paje
to
,
vprašam
sedaj
jaz
?
Kaj
se
vtika
gospod
mestni
sodnik
v
moje
pravice
?
Ukazal
sem
hudodelca
,
ki
nas
je
vse
hudo
razžalil
s
svojim
ugovorom
in
osmešil
,
ker
je
raztrgal
že
spisano
razsodbo
,
na
mestu
posekati
,
da
se
zadostí
žaljeni
pravici
in
denašnjim
običajem
.
In
to
,
kar
ukazujem
kot
mestni
sindik
,
zakon
Vam
je
vsem
!
»
Stari
Radič
je
vzkliknil
te
besede
mladeniško
navdušen
ter
zajedno
šel
raz
sodni
oder
v
dvorano
.
Ondu
se
postavi
mestnemu
sodniku
nasproti
.
Možá
se
merita
srdito
,
zmaga
pa
venderle
sodnik
Skrinar
.
Nekako
zasmehljivo
meri
svojega
starega
nasprotnika
,
rekoč
:
«
Mladeniška
navdušenost
Vas
je
danes
zavedla
odločno
predaleč
,
velecenjeni
gospod
sindik
!
Odkdaj
pa
je
veljavna
razsodba
,
dokler
je
niso
podpisali
gospodje
sovètniki
in
je
ni
potrdil
deželni
knez
?
To
bi
bil
k
večjemu
spis
,
za
katerega
se
plača
forint
globe
,
ako
ga
kdo
nalašč
raztrga
.
Takó
govori
zakon
,
ali
ne
?
»
Stari
Radič
gleda
nekako
hudo
iznenádejan
svojega
nasprotnika
;
kàj
takega
se
ni
nádejal
.
V
tem
pa
tujec
že
zopet
reče
na
ves
glas
:
«
Bodi
razsodba
veljavna
ali
ne
,
jaz
ji
ugovarjam
!
»
«
Na
podlagi
katerega
prava
?
»
vpraša
sodnik
Skrinar
zopet
kolikor
moči
hladnokrvno
.
«
Na
podlagi
resnice
in
pravice
!
»
odgovorí
mladenič
.
«
Deklé
je
nedolžno
,
kakor
gotovo
je
Bog
v
nebesih
!
Jaz
imam
dokaze
za
to
!
»
«
Ti
,
ti
?
»
vzklikne
sodnik
,
in
samemu
prisije
žarek
upanja
,
da
mu
bode
morda
res
mogoče
oteti
nesrečno
deklico
.
«
Govôri
,
kakšne
dokaze
imaš
?
»
velí
dalje
.
«
Dovolite
,
da
privedem
semkaj
možá
,
ki
vam
jih
navêde
.
»
Nande
se
obrne
in
migne
nekomu
.
Izmed
poslušalcev
se
pririje
z
leseno
nogo
pred
sodnike
stari
naš
znanec
Matej
Kopriva
.
Mestni
gospodje
so
ga
vsi
poznali
,
ker
se
je
malone
vsako
leto
po
nekaj
tednov
mudil
v
Ljubljani
.
«
Ta-le
mož
vam
pové
,
kar
je
slišal
sinoči
na
svoja
ušesa
v
gostilni
pri
‚
Čuku
‘
v
Trnovem
.
»
«
Pisar
,
zapiši
izjavo
v
zapisnik
,
»
ukaže
mestni
sodnik
.
«
Matej
Kopriva
,
kaj
veš
,
da
bi
bilo
v
zvezi
z
zatoženko
?
Govôri
?
»
«
Gospodje
,
častiti
svetovalci
,
kar
Vam
povem
,
to
je
gola
in
sveta
resnica
.
Ničesar
ne
pridenem
,
ničesar
ne
opustim
.
Kar
sem
videl
na
svoje
očí
in
slišal
na
svoja
ušesa
,
tega
se
bodem
držal
.
Sedèl
sem
sinoči
,
kakor
večkrat
po
osmih
zvečer
,
pri
‚
Čuku
‘
in
pil
polič
vina
.
Kar
prideta
v
sobo
dva
Hrvata
,
katera
sem
pa
na
prvi
pogled
spoznal
za
dva
preoblečena
cigana
.
Sedla
sta
k
drugi
mizi
,
kjer
sta
se
skoro
jela
pogovarjati
jako
živahno
.
Večji
izmed
njiju
,
katerega
je
manjši
klical
za
Janoša
,
govoril
je
svojemu
znancu
hrvaški
,
češ
,
da
bi
jaz
ne
razumel
,
kaj
se
menita
.
Pripovedoval
je
,
kakó
mu
je
v
Ljubljani
nekdo
,
katerega
je
že
davno
mislil
na
ónem
svetu
,
pokvaril
ves
načrt
.
‚
Predvčerajšnjim
,
‘
pripovedoval
je
,
‚
zasledil
sem
ónega
,
ki
sem
ga
že
nekdaj
v
Sremu
pahnil
v
volčje
jame
,
da
ima
tukaj
ljubico
.
Takoj
sem
mu
sklenil
jedno
zagosti
,
po
kateri
pripleše
morda
celó
na
grmado
—
ta
ljubeznivi
moj
nasprotnik
,
ki
je
jedini
vzrok
,
da
nisem
sedaj
tam
dôli
v
Slavoniji
gozdarski
pristav
.
Ljubico
sem
mu
sklenil
pogubiti
,
in
sicer
takó
,
da
potegne
morda
tudi
njega
za
sabo
,
ako
se
bode
le
preveč
potezal
zánjo
.
Prijavil
sem
jo
mestnemu
sindiku
za
čarodejko
.
Da
stvar
dokažem
,
vtihotapil
sem
se
pri
Selanu
včeraj
zjutraj
v
sobo
pri
tleh
,
o
kateri
se
mi
je
zdelo
,
da
bi
utegnila
biti
njena
spalnica
,
ter
sem
ji
podteknil
v
posteljo
cèptèc
,
nekaj
svinjskega
kórena
,
kos
suhe
kresilne
gobe
in
šibo
od
brezove
metle
.
Popóldne
,
ko
mi
je
hudič
sam
prihitel
na
pomoč
,
kajti
,
kakor
veš
,
rožljala
je
grozna
toča
po
Ljubljani
,
šel
sem
k
sindiku
in
sem
mu
objavil
copemico
,
ki
je
naredila
denašnjo
točo
.
To
ti
povem
,
da
se
mi
je
vse
izteklo
po
želji
.
Deklé
so
takoj
vzeli
s
seboj
in
jo
zaprli
,
ker
so
v
nje
postelji
dobili
stvarí
,
katere
sem
ji
podteknil
,
jedino
iz
tega
vzroka
,
da
bi
jo
na
podlagi
dobljenega
lahko
obsodili
za
čarodejko
.
On
se
bode
potezal
zánjo
in
takó
bržkone
tudi
sam
vteknil
vrat
v
zanjko
.
‘
Nató
sta
Hrvata
hitro
izpila
in
odšla
,
meni
pa
vsa
stvar
ni
hotela
iz
glave
.
Vso
noč
sem
se
nemiren
premetaval
po
postelji
.
Ná
,
vraga
,
kar
zvem
danes
,
česar
sem
se
bal
.
Res
ste
jo
obsodili
to
nedolžno
golobico
,
ki
še
ni
živemu
človeku
storila
za
las
žalega
,
dobrega
pa
že
veliko
.
»
«
Odkod
poznaš
zatoženko
?
»
vpraša
sindik
strogo
.
«
Moj
Bog
kdo
bi
ne
poznal
Vehovčeve
Polone
iz
Zagorice
,
najlepšega
dekleta
v
vsi
moravški
župniji
!
Oh
,
in
kakó
dobrega
srca
je
bila
!
Vselej
,
kadar
sem
priberačil
tjakaj
,
dobil
sem
dvakrat
več
,
nego
drugod
,
čeprav
so
bila
tudi
dekleta
pri
hiši
.
»
«
Biriči
,
kvišku
in
hitite
v
ciganski
tabor
na
trnovske
pašnike
!
Précej
mi
privedite
cigana
Janoša
,
da
se
dokaže
resnica
,
»
velí
sodnik
Skrinar
;
«
Matej
,
ti
lahko
odstopiš
.
Če
si
lagal
,
vedeli
te
bomo
že
kje
iskati
,
ako
si
pa
govoril
resnico
,
dobro
ti
!
»
Matej
odide
in
se
postavi
zopet
med
poslušalce
.
Nandeta
pa
sindik
,
kot
sumnjivega
,
človeka
ki
se
brez
potrebe
vtika
v
sodne
stvarí
in
kot
hudodelca
,
ki
je
razžalil
sodišče
,
pridrží
vsaj
toliko
časa
,
da
se
dokaže
,
ali
je
pričal
Matej
prav
ali
ne
.
Za
dobre
pol
ure
se
vrnejo
beriči
s
poročilom
,
da
ciganov
ni
več
na
trnovskih
pašnikih
;
noč
jih
je
vzela
.
Kam
so
se
obrnili
,
biriči
niso
mogli
zvedeti
.
«
Kaj
sedaj
?
»
obrne
se
sodnik
do
zbranih
mestnih
sovètnikov
,
«
dveh
razsodeb
,
kateri
si
do
cela
nasprotujeta
,
vender
ne
moremo
izreči
v
jednem
dnevi
!
Kaj
mislite
,
gospod
sindik
Radič
?
»
«
Res
ne
gré
.
Sicer
pa
mislim
,
da
bi
bilo
umestno
,
ko
bi
zločinca
,
—
ondu-le
mladega
človeka
mislim
,
ki
je
menda
Vaš
strijčnik
,
gospod
sodnik
,
—
pričeli
strogo
izpraševati
,
ker
ni
prave
subjektivne
priče
tu
,
cigana
mislim
,
od
katerega
je
izšlo
vse
,
kakor
ste
čuli
samí
.
»
«
Zgôdi
se
,
toda
šele
jutri
.
Prosim
gospode
sovétnike
,
naj
se
jutri
zjutraj
ob
osmih
potrudijo
semkaj
,
da
doženemo
stvar
.
Oba
zločinca
dam
zapreti
in
ju
dobro
čuvati
.
»
Polono
in
ž
njo
vred
tudi
Nandeta
,
ker
se
je
predrzno
pregrešil
proti
zakonu
,
odvedó
biriči
vsakega
posebe
v
ječo
.
