Pod
gorami
burja
spi
,
joče
,
ko
se
prebudi
razsrdi
se
kadar
vstaja
piha
,
tuli
in
razgraja
.
Luka
,
stari
poštni
hlapec
,
je
privozil
s
suhim
kljusetom
pred
kolodvor
.
Polagoma
je
splezal
z
voza
,
pokril
konja
s
kocem
,
vrgel
vajeti
čez
kol
načelnikovega
vrta
,
vzel
vrečo
s
pismeno
pošto
,
jo
vrgel
na
ramo
in
podrsaval
v
preddvor
kolodvora
.
Pri
blagajni
sta
čakala
le
dva
Kotjanca
,
drugi
potniki
so
se
sprehajali
pred
kolodvorom
.
Vrli
sluga
postaje
,
Boštjančič
,
mož
ogromnih
brk
,
v
visokih
škornjih
,
je
imel
veliko
opravila
.
Stehtaval
je
„
coli
“
in
jih
nosil
vun
.
Hodil
je
z
urnim
,
odločnim
korakom
in
se
ni
zmenil
za
opombe
pomenka
željnega
Luka
.
Luka
je
zazeval
in
stopil
na
peron
.
Tu
sta
se
sprehajala
sodnik
in
adjunkt
v
živahnem
pogovoru
.
Juriščan
in
Šembijec
pa
sta
stala
in
opazovala
vzhodno
stran
neba
.
Pridružil
se
jima
je
Luka
in
zmajal
z
glavo
.
Sodna
uradnika
sta
prišetala
bliže
in
poprašala
,
kaj
bo
?
„
Burja
“
,
je
odgovoril
Luka
nakratko
.
„
Kaka
burja
“
,
se
je
smejal
sodnik
,
„
saj
je
toplo
in
tiho
kakor
o
sv.
Jakopu
;
ta
sneg
je
ravno
za
parado
;
še
malo
solnca
,
pa
ni
sledu
o
njem
.
Krasne
zimske
dneve
imamo
.
“
Ozrl
se
je
po
okolici
.
Res
je
blestela
posnežena
pokrajina
v
žaru
zimskega
solnca
.
Tiho
so
molele
gore
gole
vrhove
v
zrak
—
tiho
—
ker
spala
je
burja
pod
zasneženim
kraškim
gorovjem
.
Po
cesti
proti
strmemu
Globovniku
so
hiteli
vozovi
,
na
trnovski
mlaki
so
se
drsali
razigrani
otroci
—
skrivljena
drevesa
v
dragi
nad
lepim
Trnovem
so
stala
nepremično
.
Nemo
je
gledal
goli
vrh
Straže
v
svet
in
sanjal
o
nekdanjih
dneh
,
ko
še
ni
hodil
človek
po
teh
dolih
,
ko
je
močila
voda
njeno
in
njenih
sosed
vznožje
.
Ponosno
je
stala
cerkev
na
griču
in
kraljevala
nad
pokrajino
;
na
visokem
stolpu
se
je
svetilo
nje
žezlo
—
zlati
križ
.
V
njenem
vznožju
,
pod
njenim
varstvom
so
se
zbirale
prijazne
hiše
krog
visokega
šolskega
poslopja
.
Krog
nje
,
v
njej
,
se
je
sredotočilo
življenje
okoličanov
.
K
cerkvi
so
hiteli
v
zimskem
pišu
,
v
letnem
žaru
—
v
veselih
pomenkih
,
radostnih
lic.
Pod
šumečimi
lipami
so
se
shajali
možje
,
so
čakali
fantje
deklet
.
Črne
oči
so
se
srečale
—
bolečine
hrepenenja
so
se
zbudile
in
privedle
mlado
dvojico
do
stopnjic
oltarja
,
kjer
je
blagoslovila
cerkev
njuno
ljubezen
,
kjer
sta
si
prisegla
večno
zvestobo
.
In
ko
je
izklila
mlada
vejica
na
deblu
njune
ljubezni
,
jo
je
sprejela
cerkev
ljubeznivo
v
svoje
krilo
,
pomočila
jo
je
v
vodi
življenja
,
da
se
bode
krepko
razvijala
in
trdno
stala
v
vihrah
sveta
.
In
šibka
vejica
je
porastla
,
iz
otroka
je
postal
resen
mož
in
večkrat
se
je
vračal
truden
k
cerkvi
,
okaljen
od
svetnega
blata
.
Sprejela
ga
je
ljubeznivo
,
očistila
madežev
,
okrepila
s
kruhom
življenja
in
—
romal
je
dalje
—
hodil
je
in
blodil
—
saj
zmota
je
življenje
.
Sušila
se
je
veja
v
solnčnem
žigu
,
utrudil
se
je
človek
na
poti
življenja
—
vračal
se
je
zopet
k
cerkvi
—
nevreden
ali
poln
zaupanja
.
Od
nje
spremljan
je
zapustil
duh
prsteno
ječo
,
nad
prahom
pa
so
šumele
one
iste
lipe
,
ki
so
bile
priče
njegovih
prvih
korakov
do
kraljice-cerkve
.
Morda
niso
mislili
možje
stoječi
na
kolodvoru
tako
daleč
,
vendar
so
obviseli
njih
pogledi
s
spoštovanjem
na
ponosni
stavbi
na
griču
,
ki
je
bila
kras
okolici
.
Luka
pa
je
pokimal
na
besede
sodnikove
,
nasmejal
se
je
zvito
in
pokazal
na
vzhodno
stran
neba
,
kjer
se
je
dvigala
neka
meglena
stena
,
dočim
je
jel
pihati
oster
zrak
.
„
Naj
pogledajo
,
gospod
komisar
,
burja
ima
zastavo
—
poldan
bo
—
kmalu
bo
ples
,
in
še
kakšen
!
Kotjanka
prihaja
.
Hej
,
burja
!
Midva
sva
si
dobra
znanca
;
kolikokrat
sva
se
tepla
na
Globovniku
,
ko
ni
bilo
še
železnice
in
sem
vozil
pošto
do
Zagorja
na
Pivki
.
Hej
,
burja
!
“
Luka
je
zaškilil
in
se
ozrl
po
poslušavcih
.
Bili
so
sodnik
in
adjunkt
,
Kotjanca
,
Juriščan
in
Sembijec
.
Pristopila
sta
k
njim
še
načelnik
postaje
z
rdečo
kapo
,
in
sluga
v
visokih
škornjih
.
Vsi
so
radi
poslušali
zgovornega
starega
postiljona
,
saj
so
postiljoni
nekdaj
doživeli
mnogo
spomina
vrednega
,
vozeč
po
samotnih
klancih
,
skozi
tihe
gozde
in
roparske
brloge
.
Luka
je
potegnil
klobuk
na
čelo
in
vzdihnil
:
„
Poštni
hlapec
in
poštni
konj
—
nista
zastonj
.
Na
potu
v
burji
in
snegu
,
čez
žamete
in
čez
vode
—
pošta
mora
iti
naprej
.
Hej
!
Enkrat
so
me
čakali
v
Dolenjskem
potoku
.
Štirje
so
bili
—
eden
je
prijel
konja
,
drugi
trije
so
hoteli
skočiti
nad
pošto
.
Potegnil
sem
pištolo
,
udaril
na
desno
—
na
levo
—
in
zavpil
na
konja
.
Konj
je
bil
močan
in
pameten
—
otresel
se
je
primojduševcev
in
zdirjal
.
Roparji
pa
za
nami
!
Par
krogelj
mi
je
frčalo
prek
glave
,
vendar
sem
srečno
ušel
.
Denarja
sem
imel
v
pošti
—
dosti
denarja
,
roparji
so
to
vedeli
.
Jaz
sem
ušel
—
nekdo
drugi
pa
ni
—
dobili
so
ga
pri
Rupi
,
pobili
,
vzeli
denar
in
izginili
.
Pa
kaj
roparji
—
burja
,
burja
!
Ta
mi
je
dajala
popra
!
Onkrat
je
bil
ples
—
celih
osem
dni
je
divjala
,
zameti
so
bili
ko
gora
,
mraz
ko
kača
—
vsi
peklenščeki
so
bili
takrat
v
burji
.
V
Trnovem
je
vzela
dve
strehi
,
prevrgla
nekaj
senenih
voz
na
potu
v
Reko
,
Ličanovemu
hlapcu
je
prevrgla
voz
z
moko
tam
na
vrhu
Globovnika
.
Jaz
sem
peljal
iz
Zagorja
—
k
sreči
sem
si
naložil
kamenja
v
voz
.
Ko
pridem
na
Globovnik
,
hej
!
To
vam
je
bil
ples
.
Ličanov
voz
je
ležal
v
jarku
,
hlapec
,
ves
zmeden
od
burje
,
je
tiral
konje
iz
snega
.
Skočil
sem
s
svojega
voza
.
Burja
je
tulila
,
pritiskala
proti
jarku
,
pa
se
ji
ni
posrečilo
:
jaz
sem
pritiskal
od
jarka
,
konj
je
bil
močan
,
in
prišla
sva
srečno
skozi
.
Pri
Ličanovih
sem
povedal
,
da
so
poslali
par
hlapcev
na
Globovnik
,
a
vse
moke
pa
le
niso
dobili
—
burja
je
vrgla
kar
cele
žaklje
na
dno
Globovnika
.
Naša
gospodična
Malka
pa
se
je
smejala
,
ko
sem
pripeljal
pošto
,
polno
kamenja
.
Rekla
je
,
da
je
zelje
že
potlačeno
...
No
,
pa
veste
zakaj
se
je
takrat
burja
tako
razjezila
?
No
—
ko
so
se
stajali
zameti
,
so
našli
mrtvo
truplo
Capinke
iz
Bača
.
Prepirala
se
je
s
pritepenim
zetom
,
peljala
sta
se
k
„
dnevu
“
,
se
pobotala
pred
sodnikom
in
šla
skupaj
nazaj
.
A
domov
je
prišel
zet
sam
in
rekel
ženi
,
da
je
šla
mati
v
Kastavščino
k
drugi
hčeri
.
Mislil
je
pač
,
da
bodo
strgali
truplo
volkovi
...
