imav
žepu
tobačnico
,
poiskal
jo
je
in
upirajoč
se
z
glavo
ob
plahto
,
je
ponjuhal
.
Potem
jo
je
ponudil
Likarju
.
Hola
,
tobačnica
!
Likar
jo
je
zadovoljno
sprejel
.
Po
hrbtu
roke
si
je
v
lep
grebenček
nasul
črne
štupe
–
tako
je
videl
delati
starega
gospoda
,
ki
je
prihajal
posedat
v
stranski
drevored
Zvezde
–
počasi
je
potegnil
roko
pod
nosom
in
vase
skril
žgoči
prah
.
Ko
je
končal
,
je
dal
tobačnico
sosedu
–
saj
jedro
zabave
pri
njuhanju
tiči
v
tem
,
da
njuhajo
tudi
drugi
in
jih
žge
v
nosu
.
Sosed
pa
je
bil
navihan
in
objesten
in
je
zbil
ponudeno
tobačnico
iz
rok
,
da
se
je
zakotalila
po
tleh
in
se
je
razpršila
vsa
njena
vsebina
.
Ta
dogodek
je
zbudil
prisrčno
veselost
vseh
podmorskih
bitij
,
tudi
Likarja
in
Stanka
,
ker
je
prekinil
duhomorno
enakomernost
,
ki
je
vladala
pod
pobarvano
plahto
,
pomenjujočo
morsko
gladino
.
Komaj
so
zadrževali
smeh
,
ki
jim
je
le
še
bolj
silil
na
dan
,
ko
se
je
spet
oglasil
dolgi
,
sitni
gospod
,
ogorčen
grajal
nemir
in
grozil
,
da
jim
potrga
ušesa
.
O
ubogi
gospod
s
plešo
in
naočniki
–
za
intendanta
so
ga
zmerjali
–
srečnega
bi
se
lahko
štel
,
ako
bi
bil
ta
kratki
nemir
v
globinah
morja
edina
neprilika
tega
večera
!
Ali
dražil
ga
je
tudi
zbor
–
kako
je
bil
lesen
!
–
dražil
ga
je
vihar
,
ki
je
cele
tri
takte
prezgodaj
pričel
besneti
–
in
vendar
so
bile
vse
to
pravzaprav
le
malenkosti
!
Zakaj
zgodilo
se
je
nekaj
,
česar
niti
v
najbolj
pisanih
sanjah
ni
slutil
,
da
bi
bilo
mogoče
na
svetu
:
morje
je
pričelo
kihati
.
In
kako
je
kihalo
,
kar
kih
za
kihom
!
Škandal
!
Pevci
so
se
ozirali
in
se
muzali
–
drhal
!
Nemara
se
jim
še
dobro
zdi
,
da
morje
kiha
.
Lase
bi
si
bil
izruval
gospod
intendant
,
ko
bi
jih
kaj
imel
;
tako
pa
je
zbežal
z
odra
in
za
sabo
zaloputnil
železne
duri
,
kakor
da
je
strela
udarila
v
jambor
.
Zunaj
je
tekal
od
enega
konca
hodnika
do
drugega
,
preklinjal
svoj
umetniški
poklic
,
ki
je
navezan
na
toliko
postranskih
činiteljev
,
in
kuhal
jezo
in
maščevanje
.
Ob
živahnem
ploskanju
občinstva
se
je
končalo
prvo
dejanje
:
spričo
hrupne
godbe
poslušalci
niso
bili
zapazili
čudne
naravne
prikazni
kihajočega
morja
.
Prijazni
glas
bradatega
gospoda
je
poklical
mlade
grešnike
izpod
plahte
:
»
Le
semkaj
,
barabice
!
Lepo
komedijo
ste
mi
napravili
!
Kar
hitro
se
mi
izgubite
skoz
ta
vrata
pojdite
in
bežite
,
dokler
vas
nesó
noge
;
če
vas
dobi
gospod
intendant
,
reveži
,
poreže
vam
glave
!
«
»
Prosimo
,
gospod
režiser
,
vsak
za
dvajset
vinarjev
,
«
se
je
osmelil
Likar
.
»
Petindvajset
bi
jih
zaslužili
,
vsak
in
vsi
,
pa
ne
vinarjev
!
Hitro
se
mi
izgubite
!
«
Rinil
jih
je
ven
.
»
Gospod
,
dajte
nam
vsaj
listek
za
na
galerijo
!
«
je
prosjačil
Likar
.
Gospod
je
vzel
iz
žepa
karto
,
nanjo
načečkal
nekaj
besed
,
jo
dal
Likarju
in
potisnil
družbico
skoz
duri
...
Zgoraj
na
stojišču
zadnje
galerije
je
zijalo
pet
parov
zvedavih
deških
oči
daleč
tja
dol
na
oder
.
V
zadnjem
dejanju
je
igralo
zopet
morje
.
Ležalo
je
mirno
kakor
kislo
mleko
in
lastniki
teh
petih
parov
oči
niso
gojili
nujnejše
želje
,
nego
da
bi
zdajle
bili
hkrati
na
galeriji
in
pod
plahto
,
da
bi
na
svoje
oči
gledali
in
občudovali
učinek
svojega
umetniškega
delovanja
.
Ob
desetih
je
bilo
predstave
konec
in
mlada
družba
se
je
razkropila
.
Stanko
jo
je
mahal
proti
domu
.
Cesta
je
bila
črna
ljudi
,
vračajočih
se
iz
gledališča
,
vtisi
predstave
so
jim
vrveli
čez
ustnice
in
tudi
Stanku
je
bilo
srce
še
polno
tega
,
kar
je
videl
in
doživel
.
Proti
predmestju
pa
se
je
ulica
bolj
in
bolj
praznila
,
le
posameznike
je
še
srečaval
in
vsakemu
se
je
mudilo
.
V
Stanku
se
je
pričel
porajati
neprijeten
občutek
,
ni
se
pa
še
zavedal
,
pred
čim
in
zakaj
.
Šele
ko
je
zagledal
hišo
,
kjer
so
stanovali
,
se
mu
je
na
mah
zbudil
spomin
na
popoldanski
dogodek
:
da
ga
je
natepla
mati
in
da
ji
je
ušel
.
In
hkrati
ga
je
pričela
plašiti
slutnja
in
skrb
,
ki
do
sedaj
spričo
obilnih
drugih
vtisov
ni
našla
vstopa
v
njegovo
lahkomiselno
glavo
,
ki
pa
se
je
ta
mah
tudi
že
izkazala
kot
bridka
resnica
:
hišne
duri
so
bile
zaklenjene
,
zaman
se
je
obešal
na
veliko
mrzlo
kljuko
.
Na
glas
je
zaihtel
,
pa
ga
je
koj
bilo
strah
in
sram
,
kaj
,
če
ga
kdo
vidi
!
S
silo
je
premagal
jok
in
počasi
šel
naprej
,
pa
je
postajal
in
poslušal
,
če
bi
nemara
za
njim
kdo
prišel
in
odklenil
duri
.
Tam
,
kjer
se
cesta
zasuče
,
se
je
obrnil
in
se
vračal
.
Zopet
se
je
z
rokama
obesil
na
mrzlo
kljuko
–
zaman
!
–
in
zopet
so
se
mu
udrle
tihe
solze
.
Stisnil
se
je
v
kot
pri
durih
,
srce
mu
je
prekipevalo
od
bridkosti
,
mraz
je
bilo
,
smilil
se
je
samemu
sebi
in
bil
prepričan
,
da
je
vsega
kriva
mati
:
zakaj
ga
je
tepla
!
Kolikokrat
je
že
slišal
:
otroka
ne
smeš
tepsti
,
lahko
se
mu
pripeti
kaj
na
telesu
ali
zdravju
!
Srd
in
tema
sta
mu
premagala
žalost
in
napotil
se
je
nazaj
v
mesto
,
tam
je
bolj
svetlo
in
več
ljudi
.
Lahko
je
bil
oblečen
in
zeblo
ga
je
.
Zavihal
si
je
ovratnik
,
kvišku
si
potegnil
zgolj
z
vrvico
okoli
života
prepasane
hlače
in
sključen
in
roke
globoko
tiščeč
v
raztrgana
hlačna
žepa
,
je
stopal
tik
ob
hišah
proti
mestu
.
Kje
in
kako
bo
prebil
noč
,
še
ni
preudarjal
,
tako
daleč
niso
segale
njegove
misli
niti
njegove
skušnje
—
bila
je
prva
noč
,
da
je
sam
izostal
zdoma
.
Bližal
se
je
sredini
mesta
.
Prihajal
je
mimo
širokih
,
razsvetljenih
oken
gostilne
,
ven
se
je
slišalo
petje
,
brenkanje
,
smeh
.
Zdelo
se
mu
je
,
tam
notri
mora
biti
paradiž
.
Na
enem
oknu
je
bila
zavesa
malo
odmaknjena
,
dvignil
se
je
na
prste
in
pritisnil
nos
ob
okno
,
ali
videl
je
le
sence
,
ker
je
okno
bilo
potno
.
Pa
se
je
le
stezal
in
prežal
in
se
ni
mogel
ločiti
,
tako
ga
je
nase
vleklo
bučno
življenje
tam
notri
.
Kar
ga
po
ramenu
potrepa
krepka
roka
in
ga
pokliče
izpred
paradiža
nazaj
v
vsakdanji
svet
.
Stanko
se
je
prestrašen
ozrl
.
Pred
njim
je
stal
čuvaj
pravice
,
brkati
policaj
,
oblečen
v
gorko
suknjo
.
»
Kaj
pa
ti
?
«
ga
je
vprašal
in
vanj
upiral
svoj
dobrohotni
pogled
.
»
Jaz
,
jaz
,
jaz
...
«
je
hitel
Stanko
in
ni
vedel
,
kaj
bi
rekel
,
le
zdelo
se
mu
je
,
da
se
mora
zdajle
kaj
zlagati
,
zakaj
kdor
izmed
tovarišev
je
že
imel
kaj
opraviti
s
policaji
,
vsak
se
je
potem
hvalil
,
kako
jih
je
nalagal
.
