!Saj
ko
prodira
globlje
in
globlje
v
vsemirju
,
se
mu
dozdeva
,
da
mora
v
teh
brezdanjih
globočinah
biti
rešitev
one
uganjke
,
one
velike
zagonetke
,
za
katere
rešitev
bi
dal
rad
pol
življenja
,
—
o
,
celo
svoje
življenje
!
Nebesa
!
Ali
je
to
živa
,
verjetna
resnica
,
ali
je
samo
krasna
bajka
,
katera
mu
doni
v
dušo
še
iz
davnih
otroških
let
?
Tudi
o
tem
bi
se
dalo
mnogo
govoriti
,
je
rekel
danes
strijcu
.
Govoriti
!
Ali
pa
bi
bili
s
tem
razgnani
—
dvomi
?
Vendar
mu
pravi
duh
,
da
je
to
večna
resnica
,
stoječa
visoko
nad
vsemi
dvomi
.
A
ta
resnica
—
kje
,
kje
!
Iznova
se
vglobi
v
razmišljevanje
,
v
duhu
razbroji
ves
mogočni
sestav
vsemirja
.
Vse
se
mu
čudnostno
vjema
,
vse
,
kar
mu
je
znano
iz
knjige
in
lastnega
globokega
raziskovanja
.
In
za
trenutek
je
kakor
odsočen
od
zemlje
,
vendar
ve
,
da
je
tudi
ona
del
vsega
tega
orjaškega
sestava
;
h
kratu
pa
plane
kvišku
,
kakor
bi
mu
šinila
velika
misel
v
glavo
.
»
Ha
!
—
Ako
bi
—
to
bilo
!
«
vzklikne
navdušen
in
iztegne
roko
proti
nebu
tako
,
kakor
bi
hotel
ž
njo
prodreti
vse
brezkonečne
prostore
in
pokazati
mimo
celega
stvarstva
v
neznano
—
središče
;
potem
pa
se
zopet
globoko
zamisli
.
Naenkrat
pa
se
zgane
in
prisluškuje
.
Nekaj
se
je
čulo
,
kakor
človeški
glas
!
Kaj
je
bilo
?
Kdo
je
govoril
?
Saj
ni
žive
duše
tu
razun
njega
!
In
vendar
je
prav
razločno
čul
besede
!
»
He
,
he
,
Riko
,
kje
so
nebesa
?
«
spregovori
zopet
oni
glas
in
zdaj
prav
blizu
njega
.
Vendar
,
mogoče
je
,
da
se
je
zmotil
in
da
mu
je
pričarala
ta
glas
razgreta
domišljija
?
Ali
morda
so
v
naravi
stvari
,
katerih
še
ne
razume
,
ali
katere
so
sploh
ostale
še
—
nepojasnjene
?
V
tem
,
ko
to
misli
,
pa
zopet
začuje
in
zdaj
še
bliže
:
»
He
,
he
,
kje
so
nebesa
?
«
»
To
nekaj
pomeni
!
«
reče
zdaj
baron
sam
pri
sebi
,
vstane
in
se
ozre
,
meneč
,
da
bo
koga
videl
.
Zdaj
se
tudi
natanjčno
spomni
,
da
je
bil
glas
,
ki
je
to
izgovoril
,
podoben
onemu
starega
barona
,
katerega
glasu
se
še
dobro
spominja
.
»
Torej
se
moj
strijc
in
Bidó
vendar
ne
motita
!
«
reče
in
se
jame
pred
nečem
umikati
,
—
kajti
čuti
,
kakor
bi
nekaj
od
strani
tiščalo
za
njim
in
kakor
bi
se
mu
položila
na
ramen
nevidna
roka
.
»
Aha
,
spomnim
se
,
zakaj
me
je
strijc
svaril
!
«
reče
in
,
da
bi
ne
prišel
preblizu
propada
,
se
krepko
ustavi
in
spregovori
mirno
:
»
Gospod
stari
strijc
,
ekscelenca
baron
Henrik
d
’
Honcourt
,
prosim
,
do
tu
in
ne
dalje
,
kajti
nočem
si
vam
na
ljubo
razbiti
na
skalovju
črepinje
,
ker
imam
na
svetu
še
mnogo
,
mnogo
važnega
opravila
!
«
Vsled
odločnega
nastopa
mladega
učenjaka
odneha
neviden
pritisk
in
baron
reče
,
ne
boječ
se
niti
najmanje
:
»
Stvar
me
je
začela
zanimati
.
Morda
se
mi
vendar
posreči
,
najti
ono
zvezo
z
našim
življenjem
,
katero
sem
zaman
zasledoval
,
ker
mi
ni
bilo
prilike
.
Zdaj
pa
,
ako
se
ne
motim
,
imam
pred
seboj
jako
hvaležen
predmet
—
svojega
prastrijca
!
Ali
morda
jih
bode
še
več
?
Meni
tudi
prav
,
—
čim
raznovrstneje
gradivo
,
tem
bolje
!
Morda
me
je
zares
pripeljala
sreča
v
okrožje
nevidnih
ljudij
,
katerih
ne
ovira
ničesar
več
,
da
bi
mi
ne
mogli
povedati
resnice
,
po
kateri
hrepenim
!
«
»
Resnica
!
Resnica
!
«
se
začuje
zdaj
zopet
oni
glas
,
kateremu
sledi
dolg
,
težek
vzdih
.
Baron
se
obrne
,
da
bi
se
podal
v
notranje
prostore
grada
.
In
čudo
,
vkljub
temu
,
da
je
vladala
zdaj
po
hodnikih
črna
tema
,
stopa
s
tako
gotovimi
koraki
,
kakor
bi
bil
ves
grad
sijajno
razsvetljen
.
Pri
tem
pa
čuti
,
da
gre
pred
njim
nekaj
,
ki
mu
kaže
in
dela
pot
in
ga
z
neko
prijetno
silo
vleče
za
seboj
.
Njegovi
koraki
odmevajo
votlo
in
zamolklo
,
ko
stopa
po
hodnikih
tja
in
sem
,
gori
in
doli
!
V
njegovo
veliko
iznenadenje
so
vrata
v
vse
prostore
do
kraja
odprte
,
dasi
je
rekel
Bidó
,
da
je
vse
zaklenjeno
.
Konečno
se
mu
zdi
,
da
se
bliža
durim
sobe
baronove
.
Poišče
ključe
,
da
bi
odprl
,
—
a
že
stojé
pred
njim
na
stežaj
odprte
duri
te
sobe
!
Ha
!
Zdaj
se
spomni
besed
Bidótovih
:
Duhovi
odpirajo
brez
ključev
in
zapahov
!
»
Kako
prijazni
ste
,
ekscelenca
!
«
reče
zdaj
in
se
uljudno
nakloni
na
ono
stran
,
na
kateri
čuti
neko
prijetno
tišino
.
»
Že
vidim
,
da
je
človek
slaba
stvar
,
dokler
ga
teži
gruda
!
«
V
sobi
,
v
katero
vstopi
,
vlada
oni
znani
vzduh
,
kakor
povsodi
,
kjer
že
dolgo
ni
prebivalo
živo
človeško
telo
.
Zdajci
išče
po
vžigalicah
,
a
glej
!
Kakor
same
ob
sebi
se
mu
stisnejo
v
roke
!
Hoče
užgati
—
in
že
se
potegne
tenek
,
dolg
plamenček
,
in
roko
,
v
kateri
drži
vžigalico
,
mu
sili
k
mizi
,
na
kateri
stoji
malo
ožgana
sveča
,
katera
že
v
tem
hipu
zagori
z
nenavadno
svitlobo
.
»
Tu
je
torej
bival
ta
čudni
stari
strijc
!
«
reče
baron
sam
pri
sebi
in
se
ozira
okrog
po
tajinstvenem
prostoru
.
Da
,
zares
,
bil
je
čudak
ta
baron
Hinko
d
’
Honcourt
!
Čul
je
večkrat
pripovedovati
o
njem
,
da
je
mrzil
ves
svet
,
da
ni
imel
človeka
,
kateremu
bi
bil
zaupal
in
da
je
bil
v
njegovih
očeh
ves
svet
zelo
nepopoln
,
hudoben
in
slaboten
.
Zaradi
tega
se
je
zapiral
pred
njim
noč
in
dan
in
živel
je
samo
svojemu
duhu
,
v
katerem
so
počivali
nenavadni
zakladi
.
To
izpričuje
tudi
njegova
soba
.
Vsakovrstni
znanstveni
aparati
,
knjige
,
orodje
,
retorte
,
kakor
v
kaki
mehanični
,
kemični
delavnici
,
Različni
obrisi
in
načrti
in
na
posebni
mizici
popoln
model
čudovitega
—
letalnega
stroja
!
»
Ha
!
«
vzklikne
baron
,
ko
zagleda
ta
nenaden
pojav
skritega
delovanja
svojega
starega
strijca
.
»
Zdaj
razumem
!
Vaša
ekscelenca
bi
bila
,
če
bi
bilo
mogoče
,
najraje
živela
stalno
v
zračnih
višavah
,
daleč
proč
od
zemlje
in
v
nobeni
,
tudi
najmanjši
dotiki
z
ljudmi
!
«
Pri
teh
besedah
se
baron
slučajno
ozre
v
zrcalo
,
ki
visi
na
nasprotni
steni
in
notri
zagleda
—
svojega
starega
strijca
,
čegar
prijazni
obraz
mu
gleda
nasproti
!
Kakor
v
potrjilo
tega
,
kar
je
mladi
mož
ravnokar
izgovarjal
,
se
to
lice
skrivnostno
nasmehlja
,
a
na
ustih
leži
prst
strijčeve
desne
roke
.
»
Razumem
,
razumem
!
«
reče
baron
.
»
Mojo
častno
besedo
na
to
,
da
nikdo
ne
izve
iz
mojih
ust
!
«
Zdaj
baronu
tudi
h
kratu
postane
jasna
uganjka
o
čudni
smrti
svojega
starega
strijca
,
katera
še
vedno
razburja
ljudstvo
v
dolini
.
