bilanjegova
največja
strast
.
Zato
je
storil
vse
,
kakor
bom
še
povedal
.
Ker
je
doktor
videl
,
da
bo
tukaj
plača
jako
dobra
,
dejal
je
,
ugledavši
bolne
dekličine
oči
,
da
mora
nekaj
dni
opazovati
,
od
kod
bolezen
izvira
.
Graščak
je
bil
tega
vesel
in
mu
je
zatrdil
,
da
,
če
se
za
nekaj
dni
v
gradu
ustanovi
,
bode
se
dobro
imel
,
kakor
bi
bil
doma
.
Majdalena
Strugova
je
bila
stara
tačas
kakih
devetnajst
let
.
Lepa
ni
bila
po
obrazu
,
pa
imela
je
lepo
dušo
,
srce
dobro
,
ah
,
najboljše
srce
,
kar
sem
jaz
ljudi
poznal
.
Doktor
Peter
Kaves
se
je
na
gradu
seznanil
bolj
natanko
z
graščakom
in
njegovo
stričnico
.
Bog
mu
je
bil
dal
dober
jezik
,
dar
,
katerega
ne
dobi
vsak
,
po
katerem
se
pa
vendar
vsak
sodi
.
Govoril
je
doktor
v
tej
mali
druščini
o
tej
in
oni
reči
,
vse
pa
je
znal
govoriti
lepo
in
dobro
.
Tako
se
je
prikupil
graščaku
in
moji
ma
—
moji
materi
,
saj
ti
moram
povedati
,
da
je
Majdalena
Strug
moja
mati
.
Seznanil
se
je
Kaves
pa
tudi
z
drugimi
rečmi
na
gradu
,
tako
na
priliko
je
natanko
zvedel
,
kako
veliko
je
premoženje
Strugovo
.
Tudi
je
zvedel
,
da
bo
po
stricu
dobila
vse
Majdalena
.
On
je
bil
lakomnež
.
Koj
je
sprevidel
,
da
ne
bi
bilo
težko
Strugovo
premoženje
priženiti
.
On
je
bil
lepe
vnanje
postave
in
zaupal
je
tudi
veliko
svoji
zgovornosti
.
Res
se
ni
motil
.
Moja
mati
je
verjela
prilizljivim
lepim
besedam
mladega
doktorja
.
Revica
je
mislila
,
da
je
ves
svet
tak
ko
ona
,
da
ne
zna
goljufati
,
lagati
in
krivo
prisegati
.
Moja
mati
ga
je
ljubila
v
resnici
in
z
vsem
srcem
.
Tudi
on
je
dejal
in
kazal
,
da
jo
ljubi
tako
in
tako
.
Ona
je
premalo
poznala
ljudi
in
svet
,
da
bi
bila
ločila
hinavščino
in
pravo
misel
.
Ko
se
je
doktor
tako
preveril
,
da
mu
na
eni
strani
ni
nobene
ovire
,
potipal
je
na
lahko
še
na
drugi
,
da
bi
zvedel
,
kako
njen
stric
misli
,
varoval
se
pa
naravnost
vprašati
in
povedati
,
da
ravno
on
namerava
dobiti
bogato
Strugovo
.
Ali
tukaj
je
zvedel
,
da
stric
nikakor
ni
namenjen
s
svojo
deklico
tako
nizko
sesti
,
da
bi
jo
dal
temu
ali
onemu
,
ki
nima
ni
gotovega
premoženja
niti
vsaj
njemu
enakega
imena
.
Vendar
ni
obupal
.
Plemenitaš
je
bil
star
.
Dolgo
ni
mogel
živeti
.
Čez
pet
let
pak
je
bila
deklica
zadosti
stara
,
da
se
je
lahko
sama
odločila
.
Tako
je
sklenil
čakati
,
kaj
pride
.
Oko
je
bilo
ozdravljeno
in
doktor
je
moral
zopet
v
mesto
.
Plemenitašu
se
je
bil
znal
toliko
prikupiti
,
da
ga
je
pri
odhodu
vabil
,
naj
pride
večkrat
v
njegovo
hišo
.
Sicer
pa
je
imel
tudi
pozimi
priliko
govoriti
z
mojo
materjo
,
ko
je
s
stricem
prihajala
v
mesto
.
Tako
jo
je
tri
leta
slepil
s
svojo
ljubeznijo
,
ki
je
bila
,
to
se
ve
,
samo
navidezna
.
Vse
to
zaradi
bogastva
!
Moja
mati
je
bila
’
dva
in
dvajset
let
stara
.
Ženini
so
se
jeli
oglašati
.
Marsikateri
med
njimi
je
morda
iz
ravno
tako
nepoštenih
razlogov
snubil
kakor
Kaves
.
Vendar
vem
,
da
bi
bil
najslabejši
med
njimi
boljši
od
doktorja
.
Pa
moja
mati
je
vero
imela
,
da
boljšega
in
blažjega
nima
vesoljni
svet
.
Zato
se
ni
vdala
v
stričevo
voljo
,
ki
je
,
že
slaboten
in
postaren
,
želel
,
da
bi
se
možila
pred
njegovo
smrtjo
,
in
ji
je
zdaj
tega
zdaj
onega
izmed
tistih
nasvetoval
,
ki
so
mu
bili
pogodu
.
Stric
je
bil
že
nevoljen
in
je
pretil
tako
in
tako
.
To
je
doktor
vse
zvedel
.
Ker
se
je
bal
,
da
ne
bi
mu
spodletelo
,
česar
je
čakal
že
tri
leta
,
da
bi
namreč
stric
moje
matere
ne
prisilil
katerega
drugega
vzeti
,
sklenil
je
kaj
takega
nemogoče
storiti
.
To
,
kar
je
malopridnež
naredil
,
zgodi
se
v
naši
deželi
težko
še
kdaj
.
Pregovarjal
je
mojo
mater
,
da
bi
se
na
tihem
ž
njim
poročila
.
Mati
moja
je
bila
preveč
vestna
ženska
,
da
bi
se
bila
temu
koj
vdala
.
Ko
je
razvidel
,
da
sam
ne
opravi
ničesar
,
dobil
je
za
denar
nekega
malopridnega
duhovna
,
ki
ni
hotel
poznati
svetosti
svojega
stanu
in
je
bil
zaradi
tega
po
višji
duhovski
oblasti
od
službe
odstavljen
zaradi
več
pregreškov
,
ki
so
vsi
izvirali
iz
pijanstva
.
Ta
je
moji
materi
skazoval
,
da
tako
dejanje
v
teh
okoliščinah
ne
bi
bilo
niti
zoper
cerkveni
niti
zoper
deželski
zakon
,
če
se
le
poroka
čez
nekaj
let
očito
razglasi
ali
na
videz
ponovi
pred
svetom
.
Ker
je
doktor
to
obetal
,
privolila
je
moja
mati
in
omenjeni
duhovnik
ju
je
poročil
.
Pač
se
je
moja
mati
kesala
in
grenke
solze
točila
,
ko
je
bilo
to
končano
.
Nekaj
ji
je
menda
v
srcu
dejalo
,
da
ta
reč
ne
more
srečnega
konca
doseči
.
Tudi
se
ji
je
koj
zdelo
,
da
se
je
doktor
,
poprej
ves
ljubezniv
in
prijazen
,
po
poroki
vidno
spremenil
.
Pa
revica
je
molila
in
Boga
prosila
,
da
bi
vse
na
dobro
obrnil
,
in
molitev
ji
je
dajala
upanje
.
Upanje
—
upanje
!
Neumnost
!
Od
strani
je
slišala
,
da
doktor
Kaves
,
o
katerem
ni
živ
krst
vedel
,
da
je
njen
zakonski
mož
—
da
ta
doktor
Kaves
ne
živi
posebno
v
strahu
božjem
in
pošteni
čednosti
,
kar
se
ženstva
tiče
.
O
,
zakaj
ni
tega
pred
slišala
!
In
vendar
tudi
zdaj
ni
verjela
,
ni
mogla
verjeti
!
Ko
sta
se
sešla
,
kar
pa
je
malokdaj
bilo
,
vprašala
ga
je
,
ali
je
to
res
ali
ne
.
On
je
sicer
tajil
,
pa
ne
veliko
.
In
ko
se
je
začela
bridko
jokati
,
pustil
jo
je
in
šel
.
»
Neumnica
!
«
to
je
bila
vsa
tolažba
,
vse
opravičevanje
!
V
nekem
pogovoru
jima
je
govorica
prišla
na
sveto
vero
in
na
Boga
.
Iz
nekaj
besedi
,
katere
je
govoril
,
razvidelo
se
ji
je
,
da
nima
nobene
vere
.
Ko
se
je
s
strahom
od
njega
obrnila
,
roki
sklenila
in
zavpila
:
»
Jezus
,
kaj
bo
s
teboj
!
«
zasmejal
se
je
zaničljivo
,
vstal
in
šel
,
pozdravivši
jo
z
lepo
besedo
:
»
Ti
si
neumna
!
«
In
vendar
ga
je
rada
imela
.
Molila
je
zanj
,
molila
je
tačas
in
še
potlej
v
drugačnih
časih
in
še
jaz
sem
moral
ž
njo
moliti
zanj
!
Kakih
šest
mesecev
po
oni
nesrečni
poroki
je
stric
moje
matere
zbolel
.
Naredil
je
testament
.
Moja
mati
ga
je
ljubila
kakor
očeta
;
ker
ji
je
vest
vedno
očitala
,
da
se
je
zelo
pregrešila
v
poslednjem
času
zoper
njega
,
stregla
mu
je
še
z
večjo
neutrudnostjo
noč
in
dan
.
Doktor
Kaves
je
bil
poklican
k
staremu
gospodu
.
Do
tega
je
imel
stari
največje
zaupanje
.
Mislil
je
,
da
je
to
njegov
prijatelj
,
da
ga
bo
on
še
smrti
otel
,
če
ga
bode
le
kdo
.
Kako
strahovito
se
motimo
na
tem
svetu
!
