priciganih
,
se
ni
čutil
tako
nesrečnega
in
zapuščenega
.
Težilo
mu
je
dušo
in
mu
jemalo
vso
mlado
moč
in
mlado
zaupljivost
.
Oslutil
je
tajnovito
večnost
.
Zdajci
se
je
zavedel
,
da
je
sam
pri
rajnici
in
tesnoben
strah
pred
tiho
gospo
mu
je
zagomezel
po
udih
.
Vstal
je
in
se
obrnil
proti
vratom
.
Tedaj
se
je
vrnila
Jelena
.
Dolila
je
olja
v
ampolo
,
visečo
od
stropa
,
jo
prižgala
in
ugasila
pojemajočo
svečo
.
Osuplo
je
pogledovala
zdaj
Fatimo
zdaj
Omarja
.
Ko
je
doumela
,
kaj
se
je
dogodilo
,
je
podrhtala
.
Burno
so
se
ji
dvigale
prsi
;
jela
je
mežikati
in
po
licih
ji
je
lila
solza
za
solzo
.
„
Joj
,
gorje
meni
,
“
je
vzdihala
in
jecala
v
predpasnik
.
„
Nikdar
več
ne
bom
imela
tako
blage
gospodarice
!
Nikdar
več
!
“
Rahlo
so
zaškripala
vrata
in
zašumela
je
težka
zavesa
.
Prišel
je
Osman
paša
.
„
Kako
je
hanumi
?
“
je
mirno
vprašal
Omarja
.
„
Preminula
...
“
je
zaihtel
Omar
.
Zapiralo
mu
je
sapo
,
zatezalo
mu
grlo
in
privrelo
mu
je
iz
skelečih
oči
.
„
Jelena
,
zakrij
hanumi
obraz
!
“
je
ukazal
Osman
paša
,
ki
se
je
bil
takoj
okrenil
proti
vratom
.
Smrt
pretrga
mohamedancu
zakonsko
zvezo
;
umrla
žena
je
možu
zopet
—
tujka
in
on
poslej
ne
sme
več
videti
njenega
obličja
.
Jelena
je
ustregla
gospodarju
.
„
Kaj
se
jokaš
?
“
je
rekel
Osman
paša
Omarju
in
ga
bodril
:
„
Nihče
ne
živi
dalje
,
nego
mu
je
namenil
Allah
.
Smrt
je
bel
dromedar
,
ki
poklekne
pred
vrata
vsakemu
zemljanu
.
Kismet
!
Na
turbetu
ji
dam
postaviti
lep
nagrobni
kamen
od
belega
marmora
in
vdolbsti
vanj
zahvalnico
Allahu
...
Jelena
,
k
Ilmi
halu
,
da
obvesti
imama
!
“
Odšli
so
vsi
trije
.
Paša
je
poslal
po
slavni
zdravnici
Ailimo
in
Gülbahar
.
Zunaj
je
jelo
po
malem
deževati
.
Kmalu
sta
dospeli
sloviti
biljarici
.
Umili
sta
rajnico
z
mlačno
in
mrzlo
vodo
,
iztegnili
hanumi
roke
in
noge
ter
privezali
oba
palca
na
nogah
z
zelenim
motvozom
.
Pod
prsi
ji
je
položila
Gülbahar
težak
ključ
,
Ailima
pa
ji
je
dala
kafre
v
oledenele
roke
.
Omotali
sta
truplo
v
turban
—
mrtvaški
prt
,
oblekli
Fatimi
brezrokavno
srajco
,
v
kateri
ni
bilo
nobene
zavozlane
nitke
,
in
pokrili
mrliča
s
platneno
odejo
.
Ko
sta
se
poslovili
,
je
prišel
duhovnik
,
imam
Ahmed
,
suhljat
,
bradat
mož
,
miren
,
resen
,
dostojanstven
.
S
sabo
je
privedel
dva
pomočnika
.
Položili
so
Fatimo
na
oder
.
Imam
jo
je
pokril
z
zeleno
odejo
iz
mošeje
in
obesil
ruto
ob
zglavje
.
Da
ni
bilo
že
tako
pozno
in
da
ni
deževalo
čimdalje
huje
,
bi
bili
pokopali
Fatimo
kar
neutegoma
;
tako
pa
so
odgodili
pogreb
na
drugo
jutro
.
Omarju
je
bilo
,
kakor
da
se
mu
je
nekaj
nebeško
lepega
ulomilo
v
duši
ter
izginilo
za
vekomaj
.
Bilo
mu
je
,
kakor
da
ga
mučijo
težke
strašne
sanje
;
nemiren
je
taval
po
mračnih
hodnikih
.
Vse
se
mu
je
zdelo
pusto
,
prazno
.
Zlasti
ga
je
razburjala
misel
,
da
Fatimi
ne
bo
mogel
izpolniti
poslednje
prošnje
.
Takoj
po
jaciji
se
je
požuril
gori
v
haremlik
.
Bal
se
je
izdajalske
priče
;
toda
v
mrtvačnici
ni
bilo
žive
duše
.
S
trepetajočimi
prsti
je
vzel
slonokosteno
razpelce
izza
opasa
ter
odmotal
in
vzdignil
trojno
odejo
na
odru
.
Ta
trenotek
se
mu
je
zazdelo
,
da
sliši
lahne
korake
in
šum
obleke
po
hodniku
.
„
Esma
hanuma
!
“
se
je
prestrašil
in
obstal
kakor
okamenel
.
Takoj
pa
je
uvidel
,
da
se
je
motil
;
le
dež
je
šumel
in
pljuskal
zunaj
po
strehah
in
po
dvorišču
.
Omar
se
je
globoko
oddahnil
,
poljubil
križec
in
ga
naglo
potisnil
Fatimi
na
gole
prsi
.
Hlastno
je
popravil
in
pogladil
mrtvaške
odeje
.
V
neznosnem
strahu
pred
mrličem
in
pred
zasledbo
je
pobegnil
v
pritličje
,
tiho
in
hitro
,
kakor
bi
ga
nosile
same
gorske
vile
.
Šel
je
v
svojo
ozko
nizko
sobico
in
počenil
na
minder
.
Naslonil
se
je
z
laktom
na
oknjak
in
strmel
z
uklonjeno
glavo
skozi
okno
;
oblaki
,
zemlja
in
vzduh
so
se
spajali
v
čemerno
neprozorno
črnoto
.
Na
odprte
železne
oknice
so
bobnale
goste
kaplje
in
mu
razbite
pršele
na
vroče
lice
.
Šumeč
je
lilo
od
streh
in
zidov
in
drlo
med
skalinami
v
Bosno
.
Redkoma
je
puhnil
jezen
veter
in
pozibal
lok
ob
steni
.
Iz
konjušnice
je
slišal
Omar
včasi
zamolkle
udare
podkovanih
kopit
in
rezgetanje
.
Od
ilovnatih
tal
zatohle
sobe
je
zaudarjal
neprijeten
duh
po
vlažni
zemlji
.
Zavil
se
je
v
odejo
in
legel
;
zaspati
ni
mogel
.
Vedno
iznova
je
razglabal
prežalostno
usodo
Fatimino
.
Sužnja
,
dan
na
dan
prikovana
v
zlati
kletki
,
je
preždela
najlepša
leta
v
haremu
,
brez
nade
,
da
se
reši
kdaj
v
svobodo
.
Toga
in
obup
sta
ji
dan
na
dan
grenila
mladost
in
jo
zamorila
.
Spominjal
se
je
njenih
žalobnih
oči
,
njenega
milega
glasu
,
njenih
besed
.
Taki
spomini
so
ga
raztožili
.
Blazina
mu
je
bila
mokra
od
solza
.
Legel
je
na
drugo
stran
in
poslušal
uspavalno
šumenje
dežja
.
Še
dolgo
se
je
premetaval
nemirno
po
ležišču
,
preden
je
zaspal
.
Prebudil
ga
je
rani
hlad
.
Rahel
svit
ob
oknu
je
oznanjal
mlado
jutro
.
Po
Vranduku
so
peli
petelini
.
Deževalo
ni
več
.
Ko
se
je
zbudil
,
mu
je
težko
padla
na
dušo
prva
misel
:
„
Fatime
ni
več
!
Ah
—
včeraj
osorej
sem
jo
še
imel
...
“
Na
vrtu
so
se
oglašali
radostni
ščinkavci
in
kričavi
vrabci
.
Skozi
okno
je
videl
majhne
oblake
,
nežno
zardele
,
kakor
detinja
lica
po
spanju
.
Tedaj
je
zaslišal
od
vrta
udare
in
škripot
.
„
Kaj
je
to
?
“
se
je
vprašal
in
poslušal
.
Udarjalo
je
enakomerno
in
včasi
zazvenelo
ali
rezko
zaškrtalo
kakor
železo
ob
kamen
.
„
Grob
kopljejo
Fatimi
...
“
Zganil
se
je
.
Naglo
je
vstal
,
se
umil
in
pohitel
v
prvo
nadstropje
.
Pri
rajnici
je
bil
že
imam
Ahmed
.
„
Zakaj
si
tako
žalosten
?
“
je
vprašal
Omarja
prijazno
.
„
Arhangela
Mičail
in
Gjebrail
spremita
rajnico
pred
Allahov
prestol
in
jo
povedeta
v
čarobna
nebesa
,
tlakovana
z
žlahtno
rudo
in
polna
dehtečih
cvetlic
,
pod
neizmerno
široko
drevo
modrosti
.
To
drevo
ima
zlate
korenine
in
milo
pojoče
srebrne
vejice
,
rodi
pa
same
drage
kamene
po
vseh
brezmejnih
nebesih
,
ki
jih
ne
more
predirjati
najhitrejši
konj
.
Ondi
bo
prebivala
,
večno
lepa
in
mlada
,
v
razkošno
opremljeni
palači
ob
vonjavem
potoku
,
kjer
se
prelivata
zgolj
mleko
in
med
v
rožni
vodi
.
“
Prenesli
so
oder
z
mrličem
skozi
predsobo
,
po
dolgem
ozkem
mostovžu
,
po
stopnicah
mimo
straže
na
dvorišče
in
v
džamijico
.
Omar
je
pokleknil
v
kot
.
Prihajali
so
ljudje
,
samo
moški
,
med
njimi
Osman
paša
,
Uzeir
aga
,
Tahir
in
Ferhad
.
Prišlo
je
tudi
precej
siromakov
,
ki
so
pričakovali
običajne
pogrebne
miloščine
.
Imam
je
molil
molitev
za
rajnike
.
Pogrebci
so
se
držali
hladnodušno
in
vendar
niso
skrivali
radovednosti
.
Njih
mirni
,
skoraj
zadovoljni
obrazi
so
jezili
Omarja
.