Nande
ni
prav
nič
iznenádejan
,
kajti
vedel
je
,
kaj
ga
čaka
ako
se
uprè
krvavemu
sodišča
.
Pozno
zvečer
zapustí
mestni
sodnik
Skrinar
svoje
stanovanje
in
gré
na
Trančo
k
Nandetu
.
«
Predrznež
,
kaj
si
storil
,
da
greš
vtikat
vrat
v
zanj
ko
za
kmetiško
deklè
,
ko
bi
ne
pogrešal
izobraženih
bogatih
mestnih
nevest
?
»
«
Strijc
,
ljubim
jo
in
moral
sem
jo
rešiti
,
»
odgovori
Nande
.
«
Ali
imaš
že
pismo
v
žepu
,
da
si
jo
res
rešil
?
Ali
ni
tem
bolj
verjetno
,
da
bodeš
tudi
ti
obsojen
,
ker
si
razžalil
sodišče
?
Ali
veš
,
da
verjamejo
sodniki
tebi
in
Mateju
na
besedo
,
če
cigana
ne
bode
?
Vse
to
pomisli
.
Stari
Radič
bode
zahteval
strogo
obsodbo
,
to
mi
je
povedal
že
danes
.
Ná
zavitek
praška
,
človek
mahoma
po
njem
zadremlje
in
trdno
zaspí
.
Ko
odidem
,
pokliči
paznika
.
Nocoj
je
na
vsi
Tranči
le
jeden
,
vsi
drugi
so
šli
na
šentjanževico
.
Narôči
mu
,
naj
ti
preskrbí
večerje
in
vina
.
Steklenico
dobrega
vina
in
čašo
sem
ti
prinesel
že
sedaj
,
da
ne
bodeš
žejen
.
To
popij
sedaj
;
dočim
odide
paznik
po
večerjo
,
vsuj
v
čašo
spalni
prašek
in
počakaj
,
da
se
paznik
vrne
.
Ko
ti
izroči
večerjo
in
pijačo
,
natôči
hitro
čašo
vina
,
da
ne
zapazi
prej
praška
,
in
mu
jo
ponudi
,
naj
jo
spije
za
šentjanževico
,
kar
bode
izvestno
storil
prav
rad
.
Toliko
,
da
ima
vino
v
želodci
,
že
se
mu
tudi
spanec
obesi
na
obrvi
,
ki
bodo
vedno
težje
in
težje
.
Vpričo
tebe
ga
bode
zmagalo
,
in
spal
bo
do
jutra
.
Ta
trenotek
porabi
in
pobegni
.
Več
ti
ne
morem
storiti
.
»
«
Strijc
,
tudi
to
je
preveč
!
Ne
ganem
se
od
tod
,
ako
ne
gre
z
mano
nevesta
moja
,
Polonica
.
Rajši
ž
njo
vred
na
grmado
,
nego
brez
nje
po
svetu
misleč
,
da
bi
jo
bil
menda
vendarle
rešil
grozne
smrti
,
če
bi
se
bil
prav
potegnil
zánjo
.
Strijc
,
ali
ž
njo
prost
ali
pa
ž
njo
vred
na
grmado
,
drugega
si
ne
volim
!
»
«
Nande
,
ne
vem
,
ali
bi
se
ti
čudil
ali
te
pomiloval
,
ker
ne
pomisliš
težavnega
mojega
stališča
.
Sam
záse
sem
popólnoma
prepričan
,
da
je
deklè
nedolžno
in
zaradi
tega
naj
gré
v
božjem
imeni
s
tabo
,
kamor
ji
drago
.
Tretja
ječa
od
tu
je
njena
célica
.
Srečno
hodita
v
novi
dom
in
bodita
srečna
.
Ob
Ljubljanici
pod
Trančo
vaju
bode
čakal
čoln
.
Sédita
vánj
,
in
voda
vaji
nêsi
brez
šuma
in
trušča
,
kamor
in
dokler
se
vama
zdí
umestno
.
Vender
dalje
nego
do
Fužin
se
ne
vozita
po
Ljubljanici
,
temveč
pojdita
rajši
peš
do
Zaloga
.
Ondu
so
malone
vsak
dan
ladje
,
ki
plavajo
do
Zagreba
in
Siska
po
Savi
.
Tamkaj
sédita
na
ladjo
in
rešena
bodeta
.
»
Dobremu
strijcu
se
zarosí
okó
,
dalje
ne
more
govoriti
.
Posloví
se
od
strijčnika
in
hitro
odide
.
Kake
pol
ure
pozneje
zaškripljejo
zopet
vrata
Nandetove
ječe
in
vánjo
stopi
jetniški
paznik
,
mož
zabuhlega
obraza
in
rdečega
nosú
,
znamenje
,
da
ne
more
videti
vina
—
pred
seboj
namreč
.
«
Ali
si
morda
gospod
želí
večerje
in
morebiti
poliček
dobrega
vinčka
,
a
?
»
vpraša
birič
priliznjeno
,
vedóč
,
da
če
pojde
po
večerjo
in
pijáčo
,
tudi
njemu
ne
odide
kozarec
vina
.
«
Dà
,
res
,
prav
ustregli
bi
mi
,
ako
mi
kàj
prinesete
,
»
pravi
Nande
in
mu
dá
dvajsetico
.
Birič
odide
in
se
ne
vrne
takó
hitro
,
kakor
bi
si
kdo
mislil
.
-
Ves
drobíž
,
kar
mu
ga
je
dal
krčmar
pri
«
zeleni
lipi
»
iz
dvajsetice
za
Nandetovo
večerjo
in
pijačo
,
smuknil
je
njemu
v
žep
,
zajedno
privoščil
si
je
mož
tudi
dobro
večerjo
in
bokal
vina
.
Za
dobro
uro
,
okolo
jednajstih
,
primaje
se
paznik
z
večerjo
—
mrzlo
pečenko
in
poličem
vina
v
Nandetovo
célico
.
«
No
,
če
se
Vam
ljubi
,
ga
stisnite
kozarec
na
čast
sv.
Janeza
,
katerega
danes
povsod
proslavljajo
s
šentjanzevicami
.
»
«
Oh
,
kaj
bi
ga
ne
!
»
pravi
paznik
že
nekoliko
vinjen
,
«
saj
sem
ga
takó
potreben
,
»
in
rèsk
,
čaša
stojí
prazna
na
klopi
.
«
Ali
ga
znam
,
kaj
?
»
mrmrá
pijanec
in
seopoteče
.
Zajedno
se
mu
pa
že
tudi
začnè
dremati
.
«
Gospod
,
veste
kaj
,
zaspanec
me
sili
;
žal
da
ne
smem
zaspati
!
Povejte
mi
kàj
,
zakaj
so
Vas
vteknili
,
da
mi
preženete
zaspanec
.
Nekoliko
že
smem
posedeti
,
zaradi
tega
se
Tránča
še
ne
podere
,
četudi
že
visí
na
vse
kraje
,
kaj
ne
da
ne
?
»
To
so
bile
poslednje
besede
,
katere
je
izpregovoril
paznik
.
Sedel
je
,
trdno
zaspal
in
jel
smrčati
kakor
medved
v
brlogu
.
Nande
nekako
plašno
gleda
,
kakó
vpliva
prašek
,
potem
pa
hitro
vzame
pazniku
ključe
.
Tretje
duri
takoj
najde
.
Vedóč
,
da
spi
jedini
stražnik
,
ki
je
danes
tukaj
,
spanje
pravičnega
,
niti
ni
kàj
prida
pozoren
.
Hitro
odpre
duri
zatohlè
ječe
,
vzame
luč
iz
hodnika
in
posveti
v
Poloničino
ječo
.
Na
tleh
pod
oknom
vidi
ljubljeno
nevesto
svojo
spečo
.
Tudi
v
ječi
se
spí
dobro
,
toda
ne
vedno
!
Nande
jo
vzbudi
.
Polonica
skoči
kvišku
,
zardí
se
,
ko
ga
spozná
,
zajedno
pa
se
ga
oklene
,
rekoč
:
«
Oh
,
Nande
ali
si
prišel
póme
,
da
me
osvobodiš
tega
groznega
kraja
?
Beživa
,
beživa
od
tod
,
povem
ti
,
da
je
grozno
!
»
«
Da
,
draga
duša
,
póte
sem
prišel
,
da
zbežiš
in
sicer
še
to
uro
,
ta
trenutek
!
Mudi
se
nama
,
kajti
dolg
pot
naju
čaka
.
»
Že
sta
zunaj
.
«
Semkaj
v
kot
se
stisni
,
»
pravi
Nande
,
«
takoj
se
vrnem
,
nekaj
sem
pozabil
.
»
Kolikor
mu
dopušča
gosta
tema
po
ozkih
stopnicah
,
hití
gôri
v
ječo
,
kjer
ga
čaka
večerja
in
vino
.
Niti
ne
zmeni
se
zánjo
,
pač
pa
si
zadene
spečega
paznika
in
hajdi
ž
njim
doli
pred
uhod
,
kjer
ga
položí
na
kamenito
klop
poleg
vrat
.
«
Tu-le
počivaj
,
da
te
vzbudi
petelin
ob
jutranji
zori
!
»
Nande
zapré
težka
železna
vrata
,
zaklene
jih
in
vtakne
ves
šop
ključev
spečemu
pazniku
v
žep
,
potem
pa
hití
s
Polonico
nekoliko
korakov
niže
,
kjer
res
najdeta
trden
čoln
privezan
.
Odvežeta
ga
in
se
izročita
valovom
zelene
Ljubljanice
.
Velikanski
trud
,
po
katerem
se
je
odlikoval
Petelinov
Janez
pri
požaru
,
ni
ostal
brez
nasledkov
.
Kakor
je
bil
Janez
sicer
trden
,
—
ali
sila
je
le
sila
—
neprimerni
napór
razvnel
je
tudi
njegovo
kri
,
da
je
vse
teklo
po
njem
.
Janez
,
že
izza
mlada
vajen
vročine
in
potú
,
ni
se
kàj
prida
varoval
in
se
je
prehladil
.
Hoté
ali
nehoté
je
moral
prositi
takoj
zjutraj
brodníka
,
da
ga
je
peljal
po
Ljubljanici
domóv
in
da
je
mesto
njega
v
mestu
razprodal
apno
.
