V
nizki
,
a
prostorni
sobi
starega
poslopja
v
Florjanskih
ulicah
,
so
sedeli
okrog
velike
mize
štirje
mladi
možje
.
Pušili
so
iz
dolgih
pip
,
da
je
bila
soba
vsa
v
dimu
in
pridno
praznili
vrče
rujnega
vina
,
ki
so
stali
pred
njimi
.
Soba
je
bila
skromno
opremljena
samo
z
najpotrebnejšim
pohištvom
in
edini
okras
belih
sten
je
bila
slikovito
razvrščena
zbirka
musket
in
samokresov
,
mečev
in
handžarjev
,
ki
je
visela
nad
posteljo
.
V
odprtem
kaminu
je
plapolal
velik
ogenj
,
čigar
plamen
je
razsvetljeval
vso
sobo
.
V
tej
sobi
je
stanoval
praporščak
kirasirskega
eskadrona
Andrej
Čerin
,
odkar
je
bilo
to
vojaštvo
premeščeno
od
meje
beneške
republike
v
Ljubljano
.
Čerin
je
bil
mlad
mož
,
visoke
rasti
in
prikupne
zunanjosti
,
a
dasi
mu
je
pestra
vojaška
obleka
odlično
pristojala
in
povzdigovala
lepoto
njegovega
obraza
in
popolnost
njegove
rasti
,
vendar
ni
imel
nič
vojaškega
na
sebi
.
Njegovi
tovariši
so
mu
v
šali
radi
očitali
,
da
ima
nekaj
ženskega
na
sebi
,
dasi
je
najlepši
mož
kirasirskega
polka
.
A
kadar
jih
je
Andrej
Čerin
poživljal
,
naj
vendar
povedo
,
kaj
je
na
njem
ženskega
,
mu
niso
vedeli
nič
drugega
reči
,
kakor
da
ni
robat
in
da
imajo
njegove
velike
oči
mehak
in
plah
izraz
.
»
Ti
ne
boš
nikdar
prelival
krvi
,
«
so
tovariši
končavali
take
pogovore
,
»
tebi
bi
še
slabo
postalo
,
če
bi
moral
,
sovražniku
razklati
glavo
.
«
Ta
dan
pa
pri
Čerinu
zbrani
prijatelji
niso
govorili
o
lastnostih
svojega
tovariša
,
ki
so
ga
vsi
radi
imeli
in
ga
le
dražili
z
očitanjem
ženskega
značaja
.
Zbrali
so
se
bili
pri
Čerinu
,
da
poskusijo
plemenito
vipavsko
kapljico
,
ki
jo
je
bil
gostitelj
pripeljal
s
seboj
od
svojega
obiska
pri
sorodnikih
in
prijateljih
na
Notranjskem
.
Med
popivanjem
pa
so
govorili
o
nevarnosti
,
ki
je
nenadoma
nastala
državi
na
turški
meji
.
»
Moj
stric
mi
je
že
pred
več
dnevi
pisal
iz
Gradca
,
da
je
nova
vojna
s
Turki
neizogibna
,
«
je
pripovedoval
kapitan
Bosizio
,
šele
petdeset
let
star
,
a
že
ves
siv
mož
.
»
In
moj
stric
je
svetnik
pri
vojaški
komori
in
je
gotovo
natančno
poučen
.
Recite
torej
kar
hočete
,
vojna
bo
in
jaz
se
od
srca
veselim
,
če
bodo
tudi
naš
polk
poklicali
na
bojišče
.
Kapitan
Bosizio
je
bil
trmoglav
človek
,
s
katerim
se
ni
dalo
govoriti
.
Kar
si
je
vtepel
v
glavo
,
tega
se
je
držal
in
od
tega
ni
odnehal
nikdar
.
Bil
je
hraber
in
neveden
.
Zlobni
jeziki
so
govorili
,
da
nima
nič
pameti
in
le
samo
voljo
.
A
delali
so
mu
krivico
.
Čitanje
in
pisanje
mu
je
res
delalo
težave
,
in
da
je
zemlja
okrogla
,
tega
bi
mu
ne
bili
dopovedali
vsi
zvezdogledi
sveta
,
a
sicer
je
bil
bistroumen
,
in
v
vojaških
zadevah
iznajdljiv
in
bogat
življenskih
izkušenj
,
kajti
vojskoval
se
je
pod
princem
Evgenom
Savojskim
proti
Francozom
in
proti
Turkom
,
na
Italijanskem
in
na
Nemškem
in
na
Nizozemskem
.
»
Turki
so
bili
vendar
v
bitki
pri
Zenti
tako
poraženi
,
da
se
še
dolgo
let
ne
bodo
upali
začeti
nove
vojne
,
«
se
je
skromno
oglasil
najmlajši
med
navzočnimi
,
poročnik
Gall
,
ki
je
bil
šele
eno
leto
oficir
in
se
je
med
svojimi
tovariši
navadno
odlikoval
po
posebni
molčečnosti
.
»
Glejte
ga
!
Gall
se
je
oglasil
,
«
se
je
zakrohotal
Bosizio
.
»
Navadno
je
jako
težko
spraviti
iz
njega
kako
besedo
,
kakor
da
bi
moral
za
vsako
plačati
pristojbino
.
Zdaj
pa
hoče
mene
učiti
,
mene
,
ki
sem
že
trideset
let
oficir
!
Fant
,
kaj
vam
je
prišlo
na
um
?
«
Zasmehljivo
robantanje
kapitana
,
Bosizia
je
spravilo
poročnika
Galla
v
zadrego
.
Težko
je
zajemal
sapo
.
»
Oprostite
,
gospod
kapitan
,
«
je
jecljal
,
»
dovolil
sem
si
le
ponoviti
,
kar
ste
mi
še
pred
dobrim
tednom
sami
povedali
.
«
»
Ta-ta-ta
—
sami
povedali
,
«
se
je
norčeval
Bosizio
.
»
Pred
dobrim
tednom
še
sam
nisem
ničesar
vedel
.
Če
sem
res
tako
govoril
,
kakor
pravi
Gall
,
potem
sem
neumno
govoril
.
Sedaj
pa
imam
pismo
svojega
strica
,
ki
je
svetnik
pri
vojaški
komori
v
Gradcu
in
kar
moj
stric
piše
,
to
je
resnica
.
Turki
so
prelomili
leta
1699.
v
Karlovcih
sklenjeni
mir
,
vdrli
so
čez
mejo
in
ropajo
in
požigajo
po
Južnem
Ogrskem
in
po
Slavoniji
.
Cesar
je
že
pisal
princu
Evgenu
,
naj
zapusti
Nizozemsko
in
naj
se
vrne
na
Dunaj
,
da
prevzame
poveljstvo
armade
,
ki
pojde
proti
Turkom
.
«
»
Ker
smo
zdaj
v
letu
1715.
,
so
si
torej
Turki
v
šestnajstih
letih
toliko
pomagali
,
da
se
upajo
začeti
novo
vojno
,
«
je
menil
Čerin
.
»
Gre
sej
torej
za
navadno
računsko
zmoto
.
«
»
Nič
—
zmoto
,
«
je
ugovarjal
Bosizio
.
»
Neumnost
sem
storil
,
ko
sem
rekel
,
da
si
Turki
v
petdesetih
letih
ne
bodo
opomogli
in
zdaj
bodi
dovolj
tega
.
Rajši
naj
nam
pove
Čerin
,
kaj
je
kaj
novega
na
Notranjskem
,
na
Vipavskem
in
na
Goriškem
,
saj
veste
,
da
sem
Goričan
in
me
vse
zanima
,
kar
se
tam
godi
.
«
Izpraznili
so
vrče
,
vžigali
nove
pipe
in
ko
je
bilo
zopet
dovolj
vina
na
mizi
,
je
začel
Čerin
pripovedovati
o
svojem
obisku
pri
očetu
in
o
svojih
,
izletih
k
sorodnikom
in
znancem
.
Pravil
je
zanimive
in
nezanimive
stvari
,
o
porokah
in
smrtnih
slučajih
,
o
nesrečah
in
o
pravdah
in
o
letini
.
»
Zadnjih
pet
dni
sem
se
mudil
na
gradiču
pod
Postojno
,
«
je
nekako
skrivnostno
zaključil
svoje
pripovedovanje
.
»
Odkar
sem
bil
prvič
tamkaj
,
me
je
vedno
vleklo
tja
.
Svoj
dopust
sem
porabil
koj
prve
dni
,
da
sem
se
zopet
tam
oglasil
.
In
potem
sem
šel
še
večkrat
tja
in
vedno
raje
in
naposled
sem
ostal
tamkaj
kar
pet
dni
in
ni
mi
žal
,
o
,
ni
mi
žal
.
«
Rekel
je
to
s
takim
izrazom
zadovoljstva
in
sreče
,
da
so
se
njegovi
tovariši
spogledali
.
»
Kaj
nam
pa
mislite
reči
s
tem
namigavanjem
?
«
je
vprašal
poročnik
Snoj
,
ki
je
doslej
molče
slonel
na
svojem
mehkem
stolu
in
zamišljeno
gledal
v
strop
.
»
Nič
drugega
,
kakor
da
sem
na
tistem
gradiču
našel
dekle
,
ki
postane
moja
žena
,
«
je
rekel
Čerin
.
Vsi
so
se
zganili
,
zakaj
nihče
ni
tega
pričakoval
.
Nekaj
trenotkov
je
vladala
v
sobi
tihota
,
da
se
je
natančno
slišalo
sopljenje
vsakega
posameznika
.
»
Mnogo
sreče
,
prijatelj
,
mnogo
sreče
,
«
je
izpregovoril
Snoj
in
dvignil
svoj
vrč
.
»
Trčimo
na
zdravje
neveste
in
ženina
.
«
Krepko
so
zadoneli
vrči
.
Prijatelji
so
segli
Čerinu
v
roke
in
s
tem
je
bilo
čestitanje
opravljeno
Nekam
kratko
in
prisiljeno
se
je
Čerinu
pač
zdelo
,
a
bil
je
vendar
zadovoljen
,
zakaj
mislil
je
,
da
je
njegovo
naznanilo
zbrane
tovariše
tako
presenetilo
,
da
jim
je
kar
sapo
zaprlo
.
