Na
jednem
ónih
zelenih
holmov
,
ki
takó
jednakomerno
,
a
vender
prijazno
obróbljajo
strugo
tihe
Krke
,
pomikajoče
se
ob
njih
podnožji
v
stoterih
ovinkih
,
stojí
gradič
Dvor
.
Srednje
posestvo
je
to
,
in
niti
njegovega
niti
imena
njegovih
gospodarjev
ne
beremo
zabeleženega
v
zgodovini
ožje
svoje
domovine
.
Gradič
je
zidan
v
jedno
nadstropje
,
štirivoglat
,
a
brez
dvorišča
;
na
severnem
konci
mu
je
priklopljena
mala
stavba
z
visokim
,
cerkvenemu
podobnim
zvonikom
:
to
je
grajska
kapelica
.
Spredaj
se
širi
prostorno
dvorišče
in
práv
sredi
tega
stojí
košata
lipa
;
zadaj
pa
se
svet
vzdiguje
in
po
umetno
napravljenih
,
odkopanih
in
uglajenih
odstavkih
rase
vinska
trta
,
na
severnem
konci
pa
je
ograjen
prijazen
vrtič
.
Gospodarska
poslopja
stojé
pod
gričem
,
za
streljáj
oddaljena
od
gradú
;
travniki
in
njive
se
razprostirajo
na
obe
straní
,
v
ozadji
je
nekoliko
vinógradov
,
više
za
njimi
pa
lep
,
svetlozelen
bukov
gozd
.
Gôri
v
severovzhodu
,
kjer
se
prikáže
Krka
v
ostrem
ovinku
izza
nasprotnega
griča
,
da
leze
potem
počasi
proti
Dvoru
in
mimo
njega
,
tam
stojí
selo
Mlin
práv
ob
véliki
česti
,
ki
križa
široko
Dolenjsko
in
ki
ravno
tu
na
dobrem
,
visokem
mostu
preskoči
globoko
Krko
.
Pred
mostom
je
mala
ali
čedna
krčma
,
in
pred
njo
sta
dné
,
katerega
se
pričenja
naša
povest
,
ob
mizi
,
ki
je
bila
ravnokar
in
nalašč
prinesená
iz
hiše
,
sedela
molčé
dva
človeka
,
gospod
in
gospá
.
Bil
je
krasen
poletni
popoludan
po
lahkem
ponočnem
deževji
,
in
tanka
sapica
,
ki
je
završala
časih
po
košatem
kostanji
na
konci
hiše
,
ni
mogla
dvigniti
trohice
prahú
raz
cesto
.
Krčmar
,
ki
je
bil
s
pomočjo
dékle
prinesel
mizo
in
dva
stola
pred
hišo
,
in
potem
,
ko
mu
je
na
dotično
vprašanje
prikimal
gospod
,
še
polič
vina
,
polič
vode
in
dva
kozarca
,
stal
je
nekoliko
časa
ob
stráni
,
kapico
svojo
v
roki
vrtéč
,
ter
poskúšal
pričeti
razgovor
.
Debeli
možič
je
bil
jako
ponižne
nravi
,
in
ni
ga
motilo
,
da
na
par
vprašanj
niti
odgovora
ni
bilo
;
a
mož
je
menda
poznal
svoja
gôsta
,
zato
se
ni
dal
motiti
in
je
govoril
dalje
.
Iz
njegovih
ogovorov
in
zakritih
vprašanj
tudi
lahko
sklepamo
in
pozvémo
,
da
sta
bila
ta
dva
gospôdska
človeka
grajski
gospod
in
gospá
iz
Dvora
,
in
ker
se
je
bil
danes
zjutraj
grajski
kočijaž
Tine
z
rejenima
svojima
konjema
in
staro
kočijo
ustavil
tu
pred
krčmo
ter
se
okrepčal
z
dolgim
požirkom
slivovke
,
vedel
je
krčmár
,
da
sta
ta
dva
prišla
sèmkaj
naproti
Tinetu
in
kočiji
,
v
kateri
se
je
imel
pripeljati
domov
na
počitke
njiju
jedini
sin
—
Pavel
,
ki
je
studiral
na
Dunaji
.
Gospod
je
naglo
pil
svoje
vino
,
gospá
pa
samó
pol
kozarca
vode
.
»
Dolgo
jih
ni
!
«
deje
ona
po
dolgem
molku
,
in
kakor
je
bilo
čutiti
,
le
zato
,
da
izpregovorí
.
On
je
vstal
in
šel
pred
most
,
od
koder
je
bilo
videti
dalje
po
cesti
,
nego
izpred
hiše
.
»
Mudé
se
morda
v
kaki
krčmi
,
kakor
je
to
pač
studentovska
navada
!
«
Vrnivši
se
,
izpraznil
je
zopet
kozarec
in
užgal
znova
dolgo
lulo
,
ob
kateri
je
vlekel
.
Krčmár
je
bil
silno
radovéden
,
kdo
ima
pač
še
priti
,
ker
sta
ta
dva
govorila
o
množini
,
on
pa
je
bil
pozvédel
o
jedinem
Pavlu
,
a
ni
si
úpal
povprašati
.
Pokašljal
je
dvakrát
poluglasno
in
se
umeknil
v
hišo
.
Gospod
pa
je
šel
zopet
pred
most
.
Bil
je
velike
,
široke
postave
,
imel
je
očito
nad
petdeset
let
,
ali
bil
je
krepek
in
zdrav
.
Lepa
,
siva
brada
mu
je
krasila
drôbno
koščeno
líce
,
in
dvoje
iskrih
očij
,
ki
je
gledalo
izpod
gostih
obrvij
,
pričalo
je
o
žívi
nravi
gospodarja
svojega
.
Opravljen
je
bil
navzlic
poletnemu
suhemu
dnevi
v
visoke
škornje
in
tesne
,
z
usnjem
obšite
hlače
,
kakor
bi
bil
ravno
stopil
raz
sedlo
,
na
glavi
pa
je
imel
širok
,
mehak
klobúk
.
Povedali
smo
že
,
da
je
pušil
iz
dolge
lule
,
v
desnici
je
vihtíl
kratek
jahaški
bič
.
Gospá
pa
,
ki
se
ni
genila
s
stola
izpred
krčme
,
bila
je
povse
druga
.
Imela
je
jedva
šestintrideset
let
,
toda
bila
je
videti
mnogo
mlajša
;
velike
,
gibčne
postave
,
lepega
,
malo
bledega
lica
,
plavolasa
in
modroóka
,
bila
je
opravljena
v
svetlo
,
ukusno
obleko
,
ki
jo
je
kázala
še
mlajšo
;
človek
bi
bil
dejal
,
da
sta
to
oče
in
hči
,
a
ne
mož
in
žena
.
In
vender
je
bilo
takó
.
Sedaj
umirovljeni
major
Ivo
pl.
Lukič
je
bil
pred
dvaindvajset
leti
prišel
po
naključji
v
službenih
opravilih
v
te
škrite
kraje
.
V
grádu
na
Dvoru
so
bili
tedaj
njega
,
nadporočnika
,
jako
prijazno
vzprejeli
in
óni
teden
,
kateri
mu
je
bilo
prebiti
tam
,
potekel
mu
je
kakor
jedna
sama
ura
.
V
grádu
je
bila
tačas
póleg
póstarnega
gospodarja
Kovačiča
in
práv
také
sestre
njegove
,
jediná
njegova
hčerka
Lorica
,
jedva
petnajstletna
deklica
,
toda
vzcvetela
kakor
roža
v
prvih
urah
,
kadar
odprè
venec
svoj
.
Je
li
čudo
,
da
sta
se
ta
dva
človeka
zaljubila
?
On
dozorel
mož
in
ona
neizkušeno
deklé
,
ki
vrze
prvi
pogled
v
svet
?
Ko
je
Ivo
odhajal
,
pretakala
je
Lorica
bridke
solze
,
ali
oče
jo
je
tolažil
in
Ivo
je
obljubil
,
da
pride
čez
leto
in
dan
.
Prišel
je
,
in
potem
vzel
Lorico
za
svojo
ženo
s
seboj
.
Stari
Kovačič
je
še
učakal
veselje
,
da
se
mu
je
porodil
vnuk
,
Pavel
,
a
kmalu
potem
je
zatisnil
očí
.
Sestra
je
šla
še
v
istem
letu
za
njim
.
Posestvo
Dvor
in
vse
Kovačičevo
imetje
pa
je
pripalo
,
ker
je
bila
pogodba
taká
,
zétu
in
hčeri
pokojnikovi
,
vsakemu
polovico
.
Ivo
pl.
Lukič
,
ki
je
bil
sam
iz
jako
bogate
hrvaške
rodbine
,
prepustil
je
staremu
válptu
na
Dvoru
,
da
je
gospodaril
tam
,
kakor
se
mu
je
zdelo
práv
,
ter
je
s
svojo
mlado
ženo
in
otrokom
živel
rajši
po
prijetnih
večjemestnih
garnizijah
,
kamor
ga
je
zanašala
sreča
.
Šele
ko
je
Pavel
malo
odrasel
in
jel
hoditi
v
šole
,
naveličal
se
je
Ivo
večnega
potovanja
in
preseljevanja
in
šel
v
pokoj
»
major
ad
honores
«
.
Nastanil
se
je
v
Ljubljani
,
poleti
pa
bival
na
Dvoru
.
Ko
pa
je
Pavel
dovršil
gimnazijo
,
preselila
sta
se
tudi
roditelja
stalno
na
Dvor
,
in
tam
sta
sedaj
bivala
že
dvé
leti
.
Tóliko
o
njiju
dvéh
,
da
bode
vedel
čestiti
čitatelj
,
s
kom
mu
je
opraviti
;
natanjčneje
pa
ju
spozná
v
teku
povesti
.
»
Štiri
bode
kmalu
,
in
ob
treh
bi
morali
že
biti
tukaj
!
«
prične
major
,
vrnivši
se
znova
od
mosta
.
»
Čudno
,
res
čudno
,
«
pritrdi
ona
.
