pale
bila
samo
nekoliko
po
smodniku
opraskana
,
podvizala
se
je
v
svojo
sobo
.
Tam
odpre
nekoliko
okno
ter
posluša
nam
znani
pogovor
.
Z
utripajočim
srcem
in
sklenjenima
rokama
pričakovala
je
,
kako
se
njuno
snidenje
konča
.
Upala
je
in
v
srci
molila
Boga
,
da
profesor
ne
sprejme
dvoboja
.
Poznala
je
Samuela
kot
izvrstnega
strelca
,
in
pri
tej
misli
jo
je
groza
obhajala
.
Ko
je
pa
profesor
sprejel
dvoboj
,
osupnola
in
prestrašila
se
je
ob
enem
tako
,
da
nehote
močno
zakriči
,
in
ta
vzklic
je
izdal
njeno
pričujočnost
na
oknu
.
Črez
nekaj
časa
povzdigne
zopet
glavo
,
ali
profesor
in
Samuel
sta
že
bila
narazen
.
Samuela
je
ravno
čula
zaklepati
se
v
sobo
,
profesorja
pa
je
videla
na
vrtu
z
velikimi
koraki
hoditi
gor
in
dol
.
Arabela
nekaj
premišljuje
,
a
vzdremivši
se
,
reče
polglasno
:
„
Ta
dvoboj
se
nikakor
ne
sme
izvršiti
.
Pomagaj
mi
Bog
!
“
nato
si
zavije
ranjeno
roko
v
mokro
ruto
,
ogrne
si
pled
in
gre
določno
iz
sobe
na
vrt
.
Profesor
je
sedel
razoglav
na
nekej
klopi
v
vrtu
,
glavo
z
rokama
se
podpirajoč
.
Luna
je
razsvetljevala
njegov
upadli
obraz
,
ki
se
je
malo
strinjal
z
veličastnim
mirom
krasne
noči
.
Njegove
oči
so
se
motno
upirale
zdaj
na
nebo
,
zdaj
na
tla
,
zdaj
na
kako
drevo
v
njegovej
bližini
.
Iz
prsij
pa
so
mu
pogošče
prihajali
težki
vzdihi
.
Bil
je
tako
va-se
zamišljen
,
da
ni
čul
brzih
korakov
.
Arabela
se
ustavi
blizu
njega
in
ga
nekaj
trenotkov
polnočutno
opazuje
.
„
Gospod
profesor
!
“
zašepeče
rahlo
potem
,
da
bi
ga
ne
prestrašila
,
in
se
ožje
zavije
v
pled
.
Profesor
se
zgane
,
začuvši
njen
glas
.
Plaho
privzdigne
glavo
in
močna
rudečica
obletu
na
enkrat
njegovo
bledo
lice
,
ko
vidi
Arabelo
v
svojej
bližini
.
„
Gospodična
,
vi
ste
zopet
tu
?
Reče
nato
z
veselo
iznenadjenim
glasom
.
„
Prišla
sem
,
“
nadaljuje
Arabela
pogumneje
,
„
da
vas
svarim
,
naj
bi
se
ne
bojevali
s
Samuelom
.
Prekličite
takoj
svojo
besedo
,
takoj
—
.
“
„
Vi
ste
naju
poslušali
?
“
pretrga
jej
profesor
besedo
,
med
tem
ko
dobiva
njegovo
lice
zopet
prejšnjo
bledobo
.
„
Da
,
sem
,
“
odvrne
Arabela
in
povesi
za
trenotek
oči
.
„
Vi
se
ne
bodete
z
njim
bojevali
,
kaj
ne
?
“
pristavi
hitro
in
skrbno
potem
,
približa
se
mu
za
eden
korak
ter
upre
va-nj
proseče
soje
oči
.
„
Moram
!
“
odvrne
resno
profesor
gledaje
v
tla
.
„
Dal
sem
besedo
,
ktero
hočem
držati
.
“
Arabela
se
čuti
užaljeno
o
njegovem
nasprotovanji
.
Nekaj
časa
molči
v
zadregi
,
a
pri
tem
se
jej
pozna
,
da
se
bojuje
hudo
s
seboj
.
Roka
jo
začne
na
enkrat
močno
žgati
.
V
bolečinah
izpusti
pled
,
ki
jej
zleze
na
tla
,
in
pritisne
bolno
roko
krčevito
na
prsi
.
Dolgi
lasje
se
jej
v
neredu
vsipljejo
črez
ramena
,
v
licih
je
bleda
,
čelo
se
jej
nagubi
vsled
bolečin
,
iz
očij
jej
blišči
strah
,
okoli
usten
pa
ima
načrtano
globoko
žalost
.
Ko
profesor
zapazi
njeno
obvezano
roko
in
nje
trpečo
zvunanjost
,
približa
se
jej
hitro
.
„
Vi
ste
ranjena
?
“
reče
sočutno
in
prestrašen
.
Neizrekljivo
sladka
slast
,
ktero
je
Arabela
že
davno
slutila
,
občutila
pa
še
nikdar
ne
,
obide
jo
,
ko
jo
profesor
s
tako
mehko-skrbljivim
glasom
ogovori
.
Poznala
ga
je
le
kot
mrzlega
in
okornega
človeka
,
kteri
ni
imel
očij
niti
srca
za
drugo
,
nego
za
knjige
in
učenost
.
Sedaj
pa
je
tako
rahločuten
stal
pred
njo
in
se
jedva
vzdrževal
joka
,
videč
jo
trpeti
.
Nehote
je
globje
pogledala
v
njegove
oči
,
ktere
so
na
pol
rosne
,
z
nepopisljivim
izrazom
počivale
na
njej
.
Temna
rudečica
je
pri
tem
pogledu
pregnala
prejšnjo
bledobo
na
njenem
lici.
Kri
jej
siloma
šine
v
glavo
,
da
jej
v
ušesih
zašumi
in
da
se
jej
dela
senca
pred
očmi
.
V
tem
njegovem
pogledu
je
videla
njegovo
dušo
.
In
kar
je
bilo
profesorju
samemu
še
pred
kratkim
skrivnost
,
postalo
je
Arabeli
v
tem
trenotji
jasno
kot
beli
dan
.
Toda
ona
se
kmalu
predrami
iz
te
sladke
omame
.
Mraz
jo
preide
.
Privzdigne
pled
in
se
zavije
va-nj
.
Potem
pa
reče
hitro
in
nekako
trdno
:
„
Kaj
ne
,
gospod
profesor
,
da
ne
sprejemate
dvoboja
?!
“
Tudi
profesor
se
je
vzdramil
zdaj
iz
svoje
zamaknjenosti
.
Njegov
obraz
postane
nenadoma
zamišljen
,
njegove
oči
temne
.
„
Hočem
,
bodem
se
bojeval
,
“
odvrne
ravno
tako
hitro
in
trdno
,
kakor
prej
Arabela
.
Arabela
ga
neverno
pogleda
.
„
Ali
ste
pa
pomislili
,
“
pristavi
opominjajoč
,
„
kakšen
bode
nasledek
temu
dvoboju
?
Ali
ste
imeli
v
mislih
bol
,
ktero
s
tem
nepremišljenim
korakom
napravljate
svojim
roditeljem
?
“
On
molči
in
skloni
glavo
na
prsi
,
kakor
grešnik
,
ki
spozna
svojo
pregreho
ter
pričakuje
zaslužene
kazni
.
Ko
vidi
Arabela
to
pobitost
,
začne
jej
srce
močno
biti
.
Kakor
nikdar
poprej
,
oglasi
se
zdaj
v
njej
hrepenenje
,
rešiti
ga
.
„
Prekličlite
ta
nesrečni
dvoboj
,
“
prosi
s
trepetajočim
glasom
in
solzami
.
„
Vi
še
ne
slutite
,
kako
izvrsten
strelec
je
on
.
On
—
,
“
tu
obmolkne
in
zadrži
sapo
,
kakor
boječ
se
dalje
izreči
svoje
misli
.
„
Ne
bojte
se
za-me
,
gospodična
;
izkušal
bodem
po
svojej
moči
braniti
se
,
“
odgovori
profesor
vidno
ginen
in
zaduši
siloma
vzdih
,
ki
mu
prsi
kakor
mora
teži
.
„
Ta
dvoboj
se
mora
izvršiti
.
“
„
Ali
on
—
on
vas
bode
zadel
,
usmrtil
,
“
mrmra
Arabela
,
bleda
kakor
smrt
,
jedva
slišno
,
ker
jej
postaja
glas
vedno
bolj
negotov
po
joku
,
ki
ga
vzdržuje
.
Profesor
se
strese
.
„
Arabela
!
“
zakliče
on
radostno
,
prime
za
njeno
zdravo
roko
in
jo
rahlo
potegne
k
sebi
.
„
Vi
se
skrbite
,
vi
se
bojite
za-me
?
Vi
ste
mi
tedaj
dobra
,
prijazna
?!
“
Deklica
zatrepeče
kakor
rosa
na
listu
,
ko
se
je
dotakne
profesor
.
Nato
dene
roko
na
oči
in
žalostno
zašepeče
:
„
Ne
delajte
si
praznih
upov
!
Vi
niste
moje
vere
,
in
jaz
,
to
je
najhujše
,
jaz
sem
Samuelova
—
nevesta
!
“
Profesor
jo
prestrašen
izpusti
.
„
Potem
me
pa
pustite
,
da
umrem
,
“
zakliče
jej
z
votlim
glasom
in
se
obrne
od
nje
.
„
Z
Bogom
,
Arabela
,
z
Bogom
!
Rad
grem
v
smrt
,
saj
me
življenje
od
tega
trenotka
več
ne
veseli
.
Bog
vas
čuvaj
,
Arabela
!
“
Izrekši
zadnje
besede
,
zbeži
,
kakor
da
bi
ga
kdo
gnal
,
razoglav
z
vrta
v
svoje
stanovanje
.
Oni
del
noči
,
ki
je
burnim
tem
prizorom
sledil
,
ni
se
bila
Arabela
niti
vlegla
v
postelj
.
Dasi
telesno
utrujena
in
duševno
pobita
,
vendar
se
ni
čutila
razpoloženo
k
počitku
.
Hotela
in
morala
je
premišljevati
o
vseh
nocojšnjih
prigodkih
.
Ni
pa
vedela
,
na
kaj
bi
najbolj
mislila
.