Ej
burja
—
jaz
jo
poznam
;
kadar
joče
,
se
je
zgodila
nesreča
...
“
„
Ne
bodite
nespametni
,
Luka
“
,
se
je
smejal
sodnik
,
„
to
je
slučaj
.
“
„
Slučaj
,
da
,
pa
ko
je
vrgla
vlak
čez
koseški
most
,
in
se
je
Mate
obesil
v
bistriškem
gozdu
,
aaa
?
“
Zmagovito
je
pogledal
Luka
poslušavce
—
gospôda
se
je
smejala
,
kmetje
so
pritrjevali
.
„
Res
je
,
res
,
gospod
sodnik
“
,
je
pritrdil
stari
Kotjanec
,
„
kadar
je
burja
posebno
huda
in
vstaja
naglo
,
se
zgodi
zmiraj
kaj
.
“
„
Tudi
danes
vstaja
naglo
“
,
je
opomnil
Boštjančič
in
pokazal
na
skrivljena
drevesa
v
dragi
,
ki
so
se
zibala
v
prvem
pišu
kraške
gospodarice
.
Luka
je
kimal
:
„
Zopet
bo
kaj
novega
...
“
„
Kaj
neki
,
duša
krščanska
?
To
so
babje
vraže
,
prazne
čenče
“
,
se
je
jezil
sodnik
.
„
Hm
,
morebiti
bo
še
kaj
posla
za
njih
,
gospod
sodnik
“
,
se
je
nasmehnil
zvito
Luka
in
vrgel
žakelj
na
ramo
ter
oddrsal
do
tračnic
,
kajti
vlak
je
zažvižgal
in
storil
konec
njihovemu
modrovanju
.
Načelnik
je
hitel
v
prvi
hlapon
,
za
njim
sluga
;
smejaje
se
kmetiški
lahkovernosti
sta
stopala
sodnijska
uradnika
v
vlak
;
ker
sta
se
vozila
v
tretjem
razredu
,
so
prisedli
še
kmetje
k
njima
in
govorili
so
naprej
o
burji
,
nesrečah
in
zločinih
.
Luka
pa
je
oddal
,
kar
je
imel
,
in
sprejel
potem
pismeno
pošto
in
nekaj
zavitkov
.
Vse
to
je
nesel
počasi
in
previdno
skozi
preddvor
na
voz
,
snel
ondi
koc
s
kljuseta
,
zlezel
na
sedež
,
rekel
:
„
hoj
!
“
in
počasi
sta
lezla
s
konjičem
proti
Bistrici
.
Nekaj
potnikov
,
prišedših
z
reškim
vlakom
,
jima
je
sledilo
v
živahnem
pomenku
.
Zdaj
se
je
oglasil
mogočno
poldanski
zvon
z
griča
...
Luka
je
odkril
svojo
sivo
glavo
...
Trnovski
zvon
!
V
zimskem
pišu
,
v
letnem
žaru
,
v
megleni
jeseni
in
divni
pomladi
se
razliva
enako
mogočno
njegov
glas
po
okolici
.
Spraznejo
se
ceste
zvečer
...
s
poslednjim
zvokom
lega
čudna
tišina
po
polju
...
duhovi
vstajajo
...
poslušajo
,
zrejo
v
svet
s
praznimi
očmi
...
Luka
se
je
podvizal
z
molitvijo
in
urno
pokril
glavo
,
ker
mrzlo
mu
je
pihalo
naproti
s
Kotjan
.
Kimal
je
,
klical
:
„
hoj
!
“
in
prispel
končno
do
starega
,
ponosnega
,
grádu
podobnega
poslopja
,
kjer
je
bila
pošta
.
Oddal
je
pošto
lepi
sestri
gospodarice
in
jel
razpravljati
konja
.
Ko
je
izprezal
,
je
prihajalo
par
kmetov
iz
sodnije
,
nahajajoče
se
v
isti
hiši
.
„
Oj
,
burja
vas
bo
,
oče
“
,
je
klical
Luka
staremu
možu
v
lahki
jopici
.
„
Vraga
“
,
se
je
začudil
stari
,
„
saj
res
,
kotjanka
vstaja
,
vrag
jo
vzemi
!
“
In
je
šel
z
drugimi
proti
hiši
,
katere
se
pravi
Kranjec
ne
ogne
rad
,
proti
gostilni
.
Luka
pa
je
drsal
v
kuhinjo
po
kosilo
.
„
Burja
prosi
“
,
je
razlagal
kuharici
,
ko
se
je
oglasil
zunaj
vstajajoče
burje
tožni
glas
.
Včasih
smo
ji
dali
pšenice
,
pa
se
je
potolažila
,
sedaj
pa
ne
veruje
nihče
več
v
take
stvari
...
Le
poslušaj
...
zdaj
še
joče
...
pa
kmalu
bode
jezna
.
“
Prav
je
imel
stari
mož
.
Pooblačilo
se
je
naglo
,
kakor
poletne
dni
,
sneg
je
jel
padati
v
gostih
kosmih
,
burja
je
postajala
silna
—
ledena
.
Spala
je
mirno
pod
zasneženim
kotjanskim
gorovjem
,
prebudila
se
je
s
tožnim
glasom
jokajočega
deteta
,
prehajala
je
v
tožbo
prognanih
duhov
in
zatulila
z
lačnimi
volkovi
v
gori
.
Vzdignila
se
je
do
prodirnega
vrišča
peklenskih
duhov
,
besnela
po
gorah
,
lomila
drevesa
,
stresala
hiše
y
dolu
,
metala
opeko
raz
strehe
,
igrala
se
s
senenimi
vozovi
in
pela
svojo
divjo
pesem
.
Z
divjo
silo
se
je
zaganjala
v
preproste
hiše
Kotjancev
.
Sedeli
so
krog
nizkega
ognjišča
,
da
se
ogrejejo
,
a
burja
jim
je
nagajala
v
svoji
zlobi
.
Ni
pustila
dimu
razprostreti
njegovih
kolobarjev
,
podila
ga
je
skozi
ozki
dimnik
nazaj
v
kuhinjo
,
v
zarepele
oči
in
v
suho
grlo
ondi
sedečih
.
Plaho
so
se
pogledovali
siromaki
,
ko
je
prijemala
in
stresala
njihove
strehe
in
pela
divje-otožno
krog
njihovih
hiš
.
In
tiho
so
si
šepetali
o
ubojih
,
samoumorih
,
ropih
in
tatvinah
,
o
zločinih
,
ki
jih
je
oznanjevala
burja
s
svojem
tuljenjem
in
jokom
...
Burja
pa
je
divjala
dalje
od
Kotjan
do
Postojne
,
brisala
sneg
s
polja
,
kopičila
ga
po
dvoriščih
,
cestah
in
železnici
.
Stresala
je
težke
železniške
vozove
...
Šklepetala
,
tresla
so
se
okna
in
vrata
...
Plaho
so
gledali
potniki
,
sprevodniki
v
divje
šumenje
:
da
le
projdejo
srečno
skozi
carstvo
burje
—
ker
velika
je
njena
sila
in
grozen
njen
srd
.
Glasno
se
je
ponavljalo
v
njenem
šumenju
,
divje
je
donelo
:
Smrt
!
—
Smrt
onemu
,
ki
se
izpostavlja
njenemu
pišu
!
Sama
se
hoče
voziti
po
svojem
kraljestvu
—
s
svojega
tira
pomete
slaba
človeška
bitja
,
uniči
delo
njih
trudnih
rok
.
Zameti
so
rastli
naglo
,
vasi
so
izginjale
pod
njimi
,
ceste
se
skrile
,
drevesa
lomila
.
Sosed
ni
mogel
k
sosedu
—
vlak
ni
več
drdral
po
zasneženih
tirih
,
visoka
gora
snega
pri
Kilovčah
je
pretrgala
promet
med
Reko
in
Št.
Petrom
.
En
vlak
je
privozil
od
Šent
Petra
do
Kilovč
,
pa
ni
mogel
ni
nazaj
ni
naprej
.
Drugi
vlak
,
iz
Reke
,
se
je
ustavil
v
Trnovem
;
nazaj
ni
mogel
,
branila
mu
je
burja
čez
koseški
most
;
naprej
ni
smel
,
ustavljala
ga
je
gora
snega
.
Pač
so
poizkusili
prodreti
sneženo
goro
—
vse
zaman
.
Primrznil
je
plug
,
primrznila
lokomotiva
in
da
se
ni
grelo
moštvo
v
čakalnici
male
postaje
,
primrznili
bi
bili
tudi
oni
.
Tajali
so
kolesa
z
gorečimi
poleni
,
pa
tudi
plamen
je
zmrzaval
...
pri
burji
ni
milosti
...
Hotela
je
,
da
se
ustavi
promet
in
ustavil
se
je
.
Gosto
,
gosto
,
je
sipal
sneg
iz
oblakov
.
Dan
je
bil
kratek
in
temen
...
Burja
je
vriskala
,
tulila
,
jokala
,
pela
...
Plašno
so
gledali
ubogi
potniki
iz
oken
tresoče
se
trnovske
restavracije
v
razburjeno
naravo
.
Pričakovali
so
jih
doma
.
—
Ah
,
doma
!
Blagor
mu
,
kdor
bi
mogel
biti
sedaj
doma
,
v
mirnem
varnem
zavetju
!
Vihra
v
prsih
mu
šumi
,
se
vest
mu
je
stemnila
...
Promet
je
počival
.
Zmagoslavno
se
je
vozila
burja
po
svojem
kraljestvu
.
Tri
dni
so
čakali
,
da
se
vleže
njena
nevolja
,
a
prava
kotjanka
pleše
osem
dni
—
burja
ni
nehala
,
sneg
je
sipal
gost
,
leden
,
v
velikih
kosmih
.
Po
poštah
se
je
nabralo
pisem
,
denarja
in
zavitkov
kar
na
kupe
.
Niso
mogli
dalje
čakati
—
pošta
mora
iti
.
Lukamatija
je
pripeljal
srečno
par
vozov
čez
koseški
most
:
tako
je
prišla
pošta
iz
Reke
v
Trnovo
.