Zdaj
mu
je
vse
jasno
,
a
molčati
hoče
,
dasi
strmi
nad
tem
,
da
bi
bilo
kaj
tacega
mogoče
.
»
Toda
kaj
je
velikim
duhovom
neznano
«
,
reče
glasno
,
»
kar
leži
že
od
vekov
izgotovljeno
na
viru
vseh
izumov
?
Največji
problemi
leže
ondi
rešeni
,
nad
katerimi
si
ubogo
človeštvo
,
moteno
po
življenja
skrbeh
,
zaman
ubija
glavo
!
«
Ni
še
izgovoril
tega
stavka
,
ko
se
model
—
dvigne
od
mizice
in
,
kakor
gnan
z
nevidno
silo
,
hiti
pod
stropom
sobe
skozi
okno
,
ki
se
je
v
tem
trenutku
odprlo
in
plove
ven
v
temo
,
a
se
čez
nekaj
hipov
zopet
vrne
in
se
postavi
na
svoje
mesto
.
»
Čestitam
,
vaša
ekscelenca
!
«
spregovori
zdaj
baron
in
se
globoko
prikloni
pred
zrcalom
,
kjer
pa
je
obraz
strijčev
že
izginil
.
»
Čestitam
na
tem
izumu
!
Kako
škoda
,
da
kaj
tacega
ne
ostane
ohranjeno
potomstvu
!
«
—
—
Moral
se
je
že
precej
dolgo
pomenkovati
s
svojim
nevidnim
sorodnikom
,
kajti
,
ko
pogleda
na
uro
,
bližalo
se
je
kazalo
dvanajsti
.
»
Polnoč
je
!
«
reče
pri
sebi
in
se
ozre
na
kraj
,
kjer
je
stala
postelja
,
zares
postlana
in
pripravljena
,
prav
kakor
je
pripovedoval
Bidó
.
Ako
bi
šel
k
počitku
?
Že
hoče
misliti
na
to
,
da
bi
se
vlegel
,
ko
se
sproži
na
steni
nenavita
ura
in
v
dolgih
,
zamolklih
udarcih
jame
biti
polnoč
.
S
poslednjim
udarcem
dvanajst
pa
se
h
kratu
zbudi
po
celem
gradu
čudno
,
pošastno
življenje
.
Duri
loputajo
,
okna
šklepečejo
,
po
koridorih
je
razbijanje
,
šum
in
ropot
,
kakor
bi
se
prenašali
težki
tovori
;
mej
tem
pa
nastane
po
vseh
prostorih
viharni
piš
,
kakor
ob
najhuji
nevihti
.
Baronu
se
zdi
,
da
se
stresa
ves
grad
ter
da
bodo
jele
padati
strehe
in
stropi
pod
silo
viharja
.
A
nič
ga
vse
to
ne
gane
,
marveč
smehljajoč
pravi
sam
pri
sebi
:
»
Menda
prične
zdaj
oni
polnočni
ples
,
ki
je
gnal
vse
živo
iz
grada
,
kakor
je
pripovedoval
general
?
Dobro
,
pa
si
oglejmo
to
zanimivo
življenje
!
«
In
že
čuti
,
kako
ga
prime
nevidni
tovariš
za
roko
,
in
sili
ven
.
Sveča
,
ki
je
stala
na
mizi
,
se
dvigne
in
gre
pred
njim
iz
sobe
,
potem
po
hodniku
,
dalje
in
dalje
,
kakor
kresnica
v
gozdni
nočni
šumi
in
se
naposled
ustavi
pred
durmi
velike
dvorane
.
Ha
,
kaj
vidi
tu
ob
žarečem
svitu
te
sveče
?!
Saj
mu
je
general
rekel
,
daje
izpraznil
ves
grad
,
in
tu
pa
je
vse
,
kakor
je
bilo
,
ne
,
še
lepše
!
Na
stenah
visijo
velike
podobe
vitezov
iz
pretekle
dobe
in
grajskih
gospá
.
Med
podobami
pa
se
bliščijo
visoka
zrcala
,
v
katerih
se
gledajo
one
podobe
.
In
baronu
se
zdi
,
da
se
te
podobe
v
zrcalih
gibljejo
kakor
žive
,
da
gledajo
in
upirajo
vanj
oči
.
Kakor
bi
trenil
pa
nastane
v
dvorani
šum
in
hrum
,
kakor
bi
privrelo
notri
vse
polno
gostov
.
Vidi
,
kako
se
premičejo
stoli
—
in
prav
taki
,
kakor
so
doli
v
krčmi
—
kakor
bi
sedali
nanje
ljudje
,
—
nato
zopet
s
kozarci
žvenket
in
na
to
zopet
burno
prerivanje
stolov
,
lopot
orožja
,
zamolkli
padci
,
—
in
ves
trušč
izgine
skozi
duri
in
besni
dalje
okrog
po
gradu
mej
tulenjem
in
cvilenjem
viharja
.
Sveča
se
zopet
premakne
in
gre
dalje
,
—
nevidna
roka
ga
zgrabi
in
sili
za
seboj
.
Slo
je
po
raznih
sobanah
in
dvoranah
,
koder
je
bilo
vse
v
lišpu
in
izobilju
,
vse
obsevano
od
nadnaravnega
svita
te
sveče
.
H
kratu
pa
zadoni
iz
baronove
sobe
ura
eno
in
z
udarcem
ure
mine
vse
,
kakor
bi
umrlo
.
Le
sveča
se
zopet
polagoma
premiče
in
gre
proti
durim
baronove
sobe
,
ki
so
še
do
kraja
odprte
,
a
se
koj
za
njim
same
ob
sebi
zapro
.
In
zdaj
h
kratu
čuti
,
kako
se
mu
bližajo
nevidne
roke
ter
ga
silijo
k
postelji
.
Res
leže
in
svečnik
se
trdo
postavi
na
mizo
,
postelji
pa
se
bliža
stari
naslonjač
in
baron
čuti
,
kakor
bi
sedlo
nekaj
vanj
.
Zdaj
se
uda
razmišljevanju
,
—
zdaj
hoče
s
svojim
duhom
razbrati
vse
in
najti
za
ves
ta
pojav
,
če
mogoče
znanstven
zaključek
.
»
Kaj
je
na
vsem
resnica
?
«
se
vpraša
,
a
od
naslonjača
zašepeče
zopet
oni
glas
:
»
Resnica
,
resnica
!
«
»
Da
,
resnica
!
«
ponovi
baron
,
kakor
bi
se
hotel
spustiti
z
duhom
v
resen
razgovor
glede
resnice
vsega
tega
.
»
Da
so
duhovi
,
o
tem
sem
zdaj
prepričan
in
ne
dvomim
več
o
tem
,
kar
pripovedujejo
ljudje
.
A
kaj
ste
vi
,
duhovi
,
kaj
je
vaše
pravo
bitje
,
tega
ne
razkrije
nobena
učenost
,
dokler
ostane
nerazkrita
ona
velika
skrivnost
,
katera
daje
i
duhovom
moč
in
življenje
!
«
2.
sešitek
In
kaj
je
—
ona
velika
skrivnost
?
Ali
ni
zagonetka
,
ob
katero
zaman
bije
um
milijonov
,
da
bi
se
približal
njeni
globini
?
Ali
ni
to
iz
morja
moleča
granitna
skala
,
ob
katero
zaman
bijejo
valovi
,
da
bi
jo
omajali
in
se
razsipljejo
ob
njenem
vznožju
v
same
obnemogle
pene
?
In
šumljanje
teh
pen
,
—
ali
to
ni
mar
vse
modrovanje
,
katero
si
prizadeva
razkriti
ono
veliko
skrivnost
?
In
vendar
!
Kako
priprosto
je
vse
!
Človek
s
svojim
razumom
je
našel
pota
in
sredstva
,
da
omaje
iz
morja
molečo
granitno
čèr
,
katere
divji
valovi
ne
morejo
ganiti
z
mesta
,
ti
valovi
,
kateri
pa
si
igrajo
z
življenjem
človeka
kakor
z
lahko
plévo
!
Človek
je
izumil
moč
,
da
razbije
granitno
skalo
,
jo
zmelje
v
prah
in
jo
razdene
v
njene
skrajne
sestavine
,
v
—
atome
,
ki
izpuhté
,
izginejo
,
kakor
bi
ne
bili
nikoli
granitna
,
čer
,
kljubujoča
sili
divjega
oceana
.
Ali
česar
neumni
val
ne
vzmore
proti
granitu
,
tega
pa
razumni
človek
ne
vzmore
nasproti
oni
—
Sili
,
ki
stoji
nad
duhovi
milijonov
,
kakor
granitna
skala
nad
valovi
morja
.
Kako
to
?
Zakaj
?
Ker
s
svojim
umom
ni
še
našel
sredstva
s
katerim
prodere
tudi
v
to
globočino
,
—
ker
mu
je
um
nedostaten
dokler
mu
zakriva
obzorje
neokretno
telo
.
Ko
pa
odpade
ta
zavesa
,
prodere
um
tudi
to
temó
...
ker
kaj
je
duh
brez
telesa
?
Duh
je
človek
na
predzadnji
stopnji
svojega
konečnega
cilja
!
In
česar
človek
v
telesu
ni
vzmogel
,
to
vzmore
zdaj
kot
duh
:
njemu
je
razkrita
ona
velika
skrivnost
,
pozna
jo
v
vseh
njenih
tajinstvenih
posameznostih
,
kajti
on
je
zdaj
svobodno
dete
one
Sile
,
iz
katere
je
izšel
,
ki
mu
je
dala
moči
,
da
izvršuje
nadnaravna
,
nezapopadljiva
dela
in
v
katero
,
kakor
popotnik
v
svojo
domovino
,
se
zopet
vrne
,
—
ako
—
—
ne
zaide
...
»
In
kje
je
ta
domovina
?
«
Poslednje
vprašanje
stavi
baron
nenadoma
na
naslonjač
,
pričakujoč
odgovora
.
Naslonjač
se
premiče
semintja
,
kakor
bi
sedel
v
njem
nekdo
,
katerega
je
to
vprašanje
spravilo
v
zadrego
.
