zasmejal:
„
Oho
,
gospodična
,
kaj
oblastne
so
Vaše
besede
,
gotovo
niso
značilne
za
karakterizacijo
takozvanega
slabega
spola
...
ali
,
ako
so
dame
v
Ljubljani
tako
zelo
emancipovane
—
kar
naravnost
povem
,
se
mi
zdi
jako
čudno
,
—
ker
poznam
razmere
v
Ljubljani
,
jaz
sem
zadovoljen
z
vsem
!
“
Kuhnova
se
je
obrnila
k
Rakarjevi
in
ji
rekla
:
„
Eleonora
,
Tebi
prepuščam
,
da
pripelješ
gospoda
Kovača
v
našo
družbo
,
a
drugo
ukrenem
jaz
!
Gospod
Kovač
,
dajte
mi
svojo
roko
v
obljubo
,
da
sprejmete
našo
ponudbo
!
“
Veselo
in
zadovoljno
je
stisnil
Kovač
obema
gospodičnama
roko
in
obljubil
svoj
prihod
...
Ko
je
Kovač
odšel
od
Rakarjeve
,
je
šel
malo
na
sprehod
in
je
premišljeval
,
kar
je
ravnokar
slišal
...
veselil
se
je
,
ker
je
bil
prepričan
,
da
zve
natanko
vse
,
kar
ga
je
že
dolgo
mučilo
,
hotel
je
vedeti
,
ako
v
to
družbo
zahaja
tudi
njegova
sestra
Rene
!
—
Zaroka
Rene
s
Potrato
mu
še
vedno
ni
hotela
iz
misli
,
vedel
je
,
da
je
ta
zaroka
samo
spekulacija
njegove
sestre
,
ki
si
hoče
pridobiti
mirno
in
zadovoljno
bodočnost
.
Vedel
je
,
da
ji
ni
mar
,
ako
s
svojim
korakom
muči
ter
moralno
in
materijelno
ubije
človeka
,
ki
so
ga
kljub
starosti
prevzele
sentimentalno-zaljubljene
misli
.
Mogoče
se
mu
pa
vendarle
posreči
,
ako
dobi
natančen
vpogled
v
življenje
in
delovanje
njegove
sestre
,
da
prepreči
to
katastrofo
,
ki
gotovo
ubije
Rene
in
tudi
Potrato
...
Svoji
soprogi
seveda
ni
ničesar
omenil
o
teh
dogovorih
,
ker
je
ni
hotel
žaliti
;
dasi
jo
je
poznal
in
vedel
,
da
ni
ljubosumna
,
vendar
ji
ni
hotel
vzbuditi
nemirnih
misli
in
strahu
!
Kovač
je
poznal
dobro
žene
,
zato
si
ni
mnogo
razglabljal
,
kar
je
slišal
,
samo
to
se
mu
je
čudno
zdelo
,
kako
je
v
Ljubljani
,
ki
je
bila
v
času
,
ko
je
odhajal
v
tujino
še
tako
filistrska
in
malenkostna
;
vsak
korak
,
vsaka
beseda
se
je
raznesla
kot
burja
po
mestu
in
pobožni
ter
sveti
ljudje
so
se
zgražali
nad
pohujšanjem
!
Zlasti
so
to
mizerijo
občutili
mladi
ljudje
,
ki
so
se
vrnili
iz
tujine
in
povsod
naleteli
na
najrazličnejše
odpore
.
Občinstvo
jih
ni
razumevalo
,
postrani
so
gledali
nanje
in
vsako
njih
bohemsko
zabavo
razglasili
kot
razuzdanost
;
a
zdaj
naenkrat
taka
sprememba
!
Kovač
je
premišljeval
vse
to
in
nekaj
čudnega
se
je
porodilo
v
njegovi
duši
...
Od
onega
dne
,
ko
sta
ga
s
sirenskimi
glasovi
vabile
v
svojo
sredo
Magda
in
Eleonora
,
ni
videl
v
svoji
ženi
več
onega
bitja
,
ki
ga
je
doslej
poznal
in
cenil
.
Zakaj
se
je
poročil
ž
njo
?
Zakaj
sem
se
sklonil
ravno
pred
njo
,
ki
nima
ničesar
drugega
nego
samo
svojo
ljubezen
,
ponižnost
in
udanost
?
Ali
ni
ravno
Mary
ona
velika
zapreka
,
ki
mu
brani
živeti
,
ki
ga
veže
vedno
ob
se
,
da
se
ne
more
gibati
,
da
ne
more
uveljavljati
svojega
lastnega
„
jaz
“
?
Sam
ni
vedel
,
kaj
ga
je
privedlo
do
takih
misli
,
ker
doslej
še
ni
nikdar
premišljeval
o
ti
stvari
,
ako
bi
se
vprašal
,
ali
je
sploh
kedaj
ljubil
Mary
,
bi
si
ne
vedel
odgovora
;
ali
ni
bilo
to
nagnjenje
,
ta
njegova
čustva
samo
tiha
simpatija
,
a
nikaka
ljubezen
.
Mlad
je
bil
takrat
,
zadovoljen
in
srečen
...
v
nji
je
našel
neko
mirno
in
udano
bitje
,
ki
se
ga
je
oklenilo
in
stopilo
ž
njim
v
življenje
!
Ona
ga
je
ljubila
,
zasledovala
je
vsak
korak
...
a
nikdar
mu
ničesar
očitala
,
kot
da
bi
hotela
dokazati
s
svojim
obnašanjem
svojo
hvaležnost
.
In
ravno
to
je
bilo
Kovaču
naenkrat
neljubo
...
zakaj
je
tako
mirna
in
udana
...
zakaj
je
njena
ljubezen
tako
tiha
—
zakaj
se
ne
prebude
v
nji
silna
in
hrepeneča
čustva
,
ki
bi
v
njem
samem
povzdigovala
moči
in
sile
.
A
tega
ni
našel
v
nji
!
Moral
si
je
priznati
,
da
žene
doslej
še
ni
poznal
,
šele
v
Magdi
in
Eleonori
je
zapazil
nekaj
novega
,
ono
,
kar
je
slišal
imenovati
ženske
čare
.
In
vprašal
se
je
:
človek
,
ali
si
se
zaljubil
v
Eleonoro
?
Ne
!
—
To
ni
ljubezen
!
To
je
novo
razumevanje
in
pojmovanje
življenja
...
Ko
je
prihodnji
dan
zopet
prišel
k
Eleonori
,
je
bil
popolnoma
spremenjen
,
nič
več
one
rezerviranosti
ni
zapazila
na
njem
,
kar
je
hotela
takoj
izrabiti
...
Nekaj
časa
je
sedela
mirno
na
fotelju
ni
opazovala
Kovača
,
ki
mu
ni
šlo
nič
kaj
posebno
delo
izpod
rok
;
zdelo
se
mu
je
,
da
niso
danes
njegove
poteze
nič
kaj
sigurne
in
močne
;
parkrat
je
že
hotel
prenehati
,
a
ni
hotel
pokazati
svoje
razburjenosti
pred
Eleonoro
;
ta
pa
je
vse
to
opazila
...
uprla
je
naravnost
vanj
svoje
črne
oči
in
ga
motrila
ter
spremljala
vsako
njegovo
kretnjo
s
paznimi
pogledi
.
Slednjič
je
pa
vstala
in
rekla
:
„
Dovolj
,
gospod
Kovač
,
danes
nimam
več
potrpežljivosti
,
da
bi
mogla
še
nadalje
sedeti
!
—
Veste
kaj
,
prenehajva
,
pogovoriva
se
kaj
!
“
Zadovoljen
je
odložil
Kovač
paleto
,
slekel
svojo
haljo
,
stopil
je
parkrat
gorindol
po
sobi
ter
se
postavil
tik
pred
Eleonoro
.
Ponosno
in
samozavestno
je
stal
pred
njo
,
njegove
mirne
oči
so
jo
gledale
izzivalno
,
poteze
okoli
njegovih
usten
so
se
nabrale
v
zadovoljen
izraz
,
žila
na
visokem
gladkem
čelu
se
je
napela
...
tako
je
stal
pred
Eleonoro
kot
kak
bog-velikan
.
Tedaj
je
pa
pozabila
tudi
Eleonora
na
vse
...
oklenila
se
je
njegovega
vratu
in
ga
privila
k
sebi
.
—
Kovač
se
ni
branil
njenih
objemov
in
poljubov
,
mirno
je
stal
in
čakal
,
ko
pa
je
videl
,
da
je
Eleonorina
razburjenost
prikipela
do
vrhunca
...
tedaj
jo
je
nalahno
potisnil
od
sebe
in
ji
zašepnil
:
„
Gospodična
,
bodite
pametni
,
pomislite
,
kaj
delate
?
“
Začudeno
ga
je
pogledala
Eleonora
,
ker
kaj
takega
ni
pričakovala
;
on
se
brani
njene
ljubezni
,
on
se
je
brani
,
ki
mu
je
sama
ponudila
vse
...
V
prvem
trenotku
so
se
zablestele
njene
oči
kljubovalnosti
in
jeze
...
a
premagovati
se
ni
mogla
!
„
Gospodična
,
kaj
hočete
?
“
je
mirno
rekel
Kovač
,
„
nikar
se
ne
razburjajte
!
“
Te
njegove
besede
so
jo
še
bolj
razburile
in
razjezile
,
vedela
je
zakaj
Kovač
tako
postopa
ž
njo
.
Hoče
jo
ponižati
pred
seboj
...
najraje
bi
ga
zgrabila
in
zadušila
...
toda
tako
grozno
razburjena
je
bila
,
njeno
telo
je
drhtelo
,
žile
so
se
ji
napele
,
strastno
in
burno
so
se
ji
dvigale
prsi
...
Oklenila
se
ga
je
,
da
je
čutil
njeno
nemirno
dviganje
prsi
...
tedaj
pa
se
tudi
on
ni
mogel
več
premagovati
,
sklonil
je
glavo
in
poljubil
Eleonoro
na
ustni
...
Dolg
,
vroč
in
strasten
je
bil
ta
poljub
...
slonela
sta
si
v
objemu
dolgo
časa
...
in
Kovač
je
pozabil
na
vse
,
pozabil
je
na
svojo
ženo
...
pozabil
na
njeno
udanost
...
pred
sabo
je
videl
le
Eleonoro
,
ki
je
drhtela
in
trepetala
v
njegovem
objemu
.
