pohodniku
,
in
komaj
vstanem
,
teka
že
mlinarjeva
Rezika
in
hoče
govoriti
s
teboj
,
Mabelle
,
pa
sem
rekla
:
Pogledam
—
in
zdaj
tak
strah
...
“
„
Rezika
!
“
zavrisne
dekle
in
skoči
iz
postelje
.
„
O
,
daj
!
Obleci
me
naglo
,
zlata
dobra
Manon
—
ne
pusti
je
stran
,
zakliči
jo
!
“
Manon
stresa
pentlje
na
svoji
glavi
,
meče
obleko
na
tresočo
se
deklico
odpira
vrata
.
Oh
,
kake
komedije
!
In
vse
radi
pisarja
!
Kite
napol
razpletene
,
čižme
napol
prevezane
,
v
solzah
prečuto
noč
,
moreči
strah
na
obrazu
,
prihiti
Rezika
,
vije
obupno
roke
:
„
Prijeli
so
ga
snoči
...
Postojnski
...
Kručin
je
izporočil
...
„
Postojnski
!
“
Mabellin
obrazek
oka
meni
za
hip
—
se
oživi
odločnosti
:
„
Naglo
,
Manon
,
uredi
mi
lase
—
teci
,
Rezika
,
ukazi
konja
.
“
Samo
napol
so
pripeti
lasje
,
komaj
zapeta
obleka
,
pa
nepočakana
se
iztrže
Mabelle
dojilji
iz
rok
,
hiti
na
dvorišče
,
naganja
hlapca
,
obljubuje
Reziki
:
„
Rešim
ga
ali
umrjem
.
“
Manon
hiti
po
svojo
gospo
.
V
nočni
halji
priteče
prestrašena
,
ko
sedi
hčerka
že
na
konju
:
„
Stoj
,
Mabelle
,
kam
hočeš
?
“
„
Pustime
,
mama
,
umiri
se
,
Rezika
,
pojdi
domov
.
“
„
Martin
,
Martin
!
“
kliče
Armande
,
pa
nezadržna
odvihra
hčerka
.
„
Povej
vendar
,
dekle
,
kaj
se
je
zgodilo
?
“
vprašuje
Reziko
,
a
ne
razume
njenega
pojasnila
.
Napol
oblečen
prihiti
Martin
,
vidi
Reziko
,
odprti
hlev
,
Jana
,
ki
si
briše
roke
ob
usnjati
pripas
,
in
razume
vse
.
„
Martin
,
Martin
,
“
vije
Armande
roke
,
pripoveduj
!
“
...
Vroče
mu
postane
ob
njeni
tožbi
,
ob
njeni
prošnji
:
„
Da
si
ne
naredi
kaj
,
Martin
...
“
Njemu
zaupa
,
njega
prosi
,
pa
on
sam
je
kriv
—
ponižati
je
hotel
markizo
,
menil
je
,
da
ji
naredi
most
preko
brezdna
njenega
ponosa
,
pa
je
le
poglobil
brezdno
,
vzel
je
krepostni
ženi
,
ljubeči
materi
edino
oporo
—
njeno
dete
.
Bodimo
Napoleoni
,
je
rekel
včeraj
,
zdaj
vidi
sam
,
kako
je
težko
vladati
okolnostim
.
Zaprl
bi
bil
uhajača
,
ne
poslušal
zaljubljenega
otroka
.
Toda
rekla
je
:
„
Umrjem
...
“
In
zdaj
?
„
Konja
!
“
ukazuje
hlapcu
,
vprašuje
Reziko
po
dogodku
noči
.
K
Andrianu
je
jezdila
?
S
solzami
izprosi
življenje
uhajačevo
.
Zdaj
pride
tedaj
na
vrsto
Andrian
.
O
,
velik
modrian
je
Chapotin
:
Nam
vsem
se
nameri
lahko
,
da
premaga
srce
dolžnost
.
Slučaj
,
usoda
,
—
vrag
vedi
kaj
—
nam
meče
vedno
polena
pred
noge
.
Nikdar
ne
bo
človek
Bog
,
nikdar
...
„
Takoj
grem
po
Vašo
hčerko
,
gospa
markiza
,
dovolite
,
da
Vas
spremim
—
ne
skrbite
,
nič
hudega
ne
bo
.
Mal
roman
,
kot
se
je
plel
svoje
dni
med
gradom
in
pristavo
.
Mabelle
pozabi
kmeta
,
se
poroči
s
knezom
—
voilà
tout
!
“
Zadel
jo
je
.
Iztrgala
mu
je
roko
,
strmela
tako
plašno
vanj
,
da
se
je
spomnil
blede
gospe
v
conciergeriji
,
ki
je
strmela
ravnotako
v
komisarja
,
kateri
je
prinašal
smrt
.
Smrt
!
Kaj
ne
umori
žalost
nežne
Armande
,
če
pade
Mabelle
,
opaljen
,
poparjen
cvet
?
Naglo
je
skočil
na
konja
,
da
ni
več
videl
modrih
oči
,
ki
so
odpirale
morje
očitkov
.
Saj
so
to
tiste
oči
,
ki
so
se
smejale
dečku
v
auxerskem
gradu
,
to
je
tista
deklica
,
ki
mu
je
sladila
in
grenila
življenje
.
Kar
je
dobrega
v
njem
,
je
vzklilo
pod
njenim
vplivom
,
kar
je
slabega
,
tudi
tega
je
kriva
edino
ona
—
kajti
nikdar
nikjer
še
ni
bilo
tako
vroče
,
a
tako
zaničevane
ljubezni
.
Počasi
konj
,
počasi
,
kam
se
nama
mudi
?
Kaj
moreva
rešiti
,
kaj
popraviti
?
Za
neprijetne
novice
bo
vedno
rano
dovolj
.
Vrag
z
Grgom
!
Kaj
se
da
ujeti
?
„
Andrian
sumi
,
“
je
rekla
Mabelle
.
Da
bi
ga
velel
loviti
Andrian
?
Ni
verjetno
.
Andrian
ne
ve
—
in
težko
mu
bo
,
kadar
izve
.
Nobenega
upanja
več
—
vedno
bo
stal
uhajač
med
Mabello
in
Andrianom
.
Bodimo
Napoleoni
,
ustvarjajmo
si
življenje
,
zrnagujmo
!
Da
,
Martin
.
Ti
govoriš
,
a
drugi
odloči
.
In
Napoleon
,
on
sam
,
ki
se
zdi
sebi
in
tebi
bog
,
pade
kot
žrtev
lastne
prevzetnosti
.
Do
neke
meje
,
do
neke
meje
samo
nas
pusti
igrati
se
bogove
višja
oblast
.
Zdaj
smo
tu
,
zdaj
urejujemo
deželo
,
hočemo
iztrgati
ljudstvu
iz
srca
praznoverje
,
a
ljudstvo
nas
zasmehuje
,
kaže
na
svoje
lesene
in
kamenite
kipe
:
K
njim
smo
romali
in
bomo
,
ko
pomete
vihra
Francoze
od
nas
...
Nestalna
je
naša
sreča
,
—
Napoleon
—
s
tvojo
zvezdo
ugasne
tisoče
drugih
.
Kdo
bi
hotel
še
živeti
,
če
se
razblini
v
nič
tvoje
mogočno
osvoboditeljno
delo
?
Samo
oni
bi
mogel
,
ki
veruje
v
Previdnost
,
samo
oni
,
kateremu
stoji
na
strani
zvesta
duša
...
Jaše
Martin
niz
breg
,
po
cesti
.
Med
topoli
in
kleni
ob
Reki
,
med
borovjem
in
smrečjem
pod
skalami
se
vije
cesta
.
Tiho
je
v
zraku
,
negibno
je
drevje
,
začudene
štrle
v
zrak
skale
.
In
očitajoče
,
pretresujoče
stoji
ob
robu
ceste
znamenje
.
Razpelo
,
izdelano
od
nerodne
roke
,
odičeno
z
gozdnim
cvetjem
.
Martin
ustavi
konja
.
Neumno
je
vse
to
...
To
okorno
,
nelepo
delo
kmetskega
samouka
naj
predstavlja
najvišjo
misel
krščanstva
:
Sina
božjega
,
ki
odrešuje
svet
...
Mar
ne
skrunijo
taka
dela
svetosti
,
mar
ne
utrjajo
zabitega
ljudstva
v
njegovih
vražah
?
Takemu
znamenju
se
odkrivajo
,
tu
molijo
.
O
križ
v
samoti
,
med
skalami
,
koliko
trudnih
potnikov
ti
je
tožilo
svoje
težave
!
Stoji
Martin
,
premišljuje
.
Ne
mudi
se
mu
v
Postojno
,
ne
mudi
domov
.
Tako
čudno
nespretno
je
izrezljana
Kristova
glava
,
tako
nadebelo
teče
kri
po
kratkem
životu
...
Vendar
brezdno
za
njim
,
skale
nad
njim
se
strinjajo
,
vežejo
v
globoko
misel
:
Postoj
,
človek
,
premišljuj
!
In
zato
ne
vidi
ljudstvo
,
Martin
,
nerodnega
,
smešnega
dela
—
ono
vidi
in
sliši
samo
opomin
večnosti
—
preprosta
vera
mu
razodeva
nerazumno
čudo
:
Kako
je
odrešil
Sin
božji
svet
.
Stoji
Martin
,
skloni
glavo
.
Nerodni
,
veliki
križ
ga
spomni
malega
križa
—
dva
kosca
lesa
,
na
njih
Križani
iz
late
.
Vsak
večer
in
vsako
jutro
ga
je
poljubovala
pobožna
žena
,
njegova
mati
,
poljubovala
in
vzdihovala
:
„
O
sladki
Jezus
,
ne
zapusti
me
,
v
svoje
svete
rane
skrij
me
!
V
smrtni
uri
ne
zabi
me
,
k
sebi
priti
povabi
me
...
“
S
takim
znamenjem
v
roki
je
umrla
,
umrla
žalosti
,
ko
se
je
družil
njen
sin
s
četami
,
ki
so
podirale
in
rušile
svetišča
.
Ona
ni
umela
,
siromašica
,
da
je
bil
to
boj
za
visoke
cilje
,
da
se
mora
porušiti
staro
,
da
se
zida
novo
.
