Stara
Margareta
Rodičeva
je
bila
prejela
od
svojega
sina
Hinka
pismo
,
s
katerim
ji
je
naznanil
,
da
pride
za
nekaj
dni
domov
v
soboto
ob
6.
in
20
minut
zvečer
.
To
je
bil
odgovor
na
njejno
pismo
,
s
katerim
mu
je
bila
sporočila
,
da
je
postarni
oče
,
nje
mož
,
zadnji
čas
zelo
opešal
,
pred
nekoliko
dnevi
pa
da
je
legel
,
in
da
je
že
prav
slab
.
Od
četrtka
,
odkar
je
bila
prejela
pismo
,
so
se
ji
tresle
stare
roke
in
noge
še
bolj
nego
navadno
od
same
razburjenosti
.
In
ko
je
nazadnje
–
veliko
prepočasi
nestrpni
starici
–
vendarle
napočila
sobota
,
dan
težko
zaželjenega
prihoda
njenega
sina
,
tedaj
je
ukrenila
in
povedala
bolniku
,
da
mora
ta
dan
napraviti
kosilo
prej
,
da
potem
pospravi
naglo
in
se
preobleče
,
da
pride
še
začasa
na
kolodvor
.
Stari
in
slabi
nje
mož
si
je
brisal
solze
iz
oči
,
ko
sta
govorila
o
sinu
,
vstati
pa
vendar
ni
mogel
,
dasi
bi
bil
rad
,
da
bi
bil
sprejem
lepši
in
veselejši
.
Dasi
je
bilo
od
njenega
stanovanja
pa
do
kolodvora
le
dobre
tri
četrti
ure
in
je
imel
vlak
priti
šele
dvajset
minut
po
šestih
zvečer
,
je
vendar
šla
z
doma
že
ob
polupetih
.
In
boječ
se
,
da
ne
bi
vendar
prišla
prepozno
,
češ
,
ker
morda
nje
ura
doma
zaostaja
,
je
ustavila
par
mimo
gredočih
neznanih
ljudi
ter
jih
vprašala
,
koliko
je
ura
.
Dasi
so
bili
njih
odgovori
ugodni
,
se
je
vendar
nervozno
še
tesneje
zavila
v
veliko
črno
ruto
in
mrmrala
:
»
Četrt
ure
še
manjka
do
petih
–
do
petih
–
torej
je
še
poldrugo
uro
časa
...
Morda
pa
vendar
ni
res
.
«
In
ustavila
je
še
druge
ljudi
ter
se
čudila
,
da
je
šele
peta
ura
.
Ko
je
prišla
na
kolodvor
,
ni
bilo
ondu
žive
duše
,
ker
baš
o
tem
času
ni
prihajal
,
niti
odhajal
noben
vlak
.
Izza
perona
se
je
culo
žvižganje
strojev
,
s
katerimi
so
premikali
strojevodje
tovorne
vagone
po
progi
naprej
in
nazaj
,
a
vsaki
žvižg
je
starico
vnovič
vznemiril
.
V
čakalnici
sta
bila
le
dva
financarja
,
ki
sta
prebirala
nekaj
starih
listov
;
ko
ju
je
vprašala
,
kdaj
pride
vlak
,
in
koliko
je
treba
še
čakati
,
sta
ji
nevljudno
odgovorila
.
Od
pričakovanja
vsa
razburjena
,
je
nemirno
stopicala
semtertja
.
V
svoji
neučakljivosti
je
zlogujoč
prečitala
vse
napise
na
avtomatih
in
na
tehtnici
,
ne
da
bi
jih
razumela
;
pregledala
je
vse
anonse
in
živobojne
reklamske
razglede
o
raznih
slovečih
kopališčih
in
zdraviliščih
–
in
ko
se
je
naveličala
vsega
,
je
stopila
na
cesto
ter
gledala
mimo
drdrajoče
vozove
in
mimo
gredoče
ljudi
,
toda
brez
prave
pozornosti
.
»
Kakšen
je
neki
Hinko
?
«
je
ugibala
starka
.
–
Videla
ga
ni
bila
že
dolgo
–
cela
štiri
leta
.
V
tem
hipcu
je
prišel
mimo
eleganten
gospod
s
španjolsko
majhno
,
ozko
brado
.
»
Tak
,
prav
tak
je
naš
Hinko
,
«
si
je
mislila
ženica
ter
dolgo
gledala
za
onim
.
»
A
vlaka
še
ni
!
«
je
zdihovala
starka
,
odpirajo
si
črni
šal
na
prsih
in
iztegujoč
ob
njem
koščene
roke
.
Vlaka
res
še
ni
hotelo
biti
.
Tu
in
tam
se
je
pokazal
kak
postrežček
,
ki
je
privlekel
težek
,
velik
kovčeg
iz
kolodvorskega
skladišča
ter
ga
privezal
na
svoj
voziček
.
Nabralo
se
je
polagoma
tudi
nekaj
ljudi
,
ki
so
takisto
prišli
čakat
svojih
znancev
in
prijateljev
,
a
tudi
še
veliko
prerano
.
Okoli
šeste
je
pridrdral
prvi
omnibus
ter
se
ustavil
pred
izhodom
.
»
Ho-tel
Post
«
,
je
zlogovala
starka
.
Kmalu
za
njim
je
pridrdral
drugi
ter
se
postavil
vštric
.
»
Ho-tel
E-le-fant
«
,
je
ugibala
zopet
poluglasno
Rodičevka
ter
se
veselila
svojih
dalekovidnih
oči
.
Pridrdral
je
,
okorno
bobneč
po
mestnem
tlaku
,
še
tretji
in
četrti
,
še
peti
in
šesti
omnibusi
za
njimi
so
se
pa
postavili
izvožčki
drug
za
drugim
,
se
razgovarjali
glasno
,
kolnoč
po
vsaki
besedi
in
norce
brijoč
o
mimo
idočih
,
zlasti
ženskih
.
Prihajalo
pa
je
tudi
čakavcev
več
in
več
,
in
v
čakalnici
je
bilo
že
vse
živo
.
Gledat
so
hodili
mnogi
tudi
k
steklenim
vratom
,
ali
že
ne
prihaja
vlak
.
Mahoma
zasliši
stara
Rodičevka
mrmranje
med
čakajočimi
.
»
Kaj
je
?
«
vpraša
boječe
poleg
stoječo
gospo
.
»
Vlak
ima
četrt
ure
zamude
,
«
ji
odgovori
ta
razdraženo
.
»
Moj
Bog
,
kaj
se
je
pripetilo
?
«
je
javkala
starka
,
toda
gospa
je
že
ni
več
poslušala
...
Slednjič
je
vendarle
prižvižgal
dolgi
poštni
vlak
;
vsi
so
se
usuli
k
izhodnim
vratom
ter
odpahnili
starko
daleč
nazaj
.
Njen
obraz
pa
je
postal
strožji
;
zavila
se
je
tesneje
v
ruto
,
se
stisnila
k
steni
ter
gledala
,
kako
so
vreli
skozi
tesna
vrata
popotniki
v
čakalnico
,
nevoljni
,
da
jih
še
v
zadnjem
hipu
zadržuje
vratar
,
zahtevajoč
od
njih
vozne
listke
;
nekateri
so
se
pozdravljali
,
poljubljali
s
čakajočimi
,
potem
pa
glasno
govoreč
hiteli
na
ulico
.
Hinko
je
bil
med
zadnjimi
.
Ugledale
so
ga
takoj
njene
bistre
,
dalekovidne
oči
,
ko
je
oddajal
listek
vratarju
.
Bil
je
majhen
,
plavolas
mož
z
dolgimi
,
plavimi
brki
in
živimi
,
modrimi
očmi
.
Starka
mu
ni
stopila
ni
za
korak
naproti
,
ampak
trdno
se
tiščala
k
steni
,
kakor
da
bi
bila
k
njej
pribita
.
»
Bog
vas
živi
,
mamka
!
«
je
zakričal
že
z
daleč
Hinko
,
urno
stopil
k
njej
,
jo
objel
in
poljubil
.
Nerodno
se
je
ona
nasmehnila
,
še
nerodneje
ga
poljubila
,
potem
pa
stopila
izpod
širokega
kolodvorskega
pristrešja
na
cesto
,
on
pa
za
njo
.
»
Voz
moram
najeti
,
«
je
rekel
Hinko
ter
odhitel
naprej
,
da
si
dobi
izvožčka
.
»
Saj
ni
daleč
do
nas
,
«
je
kričala
za
njim
starka
.
»
Škoda
goldinarja
–
in
goldinar
bode
hotel
gotovo
imeti
,
«
je
mrmrala
sama
pri
sebi
,
videč
,
da
je
sin
ne
sluša
.
Ko
je
prišla
do
sina
,
jo
je
rahlo
dvignil
na
voz
,
sedel
na
njeno
levo
stran
,
in
voz
je
zdrdral
proti
ubožnemu
predmestju
,
kjer
so
Rodičevi
imeli
svoje
stanovanje
.
Hinku
Rodiču
se
je
godilo
,
predno
je
postal
zdravnik
,
prav
tako
,
kakor
se
godi
v
obče
siromašnim
dijakom
.
Prebil
je
tudi
on
ves
trud
,
napor
,
bedo
in
pomanjkanje
,
okusil
grenko
življenje
siromašnega
dijaka
,
toda
pri
tem
ni
omagal
;
podvizal
se
je
ter
zvršil
brž
ko
mogoče
medicinske
študije
.
Dasi
je
bil
bolj
priden
in
marljiv
nego
talentiran
,
ali
pravzaprav
ravno
radi
tega
se
mu
je
posrečilo
,
da
je
o
pravem
času
gladko
dostal
vse
izpite
.
Dobil
je
tudi
takoj
na
Dunaju
službo
v
neki
bolnici
;
tu
je
mislil
še
nekaj
let
ostati
,
da
se
še
bolj
izpopolni
v
velikomestni
praksi
za
svojo
stroko
.
