Blizu
mesta
L.
,
v
vasi
,
kjer
je
bila
nekdaj
imenitna
,
daleč
sloveča
suknarija
ali
tovarna
,
kjer
so
žlahtno
sukno
tkali
in
ga
daleč
po
svetu
razprodajali
,
je
pred
nekaj
leti
živel
dober
,
pošten
pa
tudi
pobožen
junak
.
Franc
Svetin
mu
je
bilo
ime
.
Starši
so
mu
zgodaj
pomrli
,
torej
ni
imel
nikogar
,
da
bi
bil
zanj
skrbel
.
Lastnik
suknarije
ga
je
iz
dobrote
v
šolo
pošiljal
,
toliko
da
se
je
Svetin
brati
in
pisati
navadil
;
potem
je
v
suknariji
delal
in
se
vseh
suknarskih
del
naučil
.
Zraven
navadnega
suknarskega
dela
je
moral
Svetin
tudi
vrt
obdelovati
.
Svetin
je
bil
priden
in
prebrisane
glave
.
Poleti
je
ves
dan
vrt
obdeloval
,
ponoči
pa
v
suknariji
delal
.
Pri
vseh
svojih
delih
Svetin
nikoli
ni
molitve
opustil
,
ampak
pred
vsakim
delom
in
po
vsakem
delu
je
pokleknil
in
ponižno
molil
;
zato
mu
je
Bog
tudi
srečo
dal
.
V
malo
letih
je
Svetin
toliko
prislužil
in
privaroval
,
da
si
je
selišče
kupil
,
hišo
naredil
in
nekaj
njiv
prikupil
.
Gospodar
suknarije
ga
je
zato
zelo
cenil
,
pa
mu
nekega
dne
reče
:
"
France
,
všeč
mi
je
,
da
si
tako
priden
;
vidim
,
da
si
pomagaš
.
Najbolj
všeč
pa
mi
je
,
ko
vidim
,
da
nikoli
s
hudobnimi
tovariši
ne
potegneš
,
se
le
svojega
dela
držiš
,
rad
moliš
in
v
cerkev
hodiš
;
ako
si
pri
volji
,
vzemi
mojo
kuharico
Nežo
za
ženo
,
ki
je
tudi
poštena
in
pobožna
.
Nima
veliko
denarjev
,
pa
je
pridna
in
jaz
ji
bom
tudi
nekaj
dal
in
pomagal
.
"
Svetin
je
v
to
hitro
dovolil
.
Pokličejo
Nežo
,
ki
se
je
po
svojih
starših
pisala
Neža
Trpinc
,
in
jo
vprašajo
,
ali
bi
bila
voljna
poročiti
se
s
Francetom
.
Neža
je
v
to
tudi
rada
dovolila
in
v
štirih
tednih
so
naredili
ženitnino
.
K
ženitovanju
je
prišel
tudi
gospodar
suknarije
s
svojo
gospo
,
dasi
je
bil
žlahtnega
rodu
.
Svetina
so
vsi
radi
imeli
.
Vesel
je
živel
Svetin
s
svojo
ženo
Nežo
.
Očitno
se
je
nad
njima
kazala
zakonska
sreča
.
Nikoli
ni
bilo
med
njima
krega
ali
prepira
.
Ne
po
posvetnih
navadah
in
mestnih
željah
,
ampak
po
krščanskih
in
božjih
zapovedih
sta
živela
.
On
je
podnevi
vrt
obdeloval
,
ona
je
domača
dela
opravljala
.
Vsak
večer
sta
pokleknila
in
glasno
večerno
molitevco
opravila
,
ko
bi
bila
še
tako
trudna
.
Vse
svoje
zaupanje
sta
le
v
Boga
imela
;
torej
jima
je
šlo
vse
po
sreči
.
Dve
leti
je
minilo
,
kar
sta
bila
poročena
,
in
Svetinka
je
bila
zdaj
v
drugem
stanu
.
Tedaj
sta
neke
noči
dobila
dva
lepa
,
zdrava
fantiča
dvojčka
.