Obrnil
je
glavo
k
steni
in
bral
na
modrini
pozlačen
napis
,
stih
koranove
sure
:
„
Bog
je
luč
nebes
in
zemlje
.
Njega
luč
je
modrost
na
zidovih
,
kjer
gori
svetiljka
,
pokrita
s
steklom
.
Steklo
sveti
ko
zvezda
,
svetiljka
je
nalita
z
oljem
svetega
drevesa
.
Olje
ni
ne
od
izhoda
ne
od
zapada
,
luč
sveti
vsakomur
,
ki
jo
želi
.
“
Zapel
je
mujezin
na
minaretu
.
Možje
so
vzdignili
krsto
in
jo
nesli
iz
mošeje
.
Vsak
korak
so
se
premenjavali
nosilci
.
Esma
hanuma
je
gledala
z
otroško
zvedavostjo
skozi
leseno
omrežje
svojega
okna
;
zraven
nje
sta
bili
Arifa
in
Hanifa
.
Tudi
pri
drugih
oknih
so
stale
ženske
;
za
pogrebom
ni
smela
nobena
.
Omar
je
bil
mrtvaško
bled
;
ves
potrt
je
stopal
za
drago
rajnico
in
gledal
na
zeleno
odejo
,
ki
je
krila
Fatimo
.
Iztežka
je
premagoval
jok
.
Na
dvorišču
so
stale
umazane
rjavkaste
luže
od
snočnjega
in
davišnjega
dežja
.
Lesena
vrtna
ograja
je
bila
črna
in
mokra
.
Ali
nad
vrtom
je
sijalo
čudovito
ljubko
in
krasno
jutro
majnikovo
.
Med
bohotnim
zelenjem
je
belelo
polno
milovidnega
cvetja
,
kakor
bi
bil
zapadel
sneg
.
Od
vej
so
kapali
debeli
težki
kanci
.
Izza
gozdatih
vrhov
je
vela
opojna
vonjava
drevja
,
grmovja
in
mahovja
.
Izprevod
je
zavil
na
vrt
.
„
Kako
hodijo
po
travi
in
lepih
cvetlicah
,
“
se
je
gneval
Omar
.
„
Čemu
neki
jih
je
prišlo
toliko
,
saj
vendar
ni
nihče
poznal
Fatime
.
“
Iznova
se
je
srdil
nad
tujci
;
bili
so
mu
nad
vse
zoprni
,
ker
so
prišli
večinoma
le
radovednost
past
in
zijala
prodajat
,
iztezat
vratove
in
uživat
nevsakdanji
prizor
.
Vsi
so
se
mu
zdeli
neusmiljeni
,
brezsrčni
,
brezčutni
...
V
senci
pod
velikim
orehom
,
sredi
prijaznega
zelenja
,
tam
je
zevala
črna
jama
.
Mraz
je
obletel
Omarja
po
laseh
,
po
tilniku
,
po
mozgu
.
Skozi
solze
je
videl
vse
nejasno
,
zabrisano
;
pred
očmi
so
mu
plesale
svetle
bele
luči
in
se
spajale
v
čudno
slepečo
svetlobo
,
da
ni
mogel
razločiti
nobene
stvari
.
Osman
paša
je
strmel
v
oreh
,
prestopil
včasi
z
noge
na
nogo
in
skrivoma
pogledal
Omarja
,
ki
je
ihtel
tiho
,
brez
solza
,
da
mu
je
pretresalo
tilnik
in
rame
.
Vzeli
so
vrhnje
zeleno
zagrinjalo
z
rakve
in
jo
spustili
v
grob
tako
,
da
je
bil
obrnjen
mrlič
proti
Meki
.
Omarja
je
obšla
strašna
domneva
,
da
zagrebo
Fatimo
še
živo
...
In
prešinila
ga
je
nič
manj
strašna
misel
,
da
zasujejo
zdajle
ta
ljubi
obraz
,
te
mile
oči
,
te
drobne
roke
za
zmeraj
v
črno
zemljo
med
gnusno
črvad
...
Zdvajal
je
ob
takih
grozotnih
mislih
.
Pokrili
so
rajnico
z
malo
streho
desak
in
jeli
zasipati
grob
.
Zamolklo
je
udarjalo
kamenje
in
prst
ob
les
.
Omar
je
komaj
stal
pokoncu
.
Zakril
si
je
obraz
z
rokama
;
izmed
prstov
so
kapale
svetle
solze
na
razkopana
črna
tla
.
Ko
so
zravnali
zasuti
grob
,
so
izlili
nanj
vrč
vode
,
pokleknili
in
jeli
moliti
tespih
,
rožni
venec
od
trikrat
triintrideset
kroglic
.
Po
triintridesetkrat
so
izgovarjali
:
„
Slavim
Allaha
!
—
Hvala
Allahu
!
—
Allah
je
vsemogočen
,
amin
!
“
„
O
verniki
,
kakšnega
ste
poznali
tega
človeka
?
“
je
vprašal
imam
.
„
Poznali
smo
ga
dobrega
,
“
so
odgovarjali
pogrebci
zateglo
.
„
Hočete
pričati
zanj
?
“
„
Hočemo
.
“
„
El
fatiha
!
“
je
velel
duhovnik
.
Vstali
so
,
obrnili
dlani
proti
nebu
in
odmolili
očenaš
.
„
Amin
!
Amin
!
“
se
je
razlegalo
med
starim
obzidjem
.
Potegnili
so
si
z
rokami
po
čelu
,
očeh
,
licu
in
bradi
,
si
poljubili
konce
svojih
prstov
in
odšli
.
Imam
pa
je
ostal
pri
grobu
,
da
bi
svaril
in
opominjal
dušo
in
jo
obvaroval
hudobnih
duhov
,
kateri
bi
jo
radi
ukanili
in
ugrabili
Allahu
.
Daleč
se
je
oril
močni
,
preleteči
glas
duhovnikov
:
„
...
pekel
je
tvoja
usoda
,
raj
je
tvoja
usoda
,
tvoja
krivda
je
tvoja
usoda
...
“
Utihnil
je
in
poslušal
nekaj
trenotkov
;
nato
je
pobral
zeleno
odejo
,
si
jo
vrgel
čez
ramo
in
odšel
.
„
Zdaj
me
ne
ovira
nič
,
“
je
dejal
Osman
paša
zadovoljno
Uzeir
agi
,
ko
so
sedeli
z
Omarjem
po
pogrebu
v
selamliku
.
„
Odzvati
se
hočem
tvojemu
vabilu
.
“
„
Dobro
,
jako
dobro
,
“
je
odvrnil
Uzeir
aga
veselo
.
„
Kdaj
pa
odrinemo
?
“
„
Takoj
jutri
zarana
!
“
je
odgovoril
Osman
paša
.
„
Imeli
bomo
ugodno
pot
;
po
dežju
ne
bo
prahu
.
Omar
,
ti
odjahaš
z
nami
na
Kranjsko
!
“
„
V
domovino
!
“
je
zavriskalo
v
Omarjevi
duši
.
Ali
žalost
za
Fatimo
mu
je
kalila
veselje
,
da
bo
po
dolgih
dolgih
letih
zopet
videl
očetnjavo
,
sveta
domača
tla
.
Paša
je
neutegoma
ukazal
svojim
konjanikom
,
naj
začno
pripravljati
vse
potrebno
za
četovanje
.
Sirovi
jezdeci
so
vriskali
od
divjega
veselja
,
ko
so
slišali
,
da
pojdejo
zopet
plenit
,
palit
in
morit
!
Nekateri
so
prinesli
v
kot
dvorišča
velik
kotel
in
zakurili
,
da
bi
topili
žveplo
.
Drugi
so
šli
s
pašo
,
z
Omarjem
in
Uzeir
ago
v
ahar
,
v
konjušnico
.
Pregledali
so
jermenje
,
sedla
,
okovana
z
železom
,
pregledali
konje
arabskega
in
domačega
plemena
pa
določili
,
katere
vzamejo
s
sabo
.
Veselo
je
zarezgetal
beli
Sarif
,
ko
je
uzrl
Omarja
.
Potlej
so
šli
v
saračano
,
v
orožnico
.
Osman
paša
je
obstal
pred
krasnim
orožjem
,
ki
ga
je
bil
nosil
ali
uplenil
za
premnogih
bojev
.
Ob
deskah
so
slonele
sulice
pa
težke
nerodne
puške
na
kresalnik
.
Na
kolih
so
viseli
prsni
oklepi
in
orožni
prepasi
,
ob
zidu
pa
handžari
,
kindžali
in
jatagani
,
nemški
dolgi
meči
in
kratke
tatarske
krivulje
,
loki
in
samokresi
iz
Foče
,
Ipeka
,
Skoplja
...
Povsodi
na
teh
tihih
pričah
besnih
bitev
so
blesteli
in
pestreli
pisani
dragulji
,
zlato
in
srebro
,
slonova
kost
in
biserna
matica
.
„
Poglejta
ta
buzdovan
!
“
je
velel
paša
Omarju
in
Uzeir
agi
.
„
Z
njim
sem
udrihal
v
bitvi
pri
Varni
po
Ogrih
.
Dvaindvajsetleten
mladenič
sem
bil
že
tretjikrat
v
boju
.
Takrat
bi
me
bili
ranjenega
kmalu
ujeli
na
močvirju
,
ker
sem
zadrevil
predaleč
med
sovražnike
.
Tole
široko
ogrsko
sabljo
sem
si
priboril
štiri
leta
pozneje
v
veliki
bitvi
na
Kosovem
polju
.
In
ta
samostrel
sem
ugrabil
za
osvojitve
Istambola
grškemu
strelcu
pri
zadnjem
naskoku
ob
drenopoljskih
vratih
.
Tega
je
zdaj
že
devetnajst
let
.
Razrušili
smo
tisočletno
izhodnorimsko
cesarstvo
in
odslej
trepetajo
pred
nami
vsi
neverniki
.
Velik
je
Allah
!
—
Kar
vidite
tukaj
,
vse
me
spominja
mladih
let
:
junakovanja
pri
Nišu
ob
Nišavi
,
v
Karamaniji
v
Mali
Aziji
,
pred
Belgradom
,
v
Albaniji
,
v
Epiru
,
na
Valaškem
,
na
Peloponezu
v
Lakoniji
in
v
Ahaji
,
v
Atiki
,
v
Bosni
,
na
Erdeljskem
,
Hrvaškem
,
Štajerskem
,
Kranjskem
...
„
Blagor
tebi
,
ki
si
si
stekel
toliko
nevenljivih
zaslug
za
edino
pravo
vero
prerokovo
!
“
je
dejal
Uzeir
aga
spoštljivo
.