»
Kaj
meniš
?
«
»
Oh
,
nič
,
toda
čudno
,
da
jih
takó
dolgo
ni
!
Zgodilo
se
jim
vender
ni
ničesar
?
«
Dejala
je
to
mirno
,
malomarno
ter
segla
po
kozarec
z
vodo
.
»
E
—
kaj
šel
Kaj
se
more
zgoditi
!
«
mrmra
on
nejevoljno
,
a
čuti
je
bilo
iz
vsega
mrmranja
,
da
ga
naudaje
tiha
skrb
.
Ukázal
je
še
polič
vina
,
pil
in
hodil
nemirno
po
česti
gôri
in
dôli
.
»
Mene
je
jelo
skrbeti
!
«
oglasi
se
gospá
,
dasi
se
ji
ni
zljubilo
vstati
in
stopiti
tja
na
most
in
pogledati
v
daljavo
,
se
li
ne
káže
že
od
daleč
zaželeni
voz
.
»
Kaj
bi
te
skrbelo
,
Lorica
?
Lehkomiselni
Ijudje
so
to
;
oba
pijeta
kod
in
Tine
tudi
—
«
»
Morda
so
se
zvrnili
,
Ivo
?
«
»
I
,
kaj
pa
—
s
takimi
konji
!
«
»
Pa
voz
,
kočija
je
stara
!
«
»
Kovačev
dosti
ob
cesti
!
«
Navzlic
pomirovalnemu
svojemu
oporekanju
pa
je
bil
stari
vedno
nemirnejši
.
Pogleda
še
jeden
pot
na
uro
in
izpije
naglo
zadnji
kozarec
vina
.
»
Lorica
!
«
»
Kaj
je
?
«
»
Jaz
pošijem
domov
po
konja
in
jim
jašem
naproti
!
«
»
Potem
pa
nobenega
ne
bode
domov
!
«
nasmehne
se
gospá
.
»
Ti
se
šališ
—
a
mene
že
skrbí
!
«
»
Ravnokar
te
še
ni
skrbelo
!
«
On
jo
je
srepó
pogledal
in
košate
obrvi
nad
očmí
so
se
mu
skoro
spojile
.
Obrne
se
še
jedenpot
proti
mostu
,
in
sedaj
,
dasi
ni
hotel
vzkliknil
je
veselo
:
»
Oh
,
tu
so
,
tu
so
!
«
Sedaj
stoprav
je
vstala
gospá
in
šla
počasi
k
môžu
,
skrbno
varuje
svojega
lica
gorkih
solnčnih
žarkov
.
Tam
daleč
izza
drugega
hriba
se
je
pripeljala
veliká
grajska
kočija
,
in
Tine
na
visokem
kozlu
sedéč
je
vihtíl
v
jednomer
svoj
bič
.
Tudi
preko
mostu
je
vozil
naglo
,
takraj
pa
obstal
takó
lepó
,
kakor
je
le
mogel
.
Iz
voza
sta
poskákala
brzo
dva
gospoda
,
v
letih
očito
različna
.
»
Lepe
rečí
to
!
«
kričal
je
major
;
»
čakati
vaju
morava
,
da
že
o
vsem
mogočem
ugibljeva
.
«
Hotel
je
biti
strog
,
ali
veselje
je
zvenelo
iz
njegovih
besed
.
»
Sevéda
«
—
odgovarjal
je
naglo
mlajši
prišlecev
,
predno
so
se
še
pozdravili
,
»
ta
vražja
kočija
je
vsega
krivá
;
pero
smo
strli
in
potem
kovali
!
«
»
Haha
—
kaj
sem
pravil
,
Lorica
.
Kovačev
dosti
ob
cesti
!
«
smijal
se
je
major
.
V
tem
sta
se
s
Pavlom
objela
in
poljubila
,
in
nato
je
Pavel
skočil
k
materi
ter
ji
poljubil
roko
in
lice
.
Obrnil
se
je
naglo
in
ugledavši
tovariša
svojega
,
ki
je
stal
še
vedno
s
klobúkom
v
roki
ob
stráni
poleg
voza
,
vzkliknil
:
»
Oprosti
,
Vid
!
Papá
,
to
je
prijatelj
moj
,
o
katerem
sem
písal
—
doktor
Vid
Božan
—
moj
oče
—
moja
mati
—
«
.
»
Major
pl.
Lukič
,
«
hitel
je
po
stari
navadi
Pavlov
oče
,
in
prijazno
stisnil
ónemu
obe
roki
.
Gospá
Lorica
je
z
naglim
,
bistrim
pogledom
premerila
visoko
,
elegantno
postavo
doktorjevo
in
mu
podala
drobno
svojo
roko
v
poljub
.
Sklenili
so
poslati
Tineta
z
vozom
dalje
ter
iti
péš
domóv
.
Daleč
ni
bilo
.
Ivo
je
vzel
siná
pod
pázduho
.
doktor
pa
je
ponudil
gospé
roko
,
in
tako
so
korakali
v
živem
razgovoru
ob
brégu
Krke
proti
Dvoru
.
»
No
,
kakó
je
bilo
pri
preskušnji
?
«
pričel
je
oče
,
akoprem
je
že
vedel
,
da
je
sin
napravil
z
odliko
prvi
svoj
državni
izpit
.
»
Oh
,
dobro
,
dobro
!
«
»
To
je
prav
!
Lepe
počitke
bodemo
imeli
,
jahali
,
lovili
—
kar
boš
hotel
—
na
Vrbljenje
nas
tudi
vedno
vabijo
;
—
oh
,
tam
so
veseli
!
In
na
Grič
k
Podgorskim
vaju
popeljem
!
«
Stari
ni
videl
,
da
se
je
sin
pri
imenovanji
zadnjega
priímka
malo
zardel
.
»
Oh
—
k
Podgorskim
?
«
ponovil
je
za
očetom
.
»
Ti
so
sedaj
domá
!
Potovali
so
—
Bog
ga
védi
,
kod
,
toda
—
to
ti
bodo
že
samí
povedali
.
«
Ivo
ni
čutil
,
da
je
sin
jel
kakor
veselo
presenečen
hitreje
stopati
in
da
ni
odgovarjal
.
»
So
li
sami
?
«
vprašal
je
Pavel
čez
nekoliko
trenutkov
.
»
Kdo
?
«
dejal
je
oče
,
ki
je
bil
v
veseli
svoji
razburjenosti
že
pozabil
,
kar
je
bil
prej
omenil
.
»
I
—
Podgorski
!
«
»
Menda
—
toda
stoj
!
Pričakovali
so
gostov
—
oh
,
dà
,
dà
,
gôste
imajo
—
z
Dunaja
,
ali
od
kod
že
,
takó
sem
čul
,
toda
natančnega
ne
vém
.
«
Pavel
pa
tudi
ni
hotel
več
povpraševati
,
nego
jel
je
govoriti
in
izpraševati
o
žetvi
,
o
vinu
in
o
gospodarstvu
.
»
Teh
krajev
še
nikdar
nisem
videl
«
,
govoril
je
doktor
Božan
,
spredaj
gospó
Lorico
za
roko
vodéč
,
»
in
presenetila
me
je
tiha
krasota
,
ki
se
odpira
po
teh
zelenih
sotéskah
v
takó
tesnem
okviru
,
a
vender
takó
mogočno
vplivajoča
.
«
»
Mi
smo
se
je
že
takó
navadili
,
da
je
ne
čutimo
več
,
«
nasmehnila
se
je
majorka
.
»
Mogoče
,
dá
—
tudi
to
je
možno
.
Najlepšega
se
človek
privadi
in
—
naveliča
!
«
»
Naveliča
,
dà
,
to
je
pravá
beseda
!
«
dejala
je
gospá
Lorica
skoro
z
vzdihom
.
»
Ste
li
že
dolgo
tu
?
«
vprašal
je
doktor
.
»
Dvé
leti
.
«
»
In
vedno
takó
—
samí
?
«
»
Vedno
!
Nekoliko
sosedov
—
to
je
vse
!
«
»
In
po
zimi
?
«
»
Dvé
sem
že
tu
prebila
;
—
letos
—
prihodnja
bode
tretja
!
«
»
Zakaj
bi
ne
šli
v
mesto
,
na
Dunaj
;
Pavel
je
tam
;
par
zimskih
mesecev
v
stolnem
mestu
,
to
bi
bilo
pravo
!
«
»
Oh
—
dà
!
Ali
Ivo
ne
gré
nikamor
več
;
privadil
se
je
tu
svojim
konjem
in
svoji
luli
,
«
smijala
se
je
majorka
na
pol
obrnivša
lice
proti
môžu
in
sínu
—
»
in
tega
mu
ne
nadomesti
vse
vélikomestno
veselje
.
«
»
Ej
,
Lorica
,
saj
tudi
tebi
ni
toliko
do
njega
!
«
»
Kdo
vé
?
Ti
me
pač
ne
vprašaš
!
«
»
Mamá
,
prihodnjo
zimo
na
Dunaji
!
«
vzkliknil
je
Pavel
;
»
jaz
porečem
:
to
je
sestra
moja
!
Vsakdo
mora
verjeti
!
«
»
Dobro
,
izvrstno
!
«
pritrjeval
je
doktor
,
in
majorka
je
navidezno
nejevoljna
,
ali
vender
s
smehom
zapretila
sínu
,
naj
se
ne
šali
takó
slabo
.
Major
pa
je
dejal
:
»
Prav
si
govoril
,
mene
bosta
pa
oba
predstavljala
za
očeta
!
«
Smeh
je
bil
splošen
in
Lorici
se
je
zdelo
najbolje
.
Dospeli
so
pred
grád
in
ko
je
bil
Ivo
opozoril
v
naglici
gôsta
svojega
na
razgled
,
ki
se
je
odpiral
izpod
veliké
lipe
nizdolu
po
ovínkih
Krke
,
odvél
je
oba
prišleca
v
grad
.
Proti
večeru
so
šli
še
vsi
trije
gospodje
na
izprehod
in
po
večerji
so
vsi
dolgo
sedeli
v
takozvani
biblijoteki
pri
kozarci
vina
in
pušili
.
