stedr.
Vogrinu
prav
hvaležni
,
da
ju
je
k
tej
narodnej
svečanosti
povabil
.
Gotovo
bi
se
i
baron
Robert
ne
bil
kesal
,
ko
bi
bil
k
sežiganju
došel
,
ali
on
si
je
rajši
kresove
prav
sam
iz
Poreč
ogledaval
.
Pri
tem
pa
je
tudi
on
imel
kres
nad
Dolami
izmed
vseh
za
najlepšega
,
nevedóč
sevéda
,
da
ga
je
zanetila
Olga
v
Vogrinovem
društvu
.
Ko
je
on
tako
v
noči
sam
hodeval
po
sprehajališčih
,
premišljujóč
svojo
bodočnost
,
peklo
ga
je
nekaj
v
srci
.
To
je
bila
ona
strašna
bolezen
,
ktero
imenujemo
ljubosumnost
.
Zagrenilo
mu
je
življenje
,
in
v
teh
bolečinah
in
ljubosumnih
borbah
grozil
se
je
nad
Vogrinovo
prisiljenostjo
,
ki
mu
hoče
izneveriti
bodočo
nevesto
.
Nehoté
in
nevedóč
kaj
dela
,
podá
se
na
obrežje
,
stopi
v
čoln
ter
vesla
v
temi
vèn
na
široko
jezero
.
Pri
kresu
v
našej
družbi
pa
je
postajalo
veselje
tem
živahnejše
.
Vogrin
je
bil
ta
večer
oskrbel
za
fante
in
deklice
nekaj
pijače
,
gostom
pa
je
njegova
mati
s
čajem
in
skromno
večerjo
postregla
.
Med
petjem
in
govorjenjem
je
bil
čas
hitro
potekel
.
Tudi
ogenj
je
začel
pojemati
,
in
okoli
in
okoli
že
ni
bilo
nikjer
nobenega
kresa
več
videti
.
Vse
to
je
kazalo
,
da
je
že
pozno
,
in
rés
bilo
je
tričetrt
na
ednajst
.
In
zdaj
se
vsa
družba
takoj
na
odhod
pripravi
.
Polagoma
so
korakali
naši
gostje
navzdol
proti
Vogrinovemu
domu
.
S
plamenicami
so
si
morali
svetiti
,
kajti
temno
je
bilo
kakor
v
rogu
.
Le
zdaj
pa
zdaj
je
pot
razsvetlil
blisk
,
prihajajoč
sèm
od
Karavanskega
gorovja
,
kjer
so
se
bili
med
tem
nakupičili
hudourni
oblaki
.
Bliskanje
je
postajalo
gostejše
,
močen
veter
potegne
in
—
ugasne
vse
plamenice
!
Gospá
Skenovska
in
Olga
zakričite
,
kajti
še
hujša
tema
sledila
je
svetlej
luči
,
ter
se
oklenete
svojih
spremljevalcev
,
gospá
dr.
Sirnika
,
Olga
pa
—
Milka
Vogrina
.
Tako
je
korakal
Vogrin
z
Olgo
,
svojo
roko
v
njenej
roki
držéč
,
in
dvoje
srečnih
src
se
je
spajalo
v
teh
trenotkih
.
Olga
je
zdaj
prvokrat
čutila
,
kako
je
pritisnol
Vogrin
njeno
roko
na
svoje
ljubeče
srce
,
ter
spoznala
,
da
jo
rés
ljubi
.
A
tudi
Vogrin
je
videl
,
da
mu
Olga
roke
ne
odteguje
;
in
ko
mu
je
rekla
,
da
bi
se
ona
nikjer
in
nikdar
nočne
teme
ne
bala
,
če
le
stopa
na
njegovej
strani
in
pod
njegovim
varstvom
,
rodi
se
v
Vogrinovej
duši
radostna
misel
,
da
čuti
njeno
srce
gorečno
ljubezen
do
njega
.
In
v
tej
blaženosti
sklene
on
,
da
se
hoče
boriti
za
svoje
hrepenenje
,
da
si
hoče
pridobiti
deklico
,
za
ktero
gori
njegovo
srce
,
naj
tudi
bliska
in
grmí
,
treska
in
bučí
,
da
se
trese
zemlja
in
gore
majejo
.
Tu
je
pozabil
Vogrin
na
svoj
stan
,
na
svoje
uboštvo
,
na
svojo
ničnost
!
Te
trenotke
se
je
čutil
močnega
,
nezmagljivega
,
a
vendar
se
je
pretresel
,
ko
pri
tej
priči
zabliska
in
zagrmi
,
da
je
vid
in
sluh
jemalo
!
Blizu
je
že
bila
nevihta
,
ko
dospe
druščima
do
Vogrinove
hiše
.
Tu
si
zopet
plamenice
ožgó
ter
hitijo
k
jezeru
,
da
bi
veslali
domú
.
Ali
glejte
,
jezero
je
gnalo
tako
valovje
,
da
se
je
vse
penilo
.
Dr.
Sirnik
in
Rihard
poskusita
sicer
,
ali
bi
bilo
mogoče
veslati
prek
razljučenega
vodovja
,
a
njun
čoln
vržejo
hitro
valovi
na
obrežje
,
in
malo
da
ga
niso
razesli
.
Povrh
pa
še
začne
hudo
liti
,
bliskalo
je
in
treskalo
,
da
je
bilo
groza
.
Druščina
se
mora
torej
na
vsak
način
vrnoti
nazaj
na
Vogrinov
dom
.
Kakor
pa
ljubeče
srce
nobene
težkoče
in
nezgode
ne
pozna
,
ako
ima
le
zaželeno
bitje
v
svojej
bližini
,
tako
je
bilo
tudi
z
Olgo
in
Vogrinom
.
Ne
da
bi
bila
tožila
o
nevihti
in
hudej
plohi
,
veselila
sta
se
še
le
nad
tem
naključjem
,
ter
si
mislila
,
da
pospešuje
sama
božja
previdnost
njuno
ljubezen
!
Radostno
in
smejé
se
korakata
za
ostalo
druščino
.
Živahni
njun
pogovor
ovajal
je
veliko
medsebojno
nagnenost
in
kazal
njuno
srčno
ljubezen
.
Milko
skuša
zdaj
s
svojo
suknjo
ogrnoti
Olgo
,
da
bi
jo
prehudemu
dežu
ubranil
,
ter
jo
stisne
bližje
ná-se
:
kar
hudo
zabliska
,
in
svetloba
nekaj
sekund
trajajoča
odkrije
ljubečo
dvojico
—
bistrim
očem
baróna
Roberta
,
ki
je
prežal
za
grmovjem
ob
potu
!
Robert
je
bil
veslajóč
po
jezeru
sklenol
,
da
hoče
opazovati
,
kdaj
in
kako
se
vračajo
Skenovski
z
Vogrinovega
doma
.
Nevihta
ga
je
pa
dohitela
na
sredi
jezera
.
Valovi
ga
ženejo
na
nasprotno
obrežje
in
tu
izstopi
.
Zdaj
si
poišče
kraj
,
kjer
so
imeli
Skenovski
privezan
čoln
.
Tu
pričakuje
na
skrivnem
njihovega
prihoda
.
A
ko
se
vrnejo
nazaj
,
stopi
ob
potu
za
grmovje
,
da
bi
slišal
,
kaj
govorita
Olga
in
Vogrin
.
Njune
besede
pa
so
mu
vse
ovadile
.
Olge
še
ni
videl
nikdar
tako
vesele
in
zgovorne
kakor
nocój
v
Vogrinovej
družbi
.
In
ko
mu
je
dolgotrajni
blisk
kakor
navlašč
odgrnol
temno
zagrinjalo
raz
ljubeče
dvojice
,
tedaj
je
bila
pa
tudi
polna
kupa
njegovega
trpljenja
!
Jedva
se
je
premagoval
,
da
ni
skočil
kakor
razjarjen
lev
na
svoj
plen
,
zdrobil
svojega
sovražnika
ter
odtrgal
njegovim
krempljem
nežno
golobico
.
Zbal
se
je
sevéda
drugih
moških
spremljevalcev
,
dr.
Sirnika
in
Riharda
,
ki
sta
hodila
pred
njima
z
materjo
.
Zatorej
se
pa
zaroti
pri
vseh
dobrih
in
zlih
duhovih
,
da
se
hoče
nad
Vogrinom
maščevati
in
ga
pri
prvej
priložnosti
kakor
gada
uničiti
!
Celó
premočena
je
prišla
vsa
druščina
pod
streho
.
Tu
so
dolgo
čakli
,
da
se
izvedri
,
a
bilo
je
zastonj
.
Tudi
baron
Robert
,
ki
je
zasledoval
ljubečo
dvojico
do
Vogrinovega
hleva
,
moral
je
stopiti
pod
streho
.
Vlegel
se
je
potém
tja
v
pojato
na
listje
,
kjer
je
počival
,
dokler
ga
ni
vzdramilo
petelinovo
petje
!
Ura
je
že
odbila
eno
po
polnoči
,
a
dež
ni
prenehal
.
Družba
se
odloči
,
da
prenoči
na
Vogrinovem
domu
.
Milko
je
prepustil
svojo
sobo
gospé
Skenovskej
in
Olgi
,
njegova
mati
in
sestra
pa
ste
se
iz
svoje
sobe
umaknoli
Rihardu
,
dr.
Sirniku
in
Milku
.
V
kratkem
je
vsak
na
svojem
mestu
počival
,
a
zvunaj
je
še
vedno
bliskalo
in
grmelo
,
da
so
klepetale
šipe
na
oknih
.
Kakor
pa
človek
dostikrat
ne
more
zaspati
,
kedar
v
nenavadnej
postelji
leži
ter
v
tujej
hiši
prenočuje
,
tako
se
je
godilo
nocój
tudi
Olgi
.
A
povrh
jej
še
pa
tudi
niso
dale
spavati
srčne
rane
.
Dolgo
je
premišljala
o
svojej
osodi
,
o
Vogrinovej
ljubezni
,
ter
uganjala
,
kako
bi
se
moglo
uresničiti
njeno
hrepenenje
.
Vse
misli
in
čuti
,
ki
so
jo
navdajali
zadnjič
domá
na
Dunaji
,
prešinoli
so
njeno
dušo
tudi
nocój
,
in
razburjeno
,
ljubezni
polno
srce
ni
moglo
mirovati
.