Rojilo
jej
je
po
glavi
,
kako
je
blaznico
našla
in
kake
občutke
in
slutnje
je
poleg
nje
občutila
.
Potem
je
mislila
na
nenadejano
svidenje
s
profesorjem
in
na
pogovor
z
njim
in
naposled
še
na
neizogibljivi
dvoboj
Samuelov
s
profesorjem
.
Slonela
je
celo
noč
v
naslonjači
.
Njena
domišljija
si
je
predstavljala
najtemnejše
podobe
.
Hodila
je
v
mislih
po
temnej
kleti
in
čula
divje
vpitje
blazne
ženske
;
med
vpitjem
pa
,
kakor
glas
potrtega
zvona
,
izgovarjanje
prvih
črk
svojega
imena
.
Videla
je
profesorja
s
prestreljenimi
prsimi
,
kako
jej
kliče
z
umirajočim
glasom
:
Z
Bogom
!
A
na
zadnje
se
je
videla
kot
soprogo
na
Samuelovej
strani
.
Slednja
slika
jej
je
bila
najbolj
strahovita
.
Zdaj
še
le
je
čutila
,
ne
samo
,
da
ga
ne
ljubi
,
temveč
tudi
,
da
jej
je
črez
vse
zopern
.
In
vrhu
tega
,
naj
bi
še
postala
soproga
morilcu
?!
Saj
je
dobro
vedela
,
da
je
Samuel
samo
zato
pozval
profesorja
na
dvoboj
,
da
bi
ga
usmrtil
.
—
Pri
tej
misli
so
jej
lica
zagorela
,
kakor
da
bi
plamen
švignol
po
njih
,
a
na
čelu
je
začutila
mrzel
znoj
.
Zdaj
je
čutila
,
da
se
ta
poroka
ne
sme
nikdar
izvršiti
,
ako
noče
sebe
duševno
uničiti
.
Ravno
premišljuje
,
kaj
naj
stori
,
da
se
častno
reši
Samuelu
dane
besede
,
ko
nekdo
zaporedoma
rahlo
na
njeno
vrata
potrka
.
Na
njen
odziv
vstopi
vrtnarica
.
„
Gospodična
,
“
reče
ona
vso
vznemirjena
,
„
blazuica
umira
!
V
smrtnih
blodnjah
pa
zahteva
vas
.
“
„
Mene
?
“
začudi
se
Arabela
z
obledelimi
ustnami
in
upadlim
licem
.
„
Pa
da
umira
,
pravite
?
“
„
Da
,
umira
,
“
potrdi
vrtnarica
in
si
z
zastorom
otira
oči
.
„
Prinesla
sem
jej
za
rana
kakor
po
navadi
mleka
in
našla
sem
jo
v
brezzavesti
in
izpremenjeno
v
lici.
Bolehala
je
že
dolgo
,
vendar
nisem
mislila
,
da
hode
tako
kmalu
preminola
.
Sinoči
,
ko
sem
bila
pri
njej
,
nisem
še
nič
posebnega
opazila
na
njej
,
nekoliko
ur
potem
pa
kakošna
neverjetna
izprememba
!!
Ko
pridem
tedaj
pred
pol
ure
k
njej
,
ni
že
mene
več
poznala
in
tudi
ni
,
kakor
sem
se
prepričala
,
čula
več
mojih
besed
.
Z
zagrljenim
slabotnim
glasom
je
v
enomer
klicala
:
Ara
—
Arabe
—
Arabel
—
!
Zato
sem
takoj
uganila
,
da
želi
še
enkrat
videti
vas
.
Dasi
ne
vem
,
kako
in
kdaj
bi
bila
pozvedela
za
vaše
ime
.
Dobrotni
Bog
se
je
pač
revice
enkrart
usmilil
in
jo
rešil
dolgoletnega
trpljenja
.
—
Toda
pridite
brž
,
“
nadaljuje
ona
z
neko
hlastnostjo
,
„
ako
jo
hočete
najti
še
živo
.
Vaše
gospe
tete
se
pa
več
ne
bojim
.
Naj
me
izpodi
od
hiše
,
ako
hoče
,
zato
ker
sem
prišla
po
vas
;
Bog
bode
že
za-me
in
mojo
rodbino
skrbel
.
A
vest
mi
ni
pripuščala
,
da
bi
odrekala
umirajočemu
človeku
zadnjo
željo
.
“
„
Že
pridem
,
“
odvrne
Arabela
zamolklo
in
se
pripravi
na
odhod
.
Šesta
ura
v
jutro
je
bila
že
odbila
,
vendar
je
polmrak
še
odeval
zemljo
,
ko
ste
takoj
potem
obidve
šli
črez
dvorišče
v
klet
.
Tiha
,
z
najbridkejšimi
občutki
v
srci
,
stopala
je
Arabela
poleg
vrtnarice
ter
se
spominjala
,
kako
je
še
pred
nekoliko
urami
veselega
,
lahkega
srca
hodila
todi
,
želeč
si
blaznico
videti
.
In
da
bi
ona
zdaj
že
umirala
?
—
Kaj
znači
ta
moj
nemir
,
ki
mi
pri
tej
misli
dušo
pretresuje
?
“
Pot
se
jej
je
zdel
predolg
,
tako
se
je
bala
,
da
bi
blaznice
ne
našla
več
žive
.
Z
druge
strani
pa
je
želela
,
da
bi
ne
čula
več
njenega
glasu
,
ki
jo
je
bil
sinoči
tako
strašno
ganol
;
da
ne
bi
več
zrla
v
njene
steklene
oči
,
ki
so
tako
grozne
čute
vzbujale
v
njej
.
Nekoliko
korakov
od
blazničinega
ležišča
ustavi
se
Arabela
.
Ona
ni
mogla
več
naprej
.
Kakor
priklenena
stala
je
in
se
niti
ganola
z
mesta
,
da
,
skoro
si
ni
upala
dihati
.
Z
nepopisljivo
tesnobo
,
ki
jo
je
bila
nenadoma
vso
prevzela
,
čakala
je
na
to
,
kaj
jej
bode
vrtnarica
povedala
o
bolnici
.
Kajti
ta
se
je
bila
po
prstih
približala
postelji
in
je
nekaj
trenotkov
opazovala
bolnico
in
jo
potipavala
.
Potem
se
obrne
k
Arabeli
in
reče
celo
brezvažno
,
kakor
je
to
lastno
nizkemu
stranu
:
„
Končala
je
trpeti
!
Bog
jej
ne
odrekaj
večne
luči
!
Na
tem
svetu
ni
itak
nič
dobrega
imela
.
“
Nato
pregrne
prt
črez
mrtvo
,
utrne
luč
,
da
bi
bolje
gorela
,
in
potem
nadaljuje
proti
Arabeli
,
ki
se
še
vedno
ni
ganola
z
mesta
:
„
Pojdive
!
Midve
nimave
nič
več
opraviti
tukaj
.
Prišli
sve
prepozno
.
Tudi
moram
gospe
Karpelesovki
takoj
naznaniti
njeno
smrt
,
kakor
mi
je
vedno
naročala
.
Pojdive
!!
“
ponovila
je
še
enkrat
in
čudeč
se
gledala
Arabelino
nerazumljivo
obnašanje
.
„
Pustite
me
še
eden
trenotek
tukaj
;
pridem
takoj
za
vami
,
“
reče
Arabela
z
votlim
glasom
in
pri
tem
se
počasi
obrne
na
ono
stran
,
kjer
je
ležala
mrtva
žena
.
„
Kakor
želite
,
gospodična
.
Pustila
pa
vam
bodem
na
onem
korrci
to
leščerbo
,
da
bodete
našla
vračajoča
se
pot
iz
kleti
.
“
Po
teh
besedah
se
oddalji
vrtnarica
.
Arabela
je
jedva
pričakala
,
da
je
bila
Roza
odšla
.
Ako
smo
žalostni
in
nam
duša
kipi
otožnih
občutkov
,
smo
radi
sami
.
Ne
vidimo
radi
pri
sebi
prič
svojega
trpljenja
.
Enako
se
je
godilo
Arabeli
.
Roza
je
bila
prej
deklico
vzdramila
iz
bolestnega
,
več
ur
trajajočega
otrpnenja
in
jo
pozvala
k
umirajočej
blaznici
.
Misel
na
tuje
bolečine
,
da
namreč
blazna
ženska
trpi
in
umira
,
zadušila
je
za
eden
trenotek
lastno
trpljenje
v
njej
.
Ko
je
pa
zvedela
,
da
je
blaznica
že
preminola
in
jej
ona
tedaj
ne
more
biti
več
na
pomoč
,
ponovilo
se
je
v
njej
vse
prejšnje
gorje
.
Slovesna
mrtvaška
tišina
okoli
nje
,
brleča
lučica
,
ki
je
tako
strašljivo
na
pol
razsvetljevala
oni
podzemski
prostor
:
ves
ta
žalostni
prizor
bil
kakor
stvarjen
,
razdražiti
še
bolj
njeno
burno
notranjost
.
Zato
zdaj
tu
,
kjer
je
ni
videlo
nobeno
oko
,
niti
čulo
nobeno
uho
,
z
vso
dušo
uda
tugi
in
žalosti
.
Ko
zaplače
,
čuti
se
olajšano
.
Ona
obupna
bridkost
,
ki
jo
je
že
več
ur
težila
,
izpremenila
se
je
polagoma
v
globoko
otožnost
.
Ko
se
nekoliko
umiri
,
pogleda
na
prt
,
izpod
kterega
so
se
videli
znaki
nesrečne
pokojnice
.
„
Uboga
žena
,
“
šepeta
Arabela
ginena
.
„
Tudi
ti
nisi
bila
v
življenji
srečna
,
kakor
mi
vse
kaže
.
Najini
osodi
ste
si
nekoliko
podobni
:
sama
,
brez
ljubeče
roke
,
ki
bi
te
naj
bila
čuvala
v
tvojej
nesreči
,
živela
si
zapuščena
,
kdo
ve
koliko
let
pod
tujo
streho
,
zaprta
,
kakor
hudodelnica
!
Kje
je
neki
tvoja
rojstna
zemlja
,
kjer
ti
morda
še
bijejo
udana
srca
?!
Tudi
jaz
sem
sama
,
“
mrmra
na
dalje
vzdihuje
in
skrivaje
si
v
dlani
mokro
lice
,
„
in
niti
tega
veselja
nimam
,
da
bi
vedela
,
kdo
je
bil
moj
oče
!
