napokopališču
.
Martin
Knific
je
namreč
iz
vsega
srca
sovražil
aristokrate
,
pred
katerimi
je
moral
v
uradu
že
toliko
let
pripogibati
hrbet
in
ki
so
ž
njim
ravnali
še
slabše
,
kakor
s
svojimi
slugami
in
še
veliko
slabše
,
kakor
s
svojimi
psi
.
Zato
se
je
Martin
Knific
v
zadetku
kar
najodločneje
uprl
,
da
bi
Helena
šla
obiskat
grofico
Attems
.
Toda
Helena
ga
je
znala
pomiriti
,
češ
,
morda
prinese
to
znanje
kako
korist
očetu
ali
Franeku
,
in
takim
argumentom
mož
ni
znal
kljubovati
ter
se
je
vdal
.
Na
las
je
taka
,
kakor
sem
vam
jo
popisala
,
«
je
rekla
grofica
Lici
zibaje
se
rahlo
na
svojem
pletenem
stolu
.
»
Sicer
jo
bodete
pa
sami
videli
.
Morda
še
danes
.
Neka
slutnja
mi
pravi
,
da
pride
danes
in
moje
slutnje
me
niso
še
nikoli
varale
.
Ta
glava
,
te
oči
in
ti
lasje
—
čudovito
,
vam
rečem
!
Telo
močno
in
krepko
razvito
.
Obleka
beraška
.
Ko
bi
imelo
to
dekle
lepo
obleko
—
knežje
in
grofje
bi
se
zaradi
nje
streljali
.
«
»
Beži
,
beži
,
«
se
je
smejaj
grof
Attems
,
ki
je
ležal
na
pleteni
zofi
in
pušil
iz
debele
pipe
.
»
Prav
čudim
se
,
da
si
ti
tako
navdušena
.
Navadno
imaš
jako
malo
simpatij
za
ženske
.
«
»
Da
,
to
je
res
,
žensk
ne
maram
,
«
je
pritrdila
grofica
Lici
svojemu
možu
.
»
A
v
tem
slučaju
sem
naprava
izjemo
.
Kaj
hočeš
,
v
Ljubljani
je
tako
dolgočasno
,
da
bom
še
umrla
od
tega
dolgega
časa
.
«
Baron
Spinetti
,
ki
je
sedel
kraj
male
mizice
in
pušil
cigareto
,
je
očitajoče
pogledal
grofico
,
kakor
bi
ga
bila
obdolžila
kdo
ve
česa
.
»
A
kdaj
se
vendar
prikaže
ta
čudesna
krasotica
?
«
»
Saj
sem
vam
že
rekla
,
da
najbrže
danes
,
«
je
odgovorila
grofica
.
»
Pričakujem
jo
že
štiri
dni
in
čudim
se
,
da
ni
že
prišla
.
A
morda
misli
,
da
je
zahteva
dobre
vzgoje
priti
na
tako
povabilo
šele
čez
nekaj
dni
.
V
teh
malomeščanskih
krogih
imajo
svojo
posebno
etiketo
in
še
strože
se
je
drže
,
kakor
na
dvoru
.
«
»
Meni
se
pa
zdi
,
da
je
sploh
ne
bo
,
«
je
dejal
grof
Attems
.
»
Tako
preprosto
dekle
izgubi
ves
pogum
,
če
pride
z
visokimi
krogi
v
dotiko
.
«
Grofica
tega
ni
hotela
verjeti
in
je
neprestano
zatrjevala
,
da
pride
Helena
gotovo
in
da
jo
brez
dvoma
le
kaj
posebnega
zadržuje
.
To
se
je
godilo
na
prostornem
hodniku
,
ki
je
spadal
k
stanovanju
grofa
Attemsa
.
Bilo
je
v
sobah
tako
vroče
,
da
je
grof
s
svojo
ženo
po
obedu
navadno
posedal
na
hodniku
.
Tu
se
je
s
črno
kavo
postreglo
znancem
,
ki
so
prišli
po
obedu
na
partijo
pikéja
ali
whista
.
Danes
je
bil
edini
gost
baron
Spinetti
,
ki
je
posebno
pogostoma
prihajal
,
odkar
je
grofica
Lici
ustavila
svoje
popoldanske
sprehode
na
Grad
.
Ker
se
za
napovedani
obisk
hčere
preprostega
kancelista
baron
Spinetti
in
grof
Attems
nista
prav
nič
zanimala
,
dobro
vedoč
,
kako
ekscentrična
in
pristranska
je
grofica
Lici
,
sta
se
začela
pogovarjati
o
drugih
stvareh
,
o
konjih
in
o
vojakih
,
o
pripravljajoči
se
revoluciji
v
Italiji
in
na
Ogrskem
,
o
igri
in
o
gledališču
.
Grofico
Lici
so
taki
pogovori
dolgočasili
.
Naslonila
se
je
na
svoj
gugajoči
se
stol
,
ogledovala
si
skrbno
negovane
nohte
in
se
zatopila
v
svoje
misli
.
Bila
je
nevoljna
,
da
je
prišel
baron
Spinetti
prezgodaj
,
še
predno
je
šel
Attems
z
doma
.
Rada
bi
bila
sama
z
baronom
Spinettijem
.
Ne
,
ker
je
želela
poslušati
njegova
ljubezenska
zatrjevanja
.
Ta
so
ji
že
presedala
.
»
Poznam
ves
vaš
repertoar
ljubezenskih
fraz
,
«
mu
je
rekla
zadnjikrat
,
ko
je
začel
ubirati
take
strune
,
»
a
ker
vem
,
da
vaše
srce
ni
primeren
lokal
za
nežnejša
čuvstva
,
vas
ne
maram
poslušati
.
«
Rada
pa
se
je
vendar
pogovarjala
z
baronom
.
To
se
pravi
:
prerekala
sta
se
neprestano
.
A
prav
ta
boj
,
to
kosanje
,
polno
namigavanj
,
ta
prepir
,
ki
se
je
vedno
raztegnil
do
skrajne
meje
dopustnosti
,
je
delal
grofici
Lici
veselje
.
Bilo
ji
je
v
veliko
zadoščenje
,
če
je
baron
Spinetti
z
vso
svojo
italijansko
mijfičnostjo
ni
mogel
ugnati
,
če
ga
je
spravila
v
zadrego
in
ga
odslovila
v
trenutku
,
ko
je
bil
najbolj
razdražen
in
razburjen
in
bi
bil
storil
vse
,
če
bi
jo
smel
le
poljubiti
.
To
ji
je
bilo
toliko
veče
zadoščenje
,
ker
je
bil
črnopolti
italijanski
aristokrat
tedaj
najbolj
v
modi
.
Vse
ljubljansko
ženstvo
se
je
zanj
zanimalo
in
imel
bi
bil
lahko
ljubic
,
kolikor
bi
jih
bil
hotel
.
Občeval
je
v
najrazličnejših
rodbinah
in
z
vsemi
količkaj
veljavnimi
damami
,
a
dasi
ga
je
vse
opazovalo
in
zasledovalo
,
se
vendar
ni
ničesar
določnega
o
njem
razvedelo
.
V
onih
dnevih
,
ko
je
Še
grofica
Lici
delala
svoje
izlete
na
Grad
in
ni
bilo
barona
Spinettija
v
tistih
urah
nikjer
videti
,
ga
je
nekoč
grof
Attems
v
kazinski
kavarni
nenadoma
vprašal
,
kod
da
se
potika
od
dveh
popoldne
do
mraka
.
Toda
barona
Spinettija
to
ni
spravilo
v
zadrego
.
»
Po
mestni
periferiji
hodim
,
po
tivolskem
gozdu
,
po
mestnem
logu
in
po
takih
krajih
.
«
»
Kaj
vendar
delaš
tam
,
«
se
je
začudil
grof
Attems
in
ž
njim
vred
se
je
začudila
vsa
družba
.
»
Vrle
hčere
tega
kremenitega
naroda
navajam
na
krepostno
življenje
,
«
je
s
ciničnim
smehom
odgovoril
baron
Spinetti
in
napravil
pogovoru
konec
s
tem
,
da
je
poklical
karte
.
Kadar
so
bile
karte
na
mizi
,
tedaj
je
bilo
konec
tudi
najzanimivejšemu
pogovoru
med
takratno
ljubljansko
aristokracijo
.
Baron
Spinetti
je
torej
sedel
na
hodniku
pri
Aremsovih
in
pušeč
cigareto
za
cigareto
,
jezil
grofico
Lici
na
poseben
način
,
s
tem
namreč
,
da
je
njenega
dolgočasnega
in
lenega
soproga
kar
najbolje
zabaval
.
Grof
Affems
je
ljubil
ljudi
,
ki
so
mu
znali
zanimivo
pripovedovati
mične
stvari
,
ne
da
bi
bilo
treba
njemu
kaj
govoriti
.
Grofica
Lici
je
sedela
na
svojem
zibalnem
stolu
,
ogledovala
svoje
nohte
in
se
jezila
,
da
se
njen
mož
tako
dobro
počuti
,
da
niti
z
doma
neče
.
Že
je
izgubila
upanje
,
da
se
bo
ta
dan
mogla
po
svoje
zabavati
z
baronom
Spinettijem
in
že
se
je
hotela
odstraniti
,
ko
je
na
vratih
pri
stopnicah
zapel
zvonček
.
Hišna
je
koj
na
to
naznanila
grofici
Lici
,
da
želi
ž
njo
govoriti
neka
tuja
gospodična
.
»
To
je
ona
—
to
je
moja
znanka
,
«
je
vzradoščeno
vzkliknila
grofica
Lici.
»
Zdaj
jo
bodeta
videla
in
zdaj
se
pokaže
,
če
sem
k
prav
sodila
.
«
Grofica
je
pozabila
na
vso
svojo
aristokratsko
visokost
in
je
kakor
kak
deklic
stekla
po
hodniku
Heleni
naproti
,
jo
prijela
za
roko
in
jo
ljubeznivo
pozdravila
.
Skromno
sicer
,
a
vendar
nekam
samozavestno
je
odgovorila
Helena
na
ta
pozdrav
in
se
opravičila
,
da
ni
že
prej
prišla
,
češ
,
da
je
bil
njen
brat
bolan
.
