Pisalo
se
je
leto
4000
po
Kristovem
rojstvu
!
Zaspal
sem
bil
,
in
dve
tisoč
let
so
me
imele
v
sebi
moči
zemlje
slovenske
.
Tedaj
je
pristopil
angelj
Gospodov
,
angelj
Azrael
,
in
mi
ukazal
:
»
Vstani
!
«
Vstajal
sem
.
Ali
prostor
—
meril
mi
je
šest
čevljev
v
dolžini
—
ki
mi
je
bil
spočetka
preozek
in
pretesen
,
mi
bil
je
že
preobširen
,
takó
da
bi
se
bil
zlahka
raztegnil
na
vse
straní
,
samó
da
sem
imel
kàj
,
kar
bi
se
bilo
sploh
dalo
raztegniti
!
Toda
angelj
Gospodov
je
dvignil
žarečo
svojo
roko
,
in
z
vseh
štirih
krajev
sveta
so
se
zbirali
in
zbrali
ostanki
mojega
rojstva
.
Dejal
je
angelj
Gospodov
:
»
Vstani
in
vzemi
prejšnjo
obleko
svojo
!
«
Storil
sem
takó
,
in
bila
mi
je
znova
pretesna
stoinstoletna
moja
sobica
.
Na
levi
in
desni
stráni
so
zaječali
duhóvi
,
češ
da
jih
potiskam
s
kraja
,
kjer
so
si
pridobili
pravico
,
utrjeno
po
mirni
tisočletni
posesti
.
»
Sodnik
te
kliče
pred
svoj
prestol
,
«
je
govoril
óni
,
ki
me
je
bil
vzdramil
iz
smrtnega
spanja
,
»
Izkazati
ti
hoče
milost
!
«
»
Torej
mi
je
oprôstil
pregrehe
moje
!
«
sem
zaihtel
radostno
.
»
Vse
ti
je
oproščeno
!
Dve
tisoč
let
si
ležal
v
zemlji
brez
življenja
in
zavesti
.
In
to
se
je
videla
stvarniku
primerna
kazen
za
tvojo
samózavest
,
s
katero
si
se
odlikoval
nekdaj
!
«
»
Dve
tisoč
let
!
«
vzkliknil
sem
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
s
slovensko
domovino
v
tem
času
?
«
»
Môlči
in
čakaj
!
«
me
ustavi
ostro
poslanec
Gospodov
.
»
Môlči
in
čakaj
ter
ne
preprečaj
z
vprašanji
namenov
Tistega
,
ki
te
je
komaj
poklical
iz
prahu
in
ki
ima
nas
vse
v
mogočni
roki
!
«
»
Dve
tisoč
let
!
Dve
tisoč
let
!
«
Ta
misel
mi
ni
hotela
zapustiti
iznova
ustvarjenega
telesa
.
»
Kakó
lahke
se
mi
čutijo
kosti
!
«
pristavil
sem
zadovoljno
.
»
Ne
čudi
se
!
«
mi
odgovori
angelj
.
»
Saj
so
bile
v
različnih
rokah
in
prav
močnó
so
obrabljene
sedaj
,
ko
so
ti
po
brezkončni
milosti
podarjene
iznova
!
«
Nadaljeval
je
:
»
Gospod
ti
je
odločil
dolgo
pot
,
zategadelj
vstani
hitro
!
Dodajam
še
to
:
široširna
je
njiva
,
kjer
si
spal
,
in
s
tabo
je
spalo
tisoč
in
tisoč
drugih
mrličev
.
Taka
je
zaukazba
božja
!
Izberi
si
spremljevalca
,
da
ti
bo
na
poti
prijatelj
in
svetovalec
!
«
»
Kdo
li
bo
hotel
z
mano
?
»
Obišči
jih
,
nekdanje
prijatelje
svoje
!
Toda
hitro
,
ker
le
kratka
je
nama
odločena
dôba
!
«
Vstal
sem
.
Odmikala
se
je
zemlja
pred
mano
,
in
od
angelja
se
je
razlivala
svetloba
naokrog
in
okrog
.
Povsod
sem
gledal
posteljo
pri
postelji
;
in
spala
je
Adamovih
otrok
legija
pri
legiji
!
Prijel
me
je
Azrael
za
roko
,
in
obstala
sva
pred
ležiščem
,
ki
je
bilo
široko
in
pripravno
za
dva
človeka
,
kakršni
so
umirali
takrat
,
ko
sem
še
hodil
po
črni
zemlji
.
angelj
Gospodov
je
dihnil
proti
črni
ruši
in
dejal
:
»
Govôri
!
«
Iz
osrčja
zemeljskega
se
začuje
:
»
Kdo
me
kliče
?
«
Po
tvojem
glasú
,
prijatelj
Tine
,
sem
te
spoznal
kakor
mnogokrat
prej
,
ko
sva
še
dihala
sladko
življenje
!
»
Gospod
me
kliče
na
zémljo
,
«
sem
odgovoril
,
»
in
ti
mi
bodi
spremljevalec
in
svetovalec
!
«
»
Na
zémljo
?
«
—
in
videti
je
bilo
,
da
se
je
prijatelj
Tine
nekaj
zamislil
v
gomili
svoji
.
»
Na
zémljo
,
praviš
?
Odgovôri
mi
tole
:
Ali
rodí
po
šampanjskih
goricah
trta
,
in
ali
pijó
na
zemlji
pametni
ljudje
še
vedno
francosko
vino
?
«
Obsenčil
me
je
Azrael
z
desnico
svojo
,
da
sem
odgovarjal
resnično
in
pravično
na
vsako
vprašanje
.
Odgovoril
sem
torej
:
»
Nič
več
ga
ne
pijó
francoskega
vina
zemljanje
,
in
v
Šampaniji
je
vse
golo
,
kakor
je
bilo
golo
vse
po
nekdanji
Sahari
!
Zadnjo
steklenico
šampanjca
je
izpil
ruski
car
leta
2905.
po
rojstvu
Odrešenikovem
,
in
od
tedaj
ga
niti
ruski
carji
niso
dobili
ne
kaplje
!
«
Duh
pod
mano
zastoče
takó
milo
,
da
me
prešine
in
gane
,
da
koprnim
od
sočutja
.
»
In
kaj
pijó
sedaj
umrjoči
rodovi
planeta
našega
?
«
Zopet
sem
moral
odgovoriti
resnično
in
pravično
:
»
Vodó
in
zgolj
vodó
!
«
Takój
se
začuje
odgovor
iz
zemeljskega
osrčja
:
»
Ne
grem
!
Hodi
sam
!
Tukaj
ležim
takó
prijetno
:
tukaj
ni
pravd
,
ni
biričev
in
ne
ošabnih
sodnikov
!
«
Pristopila
sva
k
sosednji
gomili
.
Azrael
dahne
nanjo
in
ukaže
:
»
Govôri
!
«
In
sedaj
si
se
odzval
ti
,
prijatelj
Fran
,
in
vprašal
,
kdo
te
kliče
na
dan
.
Odgovoril
sem
:
»
Ali
bi
ne
hotel
z
mano
na
zémljo
,
da
mi
boš
moder
svetovalec
?
«
Strahoma
sem
pričakoval
odgovora
njegovega
.
»
S
tabo
?
«
je
zazvenelo
iz
osrčja
zemeljskega
.
»
S
tabo
?
Skoraj
vem
,
kdo
si
.
Pisec
slovenski
si
bil
nekdaj
,
toda
pojma
nisi
imel
niti
o
stari
slovenščini
niti
o
tem
,
kakó
se
pravilno
piše
nova
slovenščina
.
Ali
ni
bilo
res
takó
?
«
Pravično
in
resnično
sem
moral
odgovoriti
:
»
Res
,
bilo
je
takó
!
«
»
Vidiš
!
«
me
je
zavrnil
porogljivo
.
»
Odrini
,
kamor
ti
drago
!
Že
dve
tisoč
let
počivamo
tukaj
,
ali
še
sedaj
me
včasih
glava
bolí
od
vaših
slovniških
pregreh
.
Pojdite
rakom
žvižgat
,
vsi
pisáči
in
pisúni
!
Še
nekaj
mi
odgovôri
.
Imate
li
še
vedno
nadškofa
olomuškega
na
zemlji
?
«
Resnično
mu
odgovorim
:
»
Še
vedno
,
in
sedaj
je
kardinal
!
«
»
Odrini
in
ne
krati
mi
dragega
spanja
!
«
Obupan
in
preplašen
pristopim
k
tretji
gomili
.
Bilo
je
to
ležišče
ozko
in
je
pričalo
,
kakó
ubožno
in
tenko
je
bil
v
življenju
oblečen
duh
,
ki
je
sedaj
počival
tu
spodaj
.
Oživil
ga
je
s
svojim
dihom
Azrael
in
mu
ukazal
,
naj
govori
.
mêne
pa
je
zopet
obsenčil
z
desnico
svojo
,
da
sem
moral
govoriti
resnico
in
pravico
.
»
Kdo
sta
,
ki
mi
kratita
smrtni
mir
,
dasi
vaju
nisem
klical
?
«
Po
tej
slabi
volji
sem
spoznal
takoj
osornega
prijatelja
Josipa
.
»
Kličem
te
,
da
me
spremiš
na
zémljo
,
v
domovino
slovensko
!
«
»
Glej
ga
,
ti
si
!
«
mi
je
odgovoril
.
»
Dve
tisoč
let
si
že
mrtev
,
in
smrt
te
še
sedaj
ni
spámetovala
!
Da
bi
se
zopet
napotil
v
Slovence
,
pit
kislo
vino
dolenjsko
in
brezplačno
pisat
romane
in
novele
—
takó
silno
me
Oče
nebeški
gotovo
noče
udariti
!
S
svojega
mesteca
se
ne
ganem
!
Ali
se
sploh
še
kaj
piše
in
‚
pisári
‘
v
slovenščini
?
«
Prisilil
me
je
Azrael
,
da
sem
moral
odgovoriti
pravico
in
resnico
.
»
Zgolj
molitvene
knjige
,
drugega
nič
!
«
Zdelo
se
mi
je
,
kakor
bi
čul
grohotanje
iz
osrčja
zemeljskega
.
Potem
pa
mi
je
zazvenel
odgovor
:
»
Odrini
v
miru
božjem
,
mêne
pa
pústi
,
da
zopet
zaspim
na
sto
tisoč
in
sto
tisoč
let
!