Šest
tednov
se
Janez
niti
ni
genil
iz
postelje
;
visel
je
takórekoč
na
nitki
med
življenjem
in
smrtjo
.
In
ko
je
vender
zopet
vstal
,
kako
je
oslabel
!
Da
bi
šel
v
Ljubljano
in
morda
celó
k
Selanu
,
na
to
mu
ni
bilo
niti
misliti
.
Anica
bi
se
ga
morala
ustrašiti
,
takšen
je
bil
.
Ostal
je
torej
nekaj
dnij
domá
,
kjer
je
dobro
jedel
in
pil
,
le
kàj
malega
delal
in
se
obilo
izprehajal
.
V
štirinajstih
dneh
pa
je
bil
že
zopet
malone
prejšnji
korenjak
,
vsaj
na
videz
,
ako
že
ne
dejanski
.
«
Sedaj
se
pa
že
smem
pokazati
v
Ljubljani
,
»
pravi
Janez
,
ko
se
ogleda
v
polnem
škafu
vode
,
«
snedli
me
ne
bodo
več
.
»
In
odšel
je
.
Prva
pot
bila
mu
je
k
Selanu
,
k
Anici
.
Bilo
je
popóldne
,
in
Anica
je
sedela
sama
v
hiši
,
ko
je
ustopil
.
Oh
,
kakó
se
je
izpremenila
!
Žalostni
dogodki
od
požara
semkaj
so
skoro
popolnoma
potrli
čvrsto
in
pog-umno
deklè
.
Bleda
in
objokanih
očij
je
sedela
pri
mizi
,
šivanje
počivalo
ji
je
v
naročji
.
Nemo
je
zrla
skozi
okno
.
Kar
se
zaslišijo
v
veži
znani
ji
težki
koraki
,
kakeršnih
že
ni
slišala
osem
tednov
.
«
Moj
Bog
!
»
vzklikne
vsa
preplašena
,
«
kaj
bode
,
Janez
je
tukaj
!
»
Janez
vstopi
,
takoj
za
njim
pa
tudi
stari
Selan
,
na
katerega
jedinega
niso
prav
nič
vplivali
hudi
dogodki
poslednjih
dni
.
Selan
pozdravi
Janeza
in
ga
povabi
,
naj
séde
,
kar
Janez
tudi
storí
.
K
mizi
gré
,
kjer
šiva
Anica
,
in
ji
molčé
seže
v
roko
.
«
Kaj
se
ti
zdi
,
Anica
,
ali
nisem
vsaj
toliko
vreden
kakor
on
?
Lahko
rečem
,
da
sem
takó
dokazal
svojo
moško
veljavo
,
kakor
bi
je
morda
niti
on
sam
ne
bil
.
Kaj
praviš
?
Ali
mi
ne
odgovoriš
ničesar
?
»
Anica
res
ni
vedela
,
kaj
bi
odgovorila
.
Ali
v
tem
hipu
pride
Veha
,
ki
je
tudi
že
zapustil
bolniško
posteljo
in
gostoljubno
Selanovó
hišo
,
preselivši
se
v
novo
stanovanje
.
Danes
se
je
namenil
prvič
zopet
priti
k
Anici
,
da
se
ž
njo
in
očetom
dogovorí
zaradi
bodoče
poroke
.
Ne
slutèč
,
kdo
je
v
hiši
,
hiti
v
sobo
in
nevesti
svoji
naproti
,
toda
Anica
se
mu
umakne
—
prvič
,
od
kar
ju
je
združila
ljubezen
.
Veha
ostrmí
in
upre
svoje
žareče
okó
v
Anico
,
ki
stojí
žalostna
,
bleda
in
popolnoma
potrta
pred
njim
.
Od
Anice
se
ozrè
na
svojega
rešitelja
,
potem
pa
na
očeta
Selana
,
rekoč
:
«
Kaj
se
je
tu
zgodilo
?
Anica
,
kaj
ti
je
?
»
«
Jurij
,
»
pravi
stari
Selan
,
«
za
rešitev
tvojega
življenja
iz
požara
žrtvovala
je
Anica
svojo
ljubezen
in
sama
sebe
.
Obljubila
se
je
drugemu
in
le
za
to
ceno
si
bil
rešen
.
»
«
Kaj
je
storila
Anica
?
Ne
umejem
Vas
,
ali
pa
se
mi
blêde
,
»
vpraša
mladi
inžener
začuden
in
zvedavo
pogleduje
drugega
za
drugim
.
«
Iz
ljubezni
do
tebe
je
žrtvovala
,
kar
ji
je
bilo
najljubše
.
Nihče
je
ni
silil
,
kakor
le
grozna
nevarnost
,
v
kateri
si
bil
;
da
te
reši
,
obljubila
je
rešitelju
tvojemu
svojo
roko
.
Ali
si
razumel
?
»
«
To
je
storila
?
»
vpraša
inžener
.
«
To
je
storila
?
»
poudarja
iz
nova
,
«
ko
bi
bil
slutil
kàj
takega
,
planil
bi
skozi
duri
na
goreči
hodnik
in
stopnice
ne
gledé
na
to
,
ali
se
rešim
ali
zgorim
!
Na
mojo
vero
,
rajši
nego
pa
čakal
,
da
se
edino
bitje
,
katero
ljubim
,
takó
žrtvuje
zame
!
Ali
so
res
moški
na
svetu
,
ki
le
za
táko
ceno
pomagajo
svojemu
bližnjiku
?
»
obrne
se
Veha
silno
zaničljivo
do
Petelinovega
Janeza
.
Janez
plane
kvišku
.
V
srce
ga
je
zadelo
to
očitanje
.
«
Kdo
pravi
,
»
zakriči
srdit
in
tolče
ob
mizo
,
«
kdo
pravi
,
da
sem
šel
za
to
ceno
po
Vas
v
ogenj
?
Ali
nisem
bil
takoj
pripravljen
,
ko
me
je
Anica
pozivala
na
rešitev
?
Da
pa
ne
porečete
,
kakó
sem
samogolten
,
razsodi
Anica
sama
,
na
koga
jo
veže
večja
dolžnost
.
»
Anica
se
strese
po
vsem
životu
in
ne
da
bi
se
kaj
pomišljala
,
hipoma
odgovori
s
tresočim
glasom
:
«
Izvestno
náte
,
Janez
,
kajti
ti
si
tvegal
življenje
zánj
;
tvoja
bom
!
»
To
dá
Janezu
zopet
prvotni
pogum
.
Obrnivši
se
do
Vehe
,
jako
zaničljivo
pravi
:
«
Sovražim
Vas
,
ker
ste
škrijc
,
postopač
,
človek
brez
pravega
namena
!
Dokažite
mi
,
ki
pravite
,
da
ste
inžener
,
da
res
kàj
znate
,
da
ste
res
človek
na
svojem
mestu
,
in
prostovoljno
se
odpovem
Anici
,
ker
sem
prepričan
,
da
Vas
ima
izdatno
rajši
od
mene
!
Dokler
mi
pa
tega
ne
morete
,
ne
umaknem
se
Vam
za
ves
svet
!
»
«
Za
Boga
svetega
!
»
vzklikne
inžeijer
nejevoljno
,
«
kakó
naj
ti
dokažem
?
Z
niveliranjem
ljubljaničine
struge
te
vender
ne
morem
rešiti
smrti
!
Kaj
misliš
?
»
«
Štiri
leta
že
merite
vodo
okolo
mesta
in
po
barjì
,
rišete
in
pišete
ter
gledate
na
rešpetlin
,
»
nadaljuje
Janez
,
«
videti
pa
ni
ničesar
,
in
vsako
pomlad
in
vsako
jesen
nam
zaliva
Ljubljanica
barjè
,
da
nikamor
ne
moremo
.
Dajte
,
storite
kàj
!
Ako
s
pomočjo
svojih
rešpetlinov
in
računov
odpeljete
Ljubljanico
le
jedno
pomlad
in
jedno
jesen
z
barjà
,
odkrijem
se
Vam
in
porečem
,
da
ste
res
učenjak
in
mož
na
svojem
mestu
,
dà
celó
Anico
Vam
odstopim
za
táko
ceno
.
»
«
Ali
res
ne
zahtevaš
več
?
»
vpraša
inženir
Veha
.
«
Tukaj
moja
roka
!
Veljâ
!
Oče
Selan
,
Vi
ste
priča
,
da
se
Janez
odpové
vsem
pravicam
do
Anice
,
ako
se
mi
posreči
le
jedno
pomlad
in
jedno
jesen
,
ali
recimo
,
le
jedno
leto
obvarovati
barjè
povodnji
!
»
«
Ne
bodte
Vam
mogoče
!
»
zatrdi
Janez
iz
nova
in
neverjetno
gleda
mladega
inženeija
.
«
To
bodi
moja
skrb
,
»
reče
Veha
«
samó
da
pogodba
veljâ
!
»
Nató
se
priporočí
in
odide
.
«
Kaj
pa
da
veljá
,
»
roga
se
Janez
,
ki
je
tudi
vstal
.
«
Saj
ne
bode
mogel
zvršiti
tega
,
»
mrmrá
odhajajoč
sam
záse
,
«
in
če
bi
res
mogel
—
no
,
potem
je
več
vreden
,
nego
mi
vsi
,
kar
nas
prebiva
na
barji
.
»
Dva
dni
pozneje
je
imel
Vega
s
svojimi
postrežniki
,
ki
so
mu
nosili
mersko
orodje
,
opravila
za
Gradom
.
Stal
je
nekako
tam
,
kjer
je
bil
med
Gradom
in
Golovcem
svet
najvišji
.
Jako
lep
razgled
se
mu
je
odpiral
pred
sabo
na
Prule
,
dalje
po
strugi
ljubljaničini
,
ki
se
vije
med
barjem
,
za
sabo
tja
dôli
za
Gradom
proti
Stefanji
Vasi
;
tu
se
mu
je
videl
svet
danes
posebno
nizek
.