Resnica
pa
je
bila
,
da
zato
ni
prišla
že
prej
,
ker
si
je
morala
šele
pripraviti
primerno
obleko
.
Grofica
je
Heleno
najprej
predstavila
svojemu
možu
in
baročni
Spinettiju
.
Oba
sta
se
lahno
,
nekako
malomarno
priklonila
in
Heleno
s
hitrimi
pogledi
premerila
od
nog
do
glave
.
Helena
je
barona
Spinettija
takoj
spoznala
in
obšlo
jo
je
neprijetno
čuvstvo
,
ko
je
zapazila
njegove
ostre
,
motreče
in
prodirajoče
oči
.
Najraje
bi
bila
zopet
odšla
.
Toda
grofica
Lici
jo
je
rešila
iz
tega
mučnega
položaja
ter
jo
peljala
v
drugo
nadstropje
,
kjer
je
s
svojo
guvernanto
prebival
njen
pohabljeni
sin
.
Helena
je
bila
prav
vesela
in
grofici
hvaležna
,
da
jo
je
tako
kmalu
odpeljala
.
V
svetli
,
prostorni
sobi
,
kjer
je
prebil
pali
grof
Emil
tužne
dni
svojega
uničenega
življenja
,
je
grofica
začela
razlagati
Heleni
,
kako
zdravi
svojega
otroka
in
kako
ž
njim
ravna
.
A
pripovedovanje
ni
bilo
posebno
gladko
,
ker
grofica
sama
ni
prav
dobro
vedela
,
kaj
mora
povedati
.
Zato
je
kmalu
utihnila
in
prepustila
guvernanti
,
naj
s
pripovedovanjem
nadaljuje
.
Razumna
guvernanta
je
kajpak
začela
popolnoma
iznova
vse
pojasnjevati
in
razložila
je
vsako
stvar
tako
umljivo
,
da
bi
bila
Helena
lahko
povedala
svoje
mnenje
,
če
bi
bila
pozorno
poslušala
.
Toda
Helena
se
je
samo
ozirala
po
sobi
.
Z
vročimi
pogledi
je
premotrila
vsako
najmanjšo
stvar
,
da
bi
si
jo
bolje
zapomnila
in
da
bi
jo
mogla
kar
mogoče
natančno
popisati
bratu
Franeku
,
ki
je
s
toliko
nepotrpežljivostjo
čakal
njenega
povratka
.
Ko
je
naposled
zagledala
brezštevilne
igrače
,
razmetane
po
vseh
kotih
,
je
kar
zardela
radovednosti
.
Njeni
začudeni
pogledi
so
dvigali
od
ene
igrače
do
druge
in
smehljala
se
jim
je
kakor
otrok
.
Z
nekim
bojazljivim
občudovanjem
je
vzela
to
in
ono
igračo
v
roke
in
jo
je
težko
zopet
odložila
iz
rok
.
Grofico
Lici
je
to
zabavalo
,
mali
Emil
pa
je
strmel
,
da
se
tako
veliki
gospodični
vredno
zdi
,
baviti
se
z
njegovimi
igračami
,
ki
ga
že
davno
niso
veselile
in
se
jih
včasih
kar
po
več
tednov
ni
dotaknil
.
Grofica
Lici
je
uganila
misli
svojega
sinka
.
»
Veš
,
Emil
,
«
je
rekla
in
se
nagnila
k
njemu
,
»
ta
gospodična
ima
bratca
,
ki
je
le
malo
starejši
kakor
ti
in
je
ravno
tako
bolan
,
kakor
ti
,
moj
ljubček
.
Zdaj
ko
gleda
tvoje
igrače
,
se
spominja
svojega
bratca
.
Prosi
gospodično
,
naj
si
jih
nekaj
izbere
in
naj
jih
v
tvojem
imenu
daruje
svojemu
bratu
.
«
»
Ah
,
naj
jih
vzame
vse
,
«
je
vzkliknil
z
izrazom
silnega
zaničevanja
do
svojih
igrač
.
Ni
mu
šlo
v
glavo
,
da
more
sploh
komu
kaj
biti
da
teh
lepih
in
dragih
reči
,
ki
jih
je
bil
do
grla
sit
.
Toda
Helena
ni
hotela
ničesar
sprejeti
.
Nikakor
ne
.
Ne
samo
iz
neke
sramežljivosti
,
nego
tudi
iz
nekega
ponosa
.
Sodila
je
,
da
bi
se
moglo
misliti
,
da
je
prišla
z
namenom
,
dobiti
kako
darilo
ali
celo
kako
miloščino
in
zato
se
ni
dala
pregovoriti
.
Grofici
Lici
je
to
jako
ugajalo
,
in
lepo
dekle
jo
je
začelo
zanimati
.
To
zanimanje
je
bilo
toliko
večje
,
ker
res
ni
vedela
,
kaj
bi
počela
ves
popoldan
.
Namesto
da
bi
pustila
Heleno
oditi
,
jo
je
povabila
na
kavo
in
jo
je
odpeljala
iz
otroške
sobe
zopet
v
prvo
nadstropje
.
Na
hodniku
je
grofica
Lici
na
svoje
začudenje
našla
barona
Spinettija
.
»
Kaj
—
vi
ste
še
tu
,
gospod
baron
?
«
je
vzkliknila
grofica
.
»
In
kje
je
moj
mož
?
«
»
Grof
je
odšel
na
sprehod
in
pojde
potem
v
kazinsko
kavarno
,
«
je
odgovoril
baron
Spinetti
,
»
jaz
pa
sem
ostal
,
ker
brez
slovesa
vendar
ne
morem
oditi
iz
hiše
,
kjer
sem
deležen
tako
izredne
gostoljubnosti
.
«
»
No
,
prav
,
to
je
res
srečen
slučaj
,
«
je
rekla
grofica
in
se
baronu
prešerno
nasmehnila
.
»
Povabim
torej
še
vas
na
kavo
.
Pomagali
mi
boste
zabavati
to
gospodično
.
«
Grofica
Lici
je
imela
trden
namen
,
pridobiti
si
posebno
naklonjenost
Helene
,
ker
je
bila
ta
lepa
,
pa
vendar
vse
drugačne
lepote
,
kakor
grofica
sama
.
Kontrast
med
njima
je
še
povzdignil
čar
in
kras
vsega
posebe
.
To
je
izkušeni
baron
Spinetti
takoj
spoznal
in
uganil
je
tudi
,
da
se
tega
zaveda
grofica
.
Nič
se
torej
ni
čudil
,
da
je
bila
grofica
izredno
ljubezniva
s
Heleno
.
Izpraševala
jo
je
previdno
in
z
očitno
rahločutnostjo
za
vsakovrstne
stvari
in
pripovedovala
potem
vsakovrstne
vesele
stvari
,
da
se
je
morala
Helena
od
srca
smejati
.
Marsičesa
Helena
niti
razumela
ni
,
a
bila
je
tako
srečna
,
da
se
je
samega
zadovoljstva
smejala
.
Krasna
,
svetla
soba
,
lepa
oprema
,
ljubeznivost
grofice
,
galantna
pozornost
in
spoštljiva
vljudnost
barona
Spinettija
,
vse
to
jo
je
navdalo
s
čuti
sreče
,
tako
,
da
je
kar
pozabila
na
svoj
dom
in
na
bolnega
brata
,
pozabila
na
ves
svet
in
se
samo
radovala
,
da
sedi
s
tako
imenitnimi
ljudmi
pri
isti
mizi
in
pije
kavo
iz
finih
skodelic
ter
sluša
prijazne
besede
,
ki
jo
silijo
na
smeh
.
Vse
je
bilo
zanjo
tako
novo
,
še
nikdar
si
ni
predstavljala
kaj
takega
in
zdaj
je
to
doživela
,
ona
,
Helena
Knific
,
hči
ubožnega
policijskega
kancelista
Martina
Knifica
,
stanujočega
v
plesnivih
,
zadehlih
sobah
starodavne
hiše
v
Študentovskih
ulicah
.
Ura
je
minila
za
uro
in
Helena
se
ni
ne
enkrat
spomnila
,
da
je
čas
iti
domov
,
ne
enkrat
ji
ni
prišlo
na
misel
,
kar
je
obljubila
bolnemu
Franeku
,
da
se
povrne
čim
prej
...
Šele
ko
je
prinesla
hišna
prižgano
svetilko
v
sobo
in
jo
postavila
na
mizo
,
se
je
Helena
zavedla
,
da
je
zunaj
že
mrak
in
da
je
treba
iti
.
Prestrašila
se
je
in
planila
izza
mize
.
»
Ah
,
oprostite
,
milostiva
grofica
...
Kar
pozabila
sem
na
vse
...
«
Sram
jo
je
bilo
,
da
je
ostala
toliko
časa
.
»
Rekli
si
bodo
,
da
nimam
nič
olike
,
«
si
je
mislila
in
je
zardela
do
las
.
»
Kaj
hočete
že
iti
?
Ostanite
,
saj
se
imamo
vendar
dobro
.
«
Grofica
je
prav
resnično
želela
,
da
bi
ostala
Helena
še
pri
njej
,
saj
je
bilo
še
dve
uri
do
večerje
in
grofica
Lici
ni
vedela
,
kaj
bi
ta
čas
počela
.
»
Ne
morem
,
milostiva
grofica
,
ne
smem
,
«
je
jecljala
Helena
in
bi
se
bila
kmalu
razjokala
,
tako
žal
ji
je
bilo
,
da
je
Franeka
toliko
časa
pustila
samega
.
»
No
,
mislim
,
da
se
vendar
tako
ne
mudi
,
«
je
še
dejala
grofica
,
a
Helena
se
je
bila
le
pripravila
za
odhod
.
Poljubila
je
grofici
roko
.
»
...
tako
srečna
sem
bila
...
«
to
je
bilo
vse
,
kar
je
grofica
razumela
Helenine
zahvale
in
v
trenotku
je
Helena
že
zbežala
iz
sobe
.
Na
končna
stopnic
tik
pri
hišnih
vratih
jo
je
dohitel
baron
Spinetti
.
