koje
prišel
tja
,
je
bilo
gnezdo
izpraznjeno
.
Pri
gospodični
Suzani
pl.
Sohmutzenhaus
je
izvedel
,
da
je
zjutraj
prišla
neka
ženska
in
pripovedovala
o
dogodkih
v
oficirskem
kopališču
in
o
aretiranju
hišnika
Češkota
.
Koj
nato
je
Ljudmila
odšla
z
nekim
postarnim
gospodom
,
glede
katerega
gdč.
Suzana
ni
vedela
povedati
,
kdaj
da
je
prišel
v
hišo
.
Policijski
komisar
je
dal
odpreti
Ljudmilino
stanovanje
in
je
je
natančno
preiskal
.
Ljudmila
je
pustila
v
stanovanju
vso
obleko
in
perilo
,
a
ne
enega
koščeka
papirja
,
niti
enega
krajcarja
denarja
.
—
Ušla
je
—
je
rekel
policijski
komisar
.
Čim
je
izvedela
,
da
je
bil
Češko
pri
Günzlerju
aretiran
,
je
slutila
,
da
smo
pri
Češkotu
dobili
njeno
pismo
,
da
je
prišla
v
nevarnost
,
in
je
pobegnila
.
A
daleč
ne
more
biti
,
če
nima
kje
v
mestu
skrivališča
.
Policija
je
poslala
na
razne
strani
patrulje
in
je
v
Ljubljani
preiskala
vse
sumljive
hiše
ali
o
Ljudmili
ni
bilo
nikjer
dobiti
sledu
.
Kurat
Svetlin
se
je
bridko
kesal
,
da
je
Konrada
obvestil
o
Ljudmilinem
početju
.
Več
dni
zapored
so
ga
klicali
na
policijo
,
h
generalni
intendanci
in
k
državni
prokuraturi
ter
ga
tako
temeljito
zasliševali
,
da
je
bil
stari
mož
ves
zmeden
.
Vrh
tega
pa
ga
je
Kopitar
neusmiljeno
oštel
,
da
je
brez
njegove
vednosti
njuno
tajnost
razkril
Konradu
,
ki
dotlej
ni
ničesar
slutil
in
je
šele
sedaj
na
svoje
veliko
začudenje
izvedel
,
da
je
Kopitar
že
pred
meseci
prišel
Ljudmili
na
sled
ter
z
njeno
pomočjo
razkril
zaroto
.
Francoski
organi
so
imeli
sedaj
čez
glavo
posla
;
vlada
jih
je
naganjala
na
delo
,
a
siromaki
niso
mogli
ničesar
dognati
.
Nekaj
dni
so
upali
,
da
jim
Günzler
kaj
razkrije
,
a
Günzler
je
umrl
,
ne
da
bi
se
prej
zavedel
.
Preiskava
se
je
raztegnila
na
celo
deželo
.
Hišne
preiskave
so
postale
vsakdanje
stvari
,
a
razen
nekaj
pušk
in
samokresov
se
ni
ničesar
dobilo
.
Policijski
komisar
Toussaint
je
sicer
prisegal
vsak
dan
,
da
Ljudmila
ni
zapustila
Ljubljane
,
ali
kje
da
se
skriva
,
tega
vendar
ni
mogel
iztakniti
.
—
—
—
Minili
so
tedni
,
sneg
je
skopnel
in
narava
se
je
začela
prebujati
iz
zimskega
spanja
.
Ljubljana
je
imela
tedaj
navado
,
da
je
slovesno
praznovala
prihod
pomladi
in
sicer
z
izletom
na
Ljubljanici
.
To
leto
se
je
praznovala
ta
slavnost
dne
28.
maja
.
Ob
4.
uri
popoldne
se
je
od
Cojzove
hiše
na
Bregu
odpeljalo
kakih
60
čolnov
do
Podpeči
.
Vsi
čolni
so
bili
ovenčani
z
zelenjem
in
s
cvetlicami
.
V
prvem
čolnu
je
bila
nameščena
godba
.
Izleta
se
je
udeležil
tudi
generalni
guverner
s
svojo
rodbino
,
dalje
vsi
odličnejši
francoski
funkcijonarji
in
prvi
ljubljanski
meščani
.
Oficirji
so
se
večinoma
z
vozovi
peljali
v
Podpeč
,
ker
zanje
ni
bilo
dobiti
zadosti
čolnov
.
Seveda
se
je
v
Podpeči
zbrala
mnogoštevilna
množica
ne
le
iz
okolice
,
nego
tudi
iz
mesta
.
Za
povabljence
je
bila
pripravljena
bogata
južina
,
pri
kateri
je
grof
Bertrand
napil
cesarju
Napoleonu
in
njegovemu
sinu
,
rimskemu
kralju
.
Po
teh
napitninah
so
zagrmeli
topiči
,
obenem
pa
se
je
dvignil
zrakoplov
,
prvi
zrakoplov
,
ki
so
ga
videli
Ljubljančani
.
Na
travniku
blizu
mostu
je
bilo
narejeno
plesišče
,
kjer
se
je
sukalo
več
sto
parov
.
Ljubljanska
gospoda
je
le
nekaj
časa
gledala
,
potem
pa
se
pridružila
plesalcem
in
ž
njimi
vred
plesala
,
dokler
se
ni
stemnilo
.
Nazaj
grede
so
bili
vsi
čolni
razsvetljeni
z
balončki
,
tuintam
so
zašumele
in
zablestele
rakete
,
od
tod
in
odtam
se
je
čula
kaka
pesem
.
Vse
je
bilo
radostno
,
vse
veselo
in
nihče
ni
slutil
,
da
je
prav
ta
dan
grof
Bertrand
dobil
iz
Pariza
usodno
sporočilo
.
Ko
so
gostje
v
Podpeči
vstopali
v
čolne
,
se
je
vojvodinja
Fitz-James
ločila
od
svoje
družbe
in
se
približala
Mari
.
—
Zakaj
vas
ni
nikdar
k
nam
,
gospodična
?
je
vprašala
vojvodinja
.
Tako
se
nas
ogibate
,
de
se
vas
teta
skoro
ne
upa
vabiti
.
—
Motite
se
,
visokost
,
je
odgovorila
Mara
.
Jaz
se
vas
čisto
nič
ne
ogibam
.
Toda
moj
oče
ima
kot
predsednik
trgovskega
sodišča
mnogo
poslov
in
vsled
tega
moram
jaz
voditi
vso
trgovino
.
—
Kaj
se
razumete
na
to
?
se
je
čudila
vojvodinja
.
—
Človek
se
vsega
nauči
,
sicer
sem
pa
že
dolgo
prej
pomagala
očetu
,
tako
da
mi
je
lahko
prepustil
vodstvo
kupčije
.
—
Če
vi
ne
utegnete
k
nam
priti
—
ali
dovolite
,
da
vas
jaz
obiščem
,
gospodična
?
Zdaj
se
je
začudila
Mara
,
kajti
vojvodinja
je
bila
znana
kot
jako
visoka
dama
,
ki
ljubljanskih
meščank
ni
nič
prav
marala
,
—
Kar
jutri
popoldne
pridem
,
gospodična
,
je
rekla
vojvodinja
,
ne
čakajo
Marinega
odgovora
.
Vi
ne
morete
misliti
,
koliko
Vam
imam
povedati
.
Vojvodinja
je
stekla
k
svojim
ljudem
,
Mara
pa
je
z
očetom
in
z
nekaterimi
drugimi
odšla
v
svoj
čoln
,
čudeč
se
,
kaj
da
naj
pomeni
to
približanje
vojvodinje
Fitz-James
.
Zvečer
je
bil
pri
generalnem
guvernerju
ples
,
na
katerega
so
bili
poleg
drugih
povabljeni
vsi
oficirji
.
Zbrala
se
je
odlična
družba
.
Prodno
je
godba
začela
svirati
,
se
je
grof
Bertrand
postavil
sredi
dvorane
in
s
povzdignjenim
glasom
rekel
:
—
Gospoda
!
Danes
je
došlo
iz
Pariza
uradno
sporočilo
,
da
je
Njega
Veličanstvo
cesar
Napoleon
zaukazal
splošno
mobilizacijo
.
Ta
odlok
kaže
,
da
je
vojna
proti
Rusiji
sklenjena
stvar
.
Prepričan
sem
,
da
ste
vsi
edini
z
menoj
v
želji
,
naj
bi
cesarski
orel
zmagovito
vzletel
notri
do
carske
Moskve
in
se
vrnil
ovenčan
z
novimi
lovorikami
.
Vive
l
’
Empereur
!
Vive
le
roi
de
Rome
!
Kakor
grom
in
vihar
so
zadoneli
po
dvorani
klici
»
Vive
V
Empereur
!
Vive
le
roi
de
Rome
!
«
Oduševljeno
,
samozavestno
so
doneli
in
vmes
se
je
čul
klic
:
»
À
la
guerre
!
À
Moscou
!
«
Konrad
je
stal
v
zatišju
.
Tudi
on
je
zavihtel
svojo
čepico
in
klical
:
»
Vive
l
’
Empereur
«
,
»
Vive
le
roi
de
Rome
«
,
ali
pri
srcu
mu
je
bilo
nekam
težko
in
obila
ga
je
slutnja
,
da
utegne
ta
vojna
postati
katastrofa
za
Francijo
in
tudi
za
Ilirijo
.
—
Tako
ste
bledi
in
preplašeni
,
kakor
bi
se
vojne
bali
!
Konrad
se
je
obrnil
in
zagledal
pred
seboj
vojvodinjo
Fitz
James
.
—
Visokost
,
je
rekel
,
jaz
se
vojne
ne
bojim
,
ali
bojim
se
,
da
ne
bo
tako
srečno
iztekla
,
kakor
vsi
mislijo
.
—
Ali
mislite
,
da
cesar
ni
več
sposoben
za
vojskovodjo
?
—
Nikar
se
ne
norčujte
,
visokost
.
Cesarjeva
genijalnost
je
nepresegljiva
,
ali
vojskovati
se
z
Anglijo
,
in
s
Špansko
,
z
Avstrijo
in
Prusko
,
s
Turčijo
in
s
Portugalom
,
je
vse
kaj
drugega
,
kakor
vojna
z
Rusijo
.
—
Jaz
stavim
kolikor
hočete
,
da
bo
Napoleon
tri
mesece
po
napovedi
vojne
v
Moskvi
.
—
To
je
mogoče
,
visokost
—
ali
s
tem
vojna
še
ne
bo
dobljena
.
