V
srcu
starodavnega
Gorotana
leži
med
gorami
precej
veliko
jezero
,
ena
največjih
naravnih
lepot
te
dežele
.
Sive
skale
,
temne
smreke
in
bele
hiše
se
zrcalijo
v
njegovi
temno-modri
gladini
,
ki
je
ponajveč
skrivnostno-mirna
in
tiha
.
—
Koncem
osmega
stoletja
se
je
razprostiralo
ob
vzhodnem
bregu
jezera
veliko
slovensko
selo
.
Kakor
vse
naselbine
naših
pradedov
,
je
ležalo
tudi
to
selo
na
kraju
,
ki
je
bil
od
vseh
strani
po
naravi
zavarovan
.
Na
severni
strani
ga
je
čuvalo
veliko
močvirje
,
skozi
katero
je
le
dobro
vešč
domačin
našel
varno
stezo
;
zadaj
so
ga
zaslanjale
dokaj
visoke
,
porasle
gore
,
pred
njim
pa
se
je
širilo
prostrano
jezero
.
Le
proti
jugu
je
bila
pokrajina
odprta
.
Toda
tudi
tu
je
močan
nasip
branil
prihod
sovražnemu
tujcu
.
Ker
so
gore
zapirale
jutranjemu
solncu
pot
k
vzhodnemu
jezerskemu
bregu
,
so
rekali
kraju
Osoje
(
odsojen
kraj
)
.
Odtod
se
je
tudi
jezero
,
ki
je
bilo
večji
del
dneva
v
senci
,
kakor
da
je
zavito
v
teman
plašč
,
imenovalo
osojsko
jezero
.
—
Hiše
v
selu
so
bile
precej
raztresene
,
a
druga
drugi
skoraj
popolnoma
enake
.
Vse
so
bile
zidane
iz
kamna
;
imele
so
visoka
slemena
in
slamnate
strehe
.
Le
na
severnem
koncu
jezera
je
stal
ob
vznožju
gore
nekoliko
večji
zidan
dvorec
z
gospodarskimi
poslopji
in
s
prostornim
dvoriščem
,
ki
je
bilo
zagrajeno
z
močnimi
nasipi
.
Ob
času
sovražnega
napada
so
„
na
Gradišču
“
vsi
seljani
iskali
varnega
zavetja
.
Sedaj
pa
je
tam
bival
in
gospodaril
župan
velike
zadruge
,
velmož
med
gorotanskimi
Sloveni
—
Stojmir
.
Pomladnega
večera
je
bilo
,
ko
je
prijezdil
po
cesti
od
juga
v
hitrem
diru
oborožen
vojščak
.
Pred
županjim
dvorom
se
ustavi
in
skoči
s
konja
.
Ko
pogleda
okoli
sebe
po
človeku
,
kateremu
bi
izročil
vajeti
,
se
prikaže
pri
durih
ženska
postarnega
obraza
,
a
častitljive
zunanjosti
.
Oblečena
je
bila
v
dolgo
,
temno
haljino
,
prepasano
s
srebrno
okovanim
jermenom
.
Videlo
se
ji
je
,
da
gospodinji
v
hiši
.
„
Pozdravljena
mi
,
Branka
,
hči
Motižirova
“
,
jo
nagovori
tujec
.
Nekoliko
osupla
pogleda
žena
prišleca
,
potem
pa
odgovori
:
„
Ne
morem
se
odzvati
tvojemu
prijaznemu
pozdravu
,
kajti
neznano
mi
je
tvoje
ime
.
Toda
bodi
kdorkoli
!
Beseda
izpričuje
,
da
si
Sloven
.
Radegost
te
je
privedel
pod
naš
krov
.
Dobrodošel
v
naši
družini
!
—
Preden
te
vprašam
,
česa
želiš
,
pridi
in
uživaj
z
nami
,
kar
so
nam
podelili
dobri
bogovi
!
“
Nato
ukaže
hlapcu
,
da
odpelje
konja
v
hlev
,
sama
pa
gré
pred
gostom
v
hišo
.
Ta
nasloni
svoje
kopje
ob
podboje
velikih
duri
in
stopi
v
vežo
.
Tu
je
stalo
prostorno
ognjišče
,
na
katerem
je
tlela
žrjavica
.
Tujec
se
ozre
proti
oglu
veže
,
ki
je
bil
durim
nasproti
,
in
ko
zagleda
le-tam
nekaj
okorno
izrezljanih
podob
,
stopi
korak
naprej
,
se
globoko
prikloni
in
mrmra
nerazločne
besede
.
Potem
zajame
iz
posode
tam
zraven
perišče
žita
in
ga
vrže
v
ogenj
.
Starki
se
razjasni
obraz
ob
tem
pogledu
in
prijazno
reče
:
„
Hvala
ti
,
da
si
počastil
dede
našega
rodu
ob
prihodu
!
Vidim
,
da
imaš
v
čislih
očetne
navade
in
da
te
še
ni
prevarila
nova
vera
,
katero
so
prinesli
Nemci
v
našo
deželo
.
“
„
Jaz
se
držim
starih
bogov
“
,
odgovori
ponosno
tujec
.
„
Toda
preden
dalje
govoriva
,
naj
ti
povem
,
kdo
sem
in
kje
je
moj
dom
.
Moje
ime
je
Žitomisel
,
in
na
Spodnjem
Podravju
leži
selo
,
kateremu
županujem
.
“
„
Otec
Motižir
je
imel
pobratima
iz
onega
kraja
“
,
zavrne
starka
.
„
Moj
ded
Božan
je
bil
tisti
,
kateremu
je
postal
brat
po
krvi
.
Skupaj
sta
se
bojevala
za
kneza
Ketimara
zoper
Nemce
,
ki
so
s
krstom
prinesli
robstvo
našemu
ljudstvu
.
—
Motižirovo
ime
se
vedno
s
častjo
izreka
v
naši
zadrugi
.
Zato
mi
je
srčna
radost
,
da
so
mi
bogovi
naklonili
milost
,
pozdraviti
njegovo
plemenito
hčer
.
“
Rekši
poda
ženi
desnico
in
se
spoštljivo
prikloni
.
Branka
ga
pelje
v
izbo
ter
položi
predenj
po
slovenski
šegi
kruha
in
soli
.
„
Tvojemu
sinu
Stojmiru
velja
moje
sporočilo
“
,
začne
čez
nekaj
časa
tuji
gost
,
„
žal
,
da
ne
prinašam
vesele
vesti
.
“
„
Stojmir
je
na
lovu
“
,
odgovori
Branka
.
„
A
kmalu
se
mora
vrniti
domov
,
kajti
solnce
je
že
zatonilo
.
—
Zakaj
imenuješ
vest
neveselo
?
Ali
bode
mar
zopet
vojska
s
Franki
?
Ali
se
poraja
upor
zoper
Inga
,
ki
jim
hlapčuje
?
“
vpraša
hlastno
in
oči
se
ji
zaiskré
.
Žitomisel
resno
odmaje
z
glavo
in
reče
:
„
Dan
osvete
nad
nemškimi
tlačitelji
še
ni
prišel
.
In
kdaj
napoči
,
to
vé
le
Svetovit
vsevišnji
,
pred
katerim
je
odprta
temna
bodočnost
.
Toda
z
dveh
strani
nam
preti
poguba
—
—
—
“
V
tem
trenotku
se
vrata
odpró
,
in
v
sobo
stopi
mlad
mož
visoke
rasti
in
krepke
postave
.
Beli
,
lahkozardeli
obraz
,
katerega
so
obrobljali
dolgi
,
plavi
lasje
,
mehka
,
mlada
brada
,
je
imel
nekaj
nežnega
na
sebi
.
Tudi
iz
temnorjavih
oči
je
sijala
mehkoba
,
a
hkrati
ponos
in
odločnost
.
Z
rame
sta
mu
visela
lok
in
tul
s
pušicami
,
a
v
roki
je
držal
troje
kratkih
kopij
.
Nekoliko
razvnet
od
lova
in
hitre
hoje
,
je
bil
videti
kakor
poosebljena
moč
in
mladost
.
Akoravno
je
bil
Stojmir
še
mladenič
,
vendar
je
že
načeloval
veliki
zadrugi
.
Slava
njegovih
prednikov
in
osebne
vrline
so
mu
pridobile
to
častno
mesto
.
Vstopivši
postavi
kopja
v
kót
in
pozdravi
mater
.
„
Gosta
so
nam
privedli
mili
bogovi
“
,
povzame
ta
besedo
s
ponosom
in
z
ljubeznijo
zroč
na
sina
.
„
Žitomisel
iz
Podravja
je
prišel
z
važnimi
novicami
.
“
„
Ljub
mi
je
vsak
Sloven
pod
mojo
streho
“
,
odgovori
Stojmir
,
poda
gostu
roko
in
sede
na
klop
ob
steni
.
„
Na
višje
povelje
sem
prišel
danes
k
tebi
“
,
začne
Žitomisel
.
„
Knez
Ingo
me
je
poslal
,
da
obiščem
vse
župane
,
starešine
in
velmože
po
Gorenjem
Gorotanu
in
jim
sporočim
,
naj
zberó
svoje
vojnike
in
se
pripravijo
na
boj
zoper
Obre
.
“
„
Ti
Pesoglavci
so
zopet
v
deželi
?
“
„
Pripravlja
se
velika
vojna
.
Nikdar
še
ni
bil
njih
naval
tako
silen
,
kakor
sedaj
.
Kakor
roji
kobilic
se
usipljejo
obrske
trume
ob
Dunavu
,
Muri
in
Dravi
navzgor
.
In
kamor
zadenejo
kopita
njihovih
konj
,
ne
raste
več
trava
.
Moré
in
davijo
ti
ko
ljuti
besi
.
Starci
in
otroci
padajo
pod
njihovimi
meči
,
naše
deve
in
žene
pa
vlačijo
v
sužnost
in
sramoto
.
—
V
moje
selo
so
že
pribežali
preplašeni
beguni
.
Spodnje
Podravje
je
polno
pribeglega
ljudstva
,
ki
je
došlo
z
revno
deco
in
z
bolestniki
na
vozeh
,
goneč
s
seboj
živino
,
edino
imetje
,
ki
jim
je
še
ostalo
.
Ti
pripovedujejo
strašne
reči
o
moriji
in
požigu
v
spodnjih
krajih
.
“
„
Obri
so
strahopetni
volkovi
“
,
pripomni
Stojmir
.
„
Oboroženih
mož
se
bojé
,
a
nad
onemoglimi
starčki
in
ženskami
se
znašajo
.