Trenotno
se
sam
Kovač
ni
zavedal
svojega
početja
,
tesno
je
privil
k
sebi
telo
,
ki
je
postalo
igrača
v
njegovih
močnih
rokah
,
čutil
je
samo
drhet
in
slišal
razburjeno
dihanje
,
ki
ga
je
zdajinzdaj
prekinil
strasten
vsklik
,
poželjiv
vzdih
...
Eleonora
je
sklonila
svojo
glavo
na
njegove
prsi
...
in
v
istem
trenotku
je
Kovač
pozabil
na
vse
...
slika
njegove
žene
je
izginila
izpred
njegovih
dušnih
oči
...
postal
je
človek
,
ki
ni
videl
pred
seboj
ničesar
druzega
nego
žensko
telo
,
ki
drhti
in
si
želi
užitkov
...
Ko
se
je
Kovač
poslavljal
od
Eleonore
,
poslovila
sta
se
prijateljsko
,
popolnoma
intimno
;
Eleonora
ga
je
poljubovala
,
Kovač
pa
se
je
zadovoljno
smejal
...
zagotovil
jo
je
,
da
ji
je
vedno
na
razpolago
,
samo
pokliče
naj
ga
...
Kovač
je
šel
naravnost
domov
,
kjer
ga
je
veselo
sprejela
Mary
...
a
Kovaču
se
je
naenkrat
zazdela
popolnoma
tuja
,
kot
da
bi
je
ne
videl
nikdar
,
kot
da
jo
je
danes
srečal
prvič
v
življenju
.
Mary
je
stopila
k
njemu
poljubila
ga
je
,
a
Kovaču
so
se
zdeli
njeni
poljubi
tako
mrzli
in
hladni
,
objemi
njenih
rok
tako
prisiljeni
—
da
ga
je
zazeblo
—
in
ako
je
primerjal
svojo
soprogo
z
Eleonoro
,
našel
je
ono
velikansko
razliko
med
obema
ženama
,
našel
je
ono
razliko
,
ki
je
doslej
ni
videl
...
In
v
istih
trenotkih
je
gledal
svojo
sestro
Rene
v
popolnoma
drugačni
luči
...
ni
je
več
preziral
,
njeno
življenje
se
mu
ni
zdelo
več
tako
čudno
in
nenavadno
,
zakaj
naj
bi
ne
uživala
onega
,
kar
more
in
hoče
!
Mary
pa
vse
te
premembe
svojega
moža
ni
takoj
opazila
,
ona
ga
je
še
vedno
ljubila
in
poznala
kot
takega
,
ki
ga
je
spoznala
šele
v
Parizu
,
ki
ga
je
ljubila
ves
ta
dolgi
čas
!
Ni
mogla
niti
sumnjati
,
da
se
je
v
duši
njenega
moža
zgodila
v
zadnjem
času
velika
sprememba
,
da
se
je
pred
njegovimi
očmi
razširilo
novo
obzorje
...
da
je
na
tem
obzorju
zatemnela
njena
slika
,
da
je
izšlo
novo
solnce
,
ki
ga
je
popolnoma
oslepilo
...
Ni
se
zavedala
,
da
je
bila
vsa
ona
ljubezen
,
ki
jo
je
leta
in
leta
gojila
v
dnu
svojega
srca
,
da
je
bila
ona
udanost
zastonj
,
da
so
hipni
utisi
v
enem
trenotku
ubili
v
duši
njenega
soproga
ono
mirno
življenje
sreče
,
zadovoljnosti
!
—
Kovač
pa
je
opazoval
svojo
ženo
kot
tujko
...
neznanko
;
Eleonora
jo
je
popolnoma
spodrinila
...
a
vendar
se
je
Kovaču
vlegla
na
prsi
neka
temna
žalostna
slutnja
,
ki
ga
je
mučila
že
od
prvega
trenotka
,
ko
je
prišel
v
Ljubljano
...
S
silo
se
je
otresel
teh
misli
,
vesela
bodočnost
,
razkošno
življenje
ga
čaka
...
in
zakaj
mu
ne
bi
žrtvoval
par
trenotkov
.
V
elegantni
ljubljanski
kavarni
je
sedel
Winter
in
prelistaval
razne
liste
,
ki
mu
jih
je
prinašal
natakar
;
sicer
ni
bil
kaj
posebno
zadovoljen
,
ko
je
moral
čakati
tu
v
kavarni
tako
lepega
popoldne
;
rajše
bi
pač
šel
k
Rene
,
ki
ga
pričakuje
...
a
on
je
imel
v
kavarni
randevu
z
nekim
starim
uradnikom
...
Smešen
se
mu
je
zdel
položaj
,
ki
je
zašel
vanj
...
Nekega
lepega
dne
ga
sredi
ulice
nahruli
neki
uradnik
Dimic
,
ki
mu
naravnost
in
prijateljski
pove
,
da
je
slišal
o
sestankih
lepih
dam
in
gospodov
,
ki
se
medseboj
jako
lepo
zabavajo
,
da
je
njegova
največja
želja
,
da
bi
prišel
v
to
družbo
...
Winter
je
začudeno
poslušal
in
se
na
tihem
smejal
staremu
blazirancu
,
ki
je
komaj
premikal
svoje
noge
po
ulicah
...
a
nasprotovati
mu
ni
mogel
,
ker
se
je
bal
,
da
mu
ta
človek
ne
bi
napravil
kakih
neumnosti
...
Rekel
mu
je
,
da
on
sam
o
ti
stvari
ne
more
odločevati
ničesar
,
da
se
pogovori
z
drugimi
;
in
mu
pozneje
že
odgovori
.
A
ta
svoj
odgovor
je
Winter
zavlačeval
od
dne
do
dne
,
vselej
,
kadar
ga
je
zagledal
na
ulici
,
se
mu
je
skril
;
a
Dimic
ga
je
vedno
znal
poiskati
.
Slednič
se
Winter
ni
mogel
več
drugače
otresti
vsiljivca
kot
da
mu
je
sporočil
,
da
ga
z
odgovorom
pričakuje
v
kavarni
.
Pravzaprav
sam
ni
vedel
,
kaj
naj
mu
odgovori
,
ker
se
ga
je
v
resnici
bal
;
svojim
tovarišem
ni
ničesar
hotel
povedati
,
ker
je
mislil
sam
vse
uravnati
z
Dimicom
.
Vedel
je
,
da
mu
bo
težko
razjasniti
ta
položaj
,
premišljeval
je
,
kaj
naj
stori
,
a
pravega
izgovora
ni
mogel
najti
...
Zaslišal
je
oddaleč
drsajoče
korake
,
dvignil
je
glavo
in
zagledal
Dimica
,
ki
se
je
zadovoljno
smehljaje
pomikal
proti
njemu
.
Winter
bi
se
najraje
obrnil
in
s
surovo
opazko
napodil
starega
norca
,
a
bilo
je
preveč
ljudi
v
kavarni
;
bal
se
je
,
da
se
Dimic
ne
bi
preveč
razjezil
in
ne
povedal
česa
preglasno
.
Dimic
pa
se
je
vsedel
malomarno
k
Wintrovi
mizi
in
brez
vsakih
obotavljanj
mirno
vprašal
:
„
No
,
gospod
Winter
,
zdaj
je
pa
že
čas
.
,
da
mi
poveste
naravnost
,
kaj
je
s
stvarjo
,
vlekli
ste
me
dolgo
časa
za
nos
,
prosim
torej
,
da
sedaj
poveste
...
“
Winter
je
iskal
primernih
besed
,
kako
bi
mogel
v
najlepši
obliki
in
elegantno
povedati
zavrnitev
;
a
ničesar
ni
mogel
povedati
,
videl
je
pred
sabo
Dimicov
obraz
ki
se
je
nabral
v
sarkastične
gube
.
V
resnici
se
je
bal
tega
človeka
,
ki
je
bil
v
Ljubljani
na
glasu
jako
nevarnega
človeka
,
špijona
,
denuncijanta
;
Winter
ga
je
dobro
poznal
,
zato
je
pa
tudi
vedel
,
da
je
zmožen
vsega
...
Mesto
odgovora
na
Dimicovo
vprašanje
je
rekel
:
„
Oprostite
,
gospod
Dimic
,
toda
,
predno
vam
definitivno
odgovorim
,
Vas
moram
prositi
,
da
mi
poveste
,
kje
in
kaj
ste
zvedeli
o
naši
družbi
,
naših
sestankih
!
Čudno
se
mi
namreč
zdi
,
kako
se
je
to
zvedelo
,
ko
se
je
vendar
vsak
udeleženec
zavezal
s
svojo
častno
besedo
,
da
popolnoma
in
proti
vsakomur
—
molči
o
stvari
!
“
Ironično
se
je
nasmehnil
Dimic.
„
Hehe
,
gospod
Winter
,
potem
me
jako
podcenjujete
,
ako
mislite
,
da
bi
jaz
ne
mogel
zvedeti
kaj
takega
!
—
Toda
po
mojem
mnenju
to
ne
spada
k
stvari
,
zato
bilo
bolje
,
da
si
take
pogovore
prihraniva
za
drugo
priliko
!
Danes
hočem
pozitivnega
odgovora
!
“
Te
besede
je
govoril
Dimic
precej
glasno
,
Winter
se
je
preplašeno
ozrl
naokoli
,
ako
ga
je
kdo
slišal
in
šepetaje
zaprosil
:
„
Za
božjo
voljo
,
gospod
Dimic
,
ne
govorite
vendar
tako
glasno
,
kaj
bi
bilo
,
ako
nas
kdo
sliši
!
“
Dimica
Wintrov
strah
ni
prav
nič
ženiral
,
ker
ga
je
hotel
ravno
z
odločnim
nastopom
in
žugajočo
zahtevo
postaviti
pred
alternativo
,
ali
pridem
v
Vašo
družbo
,
ali
se
me
pa
čuvajte
!
„
Torej
,
gospod
Winter
!