O
mati
!
Vendar
si
imela
v
marsičem
prav
...
Najčistejšo
idejo
umaže
dih
človeške
strasti
,
delo
osvobojenja
je
postalo
rabljevo
delo
,
duh
,
ki
se
je
hotel
oprostiti
Boga
,
se
je
klanjal
blatu
.
O
mati
!
Naj
poljubim
v
spominu
nate
noge
in
rane
tega
križa
,
naj
bi
bila
v
mojem
srcu
tvoja
preprosta
vera
,
naj
bi
umrl
mirno
in
sveto
kakor
ti
...
Konj
muli
redke
bilke
ob
brezdnu
,
gospodar
kleči
na
trhli
klopi
.
Ne
mudi
se
mu
v
Postojno
,
ne
mudi
se
mu
domov
.
V
samoti
ga
je
poklicala
materina
duša
.
Rahlo
tika
in
kaplje
v
skalnati
steni
,
cvetje
ob
križani
glavi
zapira
oči
—
Martin
sliši
materin
glas
,
ponavlja
njeno
molitev
:
„
V
svoje
svete
rane
skrij
me
,
v
smrtni
uri
ne
pozabi
me
...
“
Dobro
da
ne
veš
,
Armande
,
kako
mrzlo
je
danes
v
Postojni
...
Ostro
piha
burja
od
Nanosa
,
stresa
kostanjiče
pod
gradom
,
lipe
pred
gradom
.
Prijazna
župna
cerkev
se
pozdravlja
z
gradom
,
izpušča
iz
sebe
stare
ženice
,
otroke
in
može
,
ki
so
poslušali
vsakdanjo
jutranjo
mašo
.
Vsi
hite
mimo
moža
stare
korenine
,
ga
pozdravljajo
spoštljivo
.
Pl.
Hueber
,
poštar
postojnki
,
vihti
palico
,
kima
,
si
suče
brke
.
Ni
on
od
muh
.
Mož
je
,
ki
ni
bežal
kakor
drugi
tržani
o
prvemu
prihodu
Francozov
.
Z
župnikom
Benigarjem
in
pisarjem
Šaeberjem
se
je
podal
naproti
generalu
Muratu
in
pridobil
tako
Postojni
milost
velikega
sabljača
.
Zdaj
čaka
župnika
,
da
naredita
običajni
izprehod
po
novem
drevoredu
in
se
pomenita
s
tajnikom
intendance
,
ki
že
hodi
,
zavit
v
bel
plašč
,
stisnjenih
ram
,
po
drevoredu
.
Župnik
,
mož
srednje
,
krepke
rasti
in
inteligentnega
obraza
,
plešaste
glave
,
nagubanega
čela
,
stopi
iz
cerkve
,
se
nasmehne
staremu
prijatelju
.
„
Pozdrav
,
reverendissime
domine
!
“
Hueber
pomoli
Andreju
Magajnu
tobačnico
:
„
Je
vous
prie
,
monsieur
rector
in
profesor
naše
slavne
gimnazije
...
“
„
Merci
,
mon
très
cher
.
“
Župnik
spusti
konce
koščenih
prstov
v
rjavi
prah
.
„
Da
,
doživeli
smo
:
Postojna
ima
gimnazijo
in
nižjo
šolo
,
dva
razreda
v
enem
prostoru
...
“
„
Pa
vam
naredimo
že
prostor
,
sitni
pedagogje
,
izpraznim
vam
svoj
hlev
—
kaj
se
ne
pobriga
intendant
za
to
?
“
Župnik
mahne
z
roko
:
„
Godefroy
Andrian
de
Varburg
je
izvrsten
mladenič
.
Toda
če
ga
kaj
vprašaš
,
te
pošlje
k
tajniku
,
ta
k
intendantu
—
no
,
pa
kaj
je
z
Regipontom
?
Začne
tudi
on
z
muhami
?
Glejte
ga
!
Ne
ozre
se
na
nas
,
ne
počaka
.
Mimo
njega
gredo
dekleta
po
vodo
na
grajski
studenec
,
srečujejo
ga
tržani
in
kmetje
.
On
ne
odzdravlja
.
Sicer
se
ustavlja
ob
vsakem
drevesu
,
ogleduje
skrbno
lističe
,
boža
debelce
.
“
„
Oh
,
“
si
zasuče
poštar
brke
,
„
muhasti
so
ti
Francozi
.
Eine
launenhafte
Nation
,
Hochwürden
.
Pa
kaj
—
letali
ne
bomo
za
njim
.
Preobjedel
se
je
,
monsieur
.
“
In
trdo
se
ustavi
poštar
,
udari
s
palico
ob
tla
.
Župnik
je
neodločen
:
„
Danes
sem
hotel
,
ravno
danes
,
govoriti
o
tej
sitni
aferi
,
o
učiteljski
plači
.
Učitelj
in
pomožni
učitelj
nižje
šole
,
saj
veste
,
prijatelj
,
Valentin
Persoglia
in
Anton
Vencais
,
sta
zmeraj
nad
menoj
...
Plače
ne
dobita
.
Pomagam
naj
,
ravnatelj
.
Pa
si
ne
morem
sam
sebi
pomagati
.
Očitata
mi
,
pomislite
:
—
„
Kaj
Vam
,
prečastiti
!
Vi
dobivate
kot
vodja
gimnazije
in
profesor
humanitete
in
aritmetike
tisoč
—
in
gospod
kaplan
,
profesor
gramatike
in
francoskega
jezika
,
devetsto
frankov
na
leto
.
A
mi
siromaki
?
Spoznali
so
učitelju
štiristo
frankov
,
pomožnemu
učitelju
tristo
.
Pri
vas
v
gimnaziji
znaša
šolnina
po
tri
franke
na
mesec
,
pri
nas
po
tri
krajcarje
.
In
še
te
,
kdo
jih
prinese
?
Ta
jih
nima
,
oni
jih
neče
dati
,
pravi
,
da
se
otroci
tako
ne
nauče
ničesar
in
je
res
tudi
težava
,
če
poučujeta
dva
učitelja
v
eni
sobi
;
če
je
en
deček
tepen
,
vpijejo
vsi
—
in
če
ni
tepen
,
se
nič
ne
nauči
.
Intendanca
pravi
:
Potrpite
,
da
se
dobi
kak
denar
;
že
več
mesecev
ne
vidimo
plače
,
da
nam
ne
dajo
dobri
ljudje
živeža
,
bi
umirali
od
lakote
.
“
„
Silno
težko
mi
je
,
“
maha
župnik
z
rokami
,
„
poslušati
te
tožbe
,
ko
ni
v
moji
moči
,
da
pomagam
.
Saj
se
godi
tudi
nam
tako
,
saj
se
godi
tudi
ljubljanskim
profesorjem
in
učiteljem
tako
.
Šola
mora
biti
,
je
ukazal
Marmont
,
občine
naj
prevzamejo
oskrbo
,
šolnina
bo
vrgla
tudi
nekaj
,
so
računih
.
Pa
Francozi
so
izpraznili
,
ko
so
prišli
v
deželo
,
vse
blagajne
;
kje
naj
vzamejo
občine
.
In
šolnina
,
kdo
jo
prinese
;
ta
je
oproščen
iz
tega
ali
onega
vzroka
,
drugi
ne
more
,
tretji
noče
.
V
Ljubljani
pravijo
učiteljem
,
da
so
poslali
proračun
za
to
leto
v
Pariz
,
da
ga
pregleda
in
potrdi
cesar
.
A
cesar
je
na
Ruskem
.
Revščina
pa
je
res
neverjetno
velika
.
Prostovoljni
darovi
pod
Francom
,
znižanje
denarne
vrednosti
,
grozne
vojskine
naklade
so
spravile
vso
Kranjsko
na
beraško
palico
,
rede
se
zdaj
samo
vozniki
.
“
„
Uredilo
bi
se
vse
to
z
umnim
gospodarjenjem
,
da
bi
dal
Napoleon
mir
;
a
kaj
ko
ni
konca
vojnim
nadlogam
.
Če
se
uresniči
,
kar
pravijo
vesti
iz
Avstrije
,
da
Napoleon
topot
bitko
izgubi
—
potem
pritisne
zopet
na
deželo
z
krvnim
in
denarnim
davkom
.
“
„
Če
se
uresniči
,
potem
nas
reši
Bog
Napoleona
—
vse
čaka
napeto
—
in
radi
se
bomo
iznebili
Francozov
.
“
„
O
radi
!
“
pritrdi
iz
vse
duše
poštar
in
si
zaviha
junaške
brke
,
pogleda
po
drevoredu
:
„
Kako
se
ustijo
,
da
so
nam
naredili
teh
par
let
svojega
bivanja
več
za
povzdigo
prometa
in
šolstva
,
kakor
Avstrijci
vsa
stoletja
.
Pa
prosim
Vas
,
reverendissime
:
Ali
so
naredili
,
česar
bi
ne
bila
storila
naša
vlada
,
zdaj
ko
se
premlaja
ves
svet
?
Če
bolj
počasi
,
pa
bolj
solidno
...
Rečem
Vam
,
prečastiti
,
dasiravno
ali
ravno
zato
,
ker
uživate
čast
ravnateljstva
—
kake
pa
so
te
francoske
šole
?
Vse
nezrelo
.
“
„
Katekizem
poudarja
državljanske
dolžnosti
,
uči
kmeta
voziti
gnoj
,
“
se
nasmehne
grenko
župnik
.
„
Zdaj
so
nas
porabili
,
ker
ni
bilo
drugih
zmožnih
mož
,
ko
odraste
izobražen
naraščaj
,
potisnejo
duhovnika
popolnoma
iz
šole
.
Zdaj
je
materinščina
podlaga
,
na
kateri
se
zida
—
a
ko
se
priuči
mladina
novemu
deželnemu
jeziku
—
prežene
francoščina
ilirščino
in
oni
fantasti
v
Ljubljani
,
ki
pripisujejo
Napoleonu
zasluge
in
namene
,
o
katerih
se
mu
še
ne
sanja
ne
—
si
izbrišejo
oči
.
Gladka
francoščina
izpodrine
domači
jezik
hitreje
kot
nemščina
,
gospod
poštar
.
“
„
Prokleto
je
škoda
!
