Na
mostu
preko
Save
je
na
plošči
zapisano
v
slovenskem
in
po
nepotrebnosti
tudi
v
nemškem
jeziku
,
da
se
ima
tod
počasi
voziti
.
To
povelje
izpolnjevaje
,
je
premikala
se
tudi
kočija
mladega
sodskega
pristava
gospoda
Martina
''
Kralja
''
,
počasi
in
neprijetno
s
posameznih
bolj
vzvišenih
mostnic
poskakovaje
.
Dve
mladi
dami
,
ki
sta
sedeli
zadaj
,
gospodu
pristavu
nasproti
,
gledali
sta
z
zanimanjem
v
vodo
,
dasi
tam
ni
bilo
nič
posebnega
videti
.
»
Tukaj
pri
Pridanu
reci
ustaviti
,
da
nam
bode
ključe
dal
in
da
se
dogovorimo
ž
njim
,
«
reče
starejša
izmed
mladih
dam
,
bledolična
,
suha
žena
pristavova
,
kateri
se
je
že
na
glasu
bolehnost
in
ona
trudnost
poznala
,
katero
daje
zavest
bolezni
.
»
Veselim
se
že
svojo
Tončko
zopet
videti
,
«
pristavi
druga
dama
,
krasna
,
polna
deklica
,
ter
se
na
stran
v
odprtem
vozu
pripogne
,
da
bi
prej
videla
k
Pridanovi
hiši
,
krčmi
,
ki
je
stala
precej
blizu
na
koncu
mosta
v
mali
vasici
,
kamor
je
mlada
družba
namenjena
.
Pred
Pridanovo
veliko
krčmo
voz
obstoji
.
Gospod
pristav
izstopi
,
obema
damama
z
voza
pomaga
in
takoj
tudi
hišni
gospodar
iz
veže
pride
.
»
Ho
,
ho
!
«
vpije
že
od
daleč
vesel
.
On
ve
,
da
je
pripeljal
gospod
pristav
Kralj
svojo
bolehno
gospo
na
bližnje
njeno
posestvo
za
poletne
mesece
na
stanovanje
,
on
od
lani
sem
pozna
tudi
že
lepo
gospodično
Luizo
,
sestrično
Kraljeve
gospe
.
»
Vendar
so
gospoda
prišli
.
Že
smo
se
bali
,
da
vas
letos
ne
bode
,
«
pravi
Pridan
,
pol
kmetsko
oblečen
,
velik
,
a
ne
debel
mož
s
krčmarsko
prijaznim
obrazom
.
Takoj
za
njim
se
iz
veže
prikaže
dekliški
obraz
.
»
Tončka
!
«
zakliče
lepa
mlada
dama
in
skokonožno
ji
priteče
klicana
vesela
krčmar
jeva
deklica
naproti
;
gospodična
jo
objame
in
poljubi
.
»
Kako
ste
zrasli
in
lepo
spremenili
se
!
«
»
Tudi
vi
ste
vedno
lepši
,
«
reče
naivno
domača
hči
.
»
Ostanete
li
dolgo
pri
nas
?
Kajneda
,
dolgo
?
«
»
Luiza
,
jaz
mislim
,
da
z
vozom
lahko
gre
naprej
in
mi
peš
za
njim
pridemo
,
konci
ni
daleč
,
«
reče
pristavova
žena
.
»
Kakor
ti
želiš
;
če
ti
lahko
hodiš
,
jaz
gotovo
.
«
Voz
odide
.
Krčmar
in
njegova
hči
Tončka
spremita
nove
goste
na
mali
vrtič
pod
kolibo
.
Tam
posedejo
.
Tončka
pogrne
,
Pridan
prinese
vina
,
njegova
hči
kmalu
še
okusne
slanine
,
potem
pak
oče
in
hči
prisedeta
k
znanim
gostom
,
katerih
nista
videla
leto
in
dan
.
Izpraševalo
se
je
sem
ter
tam
.
Bolehna
gospa
je
hotela
natanko
vedeti
:
ali
je
in
kdaj
je
Pridan
bil
gori
na
Podvinu
na
njenem
posestvu
,
ali
je
zadnje
dni
res
večkrat
že
vse
odprto
bilo
,
kakor
je
pisala
,
da
ne
bode
letos
tako
zimski
vzduh
od
sten
udarjal
,
kakor
je
lani
,
ko
so
prišli
sem
ven
;
ali
imajo
tega
in
onega
pripravljenega
,
kar
je
potrebno
za
prijeten
preživek
tu
na
deželi
.
Vse
je
bilo
v
redu
.
Tončko
pak
je
izpraševala
njena
»
prijateljica
«
,
gospodična
Luiza
,
kaj
je
čez
zimo
počela
,
zakaj
je
v
mestu
ni
obiskala
,
ali
še
lepi
mladi
kaplan
pri
maši
ob
desetih
pridiguje
,
ali
je
letos
bila
že
kaj
pri
kapelici
na
Brinovem
brdu
.
In
ko
je
na
vse
odgovorjeno
bilo
,
pripovedovala
je
gospodična
Luiza
,
kako
je
že
pri
odhodu
z
doma
tudi
nje
domislila
se
in
ji
s
seboj
prinesla
nekaj
lepih
povesti
,
katere
bode
gotovo
z
veseljem
in
zanimanjem
čitala
.
In
preprosta
Tončka
jo
je
tako
hvaležno
pogledala
,
kajti
to
se
ji
ni
zdelo
majhna
stvar
,
da
se
nje
,
deklice
na
kmetih
,
spominja
tako
lepa
mestna
gospodična
in
jo
celo
imenuje
prijateljico
.
Pridan
ni
bil
le
krčmar
,
on
je
imel
tudi
obširna
posestva
in
kot
priden
živinorejec
bil
je
dedno
premoženje
pomnožil
tako
,
da
ni
bilo
od
njega
v
tem
kraju
nobenega
premožnejšega
moža
razen
njegovega
sorodnika
,
starega
Luke
Kolodeja
,
ki
je
imel
kakih
deset
minut
hoda
gori
više
napodi
največji
mlin
v
tem
kraju
,
nekaj
više
v
brdo
od
vode
proč
pa
veliko
hišo
z
njivami
ter
daleč
okoli
mnogo
gozdov
in
vinogradov
.
Edina
hči
Pridanova
je
bila
črnooka
in
plavolasa
Tončka
.
Dasi
zdrava
in
krepka
,
vendar
je
bila
bolj
nežna
in
šibka
deklica
,
katere
lepota
je
stoprav
potem
prav
vidna
bila
,
ko
jo
je
človek
govorečo
pred
seboj
imel
.
V
mladosti
je
bila
v
mestnem
kloštru
in
je
nekoliko
več
omike
dobila
nego
druge
kmetske
deklice
v
tem
kraju
.
Oče
Pridan
je
kot
župan
in
povsod
od
kmetov
voljeni
zaupni
mož
dobro
znal
ceniti
,
kaj
je
dandanes
vredno
,
da
človek
kaj
zna
,
če
je
tudi
samo
ženska
,
kakor
je
rekel
.
Gospodična
Luiza
Vit
je
bila
drugačna
,
če
je
bila
Tončka
prisrčna
prikazen
,
mogla
se
je
Luiza
označiti
kot
ženska
krasota
,
katera
ima
nekako
v
istini
aristokratične
oblike
vseh
delov
telesa
;
imela
je
goste
pepelnate
lase
,
globoke
,
velike
plave
oči
,
smehljaj
njen
je
očaroval
,
govor
njen
je
bil
prijeten
in
pridobljiv
,
a
morda
narejeno
preprost
,
vse
na
njej
je
bilo
popolno
razcvela
mladost
,
katera
takoj
oko
nase
vleče
.
Med
pogovorom
z
gosti
je
bil
Pridan
zapazil
,
da
za
plotom
nekdo
proti
hiši
koraka
.
Takoj
je
moža
spoznal
,
dasi
se
je
samo
glava
videla
.
»
Luka
!
«
zakliče
Pridan
soseda
.
Glava
za
plotom
se
obrne
in
stari
bogati
Luka
Kolodej
,
videč
tujo
družbo
,
reče
:
»
Ne
utegneš
?
Pridem
pa
drugič
,
«
in
se
obrača
,
da
bi
se
vrnil
.
»
Hoj
,
sosed
,
ali
ne
vidiš
,
kdo
je
?
Gospoda
s
Podvina
.
Prišli
so
zopet
za
nekaj
tednov
k
nam
.
Ali
ti
nisem
pravil
?
Pojdi
sem
,
nismo
li
znanci
?
«
vpije
Pridan
preko
plota
.
»
Pridite
no
k
nam
,
sosed
Kolodej
,
«
pokliče
sedaj
tudi
gospod
adjunkt
Kralj
.
»
Menda
se
nas
vendar
ne
bojite
;
dobri
ljudje
smo
in
celo
ženske
imajo
večino
;
potem
bodemo
vsaj
na
pare
.
«
Oni
za
plotom
ni
bil
odločen
,
ali
bi
šel
naprej
ali
nazaj
.
A
brezobzirni
Pridan
je
podrl
zadnjo
zapreko
.
»
Pridi
,
pridi
!
Misliš
li
,
da
ne
vem
,
kaj
te
nosi
k
meni
?
Pismo
si
dobil
.
Sin
ti
piše
.
Daj
,
da
vidimo
kaj
.
Ka
brati
ne
znaš
,
čemu
bi
se
sramoval
;
nisi
sam
tak
.
«
Skrivnost
je
bila
izdana
,
Kolodej
gre
torej
naprej
ob
plotu
.
Kolodej
—
kakor
že
rečeno
—
najbogatejši
kmet
v
okolici
,
bil
je
korenit
mož
srednje
postave
,
širok
čez
pleča
in
čez
prsi
,
obilen
in
lepo
okrogel
čez
dolnji
del
telesa
,
podoben
hodečemu
sodčku
piva
.