Veha
se
obrne
še
nekolikokrat
sedaj
naprej
proti
barjù
,
sedaj
nazaj
proti
Božjemu
Grobu
in
mrmrá
komej
umevno
:
«
Strela
božja
,
tu-le
bi
se
dalo
napraviti
,
česar
zahteva
Petelinov
;
svet
mora
biti
pri
Božjem
Grobu
venderle
nekaj
čevljev
nižji
,
nego
na
barji
,
kar
bi
popolnoma
zadoščalo
,
da
bi
se
voda
hitreje
odtekala
in
zató
ne
utegnila
preplavljati
barjà
,
razven
ob
hudih
nalivih
.
Ali
troški
,
ogromni
troški
,
kdo
bi
jih
dovolil
!
Vse
se
jih
bode
zbalo
in
vender
bi
bilo
to
jedino
,
kar
bi
moglo
barjè
rešiti
večnega
poplavljenja
,
da
bi
je
bilo
môči
osuševati
.
Tu
dôli
bode
treba
pričeti
niveliranje
,
sevéda
je
treba
posebnega
dovoljenja
od
guvernêrja
.
No
,
ako
je
gospodom
res
kàj
do
tega
,
da
se
barjé
osuši
,
dovoliti
morajo
!
Če
se
mi
pokaže
strmec
,
kakor
se
ga
nádejam
,
in
ako
potem
gubernij
dovoli
prekop
od
tu-le
,
od
ovinka
Ljubljanice
pa
dôli
k
Božjemu
Grobu
,
tedaj
je
dobro
in
barjè
je
rešeno
!
»
Še
tisto
popóldne
se
oglasí
Veha
pri
guvernêrji
in
ga
prosi
dovoljenja
,
da
bi
smel
pričeti
niveliranje
za
Gradom
ob
vznožji
Golovca
proti
Božjemu
Grobu
.
«
Čemú
?
»
vpraša
guvernêr
.
«
Da
zvem
,
koliko
je
Božji
Grob
nižji
od
Prul
.
Če
se
mi
vresniči
,
kar
se
mi
šele
dozdeva
,
tedaj
je
razrešeno
,
kakó
bi
se
osuševalo
barjè
.
»
«
Kakó
to
mislite
?
»
«
Od
Prul
,
kjer
se
Ljubljanica
iz
močvirja
zavija
v
mesto
,
pa
do
Božjega
Groba
in
od
tam
dalje
,
kamor
in
kakor
nam
pokaže
dijópter
,
izkopljemo
prekop
,
po
katerem
se
bode
Ljubljanica
odtekala
hitreje
,
ker
prvič
naravnost
in
drugič
z
večjim
strmcem
,
nego
okolo
mesta
.
»
«
In
Vi
se
hočete
lotiti
takó
velikanskega
,
dragega
dela
,
ki
niti
niste
hodili
v
posebne
šole
!
Dragi
moj
,
svet
bi
se
nama
smijal
,
ako
bi
slišal
,
kar
ste
mi
povedali
ravnokar
.
Ne
rečem
,
da
bi
se
ne
dalo
zvršiti
,
ali
za
to
potrebujete
dveh
móž
,
katerih
prvi
bi
moral
biti
že
dobro
izvežban
v
takih
delih
,
kakršnega
pa
sedaj
ni
pri
guberniji
,
in
katerih
drugi
bi
moral
imeti
potrebni
drobiž
za
kopanje
prekopa
!
»
«
Ekscelenca
,
vse
se
bode
dobilo
!
Za
prvega
možá
že
vem
,
četudi
še
nisem
govoril
ž
njim
,
drugi
se
pa
najde
sam
,
kadar
bodo
tehniške
priprave
dovršene
in
se
pričnè
kopanje
.
Prepričali
se
bodete
,
da
govorim
resnico
.
»
«
Veselilo
me
bode
,
ako
se
motim
.
Ali
pomislite
le
ogromno
delo
,
katero
bi
povzročilo
kopanje
.
Pomíslite
samó
,
koliko
je
za
Gradom
svet
višji
mimo
Prul
in
Božjega
Groba
in
vse
to
bi
bilo
treba
preriti
in
prekopati
.
To
skoraj
ni
mogoče
!
»
«
Ekscelenca
,
tehniku
je
vse
mogože
in
tudi
nam
se
posreči
,
da
napravimo
Ljubljanici
odtok
za
Gradom
.
»
S
tem
se
končá
razgovor
,
in
od
guvernêrja
gré
Veha
k
staremu
znancu
,
jezuvitu
Grrubarju
,
kateremu
razloži
svoje
misli
.
«
Kolumbovo
jajce
!
»
vzklikne
Grubar
rádostno
.
«
Menda
smo
bili
res
vsi
kàr
od
kraja
slepi
,
kaj
li
,
da
že
davno
nismo
ugledali
tega
,
kar
se
je
sedaj
odkrilo
Vašim
očem
.
Prav
,
Veha
,
prav
,
vidite
,
to
je
ideja
,
vredna
zlatega
denarja
!
Ako
Vam
je
po
volji
,
ponudim
se
Vam
takoj
za
pomočnika
,
ki
Vas
bode
podpiral
pri
težavnem
delu
.
»
«
Ne
za
pomočnika
,
temveč
za
načelnika
vsemu
podjetju
sem
Vas
prišel
prosit
!
Za
mojstra
bodite
,
prosim
Vas
,
kajti
tudi
uradno
bode
le
Vam
izročeno
,
kakó
izvršiti
prekop
.
Saj
ga
ni
možá
v
vsi
deželi
,
ki
bi
ga
mogel
takó
kakor
Vi
!
Jaz
Vam
zmerim
in
niveliram
svet
,
po
katerem
naj
se
napravi
prekop
,
vse
drugo
pa
prepustim
vam
.
»
«
Kakí
naj
si
mislim
Vaše
besede
,
Veha
?
Nekako
čudne
se
mi
zdé
?
»
vpraša
Grubar
zavzeto
.
«
Kako
le
?
»
odgovorí
Veha
,
«
če
Vam
drago
,
takó
,
da
primem
za
popotni
les
in
grem
po
svetu
.
Ogledati
si
ga
mislim
in
se
poučiti
,
kakó
drugod
živé
,
kakšne
so
jim
navade
,
kaj
delajo
in
kakó
se
zabavajo
.
Službovanje
v
domoviní
mi
je
začelo
mrzeti
,
ne
,
da
bi
me
ne
veselila
,
temveč
ker
se
mi
od
raznih
strani
mečejo
polena
pod
noge
.
Drugi
naj
streljajo
kozle
,
kakršnekoli
,
nič
ne
dé
,
moji
najboljši
izdelki
pa
veljajo
komaj
toliko
,
da
jih
vržejo
med
listíne
in
zapró
v
zatohle
omare
.
Dragi
gospod
,
takó-le
so
mi
zamorili
v
teh
petih
letih
,
kar
služim
pri
inženerjih
brodarstva
,
vse
veselje
do
daljše
vztrajnosti
.
Kaj
naj
še
pričakujem
tu
,
kjer
veljá
edino
le
gospôda
,
ako
moja
dela
že
kàr
naprej
nimajo
nobene
veljave
?
Pač
bi
moral
biti
tepec
,
ko
bi
hotel
še
dalje
valiti
Sisifovo
skalo
!
Ne
boš
,
Janez
,
Jurče
pojde
,
kamorkoli
že
,
ali
od
tod
moram
;
kar
nič
več
me
neče
trpeti
!
Prav
danes
je
zopet
dvojil
guvernêr
o
moji
zmožnosti
,
da
bi
mogel
zvršiti
prekop
,
češ
,
kaj
bodeš
,
revše
,
ker
nimaš
šol
za
to
!
In
vender
,
verujte
mi
,
gospod
,
da
imam
vse
delo
in
ves
prekop
takó
živo
vpodobljen
v
duši
,
da
že
vidim
,
kakó
podi
voda
bistre
valove
po
njem
.
Žàl
,
da
moja
višja
gosposka
ničesar
ne
umeje
,
ali
pa
neče
umeti
!
»
«
Ne
oporekam
Vam
,
če
je
takó
,
kakor
ste
mi
pravili
;
z
zavidnostjo
izhaja
človek
še
najbolje
,
ako
se
ji
umika
,
kjer
more
,
ali
pa
—
če
jo
s
sijajnimi
vspehi
pobija
,
da
se
umika
sama
bleda
od
jeze
!
Vender
pa
možá
,
kakršen
ste
Vi
,
ne
bo
zatrla
niti
zadušíla
.
»
«
Izvestno
,
nikdar
ne
,
pač
pa
se
bodem
vedno
trudil
koristiti
domovini
in
pa
rojakom
svojim
.
Da
mi
bode
pa
to
možno
,
moram
od
tod
,
kjer
mojemu
duševnemu
naporu
ne
privoščijo
potrebnega
prostora
,
da
bi
se
razvil
,
kakor
bi
se
rad
.
»
Grubar
je
hotel
še
nekaj
omeniti
,
pa
je
moral
nemudoma
oditi
po
opravkih
.
Hlapec
ga
je
prišel
klicat
.
Veha
se
posloví
in
obljubi
,
da
pride
zopet
.
Še
tisto
popóldne
se
oglasí
Grubar
pri
guvernerji
,
katerega
opozorí
na
velikansko
Vehovo
idejo
.
Svetuje
mu
,
naj
Vehi
nemudoma
izroči
niveliranje
med
Gradom
in
Golovcem
od
ovinka
Ljubljanice
v
Prulah
do
Božjega
Groba
ali
do
Most
,
ali
do
koder
že
,
kjer
se
mu
bode
zdela
zemlja
ugodnejša
za
vodotok
.
«
Ekscelenca
,
ideja
je
silnega
pomena
za
naše
potomce
,
katerim
se
bode
posrečilo
barjè
popolnoma
osušiti
,
kadar
ga
jim
ne
bode
več
stalno
zamakala
voda
.
»
«
No
,
če
Vi
trdite
kàj
takega
,
moram
že
verjeti
,
Vehi
pa
res
nisem
mogel
navzlic
najboljši
volji
ne
;
deček
se
mi
zeli
nekako
veternjaški
,
vsak
trenutek
bi
uvedel
kàj
novega
.
To
vender
ne
gré
.
Kaj
bode
tak
mladenič
brez
izkušenj
in
brez
prave
vednosti
,
ako
odštejemo
tisto
matematiko
,
katere
se
je
naučil
pri
jezuvitih
.