»
Vidim
,
da
sem
vam
povedal
novico
,
ki
je
nihče
ni
pričakoval
,
«
je
Čerin
menil
smehljaje
.
»
Še
vprašali
me
niste
,
kdo
da
je
moja
nevesta
.
«
»
Saj
je
res
,
«
se
je
oglasil
kapitan
Bosizio
.
»
Ali
jo
poznamo
?
«
»
Vsi
jo
poznate
,
«
je
rekel
Čerin
.
»
Ko
smo
od
beneške
meje
jezdili
v
Ljubljano
,
smo
se
tamkaj
ustavili
.
Snoj
je
bil
v
hiši
znan
in
nas
je
vpeljal
.
«
»
Leonora
Gornikova
?
«
so
vsi
v
eni
sapi
vzkliknili
,
a
potem
sta
samo
Bosizio
in
Gall
dvignila
svoje
vrče
in
trčila
novič
s
Čerinom
.
Snoj
je
molče
vstal
s
svojega
sedeža
.
Bil
je
ves
bled
in
prepadel
in
da
bi
tovarišem
to
zakril
,
je
stopil
na
mračno
,
megleno
ulico
.
»
Leonora
Gornikova
,
«
se
je
čudil
kapitan
Bosizio
.
»
Leonora
Gorniova
,
«
je
ponavljal
,
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
in
je
skrivaj
pogledal
k
oknu
,
kjer
je
stal
Snoj
.
»
Krasno
dekle
,
vredno
najboljšega
moža
,
kar
jih
zemlja
nosi
.
«
Mladega
Galla
je
Čerinova
zaroka
prav
posebno
zanimala
.
To
pa
iz
jako
samoljubnega
nagiba
.
Cilj
njegovega
stremljenja
je
bil
,
da
bi
prijel
na
Čerinovo
mesto
.
Ničesar
ni
tako
želel
,
kakor
da
bi
Čerin
postal
kapitan
,
kajti
vedel
je
,
da
v
tem
slučaju
postane
namesto
njega
čuvar
in
spremljevalec
zastave
,
praporščak
ne
samo
po
imenu
,
marveč
v
dejanju
.
»
Dovolite
,
gospod
kamerad
,
«
je
vprašal
previdno
,
»
ali
se
bodo
vsled
vaše
poroke
kaj
izpremenile
vaše
razmere
?
«
Čerin
se
je
dobrohotno
nasmehnil
.
Poznal
je
Gallovo
hrepenenje
in
uganil
,
kaj
bi
brezbrki
mladenič
rad
vedel
.
»
Vi
ste
pač
hoteli
vprašati
,
če
ostanem
oficir
,
ali
se
odpovem
svojemu
patentu
,
«
je
rekel
ljubeznivo
.
»
Tega
pa
,
ljubi
prijatelj
,
sedaj
še
sam
ne
vem
.
Moj
oče
seveda
želi
,
da
ostanem
vojak
.
To
je
naravno
.
Saj
je
sam
služil
več
kot
štirideset
let
cesarju
in
se
odlikoval
v
mnogih
bitkah
.
Tudi
jaz
sam
želim
ostati
vojak
.
Ljubim
svoj
stan
in
dela
mi
veselje
.
Pa
še
nekaj
govori
za
to
,
da
ostanem
vojak
.
Premoženje
mojega
očeta
je
jako
skromno
in
vojaška
služba
mi
je
vsled
tega
potrebna
.
Na
drugi
strani
pa
moram
imeti
ozire
na
svojo
nevesto
.
Kaj
bo
ta
z
možem
,
ki
je
danes
tukaj
,
jutri
tam
?
A
kar
prihaja
posebno
v
poštev
,
je
to
,
da
je
moj
bodoči
tast
že
star
in
bolehen
.
Edini
sin
mu
je
pred
leti
umrl
,
nikogar
nima
razen
Leonore
.
Posestva
njegova
so
velika
in
mu
dajo
mnogo
opravkov
,
tudi
ima
veliko
kupčijo
s
senom
in
z
lesom
.
Potreben
je
pomoči
in
podpore
in
ni
mu
zameriti
,
da
želi
,
naj
slečem
cesarsko
suknjo
in
prevzamem
njegovo
posestvo
in
njegovo
kupčijo
,
če
ne
dobi
takega
zeta
,
pojde
celo
premoženje
kmalu
v
nič
.
«
»
Pa
še
to
pristavite
,
da
kot
kupčevalec
vojakov
sploh
ne
mara
,
«
je
trdim
glasom
rekel
Bosizio
.
»
Sicer
je
bil
prijazen
z
nami
,
ko
smo
bili
njegovi
gostje
,
ali
jaz
sem
vendar
spoznal
,
da
nas
ne
mara
.
«
»
Iz
česa
ste
to
spoznali
?
«
je
vprašal
Čerin
.
»
Saj
je
mogoče
,
da
stari
Gornik
vojakov
ne
ljubi
,
ali
dobra
duša
je
in
nam
je
postregel
,
kar
je
najbolje
mogel
.
«
»
Ugovarjam
,
ugovarjam
odločno
,
«
se
je
razkoračil
Bosizio
.
»
Postregel
nam
je
dobro
.
Jedi
so
bile
izvrstne
in
vino
je
bilo
izvrstno
.
Toda
stari
Gornik
se
je
v
pogovoru
z
menoj
izdal
,
da
ima
mnogo
starega
pikolita
—
pokusiti
nam
ga
pa
ni
dal
.
Če
ima
pri
nas
kdo
pikolit
,
pa
ga
gostu
ne
da
pokusiti
,
je
to
dokaz
,
da
gosta
kljub
navidezni
prijaznosti
ne
mara
.
«
Dasi
je
Bosizio
govoril
popolnoma
resno
,
sta
se
mu
Čerin
in
Gall
vendar
na
glas
smejala
in
ga
s
tem
tako
razljutila
,
da
je
začel
na
dolgo
in
na
široko
popisovati
goriške
navade
in
predpise
gostoljubnosti
s
posebnim
ozirom
na
pikolit
.
Snoj
je
ves
čas
nepremično
stal
pri
oknu
in
gledal
na
temno
cesto
.
Slišal
je
pač
glasove
svojih
tovarišev
,
slišal
tudi
vsako
posamično
besedo
,
a
ni
ne
vedel
,
ne
poslušal
,
kaj
govore
.
Rad
bi
bil
odšel
,
a
tako
,
da
bi
tovariši
ne
zapazili
njegovega
odhoda
,
kajti
bal
se
je
vsakega
vprašanja
,
kaj
da
mu
je
.
Pripravljen
je
bil
žrtvovati
svojo
tiho
,
a
gorečo
ljubezen
do
Leonore
,
ali
hudo
mu
je
bilo
pri
srcu
in
njegova
duša
je
bilo
žalosti
polna
.
Čemu
naj
bi
tovarišem
izdal
tajnost
svoje
sedaj
brezupne
ljubezni
in
jim
razkril
rano
svojega
srca
?
Zavedal
se
je
,
da
bi
med
njim
in
med
Čerinom
moralo
prenehati
dobro
in
iskreno
prijateljstvo
,
čim
bi
prišla
na
dan
popolna
resnica
,
čim
bi
se
razvedelo
,
da
si
je
Čerin
pridobil
dekle
,
ki
je
je
ljubil
tudi
Snoj
.
Zato
je
hotel
Snoj
tiho
zapustiti
družbo
prijateljev
in
je
le
čakal
za
to
ugodne
prilike
.
Čerinu
,
Bosiziu
in
Gallu
je
pa
med
brezskrbnimi
,
zdaj
resnimi
,
zdaj
šaljivimi
pogovori
hitro
mineval
z
čas
.
Ko
sta
se
Bosizio
in
Gall
začela
pripravljati
za
odhod
,
prav
tedaj
je
vstopil
v
sobo
Čerinov
sluga
in
prinesel
pismo
.
»
Kdo
je
to
prinesel
?
«
je
vprašal
Čerin
.
»
Javljam
pokorno
—
neka
grda
ženska
.
Rekla
je
,
naj
vam
to
pismo
takoj
izročim
,
ker
je
važno
,
odgovora
pa
da
ni
nič
.
«
»
Dobro
,
«
je
dejal
Čerin
in
začel
počasi
odpirati
tako
nepričakovano
došlo
pismo
.
Sluga
se
je
obrnil
in
je
odšel
iz
sobe
in
ž
njim
vred
je
s
tihimi
koraki
in
brez
slovesa
odšel
tudi
Snoj
.
Nihče
ni
tega
zapazil
,
kajti
Bosizio
in
Gall
sta
le
gledala
Čerina
in
pismo
,
ki
je
je
držal
v
rokah
in
oba
sta
se
čudila
,
da
je
Čerin
naenkrat
tako
molčeč
.
Čerin
si
je
primaknil
stol
h
kaminu
in
se
nagnil
,
da
bi
dobljeno
pismo
čital
pri
svitu
plamena
.
Bosizio
ga
je
gledal
kakor
jastreb
.
Niti
najmanjša
stvarca
ni
ušla
njegovemu
ostremu
pogledu
,
a
vprašal
ni
ničesar
in
se
sploh
ni
ganil
.
Čerin
je
prečital
pismo
dvakrat
lin
trikrat
.
Od
plamena
v
kaminu
je
bil
njegov
obraz
ves
rdeč
in
ni
bilo
na
njem
spoznati
nobene
izpremembe
.
A
roka
,
v
kateri
je
držal
pismo
,
je
rahlo
drhtela
in
ko
je
pismo
raztrgal
in
kosce
vrgel
v
ogenj
,
je
tiho
,
bolestno
zazvdihnil
,
tako
tiho
,
da
tega
Gall
niti
slišal
ni
,
pač
pa
Bosizio
.
Nastala
je
dolga
mučna
tihota
.
Čerin
je
čutil
,
da
bi
Bosizio
in
Gall
rada
vedela
,
kdo
mu
je
pisal
,
a
rekel
ni
ničesar
.
Tedaj
je
zapazil
,
da
Snoja
ni
več
v
sobi
.
»
Kaj
je
Snoj
odšel
?
«
je
vprašal
.
»
Kar
brez
slovesa
...?
