Svitlo
in
toplo
je
sijalo
pomladansko
solnce
v
prostorno
družinsko
sobo
neznatnega
c.
k.
hranilničnega
uradnika
Vincenca
pl.
Kolarja
.
Človek
bi
bil
skoro
dvomil
,
da
je
oni
čarobni
dan
pomladni
dan
;
tako
drugačen
je
bil
od
prejšnih
mrzlih
in
deževnih
,
iz
katerih
se
zdaj
po
navadi
sestavlja
pomlad
;
a
ono
leto
se
je
ž
njimi
posebno
odlikovala
.
Zavese
obeh
oken
so
bile
visoko
potegnene
,
da
bi
solnce
s
svojo
blagodejno
gorkoto
posušilo
vlažne
stene
ter
pregrelo
pohištvo
one
velike
sobe
s
prebivalci
vred
,
v
kateri
se
je
po
zimi
toliko
zmrzovalo
,
bodisi
zato
,
ker
je
starinska
potrupana
peč
slabo
vlekla
in
torej
ni
zadostovala
svojemu
namenu
,
bodisi
tudi
zato
,
ker
je
rodbina
,
katere
glavno
prizadevanje
je
bilo
štedenje
,
peč
premalo
netila
s
potrebnim
kurivom
,
da
bi
mogla
izpolnjevati
svojo
dolžnost
.
Naj
si
bode
kakor
si
hoče
,
že
tretji
dan
ni
plapolal
plamenček
v
požrešnem
žrelu
velike
ilovnaste
peči
,
v
največo
tolažbo
in
veliko
veselje
gospodinje
,
ki
je
komaj
čakala
,
da
odpadejo
stroški
za
kurjavo
.
Z
novci
,
katere
je
dan
za
dnem
tratila
za
drva
in
premog
,
si
bode
preskrbovala
odslej
mnogobrojne
hišne
potrebščine
,
kakor
n.
pr.
nov
umivalnik
,
novo
kartačo
,
prepletenje
dveh
stolov
,
na
katera
skoro
ni
varno
sedati
,
in
več
enakih
hišnih
nedostatkov
,
za
katere
noče
vedeti
tesno
odmerjena
blagajnica
gospodarja
,
njenega
soproga
.
V
sobi
je
bilo
dosti
tiho
in
mirno
z
ozirom
na
obilo
družbo
,
katera
se
je
nahajala
v
njej
.
Pri
veliki
podolgati
mizi
iz
trdega
lesa
,
ki
je
ponosno
in
nepremakljivo
stala
sredi
sobe
,
je
bil
zbran
hišni
zarod
.
Ta
je
štel
šestero
glav
:
tri
dečke
,
tri
deklice
različnih
starostij
,
kakor
so
bili
različni
predmeti
,
s
katerimi
se
je
vsak
bavil
.
Najmlajši
njih
,
desetletni
gimnazijalec
,
je
ponavljal
poluglasno
in
brezmiselno
kakor
papiga
latinske
besede
,
mej
tem
ko
je
z
nogo
nagajal
devetnajstletni
sestri
,
sedeči
njemu
nasproti
,
ki
se
pa
niti
ozrla
ni
na-nj
,
tako
globoko
je
bila
zamaknena
v
svoje
delo
.
Belila
si
je
glavo
,
da
najde
pravi
odgovor
,
s
katerim
naj
reši
težavno
vprašanje
važne
domače
naloge
.
Učiteljski
izpit
je
imela
v
kratkem
položiti
,
in
od
te
naloge
je
bil
mnogo
odvisen
nje
ugodni
ali
neugodni
uspeh
.
Na
drugem
koncu
mize
se
je
trudil
višji
realec
z
risanjem
glave
,
ki
je
imela
predstavljati
rimskega
junaka
,
v
resnici
pa
je
predočevala
le
bedastega
gizdalina
,
ter
se
v
enomer
jezil
nad
sestro
,
sedečo
na
njegovi
desni
.
Pri
vezenju
nekega
finega
ročnega
dela
,
s
katerim
bi
se
imela
izkazati
koncem
šolskega
leta
njena
spretnost
,
ker
je
bila
namenjena
postati
tudi
učiteljica
ročnih
del
,
ga
je
namreč
pri
potezanju
igle
večkrat
nehote
suvala
v
komolec
.
Najstarejši
brat
,
tudi
dijak
višjih
razredov
,
je
ž
razprostrtimi
lakti
že
več
nego
uro
tičal
nepremakljivo
v
debeli
knjigi
,
da
je
bilo
težko
soditi
,
da-li
čita
ali
—
dremlje
.
Ne
daleč
od
njega
je
dvanajstletna
deklica
,
ali
prezrta
ali
neopazovana
,
slonela
z
glavo
na
mizi
,
kakor
da
se
dobro
ne
počuti
,
po
tem
ko
je
prej
delj
časa
z
vidno
neugodnostjo
praskala
po
pisanki
,
da
si
je
bila
zamazala
s
črnilom
vse
prste
desne
roke
.
—
Kaj
je
Milici
?
—
čemu
sloni
tako
lenobno
?
—
Danes
se
še
dotaknila
ni
glasovira
,
da-si
predobro
vé
,
kako
slaba
je
v
tej
stroki
in
kako
potrebna
jej
bode
,
ako
hoče
kedaj
postati
odgojiteljica
.
Ta
opomin
,
s
strogim
a
ipak
prisrčnim
glasom
,
je
prihajal
od
desne
strani
sobe
,
od
ženske
srednjih
let
,
ki
je
pri
oknu
imela
opravljati
s
čiščenjem
oblek
.
Celi
kup
jih
je
imela
pred
seboj
na
stolu
,
zraven
katerega
je
stal
umivalnik
poln
vode
,
ter
s
kartačo
in
milom
se
trudila
spraviti
iz
njih
brezštevilne
madeže
,
a
posebno
one
maščobne
svite
ovratnikov
in
komolcev
na
jopičih
,
suknjicah
in
suknjah
njenih
domačih
možkih
.
Bila
je
gospodinja
,
mati
teh
otrok
.
Dasi
komaj
petinštiridesetletna
,
je
bila
že
videti
starka
.
Suha
,
pripognena
,
z
dolgim
koščenim
vratom
,
iz
katerega
so
molele
mišice
,
z
upalim
,
posušenim
obrazom
rumenkaste
,
nagubančene
kože
,
ki
bi
bil
malo
da
ne
podoben
mumiji
,
da
niso
iz
njega
gledale
še
lepe
oči
,
bleščeče
se
v
nepopisni
materinski
ljubezni
.
Nje
redki
lasje
so
bili
že
močno
pobeljeni
;
toda
niso
to
bila
ne
leta
niti
neredovito
,
brezmiselno
življenje
,
ki
bi
bila
nekdanjo
lepo
žensko
pretvorila
v
predčasno
razvalino
,
temveč
nje
brezmejni
,
požrtvovalni
trud
za
rodbino
,
kateremu
so
se
pridruževale
obile
skrbi
in
večkrat
tudi
pomanjkanje
.
Bila
je
oblečena
v
krpano
,
oglodano
obleko
,
ki
je
nekdaj
bila
črne
,
a
sedaj
dvomljive
,
zelenkaste
boje
;
toda
obleka
,
da-si
revna
,
je
bila
snažna
,
kakor
vsa
njena
zunanjost
.
Videlo
se
je
na
prvi
pogled
,
da
nje
iznajdljivi
um
in
marljiva
nje
roka
nikoli
ne
počivata
,
da
bi
poskrivala
sledove
najneprijetnejšega
gosta
vsake
hiše
:
revščino
.
—
Milko
boli
glava
,
odgovori
več
glasov
na
materino
vprašanje
.
—
Glava
jo
boli
?
se
začudi
mati
in
se
skrbno
ozrè
na
betežno
hčerko
.
Najbrž
si
je
sinoči
pokvarila
želodec
.
Vsakikrat
,
kadar
praznujemo
kako
godovanje
,
oboli
mi
nekdo
izmed
vas
.
Torte
je
preveč
jedla
.
—
Da
bi
si
bila
s
torto
skazila
želodec
?
se
poroga
najstarejši
sin
.
Tudi
ko
bi
bil
pojedel
torto
en
sam
človek
,
ne
mogel
bi
si
z
njo
obtežiti
želodca
,
tako
majhna
je
bila
.
—
Moj
kos
res
ni
bil
velik
,
mati
,
se
oglasi
bolnica
,
ter
privzdigne
obraz
,
ki
je
bil
silno
bled
.
—
Res
,
res
,
mati
,
Miličin
kos
torte
ni
bil
veči
od
mojega
,
a
moj
je
bil
tako
majhen
,
da
bi
ga
bila
lehko
sapa
odnesla
,
pritrjuje
odkritosrčno
nadepolni
gimnazijec
.
—
Otroci
,
otroci
,
ne
bodite
Bogu
nehvaležni
!
Kako
grda
nečednost
je
nezadovoljnost
,
posvari
mati
vidno
presunjena
.
Ne
tajim
,
da
se
nam
ne
bi
nekoliko
tesno
godilo
,
a
koliko
rodbin
pritiskajo
še
huje
skrbi
!
—
Bora
tolažba
!
mrmlja
najstarejši
sin
brezobzirno
.
Sklenil
je
bil
prijateljstvo
s
tovarišem
premožnih
roditeljev
.
Tega
obilost
ga
je
bila
napravila
nevošljivega
,
vzbujaje
v
njem
nezadovoljnost
.
Odslej
je
bil
doma
vedno
čemeren
in
piker
,
posebno
proti
roditeljema
,
kakor
da
sta
ona
kriva
,
da
nima
onih
ugodnostij
,
katere
je
užival
prijatelj
.
Tudi
danes
mu
je
to
kratko
besedičenje
podnetilo
ona
čuvstva
;
kajti
zaloputnil
je
knjigo
ter
jo
jezen
vrgel
na
knjižno
polico
.
Potem
je
vstal
ter
sobo
nekaterekrati
obhodil
,
kakor
da
ne
ve
,
kaj
bi
sedaj
počel
;
naposled
je
privlekel
na
mizo
citre
,
da
bi
si
z
igranjem
odgnal
nevoljo
.
Toda
ni
prišel
do
tega
.
Odločno
ga
je
najstarejša
sestra
zavrnila
,
češ
,
da
oni
turobni
,
mačkinemu
podobni
glasovi
jej
provzročajo
kurjo
polt
;
itak
jej
ni
posebno
dobro
vsled
trudapolnega
pretuhtavanja
.