Da
si
pa
glavo
in
srce
malo
ohladi
,
napravi
si
zopet
luč
,
ko
je
že
mati
trdno
spavala
,
in
išče
po
miznici
knjige
,
da
bi
si
čitajóča
misli
pregnala
.
In
glej
,
kmalu
jej
pride
knjižica
v
roke
.
A
kaj
je
to
?
Odpre
,
pogleda
,
čita
.
Nezapopadno
jej
je
vse
.
Kaj
je
to
?
—
Bil
je
dnevnih
,
v
kterega
je
zapisaval
Vogrin
svoje
čute
,
žalostne
in
vesele
!
Olga
je
dolgo
brala
,
marsikaj
večkrat
čitala
.
Včasih
se
jej
je
solza
utrnola
,
zdaj
jej
je
zopet
srce
same
radosti
hitrejše
bílo
:
Deklica
je
čitala
,
kako
nesrečen
je
Vogrin
,
odkar
ljubi
—
svojo
Olgo
.
Nocój
je
spoznala
,
da
se
ni
varala
o
Vogrinovej
ljubezni
,
in
zdaj
je
tudi
upala
,
da
se
uresniči
njeno
hrepenenje
.
V
teh
blaženih
mislih
in
upih
pa
je
deklica
zadremala
,
dnevnik
na
prsih
držéč
,
ter
spavala
sladko
,
dokler
je
niso
vzbudili
zlati
solnčni
žarki
!
Viharnej
noči
sledilo
je
lepo
,
jasno
jutro
.
Zrak
je
bil
čist
in
prozoren
,
gore
brez
megle
.
Kakor
novorojeno
pozdravljalo
je
solnce
vso
naravo
,
ki
je
oživljena
po
deži
veselo
vzdigovala
iz
nočnega
spanja
svojo
glavico
.
Dežnica
je
bila
hitro
potekla
v
razpokano
zemljo
,
in
zjutraj
ni
bilo
videti
mlake
.
Le
velika
rosa
je
visela
na
rastlinji
,
in
ako
si
se
zadél
ob
košato
drevesce
,
stresla
se
je
z
njega
in
zmočila
te
.
Po
logu
pa
so
žvrgolele
ptičice
svojo
juterno
pesen
,
in
veselje
je
polnilo
človeku
dušo
in
srce
,
ako
je
slišal
to
izborno
pevsko
harmonijo
.
Solnce
je
ravnokar
začelo
zlatiti
najvišje
vrhove
Karavanskih
gorá
,
ko
stopi
—
baron
Robert
iz
Vogrinove
pojate
.
Kakor
tihotapec
pogleduje
okoli
,
ali
ga
nikdo
ne
vidi
stopajočega
navzdol
proti
Vrbskemu
jezeru
.
Najprej
si
poišče
mesto
,
kjer
je
bil
čoln
Skenovskih
privezan
.
Tú
pa
si
vse
na
tanko
ogleda
,
kakor
da
bi
bil
kaj
izgubil
.
In
rés
tam
ob
potu
pri
grmovji
,
kjer
je
videl
sinoči
v
blisku
Olgo
in
Vogrina
,
zapazi
nekaj
belega
.
Bila
je
žepna
ruta
z
zobci
ozaljšana
,
in
na
njej
si
bral
vezeno
imé
:
Olga
.
Hlastno
pobere
Robert
to
dragocenost
in
shrani
jo
.
Potém
pa
stopi
nagloma
v
svoj
čoln
ter
vesla
proti
Porečam
.
Domú
prišedši
,
ne
da
bi
bil
šel
Robert
počivat
,
preobleče
so
ter
gre
na
sprehod
.
Hotel
je
videti
,
kdaj
in
kako
pridejo
Skenovski
domú
.
Solnce
je
že
plavalo
visoko
na
nebu
,
ko
zapazi
od
daleč
znan
čoln
.
Bili
so
v
njem
Skenovski
in
dr.
Sirnik
,
ki
je
veslal
.
Lahko
je
bilo
Robertu
pri
srci
,
ko
ni
videl
med
njimi
Vogrina
.
Skrivši
je
opazoval
,
kako
so
vsi
še
v
mokrej
in
zgnetenej
obleki
,
stopivši
iz
čolna
,
hiteli
po
vrtu
domú
,
da
bi
jih
nikdo
ne
videl
.
Ko
so
došli
Skenovski
do
ville
,
kjer
se
dr.
Sirnik
od
njih
poslovi
,
napoti
se
Robert
počasi
v
bližnjo
kavarno
k
zajutreku
,
kajti
bilo
je
že
osem
.
Zvunaj
na
vrtu
použil
je
svoj
zajutrek
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
.
Drugekrati
je
imel
družbo
,
a
danes
vjutro
bilo
je
premokro
;
občutljivi
gostje
zajutrekovali
so
rajši
v
dvorani
.
Tudi
upokojenega
konjiškega
stotnika
,
grofa
Randiča
,
pričakoval
je
zastonj
danes
Robert
.
S
tem
se
je
bil
namreč
v
kopeli
do
dobra
seznanil
,
kajti
bil
je
njegov
rojak
in
enakega
stanú
.
Pri
zajutreku
imel
je
tedaj
naš
baron
,
ker
je
bil
sam
,
mnogo
prilike
,
premišljevati
o
svojih
načrtih
.
Najbolj
pa
ga
je
vznemirjalo
to
,
da
ne
dobi
od
gospoda
Skenovskega
nikakega
poročila
.
Začel
se
je
bati
,
da
bi
se
ne
bilo
pismo
izgubilo
.
„
V
sredo
večer
sem
pisal
,
in
danes
je
že
pondeljek
,
“
premišljuje
nevoljno
Robert
.
„
Kaj
pomeni
to
?
V
soboto
bi
že
bil
moral
dobiti
odgovor
,
a
še
danes
v
pondeljek
ga
ni
.
Na
vsak
način
mi
hoče
Skenovski
odločno
poročati
ter
mi
naznaniti
konečni
resultat
!
“
S
tem
se
naš
gost
potolaži
ter
še
ostane
nekaj
časa
v
kavarni
.
A
ker
le
ni
nobenega
znanca
na
dan
,
hoče
oditi
,
a
zdaj
pride
pismonosec
.
V
naglici
ga
popraša
,
ali
ima
kaj
zá-nj
.
A
ko
mu
pa
ta
pové
,
da
je
danes
nekaj
tu
za
gospoda
barona
,
ali
pismo
je
že
oddal
slugi
,
zdirja
Robert
nagloma
domú
.
Ves
brez
sape
stopi
v
slugino
sobo
,
a
ko
ga
ne
najde
v
njej
,
začne
kleti
in
rotiti
se
nad
strežajem
.
Povsod
ga
kliče
,
a
ne
more
ga
priklicati
.
Slednjič
pa
ta
vendar
prihiti
,
sam
nevoljen
,
da
ni
mogel
nikjer
najti
svojega
gospoda
.
Iskal
ga
je
namreč
s
pismom
okoli
po
sprehajališčih
,
a
zasledil
ga
je
še
le
v
kavarni
,
od
koder
je
bil
baron
ravno
pred
njim
odšel
.
Hlastno
in
strastno
seže
Robert
po
pismu
.
Pogleda
naslov
,
bila
je
pisava
gospoda
Skenovskega
.
Ves
vesel
raztrga
ovitek
ter
bere
.
Beroč
pa
hodi
sem
ter
tja
.
Zdaj
postoji
in
mrmra
,
zdaj
udari
z
roko
po
pismi
,
vmes
pa
tudi
zakolne
.
Gospod
Skenovski
mu
je
zarés
danes
pisal
.
Poročal
mu
je
,
da
je
prejel
od
njega
v
četrtek
pismo
,
v
petek
pa
že
šel
h
gospodu
ministru
,
a
ni
ga
našel
domá
;
kajti
pred
dvema
dnevoma
odpeljal
se
je
v
kopel
Toplice
na
Hrvatsko
.
„
V
soboto
pa
se
snidem
z
gospodom
referentom
v
nekej
druščini
,
“
nadaljuje
Skenovski
v
pismu
,
„
in
tu
ga
vprašan
,
kako
je
kaj
s
prošnjo
Vogrinovo
.
Povém
mu
nato
,
kakov
političen
nasprotnik
je
ta
mož
,
ter
pristavim
,
da
bi
ne
bilo
previdno
in
modro
,
ako
bi
se
takemu
človeku
podelila
državna
služba
.
Gospod
referent
je
obžaloval
,
zakaj
mu
nisem
tega
prej
povedal
,
kajti
zdaj
je
že
izročil
vse
predloge
gospodu
ministru
.
Sicer
pa
ne
vé
na
pamet
,
ali
imá
Vogrin
kaj
upanja
ali
ne
.
Hoče
mi
pa
sicer
sam
takoj
poročati
o
Vogrinovej
zadevi
!
Toliko
sem
zvedel
po
gospodu
referentu
.
V
nekterih
dneh
pričakujem
daljših
in
odločnih
naznanil
;
o
njih
pa
poročam
ali
neposredno
Vam
ali
pa
svojej
gospé
.
“
Te
novice
niso
sevéda
baronu
ugajale
,
tem
mánj
zadovoljile
ga
.
Spoznal
je
iz
njih
,
da
ni
s
svojo
denunciacijo
in
lažjo
ničesa
opravil
.
Bil
je
malo
da
ne
prepričan
,
da
se
Vogrinu
prošnja
usliši
.
Ta
misel
kakor
dogodki
zadnje
noči
niso
dali
mirovati
Robertu
.
Črv
hude
ljubosumnosti
glodal
je
v
njegovem
srci
.
On
je
začel
hujšati
.
Postajal
je
bolj
tih
in
zamišljen
.
Prejšnja
veselost
ga
je
zapuščaala
.
Znanci
in
prijatelji
pa
so
ga
popraševali
,
zakaj
na
enkrat
tako
sam
zá-se
živi
,
in
kaj
mu
je
,
da
je
otožen
.
Taka
vprašanja
bila
so
pa
Robertu
neljuba
.
Začel
se
je
tedaj
še
bolj
svojih
tovarišev
v
kopeli
izogibati
.
Tem
gošče
pa
je
zahajal
v
mesto
Celovec
,
da
bi
se
razvedril
,
a
bilo
je
vse
zastonj
.