«
Šele
zdaj
sta
tudi
Bosizio
in
Gall
zapazila
Snojevo
odsotnost
.
»
Najbrž
je
odšel
takrat
,
kakor
sluga
,
«
je
menil
Bosizio
.
»
Saj
je
pa
tudi
že
pozno
in
je
čas
,
da
greva
tudi
midva
z
Gallom
spat
.
«
Vstal
je
naglo
in
Gall
je
sledil
njegovemu
izgledu
.
Čerin
ga
je
zadržal
.
»
Predno
gresta
,
vama
dam
pokusiti
še
pikolita
,
«
se
je
zasmejal
,
a
njegov
smeh
je
bil
prisiljen
in
videlo
se
mu
je
,
da
trepečejo
v
njem
vsi
živci
.
»
Kdor
ima
pikolit
,
a
ga
ne
ponudi
,
ta
pokaže
s
tem
,
da
svojih
gostov
ne
mara
.
Ali
ni
tako
?
«
»
Da
,
«
je
kratko
in
skoro
odurno
rekel
kapitan
Bosizio
,
a
kakor
bi
mu
bilo
žal
te
odurnosti
,
je
prijazno
dostavil
:
»
Mi
se
pa
imamo
radi
kot
dobri
kameradje
tudi
brez
pikolita
.
«
Toda
Čerin
ni
tovarišev
pustil
oditi
,
dokler
niso
izpraznili
male
posode
starega
,
plemenitega
pikolita
,
ki
ga
je
bil
pripeljal
s
seboj
z
očetovega
posestva
.
Dasi
so
trkali
in
si
napijali
,
so
si
bili
vendar
vsi
trije
svesti
,
da
ni
med
njimi
več
tiste
prisrčnosti
,
ki
je
vladala
prej
.
Bila
je
že
noč
,
ko
sta
Bosizio
in
Gall
zapustila
Čerina
in
stopila
na
cesto
,
po
kateri
se
je
vlačila
gosta
megla
.
Komaj
so
se
hišna
vrata
za
njima
zaprla
,
je
Bosizio
s
trdo
roko
prijel
Galla
in
ga
potegnil
k
sebi
.
»
Ali
stanuje
žena
polkovnika
Lamberga
še
v
Gospodski
ulici
?
«
je
šepetaje
vprašal
Bosizio
.
»
Da
,
«
je
nekako
prestrašeno
potrdil
Gall
.
»
Ali
ste
vi
,
Gall
,
kaj
radovedni
?
Jaz
za
svojo
osebo
sem
časi
jako
radoveden
.
Na
primer
sedaj
.
Če
dobi
namreč
dober
prijatelj
pismo
,
v
katerem
je
izrecno
zapisano
,
naj
kapitanu
Bosizin
pove
to
in
to
,
dobri
prijatelj
pa
tega
ne
stori
,
potem
je
kapitan
Bosizio
radoveden
,
kakor
najradovednejša
babnica
.
Ali
me
razumete
,
prijatelj
Gall
?
O
,
moje
oko
me
nikdar
ne
goljufa
in
jaz
znam
časih
tudi
prav
dobro
čitati
,
posebno
če
mi
je
pisava
tako
znana
,
kakor
pisava
polkovnika
Lamberga
.
In
ker
je
polkovnik
Lamberg
sedaj
v
Gradcu
,
kjer
je
vojaška
komora
in
je
tamkaj
bržkone
izvedel
jako
zanimive
stvari
;
in
ker
je
pisal
,
naj
se
te
zanimive
stvari
meni
povedo
,
a
povedane
mi
niso
bile
,
je
moja
radovednost
gotovo
opravičena
in
utemeljena
.
In
zato
vas
povabim
,
pojdite
z
menoj
do
polkovnikove
žene
.
«
»
Pozno
je
že
,
gospod
kapitan
...
«
»
Pozno
!
Kaj
to
meni
mar
!
In
če
bi
moral
hišna
vrata
vlomiti
in
napraviti
v
hiši
tako
klanje
,
kakor
Herodeževi
hlapci
med
betlehemskimi
otroki
—
z
Lambergovo
ženo
moram
še
nocoj
govoriti
.
«
»
Ali
—
gospod
kapitan
,
saj
vendar
ne
boste
ničesar
zamudili
,
če
počakate
do
jutri
,
«
je
pohlevno
svaril
Gall
.
»
Ljuba
nedolžna
duša
,
kaj
mi
govorite
,
človek
ne
sme
nikdar
odlašati
in
čakati
!
Ko
bi
bil
jaz
v
različnih
bitkah
odlašal
rabiti
svoje
orožje
in
čakal
,
da
zamahne
sovražnik
,
bi
že
davno
ne
imel
več
svoje
glave
.
Ne
,
nič
ne
bom
čakal
do
jutri
.
Kar
je
Lamberg
sporočil
Čerinu
,
s
katerim
je
v
sorodu
,
to
je
gotovo
sporočil
tudi
svoji
ženi
in
to
hočem
zvedeti
še
danes
,
takoj
.
«
Ne
da
bi
čakal
na
daljne
ugovore
mladega
Galla
,
ga
je
prijel
pod
pazduho
in
ga
skoro
šiloma
vlekel
za
seboj
po
temnih
ulicah
na
drugo
stran
Ljubljanice
,
kjer
je
v
Gosposkih
ulicah
stanoval
takratni
zapovednik
ljubljanske
posadke
,
polkovnik
baron
Lamberg
.
Že
davno
so
bile
ugasle
zadnje
luči
v
mestu
,
ko
je
poročnik
Snoj
še
vedno
nemirno
begal
po
zapuščenih
mestnih
ulicah
.
Zatopljen
je
bil
v
svoje
misli
,
da
ni
vedel
,
kam
ga
noge
neso
.
Vedno
in
vedno
mu
je
prihajal
pred
oči
prijazen
gradič
blizu
sivega
Nanosa
in
živo
se
je
spominjal
,
kako
je
bilo
tedaj
,
ko
ga
je
slučaj
zanesel
tja
in
je
spoznal
Leonoro
Gornikovo
.
Neizbrisen
je
bil
vtisk
,
ki
ga
je
Leonora
nanj
napravila
in
čim
bolje
jo
je
spoznal
,
toliko
gorečnejša
je
bila
njegova
ljubezen
do
nje
.
In
zdaj
je
bila
zanj
izgubljena
.
Vso
noč
je
begal
po
mestu
in
njega
bližnji
okolici
,
a
vihar
v
njegovem
srcu
se
ni
polegel
.
Ko
se
je
začelo
daniti
,
je
pohitel
v
vojašnico
in
si
dal
osedlati
konja
ter
zdirjal
ž
njim
v
vlažni
jutranji
zrak
,
ven
iz
mesta
,
po
Dolenjski
cesti
,
ne
vedoč
kam
,
kakor
bi
upal
,
da
na
iskrem
vrancu
uteče
svojim
bolestim
in
da
med
ježo
izgubi
spomin
na
doživelo
izgubo
.
Šele
čez
mnogo
ur
se
je
vrnil
domov
.
Konj
je
komaj
sopel
in
je
hodil
počasi
,
ter
skoro
omahoval
,
tako
je
bil
od
dolgega
in
naglega
teka
utrujen
.
Snoj
pa
tega
še
zapazil
ni
.
Mehanično
je
vzpodbadal
konja
z
ostrogami
,
ne
meneč
se
,
če
ga
uboga
ali
ne
.
Šele
glasen
pozdrav
je
Snoja
prebudil
iz
njegovih
sanj
.
Ozrl
se
je
na
stran
,
od
koder
je
prišel
klic
in
zagledal
Čerina
.
»
Odkod
prihajaš
?
«
je
vprašal
brez
zanimanja
in
dasi
je
vedel
,
da
prihaja
Čerin
z
Grada
.
»
Na
zapovedništvu
sem
bil
,
«
je
odgovoril
Čerin
.
»
Prosil
sem
za
odpust
iz
armade
.
«
»
Danes
?
«
se
je
začudil
Snoj
.
»
Že
zdaj
?
In
ravno
zdaj
,
ko
bomo
morda
poklicani
na
vojno
?
«
»
Ah
—
kdo
misli
na
vojno
,
«
se
je
prisiljeno
smejal
Čerin
.
»
Samo
Bosizio
,
drug
nihče
,
Bosizio
bo
pa
še
v
grobu
o
vojnah
sanjal
.
Kolikrat
so
Turki
že
prišli
čez
mejo
in
ropali
in
požigali
,
a
zaradi
tega
vendar
ni
bilo
vojne
in
tudi
zdaj
je
ne
bo
,
gotovo
ne
.
«
Snoj
ni
ničesar
odgovoril
.
Čerin
je
čutil
,
da
mu
ne
verjame
,
a
vzlic
temu
ni
nadaljeval
s
svojim
dopovedovanjem
.
Molče
sta
nadaljevala
pot
v
mesto
.
Čerin
je
korakal
poleg
Snojevega
konja
.
Rad
bi
bil
začel
vesel
pogovor
,
kakor
je
bil
običajen
med
tovariši
,
a
ni
mu
prišlo
na
misel
,
kaj
bi
rekel
.
Po
dolgem
molku
je
naenkrat
Snoj
ustavil
konja
.
»
Kdaj
si
se
odločil
,
izstopiti
iz
armade
?
«
je
vprašal
s
poudarkom
.
»
Odločil
sem
se
še
snoči
,
morda
si
preslišal
,
da
smo
že
snoči
o
tem
govorili
.
«
»
Da
,
da
,
zdaj
se
spominjam
,
«
je
kar
vesel
in
nekako
pomirjen
rekel
Snoj
.
»
Že
ko
si
začel
pripovedovati
,
da
si
se
zaročil
,
si
to
omenil
.
Da
,
da
.
Žal
mi
je
pa
,
da
ne
pojdeva
skupaj
dol
na
Ogrsko
,
ali
v
Slavonijo
.
Ej
,
to
ti
bo
veselo
bojevanje
in
pod
princem
Evgenom
slavna
zmaga
.
«
»
Tudi
meni
bo
žal
,
da
ne
bom
mogel
iti
s
tovariši
v
boj
,
če
bo
sploh
prišlo
do
vojne
,
«
je
dejal
Čerin
,
a
poznalo
se
mu
je
na
glasu
,
da
ni
tako
mislil
,
kakor
je
govoril
.