Fant
si
je
drugače
pomogel
.
Da
bi
se
pričkal
s
sestro
,
kakor
sicer
,
ni
danes
kazalo
;
vedel
je
predobro
,
da
bi
trpela
vsa
hiša
,
ko
bi
sestra
ne
prebila
učiteljskega
izpita
.
Vzel
je
klobuk
ter
šel
iz
doma
;
saj
solnce
je
kaj
prijazno
vabilo
na
prosto
.
Spet
je
v
sobi
vse
tiho
.
Nihče
ne
pogreša
brata
,
nihče
več
ne
misli
na
prejšnje
besedovanje
;
vsakdo
je
zopet
vtopljen
v
svoje
delo
.
Ne
tako
mati
.
Kar
se
pri
mladih
ljudeh
uma
in
srca
komaj
dotika
,
starejše
lehko
presunja
in
vznemirja
,
provzročaje
jim
skrb
in
bridkost
.
Ona
nedolžna
opazka
mlajšega
in
zbadljiva
starejšega
sina
sta
uplivali
na
mater
kakor
kruta
udarca
,
pod
katerih
tego
duša
bolj
trpi
nego
telo
.
Ipak
je
rekla
s
skrbnim
,
ljubečim
glasom
,
kateri
nič
ni
izdajal
nje
notranje
muke
:
Milica
,
lezi
na
blazino
,
da
se
ti
glava
izpočije
;
brž
ko
zgotovim
to
presitno
delo
,
skuham
ti
kamilic
.
In
hitela
je
z
drganjem
kartače
,
da
čim
preje
pomore
bolni
hčerki
.
Mej
tem
se
nje
duh
nehote
ozira
v
preteklost
.
Kako
se
je
pred
dvajsetimi
leti
štela
presrečno
,
ko
je
domači
prijatelj
,
sicer
preprost
,
toda
pošten
mož
,
snubil
njo
,
mlado
udovo
,
ter
s
tem
rešil
njo
in
njeno
triletno
hčerkico
najhujše
bede
!
Da-si
je
bila
udova
višjega
uradnika
,
ipak
jej
je
bila
odmerjena
le
majhna
pokojnina
,
in
še
ta
le
po
milosti
,
ker
nje
mož
še
ni
bil
doslužil
določenega
števila
let
,
brez
katerih
udova
nima
pravice
do
pokojnine
.
Vincenc
pl.
Kolar
ni
bil
sicer
posebna
možitev
za
njo
,
katere
prvi
mož
je
imel
v
uradniškem
svetu
odlično
mesto
ter
užival
visoko
plačo
.
Njegova
skromna
služba
pri
poštni
hranilnici
mu
je
prinašala
le
pičle
dohodke
,
a
bilo
je
upati
,
da
se
bode
vedno
više
pomikal
v
službi
in
da
se
bode
torej
tudi
njegova
plača
vedno
bolj
zboljševala
.
A
zato
je
bil
čistega
značaja
,
blage
duše
ter
vseskozi
zaupanja
vreden
mož
,
da
je
ona
brez
daljnih
pomislekov
izročila
sebe
in
svoje
dete
njegovemu
zanesljivemu
varstvu
.
Toda
Vincenc
pl.
Kolar
,
da-si
nad
vse
mere
marljiv
,
vesten
in
točen
v
svojem
službovanju
,
ni
spadal
v
vrsto
mož
,
ki
si
po
dovoljenem
ali
prepovedanem
potu
,
z
lepa
ali
šiloma
priborijo
lepšo
bodočnost
.
Bil
je
bolj
mlačne
narave
,
brez
prave
odločnosti
,
zaupal
je
preveč
slepi
previdnosti
,
ki
po
njegovem
mnenju
nikogar
ne
pozabi
,
in
torej
tudi
njega
ne
,
a
vse
premalo
lastnim
močem
.
In
tako
je
prišlo
,
da
je
le
polagoma
lezel
po
lestvici
,
ki
bi
ga
imela
voditi
do
više
stopinje
časti
in
gmotnih
pridobitkov
.
V
teku
tridesetih
let
svojega
službovanja
ni
bil
dalje
prišel
v
svoji
službi
,
kakor
nekoji
drugi
njegovi
tovariši
v
polovici
tolikih
let
,
ker
so
bili
podvzetni
in
odločni
.
Prišteval
se
je
še
vedno
nižjim
uradnikom
,
in
kakor
je
vse
kazalo
,
bilo
je
malo
upanja
,
da
bi
prišel
kedaj
v
vrsto
viših
.
Toda
ona
se
zaradi
tega
nikoli
ni
pritoževala
,
nikoli
mu
očitala
,
da
se
tako
po
polževo
pomika
naprej
.
Kaj
je
ubogi
mož
mogel
za
to
,
če
se
je
narodil
pod
nemilo
zvezdo
in
torej
bil
obsojen
ostati
vedno
mej
zadnjimi
?
Kaj-li
ni
bil
velikodušen
dovolj
,
da
je
izbral
njo
za
ženo
,
njo
,
ki
mu
v
doto
ni
prinesla
druzega
,
nego
tujega
moža
otroka
,
za
katerega
naj
bi
se
trudil
in
skrbel
on
?
In
prva
leta
njunega
zakona
so
jima
potekla
tudi
srečno
,
navzlic
neobilosti
.
Kot
blagoslov
z
nebes
in
kot
tak
sprejet
z
vznesenostjo
,
se
jima
je
zdel
porod
prvega
otroka
,
ki
je
bil
prišel
praznovat
obletnico
njune
zveze
.
Zdelo
se
jima
je
,
da
jima
je
bil
poslan
samo
zato
,
da
množi
in
utrdi
njiju
prisrčnost
in
zadovoljnost
.
Ko
se
je
ob
drugi
obletnici
oglasil
drugi
otrok
,
je
bil
tudi
radostno
sprejet
.
A
neprijetno
ju
je
iznenadil
prihod
tretjega
,
ki
je
točno
priromal
s
tretjo
obletnico
.
Četrti
otrok
,
ki
je
tu
pravilno
leto
pozneje
sledil
,
pa
je
hiši
že
bil
provzročil
pravo
žalost
.
Pa
,
moj
Bog
,
ko
bi
bilo
ostalo
vsaj
pri
tej
četvorici
?
Deset
jima
je
bilo
namenjenih
,
od
katerih
je
šestero
bilo
živih
.
Skrbi
so
trkale
na
duri
,
in
kmalu
pregnale
hišno
zadovoljnost
in
srečo
.
Ali
bi
ona
ne
bila
bolje
storila
,
vpraševala
se
je
potem
čestokrat
,
in
tudi
danes
se
jej
je
usiljevala
ona
misel
,
da
bi
se
nikoli
ne
bila
v
drugič
možila
?
Tudi
tedaj
bi
se
bila
morala
boriti
z
življenjem
,
toda
beda
,
prenašana
od
dveh
,
je
bolj
prenosljiva
,
nego
od
osmerih
.
V
trenotkih
razdraženosti
jej
je
potem
sicer
dobri
mož
večkrat
očital
,
da
mu
je
bila
prinesla
hčer
iz
prvega
zakona
,
češ
,
da
ni
prijetno
nositi
tujega
bremena
,
ko
je
lastnega
že
odveč
.
Se
ve
,
da
je
potem
takoj
obžaloval
svojo
neblago
opazko
,
posebno
videvši
,
kako
pridna
,
skromna
in
pohlevna
je
njegova
pastorka
in
s
kako
ljubeznijo
in
skrbnostjo
čuva
in
neguje
mlajše
svoje
polubratce
in
polusestrice
,
ter
da
je
zanesljivejša
od
služkinje
,
mladega
,
zatelebanega
dekleta
z
dežele
,
katero
,
izvzemši
poštenost
,
se
v
ničem
ni
odlikovala
nego
z
blaženim
tekom
ter
s
tem
,
da
je
strla
in
potrupila
,
kar
je
dobivala
v
roke
.
V
koliko
pomoč
da
je
Malvina
hiši
,
da-si
sama
še
otrok
,
je
sprevidel
še-le
tedaj
,
ko
jo
je
neki
sorodnik
nje
pokojnega
očeta
vzel
k
sebi
,
da
bi
jo
pohčeril
.
A
nesreča
je
hotela
,
da
je
nje
dobrotnik
umrl
preje
,
nego
je
deklé
bilo
preskrbljeno
.
Povrnila
se
je
k
materi
.
V
onih
desetih
letih
,
kar
je
Malvina
bila
iz
doma
,
se
je
bila
razcvela
v
izredno
dekle
v
telesnem
kakor
duševnem
oziru
.
V
izbornem
zavodu
je
uživala
najskrbnejšo
odgojo
in
izobrazbo
,
da
je
nje
odlično
postopanje
zraven
mične
nje
prikazni
kmalu
vzbujalo
pozornost
sveta
.
In
dolgo
ni
trajalo
,
da
se
je
našel
tudi
snubač
.
Navidezno
ugodna
možitev
je
očima
kar
razvnela
.
Silil
je
,
da
bi
jo
dekle
sprejelo
,
upaje
za
gotovo
,
da
ta
možitev
ne
zagotovi
sreče
samo
pastorki
,
temveč
da
tudi
hiši
pripomore
do
večjega
ugleda
.
Malvina
je
tedaj
bila
osemnajstletna
.
Do
priporočanega
ženina
ni
čutila
posebnega
nagnenja
,
a
tudi
ne
nasprotja
.
Bil
je
mož
lepega
obličja
in
prikupljivega
vedenja
.
Da
mora
po
tem
takem
tudi
biti
blag
,
je
bila
trdno
prepričana
.
Sprememba
stanù
,
novost
položaja
sta
jo
mikali
.
Sprejela
je
ponudbo
radovoljno
,
ali
vsaj
neprisiljeno
.
Saj
ženske
,
tako
se
je
tolažila
gospa
,
spomnivši
se
oddaljene
omožene
hčere
,
se
sploh
malo
kedaj
ženijo
z
izkustvom
in
polno
zavestjo
svojega
resnega
in
važnega
koraka
kakor
možki
,
in
sicer
za
to
ne
,
ker
se
one
tedaj
navadno
še
nahajajo
v
letih
,
ko
razum
še
ni
dozorel
,
ko
je
čuvstvo
še
negodno
,
pojmi
o
svetu
še
površni
.
Ona
,
se
vé
,
je
imela
bistrejši
vid
o
tej
stvari
in
se
ni
mogla
nikoli
prav
navduševati
za
rečeno
zvezo
.