Tudi
Vladislav
Vasa
je
leta
1612.
zmagovito
prodrl
do
Moskve
in
ponosno
je
zaplapolala
njegova
zastava
na
Kremlju
—
in
vendar
ni
ničesar
opravil
;
In
sto
let
pozneje
je
Švedski
kralj
Karol
,
eden
največjih
junakov
vseh
časov
,
poskusil
taisto
doseči
od
južne
strani
in
učakal
pri
Poltavi
l.
1709.
strašen
poraz
.
Zdaj
je
nekaj
nad
sto
let
tega
in
zdaj
hoče
isto
poskusiti
Napoleon
.
Naj
bi
mu
bila
sreča
milejša
,
kakor
Vladislavu
Vazi
in
kralju
Karolu
!
—
Kdo
bo
tak
pesimist
,
se
je
norčevala
vojvodinja
.
Napoleon
je
v
sto
bitkah
dokazal
,
da
je
nepremagljiv
in
premagal
bo
tudi
Rusijo
.
In
tisti
dan
,
ko
bo
Rusija
poražena
in
ponižana
morala
podpisati
mir
,
se
lahko
kapitan
Konrad
Podobnik
oglasi
pri
vojvodinji
Fitz
James
in
si
izprosi
pri
nji
kako
milost
.
Toplo
,
mehko
in
zapeljivo
so
se
glasile
te
besede
in
spremljal
jih
je
žareč
pogled
.
Konrad
pa
je
hladno
odgovoril
:
—
Če
bom
takrat
živ
in
zdrav
—
se
oglasim
,
ali
prosim
Vas
,
uvažujte
,
da
se
zdaj
prostovoljno
oglasim
—
za
vojno
.
—
Vi
hočete
iti
v
vojno
,
ko
bi
lahko
ostali
doma
?
—
Da
,
vojvodinja
!
Pravi
mož
ne
ostane
v
takih
časih
za
pečjo
.
V
vojno
pojdem
—
četudi
se
najbrž
ne
vrnem
.
—
Premislite
si
še
to
,
je
skoro
drhté
rekla
vojvodinja
.
Konrad
—
Vojvodinji
je
zastala
beseda
.
Prvič
je
Konrada
imenovala
s
krstnim
imenom
in
se
tega
skoro
ustrašila
.
—
Ali
hočete
,
gospod
kapitan
,
biti
tako
prijazni
in
me
povabiti
na
ples
?
je
rekla
ceremonijelno
in
z
neko
prisiljeno
ironijo
—
in
Konrad
je
šel
ž
njo
plesat
.
Med
tem
,
ko
je
v
škofiji
svirala
godba
in
se
je
zbrana
družba
radovala
še
živahneje
kakor
o
drugih
takih
prilikah
,
so
nekateri
povabljenci
hiteli
oznanjat
po
gostilnah
in
,
kavarnah
,
kar
je
bil
razglasil
grof
Bertrand
.
Kakor
plamen
je
šla
novica
od
hiše
do
hiše
in
vabila
ljudi
iz
njih
domovanj
.
Vojaki
so
v
trumah
hodili
prepevaje
po
mestu
in
po
vseh
ulicah
so
odmevali
klici
:
»
Vive
l
’
Empereur
!
«
»
À
la
guerre
—
à
la
guerre
!
«
Vojvodinja
Fitz-James
in
Mara
Damjanova
sta
postali
najboljši
prijateljici
.
Vojvodinja
je
obiskala
Maro
,
da
izve
zanesljivo
,
kako
je
razmerje
med
Maro
in
Konradom
.
Imela
je
vsled
vpliva
baronice
Cojsove
precej
neugodno
mnenje
o
Mari
,
a
ko
je
spoznala
Marin
značaj
in
plemenitost
njene
brezupne
ljubezni
do
Konrada
,
tedaj
je
uklonila
svojo
glavico
in
na
tihem
prosila
Maro
odpuščanja
za
vse
,
kar
je
o
nji
slabega
govorila
in
mislila
.
—
Konrad
ima
nekaj
na
sebi
,
kar
mu
hipoma
pridobi
vsa
ženska
srca
,
je
pripovedovala
vojvodinja
.
Jaz
in
grofica
Bertrand
sva
bili
obe
v
Konrada
zaljubljeni
,
moja
stara
mati
kar
nori
zanj
in
kdo
ve
,
če
baronica
Cojzova
ni
samo
zato
jezna
,
ker
se
Konrad
zanjo
ne
zmeni
.
In
koliko
je
če
drugih
dam
,
ki
se
zanj
zanimajo
.
Baronica
de
Belleville
je
začela
ljbavno
razmerje
z
nekim
oficirjem
iz
samega
obupanja
,
ker
Konrad
niti
njenih
najbolj
vročih
pogledov
ni
zapazil
.
—
Torej
taka
navarnost
mi
je
pretila
,
se
je
smehljala
Mara
.
Pač
pravo
čudo
,
da
se
mi
Konrad
ni
izneveril
!
—
O
,
jaz
se
zdaj
,
ko
poznam
Vas
,
prav
nič
ne
čudim
.
Take
ljubezni
kakor
je
Vaša
,
jaz
sploh
nisem
zmožna
,
Konrad
mi
je
silno
ugajal
,
njegova
melanholija
ga
je
delala
interesantnega
—
in
potem
ta
njegova
skrivnost
—
ženo
ima
,
a
ne
živi
ž
njo
in
nihče
ne
ve
zakaj
—
Vas
ljubi
in
Vi
,
ena
najlepših
in
najbogatejših
ljubljanskih
dam
ljubite
njega
—
dasi
ta
ljubezen
nima
prihodnjosti
.
In
za
takega
moža
naj
bi
se
ženski
svet
ne
interesiral
,
posebno
še
,
ko
je
resnično
lep
?
—
Toliko
dam
se
je
zanimalo
za
Konrada
,
je
rekla
Mara
,
in
vendar
ga
nobena
ni
spoznala
.
Verujte
mi
—
Konrad
nima
prav
nič
talenta
,
ne
za
melanholijo
in
ne
za
poziranje
.
Bil
je
zdaj
toliko
mesecev
ves
pobit
in
se
vedel
kakor
kak
čudak
,
prav
ker
so
njegovi
rahločutni
naturi
vsakdanjosti
zoprne
.
Ali
jaz
ga
poznam
in
vem
,
česa
mu
je
treba
.
V
njem
je
nekaj
orlovskega
značaja
.
Kakor
gineva
v
orlu
življenska
moč
,
če
se
ga
priklene
na
drog
,
tako
je
v
Konradu
ginevala
njegova
eneržija
,
ko
so
ga
grde
vsakdanjosti
tlačile
k
tlom
,
da
ni
mogel
vzleteti
.
Ko
so
bile
ilirske
dežele
pod
dunajsko
oblastjo
,
tedaj
je
bil
Konrad
najnavdušenejši
oznanjevalec
političnih
in
narodnostnih
naukov
revolucije
,
pogumen
in
neustrašen
je
bil
kakor
nihče
drugi
.
Tudi
pri
raznih
drugih
prilikah
se
je
pokazala
ta
stran
njegovega
značaja
.
Zunanjih
,
kak
velik
vspeh
obetajočih
nagibov
je
treba
,
da
se
sproži
njegova
eneržija
.
Jaz
to
vem
,
vojvodinja
,
in
zato
Vas
prosim
,
prosite
pri
grofu
Bertrandu
,
naj
izposluje
,
da
pojde
Konrad
na
vojno
proti
Rusiji
.
—
Vi
,
Mara
,
Vi
želite
naj
bi
šel
v
boj
in
v
smrtno
nevarnost
tisti
,
ki
je
Vašemu
srcu
najbližji
?
—
Da
,
vojvodinja
,
jaz
Vas
prosim
za
to
,
ker
je
to
potrebno
Konradu
in
meni
.
Jaz
ga
ljubim
in
ga
bom
vedno
ljubila
,
a
jaz
si
hočem
tudi
njegovo
ljubezen
ohraniti
,
če
ostane
tu
,
če
bo
brez
večjega
,
resnejšega
dela
,
potem
se
mu
pristudi
naposled
vse
in
se
tudi
naveliča
moje
ljubezni
.
Mož
mora
v
življenje
,
mož
potrebuje
boja
,
če
naj
bo
srečen
in
zadovoljen
.
In
zato
Vas
prosim
,
storite
mi
to
prijaznost
in
izposlujte
,
da
bo
Konrad
poklican
v
vojno
.
Vojvodinja
je
to
rada
obljubila
in
je
tudi
svojo
obljubo
izpolnila
.
Ker
se
je
bil
Konrad
sam
oglasil
za
vojno
,
mu
je
grof
Bertrand
tem
laglje
ustregel
.
Konrad
je
bil
premeščen
k
tistemu
ilirskemu
oddelku
,
ki
je
bil
določen
,
da
gre
z
veliko
armado
na
Rusko
.
Ločitev
mu
ni
bila
težka
,
niti
od
Mare
.
Konrad
je
imel
zavest
,
da
se
vrne
živ
in
zdrav
iz
vojne
.
Zadobil
je
zopet
svojo
notranjo
moč
,
bilo
mu
je
pri
srcu
,
kakor
človeku
,
ki
je
prestal
dolgo
in
težko
bolezen
in
zato
je
lahkega
srca
odšel
.
Mari
ni
bilo
slovo
tako
lahko
ali
prikrivala
je
svojo
skrb
in
svojo
bolest
,
premagovala
se
je
junaško
,
da
bi
Konradu
ne
otežkočila
slovesa
.
»
La
gravne
armée
«
je
bila
24.
junija
1812.
prekoračila
reko
Němen
in
odrinila
proti
Vilni
.
Že
poprej
je
ilirsko
vojaštvo
,
namenjeno
,
da
se
pridruži
veliki
armadi
,
odšlo
iz
Ljubljane
.
Pred
odhodom
je
bila
v
stolni
cerkvi
maša
,
potem
pa
revija
pred
rotovžem
.
General
grof
Bertrand
je
s
sijajnim
spremstvom
prijahal
pred
rotovž
,
kjer
je
bilo
razpostavljeno
ilirsko
vojaštvo
,
in
imel
navdušen
govor
.
»
Vive
la
France
!
Vive
l
’
Illyrie
!
Vive
l
’
Empereur
!
«
je
grmelo
po
Mestnem
trgu
.
Trombe
so
zadonele
,
zasvirala
je
godba
in
do
tal
se
je
nagnila
zastava
pred
zlatim
cesarskim
orlom
,
ki
se
je
lesketal
na
rotovžu
.
In
zopet
je
zapela
tromba
,
zadonela
so
vojaška
povelja
,
zarožljalo
je
orožje
in
vojaška
četa
se
je
začela
pomikati
—
začel
se
je
odhod
na
dolgo
pot
,
v
krvavi
boj
.