Čuti
,
kakor
bi
tam
nekaj
zdihovalo
,
potem
pa
se
izvil
težek
,
mučen
odgovor
:
»
Glej
!
Čuj
—
slušaj
!
«
Skozi
okno
,
ki
je
še
vedno
odprto
kakor
prej
,
ko
je
plul
skozi
oni
čudoviti
model
letalnega
stroja
,
zadoni
čaroben
glas
kakor
odmev
daleč
kje
brnečih
strun
.
Opojno
se
spajajo
njihovi
akordi
z
nočno
tišino
in
sladko
mu
božajo
nekoliko
razdražene
živce
.
Za
temi
glasovi
se
ozre
mladi
učenjak
skozi
okno
prav
tako
,
kakor
bi
storil
na
povelje
onega
v
naslonjaču
,
pa
zagleda
na
daljnem
nočnem
nebu
žarečo
zvezdo
.
Zvezda
je
ravnokar
vtegnila
priplavati
iz
globočine
obzorja
in
je
obrnila
na
se
vso
pozornost
mladega
učenjaka
.
Katera
zvezda
je
to
?
V
katero
vrsto
spada
?
Tako
neznana
je
,
—
tako
tuja
in
vendar
tako
veličastna
!
Ne
more
se
domisliti
,
da
bi
jo
bil
že
videl
.
Ali
je
morda
šele
nocoj
stopila
na
površje
,
šele
nocoj
priplula
iz
neznanih
daljav
?
In
od
kodi
?
Ali
je
morda
oznanjevalka
velikih
del
stvarjenja
,
ki
so
še
neznana
?
Vsa
ta
vprašanja
mu
valové
skozi
dušo
in
jo
dvigajo
na
mehkih
krilih
onih
glasov
v
svetle
višave
.
—
Neopisno
hrepenenje
ga
prešine
,
hrepenenje
kakor
po
neki
veliki
daljni
sreči
,
—
tako
da
bi
se
dvignil
in
splaval
skozi
brezdanje
prostore
—
mimo
vseh
svetov
tja
k
—
njej
v
oni
neznani
Sredi
in
bi
se
raztopil
v
neopisnem
blaženstvu
!
V
tej
blagi
zavesti
se
mu
zdi
,
da
rastejo
oni
glasovi
strun
,
prihajajoči
iz
noči
,
rastejo
in
se
širijo
ter
napolnjujejo
s
svojo
milobo
vse
prostore
grada
,
—
odmevajo
od
tu
,
doné
od
tod
,
—
ves
grad
je
poln
te
neumljive
godbe
,
uprav
kakor
bi
priredili
grajski
duhovi
zdaj
neviden
,
nebeški
koncert
...
In
ob
teh
glasovih
mu
polagoma
mineva
zavest
,
—
oči
se
mu
zastro
—
okoli
usten
mu
zaigra
miren
smehljaj
in
le
rahlo
se
še
zaveda
,
kako
mu
obveja
čelo
nekaj
kakor
dotik
hladne
roke
.
»
Domovina
!
Nebesa
!
Riko
,
kje
so
nebesa
?
«
začuje
šepet
starega
barona
,
stoječega
prav
blizu
postelje
.
»
Nebesa
!
«
zašepečejo
v
polusnu
tudi
njegovi
ustni
;
—
še
enkrat
se
mu
odpro
oči
,
—
še
enkrat
vpre
pogled
v
zvezdo
—
in
objame
ga
dolg
prijeten
spanec
zdrave
brezskrbne
mladosti
.
Solnce
je
stalo
že
visoko
na
nebu
,
ko
se
baron
probudi
iz
spanja
.
A
ni
ga
zbudil
jutranji
svit
,
marveč
nekaj
druzega
,
kar
se
mu
je
zdelo
jako
sumljivo
.
Prav
razločno
je
namreč
slišal
,
kako
je
nekdo
močno
potrkal
na
duri
in
ob
enem
je
čul
klic
:
»
Riko
,
vstani
!
«
Hitro
plane
iz
postelje
in
gre
gledat
k
durim
.
A
kako
se
začudi
,
ko
jih
najde
zaklenjene
in
ključ
v
vratih
tičati
od
znotraj
!
Saj
se
dobro
spominja
,
da
jih
je
našel
sinoči
odprte
in
da
jih
tudi
on
ni
zaklenil
!
Kaj
torej
to
pomeni
?
Odpre
,
pogleda
,
—
nikogar
ni
bilo
!
Vse
tiho
,
prazno
,
mrtvo
!
Ves
grad
počiva
v
mrtvaškem
molku
!
In
vendar
je
čul
trkanje
,
čul
je
klic
...
in
ta
klic
,
ah
,
zdaj
se
spomni
tega
glasu
prastrijčevega
!
—
Zdaj
ve
vse
!
—
Spomni
se
vsega
,
kar
je
doživel
ponoči
,
res
,
doživel
je
,
ni
se
mu
sanjalo
;
ni
bilo
plod
prebujne
domišljije
,
kar
je
videl
in
—
čul
!
Jame
ogledovati
okrog
po
sobi
.
Da
,
ta
soba
,
prav
taka
je
bila
,
ko
jo
je
videl
še
pred
—
letom
in
kakoršno
je
zapustil
prastrijc
,
ki
se
ni
povrnil
več
vanjo
—
v
telesu
.
Tu
so
še
vsi
aparati
,
vse
orodje
,
knjige
,
obrisi
in
spisi
,
kakor
jih
je
videl
sinoči
,
—
tu
je
tudi
ta
čudovita
sveča
,
katere
jasni
plamen
je
plaval
pred
njim
po
gradu
in
obseval
one
čudne
reči
,
in
tu
oni
neumevni
model
zračnega
broda
,
sad
dolgoletnega
truda
prastrijčevega
in
ondi
ono
zrcalo
,
v
katerem
je
videl
obraz
starega
barona
—
—
vse
,
vse
je
,
kakor
je
bilo
,
a
vse
odeva
bela
odeja
prahu
in
čez
vse
se
razliva
zdaj
zlati
svit
jutranjega
solnca
.
Mladi
učenjak
stopi
k
oknu
in
pogled
mu
splava
po
dolini
,
ki
vsa
žareča
od
radosti
poje
svojo
pomladno
jutranjo
pesem
.
Kako
mu
plove
duša
v
jasni
sreči
,
ko
gleda
te
svoje
kraje
zopet
v
gloriji
pomladnega
jutra
!
Zdajci
mu
obvisi
pogled
na
gradiču
generalovem
,
ki
kakor
biser
v
šopku
zelenja
in
cvetja
blišči
v
jutranjih
žarkih
.
Kar
odtegniti
ne
more
pogleda
od
tega
zavičaja
,
—
neka
sladka
slutnja
,
neka
—
velika
misel
je
,
ki
mu
drži
pričaran
pogled
na
njem
.
Ona
deva
,
—
oni
dokument
!
Kakor
sledeč
mogočnemu
notranjemu
povelju
se
mladi
mož
naglo
opravi
in
hiti
iz
sobe
,
zaklenivši
za
seboj
.
A
še
se
hoče
prepričati
vnovič
,
da
li
je
resnično
,
kar
mu
je
rekel
strijc
,
da
je
izpraznil
ta
grad
do
zadnje
bilke
.
Stopi
v
vitežko
dvorano
.
—
Zamolklo
odmeva
po
njej
njegov
korak
,
—
svečano
proseva
te
prostore
jutranji
svit
,
—
a
prazno
je
vse
,
—
vse
prazno
!
In
kako
je
bilo
sinoči
!
Vse
sijajno
opravljeno
,
—
vse
v
zrcalih
,
podobah
,
lišpu
!
»
Stvar
me
zanimiva
,
nad
vse
me
zanimiva
!
«
govori
sam
pri
sebi
baron
zroč
pred
se
.
»
Veliko
sem
čital
,
veliko
čul
pripovedovati
o
takozvanih
strahovih
,
seveda
verjel
nisem
ničesar
,
ker
nisem
bil
prepričan
.
Prepričanje
je
podlaga
veri
.
To
je
princip
znanosti
in
vede
.
Odkar
pa
sem
se
prepričal
na
svoje
oči
,
—
od
nocojšnje
pomembne
noči
,
verujem
to
in
verujem
še
več
.
To
mi
bo
podlaga
za
nadaljne
študije
.
Skoro
gotovo
se
ne
motim
,
da
bodem
imel
priliko
še
večkrat
zabavati
se
z
nekdanjimi
stanovalci
tega
skrivnostnega
Grebena
.
Posebno
me
zanimiva
ta
stari
baron
d
’
Honcourt
,
moj
prastrijc
,
ta
največji
čudak
svojega
časa
.
Na
vsaki
način
hočem
najti
popolno
sled
njegovi
tajinstveni
smrti
,
ki
dela
toliko
preglavice
ljudem
.
Da
bi
se
bil
baron
usmrtil
sam
?
To
ni
verjetno
,
mož
je
bil
prerazumen
.
Ali
je
bil
žrtev
zavratnega
umora
?
Tudi
to
je
nemogoče
,
ker
je
živel
previdno
in
ni
šel
iz
grada
leto
in
dan
ter
se
vedno
zaklepal
.
In
vendar
je
izginil
z
grada
in
se
ni
povrnil
več
!
To
je
uganjka
,
velika
uganjka
,
katere
cela
rešitev
mi
bo
posebna
naloga
življenja
.
Nekoliko
pojasnila
mi
daje
ta
—
zrakoplov
.
Vsakako
le
nekoliko
in
pa
čudoviti
pojav
duha
baronovega
.
Duh
—
morda
slutim
prav
—
mi
hoče
biti
nadalje
na
uslugo
,
morda
pravi
duh-voditelj
na
mojih
še
tamnih
,
nerazkritih
potih
dela
in
življenja
,
kakor
velikemu
Danteju
nekdaj
duh
Virgilov
med
groznimi
propadi
—
pekla
.
«
»
Hočem
«
,
je
hipoma
spregovorilo
v
dvorani
.
Ni
pa
mogel
reči
,
da
je
spregovorilo
glasno
,
tudi
ne
,
da
bi
bilo
govorilo
v
njem
samem
,
čeravno
se
trdi
,
da
duhovi
govore
tudi
skozi
človeka
samega
,
kakor
n.
pr.
v
sanjah
.