Dozdevalo
se
jej
je
vedno
,
da
snubač
ni
takšen
,
kakoršnega
se
je
kazal
.
A
hčerke
ni
hotela
plašiti
s
svojimi
slutnjami
.
Pa
mogoče
,
da
se
moti
.
Možu
pa
jih
je
odkrila
.
Toda
on
jih
je
odločno
odbil
z
navadno
svojo
kratkovidnostjo
.
Zadovoljna
bodi
,
dejal
je
,
da
se
na
tako
lehek
in
častni
način
rešiš
dorasle
hčere
,
ki
bi
ti
sicer
delala
nove
skrbi
in
stroške
.
Pri
hiši
se
zdaj
lehko
izhaja
tudi
brez
njene
pomoči
,
ker
so
otroci
porasli
in
so
druge
dorasle
hčere
,
ki
tudi
ne
lenobijo
.
Dekle
,
godno
za
možitev
,
pa
treba
voditi
v
društvo
,
k
zabavam
,
in
k
temu
je
treba
denarja
,
obilo
denarja
,
da
ugled
ne
trpí
.
—
Kmalu
je
umela
,
da
se
mož
želi
iznebiti
nje
hčere
,
ne
iz
maločutnosti
,
temveč
iz
gmotnih
razlogov
.
Ni
se
upala
ustavljati
se
mu
.
Saj
bolj
nego
njemu
je
bilo
njej
znano
,
kako
tesno
gre
njim
pri
hiši
.
A
da
nje
slutnje
niso
bile
prazne
,
prepričuje
se
,
žalibog
,
vselej
,
ko
jej
prihajajo
hčerina
pisma
.
Med
vrsticami
teh
se
jej
zdi
,
da
čita
,
kar
hči
blagodušno
zamolčuje
bodisi
iz
tankočutnosti
do
svojega
moža
,
ali
iz
prizanesljivvosti
do
matere
:
da
je
nje
mož
igralec
,
zapravljivec
,
odurnež
,
da
zanemarja
njo
in
hišo
,
z
eno
besedo
,
da
je
nesrečna
.
Močno
pozvonjenje
hišnega
zvončka
pretrga
tek
njenih
mislij
.
Predramivši
se
iz
njih
,
pogleda
vzplašena
na
vrata
,
koga
da
služkinja
naznani
.
Nemir
in
strah
se
jej
pri
tem
čitata
na
licih
.
Zadnje
dni
meseca
je
bila
revica
vedno
vznemirjena
.
Tedaj
so
računi
prihajali
v
hišo
,
računi
najnovejših
in
zastarelih
dolgov
,
katerih
,
dobro
je
to
vedela
,
spet
ne
bo
moči
poravnati
.
Kakšno
poniževanje
,
kakšno
zarudevanje
so
jej
povzročevale
one
že
večkrat
ponavljane
terjatve
,
večkrat
zahtevane
z
drznostjo
in
razžaljivimi
opazkami
!
Ker
upniki
,
ki
se
globoko
klanjajo
ter
visoko
privzdigujejo
klobuke
pred
bogataši
,
ki
iz
nemarnosti
ali
trmavosti
dolgujejo
stotake
,
kažejo
revnim
dolžnikom
za
malenkostne
svotice
zobe
.
Res
,
ni
se
motila
.
Mizarski
učenec
je
prinesel
neznaten
račun
za
več
popravkov
.
—
Reci
mu
,
naj
se
pojuternjem
,
to
je
prvega
,
zopet
oglasi
;
tedaj
se
mu
gotovo
izplača
,
je
naročila
gospa
služkinji
,
ki
jej
je
bila
izročila
račun
nekaj
novčičev
nad
tri
krone
.
Služkinja
odide
,
a
se
takoj
povrne
.
Deček
pravi
,
da
mu
je
mojster
prepovedal
vrniti
se
brez
denarja
.
Dejal
je
,
da
se
je
že
dvakrat
obečalo
poravnati
dolg
prvega
dne
meseca
,
a
vselej
brez
uresničenja
.
Gospa
seže
v
žep
.
V
mošnjici
je
nekaj
zažvenketalo
,
nekaj
kron
je
bilo
v
njej
,
vsa
gotovina
,
s
katero
bo
treba
še
dva
dni
izhajati
.
Na
trgu
mora
še
dve
jutri
nakupiti
vsakdanjega
živeža
,
a
tam
se
nič
ne
dobiva
na
up
.
—
Povej
mu
,
da
res
ne
morem
v
tem
trenotju
poplačati
računa
,
ker
gospoda
ni
doma
,
odvrne
gospa
s
tesnobnim
glasom
.
Predobro
ve
,
da
niti
jutri
,
niti
prvega
,
ne
bode
mogoče
izplačati
sicer
majhne
svotice
,
ker
nujnejši
starejši
računi
čakajo
poravnanja
.
Otroci
se
spogledujejo
.
Zadrega
,
bridkost
,
a
najbolj
sram
se
jim
zrcalijo
na
obrazih
.
Revščina
ni
krivda
,
a
vendar
osramočuje
.
Poniževanje
in
sramota
,
da
ima
njih
hiša
dolgé
,
je
presunila
celo
njih
otroško
brezbrižnost
.
—
Mati
,
ali
vam
res
ni
mogoče
takoj
izplačati
te
malenkosti
?
popraša
najstarejša
hči
poluglasno
.
—
Ni
mi
ne
,
dete
moje
,
ako
se
jutre
in
pojuternjem
nočemo
vsi
postiti
,
je
bil
pobiti
odgovor
.
Dekle
vstane
ter
odide
iz
sobe
.
Ko
se
črez
nekaj
časa
povrne
,
reče
z
globokim
vzdihom
polajšanja
,
a
ipak
z
glasom
,
v
katerem
je
dregetal
zadržani
jok
:
—
Pregovorila
sem
učenca
,
da
je
odšel
brez
denarja
.
Toda
,
mati
,
prvega
gotovo
poravnajte
oni
dolg
,
da
se
tak
poniževalni
prizor
ne
vrne
več
.
Tudi
lepo
prosim
,
skrčite
odslej
hišne
izdaje
kolikor
mogoče
,
da
ne
zabredemo
vedno
bolj
v
dolgé
.
Mati
vzdehne
,
toda
nič
ne
odgovori
.
Da
,
ko
bi
ona
vedela
,
kje
bi
se
dalo
pri
gospodarstvu
še
štediti
in
krčiti
!
Vse
je
tako
tesno
odmerjeno
,
da
ne
bi
moglo
bolj
biti
.
Na
to
se
povrne
k
prejšnemu
delu
ter
snaži
dalje
.
A
kmalu
postane
pozorna
na
svoje
delo
.
Od
česa
bi
neki
prihajal
veliki
madež
na
nedeljski
moževi
suknji
?
Ne
z
milom
,
ne
z
vodo
,
primešano
s
salmijakom
,
ni
moč
ga
odstraniti
.
Opazuje
madež
,
nekaj
sluti
,
česar
pa
noče
verjeti
.
Še
enkrat
drgne
s
kartačo
po
njem
,
mane
ga
s
prsti
,
zastonj
,
madež
se
ne
gane
.
Prejšnja
slutnja
oživi
v
njej
.
Tako
je
,
in
ne
drugače
,
misli
si
razdražena
.
In
to
naj
bi
bilo
pošteno
,
blago
?
Doma
se
skopari
,
malo
da
ne
trpi
pomanjkanje
,
poleg
tega
še
dolgovi
nastajajo
,
a
moj
gospod
soprog
popiva
izven
doma
liker
!
Kajti
ta
madež
ni
od
ničesar
druzega
,
nego
od
pristnega
,
finega
likerja
,
kakoršen
se
dobiva
po
kavarnah
.
V
tem
trenotju
se
znovič
oglasi
hišni
zvonček
,
da
jo
je
njegov
glas
presunil
do
dna
srca
.
Vidno
zadregeče
.
A
sedaj
je
bil
nje
strah
zastonj
.
Takoj
spozna
težko
hojo
svojega
soproga
.
Kmalu
na
to
je
prekoračil
Vincenc
pl.
Kolar
z
velikim
kupom
uradnih
spisov
pod
pazduho
,
z
važnostjo
in
dostojnostjo
,
kakoršna
bi
pristojala
kralju
,
stopajočemu
med
svoje
podložnike
,
prag
družbinske
sobe
.
Bil
je
velikan
po
dolgosti
in
širokosti
,
pravi
Goljat
,
rudečega
,
napetega
obraza
,
svetle
,
vedno
potne
kože
tudi
sredi
zime
.
Takoj
je
spoznal
,
da
se
je
moralo
pripetiti
nekaj
neugodnega
v
hiši
:
ali
razpor
med
otroci
,
ali
da
je
nastala
po
neprevidnosti
kaka
škoda
ali
kaj
enakega
,
kajti
otroci
so
brez
navadne
navdušenosti
sprejeli
njegov
prihod
,
žena
pa
,
če
se
njegove
oči
ne
motijo
,
ga
še
celó
pozdravila
ni
.
—
No
,
zakaj
tako
tihi
?
poprašuje
dobrovoljno
,
potem
,
ko
se
je
iznebil
spisov
,
površnje
suknje
in
klobuka
ter
se
spustil
v
starinski
usnjati
naslonjač
,
širok
in
trden
,
kakor
bi
bil
za
večnost
izdelan
.
—
Zakaj
da
smo
tako
tihi
?
ponovi
žena
z
razdraženim
glasom
.
Ni
težko
uganiti
.
Saj
veš
,
kakšni
prizori
se
,
žal
,
ponavljajo
pri
nas
zadnje
in
prve
dni
meseca
.
V
dolgove
zabredamo
čim
dalje
bolj
.
—
Ah
ti
moj
Bog
,
tega
nisem
kriv
ne
jaz
ne
ti
,
sploh
nihče
v
hiši
,
odvrne
mož
z
glasom
čisto
nasprotnim
onemu
svoje
žene
.
Draginja
,
obila
rodbina
,
otroci
obdarjeni
z
izvrstnim
tekom
,
čast
,
katero
nalaga
neizogibna
dolžnost
,
podajati
jim
dobro
odgojo
,
visoke
šolnine
,
dragi
učitelji
,
plača
nizka
,
kdo
naj
bi
potem
delal
čudeže
?
—
Nizka
plača
,
da
,
to
in
drugo
nič
je
krivo
naših
stisk
,
odvrne
žena
živahno
.