Moja
mati
je
doktorja
,
preden
je
bolnika
videl
,
na
stran
poklicala
ter
ga
je
s
sklenjenimi
rokami
prosila
:
»
Peter
,
ljubi
Peter
!
Skrbi
z
vso
svojo
vednostjo
,
da
boš
strica
ozdravil
.
On
je
moj
dobrotnik
in
bode
tvoj
.
Bog
naju
varuj
pregrešne
želje
,
da
bi
umrl
!
Temveč
jaz
rada
čakam
še
deset
,
dvajset
let
,
da
so
le
stric
živi
in
zdravi
!
«
»
Skrbel
bom
!
«
dejal
je
on
.
Dal
mu
je
nekega
črnega
zdravila
.
Polovico
je
bolnik
v
dveh
dneh
popil
,
tretji
dan
je
umrl
.
—
Tačas
moja
mati
ni
slutila
nič
hudega
.
Pozneje
pak
je
v
svojih
burnih
dnevih
govorila
,
da
je
Kaves
stricu
zavdal
.
Skazati
mu
ne
morem
!
Enkrat
sem
mu
to
omenil
in
na
obrazu
sem
bral
,
kakor
bi
bilo
res
!
Bog
bo
sodnik
!
Naj
bo
milostljiv
!
Sodnija
je
po
stričevi
smrti
vzela
testament
in
premoženje
v
svoje
varstvo
.
Majdalena
Strug
je
bila
imenovana
v
poslednjem
stričevem
sporočilu
za
edinega
dediča
.
Doktor
Kaves
je
mislil
,
da
je
na
koncu
svojega
namena
.
Pa
Bog
je
drugače
obrnil
.
Skazalo
se
je
,
da
plemenitaš
Strug
,
moje
matere
stric
,
vprek
svojemu
bogastvu
ni
nič
lastnega
premoženja
imel
.
Vse
je
bil
namreč
podedoval
po
neki
teti
.
Ta
pak
je
imela
sina
,
za
katerega
se
ob
smrti
materini
ni
vedelo
,
kje
je
,
in
so
ga
sorodniki
za
mrtvega
razznanili
.
Leto
pred
stričevo
smrtjo
je
bil
z
daljnega
prišel
v
svojo
domovino
nazaj
.
Ker
pa
je
videl
,
da
je
stric
že
na
koncu
svojega
življenja
,
ni
hotel
precej
svoje
pravice
terjati
.
Zdaj
pa
,
po
Strugovi
smrti
,
se
je
očitno
oglasil
in
skazal
.
Testament
je
bil
ovržen
,
Majdalena
ni
imela
nič
razen
zapuščine
svojega
očeta
,
katera
pak
ni
bila
veliko
večja
ko
dota
vsake
boljše
kmečke
hčeri
.
Pravda
,
katero
je
moja
mati
po
priganjanju
doktorjevem
začela
,
iztekla
se
je
na
njeno
izgubo
prav
v
kratkem
času
,
ker
je
bilo
vse
očito
po
zakonu
.
Zdaj
šele
je
prišlo
moji
materi
spoznanje
,
popolno
,
pa
strašno
spoznanje
!
Ko
je
doktorja
,
ki
se
je
je
odslej
čisto
ogibal
,
poiskala
in
ga
upomnila
,
naj
se
sklenjena
zveza
razznani
,
ko
mu
je
povedala
,
da
bom
jaz
prišel
v
kratkem
času
na
svet
kot
sad
te
zveze
:
tačas
se
ji
je
pokazal
pravi
doktor
Kaves
.
»
Jaz
te
zdaj
ne
poznam
!
Beračice
ne
maram
,
posebno
grdé
ne
!
«
To
so
bile
zadnje
besede
,
ki
jih
je
ž
njo
govoril
.
Ta
skušnja
je
bila
pač
podučilna
,
ali
draga
moja
mati
bi
bila
skoro
življenje
dala
zanjo
.
Morda
bi
bilo
bolje
!
Ko
je
ozdravela
za
vročinsko
boleznijo
,
pokazala
se
je
druga
bolezen
,
blaznost
.
Razum
in
zdravje
na
duhu
se
ji
je
za
nekaj
časa
povrnilo
,
ko
sem
se
jaz
rodil
.
Pa
ne
dolgo
potem
in
zopet
se
je
je
lotilo
.
In
vse
njeno
življenje
se
je
menjavalo
zdravje
in
blaznost
.
Pač
je
imela
dokaze
sklenjenega
zakona
z
doktorjem
Kavesom
v
roki
.
Pa
tožiti
ga
ne
bi
bila
hotela
—
ljubila
ga
je
še
zdaj
,
nevredneža
;
in
ko
bi
ga
bila
hotela
tožiti
,
ne
bi
bilo
več
mogoče
,
zakaj
Kaves
se
je
kaj
takega
bal
in
šel
iz
dežele
tačas
,
ko
je
moja
mati
pri
tujih
ljudeh
in
na
pol
mrtva
ležala
.
Kam
je
šel
,
ni
nihče
vedel
.
Od
kraja
je
stanovala
moja
mati
v
mestu
.
Kmalu
pak
je
sprevidela
,
da
v
mestu
njeno
malo
premoženje
ne
bi
dolgo
trpelo
.
Preselila
se
je
z
menoj
na
kmete
.
Sorodnik
,
ki
je
bil
namesto
nje
podedoval
Strugovo
graščino
,
ponujal
ji
je
svojo
pomoč
.
Pa
ničesar
ni
hotela
vzeti
.
Jaz
sem
ji
bil
edino
veselje
.
Brez
mene
ni
bila
nikjer
,
ni
delala
ničesar
.
Le
enkrat
se
spominjam
,
ko
je
bila
zopet
temna
senca
prevzela
ji
um
in
pamet
in
sem
jaz
deček
štirih
let
jokaje
gledal
čudni
njen
obraz
ter
poslušal
nenavadne
,
nekaj
divje
besede
svoje
matere
in
si
v
smrtnem
strahu
nisem
tega
mogel
razložiti
:
tačas
se
spominjam
,
da
me
je
pahnila
od
sebe
in
dejala
:
»
Proč
,
ti
si
njegov
!
«
Pa
koj
v
tistem
hipu
se
ji
je
um
povrnil
,
stisnila
me
je
k
sebi
in
dejala
:
»
Ni
res
,
moj
,
moj
!
«
Ko
bi
sto
let
živel
,
tega
ne
bi
mogel
pozabiti
.
Ko
sem
nekoliko
odrasel
,
učila
me
je
brati
in
pisati
sama
.
Sicer
pa
mi
je
vedno
pripovedovala
,
da
bom
študiral
,
da
bom
učen
mož
.
Meni
to
ni
dopadalo
.
Rajši
sem
letal
okrog
po
hosti
in
polju
,
nego
sedel
pri
bukvah
.
Sicer
pa
je
mati
moja
nevedé
jemala
mi
veselje
do
učenja
in
mi
cepila
kali
takega
brezpridnega
življenja
,
kakor
sem
ga
res
imel
.
To
pa
je
bilo
posebno
tačas
,
ko
se
ji
je
bolezen
vračala
in
mi
je
,
ne
vedé
,
kaj
govori
,
pravila
vse
,
kar
sem
jaz
tebi
povedal
,
in
še
več
,
vse
bolj
natanko
.
Tako
sem
se
,
dasi
vem
,
da
mati
ni
nikdar
tega
hotela
,
navdal
sovraštva
do
tistega
moža
,
ki
mi
je
življenje
dal
,
ki
je
pa
materi
tako
neusmiljeno
srečo
podrl
in
pokopal
.
Že
kot
mlad
fante
sem
si
ga
želel
dobiti
,
da
bi
tako
ravnal
ž
njim
,
kakor
je
on
z
materjo
.
Le
z
nevoljo
in
da
bi
matere
ne
žalil
,
molil
sem
zvečer
ž
njo
vred
»
za
časno
in
večno
srečo
očetovo
«
.
Kolikor
je
bila
moja
mati
starejša
,
toliko
bolj
poredkoma
jo
je
obiskovala
bolezen
.
Zadnje
leto
sem
jo
šele
po
tem
spoznal
,
kadar
jo
je
razumnost
zapustila
,
da
je
postala
zgovornejša
in
mi
pravila
o
mojem
očetu
,
katerega
sicer
ni
v
misel
jemala
.
»
Ti
boš
učen
ko
on
!
«
govorila
mi
je
ob
takih
prilikah
.
»
Ti
boš
znal
govoriti
še
sladkeje
ko
on
!
Lagati
in
goljufati
se
boš
naučil
in
,
o
!
—
še
zavdajati
,
strupe
poznavati
,
vsega
se
boš
naučil
ko
tvoj
oče
.
Pa
ne
smeš
skušati
,
kar
boš
znal
,
greh
je
to
!
On
je
greh
storil
—
grehov
veliko
.
Ti
boš
drugačen
,
ne
boš
podoben
očetu
.
On
ni
imel
srca
ni
ljubezni
!
«
Tako
mi
je
govorila
.
Meni
se
je
šola
pristudila
.
Mislil
sem
,
da
so
vsi
učeni
tistemu
enaki
,
ki
ga
mati
oče
imenuje
.
Štirinajst
let
sem
bil
star
,
ko
me
pošlje
v
mesto
,
da
bi
v
šolo
hodil
.
Od
nje
sem
se
bil
precej
naučil
,
tako
da
bi
bil
lahko
izhajal
.
Svoje
premoženje
je
posodila
moja
mati
kmetu
,
pri
katerem
sva
stanovala
in
živela
.
Tačas
je
bilo
že
še
toliko
,
da
bi
se
bil
jaz
lahko
nekaj
let
vzdržal
.
Za
pozneje
,
ko
bi
bil
starejši
,
pak
je
imela
mati
namen
,
poprositi
svojega
sorodnika
za
pomoč
,
katero
ji
je
bil
pred
nekaj
leti
ponujal
.
Toda
ni
je
bilo
treba
.