»
«
Ekscelenca
,
in
prav
ta
matematika
ga
dvigne
na
stopinjo
,
kamor
bi
se
sicer
nikdar
ne
vzpel
.
Da
mu
ne
zaupate
posebno
,
temu
se
ne
čudim
,
ker
ga
Vam
črné
od
vseh
stranij
,
ker
ga
ne
morejo
prekositi
.
Ako
pa
želite
,
prevzamem
jaz
vrhovno
vodstvo
,
akotudi
sem
trdno
prepričan
,
da
bi
Veha
prekop
dovršil
prav
takó
dobro
.
»
«
Mislite
?
»
«
Dà
,
prepričan
sem
!
Veha
je
najnadarjenejši
uradnik
,
kar
jih
ravnokar
službuje
v
notranji
Avstriji
.
Škoda
bi
bilo
,
ekscelenca
zánj
,
ako
bi
ga
pregnali
v
tujino
,
ko
takih
močij
takó
silno
pogrešamo
v
domovini
.
»
«
Ha
,
jeden
gré
,
drug
ali
celó
dva
druga
prideta
za
njim
.
Ljudij
ne
pogrešamo
.
»
«
Res
je
to
,
ekscelenca
,
ali
oba
dva
,
ki
utegneta
priti
za
Veho
,
ne
bodeta
mu
skupaj
v
tehničnem
oziru
sezala
niti
do
pasa
,
kaj
šele
,
da
bi
ga
dosezala
,
»
zagovarja
Grrubar
po
krivem
toženega
prijatelja
.
«
Ako
pride
torej
do
tega
,
da
se
jame
izvrševati
sedaj
samó
namerjani
načrt
,
smem
se
torej
zanašati
na
Vas
,
ljubi
Grubar
,
je
li
?
»
«
Popolnoma
,
ekscelenca
;
mož
beseda
ostanem
,
če
mi
le
Bog
zdravje
dá
.
Naročite
torej
Vehi
neutegoma
,
da
pričnè
potrebno
niveliranje
.
»
S
tem
se
je
končal
razgovor
.
Že
drugi
teden
so
majali
kmetje
in
gospôda
z
glavami
,
zvedevši
,
da
hoče
Veha
Ljubljanico
za
Gradom
napeljati
k
Božjemu
grobu
.
«
Ta
človek
je
prismojen
,
»
trdil
je
sedaj
Petelinov
Janez
kar
naravnost
in
navadno
pristavljal
:
«
Le
klanec
si
oglej
pameten
človek
,
ki
se
dviga
za
Grradom
,
pa
takoj
spozná
,
da
je
zopet
vse
merjenje
zastonj
,
kakor
že
toliko
let
.
In
tak
hlačar
,
tak
nepridiprav
,
takšen
tat
božji
,
ki
zapravlja
Bogú
dneve
,
cesarju
pa
denar
,
ozira
se
po
Selanovi
Anici
!
Ne
bodeš
je
imel
,
ne
,
le
brez
skrbí
mi
bodi
,
da
ne
,
dokler
ti
ne
šine
kàj
pametnejšega
v
glavo
,
kakor
napeljavati
Ljubljanico
za
Gradom
k
Božjemu
Grobu
.
»
Da
niso
vsi
ljudje
tako
ostro
sodili
novega
podjetja
,
zlasti
ne
tisti
,
ki
so
bili
nekoliko
dalje
po
svetu
,
nego
od
Ljubljane
do
Šiške
,
umeje
se
samó
ob
sebi
,
toda
bilo
jih
je
jako
malo
.
Prav
takó
umevno
je
tudi
,
da
je
pa
vender
mnogo
takega
nepotrebnega
besedičenja
prišlo
Vehi
na
ušesa
,
kar
mu
je
še
bolj
užalilo
bivanje
med
rojaki
.
Glavni
udarec
v
tem
oziru
pa
je
dobil
nekega
večera
v
Selanovi
gostilni
,
kamor
je
še
vedno
zahajal
,
od
Petelinovega
Janeza
in
tistega
biriča
,
katerega
je
Nande
pri
begu
pijanega
prinesel
pred
Trančo
.
Po
končanem
napornem
dnevi
—
niveliranje
za
Gradom
do
Božjega
Groba
in
dalje
proti
Mostam
je
bilo
že
do
malega
dovršeno
—
pride
Veha
ves
upéhan
k
Selanu
in
si
naročí
polič
vina
in
nekaj
večerje
.
Ondu
je
sedelo
okolo
mize
v
kotu
že
več
pivcev
nižje
vrste
,
med
njimi
Petelinov
Janez
in
jetniški
paznik
iz
Tranče
.
Govorica
v
družbi
se
je
sukala
okolo
poslednjih
dogodkov
na
Tranči
in
o
mladi
copernici
,
katera
jim
je
izginila
iz
Tranče
pri
zaprtih
durih
kakor
kafra
.
«
Ptič
je
moral
biti
tisti
Hrvat
,
ki
vam
jo
je
takó
lepo
upihal
,
da
niti
sledú
ni
pustil
za
sabo
,
»
pravi
Petelinov
Janez
biriču
.
«
Kaj
bode
ptič
,
prav
nič
ne
,
takó
se
nam
lahko
izprazni
vsa
Tranča
,
ne
da
bi
bil
kdo
le
količkaj
kriv
,
»
reče
birič
in
zvrne
kozarec
váse
.
«
Kakó
to
?
Ali
meniš
,
da
smo
taki
bebci
,
kakor
ti
?
»
zabavlja
vinjeni
Janez
biriču
.
Le-tá
pa
tudi
hud
,
da
se
ga
drzne
kdo
imeti
za
bebca
,
plane
kvíšku
,
priduši
se
,
da
bi
se
bil
lahko
kàr
nakrižem
pokazal
ogenj
in
pravi
:
«
Jaz
lahko
govorim
,
ker
sem
imel
prav
sam
tisto
noč
službo
na
Tranči
.
Če
bi
bil
poleg
mene
še
kdo
ondu
,
rekel
bi
,
da
ju
je
morda
dotičnik
izpustil
.
Ali
če
vam
povem
,
da
sem
bil
sam
,
smete
mi
že
verjeti
.
Čarodejka
je
dvignila
oba
in
šla
sta
—
Bog
vé
kam
.
Ves
večer
ni
bilo
razven
jetnikov
žive
duše
ondu
.
Proti
jednajsti
uri
mi
pride
na
misel
,
da
bi
morda
novi
gost
,
ki
se
je
šele
zvečer
kàr
posilil
v
ječo
,
rad
kàj
jedel
.
Grem
gôri
,
odprem
ječo
in
ga
vprašam
.
Prav
ustregel
sem
mu
,
joj
,
kakó
se
me
je
razveselil
!
Dal
mi
je
dvajsetico
,
naj
mu
prinesem
zánjo
mrzle
pečenke
in
polič
vina
;
‚
kar
dobiš
nazaj
,
bodi
tvoje
,
‘
rekel
je
,
‚
saj
itak
vem
,
da
mi
gré
jutri
za
glavo
.
‘
Jaz
grem
k
‚
Zeleni
lipi
‘
,
ondu
sam
nekoliko
povečerjam
,
dobro
vedoč
,
da
se
mojemu
gostu
ne
bode
kaj
posebno
mudilo
za
večerjo
.
Ko
se
najem
in
napijem
,
jo
nesem
tudi
njemu
.
Na
moje
veliko
začudenje
jo
bil
jako
dobre
volje
,
da
ga
je
celó
meni
privoščil
kozarček
.
Nató
ga
zapustim
,
dobro
zaklenem
,
odidem
dôli
,
zaklenem
tudi
velika
vrata
,
potem
pa
se
z
dobro
vestjó
po
klopi
položim
pred
Trančo
.
Ponoči
sem
dobro
videl
—
okolo
polnoči
je
moralo
biti
,
kakó
so
letali
hudiči
okoli
Tranče
po
zraku
.
Ni
trajalo
dolgo
,
in
frfotala
je
ž
njimi
vred
tudi
mlada
copernica
na
brezovi
metli
,
na
kateri
se
je
izmuznila
skozi
malo
lino
iz
ječe
.
Že
so
jo
hoteli
odvesti
hudiči
,
kdo
vé
kam
,
kar
se
jim
ustavi
,
da
ne
gré
in
ne
gré
brez
njega
,
ki
se
je
dal
zapreti
zaradi
nje
.
‚
Kaj
nam
do
njega
,
‘
ugovarja
jeden
izmed
hudičev
,
‚
ta
še
ni
naš
.
‘
‚
Ali
moj
je
,
‘
odreže
se
pikro
copernica
in
česne
z
metlo
hudiča
po
debeli
buči
,
da
se
je
kar
potreslo
.
Videč
,
da
ni
drugače
,
izpustí
se
jeden
hudičev
na
tlà
,
sune
v
vrata
,
ki
se
mu
takoj
odpró
,
gré
v
Trančo
po
Hrvata
,
in
ga
privede
dôli
.
Nató
se
vrata
zopet
zapró
in
—
završčalo
je
,
in
izginili
so
.
Živ
krst
jih
ni
več
videl
.
Sedaj
pa
še
reci
,
Janez
,
če
bi
kaj
izdala
naša
paznost
!
Z
ovsem
si
podpri
oči
in
z
golo
sabljo
stoj
na
straži
,
pa
ti
še
uide
;
copernica
je
copernica
.
»
Ostali
gostje
so
kàr
ostrmeli
,
in
celó
Petelinovemu
Janezu
je
birič
jezik
zavezal
,
kajti
to
,
kar
je
pravil
birič
,
verjel
je
sam
od
besede
do
besede
.
Bodisi
kakorkoli
,
da
se
je
stvar
takó
ugodno
rešila
,
bilo
je
po
volji
zlasti
mestnemu
sodniku
,
kateri
bi
se
bil
morda
zardel
,
ali
bi
bil
vsaj
v
zadregi
za
veljaven
izgovor
,
ako
bi
ga
bil
drugo
jutro
vprašal
sindik
Radič
,
kje
ima
zatoženca
.
In
to
bi
bil
Radič
tudi
storil
,
ko
bi
mu
ne
bil
dotični
paznik
povedal
že
zarano
,
kaj
je
doživel
ponoči
,
kakó
so
namreč
prišli
hudiči
jetnika
oslobajat
.