Tu
je
imel
Luka
z
mladim
poštnim
hlapcem
dosti
dela
,
preden
sta
znosila
vse
na
zaprti
voz
,
s
katerim
sta
prišla
izjemno
,
da
jima
burja
kaj
ne
odnese
z
odprtega
.
Bilo
je
ravno
pred
Božičem
,
ko
se
čuti
vsakdo
dolžnega
,
da
pokaže
ljubezen
do
daljnih
svojcev
z
ukusno
povitico
,
s
suho
klobaso
ali
kako
drugo
,
bolj
ali
manj
dragoceno
stvarjo
.
Ko
je
bilo
vse
naloženo
,
je
skočil
Luka
v
čakalnico
,
si
snel
velike
rokavice
iz
ovčje
kože
in
segrel
vkljub
rokavicam
premrle
in
trde
roke
ob
razbeljeni
železni
peči
.
„
Pasja
vera
“
,
se
je
jezil
Luka
,
„
zdaj
pa
v
Št.
Peter
v
tem
vražjem
vremenu
!
Seve
,
pošta
mora
iti
,
Luka
jo
pa
mora
voziti
.
“
„
Kdo
pa
pojde
,
če
ne
ti
?
“
se
je
smejal
Boštjančič
,
odprl
vrata
pri
peči
in
vrgel
velike
kepe
premoga
v
žarečo
žarjavico
.
Premog
je
prasketal
in
gorel
veselo
,
plamen
je
poskušal
posnemati
burjino
pesem
.
Luka
pa
je
mel
trde
roke
in
kimal
z
rdečim
nosom
.
„
Lahko
,
ko
sem
bil
mlad
;
tedaj
sem
imel
tudi
iskre
konje
,
sedaj
pa
imam
to
kljuse
,
ki
ni
vredno
pet
pomaranč
,
in
kar
počepa
sredi
ceste
.
S
tem
kljusetom
ne
grem
,
in
sam
tudi
ne
,
hlapec
mora
z
menoj
.
Vražje
prebrisano
pa
je
to
moje
kljuse
!
Kar
vun
se
ni
dalo
iz
hleva
.
Kazalo
je
z
očmi
in
z
glavo
na
vranca
.
No
,
vpregel
sem
je
vendar
—
pa
ni
hotelo
naprej
;
kazalo
je
na
vrata
pri
hlevu
,
potapljalo
kopito
v
sneg
in
kazalo
...
Sem
pa
šel
k
gospe
.
Nič
rada
mi
ni
dovolila
vranca
,
vendar
je
morala
.
No
,
star
poštni
hlapec
,
star
poštni
konj
...
“
„
Luka
,
kaj
si
se
zaljubil
v
peč
?
Hajd
gremo
...
“
Mlad
,
krepak
fant
je
poklical
Luka
,
pa
sam
stopil
urno
k
peči
in
blagroval
Boštjančiča
.
„
Vrančev
Podstenec
,
tebi
se
pa
godi
in
se
,
kar
peč
objemlješ
.
“
„
Ne
bodi
zaviden
,
če
se
pogrejem
;
kmalu
me
nese
burja
v
vas
—
mesa
moram
prinesti
za
vse
stranke
na
postaji
,
nobeden
se
ne
upa
čez
mlako
.
Tone
je
pa
za
vse
.
V
restavracijo
moram
tudi
vsega
preskrbeti
:
polno
je
gostov
,
in
tudi
te
sem
moral
peljati
gori
kar
za
roke
.
Najbolj
se
mi
je
smilila
mlada
gospa
,
Lahinja
:
tresla
se
je
po
vsem
životu
in
stiskala
k
sebi
otroka
.
—
Seveda
,
kaj
takega
še
ni
videla
...
Pa
kaj
,
morda
ji
tudi
pri
možu
ni
kaj
prida
—
gleda
jo
tako
izpod
čela
in
nima
besede
za
njo
.
Videlo
se
mi
je
,
da
mi
hoče
nekaj
povedati
,
ko
sem
jo
peljal
semkaj
.
Venomer
je
zdihovala
:
„
Terribile
!
“
—
Ubožica
!
Morda
sta
se
z
možem
sprla
.
On
je
dejal
našemu
staremu
,
da
se
mu
mudi
v
Trst
.
Rekli
smo
mu
:
tu
ni
pomoči
—
pa
je
kar
klel
in
škripal
z
zobmi
,
ko
sem
ga
vedel
v
restavracijo
.
“
„
Lah
je
Lah
“
,
je
rekel
Luka
in
oblačil
pačasi
velike
rokavice
,
„
precej
ti
ima
nož
v
roki
.
Hajdimo
,
Pepe
...
“
Šla
sta
.
Tone
je
še
vpil
za
njima
:
„
Srečen
pot
čez
klanec
!
“
Potem
je
oblekel
še
eno
kamižolo
povrh
jopice
,
nateknil
rokavice
in
pretegnil
svojo
junaško
postavo
.
Suknje
ni
oblekel
:
ta
le
ovira
v
burji
,
ker
se
opleta
.
Vzel
je
klobuk
in
krepko
palico
,
ter
zavpil
še
nad
delavcem
,
stegnjenim
na
leseni
klopi
čakalnice
:
„
Hej
,
Vodopivec
,
ti
mrcina
lena
,
pazi
,
da
burja
ne
upihne
ognja
in
poslušaj
,
če
zakliče
stari
:
utegne
priti
kak
brzojav
.
Slišiš
,
Brcajz
,
ne
dremlji
kakor
jazbec
v
luknji
.
“
Vodopivec
iz
Brc
ali
„
Malega
Dunaja
“
se
je
pretegnil
leno
in
zazeval
,
Podstenec
pa
je
stopil
junaških
korakov
skozi
vezna
šklepetajoča
vrata
v
viharni
piš
.
Zasadil
je
krepko
palico
čvrsto
v
požledela
tla
in
se
uprl
na
njo
.
Razljučena
se
je
vrgla
burja
z
vso
silo
na
njega
:
zakaj
ji
je
hodil
na
pot
?
Boštjančič
je
prišel
od
gorke
peči
—
pa
burja
ga
je
oblila
v
hipu
z
ledenim
curkom
,
kri
mu
je
zašumela
v
ušesih
,
oči
so
se
zasolzile
,
nohti
so
zaščemeli
in
posineli
,
visoka
junaška
postava
se
je
gibala
v
pišu
zdaj
na
desno
zdaj
na
levo
.
Sicer
je
potreboval
mož
eno
samo
minuto
od
postaje
do
restavracije
,
stoječe
na
nevisoki
brežini
,
za
katero
se
je
širila
trnovska
mlaka
in
segala
,
omejena
od
ceste
,
do
lepe
trnovske
vasi
.
V
boju
z
burjo
pa
je
porabil
deset
dobrih
minut
,
preden
se
je
skobacal
skozi
sneg
in
piš
čez
stopnice
do
vrat
.
Podstenec
ni
klel
,
saj
je
bil
dober
kristjan
.
Mislil
si
je
:
potrpljenje
—
božja
mast
,
priboril
se
do
vrat
in
potrkal
,
da
so
mu
odprli
odznotraj
,
ker
mu
ni
dala
burja
pritiskajoč
na
vrata
,
da
bi
jih
odprl
odzunaj
.
Dva
moža
sta
pritisnila
odznotraj
—
podstenec
je
smuknil
v
vežo
—
burja
je
zaloputnila
vrata
.
Boštjančič
je
stopil
v
kuhinjo
,
kjer
je
nalivala
restavraterka
,
žena
obilnega
života
in
zabuhlega
obraza
,
čaj
v
visoke
kupice
.
„
O
hvala
Bogu
,
da
ste
tukaj
,
Tone
,
prav
skrbelo
me
je
zaradi
mesa
.
—
No
,
pogrejte
se
...
“
Postavila
je
pred
njega
kupico
čaja
,
steklenico
ruma
in
vogal
kruha
.
Moža
ni
bilo
treba
prositi
.
Žena
je
poškilila
malo
z
drobnimi
očmi
,
ko
si
je
vlil
precej
rjave
tekočine
v
čaj
in
naložil
kos
za
kosom
sladkorja
.
„
To
me
bode
segrelo
“
,
je
dejal
Tone
zadovoljno
,
nadrobil
kruha
in
jedel
glasno
,
dočim
je
naročevala
restavraterka
,
kaj
naj
ji
prinese
iz
vasi
.
Ko
je
pojedel
,
in
je
žena
razložila
vse
svoje
želje
,
si
je
obrisal
mož
usta
z
veliko
modro
žepno
ruto
in
prašal
z
laskavim
glasom
:
„
No
,
kaj
pa
vaši
gostje
,
mamica
?
“
„
Oh
“
,
je
tarnala
žena
,
„
ti-le
ubogi
Lahi
,
človeku
se
smilijo
!
Dala
sem
jim
čaja
—
pa
zdaj
bi
šli
lahko
v
čakalnico
...
Brez
krajcarja
na
potu
,
to
je
res
hudo
—
opoldan
jim
moram
zopet
kaj
dati
,
kaj
hočemo
.
Oni
Nemci
so
v
boljši
sobi
,
kolnejo
in
se
jezijo
na
kranjsko
deželo
in
burjo
,
pojó
in
popijó
dosti
.
Najbolj
me
draži
dolgi
Lah
z
drobno
ženo
.
Leta
po
sobi
kakor
zver
,
kadar
se
bliža
noč
,
zagrinja
se
v
sobi
v
plašč
in
skriva
obraz
kot
kak
hudodelnik
,
samo
oči
mu
gledajo
vun
,
prav
kakor
volčje
.
Žena
revica
pa
ždi
tam
,
kodrasta
punčka
,
prijazna
,
kot
angelček
,
skače
po
sobi
—
on
ju
še
ne
pogleda
.
Nič
pa
nič
,
nobene
stvari
,
ne
eden
ne
drugi
,
ne
ona
,
ne
on
.
Moj
Bog
,
saj
sem
že
videla
kakšno
gospôdo
in
ji
kuhala
;
pa
še
pohvalili
so
me
—
ta
krota
pa
ne
pokusi
nič
,
le
sprašuje
zmiraj
,
če
bo
kmalo
moči
iti
.
