naobeh
dvorih
zlato
.
Tako
bi
prišli
z
manjšimi
stroški
do
zaželjenega
cilja
.
Cesar
se
naveliča
vednih
pritožb
in
komisij
ter
ukaže
nadvojvodu
,
da
premesti
Uskoke
.
Takrat
bo
padla
obala
Jadranskega
morja
—
takrat
pade
hrvaško
Primorje
in
obmejne
dežele
Veneciji
v
roke
.
Počasi
,
toda
gotovo
.
„
Čakaj
,
“
sikne
nestrpno
dož
,
„
a
ves
svet
se
nam
roga
.
Saj
vam
pojasnuje
vendar
Soranzovo
pismo
,
da
je
zdaj
položaj
nam
ugoden
za
vojsko
.
Naši
poslaniki
nam
opisujejo
zvesto
slabe
in
dobre
lastnosti
sodobnih
vladarjev
.
Matija
je
mehkega
,
nesamostalnega
značaja
,
pravi
Soranzo
.
On
vidi
vse
skozi
Klesslove
oči
.
Dobro
,
vplivajmo
na
Klessla
,
da
ne
bo
hotel
pomagati
cesar
Ferdinandu
.
Saj
poudarja
tudi
Soranzo
,
da
se
bliža
čas
,
ko
postane
kraj
,
radi
katerega
smo
prelili
toliko
krvi
,
naš
.
Soranzo
pravi
:
...
In
ko
bi
tudi
hotel
pomagati
cesar
nadvojvodu
—
spreten
diplomat
zasuče
stvari
tako
,
da
ne
bo
mogel
.
Eno
je
,
da
se
poje
v
Avstriji
stara
pesem
:
Denarja
ni
.
Drugo
:
Da
ni
mirna
ne
Češka
,
ne
druge
dežele
.
Valovi
reformacije
in
protireformacije
se
ne
poležejo
tako
hitro
.
Predikanti
so
poneumnili
ljudstvo
.
Protestanti
se
ojačijo
pod
slabim
Matijem
.
Ogrska
je
polna
uporov
in
vabi
še
Hrvate
v
svoj
tabor
.
V
Erdelju
žugajo
nove
homatije
.
Stanovi
nameravajo
izvoliti
za
kneza
Betlen
Gaborja
.
Ta
je
lokav
,
predrzen
mož
.
Kot
sta
se
zvezala
Zapolja
in
Bočkaj
s
Turki
v
dosego
ogrske
krone
—
tako
se
zveze
tudi
Betlen
Gabor
.
In
kot
je
drago
plačal
Rudolf
II.
z
Žitvarodoškim
mirom
posest
enega
dela
Ogrske
,
tako
bo
plačeval
Matija
.
Cesar
bi
še
pokoril
Ogrsko
,
dokler
so
mu
Hrvatje
zvesti
.
Toda
visokemu
senatu
je
znana
nezadovoljnost
hrvaških
velikašev
z
avstrijsko
vlado
.
Znano
je
,
kako
se
boje
na
avstrijskem
dvoru
grofov
Frankopanov
.
Pota
teh
hrvaških
velikašev
niso
več
prosta
,
nadzorujejo
se
njihove
stopinje
,
dela
se
jim
krivica
,
krši
njih
knežja
posestva
,
da
se
oslabi
njihova
moč
.
Frankopana
si
dopisujeta
s
francoskim
dvorom
,
sta
na
sumu
,
da
snujeta
zaroto
zoper
nemško
vlado
,
da
hočeta
poklicati
zopet
v
življenje
staro
Hrvaško
,
ji
pridružiti
Notranjo
Avstrijo
,
t.
j.
dežele
,
ki
govore
s
Hrvati
isti
ali
vsaj
podobni
jezik
.
—
Ne
ve
se
prav
,
ali
je
že
razširjena
taka
zarota
po
Kranjskem
in
sosednih
deželah
,
ne
ve
se
sploh
,
ali
je
res
že
zasnovana
.
Toda
drzna
misel
—
naravna
posledica
oholega
gospodarstva
Nemcev
po
krajinah
—
je
v
zraku
,
se
uresniči
prej
ali
slej
.
Težko
je
tudi
dobiti
za
upor
kranjskega
plemiča
,
moža
počasne
misli
,
trdne
vere
.
A
reformacija
je
zmedla
tudi
kranjskemu
plemstvu
glavo
.
Venecija
mora
podpirati
vsako
stremljenje
Hrvatov
k
samoosvoji
,
mora
podpirati
cesarja
pri
krotenju
upora
in
se
polastiti
takrat
hrvaškega
Primorja
in
Kranjske
,
ki
spada
tako
po
svoji
legi
k
benečanski
zemlji
.
Mi
moramo
podpirati
nemire
po
Nemčiji
in
Ogrski
,
čakati
pa
ne
smemo
,
da
dobe
sanje
in
utvore
obliko
,
da
zagospodari
Hrvat
zopet
na
Adriji
.
Hrvaška
,
zedinjena
s
sosednimi
deželami
,
bi
stala
kot
trden
jez
zoper
Nemce
in
—
nas
.
Adrija
je
naša
.
“
„
Adrija
je
naša
!
“
se
oglasijo
ponosno
,
enoglasno
senatorji
.
Vsem
seva
oko
samozavesti
,
da
so
udje
velike
države
,
da
odločujejo
o
miru
in
vojni
,
o
sreči
in
nesreči
narodov
.
Adrija
je
naša
,
dežele
ob
meji
so
naše
.
Čas
je
,
da
naskočimo
.
Papež
,
francoski
dvor
so
za
nas
.
Uskoki
so
pogani
,
barbari
—
Venecija
dom
omike
,
krščanstva
.
Nihče
ne
pomore
Ferdinandu
v
vojni
z
nami
,
svet
je
poln
tožba
o
krivicah
,
katere
trpimo
mi
od
Uskokov
.
Kranjski
stanovi
bodo
prepričani
,
da
je
začel
Ferdinand
vojsko
iz
same
prešernosti
,
pa
mu
ne
bodo
hoteli
dati
ne
denarja
,
ne
vojakov
,
katerih
tako
ne
zmorejo
;
kajti
če
pokličejo
vsakega
petega
moža
,
vstane
med
kmeti
nov
upor
.
Kranjska
bo
naša
,
naš
Trst
,
kot
je
že
bil
večkrat
,
dokler
se
ni
zatekel
pod
avstrijskega
orla
.
Zdaj
hoče
Trst
,
da
mu
pomaga
nadvojvoda
,
da
se
napelje
vsa
trgovina
vanj
.
To
mesto
hoče
zalagati
Hrvaško
s
soljo
in
sega
tako
v
naše
pravice
.
Sol
je
izhlapela
iz
Adrije
—
morje
je
naše
,
tedaj
nima
nihče
pravice
napravljati
si
ob
Adriji
solin
.
Po
Adriji
naj
se
vozi
samo
naša
sol
,
samo
v
našem
brodu
.
Avstrijske
trdnjave
ob
mejah
so
tako
slabe
,
da
jih
odpihne
benečanska
vojska
.
Naj
le
grozi
Ferdinand
.
Razvneli
so
se
senatorji
.
Hladna
sta
ostala
samo
Giustiniani
in
Barberigo
.
Gledala
sta
ironično
tovariše
,
ki
že
dele
časti
v
Ferdinandovih
deželah
,
doža
,
ki
išče
zadoščenja
svojemu
osebnemu
sovraštvu
.
Saj
je
javna
tajnost
,
da
je
ljubila
krasna
dožinja
Uskoka
,
da
je
lazil
dož
za
uskoško
plemkinjo
.
Zaničevala
ga
je
barbarka
,
ušla
je
iz
Benetk
.
Zato
besni
dož
.
—
Tudi
Venier
išče
osebnega
maščevanja
.
Vstal
je
od
smrti
Juriša
Senjanin
.
Venier
je
bil
kriv
njegove
obsodbe
na
vislice
.
Nič
dobrega
ne
bo
iz
te
vojske
.
Stala
bo
mnogo
življenj
,
denarja
.
V
njej
si
vodje
ne
ovenčajo
glav
z
lovorjem
.
Lahko
da
padejo
najboljši
—
lahko
da
izgubi
Venecija
ravno
s
to
vojsko
ugled
pred
svetom
.
—
Giustiniani
se
dvigne
in
dokazuje
senatu
,
da
se
zmage
nad
Avstrijci
ne
izvojujejo
z
govori
v
zbornici
.
Opominja
,
da
veže
španskega
Filipa
sorodstvo
in
prijateljstvo
s
Ferdinandom
.
Da
so
Uskoki
nepremagljivi
med
svojimi
skalami
.
Zato
priporoča
,
da
sprejme
senat
nadvojvodovega
komisarja
in
posluša
njegove
pritožbe
.
Saj
je
to
poslanstvo
znak
odkrite
Ferdinandove
želje
po
miru
.
Po
Klesslovem
svetu
pošlje
tudi
cesar
dva
komisarja
v
Senj
.
Feldmaršala
Althana
in
barona
Marka
Beka
.
Štefan
de
Ravnach
,
reški
stotnik
,
ki
pride
v
Benetke
,
gre
potem
na
Dunaj
,
kjer
se
snide
s
cesarjevimi
komisarji
.
Tam
pri
cesarju
bodo
končali
svoje
razprave
...
„
In
glejte
,
da
nimamo
vojske
,
preden
smo
pripravljeni
.
Pridemo
lahko
med
španske
,
avstrijske
in
turške
klešče
.
Mi
obdelujemo
pašo
v
Budimu
—
pa
tudi
Avstrijci
znajo
...
Turek
je
ohol
—
ni
mu
vere
,
tudi
ni
pozabil
naših
prejšnjih
bojev
ž
njim
.
Komisarja
v
Senju
bodeta
lahko
videla
naše
priprave
za
boj
.
—
“
„
Avstrijci
ljubijo
benečansko
zlato
,
don
Giustiniani
,
“
odgovarja
Memmo
.
„
Mi
pošljemo
Turka
na
Ogrsko
,
nad
Senjane
.
Kako
naj
branijo
bregove
in
meje
?
Zvijača
in
sila
,
bodalo
in
strup
—
vse
naj
dela
po
stari
navadi
za
nas
—
“
Živahno
so
mu
pritrjevali
senatorji
.
Vendar
je
obveljal
svet
treznega
Giustinianija
,
da
sprejme
senat
nadvojvodovega
poslanika
,
da
se
zakrijejo
priprave
za
vojno
.