Rdečelična
,
debela
glava
je
bila
široka
,
usta
prav
tako
;
nad
nizkim
čelom
so
bili
gosti
,
že
sivi
lasje
vedno
na
kratko
ostriženi
in
ob
navadnih
dnevih
je
imel
majhno
zeleno
kapico
na
glavi
;
sicer
pa
je
nosil
vedno
po
starem
narejene
kratke
hlače
iz
irhovine
,
pod
koleni
pa
volnate
nogavice
ali
pa
čevlje
z
golenicami
do
kolen
.
Sedemdeset
let
je
bil
star
,
a
ni
se
mu
jih
poznalo
.
Zavestno
in
trdno
je
stopal
,
tega
je
bil
od
nekdaj
vajen
.
Njegovo
gosto
stopinjo
bi
bil
lahko
bolj
trebušatosti
nego
starosti
pripisoval
.
»
Kdo
ti
je
pa
povedal
,
da
mi
je
sin
pisal
?
«
vpraša
Pridana
,
ko
je
bil
,
nikogar
iz
družbe
pogledavši
,
samo
majhno
kapico
na
glavi
privzdignil
kot
znamenje
pozdrava
.
»
Ali
se
ti
čudno
zdi
,
da
vem
?
«
»
Kajpak
.
Jaz
nisem
nikomur
pripovedoval
,
da
sem
pismo
dobil
.
«
»
Nu
,
jaz
sem
bil
na
pošti
in
tam
sem
pismo
videl
in
precej
od
zunaj
z
napisa
poznal
,
od
koga
je
,
da
je
tvoj
Nikelj
pisal
.
Pokaži
no
,
kaj
je
.
Meni
se
zdi
,
da
je
letos
njegova
šola
pri
kraju
,
ali
ni
?
«
»
Tega
jaz
ne
vem
,
zdi
se
mi
pač
,
«
reče
Kolodej
,
izpod
naprsnika
izvleče
zapečateno
pismo
in
ga
Pridanu
izroči
.
»
Kaj
je
v
njem
,
debelo
je
,
«
ugiblje
Pridan
,
potehta
pismo
,
razvije
in
dobi
fotografijo
iz
njega
.
»
To
je
njegov
obraz
,
glejte
,
glejte
,
kako
mu
je
brada
porasla
,
«
rekši
,
kaže
fotografijo
staremu
Kolodeju
,
kateri
se
na
prste
postavi
in
pazno
gleda
sliko
svojega
sina
,
ali
vendar
obraza
ne
zgane
in
se
niti
fotografije
ne
dotakne
;
pod
hrbtom
drži
roki
sklenjeni
.
»
Ej
,
da
bi
te
,
spet
novota
,
«
pravi
kakor
sam
sebi
.
»
Včasi
so
le
božje
svetnike
malali
na
papir
ali
na
steno
,
zdaj
pa
že
ljudi
.
«
Sedaj
pogleda
tudi
Tončka
v
roko
svojega
očeta
,
kateri
ji
fotografijo
izroči
,
potem
ko
se
je
stari
Kolodej
odpovedovale
kar
odmaknil
.
Pogledavši
sliko
,
se
Tončka
preko
mladih
,
belih
lic
nalahko
zardi
;
tega
si
je
morala
sama
v
svesti
biti
,
zato
se
brž
na
stran
nagne
in
da
fotografijo
prijateljici
gospodični
Luizi
brez
vse
besede
.
Ta
s
kritičnim
očesom
sliko
ogleda
daljnooko
in
blizovidno
ter
reče
:
»
Lepo
brado
ima
ta
mladi
mož
,
spodnji
del
obraza
je
sploh
zanimiv
,
a
zgornji
je
preširok
in
oko
...
Kaj
misliš
?
«
S
tem
pokaže
sliko
bolehni
sestrični
.
Ta
brez
zanimanja
pogleda
mehanično
,
z
ramami
zgane
in
ne
reče
ničesar
.
Zanjo
ni
bil
noben
obraz
zanimiv
,
ker
je
bila
bolna
.
Nekako
naglo
vzame
potem
Tončka
fotografijo
nazaj
.
Medtem
,
sta
bila
stara
dva
pismo
prebrala
.
Stalo
je
v
njem
prav
kratko
poročilo
,
da
je
sdn
Nikolaj
Kolodej
svoje
študije
na
višji
gospodarski
šoli
dokončal
,
da
pride
v
nekoliko
dnevih
domov
in
prosi
očeta
,
naj
na
postajo
pošlje
voz
.
Fotografijo
prilaga
,
da
bode
oče
videl
,
koliko
se
je
spremenil
v
dveh
letih
.
Stari
Kolodej
potem
odide
,
pustivši
celo
fotografijo
,
rekši
Pridanu
:
»
To
naj
le
tvoja
punca
ima
,
če
če
,
meni
že
take
igrače
niso
po
veselju
.
«
Gospodična
Luiza
pak
vpraša
Tončko
:
»
Ali
ste
kaj
bolj
znani
s
tem
mladim
gospodom
?
«
»
O
da
,
celo
v
rodu
smo
nekoliko
in
,
ko
smo
bili
otroci
,
smo
se
igrali
skupaj
.
Tudi
potlej
...
Še
ko
je
zadnjič
odšel
...
bil
je
pri
nas
...
To
se
ve
,
da
smo
dobro
znani
.
«
Gospodična
se
lepo
nasmehne
,
tako
da
Tončka
oči
povesi
.
»
Na
fotografiji
ni
sicer
videti
idealne
lepote
,
a
čeden
mlad
mož
je
,
«
ponavlja
Luiza
.
»
In
bogat
bode
.
On
je
edini
sin
tega
starca
,
ne
?
«
vpraša
pristav
Kralj
krčmarja
.
»
Nobenega
drugega
ne
,
«
odgovori
krčmar
ter
pristavi
:
»
Bogat
bode
,
bogat
.
Stari
njegov
,
ki
je
zdaj
tu
bil
,
imel
je
posebno
srečo
.
Iz
vsega
se
mu
je
denar
delal
.
Zraven
tega
je
še
po
smrti
drugih
dobival
.
Da
,
bogat
,
bogat
.
«
Po
lepem
čelu
gospodične
Luize
se
nabere
zanimiv
oblak
globočjega
premišljevanja
.
Pogovor
preide
na
druge
stvari
.
Drugi
govore
o
svojih
zadevah
.
Luiza
spregovori
naenkrat
,
a
bolj
samo
Tončki
,
tiho
in
zaupno
:
»
Pokaži
mi
fotografijo
še
enkrat
.
«
Deklica
jo
pokaže
.
»
Res
ni
navaden
obraz
to
,
lep
mlad
mož
ta
tvoj
sorodnik
,
«
pravi
gosposka
prijateljica
,
a
tako
nekako
,
kakor
ko
bi
svojim
lastnim
mislim
odgovarjala
.
»
Kako
ste
si
v
rodu
?
«
vpraša
čez
nekaj
časa
.
»
Prav
malo
;
že
ne
vem
natanko
,
«
odgovori
deklica
.
Nekoliko
dni
kasneje
sta
sedeli
toplega
popoldne
v
senci
orehovega
drevesa
obe
naši
mladi
znanki
,
Tončka
in
Luiza
,
prva
je
šivala
,
druga
pak
s
plavo
in
rdečo
volno
krasne
rože
v
tankovino
vpletala
.
Luiza
je
skoro
vsak
dan
prihajala
obiskat
svojo
prijateljico
in
poslednja
ji
je
bila
hvaležna
ter
je
rada
vse
drugo
delo
prepustila
skrbni
stari
veliki
dekli
Jeri
ter
kaj
lahkega
v
roko
vzela
,
da
je
gospodični
družinovala
.
Oče
ji
je
dajal
v
izbiri
dela
popolno
svobodo
;
bil
je
preponosen
na
svojo
edinico
.
»
Jutri
ima
tisti
tvoj
interesantni
sorodnik
domov
priti
?
«
vpraša
naenkrat
po
vsem
drugem
pogovoru
gospodična
,
bistro
pogleda
svojo
družico
ter
tako
nepazno
stegne
nogo
po
travi
,
da
je
mah
njen
čeveljček
skoro
preveč
koketno
izpod
sive
proste
,
a
okusne
obleke
na
beli
dan
pogledal
.
»
Jutri
v
večer
,
«
pritrdi
Tončka
,
ne
pogledavši
od
svojega
šivanja
.
Potem
Luiza
na
druge
stvari
pogovor
navede
,
na
čisto
navadne
in
dolgočasne
,
in
skokoma
od
tega
predmeta
na
oni
prehaja
.
Nazadnje
spusti
delo
in
roki
v
krilo
in
reče
:
»
Tončka
,
jaz
te
včasi
vičem
,
včasi
tičem
,
ti
pa
mene
vedno
kličeš
'
vi
'
.
To
ni
prav
.
Ti
ne
veš
,
kako
te
imam
jaz
rada
.
Bodive
prijateljici
.
Ti
imaš
dobro
srce
in
jaz
ti
vse
zaupam
,
vse
.
Reci
mi
odslej
'
ti
'
.
Hočeš
li
?
«
Solza
veselja
zablisne
pri
teh
besedah
v
očeh
mladi
kmetske
deklice
;
ona
stegne
roki
,
nagne
se
k
Luizi
in
jo
objame
ter
poljubi
tako
strastno
,
kakor
do
sedaj
še
nikdai
nikogar
ni
.
Koga
pač
bi
bila
?
Mati
ji
je
umrla
,
ko
je
bila
ona
osen
let
stara
;
sester
in
bratov
ni
imela
;
oče
je
bil
sicer
dober
,
ali
bal
je
bolj
praktičen
mož
in
nič
manj
nego
nežniočuted
ali
poljubov
vajen
.
Tako
je
ta
tujka
bila
prvo
bitje
,
katero
je
smela
s
celim
ognjem
svojega
ljubezni
polnega
srca
objeti
in
strastno
poljubiti
;
in
kaj
to
znači
,
o
tem
vedo
ona
srca
praviti
,
katera
so
morala
izobilje
v
sebi
nakupičenega
čutja
ali
skrivati
ali
zatirati
pred
seboj
in
pred
drugimi
.