„
Omar
,
tu
imaš
najlepši
zgled
!
“
Odnesli
so
nekaj
orožja
iz
drugih
oddelkov
orožnice
,
ga
razdelili
med
vojnike
ter
pilili
in
brusili
ukrhane
ostrine
.
Iz
dvoriščnega
kota
je
zaudarjal
zadušljivi
duh
kuhanega
žvepla
.
Z
njim
so
namakali
niti
in
omotavali
ž
njimi
puščice
pod
ostrimi
zalustmi
.
„
Že
vidim
švigati
užgane
ožveplane
strelice
,
že
vidim
goreče
strehe
pasjih
malikovalcev
!
“
se
je
radoval
Osman
paša
.
„
Gorje
Ljubljani
!
Ako
se
nam
ne
uda
izlepa
,
jo
popalimo
do
zadnje
koče
!
“
Popoldne
je
bilo
vse
urejeno
.
Osman
paša
in
Uzeir
aga
sta
se
naslajala
ob
posnemkih
podob
naših
mest
,
ki
jih
je
bil
dal
italijanskemu
slikarju
naslikati
izobraženi
sultan
Mehmed
Drugi
,
prijatelj
krvavih
vojska
pa
tudi
umetnosti
.
„
Und
der
Turckhisch
kayser
hat
inn
denn
Landen
all
’
Stett
lassen
abmallen
,
“
piše
v
svojem
Chronicon
Austriacum
Korošec
Jakob
Unrest
,
sodobnik
cesarja
Friderika
Tretjega
,
korar
v
Podkrnosu
in
župnik
slovenski
fari
v
Šmartinu
blizu
Poreč
ob
Vrbskem
jezeru
.
Omar
je
ždel
sam
v
svoji
sobici
.
Kar
so
se
tiho
odprla
vrata
in
vstopila
je
mala
Arifa
.
Plašno
je
postala
pri
vhodu
;
bala
se
je
,
da
je
Omar
ne
zapodi
iz
selamlika
,
odmenjenega
le
moškim
.
Bila
je
bleda
,
razmišljena
.
„
Omar
,
pojdeš
res
tudi
ti
z
njimi
?
“
je
vprašala
vsa
žalostna
in
nekaj
ji
je
zatrepetavalo
na
nežnem
vratku
pod
rdeče
pobarvanimi
lasmi
,
spletenimi
v
tri
kite
.
„
Res
.
“
„
Pa
se
kmalu
vrneš
?
“
„
Kmalu
.
“
„
Ah
,
ne
veš
,
kako
mi
bo
dolgčas
po
tebi
,
“
je
vzdihnila
in
boječe
pogledala
orožje
,
katerega
se
mohamedanka
,
„
nečisto
bitje
“
,
ne
sme
dotakniti
.
„
Omar
,
podari
mi
kaj
,
da
bom
imela
za
spomin
!
“
Odprl
je
dolaf
in
ji
podaril
rubinovo
agrafo
,
ki
jo
je
nosil
včasi
na
turbanu
.
Zahvalila
ga
je
vsa
vesela
in
mu
podala
svojo
srebrno
zapestnico
.
Prijela
ga
je
za
roko
in
šepetala
presledkoma
,
zardela
v
dražestni
zadregi
:
„
Ah
,
Omar
,
Omar
...
da
bi
imel
tudi
ti
mene
tako
rad
,
kakor
jaz
tebe
!
“
Priklonil
se
je
in
poljubil
mlado
Turkinjo
na
živordeče
,
še
nekoliko
tanke
ustne
.
Arifa
je
stopila
na
prste
,
se
iztegnila
v
vitkih
bokih
in
mu
ovila
obe
roki
okoli
vratu
.
Vrnila
mu
je
poljub
krotko
,
rahlo
,
vedno
boječ
se
,
da
se
mu
ne
bi
zazdela
vsiljiva
.
Kakor
zlati
zvonci
so
cvenketali
cekini
okoli
njenega
vratu
in
na
prsih
.
Zasmilila
se
je
Omarju
.
Mislil
si
je
:
„
Pride
pote
mož
,
te
odvede
v
harem
,
v
vedno
ječo
,
kjer
bodo
gizdava
oprava
,
parfum
in
sladkarije
vse
tvoje
veselje
...
“
„
Greš
malo
k
nam
?
“
ga
je
vabila
in
nagnila
glavico
ljubko
po
strani
.
Omar
je
šel
z
Arifo
,
dasi
ni
rad
hodil
k
Esmi
hanumi
.
Zdelo
se
mu
je
včasi
,
da
ga
prva
žena
Osman
paše
pogleduje
nekam
sumljivo
—
kakor
bi
kaj
slutila
.
Esma
je
v
haremskem
velelepju
sedela
s
podvitima
nogama
na
minderju
,
pokritem
s
težkimi
perzijanskimi
preprogami
in
se
naslanjala
na
modre
blazine
,
parfimirane
z
rožnico
.
Oblekla
si
je
najlepšo
obleko
—
rajne
Fatime
:
ozek
,
kratek
telovnik
od
temnordečega
baršuna
,
poln
zlatega
oveza
,
in
jako
široke
dimije
od
težkega
modrosvilenega
brokata
,
osutega
s
srebrnimi
zvezdicami
.
Držala
se
je
modro
in
razglabala
mučno
vprašanje
,
ali
živi
v
širnih
deželah
premogočnega
sultana
še
katera
hanuma
,
ki
ima
tako
neznansko
dolgočasnega
dedca
za
moža
kakor
ona
.
Ponudila
je
Omarju
halve
,
peciva
od
parfimirane
moke
,
medu
in
maku
.
Omarju
se
ni
ljubilo
;
razdelil
je
slaščice
Arifi
in
preživahni
Hanifi
,
ki
ga
je
poredno
cukala
za
rokav
in
skrivoma
pačila
hudomušni
obrazek
na
čudno
smešne
načine
.
Skozi
rešetke
so
poigravali
solnčni
traki
in
po
drobnem
vezenju
na
steni
je
gomezelo
kakor
sijajni
roji
zlatih
kresnic
.
„
Ljubi
Omar
,
povej
mi
,
kaj
misliš
,
kdaj
dobiš
brke
?
“
je
vprašala
nenadoma
Esma
.
Omar
je
molčal
.
Izprva
se
je
nasmehnil
,
ali
takoj
mu
je
otrpnil
smeh
.
Bal
se
je
Esminih
vprašujočih
oči
;
bal
se
je
,
da
ne
pojde
proti
domovini
,
marveč
—
v
harem
.
„
Omar
mi
je
dal
take
lepe
kamene
v
spomin
,
“
se
je
poveselila
Arifa
in
kazala
agrafo
.
„
Meni
tudi
,
meni
tudi
!
“
je
zahtevala
Hanifa
.
„
Ah
,
naša
porednica
misli
,
da
mora
dobiti
vse
,
kar
imam
jaz
,
“
se
je
pritožila
Arifa
.
Tačas
je
prišel
Osman
paša
.
Hčerki
sta
mu
pohiteli
naproti
.
Sedel
je
,
si
posadil
malo
Hanifo
na
koleno
,
pogledal
Omarja
in
vprašal
ženo
:
„
Kaj
delate
?
“
„
Pravkar
sem
si
mislila
:
glejte
vendar
,
kako
dekliški
obraz
ima
naš
Omar
,
“
je
odgovorila
Esma
in
pozorno
motrila
fanta
s
svojimi
sanjarskotemnimi
očmi
.
Omarja
je
izpreletel
kar
mraz
;
bilo
mu
je
tako
tesno
okoli
srca
,
da
je
sopel
le
iztežka
.
V
silnem
strahu
je
čakal
,
kaj
poreče
paša
.
„
Kakšna
misel
,
“
je
zavrnil
mož
hanumo
.
„
Pa
poglej
druge
petnajstletne
dečake
!
Omar
!
Pojdi
doli
in
naroči
,
naj
bo
večerja
danes
malo
prej
!
Jutri
bo
treba
zarana
v
sedlo
!
“
Zatonila
je
velika
purpurna
žoga
;
mohamedanom
se
je
pričel
nov
dan
.
Trudni
oblaki
,
osuti
z
žerjavico
in
zlatom
,
so
počivali
v
dolgi
vrsti
nad
otemnelimi
gorami
.
Po
molitvi
je
obiskal
Omar
še
enkrat
vse
ljube
kraje
in
kotičke
ter
se
ganjen
poslavljal
od
vranduške
trdnjave
kakor
od
sočutnega
živega
bitja
.
Rad
je
odhajal
odtod
—
in
vendar
se
mu
je
storilo
tako
inako
ob
misli
,
da
bo
bival
le
še
nekaj
kratkih
ur
tukaj
,
kjer
je
preživel
toliko
let
.
Žalostno
so
peli
črički
za
obzidjem
in
iz
sela
je
donašal
večerni
veter
otožno
petje
turških
deklet
...
Kakor
omamljen
je
taval
po
večerji
v
svojo
izbo
in
zapahnil
vrata
z
železnim
zapahom
.
„
Zadnja
noč
v
Vranduku
...
“
si
je
rekel
in
zrl
zamišljeno
skozi
odprto
okno
.
Na
mračnosinjem
obnebju
so
že
migljale
zvezde
;
nad
spavajočimi
hostami
je
gledala
luna
veličastno
iz
okna
črnih
oblakov
.
V
grmičju
in
nizkem
lesu
blizu
trdnjave
so
peli
in
ihteli
slavčki
tako
milo
,
tako
koprneče
,
tako
sladkotožno
,
da
se
mu
je
topila
razigrana
duša
v
sanjavem
domotožju
.
„
Kakšna
je
moja
domovina
?
“
V
duhu
je
videl
vabljive
gore
,
čudovito
drevje
,
bajne
cvetlice
,
zlatokrile
metulje
.
„
Kje
sta
moj
oče
in
moja
mati
?
Kakšen
je
moj
dom
?
Ali
pridemo
mimo
njega
?
“
Temno
se
je
spominjal
visokih
zidov
,
ali
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
vendar
takoj
spoznal
rojstni
grad
,
ko
bi
ga
le
zagledal
!
Slekel
se
je
,
sezul
in
legel
.
Skozi
nočno
tihoto
je
šumel
tajnoviti
šum
narasle
Bosne
,
jezno
se
zaganjajoče
ob
tesne
skale
.
Omarju
je
bilo
,
da
čuje
iz
nižave
zamolkle
klice
in
zvoke
izmed
kljubovalnih
pečin
.
„
Kako
oduren
je
ta
Uzeir
aga
,
“
se
je
domislil
in
se
zopet
spomnil
Fatime
.
„
Zjutraj
obiščem
revico
zadnjikrat
...