–
Po
prvem
pozdravu
in
kratkem
pomenku
je
preiskal
natanko
svojega
očeta
ter
se
uveril
,
da
ga
je
potlačila
zastarela
bolezen
na
pljučih
,
ki
je
sedaj
postala
nevarna
,
in
da
mu
bode
možno
podaljšati
življenje
za
nekaj
časa
le
z
največjo
pazljivostjo
in
najboljšo
postrežbo
;
to
je
tudi
naravnost
povedal
materi
,
ko
ga
je
prišla
v
njegovo
sobo
vprašat
po
očetovem
zdravju
...
Mladi
Rodič
je
bil
izredno
priden
in
neumoren
.
Še
za
te
kratke
dneve
je
privlekel
s
seboj
nekaj
knjig
svoje
stroke
ter
tičal
v
njih
malone
ves
čas
,
kolikor
ga
ni
posvetil
bolnemu
očetu
;
to
pa
je
storil
tem
raje
,
ker
je
bilo
dan
za
dnevom
neprijetno
,
jesensko
vreme
.
Tudi
k
materi
v
kuhinjo
je
večkrat
pogledal
,
toda
dolgo
se
ni
nikdar
pri
njej
mudil
,
kajti
bil
je
izmed
tistih
ljudi
,
katerim
nikakor
ne
ugajajo
vsakdanji
,
navadni
pogovori
.
Niti
z
materjo
ni
nikoli
mnogo
občeval
;
vedel
je
,
da
ga
ima
neizrečeno
rada
,
da
se
ji
po
njem
vedno
toži
,
kadar
je
odsoten
,
tudi
on
sam
je
silno
rad
prihajal
k
njej
domov
–
toda
umeti
se
vendar
nista
mogla
nikoli
.
Zato
se
ga
je
mati
vsakikrat
kmalu
naveličala
,
a
kadar
je
res
odhajal
,
ni
vedela
,
kam
bi
se
dejala
,
kako
se
potolažila
,
osobito
prve
dni
po
njegovem
odhodu
...
Oče
je
ležal
vse
dneve
,
le
kadar
je
bilo
treba
prezračiti
in
pospraviti
po
sobi
,
tedaj
se
je
splazil
z
velikim
trudom
in
le
s
sinovo
pomočjo
v
Hinkovo
sobo
.
Bil
je
telesno
jako
slab
,
a
duh
mu
je
bil
še
vedno
čil
in
zdrav
;
kajti
stari
Rodič
je
bil
jako
prebrisane
glave
in
,
dasi
samouk
,
se
je
bil
popel
nad
svoje
kolege
–
bil
je
strojevodja
v
neki
tvornici
–
ter
se
zanimal
za
vsa
dnevna
vprašanja
,
zlasti
tudi
za
politična
.
–
Nekega
dne
ga
pa
ni
bilo
možno
spraviti
iz
postelje
,
ker
je
bil
preslab
.
Hinko
je
prebiral
knjigo
v
bolnikovi
sobi
,
mati
je
pa
zlivala
bolniku
zdravilo
v
grlo
.
Nenadoma
se
je
mu
zaletelo
,
da
je
močno
zakašljal
ter
tako
onesnažil
nekoliko
komaj
na
novo
pregrnjene
čiste
rjuhe
.
Hinko
je
naglo
vstal
ter
pridrževal
očeta
,
mati
pa
je
polu-glasno
mrmrala
.
»
Bog
se
usmili
,
kako
sem
se
že
naveličala
tega
življenja
in
te
bolezni
!
«
Hinko
jo
je
srdito
izpod
čela
pogledal
ter
zaropotal
z
nogo
,
da
ne
bi
bolnik
slišal
njene
tožbe
,
ki
bi
ga
bila
gotovo
hudo
užalila
.
–
Staremu
Rodiču
je
pa
bilo
čimdalje
slabše
.
Prijatelji
in
znanci
so
ga
hodili
obiskovat
,
in
Hinko
se
je
vsakikrat
jezil
na
mater
ter
ji
očital
nerahločutnost
,
ko
je
z
obiskovavci
poleg
postelje
tiho
in
skrivnostno
govorila
.
Pravila
jim
je
navadno
o
bolezni
,
ali
Hinko
je
vsakikrat
pretrgal
tak
pogovor
ter
jel
glasno
govoriti
kaj
drugega
.
–
Ko
je
videl
,
da
je
prijateljev
preveč
,
jim
je
zabranil
vhod
k
bolniku
.
Neko
jutro
je
prišla
mati
skrivnostno
k
sinu
ter
ga
jela
prositi
,
naj
on
prigovarja
očetu
,
da
napiše
oporoko
,
češ
,
da
je
poleg
nje
in
Hinka
še
drug
sin
Rodičeve
prve
žene
.
Ostro
jo
je
zavrnil
od
sebe
,
strmeč
o
toliki
ženski
praktičnosti
,
javljajoči
se
ob
takih
trenotkih
.
In
radi
česa
?
Radi
nekaterih
dragocenosti
bolnikovih
,
ki
so
bile
vse
skupaj
vredne
komaj
par
sto
goldinarjev
!
Dasi
je
vedel
,
da
ga
kraj
bolnega
očeta
ne
čaka
veselje
,
vendar
ni
slutil
,
da
se
je
svojcem
v
teku
let
tako
odtujil
po
svojem
mišljenju
in
čuvstvovanju
...
Ko
je
prišel
njegov
polubrat
nekoč
obiskat
očeta
,
se
je
zgrudil
na
stolico
poleg
postelje
ter
jel
ihteti
in
glasno
jokati
,
dasi
brez
solz
.
»
No
,
hočejo
»
ad
oculos
«
dokazati
svoje
žalovanje
«
,
si
je
mislil
Hinko
.
–
Solnce
se
je
sililo
izza
jesenskih
oblakov
;
Hinko
je
zaprl
knjigo
ter
se
odpravil
na
izprehod
.
Prej
je
še
pogledal
k
očetu
,
potem
pa
stopil
v
kuhinjo
in
se
poslovil
pri
materi
,
ki
je
baš
gladila
perilo
.
Iz
svojega
predmestja
je
dospel
Hinko
kmalu
v
dolg
,
gost
drevored
,
koder
so
se
igrali
in
skakali
šolski
otroci
.
Zamišljeno
je
stopal
.
Motili
bi
se
,
ako
bi
sodili
,
da
so
se
mu
misli
vrtele
zgolj
okolo
neprijaznih
domačih
razmer
.
Njegov
duh
ni
nikdar
miroval
ter
se
niti
sedaj
ni
mogel
zadovoljiti
z
ozkim
domačim
obzorjem
;
nehote
mu
je
uhajal
tja
na
Dunaj
,
kjer
so
ga
čakali
imenitni
,
njemu
zanimivi
posli
–
ko
ga
nekdo
prijateljsko
udari
po
rami
.
Bil
je
Franjo
Perič
,
njegov
tovariš
iz
gimnazije
,
s
katerim
se
je
tudi
na
Dunaju
cesto
srečaval
,
dasi
Rodiču
ni
bil
nikoli
prav
simpatičen
.
Perič
je
pohajal
tačas
tehniko
in
je
bil
sedaj
inženir
.
»
Je-li
plavolasa
ali
črnooka
?
«
ga
vpraša
Perič
,
šegavo
se
smehljaje
.
»
Katera
?
«
odvrne
nekoliko
nevoljen
Rodič
,
ker
je
zmočen
v
svojem
razmišljevanju
.
»
No
,
ona
,
na
katero
si
sedaj
tako
sveto
mislil
.
«
»
Ne
vem
ti
povedati
,
kajti
moj
prijatelj
mi
ni
pisal
o
tem
;
povedal
mi
je
le
toliko
,
da
je
bila
operacija
strašno
nevarna
,
ker
je
imela
žena
že
45
let
.
«
Sedaj
se
je
mladi
inženir
začudil
ter
neverno
pogledal
Rodiča
.
»
No
da
,
mislil
sem
res
na
žensko
;
uganil
si
,
ker
me
ona
operacija
silno
zanima
in
mi
je
le
žal
,
da
me
ni
poleg
.
«
»
Ah
,
kaj
mene
brigajo
tvoje
operacije
in
tvoje
bolne
ženske
!
Lepe
,
mlade
,
bogate
in
zdrave
–
te
so
za
nas
,
brate
!
«
»
Ali
že
zopet
gori
v
tvojem
srcu
?
«
ga
je
vprašal
zdravnik
.
»
Že
zopet
?
Kako
moreš
vprašati
»
že
zopet
«
?
Pri
mojih
letih
pa
naj
bi
že
ugasnil
srčni
plamen
?!
Ni
za
trenotek
ne
,
a
sedaj
gori
tem
bolj
,
ker
gori
za
boginjo
–
boginjo
,
znaš
,
ne
za
žensko
...
«
»
Poznamo
to
,
«
je
rekel
zdravnik
malomarno
.
»
Oh
,
ti
nepoboljšljivi
mizogin
!
Ali
še
sedaj
ne
priznaš
,
da
je
ženska
krona
stvarjenja
,
in
da
brez
ženskih
ne
bi
bilo
življenje
nič
vredno
?
«
se
je
razgreval
Perič
,
napol
resno
,
napol
sarkastično
.
Šla
sta
nekaj
korakov
molče
dalje
.
»
Kje
si
nastavljen
sedaj
?
«
je
vprašal
zdravnik
inženirja
.
»
Tu
v
mestu
,
a
imel
sem
posla
več
mesecev
blizu
mesta
na
kmetih
;
tjakaj
izleta
vam
tudi
še
sedaj
malone
vsaki
dan
,
in
baš
ondu
biva
sedanja
moja
sreča
!
«
»
Aha
,
idila
–
pastirica
ka-li
?
«
se
je
prisiljeno
šalil
zdravnik
.
»
Kaj
še
!
Bogatinka
je
,
imenitne
rodovine
–
a
lepa
in
čista
kakor
angelj
!
«
...
In
zasmejal
se
je
neprijetno
zvonko
.
»
Seveda
to
ti
bolje
veš
,
nego
kdo
drugi
;
saj
ti
je
gotovo
morala
dati
račun
o
vsakem
pogledu
in
poljubu
,
če
ga
je
kdaj
komu
privoščila
.
Ali
si
ji
pa
ti
tudi
položil
račun
o
vseh
»
ljubeznivostih
,
«
ki
si
jih
izvršil
v
svojem
neumorno
delavnem
življenju
?
«
se
je
rogal
Rodič
zaljubljenemu
inženirju
.
