vcerkev
k
sveti
maši
.
Snažno
sem
se
umil
in
oblekel
v
praznično
obleko
.
Našega
psa
nisem
vzel
s
seboj
.
V
cerkev
se
ne
sme
jemati
psov
.
Pri
nas
imamo
psa
.
Ime
mu
je
Sultan
.
Ima
štiri
noge
in
pecelj
,
temu
peclju
se
pravi
rep
in
je
zelo
koristen
.
«
Ena
stran
je
bila
srečno
popisana
in
zadovoljno
je
pokimala
stara
Jera
,
ko
je
Milan
žarečih
lic
zatrjeval
,
da
žele
v
šoli
ravno
tako
nalogo
s
številom
nog
in
koristjo
živali
.
Pogumno
sta
se
lotila
druge
strani
,
pa
ju
je
zmotila
gospa
Jerajeva
,
prišedša
domov
.
»
Lačna
sem
!
«
je
vzdihnila
.
»
Ali
je
kaj
jajc
doma
?
«
»
Dve
sta
pa
res
,
«
je
odgovorila
Jera
.
»
Dajte
,
Jera
,
scvrite
jih
!
«
je
rekla
gospa
in
odšumela
v
sobo
.
Jera
je
morala
pustiti
svojega
gojenca
,
da
je
pristavila
ponev
,
vanjo
dala
masti
in
ubila
jajci
.
Ko
je
bilo
cvrtje
gotovo
,
ga
je
nesla
s
kruhom
in
jedilnim
orodjem
gospe
v
sobo
;
ko
se
je
vrnila
v
kuhinjo
,
je
videla
,
da
je
bil
medtem
Milanček
trdno
zaspal
sredi
naloge
.
»
Moj
revček
zaspani
!
«
je
rekla
.
Rahlo
,
rahlo
ga
je
dvignila
,
varno
ga
nesla
v
posteljo
,
slekla
,
odela
,
prekrižala
.
Potem
se
je
spravila
sama
nad
konec
naloge
.
Pisala
ga
je
na
listek
papirja
,
da
ga
Milan
lahko
hitro
prepiše
v
zvezek
jutri
pred
šolo
.
Ni
se
malo
trudila
.
Pisala
je
sicer
že
dokaj
pisem
–
o
,
pisem
je
bila
vajena
!
–
pa
kaj
,
ko
hoče
šola
vse
po
svoje
in
drugače
,
kakor
je
res
!
Globoko
se
je
oddahnila
,
ko
je
slednjič
skovala
sledeči
umotvor
:
»
Zvonovi
so
lepo
zvonili
.
Ptički
so
peli
čast
Stvarniku
.
Ptički
imajo
dve
nogi
.
Na
enem
koncu
imajo
kljun
,
na
drugem
koncu
imajo
namesto
kljuna
rep
.
Nekateri
so
zelo
koristni
.
Ljubi
prijatelj
,
gotovo
si
tudi
ti
imel
tako
vesele
praznike
!
Zdaj
pa
moram
to
svoje
pisanje
skleniti
,
svetlo
lučko
ugasniti
in
te
prav
lepo
pozdravim
od
travice
zelene
do
plavega
neba
,
od
rumenega
sonca
do
tvojega
srca
.
«
Bila
je
enajsta
ura
,
ko
je
ugasnila
svetilko
.
Poljubila
je
sladko
spečega
Milana
na
čelo
in
se
spravila
leč
.
V
zadnji
sobi
gostilne
»
Pri
kavki
«
je
ta
večer
sejal
odbor
»
Strune
«
.
»
Struna
«
je
vedno
sejala
po
gostilnah
,
enkrat
v
tej
,
drugič
v
drugi
.
Imela
je
sicer
v
zasebni
hiši
najeto
sobo
,
imenovano
»
društveni
prostori
«
,
kamor
so
skraja
sklicevali
seje
.
Toda
ni
šlo
–
v
»
društvene
prostore
«
odborniki
niso
prihajali
.
In
če
so
prišli
,
so
bili
vsi
v
opoziciji
:
zoper
vsak
predlog
so
imeli
pomisleke
in
vsakikrat
se
jim
je
silno
mudilo
od
tod
.
Zato
so
se
rajši
shajali
v
gostilni
.
Sploh
seje
v
gostilni
,
to
so
vse
drugačne
!
Že
gostilna
sama
,
kako
spodbudno
učinkuje
na
zborovalce
!
Gostilniški
zrak
,
prepojen
s
tobačnim
dimom
,
dehteč
po
vinu
,
pivu
,
mokrih
ostankih
cigar
in
cigaret
,
po
jedilih
in
vlažnosti
,
kako
čudovito
drami
že
ta
zrak
trudne
živce
!
Maroge
na
namiznem
prtu
od
črnega
vina
,
od
omak
in
pepela
,
tla
posuta
s
končki
cigaret
,
z
vžigalicami
,
zlomljenimi
zobotrebci
in
kostmi
kako
vse
to
dobro
dé
očesu
!
In
povrhu
še
požirek
penečega
piva
,
rujnega
vinca
;
kar
očitno
se
širi
odbornikom
obzorje
,
duh
postaja
smelejši
,
malenkostne
zasebne
in
družinske
skrbi
se
umikajo
ozirom
na
domovino
.
In
rodé
se
sklepi
,
tehtni
in
daljnosežni
.
Gospod
predsednik
Jeraj
je
bil
duša
društva
.
Tako
so
ga
imenovali
po
pravici
.
Zakaj
vse
,
kar
je
društvo
storilo
imenitnega
,
vse
se
je
rodilo
v
njegovi
glavi
.
Tudi
nocoj
je
presenetil
zavzete
odbornike
s
celo
vrsto
sijajnih
predlogov
.
Kako
bi
se
dvignil
pri
pomladanski
veselici
denarni
promet
brez
nadležnega
obiranja
gostov
s
cvetkami
in
enako
šaro
?
To
je
bil
predmet
prvemu
njegovemu
predlogu
in
gospod
predsednik
Jeraj
je
izvajal
,
utemeljeval
in
predlagal
:
cene
pijač
se
za
petdeset
odstotkov
zvišajo
;
zato
pa
bodi
vsaka
tretja
čaša
zastonj
!
To
bo
ljudi
spodbujalo
k
pitju
;
že
iz
nagona
varčnosti
bo
hotel
vsak
doseči
tretjo
zastonjsko
čašo
.
Vnelo
se
bo
veselo
tekmovanje
in
lepa
vsota
se
bo
skupila
v
društveno
blagajno
!
Soglasno
in
z
navdušenjem
je
bil
odobren
in
sprejet
predsednikov
nasvet
.
Kar
razgreli
so
se
gospodje
odborniki
.
Imenitna
misel
!
Kakor
so
poznali
svojo
in
svojih
krogov
dušo
,
bo
ta
uravnava
cen
z
nagrado
dvignila
promet
s
pijačo
do
neznane
višine
,
zraven
se
bo
občinstvo
izborno
zabavalo
,
blagajna
pa
polnila
.
—
In
izvirna
je
misel
!
Javnost
bo
strmela
–
še
tisti
,
ki
so
zdaj
tiščali
oči
,
bodo
spregledali
in
morali
priznati
zaslužno
delovanje
društva
!
Predsednikov
zvonec
je
prekinil
živahni
razgovor
.
Sledil
je
nov
,
važen
predlog
:
vina
za
veselico
izberi
poseben
odsek
!
S
ponosom
je
zrl
predsednik
na
neutrujeno
delavnost
svojega
odbora
:
vsi
do
zadnjega
so
se
oglasili
prostovoljno
,
da
vstopijo
v
ta
odsek
!
Tako
število
pa
bi
bilo
preveliko
;
zato
je
prodrl
posredovalni
predlog
,
da
vodi
vse
začetne
poizvedbe
in
pogajanja
zaradi
vin
gospod
predsednik
sam
,
končna
odločitev
pa
gre
celokupnemu
odboru
.
Postrežljivi
gospod
krčmar
je
švigal
okoli
gostov
.
Ujel
je
smisel
tega
predloga
in
hitel
,
da
vljudno
smehljaje
postavi
na
mizo
tri
litre
vina
različnih
vrst
za
blagohotno
pokušnjo
;
ponudil
se
je
,
da
ga
dobavi
slavnemu
društvu
po
izredno
nizki
ceni
,
tako
rekoč
v
lastno
izgubo
.
Pričelo
se
je
pokušanje
.
Ura
je
bila
že
deset
,
govorili
in
smejali
so
se
vsi
vprek
,
pokušali
,
izrekali
in
zapisovali
mnenja
,
pa
se
je
dvignil
gospod
predsednik
,
vedno
delaven
,
vedno
vnet
,
potrkal
z
nožem
ob
kozarec
,
prizanesljivo
čakal
,
da
nastopi
mir
,
in
izpregovoril
tele
,
skrbno
pripravljene
besede
:
»
Častiti
gospodje
odborniki
!
Naše
društvo
,
naš
ponos
,
katerega
blagor
je
nam
vsem
enako
pri
srcu
,
slavi
letos
desetletnico
,
odkar
vihti
svoj
prapor
široma
po
naši
mili
domovini
.
Koliko
je
storilo
v
teh
letih
,
veste
vsi
in
ne
bom
ponavljal
.
Tudi
širša
javnost
priznava
naše
zasluge
,
dokaz
temu
ugodna
poročila
o
naših
prireditvah
v
vseh
listih
,
ki
so
nam
naklonjeni
,
skratka
,
ki
so
nepristranski
.
A
to
priznanje
je
le
moralično
!
Vprašajte
gospoda
blagajnika
,
koliko
ima
naše
društvo
podpornih
članov
,
in
pove
vam
,
da
celih
sedemnajst
.
To
je
evropski
škandal
!
(
Ogorčeni
klici
.
)
Pa
kdo
je
kriv
tega
?
Mi
sami
,
ker
držimo
roke
navzkriž
!
To
mora
postati
drugače
.
Naša
desetletnica
nam
nudi
ugodno
priliko
,
da
dvignemo
njih
število
na
desetkrat
in
na
dvajsetkrat
sedemnajst
!