Kamer
koli
je
šel
,
povsod
ga
je
spremljala
ona
nočna
podoba
,
da
je
Vogrin
objel
—
Olgo
,
njegovo
bodočo
nevesto
.
Povsod
ga
je
spremljala
slutnja
,
da
mu
odreče
Olga
roko
in
srce
.
Temu
pa
se
je
še
pridružila
strašna
misel
,
kako
naj
se
nad
Vogrinom
maščuje
ter
ga
uniči
.
Čim
dalje
,
tem
potrebneje
se
mu
je
dozdevalo
,
da
ga
mora
celó
s
pota
spraviti
,
ako
si
hoče
utrditi
svojo
lastno
srečo
.
Zdaj
pa
ko
mu
je
bil
Skenovski
poročal
,
da
je
njegovo
prizadevanje
na
Dunaji
celó
zastonj
,
pa
je
sklenol
neovrgljivo
,
da
se
nad
Vogrinom
maščuje
ter
v
kratkem
uniči
svojega
tekmeca
.
In
ta
maščevalna
misel
in
skrb
ga
je
celó
prevzela
.
Z
njo
se
je
bavil
noč
in
dan
,
dokler
ni
našel
pravega
načrta
.
Prej
pa
nego
izvrši
svoj
hudobni
naklep
,
pa
še
hoče
govoriti
z
Olgo
,
razodeti
jej
svojo
ljubezen
ter
jo
prositi
za
roke
in
srca
!
Za
Olgo
in
Vogrina
bilo
se
je
začelo
od
večera
,
ko
sta
netila
kres
,
novo
in
srečno
življenje
.
Kakor
je
hodil
junak
Črtomir
oslajat
si
ure
in
dneve
svojega
življenja
k
Bogomili
in
njenemu
očetu
,
kakor
je
on
vnet
srečne
ljubezni
obiskaval
osredek
Blejskega
jezera
,
kjer
je
bilo
domovje
izvoljenej
devici
njegovej
:
...
tako
je
zahjal
sedaj
tudi
Vogrin
k
Olgi
in
njenej
materi
,
iskaje
v
njunem
društvu
svojo
kratko
srečo
.
Ni
bilo
dnev
,
ko
bi
ne
bil
videl
Vogrin
svoje
izvoljene
.
Ali
ta
blažena
sreča
ni
cvetela
Olgi
in
Vogrinu
célo
leto
kakor
Črtomiru
in
Bogomili
,
ampak
le
teden
dnij
!
A
tudi
drugim
je
bilo
nastopilo
novo
življenje
.
Vogrin
in
dr.
Sirnik
sta
delala
družbi
mnogo
zabave
.
Danes
se
je
napravil
večji
izlet
,
jutre
so
šli
na
lov
,
ta
ali
oni
večer
se
je
ribarilo
na
jezeru
.
Tako
je
prinašal
vsak
dan
kaj
drugega
in
zanimivega
.
Dnevi
so
tekli
kakor
ure
,
kratke
noči
so
bile
mladini
celó
predolge
,
zatorej
so
se
večkrat
,
igrajoči
pozno
v
noč
,
razveseljevali
v
utici
na
vrtu
.
Baron
Robert
je
pa
vse
to
ali
sam
ali
po
svojem
slugi
opazoval
.
Včasih
se
je
tudi
osebno
pridružil
našej
gospodi
,
ali
dolgo
ni
ostajal
v
druščini
,
rekóč
,
da
ni
zadnji
čas
nič
kaj
pri
zdravji
.
Obiskaval
pa
je
Skenovske
skoro
vsak
dan
,
in
sicer
predpoldnem
.
Tedaj
so
bili
Skenovski
sami
,
zakaj
Vogrin
je
k
njim
navadno
še
le
popoldne
zahjal
.
A
mudil
se
je
Robert
le
kratko
časa
pri
njih
,
največ
po
pol
ure
.
Olga
se
je
vedla
proti
njemu
ljubeznivo
kakor
proti
domačemu
prijatelju
,
ali
v
daljše
in
skrivnostne
razgovore
se
ni
nikdar
spuščala
z
njim
.
Saj
pa
ni
tudi
sama
občevala
z
Robertom
,
temveč
sta
bila
navzoča
ali
Rihard
ali
pa
mati
.
Baron
Robert
ni
hotel
pretrgati
prijateljske
zveze
s
Skenovskimi
,
zakaj
le
tako
je
imel
prilike
,
opazovati
Olgo
samo
in
tudi
nje
mater
.
A
tu
ni
našel
nobene
izpremembe
.
Vse
je
bilo
kakor
prej
,
o
Vogrinu
pa
se
ni
govorilo
nikdar
.
Le
tedaj
se
je
omenjal
on
,
kedar
je
nanesla
govorica
na
kres
in
da
so
morali
vsled
hude
nevihte
spavati
na
Vogrinovem
domu
.
Robert
se
je
pa
delal
pri
tem
,
kakor
da
bi
o
vsem
ničesa
ne
vedel
,
in
tudi
rute
še
ni
bil
nazaj
dal
.
Iskal
je
namreč
za
to
lepše
priložnosti
,
hotéč
z
Olgo
samo
naravnóč
in
odkrito
govoriti
.
In
to
se
mu
je
tudi
posrečilo
v
kratkem
in
nenadoma
.
V
četrtek
popoldne
šli
so
Rihard
,
dr.
Sirnik
in
Vogrin
na
lov
v
bližnji
gozd
vzadi
nad
Porečami
proti
Blatogradu
.
Tudi
barona
so
bili
povabili
,
ali
on
se
je
s
tem
izgovarjal
,
da
ni
celó
zdrav
.
Kmalu
po
kosilu
ob
dveh
odrinoli
so
mladi
lovci
.
Olga
in
mati
ste
ostali
sami
domá
.
Bila
pa
je
njuna
navada
,
da
ste
se
hodili
vsak
dan
ob
štirih
popoldne
kopat
.
To
je
vedel
tudi
Robert
.
Zatorej
ju
je
zasledoval
,
ali
greste
tudi
danes
obedve
ob
istej
uri
v
kopel
ali
ne
.
In
glej
,
danes
je
šla
mati
sama
.
Olga
je
ostala
domá
,
rekóč
,
da
jo
glava
boli
,
in
tedaj
se
ne
upa
iti
kopat
.
Ali
to
bil
je
le
prazen
izgovor
!
Vogrin
je
namreč
prinesel
včeraj
Olgi
v
nemškem
prevodu
rusko
novelo
,
da
jo
čita
.
Bila
je
to
izvrstna
in
zanimiva
novela
:
Stotnikova
hči
(
Kapitánskaja
dóčka
)
od
znanega
ruskega
pisatelja
Aleksandra
Puškina
,
kterega
je
v
osemintridesetem
letu
njegove
starosti
(
1837
)
zadela
krogla
barona
Anthès-a
.
Olga
je
začela
to
novelo
takoj
danes
predpoldnem
čitati
.
Radovedna
je
bila
,
zakaj
jo
dr.
Vogrin
tako
hvali
in
priporoča
,
naj
jo
ona
bere
.
Ob
štirih
popoldne
bila
je
Olga
že
dočitala
deseto
poglavje
,
kjer
se
bere
tó-le
:
„„
Rajši
bi
umrl
,
nego
Marijo
Ivanovno
prepustil
Švabrinu
,
“
vzklikne
celó
divje
Peter
Andrejič
...
Zdaj
nagne
glavo
,
obup
se
ga
loti
,
a
na
enkrat
ga
prešine
srečna
misel
.
Kaj
pa
je
bilo
to
,
zvé
čitatelj
iz
naslednjega
poglavja
....
““
Do
todi
je
bila
prečitala
Olga
,
ko
prispe
mati
,
rekóč
,
naj
se
gre
kopat
.
A
deklici
ni
bilo
materino
vabilo
po
volji
:
preveč
jo
je
zanimalo
sledeče
poglavje
.
Zatorej
se
izgovarja
,
da
jo
boli
glava
,
in
kopel
bi
jej
menda
dobro
ne
déla
.
Mati
gre
tedaj
sama
,
in
to
je
bil
Robert
takoj
zapazil
.
„
Olga
je
sedaj
sama
domá
,
“
mrmra
baron
ugibaje
,
ali
bi
jo
šel
obiskavat
ali
ne
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
sedaj
zá-nj
najlepša
prilika
,
da
govori
z
njo
na
samem
.
Célo
uro
bi
lahko
porabil
v
to
,
da
jej
svoje
srce
razkrije
in
razodene
svoj
namen
.
A
zopet
mu
šine
v
glavo
,
da
utegne
Olgo
ostrašiti
,
ako
jo
tako
nenadoma
obišče
.
Morda
bi
se
še
pred
njim
celó
potajila
,
kakor
da
bi
je
ne
bilo
doma
!
Tako
premišljujoč
zagleda
Robert
na
enkrat
od
daleč
,
da
stopa
po
Skenovskem
vrtu
lepa
,
visoka
ženska
postava
.
Bila
je
gospica
Olga
,
ki
je
solnčnik
v
roki
držé
stopala
,
novelo
čitajóča
,
po
vrtu
proti
gozdiču
.
Tam
na
znanej
nam
klopici
pa
se
je
vsedla
,
hlastno
dalje
beroča
.
Že
dolgo
ni
Olge
nobeno
berilo
tako
zanimalo
,
kakor
ta
povest
,
ktero
jej
je
bil
priporočil
Vogrin
.
A
zakaj
?
—
Zató
ker
je
vse
,
kar
je
čitala
v
noveli
,
obračala
ná-se
.
Domišljala
si
je
,
da
je
njena
in
Vogrinova
osoda
enaka
osodi
Marije
Ivanovne
in
Petra
Andrejiča
.
Najbolj
se
jej
je
pa
sevéda
dopadalo
,
ko
vzklikne
Andrejič
,
častitelj
Marije
Ivanovne
,
da
rajši
umrje
,
nego
prepusti
izvoljeno
devo
svojemu
tekmecu
!
Nehoté
jej
pride
pri
teh
besedah
na
misel
:
„
Bi
li
storil
to
tudi
Vogrin
—
zá-me
,
za
svojo
Olgo
?
“
In
s
to
mislijo
v
duši
zasleduje
dejanje
v
sledečih
poglavjih
.
Ne
ozrši
se
niti
na
desno
niti
na
levo
,
brala
je
Olga
dalje
.
Čutila
je
globoko
v
srce
osodo
Marije
Ivanovne
.
In
ko
je
zvedela
na
konci
trinajstega
poglavja
,
da
sta
dva
vojaka
odvedla
Petra
Andrejiča
,
njenega
ženina
,
uklenienega
v
mesto
Kasan
,
bilo
jej
je
težko
pri
srci
,
in
roki
spustivši
na
krilo
,
vzkliknola
je
,
mirno
pred
se
gledajóča
:
„
Uboga
sirota
Marija
Ivanovna
!
Koliko
morata
trpeti
ti
in
tvoj
ženin
!
“
„
Kdo
mora
tapeti
,
“
odvrne
nagloma
moški
glas
.
Olga
se
obrne
in
na
njenej
strani
stoji
—
baron
Robert
.
Deklica
se
ga
hudo
prestraši
,
a
zopet
se
hitro
ohrabri
,
menéč
,
da
jej
ne
more
baron
zvunaj
na
prostem
storiti
nič
krivega
.
„
Kaj
ste
čitali
,
gospica
Olga
,
da
Vas
je
tako
užalilo
,
“
začne
zdaj
baron
Robert
,
priklonivši
se
jej
v
pozdrav
.
„
Jaz
čitam
Puškinovo
novelo
:
Stotnikova
hči
.
Osoda
dveh
ljubimcev
v
tej
noveli
segla
mi
je
tako
do
srca
,
da
sem
zarés
žalostna
.
V
globino
moje
duše
usmili
se
mi
deklica
in
nje
ženin
,
kterega
so
kakor
razbojnika
v
železnih
verigah
odpeljali
v
daljno
mesto
.
“
„
To
je
res
žalostno
,
“
odvrne
Robert
,
„
ako
izgubi
nevesta
svojega
ženina
.
Ali
pa
Vam
to
ne
seže
v
dno
srca
,
ako
izgubi
ženin
svojo
nevesto
?
“
„
To
je
ravno
tako
strašno
,
ni
jaz
omilujem
obá
.
“
„
V
tem
kažete
pač
jako
nežno
srce
,
“
pristavi
porogljivo
Robert
.
„
Ali
Vam
,
gospica
Olga
,
usmilijo
se
le
ljudje
v
novelah
in
povestih
,
a
v
dejanskem
življenji
ne
!
“
„
Jaz
čutim
enako
za
vse
.
Domšljujem
si
namreč
da
se
je
to
,
kar
berem
,
zarés
dogodilo
;
in
jaz
trpim
tedaj
z
osebami
,
kakor
da
bi
jih
poznala
.
Meni
se
sploh
vsak
človek
usmili
,
kterega
zasleduje
nezaslužena
nemila
osoda
!
“
„
Temu
se
drznem
oporekati
,
gospica
.
Jaz
poznam
nekoga
,
ki
v
dejanskem
življenji
mnogo
trpi
,
a
Vi
nimate
zá-nj
nobene
milosti
.
“
„
Usmiljenje
imam
gotovo
z
njim
,
ako
le
vém
za
njegovo
trpljenje
.
Drugo
vprašanje
pa
je
to
,
ali
mu
morem
pomagati
,
“
odvrne
Olga
premišljeno
na
rezko
opazko
Robertovo
,
o
kterej
je
vedela
,
kam
ona
méri
.
„
Tudi
pomagati
mu
morete
,
ako
le
hočete
,
“
pristavi
odločno
Robert
.
„
Vse
storim
,
ako
morem
;
le
povejte
mi
,
kdo
želi
moje
pomoči
in
milosti
!
“
Po
teh
besedah
poprosi
Robert
Olgo
,
ali
se
sme
vsesti
zraven
nje
na
klopico
,
kar
mu
gospica
sevéda
takoj
,
če
tudi
ne
rada
,
privoli
.
Zdaj
jej
Robert
najprej
naznani
,
zakaj
jo
je
tukaj
v
tihem
prirodnem
svetišči
obiskal
.
Želi
že
namreč
dolgo
na
samem
z
njo
govoriti
.
Naj
mu
tedaj
te
prisiljenosti
ne
zameri
,
in
naj
mu
žrtvuje
nekaj
časa
,
da
jej
vse
,
kar
mu
je
na
srci
,
razodene
.
Iz
teh
besed
je
Olga
takoj
spoznala
,
kaj
ga
je
privedlo
k
njej
,
ter
si
misli
:
„
Danes
si
hoče
gotovo
izprositi
mojo
roko
ter
me
vprašati
,
ali
hočem
biti
njegova
!
“
Zdaj
pa
je
začelo
deklici
srce
od
samega
strahu
hitreje
biti
,
in
nenavadna
rudečica
se
je
razlila
po
njenem
obličji
.
A
vendar
se
opogumi
ter
sklene
,
baronu
na
vsa
vprašanja
odločno
in
odkritosrčno
odgovarjati
.
„
Slobodno
Vam
,
gospod
baron
,
da
mi
poveste
,
kar
Vam
je
na
srci
,
“
odgovori
tedaj
Olga
na
Robertove
besede
.
„
Dobro
Vam
je
znano
,
gospica
,
zakaj
sem
prišel
v
Poreče
v
Vaše
obližje
.
Vi
veste
,
zakaj
Vašo
rodbino
in
Vas
tolikrat
obiskujem
.
Vi
razvidite
,
zakaj
se
Vam
,
gospica
,
približujem
,
in
davno
ste
že
ugonili
moje
namene
.
Vse
to
Vam
je
znano
,
a
proti
meni
se
delate
,
kakor
da
hi
ničesa
ne
vedeli
o
tem
.
Dà
še
več
,
Vi
se
mene
celó
izogibljete
!
Moja
druščina
Vam
je
kriva
in
—
celó
zoperna
.
“
„
Vi
o
tem
preostro
in
krivo
sodite
,
gospod
baron
,
“
odvrne
Olga
mirno
,
a
videti
jej
je
bilo
,
da
se
komaj
premaguje
.
„
Odkar
Vas
je
bil
grof
Konárski
z
gospó
grofinjo
obiskal
,
“
nadaljuje
Robert
,
„
izpremenilo
se
je
mnogo
pri
Vas
.
Vaša
druščina
se
je
pomnožila
.
Drugi
,
tuji
ljudje
postali
so
Vam
—
ljubši
od
mene
,
in
to
me
boli
.
“
„
Da
bi
bil
našej
rodbini
tuji
ljudje
ljubši
kakor
Vi
,
gospod
baron
,
to
ni
rés
in
jaz
tedaj
tudi
ne
vém
,
kaj
bi
Vas
bolelo
v
srce
,
“
odgovori
Olga
v
tla
gledajoča
.
A
čudila
se
je
,
da
je
baron
Robert
v
svojem
govorjenji
tako
miren
;
kajti
o
drugih
prilikah
kazal
se
je
bolj
razburjenega
.
Tresla
se
mu
je
pa
beseda
,
in
poznalo
se
je
naravnóč
,
da
vidno
zatajuje
svojo
strast
.
Robert
je
sevéda
danes
navlašč
z
Olgo
prav
mirno
in
nežno
govoril
,
menéč
,
da
bode
pri
njej
z
dobrimi
in
lepimi
besedami
še
največ
opravil
.
Premagoval
se
je
,
zató
da
bi
deklici
srce
omečil
ter
se
jej
tako
bolj
prikupil
.
Tedaj
nadaljuje
polagoma
:
„
Blagovolite
mi
,
gospica
,
da
Vam
razkrijem
vse
svoje
misli
in
namene
!
Dospevši
v
Poreče
imel
sem
preveliko
srečo
,
spoznavati
Vas
,
gospica
,
bolj
na
tanko
.
V
svojem
prvem
obnašanji
proti
Vam
bil
sem
se
malo
prenaglil
,
a
zapeljala
me
je
bila
zgoli
ljubezen
do
Vas
.
Zatorej
mi
odpustite
moj
nepremišljeni
greh
!
Čim
dalje
ko
sem
pa
Vas
spoznaval
,
tem
bolj
pa
je
klilo
v
mojem
srci
spoštovanje
do
Vas
.
V
Vas
sem
našel
veliko
izjemo
ženskega
spola
,
v
Vas
vidim
utelešen
oni
uzor
ženskega
sveta
,
kterega
že
od
nekdaj
iščem
in
cenim
.
Od
dne
do
dne
sem
Vas
torej
bolj
častil
,
povzdigoval
in
—
ljubil
!
“
Olga
se
pri
tem
govoru
ne
gane
.
Kakor
prej
gleda
tudi
zdaj
nepremično
pred
se
.
Robertove
besede
bile
so
jej
malovažne
.
Ona
je
mislila
na
blagodoneči
glas
svojega
Milka
,
ki
jej
edini
pretresa
z
radostjo
srce
!
Ker
torej
Olga
molči
,
nadaljuje
Robert
:
„
Čutil
sem
,
da
sem
bil
srečen
v
Vašej
druščini
.
Že
sem
Vas
bil
mislil
vprašati
,
ali
je
našla
moja
nagnenost
odmev
v
Vašem
srci
,
že
sem
Vas
hotel
prositi
,
da
mi
rečete
,
ali
mi
morete
slediti
na
moj
dom
—
kot
nevesta
,
kot
moja
žena
,
že
sem
bil
sklenol
razkriti
Vam
,
da
je
moja
sreča
le
od
Vas
odvisna
in
da
zamorete
le
Vi
osrečiti
mene
in
mojo
rodbino
:
vse
to
sem
že
hotel
storiti
,
a
kar
na
enkrat
se
izpremeni
—
Vaše
srce
!
V
mojej
duši
se
je
rodila
strašna
slutnja
,
da
ste
mi
svoje
srce
odtegnoli
,
in
od
istega
časa
ne
najdem
več
;
sreče
ne
mirú
!
Polotila
se
me
je
huda
bol
.
Mojo
dušo
pretresa
ljubosumnost
.
Ne
morem
se
več
premagovati
,
in
moja
velika
ljubezen
do
Vas
prisilila
me
je
,
da
Vas
zdaj
tu
motim
....
Ali
moj
sklep
je
končan
.
Danes
mi
morate
povedati
,
ali
mi
je
Vaše
srce
udano
ali
ne
.
Reči
mi
morate
tákoj
tú
,
ne
izpustim
Vas
prej
,
ali
smem
upati
,
da
mi
poklonite
roko
,
če
prosim
pri
očetu
za
njo
.
Govorite
Olga
!
Recite
mi
odkritosrčno
,
kako
čuti
Vaše
srce
do
mene
!
“
„
Dà
gospod
baron
,
biti
Vam
hočem
odkritosrčna
,
“
odgovori
mrzlo
po
dolgem
molčanji
Olga
.
„
Vaše
današnje
vedenje
zdi
se
mi
čudno
,
predrugačeno
.
Tako
še
niste
nikdar
govorili
z
menój
.
Kako
celó
drugače
vedli
ste
se
prej
!
Niti
ene
nežne
,
niti
ene
ljubeznive
besedi
niste
imeli
za
me
.
V
vsakej
Vašej
besedi
kazala
se
je
ošabnost
in
preziranje
vsega
,
kar
ni
Vašega
stanú
in
plemstva
.
Ne
smete
se
torej
čuditi
,
da
me
je
vaše
vedenje
bolj
odvračalo
nego
vabilo
ná-se
.
Nikdar
se
nisem
mogla
sprijazniti
z
mislijo
,
da
bi
se
mi
nekdaj
utegnolo
kazali
,
kako
sem
le
po
milosti
svojega
soproga
došla
v
kroge
ogerskih
magnatov
,
kamer
po
svojem
rodu
ne
pripadam
.
Razven
tega
pa
se
je
pokazovalo
,
da
postaja
navzkrižje
najinih
idej
in
nazorov
o
življenji
in
svetu
tem
večje
od
dne
do
dne
.
Najino
mišljenje
ovaja
v
vsem
in
vsakem
drage
naglede
.
Najina
značaja
sta
si
tako
različna
,
tako
nasprotna
,
da
se
ne
moreta
nikdar
družiti
v
srečnem
skupnem
življenji
.
Tedaj
lahko
razumevate
,
gospod
baron
,
zakaj
ni
našlo
moje
srce
v
Vas
nič
vabljivega
zá-se
,
in
le
zatorej
se
Vam
zdi
,
da
se
je
ono
izpremenilo
!
“
Robert
se
je
,
poslušaje
Olgino
očitavanje
,
jedva
premagoval
,
da
ni
pokazal
svoje
prave
nravi
in
razburjenosti
.
Mislil
si
pa
je
:
„
Zvite
so
kakor
kače
te
ženske
,
a
kažejo
se
v
golobjej
nežnosti
.
Kako
lepo
in
odkritosrčno
izvaja
vse
vzroke
,
zakaj
mi
ni
udana
!
In
seveda
vsemu
sem
le
jaz
kriv
,
moje
plemstvo
in
vedenje
!
A
kaj
hoče
z
značajem
?
—
Večje
fraze
ni
,
kakor
je
ta
beseda
,
ktero
vsak
po
svojem
merilu
tolmači
.
A
hočem
jej
trdno
stopiti
na
prste
,
da
me
nikdar
ne
pozabi
.
“
Zatorej
jej
takó-le
odgovori
:
„
Vaše
srce
,
gospica
Olga
,
se
ni
le
izpremenilo
,
ampak
ono
se
je
meni
celo
odtujilo
.
Ali
jaz
vem
dobro
,
zakaj
.
Ker
se
Vam
ne
dobrikam
,
ker
Vam
ne
dvoranim
,
ker
se
Vam
ne
uklanjam
,
kakor
ljudje
brez
stana
in
službe
,
zategadel
Vam
moje
vedenje
ne
ugaja
.
Ker
Vam
ne
hlapčujem
kakor
drugi
,
oponašate
mi
ošabnost
!
Vi
govorite
tudi
,
da
so
si
nasprotni
najini
nazori
!
—
Vam
sevéda
ni
povšeči
,
ako
se
drznem
oporekati
Vam
;
ali
jaz
storim
to
vse
iz
lastnega
prepričanja
in
lastnih
izkušenj
.
Jaz
ne
zatajujem
svojega
mnenja
kakor
drugi
,
ki
si
ne
upajo
govoriti
drugače
,
kakor
jim
ukazujejo
ženske
—
dobivše
jih
v
svoje
zanjke
!
“
„
Pomislite
,
gospod
baron
,
kaj
govorite
.
Vi
me
žalite
s
temi
besedami
.
“
„
Dà
pomisliti
hočem
v
bodoče
,
kaj
govorim
,
a
ob
enem
tudi
pomisliti
,
kaj
delam
na
kar
ste
Vi
,
gospica
,
celo
pozabili
,
“
odvrne
zbadljivo
Robert
ter
nadaljuje
:
„
Ker
niste
Vi
,
gospica
,
odkritosrčna
v
svojih
besedah
,
hočem
pa
biti
jaz
!
Vi
ste
se
mi
začeli
odtegovati
,
odkar
prihaja
ta
plebejec
,
oni
domači
učitelj
pri
grofu
Konarskem
k
Vam
.
Ali
ni
to
rés
?
Govorite
!
“
„
Rés
je
,
kar
trdite
.
A
kaj
potem
,
gospod
baron
,
“
vpraša
ga
Olga
,
težko
se
premagujoč
,
da
ne
vstane
ter
odide
pustivši
ga
samega
.
„
Jaz
hočem
vedeti
,
kakšne
razmere
so
med
Vami
in
onim
vsiljencem
,
“
trdi
in
zahteva
zdaj
Robert
.
„
In
to
zakaj
?
“
„
Zató
da
zvém
,
pri
čem
sem
jaz
in
Vaši
stariši
.
Jaz
hočem
imeti
gotovost
,
ki
odločuje
na
dalje
moje
dejanje
.
Zatorej
Vas
vprašam
celó
naravnost
,
ali
ljubite
rés
onega
tujca
?
Govorite
resnico
,
gospica
,
sicer
Vam
to
dokažem
.
“
„
Kaj
mi
dokažete
?
“
vpraša
Olga
prestrašena
.
„
Jaz
Vam
dokažem
,
da
je
Vaše
vedenje
z
Vogrinom
nedostojno
.
Ono
mi
ovaja
,
da
sta
si
Vidva
kakor
dva
prsta
na
roki
.
Za
mojim
hrbtom
se
ljubkujeta
in
milujeta
kakor
ljubeča
dvojica
.
“
„
To
je
obrekovanje
,
grdo
natolcevanje
.
S
tem
mislite
mene
ugnati
,
a
motite
se
.
Jaz
vém
,
kaj
je
ženska
dostojnost
.
Vi
me
je
ne
bodete
učili
;
to
ste
že
sami
pokazali
!
“
Po
teh
Olginih
besedah
potegne
Robert
ruto
,
ki
jo
je
našel
ono
jutro
v
Dolah
,
iz
žepa
ter
jo
pokaže
Olgi
,
zmagonosno
vprašajóč
,
ali
je
ne
pozna
.
Olga
seže
hlastno
po
njej
in
spoznavši
jo
reče
:
„
To
ruto
sem
izgubila
oni
večer
,
ko
smo
netili
kres
.
“
„
Ali
pa
véste
,
kje
ste
jo
izgubili
,
gospica
?
“
vpraša
hitro
Robert
in
pogleda
Olgo
po
konci
,
porogljivo
smehljaje
se
.
„
Tega
ne
vém
.
“
„
A
to
pa
vém
jaz
.
Izgubili
ste
jo
ondi
,
kjer
Vas
je
bil
Vaš
spremljevalec
—
objel
in
poljubil
!
Noč
je
bila
temna
,
ali
blisk
jo
je
pogostoma
razsvetljeval
,
kažóč
mi
ljubeče
prizore
!
“
„
To
je
nesramno
,
kar
pravite
,
in
grda
laž
.
Sram
Vas
bodi
,
da
zasledujete
mene
po
noči
ter
mi
po
nedolžnem
očitavate
tako
nedostojno
obnašanje
.
“
„
Pomirite
se
,
gospica
,
in
recite
mi
odkritosrčno
,
ali
ni
rés
,
kar
Vam
hočem
zdaj
povedati
.
“
In
nató
začenja
Robert
pripovedovati
,
zakaj
ni
šel
k
sežiganju
kresa
,
in
kaj
ga
je
gnalo
pozno
zvečer
na
široko
jezero
.
Vse
je
na
tanko
opisal
,
kar
je
videl
in
opazoval
.
A
potém
mu
je
zopet
Olga
vse
razložila
ter
dokazala
,
da
ga
je
varal
pogled
:
on
je
videl
vse
to
le
v
svojej
ljubosumnosti
,
v
svojej
razdraženej
domišljiji
.
Ker
je
tedaj
deklica
trdila
,
da
je
vse
to
,
kar
je
on
pravil
,
le
gola
laž
in
obrekovanje
,
prosi
jo
Robert
,
naj
mu
prežene
hude
slutnje
ter
mu
resnico
pové
.
„
Nočem
Vam
resnice
prikrivati
,
“
nadaljuje
Olga
.
„
Izmed
vsega
,
kar
ste
Vi
trdili
,
je
le
to
rés
,
da
zahaja
dr.
Vogrin
k
nam
,
v
našo
hišo
.
Mi
se
že
dolgo
poznamo
.
Jaz
sem
bila
nekdaj
njegova
učenka
in
sem
ga
visoko
cénila
.
Tudi
zdaj
še
hranim
v
sebi
spoštovanje
do
njega
.
Vse
njegovo
bitje
mi
je
tako
milo
in
drago
,
da
ga
ne
morem
sovražiti
.
A
zakaj
pa
tudi
,
saj
mi
ni
nič
žalega
storil
!
Zakrivati
pa
nočem
,
da
me
mika
osobito
njegov
značaj
.
Vse
njegovo
dejanje
,
in
nehanje
ima
do
mene
nekaj
vabljivega
.
Tudi
se
mi
dozdevlje
,
ma
se
moji
nazori
in
ideje
lepo
ujemajo
z
njegovim
mišljenjem
.
Vse
mi
kaže
,
da
kraljuje
neka
harmonija
med
nama
,
ktere
nisem
med
vami
in
menój
nikdar
zapazila
,
kam
li
čutila
.
Vse
to
je
tedaj
,
kar
me
vabi
k
njemu
kakor
magnetna
moč
,
in
to
odločuje
moje
dejanje
.
Kaj
pa
bi
to
bilo
,
tega
ne
vém
.
Ali
je
spoštovanje
ali
prijateljstvo
ali
—
ali
—
ljubezen
!
“
Olga
umolkne
.
Robert
je
povesil
glavo
.
Ukrotila
ga
je
za
nekaj
trenotkov
Olgina
mirnost
,
s
ktero
je
ona
tako
odkrito
in
nedolžno
govorila
o
svojej
srčnej
nagnenosti
.
Vse
je
bilo
tiho
kakor
v
grobu
.
Le
zdaj
pa
zdaj
zbrenči
mimo
njiju
bučela
in
sede
na
bližnjo
rožico
,
da
se
nasrka
sladkega
medú
.
Tam
v
travi
se
oglaša
čriček
in
cvrči
vesel
svojo
pesen
,
a
tu
v
grmovji
zraven
klopice
zakriči
senica
,
kakor
da
bi
hotela
ta
dva
človeka
pokarati
,
zakaj
se
prepirata
.
Po
tem
molku
pa
izpregovori
najprej
Olga
,
rekóč
:
„
Zdaj
sem
Vam
,
gospod
baron
,
povedala
vse
,
kar
in
kako
čuti
moje
srce
.
Z
Bogom
!
“
Po
teh
besedah
pa
vstane
Olga
ter
hoče
takoj
oditi
.
A
zdaj
se
vzdrami
Robert
iz
svojih
sanj
ter
pogleda
tovaršici
na
ravnost
v
obraz
.
Njegovo
oko
pa
je
kazalo
ljubezen
in
sovraštvo
,
odpuščanje
in
osveto
!
„
Blagovolite
,
gospica
,
še
nekaj
besed
,
predno
se
ločiva
.
Poslušajte
mene
,
darujte
tudi
meni
za
nekaj
trenotkov
svoje
srce
,
“
govori
Robert
mirno
,
a
Olga
vidi
dobro
,
da
se
on
jedva
premaguje
.
Prsi
se
mu
vzdigujejo
,
obraz
mu
je
zdaj
rudéč
kakor
kri
,
zdaj
bled
kakor
stena
.
Strašen
boj
bije
v
svojem
srci
in
tresoč
se
mrmra
med
zobmi
sani
zá-se
:
„
Torej
ljubezen
,
ljubezen
!
“
A
vendar
se
zmaguje
ter
je
miren
in
tih
,
krotek
in
pohleven
!
Zdaj
se
usmili
za
trenotek
Robert
Olgi
,
a
ta
mu
ne
more
pomagati
.
Ona
ne
gospoduje
več
nad
svojim
srcem
.
Podlegla
je
nepremagljivej
sili
zmagonosne
ljubezni
,
ki
ne
pozna
milosti
in
pomilovanja
,
bojujoč
se
za
svoj
uzor
!
„
Je-li
torej
moj
up
zastonj
,
Olga
,
in
ne
najde
li
moja
ljubezen
,
moja
gorka
ljubezen
v
Vašem
srci
nobenega
odmeva
več
?
—
Vi
molčite
!
Ali
bi
mi
Vi
dali
roko
,
ko
bi
mi
jo
Vaš
oče
položili
v
tó-le
desnico
?
—
Vi
ne
govorite
in
gledate
v
tla
!
Ali
Vam
ne
pravi
Vaše
čuteče
srce
,
da
bi
Vi
mogli
biti
srečni
tudi
z
menoj
?
—
Vi
molčite
!
A
kaj
pomeni
to
?
Recite
,
kar
Vam
srce
,
le
srce
veléva
.
Ne
bojte
se
me
.
Pripravljen
sem
—
na
življenje
in
smrt
!
Govorite
!
“
„
Strašno
vprašanje
to
!
“
odvrne
tiho
Olga
.
„
Ne
mučite
me
do
smrti
,
ne
trgajte
z
žarečimi
kleščami
iz
mojega
srca
oni
čut
,
ki
dela
človeka
srečnega
.
Ne
silite
me
,
da
sem
hinavka
,
da
Vam
dam
roko
brez
srca
,
telo
brez
čuta
!
Ne
storite
me
nesrečne
in
nezveste
žene
,
ki
sovraži
možá
,
a
ljubi
—
drugega
!
Oh
moj
Bog
,
kaj
bode
z
menój
?
“
In
pri
teh
besedah
omahne
nazaj
na
klop
,
pokrije
si
z
rokama
obraz
in
začne
ihteti
.
Tako
je
sedela
nekaj
časa
,
in
solze
,
debele
solze
kakor
jagode
kapale
so
jej
z
žarečih
lic.
Okoli
nje
pa
je
zavladala
skrivnostna
tišina
.
Dolgo
si
ni
upala
Olga
pogledati
na
to
stran
,
kjer
je
stal
Robert
.
Mislila
si
je
,
da
še
stoji
on
vedno
zraven
nje
,
a
v
tem
se
je
motila
.
Olgin
odgovor
bil
je
Robertu
dovolj
.
Srd
njegov
je
prikipel
do
vrhunca
.
Čutil
je
,
da
bi
se
ne
mogel
dalje
premagovati
,
ter
se
zbal
,
da
bi
se
spozabil
nad
nedolžno
deklico
tor
jej
žugaje
ovadil
svoj
naklep
.
Zatorej
hiti
,
pustivši
Olgo
ihtečo
na
klopici
,
naglih
korakov
k
svojemu
čolnu
ter
vesla
na
jezero
,
da
si
ohladi
razsrjeno
dušo
.
In
potém
si
poišče
na
onem
obrežji
kraj
,
kjer
pristavlja
Vogrin
navadno
svoj
čoln
,
ter
premišljuje
vedno
,
kako
bi
izvršil
svojo
osveto
.
Tu
si
pomiri
počivajoč
razdražene
živce
.
Ko
je
prišel
Robert
proti
večeru
dornú
,
čakal
je
že
ná-nj
njegov
sluga
.
Imel
je
zá-nj
naročilo
od
gospoda
stotnika
Randiča
.
Robertovi
znanci
v
Porečah
napravili
so
bili
namreč
danes
popoldne
izlet
v
Vrbo
.
Sluga
je
dobil
povelje
,
naznaniti
to
gospodu
baronu
,
ali
ni
ga
mogel
celo
popoldne
najti
nikjer
.
Robertu
je
bilo
to
prav
po
volji
,
da
ni
danes
zvečer
njegovih
znancev
in
prijateljev
v
Porečah
.
Tedaj
lahko
tudi
on
nocój
izostane
iz
svoje
navadne
druščine
,
in
zatorej
si
dá
večerjo
prinesti
domú
.
Sluga
je
imel
danes
prav
masten
večer
.
Gospodu
baronu
ni
dišala
niti
jed
niti
pijača
po
tako
razburjenem
dnevu
.
Zatorej
podari
vso
večerjo
s
pijačo
vred
svojemu
Janošu
.
Dà
nocój
je
skušal
baron
svojega
slugo
celó
upijaniti
,
namerjavajóč
o
tem
in
onem
izprašávati
ga
.
Ko
se
je
že
bil
Janoš
precej
napil
,
vpraša
ga
nagajivo
Robert
,
ali
mu
je
v
Porečah
že
kaj
znanja
in
ženske
druščine
!
Sluga
je
bil
kaj
vesel
,
da
imá
priložnost
,
gospodu
nadporočniku
razkrivati
svoje
ljubeče
srce
.
Takoj
začenja
pripovedovati
o
svojem
vasovanji
pri
Reziki
,
Vogrinovej
sestri
.
Robert
je
kar
debelo
gledal
,
ko
mu
sluga
tako
ognjevito
govori
o
svojej
ljubezni
in
lepej
Reziki
.
„
Prej
je
bilo
veselo
tukaj
,
ko
še
ni
bilo
onega
vraga
domá
,
“
nadaljuje
sluga
že
dobro
vinjen
.
„
Ali
zdaj
je
vse
pusto
,
verjamite
mi
,
strašno
pusto
,
gospod
baron
.
Le
škoda
je
in
kesam
se
,
kolikor
imam
las
na
glavi
,
da
mu
nisem
bil
oni
večer
,
ko
me
je
izpod
okna
pognal
,
zdrobil
njegovih
suhih
reber
.
Ali
zato
mi
pride
drugokrat
v
moje
trde
pesti
,
in
tedaj
mu
Bog
pomagaj
!
Tako
zalega
dekleta
ne
pustim
meni
nič
tebi
nič
iz
rok
.
Ta
nepridiprav
pa
še
bode
skusil
,
kaj
so
ogerski
fantje
!
Vrgel
sem
ga
bil
sicer
že
zadnjič
,
da
je
kar
zaječal
,
ali
črez
nekaj
dnij
lazil
je
že
zopet
todi
okoli
po
kopeli
.
Kakor
se
mi
dozdevlje
,
gospod
baron
,
stika
ta
človek
tudi
za
ono
lepo
gospico
pri
Skenovskih
!
Že
tedaj
,
ko
je
bil
grof
Konarski
tukaj
,
videl
sem
ga
,
ko
je
z
njo
samo
dolgo
časa
govoril
na
vrtu
in
v
gozdiči
.
“
Zadnje
besede
so
Roberta
kar
spekle
,
in
misli
si
:
„
Glej
ga
,
že
moj
sluga
opazuje
vse
to
,
a
jaz
bi
tega
ne
videl
in
ne
vedel
!
Menda
bode
vendar
kaj
z
mojim
momkom
,
poskusimo
!
“
In
nató
jame
slugo
dražiti
,
kako
velik
strahopetec
in
norec
je
,
ako
se
dá
strahovati
takemu
človeku
.
„
Ali
ne
greš
zdaj
nikdar
več
vasovat
k
lepej
Reziki
,
odkar
je
njen
brat
domá
?
“
vpraša
ga
navlašč
baron
,
rogaje
se
mu
,
da
je
tak
plašljivec
.
„
Nič
več
,
ker
se
bojim
,
da
bi
me
zasačili
in
stepli
.
“
„
Sram
te
bodi
,
“
odvrne
Robert
.
„
Zakaj
ga
pa
ti
ne
zasačiš
in
zbiješ
,
potém
pa
kar
v
jezero
vržeš
.
Saj
ga
ni
škoda
,
ako
ga
ribe
požró
in
raki
oščipljejo
;
bodo
vendar
bolj
mastni
in
debeli
!
Živa
duša
ne
bode
popraševala
po
njem
,
a
ti
lahko
nato
brez
skrbi
zahajaš
k
deklici
!
“
„
Tu
imate
prav
,
gospod
baron
,
“
odgovori
sluga
malo
premišljujoč
,
„
ali
ubiti
ga
,
to
vendar
ne
gre
!
“
„
Zakaj
bi
ne
šlo
?
Kaj
pa
v
vojski
!
Tam
ubije
človek
človeka
kar
tako
,
če
mu
tudi
ni
nič
hudega
storil
.
“
Dolgo
sta
se
potem
gospod
in
sluga
pogovarjala
o
tej
stvari
.
Konečno
se
je
pa
toliko
dognalo
,
da
napade
sluga
Vogrina
veslajočega
po
noči
domú
,
in
sicer
blizu
tam
,
kjer
on
navadno
pristavlja
svoj
čoln
.
To
mesto
je
prava
luka
.
Dve
veliki
pečini
segate
ondi
precej
daleč
v
jezero
.
Sredi
med
njima
je
strašna
globina
,
ali
obrežje
je
prav
dobro
zavarovano
na
obéh
stranéh
.
Valovi
ne
morejo
ondi
poškodovati
čolnov
,
in
zatorej
se
radi
pripenjajo
tam
.
Ako
pa
na
jezeru
ob
kamenitej
steni
prisloniš
svoj
čoln
,
ne
vidi
te
nikdo
,
bodi
si
tudi
svetla
noč
.
Obrežje
je
namreč
z
velikim
drevjem
obrastemo
,
ki
celo
luko
s
temno
senco
pokriva
.
Zategadel
pa
morajo
čolnarji
stojé
veslati
v
to
zatišje
,
da
ob
pečino
ne
zadenejo
.
Če
pa
veslárja
,
v
čolnu
stojéčega
,
suneš
z
močnim
drogom
,
prekopicne
se
ti
v
vodo
.
Potém
pa
je
vsakemu
kaj
lahko
,
v
temnej
noči
ugonobiti
svojega
sovražnika
,
in
nikdo
ne
ve
,
kdo
ga
je
napadel
,
ali
kam
je
izginol
!
Tak
strašen
naklep
osnoval
se
je
ta
večer
.
Sluga
ga
je
bil
vesel
.
Robertu
se
je
pa
kakor
Mefistu
smejalo
srce
,
da
ga
uboga
njegov
famulus
.
Ali
ta
sevéda
ne
vé
,
da
stori
to
maščevalno
delo
le
za
gospoda
,
a
svojej
črnej
duši
si
naloži
zloben
čin
brez
dobička
!
Mi
nočemo
namreč
imenovati
dobiček
onega
darila
,
ktero
je
baron
Benda
blagodarno
obljubil
svojemu
slugi
za
to
zločinstvo
.
Povrh
pa
je
še
gospod
nadporočnik
slugi
zagotavljal
,
da
ga
hoče
sam
zagovarjati
,
ako
bi
ná-nj
kaka
neljuba
sumnja
letela
,
a
tega
se
itak
ni
bati
.
Prava
priložnost
izvesti
svoj
namen
pa
se
mu
tedaj
ponudi
,
kedar
veslá
.
Vogrin
sam
pozno
v
temnej
noči
iz
Poreč
domú
.
Sicer
si
pa
naj
sluga
oni
kraj
dobro
ogleda
,
kjer
omisli
svojega
sovražnika
uspešno
zasačiti
.
Tako
je
bilo
vse
dogovorjeno
,
in
pozno
v
noči
pognal
je
še
le
Robert
svojega
slugo
počivat
.
Naravno
je
,
da
si
je
nadporočnik
Benda
s
tem
maščevalnim
načrtom
utešil
strast
in
razburjenost
.
Prepričan
je
bil
,
da
bode
njegov
sluga
,
ki
je
bil
krepek
in
močen
mož
,
točno
izvedel
svoj
naklep
,
vzlasti
pa
zdaj
,
ko
mu
ni
tega
sam
odsvetoval
.
„
Pri
vsem
tem
je
pa
to
zá-me
najboljše
,
“
mislil
si
je
napósled
,
„
da
sem
jaz
sam
nedolžen
.
Ako
bi
tudi
kdo
slugo
sumničil
,
da
je
napadel
Vogrina
,
vendar
ne
morejo
priti
meni
do
živega
.
Zakaj
lahko
se
izpriča
,
da
se
je
sluga
sam
nad
njim
maščeval
.
A
tudi
tega
ne
bode
potreba
,
ako
le
jaz
potrdim
,
da
je
bil
sluga
isto
noč
in
uro
domá
,
ko
se
je
ta
nesreča
dogodila
na
jezeru
.
Moje
vedenje
proti
Olgi
pa
je
bilo
danes
tudi
mirno
,
in
najmanjši
sum
o
tem
ne
nore
ná-me
leteti
!
“
Tako
je
skušal
Robert
svojo
vest
zadušiti
,
a
vendar
ni
mogel
to
noč
sladko
počivati
.
Olgino
obnašanje
,
njena
odkritosrčna
izpoved
,
njene
odločne
besede
niso
mu
dajale
mirú
.
Takoj
mu
pride
na
misel
,
ali
mu
ne
bode
ona
tudi
pozneje
,
akoravno
se
odstrani
Vogrin
,
odrekla
roke
ter
se
mu
celó
odpovedala
.
A
to
misel
je
s
tem
ovrgel
,
da
se
Olga
vendarle
tedaj
prej
v
zakon
prisili
,
če
je
njegov
tekmec
mrtev
,
kakor
pa
če
on
živí
.
Izvršiti
se
pa
mora
njegova
zveza
z
Olgo
na
vsak
način
še
letošnjo
jesen
,
ako
hoče
sploh
rešiti
svoje
posestvo
denarstvenega
propada
.
Vse
je
namreč
kazalo
,
da
pride
to
leto
Bendino
imenje
ob
Blatnem
jezeru
na
boben
,
ako
ni
od
nikoder
pomoči
.
Od
vseh
stranij
so
priganjali
upniki
Robertovega
očeta
,
žugaje
,
da
mu
grajščino
z
zemljiščem
vred
prodajo
,
ako
jim
vsaj
polovice
dolgov
v
kratkem
ne
poplača
.
Baron
Benda
,
Robertov
oče
pa
je
svojim
upnikom
vedno
obetal
,
da
jim
brzo
ustreže
,
a
konečno
jim
je
le
moral
natanko
obljubiti
,
kdaj
jim
v
resnici
misli
plačati
dolgove
.
Določila
se
je
jesen
kot
zadnji
obrok
.
Tedaj
se
oženi
njegov
sin
Robert
in
ta
bode
tudi
dolgove
hitro
poravnal
.
Saj
mu
prinese
njegova
nevesta
najmanj
kakih
stotisoč
goldinarjev
za
doto
,
in
ta
dota
bode
tudi
zadolženemu
ogerskemu
grajščaku
že
nekaj
pripomogla
!
To
slabo
denarno
razmerje
bilo
je
Robertu
na
tanko
znano
.
Lahko
je
torej
razumeti
,
zakaj
se
je
on
še
bolj
poganjal
za
Olgino
udanost
ter
se
bal
svojega
tekmeca
.
Strast
svoje
ljubezni
bil
bi
Robert
sevéda
že
še
premagal
in
na
deklico
tudi
v
kratkem
celó
pozabil
,
ali
misel
,
da
mu
vzame
Vogrin
z
deklico
vred
tudi
doto
,
ki
naj
reši
njegovo
posestvo
,
njegov
ponos
,
njegovo
slavo
in
njegov
glas
:
ta
misel
mu
je
bila
strašna
,
in
ona
mu
nasvetuje
,
naj
uniči
svojega
nasprotnika
,
ako
hoče
Olgo
prisiliti
v
zakon
.
Tako
je
dolgo
časa
premišljeval
baron
Robert
,
in
razumljivo
je
,
zakaj
ni
mogel
spavati
.
A
tudi
Olga
ni
našla
ta
večer
zaželenega
mirú
.
Sedela
je
še
precej
časa
potém
,
ko
je
bil
Robert
odšel
,
sama
na
klopici
,
premišljujoča
o
svoj
negotovej
bodočnosti
.
„
Prisilili
me
bodo
v
zvezo
s
tem
človekom
,
to
slutim
vedno
.
Izruvati
bodem
morala
iz
dna
svojega
srca
ljubezen
,
svojo
gorečo
ljubezen
do
Vogrina
.
Omožili
me
bodo
s
človekom
,
ki
ga
ne
ljubim
in
ne
bodem
in
ne
morem
nikdar
ljubiti
!
Kaj
bode
z
menój
?
Kdo
me
reši
te
nesreče
,
te
nemile
osode
,
ki
mi
jo
hočejo
dodeliti
?
Kdo
me
iztrga
iz
objemov
mojega
sovražnika
,
kakor
je
rešil
Pugačef
Marijo
Ivanovno
njenemu
ženinu
?
—
Milko
me
mora
rešiti
,
a
ne
drugemu
,
temveč
sebi
!
Z
njim
hočem
biti
,
z
njim
hočem
iti
na
konec
sveta
;
njegova
bodem
,
le
njegova
,
ali
pa
nikogar
!
“
Tako
je
mislila
Olga
vsa
prepadena
in
žalostna
.
Zdaj
še
le
se
je
zjokala
,
spoznavši
,
da
je
ni
pomoči
drugje
kakor
v
Vogrinu
.
Z
njim
pade
ona
,
z
njun
neha
i
njena
sreča
.
Ako
je
on
ne
reši
,
ni
je
za
njo
rešitve
več
.
Napósled
premaga
vendar
njeno
razburjeno
domišljijo
hladna
pamet
.
Ona
se
začenja
z
lepimi
upi
tolažiti
.
A
vesela
ni
bila
več
Olga
ta
večer
,
temveč
klaverno
in
s
povešeno
glavo
hodila
in
posedala
je
tu
in
tam
.
Proti
materi
pa
je
vedno
trdila
,
da
jo
glava
hudo
boli
.
Ne
diši
ne
jed
ne
pijača
.
Tedaj
ostane
brez
večerje
in
gre
še
pri
svetlem
dnevu
v
spalnico
.
Čudno
se
je
dozdevalo
materi
,
da
je
Olga
tako
izpremenjena
.
A
ker
ni
vedela
temu
pravega
uzroka
,
verjela
je
slednjič
njenim
izgovorom
.
Ta
večer
bilo
je
pri
Skenovskih
vse
tiho
,
rekel
bi
nekako
skrivnostno
.
Kamer
si
pogledal
,
povsod
je
bilo
vse
brez
življenja
:
smrtna
tišina
vladala
je
po
sobah
Skenovske
ville
.
Olge
ni
bilo
nikjer
videti
,
in
tudi
mati
se
je
skrila
v
samotno
sobico
.
Le
Rihard
je
prinesel
novo
življenje
,
prišedši
pred
mrakom
z
lova
domú
.
A
tudi
on
je
takoj
spoznal
,
da
ni
domá
vse
,
kakor
bi
moralo
biti
.
Videl
je
žalostni
obraz
svoje
sestre
ter
opazil
na
materi
zgrbančeno
,
temno
čelo
.
Ali
on
ni
hotel
popraševati
po
uzroku
tej
otožnosti
,
temveč
naznani
takoj
materi
,
da
bode
delal
nocoj
dr.
Sirniku
v
gostilni
tovaršijo
in
da
pride
bolj
pozno
domú
.
Nató
gre
na
vrt
,
kjer
je
ná-nj
čakal
Vogrin
,
njegov
lovski
tovariš
.
Danes
pa
je
imel
Rihard
le
žalostne
novice
zá-nj
;
kajti
povedal
mu
je
,
da
se
sestra
Olga
slabo
počuti
in
da
je
zelo
otožna
.
Ta
vest
je
Milka
hudo
zadela
,
in
nato
ga
ni
bilo
več
volja
,
da
bi
še
bil
šel
v
druščino
.
Zatorej
se
prijatelja
hitro
ločita
.
Rihard
gre
v
gostilno
,
Vogrin
pa
stopi
v
čoln
ter
veslá
proti
domu
.
Na
svojej
vožnji
se
je
pa
naš
čolnar
pridno
oziral
na
gozdič
in
vrt
,
kjer
se
je
bil
z
Olgo
prvič
sešel
:
vzlasti
pa
je
gledal
na
okno
Olgine
spalnice
,
opazujóč
,
ali
mu
ne
miga
nikdo
z
ruto
pozdrav
.
Zakaj
težko
mu
je
bilo
pri
srci
,
da
se
ni
mogel
posloviti
od
svoje
deklice
želeč
jej
:
Lahko
noč
!
A
Vogrin
se
ni
zastonj
oziral
tja
,
kjer
mu
je
bivalo
ljubljeno
srce
.
Olga
je
videla
Milka
,
sedeča
pri
oknu
,
ko
je
odhajal
.
Otožno
je
zrla
za
njim
,
a
ni
se
mogla
premagovati
,
opazivši
,
kako
jo
išče
njegovo
okó
.
Zatorej
odpré
okno
,
nasloni
se
ná-nje
in
mu
mahlja
z
ruto
,
šepetajóča
:
Lahko
noč
!
Nekaj
minut
je
še
gledala
svojo
nado
in
up
,
a
na
enkrat
so
zanesli
čoln
iz
njenega
obzorja
—
jezera
šuméči
valovi
!
Noč
je
že
jela
razprostirati
svoja
črna
krila
na
utrujeno
zemljo
vabéč
njena
bitja
k
sladkemu
počitku
.
Ali
Olga
je
še
vedno
slonela
pri
oknu
,
gledajóča
tja
proti
Vogrinovemu
domu
.
Mrtva
tihota
je
vladala
okoli
nje
,
le
včasih
se
je
čul
globok
vzdihljej
,
ki
je
prišel
iz
srca
nesrečne
deklice
!
Dolgo
je
bila
Olga
sama
v
spalnici
,
in
marsiktera
solza
prikazala
se
jej
je
med
tem
iz
kalnih
očij
.
„
Kaj
je
neki
to
,
da
ni
danes
matere
k
počitku
?
“
vpraša
deklica
sama
sebe
.
„
Je
li
bolna
,
ali
kaj
,
da
ne
pride
v
spalnico
?
Že
prej
se
mi
je
nekako
nevoljna
videla
.
Zdi
se
mi
,
da
jo
nekaj
teži
.
Jaz
ne
pričakujem
nič
dobrega
.
Grem
jo
iskat
,
kje
je
!
“
Tako
govoreča
zapusti
Olga
spalnico
.
Najprej
popraša
hišno
po
materi
,
a
tudi
ta
ne
zna
,
kje
je
.
Ker
pa
tudi
od
drugih
služabnic
nič
gotovega
ne
zvé
,
išče
jo
sama
po
vseh
sobanah
in
sobah
,
dokler
ne
pride
do
majhne
sobice
,
ki
je
bila
zaprta
.
Tu
trka
in
kliče
.
Napósled
se
vendar
mati
oglasi
ter
odpre
hčeri
.
„
Kaj
Ti
je
,
mama
?
Za
božjo
voljo
,
kaj
Ti
je
?
“
vzklikne
Olga
vsa
prestrašena
.
„
Zakaj
se
jočeš
,
mama
?
“
Mati
ne
odgovori
s
prva
,
a
ko
jo
hči
še
vedno
poprašuje
,
reče
jej
nató
:
„
Ne
prašaj
me
,
kaj
mi
je
.
Tudi
Ti
ne
bodeš
vesela
.
ako
Ti
to
povém
.
Srd
in
žalost
mi
polni
dušo
,
ker
vidim
,
da
nas
ljudje
,
in
to
znani
ljudje
,
dà
prijatelji
,
črnijo
in
natolcujejo
.
Laží
raznašajo
o
meni
in
Tebi
ter
nam
kradejo
ljubezen
pri
skrbnem
očetu
.
“
Vsa
začudjena
gleda
zdaj
Olga
mater
,
ne
vedé
tolmačiti
si
njenih
besed
.
„
Jaz
Te
ne
razumem
,
mama
.
Kdo
nas
obrekuje
?
Razjasni
mi
to
!
“
„
Ko
sem
prišla
danes
iz
kopele
,
“
nadaljuje
mati
,
„
prejela
sem
pismo
od
očeta
,
ki
me
je
celó
iznenadilo
.
Ne
bila
bi
si
mislila
,
da
so
ljudje
res
tako
hudobni
!
“
Potem
pa
pripoveduje
hčeri
na
dolgo
in
široko
,
kar
jej
oče
piše
.
Pismo
,
ktero
je
bila
danes
gospá
Skenovska
prejela
,
razločevalo
se
je
zeló
od
drugih
pisem
,
ktera
je
sicer
ona
od
svojega
soproga
dobivala
.
V
današnjem
pisanji
oponaša
gospod
Skenovski
svojej
ženi
,
da
vabi
ona
k
sebi
na
dom
—
Vogrina
,
ter
pospešuje
sama
Olgino
ljubezen
do
tega
berača
proti
njegovej
volji
.
Da
to
še
ni
dovolj
!
Ona
ga
sama
obiskuje
in
prenočuje
celó
s
hčerjo
vred
pod
njegovo
beraško
streho
.
Sam
bi
prišel
,
da
ga
izpodi
kakor
potepina
od
svoje
hiše
,
kamer
vsak
dan
zahaja
,
ko
bi
mu
pripuščali
bodoči
vojskini
časi
,
da
zapusti
svoje
tovarne
.
„
Prepovedujem
pa
Tebi
in
Olgi
,
“
glasi
se
dalje
v
pismu
,
„
da
bi
še
enkrat
vabila
Vogrina
na
moj
dom
,
v
mojo
hišo
.
On
ne
sme
več
priti
v
Vašo
družbo
.
Ako
se
to
le
še
enkrat
zgodi
,
morate
še
tisto
uro
vsi
skopaj
zapustiti
Poreče
in
priti
k
meni
domú
.
Olgi
pa
še
posebej
zapovém
,
da
mora
,
ali
hoče
ali
noče
,
to
je
vse
eno
,
dati
roko
baronu
Robertu
.
Iz
glave
si
mora
takoj
izbiti
vse
druge
ljubovne
spletke
in
nespameti
,
in
Bog
jej
pomagaj
,
ako
zvém
,
da
ravná
proti
mojej
volji
!
“
To
so
bile
krepke
besede
,
toda
prehude
za
ženska
srca
.
Olga
se
je
kar
tresla
,
beróča
začetek
očetovega
pisma
.
Bleda
je
postala
in
se
ni
premaknola
.
Še
skoro
dihati
si
ni
upala
,
menéč
,
da
stoji
oče
zraven
nje
.
Vse
zaljubljene
misli
,
vsi
načrti
in
upi
v
srečno
bodočnost
zapustili
so
jo
,
kakor
bi
pihnol
.
Le
utelešena
ubogljivost
do
očeta
vladala
je
sama
te
trenotke
v
njenem
srci
!
Tu
se
je
zdaj
videla
moč
in
sila
očetova
,
pod
ktero
se
zruši
in
kakor
prah
raznese
lastna
otročja
sodba
.
Taka
nespametna
očetova
volja
pa
uničuje
tudi
blage
čute
v
človeškem
srci
.
Krepka
mladeniška
duša
jej
še
nasprotuje
,
če
tudi
dostikrat
brezuspešno
,
ali
nežno
dekličje
srce
,
kakor
je
Olgino
,
strepetá
in
utihne
pred
osornim
glasom
očetovim
ter
se
mu
voljno
udá
,
če
izgubi
tudi
s
tem
—
svojo
srečo
!
A
to
še
ni
bil
konec
pisma
,
zatorej
berimo
dalje
:
„
Kako
nepremišljeno
in
nespametno
pa
jo
Tvoje
in
Olgino
ravnanje
,
vidiš
iz
sledečega
.
Vidve
ubijate
tudi
politiške
kvante
in
gugle
z
Vogrinom
,
in
Ti
žena
mu
še
pomagaš
ter
celó
odobravaš
njegove
napčne
nazore
!
Le
poslušaj
,
kaj
imá
Vogrin
od
tega
,
da
jezika
za
zobmi
ne
drži
.
Gospod
referent
pri
naučnem
ministerstvu
mi
je
baš
včeraj
na
moje
vprašanje
takó-le
odpisal
:
„„
O
gospodu
dr.
Vogrinu
,
o
kterem
sva
govorila
v
soboto
,
Vam
imam
sledeče
poročati
.
Tudi
mi
tukaj
vémo
dobro
,
na
kakem
glasu
je
ta
mož
.
Vaše
besede
o
njem
ujemajo