Burno
so
doneli
pozdravi
iz
občinstva
,
z
vseh
oken
so
vihrali
z
robci
,
vojaki
pa
so
krepko
zapeli
marzeljezo
.
In
zdaj
je
prijahal
mimo
Damjanove
hiše
Konrad
.
Oko
njegovo
je
viselo
na
oknu
,
kjer
je
slonela
Mara
in
se
topila
v
solzah
.
Še
en
pogled
—
sabljo
je
nagnil
—
in
ni
ga
bilo
več
videti
.
—
Mara
,
moja
ljuba
Mara
!
Vojvodinja
Fitz-James
je
slutila
,
kako
težka
in
mukepolna
bo
ta
ura
za
Maro
in
zato
je
prihitela
,
da
tolaži
prijateljico
in
ji
olajša
bol
.
—
Mara
—
nikar
ne
žaluj
!
Ti
si
močna
žena
,
tvoja
volja
je
kakor
jeklo
,
trdna
in
nepremagljiva
kakor
tvoja
ljubezen
—
premagaj
tudi
svojo
bolest
,
če
Bog
da
,
se
vrne
Konrad
srečen
in
ovenčan
z
lavorikami
.
—
Nisem
mislila
,
da
mi
bo
tako
hudo
—
je
ihte
odgovorila
Mara
.
Slovo
me
tudi
ni
tako
potrlo
,
kakor
strašen
spomin
.
Lej
,
Antoinetta
,
na
tem
oknu
je
pred
15
leti
slonelo
mlado
dekle
in
obupno
stezalo
roke
za
mladim
možem
,
ki
je
odjahal
s
francosko
armado
,
ker
mu
doma
ni
bilo
več
obstanka
.
To
dekle
sem
bila
jaz
,
tisti
mladi
mož
je
bil
Konrad
.
Tedaj
sem
bila
še
verna
in
vso
noč
sem
kleče
jokala
in
molila
,
naj
bi
se
Konrad
srečno
vrnil
.
Šele
čez
12
let
je
prišel
nazaj
—
oženjen
.
Ta
spomin
me
je
danes
premagal
.
Polastila
se
me
je
slutnja
,
da
se
mu
tudi
zdaj
v
tujini
primeri
kaka
nesreča
.
Tesneje
je
vojvodinja
privila
Maro
k
sebi
,
ji
poljubljala
oči
in
čelo
in
jo
tolažila
z
vso
ljubeznijo
,
dasi
je
sama
imela
vse
rosne
oči
.
Kakor
v
Damjanovi
hiši
,
tako
so
ta
dan
tudi
v
raznih
drugih
hišah
žalovali
za
odišlimi
vojaki
.
Kurat
Svetlin
je
bil
menda
edini
človek
v
Ljubljani
,
ki
ni
niti
žaloval
,
niti
se
navduševal
za
vojno
,
nego
se
v
Božičevi
gostilni
neusmiljeno
norčeval
iz
tistih
,
ki
so
povzdigovali
vojaške
čednosti
.
—
Bežite
,
bežite
,
je
rentačil
,
tako
ste
neumni
,
kakor
mlad
pes
,
ko
prvič
med
piščeta
skoči
!
Lepo
je
umreti
za
cesarja
in
za
domovino
,
pravite
?
Kdo
Vam
je
pa
to
povedal
?
Tisti
,
ki
so
pri
življenju
ostali
.
Ti
seveda
lahko
govore
.
Ko
bi
pa
mogli
tisti
govoriti
,
ki
so
za
cesarja
in
za
domovino
res
umrli
,
ti
bi
Vam
že
dali
in
Vam
povedali
,
da
ste
norci
.
—
Junaški
konec
na
bojišču
zagotovi
človeku
nesmrtnost
,
se
je
oglasil
neki
stari
meščan
.
—
Nesmrtnost
!
Izvrstno
!
Prvi
pogoj
za
nesmrtnost
je
ta
,
da
človek
umrje
.
ln
jaz
naj
bi
zdaj
umrl
,
zato
da
bom
nesmrten
takrat
,
ko
bom
mrtev
in
se
svoje
nesmrtnosti
še
veseliti
ne
bom
mogel
!
Oh
—
ljudje
božji
,
kakšni
ste
vendar
.
Sicer
je
moj
princip
,
da
kdor
se
iz
neumnosti
drugih
ljudi
norca
dela
,
ta
svoje
lastne
ne
pozna
,
ali
Vaša
neumnost
je
tako
velika
,
da
bi
skoraj
pozabil
na
ta
princip
.
In
zato
se
bom
rajši
napil
.
In
kurat
Svetlin
je
naročil
nov
polič
vina
in
pil
tako
vztrajno
,
da
je
komaj
noge
prestavljal
,
ko
je
ponoči
kolovratil
domov
.
—
Tako-le
—
hm
—
če
bom
—
hm
—
večkrat
tako-le
—
hm
—
nadelan
—
hm
—
me
bo
še
kap
zadela
!
—
Hm
—
kar
tako-le
umreti
—
hm
—
kakor
pes
za
plotom
—
to
ni
nič
!
Prav
nič
ni
to
!
Misel
,
da
ga
lahko
kap
zadene
,
je
kurata
nekoliko
streznila
.
Sedel
je
pod
trančo
na
stopnice
in
se
malo
oddahnil
.
—
Mrtev
biti
—
to
—
hm
—
ni
pravzaprav
nič
hudega
—
ali
to
grdo
umiranje
,
to
je
neprijetno
!
Res
,
jako
neprijetno
,
posebno
če
dolgo
traja
.
Premagan
od
pijače
se
je
kurat
naslonil
ob
zid
in
zadremal
.
Ko
so
ga
našli
ponočni
čuvaji
,
je
kurat
tako
trdo
spal
,
da
ga
sploh
niso
mogli
prebuditi
.
Nesli
so
ga
domov
in
poklicali
zdravnika
,
ki
je
po
dolgem
trudu
starčka
spravil
nekoliko
k
zavesti
.
—
Kap
ga
je
zadela
,
je
rekel
zdravnik
.
Morda
še
jutra
ne
doživi
.
Kmalu
je
zapel
zvonček
in
šentjakobski
župnik
je
prišel
z
zadnjo
popotnico
.
Sedel
je
zraven
kuratove
postelje
,
ali
Svetlin
ga
ni
pogledal
,
nego
težko
in
globoko
zasopel
,
odmahnil
proti
župniku
z
roko
in
četudi
z
veliko
težavo
rekel
:
Vas
—
ne
potrebujem
—
gospod
župnik
—
ad
tuum
,
Domine
Jesu
,
tribunal
appello
.
Potem
je
kurat
Janez
Svetlin
nagnil
glavo
in
umrl
.
»
La
grande
armée
«
je
prodirala
počasi
,
a
ne
da
bi
naletela
na
odpor
proti
osrčju
Rusije
.
Ves
svet
se
je
zavedal
velikega
pomena
te
vojne
in
tudi
v
Iliriji
so
dobro
čutili
resnost
časa
.
Narodova
duša
je
drhtela
kakor
v
tajni
slutnji
,
ki
časih
obide
človeka
pred
znamenitimi
dogodki
.
V
obče
se
je
mislilo
,
da
ostane
Napoleonu
sreča
tudi
v
tej
vojni
zvesta
,
zlasti
so
bili
o
tem
prepričani
Francozi
,
ali
tuintam
so
bili
tudi
ljudje
,
ki
tega
niso
verjeli
in
eden
izmed
teh
je
bil
tudi
Andrej
Kopitar
.
Kmalu
po
odhodu
ilirskega
vojaštva
,
namreč
15.
julija
1812
,
je
»
Télélgraph
«
priobčil
alijančno
pogodbo
med
Francijo
in
med
Avstrijo
ter
med
Francijo
in
med
Prusko
.
Francozi
so
to
pogodbo
pozdravili
z
veliko
radostjo
,
saj
so
v
nji
videli
jamstvo
,
da
bo
Rusija
premagana
.
Slovencev
pa
ta
pogodba
ni
razveselila
,
kajti
ž
njo
se
je
Napoleon
definitivno
odpovedal
nameri
,
združiti
z
Ilirijo
slovanski
Balkan
,
in
je
pred
vso
Evropo
zajamčil
integriteto
Turčije
.
In
to
je
zbudilo
trpka
čutila
pri
onih
,
ki
so
se
spominjali
dneva
,
ko
je
bil
Napoleon
v
Ljubljani
in
prorokoval
Slovencem
slavno
prihodnjost
,
slovansko
državo
,
segajočo
od
tirolske
meje
do
Carigrada
.
Sicer
je
marsikdo
uvideval
,
da
so
Napoleona
prisilili
v
to
odpoved
višji
oziri
,
ali
človek
je
že
tak
,
da
nad
svojimi
koristmi
ne
pozna
nikakih
višjih
ozirov
,
in
kakršni
so
posamezniki
,
taki
so
tudi
narodi
.
Kopitarju
pa
so
se
prijatelji
čudili
,
kajti
zavzemal
je
v
tem
oziru
drugačno
stališče
,
kakor
drugi
Slovenci
.
—
Danes
je
jugoslovanska
država
še
nemogoča
,
je
razlagal
Kopitar
v
Božičevi
gostilni
,
ker
bi
ji
prvi
večji
vihar
naredil
konec
.
Jugoslovani
še
nismo
za
to
sposobni
.
Vsaka
stvar
potrebuje
svoj
čas
da
dozori
,
in
tudi
narodi
postanejo
šele
sčasoma
zreli
za
velike
naloge
.
Usoda
naša
je
v
naših
lastnih
rokah
—
če
bomo
sposobni
,
ustvariti
si
veliko
in
mogočno
domovino
,
si
jo
tudi
ustanovimo
—
naj
že
Napoleon
zmage
ali
naj
bo
premagan
.
Alijančna
pogodba
med
Francijo
in
med
Avstrijo
je
posebno
razveselila
generalnega
guvernerja
grofa
Bertranda
.
Smatral
jo
je
za
zagotovilo
,
da
Avstrija
ne
misli
več
na
pridobitev
Ilirije
in
istega
mnenja
so
bili
tudi
drugi
francoski
funkcijonarji
,
izvzemši
le
tiste
,
ki
so
imeli
boljši
vpogled
v
dejanske
razmere
.
Ti
so
pač
zapazili
,
da
se
je
začela
duhovščina
spet
nekam
živahneje
gibati
in
pogumnejže
nastopati
,
ali
njihova
svarila
niso
dosti
zalegla
.