»
Kaj
pa
ti
,
zakaj
nisi
doma
?
«
je
ponovil
policaj
in
držal
fanta
za
rame
.
»
Saj
boš
zmrznil
.
«
Zasukal
ga
je
proti
luči
.
»
Kakšen
pa
si
po
obrazu
?
Ali
si
se
jokal
?
«
Stanko
je
pokimal
.
Spomin
na
neprijetnosti
današnjega
dne
in
kočljivost
sedanjega
položaja
sta
mu
vnovič
pognala
močo
iz
oči
in
nosa
in
rokav
je
spet
stopil
v
službo
.
Bilo
mu
je
pa
tudi
že
jasno
,
kako
bo
uravnal
svoj
zagovor
.
»
Zakaj
se
jokaš
?
«
ga
je
vprašalo
dobrosrčno
oko
postave
.
»
Kje
si
pa
doma
?
«
»
Mama
so
me
tepli
,
ven
so
me
zaprli
,
bojim
se
domov
,
«
je
ihteč
odgovarjal
Stanko
in
vse
,
kar
je
povedal
,
je
bilo
malo
drugače
kakor
res
.
»
Revček
,
«
je
rekel
stražnik
,
»
nič
se
ne
boj
,
le
pojdi
z
menoj
!
«
Prijel
je
ihtečega
dečka
za
roko
in
šla
sta
proti
policijski
stražnici
na
rotovžu
.
Po
poti
ga
je
izpraševal
,
kdo
,
kaj
in
kako
,
in
Stanko
je
vse
povedal
,
kar
je
bil
vprašan
in
kolikor
mu
je
bilo
v
prid
;
izkazalo
se
je
,
da
ima
fant
izboren
spomin
zlasti
za
to
,
kdaj
,
kje
in
od
koga
je
bil
tepen
;
o
gledališču
seveda
ni
črhnil
niti
besedice
in
o
kihajočem
morju
tudi
ne
,
nemara
,
ker
ni
bil
vprašan
...
V
gorki
stražnici
so
mu
dali
dobrovoljni
stražniki
kruha
in
klobase
,
ogrela
sta
se
mu
telo
in
duh
,
otajal
se
mu
je
jezik
.
Pa
je
razkazal
svojim
ljubeznivim
gostiteljem
obrunek
vrh
glave
,
kjer
se
je
bil
zadel
ob
mizni
rob
,
ko
ga
je
pahnil
oče
.
Splošno
zanimanje
pri
poslušalcih
!
Nepričakovani
uspeh
ga
je
izpodbodel
,
da
je
poleg
tega
obrunka
pokazal
še
neštete
druge
,
ki
si
jih
je
bil
nabral
v
teku
let
pri
plezanju
in
tepežih
,
in
je
tako
sukal
besedo
,
kakor
da
sta
kriva
vseh
teh
poškodb
oče
in
mati
,
ki
je
o
njiju
pravil
take
historije
,
da
so
se
jim
vsi
krohotali
,
ne
izvzemši
mladega
pripovedovalca
.
Bilo
je
že
polnoči
,
ko
so
ga
spravili
spat
v
sosednji
prostor
na
pograd
,
kjer
so
ga
dobro
zavili
v
koc
.
Kmalu
je
zaspal
in
ko
so
mu
v
teku
noči
prignali
druščino
,
do
nezavesti
pijanega
dedca
,
se
je
komaj
za
trenutek
zbudil
.
Ko
je
bil
Kocmur
prišel
o
mraku
domov
in
mu
je
žena
sporočila
klavrni
uspeh
svojega
obiska
pri
sestri
Nanči
,
je
bil
hud
.
»
Zanič
nisi
,
«
je
rohnel
,
»
ne
vem
,
zakaj
te
imam
.
«
Pričel
je
modrovati
in
samega
sebe
imenovati
osla
,
ker
je
upal
,
da
žena
opravi
izročeno
ji
nalogo
.
Namignil
je
,
da
bo
zdaj
sam
vzel
stvar
v
roko
–
tako
je
pač
na
tem
svetu
,
da
vse
leži
na
njegovih
plečih
.
Žena
je
na
pečici
kuhala
krompir
,
vzdihovala
in
ugovarjala
in
dokazovala
,
da
bi
bilo
vse
drugače
,
ko
bi
on
bil
drugačen
.
Stemnilo
se
je
.
Kocmur
je
vprašal
po
fantu
.
Žena
je
povedala
,
kako
in
kaj
.
Pričenjalo
jo
je
skrbeti
,
kje
se
fant
potika
.
Kratko
in
zaničljivo
se
ji
je
posmejal
Kocmur
.
»
Ti
si
prava
mati
!
«
Potem
ji
je
razložil
svoje
nazore
o
vzgoji
vobče
in
o
Stankovi
posebej
in
končal
svoje
predavanje
z
izjavo
,
da
gre
–
naj
mu
dá
eno
krono
!
»
Kam
greš
?
Večerje
počakaj
!
Čemu
krono
?
«
Kocmur
je
vzkipel
:
Oče
se
mora
vendar
pobrigati
,
kje
je
sin
.
Naj
se
kaj
pripeti
,
pa
bo
svet
očital
očetu
brezbrižnost
.
Lepa
mati
,
ki
ovira
očeta
,
ko
sinu
grozita
pogin
in
smrt
!
Prestrašena
mu
je
dala
zadnjo
krono
in
Kocmur
je
šel
.
Ostala
je
sama
doma
;
jedla
je
krompir
in
si
ga
solila
s
solzami
.
Ura
se
je
počasi
bližala
deveti
,
fanta
pa
od
nikoder
.
Tako
dolgo
še
ni
bil
izostal
nikoli
.
Morebiti
ga
je
speljala
druščina
pa
hodijo
po
mestu
.
Ali
naj
stopi
še
sama
pogledat
?
Pa
lahko
pride
prav
medtem
fant
in
bi
ne
bilo
nikogar
,
da
mu
odpre
.
In
mož
je
vzel
ključ
od
hišnih
vrat
.
Ni
ji
kazalo
drugače
,
kakor
čakati
doma
v
skrbeh
,
žalosti
,
premišljevanju
.
Če
le
ni
zašel
v
slabo
tovarišijo
!
O
,
k
nepoštenosti
je
bil
tako
nagnjen
,
denar
je
morala
zaklepati
pred
njim
,
in
kadar
ga
je
poslala
v
prodajalno
,
jo
je
ogoljufal
,
če
je
le
mogel
.
In
kako
premeteno
se
je
znal
lagati
,
premeteno
in
trdovratno
–
srce
jo
je
zabolelo
ob
spominu
.
Premišljala
je
svojo
usodo
,
rahlo
se
ji
je
oglašala
vest
:
Ali
nisi
sama
nič
kriva
?
—
Pa
se
je
otresla
neprijetnih
očitkov
in
se
opravičevala
pred
seboj
:
Saj
ljubim
svojo
deco
–
edina
tolažba
v
nesreči
izgubljenega
mojega
življenja
mi
je
ljubezen
do
otrok
in
zaupanje
,
da
v
otrocih
najdem
srečo
,
ki
mi
jo
je
zapravil
mož
!
Branila
se
je
še
bridkega
spoznanja
,
ali
ubraniti
se
ga
ni
mogla
docela
,
da
ji
zaupanje
v
boljšo
bodočnost
otrok
od
dne
do
dne
bolj
upada
;
lastni
nesreči
se
je
družila
bojazen
za
srečo
otrok
,
ki
jih
temna
sila
vleče
z
železno
roko
v
prepad
,
ona
,
mati
,
pa
ni
kos
jima
pomoči
.
Kakor
starši
,
tako
ali
še
bolj
bosta
nesrečna
tudi
otroka
!
Kakor
bridek
meč
so
ji
rezale
te
misli
materinsko
srce
.
Bedela
je
čez
polnoči
in
hodila
poslušat
,
ali
ne
gredo
koraki
po
dvorišču
.
Potem
je
zmučena
zaspala
.
Ko
se
je
zjutraj
ob
šestih
zdanilo
,
se
je
hitro
spravila
pokonci
.
Misli
so
se
ji
medle
po
zbeganih
možganih
,
fanta
ni
,
moža
ni
–
če
se
je
kaj
zgodilo
?
Kje
naj
ju
išče
?
Ali
naj
gre
na
policijo
?
Kaj
,
če
se
je
fant
ponesrečil
?
—
Kaj
naj
stori
?
Ob
pol
osmih
bi
morala
biti
že
v
službi
,
da
pospravi
–
dela
ne
sme
zanemarjati
,
zakaj
postrežbo
težko
dobiš
,
zgubiš
pa
lahko
!
Tako
je
šla
iz
stanovanja
in
še
ni
vedela
,
kam
bi
se
obrnila
.
V
veži
pri
cestnem
vhodu
je
stal
mestni
stražnik
in
se
pogovarjal
s
hlapcem
Jakom
—
videla
je
,
da
je
hlapec
,
zagledavši
jo
,
lahko
namignil
stražniku
z
glavo
proti
njej
.
»
Križani
Bog
,
kaj
se
je
zgodilo
!
«
»
Torej
vi
ste
Kocmurka
?
«
je
vprašal
stražnik
in
izza
zavihanega
rokava
potegnil
neke
papirje
.
»
Torej
tukaj
imate
vabilo
,
ob
desetih
pridite
na
policijo
,
tam
dobite
svojega
fanta
,
če
vam
je
kaj
zanj
–
fanta
in
še
kaj
povrhu
.
Torej
kje
je
pa
vaš
mož
?
«
»
Fanta
je
šel
iskat
,
ne
vem
...
«
»
Torej
jaz
ne
utegnem
za
njim
stikati
po
vesoljnem
svetu
.
Tukaj
vzemite
še
zanj
vabilo
,
torej
naj
pride
še
on
ob
desetih
!
«
Kocmurjevi
se
je
odvalil
kamen
s
srca
,
ko
je
čula
,
da
je
fant
vsaj
še
živ
;
zavalil
se
ji
je
drug
kamen
na
srce
,
ali
je
kaj
naredil
,
da
ga
držé
na
policiji
?