Imamo
gospode
v
našem
mestu
,
ki
se
dajo
zmerjati
s
prvaki
in
narodnjaki
,
pa
niso
niti
člani
našega
društva
!
Mar
naše
društvo
ni
narodno
?
Mar
so
ti
gospodje
potemtakem
narodnjaki
,
mar
so
celó
prvaki
?
(
Klici
:
Izdajice
!
)
To
je
treba
povedati
tem
gospodom
.
—
In
še
nekaj
!
Kdor
nas
podpira
,
tega
mi
podpiramo
.
Kdor
je
naš
član
,
pri
tem
bomo
kupovali
,
zanj
glasovali
pri
volitvah
;
kdor
ni
,
temu
ne
vinarja
zaslužka
,
ne
končka
glasu
!
In
zdaj
na
delo
,
gospoda
!
Nobene
besede
več
ali
za
trdno
pričakujem
,
da
nabere
in
prijavi
do
bližnje
odborove
seje
vsak
odbornik
vsaj
deset
novih
članov
!
«
Splošno
navdušenje
se
je
dvignilo
za
jedrnatim
govorom
gospoda
predsednika
in
križem
so
se
kovali
podrobni
načrti
.
Oglasil
se
je
pisarniški
uradnik
Kosec
:
»
Ti
Jeraj
,
kaj
pa
tvoj
šef
?
Ali
je
pri
našem
društvu
?
«
Gospod
Jeraj
je
odgovoril
:
»
Ta
?
Ne
,
naš
stari
sploh
ni
pri
nobenem
društvu
.
Toda
to
me
ne
moti
.
Koj
jutri
potrkam
pri
njem
in
se
malo
pomeniva
,
kako
in
kaj
.
Ni
spak
,
da
ga
ne
pridobim
celó
za
ustanovnika
!
«
Tudi
knjigovez
gospod
Korun
je
imel
kos
ideje
:
»
Če
vabimo
člane
,
jim
moramo
kaj
nuditi
.
Jaz
sem
za
to
,
da
sklenemo
:
Umrle
svoje
člane
spremljaj
društvo
korporativno
z
društveno
zastavo
k
večnemu
počitku
in
jim
zapoj
žalostinko
!
To
naj
se
razloži
ljudem
,
boste
videli
;
kakor
muhe
na
med
bodo
silili
v
društvo
,
vlekel
jih
bo
pogreb
z
zastavo
in
žalostinko
!
«
Predsednik
Jeraj
je
s
pohvalnimi
besedami
podpiral
ta
predlog
in
omizje
ga
je
soglasno
sprejelo
.
Vse
črno
nasvetov
se
je
še
vrstilo
,
drug
je
bil
boljši
od
drugega
.
Nasvet
gospoda
asistenta
Pavliča
:
Znani
ljubljanski
gospodje
,
ki
bi
lahko
bili
člani
društva
,
pa
še
niso
,
naj
se
kar
napišejo
na
polo
in
naj
se
kratko
malo
pošlje
okrog
njih
postrešček
,
da
pobere
udnino
;
večina
gospodov
je
že
pri
toliko
društvih
,
da
niti
vedeli
ne
bodo
,
ali
so
člani
»
Strune
«
ali
ne
,
in
bodo
brez
ugovora
plačali
.
—
Nasvet
gospoda
stavca
Batagelja
,
naj
se
tisti
,
ki
ne
bi
marali
pristopiti
k
društvu
,
po
imenih
ošibajo
v
listih
.
—
Nasvet
gospoda
oficiala
Gabriča
,
naj
si
društvo
omisli
nove
društvene
znake
,
ki
bi
se
tako
nosili
kakor
red
zlatega
runa
.
In
tako
dalje
in
tako
dalje
.
Žal
,
da
vsi
ti
uvaževanja
vredni
nasveti
niso
prišli
do
zaslužene
polne
veljave
,
ker
so
se
stavljali
in
razpravljali
hkrati
in
vse
vprek
in
se
je
obenem
pri
polnih
litrih
slavil
tudi
krst
novega
člana
,
ki
ga
je
ta
večer
pridobil
gospod
predsednik
,
gostilničarja
»
Pri
kavki
«
.
Šele
ob
dveh
po
polnoči
je
prišel
gospod
Jeraj
domov
.
Do
takrat
je
bila
stara
Jera
že
štirikrat
vstala
in
šla
,
da
odene
Milančka
;
fant
je
spal
nemirno
,
nemara
ga
je
begala
domača
naloga
.
Jerajev
šef
,
odvetnik
dr.
Šipelj
,
je
bil
majhen
,
živahen
gospod
,
že
bolj
v
letih
,
s
cilindrom
na
glavi
in
z
viržinko
v
ustih
.
Če
so
ga
videli
brez
viržinke
,
so
postajali
in
povpraševali
,
ali
je
bolan
.
Razen
cilindra
in
viržinke
je
imel
tudi
deset
otrok
in
ženo
.
In
ljudje
so
se
prijazno
muzali
,
kadar
so
ga
videli
na
sprehodu
z
vsem
številnim
zavodom
in
njegovimi
pritiklinami
,
kajti
mlajši
člani
zavoda
so
s
seboj
vlačili
na
sprehod
in
pohaj
tudi
punčko
in
kužka
in
medveda
,
slednja
dva
na
kolesih
,
in
Gašperčka
in
voziček
.
—
S
politiko
se
dr.
Šipelj
ni
pečal
,
niti
ni
pisal
v
liste
,
pač
pa
sta
ga
tu
in
tam
videla
gledališče
in
koncertna
dvorana
.
Tisti
dan
po
znameniti
odborovi
seji
»
Strune
«
je
imel
dr.
Šipelj
dopoldne
daljšo
razpravo
na
sodišču
.
Šele
o
pol
dvanajstih
se
je
vrnil
v
pisarno
.
To
pot
sicer
ni
bil
dobil
pravde
,
toda
ta
okolnost
mu
ni
grenila
razpoloženja
,
ker
se
je
bil
v
teku
let
povzpel
do
spoznanja
,
da
je
včasih
bolj
pošteno
pravdo
izgubiti
,
kakor
jo
dobiti
.
Prijazno
je
odzdravil
osebju
,
stopil
v
svojo
sobo
in
odložil
.
Naredil
je
z
rokami
nekaj
prostih
vaj
,
potem
pa
sedel
za
pisalnik
,
da
pregleda
ondi
ležečo
pošto
.
Pa
je
potrkalo
in
vstopil
je
črno
oblečen
,
v
rokavicah
in
s
pinjo
ali
cilindrom
v
roki
gospod
Jeraj
.
»
O
,
gospod
Jeraj
,
v
svatovski
obleki
!
«
ga
je
prijazno
pozdravil
dr.
Šipelj
.
»
Kaj
mi
pa
prinašate
imenitnega
.
Ali
potrebujete
botra
?
Z
največjim
veseljem
!
«
Vstal
je
in
si
občudujoč
ogledoval
slavnostnega
Jeraja
od
nog
do
glave
.
Gospod
Jeraj
se
ni
dal
spraviti
iz
tira
.
Odprl
je
zatvornico
svoje
govorniške
sile
in
na
prijaznega
gospoda
šefa
usul
ploho
besed
,
praznično
opranih
,
poškrobljenih
in
zlikanih
:
»
Preblagorodni
gospod
doktor
!
Prihajam
kot
odposlanec
pevskega
društva
‚
Strune
’
.
Pevsko
društvo
‚
Struna
’
praznuje
letos
svojo
desetletnico
.
Ne
bi
je
pa
moglo
sijajneje
praznovati
,
kakor
da
pristopi
k
njemu
čimveč
novih
ustanovnikov
ali
vsaj
članov
letnikov
.
Zlasti
bi
si
društvo
štelo
v
neizmerno
čast
,
če
bi
tudi
vi
,
velecenjeni
gospod
doktor
...
«
»
Jaz
?
Zakaj
?
«
je
čudeč
se
vprašal
dr.
Šipelj
.
»
Pet
ne
bom
hodil
k
vam
,
krokat
pa
tudi
ne
.
Smešno
bi
bilo
,
če
bi
se
štulil
vmes
.
Vaše
društvo
mi
je
tako
od
rok
kakor
,
recimo
,
zadruga
dimnikarjev
.
Dimnikarji
so
častivredni
in
potrebni
možje
,
pa
če
mi
pridejo
z
društvom
,
ne
bom
pristopil
in
ne
bom
.
V
vsakem
društvu
naj
bodo
tisti
,
ki
vanj
spadajo
,
namreč
tisti
,
ki
jim
društvo
pospešuje
katere
koli
skupne
gmotne
ali
idealne
namene
.
S
‚
Struno
’
pa
res
ne
vem
,
kakšen
stik
naj
bi
imel
.
«
»
Ali
,
gospod
doktor
,
‚
Struna
’
je
vendar
narodno
društvo
!
«
»
Da
,
da
,
«
je
odgovoril
dr.
Šipelj
,
»
pa
vi
gospodje
okoli
‚
Strune
’
bi
bili
nemara
narodni
tudi
brez
društva
!
«
»
Naši
koncerti
...
«
je
nadaljeval
gospod
Jeraj
.
»
Koncerte
imam
rad
,
«
je
rekel
dr.
Šipelj
,
»
namreč
lepe
koncerte
.
Pa
z
umetniškega
stališča
vaši
koncerti
pač
ne
prihajajo
v
poštev
,
kajne
?
Ne
rečem
,
da
nimajo
svojega
pomena
.
Pevske
vaje
in
pevski
večeri
dvigajo
družabno
življenje
vašega
kroga
,
zlasti
se
laže
pije
,
kajne
?
–
če
se
poje
vmes
ali
posluša
.
Saj
je
prav
,
da
se
ljudje
zabavajo
–
če
imajo
denar
,
seveda
.
Ali
jaz
vendar
nisem
poklican
,
se
brigati
ali
zanimati
za
to
,
da
se
več
ali
manj
ljudi
zabava
in
da
se
zabava
prav
na
ta
način
in
pod
vašim
okriljem
!
«
Jeraj
je
udaril
na
šaljivo
struno
.
»
Gospod
doktor
,
samo
štiri
kronice
na
leto
!