“
Winter
sedaj
ni
mogel
več
molčati
ter
je
rekel
:
„
Žal
mi
je
gospod
,
da
ne
morem
na
Vaše
vprašanje
odgovoriti
tako
,
kot
mogoče
pričakujete
Vi
!
Ali
povedal
sem
Vam
že
,
da
o
teh
stvareh
ne
morem
in
ne
smem
odločevati
,
niti
jaz
niti
moji
tovariši
.
Povedal
sem
Vašo
željo
damam
,
ki
so
—
žal
—
sklenile
,
da
Vas
ne
morejo
sprejeti
v
svojo
družbo
!
Žal
mi
je
gospod
Dimic
...
ali
saj
veste
,
jaz
ne
morem
pomagati
!
“
Raz
Dimicev
že
itak
bledi
,
skoraj
rumeni
obraz
,
je
izginila
zadnja
kaplja
krvi
,
ker
takega
odgovora
ni
pričakoval
niti
najmanj
!
Bil
je
prepričan
,
da
ga
vsi
dobro
poznajo
,
da
se
ga
boje
,
a
ti
ljudje
so
že
tako
predrzni
,
da
se
ga
upajo
odkloniti
,
ko
bi
vendar
morali
vedeti
,
kako
nevaren
jim
lahko
postane
!
Ali
Wintru
se
ni
hotel
pokazati
razžaljenega
in
jeznega
,
premagal
se
je
in
glasno
ter
odločno
rekel
:
da
so
ga
mogli
vsi
,
ki
so
sedeli
v
obližju
,
slišati
.
„
Dobro
,
to
je
torej
Vaša
zadnja
beseda
?
“
Wintru
je
bilo
pri
duši
kot
človeku
,
ki
stoji
bos
na
vročem
železu
;
videl
je
,
da
se
je
ujel
v
pest
,
ki
zna
postati
zanj
in
za
vso
družbe
usodepolna
!
„
Prosim
Vas
,
gospod
Dimic
,
ne
razburjajte
se
...
poglejte
,
vsi
gledajo
semkaj
!
“
Dimic
pa
je
zopet
odgovoril
glasno
:
„
Jaz
se
nimam
bati
ničesar
,
moje
besede
čuje
lahko
vsakdo
...
ako
se
pa
bojite
Vi
gospod
Winter
in
Vaša
družba
javnosti
,
tedaj
je
to
Vaša
stvar
!
“
Preplašen
je
pogledal
Winter
naokoli
in
videl
je
,
da
so
res
gostje
naskrivaj
poslušali
ta
razgovor
,
ne
mogoče
iz
radovednosti
,
temveč
iz
začudenja
,
ko
so
videli
konferirati
znanega
intriganta
Dimica
z
Wintrom
.
Ali
precej
nerazumljiv
jim
je
bil
ta
pogovor
,
dasi
se
je
po
Ljubljani
že
marsikaj
namigovalo
o
nekih
sestankih
mestne
elite
in
aristokracije
.
Winter
je
spoznal
,
da
bi
bilo
zanj
najbolje
,
ako
hitro
izgine
;
plačal
je
,
oblekel
svoj
svršnik
,
hotel
se
posloviti
pri
Dimicu
,
a
ta
mu
je
prijateljsko
stisnil
roko
in
mu
rekel
:
„
Nič
hudega
,
gospod
Winter
!
Vaša
družba
ostane
pač
rada
sama
zase
,
zato
se
Vam
nočem
več
vsiljevati
,
pazite
se
pa
,
da
ne
stopi
med
Vas
neke
lepe
,
razkošne
noči
oseba
,
ki
Vam
bo
veliko
manj
dobrodošla
nego
bi
Vam
bil
danes
jaz
!
Zabavajte
se
dobro
...
saj
noči
tam
pod
Rožnikom
so
tako
mirne
in
tihe
...
Ali
jaz
vseeno
,
dasi
ste
me
milostno
odklonili
,
še
vedno
mislim
,
da
se
o
priliki
spomnite
name
!
Zakaj
bi
pač
človek
hodil
v
Pariz
,
ko
je
podrožniški
Pariz
tako
blizo
,
kaj
ne
?
Zbogom
,
gospod
Winter
!
“
Kakor
poparjen
kužek
jo
je
pobral
Winter
iz
kavarne
,
ker
je
vedel
,
da
je
sedaj
izgubljeno
vse
;
Dimic
se
je
pa
zadovoljno
smehljal
in
opazoval
ljudi
,
ki
so
tajno
šepetali
in
z
očmi
kazali
nanj
...
In
tiste
dni
so
se
raznesle
po
Ljubljani
najrazličnejše
vesti
o
raznih
čudnih
stvareh
,
ki
se
dogajajo
po
noči
tam
pod
Rožnikom
.
V
največji
razburjenosti
je
letal
Winter
od
člana
do
člana
podrožniške
družbe
in
jim
pripovedoval
o
skrajno
neljubem
rekontru
z
Dimicem
.
V
začetku
so
bili
tudi
vsi
drugi
nekoliko
presenečeni
,
ali
polagoma
so
se
potolažili
in
skušali
umiriti
tudi
Wintra
;
dasi
so
vsi
poznali
dobro
Dimica
kot
denuncijanta
,
ki
bi
se
v
svoji
maščevalnosti
ne
branil
posluževati
najskrajnejših
in
najpodlejših
sredstev
,
vendar
niso
mislili
,
da
bi
bil
tako
nesramen
,
da
bi
mogel
svoje
najožje
in
najbližje
politične
somišljenike
tako
blamirati
in
onemogočiti
v
javnosti
.
Posvetovali
so
se
nekaj
dni
kaj
naj
store
,
a
ker
je
bil
Dimic
popolnoma
miren
in
se
ni
brigal
za
nič
več
,
mislili
so
da
je
govoril
one
besede
v
kavarni
le
v
hipni
razburjenosti
.
Zato
so
sklenili
,
da
se
ne
puste
preplašiti
,
temveč
,
da
se
shajajo
zopet
naprej
kot
doslej
...
Kovačeva
antipatija
proti
Mary
je
od
dne
do
dne
naraščala
;
Mary
mu
je
postala
neko
težko
breme
,
ki
ga
je
nevede
nosil
dolgo
vrsto
let
,
a
ga
ni
opazil
—
a
naenkrat
je
spoznal
,
da
je
v
njegovi
okolici
neka
moč
,
ki
ovira
prosto
pot
njegovemu
koraku
.
In
polagoma
je
zapazila
tudi
Mary
soprogovo
rezerviranost
;
poznala
ga
je
dosti
dobro
,
da
ni
bil
nikdar
otročje
radodaren
z
ljubeznjivostimi
napram
nji
,
bil
je
vedno
resen
in
strog
—
a
ona
je
skozi
vso
to
resnobo
videla
vendarle
ljubezen
!
A
sedaj
se
je
Kovač
popolnoma
spremenil
,
njegove
besede
so
bile
tako
redke
in
nič
več
ni
opazila
v
njih
one
možate
resnosti
;
vedno
se
ji
je
zdelo
,
da
zveni
iz
njih
nek
tih
prezir
,
ki
jo
je
bolel
in
pekel
...
Kolikokrat
je
naskrivaj
opazovala
svojega
soproga
,
ki
je
sedel
zamišljen
poleg
nje
,
a
njegove
misli
so
bile
bogvekje
!
In
najraje
bi
se
v
takem
slučaju
razjokala
in
vzkliknila
:
„
Henrik
,
kaj
sem
Ti
storila
?
“
A
tega
si
ni
upala
,
ker
je
še
vedno
verovala
v
njegovo
ljubezen
,
še
vedno
je
pripisovala
to
njegovo
rezerviranost
in
hladnost
morebitnim
trenotnim
vtisom
in
nenavadnemu
razmerju
s
sestro
!
Ali
prehitro
je
spoznala
,
da
jo
je
varal
njen
optimizen
.
Henrikova
rezerviranost
se
je
spreminjala
počasi
v
prezir
in
neko
odurnost
.
Ako
se
je
le
mogel
se
je
je
izognil
...
govoril
je
ž
njo
le
najpotrebnejše
!
Najela
sta
si
v
Ljubljani
večje
stanovanje
in
ko
sta
se
vselila
vanj
,
tedaj
je
videla
Mary
,
da
je
Henrik
ne
ljubi
!
Malokdaj
ga
je
videla
,
po
ves
dan
je
hodil
naokoli
,
ako
pa
je
bil
doma
,
sedel
je
zaprt
v
svojem
ateljeu
,
ali
pa
v
svoji
sobi
.
H
kosilu
sta
pač
hodila
skupaj
v
restavracijo
,
a
Henrik
je
vedno
le
molčal
...
Zvečer
je
prišel
le
redkokdaj
domov
,
navadno
je
prihajal
pozno
v
noč
in
odšel
v
svojo
sobo
,
kjer
je
spal
drugi
dan
do
poznega
dopoldneva
.
Neko
jutro
se
je
Mary
ojunačila
in
stopila
nepričakovano
v
njegovo
sobo
;
on
je
sedel
pri
pisalni
mizi
napol
napravljen
in
čital
časopise
.
Mary
se
je
vstavila
pri
vratih
,
kot
da
se
boji
stopiti
naprej
;
Henrik
se
je
ozrl
,
ko
je
čul
njen
prihod
,
a
ko
jo
je
zagledal
,
se
je
obrnil
in
nadaljeval
s
čitanjem
.
Tedaj
se
pa
Mary
ni
mogla
več
premagovati
,
čut
varane
udanosti
,
izgubljene
ljubezni
,
obup
nad
prihodnostjo
se
jo
je
polastil
popolnoma
,
napol
blazna
je
planila
h
Henriku
,
objela
ga
,
a
njene
oči
so
se
zalile
s
solzami
...
Henrik
je
začuden
vstal
,
odtegnil
je
svoje
ustni
njenim
poljubom
in
odvil
njene
roke
raz
svoj
vrat
.
„
Kaj
delaš
vendar
?
“
Mary
pa
ga
je
zopet
objela
,
njena
glava
je
klonila
na
njegove
prsi
...
a
sobo
je
pretresel
obupen
jok
!
Čutila
je
sicer
,
kako
zelo
se
je
ponižala
pred
svojim
soprogom
,
a
drugače
ni
mogla
,
preveč
ga
je
ljubila
,
da
ni
mogla
molče
prenašati
njegov
prezir
...