Na
tajnem
naj
nabira
Medici
vojakov
po
Nemškem
in
Švici
,
na
tajnem
je
treba
obdelati
budimskega
pašo
,
kranjske
stanove
,
Melhiora
Klessla
in
po
njem
cesarja
.
„
Vendar
enkrat
!
“
vzdihne
dož
v
svoji
pisarni
,
odslovi
tajnika
in
pravi
hladno
Venieru
:
„
Težko
sem
čakal
konca
seje
.
To
so
butci
ti
senatorji
!
Mislijo
,
da
vladajo
dožu
.
Krasna
figura
je
benečanski
dož
!
Nadeni
si
krono
,
ogrni
škrlat
in
predstavljaj
kneza
,
vladarja
.
Bodi
poslanikom
vlad
odgovoren
za
sklepe
,
ki
se
rode
v
svetu
štiridesetih
,
desetih
in
treh
...
Dož
!
Prav
ima
Cecilija
.
Prav
ima
Giustiniani
.
Ne
smemo
se
prenagliti
.
Vendar
mora
biti
vojska
,
saj
jo
kličejo
duhovi
.
“
„
Duhovi
,
svetli
dož
?
“
se
čudi
Venier
.
„
Kaki
duhovi
!
Vem
sicer
,
da
se
hočejo
osvetiti
Uskoki
zaradi
zaprtega
vojvoda
Milanšiča
,
da
se
hočejo
polastiti
v
zameno
zanj
benečanskega
plemiča
.
Pa
ni
mi
znano
nobeno
novo
grozodejstvo
od
njihove
strani
.
Ali
je
morda
ušel
Juriša
vislicam
?
Je
prišel
?
Strogo
ste
zapovedali
naznaniti
prihod
in
odhod
vsakega
tujca
in
domačina
.
Vsako
jutro
,
vsak
večer
pregledujem
liste
...
—
“
„
Tudi
liste
duhov
,
modri
admiral
?
Odkod
pridejo
,
kam
gredo
?
Venier
—
tako
vam
duše
:
Videli
ste
mnogo
mrtvih
—
ubili
jih
sami
v
boju
.
Verujete
v
duhove
?
“
Venier
prebledi
,
umika
pogled
doževemu
,
umika
roke
krčevitemu
stisku
doževih
rok
.
Duhovi
...
Ne
prihajajo
oni
,
ki
so
padli
pod
njegovim
mečem
—
prihaja
pa
Senjanka
,
ki
je
umrla
v
strašni
ječi
.
Umrla
je
,
trpela
po
njegovem
nasvetu
.
Da
se
maščuje
Venier
uskoškemu
rodu
,
njenemu
bratu
.
Že
mrtvemu
...
Pa
Uskok
je
zmaj
,
ki
ne
pogine
.
Odseci
mu
glavo
,
zraste
mu
nova
.
Juriša
je
vstal
od
smrti
.
Juriša
straši
v
Venierovih
sanjah
,
kaže
na
mrtvo
Zoro
,
grmi
:
„
Čuvaj
se
senjske
roke
!
“
Ah
,
taki
strahovi
,
Venier
,
so
plod
noči
,
vesti
,
izginejo
z
jutrom
,
ko
se
prebudiš
potan
in
truden
.
—
Odločno
pogleda
Venier
doža
:
„
Nihče
ubitih
se
ne
vrača
k
meni
,
ne
!
Duhov
ni
!
“
„
Ni
jih
...
Toda
kako
sem
mogel
videti
snoči
mrtvo
Zoro
Senjaninovo
?
“
...
„
Zoro
Senjaninovo
?!
“
„
Da
,
“
kima
dož
in
pripoveduje
zavzetemu
admiralu
,
kako
se
je
bil
pripeljal
radi
današnje
seje
s
Terre
ferme
,
kjer
je
obiskal
s
Cecilijo
Klaro
Mocenigovo
.
Dožinja
je
bila
,
kot
je
že
nekaj
časa
sem
,
izredno
ljubezniva
.
Hotela
je
iti
s
soprogom
v
dogano
ali
pa
,
tako
je
želela
,
naj
prenoči
tudi
soprog
na
Giudecchi
.
Radi
regate
,
katero
priredi
plemstvo
v
čast
dožinji
in
na
veselje
ljudstvu
—
in
zato
da
vidi
Foscarija
—
se
je
vrnila
tudi
Klara
z
dožinjo
s
Terre
ferme
.
Zato
je
pustil
dož
Cecilijo
na
Giudecchi
.
Rajši
je
pogrešal
Cecilijino
navzočnost
,
nego
da
bi
užival
bližino
sitne
,
radi
malouvaževanja
Foscarijevega
grozno
razburljive
Klare
.
Dožinja
je
menila
sicer
,
da
mora
govoriti
s
prokuratorjem
dogane
radi
olepšave
dvoran
,
ker
hoče
prirediti
po
regati
plemstvu
in
ljudstvu
plesno
veselico
.
Pa
dož
je
rekel
vznemirjeni
soprogi
,
da
ji
pošlje
prokuratorja
na
otok
.
Dožinja
je
naročila
soprogu
,
naj
pogleda
on
sam
,
kako
uspevajo
njene
cvetice
.
Sicer
hodi
Jela
vsak
dan
gledat
,
če
je
vse
v
redu
,
ker
ljubi
Cecilija
natančnost
;
a
Jela
je
raztresenka
.
Morda
gre
samo
zato
rada
v
dogano
,
da
se
joče
za
gusarjem
Bogdinovičem
,
katerega
je
obesila
sodba
v
Senju
.
Jela
ne
veruje
sicer
v
njegovo
smrt
,
vendar
joče
dosti
.
To
so
ženske
!
Ženina
ima
Jela
v
dogani
.
Hišnika
,
mogočnega
moža
.
Pa
ne
more
zapustiti
Cecilije
,
ne
pozabiti
Bogdinoviča
.
—
Dožu
je
bilo
največ
za
to
,
da
ostane
Cecilija
na
Giudecchi
,
ker
pričakuje
vedno
,
da
se
odzove
Juriša
njihovemu
pozivu
in
pride
po
sestro
v
dogano
.
Dož
bi
poklical
pač
soprogo
na
dom
,
ko
bi
visel
Senjanin
med
stebri
sramote
.
—
V
mislih
,
kako
da
se
prestraši
Cecilija
,
kadar
vidi
roparskega
viteza
na
vislicah
,
je
stopal
dož
v
spremstvu
sobarja
in
dveh
trabantov
popolnoči
po
dogani
.
Prijela
ga
je
kaprica
,
da
je
šel
skozi
dožinjine
dvorane
.
Bilo
mu
je
čudno
...
Pogrešal
je
Cecilijinega
,
Zorinega
smeha
.
Spomnil
se
je
,
kako
plačuje
soproga
javni
smeh
veselja
s
skritimi
solzami
,
kako
je
umrla
od
vročice
izmučena
Senjanka
na
gnili
slami
...
Cecilijine
cvetice
so
šumele
,
rastle
.
Vpraševale
so
po
solnčnooki
gospodarici
.
Iz
zrcala
je
pogledala
bleda
podoba
...
Preproge
je
bil
hišnik
spravil
—
kot
ponavadi
za
letno
sezono
—
zato
je
odmeval
dožev
korak
glasno
po
dvoranah
.
Plaho
je
gledal
dož
.
Menil
je
,
da
stopi
izza
zrcala
,
izza
stebrov
visoka
postava
one
,
ki
je
zaničevala
ljubezen
benečanskega
doža
.
Senjanke
!
In
glej
!
Je
bila
prevara
domišljije
?
Pred
dožem
so
se
odprla
vrata
Cecilijine
spalnice
.
Zavita
v
belo
rjuho
,
svetlo
kamenje
na
čelu
in
vratu
,
stopi
iz
spalnice
,
plava
neslišno
mimo
doža
—
Zora
Senjaninova
—
.
„
Zora
Senjaninova
?
“
„
Da
.
Plava
skozi
sobo
,
izgine
...
Nekaj
sladkotajnega
,
nadzemskega
je
bilo
v
njenem
obrazu
.
Venier
!
Nisem
vedel
v
tistem
hipu
,
sem
živ
ali
mrtev
.
Lasje
so
mi
vstajali
...
Čutil
sem
se
velikega
grešnika
,
slutil
,
da
pomeni
Zorina
prikazen
mojo
bližnjo
smrt
...
Sklenil
sem
takoj
,
da
se
odpovem
svetu
,
stopim
v
samostan
...
“
„
In
sobar
?
Trabanta
?
“
„
Kaj
vem
?
Dala
nista
znamenja
strahu
.
Vprašati
nisem
hotel
.
Vem
li
,
če
sta
ona
dva
videla
prikazen
,
ki
je
veljala
le
meni
?
Ubožica
!
Žal
mi
je
,
Venier
,
žal
—
pa
nisem
toliko
kriv
—
krivi
ste
vi.
“
„
Seveda
.
Samo
jaz
.
Knezi
niso
nikdar
krivi
.
Pa
kako
vendar
,
da
ste
bili
po
takem
kesanju
in
pobožnem
razmišljanju
vendar
danes
tako
bojeviti
?
“
„
Z
dnevom
je
izginil
strah
...
Zdaj
ne
vem
prav
,
kako
je
bilo
.
Pil
sem
.
Videl
sem
strah
svojih
sanj
,
vesti
.
O
,
dož
ima
vest
,
Venier
...
“
„
Pa
samo
po
polnoči
...
Ste
dali
,
svetli
dož
,
preiskati
dožinjine
sobe
,
dogano
?
“
„
Kaj
mislite
,
Venier
—
da
postanem
zasmeh
osobja
—
ki
lahko
sluti
kaj
—
kam
je
izginila
Zora
...
—
“
„
Hm
...
Dovolite
vsaj
,
da
poprašam
vašega
sobarja
—
“
Poklicani
sobar
se
ni
iznenadil
na
Venierovo
vprašanje
.
Povedal
je
,
da
brani
ukaz
govoriti
o
strahovih
.
Na
Venierovo
jezno
opombo
,
da
bi
bili
morali
prijeti
strah
,
se
je
nasmehnil
sobar
:
„
Kdo
bo
lovil
duhove
...
Prekrižamo
se
—
želimo
miru
ubogi
duši
...
“
„
Vam
pa
pameti
!
“
je
udaril
mali
admiral
z
nogo
ob
tla
,
odpustil
sobarja
in
se
vrnil
k
dožu
.
Po
kratkem
razgovoru
ž
njim
,
se
je
napotil
admiral
proti
ječam
.
Ko
se
je
vrnil
,
je
klel
neumnost
in
malomarnost
ljudi
.
„
V
rokah
ste
jo
imeli
,
pa
vam
uide
,
v
vaši
bližini
živi
...