«
Misel
na
ustanovnino
je
bil
že
pokopal
.
Dr.
Šipelj
se
je
prijateljsko
nasmehljal
.
»
Dajte
no
,
sédite
,
gospod
Jeraj
!
Veste
,
za
tiste
štiri
kronice
res
ne
gre
.
Ali
soodgovornosti
ne
maram
.
Gre
za
to
,
da
se
morebiti
ne
pomaga
na
prisiljen
način
vzdrževati
to
,
kar
ni
treba
,
da
bi
obstajalo
.
Vidite
,
gospod
Jeraj
,
vi
ste
delaven
in
pošten
človek
!
Dobro
vem
,
da
povsem
nesebično
žrtvujete
‚
Struni
’
lepo
mero
časa
,
truda
,
denarja
,
nemara
tudi
zdravja
in
morebiti
še
česa
.
Vaši
nameni
so
plemeniti
,
bolje
,
uverjeni
ste
,
da
so
plemeniti
.
Poudarjate
,
da
je
društvo
narodno
–
kaj
se
to
pravi
:
narodno
?
Menda
hočete
s
tem
reči
,
da
je
društvo
koristno
za
narod
.
To
bi
bilo
lepo
.
Prizadevanja
,
ki
bi
v
resnici
služilo
blaginji
naše
širše
družine
,
imenovane
narod
,
se
gotovo
ne
bi
branil
podpirati
.
Ste
li
pa
kdaj
premišljali
,
ali
vaše
društvo
res
pospešuje
duševni
ali
telesni
blagor
te
naše
širše
družine
,
naroda
ali
poedincev
,
ki
iz
njih
obstaja
?
«
»
Jaz
mislim
,
«
je
rekel
Jeraj
.
»
Glejte
,
o
tem
nikdo
nič
ne
misli
!
Pri
nas
tiči
vse
,
kar
leze
in
gre
,
v
odborih
ali
javnih
zastopstvih
.
Vsi
delujejo
za
narod
.
Uspeha
tega
svojega
delovanja
pa
nikdar
nikdo
ne
pretehtava
in
naroda
je
vedno
manj
,
in
kar
ga
je
,
je
vedno
bolj
piškav
.
Jaz
nisem
v
nikakem
odboru
niti
v
občinskem
svetu
niti
v
deželnem
zboru
,
pa
vendar
delam
več
za
narod
in
ne
le
za
narod
,
temveč
tudi
za
človeštvo
kakor
marsikdo
,
čigar
ime
straši
vsak
dan
po
listih
.
«
Gospod
Jeraj
se
je
začudil
—
o
tem
delovanju
svojega
šefa
še
ni
bil
nikdar
nič
slišal
.
Dr.
Šipelj
pa
je
nadaljeval
:
»
Imam
deset
otrok
.
Sami
ob
sebi
niso
otroci
nikaka
zasluga
.
Ali
resno
se
trudim
,
da
jih
zredim
in
vzgojim
v
zdrave
,
delavne
,
poštene
ljudi
.
Če
bo
božja
volja
–
pomislite
–
deset
dobro
vzgojenih
in
sposobnih
ljudi
bom
dal
narodu
!
Koliko
pridnih
rok
,
bistrih
glav
,
usmiljenih
src
!
Poglavitno
je
vendar
,
kajne
?
–
kakšni
so
ljudje
,
ki
tvorijo
narod
;
da
so
v
korist
človeštvu
in
ne
mu
v
breme
!
—
In
zdaj
vzemiva
vaše
društvo
in
poleg
vašega
še
sto
drugih
!
Saj
je
prav
in
le
naravno
,
da
se
druži
vsak
,
kdor
ima
količkaj
potrebe
po
družbi
,
čeprav
mu
gre
le
za
tarok
!
Ko
se
naveličajo
drug
drugega
,
gredo
zopet
vsaksebi
in
–
mirna
Bosna
!
Pri
društvih
pa
je
drugače
,
društva
so
bitja
zase
in
rada
životarijo
tudi
še
tedaj
,
kadar
niso
nobenemu
posamezniku
več
potrebna
.
Zlasti
se
to
lahko
dogaja
pri
društvih
s
takimi
po
sili
člani
,
kakršen
naj
po
vaši
želji
postanem
jaz
.
Torej
vaše
društvo
–
kak
blagor
donaša
‚
Struna
’
najprej
vam
?
«
»
Prosim
,
gospod
doktor
,
človek
vendar
ni
sebičen
!
«
»
Dobro
!
Torej
vam
društvo
osebno
ne
koristi
!
—
Najbližja
sta
vam
potem
gospa
in
otrok
,
saj
imate
enega
–
kajne
,
fantiča
?
Do
njiju
imate
dolžnosti
,
resnejše
in
nujnejše
,
kakor
so
katerikoli
‚
nameni
’
kateregakoli
društva
.
Kakšen
blagor
torej
donaša
‚
Struna
’
vaši
soprogi
in
vašemu
sinu
?
Ne
veste
;
jaz
tudi
ne
!
Nemara
boste
laže
odgovorili
,
če
vas
vprašam
,
kakšno
škodo
jima
donaša
.
Gmotne
škode
se
niti
ne
dotikam
;
niti
ne
,
ali
vas
ne
pogrešata
gospa
in
domači
red
,
kadar
posedate
po
sejah
.
Nekaj
vam
pa
lahko
rečem
,
ker
imam
rad
deco
:
Škoda
za
vsako
uro
,
ki
jo
žrtvujete
‚
Struni
’
,
namesto
da
se
ukvarjate
s
svojim
sinčkom
!
Tudi
vaš
sin
je
član
naroda
!
«
Gospod
Jeraj
je
vstal
.
»
Potemtakem
naj
bi
društva
kar
prenehala
?
«
»
Vsa
ne
.
Le
tista
,
ki
niso
potrebna
.
Vsako
društvo
naj
bi
se
ob
sklepu
vsakega
leta
resno
povprašalo
:
Ali
sem
v
resnici
potrebno
?
–
in
če
si
ne
more
dati
čisto
določenega
pritrdilnega
odgovora
,
naj
mirno
preneha
,
namesto
da
tarna
po
listih
zaradi
denarnih
stisk
in
ošteva
občinstvo
,
zakaj
ga
ne
podpira
.
—
Vaša
‚
Struna
’
obhaja
desetletnico
.
Pomislite
,
kako
bi
bilo
imenitno
,
ako
bi
odborniki
napravili
bilanco
,
ali
in
koliko
prinaša
društvo
koristi
,
koliko
pa
povzroča
škode
–
potem
pa
bi
izjavili
:
V
proslavo
svoje
desetletnice
se
društvo
prostovoljno
razdruži
!
—
To
bi
bil
nemara
najodličnejši
sklep
društva
,
odkar
obstoji
!
«
Gospod
Jeraj
se
je
kislo
smehljaje
priklonil
.
»
Torej
oprostite
,
gospod
doktor
!
«
Dr.
Šipelj
ga
je
oberoč
prijel
za
desnico
in
mu
jo
stresel
.
»
Gospod
Jeraj
,
verjemite
mi
,
dober
oče
je
več
kakor
društven
predsednik
!
Namesto
za
društvo
in
njegov
megleni
blagor
delujte
rajši
za
prospeh
svojega
lastnega
gnezda
!
Tod
je
vir
naroda
!
—
In
ne
pozabite
:
Za
botra
,
kadar
treba
,
grem
od
srca
rad
!
«
Udaril
je
Jeraju
v
roko
.
Čevljar
Pirc
ni
mogel
delati
,
ker
ga
je
bolela
roka
.
Bolela
ga
je
,
ker
ga
je
bil
ugriznil
v
palec
rodni
sin
Tonček
.
Stvar
se
je
zgodila
tako
.
Oče
ga
je
preveč
živo
vzgajal
.
Noben
del
Tončkovega
telesa
ni
bil
varen
pred
to
vzgojo
.
In
ko
jih
je
Tonček
nekega
lepega
dne
spet
spravil
zvrhano
mero
po
glavi
in
grbi
,
je
storil
,
kar
mu
je
svetoval
Kocmurjev
Stanko
:
ušel
je
in
jo
popihal
naravnost
k
teti
.
Teta
ga
je
gledala
,
fant
pa
je
imel
že
pripravljen
izgovor
:
»
Na
vakance
sem
prišel
.
Učitelj
je
zbolel
,
nimamo
šole
,
pa
so
ata
rekli
,
naj
grem
k
vam
.
«
In
že
je
poskočil
okoli
hiše
,
po
dvorišču
in
vrtu
,
če
je
še
vse
v
starem
redu
,
z
njim
Rjavček
v
skokih
in
s
prijaznim
lajanjem
.
Potem
v
tetino
sobo
.
Še
je
stala
kakor
prej
njegova
postelja
in
je
pogledal
v
svoj
predal
:
lepo
zravnana
sta
notri
ležala
njegova
obleka
in
perilo
.
Čutil
je
,
tukaj
je
doma
in
ne
v
grdi
Ljubljani
.
Vzel
je
in
si
privezal
svoj
ljubi
stari
modri
predpasnik
in
šel
v
hlev
pozdravit
stare
znance
:
backa
svojega
srca
,
belca
,
dimko
in
vse
druge
,
kako
prijazno
se
mu
je
zdelo
pri
njih
!
Še
gnoj
mu
je
dehtel
in
se
je
lotil
vil
in
ga
kidal
in
je
do
večerje
več
naredil
kakor
pastir
ves
dan
.
Drugi
dan
je
šel
navsezgodaj
s
teto
na
polje
in
se
tako
pridno
sukal
,
da
nikoli
tega
.
»
Včasih
se
nisi
tako
gnal
pri
delu
,
«
je
rekla
teta
,
»
nisem
verjela
,
da
ti
bo
Ljubljana
v
takšen
prid
!
«
Tudi
poslušen
je
bil
bolj
ko
svoje
dni
in
rad
se
je
pritiskal
k
teti
,
kar
milo
se
ji
je
delalo
,
osameli
revi
.
»
Ali
ti
je
všeč
v
Ljubljani
?
«
ga
je
izpraševala
.
