terkrepi
trden
sklep
resničnega
poboljšanja
.
Po
pridigi
pomoli
ali
premišljuje
,
kakor
ravno
kdo
zna
,
vsak
kristjan
še
nekoliko
časa
,
potem
pa
se
vse
tiho
in
ginjeno
razide
.
Tudi
v
Štanjelu
bila
je
cerkev
že
precej
prazna
;
le
Vekoslav
še
tam
stoji
,
ter
resno
in
zamišljen
,
kakor
vsak
pravi
kristjan
na
veliki
petek
,
gleda
kmalo
na
sv.
razpelo
,
kmalo
na
stranski
altar
Matere
Božje
sv.
rožnega
venca
,
na
kterem
so
lučice
razsvitljale
podobo
Marijino
;
ker
od
tega
altarja
se
je
že
od
starodavnih
časov
govorilo
na
veliki
petek
.
In
Bog
ve
,
kje
so
zdaj
njegove
misli
?
V
teh
malih
letih
namreč
,
odkar
je
iz
šole
stopil
v
življenje
,
ali
mu
ni
že
svet
dosti
pokazal
,
kar
mu
je
zbistrilo
um
,
a
mu
ob
enem
zgrenilo
nedolžno
veselje
,
s
kterim
je
vsakteremu
dovoljeno
svet
vživati
?
Ali
morda
tudi
prihodnost
ne
obeta
veliko
dobrega
?
Res
morda
.
Ker
slišijo
se
že
pol
leta
glasovi
o
preteči
vojski
s
Turkom
,
ki
ima
biti
silna
in
bo
zahtevala
novih
žrtev
.
In
kdo
bo
doma
ostajal
,
ko
je
domovina
v
nevarnosti
?
Ali
je
to
ali
kaj
druzega
še
tlačilo
duha
Vekoslavu
,
kdo
ve
?
Da
je
nekaj
bilo
,
uganil
si
na
prvi
pogled
,
a
zapazil
si
tudi
,
da
je
dušno
otožnost
v
Vekoslavu
danes
poveličeval
viši
čut
,
zdelo
se
je
,
kakor
da
bi
nebeški
žar
obseval
mu
obličje
in
razganjal
z
njega
meglene
skrbi
.
Saj
danes
bil
jo
veliki
petek
.
Trpel
in
umrl
je
ta
dan
Sin
Božji
,
da
bi
grehe
pokončal
in
vse
slabo
,
ki
iz
njega
izvira
.
Pomenljivi
obredi
katoliške
cerkve
,
spremljani
od
ginljivega
petja
,
predramijo
vsakega
še
tako
otrpnenega
kristjana
in
sežejo
globoko
v
srce
,
in
šiloma
vlečejo
vernike
h
križanemu
Zveličarju
ter
vlivajo
hladivno
tolažilo
v
njegovo
otožno
srce
.
O
vera
,
ki
odvzameš
bolečinam
vso
britkost
,
smrti
strupeno
želo
!
Le
pravi
in
pobožni
kristjan
te
ve
ceniti
.
Iz
to
vere
je
Vekoslav
zajemal
kreposti
in
tolažbe
.
A
še
nikdar
ne
morda
s
toliko
željo
,
kakor
letošnjo
veliko
noč
.
Je
morda
slutil
bližnjo
nevihto
?
Bilo
je
že
nekaj
tednov
po
veliki
noči
,
ko
se
je
nekega
dne
mali
družinski
krog
na
Vignji
kmalo
po
kosilu
v
sprejemno
sobo
snidel
v
prav
važno
posvetovanje
.
Nikdo
ni
imel
slišati
skrivnosti
,
ki
so
se
razpravljale
.
Še
celo
stric
Ampak
,
ki
je
ravno
došel
iz
Štanjela
z
novimi
ukazi
od
Krišpina
Geravsa
in
je
sicer
zarad
svoje
zgovornosti
na
Vignji
precej
čislan
bil
,
moral
je
ta
pot
v
prav
kratko
obliko
zgnjesti
svojo
modrost
,
ni
bilo
časa
poslušati
ga
in
zato
so
mu
vrata
kar
pred
nosom
zaprli
,
še
predno
sta
mogla
izgovorjena
biti
dva
zadnja
„
ampak
“
;
sedel
je
na
klop
in
molče
ušesa
nategnil
.
Mi
pa
,
ki
vse
vemo
,
ker
smo
slišali
skrivno
zborovanje
,
povemo
ob
kratkem
,
kaj
se
je
presojalo
in
kaj
konečno
sklenilo
.
Došlo
je
pred
nekimi
dnevi
županu
Pavlu
pismo
iz
Malte
od
nemškega
konzula
,
v
kterem
se
mu
naznanja
smrt
stare
tete
Kleonore
.
Ta
je
kot
zadnja
potomka
neke
staro
španjske
rodovine
,
ki
se
je
za
nepamtih
časov
v
Malti
naselila
,
zapustila
obilo
premoženje
v
posestvih
in
hišah
ter
v
oporoki
postavila
Vekoslava
za
dediča
.
Bila
jo
toraj
nujna
sila
iti
v
Malto
po
dedščino
.
Ta
posel
imel
je
izvršiti
Vekoslav
,
oče
Pavel
je
v
to
že
pripravil
vsa
pisma
,
s
kterimi
se
je
bilo
Vekoslavu
skazati
pri
konzulatu
,
ako
je
hotel
dedščine
polastiti
se
.
Bila
je
v
zboru
vseh
ena
misel
,
da
se
potovanje
nima
dolgo
odlašati
.
Saj
pa
tudi
najde
se
gotovo
vsak
dan
v
Trstu
ladija
,
ki
odvesla
na
Malto
;
zatoraj
bode
Vekoslav
vsaj
v
petih
tednih
z
Vignja
odrinil
v
Trst
,
od
tod
dalje
po
morji
.
Na
jesen
se
povrne
domov
,
in
ker
je
,
kakor
se
za
gotovo
sliši
,
vojska
s
Turkom
neizogibna
,
bo
imel
priložnost
slediti
klicu
domovine
.
Saj
celo
sam
cesar
Jožef
,
tako
se
je
bilo
razneslo
,
misli
z
Dunaja
čez
Trst
odriniti
v
vojsko
na
Turško
.
Vsa
avstrijska
sila
,
in
cvet
domačega
plemstva
postaviti
se
ima
na
bojno
polje
proti
Turčinu
.
S
tem
je
bila
seja
na
Vignji
končana
.
Zvečer
pred
odhodom
šel
je
Vekoslav
kasno
spat
,
ker
dolga
pot
,
ki
jo
je
imel
jutri
nastopiti
,
zahtevala
je
mnogo
priprav
,
ničesa
ni
prav
pogrešati
v
tujini
.
Ko
se
je
še
le
proti
ednajsti
na
okno
naslonil
in
si
trudno
glavo
z
roko
podprl
,
da
bi
še
enkrat
prevdaril
,
ali
je
vse
za
pot
vrejeno
,
zasliši
dol
s
ceste
,
ki
mimo
Dolenje
vasi
pelje
na
Trst
,
konjski
drk
,
ki
se
pa
čedalje
bolj
zgublja
v
daljini
.
Mislil
si
je
Vekoslav
:
je
najbrže
kdo
,
ki
ima
v
Trstu
nujno
opravilo
.
Drugo
jutro
ob
10.
uri
že
pohaja
Vekoslav
s
Cenetom
ob
Tržaški
luki
.
Majhen
je
še
Trst
;
vendar
pa
kaže
se
povsod
živahno
gibanje
.
Tu
se
koplje
,
tam
se
zida
,
spet
tam
urno
polagajo
temeljni
kamen
novemu
poslopju
,
ki
ima
biti
prav
obširno
,
ako
smemo
soditi
po
prostornem
temeljišči
;
tu
se
vidi
,
da
o
pristanišči
stoji
več
novih
palač
,
kterih
visoke
okna
so
ošabno
na
morje
obrnjena
,
z
njih
prikaže
se
tu
pa
tam
dolgokitna
glavica
nežne
gospodičine
,
ki
že
mora
biti
hči
velikega
kupca
ali
bankirja
.
Neprenehoma
prihajajo
in
odhajajo
ladije
,
od
najmanjšega
ribiškega
čolniča
do
veličanske
ladije
,
ki
je
premerila
neomejeni
ocean
.
Vsake
vrste
bojnice
vihrajo
po
jadrnikih
,
avstrijske
,
francoske
,
angleške
,
turške
,
amerikanske
;
ladije
pa
kažejo
sprehajajočemu
se
ob
luki
razna
imena
,
ena
so
vzete
iz
stare
mitologije
grške
ali
rimske
,
druga
so
bolj
krščanska
,
spet
druga
nas
spominjajo
imenitnih
mož
in
državnikov
iz
novejše
dôbe
,
tu
bereš
:
„
Knez
Kaunitz
“
,
„
grof
Kolovrat
“
,
„
nadvojvoda
Maksimilijan
“
,
„
grof
Zinzendorf
“
,
„
grof
Kobencelj
“
itd.
In
okoli
teh
ladij
in
med
njimi
kako
gré
vse
križem
,
kako
se
vse
kreta
in
giblje
,
in
drug
druzega
kliče
in
kriči
,
in
ukazuje
vse
naglo
in
urno
,
kakor
bi
imeli
gasiti
gorečo
hišo
.
In
ni
ga
skoraj
jezika
,
ki
bi
se
tu
vsak
trenutek
ne
slišal
,
največ
pa
laški
in
novogrški
,
a
tudi
slovenski
,
posebno
med
delavci
.
Kavno
so
otvorili
enega
morskih
velikanov
,
ki
je
pripeljal
iz
vzhodne
Indije
kolonijalnega
blaga
,
vrže
se
z
visokega
boka
lesen
most
na
breg
,
odprô
se
podvodnim
temnim
shrambam
vrata
in
kakor
bi
mignil
,
vsuje
se
četa
delavcev
čez
leseno
shodnico
,
prepasani
so
znad
ledja
do
kolen
s
kratko
srajco
,
na
gornjem
životu
pa
popolnoma
nagi
,
in
hajd
,
žakelj
za
žakljem
vali
se
iz
lesenega
trebuha
morskega
velikana
na
širokih
plečih
korenjaških
tlačanov
,
ki
jih
po
hodniku
drug
za
drugim
prenašajo
v
bližnje
kleti
.