Vzpričo
gigantske
vojne
z
Rusijo
je
francoskim
funkcijonarjem
tudi
pošla
dovzetnost
za
malenkostne
pojave
duhovniške
agitacije
.
Vsi
pogledi
so
bili
obrnjeni
na
Rusko
.
Odkar
je
bil
Konrad
zapustil
Ljubljano
,
je
hodil
Kopitar
redno
vsak
dan
v
Damjanovo
hišo
vprašat
,
kaj
Konrad
piše
.
Storil
je
to
pot
največkrat
zaman
,
kajti
Konradova
poročila
so
bila
silno
redka
in
naposled
so
popolnoma
izostala
.
V
tem
mesecu
je
začel
»
Télégraph
«
izdajati
posebna
poročila
o
vojni
»
velike
armade
«
.
Dne
9.
avgusta
je
sporočil
o
obnovitvi
Poljske
.
Priobčil
je
navdušeno
pisan
članek
o
tem
zgodovinskem
dogodku
in
provzročil
med
Slovenci
nepopisno
veselje
,
ker
se
je
v
članka
proglašalo
,
da
imajo
vsi
slovanski
narodi
pravico
do
samostojnih
narodnih
držav
.
»
Napoleon
se
je
odpovedal
svojim
centralističnim
načelom
«
se
je
reklo
v
Ljubljani
in
kdor
jo
uvideval
,
kaj
to
pomeni
za
Ilirijo
in
za
vse
jugoslovanstvo
,
je
bil
tega
vesel
.
Začetkom
septembra
je
prišla
v
Ljubljano
vest
o
Napoleonovi
,
dne
19.
avgusta
izvojevani
zmagi
pri
Smolensku
.
To
zmago
so
v
Ljubljani
slovesno
praznovali
.
Posebno
živahno
je
bilo
v
gostilni
»
Pri
hajduku
«
,
ker
so
hodili
tja
ne
samo
prijatelji
Francozov
,
nego
tudi
pristaši
Avstrije
,
oziroma
duhovnikov
.
Med
temi
je
bil
tudi
odvetnik
dr.
Repič
,
pravni
zastopnik
vseh
duhovnikov
,
ki
je
postal
strasten
sovražnik
Francozov
,
odkar
so
ti
začeli
duhovnike
preganjati
zaradi
konspiracij
in
zarot
.
Tudi
ta
večer
se
je
dr.
Repič
znosil
nad
Francozi
in
zlasti
strupeno
obiral
prostozidarje
.
Ko
je
ponoči
šel
vinjen
domov
,
je
na
sedanjem
Francovem
obrežju
padel
v
Ljubljanico
in
utonil
.
Drugi
dan
je
kakor
ogenj
šla
po
Ljubljani
govorica
,
da
so
»
framazoni
«
dr.
Repiča
ubili
.
Ker
trupla
ni
bilo
najti
in
so
duhovniki
to
govorico
razširjali
z
veliko
vnemo
,
so
bili
ljudje
kmalu
do
skrajnosti
razburjeni
in
so
napadli
nekega
večera
celo
prostozidarsko
ložo
v
reduti
.
Repičevo
truplo
so
našli
šele
čez
mesece
in
tedaj
se
je
tudi
dognalo
,
da
je
mož
utonil
.
Medtem
je
bila
7.
septembra
bitka
pri
Borodinu
.
Ruski
zapovednik
Kutuzov
se
je
s
svojo
armado
umaknil
in
Napoleon
je
imel
prosto
pot
v
Moskvo
.
Prišel
je
tja
14.
septembra
in
dan
pozneje
je
začela
Moskva
goreti
.
V
Ljubljani
so
o
dogodkih
,
na
bojišču
le
malo
vedeli
,
samo
to
,
kar
je
poročal
»
Télégraph
«
.
Ta
je
šele
dne
15.
oktobra
priobčil
vest
o
požaru
v
Moskvi
ali
pravega
pomena
tega
požara
ni
nihče
slutil
.
Tri
dni
potem
je
bila
v
Ljubljani
sijajna
proslava
Napoleonovih
zmag
in
zavzetja
Moskve
.
Bertrand
je
bil
šel
čez
zimo
v
Trst
in
nadomestoval
ga
je
generalni
intendant
grof
Chabrol
,
ki
je
ta
dan
priredil
sijajen
banket
,
v
mestu
pa
je
bila
splošna
razsvetljava
.
Ljubljana
se
je
veselila
—
ko
je
moral
Napoleon
že
zapustiti
Moskvo
in
je
Rusiji
ponujal
mir
in
prijateljstvo
,
a
zaman
.
Ljubljana
je
praznovala
zmago
,
ko
je
bila
vojna
že
izgubljena
.
Še
8.
decembra
,
na
dan
obletnice
Napoleonovega
kronanja
,
kateri
dan
se
je
obhajal
z
veliko
slovesnostjo
,
ni
nihče
vedel
v
Ljubljani
,
da
je
Napoleon
poražen
,
da
sta
Avstrija
in
Rusija
od
njega
odpadli
,
da
je
»
la
grande
armée
«
pri
prehodu
čez
Berezino
od
dne
26.
do
28.
novembra
bila
uničena
in
da
je
Napoleon
izročil
Muratu
poveljstvo
ter
hitel
na
Francosko
,
da
reši
svojo
krono
.
Veselo
so
Ljubljančanje
postavljali
luči
na
okna
in
vse
je
vrelo
na
ples
v
gledališča
ter
se
zabavalo
proslavljajoč
Napoleona
,
ki
je
ob
isti
uri
zmrzujé
bežal
čez
neskončne
ruske
ravani
.
V
tem
dirindaju
,
ki
je
vladal
v
Ljubljani
ta
dan
,
se
ni
nihče
zmenil
za
dve
revno
oblečeni
stari
ženski
,
ki
sta
zvečer
zapustili
uršulinski
samostan
in
odšli
v
Trnovo
.
Pri
Doberletovi
hiši
sta
malo
postali
in
potem
odšli
v
mestni
log
,
kamor
jim
je
kmalu
potem
sledil
Jernej
Doberlet
.
Dne
3.
januarja
1813.
je
zatrepetala
vsa
Ljubljana
.
Ta
dan
je
»
Télégraph
«
priobčil
strašno
,
dotlej
neznano
novico
,
da
je
»
la
grande
armée
«
poražena
in
uničena
.
Francoze
je
ta
vest
strahovito
potrla
.
Kar
verjeti
niso
hoteli
,
da
je
Napoleonov
uradni
bulletin
resničen
,
da
je
nepremagljivi
cesar
premagan
,
da
je
čez
pol
milijona
mož
,
broječa
vojska
razbita
,
da
leži
na
mrzlih
ruskih
tleh
nad
stotisoč
hrabrih
mož
.
V
Božičevi
gostilni
so
bili
tisti
dan
burni
razgovori
.
Polkovnik
baron
Paulin
,
eleganten
mlad
mož
iz
odlične
francoske
rodovine
,
ki
se
je
posebno
zanimal
za
baronico
Cojzovo
ter
vsled
tega
užival
najpopolnejšo
nenaklonjenost
Andreja
Kopitarja
,
je
pri
Božiču
srdito
tolkel
po
mizi
.
—
Če
je
ta
bulletin
resničen
,
potem
so
bili
vsi
drugi
lažnjivi
,
je
vpil
baron
Paulin
.
Ali
more
kdo
misliti
,
da
je
cesar
izdal
devetnajst
zlaganih
bulletinov
in
šele
v
dvajsetem
povedal
resnico
.
—
To
je
prav
lahko
mogoče
,
se
je
oglasil
mlad
mož
,
ki
je
sedel
pri
stranski
mizi
.
Bil
je
precej
slabo
oblečen
,
a
vse
njegovo
vedenje
je
kazalo
,
da
je
nekdaj
videl
lepše
dni
.
Baron
Paulin
je
skočil
k
tujcu
in
srdito
zakričal
.
—
Kdo
ste
vi
,
da
se
upate
tako
govoriti
?
—
Charles
Nodier
,
pisatelj
po
poklicu
in
na
Francoskem
vsaj
tako
znan
,
kakor
katerikoli
izmed
navzočnin
gospodov
.
—
Vi
da
ste
Nodier
?
se
je
čudil
polkovnik
.
Je-li
to
mogoče
?
Nodier
je
bil
že
takrat
dobro
znan
kot
pisatelj
,
zlasti
po
svojih
sentimentalnih
romanih
»
Stella
ou
les
proscrits
«
ter
»
Le
peintre
de
Saltzbourg
«
.
Znan
je
bil
tudi
kot
nasprotnik
Napoleonov
,
saj
je
zaradi
tega
nasprotstva
izgubil
kruh
in
se
moral
več
let
potepati
po
svetu
.
Da
postane
še
eden
prvih
francoskih
pisateljev
,
o
tem
menda
sam
takrat
še
ni
sanjal
.
Vzlic
temu
,
da
je
bil
Nodier
royalist
,
so
ga
oficirji
vendar
povabili
v
svojo
družbo
,
častili
so
v
njem
pisatelja
in
pesnika
ter
značajnega
moža
,
ki
je
raje
prenašal
pomanjkanje
,
kakor
da
bi
se
bil
uklonil
.
Tudi
generalni
guverner
grof
Bertrand
je
bil
istih
nazorov
in
je
Nodierja
imenoval
knjižničarjem
sedanje
licealne
knjižnice
ter
mu
pozneje
poveril
uredništvo
»
Télégrapha
«
.
Nodier
je
bil
prišel
ta
dan
iz
Trsta
peš
v
Ljubljano
.
—
Slišal
sem
v
Trstu
,
da
se
mudi
v
Ljubljani
operna
pevka
Olimpija
.
S
to
sem
dobro
znan
iz
Italije
.
—
Vi
jo
poznate
?
Ali
veste
,
da
je
to
vohunka
?
—
To
je
lahko
mogoče
,
je
odgovoril
Nodier
.
Satansko
bitje
je
in
zmožna
največjega
zločina
.
Tudi
mene
je
varala
,
ki
sem
si
domišljal
,
da
me
nihče
ne
prevari
.
Mi
se
pač
sami
sebi
lažemo
tako
,
da
niti
ne
zapazimo
,
če
nas
drugi
nalažejo
.
O
tem
sem
se
prepričal
pri
Olimpiji
.
—
Oimpija
ni
njeno
pravo
ime
,
je
omenil
intendančni
tajnik
Beaumes
.
Pravo
njeno
ime
je
Ljudmila
Podobnik
.
—
No
,
je
odgovoril
Nodier
;
pravo
njeno
ime
je
Ljudmila
Alvaniti
.