Komaj
je
mati
s
solznimi
očmi
v
mestu
od
mene
slovo
vzela
,
naročevaje
mi
,
naj
bom
priden
,
in
odšla
od
mene
,
ko
sem
jaz
sprevidel
,
da
sem
preveč
nje
navajen
,
kakor
da
bi
se
mogel
tujim
ljudem
privaditi
.
Komaj
je
bilo
en
teden
,
že
sem
bil
na
potu
domov
ali
ker
pravega
doma
nisem
imel
,
bolj
prav
—
k
svoji
materi
.
Našel
sem
,
da
je
ona
taka
ko
jaz
,
da
je
jokala
noč
in
dan
za
menoj
.
Vesela
me
je
bila
,
ko
sem
prišel
,
in
karala
me
je
obenem
.
Prosila
me
je
,
naj
grem
nazaj
,
in
videlo
se
je
,
kako
rada
bi
imela
,
da
bi
ostal
pri
njej
.
Naredila
sva
,
da
bom
še
eno
leto
odložil
šolo
,
da
se
bom
pridno
učil
od
nje
vsega
,
kar
je
mogoče
,
prihodnje
leto
pak
bom
šel
za
stalno
in
za
gotovo
nazaj
v
mesto
.
Ali
tega
prihodnjega
leta
ni
doživela
.
Jaz
sem
mislil
,
da
jo
bom
zmerom
imel
.
Ah
,
ko
bi
jo
še
enkrat
,
le
enkrat
videl
na
tej
zemlji
,
po
kolenih
bi
šel
do
konca
sveta
!
«
Do
sem
je
Martinek
mirno
pravil
,
le
včasi
se
mu
je
poznalo
,
da
mu
spomin
te
ali
one
reči
čutila
zbuja
,
katera
težko
kroti
.
Tu
pak
je
naenkrat
obmolknil
,
nekaj
časa
ni
trenil
z
nobeno
gubo
na
obrazu
,
potem
pa
mu
je
debela
solza
pritekla
iz
očesa
in
zjokal
se
je
kakor
otrok
.
Tudi
Lovre
je
bil
ginjen
.
Domislil
se
je
svojih
roditeljev
in
vprašanje
mu
je
prišlo
:
Ali
si
ti
tako
spoštoval
svojo
mater
,
kakor
ta
spoštuje
njen
spomin
?
Koliko
globokejšo
,
nežnejšo
čut
ima
ta
človek
,
katerega
bi
bil
marsikak
izobraženec
zaničljivo
kakor
suroveža
po
strani
pogledal
in
obsodil
,
da
blažjega
čutila
,
kakor
ga
imajo
živali
,
niti
zmožen
ni
!
»
Še
tisto
zimo
je
moja
mati
nevarno
zbolela
,
«
pravil
je
Martinek
dalje
.
»
Preden
sem
vedel
,
ali
je
mogoče
ali
ne
,
videl
sem
jo
mrtvo
ležati
.
In
ko
bi
z
neba
na
zemljo
padel
,
bil
sem
sam
,
brez
sorodnikov
,
brez
prijateljev
.
Na
smrtni
postelji
mi
je
izročila
svoja
pisma
in
spričala
.
Ž
njimi
mi
je
rekla
poiskati
in
skazati
se
svojemu
očetu
,
tvojemu
stricu
.
Kadar
boš
v
veliki
sili
,
poišči
ga
,
tako
mi
je
naročala
,
povedi
mu
,
da
ga
prosim
,
naj
tebi
popravi
,
kar
je
meni
hudega
storil
;
povedi
mu
tudi
,
da
mu
iz
srca
odpustim
.
Tega
poslednjega
mu
nisem
nikdar
povedal
.
Prosim
tedaj
tebe
,
moj
bratranec
—
pa
morda
te
je
sram
,
da
te
tako
imenujem
?
«
Kvas
ni
mogel
odgovoriti
.
Podal
mu
je
roko
,
katero
je
Martinek
smehljaje
se
prijel
in
stisnil
,
rekoč
:
»
Bratranec
,
ko
si
pred
precej
veliko
dnevi
vprvič
prišel
v
ta
kraj
,
prerokoval
sem
ti
,
da
me
boš
pomnil
.
Tačas
sem
to
drugače
mislil
,
zakaj
,
čeravno
sem
mislil
,
da
si
mi
morda
po
njem
nekaj
v
rodu
,
nisem
vedel
,
da
si
bratranec
moj
in
,
kar
je
še
več
vredno
,
bratranec
dobrega
srca
.
Pozabil
pa
nisem
,
kaj
sem
obljubil
.
Pa
kaj
sem
te
že
hotel
prositi
?
Že
vem
!
Povedi
mu
ti
,
da
mu
je
moja
mati
na
smrtni
postelji
odpustila
,
povedi
precej
zdaj
,
ko
mu
boš
pisma
izročal
,
katera
sem
ti
dal
.
«
»
Gospod
Piškáv
je
tvoj
oče
?
«
vpraša
strmé
Kvas
.
»
In
tvoj
stric
!
Piškáv
se
imenuje
.
Menda
mu
je
bilo
ime
Kaves
zoprno
in
prekrstil
se
je
,
kar
se
je
tukaj
naselil
.
Ker
sem
ti
že
toliko
povedal
,
moram
do
kraja
povedati
.
Po
materini
smrti
bi
bil
imel
jaz
v
mesto
oditi
zopet
v
šolo
.
Ali
ni
mi
bilo
mar
naučiti
se
kaj
več
.
Umrl
bi
bil
najrajši
,
zakaj
nisem
vedel
,
ali
imam
kaj
opraviti
na
tem
svetu
ali
nimam
.
Le
ena
misel
mi
je
vedno
in
vedno
prihajala
,
namreč
,
ko
bi
njega
dobil
,
ki
je
mojo
mater
tako
ponižal
in
prevaral
in
storil
,
da
je
meni
zamrla
zgodaj
,
prezgodaj
,
kako
bi
ga
hotel
pestiti
,
kako
bi
mu
hotel
hudo
vest
zbujati
!
To
je
zoper
naturo
,
zakaj
oče
je
oče
,
pa
jaz
sem
imel
svojo
strast
in
ustrezal
sem
ji
!
Kmalu
sem
videl
,
da
me
ljudje
težko
gledajo
,
pri
katerih
sem
bil
.
Zapazivši
to
,
nisem
vprašal
,
koliko
imam
še
materinega
denarja
dobiti
ali
kaj
drugega
,
temveč
navezal
sem
culo
ter
sem
šel
.
Kam
grem
,
tega
nisem
vedel
.
Tako
se
začne
moje
desetobratovanje
.
Ti
boš
morda
vprašal
,
kako
je
to
,
da
sem
ravno
ljudsko
vero
v
desete
brate
na
svojo
korist
obrnil
in
brez
posla
živel
.
To
vprašanje
sem
si
dostikrat
sam
postavil
,
zakaj
sem
tako
začel
,
pa
sam
ne
vem
,
če
znam
pravi
odgovor
ali
ne
.
Od
začetka
sem
hodil
od
kraja
do
kraja
.
Jesti
sem
povsod
dobil
,
da
še
prosil
nisem
;
več
nisem
potreboval
.
Moja
mati
je
včasi
norela
,
kakor
sem
ti
pravil
,
tudi
že
tačas
,
ko
še
jaz
nisem
bil
na
svet
prišel
.
Kmalu
po
njeni
smrti
,
ko
sem
začel
tako
čudno
živeti
,
čutil
sem
včasi
tudi
jaz
,
da
sem
njen
sin
.
Včasi
mi
je
čudno
vrelo
in
kipelo
po
glavi
;
imel
sem
tačas
nagnjenje
do
burne
veselosti
in
sem
govoril
,
da
dostikrat
skoro
nisem
vedel
kaj
.
Tako
so
ljudje
sami
začeli
ugibati
,
da
sem
deseti
brat
.
Meni
je
nekako
dopadalo
in
navadil
sem
se
.
V
poslednjem
času
,
kar
me
ti
poznaš
,
in
že
tudi
pred
precej
dolgo
,
nisem
več
čutil
tistega
vretja
v
glavi
.
Vse
,
kar
si
videl
ti
na
meni
,
bila
je
navada
.
Dostikrat
je
bila
moja
veselost
samo
odeja
.
Tukaj
v
srcu
sem
jaz
drugače
čutil
in
mislil
.
Ta
pisma
sem
nosil
s
seboj
kakor
spomin
svoje
matere
.
Očeta
iskati
mi
ni
bilo
mar.
Da
sem
ga
našel
,
to
se
je
prav
naključilo
.
To
je
bilo
tako
:
V
ta
kraj
sem
prav
rad
zahajal
,
ker
so
mi
bili
ljudje
po
volji
.
Ta
gospod
Piškáv
se
je
bil
naselil
že
pred
nekaj
leti
.
Večkrat
sem
ga
ogledoval
,
da
nisem
vedel
zakaj
.
Nekega
popoldne
sem
na
jarku
sedel
pri
hosti
in
sem
prebiral
razna
pisma
,
ki
jih
je
mati
od
doktorja
Kavesa
imela
.
Mimo
mene
je
on
prišel
in
,
dasi
ne
ogovarja
nikogar
sicer
,
zdelo
se
mu
je
menda
čudno
,
da
tak
človek
bere
,
ko
sem
jaz
.
Vpraša
me
,
kaj
imam
,
in
ker
mi
je
bilo
ravno
ponevedoma
neko
pismo
padlo
na
tla
,
pobere
ga
in
ga
pogleda
.
Bilo
je
pismo
doktorjevo
moji
materi
,
ko
še
nista
bila
poročena
.
Ne
vem
,
kako
je
to
,
vsakemu
drugemu
človeku
bi
bil
list
iz
rok
izpulil
,
njemu
ga
nisem
.
Komaj
je
papir
pogledal
,
spremetale
so
ga
barve
,
čudno
me
je
pogledal
in
vprašal
:
»
Kje
si
to
dobil
,
človek
?!