Ali
kedaj
se
vendar
enkrat
uresniči
dolgo
že
obečana
,
a
nikoli
izpolnjena
obljuba
poboljšanja
uradniških
plač
?
—
Kedaj
?
To
vesta
Bog
in
pa
finančni
minister
,
odgovori
mož
udano
.
Ti
veš
,
dušica
,
da
,
ko
bi
od
mene
bilo
odvisno
,
bi
ti
prinesel
najraje
vsaki
prvi
dan
meseca
vrečko
denarja
,
namesto
navadne
borne
peščice
.
—
Da
imaš
dobro
srcé
in
da
svojim
želiš
samó
dobrega
,
vem
,
toda
malo
več
bi
se
že
dalo
še
štediti
,
in
sicer
od
tvoje
strani
.
Saj
me
umeješ
,
Vincenc
,
reče
žena
z
dvoumnim
,
na
pol
svarljivim
glasom
ter
pokaže
možu
oni
izdajalski
madež
,
ki
je
vsled
izpiranja
postal
še
večji
.
Soprog
se
dela
,
da
je
ne
umeje
,
a
ona
noče
vpričo
otrok
poniževati
moža
:
Zató
ne
zine
dalje
o
tej
reči
,
toda
s
trdnim
namenom
,
da
ga
na
štiri
oči
pozneje
prav
pošteno
ošteje
.
—
Oče
,
zakaj
me
pustite
učiti
glasovir
,
ki
toliko
stane
in
za
kateri
prav
nič
ne
maram
,
če
se
nam
tesno
godi
?
se
oglasi
Milka
,
katera
je
vsled
zadnjih
prizorov
pozabila
na
glavobolje
ter
pazljivo
poslušala
,
o
čem
se
menita
roditelja
.
Raje
bi
me
dali
učit
se
šivat
,
da
bi
postala
šivilja
;
do
tega
bi
imela
več
veselja
in
bi
menj
stalo
.
—
Ako
napravim
izpit
z
odliko
,
kakor
upam
,
se
mi
menda
posreči
dobiti
kmalu
službo
učiteljice
,
in
stroški
,
katere
imata
z
menoj
,
potem
odpadejo
,
pristavi
hitro
najstarejša
hči
,
še
predno
je
oče
utegnil
Milki
odgovoriti
.
Hotela
je
s
to
opazko
razvedriti
skrbna
roditelja
,
posebno
mater
.
—
Šivilja
,
učiteljica
!
Dekleti
,
ali
sta
ob
pamet
?
se
zavzame
oče
.
Vincenca
pl.
Kolarja
hči
da
bi
bila
šivilja
,
da
bi
postala
učiteljica
tam
kje
med
zarobljenimi
prebivalci
kakšnega
zapuščenega
kotiča
v
planinah
?
Da
bi
jaz
kedaj
doživel
,
da
bi
kedaj
kateri
član
Kolarjeve
rodbine
omadeževal
z
nepristojnim
svojim
stanom
slavno
imé
prednikov
,
ki
so
bili
sami
junaki
meča
in
peresa
?
—
Nikoli
ne
!
—
Čemù
pa
je
bil
potem
ves
moj
dolgoletni
trud
,
čemù
mi
bode
potem
služilo
moje
učiteljsko
spričevalo
,
ako
mi
nima
nikoli
hasniti
?
poprašute
učiteljska
kandidatinja
,
neprijetno
iznenadena
po
očetovih
izjavah
.
Misel
,
da
bi
še
dalje
gledala
in
se
udeleževala
domače
bêde
,
ki
se
bode
najbrž
še
množila
od
leta
do
leta
,
jej
je
bila
premučna
.
Naveličala
se
je
že
enakomernega
,
pustega
mestnega
životarjenja
ter
je
iskreno
hrepenela
po
spremembi
,
po
idiličnem
življenju
na
deželi
,
kakoršno
si
je
ona
v
svoji
mladostni
domišljiji
naslikovala
.
Tam
se
namesto
ugodnosti
,
razkošnosti
in
razveseljevanja
,
kakoršno
ponujajo
mesta
,
uživata
pokojni
mir
ter
zdrava
priroda
.
—
Čemú
da
ti
bode
tvoj
dosedanji
trud
in
tvoje
spričevalo
,
prašaš
?
Zató
,
da
,
ako
bi
me
smrt
doletela
,
predno
bi
bila
kakorkoli
preskrbljena
,
se
moreš
sama
preživljati
,
odvrne
oče
z
glasom
,
ki
je
pravil
,
da
ne
trpi
ugovorov
.
—
Pomnite
si
,
dekleta
,
da
samo
za
ta
slučaj
podajam
vam
temeljito
izobrazbo
,
dokler
sem
pa
živ
,
moje
hčere
ne
bodo
služile
kruha
.
—
Delo
ne
ponižuje
,
Vincenc
,
opominja
žena
bojazljivo
,
in
naj
bi
celo
onega
,
ki
se
živí
v
potu
svojega
obraza
,
krasila
tudi
deveterozobna
krona
.
Poznala
je
predobro
nepoboljšljivo
slabost
svojega
moža
,
puhli
ponos
zavoljo
one
betvice
«
modre
»
krví
,
katera
je
bila
še
edini
borni
ostanek
nekdanje
imenitnosti
njegovih
pradedov
.
Mogoče
,
da
je
res
Kolarjev
zarod
bil
kedaj
slaven
in
imovit
,
menda
pred
kakimi
sto
ali
še
več
leti
,
a
pozneje
ni
bil
več
.
Praded
,
ded
,
oče
in
sploh
sorodniki
njenega
moža
so
bili
navadni
meščani
in
uradniki
,
več
ali
manj
visoki
,
več
ali
manj
imoviti
,
toda
res
vsi
ponosni
na
ono
malenkostno
besedico
«
plemenit
»
,
katero
so
negovali
kakor
posebno
milost
,
posebno
srečo
,
ter
jo
vedno
priklepali
svojemu
imenu
kot
neki
neobhodno
potrebni
in
prevažni
pridevek
.
Toda
njej
se
je
vse
to
zdelo
baš
naopak
:
prav
nepotrebno
in
neprikladno
njih
tesnim
razmeram
.
Takošen
je
smatrala
oni
rodovinski
naslov
.
Plemenitaši
,
a
pomanjkanje
v
hiši
,
plemenitaši
,
a
dolgovi
izven
hiše
!
Kakó
porogljivo
se
je
to
glasilo
,
kakó
bridko
in
poniževalno
je
to
delovalo
na
rodbino
!
Tudi
ona
se
je
prva
leta
svojega
zakona
nehoté
bila
navzela
one
puhle
prevzetnosti
in
bahatosti
,
mené
,
Bog
vé
,
h
kakšni
uglednosti
in
veljavi
pomore
še
kedaj
oni
naslov
in
nekdanja
slava
moževih
prednikov
njej
in
rodbini
.
Toda
kmalu
so
jo
bridke
izkušnje
vsakdanjih
potreb
ozdravile
one
slabosti
.
Prišla
je
do
spoznanja
,
da
ima
večjo
veljavo
bankovec
,
obrnjen
v
hišni
prid
,
nego
meter
dolga
in
ravno
takó
široka
tiskana
pola
rodoslovja
in
podedovanih
častij
.
—
Prav
meniš
,
mamka
,
da
delo
ne
ponižuje
,
toda
samó
tedaj
ne
,
ako
je
ono
primerno
stanu
in
imenu
,
odgovori
mož
na
njeno
opazko
.
Tudi
jaz
delam
in
se
ubijam
več
nego
dovolj
,
a
ker
se
mi
moje
poslovanje
označi
z
naslovom
c.
k.
uradnika
,
postaja
mi
moje
delo
v
čast
in
slavo
.
Drugače
pa
je
biti
neznatna
učiteljica
na
kmetih
,
da
molčim
o
šiviljskem
stanu
,
česar
nas
Bog
obvari
!
—
Ali
kaj
naj
potem
postanejo
dekleta
?
Kaj
naj
počnejo
doma
,
kadar
bodo
izučene
v
svojih
strokah
,
če
jim
ne
dovoliš
,
da
bi
stopile
v
službo
,
kakor
smo
bili
določili
?
—
To
je
pa
čudno
vprašanje
,
se
začudi
mož
.
Doma
naj
bodo
,
pa
tebi
naj
pri
gospodarstvu
pomagajo
.
Skrajni
čas
je
že
,
da
svoje
moči
nekoliko
izprežeš
.
Tako
si
že
shujšala
in
oslabela
.
—
Kaj
moja
oseba
!
Ta
ni
tolike
važnosti
,
da
bi
se
na-njo
ozirali
vsi
,
pač
pa
me
vznemirja
bodočnost
deklet
,
vzdehne
mati
.
In
nenadoma
jej
postane
tesno
pri
srcu
,
ter
nepremagljiva
potreba
se
je
poloti
,
olajšati
si
jo
.
Pogovorila
bi
se
bila
še
rada
z
možem
o
tej
in
onej
resni
zadevi
,
predočila
mu
rada
njegovo
slepost
gledé
na
prazne
ocene
podedovanega
plemstva
,
katero
,
ne
dovolj
,
da
do
zdaj
ni
prinašalo
nobene
koristi
ne
njemu
ne
svojcem
,
utegne
postati
rodbini
še
celó
pogubno
,
ako
bode
tudi
zanaprej
visel
z
vso
dušo
ob
njem
,
kakor
je
doslej
.
Odkrivala
bi
mu
tudi
rada
svoje
bojazni
in
hude
slutnje
zavoljo
Malvinine
usode
,
ki
jej
danes
,
ne
ve
zakaj
,
vedno
vstajajo
v
duši
,
vedno
silijo
v
spomin
.
A
vpričo
otrok
tega
ne
more
storiti
.
Dan
se
je
nagnil
.
Pri
mizi
,
kjer
so
delali
otroci
,
se
je
stemnilo
.
—
Tilka
,
ogovori
mati
svojo
najstarejšo
hčer
,
za
danes
ste
delali
dovolj
.
Potrebni
ste
požirka
čvrstega
zraka
in
nekoliko
hoje
,
da
zravnate
pripognena
telesa
.
Napravite
se
in
pojdite
se
sprehajat
do
večerje
.
Otroci
si
niso
dali
tega
ponavljati
.
Glave
so
jim
bile
res
težko
in
udje
otrpneli
.
Tudi
duh
jim
je
bil
pobit
.
Mladostna
duša
se
vzgrozi
vsega
resnobnega
,
tužnega
.