Strašno
...
“
„
Kako
vendar
?
“
vzraste
dož
.
„
Živi
?
Kdo
bi
jo
bil
rešil
iz
Pozzov
?
“
„
Kdo
drugi
nego
lisjak
Foscari
in
dožinja
...
Nihče
drugi
ne
more
do
Pozzov
.
Samo
iz
vaših
sob
vodi
skrit
hodnik
tja
.
“
—
Naglo
je
pravil
Venier
,
da
ni
videl
nihče
mrtve
Zore
,
da
je
ni
nihče
vrgel
v
Orfano
.
Pravil
je
o
spominu
,
katerega
so
slišali
v
ječi
.
Tako
jo
je
iskal
predrzni
Foscari
.
Zato
ni
Juriša
...
Obvestil
ga
je
Foscari
.
Saj
tiči
vedno
pri
Rossiju
.
In
nam
nerazumljivi
stavek
v
Rossijevem
pismu
na
senjskega
stotnika
,
svari
Juriša
...
“
Dož
strmi
v
svaka
,
zeleni
,
bledi
.
Ali
je
bil
kdaj
kdo
tako
prevarjen
?
Zato
sta
Cecilija
in
Foscari
tako
sladka
proti
njemu
...
Pa
se
maščuje
obema
...
O
!
Dožinja
se
ni
bala
smrtne
kazni
,
ker
meni
,
da
jo
odkupi
usmev
njenih
ust
.
Toda
le
čakaj
,
kača
!
...
In
Foscari
...
Zveza
s
tujo
vlado
se
kaznuje
s
smrtjo
.
Umrjeta
naj
oba
...
Ha
!
Zato
hodi
Jela
vedno
v
dogano
...
Zora
je
skrita
varno
v
kraju
,
kjer
je
ne
bi
iskal
nihče
—
v
sobi
,
katero
je
delila
prej
z
Jelo
.
O
ti
nedolžna
,
sladka
soproga
—
zato
me
ni
marala
pustiti
samega
v
dogano
!
„
Hitro
!
Sluge
!
Straže
!
Zastavite
vse
vhode
!
Idiva
,
Venier
...
Lepa
srna
se
skriva
v
Jelini
sobi
.
Vrata
bodo
zaklenjena
.
Preskrbite
sluge
,
da
jih
odpro
s
silo
...
“
Pod
udarom
kladiva
so
se
odprla
vrata
.
Velika
prijazna
soba
je
bila
prazna
...
Povsod
čisto
vzoren
red
,
a
nobenega
sledu
o
Zori
.
Dož
ukaže
preiskati
dožinjine
dvorane
,
vso
dogano
.
Nikjer
nič
.
Sluge
si
namigujejo
,
se
posmehujejo
:
Kdo
ujame
duha
?
...
A
dož
,
ki
sledi
sam
z
Venierom
preiskavi
,
potegne
s
tresočo
roko
pisan
trak
raz
mirto
v
predsobi
...
Zorin
trak
—
dokaz
,
da
je
hodilo
živo
bitje
tod
...
Venier
se
udari
po
čelu
.
Ušla
je
še
ponoči
—
o
mi
tepci
!
Umevno
je
,
da
je
menila
,
da
pohitite
za
njo
.
Tekla
je
iz
dogane
.
Kam
?
Na
Giudecco
?
V
morje
?
Skoraj
izvemo
.
Da
ni
ušla
iz
Benetk
,
je
gotovo
.
Dobiti
jo
moramo
.
Lahko
ne
bo
to
.
Vidim
,
da
sta
dožinja
in
Foscari
modra
nasprotnika
.
Pa
pomaga
nam
ona
,
ki
sovraži
Zoro
iz
dna
srca
—
Klara
Mocenigova
.
Trepečejo
zvezde
,
šumljajo
valčki
Velikega
Kanala
.
Ponosni
domovi
oholih
patricijev
rasto
v
temini
,
kot
bi
hoteli
proti
zvezdam
...
Naj
jim
one
ovenčajo
bela
čela
!
Naj
poje
noč
,
naj
šumi
Adrija
o
slavi
vekov
—
o
Veneciji
,
veliki
,
krasni
!
Naj
kliče
noč
svetu
imena
Dandolov
,
Farsettov
,
Grimanijev
,
Loredanov
,
Giustinianov
!
Trepečejo
zvezde
,
šumljajo
valčki
Kanala
.
Minljivo
,
minljivo
...
Padajo
zvezde
—
tudi
stebri
,
ki
vas
drže
že
tisoč
let
,
palače
krasnoglave
—
razpadejo
.
Vse
mine
,
kar
je
okužil
dih
strasti
.
Padejo
zvezde
,
izginejo
.
Pozabijo
se
imena
Bembov
,
Balbov
,
Contarinov
,
Manfrinov
.
Iskali
so
svetne
,
prazne
slave
.
Hoteli
so
gospodovati
drugim
narodom
.
Vse
mine
,
kar
je
okužil
dih
strasti
.
Pride
mlad
orel
,
stere
levu
kremplje
.
Zapuščena
vdova
bo
mogočna
Venecija
,
zasmeh
sovragov
.
Vse
mine
...
Razumeš
,
donna
Klara
,
šepet
noči
?
Rahlo
pljuska
voda
v
marmorne
stene
,
izmiva
pragove
,
ziblje
gondole
.
Noč
je
.
Spava
trg
in
Kanal
.
Ne
spi
strast
,
ne
spi
strah
...
Strast
ti
gori
iz
ostrih
oči
,
strah
ti
pretresa
mlado
telo
.
Kaj
snuješ
,
donna
Klara
,
česa
se
bojiš
?
Kaj
te
drži
nočne
ure
ob
oknu
?
Sanje
slave
?
Ženska
si
,
potomka
Španjolke
.
Ljubezen
in
čast
sta
napisani
na
tvojem
ščitu
.
Gorje
oni
,
ki
ti
žali
čast
,
ljubezen
.
Gorje
neukemu
dekletu
barbarskega
rodu
,
ki
se
upa
tekmovati
z
benečansko
plemkinjo
španjolske
krvi
.
Grmada
in
kol
,
javna
smrt
bi
morala
biti
njen
delež
.
Kadar
bi
potrosil
rabelj
čarovničin
pepel
na
vse
strani
sveta
,
tedaj
bi
minila
Foscarijeva
ljubezen
.
Modri
dož
in
Venier
!
Nista
hotela
,
da
pogine
javno
čarovnica
.
Bala
sta
se
...
Ali
pa
je
bilo
dožu
žal
lepega
života
,
krotkih
oči
...
Umrla
je
v
ječi
.
In
vsako
noč
je
prihajala
,
sedevala
ob
robu
Klarine
postelje
,
iskala
z
mrzlimi
rokami
Klarinega
vratu
...
In
vsak
dan
je
stala
nevidna
med
Klaro
in
Foscarijem
,
med
materjo
in
sinom
.
Nič
ni
vedel
Foscari
,
da
sta
krivi
njegova
mati
in
Klara
—
menil
je
,
da
je
Zora
ušla
,
zapustila
Benetke
.
Nič
ni
vedel
,
in
vendar
se
je
ogibal
matere
,
Klare
,
se
zapiral
na
Giudecco
.
Mrtva
je
stala
Zora
med
njima
.
Pa
mrtve
odpodi
blagoslovljena
voda
,
molitev
.
Ljubezen
je
last
živih
.
—
Strastno
je
zaplapolalo
Klarino
srce
v
upanju
,
ko
je
zapustil
Foscari
pred
tremi
tedni
Giudecco
,
se
pokazal
na
Markovem
trgu
Benečanom
v
veselje
,
se
bližal
Klari
...
Hinavska
prijaznost
,
ki
je
zakrivala
nežno
skrb
za
drugo
.
O
,
da
bi
ne
vedela
Klara
,
kar
je
izvedela
danes
...
Zora
je
živa
,
stoji
zopet
med
Klaro
in
njeno
srečo
...
Zora
je
živa
,
in
Mocenigova
čast
trpi
,
ker
se
obotavlja
ženin
.
Dal
je
besedo
,
da
ne
poroči
Zore
—
ni
dal
besede
,
da
je
ne
ljubi
...
O
!
Shajala
sta
se
;
njegovo
ljubezen
je
uživala
Senjanka
,
se
smejala
lahkovernosti
Benečanke
,
ki
je
pobirala
hlastno
drobtine
Foscarijeve
milosti
...
Smrt
naj
plača
obema
Klarino
sramoto
.
Smrt
hinavki
Ceciliji
!
Smrt
Zorinemu
bratu
!
Umro
naj
v
mukah
,
kot
se
vije
v
mukah
nocoj
Klarino
srce
.
Zakaj
je
prišlo
tako
?
Da
bi
ne
bila
izvedela
,
kar
ve
nocoj
!
Živela
bi
v
upu
.
Enkrat
bi
izpolnil
Foscari
dano
besedo
.
In
če
bi
tudi
ne
ljubil
Klare
—
vedela
bi
,
da
ji
je
zvest
.
Pa
nemogoče
,
da
je
ne
bi
ljubil
.
Plemenito
dušo
bi
genila
njena
brezmejna
vdanost
.
Spominjal
bi
se
Zore
kot
pogreška
mladosti
.
Grozno
je
bilo
sicer
očitanje
vesti
,
da
je
kriva
smrti
bližnjice
.
Pa
to
ni
bila
bližnjica
,
bila
je
sovražnica
.
Boj
je
bil
za
žensko
srečo
,
in
ona
se
je
branila
,
je
premagala
.
Boj
,
nov
boj
se
začne
zdaj
—
poraja
se
nov
greh
.
Klara
ne
more
drugače
.
Zdaj
se
ne
bori
več
za
Foscarijevo
ljubezen
,
benečanska
plemkinja
noče
ostankov
hrvaške
sužnje
.
Zdaj
hoče
samo
smrt
,
maščevanje
.
Očetovo
poročilo
jo
je
klicalo
danes
z
otoka
v
mesto
.
Venier
in
dož
sta
jo
čakala
v
očetovi
palači
.
Venier
lokav
,
zgovoren
,
dož
plamteč
ljubosumne
jeze
.
Vse
,
kar
zakrivata
brat
in
sestra
pred
svetom
,
sta
ji
razodela
.
Dož
se
je
penil
jeze
,
ko
je
govoril
o
soprogini
hinavščini
.
Venier
je
bil
navidezno
užaljen
nad
toliko
hudobijo
svaka
in
svakinje
.
O
Venier
!