Prvo
postrežbo
je
imela
v
notarski
pisarni
blizu
sodnije
.
Kakor
v
polsnu
je
pospravljala
,
eno
mizo
je
obrisala
dvakrat
,
drugo
nič
in
ko
je
končala
brisanje
,
se
je
spomnila
,
da
še
ni
pometla
,
in
ko
je
pometla
,
je
morala
seveda
spet
od
kraja
brisati
.
Iz
pisarne
je
šla
v
cerkev
,
iz
cerkve
na
policijo
.
Pol
ure
je
čakala
,
potem
so
jo
poklicali
.
Gospod
policijski
komisar
je
bil
gospod
s
krutimi
brki
in
še
krutejšimi
nazori
.
Uverjen
je
bil
:
kdor
ima
opraviti
s
policijo
,
že
zaradi
tega
ni
kaj
vreden
.
Poslinil
je
palec
in
kazalec
,
kakor
bi
hotel
obrniti
list
,
pa
ga
ni
obrnil
in
je
rekel
in
njegov
glas
ni
bila
plunka
ali
harfa
,
ampak
grom
,
pravšen
pisarniški
grom
:
»
Slišite
vi
,
kaj
pa
mislite
,
da
tako
neusmiljeno
pretepate
svojega
ubogega
dečka
,
da
je
komaj
še
živ
!
Še
zver
ima
ljubezen
do
svojih
mladičev
,
vi
pa
nič
!
Sram
vas
bodi
!
Na
vešala
tako
mater
!
«
»
Križana
Mati
!
«
je
vzkliknila
Kocmurjeva
.
»
Ali
je
fantu
kaj
?
«
»
Vse
,
kar
je
prav
!
«
je
zakričal
komisar
in
z
roko
udaril
po
mizi
,
da
je
prestrašena
Kocmurka
kar
nazaj
odletela
.
»
Znebili
bi
se
ga
radi
,
že
poznamo
take
matere
.
—
Tiho
!
«
Premeril
jo
je
dvakrat
z
ostrim
pogledom
od
glave
do
tal
,
počasi
in
opazujoč
,
ali
bo
njegova
strogost
imela
tisti
učinek
,
ki
ga
je
bilo
želeti
za
poboljšanje
tega
sprijenega
sveta
.
Poslinil
si
je
kazalec
in
palec
,
pa
ni
obrnil
lista
,
ampak
je
pozvonil
.
Vstopil
je
stražnik
;
ukazal
mu
je
,
naj
privede
Stanka
Kocmurja
.
Potem
je
sedel
,
vzel
knjigo
in
z
njo
udarjal
ob
mizo
,
vzel
svinčnik
in
ga
trdo
zopet
položil
nazaj
in
pero
prav
tako
,
odprl
predal
in
ga
s
silo
zaprl
,
vse
le
zaradi
večjega
ugleda
policijskega
oblastva
vobče
in
svoje
osebnosti
posebej
.
Stražnik
je
privedel
fanta
.
»
Tako
,
«
je
rekel
komisar
,
»
tukaj
ga
imate
.
Gorjé
vam
,
če
še
kdaj
slišim
o
vas
.
In
ti
,
fant
,
ti
si
zapomni
:
ako
bi
te
spet
pretepali
,
zdaj
veš
,
kje
sem
–
kar
semkaj
pridi
!
Bomo
druge
strune
navili
!
Adijo
!
«
Kocmurjeva
ni
razumela
,
kaj
vse
to
pomeni
,
pa
prestrašena
si
ni
upala
vprašati
.
Prijela
je
sina
za
roko
in
mu
z
materinsko
skrbjo
pogledala
v
lice
–
hvala
Bogu
,
poznalo
se
mu
ni
,
da
bi
bil
kaj
poškodovan
!
Hotela
je
z
njim
skoz
duri
.
Pa
se
je
gospod
komisar
še
na
nekaj
spomnil
.
»
Stojte
!
«
je
rekel
in
poslinil
kazalec
in
palec
in
z
razprtima
prstoma
pokazal
na
Kocmurko
.
»
Zakaj
pa
ni
vašega
moža
,
kaj
?
«
»
Ne
vem
.
Snoči
je
šel
iskat
fanta
,
pa
ga
do
jutra
še
ni
bilo
nazaj
,
«
je
kratko
odgovorila
Kocmurka
–
zbirala
se
ji
je
nejevolja
.
Stanko
se
je
muzal
.
»
Kaj
se
režiš
?
«
je
vanj
zagrmel
komisar
.
»
Ata
so
spodaj
,
«
je
s
pritajenim
smehom
povedal
Stanko
in
poznalo
se
mu
je
,
kako
imenitna
in
zabavna
se
mu
zdi
ta
novica
.
»
Še
na
pogradu
leže
,
čisto
povaljani
so
.
O
polnoči
so
jih
privlekli
,
pa
se
še
do
zdaj
niso
zdramili
,
tako
so
pijani
.
«
Kocmurjevo
je
bilo
sram
;
najrajši
bi
se
bila
vdrla
v
tla
.
»
No
,
«
je
rekel
komisar
,
»
tega
gospoda
si
še
posebej
privoščim
;
le
bežita
!
«
Stanko
in
njegova
mati
sta
bila
milostno
odpuščena
.
»
Za
Krista
voljo
,
«
je
po
poti
izpraševala
mati
sina
,
»
kaj
pa
je
s
tabo
,
kje
si
pa
bil
,
kateri
lažnivec
pa
me
je
tako
grdo
tožil
,
kakor
da
sem
te
hotela
ubiti
?
«
»
Jaz
,
«
se
je
odrezal
Stanko
in
predrzno
pogledal
mater
,
»
da
boste
vedeli
!
Lagal
se
pa
nisem
nič
.
Mar
me
niste
pretepali
pri
teti
Nanči
?
Mene
ne
bo
nihče
pretepal
!
«
Šla
sta
ravno
čez
most
.
Kocmurjeva
je
omahnila
in
se
za
trenutek
naslonila
na
ograjo
;
pogledala
je
dol
v
vodo
–
ne
,
smrt
ni
najhujše
!
Država
se
premalo
briga
za
pratiko
.
Ljudje
se
spreminjajo
,
spreminjajo
se
njih
potrebe
in
razmere
,
pratika
pa
hodi
že
tisoč
let
in
dalje
svojo
staro
pot
brez
spremembe
,
brez
napredka
.
In
vendar
,
koliko
blagra
bi
lahko
usula
preudarna
država
na
svoje
državljane
,
če
bi
smotrno
prikrojevala
pratiko
potrebam
prebivalstva
!
Na
primer
!
Ničesar
ni
človek
tako
potreben
kakor
mrvice
veselja
;
lahko
je
pust
in
grenék
vsakdanji
kruh
,
mrvico
veselja
pomaži
nanj
,
pa
bo
dišal
kakor
potica
!
Veselje
lajša
vsakdanjo
skrb
,
da
je
upanje
in
pogum
za
bodočnost
.
Če
bi
država
to
dejanski
upoštevala
!
Vzemimo
veselo
razburjenost
,
ki
vlada
na
Silvestrov
večer
po
vsej
širni
domovini
in
da
je
življenju
državljana
prijazno
vsebino
kar
za
ves
mesec
naprej
in
nazaj
!
Država
,
ki
razume
svojo
nalogo
in
ji
je
kos
,
bi
rekla
:
Prav
!
Blaginja
mojih
prebivalcev
mi
je
prva
skrb
;
ako
jim
je
Silvestrov
večer
v
tako
radost
,
dobro
,
pomnožimo
jim
to
radost
!
Semkaj
s
pratiko
in
dajmo
jim
Silvestrov
večer
–
ne
samo
enkrat
na
leto
,
dajmo
jim
ga
vsak
drugi
ali
tretji
mesec
!
Tako
bi
rekla
država
,
ki
ji
je
pri
srcu
blagor
državljanov
,
in
se
ne
bi
pomišljala
temu
blagru
prikrojiti
pratiko
.
Ali
vzemimo
nadaljnji
pojav
!
Splošno
je
znano
,
da
sta
sreča
in
zadovoljnost
v
družinah
javnih
in
zasebnih
uradnikov
in
uslužbencev
v
prvi
polovici
vsakega
meseca
večji
in
boljši
ko
v
drugi
.
Kadar
se
mesec
nagne
čez
polovico
in
čim
bolj
se
bliža
koncu
,
tem
več
je
v
takih
družinah
slabe
volje
,
prepira
in
joka
.
Koliko
greha
,
koliko
solza
bi
lahko
preprečila
preudarna
država
s
kratko
preuredbo
pratike
,
da
bodi
dvakrat
na
mesec
prvega
!
Ali
okostenelemu
državnemu
birokratizmu
je
ta
preprosta
rešitev
dobrega
kosa
socialnega
vprašanja
očitno
preveč
preprosta
–
zato
ni
upati
,
da
bi
se
je
lotil
.
Tako
je
torej
bila
kriva
pravzaprav
zgolj
zastarela
pratika
,
da
v
družini
odvetniškega
uradnika
Jeraja
h
koncu
meseca
sušca
niso
vladale
tiste
sončne
razmere
,
ki
bi
jih
bilo
želeti
iz
splošno
človeških
ozirov
.
Z
denarji
je
šla
tesna
.
Pričakovane
teme
ni
bilo
.
Prvič
se
je
kot
resnično
izkazalo
čevljarjevo
prepričanje
,
da
so
številke
dvajset
,
petdeset
in
sedemdeset
neumne
številke
in
ni
ne
ena
bila
izžrebana
;
drugič
ne
bi
bile
nič
zalegle
,
ko
bi
bile
prav
izžrebane
,
ker
Jerajeva
sploh
ni
stavila
ne
vinarja
v
loterijo
,
ampak
je
od
čevljarja
ji
zaupani
tolar
nesla
k
mokarju
.
V
skrbeh
je
seveda
bila
,
kaj
vrabec
,
če
bi
nalašč
prišle
one
neumne
številke
!