Fant
je
zmigal
z
glavo
,
da
ne
.
Ponujale
so
se
mu
solze
.
»
Ni
drugače
,
ata
in
mamo
moraš
ubogati
!
«
ga
je
poučila
teta
.
»
Samo
prosiš
jih
lahko
,
da
te
puste
pri
meni
.
«
Doma
v
Ljubljani
je
nastalo
veliko
razburjenje
,
ko
so
pogrešili
fanta
.
Oče
se
je
najprej
kazal
trdega
.
»
Spat
bo
že
prišel
,
«
je
rekel
.
A
ko
je
ura
bila
osem
,
devet
,
deset
,
fanta
pa
le
od
nikoder
,
ni
več
prikrival
skrbi
.
Mati
je
tarnala
:
»
Če
si
ni
kaj
naredil
!
Preveč
si
ga
pretepal
!
«
Čevljarja
je
dražil
ta
očitek
,
trdo
ga
je
zavrnil
:
»
Še
premalo
,
drugače
bi
ne
bil
ušel
!
«
Napodil
pa
je
vajenca
,
naj
stopi
po
bližnjih
ulicah
,
če
se
kod
potika
Tonček
in
si
ne
upa
domov
.
Sam
je
korakal
po
sobi
,
hodil
gledat
na
dvorišče
,
od
tod
pred
hišo
.
Fanta
ni
bilo
in
ga
ni
bilo
!
Mati
je
obupavala
:
ob
enajstih
ponoči
je
šel
mojster
Pirc
na
policijsko
stražnico
.
Poslušali
so
ga
in
obljubili
,
če
nalete
na
fanta
,
ga
že
spravijo
domov
;
nasvetovali
so
mu
,
naj
se
drugi
dan
zglasi
zaradi
posveta
še
na
sodniji
.
Tisto
noč
nista
zakonca
Pirčeva
nič
spala
in
blazina
Tončkove
mame
je
bila
mokra
od
solz
.
Komaj
sta
pričakala
dne
.
O
fantu
še
nič
sledu
,
tudi
na
policiji
ne
.
Mati
je
koprnela
:
»
Gotovo
je
šel
v
vodo
!
«
Vsa
hiša
je
bila
pokonci
.
Nanča
je
stala
sredi
dvorišča
in
prerokovala
,
kaj
se
ji
je
sanjalo
o
Tončku
in
kaj
pomenijo
sanje
;
šunder
je
prodrl
celó
do
starega
Korena
,
ki
je
s
povešeno
glavo
stopajoč
proti
vrtu
hripavo
vprašal
:
»
Kje
je
Tonček
,
kje
je
Tonček
?
«
–
pa
ni
dobil
odgovora
,
ker
so
se
njemu
in
psu
vsi
umikali
v
kraj
.
Ob
devetih
je
tekel
mojster
Pirc
na
sodnijo
k
varstvenemu
sodniku
.
Ta
ga
je
najprej
potolažil
.
»
Ne
eden
še
ni
šel
v
vodo
teh
mladih
ptičev
,
kar
jih
je
ušlo
z
doma
.
Tudi
ni
vzroka
za
strah
,
da
se
mu
je
pripetila
kaka
nesreča
:
takile
fantiči
se
znajo
bolje
čuvati
kakor
odrasli
.
Zakaj
je
pa
ušel
?
«
Čevljarju
se
je
nerodno
zdelo
pripovedovati
o
svoji
vzgojni
metodi
.
Razlagal
je
torej
hudobije
Tončkove
,
pričenši
od
gumbov
in
hlač
do
trmoglavosti
in
črne
nehvaležnosti
,
in
ko
jih
je
pravil
,
mu
je
bilo
sitno
,
da
hudobije
niso
hujše
.
»
To
ni
vse
vkup
nič
,
«
je
rekel
sodnik
,
»
zaradi
tega
ni
ušel
!
Povejte
mi
,
ali
vas
je
imel
rad
vaš
sin
?
«
Čevljar
se
je
bridko
pritožil
,
da
ne
,
in
kako
da
mu
sin
skraja
ni
maral
niti
reči
ata
,
če
ni
s
palico
stal
za
njim
.
Tako
je
sodnik
počasi
izmotal
iz
njega
,
da
je
bil
fant
do
zadnje
dobe
ves
čas
v
reji
pri
svoji
teti
.
Zdaj
mu
je
bila
stvar
jasna
.
»
Mojster
Pirc
,
«
je
rekel
,
»
ne
smete
preveč
zameriti
fantu
.
Ušel
je
,
ker
ga
nič
ne
veže
na
dom
—
samo
zaradi
strogosti
in
batin
otroci
ne
uhajajo
.
Da
vas
nima
rad
,
ni
sam
kriv
,
ljubezen
ne
prihaja
na
ukaz
,
niti
je
ne
dajeta
kri
in
rojstvo
.
Glejte
,
oče
in
mati
nista
tista
dva
,
ki
sta
kot
starša
vpisana
v
krstni
knjigi
;
resnični
starši
so
tisti
,
ki
se
ukvarjajo
z
nebogljenim
bitjem
,
da
iz
njega
zrede
in
vzgoje
človeka
!
Koliko
daje
tako
dete
posla
in
skrbi
,
koliko
trpljenja
!
Pa
blaženo
to
trpljenje
,
zakaj
iz
njega
se
rodi
ljubezen
:
ljubezen
staršev
,
ki
greje
,
varuje
,
prizanaša
,
in
ljubezen
otroka
,
ki
čuti
tod
svoje
gnezdo
in
zavetje
!
Nič
ne
dvomim
,
kam
jo
je
vaš
fant
pobrisal
;
nazaj
v
svoje
gnezdo
in
to
je
–
pri
teti
!
«
Mojstru
Pircu
se
je
sodnikova
pridiga
zdela
neumestna
–
kakor
da
je
šolarček
in
stoji
pred
katehetom
!
–
neumestna
in
celó
krivična
.
In
imel
je
za
potrebno
,
da
pojasni
gospodu
sodniku
,
kako
sta
imela
z
ženo
vseskozi
najboljše
namene
.
Res
sta
dala
otroka
od
sebe
v
rejo
,
toda
zakaj
?
Zato
,
da
je
žena
lahko
hodila
še
naprej
v
tovarno
.
Prihranila
sta
si
denarja
,
žena
ima
pokojnino
,
vso
lahko
devlje
na
stran
–
kadar
bo
dovolj
,
si
lahko
kupita
hišico
.
Čigava
bo
?
Nikogar
drugega
kakor
fantova
!
Sodnik
ga
je
prekinil
:
»
Ničesar
vam
ne
očitam
,
vem
,
da
ste
delaven
,
pošten
,
sposoben
obrtnik
.
Le
sina
napak
ne
sodite
!
Zbegan
ptiček
je
,
vzet
iz
vajenega
gnezda
;
deset
let
je
star
–
bojim
se
,
da
se
ne
bo
kar
zlahka
privadil
novemu
,
najmanj
s
tepežem
.
Pretehtajte
vse
in
preudarite
,
ali
ga
morebiti
vendar
ne
pustite
pri
teti
,
saj
sami
pravite
,
da
je
pametna
in
poštena
žena
!
In
glejte
bolj
na
sinov
blagor
kakor
na
svoje
želje
!
«
»
Hvala
za
pouk
!
«
je
rekel
čevljar
.
»
Lepo
bom
delal
z
njim
,
seveda
ubogati
me
mora
.
Na
kmetih
ga
pa
ne
pustim
,
otrok
je
mesten
in
spada
v
mesto
!
«
Po
kosilu
se
je
odpeljal
z
vlakom
.
S
postaje
je
peš
krenil
proti
Dolenji
vasi
,
kjer
je
domovala
teta
.
V
žepih
je
imel
pomaranče
,
v
glavi
pa
najblažje
namene
.
Teta
in
Tonček
sta
na
vrtu
okopavala
zelje
–
kako
ljubo
mu
je
dišala
prst
!
Vmes
je
pravila
teta
novice
iz
hleva
in
svinjaka
in
kaj
so
sejali
v
Lazih
in
kaj
na
Gradišču
,
kaj
je
novega
pri
sosedih
,
kako
kaže
sadje
in
kateri
zdaj
streže
pri
maši
.
Malicala
sta
:
črn
kruh
–
stari
,
ljubi
znanec
–
namazan
s
surovim
maslom
,
kako
mu
je
dišal
in
koliko
mu
je
vzbujal
prijaznih
spominov
!
Čez
in
čez
je
bil
srečen
in
zadovoljen
,
pozabljena
je
bila
Ljubljana
,
pozabljen
beg
in
še
od
daleč
ni
mislil
,
da
bi
moral
spet
nazaj
.
Pa
je
slučajno
pogledal
na
cesto
in
skočil
je
kvišku
,
kakor
da
ga
je
pičil
gad
.
Ne
da
bi
črhnil
besedico
,
je
zbežal
z
vrta
in
čez
travnik
v
kozolec
:
zagledal
je
bil
očeta
.
Teta
se
je
začudena
ozirala
,
kaj
je
fantu
in
kam
ga
je
neslo
,
kar
stopi
na
vrt
mojster
Pirc
in
na
kratko
in
brez
pozdrava
vpraša
:
»
Kje
imaš
Tončka
?
«
Zapazil
je
bil
sinov
beg
.
Da
beži
pred
svojim
očetom
,
ga
je
zbodlo
,
in
znatno
se
mu
je
ohladilo
prijaznejše
razpoloženje
,
ki
ga
je
prinesel
s
sabo
s
pomarančami
vred
.
»
O
,
si
ti
?
«
se
je
zavzela
teta
.
»
Tonček
,
kje
pa
si
?
Pravkar
je
bil
tukaj
.
Tonček
,
ata
so
prišli
!
«
»
Prepovedujem
ti
,
da
mu
daješ
potuho
in
ga
prikrivaš
!
«
se
je
zakregal
mojster
Pirc
.
Teta
je
strmela
.
»
Kdo
daje
potuho
?
Kdo
prikriva
?
Če
ti
ni
prav
,
čemu
mi
ga
pošiljaš
?
«
»
Kdo
ga
je
poslal
?