Klara
je
čutila
njegovo
veselje
pod
tisto
masko
,
veselje
,
da
uniči
Foscarija
,
ki
je
mlajši
po
letih
od
Veniera
,
večji
v
časteh
.
Klari
je
šepetal
dobri
duh
:
Ne
poslušaj
ga
—
svari
one
—
reši
...
In
mir
blage
duše
,
Foscarijeva
naklonjenost
,
bo
tvoje
bogato
plačilo
.
Toda
Venier
je
znal
podžgati
španjolsko
kri
.
Smrt
grozi
nezvestemu
ženinu
,
nezvesti
soprogi
,
in
Klara
je
obljubila
,
da
pomore
...
Venier
je
dokazoval
dožu
,
da
si
dopisuje
Foscari
z
avstrijskim
stotnikom
.
„
Zveza
s
tujo
vlado
se
kaznuje
s
smrtjo
,
“
je
rekel
dož
.
Venier
je
trdil
,
da
ni
prihitel
Juriša
,
ko
so
mu
sporočili
,
da
čaka
Zora
v
ječi
rešitve
—
a
da
prihiti
,
kadar
ga
pokliče
Cecilija
.
„
Smrt
obema
,
če
se
snideta
,
“
je
škripal
dož
in
prebadal
z
bodalcem
Klarino
mizo
.
Strašen
je
bil
ljubosumni
soprog
in
še
ga
je
zbadal
Venier
z
opombo
,
da
je
poslednji
ribič
ljubljen
od
žene
,
samo
dož
je
prevarjen
,
nesrečen
.
Vendar
je
Venier
nekako
zagovarjal
Cecilijo
;
zvračal
je
vso
krivdo
dogodkov
na
svaka
.
O
!
Lisjak
potrebuje
vplivne
tete
za
svoje
otroke
,
le
Foscari
,
tekmec
v
javnih
službah
,
v
slavi
,
mu
je
na
poti
...
Ti
pa
si
mu
šla
slepo
na
roko
,
Klara
,
slepa
strasti
...
Pristajala
si
na
Venierove
nasvete
,
nasvetovala
si
sama
:
„
Sel
naj
gre
do
Juriša
,
mu
pove
,
da
ga
počaka
dožinja
v
dogovorjenem
kraju
,
mu
pripelje
sestro
.
Sel
obvesti
Cecilijo
,
da
pride
Juriša
po
Zoro
.
Klara
bo
predstavljala
dožinjo
in
zavlekla
Juriša
v
past
.
Foscari
gotovo
spremi
Zoro
in
sestro
.
Zasačen
pri
dejstvu
,
da
je
rešil
politično
zločinko
,
bo
kaznovan
kot
Benečan
,
ki
je
v
zvezi
s
tujo
vlado
.
Zora
umrje
kot
čarovnica
pred
očmi
Juriša
in
Foscarija
.
“
„
Zmešajte
dobro
te
karte
,
Venier
,
“
se
je
smejal
zoprno
dož
,
„
sicer
nas
zmede
moja
dobra
,
nedolžna
soproga
,
ki
vodi
tako
spretno
zunanjo
in
notranjo
politiko
.
“
—
„
Če
nam
ne
zmede
igre
naš
svak
,
ki
lovi
rajši
uskoška
dekleta
nego
gusarje
,
“
mu
je
odvrnil
Venier
.
„
Ukazal
sem
v
vašem
imenu
,
da
nadzorujejo
naši
sluge
vsak
korak
in
vsako
besedo
dožinje
,
njene
hišne
in
njenega
brata
.
Zanesljivi
možje
preiščejo
mesto
in
lagune
,
da
najdejo
Zoro
.
Posebno
nam
je
paziti
,
da
ne
sprejme
dožinja
zasebno
nadvojvodovega
poslanika
.
Ne
samo
da
mu
naroči
kaj
za
Juriša
,
lahko
tudi
da
bi
vtihotapila
Zoro
na
njegovo
ladjo
,
lahko
da
mu
odkrije
naše
nakane
glede
vojske
.
Zaljubljena
ženska
je
slaba
domorodkinja
.
De
Ravnach
bo
obiskal
Foscarija
.
Sluge
morajo
paziti
...
De
Ravnach
bo
hotel
govoriti
z
dožinjo
na
Giudecchi
.
Pove
se
mu
,
da
je
dožinja
trudna
,
bolna
.
—
Če
se
držimo
dobro
,
bomo
uživali
maščevanje
,
rešili
dom
nezvestih
sinov
in
sovražnega
glavarja
.
Le
vztrajno
,
donna
Klara
,
svetli
dož
!
Kdor
kaznuje
nezvestobo
,
opere
svojo
čast
—
in
ta
se
pere
samo
v
krvi
...
“
Samo
v
krvi
,
donna
Klara
...
Zato
žge
strast
tvoje
oči
,
zato
pretresa
strah
mlado
telo
.
Škoda
je
Foscarija
,
lepega
,
plemenitega
Foscarija
...
Toda
razžaljena
je
Mocenigova
čast
,
in
to
opere
samo
kri
—
prav
pravi
Venier
—
smrt
Zori
,
Foscariju
!
—
Pod
svitom
zvezd
,
pri
šumljanju
Kanalove
pesmi
ponavlja
Klara
prisege
maščevanja
.
Za
varnim
zidom
tajnega
skrivališča
pa
trepečejo
osebe
,
do
katerih
naj
sežejo
te
prisege
.
Na
Giudecchi
bdi
Cecilija
,
bdi
Foscari
.
Čutita
Zorin
strah
,
a
ne
smeta
v
njeno
bližino
.
V
skritem
prostoru
trepeče
Zora
.
Posluša
,
če
ne
sledi
nihče
njenim
stopinjam
—
če
je
ni
izsledil
vohun
v
Varini
koči
,
če
ji
ni
sledil
do
dogane
.
Preiskali
bi
natančneje
Jelino
sobo
,
našli
skrivni
vhod
...
So
dremale
straže
,
ali
so
se
prestrašile
duha
,
ko
je
hitela
Zora
mimo
njih
?
„
Nihče
te
ne
ustavi
,
“
jo
je
bodrila
Vara
,
ko
se
je
branila
sicer
tako
pogumna
Zora
vrniti
se
v
dogano
.
„
Najvarnejša
si
tam
,
“
je
dejala
Vara
.
„
Doževi
vohuni
opazujejo
Cecilijo
,
Foscarija
—
povsod
so
nastavljene
straže
.
Vse
mesto
preiščejo
sbirri
,
pridejo
tudi
k
meni
.
Vrni
se
po
polnoči
v
dogano
.
“
Jelina
soba
je
zraven
dožinjine
spalnice
.
Tam
visi
slika
,
ki
sega
od
tal
do
srede
stene
.
Dož
Enrico
Dandolo
.
Kmalu
po
prihodu
nove
dožinje
v
dogano
se
je
zadela
Jela
v
široki
okvir
slike
.
Zaškripalo
je
...
Pred
zavzeto
se
je
genila
slika
,
stopila
v
stran
,
razkrila
vrata
.
Vrata
brez
zapaha
in
ključavnice
.
Kako
se
jih
je
obradostila
Cecilija
!
Bujna
domišljija
ji
je
naslikala
grozne
stvari
:
Mrliške
kosti
,
tajne
lepih
prednic
Cecilijinih
,
žrtve
inkvizicije
—
vse
to
se
skriva
za
vratmi
.
Vhod
v
podzemske
ječe
,
zakladi
,
strahovi
...
Hlastno
so
hiteli
beli
prsti
po
robu
vrat
.
Vdalo
se
je
pod
prstom
,
teman
prostor
je
zazijal
pred
Cecilijo
,
oblak
prahu
ji
je
udaril
v
obraz
,
stonogi
in
pajki
so
hiteli
preko
praga
.
Ni
bilo
skritih
poti
,
ne
kostenjakov
.
Samo
kupi
od
molov
izjedenih
oblek
,
črvive
skrinje
,
stekleničke
za
lepotila
.
Bil
je
pač
prostor
,
v
katerega
so
metale
hišne
nepotrebne
stvari
.
Precej
velik
,
toda
teman
kabinet
,
ki
se
je
pozabil
,
ko
je
prišla
druga
dožinja
,
in
stara
hišna
ni
povedala
novi
zanj
.
Romantični
Ceciliji
je
bil
tak
kraj
zelo
všeč
.
Imela
je
skrivališče
,
v
katerem
se
je
lahko
skrila
težke
ure
obupa
.
Popravili
,
uredili
sta
z
Jelo
kabinet
,
pokazali
ga
samo
Zori
in
Foscariju
.
Kdo
je
slutil
takrat
,
da
prinese
vanj
Foscari
polmrtvo
žrtev
Klarine
ljubosumnosti
,
materinega
trdega
srca
.
Tu
je
varno
ležala
bolna
Zora
,
odtod
se
je
spuščala
okrevajoča
nočne
ure
v
dvorane
,
pod
arkade
.
Tu
je
trepetala
,
kadar
se
je
ustavil
ob
vratih
znan
korak
,
tu
je
izvedela
,
da
živi
brat
junak
,
da
ji
odpušča
,
pride
ponjo
.
Težko
čaka
brat
sestre
,
težko
hči
senjskih
skal
svežega
zraka
domačih
gor
.
Dograjene
so
ladje
,
nestrpni
so
Uskoki
,
da
operejo
čast
svojega
vodja
.
Pod
pritiskom
Benečanov
je
obsodila
cesarjeva
komisija
Senjanina
na
vislice
.
Vrnil
se
je
,
hodi
prost
.
Kdo
bi
zapiral
Juriša
?
Dvigne
se
dvatisoč
mož
...
Juriša
čaka
sporočila
,
da
je
sestra
pripravljena
.
Da
so
odšli
vojaki
na
Špansko
.
Tedaj
udari
ob
belem
dnevu
na
Benetke
,
reši
Milanšiča
,
Zoro
,
jima
pripravi
krvavo
svatbo
...
Primorje
zapoje
novo
pesem
o
Jurišu
Senjaninu
...
Ne
tako
,
za
Boga
!
sta
mu
sporočili
s
Cecilijo
.
Ne
hodi
s
pogubo
nad
dom
,
ki
je
ljub
Ceciliji
,
Foscariju
.
Kjer
je
našla
sirota
uteho
.
Ne
maščuješ
se
.
Pogubiš
sebe
in
prijatelje
.
Polni
so
arzenali
,
vedno
novi
vojaki
prihajajo
.
Venecija
se
bojuje
lahko
na
več
strani
.
Pusti
,
Juriša
,
želje
po
maščevanju
,
ne
poslušaj
lažnjivih
poročil
,
ki
te
vabijo
med
sramotne
stebre
glavnega
trga
.