Dolgo
časa
je
skrivala
v
svoji
duši
te
bolesti
,
skrivala
jih
je
pred
svetom
in
Henrikom
—
a
sedaj
ni
mogla
več
...
Bila
je
prepričana
,
da
jo
ubije
ta
grozna
negotovost
.
„
Henrik
,
povej
mi
,
kaj
sem
Ti
storila
,
da
me
tako
sovražiš
...
ali
te
nisem
ljubila
udano
in
ponižno
...
reci
mi
,
zakaj
me
tako
preziraš
,
zakaj
se
me
izogiblješ
?
Ako
sem
kaj
zakrivila
,
psuj
me
,
tepi
me
,
samo
nikar
me
ne
ubijaj
s
svojim
molkom
!
Ti
ne
veš
,
kako
to
boli
...
Ah
,
koliko
lažje
bi
mi
bilo
,
da
mi
dan
na
dan
očitaš
mojo
krivdo
,
moj
greh
,
samo
ne
trpinči
me
,
ne
ubijaj
me
tako
počasi
s
tako
groznimi
mukami
!
“
Začudeno
je
gledal
Henrik
svojo
ženo
,
ker
take
je
še
ni
videl
nikdar
;
pogledal
ji
je
v
objokane
oči
...
a
spoznal
je
ni
več
...
zdelo
se
mu
je
,
da
v
njegovem
objemu
sloni
popolnoma
tuja
žena
,
ki
se
ga
je
mimogrede
oklenila
...
stresel
je
z
glavo
,
izvil
se
njenemu
objemu
in
jezno
rekel
:
„
Mary
,
ne
delaj
neumnosti
!
“
Mary
sama
ni
vedela
,
kaj
da
počne
,
zgrudila
se
je
pred
njegove
noge
in
se
jih
oklenila
.
Mirno
je
stal
Henrik
pred
njo
in
gledal
nanjo
...
a
njegov
duh
ni
bil
prisoten
...
Krut
in
neusmiljen
je
bil
njega
obraz
...
nič
ljubezni
,
nič
usmiljenja
ni
bilo
v
njem
.
Kakor
mrzel
kip
je
stal
sredi
sobe
...
a
ona
je
ležala
kot
Magdalena
z
razpuščenimi
lasmi
pod
njegovimi
nogami
.
Tiho
je
bilo
naokoli
,
le
njeni
vzdihi
,
pridušen
jok
je
odmeval
...
Tedaj
pa
je
nekdo
potrkal
na
vrata
;
Henrik
ni
hotel
,
da
bi
opazil
kdo
to
neprijetno
situacijo
,
zato
je
šel
sam
do
vrat
ter
jih
odprl
;
zunaj
je
čakal
postrešček
,
ki
mu
je
izročil
pismo
,
ter
odšel
!
Kovač
je
pogledal
na
naslov
in
takoj
spoznal
Eleonorino
pisavo
.
Pogledal
je
Mary
,
ki
je
še
vedno
ležala
na
tleh
...
a
tolažiti
je
ni
hotel
;
ni
ji
hotel
lagati
,
kajti
edine
besede
,
ki
bi
ji
jih
mogel
reči
,
bi
bile
:
Ne
ljubim
te
!
A
tega
ji
ni
hotel
reči
,
ker
je
hotel
,
da
pride
čisto
sama
do
te
zavesti
!
Stopil
je
k
pisalni
mizi
,
mirno
odprl
pismo
,
ter
ga
prebral
:
Dragi
Henrik
!
Čudim
se
,
da
Te
že
dva
dni
ni
k
meni
,
ko
veš
,
kako
nestrpno
Te
pričakujem
!
Zakaj
me
mučiš
?
Ko
dobiš
to
pismo
,
pridi
takoj
k
meni
!
Danes
zvečer
te
upeljeve
z
Magdo
v
našo
družbo
,
a
moram
poprej
še
govoriti
s
Teboj
!
Pričakuje
Te
Tvoja
Eleonora
.
Ko
je
prebral
pismo
,
ga
je
položil
na
pisalno
mizo
,
potem
pa
se
je
hitro
oblekel
.
Niti
pogledal
ni
na
Mary
,
ki
je
ležala
tiho
in
nepremično
na
tleh
!
—
Prižgal
si
je
cigareto
,
dal
klobuk
na
glavo
in
odšel
.
Mary
je
dvignila
glavo
,
ko
so
zaloputnila
za
Henrikom
vrata
...
bila
je
sama
,
čisto
sama
.
In
sedajle
je
občutila
grozo
in
strah
te
osamelosti
;
sedaj
je
šele
spoznala
,
da
je
vse
izgubljeno
...
da
je
bila
zastonj
nje
ljubezen
,
nje
žrtve
...
Vstala
je
...
Njen
pogled
je
splaval
naokoli
po
sobi
,
kot
da
se
poslavlja
od
teh
prostorov
...
in
nehote
je
zagledala
na
mizi
Eleonorino
pismo
.
Ne
iz
radovednosti
,
temveč
ker
se
je
hotela
popolnoma
zagotovo
prepričati
,
kako
je
s
stvarjo
...
malomarno
je
prečitala
te
vrstice
...
sedaj
je
vedela
—
da
je
vsega
konec
!
Stala
je
sredi
sobe
,
njene
oči
so
gledale
brezizrazno
naprej
...
Konec
vsega
...
vse
ubito
,
vse
uničeno
...
Gledala
je
pred
se
in
slike
najhujših
barv
so
bežale
mimo
nje
...
vse
temno
,
povsod
groza
in
strah
...
Obup
in
razočarane
nade
...
vse
to
je
polnilo
njeno
ubito
dušo
...
Življenje
ji
je
postalo
brezpomembno
...
strašni
načrti
so
se
porodili
v
njeni
glavi
...
hotela
je
stopiti
naprej
...
a
v
istem
trenotku
so
jo
zapustile
moči
,
pred
očmi
se
ji
je
stemnilo
,
z
rokami
je
zakrivila
po
zraku
...
omahnila
je
in
padla
po
tleh
...
Tiho
in
mirno
je
bilo
v
sobi
kot
v
grobu
...
nič
ni
motilo
tišine
...
skozi
okno
pa
je
sijalo
solnce
...
veselo
in
zadovoljno
...
Henrik
Kovač
je
odšel
naravnost
k
Eleonori
,
ki
ga
je
že
nestrpno
pričakovala
v
družbi
Magde
in
še
neke
druge
elegantne
mlade
dame
,
ki
mu
jo
je
predstavila
kot
svojo
prijateljico
Vero
Čehovo
.
—
Ni
se
dolgo
obotavljala
,
temveč
je
kar
naravnost
rekla
Kovaču
:
„
Torej
,
gospod
Kovač
,
Vi
ste
mi
obljubili
,
da
sledite
mojemu
vabilu
,
dobro
,
danes
zvečer
,
me
obiščete
,
jaz
Vas
potem
odpeljem
v
našo
družbo
...
“
Ni
še
dobro
končala
Eleonora
svojega
stavka
,
ko
plane
v
sobo
Rene
popolnoma
spehana
...
brez
pozdrava
,
skoči
h
Henriku
in
mu
zakliče
:
„
Henrik
,
tvoja
soproga
je
nevarno
obolela
,
nezavestno
so
našli
v
tvoji
sobi
...
“
Niso
se
navzoči
začudili
toliko
ti
novici
,
kot
mirnosti
in
hladnokrvnosti
Henrikovi
.
Niti
ena
mišica
se
ni
zganila
na
njegovem
obrazu
,
naklonil
se
je
navzočim
damam
ter
rekel
:
„
Zvečer
na
svidenje
,
moje
dame
!
Gospodična
Eleonora
pričakujte
me
,
jaz
pridem
gotovo
!
“
Ponudil
je
roko
svoji
sestri
in
odšla
sta
iz
sobe
...
Šele
na
ulici
je
vprašala
Rene
brata
:
„
Kaj
si
imel
s
svojo
ženo
?
“
Mirno
je
odgovoril
Kovač
:
„
Kaj
se
je
zgodilo
.
Kako
si
prišla
v
moje
stanovanje
?
“
„
Dasi
si
mi
takorekoč
pokazal
vrata
,
vendar
sem
se
hotela
posvetovati
s
teboj
glede
svoje
poroke
,
ko
sem
prišla
v
tvojo
sobo
,
našla
sem
na
tleh
tvojo
sestro
onesveščeno
;
močila
sem
jo
z
vodo
,
da
se
je
zavedla
...
a
tako
napolblazne
so
bile
njene
oči
,
a
njene
ustne
so
šepetale
tvoje
ime
!
Takoj
sem
jo
spravila
v
posteljo
,
poklicala
zdravnika
;
ko
je
ta
prišel
,
sem
takoj
odšla
po
te
,
ker
sem
prečitala
pismo
,
ki
si
ga
pustil
na
svoji
pisalni
mizi
!
“
Henrik
je
molčal
,
ničesar
ni
odgovoril
.
Tiho
je
šel
poleg
Rene
v
svoje
stanovanje
.
Ko
sta
stopila
v
sobo
nesrečne
soproge
,
je
stal
zdravnik
poleg
njene
postelje
.
Kovač
je
stopil
k
njemu
in
ga
vprašal
,
kako
je
z
njegovo
ženo
.
Zdravnik
ga
je
pomenljivo
pogledal
in
rekel
:
„
Ta
napad
,
ki
se
mi
zdi
precej
histerične
narave
,
je
posledica
velike
duševne
razburjenosti
...
a
mislim
,
da
bo
stvar
srečno
prešla
.
“
Kovač
je
stopil
k
postelji
in
pogledal
svojo
ženo
,
ki
je
v
tem
trenotku
odprla
svoje
oči
...
iz
ust
se
ji
je
izvil
hripav
nerazumljiv
glas
,
po
vsem
telesu
se
je
stresla
...
njene
ustne
so
se
komaj
vidno
premikale
...
Henrik
je
dobro
vedel
da
stoji
pred
žrtvijo
lastnega
egoizma
...
a
vendar
niti
v
tem
trenotku
ni
občutil
v
svoji
duši
ljubezni
...