Lepšega
jezika
in
koristnejšega
za
Avstrijca
ni
kot
je
nemški
.
In
ravno
zdaj
pridejo
ti
vragi
,
ko
so
se
jele
snovati
povsod
šole
,
da
se
nauči
naš
narod
nemške
omike
.
Sezidali
smo
pod
pritiskom
okrožnega
glavarja
pl.
Kreuzbergerja
novo
šolo
,
stala
nas
je
11.493
gld
.
Ogromni
stroški
!
Polovico
smo
nabrali
s
prostovoljnimi
doneski
,
polovico
sta
dala
cerkev
in
šolski
patron
.
Pa
so
nam
jo
lepo
vzeli
Francozi
,
meni
nič
,
tebi
nič
osnovali
gimnazijo
in
potisnili
učitelja
,
ki
naj
pripravljata
za
gimnazijo
,
v
eno
sobo
...
“
Župnik
maje
z
glavo
,
seže
po
tobačnico
in
pojasnuje
mirno
razgretemu
Hueberju
:
„
Omika
,
prijatelj
moj
,
ni
nemška
,
ne
francoska
.
Dokler
so
in
bodo
vtepavali
nemški
korporali
našim
otrokom
nemščino
,
samo
nemščino
,
ali
francoščino
,
dotlej
bo
naše
,
omiki
tako
dostopno
ljudstvo
dobivalo
mesto
kruha
kamen
.
“
Staremu
poštarju
se
naježe
brki
,
pa
preden
se
izlije
njegovo
razžaljeno
nemško
čuvstvo
v
ogorčene
besede
,
ustavi
njega
in
župnika
razburjen
,
zasopel
klic
:
„
Gospod
Andrej
!
“
Gospod
Andrej
!
Po
stezici
za
zidom
priteče
v
suknji
,
širok
,
zalit
obraz
poten
in
bled
,
čokat
mož
.
„
Kaj
pa
je
,
Kručin
,
kaj
?
“
vprašuje
župnik
.
„
Gospod
Andrej
,
gospod
poštar
,
ugledna
moža
sta
,
pomagajta
mi
:
Snoči
so
prijeli
žandarji
mojega
hlapca
,
ki
je
hotel
k
teti
v
Celje
,
žandarji
so
se
zmotili
—
menijo
—
da
je
Mihčev
Grga
.
“
„
Mihčev
Grga
,
“
se
vznemirita
gospoda
.
„
Da
se
je
dal
ujeti
!
“
se
čudi
poštar
.
„
Pomagajte
gospodje
,
sicer
ga
ustrele
in
kaznujejo
Mihčeve
,
mene
,
občino
—
in
poroka
se
odloži
.
Vama
bo
verjel
intendant
,
izpričajta
,
da
je
moj
hlapec
—
da
se
so
zmotili
žandarji
.
“
„
Gotovo
so
se
zmotili
,
“
pritrdi
Hueber
,
si
zasuče
brke
in
gleda
kot
bi
hotel
prebosti
vse
francoske
žandarje
.
Župnik
pomišlja
,
gleda
za
belim
plaščem
pri
Ribniku
in
se
prepriča
:
„
Gotovo
so
se
zmotili
,
le
hitro
do
Regiponta
,
ne
varčujte
z
obljubami
.
“
„
Rešiti
ga
moram
,
četudi
gre
vse
na
kant
,
“
sklene
moško
Kručin
.
—
Regipont
stoji
ob
Ribniku
in
gleda
v
vodo
,
ki
stopa
tako
tiho
izpod
zemlje
.
Mučno
mu
igra
po
črnikastem
obrazu
,
zdi
se
mu
,
da
ga
vprašuje
njegova
slika
iz
vode
:
Kako
se
počutiš
po
junaškem
delu
?
Uhajača
izročaš
smrti
.
Ti
je
bila
mar
dolžnost
ali
maščevanje
?
Maščevanje
—
odgovarja
rahla
tožba
v
zraku
,
krivijo
se
drevesca
,
valovi
studenec
:
Prezirala
te
je
,
vodila
Andriana
za
nos
,
sleparila
vnetega
očeta
,
ponosno
mater
.
Haha
!
Zaradi
kmeta
!
In
Andrian
je
hodil
dan
za
dnem
...
Klanjal
se
je
visokomerni
materi
,
se
topil
radosti
ob
usmevu
hinavske
hčere
.
In
on
,
Regipont
,
ga
je
še
zavidal
...
A
ko
je
jel
hujšati
Andrian
,
ko
je
taval
okrog
bolj
mrtev
kot
živ
,
govoreč
o
sami
zlatolaski
,
ko
je
zanemarjal
vso
svojo
dolžnost
—
tedaj
se
je
zasmilil
Regipontu
.
Tekmoval
bi
itak
le
brezuspešno
ž
njim
,
z
Marmontovim
varovancem
.
Zato
je
ostajal
doma
,
sadil
lipe
in
kostanje
.
Drevored
mu
je
v
tolažbo
.
Že
so
se
ukoreninila
drevesca
,
že
jih
ne
izruje
več
burja
.
In
ko
se
razrasto
v
košate
velikane
,
bodo
straža
burji
,
kras
trgu
,
počitek
potniku
,
šumeli
bodo
poznim
rodom
o
Regipontu
,
o
Francozih
,
ki
so
bili
delavni
za
kras
in
korist
Ilirije
,
a
niso
želi
hvaležnosti
.
Drevored
,
zasajen
po
vzorcu
ljubljanskega
ob
celovški
cesti
,
bo
prijetno
šetališče
vedoželjnemu
,
ki
bo
prihajal
iz
vseh
strani
velike
Francije
,
da
si
ogleda
čudež
sveta
.
Tako
je
menil
generalni
guverner
Ilirije
maršal
Marmont
,
ko
je
obiskal
razprostrani
dom
predpotopnih
živali
,
skrivališče
človeka
o
turških
pohodih
,
skrivnostni
prehod
potuhnjenke
Pivke
.
Če
je
izvabila
že
prej
postojnska
vilenica
glasovite
goste
v
prastari
trg
,
če
je
prišel
turški
princ
iz
Palestine
semkaj
—
koliko
več
sveta
privabijo
uglajene
ceste
,
varnost
,
izobraženi
tržani
.
Natančno
je
računil
in
sodil
Marmont
,
le
tega
ni
preudaril
,
da
je
opoteča
vsaka
sreča
,
tako
tudi
Napoleonova
,
ni
preudaril
,
da
bo
tožil
ta
trdokorni
narod
vedno
po
starem
—
da
bodo
bežali
Ilirci
v
avstrijsko
vojsko
,
da
bodo
ljubile
komisarjeve
hčere
uhajače
...
„
Pomota
je
,
“
pravi
Kručin
,
stoječ
pri
Ribniku
,
pri
globokem
studencu
,
„
in
plačam
,
pri
moji
veri
!
rad
plačam
,
da
le
dobim
svojega
hlapca
vun
.
“
Regipontove
drobne
oči
zaiskre
,
se
razširijo
:
„
Pomota
—
že
mogoče
.
Ko
bi
le
hotel
verjeti
intendant
v
njo
...
“
Burja
piše
okrog
strastno
govorečih
,
zapiše
v
zamreženo
lino
debelega
grajskega
stolpa
,
potrka
na
Andrianova
okna
.
V
stolpu
upre
okovani
jetnik
krasno
oko
v
lino
,
stresa
verigo
,
ki
mu
težko
oklepa
roko
in
nogo
:
Od
belih
svobodnih
skal
prihaja
burja
,
kliče
bojevnika
svobode
.
Vso
noč
je
upiral
krepko
mlado
telo
v
zid
,
vso
noč
je
zvijal
roke
,
zdaj
so
pomodrele
in
zatekle
;
veriga
mu
poje
rožljaje
:
Oj
ta
vojaški
boben
,
ta
bo
moj
mrtvaški
zvon
...
Uklenjen
,
ko
se
je
vdajala
duša
junaški
misli
!
Ej
intendant
,
mladi
intendant
.
Trije
fantje
,
eno
dekle
.
Drugi
je
zasačil
prvega
,
drugi
in
tretji
pošljeta
prvega
v
smrt
.
Kaj
ti
nisem
hotel
s
poti
,
mladi
intendant
?
V
gradu
plane
Andrian
iz
težkih
sanj
,
zdi
se
mu
,
da
sliši
rožljanje
verig
,
krik
,
trkanje
.
Kaj
je
že
tu
neprijetna
ura
zasliševanja
,
uradovanja
?
Andrian
kliče
slugo
,
posluša
.
Nihče
se
ne
odzove
,
še
je
temno
v
spalnici
,
tiho
po
hodniku
,
krik
jetnika
v
stolpu
ne
more
do
grajskih
soban
.
Andrian
se
oddahne
.
Beže
strahovi
sanj
,
ki
so
povzročili
trepet
srca
,
bujno
utripanje
žil
:
Bujnolas
,
drznogled
mu
je
bil
vso
noč
pred
očmi
,
ž
njim
se
je
lovil
po
visokih
skalah
.
Vrh
za
vrhom
je
molel
ostre
zobe
v
zrak
,
za
vsakim
vrhom
puška
,
a
na
najvišjem
vrhu
Mabelle
.
Razpletenih
las
,
objokana
,
preplašena
.
Andrian
je
mignil
—
vse
puške
so
namerile
svetle
cevke
v
Grga
,
Mabelle
je
vila
obupno
roke
:
„
Pustite
ga
,
Andrian
—
saj
je
Kručinov
hlapec
!
“
Tako
je
razpredala
duša
še
v
spanju
tisto
,
kar
ga
moti
in
muči
,
kar
bi
pozabil
tako
rad
,
pa
stoji
pred
njim
kot
nepremakljiva
stena
,
ga
peče
kot
neugasen
ogenj
.
Da
je
moral
biti
tako
slep
!
Nič
ni
sumil
,
nič
ni
videl
...
Mabelline
pogoste
poti
v
mlin
si
je
razlagal
z
njenim
prijateljstvom
do
Rezike
v
njenem
sočutju
do
Chapotina
.
Kako
bi
se
bil
upal
misliti
o
njej
,
da
se
shaja
v
mlinu
s
fantom
,
da
skriva
markizina
hči
materi
tajnost
,
očetu
komisarju
pa
uhajača
.
