kakobi
si
pomagala
.
Že
je
hotela
Asunta
poskusiti
s
prošnjami
omehčati
generalovo
srce
,
ko
ji
je
ta
sam
ponudil
svojo
pomoč
.
—
Če
ste
v
kaki
zadregi
,
vojvodinja
Asunta
,
je
rekel
general
skoro
mehko
,
sem
vam
na
razpolaganje
.
Rad
vam
posodim
kar
premorem
.
Časih
sem
vas
sovražil
.
Mislil
sem
,
da
ste
kakor
vaš
oče
,
ali
zdi
se
mi
,
da
ste
prava
hči
svoje
matere
,
ne
le
po
lepoti
,
nego
tudi
po
srcu
.
—
Hvala
vam
,
gospod
general
,
je
rekla
Asunta
in
ponudila
starcu
svojo
drobno
belo
roko
.
Hvala
vam
za
vaše
besede
in
za
vašo
ponudbo
.
A
sprejeti
je
ne
morem
,
dokler
niste
segli
v
roke
—
njemu
—
Andreju
plemiču
Kržanu
,
svojemu
netjaku
.
Počasi
se
je
general
obrnil
od
Asunte
.
Ostri
pogled
njegov
je
počival
na
Kržanu
,
dolgo
časa
resno
,
potem
je
postajal
izraz
vse
mehkejši
in
naenkrat
je
odletel
meč
iz
generalovih
rok
.
—
Andrej
,
moj
ljubi
Andrej
,
je
vzkliknil
starec
in
je
objel
Kržana
in
ga
stisnil
k
sebi
.
Torej
sva
se
vendar
dobila
?
Ko
bi
bil
slutil
,
da
me
pošlje
republika
na
ta
otok
,
kdaj
bi
ti
bil
že
povedal
,
kdo
da
sem
.
Toda
upal
sem
,
da
pridem
na
Ciper
,
da
ti
bom
tam
kot
čisto
tuj
človek
mogel
pomagati
,
ti
dobiti
prilike
,
da
se
odlikuješ
...
—
Ah
,
gospod
general
,
vi
ne
veste
,
kako
se
je
Kržan
odlikoval
in
kaj
je
vse
storil
.
—
To
mi
morate
natančno
povedati
,
vse
od
kraja
—
a
ne
tu
,
je
veselo
vzkliknil
general
.
Zdaj
spravimo
najprej
zakladnico
v
red
,
da
je
nihče
ne
izsledi
,
potem
pa
se
v
moji
sobi
pomenimo
o
vsem
,
kar
se
je
zgodilo
in
kaj
nameravata
.
Vso
noč
je
gorela
luč
v
generalovi
sobi
,
da
so
se
straže
začudeno
ozirale
na
okna
,
v
sobi
pa
so
sedeli
trije
srečni
ljudje
v
živem
pogovoru
ter
se
menili
o
preteklosti
in
delali
načrte
za
prihodnjost
.
—
Zunaj
je
že
dan
in
treba
je
,
da
se
odpočijemo
,
je
končno
rekel
general
della
Croce
.
Ostanita
nekaj
časa
pri
meni
.
Izposlujem
si
dopust
in
se
popeljem
z
vama
.
Že
davno
hrepenim
,
da
bi
zopet
zagledal
domače
kraje
.
Tam
nad
Opatijo
,
kjer
ste
vi
,
Asunta
,
stregli
bolnemu
Kržanu
,
tam
prebijemo
v
neskaljeni
sreči
nekaj
tednov
.
Tista
hiša
je
namreč
moja
in
sezidal
sem
jo
zate
,
Andrej
.
Mirno
so
Asunti
in
Kržanu
tekli
dnovi
na
otoku
Antikytira
.
Asunta
je
izvedela
,
da
se
je
stari
grajski
duhovnik
z
njenima
bratoma
preselil
v
Retimo
na
Kreti
,
kjer
sta
hodila
dečka
v
šolo
k
patrom
ondotnega
samostana
.
Opetovano
sta
Asunta
in
Kržan
na
Desantičevi
ladji
napravila
izlete
v
Retimo
,
v
tem
ko
se
je
general
della
Croce
pripravljal
,
da
nastopi
svoj
dopust
.
Tiste
dni
so
v
pristan
pribegle
male
grške
kupčijske
ladje
in
mornarji
so
prinesli
novico
,
da
jadra
mnogoštevilno
piratsko
brodovje
proti
severu
v
Adrijansko
morje
.
Z
več
kot
dvesto
četudi
le
jako
majhnimi
jadrenicami
sta
bila
kralj
Gjačič
in
njegov
sin
Ladislav
dospela
v
Adrijansko
morje
.
Brodovje
se
je
držalo
Albanskega
obrežja
in
piratje
so
bolj
za
kratek
čas
in
za
zabavo
kakor
zaradi
plena
napadali
in
požigali
širomaške
albanske
vasi
ter
klali
prebivalstvo
,
v
tem
ko
so
čakali
obvestila
svojih
vohunov
,
kdaj
naj
udarijo
na
turško
brodovje
.
Vznemirjalo
jih
je
,
da
se
beneško
brodovje
kar
nič
ne
gane
.
Že
17.
septembra
1571.
je
bilo
zapustilo
svoje
pristane
,
a
dasi
je
bilo
od
tedaj
poteklo
že
več
dni
,
niso
Gjačičevi
poizvedovalci
mogli
ničesar
izvedeti
o
njem
.
Kralj
Gjačič
je
bil
v
velikih
dvomih
,
kaj
naj
stori
.
Sam
se
ni
upal
naskočiti
mogočnega
turškega
brodovja
,
nego
je
nameraval
med
odločilno
bitko
priskočiti
Benečanom
na
pomoč
,
dotlej
pa
se
izogniti
vsakemu
boju
.
Naposled
mu
je
vender
došla
dolgo
pričakovana
vest
.
Prihitele
so
ladje
poizvedovalke
ter
mu
naznanile
,
da
se
turško
brodovje
v
dveh
velikih
skupinah
z
največjo
naglostjo
pomika
proti
jugu
.
Razveselil
se
je
kralj
Gjačič
tega
sporočila
,
zakaj
sklepal
je
iz
njega
,
da
Turki
niso
kos
beneškemu
brodovju
in
prepričan
je
bil
sedaj
,
da
bodo
Benečani
z
njegovo
pomočjo
premagali
turške
ladje
.
Dolgo
se
je
ta
večer
posvetoval
kralj
Gjačič
s
piratskimi
poglavarji
kaj
je
storiti
in
zedinili
so
se
na
smel
načrt
,
ki
pa
je
po
sebi
jamčil
za
sijajen
uspeh
.
—
Prva
stvar
je
,
da
ne
pustimo
Turkov
iz
Adrijanskega
morja
,
je
dejal
kralj
Gjačič
.
V
tej
adrijanski
zagati
ne
morejo
uteči
niti
se
umakniti
boju
.
Ker
je
beneško
brodovje
gotovo
Turkom
za
petami
,
se
gre
za
to
,
da
na
kak
način
ustavimo
beg
turških
ladij
,
vsaj
za
en
dan
.
V
tem
času
dospe
gotovo
beneško
brodovje
in
premaga
turške
ladje
.
Za
nas
bo
seveda
težko
izvršiti
ta
načrt
,
a
vzlic
vsem
neizogibnim
izgubam
,
ki
nam
prete
,
je
to
edini
način
,
da
uničimo
turško
brodovje
.
—
Chi
non
risica
,
non
rosica
,
je
menil
Ladislav
Gjačič
.
Pomislite
,
da
postanemo
gospodarji
Grškega
in
deloma
Sredozemskega
morja
,
če
uničijo
Benečani
z
našo
pomočjo
turško
brodovje
.
Od
Egipta
do
Carigrada
,
od
Sicilije
do
Sirije
bo
vladala
na
morju
naša
zastava
in
preogromen
bo
plen
,
ki
ga
bomo
odvažali
iz
turških
mest
.
—
Lep
je
ta
načrt
,
a
nevaren
je
,
se
je
oglasil
stari
pobočnik
kralja
Gjačiča
,
tisti
,
ki
sta
ga
bila
Kržan
in
Tomo
zasačila
v
podzemskem
rovu
,
vodečem
v
Famagusto
.
Naše
ladje
so
slabe
in
majhne
,
turške
ladje
pa
so
trdne
,
velike
in
mogočno
oborožene
.
Kaj
zamoremo
mi
proti
Turkom
?
Samo
če
jih
napademo
ponoči
,
jim
znamo
prizadeti
mnogo
škode
in
jim
ugrabiti
nekaj
ladij
,
samo
kadar
jih
s
svojim
napadom
presenetimo
,
če
jih
danes
napademo
,
jih
znamo
sicer
kak
dan
zadržati
,
a
plačali
bomo
to
drago
.
Polovico
naših
ladij
nam
gotovo
razstrele
.
—
Med
tem
pa
pride
beneško
brodovje
pa
premaga
turške
ladje
,
je
zaklical
Ladislav
.
Kaj
za
to
,
če
nam
Turki
uničijo
bodisi
tudi
polovico
našega
brodovja
,
ko
pa
nam
bodo
to
škodo
desetkrat
poplačali
,
ne
glede
na
to
,
kar
dobimo
od
Benečanov
.
Kralj
Gjačič
je
bil
istega
mnenja
kakor
Ladislav
in
to
mnenje
je
tudi
obveljalo
.
V
taktičnem
oziru
so
se
piratje
kmalu
domenili
.
Odločili
so
se
,
da
se
s
svojimi
ladjami
približajo
turškemu
brodovju
,
potem
pa
da
pred
njim
zbeže
proti
jugu
med
otoke
,
ležeče
blizu
grškega
ozemlja
.
Velikim
turškim
ladjam
,
so
računali
piratje
,
bo
tamkaj
manevriranje
jako
otežkočeno
,
dočim
se
bodo
piratske
ladje
lahko
sukale
kakor
bodo
hotele
.
Turško
brodovje
se
bo
moralo
,
zasledujoč
pirate
,
razdeliti
—
piratje
pa
bodo
imeli
opraviti
samo
s
posamičnimi
ladjami
,
kar
jim
bo
silno
olajšalo
vse
bojevanje
,
dokler
ne
pridejo
na
pomoč
Benečani
.
Kralj
Gjačič
je
odločil
,
da
se
sklenjeni
načrt
takoj
izvede
.
Nekaj
ladij
je
poslal
naprej
na
jug
,
da
opozore
prebivalstvo
na
pripravljajoči
se
boj
in
izbero
najprimernejše
ožine
,
kjer
bi
kazalo
napasti
turške
ladje
,
z
ostalimi
ladjami
pa
je
krenil
proti
severu
.