“
—
„
Pa
naj
voz
nájme
“
,
je
menil
Podstenec
modro
.
„
I
,
kdo
bo
pa
vozil
v
takem
vremenu
;
in
otrok
mu
zmrzne
.
“
„
Saj
mora
tudi
Luka
iti
s
pošto
,
Rejčev
France
pa
se
ne
bi
obotavljal
,
njemu
je
šala
,
če
se
zvrne
pod
Globovnik
.
“
„
Njemu
da
—
ali
revna
drobna
ženica
!
Ti
tujci
so
bolj
nežni
kakor
mi
,
ki
smo
vajeni
mraza
.
“
Zvonček
je
zabingljal
iz
sobe
,
žena
je
hitela
pogledat
,
kdo
kliče
,
in
se
vrnila
z
besedami
:
„
Klical
je
Lah
,
poslala
sem
moža
noter
,
ker
ga
jaz
ne
razumem
,
kakor
veste
;
mož
je
povedal
,
da
želi
govoriti
Lah
z
vami
.
Stopite
tu
v
našo
sobo
.
“
Boštjančič
je
stopil
v
majhno
,
čedno
sobo
.
Tujec
,
mož
visoke
rasti
,
je
hodil
po
sobi
in
si
zavijal
obraz
v
plašč
.
Žena
,
vitka
,
drobna
,
je
sedela
pri
oknu
in
gledala
v
divjanje
viharja
.
Dete
pa
je
še
ležalo
na
postelji
in
spalo
.
Ko
je
stopil
Tone
,
se
je
tujec
ustavil
pred
njim
in
ga
vprašal
,
ali
ne
bi
bilo
mogoče
dobiti
voza
in
oditi
iz
tega
kraja
.
Tone
mu
je
pritrdil
,
dà
—
samo
,
da
bi
to
bila
zelo
neugodna
vožnja
za
šibko
gospo
.
„
Nehajmo
!
“
je
mahnil
tujec
z
roko
in
velel
,
naj
le
preskrbi
voz
.
„
Odoardo
“
,
se
je
oglasila
plašno
žena
in
ga
pogledala
proseče
s
krasnimi
črnimi
očmi
.
Pokazala
je
na
speče
dete
in
na
tresoča
se
okna
,
po
katerih
so
bile
od
burje
tepene
veje
jablane
izpred
hiše
.
„
Andiamo
!
“
je
odvrnil
mrko
in
naročil
Tonetu
,
naj
pride
kar
hitro
mogoče
:
morda
dobijo
še
prvi
vlak
v
Trst
.
Res
se
je
spustil
Tone
previdno
po
zmrzli
trnovski
mlaki
.
Burja
ga
je
obračala
semintja
,
včasih
je
postal
,
včasih
pocenil
,
dokler
ni
minil
najhujši
piš
,
in
tako
je
prišel
polagoma
v
vas
.
V
zavetju
hiš
je
bilo
dokaj
bolje
nego
na
mlaki
,
ki
se
je
dičila
poleti
s
krasnimi
spominčicami
,
po
kateri
je
rajala
sedaj
burja
.
Ko
je
odšel
Tone
iz
sobe
,
je
hitel
tujec
zopet
po
nji
gorindoli
.
Odgrnil
je
lepo
moško
lice
,
v
katerem
so
bile
začrtane
poteze
strasti
.
Častilakomen
je
moral
biti
ta
človek
in
neustrašljiv
.
Gotovo
je
dosegel
cilj
,
katerega
si
je
zaželel
.
Če
mu
je
kdo
zastavljal
pot
,
slabo
zanj
.
In
žena
mu
je
zastavljala
pot
—
njen
očitajoči
pogled
mu
je
govoril
:
„
Pravijo
,
da
se
ženiš
...
Mar
nisem
jaz
tvoja
žena
?
“
Da
,
bila
je
ona
njegova
žena
,
žena
mladostne
nepremišljenosti
,
žena
revščine
.
Njen
bledi
obraz
ga
je
spominjal
ozke
ulice
,
kjer
je
živela
in
gospodarila
s
pomanjkanjem
v
bornem
stanovanju
—
tačas
,
ko
je
sedel
on
v
lepi
prokuracijski
palači
ob
nogah
krasne
,
bogate
Leonore
.
Leonora
mu
je
bila
ključ
k
bogastvu
in
slavi
,
Lucietta
večna
zavora
na
tej
poti
.
Lucietta
mora
s
poti
—
po
kaj
pa
je
prišla
iz
Rima
za
njim
v
Benetke
,
iz
Benetk
v
Opatijo
?
Ostala
naj
bi
bila
tam
,
bila
bi
se
stvar
že
nekako
razmotala
—
sedaj
pa
...
Po
Božiču
se
je
hotel
poročiti
s
hčerjo
bogastva
,
hčerka
bede
,
njegova
žena
,
pa
še
živi
.
Razmišljeval
je
že
dve
noči
,
kaj
mu
je
storiti
.
No
,
za
denar
se
dobi
vse
.
Poznal
je
agenta
,
ki
je
spravljal
ljudi
v
Brazilijo
.
S
tem
se
zmeni
,
ta
mu
jo
spravi
z
zvijačo
tja
,
in
ko
bode
enkrat
na
ladji
,
ko
bode
v
Braziliji
—
ne
pride
več
nazaj
.
Zapiše
jo
tudi
pod
tujim
imenom
—
kdo
bi
ji
verjel
,
da
je
ona
žena
slavnega
arhitekta
Gigantija
.
Obraz
je
skrival
med
potjo
od
Opatije
sem
—
polno
je
slučajev
—
lahko
bi
zvedela
lepa
Rečanka
,
njegova
nevesta
,
da
je
hodil
z
osebo
,
ki
ga
je
klicala
za
moža
,
z
otrokom
,
ki
ga
je
klical
očeta
.
—
A
ona
ne
sme
izvedeti
nikoli
nič
o
tem
.
Žena
,
sedeča
pri
oknu
,
si
je
zagrnila
obraz
,
da
ni
videla
njegovega
pogleda
,
v
katerem
je
bila
zapisana
smrt
.
Telesna
smrt
—
saj
njena
duša
je
umirala
že
dolgo
,
umirala
,
kar
je
umrla
njegova
ljubezen
.
Poročil
se
je
ž
njo
na
pritisk
odzgoraj
,
a
potem
se
je
nje
ogibal
po
možnosti
.
—
Živela
je
težke
dneve
,
a
tolažila
se
je
z
detetom
.
Dolgo
ni
pisal
—
ni
prišel
.
Bila
je
njegova
žena
,
iskala
ga
je
.
V
Benetkah
je
izvedela
,
da
je
v
Reki
—
pri
nevesti
.
Peljala
se
je
za
njim
po
razburkanem
morju
.
Kapitan
se
je
moral
zateči
v
opatijsko
luko
,
in
glej
—
tam
je
našla
Odoarda
...
Duri
zunaj
so
zahreščale
.
Zaslišal
se
je
ropot
močnih
korakov
.
Nekdo
je
potrkal
.
Giganti
si
je
zakril
obraz
do
oči
.
Vstopil
je
Tone
z
mladim
,
krepkim
fantom
;
kosmata
kapa
mu
je
pokrivala
glavo
,
grela
ga
je
kamižola
,
s
kožuhovino
podložena
,
na
rokah
je
imel
debele
rokavice
,
na
nogah
visoke
škornje
.
Zaničljivo
je
pogledal
tenke
čeveljčke
meščana
—
ha
,
tak
da
bi
hodil
po
burji
!
Pogledal
je
šibko
mlado
ženo
in
prosil
Boštjančiča
,
naj
jima
pove
:
Pelje
jih
že
,
odgovornosti
pa
ne
prevzame
za
morebitno
nesrečo
.
Kar
je
njemu
igrača
,
zadá
lahko
smrt
takemu
šibkemu
bitju
,
kakor
sta
ta
gospa
in
otrok
.
Priti
pa
more
šele
po
kosilu
—
morda
se
poleže
medtem
vsaj
nekoliko
nevolja
burje
.
Zaprte
kočije
nima
,
vozi
se
tudi
laže
v
koleseljnu
s
polstreho
.
—
Če
je
tako
gospod
zadovoljen
,
pride
po
kosilu
.
Tone
je
raztolmačil
vse
.
Tujec
je
kimal
:
„
Si
,
si
,
andiamo
!
“
„
Dobro
“
,
se
je
nasmejal
Rejčev
France
,
„
plesali
bodemo
po
Globovniku
.
“
Poslovila
sta
se
,
France
je
sopihal
skozi
burjo
proti
vasi
,
Tone
na
postajo
.
Poldanski
zvon
je
velel
z
mogočnim
glasom
burji
,
naj
miruje
.
Vlegla
se
je
malo
,
utihnila
.
Potniki
v
restavraciji
so
se
razveselili
,
a
restavrater
,
star
mož
,
se
je
nasmehnil
:
„
To
je
le
premirje
,
zdaj
počiva
,
kmalu
bode
zapiskala
še
huje
...
“
Rejčev
je
prišel
z
vozom
na
saneh
,
konji
so
prhali
...
Giganti
,
zamotan
v
plašč
do
oči
,
je
prišel
vun
in
pomagal
tresoči
se
ženi
na
voz
.
Restavraterka
ji
je
podala
zavoj
,
iz
katerega
je
gledal
droben
nosek
otrokov
.
Vsi
čakajoči
potniki
so
prišli
vun
.
—
France
je
pognal
,
pozdravili
so
se
in
oddrčali
proti
Trnovemu
.
Ko
se
je
spustil
voz
izpred
hiše
,
je
zatulila
burja
z
podvojeno
močjo
.
Bilo
je
,
kakor
da
bi
spustil
bese
iz
pekla
.
To
je
hreščalo
v
zraku
,
tulilo
,
jokalo
,
smejalo
se
...
Smrtno-bled
se
je
stisnil
Giganti
v
kot
voza
.