Krasno
se
je
razcvetala
v
pomladi
,
pod
žarom
ljubezni
,
ki
ji
je
razgrevala
srce
.
Občudoval
jo
je
,
oboževal
—
bedak
Andrian
...
—
Jela
je
hirati
.
Nenadno
,
iz
neznanega
vzroka
.
Nežno
jo
je
izpraševal
Andrian
,
pošiljal
zdravnika
,
ugibal
pri
očetu
,
se
žalostil
z
materjo
.
Nihče
ni
vedel
odgovora
.
Komisar
je
obrnil
besedo
,
markiza
je
dolžila
moža
,
Callot
se
je
posmehoval
,
in
ona
,
oboževana
deklica
,
je
odgovarjala
trudno
:
„
Ne
vprašujte
,
Andrian
!
“
Tesnilo
ga
je
,
čutil
je
,
kako
vleče
neka
neznana
moč
deklico
k
sebi
,
ji
zajeda
življenje
.
O
zlobnem
bitju
volkodlaku
govore
tu
.
To
je
mrtvec
,
ki
vstaja
nočno
dobo
iz
groba
in
pije
kri
živih
.
Vene
in
umira
volkodlakova
žrtev
,
če
ne
preženejo
čari
pošasti
,
če
ne
izgrebejo
mrtveca
in
mu
ne
prebodejo
srca
z
jelševim
kolom
.
Kje
so
čari
,
ki
preženejo
pošast
tuge
od
Mabelle
,
kje
je
krivec
njene
bolezni
,
da
ga
poišče
Andrian
,
da
mu
prebode
zlobno
srce
?
—
Tedaj
je
ugibal
zaman
—
zdaj
je
tu
—
v
njegovi
roki
...
Da
bi
ne
bil
tako
!
Ali
moreš
ti
sovražiti
,
se
maščevati
,
Andrian
?
„
Premehke
duše
je
moj
sin
,
“
je
dejala
skrbnodobra
mati
.
Zdaj
moraš
biti
trd
,
Andrian
;
misli
samo
,
neumni
Andrian
,
kako
sta
se
smejala
tvoji
slepoti
.
Toda
ne
—
tista
trpka
usta
ne
poznajo
smeha
,
pogum
in
ponos
odsevata
s
čela
,
neuklonjena
moška
zavest
gleda
iz
krasnih
oči
.
„
Postava
velika
,
nos
raven
,
usta
sorazmerna
.
“
O
Andrian
,
neumni
Andrian
,
ti
sam
si
narekoval
Regipontu
,
ti
sam
si
podpisal
passeporte
tatu
svoje
sreče
.
Da
bi
bil
vsaj
šel
!
Potlačiti
,
kar
se
da
,
radi
komisarja
,
markize
!
Bridko
zadene
to
gospo
—
poniža
njeno
visokost
.
Preslab
ji
je
francoski
plemič
za
njeno
hčer
—
kako
se
razveseli
vesti
o
kranjskem
uhajaču
?
Mariage
!
Kvartali
so
in
burja
je
pela
.
Obetala
je
očetova
beseda
,
hčerka
je
rdela
,
a
mati
je
rekla
:
„
Ne
boš
možil
moje
hčere
,
tlačan
!
“
Naliv
je
bil
,
vihar
.
Chapotina
je
skrbelo
za
mlin
.
Da
bi
ga
bilo
odneslo
,
Chapotin
,
mlin
in
njegove
trmaste
prebivalce
,
ne
hodila
bi
midva
zdaj
na
Rusko
,
pogaženega
srca
,
strtih
nad
.
Da
bi
bil
vzel
vrag
Grga
in
Reziko
!
Regipont
,
zakaj
ni
molčal
,
kaj
mi
je
naložil
te
sitnosti
?
Kjer
sem
bil
jaz
slep
,
so
videle
njegove
drobne
oči
.
Ljubosumnost
...
Saj
je
hotel
iti
Regipont
,
saj
praviš
,
da
ga
je
ustavljala
ona
!
Odbil
je
Barkin
srečo
,
na
katero
sva
omedlevala
midva
,
a
ti
mu
pošiljaš
žandarje
na
pot
—
in
jaz
,
jaz
sem
intendant
...
Nerodni
fant
,
zakaj
si
se
pustil
ujeti
?
Seveda
:
Eden
,
brez
orožja
—
in
štirje
.
Še
tako
jim
je
dal
posla
.
Ali
je
zdaj
strt
uhajačev
pogum
?
Morda
se
zanaša
,
da
izve
ona
,
prihiti
,
preprosi
.
Ne
zanašaj
se
,
fant
!
Preden
izve
,
stojiš
že
pred
sodbo
,
preden
izve
,
si
mrtev
.
Intendant
se
prepriča
o
tvoji
osebnosti
,
te
pošlje
v
Trst
.
Vse
natihem
.
Naj
plačejo
sinje
oči
—
naj
plače
mati
—
tudi
intendant
je
plakal
,
in
služba
je
služba
.
O
lahko
,
lahko
te
reši
intendantova
beseda
:
„
Regipontova
pomota
—
hlapec
je
to
,
Anžina
iz
Brc
—
naj
gre
,
naj
gre
v
Teharje
in
se
ne
vrne
več
!
“
O
lahko
,
Grga
moj
,
draga
mademoiselle
de
Moussage
!
Ali
intendant
ni
zaljubljen
norec
,
intendant
ni
podkupljivec
,
intendant
dela
po
postavi
in
ta
je
neizprosna
:
Vsak
Francoz
,
ki
nosi
orožje
zoper
Francijo
,
zapade
smrti
,
njegovo
imetje
se
zapleni
.
Jasne
,
silno
jasne
so
te
besede
,
prelepa
mademoiselle
de
Moussage
!
Pa
ti
pozabiš
na
guvernerjevem
dvoru
,
v
prihodnji
slavi
,
ubogega
uhajača
...
Tudi
Andrian
pozabi
tvoj
sladki
obrazek
,
ljubko
postavo
,
tudi
njemu
ozdravi
slava
rane
ljubezni
.
Ne
,
gospod
komisar
!
Nič
več
ne
bom
prosil
,
pesnikoval
,
si
služil
njeno
usmiljenje
,
vaš
prezir
.
Na
Rusko
!
„
Ne
bodimo
,
gospod
intendant
,
mehkužni
trubadurji
nehvaležnih
dam
,
poiščimo
si
zvesto
ljubico
:
Bojno
slavo
—
smrt
.
“
Tako
je
rekel
Chapotin
in
njegov
nastop
je
bil
nastop
moža
,
ki
se
zaveda
,
da
je
ženska
podcenila
njegovo
vrednost
.
Ponos
je
mazilo
užaljenega
srca
.
Kje
je
tvoj
ponos
,
Andrian
?
„
Vi
ste
vsi
enaki
junaki
,
“
je
rekel
komisar
,
ko
je
naznanil
Chapotin
,
da
pusti
svoje
mesto
in
gre
k
vojakom
.
Na
Rusko
!
Začudil
se
je
Andrian
,
odprlo
se
mu
je
v
duši
:
Na
širne
,
nepremerne
stepe
,
kjer
zanje
smrt
in
se
smehlja
slava
!
...
„
Tudi
Vi
,
Andrian
?
“
je
zategnil
Mabellin
oče
ponosna
usta
.
„
Zložite
pesem
!
Bodimo
Napoleoni
,
Andrian
,
ne
strašimo
se
ovir
.
Tlačan
je
bil
,
ki
je
ljubil
svojo
gospo
.
Vrglo
ga
je
v
zmede
revolucije
in
,
si
je
iztrgal
iz
njenih
krvavih
valov
plemenito
soprogo
.
Bodimo
Napoleoni
,
Andrian
!
Naj
požigajo
vasi
in
mesta
—
zmaga
bo
Napoleonova
.
“
Kaj
je
hotel
povedati
?
Kaj
je
slutil
,
vedel
?
Ne
vprašam
,
gospod
komisar
,
kako
ste
uklonili
markizo
de
Villeneuve
,
plamen
v
Vašeh
očeh
,
trzanje
njenih
ustnic
izpričujeta
,
da
ni
še
minil
boj
med
plemkinjo
in
tlačanom
.
Užaljeni
ženski
ponos
ne
odpusti
,
mož
ne
more
prositi
svoje
pravice
.
Reci
,
Martin
:
Ti
ni
žal
,
da
si
se
okoristil
z
vabljivo
priliko
in
si
si
osvojil
,
kar
ni
tvoje
?
Ne
,
gospod
komisar
,
jaz
ne
znam
biti
Napoleon
.
Umrje
naj
,
kdor
si
je
zaslužil
smrt
!
Tako
krožijo
Andrianove
misli
,
vroče
oči
hite
po
mračni
sobi
,
se
ustavljajo
na
stropu
.
Muha
prileti
,
seda
intendantu
na
čelo
,
poizkuša
izprehod
po
nosu
.
Nagel
mah
—
muha
se
krči
v
Andrianovi
pesti
.
„
Ah
!
“
sikne
zadovoljno
srečni
lovec
,
„
te
imam
!
Rada
bi
ušla
?
Kako
se
gibljejo
tenke
nožice
,
iščejo
izhoda
...
Tako
dela
pač
zdaj
zaprti
in
uklenjeni
uhajač
...
Da
ve
ona
...
Roka
se
odpre
,
muha
sfrči
proti
oknu
.
Andrian
gleda
za
njo
.
Tako
bi
hitel
tudi
uhajač
,
da
mu
da
intendant
prostost
...
Pa
ne
bo
—
on
ne
!
“
Koraki
na
hodniku
predramijo
Andriana
.
Regipont
?
In
še
drugi
znani
in
neznani
glasovi
.
Župnik
?
Kaj
hoče
tako
rano
?
Zaradi
učiteljskih
plač
—
gotovo
.
Drugič
,
gospod
župnik
,
drugič
.
Zakaj
ga
je
privedel
Regipont
,
ko
ve
,
da
imamo
danes
važno
in
nujno
zadevo
?
Kaj
odpira
pisarno
in
kašlja
?
Ne
bom
vstal
,
tajnik
moj
,
četudi
privedeš
vso
Postojno
.
Uradna
ura
je
ob
osmih
.
Intendant
je
truden
,
preskrbel
si
mu
noč
brez
sna
,
Regipont
...
