tisočletnemtujem
nasilju
,
ni
si
mogel
razvijati
duha
niti
nabirati
posvetnih
zakladov
.
Razbit
je
na
razne
deželice
,
brat
ne
mara
brata
,
životari
brez
samozavesti
,
izgubljal
je
svoja
starodavna
tla
,
in
v
suženjstvu
,
ko
ga
je
tlačilo
ošabno
tujstvo
,
so
ugasnili
vsi
njegovi
ideali
,
postal
je
janičar
.
Svoje
moči
uporablja
za
koristi
drugih
narodov
.
V
potu
svojega
obraza
se
napenja
od
zore
do
mraka
,
sadove
pa
uživajo
njegovi
tlačitelji
,
in
kar
ustvarja
njegov
duh
,
ostaja
vkovano
v
tujo
besedo
in
nasičeno
s
tujim
mišljenjem
brez
koristi
za
svoj
narod
.
Kadar
preti
bolniku
naj
večja
nevarnost
,
se
hvali
,
da
mu
je
lažje
in
bolje
,
ker
je
omamljen
in
ne
čuti
bolečin
.
Prav
tako
narod
.
Omotica
mu
je
že
tako
zatemnila
duha
,
da
ne
vidi
propada
,
kamor
se
bo
pogreznil
z
neslavno
smrtjo
.
V
tem
,
za
narod
odločilnem
času
,
ko
ga
lahko
reši
le
skrajna
delavnost
za
njegov
blagor
zavzetih
rodoljubov
,
bi
bila
grda
samopašnost
,
če
bi
iskali
osebne
ugodnosti
in
osebno
srečo
ter
zanemarjali
narodne
dolžnosti
.
Te
in
podobne
misli
so
navdajale
in
hrabrile
Devina
,
da
se
ni
vdal
obupaj
oči
sentimentalnosti
,
temveč
da
se
je
s
podvojeno
močjo
posvetil
svojemu
poklicu
.
Ljubezen
,
doslej
osredotočeno
na
eno
osebo
,
je
prenašal
na
ves
narod
.
V
delu
je
iskal
tolažbe
in
dušnega
miru
.
Ali
ga
je
našel
?
Razum
in
srce
si
nenehno
nasprotujeta
.
Razum
je
sprevidel
,
da
po
tem
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
,
ni
več
mogoče
misliti
na
to
,
da
bi
obnovil
prejšnje
prijateljstvo
z
Menhartom
,
torej
bo
treba
pozabiti
,
čimprej
,
tem
bolje
.
Srce
pa
je
v
svojem
najlepšem
kotu
varovalo
in
negovalo
Pavlinino
podobo
in
se
tolažilo
s
praznimi
upi
.
Toda
skrivna
srčna
upanja
,
ki
jih
je
Devin
samemu
sebi
tajil
,
je
pregnalo
pismo
,
ki
je
prispelo
iz
Zelenega
gradu
,
napisano
z
Menhartovo
roko
.
Devin
ga
je
odprl
,
razgrnil
in
prebral
tiskane
besede
:
»
Pavlina
Menhart
–
Artur
Solinger
,
zaročenca
.
«
Čeprav
za
Devina
to
sporočilo
ni
bilo
nepričakovano
,
ga
je
hudo
ganilo
in
ni
mogel
verjeti
svojim
očem
.
Da
bi
Pavlina
,
ki
mu
je
še
pred
nekaj
tedni
,
ko
je
slonela
na
njegovih
prsih
,
zatrjevala
svojo
ljubezen
in
zvestobo
,
v
tako
kratkem
času
pozabila
njega
in
se
vdala
človeku
,
ki
ga
nikoli
ni
marala
,
se
je
Devinu
zdelo
nemogoče
.
Toda
tiskani
list
je
pričal
o
resnici
.
Iz
svoje
listnice
je
vzel
Pavlinino
podobo
.
V
spominu
si
je
še
enkrat
predstavljal
kratko
obdobje
na
skrivnem
razvijajoče
se
in
plamteče
ljubezni
od
prvega
trenutka
,
ko
so
se
srečale
njune
oči
,
do
tistega
čudovitega
majskega
dne
,
ki
ga
ne
bo
pozabil
do
smrti
in
ko
so
njena
usta
šepetala
:
»
Zakaj
bi
ne
bila
srečna
?
«
Da
so
ga
te
čarobne
oči
,
ki
so
znale
tako
zvesto
gledati
,
in
ta
sladka
usta
,
na
katerih
je
gorel
njegov
poljub
,
varala
?
Ne
,
ne
,
je
zavzdihnil
,
njena
čista
duša
ne
pozna
licemerstva
.
Zbegana
se
je
vdala
očetovi
volji
.
Toda
zakaj
tako
hitro
?
Če
me
je
res
ljubila
,
bi
je
nobena
sila
ne
smela
premagati
.
Le
nekaj
časa
bi
še
potrpela
in
vse
bi
se
spet
poravnalo
.
Zdaj
spoznavam
,
da
me
ni
nikdar
ljubila
z
vsem
svojim
srcem
,
nikdar
!
V
Devinovih
prsih
je
vrelo
.
Zdvomil
je
o
Pavlini
,
zdvomil
o
vsem
človeštvu
.
Če
v
njej
ni
bilo
resnice
,
pri
kom
naj
jo
išče
?
Povsod
samo
licemerstvo
,
prevara
,
laž
,
egoizem
.
Bedak
je
,
kdor
plava
proti
tej
široki
,
kalni
reki
,
v
kateri
se
ljudje
počutijo
tako
dobro
kot
žaba
v
mlaki
.
Devin
se
je
spomnil
na
svojega
prijatelja
Dolnika
in
njegovo
pesimistično
mišljenje
se
mu
je
zdelo
utemeljeno
.
Toda
le
za
nekaj
časa
.
Valovi
močnega
razburjenja
so
se
polegli
in
potem
se
je
le
še
z
otožnostjo
spominjal
deklice
,
ki
gotovo
ni
nič
manj
trpela
kakor
on
,
preden
se
je
odpovedala
svojim
naj
lepšim
čustvom
.
Devin
bi
se
še
bolj
potopil
v
svoje
žalostne
misli
,
če
mu
vsakdanje
dolžnosti
in
opravki
ne
bi
nalagali
toliko
dela
,
da
ni
utegnil
misliti
na
takšne
sentimentalnosti
.
Poleg
tega
je
bila
skoraj
vsa
skrb
za
čitalnico
prepuščena
njemu
,
pokazala
se
je
potreba
,
da
je
treba
ustanoviti
še
več
bralnih
društev
,
zlasti
pa
narodni
denarni
zavod
,
za
katerega
je
Devin
moral
izdelati
načrt
.
Delaje
bilo
torej
dovolj
in
Devin
se
ga
je
zavzeto
lotil
.
Prepričan
sem
,
da
prijazna
bralka
pričakuje
,
prav
gotovo
pa
želi
,
da
bi
se
spet
združili
srci
,
ki
sta
se
našli
,
kakor
da
bi
Bog
ustvaril
drugo
za
drugo
.
Na
svetu
se
dogajajo
čudne
reči
,
zakaj
se
torej
ne
bi
moglo
zgoditi
v
romanu
,
recimo
,
da
bi
ona
hudo
,
nevarno
zbolela
,
rešil
pa
bi
jo
,
no
,
to
se
ve
,
slavni
zdravnik
doktor
Milan
Devin
.
Skratka
,
zmešnjav
bi
bilo
konec
,
on
in
ona
pa
bi
bila
srečno
združena
,
ker
to
zaslužita
zaradi
svojih
plemenitih
lastnosti
.
In
če
se
že
ne
da
pomagati
drugače
,
naj
se
dekle
opogumi
in
ko
stoji
pred
oltarjem
s
človekom
,
ki
ga
ne
ljubi
,
naj
odgovori
:
»
Ne
in
še
enkrat
ne
!
«
Potem
naj
ali
odide
iz
cerkve
in
zapusti
osuple
svate
ali
pa
naj
zaradi
prehudega
duševnega
napora
omedli
,
zboli
in
tako
naprej
.
Devin
pa
naj
se
dvobojuje
s
tekmecem
.
Povest
je
povzeta
po
resničnih
prigodah
in
v
življenju
potekajo
dejanja
drugače
kot
v
romanih
.
Res
pa
je
,
da
ne
vedno
.
Obrabljena
kolesa
tudi
v
življenju
včasih
skočijo
iz
izvoženih
kolesnic
vsakdanjega
gibanja
in
voz
se
z
ropotom
prekucne
in
potare
,
ubiti
voznik
pa
obleži
na
tleh
.
In
kaj
potem
?
Podrtijo
zmečejo
na
stran
in
drugi
vozovi
hite
mimo
razbitih
naprej
v
naglem
diru
do
cilja
,
ki
se
jim
prikazuje
iz
mračne
daljave
.
In
ta
cilj
je
–
bogastvo
,
slava
,
srečna
ljubezen
,
mogočnost
,
–
se
blešči
od
daleč
in
čarobno
vabi
kakor
sirena
zamaknjenega
mornarja
.
Ko
pa
prisopiha
do
njega
ves
utrujen
,
zbegan
in
onemogel
,
se
ustavi
pred
kupom
pepela
,
na
črnem
križu
pa
bere
:
memento
mori
!
Tako
bi
modroval
tudi
Ivan
Dolnik
s
svojim
nepoboljšljivem
pesimizmu
,
ko
bi
vedel
,
kaj
se
dogaja
v
vili
lepe
gospe
Dore
.
V
P.
je
prišla
nova
posadka
z
mnogimi
mladimi
častniki
,
med
katerimi
je
bil
tudi
Alfonz
Marberg
,
menda
nečak
gospe
Dore
;
vsaj
ona
ga
je
tako
predstavljala
in
sprejemala
.
Nič
čudnega
ni
bilo
torej
,
da
je
poročnik
Marberg
vsak
večer
in
sploh
kadar
je
utegnil
jezdil
proti
Salbingovi
vili
in
se
tam
mudil
v
prijetni
družbi
gospe
Dore
,
toliko
bolj
,
ker
je
moral
gospod
svetnik
spet
na
svoj
položaj
na
Dunaju
,
gospa
pa
bi
se
v
samoti
preveč
dolgočasila
.