Radovedni
Gene
!
Prvikrat
je
danes
v
Trstu
;
veliko
je
že
o
njem
slišal
,
še
več
v
resnici
našel
.
Kako
ogleduje
visoke
jamborje
,
kako
strmi
nad
mornarji
,
ki
brzo
kakor
veverica
,
plezajo
po
tankih
vrveh
.
Tisti
debeli
mački
široki
,
da
bi
jih
komaj
objel
,
pa
tiste
mogočne
vrvi
,
s
kterimi
vtrdijo
ladije
ob
breg
.
In
joj
,
kak
peklenski
vrag
je
pa
to
!
glej
stoji
na
suhem
,
vse
železno
in
črno
,
vse
na
njem
se
v
kolesih
vrti
,
z
njega
so
speljane
vrvi
noter
v
morje
,
vrtijo
in
vijejo
in
na
zadnje
glej
,
prikaže
se
spod
vode
široka
skrinja
,
po
kteri
hlastnejo
že
čakajoči
dninarji
,
da
jo
spravijo
na
voz
.
Bil
je
Cene
v
veliki
zadregi
in
vsaka
neznamenitost
zamudila
ga
je
,
tu
je
meril
ladiji
dolgost
z
očesom
in
površno
sodil
,
da
je
trikrat
daljša
kakor
njih
hlev
na
Vignji
,
tam
je
prešteval
pozlačene
gumbe
ladijinemu
kapitanu
,
ki
se
je
ravno
pokazal
na
hodniku
.
Vsak
korak
postajal
je
ubogi
Cene
,
misleč
,
da
je
vse
to
danes
zanj
razstavljeno
.
Ali
ti
neusmiljeni
Tržačani
,
glej
,
kako
so
sitni
,
zdaj
ga
butne
ta
,
zdaj
oni
,
in
naprej
porine
,
od
leve
na
desno
ga
butajo
,
da
že
sam
ne
ve
,
kam
umakniti
se
.
A
tudi
Vekoslav
ga
opominja
naprej
,
da
jo
sila
,
da
bo
kasneje
gledal
lahko
do
večera
.
Še
neka
druga
sitnost
.
Cene
imel
je
navado
vsakemu
gospodu
se
odkriti
,
bodi
si
duhoven
ali
sveten
.
Ko
v
Trst
pride
,
seveda
,
sreča
na
vsak
korak
kakega
gospoda
.
Začetkoma
se
res
vsakemu
odkrije
tako
dolgo
,
da
mu
od
samega
odkrivanja
roka
omahne
;
na
zadnje
ko
vidi
,
da
mu
ni
več
mogoče
vstreči
pravilom
olikanosti
,
zgnjete
klobuk
pod
pazduho
in
gologlav
koraka
po
mestu
,
rekoč
:
„
Presneta
gospoda
,
na
,
ker
te
je
Bog
toliko
dal
,
sedaj
se
pa
ne
bo
treba
odkrivati
.
“
In
kaj
se
še
zgodi
.
Pritepe
se
Tržašk
fantalin
in
mu
na
skrivšem
od
zad
zmuzne
klobuk
spod
pazduhe
;
Cene
nič
ne
ve
.
„
Semkaj
boš
znosil
,
kar
smo
pripeljali
z
doma
“
,
oglasi
se
Vekoslav
,
ko
prideta
za
nekaj
časa
do
kupčijske
ladije
srednje
velikosti
,
ne
daleč
od
Tržaškega
svetilnika
,
nosila
je
na
čelu
ime
:
„
Pozejdon
“
,
najbrže
lastnina
grškega
kupca
.
„
Zdaj
pa
le
urno
nazaj
v
gostilno
,
v
eni
uri
mora
biti
vse
tukaj
“
,
veli
Vekoslav
Cenetu
.
Te
besede
ga
predramijo
,
da
se
zave
;
prime
se
za
lase
,
ko
pa
vidi
,
da
je
gologlav
,
seže
hitro
pod
pazduho
,
a
hitro
zapazi
,
da
se
nima
s
čem
pokriti
.
Gologlav
mora
tekati
po
mestu
.
Ravnokar
je
odšel
Cene
,
ko
se
odpro
vrata
neko
kolibe
na
ladiji
;
prikaže
se
iz
njih
moška
postava
srednje
velikosti
,
kteremu
pa
zamore
stoječi
Vekoslav
le
črno
glavo
površno
videti
,
ker
hitro
,
ko
ga
zagleda
,
se
nazaj
v
kolibo
pomakne
in
vrata
zopet
pripre
.
Le
toliko
se
je
zdelo
Vekoslavu
,
da
je
ono
črno
glavo
danes
v
Trstu
večkrat
videl
,
toda
ker
ga
oseba
ni
zanimala
,
jo
je
kakor
druge
neznane
preziral
;
kolikokrat
se
namreč
zgodi
,
da
istega
človeka
v
eni
uri
večkrat
srečamo
,
akoravno
mi
njega
ne
iščemo
,
ne
on
nas
,
to
donese
goli
slučaj
.
Na
Vignji
toraj
so
že
nekaj
dni
brez
Vekoslava
;
to
jo
očetu
županu
in
materi
županiji
prav
nevgodno
.
Gospod
Pavel
namreč
pogreša
pri
svojih
opravilih
razumnega
pomagalca
,
mati
pa
ljubega
sinka
,
po
kterem
se
je
ljubeče
očesce
tako
rado
obračalo
.
Vendar
pa
je
nekdo
,
ki
hoče
obem
Županovim
kratek
čas
delati
.
Vsakdan
vsaj
enkrat
prikoraka
Ben
Saruk
Menahcm
z
Gradišča
ter
se
na
dvorišči
ali
na
vrtu
pridruži
njemu
ali
njej
;
posebno
rad
se
pogovarja
o
Vekoslavu
,
pozvedava
o
njegovem
potovanji
,
povzdiguje
njegove
izvrstne
lastnosti
,
ter
mu
prerokuje
srečo
.
„
Mi
pa
se
zadovoljimo
z
našo
samoto
tu
gor
v
hrastji
“
,
ponavljal
je
večkrat
,
„
srečen
sem
,
da
mi
je
dal
Bog
to
spoznanje
,
moliti
in
,
kar
moje
sicer
ne
preobilno
premoženje
dopušča
,
dobrote
deliti
trpečemu
človeštvu
,
evo
,
blaga
naloga
,
kteri
sem
sklenil
se
žrtvovati
.
“
Bilo
je
morda
deset
dni
potem
,
ko
je
Vekoslav
odpotoval
po
morji
.
Ravno
se
je
Mostovski
od
svojega
jutranjega
obiskovanja
z
Vignja
vračal
na
Gradišče
,
ko
ga
še
na
poti
kraj
gradiškega
hrastja
dohiti
na
konji
gospod
srednje
postave
,
eden
izmed
tistih
,
ki
sta
nam
že
znana
od
onega
ponočnega
pogovora
v
podzemeljski
kleti
.
„
Kak
vrag
te
je
pa
sera
zanesel
,
brate
Cucelj
“
,
ogovori
Mostovski
prišleca
,
obrnivši
se
in
postanši
.
In
koj
začne
se
spletati
med
njima
živahen
pogovor
.
Še
eno
uro
kasneje
sprehajata
se
v
senci
po
travniku
,
ki
je
ležal
en
lučaj
pod
Mostovskim
domom
.
„
Vse
zastonj
,
vse
zastonj
“
,
trdi
brat
Cucelj
.
„
Staknili
smo
vse
kote
po
Goriškem
,
pisali
na
vse
štiri
vetre
,
ni
je
,
nikjer
takovske
dlake
!
Morda
se
je
celo
usmrtil
,
dobro
vede
,
da
naši
oblasti
ni
mogoče
uiti
?
“
„
Težko
je
več
med
živimi
,
pa
saj
ga
tudi
več
ne
potrebujemo
;
čemu
pa
?
“
odgovarja
Mostovski
.
„
Kako
to
?
“
„
Poslušaj
,
brate
Cucelj
“
,
začne
Ben
Saruk
,
„
in
občuduj
bistroumnost
Mostovskovo
.
Pravim
,
čemu
bi
bil
še
na
svetu
?
In
res
,
saj
upam
,
da
Vigenjska
sova
ne
poje
več
med
živimi
sovami
.
Toda
čuj
mojo
modrost
in
moja
previdnost
naj
ti
ne
ostane
skrita
.
Ravno
sinoči
deset
dnij
je
,
ko
sem
zvedel
,
da
menih
vigenjski
misli
nekam
daleč
odpotovati
,
nisem
vedel
,
kam
,
le
to
se
mi
je
reklo
,
da
že
jutri
zgodaj
gre
v
Trst
in
od
tod
dalje
po
morji
.
Jaz
pa
to
slišavši
zajezdim
še
istega
večera
konja
in
hajd
v
Trst
.
Črno
sem
se
natikal
,
kakor
bi
bil
ravno
kar
prišel
iz
zamorske
dežele
.
Drugo
jutro
sem
izvohal
ladijo
,
na
kteri
se
je
imel
peljati
in
tudi
kam
.
Glejmo
,
nujno
je
bilo
vse
.
Sreča
je
hotla
,
da
smo
se
bratje
našli
na
ladiji
!
Gospodar
,
zdravnik
in
natakar
,
ta
trojica
bratovska
,
jaz
pa
četrti
,
segli
smo
si
v
roke
:
vsak
svoj
posel
ima
zvršiti
:
natakar
skrivni
strup
,
zdravnik
,
da
ga
je
zadel
mrtud
,
gospodar
pa
,
da
se
z
ladjo
nikdar
ne
verne
v
Trst
in
jo
pokrsti
,
kjer
koli
bo
.
Tako
toraj
mislim
,
da
kapucin
Vigenjski
je
že
pokopan
v
morji
ali
pa
bo
v
kratkem
;
že
pričakujemo
žalostne
vesti
o
tej
nesreči
;
bo
pa
treba
hoditi
nekaj
dni
na
Vigenj
jokat
in
žalovat
zgubo
nadepolnega
Vekoslava
.
Vprašam
pa
,
kdo
bo
potem
Ben
Saruku
Mostovskemu
zaprečil
pot
pod
Skalo
in
tista
nuna
tam
,
kteri
se
že
sanja
o
ženitvi
z
Vigenjskim
menihom
,
hočemo
videti
,
bo
li
enkrat
milostljivejša
moji
osobi
.