In
res
je
v
hiši
danes
vela
neprijetna
sapa
.
Veseli
so
bili
,
ako
se
je
morejo
iznebiti
vsaj
za
nekaj
časa
.
Nekaj
minut
je
vladal
v
hiši
hrup
,
ropot
in
šum
.
Stoli
so
se
odmikali
,
loputalo
se
je
z
vrati
,
omare
so
škripale
,
govorilo
in
kričalo
se
je
povprek
,
a
na
to
je
nastala
nakrat
tišina
.
Kolarjeva
deca
je
bila
zapustila
dom
.
A
Kolarjeva
zakonska
dvojica
—
je
nekaj
časa
v
mislih
molčé
se
bavila
s
tem
zarodom
,
dokler
ni
njega
načelnik
s
hrumečim
zakašljanjem
vzdramil
svojo
zamišljeno
družico
.
Tudi
ona
zakašlja
v
znamenje
,
da
ni
zadremala
na
svojem
stolu
poleg
okna
,
kakor
bi
on
bil
morda
sklepal
iz
njene
nepremaknenosti
in
molčanja
.
Z
uklonjeno
glavo
,
z
rokama
kakor
onemoglima
v
naročje
spuščenima
,
tako
je
stala
,
odkar
so
otroci
odšli
.
Mrak
jo
je
oviral
,
da
bi
se
dalje
bavila
z
delom
.
Zato
sta
utrujeni
roki
ter
v
skrbi
utopljena
glava
nehote
iskali
odpočitka
.
V
resnici
pa
so
nje
možgani
bolj
nego
kedaj
delovali
in
se
mučili
s
premotrivanjem
.
Vstane
in
pogleda
,
če
so
vrata
zaprta
.
Potem
primakne
svoj
stol
bliže
naslonjača
,
v
katerem
je
soprog
z
nategnjenima
nogama
lenobno
slonel
,
kakor
da
uživa
s
slastjo
po
dnevnem
trudu
ono
brezposelno
urico
,
katero
si
je
privoščil
vsaki
dan
,
prišedši
iz
pisarne
.
—
Zdaj
,
ko
sva
sama
,
povej
mi
odkrito
,
Vincenc
,
začne
na
to
ona
s
kolikor
mogoče
mirnim
in
prijaznim
glasom
,
da
ga
tem
lože
pregovori
,
čemu
ne
dovoliš
,
da
bi
Tilda
,
dosegši
spričevalo
zrelosti
,
stopila
takoj
v
službo
?
Kakšna
tolažba
bi
to
bila
meni
,
videči
svojo
hčer
preskrbljeno
,
hiši
pa
bi
s
tem
tudi
odpadlo
več
troškov
.
Od
zraka
tudi
Tilda
ne
živi
,
dasi
je
skromna
.
Obleka
tudi
kaj
stane
.
Tvoji
prejšnji
razlogi
mi
ne
gredó
v
glavo
;
zde
se
mi
premalo
tehtni
,
da
bi
jim
pameten
mož
priznaval
veljavo
.
Ali
imaš
morda
k
temu
kak
drugi
posebni
razlog
,
katerega
nočeš
dekletu
povedati
?
—
A
moji
prejšnji
razlogi
tebi
res
niso
tehtni
dovolj
?
se
začudi
mož
razžaljen
.
Ali
res
ne
moreš
razumeti
,
Ivana
,
da
vredni
pravnukinji
slavnih
Kolarjev
ne
pristoja
takó
borna
,
da-si
častna
služba
,
kakor
je
učiteljska
,
posebno
kadar
ni
še
temu
sile
?
Da
,
ko
bi
postala
učiteljica
meščanskih
šol
,
v
Božjem
imenu
,
ne
dejal
bi
besede
—
toda
na
kmetih
!
Nikar
ne
pozabi
,
ljuba
moja
,
da
se
naše
rodoslovje
ponaša
s
škofovsko
in
generalsko
častjo
.
Bili
so
tudi
hrabri
vitezi
vmes
in
znameniti
grajščaki
,
ki
so
imeli
svoje
podložnike
,
ki
so
imenovali
svojo
lastnino
po
cele
vasi
,
prav
kakor
majhni
vladarji
!
Dobro
se
še
spominjam
,
kolikokrat
mi
je
rajnki
oče
pravil
o
enem
posebno
imovitem
,
ki
je
baje
imel
v
hlevu
po
sto
najlepših
konj
,
po
dvesto
.
—
Lehko
je
reči
:
moja
hči
,
pravnukinja
slavnih
Kolarjev
ne
sme
služiti
,
pretrga
žena
možu
z
nestrpnostjo
navdušeno
besedovanje
,
do
dna
duše
prepričana
,
da
napuh
njenega
moža
ni
samó
površna
in
mimohodna
slabost
,
ki
se
prijemlje
častilakomnega
duhà
,
srca
pa
se
ne
dotika
,
temveč
ena
onih
nevarnih
,
neozdravljivih
slabostij
,
ki
zadušijo
vsako
zdravo
čustvo
,
ki
uničujejo
vsak
blagi
nagib
,
slične
toči
,
ki
vse
pokonča
,
slične
temi
,
ki
slepi
tudi
najbistrejše
v
okó
.
A
če
ta
pravnukinja
ničesar
nima
in
nič
ni
?
V
kakšno
pomoč
naj
jej
bo
pri
naših
stiskah
,
in
kaj
bo
pomagala
hčeri
v
bodočnosti
ona
slava
nekdanjih
gradov
?
Namesto
puhle
časti
da
bi
bili
raje
podedovali
od
pradedov
kakšen
tudi
majhen
gradič
!
Pa
kaj
gradič
?
Dvojico
konj
,
recimo
,
katere
bi
prodali
takoj
ter
z
rešenim
denarjem
poplačali
svoje
dolgove
.
Imeli
bi
vsaj
nekaj
dobička
od
tega
!
—
Da
si
izgubila
že
vso
poezijo
,
Ivana
,
to
pa
me
res
žalosti
,
potoži
se
mož
z
glavo
majaje
.
—
Moj
dragi
,
poezija
je
lepa
,
vzvišena
stvar
,
katero
še
vedno
visoko
cenim
,
a
samó
pravo
,
ne
domišljene
!
Ali
ni
poezija
,
ako
mlado
dekle
uporablja
svoje
moči
in
znanosti
v
prid
človeštva
,
sebi
na
korist
in
rodbini
v
polajšanje
,
nego
če
se
dolgočasi
domá
brez
pravega
posla
in
smotra
,
roditeljem
v
nadlego
?
Povej
vendar
,
kaj
naj
počne
Tilka
odslej
domá
,
vajena
zdaj
tičati
vedno
v
knjigah
?
—
Dejal
sem
že
poprej
,
kakó
naj
uporablja
čas
,
odvrne
Kolar
nevoljen
;
—
pa
,
ako
ti
moj
prejšnji
odgovor
ni
všeč
,
ti
odgovorim
lehko
še
drugače
.
—
In
to
bi
bilo
?
—
—
Kaj
je
storila
Malvina
kmalu
na
to
,
ko
se
je
povrnila
domu
?
Omožila
se
je
,
kar
je
vendar
,
zdi
se
mi
,
najprimernejši
stan
in
najboljše
preskrbljen
je
poštenemu
,
dobro
vzgojenemu
dekletu
,
odvrne
on
kratko
.
—
Omožila
se
je
?
Zdi
se
mi
,
da
si
jo
le
ti
omožil
,
kar
je
velika
razlika
,
opomni
ona
s
porogljivim
,
bridkim
naglasom
.
—
Nu
,
da
!
Jaz
sem
jej
prigovarjal
,
da
bi
se
omožila
,
kar
mi
je
pa
le
v
zaslugo
,
ne
pa
v
krivdo
.
Ali
ni
bila
ta
možitev
njej
primerna
,
bodisi
po
stanu
,
bodisi
po
izobrazbi
snubača
,
da
se
res
sme
reči
,
da
je
zadela
pravo
?
—
Po
stanu
,
po
izobrazbi
moževi
,
morebiti
da
;
a
gotovo
ne
po
njegovem
značaju
,
odvrne
gospa
s
prepričanjem
.
—
Ne
bo
,
mislim
,
take
razlike
med
njima
,
da
se
ne
bi
mogla
sporazumevati
,
menim
jaz
,
reče
on
.
—
O
pač
,
pa
še
tolike
,
da
ni
upati
,
da
bi
kedaj
složno
in
srečno
živela
.
—
No
,
no
,
starka
,
danes
pa
že
v
vsem
pretiravaš
!
Kaj
slabo
si
razpoložena
,
pošali
se
on
.
—
Povej
vendar
,
s
čim
se
tvoj
zet
tako
silno
razlikuje
od
tvoje
hčere
,
ti
nevsmiljena
tašča
?
Prav
radoveden
sem
.
Ona
še
ni
zapazila
njegove
šale
,
tako
jo
je
skrbelo
,
odkrivati
mu
,
kar
jo
je
že
dolgo
tiščalo
in
vznemirjalo
.
—
V
čem
?
V
vsem
se
razlikuje
,
potrdi
ona
.
Malvina
je
resne
,
premišljene
narave
,
mej
tem
ko
je
nje
mož
površen
,
lehkomiselen
;
Malvina
je
krotka
,
polnočutna
,
uzorna
,
on
strasten
,
oduren
;
Malvina
ljubi
hišo
,
mir
in
priprosto
življenje
,
on
živi
za
svet
,
hrepeni
po
razveseljevanju
,
ljubi
razkošnost
in
,
kar
je
najhuje
,
zahaja
v
lehkomiselno
družbo
in
tudi
igra
.
O
da
bi
bil
nekoliko
bolj
po
njem
pozvedoval
,
predno
si
Malvino
silil
k
tej
zvezi
!
Drugačen
je
človek
v
prijetni
,
veseli
družbi
,
v
kakoršni
smo
ga
mi
poznali
,
drugačen
v
zasebnem
življenju
.
Svoje
dvome
zavoljo
njegovega
značaja
sem
ti
že
takrat
razkrila
,
ko
je
snubil
Malvino
,
a
ti
si
se
mi
rogal
,
češ
,
da
večina
mladeničev
je
pred
zakonom
lehkomiselna
,
iz
česar
pa
ne
sledi
,
da
bi
ne
postali
po
zakonu
ugledni
možje
.
—
In
to
tudi
sedaj
ponavljam
,
zavrne
mož
užaljen
,
da
se
mu
piše
v
greh
,
kar
je
storil
z
dobrim
namenom
.