Veselo
so
živeli
tudi
na
Zelenem
gradu
.
Pripravljali
so
še
na
možitev
in
spet
so
prihajali
znanci
in
prijatelji
v
gostoljubno
Menhartovo
hišo
čestitat
gospodični
in
hvalit
Menharta
in
njegovo
gospo
.
Povsod
svetli
obrazi
,
samo
ona
,
ki
bi
morala
biti
najsrečnejša
,
je
bila
najraje
sama
.
Pozorna
mati
je
sicer
opazila
,
da
se
Pavlina
še
bojuje
s
preteklostjo
,
vendar
je
upala
,
da
se
bo
njena
rana
zacelila
.
In
ko
bo
sklenjena
neizogibna
zveza
,
bodo
izginili
še
zadnji
spomini
.
Pavlina
ni
imela
nikogar
,
komur
bi
se
mogla
potožiti
;
molče
je
trpela
in
edino
tolažbo
je
odkrivala
v
sreči
svojega
očeta
,
ko
sta
se
mu
spet
Vrnili
zadovoljstvo
in
prejšnja
brezskrbnost
.
Prišel
je
dan
poroke
.
Zeleni
grad
se
je
napolnil
s
svati
.
Pavlina
je
v
krasni
poročni
obleki
,
ovenčana
z
mirto
stopila
med
goste
bleda
in
objokana
.
Pa
to
je
že
navada
,
kadar
hči
odhaja
z
očetovega
doma
in
od
dragih
staršev
.
Torej
se
nihče
ni
čudil
njenim
solzam
.
Marsikatera
vrstnica
je
Pavlini
zavidala
njenega
ženina
,
nevesta
sama
pa
bi
se
rada
odpovedala
tej
sreči
,
o
kateri
so
ji
toliko
govorili
.
Godba
je
igrala
in
možnarji
so
pokali
na
bližnjem
griču
,
ko
so
se
ob
določeni
uri
usedli
v
vozove
in
odpeljali
v
cerkev
,
čez
pol
ure
pa
nazaj
veseli
ženin
z
žalostno
nevesto
...
Vrnimo
se
od
blišča
in
hrupnega
razveseljevanja
na
Zelenem
gradu
v
dolinico
,
katere
dobrotni
mir
je
motilo
le
ropotanje
mlinskih
koles
.
Naš
stari
znanec
Urh
Dolinšek
je
sedel
na
kamniti
klopi
pred
mlinom
in
kadil
.
Njegov
sin
,
postaven
fant
,
se
je
vrnil
od
vojakov
in
Dolinška
ni
več
tako
trlo
delo
.
Lahko
se
je
večkrat
oddahnil
,
da
pa
bi
čas
ne
bil
zgubljen
,
je
vzel
v
roke
kakšno
knjigo
in
bral
.
Devin
je
večkrat
zahajal
tu
sem
ter
se
vselej
oglašal
pri
tem
poštenem
možu
,
če
je
imel
opravke
v
bližini
.
V
tej
oddaljenosti
od
mestnega
hrupa
v
čistem
gozdnem
zraku
in
v
pogovorih
s
preprostimi
ljudmi
je
vsaj
za
nekaj
časa
pozabil
na
neplodne
in
duhamorne
prepire
v
mestu
in
si
potolažil
notranji
nemir
.
Tudi
danes
ga
vidimo
sedeti
zraven
mlinarja
na
klopi
.
Kakor
ponavadi
sta
se
pogovarjala
o
narodnih
hotenjih
in
mukah
ter
se
posvetovala
,
kako
bi
se
dalo
ustanoviti
hranilno
in
posojilno
društvo
.
Pri
zadnjih
volitvah
se
je
pokazalo
,
da
bi
se
še
marsikateri
volilec
pridružil
narodni
strani
,
če
bi
ga
ne
držala
v
kleščah
tuja
glavnica
.
Devinove
ideje
so
bile
mlinarju
zelo
všeč
,
mencal
je
roki
in
ponavljal
:
»
Seve
,
seve
!
To
bi
pač
bilo
,
to
!
«
Šest
tednov
vojaških
vaj
je
minilo
.
Dolnik
se
je
vrnil
,
odložil
vojaško
uniformo
in
se
spet
oblekel
v
civilno
obleko
.
Devin
je
bil
tega
dne
odsoten
zaradi
svojih
opravkov
.
Zato
se
je
Dolnik
proti
večeru
šel
sprehajat
.
Zamišljeno
je
hodil
po
mestu
in
neka
skrivna
moč
ga
je
gnala
proti
Salbingovi
vili.
»
Dobro
,
«
si
je
mrmral
sam
pri
sebi
,
»
pa
se
oglasim
.
«
Prišel
je
na
vrt
in
ker
tu
ni
bilo
nikogar
,
se
je
po
stopnicah
povzpel
v
vilo
.
Znana
hišna
mu
je
iz
predsobja
prišla
naproti
.
»
Ali
so
gospa
doma
?
«
jo
je
vprašal
Dolnik
.
»
Doma
,
«
mu
je
odgovorila
hišna
,
ki
pa
se
ji
je
videlo
,
da
je
v
zadregi
.
»
Napovejte
me
,
prosim
!
–
No
,
kaj
pa
čakate
?
«
»
Oprostite
,
gospa
je
bolna
in
naročila
mi
je
,
naj
nikogar
ne
puščam
k
njej
.
«
»
Spet
bolna
?
Ne
bo
take
sile
.
Le
povejte
ji
,
dajo
želi
pozdraviti
doktor
Dolnik
.
«
Hišna
se
ni
ganila
.
Dolniku
se
je
stvar
zazdela
čudna
in
zato
je
resnobno
vprašal
:
»
Kaj
pa
je
?
Ali
me
ne
poznate
?
«
»
Dobro
,
gospod
doktor
!
«
»
Torej
govorite
!
«
Ker
je
poznal
slabo
stran
hišne
,
ji
je
v
roke
stisnil
srebrnik
.
Na
videz
se
ga
je
branila
,
potem
pa
je
,
bodisi
da
jo
je
omehčalo
darilo
,
bodisi
da
ni
mogla
skrivnosti
zadržati
zase
in
bi
se
je
rada
znebila
,
izpovedala
,
da
je
gospo
nekdo
obiskal
.
»
Kdo
?
«
je
naglo
vprašal
Dolnik
.
»
Dragonski
poročnik
,
menda
njen
nečak
,
obiskuje
nas
pogosto
.
«
»
Kako
se
piše
?
«
jo
je
vprašal
Dolnik
z
glasom
,
ko
da
bi
imel
grlo
zadrgnjeno
.
»
Alfonz
Marberg
mu
je
menda
ime
.
«
»
Njen
nečak
?
«
»
Tako
pravijo
.
«
»
In
gospod
svetnik
?
«
»
Spet
je
na
Dunaju
.
Jutri
ali
pojutrišnjem
ga
pričakujemo
.
«
»
Torej
poročnik
?
«
je
ponavljal
Dolnik
.
»
Pri
tukajšnji
posadki
.
«
»
Zbogom
.
Povejte
gospe
,
da
sem
bil
tukaj
in
da
mi
je
hudo
žal
,
da
je
spet
bolna
.
«
Dolnik
se
je
zasukal
in
odšel
.
Naglo
je
odšel
skozi
vrt
in
krenil
v
bližnji
gozd
.
V
senci
visokih
hrastov
se
je
vrgel
na
mahovnata
tla
.
Tu
sem
je
rad
zahajal
,
da
se
je
proč
od
mesta
in
človeškega
hrupa
pogrezal
v
svoje
misli
.
Tu
,
v
tihi
naravi
je
skušal
pridobiti
mir
svojemu
srcu
,
ko
se
je
zaziral
v
gosto
vejevje
stoletnih
velikanov
.
»
Vražja
kača
!
«
je
zaškrtal
z
zobmi
,
»
ali
te
res
ne
morem
pozabiti
?
Ali
sem
res
z
železnimi
verigami
prikovan
na
to
žensko
?
Smešno
,
grozno
smešno
!
Spoznati
vso
njeno
malopridnost
in
vzkipeti
,
zakaj
bi
varal
samega
sebe
,
od
ljubosumnosti
!
Naj
jo
zaničujem
,
ko
pa
sem
sam
vreden
največjega
zaničevanja
!
Torej
so
bili
zaman
vsi
napori
,
da
bi
se
povzpel
nad
malenkostne
človeške
boje
in
strasti
do
vzvišenega
miru
,
do
miru
,
ki
izvira
iz
očiščenih
nazorov
o
ničevosti
in
nečimernosti
vsega
,
za
kar
se
ženemo
in
kar
počenjamo
.
Ali
se
ne
da
zbrisati
iz
možgan
vtisov
,
ki
so
vtisnili
vanje
?
Ali
vplivajo
na
nas
in
nas
mučijo
do
smrti
?
Smrt
!
Da
,
to
je
prava
beseda
,
tolažilna
,
pomirjujoča
.
Smrt
!
Ti
pokoplješ
vse
te
budalosti
,
trud
in
trpljenje
,
ti
nam
odpiraš
vrata
k
večnemu
pokoju
.
Ali
pa
naj
potrpežljivo
čakamo
,
kdaj
se
ji
zljubi
,
da
nas
pobere
iz
te
solzne
doline
?
Ali
naj
se
ji
vržemo
v
naročje
,
kadar
se
nam
zdi
pravi
čas
?
In
kdaj
je
pravi
čas
?
Kdo
ga
more
določiti
,
ali
je
danes
ali
jutri
?
In
če
vemo
,
da
nam
je
smrt
neizogibna
,
ali
je
pač
vredno
,
da
zaradi
nekaj
dni
,
pa
tudi
če
so
leta
–
v
večnosti
samo
trenutki
,
–
da
sami
posegamo
vmes
in
uničujemo
to
,
česar
nismo
ustvarjali
?
«
»
Pa
kaj
se
je
zgodilo
tako
tragičnega
?
Svet
bi
se
po
pravici
krohotal
,
ko
bi
zvedel
,
da
se
je
Dolnik
,
ki
si
toliko
domišlja
zaradi
svoje
ravnodušnosti
,
recimo
,
ustrelil
zaradi
nesrečne
ljubezni
in
jeze
,
ali
bogvedi
zakaj
da
je
obupal
.