Ko
je
opravil
pri
Radiču
,
šel
je
k
sodniku
in
od
tod
nazaj
na
Trančo
.
Da
je
izostalo
strogo
izpraševanje
in
da
tudi
grmade
ni
bilo
treba
pripravljati
,
umeje
se
samó
po
sebi
,
kajti
tudi
v
Ljubljani
niso
sežigali
copernic
,
predno
jih
niso
imeli
.
Le
dva
človeka
sta
vedela
,
kje
sta
ubežnika
,
in
ta
sta
bila
:
sodnik
Skrinar
in
inžener
Veha
,
katerega
je
Skrinar
takoj
drugi
dan
poklical
k
sebi
in
ga
poučil
,
kakó
in
kaj
.
To
je
bilo
tudi
vzrok
,
da
je
bil
nocoj
Veha
popolnoma
miren
vpričo
biričevih
čenč
.
Tudi
,
ko
je
Anica
,
ki
je
bila
v
tem
Vehi
nasproti
čimdalje
hladnejša
,
prisedla
k
njemu
in
mu
pošepetala
:
«
Ali
ga
slišiš
,
kaj
čeljusta
?
»
mahnil
je
Veha
samó
z
roko
,
rekoč
:
«
Pusti
ga
,
saj
ne
vé
,
kaj
govorí
!
»
Anico
,
ki
je
sama
verjela
,
da
je
bila
Polona
čarodejka
,
ujezila
je
ta
malomarnost
silno
,
ker
se
nikakor
ni
mogla
iznebiti
strahú
,
kaj
bi
bilo
,
ako
bi
se
učeni
Veha
nekega
dné
tudi
poprijel
čarodejstva
,
in
ta
neumnost
ji
je
kalila
dosedaj
čisto
ljubezen
.
Veha
je
opazil
,
da
Anica
ni
več
tisto
njegovo
deklè
,
in
to
mu
je
bilo
—
celó
nekako
po
volji
.
Da
ne
ostane
v
domovini
,
sklenil
je
že
zatrdno
;
kar
ga
je
skrbelo
do
nocoj
,
bilo
je
le
to
,
kaj
poreče
Anica
.
Videčemu
jo
takó
hladno
,
odvali
se
mu
težák
kamen
od
srca
.
«
Jutri
grem
po
svetu
,
Anica
,
kaj
praviš
na
to
?
»
«
Kaj
hočem
reči
?
Jaz
na
tvojem
mestu
bi
naredila
prav
takó
;
s
tem
se
saj
ljudem
umakneš
izpred
očij
,
»
pravi
Anica
.
Veha
je
sicer
pričakoval
kaj
drugega
,
vender
so
mu
bile
takó
hladne
in
resnične
besede
jako
po
volji
.
Zató
je
pa
tudi
on
sklenil
,
da
se
posloví
trezno
.
Rekel
je
:
«
Anica
,
predno
grem
,
oprostim
te
še
dane
besede
in
obljubljene
zvestobe
.
Vzemi
si
,
kogar
te
veselí
,
in
srečna
bodi
ž
njim
.
Višja
roka
je
posegla
med
naju
in
razdrla
srčno
vez
.
Ni
jaz
nì
ti
ne
moreva
kaj
zató
.
Iz
kraja
sem
se
nádejal
,
da
pojdeš
z
mano
tja
,
kjer
mi
odkažejo
vsaj
takšen
kos
kruha
,
kakršnega
sem
imel
tu
;
kajti
dosti
bi
ga
imela
oba
,
meni
pa
vsaj
ne
bodo
letela
polena
pod
noge
.
Pozneje
pa
sem
se
prepričal
,
da
bi
ne
šla
rada
,
in
—
siliti
te
ne
morem
in
nečem
.
»
«
Res
,
Veha
,
ne
šla
bi
rada
od
očeta
,
Bog
vé
kam
,
na
tuje
.
Povsod
je
dosti
deklet
,
in
lahko
jih
dobiš
na
vsak
prst
deset
,
ne
le
jedne
.
Pozabila
te
pa
vender
ne
bom
.
Pač
pa
bi
bila
malone
pozabila
nekaj
drugega
.
Pismo
ti
je
došlo
od
nekod
;
čakaj
,
takoj
ti
ga
prinesem
.
»
Anica
odide
,
Veha
pa
premišlja
,
kdo
bi
mu
bil
pisal
.
Anica
se
vrne
s
pismom
,
katero
Veha
takoj
odpečati
in
prebere
.
«
Kakor
nalašč
,
»
vzklikne
Veha
.
Nató
bere
polglasno
:
«
Ljubi
moj
!
Zvedel
sem
,
da
ti
kruh
,
ki
ga
ješ
,
ne
diší
posebno
in
da
se
moraš
navzlic
svoji
spretnosti
boriti
z
grdo
zavistjo
.
Obesi
inženêrja
na
kol
in
pridi
k
nam
.
Pri
topništvu
dobé
ljudje
tvoje
vrste
,
ki
so
izborni
matematiki
,
že
v
tornistru
tudi
maršalsko
palico
,
le
da
je
še
ne
vidijo
.
Res
,
pridi
semkaj
,
tukaj
te
čaka
sreča
.
Nádejam
se
,
da
té
vrstice
niso
zastonj
in
te
srčno
pozdravljam
tvoj
bivši
sošolec
in
vedno
zvesti
piijatelj
grof
Barbo
,
podporočnik
.
»
Na
Dunaji
,
sv.
Jakoba
dan
1780.
«
Grof
ima
prav
,
»
mrmrá
Veha
sam
zase
,
«
topništvo
je
pravo
mesto
mojim
naporom
.
Ondu
,
kjer
veljá
krogli
v
zraku
preračuniti
pot
,
ne
bodo
mi
prečili
namer
.
Dà
,
dà
,
pojdemo
za
grofom
Barbotom
.
»
«
No
,
kaj
si
zvedel
,
da
takó
premišljaš
?
»
vpraša
ga
Anica
po
tihem
.
«
Povem
ti
le
,
ako
mi
obljubiš
,
da
nikomur
ne
zineš
besede
,
najmenj
pa
onimle
,
»
odgovori
Veha
.
«
Nikomur
,
Bog
mi
je
priča
,
»
odgovori
Anica
.
«
K
topništvu
pojdem
,
nič
več
me
ne
bodeš
videla
.
»
«
Nikar
se
ne
šali
,
prosim
te
!
»
«
No
,
bodeš
že
videla
,
zdrava
!
»
«
Saj
se
še
vidiva
?
»
«
Nikdar
več
!
»
Veha
odide
.
Anica
sede
k
mizi
v
kotu
.
Petelinov
ji
napije
in
zajedno
vpraša
:
«
Kaj
pa
je
dobil
?
»
«
Nič
ne
vem
drugega
,
nego
,
da
pojde
prostovoljno
k
topništvu
,
»
odgovori
deklè
,
ne
meneč
se
za
svojo
obljubo
.
«
Kaj
?
Prostovoljec
bode
?
Saj
sem
vam
vedno
pravil
,
da
je
postopač
in
nič
prida
.
Anica
,
sedaj
pa
še
jeden
bokal
?
»
Na
Veliki
Šmaren
dan
tistega
leta
sta
sedela
blizu
Zemuna
ob
Savi
v
trsni
lôpi
Nande
in
Polonica
in
se
živo
razgovarjala
.
«
Ali
me
res
ljubiš
nad
vse
,
Polonica
draga
?
»
«
Kaj
vprašaš
?
Ali
misliš
,
da
bi
bila
šla
sicer
s
tabo
tu
dôli
med
tuje
ljudi
?
»
«
Da
te
Bog
ohrani
in
blagoslovi
,
draga
moja
!
»
Polonica
ne
reče
ničesar
,
pač
pa
ga
presrčno
objame
.
Hipoma
pa
so
strese
in
reče
tožno
:
«
Oh
,
Nande
,
kaj
bi
počela
uboga
sirota
tu
na
svetu
,
ako
bi
višja
sila
zopet
tako
neusmiljeno
posegla
med
naju
,
kakor
se
je
to
zgodilo
v
Ljubljani
in
bi
—
tebe
vzela
?
Oh
,
kàj
takega
bi
ne
mogla
prebiti
!
»
«
Kaj
se
ti
sanja
,
duša
moja
,
»
začudi
se
Nande
.
«
Česa
se
bojiš
?
Jutri
se
poročiva
in
teden
pozneje
nastopim
zopet
službo
kraljevega
gozdnega
komisarja
v
Sremu
.
Zajedno
bodem
pa
pisal
tudi
inženêrju
Juriju
,
naj
pustí
v
Ljubljani
nehvaležno
delo
in
se
preseli
k
nama
,
kjer
se
mu
utegne
dobiti
boljša
služba
,
primernejša
njegovi
spretnosti
.
»
«
Ne
vem
,
kaj
mi
je
,
ali
kar
srcé
mi
hoče
počiti
,
»
pravi
Polonica
.
«
Veš
kaj
,
dušica
moja
,
da
se
zvedriš
,
hajdi
,
greva
nekoliko
proti
Savi
in
zelenemu
gozdu
.
Solnce
se
pomika
proti
zapadu
,
ko
dospeva
do
gozda
,
bode
že
večer
,
in
predno
se
vrneva
,
zmračilo
se
bode
!
Ali
si
zadovoljna
?
»
«
Kamor
hočeš
,
povsod
grem
s
tabo
,
»
pravi
Polonica
.
Nató
odideta
.
V
tem
so
se
čudovito
hitro
dvigali
črni
oblaki
,
in
predno
prideta
Nande
in
Polonica
v
gozdno
goščavo
,
zabliska
se
in
zagrmí
,
kakor
bi
se
bilo
nebó
razklalo
,
in
kakih
sto
korakov
od
njiju
leží
podrt
hrast
na
tleh
.
«
Bog
in
sveti
križ
božji
!
»
vzklikne
deklè
prestrašeno
in
se
tesno
oklene
Nandeta
.
Vihar
jame
bučati
med
stoletnimi
hrasti
sremskih
gozdov
,
in
Sava
,
ondu
že
grossno
mogočen
veletók
,
žene
divje
valove
proti
Dunavu
pod
belograjsko
trdnjavo
.
Z
vihàrnimi
valovi
se
bori
precej
obširen
čoln
od
srbske
stranií
proti
sremski
,
kamor
za
nekaj
časa
tudi
srečno
dospè
.