Nekaj
ur
nad
Krfom
so
piratje
zagledali
pred
seboj
mogočno
turško
brodovje
.
Kralj
Gjačič
je
razvrstil
svoje
ladje
vštric
,
da
je
veslala
v
primerni
razdalji
druga
poleg
druge
,
hoteč
preprečiti
,
da
bi
Turki
ne
mogli
izlahka
zadeti
.
Piratje
so
postavili
svoje
topove
na
sprednje
konce
ladij
,
kajti
nameravali
so
pred
navideznim
begom
streljati
na
turško
brodovje
in
s
tem
Turke
izzvati
,
da
bi
jim
sigurneje
sledili
.
Ker
so
bili
na
turških
ladjah
postavljeni
topovi
na
straneh
,
so
mogli
piratje
pobegniti
,
predno
so
Turki
okrenili
ladje
ter
ustrelili
.
Ponosno
turško
brodovje
je
pač
jadralo
kar
je
moglo
hitro
,
a
lahke
piratske
jadrenice
so
švigale
kakor
ptice
čez
morje
,
tako
da
je
bilo
nemogoče
jih
dohiteti
.
Ko
sta
prišli
obe
brodovji
drugo
drugemu
dosti
blizu
,
je
iz
vseh
ladij
zaorilo
urnebesno
vpitje
.
Turške
ladje
so
se
začele
razpostavljati
za
boj
.
Turki
so
sneli
nekaj
jader
in
obračali
ladje
tako
,
da
bi
s
široko
stranjo
bile
obrnjene
proti
piratskim
ladjam
.
V
tem
hipu
je
dal
kralj
Gjačič
na
svoji
ladji
potegniti
rdečo
zastavo
na
vrh
srednjega
jambora
.
Na
to
dogovorjeno
znamenje
so
vse
piratske
ladje
sprožile
svoje
topove
,
potem
pa
so
takoj
prestavile
svoja
jadra
,
se
okrenile
in
zbežale
.
Turki
so
mogli
komaj
nekaj
topov
sprožiti
in
že
so
bili
piratje
tako
daleč
od
njih
,
da
jih
ni
dosegla
nobena
krogla
.
Z
vsemi
silami
so
se
presenečeni
Turki
zdaj
zapodili
za
pirati
.
Manjše
ladje
so
šle
naprej
,
večje
so
jim
sledile
.
Kralj
Gjačič
si
je
zadovoljno
mel
roke
.
U
vodu
su
Turci
ugazili
na
otoke
skladno
udarili
.
Hladna
se
je
voda
zajazila
kud
je
turška
vojska
prigazila
.
Tu
se
brani
malo
i
veliko
,
ali
od
njih
neuteče
niko
.
Hrv.
narodna
.
Dohod
v
mogočni
Korintski
zaliv
zapirajo
najprej
štirje
veliki
otoki
,
okrog
katerih
je
zlasti
na
severni
strani
razsutih
znatno
število
malih
otokov
,
potem
pa
ožina
pri
Lepantu
,
kjer
so
v
16.
stoletju
stale
velike
,
znamenito
opremljene
utrdbe
.
Med
te
otoke
,
ležeče
za
velikim
otokom
Santa
Maura
,
se
je
zapodilo
Gjačičevo
brodovje
.
Morje
je
tu
razmeroma
plitvo
in
vožnja
med
temi
otoki
nevarna
zaradi
brezštevilnih
skal
,
štrlečih
iz
morja
ali
skritih
pod
morsko
gladino
.
Piratje
so
sicer
dosti
dobro
poznali
te
kraje
,
kjer
so
imeli
takorekoč
v
vsaki
hiši
svoje
zaveznike
,
a
vendar
bi
se
bili
mogli
le
jako
težko
tod
pregibati
,
da
niso
poslali
nekaj
ladij
naprej
,
ki
so
preskrbele
med
drugim
tudi
izkušenih
pilotov
.
Ti
so
brodovje
sigurno
spravili
med
otoke
in
jih
porazdelili
na
kraje
,
katerim
se
turške
ladje
niso
mogle
približati
.
En
del
svojih
ladij
pa
Gjačič
ni
razvrstil
med
otoki
in
skalami
.
Ta
del
,
ki
mu
je
zapovedoval
Ladislav
Gjačič
,
je
imel
nalogo
,
z
napadi
zvabiti
vsaj
nekaj
turških
ladij
,
da
bi
zaplulo
z
varnega
morja
med
otoke
,
kjer
bi
se
več
ne
mogle
gibati
in
bi
postale
žrtev
piratov
.
Kralj
Gjačič
je
omel
časa
dovolj
,
da
se
je
pripravil
na
ta
boj
.
In
pripravil
se
je
skrbno
,
zakaj
zavedal
se
je
,
da
bo
to
največja
bitka
,
kar
jih
je
bilo
kdaj
med
pirati
in
med
Turki
.
Ponosen
je
bil
na
to
,
da
so
ga
imenovali
največjega
strahovalca
turškega
cesarstva
in
hotel
je
v
pričakovani
bitki
dokazati
,
da
zasluži
to
imenovanje
.
Ko
turškega
brodovja
niti
tretji
dan
ni
bilo
na
spregled
,
začelo
je
kralja
Gjačiča
skrbeti
,
da
mu
Turki
morda
sploh
niso
sledili
.
—
Morda
jih
je
dohitelo
beneško
brodovje
in
jih
je
zapletlo
v
bitko
,
je
ugibal
Gjačič
.
Mogoče
,
da
so
se
obrnili
in
hiteli
na
beneško
brodovje
,
misleč
,
da
ne
pridemo
mi
več
pravočasno
Benečanom
na
pomoč
,
ko
smo
bežali
proti
jugu
.
Ali
morda
misli
,
da
mu
ne
kaže
spuščati
se
z
nami
v
boj
,
ko
bodo
kmalu
potrebovali
zadnjega
moža
in
zadnjo
kroglo
za
boj
z
Benečani
.
Razhudil
se
je
kralj
Gjačič
pri
misli
,
da
zna
priti
do
odločilne
bitke
med
Benečani
in
med
Turki
,
ne
da
bi
se
je
mogli
piratje
udeležiti
,
in
kar
divjal
je
ljute
jeze
,
če
je
pomislil
,
da
bi
znali
Turki
razbiti
in
uničiti
beneško
brodovje
,
kajti
potem
bi
bili
vladarji
vsega
morja
in
bi
zamogli
kmalu
zadušiti
piratstvo
.
Končno
so
,
na
večer
tretjega
dne
,
zavile
okrog
otoka
Santa
Maura
barčice
,
ki
so
nadzirale
morje
,
in
prinesle
so
kralju
Gjačiču
težko
pričakovano
naznanilo
,
da
je
turško
brodovje
oddaljeno
le
še
nekaj
ur.
Vesel
je
bil
tega
naznanila
kralj
Gjačič
in
veseli
so
ga
bili
piratje
.
Komaj
je
naslednjega
dne
prva
svetloba
udarila
skozi
goste
temne
oblake
,
ki
so
pokrivali
nebo
,
so
bili
že
piratje
na
svojih
mestih
ter
zagledali
v
bližini
mogočno
turško
brodovje
,
ki
se
je
bilo
razpostavilo
na
dveh
krajih
.
Ta
razdelitev
je
kralja
Gjačiča
neprijetno
osupnila
.
Na
severnem
koncu
otoka
Santa
Maura
so
stale
štiri
velike
galere
in
zapirale
izhod
popolnoma
.
Ostale
ladje
pa
so
se
razpostavile
južno
od
Santa
Maure
.
Piratje
niso
mogli
nikjer
ven
na
široko
morje
,
morali
so
na
vsak
način
ostati
med
otočiči
in
med
skalami
,
dokler
se
turške
ladje
ne
umaknejo
ali
pa
jih
ne
prepode
Benečani
.
Kralj
Gjačič
je
moral
vsled
tega
izpremeniti
svoj
prvotni
načrt
,
zakaj
bilo
je
zdaj
nemogoče
,
napasti
turško
brodovje
po
dnevi
.
Sklical
je
svoje
podpoveljnike
in
jim
je
razložil
svoje
misli
.
—
Turki
so
nas
s
svojimi
ladjami
obkolili
,
je
rekel
kralj
Gjačič
,
a
do
nas
ne
morejo
s
svojimi
velikimi
ladjami
,
ker
je
morje
preplitvo
in
preskalovito
.
Preskrbljeno
je
,
da
bodo
Benečani
pravočasno
obveščeni
,
da
se
je
turško
brodovje
tu
ustavilo
in
se
razdelilo
.
To
zna
postati
usodno
za
Turke
.
Za
nas
bo
najbolje
,
da
po
dnevi
mirujemo
,
ponoči
pa
lahko
poskusimo
naskoke
zdaj
na
to
,
zdaj
na
drugo
ladjo
,
da
si
odpremo
pot
na
jug
.
Toda
kralj
Gjačič
je
zaman
delal
načrte
in
poučeval
svoje
podpoveljnike
,
kako
jim
bo
postopati
.
Nekaj
ur
je
turško
brodovje
pač
stalo
nepremično
,
toda
potem
se
je
naenkrat
začelo
okrog
turških
ladij
izredno
živahno
gibanje
,
in
kar
je
kralj
Gjačič
videl
na
svoj
daljnogled
,
to
mu
je
napolnilo
srce
s
plaho
skrbjo
.
Turki
so
imeli
pri
svojem
brodovju
tudi
dvajset
manjših
ladij
,
ki
so
opravljale
na
morju
navadno
posle
straž
in
poizvedovalcev
in
so
zamogle
zavoziti
tudi
na
plitvine
.
Te
ladje
so
zdaj
vlačile
od
vseh
strani
od
otokov
ribiške
čolne
,
na
katere
se
je
ukrcevalo
turško
vojaštvo
.
Ko
je
bilo
napolnjenih
več
sto
teh
čolnov
,
so
se
velike
turške
ladje
previdno
pomaknile
nekaj
milj
bliže
piratskim
ladjam
,
skritim
za
otočiči
in
skalami
.
Zdaj
je
kralj
Gjačič
vedel
,
kaj
nameravajo
Turki
in
uganil
je
,
kaj
ga
čaka
.
Kralj
pomorskih
razbojnikov
je
bil
sicer
krut
in
brezvesten
človek
,
ali
na
dnu
njegovega
srca
je
bilo
vendar
nekaj
plemenitosti
.
Ljubil
je
svojega
sina
Ladislava
.