Videl
je
,
da
se
vozi
proti
visoki
gori
,
zakriti
s
snegom
in
ledom
,
videl
,
da
ni
daleč
okrog
žive
duše
—
in
slišal
,
umel
je
pesem
burje
:
„
Pokaj
v
Trst
in
v
Brazilijo
?
...
Tu
je
prilika
,
tu
je
čas
,
nihče
te
ne
vidi
,
ne
pozna
—
reši
se
ovire
svoje
sreče
in
vrni
se
proti
Reki
...
nevesta
te
pričakaje
...
“
Konji
so
se
tresli
v
silnem
pišu
,
burja
jim
je
metala
oblake
mrzlih
snežink
v
oči
.
Snežinke
so
primrzovale
na
grivi
,
na
komatu
,
na
kapi
voznikovi
,
na
strehi
koleseljna
.
Sapa
konj
se
je
gostila
v
kolobarje
in
gubila
v
oblakih
snega
.
Burja
je
zaganjala
konje
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
,
pihala
jim
zdaj
v
oči
,
zdaj
v
hrbet
.
Ustavljajoč
se
,
a
zopet
pognani
od
neustrašenega
voznika
,
so
kobacali
čez
snežne
žamete
.
Slo
je
navzgor
,
počasi
—
korak
za
korakom
—
med
divjim
tuljenjem
in
sikanjem
.
Nebo
je
postajalo
vedno
temneje
,
piš
močnejši
—
junaškemu
Francetu
so
premrle
roke
in
noge
—
sram
ga
je
bilo
povedati
—
pa
obrnil
bi
bil
najrajši
in
se
vrnil
k
domačemu
ognjišču
.
Mlada
žena
ni
mogla
več
držati
otroka
v
premrlih
rokah
;
postavila
ga
je
na
sedež
med
moža
in
sebe
,
potegnila
mu
ruto
čez
obrazek
,
da
ga
ni
zeblo
v
drobni
nosek
.
Dete
je
zdelo
tiho
,
žena
pa
je
trepetala
groze
.
Divje
,
glasneje
je
donelo
v
burji
:
Smrt
!
Vedela
je
,
da
velja
nji
ta
klic
,
vedela
,
da
je
to
tuljenje
njena
smrtna
pesem
,
pusta
zasnežena
krajina
njen
grob
...
Zaprla
je
oči
,
da
ne
vidi
grozote
v
naravi
,
in
ne
vidi
moža
,
kateri
jo
je
ljubil
nekdaj
...
Zakaj
pač
mine
ljubezen
?
O
,
kako
je
bila
njena
duša
trudna
.
—
Vihar
na
morju
,
vihar
v
gori
in
poguben
vihar
strasti
v
srcu
Odoardovem
...
Više
in
više
so
se
spenjali
konji
,
silna
in
huda
jih
je
ustavljala
razljučena
burja
.
„
Zdaj
...
zdaj
...
“
je
tulilo
Gigantiju
v
uho
,
„
reši
se
je
...
“
Bes
mu
je
šepetal
:
„
Urno
,
vrzi
jo
v
vihar
,
naj
zapleše
ž
njo
...
“
Silen
sunek
navzgor
—
trepetajoč
so
se
ustavili
konji
,
zagazili
so
v
zamet
—
voz
se
je
nagnil
,
žena
je
zavpila
.
Voznik
je
vpil
,
pokal
z
bičem
...
„
Daj
,
daj
“
,
je
šepetal
bes
,
„
urno
,
preden
mine
prilika
...
“
Vzdignil
se
je
malo
v
visečem
vozu
—
burja
je
zaglušila
krik
:
„
Odoardo
!
“
—
sprejela
jo
je
iz
njegovih
rok
in
zaplesala
divje
.
Burja
je
zavriskala
,
zatulila
,
zajokala
,
zasmejala
se
peklensko
...
Voznik
je
tiral
konje
iz
zameta
—
videl
in
slišal
ni
nič
—
sneg
mu
je
padal
gost
in
leden
v
oči
.
Giganti
je
sedel
,
dihal
je
burno
,
mrzel
pot
ga
je
oblival
.
Iz
zameta
zraven
njega
pa
se
je
oglasilo
dete
:
„
Mama
,
kje
si
?
“
Mož
se
je
prijel
za
glavo
,
v
burji
in
strasti
je
bil
pozabil
deteta
.
Kaj
ž
njim
?
„
Vun
,
vun
“
,
je
tulila
burja
...
Junaško
so
potegnili
konji
,
dirjali
en
čas
in
se
ustavili
.
Zavozili
so
v
zamet
tik
nizke
hiše
.
Voznik
je
klel
in
stopil
z
voza
.
Potnik
se
je
ozrl
naglo
—
vas
je
tu
,
zakrita
,
zasnežena
,
nikdo
ga
ne
vidi.
Naglo
je
prijel
dete
in
ga
postavil
rahlo
tik
hiše
.
„
Mama
...
“
je
zastokalo
in
že
so
drčale
sani
naprej
.
Za
njimi
je
pela
burja
svojo
zmagoslavno
pesem
,
igrala
se
z
vranjimi
lasmi
mlade
mrtve
žene
na
dnu
Globovnika
,
razplela
ji
dolgo
kito
in
obkrožila
glavo
s
črnim
kolobarjem
.
Pojoč
je
metala
sneg
na
še
gorko
truplo
—
pojoč
o
minljivosti
človeške
ljubezni
,
o
zlobi
človeških
src
...
Sani
so
pa
drčale
po
zasneženi
pokrajini
,
mimo
vasi
in
pristav
.
V
njih
se
je
tresel
zamotan
mož
.
Oprostil
se
je
,
a
bilo
ga
je
groza
te
prostosti
.
Grozna
noč
je
nastala
in
ga
plašila
.
Videlo
se
mu
je
,
da
se
dviga
stvarstvo
in
mu
preti
—
in
mož
,
ki
ni
verjel
v
nadnaravne
moči
,
se
je
tresel
pred
srdom
razljučene
narave
.
Bela
cesta
,
gladka
cesta
,
nas
vodeča
v
daljna
mesta
...
Svečana
tihota
nedeljskega
popoldneva
je
legla
na
skalnate
gore
nad
Trnovim
.
Iz
prozorne
nebesne
modrine
je
pošiljalo
solnce
svoje
najtoplejše
žarke
na
skale
,
na
temne
borove
gozde
krog
Snežnika
in
na
tihe
vasi
v
krilu
gor
.
Le
za
hip
je
predramil
tišino
zvok
strela
s
strme
Straže
,
le
včasih
je
zaukal
pastir
na
paši
,
zalajal
pes
tam
daleč
med
gorami
.
Strel
,
vrisk
in
lajanje
je
odmevalo
od
gor
in
se
gubilo
v
jasnem
ozračju
.
Cesta
se
je
vila
dolga
bela
,
zapuščena
med
gorami
in
zdela
v
vročini
poletnega
popoldneva
.
Mejilo
jo
je
nizko
grmičevje
,
borne
robide
,
nedorastli
bori
.
Borno
rastlinstvo
tega
kraja
je
kazalo
na
večni
boj
z
burjo
,
vladarico
Krasa
.
Upognjena
,
skrivljena
,
so
stala
drevesa
kakor
ponižni
dvorniki
ljute
kneginje
.
Mimo
njih
hité
jim
je
pravila
cesta
o
slovanskem
morju
,
katero
je
pozdravljala
ob
beli
Reki
,
pravila
jim
je
o
uganki
starih
časov
,
romantični
Kastvi
,
o
bornih
istrskih
selih
in
o
samotni
postaji
,
o
mladih
hrastovih
gozdih
,
mimo
katerih
je
hodila
,
pravila
o
ličnih
Kosezih
,
o
slavni
Bistrici
,
o
lepem
Trnovem
.
Šepetala
jim
je
trudno
,
leno
,
zaspano
:
da
prihaja
čez
Globovnik
skozi
Šembije
,
Knežak
,
Zagorje
,
do
sv.
Petra
—
da
hiti
mimo
glasnih
mlinov
ob
zeleni
reki
,
pod
šumečimi
drevesi
do
sinjega
morja
.
In
skrivljena
drevesa
ob
cestah
so
sanjala
o
morju
,
širnem
,
krasnem
.
O
morju
,
po
katerem
hité
jadra
,
rdeča
,
modra
,
bela
.
O
morju
,
po
katerem
nosijo
brodovi
bogastvo
iz
enega
dela
sveta
v
drugega
.
Sanjala
so
in
šepetala
—
in
poslušali
so
mladi
hrasti
v
zatišju
,
hrepenenje
se
jih
je
lotilo
po
nečem
širnem
,
krasnem
...
Zašumeli
so
tožno
:
oni
pač
ne
vidijo
nikamer
iz
svoje
tihe
dolinice
,
njihove
korenine
so
zarite
v
zemljo
...
Tožno
je
vršala
tožba
mladih
hrastov
,
razumela
so
jo
skrivljena
drevesa
,
razumelo
grmičevje
in
tanki
viš
med
skalami
...
In
zamajali
so
se
lehko
,
zastokali
neslišno
...
Bolest
hrepenenja
je
vela
po
gorah
,
legla
je
kot
modričasta
megla
na
nje
...
Skale
pa
so
stale
hladno
,
mirno
—
bile
so
skale
in
niso
čutile
nikakega
hrepenenja
...
Pač
pa
je
čutil
hrepenenje
narave
človek
—
in
solze
so
padale
po
licu
ljubke
drobne
pastirice
sedeče
na
skali
v
dolinici
ne
daleč
od
pustih
Šembij
.
Ob
pastirici
—
Luca
Hrvatinova
so
ji
rekli
—
je
mulilo
travo
nekaj
ovac
,
oziralo
se
po
svoji
varihinji
in
si
bingljaje
iskalo
poti
v
skalovje
.
Deklica
jih
ni
opazila
,
njene
oči
,
polne
južnega
žara
,
so
obvisele
na
skalnatih
gorah
.
Žalost
,
ležeča
na
njih
,
je
senčila
ljubki
obrazek
nedorastlega
deteta
.
Te
goré
,
ta
mir
in
to
hrepenenje
!