In
kaj
se
ti
tako
mudi
poslati
mladega
in
srečnega
človeka
v
smrt
?
Saj
si
mi
pravil
ti
sam
,
da
ljubi
komisarjeva
hči
uhajača
.
Ne
veš
,
da
umrje
tako
srečen
fant
težko
,
pretežko
?
—
Čuj
:
Regipont
kliče
Pierra
.
—
Aha
,
pogaja
se
,
da
bi
poklical
stari
svojega
gospodarja
.
—
Ne
smem
,
odbija
Pierre
,
ni
še
čas
...
Regipont
tišči
vanj
—
ej
Pierre
,
zdi
se
mi
,
da
so
ti
pokazali
cesarjev
obraz
podkupljiva
duša
!
Ne
,
ne
bo
vstal
intendant
,
pred
osmo
ne
,
najsi
pride
vsa
Postojna
...
Pa
Pierre
hodi
plazečega
se
koraka
po
sobi
,
odpira
polkna
,
premika
stole
,
prestavlja
obutev
.
Sami
znaki
želje
in
volje
gospoda
Pierra
,
da
vstane
gospodar
.
Andrian
molči
trmasto
in
miži
.
Sluga
pohrkuje
,
preliva
vodo
.
„
Kaj
je
vendar
,
da
mi
ne
daš
miru
!
“
se
oglasi
nevoljno
Andrian
.
„
Dobro
jutro
,
gospod
,
dobro
jutro
,
“
hiti
Pierre
in
ima
že
obleko
v
roki
.
„
Saj
sem
vedel
,
da
ne
spite
,
gospod
...
Zunaj
pa
so
gospod
tajnik
,
župnik
,
poštar
in
tisti
bogati
Kručin
,
ki
se
ženi
,
saj
veste
,
gospod
.
In
stvar
je
silno
važna
in
prosijo
,
da
bi
bil
gospod
intendant
,
ljubeznivi
gospod
intendant
,
tako
požrtvovalen
in
da
bi
vstal
pet
minut
poprej
,
nego
vstaja
poslednje
dni
—
in
rajna
gospa
mama
so
dejali
:
Rana
ura
,
zlata
ura
...
“
Bilo
je
,
bilo
,
Pierre
!
In
brez
tvojih
opomb
je
hitel
tvoj
gospodar
po
rosnem
jutru
—
sreči
naproti
...
Zdaj
je
minilo
vse
.
Starec
,
spremil
si
me
iz
Francije
v
Ilirijo
a
zdaj
pojdeni
,
kamor
me
ne
spremiš
...
„
A
kaj
hoče
župnik
,
poštar
,
Kručin
?
“
„
Pasje
seme
od
žandarjev
ti
!
Hlapca
hočem
,
svojega
hlapca
!
Vun
ž
njim
!
Sam
gospod
intendant
mu
je
podpisal
potno
pravico
,
in
ta
nesnaga
žandarska
mi
ga
ustavi
.
O
dobro
,
da
vem
.
“
Tako
odgovarja
razburjeni
Kručinov
glas
odzunaj
.
Kakor
pšica
od
loka
skoči
Andrian
pokonci
:
A
tako
,
gospoda
moja
?
Hlapca
hočete
?
Ne
bo
nič
!
Intendant
ni
tepec
,
da
bi
veroval
,
da
je
črno
belo
,
intendant
ni
podkupljivec
.
Regipont
—
koliko
so
mu
dali
,
da
jih
posluša
?
—
me
kliče
?
Lisjak
!
Sam
je
ugnal
zver
v
past
,
zdaj
hoče
zvaliti
vso
zamero
ljudstva
na
intendantove
rame
.
Ne
bo
nič
,
Regipont
!
Uhajač
mora
umreti
.
Ne
dokazujte
,
da
je
hlapec
,
dokažite
,
da
ga
ni
ljubila
komisarjeva
hči
—
in
svoboden
bo
.
„
Naglo
,
Pierre
!
Ne
,
stoj
!
Kaj
se
ti
mudi
?
Počasi
se
vrši
taka
preiskava
.
Ali
je
pripravljen
zajtrk
?
Uhajača
so
ulovili
,
Pierre
,
paragraf
pa
je
paragraf
in
jaz
sem
cesarjev
služabnik
.
“
„
Uhajača
!
Mon
Dieu
,
mon
Dieu
!
“
stoče
Pierre
,
„
kaj
bi
rekli
rajna
gospa
!
“
—
Sluga
sili
z
obleko
v
gospodarja
,
Andrian
se
mu
umika
,
hodi
po
sobi
,
maha
z
rokami
:
„
Kriv
je
,
gospoda
,
zaman
je
vaš
trud
—
to
je
volkodlak
,
gospoda
moja
...
“
„
Sveta
Genovefa
!
“
stresa
Pierre
glavo
.
Da
se
ni
zmedlo
gospodarju
,
od
vedne
ježe
na
Prem
,
od
hoje
za
komisarjevo
...
Oni
zunaj
govore
o
pomoti
,
o
hlapcu
,
ta
govori
o
uhajaču
in
smrti
—
in
oni
zunaj
niso
zaljubljeni
...
Ubogi
gospodar
!
„
Idi
,
Pierre
,
“
se
ustavi
Andrian
sredi
sobe
in
si
popravlja
srajček
,
„
reci
,
da
pridem
.
Ne
,
počakaj
—
daj
mi
sabljo
,
brez
nje
ne
stopim
predenj
,
porinem
mu
jo
v
srce
.
“
Andrian
stiska
zobe
,
se
gleda
v
visokem
zrcalu
,
mrmra
:
„
Bled
si
danes
,
postojnski
intendant
,
kaj
so
taki
sodniki
na
življenje
in
smrt
?
“
—
„
Voda
za
zobe
,
gospod
,
“
ponuja
Pierre
kupico
.
Raztresen
namaka
Andrian
ščetko
,
se
čudi
:
„
Si
še
tu
,
prijatelj
?
Ali
nisi
še
šel
?
A
,
vse
eno
je
.
Paragraf
je
paragraf
!
Pripeljejo
naj
ga
!
Dva
,
trije
,
da
ne
uide
.
Postave
je
velike
,
močne
.
Oči
krasnih
,
drzne
duše
.
Pazite
,
žandarji
.
Morda
vam
izbegne
na
poti
.
Da
bi
!
Srečno
pot
!
Pojdi
na
Rusko
,
Mihčev
Grga
,
stopi
na
pot
cesarjevim
zmagovitim
četam
.
Pomeriva
se
tam
,
prijatelj
.
Kaj
me
gledaš
,
Pierre
?
Uhajača
naj
pripeljejo
.
Aha
—
on
misli
,
da
se
mi
blede
.
Ubogi
Pierre
!
“
Andrian
si
izpira
usta
,
se
gleda
in
nagovarja
:
„
Bled
si
,
zelo
bled
,
prijatelj
Andrian
—
a
ona
ljubi
živordeča
lica
.
Prekrotko
gledaš
,
kakor
dober
dan
,
pravi
Pierre
—
a
ona
ljubi
drzne
črte
,
nenavadna
dejanja
.
Moj
zali
,
dobri
moj
Andrian
,
te
je
imenovala
rajna
mati
.
Ona
te
je
ljubila
zares
.
O
ti
!
Uhajač
!
Umrješ
.
Od
puške
.
Prelahka
smrt
!
Grem
in
poiščem
orodje
za
mučenje
,
mučim
te
,
mučim
,
kakor
mučita
mene
vidva
...
“
Na
konzolo
se
nasloni
Andrian
,
bledi
roki
se
skrijeta
v
mehkih
laseh
,
duša
posluša
,
trepeče
.
Kar
plane
vstran
kakor
od
električnega
toka
prešinjen
.
Zunaj
se
trese
srebrn
glas
,
žensko
krilo
zašumi
,
trepetajoča
roka
potrka
na
vrata
,
odpre
,
ne
da
bi
čakala
odziva
.
Na
pragu
stoji
Mabelle
!
Kakor
jo
je
videl
v
sanjah
,
razpletenih
las
,
obleko
v
neredu
,
deviške
prsi
v
burnem
valovanju
.
Da
pozabi
Armandina
hčerka
na
vse
ozire
,
kaže
,
da
ve
že
—
da
je
zadeta
v
dušo
.
Uboga
,
uboga
Mabelle
!
Kako
da
nisem
mislil
na
tvojo
žalost
,
ti
angelsko
dekle
?
Minila
,
utopila
se
je
maščevalna
jeza
v
morju
usmiljenja
.
Trese
se
kakor
srebrolista
trepetlika
ob
Reki
,
vsa
duša
ji
plava
v
prosečih
zenicah
,
na
posinelih
ustnicah
.
Mabelle
,
Mabelle
,
kako
bi
mogel
priklicati
jaz
le
senco
žalosti
na
tvoje
belo
čelo
,
a
on
,
on
voli
smrt
,
ne
tebe
.
Prositi
hočeš
—
ne
prosi
,
Mabelle
,
vse
drugo
zahtevaj
,
zapovej
—
tega
ne
...
Rahlo
kakor
mati
bolnega
otroka
jo
vodi
v
sprejemnico
,
jo
posadi
na
divan
.
„
Vi
tukaj
,
mademoiselle
in
sami
?
“
jo
nagovarja
,
stiska
njene
mrzle
roke
,
jo
zavija
v
svoj
plašč
.
„
Vi
ste
razgreti
,
a
pri
nas
je
mraz
.
Pierre
!
“
Seveda
je
stal
pri
vratih
.
Ali
je
sporočil
intendantovo
zapoved
,
da
pripeljejo
Grga
?
O
ne
zdaj
,
ne
!
Da
ga
ne
vidi
ona
,
da
bi
ne
bil
priča
Andrian
njenega
,
svojega
ponižanja
.
„
Pierre
!
Hitro
zajtrk
!
Onega
ni
treba
še
,
razumeš
?
Gospoda
v
pisarni
naj
počaka
.
Naglo
,
gospico
zebe
!
“
—
Pierre
odide
s
pogledom
na
Mabello
,
s
pogledom
,
ki
izraža
jasno
:
Ko
bi
vedela
rajna
gospa
!
Mlada
deklica
prijezdi
sama
,
razkuštrana
,
k
mlademu
gospodu
.