Pri
svetem
krstu
so
prvemu
dali
ime
Janez
,
drugemu
Pavel
.
Gospod
in
gospa
suknarije
sta
bila
botra
.
Vesela
sta
bila
,
da
jima
je
Bog
tako
dober
,
spoznala
sta
božje
dobrote
in
vedno
sta
ga
hvalila
.
Sklenila
sta
tudi
fantiča
,
če
ju
Bog
pri
življenju
ohrani
,
v
pobožnosti
in
svetosti
zrediti
in
varovati
pred
zapeljivimi
tovarišijami
,
da
bi
v
starih
letih
čisto
veselje
nad
njima
imela
.
Lepo
sta
skrbela
France
in
Neža
za
fantiča
in
si
z
združeno
močjo
prizadevala
več
prislužiti
,
da
bi
fantiča
mogla
pošteno
in
dobro
zrediti
.
Zato
sta
še
pridneje
delala
in
zvesteje
molila
.
Ob
nekem
lepem
spomladanskem
dnevu
,
ravno
nedelja
je
bila
,
ko
prideta
France
in
Neža
popoldne
iz
cerkve
,
reče
France
:
"
Pojdi
po
bokal
vina
,
da
vsak
malo
popijeva
.
Nikoli
ne
greva
v
oštarijo
,
bodiva
doma
vesela
sama
in
Boga
hvaliva
,
ker
nama
nič
ne
manjka
.
"
Prijazno
skupaj
pijeta
in
se
pogovarjata
o
tem
,
kar
sta
danes
v
cerkvi
slišala
.
Medtem
vpraša
France
svojo
ženo
in
prijazno
reče
:
"
Ljuba
,
dobra
moja
Neža
,
povej
mi
,
kako
je
to
,
da
nisi
nikoli
vesela
,
kar
sva
vkup
;
nikoli
te
ne
vidim
se
nasmejati
ali
zapeti
,
ampak
vedno
si
zamišljena
in
žalostna
in
pa
večkrat
te
slišim
zdihovati
.
Kaj
ti
je
vendar
?
Le
povej
mi
,
vse
rad
storim
,
karkoli
želiš
da
boš
le
vesela
.
"
Neža
mu
na
to
milo
odgovori
:
"
Ljubi
moj
mož
,
res
je
,
da
sem
vedno
žalostna
in
nikoli
vesela
,
toda
ne
zavoljo
pomanjkanja
ali
zavoljo
dela
,
skrbi
in
truda
.
Ne
misli
,
da
te
nimam
rada
;
srečna
vsaka
žena
,
katera
ima
tako
dobrega
in
pridnega
moža
,
kakor
si
ti
!
Vesela
pa
nikoli
ne
morem
biti
,
v
srcu
me
vedno
nekaj
skrbi
;
prihodnost
premišljujem
in
zdi
se
mi
,
da
naju
bodo
velike
nesreče
zadele
in
hude
nadloge
čez
naju
prišle
;
in
Bog
ve
,
kako
je
to
,
da
sem
zavoljo
tega
vedno
žalostna
,
dasiravno
prihodnjega
noben
človek
ne
ve
.
"
France
odgovori
:
"
Nikar
se
tega
ne
boj
,
če
naju
tudi
kaj
hudega
zadene
,
bova
vse
prestala
;
v
Boga
zaupajva
,
na
Boga
se
zanesiva
in
dobrotljivi
Bog
naju
ne
bo
zapustil
.
Tako
dobrotljivo
je
Bog
za
naju
do
zdaj
skrbel
;
.
tudi
za
naprej
naju
ne
bo
zapustil
.
"
Potem
poklekneta
in
večerno
molitev
opravita
in
gresta
k
pokoju
.
Prav
res
je
,
da
na
tem
svetu
ni
prave
resnične
sreče
;
to
je
dobro
spoznala
Neža
Svetinka
,
zato
ni
bila
nikoli
vesela
.
Ravno
tisto
leto
se
je
začela
huda
vojska
s
Francozom
.