Ali
se
bode
zbrala
dovolj
velika
vojska
,
da
se
roparska
druhal
zapodi
nazaj
čez
mejo
?
“
„
Knez
Ingo
je
že
poslal
povelje
vsem
Slovenom
po
Gorotanu
,
da
se
pripravijo
za
krvavi
boj
.
Krščani
in
mi
,
častivci
starih
bogov
,
moramo
skupno
odvrniti
nevarnost
.
Na
Posavju
zbira
Ljudevit
svoja
krdela
,
ob
Soči
Vojnimir
.
Ob
prvem
ščipu
naj
se
zberó
vse
vojne
trume
na
prostranem
polju
ob
gorotanskem
gradu
,
kjer
stoluje
Ingo
.
Koliko
mož
lahko
postaviš
iz
svoje
zadruge
med
bojne
vrste
?
“
„
Tristo
strelcev
in
petdeset
oboroženih
konjenikov
pojde
lahko
v
boj
“
,
odgovori
Stojmir
.
„
Spravili
bi
jih
še
več
na
noge
,
a
drugi
morajo
varovati
dom
.
“
„
Ta
vojska
utegne
biti
odločilna
za
nas
.
Upati
je
,
da
bodemo
potem
za
dolgo
rešeni
obrških
napadov
.
Na
Ingovem
dvoru
sem
čul
,
da
bode
zaeno
z
nami
velika
frankovska
vojna
prodirala
ob
Dunavu
in
zajela
Obre
s
severa
.
“
„
Ni
mi
povšeči
zavezništvo
s
Franki
“
,
pravi
resno
Stojmir
.
„
Še
vedno
smo
bili
Sloveni
pri
tem
na
škodi
.
Toda
,
žal
,
ne
moremo
dosti
izbirati
.
Frank
in
Ober
,
oba
sta
nam
sovražna
,
ki
se
vedno
globlje
zajedata
v
naše
meso
.
Treba
se
je
zavezati
z
enim
,
da
potolčemo
druzega
.
A
upam
,
da
pride
dan
plačila
tudi
za
Franke
,
kakor
gotovo
biva
nad
oblaki
Perun
,
ki
meče
svoje
strele
ob
nevihti
!
“
„
Zdaj
,
ko
je
izvršeno
knežje
sporočilo
,
bodi
dovolj
vajinih
resnih
pogovorov
“
,
povzame
mati
Branka
.
„
Žitomisel
niti
ne
misli
na
krepilo
,
katerega
mora
biti
zelo
potreben
.
Kajti
večer
je
že
,
in
pot
je
bila
utrudljiva
.
Tudi
tebi
,
Stojmir
,
bode
po
napornem
lovu
teknila
večerja
.
Pri
kupici
sladke
medice
se
bode
lažje
govorilo
.
“
Rekši
hiti
v
hram
in
prinese
prekajenega
mesa
,
sira
in
lesen
vrč
,
napolnjen
z
medico
.
Ker
se
je
že
zmračilo
,
zažge
v
kotu
na
visokem
stojalu
smolnato
plamenico
.
Junaka
krepko
sežeta
po
slastni
večerji
.
„
Veliko
novega
si
videl
in
slišal
na
knežjem
dvoru
“
,
začne
črez
nekaj
časa
Stojmir
;
„
mi
pa
živimo
tu
v
gorski
samoti
,
ločeni
od
sveta
,
in
le
redko
zvemo
,
kaj
se
godi
po
širnem
svetu
.
Še
frankovski
kupci
,
ki
s
svojo
robo
in
z
novicami
krošnjarijo
po
deželi
,
se
ogibljejo
našega
sela
,
ker
vedó
,
da
mi
niso
povšeči
niti
njihove
sladke
besede
,
niti
goljufivo
blago
.
“
„
Živahno
gibanje
je
sedaj
v
gorotanskem
gradu
“
,
odgovori
Žitomisel
.
„
Več
nemških
grofov
je
tam
in
duhovnikov
iz
Solnograda
.
Že
dolgo
časa
se
je
šepetalo
in
govorilo
o
velikih
prekucijah
na
Bavarskem
.
A
vendar
je
vse
presunila
vest
,
da
je
frankovski
kralj
Karol
odstavil
bavarskega
vojvoda
.
“
„
Kaj
,
Tesel
odstavljen
?
“
zakličeta
hkrati
mati
in
sin
.
„
Vteknili
so
ga
v
samostan
,
kjer
bivajo
tisti
ostriženi
črnorizci
,
kakršnih
je
že
mnogo
prišlo
tudi
v
našo
deželo
.
In
še
hujše
bi
se
mu
bilo
zgodilo
,
da
ni
poglavar
vseh
krščanov
,
ki
biva
v
Rimu
,
prosil
zanj
.
Dolgo
se
je
vedel
lokavo
in
netil
po
Bavarskem
upor
zoper
Karola
.
Dolžili
so
ga
celó
,
da
se
je
zavezal
s
Pesoglavci
in
da
je
on
pouzročil
sedanji
napad
.
Na
knežjem
zboru
v
Ingelheimu
se
je
jokaje
vrgel
pred
Karola
na
kolena
in
prosil
,
naj
mu
vsaj
življenje
pusté
,
ako
mu
že
vzamejo
vojvodstvo
.
Tudi
soproga
Luitberga
in
vsi
otroci
so
morali
v
pregnanstvo
.
„
Še
živé
pravični
bogovi
v
nebesih
!
“
vzklikne
Stojmir
.
„
Tesla
je
zadela
kazen
za
krivice
,
ki
jih
je
storil
našemu
rodu
.
Z
mečem
v
roki
nam
je
prišel
oznanovat
novo
vero
in
nas
vklepat
v
verige
robstva
.
Maščevani
so
sedaj
nad
njim
potoki
krvi
,
ki
so
bili
preliti
v
Gorotanu
.
Naj
bi
se
enako
godilo
vsem
protivnikom
našim
!
“
Strastno
je
govoril
mladi
junak
,
in
tišina
je
nastala
po
njegovih
besedah
v
sobi
.
Spomin
na
nekdanje
bridke
rane
je
oživel
v
duhu
v
vseh
treh
,
in
divje
hrepenenje
po
maščevanju
jim
je
napolnilo
srca
.
„
O
Karolu
pripovedujejo
čudne
reči
“
,
začne
po
daljšem
odmoru
zopet
Stojmir
.
„
Vsi
poveličujejo
njegovo
bojno
slavo
“
,
odgovori
Žitomisel
;
„
v
neštevilnih
vojskah
je
baje
že
izkazal
svoje
junaštvo
.
Telesna
moč
mu
je
pa
tolika
,
da
oboroženega
vojaka
drži
na
eni
roki
.
Novi
veri
je
goreč
privrženec
.
“
„
Nam
bode
sedaj
tlačitelj
,
kakor
je
bil
Tesel
.
“
„
Dokler
tudi
njega
ne
zadene
enaka
usoda
“
,
poseže
vmes
Branka
.
—
„
Toda
glejta
,
plamenica
je
že
skoraj
dogorela
.
Pozno
je
že
,
in
Žitomisel
ima
jutri
še
dolgo
pot
.
Počitka
je
potreben
,
odkazati
mu
hočem
ležišče
.
“
„
K
svobodinu
Braslavu
na
Krko
me
jutri
povede
pot
,
in
zarana
mi
bode
odjezditi
“
,
odgovori
sel
.
„
Zato
se
ne
branim
tvoje
ponudbe
;
spanje
mi
bode
sladko
po
današnjem
trudu
.
—
Ako
nam
boginja
Živa
ohrani
moč
in
zdravje
,
potem
se
snidemo
o
prihodnjem
ščipu
na
knežjem
dvoru
“
,
reče
odhajaje
in
seže
Stojmiru
v
roko
.
„
Za
sedaj
naj
ti
dobre
Vile
pričarajo
prijeten
sen
pred
duha
!
“
„
Jutri
te
spremim
skozi
močvirje
,
da
ne
izgrešiš
poti
in
te
ne
potegnejo
zli
duhovi
v
brezdanjo
globino
.
Braslavu
sporoči
pozdrav
!
Brat
je
moje
matere
in
vrl
Sloven
.
Želim
ti
sladkega
počitka
pod
našim
krovom
!
“
Ko
je
mati
Branka
odšla
z
gostom
,
ostal
je
Stojmir
sam
v
sobi
.
Zamišljeno
je
zrl
pred-se
.
Knežje
povelje
ga
je
tiralo
proč
iz
domače
hiše
,
iz
onega
sveta
,
v
katerem
je
doslej
bival
in
deloval
.
Novo
življenje
se
mu
je
odpiralo
,
polno
bojev
in
truda
,
muk
in
trpljenja
,
življenje
,
drugačno
,
kakor
ga
je
preživel
v
domači
hiši
med
svojci
.
A
vendar
se
mu
je
zdelo
,
kakor
da
ga
neki
glas
kliče
na
širše
pozorišče
,
kakor
da
ima
ondi
izvršiti
važno
nalogo
.
—
—
—
Kmalu
se
vrne
Branka
v
sobo
in
prisede
k
sinu
,
ki
je
slonel
na
klopi
.
„
Stojmir
,
vest
,
ki
jo
je
prinesel
knežji
sel
,
te
je
iznenadila
.
Prvič
v
življenju
ti
bode
treba
iti
daleč
od
doma
,
na
vojsko
.
A
čaka
te
ondi
venec
slave
.
Rod
naš
je
na
dobrem
glasu
med
Sloveni
,
in
sloves
naših
prednikov
je
pri
njih
v
veliki
časti
.
To
dedščino
svojih
očetov
moraš
pomnožiti
tudi
ti
z
junaškimi
čini
.
Sedaj
je
prilika
,
da
si
pridobiš
slavno
ime
.
—
Za
vojno
z
Obri
bode
kmalu
prišla
druga
,
še
osodnejša
in
pomenljivejša
.
Ta
bode
veljala
Frankom
!
“
„
Neugodne
so
razmere
za
uspešen
odpor
proti
njim
“
,
odvrne
sin
zamišljeno
.
„
Pristaši
stare
vere
Slovenov
so
boječi
in
razkropljeni
.
Manjka
jim
vodnika
.
Tvoja
naloga
bode
,
da
jih
zbiraš
okoli
sebe
in
pripraviš
za
veliko
delo
.
Zato
moraš
na
knežji
dvor
in
v
vojsko
.
Spomni
se
svojega
očeta
Slavomira
,
ki
se
je
z
Vrelom
boril
zoper
Valjhuna
za
vero
in
prava
Slovenov
.
Obležal
je
na
krvavem
polju
kakor
ded
Motižir
in
neštevilni
drugi
iz
naše
zadruge
.