“
Misli
so
se
mu
jele
križati
in
kaliti
.
Uspavalo
ga
je
enakomerno
bučanje
reke
,
zaspal
je
trdno
spanje
zdrave
mladosti
.
Sredi
noči
se
je
zdramil
in
pogledal
.
Skozi
okno
so
lili
lunini
žarki
in
osevali
kos
tal
in
zidu
pri
vratih
.
Zunaj
je
presledkoma
viharil
veter
,
vil
drevje
in
bučal
ob
ogalih
.
V
Vranduku
je
cvilil
pes
;
tolpa
njegovih
poludivjih
tovarišev
je
lajala
za
njim
,
se
oddaljila
,
umolknila
pa
zopet
zacvilila
in
tulila
in
zavijala
pošastno
.
Ko
je
burja
ponehala
za
trenotek
,
se
je
nenadoma
zazdelo
Omarju
—
da
se
na
hodniku
nekaj
plazi
ob
zidu
in
prhuta
v
sapi
...
Dvignil
je
glavo
in
poslušal
pozorno
.
„
Nič
ni
,
“
si
je
dejal
pomirjen
in
se
oddahnil
globoko
.
Pogledal
je
skozi
okno
.
Dolgi
oblaki
so
se
bili
pomaknili
proti
zapadu
.
Na
globokem
nebu
so
plaho
migljali
plamenci
,
kakor
bi
morali
zdajzdaj
ugasniti
v
sapi
.
Mesec
je
počival
na
visokih
blazinah
.
Omar
je
zopet
legel
,
ali
zdajci
je
slišal
razločno
—
kako
je
tipalo
po
vratih
...
„
Kaj
je
to
?
“
se
prestraši
.
Pokriža
se
.
Trepetaje
strmi
proti
vhodu
.
Srce
mu
zastaja
.
Divje
zabesni
veter
.
Naglo
se
odpro
vrata
in
hitro
se
zopet
zapro
—
pred
drgetajočim
Omarjem
stoji
bela
človeška
postava
,
oblita
od
mesečine
.
Počasi
,
neslišno
se
bliža
postelji
.
Omarju
se
ježijo
lasje
,
videčemu
,
kako
se
premikajo
gube
njenega
mrtvaš
kega
prta
.
„
Kdo
si
?
Kaj
hočeš
?
“
jeclja
in
se
zboji
sam
svojega
glasu
.
Sila
razburjen
hlastne
v
kot
po
handžar
ob
zglavju
.
Toda
od
prikazni
prihaja
taka
očarujoča
sila
,
da
ne
more
obrniti
oči
od
nje
;
roka
se
mu
dotipa
do
orožja
,
ali
trepetajoči
prsti
spuste
ročaj
in
handžar
mu
pade
s
strahotnim
ropotom
na
tla
.
Ves
trd
od
zone
gleda
Omar
v
nemo
nočno
prikazen
.
Zobje
mu
klopotajo
,
pretresa
ga
mraz
,
kakor
da
diha
vanj
ledena
sapa
planinskega
prepada
.
Tedaj
se
razgrne
dolga
odeja
in
pokaže
belo
roko
,
bel
obraz
.
„
Fatima
!
“
dahne
Omar
.
Tu
stoji
pred
njim
tako
mlada
,
tako
lepa
,
kakršno
je
videl
onega
dne
,
ko
je
prišel
v
Vranduk
.
Čisto
taka
je
,
le
vsa
bela
,
bolj
bela
,
nego
njeno
mrtvaško
ogrinjalo
.
Ob
labodjebelih
licih
ji
drhtajo
gavranječrni
lasje
.
„
Fatima
,
kako
nebeško
si
lepa
!
“
Omočen
se
ne
more
ganiti
,
udje
so
mu
kakor
svinčeni
.
Počasi
se
dvigne
njena
drobna
prosojna
roka
,
milo
se
upirajo
togepolne
oči
vanj
in
komaj
slišno
šepetajo
skrivnostne
ustne
:
„
Ko
se
povrneš
domov
—
oj
—
varuj
se
črne
kače
!
“
Ko
tajinstveni
dih
polnočne
sape
v
cipresah
mu
šušljajo
njene
besede
na
uho
.
Prebledo
obličje
se
prikloni
nadenj
in
na
vroče
potno
čelo
ga
poljubijo
mrzle
ustne
.
Od
nje
veje
grozoten
grobni
hlad
in
duh
vlažne
prsti
.
Iznova
zabuči
veter
,
vrata
se
odpro
.
„
Zbogom
,
Omar
!
“
šepeta
prikazen
in
se
izlije
iz
spalnice
.
Oblak
zakrije
luno
,
otemni
sobo
...
Omar
je
ležal
kakor
v
omotici
.
Naposled
se
je
le
ojunačil
;
vstal
je
,
ukresal
ogenj
in
prižgal
svečo
.
Hitel
je
k
vratom
.
In
videl
je
,
da
so
zapahnjena
tako
,
kakor
jih
je
bil
zapahnil
,
preden
je
šel
leč
.
Nanovo
ga
je
lomil
grozljiv
strah
.
Sapa
je
ponehavala
;
le
Bosna
je
šumela
zmerom
enako
močno
.
Legel
je
zopet
in
si
otiral
oznojeno
čelo
.
„
Kaj
je
bilo
to
?
Ali
se
mi
je
le
sanjalo
tako
živo
?
Ali
je
bilo
vse
le
prazna
domišljija
?
Pa
saj
sem
videl
in
slišal
in
čutil
vendar
vse
tako
natanko
!
Tamle
je
stala
,
tod
se
je
premikala
ona
,
Fatima
!
Ali
vstajajo
mrliči
iz
grobov
?
In
kdo
je
odrinil
zapah
,
ki
sem
ga
zapahnil
znotraj
?
Da
bi
bil
vse
to
samo
privid
?
Ali
je
bila
ona
ali
vendar
ni
bila
?
Ah
,
bila
je
,
bila
!
V
duhu
bom
vedno
pri
tebi
,
mi
je
obljubila
na
smrtni
postelji
.
In
vstala
je
iz
groba
,
obiskala
me
takoj
prvo
noč
!
Ah
,
da
je
nisem
vprašal
,
kako
je
tam
...
kaj
je
na
onem
svetu
...
In
vprašal
,
kaj
pomeni
ona
črna
kača
...
“
Zunaj
so
skovikali
skovirji
.
Upihnil
je
svečo
in
razglabal
strahotno
uganko
.
Ze
so
ugašale
zvezde
,
že
je
slišal
peti
,
klepati
divjega
petelina
.
Prekrižal
je
roke
na
prsih
in
zaspal
...
Komaj
se
je
jelo
malo
svitati
,
je
že
zatrobil
bojni
rog
.
Omar
je
skočil
pokoncu
in
si
mel
oči
.
Čutil
se
je
mirnega
,
krepkega
in
čilega
.
Ko
se
je
oblačil
,
se
mu
je
smejalo
kar
samo
po
sebi
in
venomer
je
ponavljal
:
„
Tedaj
danes
!
Tedaj
danes
!
“
Bilo
je
še
mračno
;
toliko
da
je
razločal
tablice
na
stenah
.
Skozi
okno
je
pihal
hladen
piš
,
oznanjevalec
solnčnega
izhoda
.
V
bližnjih
hostah
so
počivkavali
ptiči
kakor
še
v
sanjah
.
Megle
so
se
kuhale
nad
Bosno
vodo
in
se
pasle
ob
holmih
.
Vranduške
koče
s
svojimi
iznad
pritličja
molečimi
,
širjimi
zgornjicami
in
strmimi
strehami
so
gledale
iz
sivote
,
kakor
bi
bile
postavljene
v
oblake
.
Hitel
je
v
kopalnico
.
Po
hodnikih
,
po
dvorišču
,
povsodi
je
slišal
ropot
,
klice
,
korake
;
že
je
bilo
vse
živo
po
trdnjavi
.
Izza
meglenih
vrat
je
stopilo
zmagovalno
solnce
.
Po
ozki
galeriji
minaretovi
je
korakal
mujezin
,
prekrižal
roke
na
prsih
,
se
priklonil
globoko
in
pel
na
vse
štiri
strani
„
ezan
i
Muhamedi
“
:
„
Allah
je
vsegamogočen
!
Pričam
,
da
ni
boga
mimo
Allaha
!
In
pričam
tudi
,
da
je
Mohamed
prerok
Allahov
!
Pripravite
se
k
molitvi
!
Pripravite
se
k
dobremu
!
Allah
je
vsemogočen
!
Ni
boga
mimo
Allaha
!
“
Vse
se
je
zdelo
Omarju
danes
odlikovano
s
čarom
posebnosti
.
Še
nikdar
ni
poslušal
poziva
k
molitvi
tako
pozorno
in
pobožno
.
Po
jutranjici
je
šel
na
vrt
.
Uzorilo
se
je
.
Nebo
je
ovijala
tanka
mrena
.
Iz
goščave
je
letela
črna
gozdna
štorklja
doli
k
Bosni
iskat
si
postrvi
.
Tiho
je
stopal
proti
orehu
.
Tisočere
zlate
niti
so
poigravale
med
vejami
,
po
lahno
ordelem
zidovju
,
po
rosnih
bilkah
in
cvetlicah
.
Na
svatovsko
odetih
grmih
,
v
hladu
dolgih
jutranjih
senc
je
je
bilo
vse
tako
svetlo
,
pokojno
,
praznično
...
Natrgal
je
mladih
rož
in
jih
položil
na
gomilico
Fatimino
.
Na
nežnih
cvetih
so
lesketale
kaplje
rane
rose
ko
človeške
solze
.
Molil
je
molitev
,
ki
jo
je
znal
od
Fatime
;
kmalu
pa
se
je
zalotil
,
da
mu
begajo
misli
vse
kam
drugam
.
Spomini
,
živi
in
napol
pozabljeni
,
so
se
mu
porajali
iz
skritega
dna
duše
.
Nejasna
,
prijetna
sanjavost
mu
je
obajala
srce
.
Spominjal
se
je
veselih
in
otožnih
prizorov
;
spominjal
se
je
časov
,
ko
se
je
rajna
Fatima
zvonko
smejala
tukaj
pod
orehom
,
časov
,
ko
sta
skrivoma
snovala
rešilne
načrte
;
spominjal
se
je
njenega
milega
glasu
,
ganljivih
hrvaških
pesmi
,
njene
hvale
in
graje
,
njenih
svaril
...
„
Kaj
pomeni
črna
kača
?
“
Spomnil
se
je
odurne
ciganke
.
Kar
mu
je
stopila
pred
dušo
druga
postava
—
temno
oblečena
ženska
s
črno
krinko
...
v
hladni
podzemeljski
jami
,
kjer
so
se
povsodi
užigale
,
blestele
in
bliskale
pisane
lučke
na
kamenitih
stenah
in
stropih
.