»
Molči
!
Bog
ne
zadeni
,
da
bi
o
tem
količkaj
zvedela
moja
prečista
golobica
!
Odkar
zahajam
k
njej
,
sem
se
docela
izpremenil
ter
postal
celo
drug
človek
.
Ona
me
je
pretvorila
popolnoma
,
in
iskreno
sem
ji
vdan
.
Ona
pa
je
tudi
vredna
tega
,
to
ti
povem
.
–
Cenijo
jo
–
poleg
vse
njene
lepote
in
čednosti
–
na
stotisoč
.
«
»
Čestitam
,
čestitam
!
Toda
sedaj
oprosti
–
jaz
moram
zopet
domov
;
oče
mi
je
nevarno
bolan
.
«
»
Servus
,
brate
,
«
je
rekel
inženir
veselo
ter
mu
živahno
stisnil
,
roko
,
kakor
da
mu
je
Hinko
povedal
baš
prijetno
novico
.
»
Budalo
«
je
zamrmral
zdravnik
med
zobmi
–
»
srečno
budalo
!
«
ter
se
obrnil
in
hitel
proti
domu
.
–
Ko
je
stopil
v
očetovo
sobo
,
se
je
nemalo
začudil
,
ko
ni
našel
očeta
ondukaj
;
šel
je
urno
v
svojo
ter
–
ostrmel
.
Na
glavi
polhovo
kapo
,
na
hrbtu
težko
zimsko
suknjo
,
noge
zavite
v
razne
gorke
cunje
–
tako
je
sedel
bolnik
pri
Hinkovi
pisalni
mizi
in
–
pisal
.
Sina
ni
bil
slišal
,
ko
je
vstopil
.
Roka
se
mu
je
silno
tresla
,
glava
omahovala
na
prsi
,
in
njegovega
čečkanja
–
saj
ni
bilo
pisanje
–
ni
bilo
možno
razbrati
.
Pišoč
je
pa
starček
ihtel
,
ihtel
,
da
se
mu
je
treslo
staro
,
slabo
telo
.
»
Moji
ženi
...
uhuu
...
uhuu
...
Mar-ga-re-ti
...
«
je
jecljal
starec
.
»
Kaj
delate
,
oče
?
«
ga
je
vprašal
Hinko
,
toda
nežno
,
da
se
starček
ne
bi
prestrašil
.
»
Te-sta-ment
–
«
je
stokal
starec
;
–
»
ma-ti
–
ta-ko
hoooče
–
«
In
grenke
solze
so
mu
zalile
oči
in
mu
močile
suhi
,
nagubani
obraz
.
»
Saj
ga
ne
morete
sedaj
;
naredite
ga
popoldne
ali
jutri
,
ko
bodete
bolj
čvrsti
,
«
ga
je
tolažil
Hinko
,
kolikor
mogoče
mirno
,
dasi
mu
je
ta
prizor
trgal
srce
in
mu
zbudil
v
njem
nepopisno
ogorčenost
radi
brezobzirnosti
materine
.
Rahlo
je
prijel
očeta
pod
pazduho
ter
ga
previdno
peljal
v
njegovo
spalnico
in
položil
v
posteljo
,
potem
pa
trdo
stopil
k
svoji
mizi
,
pograbil
počečkani
papir
,
ga
zmečkal
v
pesti
ter
ga
potisnil
v
žep
.
Ko
je
prišel
v
kuhinjo
,
ga
je
mati
jezno
prijela
:
»
Zakaj
nisi
pustil
,
da
bi
bil
oče
spisal
oporoko
?
Sitnosti
bodemo
imeli
in
nič
druzega
!
«
»
Zato
,
ker
imam
človeško
srce
,
«
je
odgovoril
Hinko
srdito
.
Nevoljno
mrmraje
,
je
šla
starka
v
sobo
k
bolniku
ter
zaloputnila
vrata
za
seboj
.
Toda
moža
si
vendar
ni
več
upala
nadlegovati
s
testamentom
.
Hinko
pa
je
odslej
večinoma
presedeval
pri
bolnikovi
postelji
,
hoteč
ga
obraniti
vsakršnih
nerahločutnih
nadležnosti
.
–
Naduha
pa
je
vedno
bolj
dušila
starčka
.
Pri
vsakem
popadku
je
Hinko
urno
vstal
,
privzdignil
očeta
na
blazini
in
,
kadar
se
je
odkašljal
,
mu
vlil
tešilnega
zdravila
.
Toda
bolniku
se
je
naglo
hujšalo
,
in
skoro
je
spoznal
sin
,
da
so
očetu
ure
štete
.
Drugi
dan
potem
,
ko
je
stari
Rodič
pisal
oporoko
,
proti
večeru
,
se
mu
je
jelo
blesti
,
in
zmedeno
je
govoril
noč
in
dan
in
nikogar
ni
več
spoznal
.
Ko
mu
je
tri
dni
potem
sin
dajal
zdravila
ter
ga
privzdigoval
na
postelji
,
mu
je
v
rokah
ugasnil
brez
trpljenja
...
Dasi
Hinko
ni
bil
mehkočutne
naravi
,
in
dasi
ga
je
bila
zdravniška
praksa
dodobra
utrdila
proti
sentimentalnosti
ob
smrtnih
posteljah
,
se
mu
je
vendar
tačas
v
silni
bolesti
skrčilo
srce
,
in
urile
so
se
mu
gorke
solze
.
Stara
Rodičevka
pa
je
ihtela
in
glasno
jokala
ob
moževi
postelji
...
Črez
teden
dni
je
odpotoval
Hinko
zopet
na
Dunaj
,
se
zopet
krepko
oklenil
svoje
prakse
ter
zaril
v
svoje
strokovne
študije
.
Rošerjevi
pradedje
so
bili
pravi
Francozje
in
so
se
nekdaj
pisali
Rocher
;
toda
že
dolgo
so
bivali
v
Slovencih
ter
pisali
sedaj
svoj
priimek
s
slovenskim
pravopisom
.
Njih
veliko
,
krasno
posestvo
je
bilo
dobro
uro
oddaljeno
od
mesta
.
Imeli
so
sicer
tudi
še
več
vinogradov
,
hiš
in
prodajalnic
na
raznih
krajih
;
bivali
pa
so
večinoma
le
tu
,
kjer
je
bilo
ne
predaleč
od
mesta
in
vendar
na
kmetih
.
Vila
je
bila
opremljena
z
vrtom
in
gozdom
in
sploh
z
vsemi
prirodnimi
in
umetalnimi
ugodnostmi
,
ki
si
jih
more
privoščiti
bogastvo
,
združeno
z
dobrim
okusom
.
Rošer
je
bil
veletržec
;
s
svojim
bistrim
umom
,
s
svojo
podjetnostjo
in
recimo
tudi
–
srečo
je
še
vedno
pomnoževal
svoje
imetje
,
katerega
je
bil
itak
že
veliko
podedoval
.
Njegova
soproga
Adela
pa
ga
je
tako
vrlo
podpirala
v
gospodarstvu
,
da
ga
ne
bi
bila
mogla
bolje
.
Imela
sta
le
dvoje
otrok
,
starejšo
hčer
Teodoro
–
katero
sta
pa
imenovala
Bogdano
ali
kar
Dano
,
odkar
je
gospod
Rošer
stopil
v
narodni
tabor
–
in
pa
mlajšega
sina
Nikolaja
,
ki
pa
je
tedaj
pohajal
še
nižjo
gimnazijo
.
Veselje
je
bilo
priti
v
to
rodbino
,
tako
srečna
je
bila
videti
ta
četverica
ljudi
;
pa
tudi
mnogobrojni
posli
so
delali
in
hodili
okrog
z
vedrimi
,
zadovoljnimi
obrazi
–
najpristnejši
dokaz
gospodarjevih
dobrin
.
Kadar
pa
je
Rošerju
laskavo
opomnil
ta
ali
oni
:
»
Dobro
se
godi
ljudem
,
ki
so
pri
vas
,
«
je
le-ta
navadno
odgovoril
:
»
Za
pošteno
delo
pošteno
plačilo
–
ali
je
to
kaka
dobrota
od
moje
strani
?
«
Dasi
je
družila
četverico
vzajemna
ljubezen
,
je
bila
vendar
Dana
središče
,
v
katerem
se
je
zbirala
ljubezen
vseh
treh
.
Dana
je
bila
bolj
mila
nego
lepa
.
Dobrota
in
blago
srce
ji
je
odsevalo
z
vsega
obličja
,
posebno
pa
iz
globokih
,
velikih
,
rjavih
oči
.
Imela
je
dvaindvajset
let
,
in
svet
se
je
čudil
,
zakaj
se
še
ni
vdala
tako
bogata
devojka
,
ki
je
vrhu
tega
prav
čedna
.
Imela
je
seveda
mnogo
čestivcev
in
snubačev
,
in
zategadelj
jo
je
tudi
cesto
dražila
njena
prijateljica
Olga
ter
dejala
,
da
Dana
vzpričo
prirojene
sramežljivosti
ni
za
ta
svet
;
toda
niti
eden
izmed
vseh
moških
,
ki
so
se
ji
bližali
,
se
ni
mogel
ponašati
,
da
ga
Dana
kakorsikolibodi
odlikuje
mimo
drugih
,
ali
da
bi
bil
prejel
od
nje
znak
večje
naklonjenosti
.
In
res
je
bilo
videti
,
kakor
da
Dana
ni
ustvarjena
za
ta
svet
;
bila
je
pobožna
in
sicer
iskreno
pobožna
,
ne
pa
šablonski
,
kakor
velika
večina
današnjega
ženstva
.
Ta
pobožnost
je
bila
videti
nekako
prirojena
,
nikakor
ji
ni
bila
po
odgoji
vcepljena
;
kajti
niti
Rošer
,
niti
njegova
soproga
se
nista
odlikovala
po
izredni
pobožnosti
,
odgojila
pa
se
je
bila
v
dekliškem
zavodu
,
v
katerem
je
v
prvih
letih
verstvo
poučeval
po
dve
uri
na
teden
mlad
,
koketen
katehet
...
–
Na
veselice
in
koncerte
je
zahajala
le
radi
svojih
staršev
,
ker
ni
na
njih
našla
onega
užitka
,
ki
ga
iščejo
in
tudi
najdejo
navadna
dekleta
.