Ako
neče
,
vse
eno
,
videat
pa
grof
Anton
,
ga
vlovim
v
kletko
,
kader
mi
ljubo
;
ne
bom
beračil
za
ljubezen
ne
.
Zdaj
pa
,
brate
Cucelj
,
reci
li
,
ali
nisem
prekanjen
bolj
ko
sto
lisic
,
čemu
toraj
še
takovske
subljadi
?
Tako
,
tako
.
brate
,
se
pleše
s
svetom
.
Kaj
no
?
Ha
,
ha
,
ha
!
Ha
.
ha
,
ha
!
Sam
Abraham
bi
se
smejal
!
Ha
,
ha
,
ha
!
“
In
oba
vkup
zaženeta
:
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
da
se
daleč
po
hrastji
odmeva
.
Odcvetela
je
spomlad
in
nastopilo
že
vroče
poletje
.
Iz
vsega
cesarstva
začela
se
je
pomikati
vojska
proti
jugo-vzhodu
;
od
Adnje
do
Ornega
morja
razstavljen
je
kordon
ob
turški
meji
,
po
cerkvah
pa
vzdiguje
se
proti
nebu
goreča
molitev
za
srečen
izid
turške
vojske
.
Na
veliki
senožeti
županovi
za
Vignjem
najdemo
danes
kosce
.
Ravnokar
so
pojužinali
pod
hrastom
sredi
senožeti
.
Sam
Cene
ostal
je
še
ter
otresa
in
stiska
bariglo
,
če
morda
je
še
kaka
kapljica
vinca
noter
ostala
,
ki
bi
odmočila
navadno
suho
grlo
Cenetovo
.
Naši
kosci
pa
,
dvanajst
v
vrsti
,
po
južini
z
nova
okrepčani
,
krepko
udrihajo
vprek
po
rožnati
travi
,
da
so
jim
urno
vmika
.
Kar
se
od
dolenje
strani
izza
leskovega
grmovja
pokaže
ves
razcapan
in
bos
oče
Hostnik
,
ter
jo
meri
naravnost
pod
hrast
sredi
senožeti
.
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
,
dobro
srečo
“
,
sliši
se
glasen
pozdrav
iz
ust
samotarjevih
.
„
Amen
na
vekomaj
“
,
odgovarjajo
kosci
obrnivši
se
proti
bližajočemu
se
starcu
.
„
Ne
zamerite
,
božji
ljudje
“
,
nadaljuje
Hostnik
,
„
ne
zamerite
,
da
vas
nadlegujem
.
Hudo
me
je
Bog
obiskal
na
stare
dni
.
Pa
bodi
češčena
njegova
sveta
volja
.
Vam
je
ostala
kaka
skorjica
od
južine
,
božji
ljudje
,
bodisi
trda
kakor
hoče
,
prav
hvaležno
jo
sprejmem
;
usmilite
se
ubogega
puščavnika
,
kteremu
so
še
to
malo
pobrali
,
kar
je
imel
,
da
si
ne
more
še
kruha
in
krompirja
preskrbeti
,
usmilite
se
me
,
da
ne
umrjem
od
lakote
.
“
„
Še
je
nekaj
,
oče
Hostnik
“
,
bliža
se
mu
Urša
,
Vigenjska
dekla
.
„
Meni
se
je
prav
zdele
,
da
pridete
danes
še
vi
,
zatoraj
sem
pa
prav
nalašč
pospravila
ostanke
in
jih
tu
v
prt
zavila
.
Na-te
,
oče
Hostnik
“
,
ponudi
Urša
puščavniku
,
med
tem
ko
razgrinja
prt
,
„
na-te
,
vse
bo
dobro
za
vas
.
Tudi
je
v
lonci
še
nekaj
kaše
ostalo
od
kosila
.
“
„
Bog
ti
poplačaj
stokrat
“
,
zahvaljuje
se
puščavnik
,
med
tem
ko
prejeti
dar
božji
dene
pred
se
na
kamen
.
„
Zdaj
pa
treba
pred
moliti
.
V
imenu
Boga
Očeta
itd.
“
Ko
čez
dolgo
časa
vse
povžije
,
nazadnje
zapoje
po
svoji
navadi
še
pesem
sv.
Antona
puščavnika
.
„
Bog
vam
stokrat
plačaj
tu
in
tam
,
ljubi
moji
,
da
ste
lačnega
napasli
,
štirindvajset
ur
ne
potrebujem
ničesa
več
;
za
naprej
bo
pa
že
Bog
preskrbel
“
,
tako
se
zahvaljuje
Hostnik
koscem
od
hrasta
prihajajočim
.
„
Pa
kako
mi
težko
de
,
ko
no
vidim
pri
vas
mladega
gospodarja
.
O
Vekoslav
,
Vekoslav
“
,
solze
se
prikažejo
v
očesu
starčkovem
,
„
še
enkrat
le
da
bi
te
videl
,
predno
zatisnem
oči
;
vsaj
vedel
da
bi
,
ali
si
živ
ali
mrtev
.
Dokler
si
bil
ti
na
Vignji
,
Hostniku
ni
nič
manjkalo
.
Cela
štiri
leta
potem
,
ko
so
mi
zasegli
mojo
ustanovnino
in
me
pregnali
iz
moje
slamnate
koče
nad
Podlazi
in
se
po
brlogih
potikam
,
ni
ga
bilo
dne
,
da
bi
mi
ne
bil
dal
donesti
živeža
;
brez
vsake
skrbi
sem
živel
vdan
popolnoma
poklicu
,
s
kterim
sem
se
Bogu
zaobljubil
.
Toda
zdaj
je
vse
pozabilo
na
samotarja
,
ob
potah
in
cestah
moram
prežati
,
da
s
prošnjami
omehčam
še
kako
človeško
srce
in
tako
dobim
kak
milodar
.
“
Med
tem
ko
se
puščavnik
s
kosci
pogovarja
,
je
že
solnce
zašlo
,
po
Branici
se
mrači
čedalje
bolj
,
že
se
od
raznih
krajev
zasliši
zvoniti
Ave
Marija
.
Ta
glas
Hostnika
opominja
,
da
se
je
danes
malo
zakasnil
,
zvoniti
mu
je
Marijin
pozdrav
pri
sv.
Gregoriju
.
Zatoraj
se
pa
nemudoma
poslovi
od
delavcev
Vigenjskih
in
,
da-si
star
in
nevkreten
,
vendar
urno
teče
naravnost
proti
sv.
Gregorju
.
Kmalo
potem
zaslišijo
naši
kosci
zvonenje
,
odložijo
kose
,
se
odkrijejo
in
prekrižajo
.
Nocoj
pa
oče
Hostnik
ni
dolgo
molil
pri
sv.
Gregorji
.
Srce
bilo
mu
je
nenavadno
burno
,
kakor
bi
mu
slutilo
nekaj
,
vleklo
ga
je
domov
v
srednji
potok
,
kjer
si
je
bil
ravno
pred
dvema
tednoma
napravil
brlog
.
Že
stopivšemu
s
pokopališča
,
zdi
se
,
kakor
da
bi
od
daleč
večerna
sapa
zanesla
mu
na
ušesa
tužnomil
glas
kakor
stokajočega
.
Postane
,
ter
na
ušesa
vleče
,
toda
nič
ni
slišati
.
Spet
jame
stopati
in
spet
zdi
se
mu
,
da
nekaj
sliši
.
Naj
bo
pa
kar
hoče
,
vendar
nekaj
more
biti
.
Ni
več
dvajset
korakov
od
svojega
brloga
,
kar
se
mu
po
stezi
nasproti
bliža
bela
vitka
prikazen
;
kdor
ni
vajen
ponočnim
strahovom
,
bil
bi
kar
zbežal
.
„
V
imenu
Jezusa
Kristusa
križanega
,
kdo
si
?
“
zaroti
puščavnik
belo
prikazen
ob
enem
pa
se
trikrat
prekriža
.
Pri
tej
priči
razženo
se
oblaki
na
nebu
in
lunini
žarki
osvete
mu
žensko
obličje
:
bila
je
Julijeta
.
„
O
,
oče
Hostnik
“
,
zdihuje
Julijeta
,
„
kako
dolgo
hodite
;
že
pol
ure
vas
čakam
tu
,
zvedela
sem
,
da
tu
nekje
imate
vaš
stan
.
Oče
Hostnik
,
meni
ni
več
pod
Skalo
ostati
:
grd
vran
me
zalezuje
,
me
hoče
ugrabiti
.
“
Kaj
mi
je
začeti
?
„
Kaj
se
ti
je
pa
hudega
zgodilo
,
ljubo
dete
?
“
„
Oče
Hostnik
,
oh
glejte
tu
,
glejte
tu
,
joče
devica
“
,
ter
poda
pismo
.
„
Glejte
tu
,
na-te
berite
!
“
„
Potolaži
se
ljubo
dete
,
saj
Bog
nikoga
ne
zapusti
,
kdor
vanj
zaupa
.
Toda
,
pomiri
se
,
ljubo
dete
.
Zdaj
poiščimo
pred
moj
brlog
.
“
In
puščavnik
stopi
naprej
ter
brzo
meri
ozko
stezo
proti
potoku
.
Visoki
košati
hrastje
zobočeni
so
mogočno
nad
strugo
,
gabrje
in
jesenje
zaraslo
se
je
gosto
ob
straneh
,
tako
,
da
se
Hostnik
z
veliko
težavo
prerije
po
stezici
skoz
grmovje
,
še
težje
pa
Julijeta
za
njim
,
nje
tanjka
obleka
dobi
marsikako
rano
.
Po
stopnicah
prideta
dol
do
vodine
struge
,
ki
je
pa
zdaj
popolnoma
suha
;
onkraj
,
kakih
pet
korakov
nad
strugo
,
stala
je
votlina
;
mogočna
podolgasta
skala
,
moleča
iz
zemlje
delala
je
naravno
strešje
,
spredej
stala
je
tako
visoko
,
da
si
stopil
lahko
nepripogneu
v
votlino
,
kake
štiri
sežnje
v
breg
delgo
,
tri
sežnje
pa
široko
,
ob
straneh
bila
je
močno
podprta
,
da
jo
bilo
popolnoma
varno
spati
pod
njo
.