Konja
je
podila
,
da
je
ves
penast
.
Po
kaj
pride
,
zakaj
?
Kaj
se
ni
zmešalo
tudi
njej
?
In
oni
v
pisarni
?
—
Čudni
ljudje
.
Ne
jeze
se
,
da
morajo
čakati
.
Regipont
si
mane
roki
,
pravi
:
„
Zdaj
je
vaš
hlapec
na
varnem
.
Pa
ne
bo
tako
hitro
konca
zborovanju
v
sprejemnici
,
vrzimo
kvarte
,
gospoda
!
“
Andrian
zapira
okna
,
sede
k
trepetajoči
deklici
,
ki
sledi
s
plahim
pogledom
vsaki
njegovi
kretnji
.
„
Sama
sem
,
Andrian
,
“
mu
odgovarja
jecaje
,
brezglasno
,
in
trga
čipke
od
svoje
rutice
.
„
A
papa
je
že
za
menoj
,
in
konja
vodi
doli
Vaš
hlapec
,
papa
bi
bil
nevoljen
,
da
se
pregreje
konj
—
a
v
takem
slučaju
...
“
„
Seveda
—
plemenita
žival
...
“
„
A
človek
,
človek
...
Andrian
,
“
seje
ohrabrila
naglo
,
„
usmilite
se
!
Vam
je
lahko
,
imel
je
potni
list
,
recite
,
da
je
pomota
...
Vi
imate
zveze
—
nihče
Vam
ne
more
nič
...
Vaša
je
sodba
—
tam
je
samo
smrt
...
Sami
ste
mu
dali
passeporte
...
“
„
Ker
me
je
preslepila
zvijača
,
“
je
odgovoril
mračno
.
—
„
Ne
,
ne
Andrian
,
ne
govorite
tako
,
“
ga
je
prijela
z
mrzlimi
rokami
za
desnico
.
„
Včeraj
ste
mi
ponujali
svojo
pomoč
—
včeraj
Vam
nisem
smela
zaupati
—
danes
ste
edini
,
ki
more
pomagati
.
Če
umrje
,
ne
prenesem
,
ker
sem
jaz
,
samo
jaz
kriva
njegove
nesreče
.
Poslušajte
,
dobri
moj
Andrian
—
vse
Vam
povem
...
“
Naglo
kot
burjin
tok
so
vrele
zdaj
besede
—
njemu
so
trgale
s
fizično
bolestjo
srce
.
Pravila
mu
je
pravljico
o
mlinu
,
odkrivala
mu
je
otroškočisto
dušo
,
plemenito
srce
,
pripravljeno
na
vsako
žrtev
.
Za
uhajača
!
To
poveča
njegovo
krivdo
,
to
mu
podpiše
smrt
...
Vzbudila
se
je
zavist
in
jeza
in
ko
je
končala
in
sklonila
zlatolaso
glavo
,
žareča
sramote
,
ker
mu
je
odkrila
tajnost
dekliškega
srca
—
tedaj
je
pregovoril
mrzlo
:
„
Mademoiselle
mi
pripoveduje
zelo
zanimive
stvari
—
škoda
,
da
govori
postava
...
“
„
Ne
tako
,
Andrian
,
ne
tako
,
“
ga
je
prekinila
.
„
Svojo
zlato
dušo
mi
pokažite
,
usmilite
se
ubogih
roditeljev
...
Ves
moj
up
je
v
Vas
,
Andrian
—
ne
varajte
me
še
Vi
,
ne
bodite
trdosrčni
kakor
Barkin
.
Je
tudi
Vam
vse
samo
tisto
,
kar
se
imenuje
čast
?
Nima
ljubezen
res
nobenega
vpliva
na
trda
moška
srca
?
Andrian
,
moj
zvesti
prijatelj
—
včeraj
so
me
sprejele
in
podpirale
Vaše
roke
,
ko
me
je
onesvestila
vest
o
odhodu
onega
...
Nihče
me
ne
ljubi
,
Andrian
—
moji
roditelji
nimajo
srca
za
mene
—
ne
zapustite
me
še
Vi
...
“
Stisnjenih
ust
,
strmečih
oči
je
sedel
zraven
nje
.
Kaj
mu
pravi
?
Omamiti
ga
hoče
,
žrtvovati
se
hoče
...
Pa
on
je
preponosen
,
da
bi
sprejemal
žrtve
.
Mrzlo
je
izpregovoril
:
„
Obžalujem
,
mademoiselle
...
Vroče
čuvstvo
mojega
prijateljstva
je
poparila
slana
razočaranja
...
Prijateljstvo
ni
na
razpolago
vsako
uro
—
in
čast
je
možu
edina
uteha
.
Na
Ruskem
si
poiščem
lavorik
...
“
„
Na
Rusko
!
“
je
jeknila
,
kot
da
ji
je
prebodel
srce
.
Žareč
obrazek
je
pokrila
zopet
smrtna
bledost
,
kakor
da
mu
hoče
zakriti
,
kaj
se
ji
godi
v
duši
,
je
zakrila
lice
z
rokami
,
se
stisnila
vase
.
Pa
videl
je
solze
,
ki
so
kapale
med
prsti
,
videl
,
da
se
premaguje
,
da
ne
bi
zaihtela
na
glas
.
joče
,
joče
...
Četudi
za
drugim
,
vendar
ga
peče
vsaka
njena
solza
.
Kaj
ji
ni
obetal
v
pesmi
tolikokrat
,
da
hoče
žrtvovati
vse
za
njo
?
Za
njeno
ljubezen
je
menil
tedaj
,
sebičnost
ga
je
vodila
kakor
vsakega
zaljubljenega
.
Zdaj
ji
hoče
pokazati
,
da
jo
ljubi
nesebično
.
Mehko
jo
tolaži
:
„
Ne
jokajte
,
mademoiselle
!
Grem
na
Rusko
,
v
smrt
,
in
želim
,
da
me
ohranite
v
dobrem
spominu
.
V
pisarni
čakajo
možje
,
ki
hočejo
dokazati
,
da
je
ujet
po
pomoti
Kručinov
hlapec
.
Ker
trdite
tudi
Vi
tako
,
kako
bi
smel
dvomiti
intendant
o
besedi
tako
odličnih
prič
?
Naj
gre
hlapec
svojo
pot
,
intendant
mu
želi
srečo
.
Saj
imava
oba
isti
cilj
—
oba
greva
v
boj
.
“
„
Ne
govorite
tako
,
Andrian
,
“
je
trepetala
in
ihtela
:
„
Ne
hodite
,
ne
smete
iti
...
O
Bog
,
moj
Bog
!
“
Kakor
da
ni
razumela
,
da
izpusti
uhajača
...
Zakaj
ihti
?
Prečudno
...
Kot
bi
zasijalo
solnce
skoz
goste
oblake
,
ki
so
zastirali
dušo
.
„
Zakaj
ne
smem
iti
,
Mabelle
?
“
„
Ker
nimam
jaz
potem
nikogar
več
na
svetu
,
“
je
spustila
roki
in
mu
pogledala
naravnost
v
oko
.
Sinje
,
globoke
zenice
,
zrcalo
srca
!
Ni
bilo
v
njih
uhajačeve
slike
,
sebe
,
samo
sebe
je
videl
v
njih
Andrian
.
Trepetajoč
od
sreče
,
ki
je
prišla
tako
nenadoma
k
njemu
v
vas
,
ne
verujoč
samemu
sebi
,
je
vprašal
:
„
Mabelle
?!
“
Podala
mu
je
nežno
desnico
,
se
nasmehnila
skoz
solze
:
„
Na
veke
Vaša
,
Andrian
—
a
na
Rusko
ne
smete
.
“
Upognil
je
koleno
in
poljubil
nežno
roko
:
„
Ljubezni
ni
potreba
slave
,
Mabelle
,
najlepši
lovor
mi
bodo
te
drage
roke
.
“
„
Zajtrk
je
serviran
,
“
naznani
Pierre
in
obstane
v
vratih
.
Gospod
na
kolenih
,
žareč
!
...
Gospica
objokana
,
smehljajoča
se
kakor
solnce
po
dolgem
deževju
...
Tako
čudno
,
bolestno
:
Nenavadna
zaroka
,
kakor
je
vse
nenavadno
dandanes
.
No
—
vsaj
ne
bo
divjal
več
gospod
vedno
na
Prem
.
Več
ne
bo
sameval
on
,
ne
stari
sluga
.
Po
sobah
bo
hodila
rosna
in
lepa
,
spominjala
Pierra
rajne
gospe
.
V
kuhinji
se
bo
kretala
lična
kuharica
,
jezična
hišna
se
bo
pravdala
s
starim
Pierrom
.
In
kakor
je
pestoval
Andriana
,
tako
bo
pestoval
njegove
otroke
.
Da
bi
bila
doživela
to
rajna
gospa
!
...
Pierre
se
obrne
v
kot
,
si
otare
solzo
.
„
Pierre
,
stari
prijatelj
moj
,
“
ga
udari
po
rami
Andrian
,
„
pač
zaslužiš
,
da
mi
čestitaš
prvi
.
Ni
še
vse
dokončano
,
a
še
danes
snubimo
po
predpisih
,
pripravi
mi
obleko
za
snubitev
,
pripravi
kočijo
.
Ne
bojim
se
mademoisellinega
papana
,
vedno
mi
je
bil
naklonjen
,
toda
gospa
markiza
...
“
Pierre
vidi
,
da
zatrepeče
nekaj
na
malih
ustih
lepe
neveste
.
„
Mama
ima
papana
,
“
reče
in
položi
roko
na
Andrianov
laket
,
gre
v
obednico
.
A
tako
!
si
misli
Pierre
,
skregali
smo
se
doma
,
pa
se
zaročamo
tukaj
—
lepa
stvar
...
Hoj
—
in
tam
jase
že
komisar
!
„
Prihaja
,
gospod
Andrian
,
prihaja
!
“
„
Oprostite
me
tedaj
za
hip
,
mademoiselle
,
“
se
prikloni
intendant
.
„
Pomote
,
storjene
v
uradnih
stvareh
,
se
morajo
popraviti
hitro
,
in
v
pisarni
čakajo
težko
intendanta
.