»
Ali
ostaneš
v
Ljubljani
?
«
»
Ne
!
Kaj
bi
tukaj
?
Najprej
obiščem
nevesto
in
potem
ostanem
do
poroke
pri
očetu
.
«
»
Kdaj
misliš
oditi
?
«
»
Še
danes
.
«
»
Tako
kmalu
?
Torej
se
niti
primerno
ne
bomo
mogli
posloviti
od
tebe
?
«
»
Ah
,
saj
pridem
še
večkrat
v
Ljubljano
.
«
»
A
morda
nas
ne
bo
več
tu
;
kdo
ve
,
če
ne
bo
vojne
.
«
»
Ne
bo
je
,
ne
bo
,
«
je
zatrjeval
Čerin
.
»
In
—
veš
kaj
,
ko
bom
poročen
,
pridi
me
obiskat
,
mene
in
Leonoro
bo
od
srca
veselilo
.
«
»
Da
—
da
,
«
je
zamišljen
odgovoril
Snoj
,
»
če
bo
mogoče
—
hvala
ti
na
povabilu
—
če
pridem
živ
in
zdrav
iz
vojne
,
te
gotovo
obiščem
.
Živ
in
zdrav
!
Pa
nikar
ne
misli
,
da
se
boja
in
vojne
bojim
!
Ne
!
Z
veseljem
pojdem
v
boj
.
«
In
nekako
melanholično
je
dostavil
:
»
Lepa
smrt
v
boju
je
več
vredna
,
kakor
nekaj
let
klavrnega
životarenja
.
«
Prišla
sta
bila
do
vojašnice
in
Snoj
je
skočil
s
konja
.
Oba
sta
čutila
,
da
si
nimata
ničesar
več
povedati
in
da
je
prišla
ura
slovesa
.
Segla
sta
si
v
roke
.
»
Zdravstuj
prijatelj
,
«
je
mehko
rekel
Čerin
,
»
in
nikar
me
ne
pozabi
.
«
»
Želim
ti
vso
srečo
in
tvojemu
zakonu
blagoslov
z
neba
,
«
je
resno
odgovoril
Snoj
.
Še
enkrat
sta
si
stisnila
roke
in
se
potem
naglo
razšla
,
tako
naglo
,
kakor
bi
bežala
drug
pred
drugim
.
Čerin
se
je
odpravil
na
svoje
stanovanje
,
Snoj
je
ostal
v
vojašnici
ves
dan
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
morda
zopet
srečal
Čerina
.
A
prav
,
ko
je
po
izvršenih
opravilih
legel
na
seno
,
da
bi
se
odpočil
in
če
mogoče
nekoliko
prespal
,
sta
ga
prišla
kapitan
Bosizio
in
poročnik
Gall
klicat
na
zaupen
pogovor
.
Čerin
je
med
tem
uredil
vse
svoje
stvari
in
jih
izročil
prevozniku
,
da
jih
pošlje
na
dom
njegovega
očeta
,
poslovil
se
je
od
svojih
predpostavljencev
in
potem
zapustil
Ljubljano
.
Hitel
je
,
kakor
da
mu
gori
pod
nogami
,
kakor
da
komaj
čaka
,
da
zapusti
mestno
obzidje
,
kakor
da
bi
se
koga
bal
.
Še
predno
je
bilo
poldne
,
je
na
svojem
konju
odjezdil
iz
mesta
in
v
divjem
diru
ubral
pot
na
Notranjsko
.
Neusmiljeno
je
priganjal
konja
,
da
so
vasi
kar
švigale
mimo
njega
,
podil
je
žival
,
kakor
bi
ne
mogel
učakati
,
kdaj
dospe
na
svoj
cilj
in
ko
je
končno
ležala
Postojna
za
njim
,
pred
njim
pa
veličastni
Nanos
,
je
veselo
zavrisnil
in
zamahnil
s
klobukom
,
vedoč
,
da
ni
več
daleč
do
Gornikovega
gradiča
.
Tema
je
že
objemala
zemljo
,
ko
je
jezdec
na
upehanem
konju
dospel
do
male
vode
.
Na
griču
je
videl
nizek
stolp
ubožne
cerkvice
,
pod
gričem
so
v
večji
razdalji
stale
kmetske
koče
,
sredi
vmes
pa
je
vodila
pot
do
gradiča
,
ki
je
bil
še
ves
razsvetljen
.
Čerin
je
zadnjikrat
vzpodbodel
konja
.
Zveneli
so
udarci
podkev
ob
kamenito
cesto
,
da
se
je
slišalo
daleč
naokrog
in
nekaj
trenotkov
pozneje
se
je
Čerin
ustavil
pred
gradičem
.
Naglo
je
skočil
s
konja
in
ne
meneč
se
za
zvesto
,
od
dirjanja
vso
znojno
žival
,
je
pohitel
v
hišo
.
A
že
mu
je
prišla
nasproti
Leonora
.
Slišala
je
konjsko
peketanje
in
slutila
,
kdo
da
je
prišel
.
Leonora
je
bilo
krepko
,
zdravo
dekle
,
jasnih
lic
in
velikih
izrazitih
oči
.
Njen
obraz
je
žarel
veselja
in
ko
je
zagledala
Čerina
,
ga
je
z
obema
rokama
objela
in
ga
poljubila
.
»
Moj
ljubi
fant
!
«
To
je
bilo
vse
,
kar
mu
je
rekla
v
pozdrav
,
potem
ga
je
prijela
za
roko
in
ga
peljala
v
veliko
sobo
,
kjer
je
bila
družina
zbrana
pri
večerji
.
In
v
tej
dobrovoljni
družbi
med
temi
prostodušnimi
ljudmi
je
Andrej
Čerin
pozabil
vse
skrbi
prejšnjega
večera
in
tega
dne
,
pozabil
prijatelje
in
znance
,
pozabil
vse
trpljenje
in
celo
pretečo
vojno
s
Turki
in
bil
samo
srečen
,
kakor
da
je
našel
varno
zavetje
pred
viharji
življenja
.
Še
srečnejša
,
kakor
on
sam
,
pa
je
bila
Leonora
,
saj
ji
je
prinesel
veselo
vest
,
da
je
več
ne
zapusti
,
da
je
za
vedno
slekel
cesarsko
suknjo
in
da
ostane
pri
njej
do
konca
dni
.
Naslednjega
dne
je
Čerin
zarana
vstal
.
Bil
je
lep
dan
in
z
veseljem
v
srcu
se
je
izprehajal
po
poljanah
in
gozdih
.
Ustavljal
je
kmetske
ljudi
na
potu
in
jih
izpraševal
s
prijateljskim
zanimanjem
o
razmerah
,
čigava
je
ta
hiša
in
čigava
je
ona
njiva
.
Gledal
je
okrog
sebe
in
opazoval
svet
in
ljudi
s
tisto
ljubeznijo
,
kakor
jo
ima
samo
posestnik
za
svojo
grudo
.
Ne
da
bi
se
tega
zavedal
,
se
je
čutil
že
lastnika
gradiča
in
k
njemu
spadajočega
sveta
.
Ko
se
je
naposled
vračal
proti
gradiču
,
mu
je
prihitela
Leonora
nasproti
.
Bila
je
vsa
razgreta
,
kakor
da
se
je
zgodilo
kaj
posebnega
.
»
Neki
vojak
je
prijezdil
iz
Ljubljane
in
vprašal
zate
,
«
mu
je
hitela
pripovedovat
.
»
Nekaj
ti
je
prinesel
,
a
pravi
,
da
mora
to
tebi
samemu
izročiti
.
«
»
Vojak
?
«
se
je
začudil
Čerin
in
postalo
mu
je
nekam
tesno
pri
srcu
.
»
Kaj
neki
je
prinesel
?
«
Leonora
se
je
oklenila
Čerinove
roke
in
stiskaje
se
k
njemu
je
korakala
ž
njim
proti
gradiču
.
»
Prinesel
je
veliko
novico
,
«
je
pripovedovala
.
»
Pomisli
,
tvoj
polk
mora
na
Ogrsko
.
Včeraj
je
prišlo
povelje
,
da
mora
takoj
odriniti
.
Princ
Evgen
zbira
veliko
armado
,
da
jo
pelje
proti
Turkom
,
ki
so
vdrli
na
Ogrsko
.
To
ti
bo
sedaj
žal
,
da
si
se
odpovedal
vojaškemu
stanu
in
vrnil
patent
!
Namesto
,
da
bi
si
pridobival
časti
in
slave
na
bojnem
polju
,
boš
pa
ti
,
moj
lepi
oficir
,
les
meril
in
seno
tehtal
.
Oh
,
škoda
,
da
to
povelje
ni
prišlo
prej
,
predno
si
ti
odstopil
.
«
Začuden
je
obstal
Čerin
in
plaho
je
pogledal
svojo
nevesto
.
»
Kako
si
vendar
vsa
drugačna
od
drugih
deklet
,
«
je
dejal
z
nekakim
rahlim
očitanjem
.
»
Vsaka
druga
nevesta
bi
bila
vesela
,
da
ženinu
ni
treba
iti
na
vojsko
,
tebi
je
pa
menda
še
žal
,
da
ostanem
pri
tebi
.
Otrok
nedolžni
,
ti
pač
ne
veš
,
kako
strašna
in
grozovita
je
vojska
in
še
posebno
z
divjimi
Turki
.
«
»
Vojska
mora
biti
res
strašna
,
«
je
zamišljena
govorila
Leonora
.
»
Slišala
sem
že
mnogo
o
vojski
in
lahko
si
predstavljam
vse
njene
grozote
.
A
vendar
mi
je
žal
,
da
ne
greš
tudi
ti
v
boj
.
Že
dostikrat
sem
si
sama
očitala
,
da
sem
tako
različna
od
drugih
žensk
,
a
spremeniti
se
pač
ne
morem
.
Jaz
bi
bila
srečna
in
ponosna
,
če
bi
vedela
,
da
braniš
tudi
ti
cesarstvo
pred
sovražnimi
Turki
.
Vem
,
da
bi
se
proslavil
na
bojnem
polju
.