Semkaj
pripelje
oče
Hostnik
Julijeto
in
jej
ponudi
sesti
na
kamnit
,
iz
treh
ploščatih
kamnov
zložen
stol
.
Zdaj
poišče
kos
lajnice
,
ter
je
ogenj
vkresal
in
svečo
prižgal
,
potem
začne
brati
:
Ljubi
grof
Anton
!
Vsaka
reč
pride
enkrat
k
svojemu
koncu
;
tako
tudi
moja
potrpežljivost
.
Res
je
sicer
,
da
stoji
pisano
:
V
vaši
potrpežljivosti
bote
posedli
svoje
duše
,
vendar
pa
ni
nič
manj
resničen
prigovor
:
„
Beati
possidentes
“
,
blagor
jim
,
ki
imajo
;
in
sama
potrpežljivost
brez
druzih
čednosti
ni
nikoga
še
v
nebesa
spravila
.
Med
vsemi
čednostmi
pa
kraljica
in
vseh
mati
je
ljubezen
;
ta
pa
,
kakor
pravijo
celo
sveti
učeniki
,
začne
pri
sebi
—
incipit
a
semet
ipso
.
Tako
vidite
toraj
,
da
se
mora
človek
potrpežljivosti
odpovedati
,
kakor
brž
je
v
nevarnosti
ljubezen
,
ktera
začenja
pri
samem
sebi
;
saj
naravni
zakon
zahteva
mater
kraljico
čez
vse
drugo
spoštovati
in
ljubiti
,
ker
je
toraj
,
kakor
sem
rekel
,
ljubezen
mati
vseh
druzih
čednosti
,
mora
se
raje
vse
druge
žaliti
nego
njo
.
Toda
čas
je
,
gospod
grof
spod
Skale
,
da
naravnost
govorim
.
Kar
me
tišči
,
je
v
prozi
povedano
to-le
:
Čakal
sem
že
čez
eno
leto
na
vašo
hčerko
,
gospod
grof
.
Upal
sem
zmirom
,
upal
in
željno
pričakoval
,
da
dobim
od
vas
ali
Julijete
tolažilno
,
za
vroče
moje
srce
hladilno
pismo
,
da
vendar
skoraj
pride
čas
,
ko
po
vašem
prizadevanji
,
gospod
grof
Anton
,
Julijeta
mi
poda
roko
v
nerazrušljivo
zvezo
;
in
da
tako
odvrnete
ob
enem
od
vaše
grofovske
hiše
velikansko
sramoto
,
v
ktero
vas
lahko
pred
vsem
svetom
pripravim
.
Nič
,
vse
zastonj
;
ona
mi
noče
roke
podati
,
vi
ste
premehki
,
da
bi
jo
k
temu
prisilili
.
Molčal
sem
in
trpel
.
A
zdaj
je
čas
,
da
z
nova
potrkam
na
vaše
in
vaše
hčere
srce
,
ljubi
mi
grof
Anton
.
Kar
me
je
namreč
doslej
zadržalo
,
da
nisem
še
naredil
poslednjega
osodepolnega
koraka
,
bilo
je
,
ker
sem
vedel
,
kako
strastno
gleda
Julijeta
po
Vekoslavu
z
Vignja
.
No
,
mislil
sem
si
,
morda
res
ne
bo
drugače
,
kakor
da
ga
bo
hotela
na
vsak
način
vzeti
;
saj
je
znano
,
rekel
sem
,
kako
mogočna
je
prva
ljubezen
,
da
jo
večkrat
nič
ne
more
rušiti
,
kakor
smrt
.
Ako
mu
hoče
toraj
zvesta
ostati
,
nečem
darovati
iz
golega
spoštovanja
do
človeške
prostosti
.
Pred
dvema
mesecema
šel
je
Vekoslav
na
tuje
,
ne
vem
kam
,
mislil
sem
si
:
No
,
hočem
pričakovati
,
dokler
se
vrne
na
jesen
,
kakor
je
bilo
bojda
na
Vignji
dogovorjeno
;
toraj
bom
videl
,
ali
resno
mislita
vzeti
se
,
potem
se
bom
znal
ravnati
.
A
žalibog
,
da
mi
ni
treba
do
jeseni
čakati
,
ker
zvedel
sem
danes
za
gotovo
,
da
Vekoslava
ne
bo
nikdar
več
nazaj
.
S
tem
pismom
vam
ob
enem
pošiljam
Tržaški
kupčijski
list
,
iz
kterega
bote
zvedeli
,
da
„
Poseidon
“
,
na
kterem
se
je
Vekoslav
odpeljal
,
se
je
od
viharja
zagnan
ob
albansko
pečevje
,
razbil
;
vse
osebje
je
svoj
konec
našlo
v
morskem
valovji
,
med
njimi
tudi
nek
Vekoslav
z
Vignja
na
Goriškem
;
to
stoji
v
listu
pisano
od
besede
do
besede
.
Toraj
Vekoslava
ni
več
med
živimi
,
in
Julijeta
nima
kaj
več
pričakovati
.
Zatoraj
družeča
jej
ni
treba
kakor
ono
ljubezen
,
ktere
predmet
je
vničen
,
na-me
prenesti
,
ljubiti
,
pravim
,
mene
Mostovskega
.
Mislim
,
da
sem
vendar
tudi
jaz
toliko
vreden
,
kolikor
ranjki
Vekoslav
;
a
tudi
ljubiti
bom
znal
nič
manj
goreče
in
zvesto
,
kakor
bi
on
bil
storil
.
To
,
ljubi
grof
Anton
,
Julijeti
jasno
razložite
.
Vse
pa
vam
prepustim
,
glejte
,
da
se
mi
zgodi
,
kakor
želim
.
Drugo
nedeljo
pridem
pod
Skalo
očitno
snubit
;
nečem
več
po
temnem
in
skrivnem
ukati
,
kar
mi
gre
po
pravici
.
Do
sv.
Martina
hočem
,
da
bo
Julijeta
moja
.
Druzega
nimam
kaj
sporočiti
.
Olara
pacta
,
boni
amici
.
Vaš
bodoči
zet
Mostovski
.
Med
tem
ko
je
puščavnik
pismo
bral
,
brisala
si
je
Julijeta
neprenehoma
solze
z
oči
;
ko
pa
branje
koncil
,
zažene
spet
jok
,
ter
mu
pravi
:
„
Ta
list
našla
sem
danes
v
pisarni
očetovi
,
prebravši
ga
zginila
sem
ne
poslovivši
se
od
nikogar
.
Oče
Hostnik
,
jaz
ne
smem
nazaj
domov
.
Rajše
celo
življenje
trdo
delam
ali
tudi
beračim
po
svetu
,
kakor
da
v
last
pridem
Mostovskemu
.
Ali
oh
,
da
bi
Bog
tudi
mene
skoraj
poklical
iz
tega
sveta
za
Vekoslavom
.
O
Vekoslav
,
Vekoslav
,
srečen
ti
,
tvoj
duh
plava
nad
zvezdami
in
se
ozira
na-me
,
ki
tu
plakam
in
žalujem
.
Prisegla
sem
,
da
le
tebe
,
in
ako
ti
nisi
,
potem
nobenega
druzega
na
vekomaj
.
Oče
Hostnik
,
bili
ste
meni
in
Vekoslavu
vedno
skrben
oče
in
svetovalec
,
o
zdaj
,
ko
me
je
vse
zapustilo
,
ko
bežati
moram
z
lastnega
doma
,
sprejmite
me
v
svojo
varstvo
.
“
„
Ne
jokaj
,
ljubo
dete
“
,
tolaži
jo
puščavnik
,
„
Bog
tistim
,
ki
ga
ljubijo
,
vse
v
prid
obrne
.
Jaz
se
zdaj
še
ne
morem
prepričati
,
da
Vekoslav
več
ne
živi
.
Predsinočnim
videl
sem
ga
v
sanjah
obdanega
od
svitle
luči
.
Mladenišk
in
korenjask
je
bil
,
samo
zdravje
in
življenje
ga
je
bilo
.
Kaj
pak
,
da
sem
pa
tudi
dostikrat
na
njega
mislil
ter
molil
zanj
.
Počakajmo
še
,
znabiti
pa
je
še
vse
drugače
.
Mar
li
ni
mogoče
,
da
bi
Mostovski
lagal
,
da
laglje
svoj
namen
doseže
?
„
Prosim
vas
,
oče
Hostnik
,
kaj
mi
je
storiti
,
tukaj
pri
vas
no
morem
ostati
“
,
vpraša
Julijeta
.
„
Ne
skrbi
,
ljubo
dete
,
Hostnik
je
že
pred
na
kaj
takega
mislil
,
ker
spregledal
je
že
davno
prekanjenost
Mostovskega
.
Za
tvoje
bivališče
je
že
preskrbljeno
,
v
gotovem
zavetji
boš
,
živa
duša
ne
bo
za-te
vedela
,
kakor
jaz
in
še
nekdo
drug
;
med
tem
pa
hočemo
goreče
moliti
,
naj
usmiljeni
Bog
stvar
na
dobro
obrne
.
Tam
gor
pod
vrhom
ima
Vekoslavov
oče
velik
vinograd
,
pravijo
mu
„
pri
križi
“
,
sredi
vinograda
pa
je
sezidana
hišica
,
kjer
se
hrani
orodje
,
nekaj
posodo
in
druge
vinograjske
potrebščine
.
Semkaj
ti
pokažem
še
nocoj
,
ker
ravno
danes
sem
ondot
mimo
šel
in
zapazil
v
vratih
ključ
,
čemur
sem
se
prav
čudil
,
ker
drugače
jo
vedno
zaklenjeno
;
zabili
so
najbrže
hlapci
zakleniti
.
Toda
dobri
Bog
je
tako
obrnil
;
bodi
češčen
in
hvaljen
na
veke
!
Sem
noter
to
popeljem
in
zaklenem
za
teboj
,
jutri
pa
grem
na
Vigenj
in
očetu
Vekoslavovemu
vse
razodenem
,
on
sam
ima
to
vedeti
.
Gospod
Pavel
bo
hlapcem
prepovedal
,
da
nimajo
v
hišici
ničesa
iskati
.
In
tako
ostala
bo
zaprta
vsem
drugim
,
meni
samemu
pa
in
Vigenjskemu
očetu
bo
odprta
;
vsak
dan
ti
prinesem
jaz
ali
on
živeža
v
varnem
času
,
ko
ne
bo
nikdo
mogel
zapaziti
naju
.