«
Zakaj
tako
vpraša
,
zakaj
je
prebledel
?
mislil
sem
in
naenkrat
se
mi
je
posvetilo
;
zdelo
se
mi
je
,
da
je
meni
majhno
podoben
,
nihče
ni
vedel
,
kdo
niti
kaj
je
!
Nihče
drug
ne
more
biti
!
In
rekel
sem
:
»
Doktor
Kaves
,
dajte
pismo
nazaj
!
«
»
Kako
veš
ti
moje
—
?
«
»
Ime
?
—
O
,
to
je
lahko
!
Kako
ne
bi
sin
Majdalene
Strugove
vedel
imena
tistega
moža
,
ki
ga
je
v
življenje
spravil
!
«
dejal
sem
jaz
.
Tako
sem
njega
spoznal
in
on
mene
.
Od
tistega
časa
sem
mu
bil
kakor
slaba
vest
.
Zbadal
sem
ga
,
kjer
sem
ga
dobil
.
Gluh
sem
se
naredil
za
vse
,
kar
me
je
on
prosil
.
Spoznal
sem
,
da
to
ni
prav
,
pa
drugače
,
sem
mislil
,
da
ne
morem
delati
.
Še
manj
je
bilo
prav
,
da
sem
njegovega
sina
Marijana
sovražil
,
ki
ga
ima
menda
iz
kakega
drugega
zakona
.
Zato
me
je
Bog
kaznoval
snoči
.
«
Dalje
deseti
brat
ni
mogel
govoriti
.
Zakašljal
je
in
kri
mu
je
šla
skozi
usta
.
Lovre
mu
je
pomagal
,
da
se
je
usedel
.
»
Le
pojdi
,
bratranec
!
—
Rad
bi
bil
zdaj
sam
.
—
Po
duhovna
bom
poslal
,
da
poravnam
posvetnosti
!
Reci
mojemu
očetu
,
naj
pride
k
meni
!
—
Poizvedi
,
če
sem
Marijana
zelo
poškodoval
.
—
Bog
ne
daj
!
V
jezi
in
brez
premisleka
se
je
zgodilo
!
«
Lovre
mu
obljubi
,
da
bo
vse
opravil
,
zdravnika
poslal
in
popoldne
zopet
prišel
.
Potem
odide
.
Vi
bi
bolje
briti
kakor
pak
soditi
znali
,
mali
briči
,
hudiči
!
A.
Kančnik
Krjavelj
je
ves
ta
čas
v
veži
sedel
in
nekov
star
koš
zapletal
z
vitrami
.
Kesal
se
je
,
kesal
,
kolikor
se
je
mogel
,
da
je
tačas
,
ko
je
hišo
delal
,
tako
bentano
debela
hrastova
vrata
naredil
,
da
se
iz
hiše
venkaj
nobena
besedica
ne
sliši
.
Zakaj
,
da
se
v
hiši
testament
dela
,
tega
je
bil
Krjavelj
tako
zvesto
prepričan
,
kakor
da
bo
kdaj
v
nebesa
prišel
,
kjer
bomo
samo
dobro
jedli
in
pili
,
če
je
to
naš
Krjavelj
pravo
vedel
.
In
volján
je
bil
ob
tej
uri
svetemu
Petru
obljubo
storiti
,
da
se
bode
tam
gori
v
večnem
zveličanju
pol
dne
postil
,
da
bi
bil
le
zdaj
slišal
,
komu
misli
Martinek
Spak
tiste
tolarje
in
dvajsetice
izročiti
,
ki
jih
nekje
ima
zakopane
in
vragu
v
shrambo
dane
.
Trikrat
se
mu
je
vitra
utrgala
,
tako
z
jezo
jo
je
nategoval
,
ko
je
videl
,
da
se
ne
da
nič
slišati
.
Začel
je
tedaj
mož
misliti
,
s
čim
bi
se
Kvasu
,
kadar
pride
iz
hiše
,
tako
prikupil
,
da
bi
zvedel
,
kako
je
testament
narejen
.
Dolgo
je
preudarjal
,
kaj
bi
mu
dal
.
Nazadnje
jo
je
menda
pogodil
,
zakaj
vrgel
je
koš
od
sebe
in
vesel
mencal
roko
ob
roko
,
klobuk
nazaj
pomaknil
in
usta
razvlekel
,
kakor
da
bi
se
mu
zdehalo
.
Kvas
je
prišel
iz
hiše
.
»
Počakajte
,
počakajte
!
«
vpil
je
Krjavelj
nadenj
.
»
Jaz
vam
bom
eno
latvico
takega
kislega
mleka
posnel
kot
kraški
sir
.
Kozje
je
res
,
pa
če
se
skorja
prosenega
kruha
vanj
zadrobi
,
naredi
se
taka
jed
,
da
nikdar
tega
.
In
ko
boste
vi
to
jedli
,
bodeva
se
nekaj
pogovorila
.
«
Kvasa
ni
bilo
volja
ukvarjati
se
s
šemo
,
zato
ni
odgovoril
ničesar
in
šel
.
»
Ti
bleda
voda
ti
!
«
godrnja
Krjavelj
,
»
ti
srobot
iz
grmovja
ti
,
dolgohlača
ti
!
Meni
,
da
je
cesar
ali
pa
še
kralj
,
če
mu
tisti
sukneni
répec
dol
visi
!
Le
molči
,
Bog
ti
bo
eno
priložil
okoli
ušes
in
še
rad
boš
žrl
kozje
mleko
.
Pa
tačas
ti
ga
ne
bom
dal
,
ne
!
Naj
bom
pet
let
v
vicah
zato
gorel
,
če
ti
ga
bom
dal
!
«
Lovre
Kvas
tega
rohnenja
ni
slišal
,
nekoliko
ker
je
bil
že
predaleč
,
nekoliko
ker
je
Krjavelj
govoril
bolj
za
svoja
ušesa
kot
za
katera
druga
.
Sonce
je
bilo
že
visoko
na
nebu
,
ko
je
Lovre
koračil
domov
.
Vedel
je
,
da
so
ga
medtem
na
Slemenicah
pogrešili
.
Vprašanju
,
kje
se
je
tako
dolgo
mudil
,
ni
se
bilo
mogoče
nikakor
ogniti
.
Če
naravnost
povem
,
da
sem
bil
pri
desetem
bratu
tako
dolgo
,
bode
se
jim
pač
čudno
zdelo
—
mislil
si
je
.
Vsega
povedati
ni
smel
.
Izmisliti
si
kaj
verjetnega
,
bilo
je
težavno
in
sitno
.
Ko
bi
bil
pisma
,
katera
mu
je
Martinek
izročil
,
precej
nesel
gospodu
Piškávu
,
katerega
je
zdaj
poznal
,
zamudil
bi
se
bil
še
dalje
.
Zato
je
sklenil
najprvo
iti
na
Slemenice
in
pozneje
priliko
dobiti
,
da
se
Martinkovega
naročila
iznebi
.
Pustimo
svojega
junaka
,
naj
premišlja
,
kar
je
danes
slišal
in
videl
,
ter
poglejmo
drugam
,
kako
se
zbirajo
oblačice
nad
reveževo
glavo
,
ki
v
zdanjem
trenutku
manj
misli
kakor
kdaj
,
da
ga
kaka
nevarnost
čaka
.
Kaki
dve
uri
popred
se
je
bila
na
Slemenicah
zbrala
druščina
k
zajtrku
.
Razen
domačih
so
bili
gostje
prejšnjega
dneva
:
stotnik
,
zdravnik
Vencelj
in
hči
njegova
.
Čudno
se
jim
je
zdelo
,
da
ni
Kvasa
nikjer
,
in
ugibali
so
tako
in
tako
,
kam
bi
bil
šel
.
Kmalu
pak
so
moški
zašli
na
drugo
govorico
o
včerajšnjem
lovu
,
o
fajmoštrovem
značaju
in
raznih
malo
imenitnih
rečeh
.
Manica
je
bila
nekaj
tiha
ter
je
na
več
vprašanj
svoje
prijateljice
tako
odgovarjala
,
da
je
poslednja
videla
,
da
so
njene
misli
drugod
kakor
pri
pogovoru
,
in
je
naposled
obmolknila
,
premagavši
skušnjavo
nagajati
ji
,
da
se
boji
za
nekoga
,
ki
ga
ni
tukaj
.
Zajtrk
je
bil
že
dokončan
,
ko
stopi
ces
.
sodnik
iz
okraja
,
gospod
Mežón
,
v
sobo
.
Spremljal
ga
je
dolg
,
suhoten
in
na
eno
nogo
malo
šepast
duh
,
ki
mu
ljudstvo
pravi
birič
.
»
Tako
!
Šele
danes
prihajate
na
moje
povabilo
?
To
ni
lepo
,
gospod
sodnik
.
Ko
bi
bil
vedel
,
da
ste
bili
včeraj
doma
,
maščeval
bi
se
že
kako
,
da
mi
niste
časti
skazali
—
«
»
Sero
venientibus
ossa
—
kosti
so
dobre
zame
,
«
prestriže
hišnemu
gospodarju
besedo
gospod
sodnik
Mežón
,
debeluhast
,
rdeč
mož
velikega
nosu
in
kratko
ostriženih
las
.
»
Pa
nekaj
drugega
vam
moram
naznaniti
,
zdi
se
mi
,
da
še
ne
veste
,
da
se
je
v
vaši
okolici
strašno
hudodelstvo
zgodilo
.
«
Vsi
so
se
začudili
in
prestrašili
.
»
Ali
je
kak
poboj
?
«
vpraša
Vencelj
.
»
Skoro
bi
bil
ali
pa
morda
se
bo
še
naredil
.
Mogoče
je
,
da
bo
umrl
,
«
pravi
sodnik
.
»
Kdo
?
«
vprašalo
je
več
glasov
.
»
Bližnji
sosedje
ste
in
ne
veste
nič
!
Jaz
pa
pridem
danes
ponevedoma
sem
in
na
potu
zvem
,
da
je
neki
hudobnež
sina
tega
starega
gospoda
s
Poleska
skoro
do
smrti
potolkel
.