Njih
stopinje
ti
kažejo
pot
,
po
kateri
ti
je
hoditi
!
“
Slovesno
je
govorila
starka
,
in
roka
,
ki
jo
je
dvignila
kakor
v
prisego
,
se
je
tresla
od
razburjenosti
.
„
Ognjene
so
tvoje
besede
,
mati
“
,
odvrne
Stojmir
,
in
globoko
mi
segajo
v
dušo
.
Veruj
,
da
mi
ne
izginejo
iz
nje
.
A
danes
mi
je
duh
truden
;
potreben
sem
pokoja
,
ki
ga
privoščim
tudi
tebi
.
Spoštljivo
poda
Stojmir
materi
roko
in
poišče
svoje
ležišče
.
—
Branka
pa
stopi
k
ognjišču
darovat
bogovom
večerno
žrtev
.
Ko
se
je
dvigal
dim
proti
stropu
,
razpne
roki
in
moli
k
Svetovitu
četveroobraznemu
,
k
Perunu
in
k
boginji
Živi
.
Bila
je
molitev
za
maščevanje
,
ki
je
kipela
proti
nebu
.
Krasen
dan
se
je
smejal
zemlji
,
ko
se
je
pomikala
truma
vojnikov
po
stari
rimski
cesti
,
ki
je
vodila
mimo
Beljaka
in
vrbskega
jezera
proti
gospesvetskemu
polju
.
Narava
je
bila
odeta
v
sveže
zelenje
in
cvetje
,
kakor
da
se
je
napravila
v
svate
.
Zlati
solnčni
soj
je
ležal
nad
pokrajino
,
in
pomladni
vzduh
poln
vonja
in
krepilne
svežosti
je
napolnjeval
dol
in
goro
.
Kaj
čuda
,
ako
se
je
radost
in
neka
zmagoslavna
zavest
polastila
tudi
slovenskih
bojevnikov
?
Zdelo
se
jim
je
,
kakor
da
gredó
na
ples
ali
na
veselo
svatovščino
,
in
ne
v
krvavo
bitko
z
divjimi
Obri
.
—
Bilo
jih
je
lepa
četa
pešcev
in
konjenikov
,
z
Osoj
,
s
Krke
in
z
Gorenjega
Podravja
.
Nekateri
izmed
njih
so
bili
že
osiveli
vojniki
,
ki
niso
šli
prvič
na
vojsko
zoper
obrske
roparje
.
Ti
so
pripovedovali
,
kako
strašno
je
videti
to
divje
,
napol
nago
ljudstvo
spačenih
obrazov
,
ki
se
kakor
poletna
nevihta
pridrevi
v
boj
na
svojih
malih
,
gibčnih
konjičih
,
katero
se
pa
strahopetno
spusti
zopet
v
beg
,
ako
ne
premaga
ob
prvem
navalu
.
—
Pravili
so
o
zmagoslavnih
bitkah
pod
knezom
Borutom
in
Gorazdom
in
proslavljali
njiju
junaštvo
.
Vesela
,
zmagoslavna
zavest
je
navdajala
moštvo
.
Trumi
na
čelu
sta
jezdila
dva
moža
,
katerima
se
je
videlo
na
bojni
opravi
in
na
vsem
obnašanju
,
da
zapovedujeta
ostalim
vojnikom
.
Mlajši
je
bil
Stojmir
.
Njegovega
tršatega
,
bolj
postarnega
spremljevavca
pa
je
značil
koščeni
obraz
in
hud
,
prešinljiv
pogled
.
Lasje
,
ki
so
se
mu
sipali
izpod
čelade
,
so
bili
že
močno
osiveli
,
in
brazgotine
na
obrazu
so
pričale
,
da
se
je
udeležil
že
mnogih
bitk
.
Bil
je
Braslav
s
Krke
,
Stojmiru
ujec
po
rodu
.
Izkušen
in
hraber
vojnik
je
bil
goreč
častivec
starih
bogov
in
zaklet
sovražnik
Frankov
.
Ker
ni
imel
svojih
otrok
,
je
bil
Stojmiru
naklonjen
z
očetovsko
ljubeznijo
.
Upal
je
,
da
bode
mladi
junak
,
ki
je
bil
vzgojen
v
poganski
veri
in
v
starih
običajih
slovenskih
,
kdaj
močna
zaslomba
proti
tujemu
navalu
in
da
bode
on
izvršil
veliko
delo
osvobojenja
Slovenov
iz
jarma
frankovske
oblasti
in
iz
nove
vsiljene
jim
vere
.
Zadovoljno
se
je
ozrl
včasih
na
mladeniča
,
ki
je
jezdil
kraj
njega
in
spretno
sukal
iskrega
konjiča
.
„
Le
brzdaj
ga
“
,
reče
stričniku
,
„
predolgo
je
stal
brez
dela
pri
jaslih
,
zato
sedaj
prha
in
rezgeta
.
Lepa
žival
!
V
svetem
gaju
,
kjer
Triglavu
redé
čredo
izbranih
konj
,
bi
ne
našel
lahko
enakega
.
A
divjost
se
mu
bode
že
še
unesla
na
dolgem
potu
do
obrske
zemlje
.
“
„
Ali
imamo
še
daleč
do
knežjega
gradu
?
“
vpraša
Stojmir
.
„
Tam
spredaj
na
levi
že
vidiš
Blatograd
.
Od
tam
imamo
le
še
nekaj
ur
do
Ingovega
doma
.
—
V
Blatogradu
gospodari
Vitoglav
.
Iskren
Sloven
je
in
neprijatelj
Frankom
.
Čeprav
je
tu
v
bližini
solnograških
črnorizcev
,
se
jim
vendar
še
ni
dal
preslepiti
.
A
kar
te
bode
morda
še
bolj
zanimalo
,
mlado
hčer
ima
,
ki
slovi
daleč
okoli
po
svoji
lepoti
in
pridnosti
.
In
Vitoglav
je
ponosen
na
svojo
Kraso
!
Mnogo
snubačev
je
že
imela
,
a
doslej
je
še
vse
odbila
.
Ta
bi
bila
za-te
,
Stojmir
,
in
če
ti
bode
povšeči
,
rad
ti
jo
pomagam
snubiti
.
Tebi
je
oče
ne
bode
odrekel
.
“
„
Sedaj
ni
čas
misliti
na
ženitev
,
ko
gremo
na
vojsko
“
,
odvrne
mladenič
.
„
Zakaj
ne
?
“
pravi
veselo
Braslav
.
„
Najprej
krvavi
ples
,
a
potem
vesela
svatovščina
!
Vse
lepo
po
vrsti
.
Čas
je
že
,
da
pripelješ
ženko
na
Osoje
.
Boginja
Lada
ti
bodi
mila
pri
izberi
!
“
Okoli
poldne
je
dospel
oddelek
slovenske
vojske
na
skupno
zbirališče
pred
knežji
grad
.
Ingova
stolica
je
stala
na
gospesvetskem
polju
,
v
naravnem
središču
cele
dežele
.
„
Gorotanski
grad
“
,
civitas
carantana
,
jo
imenujejo
stare
listine
,
ker
je
bila
že
od
nekdaj
najznamenitejša
trdnjava
cele
dežele
in
sedež
slovenskih
knezov
.
Bilo
je
zelo
obsežno
gradišče
,
zgrajeno
po
staroslovenski
šegi
in
zavarovano
na
vseh
straneh
z
rovi
in
nasipi
.
Na
vzhodni
strani
pa
je
še
deroča
Glina
branila
prihod
sovražniku
.
—
Knežji
dvor
je
stal
v
sredi
gradišča
na
malo
vzvišenem
kraju
ob
vznožju
precej
visoke
gore
,
katero
imenujejo
viri
Gorotanski
hrib
,
„
mons
carantanus
“
.
V
prejšnjih
časih
se
tudi
dom
vojvodov
ni
bistveno
razlikoval
od
hiš
priprostih
Slovenov
.
Toda
odkar
se
je
frankovski
vpliv
po
deželi
vedno
bolj
razširjal
,
so
si
tudi
slovenski
knezi
sezidali
po
nemškem
vzoru
grad
v
četverokot
s
prostornim
dvoriščem
in
s
polkrožnimi
stolpi
na
oglih
.
Gradivo
za
stavbo
jim
je
nudilo
velikansko
grobišče
onstran
Gline
,
ki
se
je
raztezalo
več
ur
v
daljavo
,
in
kjer
so
stale
razvaline
slovečega
rimskega
mesta
Virunum
.
Zanimiv
okvir
so
tvorili
stolici
slovenskega
kneza
ti
napol
podrti
tempeljni
,
samotno
stoječi
vitki
stebri
in
razpalo
zidovje
rimskih
palač
in
kopališč
.
Bile
so
neme
,
a
vendar
glasno
govoreče
priče
minulega
časa
,
na
čigar
razvalinah
se
je
porodila
nova
doba
.
Poleg
knežjega
dvora
je
bilo
v
notranjem
ograjenem
prostoru
še
več
drugih
hiš
,
kjer
so
prebivali
rokodelci
in
drugi
stalni
naseljenci
.
To
predgradje
je
služilo
v
vojnih
časih
za
tabor
raznim
četam
,
ki
so
se
tu
zbirale
,
in
je
nudilo
varno
zavetje
ljudstvu
,
ki
je
z
vsem
svojim
blagom
in
imetjem
semkaj
pribežalo
.
Še
neke
stavbe
moramo
omeniti
na
tem
znamenitem
pozorišču
,
preproste
sicer
,
a
vendar
pomenljive
,
ker
zastopa
poleg
rimstva
in
poganskega
slovenstva
tretji
mogočni
činitelj
—
krščanstvo
.
Od
knežjega
gradu
proti
jugovzhodu
se
je
dvigala
precej
prostorna
,
toda
lesena
cerkev
,
posvečena
Gospé
Sveti
.
Bila
je
najstarejša
in
dolgo
časa
edina
krščanska
cerkev
v
Gorotanu
.
Takrat
je
imel
tu
svojo
stolico
škof
Teodorik
,
katerega
je
pri
apostolskem
delovanju
podpiralo
nekaj
solnograških
duhovnikov
.
A
navzlic
dolgoletnemu
trudu
se
je
čreda
Kristusova
le
počasi
množila
.
Zlasti
plemstvo
slovensko
se
je
izvečine
trdovratno
ustavljalo
zveličalnemu
nauku
svetega
evangelija
.
Ko
sta
dospela
Stojmir
in
Braslav
s
svojimi
četami
v
gorotansko
gradišče
,
se
jima
je
odprl
živahen
prizor
.