Avstrijski
cesar
je
potreboval
veliko
vojakov
.
Ne
le
fantje
,
ampak
tudi
mladi
možje
,
kateri
niso
imeli
zadosti
zemlje
,
so
morali
iti
na
vojsko
.
To
je
zadelo
tudi
Franceta
Svetina
.
Sama
hiša
ga
ni
varovala
pred
vojaščino
,
ni
bilo
drugače
,
moral
je
biti
vojak
.
Svetin
ni
bil
več
kakor
osem
dni
v
vojašnici
,
da
se
je
malo
vojaške
službe
navadil
.
Deveti
dan
gre
Neža
še
zadnjikrat
svojega
moža
obiskat
in
od
njega
slovo
vzet
,
ker
po
tistem
ga
nikoli
več
ni
videla
.
Tisti
dan
je
šel
na
Laško
in
ni
ga
bilo
več
nazaj
.
Grozno
je
žena
za
njim
jokala
in
žalovala
,
ni
ga
mogla
pozabiti
,
svojega
ljubega
Franceta
.
Žalostno
je
bilo
videti
,
kako
sta
slovo
jemala
.
Neža
joka
neprenehoma
pred
možem
in
pravi
:
"
Kam
se
bom
zdaj
dela
sama
s
fantičema
,
komaj
sta
po
dve
leti
stara
?
Kako
ju
bom
preživila
,
kako
zredila
?
Oh
,
jaz
uboga
sirota
,
kdo
mi
bo
kaj
pomagal
,
ko
so
nama
bili
ljudje
tako
nevoščljivi
?
"
Tudi
Francetu
se
srce
trga
,
ker
vidi
svojo
ženo
tako
zelo
jokati
in
žalovati
;
videl
je
tudi
enega
dvojčkov
,
ki
ga
je
bila
mati
na
naročaju
s
seboj
prinesla
.
Solze
se
mu
udero
,
milo
se
zjoka
;
vendar
jo
potolaži
in
ji
srčno
reče
:
"
Ljuba
moja
žena
!
Ne
žaluj
tako
zelo
;
kaj
ne
veš
,
da
je
to
božja
volja
?
Tudi
najmanjša
reč
se
ne
zgodi
brez
božje
volje
in
ne
en
las
ne
pade
z
naše
glave
brez
volje
nebeškega
očeta
.
Ker
je
Bog
tako
sklenil
,
se
moramo
njegovim
naredbam
voljno
vdati
.
Kdor
v
Boga
zaupa
ne
bo
nikoli
zapuščen
.
Bog
naju
ne
bo
zapustil
.
Lepo
Bogu
služi
in
tudi
fantiča
uči
Boga
se
bati
in
njemu
služiti
.
Da
moram
biti
vojak
,
mi
ukazuje
cesarsko
povelje
;
gosposkam
in
oblastnikom
pa
moramo
zavoljo
Boga
pokorni
biti
.
Ne
jokaj
preveč
,
ampak
moli
zame
,
da
srečno
,
potem
ko
sovražnika
premagamo
,
spet
nazaj
pridem
.
Prosi
zame
dobrotljivega
Boga
,
da
me
varuje
v
vseh
nevarnostih
.
Skrbi
lepo
za
fantiča
in
ne
pozabi
ju
učiti
Boga
poznati
,
njega
moliti
in
mu
služiti
,
da
boš
vsaj
nad
otrokoma
veselje
imela
,
četudi
mene
na
vojski
ubijejo
.
"
S
tem
besedami
se
France
loči
od
svoje
žene
in
gre
z
drugimi
vojaki
vred
proti
laški
deželi
.
Tisto
noč
,
ko
je
France
Svetin
šel
na
vojsko
,
je
njegova
žena
Neža
vso
noč
prečula
,
molila
in
jokala
.
Videla
je
,
da
si
ne
more
pomagati
,
tolažila
se
je
in
vedno
Boga
prosila
,
da
bi
mož
na
vojski
srečo
imel
,
da
bi
ne
bil
ubit
.