Vendar
je
baron
znal
,
da
je
bil
to
odmev
prastrijčev
in
zadovoljno
je
prikimal
.
Vesel
je
hitel
po
vseh
prostorih
grada
,
katere
je
polnil
svit
mladega
dne
in
splezal
na
skrajni
višek
vnanjega
stolpa
.
Tu
,
v
očigled
veličastne
podobe
pod
seboj
,
tu
v
tej
strmi
višini
se
mu
zbudi
h
kratu
velika
misel
.
»
Ta
grad
bi
bil
kakor
nalašč
za
—
zvezdarno
!
«
reče
z
oduševljenjem
.
»
In
kaj
velja
pa
pregovorim
generala
,
da
mi
ga
prepusti
v
to
svrho
!
Zvezdarno
pravzaprav
rabim
za
svoja
astronomična
preiskovanja
,
osobito
pa
da
doženem
ono
tajnostno
zadevo
z
—
nebesi
.
Slutim
,
da
je
v
teh
globočinah
nad
nami
in
okoli
nas
še
mnogo
gradiva
najlepšemu
duševnemu
delu
.
Zatorej
:
zvezdarno
moram
imeti
,
veljaj
kolikor
hočeš
in
to
še
prav
kmalu
,
še
letos
!
«
Pri
teh
besedah
se
urno
poda
s
svoje
visočine
in
se
bliža
izhodu
grajskemu
.
Močno
zahrešči
v
vratih
orjaški
ključ
,
da
bi
se
moralo
čuti
po
vsej
dolini
in
mladi
učenjak
se
spusti
po
hribu
nizdol
.
»
Na
svidenje
,
Riko
!
Zvečer
!
«
se
je
zopet
glasilo
in
baron
veselo
pozdravi
s
klobukom
rekoč
:
»
Vaša
ekscelenca
,
na
svidenje
!
Klanjam
se
!
«
Krčmar
Bidó
je
stal
na
pragu
svoje
gostilne
in
mrklo
gledal
predse
,
ko
prikoraka
proti
gostilni
žarečih
lic
baron
.
»
Dobro
jutro
,
dobro
jutro
,
ljubi
Bido
!
«
kliče
že
iz
dalja
.
»
Dobro
jutro
,
gospod
baron
!
«
odgovori
ta
s
prisiljeno
uljudnostjo
...
»
Ako
smem
vprašati
,
kako
ste
spali
?
«
»
Izborno
,
moj
vrli
Bido
,
prav
izborno
!
Pa
vi
,
ljubi
Bido
?
Kako
ste
spali
vi
?
«
vpraša
baron
in
smehljaje
potrka
krčmarja
po
rami
.
A
ta
nagubanči
čelo
in
odgovori
mršavo
:
»
Vraga
sem
spal
,
gospod
baron
,
pa
ne
dobro
!
To
imam
zahvaliti
prav
vam
,
milostivi
mladi
gospod
in
vašim
...!
«
Zadnje
besede
krčmar
ni
hotel
izgovoriti
,
boječ
se
,
da
bi
plemiča
ne
užalil
.
»
Kaj
pa
je
bilo
,
moj
zlati
Bido
,
kar
vam
je
motilo
ljubo
spanje
?
Kaj
se
vam
je
zgodilo
?
«
vpraša
baron
navidezno
ves
začuden
in
zre
v
potrti
obraz
krčmarjev
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
?
«
odgovori
le-ta
in
veli
z
roko
na
svojo
ženo
,
ki
je
pravkar
prišla
skozi
vežo
in
se
s
ponižnimi
pokloni
ustavila
na
pragu
.
»
Vprašajte
njo
,
kaj
se
je
zgodilo
!
Kaj
takega
še
ni
bilo
nikoli
!
In
ako
bi
se
imelo
ponavljati
,
rajši
se
ko
izselim
!
«
»
Zares
,
milostivi
gospod
,
prav
zares
!
«
spregovori
ženica
in
njen
upaden
bledi
obraz
je
priča
njenega
dušnega
položaja
.
»
Kaj
takega
res
ne
prenesemo
v
drugič
.
No
,
bilo
je
táko
,
da
joj
!
Opolnoči
,
prav
opolnoči
je
prišlo
.
Saj
veste
,
milostivi
gospod
general
,
vaš
strijc
je
iz
grada
Grebena
dal
prenesti
tudi
k
nam
nekaj
oprave
,
ko
je
izpraznil
grad
,
ker
ni
živa
duša
več
mogla
gori
živeti
.
Ta
le
omara
tu
v
veži
,
oni
črni
stoli
v
gostilni
in
nekaj
podob
po
stenah
—
to
je
bilo
tam
gori
.
No
,
res
,
gospod
general
si
ni
pustil
plačati
,
podaril
nam
je
te
reči
,
vse
milostno
podaril
,
za
kar
smo
mu
zelo
hvaležni
...
«
»
Bili
hvaležni
,
—
za
kar
pa
mu
nismo
več
,
—
jaz
že
ne
,
od
nocoj
dalje
ne
!
«
seže
v
besedo
Bido
,
še
vedno
razkačen
.
»
Le
tiho
bodi
,
možiček
!
«
govori
dalje
ženica
ter
rahlo
položi
svojo
belo
tolsto
ročico
na
ustni
svojega
moža
.
»
Le
tiho
bodi
!
—
Okoli
polnoči
,
pravim
,
gospod
baron
,
je
bilo
—
.
«
»
Prav
opolnoči
je
bilo
,
—
to
jaz
vem
!
«
seže
zopet
vmes
krčmar
.
»
No
,
dobro
možiček
,
bilo
je
»
prav
opolnoči
«
ko
začne
,
tu
v
veži
,
—
notri
po
gostilni
,
—
po
shrambah
,
—
po
sobah
,
—
v
podstrešju
,
—
povsodi
,
po
celi
hiši
tako
strašansko
ropotati
,
razsajati
,
razbijati
in
se
tresti
,
da
smo
menili
,
zdaj
se
bo
podrlo
.
Če
bi
bili
razbojniki
,
če
bi
bil
potres
,
—
oh
,
to
bi
ne
bilo
huje
!
In
to
se
je
slišalo
kakor
bi
se
hotelo
vse
razklati
,
vse
raznesti
!
Vmes
pa
vihar
in
piš
,
gospod
baron
—
oh
kakšen
!
Bili
smo
prestrašeni
tako
,
da
smo
menili
,
po
nas
bo
.
Pa
saj
vidite
gospod
baron
,
ali
more
izgledati
človek
ko
rožica
cvetoča
po
taki
noči
?
Nič
spanja
,
pa
tak
strah
!
Poglejte
naju
!
«
Zenica
hiti
,
da
je
vsa
zahropla
,
a
baron
ju
opazuje
z
dobrohotnim
smehljajem
.
Bidota
ta
smehljaj
nekoliko
užali
pa
reče
:
»
I
seveda
,
kako
pak
!
Gospod
baron
ima
za
nas
,
za
našo
bedo
samo
smehljaje
!
Gospoda
so
visoki
ko
Greben
in
stoje
visoko
nad
nami
,
ki
smo
v
nižavi
,
ko
stene
Grebena
!
Kaj
za
to
,
če
ničvredni
duhovi
izsrkajo
kri
ti
bori
pari
—
ljudstvu
tu
doli
!
«
»
No
,
pa
oprostite
milostivi
gospod
,
saj
to
še
ni
bilo
vse
!
«
nadaljuje
krčmar
nad
vse
resno
,
a
baron
ga
začudeno
pogleda
.
»
Da
,
da
,
to
še
ni
vse
,
to
še
ni
bilo
vse
!
Kaj
pri
nas
,
drugod
,
drugod
!
Čujte
milostivi
gospod
:
kjerkoli
kaj
imajo
od
tiste
pro
...
oprave
,
povsod
so
imeli
nocoj
peklo
,
—
uprav
peklo
,
vam
pravim
!
To
so
si
pripovedovali
ljudje
že
danes
za
rana
,
—
—
vsa
dolina
je
bila
po
konci
opolnoči
,
kakor
ob
potresu
ali
požaru
!
Najhuje
je
bilo
ondi
v
gradiču
na
Logu
.
Hlapec
je
tukaj
pripovedoval
.
No
,
ženka
,
kako
je
pripovedoval
?
«
»
No
,
kako
je
pripovedoval
?
«
pristavi
krčmarica
in
se
pogladi
po
predpasniku
.
»
Pripovedoval
je
in
prav
tu-le
je
stal
,
kjer
stoji
milostivi
gospod
.
Razbijalo
jim
je
po
durih
,
po
gradu
,
po
hlevih
,
po
shrambah
.
S
strehe
je
letela
opeka
,
v
drevju
,
v
starih
hrastih
in
hojah
okoli
gradiča
je
šumelo
in
lomilo
in
jokalo
.
Po
sobah
in
pa
še
posebno
v
oni
,
kjer
visi
slika
starega
barona
,
je
bilo
najhujše
.
Žvenketalo
je
,
posode
so
letele
po
tleh
,
zrcala
so
zvenela
—
ljudje
pa
,
—
imajo
namreč
najemnike
iz
mesta
—
so
pobegnili
že
po
noči
in
se
vrnili
v
mestu
pa
popustili
v
Logu
vso
prtljago
.
Kdo
pa
bo
prebival
v
takem
kraju
,
prosim
?!
«
»
Tako
,
milostivi
gospod
«
,
zaključi
zdaj
Bido
,
»
tako
je
bilo
nocoj
v
dolini
.
Prisežem
,
nikoli
poprej
,
a
nocoj
pa
in
zakaj
?
To
jaz
dobro
vem
,
gospod
baron
,
pa
ne
zamerite
...
«
»
No
,
zakaj
pa
,
ljubi
moj
Bido
?
Kar
povejte
!
«
odvrne
baron
,
še
vedno
skrivnostno
se
smehljajoč
.
»
Zakaj
?
«
reče
krčmar
in
se
približa
ušesom
baronovim
...