Ostro
so
se
črtali
njih
obrisi
na
jasnem
nebu
.
Visoke
,
skalnate
,
neizprosne
!
Nad
njimi
prozorna
meglica
,
pod
njimi
globoka
jezera
,
med
njimi
hrepenenje
po
južnem
krasu
...
Slabotna
je
bila
deklica
.
Njej
je
bilo
treba
južnega
solnca
,
hrepenela
je
z
rastlinstvom
po
sinjem
morju
,
po
temnozelenih
gajih
javorja
,
po
oranžnem
cvetu
in
sadu
.
Vedela
je
,
da
ni
tukaj
doma
.
Burja
jo
je
prinesla
,
nihče
ni
vedel
odkod
.
Njeno
mater
so
našli
mrtvo
pod
Globovnikom
.
Sprejeli
so
jo
dobri
ljudje
za
svojo
,
ljublili
so
jo
—
a
vendar
je
videla
,
da
je
tuja
—
in
starejši
ko
postaja
,
močneje
se
budi
v
njej
hrepenenje
,
da
bi
šla
po
beli
cesti
tako
dolgo
,
da
pride
do
kraja
,
kjer
cvete
južni
sad
,
kjer
govoré
ljudje
v
njenem
sladkem
jeziku
...
Redniki
je
niso
pustili
dotlej
.
Sina
imajo
,
Jožeta
,
in
ta
jo
ljubi
,
njo
,
malo
Luco
,
ki
ne
mara
popolnoma
nič
zanj
in
ne
za
kmetiško
delo
.
Šel
je
v
Ameriko
,
da
prisluži
in
prikupi
kaj
,
pisari
vedno
,
naj
Luce
ne
pusté
v
tujino
.
Njo
pa
mami
bela
cesta
...
Doslej
so
nasprotovali
tudi
županovi
,
da
bi
odšla
služit
v
mesto
—
sedaj
ne
branijo
več
in
ona
pojde
in
bode
videla
svet
,
o
katerem
pravi
njen
rednik
,
da
je
hud
in
da
trpi
,
kdor
hodi
po
njem
...
Morda
najde
očeta
—
kje
...
V
sanjah
si
ji
prikaže
pogostokrat
lep
ženski
obraz
,
nagiblje
se
nad
njo
—
skrbne
roke
jo
zavijajo
...
Vmes
pa
tuli
vihar
in
v
njem
se
bliža
nekaj
groznega
,
nepojmljivega
.
Spominjala
se
je
vedno
,
kedar
je
tulila
burja
,
proseče
krog
hiš
.
Tedaj
se
je
zbudila
vselej
z
grozo
v
srcu
in
klicala
rednico
:
„
Mati
,
mene
je
strah
...
“
In
žena
je
vstala
,
prižgala
svetilko
z
besedami
:
„
Naj
gori
za
duše
v
vicah
“
,
prekrižala
deklico
z
blagoslovljeno
vodo
in
sedela
pri
njej
,
dokler
ni
zopet
zaspala
.
Včasih
se
ji
je
zasanjalo
,
da
se
vozi
po
veliki
vodi
,
vidi
velikanske
stavbe
,
sliši
govoriti
ljudi
v
njej
nerazumnem
,
vendar
znanem
jeziku
...
Rednik
ji
je
pravil
tudi
,
da
je
govoril
sprva
,
ko
jo
je
prinesla
burja
v
tistem
jeziku
ž
njo
pa
—
mu
je
bilo
mučno
iskati
v
spominu
pobirke
svoje
vojaške
laščine
—
a
ona
se
je
naučila
z
otročjo
hitrostjo
naše
domače
govorice
.
Včasih
je
tudi
zasanjala
,
da
je
prišel
oče
po
njo
,
da
jo
kliče
mati
.
—
Planila
je
po
koncu
—
sanje
samo
—
nad
njo
se
je
nagnil
matere
Hrvatinke
zgrbljeni
obraz
,
izza
peči
so
jo
gledale
Jožetove
debele
oči
.
Mesto
krasnih
mest
,
o
katerih
je
sanjala
,
so
jo
gledale
gole
stene
in
jo
ubijale
s
svojo
praznoto
.
Njena
duša
je
bila
vkovana
v
verige
...
Slišala
je
pravljice
od
zakletih
kraljičin
,
od
Pepelčice
—
in
pričakovala
,
da
reši
tudi
njo
kak
kraljevič
.
—
Polagoma
je
dobival
ta
kraljevič
v
njenih
sanjah
podobo
Grgurinovega
Vinka
,
županovega
sina
,
ki
je
obetal
Luci
,
da
jo
vzame
,
kedar
dokonča
osem
šol
in
stopi
v
službo
.
Grgurinovi
tudi
ljubijo
Luco
in
ne
bodo
nasprotovali
,
če
se
vzameta
.
Tako
je
vsaj
obetal
sebi
in
njej
Vinko
.
Luca
je
bila
več
pri
županovih
nego
doma
;
pomagala
je
v
hiši
in
pasla
včasih
njihove
ovce
.
In
če
pojde
v
službo
v
Ljubljano
,
ne
v
Trst
ali
Reko
,
storila
bode
to
,
kar
ji
nasvetuje
Vinko
tako
,
županovi
so
pa
tudi
bolj
zadovoljni
,
da
gre
tja
,
kjer
bode
gospa
Jurmanova
,
sorodnica
županova
,
lehko
pazila
malice
na
njo
.
Župan
je
čutil
dolžnost
,
poskrbeti
kaj
za
njo
,
dasi
je
bila
pri
Hrvatinovih
.
Vsi
so
skrbeli
—
in
ravno
to
jo
je
bolelo
in
jej
kazalo
,
da
nima
svojcev
.
Vsak
vaščan
je
rad
poprašal
,
kako
in
kaj
bode
ž
njo
...
„
Tako
zamišljena
,
Lucika
?
“
se
je
oglasil
znani
glas
in
vitez
njenih
sanj
,
Grgurinov
Vinko
,
je
stal
pred
njo
.
Bil
je
fant
črnolas
in
vitek
,
bledega
obraza
,
prijaznih
,
črnih
oči
.
Sedel
je
k
nogam
deklice
in
ji
gledal
sočutno
v
rjavopolti
,
mični
obrazek
.
Dekle
je
obrnilo
solzne
oči
vanj
in
se
nasmehnilo
.
Sladek
čar
se
je
razlil
po
ljubkem
,
še
otročjem
obrazku
,
zobčki
so
zablesteli
,
na
licih
so
se
pokazale
jamice
.
Ah
te
jamice
!
Nebroj
rim
vseh
mer
in
vrst
je
že
pregrešil
študent
Vinko
na
njih
račun
.
Luca
je
pokazala
na
gore
in
vzdihnila
:
„
Kako
težko
čakam
,
da
pojdem
od
tod
!
“
„
No
,
no
“
,
je
tolažil
Vinko
,
„
take
sile
pa
tudi
ni
—
drobna
si
,
pogubiš
se
v
svetu
—
in
te
naše
gore
,
mar
niso
lepe
?
Lepe
so
,
ali
žal
,
nerodovite
so
res
in
vprašati
moramo
:
Skalnata
zemlja
,
s
čim
preživljaš
ti
svoje
sinove
?
Ne
,
ti
nimaš
kruha
za
nje
...
Iskati
ga
morajo
daleč
od
tebe
.
Po
daljni
ruski
Aziji
,
po
bližnji
Bosni
in
Slavoniji
,
v
oddaljeni
Ameriki
hodijo
tvoji
otroci
.
A
v
tujini
te
ne
pozabijo
,
zemlja
bedna
,
vendar
ljubljena
.
V
sanjah
objemljejo
sinovi
tvoje
sive
skale
,
po
napornem
delu
dneva
se
vrača
duša
iz
trušča
svetovnih
mest
k
borni
rodni
vasi
...
Glej
,
še
zdi
tiha
vas
domača
,
ko
krotka
ovčica
med
gorami
,
še
se
zgrinjajo
začrnele
hiše
krog
cerkvice
,
kakor
piščeta
pod
perotjo
koklje
—
in
srce
najde
pokoj
v
tebi
,
zemlja
ljubljena
.
Dolgi
so
dnevi
v
tujini
,
in
polne
nevarnosti
so
tvorne
,
rudokopi
,
kamenolomi
.
Marsikateri
naš
mladenič
najde
zgodnjo
smrt
v
tujini
.
Doma
sivijo
materi
lasje
—
in
če
se
vrne
—
o
radosti
!
Izkušen
,
izmučen
je
prišel
,
kri
je
na
denarju
katerega
je
prinesel
,
kri
njegovega
življenja
...
Ž
njim
poplača
dolgove
,
kupi
potrebnih
stvari
in
gospodari
naprej
,
dokler
pojde
,
saj
dolgo
ne
pojde
več
,
ker
ti
zemlja
ljubljena
nimaš
kruha
za
svoje
sine
...
Zakaj
zabavljaš
našim
goram
,
Lucika
?
Jaz
jih
ljubim
tako
goreče
in
komaj
čakam
,
da
pridem
do
njih
.
“
„
Ti
si
pa
tukaj
doma
,
Vinko
“
,
je
rekla
deklica
modro
.
„
Kje
si
pa
ti
doma
,
neumnica
?
“
se
je
smejal
fant
.
„
Kjer
sem
jaz
doma
,
tam
si
tudi
ti
—
le
počakaj
,
ko
bodeva
na
železniški
postaji
—
jaz
bodem
hodil
v
rdeči
kapi
,
ti
bodeš
gledala
z
okna
.
Nosila
boš
klobuk
,
imela
deklo
in
lepe
obleke
,
vozila
se
boš
v
drugem
razredu
—
to
bo
lepo
,
kaj
ne
,
Lucika
?
“
Nasmejala
se
je
z
zvonkim
dekliškim
smehom
in
pogledala
mladeniča
s
krasnimi
,
vlažnimi
očmi
.
Popravila
si
je
rdečo
ruto
,
izpod
katere
so
silili
nagajivi
kodrci
v
čelo
,
na
ušesa
in
vrat
in
nadaljevala
je
jezno
:
„
In
ti
nedeljski
popoldnevi
!