Celó
majorka
se
ni
branila
cigarete
,
katero
ji
je
bil
zavil
doktor
.
To
je
bil
izvrsten
družbenik
.
Znal
je
lepó
in
príjetno
pripovedovati
in
je
zlasti
vplival
z
óno
sigurnostjo
,
s
katero
se
je
vedel
.
Imel
je
že
morda
trideset
let
,
bil
visoke
,
krepke
rastí
,
črnolás
in
temnook
;
nosil
je
krátko
pristriženo
brado
,
ki
je
dobro
pristojala
njegovemu
malo
bledému
licu
;
vsa
zunanja
oprava
njegova
je
kázala
moža
,
ki
je
vajen
boljših
krogov
in
boljše
družbe
.
Ni
čudo
,
da
so
ga
bili
vsi
veseli
;
celó
lice
gospé
Lorice
,
vedno
takó
jednakomerno
belo
,
kázalo
je
nocoj
nekoliko
lahke
rdečice
,
in
majorju
je
ugašala
lula
vsako
minuto
.
Ko
so
se
odpravljali
k
počitku
,
ostal
je
Pavel
nekoliko
trenutkov
sam
pri
roditeljih
.
»
No
—
kakó
Vama
ugaja
prijatelj
moj
?
«
vprašal
je
veselo
,
v
svesti
si
,
da
mu
odkrito
pritrdita
.
»
Pameten
mož
!
Meni
je
po
volji
!
«
menil
je
major
.
»
Prijeten
družbenik
!
«
dejala
je
Lorica
in
zrla
v
zrak
.
»
To
me
veselí
!
«
zavrnil
je
Pavel
.
»
Pa
odkod
je
?
«
vprašal
je
oče
.
»
Oh
,
sevéda
,
tega
še
ne
vesta
!
Kmetskih
roditeljev
sin
je
iz
imovite
rodbine
na
Spodnjem
Štajerskem
;
bil
je
dovršivši
studije
odgojitelj
pri
raznih
aristokratih
in
je
mnogo
potoval
po
Evropi
;
predlansko
leto
je
vstopil
za
odvetniškega
koncipijenta
na
Dunaji
in
kdàj
bode
—
advokát
.
«
»
Kakor
ti
?
«
dejal
je
oče
.
»
Morda
tudi
jaz
!
«
smijal
se
je
sin
ves
v
radosti
ob
prijaznem
,
ljubezni
polnem
pogledu
,
s
katerim
ga
je
meril
oče
.
Gospá
Lorica
je
bila
malo
zamišljena
,
in
ko
se
je
poslavljal
Pavel
,
dejala
je
le
,
pomolivša
mu
roko
v
poljub
:
»
Lehko
noč
!
«
A
óna
dva
nocoj
nista
pazila
na
to
.
Dobro
uro
hodá
navzgor
ob
Krki
,
tam
blizu
,
kjer
se
potočec
Sušica
od
južne
straní
izliva
vánjo
,
uravnan
je
svet
bolj
v
plano
,
in
tu
stojí
na
raztegnenem
brdu
lep
,
skoro
v
novem
zlogu
zidan
grád
z
obširnimi
gospodarskimi
poslopji
,
kakeršna
so
potrebná
le
velikému
posestvu
.
To
je
bil
Grič
,
lastnina
Podgorskih
,
kakor
je
bil
to
gôri
omenil
major
v
svojem
pogovoru
s
sinom
.
Da
je
govoril
o
množini
posestnikov
,
imelo
je
svoje
pravo
,
kajti
gospodarji
in
lastniki
te
veliké
graščine
z
več
tisoč
orali
gozda
in
poljá
so
bili
vdova
Podgorska
in
nje
šestero
otrok
,
pet
deklic
in
jeden
deček
,
vsi
še
mladoléti
.
Njih
oče
,
gospod
Podgorski
,
umrl
je
stoprav
predlanskim
in
ostavil
svoje
imetje
tem
dedičem
z
določbo
,
da
je
imajo
po
jednakih
delih
.
Da
je
bilo
imetje
jedino
le
to
posestvo
,
akoprem
takó
veliko
,
prepričala
bi
se
bila
vdova
s
starim
oskrbnikom
vred
,
da
ne
pôjde
dolgo
z
gospodarstvom
,
a
Podgorski
je
imel
še
gotovíne
dovolj
,
in
tudi
vdova
Helena
je
bila
iz
imovite
rodbine
,
in
takó
so
živeli
,
skromno
sicer
,
a
za
navadno
tamošno
razmerje
vender
dobro
in
kolikor
tóliko
imenitno
.
Gôstov
so
radi
videli
in
imeli
so
jih
vsako
leto
v
poletnem
času
;
pozimi
pa
se
je
vdova
s
starejšima
hčerkama
mudila
po
par
mesecev
v
stolnem
mestu
.
Nekoliko
dnij
pozneje
,
ko
sta
se
Pavel
in
prijatelj
njegov
nastanila
na
Dvoru
za
čas
počitnic
,
sedeli
sta
v
hladníci
prostornega
vrta
pred
Gričem
dvé
gospé
v
živem
razgovoru
.
Popóludansko
solnce
gostih
,
z
divjo
trto
prepreženih
stranij
ni
moglo
predreti
,
in
od
Krke
sémkaj
je
pihala
lahka
,
prijetna
sapica
.
Gospé
sta
imeli
par
knjig
na
mizi
,
in
vsaka
malo
pričeto
pletivo
v
roki
,
a
to
je
vse
počivalo
.
»
Oh
,
tebi
se
dobro
godí
,
Helena
,
«
dejala
je
óna
,
ki
je
sedela
bolj
v
ozadji
,
in
dasi
blizu
tiste
starosti
,
kakor
ogovorjena
gospá
,
bila
videti
vender
živejša
in
nemirnejša
;
»
skrbij
nimaš
,
otroke
lahko
preskrbiš
kakor
bodeš
hotela
;
in
še
takó
mladi
so
vsi
!
«
»
Kaj
meniš
—
Ana
?
Da
bi
bili
le
že
bolj
odrasli
!
Dekleta
bi
to
ali
to
lehko
storile
,
guvernante
bi
ne
bilo
treba
,
in
Marko
—
ta
,
ta
mi
provzročuje
največ
skrbij
!
«
»
Zakaj
?
«
»
Učí
se
nerád
,
ne
bojí
se
nikogar
;
kaj
bodem
z
njim
?
«
»
Spametoval
se
bo
pač
!
Sedaj
ima
jedva
deset
let
,
kaj
ne
?
«
»
Dá
—
deset
!
Če
ne
bode
drugače
,
vojak
bode
!
«
»
Saj
to
ni
zadnje
!
«
»
Oh
,
jaz
mislim
,
da
bode
zánj
—
prvo
!
Pa
z
dekleti
?
Če
bode
treba
jedno
ali
drugo
odpraviti
—
saj
véš
,
kakó
imamo
urejeno
z
imetjem
svojim
!
«
»
Vém
,
Helena
!
Toda
,
to
bode
vse
lahko
;
dovolj
imaš
,
da
od
pravíš
in
plačaš
,
če
bode
treba
—
toda
če
pomislim
—
kaj
bode
z
mojo
Zorko
?
Sedemnajst
let
ima
—
«
»
I
,
leto
več
,
nego
moja
Klára
!
«
»
Ah
,
poldrugo
!
«
»
Kaj
dé
to
?
«
»
Dorastla
je
in
kaj
ji
morem
dati
—
ljuba
sestrinja
moja
?
Bogastva
nismo
imeli
in
ob
tej
mirovíni
,
ki
jo
imam
po
ranjkem
svojem
,
ni
môči
kaj
prihraniti
.
«
»
Pa
kakó
bodem
jaz
delila
in
trgala
drugim
?
Gospodarstvo
ne
nese
niti
vinarja
,
in
da
imam
izplačati
vse
in
jednému
ohraniti
posestvo
,
bode
ta
zadnji
največji
revež
.
Najljubše
bi
mi
bilo
,
da
ostanejo
vsi
vedno
domá
!
«
Sestrinja
Ana
ni
práv
verjela
;
nasmehnila
se
je
malo
.
»
Oh
,
ti
ne
umeješ
tega
,
ljuba
Ana
,
«
hitela
je
gospá
Podgorska
,
»
vi
vsi
le
vidite
naše
travnike
in
gôzde
,
in
to
široko
poslopje
,
in
naše
konje
in
naš
voz
,
ako
se
peljemo
v
cerkev
—
oprosti
,
draga
moja
,
da
govorim
takó
odkrito
—
ali
tega
nihče
ne
vé
in
ne
zná
,
koliko
vse
to
stojí
in
velja
;
troškov
se
nihče
ne
spominja
,
in
le
tisti
ve
,
ki
sam
gospodari
.
—
«
»
Dà
,
dà
,
Helena
!
Umejem
,
umejem
—
ali
vender
—
koliko
si
srečnejša
od
mene
!
«
Sedaj
se
je
nasméhnila
Podgorska
.
»
Lepó
te
prosim
,
Ana
,
ne
poj
mi
zopet
staré
svoje
pesmi
—
kdaj
si
bila
pač
zadovoljna
?
To
ti
pravim
,
ko
bi
bila
jedna
mojih
hčerá
takó
lepa
,
kakor
tvoja
Zorka
,
ne
skrbela
bi
me
dóta
!
«
»
Oh
,
pojdi
,
pojdi
,
«
hitela
je
Ana
in
se
od
veselja
zardela
v
svoje
že
malo
nagubano
lice
;
»
ti
se
laskaš
«
—
»
Čemu
?
«
dejala
je
Podgorska
odkritega
lica
.
Od
ceste
ki
je
tekla
pod
brdom
vedno
póleg
Krke
,
čulo
se
je
klopotanje
konjskih
kopit
,
in
na
česti
,
ki
se
je
vila
dôli
,
kakor
bela
nit
med
temnozelenimi
z
lóčjem
obraslimi
travniki
,
prikázala
se
je
dvouprežna
kočija
,
in
póleg
nje
sta
jahala
dva
jezdeca
.