Jerajevi
so
sedeli
pri
kosilu
.
Oziroma
gospod
je
hodil
gor
in
dol
,
mrko
gledal
na
mizo
,
kjer
se
je
iz
sklede
in
s
krožnikov
kadil
z
mlekom
politi
močnik
,
in
se
kregal
.
»
Ali
res
več
ne
zaslužim
kakor
za
močnik
?
Kam
pa
daješ
denar
,
da
si
že
sredi
meseca
brez
njega
?
«
»
M-m
,
kako
je
dober
močnik
,
kajne
,
Milan
?
Le
jejva
ga
!
«
je
rekla
gospa
Jerajeva
in
hitela
ropotati
z
žlico
po
krožniku
in
jo
nositi
v
usta
.
Gospodu
Jeraju
se
je
bliskalo
iz
oči
.
»
Nikar
se
ne
gugaj
na
stolu
!
Stara
koklja
,
pa
še
sedeti
ne
znaš
veš
,
da
tega
ne
trpim
!
«
Gospa
Jerajeva
je
ustavila
guganje
in
je
zapela
»
tim-tim
tim-tamtidrim
«
,
lepo
arijo
iz
Rigoletta
,
ne
toliko
iz
veselja
do
glasbe
kakor
zato
,
da
jezi
moža
.
Mož
je
čutil
njen
namen
,
pa
se
je
premagal
in
ni
nič
rekel
.
Postal
je
pri
oknu
in
gledal
ven
.
Pa
ga
je
spet
zbodlo
:
zunanje
okno
ni
bilo
pošteno
zaprto
–
naj
gre
dež
,
napne
se
les
in
okna
sploh
ne
bo
več
moči
zapreti
!
Vedno
tista
zanikrnost
!
—
Brez
besede
,
pa
s
tem
izdatnejšim
dejanskim
hrupom
se
je
spravil
na
delo
,
da
okno
zapre
,
kakor
mora
biti
zaprto
v
dobro
urejenem
gospodinjstvu
.
»
Jera
ga
je
zapirala
,
«
je
lahko
pripomnila
gospa
.
»
Jera
,
Jera
–
zato
,
ker
ti
vedno
pošteno
zapiraš
!
Kadar
si
še
šla
skoz
kake
duri
,
še
vsakikrat
si
pustila
odprte
.
In
samo
na
pisalnik
mi
je
treba
pogledati
,
pa
vem
,
kdo
je
pisal
.
Ti
!
Zakaj
?
Zato
,
ker
je
črnilnik
odmašen
.
«
»
Pa
ga
zamaši
!
«
je
svetovala
Jerajeva
.
»
Zamašil
bom
najprej
tebi
usta
!
«
je
zavpil
razjarjeni
gospod
Jeraj
,
čigar
glad
ni
bil
od
prerekanja
manjši
,
ampak
je
rasel
in
ščuval
svojega
gospodarja
.
Milan
je
bil
vajen
domačih
prepirov
,
a
to
pot
je
bil
oče
preglasen
,
in
plašno
je
dvignil
pogled
s
krožnika
.
»
No
,
no
,
no
,
«
je
rekla
Jerajeva
,
pa
ji
je
mož
koj
odrezal
besedo
z
gromkim
:
»
Tiho
!
«
Tačas
so
se
odprle
duri
,
noter
je
pogledala
stara
kuharica
Jera
in
poklicala
Milana
.
»
Milanček
,
ali
greš
malo
k
meni
?
«
in
Milanček
,
ki
je
menda
že
čakal
na
ta
poziv
,
je
hitro
smuknil
iz
sobe
.
Jera
je
že
nad
deset
let
služila
pri
Jerajevih
.
Prišla
je
k
njim
že
v
onih
boljših
časih
,
ko
je
služboval
Jeraj
še
na
kmetih
sicer
z
manjšo
plačo
,
pa
tudi
z
manjšimi
potrebami
,
tako
da
si
je
celó
v
hranilnico
nosil
denar
.
Milan
se
je
rodil
na
kmetih
.
Kmalu
po
njegovem
rojstvu
pa
se
je
primerilo
,
da
se
je
Jeraju
ponudila
služba
v
Ljubljani
.
Saj
je
bil
zadovoljen
na
kmetih
,
vajen
ljudi
in
kraja
,
in
žena
je
bila
ondi
doma
iz
boljše
kmečke
hiše
.
Ali
–
imel
je
družabne
talente
in
ti
so
ga
gnali
v
veliki
svet
.
Znal
je
zapeti
»
Domovina
,
mili
kraj
!
«
in
pri
čaši
vina
izpregovoriti
,
pokonci
zravnan
in
z
levo
roko
v
žepu
,
pet
,
šest
besedi
;
pa
so
mu
prijatelji
vtepli
v
glavo
in
jim
je
verjel
in
si
domišljal
,
da
ga
kliče
blagor
domovine
:
tam
v
glavnem
mestu
da
se
mu
odpre
možnost
delovanja
na
širšem
področju
,
primernejšem
njegovim
sposobnostim
.
Žena
je
bila
pridno
,
skromno
bitje
,
nerada
se
je
ločila
iz
bližine
svojcev
;
ali
misel
na
Ljubljano
in
na
uspehe
,
ki
tam
čakajo
oboževanega
moža
,
je
mikala
tudi
njo
in
tako
so
se
z
velikanskimi
nadami
preselili
semkaj
–
tega
je
bilo
zdaj
devet
let
.
Jero
so
vzeli
s
sabo
,
saj
ni
mogla
zapustiti
malega
nebogljenega
Milančka
,
ki
je
s
skrbjo
in
veseljem
bila
pozdravila
njegov
prvi
dih
,
imela
z
njim
vse
križe
in
težave
,
ki
jih
povzroča
negovanje
takega
majhnega
možica
–
ti
križi
in
težave
so
ji
ga
prikupili
in
prirasel
ji
je
k
srcu
.
Jerajeve
nade
so
se
izpolnile
.
S
svojo
neutrudljivo
delavnostjo
si
je
že
v
teku
treh
let
priboril
častno
mesto
predsednika
v
mladem
pevskem
društvu
»
Struna
«
,
ki
se
je
zlasti
odlikovalo
po
svojih
vrtnih
veselicah
s
šotori
.
Prav
v
teh
šotorih
pa
je
tudi
skromna
gospa
Jerajeva
pričela
svoje
javno
delovanje
kot
dražestna
prodajalka
jestvin
in
pijače
in
gospodu
Jeraju
je
bilo
v
veliko
zadoščenje
,
ko
je
videl
,
kako
se
mu
preprosta
družica
s
kmetov
razvija
v
mestno
damo
.
Ko
pa
je
on
zasedel
predsedniški
stolec
,
se
je
tudi
ona
povzpela
do
upoštevanja
vrednega
dostojanstva
načelnice
veseličnega
odseka
,
ki
je
poveljevala
vsemu
štabu
prideljenih
ji
prodajalk
in
je
šel
ves
denar
skoz
njene
roke
.
Tako
je
rasel
ugled
Jerajeve
dvojice
.
Ali
ugled
je
stal
denarja
.
»
Struna
«
je
imela
seje
po
gostilnah
,
načelnica
je
potrebovala
obleke
.
In
ugled
je
jemal
čas
in
ni
šlo
drugače
,
malega
Milana
sta
bolj
in
bolj
prepuščala
negovanju
stare
Jere
in
mali
Milan
je
kmalu
bolj
poznal
Jero
kakor
rodno
mamo
in
bolj
in
bolj
sta
se
oklepala
drug
drugega
,
služkinja
in
otrok
.
Jera
je
imela
svojo
posteljo
v
široki
veži
med
kuhinjo
in
sobama
.
Ko
sta
Jerajeva
,
zadržana
po
važni
društveni
seji
,
prvič
izostala
zdoma
pozno
v
noč
,
je
bilo
Milana
samega
strah
;
vekal
je
in
klical
in
stara
Jera
je
morala
k
njemu
v
sobo
,
da
je
sedela
poleg
njega
in
mu
držala
roko
.
Drugo
pot
so
mu
pa
postavili
posteljico
kar
v
vežo
poleg
Jerine
in
potem
je
tam
ostala
in
je
bilo
vsem
prav
.
Fantek
je
rasel
,
več
je
bil
v
kuhinji
kakor
v
sobi
–
novodoben
pepeluharček
,
kakršnih
je
mnogo
–
in
Jera
ga
je
učila
križa
in
koliko
je
Bogov
,
in
ko
je
pričel
hoditi
v
šolo
,
mu
je
po
svojih
skromnih
močeh
pomagala
pri
učenju
in
pri
nalogah
.
Preprosta
je
bila
in
neolikana
,
ali
imela
je
srce
in
vest
,
to
dvoje
več
šteje
kakor
vsa
tiskana
modrost
tega
sveta
.
Potrpežljiva
je
bila
in
prizanesljiva
,
ni
je
dražil
ne
jok
ne
vik
,
z
ljubeznijo
je
vračala
in
branila
.
Njena
služba
je
trajala
od
šestih
zjutraj
do
desetih
zvečer
,
šestnajst
ur
na
dan
,
in
še
ponoči
je
vstajala
k
otroku
,
in
če
treba
,
pri
njem
bedela
,
mu
pravila
in
pela
ure
in
ure
.
Imela
je
mezde
šestnajst
kron
na
mesec
,
za
delo
v
kuhinji
namreč
in
po
sobah
;
delo
z
Milančkom
je
opravljala
zastonj
in
povrhu
,
saj
ljubezni
tako
ni
moči
plačati
.
Videla
je
in
si
bila
svesta
,
da
ni
prav
,
kakor
živita
gospod
in
gospa
.
Pa
se
ni
marala
brigati
za
njune
zadeve
,
le
na
fanta
je
gledala
,
da
bo
zdrav
in
priden
;
čutila
je
,
da
pravzaprav
le
zaradi
njega
živi
v
tej
družini
.
Zakonca
Jerajeva
sta
se
polagoma
privadila
temu
razmerju
in
se
jima
je
videlo
čisto
v
redu
in
sta
brez
pomislekov
prepuščala
svojega
edinca
Jeri
in
njeni
brigi
in
skrbi
.