Na
enem
teh
koncertov
jo
je
vprvič
videl
inženir
Franjo
Perič
,
in
ugajala
mu
je
takoj
;
ko
je
pa
tudi
zvedel
o
njenem
bogastvu
,
je
takoj
sklenil
,
da
mora
biti
njegova
.
Pozvedoval
je
natanko
o
njenih
razmerah
in
navadah
;
sicer
se
je
rogal
na
tihem
njeni
naivnosti
in
pobožnosti
,
toda
kot
realni
politik
je
računal
z
obstoječimi
razmerami
ter
po
njih
ukrenil
svoj
vojni
načrt
.
Ker
je
kot
izkušen
strateg
prav
dobro
poznal
razne
ženske
naravi
,
je
takoj
ugenil
,
da
Dana
ni
izmed
običnih
deklet
,
katera
je
lahko
z
laskanjem
pridobiti
.
Ni
ji
torej
laskal
po
šabloni
,
nego
hlinil
globoko
,
toda
nežno
ljubezen
ter
ji
neprestano
sledil
z
milobno
koprnečimi
pogledi
.
–
Rošerju
se
je
Perič
takoj
prikupil
radi
svojega
veselega
značaja
,
in
veletržec
ga
je
prijazno
povabil
,
naj
poseti
njega
in
družino
v
vili.
Rošerki
je
Perič
takisto
ugajal
in
–
čudo
veliko
–
celo
pri
modri
Dani
,
katere
srce
je
bilo
videti
nasproti
moškim
zagrajeno
s
trojim
oklepom
,
je
Perič
našel
milosti
.
Res
je
zahajal
k
Rošerjevim
češče
in
češče
ter
se
znal
prikupiti
Rošerju
bolj
in
bolj
,
da
mu
je
kot
praktični
inženir
pri
vili
,
kjer
so
ravno
nekaj
dozidavah
,
to
in
ono
nasvetoval
.
Vila
ni
stala
tik
ceste
,
nego
je
bila
od
nje
ločena
in
zagrajena
z
ozkim
vrtičem
,
v
katerem
so
bila
nasajena
poleg
izbranih
domačih
tudi
tuje
rastline
in
drevesa
.
Za
vilo
je
bil
vrt
za
zelenjad
,
za
njim
velik
sadovnjak
,
za
tem
pa
se
je
skoro
neposredno
pričenjal
gozd
.
Krasen
je
bil
ta
gozd
s
svojimi
vitkimi
,
vonjavimi
jelkami
in
macesni
,
med
katerimi
so
se
vile
ozke
,
z
belim
peskom
posute
steze
,
ob
njih
pa
bile
na
najlepših
mestih
nastavljene
klopi
.
Ob
vhodu
v
gozd
je
bil
most
črez
majhen
potok
,
ki
je
napravljal
tam
globlje
v
gozdu
celo
slikovit
slap
.
Prav
tik
mosta
na
oni
strani
je
stala
prekrasna
smreka
;
pod
njo
si
je
dala
Dana
napraviti
velik
križ
iz
neobtesanih
debel
;
tu
sem
je
hodila
opravljat
svojo
večerno
molitev
ter
kitit
razpelo
s
svežim
cvetjem
.
–
V
svojih
elegantnih
,
svetlih
,
večinoma
belih
oblekah
je
bila
videti
Dana
,
kadar
je
klečala
s
sklenjenimi
rokami
in
z
velikimi
,
v
križanega
spasitelja
uprtimi
očmi
,
prav
kakor
kaka
nadzemska
prikazen
...
Ko
je
tako
prihajal
inženir
,
vedno
takten
in
kavalirski
,
vedno
govoril
o
tem
,
kar
je
njo
najbolj
zanimalo
–
o
literaturi
–
ter
hvalil
kakor
ona
idealiste
ter
obsojal
materijalizem
in
naturalizem
–
včasih
neprisiljeno
,
le
mimogrede
hvaleč
njeno
iskreno
pobožnost
–
tedaj
se
je
začelo
buditi
v
njenem
srcu
neko
čuvstvo
,
katerega
prej
ni
poznala
.
Proti
večeru
so
zahajali
Rošerjevi
navadno
v
gozd
.
Mimo
razpela
idoč
,
je
upognila
Dana
vselej
koleno
ter
se
prikrižala
,
a
on
se
je
odkril
tako
globoko
,
da
je
ona
morala
opaziti
.
Kadar
je
pa
odhajal
,
je
vselej
prijel
nežno
njeno
mehko
in
tenko
ročico
ter
jo
spoštljivo
primaknil
svojim
ustom
.
Dana
je
imela
sedaj
poleg
svojih
misli
o
Bogu
,
o
veri
in
o
večnosti
in
o
drugih
svojcih
tudi
misel
–
o
inženirju
.
Večkrat
so
se
ji
med
molitvijo
silile
v
spomin
njegove
besede
,
katerih
glas
se
ji
je
zdel
vedno
tako
mil
,
in
pred
oči
ji
je
stopala
njegova
podoba
in
njegove
oči
,
polne
ljubezni
.
Pa
takoj
se
je
zopet
skesala
in
prosila
v
svojem
srcu
:
»
Odpusti
mi
,
o
Bog
,
saj
tega
jaz
nisem
sama
kriva
;
ustvaril
si
nam
ti
srce
in
čuvstvo
.
«
Mislila
je
o
njem
mnogo
po
dnevu
,
pri
različnih
delih
–
saj
je
tudi
ona
izdatno
pomagala
pri
gospodinjstvu
.
–
Kadar
se
je
pa
solnce
nagibalo
k
zahodu
,
ji
je
srce
utripalo
močneje
.
Vsaki
dan
je
postala
nestrpnejša
;
cesto
je
zbežala
v
gornje
nadstropje
,
razgenila
pri
kakem
oknu
težke
zavese
ter
pogledovala
tja
doli
,
ali
že
ne
drdra
proti
vili
mala
elegantna
kočija
inženirjeva
z
malim
iskrim
konjičem
.
In
če
jo
je
res
ugledala
,
tedaj
je
naglo
odšla
v
svojo
sobo
,
si
pridrževala
utripajoče
srce
ter
nestrpno
čakala
,
da
so
ji
prišli
naznanit
Franja
Periča
.
Nekega
večera
,
ko
je
inženir
ostal
sam
z
Rošerjem
v
salonu
,
mu
je
dejal
Perič
tiho
,
nekako
sramežljivo
:
»
Izpovedati
vam
moram
,
gospod
Rošer
,
da
se
prenaša
neka
govorica
po
mestu
–
žal
,
da
se
dostaje
vaše
hčerke
,
gospice
Dane
.
Ker
sem
tej
govorici
kolikor
toliko
vzrok
jaz
,
a
mi
je
nad
vse
drago
ime
vaše
častite
družine
in
še
posebno
gospice
Danice
,
tedaj
vam
moram
izjaviti
,
da
se
bodem
kot
poštenjak
odslej
ogibal
–
dasi
s
težkim
srcem
–
vaše
prijazne
hiše
,
ali
pa
–
«
»
Ali
pa
?
«
je
ponovil
Rošer
,
z
dobrohotnim
smehljanjem
zroč
na
resnega
inženirja
.
»
Ali
pa
«
,
je
rekel
odločno
inženir
,
»
moram
upravičiti
to
ljudsko
govorico
.
Ali
bi
se
vi
protivili
,
gospod
Rošer
?
«
»
Protivil
?
Ne
,
ne
,
dragi
Perič
–
v
tem
času
,
kar
se
poznamo
,
sem
vas
spoznal
za
moža
,
ki
bi
utegnil
osrečiti
mojo
hčerko
.
To
vam
pa
tudi
odkrito
povem
,
da
Dane
ne
maram
nikakor
siliti
;
ona
odločuj
sama
o
svoji
usodi
.
Torej
glejte
,
kako
opravite
pri
Dani
!
«
Perič
ga
je
za
te
besede
zahvalil
z
nemim
,
resnim
poklonom
;
vstal
je
ter
šel
iskat
Dane
.
Ker
so
tedaj
pri
Rošerjevih
ravno
pobirali
hmelj
in
druge
pridelke
,
je
tudi
Dana
imela
dovolj
posla
;
plačevala
je
sama
delavke
,
ki
so
brale
hmelj
,
ter
sprejemala
od
njih
listke
.
»
Gospodična
Dana
,
«
je
rekel
Perič
nežno
,
»
nekaj
moram
govoriti
takoj
z
vami
.
«
»
Takoj
,
prosim
–
ti
osem
,
ti
deset
keblov
,
na
!
«
»
Kaj
vam
je
,
gospod
inženir
?
Zdite
se
mi
tako
razburjeni
,
«
je
dejala
Periču
ter
namignila
,
naj
stopita
nekoliko
dalje
proč
od
delavk
.
»
Razburjen
sem
res
radi
vas
,
gospodična
–
da
naravnost
povem
–
hudobni
jeziki
so
izpletli
o
naju
kar
cel
roman
–
in
zato
se
moram
jaz
«
–
je
govoril
obotavljajoč
se
,
kakor
v
vidni
zadregi
,
in
s
tresočim
se
glasom
–
»
posloviti
od
vas
,
samo
da
vas
varujem
zlobnega
klevetanja
–
ali
pa
če
ste
mi
milostni
,
če
ste
mi
le
količkaj
naklonjeni
,
tedaj
ne
oprezajte
,
ampak
upravičite
tisto
govorico
–
bodiva
skoro
–
svoja
–
Dana
,
smem-li
upati
?
«
Zardela
je
bila
do
las
,
sramežljivo
povesila
glavo
,
toda
ni
mu
odtegnila
rok
,
katere
ji
je
on
poljuboval
s
solznimi
očmi
...
Odslej
je
bil
Perič
kot
srečen
zaročenec
vsakdanji
gost
pri
Rošerjevih
.