»
Oh
,
to
so
Lukičevi
z
Dvora
,
«
vzkliknila
je
Podgorska
in
stopila
iz
hladníce
.
»
Lukičevi
,
Lukičevi
?
«
hitela
je
sestrinja
za
njo
.
»
Dà
,
dà
,
drugi
ne
morejo
biti
!
Jako
prijetni
ljudje
!
«
»
Čakaj
,
Helena
!
«
hitela
je
še
vedno
Ana
;
»
to
so
oni
,
katerih
sin
studira
na
Dunaji
?
«
»
Dà
,
Pavel
!
Ga
li
poznáš
?
Tu
ga
nisi
mogla
še
videti
,
dvé
leti
so
šele
tu
!
«
»
Poznam
ga
!
Plesal
je
z
mojo
Ano
!
«
»
Oh
,
takó
,
«
nasmeje
se
veselo
Podgorska
in
namigne
s
prstom
;
»
to
bi
bilo
za
Ano
tvojo
!
Držita
ga
!
«
Sestrinja
se
je
tudi
smijala
,
a
bila
je
takó
iznenadena
,
da
ni
mogla
odgovoriti
.
V
tem
sta
pa
prihiteli
tudi
že
najmlajši
hčerki
Podgorske
in
klicali
:
»
Mamá
,
mamá
!
Lukičevi
prihajajo
!
«
Vsi
so
šli
pred
grad
,
kjer
se
je
ravno
ustavila
kočija
,
in
je
doktor
Božan
pomagal
gospé
Lorici
raz
voz
.
Major
in
Pavel
pa
sta
poskákala
raz
sédli
.
Veselo
pozdravljanje
,
naglo
,
neprisiljeno
predstavljanje
je
prišlo
za
tem
,
kakor
je
to
pač
navada
pri
takih
pohodih
na
deželi
.
Major
pl.
Lukič
je
ves
zavzet
gledal
,
da
se
Pavel
in
ta
gospá
,
katero
je
Podgorska
predstavila
kot
»
moja
sestrinja
Ana
«
že
poznata
.
»
Z
Dunaja
—
sevéda
!
«
smijal
se
je
Pavel
,
čegar
oči
so
hitele
po
dvorišči
in
po
grajskih
óknih
.
»
Pa
saj
sva
govorila
o
gôstih
na
Griči
,
ki
so
z
Dunaja
,
in
ti
nisi
ničesar
omenil
,
«
silil
je
major
.
»
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
bode
milostivá
gospá
tukaj
?
«
»
Tudi
jaz
sem
presenéčena
!
Pa
kje
je
vender
Zorka
?
«
vzkliknila
je
Ana
dasi
je
dobro
vedela
,
da
so
šle
deklice
z
guvernanto
na
izprehod
v
bližnji
gozd
.
»
Dà
,
kje
je
gospodičina
?
«
vprašal
je
Pavel
,
malo
rdeč
v
lice
.
Zvédel
je
takoj
;
trebalo
ni
dvakrát
povpraševati
.
On
in
doktor
Božan
sta
se
potem
odločila
iskat
družbe
v
gozdu
.
Vse
tri
gospé
in
major
pa
so
šli
v
hladníco
na
vrtu
.
Ko
je
Ivo
zvédel
,
da
je
sestrinja
Podgorske
,
vdova
že
pred
več
leti
umršega
polkovnika
Hahna
,
na
katerega
se
je
spominjal
še
izza
mladih
let
,
odprl
se
mu
je
širok
vir
starih
spominov
in
bil
je
nenavadno
zgovoren
in
živ
.
Tudi
gospé
Ani
sta
radost
o
takó
prijetni
družbi
in
morda
še
bolj
vpliv
neke
skrivne
misli
žarila
lice
.
Lorica
je
pripovedovala
o
sinú
in
njegovem
prijatelji
,
kakó
dobro
je
prebil
prvi
izpit
,
in
kako
duhovit
mož
je
drugi
,
in
Ivo
je
sredi
živega
razgovora
z
Ano
pritrjeval
ženi
svoji
.
Tudi
Podgorska
je
bila
očito
družbe
vesela
.
V
tem
sta
Pavel
in
prijatelj
njegov
iskala
gospodičin
po
gozdu
;
delalo
jima
ni
mnogo
truda
,
kajti
že
prišedši
na
parobek
sta
čula
iz
bližnje
senčnate
dolinice
glasen
smeh
in
krik
dekliških
glasov
.
»
Najbolj
se
veselim
zardelega
lica
tvoje
Zorke
,
ki
nima
pojma
,
da
je
Pavel
takó
blizu
!
«
dejal
je
malo
ironično
doktor
Božan
.
»
Ej
,
mòlči
,
mòlči
!
«
hitel
je
Pavel
,
ki
je
bil
prej
bled
,
nego
rdeč
,
in
nenavadno
razburjen
.
»
Pomiri
se
,
dragi
moj
!
«
nadaljeval
je
óni
;
»
če
ne
,
mora
najneumnejša
guvernanta
takoj
ugeniti
,
kako
je
s
teboj
;
—
o
Zorki
niti
ne
govorim
.
«
»
Kaj
hočeš
?
Saj
ji
še
v
mislih
ne
more
biti
,
da
jo
imam
rad
,
«
ustavi
se
Pavel
.
»
Guvernanti
sevéda
ne
,
toda
—
Zorki
!
«
smeje
se
zlobni
doktor
.
»
Nikdar
ji
nisem
rekel
.
«
»
Vém
,
vém
,
da
si
takó
boječ
!
Pa
bode
že
—
tu
bode
dovolj
prilike
,
in
pogum
rase
s
priliko
!
«
Pavel
bi
bil
rad
odgovoril
,
toda
deklice
so
ju
bile
že
zapazile
in
vse
je
potihnilo
v
krogu
,
ki
je
bil
ravnokar
še
takó
glasen
in
vesel
.
Tukaj
predstavljanje
in
pozdravljanje
ni
bilo
tako
glasno
in
burno
,
nego
prej
pred
grádom
;
ampak
na
vse
je
leglo
nekaj
okornega
,
običnega
.
Zorka
je
rdela
in
bledela
in
težko
ji
je
bilo
kaj
pravih
besed
izpregovoriti
;
Klara
,
Ema
in
Roza
,
hčere
Podgorske
,
deklice
stare
po
šestnajst
,
petnajst
in
štirinajst
let
so
Pavla
le
párkrát
videle
in
se
sedaj
klanjale
,
kakor
v
uri
,
ko
se
učí
náuk
o
etiketi
;
tudi
guvernanta
,
malo
preko
dvajset
let
stara
,
bila
je
v
zadregi
.
Jedini
doktor
Božan
je
gledal
ironično
smehljaje
ves
prizor
,
in
skočil
napósled
Pavlu
na
pomoč
.
»
Tudi
jaz
sem
Dunaj
čan
,
gospodičina
,
toda
jaz
pozimi
ne
hodim
na
plese
,
in
zato
me
poleti
ne
poznajo
,
če
srečujem
v
naših
senčnatih
gozdih
takó
vesele
družbe
,
kakor
tu
!
«
smijal
se
je
doktor
.
»
Oh
,
tudi
z
Dunaja
!
To
me
veselí
!
«
vzkliknila
je
Zorka
ter
lehkoživo
prijazno
in
preprosto
,
kakor
znajo
le
Dunajčanke
,
stisnila
doktorju
roko
.
Zabáva
je
bila
hitro
v
redu
in
sklenili
so
iti
na
izprehod
in
po
daljšem
ovinku
vrniti
se
domov
.
Doktor
se
je
prijel
guvernante
in
vedel
pridružiti
si
vse
tri
Podgorske
.
Pavel
in
Zorka
pa
sta
šla
za
njimi
.
Ko
so
dospeli
pred
grád
,
odpravljali
so
se
tudi
gospé
in
Ivo
z
vrta
.
Major
je
začujen
gledal
Anino
hčerko
:
bila
je
temnolasa
in
črnooka
,
tanke
srednje
rastí
in
lica
,
»
da
bi
jo
le
slika
!
«
—
dejal
je
pozneje
.
»
Krasna
deklical
«
šépnil
je
gospé
Ani
,
ki
si
je
pahljala
lice
póleg
njega
.
Gospá
Lorica
je
nekolikrat
vrgla
pogled
svoj
na
doktorja
in
guvernanto
,
in
ko
se
ji
je
na
stópnicah
približal
,
dejala
je
,
kakor
bi
bila
utrujena
:
»
Prosim
,
Vaše
roke
,
gospod
doktor
!
«
Vedel
jo
je
v
prvo
nadstropje
,
kjer
se
je
vsa
družba
v
véliki
sobani
zbrala
okrog
dolge
mize
.
Mračno
je
že
bilo
,
ko
so
se
vračali
;
Ivo
in
Pavel
na
kónjih
,
doktor
z
gospó
Lorico
v
vozu
.
»
Zabávali
ste
se
menda
izvrstno
!
«
dejala
je
ona
.
»
Ako
sem
odkrit
—
dà
,
gospá
milostiva
!
«
rekel
je
on
.
»
Jaz
Vas
občudujem
!
«
zavrnila
je
glasno
;
in
potem
je
jela
pripovedovati
o
Podgorski
in
o
ranjkem
njenem
móži
,
doktor
pa
je
v
čudne
misli
vtopljen
ném
sedel
póleg
nje
...
»
Ti
,
Zorka
,
zakaj
si
pa
bila
danes
takó
rdeča
?
«
vprašala
je
Klara
prijateljico
,
ko
sta
šli
spat
in
je
ugasnila
luč
.
»
Kdaj
?
«
dejala
je
ona
,
in
sreča
je
bila
,
da
v
temi
Klara
ni
videla
nove
rdečice
.
»
Danes
v
gozdu
,
ko
sta
ta
dva
prišla
!
«
»
Oh
,
béži
,
béži
!