Ušel
je
,
nikdo
ga
ni
poslal
!
«
»
Ali
je
mogoče
?
Meni
je
rekel
,
da
je
učitelj
bolan
in
da
ga
ti
pošiljaš
na
vakance
.
—
Kraljica
nebeška
,
pa
ne
,
da
ga
preveč
tepeš
?
«
»
Ti
si
kriva
!
Ti
si
ga
izpridila
!
«
»
Svak
,
svak
!
Ali
se
ne
bojiš
Boga
?
Mar
ni
zdrav
,
mar
ga
nisem
redno
pošiljala
v
šolo
in
ga
učila
moliti
in
delati
?
Tako
si
mi
hvaležen
?
«
»
Plačeval
sem
ti
;
če
je
bilo
premalo
,
zakaj
nisi
rekla
,
dal
bi
ga
drugam
!
«
»
Kar
si
plačeval
,
še
za
milo
ni
bilo
in
za
perilo
!
Smilil
se
mi
je
;
otrok
,
dan
v
rejo
,
je
sirotek
,
kakor
da
nima
staršev
.
Iz
usmiljenja
sem
ga
vzela
in
iz
ljubezni
sem
ga
imela
in
bi
ga
še
,
čeprav
ne
bi
zanj
videla
vinarja
!
«
»
Verjamem
!
Zalegel
bi
ti
za
hlapca
!
«
»
Križani
Bog
,
kakšen
si
!
Veš
,
da
sem
vdova
in
brez
otrok
–
kar
je
moje
,
bi
bilo
njegovo
!
«
»
Zapiši
mu
,
pa
ti
ga
pustim
!
«
»
Prismoda
!
Kdo
zapisuje
desetletnemu
otroku
?
«
»
Koj
gre
z
mano
!
«
»
Kar
poišči
si
ga
!
In
z
vilami
ga
napodim
,
če
mi
še
kdaj
pride
pred
moj
prag
,
in
tebe
tudi
,
da
veš
!
«
Raztogotil
jo
je
svakov
nastop
,
šla
je
v
hišo
in
zaklenila
duri
za
sabo
.
Mojster
Pirc
je
krenil
proti
kozolcu
.
Tonček
se
je
bil
zaril
globoko
v
seno
,
ni
se
ganil
,
komaj
je
dihal
.
Slišal
je
škripati
lestvo
,
osorno
vprašanje
:
»
Kje
si
?
«
–
šumelo
je
seno
,
bližali
so
se
koraki
.
V
seno
je
segla
roka
,
prav
Tončku
v
lice
,
in
Tonček
,
zbegan
kakor
preganjana
žival
,
je
hlastnil
po
palcu
in
ugriznil
.
Čevljar
je
zaječal
in
zaklel
,
za
lase
je
vlekel
nesrečnega
Tončka
iz
sena
,
in
ko
ga
je
imel
zunaj
,
že
je
po
njem
izvajal
zapored
in
mešano
vse
svoje
vzgojne
metode
,
ono
z
lasmi
in
ono
z
ušesi
,
ono
z
bunko
in
ono
s
plosko
roko
,
po
glavi
in
hrbtu
in
hlačah
in
obžaloval
je
nedostatnost
človeka
,
ki
ima
le
en
par
rok
in
zato
ne
more
,
kakor
bi
rad
,
uporabljati
hkrati
vseh
vzgojnih
metod
v
prid
zanemarjencu
.
Tonček
ni
kričal
,
tiščal
je
zobe
,
gledal
v
tla
in
se
umikal
očetovim
očem
.
Težko
je
sopel
in
včasih
,
kadar
je
bilo
prehudo
,
polglasno
zaječal
.
Vzgoja
je
težek
posel
,
utrudil
se
je
oče
Pirc
in
odnehal
.
Vzel
je
jermen
in
ga
dal
sinu
okoli
roke
–
tako
ga
je
vlekel
s
kozolca
in
ga
gnal
proti
postajici
.
Ko
sta
prišla
mimo
tetine
hiše
,
so
bila
okna
in
vrata
zaprta
.
Tončka
je
premagalo
,
glasno
je
zaihtel
,
čevljar
ga
je
hitreje
potegnil
s
sabo
.
Za
oknom
je
stala
teta
in
si
brisala
oči
.
Pozno
zvečer
sta
prišla
z
vlakom
v
Ljubljano
,
oba
drugačna
,
kakor
ju
je
pričakovala
mati
čevljarica
.
Pripravljeno
je
imela
za
sina
odpuščanje
,
prijazno
besedo
,
objem
,
poljub
in
kranjsko
klobaso
–
ali
oče
je
bil
razjarjen
,
sin
preplašen
,
zakrknjen
,
nem.
Mučen
je
bil
sprejem
,
žalostni
so
šli
spat
in
drugo
jutro
ni
bilo
bolje
.
Čevljarju
je
ponoči
otekel
ugrizeni
palec
,
skelelo
ga
je
,
poizkusil
je
delati
,
pa
ni
mogel
.
Tako
mu
je
rasla
ogorčenost
zoper
sina
,
v
sinu
pa
večala
odpor
zoper
očeta
,
zoper
očetov
dom
,
zoper
Ljubljano
.
Zjutraj
ga
je
spremil
v
šolo
.
Peljal
ga
je
za
roko
in
ga
ni
prej
izpustil
,
dokler
ga
ni
porinil
noter
v
razred
.
Potem
je
čakal
pred
durmi
,
da
je
prišel
učitelj
.
Učitelj
je
bil
dober
,
star
gospod
;
izjavil
je
,
da
tiči
morebiti
vzrok
fantove
pokvarjenosti
v
okolnosti
,
da
ne
obiskuje
posebne
ure
,
ki
stane
tri
kronice
na
mesec
.
Pa
čevljar
je
preslišal
ta
dobrohotni
migljaj
,
zgolj
ponovil
svoje
priporočilo
:
»
Le
strogo
!
«
in
odšel
.
Ob
enajstih
je
prišel
zopet
ponj
in
ga
gnal
domov
.
Ženi
je
prepovedal
,
da
govori
s
sinom
,
dokler
ne
prosi
iz
lastnega
nagiba
odpuščanja
.
Po
kosilu
bi
se
bil
Tonček
rad
izmazal
na
dvorišče
,
pa
je
že
zagrmel
očetov
glas
:
»
Tukaj
ostaneš
!
Kdo
ti
je
dovolil
?
Zapomni
si
,
brez
mojega
dovoljenja
se
ne
boš
ganil
nikamor
!
Bom
videl
,
ali
se
mi
naučiš
prositi
ali
ne
.
«
Tonček
pa
je
stal
pri
durih
in
ni
izpustil
kljuke
.
Videlo
se
je
,
da
preudarja
,
ali
bi
ali
ne
bi
–
tepež
rodi
trmo
!
Ni
utegnil
dolgo
preudarjati
,
že
ga
je
zgrabil
oče
in
ga
pahnil
od
vrat
.
»
Čakaj
me
no
,
ali
boš
ubogal
ali
ne
!
Če
beseda
ne
drži
,
bo
pa
držal
jermen
.
Poklekni
!
«
Potisnil
je
fanta
na
tla
in
ga
privezal
k
posteljni
nogi
.
»
Zdaj
pa
le
uidi
,
če
moreš
!
«
Mati
čevljarica
je
kloneč
glavo
opravljala
svoja
gospodinjska
dela
in
si
ni
upala
pogledati
tja
,
kjer
je
klečal
Tonček
,
vajenec
je
hitel
vbadati
v
usnje
,
da
nikoli
tega
,
oče
Pirc
pa
je
hodil
po
sobi
in
pridigal
.
»
Zdaj
te
kaznujem
še
jaz
,
pa
te
bodo
kmalu
drugi
.
Boš
že
še
videl
!
Le
delaj
tako
naprej
,
vešalom
ne
uideš
!
Lepo
veselje
napravljaš
staršem
.
Trudila
sva
se
in
varčevala
,
da
boš
kdaj
kaj
imel
,
ti
pa
si
takšen
razbojnik
.
Sram
me
je
,
da
si
moj
sin
!
Učitelj
tudi
ni
zadovoljen
s
tabo
,
zadnjo
računsko
nalogo
si
prinesel
popackano
.
Ali
ne
veš
,
da
se
računskih
nalog
ne
sme
popackati
?
Mar
sem
te
jaz
tako
učil
,
kaj
?
Varuj
se
,
ti
pravim
;
ko
dobite
naznanila
,
le
eno
kljuko
mi
prinesi
,
pa
te
pošljem
v
prisilno
delavnico
,
tja
spadajo
taki
tiči
!
«
Tako
korakajoč
po
sobi
pridigoval
in
hkrati
pazil
,
da
ne
bi
Tonček
pri
klečanju
goljufal
in
se
usedel
na
peti
.
V
tem
plodovitem
vzgojevalnem
delu
ga
je
prekinil
obisk
.
Potrkala
je
in
pokukala
noter
gospa
Jerajeva
.
»
Z
dovoljenjem
!
«
je
rekla
.
»
Saj
koj
zopet
grem
.
O
,
ali
si
kaj
izgubil
pod
posteljo
,
Tonček
?
Če
najdeš
cekin
,
ga
meni
prinesi
!
«
»
Izgubil
je
,
izgubil
,
pa
samega
sebe
!
«
je
zamrmral
čevljar
.
»
E
,
z
otroki
so
križi
!
«
je
vzdihnila
Jerajeva
.
»
Zlasti
,
če
imajo
potuho
!
Pomislite
,
včeraj
so
me
klicali
v
šolo
,
grem
,
kaj
je
bilo
?
Fant
je
imel
nalogo
,
kaj
vem
kako
–
o
božiču
ali
o
veliki
noči
–
in
je
pisal
štirko
.
Nič
ne
rečem
za
to
,
dandanes
preveč
zahtevajo
v
šoli
od
otrok
!
Pa
zaradi
štirke
me
niso
klicali
,
ampak
zaradi
naše
Jere
.
Ko
se
je
fant
domov
prijokal
s
štirko
,
ali
ni
šla
ženska
neumna
v
šolo
in
nad
učitelja
,
kregat
se
in
ga
zmerjat
!