Oficirji
so
se
smejali
in
intendančni
tajnik
Beaumes
je
smehljaje
rekel
:
—
Torej
niti
pravega
svojega
imena
Vam
ni
povedala
?
Ta
Vas
je
pa
res
korenito
varala
.
In
morda
ste
bili
še
zaljubljeni
vanjo
!
—
Zaljubljen
sem
bil
v
njo
,
je
potrdil
Nodier
in
imel
tri
mesece
z
njo
ljubavno
razmerje
.
Ime
njeno
mi
je
pa
natančno
znano
.
Rodila
se
je
v
Trstu
kot
hči
nekega
Venuttija
,
po
svojem
možu
pa
se
piše
Alvaniti
.
—
Ali
—
nikar
tega
ne
trdite
.
Njen
mož
je
Konrad
Podobnik
,
ženijski
kapitan
,
ki
ga
mi
vsi
dobro
poznamo
.
—
Podobnik
?
Jaz
tega
imena
še
nikdar
nisem
slišal
.
—
Podobnik
je
Ljubljančan
,
sin
jako
uglednega
meščana
.
Pred
mnogimi
leti
je
moral
zaradi
Ljudmile
bežati
iz
Ljubljane
in
se
je
ž
njo
poročil
v
Milanu
.
To
je
vse
pribito
,
gospod
Nodier
,
in
zato
je
nemogoče
,
da
bi
se
ta
Ljudmila
ali
Olimpija
po
možu
imenovala
Alvaniti
.
Vi
se
motite
,
absolutno
se
motite
.
—
Gospodje
,
jaz
se
ne
motim
,
je
rekel
Nodier
z
vso
resnobo
in
odločnostjo
.
Alvaniti
je
premožen
trgovec
v
Genovi
in
živi
še
sedaj
.
Ko
se
je
Ljudmila
Venutti
ž
njim
poročila
in
to
je
bilo
v
februarju
leta
1810.
sem
jaz
—
njen
takratni
ljubimec
—
bil
pri
poroki
—
za
pričo
.
Oficirjem
je
to
razkritje
kar
sapo
zaprlo
.
Šele
čez
nekaj
časa
je
vzkliknil
baron
Paulin
:
—
Potem
se
je
ta
ženska
dvakrat
porodila
.
—
Morda
še
večkrat
!
Saj
Vam
pravim
,
da
je
satansko
bitje
,
ki
je
zmožno
za
vsak
zločin
.
—
Ti
ubogi
Konrad
,
je
vzdihnil
Beaumes
.
Temu
je
Ljudmila
zastrupila
vse
življenje
,
da
je
šel
siromak
prostovoljno
v
vojno
—
menda
samo
za
to
,
da
se
več
ne
vrne
.
—
Imate-li
Vi
,
gospod
Nodier
,
tudi
kak
obračun
s
to
žensko
,
da
ste
jo
prišli
iskat
?
je
z
napeto
pozornostjo
vprašal
baron
Paulin
.
—
Da
,
gospodje
.
Velik
in
strašen
račun
.
A
sedaj
še
ni
čas
,
da
bi
o
tem
govoril
.
Prosim
,
respektirajte
za
sedaj
mojo
tajnost
Oficirji
so
to
storili
in
pogovor
zasukali
na
druge
stvari
.
Nodier
jim
je
povedal
,
da
se
preživlja
s
prirejevanjem
predavanj
in
s
pisateljevanjem
.
Ker
so
pa
oficirji
videli
,
da
mora
niti
v
slabih
razmerah
,
so
ga
povabili
,
da
naj
bo
njih
gost
in
Nodier
še
ni
branil
.
Družba
je
ostala
do
pozne
noči
pri
Božiču
in
seveda
pretresala
prežalostni
bulletin
cesarja
Napoleona
o
usodi
velike
armade
.
Tem
pogovorom
ni
nihčie
sledil
s
tako
pozornostjo
,
kakor
Božičeva
natakarica
,
čeprav
je
znala
le
slabo
francoski
.
Kar
je
vjela
,
to
je
nesla
na
ušesa
zvitemu
hlapcu
z
Mestnega
trga
,
Češkotu
.
Za
Maro
Damjanovo
so
prišli
dnevi
neskončne
žalosti
.
Že
od
meseca
avgusta
minulega
leta
ni
bilo
nobene
vesti
več
o
Konradu
.
Dolgo
časa
se
je
Mara
tolažila
,
da
Konradu
ni
bilo
mogoče
pisati
,
saj
je
bila
velika
armada
prodrla
v
srce
Rusije
in
od
tam
je
bila
zveza
z
zapadno
Evropo
tako
težka
,
da
se
pač
ni
moglo
misliti
na
ekspediranje
zasebnih
pisem
.
Ker
so
tudi
uradna
poročila
iz
Rusije
bila
silno
redka
,
ni
Mare
zapustila
vera
,
da
je
Konrad
živ
in
zdrav
.
Toda
,
odkar
se
je
v
Ljubljani
zaznalo
za
požar
v
Moskvi
in
za
grozotno
katastrofo
pri
Berezini
,
tedaj
je
izgubila
Mara
vse
upanje
,
da
še
kdaj
vidi
Konrada
,
tedaj
je
bila
prepričana
,
da
je
obležal
na
zmrzlih
tleh
dalnje
Rusije
in
tedaj
jo
je
obšel
obup
s
tako
silo
,
kakor
bi
jo
hotel
uničiti
.
In
najstrašnejša
je
bila
zavest
,
da
je
ona
sama
pognala
Konrada
v
smrt
,
ker
je
ona
bila
vzrok
,
da
se
je
oglasil
za
vojno
.
Stari
Damjan
je
bil
sam
tako
potrt
,
da
ni
bil
zmožen
tolažiti
svoje
hčere
.
Marina
nema
,
brezsolzna
bolest
je
starčka
tako
pretresla
,
da
se
ni
upal
svoji
hčeri
pogledati
v
njene
globoke
,
v
brezmejnem
obupanju
svetlikajoče
oči
.
Edini
Kopitar
je
znal
Mari
vdahniti
nekaj
življenske
moči
.
Dostikrat
ji
je
rekel
:
»
Mara
,
ali
ni
tisti
najpopolnejši
človek
,
ki
zna
premagati
svoje
gorje
,
pa
bodi
še
toliko
,
in
ki
zna
neustrašno
prenašati
življenje
,
tudi
če
bi
je
najraje
od
sebe
vrgel
?
«
Take
in
podobne
besede
so
vedno
zbudile
v
Mari
voljo
,
da
premaga
svojo
bolest
,
in
vsaj
za
nekaj
dni
se
ji
je
to
tudi
deloma
posrečilo
—
ali
samo
za
nekaj
dni
,
potem
je
zopet
omagala
in
stari
Damjan
si
je
ruval
lase
v
strahu
,
da
mu
Mara
nagloma
umre
.
Za
svetovno
znamenite
dogodke
se
Mara
v
teh
strašnih
dnevih
ni
menila
.
Niti
slišala
ni
,
ko
ji
je
Kopitar
pripovedoval
,
da
je
Napoleon
začel
mobilizirati
novo
velikansko
armado
,
niti
je
pojmila
pomen
vesti
,
da
je
pruski
kralj
dne
3.
februvarja
1813.
izdal
oklic
na
nemški
narod
,
s
katerim
ga
je
poživljal
na
boj
na
življenje
in
smrt
proti
Francozom
.
Samo
enkrat
se
je
zgenila
,
ko
se
ji
je
povedalo
,
da
je
bil
maršal
Marmont
pri
Salamanki
na
Španskem
poražen
in
težko
ranjen
,
ali
niti
ta
vest
ni
več
našla
odmeva
v
njenem
srcu
.
Dne
12.
februvarja
je
generalni
guverner
grof
Bertrand
po
cesarjevem
naročilu
odredil
mobilizacijo
ilirske
vojske
.
Težkega
srca
je
ob
enem
zaukazal
,
da
je
od
prebivalstva
izterjati
kontribucije
za
vojne
namene
.
Blagajne
so
bile
namreč
prazne
,
ker
je
morala
ilirska
uprava
vse
dohodke
dati
za
vojno
proti
Rusiji
,
in
iz
Francije
niso
mogli
ničesar
poslati
,
saj
so
si
morali
celo
tam
pomagati
s
kontribucijami
.
Grof
Bertrand
je
vso
svojo
pozornost
posvetil
armadi
in
je
vso
upravo
prepustil
generalnemu
intendantu
grofu
Chabrolu
.
Ta
je
dobro
vedel
,
kaka
velikanska
nevarnost
preti
Iliriji
,
če
bi
se
tudi
Avstrija
,
ki
je
že
odpadla
od
Francije
,
pridružila
Rusiji
in
Pruski
proti
Napoleonu
ter
se
vrgla
na
Ilirijo
.
Zlasti
pa
se
je
bal
,
da
bi
duhovščina
uprizorila
revolucijo
,
kar
bi
toliko
laglje
storila
,
ker
je
moralo
vse
vojaštvo
v
vojno
.
Grof
Chabrol
,
hoteč
se
informirati
o
korakih
,
ki
naj
jih
stori
,
je
povabil
jako
ugledne
može
iz
Ilirije
k
sebi
in
jih
vprašal
za
svet
.
Vsi
so
bili
mnenja
,
da
bi
prebivalstvo
samo
,
ker
je
s
Francosko
dobro
,
vestno
in
pravično
upravo
jako
zadovoljno
,
gotovo
podpiralo
Francoze
,
če
ne
bo
nasprotovala
duhovščina
in
da
bi
le
duhovščina
bila
v
stanu
uprizoriti
revolucijo
.
Toda
,
kaj
se
naj
stori
glede
duhovščine
—
v
tem
oziru
so
bila
mnenja
različna
.
Večinoma
se
je
reklo
,
naj
se
izkuša
duhovščino
izlepa
pridobiti
.
Zaradi
tega
je
dal
grof
Chabrol
25.
februvarja
razglasiti
pomožnega
škofa
Riccija
,
naj
mu
gre
na
roko
,
da
ne
bo
duhovščina
vladi
delala
težav
.
Škof
Ricci
je
vse
obljubil
—
skrivaj
pa
obvestil
duhovnike
,
naj
se
pripravijo
na
revolucijo
,
čim
napove
Avstrija
Napoleonu
vojno
.
Žandarmerijski
zapovednik
Rolbelot
je
kmalu
zapazil
,
da
se
je
duhovščina
začela
sumljivo
gibati
.