«
Tožno
sem
vzdihnil
:
»
Nihče
mi
noče
biti
spremljevalec
!
«
»
Močí
nimam
,
da
bi
ti
siloma
vzbudil
tovariša
!
«
mi
odgovorí
nató
angelj
Azrael
.
»
Pojdiva
torej
samá
na
pot
!
«
Vzel
me
je
v
naróčaj
,
in
grozen
piš
in
vihar
me
je
vzprejel
v
sredo
svojo
.
angeljj
pa
je
uprl
nogo
na
trepetajočo
zemljo
,
in
kamor
je
stopil
,
so
se
podirala
selišča
,
in
skalnate
gore
so
se
drobíle
.
Z
jedno
nogó
se
je
dotikal
zemlje
,
z
drugo
pa
jasne
lune
!
Od
svetóv
do
svetóv
je
stopal
,
majali
so
se
vsi
,
toda
niti
jeden
ni
prišel
s
svojega
tirú
,
ker
bi
se
bil
sicer
že
tiste
dní
moral
poroditi
káos
,
v
katerega
bode
končno
roka
Stvarnikova
pomešala
vse
svetôvje
.
Svet
za
svetom
se
je
vrstil
pred
mojim
pogledom
;
bilo
jih
je
na
milijarde
;
milijarda
za
mano
,
milijarda
pred
mano
.
Ali
neprestano
dalje
me
je
drevil
poslanec
Gospodov
,
da
jih
niti
šteti
nisem
mogel
,
dasi
sem
bil
nesmrten
duh
,
kakor
óni
,
ki
me
je
objemal
v
naróčaji
svojem
.
Človeške
rodove
po
zemlji
pa
je
tepla
tedaj
šiba
Gospodova
,
in
vsi
so
pričakovali
grozovitne
dôbe
,
da
se
prikažejo
apokaliptiški
jezdeci
na
obnebju
in
da
pričnó
pobijati
človeštvo
.
Potrési
,
lakota
in
povódnji
,
vsa
ta
zlà
so
morila
človeštvo
,
in
nepremagljivi
orkani
so
tulili
okrog
zemeljske
óble
.
Po
vsem
severnem
nebu
pa
se
je
kazala
zvezda
repatíca
,
ki
je
bila
kakor
ognjen
meč
,
s
katerim
je
hotel
razsekati
večni
Bog
vse
ustvarjene
svetove
.
Ali
to
ni
bila
zvezda
repatíca
,
to
je
bil
angeljj
Azrael
,
noséč
me
pred
prestol
večnega
Sodnika
!
Zapustivšima
vesoljnih
svetov
vesoljne
prostore
,
zažarila
so
se
pred
nama
nebes
velikanska
vrata
.
Izdelal
jih
je
nekdaj
Hefajst
od
čistega
zlatá
in
jih
okrasil
z
dôkaj
divnimi
podobami
.
Obrnil
sem
pogled
v
kraje
,
odkoder
sva
prišla
:
zvezda
pri
zvezdi
se
je
utrinjala
,
in
sukali
so
se
brezštevilni
svetovi
,
kakor
bi
švigala
iskra
pri
iskri
po
večnem
ozračji
!
Kjé
si
se
sukala
v
tej
množici
,
stara
mati
zemlja
?
Obrnil
sem
pogled
prédse
,
kamor
sva
hitela
.
Pred
nama
se
je
žaril
ogenj
nebeških
vrat
!
Sam
Bog
je
bil
v
svoji
slavi
vpodobljen
na
njih
in
okrog
njega
vsi
zbori
angeljjev
in
arhangeljev
.
Bila
so
visoka
in
široka
,
da
jih
ni
moglo
prezreti
nobeno
okó
človeško
.
Pred
njimi
pa
se
je
širil
brezkončen
prostor
,
ki
je
sezal
iz
večnosti
v
večnost
.
Svetil
se
je
kakor
parket
v
gospôskem
dvoru
,
ali
živega
duhá
ni
bilo
opaziti
na
njem
.
»
To
je
predpekel
!
«
izpregovori
Azrael
.
»
Predpekel
!
«
se
začudim
.
»
In
kjé
so
duhóvi
očakov
,
ki
so
nekdaj
samévali
tod
?
«
»
Vsi
so
prejeli
milost
v
Gospodu
!
«
reče
mi
angelj
.
Tedaj
se
je
po
bleščeči
vršini
od
nekod
hipoma
pokazala
sklonjena
podobica
drobnega
možička
!
V
rokah
je
nosil
dolgo
,
težko
metlo
,
in
kakor
blisk
je
švigal
ž
njo
po
predpekla
parketu
sedaj
sèm
,
sedaj
tja
!
Ali
neprestano
so
mu
kapale
debele
srage
z
ozkega
obraza
,
kjer
se
je
kazala
gubíca
pri
gubíci
.
In
vsaka
kaplja
je
padla
na
svetli
tlak
,
in
po
vsaki
kaplji
se
je
napravila
na
svetlem
tlaku
velika
črna
lisa
.
In
pri
vsaki
kaplji
je
zastokal
:
»
Oj
,
te
lise
,
te
nesrečne
lise
!
«
Bil
je
zamolklo
zveneč
glas
,
in
čul
se
je
kakor
iz
groba
!
Potem
pa
je
kakor
huda
ura
bíl
z
metlo
svojo
za
svojimi
lisami
;
ali
čim
bolj
je
delal
,
tem
bolj
se
mu
je
množilo
delo
.
»
Kdo
je
ta
siromak
?
«
vprašam
sočutno
.
Veličastne
poteze
angeljskega
obraza
je
zdajci
pomilil
nasmeh
,
ki
se
je
pa
hipno
zopet
raztajal
.
»
Opazuj
ga
!
«
izpregovoril
je
Azrael
mirno
.
»
In
potem
priznàj
pravičnost
sodbe
božje
!
«
Takrat
naju
je
ugledal
možiček
na
predpeklenskem
tlaku
.
Kakor
bi
ga
bila
odnesla
sapa
,
je
izginil
vzdihujé
v
večni
planoti
.
»
Opazuj
ga
!
«
je
nadaljeval
angelj
Gospodov
.
»
V
življenju
je
sodil
in
sodil
,
bruna
v
svojem
očesu
pa
ni
obsodil
ne
obsojal
.
Udaril
ga
je
zato
Gospod
in
mu
odkazal
edino
mesto
v
predpeklu
,
da
čisti
ondì
tlak
in
odpira
nebeška
vrata
dušam
,
hitečim
v
naróčaj
premilostivemu
Stvarniku
!
«
Tedaj
se
je
zopet
prikazal
óni
,
ki
je
bil
ravnokar
izginil
.
Metlo
je
odložil
,
ali
na
desno
rame
si
je
sedaj
oprtal
težak
ključ
od
samega
,
čistega
zlata
.
Pod
težo
tega
brêmena
se
je
opotekal
,
da
mu
je
znoj
kar
curkoma
lil
po
usnjatem
obrazu
in
da
so
ostajale
v
dolgih
brazdah
črne
lise
za
njim
.
Na
ramenu
,
kjer
ga
je
težíl
ključ
nebeških
vrat
,
se
je
bila
napravila
v
teku
tisočletij
žuljasta
grba
,
enaka
velblodovi
.
Pri
vsakem
koraku
mu
je
zlato
brême
stisnilo
to
grbo
,
da
se
je
telesce
kar
zvijalo
od
bolečin
.
V
tem
sva
ga
dohitela
pri
nebeških
vratih
.
Ječaje
in
godrnjaje
si
je
zvalil
ključ
z
ramena
,
da
bi
ga
potisnil
v
nebeško
ključavnico
.
Pri
tem
si
je
prišlece
vendarle
ogledal
nekoliko
.
Srd
in
nejevolja
sta
mu
napela
zgubani
obrazek
,
in
kakor
lučci
so
se
mu
zaiskrile
oči
.
»
Zopet
slovenski
liberalec
!
«
se
je
zatogotil
.
»
Odprí
in
ne
sodi
!
«
ga
zavrne
angelj
Gospodov
.
»
Ne
sodi
,
ker
sedaj
si
sam
sojen
!
«
Renčé
dvigne
ključ
in
rožljaje
odpira
nebeški
portal
.
»
Slovenski
liberalec
!
«
Dà
,
takrat
sem
te
spoznal
,
doktor
Tone
od
zelene
Soče
!
Dve
tisoč
let
in
dèlj
že
nisem
čul
tvojega
glasú
,
ali
tukaj
sem
te
izteknil
v
predpeklenski
revščini
in
zapuščenosti
!
Muze
,
dajte
mi
močí
,
da
vredno
zapojem
o
čustvih
,
ki
so
tedaj
napolnila
komaj
prebujeno
dušo
mojo
!
»
Tone
od
Soče
je
!
«
sem
zaviknil
in
usmiljenje
mi
je
raztopilo
dušo
,
da
sem
se
hotel
razjokati
zaradi
njega
,
ki
je
nekdaj
kandidiral
za
prvo
mesto
v
nebeških
višavah
,
a
je
sedaj
toli
siromaški
obtičal
v
predpekla
grozovplivnih
samotah
.
Razjokati
sem
se
hotel
,
toda
solza
mi
takrat
še
ni
bila
iznova
podeljena
in
sočutje
ni
dobilo
steze
,
da
bi
se
bilo
izlilo
iz
mêne
.
Predrznil
sem
se
ogovoriti
Azraela
:
»
Ta
je
torej
tisti
,
ki
je
gospodaril
nekdaj
na
zelenih
obalah
zelene
Soče
?
«
»
Govoril
si
!
«
»
In
koliko
časa
je
že
tukaj
?
«
»
Dve
tisoč
let
!
«
»
Dve
tisoč
let
!
—
In
neprestano
mu
je
pometati
stezo
do
nebeških
vrat
in
odpirati
dušam
,
ki
so
poklicane
v
raj
Gospodov
?
«
»
Govoril
si
!
«
»
In
odpirati
mu
je
tudi
dušam
slovenskih
liberalcev
?
«
»
Govoril
si
!
«
»
Brezkončno
pravična
sodba
razsodnosti
božje
!
In
kdaj
bo
dopolnjena
vrsta
njegovih
muk
?
«
»
To
je
zapisano
v
knjigah
sôdeb
božjih
!
Te
knjige
mi
niso
odprte
in
sam
arhangel
Mihael
straži
s
svojim
mečem
pred
njimi
!