Nad
grobom
so
letali
metulji
in
čebele
;
pogorski
veter
je
zibal
cvetje
in
visoko
travo
.
Na
orehovo
vejico
je
sedel
ščinkavec
in
se
gugal
,
da
so
sule
svetle
kapljice
z
rahlim
šumom
od
listov
;
veselo
,
podjetno
je
zapel
fanfaro
ljubezni
.
Omarju
je
bilo
,
kakor
da
sliši
Fatimo
:
„
Ne
žaluj
za
mano
!
Našla
sem
mir
in
pokoj
.
Kako
tiho
,
kako
lepo
je
tukaj
!
Čuj
,
kako
radostno
pojo
drobni
ptički
,
kako
ugodno
pihlja
veter
iz
vonjavih
senc
pragozdnih
,
z
daljnih
višav
prijazen
pozdrav
domovine
!
“
In
začutil
je
čilo
moč
mladega
telesa
,
svežo
moč
,
kakršno
je
videl
in
slutil
naokoli
v
bujni
prirodi
.
Že
so
gnali
konje
iz
konjušnice
.
Treba
je
bilo
oditi
;
uklonil
je
glavo
.
Poljubil
je
šopek
in
dihnil
:
„
Zbogom
,
Fatima
!
“
Na
dvorišču
so
gizdavi
žebci
iztezali
vratove
,
širili
nozdrvi
in
rezgetaje
pozdravljali
mlado
solnce
.
Manjši
kosmati
tovorni
konji
,
osedlani
s
preprostimi
lesenimi
sedli
,
so
se
vedli
mirneje
in
le
včasi
pozvanjali
z
zvonci
.
Ilmihal
je
z
dolgim
bičem
odganjal
lajave
pse
.
Divji
brkati
konjaniki
so
hodili
okoli
konj
,
nekateri
pa
so
že
sedeli
v
sedlu
.
Iz
vrveče
množice
je
slišal
Omar
klice
:
„
Husein
,
Ali
,
Hasan
...
“
Sedaj
je
izpustil
Ilmihal
krasno
osedlanega
Sarifa
iz
hleva
.
Umnooki
beli
konj
je
sam
priskakal
k
svojemu
mlademu
jezdecu
.
Omar
ga
je
ljubkujoče
potrepal
po
čelu
,
po
plečih
,
po
lepo
upognjenem
vratu
in
se
popel
v
sedlo
.
Sarif
je
plesljal
po
dvorišču
,
nagajivo
natezal
uzde
in
grizel
žvale
;
ponosno
,
strumno
in
vendar
lahno
je
sedel
Omar
na
njem
.
Novo
sedlo
je
škripetalo
in
rahlo
so
požvenketavale
srebrne
verižice
ob
usnjati
opremi
.
Osman
paša
je
govoril
z
debelim
Tahirom
in
zadovoljno
gledal
Omarja
.
Dolgi
Ejub
je
miril
visokega
črnega
Atmadžo
,
ki
je
besno
udarjal
ob
tla
,
da
so
se
mu
iskre
kovale
pod
kopiti
.
Vedno
nestrpneje
je
stresal
„
Sokol
“
gosto
grivo
,
ki
je
bil
vanjo
vpleten
amulet
proti
zlemu
pogledu
.
Kakor
gibek
mladenič
ga
je
zajahal
Osman
paša
.
Veliki
belordeči
turban
sta
mu
krasila
diamantna
agrafa
in
čapljino
pero
;
ob
bedru
se
mu
je
lesketala
dragocena
damaščanka
.
Zatrobil
je
trobar
na
dolgi
bojni
rog
.
Ta
glas
se
je
zdel
Omarju
klic
novega
življenja
,
katerega
se
je
—
bal
in
vendar
vse
pričakoval
od
njega
.
Še
enkrat
se
je
ozrl
po
zidovih
,
še
enkrat
po
vodnjaku
,
po
polumesecu
na
minaretu
,
še
enkrat
po
nepozabnem
vrtu
...
Bilo
mu
je
,
da
žaluje
ob
slovesu
tudi
kamen
in
zid
...
„
Allah
s
tabo
,
Omar
!
“
je
zazvenel
dekliški
glasek
.
Pri
oknu
Esminega
harema
je
videl
objokani
obrazek
Arifin
.
Mahnil
ji
je
z
roko
v
slovo
.
„
V
imenu
Allahovem
!
“
je
velel
Osman
paša
.
Barjaktar
je
dvignil
malo
zeleno
zastavo
visoko
nad
glavo
svojega
rjavega
konjiča
,
konjaniki
so
divje
zavriskali
in
odjahali
iz
trdnjave
.
In
dirjali
so
mimo
krovov
vranduških
proti
jugu
,
dirjali
po
ozki
dolini
reke
Bosne
,
dirjali
proti
severozapadu
,
proti
Travniku
in
Banjaluki
,
se
združili
medpotoma
z
drugimi
četami
in
dirjali
,
dirjali
proti
mejam
hrvaškim
in
slovenskim
.
Hladnega
majnikovega
jutra
leta
1472.
je
stal
na
lesenem
mostovžu
ljubljanskega
Starega
gradu
ali
meščanskega
bastijona
nad
Svetega
Florijana
ulico
štiridesetleten
mož
preširokih
ram
in
prekratkih
nog
,
veseli
pa
hrabri
vitez
Ahac
Doljanski
.
Tukaj
,
na
južnoizhodnem
delu
grajskega
hriba
,
nasproti
velike
grajske
trdnjave
,
so
ljubljanski
meščanje
zgradili
malo
trdnjavo
na
razvalinah
rimskega
zidovja
.
Na
utrdbe
so
postavili
mestno
zastavo
,
topove
in
svoje
stražnike
,
ki
naj
bi
naznanili
ogenj
ali
sovražnika
.
Le
malo
je
premenilo
gospoda
viteza
Ahaca
minulih
deset
let
.
Odebelel
je
še
nekoliko
bolj
navzlic
hudim
viharnim
časom
.
Pač
so
mu
že
precej
osiveli
dolgi
lasje
,
pristriženi
le
nad
obokanim
čelom
;
močni
črni
brki
pa
so
mu
štrleli
v
stari
krasoti
kakor
dvoje
osti
vodoravno
preko
napetih
lic
na
desno
gori
proti
Šmarni
gori
,
na
levo
doli
proti
Krimu
.
V
svežem
jutranjem
pišu
mu
je
nihalo
izpreminjasto
pavje
pero
nad
rjavim
baretom
,
ob
mečevem
ročaju
pa
rdeče-svilnata
,
zlato
pretkana
petlja
,
ki
jo
je
bila
navezla
nepozabna
ljubica
Fiametta
sama
in
jo
dolgo
nosila
na
srcu
ali
pa
tudi
na
levem
rokavu
.
Ob
pasu
je
visela
gospodu
poleg
bodala
usnjata
torbica
,
pretaknjena
s
kratkim
nožem
,
na
prsih
pa
ogromna
čutara
.
Vitez
Ahac
je
bival
že
precej
dolgo
v
Ljubljani
.
Ko
je
bila
uvidela
grofinja
Mila
Blagajeva
,
da
je
vse
iskanje
in
poizvedovanje
po
ugrabljeni
komtesi
brezuspešno
,
ji
je
omrzel
grad
,
koder
jo
je
spominjal
vsak
kotiček
nesrečne
hčerke
Alijane
.
Grof
Majnard
je
odvedel
soprogo
v
razcvitajočo
se
Ljubljano
;
ondi
je
bilo
kolikortoliko
razvedrila
in
zabave
.
Ali
tudi
tukaj
neutolažna
mati
ni
našla
miru
.
Preselila
sta
se
na
hrvaško
posestvo
;
na
gradu
pri
Kolpi
pa
je
poleg
starega
grofa
Felicijana
ostal
in
vladal
vitez
Ahac
.
Dokler
je
bilo
kaj
boljšega
vina
v
grajski
kleti
,
se
po
cele
tedne
kar
ni
ganil
z
doma
;
kadar
je
pa
pošlo
,
je
pa
kar
po
cele
tedne
veseljačil
pri
sosedih
in
znancih
med
Kolpo
in
Savo
.
Letos
ga
je
poslal
grof
Majnard
v
Ljubljano
,
naj
nadzira
poprave
njegove
hiše
v
Gosposki
ulici
.
Gospod
vitez
je
kaj
rad
odjahal
s
svojim
oprodo
s
kmetov
v
stolno
mesto
.
Tukaj
je
živel
venomer
v
skok
.
Našel
je
mnogo
starih
prijateljev
in
si
pridobil
novih
znancev
,
ne
le
med
ošabnimi
plemenitaši
,
ampak
tudi
med
ponosnimi
meščani
,
zakaj
njegov
nekočljivi
veliki
duh
se
ni
brigal
za
prismojene
predsodke
,
vsled
katerih
je
zeval
velikanski
prepad
med
sloji
.
Italijanskim
zidarjem
v
Blagajevi
hiši
ni
prodajal
nobene
sitnosti
—
rajši
je
nadzoroval
ljubljanske
gostilnice
.
Ker
jih
je
bilo
vse
polno
in
ker
je
bil
nadzornik
jako
vesten
,
je
imel
vedno
dokaj
posla
do
pozne
noči
.
Kadar
je
zaklenkal
na
Gradu
mali
zvon
in
gnal
vinske
bratce
že
ob
devetih
iz
krčem
,
je
vitez
Ahac
vedno
še
moško
sedel
za
mizo
in
prijazno
prigovarjal
gostilničarju
,
naj
nikar
še
ne
lazi
v
dolgočasno
posteljo
.
Vkratkem
si
je
pridobil
ponosni
in
častni
priimek
:
ponočni
kralj
.
Hiša
grofa
Blagaja
je
bila
že
zdavnaj
popravljena
,
toda
Majnardov
svak
še
vedno
ni
maral
domov
,
in
to
iz
dveh
tehtnih
razlogov
:
prvič
še
ni
pregledal
vseh
ljubljanskih
gostilnic
tako
natanko
,
kakor
se
mu
je
zdelo
potreba
;
drugič
pa
se
ni
hotel
lahkomiselno
nastavljati
Turkom
,
ki
so
pridrevili
kmalu
za
njim
na
Kranjsko
.
Zamišljen
je
gledal
doli
na
ljubljansko
mestece
.
Drevje
in
grmovje
na
Gradu
so
bili
večinoma
posekali
,
nekaj
zato
,
da
bi
laglje
ugledali
bližajočega
se
sovražnika
,
nekaj
pa
zato
,
da
bi
laglje
streljali
nanj
.