Helena
je
bila
v
naglici
pozabila
v
sobi
svoj
solnčnik
in
baron
Spinetti
ga
je
prinesel
za
njo
.
Moral
se
je
zelo
podvizati
in
hitro
steči
,
da
jo
je
se
došel
.
»
Gospodična
!
«
Primoran
je
bil
jo
poklicati
,
sicer
bi
mu
bila
ušla
,
a
na
ulico
ji
ni
mogel
slediti
,
ker
je
bil
razoglav
.
Izročil
ji
je
solnčnik
z
nekaterimi
vljudnimi
frazami
in
ji
dal
roko
.
Položila
je
vanjo
svoje
prste
in
on
jih
je
stisnil
.
Heleno
je
spreletel
nekak
strah
pred
tem
,
sicer
lepim
človekom
.
Njegov
pogled
se
ji
je
zdel
sumljiv
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
jo
slačil
z
očmi
in
to
jo
je
zbegalo
še
bolj
,
kakor
njegovo
zdaj
zopet
čudno
vedenje
.
Menila
je
,
da
se
tako
kakor
zdaj
baron
Spinetti
napram
njej
vedejo
taki
gospodje
samo
nasproti
dekletom
,
ki
jih
smatrajo
za
lahko
pristopne
.
To
ji
je
pognalo
kri
v
glavo
,
a
tudi
vzbudilo
njen
ponos
.
Pozdravila
je
kratko
in
energično
ter
odšla
hitro
iz
hiše
.
»
Prekrasno
dekle
!
«
je
vzkliknil
baron
Spinetti
napol
glasno
.
A
Helena
je
slišala
ta
vzklika
toda
ona
se
že
ni
več
zmenila
za
te
besede
in
za
njih
pomen
.
Hitela
je
kar
je
mogla
.
Imela
je
samo
eno
misel
,
da
pride
čim
prej
domov
.
Pekla
jo
je
vest
,
da
se
je
tako
zamudila
in
da
je
bolnega
bratca
pustila
toliko
časa
čakati
.
Končno
je
zavila
v
Študentovske
ulice
.
Kar
ljube
so
se
ji
zdele
te
mračne
,
ubožne
ulice
.
Brez
sape
je
pridrvela
domov
.
Ko
je
odprla
vrata
in
jo
je
zagledal
Frank
,
je
zakričal
od
veselja
in
stegnil
po
njej
roke
,
kakor
da
se
je
vrnila
iz
največje
nevarnosti
.
Objela
ga
je
in
ga
stiskala
k
sebi
.
Pri
tej
priliki
je
zapazila
,
da
ima
vse
rdeče
oči
in
mokra
lica
.
»
Franek
,
kaj
si
jokal
?
«
je
zavzdihnila
Helena
in
zopet
jo
je
zapekla
vest
,
da
je
toliko
časa
izostala
.
»
Ne
,
ne
,
«
je
zatrjeval
Franek
.
»
Saj
sam
ne
vem
.
Ah
,
da
si
le
zopet
doma
.
Tako
hudo
mi
je
bilo
po
tebi
.
«
Položil
je
obe
roki
okrog
njenega
vratu
,
pritisnil
svoja
upadla
lica
ob
njena
polna
razgreta
lica
in
drhteč
radovednosti
prosil
:
»
Povej
,
Helena
,
kaj
si
videla
tam
.
«
Helena
je
sedla
kraj
postelje
in
držeč
brata
za
roko
mu
je
začela
pripovedovati
o
svojem
obisku
pri
grofici
Lici.
Z
neznanskim
zanimanjem
jo
je
Franek
poslušal
.
Morala
mu
je
povedati
vsako
najmanjšo
stvar
,
popisati
obširno
vsako
malenkost
in
še
je
imel
Franek
vse
polno
vprašanj
,
na
katera
je
morala
Helena
odgovoriti
.
»
In
kaj
je
bilo
potem
?
«
je
vprašal
Franek
;
ko
je
bila
Helena
popisala
,
kar
je
videla
v
sobi
malega
grofa
.
»
Potem
me
je
grofica
peljala
v
krasno
sobo
in
tam
sem
ž
njo
pila
kavo
in
jedla
slaščice
.
Ah
,
in
smejala
sem
se
toliko
in
srečna
sem
bila
,
da
sem
na
vse
pozabila
.
«
»
In
kdo
je
bil
še
zraven
?
«
je
vprašal
Franek
.
»
Neki
imenitni
gospod
,
baron
Spinetti
.
«
»
Ah
,
kako
je
to
neumno
ime
,
«
je
vzkliknil
Franek
.
»
Ali
je
ta
gospod
mlad
?
Ali
se
ti
dopade
?
«
Helena
se
je
smejala
in
je
zatrjevala
,
da
sama
ne
ve
,
če
se
ji
baron
dopade
ali
ne
.
Franek
je
seveda
še
dolgo
izpraševal
svojo
sestro
tudi
še
po
večerji
,
ko
je
oče
molčeč
in
zamišljen
zavzel
svoje
običajno
mesto
poleg
postelje
,
in
tudi
najnatančnejši
odgovori
ga
niso
vselej
zadovoljili
.
»
Ah
—
ti
tako
dobro
dišiš
,
«
je
naenkrat
vzkliknil
Franek
in
se
vzravnal
v
postelji
.
»
Tvoja
obleka
diši
nežno
in
tudi
tvoji
prsti
.
«
Vohal
je
vonj
finega
parfuma
,
ki
ga
je
bila
prinesla
s
seboj
Helena
na
krilih
in
postal
zamišljen
.
Ko
je
Helena
stopila
k
njemu
,
se
je
je
strastno
oklenil
in
plašno
vprašal
:
»
Kaj
ne
,
Helena
—
pa
me
vendar
ne
zapustiš
,
čeprav
je
tam
tako
lepo
?
«
In
Helena
je
imela
mnogo
posla
,
predno
je
dečka
prepričala
,
da
ostane
pri
njem
,
in
da
ga
ne
bo
nikdar
zapustila
.
Grofica
Lici
je
bila
žena
,
ki
je
imela
vsak
dan
druge
želje
in
druga
nagnjenja
.
Kar
jo
je
danes
še
veselilo
,
to
jo
je
jutri
že
dolgočasilo
;
po
čemer
je
sedaj
hrepenela
z
vso
močjo
svojega
srca
,
to
je
vrgla
brezbrižno
na
stran
,
čim
je
bilo
doseženo
.
V
tej
nestalnosti
svojega
značaja
bi
bila
gotovo
kaj
hitro
pozabila
tudi
na
svojo
lepo
znanko
iz
Študentovskih
ulic
,
da
je
ni
nanjo
neprestano
spominjal
njen
sinček
.
V
dolgih
urah
samote
in
molčečnosti
je
mali
grof
neprestano
razmišljal
o
lepem
dekletu
,
ki
se
je
tako
živo
zanimalo
za
njegove
igrače
,
in
o
njenem
bratu
,
ki
je
bil
ravno
tako
bolan
kakor
on
sam
.
Samota
,
v
kateri
je
živel
,
ga
je
morila
.
Znal
je
na
pamet
vse
pripovedke
svoje
guvernante
in
jih
ni
maral
več
poslušati
.
Tudi
prijateljev
svoje
starosti
ni
imel
.
Grofica
Lici
je
bila
pač
pripeljala
več
dečkov
iz
dobrih
rodbin
,
ki
naj
bi
delali
malemu
grofu
družbo
,
toda
bili
so
vsi
zdravi
in
čvrsti
in
zato
jih
je
mali
grof
sovražil
in
jih
tudi
hitro
prepodil
.
Od
tedaj
je
bil
vedno
sam
in
to
samoto
je
prenašal
vse
težje
.
Ko
je
nekega
dne
slišal
velik
hrup
na
cesti
,
ga
je
guvernanta
nesla
k
oknu
.
Videl
je
tedaj
veselo
družbo
bosonogih
dečkov
,
ki
so
dirjali
okrog
hiše
v
vsi
prešernosti
svoje
mladosti
.
Ruvali
so
se
in
se
pretepali
,
kričali
in
vriskali
—
mali
grof
Emil
Attems
pa
je
sloneč
na
oknu
tiho
jokal
,
da
mu
je
tako
razveseljevanje
onemogočeno
.
Tedaj
ga
je
prešinila
želja
,
da
bi
dobil
tovariša
in
tedaj
se
je
spomnil
malega
Franeka
.
Guvernanta
je
morala
takoj
iti
klicat
grofico
.
»
Mamica
,
nekaj
bi
te
rad
prosil
.
Pa
obljubi
mi
naprej
,
da
mi
to
storiš
.
«
»
Vse
ti
storim
,
kar
si
želiš
,
«
je
odgovorila
grofica
,
ki
ni
bila
prav
nič
radovedna
na
željo
svojega
sinka
.
»
Potem
te
prosim
,
pripelji
bolnega
brata
one
lepe
gospodične
.
Jaz
ne
maram
biti
več
sam
.
In
še
danes
naj
pride
.
«
»
Še
danes
naj
pride
,
«
je
potrdila
grofica
Lici
,
prav
kakor
bi
se
šlo
za
stvar
,
ki
se
lahko
kupi
v
prvi
prodajalni
.
Uro
pozneje
je
stara
ženica
,
ki
je
včasih
pomagala
Heleni
pri
gospodinjstvu
,
stala
na
hišnem
pragu
in
se
z
vidno
razburjenostjo
ozirala
proti
koncu
Študentovskih
ulic
.
Čakala
je
na
Heleno
,
ki
je
bila
šla
na
trg
.
Čim
jo
je
zagledala
,
ji
je
hitela
nasproti
.
»
Slišite
,
Helena
,
—
pismo
je
prišlo
za
vas
.
«
V
hiši
policijskega
kancelista
Knifica
so
bila
pisma
kaj
redka
stvar
.
Heleni
je
včasih
pač
kak
dečko
skrivaj
prinesel
pisemce
kakega
zaljubljenega
študenta
ali
sešitek
pesmi
,
toda
pravega
pisma
še
ni
nikdar
dobila
.
»
Pismo
—
in
zame
?
«
je
vprašala
Helena
in
nekoliko
nezaupno
gledala
drobno
dehteče
pisemce
v
rokah
stare
sosede
.