«
V
tem
so
se
na
iztežáj
odprla
vrata
nebeška
,
in
ob
roki
Azraelovi
sem
prekoračil
prag
svetega
raja
.
»
Kdaj
mu
bo
dopolnjeno
?
«
sem
vprašal
iznova
.
»
Koliko
vekov
ostane
še
tu
?
«
»
Nekaj
bilijonov
,
in
če
se
ga
usmili
Gospod
prej
,
nekaj
milijonov
let
!
«
»
Nekaj
bilijonov
,
nekaj
milijonov
let
!
«
Duh
moj
ni
mogel
prebiti
besed
Azraelovih
!
Omahnil
sem
kakor
posekan
hrast
na
tlak
pred
angelja
in
obležal
onemogel
.
Svojeroč
me
je
vzdignil
.
Prav
takrat
so
se
sáma
od
sebe
zapirala
nebeška
vrata
,
in
le
za
nekaj
trenutkov
se
je
onemogli
pogled
moj
razprostrl
po
predpekla
bleščeči
vršini
.
Po
tej
vršini
pa
je
že
plesal
nebeški
vratár
in
se
z
metlo
svojo
drevil
po
nji
.
In
glasno
je
zazvenel
jok
njegov
:
»
Oj
,
te
lise
,
te
strašne
lise
!
«
Potem
so
se
treskoma
zaprla
vrata
.
Azrael
pa
je
izpregovoril
temnoresnega
obraza
:
»
Ako
ti
dodelí
Gospod
,
da
zopet
kdaj
ugledaš
zeleno
zémljo
,
ne
sodi
,
da
ne
boš
sojen
!
«
Ko
sem
se
zopet
zavedel
,
sva
hitela
z
angeljom
Gospodovim
po
neizmerni
tratini
.
Na
levi
stráni
se
je
v
črnih
oblakih
izgubljala
orjaška
pečina
,
s
stenami
,
katerih
vrhuncev
ni
dosezalo
moje
okó
.
Megla
se
je
vlačila
po
krájinah
,
s
teh
pa
se
je
razlegalo
neprestano
vzdihovanje
duhóv
,
begajočih
po
meglenem
pólumraku
.
Prešteti
ni
bilo
ónih
,
ki
so
trpeli
in
jokali
ondi
ob
tožnih
strminah
.
Na
desni
stráni
pa
je
sijalo
večno
sonce
in
njega
žarki
so
ustvarjali
mavrico
za
mavrico
,
prožečo
se
nad
bistro
reko
ali
nad
modrobojnim
jezerom
.
Po
livadah
naokrog
je
cvela
lilija
pri
liliji
,
in
zlate
ptičice
so
letale
od
čašice
do
čašice
.
Po
teh
livadah
so
se
v
nebeškem
veselju
igrale
nedolžnih
otročičev
neštevilne
tolpice
;
nadzirali
so
jih
angelji
,
vodili
jih
in
obkrožali
z
ljubeznijo
svojo
.
»
Kakšen
kraj
je
to
?
«
sem
vprašal
Azraela
.
»
Tu
sonce
in
nebeški
ples
,
tam
megla
in
koprnenje
duhóv
.
Večni
angelj
,
pojasni
mi
vse
to
,
ako
je
taka
volja
tvoja
!
«
Odgovoril
je
Azrael
:
»
Tu
gleda
tvoje
okó
kraje
,
kamor
je
milost
božja
pregnala
tiste
grešnice
,
ki
so
svojeroč
pomorile
sad
telesa
svojega
!
Tu
umorjenci
,
tam
morilke
!
In
vsaka
gleda
trenutek
za
trenutkom
v
sončnem
svitu
in
v
nebeški
lepoti
,
kar
je
nekdaj
porodila
v
bolečinah
in
uničila
v
grehu
!
Tja
hrepení
vsaka
grešnica
in
bo
hrepenela
na
vekov
veke
!
«
In
kakor
prinaša
sapa
jesensko
listje
iz
jesenskih
gozdov
,
takó
so
se
sedaj
in
sedaj
nesrečni
duhóvi
dvigali
iz
meglenih
krajev
,
da
bi
siloma
dospeli
na
sončno
livado
,
kamor
jih
je
silil
kès
in
jih
gnala
iznova
vzbujena
ljubezen
.
mênil
sem
že
,
da
prestopijo
mejo
,
ali
v
zadnjem
trenutku
se
je
vselej
prikazala
vojska
angeljov
nebeških
,
ki
so
nesrečne
duhóve
s
krvavimi
mêči
drevili
nazaj
v
meglo
,
kjer
je
jok
in
škripanje
z
zobmi
.
»
Kdaj
jim
bodo
dovršene
muke
?
«
vprašam
spremljevalca
svojega
.
Zatemní
se
obraz
Azraelov
in
z
jeklenim
glasom
mi
odgovori
:
»
Nikoli
!
«
Zdajci
prihitiva
do
drugih
nebeških
vrat
.
Bila
so
izsekana
od
ahata
in
na
njih
je
bila
upodobljena
Porodnica
božja
v
milobi
in
krasoti
svoji
.
In
obkrožale
so
jo
vse
svetníce-mučeníce
,
kolikor
jih
je
kdaj
porodila
zemlja
.
V
nje
vznožju
je
poganjala
vrtnica
,
iz
katere
je
neprestano
klil
cvet
za
cvetom
.
»
Evo
ti
nove
muke
zavrženim
duhóvom
!
«
izpregovorí
angelj
.
»
Tam
zavržene
matere
,
tukaj
pa
vzor
vseh
mater
!
In
ta
vzor
jim
je
gledati
na
veke
!
Z
mano
poveličuj
pravičnost
božjo
!
«
In
z
Azraelom
sem
poveličeval
pravičnost
božjo
!
Zdaj
se
sáma
od
sebe
odpró
druga
nebeška
vrata
.
Stopila
sva
v
kraje
,
kjer
je
v
divnosti
svoji
že
kraljevalo
veselje
nebeško
.
Okó
moje
je
zrlo
krájino
,
kakor
si
je
lepše
in
milejše
ne
more
želeti
duša
!
V
sredi
je
kipel
proti
čistemu
nebu
velikanski
Ararat
;
Tigris
in
Evfrat
sta
izvirala
izpod
njega
.
Indus
in
slovanska
Volga
,
Misisipi
in
brezkončni
Amacon
in
vse
druge
mogočne
reke
so
se
vile
po
vrtovih
,
kjer
se
je
šibilo
vejevje
od
bogatega
sadja
.
Lev
in
tiger
in
druga
zverjád
je
krotka
kakor
v
prvi
dôbi
lazila
v
senci
velikanskih
dreves
.
»
Kakšne
kraje
gledam
sedaj
?
«
vprašam
ponižno
angelja
na
desnici
svoji
.
»
Okó
ti
gleda
raj
,
v
katerem
sta
bila
ustvarjena
prva
človeka
,
«
mi
odgovorí
Azrael
.
»
Toda
po
prvi
pregrehi
ga
je
Stvarnik
odtrgal
z
zemlje
in
ga
prestavil
sèm
.
«
»
Čemu
?
«
si
drznem
vrašati
iznova
.
Takój
mi
odgovorí
angelj
:
»
Tu
je
kraj
,
kjer
poveličuje
Stvarnik
vse
tiste
zakonske
,
kateri
so
si
ostali
zvesti
do
smrti
!
«
»
Tukaj
se
poveličuje
zakonska
zvestoba
!
«
sem
vzkliknil
.
Sveti
Odrešenik
!
Ti
prostori
niso
sezali
iz
večnosti
v
večnost
!
Neresnice
ne
morem
govoriti
!
Prenapolnjeni
niso
bili
ti
nebeški
prostori
;
v
brezkončni
ljubezni
so
se
družili
duhóvi
po
njih
,
ali
gnéče
ni
opažalo
strmeče
moje
okó
!
Adam
in
Eva
sta
hodila
krasna
kakor
v
prvotni
dôbi
ob
obalah
mogočnega
Evfrata
in
se
objemala
v
čisti
ljubezni
.
Videl
sem
še
mnogo
drugih
blaženih
duhóv
,
sósebno
v
visoki
slavi
tebe
,
Vittoria
Colonna
,
in
soproga
tvojega
Francesca
Pescara
,
ki
je
nekdaj
s
srčno
svojo
krvjó
rosil
bojno
polje
tožne
Pavije
!
Zadaj
je
ugledalo
srečno
okó
tudi
njo
,
katera
mi
je
bila
družica
v
življenju
in
mi
porodila
obilo
cvetočih
otrók
!
Toda
angelj
Gospodov
ni
dopuščal
,
da
bi
stopil
pred
njo
;
odnesel
me
je
s
krajev
,
kjer
se
je
zbralo
le
oskromno
število
ónih
,
ki
so
bili
poklicani
tjà
.
Ostala
sva
pri
tretjih
vratih
nebeških
.
Bila
so
izsekana
od
samó
enega
rubina
,
in
Kristus
,
Odrešenik
naš
,
je
bil
upodobljen
na
njih
s
trpljenjem
svojim
.
Dvignil
je
angelj
roko
in
se
trikrat
globoko
priklonil
.
Jaz
pa
sem
se
priklanjal
ž
njim
.
Sáma
od
sebe
so
se
odprla
vrata
,
in
stopila
sva
v
kraj
,
ki
se
razteza
pred
zadnjimi
vrati
nebeškimi
.
Povsod
miloba
,
povsod
krasota
!
Ali
niti
enega
nebeških
duhóv
nisem
mogel
opaziti
!
»
Dobri
angelj
,
«
sem
izpregovoril
,
»
pojasni
mi
blagohotno
,
zakaj
so
takó
osameli
ti
prednebeški
kraji
,
in
zakaj
so
duhovi
pregnani
s
teh
mest
,
kjer
se
povsod
razodeva
miloba
in
kras
?
«
»
Tudi
ti
kraji
,
«
mi
odgovori
angelj
,
»
so
odkazani
po
brezkončni
razsodnosti
božji
posebnemu
namenu
.
Semkaj
so
poklicani
izvoljeni
duhóvi
,
ki
so
v
življenju
prejemali
dobrote
in
se
zaradi
njih
vžgali
v
pravi
,
čisti
hvaležnosti
!
«
Strmèč
obstanem
.
Nikjer
nisem
opazil
vzveličanega
duha
,
in
leta
4000.
po
Kristusovem
rojstvu
je
bil
ta
prednebeški
prostor
še
—
prazen
!