Zanj
je
živel
,
zanj
je
delal
,
njemu
je
posvetil
samega
sebe
.
Tudi
sedaj
,
ko
je
kralj
Gjačič
že
spoznal
,
da
se
je
ujel
v
lastno
past
,
mu
je
najprej
prišel
na
misel
njegov
sin
.
Kaj
zato
,
če
propade
vse
piratstvo
,
da
se
le
reši
Ladislav
—
to
je
bila
prva
misel
,
ki
je
prešinila
Gjačiča
,
ko
je
videl
,
kake
priprave
delajo
Turki
.
Dobro
je
Gjačič
vedel
,
da
svojemu
sinu
ne
sme
svetovati
,
naj
zapusti
svoje
tovariše
in
naj
se
reši
.
Ladislav
bi
se
mu
gotovo
uprl
,
zdaj
še
odločneje
kakor
kdaj
poprej
,
kajti
odkar
je
Antonio
Bragadino
na
tako
strahovit
način
moral
umreti
,
ker
je
Ladislava
Gjačiča
pustil
iz
ječe
,
od
tedaj
je
Ladislav
Gjačič
z
demonsko
silo
sovražil
Turke
.
Ladislav
je
s
svojimi
ladjami
stal
pred
drugimi
piratskimi
jadrenicami
v
vodovju
,
kjer
se
je
mogel
svobodno
gibati
.
Vsled
tega
je
bil
v
večji
nevarnosti
,
kakor
drugi
piratje
,
a
kralj
Gjačič
je
dobro
vedel
,
da
bi
njegov
sin
ne
zapustil
svojega
mesta
drugače
,
kakor
da
ga
zvijačnim
potom
na
to
pripravi
.
A
kako
?
Tega
kralj
Gjačič
v
prvem
trenotku
niti
sam
ni
vedel
.
Sedel
je
v
čoln
in
se
peljal
tjakaj
,
kjer
je
stala
Ladislavova
jadrenica
.
—
Sinko
moj
,
je
dejal
Gjačič
,
težek
boj
nas
čaka
in
ne
vem
,
če
bomo
kos
Turkom
,
ako
ne
pride
beneško
brodovje
pravočasno
.
—
Tudi
meni
se
tako
dozdeva
,
je
menil
Ladislav
.
Na
srečo
so
Turki
tako
neprevidni
in
izkrcavajo
vojaštvo
v
čolne
.
Predno
pridejo
čolni
v
našo
bližino
,
jih
postreljamo
.
Nobeden
teh
vojakov
ne
bo
več
videl
svoje
domovine
.
—
Tudi
jaz
upam
,
da
bo
tako
,
je
rekel
kralj
Gjačič
,
a
glas
njegov
je
kazal
,
da
tega
sam
ne
verjame
.
Ali
bil
je
zadovoljen
,
da
sin
ni
uganil
tega
,
kar
je
uganil
že
prej
oče
.
Toda
,
mogoče
je
vendar
,
je
nadaljeval
kralj
Gjačič
,
da
pridemo
v
kako
zadrego
.
Morda
bomo
morali
celo
bežati
na
kopno
.
V
tem
slučaju
bi
bilo
dobro
,
da
so
beneške
oblasti
na
kopnem
obveščene
kako
in
kaj
.
Lahko
nam
silno
mnogo
koristijo
,
lahko
nas
celo
rešijo
—
lahko
pa
se
tudi
zgodi
,
da
nas
prebivalstvo
napade
in
pobije
.
Jaz
svojih
ljudi
ne
smem
zapustiti
,
tudi
ne
v
največji
nevarnosti
,
dasi
vem
,
da
bi
pri
beneški
oblasti
dobro
opravil
.
Mislil
sem
torej
nate
.
—
Jaz
naj
se
pred
bojem
umaknem
?
je
vzkliknil
Ladislav
.
Nikdar
!
—
Kdo
misli
na
to
!
Izročil
sem
ti
poveljstvo
najvažnejših
ladij
,
ker
sem
hotel
,
da
bi
se
odlikoval
v
boju
.
Pri
tem
ostanem
.
—
Hvala
oče
!
—
Toda
v
trenutku
,
ko
spoznaš
,
da
je
boj
zaman
,
tedaj
pokaži
svoje
izredno
junaštvo
in
tudi
svojo
spretnost
,
čim
vidiš
,
da
se
bomo
morali
umakniti
,
prebij
se
skozi
turško
vrsto
ladij
do
kopnega
,
dogovori
se
z
beneškimi
oblastmi
in
čuvaj
nad
nami
,
da
se
bomo
mogli
izkrcati
.
To
so
naloge
,
vredne
največjega
junaka
.
Komu
naj
jih
poverim
,
če
ne
tebi
?
Skrbno
je
kralj
Gjačič
opazoval
vsako
potezo
na
sinovem
obrazu
,
hoteč
uganiti
,
če
se
mu
je
zvijača
njegova
posrečila
in
kamen
se
mu
je
odvali
od
srca
,
ko
je
videl
,
da
je
Ladislav
zadovoljen
s
to
nalogo
.
Gjačič
je
računal
s
slavohlepjem
in
z
ničemurnostjo
svojega
sina
in
računal
je
prav
.
—
Sedaj
pa
,
sinko
moj
,
je
rekel
kralj
Gjačič
,
vojuj
se
srečno
in
izvedi
dobro
svojo
nalogo
.
Govoril
je
kralj
Gjačič
mehko
,
kakor
bi
se
za
vedno
poslavljal
od
svojega
sina
in
stiskal
je
Ladislavu
roko
s
toliko
prisrčnostjo
,
kakor
še
nikdar
.
Ladislav
tega
ni
zapazil
,
pač
samo
radi
tega
,
ker
je
bila
vsa
njegova
pozornost
že
zopet
osredotočena
na
turške
ladje
.
Bil
je
že
zadnji
čas
,
da
se
je
kralj
Gjačič
vrnil
v
zavetišče
svojih
ljudi
.
Komaj
je
dospel
na
svoje
mesto
,
začelo
se
je
namreč
turško
brodovje
zopet
pomikati
naprej
in
jadralo
je
do
skrajne
meje
,
kamor
je
moglo
v
plitvem
vodovju
priti
.
Z
napeto
pozornostjo
in
največjo
nestrpnostjo
so
piratje
gledali
te
priprave
in
se
smejali
prizadevanju
Turkov
,
češ
:
kaj
se
mučite
,
med
naše
skale
s
svojimi
velikanskimi
ladjami
itak
ne
morete
,
manjše
ladje
in
čolne
vam
bomo
pa
sproti
potopili
.
Kralj
Gjačič
je
to
besedičenje
svojih
ljudi
ravnodušno
poslušal
,
zakaj
vedel
je
,
da
se
možje
motijo
in
da
bodo
to
zmoto
še
prekmalu
spoznali
.
In
res
—
strah
je
prešinil
pirate
,
ko
je
počil
prvi
strel
in
v
hipu
je
bilo
vsem
jasno
,
kaj
je
pomenilo
manevriranje
turških
ladij
.
Nikomur
ni
bilo
razen
kralju
Gjačiču
na
misel
,
da
imajo
Turki
na
svojih
velikih
ladjah
tudi
velike
topove
,
ki
nosijo
dlje
kakor
piratski
topovi
.
Turške
ladje
so
s
svojimi
lumbardami
začele
bombardirati
piratsko
brodovje
.
Mogočne
krogle
so
od
vseh
strani
letele
in
večinoma
tudi
zadevale
.
Streljali
so
tudi
piratje
,
a
nobena
njihovih
krogel
ni
dosegla
turških
ladij
.
Tod
je
udarila
turška
bomba
v
jambora
in
jih
podrla
,
tam
je
prebila
steno
,
da
je
voda
vdrla
v
jadrenico
in
jo
potegnila
v
morje
ali
vsaj
nagnila
na
stran
.
80
turških
ladij
je
streljalo
iz
500
velikih
topov
.
V
kratkem
času
je
bila
polovica
Gjačičevih
ladij
uničena
.
Piratje
so
v
blaznem
strahu
bežali
na
otoke
ali
se
poskusih
s
svojimi
ladjami
rešiti
na
kopno
.
Tedaj
pa
so
zajadrale
v
ospredje
male
turške
ladje
in
za
njimi
so
veslali
čolni
z
vojaki
.
Ladje
so
se
zaletele
tja
,
kamor
so
piratje
poskusili
ubežati
,
in
jih
pognale
nazaj
.
Le
nekaj
piratskih
ladij
je
moglo
pribežati
do
kopnega
,
vse
ostale
so
Turki
spodili
nazaj
ali
jih
potopili
.
Blazna
zbeganost
je
vladala
med
pirati
.
Da
so
imeli
priliko
se
bojevati
bi
jih
bil
mogel
kralj
Gjačič
še
krotiti
.
Te
prilike
pa
ni
bilo
,
kajti
Turki
so
streljali
iz
varne
daljave
.
Ko
so
bile
piratske
ladje
domalega
postreljene
in
če
ne
še
uničene
,
pa
vsaj
tako
poškodovane
,
da
se
niso
mogle
ganiti
,
so
se
otokom
približali
čolni
z
vojaštvom
.
Male
turške
ladje
so
s
svojimi
topovi
čuvale
te
čolne
.
Vojaštvo
je
poskakalo
v
morje
in
gazilo
do
otokov
,
kjer
se
je
potem
začelo
strahovito
klanje
.
Besni
turški
vojaki
so
vse
poklali
in
pomorili
,
kar
jim
je
prišlo
pod
meč
.
Kralj
Gjačič
se
je
z
malo
četo
svojih
ljudi
rešil
na
otok
Kalamas
.
Tudi
na
ta
otok
je
prišlo
več
tisoč
turških
vojakov
.
Kralj
Gjačič
se
je
s
svojimi
ljudmi
branil
do
skrajnosti
,
z
levovo
silo
je
napadal
Turke
in
jih
pobijal
,
dokler
ni
težko
zaboden
obležal
na
bojišču
.
„
Allah
il
Allah
“
,
je
zagrmelo
iz
več
tisoč
turških
grl
,
ko
so
vojaki
pograbili
smrtnoranjenega
kralja
pomorskih
razbojnikov
in
ga
odpeljali
na
turško
admiralsko
ladjo
.
„
Allah
il
Allah
“
,
je
zaorilo
po
vseh
turških
ladjah
,
da
so
se
tresli
stebri
nebeški
,
ko
so
na
admiralske
ladje
veliki
jambor
obesili
človeka
,
ob
katerega
je
bila
privezana
rdeča
zastava
piratov
.