K
sebi
je
vzela
pošteno
gostjo
,
da
je
pomagala
za
dvojčke
skrbeti
in
potrebna
dela
opravljati
.
Oba
fantiča
sta
se
lepo
redila
,
zdrava
sta
bila
.
Kakor
hitro
sta
začela
govoriti
,
ju
je
skrbna
mati
lepo
moliti
učila
.
Sčasoma
,
ko
sta
postajala
večja
,
ju
je
naučila
ves
potrebni
krščanski
nauk
.
Nista
bila
še
po
sedem
let
stara
,
že
ju
je
mati
naučila
brati
,
kar
je
sama
dobro
znala
in
v
žalostnih
dneh
veliko
tolažbo
dobivala
v
branju
svetih
bukev
.
Vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
dopoldne
in
popoldne
ju
je
s
sabo
v
cerkev
peljala
in
ju
vedno
učila
,
naj
se
v
cerkvi
lepo
in
spodobno
vedeta
.
Nikoli
v
nobeno
tovarišijo
ju
ni
pustila
,
ampak
vedno
ju
je
opominjala
zvesto
Bogu
služiti
.
Pošiljala
ju
je
potem
v
šolo
,
kjer
sta
se
tako
pridno
učila
,
da
nobeden
fantov
ne
tako
.
Janez
in
Pavel
sta
tri
leta
hodila
v
šolo
;
že
sta
znala
po
nemško
brati
,
pisati
in
računati
.
Vsak
večer
so
vsi
trije
glasno
vkup
opravili
večerno
molitev
in
konec
molitve
je
mati
vselej
rekla
:
"
Molimo
še
za
vajinega
očeta
,
da
bi
srečno
nazaj
prišel
,
da
bi
mu
Bog
srečo
dal
v
daljnih
krajih
.
"
Bilo
je
neko
nedeljo
zvečer
pozimi
,
ko
je
mati
fantoma
ravno
o
očetu
pripovedovala
,
kako
da
je
moral
na
vojsko
iti
;
tedaj
reče
Pavle
:
"
Ljuba
mati
,
povejte
nama
,
kakšen
so
vendar
naš
oče
ki
jih
nisva
nikoli
poznala
;
ali
bi
jih
mogla
midva
spoznati
,
ko
bi
nazaj
prišli
,
pa
bi
vas
ne
bilo
,
ker
ste
od
dela
in
žalosti
tako
zelo
oslabeli
,
ko
bi
nama
vi
utegnili
umreti
?
"
Mati
žalostna
odgovori
:
"
Ne
mogla
bi
vidva
očeta
poznati
,
ne
,
ker
sta
bila
komaj
po
dve
leti
stara
,
ko
nas
je
moral
oče
zapustiti
.
Vendar
,
spomnim
se
,
zapomnita
si
:
vajin
oče
ima
na
vsaki
roki
pod
srajco
nekako
znamenje
,
tako
z
rdečo
barvo
zarezano
,
da
se
ne
da
več
zbrisati
.
Na
desni
roki
ima
zarezane
te
besede
:
Franc
Svetin
;
na
levi
roki
ima
:
Neža
Trpinc
;
to
je
moje
ime
po
mojih
starših
.
Taka
znamenja
na
roke
sem
jaz
vajinemu
očetu
sama
naredila
.
"
"
O
ljuba
mati
,
"
reče
nato
Pavle
,
"
naredite
tudi
meni
taka
znamenja
na
roke
,
kakršna
imajo
oče
,
da
se
bom
večkrat
nanje
spomnil
in
zanje
molil
.
"
--
"
Tudi
meni
naredite
tako
,
"
pravi
Janez
.
Mati
reče
:
"
Ljuba
moja
sinka
,
to
se
težko
naredi
.
Kdor
hoče
tako
znamenje
na
životu
imeti
,
mora
besedo
z
barvo
zapisati
,
potem
s
šivanko
vse
črke
pošpikati
,
da
pride
barva
pod
kožo
;
potem
se
ne
da
več
zbrisati
.