«
Mračilo
se
je
že
,
ko
se
je
Dolnik
pobral
in
vrnil
v
mesto
.
Devina
še
zdaj
ni
bilo
doma
.
Šel
je
torej
sam
v
gostilno
,
v
katero
so
zahajali
tudi
častniki
.
Med
njimi
je
opazil
dobrega
znanca
Antona
Mraza
iz
Brežic
.
Ta
je
Dolnika
srčno
pozdravil
in
ga
seznanil
s
svojimi
tovariši
.
Živahno
so
se
pogovarjali
med
seboj
in
večkrat
so
omenili
ime
Marberg
,
zato
je
Dolnik
vprašal
Mraza
,
kdo
da
je
ta
Marberg
.
»
Dragonski
poročnik
pri
naši
posadki
,
«
je
polglasno
odgovoril
Mraz
.
»
Fant
ima
srečo
.
Tu
ti
je
neka
gospa
z
Dunaja
,
ki
pa
jo
ti
gotovo
poznaš
.
Njen
sorodnik
je
in
njen
gost
skoraj
vsak
dan
.
«
Potem
je
še
pripovedoval
,
da
mu
tovariši
zavidajo
to
poznanstvo
,
Marberg
pa
jim
je
obljubil
,
da
bodo
vsi
povabljeni
v
vilo
.
»
No
,
tedaj
bomo
videli
to
črnooko
lepotico
.
«
»
Črnooko
?
«
»
Tako
jo
opisuje
Marberg
,
«
je
dejal
Mraz
.
Med
temi
pomenki
se
je
bližala
deseta
ura
in
Dolnik
je
že
mislil
oditi
,
ko
so
se
odprla
vrata
in
vstopil
je
–
Marberg
.
Častniki
so
ga
živahno
pozdravili
.
Marberg
si
je
odpasal
sabljo
in
jo
obesil
na
klin
,
sam
pa
je
sedel
k
mizi
prav
nasproti
Dolnika
.
Bil
je
mlad
človek
pravilne
rasti
,
zdravega
rdečega
obličja
,
ki
ni
kazalo
posebne
duhovitosti
,
z
brčicami
pod
nosom
.
Naročil
si
je
pivo
,
večerje
nič
,
ker
je
že
večerjal
.
Tovariši
so
ga
začeli
dražiti
.
Pasjo
srečo
da
ima
,
ker
se
je
vanj
zagledala
tako
fina
dama
,
kakor
jo
sicer
opisuje
.
Naj
bi
jim
vsaj
pokazal
portret
tega
ženskega
bisera
.
Gizdavemu
mladeniču
so
bile
všeč
te
nagajivosti
,
nasmihal
se
je
in
zagotavljal
,
da
tako
fine
dame
,
kakršna
je
Dora
,
ni
na
svetu
.
Iz
svoje
listnice
je
potegnil
fotografijo
,
Dorin
portret
,
ki
je
potem
šel
iz
roke
v
roko
.
Vsakdo
je
povedal
svoje
mišljenje
.
Ta
je
hvalil
njene
oči
,
drugi
klasični
nos
,
tretji
kodraste
lase
.
Čimbolj
so
hvalili
Doro
,
toliko
bolj
se
je
Marberg
šopiril
kakor
pav
,
kadar
se
našopiri
s
svojim
pisanim
perjem
.
Le
dva
sta
bila
v
hrupni
družbi
,
ki
jima
ta
prizor
ni
bil
všeč
.
Ritmojster
,
že
bolj
postaran
mož
je
zmajeval
z
glavo
in
nejevoljno
mrmral
.
Končno
se
ni
mogel
več
zadržati
,
resno
je
pogledal
Marberga
in
ga
opozoril
,
naj
ne
žali
poštene
dame
s
takim
govorjenjem
.
Pristavil
je
,
da
ne
verjame
,
da
bi
mu
bila
dama
sama
dala
svojo
fotografijo
,
najbrž
si
jo
je
bil
prisvojil
kar
brez
njene
privolitve
.
Marberg
je
bil
že
tako
razvnet
,
da
so
ga
besede
,
s
katerimi
je
ritmojster
označil
podlost
njegovega
početja
,
še
bolj
razgrele
in
podkurile
k
nepremišljenim
izrazom
.
Če
so
nepremišljene
besede
užalile
stotnika
,
kaj
je
šele
čutil
Dolnik
,
ko
je
videl
,
kako
je
slika
tiste
ženske
,
ki
mu
je
bila
nekoč
vzor
ženske
miline
in
čistosti
,
romala
iz
roke
v
roko
in
da
je
o
tej
ženski
slišal
dvoumne
pripombe
!
Da
bi
se
Dora
kar
tako
vrgla
okoli
vratu
temu
nezrelemu
mladeniču
,
se
mu
je
zdelo
neverjetno
,
kajti
poznal
je
njen
ponos
,
in
čeprav
je
bila
koketna
,
je
vendarle
vedela
,
kaj
je
dolžna
svojemu
stanu
in
varovala
je
čast
svojega
imena
.
Morda
je
Dolnik
predobro
sodil
o
njej
,
toda
pred
seboj
je
videl
Doro
svoje
prve
ljubezni
in
se
odločil
,
da
mora
njeno
čast
braniti
do
zadnje
kaplje
svoje
srčne
krvi
.
Ko
je
tedaj
Marberg
na
ritmojstrovo
svarilo
ošabno
odgovoril
:
»
Vi
dvomite
?
Kajpada
!
Sama
mi
jo
je
dala
in
ne
samo
to
,
še
več
!
«
In
ko
je
Dolnik
slišal
te
besede
,
mu
je
zavrela
kri
.
Razjarjen
je
skočil
kvišku
in
zavpil
Marbergu
v
obraz
:
»
Nesramni
lažnivec
!
«
Vsi
častniki
so
skočili
pokonci
in
se
postavili
med
besna
nasprotnika
,
da
se
ne
bi
spopadla
.
»
Kdo
je
lažnivec
?
Kdo
?
«
je
zavpil
Marberg
ves
divji
.
»
Podli
bahač
!
Jaz
sem
rezervni
poročnik
doktor
Ivan
Dolnik
.
«
Dolnik
je
vzel
iz
listnice
svojo
vizitko
in
jo
vrgel
na
mizo
pred
Marberga
.
Potem
je
pograbil
klobuk
,
se
poklonil
in
odšel
.
Ko
je
bil
že
zunaj
,
je
za
njim
prihitel
stotnik
in
ga
ustavil
:
»
Če
potrebujete
sekundanta
,
jaz
sem
tu
!
Vi
ste
se
viteško
vedli
,
ko
ste
branili
čast
dame
,
ki
ni
bila
navzoča
.
Rad
bi
vam
bil
sekundant
.
«
»
Hvala
,
gospod
ritmojster
.
To
uslugo
mi
bo
napravil
moj
sošolec
poročnik
Mraz
.
«
»
Dobro
,
dobro
!
Želim
vam
sreče
in
zmage
.
Ugledno
damo
tako
užaliti
,
to
je
podlo
in
zasluži
najhujšo
kazen
;
zares
podlo
!
«
Ritmojster
je
prijateljsko
stisnil
roko
Dolniku
in
se
vrnil
v
gostilno
,
Dolnik
pa
je
počasi
odšel
po
mestnem
trgu
proti
svojemu
stanovanju
.
Burni
valovi
v
prsih
so
se
mu
polegli
.
Samemu
sebi
se
je
začudil
,
kako
da
je
mogel
tako
hudo
vzkipeti
kakor
vročekrven
,
nezrel
mladenič
.
In
zakaj
?
Ker
se
je
lahkoživi
Marberg
vedel
pobalinsko
do
ženske
,
ki
je
nemara
res
dala
povod
za
njegovo
nepremišljeno
bahanje
.
Potegovati
se
za
čast
ženske
,
ki
si
jo
sama
tako
slabo
varuje
,
je
res
bedastoča
.
Dolnik
je
bil
nezadovoljen
sam
s
seboj
toliko
bolj
,
ker
mu
je
današnji
dan
pokazal
,
da
se
je
zaman
trudil
zadušiti
čustvo
do
svojega
nekdanjega
ideala
.
Končno
se
je
tolažil
,
da
se
vse
,
kar
se
zgodi
,
mora
zgoditi
in
da
svoji
usodi
nihče
ne
ubeži
.
V
Devinovi
sobi
je
še
videl
brleti
luč
,
pa
je
stopil
k
svojemu
prijatelju
.
Devin
ga
je
bil
srčno
vesel
,
toda
prestrašil
se
je
,
ko
je
Dolnik
stal
pred
njim
ves
bled
.
»
Ali
si
bolan
?
«
ga
je
vprašal
v
skrbeh
.
Dolnik
se
je
grenko
nasmehnil
.
»
Bolan
?
Zakaj
?
«
Dolnik
je
sedel
na
zofo
,
si
prižgal
cigareto
in
dejal
:
»
Natančno
me
poglej
in
mi
povej
,
ali
ne
vidiš
pred
sabo
nenormalnega
človeka
.
«
»
Ne
razumem
te
!
«
»
Potipaj
mi
žilo
!
«
Devin
je
to
ljubeznivo
naredil
.
»
Normalno
bije
.
«
»
Poglej
mi
v
obraz
,
v
oči
.
«
»
Prej
si
se
mi
zdel
nekoliko
upadel
,
zdaj
pa
si
videti
kot
ponavadi
.
Najbrž
me
je
motila
luč
.
«
»
Torej
je
na
meni
vse
kot
ponavadi
.
«
»
Vse
,
«
je
potrdil
Devin
,
ki
ni
mogel
razumeti
,
kam
to
meri
.
»
No
,
to
me
veseli
.
Sem
že
zdvomil
o
svoji
normalnosti
in
če
bi
me
videl
samo
pred
četrt
ure
v
gostilni
,
bi
tudi
ti
mislil
,
da
se
mi
je
v
možganih
zavrtelo
.
Poslušaj
in
glej
!
Sprl
sem
se
z
nekim
poročnikom
in
jutri
ali
pojutrišnjem
se
bova
dvobojevala
.
Ali
ni
to
znamenje
blaznosti
?
«
»
Pa
kaj
te
je
tako
razburilo
?