Iskali
te
bodo
po
vsem
svetu
;
da
moreš
biti
tam
noter
,
nikomur
še
na
misel
ne
bo
prišlo
.
Med
tem
pa
pozvemo
kaj
o
Vekoslavu
in
napočil
bo
dan
rešitve
,
kterega
nam
kmalo
ljubi
Bog
daj
in
Mati
Božja
.
“
Tako
konča
oče
Hostnik
.
Poldrugo
uro
kasneje
vračal
se
je
že
skoz
tesno
grmovje
nazaj
v
svoj
brlog
.
Klečal
je
še
do
polnoči
in
molil
za
Vekoslava
,
potem
pa
legel
na
široko
kamnitno
klop
;
a
mirno
spati
nocoj
ni
mogel
.
Premetoval
se
je
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
stran
,
zdelo
se
je
,
kakor
da
bi
ga
nevšečne
sanje
preganjale
in
motile
trudnemu
človeku
sladki
počitek
.
Z
junaškim
navdušenjem
in
z
najlepšimi
nadajni
začela
se
je
vojska
s
Turkom
.
Cesar
Jožef
znal
je
pa
tudi
temu
podjetju
,
s
kterim
je
upal
Avstriji
nazaj
priboriti
,
kar
je
po
nesrečnih
vojskah
zgubila
,
dati
vzvišen
,
idealen
pomen
:
spokoriti
oholega
Turčina
za
grehe
in
krivice
,
ktere
je
prizadel
človeštvu
in
krščanski
omiki
.
„
Prišel
je
čas
“
,
tako
je
pisal
francoski
vladi
,
„
da
kot
maščevalec
človeštva
Evropo
odškodujem
za
stiske
,
ktere
je
morala
nekdaj
od
Turkov
pretrpeti
;
upam
,
da
oprostim
svet
od
barbarskega
rodu
,
kteri
ga
že
davno
tepe
.
Pa
saj
ni
trebalo
veliko
netiti
ognja
;
še
je
bil
pri
avstrijskih
narodih
,
posebno
pri
južnih
,
živ
spomin
na
zla
,
ktera
so
očetje
morali
prenašati
o
turških
vojskah
in
napadih
,
na
ropanje
in
oskrunjevanje
vsega
,
kar
so
imeli
za
najsvetejše
in
najdražje
,
še
so
stari
možaki
pripovedovali
mladim
vnukom
,
koliko
strahu
in
obupa
je
nekdaj
prinašal
v
deželo
glas
:
Turki
so
tukaj
!
Požar
,
razdjanje
,
kri
in
smrt
,
sledilo
jim
je
,
koderkoli
so
rogovilili
,
in
še
so
krvavele
najrodovitniše
avstrijske
krajine
o
ranah
,
ktere
jim
je
vsekal
polumesec
.
Zatorej
pa
,
ko
se
je
meseca
februvarja
1788
razneslo
,
da
je
cesar
Turkom
vojsko
napovedal
in
da
je
namenjen
skupno
z
Rusi
jih
pobiti
,
zadostovala
je
že
sama
ta
novica
,
da
je
staro
podedovano
sovraštvo
,
ki
je
dolgo
že
na
skrivnem
tlelo
,
visoko
vsplamenelo
,
zagnal
se
je
po
vsej
Avstriji
navdušen
krik
:
Na
Turka
!
In
nikdar
se
še
ni
Avstrija
tako
mogočno
postavila
,
nikdar
ne
tako
se
oborožila
,
kakor
za
to
vojsko
.
Dve
sto
in
petdeset
tisoč
krepkih
navdušenih
vojakov
,
previdenih
na
dolgo
časa
z
vsemi
potrebščinami
,
stalo
je
ob
Donavi
in
Savi
,
željno
pričakovaje
višega
povelja
.
Cesar
Jožef
sam
hotel
se
je
osebno
vdeležiti
slavnih
zmag
,
ktere
si
je
že
domišljal
.
Zatorej
je
koncem
februvarja
zapustivši
Dunaj
čez
Gradec
in
Trst
šel
na
Senj
k
vojski
.
Skazal
se
je
pri
vseh
priložnostih
osebno
hrabrega
ter
delil
je
s
prostaki
vse
težave
in
nevarnosti
vojaškega
življenja
.
Spaval
je
ž
njimi
v
šotorji
ali
pod
milim
nebom
,
pohojal
je
po
taborji
priprosto
oblečen
,
pri
tem
je
vsako
čestitanje
in
poklanjanje
,
ki
se
je
njegovi
osebi
spodobilo
,
prepovedal
:
„
Kdor
leži
,
naj
leži
,
kdor
sedi
,
naj
sedi
“
,
glasilo
se
je
povelje
.
Tudi
jo
res
očetovsko
skrbel
za
blagor
in
zdravje
svojih
vojakov
.
Dal
je
,
kjer
so
se
utaborili
,
koj
izkopati
vodnjakov
,
za
obolele
dal
je
napraviti
lesene
staje
f
kolibe
,
koče
)
,
dokler
se
niso
prenesli
v
bolnišnice
.
Kes
,
vzgledna
ljubezen
.
Toda
toliko
prizadetje
nikakor
ni
obrodilo
pričakovanega
sadu
.
Osebno
hraber
je
sicer
bil
Jožef
,
toda
to
ni
še
vse
.
Treba
je
bilo
pred
vsem
strategične
razumnosti
,
in
v
Jožefu
te
ni
bilo
.
A
tudi
vojskinih
poveljnikov
si
ni
kaj
srečno
izbral
.
Poslovivši
osivelega
Laudona
,
kterega
že
samo
ime
je
na
vojake
več
vplivalo
,
kot
navzočnost
samega
cesarja
,
dal
je
više
povelje
nepraktičnemu
pedantu
Lacy-u
,
ki
je
s
samim
osnovanjem
vojskinih
načrtov
,
in
s
neplodovitimi
teorijami
čas
tratil
,
ko
je
bilo
hitro
in
odločno
delovati
.
Od
Adrije
do
črnega
morja
razstavljena
je
bila
vojske
in
tako
razkosana
,
da
ni
bilo
mogoče
še
misliti
na
odločilno
glavno
bitev
s
sovražnikom
.
Tako
se
je
v
malih
praskah
,
ki
niso
nič
zdale
,
več
mož
zgubilo
,
kakor
jih
pobere
navadno
velika
bitka
.
Temu
pridružila
se
je
bolezen
in
nenavadna
mrljivost
med
vojaki
.
V
malo
mesecih
razpenile
so
se
visoke
nade
,
vojakom
upal
je
pogum
,
videčim
,
kako
se
krči
njihovo
število
,
med
tem
,
ko
večina
njih
sovražnika
še
videli
niso
,
da-si
so
vsi
goreli
od
želje
znesti
se
nad
Turčinom
.
Zatoraj
so
se
Turki
,
dobro
poznaje
nespretnost
avstrijskih
poveljnikov
toliko
usrčili
,
da
so
čez
Donavo
na
Ogersko
prilomastili
in
po
Banatu
ljuto
razsajali
,
Avstrijci
so
se
morali
zadovoljiti
,
da
so
jim
ubranili
in
odbivali
njihove
napade
.
Bilo
je
ravno
zadnje
dni
septembra
1788.
V
južnem
Banatu
,
nekaj
milj
od
Pančove
,
na
planjavi
,
ktera
je
na
sever
mejila
o
nizkih
gričih
,
kot
prvih
začetnikih
Karpat
,
na
jug
pa
o
mogočni
Donavi
,
ki
veličastno
vali
svoje
valovje
proti
Črnemu
morju
,
na
ti
planjavi
se
je
pred
nekaj
dnevi
utaboril
glavni
oddelek
avstrijske
vojske
.
V
ravnih
vrstah
po
čez
in
dolg
razmerjeni
so
šotori
,
med
posamnimi
vrstami
je
odmerjenega
nekaj
prostora
,
da
se
vojaki
kakor
po
mestnih
ulicah
lahko
razhajajo
in
zbirajo
.
V
sredi
in
tudi
po
druzih
krajih
tu
pa
tam
odlikujejo
se
nekteri
šotori
po
velikosti
in
okusnejši
upravi
od
druzih
namenjenih
za
prostake
.
Tam
zad
za
taboriščem
proti
Donavi
se
na
večer
,
akoravno
ni
še
solnce
zašlo
,
vse
giblje
in
mrgoli
,
kakor
v
mravljišči
.
Od
raznih
strani
vali
se
dim
leno
in
nizko
,
tu
in
tam
plamen
zažari
:
ali
se
hočejo
že
greti
ka-li
,
ali
pa
najbrže
napravljati
si
večerjo
.
Res
.
Tam
na
skrajnem
konci
se
je
ravnokar
okoli
mogočnega
ognja
na
tla
posedlo
kakih
deset
vojakov
,
raznih
vrst
in
kraja
:
ogerski
s
tesnimi
hlačami
in
čevlji
,
lovci
,
in
tudi
dva
huzarja
.
Vsi
prav
pazljivo
gledajo
na
ogenj
,
nad
kterim
stoji
na
železen
drog
nataknena
zadnja
četrt
telečja
,
nekaj
reber
in
druzih
kosov
.
Dva
,
na
vsaki
strani
ognja
eden
,
držita
železen
drog
nad
ognjem
ter
sučeta
,
kakor
se
jima
bolje
zdi
,
meseno-koščeni
predmet
.
„
Malo
je
manjkalo
,
Tine
,
da
bi
nas
Turki
na
ražnji
pekli
ravno
tako
kakor
zdaj
mi
to
tele
“
,
spregovori
eden
naših
kuharjev
proti
svojemu
tovaršu
na
nasprotni
strani
ognja
.
„
Kaj
misliš
res
,
da
Turki
tudi
ljudi
pečejo
in
jedo
?
“
vpraša
ga
ta
.
„
Natikajo
jih
kakor
urhe
.
Saj
smo
bili
lani
tam
doli
v
Bosni
;
videli
smo
ob
cestah
kole
z
nataknenimi
glavami
človeškimi
;
nič
ni
bilo
od
človeka
kakor
glava
;
kam
so
drugo
spravili
?