Zagledala
sta
pred
sabo
dolge
vrste
šotorov
,
narejenih
za
silo
iz
kož
ali
platna
.
Pod
njimi
so
ležali
vojaki
ali
pa
so
klepali
in
brusili
svoje
meče
,
kopja
in
sekire
.
Vmes
so
plapolali
veliki
ognji
,
ob
katerih
so
čepele
gruče
ljudi
,
ki
so
pekli
koštrune
ali
pa
cele
junce
na
dolgih
ražnjih
.
Poleg
so
stali
vozovi
,
natvorjeni
z
raznim
živežem
za
ljudi
in
živali
,
z
orodjem
,
polnimi
mehovi
in
kožami
.
Nekateri
so
bili
pokriti
z
odejami
iz
bičja
in
lubja
.
Izpod
njih
se
je
čulo
kričanje
otrok
ali
javkanje
žen
in
ranjencev
.
Bili
so
beguni
,
ki
so
pribežali
iz
spodnjih
krajev
v
Ingov
grad
.
Vmes
je
mukala
in
se
pojala
živina
,
razgetali
konji
in
bili
s
kopiti
ob
tla
.
Povsod
je
bil
videti
nered
in
slišati
divje
vpitje
.
Takoj
ob
prihodu
sta
vzbudila
naša
znanca
pozornost
v
taboru
.
Braslav
je
bil
osebno
znan
skoraj
z
vsemi
slovenskimi
starejšinami
in
velmožmi
in
je
bil
na
dobrem
glasu
pri
poganih
.
Stojmira
sicer
po
licu
niso
poznali
,
a
ker
je
bil
sin
slavnega
očeta
in
že
v
mladih
letih
župan
velike
zadruge
,
je
šel
tudi
o
njem
sloves
po
vsej
deželi
.
Hrupno
so
pozdravljali
prišleca
.
Po
širokem
potu
med
množico
jahajoč
je
gledal
Braslav
pazno
okoli
,
kje
bi
našel
ugoden
prostor
za
taborišče
.
Kar
mu
pride
nasproti
majhen
,
čokat
mož
in
ga
nagovori
:
„
Pozdravljen
mi
,
Braslav
,
v
knežjem
gradišču
!
Mislil
sem
že
,
da
te
je
Morana
položila
v
hladno
zemljo
.
Pa
vidim
,
da
se
bodeva
zopet
skupaj
vojskovala
pod
Perunovo
zaščito
.
“
„
Hvala
ti
za
pozdrav
,
Stebor
!
A
svetuj
mi
,
kam
naj
se
obrnem
s
svojimi
ljudmi
,
da
najdem
ugoden
prostor
za
taborišče
.
Kajti
nas
je
veliko
.
Tu
poleg
mene
je
še
stričnik
Stojmir
z
Osojci
in
Podravci
.
“
„
Ob
reki
na
desni
strani
bodete
dobili
prostora
“
,
odgovori
Stebor
,
kazaje
v
daljavo
.
„
Tam
je
trave
dovolj
za
živino
,
in
vode
vam
v
Glini
tudi
ne
bode
zmanjkalo
.
Onstran
reke
pa
nikar
ne
hodite
!
Tam
taboré
krščani
in
frankovski
vitezi
,
a
tostran
so
sami
našinci
.
“
Braslav
in
Stojmir
peljeta
svoje
čete
na
odkazano
mesto
.
Bil
je
peščen
,
s
travo
porastel
kraj
ob
reki
.
Preko
nje
je
stala
v
bližini
gospesvetska
cerkev
,
okoli
katere
so
bili
zopet
gosto
nasejani
šotori
in
ognji
.
Vojaki
so
takoj
začeli
prirejati
taborišče
.
Zabijali
so
kole
v
tla
,
da
bi
preko
njih
raztegnili
kože
in
platno
za
šotore
,
in
nabirali
so
suhega
trsja
za
ognje
.
Konje
so
privezali
k
drevesom
na
dolgih
konopcih
,
da
so
mogli
muliti
travo
po
okolici
.
Kmalu
so
prišli
starejšine
in
velmožje
iz
drugih
zadrug
,
da
pozdravijo
novodošlece
.
Poleg
našega
znanca
Žitomisla
so
bili
tu
še
Rastislav
iz
Krajine
,
Vitigoj
od
Savinje
,
Svetopolk
iz
Pomurja
in
drugih
več
.
Večina
so
bili
starejši
možje
,
ki
so
se
bojevali
že
v
mnogih
bitkah
.
Le
eden
med
njimi
je
bil
mladenič
skoraj
Stojmirove
starosti
,
rdečega
lica
in
krepke
postave
.
Vedel
se
je
ponosno
in
malone
prezirljivo
do
drugih
,
a
imel
je
velik
vpliv
pri
krajinskih
županih
.
Bil
je
to
Ljudevit
,
knez
na
Posavju
.
Braslav
je
s
ponosom
predstavljal
velmožem
Stojmira
,
kateremu
so
ti
stiskali
roko
in
hvalili
vrline
njegovega
očeta
.
Pogovor
se
je
sukal
o
vojski
.
„
Koliko
časa
bomo
ležali
tu
v
taboru
?
“
vpraša
Braslav
.
„
Jutrišnji
dan
je
še
odmenjen
počitku
“
,
odgovori
knežji
zaupnik
Žitomisel
.
„
Hkrati
se
bode
vršil
v
Ingovem
gradu
vojni
posvet
.
Tretji
dan
odrinemo
.
“
„
Meni
je
prav
“
,
odvrne
Braslav
,
„
kajti
dolgočasno
življenje
v
taboru
ni
po
moji
volji
.
In
najmanj
bi
rad
dolgo
ostal
v
tej
okolici
,
kjer
sedaj
bivamo
.
Preveč
tuj
duh
vlada
tod
.
“
Zvečer
se
je
v
taboru
razvil
še
slikovitejši
prizor
kakor
podnevi
.
Vsa
pokrajina
se
je
topila
v
rdečem
svitu
ognjev
.
Bajno
so
se
črtali
na
tem
ozadju
temni
obrisi
knežjega
gradu
in
gospesvetske
cerkve
.
Pesmi
in
veselo
vriskanje
je
odmevalo
v
tiho
noč
.
Drugi
dan
je
hodil
Stojmir
po
taboru
in
si
ogledoval
živahno
gibanje
.
Tu
in
tam
je
postal
pri
znancih
in
se
posvetoval
ž
njimi
o
vojnih
zadevah
.
Kar
se
prikaže
na
poti
,
ki
je
vodila
iz
grada
proti
cerkvi
,
velik
sprevod
.
Tuji
vitezi
v
železnih
oklepih
in
čeladah
,
slovenski
župani
in
velmožje
,
med
njimi
Ingo
sam
v
dragoceni
bojni
opravi
in
mnogo
druzega
ljudstva
...
Stojmir
pristopi
k
Žitomislu
in
ga
vpraša
,
kaj
pomenja
ta
nastop
.
„
Bode
li
knez
s
svojim
spremstvom
pregledoval
vojsko
?
“
„
Motiš
se
“
,
odgovori
Žitomisel
.
„
Krščani
gredó
v
cerkev
,
da
si
naklonijo
milost
svojega
boga
v
prihodnjem
boju
.
“
Ingov
nastop
je
vzbudil
pozornost
v
taboru
.
Vojaki
so
drli
skupaj
ter
radovedno
gledali
ta
prizor
.
Stojmir
je
stal
z
Žitomislom
kraj
reke
pri
svojem
oddelku
,
in
poslednji
mu
je
razkazoval
Ingovo
spremstvo
.
„
Oni
vitezi
v
železni
opravi
,
ki
gredó
v
prvi
vrsti
,
so
Franki
.
“
„
Ingu
so
žalibog
skoraj
stalni
spremljevavci
“
,
pripomni
Stojmir
.
„
Za
njimi
gredó
nekateri
slovenski
župani
,
ki
so
prisegli
na
novo
vero
in
se
dali
krstiti
.
Visokodorasli
mož
,
ki
stopa
ob
Ingovi
strani
,
je
knez
Přibislav
iz
bistriške
doline
.
Odkar
je
Tesel
ustanovil
samostan
v
Indiji
(
Innichen
)
,
je
postal
goreč
privrženec
nemških
duhovnikov
.
Na
drugi
strani
spremlja
kneza
nemški
grof
Gerold
.
Posestvo
ima
v
Brežah
.
Pripeljal
je
s
seboj
četo
nemških
naseljencev
in
nekaj
vitezov
.
“
Stojmiru
se
čelo
zmrači
,
in
oko
se
mu
zasveti
divjega
srda
:
„
Ti
tuji
vrinjenci
nas
bodo
pregnali
iz
rodne
zemlje
!
Kakor
klop
se
zajedajo
v
naše
meso
!
“
Sredi
spremstva
je
ponosno
stopal
knez
Ingo
.
Bil
je
mož
orjaške
postave
.
Skoraj
za
celo
glavo
je
presegal
svoje
spremljevavce
.
Oblečen
je
bil
po
frankovski
šegi
v
železno
bojno
opravo
,
katero
je
pokrival
širok
,
rdeč
plašč
,
viseč
mu
preko
ramen
.
Sam
goreč
kristjan
,
se
je
trudil
,
da
bi
vse
Slovene
pridobil
za
Kristovo
vero
.
Bil
je
na
glasu
pravičnega
vladarja
,
ki
pušča
slehernemu
svobodo
vesti
in
ne
vsiljuje
nove
vere
z
mečem
,
kakor
so
to
delali
njegovi
predniki
.
—
Vendar
je
pa
imel
to
slabost
,
da
se
je
dal
preveč
voditi
Frankom
in
je
pospeševal
nemški
živelj
med
Sloveni
.
Stojmir
ni
baš
prijazno
zrl
na
slovenskega
vojvodo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
on
povzročitelj
sužnosti
Slovencev
in
vsega
zla
v
deželi
...
Tu
mu
nenadoma
obstane
pogled
na
mladostni
prikazni
deklice
,
ki
je
šla
za
Ingom
v
spremstvu
nekega
tujega
viteza
.
Bila
je
videti
stara
komaj
šestnajst
let
,
a
vendar
toliko
razvita
,
da
se
je
zdela
vzor
ženske
lepote
.
Pravilno
črtani
okrogli
obraz
so
obrobljali
črni
gosti
lasje
,
ki
so
se
spuščali
v
naravnih
kodrih
na
tilnik
in
ramena
.
Dolga
bela
haljina
,
prepasana
z
zlatim
pasom
,
je
še
bolj
povzdigovala
njeno
vitko
postavo
,
in
iz
širokih
,
ohlapnih
rokavov
se
je
svitala
belina
njenih
rok
,
katere
so
krasile
zlate
zapestnice
.