Še
ves
dan
je
trajal
lov
na
pirate
.
Ko
se
je
zmračilo
je
bila
uničena
zadnja
piratska
ladja
in
ubiti
vsi
piratje
,
kar
jih
ni
zbežalo
na
kopno
.
Piratski
armadi
je
bil
ta
dan
narejen
konec
.
Strahovalcev
turške
krone
ni
bilo
več
.
Kada
li
blizu
dojedriše
,
udariše
pašine
borije
,
zavikaše
Turci
janjičari
Galijice
živi
oganj
daše
.
Stoji
jeka
bubanj
i
sviralà
,
grmljavina
silnih
lumbarada
,
stoji
zvižda
šiba
i
pušaka
,
lomljavina
tanenih
galija
,
stoji
zauk
po
moru
delija
.
Kada
li
se
,
pobre
,
sastadoše
sve
galije
turške
i
latinske
,
rekao
bi
:
nebesa
se
ore
,
a
planine
u
dubljini
nore
.
Žarko
sunce
pomrčalo
biše
od
crnoga
praha
i
olova
,
sve
se
sinje
more
tresijaše
od
topova
turških
i
latinskih
po
moru
se
dugo
ne
vidjaše
nego
vesla
,
jedra
i
lantine
.
I
tilesa
turska
i
kršćanska
po
hiljadu
zajedno
plivaše
,
jedan
drugom
smrtcu
zadavaše
.
Hrv.
narodna
.
Dan
po
uničenju
piratskega
brodovja
se
je
pojavila
v
grških
vodah
beneška
mornarica
z
ladjami
svojih
zaveznikov
.
To
je
bilo
na
dan
sv.
Justine
dne
7.
oktobra
l.
1571.
Beneško
brodovje
je
prišlo
tako
nenadno
,
da
Turki
niso
utegnili
odriniti
izmed
otokov
na
široko
morje
,
nego
so
bili
prisiljeni
zbrati
se
v
Lepantskem
zalivu
.
Turško
brodovje
se
je
razpostavilo
tako
,
da
je
imelo
obliko
polumeseca
.
Tako
so
se
Turki
v
pomorskih
bitkah
vedno
bojevali
.
Najmočnejše
ladje
so
postavili
v
središče
,
obe
krili
pa
ste
imeli
nalogo
,
objeti
sovražnika
in
s
tem
olajšati
njegovo
uničenje
.
Benečani
in
njihovi
zavezniki
so
se
postavili
v
ravno
vrsto
.
Na
desnem
krilu
sta
zapovedovala
genoveški
admiral
Andrej
Doria
in
sicilski
admiral
Kordone
.
V
središču
so
bile
španske
in
papeške
ladje
,
ki
sta
jih
vodila
Don
Juan
d
’
Austria
in
knez
Kolonna
,
na
levem
krilu
pa
sta
zapovedovala
beneška
admirala
Venier
in
Barbarigo
.
V
dopoldanskih
urah
sta
se
brodovji
začeli
približevati
drugo
drugemu
.
Zagrmeli
so
topovi
in
potem
sta
se
brodovji
spoprijeli
.
Prvi
boj
se
je
začel
na
levem
krilu
.
Venier
se
je
zapodil
med
turške
ladje
in
udaril
na
admiralsko
ladjo
,
kjer
je
bil
Ali-paša
iz
Misira
.
Posrečilo
se
mu
je
,
da
se
je
postavil
ob
stran
turške
ladje
in
Benečani
so
jo
prijeli
z
železnimi
kljukami
ter
poskakali
nanjo
.
Vnel
se
je
srdit
boj
.
Že
so
se
bili
Benečani
polastili
polovico
turške
ladje
,
ko
sta
prihitela
Mahmut-pašain
beg
Karaodže
s
svojima
ladjama
.
Njiju
vojaki
so
izsekali
Ali-pašo
Benečanom
izrok
in
se
lotili
Veniera
in
njegovega
moštva
.
Malo
je
manjkalo
,
da
bi
bil
Venier
podlegel
.
Toda
pridrvele
so
nove
beneške
ladje
.
Generali
Ivan
Loredan
in
Juri
Kontarino
,
Malpier
in
Alvar
so
se
pognali
z
ljuto
silo
v
boj
.
Potopili
ali
uničili
so
trinajst
turških
ladij
,
nekaj
jih
zavzeli
in
rešili
Veniera
.
V
tem
boju
je
bil
ubit
beg
Karaodže
,
vojvoda
Parmski
pa
je
živega
ujel
Ali-pašo
in
ga
dal
obesiti
na
jambor
admiralske
ladje
.
In
boj
je
trajal
dalje
.
Barbarigo
je
bil
zadet
v
oko
.
Njegove
ladje
so
se
že
umikale
,
kar
je
prišel
na
pomoč
Mario
Kontarino
.
Rešil
je
beneške
ladje
a
sam
je
padel
v
ljutem
boju
.
Federiko
Nani
se
se
je
zapletel
v
boj
s
Karo-pašo
in
ga
ujel
ter
zavzel
njegovo
ladjo
.
Proveditor
Kamalo
je
zavzel
ladjo
Šilok-bega
.
Ta
je
skočil
v
morje
,
a
mladi
Ivan
Kontarino
je
v
železnem
,
svojem
oklopu
planil
za
njim
v
valovje
,
ga
dohitel
in
mu
v
morju
odsekal
glavo
.
Slabše
se
je
godilo
desnemu
krilu
armade
.
Algirski
kralj
Uluzali-paša
se
je
srdito
vrgel
na
malteške
ladje
in
jih
je
obkolil
.
Vnel
se
je
strahovit
boj
najprej
s
topovi
,
potem
pa
,
ko
sta
se
dve
malteški
galeri
z
vsem
moštvom
vred
potopili
,
je
Uluzali
potisnil
bližje
,
hoteč
ostale
ladje
zavzeti
.
Tu
pa
je
prihitel
Andrej
Doria
s
svojimi
ladjami
in
po
večurnem
boju
je
premagal
Turke
in
jih
pognal
v
beg
.
A
samo
trideset
ladij
je
odpeljal
Uluzali
seboj
,
druge
so
bile
vjete
ali
uničene
.
Tudi
s
temi
ladjami
bi
se
Uluzali
ne
bil
rešil
,
da
ga
ni
Doria
nalašč
pustil
uteči
,
iz
gole
ljubosumnosti
na
zmagovitega
beneškega
admirala
Veniera
.
Tudi
v
središču
je
bil
boj
težak
in
krvav
,
dasi
ne
tako
,
kakor
na
obeh
krilih
.
Don
Juan
d
’
Austria
je
po
ljutem
boju
prodrl
vrste
turških
ladij
,
razbil
polumesec
,
ki
ga
je
tvorilo
turško
brodovje
,
in
potopil
več
ladij
.
Boj
je
trajal
do
popoldne
.
Potopljenih
je
bilo
blizu
sto
turških
ladij
in
isto
toliko
so
jih
Benečani
in
njih
zavezniki
zavzeli
.
Nad
30.000
Turkov
je
bilo
ubitih
,
5000
ujetih
,
med
njimi
sedem
paš
in
mnogo
begov
,
dočim
so
Benečani
in
njih
zavezniki
izgubili
kakih
5000
mož
.
Zmaga
je
bila
nad
vsa
pričakovanja
velika
in
sijajna
.
Mogočno
in
krasno
turško
brodovje
je
bilo
uničeno
,
Turčija
ni
imela
na
morju
nobene
moči
več
.
Toda
izkoristila
se
ta
zmaga
ni
.
Benečani
bi
bili
lahko
zavzeli
zopet
Ciper
,
ko
bi
bili
imeli
dovolj
vojske
.
A
imeli
so
same
ladje
,
armade
pa
ne
in
zato
niso
ničesar
poskusili
.
Ljubosumnost
med
voditelji
in
mržnja
na
beneško
republiko
je
bila
vzrok
,
da
se
je
združeno
brodovje
po
dobljeni
zmagi
razšlo
.
Prvi
je
odrinil
genoveški
admiral
Andrej
Doria
.
Njemu
je
kmalu
sledil
Don
Juan
d
’
Austria
s
španskim
brodovjem
.
Beneško
brodovje
se
je
vrnilo
domov
,
doseglo
je
pač
veliko
in
krasno
zmago
,
a
koristi
ni
imela
republika
od
te
zmage
nobene
.
Benečani
so
sprejeli
svoje
brodovje
z
največjimi
častmi
in
so
prirejali
v
proslavo
zmage
pri
Lepautu
vsakovrstne
slavnosti
.
Le
malo
mož
je
bilo
v
Benetkah
,
ki
se
teh
slavnosti
niso
udeležili
,
niti
se
veselih
z
ljudstvom
.
Med
njimi
je
bil
vojni
minister
Zeno
.
Zmaga
pri
Lepantu
je
bila
največji
triumf
njegove
organizacijske
sposobnosti
in
njegove
diplomatiske
spretnosti
.
Poleg
zmagovitih
vojskovodij
niso
Benetke
v
tistih
dneh
nikogar
tako
častile
,
kakor
svojega
ministra
Zena
.
Temu
pa
je
dala
bitka
pri
Lepantu
povod
,
da
je
odstopil
in
se
umaknil
na
svoje
posestvo
pri
Portogruaru
na
Furlanskem
.
Utemeljil
je
svoj
korak
s
tem
,
da
ta
bitka
,
ki
se
ni
mogla
izkoristiti
,
nima
nobenega
pomena
za
beneško
republiko
.
„
Ciper
,
“
je
rekel
Zeno
,
„
je
za
Benetke
izgubljen
in
le
prekmalu
se
pokaže
,
da
so
za
republiko
izgubljene
tudi
druge
kolonije
v
Levanti
.
“
Zenovo
prorokovanje
se
je
izpolnilo
do
pičice
.
Republika
beneška
se
je
sicer
po
bitki
pri
Lepantu
vojskovala
še
dve
leti
s
Turki
,
a
nič
preveč
odločno
in
malo
srečno
,
končno
pa
je
morala
vendar
sprejeti
mir
pod
pogoji
,
ki
so
jih
določili
Turki
.
Republika
je
morala
Turkom
prepustiti
bogati
Ciper
in
jim
izročiti
tudi
albansko
mesto
Sopoto
,
edini
kraj
,
ki
ga
je
bila
v
tej
triletni
vojni
vzeli
Turkom
.
Niti
sto
let
potem
je
beneška
republika
po
dolgi
vojni
izgubila
tudi
drugi
veliki
otok
v
grškem
morju
,
Kreto
.