Veruj
samo
onemu
,
ki
ti
prinese
Milanšičev
prstan
,
zaročni
prstan
Zorin
.
Ne
skrbi
za
Milanšiča
.
Njega
osvobodi
nadvojvodov
ukaz
.
—
Tako
sta
sporočili
nestrpnemu
Jurišu
.
Pa
ni
prišlo
morda
sporočilo
v
roke
vohunov
?
Morda
vedo
že
v
črni
dvorani
,
da
je
ušla
žrtev
benečanske
neusmiljenosti
iz
ječe
?
Ubil
Bog
doža
!
Akopram
meni
,
da
je
Zora
mrtva
,
rabi
njeno
ime
za
vabo
.
Rajši
pogine
Zora
stokrat
v
mukah
,
kot
da
bi
prišel
njen
brat
radi
nje
v
nesrečo
...
O
,
da
bi
dal
Bog
in
Majka
Trsaška
konec
teh
muk
!
Da
bi
živela
Zora
še
enkrat
življenje
živih
—
ali
da
bi
umrla
.
Kako
težko
je
čakala
snoči
,
da
odvrne
tihota
noči
nevarnosti
.
Dan
je
bil
tako
vroč
,
zrak
v
kabinetu
dušljiv
.
In
dolgo
se
niso
spravili
k
pokoju
prebivalci
dogane
,
kar
jih
je
ostalo
v
Benetkah
.
Uživali
so
hlad
noči
.
Dolgo
se
je
slišal
v
dožinjini
sobi
pogovor
trabantov
in
stafierov
pod
arkadami
.
Dolgo
so
se
slišali
koraki
po
hodnikih
.
Vohuni
in
biriči
,
ki
nosijo
poročila
tajnemu
svetu
.
O
,
zdaj
se
odpirajo
vrata
na
„
most
vzdihov
“
—
zdaj
požira
Orfano
nove
žrtve
...
—
Minila
je
polnoč
,
odbila
ena
ura
...
Potihnilo
je
vse
.
Zagrnjena
v
belo
rjuho
,
v
obleko
duhov
,
je
hotela
Zora
k
dragemu
oknu
na
zrak
.
Nenadoma
je
stal
dož
pred
njo
...
Toliko
,
da
ni
zavpila
.
Smrt
,
ječa
,
muke
!
...
Ledeno
ji
je
stopilo
v
žile
,
vsak
las
je
imel
svojo
kapljo
...
Pa
dož
stoji
—
strmi
vanjo
bled
.
Stoje
kot
ukopani
trabanta
,
sobar
.
Senca
si
,
Zora
,
duh
noči
!
Dož
ne
ve
...
Z
nadčloveško
močjo
in
pogumom
je
zgenila
Zora
otrple
ude
in
odplavala
s
korakom
duhov
počasi
skozi
sobo
...
O
,
koliko
časa
je
hodila
do
vrat
.
Vendar
enkrat
...
Padla
je
zavesa
,
zagrnila
dožu
pot
duhov
.
Z
divjo
naglico
,
kot
ranjena
,
preganjana
zver
,
se
spusti
Zora
v
tek
mimo
visokih
zrcal
,
mimo
dehtečih
cvetlic
.
Oj
!
Toliko
da
ni
zavpila
...
Prijelo
jo
je
za
lase
...
Birič
,
rabelj
—
ječa
—
smrt
...
Ah
ne
,
slava
Bogu
...
Mirta
jo
je
prijela
,
Ceciliji
drago
drevo
...
Še
ni
nikogar
za
njo
,
pa
skoro
pokliče
dožev
ukaz
roj
slug
—
vun
,
vun
iz
dogane
...
Na
molo
—
v
gondolo
—
k
Foscariju
...
Stoj
,
neumnica
!
Ne
smeš
k
njemu
...
S
čim
plačaš
gondolirja
,
kaj
mu
rečeš
?
Nevarnost
prineseš
Foscariju
,
Ceciliji
...
Kam
,
za
Boga
?
V
morje
?
Da
me
skrije
usmiljeno
preganjalcem
,
da
bo
konec
muk
.
Pa
srce
želi
,
želi
tako
zelo
...
Ah
,
jadra
,
nesite
siroto
v
dragi
dom
,
k
bratu
,
k
materinemu
grobu
!
V
dom
,
ki
je
poln
slave
njenih
dedov
...
Ne
smeš
na
ladje
,
Zora
,
ne
smeš
.
Četudi
te
vabijo
,
velike
in
male
,
od
vseh
krajev
,
vseh
zastav
.
Ne
smeš
!
Strogo
pogleda
straža
vsakega
potnika
,
povsod
stoje
tajni
sluge
grozne
oblasti
.
Mlaji
z
zastavami
Kandije
,
Ciprije
in
Moreje
štrle
v
zrak
.
Naznanjajo
svetu
benečansko
moč
.
Markov
stolp
,
Cecca
,
dogana
—
vse
ti
ponavlja
,
kar
ti
je
pela
senjska
burja
:
Težko
slabemu
v
borbi
s
silnim
...
Skrij
se
,
deklica
,
na
portalu
Markove
cerkve
.
Skrij
se
!
Glej
,
štirje
vlečejo
uklenjenega
...
Tako
bodo
vlekli
tebe
.
Pomagajte
,
svetniki
,
povej
,
sv.
Marka
,
kam
naj
se
skrije
deklica
sirota
?
Pride
skoro
mladi
dan
...
K
Vari
,
k
dobri
,
zvesti
Istranki
,
ki
ve
za
vse
dožinjine
tajne
,
ki
te
je
zdravila
z
nevarnostjo
življenja
.
—
Gole
noge
se
ne
dotikajo
skoro
tal
,
frči
rjuha
,
frlijo
lasje
.
Tako
ne
beže
človeška
bitja
,
tako
drve
samo
sence
noči
.
Črez
mostičke
,
preko
kanalov
,
od
gondole
do
gondole
,
po
kalah
in
bregeh
.
Fant
,
ki
vasuje
pod
oknom
,
se
stisne
k
zidu
,
dekle
se
prekriža
.
Plaho
se
umakne
birič
.
V
zakotni
ulici
stanuje
Vara
v
nizki
koči
.
S
trepetajočo
roko
udari
Zora
močno
po
vratih
.
Na
njen
klic
se
naglo
odpro
.
Vara
potegne
dekle
v
temno
vežo
,
zapahne
,
vprašuje
,
tolaži
in
zakriva
lastni
strah
.
Mirno
,
dekle
,
mirno
,
Vara
te
ne
izda
.
Tiho
,
da
ne
sliši
plazeči
se
vohun
glasu
...
Ha
,
trka
!
...
Tiho
,
skrij
se
tu
—
med
kupe
suhih
rastlin
.
Jezus
,
Marija
in
sv.
Marka
!
Čakaj
,
pokrijem
te
s
cunjo
.
Pod
strgano
cunjo
ne
bo
iskal
lepe
deklice
.
Trka
...
Večkrat
pride
k
Vari
sredi
noči
imenitna
signora
,
patricij
.
Rožo
hočejo
,
ki
vzbuja
ljubezen
,
kapljic
,
ki
krajšajo
življenje
...
Molči
,
Zora
,
molči
in
poslušaj
.
—
Dolgo
je
sedel
ponočni
obisk
v
koči
.
Dolgo
je
trepetala
,
poslušala
Zora
.
Benečanka
,
katero
je
podil
nemir
ponoči
k
Vari
,
je
tožila
,
da
je
izgubila
sinovo
ljubezen
.
Klela
in
obkladala
je
z
grdimi
priimki
ono
,
ki
ji
je
ukradla
živa
sinovo
srce
in
si
ga
lasti
še
po
smrti
.
Glasno
je
zajokala
Zora
,
ko
je
odšel
nočni
obisk
—
Bernarda
Foscarijeva
.
Hotela
je
od
Vare
pijače
,
ki
prežene
ljubezen
,
njen
spomin
...
—
Z
dnevom
je
postlala
Vara
Zori
v
zatohlem
prostoru
na
skrinji
.
„
Spi
in
molči
,
“
ji
je
dejala
.
„
Grem
na
Giudecco
.
“
Po
prestanem
strahu
in
žalosti
je
Zoro
omamil
trud
.
Spanje
zdravega
,
prostega
človeka
,
kdaj
že
ne
ve
ona
zanj
!
Njej
ponavlja
vsaka
noč
trpljenje
.
Vozi
se
po
morju
,
spremlja
materin
pogreb
,
čaka
brata
.
Vozi
se
po
belih
penah
,
na
goratih
valovih
.
Ladja
pogiba
...
Raste
breg
—
na
njem
Juriša
,
Ivo
,
oče
...
Vsi
kličejo
,
iztegujejo
roke
—
nihče
se
ne
upa
na
besneče
morje
,
kjer
pogiba
deklica
.
Nakrat
prihiti
Foscari
.
V
čolničku
se
vrže
med
grozoto
morja
.
Že
je
tu
...
Zora
,
kliče
,
moja
Zora
...
Upaj
!
...
Ha
,
kak
smeh
iz
valov
...
Pošasti
se
smeje
,
oblasti
temin
,
ki
spe
v
globini
...
Zazija
prepad
—
Foscari
izgine
...
Prikaže
se
velik
čoln
...
To
so
Uskoki
...
Juriša
...
Vejejo
peresa
,
vihrajo
bunde
,
krvavo
je
nebo
...
Gori
Karin
,
Zora
...
Vetrnjače
so
polne
blaga
.
Zdravo
,
solnčece
naše
!
Juriša
,
naš
knez
!
Ah
!
...
Uskoki
se
izpremene
v
sbirre
...
Zora
beži
po
Benetkah
...
Biriči
ji
sledijo
,
iztegujejo
roke
...
Z
groznim
krikom
plane
pokonci
Zora
.
Vara
stoji
pred
njo
.
Bila
je
njena
roka
,
ki
je
prebudila
kričečo
.
—
Prinesla
je
pozdrave
in
navodila
.
Cecilija
se
je
silno
prestrašila
,
ko
je
izvedela
Zorino
nezgodo
.
Tolažila
se
je
z
doževo
praznovernostjo
in
menila
,
da
je
Zora
najbolj
varna
v
dogani
.
Če
pove
dož
kaj
o
dozdevavanem
strahu
Venieru
,
pošlje
ta
gotovo
vohune
,
ki
preiščejo
vse
mesto
.
Zora
naj
se
vrne
pogumno
po
noči
v
dogano
.
Saj
se
ne
dotakne
straža
sence
noči
.