»
Da
,
za
vas
,
«
je
potrdila
soseda
.
»
Neki
gospod
je
bil
tu
—
zlate
gumbe
je
imel
na
suknji
in
visok
klobuk
.
Velik
gospod
je
bil
in
jako
imenitno
se
je
držal
.
«
Helena
se
je
spomnila
tega
gospoda
z
zlatimi
gumbi
,
ki
ga
je
bila
videla
v
hiši
grofice
Lici
in
prevzela
jo
je
tako
vesela
slutnja
,
da
je
od
radosti
zardela
.
Minilo
je
že
več
kot
teden
dni
,
kar
je
bila
pri
grofici
in
bolelo
jo
je
,
da
se
je
grofica
vse
te
dni
ni
spomnila
ne
enkrat
.
Očitala
si
je
,
da
se
je
neredno
obnašala
in
da
vsled
tega
grofica
neče
več
ž
njo
občevati
.
Roka
ji
je
trepetala
,
ko
je
odprla
pismo
in
čitala
z
ljubeznivimi
besedami
izrečeno
povabilo
grofice
Lici
,
naj
pride
popoldne
na
kavo
in
naj
pripelje
s
seboj
svojega
brata
,
»
da
se
seznanita
bolna
otroka
,
ki
ju
je
nemila
usoda
tako
kruto
zadela
,
da
je
dolžnost
človekoljubnosti
jima
življenje
olajšati
.
«
Helena
je
stekla
po
stopnicah
in
planila
v
sobo
,
da
se
je
mali
Franek
skoro
prestrašil
.
»
Kaj
ti
pa
je
?
«
je
vprašal
Franek
,
ko
je
videl
žareči
obraz
svoje
sestre
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
?
«
Sklonila
se
je
nad
posteljo
in
objela
Franeka
.
»
Ah
,
fantek
moj
,
ko
bi
ti
vedel
!
Taka
sreča
.
Zdaj
ti
ne
bo
treba
ničesar
več
pripovedovati
!
Zdaj
boš
vse
sam
videl
.
«
Franek
je
ves
trepetal
,
tako
silna
je
bila
radovednost
,
ki
ga
je
spreletela
.
»
Kaj
pa
,
kaj
,
povej
vendar
.
«
Dečko
je
slutil
,
kaj
mu
bo
sestra
povedala
,
a
ni
se
upal
verjeti
,
da
se
uresniči
njegova
najskrivnejša
želja
,
ki
je
ni
bil
še
nikdar
izustil
.
»
Popoldne
te
peljem
seboj
,
«
je
hitela
pripovedovati
Helena
,
»
grofica
mi
je
pisala
,
naj
pridem
in
naj
pripeljem
tebe
seboj
,
ker
je
dolžnost
človekoljubnosti
,
da
ti
življenje
olajša
.
Z
malim
grofom
se
boš
seznanil
,
vse
njegove
igrače
boš
videl
,
vse
tiste
lepe
reči
,
ki
jih
je
polna
njegova
soba
.
O
,
Franek
,
kako
sem
srečna
.
«
Malo
,
da
se
nista
razjokala
samega
veselja
.
Heleni
se
je
zdelo
,
kakor
da
je
svetlo
solnce
razlilo
svoj
blesk
po
njeni
mračni
in
vlažni
sobi
.
Menila
je
prej
,
da
ne
pride
nikdar
več
z
grofico
Lici
v
dotiko
in
v
sled
tega
jo
je
prijazno
povabilo
tako
neskončno
osrečilo
.
Helena
je
morala
takoj
vse
pripraviti
za
ta
obisk
.
Najprej
je
vzela
v
roko
Franekovo
obleko
.
Bala
je
tako
revna
,
narejena
iz
obnošene
obleke
starega
Knifica
in
treba
je
bilo
mnogo
in
urnega
dela
,
da
jo
je
vsaj
za
silo
spravila
v
red
.
In
potem
je
morala
misliti
tudi
nase
.
Prelikala
je
svojo
obleko
in
preiskala
vso
zalogo
obledelih
trakov
,
kar
jih
je
bilo
pri
hiši
,
da
bi
čedneje
izgledala
.
Franek
ji
je
neprestano
sledil
z
očmi
.
Govoril
je
malo
,
celo
vpraševal
ni
več
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
,
samo
na
staro
uro
na
steni
se
je
neprenehoma
oziral
.
Opoldne
pri
obedu
je
stari
Knific
izvedel
za
povabilo
grofice
Lici.
Molče
je
prečital
pismo
,
potem
je
osorno
rekel
.
»
Iz
tega
ne
bo
nič
—
tega
nikakor
ne
dovolim
.
«
Franek
je
prebledel
kakor
smrt
in
tudi
Helena
se
je
očetove
odločbe
tako
ustrašila
,
da
nekaj
trenotkov
ni
mogla
ziniti
.
»
Ali
—
oče
—
kaj
naj
vendar
storim
—
tako
lepo
povabilo
—
,
«
je
končno
jecljaje
vzkliknila
Helena
in
z
rosnimi
očmi
gledala
na
brata
,
čigar
roke
so
krčevito
stiskale
odejo
,
kar
je
pričalo
,
da
je
v
njegovi
notranjosti
divjal
največji
vihar
.
»
Ti
,
Helena
,
greš
lahko
,
če
te
veseli
,
«
je
na
svoj
odločni
način
izjavil
.
»
Toda
Franeka
mi
ne
boš
vlačila
po
tujih
hišah
.
Lahko
se
prehladi
,
jedel
bo
najbrž
stvari
,
ki
jih
niti
ne
pozna
in
si
morda
nakopal
kako
bolezen
...
«
»
Ah
,
oče
,
saj
to
si
lahko
mislite
,
da
bom
nanj
dobro
pazila
,
še
bolj
kakor
doma
,
«
je
dejala
Helena
in
solze
bridkega
razočaranja
so
ji
začele
teči
po
licu
.
»
In
če
Franek
ne
sme
tja
,
pa
tudi
jaz
ne
maram
iti
.
«
»
Toliko
bolje
—
vsak
naj
se
giblje
samo
v
svojem
krogu
,
«
je
ravnodušno
odgovoril
Knific
in
se
lotil
obeda
.
Ko
je
končal
in
je
odložil
žlico
,
je
še
enkrat
zapovedujoče
rekel
;
»
O
tej
grofici
mi
sploh
ni
treba
več
pripovedovati
.
«
Helena
,
ki
se
obeda
ni
dotaknila
,
je
pospravila
mizo
.
Z
nobeno
besedo
ni
več
ugovarjala
očetu
,
a
prikrivati
ni
mogla
,
da
jo
navdajajo
trpka
čutila
.
Knific
je
poznal
svojo
hčer
in
uganil
je
njene
misli
,
a
dasi
mu
je
bilo
hudo
pri
srcu
,
se
vendar
ni
izdal
.
Ko
je
Helena
zapustila
sobo
,
se
je
Knific
obrnil
k
postelji
,
kjer
je
ležal
Franek
in
se
ustrašil
,
tako
bled
in
prepadel
je
bil
dečko
in
tako
neskončna
bolest
se
je
zrcalila
v
njegovih
očeh
.
»
Franek
,
«
je
dejal
stari
Knific
mehko
,
»
fantič
moj
...
«
Kakor
bi
bil
očetov
glas
prebudil
dečka
iz
nezavesti
,
tako
se
je
zganil
Franek
in
v
naslednjem
hipu
ga
je
začel
stresati
zamolkel
jok
s
tako
silo
,
da
je
oče
opotekajoč
se
planil
k
njemu
,
kakor
bi
se
bal
,
da
mu
zdaj
in
zdaj
umrje
.
»
Franek
,
moj
Franek
,
«
je
ihtel
stari
mož
in
se
sklonil
nad
otroka
.
»
Kaj
ti
je
.
Ali
bi
rad
šel
h
grofici
?
«
Deček
ni
mogel
odgovoriti
,
samo
prikimal
je
,
a
stari
mož
itak
ni
čakal
odgovora
.
Otrokova
bolest
je
podrla
vse
njegove
sklepe
.
»
Saj
pojdeš
,
Franek
,
saj
pojdeš
,
«
je
obetal
dečku
.
»
Le
nikar
ne
jokaj
,
saj
pojdeš
.
»
Očetova
obljuba
je
otroka
pomirila
.
»
Ali
smem
res
,
oče
.
Še
Heleni
recite
,
da
smem
.
«
Poklical
je
Heleno
in
ji
ponovil
svoje
dovoljenje
,
a
da
bi
prikril
svojo
slabost
,
je
začel
iskati
izgovorov
in
zahteval
od
Helene
svečano
obljubo
,
da
bo
na
Franeka
pazila
bolj
kot
na
punčico
v
svojem
očesu
.
Potem
pa
je
takorekoč
zbežal
z
doma
,
čuteč
prvič
v
življenju
,
da
je
nepotreben
in
da
njegova
navzočnost
moti
Heleno
in
Franeka
.
S
tiho
,
a
iskreno
radostjo
se
je
zdaj
Helena
lotila
zadnjih
priprav
za
svoj
obisk
.
Sama
si
ni
mogla
raztolmačiti
,
zakaj
jo
to
tako
veseli
,
kaj
jo
vleče
v
ta
,
docela
tuji
krog
,
a
kadar
jo
je
obšla
taka
misel
,
vselej
se
je
le
prav
malo
navila
ž
njo
.
Franek
je
s
svojimi
velikimi
očmi
z
napeto
pozornostjo
zasledoval
njeno
početje
in
nemir
njegov
je
rasel
,
kolikor
bolj
se
je
bližala
ura
odhoda
.
Končno
je
bilo
vse
pripravljeno
.
Franek
je
bil
čedno
umit
in
počesan
,
Helena
pa
je
izgledala
kakor
mlad
cvet
.
Tako
je
,
čeprav
v
skromni
obleki
,
prišla
do
veljave
njena
lepota
.
Dečko
je
veselo
za
vriskal
,
ko
ga
je
Helena
dvignila
s
postelje
in
ga
nesla
iz
hiše
na
voziček
,
v
katerem
so
ga
navadno
vozili
po
mestu
.