Moja
mati
pa
—
ah
,
kako
je
hudo
,
ako
nas
nikdo
ne
ljubi
,
ako
nimamo
nikogar
,
kterega
bi
se
oklenolo
naše
srce
!
“
Hoče
še
nekaj
pristaviti
,
a
tu
obmolkne
zroča
strmo
pred
se
.
„
Kako
je
prišla
ta
uboga
žena
sem
v
hišo
mojih
sorodnikov
?
Ali
bode
nesli
s
seboj
v
grob
to
skrivnost
,
ki
je
navezana
na
njeno
osebo
?!
“
Tako
se
poprašuje
Arabela
in
sklene
pobožno
roke
,
ki
jej
ležijo
na
kolenih
.
Nenadoma
pa
se
zravna
po
konci
.
Domislila
se
je
,
da
je
blaznica
vedno
skrivali
neke
spise
.
Menda
bi
oni
odkrili
njeno
skrivnost
?!
Menda
bi
se
iz
njih
pozvedela
kaka
krivica
,
ki
bi
se
jej
bila
storila
?
Hitro
odtegne
prt
,
ki
je
mrtvo
pokrival
,
da
poišče
omenjene
listine
.
Vedela
je
,
da
jih
je
blazna
žena
vedno
skrivali
na
prsih
.
Ko
pa
zagleda
voščeno
lice
,
ki
je
še
nosilo
izraz
hudih
bojev
,
strese
se
in
zameži
.
Pravi
se
,
da
je
smrt
spanju
podobna
.
Kiko
neresnično
je
to
!
Kakšna
razlika
med
lahnim
ležanjem
spečega
človeka
,
na
čegar
lici
je
izražen
blagodejni
počitek
,
in
čegar
rahlo
,
kratko
sopenje
prebudi
najmanjši
šum
—
in
pa
med
ono
grozno
otrpnelostjo
,
med
onim
trpečim
izrazom
na
človeku
,
ki
spi
vedno
spanje
!
Iz
tega
spanja
ga
ne
prebudi
ne
največji
potres
,
ne
najglasnejši
odmev
groma
,
ne
pokanje
stoterih
topov
!
Blaznica
je
tudi
v
smrti
krčevito
stiskala
zavitek
papirjev
,
kterega
je
živa
tako
varno
čuvala
in
branila
.
„
Ali
imam
pravico
vzeti
jej
oni
zaklad
?
“
misli
si
Arabela
.
„
Imaš
!
“
odgovori
jej
notranji
glas
,
in
oni
seže
takoj
po
spise
.
Kakor
da
bi
mrtva
žena
vedela
,
da
segajo
ljube
roke
po
njene
svetinje
,
izpustili
so
nje
prsti
brez
upora
te
spise
.
S
trepetajočo
roko
drži
Arabela
majhen
,
zarumenel
zavitek
,
v
kterem
so
bile
ohranjene
listine
.
Zavitek
je
bil
prevezan
z
debelo
nitjo
.
Ona
gleda
bolj
s
spoštovanjem
,
nego
z
radoveduostjo
na
nje
.
A
nenadoma
zasliši
za
seboj
brze
korake
.
Obrne
se
in
zagleda
teto
,
ki
se
malomarno
oblečena
,
vihroma
približuje
z
vrtnarico
tajnemu
mestu
.
„
Kaj
iščeš
tu
,
Arabela
?
“
reče
burno
,
ko
zagleda
deklico
,
a
njene
oči
iščejo
hlastno
nekaj
na
pokojnici
.
Ker
pa
ne
najde
,
česar
išče
,
obrne
se
proti
vrtnarici
in
jo
popraša
v
skrbeh
:
„
Kam
pa
je
izginol
oni
zavitek
,
Roza
?
Saj
veš
,
kaj
menim
.
“
„
Držala
ga
je
še
v
roki
,
ko
sem
jo
pokrila
s
prtom
,
“
odvrne
vrtnarica
bojazljivo
.
Pomenljivo
pa
pogleda
Arabelo
,
kakor
da
hoče
reči
„
Ali
ste
ga
vzeli
vi
?
“
Karpelesovki
ne
uide
oni
pogled
.
Njeno
lice
postane
nenadoma
mrliško-rumeno
,
in
njene
oči
se
široko
upirajo
vsled
nekega
skrivnega
strahu
.
Potem
pa
reče
Arabeli
z
negotovinm
glasom
:
„
Arabela
,
ti
se
vendar
nisi
predrznola
?
“
„
Sem
se
,
“
pretrga
jej
deklica
besedo
in
stisne
na
prsi
kakor
v
obrambo
papirni
zavitek
.
„
Iz
teh
spisov
hočem
zvedeti
,
zakaj
ste
to
nesrečno
ženo
skrivali
in
zapirali
kakor
jetnico
.
“
„
Ti
si
upaš
segati
v
moje
zadeve
?
“
odvrne
Karpelesovki
razsrjena
in
prestrašena
ob
enem
ter
jej
hoče
siloma
vzeti
spise
.
„
Upam
in
hočem
tudi
iztaknoti
to
skrivnost
!
“
odvrne
Arabela
z
glasom
,
kteremu
se
je
poznalo
,
da
bode
oni
tudi
storila
,
kar
trdi
.
„
Slutim
,
da
je
s
to
revico
v
zvezi
neko
hudodelstvo
.
Zato
ne
bodem
samo
čitala
,
kar
je
ona
lastnoročno
napisala
,
temveč
hočem
tudi
naznaniti
gosposki
,
da
ste
več
let
zapirali
blazno
ženo
,
ki
je
naposled
zaradi
nečloveškega
stanovanja
v
kleti
in
zavoljo
slabe
postrežbe
rano
umrla
.
“
Eden
trenotek
videl
se
je
neskončni
strah
z
vse
Karpelesovkine
postave
,
a
potem
jej
oči
jezno
zablisknejo
,
usta
se
jej
zaničevalno
zategno
,
in
oni
odvrne
sicer
mirno
,
toda
s
škodoželjnim
naglasom
:
„
Stori
to
,
ako
se
ti
mudi
.
Idi
,
odkrij
svetu
listno
sramoto
—
sramo
svoje
matere
!
“
Arabela
se
zgane
pri
zadnjih
besedah
in
pogleda
neverno
teti
v
braz
.
Mislila
je
,
da
jo
hoče
teta
samo
oplašiti
.
A
kar
je
čitala
v
njenem
hudobnem
pogledu
,
to
jej
je
bilo
najizgovornejše
zagotovilo
.
Tema
se
jej
stori
pred
očmi
,
kri
jej
počasi
gine
iz
lic
,
njena
čutila
oslabe
,
telo
jej
začne
omahovati
in
s
srce
pretresujočim
vzklikom
:
Moja
mati
?!
zgrudi
se
nezavestno
vrtnarici
v
naročje
.
Karpelesovka
pa
skoči
kakor
tigra
na
svoj
plen
in
pobere
zavitek
,
ki
je
Arabeli
omedlelej
padel
iz
rok
.
Roza
poskuša
,
kako
bi
nesla
nezavestno
gospico
iz
kleti
,
a
ker
je
ta
slabotna
,
ne
more
vzdignoti
njenega
trupla
.
Strese
jo
pa
zato
krepkeje
,
da
jo
oživi
,
in
to
se
jej
je
tudi
kmalu
posrečilo
.
Ko
odpre
Arabela
oči
,
ozre
se
okoli
sebe
.
Prvi
trenotek
se
ne
more
domisliti
,
kje
je
;
ko
pa
pride
nekoliko
k
sebi
in
se
jej
povrne
zavest
in
spomin
na
to
,
kar
je
ravno
doživela
,
hoče
jo
zopet
prevzeti
omotica
.
„
Uboga
gospodična
!
“
tarna
zdaj
vrtnarica
,
hoteč
utolažiti
jo
,
„
kakšno
neverjetno
novost
ste
učakali
.
Kdo
bi
si
bil
mogel
kdaj
domišljevati
,
da
bi
bila
ona
nesrečnica
—
vaša
mati
?!
Kako
obžalujem
,
da
sem
jo
slednji
čas
zanemarjala
in
pozabljala
redovito
jej
donašati
hrane
!
“
Arabeline
oči
srdito
zažare
,
ko
jej
Roza
to
odkrije
,
ter
hoče
pahnoti
ženo
od
sebe
.
Ali
predno
to
stori
,
prevlada
neki
občutek
velikodušja
,
njeno
strast
,
in
ona
reče
proseča
:
„
Vodite
me
k
materi
;
preslabo
se
čutim
,
da
bi
se
držala
po
konci
!
“
Roza
jej
voljno
pomaga
.
„
O
mati
,
mati
!
“
zakliče
obupno
Arabela
,
ko
se
mrtvej
blaznici
približa
,
spusti
se
na
kolena
pred
njeno
ležišče
in
zagrebe
obraz
globoko
v
vzglavje
poleg
materinega
lica
.
Potem
nastane
tihota
.
Le
zdaj
pa
zdaj
se
čuje
pretrgano
Arabelino
ihtenje
.
Oni
trenotek
,
ko
za
vselej
umolknejo
usta
,
ki
so
vedno
za
nas
imela
nasmeh
,
oni
hip
,
ko
se
zapre
za
vselej
oko
,
ki
je
žarelo
o
našej
sreči
in
se
solzilo
o
našej
nesreči
:
ta
trenotek
je
najbridkejši
ljubečemu
srcu
!
Arabela
ni
sicer
teh
sladkostij
uživala
od
svoje
matere
,
a
zato
je
tembolj
obžalovala
njeno
izgubo
.
Saj
so
jej
hudobne
roke
odtegnole
srečo
,
ktera
je
otroku
namenjena
,
dokler
mu
je
dano
uživati
neprecenljivo
bližino
materinega
srca
.
Čutila
je
to
in
bila
prepričana
,
da
je
njena
mati
postala
blazna
še
le
tedaj
,
ko
so
jej
vzeli
njo
,
njenega
otroka
.
Tedaj
je
bila
res
ona
ono
dete
,
po
kterem
je
blaznica
brez
miru
toliko
vzdihovala
!
Pri
tej
misli
vzbudi
se
nenadoma
v
njej
z
vso
močjo
otročja
ljubezen
.
Deklica
privzdigne
glavo
in
iskreno
poljubuje
mrzlo
lice
svoje
nesrečne
matere
.
Potem
ko
je
dolgo
molila
kleče
in
se
izjokala
vstane
nekoliko
potolažena
.