Prav
nič
čudno
se
jima
torej
ni
zdelo
,
ko
je
Jera
,
začuvši
zakonski
prepir
,
kakršen
je
bil
le
preobičajen
v
drugi
polovici
vsakega
meseca
,
rešila
Milančka
,
svoje
srce
,
z
bojišča
v
tiho
zavetje
kuhinje
,
da
vsaj
v
miru
použije
svoje
kosilce
.
Zdaj
sta
bila
zakonca
sama
in
je
najprej
povzela
besedo
gospa
Jerajeva
:
»
Meso
bi
rad
jedel
,
plačal
pa
ne
!
Zakaj
si
mi
preklical
pri
mesarju
kredit
!
Brez
denarja
in
brez
kredita
ni
mesa
,
pa
je
dober
močnik
.
«
»
Torej
ne
pripoznavaš
,
da
zapravljaš
?
Denarja
ti
dajem
dovolj
...
«
»
Kar
sam
kupuj
hrano
in
sam
oblači
,
pa
boš
videl
:
še
močnika
ne
bomo
jedli
.
In
če
ne
bomo
siti
tvojih
pridig
,
kmalu
umremo
od
gladu
.
Vprašam
te
,
ali
se
kaj
brigaš
za
fanta
,
ali
ima
zvezke
in
svinčnike
in
peresa
,
ali
ima
cele
podplate
ali
ne
?
No
,
vidiš
!
«
»
Ti
denar
trosiš
,
«
se
je
jezil
gospod
Jeraj
.
»
Kam
pa
gre
?
Menda
ga
ne
ješ
kar
takega
!
«
Na
mizi
je
stal
kruh
.
Kakor
v
mislih
je
Jeraj
izdolbel
s
prsti
malo
sredice
in
jo
jedel
,
hodeč
po
sobi
.
»
Preveč
denarja
ti
gre
za
cunje
.
«
»
O
,
da
,
«
je
odgovorila
Jerajeva
,
»
kar
poglej
!
«
Pridvignila
je
rob
krila
in
pokazala
,
da
ima
na
nogah
nogavici
različnih
parov
,
eno
rumeno
,
eno
črno
,
le
toliko
sta
si
bili
sorodni
,
da
sta
bili
obe
luknjasti
.
»
Sram
me
je
ljudi
,
da
veš
!
Tako
varčujem
in
odlašam
...
«
Mežikala
je
in
stresala
glavo
in
se
vmes
gugala
na
sprednjih
dveh
nogah
stola
.
Potem
je
vzdihnila
in
na
mah
ustavila
guganje
,
nepremično
sedela
,
mižala
in
molčala
–
pretresljiva
slika
po
krivem
preganjane
nedolžnosti
!
Jeraj
si
je
za
spremembo
odlomil
precejšen
kos
skorje
.
»
Ali
ti
je
treba
tako
dragega
klobuka
,
ljudje
se
delajo
norca
,
šestdeset
kron
je
gotovo
stal
!
Saj
nisi
vladna
svetnica
,
ampak
žena
pisarniškega
uradnika
.
«
»
Oh
,
tisti
klobuk
,
celih
dvajset
kron
me
je
stal
!
«
»
Kdo
ti
bo
verjel
!
Tomažinka
mi
je
pravila
,
da
ga
je
videla
v
prodajalni
,
preden
je
bil
prodan
,
in
so
zanj
zahtevali
šestdeset
kron
.
«
»
Jaz
sem
dala
le
dvajset
kron
,
ker
sem
priporočala
prodajalno
še
drugim
damam
.
«
—
Gospa
Jerajeva
se
to
pot
ni
dosti
zlagala
,
kajti
res
ni
dala
več
kakor
dvajset
kron
,
medtem
ko
jih
je
štirideset
ostala
dolžna
.
Gospod
Jeraj
je
zapazil
,
kako
divja
je
videti
s
prsti
razorana
štruca
;
vzel
je
nož
,
odrezal
takšen
kos
,
da
je
dobil
kruh
zopet
krščansko
lice
,
in
ga
natepaval
.
Tako
je
imela
besedo
Jerajeva
.
»
Moj
dragec
,
drugod
tudi
ne
prebijejo
ob
tej
draginji
!
Reci
šefu
,
naj
ti
zviša
plačo
!
Ali
morda
želiš
,
da
grem
jaz
za
postrežnico
,
ne
?
«
Jeraj
je
odkimal
z
glavo
in
iz
polnih
ust
nekaj
zamrmral
.
Ne
,
šefa
ne
more
venomer
privijati
,
zadnjič
ga
je
ob
novem
letu
in
takrat
izdatno
–
tega
je
komaj
tri
mesece
.
Jerajeva
je
krenila
na
druga
pota
.
»
Koliko
jih
je
,
da
jim
ne
zadostuje
plača
,
pa
si
poiščejo
pač
še
po
strani
kaj
zaslužka
.
Ne
?
V
kaki
trgovini
za
nekaj
ur
ali
pa
v
kakem
društvu
,
seveda
v
takem
,
ki
kaj
plača
...
«
Jeraj
je
sklenil
,
da
se
najé
vsaj
kruha
.
Odrezal
si
ga
je
še
en
kos
,
se
usedel
k
mizi
,
da
ne
bi
drobil
po
tleh
,
in
jedel
.
Jerajeva
je
nadaljevala
.
»
Veš
,
nekaj
sto
kron
nagrade
bi
ti
‚
Struna
’
lahko
dajala
vsako
leto
.
«
(
Jeraj
je
moško
odklonil
ponudeno
nagrado
z
odločno
kretnjo
glave
.
)
»
Saj
ni
treba
,
da
ti
jih
dajo
kot
plačo
,
naj
ti
jih
naklonijo
kot
častno
darilo
,
na
primer
v
cekinih
,
prilepljenih
na
žametasti
plošči
.
Čisto
lahko
bi
to
storili
.
Ne
bodo
izlepa
dobili
drugega
osla
,
ki
bi
jim
zastonj
toliko
delal
kakor
ti
.
«
Čim
bolj
je
postajal
sit
,
tem
manj
je
bil
siten
gospod
Jeraj
.
Pohvala
iz
ženinih
ust
ga
je
prijazno
božala
;
imel
pa
je
polna
usta
in
ni
mogel
nič
reči
,
pa
je
skomizgnil
z
rameni
,
češ
storil
sem
le
svojo
narodno
dolžnost
.
»
Kaj
je
bila
‚
Struna
’
prej
in
kaj
je
zdaj
.
En
dolgočasen
koncert
so
imeli
vsak
post
,
da
so
miši
z
njim
preganjali
iz
dvorane
,
in
kake
tri
pogrebe
na
leto
.
Ne
?
To
je
bilo
vse
.
Niso
imeli
ne
zastave
,
ne
čepic
,
ne
znakov
–
komaj
da
so
hlače
imeli
na
sebi
.
Pa
si
ti
postal
predsednik
–
kakšne
so
zdaj
veselice
!
Ljudi
se
kar
tare
;
človek
bi
moral
imeti
deset
rok
,
da
bi
vsem
postregel
,
tako
se
gnetejo
okoli
šotorov
.
Lahko
bi
ti
dali
nagrado
.
Ti
si
duša
vsega
.
Ali
pa
jim
vrzi
vse
skupaj
tja
pred
noge
!
Naj
si
le
kar
sami
uprizore
svojo
pomladansko
veselico
!
«
Gospod
predsednik
»
Strune
«
je
pozabil
na
suho
kosilo
.
Pobrisal
si
je
s
čela
koder
,
globoko
mu
viseč
nad
desno
oko
,
in
izjavil
:
»
Sami
ničesar
ne
spravijo
skupaj
,
še
poštenega
plakata
ne
!
«
—
Plakati
društvenih
veselic
so
bili
poseben
ponos
gospoda
Jeraja
;
visoki
kakor
stolp
so
s
svojo
kričečo
barvo
že
od
daleč
begali
z
vseh
vogalov
mirno
prebivalstvo
.
»
Zato
pa
pravim
,
«
je
rekla
gospa
Jerajeva
in
čutila
,
da
je
položaj
že
izgubil
tisto
napetost
,
ki
je
zaradi
nje
morala
opustiti
guganje
s
stolom
.
»
Ti
si
preveč
idealen
–
to
je
tvoj
greh
!
«
Gospod
Jeraj
je
hodil
po
sobi
,
roke
je
imel
na
hrbtu
,
glavo
pa
dvignjeno
in
mučeniška
zamaknjenost
mu
je
sijala
iz
oči
.
»
Društva
ne
morem
puščati
na
cedilu
.
Nesebično
sem
mu
služil
in
mu
bom
,
to
je
moja
narodna
dolžnost
–
in
naj
poginem
sredi
dela
!
«
»
Pa
drugi
?
«
je
pripomnila
Jerajeva
.
»
Zakaj
se
pa
drugi
ne
žrtvujejo
!
«
»
Drugi
so
drugi
,
Jeraj
je
Jeraj
!
«
S
poudarkom
in
ponosom
je
spregovoril
te
besede
,
vredne
,
da
se
zapišejo
z
zlatim
peresom
v
zgodovino
človeške
nesebičnosti
.
Počakal
je
in
dal
ženi
časa
in
prilike
,
da
se
poglobi
v
to
lepo
izjavo
in
preudari
nje
jedro
in
daljnosežnost
.
Potem
je
pravil
:
»
Snoči
smo
sklepali
,
da
priredi
‚
Struna
’
svojo
prvo
letošnjo
veselico
na
binkoštni
ponedeljek
v
čast
botrom
,
botricam
in
birmancem
.
Moj
predlog
!
Birmancem
v
spremstvu
staršev
ali
botrov
prost
vstop
–
moj
predlog
!
Pijača
seveda
v
lastni
režiji
!
Vse
dame
v
šotorih
okrašene
z
makovimi
cveti
–
moj
predlog
!
