res
ali
ne
.
Dobro
ime
svojemu
bližnjemu
vzeti
je
lahko
,
povrniti
ga
je
pa
grozno
težko
.
Veš
,
da
je
dobro
ime
boljše
ko
denar
.
Ti
si
slišala
le
to
,
kar
je
Ludvik
povedal
;
zdaj
moraš
tudi
slišati
,
kaj
ti
bo
Kristina
na
to
rekla
,
kako
se
bo
Svetin
odgovoril
.
"
Helena
pravi
:
"
Res
je
tako
,
prav
imaš
.
Še
nocoj
se
moramo
natihoma
do
dobrega
zmeniti
.
"
Kristina
je
bila
najprej
poklicana
in
je
precej
pritekla
po
navadi
,
kakor
je
vselej
rada
ubogala
.
Kaj
je
Ludvik
gospe
govoril
,
ni
nič
vedela
.
Vsi
trije
,
oče
,
mati
in
hči
,
se
zapro
v
sobico
in
stari
Teodor
vpraša
hčer
:
"
Kristina
,
si
še
pri
volji
zaročiti
se
z
Ludvikom
Bodinom
,
kakor
si
pred
nekaj
časom
bila
?
Moja
in
tvoje
matere
starost
vidiš
,
da
prihaja
.
Las
je
prišel
,
da
si
izbereš
moža
,
kateri
bo
po
tvoji
volji
,
in
gospodarstvo
vse
hiše
mu
bom
izročil
,
ti
boš
pa
gospodinja
.
"
Kristina
odgovori
s
ponižnostjo
kakršno
je
otrok
staršem
dolžan
,
in
pravi
:
"
Ljubi
očka
,
ljuba
moja
mamka
!
Rada
sem
imela
Ludvika
in
grozno
sem
bila
vesela
ker
ste
mi
dovolili
zaročiti
se
z
njim
,
kadar
bom
hotela
.
Zdaj
pa
vam
naravnost
povem
,
da
ga
nočem
iz
dveh
vzrokov
:
Prvič
zato
,
ker
ga
nikoli
ne
vidim
moliti
;
kjer
molitve
ni
,
ni
sreče
in
ne
bo
blagoslova
božjega
.
Drugič
ga
nočem
zato
,
ker
ima
nevoščljivo
in
grozno
sovražno
srce
.
Glejte
,
kar
ste
vi
Svetina
za
prvega
služabnika
naredili
,
ga
ne
more
videti
;
nevoščljiv
mu
je
,
ker
ga
imate
vi
radi
.
Posebno
nekaj
časa
Svetina
strašno
sovraži
,
kar
me
je
videl
pogovarjati
se
z
njim
.
Da
se
pa
nisva
nič
nerodnega
ali
nespodobnega
pogovarjala
,
vam
moreta
povedati
vaša
dva
služabnika
,
ki
sta
tudi
bila
zraven
.
V
skrivnem
ali
samotnem
kraju
pa
nisem
z
njim
niti
besedice
spregovorila
.
On
pa
meni
zdaj
to
očita
.
Svetin
mi
je
veliko
bolj
všeč
,
zato
ker
rad
moli
,
se
lepo
vede
in
je
ponižen
ter
nima
tako
sovražnega
srca
.
Vendar
se
tudi
z
njim
nočem
zaročiti
iz
dveh
vzrokov
:
Prvič
zato
ne
,
ker
je
tujec
.
Ko
bi
bil
Svetin
domač
rojak
,
bi
bil
zame
po
moji
volji
.
Drugič
se
ne
zaročim
s
Svetinom
zato
,
ker
bi
Ludvik
imel
nanj
vedno
jezo
.
Teh
dveh
torej
nobenega
nočem
.
Prosim
vas
,
gospodarite
še
tako
dolgo
,
da
najdem
človeka
,
ki
bo
meni
in
vam
všeč
.
"
Teodor
pravi
svoji
ženi
:
"
Ali
ti
nisem
pravil
,
da
se
mora
človek
prej
prepričati
,
preden
takim
opravljivim
besedam
verjame
?
Kristina
,
pojdi
in
pokliči
Svetina
!
"
Svetin
pride
hitro
,
se
prikloni
in
pravi
:
"
Kaj
boste
ukazali
?
"
Teodor
pravi
:
"
Svetin
,
veš
,
da
sem
ti
že
veliko
dobrega
storil
in
ti
morem
še
storiti
,
če
boš
priden
.
Pa
zakaj
mojo
hčerko
Kristino
motiš
in
zapeljuješ
?