—
Prepričan
sem
tudi
,
da
ga
s
časom
gotovo
usoda
spreobrne
in
spametuje
,
če
ga
zakon
še
ni
.
Baš
ker
je
Malvina
drugačna
od
njega
,
je
upati
najboljega
od
te
zveze
.
Ona
ga
gotovo
spravi
na
pravi
pot
,
posebno
pa
zdaj
,
ko
se
jima
je
pridružila
hčerkica
.
Otrok
bode
očeta
omamljal
in
ga
priklepal
na
dom
.
—
Ne
delam
si
nikakoršnih
upov
,
vzdihne
ona
.
Ni
je
nevarnejše
strasti
nego
igranje
,
katero
prej
ali
pozneje
privede
do
gotove
pogube
.
Ravno
porod
otroka
me
vznemirja
;
kajti
,
če
bi
se
pripetila
nezgoda
,
bi
bila
potem
občutljivejša
.
—
Kakó
ste
ženske
,
posebno
matere
,
vendar
čudne
,
meni
Kolar
nestrpno
.
Ako
nimate
skrbij
,
pa
si
jih
delate
,
ako
ne
vidite
pošasti
,
pa
si
jih
same
naslikujete
.
Ti
vidiš
v
tem
zakonu
samó
hibe
,
katerih
pa
jaz
celó
ne
vidim.
Slep
nisem
tudi
jaz
za
nje
,
a
smatram
jih
samó
za
navadne
slabosti
,
katere
več
ali
manj
spremljajo
vsaki
zakon
.
Ugodnostij
tega
zakona
nočeš
videti
,
da
je
namreč
tvoja
hči
vsled
njega
postala
baronica
,
da
ima
nje
mož
,
dasi
še
mlad
,
trikrat
toliko
dohodkov
,
nego
jaz
,
da
opravlja
častno
,
zaupno
službo
kot
poslovodja
plinove
tovarne
,
kakoršna
le
malokogar
doleti
,
pa
da
je
edini
nečak
imovitega
strijca
samca
,
kateri
,
če
tudi
zdaj
skopari
in
ničesar
ne
izpusti
iz
rok
,
ko
umre
,
gotovo
ne
ponese
seboj
svojih
tisočakov
.
—
Vidiš
,
Vincenc
,
kakó
nedosledno
govoriš
,
posvari
ga
ona
bolj
z
žalostnim
nego
očitajočim
glasom
.
Meni
si
prej
očital
,
da
sem
izgubila
vso
poezijo
,
ali
,
po
tvojem
govorjenju
sodé
,
bi
tebi
zakon
,
ki
bi
moral
biti
vrhunec
poezije
,
ker
naj
bi
slonel
na
neomahljivem
stebru
mejsobne
ljubezni
,
samó
zató
bil
ustvarjen
,
da
se
dekleta
preskrbljujejo
!
Ti
smatraš
za
poezijo
navidezni
in
zunanji
blesk
,
jaz
notranjo
srečo
in
zadovoljnost
.
A
bas
to
dvoje
,
vem
,
pogreša
uboga
Malvina
.
In
to
načelo
je
tebe
tudi
vodilo
,
po
njem
si
se
tudi
ravnal
,
ko
si
kar
silil
v
Malvinino
poroko
z
maloznanim
človekom
.
Naslov
ženinov
,
dobra
njegova
služba
,
mastna
dedščina
v
ozadju
,
te
tri
reči
so
bile
tebi
porok
srečne
Malvinine
bodočnosti
.
A
meni
ne
.
Zraven
tega
,
da
nisem
preveč
zaupala
v
svojem
obnašanju
sicer
ljubeznivemu
in
prikupnemu
mlademu
možu
,
sem
spoznala
takoj
,
da
Malvina
mu
ni
takó
udana
,
kakor
naj
bode
človek
človeku
,
s
katerim
mora
obhoditi
težavni
pot
življenja
.
V
zakonu
,
tudi
najprikladnejšem
se
neizogibno
zadene
ob
marsikatero
pečino
,
ob
kateri
se
razdrobé
vsa
krasna
domišljavanja
,
katera
si
je
svoj
čas
stavila
mladostna
duša
,
in
kadar
ljubezni
ni
,
da
bi
zmanjševala
hudi
sunek
,
nastale
so
vedno
krvave
rane
.
—
Moja
ljuba
,
zakoni
,
sklenjeni
po
nagibu
ljubezni
,
redko
kedaj
poganjajo
zaželeni
sad
.
Ljubezen
,
ki
pride
še-le
po
zakonu
,
je
najbolj
trajna
,
modruje
Kolar
,
ne
toliko
iz
prepričanja
,
kakor
zató
,
da
odbije
ženine
trditve
,
v
katerih
,
tako
je
čutil
,
je
dokaj
resnice
.
Noče
pa
jej
pritrditi
,
da
ne
osmeši
sebe
.
—
Oče
—
mati
—
jeclja
fant
z
razburjenim
glasom
,
ne
da
bi
se
opraščal
zaradi
svojega
čudnega
vedenja
,
—
na
nekaj
jako
žalostnega
me
je
zdaj
le
opozoril
eden
mojih
sošolcev
.
Nisem
hotel
verjeti
,
na
to
mi
je
pokazal
najnovejši
dunajski
list
,
in
v
njem
sem
videl
zapisano
črno
na
belem
—
o
,
pa
ne
ustrašite
se
preveč
,
mati
,
morda
le
ni
res
—
pomota
se
lahko
zgodi
—
časopisom
ni
vselej
verjeti
,
govorí
pretrgano
proti
materi
,
katere
obraza
v
mraku
sicer
ne
vidi
,
a
čuje
nje
težko
sopenje
,
kar
je
bilo
pri
njej
vselej
znamenje
trpljenja
.
—
Povej
dalje
,
dečko
,
kaj
si
čital
v
časopisu
?
Pa
daj
rajši
sem
,
da
sam
pogledam
—
pa
v
temi
ni
mogoče
čitati
—
hitro
prižgi
luč
—
ne
,
počakaj
še
,
prej
nama
vendar
povej
,
kaj
si
izvedel
,
sili
oče
,
kakor
zmočen
.
Polotil
se
je
tudi
njega
nenavadni
nemir
.
Ničesar
ne
sluti
,
a
tajen
glas
mu
pravi
,
da
to
kar
ima
Radoslav
povedati
,
je
v
tesni
zvezi
z
rodbino
,
da
je
nesreča
,
ki
doleti
vse
.
A
Radoslav
ne
zine
.
Tekel
je
bil
domú
,
da
čim
preje
naznani
svojim
skoro
neverjetno
hudo
novico
,
a
zdaj
,
ko
jo
mora
povedati
,
stoprav
čuti
,
kako
težavna
naloga
je
biti
poročevalcem
neprijetnih
vestij
.
Za
mater
je
v
skrbeh
,
vé
,
da
njo
prežalostna
novica
,
ako
je
resnična
,
doleti
najbolj
.
Naj
torej
oče
sam
prečita
ter
materi
pové
,
si
misli
ter
se
loti
svetilnice
,
da
bi
jo
prižgal
.
A
roka
se
mu
od
razburjenosti
trese
,
da
se
dolgo
mudi
ž
njo
,
predno
je
pošteno
svetila
.
Mej
tem
,
ko
se
je
Radoslav
bavil
s
svetilnico
,
je
segal
oče
po
časopis
in
ga
obračal
in
listal
po
njem
,
da
najde
ono
pošast
,
ki
je
sicer
pogumnega
fanta
kar
neverjetno
vzplašila
.
—
Brzojavi
,
oče
,
zašepeče
mu
Radoslav
,
postavši
svetilnico
pred
njega
.
Oče
si
natakne
naočnike
ter
pregleduje
brzojavke
.
«
Ruski
car
odpotuje
»
—
to
ne
bo
;
«
gosposka
zbornica
namerava
»
—
stara
stvar
;
«
povodenj
je
pokončala
»
—
ali
je
to
?
reče
glasneje
proti
sinu
,
mej
tem
,
ko
je
prejšnje
odstavke
in
opazke
delal
s
tišjim
glasom
,
kakor
sam
s
seboj
govoreč
.
—
Tu
,
tu
čitaj
brzojav
z
Dunaja
!
Kaj
li
ne
vidiš
,
da
se
tu
omenja
zet
?
zakliče
nekdo
s
srca
pretresajočim
glasom
za
njegovim
hrbtom
.
Žena
,
nestrpna
izvedeti
,
o
čem
bi
poročali
listi
,
kar
bi
njo
moglo
toliko
živo
zanimati
,
kakor
je
bilo
soditi
iz
Radoslavove
presunjenosti
,
a
največ
vznemirjena
od
temnih
slutenj
,
ni
mogla
počakati
,
da
bi
počasni
mož
še-le
poiskal
in
prečital
dotično
poročilo
.
Proti
svoji
navadi
,
ker
ni
bila
radovedna
,
vstane
,
ter
gleda
preko
njegovega
ramena
v
časopis
in
našla
je
tudi
,
kar
je
mož
v
naglici
prezrl
.
Kolar
upré
pogled
na
naznačeno
mesto
,
mej
tem
ko
ona
z
nagubančenim
čelom
in
vedno
bolj
zabledujočim
licem
požira
vrstice
.
—
Glasno
,
glasno
,
čitaj
,
vikne
ona
,
meni
črke
plešejo
pred
očmi
.
On
stori
tako
.
«
Leopold
baron
N.
,
poslovodja
plinove
tovarne
,
je
izginil
te
dni
z
doma
,
ko
je
dan
poprej
izgubil
50.000
gld
.
na
borzi
,
kjer
je
bil
eden
najmarljivejših
obiskovalcev
.
Ker
N.
ni
imel
zasebnega
premoženja
,
sumi
se
,
da
je
igral
s
tujim
denarjem
,
kateri
je
brž
ko
ne
poneveril
svojemu
uradu
.
Preiskava
razjasni
to
temno
zadevo
.
Baron
N.
je
zapustil
mlado
ženo
z
detetom
v
največji
bedi
in
sramoti
.
»
Kolar
še
ni
bil
dočital
,
ko
je
začutil
na
rami
,
ob
katero
se
je
bila
žena
naslonila
,
neko
posebno
težo
.
Komaj
pa
je
odložil
časopis
,
zgrudi
se
na-nj
onemoglo
telo
—
nezavestne
žene
.