«
»
Marijana
?!
Ni
mogoče
,
morda
niste
prav
zvedeli
.
Sinoči
je
bil
pri
nas
!
«
pravi
Vencelj
.
»
Marijana
,
pravim
!
Danes
ponoči
se
je
to
zgodilo
.
Da
se
ne
motim
,
priča
vam
dovolj
ta
protokol
.
Bil
sem
zdaj
na
Polesku
.
Ne
govori
nič
in
stari
,
ki
je
nekaj
zdravnika
,
kakor
sodim
,
trdi
,
da
tri
dni
ne
sme
izpraševan
biti
.
Vendar
sem
jaz
namenjen
preiskavo
koj
začeti
.
Gospodo
pak
bom
prosil
,
da
mi
bodo
pomagali
.
«
Po
tem
naznanilu
je
Manica
vstala
.
Strašna
slutnja
se
je
je
polotila
.
Komaj
je
šla
od
mize
proti
vratom
.
Mati
je
to
opazila
in
je
hitela
za
njo
ven
.
»
Z
mojim
učenikom
,
gospodom
Kvasom
,
sta
sinoči
ostala
v
hosti
.
On
je
kasno
prišel
domov
,
vedel
bo
,
v
kateri
kraj
se
je
Marijan
obrnil
,
in
če
je
bil
še
kdo
pri
njima
,
«
dejal
je
gospod
Slemeniški
.
»
To
denem
v
protokol
.
Dobro
!
Gospod
Kvas
je
prva
priča
.
Kje
je
,
prosim
,
dajte
ga
poklicati
,
«
reče
sodnik
.
Gospodar
je
odgovoril
,
da
ga
danes
že
celo
jutro
ni
.
Vsi
so
obmolknili
.
Zdravnik
Vencelj
je
rekel
svoji
hčeri
,
naj
gre
ven
.
Ravno
tako
gospodar
svojemu
mlademu
sinu
.
»
Gospodje
,
ne
zamerite
,
«
dejal
je
sodnik
Mežón
,
»
ali
ne
veste
,
morda
sta
bila
ta
gospod
Kvas
in
Poleščanov
sin
kaj
navzkriž
,
postavim
,
kakor
je
to
med
mladimi
ljudmi
navada
,
zaradi
kake
deklice
ali
kaj
?
Jaz
ne
dolžim
in
ne
mislim
nič
.
Ali
da
je
ta
prigodek
velike
imenitnosti
in
da
je
moja
dolžnost
,
reč
natanko
preiskati
,
to
mi
boste
pritrdili
.
Zato
samo
vprašam
in
menim
,
da
je
to
govorjeno
samo
med
nami
.
«
»
Ravno
nasproti
vaši
misli
,
gospod
sodnik
,
bila
sta
vedno
prijatelja
in
jaz
svojega
učenika
dobro
poznam
in
vem
,
da
kaj
enakega
ne
more
storiti
.
Vi
ste
se
prenaglili
,
«
dejal
je
gospodar
.
»
Prijatelj
,
ti
ne
veš
,
kako
je
,
«
oglasi
se
Vencelj
.
»
Tudi
jaz
imam
tega
Kvasa
rad
,
prav
rad
.
Do
te
ure
mu
ne
bi
bil
ni
slabe
misli
prisodil
in
še
zdaj
upam
,
da
je
prazno
,
česar
se
bojim
.
Da
je
Marijan
Kvasa
sovražil
ravno
zaradi
kaj
takega
,
kar
je
gospod
sodnik
omenil
,
to
vem
za
gotovo
.
Včeraj
zjutraj
mi
je
sam
pravil
.
«
Sodnik
se
je
,
vesel
svojega
ostroumja
in
pozabivši
veliko
resnost
tega
pogovora
,
malo
na
smeh
obrnil
.
Pa
koj
se
je
spomnil
,
da
to
ni
lepo
,
in
dejal
je
modro
:
»
Dva
razloga
sem
imel
,
da
sem
to
vprašanje
postavil
,
gospodje
.
Prvi
razlog
ali
,
kakor
smo
včasi
rekli
,
»
indicium
«
bil
je
ta
,
ker
je
Kvas
sinoči
pozno
domov
prišel
;
drugi
,
da
ga
danes
nikjer
ni
videti
.
Zdaj
je
pa
častiti
gospod
zdravnik
še
tretjega
povedal
.
Preiskava
se
mora
začeti
.
«
Zdajci
je
stric
Dolef
,
ki
se
je
bil
šele
zdaj
zbudil
,
v
sobo
stopil
in
jel
praviti
novico
,
katero
so
že
vedeli
.
Ker
je
bil
na
mestu
hudobnega
dejanja
in
še
potlej
v
Polesku
,
zapisal
je
sodnik
vse
,
kar
je
povedal
.
Posebno
važno
se
mu
je
zdelo
,
da
je
zvedel
,
kje
se
je
vse
to
godilo
,
česar
mu
na
Polesku
niso
bili
povedali
.
Odpravili
so
se
vsi
proti
Skalam
.
Tam
na
mestu
so
pregledali
vsako
potlačeno
travo
okrog
tistega
kraja
,
kjer
je
bilo
pokrvavljeno
.
Kri
je
bila
videti
na
dveh
krajih
.
Tudi
boso
nogo
so
na
dveh
krajih
sledili
.
To
poslednje
je
nekoliko
podrlo
sodnikove
razloge
in
»
indicije
«
,
po
katerih
je
hotel
Kvasa
dolžiti
.
Pridružil
se
je
bil
preiskovalcem
kmet
iz
vasi
.
Ta
je
trdil
,
da
je
sinoči
čul
strel
na
tem
mestu
.
Sodnik
mu
je
ometal
,
rekši
,
da
laže
,
zakaj
Marijan
je
udarjen
,
ne
obstreljen
.
Kmetič
si
iz
spoštljivosti
do
gospoda
ni
upal
svojega
trditi
.
Rajši
je
verjel
,
da
se
mu
je
sanjalo
ali
kaj
takega
.
Ko
je
pa
malo
po
grmovju
okrog
hodil
,
našel
je
puško
,
katero
je
bil
prejšnji
večer
Kvas
pri
kamnu
pozabil
in
Marijan
potem
po
gošči
zagnal
.
Spoznali
so
Kvasovo
puško
in
bila
je
izstreljena
.
Sodnik
je
imel
četrti
in
peti
vzrok
.
Dejal
je
,
da
mora
Kvasa
prijeti
in
v
ječo
odpeljati
.
Drugi
so
molčali
.
Pet
razlogov
je
govorilo
zoper
Kvasa
in
samo
eden
,
bosonoga
stopinja
,
za
njega
.
Znano
je
,
da
,
če
enkrat
začnemo
koga
na
sumu
imeti
,
podpira
ta
sum
vsaka
najmanjša
stvarca
iz
sedanjosti
in
prejšnjih
časov
.
Tako
je
tudi
gospod
stotnik
medpotoma
proti
gradu
začel
domišljati
se
,
kaj
se
mu
je
vse
o
včerajšnjem
Kvasovem
obnašanju
proti
Marijanu
in
celi
druščini
čudno
zdelo
.
Medtem
je
bil
Kvas
prišel
domov
.
Stara
Urša
,
ki
mu
je
zajtrk
prinesla
,
pravila
mu
je
,
kaj
se
je
zgodilo
z
Marijanom
.
Iz
Martinkovih
besed
in
po
tem
pripovedovanju
je
obsodil
,
kako
je
ta
reč
.
Namenjen
je
bil
koj
v
Polesek
iti
in
prepričati
se
,
ali
je
res
tako
hudo
,
kakor
dekla
pravi
.
Vsekakor
pak
je
sklenil
molčati
in
svojega
ravno
najdenega
bratranca
ne
izdati
.
Kam
so
gospodje
šli
,
tega
mu
Urša
ni
vedela
povedati
.
Ravno
je
stopil
iz
veže
,
da
bi
šel
na
Polesek
,
ko
ga
srečajo
sodnik
,
gospodar
in
drugi
.
»
Gospod
Kvas
,
«
začel
je
sodnik
s
svojim
najslovesnejšim
glasom
,
»
pojdite
z
nami
v
grad
nazaj
,
nekaj
bomo
govorili
z
vami
.
«
Ko
so
v
sobo
prišli
,
prijel
ga
je
gospod
Mežón
za
ramo
in
dejal
:
»
V
imenu
cesarske
postave
vas
dam
jaz
tukaj
ukleniti
in
greste
z
menoj
!
«
Kaj
takega
Lovre
pač
ni
pričakoval
;
zato
je
malo
osupnil
.
To
je
sodnik
opazil
,
namežikal
je
drugim
in
imel
je
šesti
podpirajoči
razlog
ali
indicij
,
da
se
ne
moti
.
Koj
pa
je
bil
Kvas
zopet
miren
in
dejal
je
:
»
Ali
ne
smem
vedeti
,
zakaj
me
doleti
ta
čast
,
da
moram
uklenjen
z
vami
?
«
»
Prosim
,
potrpite
za
odgovor
,
«
pravi
sodnik
.
»
Če
se
mi
vsi
motimo
,
doboste
popolno
opravičenje
.
Za
zdaj
pa
vsi
dokazi
proti
vam
govoré
in
jaz
kakor
sodnik
moram
svojo
dolžnost
storiti
.
«
»
Tedaj
storite
svojo
dolžnost
!
«
reče
Kvas
.
»
Ne
,
jaz
vem
,
da
je
gospod
Kvas
tako
nedolžen
kakor
jaz
,
«
dejal
je
stric
Dolef
.
»
Samo
recite
,
da
z
Marijanom
niste
imeli
nič
,
in
jaz
vam
bom
verjel
.
«
Zdaj
je
Lovre
vedel
,
česa
ga
dolžé
.
Moral
je
ali
v
ječo
za
nekaj
časa
iti
in
ljudem
vero
pustiti
,
da
je
on
hudodelec
,
ali
pa
izdati
desetega
brata
.