In
vidiš
,
de
bi
te
zadela
nesreča
—
če
bi
se
ti
več
ne
vrnil
—
jaz
bi
se
sicer
nikoli
ne
omožila
in
bi
do
svoje
smrti
žalovala
po
tebi
,
a
rekla
bi
si
:
umrl
je
smrt
junakov
,
ki
je
najlepša
.
«
Čerin
je
drhtel
po
vsem
životu
in
njegov
bledi
obraz
je
izdajal
,
s
kako
težo
so
padle
te
iskrene
besede
na
njejegovo
srce
.
»
Ti
bi
morala
pesmi
zlagati
,
«
se
je
prisiljeno
šalil
.
»
Poetičen
talent
imaš
.
«
Njegove
zadnje
besede
so
bile
izrečene
tako
trpko
,
da
je
naglo
dvignila
glavo
in
mu
pogledala
v
obraz
,
ki
je
bil
čudno
prepadel
.
Ni
si
mogla
tolmačiti
tega
,
a
vprašati
ni
več
mogla
ničesar
,
kajti
prišla
sta
bila
do
gradiča
,
pred
katerim
je
stal
osedlan
vojaški
konj
.
»
Vojak
je
v
veži
—
dala
sem
mu
zajtrk
,
ker
se
mora
takoj
vrniti
.
«
Čerin
je
izpustil
Leonorino
roko
in
s
trdimi
koraki
je
vstopil
v
prostorno
vežo
,
kjer
je
za
mizo
sedel
kirasirski
vojak
.
Ko
je
vojak
zagledal
Čerina
,
je
planil
pokonci
in
se
postavil
vojaško
pred
bivšega
praporščaka
.
»
Javljam
pokorno
—
da
imam
izročiti
to
-
le
pošiljatev
.
«
Pri
teh
besedah
je
vzel
iz
torbe
majhen
zavoj
in
ga
izročil
Čerinu
.
»
Kdo
pošilja
to
?
«
»
Javljam
pokorno
—
gospod
kapitan
vitez
Bosizio
.
«
»
In
kaj
je
še
naročil
?
«
»
Ničesar
drugega
,
kakor
da
se
moram
nemudoma
vrniti
.
«
Čerin
je
segel
v
žep
in
je
molče
dal
vojaku
srebrnik
.
Nekako
bojazljivo
je
vzel
vojak
ta
dar
.
Poznal
je
Čerina
že
dolgo
,
a
še
nikdar
ga
ni
videl
tako
zlovoljnega
in
malobesednega
.
Čerin
pa
je
z
zavojem
v
roki
šel
mimo
vojaka
,
ne
da
bi
mu
v
slovo
rekel
kako
besedico
in
s
težkimi
koraki
stopil
v
bližnjo
sobo
.
Vrgel
je
zavoj
na
bližnjo
mizo
in
ga
ogledoval
nezaupno
,
kakor
bi
se
ga
bal
odpreti
.
Tedaj
je
vstopila
Leonora
v
sobo
.
Videč
zavoj
na
mizi
,
se
je
preširno
zasmejala
.
»
Zdaj
pa
le
vidim
,
kako
ti
je
žal
,
da
moraš
ostati
doma
in
ne
pojdeš
na
vojsko
.
Še
zadnjega
pozdrava
svojih
prijateljev
ne
maraš
pogledati
.
«
Stopila
je
k
mizi
in
vzela
zavoj
v
roko
.
»
Kako
lahek
je
ta
zavoj
,
«
se
je
čudila
.
»
Tako
je
lahek
,
kakor
bi
bil
prazen
.
«
Naglo
so
njeni
prsti
razvezali
vrvico
in
odstranili
ovoj
,
pod
katerim
je
bila
mala
škatljica
.
»
Evo
—
poglej
,
kaj
ti
pošiljajo
prijatelji
.
Tudi
jaz
sem
radovedna
.
«
Čerin
je
vzel
škatljico
in
jo
odprl
.
V
istem
trenotku
mu
je
padla
iz
rok
,
opotekel
se
je
in
padel
na
stol
.
»
Kaj
ti
je
?
«
je
prestrašena
zaklicala
Leonora
in
hitela
okrog
mize
k
Čerinu
.
A
prišedša
do
njega
je
obstala
,
kakor
bi
bila
okamenela
,
se
z
obema
rokama
prijela
za
glavo
in
v
blaznem
strahu
gledala
na
tla
.
Na
tleh
,
Čerinu
pred
nogama
,
je
ležal
popisan
kos
papirja
in
v
njem
so
bili
zataknjeni
trije
konci
pavovih
peres
.
V
sedemnajstem
in
osemnajstem
stoletju
je
v
avstrijski
armadi
veljalo
pavovo
pero
za
znamenje
strahopetnosti
in
je
pomenilo
najhujše
žaljenje
in
izraz
zaničevana
,
če
se
je
oficirju
ali
vojaku
vrglo
ali
poslalo
ali
za
klobuk
vtaknilo
pavovo
pero
.
Leonora
je
na
prvi
pogled
uganila
,
kaj
pomenijo
na
tleh
ležeči
konci
pavovih
peres
.
Nagnila
se
je
k
tlom
in
pobrala
iz
škatljice
padli
listek
s
pavovimi
peresi
.
»
Kapitan
vitez
Bosizio
,
praporščak
pl.
Gall
,
poročnik
pl.
Snoj
,
«
je
čitala
Leonora
na
glas
.
Samo
ta
imena
so
bila
zapisana
na
listku
.
Stopila
je
k
Čerinu
,
mu
položila
roko
na
ramo
in
s
trdim
glasom
vprašala
:
»
Ali
si
zaslužil
,
da
so
ti
poslali
to
znamenje
?
Ali
si
zaslužil
to
očitanje
?
«
Čerin
se
je
zganil
,
dvignil
je
glavo
,
pogledal
Leonori
v
oči
in
potem
razločno
rekel
:
»
Da
.
«
Niti
trenotek
ni
mislil
tajiti
,
niti
na
misel
mu
ni
prišlo
,
da
bi
se
kakorkoli
opravičeval
.
Čutil
je
,
da
se
je
zdaj
zgodilo
,
kar
se
je
toliko
časa
!
bal
,
da
se
enkrat
zgodi
.
A
dasi
je
bil
jasno
in
odločno
izrrekel
svoj
»
da
,
«
mu
Leonora
vendar
ni
hotela
verjeti
.
»
Andrej
,
«
mu
je
rekla
,
»
jaz
ti
ne
verjamem
.
Ti
bi
ne
vzdržal
mojega
pogleda
,
ti
bi
me
ne
mogel
tako
gledati
,
kakor
me
gledaš
sedaj
,
ko
bi
bila
resnica
,
kar
si
mi
potrdil
.
«
»
Pa
je
vendar
resnica
,
«
je
vdano
dihnil
Čerin
.
Molče
je
gledala
Leonora
listek
,
ki
ga
je
držala
v
rokah
.
»
Trije
konci
pavovih
peres
,
«
jel
končno
zavzdihnila
.
»
Kako
neskončno
srečna
sem
bila
še
včeraj
in
danes
imam
od
svoje
sreče
samo
še
tri
konce
pavovih
peres
.
«
S
trudom
zadržana
in
pritajena
čustva
so
jo
prevzela
in
začela
je
ihteti
,
a
premagala
se
je
hitro
.
Otrla
je
solze
in
zadušila
svojo
bolest
.
»
Povej
,
zakaj
so
ti
poslali
ta
peresa
,
to
strašno
znamenje
?
«
Vprašala
je
to
že
zopet
z
mirnim
glasom
.
Vse
na
njej
je
kazalo
,
da
hoče
vedeti
popolno
resnico
.
In
Čerin
ji
ni
ničesar
prikril
in
ničesar
utajil
.
»
Polkovnik
Lamberg
,
bratranec
moje
pokojne
matere
,
mi
je
sporočil
iz
Gradca
,
da
bo
tudi
naš
polk
poklican
na
Ogrsko
na
vojno
proti
Turkom
.
Naročil
mi
je
,
naj
to
povem
eskadronskemu
poveljniku
.
Jaz
pa
sem
to
prikril
Bosiziu
in
vsem
drugim
.
Nisem
hotel
v
vojno
.
Ko
sem
dobil
Lambergovo
obvestilo
,
sem
takoj
sklenil
,
da
izstopim
iz
armade
in
storil
sem
to
koj
drugi
dan
.
Takrat
ni
še
nihče
vedel
,
da
bo
polk
poklican
na
vojno
,
samo
jaz
sem
to
vedel
.
Mislil
sem
,
da
ne
bo
nihče
uganil
pravega
vzroka
mojemu
odstopu
,
a
kakor
zdaj
vidim
,
so
izvedeli
vse
in
me
obsodili
.
«
»
To
je
vse
?
«
je
vprašala
Leonora
.
»
Vse
in
mislim
,
da
je
dovolj
.
«
»
Ni
dovolj
,
«
je
ugovarjala
Leonora
.
»
Domenila
sva
se
,
da
med
nama
ne
sme
biti
nikoli
nobenega
nesporazumijenja
.
Povej
,
zakaj
si
izstopil
iz
armade
in
iz
kakšnega
vzroka
nisi
hotel
v
vojno
.
«
»
Ne
morem
ubijati
.
Ne
morem
in
ne
morem
.
Še
na
lov
nikoli
nisem
šel
,
ker
tudi
živali
ne
morem
videti
ranjene
ali
umirajoče
.
Vem
,
da
tak
človek
ni
sposoben
za
vojaka
,
a
saj
nisem
iz
lastnega
nagiba
postal
oficir
.
Moj
oče
je
star
vojak
,
bojeval
se
je
v
mnogih
bitkah
in
me
je
prisilil
,
da
sem
postal
vojak
.
Skrival
sem
vedno
svoj
strah
pred
krvjo
.
Kameradje
so
me
dostikrat
dražili
,
da
sem
ženskega
značaja
,
a
sodili
so
me
napačno
,
kakor
me
bo
sodil
tudi
moj
oče
.
Ne
bojim
se
ne
muk
,
ne
smrti
,
samo
ubijanja
se
bojim
.