Vse
je
tiho
po
vaseh
,
žarjavica
zagrebena
po
ognjiščih
,
po
napah
stojijo
lončki
,
lonci
in
lončine
...
Na
pragu
sedijo
stare
mamke
in
brskajo
po
laseh
male
vnukinje
—
kaj
misliš
,
zakaj
?
“
„
Pustimo
take
stvari
“
,
se
je
nasmehnil
Vinko
,
„
tiho
je
res
vse
,
prav
praviš
.
Vaščani
so
odšli
k
večernici
v
bližnjo
cerkev
,
do
katere
je
dve
ure
hoda
.
Drugi
ležijo
v
senci
in
govorijo
z
botrom
Hrapovškom
.
Izza
kamenitih
ograj
vrtov
se
sliši
včasih
razposajen
dekliški
smeh
,
kuštravi
pes
za
ograjo
dvigne
zaspano
glavo
,
zapodi
leno
,
sitno
muho
in
sanja
dalje
sladke
pasje
sanje
—
proti
večeru
pa
prihajajo
v
belih
rokavih
fantje
in
možje
—
postavijo
se
na
cesto
in
balincajo
.
Žene
in
dekleta
posedajo
po
klopeh
in
čenčajo
...
in
tako
mine
nedelja
.
Seveda
,
v
mestu
je
drugače
.
Tam
se
našémijo
dekleta
in
koketujejo
po
drevoredih
.
Tam
je
drugače
...
“
Iz
Šembij
je
donel
zategli
klic
:
„
Vinkooo
!
“
Fant
je
vstal
:
„
Kličejo
me
k
južini
,
ne
pasi
predolgo
,
Lucika
...
“
Vitka
postava
je
hitela
med
skalovje
in
izginila
za
ovinkom
.
Za
njo
so
se
smejale
dekliške
oči
....
Vinko
,
on
jo
poroči
—
povede
v
svet
.
Bog
ve
,
kaj
je
tam
onkraj
gora
,
kaj
ji
prikriva
ta
svet
?
Lačen
želodec
jo
je
zbudil
iz
misli
,
segla
je
v
žep
po
kos
maslenega
kruha
in
zasadila
zobčke
vanj
.
Kruh
je
bil
peke
Grgurinke
,
pri
Hrvatinovih
niso
imeli
takega
,
le
kaka
podlatvica
se
je
spekla
v
žarjavici
pri
njih
.
Solnce
je
šlo
niže
,
ovčice
Matere
božje
so
se
razpasle
po
nebu
,
oster
duh
materine
dušice
,
rubije
in
lecjana
se
je
širil
po
zraku
.
Meglica
na
gorah
se
je
gostila
.
Ovčice
so
prižvenjkljale
in
legle
trudne
krog
pastirice
.
Leže
so
še
mulile
tanki
viš
,
pobirale
drobtine
iz
pastiričine
roke
in
pazile
z
ovčjo
pametjo
,
kdaj
pojde
solnce
za
božjo
gnado
.
Spet
se
je
zagledala
deklica
v
gore
.
Spet
je
cula
šepetanje
hrepenenja
v
naravi
:
hrepenela
so
drevesa
,
grmovje
,
trava
...
Ozrla
se
je
na
cesto
—
bela
je
vodila
iz
teh
gor
,
zvijala
se
in
izginjala
za
ovinkom
.
Deklica
je
zdihnila
:
„
Bela
cesta
,
davna
znanka
,
v
tujino
brez
prestanka
,
z
belimi
udi
nas
vabeča
,
z
upom
srce
nam
mameča
.
“
V
koči
borni
za
vasjo
tiho
plamen
plapola
:
Tukaj
sreča
je
doma
.
Sedeli
so
na
klopici
pred
nizko
Hrvatinovo
hišo
.
Mesec
je
zlival
srebrne
žarke
na
gore
in
na
vas
.
V
bledem
bajnem
svitu
so
rastle
skale
,
vrhovi
gora
do
nebes
,
so
dremale
hiše
ko
zaklete
kraljičine
.
Skalnata
pokrajina
je
postala
dom
duhov
.
Proznani
,
prozorni
,
nevidni
,
so
se
plazili
po
nji
.
Nevidna
roka
je
sprožila
kamen
,
glasno
ropotaje
se
je
kotrljal
v
nižino
.
Zamolklo
je
odmevalo
v
tihi
noči
.
Na
klopi
sedeči
so
se
spogledali
,
psi
v
vasi
so
zalajali
,
samoten
potnik
na
cesti
se
je
ustavil
nehote
in
mraz
je
šel
po
njem
.
„
To
je
mrak
“
,
je
šepetala
Luca
in
se
stisnila
k
staremu
možu
dolgih
sivih
brk
.
Po
teh
brkah
,
ki
so
visele
tožno
nad
lončeno
pipico
,
si
spoznal
lehko
starega
vojaka
,
ostanek
junakov
,
ki
so
stali
v
ognju
pred
Solferinom
in
Magento
.
Mož
je
spuščal
goste
oblake
dima
—
in
ta
se
je
mešal
z
dimom
,
ki
je
prihajal
iz
veže
,
ki
je
bila
ob
enem
tudi
kuhinja
.
Slišalo
se
je
tudi
šumenje
in
vrenje
,
širil
se
je
nežnemu
nosu
neugoden
duh
po
pesnem
perju
,
krompirjevih
olupkih
in
osatu
.
Večkrat
je
skočila
Luca
na
poziv
zraven
moža
sedeče
Hrvatinke
in
potlačila
v
kotlu
.
Važno
je
bilo
to
opravilo
,
saj
se
je
kuhala
v
kotlu
piča
za
edinega
rilčarja
v
pohlevnem
gospodarstvu
.
„
Podtekni
še
malo
“
,
je
velela
mati
.
Luca
je
pograbila
pest
dračja
in
vrgla
na
žarjavico
.
Vnelo
se
je
hipoma
.
Plamen
je
razsvetlil
ljubki
obrazek
in
črne
svetlikajoče
se
stene
.
Plaho
se
je
ozrla
Luca
po
kotih
in
skočila
nazaj
med
očeta
in
Vinka
.
Saj
je
bil
tu
njen
vitez
,
vedno
vesel
in
neugnan
,
in
je
namigaval
Luci
,
ko
je
spraševal
starega
vojaka
že
stokrat
slišane
zgodbe
:
Kako
se
je
bil
s
Piemontezarjem
,
kako
so
ga
lovile
čarovnice
po
Globovniku
;
kako
ga
je
tlačila
mora
,
itd.
Hrvatin
jo
razkladal
resno
in
važno
,
prepričan
,
da
pripoveduje
stvar
vprvič
.
Živo
so
mu
ostali
v
spominu
dogodki
mladosti
,
sedanjost
pa
je
hitela
brez
sledu
mimo
njega
.
Navadno
je
začenjal
:
„
Tako
dobro
vem
,
kot
bi
se
zgodilo
včeraj
...
“
O
takih
prilikah
je
sunil
Vinko
Luco
,
pogledala
sta
se
in
nasmejala
z
veselim
otročjim
smehom
.
Stara
Hrvatinka
pa
je
vzdihnila
:
„
Kakšen
je
mladi
svet
,
včasih
smo
poslušali
s
spoštovanjem
besede
starih
,
sedaj
je
pa
vse
neumno
,
kar
je
staro
...
“
In
zlezla
je
še
bolj
vkup
,
v
čudno
pozituro
kraških
ženic
.
Čudno
se
to
vidi
v
trnovski
cerkvi
:
Ko
prečita
duhoven
evangelij
,
čepê
—
kot
bi
trenil
—
ženice
na
tleh
.
Kolena
potegnejo
pod
brado
in
jih
objamejo
z
rokami
—
in
tako
,
z
brado
naslonjeno
na
kolena
,
vpirajo
oči
v
govornika
,
ali
pa
—
dremljejo
.
Zaman
se
je
trudil
rajni
dekan
odvaditi
jih
tega
,
umetniškemu
očesu
mučnega
sedenja
ali
čepenja
.
Čepele
so
in
čepe
.
Morda
posnemajo
žalujoče
Židinje
ob
babilonskem
potoku
?
Saj
govori
globoka
žalost
iz
njihovih
vase
sesedenih
životov
—
saj
govori
glasneje
nego
iz
opustošenih
gorá
...
Tako
je
govorila
tudi
žalost
iz
sključenega
života
Hrvatinke
,
z
nje
velega
,
razoranega
obraza
:
Glej
jo
tu
,
rosno
ko
mlado
jutro
,
je
menila
,
da
ji
bode
opora
v
starosti
—
da
bode
družica
njenemu
sinu
—
a
ona
hrepeni
drugam
—
kje
more
biti
lepši
nego
v
Šembijah
.
In
kje
je
fant
,
boljši
in
lepši
od
Jožeta
?
Njen
Jože
,
ki
ljubi
prešernega
dekliča
z
vso
močjo
ljubeče
notranjske
duše
in
se
trudi
onkraj
morja
radi
nje
—
ona
se
pa
smeje
tu
s
tem
študentom
...
„
Oče
,
kakšen
pa
je
mrak
?
“
je
vprašal
Vinko
,
ko
je
kotrljal
kamen
v
dolino
.
Stari
je
snel
pipico
iz
ust
.
—
Pa
prehitela
ga
je
žena
:
„
Kosmat
in
gladek
,
dolg
in
kratek
,
širok
in
ozek
.
Pobira
rad
malopridne
fante
in
dekleta
.
“
Otroka
sta
se
nasmejala
,
stari
se
je
odkašljal
jezno
.
Nespodobno
,
da
mu
krade
žena
besedo
iz
ust
!
Iztresel
je
pipo
in
zagodrnjal
:
„
Molči
mi
in
tiho
bodi
!
“
Nabasal
je
svež
tobak
v
pipo
in
pravil
važno
:
„
To
,
kar
kotrlja
kamenje
,
ni
mrak
.
Moj
oče
,
Bog
jim
daj
dobro
,
so
bili
pameten
mož
.
Pravili
so
,
da
so
te
gore
dom
velikanov
.