To
pa
je
boleče
.
"
"
Naj
boli
,
kakor
hoče
,
"
pravita
fanta
,
"
Le
naredite
nama
,
vse
rada
trpiva
,
da
bova
le
očetovo
znamenje
na
životu
imela
.
"
Mati
jima
je
naredila
na
obeh
rokah
,
kakor
je
imel
oče
.
Vesela
sta
bila
,
ko
sta
čez
tri
dni
videla
na
rokah
pod
kožo
lepa
rdeča
imena
očeta
in
matere
.
Po
devet
let
sta
bila
dvojčka
stara
,
rada
bi
bila
oba
še
v
šolo
hodila
,
pa
ni
bilo
mogoče
.
Že
ju
ni
mogla
mati
več
rediti
,
ne
jima
napravljati
potrebnega
oblačila
.
Mati
se
je
res
noč
in
dan
trudila
,
vendar
ni
mogla
izhajati
;
dolg
je
naredila
,
njivico
in
hišico
zastavila
.
Nekak
barantalec
I.
ji
je
posojeval
,
pa
ne
da
bi
bil
dobro
storil
in
revni
Svetinovi
družini
pomagal
,
ampak
le
svojega
dobička
je
iskal
.
Veliko
dolga
se
je
že
nabralo
.
Svetinka
ni
mogla
plačati
.
Posojevalec
jo
je
trdo
terjal
in
jo
tožiti
žugal
,
če
ne
plača
.
Neža
ga
gre
prosit
,
vzame
oba
fantiča
s
sabo
.
Vsi
trije
pred
njim
jokajo
;
in
prosili
so
,
da
bi
potrpel
in
jim
vsaj
hišico
pustil
.
Neusmiljeni
terjavec
jih
noče
uslišati
,
ampak
ostro
reče
Neži
:
"
Plačaj
,
kar
si
dolžna
,
več
te
ne
bom
čakal
;
ako
ne
plačaš
,
ti
bo
vse
prodano
!
Fanta
sta
že
zadosti
velika
,
da
si
moreta
kaj
zaslužiti
;
ni
jima
treba
po
šolah
postajati
;
vsak
berač
hoče
zdaj
gospod
biti
.
"
Žalostna
gre
mati
s
fantoma
domov
in
joka
;
tudi
fanta
sta
jokala
in
rekla
materi
:
"
Ljuba
mati
,
kam
pojdemo
zdaj
,
ker
nam
bo
neusmiljeni
mož
hišo
vzel
;
nič
se
ne
bova
mogla
več
učiti
.
Kdo
nam
bo
kaj
dal
,
kdo
nam
bo
kaj
pomagal
?
Oh
,
da
nimamo
očeta
,
da
bi
se
za
nas
kaj
potegnili
!
"
Mati
jima
reče
:
"
Ljuba
moja
sinka
,
nikar
ne
žalujta
preveč
,
saj
imamo
še
enega
očeta
v
nebesih
,
kateri
je
veliko
boljši
kakor
vsak
posvetni
oče
;
on
nas
ne
bo
zapustil
.
On
dobrotljivi
nebeški
oče
,
nas
bo
preskrbel
.
Njega
prosimo
,
vanj
zaupajmo
in
pridno
molimo
!
"
Komaj
se
je
trikrat
luna
premenila
,
že
so
pridrli
oblastniški
služabniki
v
Svetinkino
hišo
.
Oznanili
so
,
da
v
24
urah
se
mora
iz
hiše
spraviti
in
vse
zapustiti
,
ker
bo
vse
prodano
.
Žalostno
oznanilo
je
bilo
to
za
Svetinko
.
Brez
usmiljenja
je
morala
zapustiti
s
fantičkoma
vred
svojo
domačijo
in
iti
po
svetu
dobrih
ljudi
iskat
.
Žalostna
je
rekla
:
"
O
,
da
bi
jaz
sama
bila
,
ne
bilo
bi
mi
tako
težko
,
ali
kam
se
čem
s
fantičema
obrniti
?