Štirje
možje
,
vsi
premočeni
do
kože
,
v
turški
opravi
,
zapusté
ga
,
priklenejo
h
kraju
in
hité
v
gozd
iskat
zavetja
,
predno
odrinejo
dalje
—
na
plen
.
Belograjskega
paše
hlapci
ali
po
domače
rečeno
—
turški
razbojniki
so
,
ki
gredó
na
človeški
plen
za
pašin
harem
,
katerega
je
smrt
grozno
izpraznila
v
poslednji
dôbi
.
Kolera
se
je
bila
spravila
na
haremsko
žensko
družbo
,
kjer
je
pobrala
desetino
.
Ko
je
minil
grozni
strah
,
jel
je
modri
gospodar
paša
takoj
misliti
,
kakó
bi
napolnil
svoj
harem
,
in
reči
moram
,
novcev
ni
štedil
.
Zlasti
so
mu
prijala
krščanska
dekleta
od
šestnajstih
do
dvajsetih
let
.
Paša
pa
tudi
ni
bil
izbirčen
,
ako
je
bila
med
jetnicami
devičica
petnajstih
ali
pa
tudi
petindvajsetih
let
.
Dobra
je
bila
za
harem
,
samó
,
če
je
bila
lepa
.
Lepota
,
s
katero
se
dekleta
tolikanj
ponašajo
še
dandanes
,
pogubila
je
v
turških
časih
in
zlasti
ob
turški
meji
marsikatero
deklico
.
Gorjé
je
bilo
tedaj
po
Sremu
zali
deklici
,
ako
jo
je
ugledalo
okó
Turčina
!
Le-ta
jo
je
zaplenil
in
odvedel
ter
navadno
obdržal
záse
,
da
mu
je
služila
za
deklo
,
ali
še
za
kàj
drugega
.
Če
je
bil
pa
plen
izredno
lep
,
poklonil
ga
je
paši
in
dobil
nekaj
zlatov
,
kadar
je
bil
paša
dobre
volje
.
Štirje
možje
,
katere
smo
videli
,
ko
so
poskakali
s
savskega
čolna
,
imeli
so
jastrebove
očí
.
Toliko
,
da
so
dobro
v
hosti
,
že
migne
jeden
,
katerega
so
klicali
za
Janoša
,
svojim
tovarišem
,
naj
se
kolikor
moč
skrijejo
za
gosto
grmovje
.
Zasledil
je
že
Nandeta
in
Polonico
,
in
prav
poslednjo
je
imel
danes
na
muhi
.
Takoj
prvi
dan
je
opazilo
njega
bistro
okó
po
Savi
došla
beguna
Nandeta
in
Polono
.
Ko
je
ugledal
prvega
,
vzkipela
mu
je
črna
ciganska
kri
,
ko
je
pa
zapazil
Poloničin
mili
obrazek
,
vzbudila
se
mu
je
divja
ciganska
strast
po
—
zlatu
.
«
To
bi
bila
ovčica
za
pašin
vrt
!
»
šepetal
si
je
Janoš
,
prav
tisti
Janoš
v
pest
,
katerega
že
poznamo
,
in
je
nemudoma
sklenil
,
da
jo
ugrabi
.
Plen
mu
je
bil
tem
mičnejši
,
ker
je
takoj
pogodil
,
da
tudi
Nandeta
smrtno
zadene
z
ujeto
Polonico
.
«
Kleti
škrijc
mora
poginiti
!
»
mrmral
je
Janoš
,
«
in
naj
se
pogrezneta
Srbija
in
Slavonija
!
Skoro
mora
vragu
v
žrelo
ali
pa
nisém
več
ciganskega
rodú
!
»
Danes
se
je
namenil
s
štirimi
tovariši
na
sremsko
stran
,
v
hišo
,
ob
kateri
sta
popóldne
takó
isrečna
sedela
Nande
in
Polona
.
Malone
bi
bil
poskočil
od
same
radosti
,
videč
,
da
sta
oba
pred
njim
.
Hitro
opozorí
svoje
tovariše
nánja
.
Žàl
,
da
Nande
niti
mislil
ni
na
nevarnost
,
pač
pa
vso
pozornost
obračal
na
to
,
kako
bi
varoval
Polonico
naliva
.
Kakor
divjaški
glavar
pri
Indijancih
,
razpošlje
Janoš
ostale
tri
tovariše
vsakega
od
druge
strani
s
poveljem
,
da
se
morajo
prav
po
mačje
med
grmovjem
priplaziti
kolikor
mogoče
blizu
zaljubljencema
.
V
ugodnem
trenutku
bode
zabrlizgnil
,
in
vsi
se
vržejo
na
ljubečo
dvojico
.
Dva
bodeta
zgrabila
Nandeta
,
ostala
dva
pa
deklico
in
nemudoma
v
čoln
ž
njima
!
Tak
je
bil
načrt
.
Razbojniška
druhal
se
po
mačje
razleze
.
Za
malo
časa
nató
vtakne
Janoš
,
ki
se
je
v
tem
Nandetu
priplazil
prav
skoro
za
hrbet
,
dva
prsta
v
usta
in
zabrlizgne
,
da
letí
skozi
ušesa
.
Nande
in
Polona
se
zganeta
.
V
tistem
trenutku
imata
pa
tudi
že
vsak
po
jedno
odejo
čez
glavo
,
v
katere
ju
lopovi
takoj
povijejo
in
povežejo
,
nató
pa
ju
odnesó
v
čoln
.
Napad
se
je
zvršil
takó
čudovito
hitro
,
da
siromaka
niti
klicati
nista
utegnila
.
Čoln
se
vrne
po
razburjenih
valovih
proti
srbskemu
bregu
.
Polonica
zažene
v
srce
segajoč
jok
,
Nande
pa
se
polagoma
oprosti
spon
,
vrže
odejo
raz
glavo
in
zdajci
plane
na
najbližjega
razbojnika
.
«
Kaj
nama
hočete
,
kleta
druhal
?
»
vpraša
razsrjen
.
«
Ha
,
ti
si
tù
?
»
vzklikne
takoj
nató
,
ko
ugleda
Janoša
in
že
iztegne
roko
proti
njemu
.
V
tem
trenutku
pa
se
tudi
že
zablisne
nož
v
Janoševi
roki
in
vzkliknivši
:
«
Joj
,
zaklal
me
je
!
»
omahne
Nande
s
čolna
,
in
valovi
Save
ga
požró
,
zaznamujoč
grob
njegov
z
rdečimi
penami
.
Da
bi
jim
tudi
Polonica
ne
planila
kvišku
,
jamejo
dobro
paziti
nánjo
.
Ob
vsaki
stráni
čolna
stojí
po
jeden
razbojnik
na
straži
,
med
njimi
na
tleh
pa
leží
zvezana
Polonica
.
Ôoln
priplava
h
kraju
,
kjer
skoči
prvi
razbojnik
na
kopnino
in
ga
krepko
zgrabi
za
verigo
,
drugi
trije
pa
zadenejo
Polonico
,
in
hajdi
ž
njo
v
Beligrad
,
kjer
se
tako
izborno
blagó
vedno
dobro
prodaja
!
Blaga
cesarica
Marija
Terezija
je
zatisnila
očí
dné
29.
novembra
1780.
,
in
njen
naslednik
,
sin
cesar
Jožef
II.
,
dobil
je
sedaj
popolno
oblast
v
svoje
roke
.
Ta
vladar
po
svoji
naravi
ni
bil
slab
;
vroča
želja
,
vselej
najboljše
izumiti
in
osrečiti
svoje
podložnike
,
zavajala
ga
je
pa
čestokrat
do
določeb
in
dejanj
,
katerih
se
je
cesar
bridko
kesal
pred
smrtjo
.
Zlasti
je
botel
vse
,
kar
se
ni
strinjalo
z
njegovimi
nazori
,
odpraviti
in
nadomestiti
z
novim
.
Marsikdaj
je
pogodil
,
mnogokrat
je
pa
tudi
le
samó
mimo
mahnil
.
Vender
je
hitel
takó
,
da
je
dejal
pruski
kralj
Fric
:
«
Cesar
storí
vselej
že
drugi
korak
,
predno
je
prvega
dovršil
!
»
Kaj
je
bilo
temu
vzrok
?
Tedanji
duh
časa
,
duh
modroslovja
,
ki
se
je
s
francoskega
v
osemnajstem
stoletji
razširil
po
vsi
Evropi
.
Cesar
Jožef
je
že
,
mlad
princ
,
strastno
prebiral
spise
tedaj
povsod
proslavljanega
francoskega
modroslovca
Voltêrja
,
dà
,
prebiral
toliko
časa
,
da
je
znal
nekatere
celó
na
pamet
.
Vender
ni
vselej
ravnal
po
njih
.
Zlasti
mu
ni
prišlo
nikdar
na
um
,
da
bi
bil
hotel
uničiti
krščanstvo
,
kar
so
brez
izjeme
namerjali
francoski
modrijani
,
pač
pa
ga
je
hotel
v
državi
svoji
postaviti
na
podlago
razuma
.
V
narodnostnem
oziru
ocenjati
cesarja
Jožefa
II.
,
zdí
se
mi
popólnoma
neprimerno
iz
tega
vzroka
,
ker
je
tedaj
národna
zavest
še
popólnoma
spala
po
Evropi
.
Le
tiste
národnosti
so
se
zavedale
svojega
življenja
,
ki
so
bile
zajedno
celotne
države
in
te
le
kot
države
dotične
národnosti
,
ne
kot
národnosti
same
.
Vse
drugo
je
delalo
tlako
,
dajalo
desetino
,
molčalo
in
trpelo
.
Velike
zasluge
pa
si
je
pridobil
cesar
Jožef
na
vojnem
polji
,
kjer
je
tudi
skoro
obrnil
vse
narobe
.
Zlasti
topništvo
se
je
dvignilo
za
njega
vlade
na
stopinjo
,
da
so
je
sosedne
države
zavidale
;
in
prav
ta
preobrat
je
povzdvignil
avstrijsko
topništvo
na
vrhunec
spretnosti
in
slave
,
kjer
stojí
še
dandanes
.