Zdajci
se
pred
nama
zaiskré
četrta
in
zadnja
vrata
nebeška
.
Zbrušena
so
bila
od
samó
enega
demanta
,
in
sveta
Trojica
je
bila
upodobljena
na
njih
.
Okrog
njih
se
je
ovijal
vinski
trs
,
vedno
zelenèč
in
neprestano
rodèč
raznobojno
grozdje
.
Ali
tu
pred
vhodom
sem
ugledal
tebe
,
starčka
iz
národne
pesmi
slovenske
!
Z
lica
se
ti
je
žarila
prava
radost
nebeška
,
in
v
roki
si
stiskal
kozarček
rujnega
vinca
.
Kadar
si
ga
izpil
,
je
précej
prihitel
angeljček
božji
in
ti
iznova
nalil
kupico
.
Neprestano
pa
si
pel
slavo
svojemu
Bógu
:
»
Oče
nebeški
,
glej
,
še
en
kozarček
zdej
,
hvalo
bom
vekomej
,
vekomej
pel
!
«
»
Kakó
,
da
je
izbran
samó
ta
na
to
izvoljeno
mesto
?
«
sem
se
začudil
.
Odgovoril
mi
je
Azrael
:
»
Mnogo
je
pil
!
Ali
pri
vsaki
kupici
je
dajal
hvalo
Tistemu
,
ki
mu
je
ustvaril
sladko
kapljo
.
Bila
je
to
prava
hvaležnost
,
ker
je
prihajala
resnično
od
srca
.
Zategadelj
ga
je
poveličal
Gospod
in
mu
dodelil
milost
,
da
mu
še
po
smrti
rodí
vinska
trta
!
«
Odprla
so
se
zadnja
vrata
nebeška
.
Gledal
sem
Bogá
od
obličja
do
obličja
,
in
jasne
so
mi
bile
vse
skrivnosti
njegove
.
Popisati
se
ne
da
,
kar
sem
gledal
,
ali
toliko
je
gotovo
,
da
nebeški
Oče
naš
ni
takšen
,
kakor
govore
o
njem
njega
hlapci
po
Goriškem
.
Angelj
Gospodov
me
je
spremil
pred
prestol
božji
in
me
obvaroval
,
da
me
niso
pokončale
strele
,
ki
so
se
neprestano
vžigale
s
tega
prestola
.
Gospod
pa
je
izpregovoril
:
»
Nekdaj
,
ko
si
še
pregrešno
živel
na
zemlji
,
si
želel
,
da
bi
za
dve
tisoč
let
zopet
ugledal
domovino
slovensko
.
Bodi
človek
!
In
ti
,
angelj
življenja
,
dotekni
se
ga
s
prstom
svojim
,
da
se
izpolni
želja
njegova
!
«
Angel
življenja
je
pristopil
in
mi
iznova
uklenil
dušo
v
človeško
teló
.
Nató
izpregovori
Gospod
:
»
Pristopi
tudi
ti
,
angelj
smrti
,
in
dotekni
se
ga
s
hladno
roko
,
da
mu
bo
zopet
umreti
,
ako
si
bo
zaželel
,
daleč
od
zelene
zemlje
!
«
Obsenčil
me
je
angelj
smrti
,
in
pretresla
me
je
ledena
njegova
moč
,
da
je
bilo
zdajci
zopet
umrjoče
teló
,
katero
je
ravno
dal
iz
rok
angelj
življenja
!
Končno
je
še
izpregovoril
Gospod
:
»
Približaj
se
tudi
ti
,
angelj
ljubezni
,
in
rahlo
roko
mu
polôži
na
glavo
,
da
se
iznova
vname
ljubezen
v
njem
,
ljubezen
,
najslajše
tolažilo
otrokom
mojim
na
zemlji
!
«
Kakor
topla
sapa
,
v
kateri
se
spomládi
tajata
sneg
in
led
na
gorskih
vrhovih
,
takó
je
dihnil
náme
angelj
ljubezni
.
Srce
moje
je
bilo
hipoma
plodovit
vrt
,
kjer
je
hotela
ljubezen
zdajci
pognati
svoje
kalí
!
»
Azrael
!
«
je
izpregovoril
Gospod
,
»
vzemi
ga
zopet
v
naróčaj
in
odnesi
ga
na
kraje
,
kjer
ga
čaka
novo
življenje
!
«
Takó
se
je
zgodilo
.
Tema
je
bila
ob
mêni
in
otrpnila
je
zavest
duše
moje
.
Ko
sem
se
zopet
zavedel
,
bil
sem
že
na
zemlji
!
Na
zemlji
sem
bil
torej
!
Teló
mi
je
bilo
umrjoče
kakor
nekdaj
in
v
sebi
je
nosilo
vse
tiste
strasti
kakor
tedaj
,
ko
se
je
porodilo
prvikrat
!
Tudi
stari
spomin
se
je
ožívil
v
mêni
,
in
prvo
življenje
se
je
raztezalo
pred
duhom
mojim
kakor
raván
,
kjer
mi
je
bil
znan
vsak
prostorček
,
sléharn
kotiček
!
Po
mêni
se
je
pretakala
vroča
kri
in
mladostna
moč
me
je
prešinjala
.
»
Zopet
si
človek
!
«
Pri
tej
misli
je
vse
zakipelo
po
mêni
,
in
presrečen
sem
si
potipal
iznova
ustvarjeno
lice
.
Začutil
sem
mehko
in
voljnó
kožo
.
Tedaj
se
je
vzbudila
prva
želja
v
mêni
:
želja
po
zrcalu
,
da
bi
si
ogledal
zopet
dano
krasoto
svojo
.
Ta
želja
mi
je
utrdila
prepričanje
,
da
sem
res
zopet
človek
,
óna
uboga
stvar
,
ki
se
porodí
v
pregrehah
in
nečimrnostih
in
prav
takó
umira
!
Ležal
sem
na
mehki
travi
polja
ljubljanskega
.
Nad
mano
je
sijalo
sonce
in
me
grélo
s
toplimi
svojimi
žarkí
.
Po
dve
tisoč
letih
sva
se
zopet
videla
s
tem
orjakom
in
vélikim
prijateljem
človeštva
.
Vedno
je
še
tičalo
sredi
velikanskega
obnebja
;
vse
pod
njim
se
je
izpremenilo
,
toda
sonce
sámo
je
ostalo
,
kakršno
je
bilo
takrat
,
ko
ga
je
Stvarnik
izpustil
iz
rok
.
Zagledal
sem
se
tja
v
Kamniške
planine
;
prebile
so
stoletne
viharje
in
krasne
kakor
nekdaj
mejile
krájino
.
Obrnil
sem
pogled
proti
beli
Ljubljani
.
Mnogo
se
ni
bila
razširila
.
Obkrožalo
jo
je
visoko
zidovje
,
za
zidovjem
pa
skoraj
nisem
mogel
prešteti
cerkvenih
stolpov
.
»
Dolgo
časa
si
spal
,
prijatelj
!
«
me
ogovori
nekdo
.
Ozrem
se
za
glasom
.
Blizu
mêne
,
tik
njive
,
obsejane
z
repo
,
je
čepèl
na
zemlji
plešast
človek
,
siromašno
oblečen
.
Marsikako
záplato
si
je
bil
prikrpal
na
suknjo
,
in
palec
na
desni
nogi
mu
je
gledal
iz
obuvala
,
ki
si
ga
je
ovil
z
brézovo
trtico
.
V
roki
je
imel
olupljeno
repo
,
ki
si
jo
je
ravnokar
izpulil
na
sosednji
njivi
in
jo
sedaj
glodal
.
Ta
mož
se
je
torej
ponižno
oglasil
,
in
sicer
latinski
,
dasi
ne
preklasično
.
Ker
sem
tiste
dni
govoril
vse
jezike
svetá
,
sem
mu
odgovarjal
brez
težave
.
»
Dolgo
si
spal
!
Prijezdil
si
na
temle
konju
,
toda
že
v
sêdlu
si
spal
in
vsak
trenutek
sem
menil
,
da
padeš
na
tla
!
«
Šele
sedaj
sem
opazil
konja
,
obloženega
z
obilno
prtljago
.
Pasel
se
je
po
livadi
in
se
ni
mênil
za
naju
.
»
Hvala
ti
,
Azrael
,
«
sem
dejal
sam
v
sebi
,
»
da
si
takó
izvrstno
skrbel
záme
!
«
»
Ko
si
se
hotel
zgruditi
s
sêdla
,
«
nadaljuje
óni
,
»
sem
te
prestregel
in
te
položil
sèmkaj
v
travo
!
«
Iskreno
se
zahvalim
.
»
Ako
se
ne
motim
,
«
reče
zopet
,
»
tedaj
si
tujec
,
ki
ga
je
usoda
zanesla
v
našo
krájino
?
«
»
Pravo
si
pogodil
,
«
mu
odgovorim
.
»
Tujec
sem
,
dasi
je
nekdaj
okó
moje
že
gledalo
to
ravan
.
«
»
Od
kod
prihajaš
,
brat
in
prijatelj
?
«
me
vpraša
.
»
Visoko
od
zgoraj
.
«
»
Torej
z
visokega
severa
?
Morda
iz
krajev
,
kjer
vlada
narodom
sibirska
republika
?
«
»
Iz
tistih
krajev
!
«
»
Kakih
novic
nam
prinašaš
?
«
»
Ničesar
posebnega
,
česar
bi
že
ne
vedeli
.
«
Prvi
moj
pozemeljski
znanec
je
bil
videti
jako
radoveden
.
»
Torej
je
resnica
,
«
me
povprašuje
živahno
,
»
da
sta
se
kardinal
iz
Varšave
in
ruski
car
merila
na
ravninah
smolenskih
in
se
ljuto
borila
ves
teden
?
«
»
Takó
je
,
kakor
govoriš
!
«
odgovorim
jaz
.
»
In
končno
je
res
zmagala
njega
eminenca
in
uničila
belega
carja
?
«
»
Tudi
to
se
je
zgodilo
.
«
»
Sedaj
je
daljna
Rusija
poslušna
kardinalu
iz
Varšave
,
in
resnica
je
,
da
je
zadnji
Romanov
pobegnil
k
cesarju
združenih
severnoameriških
držav
,
kakor
se
je
nam
poročalo
?
«
»
To
je
resnica
.
«
Navdušeno
je
vzkliknil
:
»
Kakó
velika
je
moč
svete
cerkve
!