"
Svetin
odgovori
spodobno
:
"
Zahvalim
vas
za
to
,
kar
ste
mi
dobrega
storili
,
hvaležen
vam
bom
vselej
.
To
pa
,
česar
me
dolžite
,
mi
še
nikoli
v
misli
ni
prišlo
.
Kako
bi
se
tudi
kaj
takega
predrznil
storiti
?
Na
samem
nisem
še
nikoli
nobene
besede
z
gospodično
spregovoril
.
Kar
sem
pa
očitno
govoril
,
oni
,
ki
so
slišali
,
lahko
pričujejo
,
da
ni
bilo
nič
napačnega
.
Zdaj
vidim
,
da
je
moral
Ludvik
o
meni
take
reči
govoriti
in
me
vam
tožiti
,
ker
me
od
tistega
časa
,
kar
je
gospodična
z
mano
govorila
,
kar
ne
more
več
videti
.
Da
tega
razprtja
v
vaši
hiši
ne
bom
jaz
kriv
,
da
boste
v
miru
živeli
kakor
poprej
,
vas
prosim
,
da
mi
slovo
daste
;
grem
si
iskat
drugega
gospodarja
;
vi
boste
lahko
dobili
drugega
služabnika
.
Ludvik
me
sovraži
in
me
skuša
od
hiše
spraviti
,
zato
ker
se
boji
,
da
bi
ga
ne
spodlezel
.
Nepotreben
je
pa
ta
njegov
strah
zato
,
ker
ne
mislim
tukaj
ostati
,
ko
bi
tudi
tako
priliko
imel
;
šel
bom
v
svojo
deželo
nazaj
.
Vsak
Ilirijan
rad
nazaj
pride
,
tako
tudi
jaz
.
Samo
da
bi
o
svojem
očetu
kaj
zvedel
,
ker
je
bil
na
Francosko
odpeljan
,
potem
se
precej
vrnem
v
Ilirijo
.
"
Stari
Teodor
in
njegova
gospa
Helena
sta
rekla
:
"
Svetin
,
oba
spoznava
zdaj
tvojo
nedolžnost
;
ne
boš
hodil
proč
,
ampak
pri
hiši
boš
,
ker
si
potreben
.
Tudi
Ludvik
nama
je
potreben
,
torej
ostaneta
oba
,
kakor
sta
bila
,
vendar
se
ne
smeta
sovražiti
.
Jaz
vaju
hočem
spet
sprijazniti
.
"
Teodor
pokliče
Ludvika
in
mu
reče
vpričo
Svetina
:
"
Ludvik
,
od
mladosti
te
imam
in
pri
meni
boš
,
dokler
bom
živ
.
Vendar
moraš
vedeti
,
da
sovraštva
v
svoji
hiši
nikoli
ne
trpim
.
Spravita
in
sprijaznita
se
s
Svetinom
!
Glej
,
poznam
ga
,
da
ti
ne
bo
nič
napotja
delal
,
ker
je
rajši
pripravljen
od
hiše
iti
kakor
v
sovraštvu
živeti
.
Kjer
je
sovraštvo
,
tam
tudi
ni
sreče
.
"
Ludvik
spozna
zdaj
svojo
krivico
,
poda
prijazno
roko
Svetinu
in
v
znamenje
pravega
prijateljstva
se
poljubita
in
potem
gresta
po
svojih
opravilih
.
Vsi
so
bili
te
sprave
veseli
in
so
v
miru
naprej
živeli
.
Ludvikovo
poljubovanje
pa
je
bilo
vendar
le
Judeževo
poljubovanje
;
sprijaznil
se
je
s
Svetinom
le
k
videzu
,
v
srcu
pa
je
tlelo
zmeraj
skrivno
sovraštvo
naprej
.
Nekega
dne
se
je
stari
Teodor
napravi
po
kupčijah
v
neko
mesto
,
dva
dni
hoda
od
Tulona
,
in
si
je
pripravil
v
škatlico
petnajsto
zlatih
cekinov
,
takih
ki
eden
velja
17
goldinarjev
57
krajcarjev
,
ker
ravno
toliko
je
moral
nekemu
trgovcu
plačati
za
blago
.
Zvečer
je
bilo
vse
prpravljeno
,
drugi
dan
zgodaj
je
mislil
Teodor
odriniti
.
Škatlico
s
cekini
je
spravil
v
miznico
in
šel
spat
.
Drugi
dan
se
napravi
,
pokliče
še
nekatere
služabnikov
k
sebi
,
da
jim
naroči
,
kako
naj
ravnajo
,
medtem
ko
njega
ne
bo
doma
;
posebno
je
več
reči
naročil
Svetinu
in
Ludviku
.