Tudi
lase
je
prepletal
vrhu
belega
čela
zlat
obroček
.
Vrhu
bele
spodnje
obleke
je
nosila
barvast
plašč
.
—
Vitez
kraj
nje
se
je
uljudno
priklanjal
in
ji
govoril
sladke
besede
.
Toda
deklica
je
stopala
poleg
njega
v
lahkovidni
zadregi
,
s
povešenimi
očmi
,
in
sramežljivo
rdečico
ji
je
bilo
poznati
na
licih
.
„
Kdo
je
ona
zorna
deva
?
“
zašepeče
Stojmir
hlastno
svojemu
tovarišu
.
„
Milena
,
Ingova
hči
“
,
odvrne
Žitomisel
z
lahnim
nasmehom
,
„
in
njen
spremljevavec
je
frankovski
grof
Erik
,
kraljevi
poslanec
.
Vedno
se
dobrika
okoli
knežne
.
“
Ingovo
spremstvo
je
šlo
naravnost
v
cerkev
,
vojaštvo
krščanskih
slovenskih
knezov
in
Frankov
pa
se
je
zbralo
v
gostih
trumah
okoli
nje
.
Pogani
so
z
raznimi
opombami
spremljali
bogoslužje
krščanov
.
„
Tam
v
hramu
se
bodo
zavarovali
zoper
puščice
sovražnikov
“
,
reče
star
vojak
.
„
Neki
duhovnik
v
zlato
vezeni
halji
jim
zagovarja
ščite
in
meče
in
dela
razna
znamenja
nad
njimi
,
da
so
neranljivi
“
,
pripomni
drugi
.
„
A
naš
Perun
,
ki
ima
strele
v
oblasti
,
je
vendar
močnejši
,
nego
krščanski
Bog
!
“
poseže
vmes
tretji
.
„
In
meč
mi
je
tudi
zagovorila
žena-veščica
.
“
Stojmir
je
stal
ob
bregu
in
mrklo
gledal
črez
reko
.
Del
njegovega
naroda
se
je
zbiral
tam
okoli
drugih
žrtvenikov
,
nego
so
jih
postavljali
pradedje
,
poslušal
je
druge
nauke
,
kot
jih
je
nekdaj
pravila
babica
svojemu
vnuku
.
Ali
naj
je
res
ta
nauk
krščanski
vzvišena
blagovest
?
Ta
nauk
,
ki
je
povzročil
že
toliko
krvolitja
in
toliko
gorja
v
Gorotanu
,
ki
je
Slovene
malone
izročil
tujemu
robstvu
?
...
Vojaki
so
začeli
peti
bojno
pesem
na
čast
Perunu
in
njegovi
zmagi
nad
zmajem
.
Vedno
višje
in
glasneje
je
orila
po
taboru
popevka
kakor
vkljub
krščanom
,
ki
so
na
oni
strani
reke
iskali
drugega
varstva
.
Tedaj
se
pa
z
visokega
lesenega
odra
poleg
cerkve
začuje
glas
,
kakršnega
še
Stojmir
nikdar
ni
čul
v
svojem
življenju
.
Počasi
in
slovesno
so
doneli
udarci
po
planjavi
,
kakor
da
kdo
bije
ob
bronast
ščit
.
Je
li
bil
to
pozdrav
krščanskega
Boga
?
In
vedno
glasneje
je
donel
skrivnostni
glas
,
kakor
da
hoče
predoneti
bojne
pesmi
,
ki
so
orile
v
taboru
poganov
.
Množice
okoli
cerkve
pa
so
se
vrgle
na
kolena
,
sklonile
glave
in
skesano
se
trkale
na
prsi
...
Zamišljen
je
stal
Stojmir
ob
bregu
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
reka
,
ki
je
valila
mimo
njega
kalne
valove
,
loči
dva
nezdružljiva
svetova
,
in
da
je
živa
podoba
prepada
,
ki
je
tedaj
nastal
v
narodu
Slovenov
.
Slovenska
vojska
je
prodirala
ob
Dravi
navzdol
proti
Panoniji
.
—
Kmalu
so
bila
vidna
znamenja
sovražnega
napada
.
Cela
sela
so
bila
opustošena
in
razdejana
.
Začrnela
pogorišča
so
označevala
sled
obrskih
roparjev
.
Tuintam
se
je
iz
pogorišč
še
vzdigoval
dim
in
je
dehtela
vročina
.
Kraj
pogorišč
so
ležala
okrvavljena
trupla
mož
,
žen
in
otrok
.
—
Preplašene
trume
begunov
so
se
zatekale
k
vojski
in
pripovedovale
o
strašnih
morijah
,
ki
se
po
deželi
godé
.
—
Vojščaki
so
bili
razsrjeni
nad
divjaško
grozovitostjo
in
so
plamteli
bojaželjnosti
.
Toda
sovražnik
jim
ni
hotel
priti
nasproti
.
Včasih
so
se
prikazali
v
daljavi
jezdeci
,
sedaj
na
levi
,
sedaj
na
desni
,
sedaj
v
manjšem
,
sedaj
v
večjem
številu
.
Po
bliskovo
so
pridirjali
,
izstrelili
puščice
,
pa
zopet
odhiteli
...
Vojaki
so
morali
biti
po
dnevi
in
po
noči
pripravljeni
,
da
odbijajo
napade
.
A
kadar
so
hoteli
sprejeti
Obre
s
puščicami
in
kopji
,
vrgli
so
se
le
ti
po
dolgem
konjem
na
hrbet
in
kakor
blisk
izginili
s
prizorišča
.
Vedno
vznemirjanje
in
zavratni
napadi
so
vznevoljili
slovenske
vojnike
.
Jezilo
jih
je
,
da
niso
mogli
sovražniku
do
živega
.
„
Takega
vojskovanja
se
mora
vsakdo
naveličati
“
,
pripomni
Stojmir
svojemu
ujcu
,
ko
sta
se
vračala
nekega
dne
na
čelu
konjenikov
od
brezuspešnega
zasledovanja
k
vojski
nazaj
;
„
zdi
se
mi
,
kakor
bi
odganjali
roje
nadležnih
brenceljev
.
“
„
Takšen
je
njihov
način
vojskovanja
“
,
odgovori
Braslav
.
„
Poznam
jih
že
izdavna
.
A
ne
boj
se
,
sinko
,
priložnost
,
da
izkažeš
svoje
junaštvo
,
ti
ne
bode
odšla
.
Te
čete
,
ki
nas
napadajo
,
so
le
obrske
prednje
straže
in
ogleduhi
.
A
doli
v
dravski
nižavi
bodemo
zadeli
ob
njih
bojno
moč
.
Tamkaj
nas
gotovo
čaka
Tudun
,
knez
obrski
s
svojimi
četami
.
Na
planjavi
se
rajši
voskujejo
,
kakor
v
goratih
krajih
,
ker
se
tam
njihova
konjica
lažje
razprostré
.
“
Besede
starega
bojevnika
so
se
uresničile
.
Na
prostranem
Ptujskem
polju
je
bila
zbrana
vojska
Obrov
.
Utaborila
se
je
na
kraju
,
ki
je
bil
zavarovan
deloma
po
reki
Dravi
,
deloma
po
njenih
pritokih
in
močvirjih
.
V
takem
taboru
bi
se
Obri
lahko
branili
celo
leto
.
Toda
njihov
namen
je
bil
prodirati
proti
Gorotanu
in
Friulski
marki
.
Zato
je
Tudun
takoj
ob
prihodu
slovenske
vojske
peljal
svoje
čete
iz
tabora
in
jih
razvrstil
.
—
Knez
Ingo
,
ki
je
bil
že
precej
vajen
načina
obrskega
vojskovanja
,
je
razdelil
slovensko
pehoto
v
posamezne
trume
,
ki
so
stale
blizu
skupaj
in
bile
toliko
krepke
,
da
so
mogle
vzdržavati
prvi
naval
.
V
sprednjih
vrstah
so
bili
strelci
,
za
njimi
kopjeniki
.
Konjeništvo
,
kateremu
je
deloma
načeloval
Stojmir
,
deloma
frankovski
vitezi
,
je
stalo
ob
strani
in
je
imelo
nalogo
udariti
na
dano
povelje
na
sovražnika
,
ga
zasledovati
in
razkropiti
.
—
Kakor
se
ob
poletni
nevihti
pridrevi
nad
poljem
oblak-hudournik
,
preteč
grozo
in
razdejanje
,
tako
so
prihrule
obrske
trume
.
Zemlja
se
je
tresla
pod
udarci
konjskih
kopit
.
Oblak
prahu
je
vstal
z
ravnine
in
se
valil
z
napadovavci
dalje
.
Urnebesen
krik
zaženo
Obri
,
ko
planejo
nad
vojsko
Slovenov
.
Roj
puščic
jih
sprejme
.
Prvi
padejo
ranjeni
na
tla
,
ali
obležé
mrtvi
pod
konji
.
Preko
njihovih
trupel
drevé
trume
z
neukrotno
silo
naprej
.
Cel
gozd
sulic
jim
štrli
nasproti
.
Obri
padajo
prebodeni
in
posekani
,
a
nove
trume
naskakujejo
.
Že
so
prve
slovenske
vrste
poražene
;
oddelki
se
morajo
umikati
silovitemu
napadu
,
in
bati
se
je
,
da
jih
sovražna
vihra
popolnoma
ne
razžene
.
V
tem
odločilnem
trenutku
poseže
vmes
slovenska
in
frankovska
konjica
.
Težko
so
že
krotili
vojaki
bojaželjnost
,
videč
pred
seboj
divjo
morijo
.
Na
dano
povelje
se
zakade
z
vso
ljutostjo
na
sovražnika
.
Silovito
trčijo
sovražne
moči
druga
ob
drugo
.
Ker
je
bilo
Obrov
ogromna
množica
,
so
slovenski
oddelki
kar
izginili
v
sovražnem
morju
.
A
njihovo
kopje
in
meč
sta
kruto
gospodarila
.
Ko
Obri
vidijo
,
da
ne
porazijo
slovenskih
vrst
na
prvi
hip
,
upade
jim
pogum
.
Kmalu
začno
bežati
posamezni
jezdeci
,
potem
deseterice
,
potem
stotine
.
Vsa
divja
truma
se
razkropi
v
nerednem
divjem
begu
—
slovenski
konjeniki
pa
drevé
za
njimi
—
—
—
Stari
viri
pripovedujejo
,
da
so
bili
Obri
v
tej
bitki
do
cela
poraženi
.