Taka
,
taka
nas
je
čakala
,
dragi
moj
,
kakor
to
tele
tukaj
,
glej
tam
le
,
pred
šotorom
obešeno
glavo
njegovo
,
četrt
njegova
je
pa
tukaj
,
ena
nocoj
,
druga
pride
na
vrsto
jutri
,
tretjo
in
četrto
smo
izgubili
,
ali
so
nam
jo
vzeli
.
Glej
,
tako
delajo
Turki
z
jetniki
.
“
„
Si
bil
v
veliki
nevarnosti
,
Luka
“
,
vpraša
eden
huzarjev
druzega
izmed
naših
telečjih
pripravnikov
.
„
V
nevarnosti
?
Kaj
vprašaš
?
Komaj
sem
pete
vnesel
.
Celo
noč
smo
tekli
,
čez
skalovje
in
grmovje
,
koder
se
je
dalo
;
a
tik
za
nami
sledili
so
turški
konjiki
,
krogle
so
švigale
okoli
glave
,
kakor
toča
o
sv.
Ivanu
Krstniku
.
Še
zdaj
zdi
se
mi
,
da
slišim
topotanje
tistih
turških
mezget
,
ki
letijo
kakor
vrag
.
To
je
bila
strašna
noč
!
“
„
No
,
vi
pa
še
zdaj
menite
,
da
smo
imeli
s
Turki
opraviti
“
,
oglasi
se
eden
ogerskih
vojakov
.
„
Jaz
pa
vem
dobro
,
da
tisto
noč
še
sence
turške
pri
nas
ni
bilo
.
Jaz
bil
sem
sam
priča
,
kako
je
nastala
tista
grozna
zmešnjava
.
Čujte
toraj
,
vse
vam
hočem
povedati
.
Saj
veste
,
no
,
ko
smo
od
nesrečne
Slatine
morali
se
počasi
in
pridno
umikati
,
tisto
noč
toraj
,
kakor
dobro
veste
,
ki
jo
bila
tako
svitla
od
lune
,
prišli
smo
mi
,
to
je
,
jaz
z
drugimi
,
ki
smo
bili
med
prvimi
,
do
onega
nesrečnega
mosta
na
reki
Maroši
.
Takraj
mosta
imel
je
nizek
trebušast
možicelj
barako
,
pred
njo
mizo
s
sodcem
na
nji
.
Koj
obsujemo
majhen
stan
njegov
in
tirjamo
,
naj
nam
koj
cel
sodček
produ
.
Plačamo
mu
,
in
že
se
napravljamo
točiti
,
kar
prihruje
za
nami
oddelek
huzarjev
,
bilo
jih
je
blizo
petdeset
.
Obstopijo
nas
ter
se
vrinejo
med
nami
do
mize
,
tako
,
da
smo
se
h
krati
videli
ločene
od
kupljenega
sodčeka
.
Vprašajo
možiceljna
po
žganji
;
ta
se
kar
loti
točiti
iz
našega
soda
.
Ugovarjamo
in
upijemo
,
da
je
naše
,
da
je
plačano
.
Zastonj
;
uname
se
hud
prepir
,
na
zadnje
pretep
;
od
naših
tirjajo
eni
sodček
,
drugi
denar
od
barakarja
.
Toda
ni
več
mogoče
ne
enega
ne
drugega
dobiti
.
Silni
huzarji
nas
na
vse
strani
razženejo
.
Tedaj
nekteri
od
naših
bite
čez
most
in
od
druge
strani
začno
streljati
na
huzarje
.
Pri
tej
priči
primarširajo
za
nami
še
drugi
vojaki
do
mosta
.
Ti-le
zaslišavši
streljanje
od
onkraj
mosta
,
ne
vede
za
naš
prepir
in
vzrok
,
ampak
misle
,
da
so
sovražniki
,
začno
kričati
:
Turki
!
Turki
!
In
dalje
in
dalje
zasliši
se
plaho
kričanje
:
Sovražniki
so
tu
,
Turki
!
Bežimo
!
Zastonj
je
bilo
pomirjati
jih
.
Začne
se
tudi
od
te
strani
opetovati
streljanje
.
V
tej
zmešnjavi
osrčijo
se
nekteri
in
planejo
čez
most
na
ono
stran
.
Ko
tu
ugledajo
naše
vojake
,
začno
kričati
na
to
stran
:
Stojte
,
stojte
!
češ
,
naj
se
neha
streljati
,
ker
ni
sovražnika
.
Toda
ta
stran
zamenila
je
besedo
„
halt
“
s
turško
„
Allahu
,
in
tako
so
se
še
bolj
utrdili
v
prepričanji
,
da
imajo
Turke
onkraj
mosta
,
zatoraj
se
streljanje
tem
močnejše
ponovi
,
da
kroglje
švigajo
na
vse
strani
.
Slednjič
se
na
oni
strani
zboji
in
v
beg
spuste
,
s
te
strani
pa
udero
za
njimi
in
tako
sami
sebe
preganjaje
lomastijo
čez
poti
in
polje
,
koder
kdo
more
.
da
bi
Turka
dohitel
.
Turki
!
razlega
se
od
spredej
in
zadej
;
in
kakor
so
sprednji
med
našimi
mislili
,
da
imajo
Turka
bežočega
pred
seboj
,
tako
so
oni
med
zadnjimi
menili
,
da
jim
je
Turk
za
petami
,
zatoraj
pa
bežati
drug
za
drugim
,
kar
se
je
dalo
.
“
„
Kaj
se
je
pa
s
sodčekom
zgodilo
?
“
vpraša
eden
naših
kuharjev
.
„
Jaz
s
tremi
tovariši
ostali
smo
bili
takraj
mosta
pri
baraki
čakaje
priložnosti
,
da
možiceljnu
denar
vzamemo
.
Ta
pa
se
je
trdno
držal
huzarjev
,
ki
so
med
tem
začeli
prazniti
posodo
.
Toda
kmalo
začno
šobe
otiskati
in
stresati
se
.
“
„
Capa
beneška
,
kaj
zlodja
prodajaš
za
slivovec
?
“
sliši
še
od
nekoga
.
„
Prokleti
trebušnik
,
ti
si
nam
dal
strupa
,
glejte
,
čreva
mi
bo
obrnilo
!
“
oglasi
se
drug
.
„
O
glejte
,
glejte
,
kako
oblodo
smo
kupili
za
drag
denar
“
,
sliši
se
od
tretjega
ki
kaže
tovarišem
visoko
v
kozarcu
žgano
tekočino
.
„
O
joj
,
joj
,
moj
trebuh
“
,
ponavljajo
drug
za
drugim
,
„
meni
prihaja
slabo
,
meni
tudi
!
“
„
Dajmo
ga
,
dajmo
ga
,
izdajalec
je
,
Turk
je
!
V
vodo
s
takim
žganjem
,
v
vodo
s
trebušnikom
!
“
Pri
tej
priči
prevrže
nekdo
sodček
z
mize
,
da
se
kar
po
bregu
dol
v
reko
zvali
in
zgine
v
valovji
.
„
Še
trebušnika
za
sodom
,
sleparja
!
V
reko
ž
njim
!
“
razlega
se
.
„
Glejte
no
,
kako
zmešnjavo
je
provzročil
,
vse
vprek
lomasti
,
vse
strelja
!
V
vodo
ž
njim
,
da
ga
krstimo
.
Turk
je
,
žid
je
!
“
„
Čakajte
tovariši
,
da
mu
pred
vzamemo
denar
,
naš
denar
za
žganje
“
,
oglasim
se
jaz
z
mojimi
drugovi
.
Toda
moj
glas
se
več
ne
sliši
,
zgrabijo
ga
in
tirajo
za
bajto
,
da
ga
prekucnejo
v
reko
.
Jaz
jo
udarim
za
njimi
,
potoma
zgrabim
ga
za
suknjo
in
jo
z
vso
silo
potegnem
ž
njega
,
misle
,
da
v
nji
dobim
denar
.
Med
tem
zasliši
se
za
nami
krepek
glas
:
Jenjajte
,
kaj
delate
?
Je
to
ravnanje
poštenih
vojakov
?
Bil
je
glas
nekega
stotnika
,
krepko
vzrastlega
,
mladikastega
moža
.
A
prepozno
je
došel
,
ker
v
tem
ko
on
govori
,
leti
že
trebušnik
z
brega
v
reko
:
„
O
jojmene
,
o
jojmene
,
sv.
Abraham
in
Izak
in
vsi
očaki
in
preroki
!
“
in
—
zgine
v
valovih
.
„
Zid
je
bil
,
zid
“
,
zaženo
na
bregu
vojaki
.
„
Gospod
stotnik
,
Žida
smo
pokopali
,
ki
nas
je
hotel
ostrupiti
.
“
„
Tako
ne
delajo
pošteni
vojaki
“
,
odgovarja
krepko
stotnik
.
„
V
vojski
se
imamo
boriti
ie
s
sovražnikovimi
vojaki
,
vse
drugo
imamo
v
miru
pustiti
,
in
ako
nam
kdo
ukljubuje
,
pripade
sodniji
.
To
ni
prav
,
dal
bom
reč
preiskovati
!
čegava
je
suknja
?
“
„
Židu
sem
jo
vzel
“
,
preiskovaje
hitro
po
žepih
,
ali
bi
mogel
kje
najti
denar
.
Nikjer
nič
.
Potem
pa
zatipljem
pod
podlogo
neke
papirje
.
Koj
jo
razpremo
in
privlečemo
izpod
podloge
precej
obilen
zavitek
raznih
papirjev
in
pisem
.
Vse
izročim
stotniku
in
ko
začne
ob
luninem
svitu
sem
ter
tje
prebirati
,
mu
kmalo
kri
v
glavo
šine
.
Spet
zavije
in
tlači
v
žep
pod
suknjo
,
rekoč
:
„
Važen
najdek
,
vzamem
s
seboj
.
“
A
ni
bilo
časa
več
muditi
se
.
Vse
prek
je
po
cesti
čez
most
drvilo
,
Od
tistega
trenotka
nisem
več
vedel
kje
sem
,
ne
kod
hodim
.
Drugo
jutro
dospelo
nas
je
kakih
dvajset
v
neko
vas
tri
ure
daleč
od
tukaj
,
tu
še
le
smo
se
spočili
in
spali
do
večera
.
Tudi
cesar
,
pravijo
,
je
tisto
noč
bil
v
največi
nevarnosti
.