Jeden
tistih
móž
,
ki
so
posvetili
preobratu
in
povzdvigi
avstrijskega
topništva
vse
svoje
duševne
in
telesne
moči
in
so
noč
in
dan
neutrudno
delali
na
to
,
bil
je
pa
ravno
naš
junak
,
dosedanji
inženér
Jurij
Veha
.
Pogumno
,
četudi
nekoliko
tesnega
srca
,
potrkal
je
nekega
lepega
dné
meseca
septembra
na
pisarno
topniškega
zapovedništva
na
Dunaji
.
«
Notri
,
»
zarenčí
mogočen
glas
,
in
Jurij
vstopi
.
«
Kaj
bi
radi
?
»
vpraša
částnik
in
meri
došleca
od
nog
do
glave
.
«
K
topništvu
bi
prosil
sprejema
,
»
odgovori
Veha
.
«
Kakó
se
pišete
,
kdo
ste
in
odkod
?
»
«
Jurij
Vega
,
inženêr
iz
Ljubljane
,
domov
na
Zagorici
pri
Moravčah
.
»
«
Takó
,
takó
,
»
renči
častnik
nadporočnik
pri
poveljništvu
drugega
topniškega
polka
,
«
ali
imate
kàj
izpričeval
s
sabo
?
»
«
Imam
,
»
odgovorí
Vega
,
seže
v
žep
in
jih
izroči
částniku
.
«
Kakó
ste
rekli
,
da
se
pišete
:
‚
Vega
‘
,
ali
ne
?
Tu
v
izpričevalih
pa
stojí
pisano
‚
Veha
‘
.
Kakó
naj
si
to
razlagam
?
»
«
Grospod
,
odslej
,
ako
Vas
je
namreč
volja
sprejeti
me
v
Vaš
ponosni
kor
,
kamor
me
vleče
srce
,
pisal
se
bodem
pred
vsem
svetom
Jurij
Vega
.
Imam
za
to
izpremembo
jako
tehtne
vzroke
.
Ime
Veha
je
po
mojem
rojstnem
kraji
jako
razširjeno
,
ali
tudi
jako
popačeno
.
Jedno
in
tisto
ime
se
nahaja
v
krstnih
bukvah
pisano
:
Vecha
,
Veha
,
Veicha
Veiha
,
Weia
,
Weja
,
Weya
,
itd.
Vidite
,
to
ni
vse
skupaj
nič
.
Jaz
sem
kot
človek
,
ki
se
je
vse
dosedanje
življenje
večinoma
bavil
le
s
številkami
,
navajen
stroge
določnosti
,
katere
pa
žàl
bridko
pogrešam
ravno
v
svojem
imeni
.
Da
odpravim
nedostatnost
,
sklenil
sem
ime
izpremeniti
in
imenoval
se
bodem
odslej
Jurij
Vega
!
S
tem
mislim
,
da
zarinem
zapah
vsakojakim
daljnim
izpremembam
svojega
imena
.
»
«
Meni
je
prav
.
Kolikor
se
spominjam
,
živi
na
Španskem
v
Kastiliji
plemenitaška
rodbina
,
iz
katere
se
je
porodil
celó
pesnik
Feliks
Lope
de
Vega
Carpio
.
Glejte
,
da
bodete
ustanovitelj
slično
sloveče
rodovine
pri
nas
.
»
«
Nimam
nádeje
,
gospod
ker
se
ne
mislim
nikdar
ženiti
.
»
Častnik
je
odgovor
preslišal
,
morda
ker
se
mu
ni
zdelo
umestno
,
da
bi
se
izpuščal
v
daljši
pogovor
z
vojaškim
novincem
.
Določil
je
samó
,
naj
se
Vega
jutri
dopóldne
oglasi
ob
osmi
uri
k
poskušinji
,
in
s
tem
je
Vega
opravil
.
Drugo
jutro
se
zbere
v
pribočništvu
poleg
Vege
še
nekaj
drugih
mladeničev
iz
boljših
dunajskih
rodbin
,
ki
so
vsi
želeli
biti
částniki
pri
topništvu
—
to
sevéda
šele
s
časoma
.
Vsi
so
čakali
poskušinje
,
in
ne
bodem
lagal
,
ako
rečem
,
da
je
razven
Vege
vsem
utripalo
srce
,
kakor
človeku
,
obsojenemu
na
smrt
.
Částnik
pri
topništvu
biti
,
bilo
je
že
tedaj
jako
imenitno
,
ker
je
moral
biti
dotičnik
res
vrlo
podkovan
v
vednostih
,
zlasti
v
matematiki
,
da
so
mu
priznali
to
dostojanstvo
.
Pribočnik
odvede
mladeniče
v
šolsko
sobo
,
kjer
stojí
več
podolgastih
miz
s
stoli
druga
za
drugo
.
Ondu
kandidatje
sédejo
.
Drug
za
drugim
jamejo
prihajati
topniški
častniki
;
ob
osmih
so
zbrani
vsi
.
Poskušinja
se
pričnè
iz
raznih
predmetov
,
kakor
so
bili
:
zemljepisje
,
zgodovina
,
spisje
in
matematika
.
V
prvih
treh
predmetih
izprašujejo
částniki
drug
za
dragim
navzoče
mladeniče
:
No
,
reči
moram
,
da
se
je
poskušinja
sploh
obnesla
povoljno
.
Da
se
je
Vega
v
vseh
vprašanjih
odlikoval
z
nekako
točnostjo
in
natančnostjo
,
mislim
,
da
mi
ni
treba
povdárjati
posebe
.
Odgovarjal
je
sploh
takó
,
da
ga
je
vse
gledalo
.
Sedaj
se
zasliši
zunaj
znak
iz
trobent
.
General
pride
k
izkušnji
,
in
matematika
je
na
vrsti
.
Částniki
si
,
kar
se
dá
,
hitro
poravnajo
obleko
,
kajti
general
grof
Colloredo
je
sicer
dober
ali
strogo
natančen
gospod
.
Vse
stojí
,
kakor
pribito
.
«
Dobro
,
že
dobro
,
otroci
moji
,
»
oglasí
se
general
grof
Colloredo
in
mahne
z
roko
,
«
le
sedite
.
No
,
kakó
je
z
mladeniči
?
Ali
kàj
kaže
?
»
vpraša
dobrosrčni
mož
zajedno
častnike
-
profesorje
.
«
Večinoma
dobro
,
»
odgovori
najstarejši
v
imeni
vseh
,
«
drugi
predmeti
so
končani
,
le
matematika
še
ne
.
»
«
Začnimo
,
»
ukaže
grof
Colloredo
in
se
obrne
do
pribočnika
,
naj
mu
kandidate
predstavi
po
imeni
.
Ko
se
to
zgodí
,
pokliče
general
:
«
Prostovoljec
Čik
!
»
Mladenič
osemnajstih
let
,
velike
postave
,
lepo
zrasel
,
dobro
rejen
in
pogumen
,
stopi
pred
generala
in
mu
ponudi
nekaj
pismu
podobnega
.
«
Kaj
pa
je
,
da
mi
molíte
pod
nos
?
»
vpraša
ga
general
.
«
Priporočilno
pismo
mojega
očeta
,
gospod
general
.
Moj
oče
ima
čast
,
da
pozná
gospoda
generala
.
»
«
Že
verjamem
.
Mislim
da
se
ga
tudi
jaz
spominjam
;
ali
če
mi
tisto-le
stvar
izročite
po
izkušnji
,
vsprejmem
jo
rad
.
Kakó
pa
je
kandidat
sploh
odgovarjal
do
sedaj
,
gospod
pribočnik
?
»
Pribočnik
zmaje
z
rameni
in
mrmrá
nekaj
o
plitvi
vednosti
.
«
No
,
nič
ne
dé
,
bodemo
mu
pa
sedaj
potipali
za
žilico
,
kakó
mu
bije
v
matematiki
,
»
pravi
general
.
«
Stopite
k
tabli
.
Bati
se
Vam
ni
kajti
,
izvestno
ste
se
že
sami
prepričali
,
da
Vas
ne
mislimo
dejati
iz
kože
.
»
Prostovoljec
Čik
v
navadnem
življenji
nikakor
ni
bil
napačen
ali
celó
strahopeten
človek
.
Hej
,
kakó
so
ga
dobro
poznale
natakarice
kot
gada
v
pravem
pomenu
besede
;
ali
Bog
vé
,
zakaj
se
mu
danes
takó
šibé
kolena
,
ko
se
postavi
k
tabli
!
«
Dokažite
nam
‚
oslovski
most
‘
,
ali
če
bi
tega
ne
razumeli
,
nauk
Pitágorov
o
pravokotnem
trikotniku
,
»
narekuje
general
nalogo
.
Čik
potegne
nekaj
jako
dvojbenih
črt
na
tablo
,
o
katerih
bi
niti
Vega
ne
bil
mogel
dokazati
,
da
so
le
količkaj
v
zvezi
s
pravokotnim
trikotnikom
in
njegovim
svetovnoznanim
pravilom
grškega
mojstra
Pitágore
.
General
je
skoro
spoznal
,
da
tukaj
Pitágor
ne
bode
žel
slave
,
in
je
jel
jako
pomenljivo
pokašljevati
.
Ko
se
pa
kandidat
le
ne
pripravi
,
da
bi
prvi
AB
postavil
na
tablo
,
zarenči
general
:
«
Kjer
nič
ni
,
ondu
celó
vojska
izgubí
!
Dokažite
nam
,
kaj
je
pravokoten
trikotnik
?
Morda
se
tu
častno
odrežete
?
»
Žal
,
da
tudi
tu
ni
šlo
dalje
,
nego
do
nekaterih
jako
dvojbenih
črt
,
o
katerih
se
ni
znalo
,
ali
so
znamenje
,
kakeršno
so
imeli
tisti
čas
povsod
na
durih
zarisano
s
kredo
,
kjer
je
ljudi
môra
tlačila
,
ali
Bog
vé
,
kaj
si
je
mislil
kandidat
.
General
grof
Colloredo
se
—
zardi
do
čela
.
Jeza
ga
obide
,
da
zdajci
zakriči
:
«
Strela
božja
,
kaj
pa
je
to
!
Kaj
li
hoče
ta
postopač
pri
nas
?
Nam
in
Bogú
zlati
čas
krasti
?
Meni
nič
tebi
nič
prinese
takoj
priporočilno