Odbor
je
bil
navdušen
,
na
ramena
so
me
dvignili
in
nosili
po
vsej
gostilni
,
tako
so
jih
pogrele
moje
ideje
.
«
»
Samo
peti
ne
smete
preveč
,
«
je
opozorila
Jerajeva
,
»
petje
moti
kupčijo
.
«
»
Tisto
bodi
moja
skrb
!
Oder
za
pevce
pride
v
kot
za
verando
;
kdor
bo
hotel
poslušati
,
bo
šel
tja
–
na
vrt
do
šotorov
se
pevcev
ne
bo
slišalo
.
«
»
Pa
veš
,
šotor
s
šampanjcem
bo
moj
,
«
je
ukrenila
Jerajeva
in
pogovor
se
je
pletel
naprej
in
pozabljen
je
bil
močnik
,
pokopan
prepir
spričo
višjih
nalog
in
ciljev
in
malenkostna
zadeva
piškavih
domačih
financ
je
prišla
le
še
toliko
v
razgovor
,
da
je
obljubil
gospod
Jeraj
,
da
prime
šefa
za
predjem
.
»
Slabi
časi
,
«
je
tolažila
Jerajeva
,
»
pa
pridejo
boljši
!
«
—
in
ji
je
švignilo
po
glavi
,
da
je
res
treba
boljših
časov
,
dokaj
boljših
,
kajti
skrivnega
dolga
pri
modistki
in
pri
zlatarju
in
drugih
kljuk
je
bilo
že
toliko
,
da
jih
skoraj
ne
bo
več
moči
skrivati
pred
možem
,
in
potem
bo
joj
in
polom
.
Pa
je
stresla
glavo
in
si
v
mislih
rekla
:
»
Bo
že
!
«
V
tem
času
,
ko
sta
se
oče
in
mati
ukvarjala
s
prospehom
prepotrebnega
društva
»
Strune
«
,
se
je
zunaj
v
kuhinji
ukvarjala
stara
Jera
z
njunim
edinim
sinom
Milanom
.
Najprej
ga
je
napasla
,
odstopivša
mu
svoj
del
močnika
.
Saj
ona
je
živela
največ
le
ob
mlečni
kavi
,
ki
pa
je
imela
kavo
le
v
imenu
,
v
resnici
jo
je
nadomeščala
cikorija
.
Vmes
ga
je
izpraševala
,
kako
je
bilo
dopoldne
v
šoli
.
Jedel
je
in
pravil
,
da
je
bil
vprašan
iz
slovnice
,
pa
je
znal
in
zato
je
smel
iti
po
vodo
in
zbrisati
tablo
,
kar
štejejo
v
šoli
za
najvišje
odlikovanje
.
—
»
Pa
si
jo
snažno
zbrisal
?
«
je
skrbelo
Jero
.
On
pa
je
bil
v
svojem
pripovedovanju
že
pri
telovadbi
:
sam
je
splezal
do
vrha
droga
!
—
»
Otrok
,
lepo
te
prosim
,
pazi
,
da
mi
ne
padeš
pri
plezanju
,
dobro
se
drži
!
«
ga
je
opozarjala
Jera
.
»
Ne
,
kaj
dandanes
vse
počno
z
otroki
!
«
—
Še
je
pravil
,
da
je
Kocmurjev
Stanko
prinesel
v
šolo
metulja
in
ga
je
izpustil
,
da
je
letal
po
šolski
sobi
,
pa
mu
je
učitelj
navil
ušesa
,
namreč
Stanku
in
ne
metulju
.
»
Stanko
je
malopridnež
,
nič
ne
maram
,
da
se
z
njim
družiš
,
«
je
odločila
Jera
.
Potem
je
zapazila
,
da
je
Milan
izgubil
pri
telovniku
gumb
,
izpraševala
ga
je
podrobno
,
kje
ga
je
zasejal
in
kako
,
pa
Milan
ga
ni
bil
niti
pogrešil
.
Slekel
je
telovnik
in
Jera
je
s
precejšnjim
trudom
vdela
v
šivanko
nit
–
trud
je
bil
zato
tolikšen
,
ker
je
vdevati
pomagal
Milan
–
in
vzela
je
s
police
škatlo
,
tam
notri
je
bila
bogata
zaloga
gumbov
,
izbrala
je
tistega
,
ki
je
bil
ne
dosti
,
pa
vendar
razmeroma
najbolj
podoben
ostalim
,
in
ga
prišila
.
Ura
se
je
bližala
poldrugi
.
Milan
se
je
pripravljal
na
odhod
v
šolo
,
pa
je
prišlo
na
dan
,
da
se
ni
še
naučil
domače
naloge
iz
računstva
.
Pozabil
je
nanjo
!
Jera
je
bila
bolj
nesrečna
kakor
fant
.
»
Hitro
knjigo
v
roke
,
pa
se
uči
!
«
Vmes
v
nalogi
je
bilo
vprašanje
:
»
Koliko
jabolk
je
prinesla
mati
s
trga
,
ako
dá
svojim
trem
otrokom
vsakemu
tri
in
ostaneta
še
dve
?
«
V
potu
svojega
obličja
mu
je
pomagala
uboga
Jera
pri
reševanju
te
težavne
uganke
;
v
predalu
je
našla
še
nekaj
fižola
in
s
pomočjo
fižolovih
zrn
sta
točno
izračunala
prvotno
število
jabolk
.
Milan
je
hitel
v
šolo
,
tako
se
mu
je
mudilo
,
da
se
ni
niti
poslovil
od
staršev
,
le
stara
Jera
mu
je
naredila
običajni
križ
.
In
se
je
zgodilo
,
da
je
bil
res
vprašan
v
šoli
in
mu
je
dal
učitelj
prav
to
vprašanje
,
ki
sta
ga
doma
skupaj
reševala
z
zvesto
Jero
:
»
Koliko
jabolk
je
prinesla
mati
s
trga
,
ako
dá
svojim
trem
otrokom
vsakemu
tri
in
ostaneta
še
dve
?
«
Ali
se
je
postavil
Milan
!
Samozavestno
,
hitro
in
točno
je
odgovoril
:
»
Enajst
fižolov
.
«
S
tem
odgovorom
je
žel
pravzaprav
lep
uspeh
,
kajti
so
se
kar
okna
tresla
od
smeha
tovarišev
.
Učitelj
je
bil
drugačnega
mnenja
;
vzel
je
Milanov
odgovor
za
objestno
šalo
in
ga
je
poklical
ven
pred
tablo
.
Bil
je
novodoben
vzgojitelj
,
spoštoval
je
šolski
zakon
in
se
bal
kazenskega
in
ni
nikdar
niti
prsta
položil
na
šolarja
,
naj
je
bil
še
tako
potreben
strahovanja
.
Kaznoval
je
po
svoje
.
Ukazal
je
:
»
Milan
Jeraj
,
primi
se
za
uho
!
«
—
Milan
je
ubogal
in
že
se
mu
je
kisal
obraz
.
—
»
Milan
Jeraj
,
stresi
se
za
uho
!
«
In
Milan
Jeraj
si
je
stresel
uho
in
solze
,
debele
kakor
vinske
jagode
,
so
mu
tekle
po
licu
.
Ko
je
povedal
doma
stari
Jeri
to
svojo
nezgodo
,
se
je
jokala
še
ona
.
Čevljar
Pirc
ni
utegnil
,
pa
je
šla
čevljarka
k
dolenjski
teti
po
sina
in
ga
srečno
pripeljala
domov
.
Plaho
se
je
oziral
objokani
Tonček
po
novem
,
tesnem
domovanju
in
po
novih
,
skoraj
tujih
mu
ljudeh
,
ki
jima
naj
odslej
reče
ata
in
mama
.
Hudo
mu
je
bilo
pri
srcu
in
le
malo
je
čul
in
razumel
lepega
nagovora
,
ki
mu
ga
je
privoščil
njegov
svečano
oblečeni
roditelj
,
ki
jo
bil
pravkar
namenjen
z
doma
.
»
Zdaj
si
doma
,
fant
,
«
je
rekel
,
»
jaz
sem
tvoj
oče
,
mama
so
tvoja
mati
in
nič
ti
ne
bo
hudega
,
če
boš
priden
.
Drugače
pa
bo
pela
palica
.
Jesti
boš
imel
dosti
,
nič
se
ne
boj
,
ampak
ubogati
moraš
–
kdor
ne
uboga
,
ga
tepe
nadloga
!
Hodil
boš
v
šolo
,
da
ne
ostaneš
zabit
teliček
,
in
ko
jo
dovršiš
,
boš
sedel
tu
pri
meni
na
stolu
in
šival
in
si
lahko
še
kdaj
srečen
.
«
Za
mojstrom
je
stal
vajenec
Peter
.
Tudi
on
je
hotel
pozdraviti
novodošleca
in
ker
ni
smel
z
besedo
vmes
,
je
govoril
z
znamenji
:
vtaknil
je
v
usta
oba
kazalca
,
vsakega
v
en
kot
,
s
palcema
si
je
potegnil
spodnji
očesni
veki
navzdol
,
spačil
obraz
in
pokazal
Tončku
jezik
.
Tončku
se
je
že
tako
ves
čas
nabiral
jok
;
samo
čudnega
pozdrava
Petrovega
je
bilo
še
treba
,
da
se
je
pričel
strahovito
dreti
,
umikal
se
je
in
z
očmi
iskal
vrata
ušel
bi
bil
rad
.
»
Čemu
se
dereš
,
«
je
jezno
vprašal
ata
Pirc
,
»
ko
ti
dajem
dobre
nauke
.
«
Že
je
stegnil
roko
,
nemara
bi
k
plohi
solzá
prišlo
še
kaj
toče
,
da
ni
ročno
priskočila
Pirčeva
,
ki
je
na
štedilniku
ravnala
kavo
.
»
Pusti
ga
no
!
«
je
rekla
,
»
saj
vidiš
,
da
je
še
ves
zbegan
!
Pa
glej
,
da
prideš
o
pravem
času
domov
!
—
Ti
si
pa
solze
obriši
,
fant
,
in
nos
,
saj
ti
že
v
usta
lezeta
sveči
!