Ta
les
in
pa
les
iz
cesarskih
host
so
porabili
pri
utrdbah
in
mostovih
pred
mestnimi
vrati
.
Grad
je
bil
skoraj
gol
;
ptice
pevke
so
se
preselile
na
Golovec
.
Vitez
Ahac
je
videl
pod
sabo
malone
vso
Ljubljano
:
Stari
trg
in
Novi
trg
.
Med
Ljubljanico
in
Gradom
so
se
stiskale
večinoma
lesene
hiše
in
hišice
Starega
trga
,
krite
z
deskami
ali
slamo
;
onostran
reke
,
med
njenim
levim
bregom
in
razvalinami
Emone
na
Gradišču
,
tam
je
bil
Novi
trg
,
tam
so
stale
večje
zidane
hiše
kranjskih
kavalirjev
.
Od
Starega
gradu
je
držal
najstarejši
mestni
zid
naravnost
po
hribu
doli
do
Karlovških
ali
Pisanih
vrat
ob
koncu
ulice
svetega
Florijana
in
odondod
po
Prulah
do
Ljubljanice
nasproti
izliva
Gradaščice
.
Drugega
zidu
,
od
grajskega
poslopja
do
mostu
pri
Tranči
,
Ahac
ni
mogel
videti
.
Tudi
Novi
trg
je
bil
obzidan
.
Mestece
je
bilo
podobno
velikemu
gradu
.
Od
raznih
strani
je
slišal
udare
in
klice
delavcev
,
ki
so
popravljali
zidove
,
hiše
in
mostove
pred
mestnimi
vrati
.
Sredi
Starega
trga
,
nad
rotovžem
,
se
je
nemirno
izpreletavala
jata
golobov
in
tožno
je
pozvanjalo
iznad
cerkvice
svetega
Fridolina
ob
začetku
onostranskega
mestnega
zidu
na
Bregu
.
Po
Ljubljanskem
barju
in
Mestnem
logu
se
je
pasla
tuintam
megla
;
iz
nje
so
kakor
iz
sivega
jezera
moleli
jagnedi
,
vrbe
,
jelše
,
hrasti
.
Ponekod
je
blestela
močvirna
voda
,
se
lesketalo
koleno
Ljubljanice
v
solnčnem
svitu
;
po
vodi
je
plavalo
mnogo
čolnov
in
plavi
.
Nad
Krimom
so
pluli
beli
oblaki
počasi
proti
zapadu
.
Vitez
Ahac
je
slišal
korake
na
mostovžu
.
Prihajal
je
meščan
,
oborožen
z
mečem
in
težko
trorezno
sulico
,
spodaj
okovano
z
železom
;
na
glavi
se
mu
je
svetila
lepo
osnažena
čelada
,
na
prsih
pa
jeklen
oklep
.
Bil
je
manjši
od
Ahaca
,
pa
prav
tak
trebušnjak
.
Držal
se
je
pa
mož
precej
kislo
;
videlo
se
mu
je
,
da
nič
kaj
rad
ne
opravlja
sitne
in
dolgočasne
službe
stražarske
.
„
Kako
pa
kaj
,
bratec
Ljubljančan
?
“
ga
je
prijazno
ogovoril
vitez
Ahac
.
„
Saj
menda
ne
bo
Turka
sem
pred
Ljubljano
,
kaj
pravite
?
“
Meščanu
stražniku
se
je
okrogli
obraz
še
vedno
nejevoljno
mrdal
kljubu
lepemu
nagovoru
.
„
Nikar
me
no
ne
glejte
tako
presneto
pisano
,
prijatelj
v
Kristusu
!
“
je
nadaljeval
veseli
vitez
Ahac
in
se
mirno
zlagal
:
„
Komaj
sem
zvedel
,
da
sili
divji
Turek
v
dežel
,
pa
sem
prihitel
v
mesto
,
da
kot
krščanski
vitez
pomagam
Ljubljančanom
zoper
nevernega
in
zarobljenega
sovražnika
!
“
„
Potlej
ste
pač
bela
vrana
!
“
je
godrnjal
meščan
.
„
Gospoda
plemenitaši
se
hudo
brigajo
za
nas
meščane
!
“
„
Imeniten
ipavec
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
in
mu
ponudil
čutaro
.
„
Iz
gostilnice
pri
Veselem
medvedu
tamle
doli
.
“
Stražniku
se
je
ojasnil
obraz
.
Pil
je
,
se
globoko
oddahnil
in
rekel
:
„
Ne
vem
,
čemu
se
klatim
jaz
,
miroljuben
medičar
,
tukaj
gori
ponoči
in
zarana
,
ko
je
megla
!
Kaj
naj
pa
vidim
,
če
je
megla
?
Pa
naj
zapalijo
okoli
Vrhnike
in
na
Krimu
devetindevetdeset
grmad
—
kako
naj
jih
vidim
,
če
je
pa
megla
,
megla
,
taka
megla
!
“
„
Peklenska
megla
res
!
“
je
pritrdil
vitez
.
„
Hudičeva
.
Čarovnice
in
pa
njih
črni
ljubčki
varijo
v
svojem
kotlu
nevihte
in
kuhajo
točo
.
Mi
smo
pa
v
nevarnosti
,
ljubi
moj
gospod
!
“
Okrepčal
se
je
tudi
vitez
Ahac
.
„
Vsak
dan
pričakujemo
Turka
,
ki
bi
rad
prelival
našo
nedolžno
kri
,
tolovaj
.
Toda
,
če
pride
ponoči
ali
zjutraj
,
ga
ne
bomo
videli
prej
,
pravim
,
nego
ga
bomo
imeli
čisto
pred
nosom
,
pred
Pisanimi
vrati
ali
pa
v
šenklavškem
predmestju
.
“
„
Saj
tudi
streljajo
pri
grmadah
.
“
„
Streljajo
.
Prav
.
Kurijo
in
streljajo
na
holmih
in
hribih
od
kranjske
meje
doli
noter
gori
do
koroške
.
Toda
—
kaj
pa
,
če
preslišimo
strel
?
In
če
ga
slišim
,
ali
morem
vohati
,
kje
je
počilo
,
ali
pri
Sveti
Magdaleni
ali
na
Ahacijevi
gori
ali
na
Ljubljanskem
vrhu
?
Pasja
služba
taka
!
“
„
Pasja
,
pasja
.
“
„
In
vrhutega
jih
dobim
najmanj
dvanajst
gorkih
,
če
se
zmotim
in
zaspim
ali
pa
če
sprožim
top
po
nepotrebnem
.
“
„
Obžalujem
vas
,
prijatelj
!
Hm
,
hm
:
megla
—
dolgčas
—
potlej
pa
še
dvanajst
gorkot
!
Hm
.
Sicer
pa
—
tale
Grad
stoji
jako
ugodno
,
na
križišču
treh
cesta
.
“
„
Pa
je
vse
preslabo
zavarovan
!
Vidite
,
gospod
,
od
tukaj
do
grajske
trdnjave
bi
moral
biti
na
robu
ravninice
vrhu
hriba
močan
zid
in
proti
izhodu
globok
jarek
.
Kaj
pa
,
če
prihrume
Turki
okoli
Gradu
mimo
vasi
,
mimo
Poljan
sem
gori
?
“
„
To
bi
bilo
za
nas
narobe
,
“
je
kimal
vitez
Ahac
.
„
No
,
tamle
je
par
topov
.
Še
lani
smo
dobili
dvesto
centov
bakra
in
deset
centov
kositarja
,
da
so
vlili
nove
„
kače
“
.
Njih
se
Turek
neznansko
boji
;
kadar
sliši
pok
,
kar
sede
na
svoje
široke
hlače
,
če
ni
ravno
na
konju
!
“
„
Pa
je
vendar
čudno
:
Turki
so
že
od
meseca
marca
na
Kranjskem
,
pa
le
živa
duša
ne
ve
prav
,
kod
se
potikajo
.
V
nedeljo
pred
Marijinim
oznanjenjem
so
sežgali
cerkev
v
Cerknici
—
“
„
Morda
jih
je
gnal
vrag
skozi
Hrušico
in
Ipavo
na
Laško
,
na
Furlansko
ali
pa
v
Istro
.
Tukaj
plenijo
le
male
čete
...
Vsak
čas
pribeži
nekaj
kmetov
...
“
Prišel
je
stražnikov
tovariš
in
jela
sta
kartati
.
Vitez
Ahac
se
je
poslovil
in
odšel
.
Ob
vsakem
koraku
je
pokal
njega
luskinasti
oklep
,
ko
je
stopal
debeli
mož
proti
grmadi
.
Vrhu
grajskega
hriba
so
bili
nagrmadili
več
jako
velikih
kupov
drv
in
jih
polili
s
smolo
.
Zraven
je
stalo
par
močnih
nabitih
možnarjev
,
dalje
gori
pa
nekaj
dolgocevnih
„
kač
“
;
poleg
njih
so
ležale
kamenite
in
železne
krogle
.
Na
severoizhodnem
robu
Gradu
so
popravljali
grajski
vojaki
okope
od
kamena
,
prsti
in
hlodov
ter
postavljali
velike
vreče
,
napolnjene
s
peskom
.
Kmetje
iz
okolice
so
donašali
kamenja
iz
mestnega
kamenoloma
na
severozapadni
strani
Gradu
.
Oblečeni
so
bili
v
trde
dolge
suknje
,
opasane
z
debelim
motvozom
;
na
glavi
so
nosili
polhovke
.
Pomagati
sta
morala
tudi
dva
ujeta
Turka
,
ki
sta
vlačila
na
nogah
težke
verige
.
Na
mali
ravni
pred
grajskim
poslopjem
je
videl
vitez
Ahac
kmečke
družine
,
ki
so
bile
pribežale
pred
Turki
v
varno
mesto
.
Nekateri
so
razpeli
platnene
rjuhe
med
vejami
,
ki
jim
je
bila
prizanesla
sekira
;
drugi
so
bivali
kar
pod
milim
nebom
.
Malo
je
bilo
med
njimi
mož
in
mladeničev
,
zakaj
krepkejše
roke
so
morale
pomagati
vse
spodaj
ob
utrjevanju
mestnega
ozidja
.
Otroci
so
pasli
konje
,
osle
,
goved
in
drobnico
.
Borno
oblečeni
starci
in
bolniki
so
ležali
na
slami
;
odevali
so
jih
preprosti
plašči
,
sukneni
kosi
z
luknjo
za
glavo
.
Dekleta
in
žene
so
molzle
koze
in
krave
ter
kurile
pod
kotli
.
Vitezu
Ahacu
se
je
zdelo
,
da
gleda
ciganski
tabor
.