Svojemu
očetu
tega
ne
morem
razložiti
,
ker
vem
,
da
bi
me
ne
razumel
,
a
ti
,
Leonora
...
«
»
Jaz
sem
taka
,
kakor
tvoj
oče
,
«
ga
je
prekinila
Leonora
,
»
in
tudi
jaz
te
ne
razumem
.
«
Položila
je
konce
pavovih
peres
na
mizo
.
»
Še
nekaj
mi
povej
!
Ali
si
morda
name
mislil
,
ko
si
odložil
svoj
patent
.
Ali
pa
bi
bil
to
storil
tudi
v
slučaju
,
ko
bi
ne
bil
moj
ženin
?
«
»
V
vsakem
slučaju
,
Leonora
,
v
vsakem
slučaju
.
«
»
In
vse
to
bi
mi
bil
prikril
,
ko
bi
ne
bila
slučajno
prišla
v
sobo
,
predno
si
mogel
pavova
peresa
odstraniti
,
«
je
rekla
s
trpkim
očitanjem
in
začela
s
prsta
snemati
tenak
prstan
.
»
Ne
morem
drugače
—
vzemi
svoj
zaročni
prstan
nazaj
.
«
Še
nikdar
se
ni
Čerin
tako
zavedal
,
kako
neskončno
ljubi
Leonoro
,
kakor
sedaj
,
ko
je
videl
,
da
je
zanj
izgubljena
.
A
molče
je
vzel
prstan
,
ki
mu
ga
je
dala
,
in
molče
ji
je
dal
prstan
,
ki
ga
je
imel
na
svoji
roki
.
Šla
je
mimo
njega
proti
vratom
.
Prišedši
mimo
omare
,
je
zagledala
šopek
suhih
cvetlic
,
ki
so
stale
tam
v
vazi
,
med
te
cvetlice
pa
je
bilo
vtaknjenih
nekaj
pavovih
,
peres
.
Ne
da
bi
vedela
,
kaj
stori
,
je
iztrgala
eno
teh
peres
in
je
vrgla
na
mizo
.
»
In
vzemi
še
to
,
«
je
rekla
neusmiljeno
in
odšla
iz
sobe
.
Čerin
se
ni
ganil
.
Nepremično
je
stal
na
svojem
mestu
in
z
neskončno
žalostjo
gledal
pestra
očesa
pavovih
peres
.
»
Zdaj
so
štirje
,
«
je
mrmral
v
brezmejnem
obupanju
in
s
tresočo
se
roko
spravljal
konce
pavovih
peres
v
svojo
listnico
.
»
Zdaj
so
štirje
,
«
so
šepetale
njegove
ustne
in
s
šibečimi
se
koleni
je
zapustil
sobo
in
hišo
.
Malo
časa
pozneje
se
je
zaslišalo
peketanje
konjskih
kopit
.
Leonora
,
ki
je
jokala
v
svoji
sobi
,
je
planila
k
oknu
,
obupno
je
zaklicala
:
»
Andrej
,
ostani
,
Andrej
,
«
a
bilo
je
že
prepozno
.
Čerin
je
ni
več
slišal
in
je
odjezdil
v
svet
.
V
jasni
noči
,
ko
je
Ljubljana
že
spala
,
sta
se
na
Mestnem
trgu
srečala
dva
človeka
.
Eden
je
imel
leseno
nogo
,
vsled
česar
se
je
daleč
slišal
njegov
korak
.
Ti
udarci
z
leseno
nogo
so
provzročili
,
da
je
od
nasprotne
strani
prihajajoči
človek
dvignil
glavo
,
tako
da
mu
je
mož
z
leseno
nogo
videl
v
obraz
.
»
Čerin
—
kaj
ste
res
vi
?
«
»
Da
,
jaz
,
gospod
major
.
«
Mož
z
leseno
nogo
,
major
Žun
,
je
Čerinu
segel
v
roko
in
mu
jo
krepko
stisnil
.
»
Kako
sem
vesel
,
da
vas
vidim
,
«
je
dejal
major
.
»
Slišal
sem
,
da
ste
izstopili
iz
armade
in
da
ste
ženin
Leonore
Gornikove
,
ki
je
po
moji
sodbi
najlepše
in
najljubeznivejše
dekle
,
kar
jih
je
kdaj
živelo
med
Ljubljano
in
med
Trstom
,
čestitam
vam
od
srca
.
«
»
Nimate
na
čem
,
gospod
major
,
«
je
odgovoril
Čerin
.
»
Leonora
Gornikova
ni
moja
nevesta
.
«
»
Kako
da
ne
?
Saj
mi
je
sama
povedala
,
da
sta
se
zaročila
.
Komaj
štirinajst
dni
je
tega
,
kar
sem
bil
doli
.
In
vsa
srečna
je
bila
.
«
»
Da
,
da
,
«
je
menil
Čerin
,
»
bila
je
moja
nevesta
,
a
dala
mi
je
slovo
.
«
In
naglo
je
dostavil
:
»
Po
moji
krivdi
,
po
moji
lastni
krivdi
se
je
zgodilo
in
kar
je
Leonora
storila
,
je
prav
storila
.
«
Major
Žun
je
nekaj
trenotkov
v
silnem
začudenju
gledal
Čerinu
v
upadli
obraz
,
potem
ga
je
prijel
pod
pazduho
in
je
energično
,
skoraj
zapovedujoče
rekel
:
»
Prijatelj
—
zdaj
pojdete
z
menoj
,
doma
imam
dobro
kapljico
in
tam
mi
bo
dete
povedali
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Pravico
imam
do
tega
.
Na
Nizozemskem
sem
vašemu
očetu
rešil
življenje
in
to
mi
daje
pravico
in
mi
nalaga
dolžnost
,
da
sem
tudi
njegovemu
sinu
prijatelj
.
Ta
bi
bila
lepa
,
da
bi
se
razšla
dva
človeka
,
kakor
ste
vi
in
Leonora
,
ki
sta
kakor
ustvarjena
drug
za
drugega
.
«
Čerin
je
nekaj
časa
ugovarjal
,
toda
major
ga
ni
izpustil
in
ga
skoro
vlekel
s
saboj
,
godrnjaje
neprestano
:
»
ta
bi
bila
lepa
,
ta
bi
bila
lepa
.
«
Major
Žun
še
ni
bil
petdeset
let
star
.
Že
v
mladih
letih
se
je
odlikoval
v
različnih
bitkah
.
Kot
kapitan
se
je
udeležil
vojne
na
Nizozemskem
,
kjer
mu
je
krogla
odbila
nogo
.
Za
svojo
hrabrost
je
bil
na
bojišču
imenovan
pač
za
majorja
,
a
moral
je
zapustiti
vojaško
službo
.
Od
tedaj
je
živel
v
Ljubljani
,
je
pa
rad
in
pogostoma
obiskoval
prijatelje
in
znance
na
Notranjskem
,
kjer
je
bil
doma
in
kjer
je
imel
sorodnike
.
V
svojem
skromnem
,
vojaško
preprostem
stanovanju
je
Čerinu
najprej
postregel
z
vinom
in
ga
potem
začel
siliti
,
naj
pove
,
zakaj
sta
se
z
Leonoro
razšla
.
Ker
pa
Čerin
ni
hotel
povedati
,
kaj
se
je
zgodilo
,
ga
je
začel
loviti
z
različnimi
vprašanji
in
ga
končno
pripravil
do
tega
,
da
mu
je
vse
povedal
.
Čerin
je
bil
pripravljen
,
da
ga
bo
stari
vojak
obsodil
,
kakor
so
ga
obsodili
njegovi
tovariši
in
celo
Leonora
.
A
major
Žun
ni
izrekel
nobene
ostre
besede
.
Dolgo
časa
je
molče
sedel
na
svojem
stolu
in
gledal
v
tla
,
medtem
ko
je
s
svojimi
koščenimi
prsti
po
mizi
bobnal
vojaško
koračnico
.
Bobnal
je
vse
hitreje
in
hitreje
in
naposled
zabobnal
znamenje
»
naskok
«
.
»
Kdo
ve
vse
za
to
stvar
,
«
je
vprašal
z
odločnim
glasom
.
»
Bosizio
,
Gall
in
Snoj
,
ki
so
mi
poslali
znamenja
brezčastnega
strahopetstva
.
«
»
Ti
bodo
molčali
,
že
ker
jim
je
za
čast
njihovega
polka
.
In
Leonora
bo
tudi
molčala
.
«
»
Tudi
oče
ve
,
kaj
se
je
zgodilo
.
«
»
Vaš
oče
?
«
se
je
začudil
major
.
»
Kdo
neki
je
imel
pogum
,
staremu
levu
to
povedati
?
«
»
Jaz
sam
,
«
je
dejal
Čerin
,
»
a
prijetno
ni
bilo
.
«
V
nemem
občudovanju
je
major
gledal
Čerina
,
predno
je
prišel
do
sape
.
»
Ni
bilo
prijetno
,
ste
rekli
,
«
je
zaklical
končno
.
»
Andrej
,
jaz
vas
ne
razumem
.
Za
vojno
niste
imeli
poguma
dovolj
,
a
kje
ste
dobili
pogum
,
da
ste
stopili
s
tako
novico
svojemu
očetu
pred
oči
.
Jaz
ga
poznam
,
starega
junaka
,
in
čudim
se
,
da
ste
še
živi
.
«
»
Tudi
to
je
samo
slučaj
.
Oče
je
name
ustrelil
,
a
me
ni
zadel
.
«
Majorju
je
padla
kupica
iz
rok
.
Slutil
je
,
da
se
je
stari
vojak
dejanjsko
lotil
svojega
sina
,
a
da
bi
bil
nanj
ustrelil
,
tega
vendar
ni
mislil
.
Toda
iz
tega
,
kar
mu
je
bil
Čerin
povedal
,
je
spoznal
,
da
na
kako
posredovanje
ni
mogel
več
misliti
.
In
jasno
mu
je
bilo
tudi
,
da
jih
sploh
ni
besedi
,
ki
bi
mogle
poravnati
nasprotje
med
očetom
in
med
ženinom
in
nevesto
.
»
Kaj
mislite
storiti
!
«
je
čez
dolgo
časa
zopet
izpregovoril
major
Žun
.