«
»
Kaj
?
Prav
to
kaže
bolezen
v
mojih
možganih
.
Ugani
,
kaj
se
je
zgodilo
?!
«
»
Ali
je
žalil
našo
narodnost
?
«
je
ugibal
Devin
.
»
Beži
no
!
Tebi
ne
roji
po
glavi
nič
drugega
kot
narodnost
.
O
,
mi
Slovenci
imamo
trdo
kožo
in
požiramo
najbolj
debele
psovke
,
ne
da
bi
se
maščevali
.
«
»
Menda
ne
zaradi
ženske
?
«
»
In
zakaj
ne
?
Da
,
da
,
zaradi
ženske
in
če
se
ti
zdi
še
tako
smešno
.
«
»
Potem
pa
ne
vem
za
drugo
kot
za
gospo
Doro
.
«
»
Uganil
si
!
«
»
Saj
ne
morem
verjeti
.
Šališ
se
.
«
»
Verjel
boš
,
ko
bosta
pokala
samokresa
.
«
»
Pa
kako
se
je
to
zgodilo
?
«
Dolnik
je
pogledal
na
uro
in
vstal
.
»
Pozno
je
,
moram
se
naspati
.
Boš
jutri
doma
?
Vidiva
se
zvečer
,
če
ne
prej
,
in
tedaj
ti
vse
povem
.
Zbogom
!
«
Dolnik
je
odšel
v
svojo
sobo
,
v
kateri
je
še
dolgo
hodil
sem
in
tja
,
kakor
ga
je
slišal
Devin
.
Tudi
on
ni
mogel
zaspati
zaradi
skrbi
in
misli
na
prijatelja
ter
na
posledice
tega
prepira
.
Drugo
jutro
je
Dolnik
vstal
ob
navadni
uri
.
Nekdo
je
potrkal
na
vrata
in
vstopila
sta
dva
častnika
.
Prvi
je
bil
Mraz
,
drugi
,
nadporočnik
,
se
je
Dolniku
predstavil
,
zato
si
je
lahko
mislil
,
zakaj
sta
prišla
.
Mraz
je
pristavil
,
da
je
on
tovarišu
pokazal
stanovanje
in
ga
spremljal
,
če
bi
nemara
Dolnik
pomislil
nanj
kot
na
sekundanta
.
Nadporočnik
je
v
imenu
razžaljenega
Marberga
vprašal
,
če
se
mu
Dolnik
želi
javno
pred
isto
družbo
opravičiti
,
če
pa
ne
,
naj
po
dogovoru
s
sekundantoma
določi
kraj
,
uro
in
orožje
dvoboja
.
Dolnik
je
mirno
odgovoril
,
da
kar
je
storil
včeraj
,
bi
storil
tudi
danes
,
če
bi
se
Marberg
vedel
tako
nedostojno
za
moža
in
častnika
.
Opravičiti
bi
se
moral
samo
Marberg
.
Potem
je
prosil
Mraza
,
naj
bo
njegov
sekundant
,
kar
je
ta
rad
obljubil
.
Najpripravnejša
ura
bi
bila
jutranja
,
nemara
prihodnjega
dne
ob
šestih
,
za
kraj
je
izbral
hrastov
log
,
kjer
jih
tako
zgodaj
zanesljivo
nihče
ne
bo
motil
,
orožje
pa
naj
bodo
samokresi
.
Ker
pa
bi
on
,
ki
je
bil
izzvan
,
imel
pravico
do
prvega
strela
,
je
naročil
,
naj
se
dvoboj
uredi
tako
,
da
bosta
oba
streljala
naenkrat
.
Marbergov
sekundant
je
vse
to
vzel
na
znanje
in
dejal
,
da
bo
Marberg
s
temi
pogoji
gotovo
zadovoljen
.
O
podrobnostih
pa
da
se
bosta
sekundanta
sama
dogovorila
.
Sekundanta
sta
odšla
,
Dolnik
pa
se
je
odpravil
v
pisarno
.
Tam
je
ves
dan
pridno
delal
,
kakor
da
bi
ne
imel
druge
skrbi
,
kot
da
za
svojega
načelnika
dobi
še
kakšno
prav
zamotano
pravdo
.
Devinu
je
poslal
listek
ter
ga
za
zvečer
povabil
v
svoje
stanovanje
.
Devin
je
prišel
še
pred
določeno
uro
.
Slišal
je
,
da
so
po
mestu
govorili
o
včerajšnji
rabuki
in
o
dvoboju
.
Dolnika
še
ni
bilo
domov
,
le
njegov
strežnik
,
stari
Joža
je
pripravljal
mizo
.
Videti
je
bil
ves
prestrašen
.
Ko
je
Devin
vstopil
,
je
ravno
brisal
kozarce
in
pokašljeval
,
kakor
da
bi
rad
kaj
povedal
,
pa
mu
beseda
noče
iz
grla
.
»
Kaj
pa
je
,
Joža
?
«
»
Sam
bog
ve
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Pa
vi
tudi
.
«
»
Nič
zanesljivega
.
«
»
Da
bi
le
ne
bilo
nič
hudega
za
mojega
gospoda
.
Tako
dobri
so
,
da
ni
boljših
na
svetu
,
«
je
rekel
starec
z
zaskrbljenim
obrazom
.
Dolnik
se
je
vrnil
s
sprehoda
in
Joži
ukazal
,
naj
prinese
večerjo
,
potem
pa
je
ta
večer
prost
.
Zjutraj
pa
naj
ga
zbudi
ob
petih
.
Dolnik
in
Devin
sta
bila
zdaj
sama
.
Prvi
je
segal
po
večerji
in
jo
použil
z
dobrim
tekom
.
Devinu
pa
ni
bilo
za
hrano
.
»
Kaj
pa
ti
je
?
«
se
je
oglasil
Dolnik
.
»
Jej
in
pij
in
bodi
dobre
volje
.
«
»
Torej
se
je
vse
poravnalo
?
«
je
Devin
vprašal
veselo
.
»
Jutri
se
bo
,
jutri
.
Upam
,
da
me
boš
pospremil
.
«
»
Kam
?
«
»
V
hrastov
log
,
kjer
bomo
streljali
v
živo
tarčo
.
Ne
pozabi
na
obveze
,
če
bi
se
krogla
tako
zmotila
in
bi
zadela
mene
.
«
»
Ti
se
šališ
,
ampak
človek
nikoli
ne
ve
...
«
»
...
kaj
ga
čaka
.
Nič
drugega
,
kot
kar
mu
je
usojeno
.
«
»
Pa
kako
si
zagazil
v
ta
neprijetni
položaj
?
«
Nikdar
se
nisi
prepiral
v
gostilni
.
«
»
Usoda
,
prijatelj
,
usoda
.
«
Dolnik
je
natočil
kozarec
in
dejal
:
»
Trčiva
in
ne
beliva
si
las
glede
prihodnosti
.
Ali
nisi
tudi
ti
že
občutil
trde
pesti
usode
?
No
,
pri
tebi
je
modro
posegla
vmes
.
Lahko
siji
hvaležen
.
«
Devin
je
zmajal
z
glavo
.
»
Ne
?
«
je
nadaljeval
Dolnik
.
»
Prva
ljubezen
,
ki
se
je
razkadila
v
dveh
mesecih
!
Te
dni
se
je
menda
poročila
tako
naglo
kakor
Hamletova
mati
.
Slabost
,
ime
ti
je
ženska
.
In
ti
se
nisi
še
ohladil
!
«
»
Prosim
te
,
ne
spominjaj
me
...
«
»
Ne
bodi
nejevoljen
.
Pozabi
!
To
je
edino
zdravilo
,
in
srečen
je
lahko
tisti
,
ki
mu
koristi
.
Toda
možgani
nočejo
ubogati
in
to
zdravilo
se
jih
ne
prime
.
Poglej
mene
,
trudil
in
mučil
sem
se
leta
in
leta
,
da
bi
pozabil
,
pa
je
bilo
vse
zaman
.
«
Dolnik
je
umolknil
in
oba
kozarca
napolnil
z
zlato
vinsko
kapljico
.
Devinu
je
bilo
tesno
pri
srcu
.
Bal
se
je
,
da
zaradi
nesrečnega
naključja
ne
bi
izgubil
edinega
pravega
,
poštenega
prijatelja
.
Mislil
je
na
gospo
Doro
in
v
kakšnem
razmerju
sta
bila
Dolnik
in
ona
.
Da
bi
ga
vpraševal
v
tem
resnem
trenutku
,
pač
ne
bi
bilo
umestno
.
Toda
Dolnik
je
začel
sam
:
»
Čas
je
,
da
ti
razkrijem
edino
skrivnost
,
ki
sem
jo
skrival
pred
tabo
.
Bila
sva
si
,
hvala
Bogu
,
vedno
odkritosrčna
prijatelja
,
toda
svojih
srčnih
zmot
,
to
veš
,
nihče
prav
rad
ne
razodeva
,
tudi
svojemu
najboljšemu
prijatelju
ne
.
In
to
je
naravno
.
Vsakdo
instinktivno
čuti
,
da
tisto
,
kar
ima
za
ideal
vse
popolnosti
,
tuje
oko
vidi
v
pravi
,
prozaični
podobi
z
vsemi
napakami
in
slabostmi
.
Bojimo
se
kritike
,
ki
bi
trgala
mrežo
,
spleteno
okoli
naših
oči
,
in
zato
molčimo
.
Tudi
jaz
sem
molčal
,
ko
sem
se
v
drugem
letniku
svojega
študija
na
Dunaju
seznanil
z
mlado
deklico
.
Dora
je
bila
hči
revne
uradniške
vdove
.
S
to
besedo
je
označena
vsa
beda
,
ki
je
trla
mater
in
hčer
.
Takrat
sem
poučeval
porednega
dečka
nekega
uradnika
iz
notranjega
ministrstva
.
Vdova
in
njena
hči
sta
večkrat
prihajali
v
to
hišo
,
k
prijatelju
pokojnega
moža
.
Kaj
bi
ti
opisoval
,
kako
se
vnameta
dva
mlada
človeka
,
najprej
z
očmi
,
z
vzdihi
in
tako
naprej
,
da
se
končno
izvije
iz
kipečih
prsi
prva
izpoved
:
Ljubim
te
!