Nekaj
dnij
pozneje
se
je
pridružilo
upitju
živahnega
Kolarjevega
zaroda
ušesi
prodirajoče
vekanje
nekaj
mesecev
starega
deteta
;
po
hiši
pa
,
nemirna
kot
senca
,
je
hodila
mlada
ženska
,
njegova
mati
,
kakor
da
bi
bila
nezavedna
vsega
,
kar
dela
in
kar
bi
počela
,
kot
da
jej
je
duša
otrpnila
,
ona
duša
,
ki
je
bila
glavni
čar
njenega
dovršenega
obraza
,
ker
je
odsevala
iz
pogleda
njenih
izgovornih
očij
.
Bila
je
Malvina
,
domača
hči
,
zapuščena
žena
strastnega
,
brezvestnega
igralca
,
tatú
,
begunca
,
moža
brezznačajnega
,
brezsrčnega
,
ki
je
brez
slovesa
ostavil
dom
,
njo
in
dete
,
da
sebe
otme
zaslužene
kazni
,
in
da
nadaljuje
kje
na
tuji
zemlji
,
morda
tudi
pod
tujim
imenom
,
svoje
razkošno
,
lehkomiselno
,
nepošteno
življenje
.
Kakor
so
javni
listi
poročali
,
je
baron
Leopold
N.
,
nje
soprog
,
res
bil
izginil
,
ko
si
je
obtežil
vest
in
oskrunil
ime
z
dvema
težkima
hudodelstvoma
:
da
je
zaigral
50.000
goldinarjev
tujega
denarja
,
kakor
je
pokazal
ogromni
primanjkljaj
v
blagajnici
plinove
tovarne
,
ki
je
bila
izročena
njegovemu
varstvu
.
Ni
bilo
skoro
več
dvombe
,
da
jo
je
prekanjeni
slepar
pobrisal
v
daljni
,
širni
svet
,
toda
ne
prazen
,
temveč
s
preskrbljeno
mošnjo
,
kajti
izneverjeni
denar
je
znašal
okoli
100.000
goldinarjev
.
Vse
zasledovanje
po
njem
je
bilo
brezuspešno
;
o
njem
ni
bilo
nikjer
sledù
,
kakor
da
bi
ga
bila
zemlja
pogoltnila
.
Po
njem
Malvina
ni
žalovala
.
Prebridke
ure
,
katere
je
bila
doživela
ž
njim
v
svojem
kratkem
zakonu
,
so
jej
dale
pravico
smatrati
kot
posebno
milost
,
biti
rešena
njegove
pričujočnosti
.
A
nad
svojim
detetom
je
tugovala
,
za
njegovo
bodočnost
je
drhtela
.
S
čim
naj
se
redi
,
vzgoji
,
brez
sredstev
,
brez
zaslombe
,
s
prokletstvom
omadeževanega
imena
za
petami
?
Teden
dnij
je
doma
čakala
soproga
,
meneča
,
da
se
še
povrne
,
in
če
že
njega
ne
bi
bilo
,
da
pride
vsaj
njegovo
poročilo
.
Poznala
ga
je
kot
lehkomiselnega
in
neblagega
človeka
,
a
nikoli
ne
bi
mu
bila
pripisovala
tolike
brezčutnosti
,
da
bi
se
kedaj
ločil
od
svoje
rodbine
brez
najmanjšega
razjasnila
,
brez
poslovljenja
.
Toda
čakala
je
brez
uspeha
.
Naposled
je
prišla
gosposka
v
hišo
ter
v
imenu
pravice
zaplenila
vse
,
kar
je
bilo
moževo
.
In
njegovo
je
bilo
vse
pri
domu
,
razven
njenih
in
otroških
oblačil
.
V
zapuščenem
zarabljenem
domovju
jej
ni
bilo
več
prestati
.
Želela
si
je
,
morala
je
čim
preje
odtod
.
Toda
kam
naj
se
obrne
z
nežnim
onemoglim
detetom
?
K
materi
jej
je
sililo
srce
,
k
materi
,
edinemu
zanesljivemu
zavetju
,
kjer
sme
otrok
ob
vsaki
priliki
trkati
,
prepričan
,
da
bode
nahajal
v
njem
vir
,
ki
ga
bode
krepčal
v
vsaki
bedi
,
ki
ga
bode
tolažil
v
vseh
njegovih
bridkostih
in
zmotah
.
K
njej
je
torej
pribežala
,
in
ona
jo
je
tudi
sprejela
z
odprtimi
rokami
in
kipečim
srcem
.
Ali
,
oh
!
razven
tolažbe
je
potrebovala
mlada
,
nesrečna
žena
tudi
pomoči
,
potrebovala
je
trajne
,
izdatne
podpore
,
da
sebe
in
svoje
dete
preživi
.
In
tega
ni
mogla
pričakovati
od
nje
niti
zahtevati
pri
tesnih
razmerah
,
ki
so
pritiskale
rodbino
od
vseh
stranij
.
Sprevidela
je
takoj
,
da
njeno
nadaljno
bivanje
pod
materinsko
streho
je
celó
nemogoče
.
Sestre
so
sicer
božale
in
pestovale
svojo
malo
nečakinjo
ter
ravnale
sočutno
ž
njo
,
a
so
se
večkrat
tudi
odurno
pritoževale
,
da
jih
otroški
jok
moti
pri
učenju
,
ter
ob
vsaki
priliki
dajale
jej
razumeti
,
kakó
malo
dobrodošla
je
v
hiši
nje
pričujočnost
.
Očim
,
do
živega
presunjen
vsled
tolike
nesreče
,
posebno
še
zato
,
ker
se
ni
mogel
iznebiti
očitajočega
prepričanja
,
da
on
ni
brez
krivde
v
tej
prežalostni
nesreči
,
se
je
potrudil
po
mogočnosti
ohrabriti
jo
ter
biti
jej
prijazen
;
a
v
načinu
,
kakó
je
vedno
popraševal
,
kaj
misli
storiti
v
bodoče
,
kaj
da
namerava
početi
,
ter
jej
vedno
dajal
nasvete
,
je
bilo
prejasno
,
da
komaj
pričakuje
trenotka
,
da
bi
se
ona
na
kakšen
si
bodi
način
opomogla
in
se
drugam
napotila
.
Samo
mati
je
bila
vedno
dobrotna
in
skrbna
ž
njo
in
nje
detetom
;
negovala
je
oba
,
kakor
da
je
Malvina
nje
majhen
otrok
.
Kadar
je
Malvina
omenjala
,
da
mora
čim
preje
iztakniti
kak
način
ali
sredstvo
,
s
katerim
naj
preživlja
sebe
in
otroka
,
potegnila
jo
je
k
sebi
,
med
solzami
in
ljubkovanjem
jej
gledala
lice
,
da
jo
teši
in
ohrabri
,
kakor
se
dela
s
poslušnim
otrokom
,
ki
za
trdno
obeča
izvršiti
nekaj
,
kar
mu
provzročuje
veliko
truda
in
neugodnostij
.
Odobravala
je
Malvinin
namen
,
saj
vidi
,
da
do
neke
določbe
mora
priti
,
saj
se
dan
za
dnem
prepričuje
,
da
z
moževimi
dohodki
ni
moči
zadostovati
niti
najnujnejšim
hčerinim
potrebam
,
in
da
nje
daljnje
bivanje
pri
njih
bi
bilo
usodepolno
za
hišo
.
A
vendar
,
kako
jo
boli
zavest
,
da
bi
Malvina
,
to
nežno
lepo
bitje
,
ki
se
je
zdelo
ustvarjeno
samo
za
to
,
da
druge
osreči
s
svojo
čarobnostjo
,
kakor
žlahtna
cvetlica
,
ki
svojo
plemenito
vonjavo
napaja
zrak
,
se
je
morala
zdaj
truditi
in
ubijati
Bog
vé
kako
in
s
čim
za
svoj
obstanek
!
Saj
je
ona
v
kratkem
času
svojega
vdovstva
sama
poskusila
tesnobni
,
bridkostni
čut
,
ki
navdaja
mlado
,
zapuščeno
ženo
in
zraven
še
mater
,
ostavljeno
brez
zaslombe
,
brez
sredstev
,
sámo
sredi
viharjev
življenja
!
A
njene
tedajne
razmere
v
primeri
z
Malvininimi
so
bile
še
mile
in
prenesljive
.
Ona
je
bila
vdova
poštenega
,
obče
čislanega
,
blagega
moža
,
a
Malvina
je
zapuščena
žena
hudodelnikova
.
In
jokala
se
je
mati
včasih
skrivaj
kot
dete
nad
kruto
usodo
ljubljenke
.
Malvina
je
kmalu
izprevidela
,
koliko
trpi
mati
zaradi
nje
.
Noč
in
dan
si
je
belila
glavo
,
kako
bi
rešila
hišo
svoje
in
svojega
otroka
občutljive
navzočnosti
,
a
pri
tem
materi
ne
obtežila
bolj
srca
.
In
v
največji
sili
,
ko
se
je
bila
do
dobra
prepričala
,
da
za
sedaj
,
ko
je
potrebno
nje
dete
tolike
pomoči
,
ne
more
misliti
,
da
bi
se
lotila
izdatnega
dela
ali
posla
,
ki
bi
jo
redil
,
je
sprejela
kot
edino
pribežališče
nasvet
,
kateri
jej
je
očim
večkrat
stavljal
,
pa
ga
je
ona
iz
tankočutnosti
vselej
odbijala
.
Na
premožnega
moževega
strijca
jo
je
bil
opozoril
on
koj
prvi
dan
njenega
prihoda
;
do
njega
naj
bi
se
obrnila
,
če
ne
zaradi
druzega
,
že
zavoljo
časti
rodbinskega
imena
,
da
jej
on
priskoči
na
pomoč
,
je
dejal
.
Toda
Malvina
je
vedela
,
da
mej
strijcem
in
njenim
možem
ni
vladala
prijaznost
.
Nikoli
ni
prašala
za
vzrok
,
a
slutila
je
,
da
baš
zaradi
lehkomiselnega
moževega
življenja
.
Najbrž
je
soprog
prepogostoma
trkal
na
njegovo
mošnjo
,
in
to
je
skopega
starca
napotilo
,
da
se
mu
je
popolnoma
odtegnil
.
In
da
bi
se
zdaj
še
ona
obrnila
do
njega
in
mu
razkrila
svoj
prežalostni
položaj
?