Pred
hišo
je
stal
mlad
,
vitek
študent
sredi
mlajših
prijateljev
.
Kadar
je
videl
Franekov
voziček
pred
hišo
stati
,
je
vselej
počakal
pri
vratih
,
vedoč
,
da
pride
Helena
.
Zadnji
čas
je
bil
posebno
pogostoma
na
straži
,
odkar
je
namreč
po
neki
teti
podedoval
nekaj
stotakov
in
si
domišljal
,
da
je
bogat
ter
da
si
sme
že
izbirati
nevesto
.
Helena
je
bila
ž
njim
sicer
vedno
prijazna
in
se
je
rada
nekaj
trenotkov
ž
njim
pomenkovala
,
ali
njegovih
zaljubljenih
pogledov
ni
marala
nikdar
zapaziti
in
kadar
ji
je
začel
govoriti
o
svojih
čuvstvih
in
hrepenenjih
svojega
srca
,
mu
je
vselej
pobegnila
.
»
Ah
,
kako
ste
danes
zopet
lepi
,
gospodična
Helena
!
«
S
temi
besedami
je
študent
pozdravil
Heleno
,
ko
je
stopila
iz
hiše
in
se
ji
je
približal
ves
očaran
od
njene
čudovite
lepote
.
»
Kaj
mi
morate
vsak
dan
eno
in
isto
povedati
?
«
je
nevoljno
vprašala
Helena
,
ki
ji
prav
ta
dan
ni
bilo
prav
nič
všeč
,
da
jo
je
študent
čakal
pred
hišo
.
»
Tako
učen
gospod
,
kakor
ste
vi
,
bi
se
res
ne
smel
venomer
ponavljati
.
«
Rezki
odgovor
je
spravil
študenta
v
zadrego
.
Vajen
je
bil
,
da
so
ga
dekleta
rada
imela
in
jezil
se
je
že
dolgo
,
do
pri
Heleni
ne
more
doseči
niti
najmanjšega
uspeha
,
a
ta
njena
porogljivost
spričo
tovarišev
,
ga
je
zelo
razhudila
.
»
No
,
naj
vam
pa
rečem
,
da
ste
danes
zelo
ošabni
,
«
je
dejal
zbadljivo
.
»
Prav
nenavadno
ošabni
.
No
,
pa
saj
ni
čuda
,
ko
vas
je
zadela
tako
velika
čast
,
da
smete
prestopiti
prag
resnične
grofice
.
«
Da
je
Helena
povabljena
v
hišo
grofice
Lici
,
je
vedela
seveda
že
vsa
soseska
.
Helena
ni
ničesar
odgovorila
na
študentovo
odurno
opazko
,
a
kaznovala
ga
je
s
tem
,
da
je
šla
brez
pozdrava
mimo
njega
.
»
Gospodična
Helena
—
rokavice
ste
doma
pozabili
,
«
je
zaklical
za
njo
študent
,
ko
je
bila
že
nekaj
korakov
od
njega
in
je
mislil
,
da
se
je
hudo
maščeval
in
Heleno
ponižal
.
Toda
Helena
je
bila
vzlic
vsi
revščini
ponosno
in
rezko
dekle
.
»
Nisem
še
ničesar
podedovala
,
da
bi
si
mogla
rokavice
kupiti
,
«
je
zaklicala
čez
ramo
,
»
pri
grofici
me
pa
imajo
radi
tudi
brez
rokavic
.
«
Zavila
je
z
vozičkom
okrog
vogala
in
izginila
dijakom
izpred
oči
.
Študentu
Bernardu
je
bilo
pri
srcu
,
kakor
da
je
dobil
zaušnico
.
Da
njegovo
samozavestno
vedenje
Heleni
ne
ugaja
,
da
ji
sploh
ni
všeč
njegovo
zapeljevanje
,
tega
fant
ni
pojmil
,
ker
ni
poznal
Heleninega
značaja
.
Helena
je
bila
željna
ljubezni
in
sreče
,
a
njeno
srce
se
je
dalo
pridobiti
samo
z
nežnostjo
in
finostjo
,
ne
tako
,
kakor
je
poskušal
študent
Bernard
.
Pri
vsi
predrznosti
,
s
katero
je
nastopal
študent
,
je
pa
vendar
čutil
,
da
je
resnično
zaljubljen
v
Heleno
.
Poskusil
je
že
mnogokrat
,
da
bi
se
ji
približal
kako
drugače
,
a
ni
mogel
,
ker
mu
je
to
branila
njegova
nrav
.
Naj
se
je
potrudil
kolikor
je
hotel
,
vedno
se
je
naposled
pokazal
arogantni
zmagovalec
in
je
vselej
prepodil
Heleno
.
Kadar
se
mu
je
kaj
takega
primerilo
,
vselej
je
svojo
jezo
in
svojo
užaljenost
v
topil
v
pijači
.
Kolikor
bolj
je
rasla
njegova
strast
do
Helene
,
toliko
bolj
je
popival
,
ne
meneč
se
ne
za
šolo
in
ne
za
bodočnost
.
Ljubil
je
Heleno
na
svoj
način
,
a
ta
ljubezen
je
pognala
v
njegovem
srcu
že
tako
globoke
korenine
,
da
jih
ni
mogel
več
izdreti
.
Gospodinja
,
pri
kateri
je
stanoval
,
je
že
obupavala
nad
njim
,
kajti
vsa
njena
dobrohotna
svarila
niso
ničesar
zalegla
.
Bernard
je
šel
domov
,
da
bi
pri
knjigah
pozabil
na
poraz
,
ki
ga
je
ta
dan
učakal
.
Toda
pri
knjigah
mu
ni
bilo
obstanka
.
Opirajoč
glavo
ob
roke
je
pač
zrl
nepremično
na
knjigo
,
toda
misli
njegove
so
se
mudile
pri
Heleni
.
Cele
ure
je
tako
presedel
,
srce
mu
je
postajalo
vse
težje
,
dokler
mu
naposled
ni
pritekla
debela
solza
po
licu
.
Tedaj
je
v
onemogli
ljutosti
zagnal
knjigo
v
kot
in
je
pobegnil
z
doma
v
umazano
predmestno
krčmo
,
kjer
je
v
pijači
iskal
utehe
in
pozabljenja
.
Helena
je
bila
komaj
zapustila
Študentovske
ulice
,
ko
je
že
pozabila
na
Bernarda
in
na
prerekanje
,
ki
ga
je
imela
ž
njim
.
Kaj
je
bilo
njej
v
tem
trenotku
za
študenta
,
ko
je
bila
na
potu
v
hišo
grofice
Lici.
Pospešila
je
korake
kar
je
mogla
,
kakor
bi
se
bala
,
da
kaj
zamudi
.
Naposled
je
dospela
do
hiše
in
zdaj
ni
vedela
,
kaj
naj
stori
,
ali
naj
pusti
voziček
v
veži
,
ali
naj
naredi
kakor
doma
,
kjer
je
navadno
nesla
najprej
Franeka
na
posteljo
in
potem
šele
voziček
prinesla
v
stanovanje
.
Med
tem
razmišljevanjem
pa
je
že
prihitel
sluga
,
da
pomaga
Heleni
.
S
Franekom
na
rokah
je
šla
Helena
za
slugo
,
ki
je
nosil
voziček
in
ji
kazal
itak
že
znano
pot
v
sobo
malega
bolnega
grofa
.
V
sobi
je
bilo
vse
pripravljeno
za
sprejem
sotrpina
Franeka
.
Celo
poseben
stol
za
bolnika-obiskovalca
je
bil
pripravljen
,
tako
,
da
je
sluga
pustil
voziček
na
hodniku
.
Po
mizah
in
stoleh
so
bile
razpostavljene
vse
lepe
in
številne
igrače
grofa
in
odprte
so
bile
njegove
knjige
,
da
so
se
videle
najlepše
slike
.
Toda
Franek
vsega
tega
ni
zapazil
.
Njegovi
pogledi
so
viseli
na
bledem
obrazu
mladega
grofa
.
Gledal
ga
je
nepremično
s
svojimi
velikimi
očmi
.
Grofica
je
sama
primaknila
stol
svojega
sina
k
Franekovemu
stolu
in
potem
z
lahkim
pomežikanjem
na
oba
otroka
pozvala
Heleno
in
guvernanto
iz
sobe
,
češ
,
če
bodeta
otroka
sama
,
se
bodeta
najprej
sprijaznila
.
»
Kaj
me
pa
tako
gledate
,
«
je
po
dolgem
molku
vprašal
mali
grof
.
Helena
je
bila
sicer
Franeku
ostro
zabičala
,
da
mora
malega
grofka
vikati
,
a
Franeku
se
je
zdelo
silno
smešno
,
da
je
tudi
grof
njega
vikal
.
»
Da
te
bom
poznal
,
«
je
odgovoril
naivno
in
popolnoma
pozabil
na
vikanje
.
»
Ali
si
ti
tisti
bolni
deček
,
ki
stanuje
v
strašno
starih
ulicah
in
nima
nobenih
igrač
,
«
je
vprašal
mali
grof
in
tudi
tikal
Franeka
.
»
Da
,
jaz
sem
to
,
«
je
odgovoril
Franek
in
naglo
,
kakor
da
je
bil
ponižan
,
je
dostavil
:
»
Pa
meni
ni
prav
nič
za
igrače
,
saj
se
s
Heleno
še
bolje
zabavam
.
«
»
Helena
je
tvoji
sestri
ime
?
Ali
je
ves
dan
pri
tebi
,
da
se
tako
dobro
ž
njo
zabavaš
?
«
»
Seveda
,
ves
dan
.
«
»
Kaj
pa
počenjata
?
«
»
Pogovarjava
se
in
stori
je
mi
pripoveduje
,
in
potem
se
o
tebi
pogovarjava
.
«
»
To
mora
biti
veselo
,
«
je
zavzdihnil
mali
grof
.
»
Jaz
se
nimam
z
nikomur
zabavati
;
gospodična
mi
je
že
stokrat
povedala
vse
storije
,
kar
jih
zna
in
se
neče
z
mano
pogovarjati
,
mamica
pa
pride
le
za
malo
časa
k
meni
in
mi
ne
ve
ničesar
povedati
.