Nešteta
množica
jih
je
obležala
na
bojišču
,
drugi
so
našli
smrt
v
močvirju
in
valovih
deroče
Drave
.
Od
tedaj
se
Pesoglavci
niso
več
upali
ropati
in
pustošiti
po
Gorotanu
,
po
Bavarskem
in
Friulski
marki
.
Tako
so
naši
pradedje
že
v
tedanjih
časih
s
svojo
krvjo
ščitili
zapadno
kulturo
pred
barbarskimi
navali
!
—
Tudi
izgube
Slovencev
so
bile
znatne
.
Veliko
njihovih
mrtvih
trupel
je
pokrivalo
prostrano
ravnino
ob
Dravi
.
Krščani
in
pogani
so
tu
ležali
drug
poleg
drugega
v
smrtnem
spanju
...
Stojmir
se
je
ves
čas
boril
ob
strani
svojega
ujca
.
Braslav
je
srdito
sekal
in
mahal
okoli
sebe
—
kakor
razjarjen
lev
.
Tudi
Stojmira
se
je
bila
polastila
divja
besnost
,
a
vendar
je
ohranil
še
toliko
trezen
razum
,
da
je
svojemu
oddelku
dajal
povelja
.
Kjer
je
bila
največja
nevarnost
,
tja
je
velel
svojim
.
Ko
so
se
zvečer
konjeniki
vračali
v
tabor
,
je
bil
Braslav
kar
pijan
veselja
.
„
Ha
,
to
je
bil
dan
!
“
je
klical
razvnet
.
„
Takih
ne
pomnim
dosti
v
življenju
.
Le
enkrat
je
bila
zmaga
še
sijajnejša
.
Tedaj
,
ko
smo
po
Ketimarovi
smrti
podili
Bavarce
iz
dežele
.
Sam
Perun
nam
je
danes
pomagal
!
—
Vrlo
si
se
obnašal
,
moj
sinko
Stojmir
!
Velik
delež
imaš
na
današnji
zmagi
.
Priznam
celo
,
da
imaš
več
pameti
v
glavi
nego
je
pokrivajo
moji
sivi
lasje
.
Toda
kaj
ti
je
?
Bled
si
v
obraz
in
po
tvojem
jopiču
zaznavam
krvave
srage
!
“
„
Ej
,
nič
hudega
ni
,
ujec
“
,
zavrne
Stojmir
,
„
neki
Ober
mi
je
hotel
sulico
poriniti
med
rebra
,
a
izpodrsnilo
mu
je
na
oklepu
in
zadel
me
je
v
desno
ramo
.
Mala
praska
,
druzega
nič
!
“
„
V
taboru
si
moraš
rano
obvezati
“
,
odgovori
Braslav
skrbeče
.
„
Tam
so
stare
žene
,
ki
so
vešče
zdravljenju
in
poznajo
moč
vsakovrstnih
zelišč
.
“
Rana
pa
je
bila
globlja
in
nevarnejša
,
nego
je
Stojmir
mislil
.
Izgubil
je
bil
vsled
nje
dokaj
krvi
in
oslabel
tako
,
da
nekaj
dni
ni
mogel
na
konja
.
Prisiljen
je
bil
poslužiti
se
voza
,
na
katerem
so
se
vozili
ranjenci
.
Vendar
,
ko
se
je
skupna
vojska
bližala
domačim
krajem
,
postavil
se
je
Stojmir
zopet
na
čelo
svojim
Osojcem
,
ki
so
navdušeni
pozdravljali
svojega
junaškega
voditelja
.
Veliko
je
bilo
veselje
nad
zmago
po
vsem
Gorotanu
.
Imena
junakov
,
ki
so
se
proslavili
v
boju
,
so
šla
od
ust
do
ust
.
Med
njimi
se
je
imenovalo
na
prvem
mestu
ime
mladega
Stojmira
.
Knez
Ingo
je
napravil
v
proslavo
zmage
na
svojem
gradu
veselo
gostijo
,
h
kateri
je
povabil
vse
poveljnike
,
ki
so
se
udeležili
vojske
.
Čete
,
kolikor
jih
je
ostalo
skupaj
,
so
v
taboru
praznovale
veseli
dan
.
V
knežji
dvorani
se
je
zbralo
obilo
povabljenih
gostov
.
Frankovski
vitezi
in
nemški
duhovniki
v
črnih
haljah
so
se
gibali
med
preprostimi
slovenskimi
župani
.
A
opazovati
je
bilo
tudi
tu
dvoje
strank
.
Pogani
so
se
zbirali
okoli
Braslava
in
Stojmira
,
dočim
so
krščanski
knezi
z
duhovniki
in
frankovskimi
vitezi
vred
tvorili
svojo
posebno
skupino
.
Knez
Ingo
je
goste
pri
mizi
tako
razvrstil
,
da
so
bili
krščani
okoli
njega
na
gorenjem
koncu
mize
,
pogani
pa
na
spodnjem
.
Poleg
Inga
je
sedel
na
desnici
škof
Teodorik
,
na
levici
kraljevi
poslanec
grof
Erik
.
Kraj
škofa
je
bila
videti
rejena
postava
nadprezbiterja
Reginbalda
in
bledi
obraz
dijakona
Majorana
.
Oba
sta
prišla
iz
Solnograda
v
Gorotan
in
sta
bila
redna
spremljevavca
škofova
.
Za
njimi
so
se
vrstili
drugi
duhovniki
,
vitezi
in
župani
.
Preziranje
nekrščanskih
poveljnikov
,
izmed
katerih
ni
nikdo
dobil
častnega
mesta
,
je
vzbudilo
med
temi
veliko
ogorčenje
.
Čulo
se
je
mrmranje
in
rožljanje
z
meči
.
„
Kaj
smo
mi
manj
vredni
ljudje
,
kakor
ti
ostriženi
menihi
in
frankovski
petolizci
,
ki
so
si
dali
vliti
vode
na
glavo
?
“
hudoval
se
je
Braslav
.
„
Ali
nismo
bili
v
boju
med
prvimi
in
ali
nismo
več
storili
za
pridobljeno
zmago
,
kakor
oni
?
“
„
Bolje
za
nas
,
da
smo
tu
skupaj
,
kakor
da
bi
sedeli
gori
med
tujci
“
,
ga
pogovarja
Žitomisel
.
„
Ako
bi
sedel
pri
tistih
črnorizcih
,
Braslav
“
,
se
oglasi
debeli
Pero
iz
Poljan
,
„
bi
se
ti
razlil
žolč
.
Vsa
pojedina
ti
je
potem
pokvarjena
!
“
Tudi
Stojmira
je
peklo
preziranje
.
Mrko
je
gledal
na
Ingovo
okrožje
.
Ponosno
so
se
vedli
frankovski
vitezi
.
Govorili
so
večjidelj
s
knezom
in
z
nemškimi
duhovniki
;
le
redkokdaj
je
ta
ali
oni
privoščil
besedo
kakemu
slovenskemu
županu
.
Z
vsem
svojim
vedenjem
so
kazali
,
da
se
imajo
za
ljudi
višje
vrste
,
kakor
so
podjarmljeni
Sloveni
.
—
Po
frankovski
šegi
napravljeni
služabniki
so
donašali
jedi
na
mizo
.
Kar
je
v
tedanjih
časih
zamogla
nuditi
kuhinjska
umetnost
,
z
vsem
je
postregel
Ingo
svojim
gostom
.
Izbrane
jedi
,
kakršnih
ni
poznala
slovenska
preprostost
,
so
prihajale
na
mizo
:
vinska
juha
,
začinjena
z
raznimi
dišavami
,
raznovrstno
prirejena
divjačina
in
perutnina
.
Poleg
jedil
so
stali
pred
gosti
veliki
vrči
medice
in
vina
.
„
Vnet
prijatelj
sem
slovenskim
navadam
“
,
reče
Pero
,
obirajoč
kos
mastne
pečenke
,
„
in
rad
živim
preprosto
kakor
so
naši
predniki
.
A
v
kuhi
moramo
vendar
Frankom
priznati
prednost
.
Kaj
tacega
ne
znajo
narediti
naše
slovenske
žene
.
“
„
Nespametno
govoriš
“
,
ga
zavrne
nevoljen
Braslav
.
„
Ti
utegneš
iz
same
sladkosnedenosti
postati
njihov
privrženec
!
“
„
Motiš
se
,
Braslav
“
,
odgovori
Pero
ravnodušno
.
„
Jaz
hvalim
samo
frankovske
jedi
.
Njim
samim
pa
želim
,
da
bi
jim
vse
te
dobre
stvari
v
želodcu
obležale
in
da
bi
se
jim
v
strup
izpremenilo
rujno
vino
,
s
katerim
jedi
zalivajo
.
Tako
bi
bili
mi
na
mah
rešeni
tlačiteljev
.
“
Glasen
smeh
je
sledil
tem
besedam
.
Vino
je
razgrelo
duhove
in
poživilo
govorico
.
Tedaj
pa
vstane
knez
Ingo
in
napije
zbranim
gostom
rekoč
:
„
Čislani
vitezi
,
starejšine
in
velmožje
!
Veseli
pir
vas
je
zbral
danes
na
mojem
dvoru
,
da
skupaj
praznujemo
pomenljivi
dogodek
,
ko
smo
v
trdem
boju
iznova
zavrnili
starega
sovraga
od
naših
mej
.
S
slogo
smo
dosegli
zmago
nad
njim
.
Bodi
nam
sloga
sveta
tudi
v
bodoče
.
Ona
nas
bode
privedla
do
še
sijajnejših
uspehov
.
Pogoj
sloge
pa
je
edinost
v
veri
in
mišljenju
.
Zato
napijam
,
da
bi
nas
ta
edinost
kmalu
objela
!
“
...
Knezove
besede
so
vzbudile
na
krščanski
strani
glasno
odobravanje
.
Pogani
pa
so
nemo
zrli
predse
.
Škodoželjno
so
se
nasmihali
Franki
,
videč
njih
potrtost
.
Grof
Gerold
se
sklone
h
kraljevemu
poslancu
in
mu
reče
polglasno
:
„
Glej
jih
,
kako
so
poparjeni
,
kakor
psi
,
ki
so
občutili
palico
!
“
„
To
tudi
zaslužijo
“
,
odvrne
Erik
.
—
„
Preveč
časti
je
zanje
,
da
jedó
z
nami
pri
eni
mizi
...
“
Žitomisel
,
ki
je
sedel
blizu
njih
in
bil
nekoliko
vešč
frankovskega
jezika
,
je
razumel
nekaj
besedi
.
—
„
Franki
nas
psujejo
!