S
tem
je
prenehala
biti
kolonijalna
sila
,
s
tem
je
izgubila
zadnje
vire
svojega
bogastva
in
začel
se
je
tisti
žalostni
proces
hiranja
in
umiranja
nekdaj
tako
mogočne
republike
,
kateremu
je
potem
Napoleon
I.
naredil
konec
.
Razen
vojnega
ministra
Zena
je
bil
v
Benetkah
še
en
mož
,
ki
se
zmage
pri
Lepantu
ni
veselil
,
dasi
tega
seveda
ni
izdal
z
nobeno
besedo
.
Ta
mož
je
bil
general
della
Croce
.
Opustil
je
bil
prvotni
svoj
namen
,
spremiti
Kržana
in
Asunto
na
istrsko
obrežje
,
a
pravega
vzroka
ni
povedal
nikomur
.
Pač
pa
je
zahteval
,
naj
počakata
Asunta
in
Kržan
na
otoku
Antikytira
,
da
se
vrne
,
ter
se
je
sam
odpeljal
v
Benetke
.
Kržan
in
Asunta
nista
vedela
,
ne
kam
je
šel
,
ne
čemu
.
„
Kličejo
ga
pač
posli
,
“
sta
si
rekla
,
„
saj
v
teh
težkih
vojnih
časih
ne
more
beneški
proveditor
nikdar
vedeti
,
kak
nepričakovan
ukaz
dobi
in
kake
nenadne
naloge
ga
čakajo
.
“
Vesela
svoje
sreče
in
svoje
ljubezni
nista
Kržan
in
Asunta
imela
ne
časa
ne
volje
,
si
beliti
glave
z
nepotrebnimi
skrbmi
.
Osem
dni
po
bitki
pri
Lepantu
,
prav
ko
so
bile
v
Benetkah
največje
slavnosti
na
čast
zmagovalcem
,
se
je
pripeljal
general
della
Croce
v
Benetke
.
Veselo
vrvenje
,
ki
je
vladalo
v
mestu
,
ta
občna
radost
,
ki
je
združevala
zdaj
tudi
največje
nasprotnike
,
ni
našla
odmeva
v
njegovem
srcu
,
da
,
obujala
je
v
njem
celo
otožne
misli
.
—
Kako
brezumno
in
nerazsodne
je
to
ljudstvo
,
je
mislil
general
della
Croce
,
ko
je
,
motreč
narodno
slavje
na
Markovem
trgu
,
stal
ob
vznožju
kampanila
sv.
Marka
.
Kaj
bo
imelo
ljudstvo
od
te
zmage
,
ki
se
je
zdaj
tako
veseli
?
Iz
zmagovitih
mečev
so
se
še
vedno
skovale
najtežje
verige
za
ljudstvo
.
Zapustil
je
Markov
trg
in
je
krenil
v
doževo
palačo
.
Na
dvorišču
je
bilo
zbranih
polno
odličnih
nobilijev
,
čakajočih
avdijence
pri
dožu
ali
pri
Zenu
.
General
della
Croce
je
vedel
,
da
bo
moral
potrpeti
precej
časa
,
predno
ga
bo
mogel
Zeno
sprejeti
.
Neprestano
ga
je
vleklo
k
velikim
zgodovinskim
stopnicam
,
na
katerih
je
bil
216
let
poprej
obglavljen
dož
Marino
Falieri
.
Spomnil
se
je
,
da
je
stal
na
tistem
kamnu
že
enkrat
,
tedaj
,
ko
je
gojil
smele
nade
in
delal
velike
načrte
,
ki
so
bili
zdaj
,
po
zmagi
pri
Lepantu
,
vsi
uničeni
.
—
Da
,
ko
bi
bili
Turki
zmagali
pri
Lepantu
,
bi
bili
lahko
razvneli
ljudstvo
proti
tiranstvu
lakomnih
in
krutih
nobilijev
.
Premaganim
vladarjem
ni
težko
,
vzeti
krono
z
glave
in
jim
iztrgati
žezlo
iz
rok
.
Zmaga
Turkov
bi
bila
provzročila
revolucijo
v
Benetkah
in
bi
bila
ljudstvo
beneško
rešila
iz
njegovega
žalostnega
položaja
.
Zdaj
je
vse
izgubljeno
.
To
ljudstvo
je
pozabilo
,
da
ima
na
rokah
in
na
nogah
težke
verige
in
vriska
in
se
veseli
zmage
,
ki
le
utrdi
moč
in
oblast
njegovih
zatiralcev
.
Naslonil
je
roko
ob
dlan
in
zrl
nepremično
na
kamen
,
kakor
bi
se
tam
videli
sledovi
krvi
,
ki
jo
je
Marino
Falieri
prelil
,
ker
je
hotel
ljudstvo
rešiti
tiranstva
svojih
nobilijev
.
Naenkrat
se
je
zasmejal
in
je
odmahnil
z
roko
,
kakor
bi
hotel
prepoditi
misli
,
ki
so
mu
vrele
po
glavi
.
—
Zastonj
vsak
trud
in
vsak
poskus
.
Morda
vstane
čez
sto
let
mož
,
ki
poskusi
,
kar
sem
nameraval
in
pripravljal
,
kar
bi
pa
bilo
danes
blazno
početje
.
Jaz
pa
pojdem
čez
morje
domov
,
v
to
ljubo
kranjsko
domovino
in
se
bom
izvežbal
v
zibanju
.
Vojni
minister
Zeno
in
general
della
Croce
sta
bila
stara
znanca
še
izza
časa
,
ko
je
bil
Zeno
polkovnik
in
della
Croce
mlad
kapetan
v
beneški
armadi
.
Na
to
dolgoletno
znanstvo
je
računal
della
Croce
,
ko
je
stopil
pred
Zena
in
ga
prosil
njegove
podpore
.
—
Stari
vojvoda
dall
Ferro
je
že
skoro
dve
leti
jetnik
beneške
republike
in
dasi
nimate
proti
njemu
nobenega
dokaza
,
ga
vendar
svet
desetorice
ne
izpusti
na
svobodo
.
Prišel
sem
zanj
prosit
.
Starec
je
neškodljiv
.
Preslab
je
,
da
bi
mogel
republiki
količkaj
nagajati
,
kaj
še
storiti
kaj
resnega
.
Izpustite
ga
.
—
Vi
prosite
zanj
,
general
della
Croce
?
se
je
čudil
Zeno
.
Tega
bi
pač
ne
bil
pričakoval
!
Ali
ste
mar
pozabili
,
kaj
je
vojvoda
dall
Ferro
storil
Vašemu
bratu
?
—
Pozabil
ne
,
pač
pa
odpustil
,
je
izjavil
della
Croce
.
Odpustil
sem
mu
toliko
laglje
,
ker
hoče
njegova
hči
to
popraviti
na
mojem
netjaku
.
—
Težko
pojde
,
moj
ljubi
general
,
je
menil
Zeno
.
Vojvoda
dall
Ferro
je
obdolžen
prevelikega
hudodelstva
,
da
bi
ga
mogla
republika
izpustiti
.
Dokazov
sicer
nimamo
,
toda
sum
leti
nanj
in
je
tako
velik
,
da
bi
ga
bili
kdaj
že
obglavili
,
ko
bi
ne
bil
ravno
vojvoda
in
sorodnik
visokih
cerkvenih
dostojanstvenikov
.
General
della
Croce
je
hotel
novič
dokazovati
,
da
je
stari
vojvoda
dall
Ferro
popolnoma
neškodljiv
mož
,
ali
Zeno
ga
ni
pustil
do
besede
.
—
Oglasite
se
pri
dožu
,
je
svetoval
Zeno
.
Če
mu
postavite
pomen
zmage
pri
Lepantu
v
pravo
luč
,
Vam
morda
ugodi
.
Mocenigo
je
nečimern
dož
in
pristopen
lepim
besedam
.
General
je
umel
ta
migljaj
in
se
je
po
njem
ravnal
.
Sicer
je
bil
glede
pomena
zmage
pri
Lepantu
tistega
mnenja
kakor
Zeno
,
toda
dožu
tega
ni
razodel
.
Don
Mocenigo
je
bil
svoj
čas
sam
pomorski
kapetan
in
je
znal
ceniti
vrline
in
zasluge
generala
della
Croce
.
Zato
pa
so
mu
ugajale
njegove
besede
in
dal
se
je
tudi
preprositi
,
da
je
izpustil
vojvodo
dall
Ferro
iz
ječe
,
s
pogojem
,
da
se
odpove
vsem
pravicam
do
otoka
Antikytira
in
da
grad
svojih
dedov
na
tem
otoku
daruje
beneškemu
dožu
.
Pravzaprav
so
bili
ti
pogoji
jako
kruti
,
toda
stari
vojvoda
jih
je
vendar
z
veseljem
sprejel
,
saj
je
bil
od
dolgega
trpljenja
v
ječi
že
ves
oslabel
in
je
že
davno
izgubil
upanje
,
da
še
kdaj
vidi
beli
dan
.
S
tresočo
se
roko
je
podpisal
v
pisarni
sveta
desetorioe
odpovedno
listino
in
naročal
doževemu
tajniku
,
naj
svetlemu
knezu
in
dožu
izreče
njegovo
zahvalo
.
—
Zahvalite
se
raje
generalu
della
Croce
,
mu
je
rekel
dožev
tajnik
.
Samo
njemu
se
imate
zahvaliti
,
da
vas
je
svet
desetorice
izpustil
.
Znamenit
vojskovodja
je
star
prijatelj
dožev
in
Zenov
in
le
njegovemu
vplivu
se
je
posrečilo
,
da
se
je
vlada
odločila
izpustiti
Vas
,
čeprav
se
je
mislilo
,
pustiti
Vas
v
ječi
brez
sodbe
—
pozabiti
na
Vas
,
kakor
so
pozabili
že
na
marsikoga
,
dokler
ni
izdihnil
.
Strme
je
vojvoda
poslušal
doževega
tajnika
.
Da
ga
je
njegov
največji
sovražnik
osvobodil
iz
ječe
in
rešil
smrti
,
to
mu
kar
ni
šlo
v
glavo
.
Rad
bi
se
bil
generalu
zahvalil
,
a
izvedel
je
pri
doževem
tajniku
,
da
generala
ni
več
v
Benetkah
.
—
Odpotoval
je
v
Rim
,
a
zapustil
je
za
Vas
pismo
,
je
dejal
dožev
tajnik
ter
izročil
vojvodi
zapečaten
list
,
ki
ga
je
starec
naglo
prečital
.
„
Svetli
vojvoda
!