Zato
,
ker
ste
vi
prenočili
na
Grebenu
!
—
Da
,
le
glejte
me
!
Jaz
to
že
vem
.
Še
moja
stara
babica
je
pripovedovala
,
da
duhov
ni
dražiti
in
izzivati
,
pustiti
jih
je
v
miru
,
kamor
so
obsojeni
po
Božji
volji
da
bivajo
po
smrti
.
—
In
vi
ste
jih
izzivali
,
mi
v
dolini
pa
smo
trpeli
—
zavoljo
vas
!
Nočem
vas
užaliti
,
pa
ako
bi
ljudje
to
vedeli
,
imeli
bi
vas
za
čarodelnika
in
da
ste
v
zvezi
s
peklom
in
vragom
,
pa
brez
zamere
!
«
Dobrosrčni
krčmar
se
je
močno
razvnel
,
a
baron
ga
je
mirno
poslušal
do
konca
.
»
S
peklom
in
vragom
,
pravite
,
Bido
?
«
pravi
nazadnje
in
resnobno
pogleda
priprostega
moža
.
»
Ali
so
zveze
samo
s
tem
?
Kaj
pa
,
ako
bi
bilo
nasprotno
?
«
»
Ne
,
ne
,
ne
!
Prosim
nikar
!
Pustite
me
!
Imejte
usmiljenje
z
menoj
priprostim
človekom
!
«
hiti
Bido
in
se
z
obema
rokama
brani
,
boječ
se
,
da
mu
baron
kar
pri
belem
dnevu
ne
pričara
duhov
na
vrat
.
»
Jaz
se
na
take
reči
prav
nič
ne
razumem
,
gospod
baron
!
To
je
le
za
učenjake
in
jaz
sem
priprosti
mož
!
Vendar
bi
ne
želel
za
nobeno
ceno
,
da
bi
ljudje
tu
izvedeli
,
da
si
gospod
baron
upa
tu
prenočevati
na
Grebenu
,
delali
bi
si
svoje
misli
—
in
kake
misli
?
To
naj
si
milostivi
gospod
,
ki
je
prišel
še-le
iz
mesta
,
le
sam
tolmači
.
«
»
Dobro
,
dobro
,
potolažite
se
,
moji
dragi
,
pomirite
se
!
«
reče
baron
,
podavši
obema
prestrašenima
človekoma
roko
.
»
Ljudi
treba
pomiriti
,
za
to
hočem
poskrbeti
.
Tu
pa
sprejmite
za
vaš
prestani
trud
,
dobri
Bido
in
vedite
,
da
mi
je
jako
žal
,
da
so
vam
te
uboge
stvarice
,
ti
duhovi
,
ki
so
vendar
tudi
ljudje
kakor
mi
—
čeravno
že
davno
bili
—
motili
nočni
mir
in
pokoj
!
«
Reče
in
stisne
v
pest
nekaj
svitlega
krčmarju
in
njegovi
polovici
,
pa
naglo
odide
po
stezi
,
ki
drži
proti
gradu
generalovemu
.
Med
potom
razmišlja
o
tem
,
kar
sta
mu
pripovedovala
priprosta
človeka
.
Bil
je
zares
iznenaden
.
Torej
je
vendarle
tako
!
In
zaradi
njega
—
je
vse
to
prišlo
?
Laska
mu
,
dasi
ga
je
skoro
groza
.
Ako
bi
se
ponavljalo
,
—
morda
,
celo
vsako
noč
?
Ljudje
bi
pomrli
strahu
!
Ali
ni
morda
celo
strijc
imel
enake
noči
?
Uprav
žene
ga
to
izvedeti
.
Za
strijca
bi
se
še
celo
bal
.
Ljudje
nimajo
moči
prenašati
teh
odmevov
one
velike
sile
!
Skoro
dospe
do
grada
,
a
tu
izve
,
da
general
še
spi
.
Krene
torej
v
vrt
,
da
si
ogleda
krasne
nasade
cvetlic
,
katerih
izreden
ljubitelj
je
general
.
A
ko
stopi
v
vrt
,
med
to
razkošno
cvetje
,
ga
h
kratu
ostavijo
one
temne
misli
;
tako
je
,
kakor
bi
si
ne
upale
v
ta
jasen
prostor
one
blede
sence
,
ki
so
ga
spremljale
še
do
predgrajskih
vrat
.
Pač
pa
mu
pričara
duh
zopet
podobo
one
krasne
deklice
,
—
one
komtese
Klare
.
Ako
bi
jo
našel
tu
v
vrtu
,
—
tu
med
tem
divotnim
,
življenje
in
srečo
dehtečim
cvetjem
!
Bil
bi
zares
hip
,
da
bi
mu
duša
lepšega
ne
mogla
želeti
!
No
,
baš
v
tem
hipu
se
nam
zdi
umestno
da
spregovorimo
o
gostih
generalovih
,
o
grofici
Padrillac
in
njeni
lepi
hčerki
,
komtesi
Klari
.
Iz
pripovedovanja
župnikovega
smo
izvedeli
da
sti
ženski
,
iz
strahu
pred
svojimi
zasledovalci
,
bežali
v
to
samoto
,
kjer
ju
,
pod
zaščito
vojskovodje
samega
velikega
Napoleona
,
pač
ne
doseže
ostro
bodalo
ali
zavratni
strup
,
—
a
da
sti
prinesli
seboj
oni
usodni
dokument
,
o
katerem
,
to
moramo
vestno
povdarjati
,
dasi
je
zgodovinski
akt
prve
vrste
,
svet
doslej
še
ni
izvedel
niti
črkice
.
A
vkljub
temu
,
da
sti
se
dami
čutili
varni
v
tem
skritem
kraju
,
vkljub
temu
je
na
nji
zelo
vplivala
njih
tamna
usoda
in
vse
od
onega
dne
,
ko
je
bil
v
Parizu
zavratno
umorjen
njih
varuh
.
Posebno
je
mnogo
trpela
grofica
,
ki
je
svojega
soproga
oboževala
in
katerega
si
ni
najmanje
mogla
izbrisati
iz
spomina
.
Vedno
in
vedno
jej
je
plavala
pred
očmi
grozna
podoba
njegova
,
ko
so
ga
,
zaklanega
v
srce
,
prinesli
jej
na
dom
od
obrežja
Sene
,
kjer
se
je
izvršil
zavraten
napad
.
Kako
je
vrela
kri
iz
njegovih
prsij
,
kako
strogo
je
bilo
njegovo
oko
,
ki
je
še
v
smrti
obsojalo
ono
sovražno
družbo
!
Ta
podoba
je
bila
neprestano
pred
njenimi
očmi
in
jej
je
provzročila
veliko
dušne
boli
.
Razun
tega
je
bilo
njeno
živčevje
skoro
do
cela
razdejano
od
tolikih
udarcev
,
ki
so
padali
na
njo
iz
rok
skritih
sovražnikov
.
Vse
to
zaradi
one
pomembne
listine
!
Druga
drugi
so
sledile
grožnje
,
skrivaj
,
iz
neznanih
rok
,
a
vsaka
je
obsegala
smrt
.
Saj
je
koj
dan
po
umoru
došlo
strašno
pismo
,
v
katerem
so
stale
le-te
besede
:
»
Grofica
!
Vaš
soprog
nas
je
izdal
,
zato
je
moral
umreti
.
A
tudi
vas
in
vašo
hčer
zadene
gotova
smrt
,
ako
nam
ne
izročite
listine
,
ki
je
za
nas
vredna
več
nego
vse
kraljeve
krone
sveta
.
Ne
nadejajte
se
torej
,
da
vam
prizanesemo
,
—
naše
maščevanje
vas
zadene
tudi
ako
se
skrijete
v
zadnji
kotiček
te
zemlje
—
—
in
to
maščevanje
bo
tem
grozneje
čim
dalje
nam
zadržujete
oni
važni
dokument
!
To
imejte
pred
očmi
,
grofica
Padrillac
,
ravnajte
se
po
tem
!
«
Ni
bilo
čudo
,
da
je
grofica
vsled
takih
groženj
že
začela
slutiti
nevarnost
povsodi
in
da
jej
je
bolna
domišljija
slikala
preganjalce
noč
in
dan
.
A
vdala
se
ni
,
skrivala
je
ono
dragoceno
listino
in
bila
srečna
v
njeni
posesti
,
ker
jej
je
razodevala
neizmerno
veliko
,
ker
jej
je
razkrila
delovanje
sovražnikovo
v
vsej
grozni
velikosti
.
Hotela
je
za
njo
žrtvovati
vse
,
četudi
svoje
življenje
!
No
,
poleg
tolažbe
,
ki
jej
je
izvirala
iz
zavesti
,
da
hrani
ta
dokument
,
bila
jej
je
v
srečo
njena
dražestna
hči
,
ki
je
delila
ž
njo
usodo
in
razumela
njeno
bol
.
To
lepo
dušno
soglasje
je
komtesa
,
umetnica
v
glasbi
,
zbirala
v
divne
akorde
harfinih
strun
,
katere
je
obvladovala
mojsterski
,
in
ki
so
bile
glasni
odmev
njene
bogate
duše
.
In
ob
teh
glasovih
se
je
grofica
čutila
neizmerno
potolaženo
.
Pozabljala
je
svoje
bolečine
,
pozabljala
vsega
in
se
vtapljala
v
balzam
teh
čudovitih
glasov
.
V
nočeh
,
ko
dolgo
ni
mogla
zatisniti
očij
,
igrala
jej
je
hči
svoje
fantazije
,
ki
so
jej
odganjale
tamne
duhove
.
Tudi
to
noč
grofica
ni
dolgo
mogla
zatisniti
očesa
.
Pri
odprtem
oknu
je
slonela
v
naslonjaču
in
v
dolgih
požirkih
srkala
v
se
balzamičen
vzduh
narave
.
Oči
pa
je
imela
neprestano
vprte
v
nebo
,
kjer
je
bllščalo
milijone
svetlih
zvezd
.
Klara
je
takrat
sedela
v
kotu
pri
svoji
nežni
pisalni
mizici
,
darilu
neke
visoke
dvorne
dame
zadnjega
Ludovika
in
pri
svitu
male
svetilke
pisala
svoje
»
Misli
in
spomine
«
.