Konji
so
ga
že
čakali
napreženi
pred
hišo
.
Ko
vse
opravi
,
reče
:
"
Zdaj
grem
,
še
škatlico
s
cekini
bom
vzel
,
da
plačam
blago
,
ki
sem
ga
že
prejel
.
"
Pa
kako
se
zavzame
,
ko
odpre
miznico
;
škatlice
s
cekini
ni
bilo
.
Išče
in
išče
,
ni
je
najti
.
Vpraša
Ludvika
,
vpraša
Svetina
,
kje
bi
bili
cekini
,
pa
nobeden
nič
ne
ve
.
Stari
Teodor
se
jezi
in
pravi
:
"
Le
nobenega
ni
bilo
sinoči
pri
meni
.
Preden
sem
šel
spat
,
sem
cekine
v
to
miznico
dal
in
zaklenil
,
potem
ni
bilo
nikogar
k
meni
;
cekinov
vendarle
ni
,
v
zemljo
se
niso
vdrli
,
nekdo
jih
mora
imeti
.
"
Ne
da
bi
Teodor
komu
kaj
rekel
ali
koga
dolžil
,
pošlje
Ludvika
v
vojašnico
in
prosi
častnika
,
da
naj
precej
pride
s
šestimi
vojaki
deželske
pravice
,
kakor
so
jim
Kranjci
"
štrikarji
"
rekli
,
Francozi
pa
jim
pravijo
žandarmi
.
Ko
vojaki
pridejo
,
reče
Teodor
častniku
:
"
Dobro
vam
bom
plačal
,
poskrbite
,
da
se
tat
najde
;
nocoj
ponoči
mi
je
bila
ukradena
škatlica
,
polna
cekinov
.
"
Lastnik
ukaže
hitro
obstopiti
hišo
in
varovati
,
da
nihče
ne
ven
ne
noter
ne
pojde
,
in
pravi
:
"
Zdaj
bomo
najprej
doma
vse
preiskali
;
če
se
najdejo
,
bomo
tatu
kmalu
imeli
;
če
nič
ne
najdemo
,
ga
bomo
sledili
drugod
,
ne
bo
daleč
.
"
Preden
začnejo
preiskovati
,
pokliče
Teodor
vse
svoje
služabnike
,
ženske
in
moške
,
kar
jih
je
imel
pri
hiši
,
in
jim
reče
:
"
Med
vami
so
ukradeni
cekini
.
Vdaj
se
,
kdor
jih
je
vzel
nič
hudega
se
mu
ne
bo
zgodilo
,
očitno
obljubim
.
Še
je
čas
,
pripoznaj
,
kdor
jih
ima
dokler
ne
začnemo
iskati
!
Pri
katerem
jih
najdemo
,
gorje
mu
bo
;
saj
veste
,
kako
grozne
in
ostre
so
naše
postave
za
tako
nezvestobo
.
"
Vse
molči
,
kar
besede
ni
slišati
.
Teodor
reče
dalje
:
"
Nerad
vidim
,
da
bi
kdo
iz
moje
hiše
moral
biti
očitno
kaznovan
.
Še
je
čas
,
vsakega
še
posebej
povprašam
,
če
ve
kaj
za
cekine
.
"
Od
prvega
do
zadnjega
so
odgovorili
drug
za
drugim
:
"
Jaz
sem
nedolžen
.
"
Zdaj
začno
preiskovati
,
vsak
je
moral
odpreti
svojo
skrinjo
,
vojaki
so
zvesto
iskali
.
Ko
pridejo
do
Svetinove
skrinje
,
zmečejo
vsa
oblačila
ven
,
kar
,
glejte
,
na
dnu
Svetinove
skrinje
je
bila
škatlica
s
cekini
.
Svetin
obledi
,
z
rokami
vkup
udari
in
pravi
:
"
Božja
roka
me
je
zadela
,
kako
je
to
mogoče
?
Jaz
jih
nisem
vzel
.
"
Vsi
so
se
prestrašili
in
užalostili
ker
so
Svetina
radi
imeli
in
šteli
za
zvestega
.
Žandarmi
so
ga
precej
vklenili
in
odpeljali
v
ječo
.
Več
ko
pol
leta
je
Svetin
zdihoval
v
temni
ječi
,
obložen
s
težkim
železjem
,
na
rokah
in
nogah
vklenjen
.
Sodniki
so
ga
velikokrat
izpraševali
in
očitno
sklepali
,
kako
in
koliko
kazni
bi
mu
prisodili
.