Doma
sem
jo
pošteno
oštela
,
si
lahko
mislite
;
pa
ni
nič
pomagalo
–
kake
sem
morala
slišati
!
Naj
bo
,
vsaka
stvar
ima
svoj
konec
,
pa
ga
bo
tudi
ta
imela
!
«
Sedla
je
na
posteljo
zraven
Tončka
in
mu
z
roko
brodila
po
laseh
.
Veselejše
občutje
je
prišlo
z
njo
v
stanovanje
.
Čevljar
je
povzel
besedo
:
»
Ali
je
res
,
ali
se
mi
zgolj
zdi
–
gospa
ste
danes
posebno
dobre
volje
.
Nekaj
se
je
zgodilo
!
«
Jerajeva
je
povesila
glavo
,
igraje
zazibala
nogo
,
potem
pa
šegavo
izpod
čela
pogledala
čevljarja
.
»
Mislite
?
Uganite
!
«
Oglasila
se
je
Pirčeva
:
»
Pa
ne
,
da
ste
zadeli
v
loteriji
?
«
Jerajeva
je
položila
roko
na
srce
.
»
Kakor
je
Bog
v
nebesih
,
nikomur
nisem
mislila
povedati
!
Ali
vi
uganete
vse
!
Ali
ste
od
Boga
ali
od
vraga
?
«
Privlekla
je
izza
pasa
riskonto
.
»
Glejta
!
«
Pirc
je
vzel
listič
in
stopil
k
oknu
,
Pirčeva
je
obrisala
roke
in
prišla
bliže
,
vajenec
se
je
ozrl
od
dela
,
še
Tonček
je
dvignil
glavo
in
stezal
vrat
.
»
Zamazane
so
številke
,
težko
se
jih
loči
,
«
je
rekel
Pirc
.
»
Ali
so
prišle
dve
ali
tri
?
«
»
Pet
,
triindvajset
in
devetintrideset
,
«
je
naštela
Jerajeva
.
»
Terno
!
«
sta
vzkliknila
zakonca
Pirc
,
vajenec
in
Tonček
sta
globoko
zajela
sapo
in
čevljarica
je
dostavila
:
»
Nikomur
bolj
ne
privoščim
kakor
vam
.
«
»
Pet
,
triindvajset
,
devetintrideset
,
«
je
ponavljal
Pirc
in
še
ogledoval
zamazane
številke
.
»
To
pot
me
pa
niste
marali
v
družbo
?
Dobre
številke
obdržite
kar
zase
?
Vi
ste
pravi
!
«
Vtaknil
je
riskonto
,
kakor
pozabivši
,
v
žep
telovnika
.
»
Oho
!
«
je
rekla
Jerajeva
.
»
A
tako
!
«
se
je
zasmejal
čevljar
.
»
Sem
mislil
,
da
ste
ga
meni
podarili
.
«
Vrnil
je
listič
.
»
Jaz
–
pa
darovala
vam
,
ki
imate
desetkrat
toliko
kot
jaz
?
Krave
bi
se
mi
smejale
!
«
»
Za
likof
pa
boste
vendar
dali
,
gospa
!
«
je
dražil
čevljar
.
»
Zakaj
pa
ne
,
rada
!
«
je
rekla
Jerajeva
in
se
prešerno
nasmejala
.
»
A
suha
sem
kakor
poper
–
vinar
bi
ne
padel
od
mene
!
«
»
Saj
imate
riskonto
,
«
je
dejal
čevljar
,
»
riskonto
je
kakor
gotov
denar
.
«
»
Pred
enim
tednom
ne
izplačajo
,
«
je
vzdihnila
Jerajeva
.
»
Kredita
pa
nimam
.
«
Namrdnila
je
ustnici
in
pogledala
čevljarja
.
Čevljar
se
je
točno
usedel
na
limanice
.
»
Koliko
pa
hočete
,
gospa
?
Kar
ukažite
!
«
Stopil
je
k
omari
.
»
Če
vas
primem
za
besedo
,
gospod
Pirc
?
«
Gospod
Pirc
je
odprl
predal
,
izpod
perila
vzel
knjižico
in
jo
razgrnil
:
lepo
zravnani
so
notri
ležali
bankovci
.
»
Koliko
?
«
je
vprašal
.
Jerajeva
je
pokazala
tri
prste
in
Pirc
ji
je
dal
tri
dvajsetkronske
.
»
Zdaj
pa
le
po
likof
!
«
je
veselo
ukazala
Jerajeva
.
»
Liter
štajerca
!
«
Molila
je
vajencu
bankovec
.
»
Na
,
fant
,
skoči
h
‚
Kavki
’
po
liter
štajerca
!
Le
povej
,
da
je
zame
!
Reci
,
tistega
,
ki
ga
bomo
točili
na
binkoštni
veselici
!
«
Mami
Pirčevi
ni
bilo
čisto
po
volji
,
da
mož
kar
tako
,
na
lepe
oči
,
izposoja
denar
,
ki
ni
bil
zgolj
njegov
,
ampak
sta
ga
privarčevala
oba
.
Toda
pogled
na
požirek
,
ki
bo
zastonj
,
jo
je
potolažil
in
šla
je
splaknit
steklenico
.
Mojster
je
pogledal
na
uro
.
»
Tri
četrt
je
na
dve
.
Peter
!
Tepec
,
kam
pa
gledaš
,
kadar
govorim
s
tabo
!
Najprej
tegale
spremiš
v
šolo
,
pa
glej
,
da
ti
ne
uide
!
Potem
stopiš
po
vino
!
«
Odvezal
je
sina
in
mu
še
eno
dal
z
jermenom
po
stegnih
:
»
Ti
pokora
ti
!
«
Pa
ta
je
bila
bolj
šaljiva
.
Tonček
je
pobral
šolske
reči
,
vajenec
steklenico
in
šla
sta
z
Bogom
.
Tonček
je
vso
pot
držal
šobo
,
vajenec
je
zmigaval
z
glavo
in
tudi
molčal
.
Ko
sta
bila
že
blizu
šole
,
je
vajenec
prekinil
molk
in
izjavil
:
»
Moj
Dunaj
,
imajo
tvoj
oče
denarja
!
Če
bi
ga
jaz
imel
,
grem
koj
v
Trst
.
«
Tonček
pa
ni
nič
rekel
.
Kaj
ga
je
brigal
denar
!
Kocmur
je
bil
še
vedno
brez
službe
,
namreč
brez
stanovitne
in
plačane
službe
.
Opravila
vobče
,
tega
je
imel
seveda
dovolj
vsak
sleherni
dan
.
Da
razodene
strmečemu
svetu
svoje
kmetijske
sposobnosti
in
vrline
,
je
izkopal
ob
sončni
plati
»
svoje
«
hiše
gredo
,
nasadil
je
vrsto
fižola
,
vrsto
koruze
,
pet
buč
in
deset
sončnih
rož
in
je
kalilo
in
raslo
in
Kocmurju
so
potekale
zadovoljne
ure
,
ko
je
gledal
uspeh
svojih
rok
in
se
ga
veselil
.
Ljubil
je
drobne
ptičke
,
nasipal
jim
je
drobtinic
ali
zrnja
in
jih
zvabljal
v
hišo
;
potem
je
urno
zaprl
duri
in
zavil
nedolžnim
krilatcem
vratove
.
Tako
je
že
nekaj
vrabcev
pa
tudi
kavk
šlo
svojo
pot
v
ponev
in
od
tod
v
njegov
želodec
.
Od
bližnjega
konjača
so
včasih
zašli
semkaj
golobi
in
niso
več
našli
nazaj
;
še
kaka
neprevidna
kura
je
plačala
z
življenjem
samovoljni
obisk
Kocmurjevega
parta
.
Pa
tudi
izven
doma
je
imel
dovolj
posla
.
Nadzoroval
je
mestne
ulice
in
trge
in
pospeševal
promet
.
Tujca
je
spoznal
že
od
daleč
,
kar
okoli
vogala
,
in
je
bil
postrežljiv
zlasti
proti
kmečkemu
prebivalstvu
,
ki
mu
je
rad
naklanjal
koristnih
migljajev
iz
bogate
zaloge
svojih
izkušenj
izpred
sodišča
.
Bil
je
že
na
glasu
in
se
je
dogajalo
,
da
so
kmetje
že
na
mitnici
povpraševali
,
kje
ima
svojo
pisarno
»
doktor
«
Kocmur
.
Opravila
je
imel
torej
dovolj
,
le
službe
nič
.
Kocmurka
je
sprevidela
,
če
mu
je
ona
ne
priskrbi
,
sam
si
je
ne
bo
.
Pa
se
je
napotila
h
Kožuhovi
Marjanici
,
ki
so
ji
rekli
»
kratka
Marjanica
«
,
če
ne
bi
hotela
posredovati
pri
županovi
kuharici
,
da
bi
se
županja
zavzela
za
Kocmurja
in
ga
pri
svojem
soprogu
županu
priporočila
za
prižigalca
mestnih
svetilk
.
Kožuhovo
so
imenovali
»
kratko
Marjanico
«
zaradi
zanimive
okolnosti
,
da
ni
bila
višja
nad
en
meter
,
široka
pa
približno
ravno
toliko
.
Hodila
je
ob
dveh
palicah
,
nogi
je
imela
zasukani
na
znotraj
,
tako
da
ju
je
pri
hoji
dvigala
drugo
čez
drugo
,
obraz
je
imela
po
navadi
zavit
v
črno
ruto
.
Drugače
je
bila
v
najlepših
letih
in
polna
življenja
.
Govoriti
je
znala
,
kakor
bi
sadila
rožice
,
pisma
pisati
lepa
,
da
je
človeka
kar
grabilo
pri
srcu
,
in
izučena
je
bila
v
umetnem
vezenju
.
Pa
se
je
rajši
preživljala
ob
tem
,
da
je
polagala
kvarte
,
dajala
svete
v
tajnih
stvareh
in
pisala
prelepa
pisma
.
Marjanica
je
stanovala
v
veliki
,
umazani
hiši
,
ki
je
svoje
dni
služila
za
vojašnico
.