«
Ali
sedaj
,
ko
me
je
izprašal
toli
temeljito
,
ga
pričnem
izpraševati
še
jaz
.
»
Tujec
sem
,
«
mu
rečem
,
»
in
pótujem
že
dolgo
.
Obhodil
sem
mnogo
deželâ
,
ali
sèmkaj
sem
dospel
ravnokar
.
Nisem
še
dobil
brata
,
ki
bi
me
poučil
o
tukajšnjih
krajih
in
rodovih
.
Bodi
mi
prijazen
in
razjasni
mi
,
kar
mi
je
še
temno
in
nejasno
!
«
»
Moja
prijaznost
ti
bodi
vérni
hlapec
!
«
mi
odgovori
takoj
.
»
Imenuj
mi
to
deželo
in
mesto
,
čigar
ozidje
se
dviga
pred
mano
!
«
»
To
mesto
je
Emona
,
in
o
njega
prvi
zgodovini
vemo
samó
to
,
da
je
bilo
od
nekdaj
sedež
slavnoznanih
škofov
.
«
»
In
dežela
,
kakó
se
imenuje
?
«
»
Papeževa
provincija
številka
LII.
«
»
Papeževa
provincija
!
«
se
začudim
.
»
In
kje
so
druge
številke
?
«
»
Samó
v
osrednji
Afriki
jih
je
petnajst
!
«
mi
odgovori
ponosno
.
Čudil
sem
se
sam
v
sebi
nekaj
časa
.
Potem
pa
boječe
vprašam
:
»
Kdo
vam
je
vladar
?
«
»
Prvi
vladar
je
papež
.
«
»
Rimski
papež
?
«
»
Vidi
se
ti
,
«
mi
veli
porogljivo
,
»
da
si
tujec
in
da
slabo
poznaš
zgodovino
!
Kje
so
časi
,
ko
so
še
naši
papeži
imeli
svoj
sedež
v
Rimu
!
«
»
In
kje
stolujejo
sedaj
?
«
»
To
bi
moral
vendar
vedeti
!
Ko
je
sveti
grégor
CCXXII.
dal
na
Kapitolu
usmrtiti
poslednjega
laškega
kralja
,
se
je
preselil
s
kardinali
svojimi
,
katerih
je
bilo
takrat
samó
tri
tisoč
,
v
Afriko
,
in
od
tedaj
stolujejo
papeži
naši
v
starodavnem
Timbuktu
!
«
»
Hvala
ti
za
pojasnilo
!
In
kdo
je
drugi
vaš
vladar
?
«
»
Premilostivi
naš
nadškof
ljubljanski
.
«
»
Nekdaj
so
vladali
tukaj
avstrijski
cesarji
,
«
sem
omenil
ponižno
.
»
Ti
vladajo
še
,
toda
le
po
imenu
.
«
»
Po
imenu
?
Pojasni
mi
to
,
prijatelj
!
«
»
Najvažnejša
zgodovina
ti
je
popolnoma
neznana
!
Leta
3992.
se
je
uprl
nadškof
ljubljanski
in
kardinal
iz
Zagreba
mu
je
prihitel
na
pomoč
.
Cerkvene
čete
—
na
desnem
krilu
jim
je
veleval
kaplan
Trnovski
—
so
se
zgrabile
z
vojsko
avstrijsko
in
jo
razteple
in
premagale
na
Ptujskem
polju
.
«
»
Dà
,
dà
,
prijatelj
!
«
nadaljuje
ponosno
.
»
Na
Ptujskem
polju
se
je
bíla
tista
zmagonosna
bitka
!
Od
tedaj
smo
papeževa
provincija
številka
LII.
,
in
Dunaj
nam
mora
vsako
leto
plačevati
danj
.
«
»
Kakšen
je
ta
danj
?
«
»
Petdeset
tisoč
centov
voščenih
svéč
,
kar
ni
malenkost
sedaj
,
ko
je
vosek
toli
drag
.
«
»
Sedaj
,
ko
si
me
prijazno
poučil
o
političnem
razmerju
,
poúči
me
še
,
kakšen
jezik
govori
ljudstvo
po
teh
krájinah
?
«
»
Tudi
to
ti
razložim
.
Občevalni
jezik
je
latinski
,
in
vsi
olikanci
ga
govorimo
.
Tudi
seljaki
ga
večinoma
že
govoré
,
samó
nižje
ljudstvo
govori
star
,
pozabljeni
jezik
,
in
sicer
vsaki
dve
uri
drugače
.
Učenjaki
še
nismo
edini
,
kakov
jezik
je
to
;
nekateri
trdijo
,
da
je
ostanek
stare
tatarščine
,
drugi
zopet
,
da
je
to
nekdanji
turški
jezik
.
«
Srce
se
mi
je
krčilo
zaradi
tvoje
usode
,
uboga
,
uboga
slovenščina
.
»
In
nemščina
?
«
sem
vprašal
.
»
Ta
se
že
tisoč
let
ne
govori
več
.
«
Prijetno
mi
je
zazvenel
ta
odgovor
na
novoustvarjena
ušesa
.
Ali
ni
se
mi
videl
verjeten
,
zató
vprašam
začuden
:
»
Kakó
to
?
«
Odgovorí
mi
:
»
Ne
poznaš
li
dekreta
nadškofa
Janeza
devetindevetdesetega
?
Ta
dekret
prepoveduje
nemški
jezik
enkrat
za
vselej
.
«
»
Zakaj
?
«
»
Vzroki
so
tehtni
.
Največji
grešnik
,
kar
jih
je
kdaj
porodila
zemlja
,
bil
je
prekleti
Martin
Luter
!
Ta
je
pisáril
pohujšljive
svoje
knjige
v
nemščini
,
in
zategadelj
je
blaženi
nadškof
Janez
prepovedal
to
govorico
.
Že
tisoč
let
se
ni
čula
v
nas
nemška
besedica
!
«
Všeč
mi
je
bil
spomin
na
tega
nadškofa
,
samó
žal
mi
je
bilo
,
da
ni
živel
leta
1891.
,
ko
bi
ga
bili
Slovenci
potrebovali
toli
bridko
.
Znanec
moj
je
pohrustal
v
tem
času
svojo
repo
.
Vstal
je
in
izpregovoril
elegično
:
»
Sonce
že
zahaja
,
in
mrak
me
sili
v
mesto
.
Ako
hočeva
o
pravem
času
dospeti
k
mestnim
vratom
,
je
čas
,
da
odrineva
.
Ako
hočeš
v
mesto
,
ti
bom
spremljevalec
,
kakor
si
ne
moreš
želeti
boljšega
!
«
»
Spremstvo
tvoje
me
bo
osrečilo
!
«
sem
odgovoril
hvaležno
.
»
Ako
mi
odšteješ
nekaj
novcev
,
vêdem
ti
konja
,
zakaj
za
te
korake
ni
vredno
,
da
bi
splezal
na
sêdlo
!
«
Odštejem
mu
nekaj
drobiža
,
in
na
vse
stráni
mi
izraža
hvaležnost
svojo
,
ko
ga
spravlja
v
žep
.
Nato
prime
konja
za
povódec
in
krene
po
ozki
stezi
proti
mestu
.
Spotoma
vprašam
:
»
Ali
stanuješ
v
mestu
?
«
»
V
mestu
,
kje
pa
drugjé
!
«
»
Zdi
se
mi
,
da
nimaš
preobilo
dohodkov
?
«
»
Kaj
hočeš
,
«
mi
odgovori
ponižno
,
»
saj
sem
samó
profesor
na
vseučilišču
.
«
»
Profesor
na
vseučilišču
!
«
vzkliknem
.
»
Dà
,
na
vseučilišču
svetega
Simplicija
!
«
»
Kaj
predavaš
?
«
»
Učencem
svojim
razlagam
teorijo
blaženega
Antona
od
Kala
.
Toda
saj
se
ti
ponudi
prilika
,
da
boš
poslušal
predavanje
moje
,
ako
prideš
na
vseučilišče
svetega
Simplicija
!
«
Takrat
sem
že
sklenil
v
duhu
,
da
obiščem
to
svetovnoznano
vseučilišče
.
Za
sedaj
pa
vprašam
:
»
Kakšne
dohodke
imaš
od
profesure
svoje
?
«
»
Ti
dohodki
niso
nikakor
neznatni
!
Na
teden
mi
izplačuje
škofova
blagajnica
po
dve
liri
;
poleg
tega
imam
privilegij
,
da
se
smem
brezplačno
najesti
na
kapiteljskem
polju
,
kadar
hočem
.
«
»
To
repíšče
je
torej
kapiteljsko
polje
?
«
»
Takó
je
,
in
često
sem
tukaj
večerjal
že
prav
izvrstno
!
«
»
Obuvalo
ti
tudi
ni
najboljše
!
«
sem
pristavil
.
»
Vidiš
,
to
so
res
posebne
sitnosti
!
«
mi
odgovori
.
»
Nam
vseučiliškim
profesorjem
morajo
nadškofovi
dvorni
čevljarji
brezplačno
napravljali
obutev
.
Vrstimo
se
drug
za
drugim
.
Sedaj
je
na
vrsti
naš
rector
magnificus
—
tisti
,
ki
takó
smešno
predava
o
sandalah
svetega
Antona
—
in
to
je
tanko
in
neznatno
človeče
,
ki
prav
počasi
trga
obutev
svojo
!
Jaz
pa
moram
čakati
,
dasi
mi
palec
na
nogi
gleda
beli
dan
,
kakor
bi
ne
bilo
nì
čevljarjev
nì
usnja
na
svetu
!
«
Priznal
sem
,
da
mu
je
v
tem
oziru
usoda
dokaj
žalostna
.
»
Sicer
pa
človek
izhaja
prav
lehko
,
«
zatrjuje
mi
,
»
tem
laže
,
ker
imam
postranskih
dohodkov
!
«
»
Kakšni
dohodki
so
to
?
«
»
O
vélikih
praznikih
,
«
odgovori
mi
,
»
zvonim
v
stolpu
Svetega
Nikolaja
,
kar
mi
na
leto
donaša
nekaj
lir
.
Vendar
je
že
tudi
v
tem
slabše
!
«
pristavi
vzdihovaje
.
»
In
kakó
to
?
«
»
Kakó
to
?
Ker
se
že
do
malega
ponujajo
vsi
profesorji
vseučiliški
,
da
bi
zvonili
v
stolpu
Svetega
Nikolaja
!