Z
Rozo
se
pomenkuje
,
kako
se
ima
materi
napraviti
dostojen
pogreb
.
Nekoliko
ur
pozneje
leži
Arabelina
mati
na
bogatem
odru
v
Rozinem
stanovanji
,
obdana
z
vsemi
sočutnimi
izkazi
,
ki
se
le
napravljajo
dragemu
pokojniku
v
zadnje
slovo
.
Arabela
ni
sodniji
odkrila
hudodelstva
,
ktero
so
Karpelesovi
učinili
njenej
materi
.
Ko
bi
blaznica
ne
bila
njena
mati
,
bila
bi
te
korake
brez
dvobe
storila
.
A
tožiti
lastne
sorodnike
in
s
tem
vendar
niti
sebi
niti
dragej
pokojnici
v
ničem
hasniti
,
to
se
jej
ni
zdelo
primerno
.
Mogoče
je
bilo
celo
,
da
bi
bila
ona
s
tako
pritožbo
le
sebi
v
nekem
oziru
škodovala
.
Saj
bi
se
s
tem
z
nova
vzbudila
pozornost
na
že
davno
pozabljene
neugodnosti
v
rodbini
in
kar
bi
njo
najbolj
bolelo
,
pretresavale
bi
se
bile
še
enkrat
mladostne
slabosti
njene
matere
.
Zato
je
to
žalostno
dogodbo
proti
vsakemu
zamolčevala
.
Pustila
je
,
da
so
Karpelesovi
njeno
mrtvo
mater
pri
gosposki
naznanili
kot
tujo
beračico
,
ktero
so
baje
nezavestno
našli
v
jutro
za
rana
pred
hišnimi
dvermi
in
ki
je
potem
kmalu
umrla
.
Hotela
pa
je
Arabela
od
njih
zahtevati
račun
o
tem
vnebovpijočem
hudodelstvu
,
in
sicer
brž
,
ko
se
bode
čutila
manj
razdraženo
in
bode
pokojnica
že
zemlji
izročena
.
Med
tem
je
bivala
deklica
v
vrtnaričinem
stanovanji
poleg
drage
mrtve
.
Sprejemala
ni
nikogar
,
niti
tete
Karpelesovke
,
ktera
je
hotela
po
sili
govoriti
z
njo
.
Karpelesovi
pa
so
,
da
bi
zakrivali
svojo
zadrego
,
Arabelo
obrekovali
in
zasmehovali
jo
,
ker
je
bila
za
tujo
beračico
naročila
slovesen
pogreb
.
Rekli
so
,
da
je
zapravljivka
in
da
se
je
samo
zato
izkazala
,
da
bi
po
mestu
hvalili
njeno
radodarnost
.
Vendar
pa
so
bolj
bližnji
znanci
kmalu
zaslutili
te
zapletke
in
se
na
skrivnem
hudovali
nad
nečloveškim
dejanjem
Karpelesovih
,
ali
javno
ni
si
nikdo
upal
izreči
svojega
mnenja
.
A
zaupnost
do
navidezno
bogatega
žida
in
vera
v
njegovo
poštenost
začela
je
zdaj
omahovati
.
Vsak
,
kdor
je
imel
z
njim
kupčijsko
delo
opravljati
,
želel
se
ga
je
čim
preje
iznebiti
,
osobito
pa
njegovi
upniki
,
ki
so
sklenoli
prej
ko
mogoče
z
njim
priti
na
čisto
.
Tudi
Samuelu
ni
ostala
ta
dogodba
tajnost
.
Brž
potem
,
ko
se
je
bila
Karpelesovka
iz
kleti
vrnola
v
svojo
sobo
,
čul
je
Samuel
živahno
govorjenje
med
rodfitelji
.
Iz
tega
je
sklepal
,
da
se
je
njima
nekaj
posebnega
pripetilo
.
Vprašal
je
mater
po
uzroku
,
in
ona
mu
je
res
odkrila
vso
resnico
,
ktere
itak
ni
bilo
mogoče
še
dalje
zakrivati
.
Vendar
pa
mu
je
skrbno
zamolčala
spise
,
ktere
je
hranila
o
umrlej
blaznici
.
Samuel
je
bil
neprijetno
zadet
vsled
te
novosti
.
Prvič
se
mu
je
zdelo
ravnanje
roditeljebv
z
rajnko
blaznico
brezsrčno
,
tudi
če
bi
se
bila
ona
res
tako
hudo
pregrešila
,
kakor
je
trdila
mati
;
drugič
pa
je
vedel
,
da
je
zdaj
z
Arabelo
vse
končano
,
kakor
jo
je
on
poznaval
.
Saj
se
je
že
preje
vedno
branila
,
postati
mu
soproga
;
zdaj
pa
bode
imela
sovraštvo
do
njegovih
roditeljev
ter
porabila
to
priliko
,
da
prekliče
dano
besedo
.
V
izgovor
bode
trdila
,
da
noče
stopiti
v
ožjo
zvezo
z
ljudmi
,
ki
jo
jej
umorili
mater
.
To
prepričanje
ga
je
tako
pretreslo
in
užalostilo
,
da
je
selo
pozabil
na
dvoboj
.
Ko
pa
se
je
ura
določena
za
dvoboj
približevala
,
ni
se
več
čutil
razpoloženega
za-nj
.
Odpošlje
kratko
pismo
profesorju
in
mu
naznani
,
da
mu
hoče
prizanesti
,
zahteva
pa
od
njega
,
naj
čim
preje
odpotuje
.
Ko
je
profesor
prečital
Samuelov
list
,
reče
zaničevalno
:
„
To
je
mož
!
Bog-me
,
ta
žid
nima
niti
trohe
moža
v
sebi
!
“
Hoče
mu
potem
odpisati
,
da
ne
odstopi
od
svojega
sklepa
in
da
se
ima
to
izvršiti
,
o
čemer
sta
se
sinoči
pogodila
.
A
sedaj
se
domisli
svojih
starih
,
bolehnih
roditeljev
,
spomni
se
Arabeline
prošnje
in
vrže
pero
proč
,
ktero
je
že
držal
med
prsti
,
da
bi
odgovoril
Samuelu
,
in
vzdihne
globoko
.
Čutil
se
je
,
kakor
da
se
mu
je
s
Samuelovo
odpovedjo
odvalil
težek
kamen
od
srca
.
Kakor
pomlajen
hodi
brže
po
sobi
gor
in
dol
,
jemlje
zadovoljen
več
knjihg
eno
za
drugo
v
roke
,
pogleda
nekoliko
va-nje
,
potem
pa
jih
z
nasmehom
kmalu
zopet
odloži
.
Z
veseljem
opazuje
vsako
podobo
na
steni
,
vsak
kos
pohištva
v
sobi
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
Bodem
še
naprej
živel
in
bival
z
vami
.
Kamor
se
je
oziralo
njegovo
oko
,
povsod
je
nahajalo
znamenja
ljubeče
materine
roke
.
Ona
si
je
prizadevala
,
da
napravi
sinu
nekako
prazničen
prihod
in
da
mu
s
tem
bolj
ko
mogoče
olajša
kratko
bivanje
pri
roditeljih
.
Vse
to
pa
je
bil
on
sinoli
v
skrbeh
prezrl
.
Zdaj
še
le
je
prav
živo
začutil
,
kako
resnično
ga
je
Arabela
opominjevala
na
mogoče
nasledke
v
dvoboji
,
kterega
je
bil
on
lahkomiselno
sprejel
.
„
Ubogi
,
ubogi
moji
roditelji
!
“
vzdihne
ginen
z
nekim
trepetom
.
„
Kako
bi
bilo
vama
pri
srci
,
ko
bi
se
bil
sploh
bojeval
;
ali
bi
me
ne
bila
lahko
celo
sovražna
Samuelova
krogla
zadela
?!
“
Vztrajnost
v
trpljenji
in
moč
,
s
ktero
prenašamo
v
življenji
hud
udarec
,
zapustita
trdnega
človeka
še
le
tedaj
,
ko
mine
nevarnost
.
Profesor
se
je
sedaj
z
grozo
popraševal
,
od
kod
je
sinoči
vzel
srce
in
pogum
,
da
je
sprejel
dvoboj
,
v
kterem
ga
je
vsled
nespretnosti
čakala
gotova
smrt
.
Blagoslavljal
je
ugodni
slučaj
,
ki
je
odvrnol
tako
nesrečno
njemu
in
nezaceljiv
udarec
roditeljem
.
„
Odslej
pa
se
hočem
zopet
le
po
svojej
volji
ravnati
,
ne
po
tvojih
ukazih
,
gospod
Samuel
,
“
tako
opomni
ponosno
in
zravna
svojo
postavo
.
„
Ukazuješ
mi
,
ti
modrijan
,
naj
nemudoma
odpotujem
!
Kdor
je
tako
omahljiv
,
da
se
zavoljo
„
važnih
opravkov
“
odteguje
častnej
dolžnosti
,
ta
nima
več
pravice
zahtevati
,
da
bi
se
pokorilo
njegovim
željam
.
“
In
sedaj
je
sklenol
ostati
pri
svojih
roditeljih
,
dokler
ne
bode
njegovega
dopusta
konec
.
Arabelina
mati
je
pokopana
in
Arabela
biva
zopet
pri
Karpelesovih
.
V
svojej
sobi
obeduje
,
po
lastnej
da
si
streči
in
po
njej
občuje
tudi
s
sorodniki
v
hiši
ter
ne
sprejema
nikogar
.
Na
spise
od
pokojne
matere
,
ktere
jej
je
vzela
teta
,
bila
je
prve
razburjene
dni
popolnoma
pozabila
.
Zdaj
pa
ko
se
jih
je
zopet
spomnila
,
ni
se
še
čutila
dovolj
krepke
,
da
bi
jih
zahtevala
od
tete
.
Vedela
je
,
da
bi
bilo
prvo
snidenje
z
njo
burno
in
polno
bridkih
spominov
.
Da
,
na
hud
boj
se
je
morala
pripravljati
;
saj
ne
bode
brez
njega
dosegla
od
tete
razjasnila
,
zakaj
so
tako
nečloveško
ravnati
z
njeno
materjo
.
Tudi
na
dvoboj
se
je
spomnila
,
brž
ko
se
jej
je
srce
od
žalosti
nekoliko
upokojilo
.
In
ako
se
je
izvršil
,
kakšen
je
bil
njegov
izid
?!