“
zakriči
in
velikanski
vrišč
nastane
v
spodnjem
koncu
dvorane
.
„
Gorje
vam
,
Franki
!
“
zavpije
Braslav
.
„
S
krvjo
nam
bodete
plačali
psovke
!
“
—
„
Po
njih
!
“
zahrume
drugi
in
zgrabijo
za
orožje
.
„
Pax
vobis
!
Pax
!
“
začuje
se
glas
škofa
Teodorika
.
„
Ne
prepirajte
se
pod
to
miroljubno
streho
!
“
Toda
šele
Ingovemu
posredovanju
se
je
posrečilo
narediti
mir
.
A
tišina
,
ki
je
zavladala
po
dvorani
,
je
bila
mučna
.
Kakor
meči
so
se
križali
sovražni
pogledi
.
—
Tu
se
obrne
duhovnik
Reginbald
k
Ingu
in
reče
:
„
Presvitli
knez
!
Z
bogatimi
jedmi
in
z
žlahtnim
vinom
si
nas
razveselil
.
Vinum
laetificat
cor
hominis
!
Toda
še
bolj
razveseljuje
naša
srca
mila
pesem
in
sladkodoneča
godba
.
Ta
bode
pomirila
tudi
srca
bojevitim
junakom
pri
naši
mizi
.
Zato
te
prosimo
,
naj
knežna
Milena
pride
med
nas
,
da
nam
zapoje
veselo
pesem
in
jo
spremlja
na
strunah
z
veščo
roko
.
“
Reginbaldovemu
predlogu
je
sledilo
odobravanje
.
„
Dobro
,
dobro
!
Knežna
naj
pride
!
“
„
Pesmi
hočemo
danes
poslušati
,
ne
prepirljivih
besedi
.
“
Tudi
frankovski
vitezi
so
tleskali
v
roke
in
prosili
kneza
,
naj
ustreže
želji
.
Ingo
je
bil
vesel
,
da
se
na
tak
način
reši
iz
mučnega
položaja
.
Ukaže
poklicati
knežno
.
Rdeča
kakor
višnja
stopi
Milena
v
spremstvu
starejše
družice
med
goste
.
Viharni
pozdravi
jo
sprejmó
.
Grof
Gerold
vstane
,
ji
gre
nasproti
in
jo
dvorljivo
povede
na
časten
sedež
kraj
sebe
.
„
Tvojih
pesmi
se
nam
je
zahotelo
,
visokorodna
knežna
“
,
reče
zaupljivo
.
„
Občna
je
bila
želja
,
da
nas
razveseliš
s
svojo
navzočnostjo
in
svojim
zvonkim
glasom
.
“
„
Ne
vem
,
če
bodo
moje
neumetne
pesmi
dopadle
velmožni
gospodi
“
,
odgovori
skromno
Milena
.
„
Toda
rada
pripomorem
po
svoji
moči
k
slavju
junakov
.
“
Nato
vzame
družici
harfo
in
ubere
strune
.
Globoka
tišina
je
zavladala
po
dvorani
.
Stojmir
,
ki
je
sedel
na
spodnjem
koncu
mize
,
knežni
nasproti
,
je
bil
vsled
njene
prikazni
kar
očaran
.
Že
prvo
srečanje
v
vojnem
taboru
ni
ostalo
brez
vtisa
nanj
.
Toda
danes
se
mu
je
zdela
še
milejša
.
Ko
mu
je
sedela
nasproti
v
dolgi
beli
obleki
,
prepasana
z
zlatim
pasom
in
harfo
v
roki
,
ko
je
tako
zrl
v
njen
beli
obraz
,
na
katerem
se
je
kakor
jutranja
zarja
prikazovala
lahna
rdečica
,
je
menil
,
da
vidi
pred
seboj
eno
izmed
tistih
tajinskih
bitij
,
ki
prebivajo
po
gozdih
,
po
logih
in
ob
vodah
,
ki
poleti
ob
mesečini
obhajajo
svoj
divni
raj
in
samotnega
popotnika
očarajo
z
mamečim
petjem
,
katerim
se
pa
ne
sme
približati
grešni
človek
.
In
spomnil
se
je
pripovedi
svoje
matere
,
da
take
vile
stojé
človeku
že
ob
zibeli
in
da
vladajo
njegovo
življenje
—
Tihi
akordi
so
zazveneli
po
dvorani
.
Iz
početka
nekoliko
plaho
,
a
vedno
bolj
pogumno
in
vzneseno
je
pela
knežna
Milena
.
O
davnih
junakih
se
je
glasila
pesem
,
o
boju
za
domovino
in
srečni
smrti
onih
,
ki
padejo
za
njo
...
Junake
je
prevzela
globoka
ginjenost
.
Oči
so
se
iskrile
navdušenja
in
mišice
na
obrazih
so
drhtele
od
notranjega
ognja
.
Stojmir
kar
oči
ni
odtegnil
od
knežne
.
Zatopil
se
je
vanjo
in
pozabil
svoje
rane
,
svojih
tovarišev
,
pozabil
na
ves
svet
...
Ko
utihnejo
zadnji
glasovi
,
nastane
za
hip
zopet
grobna
tišina
.
Potem
pa
izbruhne
vihar
navdušenja
in
pohvale
.
Stojmir
ves
iz
sebe
vstane
s
sedeža
in
hiti
h
knežni
.
„
Dražestna
vila
“
,
reče
razvnet
in
ji
poljubi
roko
,
„
ako
se
ti
sme
približati
in
te
nagovoriti
smrtni
človek
,
sprejmi
zahvalo
iz
mojih
ust
.
“
Smehljaje
se
je
pogledala
Milena
razvnetega
mladeniča
in
vidno
so
ji
ugajale
njegove
besede
.
Srpo
je
zrl
ta
prizor
grof
Erik
.
Že
v
bitki
mu
je
Stojmir
,
kateri
je
modro
poveljeval
konjici
in
se
hrabro
boril
,
vzbujal
zavist
.
Misel
,
da
se
more
podjarmljeni
Sloven
meriti
s
plemenitim
Frankom
v
bojni
slavi
,
mu
je
bila
neznosna
.
Še
bolj
ga
je
razjezilo
,
da
se
predrzne
sedaj
vrivati
se
med
gospodo
in
dvoriti
knežni
.
Zato
se
obrne
k
nji
in
reče
pikro
:
„
Umiti
si
moraš
roke
,
žlahtna
knežna
,
kajti
z
garjevcem
si
prišla
v
dotiko
.
“
„
Kaj
ima
opraviti
ta
sin
slovenske
sužnje
med
nami
?
“
pristavi
grof
Gerold
.
Stojmir
ni
razumel
frankovskih
besedi
,
ki
jih
je
govoril
Erik
.
A
spoznal
je
po
glasu
in
iz
posmehovanja
Frankov
ter
zadrege
knežne
Milene
,
da
mu
je
nemški
grof
vrgel
ostudno
zasramovanje
v
obraz
.
Vrhu
tega
se
je
bil
pa
Gerold
pri
svoji
nelepi
opazki
namenoma
poslužil
slovenskega
jezika
,
kateremu
je
bil
vsled
dolgoletnega
bivanja
v
Gorotanu
nekoliko
vešč
.
Tako
je
Stojmir
znal
,
pri
čem
da
je
.
Zavest
,
da
je
onečaščen
pred
knezom
,
pred
Mileno
in
vso
družbo
,
navdal
ga
z
divjim
srdom
.
Vsa
kri
mu
vzkipi
in
s
klicem
:
„
Tu
imaš
plačilo
,
oholi
Frank
!
“
udari
Erika
s
pestjo
v
obraz
.
Strašen
vrišč
nastane
po
dvorani
.
Franki
izderó
meče
,
slovenski
poveljniki
prihité
branit
svojega
tovariša
.
„
Gorje
,
kraljevega
poslanca
se
je
dotaknil
!
“
kliče
Reginbald
.
„
Ne
prelivajte
krvi
!
“
pogovarja
škof
Teodorik
.
„
Moje
je
maščevanje
,
pravi
Gospod
!
“
Ingo
se
postavi
med
prepiravce
in
zapové
mir
.
—
Tresoč
se
po
celem
telesu
je
stal
Stojmir
sredi
gruče
z
mečem
v
roki
,
pripravljen
s
krvjo
in
življenjem
braniti
svojo
čast
.
Toda
naenkrat
obledi
,
meč
mu
pade
iz
desnice
,
kri
se
mu
vlije
preko
rame
in
rok
in
brez
moči
se
zgrudi
na
tla
.
V
nezavesti
mu
bije
na
uho
še
vrišč
in
šumenje
.
Kakor
v
sanjah
se
mu
zdi
,
da
vidi
nad
seboj
sklonjen
obraz
Milenin
,
ki
mu
hladi
vroče
čelo
.
Potem
ga
objame
temna
noč
...
V
mali
sobici
knežjega
gradu
je
ležal
Stojmir
na
postelji
,
pripravljeni
iz
mehkih
kož
.
V
bitki
dobljena
rana
,
ki
se
mu
je
iznova
odprla
,
obilna
izguba
krvi
,
prestani
napori
in
zlasti
dogodki
usodnega
večera
so
mu
do
cela
izpodkopali
zdravje
.
Lotila
se
ga
je
huda
vročica
.
Kakor
žgoč
ogenj
je
vrela
kri
po
žilah
,
in
mrak
nezavesti
mu
je
temnil
duha
.
Bledlo
se
mu
je
.
V
sanjah
so
se
mu
prikazovale
strašne
podobe
...
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
bojuje
z
grdimi
pošastimi
spačenih
obrazov
,
ki
so
rastle
iz
zemlje
in
silile
vanj
.
Mahal
je
okoli
sebe
,
bodel
,
sekal
;
toda
ob
vsakem
udarcu
in
bodljaju
so
se
prikazni
pomnožile
,
vzrastle
so
do
nadčloveške
velikosti
,
se
mu
režale
v
obraz
in
ga
pritiskale
k
tlom
...
V
takih
trenutkih
je
ječal
,
se
premetaval
po
ležišču
,
in
potne
srage
so
mu
lile
po
obrazu
.
Pa
zopet
je
gledal
prijetnejše
podobe
.
Prikazala
se
se
knežna
Milena
kot
rešiteljica
.
Plavala
je
kakor
vila
po
zraku
v
beli
haljini
,
ljubeznivo
gledala
nanj
in
ga
vabila
za
seboj
.
Na
mah
so
ob
njeni
prikazni
izginili
sovražni
besi
.
In
Stojmir
se
je
čutil
lahkega
,
prostega
,
da
bi
poletel
za
njo
tja
v
zračne
višave
...