—
Pa
ne
v
rokav
pujs
!
—
Ali
res
nimaš
rute
—
križ
božji
,
pri
kakih
ljudeh
si
pa
bil
?
Ná
!
«
In
obrisala
ga
je
v
svoj
predpasnik
.
»
Torej
,
«
je
še
enkrat
povzel
besedo
mojster
Pirc
,
pripravljen
na
odhod
,
»
fant
,
priden
bodi
in
ubogaj
,
samo
tebe
imava
,
vse
dobiš
za
nama
,
če
boš
po
tem
!
Drugače
pa
že
veš
.
«
Okrenil
se
je
,
da
si
vzame
izza
omare
palico
in
gre
,
pa
je
ta
hip
zalotil
vajenca
pri
čudnih
pozdravnih
ceremonijah
.
»
Av
!
«
je
zakričal
vajenec
in
si
pokril
ušesa
z
rokami
;
toda
mojster
ga
je
le
uničujoče
pogledal
,
vzel
palico
in
odšel
.
Danes
je
bila
nedelja
,
počivalo
je
delo
pa
se
tudi
ni
imel
za
zavezanega
,
da
se
ukvarja
z
vzgojo
vajenca
–
to
je
rešilo
Petrova
ušesa
.
Tak
je
bil
prvi
sprejem
in
nič
veselejši
niso
bili
malemu
Antonu
Pircu
sledeči
dnevi
.
Jesti
mu
res
ni
manjkalo
,
dasi
mu
jed
ni
tako
dišala
kakor
kmečka
,
ki
je
je
bil
vajen
.
Ali
pogrešal
je
vsega
,
kar
je
ljubil
.
Teto
–
za
mamo
jo
je
klical
–
in
njeno
žuljavo
roko
,
ki
je
pa
vendar
tako
prijazno
božala
,
in
široko
,
obokano
,
sajasto
kuhinjo
in
v
kuhinji
dim
in
duh
po
butaricah
in
prostrano
,
vedno
toplo
hišo
.
Pogrešal
je
hlev
in
živino
,
v
kotu
hleva
je
imel
svojo
ogrado
bacek
–
njegov
bacek
!
Ni
se
smel
spomniti
backa
,
kar
zalile
so
ga
solze
.
Pogrešal
je
vrt
in
sadno
drevje
in
uljnjak
.
Za
hišo
je
tekel
studenček
,
nikdar
ni
usahnil
in
gonil
je
Tončku
kolo
in
stope
.
In
kužek
Rjavček
,
ki
ga
je
spremljal
vedno
in
povsod
,
celó
do
šole
!
Noter
v
šolo
si
Rjavček
seveda
ni
upal
,
bal
se
je
učitelja
,
starega
gospoda
Franketa
,
ki
je
sedel
pred
tablo
in
imel
poleg
sebe
fižolovko
,
tako
dolgo
,
da
je
segel
z
njo
v
vsak
kot
učilnice
in
se
mu
ni
bilo
treba
ganiti
s
stola
.
Pa
so
ga
imeli
radi
,
gospoda
Franketa
,
zaradi
obilnih
prostih
dni
;
naj
ga
je
obiskal
kdor
koli
,
pripeljal
je
gosta
v
šolo
in
rekel
:
»
Otroci
,
vstanite
!
Danes
ste
deležni
posebne
časti
:
španskega
kralja
je
pripeljala
pot
skozi
našo
ubožno
vas
in
se
je
ustavil
,
da
si
ogleda
šolo
.
Tukaj
stoji
poleg
mene
,
krono
je
že
naprej
poslal
s
pošto
.
Hvaležni
mu
bodite
,
otroci
,
za
čast
,
zakličite
trikrat
‚
živio
’
in
potem
pojdite
domov
in
povejte
,
da
danes
ni
šole
!
«
Pogrešal
je
gospoda
Franketa
.
In
pogrešal
je
staro
Rozalo
,
že
štirideset
let
je
služila
pri
hiši
in
mu
je
večer
za
večerom
pravila
lepe
storije
o
divjem
možu
,
o
razbojnikih
,
o
grofinji
,
ki
je
zajedla
devet
graščin
na
samih
kurjih
kožah
,
in
pesmic
je
znala
nešteto
in
se
jih
je
naučil
pri
njej
,
na
primer
tisto
:
''
»
Delajmo
,
delajmo
zlata
kolesa
,
da
se
popeljemo
v
sveta
nebesa
!
Angelci
godejo
,
kar
najbolj
morejo
,
da
se
nebesa
tresejo
.
«
''
In
tisto
šaljivo
:
''
»
Ženin
in
nevesta
pod
mizo
grile
jesta
;
na
vilice
jih
natikata
,
v
usta
jih
pomikata
.
«
''
In
koliko
še
drugih
.
In
po
pastirju
mu
je
bilo
dolgčas
,
ki
je
za
stavo
lešnike
trl
z
glavo
,
kadar
je
bil
natrkan
,
in
po
kovaču
onkraj
ceste
:
pinkate
punkate
se
je
glasilo
ves
dan
.
Iz
tega
ljubega
mu
sveta
ga
je
iztrgala
tuja
roka
in
mu
dala
v
nadomestek
tesno
,
temno
sobo
in
drugega
nič
.
Starši
so
mu
bili
tuji
in
težko
mu
je
šlo
z
jezika
»
ata
«
in
»
mama
«
in
ga
je
bilo
sram
teh
besedi
kakor
laži
in
hinavstva
.
Starši
so
to
čutili
in
jih
je
bolelo
.
Ljubila
sta
ga
roditelja
s
pametjo
;
najin
edinec
je
,
vzgojiva
ga
,
da
bova
na
stare
dni
imela
poleg
sebe
svojega
človeka
!
Ljubila
ga
pa
še
nista
s
srcem
,
ker
jima
je
bil
tuj
,
tuj
po
govorici
in
naglasu
,
po
kretnjah
in
navadah
,
tuj
po
vsebini
svojih
in
njunih
spominov
.
Niti
nista
razumela
njegove
duše
:
ogorčena
sta
se
čudila
,
kako
more
iz
mesta
hrepeneti
nazaj
na
kmete
,
zahtevala
sta
od
njega
ljubezni
,
ki
ji
niti
sama
še
nista
bila
kos
–
in
na
koncu
koncev
je
bila
sodba
mojstra
Pirca
taka
,
da
je
fant
pokvarjen
in
da
bo
stalo
še
dosti
truda
,
da
ga
poboljša
.
Tako
se
torej
Tonček
ni
počutil
nič
kaj
dobro
v
ozki
sobi
svojih
roditeljev
in
oddahnil
se
je
,
kadar
se
je
smel
za
pol
ure
umakniti
strogim
očetovim
pogledom
na
dvorišče
.
Z
Nančo
se
je
bolj
hitro
sprijaznil
kakor
z
roditeljema
.
Spričo
njegove
preprostosti
se
ni
bala
,
da
bi
jo
zasmehoval
,
in
mu
je
zaupala
.
Njega
pa
so
zanimali
njeni
obilni
stiki
z
življenjem
,
ki
ga
je
bil
vajen
pri
teti
.
Imela
je
male
purice
,
ki
jih
je
bila
kakor
vsako
leto
dala
izvaliti
koklji
in
jih
je
zdaj
krmila
z
nasekljanim
rmanom
in
trdo
kuhanim
jajčkom
.
Rad
jo
je
poslušal
,
kadar
je
pripovedovala
o
partu
v
Mestnem
logu
.
Kako
ga
je
zanimala
ona
povest
o
prepeličkah
,
dan
na
dan
jo
je
slišal
,
pa
je
še
vedno
rad
napeljal
pogovor
nanjo
in
Nanča
je
pravila
:
»
Enkrat
so
naši
kosili
na
partu
pa
so
rekli
mama
:
‚
Ana
,
nesi
koscem
južino
?
’
Pa
niso
bili
mama
,
temveč
mačeha
.
Res
grem
,
pridem
tja
,
dam
južino
.
Pa
prinese
kosec
nekaj
v
roki
in
pravi
:
‚
Gospodična
Ana
,
ali
hočete
tale
gnezdek
?
’
Pogledam
pa
je
bilo
trinajst
prepeličjih
jajčkov
notri
.
Jaz
jih
vzamem
iz
gnezda
,
jih
dam
v
žep
in
jo
mahnem
proti
domu
.
Ko
pridem
na
pol
pota
,
naenkrat
pravi
v
žepu
takole
:
‚
Tk
,
tk
,
tk
.
’
Poslušam
,
potipljem
pa
so
bile
že
tri
prepeličke
žive
.
Pridem
domov
pa
brž
vse
v
posteljo
!
Slišiš
,
zjutraj
je
bilo
že
vse
živo
.
—
Ko
so
bile
velike
,
sem
pa
vse
prodala
in
sem
dobila
za
tisti
denar
židano
ruto
,
dva
para
nogavic
,
en
par
čevljev
–
ja
!
pa
židano
ruto
in
pa
en
par
nogavic
.
Prav
zares
!
«
Tako
je
pravila
Nanča
,
Tonček
jo
je
zvesto
poslušal
,
raslo
ji
je
zaupanje
vanj
pa
mu
je
razkazovala
še
svoje
žepne
nožičke
,
kar
pet
jih
je
imela
,
vse
je
nosila
s
sabo
in
tako
so
bili
ostri
,
da
so
v
zraku
rezali
papir
.
Razkrila
mu
je
polagoma
svoj
izum
,
na
katerega
je
bila
zelo
ponosna
,
namreč
da
je
treba
napojiti
nove
podplate
s
terpentinom
,
kolikor
ga
popijo
–
potem
držé
še
enkrat
tako
dolgo
.
In
slednjič
mu
je
celó
zaupala
,
kako
se
dá
podeliti
čevljem
tisti
čudoviti
blesk
,
ki
jo
zanj
zavida
pol
mesta
,
in
z
navdušenjem
ji
je
obljubil
,
da
ji
bo
s
svojih
potov
donašal
domov
tiste
neznatne
končke
od
smotk
–
zaničevani
so
,
zavrženi
ležé
na
cesti
,
pa
jih
vendar
ni
moči
pogrešati
pri
ustvarjanju
imenovanega
čudovitega
bleska
.
Še
drugo
prijateljstvo
je
bil
sklenil
čevljarjev
Tonček
na
novem
domu
:
s
starega
Korena
starim
Sultanom
.
Kolikor
je
bilo
pri
teti
domačih
živali
,
vse
je
poznal
,
vsem
je
bil
prijatelj
;
še
golobe
je
imel
preštete
in
se
ga
niso
nič
bali
,
iz
roke
so
mu
zobali
.
Pri
starših
pa
nič
!
Nič
–
razen
ščurkov
;
teh
je
bilo
pač
dovolj
,
zlasti
v
gorkem
kotu
pod
štedilnikom
,
in
mojster
je
resno
razkladal
sinu
in
vajencu
:
»
Čakajta
,
da
pride
maj
,
tačas
bosta
obadva
bogata
,
tačas
kupuje
magistrat
majnikove
hrošče
po
grošu
kilo
.
Pa
vama
ne
bo
treba
ponje
hoditi
v
gozd
,
doma
bosta
postrgala
ščurke
,
za
en
mernik
jih
bo
gotovo
,
na
magistratu
ne
pogledajo
tako
natanko
,
ali
je
tak
kukec
ali
drugačen
,
in
bosta
imela
denarja
kakor
smeti
!
«
Tožilo
se
je
Tončku
po
tovariših
iz
živalstva
,
zato
je
Sultanovo
tuljenje
in
lajanje
koj
obrnilo
nase
vso
njegovo
pozornost
.
Pes
je
v
hiši
–
to
mu
je
bilo
v
veliko
tolažbo
!
Prežal
je
nanj
in
se
mu
je
posrečilo
o
pravi
priliki
priti
na
dvorišče
;
v
žepu
je
imel
pripravljeno
kost
,
zagnal
jo
je
psu
,
ki
z
gospodarjem
vred
ni
bil
nikdar
dodobra
sit
in
ki
jo
je
s
hvaležnim
renčanjem
pobral
,
potem
pa
,
nekajkrat
se
ozrši
po
mladem
,
neznanem
pokrovitelju
,
stekel
za
starim
Korenom
.
Nanča
je
stoječa
na
stopnicah
opazovala
nezaslišani
dogodek
in
prestrašena
zavpila
:
»
Tonček
,
beži
,
te
bo
!
«
In
tačas
se
je
zgodilo
,
da
je
stari
Koren
,
ki
je
mrmraje
čakal
pri
vrtnih
durih
,
dvignil
glavo
,
začudeno
pogledal
po
dvorišču
,
zagledal
pod
hodnikom
ob
stebru
dečka
in
zaklical
s
svojim
hripavim
glasom
:
»
Tonček
,
Tonček
!
«
Pa
Tončka
je
postalo
strah
in
je
zbežal
v
sobo
.
Ali
drugič
je
zopet
čakal
na
Sultana
in
Sultan
ga
je
že
poznal
in
tudi
brez
vabila
s
kostjo
prijazno
pritekel
k
njemu
,
da
ga
ovoha
.
Tončka
se
je
držal
še
kmečki
duh
:
dehtel
je
po
tratini
,
po
soncu
,
po
gozdu
—
Sultanu
so
se
zbudili
stari
spomini
,
pomigal
je
z
repom
in
čudno
zatulil
.
Popoldanski
pouk
je
bil
končan
in
z
vikom
in
krikom
je
drvela
mladina
iz
šole
.
Pa
tistim
,
ki
se
jim
je
najbolj
mudilo
iz
šole
,
tistim
se
je
najmanj
mudilo
–
domov
,
v
manjših
ali
večjih
glasnih
gručah
so
se
sukali
po
cesti
.
Eni
teh
gruč
je
načeloval
naš
znanec
Likar
,
ki
je
že
tretje
leto
študiral
tretji
razred
,
ker
mu
preobilni
drugi
posli
žal
niso
puščali
toliko
časa
za
šolske
reči
,
kakor
so
to
želeli
učitelji
.
Knjigo
je
imel
spravljeno
za
srajco
,
da
mu
ni
motila
rok
.
Pričkali
so
se
zaradi
igre
.
Tonček
je
prihajal
iz
šole
med
zadnjimi
.
Ni
se
maral
prerivati
,
plah
je
zaostajal
za
tovariši
,
bal
se
jih
je
,
ker
so
ga
dražili
zaradi
njegovega
dolenjskega
narečja
.
»
Stoj
,
boter
!
«
ga
je
ustavil
Likar
,
»
posodi
mi
gumb
!
«
In
preden
se
je
Tonček
zavedel
,
kaj
bo
,
že
je
potegnil
Likar
iz
žepa
pipec
in
mu
odrezal
spredaj
s
suknje
zahtevano
posojilo
.
»
Zdaj
pa
malo
počakaj
,
da
ga
dobiš
nazaj
!
Kako
zija
!
Ali
me
ne
poznaš
?
Saj
sva
žlahta
!
«
»
Eja
!
«
se
je
začudil
Tonček
.
»
Seveda
!
Moj
oče
in
tvoj
ata
sta
si
jezik
kazala
čez
planke
.
«
Tonček
je
premišljal
to
novo
vrsto
sorodstva
,
Likar
pa
je
potegnil
z
nožem
po
tleh
črto
in
šest
korakov
od
črte
četverokotnik
,
ki
ga
je
križ
delil
v
štiri
polja
.
»
Hola
!
Kdo
gre
metat
v
ris
?
«
»
Jaz
,
«
se
je
oglasil
Kocmur
.
In
ker
slab
zgled
koj
najde
posnemalcev
,
si
je
tudi
on
takisto
izposodil
od
presenečenega
Tončka
gumb
v
viharno
veselost
ostale
družbe
.
Tonček
je
stal
in
strmel
.
Ni
razumel
ne
prisilnih
posojil
ne
čudnega
sorodstva
pa
si
je
mislil
:
mora
že
tako
biti
,
v
mestu
je
pač
drugače
kakor
na
kmetih
in
kakor
koli
:
zdaj
je
treba
,
da
čaka
in
dobi
nazaj
posojilo
.
Likar
in
Kocmur
sta
torej
bližala
.
Likar
je
pogodil
bliže
k
črti
,
zato
je
njemu
sodilo
,
da
vrže
gumba
v
ris
.
In
dobro
je
vrgel
–
v
bližanju
je
bil
odličnjak
–
gumba
sta
priletela
v
ris
,
še
prožiti
ju
ni
bilo
treba
s
palcem
.
Kocmur
je
bil
ob
gumb
.
Ako
je
hotel
nadaljevati
igro
,
kaj
mu
je
preostalo
drugega
,
kakor
da
si
je
izposodil
od
Tončka
še
enega
!
In
smeh
in
odobravanje
mladih
gledalcev
sta
mu
bila
tako
všeč
,
da
je
metal
nalašč
slabo
in
izgubljal
,
potem
pa
obiral
Tončka
,
ki
je
zaupljivo
čakal
na
povračilo
rastočega
posojila
,
pa
je
v
svojo
grozo
moral
gledati
,
kako
se
mu
gumb
za
gumbom
poslavlja
s
suknje
in
za
suknjo
še
s
hlač
:
z
rokami
jih
je
držal
kvišku
,
da
mu
niso
ušle
.
»
Na
!
«
je
slednjič
rekel
Likar
.
»
Tu
imaš
tisti
knof
,
ki
si
mi
ga
posodil
.
Fantje
,
vi
ste
priče
,
da
sem
ga
pošteno
vrnil
.
«
»
Jaz
hočem
vse
nazaj
,
«
je
zastokal
Tonček
.
»
Kar
tam
jih
išči
,
kamor
si
jih
dal
!
«
ga
je
poučil
Likar
.
»
In
ne
pozabi
in
povej
očetu
,
da
ga
dam
po
oslu
pozdraviti
!
«
Namignil
je
Kocmurju
in
izginila
sta
proti
Mirju
.
Bil
je
petek
,
šla
sta
pred
tobačno
tovarno
,
da
se
pomešata
med
berače
,
ki
so
običajno
ta
dan
in
to
uro
tam
okoli
.
Tonček
je
klavrno
krenil
domov
z
rokami
v
hlačnih
žepih
.
Čim
bolj
se
je
bližal
domu
,
tem
huje
mu
je
bilo
pri
srcu
;
ko
je
stopil
v
vežo
,
je
pričel
ihteti
,
v
stanovanje
je
pritulil
.
»
Križana
nebesa
!
«
je
vzkliknila
mati
,
»
kaj
pa
je
fantu
?
«
Prijela
ga
je
za
roko
in
zasukala
.
Mojster
je
vstal
s
stola
,
Tonček
si
je
z
drugo
roko
potegnil
po
solzah
–
in
že
so
mu
zdrsnile
hlače
in
tako
pomagale
razbistriti
položaj
.
Pirčeva
mama
je
hitro
spoznala
,
da
je
fant
brez
gumbov
in
da
je
to
vzrok
njegovemu
tuljenju
.
»
O
ti
pokora
,
kam
si
pa
dal
vse
gumbe
?
«
je
vprašala
.
»
Odgovori
,
nič
se
ne
cmeri
!
«
Mojster
je
stopil
bliže
.
»
Ali
si
jezik
tudi
zapravil
kakor
gumbe
?
Ali
boš
govoril
,
kaj
?
Ali
ti
naj
pomagam
?
Kje
so
gumbi
?
«
Tončku
ni
bilo
prav
nič
za
ponudeno
pomoč
in
se
je
požuril
,
da
odgovori
,
toda
v
hitrici
in
bojazni
ni
zadel
posebno
srečnega
odgovora
,
ko
je
jeclja
je
povedal
:
»
Gumbi
...
gumbi
...
posodil
sem
jih
...
«
Ostrmela
sta
oba
roditelja
,
mama
je
pogledala
kvišku
in
s
ploskom
sklenila
roke
,
atu
Pircu