Pomislil
je
na
Manico
in
skušnjava
ga
je
obšla
,
da
bi
govoril
.
Saj
Martinek
bode
prej
umrl
,
preden
bi
mu
sodnija
mogla
kaj
,
dejalo
mu
je
.
In
če
umrje
in
Marijan
umrje
,
ali
ne
bo
sum
na
tebi
ostal
za
vselej
?
Pa
ne
,
to
bi
bilo
nemožato
!
»
Ne
bilo
bi
mi
težko
skazati
vam
,
gospod
sodnik
,
da
me
po
krivem
dolžite
,
ko
bi
hotel
in
smel
govoriti
.
Grem
z
vami
,
saj
se
dolgo
ne
bom
mudil
,
upam
.
Samo
to
vas
prosim
,
da
se
gredoč
oglasimo
na
Polesku
.
Jaz
bi
rad
Marijana
videl
,
kako
mu
je
,
in
sicer
imam
še
nekaj
opravka
,
kateri
me
bo
,
kakor
upam
,
opravičil
,
«
reče
Lovre
.
Ugovora
ni
imel
sodnik
nobenega
.
Prosil
je
gospodarja
,
da
bi
šel
nekaj
časa
ž
njimi
.
Birič
je
pristopil
in
izvlekel
železje
,
da
bi
Kvasa
uklenil
.
Pa
zdravnik
Vencelj
in
drugi
so
po
Kvasovem
obnašanju
in
govorjenju
že
dvomili
,
da
bi
bil
on
kriv
.
Dejali
so
,
da
železja
tukaj
treba
ni
.
Sodnik
jim
je
pritegnil
s
to
pogodbo
,
da
Kvas
s
pošteno
besedo
obljubi
,
da
ne
bo
skušal
pobegniti
,
kar
je
tudi
obljubil
.
Zdajci
se
vrata
odpró
in
Manica
stopi
v
sobo
,
bleda
in
objokanih
oči
.
Kakor
ne
bi
nikogar
videla
v
sobi
razen
Kvasa
,
stopila
je
k
njemu
,
položila
roko
njemu
na
ramo
in
dejala
:
»
Kajne
,
Lovre
,
da
te
ne
poznajo
,
da
tebi
ni
mogoče
storiti
kaj
takega
.
Če
te
ves
svet
obsodi
,
jaz
te
ne
bom
,
samo
reci
,
da
ni
res
!
«
Gospoda
Benjamina
je
rdečica
oblila
.
»
Dobro
,
deklica
,
dobro
!
«
reče
poštenjak
stric
Dolef
,
»
jaz
tudi
tako
pravim
.
«
»
Ni
res
!
Skazalo
se
bo
!
«
dejal
je
Kvas
in
tudi
on
je
zardel
,
zakaj
vedel
je
,
da
mu
odsihdob
,
ko
se
je
Manica
tako
očito
izdala
,
ni
več
obstanka
na
Slemenicah
.
Rad
bi
ji
bil
v
roko
segel
,
rad
bi
ji
se
bil
zahvalil
in
rad
bi
bil
tudi
kako
popravil
,
kar
je
napačnega
naredila
v
prenaglem
strahu
.
Pa
pogledal
je
njenega
očeta
in
preveril
se
je
,
da
vse
to
ni
mogoče
.
»
Verjamem
ti
!
Tebi
bolj
ko
drugim
,
«
rekla
je
ter
mu
podala
roko
.
»
Zdrav
!
Pojdi
,
opraviči
se
in
vrni
se
kdaj
.
Vseeno
,
če
ves
svet
vé
:
ti
ali
nobeden
!
«
Lovre
se
ji
je
zahvalil
z
enim
pogledom
.
Oče
njen
,
ki
je
do
zdaj
strmé
stal
kakor
pribit
,
stopil
je
k
njej
ter
jo
prijel
za
podpazduho
.
Od
jeze
mu
je
lice
gorelo
.
»
Kaj
to
pomenja
?
Hajdi
,
tukaj
nimaš
ničesar
opraviti
!
«
Molčé
je
šla
z
očetom
ven
.
V
svoji
sobi
si
je
šele
razjasnila
,
kaj
se
je
zgodilo
,
in
grenke
solze
so
ji
nekoliko
olajšale
težko
srce
.
Kmalu
potem
je
oddrdrala
grajska
kočija
,
v
kateri
so
s
Kvasom
sedeli
sodnik
in
grajski
gospodar
.
Birič
se
je
usedel
spredaj
h
kočijažu
.
Večkrat
pak
se
je
uzrl
nazaj
,
kakor
da
bi
se
hotel
prepričati
,
da
ujetnik
še
sedi
med
dvema
gospodoma
.
Zbog
poslednjega
graščaku
in
sodniku
neprijetnega
prizora
ni
hotel
ne
ta
niti
oni
kake
govorice
začeti
.
Najmanj
pa
je
mogel
govoriti
Lovre
.
Molčé
so
se
tako
pripeljali
do
Poleska
.
Tu
je
šele
graščak
,
stopivši
z
voza
,
spregovoril
in
dejal
,
obrnivši
se
h
Kvasu
:
»
Gospod
Kvas
,
jaz
nočem
dvomiti
,
da
se
boste
opravičili
,
in
iz
srca
želim
tega
.
Vendar
,
če
kaj
mislite
,
boste
sami
sprevideli
,
da
se
v
mojo
hišo
ne
morete
več
vrniti
po
tem
,
kar
sem
žalibog
ravno
zdaj
doživel
in
videl
.
Očitati
vam
nočem
ničesar
.
Mlad
človek
ne
pomisli
,
kaj
počenja
.
Jaz
sem
bil
do
poslednjega
trenutka
z
vami
zadovoljen
,
prav
zadovoljen
in
res
mi
je
žal
,
da
ste
se
spozabili
.
Vem
,
da
je
moja
hči
tudi
sama
kriva
,
morda
toliko
ko
vi.
Zato
se
razideva
kot
prijatelja
in
želim
vam
vso
srečo
po
svetu
.
Tudi
me
bo
veselilo
,
če
se
v
poznejših
letih
,
ko
bo
ta
reč
na
oba
kraja
pozabljena
,
oglasite
pri
nas
,
zdaj
kmalu
pa
ne
.
Vaše
obnašanje
in
vaš
značaj
mi
je
všeč
.
Vendar
po
premisleku
boste
lahko
našli
vzroke
mojega
ravnanja
.
Kar
imava
še
skupaj
,
pošljem
vam
,
kadar
in
kamor
hočete
.
Zbogom
,
dobro
se
imejte
,
zdaj
grem
jaz
domov
.
«
S
solznim
očesom
je
stisnil
Kvas
roko
,
ki
mu
jo
je
graščak
podal
.
Hotel
mu
je
odgovoriti
,
pa
beseda
mu
je
ostala
v
grlu
in
,
ko
se
je
zavedel
,
bil
je
mož
že
odšel
.
Mogočni
svetec
,
grmeči
Elija
,
lej
,
zvezane
imam
jaz
roké
ti
pa
grmiš
po
širokem
nebu
in
skorajne
vidiš
pod
sabo
zemljé
.
Fr.
Levstik
Gospod
Mežón
,
o
katerem
so
mi
stari
očanci
pravili
,
da
je
bil
trd
in
oster
mož
,
kateri
ni
drugega
poznal
in
veroval
kakor
suho
postavo
,
pokazal
je
v
tem
hipu
,
da
vendar
ni
tako
brez
srca
,
da
se
mu
ne
bi
nihče
smilil
,
in
tako
je
menda
ovrženo
natolcevanje
omenjenih
modrijanov
iz
tedanjega
časa
.
Ko
je
namreč
videl
solzo
v
Kvasovem
očesu
,
padla
je
polovica
tistih
»
indicijev
«
in
mislil
si
je
:
človek
,
ki
je
drugemu
hvaležen
in
se
težko
od
njega
loči
tačas
,
ko
ga
od
sebe
pahne
,
tak
človek
ne
postane
lahko
pobojnik
.
»
Le
pomirite
se
,
gospod
Kvas
!
«
tolažil
ga
je
.
»
Kakor
pravite
in
kakor
vam
jaz
tudi
verjamem
,
boste
kmalu
zopet
prosti
.
Meni
pak
ne
smete
zameriti
,
jaz
imam
ostre
dolžnosti
,
kakor
se
boste
sami
prepričali
,
saj
boste
učili
se
pravice
,
kakor
sem
čul
.
In
potlej
,
kadar
vas
bom
vsakega
suma
oprostil
,
govoril
bom
z
gospodom
graščakom
in
preverjen
sem
,
da
bode
moja
beseda
nekaj
veljala
.
Kar
se
deklice
tiče
,
to
se
vé
,
da
boste
morali
potlej
znemar
pustiti
.
Pa
saj
je
svet
velik
in
deklet
vsakovrstnih
ima
,
da
jih
pride
deset
na
enega
.
Meni
verjemite
,
jaz
sem
nekaj
skusil
.
Jaz
,
postavim
,
sem
šele
peto
vzel
za
ženo
izmed
tistih
,
ki
sem
si
jih
bil
izbral
.
Ječe
se
za
nocoj
tudi
ne
bojte
.
Skrbel
bom
,
da
se
vam
posebna
,
poštena
soba
dá
in
postreže
,
kakor
boste
želeli
.
«
»
Hvala
!
«
odgovoril
je
Lovre
ob
kratkem
.
»
Zdaj
pa
pojdiva
v
to
razneseno
gnezdo
,
v
Polesek
,
da
pozveste
in
opravite
,
kar
bi
radi
.
«
Na
pragu
je
stal
gospod
Piškáv
in
kadil
tobak
.
Ker
od
velike
starosti
že
ni
dobro
slišal
ni
videl
,
zagledal
je
prišleca
šele
,
ko
ga
je
sodnik
ogovoril
.
Pogledal
je
kvišku
,
nagrbančil
suhi
obraz
še
bolj
in
vprašal
:
»
Kaj
želita
,
gospoda
?