Tudi
Dori
in
menije
minilo
več
mesecev
,
preden
sva
si
iz
oči
v
oči
prisegla
večno
zvestobo
.
»
Večno
zvestobo
!
«
je
ponavljal
Dolnik
z
grenkim
nasmehom
.
»
Večnost
,
ki
traja
dotlej
,
dokler
se
ne
oglasi
boljši
snubec
.
Zvestoba
?
Pasja
lastnost
,
ne
pa
ženska
.
Toda
naj
nadaljujem
.
Mati
je
opazila
,
kaj
se
plete
in
ni
nasprotovala
.
Najbrž
je
računala
takole
:
v
nekaj
letih
postane
iz
pravnika
uradnik
ali
koncipient
.
Dotlej
hči
lahko
še
čaka
,
potem
pa
bi
bila
preskrbljena
.
Kot
si
lahko
opazil
sam
,
na
Dunaju
in
v
Gradcu
preže
matere
mladih
deklet
na
visokošolce
,
dokler
jih
ne
ujamejo
v
mreže
,
iz
katerih
se
potem
ne
morejo
več
izmotati
.
Tako
mrežo
je
meni
nastavila
praktična
mati
in
ne
Dora
,
ki
je
v
tedanji
naivnosti
plavala
z
menoj
vred
po
zraku
.
Jaz
sem
sicer
sprevidel
,
kakšne
namene
ima
njena
mati
,
in
mi
je
bilo
kar
ljubo
.
Kajti
čim
dlje
sem
gledal
v
črne
oči
svoje
Dore
,
tem
bolj
sem
bil
vanjo
zaljubljen
in
čisto
nemogoče
se
mi
je
zdelo
,
da
bi
mogel
živeti
brez
nje
.
«
»
Prišle
so
počitnice
.
S
težkim
srcem
sem
odšel
z
Dunaja
.
Toda
vrnil
sem
se
še
pred
začetkom
novega
šolskega
leta
.
Prva
pot
me
je
peljala
k
Dori
.
Bil
sem
sicer
prijazno
sprejet
,
vendar
ne
tako
prisrčno
,
kakor
sem
pričakoval
.
Tudi
prejšnje
revščine
nisem
več
opazil
.
Takoj
sem
začutil
,
da
se
nekaj
plete
.
Starka
me
ni
več
pustila
samega
z
Doro
,
da
bi
se
lahko
z
njo
odkrito
pogovoril
.
Pri
Dori
pa
sem
večkrat
opazil
solzne
oči
in
pritajeni
vzdihi
so
pričali
,
dajo
muči
neka
skrivna
bolečina
.
Končno
sem
jo
le
srečal
samo
na
ulici
,
ko
je
prišla
iz
neke
trgovine
in
sem
se
ji
pridružil
.
Trepetala
je
,
ko
sem
jo
prijel
za
roko
in
jo
odpeljal
v
Volksgarten
,
mimo
katerega
sva
šla
.
Sedla
sva
na
prazno
klop
.
Tu
mi
je
pripovedovala
,
kaj
se
je
pripetilo
.
Ker
je
revščina
hudo
pritiskala
,
je
mati
prosila
za
nasvet
tistega
uradnika
,
kjer
sem
jaz
poučeval
;
po
njegovem
nasvetu
se
je
mati
obrnila
na
dvornega
svetnika
Salbinga
,
bivšega
načelnika
njenega
pokojnega
moža
,
da
bi
ji
oskrbel
kakšno
podporo
.
K
Salbingu
je
šla
s
svojo
hčerko
in
možu
se
je
vnela
kri
,
ko
je
zagledal
v
prvem
cvetu
dehtečo
deklico
.
Postal
je
velikodušen
podpornik
nesrečne
vdove
svojega
najboljšega
uradnika
,
kakor
je
zatrjeval
.
Vse
je
tako
uredil
,
da
je
Dora
morala
sama
prihajati
k
njemu
po
podporo
.
Začel
jo
je
nadlegovati
in
pridobivati
s
sladkimi
besedami
.
Dora
se
je
branila
,
toda
pri
materi
ni
dobila
nobene
zaščite
in
vsa
obupana
je
stokala
:
»
Izgubljena
sem
,
izgubljena
!
«
»
Kaj
storiti
?
Naj
pustim
Doro
?
Odločil
sem
se
,
da
bom
govoril
z
materjo
,
krepko
in
odločno
,
da
ji
bom
prebudil
vest
in
ji
razkril
vso
podlost
njenega
početja
.
Ko
sem
se
pri
hiši
poslovil
od
Dore
,
sva
si
znova
prisegla
večno
zvestobo
.
Ha
,
ha
!
«
se
je
Dolnik
spet
zasmejal
grenko
.
»
Res
sem
obiskal
njeno
mater
,
ji
razložil
svoje
poštene
namene
in
jo
končno
posvaril
.
Da
namreč
Salbing
hoče
ujeti
nedolžno
dekle
,
ki
pa
jo
bo
pozneje
zavrgel
,
in
ona
bo
pred
svetom
za
vselej
osramočena
in
uničena
.
Matije
mirno
odgovorila
,
da
me
sicer
zelo
spoštuje
,
da
pa
hči
ne
more
čakati
dotlej
,
ko
bom
jaz
prišel
do
svojega
kruha
.
Salbing
pa
da
ni
tak
in
tako
hudoben
,
vsaj
ona
si
tega
ne
more
misliti
.
Pogovorila
pa
se
bo
s
svojo
hčerko
in
jo
posvarila
.
Nemara
so
moje
besede
starki
res
odprle
oči
,
ali
pa
je
že
prej
imela
pripravljen
svoj
načrt
.
Delala
je
tako
,
da
se
je
starcu
še
bolj
vnela
ljubezen
,
in
je
odločno
zahtevala
,
da
ga
lahko
le
zakonska
zveza
združi
z
Doro
.
Mož
se
je
obotavljal
,
toda
ko
je
spoznal
,
da
res
ni
druge
poti
,
je
ugriznil
v
sicer
kislo
jabolko
in
Doro
zasnubil
.
Ni
treba
pripovedovati
,
da
z
največjim
uspehom
ne
le
pri
materi
,
marveč
tudi
pri
hčerki
.
Meni
je
poslala
odpoved
in
roman
je
bil
končan
.
Ni
čudno
,
da
se
je
moj
pesimizem
po
teh
bridkih
izkušnjah
še
podvojil
.
«
»
In
nisi
govoril
z
Doro
,
preden
se
je
vdala
možu
,
za
katerega
gotovo
ni
čutila
nobene
ljubezni
!
«
»
Kaj
naj
bi
govoril
?
«
je
nadaljeval
Dolnik
.
»
Ponujala
se
ji
je
sreča
,
o
kateri
se
ji
prej
še
sanjalo
ni
,
in
obljubljeni
blesk
je
zadušil
še
zadnje
iskre
prve
ljubezni
.
«
»
Pa
ti
?
Si
jo
ti
tudi
lahko
pozabil
?
«
»
Saj
to
je
tisto
,
da
imamo
moški
menda
trše
možgane
in
da
so
vsi
vtisi
zato
bolj
stalni
kot
pri
ženskah
.
Veliko
truda
me
je
stalo
,
da
sem
dušil
spomine
,
in
čeprav
nisem
popolnoma
pozabil
,
sem
vse
bolj
poredkoma
mislil
na
to
epizodo
svojega
življenja
.
Gotovo
bi
se
pomirilo
tudi
moje
srce
,
če
ne
bi
usoda
posegla
vmes
,
kakor
da
bi
se
hotela
igrati
s
človekom
,
ki
si
je
domišljal
,
da
zmore
vse
,
če
ima
le
trdno
voljo
.
«
Dolnik
se
je
oddahnil
,
si
prižgal
cigareto
,
ki
mu
je
ugasnila
med
pripovedovanjem
,
in
izpraznil
kozarec
vina
.
Potem
je
nadaljeval
:
»
Sam
Bog
ve
,
kaj
je
napotilo
Salbinga
,
da
je
kupil
to
vilo
,
ki
je
bila
lani
naprodaj
.
Dora
se
je
vsako
leto
šla
kratkočasit
v
kakšne
toplice
zaradi
svojih
slabih
živcev
.
Gospodu
svetniku
to
ni
bilo
nič
kaj
pogodu
,
ker
so
mladi
gospodje
kakor
metulji
frfotali
okoli
mlade
,
zanimive
gospe
.
Poslal
jo
je
v
ta
kraj
pod
nadzorstvo
glavarja
,
njegovega
starega
znanca
.
In
tu
sva
se
po
štirih
letih
spet
srečala
.
«
Dolnik
je
globoko
vzdihnil
.
»
Kaj
bi
tajil
?
Ko
sem
spet
videl
njene
črne
oči
,
se
je
v
meni
prebudila
prejšnja
ljubezen
.
Skušal
sem
jo
zatreti
,
se
izogibati
čarobnemu
vplivu
,
toda
magnetne
sile
so
me
vlekle
k
vili.
Zaničeval
sem
samega
sebe
.
«
»
Pa
ona
?
«
»
Kaj
ona
!
Triumfirala
je
,
da
ji
je
mož
,
ki
ga
je
grdo
prevarala
,
cepetal
pred
nogami
.
No
,
toliko
sem
se
premagoval
,
da
nisem
niti
z
besedo
razodel
,
kar
sem
čutil
.
Delal
sem
se
hladnega
,
kakor
da
se
nikoli
ni
nič
zgodilo
;
toda
prikrivaj
to
ženski
.
Oči
ima
kot
jastreb
,
instinkt
boljši
kot
vsaka
žival
,
opazi
vsak
tvoj
gib
in
z
obraza
ti
bere
,
kar
misliš
,
da
je
skrito
v
tvojem
srcu
.
«
»
Ko
sem
pred
šestimi
tedni
odšel
od
nje
,
se
je
hlinila
,
kakor
da
bi
ji
bilo
res
Bog
vedi
kako
žal
,
da
se
mi
je
izneverila
.
Včeraj
pa
se
je
zabavala
z
nekim
častnikom
.
Zgrabila
me
je
strašna
jeza
,
ki
je
še
gorela
v
meni
,
ko
sem
prišel
v
gostilno
.