Saj
si
bila
ti
tudi
!
«
»
Pa
ti
si
bila
bolj
!
«
In
v
tem
je
Klara
zaspala
,
Zorka
pa
še
dolgo
ne
.
V
dobrem
tednu
je
bil
doktor
Božan
takó
domač
pri
Lukičevih
,
kakor
bi
ne
bil
nikdar
bival
drugod
,
nego
med
njimi
.
Prijateljstvo
s
Pavlom
,
majorjevo
odkrito
in
jasno
vedenje
,
skrita
,
a
Vidu
dobro
poznata
koketnost
majorkina
in
svoja
sigurnost
—
vse
to
je
storilo
,
da
so
ga
drugi
imeli
skoro
,
kot
zdavnaj
svojega
,
in
da
se
je
zdelo
tudi
njemu
,
kakor
bi
bil
že
pred
leti
dospel
semkaj
ljubeznivo
vzprejet
in
vedno
takó
gojen
in
držan
.
»
Kaj
bomo
pa
danes
?
«
povpraševal
je
major
redno
pri
zajutreku
,
ako
nista
bila
mlada
prijatelja
že
na
vse
jutro
odšla
ali
odjahala
na
lov
ali
v
mesto
,
ali
k
bližnjim
znancem
;
in
kar
sta
nasvetovala
Pavel
ali
Vid
,
zgodilo
se
je
.
Majorja
je
mučil
dolgčas
,
ako
njiju
ni
bilo
domá
,
in
takó
ni
zapazil
,
da
je
bila
Lorica
tedaj
tudi
nekako
zamišljena
in
čmerna
.
Znal
je
,
da
je
mladima
gospodoma
časih
ljubše
,
da
ju
pušča
samá
;
zató
se
jima
za
daljše
izlete
ni
družil
;
a
kadar
se
mu
je
zdelo
,
da
jima
bode
práv
takó
,
šel
je
ž
njima
,
in
če
je
bilo
le
umestno
,
šla
je
tudi
gospá
Lorica
,
ki
se
nikdar
ni
ustavljala
.
Domá
pri
obedu
in
potem
pri
smodkah
in
tobaku
pa
so
rešetali
vse
,
kar
more
zanimati
ljudi
njih
vrste
in
izobraženja
in
dasi
je
Ivo
časih
umolknil
strméč
ob
nazorih
,
ki
jih
je
čul
tu
in
tam
iz
Vidovih
ali
Pavlovih
ust
,
in
ga
je
neprijetno
zadelo
to
in
óno
,
ali
pa
je
glasno
oporekal
in
se
malone
ujezil
,
vender
je
vselej
zmagoval
tisti
čudni
čut
,
ki
ga
je
obradostil
,
ko
je
gledal
svojega
Pavla
.
Majorka
je
obično
rekala
:
»
Jaz
ne
umévam
vaših
razgovorov
!
«
Ali
kadar
se
je
besedovanje
bolj
razžívilo
,
posegla
je
rada
vmes
s
kakim
navidezno
najivnim
vprašanjem
,
in
poredno
namežikávala
sedaj
jednému
,
sedaj
drugemu
.
Vid
je
ujel
marsikaterega
teh
pogledov
.
Takó
so
jim
tekli
dnevi
.
A
če
ni
bilo
druzega
početi
popóludne
ali
obično
zvečer
,
krenila
sta
prijatelja
rada
v
krčmo
pred
mostom
in
v
zadnjem
času
morda
še
tem
rajša
,
odkar
se
je
vrnila
domov
krčmarjeva
hčerka
,
ki
je
bila
prej
nekoliko
mesecev
pri
omoženi
sestri
na
Gorenjskem
.
Vodétova
Mánica
se
je
nosila
gosposki
,
kajti
oče
,
kmetski
ali
jako
podjeten
in
imovit
gospodar
,
vedel
je
,
da
ji
bode
lehko
štel
kàj
več
dóte
,
zato
jo
je
bil
dal
v
mesto
izobraževat
;
domá
je
sicer
morala
opravljati
vsa
hišna
dela
,
a
glavno
področje
njeno
je
bilo
kuhinja
in
postrežba
,
kadar
so
prihajali
boljši
gostje
.
Teh
ni
bilo
treba
pogrešati
.
Iz
sosednega
mesta
in
z
bližnjih
večjih
posestev
se
je
oglašala
mnogokrat
gospôda
,
in
marsikaterikrat
je
prišel
tudi
kdo
,
ki
ni
hotel
samo
počiti
tu
in
pokusiti
dobre
dolenjske
kapljice
,
katero
je
točil
Vodè
,
ampak
ogledati
si
želel
tudi
plavolaso
Mánico
,
ki
je
veljala
daleč
na
okrog
za
prihodnjo
bogato
nevesto
.
Izpolnila
je
jedva
osemnajsto
leto
.
Bilo
je
práv
vročega
popóludne
,
ko
sta
prijatelja
dospela
na
Vodétov
vrt
,
ki
se
je
širil
za
hišo
in
kjer
so
bile
pod
dvema
širokovejastima
orehoma
postavljene
mize
poletnim
gôstom
.
Nista
bila
samá
.
Skoro
zajedno
ž
njima
je
prišlo
več
gospodov
,
vsa
sodná
komisija
iz
bližnjega
mesteca
,
ki
je
bila
tu
nekod
v
podgórji
preiskovala
par
pretepenih
in
telesno
poškodovanih
kmetskih
fantov
.
Sedaj
so
se
hoteli
gospodje
okrepčati
in
ohladiti
in
priséli
so
k
našima
prijateljema
.
Pavel
je
bil
že
vsem
znanec
;
v
sodniku
,
ki
je
vodil
komisijo
,
pa
je
našel
doktor
Božan
nekdanjega
,
skoro
že
pozabljenega
prijatelja
z
vseučilišča
;
sevéda
je
bil
sodnik
za
več
let
starejši
.
Takó
je
bilo
hipno
vse
zadovoljno
in
veselo
.
»
No
,
gospodičina
Mánica
,
kdaj
pride
snubáč
?
«
vprašal
je
sodnik
kordijalno
,
kakor
pristaje
starému
gostu
,
in
si
otiral
s
čela
pot
.
»
Ej
,
gospod
sodnik
,
da
ne
vprašate
nikdar
kàj
druzega
!
«
za
vrnila
je
Mánica
na
videz
razdražena
,
in
hitela
pregrinjati
mizo
z
rdečim
prtom
.
»
Ko
ga
pa
še
vedno
ni
—
«
»
Bo
že
prišel
!
«
menila
je
šegavo
.
»
Kar
se
še
ni
,
lehko
se
še
zgodí
!
«
zapel
je
mladi
doktor
medicíne
in
otepal
s
klobúkom
po
nadležnih
muhah
.
»
Pri
najmanjši
priložnosti
!
He
,
he
,
he
!
«
končal
je
stari
ranocelnik
,
velik
,
orjašk
mož
in
zrl
okrog
,
kakov
vtisek
je
napravil
njegov
banálni
dôvtip
.
Mánica
je
tekla
po
vino
in
mimo
hité
pošepnila
Pavlu
:
»
Boste
li
tudi
tu
sedeli
?
«
»
I
,
sevéda
!
«
zavrnil
je
isto
takó
.
»
No
,
no
,
le
nobenih
skrivnostij
,
Mánica
!
«
klical
je
sodnik
za
njó
.
»
Prijetna
deklica
!
«
godrnjal
je
ranocelnik
.
»
Zakaj
se
ne
omoží
?
«
pristavil
je
sodnik
.
»
Kar
se
še
ni
,
lehko
se
še
zgodí
!
«
citiral
je
zopet
medicine
doktor
in
lomil
orehovo
vejo
,
da
bi
lóže
otepal
po
muhah
.
»
Pri
najmanjši
priložnosti
!
He
,
he
,
he
!
«
grohotal
se
je
zopet
ranocelnik
hripavo
in
gledal
okoli
sebe
.
»
Čudno
naključje
,
čudno
—
da
se
tu
zopet
srečava
!
«
obrnil
se
je
sodnik
k
Božanu
,
ki
je
bil
v
tem
počasi
prižigal
smodko
.
Kakó
se
ti
godí
.
«
»
Kakor
vidiš
—
dobro
!
«
smeje
se
Vid.
»
Zakaj
nisi
stopil
v
državno
službo
?
«
»
Zadovoljen
sem
,
da
tega
nisem
storil
!
«
»
Hoj
,
taki
ste
dandanes
gospodje
!
«
pravi
ranocelnik
in
se
nasloni
z
obema
komolcema
ob
mizo
,
gladèč
si
dolgo
sivo
brado
.
»
Kàj
ne
—
svoboda
,
svoboda
—
to
je
geslo
vaše
!
«
Vid
se
je
pazno
ozrl
v
govornika
,
a
Pavel
je
vzkliknil
:
»
Kaj
pa
druzega
,
gospod
zdravnik
?
Ni
li
to
najlepše
,
svobodnim
,
neodvisnim
biti
?
«
»
He
,
he
,
he
,
Vi
lehko
govorite
;
ako
Vam
vse
izpodletí
,
ali
če
Vam
bodo
nagajali
,
ali
če
se
naveličate
druzega
posla
,
boste
pa
tu
gôri
na
očetovem
grádu
krávice
šteli
in
prodajali
,
in
trs
sadili
in
cvíček
pili
—
he
,
he
,
he
—
gospod
pl.
Lukič
!
«
Pavel
se
je
malo
zardel
in
ni
vedel
sprva
,
kaj
bi
rekel
.
Doktor
Božan
mu
je
v
tem
vzel
besedo
.
»
Kakó
si
pa
mislite
to
svobodo
,
to
neodvisnost
,
gospod
zdravnik
?
«
»
Svobodo
—
neodvisnost
?
I
,
kakó
si
pa
Vi
to
mislite
?
«
»
Ne
,
gospod
zdravnik
—
jaz
vprašam
!
«
dejal
je
Vid
resno
.
»
Pa
sedaj
vprašam
jaz
,
he
,
he
,
he
!