«
Sodnik
vpraša
:
»
Kako
je
Marijanu
?
«
»
Hvala
!
Bolje
!
«
pravi
oče
skoro
osorno
.
»
Ali
bi
ga
ne
smel
videti
?
«
vpraša
Kvas
.
»
Ni
potreba
.
Govoriti
še
ne
sme
,
tudi
ko
bi
lahko
,
«
odgovori
starec
ter
se
malo
pokloni
in
meni
nič
tebi
nič
jima
hrbet
obrne
,
da
bi
šel
v
hišo
.
Kvas
stopi
bliže
in
mu
tiho
reče
:
»
Gospod
doktor
,
vaš
sin
Martin
vas
lepo
prosi
,
da
bi
še
danes
prišli
k
njemu
v
Krjavljevo
kočo
.
Bolan
je
in
nekaj
imenitnega
bi
vam
rad
povedal
.
«
Stari
je
poročevalca
debelo
pogledal
in
lice
mu
je
malo
zardelo
.
Rekel
pa
ni
nič
,
ampak
šel
je
v
hišo
.
Kvas
bi
mu
bil
rad
dal
Martinkova
pisma
,
pa
nekoliko
ni
hotel
tako
,
da
bi
bil
sodnik
videl
,
nekoliko
pa
ni
bilo
mogoče
,
ker
starec
ni
hotel
počakati
.
»
Čuden
človek
je
ta
Piškáv
.
Pa
trdne
mora
nature
biti
.
Jaz
sem
že
petnajst
let
tukaj
za
sodnika
;
pa
vedno
se
mi
enak
zdi
,
nič
se
ni
spremenil
,
«
govoril
je
gospod
Mežón
,
kateri
bi
bil
jako
rad
videl
,
da
bi
se
bil
kak
pomenek
začel
med
njim
in
njegovim
ujetnikom
.
Pa
Kvas
je
odgovarjal
,
kar
se
je
najkraje
dalo
.
»
Zdi
se
mi
,
da
vam
je
vsa
današnja
reč
preveč
do
srca
segla
,
«
pravi
dalje
sodnik
.
»
Pa
to
ni
prav
!
Kaj
pa
bi
bilo
to
,
ko
bi
se
bila
res
sprijela
!
Saj
pravi
stari
,
da
je
dobro
!
Če
pa
umrl
ne
bo
,
potlej
ne
bo
take
sile
.
Mlad
človek
ne
sme
precej
žalosten
postati
.
Jaz
,
postavim
,
ko
sem
na
Dunaju
študiral
,
bil
sem
tudi
nekdaj
v
tako
reč
prišel
.
Zunaj
mesta
smo
nekoč
pili
štirje
rojaki
.
Pri
drugem
omizju
je
pa
bilo
vse
polno
rokodelskih
pomagačev
.
Pozabil
sem
že
,
kako
je
bila
navzkriž
zabava
med
nami
prišla
,
to
še
vem
,
da
je
onih
eden
enega
našega
udaril
.
Precej
smo
bili
pokonci
in
po
kranjski
—
to
se
vé
malo
preveč
prvotni
—
navadi
odlomili
smo
vsak
eno
stolovo
nogo
in
klepali
smo
Dunajčane
,
da
je
bilo
veselje
.
Policija
je
prišla
in
vsi
štirje
smo
bili
eno
noč
zaprti
.
Sicer
smo
se
pa
tako
dobro
znali
izgovoriti
,
da
so
bili
oni
otepeni
še
posebej
kaznovani
,
mi
pa
nič
.
Kaj
takega
je
človeku
na
stare
dni
prijeten
spomin
mladih
,
divjih
let
.
«
Naposled
je
vendar
tudi
gospoda
Mežóna
zgovorljivost
minila
.
Stisnil
se
je
v
drugi
kot
kočije
,
roke
del
pod
pazduho
na
križ
in
gledal
,
kako
konja
noge
vzdigujeta
in
kako
se
oblaki
zbirajo
.
Za
Kvasa
je
bil
današnji
dan
imeniten
in
določilen
.
Ni
mogel
skoro
sam
sebi
verjeti
,
da
bi
se
bilo
danes
vse
to
zgodilo
,
Našel
je
dva
sorodna
človeka
,
o
katerih
ni
nikdar
vedel
,
da
sta
kje
na
svetu
.
In
kaka
čudna
sorodnika
!
Toda
za
dobičkom
,
če
se
more
dobiček
imenovati
,
da
človek
spozna
na
smrtni
postelji
ležečega
in
čudnega
starega
pusteža
,
ki
govoriti
noče
,
za
dobičkom
je
prišla
koj
izguba
.
Česar
se
je
bal
,
zgodilo
se
je
danes
.
Ni
zapustil
Slemenic
s
skrivno
ljubeznijo
do
nje
v
srcu
in
z
upanjem
,
da
se
čez
malo
let
vrne
in
bode
uslišan
.
Ni
šel
,
kadar
bi
bil
sam
hotel
,
moral
je
iti
in
pot
nazaj
mu
je
zagrajena
.
Da
,
celo
pustil
je
v
trenutku
marsikoga
v
dvomu
,
da
je
morda
pobojnik
,
tedaj
nevreden
gost
poštene
družine
.
In
kdo
je
bil
prvi
vzrok
tega
?
Bolj
kakor
kdaj
si
je
Lovre
v
tem
hipu
želel
prijatelja
zraven
sebe
imeti
.
Le
ž
njim
bi
bil
lahko
govoril
,
govoril
veliko
.
Pa
je
bil
daleč
od
njega
.
Tako
mu
je
prišla
misel
,
kaj
bo
z
njegovo
najbližjo
prihodnostjo
.
Drugega
mu
ni
kazalo
,
kot
v
daljni
svet
iti
za
prijateljem
,
čeravno
je
prej
bil
namenjen
še
nekaj
časa
počakati
,
da
bi
se
tiste
sitne
okoliščine
zboljšale
,
katere
slabejši
del
našega
bitja
tako
ostro
terja
.
Domov
mu
nikakor
ni
bilo
iti
.
Kako
bi
pred
staro
majko
in
resnega
očeta
stopil
in
kaj
bi
rekel
?
Da
je
bil
hudodelstva
dolžen
ali
celo
da
je
moral
zaradi
druge
razmere
grad
popustiti
,
katero
bi
skoro
gotovo
po
svojem
enostranskem
razumu
napak
sodila
?
Med
takimi
mislimi
je
Lovre
pozabil
,
da
se
pelje
v
ječo
.
Voz
obstane
in
voznik
pravi
:
»
Zdaj
smo
doma
.
Do
večera
pojdite
z
menoj
.
Jaz
vas
bom
svoji
ženi
predstavil
in
ji
ne
bom
pravil
,
zakaj
ste
prišli
z
menoj
.
Opazoval
sem
vas
vedno
in
veselim
se
že
,
da
vas
bom
imel
za
zamero
prositi
.
Zato
bodite
moj
gost
nekaj
časa
,
ne
jetnik
,
da
se
ta
reč
razjasni
.
Spali
boste
v
čedni
sobici
,
katero
je
moj
pisar
imel
do
zdaj
in
,
če
kaj
potrebujete
,
le
povejte
!
«
»
Zahvaljujem
se
vam
lepo
,
gospod
sodnik
,
za
vašo
dobrotnost
.
Pa
za
zdaj
vas
prosim
,
odkažite
mi
sobo
,
o
kateri
ste
govorili
.
Rad
bi
bil
malo
sam
.
Upam
,
da
se
bom
malo
časa
mudil
pri
vas
,
morda
tako
dolgo
,
da
bo
Marijan
mogel
govoriti
,
ali
pa
še
ne
.
Potem
,
ko
bom
suma
popolnoma
očiščen
,
porabil
,
bom
vaše
prijazno
povabilo
,
da
me
boste
z
gospo
seznanili
.
«
»
Kakor
vam
je
bolj
pogodu
,
«
pravi
gospod
Mežón
.
Tako
je
prišel
Lovre
v
ječo
.
Neka
nevolja
ga
je
prijela
,
ko
je
bil
sam
v
stanici
.
»
To
je
pravica
?
«
mislil
je
sam
pri
sebi
.
»
Po
praznem
domišljevanju
in
površni
preiskavi
poštenega
človeka
zapró
in
ne
pomislijo
,
kaj
lahko
vse
iz
takega
početja
pride
.
Kdo
bi
si
bil
davi
mislil
,
da
bom
spal
v
najbližji
soseščini
navadnih
tatov
?
«
Večerji
,
katero
mu
je
mlada
sodnikova
služabnica
s
porednim
smehljajem
prinesla
,
Lovre
ni
veliko
škodoval
.
Prosil
jo
je
,
naj
mu
od
sodnika
prinese
papirja
in
pero
in
je
začel
pismo
pisati
svojemu
prijatelju
.
Da
bi
druge
neprijetne
misli
odpodil
,
popisoval
mu
je
,
kolikor
je
mogel
humoristično
,
svojo
ječo
in
vzroke
,
zakaj
je
vanjo
prišel
.
Škoda
,
da
se
je
iz
prič
in
dokumentov
,
po
katerih
smo
to
istinito
povest
snovali
,
z
drugimi
imenitnimi
rečmi
vred
izgubilo
tudi
to
Kvasovo
pismo
.
Zakaj
dobiček
bi
bil
dvojen
,
ko
bi
se
bilo
ohranilo
:
prvič
bi
bil
bralec
videl
,
kakšen
humorist
je
bil
ta
prečudni
Lovre
Kvas
;
drugič
bi
bili
pa
mi
še
na
konec
tega
kratkega
poglavja
kaj
boljšega
in
kratkočasnejšega
lahko
pristavili
,
kakor
je
od
spredaj
in
—
morda
bi
še
bili
se
ljudje
dobili
,
ki
bi
bili
napačno
misel
imeli
,
da
je
pismo
dobro
narejen
falzifikat
.
To
pak
bi
nas
bilo
povzdignilo
v
očeh
tistih
učenih
glav
,
ki
se
kritikarji
imenujejo
.