Kaj
se
je
zgodilo
tam
,
veš
.
Jutri
pa
bo
te
komedije
konec
.
Zdaj
sem
ti
razkril
edino
skrivnost
,
ki
sem
jo
skrival
pred
tabo
.
In
zdaj
vidiš
,
da
sem
tudi
jaz
kljub
vsej
filozofiji
slaboten
človek
,
igrača
v
pesteh
usode
,
črv
,
ki
ga
potepta
trenutek
,
trpin
v
družbi
trpinov
.
«
Dolnik
je
mračno
gledal
predse
in
med
prsti
sukal
cigareto
.
Devin
pa
je
ves
zaskrbljen
mislil
na
jutrišnji
dan
.
Oba
sta
molčala
.
Tedaj
je
nekdo
potrkal
na
vrata
.
»
Kdo
naju
moti
ob
tej
uri
?
Morda
iščejo
tebe
?
Naprej
!
«
je
zaklical
Dolnik
.
Vrata
so
se
odprla
in
prikazal
se
je
Vinko
Rovan
.
Dolnik
ga
je
pozdravil
z
glasnim
smehom
.
»
Kaj
pa
je
tebe
prineslo
k
meni
?
Se
ne
bojiš
,
da
bi
se
okužil
v
narodnem
društvu
?
Sedi
,
tu
je
kozarec
vina
,
z
drugim
ti
ne
morem
postreči
.
«
Rovan
je
odložil
palico
in
klobuk
,
si
primaknil
stol
in
sedel
.
Ne
da
bi
se
odzval
na
Dolnikovo
zbadanje
,
je
poskusil
vino
:
»
Na
zdravje
!
«
potem
pa
je
resno
pogledal
Dolnika
in
začel
brez
ovinkov
:
»
Po
vsem
mestu
govorijo
,
da
se
boš
jutri
dvobojeval
z
nekim
častnikom
.
«
»
In
kaj
potem
?
«
»
Menda
nisi
tako
nespameten
.
«
»
Koga
pa
to
briga
?
«
»
Javna
oblast
mora
poseči
vmes
.
Ti
veš
,
da
je
dvoboj
zločin
.
Torej
že
jutri
?
«
»
A
tako
?
Veš
kaj
,
Vinko
,
na
limanice
se
love
tiči
,
jaz
pa
ne
bom
sedel
nanje
.
Kdo
za
vraga
pa
te
je
poslal
pozvedovat
?
«
»
Nihče
.
Kaj
pa
misliš
?
Naše
staro
prijateljstvo
mi
ni
dalo
miru
.
«
»
Hvala
za
tvojo
skrb
.
Trčimo
torej
na
naše
staro
prijateljstvo
!
«
»
Čutim
,
da
se
oba
nekako
čudno
vedeta
do
mene
od
zadnjih
volitev
.
Žal
mi
je
,
da
smo
se
takrat
razšli
,
toda
če
bi
bila
vidva
v
mojem
položaju
,
bi
tudi
vidva
ne
mogla
ravnati
drugače
.
«
»
Svojega
naroda
ne
bi
nikdar
izdal
,
«
je
odločno
rekel
Devin
.
»
Moj
glas
ne
bi
ničesar
odločil
.
Ampak
počakajta
,
ko
postanem
sodnik
.
Potem
bom
neodvisen
in
pokazal
bom
...
«
»
...
kako
se
s
klečeplazenjem
še
više
pripleza
,
«
se
je
pošalil
Dolnik
.
»
Toda
povej
po
resnici
,
kdo
te
je
poslal
?
«
»
Nikar
ne
sodi
o
meni
tako
nizkotno
.
«
»
Prikrivati
nimam
sicer
ničesar
.
Na
dvoboj
sem
res
pozvan
,
toda
sekala
se
bova
šele
čez
tri
dni
.
«
»
Dotlej
,
«
je
menil
Rovan
,
»
se
lahko
še
vse
poravna
.
«
»
Mogoče
,
ampak
da
me
ne
izdaš
!
«
»
Gotovo
da
ne
.
«
Rovan
je
nekaj
časa
še
posedel
,
potem
pa
se
je
poslovil
.
»
Stavil
bi
,
«
se
je
smejal
Dolnik
,
»
da
bo
zdaj
tekel
naravnost
h
glavarju
poročat
,
kar
sem
mu
natvezel
.
«
»
Da
se
je
tako
spremenil
!
«
se
je
čudil
Devin
.
»
Kruhoborstvo
in
tujka
!
Če
bo
zapihal
drugi
veter
,
bo
spet
prepeval
:
»
Črna
zemlja
naj
pogrezne
...
«
in
narod
mu
bo
ploskal
,
vas
pa
,
ki
zdaj
s
svojim
idealnim
navdušenjem
prinašate
prenapete
žrtve
,
bodo
odložili
med
staro
šaro
.
«
»
Mogoče
,
«
je
menil
Devin
,
»
to
se
pač
dogaja
pri
vsakem
narodu
,
ne
le
pri
našem
.
Da
le
žrtve
niso
bile
uporabljene
za
kakšne
ničeve
namene
in
da
je
težko
delo
prinašalo
sadove
.
Ali
ti
ni
srce
zaigralo
od
veselja
,
ko
so
po
slavni
zmagi
pri
volitvah
zagrmeli
klici
živio
in
so
se
solze
veselja
zalesketale
v
očeh
sivih
mož
?
O
,
takrat
si
tudi
ti
oživel
,
žal
da
le
za
kratko
dobo
.
Koliko
bi
ti
lahko
koristil
svojemu
narodu
!
«
Dolnik
se
je
zamislil
in
obraz
mu
je
potemnel
.
»
Morebiti
.
In
nemara
bi
se
počutil
bolj
zadovoljno
,
toda
zdaj
je
prepozno
.
«
»
Zakaj
?
Saj
si
šele
na
pragu
moške
dobe
.
«
»
Na
pragu
,
ki
ga
ne
bom
prestopil
.
Prepozno
!
«
»
Ne
utapljaj
se
v
take
črne
slutnje
,
«
ga
je
tolažil
Devin
.
»
Prepričan
sem
,
da
se
ti
ne
more
nič
zgoditi
.
«
»
Jaz
pa
vem
...
toda
zakaj
si
greniva
zadnji
večer
z
mračnimi
mislimi
?
Jutri
bo
vse
končano
.
Zdaj
pa
k
počitku
!
«
Prijatelja
sta
si
prisrčno
stisnila
roki
in
Devin
je
odšel
.
Tenka
megla
se
je
dvigala
nad
potokom
in
zakrivala
bližnje
polje
.
Gore
so
že
rumenele
od
vzhajajočega
sonca
,
ko
so
poročnik
Marberg
s
svojim
sekundantom
in
vojaškim
zdravnikom
ter
Dolnik
,
njegov
sekundant
,
poročnik
Mraz
in
Devin
prihajali
k
hrastovemu
logu
.
Na
določenem
mestu
so
se
ustavili
in
se
pozdravili
.
Sekundanta
sta
molče
opravila
svoji
nalogi
,
nabasala
samokresa
in
odmerila
daljavo
ter
zaznamovala
prostor
.
Tiho
je
bilo
v
logu
,
le
sraka
je
rezgetaje
skakljala
po
vejevju
in
šoje
so
se
drle
.
»
Vse
v
redu
!
«
sta
zaklicala
sekundanta
.
Dolnik
in
Marberg
sta
poprijela
samokresa
in
se
postavila
drug
od
drugega
,
oddaljena
petnajst
korakov
.
Dogovorjeno
je
bilo
,
da
bo
Dolnikov
sekundant
štel
do
tri
;
tedaj
pa
ustrelita
oba
.
Dolnik
in
Marberg
vzdigneta
samokrese
in
pomerita
.
Mraz
šteje
glasno
in
počasi
:
»
Ena
,
dva
...
«
in
preden
izreče
tri
,
Marbergov
samokres
poči
in
Dolnik
se
zgane
.
Toda
v
tem
hipu
mirno
pomeri
in
ustreli
.
Marbergu
pade
samokres
iz
roke
in
na
desnem
rokavu
se
prikaže
krvava
pega
.
Njegov
sekundant
in
zdravnik
prihitita
.
Toda
tudi
Dolniku
je
po
strelu
zdrknil
samokres
iz
roke
,
kolena
so
se
mu
zašibila
,
pobledel
je
in
sedel
na
tla
.
Devin
je
skočil
k
njemu
in
mu
podprl
glavo
,
priskočil
je
tudi
stari
Joža
z
glasnim
vpitjem
in
pokleknil
zraven
svojega
ljubljenega
gospodarja
.
»
Je
ranjen
?
«
je
vprašal
Devin
s
tresočim
glasom
.
»
Smrtno
!
«
se
je
izvilo
Dolniku
iz
ust
in
Devin
je
zagledal
na
levi
strani
prsi
prestreljeno
obleko
.
Naglo
jo
je
razgrnil
.
Okrogla
,
črno
obrobljena
rana
je
zevala
,
iz
nje
je
curljala
rdeča
kri
.
Prestrašeno
je
gledal
Dolniku
v
obraz
in
potipal
žilo
,
kajti
bal
se
je
,
da
je
zadeto
srce
.
Žila
je
utripala
trdo
in
hitro
in
na
obrazu
ni
bilo
videti
znamenja
bližajoče
se
smrti
.
»
Hudo
si
ranjen
,
ampak
upam
...
«
»
Ne
upaj
,
«
je
odvrnil
Dolnik
s
slabotnim
glasom
:
»
Spravite
me
domov
,
mraz
me
spreletava
,
mraz
!
«
Pristopil
je
Marberg
,
ki
je
imel
prestreljeno
desnico
in
sekundanta
sta
izjavila
,
da
je
dvoboj
končan
častno
za
oba
.
Vojaški
zdravnik
se
je
hotel
približati
Dolniku
,
toda
Dolnik
je
zašepetal
Devinu
:
»
Odpravi
vse
,
le
ti
ostani
pri
meni
,
ti
in
Joža
.
«
Devin
je
poprosil
gospode
,
da
naj
brž
pošljejo
iz
mesta
vojaška
nosila
za
ranjence
.
Dotlej
bo
ostal
on
tukaj
.
Vsi
so
hitro
odšli
v
vojašnico
.