Meni
je
ves
dan
dolgčas
.
«
Dečka
sta
umolknila
.
Grof
je
razmišljal
o
usodi
Franeka
.
Mali
grof
je
začel
domnevati
,
da
mora
biti
kaj
prijetno
in
kratkočasno
pogovarjati
in
zabavati
se
s
sestro
in
zavidal
je
Franeka
,
da
ima
Heleno
in
da
se
ž
njo
bolje
zabava
,
kakor
z
najlepšimi
igračami
.
»
Zakaj
nimam
jaz
take
sestre
,
kakor
je
Helena
,
«
to
je
malemu
grofu
rojilo
neprestano
po
glavi
.
Franek
je
zopet
razmišljal
,
zakaj
da
krasna
gospa
ne
zabava
malega
grofa
,
zakaj
se
ne
utegne
ž
njim
tako
pečati
,
kakor
Helena
s
svojim
bratom
.
In
smilil
se
mu
je
mali
grof
,
da
ima
pač
polno
igrač
,
a
nikogar
,
ki
bi
ga
kratkočasil
s
pogovori
in
mu
pripovedoval
lepe
storije
.
Zatopljena
v
svoje
misli
sta
dečka
sedela
drug
nasproti
drugemu
.
Oba
sta
molčala
in
niti
pogledala
se
nista
.
Čez
nekaj
časa
sta
prišla
grofica
in
Helena
pogledat
,
kaj
dečka
delata
in
sta
se
začudili
,
da
sta
tako
mirna
in
molčeča
.
Helena
se
je
ustrašila
,
misleč
,
da
se
je
Franek
vzlic
vsem
njenim
naukom
nespodobno
obnašal
,
grofica
pa
je
menila
,
da
njenemu
dečku
tudi
ta
družba
ne
ugaja
.
Stopila
je
k
malemu
grofu
in
se
nagnila
k
njemu
in
Emil
jo
je
strastno
objel
.
Franek
je
imel
tedaj
priliko
,
primerjati
grofico
Lici
s
svojo
sestro
.
Videl
je
fine
bele
roke
okrašene
s
prstani
in
krasno
obleko
s
čipkami
in
jezilo
ga
je
,
da
ima
Helena
trde
,
izdelane
roke
,
slabo
obleko
in
niti
bliščečih
prstanov
in
niti
uhanov
.
Ko
ga
je
hotela
Helena
pogladiti
po
licu
,
je
njeno
roko
nevoljno
pahnil
od
sebe
.
Guvernanta
je
prinesla
južino
za
dečka
.
Mali
grof
ni
skoro
ničesar
použil
,
Franek
pa
se
skoro
ni
upal
jesti
.
Tako
lepih
skodelic
ni
še
nikdar
videl
in
niti
sanjalo
se
mu
ni
,
da
je
na
svetu
toliko
sladkih
stvari
,
kot
jih
je
sedaj
videl
pred
sabo
.
Ko
je
pil
kavo
s
smetano
in
jedel
razne
slaščice
,
se
mu
je
zdelo
,
da
uživa
nekaj
nebeškega
.
Pri
vsakem
požirku
je
z
ganljivo
hvaležnostjo
pogledal
grofico
Lici
in
kadar
je
bila
blizu
njega
,
se
je
s
prsti
rahlo
dotaknil
njene
obleke
,
prav
kakor
bi
se
hotel
prepričati
,
da
je
to
živo
bitje
in
ne
samo
krasna
prikazen
.
Po
južini
je
guvernanta
razkazala
Franeku
igrače
malega
grofa
.
Pokazala
mu
je
marijonetno
gledališče
,
razpostavila
pred
njim
svinčene
vojake
,
konjenike
in
pešake
,
cerkvice
z
zvončkir
različne
ure
z
godbo
in
vsakovrstne
druge
stvari
.
Franek
je
gledal
in
strmel
;
ves
se
je
tresel
in
se
komaj
upal
dotakniti
se
teh
krasnih
reči
.
Pozabil
je
popolnoma
na
malega
grofa
,
videl
je
samo
te
igrače
.
Pred
njim
se
je
v
tem
hipu
odprl
nov
svet
neskončno
lepih
zabav
in
užival
je
,
kar
mu
je
ponudil
trenotek
,
da
ga
je
mali
grof
kar
strme
ogledoval
,
saj
njemu
te
igrače
niso
nikdar
napravile
toliko
zabave
.
Ko
se
je
začelo
mračiti
,
se
je
Helena
odpravila
domov
.
Franek
bi
bil
rad
še
ostal
,
ugovarjal
je
celo
svoji
sestri
z
nenavadno
svojeglavnostjo
,
a
njen
ostri
,
temni
pogled
ga
je
premagal
.
Vdal
se
je
,
a
z
nevoljo
.
V
tem
trenotku
bi
bil
svojo
sestro
rad
prepustil
malemu
grofu
,
če
bi
mu
ta
dal
nekaj
svojih
igrač
in
svojo
lepo
mamico
.
Molče
je
Helena
peljala
Franeka
domov
.
Vso
pot
nista
izpregovorila
nobene
besede
.
Kakor
bi
bilo
solnce
,
ko
je
zatonilo
,
poneslo
s
seboj
vso
sredo
,
ki
sta
jo
še
uro
poprej
imela
v
svojih
srcih
.
Helena
si
je
,
videč
Franeka
tako
molčečega
in
zamišljenega
,
bridko
očitala
,
da
ga
je
peljala
k
malemu
grofu
.
Zakaj
mu
je
povedala
,
da
je
grofica
poslala
povabilo
?
Samo
iz
lastne
ničemurnosti
,
samo
da
bi
mogla
sama
zopet
h
grofici
in
sedeti
pri
njej
,
zato
ni
poslušala
glasu
razuma
,
ki
ji
je
veleval
,
naj
pusti
Franeka
doma
.
Kako
hudo
mu
bo
zdaj
,
ko
bo
moral
zopet
živeti
v
domači
revščini
,
ki
jo
je
doslej
lahko
prenašal
,
ker
ni
poznal
ničesar
tega
,
kar
imajo
premožni
ljudje
.
Franek
je
zopet
,
videč
Heleno
,
ki
je
stopala
pred
njim
in
vodila
njegov
voziček
,
delal
neprestano
primere
med
Heleno
in
med
grofico
Lici.
Bolelo
in
jezilo
ga
je
,
da
je
Helena
tako
ubožno
oblečena
in
da
nima
nobenega
lišpa
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
prav
grda
in
da
je
ne
bo
mogel
več
tako
rad
imeti
,
kakor
poprej
.
Naposled
je
Helena
zavila
v
Študentovske
ulice
.
Gredoč
mimo
skupine
dijakov
,
je
čula
besede
:
»
Bernard
bo
danes
zopet
pijan
,
«
a
ni
se
zanje
zmenila
,
morda
niti
razumela
ni
,
kaj
je
bilo
ž
njimi
povedano
.
Pred
hišo
je
stala
soseda
.
Čakala
je
že
dobro
uro
,
da
bi
izvedela
,
kako
je
bilo
v
hiši
grofice
Lici
,
a
na
svoja
vprašanja
ni
odgovora
dobila
.
»
Trudna
sem
na
smrt
.
«
je
rekla
Helena
,
»
jutri
vam
vse
povem
.
«
Nesla
je
Franeka
na
posteljo
in
se
potem
naglo
razpravila
,
kajti
treba
je
bilo
pripraviti
večerjo
za
očeta
.
Ostala
je
celo
aro
v
kuhinji
.
Ko
se
je
vrnila
,
je
čula
s
postelje
tiho
ihtenje
.
»
Franek
—
kaj
ti
je
?
«
je
vprašala
.
Dečko
se
je
oklenil
z
obema
rokama
:
»
Helena
—
ne
bodi
huda
,
saj
te
imam
čez
vse
rad
.
«
Torej
bi
ti
ne
menjal
z
malim
grofom
?
«
»
Ne
,
ne
,
Helena
,
samo
pri
tebi
hočem
biti
.
«
Poljubila
ga
je
tiho
in
v
njeno
srce
se
je
zopet
povrnilo
veselje
.
Margareta
grofica
Lichtenberg
,
rojena
baronica
Plass
,
najboljša
prijateljica
grofice
Lici
,
je
stanovala
na
gradu
v
Rakovniku
v
prostovoljnem
vdovstvu
.
Njen
mož
je
služboval
kot
cesarski
oficir
v
Veroni
.
Dokler
je
prebival
v
Milanu
,
je
bila
njegova
žena
rada
pri
njem
,
kajti
veselo
,
razuzdano
življenje
milansko
ji
je
močno
ugajalo
.
Uživala
je
to
življenje
tako
,
da
je
notri
na
Kranjsko
prišel
glas
o
njenih
ljubavnih
dogodkih
,
in
ljudska
govorica
je
vse
dogodke
tako
razpihala
in
povečala
,
da
so
se
križale
pred
njo
pobožne
in
nepobožne
ljubljanske
gospodične
.
Ko
je
pa
bil
njen
mož
premeščen
na
višje
mesto
v
dolgočasno
trdnjavo
Verono
in
je
nikakor
ni
hotel
pustiti
same
v
Milanu
,
izprosila
si
je
od
njega
»
dopust
«
za
nedoločen
čas
in
se
je
nastanila
na
gradu
v
Rakovnika
,
kjer
je
bila
vsled
bolehnosti
kmalu
prisiljena
ostati
dlje
,
kakor
je
iz
začetka
nameravala
.
Na
ljubezenske
doživljaje
,
kakor
v
Milanu
,
sedaj
pač
ni
bilo
več
misliti
,
a
življenje
je
grofico
Lichtenberg
še
vedno
veselilo
.
Plesati
ni
smela
več
,
a
prišla
je
vendar
vsak
ples
gledat
.
Kadar
pa
ni
bilo
nobenih
zabavnih
priredb
,
je
vabila
k
sebi
znanke
in
znance
,
zlasti
grofico
Lici
in
barona
Spinettija
,
s
katerim
je
bila
znana
še
iz
Milana
.