Mary
mu
je
bila
popolnoma
tuja
.
Rene
je
opazovala
oddaleč
ta
prizor
;
in
neko
tiho
zadovoljstvo
je
napolnilo
njeno
dušo
!
Maščevalnost
usode
!
Nad
Henrikom
se
je
kruto
maščevalo
vse
to
,
kar
je
očital
nji
...
Življenje
je
zahtevalo
tudi
od
njega
onih
velikih
žrtev
!
Zdravnik
se
je
kmalu
poslovil
in
obljubil
je
,
da
pride
skoro
pogledat
;
naročil
je
za
bolnico
popolen
mir
...
Tudi
Rene
ni
mogla
dolgo
vztrajati
v
sobi
,
kjer
je
kraljeval
mir
...
odšla
je
in
pri
slovesu
rekla
bratu
:
„
Mogoče
se
danes
še
kaj
vidiva
...
“
Kovač
je
ostal
sam
!
Na
postelji
pred
njim
je
ležala
njegova
soproga
,
bitje
,
ki
ga
je
neskončno
ljubilo
,
ki
ga
je
spremljalo
v
hudih
in
veselih
trenotkih
...
a
on
jo
je
pahnil
od
sebe
,
pahnil
jo
je
kot
stvar
,
ki
ga
ne
potrebuje
več
,
ki
mu
je
napoti
...
Kaj
naj
počne
sedaj
?
Dolgo
časa
ni
premišljeval
,
hitro
se
je
odločil
,
napisal
je
pismo
,
ki
ga
je
takoj
poslal
v
bolnišnico
,
ki
je
iz
nje
pozval
usmiljenko
.
Ko
je
ta
prišla
,
priporočil
ji
je
v
skrb
svojo
soprogo
in
odšel
v
svojo
sobo
...
A
tudi
tukaj
ni
dolgo
vzdržal
.
Gledal
je
nekaj
časa
skozi
okno
,
a
tako
grozno
plašno
in
dolgočasno
se
mu
je
zdelo
v
sobi
,
da
je
odšel
v
mesto
.
Ponosen
in
samozavesten
kot
vedno
je
bil
njega
korak
...
on
ni
čutil
nesreče
,
ki
se
je
zgodila
v
njegovem
domu
,
ko
njegova
nesrečna
žena
vzdihuje
in
koprni
za
njim
!
Mrzlo
in
kamenito
je
bilo
njegovo
srce
...
a
sam
se
ni
mogel
zavedati
,
da
so
ga
potegnile
iz
objema
ljubeče
soproge
demonske
roke
rafiniranih
žensk
.
In
zopet
se
je
razgrnila
noč
nad
Rožnikom
,
lahko
in
počasi
je
prihajala
,
zaželjena
in
pričakovana
kot
prijateljica
,
kot
gost
...
In
ko
so
zadrhtela
drevesa
v
lahnem
večernem
vetru
,
ko
je
porosila
rosa
veje
in
temni
mah
,
zakoprnela
so
po
miru
in
sreči
tisoča
in
tisoča
srca
.
Kako
krasna
in
sanjava
je
taka
noč
človeku
,
ki
gre
z
obupom
v
duši
skozi
njo
,
a
povsod
ga
obdaja
mir
,
zadovoljnost
.
In
nehote
se
mu
prebude
nove
,
močne
misli
,
strah
zginja
...
v
tihi
in
sentimentalni
noči
se
vračajo
spomini
,
lepi
nežni
,
pomlad
,
mladost
,
življenje
vstaja
pred
našimi
očmi
,
kakor
odsevi
bledih
luninih
žarkov
,
prihajajo
ti
spomini
in
osrečujejo
človeka
...
In
vendar
tako
naglo
mine
ta
noč
...
pride
jutro
,
strah
in
obup
...
Proti
večeru
se
je
prebudila
Mary
,
ozrla
se
je
naokoli
,
a
vse
se
ji
je
zdelo
tako
tuje
,
tako
neznano
...
zagledala
je
usmiljenko
,
ki
je
sedela
ob
njeni
postelji
in
njene
ustne
so
zašepetale
:
„
Zakaj
ste
tukaj
?
“
Udano
ji
je
odgovorila
usmiljenka
:
„
Vaš
gospod
soprog
me
je
pozval
.
“
Ko
je
Mary
čula
imenovati
svojega
soproga
,
spomnila
se
je
naenkrat
vsega
,
kar
se
je
zgodilo
;
ustrašila
se
je
tega
,
ker
tako
grozni
so
bili
ti
dogodki
...
globok
vzdih
se
je
izvil
njenim
prsom
,
in
vprašala
je
usmiljenko
:
„
Kje
je
moj
soprog
?
“
„
Ne
vem
,
po
mojem
prihodu
je
odšel
,
a
se
dozdaj
še
ni
vrnil
!
“
Mary
je
umolknila
,
zaprla
je
oči
...
a
njene
misli
so
plavale
v
preteklost
...
v
minolo
srečo
...
In
vsa
sreča
,
dnevi
ljubezni
so
se
vrstili
pred
njenimi
očmi
,
in
srečna
je
bila
v
tem
trenotku
,
ni
več
mislila
na
grozno
prevarano
sedanjost
...
vse
njeno
življenje
se
je
osredotočilo
v
njeni
preteklosti
...
Ko
je
zopet
odprla
oči
,
se
je
začudila
,
zakaj
je
pravzaprav
usmiljenka
tukaj
.
Saj
ni
prav
nič
bolna
!
Ako
so
se
je
v
onem
groznem
trenotku
polastile
slabosti
,
bilo
je
čisto
naravno
,
saj
njena
narava
je
tako
slabotna
!
Kot
,
da
bi
ji
ne
bilo
ničesar
,
skočila
je
elastično
kot
vedno
iz
postelje
,
da
je
usmiljenka
prestrašeno
vstala
in
se
začudila
.
„
Milostljiva
.
Kaj
vendar
delate
?
“
Mary
se
je
zasmejala
:
„
Saj
sem
vendar
popolnoma
zdrava
,
le
poglejte
,
prav
nič
mi
ni
...
“
Sama
se
je
začela
oblačiti
,
niti
tega
ni
hotela
,
da
bi
ji
usmiljenka
pomagala
...
nobene
slabosti
,
nobene
utrujenosti
ni
čutila
v
svojih
udih
,
tako
čvrsta
in
zdrava
je
bila
!
V
tem
je
prišel
tudi
zdravnik
,
ki
je
preiskal
Mary
in
konštatiral
,
da
prejšnji
napad
ni
pustil
nikakih
posledic
,
da
je
bil
le
mimogrede
.
Zato
je
tudi
lahko
zadovoljil
želji
gospe
Mary
,
da
je
usmiljenka
odšla
,
ker
je
hotela
ostati
sama
,
češ
,
da
mora
govoriti
s
svojim
soprogom
...
Skupno
sta
odšla
usmiljenka
in
zdravnik
...
Mary
je
ostala
sama
v
sobi
.
Skozi
odprta
okna
se
je
kradel
lahen
polumrak
,
ki
se
je
razgrinjal
naokoli
...
Iz
ulice
doli
pod
oknom
pa
se
je
slišalo
glasno
govorjenje
,
smeh
in
včasi
oddaljeno
petje
...
Mary
je
sedla
na
divan
,
roke
so
ji
omahnile
in
oči
je
zaprla
;
kot
mramornat
kip
je
sedela
tu
v
tihem
mraku
in
mislila
...
Kakor
blisk
so
nastajale
v
njeni
glavni
misli
...
nove
in
doslej
neznane
...
zavedla
se
je
popolnoma
svojega
položaja
,
sama
,
zapuščena
...
Kaj
naj
dela
?
Ali
naj
še
nadalje
živi
ob
strani
moža
,
ki
je
ne
ljubi
;
ali
naj
trpi
in
joče
ob
pogledu
na
njega
,
ki
jo
je
pahnil
od
sebe
,
da
je
mogel
objeti
drugo
?
Ne
tega
ne
more
!
Preveč
še
vedno
ljubi
Henrika
,
da
bi
ga
mogla
gledati
,
kako
jo
prezira
,
da
bi
morala
dan
na
dan
občutiti
njegovo
sovraštvo
!
In
kako
bi
mogla
živeti
v
vedni
misli
:
nikdar
več
se
ne
povrne
moja
sreča
!
Zmračilo
se
je
popolnoma
...
in
z
nočjo
so
prišli
tudi
strahovi
...
plazili
so
se
k
nji
in
jo
obdali
od
vseh
strani
...
Sama
,
zapuščena
?
Ali
naj
se
vrne
v
Pariz
...
ali
naj
stopi
zopet
na
ulico
...
ali
naj
se
pridruži
onim
,
ki
se
jih
je
dozdaj
izogibala
,
ki
jih
je
dozdaj
zaničevala
...
Ali
naj
hodi
po
ulicah
v
temnih
nočeh
,
ali
naj
v
strasteh
,
nepokojnem
,
razbrzdanem
življenju
ubije
in
s
silo
zatre
v
sebi
vse
one
spomine
nepozabne
preteklosti
...
ali
bi
mogla
storiti
to
?
Ne
!
Preveč
je
spoštovala
sveti
čut
ljubezni
,
ki
je
doslej
vodil
vse
njeno
življenje
...
ljubila
je
samo
Henrika
...
a
sedaj
naj
bi
prodajala
to
svojo
ljubezen
drugim
...
neznanim
?
In
kaj
naj
stori
?
Misli
,
ki
se
je
je
polastila
takoj
,
ko
je
prebrala
Eleonorino
pismo
,
se
je
polagoma
popolnoma
privadila
...
ni
ji
bila
več
strašna
in
grozna
...
ta
misel
ji
je
bila
edini
izhod
iz
težkega
položaja
!
Zakaj
naj
bi
trpela
pod
udarci
in
bremenom
žalostne
bodočnosti
,
ki
je
ni
treba
doživeti
!
Njeno
življenje
naj
se
konča
s
srečno
preteklostjo
...
današnji
dan
,
današnje
njeno
spoznanje
naj
bo
v
njenem
življenju
kamen
mejnik
,
ki
ga
ne
prekorači
nikdar
njena
noga
!