Devin
je
zavezal
rano
in
Joža
je
naredil
vzglavje
iz
listja
in
mahovja
ter
pokril
Dolnika
s
svojo
suknjo
.
Potem
sta
položila
ranjenca
na
to
primitivno
ležišče
in
težko
čakala
,
da
pridejo
z
nosili
.
Dolnik
je
ležal
bledih
lic
,
s
trudnimi
,
na
pol
priprtimi
očmi
,
kakor
da
bi
dremal
,
in
težko
je
dihal
.
Skušal
je
spregovoriti
,
toda
Devin
mu
je
rekel
,
naj
se
ne
napreza
.
Tedaj
,
ko
ni
še
minilo
dvajset
minut
,
so
po
stezi
pritekli
vojaški
nosači
z
nosili
.
Ranjenca
so
varno
položili
na
blazino
in
ga
odnesli
v
njegovo
stanovanje
.
Ko
je
Dolnik
ležal
v
svoji
postelji
,
se
je
počutil
bolje
.
Devin
je
ostal
pri
njem
.
Joža
pa
je
tekel
,
kar
so
ga
nesle
noge
,
h
kaplanu
Hrastoviču
sporočit
nesrečo
.
Hrastovič
prihiti
.
Dolnik
se
nasmehne
,
ko
ga
zagleda
,
mu
stisne
roko
in
Hrastovič
sede
k
postelji
.
»
Nič
več
ne
bomo
skupaj
agitirali
,
«
se
oglasi
Dolnik
.
»
Z
mano
je
konec
,
a
ne
,
Milan
?
«
»
Ni
tako
hudo
,
«
ga
tolaži
Devin
.
»
Da
le
ni
zadeto
srce
.
«
»
Srce
?
–
Čutim
,
da
mi
je
vse
slabše
.
«
Kaplan
Hrastovič
se
ozira
na
Devina
in
spet
na
Dolnika
in
s
svojim
prijetnim
,
mehkim
glasom
pravi
:
»
Upam
v
Boga
,
da
boste
ozdraveli
.
Zdaj
ste
res
slabi
.
Poznam
vas
,
da
se
ne
bojite
smrti
.
Prej
ali
slej
je
neizogibna
za
vsakogar
.
«
»
Da
bi
se
bal
smrti
?
Zakaj
?
Čutim
,
kam
merijo
vaše
besede
.
Kakor
se
nikdar
nisem
izneveril
svojemu
narodu
,
se
tudi
nikdar
nisem
odpovedal
svoji
veri
in
pripravljen
sem
izpolniti
dolžnosti
,
ki
mi
jih
nalaga
cerkev
.
«
Lovro
vstane
in
iz
oči
mu
kane
solza
žalosti
,
pa
tudi
veselja
,
kajti
bal
se
je
,
da
bi
Dolnik
ne
zavrnil
njegove
ponudbe
.
»
Komur
se
smili
človeška
stiska
,
«
nadaljuje
Dolnik
,
»
jo
povečuje
,
če
nesrečniku
jemlje
iz
srca
edino
tolažbo
,
ki
jo
zajema
iz
verskega
prepričanja
.
«
Kaplan
Hrastovič
pohiti
v
cerkev
in
se
takoj
spet
vrne
.
Devin
in
Joža
se
odstranita
in
ko
se
Dolnik
pomiri
z
Bogom
,
se
spet
vrneta
v
sobo
.
Devin
je
potem
sedel
ves
zaskrbljen
pri
nesrečnem
prijatelju
.
Večkrat
mu
je
potipal
žilo
in
zmajal
z
glavo
.
Na
svojo
veliko
žalost
je
spoznal
,
da
je
pretrgana
žila
v
pljučih
,
od
koder
se
počasi
odteka
kri
.
Če
se
ta
odtok
ne
ustavi
,
prijatelju
ni
pomoči
.
Toda
kako
ga
ustaviti
,
če
narava
sama
ne
pomaga
?
Naročil
je
močno
vino
,
ga
ponudil
ranjencu
,
ki
ga
po
malem
srka
.
»
Odpri
okno
,
«
je
vzdihnil
Dolnik
,
»
duši
me
.
«
Devin
je
odprl
okno
in
sončni
žarki
so
se
razlili
po
sobi
.
Ko
zdaj
oba
,
Devin
in
Hrastovič
,
sedita
zraven
postelje
,
jima
Dolnik
ponudi
roko
in
veselje
mu
prešine
bledi
obraz
.
»
Srečne
oči
,
da
v
zadnji
uri
vidim
zraven
sebe
prijatelja
,
«
pri
tem
stisne
roko
Devinu
,
»
ki
sem
ga
najbolj
ljubil
,
in
moža
,
«
pri
tem
pogleda
Hrastoviča
,
»
ki
sem
ga
vselej
nadvse
spoštoval
.
«
Devin
in
Hrastovič
sta
komaj
zadrževala
solze
,
Dolnik
pa
je
nadaljeval
z
rahlim
glasom
,
počasi
v
pretrganih
stavkih
:
»
Ne
obupaj
,
prijatelj
!
Kdor
tako
trdno
veruje
v
svoje
ideale
kakor
ti
,
nosi
v
svojem
srcu
zaklad
,
ki
ga
dviga
nad
vsakdanje
zmote
in
težave
.
–
Meni
ta
vera
ni
bila
dana
,
meni
in
mnogim
,
in
to
je
najhujše
zlo
za
nesrečni
narod
.
Pesimizem
gloda
liste
,
ki
bi
lahko
pomagali
;
pesimizem
razjeda
zdravo
narodovo
jedro
...
Duši
me
...
Težko
govorim
...
Bog
s
teboj
,
Milan
!
...
Bog
!
...
«
Dolnik
je
široko
odprl
oči
,
toda
že
ga
je
zapustila
zavest
in
smrtne
srage
so
mu
stopile
na
čelo
.
Njegovo
telo
se
je
močno
streslo
v
hudem
boju
življenja
s
smrtjo
,
prsi
so
se
vzdignile
,
dih
je
zastal
in
Dolnik
je
obležal
mirno
in
tiho
.
Devin
je
izkazal
prijatelju
zadnjo
ljubezen
ter
mu
zatisnil
oči
.
Potem
se
je
zgrudil
v
naslonjač
in
neskončna
žalost
mu
je
napolnila
dušo
.
Kaplan
Hrastovič
je
pokleknil
k
postelji
in
tiho
molil
.
Stari
Joža
pa
se
je
z
glasnim
jokom
vrgel
na
svojega
gospodarja
in
njegove
grenke
solze
so
kapljale
na
hladen
mrličev
obraz
.
Pred
Salbingovo
vilo
je
stala
vprežena
kočija
.
V
hiši
je
pospravljala
hišna
in
tlačila
obleko
gospe
Dore
v
odprte
kovčke
.
Gospa
Dora
je
slonela
v
budoaru
,
pripravljena
na
odhod
;
bila
je
vsa
bleda
in
včasih
se
je
stresla
,
kakor
da
bi
jo
zazeblo
.
Pred
njo
pa
je
stal
svetnik
Salbing
,
ki
se
je
bil
pripeljal
prejšnji
dan
.
Obraz
mu
je
od
jeze
zardel
in
oči
so
švigale
kakor
dva
žareča
oglja
.
»
Škandal
,
grozen
škandal
!
«
je
ponavljal
besno
,
kakor
da
bi
hotel
s
temi
besedami
prebosti
srce
svoji
soprogi
.
»
Taka
je
tvoja
zahvala
,
da
sem
te
potegnil
iz
revščine
!
«
Dora
se
je
nekoliko
vzravnala
,
obraz
ji
nalahno
zardi
in
iz
črnih
oči
letijo
iskre
,
da
se
je
Salbing
nehote
nekoliko
odmaknil
:
»
Zahvala
?
Tebi
?
Mar
zato
,
da
sem
ti
žrtvovala
najlepša
leta
svoje
mladosti
?
Vedel
si
,
da
te
ne
ljubim
,
da
te
nikdar
ne
bom
mogla
ljubiti
.
Zlorabil
si
svojo
moč
in
imetje
.
Vkoval
si
me
v
verige
,
ki
se
ne
dajo
zdrobiti
.
Zahvala
?
Kaj
mi
pomagata
blišč
in
ime
,
če
pa
je
moje
srce
prazno
?
Če
ti
je
žal
,
da
si
me
priklenil
k
sebi
,
tu
imaš
nesrečni
prstan
!
Kot
žareči
ogenj
me
žge
na
prstu
.
«
Dora
si
je
snela
poročni
prstan
in
ga
vrgla
proč
od
sebe
,
da
je
žvenketaje
odskakoval
po
tleh
.
Salbing
pa
je
kakor
okamnel
zrl
svojo
ženo
.
Nikdar
je
še
ni
videl
tako
razburjene
,
nikdar
ni
slišal
takih
besed
iz
njenih
ust
.
Kri
mu
je
zavrela
v
glavi
,
žile
na
sencih
so
se
napele
,
v
divji
strasti
je
dvignil
skrčeno
pest
in
zarohnel
iz
hripavega
grla
:
»
Spaka
ti
!
Molči
,
da
te
ne
zadavim
!
«
V
tem
trenutku
je
prihitela
v
sobo
hišna
s
krikom
:
»
O
,
moj
Bog
!
Doktor
Dolnik
je
že
mrtev
.
«
Dora
je
zakričala
in
se
zgrudila
brez
zavesti
.
Hišna
jo
je
prijela
in
položila
na
zofo
,
Salbing
pa
ji
je
ukazal
,
naj
pohiti
po
mrzlo
vodo
.
Ko
je
odšla
,
je
Salbing
pobral
prstan
,
ki
je
še
ležal
na
tleh
ter
ga
nataknil
ženi
na
prst
.
Potem
je
stal
pred
njo
in
na
jasnem
licu
je
bilo
videti
hudobno
željo
,
da
bi
se
ta
ženska
nikdar
več
ne
prebudila
v
življenje
.
Hišna
je
prinesla
vodo
,
poškropila
Dori
obraz
in
njene
sence
zmočila
s
kisavcem
.
Dora
je
globoko
zavzdihnila
.
Tedaj
je
Salbing
vprašal
hišno
:
»
Je
kočija
vprežena
?