«
Ko
mu
ne
odgovorim
ničesar
,
še
dodá
:
»
In
takó
se
nam
krade
kruh
,
nam
,
ki
smo
vendar
stari
in
izkušeni
učenjaki
!
«
Prikorakala
sva
malone
do
mestnih
vrat
.
Že
se
je
dvigalo
pred
nama
visoko
ozidje
in
že
sva
opazila
mnogoštevilne
straže
,
ki
so
hodile
po
tem
ozidju
.
Stopila
sva
na
most
,
ki
se
je
razpenjal
nad
mestnim
jarkom
,
neposredno
pred
orjaškim
portalom
.
Zdajci
se
pripelje
po
prašni
cesti
za
nama
gosposka
kočija
.
Pred
njo
so
bili
vpreženi
štirje
tolsti
konji
,
ki
so
s
kopiti
teptali
po
práhu
,
da
se
je
dvigal
kar
v
oblakih
.
Profesor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
se
ponižno
umakne
,
se
globoko
pokloni
in
sname
obrabljeni
klobuček
.
Rejen
človek
je
sedèl
v
tem
vozu
in
se
leno
valjal
po
mehkih
blazinah
.
Na
prsih
se
mu
je
bleščalo
nekaj
redov
,
torej
je
bilo
popolnoma
upravičeno
,
da
se
na
naju
niti
ozrl
ni
.
Pri
mestnih
vratih
je
hitela
straža
v
orožje
.
Začula
so
se
ostra
povelja
in
vojaki
so
prezentirali
.
Potem
je
bliskoma
vse
izginilo
v
mesto
.
»
Kdo
je
bil
ta
dostojánstvenik
?
«
vprašam
radovedno
.
»
Izkazujejo
mu
vojaške
časti
!
«
»
Velika
in
imenitna
glava
!
«
mi
odgovori
profesor
vseučiliški
.
»
Cerkovnik
pri
Svetem
Nikolaju
je
,
in
dodeljeno
mu
je
dostojanstvo
generala
!
Peljal
se
je
na
izprehod
,
in
sam
Bog
ve
,
ali
sem
se
mu
priklonil
dovòlj
globoko
!
«
»
Z
dostojanstvom
generala
!
«
se
začudim
.
»
Dá
,
dá
!
In
z
dohodki
generala
!
«
»
Čudna
,
čudna
zemlja
!
«
sem
premišljeval
,
ko
sem
leta
4000.
po
Kristusovem
rojstvu
poleg
spremljevalca
svojega
prekoračil
vrata
naše
bele
Ljubljane
!
Ljubljano
je
obkoljalo
tiste
dni
visoko
in
debelo
zidovje
.
Učenjaki
so
ga
primerjali
ozidju
,
ki
je
v
starodavnih
dobah
obkrožalo
slavne
Ninive
.
Sezidano
je
bilo
ozko
,
toda
vendar
takó
široko
,
da
je
bilo
v
njem
prostora
raznovrstnim
vojašnicam
,
skladiščem
,
kapelicam
in
drugim
prostorom
,
kjer
se
je
vežbala
in
vadila
mestna
posadka
.
V
tem
ozidju
je
tičala
kar
velika
vojska
,
ki
ji
je
bilo
v
varstvo
izročeno
mesto
ljubljansko
.
S
spremljevalcem
svojim
,
ki
mi
je
vodil
konja
,
sem
se
napotil
pod
velikanski
obok
mestnih
vrat
.
Vnanja
straža
je
naju
pústila
v
miru
,
prav
kakor
da
naju
niti
opazila
ni
.
Pod
obokom
mi
je
bilo
,
kakor
da
sem
stopil
v
podzemeljsko
jamo
.
Povsod
je
kapalo
od
stropa
,
prav
kakor
v
predoru
.
Zamolklo
je
zazvenelo
vselej
,
kadar
je
konj
s
kopitom
udaril
po
tlaku
.
Tema
bi
bila
,
da
ni
malone
vsakih
pet
korakov
ob
steni
gorela
svetilnica
,
ki
je
razširjala
mračno
svetlobo
.
V
tem
sómraku
sem
opazil
tik
pota
,
po
katerem
sva
hodila
,
še
drug
tir
,
in
lehko
si
mislite
,
kakšna
čustva
so
me
obšla
,
ko
sem
tu
pozdravil
staro
znanko
železnico
!
Bil
je
resnično
železnični
tir
in
kar
nič
se
ni
razlikoval
od
ónih
,
po
katerih
sem
se
vozil
,
ko
sem
bil
še
prvič
na
zeleni
zemlji
.
»
Tu
je
železnica
!
«
rečem
profesorju
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
.
»
Dà
,
dà
,
železnica
,
po
kateri
se
vozi
premilostivi
nadškof
na
svoje
letovišče
v
Goričanah
!
«
»
Drugega
namena
nima
?
«
»
Drugega
namena
nima
!
No
,
saj
je
že
to
namen
vseh
namenov
!
«
»
Kaj
vraga
!
«
vzkliknem
začuden
.
Bliskoma
je
pri
mêni
profesor
in
mi
s
široko
svojo
dlanjo
zatisne
usta
.
»
Ti
kolneš
!
Za
Boga
,
če
te
čuje
straža
!
Danes
še
bi
tičal
v
železju
,
in
tudi
mêne
bi
vrgli
v
ječo
,
ako
bi
me
zalotili
v
pregrešni
družbi
tvoji
!
«
Potolažil
sem
ga
,
obetajoč
,
da
bom
odslej
opreznejši
in
da
ne
bom
več
klel
.
»
Torej
železnico
imate
še
vedno
?
«
vprašam
,
da
bi
jela
govoriti
o
drugih
stvaréh
.
»
Ali
kje
vendar
dôbivate
premoga
,
da
kurite
železnične
stroje
,
ko
so
že
pred
2000
leti
učenjaki
trdili
in
preračunali
,
da
po
300
letih
ne
bo
nobenega
premoga
na
zemlji
!
«
»
Takó
je
!
Prav
so
računali
,
premoga
ni
!
In
če
bi
svete
knjige
ne
govorile
o
njem
,
bi
niti
ne
vedeli
,
kaj
je
bil
premog
!
«
»
Ali
vam
sedaj
goni
vlake
elektrika
?
«
vprašam
radovedno
.
»
Elektrika
!
«
se
začudi
učeni
starec
.
»
Ali
ne
poznaš
knjig
blaženega
Antona
od
Kala
?
V
teh
knjigah
je
prepričevalno
dokazano
,
da
je
Belcebub
takrat
,
ko
ga
je
drevil
arhangel
v
peklenski
prepad
,
trenil
z
dolgim
repom
svojim
med
vesoljne
svetove
.
In
ta
udarec
je
treščil
vprav
na
ubogo
našo
zemljo
,
da
se
je
vse
zaiskrilo
.
Pri
tistem
udarcu
se
je
rodila
ta
moč
,
ki
so
nekdaj
rekli
elektrika
in
ki
brez
dvojbe
izvira
od
hudiča
.
Zató
odobrujejo
vsi
modrijani
dekret
pokojnega
nadškofa
Jerneja
XXXIX.
,
s
katerim
je
ostro
prepovedal
,
da
bi
kjer
koli
rabili
elektriko
v
teh
pokrájinah
.
S
tem
ukrepom
je
blagi
nadškof
ponižal
Belcebuba
samega
,
da
nima
več
moči
do
nas
!
«
»
Kaj
pa
vam
torej
goni
železnico
?
«
ga
vprašam
strmèč
.
»
Glej
in
opazuj
sam
!
«
Začulo
se
je
res
nekako
drdranje
,
kakor
pred
2000
leti
,
kadar
je
tekel
železniški
voz
po
plesmih
.
Škripale
so
osi
in
bobnenje
je
odmevalo
od
visokega
oboka
.
Vmes
se
je
čulo
kričanje
gonjáčev
,
pokanje
bičev
in
zamolklo
ječanje
.
V
mráku
ugledam
tolpo
nesrečnikov
,
na
pol
golotnih
in
z
verigami
priklenjenih
k
težkemu
vozu
,
ki
ga
vlečejo
s
poslednjimi
močmi
po
tiru
.
Kadar
gré
prepočasi
,
vseka
nadzornik
z
vozá
sedaj
po
tem
,
sedaj
po
drugem
z
dolgim
bičem
svojim
.
Kamor
zadene
,
ondi
se
zmésita
znoj
in
kri
.
In
vpreženci
napenjajo
skrajne
sile
,
da
bi
hitreje
tirali
težki
voz
,
prav
kakor
živina
,
ki
je
nekdaj
ob
naših
vodah
vlačila
težke
ladje
proti
reki
.
Trudni
sopihajo
mimo
naju
in
ječé
,
da
se
pričnè
konj
plašiti
in
da
ga
le
stežka
pomiriva
s
profesorjem
.
V
tem
je
oddrdral
železniški
voz
,
in
niti
opazil
nisem
,
je
li
kdo
sedèl
v
njem
ali
ne
.
To
je
bila
železnica
ljubljanskega
nadškofa
leta
4000.
po
Kristusu
!
Sočutno
vprašam
:
»
Kaj
pa
so
zakrivili
ti
vpreženci
,
da
se
morajo
péhati
takó
nečloveško
?
«
»
Veliki
hudodelci
so
!
«
mi
odgovori
profesor
važno
.
»
Zgolj
zločinci
so
,
ki
so
se
pregrešili
proti
sveti
teoriji
blaženega
Antona
od
Kala
!
«
»
Proti
teoriji
blaženega
Antona
od
Kala
?
V
čém
tiči
njih
krivda
?
«
»
Takoj
ti
pojasnim
vse
!
Prvi
,
dolgih
sivih
làs
,
ki
je
vlekel
prav
spredaj
,
mi
je
bil
nekdaj
tovariš
na
vseučilišču
svetega
Simplicija
.
Toda
v
predavanjih
svojih
je
zabredel
v
grozno
zmoto
;
trdil
je
namreč
,
da
je
po
zapóvedih
svete
cerkve
dovoljeno
,
ako
pišemo
besedi
»
nadškof
ljubljanski
«
sredi
stavka
le
z
malimi
črkami
.
Ker
ni
hotel
javno
preklicati
te
zmote
,
ga
je
obsodil
urad
za
ohranitev
nadškofove
časti
—
sacrum
officium
defendendae
sanctae
dignitatis
archiepiscopalis
—
za
vse
življenje
v
železnično
vprego
!