Globokoumni
ti
pogovori
,
ki
so
jih
imen
,
pač
niso
bili
,
da
,
niti
posebno
pametni
.
Grofico
Margareto
in
grofico
Lici
je
družila
najbolj
lastnost
,
ki
sta
jo
sicer
pred
ljudmi
kolikor
toliko
prikrivali
,
namreč
frivolnost
.
Obe
sta
se
najbolj
zanimali
za
ljubezenske
škandalčke
,
ker
sta
obe
stali
na
stališču
,
da
je
uživanje
edini
namen
človeškega
življenja
in
da
je
ljubezen
najslajši
vseh
užitkov
.
Družil
pa
ju
je
še
spomin
na
mladost
.
Obe
sta
bili
vzgojeni
v
istem
samostanu
in
grofica
Lici
se
je
kot
mlado
dekle
čez
glavo
zaljubila
v
brata
grofice
Margarete
,
ki
jc
sedaj
kot
dragonski
ritmojster
služil
v
Italiji
.
O
tisti
skrivni
ljubezni
med
grofico
Lici
in
med
baronom
Leonom
Plassom
ni
nihče
drugi
ničesar
vedel
,
kakor
baronova
sestra
grofica
Margareta
in
še
ta
prav
mala
.
Slutila
je
samo
,
da
je
morala
biti
to
strastna
,
velika
ljubezen
,
kajti
spoznala
je
lahko
,
da
grofica
Lici
vzlic
dolgoletni
ločitvi
in
vzlic
svojim
številnim
ljubezenskim
aferam
barona
Leona
še
vedno
ni
pozabila
.
Minila
so
bila
že
leta
,
kar
se
grofica
Lici
in
baron
Leon
nista
videla
.
Leon
vsled
nevarnega
položaja
v
Italiji
doslej
ni
mogel
dobiti
dopusta
.
Nadejal
se
ga
je
za
to
leto
,
odkar
je
prišla
vest
,
da
utegne
morda
priti
na
obisk
vsaj
za
nekaj
časa
,
je
grofica
Lici
pozabila
na
vso
previdnost
in
je
neprestano
izpraševala
,
če
je
baron
Leon
dobil
dopust
in
kdaj
pride
.
Na
nekdanji
terasi
rakovniškega
gradu
je
sedela
jesenskega
dne
grofica
Margareta
v
družbi
z
grofico
Lici
in
njenim
kavalirjem
baronom
Spinettijem
,
ko
je
sluga
prinesel
iz
mesta
pismo
.
Grofica
Margareta
je
komaj
spoznala
rokopis
na
ovitku
,
ko
je
veselo
presenečena
vzkliknila
:
»
Leon
piše
—
gotovo
kaj
prijetnega
,
ker
še
ni
dolgo
tega
,
kar
sem
od
njega
dobila
pismo
.
«
Razpečatila
je
pismo
in
ga
pozorno
prečrtala
.
»
Ljuba
Lici
—
naznanjam
ti
novico
,
da
je
dobil
Leon
trimesečen
dopust
in
da
pride
že
v
kakih
osmih
dneh
.
«
In
nagnivši
se
h
grofici
je
s
porednim
usmevom
,
kakor
bi
hotela
namigniti
na
nekdanje
znanje
med
grofico
Lici
in
baronom
Leonom
,
rekla
šepetaje
:
»
Lepo
te
pozdravlja
in
srčno
se
veseli
,
da
te
bo
zopet
videl
.
«
Spinetti
je
imel
dober
sluh
in
je
bil
sploh
zvijačen
in
pozoren
človek
.
Nobena
stvar
mu
ni
ušla
,
naj
je
bila
še
tako
malenkostna
.
Ko
je
zaslišal
šepetaje
izrečene
besede
grofice
Margarete
in
je
videl
,
da
je
grofica
Lici
lahko
zardela
,
je
začel
takoj
ugibati
,
kakega
značaja
utegne
biti
znanje
grofice
lici
in
barona
Leona
.
V
krepost
in
čisto
ljubezen
baron
Spinetti
sploh
ni
veroval
,
to
je
smatral
za
bajko
in
kvečjemu
priznaval
,
da
so
česa
takega
zmožni
samo
popolnoma
omejeni
ljudje
.
Obšel
ga
je
sum
,
da
sta
se
grofica
Lici
in
baron
Leon
nekdaj
ljubila
in
začel
se
je
bati
,
da
pri
grofici
Lici
naposled
vendar
ne
doseže
svojega
namena
,
če
nastopi
nekdanji
ljubimec
baron
Leon
.
Ker
ni
bil
čisto
nič
orijentiran
in
je
hotel
prej
jasno
vedeti
,
predno
se
odloči
,
kako
bo
nadalje
postopal
,
se
je
začel
delati
zamišljenega
in
raztresenega
.
Dal
je
tako
grofici
Lici
in
njeni
prijateljici
priliko
,
da
sta
se
med
seboj
zaupno
pogovarjali
,
V
tem
,
ko
je
on
ogledoval
cvetlice
na
terasi
ter
vlekel
na
ušesa
vsako
besedo
,
ki
jo
je
bilo
slišati
.
Zvečer
se
je
peljal
z
grofico
Lici
v
mesto
.
Nameraval
je
pripraviti
grofico
do
tega
,
da
bi
se
kako
izdala
.
Grofica
Lici
je
slutila
,
kaj
hoče
njen
častilec
in
ga
je
prehitela
.
Začela
mu
je
očitati
,
da
jo
kompromitira
,
da
se
vede
preveč
zaupno
in
da
očitno
kaže
svojo
zaljubljenost
.
»
Tako
nikakor
ne
gre
več
,
«
je
dejala
odločno
.
»
Ljudje
že
itak
kdo
ve
kaj
govore
in
tega
ne
morem
več
trpeti
.
Če
se
ne
boste
drugače
obnašali
,
bom
prunorana
se
vas
izogibati
.
«
Grofica
Lici
je
natančno
vedela
,
kaj
je
hotela
s
tem
doseči
.
Želela
je
namreč
,
da
bi
baronu
Leonu
ostalo
prikrito
njeno
ljubkovanje
z
baronom
Spinettijem
.
»
To
je
čisto
nemogoče
,
«
se
je
zagovarjal
baron
Spinetti
.
»
Grofica
Margareta
je
odhaja
je
iz
salona
stala
med
vratmi
in
name
je
hrbet
kazala
.
«
»
Ah
,
lepo
vas
prosim
—
tako
izkušena
ženska
,
kakor
je
Margareta
,
vidi
tudi
to
,
kar
se
godi
za
njenim
hrbtom
.
In
oni
dan
,
pri
meni
,
se
tudi
niste
nič
ozirali
na
Heleno
in
ste
me
hoteli
poljubiti
.
Helena
je
bila
tako
prestrašena
,
da
je
kar
prebledela
.
«
»
Saj
pa
je
tudi
čudno
,
da
to
dekle
vedno
k
sebi
vabite
,
«
se
je
raztogotil
baron
Spinetti
.
»
Jaz
res
ne
razumem
,
kaj
imate
s
to
predmestno
pomarančo
,
da
jo
hočete
vedno
pri
sebi
imeti
.
To
je
zdaj
menda
vaša
najljubša
prijateljica
.
«
Grofica
Lici
se
je
zasmejala
na
glas
,
ne
le
ker
jo
je
zabavala
Spinettijeva
nevolja
,
nego
tudi
,
ker
je
videla
,
da
se
ji
je
njena
zvijača
posrečila
in
da
je
Spinettiija
premagala
.
»
Zopet
pretiravate
,
ljubi
baron
,
«
je
vzkliknila
.
»
Moj
Emil
hoče
in
hoče
svojega
sotrpina
Franeka
vsak
dan
pri
sebi
imeti
.
Naravno
je
,
da
pride
z
njim
tudi
Helena
in
naravno
je
,
da
sem
ji
hvaležna
.
Vsled
tega
sem
ž
njo
prijazna
.
Sicer
pa
,
če
bi
si
tudi
res
izbrala
Heleno
za
svojo
najboljšo
prijateljico
—
kaj
more
biti
vam
na
tem
?
«
Baron
Spinetti
je
bil
že
zopet
ukrotil
svojo
nevoljo
in
je
z
običajno
vdanostjo
zagotovil
grofici
Lici
,
da
nima
ničesar
zoper
njeno
prijateljstvo
s
Heleno
.
Povedal
je
še
premalo
.
Helena
ga
je
pač
včasih
ovirala
pri
njegovem
ljubimkovanju
z
grofico
Lici
,
ali
vzlic
temu
jo
je
rad
videl
in
ji
je
posvečal
razmeroma
mnogo
pozornosti
.
Dekle
mu
je
ugajalo
,
samo
rad
bi
se
ž
njo
sestajal
v
kakem
drugem
krogu
in
ne
v
hiši
grofice
Lici
,
kjer
se
ni
mogel
svobodno
gibati
in
je
iz
ozirov
na
grofieo
moral
postopati
z
največjo
previdnostjo
.
»
Če
se
prav
spominjam
,
«
je
po
kratkem
molku
rekla
grofica
Lici
,
»
ste
včasih
z
izobraženejšimi
besedami
govorili
o
Heleni
kakor
danes
.
Predmestno
pomarančo
ste
jo
prej
imenovali
.
Tega
pač
ni
zaslužila
.
Pa
ne
da
ste
pri
njej
poskušali
stojo
srečo
?
«
»
Kaj
vendar
mislite
,
«
je
protestiral
baron
Spinetti
s
patosom
poštenjaka
,
misleč
pri
tem
,
da
se
na
to
šele
pripravlja
.
»
No
,
posebno
se
na
vas
ni
zanašati
,
«
je
menila
grofica
.
»
In
ker
vas
dobro
poznam
in
ne
maram
,
da
bi
Helena
prišla
v
kako
nesrečo
,
sem
storila
,
kar
mi
je
velevalo
prijateljstvo
.
Svarila
sem
Heleno
pred
vami
.
Zapazila
sem
,
da
vam
ugaja
in
zato
sem
ji
povedala
mnogo
slabega
o
vas
;
da
ste
predrzni
,
da
imate
velikansko
srečo
pri
ženskah
,
da
nimate
nič
vesti
in
da
je
najbolje
,
če
se
vas
Helena
varuje
kolikor
je
le
mogoče
.