Blizu
je
dan
Zorine
rešitve
,
pa
le
v
dogani
se
bo
pridružila
lahko
de
Ravnachovemu
spremstvu
,
ki
pride
z
nadvojvodovim
poslanikom
na
regato
in
na
veselico
v
doževem
domovanju
.
—
Trepečejo
zvezde
,
šumljajo
valčki
Velikega
Kanala
.
Noč
poje
pesem
o
Venecijini
slavi
.
V
palači
Mocenigo
trepeče
Klara
v
strastnem
pričakovanju
—
v
dogani
trepeče
plaho
preganjano
dekle
.
Težko
slabemu
,
ki
se
bori
s
silnim
...
Na
rivi
degli
Schiavoni
se
je
usidrala
bregantina
z
avstrijsko
zastavo
.
Vsak
dan
prihajajo
v
Benetke
brodovi
vseh
dežela
,
zastave
vseh
držav
.
V
živahnem
vrvenju
na
rivi
ne
obuja
benečanske
pozornosti
ne
ladja
,
ne
tuja
noša
.
Vsega
so
že
videli
Benečani
.
Avstrijska
bregantina
pa
obuja
njih
posebno
zanimanje
.
Za
avstrijskim
poslanikom
,
Nikolajem
Rossijem
,
ki
hoče
sprejeti
reškega
stotnika
,
poslanika
nadvojvodovega
senata
,
se
je
zgrnila
množica
fakinov
,
lazzaronov
,
prodajalcev
limonade
,
cvetličaric
.
Kupec
pomakne
baret
na
čelo
,
ustavi
se
plemič
,
položi
desnico
na
kratko
sabljo
,
čaka
nadzornik
rive
,
ki
ne
sme
na
nadvojvodovo
ladjo
;
čakajo
vojaki
,
ki
postajajo
po
rivi
.
Vse
opazuje
izkrcavanje
plemenitega
de
Ravnacha
,
vse
ugiblje
:
Kaj
prinaša
nerodnega
,
v
Benetkah
nepriljubljenega
Kraševca
?
Zakaj
pošilja
Ferdinand
ravno
njega
?
Da
bi
poslal
moža
gladkega
govorjenja
in
obnašanja
,
pridobila
bi
si
ga
ljudovlada
s
sladko
besedo
,
on
bi
izrekel
nadvojvodove
želje
v
prikupljivi
obliki
in
ne
žalil
občutnih
Benečanov
.
Kraševec
pa
je
znan
po
svoji
robatosti
.
Senat
ga
ne
bi
sprejel
,
toda
španski
poslanik
je
njegov
zaščitnik
,
in
ne
kaže
se
zameriti
Španiji
.
Slabo
znamenje
za
mir
,
da
pošlje
Ferdinand
kraško
sirovino
.
Sicer
trde
Avstrijci
,
da
žele
samo
mir
,
a
izzivajo
s
tem
vojno
,
da
ne
prestavijo
Uskokov
od
Adrije
.
Opazovan
od
sto
in
sto
oči
se
pozdravlja
Štefan
de
Ravnach
z
Rossijem
,
se
izkrcuje
.
Ž
njim
prihaja
spremstvo
.
Spodobno
zastopa
Kraševec
svojega
gospoda
.
Do
dvajset
mladih
plemičev
ga
obkroža
.
Sluge
plemičev
množe
spremstvo
.
To
so
kranjski
kmetski
sinovi
,
žilave
,
trdne
postave
.
Bedasto-radovedno
se
ozirajo
po
čudnem
mestu
,
se
postavljajo
v
širokem
klobuku
,
kratkih
hlačah
,
kot
bi
hoteli
reči
:
kaj
boste
vi
Benečani
,
koliko
vas
pa
je
?
Izzivajo
sluge
,
izzivajo
njih
mladi
gospodarji
.
Košatijo
se
s
čilim
,
mladim
životom
,
predrzno
se
ozirajo
z
živimi
očmi
po
rivi
.
Kaj
bo
taka
plemiška
beračija
!
To
so
sinovi
starih
,
toda
po
turških
napadih
obubožanih
rodbin
.
Kje
so
še
dobili
za
novo
baržunasto
obleko
?
Morda
je
dala
mamica
poročno
krilo
,
ali
pa
je
zastavil
oče
napol
porušeni
grad
?
Ima
kdo
njih
zlat
v
žepu
?
Težko
!
Pa
manj
ko
ima
,
rajši
išče
nevarnosti
,
ljubi
pustolovje
.
O
,
le
čakajte
,
mladiči
!
V
Benetkah
naletite
...
Srbi
vas
meč
ob
boku
?
Gotovo
ni
še
videl
krvi
.
Le
čakajte
!
Zadržujte
pogled
in
besede
.
Benečan
potegne
rad
...
—
Drugi
vzkliki
sprejemajo
viteza
,
moža
nenavadno
velike
postave
,
ki
hodi
med
poslaniki
.
Glej
,
starca
v
črni
obleki
...
Kak
meč
,
kaka
brada
!
Siva
in
do
pasu
!
Krasna
brada
in
krasen
junak
,
da
ne
vleče
tako
nog
za
seboj
.
Pozna
se
mu
,
da
je
komaj
okreval
od
rane
,
katero
pokriva
še
vez
po
čelu
in
zatilniku
.
Desnico
nosi
tudi
v
vezi
.
Odkod
prihajaš
,
ranjeni
junak
?
Kaj
ne
vidite
,
slepci
,
rdečega
križa
,
znak
,
da
potuje
vitez
iz
turške
sužnosti
po
odkup
?
Ubogi
,
ranjeni
vitez
!
Je
še
daleč
tvoj
dom
?
Te
pričakujejo
žena
,
otroci
?
Ugibljejo
in
govoričijo
.
Rahločutne
ženske
si
brišejo
oči
.
Vse
se
vsuje
za
Avstrijci
.
Golonoga
dečad
,
takozvana
mularija
,
je
prva
,
najglasnejša
.
Radovedneži
,
ki
so
ostali
na
rivi
,
oblegajo
mornarje
avstrijske
ladje
,
izvedo
:
Veliki
vitez
je
Nemec
iz
Kolina
,
katerega
je
pustil
trebinjski
paša
na
besedo
in
poroka
.
Gre
,
da
proda
svoj
dom
in
se
odkupi
.
Mladiči
so
sinovi
de
Ravnachovih
sosedov
na
Kranjskem
in
gredo
ž
njim
,
da
si
ogledajo
Benetke
,
Dunaj
.
Mornar
je
našteval
smešna
imena
:
Zemonski
,
Bistriški
,
Trnovski
,
Devinski
iz
grada
pri
Zagorju
,
Košanski
,
Jelšanski
,
mladi
gospod
iz
Žneperka
,
Podstenski
,
Podturnski
izpod
Prema
,
Kneški
,
Razdrški
,
Vremski
,
Klivniški
,
Jablanski
,
in
drugi
.
Kdo
bi
si
zapomnil
barbarska
imena
?
Večer
tega
dne
je
poslušal
dož
Erizzo
v
Venierovi
pisarni
poročilo
Foscarijevega
hišnika
.
Iz
dvorane
se
je
razlegal
razposajen
otroški
smeh
.
Večkrat
se
je
pripodil
črnook
deček
do
vrat
,
večkrat
je
pogledal
mičen
obraz
mlade
žene
soproga
.
Črno
oko
ga
je
klicalo
v
njeno
bližino
.
Saj
pozablja
Venier
ženo
in
otroke
v
vednih
opravilih
.
„
Takoj
,
Alma
,
“
ji
prikima
Venier
,
dož
bledi
.
Kaj
je
na
Venieru
?
Je
mar
lepši
,
mogočnejši
od
doža
?
Vendar
pogreša
Alma
tako
težko
njegove
družbe
.
Zelo
je
podobna
Cecilija
svoji
sestri
.
Po
licu
in
životu
.
Ne
v
vdanosti
do
soproga
!
Foscarijev
hišnik
poroča
,
da
sta
se
peljala
Rossi
in
de
Ravnach
z
vsem
spremstvom
v
najhujši
vročini
na
Giudeccho
k
Foscariju
.
Tam
so
pili
Avstrijci
po
svoji
navadi
do
pozne
noči
.
Govorili
so
samo
o
vinu
in
o
ženskah
,
o
konjih
in
mečih
,
se
hvalili
,
peli
in
razgrajali
,
in
se
vrnili
z
glasnim
vriščem
v
Rossijevo
palačo
.
Takoj
pri
dohodu
k
Foscariju
se
je
pritožil
de
Ravnach
,
da
bi
govoril
rad
z
dožinjo
,
a
da
je
slišal
,
dobil
migljaj
,
da
ne
sprejema
kneginja
.
„
Bolna
je
,
“
mu
je
potrdil
Foscari
,
„
pa
sprejemala
bo
na
dan
regate
,
tedaj
vam
izposlujem
sprejem
.
“
—
„
A
tako
,
“
se
je
namrdnil
dož
.
„
In
se
ni
genil
nihče
iz
hiše
?
Ni
šlo
pismo
—
sel
—
do
svetle
dožinje
?
“
Uverjeno
je
odgovoril
hišnik
:
„
Nihče
,
svetlost
!
Vkljub
neiznosni
vročini
sem
stal
ves
čas
na
straži
,
razporedil
sem
druge
po
vrtu
.
Nobena
beseda
njih
neumnega
govorjenja
nam
ni
ušla
.
Ko
so
izpraznili
pijanci
klet
mojega
gospoda
,
so
se
odvlekli
,
da
pijejo
naprej
v
mestu
.
Njih
žeja
je
neugasljiva
.
Moj
gospod
je
šel
takoj
po
odhodu
Avstrijcev
k
pokoju
—
jaz
sem
pritekel
sem
.
O
Zori
Senjaninovi
nisem
slišal
besede
.
“
—
Mošnja
,
katero
je
vrgel
dož
Foscarijevemu
hišniku
,
ga
je
prepričala
njegove
zadovoljnosti
.
Nezvesti
sluga
je
odšel
klanjaje
se
do
tal
.
Za
njim
se
je
odpravil
naglo
dož
.
„
Nočem
vas
motiti
v
vaši
rodbinski
sreči
,
“
je
rekel
pikro
Venieru
.
„
Tudi
jaz
hitim
k
svoji
soprogi
.
Pa
le
,
da
izprašam
dvorjanke
,
ako
se
ni
genila
Cecilija
kam
iz
hiše
,
le
da
jo
mučim
z
opazkami
.
Nocoj
bo
silno
ljubezniva
.
Hotela
bo
izvedeti
,
kdaj
sprejme
senat
de
Ravnacha
in
kaj
mu
odgovori
.