Ti
so
bili
tako
veliki
,
da
je
sedel
eden
pri
sv.
Trojici
,
drugi
na
Straži
,
noge
sta
pa
močila
v
koritniški
strugi
in
si
dajala
roke
preko
nje
.
V
kalškem
jezeru
so
se
pa
kopale
vile
,
njih
sestre
.
Nekrščen
duh
teh
ajdov
nima
miru
.
Kadar
se
kotrlja
kamenje
,
je
to
njihova
roka
,
ko
tuli
burja
,
je
to
njihov
jok
,
in
kupi
kamenja
je
njihov
grob
.
Kot
fant
sem
našel
na
paši
njihove
koščine
—
našel
sem
tudi
stare
denarje
in
verigo
,
na
katero
so
privezavali
čolne
,
ko
je
še
polnila
voda
te
doline
...
“
„
In
“
,
je
dostavil
Vinko
,
„
ko
so
še
krili
krasni
gozdi
te
gore
,
ko
je
plul
naš
praded
po
vodi
tja
do
morja
,
je
živel
od
trgovine
in
ropa
.
Vem
,
da
ni
bil
plašljivec
:
V
gozdih
se
je
vojeval
z
zvermi
in
ljudmi
,
po
morju
je
plul
v
tankih
korabljah
v
daljne
kraje
in
prinesel
zlata
in
plena
drugim
.
O
,
da
sem
živel
takrat
!
“
je
vzdihnil
mladenič
in
pretegnil
junaško
tanki
život
.
„
Molči
,
molči
“
,
je
zagodla
Hrvatinka
,
„
takrat
pač
so
morali
biti
drugačni
ljudje
,
ne
taki
mlečni
študentje
!
Spominjam
se
,
kaj
se
je
izpremenilo
v
štiridesetih
letih
pri
nas
...
V
moji
otroški
dobi
še
nismo
poznali
ne
vžigalic
,
ne
potroleja
,
ne
čaja
,
ne
sladkorja
,
ne
kave
.
Ričet
s
kračo
smo
imeli
za
velike
praznike
,
bel
močnik
za
bolnike
.
Zdaj
pa
pravijo
:
„
Slabi
časi
so
“
,
pa
kako
so
ljudje
razvajeni
z
obleko
in
hrano
—
moj
Bog
!
Včasih
smo
nosili
le
pobarvano
kotenino
—
zdaj
pa
je
vseeno
,
z
grunta
ali
bajte
,
s
kmetov
ali
iz
mesta
.
Kakšno
vpitje
je
bilo
,
ko
je
prinesla
rajna
Šlepuca
pisan
kambrik
iz
Ljubljane
za
Tomažkovo
.
Vse
je
gledalo
za
njo
.
Zdaj
jih
pa
poglej
Juriščanke
in
Zagorke
!
—
Včasih
je
šla
botra
Fenda
iz
Zagorija
v
Ljubljano
—
po
cel
teden
se
je
vozila
in
hodila
in
mi
otroci
smo
vedeli
,
da
je
Ljubljana
nekje
daleč
za
gorami
—
zdaj
pa
v
enem
dnevu
semintje
.
Svet
se
je
zožil
,
menim
.
Pravijo
,
da
vozi
po
Ljubljani
goreča
pošast
ljudi
po
cesti
—
pomislite
samo
—
„
„
Res
,
res
“
,
je
hitel
Vinko
,
„
za
dvajset
vinarjev
vas
pelje
po
celem
mestu
.
“
„
Moj
Bog
vendar
“
,
je
vzdihnila
ženica
.
Hrvatin
pa
je
rekel
:
„
Drugi
časi
,
drugi
ljudje
,
vsak
rod
je
slabši
,
pravijo
da
bode
konec
sveta
,
ko
bodeta
mlatila
dva
pod
enem
mernikom
.
Moj
oče
so
imeli
še
vse
zobe
—
“
„
Zdaj
jih
pa
še
novorojenčki
nimajo
“
,
se
je
smejal
fant
.
„
Molči
,
mlečnik
!
Misliš
,
ker
študiraš
,
da
smo
mi
od
včeraj
...
Čarovnica
je
lezla
skozi
ključavnico
nad
mene
—
pa
sem
ji
pokazal
,
kaj
se
pravi
nagajati
staremu
kanonirju
.
Dušila
me
je
...
“
„
Žgancev
ste
se
najedli
,
oče
,
in
vznak
ste
ležali
“
,
se
je
oglasil
Vinko
kratko
.
„
Ali
res
ne
moreš
biti
tiho
!
“
se
je
jezil
stari
vojak
.
„
Debele
bukve
,
kakor
jih
imajo
fajmošter
pri
maši
,
bi
lehko
spisal
,
kaj
sem
vse
videl
.
Kakšni
fantje
smo
bili
pred
Magento
:
Šabcev
Luka
,
Erjavčev
Lovre
in
Lojze
iz
Zagorja
,
Jadevov
iz
Trnja
—
sami
kanonirji
in
še
kakšni
!
Naša
krogla
ni
izgrešila
—
in
če
bi
bil
jaz
feldmaršal
,
ne
bi
bili
izgubili
bitke
,
pri
moji
veri
,
da
ne
!
Pasja
stvar
,
v
najhujšem
streljanju
prijaha
general
,
da
naj
pustimo
kanone
in
bežimo
...
Še
nekaj
hipov
,
pa
bi
nas
zajel
hudič
laški
.
Mi
z
zasedenega
mesta
,
oni
nanj
in
za
nami
.
Srečo
,
da
smo
imeli
generala
.
Ko
smo
bežali
,
je
prijezdil
k
nam
Gylaj
—
naš
general
je
zahteval
sablo
od
njega
,
ga
del
pod
eskorto
in
šli
smo
naprej
...
“
Mož
se
je
zavil
v
dim.
„
V
zgodovini
ni
nič
o
tem
“
,
je
zinil
Vinko
z
nevernim
obrazom
.
„
Seveda
,
če
ni
zapisano
,
pa
ni
res
.
—
Napiše
se
pa
,
kar
se
hoče
.
Mi
prostaki
smo
videli
čudne
reči
—
pa
kdo
veruje
prostaku
...
Jokali
smo
od
sramote
,
ko
je
bilo
vse
izgubljeno
...
“
Mož
je
molčal
.
Mnogo
let
je
minulo
od
takrat
,
sramota
radi
izgubljene
bitke
je
še
segrela
kri
starega
kranjskega
fanta
.
Škoda
,
da
umirajo
drug
za
drugim
pravi
kranjski
fantje
,
stare
korenine
.
Tiho
je
sedela
družba
.
Luca
je
naslonila
glavo
na
fanta
,
mati
je
dremala
,
skale
pa
so
rastle
v
mesečnem
svitu
više
in
više
,
po
njih
so
se
plazili
duhovi
,
prozorni
,
megleni
...
z
nasprotnega
konca
vasi
pa
se
je
slišalo
petje
:
„
Kranjski
fantje
,
mi
smo
mi
...
“
Stari
je
vzel
pipico
iz
ust
in
del
zaničljivo
:
„
Je
to
petje
?
So
to
fantje
?
Smrkovci
so
!
Mi
,
mi
,
smo
bili
fantje
...
kadar
smo
zapeli
,
so
se
tresle
hiše
,
dekleta
so
odpirala
okna
,
kaj
ne
,
Žefa
?
“
Sunil
je
dremajočo
ženo
.
„
Molči
,
molči
,
prismoda
“
,
se
je
oglasila
nevoljno
,
„
moli
rajši
!
“
In
dremala
bi
še
naprej
,
pa
priletela
je
žareča
od
ognja
,
krepka
mlada
dekla
županova
in
prisela
na
klop
z
besedami
:
„
Eh
,
naj
se
malo
ohladim
.
Večerja
je
na
mizi
,
Vinko
,
in
tudi
za
Luco
bo
nekaj
.
“
Odskakala
sta
veselo
,
žena
pa
se
je
predramila
,
spustila
kolena
iz
objema
rok
,
raztegnila
jih
in
zazevala
globoko
.
Potem
je
prašala
dekleta
:
„
Ste
imeli
dosti
pivcev
?
“
„
Oh
,
odkod
pa
naj
pridejo
?
Ustavljajo
se
po
drugih
vaseh
;
cel
dan
smo
stočili
štiri
litre
.
Trudna
sem
pa
,
cel
teden
smo
imeli
delavce
,
zdaj
sem
pa
pripravila
za
v
gore
.
“
„
Kaj
si
pripravila
?
“
je
prašala
stara
žena
radovedno
.
„
Oh
,
saj
veste
kaj
:
fižolovka
,
turšični
žganci
,
vino
,
kofe
,
potica
,
vse
mora
biti
,
pa
še
mrmrajo
.
“
„
A
,
svet
je
strašno
razvajen
“
,
je
pritrdil
Hrvatin
.
„
Ubogi
kmet
,
ki
ne
more
obdelati
z
lastno
družino
—
ni
v
stanu
shajati
.
Letine
so
slabe
,
zemlja
je
izpita
,
davki
veliki
—
zato
pa
gre
vse
v
Ameriko
.
Za
božjo
voljo
—
Peterk
je
prodal
seno
in
zračunil
,
da
ima
še
izgubo
...
“
„
Kaj
pa
Jože
,
oče
?
“
je
prašala
krepka
deklica
in
postala
še
bolj
rdeča
.
„
Na
jesen
,
pa
ne
letos
,
pride
domov
“
,
je
rekla
veselo
mati
Jožetova
.
„
Potem
ga
boste
pa
ženili
,
kaj
ne
?
“
„
Potreba
bo
.
Piše
,
da
bo
kupil
še
par
njiv
in
kako
živinče
,
delati
pa
nima
kdo
.
Luca
pravi
,
da
gre
v
službo
v
mesto
.
“
„
Ali
ne
mara
Jožeta
?
“
je
prašala
dekla
.
„
Ne
Jožeta
,
ne
kmetiškega
dela
“
,
je
odgovorila
pikro
mati
;
„
pa
naj
gre
;
odgojila
sem
jo
,
naj
pa
poskusi
po
svetu
.