»
Ali
veš
Klarica
kaj
mislim
?
«
reče
h
kratu
grofica
in
v
njenem
glasu
je
bilo
nekaj
veselega
,
upajočega
.
»
Kaj
,
ljuba
mamči
?
«
vpraša
deva
,
odloži
pero
in
položi
roki
v
naročaj
,
a
svojo
fino
aristokratski
črtano
glavico
nagne
na
pol
proti
kraju
,
od
koder
je
prihajal
dragi
materni
glas
.
»
To
,
prav
to
mislim
,
da
mora
biti
naš
pravi
dom
vendarle
tu-le
gori
—
nad
zvezdami
,
—
kaj
praviš
ti
,
dete
?
«
»
O
,
ljuba
mamči
,
vendar
ne
misli
v
enomer
teh
rečij
!
«
odgovori
komtesa
žalostno
in
skoro
očitajoče
.
»
Zakaj
pa
ne
,
Klara
?
Je-li
mar
to
kaj
hudega
?
«
»
Misliti
v
enomer
na
smrt
,
mamči
:
Li
to
ni
hudo
,
vsaj
zame
?
«
»
Glej
hčerka
,
kako
si
ti
nedolžna
!
Kaj
naj
misli
človek
—
o
in
takih
je
na
svetu
na
milijone
!
—
kateremu
je
usoda
zadala
bridko
ost
,
nego
na
ono
življenje
,
kjer
ni
več
smrti
,
ne
žalosti
ne
izgube
;
kamor
ne
seže
sovražna
roka
krivice
,
kjer
je
večna
ljubezen
,
večna
—
dobrota
?
«
»
Saj
to
mora
misliti
vsak
razumen
človek
,
mamči
,
ker
je
popolnoma
naravno
,
ker
je
popolnoma
v
smislu
večnega
zakona
!
In
vendar
:
ti
ne
smeš
misliti
toliko
na
to
,
ljuba
mamica
!
...
«
»
Ali
ravno
mi
,
hčerka
,
bi
morali
misliti
mnogo
več
o
tem
!
Ali
ne
biva
ondi
dragi
ljubljeni
mož
,
tvoj
roditelj
,
moj
edini
prijatelj
in
naju
vabi
iz
te
doline
solz
k
sebi
,
da
se
srečni
združive
ž
njim
?
In
zakaj
bi
ne
hrepeneli
k
njemu
,
ki
nama
je
bil
—
vse
?
Česa
imamo
še
iskati
na
svetu
?
Ali
naju
ne
preganja
sovraštvo
,
krivica
,
dasi
nisve
storili
nikomur
nič
zalega
?
Res
sva
našli
zavetje
v
tem
gradu
prijaznega
moža
,
ali
to
bivanje
ni
sladko
,
ker
je
nama
že
omogočilo
usmiljenje
in
—
to
boli
hčerka
,
to
boli
!
Vrhu
tega
pa
,
—
ali
sva
zares
varni
življenja
,
ali
ne
razodene
oni
čudni
duh
,
ki
vse
izdaja
,
vse
razkriva
na
svetu
,
najinim
preganjalcem
tudi
tega
zavetja
,
ki
nama
je
že
zagrenjeno
s
tem
,
vkljub
dobroti
našega
gostodaja
?
«
»
A
kdo
ve
,
mamica
,
da
ni
po
nevidni
naredbi
se
zgodilo
,
da
sva
prišli
sem
?
Jaz
nekaj
slutim
,
—
nekaj
velikega
,
nekaj
zelo
velikega
—
in
veš
,
moje
slutnje
ne
varajo
!
Ali
nisem
slutila
takrat
nesreče
očetove
v
Parizu
in
sem
,
še
dete
,
dirjala
za
njim
,
po
cestah
in
ulicah
ter
ga
klicala
nazaj
,
prosila
,
naj
se
vrne
,
ko
je
izšel
,
da
ne
pride
več
k
nama
živ
?
O
kako
se
je
obistinila
takrat
moja
strašna
slutnja
,
dasi
sem
bila
še
otrok
!
In
zdaj
—
!
Veruj
mi
mamica
,
da
to
nekaj
pomeni
,
da
sva
došli
sem
,
nekaj
prav
posebnega
pomeni
to
...
«
»
Skoro
vem
,
kaj
hočeš
reči
,
Klara
—
—
a
vse
to
ne
zadržuje
tvoje
skrbne
mamice
,
da
bi
ne
mislila
,
ne
hrepenela
tja
,
kjer
je
On
,
—
o
da
bi
vsaj
vedela
,
prav
za
gotovo
vedela
,
—
kje
...
kje
je
,
kje
me
pričakuje
?
«
»
Žal
,
da
izvemo
to
še
le
—
potem
!
«
vzdihne
Klara
in
žalostno
povesi
glavico
.
»
Potem
—
potem
!
Zakaj
bi
človek
tega
ne
vedel
prej
,
že
tu
,
—
zakaj
bi
—
,
ali
veš
,
Klara
?
«
spregovori
nenadoma
grofica
in
tleskne
z
rokama
.
»
Kaj
pa
,
mamči
?
«
vpraša
komtesa
preplašeno
.
»
Veš
,
jaz
bi
pravzaprav
ne
hotela
niti
umreti
,
Klara
...
«
»
Marveč
...
?
«
»
Ne
,
živa
bi
hotela
od
tod
!
«
»
Ha
,
ha
,
ha
!
Ti
si
zares
krasna
,
moja
mamči
!
«
»
Živa
bi
hotela
od
tod
!
In
kakor
bi
me
vodila
slutnja
,
dvignila
bi
se
daleč
tu-le
notri
v
to
veliko
noč
—
in
z
velikimi
koraki
bi
stopala
od
zvezde
do
zvezde
,
—
veš
prav
tako
,
kakor
se
stopa
od
kamna
do
kamna
gredoč
k
vrhu
strmega
hriba
—
tako
dolgo
,
da
bi
imela
zadnjo
zvezdo
pod
nogami
in
bi
stala
na
vrhu
.
«
»
In
kaj
bi
videla
tam
gori
?
«
»
Tam
gori
,
menim
,
so
—
nebesa
!
Tam
gori
,
menim
,
je
vse
svetlo
...
«
»
O
mogoče
mamica
!
Ali
jaz
bi
te
vendar
ne
imela
več
...
«
»
Saj
bi
ti
šla
z
menoj
,
—
ali
ne
bi
hotela
Klarica
?
«
»
O
da
,
mamči
,
ali
...
«
,
odvrne
komtesa
pogumno
,
a
skoro
tresoče
,
tako
da
je
grofica
takoj
začutila
,
da
iz
hčerke
govori
nekaj
—
tujega
,
zato
pravi
pomembno
:
»
O
Klara
,
razumem
te
ali
!
Kaj
ne
,
dete
,
ako
bi
z
nama
šel
tudi
ta-le
mladi
sorodnik
generalov
,
—
potem
šla
bi
rada
?
Sem-li
uganila
?
Govori
,
je-li
res
tako
?
Je-li
sem
razumela
ono
rudečico
v
tvojem
licu
danes
popoludne
,
kosi
ga
ugledala
skozi
okno
,
ko
seje
ozrl
za
teboj
?
«
»
Tiho
,
tiho
,
mamica
!
O
ne
govori
tako
!
«
vzklikne
mlado
dekle
in
tudi
zdaj
silno
pordi
.
»
Že
prav
,
že
prav
,
hčerka
!
Kar
je
zapisano
v
zvezdah
...
temu
se
ne
ubrani
nikdo
«
,
reče
grofica
,
vsa
srečna
in
zadovoljna
,
da
se
jej
je
z
izborno
diplomacijo
in
po
teh
ovinkih
posrečilo
priti
do
sladke
tajnosti
komtesine
.
»
Pa
ti
si
mi
dolžna
še
odgovora
,
Klarica
!
«
pristavi
rahločutno
in
prizanesljivo
.
»
No
da
,
zares
mamči
,
lepo
bi
bilo
,
ako
bi
šli
vsi
trije
,
ha
,
ha
!
«
»
Ali
vidiš
,
ali
vidiš
,
Klara
?!
«
vzklikne
nenadoma
grofica
in
strmi
med
zvezde
.
»
Kaj
pa
je
?
«
vpraša
komtesa
iznenadena
kakor
boječa
se
,
da
vidi
njena
mati
zopet
kako
nevarnost
.
»
Ono-le
zvezdo
!
Kar
nenadoma
je
prišla
!
—
Ne
,
te
ni
bilo
še
prej
,
—
in
ta
svetloba
!
«
Komtesa
pogleda
v
zvezdišče
in
vzklikne
;
»
Zares
,
tudi
jaz
jo
vidim
!
Kako
krasna
!
Kaj
pomeni
?
«
»
Veš
kaj
pomeni
,
Klara
?
Čuj
!
Prav
to
bo
oni
vedno
svetli
vrh
one
gore
!
—
Klara
!
Kako
krasno
,
biti
tam
gori
!
—
Kako
velik
trenutek
je
to
!
Ali
mar
ne
čutiš
?
Veš
kaj
Klara
,
hčerka
?
«
»
Mamči
,
kaj
misliš
?
«
»
Daj
,
vzemi
harfo
,
—
uglasbi
ta
veliki
trenutek
,
—
srečo
,
ko
bi
šli
mi
vsi
trije
k
onemu
vrhu
—
saj
ti
znaš
tako
lepo
!
Klara
!
«
Grofica
se
vtopi
v
krasoto
one
zvezde
,
a
Klara
vzame
strune
in
izpod
njenih
cvetočih
lilijinih
prstov
se
izlivajo
v
toplo
noč
glasovi
,
ki
izvabljajo
tmini
sami
sveto
strmenje
.
Bili
so
glasovi
,
ki
so
izvirali
iz
dna
duše
mlade
deve
in
govorili
o
sreči
,
ki
je
doma
nekje
drugod
,
daleč
proč
od
zemlje
...