Misliti
se
torej
more
,
kako
hvaležna
je
bila
Tončka
svoji
prijateljici
za
ta
dokaz
ljubezni
.
In
govorili
sta
tikaje
se
o
malostnih
rečeh
:
kaj
je
pozimi
počela
,
ah
je
že
začela
knjigo
citati
,
katero
ji
je
prinesla
,
kako
ji
je
dopala
.
Potem
je
bil
zopet
premolk
.
»
Torej
jutri
,
misliš
,
pride
tvoj
sorodnik
.
Kako
mu
je
že
ime
?
«
vpraša
zopet
gospodična
Luiza
.
»
Nikolaj
,
ali
doma
smo
mu
rekli
Nikelj
.
Slišala
sem
,
da
ga
je
prvi
tako
imenoval
njegov
stric
,
ki
je
bil
duhoven
.
«
»
Nikelj
.
Ah
se
ti
to
ime
lepo
zdi
?
«
»
Lepo
.
Ali
vam
...
ali
tebi
ne
?
«
»
Meni
?
Zakaj
?
«
»
Zato
,
ker
se
meni
zdi
najlepše
ime
,
res
.
«
»
Ti
ga
ljubiš
,
«
reče
Luiza
naglo
.
Tončka
se
pretrese
,
kakor
da
bi
jo
bila
električna
iskra
prešinila
,
ter
nekako
plašno
,
če
ne
prestrašeno
pogleda
svojo
prijateljico
.
Njene
velike
oči
so
vprašaje
bile
uprte
v
obraz
gospodičnin
!
kdo
si
ti
,
kako
je
pod
bogom
mogoče
,
da
veš
,
kar
noben
in
noben
človek
ne
zna
,
ker
nikomur
ni
povedala
,
celo
sebi
sami
tajila
.
Svojemu
lastnemu
srcu
ni
verjela
,
ki
je
rekalo
,
da
ga
v
sebi
nosi
že
dolgo
dolgo
.
In
tu
pride
ta
prijateljica
in
ji
v
lice
tako
skrivnost
pove
!
Luiza
je
menda
takoj
videla
,
kaj
prestrašeni
obraz
in
vprašujoče
oko
pomenja
,
zato
reče
:
»
Nič
si
posebnega
ne
misli
.
Kadar
bodeš
ljudi
bolj
poznala
,
mogla
bodeš
to
bolj
skrivati
,
kar
čutiš
;
a
sedaj
tega
ne
znaš
še
.
Glej
,
jaz
sem
ti
oni
dan
že
,
precej
tačas
,
ko
si
sliko
v
roki
imela
,
na
obrazu
poznala
,
da
imaš
tega
Nikolaja
nekoliko
v
srcu
.
Videla
sem
,
da
si
zardela
pri
pogledu
one
slike
in
,
ko
sem
te
potem
govoriti
slišala
,
nisem
dvomila
več
.
«
Tončka
ne
odgovori
ničesar
,
samo
svoje
lice
globoko
na
šivanje
pripogne
.
»
Ti
se
sramuješ
,
kajne
?
«
reče
ona
in
ji
dobrikaje
se
ovije
belo
,
polno
roko
okoli
vratu
ter
,
gledajoč
ji
še
niže
od
zdolaj
v
oči
,
nadaljuje
:
»
Ni
treba
se
sramovati
svojega
srca
,
Tončka
moja
;
čemu
vendar
?
Ljubiti
,
ah
,
to
je
pač
najlepše
in
najslajše
v
življenju
in
,
kdor
ne
more
,
ta
človek
ni
,
vsaj
dober
človek
ne
,
zakaj
bi
se
sramovala
;
slišiš
,
ti
?
«
»
Ni
tako
,
kakor
ti
misliš
,
«
šepeče
deklica
.
»
No
,
kako
pak
je
,
kaj
?
«
Tončka
ni
mogla
nobene
besede
dalje
spregovoriti
,
da
bi
bil
odgovor
,
a
vzdignila
je
glavo
in
žareče
čelo
položila
za
trenutek
prijateljici
na
ramo
.
Potem
sta
molče
delali
dalje
.
Bodisi
vzrok
občna
ženska
radovednost
,
bodisi
resnično
prijateljsko
zanimanje
,
Luiza
je
kmalu
zopet
vprašala
:
»
Ali
te
je
že
poljubil
?
«
»
Enkrat
,
«
dahne
Tončka
na
pol
tiho
.
»
Samo
enkrat
?
No
,
to
je
še
malo
.
A
kdaj
je
to
bilo
?
«
»
Tačas
,
ko
se
je
od
mene
posloval
,
pred
dvema
letoma
.
«
»
Pred
dvema
letoma
!
Oj
,
to
je
dolgo
.
—
A
potem
ti
je
vendar
redno
pisal
?
Vsaj
vsak
teden
.
«
Začudeno
Tončka
zopet
pogleda
.
»
Vsak
teden
!
Oh
,
ni
bilo
tako
,
«
odkima
z
glavico
.
»
Torej
vsaj
vsak
mesec
?
«
»
Izprva
večkrat
,
a
letos
—
samo
za
god
.
«
»
Samo
?
A
!
Potem
ga
moramo
mi
v
delo
vzeti
,
kadar
pride
.
Ti
grdi
častilec
ti
.
Čakaj
,
sedaj
,
kadar
pride
in
te
zopet
vidi
,
moramo
pomoči
.
«
»
Ne
,
ne
,
molči
,
«
naglo
in
proseče
reče
devče
.
»
Nič
se
ne
boj
.
To
se
mora
znati
tako
začeti
,
da
nobeden
nič
ne
opazi
,
on
pa
še
najmanj
,
«
reče
Luiza
.
»
Jaz
nečem
ničesar
,
«
ponavlja
Tončka
odločneje
in
morda
je
to
odbitje
pomoči
od
strani
te
prijateljice
izviralo
ne
le
iz
blage
deviške
sramežljivosti
,
kateri
se
upira
vsako
ponujanje
,
nego
iz
nekovega
dobrega
instinkta
.
Mrak
se
je
bil
že
naredil
,
ko
je
zvečer
preko
mosta
drdral
drug
voz
in
hlapec
Kolodejev
,
Tomaž
,
je
vozil
gospodarjevega
sina
domov
,
Niklja
.
Ali
iz
Niklja
,
katerega
je
stari
hlapec
nekdaj
pred
leti
celo
zauhljati
ali
zlasati
smel
,
kadar
je
bil
dečko
poreden
,
naredili
so
učeni
ljudje
tam
po
svetu
takega
velikega
,
lepega
mladega
gospoda
,
da
si
ga
Tomaž
kar
ni
upal
več
tikati
.
»
Tu
je
Pridanova
hiša
.
Kaj
dela
Tončka
?
Ali
je
še
tako
lepa
?
«
vpraša
mladi
mož
hlapca
,
pred
seboj
sedečega
.
»
Kako
?
Menda
je
.
Kaj
jaz
vem
;
tega
ne
gledam
,
«
odgovori
Tomaž
.
»
Ali
je
imela
kaj
snubačev
že
?
«
»
Nič
ni
bilo
slišati
.
Premladό
je
še
,
z
možitvijo
se
ne
mudi
še
,
«
modro
odgovori
hlapec
.
Medtem
sta
bila
prišla
vštric
Pridanove
hiše
.
Nikolaj
zapazi
pri
oknu
v
prvem
nadstropju
med
zelenim
rožmarinom
glavico
,
a
somrak
je
bil
že
tako
močan
,
da
mladenič
ni
natanko
razločeval
.
»
Ali
ni
tam
na
srednjem
oknu
Tončka
?
«
vpraša
hlapca
.
»
Je
,
je
,
«
odgovori
ta
.
»
Dober
večer
,
Tončka
!
«
zakliče
Nikolaj
;
voz
zdrdra
po
cesti
dalje
,
tam
od
okna
pa
glava
naglo
v
izbo
izgine
.
»
Misliš
,
da
me
je
spoznala
,
Tomaž
?
«
vpraša
Nikelj
hlapca
.
»
Nu
,
če
vas
ne
pozna
,
pa
mene
pozna
;
če
mene
ne
,
pa
to
našo
kobilo
in
vsaj
voz
;
kako
potlej
ne
bi
vedela
,
kdo
je
,
«
odgovori
Tomaž
.
Njegovi
razlogi
so
bili
vselej
silni
.
Nikolaj
Kolodej
je
bil
dvaindvajset
let
star
.
Ker
je
bil
edinec
svojega
bogatega
očeta
,
ni
nikdar
poskusil
,
kaj
je
slabo
na
svetu
.
V
šolo
je
prej
hodil
v
bližnjem
trgu
,
potem
v
mestu
,
potem
ga
je
oče
dve
leti
doma
imel
in
v
devetnajstem
letu
poslal
ga
na
gospodarsko
šolo
.
Tak
tečaj
bi
se
utegnil
komu
čuden
ali
nenavaden
zdeti
,
zlasti
če
premisli
,
kar
smo
prej
povedali
,
da
namreč
stari
njegov
sam
ni
znal
ni
pisati
ni
citati
.
A
stvar
ni
čudna
.
Oče
je
bil
namreč
prisiljen
sina
šolati
.
Stvar
je
bila
taka
:
Ko
je
bil
Nikelj
leto
star
,
umrla
mu
je
bila
mati
in
staremu
Kolodeju
druga
žena
.
Od
prve
žene
so
Luki
Kolodeju
bili
vsi
otroci
pomrli
.
Vdovec
je
bil
krepak
dovolj
in
dosti
dober
gospodar
ter
kmet
dovolj
,
da
bi
se
bil
še
v
tretje
oženil
.
A
tu
je
bil
posegel
njegov
svak
previdno
in
odločilno
vmes
.
Brat
pokojne
druge
Kolodejeve
žene
je
bil
namreč
župnik
nekje
nedaleč
proč
za
hribi
.
To
je
bil
baje
mož
,
ki
je
trideset
let
znal
eno
suknjo
nositi
,
mož
,
ki
ni
imel
slabe
navade
,
namesto
vode
vino
.