Dobrotljivi
Bog
,
usmili
se
me
,
uboge
sirote
!
"
Vsem
se
je
smilila
ta
pravična
družinica
.
Neža
je
kmalu
dobila
službo
pri
neki
pobožni
gospe
,
premožni
vdovi
.
Pavle
je
šel
h
gospodarju
,
kateri
mu
je
v
rodu
bil
;
krave
je
pasel
;
bil
je
dober
pastirček
.
Janeza
je
bližnji
sosed
spotoma
v
Trst
s
sabo
vzel
,
kamor
je
moko
na
prodaj
peljal
.
Mislil
ga
je
v
Trstu
kakim
ljudem
dati
,
ker
je
Janezek
nekoliko
laško
govoriti
znal
.
Z
drugimi
pastirji
vred
je
Pavle
po
spašnjah
živinico
gonil
in
večkrat
pri
svojih
tovariših
kaj
napačnega
videl
in
slišal
;
toda
nikoli
ni
z
njimi
potegnil
.
Vselej
je
imel
pred
očmi
lepe
nauke
svoje
dobre
matere
,
katera
mu
je
velikokrat
rekla
:
"
Pavle
,
Pavle
!
Boga
se
boj
in
nikoli
nič
hudega
ne
stori
!
Spomni
se
vselej
,
da
te
Bog
povsod
vidi.
Če
se
boš
greha
varoval
,
te
Bog
nikoli
ne
bo
zapustil
.
"
Zatorej
je
Pavle
gospodarja
vselej
rad
ubogal
,
delo
vselej
zvesto
opravil
;
zato
sta
ga
gospodar
in
gospodinja
rada
imela
in
mu
lepo
oblačilo
napravila
.
Tista
gospa
,
Kordula
po
imenu
,
ki
je
Pavletova
mati
pri
nji
služila
,
je
kupila
graščinico
na
Štajerskem
.
Ko
se
je
gospa
Kordula
na
svojo
graščinico
preselila
,
je
vzela
s
sabo
tudi
svojo
zvesto
služabnico
Nežo
Svetinko
.
Ravno
svetega
Florijana
dan
sta
se
gospa
in
služabnica
peljali
na
Štajersko
prav
mimo
hiše
,
kjer
je
Pavle
,
Nežin
sin
,
služil
.
Takrat
je
še
zadnjikrat
videla
mati
svojega
dobrega
Pavleta
in
še
zadnjič
mu
daje
lepe
nauke
,
da
naj
lepo
uboga
,
rad
moli
in
da
naj
se
skrbno
varuje
hude
tovarišije
.
Vpričo
gospodarja
mu
reče
mati
:
"
Ljubi
moj
sin
Pavle
!
Vselej
si
me
rad
ubogal
in
rad
poslušal
moje
opominjevanje
;
ohrani
tudi
zdaj
v
srcu
besede
svoje
matere
,
katere
ti
iz
ljubezni
in
k
tvoji
sreči
govorim
:
Nikoli
na
Boga
ne
pozabi
!
Zvesto
in
z
veseljem
vse
stori
,
kar
ti
bosta
gospodar
in
gospodinja
ukazala
,
naj
te
kdo
vidi
ali
ne
.
S
hudobnimi
tovariši
se
nikdar
ne
pečaj
;
skrbno
glej
,
da
nedolžnost
ohraniš
!
Če
boš
nedolžen
,
boš
v
svoji
revščini
zelo
bogat
.
Bodi
priden
in
rad
moli
!
Moli
tudi
za
očeta
,
da
bi
mu
bilo
dobro
v
daljnih
krajih
.
Moli
tudi
zame
,
morebiti
se
na
tem
svetu
nikoli
več
ne
vidiva
.
"
Medtem
mati
objame
Pavleta
in
se
od
njega
loči
.
Gospa
Kordula
je
zraven
stala
in
vse
te
besede
slišala
,
katere
so
se
ji
tako
mile
zdele
,
da
so
ji
debele
solze
iz
oči
pritekle
.