Kaj
ne
,
delala
sem
vam
veliko
krivico
?
«
Šegavost
grofice
ni
baronu
Spinettiju
prav
nič
ugajala
.
Kar
mu
je
povedala
,
ga
je
resnično
jezilo
,
a
pokazal
tega
ni
.
Celo
smejal
se
je
od
srca
,
a
na
dnu
njegove
duše
je
vse
vrelo
,
ker
ga
je
grofica
tako
dobro
poznala
,
da
mu
je
znala
vsak
načrt
pokvariti
.
Nevolja
,
ki
je
obšla
ta
dan
barona
Spinettija
,
se
je
ponovila
s
še
večjo
silo
naslednji
dan
,
ko
je
imel
priliko
spoznati
,
da
se
ga
Helena
plaho
ogiba
.
Kar
je
grofica
Lici
rekla
Heleni
,
da
jo
svari
pred
baronom
Spinettijem
,
si
je
Helena
dobro
zapomnila
in
trdno
je
bila
odločena
,
da
se
po
tem
ravna
.
A
vzlic
vsemu
prizadevanju
ni
mogla
zadušiti
suma
,
ki
se
je
vedno
iznova
porajal
v
njenem
srcu
,
suma
,
da
grofico
Lici
in
barona
Spinettija
ne
veže
samo
prijateljstvo
.
Vzgojena
v
brezpogojnem
respektu
pred
svetostjo
zakona
,
si
tega
dolgo
ni
mogla
raztoimačiti
,
dokler
ni
slučajno
videla
,
ko
je
baron
Spmetti
hotel
grofico
poljubiti
.
In
tudi
tedaj
še
ni
mogla
verjeti
,
da
veže
grofico
in
barona
prepovedana
ljubezen
,
sodeč
,
da
bi
to
moral
vendar
opaziti
grof
Attems
in
da
bi
tega
gotovo
ne
trpel
.
Bala
se
je
zdaj
barona
Spinettija
,
videč
v
njem
poosebljeni
greh
zapeljivosti
.
Če
je
morala
biti
nekaj
trenotkov
sama
ž
njim
,
jo
je
strah
vselej
tako
prevzel
,
da
ni
mogla
izpregovoriti
nobene
besede
.
Vedno
se
ji
je
zdelo
,
da
pride
trenotek
,
ko
iztegne
baron
Spinetti
po
njej
svoje
roke
in
da
bo
čutna
na
svojih
ustnih
njegove
polne
,
temnordeče
,
vedno
v
brezstiden
usmev
nabrane
ustne
.
Videla
je
barona
Spinettija
skoro
vsako
popoldne
.
Stari
Knific
ni
bil
mož
krepke
volje
.
Odkar
se
je
prvič
uklonil
solzam
svojega
sinčka
,
ni
nikdar
več
nasprotoval
obiskom
Helene
in
Franeka
pri
grofici
Lici.
Nekaj
časa
mu
sicer
niso
bili
po
volji
,
toda
polagoma
se
je
tega
navadil
in
končno
se
mu
je
še
dobro
zdelo
,
da
imata
njegova
otroka
pristop
v
hišo
,
kamor
ne
pridejo
njegove
vrste
ljudje
.
Dobri
mož
pri
tem
ni
slutil
,
da
je
grofica
Lici
svoje
znanje
z
merodajnimi
gospodi
dobro
izrabila
njemu
v
korist
.
Dosegel
je
zvišanje
plače
in
dobil
nagrado
za
svoje
dolgoletno
,
neumorno
službovanje
,
ter
se
tega
priznanja
veselil
kakor
otrok
,
ne
da
bi
se
mu
le
sanjalo
,
da
mu
je
to
izpostavala
grofica
Lici.
Dober
teden
po
obisku
grofice
Lici
in
barona
Spinettija
pri
grofici
Margareti
na
Rakovniku
,
je
prišla
Helena
zopet
ob
navadni
uri
na
obisk
.
Pustivši
Franeka
pri
malem
grofu
,
je
šla
nazaj
v
prvo
nadstropje
.
Ker
je
bil
pri
grofici
obisk
,
je
stopila
v
stransko
sobo
in
nehote
slišala
pogovor
,
ki
se
je
vršil
v
salonu
.
Iz
tega
pogovora
je
izvedela
,
da
je
to
jutro
dospel
v
Ljubljano
dragonski
ritmojster
baron
Plass
in
da
ga
njegova
sestra
še
ta
dan
pripelje
na
obisk
grofici
Lici.
Zamišljeno
je
sedela
Helena
kraj
okna
.
O
baronu
Plassu
je
doslej
vedela
le
jako
malo
.
Šele
zadnje
dni
je
bilo
njegovo
ime
nekajkrat
imenovano
.
Kakšen
je
?
se
je
vpraševala
Helena
.
Brez
dvoma
bo
podoben
svoji
sestri
,
si
je
mislila
;
velik
bo
,
temnolas
in
hladen
.
Najbrž
bo
tudi
tako
nedosežno
ponosen
kakor
njegova
sestra
.
Helena
se
je
kar
stresla
,
ko
si
je
predstavljala
,
da
jo
bo
tako
kratko
in
površno
pozdravil
,
kakor
je
to
storila
grofica
Margareta
in
da
jo
bo
potem
ignoriral
.
Zatopljena
v
take
misli
,
je
preslišala
lahke
korake
,
s
katerimi
se
je
približal
baron
Spinetti
.
»
Kar
sama
ste
?
«
je
dejal
baron
in
se
vsedel
poleg
Helene
,
»
Grofica
najbrže
ne
ve
,
da
ste
prišli
.
Ali
pa
morda
ne
sna
tako
ceniti
vaše
družbe
,
kakor
jaz
.
«
Helena
je
bila
v
veliki
zadregi
in
ni
vedela
,
kaj
bi
rekla
.
»
Tu
je
tiho
in
prijetno
,
«
je
nečakajoč
odgovora
nadaljeval
baron
Spinetti
.
»
Tu
sem
ne
segajo
zlobni
pogledi
in
tu
ni
slišati
neodkritosrčnih
besedi
.
Tu
se
človek
lahko
prijateljsko
pogovarja
.
«
Baron
Spinetti
je
dobro
zapazil
,
kako
nemirna
in
zbegana
je
Helena
in
da
bi
najraje
zbežala
od
njega
,
toda
delal
se
je
,
kakor
bi
tega
ne
videl
.
Da
pomiri
Heleno
,
je
začel
govoriti
o
Franeku
.
Hvalil
ga
je
,
da
je
čudovito
inteligenten
dečko
in
Heleno
izpraševal
,
kako
ga
je
naučila
nemški
in
kako
ga
sploh
poučuje
.
In
ko
mu
je
Helena
to
pojasnila
,
je
zopet
z
nepretiranimi
besedami
hvalil
njeno
razumnost
in
njeno
vztrajnost
ter
slavil
njeno
sestrsko
ljubezen
.
»
Nikar
ne
obupajte
zaradi
Franekovega
zdravja
,
«
je
baron
Spinetti
tolažil
Heleno
,
ko
mu
je
razkrila
svojo
skrb
za
bratovo
prihodnjost
.
»
Franekova
bolezen
je
čisto
drugačna
kakor
bolezen
malega
grofa
Emila
.
Temu
ni
pomoči
,
vašemu
bratu
pa
.
Izza
časa
,
ko
sem
služboval
v
Milanu
,
poznam
znamenitega
zdravnika
,
ki
je
že
več
takih
bolnikov
ozdravil
.
Ali
hočete
,
da
mu
pišem
?
Ne
?
Tudi
prav
.
Kadar
bodete
spoznali
,
da
ljubljanski
zdravniki
Franeku
ne
morejo
pomagati
,
pa
me
spomnite
na
to
mojo
obljubo
.
Na
razpolaganje
sem
vam
vedno
z
veseljem
.
«
Tudi
nadaljni
pogovor
med
Heleno
in
baronom
Spinettijem
se
je
sukal
edino
okrof
Franeka
.
Baron
je
dajal
Heleni
vsakovrstne
nasvete
,
kako
naj
izobražuje
svojega
brata
.
Govoril
je
z
mehkim
,
sladkim
glasom
,
z
nekako
omamljivo
ljubeznivostjo
in
s
tisto
italijansko
presrčnostjo
,
ki
je
vedno
hlinjena
.
Helena
se
ni
mogla
ubraniti
čaru
tega
glasu
,
ki
je
v
njenem
srcu
vzbujal
tako
lepe
iluzije
glede
Franekove
prihodnjosti
in
sram
jo
je
bilo
,
da
je
imela
tako
slabo
mnenje
o
baronu
.
»
Kdo
ve
,
če
me
grofica
ni
pred
njim
svarila
iz
same
ljubosumnosti
,
«
si
je
mislila
,
a
je
to
misel
hitro
zopet
zavrgla
,
češ
,
da
tiči
v
njej
grda
nehvaležnost
.
Tako
je
bila
zamaknjena
,
da
je
komaj
zapazila
,
ko
je
baron
položil
svojo
roko
na
njeno
roko
in
da
se
ni
prav
nič
branila
.
Čez
nekaj
časa
je
začula
v
sosedni
sobi
šum
.
Odprla
so
se
vrata
in
v
tistem
trenotku
je
slišala
grofico
Lici
vzklikniti
:
»
Ah
,
Leon
—
dobro
došel
po
tolikih
letih
.
«
To
je
Heleno
vzbudilo
iz
njene
omamljenosti
Videla
je
s
svojega
sedeža
prav
dobro
v
sosednjo
sobo
in
jasno
spoznala
vitkega
moža
v
dragonski
obleki
,
ki
se
je
globoko
priklonil
grofici
Lici
in
ji
spoštljivo
poljubu
roko
.
Zdaj
je
tudi
grofica
zapazila
Heleno
in
jo
poklicala
k
sebi
.
»
Da
vaju
seznanim
,
«
je
rekla
z
ljubeznivim
usmevom
,
»
baron
Plass
,
moj
nekdanji
prijatelj
—
gospodična
Helena
Knific
,
moja