Če
hočete
najti
svoje
otroke
,
pridite
danes
čez
mesec
v
znano
Vam
hišo
nad
Opatijo
,
kjer
ste
se
mudili
,
ko
ste
bili
v
istrskih
vodah
rešeni
s
potapljajoče
se
ladje
.
General
delia
Croce
.
“
—
Moji
otroci
—
moja
sinka
—
je
zavzdihnil
vojvoda
—
kaj
je
z
njima
?
Kaj
je
z
Asunto
?
Skrb
za
svoja
sina
je
vojvoda
tako
prevzela
,
da
je
pozabil
na
vse
drugo
,
zlasti
ker
je
sodil
,
da
je
Asunta
zanj
izgubljena
,
bodisi
da
jo
zadržuje
Ladislav
Gjačič
,
bodisi
da
je
mrtva
.
Težko
mu
je
bilo
le
to
,
da
bo
moral
še
ves
mesec
čakati
,
predno
vidi
svoja
sinova
.
Za
zdaj
je
sklenil
posvetiti
vso
skrb
poizvedbam
po
Asunti
.
Povpraševal
je
najprej
pri
beneških
oblastvih
za
Desantičem
,
o
katerem
je
mislil
,
da
mu
bo
gotovo
vedel
kaj
povedati
glede
Asunte
,
potem
pa
tudi
po
piratih
sploh
in
zlasti
po
kralju
Gjadiču
in
njegovem
sinu
.
Kar
je
izvedel
,
ga
je
navdalo
v
prvem
hipu
z
velikim
strahom
:
Povedalo
se
mu
je
,
da
so
Turki
blizu
Lepanta
in
pred
veliko
bitko
uničili
vse
piratsko
brodovje
,
pomorili
vse
pirate
in
kralja
Gjačiča
obesili
.
Da
je
padel
tudi
kralja
Gjačiča
sin
,
o
tem
ni
nihče
dvomil
,
vojvoda
Dall
Ferro
pa
se
je
bal
,
da
je
bila
Asunta
pri
svojem
možu
in
storila
s
pirati
vred
žalostno
smrt
.
Toda
kmalu
se
domislil
vsega
,
kar
je
Ladislav
Gjačič
obljuboval
Asunti
in
zdaj
je
upal
,
da
je
Asunta
živa
in
svobodna
.
Miru
stari
mož
ni
mogel
najti
.
Najel
je
več
malih
ladij
in
jih
poslal
na
jug
,
da
po
grških
otokih
poizvedujejo
po
ženi
Ladislava
Gjačiča
,
sam
pa
je
ostal
v
Benetkah
in
štel
dni
in
ure
,
kdaj
odrine
proti
Reki
.
Jadra
bela
so
razpeta
,
veter
vpraša
:
„
Naj
začnem
?
“
„„
Čakaj
,
veter
,
da
slovó
še
vzamem
,
predno
grem
.
““
Zupančič
.
Šele
več
tednov
po
bitki
pri
Lepantu
se
je
razvedelo
tudi
na
otoku
Antikytira
,
da
je
izbojevalo
kristjansko
brodovje
velikansko
zmago
nad
Turki
.
Od
otoka
do
otoka
po
vsem
grškem
morju
je
šla
ta
novica
in
ljudje
so
jo
pozdravljali
z
nepopisnim
veseljem
,
misleč
,
da
bo
zdaj
konec
strahu
pred
turško
armado
in
da
zavladajo
zopet
stare
dobre
razmere
,
pri
katerih
so
bili
ljudje
srečni
in
zadovoljni
.
Na
Antikytiri
pa
je
napravila
še
veliko
večji
vtisk
novica
,
da
so
Turki
neposredno
pred
bitko
pri
Lepantu
napadli
pirate
,
uničili
vse
njihovo
brodovje
in
obesili
na
smrt
ranjenega
kralja
Gjačiča
.
Na
Antikytiro
so
prinesle
to
novico
grške
trgovske
ladje
.
Prvi
jo
je
zaznal
kapitan
Desantič
,
ki
je
s
svojo
ladjo
takoj
odrinil
proti
tistim
otokom
,
kjer
je
bila
bitka
med
Turki
in
pirati
.
Ni
ga
zanimala
usoda
piratov
vobče
.
Izvedeti
je
le
hotel
,
kaj
se
je
zgodilo
z
Ladislavom
Gjačičem
.
Toda
njegovo
prizadevanje
se
mu
je
slabo
izplačalo
.
Dognal
je
,
da
sta
svoji
usodi
utekli
le
dve
piratski
ladji
,
ki
pa
sta
padli
v
roke
ribičev
,
ker
so
ju
piratje
zapustili
in
zbežali
na
kopno
.
Izvedel
je
Desantič
tudi
,
da
so
ti
ubegli
piratje
po
odhodu
Turkov
v
najeti
ladji
odrinili
v
hrvatsko
Primorje
,
kjer
so
bili
doma
,
a
je-li
bil
med
njimi
tudi
Ladislav
Gjačič
,
tega
mu
nihče
ni
vedel
povedati
.
Vojvodinja
Asunta
je
z
največjo
nestrpnostjo
čakala
na
povratek
kapetana
Desantiča
.
Zanimalo
jo
je
samo
eno
:
če
je
Ladislav
Gjačič
živ
ali
če
je
mrtev
.
Hotela
je
imeti
samo
gotovost
.
Želela
mu
je
iz
vsega
srca
,
da
bi
se
bil
rešil
,
ali
dvomov
ni
mogla
prenašati
več
.
Ves
dan
je
z
grajskega
okna
zrla
na
morje
,
če
se
že
ne
bliža
Desantičeva
jadrenica
in
ko
jo
je
končno
zagledala
,
je
skoro
skoprnela
radovednosti
in
nepotrpežljivosti
.
—
Je-li
živ
?
To
so
bile
prve
besede
,
ki
jih
je
izpregovorila
,
ko
je
Desantič
prestopil
prag
njene
sobe
.
—
Mislim
,
da
je
storil
junaško
smrt
,
kakor
njegov
oče
in
njegovi
tovariši
.
—
Gotovega
torej
ničesar
ne
veste
?
je
vprašala
Asunta
z
drhtečim
glasom
.
—
Ne
,
gotovega
ne
vem
ničesar
,
je
odgovoril
Desantič
.
Rešilo
se
je
kakih
sto
piratov
,
ki
so
na
dveh
ladjah
zbežali
z
bojišča
na
kopno
.
Ali
mislite
,
vojvodinja
,
da
je
bil
Ladislav
Gjačič
med
tistimi
,
ki
so
pred
sovražnikom
bežali
in
na
cedilu
pustili
svoje
tovariše
?
—
Ladislava
ni
bilo
med
njimi
,
je
z
globokim
prepričanjem
rekla
Asunta
.
Ladislav
ni
bežal
.
Vem
,
da
bi
bil
raje
storil
najsramotnejšo
smrt
,
kakor
da
bi
bil
v
trenotku
nevarnosti
zapustil
svojega
očeta
in
tovariše
.
—
To
je
tudi
moje
mnenje
,
je
vojvodinji
pritrdil
Desantič
.
Ker
pa
Ladislav
ni
pobegnil
,
je
brez
dvoma
,
da
je
v
boju
padel
ali
pa
bil
ujet
.
Turki
so
vse
ujetnike
umorili
,
vse
do
zadnjega
,
torej
je
skoro
gotovo
,
da
je
tudi
Ladislav
Gjačič
mrtev
.
—
Želim
mu
,
da
se
je
rešil
,
je
po
dolgem
molku
rekla
Asunta
.
Ko
bi
bilo
dognano
in
dokazano
,
da
je
Ladislav
mrtev
,
bi
se
še
tu
,
v
rodnem
kraju
,
poročila
.
Tega
ne
storim
.
Počakala
bom
,
da
bo
moja
poroka
z
Gjačičem
razveljavljena
.
—
To
zna
dolgo
trajati
,
je
pripomnil
Desantič
.
Pri
cerkvenih
gosposkah
gre
vse
počasi
.
Kvečjemu
če
bi
vzeli
nekaj
tisoč
cekinov
v
roke
,
bi
znali
stvar
pospešiti
.
Verjetno
je
v
največji
meri
,
da
je
Gjačič
mrtev
.
Lahko
se
daste
torej
poročiti
že
tu
;
laglje
tu
,
kot
kje
drugod
.
—
Ne
gre
,
je
izjavila
Asunta
.
Poročila
sem
se
pravilno
in
dokler
ni
poroka
razveljavljena
,
ne
stopim
pred
altar
.
To
sem
dolžna
Kržanu
.
Vojvodinja
je
ostala
pri
tem
sklepu
,
dasi
ji
je
stari
grajski
duhovnik
na
vse
načine
dokazoval
,
da
je
njena
poroka
z
Gjačičem
neveljavna
,
ker
ni
bila
prostovoljno
sklenjena
in
da
se
sme
po
vsi
pravici
smatrati
kot
vdovo
.
Minilo
je
več
kot
mesec
dni
,
ko
se
je
naposled
povrnil
general
della
Croce
na
Antikytiro
.
Razveselil
je
Kržana
in
Asunto
z
nepričakovano
novico
,
da
je
izstopil
iz
armade
beneške
republike
in
da
ostane
pri
njima
do
konca
svojih
dni
.
Sedaj
ni
nihče
bolj
silil
na
odhod
,
kakor
general
della
Croce
.
Izročil
je
proveditorsko
oblast
svojemu
nasledniku
in
v
naglici
delal
priprave
za
odpotovanje
.
Svoje
stvari
je
odposlal
s
posebno
ladjo
naprej
in
končno
naznanil
vojvodinji
Asunti
in
Kržanu
,
da
je
vse
spravljeno
v
red
in
da
je
čas
oditi
.
Sedaj
pa
se
Asunta
ni
mogla
ločiti
od
svojega
rojstnega
kraja
.
Ladja
Desantičeva
je
že
bila
pripravljena
,
vsi
so
bili
že
na
jadrenici
,
samo
Asunta
se
je
še
mudila
v
gradu
.
Begala
je
po
sobah
,
kjer
jo
je
vsaka
stvar
spominjala
mladostnih
dni
,
dni
neskaljene
sreče
in
veselja
.
Šla
je
na
pristan
in
jemala
slovo
od
vseh
ljudi
,
ki
jih
je
poznala
.
Težka
,
pretežka
ji
je
bila
ločitev
,
saj
se
je
zavedala
,
da
nikdar
več
ne
vidi
tega
otoka
,
ki
ga
je
stoletja
vladal
njen
rod
.
Bila
je
hči
tega
nekdaj
mogočnega
rodu
,
ponosna
na
svoje
pokoljenje
in
to
ji
je
oteževalo
slovo
.