»
Še
sam
ne
vem
,
«
je
odgovoril
Čerin
.
»
Zavedam
se
,
da
sem
človek
brez
časti
.
Ta
zavest
me
bo
vodila
pri
vseh
mojih
sklepih
.
Za
zdaj
sem
tu
v
Ljubljani
.
Oče
mi
je
vrgel
doto
moje
matere
pred
noge
;
ni
mnogo
,
a
za
nekaj
časa
bo
zadostovalo
.
Zdaj
razmišljam
in
ugibam
,
kaj
naj
storim
.
Sklenil
sem
doslej
le
to
,
da
pojdem
doli
v
Slavonijo
,
ali
na
Ogrsko
.
«
»
Saj
tam
bo
vojna
,
«
je
vzkliknil
major
.
»
Kaj
hočete
tam
?
«
»
Ne
vem
,
«
je
mirno
rekel
Čerin
.
»
Doli
pojdem
in
dolgo
me
ne
bo
nazaj
ali
celo
nikdar
.
«
Čerin
je
segel
v
žep
in
je
vzel
iz
listnice
štiri
konce
pavovih
peres
.
»
Vi
ste
ta
peresa
shranili
?
«
je
strme
zaklical
major
.
»
Seveda
,
«
se
je
nasmehnil
Čerin
.
»
Noč
in
dan
so
moje
misli
pri
teh
peresih
.
Če
bdim
,
me
žgo
na
srcu
,
če
spim
,
se
mi
prikazujejo
v
sanjah
.
«
Primaknil
je
svoj
stol
bliže
,
majorjevemu
in
rekel
polglasno
,
kakor
bi
se
bal
,
da
ga
kdo
sliši
:
»
Ali
ni
morda
mogoče
,
da
bi
nastale
okolnosti
,
v
katerih
bi
Bosizio
,
Gall
in
Snoj
ta
peresa
vzeli
nazaj
?
Mislim
si
,
da
pride
človek
lahko
v
nevarnosti
,
ko
mu
je
treba
rešitelja
.
Zato
pojdem
dol
na
južno
Ogrsko
ali
v
Slavonijo
.
Morda
mi
bo
sreča
mila
,
in
če
bi
vsi
trije
vzeli
svoja
peresa
nazaj
,
o
potem
...
potem
bo
morda
tudi
Leonora
vzela
svoje
...
«
»
Kaj
mislite
,
da
bo
Leonora
na
vas
čakala
,
«
je
dejal
Žun
.
»
Po
moji
sodbi
vas
bo
skušala
čim
preje
pozabiti
in
snubcev
ima
vedno
dovolj
.
«
»
Na
to
ne
mislim
,
da
bi
name
čakala
,
«
je
resignirano
izjavil
Čerin
,
»
ali
moje
življenje
nima
nobene
vrednosti
zame
,
če
ne
dosežem
,
da
vzame
Leonora
svoje
pero
nazaj
.
«
Major
Žun
je
bil
prepričan
,
da
je
Čerinov
namen
brezupen
.
Zavedal
se
je
,
da
bi
moral
Čerin
izvršiti
prave
čudeže
,
če
naj
bi
njegovi
bivši
tovariši
preklicali
storjeno
mu
sramoto
,
a
kje
in
kako
naj
dobi
priliko
,
kaj
takega
storiti
.
Čerin
je
uganil
,
kake
misli
roje
majorju
po
glavi
.
»
Moj
namen
se
vam
zdi
pač
blazen
,
kaj
ne
?
«
je
vprašal
z
bolestnim
usmevom
na
svojih
brezkrvnih
ustnicah
.
»
Uvidevam
sam
,
da
ima
ta
načrt
nekaj
blaznega
na
sebi
in
malo
,
malo
je
upanja
,
da
bi
se
mi
posrečil
le
v
najmanjši
meri
.
A
poskusiti
hočem
svojo
srečo
na
vsak
način
.
«
Žun
je
pritrjevalno
kimal
,
kajti
priznaval
je
,
da
Čerinu
ni
odprta
nobena
druga
pot
.
Naenkrat
se
je
zganil
,
kakor
da
mu
je
nekaj
posebnega
prišlo
na
misel
.
»
Vi
hočete
na
Ogrsko
iti
,
doli
na
prihodnja
bojišča
,
«
je
vzkliknil
.
»
Ali
se
zavedate
,
s
kakimi
velikanskimi
nevarnostimi
je
to
združeno
?
Turkov
se
bo
nateplo
kakor
listja
in
trave
,
razbojniških
čet
je
vse
polno
,
da
ni
nihče
varen
pred
njimi
,
v
avstrijski
armadi
se
pa
ne
smete
prikazati
,
saj
bi
vas
smatrali
za
vohuna
.
Ali
ste
že
mislili
na
vse
to
?
«
»
Nič
,
«
je
ravnodušno
odgovoril
Čerin
.
»
Čemu
naj
bi
na
to
mislil
,
ko
si
itak
ne
morem
pomagati
.
«
Majorju
Žunu
je
zažarel
obraz
notranjega
zadovoljstva
.
»
Pa
vam
bom
vsaj
nekoliko
pomagal
jaz
,
«
je
rekel
ponosno
.
»
S
Turki
in
z
razbojniki
seveda
nimam
nobenih
zvez
,
a
da
boste
varni
pred
avstrijskimi
vojaki
,
to
vam
preskrbim
.
Slušajte
!
Ali
poznate
feldmaršala
grofa
Gvidona
Starhemberga
,
bratranca
velikega
vojskovodje
,
ki
je
s
tako
čudovito
hrabrostjo
branil
Dunaj
pred
Turki
toliko
časa
,
da
je
poljski
kralj
Sobieski
prinesel
pomoč
?
«
»
Po
imenu
ga
poznam
,
«
je
menil
Čerin
,
»
a
kaj
naj
imam
jaz
s
feldmaršalom
grofom
Starhembergom
?
«
»
Feldmaršal
je
v
Ljubljani
,
«
je
rekel
major
,
»
že
več
mesecev
je
tu
,
a
nihče
tega
ne
ve
.
«
»
To
vendar
ni
mogoče
,
«
je
vzkliknil
Čerin
.
»
Mogoče
,
mogoče
,
«
je
zatrjeval
Žun
.
»
Saj
sem
sam
bil
že
večkrat
pri
njem
.
V
komendi
nemškega
viteškega
reda
stanuje
.
«
Zdaj
je
major
Žun
primaknil
svoj
stol
k
Čerinovemu
.
»
Poznam
Starhemberga
že
dvajset
let
.
V
vojni
proti
Francozom
je
zapovedoval
avstrijski
armadi
na
Tirolskem
in
jaz
sem
bil
takrat
eden
njegovih
pobočnikov
.
Ko
je
odšel
kot
zapovednik
avstrijske
armade
na
Špansko
,
sva
se
ločila
,
zakaj
moj
polk
je
bil
poklican
na
Nizozemsko
.
Dasi
je
že
več
let
tega
,
me
je
vendar
spoznal
na
prvi
pogled
,
ko
me
je
zagledal
pred
Križevniško
cerkvijo
.
»
Kaj
pa
dela
v
Ljubljani
,
«
je
radovedno
vprašal
Čerin
.
»
Jezo
kuha
,
«
se
je
smejal
Žun
.
»
Starhemberg
je
na
Španskem
izvojeval
velike
zmage
,
a
po
odhodu
nadvojvode
Karla
,
ko
je
ostal
kot
podkralj
sam
v
Barceloni
,
mu
niso
poslali
nič
vojaštva
več
.
Ker
se
vsled
slabosti
svoje
armade
ni
mogel
vzdržati
,
se
je
na
angleških
ladjah
z
vojaštvom
vred
prepeljal
v
Genovo
.
Od
tedaj
sta
s
cesarjem
v
hudem
navskrižju
.
Starhemberg
neče
in
neče
na
Dunaj
,
dasi
mu
je
cesarica
Elizabeta
šele
pred
par
dnevi
pisala
jako
ljubeznivo
pismo
.
Ostati
hoče
v
Ljubljani
,
naravno
pa
je
,
da
je
v
zvezi
z
vsemi
mogočniki
in
zlasti
njegov
brat
,
general
Maksimilijan
grof
Starhemberg
,
mu
vedno
poroča
o
vseh
važnejših
dogodkih
.
Tudi
o
vojnih
pripravah
zoper
Turke
je
natančno
podučen
.
«
Zatrdilo
,
da
je
feldmaršal
Starhemberg
natančno
podučen
o
vojnih
pripravah
zoper
Turke
,
je
Čerina
bolj
zanimalo
,
kakor
vse
drugo
pripovedovanje
zgovornega
majorja
.
In
Žuna
ni
bilo
treba
dolgo
prositi
,
da
je
vse
povedal
,
kar
mu
je
bilo
znano
.
»
Vojna
bo
gotovo
,
ljuta
in
krvava
vojna
,
«
je
pripovedoval
Žun
.
»
Turki
so
jo
začeli
najprej
proti
beneški
republiki
.
Hoteč
ji
vzeti
,
kar
je
še
grškega
ozemlja
v
njeni
oblasti
,
so
jo
napadli
od
različnih
strani
in
dosegli
so
uspehe
.
Pijani
prelite
krvi
in
hoteč
zadobiti
zopet
Ogrsko
,
so
izzvali
cesarja
na
žaljiv
način
,
češ
,
da
je
prelomil
karlovški
mir
,
ker
je
z
beneško
republiko
sklenil
alijanco
.
Veliki
vezir
Ali
paša
je
izdal
oklic
,
v
katerem
pravi
,
da
je
cesar
najhujši
vseh
sovražnikov
,
kar
jih
ima
Turčija
in
da
je
treba
njegovo
moč
za
vsako
ceno
zlomiti
.
Vojna
še
ni
napovedana
,
a
začela
se
je
že
.
Princ
Evgen
je
svojo
armado
dobro
pripravil
in
si
izbral
najboljše
generale
.
Tudi
Gvidona
Starhemberga
je
povabil
,
a
ta
je
odklonil
.
75.000
mož
bo
zbral
princ
Evgen
pri
Petrovaradinu
,
vodja
infanterije
bo
feldmaršal
Heiser
,
vodja
konjenikov
felmaršal
Palffy
,
pod
njimi
pa
bodo
stali
generali
grof
Mercy
,
Maksimilijan
Starhemberg
,
princ
Bevern
,
baron
Efergenyi
in
Battée
.