Srce
jej
je
ponehalo
biti
pri
tej
misli
.
In
,
ali
ni
včeraj
na
dvorišči
čula
Samuelov
krepki
glas
?
Če
je
pa
ta
zdrav
,
tedaj
pa
je
gotovo
profesor
ranjen
,
ako
ne
mrtev
!
Vprašala
je
potem
svojo
služkinjo
,
ali
je
kaj
novega
v
hiši
,
kaj
Waldekovi
delajo
in
enake
malenkosti
,
iz
katerih
je
upala
pozvedeti
kaj
.
Ko
pa
jej
je
služkinja
odgovorila
,
da
je
v
hiši
vse
po
starem
,
samo
da
je
prišel
k
sosedom
v
drugem
nadstropji
sin
na
obisk
,
ni
si
vedela
raztolmačiti
uganjke
,
da
bi
bila
obadva
zdrava
.
A
dolgo
ni
trpela
njena
muka
.
Še
isti
dan
da
Samuel
vprašati
,
ali
jo
sme
obiskati
.
In
še
prej
,
nego
se
je
Arabela
domislila
,
ali
bi
ga
sprejela
ali
ne
,
stal
je
že
Samuel
,
ne
čakaje
dovoljenja
,
pred
njo
.
Slutil
je
in
se
bal
,
da
bi
ga
ona
ne
hotela
sprejeti
;
zato
si
je
premislil
in
šel
kar
na
ravnost
k
njej
.
Ko
ga
Arabela
zagleda
čvrstega
in
zdravega
,
kakor
vselej
,
prebledi
.
Zmedenost
jo
obhaja
,
da
ne
najde
besed
Samuelovemu
pozdravu
.
Samuel
jo
nekaj
trenotkov
pomenljivo
opazuje
;
potem
pa
,
kakor
da
bi
se
bil
nečesa
domislil
,
pristavi
hitro
z
bridko
porogljivostjo
in
med
tem
se
mu
lice
zatemni
:
„
Uganem
tvoje
misli
,
Arabela
.
jaz
sem
zdrav
,
kakor
vidiš
,
ali
on
—
on
je
tudi
zdrav
.
Nisva
se
bojevala
.
Ali
ti
je
zdaj
lažje
pri
srci
,
Arabela
?
“
popraša
jo
po
kratkem
molčanji
razdraženega
glasu
in
z
nagubančenim
čelom
.
Arbelin
obraz
se
zjasni
pri
tej
novosti
.
Vidi
se
jej
,
kako
se
premaguje
,
da
bi
ne
izdala
svoje
radosti
.
Nato
pa
mu
resno
in
mirno
odgovori
:
„
Ako
si
ti
,
Samuel
,
zabranil
to
nesrečo
,
potem
je
vsaj
enkrat
tvoja
pamet
prevladala
tvojo
strast
.
Sicer
pa
si
storil
le
svojo
dolžnost
.
Saj
veš
dobro
,
da
še
profesor
ne
zna
orožja
prijeti
,
ne
pa
,
da
bi
se
bojeval
!
“
končuje
mrzlo
in
se
obrne
od
njega
,
češ
da
mu
s
tem
pokaže
,
da
nima
več
dalje
opravka
z
njim
.
Samuela
je
razžalila
ta
hladnost
in
zbadljiva
opazka
.
Kri
mu
v
žilah
zavre
.
Vsled
tega
pozabi
na
sklep
,
kterega
kje
bil
storil
,
ko
je
prišel
sem
.
Hotel
je
namreč
brzdati
svojo
prirojeno
strast
in
z
Arabelo
bolj
ko
mogoče
mirno
in
nežno
govoriti
.
„
Ako
sem
jaz
storil
svojo
dolžnost
,
kakor
praviš
,
bodeš
pa
sedaj
tudi
ti
svojo
izpolnila
!
“
odgovori
s
povzdignenim
,
neprijaznim
glasom
in
gorečim
licem
.
„
Ali
še
veš
,
Arabela
,
kaj
si
mi
častno
obetala
?
—
Prišel
sem
danes
zato
semkaj
,
da
še
enkrat
zvem
iz
tvojih
ust
,
ali
si
moja
nevesta
in
ali
si
še
tudi
pripravljena
,
po
preteku
naloženega
si
obroka
postati
moja
soproga
!
“
Arabela
se
pri
njegovih
zadnjih
besedah
obrne
proti
njemu
in
ga
nepremakljivo
gleda
z
jeznimi
očmi
.
„
Ali
veš
,
kaj
pomeni
ta
obleka
?
“
odvrne
hitro
,
ko
on
poneha
,
ter
pokaže
na
črno
obleko
,
ktero
nosi
.
Samuel
je
s
to
opazko
zvedel
dovolj
.
Žal
mu
je
,
da
se
je
v
svojej
burnosti
tako
nepremišljeno
dotaknol
važnega
in
za
Arabelo
toliko
občutljivega
predmeta
.
Kes
,
kterega
čuti
v
resnici
,
pozna
se
mu
na
obrazu
.
S
pobitim
glasom
pristavi
:
„
Ven
,
Arabela
,
da
ni
zdaj
pravi
čas
,
spominjati
te
tvoje
obljube
.
Ali
,
saj
sama
veš
,
ti
si
mi
dala
priliko
biti
ljubosumnemu
,
“
nadaljuje
ognjeno
z
nekim
nemirom
;
„
kaj
ne
,
da
kedar
poneha
tvoje
žalovanje
po
materi
,
podaš
mi
roko
v
zakon
?
O
,
reci
da
,
sicer
zbesnim
od
negotovosti
!
“
Izgovorivši
hoče
se
Arabeli
približati
,
ali
ona
se
ga
brani
z
rokami
in
hladnim
pogledom
.
„
Prej
hočem
zvedeti
,
zakaj
je
bila
moja
mati
od
tvojih
roditeljev
zaprta
in
kdaj
je
zblaznela
,
“
odgovori
Arabela
v
pretrganih
besedah
,
ker
jej
glas
jemlje
trepet
.
„
Stoprav
potem
dobiš
odgovor
o
mojej
obljubi
.
Okoliščine
,
ki
so
nastale
po
mojej
zaroki
,
jemljejo
nekdanjej
mojej
obljubi
veljavo
.
Sama
pamet
ti
bode
povedala
,
da
ne
more
sin
mučiteljev
moje
matere
nikdar
postati
moj
soprog
!!
“
„
ali
tvoja
mati
je
zblaznela
,
potem
ko
je
izprevidela
,
kako
hudo
se
je
proti
našej
veri
pregrešila
,
“
pripoveduje
hitro
Samuel
.
Postal
je
namreč
nemudoma
živahen
,
ker
mu
še
ni
Arabela
konečno
odrekla
,
kakor
se
je
zbal
,
a
tudi
zato
,
ker
hoče
s
tem
izgovorom
zakriti
krivico
,
ktero
so
,
kakor
je
dobro
vedel
,
učinili
njegovi
roditelji
njenej
materi
.
„
Saj
veš
,
kaj
bi
ti
dalje
prikrival
resnico
,
“
nadaljuje
skoro
šepetaje
;
„
greh
in
pohujšanje
je
ondaj
bilo
črezmerno
.
Tvoja
mati
,
židinja
po
rodu
,
in
tvoj
oče
—
katoličan
!
“
Samuel
ni
mogel
dalje
govoriti
.
„
Kaj
si
rekel
?
“
pretrga
mu
Arabela
besedo
,
skoči
na
noge
,
prime
ga
za
roko
in
ga
z
zaprtimi
očmi
pogleda
.
„
Kaj
si
rekel
?
“
ponovi
svoje
vprašanje
in
mu
neusmiljeno
trese
roko
.
„
Ali
lažeš
?
ali
istino
govoriš
?!
“
Samuel
se
tako
prestraši
njene
nepričakovane
razburjenosti
,
da
se
mu
kolena
šibe
.
Obšla
ga
je
prvi
trenotek
misel
,
da
je
menda
tudi
ona
zblaznela
vsled
nepričakovane
,
skoro
neverjetne
vesti
.
Ali
ko
vidi
,
da
ga
bleda
in
z
nemirno
se
vzdigujočimi
prsimi
gleda
,
kakor
da
ne
more
dočakati
njegovega
odgovora
,
razjasni
se
mu
v
glavi
,
v
prsih
pa
začuti
bolest
,
kakor
da
bi
mu
bil
kdo
nož
porinil
va-nje
.
„
Tvoj
oče
je
bil
katoličan
,
to
je
res
,
ali
ti
si
vendar
po
materi
židinja
,
da
veš
,
židinja
!
“
reče
on
poudarjajoč
zadnje
besede
.
„
Čemu
ponavljaš
,
kar
že
tako
vem
?
“
odvrne
nato
Arabela
odurno
in
dvigne
ponosno
glavo
pokonci
.
A
takoj
potem
povesi
jo
na
prsi
,
njene
oči
pa
se
zaglobijo
v
tla
.
Samuel
jo
sumljivo
opazuje
,
bojujoč
se
z
raznimi
čuvstvi
,
ki
delujejo
v
njem
,
kakor
ob
hudej
nevihti
besni
valovi
na
morji
.
Arabela
se
nenadoma
zgane
.
Njeno
lice
je
bledo
in
mrzlo
,
kakor
mramor
,
samo
nje
oko
,
ktero
zdaj
neustrašljivo
upre
v
Samuela
,
je
polno
ognja
.
Njemu
se
vidi
,
da
je
v
teh
kratkih
trenotkih
,
v
kterih
se
je
bila
deklica
zamislila
,
dozorel
sklep
v
njej
,
kterega
hoče
zdaj
izvršiti
.
„
Samuel
,
“
reče
potem
odločno
,
„
čemu
bi
si
dalje
delal
praznih
upov
?
Povem
ti
torej
na
ravnost
,
da
jaz
ne
morem
postati
tvoja
soproga
—
nemogoče
je
!
“
„
Arabela
!
“
vzklikne
Samuel
bridko
zadet
.
„
Umiri
se
vendar
!
“
tolaži
ga
Arabela
z
mehkejšim
glasom
,
prestrašena
vsled
njegovega
pretečeka
vzklika
.
„
Premisli
in
preudarjaj
prej
dobro
mojo
odpoved
in
prepričal
se
bodeš
,
da
bode
tebi
in
meni
le
blagodejna
.