Naposled
je
Desantičeva
ladja
vendar
razpela
svoja
jadra
in
odplula
proti
severu
.
Asunta
je
stala
na
zadnjem
koncu
ladje
in
zrla
nepremično
na
ta
otok
,
dokler
ni
zatonil
za
morjem
.
—
Ne
zamerita
mi
,
je
tedaj
rekla
Asunta
Kržanu
in
generalu
della
Croce
,
a
jaz
težko
pozabim
in
se
težko
ločim
od
vsega
,
kar
je
blizu
mojemu
srcu
.
Vožnja
po
morju
je
trajala
vsled
jesenskih
viharjev
razmeroma
dolgo
.
Opetovano
je
morala
Desantičeva
jadrenica
iskati
zavetišča
v
pristanih
dalmatinskih
otokov
.
Prebivalstvo
teh
otokov
je
bilo
od
nekdaj
v
tesni
zvezi
s
pirati
,
večinoma
so
se
ljudje
vsaj
po
nekaj
let
sami
udeleževali
piratstva
ali
vsaj
šli
vsako
drugo
ali
tretje
leto
med
pirate
,
četudi
le
za
nekaj
časa
.
Ker
je
Desantič
,
ki
je
poznal
vsak
otok
in
skoro
vsakega
človeka
,
vse
to
natančno
vedel
,
je
povsod
sicer
skrivaj
a
jako
vestno
poizvedoval
po
kakem
človeku
,
ki
je
bil
prisoten
pri
uničenju
piratskega
brodovja
poleg
Sante
Maure
.
Izvedel
je
,
da
so
se
nekateri
rešili
in
da
so
pobegnili
v
Senj
,
kjer
je
bilo
že
mnogo
let
pravo
gnezdo
piratov
.
Svoj
čas
so
se
Albanci
in
Hercegovci
,
ki
so
bežali
pred
Turki
,
naselili
blizu
Spleta
in
so
od
tamkaj
uprizarjal
roparske
izlete
na
turško
ozemlje
.
Izmed
teh
ljudi
so
se
rekrutovali
piratje
,
ki
so
najprej
na
albanskem
obrežju
napadali
turška
mesta
in
turške
ladje
,
potem
pa
razširili
svoje
roparstvo
po
vsem
grškem
morju
do
Male
Azije
in
do
Egipta
.
Tudi
kralj
Gjačič
je
dobival
iz
teh
krajev
,
pozneje
tudi
iz
vsega
hrvatskega
Primorja
in
iz
Istre
svoje
prate
,
s
katerimi
je
toliko
časa
strahoval
mogočno
Turčijo
.
Končno
se
je
Turkom
posrečilo
,
da
so
zavzeli
Klis
nad
Spletom
in
razgnali
te
svoje
sovražnike
,
ki
so
jih
ljudje
imenovali
Uskoke
.
Mnogo
so
jih
Turki
pregnali
,
ostali
so
pobegnili
v
gore
.
Ko
je
tedaj
avstrijski
nadvojvoda
Ferdinand
izvedel
,
da
nameravajo
Turki
naskočiti
hrvatsko
Primorje
in
zavzeti
Senj
,
je
povabil
Uskoke
v
to
mesto
in
jim
obljubil
svoje
varstvo
in
svojo
pomoč
,
če
se
zavežejo
braniti
Senj
proti
Turkom
.
Uskoki
so
to
ponudbo
z
veseljem
prevzeli
in
se
naselili
v
Senju
,
ki
je
bil
od
tedaj
njih
glavno
središče
in
zavetišče
.
Roparski
napadi
na
Turke
in
izleti
na
turško
ozemlje
so
bili
od
tedaj
na
dnevnem
redu
,
ob
enem
pa
so
se
Uskokje
z
veliko
vnemo
posvečavali
piratstvu
.
Vedno
jih
je
bilo
več
sto
v
Sredozemskem
morju
pod
zastavo
kralja
Gjačiča
.
To
je
vse
vedel
kapetan
Desantič
in
ko
je
še
zaznal
,
da
so
nekateri
piratje
,
ki
so
utekli
usodi
kralja
Gjačiča
in
njegovih
tovarišev
pobegnili
v
Senj
,
je
sklenil
,
da
vsaj
za
nekaj
ur
ustavi
svojo
ladjo
v
pristanu
tega
mesta
.
Ne
da
bi
komu
kaj
povedal
o
svoji
nameri
,
je
zavil
svojo
ladjo
v
tisto
smer
in
vsled
ugodnega
vetra
kmalu
zagledal
na
vznožju
velikanskih
gora
ležeče
močno
utrjeno
mestece
Senj
.
Na
obrežju
je
bilo
zbrano
polno
ljudi
,
ko
se
je
usidrala
Desantičeva
jadrenica
.
Toda
komaj
je
bil
Desantič
vse
v
red
spravil
,
da
je
mogel
ladjo
zapustiti
,
so
se
ti
ljudje
na
veliko
Desantičevo
začudenje
začeli
razhajati
,
prav
kakor
bi
se
ga
vsi
bali
,
in
tudi
po
trgovinah
in
gostilnah
je
Desantič
zaman
poizvedoval
po
Ladislavu
Gjačiču
.
Sodil
je
,
da
ga
utegnejo
Senjani
smatrati
za
kakega
vohuna
in
da
se
mu
zaradi
tega
nezaupno
umikajo
.
Vrnil
se
je
torej
na
svojo
ladjo
in
z
njo
odjadral
gori
proti
istrski
obali
.
Hitro
po
njegovem
odhodu
je
zapustila
senjski
pristan
mala
ribiška
ladja
in
krenila
za
Desantičevo
jadrenico
.
—
Skrbi
,
da
ostanemo
vedno
v
primerni
razdalji
od
te
ladje
,
a
da
je
niti
za
trenotek
ne
izgubimo
iz
oči
,
je
rekel
velik
prileten
mož
poveljniku
,
čaka
te
bogato
plačilo
,
če
nam
ladja
ne
uide
.
Mož
,
ki
je
tako
govoril
,
se
je
postavil
na
sprednji
konec
ladje
in
neprenehoma
pazil
na
Desantičevo
jadrenico
.
—
Dobro
,
da
me
ni
nihče
videl
,
je
govoril
mož
sam
s
seboj
,
in
da
me
ni
nihče
spoznal
.
Kaj
neki
še
hočejo
ti
ljudje
od
nas
,
da
se
upajo
priti
takorekoč
v
levov
brlog
?
Desantič
je
v
tako
tesni
zvezi
s
Turki
,
da
jim
gotovo
služi
kot
vohun
.
Kdo
ve
,
če
se
ne
pripravlja
nov
naskok
na
nas
.
Mož
,
ki
je
tako
ugibal
,
je
bil
nekdanji
pobočnik
kralja
Gjačiča
,
tisti
,
ki
sta
ga
Kržan
in
Tomo
zasačila
v
podzemskem
rovu
v
Famagusti
in
ki
je
bil
potem
poslan
h
kralju
Gjačiču
,
da
mu
ponudi
življenje
njegovega
sina
,
če
pride
Famagusti
na
pomoč
.
Desantičeva
jadrenica
je
med
tem
hitela
z
vso
naglostjo
svojo
pot
.
Ko
je
prišla
mimo
Kraljevice
,
so
se
na
obzorju
v
jasni
luči
jesenskega
solnca
pokazali
temnozeleni
obrisi
—
obrežje
„
petega
dela
Vojvodine
Kranjske
“
—
iz
tega
zelenja
pa
se
je
svetilo
belo
poslopje
,
vidno
daleč
po
morju
,
samotni
samostan
opatijski
.
—
Živela
domovina
,
je
z
gromkim
glasom
zaklical
Tomo
in
držeč
Maro
okrog
pasu
vihtel
svoj
klobuk
.
—
Živela
domovina
,
je
viknil
Kržan
in
se
obrnil
k
Asunti
.
Pred
tremi
leti
sem
zapustil
ta
kraj
,
da
poiščem
v
tujini
sreče
in
bogastva
.
Našel
sem
več
kot
sem
zaslužil
.
Vračam
se
v
svojo
domovino
z
najdražjim
zakladom
,
kar
jih
premore
svet
—
s
teboj
,
moja
Asunta
.
Molče
sta
se
držala
za
roke
in
ozirala
na
obrežje
.
Bližje
in
bližje
je
prihajala
ladja
.
Že
se
je
razločevala
skala
,
na
kateri
so
stale
razvaline
Kržanovega
gradiča
,
kamen
,
izza
katerega
je
ustrelil
tihotapec
na
Kržana
in
ga
ranil
,
pa
tudi
poslopje
,
kjer
sta
Asunta
in
Tomo
toliko
dni
trepetala
za
Kržanovo
življenje
.
Tako
blizu
je
bila
že
ladja
,
da
je
bilo
že
lahko
spoznati
vsakega
človeka
.
Z
jasnimi
pogledi
se
je
ozirala
vojvodinja
Asunta
po
obrežju
.
Naenkrat
je
zadrhtela
po
vsem
životu
.
Položila
je
roko
nad
oči
,
kakor
bi
hotela
bolje
videti
in
vsa
iz
sebe
zakričala
:
Tam
—
Andrej
—
tam
pri
hiši
—
oče
—
oče
!
Obroček
drobni
,
svetla
stvar
,
ki
skôval
te
mi
je
zlatar
,
kako
se
jasno
mi
blestiš
in
glasno
k
srcu
govoriš
.
Na
prstu
boš
mi
lesketal
in
skozi
žitje
me
spremljal
,
pomembe
polni
ti
simbol
,
spomnik
mi
skoz
radost
in
bol
.
Če
kteri
prstan
kdaj
se
stre
,
to
drug
pač
bo
,
moj
prstan
ne
,
če
moj
pa
ima
biti
strt
ne
stre
ga
drug
nihče
ko
smrt
.
Gregorčič
.
Zahajajoče
solnce
je
razlivalo
svoj
blesk
po
sinjem
morju
,
da
so
se
lesketali
valovi
v
tisočerih
bojah
,
ko
je
Desantičeva
jadrenica
obstala
pod
opatijskim
samostanom
.
Nemo
se
je
Učka
gora
vzpenjala
proti
nebu
in
čulo
se
je
samo
šumenje
morja
in
šušljanje
dreves
.
Tam
na
bregu
pa
je
stal
od
starosti
in
trpljenja
oslabel
mož
in
ihte
privijal
k
sebi
in
z
drhtečimi
ustnami
poljubljal
svojo
trepetajočo
hčer
.