Ali
ne
bi
starec
lehko
sodil
,
da
je
ona
moževa
poslanica
,
lehkomiselnica
,
zapravljivka
,
ki
hlini
in
povečuje
svojo
nesrečo
,
samó
da
bi
ga
tem
laglje
oskubla
?
Kako
poniževalno
bi
bilo
za-njo
!
Njena
dostojnost
in
nje
ponos
sta
se
temu
upirala
.
A
sila
kola
lomi
.
Kaj
poniževanje
,
kaj
ranjeni
ponos
,
kadar
se
oglaša
kruta
beda
,
kadar
gre
za
obstanek
!
In
pisala
mu
je
pismo
odkritosrčno
,
ponižno
.
Prosila
pomoči
ne
za-se
,
samo
otroka
naj
se
usmili
!
S
časoma
se
pač
mora
najti
njenim
zmožnostim
primeren
delokrog
,
ki
bi
vsaj
toliko
dajal
,
da
bi
zadostoval
skromnim
nje
potrebam
.
S
kakšim
srčnim
trepetom
je
potem
zasledovala
ono
pismo
,
katero
je
sama
oddala
,
da
gotovo
pride
do
cilja
.
V
duhu
je
je
videla
primešano
drugim
brezštevilnim
pismom
,
potem
v
uradnikovi
roki
,
v
vlaku
,
kateri
doletavajo
,
takó
si
je
domišljevala
,
vsakoršne
nezgode
;
naposled
jo
prevzame
tudi
strah
,
da
se
ne
bi
kam
pozgubilo
,
ali
ostalo
pozabljeno
v
poštni
tružici
,
ali
vsled
pismonošine
nemarnosti
ne
prišlo
v
prave
roke
.
Ah
,
da
ga
ni
priporočila
,
vseh
teh
skrbij
ne
bi
zdaj
bilo
;
pa
dobre
misli
prihajajo
vselej
prepozno
!
Živela
je
nekaj
dnij
kakor
v
mrzlici
,
a
ne
pogumni
,
temveč
osvobodujoči
:
pričakovanje
odgovora
,
radovednost
o
vspehu
pisma
,
vedno
bolj
oživljajoči
jo
up
,
da
nje
prošnja
ne
bode
glas
upijočega
v
puščavi
...
Kakor
je
prej
vedno
zdvajala
o
bodočnosti
,
takó
je
zdaj
upala
v
njo
.
Pri
srcu
jej
je
vedno
lože
;
pogum
raste
v
njem
,
ker
upajoče
srce
sluti
navadno
to
,
kar
najbolj
želi
.
Poleg
tega
so
pri
hiši
vsi
odobravali
nje
početje
ter
jej
že
naprej
čestitali
k
srečnemu
izidu
,
da
se
jej
je
res
zdelo
nemogoče
,
da
bi
moglo
priti
drugače
nego
je
bilo
mnenje
in
želja
vseh
.
Odgovor
ni
se
dolgo
mudil
.
Koj
tretji
dan
je
dospel
.
Bila
je
nedelja
,
in
ker
je
vreme
bilo
tako
,
da
se
ni
dalo
boljšega
želeti
,
je
porabila
Kolarjeva
rodbina
,
ki
celi
teden
nikamor
ni
zahajala
,
vabljivi
popoldan
za
daljši
sprehod
v
okolico
.
Samo
Malvina
je
ostala
z
otrokom
doma
,
ker
je
bil
ta
nekoliko
betežen
.
In
ravno
oni
popoldan
je
prišel
odgovor
.
Veselila
se
je
došlega
,
toliko
zaželenega
lista
,
a
ipak
s
tesnobnim
čustvom
ga
je
odprla
.
In
ko
bi
—
pa
že
ga
je
vzela
iz
zavitka
ter
z
brzim
pogledom
prečitala
.
Grozen
je
bil
učinek
tega
trenotka
.
Kakor
bi
trenil
,
je
postal
nje
obraz
mrtvaško
bled
,
roki
so
se
kot
onemogli
spustili
navzdol
,
kolena
se
jej
pripogibala
in
oči
od
zavzetosti
so
se
jej
širile
,
kakor
bi
bile
čitale
na
oni
poli
papirja
smrtno
obsodbo
.
Nezgodo
primerjajo
streli
,
ki
pride
nepričakovana
:
ali
ta
je
še
hujša
.
Strela
omamlja
,
uničuje
in
zadušuje
bridkost
in
skrb
,
a
nezgoda
še-le
pomnožuje
in
nadaljuje
skrbi
in
bridkosti
.
Silni
udarec
Malvinine
nezgode
je
uničil
samo
za
trenotek
nje
telesne
moči
,
a
zato
oživljal
strašno
pošast
:
grozo
pred
bodočnostjo
,
ono
bodočnostjo
,
ki
se
vidi
včasih
brezkončna
,
ker
vemo
,
da
bode
polna
muk
in
trpljenja
.
Nje
prvotne
slutnje
glede
bogatega
moževega
strijca
so
se
bile
uresničile
.
Skopušnemu
možu
,
katerega
mišljenje
,
čustvovanje
in
hrepenenje
se
je
sukalo
samo
okoli
denarja
,
tako
da
so
mu
človeška
čustva
že
davno
bila
otrpnila
,
se
je
zdela
Malvina
kot
prekanjena
,
zvita
ptica
,
ki
uporablja
svojo
nesrečo
,
da
bi
lože
segla
v
njegove
zaklade
.
Zato
jej
je
poslal
odgovor
,
narekovan
po
tem
trdnem
svojem
prepričanju
,
odgovor
razžaljiv
,
oduren
,
brezčuten
,
ki
je
nesrečno
,
nežno
čutečo
žensko
nič
manj
zabolel
nego
vse
bodoče
gorje
,
katero
je
v
trenotju
videla
,
merila
in
umela
ga
v
vsej
svoji
neizmernosti
.
Potem
,
ko
se
kratko
časa
prepusti
obupnemu
premišljevanju
,
skoči
s
stola
,
kamor
se
je
bila
spustila
v
prvi
osupnelosti
,
vzame
svoje
dete
v
naročje
,
in
mej
tem
,
ko
je
krčevito
pritiska
k
sebi
,
zašepeče
z
naglasom
nesrečneža
,
topečega
se
pri
polni
zavesti
!
Oh
Bog
,
Bog
,
kaj
bode
z
nama
?
In
med
pekočimi
solzami
si
je
ponavljala
vedno
in
vedno
nerazrešljivo
vprašanje
:
Kaj
bode
z
nama
?
Odgovora
si
ni
vedela
,
samo
to
je
čutila
,
da
ne
sme
,
da
ne
more
več
biti
svojim
v
nadlego
,
in
da
nje
daljno
bivanje
v
rojstnem
,
majhnem
mestu
jej
ne
bo
v
nikako
korist
.
Tu
ne
more
tipati
niti
se
nadejati
nikakoršnega
zaslužka
,
pa
ko
bi
se
tudi
našel
zaslužek
,
bila
bi
preveč
izpostavljena
obrekovalnim
jezikom
.
Čim
preje
torej
more
odpotovati
,
je
bil
nje
drugi
sklep
,
tem
bolje
!
Položila
je
dete
v
zibel
,
umila
si
zatekle
oči
,
da
izbriše
iz
njih
solzni
sled
,
potem
pa
začne
pregledovati
in
precenjevati
svoj
nakit
,
kateri
je
imela
shranjen
v
leseni
skrinjici
.
Ni
ga
bilo
mnogo
,
a
bil
je
dragocen
.
—
Zdelo
se
jej
je
,
da
,
ko
bi
naletela
na
poštenega
kupca
,
bi
mogla
rečenim
denarjem
izhajati
vsaj
nekaj
mesecev
.
A
kako
prodati
zlato
in
bisere
v
skromnem
provincijalnem
mestu
?
Kdo
naj
ga
kupi
?
Zlatarji
?
Teh
par
,
kar
jih
je
bilo
nastanjenih
,
so
bili
sami
nepremožni
,
ker
še
ono
malo
,
s
čimur
so
založili
borne
izložbe
,
je
bilo
samo
uverjeno
blago
!
A
v
gotovini
ni
imela
več
denarja
,
nego
nekaj
goldinarjev
,
s
katerimi
ne
more
potovati
do
Gradca
.
V
Gradec
je
bila
namenjena
preseliti
se
in
to
iz
dveh
tehtnih
vzrokov
.
Prvič
zato
,
ker
je
tam
bival
strijc
,
do
katerega
se
je
bila
obrnila
proseča
pomoči
.
Trdno
je
namreč
bila
določila
,
svojcem
zamolčati
neblagi
strijčev
odgovor
.
Ni
jim
hotela
znovič
delati
skrbij
,
posebno
pa
materi
ne
.
Tudi
jej
je
bilo
prehudo
,
da
bi
si
roditelji
zaradi
nje
morda
delali
težko
vest
,
kadar
bi
ona
odpotovala
v
svet
za
srečo
.
Poreče
jim
,
da
odpotuje
k
strijcu
,
ker
je
ta
izrekel
v
pismu
željo
,
da
bi
rad
videl
njo
in
otroka
.
Drugič
pa
tudi
zató
,
ker
je
sama
v
tem
mestu
bila
še
tujka
in
torej
neznana
,
in
ker
se
je
za
gotovo
nadejala
,
da
se
jej
tu
preje
nego
drugod
ponudi
zaslužek
.
Mejtem
,
ko
ugiblje
sem
in
tja
in
ureja
nakit
,
zažvenketa
nekaj
v
škatljici
,
ki
je
ležala
na
dnu
skrinjice
.
Iznenadjena
seže
po
nji
,
ker
prvi
trenotek
si
ne
more
domisliti
,
kaj
bi
bilo
v
njej
.
Ko
jo
odpré
,
zasveti
jej
nasproti
deset
lepih
novih
zlatov
.
V
razburjenosti
je
bila
na
ta
denar
popolnoma
pozabila
.
Bil
je
bogati
dar
imovitega
krstnega
botra
njene
hčerice
.
Ah
,
sreča
v
nesreči
,
zakliče
s
hvaležnim
glasom
in
s
srca
se
jej
odvali
breme
.
Rešena
je
bila
vsaj
ene
skrbi
;
preskrbljena
je
bila
z
denarjem
za
prvo
silo
.
Ne
smela
bi
se
sicer
dotakniti
tega
denarja
,
edinega
imetja
ubogega
otroka
,
a
zavest
jej
pravi
,
da
v
tem
slučaju
je
celó
njena
dolžnost
,
opomagati
si
ž
njim
.
Pomirjena
zaklene
skrinjico