Imela
je
v
najemu
sobo
in
kuhinjo
,
toda
sobo
je
bila
oddala
v
podnajem
štirim
tobačnim
delavkam
,
medtem
ko
je
sama
bivala
v
kuhinji
s
svojim
detetom
.
»
Kratka
Marjanica
«
,
to
ubogo
,
pohabljeno
bitje
,
je
imela
namreč
dete
,
živo
,
rodno
,
šest
mesecev
staro
dete
.
Bila
je
omožena
in
imela
moža
,
bil
je
dvakrat
tako
velik
kakor
ona
,
le
da
že
leto
dni
ni
več
vedela
,
kje
je
.
Prinesle
so
ji
ga
kvarte
,
vzela
ga
je
noč
.
Vedeževalka
je
bila
,
znana
daleč
naokrog
,
pa
je
še
sebi
polagala
kvarte
in
se
je
zgodilo
,
da
so
ji
trikrat
zapored
pokazale
moža
.
Česar
si
človek
želi
,
rad
verjame
,
pa
si
je
tudi
kratka
Marjanica
vtepla
v
glavo
,
da
ji
je
namenjena
zakonska
sreča
.
In
ker
pričakovani
mož
ni
sam
prišel
,
je
priskočila
usodi
na
pomoč
in
dala
v
liste
ženitno
ponudbo
,
kjer
je
skromno
molčala
o
svoji
telesni
lepoti
,
zato
pa
poudarjala
ugodne
gmotne
razmere
.
Res
se
je
oglasil
zidar
,
z
Ogrskega
je
bil
in
mnogo
zoprnega
je
moral
pretrpeti
,
da
se
je
ni
ustrašil
.
Slovenski
je
znal
prav
malo
,
izpraševal
jo
je
po
hranilnih
knjižicah
,
ona
mu
je
odgovarjala
o
ljubezni
in
sta
mislila
,
da
se
razumeta
in
sta
hitela
s
poroko
.
Pa
če
sta
se
razumela
vse
drugo
,
zastran
hranilnih
bukvic
se
nista
:
on
jih
je
hotel
imeti
,
ona
jih
ni
dala
.
Oger
je
mislil
,
da
ni
dovolj
razločen
,
in
je
poudarjal
svoje
želje
s
pestjo
.
Marjanica
je
tekla
na
policijo
,
naj
ji
moža
nauče
manir
,
pa
ko
je
mož
dobil
povabilo
,
je
skrivaj
pobral
svoje
cape
in
kar
mu
je
prišlo
njenih
v
roke
,
in
je
izginil
in
ni
bilo
več
o
njem
ne
duha
ne
sluha
.
Za
spomin
pa
ji
je
zapustil
majceno
,
suho
in
kričavo
dete
.
Dete
je
ležalo
v
vozičku
,
mižalo
je
,
v
ustecih
je
imelo
dudek
in
je
zdaj
pa
zdaj
po
cevi
posrkalo
iz
steklenice
sivkasto
mešanico
mleka
in
cikorije
.
Sama
kost
in
koža
ga
je
bila
,
nebogljenega
bitja
:
lučka
,
ki
jo
prvi
pih
ugasi
.
Marjanica
,
njegova
mama
,
je
stala
pri
oknu
in
pisala
na
nizki
polici
pismo
.
O
,
zavzel
bi
se
vsakdo
,
s
kakšno
gospodo
si
je
dopisovala
!
»
Visokorodna
gospa
grofica
!
«
In
kake
lepe
stvari
so
stale
v
pismu
:
polno
časti
in
hvale
je
bilo
notri
,
globoke
ponižnosti
,
skrajne
bede
,
neizmernega
zaupanja
in
brezmejne
hvaležnosti
–
v
žep
bi
segel
človek
in
vse
do
zadnjega
vinarja
dal
,
ko
bi
dobil
tako
pismo
.
O
,
Marjanica
je
znala
pisati
!
Kocmurjeva
je
ponižno
potrkala
.
Kožuhova
je
urno
skrila
pisanje
,
z
milim
glasom
je
vzdihnila
:
»
Naprej
!
«
in
stopicnila
k
vozičku
.
Mislila
je
,
da
ji
prihaja
v
obisk
dobrodelna
gospa
,
kakršnim
je
pisarila
svoja
ganljiva
pisma
.
Ko
je
zagledala
Kocmurjevo
,
je
pustila
komedijo
.
»
O
,
gospa
Kocmurjeva
,
«
je
rekla
,
»
le
noter
!
Že
sedem
hrvaških
let
vas
nisem
videla
.
Pa
sem
zadnji
čas
večkrat
mislila
na
vas
.
«
Odracala
je
v
kot
in
od
tod
pririnila
do
Kocmurjeve
stol
.
Sama
se
je
naslonila
na
svojo
nizko
posteljo
–
sedela
je
bolj
težko
.
Kocmurjeva
je
bila
vesela
prijaznega
sprejema
,
sedla
je
in
kratka
Marjanica
je
nadaljevala
:
»
Gospa
Kocmurjeva
,
kaj
pa
dela
vaš
mladi
gospod
?
Saj
imate
sina
,
kajne
?
–
svetlorjave
lase
ima
,
kajne
?
–
bolj
rdečkaste
,
bi
rekla
,
in
na
čelu
obrunek
?
Čeden
fant
!
Koliko
je
star
?
«
Ni
je
malo
veselilo
,
Kocmurjeve
,
da
je
vendar
še
kdo
pod
milim
nebom
,
ki
prijazno
govori
o
njenem
fantu
.
»
Enajst
jih
je
bil
o
božiču
,
«
je
odgovorila
.
»
Glejte
,
«
se
je
začudila
Marjanica
,
»
pa
sem
mislila
,
da
jih
je
že
trinajst
,
štirinajst
—
takšen
hrust
je
!
Škoda
zanj
,
če
bi
se
izgubil
!
Verjemite
mi
,
gospa
,
ni
prida
,
če
taki
fantiči
beračijo
.
Mladi
berači
,
stari
pretepači
!
Kdor
berači
,
tudi
laže
–
saj
mora
,
drugače
mu
ne
dajo
in
kdor
laže
,
ta
krade
!
«
»
Pa
ne
,
da
je
naš
...?
«
je
vprašala
Kocmurjeva
in
se
bala
,
kaj
ji
bo
zopet
slišati
.
»
Pred
tobačno
tovarno
je
zadnjič
prosil
.
S
palico
in
klobukom
,
kakor
da
ima
patent
in
pravico
!
«
»
O
ti
nesrečni
otrok
!
«
se
je
hudovala
Kocmurjeva
.
»
Saj
so
bili
silno
jezni
nanj
drugi
;
malo
,
da
ga
niso
stepli
,
pa
sem
zanj
prosila
.
Le
postrašite
ga
!
«
»
Z
moje
strani
nima
fant
slabega
zgleda
,
lahko
mi
verjamete
,
gospa
!
Pa
kako
naj
bo
drugačen
,
ko
je
njegov
oče
...
«
Tisti
mah
se
je
spomnila
,
po
kaj
je
pravzaprav
prišla
,
in
je
krenila
z
besedo
na
drug
tir
.
»
Saj
ni
hudoben
moj
mož
,
«
je
rekla
,
»
še
predobrega
srca
je
,
le
sreče
nima
,
da
bi
dobil
kako
primerno
službo
–
potem
bi
bilo
vse
drugače
pri
nas
.
Zato
sem
prišla
semkaj
s
prav
veliko
prošnjo
,
če
bi
hoteli
in
me
uslišali
.
«
Kratka
Marjanica
je
skromno
nagnila
glavo
,
Kocmurjeva
pa
je
razkladala
:
»
Moj
mož
pravi
,
veselilo
bi
ga
,
da
bi
prižigal
mestne
svetilke
.
Tisti
,
ki
jih
zdaj
,
gre
o
kresu
stran
.
Vse
ima
župan
v
rokah
,
vi
ste
dobro
znani
z
županovo
kuharico
...
«
»
S
to
hinavko
me
pa
kar
v
miru
pustite
!
«
je
prekinila
Marjanica
presenečeno
prosilko
.
Bila
je
preglasna
,
dete
je
zavekalo
.
Obe
ženski
sta
prihiteli
k
vozičku
;
kratka
Marjanica
ga
je
gugala
in
poleg
pela
»
aja
tutu
«
,
Kocmurjeva
je
s
sklenjenimi
rokami
gledala
črvička
in
zašepetala
:
»
Lep
otrok
ne
bodi
uročen
!
«
Že
je
izprevidela
,
da
je
opravila
pri
Marjanici
–
zaman
je
bila
pot
!
Čemu
bi
se
dalje
mudila
...
Hotela
se
je
posloviti
.
Kratka
Marjanica
pa
je
zroč
na
svoje
dete
prikimala
z
glavo
in
izjavila
:
»
Ubogi
otrok
–
ki
nimaš
očeta
!
–
in
še
rečem
,
nihče
drug
ni
kriv
,
da
ga
nima
,
kakor
županova
kuharica
.
Župan
,
če
bi
le
hotel
,
lahko
bi
mi
ga
dal
nazaj
prignati
,
dedca
,
ako
ne
drugače
,
vklenjenega
.
Prosila
sem
jo
,
naj
govori
zame
pri
županu
,
šla
sem
sama
na
magistrat
,
še
poslušali
me
niso
.
Rekli
so
,
da
me
že
poznajo
,
da
sem
z
zvijačo
ujela
moža
!
Tako
me
je
priporočila
prijateljica
in
še
hvalila
se
je
proti
drugim
,
kako
me
je
očrnila
!
Z
zvijačo
da
sem
ga
ujela
,
jaz
,
ki
mi
je
bil
namenjen
po
kvartah
!
«
Prepustila
je
voziček
Kocmurjevi
,
odstopicala
k
svoji
postelji
,
iz
vznožja
privlekla
perišče
umazanih
kvart
in
jih
prinesla
k
vozičku
.
Razvrščajoč
jih
po
odejici
je
razlagala
Kocmurjevi
in
jo
prepričevala
,
kako
ji
je
bil
»
on
«
namenjen
in
obljubljen
,
malo
drugače
kakor
zapisan
,
in
kdor
govori
o
zvijači
,
je
lažnik
in
obrekovalec
.