–
V
tej
dobi
je
tudi
bilo
,
da
ga
je
srečal
Hinko
Rodič
,
kateri
pa
ga
ni
maral
dalje
izpraševati
o
njegovi
sreči
,
ker
ni
Peričeve
ljubezni
smatral
za
resno
;
saj
se
je
spominjal
,
da
se
je
Perič
že
večkrat
bahal
s
takimi
imenitnimi
zarokami
,
katere
pa
so
se
bile
doslej
še
vse
izjalovile
,
bodisi
proti
njegovi
volji
,
bodisi
,
da
jih
je
Perič
sam
razdrl
iz
sebičnih
pomislekov
...
Perič
in
takisto
tudi
Rošer
sta
želela
,
da
bi
se
bila
poroka
mladega
para
praznovala
spomladi
ob
enem
z
Rošerjevo
srebrno
poroko
.
Toda
Dani
ni
nikakor
ugajala
tako
nagla
zveza
ter
je
celo
odločno
prepovedala
,
naj
o
tem
več
ne
govore
;
sama
je
hotela
določiti
rok
,
a
tako
naglo
nikakor
ne
.
Vdala
sta
se
roditelja
njeni
volji
kakor
vselej
ter
sklenila
,
da
se
bode
obhajala
spomladi
samo
njiju
srebrna
poroka
.
Rošerjeva
sestra
,
ki
je
bila
omožena
na
Dunaju
,
je
bila
že
večkrat
povabila
Roserico
in
Dano
k
sebi
črez
zimo
;
sedaj
sta
sklenili
porabiti
to
priliko
ter
takoj
po
božiču
posetiti
sorodnike
na
Dunaju
.
Dana
si
je
za
ta
namen
že
pripravljala
mnogo
različnih
oblek
,
in
pri
tem
ji
je
pomagala
že
dalje
časa
spretna
šivilja
iz
mesta
.
Poznala
je
svojo
teto
in
je
vedela
,
da
bi
se
ta
kar
zgražala
,
ako
bi
se
njena
nečakinja
,
nečakinja
dvornega
svetnika
prikazala
češče
v
isti
toaleti
na
pogostih
sprejemnih
večerih
in
zabavah
,
katere
je
prirejala
v
svojem
krasnem
stanovanju
.
Šivilji
in
Dani
pa
je
tudi
le-te
prijateljica
Olga
pridno
pomagala
.
Olga
je
bila
vsakoletni
jesenski
gost
v
Rošerjevi
rodbini
.
Dasi
je
imela
Dana
mnogo
znank
in
tudi
zaupnejših
prijateljic
,
vendar
ni
bila
nobeni
tako
vdana
kakor
Olgi
,
a
tudi
ta
je
bila
v
Dano
vsa
zaljubljena
,
nič
manj
ali
celo
bolj
nego
inženir
Perič
.
Kadar
se
je
bližal
oni
letni
čas
,
ko
se
je
imela
preseliti
za
nekaj
časa
k
Rošerjevim
,
tedaj
se
je
je
vselej
lotila
ona
nepopisna
nestrpnost
,
ki
jo
menda
izkušajo
samo
zaljubljenci
.
In
kadar
je
dospela
v
Rošerjevo
vilo
daleč
tam
od
juga
,
tedaj
je
bila
vsa
srečna
,
posebno
,
kadar
sta
bili
ona
in
Dana
sami
in
sta
v
dolgih
,
srečnih
pogovorih
odkrivali
druga
drugi
svoje
misli
,
želje
,
dvome
in
nazore
.
Nekaj
dni
,
predno
je
Rošerica
odpotovala
z
Dano
,
je
pripeljal
Perič
k
Rošerjevim
svojega
»
najboljšega
prijatelja
,
«
kakor
ga
je
imenoval
sam
–
Ivana
Nemca
;
le-ta
je
bil
kot
poštni
oficijal
pred
kratkim
prestavljen
semkaj
,
v
svoje
rojstno
mesto
.
No
,
Perič
Nemca
menda
ni
bil
vvedel
pri
Rošerjevih
iz
druzega
vzroka
,
nego
da
se
pobaha
pred
svojim
najintimnejšim
tovarišem
z
najnovejšim
triumfom
svoje
zmagovitosti
.
–
V
svetli
,
bogato
opravljeni
obednici
so
sedeli
Perič
,
Nemec
,
Dana
in
Olga
.
Pogovor
je
bil
splošen
,
dasi
sta
govorila
skoro
vedno
le
Olga
in
Nemec
.
Pobijala
sta
drug
druzega
.
–
Nemec
je
bil
inteligenten
in
okreten
človek
,
toda
nekako
površno
misleč
;
poleg
tega
je
bil
oster
zbadljivec
in
pa
velik
cinik
.
Osobito
o
ljubezni
je
trdil
,
da
je
to
le
beseda
brez
vsebine
,
ker
ni
takega
čuvstva
,
nasproti
pa
da
je
zopet
mnogo
čuvstev
,
za
katera
nedostaja
besed
.
»
Ne
,
ne
,
gospica
,
tako
vi
samo
govorite
,
a
delate
drugače
–
kakor
vi
,
tako
vsaka
druga
;
verujte
mi
,
da
je
vsaki
ženski
glavna
misel
,
edina
skrb
–
mož
in
le
mož
.
Česa
ne
bi
storila
vsaka
za
moža
!
«
»
Ali
ste
že
bili
v
nevarnosti
,
da
bi
vas
ujela
katera
?
«
»
Mene
?
«
je
zategnjeno
odvrnil
Nemec
,
katerega
je
nepričakovano
vprašanje
spravilo
v
vidno
zadrego
.
»
O
,
tega
se
ne
bojim
,
dobro
sem
oborožen
za
take
napade
.
Iz
svoje
izkušnje
pa
vam
lahko
povem
,
da
je
n.
pr.
največja
sovražnica
Slovanov
že
izpremenila
svoje
nazore
o
nas
in
se
zanimala
za
nas
,
ako
se
ji
je
le
med
Slovani
obetala
kaka
»
poštena
partija
«
;
najbolj
načičkana
gizdavka
se
začne
skromno
nositi
,
ako
zve
,
da
nje
»
vzor
«
ljubi
skromnost
,
in
lahkoživa
Eva
Mini
sramežljivost
in
ponižnost
,
misleč
,
da
s
tem
ustreže
možu
,
katerega
bi
rada
uklenila
v
svoj
jarem
;
da
,
še
celo
to
sem
zapazil
,
da
se
je
sramežljivo
in
pobožno
dekle
delalo
lahkoživo
ter
se
spuščalo
celo
v
ciniške
pogovore
na
ljubo
svojemu
lahkomiselnemu
izvoljencu
.
«
»
No
da
,
toda
vse
le
iz
gole
ljubezni
–
«
»
Ali
,
Olga
!
«
jo
je
pokarala
Dana
;
»
kam
si
vendar
zašla
?
«
»
Mene
to
celo
zabava
,
Dana
!
«
–
»
Tako
,
sedaj
ga
še
podpihuješ
,
da
bo
drugič
bolj
pogumen
;
«
–
jo
je
zavrnila
Dana
s
prisiljenim
nasmehom
,
sama
pri
sebi
pa
je
sklenila
,
da
je
za
prvi
poset
ta
človek
precej
drzen
.
»
Gospodična
Dana
,
saj
so
–
ali
če
hočete
–
smo
tudi
moški
taki
,
«
se
je
izkušal
opravičiti
Nemec
;
»
ako
nam
obeta
zatajevanje
in
hlinjenje
več
koristi
,
tedaj
se
radi
boljše
delamo
,
nego
smo
,
vsaj
pred
zakonom
.
Saj
je
naravno
,
da
moški
,
hoteč
ugajati
svoji
izvoljenki
,
prikriva
kar
najbolj
svoje
slabosti
ter
se
izkuša
pokazati
v
najboljšem
svitu
.
«
»
Toda
,
prijatelj
,
ta
preobrat
provzroči
ravno
ljubezen
,
«
se
je
vmešal
Perič
ter
hotel
še
nekaj
dodati
,
toda
Nemec
ga
je
tako
pomenljivo
pogledal
in
se
tako
ironski
nasmehnil
,
da
so
Periču
ostale
besede
obtičale
kar
v
grlu
.
»
Ta
preobrat
traje
le
za
medenih
tednov
,
potem
se
pa
skoraj
pokažeta
oba
v
pravi
podobi
,
«
je
završil
Nemec
svoje
dokazovanje
.
Porogljivi
njegov
smeh
in
pomenljivi
pogled
ni
ušel
niti
Dani
,
niti
Olgi
ter
je
celo
poslednjo
nekoliko
zmedel
,
kar
se
le
pač
ni
dostikrat
pripetilo
.
Ko
sta
se
Perič
in
Nemec
vračala
v
mesto
,
je
dejal
spotoma
le-ta
tovarišu
:
»
Imenitna
goska
je
tvoja
nevesta
!
Kdo
ve
,
ali
ti
ne
uide
prvi
večer
po
poroki
?
To
je
dekle
iz
srednjega
veka
;
noče
razumeti
,
čemu
je
poklicana
ona
in
vsaka
ženska
sploh
.
Jaz
se
le
čudim
,
da
se
je
tebi
vdala
.
«
»
No
,
stalo
me
je
tudi
precej
truda
.
«
»
Verjamem
.
«
Molčala
sta
nekaj
časa
.
»
Sicer
pa
naj
do
poroke
vlada
ona
,
po
poroki
pa
bom
jaz
.
–
Napačna
pa
vendar
ni
;
znaš
,
to
je
tudi
posebna
slast
,
dobiti
za
ženo
tako
nedolžno
,
naivno
igračico
.
–
A
propòs
!
Kaj
ti
je
bilo
treba
govoriti
o
preobratu
moža
v
zakonu
?
«
»
Oprosti
,
nevede
sem
zašel
«
,
je
dejal
Nemec
ter
se
potuhnjeno
muzal
.
Perič
se
je
takoj
pomiril
ter
je
dobrovoljno
dejal
prijatelju
:
»
Ivan
,
zakaj
se
pa
ti
ne
lotiš
Olge
?
Ona
je
tudi
bogata
in
ni
napačna
.
«
»
Premodra
je
za-me
,
«
je
dejal
ironski
Nemec
ter
se
mefisto-felski
zasmejal
–
»
in
pa
meni
se
tako
dobro
godi
brez
vezi
–
!
«
»
Kam
pojdeva
nocoj
?
«
-
je
vprašal
po
kratkem
molku
Perič
.