«
hitel
je
ranocelnik
,
ki
je
bil
v
žeji
svoji
že
preobrnil
zapored
dva
kozarca
v
grlo
.
Vid
se
je
obrnil
v
strán
,
kakor
bi
hotel
reči
:
»
bedak
«
,
a
ker
so
se
ostali
gostje
smijali
na
glas
,
nasmehnil
se
je
tudi
on
.
»
Stojte
,
«
oglasi
se
medicine
doktor
,
ki
je
govoril
vedno
počasi
in
vsako
besedo
deval
na
téhtnico
:
»
dovolíte
,
gospod
kolega
«
—
pri
besedah
,
gospod
kolega
,
prikimal
je
ranocelnik
zadovoljno
—
»
dovolite
,
da
jaz
odgovorim
na
Vašem
mestu
!
Vi
si
mislite
svobodo
,
neodvisnost
v
praksi
takó
,
da
živite
brez
skrbí
,
brez
dolžnosti
,
brez
opravil
,
da
imate
svoj
poliček
vina
—
vedno
dovolj
denarjal
—
Kàj
ne
—
dragi
kolega
moj
,
to
je
tvoja
misel
!
«
končal
je
doktor
tikajoč
tovariša
ter
privzdvignil
kozarec
.
»
Bog
te
živi
!
«
»
Bog
!
«
je
zvenelo
med
glasnim
smehom
v
krogu
in
tudi
Vid
je
privzdvignil
čašo
,
pa
za
trenutek
mu
je
légel
zaničljiv
smehljaj
na
ústni
.
»
Ta
je
pravá
,
ljubi
moj
gospod
kolega
!
«
pritrjeval
je
ranocelnik
in
posebno
poudarjal
besedi
»
gospod
kolega
«
.
»
Dà
,
dà
,
to
bi
tudi
meni
ugajalo
!
«
menil
je
sodnik
.
»
Kàj
ne
—
Mánica
?
«
»
I
,
saj
ne
vém
kaj
!
«
»
Že
zopet
ničesar
ne
sliši
!
Ne
vidi
nič
—
ne
sliši
nič
!
—
«
Mánica
je
urejala
krožnike
,
nože
in
vilice
na
mizi
in
v
tem
je
prisédel
tudi
pisár
,
ki
je
bil
dospel
s
komisijo
,
in
dosedaj
pazil
,
da
se
konji
dobro
oskrbé
;
zajedno
ž
njim
je
prišel
mladi
vaški
učitelj
,
vsakdanji
góst
v
Vodétovi
krčmi
.
»
O
,
dober
večer
,
gospod
profesor
!
«
pozdravil
ga
je
ranocelnik
,
ki
je
imel
očito
privilegij
dražiti
in
zbadati
,
in
se
zato
nihče
ni
menil
mnogo
za
njegove
besede
.
Med
obedom
,
ob
katerem
se
je
krepčala
vsa
komisija
,
bil
je
razgovor
mirnejši
;
sukal
se
je
večinoma
o
težkih
telesnih
poškodbah
,
katere
so
bili
gospodje
danes
preiskovali
;
ranocelnik
je
imel
sicer
véliko
besedo
,
ali
kadar
je
prišel
s
kakim
strokovnim
izrazom
na
dan
,
poškilél
je
skrivaj
na
»
ljubega
kolego
«
,
zdravnika
doktorja
.
Ko
so
si
po
končanem
obedu
prižgali
znova
smodke
,
bili
so
zopet
vedno
živahnejši
.
Pavel
je
bil
izginil
od
mize
in
je
stal
v
kuhinji
pri
ognjišči
póleg
Mánice
,
ki
je
kuhala
še
črno
kavo
za
gospôdo
na
vrtu
.
Krčmár
Vodè
je
nadzoroval
družino
v
senožéti
,
mati
pa
je
bila
šla
iskat
sočivja
na
gredíce
,
ki
so
jih
imeli
na
drugem
konci
hiše
;
dekla
je
pospravljala
v
veži
.
»
Vam
je
li
kàj
dolgčas
,
Mánica
?
«
vprašal
je
Pavel
in
prižigal
v
naglici
zvito
cigareto
ob
tleči
trščíci
,
vzeti
izpod
pônve
na
ognjišči
.
»
Kaj
bi
mi
bilo
dolgčas
?
«
zavrnila
je
ter
iskala
posode
za
kavo
.
»
Ker
ste
se
na
Gorenjskem
gotovo
dobro
imeli
!
Boljše
,
nego
tu
?
«
»
Skoraj
!
«
dejala
je
šegavo
.
»
Oh
,
vém
dà
!
Kaj
imate
tu
—
dela
dovolj
,
in
vrhu
tega
še
takó
prijetno
družbo
,
kakor
danes
na
vrtu
!
«
»
Vam
li
ni
po
volji
?
«
smijala
se
je
Mánica
.
»
Rajši
bi
videl
,
da
bi
bili
samí
!
«
»
Kje
ste
bili
pa
včeraj
?
«
zavrnila
je
ona
,
da
preseče
govor
na
drug
predmet
.
»
Včeraj
,
včeraj
—
ej
—
na
Griči
!
«
dejal
je
on
,
in
skoro
bi
bilo
poznati
,
da
mu
vprašanje
pri
tej
priliki
ni
ugajalo
.
Utrnil
je
cigareto
ob
ognjišči
in
zrl
skozi
zatemnelo
kuhinjsko
okno
.
»
Oh
,
tam
je
mnogo
gospodičin
!
«
zasmeje
se
ona
z
nekoliko
zlobnim
náglasom
.
»
Sevéda
jih
je
!
Skoro
preveč
!
«
smeje
se
takisto
Pavel
.
»
Kava
je
kuhana
!
«
meni
Mánica
in
nalije
posodice
.
Pavel
je
gledal
njene
rmene
lasé
,
ali
rekel
ni
ničesar
.
Šele
,
ko
je
hotela
odnesti
kavo
na
vrt
,
pomólil
ji
je
roko
in
dejal
:
»
Z
Bogom
!
«
»
I
,
saj
še
ne
odhajate
!
«
»
Pa
roko
mi
dajte
!
«
Ozrla
se
je
malo
vánj
,
in
védeti
ni
bilo
,
odseva
li
zadnji
plamen
ognja
v
njenem
lici
,
ali
jo
je
bilo
delo
razvnelo
.
Podala
mu
je
pa
vender
roko
.
»
Z
Bogom
,
Mánica
!
«
ponovil
je
on
,
toda
ona
ni
rekla
ničesar
.
Družbo
na
vrtu
je
našel
Pavel
v
živem
prepiru
.
Sedaj
je
bilo
národno
vprašanje
na
vrsti
,
in
Pavel
je
takoj
spoznal
,
da
so
tu
navzočni
vsi
mogoči
odstavki
od
radikalnega
Slovana
do
radikalnega
Nemca
;
in
da
bi
bila
družba
še
povse
popolná
,
pokazal
se
je
zdajci
nov
gòst
,
od
vseh
glasnó
in
veselo
pozdravljen
in
isto
takó
odzdravljajoč
:
ta
je
bil
upravitelj
bližnje
hribovske
fare
,
gospod
Tomaž
;
drugače
ga
nihče
ni
klical
,
ni
imenoval
.
Ker
ga
bodemo
večkrat
srečavali
v
povesti
svoji
,
treba
,
da
se
malo
natanjčneje
seznanimo
ž
njim
.
Gospod
Tomaž
je
imel
nekaj
preko
trideset
let
,
majhen
,
prijaznega
,
okroglega
lica
,
iz
katerega
je
zrlo
dvoje
iskrih
,
modrih
očij
živo
v
svet
;
na
témeni
so
mu
bili
lasjé
že
redki
,
toda
vsa
zunanjost
njegova
je
bila
še
mladostna
,
gibčna
,
in
ako
si
govoril
pol
ure
ž
njim
,
znal
si
,
da
je
ta
duhovnik
veseljak
,
ki
spoštúje
pošteno
prepričanje
vsakoga
in
čegar
razum
diči
širše
obzorje
,
nego
se
obično
nahaja
med
sovrstniki
njegovimi
.
V
gospodsko
družbo
je
rad
zahajal
in
po
sosednih
grádovih
so
ga
bili
mladci
in
starci
veseli
,
kadar
je
prišel
.
Zgovoren
,
dovtipen
,
pameten
in
vesel
imel
je
za
vsakoga
kaj
;
práv
takó
je
bil
sam
vsakomu
nasproti
do
skrajne
meje
gostoljuben
in
pritoževati
se
mu
ni
bilo
,
da
nima
gôstov
;
toda
zameril
je
vselej
,
ako
se
znanec
,
mimo
njegovega
farovža
idoč
,
ni
oglasil
vsaj
za
trenutek
.
Orjaški
sivobradi
ranocelnik
je
gospoda
posebno
čislal
,
akoprem
ga
je
časih
do
dobrega
oštel
ali
celó
osmešil
;
pa
gospod
Tomaž
je
imel
vedno
v
kleti
kaj
izbranega
,
in
zdravnik
je
poznal
vsa
vina
,
ki
so
bila
tam
zastopana
,
in
jih
je
umel
ceniti
.
Kadar
je
gospod
Štupa
—
takó
se
je
podpisával
namreč
naš
zdravnik
—
sedel
trezen
ali
celo
malo
vinjen
pri
Vodétu
,
in
je
bilo
drugo
njegovo
notranje
orodje
od
želodca
do
vránice
v
rédu
,
dejal
je
vselej
,
če
se
je
govorilo
o
gospodu
Tomažu
:
»
Oh
,
to
je
pameten
—
far
!
«
Ako
je
pa
večer
prej
prebil
veselo
v
Tomaževem
farovži
in
druzega
dopóludne
popravljal
svoj
notratiji
život
s
kislimi
jétricami
in
najkislejšim
cvíčkom
,
katerega
je
imel
Vodè
,
potem
si
je
sezal
v
svoje
redke
sive
lasé
in
vzdihoval
:
»
Oh
,
to
je
preklet
—
far
!