Kocmurjeva
je
bila
s
svojimi
mislimi
čisto
drugod
,
vendar
je
pritrdila
in
vzdihnila
,
da
so
res
grdi
ljudje
na
svetu
.
To
potrdilo
je
bilo
zapuščeni
Marjanici
v
veliko
zadoščenje
.
Izjavila
je
,
da
ima
Kocmurjevo
za
pametno
žensko
,
in
ker
je
imela
kvarte
ravno
v
rokah
,
jih
je
še
njej
pričela
polagati
.
Zravnala
jih
je
,
zmešala
in
počasi
razpoložila
po
tri
in
tri
.
Gubančila
je
čelo
,
premikala
ustnice
,
tresla
glavo
,
pogledovala
Kocmurko
.
»
Pik
as
,
tref
sedmica
–
izkaže
se
resnica
...
Gospa
Kocmurjeva
,
podedovali
boste
!
Poglejte
:
pik
as
smrt
,
tref
sedmica
–
dediščina
!
«
Kocmurjeva
je
zmajala
z
glavo
:
»
Za
ta
del
mi
od
nikoder
nič
ne
kaže
.
Dediščina
–
od
kod
?
Ata
so
zdravi
,
pa
tudi
,
če
bi
ne
bili
...
«
Spominjala
se
je
očetove
pretnje
,
da
jo
razdedini
.
»
Zanašajte
se
na
moje
besede
!
«
je
rekla
Marjanica
in
nekaj
čudnega
ji
je
bilo
v
glasu
in
pogledu
,
da
je
Kocmurjeva
za
trenutek
kar
pozabila
,
kje
je
.
Tisoč
misli
ji
je
hkrati
švignilo
skozi
glavo
...
»
Pik
as
,
tref
sedmica
...
«
je
nadaljevala
pritlikava
vedeževalka
,
»
karo
kralj
–
ni
te
bilo
treba
,
kdo
te
je
klical
?
...
sovražnika
imate
.
Pik
deset
pomeni
umret
...
Smrt
obrne
vse
–
drugi
dol
,
vi
gor
–
pika
in
amen
.
—
Kadar
bo
,
gospa
,
se
spomnite
name
in
na
današnji
dan
!
Ljudje
lažejo
,
kvarte
ne
!
«
Kocmurjeva
se
je
otresla
neznanih
misli
,
ki
so
ji
kakor
sanje
begale
po
možganih
.
Globoko
je
zasopla
.
»
Nič
nima
človek
kakor
skrbi
in
težave
.
Da
bi
mu
enkrat
posijal
le
majhen
žarek
sreče
–
toda
ne
!
«
Rekla
je
,
da
gre
.
Dala
je
Marjanici
roko
,
otroku
v
vozičku
je
še
odpodila
z
lica
nadležno
muho
in
mu
napravila
križek
,
potem
je
šla
.
Na
mizi
je
gorela
petrolejka
brez
senčnika
;
na
stolu
je
sedel
oče
Kocmur
,
s
komolcem
se
je
naslanjal
na
mizo
in
gledal
ženo
,
ki
je
čepela
pri
nizkem
ognjišču
in
ravnala
večerjo
;
na
ležišču
se
je
klamuril
Stanko
,
z
desno
roko
se
je
držal
za
palec
leve
noge
in
se
zibal
,
malo
poslušal
,
kaj
govorita
oče
in
mati
,
malo
ugibal
,
kaj
bo
počel
jutrišnji
dan
.
Kocmurjeva
je
poročala
o
neuspešnosti
svojega
pota
h
Kožuhovi
.
Kocmurja
ni
stvar
kaj
zanimala
.
»
Naj
le
drugega
dobé
,
da
bo
nažigal
Ljubljančanom
luč
!
Nisem
neumen
,
da
bi
jim
delal
za
dve
kroni
na
dan
!
za
dve
kroni
mi
ni
treba
delati
:
dve
kroni
najdem
na
tleh
,
če
hodim
pol
ure
po
izprehodu
.
«
Stanko
si
je
prešteval
gumbe
.
»
Najdem
,
vzamem
,
ukradem
—
najdem
,
vzamem
,
ukradem
...
«
»
Nemarni
fant
!
«
se
je
raztogotila
Kocmurjeva
.
»
Ali
mi
ne
boš
tiho
?
—
Čakaj
no
,
da
ne
pozabim
kdo
ti
je
ukazal
,
da
hodiš
beračit
pred
tobačno
tovarno
?
Tako
me
je
bilo
sram
,
ko
mi
je
očitala
Kožuhova
!
«
»
Tako
,
tako
?
«
je
vpraševal
Kocmur
.
»
Kam
si
pa
dal
denar
,
kaj
?
«
»
Saj
mi
je
vsega
pobrala
!
«
je
odgovoril
Stanko
in
grdo
gledal
pod
mizo
.
»
Koliko
si
pa
nabral
?
«
je
poizvedoval
Kocmur
.
»
Za
eno
kronico
prisežem
,
pa
je
bilo
gotovo
več
,
«
je
odgovoril
Stanko
.
»
Mislite
,
da
rad
beračim
?
Pa
sem
moral
,
ko
mi
je
bilo
treba
za
zvezke
.
Kje
naj
dobim
drugod
?
Če
mami
rečem
,
mi
niti
ne
verjame
!
«
»
Ti
si
mesten
,
tebi
mora
učitelj
dajati
zvezke
zastonj
!
«
ga
je
s
poudarkom
opozoril
oče
.
»
Bom
vendarle
moral
v
šolo
,
da
napravim
red
.
«
Imelo
pa
je
redoljubje
Kocmurjevo
še
drug
predmet
ogorčenja
.
»
Ne
hvalim
fanta
,
da
berači
.
Ampak
vprašam
:
Kaj
to
briga
Kožuhovo
?
Ta
niti
mestna
ni
!
Ta
ima
še
manj
pravice
prositi
kakor
moj
fant
.
Nase
naj
gleda
,
ne
na
druge
!
Denar
,
ki
mu
ga
je
vzela
,
mora
dati
nazaj
!
Z
obrestmi
vred
.
Bomo
videli
!
«
»
Ej
,
pusti
jo
!
«
je
mirila
Kocmurjeva
.
»
Ni
vredno
!
Za
sovražnico
je
ne
bi
rada
imela
.
Ne
gre
mi
iz
misli
,
saj
ti
moram
povedati
–
iz
kvart
mi
je
prerokovala
.
Nisem
ji
ukazala
,
sama
od
sebe
mi
je
pričela
.
Tako
so
padle
,
da
se
nam
obeta
dediščina
...
«
»
Vprašala
bi
jo
,
koliko
nam
posodi
nanjo
,
na
dediščino
!
«
je
zlobno
pripomnil
Kocmur
.
»
Od
kraja
tudi
nisem
verjela
.
Pa
da
si
jo
videl
in
slišal
:
Nekdo
umre
,
nekdo
,
ki
nam
ni
prijazen
,
in
za
njim
podedujemo
.
Natanko
,
kakor
da
bi
vedela
naše
razmere
!
—
Od
kod
naj
jih
ve
!
—
Kar
groza
me
je
bila
.
«
Kocmur
je
vstal
od
večerje
in
pričel
hoditi
od
stene
do
stene
.
»
Sramota
,
iz
take
hiše
si
doma
,
pa
če
ti
stari
umre
,
da
ne
bi
nič
dobila
!
—
Ali
je
sploh
po
postavah
,
«
se
je
hudoval
,
»
da
ne
bi
otrok
ničesar
dobil
po
starših
!
Tak
testament
ne
more
obveljati
!
«
»
Ko
sem
šla
od
Kožuhove
,
sem
premišljala
–
kaj
,
če
oče
sploh
še
niso
naredili
testamenta
!
Grozili
so
,
da
ga
narede
in
da
me
razdedinijo
...
Ali
Nanča
je
zadnjič
tako
govorila
,
kakor
da
ga
še
niso
...
«
»
Če
stari
umre
brez
testamenta
,
je
polovica
tvoja
!
«
O
,
Kocmur
je
poznal
postave
!
In
že
je
snoval
prijazne
načrte
.
»
Nanča
je
božji
volek
,
Nanča
ni
za
gospodarstvo
,
takšni
se
zapiše
kvartir
,
živež
,
obleka
,
vsak
teden
groš
za
tobak
–
in
drugega
nič
!
—
Da
le
dobiš
vsaj
polovico
!
Da
se
lahko
preselimo
v
hišo
!
Nanče
se
že
odkrižamo
.
Hiša
je
na
dobrem
kraju
...
pričeli
bi
lahko
branjarijo
...
Ali
pa
gostilno
!
«
Nenadoma
je
razkril
,
da
je
prav
krčmarski
obrt
tisti
,
ki
ima
zanj
posebne
sposobnosti
.
Mici
je
tako
že
natakarica
,
on
pa
bi
se
bavil
s
kletarstvom
...
Ali
bi
za
nos
vodil
dacarje
–
njemu
ne
bi
bili
kos
!
—
Gostilne
še
ni
imel
,
s
sleparstvom
pa
je
že
računal
!
Kocmurjeva
je
žalostno
zamahnila
z
roko
prek
oči
.
»
Prazne
sanje
!
Pri
Kocmurjevih
ni
bilo
nikdar
nič
sreče
in
je
ne
bo
,
zastonj
vsi
računi
!
Oče
nas
ne
marajo
,
že
vedo
,
zakaj
ne
!
Na
testament
pa
ne
pozabijo
,
za
to
bo
že
skrbela
Nanča
!
Vem
–
vsak
dan
jih
priganja
...
«
Spravila
se
je
na
delo
in
pomivala
posodo
in
orodje
.
Kocmur
je
s
sklonjeno
glavo
hodil
od
stene
do
stene
,
Stanko
je
čepel
na
ležišču
in
se
gugal
.
Vsi
so
molčali
.
Molk
je
prekinil
Stanko
.
»
Stari
naj
bi
hitro
umrl
,
preden
naredi
testament
–
jaz
bi
mu
že
pomagal
!
«
»
Stanko
!
«
je
vzkliknila