»
Kam
?!
K
Lizi
seveda
!
«
Vesel
Peričevega
predloga
,
je
udaril
Perič
parkrat
z
bičem
po
konju
,
da
je
jel
dirjati
in
sta
bila
znanca
prav
kmalu
v
mestu
in
v
gostilnici
»
Pri
Lizi
«
.
V
ozki
,
ne
posebno
čisti
Zamorski
ulici
je
bila
stara
gostilnica
,
ki
se
je
še
vedno
imenovala
»
Pri
Lizi
«
,
dasi
ni
bilo
ondu
že
davno
več
one
Lize
,
po
kateri
so
imenovali
gostilnico
.
Perič
je
bil
tam
vsakdanji
gost
,
ki
je
obično
pripeljal
s
sabo
še
kakega
znanca
;
včasih
jih
je
pa
bila
velika
razposajena
družba
v
mali
zakajeni
,
gospodi
odločeni
sobi
.
Kadar
pa
je
bil
Perič
sam
,
ga
je
bujna
plavolasa
točajka
Netka
zabavala
v
dolgih
večerih
,
sedeč
po
dovršenih
opravilih
poleg
njega
.
Ko
je
tisti
večer
stopil
z
Nemcem
v
gosposko
sobo
»
pri
Lizi
«
,
je
bilo
že
več
drugih
gostov
,
samih
Peričevih
znancev
.
Naročene
večerje
jima
pa
ni
prinesla
Netka
,
ampak
druga
mlajša
,
izzivajoča
lepotica
kostanjevih
las
in
temne
polti
.
»
Pepica
,
kje
je
pa
Netka
?
«
jo
je
sladko
vprašal
Perič
ter
jo
prijel
okoli
pasu
.
»
Stoj
!
«
je
rekel
Nemec
;
»
te
se
mi
ne
dotikaj
;
kaj
ne
,
Pepica
,
da
si
samo
moja
?
«
»
Eh
,
kako
pa
«
,
je
dejala
ta
;
»
Netka
pa
pride
pozneje
–
obe
prideva
,
«
je
dejala
pomenljivo
Nemcu
.
Gostje
so
izpraševali
Periča
o
novem
mestnem
vodovodu
,
in
pogovor
je
postal
splošen
in
živahen
–
kar
eden
izmed
družbe
pogleda
na
uro
ter
vzklikne
,
da
skoro
zamude
predstavo
;
tedaj
so
naglo
plačali
in
odšli
v
gledališče
.
Nemec
in
Perič
sta
ostala
sama
,
a
kmalu
sta
se
jima
pridružili
Netka
in
Pepica
.
Pili
in
kadili
so
vsi
štirje
ter
bili
čim
dalje
boljše
volje
.
Prijatelja
sta
šla
vsaki
na
drug
konec
mize
,
da
sta
bila
lahko
še
bolj
prosta
ter
lahko
še
bolj
intimno
občevala
vsaki
s
svojim
dekletom
,
včasih
tiho
šepetaje
,
včasih
pa
se
glasno
smejoč
.
»
Glej
,
Pepica
,
kako
lep
parček
sta
Netka
pa
Perič
!
Kaj
ne
da
,
človek
bi
ju
kar
naslikal
!
«
»
Ka-a-aj
?
«
je
vprašal
raztegnjeno
Perič
,
ki
ga
je
bilo
imenovanje
njegovega
imena
zmotilo
v
sladkem
občevanju
.
»
Ivan
–
gospod
Ivan
pravi
,
da
sta
vidva
kaj
lep
par
,
in
da
bi
vaju
najraje
naslikal
.
«
»
Saj
je
fotograf-amateur
,
naj
le
poskusi
svojo
pripravo
!
«
je
rekel
Perič
.
»
Res
,
krasna
misel
–
saj
do
mojega
doma
je
le
par
korakov
;
vrnem
se
takoj
.
«
In
hotel
je
iti
.
»
Ti
si
pa
res
fotograf-specijalist
,
da
fotografuješ
tudi
po
noči
!
«
se
mu
je
rogal
Perič
.
Nemec
je
bil
nekoliko
v
zadregi
,
in
da
bi
to
prikril
,
se
je
glasno
prisiljeno
zasmejal
,
Perič
mu
je
pomagal
,
a
točajki
,
ne
vedoč
,
zakaj
se
smejata
prijatelja
,
sta
se
tudi
smejali
s
srebrnima
,
zvonkima
glasoma
.
Smejali
so
se
tako
vsi
štirje
nekaj
časa
,
in
ko
so
nehali
,
je
začel
zopet
ta
ali
drugi
,
in
zopet
so
udarili
vsi
v
glasen
,
vprav
epidemski
smeh
.
Ko
so
črez
nekaj
časa
vendarle
nehali
,
je
rekel
Nemec
s
prisiljeno
resnim
glasom
:
»
Jutri
prideva
opoldne
sem
obedovat
;
prinesem
s
seboj
aparat
in
vaju
naslikam
tako
objeta
,
kakor
sta
sedaj
.
Imenitno
!
«
Privil
je
še
on
Pepico
k
sebi
ter
dejal
:
»
Glej
,
tak-le
parček
sta
vidva
.
«
–
Pozno
je
že
bilo
,
ko
sta
prijatelja
ostavila
gostilnico
»
pri
Lizi
.
«
»
Ti
,
ti
Nemec
«
,
je
jecljal
Perič
,
nekoliko
vinjen
,
»
pa
da
bi
ona
slika
...
«
»
Ne
bodi
siten
;
saj
napravim
le
eno
sliko
in
jo
dam
tebi
,
da
se
boš
včasih
zabaval
še
ob
spominih
.
«
–
Ko
je
Nemec
videl
,
kako
Perič
nesigurno
tava
,
kakor
da
bi
šel
po
temi
,
mu
je
zaigral
krog
ustnic
oni
čudni
,
njemu
lastni
mefistofelski
nasmeh
.
Sam
pri
sebi
pa
je
dejal
:
»
Škoda
bi
vendar
bilo
,
da
bi
se
obesila
Dana
na
to-le
nacifrano
budalo
–
in
z
njo
vsa
ona
dota
in
ves
oni
sijaj
!
«
–
Drugega
dne
po
obedu
je
Nemec
res
naslikal
Periča
v
objetju
z
Netko
;
doma
je
sliko
izvršil
in
naredil
še
eno
tako
.
–
Zvečer
sta
bila
že
zopet
»
pri
Lizi
«
.
Sedela
sta
ob
svoji
navadni
mizi
,
a
sama
in
malobesedna
.
Točajki
sta
imeli
opraviti
okoli
gostov
v
drugi
sobi
.
»
Jutri
bo
torej
odhodnica
Danina
in
njene
matere
?
«
je
vprašal
po
daljšem
molku
Nemec
.
»
Jutri
,
da
«
,
je
dejal
Perič
–
»
saj
prideš
?
«
»
Ne
utegnem
,
imam
službo
.
«
Umolknila
sta
zopet
.
Perič
je
vrtel
v
roki
kupico
vina
,
Nemec
pa
si
je
s
prsti
v
laseh
podpiral
glavo
.
Znaš
,
Franjo
,
da
si
ne
bi
bil
nikoli
mislil
,
da
si
tak
naivnež
v
ljubezni
;
objemi
krog
pasu
,
poljubi
na
čelo
,
na
roko
–
to
je
vse
,
kar
smeš
pri
svoji
nevesti
.
«
»
Kaj
morem
,
ako
ni
drugače
?
«
»
Pri
takih
treba
–
odločnosti
;
na
videz
ti
bo
huda
in
v
tistem
hipu
morda
tudi
v
resnici
huda
–
potem
bo
pa
na
samem
premišljevala
,
da
je
tvoja
strast
vendarle
lepa
,
in
privadi
se
tvojim
burnim
objemom
in
vročim
poljubom
;
in
ko
se
prepriča
,
da
te
k
temu
sili
strastna
ljubezen
,
se
ji
še
bolj
prikupiš
.
«
»
Tudi
o
njej
–
o
Dani
,
misliš
tako
?
«
»
O
vseh
enako
.
«
Perič
se
je
zamislil
.
–
Vreme
je
bilo
že
več
dni
deževno
,
vlažno
in
gorko
,
in
Nemec
,
katerega
je
vselej
ob
takem
vremenu
mučila
nevralgija
,
je
bil
prav
slabe
volje
.
Čakala
niti
nista
,
da
prideta
Netka
in
Pepica
,
ampak
odšla
sta
nenavadno
zgodaj
.
Tisti
večer
,
predno
sta
odpotovali
Dana
in
nje
mati
,
je
bila
v
Rošerjevem
salonu
večja
družba
.
Razen
Olge
in
Periča
ter
Rošerjevih
–
je
prišel
tudi
Nikola
z
mestne
šole
nalašč
za
to
priliko
–
dalje
Josip
Vid
,
jurist
v
poslednjem
letu
,
ter
njegov
brat
Milan
,
gimnazijski
profesor
;
mlad
,
parfumovan
lajtnantček
s
skrbno
zaokroženimi
brčicami
in
tesno
se
oprijemajočo
uniformo
;
lepa
,
mlada
in
vesela
učiteljica
,
Josipa
Vida
zaročenka
;
poštna
upraviteljica
,
neznatna
,
tiha
stvarca
,
katere
ni
nihče
zapazil
,
razen
,
kadar
so
ji
ponujali
jedi
;
in
naposled
dve
mestni
dami
,
Danini
prijateljici
–
ena
izmed
njiju
,
Zdenka
,
fina
,
jako
muzikalna
,
zelo
naobražena
,
toda
že
stara
kakih
osemindvajset
let
;
Dano
je
učila
klavir
.
Zdenka
in
Dana
sta
se
imeli
prav
radi
,
in
kadar
je
Dana
bivala
v
mestu
ter
se
učila
glasbe
,
krojitve
,
risanja
in
šivanja
,
ji
je
bila
Zdenka
ljuba
družica
.
Z
Zdenko
je
še
prišla
lepa
,
mlada
,
interesantna
gospa
Elza
,
katero
je
Zdenka
tudi
učila
klavir
;
predstavila
jo
je
bila
Dani
že
pred
letom
dni
.