Piti
,
iz
tobaka
dim
delati
,
omikane
ali
neomikane
prepotnike
ali
postopače
preveč
gostiti
;
zato
je
znal
kupček
delati
,
zbirati
,
množiti
in
rekli
so
na
njegove
stare
dni
:
ta
ima
novcev
!
Na
obletnico
po
smrti
svoje
sestre
,
Kolodejeve
druge
žene
in
Nikolajeve
matere
,
prišel
je
bil
fajmošter
stric
.
Vzel
je
našega
dveletnega
malega
Miklavžka
na
stara
kolena
,
nasmehnil
se
je
lepemu
detetu
od
veselja
,
ukazal
,
da
se
mu
mora
Nikelj
reči
,
čudil
se
svaku
Luki
,
kako
lep
dečko
je
to
,
premišljeval
sam
pri
sebi
,
obrisal
solzo
s
častitega
si
lica
ter
pred
odhodom
takole
govoril
očetu
Kolodeju
:
»
Ljubi
moj
Luka
!
Da
imam
nekaj
krajcarjev
,
to
veš
.
S
seboj
jih
ne
ponesem
,
kadar
me
bog
pokliče
.
Če
hočeš
,
da
ti
kaj
dobiš
po
moji
smrti
,
ne
ženi
se
več
,
ne
dajaj
fantičku
mačehe
.
»
Ne
oženim
se
,
«
rekel
je
Luka
Kolodej
brez
premišljevanja
.
Kajti
kakor
je
bil
vsega
poštenja
vreden
mož
,
nazor
mu
je
bil
tak
,
da
tista
velika
nogavica
cekinov
,
o
kateri
mu
je
skrivaj
že
pokojna
žena
pripovedovala
,
da
jih
je
pri
bratu
fajmoštru
videla
,
vendar
še
več
vrednosti
ima
nego
vsaka
ženska
,
ki
bi
njega
priletnega
še
vzela
.
In
tako
je
ostalo
.
Luka
ni
iskal
tretje
žene
.
Ko
je
pa
duhovenski
brat
njegove
pokojne
druge
umrl
,
podedoval
je
Kolodej
lep
kupček
novcev
,
s
katerimi
je
prikupil
svojemu
že
obilnemu
posestvu
še
velik
malin
in
žago
,
travnikov
in
gozda
velik
raztezaj
.
Nekoliko
kapitala
je
pa
na
stran
del
,
kajti
v
poslednji
oporoki
umrlega
Nikolajevega
strica
bilo
je
izrekoma
tako
ukazano
z
namenom
,
da
se
mora
mali
Nikolaj
,
kadar
doraste
,
s
tem
denarjem
popolnoma
izšolati
,
in
sicer
za
oni
stan
,
kateri
si
sam
izbere
,
ako
ne
bode
hotel
ostati
na
domu
.
A
tudi
v
poslednjem
slučaju
pokojnik
želi
,
da
se
deček
pošlje
v
kakovo
višje
učilišče
.
To
je
bil
vzrok
,
da
se
je
Nikolaj
Kolodej
izobrazil
bolj
,
nego
je
bil
oče
njegov
izobražen
.
Sicer
bi
ga
stari
valjda
ne
bil
dal
v
šolo
—
kmetovati
in
gospodariti
učit
se
,
ker
o
takem
učenju
je
on
po
svoji
glavi
vrlo
slabo
sodil
,
ker
je
menil
,
da
gospodariti
uči
samo
delo
in
poskušanje
,
vse
drugo
je
prazno
in
neumno
.
Da
človek
citati
in
pisati
zna
,
to
potrebo
je
pač
tudi
on
čutil
;
da
,
celo
še
to
bi
bil
kakor
stari
Slovenec
privolil
,
da
se
sin
nekoliko
tujega
jezika
nauči
,
dasiravno
je
on
tujski
govoreče
uradnike
in
druge
neslovensko
golčeče
ljudi
slabo
v
čislih
imel
,
česar
mu
ne
štejemo
v
grajo
.
Veselilo
je
pa
starega
vendar
,
da
sin
ni
silil
kaj
drugega
študirati
.
Juristov
,
zdravnikov
,
vse
gospode
ni
spoštoval
.
Kot
pobožen
in
krščanski
mož
in
morda
še
iz
enega
vzroka
,
ki
ga
pa
nam
po
spredaj
povedanem
ni
treba
navajati
,
imel
je
pač
za
duhovenski
stan
veliko
čislanje
.
Ah
tudi
tega
ne
bi
bil
rad
videl
,
ko
bi
bil
njegov
sin
silil
študirati
bogoslovje
,
ker
bil
mu
je
edinec
.
Brez
posebnega
preračuna
je
želel
oče
,
tako
kakor
kateri
koli
fidejkomisni
plemenitaš
,
da
bi
njegovo
ime
ostalo
,
njegov
rod
ne
izumrl
ž
njim
,
ker
—
»
hvala
bogu
,
kruha
mu
tudi
tu
doma
ne
bode
manjkalo
,
če
bode
hotel
priden
biti
«
.
Tako
je
samemu
starcu
godilo
,
da
je
bil
sin
izbral
si
gospodarsko
učilišče
in
ne
kaj
drugega
.
Nocoj
se
je
sin
povrnil
domov
od
svojih
študij
.
Velika
dva
psa
na
Kolodejevem
dvorišču
skočila
sta
oba
naenkrat
pokonci
in
zalajala
,
ko
sta
videla
,
da
je
neki
nenavaden
človek
z
znanega
jim
voza
stopal
.
V
sredi
veže
pak
je
stal
oče
Luka
Kolodej
in
,
pipo
snevši
iz
ust
,
vprašal
svojo
staro
deklo
in
gospodinjo
Mreto
,
ki
je
bila
zdaj
na
prag
stopila
:
»
Ali
je
naš
prišel
?
«
»
Kdo
pak
?
«
reče
ona
.
»
Pojte
no
k
njemu
,
mene
je
sram
.
Pestovala
sem
ga
,
a
zdaj
,
glejte
no
,
kakov
je
!
«
šepetaje
pristavlja
Mreta
ter
s
praga
odskoči
nazaj
in
stopi
v
vezno
kuhinjo
.
»
Že
sam
pride
,
«
reče
starec
nenavadno
rdeč
od
pričakovanja
ali
radovednosti
.
Sedaj
stopi
Nikolaj
v
vežo
.
»
Dober
večer
,
oče
,
«
pozdravlja
Nikolaj
in
roko
stegne
,
da
bi
v
očetovo
posegel
.
Oče
obe
roki
mirno
pod
hrbtom
obdrži
in
sin
se
domisli
brzo
,
da
roko
dajati
,
sploh
ljubezen
izkazovati
ni
očetova
slabost
.
»
Dolgo
sta
se
vozila
!
«
Tako
začne
stari
Luka
svoj
duhoviti
prvi
odzdrav
svojemu
sinu
.
»
Kobilica
ni
spočita
,
ves
oni
teden
je
vozil
z
njo
;
rekel
sem
Tomažu
,
naj
vzame
Rjavca
;
ta
bi
bil
vaju
za
pol
ure
prej
domov
pripeljal
.
A
rekel
mi
je
,
da
je
na
levi
nogi
malo
zakovan
.
Davi
sem
pogledal
nalašč
.
Prepodil
sem
ga
dvakrat
gor
in
dol
,
pa
ni
zakovan
,
ne
šepa
nič
in
nič
se
mu
ne
pozna
.
«
»
I
,
kaj
vendar
to
govorite
,
to
vse
vkup
nič
ni
,
«
pokara
dekla
Mreta
starca
iz
kuhinje
.
»
O
,
Mreta
,
dober
večer
,
«
pozdravlja
mladi
prišlec
i
starko
,
katere
glas
mu
je
znan
bil
.
Rdeča
kakor
sramežljiva
deklica
pride
starica
ven
in
,
roko
mu
podavši
,
reče
:
»
Bog
ti
daj
zdravje
in
srečo
na
domu
.
«
Potem
jo
solze
oblijo
.
»
Ali
si
lačen
?
Mreta
,
večerjo
daj
!
«
reče
zopet
oče
in
odpre
duri
na
desno
,
kjer
je
bila
že
miza
pogrnjena
in
goreča
sveča
na
njej
.
Hlapec
prinese
z
voza
kovčke
in
zavoje
mladega
gospoda
,
starec
mu
ukazuje
,
kam
naj
se
zdaj
postavi
,
kam
kasneje
pride
.
Potem
pak
sede
za
mizo
in
povabi
gospoda
sina
k
sebi
,
rekoč
:
»
No
,
le
brž
,
da
ne
bode
mrzlo
.
Nate
sem
čakal
.
«
Ko
večerjata
,
starec
zopet
vpraša
prevažno
stvar
za
prvo
snidenje
po
dveh
letih
:
»
Okorej
,
rekel
si
,
da
sta
bila
v
Kobiljem
klancu
?
«
»
Okoli
štirih
je
bilo
,
a
na
uro
nisem
gledal
,
«
odgovori
sin
in
starec
začne
daljavo
ceste
od
tukaj
do
Kobiljega
klanca
in
od
Kobiljega
klanca
pa
do
tukaj
ozbiljno
pretehtavati
in
sina
o
tem
važnem
predmetu
podučevati
,
samo
enkrat
med
tem
nudeč
mu
skledo
z
zagotovilom
,
da
je
piščanec
danes
dobro
narejen
,
naj
še
en
košček
vzame
.
Po
jedi
prime
stari
po
svoji
pipi
.
Sin
mu
ponudi
cigaro
.
Z
zadovoljnim
obrazom
jo
vzame
,
najprej
od
vseh
strani
ogleda
,
z
veliko
pobožnostjo
in
nekoliko
nerodnostjo
na
enem
koncu
odgrizne
,
prižge
,
potem
pa
vpraša
,
po
čem
so
take
cigare
,
ali
so
drage
pač
.
S
čudom
se
potem
začudi
o
njih
draginji
.
Prizna
pa
,
da
so
dobre
,
ali
,
reče
,
za
kmeta
niso
.