—
Najbolje
bi
bilo
,
vse
duhovnike
kar
na
kratko
fizilirati
,
kar
po
vrsti
,
se
je
večkrat
jezil
Robelot
in
marsikdo
mu
je
od
srca
pritrjeval
,
uvidevajoč
,
da
so
duhovniki
tisti
nesrečni
živelj
,
ki
je
narodu
in
domovini
najbolj
škodljiv
,
ker
vedno
žrtvujejo
korist
naroda
in
domovine
koristim
cerkve
in
svojega
stanu
.
Policijski
komisar
Toussaint
je
posebno
vroče
pritrjeval
Robeletu
in
rad
citiral
alzaški
narodni
pregovor
:
Affen
,
Pfaffen
,
Fledermäuse
,
Juden
,
Ratten
,
weisse
Läuse
,
Nehmen
diese
überhand
,
Ist
kein
Glück
im
ganzen
Land
.
Mrak
je
že
objemal
Ljubljano
,
ko
sta
dve
stari
sključeni
ženici
prišli
iz
uršulinskega
samostana
in
krenili
na
Dunajsko
cesto
,
kjer
so
takrat
—
izvzemivši
le
bivša
samostana
(
sedanje
vojaško
skladišče
in
prejšnja
bolnica
)
—
bile
same
nizke
in
neznatne
hiše
.
Kjer
je
danes
Medjatova
hiša
,
je
bila
tedaj
znana
in
mnogoobiskana
furmanska
gostilna
.
V
to
hišo
sta
vstopili
ženici
in
vprašali
za
prenočišče
.
Gostilničarka
je
malo
pomišljala
,
potem
pa
ženici
peljala
čez
dvorišče
v
malo
sobo
nad
hlevom
.
Šele
ko
je
vrata
za
seboj
zaklenila
,
je
gostlničarka
rekla
šepetaje
:
—
Čuvajta
se
—
antikrist
(
tako
so
imenovali
žandarmerijskega
zapovednika
Robelota
)
preiskuje
danes
že
zopet
vse
gostilne
.
—
Saj
greva
koj
naprej
,
je
odgovorila
ena
ženic
in
se
začela
razpravljati
.
Njena
spremljevalka
je
sledila
temu
izgledu
in
v
kratkem
sta
se
stari
ženici
izpremenili
v
dva
mlada
moška
.
—
Nekaj
pisem
imam
za
vaju
,
je
rekla
gostilničarka
,
a
zdaj
ne
morem
do
njih
,
ker
jih
ima
moj
mož
shranjena
.
—
Pisma
pošljite
šentpeterskemu
župniku
Ahačiču
,
je
naročil
mlajši
teh
moških
,
ki
pa
ni
bil
nihče
drugi
,
kakor
—
Ljudmila
.
Jaz
moram
še
nocoj
naprej
.
—
Tudi
jaz
moram
še
danes
oditi
,
je
odgovoril
Ljudmilin
spremljevalec
.
Bliža
se
odločilna
ura
.
Zdaj
bomo
začeli
žeti
,
kar
smo
toliko
časa
in
s
tolikim
trudom
sejali
.
Oko
za
oko
—
zob
za
zob
.
—
Ali
ste
poskrbeli
vozove
,
je
vprašala
Ljudmila
.
—
Da
.
Eden
je
pripravljen
v
Št.
Vidu
,
drugi
pri
D.
M.
v
Polju
.
Oglasita
se
pri
mežnarjih
.
Ali
kam
pa
gresta
?
—
Jaz
moram
biti
še
jutri
v
Višnji
gori
,
Ljudmila
pa
gre
na
Bled
.
Ljudmila
in
njen
spremljevalec
sta
bila
med
tem
izvršila
preoblečenje
in
se
pripravila
za
odhod
.
Ljudmila
se
je
zavila
v
dolg
plašč
,
ki
je
popolnoma
zakrival
njeno
telo
,
potem
pa
se
stisnila
k
svojemu
spremljevalcu
.
—
Še
en
poljub
,
Ludoviko
,
mu
je
rekla
v
italijanskem
jeziku
in
tujec
jo
je
strastno
objel
in
jo
vroče
poljubil
.
—
Še
nekaj
mesecev
—
in
potem
bodeva
imela
mir
in
bodeva
rečena
vseh
skrbi
.
Še
en
poljub
in
Ljudmila
je
zapustila
sobo
.
Kmalu
ji
je
sledil
tudi
njen
spremljevalec
—
a
krenila
sta
vsak
na
drugo
stran
.
Ko
je
prišel
krčmar
domov
,
ga
je
žena
takoj
poslala
s
pismi
k
šentpeterskemu
župniku
.
In
mudilo
se
je
res
,
da
je
očistila
zrak
,
kajti
dobro
uro
pozneje
se
je
že
oglasil
»
antikrist
«
in
pregledal
vso
gostilno
in
vse
prostore
v
hiši
.
Odkar
je
bil
Nodier
v
Ljubljani
,
je
Robelot
skoro
vsak
dan
preiskoval
vse
gostilne
in
vse
sumljive
hiše
,
če
ne
bi
vendar
kje
iztaknil
Ljudmile
.
Trudil
se
je
toliko
bolj
,
ker
mu
je
bil
Nodier
povedal
,
kako
nevarna
ženska
je
Ljudmila
.
Šele
pozno
zvečer
je
bil
svojimi
revizijami
gotov
,
in
še
ni
mogel
iti
počivat
.
Prišli
so
bili
kurirji
z
raznih
strani
in
prinesli
poročila
,
da
so
se
kmetje
začeli
upirati
naloženim
kontribucijam
.
Od
vseh
strani
se
je
pisalo
,
naj
se
pomnoži
orožništvo
,
češ
,
da
sicer
ne
bo
vzdržati
miru
.
Robelot
se
je
jezil
in
toliko
bolj
,
ker
ni
imel
toliko
orožnikov
,
da
bi
bil
tem
prošnjam
ustregel
.
Prišel
je
pa
še
drug
kurir
naravnost
iz
Pariza
,
ki
je
imel
generalnemu
guvernerju
v
lastne
roke
izročiti
važna
pisma
.
Zahteval
je
,
da
ga
grof
Bertrand
takoj
sprejme
.
—
Dekreti
so
velevažni
,
je
rekel
kurir
in
med
njimi
se
nahaja
tudi
lastnoročno
pismo
cesarjevo
.
Grof
Bertrand
je
že
spal
,
a
njegov
sluga
ga
je
zbudil
.
Ko
je
grof
Bertrand
pregledal
cesarjevo
pismo
in
dekrete
,
je
bil
do
skrajnosti
presenečen
.
Takoj
so
bile
razposlane
ordonance
na
razne
strani
in
ko
so
bili
čez
dobro
uro
zbrani
v
škofiji
generalni
intendant
grot
Chabrol
in
vojaški
zapovedniki
,
so
izvedeli
nepričakovano
novico
.
—
Cesar
me
je
poklical
k
armadi
,
jim
je
naznanil
grof
Bertrand
.
V
posebnem
pismu
mi
je
sporočil
,
da
smatra
evropsko
koalicijo
proti
Franciji
kot
neizogibno
,
in
da
zato
svojih
generalov
ne
more
več
puščati
na
upravnih
mestih
.
Med
zbranimi
francoskimi
funkcijonarji
je
nastalo
nepopisno
začudenje
.
—
Moj
naslednik
postane
maršal
Iunot
,
je
nadaljeval
grof
Bertrand
.
Ta
ni
več
sposoben
za
vojno
.
Za
ta
čas
pa
,
da
pride
maršal
Iunot
,
ki
je
že
na
potu
v
Ljubljano
,
imenujem
generala
Dauthouarsa
svojim
namestnikom
.
General
Dauthouars
je
bil
star
gospod
,
ki
se
je
odlikoval
v
raznih
bitkah
in
imel
toliko
ran
,
da
so
ga
imenovali
v
Ljubljani
»
ta
poflikanega
generala
«
.
Za
vojno
ni
bil
več
sposoben
in
prav
zato
ga
je
Bertrand
imenoval
svojim
namestnikom
.
—
Kdaj
pa
utegne
priti
maršal
Iunot
?
je
vprašal
grof
Chabrol
.
—
Tekom
desetih
dni
je
gotovo
tu
.
Jaz
se
odpeljem
jutri
zvečer
—
kar
je
po
cesarjevih
in
vladnih
naročilih
še
urediti
,
se
uredi
jutri
.
Grof
Bertrand
je
odslovil
francoske
funkcijonarje
potem
pa
sedel
za
mizo
in
pisal
razna
pisma
.
Tudi
od
svoje
žene
,
ki
se
je
z
otroki
in
sorodniki
mudila
v
Trstu
,
se
je
pismeno
poslovil
,
ker
je
nameraval
čez
Koroško
in
Tirolsko
odpotovati
na
Nemško
k
armadi
.
Ko
je
bil
s
pisanjem
gotov
,
se
je
zavil
v
širok
plašč
in
šel
na
Stari
trg
,
kjer
je
v
nekdanji
mestni
prodajalni
kruha
(
sedaj
Ničmanova
hiša
)
stanovala
njegova
ljubica
,
Ana
Kranjec
.
In
od
te
se
je
res
težko
poslovil
,
ker
jo
je
resnično
ljubil
.
Ostal
je
pri
nji
do
jutra
,
in
ko
je
odšel
,
je
imel
mokre
oči
.
Ana
Kranjec
pa
je
po
njegovem
odbodu
radovedno
odprla
mošnjiček
,
ki
ga
je
bil
grof
Bertrand
pustil
na
ponočni
omarici
in
skoro
zavriskala
veselja
,
ko
je
našla
v
njem
sto
Napoleondorov
.
Napravila
se
je
hitro
in
stekla
po
stopnicah
v
sobo
,
v
kateri
je
stanoval
intendančni
pisar
Viktor
Zabukovec
.
Smeje
se
je
vrgla
nanj
in
žvenketaje
s
cekini
vpila
:
—
Fant
moj
—
zdaj
je
vsega
konec
,
meni
se
ne
bo
več
treba
prodajati
,
tebi
ne
vohuniti
;
zdaj
boš
kmalu
moj
mož
in
jaz
tvoja
žena
.
Žandarmerijski
zapovednik
Robelot
je
ves
besen
priletel
na
generalno
intendanco
in
že
v
predsobi
kričal
:
—
Zdaj
imate
,
kar
ste
iskali
!
Mene
niste
hoteli
slušati
!
Zlepa
ste
hoteli
duhovnike
pridobiti
—
norci
ste
bili
vsi
skupaj
.
Uradniki
so
tekli
z
vseh
strani
skupaj
in
tudi
grof
Chabrol
je
prišel
iz
svoje
sobe
.