«
»
Resnično
,
ta
kazen
ni
pretirana
!
«
»
Dà
,
nikakor
ne
!
Za
Jakoba
XV.
so
take
grešnike
sežigali
na
grmadah
!
Dandanes
jih
pa
samó
priprezajo
k
železnici
,
ker
je
njega
milost
,
sedanji
nadškof
Martinus
,
v
tem
oziru
premehak
,
predober
.
«
»
Kaj
li
je
pregrešil
mladi
človek
,
ki
sem
ga
opazil
tik
bivšega
tovariša
tvojega
?
«
»
Pregreha
njegova
je
nekoliko
manjša
.
Srečal
je
na
ulicah
duhóvnika
svete
cerkve
in
mu
v
pozabljivosti
svoji
ni
poljubil
roke
.
Urad
za
obrambo
časti
mašnikov
—
sacrum
officium
defendendae
dignitatis
sacerdotum
—
ga
je
obsodil
gledé
na
njega
mladost
in
očitno
globoko
kesanje
—
samó
na
šest
let
v
vprego
!
«
»
Tudi
ta
kazen
se
mi
vidi
milostna
!
«
odgovorim
.
»
Pri
nas
v
Sibiriji
bi
ga
bili
bržkone
obsodili
kar
na
dolgih
deset
let
!
—
Ali
kdo
je
óni
,
ki
vleče
prav
zadaj
,
kateremu
se
vidi
najbolj
,
kakó
težko
premika
svoje
kosti
?
Ta
je
tudi
tisti
,
kateremu
nadzornikov
bič
največkrat
zažvižga
po
plečih
.
«
»
Temu
se
ne
godi
preslabo
!
«
mi
odvrne
profesor
.
»
Čevljar
je
iz
čevljarskega
oddelka
.
Ko
pa
je
srečal
cerkovnika
svetega
Florijana
,
se
mu
ni
odkril
,
kakor
je
predpisano
.
Urad
za
češčenje
cerkovnikov
—
sacrum
officium
defendendae
dignitatis
sacristanum
—
ga
je
obsodil
zaradi
tega
na
šestmesečno
težko
železnično
vprego
.
«
»
Sedaj
mi
je
pa
že
jasna
teorija
blaženega
Antona
od
Kala
!
«
odgovorim
spremljevalcu
.
»
Dobro
vidim
,
da
imate
v
mestu
svojem
pravične
sodnike
!
«
»
Sreča
tvoja
,
«
dostavi
profesor
,
»
da
te
ni
kdo
čul
,
ko
si
zaklical
prej
ime
vragovo
!
«
»
Pred
kakšen
urad
bi
me
bili
tirali
potem
?
«
»
Takoj
bi
te
vklenili
v
železje
in
te
izročili
uradu
v
zabranjevanje
pogrehe
—
sacrum
officium
de
prohibendis
peccatis
.
—
gledé
na
to
,
da
si
tujec
,
bi
te
bil
obsodil
ta
urad
vsaj
na
dvanajst
let
v
‚
kazemate
‘
na
Gólavec
.
Tvoj
imetek
pa
bi
zapadel
nadškofovi
blagajnici
!
«
»
Hvala
ti
za
pojasnilo
!
Sedaj
mi
pa
še
povej
,
kakšno
vojaščino
imate
,
in
kakšna
je
posadka
,
ki
brani
srečo
in
blaginjo
mesta
vašega
.
«
»
Tudi
to
ti
hočem
povedati
.
V
Emoni
sami
ležita
dva
polka
in
slavnoznana
kohorta
‚
starih
devic
‘
,
kateri
je
izročen
ženski
oddelek
.
Obá
polka
sta
samóstanski
urejena
in
bivata
tu
v
mestnem
ozidju
.
Vrhovni
vojskovodja
je
presvetli
nadškof
Martinus
;
vsakemu
polku
pa
zapoveduje
polkovnik
z
dostojanstvom
prelata
.
V
mestu
je
torej
ena
brigada
,
ki
pa
je
samó
oddelek
velike
papeževe
vojske
,
stalno
utaborjene
pri
Gorici
.
Tam
pa
zapoveduje
grof
Nerva
,
papežev
maršal
,
kardinal
in
partibus
infidelium
,
obenem
papežev
generalissimus
za
to
provincijo
.
Ker
bo
njega
eminenca
skoro
pregledovala
mestno
posadko
,
učakaš
morda
srečo
,
da
mu
boš
gledal
v
obraz
.
Znamenit
vojak
je
in
v
mnogi
bitki
se
je
že
izkazal
!
«
»
Radostilo
me
bo
,
ako
ga
bom
videl
!
Kakšen
pa
je
polk
,
ki
je
tukaj
v
ozidju
pri
vratih
?
«
»
To
so
naši
triariji
!
«
mi
odgovori
ponosno
.
»
Pravo
jedro
so
naši
posadki
in
papeževi
vojski
sploh
!
Imenujejo
se
polk
‚
telesne
straže
‘
,
ker
so
obenem
telesna
straža
premilostivemu
nadškofu
.
Ta
polk
‚
telesne
straže
‘
ima
prekrasno
zgodovino
!
Ustanovil
ga
je
znameniti
nadškof
Benedikt
CII.
,
ki
se
je
prvi
obkolil
s
prepotrebno
telesno
stražo
.
To
je
tisti
sloveči
nadškof
,
ki
je
ustanovil
prepotrebni
urad
v
zabranjevanje
brad
—
sacrum
officium
de
hominibus
imberbibus
conservandis
.
—
Ustanovil
si
je
torej
posebno
telesno
stražo
,
katero
je
po
sebi
imenoval
stražo
‚
gologlavih
benediktincev
‘
,
ker
mora
vojaški
stražnik
slovesno
priseči
,
da
nikdar
v
svojem
življenju
ne
položí
pokrivala
na
glavo
.
Ta
straža
se
je
polagoma
razmnožila
v
polk
,
obsezajoč
dvanajst
kohort
.
Po
vojaško
in
samóstansko
živé
;
čisti
so
,
trezni
in
zanesljivi
,
vdani
visokemu
nadškofu
.
Zató
so
jim
izročena
edina
mestna
vrata
,
da
jih
stražijo
;
ostro
pazijo
ondi
,
da
se
v
mesto
ne
priklati
kakšen
krivoverec
,
ki
bi
begal
ljudstvo
.
Tudi
so
slovesno
prisegli
večno
uboštvo
,
takó
da
živi
ves
polk
ob
sami
miloščini
!
Kaj
dobro
mu
torej
služijo
mestna
vrata
,
ker
mora
vsakdo
,
najsi
gré
iz
mesta
,
najsi
gré
v
mesto
,
gologlavim
benediktincem
deliti
miloščino
!
«
Začudim
se
:
»
Torej
večno
uboštvo
so
obljubili
vojaki
vaši
!
Potem
jim
pa
nadškof
ne
daje
nobene
plače
?
«
»
Gotovo
ne
!
Kakšnega
pomena
bi
bilo
sicer
večno
uboštvo
?
Na
tem
načelu
je
osnovan
ves
oddelek
papeževe
vojske
,
kolikor
ga
je
v
utrjenem
ostrogu
goriškem
.
«
»
Ob
čém
pa
živí
?
«
»
Ob
miloščini
!
Vsak
teden
ima
posebna
kohorta
pri
sléhernem
polku
službo
,
da
berači
po
okólici
.
Ti
vojaki
jemljejo
denar
,
jedila
,
vse
,
kar
gré
v
vrečo
ali
žep
.
Take
kohorte
hodijo
daleč
naokrog
;
celo
v
Emono
so
že
priberačile
časih
.
Ali
to
ni
prijalo
gologlavi
telesni
straži
,
ki
je
mênila
,
da
ji
tuja
kohorta
krati
dohodek
.
Pripetilo
se
je
celo
,
da
so
se
zgrabili
z
orožjem
in
da
je
tekla
kri
zaradi
milodarov
.
Od
tedaj
papeževe
kohorte
ne
smejo
več
v
mesto
!
«
»
To
je
res
izvrstna
organizacija
,
«
sem
si
mislil
.
»
Koliko
so
stale
vojske
za
prvega
življenja
mojega
,
sedaj
pa
ne
stanejo
ničesar
!
«
»
Torej
polk
‚
telesne
straže
‘
živi
zgolj
ob
miloščini
?
«
»
Gotovo
!
In
priliko
boš
imel
opaziti
,
kakó
izvrstno
je
vse
urejeno
v
tem
oziru
.
«
V
tem
času
sva
dospela
tja
,
kjer
je
pri
zidu
izviral
studenec
.
Močen
curek
je
vrel
iz
zemlje
in
polnil
korito
,
vloženo
v
tla
.
Potem
se
je
odtekal
po
vodotoči
in
izginjal
pod
ozidje
.
Okrog
tega
vrelca
so
bile
napravljene
klopi
;
po
zidu
pa
je
viselo
obilo
posod
,
s
katerimi
se
je
lehko
zajemala
voda
.
Železni
obroči
so
bili
vzidani
v
steno
,
da
je
bilo
môči
nánje
privezavati
živino
,
ako
jo
je
kdo
slučajno
imel
s
sabo
.
Pri
tem
vrelcu
je
obstal
vseučiliški
profesor
,
privezal
mojega
konja
k
steni
in
izpregovoril
:
»
Odpočijva
si
nekoliko
.
Tukaj
pijem
vselej
,
kadar
sem
se
navečerjal
na
kapiteljskem
repišču
!
Tu
pije
sploh
vsakdo
,
ki
je
na
poti
v
mesto
.
Na
tem
mestu
se
smejo
napiti
celó
hudodelniki
,
vpreženi
v
železnico
,
in
to
celó
tedaj
,
kadar
vozijo
premilostivega
nadškofa
.
Skratka
:
tu
pije
vse
,
in
sicer
iz
stare
navade
,
ukoreninjene
v
zgodovini
naši
.
Torej
pijva
!
«
Natočil
je
čiste
vode
in
mi
jo
podal
.
Pil
sem
slastno
,
ker
je
bila
to
prva
voda
,
ki
sem
jo
pil
po
drugi
svoji
stvaritvi
in
ker
je
bila
to
voda
z
zemlje
slovenske
!
»
Praviš
,
da
pijó
tukaj
vsi
,
ki
so
na
poti
v
mesto
,
in
to
iz
stare
navade
?
«
»
Iz
jako
stare
navade
!