Vstala
je
,
šla
k
oknu
ter
pogledala
na
ulico
...
in
naj
se
dvigne
ter
strmoglavi
na
kameniti
tlak
?
Ali
naj
tako
konča
njeno
življenje
?
Stala
je
pri
oknu
in
gledala
na
ulico
...
a
vsi
ljudje
,
ki
so
hodili
mimo
,
so
ji
bili
tuji
,
neznani
!
Še
bolj
samo
in
zapuščeno
se
je
čutila
v
teh
trenotkih
...
Saj
poprej
je
vedno
upala
na
Henrika
...
on
je
bil
nji
,
slabotni
ženi
čvrsta
opora
...
A
zdaj
jo
je
zapustil
!
Zapustil
in
nikdar
več
se
ne
vrne
...
umrl
je
...
umrl
za
njo
s
svojo
ljubeznijo
!
In
vprašala
se
je
:
Zakaj
vse
to
?
Ali
ga
nisem
ljubila
?
Odgovoriti
si
ni
mogla
,
tako
je
bila
svesta
svoje
nedolžnosti
!
Saj
ni
imel
nikdar
povoda
,
da
bi
sumnjal
o
nji
in
njeni
ljubezni
,
zvestobi
?
Mogoče
mu
ni
mogla
podariti
,
žrtvovati
te
svoje
ljubezni
tako
,
kot
si
je
želel
on
...
mogoče
je
bilo
v
ti
njeni
ljubezni
res
preveč
udanosti
,
sužnosti
žene
proti
možu
?
Mogoče
njena
mirna
,
tiha
narava
ni
mogla
v
Henriku
prebuditi
onih
hrepenenj
,
ki
dvigajo
umetnika
;
mogoče
mu
njena
udanost
ni
mogla
udahniti
onih
velikih
inspiracij
...
Mogoče
jo
je
zato
pahnil
od
sebe
—
ker
je
našel
ženo
,
drugo
ženo
,
ki
je
v
nji
našel
vse
to
,
kar
mu
ona
ni
mogla
dati
,
dasi
bi
mu
hotela
v
vsem
streči
!
In
naenkrat
se
je
je
polastila
grozna
misel
...
Zdelo
se
ji
je
,
da
vidi
Henrika
,
kako
objemlje
drugo
,
kako
vživa
vse
to
,
kar
je
zaman
iskal
pri
nji
...
Prepričana
je
bila
,
da
je
on
sedaj
,
ako
bi
stopila
med
njega
in
njo
,
ne
bi
poznal
več
,
da
bi
jo
vprašal
s
začudenim
pogledom
,
kaj
hočeš
,
kaj
iščeš
tukaj
?
Jaz
te
ne
poznam
več
,
jaz
te
nisem
sploh
poznal
nikdar
...
Zakaj
si
stopila
na
pot
mojega
življenja
,
zakaj
si
zaustavila
moj
korak
?
Ali
naj
maščuje
svojo
prevarano
ljubezen
,
svoje
uničeno
življenje
...
zakaj
trpi
ona
sama
?
Saj
ona
ni
kriva
...
zakaj
naj
bi
torej
trpela
sama
?
Ali
naj
stopi
pred
njega
in
mu
reče
:
jaz
sem
tvoja
usoda
!
Grešil
,
grozno
grešil
si
nad
menoj
,
uničil
si
mojo
srečo
,
ubil
moje
življenje
—
a
vedi
uničeno
življenje
se
kaznuje
s
smrtjo
...
Ali
naj
mu
to
reče
?
Ne
,
tega
ne
bi
mogla
,
preveč
ga
je
še
vedno
ljubila
,
dasi
je
vedela
,
da
je
za
njo
izgubljen
...
Skozi
okno
se
je
zaslišalo
igranje
na
glasoviru
...
tihi
,
sentimentalni
akordi
,
kot
mehka
zaljubljana
pesem
so
prodirali
noč
in
plavali
do
njenih
ušes
...
poslušala
je
te
glasove
...
nekako
pomirile
so
jo
te
melodije
,
ki
so
tako
blagodejno
vplivale
na
njeno
dušo
!
Kot
da
bi
gledala
v
njih
svojo
nekdanjo
srečo
...
a
polagoma
so
se
razblinjale
te
melodije
v
divje
,
strastne
in
raztrgane
akorde
,
ki
so
tako
čudno
zveneli
v
nočni
tišini
...
In
naenkrat
en
mogočen
disakord
,
da
se
je
Mary
zdelo
,
da
vidi
in
sliši
,
kako
so
zadrhtele
in
popokale
strune
...
potem
pa
je
bilo
zopet
vse
tiho
in
mirno
!
Nobene
pesni
,
nobene
sentimentalne
melodije
ni
bilo
več
slišati
...
mrtvaški
mir
se
je
razširjal
naokoli
...
Postalo
jo
je
strah
,
stekla
je
do
vrat
in
jih
zaklenila
...
potem
pa
je
zaprla
okna
in
spustila
zavese
...
Prižgala
je
plinove
svetilke
in
sedla
k
mizi
;
hotela
je
čitati
,
prebrala
je
res
par
strani
—
a
takoj
je
vrgla
knjigo
od
sebe
,
naslonila
glavo
na
roke
in
se
zamislila
...
gledala
je
pred
sabo
plinovo
svetilko
,
ki
je
gorela
mirno
in
svetlo
...
in
takrat
ji
je
šinila
v
glavo
nova
misel
...
Spomnila
se
je
neke
svoje
prijateljice
iz
pariške
ulice
,
skoro
vedno
sta
bili
skupaj
...
a
nazadnje
sta
se
vendarle
ločili
.
Mary
je
našla
svojega
Henrika
,
a
njena
prijateljica
je
šla
naprej
skozi
življenje
in
padla
je
...
Mary
jo
je
zgrešila
,
nikdar
ni
ničesar
več
slišala
o
nji
...
Nekega
dne
pa
je
dobila
obvestilo
,
da
leži
na
smrt
bolna
v
bolnišnici
!
Takoj
jo
je
šla
obiskat
in
tu
je
zvedela
,
da
je
obupala
popolnoma
in
hotela
storiti
konec
vsemu
...
V
svojem
stanovanju
je
odvila
plinove
svetilke
in
čakala
smrti
,
a
pravočasno
so
zapazili
njeno
nakano
in
onesvestlo
,
napol
mrtvo
prenesli
v
bolnišnico
...
Pripovedovala
ji
je
nesrečna
prijateljica
,
kako
krasni
so
bili
oni
trenotki
,
ko
je
udihavala
smrt
...
Vsi
najlepši
momenti
njenega
življenja
so
se
še
enkrat
pojavili
pred
njo
,
a
ona
jih
je
preživela
še
enkrat
...
in
kakor
v
lahnem
polsnu
je
preživela
še
enkrat
vso
srečo
svoje
mladosti
...
dokler
ni
potem
zaspala
mirno
in
tiho
,
kot
da
ji
je
klonila
glava
na
prsi
ljubčka
,
ki
ji
je
s
poljubi
zatisnil
trudne
oči
...
in
tako
grozno
ji
je
bilo
razočaranje
,
ko
se
je
osvestila
v
bolnišnici
,
ko
se
je
zavedla
,
da
so
bile
le
sanje
,
sanje
umirajočega
življenja
...
Rekla
ji
je
,
da
so
bili
to
najlepši
trenutki
njenega
življenja
...
In
ako
sedaj
ozdravi
...
zato
še
enkrat
stori
isto
,
ker
njeno
življenje
je
strto
in
uničeno
...
a
tega
srečnega
trenotka
ni
doživela
;
v
bolnišnici
jo
je
premagala
bolezen
pariških
ulic
,
in
v
rokah
Mary
je
izdihnila
...
Na
to
svojo
nesrečno
prijateljico
se
je
spomnila
Mary
,
delj
ko
je
mislila
na
njo
,
bolj
se
je
v
nji
porajala
odločilna
misel
,
stori
tudi
ti
isto
...
preživi
še
ti
enkrat
vso
srečo
svoje
mladosti
...
saj
tako
kratka
je
bila
...
zdaj
se
ti
izgublja
v
strašni
bodočnosti
.
Trdno
odločena
je
vstala
...
stopila
je
parkrat
gorindol
po
sobi
...
vstavila
se
je
pred
svojo
mizo
in
na
nji
zagledala
Henrikovo
sliko
...
svoje
oči
je
uprla
vanj
...
kot
da
hoče
še
enkrat
vprašati
:
Henrik
,
ali
je
res
vse
končano
,
vse
izgubljeno
?
Dolgo
je
opazovala
njegovo
sliko
...
a
njene
poteze
so
ostale
trde
in
neizprosne
...
saj
ako
bi
bil
Henrik
res
tam
,
tukaj
...
tudi
on
ji
ne
bi
odgovoril
,
tudi
njegov
obraz
bi
bil
resen
...
in
prepir
,
zaničevanje
,
sovraštvo
bi
brala
v
njih
!
Smrt
,
ki
je
stala
pred
njenimi
duševnimi
očmi
se
ji
je
zazdela
naenkrat
tako
lepa
in
vabljiva
...
Zdelo
se
ji
je
da
čuje
okoli
sebe
tihe
,
zapeljive
glasove
,
ki
ji
šepečejo
s
tajinstvenim
glasom
:
zakaj
živiš
,
zakaj
se
mučiš
...
le
en
korak
,
pogumen
in
ponosen
in
konec
je
vsega
trpljenja
,
vsega
obupa
!
Da
,
tako
stori
...
Ali
svetu
ne
sme
pokazati
,
da
je
umrla
iz
obupa
,
iz
strahu
,
mirno
hoče
dočakati
svoje
smrti
...
kot
junakinja
,
zmagovalka
...
Odprla
je
omaro
s
svojim
oblekami
in
izbrala
si
je
belo
svileno
haljo
,
ravno
ono
,
ki
je
Henriku
najbolj
ugajala
,
hitro
jo
je
oblekla
,
razpustila
si
svoje
črne
lase
,
ki
so
ji
obkrožili
bledi
obraz
...
v
lase
pa
si
je
zataknila
rože
...
Kot
nevesta
,
ki
pričakuje
svojega
ženina
,
je
stala
sredi
sobe
...
a
njen
obraz
je
bil
miren
...