»
Sedaj
ne
bodeš
smel
več
takih
kaditi
,
če
hočeš
,
da
boš
kaj
imel
.
«
Sin
je
dobro
znal
,
da
cigare
,
kar
jih
on
pokadi
,
ne
morejo
pojesti
očetovega
premoženja
,
a
vedel
je
tudi
,
da
v
takih
rečeh
očetu
ni
dobro
ugovarjati
.
Po
večerji
prinese
stari
Kolodej
buteljo
boljšega
vina
iz
kleti
in
natoči
najprej
sebi
,
potem
sinu
ter
deje
:
»
Da
se
laže
doma
privadiš
,
pokusi
tega
.
«
Izpivši
,
odstavi
čašo
,
potegne
iz
smotke
ter
čez
nekaj
časa
pol
boječe
,
pol
porogljivo
vpraša
:
»
Nu
,
ko
si
se
izšolal
,
praviš
,
kaj
so
te
pa
naučili
učena
gospoda
,
kaj
?
Maševati
menda
ne
,
bolnike
zdraviti
ne
,
biricevati
ne
,
pravdati
se
ne
—
i
,
kaj
pak
vraga
vendar
,
ka
je
toli
in
toliko
denarja
treba
bilo
?
«
Nikolaj
je
imel
težko
stališče
,
očetu
razložiti
,
česa
se
je
v
gospodarski
šoli
učil
,
kajti
starec
mu
je
bil
vedno
z
ugovorom
pripravljen
,
da
tega
in
tega
pa
bi
se
bil
pri
njem
bolje
naučil
nego
v
gospodarskih
šolah
.
Mreta
pa
,
ki
je
zunaj
poslušala
,
občudovala
je
gospodarja
,
kajti
toliko
že
dolgo
ni
z
nobenim
domačim
govoril
.
»
Vendar
ga
ima
še
rad
,
reci
kdo
,
kar
bi
dejal
,
«
menila
je
dekla
.
Nikolaj
pak
je
menil
drugače
,
ko
je
v
stranski
sobici
,
kjer
je
že
prej
,
ko
je
doma
bil
,
spaval
in
kjer
je
skoro
vse
reči
tako
našel
,
kakor
jih
.
je
bil
pred
dvema
letoma
pustil
,
ulegel
se
in
odejo
čez
utrujene
ude
potegnil
.
Do
nocoj
ni
nikdar
premišljeval
,
kakovšen
je
njegov
oče
.
Nocoj
,
ko
ga
je
čez
dolgo
zopet
videl
,
tako
hladnega
,
tako
le
vsakdanjosti
govorečega
,
brez
ene
ljubeznive
besede
,
čutil
se
je
osamljenega
.
Smilil
se
je
sam
sebi
,
da
ga
nihče
na
celem
svetu
ne
.
ljubi
,
ni
rodni
oče
ne
,
a
drugega
svojega
nima
nobenega
človeka
.
Od
narave
naš
Nikolaj
ni
bil
sentimentalen
,
kakor
bi
po
baš
rečenem
utegnil
kdo
soditi
.
Bil
je
zdrav
,
nepopačen
mladenič
dobrega
srca
,
mehak
in
sprejemljiv
za
vse
;
ali
sveta
ni
poznal
drugače
nego
malo
iz
knjig
in
iz
površnosti
.
Ker
se
mu
z
življenjem
ni
bilo
treba
nikdar
boriti
,
tudi
ni
mislil
mnogo
o
njem
;
od
tod
je
izvirala
morda
ona
lahkota
,
s
katero
je
opazoval
vsako
svojo
okolico
.
Skratka
,
naš
prijatelj
je
bil
eden
onih
ljudi
,
ki
so
material
,
iz
katerega
se
dà
vse
narejati
,
ki
lahko
prav
srečni
ah
zelo
nesrečni
postanejo
,
zelo
osrečijo
ali
pak
z
razdiralno
roko
posegnejo
v
usodo
čutečega
srca
,
ki
se
je
približalo
.
Danilo
se
je
že
,
ko
se
je
drugo
jutro
stari
gospodar
zbudil
.
Prestrašen
skoči
Luka
Kolodej
tako
naglo
s
postelje
,
kolikor
so
mu
starikave
kosti
dopuščale
,
in
bosopet
taplja
do
okna
,
z
debelim
železom
omreženega
,
ter
hlastno
odgrne
zaveso
.
Na
dvorišču
ni
bilo
še
nikogar
,
vendar
je
bil
že
na
pol
beli
dan
.
In
take
sramote
,
da
bi
bil
na
Kolodejevini
kdaj
kdo
prej
vstal
in
vse
druge
klicat
šel
nego
gospodar
Luka
,
ni
bilo
zlepa
slišati
.
Danes
bi
bil
pa
skoraj
zaspal
;
tega
je
bila
sinočnja
butelja
kriva
;
nikdar
več
zvečer
,
stara
glava
!
Tako
je
gospodar
mrmral
in
razljutil
se
nad
seboj
in
nad
hlačami
,
ker
je
v
nagli
vihri
stlačil
bil
levo
nogo
v
desno
hlačnico
,
vse
,
da
bi
se
prej
oblekel
.
Tudi
robače
brisalke
ni
mogel
najti
,
tako
da
je
bil
,
v
strahu
,
da
ne
bi
zamudil
,
prisiljen
danes
jutranjo
molitev
na
kolenih
opustiti
.
Svojo
sobo
zaklenivši
,
odrinil
je
potem
veliki
zapah
veznih
vrat
,
odprl
in
stopil
na
dvorišče
.
Dva
velikanska
psa
sta
skočila
dobrikaje
se
proti
njemu
in
on
,
ki
včeraj
sinu
ni
v
roko
segel
,
smehljal
se
je
psoma
,
tapljal
ju
po
glavah
in
vrateh
in
hvalil
:
»
Nu
,
Švigelj
,
ti
si
že
priden
in
ti
,
Pastuh
,
priden
,
da
,
i-i-i
,
priden
.
«
Osvobodivši
se
psov
,
koraca
stari
gospodar
preko
dvorišča
do
vodnjaka
,
lastnoročno
navleče
vode
ter
jo
s
periščem
nalovi
,
da
si
umije
roke
in
obraz
ter
se
s
s
seboj
prineseno
robačo
iz
najdebelejšega
domačega
platna
obriše
.
Potem
gre
polagamo
,
kakor
bi
vsak
korak
premišljeval
,
proti
konjskim
hlevom
.
Tam
slone
na
oglu
dolge
grablje
.
Luka
Kolodej
jih
oprime
in
nese
nekoliko
od
sebe
proč
—
kakor
škof
svojo
palico
—
pokonci
,
stopa
pod
podstrešnim
odrom
naprej
.
Blizu
vrat
pa
kvišku
pogleda
in
z
grabljami
trikrat
v
strop
v
deske
sune
,
da
se
sliši
po
vsem
odru
,
kjer
hlapci
spe
,
in
vpije
:
»
Hoj
,
hoj
!
Ves
svet
je
že
vstal
,
beli
dan
je
že
,
ali
vas
ni
sram
,
lenobe
lene
!
«
Rekši
,
nasloni
grablje
ob
steno
in
korači
nazaj
v
hišo
dekle
budit
.
Hlapci
pa
vedo
,
da
smejo
še
deset
minut
pospati
,
ker
stari
pride
gotovo
še
enkrat
z
grabljiščem
razbijat
in
povedat
,
da
jim
»
že
sonce
sije
v
...
«
Taka
je
vsakdanja
šega
očetu
Kolodeju
,
katere
se
drži
kakor
ura
.
Ko
bi
kdo
prej
vstal
kot
on
,
ta
bi
se
mu
močno
zameril
in
,
ko
bi
kdo
po
drugem
klicanju
brž
ne
zapustil
ležišča
,
temu
pride
grom
in
hudovanje
na
glavo
,
v
slučaju
,
ko
bi
se
ponavljalo
,
pa
resen
svet
:
izkidaj
se
iz
mojega
doma
,
grdin
!
Do
sedme
ure
je
stikal
Luka
in
ukazoval
,
zmerjal
in
pregledaval
tu
in
tam
,
ob
sedmih
pak
je
šel
zajtrkovat
.
Tako
je
bilo
dan
na
dan
od
nekdaj
.
Vselej
bi
bil
mrmral
,
ko
ne
bi
bil
že
pripravljene
našel
kave
in
slanine
,
a
danes
še
je
okoli
ozrl
in
hud
bil
,
ker
je
bilo
zanj
že
vse
pripravljeno
,
pa
samo
zanj
.
»
Kam
je
pa
oni
šel
?
Ali
ne
more
počakati
,
da
bi
vkup
jela
?
Mar
je
pregosposki
,
ka-li
?
«
zadere
se
ob
Mreto
.
»
I
,
kdo
?
«
vpraša
ženska
.
»
Nikelj
!
«
»
Še
spi
.
«
»
Spi
?
Hoj
,
kakšen
gospodar
bode
to
,
ki
do
sedmih
spi
?
Tako
ne
bodeva
orala
,
sinko
,
«
mrmra
on
.
»
Uj
vi
!
Ali
vas
ni
sram
,
«
zavzame
se
stara
Mreta
za
mladega
.
»
Če
ves
truden
prvo
jutro
eno
uro
dalje
spi
,
pa
že
usta
odpirate
nad
njimi
.
Mislite
li
,
da
mora
prvo
jutro
na
polje
teči
?
Ali
bi
vas
ne
bilo
sram
,
ko
bi
ljudje
s
prstom
kazali
ga
in
rekli
in
govorih
:
glejte
,
ljudje
,
bogatega
Kolodeja
sin
je
,
a
reso
kosi
.
Matere
nima
,
matere
;
vi
dedci
pa
nimate
nobene
ljubezni
.
«
Rekši
,
se
stari
dekli
solze
udero
.
Ona
je
bila
sama
mati
nekdaj
,
in
sicer
žalibog
brez
potrebnega
cerkvenega
blagoslova
,
a
mati
je
bila
,
dokler
ji
dete
ni
umrlo
,
in
bridko
je
v
mladosti
svojega
življenja
čutila
to
,
kar
je
zdaj
svojemu
gospodarju
očitala
.