Pa
kaj
hočemo
,
kar
ni
,
pa
ni
—
kakor
je
dejal
tisti
,
ki
je
iz
prazne
kupe
vino
pil
.
Štef
.
Če
si
človek
,
pokaži
se
;
če
si
hudir
,
stori
,
kar
hočeš
.
Trinkul
.
O
,
odpusti
mi
moje
grehe
.
Shakespeare
Mesec
se
je
na
večer
prikazal
izza
vzhodnih
gorá
,
od
kraja
velik
in
vedno
manjši
,
kolikor
više
se
je
vzdigoval
.
Nastala
je
lepa
,
tiha
noč
,
brez
sape
in
brez
oblakov
na
nebu
.
Ko
bi
bil
kdo
okrog
Poleska
hodil
,
videl
bi
bil
v
črn
plašč
zavitega
moža
z
veliko
kučmo
na
glavi
in
debelo
,
precej
dolgo
palico
v
roki
tiho
iz
veže
priti
in
s
počasnim
,
gostim
korakom
,
kakor
je
starim
ljudem
navaden
,
kreniti
po
poti
proti
vasi
.
Vsak
,
kdor
bi
bil
tu
znan
,
uganil
bi
bil
,
da
je
ta
ponočni
šetalec
gospod
Piškáv
ali
,
če
ga
s
pravim
imenom
imenujemo
,
doktor
Kaves
.
Dasi
je
mesec
svetlo
svetil
,
videlo
se
je
vendar
,
da
so
starca
že
jele
oči
popuščati
,
zakaj
tipal
je
vedno
s
palico
pred
seboj
in
še
se
je
spotikal
tu
in
tam
ob
kamenje
,
ki
je
nepotolčeno
ležalo
po
pustem
potu
do
Obrhka
.
Prišedši
do
blizu
vasi
,
postal
je
malo
in
premišljal
,
kod
bi
šel
,
da
bi
bilo
bolj
prav
.
Zagledal
je
luč
na
hribcu
,
kjer
je
Krjavljeva
koča
stala
,
in
,
né
gledé
veliko
na
steze
in
meje
,
koračil
je
vse
prek
.
Pred
kočo
pak
je
zopet
postal
,
kakor
da
bi
pomišljal
,
ali
bi
potrkal
ali
ne
.
Odločil
se
je
naposled
ter
dvakrat
udaril
s
palico
po
durih
.
Okno
se
odpre
in
Krjavelj
pomoli
svojo
debelo
glavo
ven
.
Pa
kakor
da
bi
ga
bil
gad
pičil
,
pomakne
se
hitro
nazaj
.
Doktor
Kaves
bi
bil
lahko
slišal
,
kako
je
Krjavelj
po
hiši
sem
ter
tja
dirjal
in
ves
v
strahu
vpil
:
»
O
Jezus
in
sv.
Lucija
!
Na
pomaganje
!
O
,
kje
imam
žegnano
vodo
,
žegnano
vodo
!
In
oljkovo
vejico
od
cvetne
nedelje
!
Hudič
,
hudič
,
sam
hudič
je
po
tebe
prišel
!
Pred
vrati
stoji
,
ves
črn
je
.
O
sv.
Lucija
!
Moli
,
Martinek
,
moli
!
Gotovo
si
popred
,
ko
so
bili
gospod
pri
tebi
,
kakov
smrtni
greh
zamolčal
.
«
In
ko
je
Krjavelj
našel
v
neki
črepinji
,
s
pajčevino
zavlečeni
,
žegnano
vodo
in
oljkovo
vejico
od
cvetne
nedelje
,
začel
je
skozi
okno
neusmiljeno
škropiti
in
vpiti
:
»
Hudoba
,
poberi
se
,
hudoba
,
poberi
se
!
«
Ali
hudoba
pred
vrati
se
ni
hotela
pobrati
.
Trkalo
je
čedalje
bolj
.
Krjavelj
tja
v
zadnji
kot
počene
in
začne
moliti
,
ropotati
in
regljati
,
da
je
bilo
groza
.
Težko
je
bilo
Martinku
Krjavlja
toliko
utolažiti
,
da
si
je
dal
dopovedati
,
da
zunaj
ni
hudiča
,
ampak
najbrž
Lovre
ali
pa
gospod
Piškáv
.
Tako
se
je
dal
preprositi
,
da
je
šel
odpirat
.
Vzel
je
svojo
črepinjo
z
žegnano
vodo
,
storil
križ
in
junaško
zapah
odrinil
od
vrat
ter
obenem
za
dva
koraka
odskočil
.
V
veliko
njegovo
tolažbo
je
namesto
hudobe
v
izbo
stopil
samo
stari
Piškáv
.
Martinek
je
Krjavlja
prosil
,
naj
gre
ven
.
Bralec
je
gotovo
že
zapazil
,
da
je
naš
Krjavelj
nagle
jeze
in
da
posebno
rad
godrnja
,
če
se
mu
prav
povšeči
ne
godi
.
Ni
nam
tedaj
treba
praviti
,
da
je
tudi
zdaj
prav
slabe
volje
šel
ven
.
»
Da
bi
te
sapa
vzela
,
sivec
ti
sivi
!
«
govoril
je
zunaj
pred
vrati
in
je
oddihovaje
se
luno
ogledoval
.
»
Kako
sem
se
ga
ustrašil
!
Precej
bi
ga
otepel
,
če
je
prav
gospod
,
ko
bi
se
le
upal
.
Da
bi
se
le
ne
bila
kakova
žilica
v
meni
utrgala
,
ker
tako
dehtim
ko
kovaški
meh
.
Še
enkrat
naj
pride
ta
starec
in
naj
me
tako
zastraši
,
jaz
mu
bom
tri
take
tja
v
zobe
povedal
,
da
se
bo
za
uho
prijel
,
saj
jaz
tudi
njega
ne
strašim
,
zakaj
bi
pa
on
mene
?
In
pa
še
to
,
to
!
Ti
škrici
v
mojo
hišo
dohajajo
,
jaz
moram
pa
zunaj
biti
tačas
.
Čakaj
me
,
čakaj
,
kar
noter
grem
pa
ga
bom
vprašal
,
kdo
je
hišo
zidal
,
jaz
ali
on
?
Čigava
je
,
moja
ali
njegova
?
To
me
pa
prav
zares
grabi
!
Jaz
bom
videl
,
kdo
bo
meni
rekel
:
pojdi
ven
!
Kaj
sem
mačka
,
ka-li
,
ali
pa
še
pes
,
da
me
bo
ven
gonil
?
«
Krjavelj
vstane
in
hoče
v
hišo
iti
,
da
bi
Martinka
in
Piškáva
pošteno
in
do
dobrega
ozmerjal
.
Pa
ravno
tako
naglo
se
skesa
in
zopet
usede
.
»
Kaj
jim
čem
?
«
pravi
.
»
To
so
vsi
coprniki
!
Nobeden
ni
v
gnadi
božji
zapisan
.
Če
se
takih
bolj
ogibljete
,
boljši
možje
boste
.
«
Nekaj
časa
se
zamisli
.
»
To
pa
to
!
«
začne
zopet
.
»
To
mu
bom
pa
precej
jutri
povedal
,
desetemu
bratu
,
da
potlej
,
ko
bo
mrtev
,
ima
me
pri
miru
pustiti
.
Tega
jaz
kratko
in
malo
nočem
,
da
bi
z
onega
sveta
nazaj
hodil
in
ponoči
okrog
moje
hiše
lazil
in
strašil
.
Če
ima
kaj
na
vesti
,
naj
mi
zdaj
pové
.
Kaj
je
meni
tega
treba
,
da
bi
spati
ne
mogel
ponoči
od
straha
?
Tega
meni
ni
nič
treba
!
«
In
enakega
je
Krjavelj
še
mnogo
uganil
,
luno
ogledovaje
.
Gospod
Piškáv
pride
iz
koče
in
hitro
odide
.
»
Pa
reci
kdo
,
da
je
ta
človek
v
gnadi
božji
!
«
godrnja
Krjavelj
in
gleda
za
njim
.
»
Star
je
ko
zemlja
in
vendar
ti
dirja
,
kakor
bi
kraško
burjo
spustil
.
«
In
res
je
imel
stari
posebno
spešne
korake
.
Palica
mu
je
malo
rabila
in
le
redkokrat
se
je
spotaknil
.
Pomenek
,
ki
ga
je
imel
s
svojim
sinom
,
desetim
bratom
,
menda
nikakor
ni
bil
tak
,
da
bi
se
mu
bilo
srce
olajšalo
,
temveč
videlo
se
je
,
da
je
posebno
nemiren
in
razburjen
.
Večkrat
je
pogledal
proti
nebu
,
roka
se
mu
je
pestila
in
čuden
glas
je
bilo
slišati
iz
njegovih
ust
,
glas
,
ki
je
kakor
izdih
globoko
od
znotraj
privil
se
na
jezik
,
ki
je
pa
bil
bolj
divjega
,
nerazločnega
značaja
.
Prišel
je
domov
.
Vrata
so
bila
še
odprta
.
V
svojo
sobo
prišedši
,
je
vžgal
luč
,
potem
pa
naglo
hodil
po
sobi
gor
in
dol
,
kakor
da
bi
nekaj
premišljal
.
Naposled
se
je
usedel
k
mizi
,
nataknil
naočnike
in
začel
pisati
.
Pisal
je
dve
uri
.
Potem
je
iz
zaklenjene
omare
vzel
več
pisem
.
Bile
so
menice
in
drugi
papirji
denarne
vrednosti
.
Vse
je
skupaj
zapečatil
in
naredil
napis
:
»
Mojemu
sinu
Marijanu
!
«
Cel
zapečateni
šop
je
potem
vtaknil
v
žep
pri
plašču
.
Še
enkrat
se
je
vrnil
k
omari
,
vzel
iz
polne
vrečice
nekaj
tolarjev
in
s
klina
snel
pištolo
,
katero
je
skrbno
ogledal
.
Potem