Na
Francoskem
je
bila
in
je
še
zdaj
navada
vsakega
hudodelnika
očitno
soditi
,
da
vsak
sme
iti
poslušat
.
Pri
vsakem
spraševanju
in
sklepanju
Svetin
ni
drugega
odgovoril
kakor
te
besede
:
"
Gospodje
,
sodite
me
,
kakor
hočete
,
nedolžen
sem
;
cekine
ste
res
v
moji
skrinji
našli
,
kako
pa
so
noter
prišli
,
ne
morem
vedeti
;
zvedelo
se
bo
gotovo
,
če
prej
ne
,
na
sodni
dan
;
vzel
jih
nisem
nikoli
.
"
Sodniki
ga
pregovarjajo
,
naj
obstoji
,
naj
pripozna
,
kazen
bo
manjša
;
veliko
huje
bo
,
če
bo
zmerom
tajil
in
se
nedolžnega
delal
.
Svetin
je
na
to
vselej
rekel
:
"
Sodite
me
,
kakor
hočete
,
nedolžen
sem
.
"
Svetina
so
v
ječi
ostro
držali
,
pa
ni
bil
tak
kakor
drugi
jetniki
,
da
bi
bil
rotil
,
preklinjal
in
hudo
privoščil
svojim
sovražnikom
,
ampak
pridno
je
molil
in
vedno
zdihoval
,
rekoč
:
"
Dobrotljivi
Bog
,
ti
vidiš
moje
srce
,
samo
tebi
je
znana
moja
nedolžnost
.
Tvoja
volja
naj
se
zgodi
nad
menoj
.
"
Taka
srčna
molitev
in
nedolžno
srce
je
Svetina
trdnega
storilo
,
da
je
hudo
ječo
voljno
trpel
in
srčno
pričakoval
svoje
obsodbe
.
V
osmem
mesecu
Svetinove
ječe
so
se
sodniki
zadnjikrat
zavoljo
njega
v
očitni
sodniščnici
zbrali
,
da
bi
o
njem
sklepali
.
Sodba
je
iztekla
,
obsodba
je
bila
Svetinu
prebrana
vpričo
veliko
ljudi
,
med
katerimi
je
bila
tudi
Teodorova
hči
.
Obsodba
pa
je
bila
taka
:
"
Janez
Svetin
je
zavoljo
velike
tatvine
in
nezvestobe
obsojen
k
smrti
,
da
mu
bo
s
sekiro
glava
odsekana
.
Zavoljo
njegove
nehvaležnosti
pa
,
ker
je
tatvino
storil
svojemu
gospodarju
in
svojemu
dobrotniku
,
in
zavoljo
trdovratnosti
,
ker
svoje
pregrehe
noče
obstati
in
priznati
,
mu
bo
prej
odsekana
desna
roka
,
potem
šele
glava
.
"
Ko
je
Svetin
to
obsodbo
slišal
,
ga
je
obšla
smrtna
bridkost
.
Skoraj
je
omedlel
;
ves
prepaden
od
strahu
ni
vedel
,
kam
bi
oči
obrnil
.
V
sodni
hiši
je
bila
na
steni
podoba
Jezusa
,
na
križ
pribitega
,
pred
katero
so
prisegli
,
kadar
je
bilo
prisegati
treba
.
V
to
podobo
milo
pogleda
in
v
srcu
reče
:
"
O
Jezus
!
Ti
si
zame
veliko
več
prestal
,
ki
si
bil
bolj
čist
ko
sonce
;
tebi
k
časti
hočem
svojo
muko
pretrpeti
.
Ti
sam
veš
,
da
sem
nedolžen
v
tej
reči
,
v
kateri
me
sodijo
.
Daj
mi
milost
,
da
ne
omagam
,
ampak
do
konca
v
tvoji
ljubezni
stanoviten
ostanem
.
O
Jezus
,
kmalu
upam
k
tebi
priti
.
"
Vsi
ljudje
,
ki
so
pri
obsodbi
zraven
bili
,
so
zdihovali
,
vsem
se
je
smilil
.
Žandarmi
odpeljejo
Svetina
nazaj
v
ječo
.
Tri
dni
je
imel
odloga
,
da
se
k
smrti
pripravi
.
Dali
so
mu
spovednika
;
pobožnega
meniha
,
ki
je
podnevi
in
ponoči
pri
njem
bil
,
ga
tolažil
in
k
smrti
pripravljal
.
Med
drugim
ga
je
dobri
pater
tudi
opominjal
in
mu
prijazno
rekel
:
