Lovrenček
je
likal
kaplanove
kanonske
škornje
.
S
krtačo
jih
je
navoščil
,
nato
drgnil
in
čohal
in
končno
s
cunjo
gladil
in
skobljal
,
dokler
se
niso
svetili
kakor
zrcalo
.
Težko
,
naporno
delo
!
Ves
rdeč
je
bil
Lovrenček
od
napora
in
vneme
.
Dasi
je
bila
zima
,
mu
je
bilo
vroče
.
In
že
dolgo
so
se
škornji
lesketali
,
a
še
vedno
jih
je
likal
in
likal
.
Njegove
oči
niso
videle
ničesar
in
le
mehanično
so
se
gibale
njegove
roke
.
A
kar
naenkrat
sta
mu
padla
škorenj
in
cunja
iz
rok
,
sesedel
se
je
na
tla
in
na
ves
glas
je
zajokal
.
Tedaj
so
se
odprla
vrata
na
hodnik
in
star
duhovnik
,
širokopleč
,
belolas
,
a
zdravo
zardele
polti
je
zaklical
z
mehkim
očitanjem
:
»
Ali
,
Lovrenček
!
Spet
jokaš
!
Kakšen
vojak
pa
boš
,
če
si
tak
cmerikavec
?
«
»
Jaz
ne
bom
nikoli
vojak
,
gospod
!
Nikoli
!
«
je
odgovoril
deček
in
ihteč
lovil
sapo
.
»
I
,
kaj
pa
boš
?
Glej
ga
!
«
»
Učitelj
,
kaplan
—
kar
hočete
,
—
sam
o
vojak
ne
!
«
»
Kar
ti
hočeš
,
Lovrenček
,
ne
kar
jaz
!
Če
boš
priden
in
se
boš
učil
,
postaneš
lahko
še
kaj
boljšega
kakor
jaz
,
«
se
je
smehljal
duhovnik
.
»
Na
,
daj
,
prinesi
škornje
v
sobo
!
Lepi
so
in
svetijo
se
že
kot
luč
.
Midva
pa
lahko
zopet
malo
bereva
...
«
In
kaplan
je
zaprl
vrata
.
Deček
si
je
z
rokavom
obrisal
solze
,
vtaknil
je
v
škornje
kopito
in
lesove
in
jih
odnesel
v
sobo
.
Kaplan
je
stal
ob
oknu
,
gledal
na
cesto
in
vzklikal
:
»
O
Bellona
saeva
!
Ubožci
!
Gorje
jim
!
Spet
gredo
–
gredo
—
gredo
!
«
Takoj
je
stal
deček
tik
njega
,
gledal
skozi
okno
in
ihtel
,
ihtel
...
In
zaihtel
je
tudi
stari
kaplan
in
ihtela
sta
skupaj
.
Po
razrovani
blatni
cesti
se
je
plazil
čuden
izprevod
.
Spredaj
vojaki
v
umazano
sivih
plaščih
,
z
nekdaj
belim
jermenjem
opasani
,
v
blatnih
belih
gamašah
na
nogah
,
v
čakah
,
sličnih
loncem
,
s
puškami
in
dolgimi
bajoneti
.
Osorni
so
bili
,
grdo
so
gledali
,
kričali
so
,
pretili
in
preklinjali
.
Za
njimi
kmečki
fantje
in
možje
s
culami
na
hrbtih
ali
pod
pazduhami
,
nekateri
šepajoči
ob
palicah
nejasno
besedilo
se
dalje
vlečoči
,
vsi
umazani
,
nejasno
besedilo
in
utrujeni
nejasno
besedilo
od
dolge
,
naporne
hoje
.
nejasno
besedilo
Marsikdo
nejasno
besedilo
popolnoma
nejasno
besedilo
prsti
ali
pete
nejasno
besedilo
bos
ter
je
kazal
le
z
nejasno
besedilo
okrvavljene
noge
.
Nekateri
so
le
še
jedva
lezli
naprej
;
pepelnato
bledi
,
povešenih
glav
in
krvavih
,
blazno
zročih
oči
so
se
oklepali
svojih
tovarišev
.
Kolena
so
jim
klecala
in
vsak
hip
je
kdo
padel
na
tla
in
ni
mogel
vstati
več
.
In
pograbili
so
ga
in
vrgli
na
vozove
,
ki
so
se
počasi
pomikali
za
izprevodom
.
Vsi
polni
so
že
bili
tisti
vozovi
,
polni
docela
oslabelih
,
bolnih
,
od
utrujenosti
,
lakote
,
mraza
,
od
prestanih
muk
,
obupnosti
in
žalosti
napol
mrtvih
rekrutov
.
Ležali
so
na
slami
vznak
kakor
mrliči
,
drugi
so
sedeli
tik
njih
sključeni
,
drgetajoči
,
a
udani
in
tihi
.
Brez
solz
in
brez
glasu
so
se
dali
kakor
nema
živina
voziti
v
klavnico
.
Za
vozovi
pa
so
stopali
nekateri
drugi
,
ki
so
kričali
,
kleli
,
na
glas
jokali
in
prosili
s
pretresljivo
obupnim
glasom
:
»
Ljudje
božji
,
v
imenu
Kristusovem
,
rešite
nas
!
Rešite
nas
!
«
In
dvigali
so
z
vrvicami
zvezane
,
od
mraza
zabrekle
roke
proti
nebu
,
se
metali
po
tleh
,
suvali
z
nogami
okoli
sebe
ter
se
vedli
kakor
uklenjeni
razbojniki
ali
blazniki
.
Gologlave
,
razkuštrane
,
krvaveče
,
napol
nage
in
z
blatom
pokrite
od
temena
do
nog
so
jih
pehali
vojaki
pred
sabo
.
Korporali
so
z
leskovkami
bili
po
njih
hrbtih
,
da
je
grmelo
,
in
velik
,
kosmat
feldvebelj
je
mahal
z
rumeno
trstiko
brez
usmiljenja
po
njih
glavah
ali
po
ožuljenih
nejasno
besedilo
odrtih
nogah
.
nejasno
besedilo
od
bolesti
;
še
straš
-
nejasno
besedilo
kričali
in
divjali
.
nejasno
besedilo
zapeli
,
se
kro
-
nejasno
besedilo
»
Dopoldne
so
gnali
takole
mojega
strica
–
Gašperja
!
O
Bog
,
ves
krvav
je
bil
!
Umrl
bo
stric
–
umrl
bo
!
«
je
pripovedoval
Lovrenček
in
ihtel
,
ihtel
...
Vojska
je
!
Brezkončna
vojska
!
Cesar
zahteva
že
štiri
leta
vedno
in
vedno
novih
vojakov
.
Rihtarji
in
beriči
love
vsak
čas
novake
.
Ponoči
in
podnevi
jih
zalezujejo
in
napadajo
.
Po
vseh
vaseh
jih
love
,
po
gozdovih
jih
preganjajo
in
najeti
lovci
podkupujejo
ljudi
,
da
izdajajo
skrivače
.
Vsa
dežela
joka
,
moli
,
preklinja
.
Noben
mladenič
,
ki
je
star
vsaj
osemnajst
let
,
nima
zdaj
več
mirnega
trenotka
.
Vsaka
občina
mora
oddati
par
sto
fantov
;
zdravi
in
bolni
,
krepki
in
pohabljenci
,
vsi
,
vsi
morajo
na
vojsko
—
borit
se
,
delat
,
kopat
,
vozit
,
prenašat
,
šivat
,
kovat
,
kolarit
ali
za
kakoršnokoli
opravilo
.
Vsak
je
potreben
in
vseh
je
še
vedno
premalo
.
In
davki
,
kontribucije
,
rekvizicije
vedno
pogostejše
,
vedno
večje
,
vedno
neznosnejše
!
Kmetje
vozijo
preklinjaje
na
rihte
vreče
pšenice
,
rži
,
ječmena
,
ajde
in
ovsa
;
dan
na
dan
so
ceste
polne
visoko
naloženih
vozov
klaje
in
slame
,
a
še
je
zmerom
vsega
premalo
.
Vedno
več
rekrutov
!
Vedno
več
denarja
!
Vedno
več
živil
!
Vedno
več
zobí
,
slame
in
mrve
!
Vedno
več
živine
!
Po
vaseh
so
že
pobrali
večino
mladeničev
in
mož
,
konj
,
krav
in
volov
.
Povsod
jok
,
obup
in
beda
...
Pustili
so
le
otroke
,
nedorasle
dečke
,
starce
,
pohabljence
,
slepce
,
glušce
,
ženske
,
stare
mrhe
in
mršavo
živino
,
ki
ni
vredna
niti
toliko
,
da
se
zakolje
.
Hudo
je
:
vojska
!
Brezverski
Francozje
so
vdrli
čez
mejo
,
napadajo
naša
mesta
in
rušijo
naše
trdnjave
.
V
Nemčiji
,
v
Belgiji
in
v
Lombardiji
teče
kri
v
potokih
.
Cesarske
vojske
so
imele
spočetka
sijajne
uspehe
,
a
tudi
jakobinci
so
premagali
že
več
naših
in
nemških
generalov
.
Preko
vseh
državnih
mej
se
vsipajo
begunci
.
Vse
beži
pred
grozoviteži
:
vojaki
,
škofje
,
gospoda
in
kmetje
.
Strah
in
trepet
se
širi
po
vsej
Avstriji
in
kaj
bo
,
če
pridejo
jakobinci
še
na
Kranjsko
!
Sirota
je
bil
Lovrenček
;
oče
in
mati
,
revna
kajžarja
na
Ubeljskem
,
sta
mu
umrla
pred
leti
,
ko
je
imel
jedva
pet
let
.
Stric
Gašper
Čeledin
,
takrat
šele
sedemnajstleten
fant
,
je
bil
hlapec
pri
»
cesarju
na
Ubeljskem
«
.
Matija
Premrov
,
najbogatejši
in
obenem
najučenejši
posestnik
pod
Nanosom
,
je
imel
med
ljudstvom
tako
imeniten
pridevek
.
Pisati
in
brati
je
znal
Premrov
,
v
Trst
in
Gorico
se
je
vozil
,
ljubljanske
slovenske
bukve
je
naročal
,
se
shajal
s
postojnskim
poštarjem
Hueberjem
in
zadnje
čase
še
z
župnikom
Wenigarjem
,
ki
je
bil
po
vsem
Krasu
slaven
pismouk
ter
je
imel
polno
omaro
najrazličnejših
bukev
v
vseh
jezikih
države
,
s
Prašnikarjem
pa
sta
bila
neločljiva
prijatelja
in
somišljenika
.
»
Cesarjev
«
hlapec
Gašper
je
prevzel
po
bratu
kajžo
in
siroto
Lovrenčka
.
Ni
se
utegnil
dosti
brigati
zanj
;
pa
tega
niti
ni
bilo
treba
:
Lovrenčku
je
dajal
»
cesar
«
jelo
in
odelo
,
stari
Blaž
Prašnikar
pa
ga
je
jemal
preko
dneva
k
sebi
ter
mu
je
bil
učitelj
in
vzgojitelj
.
Vsak
dan
še
pred
šesto
zjutraj
je
prihajal
Lovrenček
v
kaplanijo
.
Bil
je
ministrant
,
sluga
in
spremljevalec
svojemu
starčku
dobrotniku
;
likal
mu
je
škornje
,
snažil
obleko
,
pometal
,
brisal
prah
,
stregel
pri
maši
ter
spremljal
svojega
gospoda
po
vseh
njegovih
potih
.
Skupaj
sta
hodila
tešč
v
cerkev
in
po
maši
sta
skupaj
zajtrkovala
:
kaplan
skledico
mleka
iz
»
cesarjevega
«
hleva
,
deček
pa
kos
kruha
iz
»
cesarjeve
«
shrambe
.
Ko
je
Lovrenček
opravil
po
sobi
svoj
posel
,
sta
šla
skupaj
v
»
šolo
«
.
V
prazni
sobici
v
pritličju
kaplanije
se
je
zbiralo
po
zimi
—
a
poleti
in
v
jeseni
le
ob
deževnih
dneh
ter
ob
nedeljah
in
praznikih
popoldne
—
po
deset
dvanajst
dečkov
in
deklic
.
Prostovoljno
jih
je
učil
Prašnikar
moliti
,
brati
,
pisati
ter
nekoliko
celo
številiti
.
Bukve
in
tablice
,
papir
,
črnilo
in
gosja
peresa
pa
je
plačeval
»
cesar
«
.
Samo
poldrugo
uro
je
trajal
Prašnikarjev
pouk
,
a
Marka
Pohlina
»
Abezedika
«
in
»
Bukuvze
sa
rajtenge
«
sta
rodila
vsaj
pri
večini
ubeljskih
šolarjev
in
šolaric
lepe
sadove
.
Včasih
seveda
so
morali
otroci
oditi
domov
tudi
brez
pouka
ali
sredi
»
prestavnosti
«
,
»
prekladnosti
«
ali
»
dobropisnosti
«
,
če
je
bil
njih
učitelj
nepričakovano
poklican
k
bolniku
ali
umirajočemu
.
In
takrat
ga
je
spremljal
zopet
Lovrenček
,
ki
je
svetil
,
molil
in
zvončkljal
pred
njim
.
Daleč
sta
morala
včasih
.
Počasi
in
dolgo
sta
hodila
,
in
če
nista
srečala
voznika
tja
ali
nazaj
grede
,
sta
se
vračala
šele
pozno
ponoči
.
In
tedaj
je
bil
Lovrenček
staremu
kaplanu
posebno
potreben
:
kakor
maček
je
tudi
v
najhujši
temi
opazil
vsako
deblo
,
vsako
globel
,
vsak
štor
in
vsako
skalo
ter
je
vodil
svojega
gospoda
,
držeč
se
ga
pod
pazduho
,
preko
vseh
nevarnosti
.
Včasih
je
bilo
treba
maševat
k
podružnicam
,
bodisi
visoko
zgoraj
na
kakem
holmcu
ali
daleč
tam
kje
v
dolini
ob
Pivki
ali
Unci
.
Takrat
je
prišel
Lovrenček
v
kaplanijo
že
zvečer
ter
je
ondi
prenočil
.
Naslednjega
jutra
pa
sta
jo
še
pred
solnčnim
vzhodom
mahnila
preko
travnikov
,
polja
in
rogov
ter
preko
Krasa
,
v
megli
in
rosi
,
v
dežju
in
mrazu
,
pogumno
in
vztrajno
k
samujoči
cerkvici
.
Toda
Lovrenček
je
bil
takih
izletov
posebno
vesel
.
Bil
je
s
svojim
učiteljem
sam
,
nihče
ga
ni
motil
,
nihče
jezil
:
vso
pot
mu
je
pripovedoval
stari
gospod
povesti
,
zgodovinske
in
svetopisemske
,
pravljice
in
pripovedke
,
mu
pravil
iz
življenja
svojega
in
drugih
,
ga
opozarjal
na
rastline
,
tiče
,
žuželke
,
golazen
in
ribe
ter
mu
je
pokazal
mimogrede
marsikaj
,
česar
bi
ne
bil
deček
sam
nikoli
opazil
.
Tako
se
je
Lovrenček
naučil
marsičesa
,
o
čemer
njegovi
tovariši
v
šoli
niso
nikoli
slišali
in
česar
niso
nikoli
zvedeli
.
Zlasti
lepo
je
bilo
po
maši
pri
sv.
Danijelu
.
Tja
sta
hodila
najčešče
in
najrajši
.
Tam
je
živel
stari
mlinar
Marka
Šaplja
.
Lovrenčku
se
je
zdel
podoben
sv.
Petru
na
oltarju
ubeljske
cerkve
.
Prijatelja
sta
bila
kaplan
in
mlinar
,
oba
starca
preko
šestdesetih
let
,
oba
belolasa
hrusta
vesele
duše
in
blagega
srca
in
oba
sila
zgovorna
in
modra
.
Kadar
sta
dospela
na
streljaj
blizu
cerkvice
sv.
Danijela
,
jima
je
že
od
daleč
klical
mlinar
Marka
:
»
Bog
vam
daj
dobro
jutro
!
«
—
Ob
cesti
na
konfinu
ju
je
vselej
pričakoval
in
potem
spremil
v
cerkev
.
Vso
mašo
je
preklečal
Marka
,
brumen
mož
,
nato
pa
ju
je
odvedel
v
svoj
mlin
.
In
ondi
ju
je
čakala
polenta
z
debelimi
ocvirki
,
s
kuhanim
mlekom
ali
z
zabeljenim
kislim
zeljem
.
Izvrstna
kuharica
je
bila
mlinarica
,
a
tudi
ponižna
žena
.
Poljubila
je
gospodu
roko
,
prinašala
na
mizo
še
ocvrtih
jajec
,
gnjati
in
mleka
,
a
sama
je
ostala
ves
čas
v
zakajeni
kuhinji
,
svetlikajoči
se
od
črne
žlindre
,
da
bi
ne
motila
modrih
razgovorov
,
ki
jih
njena
ženska
glava
itak
ne
bi
razumela
.
Ministrant
Lovrenček
pa
je
moral
ostati
poleg
gospoda
in
je
smel
biti
deležen
ne
le
vseh
dobrot
iz
mlinarjeve
kuhinje
in
kašče
,
nego
tudi
priča
prav
posebno
zanimivih
pomenkov
in
novic
.
Poleti
pod
kostanjem
,
pozimi
pa
v
hiši
sta
starca
,
ko
sta
se
počasi
in
obilo
najela
,
začela
razprejati
razgovor
,
ki
je
trajal
včasih
ure
in
ure
,
ki
pa
je
bil
Lovrenčku
vendarle
še
zmerom
prekratek
.
Zunaj
je
šumela
voda
,
iz
mlina
je
prihajal
enakomeren
ropot
in
hrup
,
a
včasih
se
je
oglasil
zvonec
,
ki
je
klical
praznim
mlinskim
kamenom
na
pomoč
.
Mlinar
pa
se
ni
genil
,
ker
je
vedel
,
da
skrbi
žena
danes
tam
v
kuhinji
za
vse
.
In
pomenek
je
tekel
dalje
mirno
in
brez
prestanka
,
kakor
je
šumela
zunaj
po
rakah
voda
ter
so
hrupela
in
brnela
mlinska
vretena
,
sita
in
kolesa
.
V
Šapljovem
mlinu
je
slišal
Lovrenček
prvič
o
francoskih
svobodnjakih
.
Starca
sta
se
hudo
togotila
nanje
,
se
razburjala
in
toliko
,
da
nista
klela
,
tako
sta
jih
psovala
.
Ti
francoski
svobodnjaki
so
se
zdeli
Lovrenčku
kakor
nekdanji
pasjeglavci
:
ljudi
žro
,
človeško
kri
pijo
,
požigajo
cerkve
in
gradove
in
rušijo
vse
povsod
.
Tam
je
slišal
tudi
o
nekem
novem
drevesu
,
kakršnega
ni
videl
še
nikoli
.
»
Drevo
svobode
«
se
imenuje
!
A
to
drevo
ne
rodi
niti
jabolk
,
niti
češarkov
,
niti
ježic
,
niti
pomaranč
ali
limon
,
nego
je
rodilo
—
krvavo
vojsko
.
Čudno
,
nerazumljivo
!
—
In
tam
je
zvedel
tudi
,
da
so
pasjeglavski
francoski
svobodnjakarji
odsekali
glavo
svojemu
kralju
Ludoviku
in
prelepi
kraljici
Mariji
Antoniji
,
hčerki
naše
cesarice
Marije
Terezije
.
Drobno
nemško
knjižico
s
čudnimi
sličicami
sta
prebirala
starca
,
se
križala
,
se
za
glavo
grabila
in
se
končno
zjokala
.
In
Lovrenček
se
je
zjokal
ž
njima
ter
se
ves
tresel
od
groze
in
strahu
.
Tedaj
pa
je
dvignil
kaplan
Prašnikar
svojo
pest
ter
udaril
ž
njo
po
mizi
:
»
Strela
naj
trešči
v
te
razbojnike
!
«
In
mlinar
je
dejal
:
»
Božji
mlini
meljejo
počasi
,
a
zanesljivo
!
«
In
kaplan
je
dejal
:
»
Sam
sveti
Oče
jih
je
preklel
,
te
rokomavhe
!
Izgubljeni
so
.
Božja
kazen
jim
je
že
za
petami
!
«
In
starca
sta
grozila
s
pestmi
in
si
prepričevalno
dopovedovala
:
»
Cesarske
vojske
jih
pobijejo
zdaj
zdaj
!
Kakor
muhe
jih
poteptajo
,
te
krvoločne
jakobince
!
Nemcev
in
Avstrijcev
je
kot
listja
in
trave
,
a
Francozov
vsak
dan
manj
.
He
,
le
čakajte
,
lopovi
,
mi
—
mi
vam
že
pokažemo
!
Italija
bo
grob
Francije
.
«
Kmalu
nato
pa
sta
govorila
starca
že
manje
samozavestno
.
Zamišljeno
sta
zrla
predse
in
majala
beli
glavi
.
Kako
je
vse
to
mogoče
?
Ali
so
res
ti
jakobinci
nepremagljivi
,
če
jih
ne
zgrabijo
obenem
še
Angleži
in
Moškovitarji
?
—
Pa
zakaj
se
ne
zedinijo
vsi
krščanski
narodi
,
kakor
so
se
v
križarskih
vojskah
proti
Turkom
?
»
O
,
da
bi
se
že
vendar
posrečilo
modremu
angleškemu
državniku
Pittu
združiti
armade
vseh
krščanskih
držav
proti
jakobinskim
steklim
psom
!
«
je
zdihoval
Prašnikar
.
»
Potem
bosta
zmagali
sveta
katoliška
cerkev
in
božja
pravičnost
!
«
Slabe
volje
je
bil
nekaj
mesecev
stari
dobri
gospod
in
v
šoli
se
je
hitro
razburjal
zaradi
malenkosti
,
ki
jih
je
prejšnje
čase
jedva
pograjal
.
Njegova
vesela
razgovornost
se
je
umaknila
mračni
molčečnosti
.
Vznemirjen
je
zahajal
k
»
cesarju
«
vsak
večer
in
bil
vsako
jutro
le
še
čmernejši
in
osornejši
.
Jezil
se
je
na
staro
kuharico
,
bil
je
brez
teka
,
brez
spanja
ter
je
očividno
propadal
.
Skoraj
nikoli
več
ni
živahno
kramljal
z
ministrantom
,
pač
pa
ga
je
ošteval
in
zmerjal
zaradi
vsake
ničnosti
,
a
večkrat
celo
po
krivici
in
brez
povoda
.
Težko
je
bilo
Lovrenčku
.
Že
od
rojstva
nežnočuten
,
zaradi
svoje
osirotelosti
vedno
bolj
samoten
,
je
mnogo
razmišljal
in
ugibal
,
zakaj
se
je
njegov
dobrotnik
tako
izpremenil
in
ali
ni
morda
res
kriv
njegove
neprijaznosti
.
Trudil
se
je
na
vso
moč
,
da
bi
mu
ustregel
;
likal
,
brisal
,
pospravljal
,
stregel
mu
je
in
se
učil
z
največjo
vnemo
,
a
stari
gospod
kakor
bi
se
za
vse
to
ne
menil
.
Bridko
je
bilo
dečku
in
včasih
se
je
skrivaj
razjokal
.
Nekega
dne
pa
se
je
gospod
odpeljal
s
»
cesarjem
«
v
Postojno
ter
se
ni
vrnil
dva
dni
.
Ko
pa
so
»
cesarjevi
«
konjiči
končno
pripeljali
oba
gospoda
zopet
nazaj
na
Ubeljsko
,
je
opazil
Lovrenček
že
na
gospodovem
prvem
odzdravu
,
da
so
težki
časi
minili
.
»
Hej
,
Lovrenček
!
«
je
zaklical
kaplan
dečku
,
ko
mu
je
tiščal
škorenj
v
zajca
za
sezuvanje
,
»
nocoj
pa
ostani
kar
pri
meni
,
ker
jutri
morava
na
vse
zgodaj
k
sv.
Danijelu
!
Oh
,
Marka
bo
naju
vesel
...
le
čakaj
!
Novice
imam
,
—
joj
,
novice
!
«
In
veselo
je
poskakljaval
po
sobi
:
»
Hvala
bogu
!
Hvala
bogu
!
Drevo
svobode
se
že
maje
...
Božja
sekira
je
padla
nanj
!
Zvrne
se
,
zvrne
,
moj
deček
,
kakor
bi
strela
udarila
vanj
,
se
zruši
!
«
In
nato
se
je
Prašnikar
razgovoril
kakor
nekdaj
.
In
Lovrenček
je
poslušal
žarečih
lic
in
plamtečih
oči
veselo
kaplanovo
pripovedovanje
,
da
je
bil
glavar
jakobincev
,
—
najkrvoločnejši
pasjeglavec
Marát
—
tam
v
svojem
pariškem
brlogu
zaboden
.
In
zabodla
ga
je
prekrasna
in
silno
pobožna
deklica
!
Sam
Bog
jo
je
poslal
na
Maráta
.
Karolina
Kordetova
se
je
pisala
božja
junakinja
.
Šele
štiriindvajset
let
je
bila
stara
Karolina
.
Kakor
svetopisemska
Judita
k
Holofernu
se
je
Karolina
Kordetova
upala
v
Marátov
brlog
ter
je
zasadila
človeški
zveri
nož
v
srce
.
Kakor
prasec
je
poginil
,
in
hudiči
so
ga
še
gorkega
odnesli
v
pekel
.
»
Božja
kazen
!
Pravična
kazen
!
Saj
sem
vedel
,
da
bog
pravičnikov
ne
zapusti
...
Molil
sem
,
upal
trdno
in
čakal
,
težko
čakal
,
a
zdaj
se
je
zgodilo
.
Hvala
bogu
in
sv.
Devici
!
«
Ves
srečen
si
je
kaplan
mel
roke
ter
široko
razprejal
novico
,
ki
jo
je
zvedel
v
Postojni
pri
župniku
Wenigarju
.
In
naslednjega
jutra
je
v
mlinu
razprejal
veselo
novico
iznova
in
iznova
,
Šaplja
mu
je
pritrjeval
in
energično
prikimaval
s
svojo
sivo
in
bradato
glavo
sv.
Petra
,
vedno
vso
belo
od
moke
in
smeti
.
Dolgo
sta
se
zamudila
tistega
dne
v
mlinu
in
že
na
poldne
je
šlo
,
ko
sta
odkoračila
zopet
na
Ubeljsko
.
In
takrat
se
je
zgodilo
prvič
,
da
je
Lovrenček
komaj
dohajal
starega
gospoda
,
tako
čvrsto
in
urno
je
stopal
pred
njim
.
In
kar
naenkrat
je
starček
začel
polglasno
govoriti
sam
s
seboj
,
biti
s
petami
ob
tla
in
zamahovati
z
desnico
čudno
po
zraku
.
»
Kako
pravijo
,
gospod
?
«
je
vprašal
deček
,
a
kaplan
mu
ni
odgovoril
,
nego
momljal
dalje
zase
,
butal
s
petami
po
cesti
in
mahal
z
rokami
.
Tesno
je
postalo
Lovrenčku
in
plaho
je
tekel
za
njim
ter
se
oziral
v
kaplanov
obraz
.
Toda
Prašnikar
se
je
smehljal
,
lici
sta
mu
žareli
od
zdravja
in
navdušenja
in
iz
oči
mu
je
sršel
nenavaden
pogum
.
In
kar
naenkrat
je
začel
:
»
Svobode
drevo
se
že
maje
,
brez
korenin
je
,
nima
staje
,
naglo
usiha
,
mre
brez
slave
,
čepica
je
že
brez
glave
!
«
Tako
se
je
navdušil
stari
kaplan
ob
novici
o
zabodenem
Maratu
in
junaški
Karolini
.
Vso
pot
se
je
smejal
in
spesnil
še
celo
vrsto
takih
kitic
na
sramoto
jakobincev
in
na
čast
katoliške
device
,
francoske
Judite
.
Lovrenček
pa
je
strmel
,
in
njegovo
občudovanje
do
modrega
gospoda
je
postalo
neskončno
.
Saj
je
vedel
,
da
je
Prašnikar
sila
učen
gospod
,
ki
zna
govoriti
in
pisati
latinski
,
nemški
in
laški
;
toda
da
zna
delati
celo
slovenske
pesmi
,
ne
,
tega
ni
vedel
.
Veselo
so
se
učili
tiste
tedne
v
kaplaniji
;
prepisovali
so
Prašnikarjevo
pesem
in
se
je
učili
na
pamet
,
čeprav
je
imela
petnajst
kitic
.
In
učitelj
kaplan
je
prinašal
v
šolo
nove
bukve
ter
jim
iz
njih
narekoval
še
druge
lepe
slovenske
pesmi
.
Takrat
je
slišal
Lovrenček
prvič
,
da
sestavlja
te
pesmi
Valentin
Vodnik
,
ki
je
tudi
duhovnik
in
živi
v
Bohinju
.
In
hitro
se
je
naučil
vseh
ter
jih
rad
govoril
na
glas
.
Prelepe
,
prekrasne
so
se
mu
zdele
in
nezavedno
je
občutil
,
da
dotlej
še
ni
vedel
,
kako
lep
je
domači
slovenski
jezik
.
Najbolj
všeč
pa
sta
mu
bili
pesmi
»
Zadovolne
Kraync
«
in
»
Dramilo
«
.
»
Men
'
sonce
is
straže
Horvatske
gor
'
pride
,
In
na
Korothanu
za
hribe
zajide
,
Is
Burjo
me
Štajerc
po
zimi
hlady
,
Is
Jugam
mi
Lah
po
lejt
'
čelu
puty
...
«
Ali
ni
to
prekrasno
?
—
In
oči
so
kar
bleščale
Lovrenčku
in
njegovim
tovarišem
,
kadar
so
deklamirali
presladke
verze
:
»
Špehove
jest
žgance
zravn
kislega
zela
Štemam
,
kader
pridem
od
teškega
dela
.
Klobasa
je
dobra
,
tudi
dobre
je
sok
In
kar
se
še
cmare
na
ražnu
okrog
.
«
»
Otroci
,
to
je
naša
najlepša
pesem
!
«
je
dopovedoval
Prašnikar
šolarjem
.
»
Ampak
nič
manj
lepa
—
gospod
župnik
Wenigar
trdi
celo
,
da
je
vendar
mogoče
še
lepša
—
je
»
Dramilo
«
.
Jaz
bi
dejal
po
pravici
:
Ena
je
kakor
solnce
na
nebu
podnevi
,
a
druga
kakor
polna
luna
ponoči
:
obe
sta
najboljši
in
najlepši
pesmi
v
našem
jeziku
,
zato
ne
sme
biti
poštenega
Krajnca
,
ki
bi
ju
ne
znal
kakor
očenaš
!
«
In
Lovrenček
je
deklamiral
z
očitnim
ponosom
:
»
Krajnc
tvoja
dežela
je
zdrava
,
Za
pridne
nje
lega
ta
prava
,
Pojle
,
kupčija
,
rude
,
goré
,
Nogradi
,
gojzdi
tebe
redé
.
Imaš
za
vuk
zbrisano
glavo
,
Prov
čedno
in
terdno
postavo
;
Sreča
te
iše
,
vum
ti
je
dan
,
Najdel
jo
boš
,
če
nisi
zaspan
.
«
In
dejal
si
je
:
»
Ne
,
zaspan
ne
bom
!
«
Vsakomur
je
pripovedoval
stari
kaplan
tiste
dni
,
da
je
jakobincem
že
odzvonilo
.
Kakor
škorpijoni
se
podavijo
in
pokoljejo
sami
med
seboj
.
Drug
drugega
vlačijo
pod
sekiro
giljotine
,
—
francoske
grozovlade
bo
brž
brž
konec
,
—
le
še
malo
,
to
vse
bo
pobito
in
premagano
,
—
naši
vojaki
pa
se
vrnejo
spet
srečni
domov
...
Toda
cesarski
patenti
so
izhajali
vedno
pogosteje
:
davki
so
rasli
čim
dalje
tem
višje
in
višje
,
—
kontribucij
in
rekvizicij
ni
hotelo
biti
konec
,
—
oblasti
so
postajale
vedno
osornejše
in
neizprosnejše
,
—
ob
Reni
in
na
Laškem
so
imeli
cesarski
nesrečo
za
nesrečo
,
a
novake
so
lovili
rihtarji
in
beriči
dalje
ter
so
jim
zdaj
morali
pomagati
še
grajščinski
lovci
in
logarji
.
In
naenkrat
se
je
zvedelo
,
da
se
je
unela
na
Laškem
spet
nova
,
še
hujša
vojska
.
Ubeljski
cesar
,
Matija
Premrov
je
prinesel
to
novico
iz
Postojne
.
Kakor
gora
visok
in
širok
je
bil
»
cesar
«
,
koščenega
,
golo
obritega
obraza
in
z
debelo
bradavico
nad
levo
nosnico
.
Držal
se
je
ravno
kakor
jelka
in
govoril
je
s
silnim
basom
,
da
je
bilo
slišati
kakor
oddaljeno
gromenje
.
Nad
petdeset
let
je
že
imel
,
a
zdrav
je
bil
,
kraška
burja
ga
je
svežila
in
dobro
življenje
ga
je
mladilo
,
da
je
bil
videti
mlad
mož
ne
preko
štiridesetih
.
Ko
pa
je
prišel
v
kaplanijo
s
to
vestjo
,
se
je
zdel
Lovrenčku
bolehen
starec
.
»
Vse
je
izgubljeno
!
«
je
zaječal
z
glasom
,
hripavim
,
kakor
bi
ne
bil
njegov
.
»
Na
Renu
se
umikamo
,
na
Laškem
bežimo
.
Francozi
so
dobili
novega
generala
,
ki
zmaguje
kot
satan
.
Že
nekaj
mesecev
gre
vse
narobe
,
a
zdaj
smo
šele
zvedeli
vsaj
pol
resnice
.
Novica
podi
novico
,
vsaka
je
slabša
,
vsaka
žalostnejša
.
Hueber
je
zbolel
od
žalosti
in
Wenigar
je
obupan
!
Edina
nada
je
menda
še
general
Wurmser
;
vse
druge
odrekajo
ali
pa
so
že
odrekle
.
«
In
»
cesar
«
je
pripovedoval
,
kaj
vse
je
zvedel
na
postojnski
pošti
pri
Henriku
pl.
Hueberju
in
v
postojnskem
župnišču
.
Ljubljanski
Thurnov
pešpolk
se
je
po
levje
boril
pod
poveljstvom
hrabrega
starega
generala
Wurmserja
ob
gorenjem
Renu
.
A
nič
ni
izdalo
kranjsko
junaštvo
proti
jakobincem
,
ki
jih
je
kakor
kobilic
vsak
dan
več
.
Ogromne
so
izgube
Kranjcev
,
in
porenska
zemlja
se
je
na
debelo
namočila
s
slovensko
krvjo
.
Kranjski
plemiči
grof
Gallenberški
,
grof
Kajetan
Lichtenberški
in
baron
Franc
Lazarini
so
se
odlikovali
prav
posebno
in
žanjejo
povsod
izredno
pohvalo
.
Ali
pa
so
danes
še
živi
?
—
Toda
najzanimiveje
je
,
da
je
kranjski
kmečki
sin
,
Juri
Vega
,
doma
iz
Moravč
na
Gorenjskem
,
kot
major
topničarjev
dobil
viteški
križec
Marije
Terezije
,
ker
je
izumil
posebne
vrste
možnarjev
ter
ž
njimi
odločil
več
zmag
.
Kranjec
,
slovenski
kmet
,
je
rešil
državo
!
Toda
vse
nič
ne
pomaga
:
kranjski
,
hrvaški
,
ogrski
,
češki
,
nemški
in
poljski
regimentje
morajo
zdaj
brž
brž
na
Laško
rešit
,
kar
se
še
rešiti
da
.
Ali
ni
že
prepozno
?
—
Nova
novačenja
,
novi
davki
,
nove
kontribucije
!
Gorje
nam
,
če
pridejo
jakobinski
krvosesi
in
volkodlaki
preko
Tirolske
ali
Benečije
vendarle
na
Goriško
,
Kranjsko
in
Koroško
!
Po
vseh
večjih
mestih
v
cesarstvu
so
se
vršile
in
se
vrše
še
zmerom
procesije
za
zmago
in
mir
.
Tudi
iz
Ljubljane
je
zvedel
Wenigar
,
da
je
vodil
sam
knezonadškof
baron
Brigido
ob
asistenci
škofa
barona
Raigersfeldskega
procesijo
,
ki
je
bila
tako
velikanska
in
krasna
,
da
take
Ljubljančanje
ne
pomnijo
.
Spredaj
strelci
z
godbo
,
nato
škofa
z
vsem
konsistorijem
,
prošti
in
kanoniki
,
samostanskimi
redovi
in
bogoslovci
,
nato
šolska
mladina
in
študentarija
,
potem
cehi
z
zastavami
,
mestno
svetovalstvo
z
županom
,
deželni
glavar
z
vsemi
uradnimi
načelniki
in
uradniki
,
nato
pa
meščanje
,
moški
in
ženske
,
reveži
in
bogataši
ter
končno
generali
,
častniki
in
veliki
tropi
vojakov
in
novakov
,
brezkončen
izprevod
.
Z
vseh
stolpov
je
odmevalo
svečano
zvonjenje
,
vse
ulične
laterne
so
gorele
in
vse
ulice
so
bile
natlačeno
polne
pobožnega
ljudstva
tudi
iz
bližnje
in
daljne
okolice
.
In
vse
je
pelo
,
molilo
in
na
glas
prosilo
boga
za
zmago
in
mir
.
»
Toda
procesijo
je
motil
droben
dež
,
ki
je
rosil
neprestano
na
zbrane
pobožne
trume
.
«
je
pripovedoval
Matija
Premrov
.
»
A
vidite
,
gospod
Blaž
,
prav
tisti
dež
je
bil
vzrok
,
da
je
bila
procesija
zanimiva
kakor
še
nikoli
.
«
»
Zakaj
neki
?
«
»
Zaradi
dunajske
novotarije
,
ki
je
zašla
tudi
že
v
Ljubljano
.
Najbogatejši
udeležniki
so
prišli
namreč
na
procesijo
prvič
z
velikimi
rdečimi
,
modrimi
ali
celo
pisanimi
strešicami
—
dežniki
.
«
»
Ali
je
mogoče
!
Pa
na
procesijo
!
—
Kakor
na
maškarado
torej
?
«
»
Res
,
vse
se
jim
je
čudilo
,
marsikdo
pa
se
je
tudi
smejal
tej
najnovejši
dunajski
modi
,
ukradeni
Kitajcem
in
Japoncem
!
«
»
Oj
,
ti
blazni
svet
!
Niti
v
časih
največje
groze
ne
pusti
norčavih
komedij
!
«
se
je
zgražal
stari
kaplan
.
»
No
,
nekateri
trdijo
,
da
so
prav
prilične
te
nove
strehe
in
da
so
bili
Kitajci
nazadnje
pametnejši
kot
mi
Evropejci
,
«
je
nadaljeval
Premrov
.
»
Baje
je
bilo
iz
hiš
,
zlasti
z
višjih
nadstropij
,
celo
prav
lepo
videti
procesijo
,
polno
pisanih
ornatov
,
uniform
,
bander
,
zastav
,
praporov
in
oblek
,
med
njimi
pa
dežnike
vseh
barv
in
velikosti
...
Baron
Zois
je
pisal
gospodu
župniku
Wenigarju
,
da
mu
je
bilo
,
ko
je
gledal
na
izprevod
skozi
okno
svoje
hiše
ob
Ljubljanici
,
kakor
bi
videl
pod
sabo
cvetoče
makovo
in
plavic
polno
polje
ali
pa
sijajne
maškaradne
izprevode
tam
v
Trstu
ali
Benetkah
v
času
veselega
karnevala
...
No
,
seveda
,
brez
radosti
je
bilo
v
Ljubljani
,
ker
tužna
,
polna
strahu
,
obupa
,
pobožnega
koprnenja
in
zdihovanja
se
je
pomikala
procesija
pod
Zoisovim
oknom
...
«
»
O
Bellona
saeva
!
«
je
zaječal
kaplan
zopet
in
zopet
,
»
cesar
«
pa
je
ponavljal
:
»
Izgubljeni
smo
,
če
nas
ne
reši
kak
čudež
!
Niti
Wurmser
ne
zna
čarati
.
«
»
A
nadvojvoda
Karel
?
«
je
vprašal
Prašnikar
.
»
Kako
sodita
Hueber
in
Wenigar
?
Kaj
če
prevzame
on
poveljstvo
na
Laškem
?
O
,
on
bi
ugnal
vse
,
vse
...!
«
Premrov
pa
je
le
skomizgnil
z
rameni
,
zavzdihnil
in
molčal
...
Tedaj
je
zavzdihnil
tudi
starec
kaplan
,
majal
glavo
,
njegove
ustnice
pa
so
šepetale
tiho
molitev
...
Potrta
sta
se
ločila
...
In
novica
je
podila
novico
,
a
katera
je
starejša
,
katera
je
mlajša
,
ni
bilo
mogoče
razločiti
več
.
Danes
se
je
govorilo
o
sijajni
zmagi
,
ki
se
je
že
v
nekaj
dneh
premenila
v
strahovit
poraz
;
imena
generalov
,
še
pravkar
spoštovanih
junakov
,
so
čez
noč
pomenjala
bojazljivce
ali
tepce
.
A
v
vseh
ustih
je
bilo
naenkrat
ime
novega
,
baje
še
čisto
mladega
in
doslej
popolnoma
neznanega
poveljnika
Francozov
,
ki
mu
ni
mogoče
do
živega
.
Ko
je
prišla
l.
1796.
pomlad
v
slovenske
dežele
,
je
poznal
to
ime
že
vsak
človek
.
Kdo
je
ta
strašna
prikazen
?
Napoleon
Buonaparte
!
Čudno
ime
!
Ali
je
človek
ali
sam
Lucifer
?
Ali
je
Francoz
ali
Lah
?
Kakor
bi
imel
peroti
,
je
preletel
Alpe
in
vihral
od
zmage
do
zmage
.
Nihče
se
mu
baje
ne
more
upirati
.
Kakor
hudournik
hrumi
dalje
in
dalje
ter
ruši
in
odnaša
vse
za
seboj
ter
goni
armade
pred
seboj
kakor
volk
čredo
ovac
...
Sardinjskega
kralja
je
že
prisilil
k
miru
in
pregnal
je
vladarja
iz
Milana
;
Modena
,
Parma
,
Toskana
,
Neapolsko
in
papeška
država
so
sklenile
mir
z
Buonapartom
,
ki
zdaj
že
drvi
na
Mantovo
,
kamor
se
je
zaprl
toliko
proslavljani
naš
general
Wurmser
.
Kaj
bo
,
kaj
bo
?
A
medtem
se
je
že
bližal
Mantovi
tragični
konec
.
Kranjski
polk
je
med
obleganjem
izgubil
že
večino
svojih
vojakov
.
Kar
se
jih
je
rešilo
pred
francoskimi
kroglami
,
so
pomorile
neznosna
vročina
,
najstrašnejša
lakota
in
kuga
...
Le
malokdo
na
Kranjskem
je
slutil
resnico
.
Tudi
ranjenci
,
ki
so
jih
dovažali
,
so
vedeli
povedati
le
zastarele
stvari
,
ki
so
jih
bili
novi
dogodki
medtem
prehiteli
že
davno
.
Med
redkimi
poučenci
pa
je
bil
postojnski
poštar
Hueber
.
Na
njegovi
pošti
so
se
ustavljali
kurirji
,
častniki
in
uradniki
,
hiteči
v
Trst
ali
preko
Benečije
v
Lombardijo
ali
pa
odondot
preko
Postojne
in
Ljubljane
proti
Celovcu
in
na
Dunaj
...
Od
njih
je
zvedel
Hueber
marsikaj
,
dasi
ne
vsega
,
ostalo
pa
sta
si
skombinirala
s
prijateljem
Wenigarjem
,
ki
sta
jima
bila
ubeljski
»
cesar
«
in
kaplan
Prašnikar
zanesljiva
zaupnika
.
In
dalje
in
dalje
,
skoraj
vsak
dan
so
gonili
skozi
Ubeljsko
nove
trope
novakov
,
—
tudi
Gašperja
Čeledina
so
odvedli
s
seboj
,
—
in
dan
na
dan
so
bile
ceste
polne
krika
in
kletev
,
stoka
in
viharnega
petja
obupanih
vojnih
žrtev
...
Jesen
je
minila
,
burja
je
brila
ostreje
in
silneje
,
a
po
hribih
je
že
zapadel
sneg
.
Prašnikarjeva
šola
se
je
polnila
,
a
vneme
za
učenje
ni
bilo
niti
pri
šolarjih
,
niti
za
poučevanje
pri
starem
kaplanu
.
»
Antikrist
se
bliža
deželi
,
in
kaj
bo
z
nami
?
«
—
ta
misel
je
kljuvala
v
duši
vseh
,
starcev
in
otrok
.
In
žalost
in
groza
sta
kraljevala
po
Ubeljskem
.
Mlinar
Šaplja
pa
je
majal
glavo
sv.
Petra
ter
godrnjal
:
»
Buonapart
?
Hm
!
Za
Francoze
Buonapart
,
a
za
nas
prokleto
Malapart
!
—
Pa
vzemi
hudič
vse
skupaj
!
Stara
,
pošlji
po
bokal
vina
!
Piti
moram
,
piti
,
da
pozabim
kar
je
in
kar
še
bo
.
«
Na
mali
višni
tik
župne
cerkve
sv.
Štefana
je
stalo
ponižno
bivališče
prvega
,
a
vrlega
postojnskega
župnika
.
Jožef
Leopold
Wenigar
je
bil
šele
dve
leti
župnik
v
Postojni
,
a
prijateljev
je
imel
že
obilo
po
vsem
Krasu
.
Vesel
,
odkrit
značaj
je
imel
in
ker
ni
poznal
nestrpnosti
v
nobenem
oziru
,
so
ga
spoštovali
povsod
in
gostov
se
ni
manjkalo
njegovi
gostoljubni
mizi
nikoli
.
Teden
pred
božičem
sta
se
pripeljala
v
Postojno
zopet
Matevž
Premrov
in
Blaž
Prašnikar
.
Hotela
sta
zvedeti
v
župnišču
ali
na
pošti
poslednje
novice
ter
si
nakupiti
česa
za
sv.
večer
in
novo
leto
.
Na
pošti
sta
pustila
voz
in
prišla
peš
k
cerkvi
.
Veselo
ju
je
sprejel
rejeni
,
rdečelični
župnik
v
svojem
dopetnem
talarju
že
na
stopnicah
,
ki
so
vodile
s
cerkvene
planote
navzgor
k
župnišču
.
Takoj
ju
je
odvedel
v
obednico
,
kjer
je
stala
vedno
pogrnjena
miza
.
In
ničesar
mu
ni
bilo
treba
naročati
v
kuhinji
,
ker
Marijana
je
že
sama
vedela
,
kakšne
so
gospodove
želje
in
kaj
se
spodobi
za
ugledno
farovško
kuharico
.
»
Ave
!
Ave
!
«
je
klical
kaplan
Blaž
v
pravcatem
kmečkem
kožuhu
in
z
veliko
polhovko
preko
ušes
.
»
Ne
zameri
,
zopet
sva
tu
...
«
»
Dobrodošla
,
vedno
dobrodošla
!
«
se
je
branil
Wenigar
.
»
Odložita
,
sedita
...
novic
imam
za
vaju
cel
koš
!
«
»
Dobrih
ali
slabih
?
«
je
vprašal
»
cesar
«
Premrov
.
»
In
kako
se
bo
imenoval
?
«
je
vprašal
in
si
odvijal
široko
in
dolgo
pahavko
.
»
Ni
naju
držalo
več
doma
...
morala
sva
priti
...
«
»
Prav
,
prav
...
Kar
pričakoval
sem
vaju
...
že
nekaj
dni
sem
iztegal
vrat
,
okoli
katerega
vogla
se
prikažeta
...
res
,
res
,
prav
zares
,
«
je
pripovedoval
župnik
in
pomagal
gostoma
iz
kožuhov
.
»
Novic
pa
sem
nabral
kar
na
izbero
:
dobrih
,
slabih
,
najslabših
,
pa
tudi
najboljših
.
«
»
Začni
z
najboljšimi
!
Obupana
je
najina
duša
in
po
tolažbi
koprni
kot
žejen
jelen
po
studenčnici
!
«
je
prosil
kaplan
Blaž
,
rdeč
od
mraza
in
zdravja
.
»
Slovenski
časopis
dobimo
in
izdajati
ga
začne
naš
Valentin
Vodnik
!
«
je
izpregovoril
svečano
župnik
Jožef
Leopold
.
Nato
je
počakal
,
da
vidi
učinek
svoje
novice
,
in
se
smehljal
.
»
Slovenski
časopis
?
—
Vodnik
?
—
Kdaj
?
—
Kdo
ga
bo
tiskal
?
—
Ljubi
bog
,
torej
vendar
gremo
naprej
in
kvišku
!
«
sta
vzklikala
gosta
,
se
srečna
smejala
in
sedla
za
mizo
,
na
kateri
je
že
stala
bela
štruca
poleg
bokala
vina
.
»
Takoj
po
novem
letu
izide
že
prvi
list
,
«
je
nadaljeval
župnik
.
»
Izhajal
bo
dvakrat
na
teden
:
izdajal
ga
bo
Janez
Friderik
Eger
v
Ljubljani
,
urejal
In
pisal
pa
naš
Balant
.
«
»
In
kako
se
bo
imenoval
?
«
Je
vprašal
Premrov
.
»
Ljubljanske
Novice
od
vseh
krajev
sveta
!
«
je
odgovoril
Wenigar
in
že
brskal
po
polici
,
ki
je
visela
na
zidu
.
»
Evo
,
poslušajta
:
naš
pesnik
urednik
mi
piše
sam
«
—
našel
je
Vodnikovo
pismo
in
bral
—
:
»
Eger
me
je
nagovoril
.
Rad
sem
mu
svoje
tumpasto
pero
posodil
v
štero
in
zdaj
se
kremžim
in
pačim
ter
gledam
,
kako
bi
naš
jezik
najbolje
prirezal
po
drugih
,
že
osnaženih
evropejskih
jezikih
.
«
»
Zlat
človek
,
čudovit
mož
!
«
je
dejal
kaplan
Blaž
z
iskrenim
občudovanjem
.
»
V
najstrašnejši
dobi
so
ga
nam
rosila
nebesa
kakor
mano
izstradanim
Izraelcem
v
puščavi
.
Naš
prvi
resnični
pesnik
!
Naš
prvi
žurnalist
!
In
ta
pogum
,
izdajati
»
Novice
«
med
ljudi
v
tem
času
!
—
O
,
nič
več
ne
velja
,
da
inter
arma
silent
Musae
.
«
»
Pa
koliko
bodo
stale
»
Novice
«
?
Je
vprašal
»
cesar
«
ter
je
že
odpenjal
svoj
pas
.
»
Po
pošti
prejemane
šest
goldinarjev
za
vse
leto
,
«
je
odgovoril
župnik
in
natakal
.
»
Naročite
jih
za
naju
oba
,
prijatelj
župnik
!
«
je
dejal
»
cesar
«
.
»
Pišite
mu
,
da
ga
pozdravljava
in
da
mu
želimo
toliko
naročnikov
,
kolikor
je
zvezd
na
nebu
in
peska
na
dnu
morja
!
«
—
In
položil
je
na
mizo
dvajset
goldinarjev
,
si
odrezal
kos
štruce
ter
hrabro
jedel
in
pil
.
Veselo
razburjeni
so
se
razgovarjali
prijatelji
dalje
o
prvem
slovenskem
časopisu
,
ki
je
tako
ljubo
iznenadil
vse
in
ki
se
ga
ni
v
tem
času
nadejal
nihče
.
Wenigar
je
pripovedoval
,
da
bodo
prinašale
»
Novice
«
vesti
iz
domačih
in
tujih
krajev
ter
z
raznih
bojišč
,
da
bodo
zabavale
svoje
bralce
s
povestmi
smešne
in
resne
vsebine
,
jih
seznanjale
s
slovstvom
,
s
svetovno
in
prosvetno
zgodovino
slovensko
in
slovansko
,
poučevale
o
kmetijskih
gospodarskih
in
obrtnih
zadevah
,
naznanjale
najnovejše
izume
ter
razglašale
uradne
oklice
in
oznanila
sodne
in
mestne
gosposke
,
žitne
cene
,
loterijo
in
umrle
.
»
Koliko
pridnosti
,
koliko
vztrajnosti
,
koliko
učenosti
je
treba
za
vse
to
!
«
je
strmel
kaplan
Blaž
.
»
Oh
,
to
je
mož
,
to
je
mož
!
«
»
In
vse
sam
—
sam
!
«
je
klical
»
cesar
«
,
»
in
vse
to
le
zato
,
da
bi
naš
jezik
kar
najbolje
prirezal
,
ugladil
in
opilil
!
–
Da
,
da
,
prav
piše
naš
Balant
:
jezik
je
prvo
,
vse
drugo
bo
narodu
navrženo
.
Narod
živi
,
dokler
živi
njegov
jezik
.
Brez
narodnega
jezika
ni
naroda
.
In
karkoli
ima
narod
velikega
,
položi
v
svoj
jezik
!
«
In
že
se
je
začel
razpredati
med
družbico
razgovor
,
in
vsak
je
hitel
povedati
svoje
misli
in
svoja
čustva
.
»
Kremen
je
naš
Vodnik
!
«
je
vzklikal
stari
Blaž
.
»
In
kadar
bo
tak
kremen
vsakdo
izmed
nas
,
bo
ves
naš
narod
iz
kvadrov
!
«
Župnik
Wenigar
pa
je
dejal
:
»
Usoda
malih
narodov
je
ali
poginiti
ali
izginiti
med
velikimi
.
Tega
pa
se
mali
narodi
,
kakoršni
smo
tudi
mi
,
ubranijo
le
takrat
,
če
se
odlikujejo
s
svojo
kvaliteto
,
ko
več
ne
morejo
tekmovati
s
svojo
kvantiteto
!
«
—
In
obrnil
se
je
ter
pokazal
na
steno
,
na
kateri
sta
viseli
v
ozkih
,
zlatih
,
ovalnih
okvirjih
dve
črni
tiskani
sliki
:
»
Glejta
:
tale
dva
sta
nas
učila
:
Edini
sodnik
,
ki
se
ga
bojimo
,
bodi
naša
vest
!
—
Edino
orožje
,
ki
mu
zaupamo
,
bodi
kultura
našega
razuma
in
srca
!
—
Edina
naša
bramba
proti
vsem
usodnim
viharjem
je
in
ostane
moralna
sila
naše
ljubezni
do
rodne
zemlje
in
maternega
jezika
!
«
Na
steni
pa
sta
viseli
sliki
rajnega
cesarja
Jožefa
II.
in
rajnega
ljubljanskega
knezoškofa
—
grofa
Karla
Herberšteinskega
.
»
Vidita
,
s
temale
možema
šele
se
je
prenehal
za
Slovence
temni
,
srednji
vek
!
«
je
nadaljeval
Wenigar
.
»
Ž
njima
šele
začenja
med
nami
doba
svobode
razuma
,
prepričanja
in
vesti
:
ta
dva
moža
sta
prizadela
obskurantizmu
smrtni
sunek
,
na
katerem
mora
poginiti
prej
slej
!
«
In
govorili
so
dalje
,
vsi
navdušeni
za
reforme
Marije
Terezije
in
njenega
neizprosnega
svobodomiselnega
sina
Jožefa
ter
za
blagoslovljeni
vpliv
knezoškofa
Herberšteinskega
.
Njihova
zasluga
je
,
so
razlagali
,
da
je
končno
slovensko
ljudstvo
dobilo
tudi
šole
,
v
katerih
se
je
poučevalo
tudi
v
domačem
jeziku
in
le
pod
vplivom
idej
,
ki
so
se
zanje
borili
vse
življenje
Marija
Terezija
,
Jožef
II.
in
grof
Herberšteinski
,
se
je
končno
,
končno
začelo
razvijati
med
Slovenci
tudi
posvetno
slovstvo
.
Ž
njimi
se
zaključuje
absolutno
molitveniška
in
cerkvena
slovstvena
doba
slovenska
ter
pričenja
ljudstvu
namenjeno
pesništvo
,
pripovedništvo
in
znanstvo
.
Pater
Janez
Damascen
Dev
s
svojimi
»
Pisanicami
lepih
umetnosti
«
in
pater
Marko
Pohlin
s
svojimi
slovnicami
in
računicami
sta
začela
,
a
Valentin
Vodnik
nadaljuje
in
v
kratki
dobi
nekaj
let
je
že
nadkrilil
daleč
obadva
.
Svobodoljubje
Jožefovo
je
oživilo
v
Ljubljani
društvo
učenjakov
in
pesnikov
—
Academia
Operosorum
—
z
nepozabnim
pospeševateljem
narodnega
šolstva
grofom
Ivanom
Edlingom
na
čelu
.
Jožefinec
Edling
pa
je
našel
vrlega
naslednika
v
herberšteinovcu
Antonu
Linhartu
,
okrožnem
šolskem
komisarju
,
našem
prvem
znanstvenem
zgodovinarju
in
našem
prvem
narodnem
dramatiku
.
»
Za
življenje
in
ljudstvo
!
Za
narodno
kulturo
telesa
,
okusa
in
vesti
!
«
je
postalo
geslo
vseh
slovenskih
inteligentov
.
Pisati
knjige
za
potrebo
in
v
pomoč
kmetom
je
začel
p.
Marko
Pohlin
;
rajni
Anton
Linhart
je
nadaljeval
to
koristno
delo
z
bukvami
o
kugah
in
boleznih
goveje
živine
in
zdaj
se
je
pripravljal
napredovati
s
svojimi
»
Novicami
«
še
Valentin
Vodnik
.
Vsak
kmet
in
delavec
naj
bere
knjige
,
naj
se
uči
,
kar
mu
je
koristno
in
donosno
.
Le
čim
več
bukev
med
ljudstvo
v
domačem
jeziku
!
Za
pratikami
zdaj
še
časopis
!
S
svobodo
duha
svobodo
telesa
!
S
kulturo
k
nesmrtnosti
!
Navdušeno
se
je
razgovoril
župnik
Wenigar
in
vzklikal
:
»
Svita
se
!
Solnce
vstaja
iz
nočnih
mrakov
,
prijatelja
!
Če
nas
doslej
niso
mogli
ugonobiti
,
ko
smo
ležali
v
duševnih
verigah
v
globoki
temi
—
nas
pa
poslej
ne
uniči
noben
sovrag
več
,
ker
že
bdimo
in
gledamo
v
vstajajočo
zarjo
...
Kot
rastlina
se
držimo
s
tisočerimi
koreninicami
svoje
rodne
grude
in
z
vso
dušo
svojega
maternega
jezika
.
Kdor
bi
nas
hotel
iztrgati
od
nje
,
bi
mu
ostalo
samo
steblo
v
pesti
;
a
korenine
bi
vztrajale
ter
bi
pognale
nove
mladike
in
nove
cvetove
!
—
Svita
se
,
prijatelja
,
zato
le
ne
obupavati
:
—
Bog
je
z
nami
!
«
»
Vivat
Vodnik
!
«
je
vzkipel
»
cesar
«
in
njegov
gromki
glas
je
zabobnel
,
da
so
zašklepetale
šipe
na
oknih
.
»
Vivat
,
vivat
!
«
je
pritrjeval
kaplan
Blaž
,
dvigal
polno
čašo
in
trkal
s
prijateljema
.
»
Vivat
Vodnik
—
!
«
je
vzkliknil
tudi
župnik
Jožef
Leopold
in
dostavil
»
—
in
baron
Žiga
Zois
!
On
nam
je
pridobil
za
narodno
delo
rajnega
Linharta
in
Vodnika
;
on
ju
je
učil
,
vodil
in
vzpodbujal
in
on
je
še
danes
mož
,
kakoršnega
nismo
imeli
,
odkar
žive
na
zemlji
Slovenci
.
Vivant
Vodnik
in
Zois
!
«
»
Vivant
!
Vivant
!
«
je
zadonelo
,
čaše
so
zapele
,
vrata
pa
so
se
odprle
in
vstopil
je
visok
,
suh
gospod
majhnih
sivih
oči
v
poštarski
uniformi
in
vojaško
strumnega
držanja
.
»
Za
boga
,
molčite
!
Naj
vas
kdo
sliši
—
!
«
je
zaklical
in
pokazal
na
okno
.
»
Kaj
pa
je
,
Hueber
?
«
je
vprašal
Wenigar
in
stopil
k
oknu
.
In
že
se
je
začudil
:
»
O
,
o
!
Francoski
ujetniki
!
«
Vsa
družba
je
skočila
in
gledala
izprevod
,
ki
se
je
pomikal
po
cesti
naravnost
k
cerkvi
.
Spredaj
okoli
petnajst
vojakov
v
sivih
plaščih
in
z
belimi
gamašami
,
s
kašketi
na
glavah
ter
z
nasajenimi
bajoneti
na
puškah
,
nekaj
vojakov
ob
strani
in
zadaj
cela
četa
.
V
sredi
pa
ujetniki
.
Bili
so
iz
raznih
polkov
,
brez
orožja
,
večinoma
v
temnomodrih
uniformah
in
z
rdečimi
,
zelo
obledelimi
epoletami
.
Na
glavah
so
nosili
ali
črne
klobučke
na
tri
roge
ali
grenadirske
čepice
,
kosmate
kučme
,
tu
in
tam
tudi
visoko
okroglo
huzarsko
čako
,
a
vsi
brez
trobojnih
kokard
in
perjanic
,
ogoljeni
,
razcapani
,
povaljani
in
oblateni
.
Celo
par
pariških
rdečih
huzarjev
je
koračilo
med
ujetniki
v
zmečkanih
dolmanih
,
z
umazanimi
in
potrganimi
žnorami
in
za
huzarji
je
krevsalo
nekaj
dragoncev
v
čepicah
ali
še
v
čeladah
z
oskubljenimi
perjanicami
in
z
razkuštranimi
čopi
.
Nekateri
so
bili
brez
pokrivala
ter
so
imeli
ovite
robce
okoli
glav
,
polbosi
,
le
s
cunjami
okoli
nog
,
vsi
bledi
,
sestradani
,
prepadli
in
očividno
silno
utrujeni
.
Tu
in
tam
je
kdo
šepal
,
se
podpiral
ob
gorjačo
ter
se
le
še
stežka
vlekel
dalje
.
Visok
,
dolgokrak
huzar
z
navitimi
kodrčki
ob
sencih
pa
je
vodil
pod
pazduho
starejšega
majhnega
tovariša
,
pešca
,
žoltega
obraza
in
zavezanega
očesa
.
Kakor
pogreb
je
bila
ta
povorka
,
tiha
,
žalostna
,
pobita
.
Tudi
oboroženi
stražniki
so
gledali
topo
,
trudno
predse
in
niso
kazali
z
ničimer
,
da
se
čutijo
srečne
zmagovalce
.
»
Taki
so
tisti
strašni
jakobinci
?
«
se
je
čudil
Prašnikar
.
»
Težka
je
božja
kazen
,
ki
jih
je
zadela
.
In
vendar
—
«
zazrl
se
je
v
žolti
obraz
malega
pešca
,
ki
je
pravkar
omahnil
na
tla
brez
glasu
,
brez
zavesti
—
»
O
,
smilijo
se
mi
!
«
»
Siromak
umira
!
«
je
vzkliknil
Wenigar
.
»
Hitiva
,
Blaž
,
morda
mu
pomoreva
!
Vzemi
s
seboj
,
kolikor
moreš
nesti
!
«
In
že
sta
stekla
iz
sobe
.
Wenigar
je
zgrabil
poln
bokal
vina
in
kozarec
,
a
Prašnikar
je
nesel
za
njim
velik
ostanek
štruce
.
Hipoma
sta
bila
pri
nezavestnem
ujetniku
.
Dolgokraki
huzar
je
sedel
na
tleh
in
si
je
položil
bolnikovo
glavo
v
naročje
.
»
Pour
l
'
amour
de
Dieu
!
«
je
zavzdihnil
,
ko
je
videl
duhovnika
hiteti
s
pijačo
in
kruhom
.
Ni
si
mogel
misliti
,
da
hočeta
pomagati
njegovemu
prijatelju
,
nego
je
bil
prepričan
,
da
nameravata
pogostiti
le
stražnike
.
Ko
pa
mu
je
Wenigar
pomolil
polno
čašo
vina
in
mu
dejal
,
naj
omoči
bolniku
ustnice
in
mu
da
piti
,
je
z
drhtečim
glasom
ponavljat
:
»
O
,
merci
,
merci
,
merci
,
monsieur
abbé
!
«
In
kmalu
se
je
osvestil
pešec
,
poželjivo
je
srkal
iz
čaše
,
se
oddihoval
in
ječal
:
»
Merci
!
«
Nato
pa
je
zaječal
:
»
Ah
,
ma
tête
!
Ma
tête
!
«
ter
se
grabil
za
glavo
.
Prašnikar
je
v
hipu
razrezal
ves
kruh
in
ga
razdelil
med
najslabotnejše
,
Wenigar
je
potočil
vino
,
in
skupaj
sta
hitela
nazaj
v
župnišče
ter
prinašala
še
vina
,
kruha
in
sadja
,
in
delila
sta
med
vojake
in
ujetnike
vse
,
kar
sta
našla
in
kar
sta
jim
mogla
prinesti
.
Hueber
in
Premrov
pa
sta
prišla
za
njima
in
medtem
že
docela
izpraznila
svoja
tobačna
mehurja
ter
osrečavala
tobakarje
brez
razločka
.
Ker
pa
je
bilo
še
vsega
premalo
,
sta
tekla
na
pošto
in
se
vrnila
z
novimi
zavoji
tobaka
;
poštni
hlapec
in
par
vojakov
ž
njim
je
prineslo
nekaj
butar
drv
,
velik
kotel
,
vrečico
moke
in
poln
koš
krompirja
in
repe
.
Hitro
so
vojaki
zakurili
,
in
v
kotlu
se
je
začelo
kuhati
.
Wenigar
in
Prašnikar
pa
si
nista
dala
miru
in
sta
begala
po
Postojni
od
hiše
do
hiše
:
»
Imejte
usmiljenje
in
usmiljenje
dosežete
sami
!
Ljudje
so
kakor
mi
,
morda
krivoverci
,
a
zato
še
nesrečnejši
kakor
mi
!
—
Nič
divjega
,
nič
krvoločnega
ni
na
njih
.
Pojdite
,
poglejte
jih
sami
,
in
zasmilijo
se
vam
kakor
so
se
nama
!
Od
lakote
cepajo
!
In
koliko
jih
pomre
!
A
pomislite
:
Tudi
ti
imajo
svoje
očete
,
matere
in
otroke
—
tudi
njih
svojci
skrbe
zanje
,
jokajo
za
njimi
,
kakor
naši
očetje
,
naše
matere
in
naši
otroci
.
Koliko
naših
vojakov
je
danes
na
Laškem
in
Francoskem
ujetnikov
!
In
Bog
vidi
nas
in
na
naših
sinovih
poplača
vse
,
kar
storimo
francoskim
nesrečnežem
.
Dajte
jim
kar
morete
,
pomagajte
jim
"
pour
l
'
amour
de
Dieu
"
—
iz
ljubezni
do
Boga
in
do
njegovega
križanega
Sina
!
«
In
iz
marsikatere
postojnske
hiše
so
prinesle
ženske
in
možje
kruha
,
krompirja
,
polente
,
suhega
sadja
in
kuhanega
sočivja
tja
k
cerkvi
sv.
Štefana
,
kjer
se
je
razgrnilo
celo
taborišče
.
Zaplamtelo
je
več
ognjev
in
nad
vsemi
se
je
kadilo
in
kuhalo
za
gladne
vojake
in
izčrpane
vojne
ujetnike
...
Komaj
dobro
uro
nato
pa
se
je
pomikal
izprevod
zopet
dalje
,
zakaj
povelje
se
je
glasilo
,
da
morajo
biti
do
noči
vsaj
že
v
Planini
.
In
takrat
je
sedela
Wenigarjeva
družba
že
zopet
za
mizo
ter
uživala
blagre
župnikove
kuhinje
.
Le
Hueber
je
odšel
domov
.
Bil
je
molčeč
mož
,
a
tem
bolj
zgovorni
so
bili
zato
ostali
.
»
Nikdar
ne
pozabimo
,
«
je
dejal
Wenigar
,
»
da
ostane
večno
resnično
,
kar
nas
je
učil
v
svojem
nepozabnem
,
zgodovinsko
slavnem
pastirskem
pismu
blagopokojni
Herberstein
:
"
Posnemajmo
Izveličarja
,
ki
je
izprebračal
zablodele
s
svojo
dobrotnostjo
!
Vsak
človek
ima
prirojeno
pravico
živeti
v
tisti
veri
,
ki
se
mu
zdi
po
njegovem
spoznanju
in
po
njegovi
vesti
najbolj
prava
!
'
Le
Bog
je
sodnik
!
«
Govorili
so
obširno
o
tolerančnem
ediktu
cesarja
Jožefa
in
o
tolerančnem
pastirskem
pismu
Herbersteinovem
.
Nikdar
ni
izdal
kak
vladar
plemenitejšega
proglasa
,
nikoli
še
kak
škof
pisma
širšega
duševnega
obzorja
.
Ogromna
večina
takratne
duhovščine
je
obsojala
besno
oba
,
nekateri
iz
egoizma
,
drugi
iz
neizobraženosti
.
Wenigar
pa
je
bil
med
onimi
redkimi
prosvetljenimi
svečeniki
,
ki
so
odkrito
zastopali
njuna
plemenita
,
napredna
in
modra
načela
pri
vsaki
priliki
;
zastopal
jih
je
in
se
po
njih
tudi
ravnal
,
govoril
je
o
njih
,
razlagal
,
utemeljeval
in
jih
v
dejanju
izpolnjeval
.
In
nato
so
govorili
o
vojni
.
»
Čemu
ta
vojna
?
Kaj
hočejo
Francozi
?
«
je
govoril
Wenigar
.
»
Premišljal
sem
mnogo
o
tem
,
čital
to
in
ono
,
izpraševal
in
izkušal
priti
zagonetki
do
dna
.
A
do
resnice
je
priti
težko
...
Baron
Zois
pa
mi
je
pisal
te
dni
:
»
Morda
se
navdušujemo
za
nekaj
,
kar
je
krivično
,
morda
se
napenjamo
vzdržati
živo
,
kar
je
že
davno
zaslužilo
pogin
?
Nato
odgovori
zgodovina
in
vse
je
v
božjih
rokah
.
Toda
meni
se
zdi
,
da
se
borita
zdaj
dva
sistema
:
germanski
absolutistični
in
fevdalni
državni
sistem
in
republičanski
sistem
demokratizma
.
Ali
naj
zmaga
suverenost
vladarjev
in
aristokracije
ali
suverenost
narodov
in
individijev
?
«
—
Tako
mi
je
pisal
baron
Zois
...
In
zopet
pravim
ž
njim
vred
:
Le
Bog
bo
sodnik
!
«
Stari
Prašnikar
pa
je
majal
svojo
belo
glavo
:
»
Da
bi
nam
Francija
prinesla
s
svojimi
giljotinami
in
s
frigiško
čepico
na
drevesu
svobode
lepšo
usodo
?
Ne
,
ne
,
Avstrija
je
še
vedno
najmočnejša
opora
in
najtrdnejši
zid
katoličanstva
in
kulture
!
«
»
Gotovo
najtrdnejši
zid
katoličanstva
in
—
germanstva
«
,
je
pritrdil
Wenigar
.
»
Toda
brez
teh
dveh
bi
brzčas
tudi
današnje
Avstrije
ne
bilo
:
Zahvaliti
se
morata
torej
drug
drugemu
...
Ali
kaj
pravijo
narodi
?
Kdo
vpraša
za
želje
in
tožbe
narodov
?
Ali
so
zadovoljni
ali
nesrečni
za
tem
ozidjem
?
—
Blaž
,
jaz
ne
trdim
ničesar
.
Toda
te
dni
sem
čital
iznova
Linhartovo
zgodovino
in
v
uvodu
med
vrstami
sem
bral
misel
,
ki
sem
vam
jo
razodel
ravnokar
sam
...
Čakajte
!
Takoj
vam
prečitam
tisto
mesto
...
«
In
Wenigar
je
posegel
v
knjižnico
po
knjigo
ter
hitro
listal
po
njej
.
Nato
je
čital
:
»
Davno
je
že
učeni
svet
edin
v
tem
,
da
so
se
Slovani
razširili
kakor
noben
drug
narod
;
da
so
,
preden
je
vedel
o
njih
Rim
in
Bizanc
,
bili
mogočni
,
snovali
države
in
jih
razdirali
;
da
posedajo
še
sedaj
pol
Evrope
in
Azije
,
da
ne
zasluži
nobeno
ljudstvo
tolike
pozornosti
s
strani
zgodovinarja
,
modroslovca
in
državnika
.
—
Da
so
med
narodi
avstrijske
monarhije
Slovani
po
številu
in
moči
najodličnejši
,
da
bi
se
morala
Avstrija
prav
tako
imenovati
slovanska
država
kakor
Rusija
,
ako
bi
bila
v
državoslovju
navada
,
vsoto
združenih
moči
,
na
katerih
sloni
mogočnost
te
države
,
imenovati
po
največji
enakovrstni
moči
,
na
to
se
je
doslej
premalo
oziralo
.
Ako
se
hočeš
o
tem
prepričati
,
poglej
od
Jadranskega
morja
preko
notranje
Avstrije
,
Ogrske
in
pridruženih
kraljestev
—
s
postranskim
pogledom
proti
vzhodu
—
skozi
Galicijo
,
Vladimirijo
,
Šlezijo
,
Moravsko
,
Češko
—
preštej
potem
milijone
Slovanov
in
preudari
:
kaj
so
Slovani
za
Avstrijo
in
kaj
lahko
postanejo
!
'
—
Prijatelji
tako
je
pisal
Anton
Linhart
že
l.
1791
;
—
že
preko
leta
dni
počiva
v
grobu
,
—
a
Slovenci
si
njegovih
besed
niso
niti
zapomnili
,
niti
njegovih
misli
še
doumeli
,
niti
njegovih
vprašanj
še
preudarili
.
«
»
Kaj
so
Slovani
za
Avstrijo
?
«
je
ponovil
Prašnikar
.
»
In
kaj
lahko
postanejo
?
«
Nato
je
zmajal
z
ramo
in
se
je
zamislil
.
Tudi
Hueber
se
je
le
nasmehnil
,
skomizgnil
dvomljivo
z
ramo
,
si
počasi
nalil
vina
,
požirkoma
pil
in
vztrajno
molčal
.
Premrov
pa
je
dejal
:
»
Nič
nismo
,
a
kdo
ve
,
kaj
je
še
zapisano
v
zvezdah
!
—
Moj
ded
je
bil
še
hlapec
,
moj
oče
že
gruntar
in
danes
jaz
ne
menjam
z
nikomur
tam
od
Razdrtega
do
Postojne
!
Moj
Matevžek
bo
morda
spet
berač
.
Ampak
moja
kri
ostane
v
njem
in
moja
pamet
ne
umre
z
menoj
:
kdo
ve
,
kaj
bodo
že
spet
moji
unuki
,
ki
morda
presežejo
v
svoji
imovitosti
celo
mene
!
Slovani
smo
bili
,
smo
in
bomo
:
še
pred
Avstrijo
,
danes
v
Avstriji
in
morda
tudi
za
njo
!
«
Wenigar
pa
je
udaril
z
roko
po
knjigi
in
odgovoril
:
»
Po
številu
smo
največji
,
po
vplivu
najničnejši
!
Ne
v
šoli
,
ne
uradu
,
ne
v
armadi
ne
veljamo
nič
:
le
kot
krma
za
topove
in
puške
smo
dobri
,
pri
rekvizicijah
in
kontribucijah
nas
poznajo
,
sicer
pa
nas
povsod
odrivajo
in
zaničujejo
!
Vse
žrtvujemo
za
državo
,
ljubimo
jo
,
umiramo
zanjo
,
a
ona
?
Avstrija
bi
morala
biti
slovanska
država
,
je
pisal
Linhart
,
a
je
prav
tako
germanska
kakor
izdajalska
Prusija
...
Tlačani
smo
,
robovi
,
nič
drugega
.
—
In
kaj
lahko
še
postanemo
?
V
Avstriji
menda
nikdar
več
kot
tlačani
in
robovi
...
A
brez
nje
in
sami
iz
sebe
?
—
no
,
le
Bog
bo
sodnik
!
Toda
obupati
ne
smemo
!
«
»
V
Avstriji
robovi
,
a
v
Franciji
mrliči
!
«
je
zinil
končno
Hueber
.
»
Bič
ali
sekira
:
le
to
dvoje
nas
pričakuje
,
prijatelji
.
A
vse
kaže
,
da
se
nam
bliža
sekira
—
smrt
!
Pri
Lodiju
na
Addi
smo
bili
že
maja
meseca
strašno
tepeni
in
pretekli
mesec
smo
pri
Arkolu
izgubili
prav
vse
.
Na
tanki
nitki
visi
naša
usoda
!
Naj
pade
še
Mantova
,
in
Avstrije
je
konec
!
In
potem
?
«
Malo
je
govoril
Hueber
,
a
kar
je
povedal
,
je
vselej
dokazal
z
vestmi
,
ki
jih
je
zbiral
na
pošti
in
jih
sestavljal
v
verigo
,
ki
se
ni
dala
raztrgati
.
Montenotte
,
Millesimo
,
Dego
,
Ceva
,
Mondovi
,
Lodi
,
Castiglione
,
Roveredo
in
Bassano
ter
končno
Arcole
so
od
aprila
do
srede
novembra
sama
krvava
bojišča
,
na
katerih
je
zmagalec
vedno
in
vedno
le
Buonaparte
.
Ali
je
še
mogoče
,
da
reši
našo
razbito
vojsko
feldzeugmeister
pl.
Alvinzy
s
svojimi
hrvaškosrbskimi
polki
?
Ali
bi
ne
bilo
najmodreje
,
da
sklene
naš
minister
Thugut
mir
s
Francijo
,
še
predno
se
razlije
jakobinska
povodenj
preko
naših
dežel
?
—
Lahko
je
junačiti
notranjim
avstrijskim
kronovinam
,
ki
so
daleč
od
meje
in
jim
vojni
vihar
še
ne
preti
tako
od
blizu
.
A
kaj
bo
z
nami
,
z
našimi
kraji
?
Kam
z
našimi
ženami
in
otroki
,
kam
s
starci
,
živino
in
z
našim
imetkom
?
Našo
domovino
naj
požro
plameni
,
razrušijo
roparske
tolpe
in
razorjejo
topovi
?
Čemu
?
Za
koga
?
Komu
na
korist
?
Polna
težkih
skrbi
sta
se
vračala
Prašnikar
in
Pristov
tistega
popoldne
na
Ubeljsko
.
Skoraj
vso
pot
sta
molčala
.
Med
Hruševjem
in
Goričani
pa
sta
srečala
nepretrgano
vrsto
sanitetnih
vozov
,
polnih
bolnikov
,
ranjencev
in
mrtvecev
.
Glasno
ječanje
se
je
slišalo
iz
vozov
,
pokritih
s
platnenimi
plahtami
in
le
slabo
zavarovanih
z
zastorji
.
Nekateri
so
bili
raztrgani
,
drugi
so
vihrali
v
vetru
,
pri
tretjih
pa
jih
sploh
ni
bilo
več
.
Sestradana
kljuseta
so
korakoma
vlekla
vozove
,
omagovala
,
se
vsak
čas
ustavljala
in
počivaje
mulila
blatno
travo
ob
raju
ceste
.
Vozniki
so
kleli
in
vihteli
biče
po
živih
okostnjakih
.
Toda
brez
uspeha
.
Žival
ni
mogla
hitreje
,
in
vozovi
so
se
jedva
še
premikali
dalje
,
dalje
,
v
vedno
globljo
temo
,
v
vedno
večjo
bolest
,
v
vedno
bližjo
smrt
...
Prvi
,
najodličnejši
ljubljanski
hoteljér
Johann
Rechter
je
od
razburjenosti
izpreminjal
barvo
.
V
očeh
se
mu
je
vse
smejalo
,
a
obenem
so
se
mu
tresla
kolena
;
poln
skrbi
in
strahu
je
bil
,
toda
vendarle
nepopisno
srečen
in
ponosen
.
Pred
njim
je
stal
huzarski
stotnik
,
po
dvorišču
pa
sta
dva
huzarska
podčastnika
prepeljavala
troje
visokih
,
mršavih
konj
,
upehanih
in
mokrih
,
da
se
je
kar
kadilo
od
njih
.
»
Torej
pripravite
takoj
vse
svobodne
sobe
!
«
je
ponavljal
stotnik
in
si
otiral
z
robcem
čelo
.
»
V
drugem
nadstropju
za
njuni
visokosti
,
v
tretjem
za
generala
in
zame
.
Podčastnikoma
dajte
postelji
blizu
hleva
;
ostali
ostanejo
pri
konjih
.
«
»
Kakor
ukazujete
,
preblagorodje
!
«
se
je
skrivil
Rechter
do
pasu
in
mečkal
čepico
po
rokah
.
»
Toda
tisočkrat
prosim
odpuščanja
:
vojska
je
...
vsak
dan
imam
gostov
,
—
a
na
tako
visok
poset
nismo
prav
nič
pripravljeni
...
«
Še
je
hotel
izgovarjati
,
toda
stotnik
ga
je
prehitel
:
»
Dajte
podčastnikoma
jesti
in
piti
...
konjem
ovsa
!
...
pa
še
meni
karkoli
!
Lačni
smo
.
«
In
stotnik
se
je
obrnil
ter
krenil
navzgor
v
prvo
nadstropje
v
gostilno
.
Tam
je
snel
težko
čako
in
odložil
kožušno
atilo
.
Nato
se
je
zleknil
po
usnjati
črni
zofi
za
okroglo
mizo
.
Prekrižal
je
roke
pod
glavo
,
se
zagledal
v
jajčasto
sliko
cesarja
Franca
,
ki
je
visela
v
širokem
zlatem
okviru
na
steni
in
takoj
zaspal
.
Med