“
Od
okna
do
okna
,
od
stolpa
na
vrt
,
z
vrta
na
stolp
je
blodila
tisto
predpoldne
Armande
.
Nežne
črte
,
razdejane
kakor
cvetna
greda
po
viharju
,
oko
strmeče
,
usta
v
plahem
trepetanju
.
Strmi
duša
,
ustavljena
na
vedni
poti
v
preteklost
,
na
visokem
poletu
prihodnosti
,
prebujena
iz
sanj
sedanjosti
.
Kakor
blodi
mesečni
človek
po
strehah
,
tako
je
hodila
ona
,
uspavana
od
slepega
ponosa
,
predana
željam
ženskega
srca
.
Ne
hčerkine
,
druge
ljubezni
je
želela
,
v
boju
s
svojo
dušo
je
odbijala
svojega
edinega
otroka
.
Strašno
jo
je
prebudil
obup
,
ki
se
je
kazal
včeraj
in
danes
na
Mabelli
.
„
Umrjem
ali
ga
rešim
,
“
je
rekla
in
odvihrala
.
„
Mal
roman
,
“
jo
je
zbodel
Martin
—
„
nič
hudega
.
“
A
v
glasu
,
v
trzanju
mišic
je
bila
skrb
,
obup
,
očitanje
:
Ti
si
kriva
!
—
Ona
?
Kako
?
On
,
samo
on
je
kriv
.
Martin
,
Martin
!
Iz
same
zlobe
si
podpiral
Mabellino
zmoto
.
Da
je
zaupala
svojo
skrivnost
materi
,
bi
jo
bila
mati
opozorila
,
ji
prepovedala
.
Pomagala
bi
bila
,
da
bi
bil
ušel
varno
in
že
davno
nesrečni
uhajač
,
preden
bi
se
bil
mogel
ugnezditi
v
otročje
Mabellino
srce
.
Je
mogoče
nemogoče
?
Njena
Mabelle
,
to
angelsko
bitje
!
Vse
ji
je
povedal
Chapotin
in
zdaj
je
umela
hčerkino
bolezen
—
zadeto
je
materino
srce
,
markizin
ponos
.
Od
Andriana
,
od
blagega
,
taktnega
mladeniča
iz
plemiške
hiše
,
jo
je
znala
odvračati
;
vzgajala
jo
je
za
princa
.
A
nežna
hčerka
,
ki
bi
bila
kras
kraljevega
dvora
—
se
zagleda
v
kmeta
.
O
!
Po
kom
se
je
vrgla
vnukinja
grofa
d
’
Auxerre
?
Armande
se
ustavi
ob
tem
vprašanju
.
Glasno
ji
odgovori
iz
globine
duše
:
Po
materi
...
Si
pozabila
,
Armande
,
zlatega
polja
?
pastirske
piščali
?
—
Ne
,
ne
!
se
brani
Armande
strastno
,
mati
se
je
znala
otresti
take
slabosti
,
mlajša
po
letih
od
Mabelle
,
je
vedela
vendar
,
kaj
je
dolžna
svojemu
stanu
,
ni
pozabila
tega
vse
dni
svojega
življenja
.
—
O
,
ni
pozabila
,
je
odgovarjal
glas
,
zato
pa
so
bili
tvoji
dnevi
ob
rnarkiju
polni
žalosti
,
zato
je
polno
nemira
tvoje
življenje
.
En
mir
je
samo
,
Armande
—
vdana
ljubezen
,
pa
je
nisi
,
je
nočeš
poznati
...
Mlada
nevesta
si
klonila
glavo
v
težki
slutnji
.
V
razkošnih
veselicah
nisi
pozabila
Martina
s
pristave
,
v
sijaju
biserov
si
se
spominjala
venca
rož
...
In
natihem
,
vztrajno
si
povpraševala
po
Martinu
.
—
„
Tisti
Vaš
kmetski
vitez
je
ušel
iz
službe
pri
chevalirju
,
nadel
si
je
rdečo
kapo
;
za
narodove
takozvane
pravice
je
on
najhujši
kričač
,
“
je
rekel
nekoč
marki
in
pogledal
prodirno
svojo
mlado
ženo
.
Tresla
se
je
.
Maščuje
se
,
si
je
domislila
,
prosila
moža
:
„
Vun
,
vun
iz
Pariza
,
Villeneuve
!
Tja
,
kjer
stoji
bela
pristava
,
pred
njo
grm
rož
,
nad
njo
stari
grad
.
“
—
Doma
,
bila
je
doma
.
Pa
ni
bil
več
njen
stari
dom
.
Postarana
sta
oče
in
mati
,
v
pristavi
moli
stara
žena
za
blodečega
sina
,
izrvan
je
grm
rož
,
teman
oblak
je
nad
vasjo
in
poljem
.
„
Pelji
me
v
Vendejo
,
Villeneuve
,
da
pozabim
med
tvojimi
zvestimi
kmeti
grozot
,
ki
nam
prete
.
“
Ljubi
črni
grad
,
ki
si
bil
Mabellina
zibel
,
ubogi
moj
srčkani
otrok
,
kaj
čudno
,
če
se
nagiba
žalost
k
tebi
!
Saj
si
se
rodila
v
času
groze
.
Ko
je
izpiralo
francosko
plemstvo
s
krvjo
grehe
svojih
očetov
,
ko
je
padla
bastilja
,
močni
bran
kraljeve
postave
,
ko
je
požiral
izrodek
revolucije
svoje
voditelje
.
Plamen
dedovega
gradu
je
bila
tvoja
rojstna
baklja
,
divja
marseljeza
tvoja
uspavanka
,
smrt
babice
in
deda
krstno
darilo
,
ječa
prostor
tvojega
igranja
.
Ubogi
moj
srčkani
otrok
!
Prenežno
čuteča
,
vsa
vdana
tebi
vdanemu
,
ne
,
ti
nisi
mogla
zavreči
cvetnega
venca
iz
kmetske
roke
,
ti
umrješ
,
umrješ
žalosti
!
Martin
,
Martin
,
grozno
si
se
maščeval
...
Pred
Marijinim
kipom
se
zgrudi
Armande
.
Drugega
toži
radi
svoje
nesreče
,
pa
nekaj
ji
očita
v
srcu
:
Sama
si
kriva
,
da
je
zaupalo
dete
več
njemu
,
ki
se
je
kazal
dostopnega
mehkemu
čuvstvu
,
kakor
tebi
,
ki
nisi
možu
žena
.
Ko
te
je
rešil
s
svojim
imenom
in
roko
ječe
in
smrti
,
si
poznala
samo
svojo
žrtev
,
in
ko
ni
bilo
več
tlačana
v
Franciji
,
je
ostal
eden
—
Martin
!
V
vsem
,
z
vsem
si
ga
ponižala
,
hote
,
načeloma
.
Da
ne
bi
se
usojal
tlačan
lastiti
si
pravice
do
blagorodne
plemkinje
.
In
večkrat
se
je
čudila
mala
Mabelle
,
da
ne
mara
mama
njenega
papana
,
in
večkrat
jo
je
pogledala
očitaje
odrastla
Mabelle
,
večkrat
je
izpraševala
—
a
mati
,
užaljena
,
je
ukazala
molk
,
otrok
pa
si
je
poiskal
oblike
svojim
sanjam
,
resnice
svojim
željam
,
in
stari
jakobinec
mu
ni
branil
.
Martin
,
Martin
!
„
A
kam
sta
šla
,
Chapotin
,
da
ju
ni
?
Ne
vidiš
ničesar
,
Manon
?
“
„
Jezdi
v
Postojno
,
Jan
!
“
Poravna
se
vse
,
pravite
,
Chapotin
?
Pozabljeno
naj
bo
,
odpuščeno
njemu
in
njej
,
da
se
le
vrneta
.
Drugo
življenje
naj
se
začne
med
nama
.
Poizkusim
postaviti
most
preko
brezdna
,
ki
loči
markizo
de
Villeneuve
od
njene
mladosti
,
poizkusim
pridobiti
Martina
za
stare
nazore
,
ozdraviti
ga
njegovega
občudovanja
do
Napoleona
,
njegove
svobodomiselne
bolezni
.
Saj
je
blag
Martin
,
velikodušen
,
in
Mabelle
pravi
:
„
Ni
tako
hudo
,
kot
se
dela
papa
...
“
O
,
da
se
vrneta
!
Vse
odkrijem
otroku
in
otrok
meni
,
sestri
dve
bodeva
živeli
v
skupnem
zaupanju
,
dokler
ne
pokaže
Bog
hčeri
druge
poti
...
Če
je
že
ni
,
Armande
...
Visoko
je
solnce
,
lahko
bi
bila
že
nazaj
.
Moj
Bog
!
Šla
je
k
Andrianu
...
Kaj
če
je
on
izpustil
uhajača
in
je
šla
Mabelle
ž
njim
?
Preko
meje
,
v
drugo
življenje
?
In
Martin
se
ni
hotel
ločiti
od
Mabelle
—
tudi
on
je
šel
,
je
šel
...
„
Hitro
,
vprezite
kočijo
!
V
Postojno
—
in
še
naprej
,
Chapotin
,
do
konca
sveta
,
če
je
treba
,
dokler
ne
zagledam
nežne
hčerke
,
ponosnega
moža
.
O
,
kako
ste
počasni
,
počasni
!
Kaj
gledate
,
Chapotin
,
na
cesto
?
Kočija
?!
“
Kočija
hiti
po
cesti
ob
Reki
,
se
pokaže
in
skrije
med
drevesi
,
drdra
preko
mostu
,
se
obrne
na
breg
.
„
Kočija
,
a
onadva
sta
odjezdila
,
Chapotin
“
...
—
„
Pa
sta
vendar
onadva
in
Andrian
,
“
se
oddahne
Chapotin
in
pogleda
na
prag
,
kjer
čepi
in
ždi
star
berač
.
Zdaj
izveš
,
Jožina
,
zdaj
izve
Rezika
,
če
je
rešila
Mabelle
Grga
.
Zadnjo
uslugo
ti
naredim
,
Rezika
,
preden
odidem
mirnega
srca
,
saj
vem
zdaj
,
da
ti
je
žal
tvojih
ponosnih
besed
.
—
„
Da
ni
kaj
hudega
,
ker
se
peljejo
,
“
trepeče
Armande
.