Dva
dni
se
ni
vedelo
,
kje
je
,
tretji
dan
še
le
po
dolgem
iskanji
našel
ga
je
služabnik
v
Kasanbegu
ter
pripeljal
nazaj
med
svoje
.
Vsled
tega
da
je
ves
potrt
in
zbegan
.
Še
druge
nevšečnosti
je
neki
zvedel
te
dni
,
govori
se
celo
o
nezvestobi
in
veleizdaji
.
To
mu
je
zdravje
še
pokvarilo
ter
bolehnost
pohujšalo
,
mrzličen
je
,
ves
obledel
,
tako
,
da
misli
v
kratkem
vojsko
zapustiti
in
na
Dunaj
se
vrniti
.
“
„
Glejte
,
glejte
,
tam
le
se
bliža
;
prav
on
je
“
,
oglasi
eden
hnaarjev
ter
si
otepa
prah
iz
hlač
.
„
Res
,
on
je
,
“
pritrjujejo
mu
ostali
,
gledaje
dol
prek
taborišča
.
Cesar
Jožef
,
priprosto
opravljen
,
po
svoji
navadi
,
počasi
koraka
med
vojaki
,
ki
snažijo
obleko
,
likajo
orožje
,
kuhajo
in
jedo
.
Neče
nikoga
motiti
,
ker
na
vse
strani
pomiguje
z
roko
,
naj
vsak
opusti
pozdravljenje
in
poklanjanje
,
ter
vsakdo
ostane
pri
svojem
opravilu
.
Vendar
se
mu
počasi
eden
in
drug
približa
,
a
on
z
vsemi
prav
vljudno
in
živahno
govori
.
In
čedalje
bolj
narašča
spremljajočih
trop
.
„
Čemu
si
pa
vstal
,
Jože
?
“
povprašujejo
v
naši
družbi
huzarja
,
ki
se
je
ravno
zravnal
.
„
Prav
ima
;
le
vstanimo
še
mi
,
pravijo
nekteri
.
“
„
Ležimo
,
ležimo
,
“
ponavlja
pa
večina
,
„
še
raje
bo
videl
,
da
ostanemo
tako
.
“
Med
tem
se
cesar
približa
,
spremljan
že
od
čete
vojakov
,
ki
se
je
med
tem
namnožila
na
kakih
petdeset
mož
.
„
Prav
tako
,
ljubi
fantje
moji
“
,
nasmehne
se
cesar
,
ter
pravi
:
„
Jaz
vas
v
kratkem
zapustim
,
a
pošljem
vam
mojega
Lavdona
.
Ste
zadovoljni
,
fantje
?
“
govori
cesar
.
„
Živio
Lavdon
“
,
zagrmi
od
vseh
strani
.
„
Živio
Lavdon
“
!
Tudi
naši
tovariši
planejo
na
noge
o
tem
klici
in
se
pridružijo
prejšnjim
klicaje
:
„
Živio
Lavdon
!
“
„
Da
,
da
“
,
sliši
se
,
„
roženkranec
bomo
z
Lavdonom
molili
in
potem
planemo
nad
Turka
.
Ne
pa
pod
tem
Laščijem
;
pozabili
smo
že
Očenaš
,
še
prekrižali
se
nismo
že
pol
leta
,
zatoraj
se
nas
pa
tudi
Turek
ne
boji
.
Živio
Lavdon
!
“
Veliko
jih
od
veselja
poskakuje
,
drugo
prijemajo
po
puškah
,
kakor
bi
že
hotli
nad
Turka
,
vse
začne
križem
taborišča
tekati
in
kakor
blisk
razširi
se
po
vsem
taborji
da
Lavdon
ima
priti
k
vojski
.
Bilo
je
proti
koncu
meseca
oktobra
,
nekega
popoldne
okoli
treh
.
Ravno
je
Štanjelski
poštnik
zapustil
vigenjski
dom
in
rudečih
lic
prav
po
postiljonsko
koraka
nazaj
proti
Štanjelu
,
ne
meneč
se
za
listje
,
ktero
burja
otresa
z
dreves
,
od
časa
do
časa
šiloma
zaganjaje
se
,
in
je
raznaša
križem
na
vse
strani
.
Na
Vigenj
je
danes
postiljon
Štanjelski
Kante
prinesel
zapečateno
veliko
veselje
.
Župan
Pavel
se
je
z
županjo
že
zaprl
v
svojo
pisarno
ter
s
tresočo
roko
razpečati
pismo
:
Predragi
,
presrčno
ljubljeni
oče
in
mati
!
Tukaj
sem
,
na
tuji
zemlji
daleč
od
vas
.
Odkar
sem
se
zadnjič
od
vas
poslovil
,
mi
je
že
večkrat
upanje
popolnoma
zginilo
,
še
kdaj
v
tem
življenji
videti
vas
.
Toda
Bog
,
v
kterega
rokah
je
naša
osoda
,
in
Mati
Božja
,
ktero
častiti
sem
se
že
z
mladih
let
od
vas
navadil
,
otela
sta
me
iz
žrela
zalezujočih
levov
,
da
še
zdaj
zdrav
in
vesel
tukaj
živim
z
najslajšo
nado
,
da
vas
bom
čez
nekaj
časa
zopet
zamogel
videti
in
poljubiti
.
O
da
bi
zdaj
zrli
v
moje
srce
,
kako
kipi
od
hvaležnosti
do
tistega
Boga
,
ki
zna
ljubečega
tako
skušati
,
da
jim
potem
toliko
bolj
pokaže
svojo
dobroto
in
napolni
jih
s
svojimi
tolažbami
,
a
tudi
od
ljubezni
do
vas
,
ki
ste
zarad
mene
v
tem
času
gotovo
veliko
žalostnih
in
britkih
dni
prebili
.
Sprejmite
po
tem
pismu
moj
presrčni
pozdrav
in
zvedite
da
še
bije
za
vas
moje
srce
,
da
še
molim
za
vas
.
In
ravno
semkaj
me
je
po
tolikih
nezgodah
Bog
pripeljal
,
kjer
zamorem
spolniti
,
kakor
sem
tolikokrat
želel
,
svojo
dolžnost
do
domovine
.
Tu
sem
namreč
v
glavnem
stanu
pri
Donavi
,
kjer
pričakujemo
v
malo
dneh
generala
Lavdona
,
da
pod
njegovim
nezmagljivim
praporom
za
vero
in
cesarja
planemo
na
Turka
.
A
vem
,
prašali
me
bote
radovedno
,
kako
sem
prišel
semkaj
?
O
vprašanje
,
ktero
mi
noč
in
dan
pred
dušo
stoji
,
vprašanje
,
na
ktero
bi
sam
rad
v
vaši
družbi
odgovoril
.
Toda
ljubezen
do
vas
mi
ne
da
čakati
do
tistega
časa
,
ko
mi
bo
to
mogoče
;
vem
,
da
nepotrpežljivo
čakate
vse
natančno
zvedeti
,
kaj
se
mi
jo
pripetilo
.
Zatoraj
pa
tukaj
nekaj
.
Vesel
in
nič
slabega
sluteč
odpravil
sem
se
ono
jutro
na
pot
.
Kakor
nikdar
,
tako
tudi
takrat
nisem
opustil
peljaje
se
z
Vignja
ozreti
se
proti
Štanjelu
ter
v
duhu
pozdraviti
preljubeznjivo
Mater
Božjo
,
ktere
bratovščini
sem
posvečen
.
Tudi
v
Trstu
je
šlo
vse
srečno
spod
rok
.
Popoldne
odjadrali
smo
iz
novega
pristanišča
o
najlepšem
vremenu
;
domenil
sem
se
bil
s
poveljnikom
,
da
me
pripelje
do
Malte
,
kamor
je
bil
tudi
sam
namenjen
,
le
na
Kerfu
se
je
imela
ladija
ustaviti
za
dva
dni
.
Toda
na
ladiji
se
je
že
prvi
večer
nekaj
pripetilo
,
kar
je
vzbudilo
mojo
pozornost
.
Bili
smo
zbrani
v
obednici
k
večerji
.
Poveljnik
in
zdravnik
sedela
stane
daleč
od
mene
malo
na
stran
v
kotu
,
a
vendar
tako
,
da
sem
jo
lahko
z
očesom
opazoval
.
Kar
se
mi
je
kaj
nekako
čudno
zdelo
,
bilo
je
skrivno
poškiljevanje
z
očesi
,
ktero
sem
med
obema
zapazil
,
potem
pa
zdaj
glasno
,
zdaj
tiho
vedno
preminjajoče
se
govorjenje
.
To
vedenje
zdelo
se
mi
je
nenaravno
in
sumljivo
,
a
kar
je
bilo
še
več
,
vse
je
kazalo
,
ali
vsaj
zdelo
se
mi
je
,
da
prav
jaz
sem
predmet
,
o
kterem
se
vrši
njuni
pogovor
,
vsaj
pa
njune
oči
in
misli
.
Veste
,
da
jaz
nikdar
nisem
bil
sumljiven
ali
črnogleden
,
a
globoko
v
srce
utisnil
se
mi
je
ta
prizor
.
Še
v
sanjah
po
noči
je
visel
tako
rekoč
nad
dušo
,
ter
jo
begal
,
da
nisem
mogel
najti
mirnega
počitka
.
A
še
nekaj
od
prvega
večera
.
Ko
sta
izza
mize
vstala
,
da
bi
šla
iz
obednice
,
zapazil
sem
,
kako
je
od
zdravnika
spodletil
listič
in
na
tla
padel
.
Jaz
ne
vem
kako
da
sem
bil
tako
nevljuden
,
da
nisem
ga
pobral
ali
vsaj
opozoril
ga
;
pustil
sera
in
ko
sta
odšla
,
pobral
sem
ga
.
Bil
je
odlomek
pisma
,
in
sicer
konec
;
iz
besed
,
ktere
so
bile
še
brati
,
nisem
mogel
nič
posebnega
povzeti
;
kar
me
je
zanimalo
,
bila
je
pisava
,
zdela
se
mi
je
povsem
dobro
znana
,
le
domisliti
se
nisem
mogel
,
kje
nekdaj
sem
jo
pred
očmi
imel
.
O
tem
lističi
vam
bom
pozneje
še
govoril
.
Vtaknem
ga
v
žep
.