Bila
je
ta
gospa
Elza
soproga
Poljaka
Vronskega
,
a
čudovito
tiha
in
skromna
.
–
O
svoji
mladosti
in
o
svoji
rodovini
Vronska
ni
govorila
nikdar
,
dasi
je
Zdenka
poskušala
večkrat
izvedeti
kaj
iz
nje
,
osobito
zato
,
ker
so
jo
včasih
mučili
čudni
dvomi
.
–
O
svojem
možu
je
pa
često
govorila
,
pravila
tudi
,
kak
čudak
da
je
;
a
Zdenka
ga
ni
videla
nikdar
,
dasi
je
hodila
Vronsko
poučevat
na
dom
že
celo
leto
.
Iz
pogovorov
in
iz
vsega
ponašanja
je
sicer
Zdenka
kmalu
raz-videla
,
da
je
Elza
Vronska
najbrže
Iz
prav
preproste
rodovine
in
neizobražena
,
a
vse
to
je
znala
Elza
jako
spretno
prikrivati
in
sicer
ne
najmanj
z
modro
redkobesednostjo
,
ki
pri
ženskih
ni
baš
tako
navadna
,
a
jo
zato
moški
tem
bolj
čislajo
.
Poleg
tega
je
bila
Elza
jako
plemenitih
misli
in
vedoželjna
,
in
Zdenka
jo
je
imela
res
rada
.
Dasi
je
bila
videti
bogata
,
je
Elza
vendarle
živela
preprosto
;
niti
ni
zahajala
v
mnoge
rodbine
,
niti
ni
sprejemala
mnogih
posetov
,
niti
ni
potratno
živela
.
Ko
je
Zdenka
po
očetovi
smrti
ostala
z
materjo
s
praznima
rokama
,
je
ponujala
svoje
zmožnosti
po
časopisih
,
in
prav
po
tej
poti
se
je
z
njo
seznanila
Elza
,
katero
je
učila
Zdenka
razen
klavirja
tudi
petje
in
francoskega
jezika
.
Elza
je
bila
vitke
,
lepe
,
polne
rasti
s
krasnim
,
finim
izrazom
in
posebno
lepimi
,
globokimi
,
izrazitimi
očmi
pod
gostimi
,
jako
razkroženimi
obrvmi
in
gostimi
,
dolgimi
,
kostanjevimi
lasmi
,
katere
si
je
na
lahko
in
rahlo
spletala
,
tako
da
so
ji
vedno
uhajali
preko
ušes
.
Nje
obraz
je
bil
vedno
čudno
strog
in
resen
ter
tako
bled
,
da
je
bilo
videti
,
kakor
da
boleha
ta
ženska
za
bledico
.
Zdenka
in
Dana
sta
večkrat
govorili
o
njej
ter
si
rekli
,
da
je
gotovo
v
svojem
življenju
izkusila
kaj
izredno
bridkega
,
ker
je
tako
otožna
in
do
vseh
nezaupna
.
Zdenka
jo
je
vpeljala
med
svoje
znance
ter
ji
predstavila
tega
in
onega
;
a
Elza
se
je
kazala
vselej
tako
boječo
,
tako
nezaupno
in
najrajša
se
je
ogibala
novega
znanja
.
Ko
je
nekoč
prišla
Zdenka
nenadoma
k
Elzi
,
je
srečala
tu
njenega
soproga
Vronskega
,
sicer
že
postarnega
,
a
jako
olikanega
in
naobraženega
moža
.
Odslej
je
niso
več
mučili
dvomi
o
Elzi
,
in
postala
je
njej
in
Vronskemu
prav
intimna
prijateljica
.
Ker
Vronska
nista
imela
nič
otrok
,
je
sprejela
Elza
od
siromašne
matere
triletno
dekletce
;
a
ko
je
je
dobro
nahranila
,
oblekla
in
obula
,
jo
je
zahtevala
mati
nazaj
,
češ
,
da
ji
sosede
očitajo
,
ker
je
zavrgla
svojega
otroka
..
–
Zdenka
je
bila
tudi
priča
marsikateremu
burnemu
prizoru
med
Elzo
in
Vronskim
;
često
sta
se
pri
obedu
sprla
.
Za
neznatno
malenkost
,
za
nedolžno
besedo
,
katero
je
Elza
razumela
krivo
,
je
včasih
vzkipela
,
in
ob
takih
prilikah
se
je
pojavila
vsa
njena
neomika
.
Dasi
je
Zdenka
kot
nepristranska
svedokinja
morala
skoro
vselej
obsoditi
njo
ter
pritrditi
Vronskemu
,
vendar
ji
Elza
tega
ni
štela
v
zlo
,
in
kadar
je
odšel
nje
soprog
po
svojih
trgovskih
opravilih
,
je
bila
kmalu
zopet
tiha
,
skromna
,
boječa
Elza
...
Tudi
Dani
se
je
bila
Elza
navzlic
vsem
svojim
posebnostim
prikupila
,
in
zato
je
pisala
ona
Zdenki
,
naj
pripelje
na
nje
odhodnico
tudi
Vronsko
s
seboj
.
–
O
Vronskem
seveda
ni
bilo
misliti
,
da
pride
s
soprogo
vred
,
ker
je
vedno
pravil
,
kako
mora
živeti
redno
kakor
ura
;
pa
saj
so
že
bili
navajeni
znanci
videti
na
sestankih
in
posetih
lepo
,
mlado
Vronsko
samo
...
Mladi
lajtnantček
,
videč
skrivnostno
,
interesantno
damo
in
v
svesti
si
svoje
neodoljivosti
,
ji
je
jel
takoj
dvoriti
.
Tudi
pri
večerji
je
sedel
poleg
nje
,
ji
stregel
prav
brižno
,
se
ji
nerodno
laskal
ter
hitel
zmagovito
si
sukati
brčice
,
pomenljivo
upiraje
svoje
glupe
oči
v
njene
.
Elza
se
mu
je
le
nasmihala
,
a
govorila
je
po
svoji
navadi
prav
malo
–
segrela
pa
se
zanj
čisto
nič
ni
.
Ko
je
pozneje
sedel
lajtnant
poleg
Josipa
Vida
in
ga
je
ta
dražil
z
lepo
ženo
,
mu
je
nevoljno
odgovoril
:
»
Ba
,
čemu
mi
bode
,
ko
je
mrtva
kakor
kamen
!
«
–
A
Josip
Vid
je
nato
pripomnil
nekaj
o
kislem
grozdju
...
Profesor
Milan
Vid
je
pa
sedel
poleg
Zdenke
ter
se
divil
nje
duhovitosti
in
izobraženosti
,
a
še
mnogo
raje
so
mu
uhajale
oči
na
mnogo
lepši
vis-a-vis
–
na
živahno
učiteljico
,
mnogo
lepšo
zaročenko
mlajšega
njegovega
brata
.
Olga
je
sedela
poleg
Rošerja
,
nasproti
svoji
ljubljenki
Dani
;
le-tej
je
bila
Peričeva
nenavadna
vsiljivost
nocoj
skoro
zoprna
,
osobito
,
ker
je
dobro
opazila
,
da
se
ogreva
tem
bolj
,
čim
več
pije
raznovrstnih
vin
.
Da
bi
oni
fini
Perič
ne
poznal
mere
v
pijači
!
In
vendar
res
;
takega
ni
še
videla
nikoli
!
Po
večerji
so
prosili
Zdenko
,
naj
bi
jim
zapela
.
Ni
se
dala
dolgo
prositi
.
Ker
se
je
spremljevala
najrajša
sama
,
je
sedla
h
klavirju
.
Igrala
je
dovršeno
,
a
njen
mehki
,
ljubko
topli
glas
je
zazibal
vso
družbo
v
nekako
sanjavo
blaženost
,
kar
se
dogaja
vselej
pri
umetniških
užitkih
po
–
izvrstnem
obedu
.
Zdenka
je
potem
še
zaprosila
Josipa
Vida
,
da
je
z
njo
zapel
duet
iz
neke
opere
,
Olga
ju
je
pa
spremljala
.
Rahločutni
,
senzitivni
Dani
je
šla
glasba
res
do
srca
,
in
globoko
jo
je
čutila
.
Drugi
pa
so
se
le
delali
,
kakor
da
umetniški
uživajo
;
zaklopili
so
oči
ter
tako
,
napol
dremaje
,
prebavljali
bogati
obed
.
–
Ko
je
Perič
slišal
lahno
oddaljujoče
se
korake
,
je
pogledal
brzo
k
vratom
ter
videl
Dano
;
naglo
je
vstal
in
šel
za
njo
.
»
Dana
,
jaz
ti
imam
povedati
nocoj
mnogo
,
mnogo
pred
tvojim
odhodom
–
iz
oči
v
oči
–
stopi
z
mano
tu
sem
v
budoarček
svoje
mame
!
«
Rekši
ji
je
ponudil
roko
ter
jo
odvedel
naglo
v
bližnjo
sobico
,
katero
je
medlo
razsvetljevala
raz
strop
viseča
rožnobojna
luč
.
Povlekel
jo
je
za
sabo
na
divan
ter
ji
hitel
šepetati
:
»
Dana
,
Dana
,
poljubi
me
–
poljubuj
me
nocoj
,
poljubuj
mnogo
brez
konca
in
kraja
za
mnogo
časa
in
bodi
–
moja
!
«
–
Obilo
vino
mu
je
močno
dišalo
iz
ust
,
katera
je
s
silo
pritiskal
na
Danine
ustnice
,
da
se
kar
ni
mogla
geniti
,
niti
odpreti
ust
;
groza
jo
je
izpreletavala
,
ko
ga
je
videla
tako
besnega
,
pijanega
!
Branila
se
je
in
ga
pehala
od
sebe
,
ali
njegove
roke
so
jo
držale
kakor
klešče
–
bil
je
vedno
silnejši
in
drznejši
...
S
pretrganim
,
zadušenim
glasom
je
dejala
:
»
Pustite
me
,
drugače
zavpijem
!
«
.
Vstala
mu
je
iz
naročja
,
in
ko
je
planil
za
njo
,
tedaj
ga
je
pehnila
nazaj
s
tako
silo
,
da
je
omahnil
na
divan
;
ona
je
pa
zbežala
v
svojo
sobo
.