«
Ko
je
torej
vstopil
gospod
Tomaž
,
oveselili
so
se
ga
vsi
;
posebno
pa
Vid
;
kajti
ožja
rojaka
sta
bila
,
tudi
Tomaž
s
Štajerskega
domá
,
in
srednje
šole
sta
končala
skupaj
.
Odkar
je
užival
Božan
gostoljubje
na
Dvoru
,
videla
sta
se
bila
že
nekolikokrat
.
»
Kakor
nalašč
!
Kakor
bi
Vas
bili
klicali
!
«
Gospod
Tomaž
—
sedaj
boste
Vi
sodili
!
Pa
ne
gremo
še
!
Kavo
le
spravíte
!
«
vpil
je
Štupa
in
gladil
namizni
prtič
póleg
sebe
,
vabéč
duhovnika
,
naj
séde
tija
.
A
ta
je
šel
med
sodnika
in
Vida
.
»
Prepirate
se
,
kaj
ne
?
«
vprašal
je
dobrovoljno
.
»
Kolega
moj
se
uri
v
slabih
dovtipih
,
«
omeni
medicine
doktor
.
»
Slabi
dovtipi
,
slabi
dovtipi
!
Kaj
je
to
?
Jaz
pravim
,
da
je
vse
to
nepotrebno
,
ti
politični
boji
,
ti
shodi
volilcev
,
to
vpitje
in
kričanje
:
Jaz
sem
Slovenec
,
živio
Slovenci
,
in
—
«
»
Stráni
z
Nemci
!
Kàj
ne
?
«
oglasi
se
porogljivo
medicinec
.
»
Dà
—
dà
,
in
z
nemškutarji
!
He
,
he
,
he
,
«
hití
kirurg
.
»
Oprostite
,
gospod
Štupa
—
Vi
ste
—
nemškutar
!
«
deje
duhovnik
.
»
No
,
no
,
to
se
pravi
,
Vi
me
poznáte
!
Jaz
se
tej
novi
slovenščini
nisem
učil
!
Prestar
sem
—
«
»
Pojdite
,
pojdite
,
gospod
Štupa
!
Vaš
kolega
tu
,
gospod
doktor
,
umeje
in
piše
popolnoma
pravilno
slovenski
,
dasi
je
—
Nemec
!
«
»
Dà
—
Nemec
!
«
pritrdi
odločno
óni
.
»
Ka-aj
—
Nem
—
—
no
,
bodisi
!
«
deje
resignirano
ranocelnik
,
ali
videlo
se
je
,
da
je
le
zarad
višjega
dostojanstva
tovariša
svojega
požrl
drugo
besedo
,
ki
mu
je
bila
na
jeziku
.
»
Gospodje
,
bokal
je
prazen
!
«
omeni
gospod
Tomaž
.
»
Mánica
,
gospodičina
Mánica
!
«
»
No
,
ta
bode
lepa
!
«
brenčal
je
ranocelnik
,
a
vender
zadovoljen
naslonil
se
ob
mizo
.
Vid
se
je
bil
ves
čas
zlobno
smehljal
,
ali
zinil
ni
nobene
besede
.
Sedaj
stoprav
v
trenutnem
molku
,
ki
je
nastal
,
ko
je
postavila
Mánica
bokal
starine
na
mizo
,
posegel
je
v
razgovor
:
»
Védi
,
Tomaž
!
Menili
smo
se
o
bodočnosti
našega
národa
in
o
realnih
nádejah
,
ki
so
nam
tu
mogoče
:
o
književnosti
,
o
blagostanji
svojem
—
skratka
o
tem
,
kaj
moramo
in
česa
nam
je
smeti
pričakovati
—
kakó
daleč
nam
je
smeti
iztezati
roko
,
da
se
nam
ne
poreče
:
šovinisti
ste
in
sanjači
!
In
tu
trdi
gospod
doktor
,
ki
pravi
,
da
je
Nemec
,
da
nam
ni
rešitve
!
Prej
ali
slej
izginemo
brez
sledú
,
in
óni
bastardirani
rod
,
ki
vzrase
iz
spojenja
nemškega
in
slovenskega
življa
tu
na
naših
tleh
,
bode
le
pričal
o
večnem
prirodnem
zákonu
,
da
je
takšno
spojenje
namen
,
nalog
,
pogój
obstanku
,
ohranitvi
in
razvitku
vsega
življenja
!
«
»
Z
gospodom
Tomažem
sva
že
govorila
o
tem
!
«
pridél
je
mirno
medicinec
.
»
Gospodje
—
kaj
je
to
,
izpijte
—
izpijte
—
tu
imamo
boljšega
!
«
silil
je
gospod
Tomaž
.
»
Prav
takó
!
«
pritrdil
je
sodnik
;
»
kaj
bi
se
spájali
—
rajši
se
napajajmo
!
«
»
O
joj
!
«
viknil
je
Pavel
in
udaril
z
dlanjó
po
mizi
!
»
Bravo
,
bravissimo
!
«
klical
je
Štupa
,
»
he
,
he
,
he
,
to
je
izvrstno
!
Bog
žívi
gospoda
sodnika
!
«
Ostal
je
in
držal
preko
mize
kozarec
,
ob
kateri
so
jeli
vsi
trkati
.
»
Kilav
dôvtip
!
«
šepnil
je
učitelj
sosedu
pisárju
,
a
oba
sta
potem
klicala
:
»
Bog
žívi
!
«
»
No
—
Vid
—
ali
ne
boš
izpil
«
Tu
imamo
že
druzega
!
«
silil
je
Tomaž
.
Doktor
Božan
se
je
udal
.
Imel
je
sprva
nekaj
hudobnega
na
jeziku
,
toda
ugledavši
vse
veselé
obraze
okrog
sebe
,
ne
izvzemši
medicinčevega
,
storil
je
kakor
drugi
in
izpraznil
kozarec
zlate
starine
.
»
Glej
ga
,
glej
,
«
klical
je
zopet
gospod
Tomaž
,
»
ali
ne
poješ
več
?
Čakaj
,
kaka
je
pa
tista
studentovska
,
ki
si
jo
napravil
še
v
mladih
letih
?
Oj
,
stoj
,
ko
smo
še
Vodníka
in
Preširna
čitali
—
—
tedaj
si
ti
popéval
:
Meníšec
bil
je
nekdaj
mlad
,
Ki
pel
je
rad
in
pil
je
rad
,
In
živel
dobre
volje
.
Postaral
se
je
,
osivel
,
Pil
vedno
še
je
,
vedno
pel
,
Bil
vedno
boljše
volje
.
Pa
ko
je
bela
smrt
prišla
,
Dejal
je
:
»
Oh
,
tam
bomo
ga
,
Tam
bomo
zlate
volje
!
«
Tomaž
je
pel
s
prijetiiim
svojim
glasom
in
ves
zbor
je
pritisnil
za
njim
.
To
je
bil
pa
le
početek
in
za
tem
se
je
vrstila
pesem
za
pesmijo
—
—
—
Pozno
v
mraku
je
bilo
,
ko
so
mestni
gospodje
sédali
na
voz
;
imeli
so
vina
in
petja
dovolj
in
Štupa
,
ki
se
je
zadnji
pomašil
na
svoj
sédež
,
ječal
je
malodušno
:
»
Joj
,
joj
,
jutri
,
kaj
bode
jutri
?
«
—
—
—
Pavel
je
vabil
duhovnika
,
naj
gre
ž
njima
v
grad
;
saj
mu
ni
bilo
preodrók
.
Tomaž
je
privolil
.
Ko
so
odhajali
,
ujel
je
Pavel
še
jedenkrat
Mánico
za
roko
,
Tomaž
pa
to
zapazivši
je
vzkliknil
v
šali
pretèč
:
»
Ohá
,
ohá
,
stojte
!
«
V
grádu
so
bili
po
večerji
vsi
dolgo
skupaj
v
biblijoteki
.
Tud
gospod
Tomaž
je
ostal
;
domov
je
imel
kake
tri
četrti
ure
hodá
,
in
pred
polunočjo
se
mu
ni
nikdar
mudilo
.
Vid
je
bil
nekako
nezadovoljen
nocoj
;
o
popoludánski
družbi
do
sedaj
ni
bilo
mnogo
govora
,
šele
ko
so
v
biblijoteki
jeli
pušiti
,
izprožil
je
Pavel
misel
nánjo
.
Majorju
so
bili
vsi
gospodje
znani
in
s
smehom
je
le
povprašal
:
»
I
,
kaj
pa
gospod
Štupa
?
Ali
je
bil
pijan
?
«
»
Ej
,
gospod
major
«
—
omenil
je
doktor
Božan
,
»
nam
se
tam
zunaj
v
tujini
,
na
Dunaji
venderle
bolje
godí
;
če
pomislim
—
ta
družba
tukaj
,
in
pa
tam
,
kakó
imam
tam
lehko
na
izbiro
—
pametne
,
trezne
ljudi
,
rojake
sevéda
,
s
srcem
—
z
oduševljenjem
—
tu
na
deželi
pa
ste
vezani
na
vsakoga
,
kdor
vam
slučajno
pride
v
bližino
!
«
»
Prav
takó
;
toda
tam
imate
boljše
ljudi
izmed
naših
—
drugi
bi
morali
poginiti
,
in
kar
imate
slabših
,
s
temi
itak
ne
občujete
!
«
»
In
mi
mérimo
domače
odnošaje
«
—
—
»
Po
kopitu
,
ki
si
ga
v
svojih
večernih
shodih
ustvarjate
in
rezljate
!
«
smijal
se
je
major
.
»
Pa
oduševljenejši
ljudje
so
vender
tam
zunaj
!
«
vrgel
je
Pavel
vmes
,
katerega
lice
je
gorelo
še
od
popoludánskega
vina
.
»
Oh
,
gotovo
,
kar
vas
je
mladičev
!
«
dejal
je
oče
njegov
z
dobrohotno
ironijo
.
»
Vi
popravljate
in
preosnavljate
svet
,
vi
,
nádeja
naša
!