—
Kaj
pa
je
,
da
ste
tako
razburjeni
,
gospod
Robelot
?
—
Kaj
je
,
ekscelenca
?
Robelot
se
je
razkoračil
in
z
vso
grandeco
vzkliknil
:
Punt
je
!
Revolucija
je
na
deželi
!
Kmetje
se
dvigajo
in
streljajo
na
orožnike
!
Kaj
Vam
nisem
vedno
pravil
,
da
pride
tako
,
če
ne
bodete
z
duhovniki
brezobzirno
postopali
.
Robelotove
besede
so
zbudile
občno
vznemirjenje
in
zlasti
grof
Chabrol
,
ki
je
že
dlje
časa
bolehal
,
se
jih
je
resnično
prestrašil
.
—
Povejte
natančno
,
kaj
se
je
zgodilo
.
—
Na
Bledu
so
davi
kmetje
naskočili
orožniško
postajo
.
Orožniki
so
morali
streljati
,
da
so
se
rešili
.
Ves
Bled
se
je
spuntal
.
Vse
je
oboroženo
in
pripravljeno
za
boj
.
—
A
zakaj
?
Saj
se
vendar
ni
nič
zgodilo
,
kar
bi
moglo
ljudi
vznemiriti
!
—
Ljudje
so
izvedeli
,
da
je
generalna
intendanca
ukazala
blejsko
romarsko
cerkev
prodati
in
zato
so
se
spuntali
.
—
A
ta
ukaz
še
ni
izdan
,
saj
ga
še
nisem
podpisal
,
je
vzkliknil
silno
presenečeni
grof
Chabrol
.
Odlok
leži
še
tu
na
moji
mizi
.
Odkod
vedo
Blejci
,
da
sem
to
odredil
?
Robelot
je
kaj
debelo
gledal
,
ko
je
slišal
te
besede
in
drugi
navzočni
uradniki
si
tudi
niso
znali
tolmačiti
,
kako
da
so
blejski
kmetje
vedeli
ta
ukaz
,
še
predno
je
bil
podpisa
ti
in
izdan
.
Nastala
je
mučna
tihota
.
Šele
čez
nekaj
trenotkov
je
rekel
grof
Chabrol
:
—
Pri
intendanci
mora
biti
kak
vohun
,
ki
je
izvedel
,
kaj
se
pripravija
in
je
to
izdal
.
A
kdo
more
to
biti
?
Uradniki
so
molče
prikimovali
,
a
nihče
ni
rekel
ničesar
.
—
Najlepše
pa
je
to
,
se
je
jezil
grof
Chabrol
,
da
sem
odredil
prodajo
te
nepotrebne
cerkve
,
da
bi
kmetom
bilo
manj
plačati
na
vojni
kontribuciji
.
—
Tudi
pri
Višnji
gori
so
nastali
nemiri
.
Orožniki
so
videli
ponoči
nekega
tujega
človeka
iti
iz
farovža
v
Št.
Vidu
.
Hiteli
so
za
njim
,
a
niso
ga
mogli
vjeti
.
Povsod
pa
so
jim
kmetje
delali
ovire
in
pod
mestom
so
nanje
streljali
.
—
Tako
,
tako
,
je
rekel
grof
Chabrol
in
začel
hoditi
po
sobi
gor
in
dol
,
kakor
bi
premišljal
,
kaj
je
storiti
.
Bil
je
blag
in
dober
mož
,
ki
je
Kranjsko
resnično
ljubil
in
prebivalstvu
rad
pomagal
—
ali
sprevidel
je
,
da
se
v
teh
nevarnih
časih
z
dobroto
ničesar
ne
opravi
.
—
Gospod
Robelot
,
je
rekel
grof
Chabrol
po
kratkem
premišljevanju
,
odredite
kar
treba
,
da
se
te
revolte
nemudoma
in
brezobzirno
zatro
.
Nadalje
zaukažite
orožništvu
,
da
zaduši
vsak
pojav
upornosti
,
če
treba
z
orožjem
.
Še
danes
izdam
razglas
,
da
bo
vsakdo
brez
usmiljenja
ustreljen
,
kdor
se
upre
ali
pri
komur
se
dobi
orožje
.
Robelot
se
je
brez
ugovora
udal
ali
zadovoljen
ni
bil
.
Odhaja
je
je
rekel
intendančnemu
tajniku
Beaumesu
:
—
Naj
bi
me
bil
ekscelenca
pooblastil
,
da
pustim
ustreliti
pet
duhovnikov
,
pa
bi
bil
takoj
mir
v
deželi
.
Robelot
je
takoj
preskrbel
,
da
sta
na
Bled
in
v
Višnjo
goro
odjezdila
dva
oddelka
konjenikov
.
Zapovednikoma
teh
oddelkov
je
skrivaj
povedal
,
da
naj
bodeta
brez
skrbi
,
če
bi
slučajno
bil
kje
ustreljen
kak
duhovnik
,
če
bi
ga
našli
pri
upornikih
.
Ljubljansko
prebivalstvo
je
vest
o
kmetskih
puntih
močno
vznemirila
,
a
v
še
večji
meri
pa
vladne
organe
,
in
sicer
zaradi
dejstva
,
da
so
ljudje
na
kmetih
vedeli
za
vladne
odredbe
še
predno
so
bile
iste
izdane
.
Policijski
komisar
Toussaint
je
kar
obupaval
.
Toliko
se
je
že
trudil
,
da
bi
prišel
zarotnikom
in
njihovim
pomagačem
na
sled
,
a
vse
zaman
.
In
sedaj
ga
je
mučila
še
zavest
,
da
morajo
zarotniki
imeti
zaveznike
celo
med
vladnimi
uradniki
.
Kmetske
revolte
so
napotile
Las
Cazesa
,
da
je
sklical
prostozidarje
in
zlasti
kranjskim
članom
lože
polagal
na
srce
,
naj
v
teh
nevarnih
časih
podpirajo
vlado
ter
skrbe
po
svojih
močeh
,
da
zunanjih
sovražnikov
ne
bodo
podpirali
notranji
sovražniki
.
Las-Cazesov
apel
je
pri
domačinih
načel
živahen
odziv
in
je
posebno
razvnel
v
Kopitarju
vse
njegove
eneržije
.
V
družbi
z
Nodierjem
,
ki
je
bil
prevzel
uredništvo
»
Télégrapha
«
,
kateremu
je
bil
Kopitar
že
od
početka
zvest
sotrudnik
,
je
podžigal
znance
in
prijatelje
,
naj
gredo
vladi
na
roke
,
da
Ilirija
ne
pride
zopet
pod
dunajsko
oblast
.
Seveda
je
bila
ta
agitacija
precej
problematične
vrednosti
,
saj
ni
nihče
vedel
,
kdo
je
resničen
prijatelj
Francozov
in
kdo
to
prijateljstvo
le
hlini
.
Proti
večeru
istega
dneva
,
ko
je
buknil
na
Bledu
in
pri
Višnji
gori
kmetski
punt
proti
Francozom
,
je
generalni
guverner
grof
Bertrand
zapustil
Ljubljano
.
Poslovil
se
je
v
naglici
in
se
odpeljal
skoro
neopazen
.
Samo
oficirji
so
ga
na
konjih
spremili
do
Št.
Vida
,
od
tam
naprej
se
je
peljal
le
v
spremstvu
dveh
adjutantov
.
Ljubljane
ni
videl
več
.
Že
pozno
zvečer
je
prišel
iz
Višnje
gore
kurir
s
poročilom
,
da
je
vojaštvo
kmetski
punt
zadušilo
.
Blizu
Višnje
gore
,
prav
pod
mestnim
gričem
,
so
vojaki
imeli
precej
hud
boj
in
so
ustrelili
tri
kmete
,
nakar
so
drugi
zbežali
.
Poizvedbe
so
dognale
,
da
je
punt
provzročil
nepoznan
mlad
mož
.
Ljudje
so
bili
vsled
vojnih
kontribucij
že
itak
zelo
razburjeni
,
ko
pa
se
jim
je
povedalo
,
da
hočejo
Francozi
cerkvene
dragocenosti
prodati
,
jih
je
bilo
lahko
naščuvati
,
da
so
začeli
revoltirati
.
Župnika
v
Šent
Vidu
pri
Zatičini
so
orožniki
odpeljali
v
zapor
,
ker
so
ga
imeli
na
sumu
,
da
je
on
že
prej
vse
pripravil
za
ustajo
in
jo
sploh
provzročil
,
nepoznani
tujec
pa
je
bil
le
njegov
pomočnik
.
Naravno
je
,
da
se
je
ta
večer
pri
Damjanovih
govorilo
samo
o
dogodkih
tega
dneva
.
Stari
Damjan
je
bil
ogorčen
.
—
Takih
časov
kakor
so
bili
do
sedaj
,
še
ni
doživela
Kranjska
.
Francozi
so
pravi
dobrotniki
dežele
.
Upeljali
so
red
.
Sedaj
vlada
pravica
,
namesto
policijske
samovoljnosti
in
uradniške
despotije
,
s
katero
nas
je
osrečeval
Dunaj
.
Francozi
so
povzdignili
blagostanje
,
ustvarili
vse
polno
koristnih
naprav
in
osvobodili
tistega
kmeta
,
ki
hoče
zdaj
nadnje
iti
s
puškami
in
sekirami
.
—
Prav
pravite
,
je
menil
Kopitar
,
ali
kmet
tega
ni
kriv
.
Duhovniki
so
mu
vcepili
helotska
čustva
;
iz
krepkega
naroda
,
ki
je
še
pred
nekaj
sto
leti
znal
maščevati
storjene
krivice
in
celo
podirati
samostane
in
zažigati
graščine
,
so
duhovniki
napravili
degenerirano
raso
suženjske
nature
.
Tako
so
narod
potlačili
in
pokvarili
,
da
je
samo
še
slepo
orožje
v
njihovih
rokah
.
Duhovniki
so
z
redkimi
izjemami
nemškutarji
in
tele
iz
osebne
dobičkaželjnosti
,
da
bi
zavladala
v
Iliriji
avstrijska
reakcija
.
To
je
edini
vzrok
,
da
uprizarjajo
te
punte
.
Če
bi
bil
Napoleon
poražen
,
bodite
pripravljeni
,
da
se
zgodi
še
vse
kaj
hujega
.
Ali
zato
vendar
ne
smemo
obupati
.
Še
ni
Napoleon
premagan
,
še
ima
moč
,
da
zdrobi
svoje
sovražnike
.
—
Kaj
naj
bi
se
storilo
,
da
bi
že
konec
bilo
temu
duhovniškemu
vplivu
?