Perič
pa
je
sikal
na
divanu
,
vzdihoval
v
onemogli
jezi
.
»
Nemce
,
Nemec
,
ta
ni
,
kakor
vse
druge
–
jaz
bedak
...
«
Dana
,
ko
se
je
nekoliko
umirila
,
se
je
vrnila
k
družbi
,
vedoč
,
da
bi
jo
utegnili
pogrešati
.
V
njenem
srcu
je
vse
kipelo
,
v
njeni
duši
vse
trepetalo
.
Ko
je
vstopila
,
ji
je
skočila
Olga
naproti
,
ji
dela
roko
okrog
pasu
in
dejala
:
»
Iz
jeze
,
da
te
ni
bilo
tu
,
sem
ves
ta
čas
dvorila
lepi
Elzi
;
saj
veš
,
da
so
lepe
ženske
moja
slabost
.
«
Ko
pa
je
videla
Danin
bledi
obraz
,
se
je
kar
ustrašila
.
»
Kaj
ti
je
,
duša
,
angelj
?
«
»
Povem
ti
potem
,
ko
pojdeva
leč
–
pusti
me
!
–
Kje
je
Perič
?
«
»
Odšel
je
,
ko
se
je
prav
kratko
in
naglo
poslovil
.
«
–
Drugo
jutro
se
je
Rošerica
začudila
,
da
ni
bilo
Periča
na
kolodvor
,
in
vprašala
je
Dano
o
njem
.
»
Pusti
me
,
mama
;
ne
govori
mi
več
o
njem
–
meni
se
Perič
–
in
sploh
vsi
moški
studijo
,
silno
studijo
!
«
–
Rošerica
in
Dana
sta
bili
sami
v
ženskem
kupeju
dunajskega
brzovlaka
.
–
Dasi
se
je
Dana
pomenkovala
z
Olgo
pozno
v
noč
in
se
ji
je
bila
popolnoma
izpovedala
,
ji
je
bilo
vendar
še
vedno
neznosno
hudo
pri
srcu
,
ter
neki
notranji
čut
jo
je
silil
,
da
se
izpove
svoji
materi
,
ker
drugače
ne
bode
imela
miru
.
In
vendar
,
kako
bode
mogla
materi
razložiti
,
da
noče
o
Periču
nič
več
vedeti
?
...
Glava
jo
je
bolela
,
oči
so
ji
bile
udrte
,
v
sencih
ji
je
pa
bílo
in
jo
bodlo
tako
,
da
si
jih
je
čestokrat
stiskala
z
obema
kazavcema
,
nabirala
čelo
in
zapirala
oči
.
»
Gotovo
sta
z
Olgo
bedeli
in
govorili
vso
noč
,
zato
te
pa
sedaj
glava
boli
,
«
je
izpregovorila
mati
.
»
Govorili
sva
res
dolgo
,
a
tudi
potem
,
ko
je
ona
že
bila
zaspala
,
nisem
jaz
mogla
zatisniti
očesa
.
«
–
»
Uboga
,
uboga
moja
dragica
,
ali
je
bil
razpor
s
Peričem
...
«
»
Stojte
,
mama
!
Nikakor
mi
...
«
Tedaj
jo
je
Rošerica
prijela
ljubeznivo
okolo
pasu
,
jo
pritisnila
bliže
k
sebi
in
si
položila
njeno
glavo
na
svojo
ramo
.
»
Umiri
se
,
dete
,
izkušaj
zaspati
!
«
jo
je
tolažila
Rošerica
.
»
Ne
,
mama
–
prej
ti
moram
povedati
vse
,
in
potem
bom
morda
šele
mirna
.
Toda
kaj
ne
,
da
z
očetom
opraviš
vse
le
ti
;
ti
mu
piši
ter
mu
reci
...
«
»
Storim
,
dete
,
kakor
ti
hočeš
!
«
–
»
Veš
«
,
je
pričela
šepetaje
–
»
ko
sta
sinoči
pela
Zorko
in
Zdenka
a
Olga
ju
je
spremljala
,
sem
hotela
malo
iz
sobe
«
...
Umolknila
je
.
»
No
in
potem
?
«
»
Potem
?
...
«
»
Je
prišel
Perič
za
teboj
,
kaj
ne
da
?
«
–
»
Da
,
in
bil
je
tako
grdo
pijan
...
«
»
Ne
–
zdi
se
mi
,
da
je
bil
le
dobre
volje
,
otrok
moj
!
«
»
Potem
je
pa
bilo
še
hujše
«
...
Šepetaje
je
govorila
materi
na
uho
,
dasi
sta
bili
čisto
sami
v
kupeju
.
–
»
Dobro
,
pri
očetu
opravim
vse
jaz
,
če
hočeš
in
če
misliš
,
da
ti
ne
bode
žal
.
«
»
Nikoli
,
mama
,
nikoli
!
«
–
Vzela
je
malo
,
fino
pelerino
,
se
zavila
vanjo
,
naslonila
glavico
na
materino
ramo
ter
zatisnila
oči
.
Rošerica
ji
je
gladila
mehke
,
svilnate
lasce
,
jo
božala
preko
sencev
črez
glavo
,
da
je
Dana
kmalu
prav
trdno
zaspala
...
Ko
se
je
prebudila
,
je
bila
mirnejša
,
in
tudi
glava
je
ni
bolela
več
tako
hudo
.
Zaužila
je
s
slastjo
nekaj
jedi
in
pijače
,
potem
pa
je
govorila
z
materjo
kakor
navadno
o
vsakovrstnih
rečeh
Istega
dne
popoldne
se
je
pripeljal
Perič
k
Rošerju
.
Veletržec
je
sedel
v
dobro
segreti
obednici
ter
prebiral
novodošlo
pošto
,
ko
je
vstopil
Perič
.
Rošer
ga
je
pogledal
nekoliko
začudeno
,
inženir
pa
se
je
delal
,
kakor
da
ni
razumel
tega
pogleda
,
ter
stopil
naravnost
k
Rošerju
,
ki
je
bil
vstal
ter
mu
ponudil
roko
.
Sedla
sta
.
»
Zdaj
ste
torej
sami
?
«
je
dejal
Perič
.
»
Sam
–
in
ako
se
ne
privadim
bolje
–
danes
mi
je
namreč
grozno
dolgčas
–
poletim
najbrže
še
jaz
za
njima
,
ko
odpravim
še
nekaj
sitnih
opravkov
.
«
»
In
gospodična
Olga
,
je-li
tudi
ona
odpotovala
?
«
je
vprašal
Perič
,
dasi
je
dobro
vedel
,
da
se
odpelje
ob
istem
času
,
kakor
Dana
,
samo
na
nasprotno
stran
.
»
Tudi
,
tudi
–
ali
je
niste
videli
davi
z
njima
?
«
»
Ne
;
ni
me
bilo
na
kolodvoru
...
«
»
Ah
,
kaj
mi
pravite
!
Pa
ne
da
bi
bili
zaspali
,
ka-li
?
«
»
Zaspal
?
Vso
noč
nisem
zatisnil
očesa
!
«
»
Potem
pa
ne
vem
...
«
»
Gospod
Rošer
«
,
mu
je
segel
Perič
v
besedo
–
»
vi
si
gotovo
ne
morete
misliti
,
kako
jaz
ljubim
Dano
...
in
ta
nepopisna
ljubezen
in
pa
–
mea
culpa
–
tudi
vino
,
ki
me
je
sinoči
bilo
razgrelo
–
to
je
krivo
,
da
sem
se
ji
zameril
...
«
»
Mislim
si
,
da
so
pač
le
malenkosti
;
taki
razpori
se
menda
često
dogajajo
med
zaljubljenci
«
–
je
dejal
Rošer
–
»
upam
,
da
ne
bóde
tako
hudo
.
«
–
»
Ne
vem
...
Prišel
sem
prav
radi
tega
,
da
bi
hoteli
vi
biti
tako
dobri
ter
ji
vi
pisali
,
kako
...
no
,
kako
sem
skesan
in
žalosten
...
«
»
Bolje
bode
,
če
to
storite
sami
«
,
je
dejal
Rošer
,
smejoč
se
.
»
Ne
upam
si
...
«
»
Storite
,
storite
;
jaz
ji
samo
povem
,
da
ste
bili
tu
in
ste
se
skesano
izpovedali
–
dasi
še
ne
vem
,
v
čem
obstoji
vaša
pregreha
.
«
Ker
je
Rošer
uvidel
,
da
mu
Perič
ne
more
odkriti
usodne
tajne
,
je
ukazal
prinesti
vina
in
mrzlih
jedi
;
a
inženir
se
je
sedaj
kmalu
razvedril
ter
zopet
–
upal
.
Pri
večerji
pa
ni
hotel
ostati
,
češ
,
da
ga
družba
pričakuje
v
mestu
.
Ločila
sta
se
veselo
–
iskreno
kakor
vselej
...
Tretjega
dne
po
odhodu
svoje
žene
in
hčerke
je
dobil
Rošer
dolgo
pismo
;
ondukaj
mu
je
pisala
soproga
med
drugim
tudi
to-le
:
–
»
Niso-li
bili
opravičeni
moji
dvomi
?
Kolikokrat
sem
Ti
,
posebno
zadnje
čase
,
dejala
,
da
mi
Perič
ne
ugaja
,
ter
da
nas
je
od
začetka
vse
le
slepil
s
prikupljivo
zunanjostjo
in
ljubeznivostjo
!
–
Zdaj
pa
sem
natanko
izpregledala
...
In
one
stvari
,
katere
smo
slišali
o
njem
,
tudi
niso
bile
neosnovane
–
žal
,
da
ne
.
–
Sreča
je
le
,
da
se
je
izpozabil
,
in
da
ga
je
Dana
zavrgla
kar
sama
od
sebe
.
Da
,
ona
Te
lepo
prosi
,
da
ga
ji
nič
več
ne
omeniš
,
kakor
da
ga
mi
vsi
sploh
ne
bi
bili
nikdar
poznali
...
Revica
si
ne
more
odpustiti
,
da
se
je
zagledala
v
tega
nevredneža
,
dočim
je
zavrgla
,
Bog
ve
,
koliko
vrednih
mož
.
Se-li
spominjaš
,
da
sem
se
čudila
radi