In
kadar
se
vam
vidi
potrebno
,
poseči
v
čaša
kolo
,
ali
rdečo
črto
zapisati
v
knjigo
zgodovine
,
tedaj
napravite
—
komêrs
—
kàj
ne
,
in
potem
imenujete
par
častnih
družabnikov
,
in
če
treba
,
jim
čez
štirinajst
dnij
to
čast
zopet
vzamete
.
Ali
ni
res
takó
,
gospod
Tomaž
?
«
Ta
se
je
glasnó
smijal
tem
bolj
,
ko
je
videl
,
da
se
Pavel
jezí
.
»
In
vender
smo
le
mi
tisti
,
ki
bi
dali
vse
—
vse
,
zadnjo
kapljo
krvi
za
národ
svoj
!
«
vzkliknil
je
ognjevito
mladi
dijak
.
»
Pavel
,
Pavel
!
«
šepnila
je
gospá
Lorica
,
»
ne
razburjaj
se
takó
!
«
»
Jaz
sem
Hrvat
in
Avstrijec
!
«
dejal
je
major
resno
;
»
v
teh
mejah
se
suče
izpovédanje
moje
.
«
»
In
jaz
sem
Slovan
,
samó
,
jedino
le
Slovan
,
«
kričal
je
Pavel
.
»
Uči
se
,
potem
bodi
,
kar
hočeš
!
«
zavrnil
je
major
hladnokrvno
,
ali
takoj
mu
je
bilo
skoro
žal
,
in
dejal
je
mehko
:
»
No
,
saj
učiš
se
—
toda
pameten
bodi
,
pameten
!
«
»
Oh
,
tu
tičí
vse
!
Gospod
major
,
tu
smo
na
pravem
mestu
!
«
hitel
je
Vid
;
»
pamet
,
pamet
!
Kaj
menite
,
da
ta
sodnik
,
s
katerim
smo
pili
danes
skupaj
,
da
ni
pameten
?
Toda
kje
je
njegovo
oduševljenje
za
národni
naš
napredek
?
Sedaj
je
uradnik
—
hvala
Bogú
—
da
je
še
samec
,
sicer
bi
se
še
diplomatičneje
stiskal
in
ključil
.
In
vzemite
nasproti
mu
ónega
doktorja
zdravnika
,
ki
pravi
,
da
je
—
Nemec
.
Kakó
odločno
to
trdi
,
kakó
ponosen
je
na
to
,
in
vsi
vémo
,
da
je
malo
nemške
sókrvce
v
njem
!
In
pa
napósled
ta
ranocelnik
—
Štupa
!
Ta
petrefakt
iz
starih
kranjskih
časov
!
Glej
,
Tomaž
,
hotel
sem
danes
znova
izprožiti
resen
pogovor
,
ko
si
prišel
ti
;
a
ti
si
ga
sam
preprečil
—
in
kako
zadovoljni
so
bili
vsi
,
razven
tistega
—
Nemca
!
In
sedaj
bi
tudi
sam
dejal
:
res
je
,
res
je
—
ni
je
nádeje
,
ni
ga
upanja
za
nas
!
Danes
dve
sto
lét
ne
bode
Slovenca
več
na
svetu
!
«
»
A
Slovan
bode
tu
!
«
kričal
je
Pavel
.
»
Da
bi
bil
!
Ali
tu
bode
nemški
živelj
gospodaril
!
«
»
Ta
je
hud
pesimist
,
gospá
milostiva
!
«
obrnil
se
je
gospod
Tomaž
k
majorki
.
»
Oh
,
pustite
takóv
pogovor
!
«
pritrdila
je
ona
;
»
povédite
rajši
,
kaj
ste
danes
novega
pozvédeli
od
mestnih
gospodov
.
«
»
Dà
,
à
,
čudna
je
naša
mladina
!
«
dejal
je
stari
Lukič
skoro
bolj
zase
,
in
puhal
góste
oblake
izpred
sebe
.
»
Preobračati
hoče
,
kakor
je
to
vselej
bilo
in
bode
—
preobračati
,
«
povzel
je
zopet
Tomaž
besedo
;
»
pa
moči
nima
—
in
védite
,
kaj
je
njeno
znamenje
?
Površnost
,
grozna
površnost
!
Oprostite
,
gospod
Pavel
!
«
»
In
rêci
še
:
vére
nima
!
«
smijal
se
je
porogljivo
doktor
Božan
.
»
Dà
,
dà
,
to
je
hotel
reči
gospod
Tomaž
!
«
pritrjeval
je
Pavel
zadovoljno
.
»
To
se
mi
niti
vredno
ne
zdi
izgovoriti
,
ker
sem
prepričan
o
tem
,
gospôda
!
«
zavrnil
je
duhovnik
resno
.
»
Jaz
je
nimam
!
«
reče
še
Pavel
,
toda
major
se
s
strogim
licem
obrne
vánj
:
»
Mòlči
Pavel
!
«
»
Gospodje
,
čaj
je
pripravljen
!
«
dejala
je
gospá
Lorica
.
In
—
se
je
li
vsak
zbal
daljšega
jednakega
pogovora
,
ali
je
resna
beseda
majorjeva
vplivala
,
ali
pak
so
hoteli
ustreči
želji
majorkini
—
menili
so
se
sedaj
le
še
o
sodni
komisiji
,
koliko
so
izpili
,
kakó
se
je
vedel
ranocelnik
,
in
ko
je
Pavel
celó
dvakrat
začel
govoriti
o
Mánici
,
zapretila
mu
je
majorka
šaljivo
s
prstom
:
»
Ti
,
Pavel
,
ti
ne
boš
hodil
mnogo
k
Vodétovim
!
«
»
Naj
hodi
rajši
na
Grič
—
gospá
milostiva
!
«
menil
je
Božan
.
»
Oh
,
tija
pa
menda
Vas
vlečejo
tiste
očí
—
guvernantine
!
«
»
Ne
,
ne
,
vérujte
mi
!
«
»
Oj
,
to
stvar
móram
pa
jaz
jedenkrát
malo
poinspicirati
!
«
zasmijal
se
je
gospod
Tomaž
...
Ločili
so
se
—
Vid
pa
je
hotel
duhovnika
še
nekoliko
spremiti
.
Noč
je
bila
tako
jasna
,
vabeča
.
Šla
sta
nekaj
časa
ob
Krki
,
potem
pa
zavila
v
strán
na
pogorski
kolovòz
.
»
Vid
,
«
dejal
je
hipno
duhovnik
,
»
ali
res
ne
véruješ
ničesar
?
«
»
Sem
li
to
dejal
?
«
»
Raz
lice
sem
ti
čital
!
«
»
Ne
,
ti
me
nisi
umel
!
Jaz
vérujem
,
da
je
nad
nami
božje
bitje
...
«
»
In
druzega
nič
?
«
»
Posledice
si
izvôli
in
izbêri
,
kakor
hočeš
!
Jaz
ti
vse
pustim
,
kar
vi
učite
—
toda
jaz
ne
vérujem
!
«
»
V
Bogá
vender
,
to
si
dejal
!
«
»
Dà
,
toda
s
tem
ti
bodi
dovolj
!
«
»
Ne
more
,
ne
sme
biti
dovolj
!
—
Kaj
misliš
o
duši
,
o
večnem
življenji
?
«
»
Pústi
me
,
prijatelj
!
«
V
duhovniku
je
sedaj
vse
kipelo
;
navzlic
vsemu
svojemu
ravnanju
,
ki
se
je
marsikomu
njegovih
tovarišev
zdelo
posvetno
in
morda
nepravilno
,
bil
je
oduševljen
za
véro
in
svoj
poklic
;
in
sedaj
se
ga
je
lotila
še
vroča
želja
,
ternu
nasprotniku
priti
do
živega
,
do
konca
,
kjer
ne
bode
mogel
več
dalje
.
»
Zakaj
?
«
dejal
je
na
videz
mirno
,
»
jaz
bi
le
rad
zvédel
,
kaj
devate
vi
,
ki
štúdirate
tam
zunaj
,
ki
pijete
učenost
védroma
,
kaj
devate
vi
na
óno
mesto
v
srci
,
kjer
je
nekdaj
stal
zlati
uk
naših
mater
,
trdna
véra
z
vsemi
tolažíli
,
kakor
jih
ima
le
ôna
.
Ako
si
vrgel
véro
in
vse
njene
pripadke
čez
plot
,
kaj
si
dél
na
njeno
mesto
?
«
Doktor
je
sprva
malo
osupel
,
a
potem
lehko
nasmehnivši
se
dejal
:
»
Ti
li
nisem
dejal
,
da
vérujem
v
Bogá
,
v
božje
brezkončno
,
večno
bitje
?
Da
se
nam
to
bitje
razodeva
v
vsem
življenji
,
v
vseh
prirodinih
pojavih
,
v
vekovitem
zákonu
,
ki
vláda
svetu
!
Vse
to
je
večno
,
vse
te
proste
snoví
,
čas
,
prostor
,
svet
—
vse
—
in
časne
so
le
prikazni
,
ti
pojavi
stvarstva
,
kakor
jih
gledamo
,
čutimo
,
kakor
smo
samí
!
«
»
Oh
,
oh
,
Vid
!
«
vzkliknil
je
duhovnik
.
»
Kakor
hočeš
!
«
»
In
kaj
je
nasledek
vsega
?
Odkod
jemlješ
potem
napótek
pošteno
živeti
,
storiti
to
,
kar
je
dobro
,
várovati
se
greha
,
no
,
ne
greha
,
tega
ne
poznáte
—
reciva
—
hudodelstva
?
«
»
Ha
ha
,
le
réci
:
pléna
,
tatvíne
,
razkóšnosti
,
ali
kar
hočeš
!
«
smijal
se
je
Božan
.
»
Dà
,
dà
,
takô
je
!
«
»
Tudi
to
je
ustanovíčeno
v
prirodinih
zakonih
.
Kakor
je
zôrel
človek
v
milijonih
in
milijonih
lét
do
denašnje
dušne
visočine
,
takó
so