Bila
je
tot
Belkissa
,
ko
je
čakala
kralja
Salomona
...
da
jo
reši
,
da
ji
zašepeta
sladke
besede
...
bodi
moja
...
Zdelo
se
ji
je
kakor
onega
dne
,
ko
je
prvikrat
stopila
v
Henrikov
dom
,
kot
njegova
žena
...
ko
jo
je
objel
in
privil
k
sebi
ter
vskliknil
:
Mary
,
ti
si
moja
sreča
,
moje
življenje
,
moja
umetnost
...
Tako
mirna
in
hladnokrvna
je
bila
...
ni
mogla
niti
pomisliti
,
da
se
približuje
zadnji
trenutek
njenega
življenja
...
da
jo
skoro
objame
večna
noč
...
smrt
...
da
skoro
nastopi
pot
...
ki
nima
konca
,
ki
ji
ni
vrnitve
...
Stopila
je
k
oknu
in
odgrnila
zastore
,
nato
pa
je
ugasnila
svetilke
...
Iz
ulice
doli
je
prihajala
lahna
svetloba
,
da
je
nastal
v
sobi
prijeten
polumrak
...
natanko
je
mogla
razločevati
vse
stvari
...
svojo
malo
mizo
je
pristavila
bliže
k
oknu
,
na
njo
pa
je
postavi
Henrikovo
sliko
,
da
je
mogla
videti
poteze
njegovega
obraza
...
Iz
vaz
je
vzela
šopke
cvetic
in
jih
v
neredu
pometala
po
mizici
...
Nato
je
še
enkrat
šla
v
Henrikovo
sobo
,
hotela
mu
je
napisati
kratko
pismo
...
a
v
zadnjem
trenutku
se
je
premislila
,
vprašala
se
je
,
kaj
in
zakaj
naj
mu
pišem
...
on
me
pozna
več
...
smejal
bi
se
mojim
besedam
...
a
ona
noče
tega
!
—
Ako
se
je
dosedaj
vedno
poniževala
pred
njim
,
ako
ga
je
ljubila
z
vso
udanostjo
,
ki
je
nedostojna
moderne
žene
...
v
trenutku
,
ko
se
poslavlja
zavedno
od
njega
,
hoče
biti
ponosna
.
Odšla
je
nazaj
v
sobo
...
niti
najmanjši
trenotek
se
ni
obotavljala
,
z
mirno
roko
je
odvila
plinove
svetilke
...
Nato
pa
je
legla
na
divan
,
podložila
roke
pod
glavo
in
se
ozrla
proti
mizici
,
ki
je
na
nji
stala
Henrikova
slika
...
Nepremično
je
gledala
vanjo
ter
čakala
,
čakala
...
Tajinstvena
tišina
je
vladala
v
sobi
...
začetkoma
se
je
slišalo
tanko
in
hitro
sikanje
plina
,
ki
je
uhajal
ven
...
a
Mary
tega
ni
slišala
...
Neka
prijetna
atmosfera
je
zavladali
naokoli
in
Mary
se
je
zdelo
,
da
udihava
neko
novo
prijetno
m
opojno
ozračje
...
ničesar
ni
mislila
,
ležala
je
na
divanu
kot
one
dni
v
Parizu
,
ko
je
čakala
včasi
proti
večeru
Henrika
,
ko
se
je
vračal
iz
svojega
ateljea
...
In
naenkrat
se
ji
je
zazdelo
,
da
je
doma
v
Parizu
,
čaka
pri
oknu
in
zagleda
Henrika
,
ki
jo
iz
ulice
veselo
pozdravlja
...
ona
mu
teče
naproti
po
stopnicah
,
on
pa
jo
dvigne
na
svoje
roke
in
jo
kot
otroka
nese
v
sobo
.
Tam
pa
ji
pripoveduje
o
svojih
novih
delih
,
o
svojih
velikih
načrtih
...
ona
pa
ga
posluša
zvesto
in
se
ž
njim
veseli
njegove
sreče
,
njegove
slave
...
In
zopet
se
ji
je
zazdelo
,
da
tava
kot
mlada
zapuščena
grizeta
po
pariških
ulicah
;
vabijo
jo
in
kličejo
,
a
ona
se
ne
ozre
...
naprej
gre
in
sreča
Henrika
,
ki
ji
je
podal
roko
in
jo
peljal
iz
temnih
ulic
ven
iz
mesta
tja
v
lepo
prosto
in
svobodno
naravo
...
in
ona
je
udihavala
tam
zunaj
svež
in
opojen
zrak
...
Tako
zdravo
in
močno
se
je
počutila
takrat
ob
Henrikovi
strani
...
solnce
,
zlato
solnce
je
sijalo
nad
njimi
.
Ko
se
je
vila
pred
njima
pot
kot
srebrn
trak
...
a
naenkrat
se
je
zoblačilo
nebo
,
temni
oblaki
so
zakrili
solnce
,
temna
noč
se
je
razprostirala
okoli
nje
;
in
v
ti
temi
je
tavala
po
pariških
ulicah
,
sama
in
zapuščena
,
njen
korak
je
bil
slab
in
negotov
,
glava
ji
je
sklonila
,
noge
so
ji
opešale
...
pred
veliko
,
razsvetljeno
palačo
se
je
zgrudila
na
stopnice
...
In
mimo
nje
je
vršelo
življenje
,
divje
in
razposajeno
,
smeh
in
veselje
,
vabljive
pesmi
,
a
ona
ni
mogla
planiti
v
to
vrvenje
—
roke
so
ji
omahnile
...
in
zagledala
je
,
kako
se
bližajo
strahovi
,
kako
se
zgrinjajo
okoli
nje
...
kakor
temna
,
neprozorna
megla
...
a
naenkrat
so
to
meglo
razsvetlili
svetli
solnčni
žarki
...
in
pred
njo
je
stal
Henrik
,
dvignil
jo
je
na
svoje
roke
in
nesel
v
svoj
dom
...
tam
jo
je
pa
položil
med
cvetje
...
Sklonil
se
je
k
nji
in
jo
poljuboval
...
pripovedoval
in
govoril
ji
je
o
sreči
,
ljubezni
...
ona
pa
se
mu
je
smejala
...
veselila
se
svoje
in
njegove
sreče
...
Svetlo
solnce
jih
je
obsijavalo
z
opojno
in
mehko
svetlobo
...
A
zopet
naenkrat
je
zagledala
,
kako
se
je
stemnilo
za
njegovim
hrbtom
...
in
iz
teme
so
se
prikazale
lepe
roke
,
ki
so
se
stegovale
po
njem
—
zagledala
je
lepe
obraze
demondkinj
razgaljene
,
gole
prsi
,
vabeče
in
proseče
glasove
...
Ustrašila
se
je
...
trdno
se
je
oklenila
Henrika
...
A
tako
slabe
so
postale
zopet
njene
roke
...
niti
dvigniti
jih
ni
mogla
več
...
a
omahnile
so
ji
nazaj
...
a
one
roke
,
ki
so
se
stegovale
iz
teme
,
so
oklenile
Henrika
...
neznani
obrazi
so
se
sklanjali
k
njemu
...
in
ga
zakrivali
z
dolgimi
črnimi
lasmi
...
Nepopisne
bolečine
je
začutila
po
vsem
telesu
...
morala
je
zapreti
oči
...
Naenkrat
pa
je
čula
glasbo
,
petje
...
pogledala
je
naokoli
in
zagledala
je
Henrika
,
ko
je
sedel
v
objemu
mlade
,
krasne
deklice
,
ki
ga
je
objemala
in
poljubovala
,
okoli
njih
pa
so
plesale
divji
ples
bahantinje
...
Henrik
pa
se
je
smejal
,
pel
in
poljuboval
—
groza
je
pretresla
Mary
...
A
naenkrat
je
zopet
izginila
ta
slika
in
videlo
se
ji
je
,
da
tava
po
neizmerni
planjavi
...
ki
ji
ni
nikjer
konca
...
nikjer
pričetka
...
Kot
ranjena
gazela
je
bežala
naprej
...
a
naenkrat
so
ji
začele
zastajati
noge
,
vedno
globlje
in
globlje
so
se
ji
udirale
...
zašla
je
v
močvirje
...
hotela
je
nazaj
,
a
ni
mogla
,
niti
koraka
ni
mogla
več
napraviti
...
A
noge
so
se
ji
vedno
bolj
udirale
...
čula
je
grglanje
vode
...
ki
je
prikipevala
od
vseh
strani
...
čula
je
oddaljeno
šumenje
valov
,
ki
so
se
vedno
bolj
približevali
...
Zgrinjali
so
jo
od
vseh
strani
,
začelo
jo
je
dušiti
,
a
ni
si
mogla
več
pomagati
...
Dozdaj
je
kakor
mrtva
ležala
na
divanu
...
a
naenkrat
se
je
začela
nemirno
gibati
...
odprla
je
oči
in
prvi
njen
pogled
je
splaval
k
Henrikovi
sliki
,
a
zdelo
se
ji
je
,
da
so
poteze
njegovega
obraza
še
veliko
bolj
trde
,
neizprosne
.
V
tem
trenotku
pa
se
je
zavedla
tudi
svojega
dejanja
...
zbrala
je
svoje
zadnje
moči
in
planila
po
konci
...
ali
komaj
je
vstala
...
zapustile
so
jo
moči
...
omahnila
je
nazaj
...
Njeno
telo
je
zadrhtelo
...
roke
so
se
razkrile
...
iz
grla
se
ji
je
izvil
prestrašen
vsklik
...
nato
pa
ji
je
omahnila
glava
...
ustnice
so
posinele
...
oči
se
udrle
...
še
komaj
viden
stres
...
in
končano
je
bilo
...
Tiho
kot
v
grobu
je
bilo
v
sobi
...
čulo
se
je
samo
prasketanje
plina
,
ki
je
napolnjeval
sobo
...
Na
divanu
pa
je
ležala
mrtva
Mary
.