Večkrat
se
je
v
sanjah
boril
s
črnim
vitezom
.
Videl
ga
je
v
družbi
knežne
,
katero
je
on
reševal
iz
njegovih
rok
.
Toda
črni
vitez
je
dvignil
deklico
k
sebi
na
konja
in
oddirjal
po
ravnini
...
Tedaj
je
bolnik
silil
kvišku
,
stegal
roke
in
zopet
padal
nazaj
.
Smrtne
sile
so
bojevale
hud
boj
z
mladim
življenjem
—
—
—
Ingo
je
ukazal
Stojmiru
skrbno
streči
.
Poklical
je
vešče
menihe
,
ki
so
umeli
zdravljenje
,
da
bi
pomirili
razvneto
kri
in
izlečili
rano
.
Tudi
knežna
,
kateri
se
je
bil
mladi
junak
prikupil
s
svojo
hrabrostjo
in
odločnim
nastopom
,
je
prišla
tu
pa
tam
v
bolnikovo
sobo
.
Prinesla
je
navadno
hladilne
in
krepilne
pijače
ter
je
tiho
šepetaje
vprašala
,
kako
mu
je
,
potem
pa
zopet
odšla
s
sočutnim
pogledom
na
bolnika
.
Knezu
je
dogodek
,
ki
se
je
pripetil
v
njegovem
gradu
,
provzročil
velike
skrbi
.
Razžaljenje
kraljevega
poslanca
je
bilo
po
frankovskem
pravu
hudodelstvo
,
ki
se
je
kaznovalo
z
zaplenjenjem
imetja
in
pregnanstvom
,
ali
celo
s
smrtno
kaznijo
.
Zlasti
v
tedanjih
burnih
časih
je
Karol
strogo
kaznoval
vsak
uporen
pojav
pri
podjarmljenih
narodih
.
—
Ingo
je
vedel
,
da
bodo
frankovski
grofi
,
katerih
je
bilo
že
več
naseljenih
v
Gorotanu
,
porabili
to
priliko
,
da
zadadó
slovenskim
plemičem
hud
udarec
,
da
očrnijo
narod
pri
kralju
,
češ
:
puntarski
je
,
morajo
se
mu
vzeti
svoboščine
,
treba
ga
je
ukrotiti
s
strogostjo
.
Na
drugi
strani
pa
je
znal
v
deželi
za
močno
pogansko
stranko
z
mnogoštevilnim
plemstvom
,
katera
je
držala
s
Stojmirom
in
bila
pripravljena
braniti
mu
čast
,
imetje
in
življenje
.
Ob
najmanjšem
povodu
bi
ta
stranka
lahko
uprizorila
krvav
upor
zoper
krščene
Franke
,
in
zopet
bi
se
ponovili
strašni
dnevi
,
kakršni
so
bili
za
Ketimara
in
Valjhuna
...
Dolgo
časa
je
viselo
Stojmirovo
življenje
na
niti
.
A
slednjič
premaga
njegova
zdrava
narava
.
Vročina
pojenja
in
zavest
se
mu
zopet
povrne
.
Ko
prvič
v
bolezni
jasno
izpregleda
,
vidi
kraj
sebe
postarnega
moža
v
črni
halji
,
ki
ga
je
držal
za
roko
in
pozorno
gledal
nanj
...
„
Kje
sem
?
“
vpraša
Stojmir
hlastno
.
„
Pri
dobrih
ljudeh
“
,
odgovori
neznanec
.
Stojmiru
se
je
zdelo
,
da
mora
biti
mož
poleg
njega
eden
tistih
duhovnikov
,
ki
so
prišli
z
Nemškega
učit
novo
vero
.
Toda
čudil
se
je
,
da
govori
v
njegovi
materinščini
.
„
In
kdo
si
ti
,
ki
mi
strežeš
?
“
vpraša
dalje
.
„
Nevreden
služabnik
Kristusov
sem
“
,
odgovori
ponižno
menih
.
„
Toda
ne
vznemirjaj
se
preveč
z
govorjenjem
,
moj
sin
,
da
se
ti
ne
povrne
huda
vročica
,
ki
te
je
toliko
časa
mučila
.
“
Skrbno
,
kakor
oče
svojemu
otroku
,
rahlja
starec
bolniku
vzglavje
in
mu
polaga
hladilne
ovoje
na
vroče
čelo
.
Stojmir
zatisne
oči
...
Pred
duha
mu
stopijo
dogodki
zadnjih
dni
:
pirovanje
pri
knezu
,
Milena
,
prepir
z
nemškim
grofom
.
Kaj
se
je
zgodilo
z
njim
?
Kje
so
tovariši
,
kje
ujec
Braslav
?
...
Kaj
namerjajo
ti
frankovski
duhovniki
?
...
Ali
mu
strežejo
zato
,
da
ga
tem
gotovejše
izroče
sodbi
?
Ali
se
hočejo
maščevati
nad
poganom
?
...
In
zopet
se
ozre
po
svojem
strežniku
,
ki
je
pripravljal
zdravila
ali
pa
sedel
tik
njegovega
ležišča
.
Na
tem
ostročrtanem
,
vdrtem
obrazu
,
kateremu
je
dolga
brada
dajala
še
poseben
znak
častitljivosti
,
ni
bilo
brati
sovraštva
in
osvete
.
Iz
sivih
oči
,
ki
so
se
zdaj
pa
zdaj
ozrle
vanj
,
je
sijalo
toliko
ljubeznivosti
in
miline
,
da
so
nehote
vzbujale
zaupanje
.
Tudi
se
je
zdelo
Stojmiru
po
govorici
,
po
potezah
na
obrazu
in
vsem
obnašanju
,
da
mož
ni
nemškega
rodu
.
„
Ti
nisi
Frank
“
,
ga
nagovori
iznova
,
ko
mu
je
le-ta
ponujal
zdravil
.
„
Sloven
sem
po
rodu
in
kristjan
po
milosti
božji
“
,
odgovori
starec
.
„
Toda
zakaj
nosiš
črno
haljo
,
kakor
oni
ostriženci
,
ki
so
prišli
z
Nemškega
k
nam
?
“
„
Zato
,
ker
je
tudi
mene
poklical
Gospod
med
svoje
služabnike
.
Iz
vsakega
naroda
mu
je
ljub
tisti
,
ki
mu
služi
.
Pred
njim
ni
razlike
rodov
in
oseb
.
“
Stojmir
obmolkne
.
Besede
,
ki
jih
je
govoril
menih
,
so
mu
bile
popolnoma
nove
.
Doslej
je
vedno
mislil
,
da
krščanstvo
daje
Nemcem
pravico
zatirati
Slovene
.
V
imenu
nove
vere
so
nastopali
,
kadar
so
zahtevali
desetino
,
si
jemali
najboljša
zemljišča
,
vsiljevali
tuje
naseljence
,
teptali
prava
in
navade
očetne
.
In
ta
krščanski
duhovnik
govori
,
da
so
pred
njegovim
Bogom
vsi
narodi
enakopravni
!
Ko
bi
mu
tako
govoril
kak
Nemec
,
bi
rezko
zavrnil
njegove
besede
,
češ
da
so
hinavske
.
Toda
duhovnik
,
ki
mu
je
oznanoval
ta
nauk
,
je
bil
Sloven
!
...
Novo
presenečenje
!
Doslej
je
čul
le
o
nemških
duhovnikih
,
ki
so
prihajali
iz
Solnograda
,
iz
Indije
,
ali
iz
one
velike
naselbine
ob
Dunavu
,
katero
je
ustanovil
parski
Tesel
.
Zato
so
mu
mrzéli
ti
nemški
črnorizci
in
se
mu
studile
njih
sladke
besede
...
Sedaj
je
prvič
videl
slovenskega
duhovnika
.
Toda
ali
ni
bilo
že
mnogo
zaslepljencev
med
Sloveni
,
ki
so
se
dali
pregovoriti
tujcem
,
ki
so
zapustili
vero
očetov
in
sprejeli
novi
nauk
?
Koliko
slabši
so
bili
taki
odpadniki
od
Frankov
!
Ali
se
ni
po
njih
širila
,
kakor
pogubna
kuga
,
krščanska
vera
po
Gorotanu
?
Ali
niso
pomagali
ti
Sloveni
izdajati
svoj
rod
tujemu
jarmu
?
...
Srd
,
ki
ga
je
gojil
že
iz
detinskih
let
zoper
privržence
Frankov
,
se
je
iznova
vzbudil
v
srcu
,
ko
je
videl
poleg
sebe
moža
slovenskega
rodu
in
vendar
oznanovavca
vere
krščanske
.
Trd
,
skoraj
sovražen
pogled
iz
njegovih
oči
zadene
meniha
.
Mučna
je
bila
Stojmiru
zavest
,
da
je
izročen
skrbi
krščanskih
duhovnikov
,
katere
je
vedno
smrtno
sovražil
.
Zdelo
se
mu
je
poniževalno
,
da
je
moral
iz
rok
starega
meniha
sprejemati
jedi
in
zdravila
.
Toda
čutil
je
svojo
onemoglost
in
se
molčé
prepustil
usodi
.
Menih
pa
se
ni
dal
motiti
v
svoji
službi
.
Vedno
je
stregel
bolniku
z
enako
skrbjo
,
pripravljal
zdravila
,
prevezaval
rano
in
pokladal
nanjo
mazila
.
Po
noči
in
po
dnevi
je
bdel
ob
njegovem
ležišču
in
si
privoščil
komaj
nekaj
ur
potrebnega
počitka
.
Stojmira
je
ta
požrtvovalna
ljubezen
nazadnje
vendar-le
ganila
.
Neumljivo
mu
je
bilo
,
zakaj
se
menih
toliko
trudi
zanj
,
ki
mu
je
bil
tuj
in
celo
sovražen
.
„
Kako
,
da
se
žrtvuješ
zame
,
ki
sem
nasprotnik
vam
in
vaši
veri
?
“
vpraša
po
dolgem
molku
neki
večer
svojega
zdravnika
.
„
Zato
,
ker
se
ravnam
po
nauku
in
zgledu
našega
božjega
Zveličarja
,
ki
nam
je
velel
ljubiti
vse
ljudi
,
zlasti
pa
revne
in
nadložne
“
,
odvrne
menih
.
„
A
mene
je
učila
mati
,
da
sem
dolžan
ljubiti
svoj
rod
in
svojo
domovino
,
sovražiti
pa
naše
nasprotnike
,
Franke
.
Tako
velé
nesmrtni
bogovi
v
nebesih
.
Kako
naj
bi
ljubil
tiste
,
ki
nam
zlo