Ob
poti
je
sedela
objokana
stara
ženica
,
in
ne
da
bi
jo
bil
ogovoril
,
mu
je
jela
tožiti
:
„
Oh
,
žlahtni
gospod
,
kaj
bo
,
kaj
bo
!
Kar
vidite
tukaj
družin
,
vsaka
žaluje
po
sorodniku
,
ki
je
ali
ubit
ali
pa
v
železnih
verigah
na
Turškem
.
Lani
so
planili
strašni
Turki
v
našo
ubogo
vas
,
potegnili
izpred
oltarja
mašnika
in
ga
sežgali
živega
.
Na
drobne
kose
so
posekali
vse
stare
ljudi
in
vse
otroke
in
vse
bolne
žene
,
skratkoma
vsakega
,
ki
ni
mogel
začasa
pobegniti
ali
se
skriti
.
Oplenili
so
nam
hiše
,
jih
zapalili
in
razrušili
.
Gospoda
se
skrivate
v
svojih
močnih
gradovih
,
kmeta
pa
prepuščate
strašni
smrti
.
In
kadar
ni
Turka
,
nas
pa
vi
odirate
pri
desetini
,
pri
tlaki
in
povsod
!
“
„
Mati
,
jaz
že
ne
!
“
„
Ne
zamerite
mi
,
žlahtni
gospod
!
Prosim
vas
,
povejte
vsaj
drugim
,
kako
strašno
nam
je
hudo
!
Čisto
smo
že
obupani
zavoljo
večnih
napadov
.
Davke
plačujemo
zaradi
Turkov
in
vi
nam
vendar
ne
odpodite
neusmiljenih
tolovajev
.
Kmalu
ne
bomo
mogli
več
plačevati
urbarski
davek
.
Ali
se
ne
čudite
,
da
se
nismo
že
pridružili
Turkom
ali
se
preselili
na
Laško
ali
na
Ogrsko
ali
kamorkoli
?
“
Viteza
Ahaca
so
pekle
te
besede
.
Smilila
se
mu
je
uboga
starka
,
smilili
so
se
mu
kmečki
ubežniki
,
zlasti
sestradani
otroci
pa
bolniki
.
„
Ali
kaj
bi
?
“
je
dejal
in
skomizgnil
z
ramami
.
„
Je
že
taka
na
svetu
.
Potrpite
,
mati
!
Bo
že
bolje
!
“
Segel
je
v
torbico
in
dal
ženici
nekaj
reparjev
.
Od
grajske
trdnjave
je
slišal
vreščanje
žag
in
ropotanje
kladiv
.
Italijanski
in
domači
rokodelci
so
popravljali
leseni
obzidni
hodnik
,
pribijali
kovinaste
ploče
na
nadzidke
in
zazidavali
luknje
v
starem
zidovju
,
zgrajenem
in
utrjenem
že
po
frankovskih
mejnih
grofih
in
koroških
vojvodih
.
Pod
južnim
stolpom
se
je
ob
poveljih
hripavega
voditelja
vadilo
nekaj
arkbizirjev
z
nerodnimi
težkimi
pušami
.
Nabijali
so
arkbize
z
osemlotnimi
kroglami
,
previdno
in
preudarno
zasajali
dvozobne
vilice
v
tla
,
naslanjali
ogromno
cev
na
to
podlago
,
merili
na
kupe
lesa
,
na
topove
in
možnarje
,
ogledovali
prašnico
zgoraj
in
zapalnico
spodaj
v
petelinu
,
postavljali
ozko
kopito
na
zemljo
,
kresali
z
jeklom
iskre
iz
kresalnika
in
jih
lovili
na
zapalnico
.
„
Škoda
časa
!
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
.
„
Puša
tehta
gotovo
svojih
šestdeset
funtov
in
krogla
bi
predrla
najdebelejšega
konja
,
ako
bi
bil
blizu
in
dobro
privezan
.
Ali
preden
možak
sproži
,
kje
bi
bil
že
Turek
na
svoji
nagli
živalci
!
O
sancta
simplicitas
!
“
Počasi
je
mahal
po
precej
strmi
poti
med
plotovi
in
vrtovi
z
Gradu
.
Preden
je
prišel
v
Svetega
Florijana
ulico
,
je
moral
mimo
velikih
kupov
kamenja
in
mimo
mestne
shrambe
za
seno
.
Prostor
je
bil
malone
ves
zastavljen
s
polnimi
vozovi
in
tovorno
živino
seljakov
.
Prijetno
je
dehtelo
sveže
seno
,
ali
kmalu
so
zaudarjale
vitezu
v
nos
manj
blage
dišave
.
Zatohel
in
izprijen
je
bil
zrak
v
ozkih
mračnih
ulicah
preobljudenega
tesnega
mesta
.
Večinoma
lesene
hiše
so
bile
s
svojo
ožjo
stranjo
,
s
svojimi
tremi
malimi
okni
vsakega
nadstropja
obrnjene
proti
ulici
.
Stanovalo
je
v
njih
po
troje
rodovin
,
ponekod
pa
tudi
po
petero
in
šestero
.
Le
malokatera
okna
so
imela
pravo
steklo
;
ponajveč
so
bila
zaprta
z
oljnatim
papirjem
,
z
mrenami
,
s
pergamenom
.
Zidovi
so
bili
okrašeni
s
preperelimi
slikami
svetnikov
in
z
oprašenimi
kamenitimi
kipi
v
dolbinah
.
Na
slamnatih
ali
lesenih
strehah
so
čepeli
veliki
lončeni
gumbi
.
Ulice
so
bile
vse
jako
nesnažne
.
Povsodi
je
bilo
kar
na
debelo
prahu
,
čepinj
,
kamenja
,
cunj
in
kuhinjskih
odpadkov
.
Vrle
gospodinje
so
metale
smeti
in
izlivale
pomije
kar
pred
hišami
v
luže
in
jame
,
ker
nesnage
niso
marale
gledati
na
dvorišču
;
do
Ljubljanice
in
mestnih
jarkov
je
bilo
marsikomu
predaleč
.
Vendar
pa
modri
mestni
očetje
z
veleuglednim
mestnim
sodnikom
na
čelu
niso
popolnoma
pozabili
čistote
.
Po
njih
odredbi
je
trge
in
ulice
pometala
zadruga
sodarjev
,
pa
še
celo
dvakrat
na
leto
:
na
Veliki
petek
in
pred
svetim
Rešnjim
Telesom
,
preden
je
šla
po
mestu
procesija
;
včasi
pa
je
morala
sukati
metlo
na
trgu
tudi
kakšna
lepa
grešnica
za
sramotno
kazen
svoje
nezvestobe
.
Ljubljana
je
bila
že
takrat
cvetoče
trgovsko
mesto
.
Turški
handžar
je
sicer
poslednja
tri
leta
zaprl
vse
trgovske
ceste
na
Hrvaško
in
Beneško
do
morja
.
Navzlic
temu
je
srečaval
vitez
Ahac
po
mestu
vse
živo
ljudi
.
Skozi
Karlovška
ali
Pisana
vrata
so
prihajali
za
varne
zidove
in
stolpe
okoličani
z
ženami
in
otroki
,
s
tovornimi
konji
in
osli
,
s
koši
in
košarami
,
s
culami
in
bisagami
,
jež
in
peš
.
Nekateri
so
bili
oboroženi
s
kosami
in
sekirami
,
drugi
so
nosili
lopate
in
razno
orodje
,
da
bi
pomagali
pri
mestnih
utrdbah
.
Staro
in
mlado
,
trgovci
in
rokodelci
so
jih
prišli
gledat
pred
prodajalnice
in
delavnice
;
ob
oknih
in
na
pragih
pa
je
bilo
vse
polno
radovednih
visoko
opasanih
Ljubljančank
.
Vitez
Ahac
je
z
neopisnim
veseljem
videl
marsikateri
bled
pa
zal
obraz
in
mu
namežiknil
iskreno
prijazno
.
„
Kje
so
Turki
?
“
je
zavpil
golorok
mečar
kmetom
.
„
Kje
so
Turki
?
“
je
kričala
množica
meščanov
.
„
Na
Notranjskem
,
“
so
odgovarjali
seljaki
.
„
Lejte
jih
no
,
“
se
je
rogal
mečar
.
„
Ti
romarji
imajo
že
turško
mrzlico
,
haha
!
“
Množica
se
je
grohotala
.
„
Boste
že
videli
!
“
so
jih
resno
zavračali
kmetje
.
Vitez
Ahac
se
je
počasi
rinil
dalje
proti
Pisanim
vratom
.
Kmalu
za
beguni
so
prijahali
bradati
srepogledi
oklopniki
po
dva
in
dva
,
vsi
v
oprašeni
železni
obleki
,
kjer
je
bil
viden
nekateri
vtis
sovražnega
orožja
.
Iznad
čelad
so
jim
mahali
veliki
rdeči
šopi
.
Oboroženi
so
bili
neenako
s
palaši
,
ščiti
in
samostreli
,
pripetimi
za
kljuke
ob
pasovih
;
ob
ramah
so
jim
poskakovale
dolge
sulice
,
privezane
z
jermeni
k
životu
.
Pred
njimi
je
jezdil
kapetan
v
ozkem
sivem
plašču
,
razparanem
do
bokov
;
okoli
vratu
se
mu
je
svetila
zlata
verižica
s
slonokosteno
piščaljo
,
v
desnici
pa
je
držal
kratko
črno
palico
.
Poleg
njega
je
jahal
mlad
praporščak
z
rdečesvilenim
praporom
,
za
njima
trobarji
in
piskači
.
Konjska
kopita
so
razkopavala
kupe
smeti
in
gost
prah
se
je
dvigal
visoko
proti
oknom
in
streham
.
Četa
se
je
vračala
od
razgledovanja
.
Meščanje
so
ljubili
nasilne
vojake
najemnike
in
njih
požrešne
žene
in
ljubice
le
platonsko
,
iz
daljave
.
Ali
sedaj
,
ob
preteči
nevarnosti
,
jih
niso
gledali
nikakor
neprijazno
.
Preleteče
,
oglušljivo
so
donele
dolge
trobente
in
piskale
piščali
po
ozki
ulici
;
jezdeci
so
se
držali
moško
in
slavoljubno
;
nekateri
mlajši
,
radonavdušeni
meščanje
so
metali
čepice
kvišku
in
kričali
na
vso
sapo
:
„
Vivat
cesar
Friderik
!
“
Otroci
pa
,
vedno
nagajivi
kajoni
,
so
na
grde
načine
oponašali
ne
posebno
blagoglasno
godbo
prenapetih
piskunov
.