Ko
je
odšel
Henrik
Kovač
od
doma
,
kjer
je
zapustil
svojo
bolno
soprogo
,
sprehajal
se
je
nekaj
časa
po
mestu
,
a
nekako
truden
in
negotov
je
bil
njegov
korak
...
večkrat
se
je
za
hip
ustavil
sredi
ulice
in
se
ozrl
,
hotel
se
je
vrniti
domov
;
nek
strah
,
neznane
slutnje
so
se
porodile
v
njegovi
duši
;
nehote
je
pomislil
na
svojo
Mary
...
Dolgočasno
mu
je
bilo
zunaj
na
ulici
,
zato
je
stopil
v
prvo
kavarno
in
pazno
,
da
bi
ga
kdo
ne
zagledal
,
sedel
k
oknu
.
Hotel
je
ostati
sam
.
Ni
se
zmenil
za
časopise
in
ljudi
,
ki
so
ga
opazovali
,
naslonil
je
svojo
glavo
na
roke
in
se
zamislil
...
Korak
,
ki
ga
je
pravkar
naredil
,
se
mu
ni
zdel
prav
nič
nenaraven
,
bil
mu
je
posledica
nekega
notranjega
duševnega
prevrata
,
ki
se
je
ravnokar
odigral
v
njem
.
Priznati
si
je
moral
enoličnost
svojega
dosedanjega
življenja
;
kolikokrat
se
je
zgodilo
,
ko
je
že
hodil
po
Parizu
,
da
je
dobil
primerne
motive
in
pokrajine
,
a
manjkalo
mu
je
ideje
...
in
to
pomanjkanje
idej
je
pripisoval
sedaj
svojemu
idiličnemu
življenju
...
V
sebi
je
čutil
dovolj
moči
,
duhovite
impresije
,
moderne
inspiracije
,
a
vse
to
mu
ni
dosti
pomagalo
...
manjkalo
mu
je
izrazitosti
in
poleta
.
Zato
je
moral
delati
tudi
tako
počasi
,
ker
kot
umetnik
se
ni
hotel
pokazati
svetu
tako
neznatnega
,
kot
se
je
zdel
samemu
sebi
.
V
Mary
je
sedaj
videl
edini
vzrok
svoje
malenkostnosti
!
Kaj
je
žena
?
Ali
ni
ona
inspiracija
umetniku
,
impulz
vsemu
duševnemu
delu
človeštva
?
Ali
ni
žena
v
človeku
neka
kinetična
energija
,
ki
drži
njegove
mišice
in
živce
v
vedni
napetosti
?
In
,
žena
se
mora
zavedati
teh
svojih
naravnih
sil
,
ona
mora
žnjimi
delovati
na
svojo
okolico
.
Stari
filozofi
so
nekoč
trdili
,
da
je
glad
ona
prasila
,
ki
vodi
človeštvo
do
dela
in
vstrajnosti
,
da
je
glad
ona
absolutna
moč
,
ki
na
nji
temelji
stavba
vsega
kulturnega
in
političnega
dela
,
da
je
glad
središče
,
ki
izhaja
iz
njega
zgodovinski
razvoj
človeštva
.
To
so
trdili
stari
filozofi
,
ki
so
opazovali
svet
in
življenje
le
raz
svoje
strogo
znanstveno
stališče
...
a
umetnik
bi
postavil
k
ti
prašili
še
neko
drugo
moč
,
ki
je
popolnoma
enakovrstna
,
ako
še
ne
agilnejša
nego
prva
.
In
ta
prašila
je
ljubezen
!
Seveda
besede
ljubezen
ni
razumeti
v
onem
smislu
zaljubljencev
...
ta
ljubezen
,
ki
koncentrira
svoje
sile
v
ženi
je
psihološka
pojava
seksualne
etike
,
ki
je
bila
in
je
v
zgodovini
vodilni
duh
,
oni
perpetuum
mobile
,
ki
se
zrcali
iz
vsega
delovanja
klasičnega
in
modernega
človeka
.
Seksualna
etika
ne
pozna
greha
,
ona
ne
pozna
nikakih
žrtev
ženske
moškemu
;
ona
ne
pozna
strasti
niti
divjega
spolnega
užitka
...
seksualna
etika
temelji
na
medsebojnem
razumevanju
,
modernih
načelih
;
v
ti
etiki
je
to
,
kar
ljudje
imenujejo
greh
,
molitev
,
veličanstvo
...
Kako
sladka
je
posest
bitja
,
ki
ve
ceniti
svojo
moč
,
ki
zna
delovati
in
uplivati
na
človeka
z
vsemi
priličnimi
močmi
.
Henrik
je
premišljeval
vse
to
,
a
ko
se
je
vprašal
,
ali
sem
jaz
našel
to
v
ženi
...
si
je
odgovoril
:
ne
.
Ničesar
ni
mogel
zapaziti
,
kar
bi
delovalo
nekako
sugerativno
na
njegove
živce
...
Ako
se
je
spominjal
vseh
onih
trenotkov
,
ko
je
bila
Mary
njegova
,
ko
mu
je
darovala
svoje
telo
,
tedaj
je
šele
spoznal
,
kaka
ne
sme
biti
žena
...
Ona
se
mu
je
žrtvovala
za
to
,
ker
je
mislila
,
da
je
to
njena
dolžnost
,
da
je
to
nekaj
naravnega
...
nič
ljubezni
,
nič
veselja
ni
bilo
v
ti
njegovi
žrtvi
!
In
spomnil
se
je
trenotno
na
Eleonoro
,
ki
je
sicer
ni
ljubil
,
ker
je
v
nji
videl
le
demimondkinjo
,
ki
mu
daruje
svoje
telo
le
vsled
svojega
močnega
nagona
brez
vsakih
globokih
čustev
...
Ali
vendar
je
našel
v
Eleonori
več
nego
v
kadarkoli
v
Mary
...
Zato
je
trdno
sklenil
,
da
napravi
vsemu
kar
najprej
konec
;
vedel
je
,
da
je
Mary
opazila
njegovo
rezerviranost
,
da
si
more
razlagati
njegovo
obnašanje
.
Odločil
se
je
,
da
spregovori
z
Mary
končno
besedo
,
da
ji
pove
vse
naravnost
...
Hitro
in
nenadno
sta
se
srečala
v
življenju
,
tako
hitro
se
tudi
ločita
...
on
ostane
še
nekaj
časa
v
Ljubljani
a
ona
naj
se
vrne
v
Pariz
...
skrbeti
hoče
zanjo
,
samo
,
da
se
nikdar
več
ne
vidita
.
Njemu
je
bila
ta
ločitev
popolnoma
lahka
,
zato
je
mislil
,
da
se
tudi
Mary
ne
bo
preveč
razburjala
ker
je
morala
spoznati
,
da
je
njih
skupno
življenje
postalo
nemogoče
...
Zakaj
bi
se
mučila
,
zakaj
naj
bi
ubijala
oba
skupno
življenje
,
ko
živita
oba
lahko
svobodno
,
po
svoji
volji
...
Zunaj
se
je
začelo
mračiti
;
ulice
so
se
začele
polniti
:
in
Henrik
je
skozi
okno
zapazil
mnogo
znanih
obrazov
...
Ravno
pred
oknom
sta
se
ustavili
Magda
Kuhnova
in
Winter
.
Henrik
je
videl
,
kako
mu
je
Magda
pomenljivo
namignila
,
ko
jo
je
pozdravil
...
Pogledal
je
na
uro
,
bilo
je
že
precej
pozno
;
hotel
je
,
predno
je
šel
k
Eleonori
,
domov
,
da
se
preobleče
.
Ko
je
stal
že
pred
svojim
stanovanjem
,
je
obstal
...
premislil
se
je
...
Mary
se
je
gotovo
že
prebudila
;
napram
usmiljenki
pa
ni
hotel
pokazati
razmerja
s
svojo
ženo
...
Obrnil
se
je
in
odšel
nazaj
v
mesto
...
A
vendar
ga
je
neka
neznana
sila
vlekla
nazaj
...
čutil
je
v
svoji
notranjosti
glas
,
ki
mu
je
dokazoval
,
kako
zelo
je
grešil
nad
svojo
ženo
...
vrni
se
,
popravi
krivico
...
Otresel
se
je
teh
neprijetnih
misli
,
ki
se
morejo
prebuditi
le
v
duši
navadnega
človeka
...
Henrik
ni
poznal
nikakega
moralnega
mačka
,
bil
je
prepričan
,
da
je
storil
to
,
kar
je
moral
storiti
!
Bolje
je
za
Mary
in
za
njega
samega
,
da
se
je
zgodilo
to
danes
,
nego
da
bi
odlašal
ta
svoj
korak
za
prihodnje
dni
!
V
tem
je
dospel
do
hiše
,
kjer
je
stanovala
Eleonora
.
Stekel
je
po
stopnicah
navzgor
in
stopil
naravnost
v
njeno
sobo
,
ki
se
je
v
nji
razprostiral
lahen
polumrak
...
Obstal
je
med
vratmi
,
ker
ni
nikogar
zapazil
v
sob
...
a
tedaj
se
je
tam
na
divanu
nekaj
zganilo
in
pritajen
glas
je
zaklical
:
„
Henrik
,
ali
si
Ti
?
“
Henrik
je
takoj
spoznal
Eleonorin
glas
in
planil
je
k
divanu
,
ki
je
na
njem
ležala
Eleonora
,
sklonil
se
je
k
nji
,
ona
pa
ga
je
privila
k
sebi
in
ga
poljubila
:
„
Tako
težko
sem
Te
čakala
,
mislila
sem
že
,
da
ne
prideš
več
!
“
Lahno
se
ji
je
nasmehnil
Henrik
:
„
Obljubil
sem
Ti
,
da
pridem
,
prišel
sem
tudi
!
“
Eleonora
je
vstala
,
spustila
zavese
in
prižgala
električno
luč
...
Na
njenem
obrazu
je
bila
izražena
velika
razburjenost
,
vse
žile
so
bile
močno
napete
;
ko
se
je
oklenila
Henrika
,
je
ta
takoj
spoznal
njene
želje
...
Opazoval
je
njen
bledi
obraz
v
okviru
ogljenočrnih
las
,
njene
ozke
,
rdeče
ustne
,
njene
motne
hrepeneče
oči
,
skozi
globoko
izrezano
bluzo
so
se
dvigale
mlade
,
polne
grudi
...
kot
klasje
na
polju