Kmalo
potem
vrne
se
zdravnik
v
obednico
ter
natanko
ogleduje
po
stolih
in
po
tleh
.
kakor
bi
nečesa
iskal
,
spoznal
sera
,
da
išče
listič
.
A
jaz
molčim
,
in
ko
nič
ne
najde
,
spet
gre
.
Za-ras
pa
imel
je
listič
odslej
še
večo
važnost
,
skrbno
ga
povijem
v
listnico
.
Drugi
dan
opoludne
smo
sedeli
pri
kosilu
.
Kri
mi
je
razburjena
,
zdelo
se
mi
je
,
da
me
od
vseh
strani
strahovi
plašijo
,
akoravno
je
bil
beli
dan
.
Natakar
prinese
na
sklednici
več
kup
peneče
pive
,
ter
je
jame
razdajati
,
kakor
smo
bili
naročili
.
Oddajal
jih
je
s
sklednice
po
vrsti
eno
za
drugo
posamnim
,
ki
so
sedeli
okoli
mize
.
Tudi
ko
do
mene
pride
,
že
prime
za
kupo
,
ki
je
prva
bila
na
vrsti
,
da
mi
jo
poda
.
Toda
komaj
prijemši
jo
se
spomisli
,
ter
jo
odloži
in
vzame
drugo
ter
jo
postavi
pred
me
.
Vse
to
zgodilo
se
je
prav
hitro
in
spretno
,
da
bi
sicer
nikdo
ne
bil
zapazil
.
A
meni
,
kteremu
so
se
oči
in
vsi
čuti
od
sinoči
podesetili
,
tudi
to
ni
odšlo
,
zdelo
se
mi
je
čez
vse
sumljivo
,
posebno
ko
sem
še
zapazil
,
da
je
živahen
govor
med
poveljnikom
in
zdravnikom
,
ravno
takrat
premolknil
,
ko
se
je
to
vršilo
.
Pil
nisem
svojega
piva
,
še
dotaknil
se
ga
ne
.
Po
kosilu
se
je
kmalo
vse
pozgubilo
,
večidel
šli
so
kadit
ali
pa
v
kajute
preganjat
si
popoldanski
spanec
.
Sam
ostal
sem
še
v
obednici
ter
gledal
,
kako
je
moje
pivo
bledelo
.
Več
mi
ni
bilo
treba
.
Se
tisti
večer
odločil
sem
se
nekaj
storiti
,
kar
se
ni
dalo
več
odlašati
.
Bila
je
jasna
,
a
tiha
,
mirna
noč
,
najmanjše
sapice
ni
bilo
čutiti
.
Ladija
je
prav
leno
rila
po
valovji
,
dokler
ni
skoro
popolnoma
obstala
,
jadra
niso
zdala
nič
več
,
zvili
so
jih
že
davno
vsa
.
Stal
sem
na
boku
ladijinem
ter
gledal
dol
v
valovje
,
ki
seje
komaj
malo
srebrnelo
gladko
poljubovaje
ladijo
.
Dva
stražnika
obhajala
sta
po
boku
,
nekaj
časa
,
dokler
na
konci
ne
postaneta
in
med
živahnim
pogovorom
na
svoj
posel
popolnoma
pozabita
.
Jaz
pa
se
obrnem
proti
vhodu
,
ki
je
peljal
v
strop
,
ter
zdebajoč
delal
sem
se
,
kakor
bi
bil
zaspan
.
Ona
dva
se
za
menoj
še
ozreta
ne
.
Jaz
pa
zasučem
jo
mimo
jadrenic
na
nasprotno
stran
.
Tu
privezanih
je
bilo
na
ladijo
nekaj
rešilnih
čolnov
in
čolničev
.
Kar
se
spustim
po
vrvi
dol
v
enega
,
prerežem
vrv
,
primem
za
drog
ter
se
ob
njem
uprem
proti
ladiji
,
čolnič
se
zgane
in
jame
počasi
oddaljevati
se
.
Ali
vesla
nisem
imel
,
da
bi
krmil
.
A
ker
je
bil
drog
precej
dolg
,
prelomim
ga
čez
pol
ter
konca
priklenljen
z
vrvico
ob
čolnov
rob
,
in
začnem
previdno
krmiti
,
da
je
šlo
kaj
nerodno
in
počasi
,
si
lahko
mislite
.
Sel
sem
sam
ne
vede
kam
.
Proti
eni
po
polnoči
začne
od
juga
rahlo
pihljati
vlažna
sapica
;
kazalo
je
toraj
jadra
razpeti
.
Da
bi
jih
bil
človek
imel
!
Kar
mi
pride
dobra
misel
.
Slečem
srajco
,
utrdim
ob
čoln
konca
zlomljenega
droga
in
razpnem
ob
nju
srajco
.
In
res
,
čoln
se
začne
brzo
premikati
;
jaz
pa
sedem
k
počitku
in
zapojem
:
Zdrava
morska
zvezda
,
Blaga
Mati
Božja
,
Vedno
si
Devica
,
Nam
nebeška
vrata
.
Tudi
molek
vzamem
,
kterega
vselej
pri
sebi
nosim
,
ter
jamem
premikati
znane
jagode
,
ter
ponavljati
:
Zdrava
Marija
!
še
nikdar
ne
tako
goreče
kakor
tedaj
.
Jutro
se
je
začelo
od
vshoda
žariti
in
bolj
in
bolj
se
je
obzorje
pred
mano
motrilo
;
kose
zdani
,
ugledam
pred
seboj
suho
zemljo
.
Gorato
je
bilo
in
skalovito
,
še
znamenja
ne
o
kaki
hiši
ali
o
človeku
.
Le
par
črnih
vran
,
in
gosta
tropa
divjih
golobov
vzletela
je
ravno
kakor
splašena
izpred
skalovja
,
ki
se
je
pred
mojimi
očmi
visoko
gor
dvigalo
.
Vstavim
čoln
ob
bregu
,
oblečeni
srajco
in
s
polovico
prelomljenega
droga
v
roki
jamem
plaziti
se
v
gorovje
.
Toda
kmalo
jamejo
mi
noge
omahovati
:
od
čuvanja
,
težav
in
strahu
bil
sem
popolnoma
vspehan
;
najpred
moral
sem
se
,
akoravno
lačen
,
dobro
naspati
.
Vležem
se
v
votlini
pod
skalo
,
ki
se
je
nad
bregovjem
vzdigovala
.
Zaspim
tako
trdno
in
sladko
kakor
še
nikdar
.
Zadnji
pogled
na
morje
,
predno
sem
zaspal
,
kazal
mi
je
tam
daleč
na
zapadu
vzdigajoče
se
črne
megle
in
blisk
.
Vzbudim
se
še
le
popoldne
.
Kaj
zapazim
,
da
je
zrak
močno
ohlajen
,
pogledam
okoli
in
voda
nabrana
po
luknjastem
skalovji
mi
priča
,
da
je
med
tem
deževalo
,
vejevje
v
bližnjem
grmu
pa
,
upogneno
in
deloma
celo
ulomljeno
kazalo
mi
je
,
da
je
bil
vihar
,
silen
vihar
.
A
glej
,
kaj
pa
je
priplulo
ravno
zdaj
tam
le
dol
po
morji
do
brega
?
Skočim
do
vode
in
vidim
zastavo
,
ki
je
še
sinoči
vihrala
na
„
Pozejdonu
“
.
Ozrem
se
in
tu
spet
prignala
je
peneča
voda
dve
deski
do
pečevja
na
bregu
.
Pogledam
—
bili
ste
od
„
Pozejdona
“
,
to
mi
je
kazala
barva
,
s
ktero
ste
bili
nalikani
.
Ni
mi
bilo
več
dvomiti
:
vihar
je
bil
,
in
barka
razbita
—
vse
je
potonilo
.
In
jaz
?
Sam
bil
sem
rešen
,
jaz
sam
.
Padem
na
kolena
in
,
dasi
lačen
in
žejen
,
zahvaljujem
se
Bogu
in
Mariji
v
goreči
molitvi
,
kakor
še
nikoli
tako
.
Potem
pa
moral
sem
vendar
naprej
.
Toda
kam
brez
živeža
?
—
Jamem
spet
plaziti
se
čez
trnje
in
skalovje
v
pusto
gorovje
.
Vedno
bolj
oddaljujem
se
od
morja
noter
v
deželo
.
Nazadnje
se
priplazim
do
gozda
,
ki
me
sprejme
v
svojo
hladno
senco
.
Tu
zagledam
rudečiti
se
po
tleh
smokvice
.
Zeljno
jamem
jih
trgati
,
da
si
vsaj
malo
glad
in
žejo
utolažim
.
Noč
me
ni
zadržala
:
dalje
in
dalje
jo
merim
,
luna
mi
pot
razsvitljuje
.
Pride
drugo
jutro
,
solnce
je
že
spet
vsplavalo
po
nebu
,
a
vedno
še
pustota
na
vse
strani
,
nikjer
žive
duše
;
od
gladu
in
žeje
mi
moči
začno
pojemat
.
Na
zadnje
—
moralo
je
biti
blizo
poludne
—
zaslišim
v
daljavi
strel
in
lajanje
psov
,
spoznal
sem
,
da
so
lovci
.
To
mi
vzbudi
novo
upanje
,
ukrepim
se
in
kar
se
da
podvizam
na
kraj
,
od
koder
mi
dohaja
rešilni
glas
.
In
res
,
pol
ure
kasneje
stojim
pred
krepkim
možem
,
ki
je
moral
imeti
okoli
štirideset
let
.
Ni
bil
sam
,
ampak
družba
ž
njim
.
Malo
osupnen
sem
postal
na
prvi
pogled
pred
tujci
,
ktere
sem
koj
po
opravi
spoznal
za
Turke
.
Toda
kmalo
me
mine
vsa
boječnost
.
Prijazno
stopi
gospodar
k
meni
in
mi
seže
v
roko
,
rekoč
:
„
Jan
Filipovič
,
beg
,
doma
iz
Gabra
blizo
Livne
v
Bosni
.
Došel
sem
to
noč
s
tovariši
v
gorovje
na
zajce
in
lisice
.
“
Tu
sem
toraj
zvedel
,
da
sem
tisti
dan
prekoračil
že
Dalmacijo
in
ravnokar
prestopil
čez
mejo
v
turško
Bosno