—
Pusti
me
izgovoriti
,
“
pristavi
nevoljna
vide
,
da
jej
hoče
Samuel
seči
v
besedo
.
„
Hladnost
in
neprijaznost
tvoje
neveste
,
“
nadaljuje
ona
,
„
mogoče
je
,
da
dela
vse
to
tebe
še
bolj
vnetega
za-njo
;
čisto
nasproten
pa
bode
čut
,
kedar
boš
privezan
celo
življenje
na
ženo
,
ki
ti
bode
pri
vsakej
priliki
kazala
,
da
te
ne
mara
.
Ono
majhno
nagnenje
,
ki
bi
potem
še
čutil
za-njo
,
ugasnolo
bi
preje
,
nego
bi
se
zavedel
.
Medsebojno
življenje
dveh
zakoncev
pa
,
ki
se
ne
ljubita
,
je
hujše
,
nego
privezanemu
biti
mrliču
.
Tak
zakon
je
največja
muka
.
Glej
,
Samuel
,
sedaj
kot
bratranec
,
to
čutim
,
si
mi
ljub
,
ako
bi
pa
postal
enkrat
moj
soprog
,
ondaj
bi
te
črtela
!
“
„
Nehaj
,
nehaj
vendar
enkrat
!
“
zakliče
Samuel
ves
razjarjen
.
„
Ne
muči
me
dalje
s
svojim
modrovanjem
in
prorokovanjem
!
Ne
dam
ti
svobode
,
ne
!
Ako
praviš
,
da
mene
kot
bratranca
ljubiš
,
ljubila
me
boš
tem
bolj
kot
soproga
.
—
Arabela
!
ne
onečasti
me
pred
svetom
!
Ti
si
moja
nevesta
in
bodeš
torej
postala
tudi
moja
žena
.
Ali
si
me
razumela
?
“
pristavi
strastno
in
teka
kakor
besen
po
sobi
gor
in
dol
.
Potem
se
ustavi
pred
njo
,
gleda
jej
drzno
v
oči
in
reče
,
kakor
v
potrdilo
prejšnjih
besed
:
„
Jaz
te
ne
odvežem
dane
besede
in
ti
,
ti
jo
moraš
tudi
držati
!
“
„
Ali
me
hočeš
vleči
pred
oltar
?
“
vpraša
Arabela
razsrjena
.
„
Ali
se
z
lepa
ne
udaš
,
seveda
te
bodem
moral
prisiliti
,
“
odvrne
Samuel
navlašč
malomarno
,
v
resnici
pa
vre
v
njem
vse
od
togote
.
„
Ali
hočeš
,
“
odvrne
ona
,
„
imeti
zdaj
z
vso
silo
ženo
,
kterej
se
grozi
že
ob
tvojem
dotiku
?
ki
se
Boji
ostati
sama
v
tvojej
bližini
?!
“
Samuelovo
lice
je
pri
tej
Arabelinej
izjavi
obledelo
kot
stena
.
Vsa
strast
in
divjost
mu
je
nemudoma
izginola
.
Uničen
spusti
se
na
stol
in
zre
kakor
brez
življenja
pred
se
.
Nekaj
časa
molčita
oba
.
Nato
pa
izpregovori
Arabela
kolikor
mogoče
mirno
in
prijazno
:
„
Samuel
!
Bodi
proti
meni
odkritosrčen
!
Pusti
,
da
se
pomeniva
mirno
,
brez
strasti
,
kakor
vsa
dobra
prijatelja
!
Povej
mi
,
ali
si
menda
v
denarnih
zadregah
?
Dolgo
ne
bode
trajalo
,
da
postanem
polnoletna
.
Polovico
svojega
premoženja
ti
takoj
zapišem
,
ako
mi
svobodo
—
.
“
„
Dovolj
,
niti
ene
besede
več
!
“
pretrga
jej
Samuel
besedo
prepalega
lica
in
divjega
pogleda
ter
skoči
po
konci
,
kakor
da
bi
ga
bil
piknol
gat
.
„
Ne
potrebujem
tvojega
denarja
,
“
reče
zaničevalno
.
„
Ni
se
ti
treba
odkupovati
;
ne
boj
se
,
ne
bodem
te
več
silil
,
da
bi
postala
moja
!
—
A
pri
spominu
svoje
matere
rotim
te
,
da
tudi
profesorju
Waldeku
ne
postaneš
žena
.
Vse
bi
prestal
,
samo
misel
,
da
bi
te
ta
krščeni
profesor
imenoval
svojo
soprogo
,
mi
je
neprenesljiva
.
“
„
Samuel
,
“
zakliče
Arabela
s
svarjajočim
glasom
in
ga
vidno
razžaljena
ponosno
meri
od
nog
do
glave
.
„
Ali
tako
malo
zaupaš
mojemu
značaju
?
“
„
Nikomur
več
na
svetu
ne
zaupam
,
nikomur
več
!
“
zagotavlja
Samuel
z
bolestno
obupnostjo
.
„
Nobena
stvar
ni
tako
slabotna
v
sklepih
,
kakor
človeško
srce
.
—
Arabela
,
le
eden
poljub
daj
mi
v
slovo
!
“
Rekši
poobjame
tresočo
se
deklico
in
jo
strastno
poljubi
.
Arabela
se
ga
ne
brani
,
a
tudi
prošnje
mu
ne
usliši
,
temveč
pri
njegovem
dotiku
zapre
z
grozo
oči
.
Samuel
to
videč
,
jo
takoj
izpusti
ter
zbeži
iz
sobe
,
Arabela
pa
je
bila
rešena
svojega
silnega
snubača
in
ženina
.
„
Bog
pomagaj
!
kakšne
novosti
si
nam
zopet
danes
prinesel
domu
,
Fabijan
,
“
rekla
je
sočutno
stara
Waldekovka
in
je
s
trudom
razrezavala
mastno
pečeno
gos
.
Jedva
smo
se
prepričali
,
da
je
resnica
,
kar
se
je
pripovedovalo
o
Samuelu
,
da
je
zbežal
v
Ameriko
,
a
zdaj
se
že
zopet
govori
,
da
je
Karpeles
faliral
!
—
Gos
ni
tako
mehka
,
kakor
sem
upala
,
“
pretrga
si
ona
sredi
govora
besedo
in
dela
bolj
za-se
to
opazko
.
„
Kakšen
košček
pa
želiš
,
Walter
?
“
obrne
se
potem
proti
sinu
,
ki
je
sedel
poleg
nje
pri
večerji
,
in
ponujala
mu
je
krožnik
poln
že
prerezane
gosi
.
„
Hrbtišče
je
najokusnejši
del
.
Sicer
ga
vedno
oče
obere
,
a
sedaj
ko
si
ti
najin
gost
le
še
za
nekaj
dnij
,
mora
že
dovoliti
,
da
ga
tebi
ponudim
.
“
„
Za-me
je
vse
dobro
,
mati
,
“
reče
sin
raztresen
in
vzame
s
krožnika
prvi
košček
,
ki
mu
ravno
prede
pod
vilice
.
„
Kaj
ne
,
Fabijan
,
da
Walter
mnogo
bolje
izgleda
,
odkar
uživa
tečnejšo
hrano
?
“
oglasi
se
zopet
črez
nekajk
časa
skrbna
mati
.
Pri
tem
pa
opazuje
z
nekim
dopadenjem
sinovo
lice
,
ki
je
bilo
polnejše
in
bolj
zdrave
barve
nego
kdaj
koli
.
„
Da
,
da
!
“
nadaljuje
ona
živahno
,
„
košček
dobro
napravljene
pečenke
izda
več
,
kakor
pa
cela
skleda
zelenjave
ali
pa
močnatih
jedij
.
Boga
ne
morem
dovolj
zahvaliti
,
da
ti
je
izbil
iz
glave
one
nesrečne
vegetarijanske
misli
,
Walter
,
“
beseduje
presrečna
mati
oin
napolni
z
vinom
sinovo
kupico
.
„
Ti
tudi
nekaj
dobiš
seveda
,
“
reče
žena
nato
proti
psičku
,
ki
je
stal
poleg
nje
na
zadnjih
nogah
oglašujoč
se
z
zaporednim
lahnim
lajanjem
.
A
jedva
je
njemu
ponudila
košček
premočno
pečene
gosje
kože
,
draplje
jo
že
izpod
mize
tudi
maček
nežno
po
kolenu
.
Tudi
njemu
je
dala
svoj
delež
.
In
stoprav
potem
,
ko
je
moža
,
sina
,
psička
in
mačka
preskrbela
z
jedili
,
udeleži
se
ona
večerje
.
Ali
njen
krožnik
se
le
polagoma
izpraznjuje
.
Vedno
ima
kaj
popraševati
o
čudnej
novosti
v
prvem
nadstropji
in
pripovedovati
o
tem
,
kar
jej
je
zaupala
Karpelesova
kuharica
.
„
Samuel
,
“
pripoveduje
ona
,
„
odpotoval
je
v
Ameriko
samo
zato
,
ker
ga
Arabela
več
ne
mara
,
odkar
je
zvedela
,
kako
so
Karpelesovi
ravnali
z
njeno
materjo
.
Vsled
porušenja
te
poroke
pa
se
zmanjšujejo
dohodki
Karpelesovih
;
zakaj
Arabela
bode
v
kratkem
spoznana
za
polnoletno
in
potem
zapusti
najbrže
za
vselej
stričevo
hišo
s
svojim
premoženjem
vred
.
“
„
Ko
bi
jej
le
še
nekaj
ostalo
,
“
godrnja
stari
Waldek
,
ki
je
ves
čas
gledal
gosjo
nogo
.
„
V
kavarni
se
govori
,
da
je
Karpeles
zapravil
več
kot
olovico
Arabelinega
premoženja
.
Prej
je
menil
,
da
se
ne
bode
to
nikdar
zvedelo
in
da
se
bodo
med
seboj
pogodili
,
ko
postane
Arabela
njegova
snaha
;
a
zdaj
pa
,
ko
mu
je
ta
up
splaval
po
vodi
in
je
torej
vedel
,
da
bo
moral
v
kratkem
gosposki
položiti
račun
o
Arabelinem
premoženji
,
naznanil
se
je
sam
sodniji
,
da
je
faliral
.
Zagovarjal
pa
je
svojo
nepoštenost
s
tem
,
da
je
dobro
meneč
delal
špekulacije
z
Arabelinim
denarjem
,
a
pri
tem
je
ne
samo
vse
svoje
,
temveč
tudi
polovico
Arabelinega
premoženja
izgubil
.