Slovesnost
tega
blaženega
svidenja
je
našla
odmev
v
vseh
srcih
.
Nihče
se
ni
ganil
,
nihče
se
ni
upal
dihniti
.
—
Oče
,
oče
!
—
Asunta
,
moja
Asunta
!
Zopet
je
zavladala
tihota
,
Tomu
pa
je
vzlic
hladnemu
vetru
,
ki
je
pihal
z
morja
,
postalo
tako
vroče
,
da
je
vrgel
klobuk
v
travo
in
si
z
rokama
brisal
pot
s
čela
.
—
Čudno
je
takrat
bilo
,
je
pozneje
rad
pripovedoval
,
kar
pri
srcu
me
je
nekaj
stisnilo
in
začel
sem
se
potiti
kakor
še
nikdar
ne
.
V
nemi
sreči
se
je
vojvodinja
Asunta
držala
svojega
očeta
.
Ni
vprašala
,
kako
je
prišel
sem
,
ne
kdo
ga
je
osvobodil
,
ne
kdo
ji
je
povedal
,
da
ga
najde
tukaj
.
Samo
da
je
svoboden
,
da
ga
zopet
ima
,
to
je
bilo
edino
,
kar
je
mogla
v
tem
trenotku
misliti
in
čutiti
.
Stari
vojvoda
je
prišel
prvi
k
sebi
.
Pogled
njegov
je
padel
na
generala
Della
Croce
,
ki
se
je
moral
držati
srdito
,
kakor
bi
bil
v
najljutejšem
boju
,
da
je
premagal
svoja
čuvstva
,
in
potem
na
Kržana
,
ki
je
z
rosnimi
očmi
gledal
srečo
svoje
neveste
.
Vsakemu
je
vojvoda
podal
eno
roko
.
Kržan
se
se
je
nagnil
nad
to
uvelo
roko
in
jo
poljubil
,
general
jo
je
krepko
stisnil
kakor
bi
hotel
reči
,
naj
bo
odpuščeno
in
pozabljeno
,
kar
je
bilo
.
Odšli
so
v
hišo
,
ležečo
nad
samostanom
in
tam
jih
je
čakalo
novo
presenečenje
.
General
Della
Croce
je
dal
odpreti
velike
skrinje
,
ki
jih
je
bil
že
poprej
poslal
in
strme
je
vojvoda
zagledal
svoj
zaklad
,
ki
ga
je
imel
skritega
v
svojem
gradu
na
otoku
Antikytira
in
o
katerem
je
mislil
,
da
je
zgubljen
,
da
je
zapadel
beneški
republiki
.
Bogato
je
nagradil
vojvoda
vse
mornarje
posebno
pa
Toma
,
o
katerem
mu
je
Asunta
vedela
toliko
povedati
.
—
Vrl
in
junaški
dečko
si
,
je
rekel
vojvoda
in
če
boš
imel
kaj
otrok
—
—
Z
milostnim
dovoljenjem
,
vsako
leto
enega
,
je
Tomo
prekinil
vojvodo
samozavestno
.
—
Vsem
bom
jaz
za
botra
,
je
rekel
vojvoda
.
—
To
bo
lepo
,
se
je
razveselil
Tomo
,
ali
potem
,
svetli
vojvoda
,
morate
že
še
živeti
vsaj
kakih
petindvajset
let
.
Samotna
hiša
generala
Della
Croce
še
ni
videla
takega
veselja
,
kakor
je
vladal
ta
dan
v
njenem
obzidju
,
ko
je
stari
general
stopil
pred
vojvoda
Dall
Ferro
in
zasnubil
Asunto
za
svojega
netjaka
.
—
Ali
gospod
general
—
pomislite
—
Asunta
je
poročena
—
z
Ladislavom
Gjačičem
,
je
zavzdihnil
vojvoda
in
spomin
na
nesrečo
svoje
hčere
je
odprl
vse
rane
njegovega
srca
.
Ah
—
kako
rad
bi
jo
dal
plemiču
Kržanu
.
Tedaj
pa
je
general
Della
Croce
razgrnil
perganient
,
ki
ga
je
imel
v
rokah
in
na
katerem
je
visel
velik
in
težak
pečat
.
—
Zakon
vojvodinje
Asunte
z
Ladislavom
Gjačičem
je
sv.
stolica
razveljavila
in
uničila
,
je
s
slovesno
povzdignjenim
glasom
naznanil
general
Della
Croce
.
Jaz
sem
bil
sam
v
Rimu
.
Vojni
minister
Zeno
mi
je
pomagal
z
vsem
svojim
vplivom
in
ker
me
je
tudi
podučil
kako
se
v
Rimu
take
stvari
hitro
dosežejo
,
sem
to
razsodbo
sv.
stolice
kmalu
izposloval
.
Naj
bo
Ladislav
Gjačič
živ
ali
mrtev
—
vojvodinja
Asunta
je
svobodna
.
Tedaj
pa
se
je
zgodilo
,
da
se
je
dvoje
mehkih
rok
oklenilo
generalovega
vratu
in
da
je
dvoje
rdečih
usten
poljubljalo
starega
kondotjera
tako
presrčno
in
vroče
,
da
mu
je
duša
skoprnela
blažene
radosti
.
Stari
vojvoda
pa
je
objel
bodočega
zeta
in
mu
zašepetal
na
uho
:
—
Vreden
si
je
moj
sin
,
bodi
srečen
ž
njo
in
ona
s
teboj
.
Med
tem
,
ko
je
v
hiši
generala
della
Croce
vladala
radost
kakor
še
nikdar
,
se
je
v
mraku
začel
plaziti
po
obrežju
volk
v
človeški
podobi
—
pobočnik
obešenega
kralja
Gjačiča
.
Lazil
je
okrog
ljudi
,
ki
jih
je
poznal
,
saj
so
piratje
imeli
tudi
tod
svoje
zaveznike
in
privržence
,
in
koval
ž
njimi
črne
naklepe
;
oglasil
se
je
tudi
v
samostanu
,
kjer
je
imel
dolg
in
skrivnosten
pogovor
z
nekaterimi
menihi
,
potem
pa
poslal
ribiško
svojo
ladjo
nazaj
v
Senj
,
dočim
se
je
sam
skril
v
ribiški
hiši
pri
starših
Tomovega
nekdanjega
smrtnega
sovražnika
,
tihotapca
dolgega
Jurja
.
Naslednjega
dne
si
je
Tomo
izprosil
dovoljenja
,
da
sme
z
Maro
oditi
na
Trsat
,
zahvalit
se
Materi
božji
za
njeno
pomoč
v
jutrovskih
deželah
.
—
Saj
posebne
moči
Mati
božja
trsatska
tam
doli
nima
,
je
Tomo
spotoma
dopovedoval
svoji
Mari
,
a
zaradi
tistih
sveč
,
ki
sem
jih
obljubil
,
se
moram
vendar
ž
njo
domeniti
.
V
Famagusti
bi
me
bil
Bragadino
—
Bog
mu
daj
večni
mir
in
sveti
naj
mu
večna
luč
—
gotovo
izročil
piratom
,
če
bi
me
ti
ne
bila
rešila
.
Vsak
dan
sem
prosil
„
ljuba
Mati
božja
trsatska
,
reši
me
iz
ječe
,
“
pa
že
ni
mogla
nič
opraviti
,
zakaj
na
cedilu
me
ni
pustila
.
Tomo
se
je
tudi
res
obnesel
in
se
izkazal
hvaležnega
.
—
No
,
ljuba
Mati
božja
,
ali
me
kaj
poznaš
,
je
ogovoril
nad
velikim
oltarjem
visečo
sliko
bogorodice
in
ves
vesel
je
bil
,
ko
se
mu
je
zdelo
,
da
se
mu
je
prijazno
nasmehnila
,
kakor
bi
hotela
potrditi
njegovo
vprašanje
.
In
zahvalil
se
ji
je
v
dolgem
govoru
in
ji
kupil
toliko
sveč
,
da
je
bila
s
sijajno
razsvetljavo
preskrbljena
za
mnogo
časa
.
Trsatski
menihi
so
bili
tako
presenečeni
tolike
radodarnosti
,
da
so
smatrali
Toma
za
imenitnega
pomorskega
razbojnika
ter
mu
vneto
priporočali
čudodelno
svojo
bogorodico
,
zagotavljajoč
ga
,
da
ga
bo
zanesljivo
čuvala
pri
vseh
njegovih
podjetjih
.
Tudi
Kržan
je
imel
ta
dan
svoje
opravke
.
Moral
se
je
oglasiti
pri
znancih
in
prijateljih
ter
jim
naznaniti
svoj
prihod
in
oglasiti
se
je
moral
tudi
v
samostanu
,
kajti
hotel
je
,
da
bo
čim
prej
njegova
poroka
z
vojvodinjo
Asunto
.
Tudi
razvalinam
svojega
gradiča
je
napravil
obisk
in
izkopal
izpod
njih
zlato
iglo
,
s
katero
mu
je
Asunta
pripela
na
klobuk
svoj
šopek
tedaj
,
ko
se
je
odpravil
iz
domovine
v
svet
.
Hotel
je
prositi
Asunto
,
da
mu
povije
na
dan
poroke
ravno
tak
šopek
in
mu
ga
pripne
s
taisto
iglo
na
klobuk
.
Prišedši
domov
je
našel
Asunto
samo
v
sobi
,
sedečo
pri
odprtem
oknu
.
Zamišljeno
je
zrla
na
zlato
stvarco
,
ki
jo
je
držala
med
prsti
in
zardela
,
ko
je
stopil
Kržan
pred
njo
.
V
prvem
hipu
je
hotela
tisto
stvarco
skriti
,
a
potem
se
je
tiho
zasmejala
in
jo
pokazala
Kržanu
.
—
Glej
,
Andrej
,
kaj
mi
je
stric
dal
.
Bila
sta
dva
poročna
prstana
,
v
kateri
sta
bili
vrezani
imeni
„
vojvodinja
Asunta
Dall
Ferro
“
in
„
plemič
Andrej
Kržan
.
“
—
O
,
ko
bi
že
bila
moja
žena
,
je
zavzdihnil
Kržan
in
privil
Asunto
k
sebi
.
Ona
pa
ga
je
pogledala
z
jasnimi
očmi
in
rekla
z
najglobljim
prepričanjem
:
—
Poročena
ali
ne
poročena
sem
tvoja
.
Tako
trdno
,
kakor
so
naju
zvezali
življenja
viharji
,
ne
more
zvezati
noben
prstan
in
nobeden
blagoslov
.
Naslonila
je
svojo
glavo
na