Ti
glasovi
bi
pač
morali
čudovito
vplivati
na
vsakogar
,
ki
bi
jih
čul
v
tej
noči
,
—
in
vplivali
so
,
—
ne-opisno
blago
so
vplivali
na
—
grofico
!
»
Kako
lepo
!
O
Klara
,
ti
si
angelj
!
«
se
izvijajo
bolni
mučenici
rahli
vzdihi
.
»
Ti
si
angelj
,
Klara
!
Ti
si
otrok
one
svetlobe
,
ki
si
prišel
na
zemljo
,
da
tolažiš
z
glasovi
svoje
duše
tvojo
nesrečno
mater
.
A
na
perotih
teh
glasov
plavam
nazaj
—
v
tvoje
jasne
domove
.
Da
,
—
nazaj
v
ono
—
svetlobo
...
«
Grofico
zazibljejo
glasovi
v
mehko
spanje
.
Komtesa
obmolkne
in
strmeč
pred
se
v
noč
neba
,
vzdihuje
...
vroči
zdihljaji
se
izvijajo
iz
mladih
prs
,
v
katerih
biva
—
ljubezen
in
hite
skozi
noč
—
k
njemu
!
Ali
je
slutila
njena
lepa
duša
,
da
so
v
istem
trenotku
glasovi
njenih
čarobnih
strun
zazibali
v
spanje
še
nekoga
drugega
?
...
Ni
še
zlatilo
jutranje
solnce
vrhov
visokih
dreves
stoječih
ob
gradu
generalovem
,
ko
se
je
mlada
komtesa
že
izprehajala
v
krasnem
grajskem
vrtu
.
Njena
vitka
,
skoro
prozorna
postava
je
malone
plavala
nad
cvetjem
in
zelenjem
v
jutranjem
hladu
,
a
njene
velike
temne
oči
so
zamišljeno
zrle
tja
čez
bližnji
hrib
,
za
katerem
so
kipeli
prvi
plameneči
valovi
zlatega
jutra
.
Od
hipa
do
hipa
pa
se
sklone
k
tlom
ter
se
pogovarja
z
nežnimi
cvetovi
;
prisluška
,
kakor
bi
oni
znali
dati
pojasnilo
o
stvari
,
ki
se
zelo
tiče
njenega
mladega
srca
;
kakor
s
sestricami
od
onkraj
se
pomenkuje
ž
njimi
,
ki
jo
razumejo
...
Vsa
živi
v
tem
raju
,
vsa
se
spaja
z
njegovimi
lepotami
!
Tako
je
srečna
,
da
pozablja
vsega
,
celo
svoje
in
materine
usode
.
V
tem
h
kratil
zažari
po
vsem
vrtu
;
neopisno
čarobna
svetloba
vzišlega
solnca
se
razlije
po
cvetočih
gredicah
,
v
katerih
leskeče
mirijade
biserov
—
jutranjih
rosic
.
Komtesa
se
skoro
preplašeno
ozre
po
vrtu
.
Obide
jo
čut
,
kakor
bi
bile
nevidne
roke
prižgale
okoli
nje
na
tisoče
luči
in
začele
prirejati
park
generalov
za
neko
veliko
svečanost
,
katere
središče
naj
bi
bila
ona
.
—
A
v
tem
,
ko
splava
boječe
njen
pogled
čez
gredice
,
zagleda
lepo
podobo
baronovo
sredi
cvetja
in
solnčnih
žarkov
.
K
sreči
je
ni
videl
in
ona
se
plaho
umakne
v
bližnjo
vrtno
lopo
.
Od
tu
opazuje
prišleca
z
napeto
pozornostjo
.
Njegovo
resno
plemenito
lice
,
katero
obkrožuje
elegantna
rujavkasta
brada
,
njegove
velike
višnjeve
,
strogo
mile
oči
,
njegov
možki
ponosni
nastop
in
ono
svobodno
kretanje
,
ki
razodeva
človeka
zavedajočega
se
svoje
veljave
,
—
to
je
mladi
devi
močno
imponiralo
.
Danes
še
le
ga
more
spoznati
od
obličja
do
obličja
,
dočim
ga
je
videla
včeraj
le
hipno
.
A
vtis
,
ki
ga
je
sprejela
danes
od
njegove
podobe
,
je
tako
močen
,
da
trepeče
pod
njim
nje
rahla
narav
.
Naenkrat
se
tudi
zaveda
svojega
mučnega
položaja
v
gradu
njegovega
strijca
in
svoje
sedanje
pičle
socijalne
vrednosti
nasproti
možu
,
na
čegar
božanstveno
lepo
podobo
so
uprte
njene
oči
.
Vendar
se
domisli
,
da
tudi
ona
je
plemenitega
velikega
pokoljenja
,
da
tudi
ona
je
bila
bogata
,
zelo
bogata
,
a
da
jo
je
tega
bogastva
le
oropal
krivični
svet
.
Ponos
se
jej
dvigne
v
duši
in
to
,
kar
iz
svojega
zavetja
skrivaj
opazuje
na
plemenitem
obrazu
tega
mladeniča
,
jo
obenem
napolni
z
nekako
tolažbo
,
češ
,
vsaj
ne
sodijo
vsi
ljudje
enako
...
In
vendar
ne
ve
,
naj
li
ostane
,
naj
li
skrivaj
beži
v
grad
po
drugi
strani
vrta
?
Baron
se
v
tem
približa
lopi
,
—
med
potom
ogleduje
cvetje
,
veseli
se
jutra
,
ki
razliva
svoj
bajni
čar
okrog
njega
,
—
a
pri
tem
ne
sluti
,
kako
blizu
je
bitju
,
okoli
katerega
so
v
zadnjih
hipih
krožile
vse
njegove
misli
.
Malo
korakov
ga
še
loči
od
kraja
,
kjer
stoji
ona
,
kakor
prikovana
od
sladke
groze
in
neumljivega
hrepenenja
—
—
in
zdaj
,
—
zdaj
stoji
pred
njo
!
Iznenaden
stopi
korak
nazaj
in
strmi
v
vilinsko
prikazen
v
mračni
lopi
.
»
O
oprostite
,
milostiva
!
«
spregovori
ter
pozdravi
,
a
glas
se
mu
rahlo
trese
.
»
Nočem
motiti
,
že
zopet
odhajam
!
«
»
Ne
gospod
,
niste
motili
,
—
ostanite
!
«
spregovori
komtesa
,
stopivša
iz
lope
.
»
Več
pravice
imate
,
ako
se
ne
motim
,
biti
tu
...
«
»
Ah
,
vi
ste
...?!
«
odgovori
z
navideznim
začudenjem
baron
,
ker
le
predobro
si
je
zapomnil
ta
obraz
.
»
Da
,
jaz
sem
—
komtesa
de
Padrillac
,
z
mojo
mamo
začasen
gost
lastnika
tega
grada
,
zelo
plemenitega
generala
...
«
»
Mojega
dobrega
strijca
!
«
vzklikne
baron
in
dostavi
:
»
Moje
ime
:
baron
Rikard
d
’
Honcourt
,
absolvirani
slušatelj
pariške
univerze
in
zdaj
—
uprav
od
sinoči
—
na
počitnicah
pri
svojem
strijcu
.
Kako
lepo
naključje
!
Saj
ni
morda
vaš
sorodnik
oni
Viktor
grof
Padrillac
,
ki
je
pred
dvemi
leti
stekel
si
nevenljivih
zaslug
v
prodiranju
na
južni
tečaj
?
«
»
Da
,
on
je
moj
bratranec
!
«
odgovori
z
otroško
radostjo
komtesa
.
»
Vaš
bratranec
!
«
odvrne
baron
veselo
začuden
ter
poda
komtesi
prijateljski
svojo
roko
.
»
O
potem
smo
že
stari
znanci
!
Ker
vedite
,
milostiva
,
vaš
bratranac
grof
Viktor
de
Padrillac
ni
bil
le
moj
najboljši
prijatelj
v
Parizu
,
kateremu
sem
razodel
vse
svoje
najskrivnejše
misli
in
načrte
in
istotako
on
meni
,
—
marveč
je
tudi
moj
dušni
zaveznik
»
za
slučaj
smrti
«
...
«
Komtesa
upre
svoje
velike
oči
resno
v
barona
,
a
ne
reče
besedice
;
razumela
je
predobro
,
kaj
pomeni
taka
zveza
.
Čez
hip
pa
zaigra
okoli
njenih
usten
prijazen
smehljaj
in
reče
z
globokim
povdarkom
:
»
Ako
je
res
,
kar
se
čita
včasih
,
da
gremo
ljudje
na
zemlji
,
prav
kakor
svetovi
na
nebu
,
neko
po
višjem
nevidnem
ukazu
začrtano
pot
,
potem
moram
pritrditi
da
združuje
to
visoko
naključje
neko
vrst
sorodne
ljudij
,
ki
...
«
Komtesa
ne
dovrši
stavka
,
marveč
lahko
zardi
,
zroč
pomenljivo
v
oči
svojega
učenega
znanca
,
kateri
svoje
slovesno
upre
v
njen
lepi
obraz
in
vzklikne
navdušen
:
»
Ki
so
od
Previdnosti
namenjeni
za
velike
reči
!
«
»
Da
!
«
dostavi
komtesa
,
osrčena
po
odkritem
ravnodušnem
nastopu
baronovem
.
Pozabila
je
za
hip
vseh
ozirov
in
vedela
le
to
,
da
stoji
pred
njo
ne
le
njenemu
bratrancu
marveč
tudi
njej
sorodno
bitje
,
ki
se
jej
je
razkrilo
uprav
tako
nenadoma
kakor
zažari
meteor
na
nočnem
nebu
.
Zato
nadaljuje
:
»
Povprečno
ljudje
hodijo
malomarno
po
zemlji
,
srečavajo
se
,
stiskajo
si
roke
in
pri
tem
pravijo
,
da
so
se
»
našli
«
.
Iz
tega
nastajajo
zveze
za
celo
življenje
in
ljudje
čestokrat
spoznavajo
,
da
so
se
varali
,
ker
so
morda
zgrešili
pravi
cilj
.
To
pač
niso
bila
dušna
,
sorodna
znanja
in
za
to
tudi
navadno
nesrečna
.