In
to
le
zato
,
da
bo
vedela
,
za
kdaj
naj
pripravi
Zoro
,
pokliče
Juriša
.
Ali
pa
hoče
poslati
Zoro
z
de
Ravnachom
?
Kraševec
se
mi
zdi
sicer
precej
neroden
za
tak
posel
.
A
kje
vendar
,
Venier
,
mora
biti
Zora
?
Preiskano
je
mesto
in
lagune
,
suho
in
kopno
,
ni
je
pri
Ceciliji
,
ne
pri
Foscariju
.
Vohuni
ne
vedo
drugega
,
kot
da
je
tekla
tisto
noč
bela
prikazen
ob
morju
.
Jela
hodi
,
kot
navadno
,
v
dogano
,
ona
in
dožinja
sta
zopet
popolnoma
indiferentni
.
Ne
razumem
več
ničesar
.
Opazujemo
Jelo
,
ona
gre
po
svojem
poslu
in
se
vrača
.
Hotel
sem
že
zapreti
Krčanko
,
ji
iztisniti
s
torturo
resnico
iz
ust
,
a
tako
bi
bila
opozorjena
moja
zvesta
soproga
,
in
nikdar
mi
ne
pride
njen
junak
v
roke
.
“
„
Gotovo
je
tako
,
“
pritrjuje
Venier
in
spremlja
doža
do
gondole
.
S
kratkim
pozdravom
hiti
dož
mimo
svakinje
in
Venierovega
otroka
.
Zakaj
ljubi
lepa
Cecilijina
sestra
neznatnega
Veniera
,
zakaj
ima
Venier
tako
krasnega
sinčka
?
Plava
gondola
hiti
mimo
palače
Foscari
,
Mocenigo
.
Tam
trpi
mati
,
tu
nevesta
radi
Zore
Senjaninove
.
Trpi
knez
ponosne
Venecije
radi
senjskega
barbara
.
Plava
gondola
.
Dožu
se
zdi
,
da
se
mu
rogajo
beloglava
poslopja
:
Zdrav
,
dož
,
knez
ti
naš
!
Kako
je
tvoje
stanje
in
življenje
?
Zakaj
je
tako
ozko
tvoje
lice
,
ko
te
diči
vendar
krona
,
škrlat
?
Kaj
ti
ne
stelje
ljubezen
cvetja
sreče
na
pot
?
—
Samo
tisto
,
ki
se
kupi
z
zlatom
palače
krasnoglave
,
in
še
tisto
...
O
domovi
beli
,
ponosni
!
Stanuje
li
v
vas
zakonska
čednost
?
Plava
gondola
,
hiti
mimo
palače
avstrijskega
poslanika
.
Dož
pogleda
navzgor
.
Na
visokem
balkonu
sloni
nekdo
.
Nejasno
se
črta
obris
glave
in
ram
,
a
svetlo
žarita
dva
modra
plamena
skoz
noč
.
Dož
se
zdrzne
.
Kdo
bi
bil
to
?
De
Ravnach
ne
bo
strmel
v
noč
.
Rossi
ni
tako
širokih
ram
.
To
ne
more
biti
mladenič
iz
spremstva
,
katerega
drži
ljubezen
nočne
ure
ob
oknu
.
To
mora
biti
mož
,
ki
snuje
načrte
—
morda
maščevanja
.
To
bo
ranjeni
nemški
vitez
.
Snuje
,
kako
bi
se
maščeval
svojemu
usužnitelju
,
misli
,
kako
ga
bodo
sprejeli
doma
.
Take
postave
kot
ta
vitez
mora
biti
približno
Juriša
Senjanin
.
Toda
Juriša
je
mlad
,
čil
.
Vitez
je
osivel
starec
.
Naj
bdi
,
naj
gleda
v
noč
—
dož
ima
druge
skrbi
,
kot
da
si
ubija
glavo
s
skrbmi
tega
viteza
.
Gondola
hiti
,
izgine
po
kanalu
.
Raz
palačo
avstrijskega
poslanika
ji
sledi
plameneč
pogled
—
Juriša
Senjanin
zakolne
.
Srečal
se
je
v
noči
z
radovednim
pogledom
,
s
sovražnim
pogledom
.
Nekaj
temnega
se
je
genilo
v
duši
.
Hitel
bi
bil
dol
,
pozval
na
boj
onega
.
Stal
je
tako
ošabno
v
gondoli
.
Kot
bi
bil
knez
in
gospodar
Venecije
.
Ubil
ga
Bog
!
Gondola
izgine
...
Juriša
vzdihne
.
Krasne
so
bele
palače
.
Kot
pravljica
,
kot
sen
,
stoje
v
topli
noči
ob
širokem
kanalu
.
Polni
so
arzenali
,
skladišča
,
trgi
,
divne
so
cerkve
.
Neznaten
je
siromašni
Senj
proti
Veneciji
.
Kaj
čuda
,
če
ljubi
Benečan
ta
kras
,
kaj
čuda
,
če
je
izmamil
sluh
o
njem
mlado
deklico
...
Drugo
je
tu
življenje
kot
v
senjski
burji
...
Kaj
,
Juriša
...
Kako
bi
se
košatil
ti
ob
strani
lepe
žene
tod
,
da
si
sprejel
ponudbe
ljudovladine
?
Kaj
,
Juriša
—
ali
ti
je
žal
?
Molči
,
izkušnjava
!
Ne
božaj
me
,
veliki
veter
južne
noči
,
ne
šepeči
,
da
si
sušil
Cecilijine
solze
.
Ne
vprašaj
,
kje
je
bil
danes
Uskok
.
Ne
razodevaj
,
veter
,
zvezdam
in
noči
,
da
tone
nocoj
v
žalosti
Juriševo
srce
!
Ne
radi
sebe
,
ne
radi
sestre
.
Uskok
,
sin
kamenite
pokrajine
,
se
rodi
za
žalost
,
ljubi
nevarnost
.
Tu
se
je
rodila
v
bogastvu
,
pod
solncem
sreče
,
krasna
hči
juga
.
A
njeno
življenje
tone
v
nesreči
,
v
žalosti
za
njim
.
Mirno
in
trezno
se
je
pripravljal
od
bolečin
rane
,
od
jeze
nad
sramotnim
sestrinim
begom
osiveli
junak
.
Prišlo
je
poročilo
,
katerega
je
čakal
:
„
Pridi
,
da
te
vidim
še
enkrat
,
da
ti
izročim
sestro
.
Pridi
!
“
Mirno
,
trezno
se
je
pripravljal
.
Senjanin
je
hotel
po
sestro
—
nič
drugega
.
Ni
mu
bilo
mar
,
da
bi
videl
ženo
drugega
.
A
to
poročilo
ti
je
zmedlo
,
zaljubljeni
starec
,
glavo
.
Pridi
,
je
rekla
.
Pozabil
si
,
da
mora
pokazati
sel
prstan
.
Videl
si
nakrat
prelestno
Cecilijo
,
srečo
v
očeh
,
ljubezen
na
ustnih
.
Nisi
hitel
toliko
radi
sestre
,
Juriša
Senjanin
...
Slišal
si
o
Ravnachovem
poslanstvu
,
se
odpeljal
z
dobrosrčnim
Kraševcem
,
ki
je
bil
rad
pripravljen
za
pomoč
.
Mlado
spremstvo
sta
si
nabrala
;
ne
samo
eno
,
tudi
dvajset
deklic
odvedo
iz
Benetk
.
Foscari
ni
vedel
.
Ustrašil
se
je
,
ko
je
našel
pri
Rossiju
Juriša
.
Sestra
mu
je
bila
naročila
,
da
povabi
popoldan
stotnika
k
sebi
in
ga
pošlje
po
tajni
poti
k
njej
,
da
poizve
ona
na
tajnem
,
kar
ne
sme
javno
,
da
mu
sporoči
...
„
Jaz
sam
stopim
pred
njene
oči
,
“
je
rekel
Juriša
.
„
Praviš
,
da
sem
prišel
v
zasedo
.
Nihče
me
ni
spoznal
,
še
Venier
ne
.
Sem
jaz
tisti
,
ki
je
bil
?
A
ne
boj
se
,
brat
.
Desnica
v
vezi
je
močna
in
veliko
je
naše
spremstvo
.
“
Nič
ni
vedela
Cecilija
.
Ni
bilo
časa
,
ne
prilike
obvestiti
jo
.
Pričakovala
je
de
Ravnacha
.
—
Ob
uri
,
ko
dremlje
mesto
in
morje
,
ko
zaspi
vsevideče
oko
vohunov
tajnega
sveta
,
ob
vroči
poldanski
uri
se
je
peljal
reški
stotnik
s
svojim
spremstvom
preko
lagun
.
Nevoljno
so
gledali
zaspani
Foscarijevi
služabniki
.
Kaj
prihaja
kraška
gospoda
ob
uri
,
ko
spi
pošten
benečanski
sluga
?
„
Vina
,
prijatelj
!
“
je
kričal
de
Ravnach
,
„
v
tej
prokleti
vročini
so
se
nam
izsušila
grla
.
“
„
Ledu
in
vina
v
salotto
,
mrcine
zaspane
!
“
se
je
zadri
Foscari
na
sluge
.
„
Potem
se
izgubite
!
“
—
Daleč
po
Giudecchi
se
je
razlegal
prešerni
vrišč
gostov
,
pa
ni
motil
lenih
slug
v
spanju
.
Poležali
so
po
stopnicah
,
smrčali
.
„
Spijo
,
“
se
je
uveril
Foscari
.
„
Seveda
,
saj
me
čuvajo
vso
noč
.
A
hišnik
pred
vhodom
se
bori
s
spancem
.
Kričite
,
prijatelji
!
Čim
glasneje
,
tem
bolje
!
“
Zadrhtel
si
,
Juriša
,
neustrašeni
junak
.
Sestra
je
v
dogani
,
v
nevarnem
kraju
,
a
ti
hitiš
,
da
vidiš
...
Po
skrivni
poti
,
ne
kot
pošten
človek
.
Sramuješ
se
,
Juriša
?
—
Skočila
sta
s
Foscarijem
skoz
okno
,
plezala
preko
ograje
.
Od
murv
obsenčena
,
zamišljena
pot
ju
je
sprejela
.
Preko
nje
je
lazila
počasi
velika
črna
gosenica
.
Kaj
so
šepetale
murve
,
kaj
je
pravil
Foscari
?
Tod
je
hitela
golih
nog
,
razpletenih
las
benečanska
kneginja
,
ko
ji
je
bil
povedal
dož
,
da
živi
Zora
,
da
je
v
ječi
;
krvavečih
rok
je
prišla
k
bratu
,
da
jo
rešita
...