Mogočna
armada
bo
to
,
ali
če
bo
mogla
kljubovati
Turkom
,
to
je
drugo
vprašanje
.
Veliki
vezir
Ali
paša
bo
sam
vodil
turško
armado
in
verodostojna
poročila
pravijo
,
da
bo
imel
nad
150.000
mož
na
razpolago
.
To
je
vzrok
,
da
so
zdaj
poklicali
na
Ogrsko
tudi
naše
polke
in
tudi
kirasirje
,
pri
katerih
ste
vi
služili
.
«
Žun
je
vedel
pazljivo
poslušajočemu
Čerinu
povedati
še
mnogo
zanimivih
posamičnosti
o
vojnih
pripravah
proti
Turkom
.
Govorilne
z
vnemo
starega
vojaka
in
je
semintja
s
palico
jezno
udaril
po
svoji
leseni
nogi
,
zakaj
,
žal
mu
je
bilo
,
da
mora
ostati
doma
za
pečjo
in
da
se
ne
more
udeležiti
vojne
,
obetajoče
krvave
boje
,
slavo
in
bogat
plen
.
Šele
,
ko
je
bil
že
dvakrat
in
trikrat
ponovil
vse
,
kar
je
vedel
,
se
je
tudi
spomnil
,
kaj
je
bil
Čerinu
obljubil
.
»
Glejte
,
skoraj
bi
bil
pozabil
,
čemu
sem
vam
začel
pripovedovati
o
Starhembergu
,
«
je
dejal
Žun
.
»
Pa
je
že
tako
:
kadar
začno
stari
vojaki
govoriti
o
bojih
,
pozabijo
na
vse
drugo
.
Poslušajte
torej
mojo
misel
.
Če
vam
je
prav
,
pojdem
k
feldmaršalu
Starhembergu
in
ga
prosim
,
naj
vam
da
priporočilno
pismo
na
svojega
brata
,
grofa
Maksimilijana
.
Veste
,
tako
pismo
z
velikim
pečatom
.
Tako
pismo
vam
lahko
mnogo
koristi
in
vas
lahko
obvaruje
velikih
nevarnosti
.
«
»
Tako
pismo
bi
seveda
rad
imel
,
«
je
menil
Čerin
.
»
Ali
rajši
grem
brez
takega
pisma
,
kakor
da
bi
kdo
izvedel
za
mojo
nesrečo
.
«
»
Nič
se
ne
bojte
!
Starhemberg
me
pozna
in
mi
zaupa
in
dobil
bom
pismo
od
njega
,
ne
da
bi
mu
bilo
treba
praviti
,
kdo
da
ste
in
čemu
ga
rabite
.
«
»
Da
,
to
vas
prosim
,
«
je
rekel
Čerin
,
»
ne
povejte
sploh
nikomur
,
ne
kaj
nameravam
in
ne
kam
sem
šel
.
Če
bi
me
čez
tri
leta
ne
bilo
nazaj
,
potem
povejte
mojemu
očetu
,
kaj
sem
poskusil
.
«
»
In
—
Leonori
?
«
je
vprašal
major
.
»
Njej
ne
smete
ničesar
povedati
!
Dajte
mi
svojo
častno
besedo
,
da
mi
izpolnite
to
prošnjo
.
«
»
Dam
vam
jo
,
«
je
slovesno
izjavil
major
in
podal
Čerinu
roko
.
»
Po
pismo
pa
pridite
jutri
zvečer
.
«
Armada
princa
Evgena
je
bila
zbrana
pri
Futaku
,
ko
je
koncem
meseca
julija
leta
1716.
prišla
v
taborišče
vest
,
da
so
Turki
zgradili
most
čez
Savo
in
da
je
njih
armada
začela
prodirati
v
Srem
.
Veliki
vezir
Ali
paša
je
bil
na
čelu
te
armade
,
ki
so
jo
avstrijski
vohuni
cenili
nad
200.000
mož
,
in
jo
je
peljal
čez
Panovce
na
Slankamen
in
od
tod
na
Sremske
Karlovce
,
kjer
je
na
ugodno
ležeči
višavi
utaboril
svojo
vojsko
.
Po
turškem
običaju
so
bili
okrog
tabora
postavljeni
vozovi
in
utrjeni
tako
,
da
je
tabor
tvoril
pravo
trdnjavo
.
Pred
turško
vojsko
je
bežalo
kristjansko
prebivalstvo
,
za
turško
vojsko
,
pa
so
plameni
gorečih
vasi
in
selišč
oznanjevali
,
da
so
Turki
že
začeli
ropati
in
požigati
.
Dva
dni
po
utaborjenju
Turkov
je
med
cvetočimi
vinogradi
Fruške
gore
jezdil
majhen
oddelek
kirasirjev
.
Dvajset
mož
z
dvema
oficirjema
je
jezdilo
počasi
in
se
na
potu
vsak
čas
ustavljajo
,
kajti
pred
njimi
sta
jezdila
v
primerni
razdalji
še
dva
kirasirja
.
»
Tako
rekognosciranje
je
najmučnejše
,
«
je
rekel
poročnik
Snoj
.
»
Ljubši
mi
je
odkrit
boj
.
«
»
Tudi
meni
je
bojevanje
ljubše
kakor
tako
zasledovanje
,
«
je
odgovoril
kapitan
Bosizio
.
»
Sicer
imenunujejo
to
častno
nalogo
in
dokaz
posebnega
zaupanja
,
a
jaz
bi
se
bil
prav
rad
zahvalil
za
oboje
.
«
»
Prokleto
težko
nalogo
so
vam
dali
,
«
je
zopet
izpregovoril
Snoj
.
»
Grof
Palffv
je
šel
z
900
kirasirji
in
dragonci
in
s
400
huzarji
od
Petrovardina
rekognoscirat
.
Pravili
so
mi
,
da
mu
je
princ
Evgen
naročil
,
naj
se
ogne
vsakemu
spopadu
,
a
zdi
se
mi
,
da
to
ne
bo
lahko
.
«
Kapitan
Bosizio
je
imel
na
jeziku
krepko
besedo
,
ko
je
naenkrat
v
daljavi
pred
seboj
zagledal
vojaka
,
ki
sta
tvorila
prednjo
stražo
in
se
vračala
zdaj
v
divjem
diru
.
Ustavil
je
konja
in
njegovemu
izgledu
je
sledil
ves
oddelek
.
Kmalu
sta
vojaka
dospela
do
kapitana
in
mu
sporočila
,
da
se
bliža
od
juga
večji
oddelek
trških
konjenikov
.
»
Iz
daljave
,
tam
od
Karlovcev
sem
,
se
sliši
tudi
streljanje
in
kmetje
,
ki
se
skrivajo
po
vinogradih
,
pravijo
,
da
mora
biti
tam
bitka
.
«
»
V
lepo
past
smo
zašli
,
«
je
dejal
kapitan
Bosizio
.
»
Spredaj
bitka
,
na
strani
pa
turški
konjeniki
.
Kdor
bo
iz
te
pasti
odnesel
glavo
,
gre
lahko
na
Trsat
na
božjo
pot
.
«
Pokrepčal
se
je
z
izdatnim
požirkom
sremske
rakije
,
kajti
ljubil
je
»
žestoka
piča
«
,
kakor
so
Sremci
imenovali
žganje
in
prav
posebno
še
v
trenotkih
nevarnosti
.
»
Dečki
moji
,
«
je
potem
zaklical
vojakom
,
»
zdaj
je
čas
,
da
pokažete
,
če
ste
junaki
,
ali
če
ste
šleve
.
Za
naše
glave
gre
.
Če
nas
Turki
zajamejo
,
nam
bodo
glave
porezali
,
če
pa
poskusimo
bojno
srečo
,
utegnemo
vendar
uteči
.
Udarimo
naprej
,
morda
nas
Turki
od
juga
ne
dohite
,
a
če
se
združimo
s
tovariši
,
smo
rešeni
.
«
Odredil
je
,
kar
je
bilo
potrebno
,
zlasti
da
morajo
vsi
vojaki
jezditi
ločeno
,
potem
pa
se
postavil
na
čelo
celi
vrsti
,
zavihtel
svojo
sabljo
in
z
mogočnim
glasom
ukazal
:
»
naprej
!
«
V
divjem
diru
se
je
zapodila
četa
čez
poljane
in
griče
.
Ni
preteklo
pol
ure
,
in
že
je
na
južni
strani
le
nekaj
streljajev
daleč
zapazila
četa
turške
konjenike
.
Komaj
so
ti
zapazili
sovražno
četo
,
so
se
zapodili
za
njo
.
Konji
Bosiziove
čete
so
bili
od
dolge
ježe
že
utrujeni
in
tudi
zaradi
težkih
oklopov
vojakov
niso
mogli
tako
hiteti
kakor
brzonogi
turški
konji
.
Vzlic
vsemu
priganjanju
so
kirasirji
videli
,
da
se
jim
Turki
vse
bolj
bližajo
.
Vse
razločneje
se
je
slišalo
kričanje
turških
vojakov
in
kmalu
se
je
slišalo
tudi
žvižganje
krogel
.
Turki
so
bili
prišli
že
tako
blizu
,
da
so
njih
kroglje
dosegle
kirasirje
.
Še
močneje
streljanje
pa
se
je
slišalo
izza
Karlovcev
.
Tam
je
20.000
turških
konjenikov
naskočilo
oddelek
,
ki
ga
je
vodil
grof
Palffy
.
Vnela
se
je
bila
ljuta
bitka
.
Turki
so
neprestano
ponavljali
svoje
naskoke
.
Palffyju
sta
bila
med
bitko
ustreljena
dva
konja
,
več
generalov
in
polkovnikov
je
bilo
ranjenih
,
mnogo
vojaštva
je
padlo
,
a
končno
se
je
Palffyju
vendar
posrečilo
,
da
se
je
izvil
strahovitemu
objemu
turških
čet
in
se
umaknil
na
Petrovaradin
.
Med
tem
umikanjem
je
pridrvel
Bosizio
s
svojo
četico
,