“
„
Bog
pomagaj
!
“
vzklikne
zavzeto
stara
Waldekovka
in
sklene
roki
.
„
Saj
pravim
,
da
še
ni
konca
neprijetnih
novostij
in
razdraženostij
v
tej
hiši
.
Uboga
,
uboga
Arabela
!
“
pristavi
pomilujoč
jo
kimaje
s
sivo
glavo
.
Eden
udarec
za
drugim
zadeva
to
ubogo
siroto
!
Najprej
najde
in
izgubi
ob
enem
svojo
nesrečno
mater
,
potem
pa
še
pride
ob
premoženje
.
Ko
bi
jej
vsaj
še
polovica
ostala
,
kakor
praviš
,
imela
bi
vedno
dovolj
,
da
bi
dobro
živela
.
Ona
itak
,
kakor
čujem
,
jako
preprosto
živi
.
Ali
Karpelesovi
!
Ti
,
ti
,
kaj
bodo
neki
ti
počeli
,
razvajeni
,
kakor
so
,
bogatega
razkošnega
življenja
?!
—
Koliko
pa
so
nam
še
dolžni
,
Fabijan
?
“
popraša
potem
in
vzdihne
.
„
Ne
veliko
,
hvala
Bogu
,
“
odgovori
jej
mož
;
„
nekaj
črez
sedem
sto
goldinarjev
.
A
mogoče
,
da
še
niso
izgubljeni
.
Karpelesovi
imajo
lep
dol
premoženja
v
blagu
,
ktero
se
jim
bode
najbrže
sodnijski
razprodalo
.
Imajo
to
krasno
vilo
,
nekaj
polja
,
vinograd
,
dve
kočiji
,
tri
konje
,
pohištvo
in
srebernino
—
.
“
„
Za
Boga
,
Fabijan
,
po
tem
potu
vendar
ne
bomo
zahtevali
svojega
denarja
nazaj
?
“
pretrga
mu
žena
besedo
,
neprijetno
ginena
.
„
Ne
mogla
bi
ga
uživati
;
vest
bi
mi
vedno
očitala
,
da
smo
vzeli
tem
nesrečnikom
zadnji
stol
,
zadnji
pisker
,
kterega
so
še
imeli
.
“
„
Mati
,
prosil
bi
vas
rad
neke
usluge
,
“
oglasi
se
zdaj
Walter
z
negotovim
glasom
.
On
je
ves
čas
navidezno
malomarno
poslušal
to
besedovanje
,
v
resnici
pa
je
z
utripajočim
srcem
pobiral
in
pretuhtaval
vsako
besedo
,
ktero
sta
govorila
oče
in
mati
.
„
Kaj
neki
,
Walter
?
“
odgovori
z
nasmehom
mati
,
ki
ne
pozna
na
svetu
večjega
veselja
nego
streči
možu
in
sinu
.
„
Prosil
bi
vas
,
“
nadaljuje
on
in
lahna
rudečica
se
proti
njegovej
volji
vlije
po
resnem
njegovem
lici
;
„
ako
bi
se
res
pripotilo
,
da
bi
Karpelesovim
prodali
vilo
,
tedaj
bi
vi
pod
svojo
obrambo
vzeli
gospodično
Arabelo
vsaj
tako
dolgo
,
dokler
si
ne
najde
novega
doma
ter
ne
odloči
,
kaj
jej
je
v
bodoče
storiti
.
“
„
Zakaj
ne
,
Walter
,
ako
le
sprejme
našo
ponudbo
?
Arabela
mi
je
bila
vedno
simpatična
.
Vrh
tega
še
storimo
Bogu
jako
dopadljivo
delo
,
ako
podpiramo
siroto
s
svojo
pomočjo
.
“
Tako
se
je
glasil
materin
dobrovoljni
odgovor
.
—
—
—
Dočim
se
je
pri
Waldekovih
v
drugem
nadstropji
Karpelesove
vile
vršil
tako
srčen
prizor
,
godilo
se
je
v
prvem
celo
nasprotno
.
Družina
teka
brezposelno
gor
in
dol
po
stanovanji
šepetaje
si
pomenljive
besede
na
uho
.
Nekteri
izmed
njih
otirajo
si
solze
,
ne
iz
sočutja
do
Karpelesove
nesreče
,
o
kterej
se
po
celem
mestu
že
govori
,
temveč
zato
,
ker
vedo
dobro
,
da
bodo
zdaj
izgubili
mastno
službo
,
v
kterej
se
je
dobro
živelo
,
a
delalo
malo
;
nekteri
pa
,
ki
niso
imeli
v
službi
,
česar
so
želeli
,
vesele
se
še
gospodarjeve
nesreče
.
Tudi
David
,
kterega
ni
nikdar
nič
ganolo
,
postal
je
slednje
dni
ves
plah
in
ponižen
.
Zdaj
pa
zdaj
sedi
prestrašen
v
svojej
sobi
,
ker
čuje
,
da
se
mati
in
oče
nenavadno
razkačena
prepirata
.
„
Da
bi
jaz
odslej
živela
v
revšščini
,
Izidor
,
jaz
,
ki
sem
že
od
zibele
navajena
brezskrbnega
življenja
?!
“
huduje
se
Karpelesovka
po
svojej
navadi
leno
sloneča
v
naslonjači
in
ihti
.
„
Kdo
se
briga
za
to
,
kako
si
nekdaj
živela
?
“
odgovori
jej
maločutno
Karpeles
.
Imel
je
lastnost
,
da
čim
bolj
ko
je
bil
razdražen
in
togoten
njegov
sogovornik
,
tem
mirnejši
in
hladnokrvnejši
je
bil
sam
.
„
Vpraša
se
samo
,
ali
se
bodeš
znala
podajati
v
svojo
osodo
ter
prenašati
revščino
in
sramoto
ob
enem
!
“
„
Rajši
umrem
,
v
trenotji
umrem
,
kakor
imeti
odslej
takošno
življenje
!
Revščina
?
—
brrrrr
!
“
vzdihne
zgrozivši
se
in
si
z
roko
pokrije
oči
,
kakor
da
že
vidi
pred
seboj
to
črno
pošast
.
„
Svobodno
!
pa
si
kroglo
zaženi
v
možgane
;
saj
boljšega
itak
nisi
vredna
,
“
meni
žid
malomarno
in
si
mirno
gladi
podbradek
.
„
A
jaz
še
nočem
umreti
,
da
veš
!
Premlada
sem
še
za
to
,
“
odvsrne
žena
bolj
s
togotnim
,
nego
žalostnim
glasom
.
„
Ker
si
ti
slabo
gospodaril
z
mojim
,
svojim
in
Arabelinim
premoženjem
,
naj
bi
jaz
za
tvojo
lahkomiselnost
zdaj
pokoro
delala
?!
Še
tega
bi
trebalo
!
“
„
Sedaj
ne
bodeva
preiskavala
,
kdo
je
hiši
več
zapravljal
,
ali
ti
ali
jaz
,
“
odvrne
Karpeles
z
resnobnostjo
njemu
nenavadno
.
Resnica
pa
je
vendar
,
da
je
Arabelino
premoženje
le
tebe
,
ne
mene
zapeljalo
.
Ti
si
bila
,
ne
jaz
,
ki
si
si
domislila
zločinstvo
,
ktero
sva
potem
skupaj
izvrševala
.
In
vse
samo
zato
,
da
bi
Samuel
mogel
dobiti
Arabelo
v
zakon
.
Seveda
pri
tem
si
mislila
bolj
na
svoj
dobiček
nego
na
sinov
.
Saj
na
ta
račun
že
črez
petnajst
let
zametuješ
denar
.
Pozneje
se
ve
,
menda
vsled
slabe
vesti
,
začela
si
črteti
Arabelo
in
zoperstavljati
se
tej
zvezi
.
A
takrat
je
bilo
prepozno
.
Tičali
smo
že
do
grla
v
dolgeh
,
in
druge
rešitve
ni
bilo
,
nego
da
se
Samuel
oženi
z
Arabelo
.
No
,
sedaj
pa
se
je
vse
predrugačilo
.
Arabela
noče
Samuela
,
on
pa
,
zaljubljen
v
njo
,
zbežal
je
in
seboj
odnesel
vso
gotovino
,
ktero
je
našel
v
denarnici
.
In
ta
ni
bila
majhna
,
nekaj
nad
dva
tisoč
goldinarjev
!
—
Zdaj
pa
lahko
sama
pregledaš
,
kje
tiči
uzrok
sedanje
nesreče
in
sramote
in
kdo
je
taga
najbolj
kriv
!
“
Karpelesovka
se
je
ves
čas
,
ko
je
govoril
mož
,
nemirno
gugala
v
naslonjači
jezno
pihaje
pred
se
.
Ko
mož
umolkne
,
privzdigne
se
na
pol
in
zavpije
,
da
vsa
hripava
postaja
:
„
Meni
,
meni
upaš
si
očitavati
zapravljivost
,
zločinstvo
,
nepoštenost
,
ki
vsak
dan
hodim
v
svetišče
svojega
Boga
molit
,
ki
se
postim
o
zapovedanih
časih
,
ki
dajem
vbogaime
več
,
nego
so
nam
dohodki
dopuščali
?!
Da
sem
pa
Arabelo
vzgojevala
v
našej
veri
,
s
tem
pa
se
še
ponašam
ter
pričakujem
za
to
dejanje
na
onem
svetu
plačila
!
“
„
Glej
,
da
odkriješ
sedaj
,
ko
ti
je
tvoja
nakana
izpodletela
,
Arabeli
,
kdo
je
ona
,
“
pristavi
žid
kakor
preslišavši
ženino
hudovanje
ter
meri
sobo
s
širokimi
koraki
.
„
Naj
ona
stori
potem
,
kar
se
jej
bode
ljubilo
!
Če
smo
toliko
let
proti
njej
grešili
,
olajšajmo
si
vsaj
sedaj
vest
ter
odkrijemo
vso
resnico
.
“
„
Koliko
jaz
vem
?
“
odvrne
Karpeles
odurno
;
„
sodnija
bode
že
to
iztaknola
.
To
pa
je
gotovo
,
da
jej
ostane
še
vedno
dovolj
k
lahkemu
življenju
.
“
„
Potem
ne
umrem
gladu
,
“
pravi
ona
z
nekim
prepričanjem
in
zvijačno
namrgodi
obraz
.