Krasna
je
doževa
poletna
palača
.
Takega
doma
ne
bi
mogel
ponuditi
Ceciliji
Senjanin
.
Sanjala
je
zaprtih
oken
sredi
vrta
.
Visok
zid
,
železna
vrata
,
kameniti
levi
,
živa
straža
branijo
vhod
,
Juriša
!
Nepoznan
gost
si
...
„
Preko
zidu
in
naglo
!
“
je
rekel
Foscari
,
„
preden
se
prebudi
vohunstva
kačja
glava
.
“
—
Objel
te
je
vonjiv
hlad
vrta
,
čigar
lepote
ni
videla
vznemirjena
duša
.
K
jezeru
je
hitel
Foscari
,
pokazal
na
otoček
sredi
njega
,
na
stolpiček
,
ki
kipi
iz
objema
lavorja
in
mirte
.
Čolna
,
poti
ni
bilo
do
otočka
.
Pa
tam
so
se
zgenile
lavorjeve
veje
—
pokazal
se
je
Krčanke
znani
obraz
.
Spustila
je
mostiček
na
jezerce
.
„
Zdrava
,
Jela
!
“
je
pregovoril
Juriša
.
Spoznala
ga
je
deklica
,
zaihtela
...
Ni
bilo
časa
,
da
ji
odgovarja
...
Zgenile
so
se
lavorjeve
veje
—
pokazal
se
je
ljub
obraz
,
izginil
.
Na
mehko
rušo
se
je
bila
sesedla
Cecilija
.
Belejša
od
svoje
bele
obleke
je
postala
.
Ugasnil
je
žar
zenic
,
izginila
barva
ust
,
žarel
,
gorel
je
samo
veliki
rubin
na
njenem
prstu
.
Stal
je
Juriša
kot
ukopan
.
Foscari
se
je
naslonil
na
steber
,
strmel
v
jezerce
.
Iz
grma
se
je
culo
Jelino
ihtenje
,
drhteče
se
je
izvilo
iz
Cecilijinih
ust
:
„
Za
Boga
—
zakaj
si
prišel
?
“
„
Menil
sem
,
da
si
me
klicala
,
kneginja
...
“
„
Jaz
ne
!
Klicala
te
je
smrt
!
A
jaz
umrjem
s
teboj
.
“
Vroče
je
zatrepetalo
v
zraku
,
vroče
je
zalilo
lice
dožinje
,
Juriša
.
Nenadno
,
silno
je
butnilo
zatajeno
čuvstvo
na
dan
.
Izdal
se
je
Juriša
—
izdala
se
je
ona
.
Težka
muka
!
Prijetneje
je
med
žvižganjem
krogelj
...
Tako
lepa
,
tako
blaga
,
pa
je
žena
drugega
.
Doža
je
vzela
,
da
reši
Juriša
—
zdaj
hoče
umreti
ž
njim
.
Ne
!
Živi
,
ti
krasno
bitje
—
živi
—
bodi
srečna
!
Pozabi
Senjanina
.
Kmalu
ga
odene
smrti
črno
krilo
.
Ti
kneginja
,
bodi
priprošnjica
bednega
Uskoka
...
Šumel
je
lavor
,
dehtele
so
rože
.
Belile
so
se
steze
in
kipi
,
grote
so
vabile
v
svoj
hlad
.
Med
mirtami
in
lavorjem
je
zamrl
vzdih
.
Preko
zidu
po
zamišljeni
poti
sta
se
vračala
Juriša
in
Foscari
,
dožinja
je
hitela
v
svoje
sobe
.
Dva
dni
za
tem
je
sprejel
senat
nadvojvodovega
poslanika
.
Senatorji
bi
radi
prezirali
Kraševca
—
ali
kaj
,
ko
je
španski
poslanik
njegov
zaščitnik
.
Giustiniani
in
Barberigo
sta
tudi
za
to
,
da
se
ne
žali
v
poslaniku
nadvojvoda
,
da
se
posluša
,
da
dobi
de
Ravnach
prijazen
odgovor
.
De
Ravnach
se
pa
tudi
ne
briga
za
neprijazne
poglede
in
besede
benečanskega
senata
.
Njemu
,
cesarskemu
stotniku
Reke
pri
sv.
Vidu
,
ne
imponira
velikost
ljudovlade
,
ne
bahaštvo
senatorjev
.
V
robatih
besedah
je
zahteval
prostost
Milanšiča
in
drugih
Uskokov
,
zaprtih
po
krivici
v
Benetkah
,
prostost
Rečanov
,
zaprtih
v
Labinju
,
čeprav
jim
je
zatrdil
labinjski
podesta
,
da
smejo
varno
v
Labin
.
Zahteval
je
preklic
ukaza
,
da
smejo
Benečani
ubiti
Rečana
,
kjerkoli
ga
dobe
,
ali
prikovati
na
galejo
za
dvanajst
let
.
Sicer
prejde
tudi
nadvojvodu
potrpljenje
.
—
Jezno
je
gledal
senat
drznega
Kraševca
.
Tak
si
upa
groziti
z
vojsko
!
Ljudovladi
,
ki
strahuje
svet
.
Od
strani
nadvojvodove
,
od
strani
,
ki
zapade
gotovo
v
borbi
z
močno
ljudovlado
.
Smešno
!
In
nasmehnil
se
je
dož
,
se
poigral
z
verižico
,
odgovoril
:
„
Bila
je
in
je
želja
ljudovlade
živeti
v
miru
s
sosedi
.
Miru
ne
more
biti
,
dokler
vznemirja
uskoška
sodrga
Adrijo
,
dokler
smejo
Uskoki
napadati
in
ropati
Turke
,
benečanske
zaveznike
,
ki
prete
zato
ljudovladi
z
vojsko
.
“
„
Vaši
svetlosti
je
lahko
govoriti
,
“
se
je
obregnil
nato
Kraševec
.
„
Toda
Uskoki
se
ne
dajo
obvladati
tako
lahko
.
Celo
armado
bi
bilo
treba
nad
Senj
,
da
ukroti
rogovileže
.
Sicer
pa
tudi
ni
tako
hudo
,
kot
trde
poročevalci
vaše
svetlosti
.
Uskoki
morajo
braniti
meje
in
sebe
,
to
je
njihov
posel
.
Ne
smemo
jim
šteti
vsake
malenkosti
v
zlo
.
Saj
so
tudi
oni
kristjani
.
Ne
smemo
prepustiti
njih
duše
neveri
,
je
bil
rekel
rajni
cesar
Rudolf
.
Če
jih
preženemo
na
Turško
,
se
vrnejo
poturčeni
—
s
Turkom
...
Tako
pa
stražijo
krščanstvo
...
“
„
Lepa
straža
!
“
se
nasmehne
hudobno
Venier
.
„
Smešno
,
da
bi
ne
mogel
ukrotiti
nadvojvoda
Ferdinand
peščice
Uskokov
.
Neverjetno
!
“
„
Svetli
nadvojvoda
sploh
ne
more
poslati
vojske
v
Senj
,
ker
je
Senj
cesarjev
,
gospod
admiral
.
Treba
se
je
pomeniti
s
cesarjem
samim
.
To
želi
tudi
moj
knez
.
Zato
odpotujemo
po
njegovem
ukazu
z
Rossijem
na
cesarski
dvor
,
ko
dobim
od
doževe
svetlosti
odgovor
na
pritožbe
,
ko
izpusti
slavna
ljudovlada
Uskoke
,
zaprte
tu
,
in
Rečane
v
Labinju
.
Pri
cesarju
nadaljujemo
razprave
z
njegovimi
svetniki
.
Nadvojvoda
je
že
tako
sit
teh
pritožb
.
Samo
stroške
ima
s
pošiljanjem
komisarjev
v
Senj
.
“
„
Kaj
pomagajo
vaše
komisije
in
razprave
.
Spravite
Uskoke
od
morja
.
Grabežniki
ne
bodo
mirovali
nikdar
,
“
se
vtakne
zopet
vmes
Venier
.
„
Grabežniki
,
gospod
admiral
?
“
vzroji
Kraševec
.
„
Grabežniki
so
tisti
,
ki
rušijo
naše
soline
,
lovijo
naše
trgovce
,
hočejo
napeljati
vso
trgovino
na
svoje
ceste
,
ves
denar
v
svoj
žep
.
Grabežniki
so
tisti
,
ki
ne
plačujejo
med
državami
dogovorjene
mitnine
,
a
jo
hočejo
pobirati
od
naših
ladij
.
Uskoki
pa
so
reveži
,
ki
ne
morejo
živi
v
zemljo
.
Kaj
zato
,
če
si
poiščejo
pošteno
živeža
pri
neverniku
.
“
Vedno
daljši
in
temnejši
so
postajali
obrazi
senatorjev
.
Kislo
se
je
nasmehnil
dož
in
se
vzdignil
:
„
Gospod
poslanik
,
senat
se
bo
posvetoval
in
vam
izročil
odgovor
na
nadvojvodove
pritožbe
.
“
„
To
se
pravi
,
si
že
odpravil
,
“
je
godel
de
Ravnach
Rossiju
,
ko
sta
stopala
iz
dogane
.
„
Benečanski
obrazi
in
moja
prazna
mošnja
!
To
so
zlodji
!
Se
zvija
,
govoriči
,
da
ne
veš
nazadnje
,
ali
si
pes
,
ali
mačka
.
Pa
sem
jim
povedal
,
kaj
Rossi
?
Vidiš
,
prav
pravi
Frankopan
:
Tu
ni
druge
—
udri
vraga
!
“
Venec
pisanih
lučic
na
marmornem
čelu
,
v
srebrnem
plašču
iz
luninega
svita
,
kako
si
lepa
,
Venecija
,
pesniški
sen
!
Kako
buči
veseli
narod
po
Piazzetti
in
Rivi
,
kako
šumi
veselje
z
ovenčanih
gondol
in
altan
!
Regata
.
Divno
veselje
za
Benečana
.
Zastavice
na
gondolah
frlijo
,
črne
oči
žare
,
zveni
sladek
smeh
,
poje
kitara
,
mandolina
,
hiti
pesem
do
redkih
srebrnih
oblakov
,
hiti
do
veličastne
kampanilove
glave
.
Iz
gondol
,
iz
oken
palač
,
z
balkonov
in
bregov
doni
navdušen
klic
:
„
Slava
dožu
,
dožinji
,
signoriji
!
“
Regata
.
Po
regati
veselica
za
ljudstvo
na
Markovem
trgu
,
za
plemstvo
ples
v
dogani
.
Regata
.
Pozabljena
je
vojna