To
je
bilo
za
nadškofa
Janeza
IC.
blagega
spomina
.
Takrat
je
bil
pri
sv.
Jakopu
vikarij
Luka
,
mlad
,
čvrst
duhóvnik
,
vnet
za
slavo
svojega
stanú
.
Zeló
priljubljen
je
bil
ženskemu
spolu
,
posebno
mlademu
.
Tiste
dni
je
umrl
stari
župnik
sv.
Jakopa
,
in
župnik
je
hotel
biti
vikarij
Luka
.
Ali
škof
Janez
mu
ni
hotel
dati
župe
,
kar
je
vikarija
Luko
takó
užalilo
,
da
se
je
očitno
uprl
višjemu
pastirju
svojemu
.
Na
trgu
sv.
Jakopa
je
zasadil
v
zémljo
prapor
vstaje
in
pozval
ženstvo
vse
župe
sebi
na
pomoč
.
To
je
bila
prva
in
zadnja
ženska
vstaja
,
o
kateri
pričajo
listi
zgodovine
naše
.
Kakor
en
mož
se
je
dvignilo
razljučeno
ženstvo
,
pobralo
možem
orožje
,
se
razdelilo
v
kohorte
in
kakor
nekdaj
amacone
bojaželjno
obkrožilo
vikarija
Luko
.
Zgodilo
se
je
to
meseca
malega
travna
3919.
leta
,
in
najzanesljivejši
zgodovinarji
nam
pripovedujejo
,
da
se
je
nadškof
Janez
sam
tresel
na
prestolu
svojem
.
Ali
vendar
se
vikarij
Luka
na
sv.
Jakopa
trgu
ni
mogel
držati
dolgo
.
To
pa
zlasti
zató
ne
,
ker
ga
ni
podpiralo
moštvo
,
zakaj
vsakemu
zakonskemu
možu
šentjakobske
župe
vendarle
ni
bilo
všeč
,
ako
mu
je
drobna
žena
lazila
za
vikarijem
Luko
.
«
»
Kakó
se
je
potem
godilo
vikariju
?
«
sem
vprašal
radovedno
,
ker
so
me
obhajali
nekaki
spomini
iz
devetnajstega
stoletja
.
»
Ko
se
je
nabralo
okolo
2000
močno
oboroženih
žensk
,
se
je
vrgel
vikarij
Luka
ž
njimi
preko
Gradaščice
v
trnovsko
predmestje
,
kjer
ga
je
ženstvo
tudi
sprejelo
kàr
najprisrčneje
.
Hipoma
je
imel
vojske
vsaj
4000
junakinj
,
oboroženih
od
nog
do
glave
.
Ž
njimi
se
je
utrdil
za
Gradáščico
in
okrog
cerkve
trnovske
.
V
tem
taborišču
je
dvakrat
odbil
naskok
škofovskih
vojakov
,
in
s
krvavimi
glavámi
so
le-ti
bežali
pred
ženskami
.
Posebno
in
na
prvem
mestu
se
je
odlikovala
kohorta
‚
starih
devic
‘
,
ki
si
jo
je
vikarij
Luka
izbral
za
telesno
stražo
svojo
.
Ta
kohorta
je
malone
vsak
dan
udarjala
preko
Gradáščice
v
mesto
,
kjer
sta
se
širila
strah
in
groza
.
Že
se
je
menilo
,
da
premaga
vikarij
Luka
nadškofa
Janeza
in
da
posadí
samega
sebe
na
škofovski
sédež
,
ali
na
nesrečo
vikarijevo
se
je
v
kohorti
‚
starih
devic
‘
vzbudila
ljubosumnost
.
Očitale
so
vikariju
,
bodisi
upravičeno
,
bodisi
neupravičeno
,
da
kaže
preveč
simpatij
do
polkovnice
,
ki
je
vodila
šentjakobsko
brigado
ženskega
spôla
.
Ker
se
vikarij
Luka
menda
ni
mogel
popolnoma
opravičiti
,
se
mu
uprla
je
kohorta
‚
starih
devic
‘
,
z
vihrajočim
praporom
prekoračila
Gradaščico
in
prestopila
v
škofovski
tabor
.
Od
tedaj
je
bledela
zvezda
vikariju
Luki
in
skoro
mu
je
odbila
zadnja
ura
!
Janez
IC.
sam
se
je
postavil
na
čelo
vojski
svoji
in
ž
njo
potisnil
ubogega
vikarija
z
ostanki
njegovih
žensk
k
mestnemu
zidu
za
trnovsko
cerkvijo
.
Ali
bitka
je
bila
krvava
!
Oče
je
usmrtil
hčer
,
sin
mater
in
mož
ženo
!
Na
Zena
,
bili
so
silni
časi
,
toda
končno
je
vendarle
podlegel
vikarij
Luka
.
Obkolili
so
ga
na
ozidju
za
trnovsko
cerkvijo
,
in
drugače
si
ni
mogel
pomagati
,
nego
da
je
skočil
raz
ozidje
v
veliko
globočino
,
kjer
se
je
pobil
do
smrti
.
Sam
nadškof
Janez
je
vodil
bitko
,
in
ko
je
bila
zmaga
dovršena
,
je
izdal
takoj
splošno
pomilostitev
za
vse
krasne
svoje
nasprotnice
.
Popóldne
tistega
dné
je
šel
premilostivi
škof
iz
mesta
,
da
bi
se
ohladil
na
polju
.
Prišel
je
tudi
do
tega
studenca
in
žeja
ga
je
zmogla
.
Naliti
si
je
dal
kupo
in
jo
izpraznil
na
čast
slavne
premage
.
Od
tistih
dob
pa
je
ostala
navada
,
da
pije
vsakdo
pri
tem
studencu
,
bodisi
da
je
na
poti
iz
mesta
,
ali
na
poti
v
mesto
,
in
sicer
pije
na
slavo
premagi
nadškofa
Janeza
IC.
!
«
»
Ali
se
je
pozneje
uprl
še
kak
vikarij
?
«
vprašam
radovedno
.
»
Nikdar
več
!
Nadškof
Janez
IC.
je
izdal
takoj
dekret
,
da
se
je
mesto
razdelilo
v
tri
oddelke
.
Prvi
oddelek
je
odkazal
oženjencem
—
tu
je
tudi
kapitelj
in
škofova
palača
—
v
drugem
oddelku
so
neomožene
ženske
—
te
brani
kohorta
‚
starih
devic
‘
—
v
tretjem
oddelku
pa
bivajo
neoženjeni
možje
.
Vsak
oddelek
je
obkoljen
z
visokim
zidom
,
takó
da
živi
popolnoma
záse
in
v
nikaki
dotiki
z
drugimi
oddelki
.
«
»
Kakó
modro
in
oprezno
!
«
vzkliknem
začuden
.
»
Potem
ni
na
svetu
več
tiste
pregrešne
spolne
ljubezni
,
ki
je
v
prejšnjih
dobah
kakor
kuga
morila
človeštvo
po
zemlji
?
«
Profesor
z
vseučilišča
sv.
Simplicija
zamežíkne
z
levim
očesom
,
me
pogleda
zvito
po
stráni
in
nekaj
časa
molči
.
Napósled
mi
odgovori
:
»
Spolna
ljubezen
!
Glej
,
glej
,
kaj
vam
je
v
Sibiriji
vse
znano
!
Pri
nas
poznajo
to
ljubezen
samó
učenjaki
,
ki
so
jim
pristopne
stare
knjige
blaženega
Antona
od
Kala
.
Ali
to
je
stvar
,
o
kateri
ne
govorimo
preradi
!
«
»
Za
Boga
,
«
vprašam
še
,
»
kakó
li
se
ženite
in
možite
pri
vas
,
ako
so
posamezni
oddelki
obzidani
takó
visoko
?
«
»
Lepo
in
spodobno
!
O
tem
se
boš
lehko
sam
prepričal
,
ker
bodo
skoro
nabôri
za
ženitev
v
obeh
oddelkih
,
kjer
so
neoženjeni
možje
in
nemožáte
žene
.
Ako
plačaš
primerno
pristojbino
,
te
vzame
dotična
naborna
komisija
izvestno
rada
s
sabo
.
«
»
Nabor
!
Nabor
!
«
se
začudim
.
»
Ako
se
prav
spominjam
,
so
imeli
v
prejšnjih
časih
samó
vojaške
nabôre
?
«
»
Istina
!
Ali
v
našem
mestu
so
se
uvedli
nabôri
za
ženitev
in
možitev
,
in
to
zato
,
da
se
je
vprav
zatrla
tista
grozna
spolna
ljubezen
,
katero
toli
pravično
obsoja
blaženi
Anton
od
Kala
v
svetih
knjigah
svojih
!
Toda
čemu
bi
ti
pravil
;
saj
boš
sam
videl
vse
,
ako
le
hočeš
!
«
»
Ali
se
o
tem
studencu
pripoveduje
še
kaj
drugega
,
znamenitega
?
«
»
Posebnega
nič
.
Govori
se
sicer
,
da
je
bil
semkaj
pred
tisoč
in
tisoč
leti
pokopan
velik
grešnik
,
ki
se
ni
hotel
spokoriti
nì
na
smrtni
postelji
.
Imel
pa
je
pobožno
mater
,
in
ta
je
toliko
časa
jokala
na
gomili
njegovi
,
da
se
je
Bog
usmilil
grešnika
in
mu
oprostil
vse
brezštevilne
pregrehe
.
Poveličal
pa
je
gospod
Bog
tudi
máterino
solzo
,
da
je
prikipela
kot
hladen
vrelec
iz
grešnikovega
groba
!
«
Tedaj
je
začul
moj
duh
glas
angelja
Azraela
.
In
le-tá
mi
je
govoril
:
»
Poglej
naokrog
in
spoznàj
,
kam
te
je
zopet
postavila
mogočna
roka
božja
!
«
Pred
mojim
duhom
se
je
začel
dvigniti
zidan
obok
,
više
in
više
,
dokler
se
ni
vse
izgubilo
v
jasni
zrak
.
Hipoma
je
izginilo
ozidje
,
in
pred
očesom
moje
duše
je
ležala
v
meglo
zavita
bela
Ljubljana
,
kakor
je
bila
pred
2000
leti
.
Po
blatni
cesti
se
je
vil
mrtvaški
izprevod
proti
pokopališču
svetega
Krištofa
.
Le
malo
ljudi
je
stopalo
za
pogrebom
,