Stari
gospodar
je
morda
njeno
očitanje
v
poštev
jemal
ali
pa
ne
.
Molčal
je
,
ugovarjal
ni
,
ah
obraza
ni
spremenil
.
Njegovo
lice
je
bilo
vedno
kakor
iz
usnja
.
A
dolgo
o
tem
premišljevati
ni
utegnil
,
kajti
čul
je
,
da
so
gori
nad
stopnicami
vrata
zaškripala
.
Nikolaj
pride
.
Bodisi
da
je
deklin
govor
na
rodovitno
zemljo
padel
ali
pa
da
je
starec
,
ki
je
sedaj
prvič
podnevi
videl
sina
po
vrnitvi
,
čudil
se
,
kako
lep
,
močan
mladenič
je
tačas
zrastel
in
razvil
se
,
in
je
v
skrivnem
očetovskem
veselju
vse
pozabil
.
»
Kaj
bodeš
pa
zdaj
delal
?
«
vpraša
oče
po
zajtrku
.
»
Kaj
bi
?
Ničesar
ne
nekoliko
dni
.
Moram
prej
nekoliko
privaditi
se
in
ogledati
,
potlej
začnem
,
«
odgovori
sin
.
Stari
molči
.
Pred
odhodom
pak
se
k
sinu
obrne
in
reče
:
»
Ti
—
kaj
sem
hotel
reči
,
stopi
dol
,
stopi
k
Pridanovim
.
Saj
veš
,
da
smo
si
v
rodu
in
vselej
po
tebi
vprašajo
;
spodobi
se
,
da
se
oglasiš
in
poveš
,
da
si
prišel
.
«
Čudno
je
morda
,
da
bi
Nikolaj
ne
bil
mogel
nobenega
ukaza
dobiti
od
osornega
očeta
,
ki
bi
ga
bil
tako
z
veseljem
pripravljen
izpolniti
,
nego
je
bil
ta
.
Da
,
celo
verovati
bi
se
smelo
,
da
je
bil
že
sam
tako
Vljuden
in
bi
bil
skoraj
gotovo
tudi
brez
očetove
besede
k
Pridanovim
šel
oglasit
svoj
srečni
prihod
v
domovje
nazaj
.
Lepo
jutro
je
bilo
,
sonce
je
pripekalo
na
zoreče
sadje
dolgega
Kolodejevega
vrta
,
lahkomiselni
škrjanec
je
visoko
v
višave
dvigal
se
pevajoč
.
Travnik
,
preko
katerega
je
veselo
žvižgajoč
Nikolaj
koračil
,
bil
je
pisan
in
lep
.
Po
stezi
preko
travnika
so
stopale
lahke
noge
,
noseče
lahko
srce
in
srečno
.
Na
Pridanovem
domu
ne
najde
»
strica
«
Pridana
,
pač
pa
njegovo
hčerko
Tončko
in
ta
mu
je
še
ljubša
.
Baš
grah
je
luščila
za
očetovo
prikuho
.
In
do
ušes
je
zardela
,
ko
jo
je
Nikolaj
pri
tem
delu
zasačil
ter
ni
vedela
,
kaj
bi
rekla
,
zato
je
luščila
dalje
.
Nikolaj
je
zaradi
te
njene
zadrege
tudi
v
zadrego
prišel
,
ni
vedel
,
kje
bi
povzel
zopet
kaj
za
pogovor
,
ter
bilo
mu
je
,
kakor
bi
se
moral
nekako
sramovati
pred
Tončko
.
»
Ah
si
me
sinoči
spoznala
,
ko
sem
te
klical
?
«
vpraša
jo
in
se
nasloni
na
mizo
s
pričakujočim
pogledom
vanjo
.
»
Kdaj
?
«
»
Sinoči
,
ko
sem
se
mimo
vozil
,
zaklical
sem
te
.
Tomaž
je
tudi
mislil
,
da
si
ti
pri
oknu
.
«
Deklica
se
nasmehne
in
zardi
.
»
Ti
ne
veš
,
kako
močno
si
se
spremenila
,
kar
te
nisem
videl
,
«
razklada
ji
dalje
Nikolaj
,
prižigajoč
cigaro
.
»
Ti
si
se
tudi
,
«
odgovori
ona
in
ga
pride
z
očmi
na
pol
skrivaj
z
enim
pogledom
pogledat
.
»
Zrasla
si
in
lepa
si
postala
,
da
sama
ne
veš
kako
.
Le
v
zrcalo
se
pogledi
,
če
ne
verjameš
,
«
deje
on
in
krepko
dim
iz
ust
vali
.
»
Beži
,
beži
,
«
zavrača
ona
in
zardi
zopet
.
»
Če
je
pa
resnica
,
zakaj
bi
ti
ne
rekel
tega
,
posebno
ker
sva
še
v
rodu
.
«
»
Ko
si
prišel
,
nisem
se
te
upala
precej
tikati
.
Če
bodeš
pa
tako
govoril
.
.
.
«
»
No
,
kaj
?
Vendar
me
ne
začneš
vikati
?
Ti
,
to
bi
ti
jaz
jako
slovesno
prepovedal
!
Rajši
bi
se
razprl
s
teboj
.
«
»
Res
?
«
»
Prav
res
.
«
»
Tedaj
se
rad
prepiraš
?
«
»
S
teboj
bi
se
že
nerad
,
s
teboj
bi
se
menda
ne
mogel
.
«
»
Vidiš
,
'
menda
'
praviš
;
gotovo
ni
.
«
»
Ne
,
gotovo
je
,
«
zatrjuje
on
in
s
prstom
pepel
s
cigare
otresa
.
Ona
ga
z
velikimi
plavimi
očmi
pogleda
in
hiti
luščiti
.
Razgovor
ni
šel
dalje
.
Oba
sta
mislila
,
oba
valjda
ne
posebno
globokih
misli
.
»
Ali
si
pred
pustom
kaj
plesala
?
«
vpraša
jo
dalje
.
»
Nič
,
«
odgovori
ona
važno
.
»
Kje
pač
?
Tukaj
pri
nas
ni
za
mene
,
v
mesto
me
oče
ne
bi
pustili
in
tudi
ne
veseli
me
.
«
»
Snubcev
si
pa
gotovo
že
imela
kaj
?
«
»
Čemu
mi
bodo
?
«
»
Da
bi
te
eden
odvel
na
svoj
dom
.
Glej
,
zdaj
ko
te
zopet
pred
seboj
vidim
,
mislim
,
da
bi
se
tudi
o
tebi
že
lahko
pelo
:
Dokaj
jo
baronov
snubi
:
troje
iz
dežele
laške
,
troje
iz
dežele
nemške
,
troje
iz
štajerske
in
kranjske
.
«
»
Veš
,
od
kod
so
ti
verzi
?
«
»
Da
bi
tega
ne
vedela
?
«
»
No
?
«
»
Iz
Prešerna
.
«
»
Že
res
.
Ali
ga
imaš
sama
?
«
»
Glej
,
kako
si
pozabljiv
,
že
ne
veš
,
da
si
mi
ga
ti
dal
in
si
rekel
,
da
si
ga
nalašč
...
«
»
Aj
,
zdaj
se
spominjam
.
Nalašč
zate
sem
ga
bil
vezati
dal
v
narodnih
barvah
z
zlatim
obrezkom
.
To
me
je
pa
sram
,
da
sem
bil
pozabil
.
Ne
bodi
huda
,
odslej
ne
pozabim
ničesar
enakega
,
kar
se
tebe
tiče
.
«
Deklica
vstane
,
pobere
naglo
svoj
pletarček
in
zbeži
,
rekoč
:
»
Pojdi
,
ne
govori
mi
,
kar
res
ni
.
«
Nekaj
hipov
je
bil
Nikolaj
sam
in
je
gledal
s
slabo
zavestjo
v
srcu
,
da
je
deklico
razžalil
,
ter
s
sramom
prej
samim
seboj
,
da
je
s
svojim
odkritosrčno
mišljenim
govorjenjem
tako
neroden
in
nesrečen
.
A
takoj
se
je
mogel
utolažiti
,
ker
za
nekaj
trenutkov
se
vrne
Tončka
in
že
od
daleč
z
veselim
glasom
in
jasnim
obrazom
,
ki
je
pričal
,
da
je
vsa
zamera
že
pozabljena
,
kliče
:
»
Veš
li
,
kaj
sem
jaz
od
tvojega
očeta
dobila
?
«
»
Kaj
?
«
»
Tvojo
fotografijo
.
«
In
dalje
si
po
tej
naši
karakteristiki
obeh
mladih
ljudi
lahko
ostroumni
in
premišljavi
bralec
njiju
razgovore
sam
misli
.
Onadva
sta
menila
,
da
so
važni
,
ker
deklica
je
ves
dan
in
celo
ponoči
s
sladkim
čutom
premišljala
to
in
ono
,
kar
je
rekel
,
njemu
pa
je
dekličin
glas
tak
vtis
naredil
,
da
ga
je
vedno
in
vedno
še
slišal
,
tudi
ko
je
bil
odšel
proč
.
Nikolaj
bi
bil
sedaj
priliko
imel
,
pokazati
,
kaj
se
je
učil
.
Svetoval
je
očetu
pri
poljedelstvu
in
gospodarstvu
to
in
to
zboljšanje
in
preinačenije
,
pripovedoval
mu
,
kako
bi
se
to
in
to
dalo
po
»
racionalnih
načelih
«
poskušati
.
Stari
ga
je
poslušal
,
a
navadno
z
glavo
zmajal
in
dejal
:
»
To
je
vse
vkup
nič
.
In
ko
bi
tudi
bilo
,
dokler
sem
jaz
gospodar
,
bode
tako
,
kakor
je
bilo
.
Kadar
bodeš
ti
,
ravnaj
si
,
kakor
ti
glava
.