A
ne
samo
to
:
take
zveze
so
tudi
velika
pogreška
proti
socijalnemu
redu
,
ker
iz
njih
izvira
prav
mnogo
družabnega
,
neizboljšljivega
zla
,
ker
ovirajo
veliko
delo
v
prospeh
srečnega
družabnega
napredka
,
kateri
uspeva
le
v
zvezah
sorodnih
duhov
!
«
Komtesa
je
govorila
tako
gladko
in
iz
dna
svojega
prepričanja
,
da
so
njene
besede
kakor
elementaren
dogodek
učinkovale
na
barona
.
Ker
je
stal
še
dokaj
pod
utisom
dogodkov
pretekle
noči
,
je
ob
teh
besedah
svoje
znanke
čutil
kakor
bi
govoril
nanj
eden
grajskih
duhov
,
od
katerih
je
želel
izvedeti
globokih
resnic
,
smoter
njegovega
stremljenja
.
Čudil
se
je
izredni
duhovitosti
komtese
,
katere
mladost
,
štela
je
stoprav
osemnajst
let
,
bi
sicer
ne
mogla
razodevati
toliko
jasnosti
razuma
.
»
Ako
bi
bili
govorili
iz
mene
,
komtesa
,
ne
bi
mogli
govoriti
drugače
!
«
reče
vesel
.
»
A
še
več
,
komtesa
!
Vi
ste
povedali
še
mnogo
več
in
občudujem
vaš
globoki
socijološki
genij
,
ob
katerem
,
to
čutim
,
bi
se
zamogel
veliko
učiti
.
Popolnoma
soglašam
z
vami
,
komtesa
v
tem
,
da
bi
le
sorodne
dušne
zveze
pospeševale
,
da
—
tvorile
srečo
človeštva
,
ko
posameznik
često
nima
moči
,
da
bi
ustvarjal
kaj
velikega
.
V
takih
zvezah
bi
se
rodilo
potem
ono
zlato
blagostanje
na
zemlji
,
o
katerem
sanjajo
pesniki
kot
o
nekakem
»
zemskem
raju
«
za
vse
ljudi
.
Kajti
ako
je
duša
človekova
,
kakor
trde
prosvitljeni
dušeslovci
,
izvirna
dedščina
in
neposredni
delež
intelektualnega
t.
j.
duševnega
izvora
stvarjenja
,
kateremu
bi
za-mogli
reči
—
oprostite
,
komtesa
,
da
se
tako
izrazim
,
—
»
nebesa
«
,
potem
bi
zveze
duš
ne
pomenile
na
svetu
nič
druzega
nego
čisto
naravni
prenos
enega
dela
ondotne
sreče
na
življenje
,
kateri
del
pa
se
itak
že
nahaja
tu
,
a
ga
svet
zanemarja
,
prezira
,
ne
sluteč
,
da
se
v
tem
čimbolj
oddalja
od
svojega
naravnega
cilja
.
«
»
A
kako
pomoči
,
da
bi
se
duše
ne
zgrešile
,
marveč
se
lahko
našle
in
strinjale
v
zvezah
?
«
vpraša
komtesa
,
na
katerem
ko
lilija
belem
licu
sije
čisto
zanimanje
za
smoter
,
kateremu
sta
se
oba
dušno
sorodna
tako
nenadoma
približala
.
»
To
je
zadeva
«
odvrne
baron
in
upre
svoje
velike
jasne
oči
v
lepo
lice
svoje
znanke
»
to
je
zadeva
,
s
katero
bi
se
zares
morala
baviti
družabna
vzgoja
.
Kaka
je
povprečno
danes
ta
vzgoja
?
Ali
ne
postane
človeka
kar
groza
?
Koliko
je
izgubljenega
,
koliko
se
izgubi
slednji
dan
,
mesto
da
služi
—
sreči
!
Človek
poginja
v
borbi
za
telesni
obstanek
in
krvave
vojne
pokončajo
kar
je
ustvaril
navideznega
v
napredku
.
O
kako
drugače
bi
bilo
,
ako
bi
v
vzgoji
odločevala
duša
!
«
»
Vendar
,
na
čem
bi
se
naj
izpoznavale
duše
,
da
bi
bile
zveze
mogoče
?
«
vpraša
nadalje
komtesa
.
»
Na
čem
?
Res
,
odgovor
je
težak
.
To
bi
moralo
biti
delo
resnih
dušeslovcev
.
To
bi
se
moralo
uvesti
sistematično
po
nekem
določenem
načrtu
.
A
sredstvo
najti
je
zelo
težko
,
«
odgovori
baron
zamišljen
.
A
h
kratu
,
kakor
bi
se
nečesa
domislil
,
vpraša
komteso
:
»
Ali
ste
že
kedaj
čuli
,
milostiva
,
da
živi
tudi
med
navidezno
neživimi
stvarmi
neka
sorodna
duševna
vez
,
kakor
med
nami
ljudmi
?
Na
primero
med
cvetjem
?
«
»
O
da
,
čula
sem
,
čitala
,
sem
tudi
prepričana
o
tem
!
«
vzklikne
komtesa
žarečih
oči
in
nadaljuje
:
»
In
ne
le
to
,
marveč
med
cvetjem
vlada
tudi
prava
—
sreča
.
Da
!
Ako
pogledamo
ta
krasen
vrt
vašega
častitega
strica
,
kjer
je
zbranih
toliko
raznovrstnih
cvetov
,
—
ali
ne
zapazimo
tu
najlepše
duševne
harmonije
;
ali
ni
to
pravcati
odsev
onega
položaja
,
kateri
naj
bi
vživala
nekoč
sorodna
človeška
družina
ondi
...
«
»
V
nebesih
,
hočete
reči
,
komtesa
!
«
reče
baron
naglo
in
pogleda
v
svojo
znanko
tako
prodirljivo
sladko
,
da
ona
močno
zardi
in
povesi
oči
.
»
Razumeli
ste
me
,
gospod
baron
,
kaj
hočem
še
več
?
«
dahne
deklica
in
nad
vse
srečna
upre
vanj
svoje
lepe
oči
.
»
Potemtakem
—
komtesa
«
povzame
baron
besedo
,
trepetajoč
navdušenja
za
svojo
krasno
znanko
,
»
soglašate
tudi
vi
z
nazorom
onih
,
ki
trde
da
obstoji
tudi
med
cvetjem
in
človekom
neka
naklonjenost
ali
simpatija
in
da
se
baš
iz
te
simpatije
da
sklepati
na
dušno
sorodstvo
med
nami
ljudmi
...
«
»
Čakajte
«
dahne
deva
in
se
zamisli
»
to
moram
šele
razbrati
,
uglobiti
se
—
—
aha
!
Že
imam
!
O
da
!
Jaz
n.
pr.
imam
svojo
posebno
simpatijo
za
...
«
»
Oprostite
,
komtesa
,
oprostite
,
počakajte
,
—
ne
izgovorite
stavka
!
«
seže
baron
deklici
hitro
v
besedo
ter
jo
,
prekipeč
čutov
,
prime
za
roko
,
katere
mu
ona
ne
odtegne
.
»
Narediva
timveč
poskus
...
«
»
Poskus
?
«
vpraša
ona
in
se
na
lahno
zgane
.
»
Da
,
poskus
,
komtesa
!
«
odvrne
baron
pogumno
.
»
Poskus
,
ako
se
nahaja
med
nama
tako
duševno
sorodstvo
.
Kakor
ste
blagovolili
omeniti
,
imate
vi
komtesa
,
a
ima
nedvomno
tudi
vsaki
človek
svojo
posebno
simpatijo
za
ta
ali
za
oni
cvet
.
Barva
,
vonjava
,
oblika
cvetja
je
v
tem
odločilno
,
ker
izraža
dušo
cveta
.
Tako
eden
n.
pr.
ljubi
vrtnice
,
drugi
lilije
,
tretji
potočnice
,
šmarnice
,
tulipe
itd.
itd.
Ako
ljubita
slučajno
dva
eno
in
isto
pasmo
cvetja
,
bi
to
značilo
,
da
sta
si
dušno
sorodna
.
In
zdaj
komtesa
,
—
blagovovolite
se
ozreti
po
vrtu
!
Glejte
to
divno
,
rajsko
cvetje
!
To
srečno
družino
cvetočih
dušic
!
Ali
slutite
da
neki
cvetovi
tu
trepečejo
v
svoji
duši
po
hipu
ko
se
pojavi
ž
njimi
najino
sorodstvo
,
komtesa
?
«
»
O
pač
,
ne
le
slutim
,
celo
uverjena
sem
o
tem
!
«
dahne
deva
in
pogled
jej
splava
po
cvetočih
gredicah
,
ki
pošiljajo
k
njima
v
pozdrav
morje
balzamičnih
vonjav
.
»
O
tedaj
dovolite
,
—
da
napraviva
brzo
poskus
,
da
se
izkaže
to
sorodstvo
!
«
hiti
baron
goreče
in
iskreno
uprè
svoj
jasni
pogled
v
njeno
podobo
,
odsevajočo
nedolžnost
in
poezijo
.
»
Poskus
,
—
a
kako
menite
gospod
baron
?
«
odvrne
komtesa
,
lahno
zarudevša
kakor
nebo
ob
prvi
jutranji
zarji
.
»
Da
,
poskus
,
komtesa
,
originalen
poskus
!
«
odgovori
mladenič
smehljaje
.
»
Blagovolite
mi
izročiti
—
ruto
!
«
Komtesa
je
bila
preveč
pod
čarobnim
uplivom
mladega
učenjaka
,
da
bi
se
mogla
ustavljati
,
zaradi
tega
rada
ustreže
njegovi
nedolžni
,
a
tako
goreči
prošnji
in
baron
nadaljuje
slovesno
:
»
Hvala
Vam
!
Nemotena
sva
tu
,
—
nobeno
človeško
oko
naju
ne
vidi
in
—
kdo
ve
,
ni
li
to
velik
,
odločilen
trenutek
v
najinem
življenju
!
Komtesa
,
—
zavežite
mi
oči
in
dovolite
da