„
Kaj
kuješ
zopet
proti
njej
?
“
popraša
Karpeles
radovedno
.
„
Gotovo
nič
poštenega
!
“
„
Kaj
tebe
to
briga
?
“
odgovori
ona
zbadljivo
.
„
Ako
me
maj
soprog
ne
more
častno
preživlkati
,
moram
gledati
,
da
si
sama
pomagam
.
Za
one
spise
,
“
nadaljuje
bolj
s
tihim
,
a
triumfovalnim
glasom
,
„
ki
pojasnjujejo
vso
Arabelino
skrivnost
,
mora
mi
ona
,
ako
jih
hoče
dobiti
,
plačati
toliko
,
da
preživim
sebe
in
Davida
.
“
„
In
jaz
?
“
pristavi
mož
z
bridko
porogljivostjo
in
se
pred
njo
ustavi
.
„
Ti
?
—
Ti
si
najbrže
vzameš
življenje
,
“
odvrne
žena
nekoliko
v
zadregi
.
„
Kaj
bi
počel
mož
tvojih
let
še
na
svetu
,
brez
časti
,
brez
premoženja
,
brez
—
—
.
“
„
Brez
žene
in
brez
otroka
,
hočeš
tudi
reči
,
kaj
ne
?
“
končuje
žid
navidezno
dobre
volje
,
a
njegovo
na
enkrat
upalo
lice
in
temni
pogled
izdaje
očito
,
kako
ga
je
ranila
brezčutnost
ženina
.
—
„
Hvala
,
Rebeka
,
za
dober
svet
!
“
pristavi
po
majhnem
prenehu
ter
hodi
zopet
gor
in
dol
po
sobi
;
„
a
vzel
bi
si
življenje
tudi
brez
tvojega
opominjevanja
.
“
„
Moj
Bog
,
Izidor
,
sedaj
vendar
ne
bodeš
od
mene
zahteval
udanosti
in
sočutja
,
ko
mi
ne
moreš
niti
kozarec
vode
dati
od
svojega
,
ko
te
nisem
niti
takrat
ljubila
,
ko
si
bil
zmožen
izpolniti
mi
vsako
željo
?
“
izgovarja
se
drzno
Karpelesovka
.
„
Od
tebe
ničesar
več
ne
zahtevam
,
“
odvrne
žid
z
negotovim
glasom
.
„
Edino
,
česar
bi
te
še
prosil
,
je
to
,
da
Davida
zanaprej
bolje
vzgojuješ
nego
do
sedaj
.
Midva
pa
si
nimava
ničesa
več
povedati
.
Srečno
!
“
—
In
šel
je
ter
se
z
dvojnim
zapahom
zaklenol
v
sobo
.
Karpelesovka
pa
hitro
vstane
,
odpre
skrivni
predel
svoje
pisalne
mize
in
poišče
tam
med
drugimi
papirji
spise
Arabeline
matere
.
Ko
jih
najde
,
zveže
jih
skrbno
skupaj
in
reče
vzdihnovši
:
„
Kdo
bi
bil
mislil
,
da
bodo
te
umazane
cunje
mene
in
Davida
še
menda
kdaj
redile
?!
Prej
pa
moram
zvedeti
,
koliko
je
Arabeli
še
čistega
ostalo
,
da
zahtevam
za
te
spise
svoto
primerno
njenemu
premoženju
.
Pač
res
,
kedar
je
sila
največja
,
je
pomoč
najbližja
.
Ne
bodem
sicer
imela
potem
,
kar
do
zdaj
,
a
živelo
se
bode
vendar
živelo
!
“
„
Gospodična
Arabela
,
profesor
Waldek
je
zvunaj
in
da
vprašati
,
ali
se
vam
sme
pokloniti
.
“
Tako
naznanja
Arabelina
služkinja
in
se
poredno
nasmehne
.
Slutila
je
,
da
obstaja
med
profesorjem
in
njeno
gospodinjo
neko
skrivno
sočutje
.
Bila
je
torej
radovedna
,
ali
bode
Arabela
tudi
njemu
,
kakor
vsakemu
,
ki
jo
je
hotel
obiskati
,
odrekla
vstop
.
„
Profesor
Waldek
?
Da
bi
on
mene
hotel
obiskati
?
“
začudi
se
Arabela
in
nehote
menja
barve
na
lici.
„
Ne
sprejmem
nikogar
,
saj
veš
.
Toda
počakaj
,
da
,
vendar
ga
hočem
sprejeti
,
“
pristavi
hitro
in
premaguje
svojo
vznenadjenost
,
ko
zapazi
mnasmeh
služkinjin
.
Ko
ta
odide
,
začne
Arabeli
srce
hitreje
biti
in
trepet
jej
pretresa
vse
ude
.
Ta
čas
se
jej
je
zdel
cela
večnost
in
vendar
zopet
le
kratka
sekunda
,
predno
so
se
vrata
odprla
in
je
vstopil
profesor
.
Profesor
,
bolje
oblečen
nego
kdaj
koli
,
stopi
nemo
Arabeli
nasproti
in
se
jej
spoštljivo
pokloni
.
„
Upam
,
da
mi
ne
bodete
zamerili
mojega
prihoda
,
gospodična
,
“
nagovori
jo
z
glasom
,
kteremu
se
je
znala
otožnost
.
„
A
dvojni
uzrok
,
“
nadaljuje
potem
,
„
napotil
me
je
k
vam
:
prvi
,
ker
sem
vam
hotel
ustmeno
izraziti
svoje
sočutje
—
.
Ali
vam
je
hudo
?
“
pretrga
si
stavek
ter
se
približa
skrbno
Arabeli
resno
jo
opazujoč
.
Ta
se
je
opirala
ob
mizo
,
zroča
z
upalim
licem
kakor
sanjaje
v
njegov
obraz
.
Ko
jo
on
tako
ogleduje
,
zapazi
le
še
,
kakšno
izpremembe
so
se
z
njo
godile
v
onem
kratkem
tednu
,
odkar
je
videl
ni
.
Lice
jej
je
bilo
suho
in
rumeno
;
solze
,
skrbi
in
prebite
noči
so
na
njem
izorale
gube
,
ki
so
jo
delale
starejšo
.
V
njenih
očeh
in
okoli
njenih
usten
pa
,
kjer
je
prej
vedno
bivala
vsa
krepost
njene
volje
,
bila
je
zdaj
izražena
bridka
bolest
.
Poleg
tega
pa
je
še
njena
črna
obleka
dajala
njenej
osebi
žalostno-mil
izraz
.
„
Izpremenjeno
nahajam
vas
,
močno
izpremenjeno
,
“
pristavi
zdaj
profesor
poudarjajoč
vsako
besedo
ter
jo
nepremakljivo
gleda
z
resnimi
očmi
.
Pozabil
je
nenadoma
,
da
še
mora
izgovarjati
svoj
nepričakovani
pohod
.
„
Če
sem
se
izpremenila
,
“
odvrne
ona
počasi
,
in
njeno
lice
zadobiva
polagoma
navadno
barvo
,
„
gotovo
sem
se
na
boljše
.
Kajti
trpljenje
blaži
in
vzboljšuje
človeka
!
“
Tako
govoreča
gleda
brez
zadrege
v
njegove
oči
.
Vznenadjenost
,
ki
jo
je
bila
prej
ob
njegovem
prihodu
prevzela
,
zmotila
jo
je
tako
,
da
še
v
trenotji
niti
čutila
ni
,
kako
pomenljiv
je
njegov
pogled
,
ki
ga
zdaj
upira
na
njo
.
„
Nisem
menil
tako
,
“
odgovori
on
in
pomaje
z
glavo
.
„
Vi
ste
bila
meni
najpopolnejši
uzor
ženstva
,
brez
hlimbe
,
kakor
vas
je
priroda
stvarila
.
Zdite
se
mi
samo
neskončno
otožna
,
rekel
bi
bolna
—
.
“
„
Ne
govorite
tako
pretirano
!
“
seže
mu
ona
resno
v
besedo
in
rudečica
jo
oblije
.
Izprevidela
je
nenadoma
,
kako
nevarno
je
bilo
sedaj
njeno
dušno
položenje
.
„
Samo
junaki
v
romanih
imajo
prednost
,
da
so
ali
angelji
ali
pa
lopovi
.
Mi
,
tako
imenovani
vsakdanji
prozaični
ljudje
,
prebijemo
življenje
med
čednostmi
in
pregreški
,
kakor
pač
osoda
nanese
.
Popolnega
pač
ni
nič
na
tem
svetu
,
tem
manje
pa
pri
meni
,
“
končuje
Arabela
že
pomirjena
.
Prestala
je
bila
ono
zmedenost
,
ktera
jo
je
obšla
pri
nenadejanem
profesorjevem
obisku
;
premogla
ono
srčno
tesnobo
in
zbeganost
,
ktera
jo
je
bila
prevzela
,
ko
je
začutila
njegovo
bližino
.
Njen
razum
je
razpodil
vse
te
njene
slabosti
.
Navidezno
mirna
,
mrzla
in
ponosna
,
kakor
nekdaj
,
stala
mu
je
nasproti
.
Ali
mirna
in
hladna
,
kakor
nekdaj
,
vendar
ni
več
bila
.
Mehka
,
udana
,
vedno
k
solzam
nagnena
bila
je
zdaj
njena
duša
,
in
srce
,
kljubu
njenemu
neizmernemu
premagovanju
,
srce
jej
je
vendar
bilo
valovito
vpričo
njegove
sočutnosti
,
ktere
je
bila
zdaj
gotova
.
A
če
je
mogla
Arabela
vsaj
navidezno
kazati
se
mirno
,
njemu
se
to
ni
hotelo
posrečiti
.
Njene
globoke
misli
,
zrcalo
njene
blage
duše
,
izražene
vedno
z
moško
resnobnostjo
,
a
vendar
tudi
z
nežnim
ženskim
dovtipom
,
očarovale
so
ga
tudi
zdaj
,
kakor
vselej
.
Ni
ganol
očesa
z
njenega
obraza
;
kakor
zamaknen
poslušal
je
njene
besede
.
„
Da
bi
to
bitje
,
tako
odlikujoče
se
od
navadnega
ženstva
,
padlo
kot
žrtva
otožnosti
in
prerane
osode
?!
“
tako
misli
on
sam
pri
sebi
,
zroč
v
njen
duhoviti
,
a