—
To
je
težko
reči
.
Pred
vsem
nam
je
treba
mož
,
pravih
mož
.
Verujte
mi
,
gospod
Damjan
,
med
vsem
kar
sem
kdaj
čital
,
so
napravile
name
največji
vtis
Voltaireove
besede
:
Kar
se
je
zgodilo
velikega
in
znamenitega
na
svetu
,
to
je
provzročila
ženijalnost
,
jeklena
vztrajnost
posamičnih
mož
,
bodisi
da
so
šli
v
boj
proti
predsodkom
mase
ali
da
so
ti
masi
vcepili
novih
predsodkov
.
Pet
takih
mož
nam
je
treba
in
lahko
bi
provzročili
novo
reformacijo
.
Narodi
ničesar
sami
ne
storé
;
vse
store
samo
veliki
posamezniki
.
Mara
je
doslej
molče
poslušala
.
Tudi
ko
je
Kopitar
končal
,
ni
rekla
ničesar
,
nego
apatično
naslonila
glavo
ob
naslonjalo
svojega
stola
.
—
Kaj
pa
ti
meniš
,
Mara
?
je
vprašal
stari
Damjan
.
—
Jaz
?
Ničesar
!
Ali
pač
!
Jaz
mislim
,
da
zakonov
narave
ni
predrugačiti
.
Če
je
naš
narod
propadel
,
kakor
pravi
Kopitar
,
potem
se
več
ne
dvigne
.
Jaz
tudi
ne
postanem
več
mlada
.
—
Ali
,
gospodična
Mara
—
kaka
primera
je
to
!
Kakor
se
posamezni
ljudje
pomlade
v
svojih
otrocih
,
tako
tudi
narodi
.
Sedanji
rod
ni
dosti
prida
,
ali
če
se
prihodnji
rod
dobro
vzgoji
,
postane
lahko
tako
dober
,
zdrav
in
krepak
,
kakor
je
kdaj
bil
.
—
Ali
,
dete
moje
,
kaj
govoriš
take
neumnosti
,
da
nisi
več
mlada
.
—
Dekle
z
29.
leti
pač
ni
več
mlado
.
Sicer
sem
pa
danes
našla
—
siv
las
.
—
Vi
se
šalite
,
je
rekel
Kopitar
,
a
je
vendar
pristopil
k
Mari
in
zagledal
kraj
bujnih
črnih
kit
siv
las
.
—
Res
je
!
je
rekel
.
Tu
ob
senčen
imate
siv
las
.
Mara
se
je
zasmejala
,
a
tako
žalostno
,
da
se
je
stari
Damjan
bolestno
zgenil
.
—
Vidite
,
da
sem
prav
imela
.
In
tega
sivega
lasu
ne
odpravi
nobena
filozofija
.
—
Ali
dejanje
,
je
zaklical
Kopitar
in
s
hitro
roko
iztrgal
ta
las
.
—
Ali
mi
pa
morete
spomin
na
ta
las
iztrgati
iz
možgan
?
je
vprašala
Mara
s
trpkim
usmevom
in
Kopitar
je
moral
umolkniti
.
—
Nekdo
gre
,
je
zdaj
dejal
Damjan
,
ki
je
bil
slišal
nenavaden
šum
na
stopnicah
in
različne
korake
.
Stopil
je
k
vratom
,
a
v
tem
trenotku
so
se
odprla
in
na
pragu
je
stal
visok
mož
v
oficirski
uniformi
.
Kakor
okamenela
sta
stala
Damjan
in
Kopitar
—
v
istem
hipu
pa
je
planila
Mara
proti
vratom
.
—
Konrad
,
moj
Konrad
!
Kakor
oznanilo
odrešenja
,
kakor
glas
od
smrti
vstalega
človeka
je
donel
ta
klic
—
in
Mara
je
brez
zavesti
padla
na
Konradove
prsi
.
Mara
je
sedela
poleg
Konrada
in
trepetajo
poslušala
,
kar
je
pripovedoval
o
svojih
doživljajih
v
vojni
.
Ovila
je
svoje
roke
okrog
njegovega
vratu
in
položila
svojo
glavo
na
njegovo
ramo
.
In
Konrad
je
pripovedoval
,
kako
je
armada
prišla
na
rusko
Poljsko
in
bila
navdušeno
sprejeta
,
s
kakimi
težavami
se
je
morala
boriti
pri
Vilni
in
kako
je
trpela
pri
Smolensku
,
kjer
je
bil
Konrad
ranjen
.
—
Več
tednov
sem
ležal
v
bolnici
je
pripovedoval
Konrad
.
Ranjen
sem
bil
na
nogah
,
na
glavi
in
na
roki
.
Rane
so
se
zacelile
,
samo
desna
roka
je
v
komolcu
postala
nepregibna
.
Jokaje
se
je
nagnila
Mara
nad
pohabljeno
roko
jo
poljubila
in
jo
močila
s
svojimi
solzami
.
—
Odpusti
mi
,
Konrad
,
odpusti
—
jas
sem
te
gnala
v
vojno
—
jaz
sem
kriva
te
nesreče
.
Konrad
jo
je
potolažil
z
besedami
polnimi
vroče
ljubezni
in
potem
pripovedoval
dalje
,
kako
je
moral
z
drugimi
iz
bolnice
odpuščenimi
vojaki
v
trdi
zimi
peš
iti
od
Smolenska
na
Vilno
in
od
tam
do
Varšave
in
Draždanov
.
Strašni
so
bili
ti
doživljaji
,
marsikdo
je
na
potu
omagal
in
obležal
na
cesti
,
le
malo
jih
je
prišlo
čez
mejo
.
—
V
Draždanih
sem
bil
na
svojo
prošnjo
odpuščen
iz
armade
,
je
končal
Konrad
svoje
pripovedovanje
.
Pustili
so
me
,
ker
sem
itak
neporabljiv
;
vojak
s
pohabljeno
roko
je
nemogoč
.
V
sobi
je
zavladala
tišina
in
čulo
se
je
samo
pritajeno
ihtenje
Damjanove
Mare
,
katero
je
bil
Konrad
stisnil
k
sebi
tako
,
kakor
bi
je
nikdar
več
ne
hotel
izpustiti
.
Mala
družba
v
Damjanovi
hiši
je
ostala
zbrana
do
pozne
noči
in
ni
ničesar
vedela
o
razburljivih
vesteh
,
ki
so
se
širile
ta
večer
po
Ljubljani
.
Razvedelo
se
je
bilo
,
da
je
pri
Mengšu
nastal
kmetski
upor
in
da
je
bil
neki
orožnik
ustreljen
,
da
so
kmetje
pri
Litiji
naskočili
s
kosami
,
sekirami
in
kamni
francoske
financarje
in
dva
težko
ranili
in
da
se
je
zgodil
nad
Kranjem
atantat
na
grofa
Bertranda
.
Neki
mladi
mož
,
meščanski
oblečen
,
je
prijezdil
od
Radovljice
.
Pri
neki
gostilni
na
potu
je
zapazil
grofa
Bertranda
in
njegova
spremljevalca
.
Nagloma
je
zablisnil
v
njegovih
rokah
samokres
,
počilo
je
in
Bertrandov
adjutant
je
bil
,
a
povsem
lahko
,
obstreljen
na
rami
.
Napadalec
je
zdirjal
proti
Ljubljani
.
Sicer
sta
bila
takoj
poslana
za
njim
dva
orožnika
na
konjih
,
a
dohiteti
ga
nista
mogla
.
Pač
pa
sta
od
ljudi
izvedela
,
da
je
jezdil
proti
Ljubljani
,
kajti
še
v
Št.
Vidu
sta
orožnika
dobila
človeka
,
ki
je
videl
tujca
.
Naravno
je
,
da
je
ta
vest
vzbudila
v
Ljubljani
veliko
ogorčenje
in
veliko
vznemirjenje
,
zlasti
ker
je
policija
zopet
vprizorila
natančno
preiskavo
vseh
gostiln
in
vseh
hiš
.
Charles
Nodier
se
je
iz
radovednosti
pridružil
policijskemu
komisarju
Toussaintu
in
ga
spremljal
po
raznih
gostilnah
.
A
ves
trud
je
bil
brez
uspeha
in
jezno
so
se
vrnile
patrulje
v
stražnico
.
—
Nekaj
posebnega
sem
pa
vendar
zapazil
,
je
rekel
Nodier
policijskemu
komisarju
,
ko
sta
šla
iz
gostilne
,
ki
je
bila
tam
,
kjer
je
zdaj
Medjatova
hiša
.
—
Kaj
ste
zapazili
?
je
osorno
vprašal
Toussaint
.
—
V
sobici
poleg
hleva
je
dišalo
po
parfumu
,
po
finem
parfumu
,
kakor
ga
rabijo
samo
fine
dame
—
in
take
vendar
ne
hodijo
v
to
furmansko
gostilno
in
tudi
ne
prenočujejo
v
sobici
poleg
hleva
.
Toussaint
je
obstal
sredi
pota
,
Kako
ga
je
to
presenetilo
.
—
Da
,
da
,
moj
ljubi
komisar
,
se
je
smehljal
Nodier
,
jaz
se
na
svoj
nos
lahko
zanašam
.
Sicer
pa
se
hitro
prepričate
,
če
sem
govoril
resnico
.
Kar
nazaj
pojdite
.
Toussaint
ni
ničesar
odgovoril
.
Zatopil
se
je
v
svoje
misli
in
šele
čez
nekaj
časa
poklical
detektiva
Roštana
ter
mu
tihoma
nekaj
naročil
.
Detektiv
je
šel
nazaj
proti
sumljivi
gostilni
,
Toussaint
pa
je
z
Nodierjem
nadaljeval
svojo
pot
v
mesto
.
Šla
sta
molče
do
sedanjega
Turjaškega
trga
,
kjer
sta
se
v
naglici
ločla
.
Nodier
,
ki
je
stanoval
v
Recherjevi
hiši
,
je
šel
domov
.
Tiho
se
je
smejal
in
odpiraje
vrata
šepetal
sam
sebi
:
—
Ta
parfum
—
ta
parfum
.
—
Jaz
ga
poznam
—
samo
ne
spominjam
se
—
V
tem
hipu
se
je
čul
iz
bližine
strel
in
kmalu
na
to
je
pritekel
v
divjem
,
diru
mimo
knežjega
dvorca
človek
in
hitel
čez
Turjaški
trg
.
Za
njim
je
teklo
nekaj
vojakov
,
katerim
so
se
pridružili
iz
stražnice
došli
redarji
.
Tudi
Nodier
je
šel
za
njimi