Vitez
Ahac
je
dospel
pred
široka
in
močna
Pisana
vrata
,
podobna
majhni
trdnjavi
,
vdelani
v
mestni
zid
,
ki
je
držal
od
prastarih
utrdb
z
Grada
čez
ožji
konec
Svetega
Florijana
ulice
ob
južnem
delu
Ljubljane
proti
vodi
.
Ta
vrata
so
bila
najstarejša
in
najgrša
;
na
vrhu
je
plapolala
mestna
zastava
.
Ob
vhodu
je
stal
oddelek
mestne
straže
in
pa
vratar
,
star
in
jako
siten
dedec
.
Pobiral
je
mostovinski
vinar
od
vsakega
tovora
in
deval
denar
v
pušico
,
pribito
na
zidu
.
Iz
malega
okna
prvega
nadstropja
je
gledala
izza
cvetlic
bledolica
hčerka
vratarjeva
,
ki
je
bila
vitezu
Ahacu
vse
bolj
povšeči
nego
njen
pusti
oča
.
Zunaj
mesta
je
bil
ob
zidovju
globok
in
širok
jarek
z
lesenim
mostom
.
Vitez
Doljanski
je
krenil
okoli
ogla
na
desno
v
umazano
in
vlažno
Pasjo
ulico
,
ki
je
vodila
tik
za
mestnim
zidom
proti
Žabji
ulici
in
reki
.
V
Pasji
ulici
so
imeli
marljivi
vrvarji
ali
vožarji
svoje
delavnice
in
shrambe
,
ponoči
pa
se
je
klatila
tod
okoli
najhujša
svojat
in
sodrga
obojega
spola
.
Marsikoga
so
tukaj
ubili
in
oropali
ali
pa
vsaj
dobro
pretepli
.
Sedaj
pa
je
ondukaj
mrgolelo
delavcev
,
ki
so
popravljali
mestni
zid
,
poškodovan
še
za
obleganja
po
četah
grofa
Ulrika
Celjskega
in
cesarjevega
brata
Albrehta
.
Drugi
so
utrjali
hiše
in
obijali
vrata
z
debelimi
železnimi
žeblji
in
pločami
,
zopet
drugi
zazidovali
vnanja
okna
,
valili
sode
,
polne
vode
in
polagali
mokre
kože
na
strehe
,
da
bi
mogli
Turki
tem
manj
opraviti
s
svojimi
gorečimi
puščicami
in
plamenicami
.
Ljubljančani
so
bili
odlašali
težavno
in
drago
delo
,
dokler
so
le
mogli
.
Zdaj
pa
so
delali
tem
marljiveje
,
da
bi
odvrnili
vsaj
najhujšo
nevarnost
.
Kamorkoli
je
po
gledal
vitez
Ahac
,
povsodi
se
je
gibalo
sto
in
sto
urnih
rok
.
Od
zunaj
je
slišal
škripot
lopat
,
s
katerimi
so
poglabljali
kmetje
mestni
jarek
.
Zavil
je
v
Žabjo
ulico
;
odondod
je
korakal
po
Hrenovi
in
Svetega
Florijana
ulici
pa
po
tesnih
uličicah
okoli
svetega
Jakoba
cerkvice
.
Tukaj
,
blizu
najstarejše
mestne
cerkve
,
je
bilo
mirneje
.
Kure
so
razgrebale
smeti
in
otroci
so
se
igrali
z
lesenimi
vrtalkami
in
usnjatimi
žogami
.
Kar
je
zaslišal
bobnanje
.
Mestni
sodni
sluga
je
strahovito
tolkel
po
telečji
koži
in
potem
skupaj
leteči
množici
oznanjal
slavnega
magistrata
ukaz
,
da
morajo
biti
vse
gostilnice
in
vsa
štiri
mestna
vrata
,
Pisana
,
Gorenja
,
Vicedomska
in
Nemška
,
odslej
do
preklica
zaprta
že
ob
sedmih
zvečer
.
Nato
je
šel
s
svojim
visokim
bobnom
bobnat
in
oznanjat
dalje
po
mestu
.
„
Stvar
prihaja
vendarle
resna
,
“
je
umoval
vitez
Ahac
sam
pri
sebi
.
„
Presneta
reč
!
Treba
bo
malo
k
Veselemu
medvedu
,
da
se
okrepčamo
in
hrabreje
sprejmemo
divjega
Turka
!
“
Slavna
gostilnica
pri
Veselem
medvedu
je
stala
malone
na
sredi
Rožne
ulice
,
v
enem
izmed
najstarejših
delov
ljubljanskega
mesta
.
Slovela
je
pri
domačih
in
tujcih
,
zakaj
spoštovani
meščan
in
gostilničar
Vid
Čičigoj
,
krčmarske
zadruge
imenitni
predstojnik
,
ni
točil
nikdar
nobene
jesihaste
čobodre
,
kakor
je
to
žalibog
uganjalo
toliko
kosmatovestnih
krčmarjev
,
ampak
pravo
vino
,
pa
še
prav
poceni
.
Daleč
naokoli
je
bil
na
najboljšem
glasu
njega
črnikalec
in
vipavec
,
pa
tudi
dolenjec
.
Njegova
bogaboječa
zakonska
žena
Polona
je
znala
kuhati
tako
dobro
,
da
ne
bi
mogel
zabavljati
noben
še
tako
siten
in
razvajen
grof
;
zlasti
pa
so
navdušeni
občudovalci
njene
višje
kuharske
umetnosti
hvalili
mesene
klobase
,
pošteno
dolge
in
lepo
rjavo
pečene
v
presnem
maslu
,
dehteče
in
okusne
,
po
dva
vinarja
.
Ondukaj
je
bilo
vedno
dosti
gostov
,
bodi
v
petek
,
bodi
v
svetek
.
Pri
Veselem
medvedu
je
bila
vsak
dan
nedelja
.
Godci
so
včasi
prihajali
že
dopoldne
ob
devetih
in
godli
do
trde
noči
.
Z
iskrenim
veseljem
se
je
bližal
vitez
Ahac
hramu
krepčanja
.
Pred
gostilnico
je
videl
nekoliko
tovornih
konj
;
med
njimi
so
stali
možje
,
kričali
in
si
ponujali
vrč
vina
iz
roke
v
roko
.
Nad
vrati
sta
visela
zelen
železen
venec
in
grozd
.
Ob
vratih
je
bil
naslikan
prijazen
medved
;
držal
se
je
na
smeh
in
pil
medico
kar
iz
vedra
.
Umetnik
pa
ga
je
bil
pogodil
tako
slabo
,
da
vitezu
Ahacu
ni
ugajala
vesela
mrcina
niti
takrat
,
kadar
je
bil
najbolj
židane
volje
.
Čičigojeva
gostilnica
je
bila
patidenk-hiša
.
Pred
tridesetimi
leti
so
oblegali
Ljubljano
vojaki
prepirljivega
cesarjevega
brata
Albrehta
in
celjskega
grofa
Ulrika
,
pa
niso
nič
opravili
;
v
zahvalo
je
popustil
cesar
Friderik
Tretji
hišni
davek
vsem
hrabrim
meščanom
,
ki
so
se
udeležili
bojev
za
mesto
.
Od
vsake
patidenk-hiše
je
bilo
treba
plačevati
le
po
en
krajcar
na
leto
.
Oča
Vid
in
drugi
so
ga
nesli
vsakega
30.
septembra
slovesno
v
mestno
hišo
.
Vitez
Ahac
je
rožljal
s
svojimi
velikimi
ostrogami
v
obokano
mračno
vežo
in
ugledal
gostilničarja
,
debelega
bradatega
Vida
Cičigoja
,
ki
je
nosil
na
glavi
ogoljeno
zelenobaršunasto
čepico
,
nad
irhastimi
hlačami
pa
zvit
bel
predpasnik
in
zarjavelo
bodalo
ob
pasu
.
Mož
se
je
držal
kaj
resno
in
leseno
dostojanstveno
.
„
Hvaljen
Bog
!
“
je
pozdravil
vitez
Doljanski
.
„
Pozdravljeni
v
imenu
božjem
!
“
je
godrnjal
gostilničar
in
šel
proti
vratom
.
S
svojim
hladnim
vedenjem
je
hotel
kazati
,
da
se
prav
nič
ne
puli
za
goste
.
„
Jazbec
ošabni
,
“
si
je
mislil
vitez
Doljanski
.
„
Ako
ne
bi
imel
tako
dobre
jedi
in
pijače
,
ne
bi
za
nič
zahajal
k
njemu
.
“
Prišel
je
mimo
kuhinje
.
Na
ognjišču
je
gorel
ogenj
ob
loncih
in
pod
velikim
kotlom
,
visečim
na
kljuki
od
stropa
.
Znoječa
se
gostilničarka
,
životna
,
bleda
mati
Polona
Čičigojeva
je
čepela
na
pručici
in
vrtela
raženj
s
pečenkami
.
Močno
je
dišalo
po
kuhinjskih
dišavah
.
Na
tleh
,
blizu
kupa
zaklanih
piščancev
,
je
sedela
devetletna
Čičigojeva
hčerka
in
jokala
s
trdovratno
vztrajnostjo
razvajenega
otroka
.
„
Le
trobi
,
le
!
“
jo
je
karala
mati
.
„
Le
še
bolj
na
glas
,
da
te
bodo
prej
Turki
!
“
„
Ojej
,
Maruška
,
nehaj
no
!
“
se
je
oglasil
tudi
vitez
Doljanski
.
„
Ako
boš
pridna
,
ti
prinesem
takega
konjička
,
ki
se
da
pojesti
.
Ako
boš
pa
nagajala
,
pride
pa
povodni
mož
iz
Ljubljanice
pote
!
“
Tedaj
je
razjahal
pred
vrati
vitez
srednje
rasti
svojega
konja
in
vprašal
gostilničarja
:
„
Je
še
kaj
prostora
v
hlevu
?
“
Vid
Cičigoj
mu
je
milostivo
pokimal
in
pokazal
s
komolcem
na
dvorišče
.
Tuji
vitez
je
moral
konja
sam
odvesti
v
hlev
,
da
bi
mu
odpel
jermenje
in
mu
dal
zobati
;
nikjer
se
ni
ganil
noben
hlapec
.
Vitez
Ahac
ni
mogel
videti
obraza
novega
gosta
,
ampak
le
njegovo
sivo
obleko
,
črno
pero
na
rdečem
baretu
in
dolge
brke
.
Vrata
gostilniške
sobe
so
bila
ozka
.
Širokopleči
vitez
Doljanski
se
je
moral
nekoliko
obrniti
,
ker
ni
mogel
z
obema
ramama
zaeno
skozi
vhod
.
Čez
dve
stopnici
je
stopil
v
nizko
široko
sobo
.
Ob
vratih
je
visel
molek
z
utipanimi
debelimi
jagodami
in