«
Tako
je
Nikolaj
,
ker
vendar
za
navadnega
delavca
ni
bil
siljen
biti
,
mnogo
časa
imel
in
mnogo
ur
je
bival
pri
Pridanovih
,
to
se
ve
,
največ
pri
Tončki
,
s
katero
sta
govorila
kakor
dva
otroka
:
nikdar
jima
ni
zmanjkalo
in
vse
jim
;
je
bilo
važno
in
govorjenja
vredno
.
»
Včeraj
popoldne
te
ni
bilo
doma
?
«
vpraša
jo
enkrat
on
.
»
Kje
si
bila
?
Spet
na
Podvinu
?
«
»
Zakaj
govoriš
'
spet
'
?
«
čudi
se
ona
,
ali
tako
mirno
,
da
se
ji
pozna
,
da
vzrok
že
ve
ali
vsaj
z
gotovostjo
sluti
.
On
cigarni
ostanek
od
sebe
vrže
,
da
iskre
odlete
;
in
je
hud
.
»
Luiza
me
je
vprašala
,
kakšen
si
ti
?
«
pripoveduje
deklica
in
se
glasno
zasmeje
.
»
Kaj
je
to
briga
!
«
deje
on
resno
.
Preplašena
ga
deklica
pogleda
,
ni
si
svesta
,
da
bi
ga
bila
razžalila
.
»
Luiza
,
Luiza
in
zmerom
Luiza
!
To
je
tako
neslano
ime
,
da
te
prosim
,
ne
imenuj
mi
ga
več
,
veš
?
«
Tudi
mlada
dekletca
imajo
svojo
psihologijo
.
Aha
,
ti
si
ljubosumen
na
mojo
prijateljico
,
tako
je
precej
zaslutila
Tončka
in
sedaj
ga
je
po
malem
včasi
še
nalašč
podražila
,
hvaleč
ljubeznivost
in
zgovornost
in
druge
lepe
lastnosti
svoje
prijateljice
,
ki
je
na
Podvinu
,
dobra
dva
streljaja
proč
od
Pridanovih
,
pod
gorico
.
Posestvo
»
Podvin
«
je
bilo
sicer
skraja
kmetsko
,
vendar
sedaj
že
v
rokah
drugega
gosposkega
gospodarja
,
hiša
,
z
novimi
opekami
krita
,
z
zelenimi
okni
in
ograjena
s
cvetličnimi
gredami
—
vse
,
kakor
za
zabavno
poletensko
stanovanje
.
Kupil
je
bil
to
selišče
od
prejšnjega
posestnika
že
tast
pristavov
,
kateri
je
prej
sam
s
svojo
ženo
sem
zahajal
,
po
svoji
smrti
pak
zetu
prepustil
.
Tako
je
bilo
naravno
,
da
Nikolaj
iz
svojih
prejšnjih
,
doma
prebitih
časov
sedanjih
poletnih
prebivalcev
ni
poznal
,
razen
pristava
samega
.
A
slučaj
je
hotel
,
da
se
tudi
sedaj
dolgo
ni
seznanil
,
da
je
že
tri
tedne
skoro
vsak
dan
zahajal
k
Pridanovim
Tončko
obiskavat
,
a
ni
njene
prijateljice
,
gospice
Luize
,
tako
blizu
stanujoče
,
niti
poznal
,
dasi
je
v
svojo
tiho
in
sedaj
enkrat
zdraženo
jezo
toliko
in
toliko
o
njej
slišal
.
Vzroka
temu
sta
bila
dva
:
prvič
je
bilo
naključje
tako
,
da
je
gospodična
baš
tačas
k
Pridanovim
prihajala
,
kadar
njega
ni
bilo
,
drugič
pa
ni
mogla
vsak
dan
prihajati
,
nego
je
celo
po
več
dni
čisto
izostala
,
ker
je
bila
njena
sestrična
,
pristavova
žena
,
morda
zaradi
premenjenega
podnebja
bolj
obolela
,
dasi
je
bila
sem
prišla
zdravit
se
.
»
In
zakaj
si
hud
,
če
Luizo
v
misel
jemljem
?
«
vpraša
deklica
zopet
čez
nekoliko
minut
,
potem
ko
sta
že
druge
reči
obravnavala
in
je
bil
Nikolaj
,
skrbno
kakor
tat
ozrši
se
okoli
,
deklici
poljub
ukradel
.
»
Ona
je
dobra
in
jaz
jo
imam
rada
.
«
»
Jaz
pa
nečem
,
da
bi
jo
rada
imela
,
«
reče
on
naivno
resen
in
tihotno
.
»
Zakaj
ne
?
«
šepeče
ona
.
»
Zato
,
ker
hočem
,
da
samo
mene
rada
imaš
,
samo
mene
,
«
reče
strastno
on
in
od
radosti
tresoča
se
deklica
ni
imela
moči
braniti
se
njegovemu
objet
ju
.
Verjela
je
,
da
jo
ljubi
.
In
on
—
on
je
tudi
verjel
,
da
jo
ljubi
.
Na
veke
,
to
se
ve
.
Nazadnje
je
vendar
,
čeprav
že
v
četrtem
tednu
Nikolajevega
bivanja
na
domu
,
slučaj
nanesel
,
da
je
z
gospico
Luizo
sešel
se
,
in
sicer
pri
Tončki
jo
je
našel
.
In
kakšno
je
bilo
to
prvo
seznanje
?
Njemu
nič
prijetno
.
Vesel
in
brezskrben
,
kakor
je
zmerom
bil
,
prišel
je
po
vrtni
stezi
dol
,
žvižgal
si
pesem
»
Hej
Slovani
,
naša
reč
slovanska
živo
klije
«
in
mahal
s
svojo
paličico
,
da
so
obsteznim
travnim
cvetkam
glave
odletale
.
Zdajci
pogleda
na
stran
in
zagleda
,
da
je
bil
morda
že
dalje
časa
opazovan
Zardi
in
obstane
za
hip
.
Na
vrtu
pod
jablano
sta
stali
Tončka
in
krasna
mlada
dama
.
Nikolaj
je
takoj
vedel
,
kdo
to
mora
biti
,
saj
ni
bilo
precej
daleč
okoli
civilnih
ljudi
.
Najrajši
bi
bil
mimo
šel
,
a
to
se
ni
spodobilo
,
torej
nekako
v
zadregi
in
neveselju
pristopi
in
pozdravi
deklici
.
»
Moj
bratranec
—
gospodična
Vit
...
«
predstavlja
Tončka
malko
nerodno
,
ker
takih
,
le
v
mestu
videnih
in
navadnih
šeg
tako
imenovanega
boljšega
obnašanja
ni
bila
vajena
.
Nikolaj
se
prikloni
,
a
nobena
primerna
beseda
mu
v
prvi
hipec
na
misel
ne
pride
.
Bil
je
ženstva
še
malo
vajen
in
tukaj
ga
je
tudi
nenavadna
,
ponosna
lepota
predstavljene
mu
mlade
dame
nekoliko
iznenadila
.
»
Pravzaprav
je
predstavljanje
odvisno
,
ker
smo
tako
rekoč
že
znani
;
prvič
smo
tu
na
kmetih
,
kjer
se
izobraženi
ljudje
sami
po
sebi
morajo
zbližati
,
ker
jih
je
malo
,
drugič
pa
sem
jaz
o
gospodu
od
tebe
že
toliko
slišala
,
Tončka
,
in
ti
si
mi
sama
pravila
,
da
si
tudi
njemu
o
meni
govorila
,
«
reče
ona
in
svoje
preko
desnega
ramena
viseče
lepe
kodre
z
roko
na
pleča
nazaj
vrže
.
»
Večkrat
,
gospodična
,
«
odgovori
Nikolaj
,
a
zardi
,
morda
zaradi
slabe
vesti
,
ker
je
Tončki
bil
prepovedal
o
njej
govoriti
mu
,
prepoved
,
o
kateri
je
,
to
se
ve
da
,
sam
z
raznim
vpraševanjem
skrbel
,
da
se
ni
izpolnjevala
.
»
S
Tončko
sva
ravno
govorili
,
da
naredimo
enkrat
,
kadar
moj
svak
pride
,
izlet
na
Brinovo
brdo
.
Vi
pojdete
z
nami
,
na
to
se
sme
računati
,
ne
li
?
«
vpraša
ona
takoj
domača
z
njim
,
vendar
z
nekim
prevladnim
glasom
,
ki
je
Nikolaja
nekako
poniževal
.
»
Bil
sem
predvčeranjim
gori
na
lovu
,
«
odgovori
on
.
»
Na
lovu
!
Ali
to
ne
izključuje
,
da
pojdete
tudi
tačas
,
kadar
idemo
mi
samo
na
zabavni
izlet
.
«
»
To
se
razume
,
da
,
če
me
bodo
gospoda
povabili
,
bode
mi
čast
in
veselje
,
«
reče
on
tudi
nekaj
bolj
z
višjim
glasom
.
»
Sicer
pa
vaju
jaz
motim
.
Vidva
imata
svoje
pogovore
,
«
deje
ona
,
a
pogleda
s
čudnim
nasmehom
in
prebodljivim
očesom
Nikolaja
.
»
Pridi
jutri
kaj
k
nam
,
«
reče
že
odhajaje
še
Tončki
.
Nikolaj
je
gledal
za
njo
.
»
Kako
ti
je
po
volji
moja
prijateljica
?
«
vpraša
deklica
.
»
Nekaj
ošabnega
ima
ta
ženska
v
sebi
,
kar
mi
jo
močno
odvrača
.
Ko
bi
bil
jaz
ti
,
moja
prijateljica
ne
bi
bila
,
«
reče
on
.
»
Ni
li
lepa
?
«
Tega
Nikolaj
ni
mogel
tajiti
,
zato
je
dejal
na
pol
zaničljivo
le
besedico
:
»
No
!
«
»
Nobene
ni
lepše
,
kakor
je
ona
,
«
reče
deklica
smeje
se
ter
povesi
oči
,
morda
pričakujoča
natihoma
v
svojem
srcu
,
da
bode
on
rekel
:
»
Le
ti
si
meni
lepša
.
«
Ali
tega
ni
rekel
.
Tih
je
bil
in
čez
nekaj
časa
vprašali
:
»
Ali
so
oče
doma
?