«
»
Že
zdavnaj
.
«
»
Vse
pripravljeno
?
«
»
Vse
,
kakor
ste
ukazali
.
«
»
Torej
midva
z
gospo
odideva
.
Ti
pa
ostaneš
tukaj
,
dokler
se
ne
vrnem
.
«
»
Saj
uboga
gospa
ne
more
potovati
,
«
je
hišna
ugovarjala
.
»
Stori
,
kar
ti
ukazujem
.
Za
drugo
se
ne
brigaj
,
«
je
Salbing
osorno
zapovedal
.
Dora
se
je
predramila
in
počasi
dvignila
glavo
.
Ni
se
še
povsem
zavedala
.
Salbing
jo
je
prijel
za
roko
:
»
Voz
čaka
.
Čas
je
,
da
odideva
.
Ti
pa
,
«
obrnil
se
je
k
hišni
,
»
odnesi
blazino
v
kočijo
.
«
Ko
je
hišna
odšla
,
je
Salbing
prijel
ženo
za
roko
,
jo
zdramil
in
dejal
:
»
Pojdiva
!
«
»
Kam
?
«
je
vprašala
Dora
,
ko
je
malo
prišla
k
sebi
.
»
Kam
?
Kam
?
Nazaj
na
Dunaj
.
«
»
Na
Dunaj
?
«
je
Dora
ponovila
mehanično
:
»
Ah
,
da
,
na
Dunaj
.
«
Dora
se
je
počasi
vzdignila
,
Salbing
jo
je
prijel
pod
pazduho
in
jo
peljal
iz
vile
do
kočije
.
Tam
jo
je
spravil
v
voz
,
Salbing
je
sedel
zraven
nje
in
ukazal
kočijažu
,
naj
naglo
vozi
skozi
mesto
do
železniške
postaje
in
zapre
okno
kočije
.
Dora
,
naslonjena
na
blazino
,
ni
vedela
,
kaj
se
z
njo
godi
.
Konja
sta
potegnila
in
voz
je
oddrdral
proti
mestu
.
Po
Dolnikovi
smrti
je
bila
Devinova
prva
pot
na
sodišče
,
da
naznani
,
kaj
se
je
pripetilo
.
Potem
je
v
Dolnikovem
stanovanju
ukrenil
vse
,
kar
je
bilo
potrebno
.
Služabnik
Joža
je
sedel
pri
postelji
in
ni
mogel
verjeti
,
da
njegov
dobri
gospod
res
spi
smrtno
spanje
.
V
tem
hipu
se
je
po
mestnem
trgu
naglo
pripeljala
kočija
.
Devin
je
stopil
k
oknu
in
za
šipo
okna
na
vozu
videl
bled
obraz
gospe
Dore
.
Dora
se
je
nagnila
naprej
,
vrata
kočije
so
se
odprla
.
Dora
je
kričala
kočijažu
,
naj
ustavi
in
hotela
je
skočiti
iz
voza
.
Toda
Salbing
jo
je
trdo
prijel
in
jo
pritisnil
nazaj
na
blazine
ter
zaloputnil
vrata
in
kočija
je
naglo
oddrdrala
naprej
.
Devin
je
stopil
k
mrliču
,
ga
prijel
za
mrzlo
roko
in
mu
gledal
v
obraz
,
ki
je
bil
tako
miren
,
kakor
da
bi
ga
nikoli
ne
bile
razorale
človeške
strasti
.
Le
okoli
usten
je
ostala
tista
posmehljiva
poteza
,
ki
je
bila
zanj
značilna
v
življenju
.
»
Zakaj
si
nas
zapustil
?
«
je
vzdihnil
Devin
.
»
Grozna
usoda
,
ki
tare
naš
narod
,
ki
nam
predčasno
pogreza
v
grob
naše
najboljše
može
!
Tvoj
bistri
razum
,
tvoja
pokončnost
in
pogum
bi
kazali
pot
premehkemu
narodu
do
samozavesti
in
samostojnosti
,
premehkemu
narodu
,
za
katerega
ti
je
bilo
tvoje
pošteno
srce
.
Hrepenel
si
po
miru
in
našel
si
ga
.
Nas
pa
si
zapustil
sredi
boja
,
ko
bi
najbolj
potrebovali
tvojo
pomoč
.
In
jaz
,
ki
sem
se
opiral
nate
kot
brat
na
zvestega
brata
,
sem
ostal
sam
,
sam
!
«
Tako
je
Devin
žaloval
ih
ko
je
dva
dneva
pozneje
stal
pri
odprtem
grobu
in
prvi
usipal
grudo
zemlje
na
rakev
svojega
pobratima
,
so
se
mu
znova
vdrle
solze
in
zaihtel
je
:
»
Sam
...
sam
!
«
Sonce
vzhaja
in
zahaja
;
dnevi
tečejo
,
pa
drug
ni
podoben
drugemu
.
Danes
jasni
,
jutri
temni
,
oblačni
;
danes
svatba
,
jutri
smrt
.
Kolikokrat
so
primerjali
človeško
življenje
z
ladjo
,
ki
zjutraj
odjadra
z
razpetimi
jadri
in
visokimi
jambori
,
veselo
petje
se
razlega
po
morju
,
ko
pa
se
zvečer
vrne
,
so
jadra
raztrgana
,
jambori
polomljeni
in
zavlada
smrtna
tišina
.
Kolikokrat
se
je
človek
primerjal
s
popotnikom
,
ki
v
ranem
jutru
čilih
nog
in
čvrstega
duha
radostno
odide
od
doma
v
daljni
svet
.
Zlate
gradove
vidi
pred
seboj
,
ko
pa
se
jim
približa
,
izginejo
kakor
zračni
pojavi
v
puščavi
.
Novi
fantomi
ga
vabijo
in
spet
se
napreza
.
Zaman
,
vse
zaman
!
Zvečer
se
vrne
upehan
in
hrom
:
stegoval
je
roki
po
soncu
in
zvezdah
,
zdaj
pa
mu
zadošča
majhen
prostorček
–
za
grob
.
Ostanejo
le
spomini
,
ki
živo
slikajo
redke
ure
veselja
,
na
srečo
pa
naglo
hite
mimo
trpljenja
in
razbitih
nad
.
Najlepše
med
njimi
pa
se
svetijo
med
njimi
spomini
na
tista
dejanja
,
ki
smo
jih
storili
,
ko
smo
zatajevali
samega
sebe
za
olajšanje
človeške
bede
,
za
pomoč
svojemu
bližnjemu
in
ker
nam
je
naš
narod
najbližji
,
za
blagor
in
srečo
svojega
naroda
.
Ko
se
je
Devin
vrnil
s
pokopališča
,
je
čutil
nepopisno
notranjo
bolečino
.
Ni
se
mogel
sprijazniti
z
mislijo
,
da
ga
je
resnično
zapustil
edini
prijatelj
,
s
katerim
je
bil
tesno
povezan
.
Kaj
naj
počne
zdaj
sam
,
brez
pomoči
,
brez
tovariša
?
Nikdar
še
ni
tako
bridko
občutil
kot
danes
,
da
človek
ni
rojen
za
srečo
,
temveč
le
za
to
,
da
se
trudi
in
muči
in
neprestano
trpi
.
Minila
je
kratka
doba
enega
leta
in
kaj
je
vse
doživel
od
onega
dne
,
ko
ga
je
Dolnik
privabil
v
ta
kraj
in
ga
počakal
na
postaji
,
do
današnje
žalostne
ure
,
ko
je
on
njega
spremil
k
večnemu
počitku
!
Srce
blagega
dekleta
se
mu
je
odprlo
in
sanjal
je
o
sreči
domačega
ognjišča
,
ki
mu
bo
sveti
ogenj
netila
nežna
roka
ljubljene
žene
.
Prelomila
mu
je
prisego
in
se
vdala
drugemu
možu
.
Komu
naj
še
verjame
,
komu
zaupa
,
če
ni
zvestobe
v
tako
čistem
srcu
?
Trudil
se
je
za
trpeče
človeštvo
,
našel
pa
je
le
nehvaležnost
in
opravljanje
.
Napenjal
je
vse
svoje
moči
,
da
bi
prebudil
narod
,
da
bi
mu
gladil
pot
do
boljše
prihodnosti
,
zadel
pa
je
ob
ledena
srca
,
ne
pri
vseh
,
to
so
pokazale
volitve
,
toda
pri
večini
;
in
celo
tisti
,
ki
so
se
takrat
v
navdušenju
držali
moško
,
so
spet
omahovali
in
se
mu
izogibali
.
Oklenil
se
je
prijatelja
,
pa
mu
ga
je
vzela
kruta
smrt
.
Ostal
je
sam
s
potrto
vero
v
človeštvo
,
uničenim
zaupanjem
v
narod
,
s
praznim
srcem
,
malodušen
,
brez
poguma
za
sedanjost
,
brez
upanja
v
prihodnost
.
Opravljal
je
svoje
vsakdanje
dolžnosti
,
obiskoval
je
bolnike
,
vse
je
storil
ob
določeni
uri
kakor
stroj
,
ki
mehanično
opravlja
svoje
delo
,
brez
veselja
do
njega
.
Težko
je
čakal
,
da
mu
mine
dan
.
Ko
je
zvečer
sam
sedel
v
sobi
,
so
ga
spomini
še
huje
mučili
.
V
spanju
je
iskal
pozabe
in
v
spanju
jo
je
našel
le
malo
časa
.
Ko
pa
se
je
zjutraj
prebudil
,
je
toliko
huje
občutil
svojo
nesrečo
in
osamljenost
.
Vse
bolj
se
je
pogrezal
v
temne
misli
in
zdelo
se
mu
je
,
da
Dolnik
še
ni
zadosti
pesimistično
sodil
sveta
in
človeštva
in
vsega
,
kar
počenjamo
.
Bolehal
ni
le
na
duši
,
tudi
telesno
se
je
počutil
vse
bolj
slabo
;
glavo
je
imel
pusto
,
brez
teka
je
sedal
h
kosilu
in
brez
veselja
je
izpolnjeval
svoje
dolžnosti
.
Ko
je
bil
tako
potrt
,
je
prejel
pismo
strica
Rotnika
,
ki
mu
je
pisal
,
da
Ivanka
že