—
„
Andrian
je
kavalir
in
ne
bo
pustil
utrujene
gospice
jahati
,
“
jo
miri
Chapotin
.
In
že
so
tu
.
Nagel
Chapotinov
pogled
vpraša
komisarja
.
„
Rešen
,
“
mu
odgovori
mig
roke
.
„
Rešen
,
“
da
Chapotin
znamenje
beraču
in
mladostnega
teka
se
spusti
Jožina
nizbreg
.
Andrian
dvigne
Mabelle
iz
kočije
,
materine
roke
mu
jo
iztržejo
,
tesno
se
objameta
mati
in
hči
,
odideta
v
grad
.
Komisar
se
nasmehne
poparjenemu
Andrianu
:
„
Potrpite
,
da
se
pogovorita
.
“
„
Ne
bojim
se
vsakega
,
“
meni
Andrian
in
si
pokrije
kodrasto
glavo
s
triogelnikom
,
„
toda
bojim
se
gospe
markize
.
“
Chapotin
posluša
,
vidi
vedrega
komisarja
,
svečanega
intendanta
v
zlatoizvezeni
baržunasti
suknji
,
drage
čipke
za
vratom
,
in
razume
,
se
razveseli
:
Vendar
ena
sreča
v
vsej
nesreči
.
„
Gospod
intendant
,
zdi
se
,
da
taka
suknja
ni
za
na
Rusko
.
“
„
Gotovo
ne
,
“
reče
nekako
v
zadregi
Andrian
;
Martin
pelje
gosta
v
obednico
.
Na
divanu
sedita
objeti
mati
in
hči
.
„
Hčerka
ti
moja
edina
,
“
vzklika
Armande
,
„
kaj
da
si
mi
prizadela
toliko
žalosti
?
“
—
„
Vse
ti
povem
,
mamica
,
mnogo
ti
povem
,
samo
obljubi
mi
,
da
mi
odpustiš
,
da
sem
ravnala
svojeglavno
.
“
—
„
Mabelle
!
Za
Boga
,
kaj
mi
vse
poveš
?
Kje
je
nesrečni
uhajač
?
“
„
Preko
meje
,
mamica
,
“
odgovori
trudno
dekle
.
„
Videla
sem
ga
odjezditi
...
Glej
—
kakor
sem
rekla
—
vse
je
minilo
...
Kakor
sen
...
A
tu
notri
peče
in
boli
.
—
Ni
za
nas
,
je
dejala
mlinarica
.
O
,
vem
zdaj
,
da
nisem
.
Žena
,
ki
ljubi
moža
,
gre
ž
njim
kamorbodi
,
tak
je
božji
ukaz
,
kajne
,
mama
?
A
da
bi
bil
hotel
Grga
,
da
grem
ž
njim
,
jaz
ne
bi
bila
šla
,
mamica
.
Mama
...
Mnogo
hudega
je
šlo
preko
tvoje
Mabelle
.
Odmevi
nemirne
Napolenove
dobe
so
segali
v
naše
tiho
stanovanje
v
Parizu
,
odmevi
nemira
med
teboj
in
papanom
so
mi
žalili
otročjo
dušo
.
Hrepenela
sem
po
miru
.
Ti
si
mi
slikala
srečo
na
kraljevem
dvoru
,
papa
mi
je
odkril
gnilobo
,
ki
se
je
skrivala
za
sijajem
Ljudevitov
.
On
je
slavil
Napoleona
in
njegove
prijatelje
—
ti
si
mi
odkrila
njih
čudne
značaje
,
vzela
Napoleonu
blesk
velikodušja
,
razkrila
si
mi
egoista
med
egoisti
.
Kaj
je
meni
za
kraljevi
gnili
lišp
,
kaj
je
meni
za
dvor
velikega
igralca
!
Miru
,
samo
miru
si
želim
.
V
tihem
dolu
,
ob
leni
Reki
sem
menila
,
da
prebiva
—
pozabila
sem
zimskega
viharja
.
Sanjala
sem
in
verovala
v
svoje
sanje
...
Ljubezni
,
velike
ljubezni
,
ki
bi
tvegala
,
si
kaj
odrekla
za
mene
,
sem
si
želela
.
Hotela
sem
,
da
ostane
Grga
doma
,
da
uživava
idilično
srečo
.
Bila
je
samo
pravljica
,
mama
;
Grgu
je
Avstrija
več
od
Mabelle
.
Vendar
sem
jo
našla
;
hodila
sem
slepa
mimo
nje
!
Zdaj
naj
vlada
kralj
ali
cesar
,
naj
zmaga
Napoleon
ali
Aleksander
—
jaz
imam
človeka
,
ki
gori
samo
za
mene
,
kateremu
bom
lovor
sreče
.
“
Globokega
ginjenja
se
je
tresel
Mabellin
glas
,
sinje
,
prelepe
oči
so
se
ovlažile
,
gledale
v
daljavo
,
kakor
da
vidijo
nekaj
jasnega
,
nepričakovanega
;
resnoba
,
sladki
mir
sta
polnila
nežno
obličje
.
Armande
zatrepeče
pod
rahlim
očitkom
,
Armande
sluti
,
da
ji
zopet
jemlje
nekdo
hčer
.
Nema
čaka
pojasnila
.
„
Ne
misli
,
mamica
moja
,
da
ni
trpel
moj
ponos
.
Odšel
je
,
ko
smo
mu
ponujali
srečo
,
ko
je
vedel
,
da
me
boli
njegov
odhod
.
Sporočil
mi
je
,
da
ne
bo
ljubil
nikdar
druge
.
To
je
bilo
vse
,
konec
pravljice
mlinskega
kolesa
...
Vso
noč
sem
trepetala
za
nehvaležnega
.
Potem
Rezikin
krik
,
moj
,
tvoj
strah
...
Ne
morem
povedati
,
ne
vem
sama
,
kaj
se
je
godilo
v
meni
.
Ko
sem
hitela
po
rosni
cesti
,
sem
si
zaželela
trudna
po
mesecih
razburjenja
miru
,
samo
miru
!
Kaj
je
vse
to
nagibanje
in
trepetanje
src
?
Gori
nad
nami
je
večni
in
stalni
mir
.
Sklenila
sem
:
V
samostan
...
“
„
V
samostan
?!
Zapustiti
me
hočeš
?
“
„
Nisi
sama
,
mamica
,
Pa
Bog
je
videl
mojo
nevrednost
...
Ko
sem
premišljevala
na
potu
v
Postojno
,
da
nimam
nobene
duše
zase
,
da
bodeta
srečna
vidva
s
papanom
,
ko
ne
bom
stala
več
med
vama
,
mi
je
postalo
težko
,
težko
.
Nobene
duše
?
Spomnila
sem
se
nehvaležnica
Andriana
,
zvestega
,
velikodušnega
.
“
„
Kaj
?!
“
„
Andriana
.
Mladeniča
,
ki
mi
je
polagal
svoje
srce
k
nogam
,
katerega
sem
hotela
žaliti
tako
kruto
.
Vedela
sem
,
da
ga
bo
bolelo
,
vendar
sem
vedela
tudi
,
da
izpusti
na
mojo
prošnjo
uhajača
,
tudi
če
mu
gre
za
lastno
glavo
...
“
„
Dalje
,
dalje
...
“
„
Na
samotni
ježi
je
odpadel
žar
romantike
od
ujetega
uhajača
.
Ni
imel
srca
!
Svetel
se
je
dvignil
pred
menoj
moj
up
miru
:
Andrian
.
“
„
Mabelle
—
ti
vendar
...
“
„
Odpusti
,
mamica
!
Ko
je
hotel
na
Rusko
,
v
smrt
radi
mene
,
ko
je
izpolnil
mojo
prošnjo
vkljub
odgovornosti
svoje
službe
,
tedaj
...
Ni
to
tista
pravljična
pričakovana
sreča
,
pa
je
blagi
,
tihi
mir
—
in
to
je
vse
.
Mama
,
Andrian
ne
pojde
na
Rusko
,
jaz
ne
v
Ljubljano
.
Prišel
je
,
da
te
prosi
blagoslova
,
kajne
,
mamica
,
da
boš
dobra
z
Andrianom
,
kajne
,
da
boš
pravična
papanu
,
in
srečna
kakor
kmetice
teh
brd
,
ki
jedo
iz
ene
sklede
z
možem
,
so
enega
duha
ž
njim
.
Ali
ju
pokličem
,
mama
?
“
„
Da
bi
ju
videla
samo
enkrat
še
!
“
je
vzdihovala
Armande
malo
poprej
in
odpuščala
Martinu
in
hčeri
velikodušno
vse
pregrehe
.
A
tega
se
ni
nadejala
,
kaj
takega
presega
vse
...
Armande
se
upokonči
,
premeri
hčer
:
„
Ti
se
upaš
,
Mabelle
?
Odkdaj
odločujejo
otroci
sami
v
takih
stvareh
?
“
„
Odkar
je
osvobodila
revolucija
srca
,
mama
,
in
nisem
odločila
sama
,
bila
je
davna
papanova
želja
.
“
„
Kaj
?
Martin
!
“
de
prezirljivo
markiza
.
„
Martin
je
kmet
,
ni
tvoj
oče
.
Marki
de
Villeneuve
je
bil
tvoj
oče
,
ubogi
neumni
otrok
,
in
samo
princ
bo
tvoj
soprog
,
ti
si
dedinja
velikih
posestev
.
“
„
Ki
leže
za
mene
na
luni
,
“
se
nasmehne
pomilovalno
Mabelle
v
začudenje
Armande
,
ki
je
menila
,
da
potare
in
razveseli
Mabello
nenadno
odkritje
,
a
hčerka
nadaljuje
mirno
:
„
In
če
bi
jih
dobila
kdaj
,
podal
bi
se
Andrianu
naslov
markija
,
papanu
grofa
d
’
Auxerre
.
In
vedi
,
mama
,
da
ostane
tvoj
soprog
,
mož
,
ki
je
rešil
najino
življenje
,
brez
hvale
od
tvoje
strani
,
mama
,
vedno
moj
oče
;
vedi
,
da
sem
ugenila
že
sama
vse
drugo
,
dovoli
,
da
te
spominjam
v
vsem
otroškem
spoštovanju
,
kako
si