«
»
Ni
jih
,
v
vas
so
šli
nekaj
kupovat
.
«
To
je
bila
zopet
proza
in
takih
vprašanj
je
bilo
več
,
kratkih
,
brez
zveze
in
brez
zanimanja
.
»
Rekla
je
,
da
si
večkrat
o
meni
z
njo
govorila
,
«
odskoči
Nikolaj
zopet
od
navadnih
predmetov
.
»
Kako
si
govorila
?
«
»
Jaz
te
ne
razumem
.
Kako
?
«
»
Nu
,
kaj
si
pripovedovala
tej
visokonosi
dami
?
Mogoče
,
da
si
me
včasi
tudi
kaj
zatožila
,
če
ti
nisem
kaj
prav
storil
.
Si
li
?
«
»
In
ko
bi
te
bila
?
«
vpraša
smeje
se
.
»
Da
bi
mi
ljubo
ne
bilo
,
to
veš
,
če
ti
povem
,
da
mi
ni
po
volji
,
«
reče
on
z
resnim
glasom
.
»
Ne
moreš
li
vedeti
,
''
kako
''
jaz
govorim
o
tebi
,
če
govorim
?
«
vpraša
ona
tudi
resna
in
skoro
žalostna
.
On
nekaj
časa
zre
predse
,
sam
ne
vedoč
,
o
čem
premišlja
,
"
potem
,
kakor
da
bi
se
zdramil
,
pogleda
deklico
in
,
videč
jo
tako
,
oklene
ji
naglo
roko
okoli
vratu
in
jo
z
vso
ljubeznijo
po
imenu
pokliče
.
Domov
gredočemu
in
zvečer
mu
je
pa
po
glavi
šla
tudi
podoba
one
ošabne
dame
.
Primerjal
jo
je
s
svojo
Tončko
in
si
je
prigovarjal
,
koliko
je
ta
bolj
prava
ženska
,
ona
pa
nekaj
afektiranega
,
naučenega
,
ošabnega
,
visoko
se
nosečega
,
morda
puhlega
,
brezsrčnega
itd.
Ko
je
Nikolaj
drugo
jutro
vstal
,
slišal
je
,
da
je
star
kmet
na
dvorišču
z
njegovim
očetom
govoril
in
dejal
:
»
I
,
oče
,
oče
Luka
,
vi
ste
pa
vendar
zmerom
in
zmerom
okoli
dela
in
prida
.
«
»
Mora
se
,
brez
dela
ni
jela
,
«
odgovori
stari
Kolodej
.
»
Kajpak
!
če
vi
tako
govorite
,
kaj
čemo
potlej
mi
drugi
?
Vi
se
brez
skrbi
lahko
uležete
v
travo
v
senco
pod
hruško
,
pa
belega
kruha
zraven
sebe
denete
in
meseno
klobaso
.
«
»
Kdo
bi
pa
gospodaril
?
«
vpraša
stari
Kolodej
,
ki
sicer
nikakor
ni
zamerjal
,
če
je
kdo
'
njegovo
premožnost
v
misel
jemal
.
»
Sina
oženite
,
sina
,
«
odgovori
oni
.
Kolodej
nekaj
nerazumljivega
zamrmra
.
Nikolaj
pa
v
svojem
poslušku
ostrmi
.
Oženiti
ga
!
Njega
?
Glej
,
p
tem
pa
resno
do
sedaj
ni
še
mislil
sam
nikoli
.
Nekaj
dni
sem
je
bil
Nikolaj
opazil
,
da
mu
stric
—
tako
je
oddaljenega
sorodnika
od
mladega
klical
—
Pridan
nekako
hladno
odzdravlja
,
da
se
ogiblje
z
njim
govoriti
,
da
nosi
obraz
okoli
,
kakor
bi
bil
kaj
jezen
nanj
.
To
se
je
Nikolaju
čudno
zdelo
,
ker
si
ni
bil
v
svesti
,
da
bi
mu
bil
kaj
zalega
storil
.
Skoraj
pak
je
prilika
nanesla
,
da
je
izvedel
vzrok
tega
Pridanovega
obnašanja
.
Po
navadi
je
bil
namreč
prišel
vasovat
.
Hlapec
zunaj
mu
je
rekel
na
vprašanje
,
da
se
mu
zdi
,
da
strica
ni
doma
.
Nikolaj
je
torej
ves
pogumen
v
sobo
stopil
,
kjer
je
Tončka
bila
,
prijel
jo
in
po
sili
poljubil
dvakrat
zavrstjo
,
kar
zagrmi
za
njim
očeta
Pridana
debeli
glas
:
»
Tako
?!
«
Nikolaj
se
zgane
in
zardi
,
obrnivši
se
.
Oba
mlada
človeka
stojita
kakor
dva
naglavna
grešnika
,
brez
jezika
in
izgovora
,
Pridan
pa
sivo
pogleduje
zdaj
njega
,
zdaj
njo
.
»
Tako
je
?
Zdelo
se
mi
je
,
a
nisem
mislil
,
«
pravi
naposled
in
migne
hčerki
:
»
Ti
ven
!
Da
midva
govoriva
.
«
»
Oče
...
«
skuša
deklica
.
»
Tiho
,
pravim
,
kasneje
že
še
tudi
ti
na
vrsto
prideš
;
sedaj
ven
,
precej
!
«
Deklica
odide
.
Nikolaj
ni
vedel
,
kaj
bi
rekel
,
zatorej
je
čakal
,
da
bi
stric
začel
.
Pridan
koraka
dva
pota
po
izbi
in
pipo
tlači
.
V
usta
devši
jo
in
tobakov
mehur
zavijajoč
,
reče
tele
resne
besede
:
»
Veš
,
fant
—
nosi
gosposko
suknjo
ali
kmetsko
coklo
,
jaz
ti
ne
bom
drugače
rekel
—
takole
ne
smeš
kratko
ni
malo
v
mojo
hišo
hoditi
.
Jaz
imam
samo
eno
hčer
,
a
ko
bi
jih
imel
tri
kope
,
vsaka
bi
bila
predobra
,
da
bi
jo
izpriditi
pustil
takemu
mlademu
vetrniku
,
ki
ne
premisli
,
kaj
dela
in
kaj
govori
.
«
»
Jaz
nisem
noben
vetrnik
,
«
skoči
Nikolaj
,
od
jeze
ohrabren
in
razžaljen
,
pokonci
.
»
No
,
kdo
pak
si
,
če
mi
tule
v
hišo
hodiš
in
s
punco
...
«
Oče
ni
našel
prave
besede
;
robate
ni
smel
rabiti
iz
spoštovanja
pred
svojo
hčerjo
,
katero
je
rad
imel
,
in
tudi
da
njemu
ne
bi
pohujšanja
dajal
.
Zatorej
stavek
pretrga
in
misel
opusti
ter
dostavi
:
»
Ti
delaš
kakor
mlad
dečak
,
pa
ne
pomišljaš
predse
nič
,
ne
presojaš
,
kaj
gre
v
pošteni
hiši
in
kaj
biti
ne
sme
,
če
ni
zanaprej
zmenjeno
in
gotovo
tako
,
kakor
je
pri
poštenih
in
krščanskih
ljudeh
.
To
je
in
amen
.
«
»
Kdo
je
rekel
,
da
ne
premišljam
!
Jaz
bom
Tončko
za
ženo
vzel
in
ne
vem
,
čemu
bi
branili
.
«
Pridan
se
proč
obrne
,
morda
svoj
zadovoljni
obraz
skrit
,
potem
pa
vpraša
:
»
Ali
si
premislil
,
kaj
praviš
?
«
»
Sem
,
«
odgovori
Nikolaj
,
a
ne
posebno
pogumno
,
kajti
,
po
pravici
rečeno
,
o
tem
ni
razen
zadnjič
,
ko
je
čul
razgovor
onega
kmeta
s
svojim
očetom
,
nikdar
še
dobro
in
temeljito
premišljal
.
Kako
bi
bil
?
Vendar
ni
vedel
,
da
bode
prišel
na
tako
hitro
in
naglo
spovedovanje
,
kakor
je
bil
zdaj
.
»
To
bi
bilo
že
drugače
,
to
je
res
,
«
reče
zdaj
Pridan
.
»
Jaz
te
poznam
,
da
si
vselej
priden
in
vesten
bil
,
človek
,
ki
ima
boga
pred
očmi
in
ni
brez
poštenja
.
Zato
ti
moram
verovati
,
da
si
in
da
bodeš
mož
,
ki
ve
,
kaj
je
govoril
in
komu
je
obljubil
,
kar
si
ti
zdaj
meni
.
«
Nikolaj
reče
nekaj
takega
,
kakor
da
do
sedaj
še
nihče
ne
more
reči
,
da
bi
mu
bil
on
besedo
snel
.
»
Ve
li
tvoj
oče
,
da
se
misliš
ženiti
in
pri
nas
?
«
vpraša
Pridan
mehko
.
»
Nič
ne
,
«
odgovori
Nikolaj
z
neprijetnim
čutom
.
»
A
povedati
mu
moraš
.
«
Nikolaj
z
glavo
;
zmaje
.
»
Zakaj
ne
,
brez
tega
ni
nič
,
oče
mora
vedeti
,
on
je
prvi
,
«
razlaga
Pridan
.
»
Jaz
ne
morem
takih
reči
z
očetom
govoriti
,
saj
ga
poznate
,
«
izvleče
Nikolaj
nekako
težko
iz
sebe
.
Pridan
se
zopet
nekaj
časa
proč
obrne
,
potem
pa
,
ponosno
svojo
vestjo
na
trebuh
dol
popravljaje
,
pravi
:
»
Nu
,
če
si
ti
ne
upaš
—
Luka
je
res
malo
čuden
,
ali
rad
te
ima
vendar
,
to
vem
—
to
bom
pa
jaz
zinil
,
jaz
vem
,
kako
se
more
potipati
ga
.
«
Potem
pride
več
lepih
naukov
,
kaj
in
kako
se
spodobi
,
koliko
pa
zdaj
ne