Pa
hitro
si
jih
obriše
,
obe
se
usedeta
na
voz
in
gresta
naprej
.
Neža
je
bila
po
potu
tako
žalostna
,
da
nič
ni
mogla
govoriti
.
Gospa
Kordula
jo
je
nekaj
časa
pustila
,
da
se
je
izjokala
,
potem
pa
ji
prijazno
reče
:
"
Ljuba
moja
Neža
,
vem
da
si
žalostna
,
ker
si
ob
vse
prišla
;
vem
vse
,
kako
se
je
s
tabo
godilo
;
vem
,
da
si
na
tem
svetu
nesrečna
,
vendar
ne
žaluj
preveč
!
Ne
misli
,
da
se
na
svetu
le
tebi
tako
hudo
godi
.
Poslušaj
,
česar
še
ne
veš
,
kako
se
je
z
mano
godilo
.
Jaz
sem
bila
srečna
,
srečna
gospa
;
imela
sem
blaga
,
denarjev
,
vsega
v
obilnosti
.
Moj
mož
je
bil
plemenit
baron
,
Henrik
Gap
po
imenu
.
Srečno
,
veselo
sva
v
zakonu
živela
,
dobro
mi
je
bilo
,
tako
da
mi
bolje
ni
moglo
biti
.
Huda
sila
ga
je
klicala
na
vojsko
.
Šel
je
in
kmalu
je
bil
ubit
;
v
prsi
mu
je
priletela
krogla
,
ustreljen
je
bil
blizu
srca
;
padel
je
in
v
pol
ure
je
bil
mrtev
.
Kolika
žalost
zame
,
si
lahko
misliš
.
Potem
so
sovražniki
v
naše
kraje
pridrli
,
so
mi
veliko
blaga
pobrali
in
mi
graščino
požgali
;
komaj
sem
toliko
ohranila
,
da
sem
kupila
graščinico
,
kamor
se
zdaj
peljeva
.
Imela
sva
edinega
sina
,
Karel
mu
je
bilo
ime
;
ta
je
bil
komaj
17
let
star
,
ko
je
šel
sam
radovoljno
v
vojake
in
pa
k
Francozom
,
kateri
so
tisti
čas
čez
naše
dežele
nekaj
let
gospodarili
.
O
,
kako
sem
takrat
jokala
in
ga
lepo
prosila
,
rekoč
:
'
Ljubi
moj
Karel
,
ne
hodi
na
vojsko
!
Vidiš
,
da
sem
sama
,
nimam
ga
pomočnika
v
nadlogah
;
če
me
še
ti
zapustiš
,
kam
se
bom
obrnila
potem
sirota
"
Kaj
bom
začela
,
če
še
ti
umrješ
?
Tvoj
oče
je
bil
na
vojski
ubit
in
s
tabo
se
utegne
ravno
tako
zgoditi
.
Nič
ni
pomagalo
,
vse
moje
besede
so
bile
zaman
,
ni
me
hotel
ubogati
.
Šel
je
z
veliko
francosko
armado
v
mrzle
kraje
Moškovitov
.
Že
dve
leti
je
tega
in
nobene
besede
ne
izvem
in
ne
slišim
o
njem
.
Bojim
se
da
je
zmrznil
na
rusovski
zemlji
med
toliko
Francozi
.
S
sabo
ni
od
hiše
drugega
vzel
kakor
tablico
,
ki
je
moja
podoba
na
njej
naslikana
,
katero
je
na
vratu
privezano
nosil
.
Kolikokrat
mi
je
pisal
,
je
vselej
povedal
,
da
vsak
dan
pogleda
tablico
in
se
name
spomni
.
Zdaj
pa
ni
nobenega
glasu
več
o
njem
;
o
,
že
so
morebiti
njegove
kosti
segnile
na
rusovski
zemlji
!
Glej
,
Neža
,
"
pravi
gospa
Kordula
,
"
da
imam
vzrok
še
bolj
žalovati
kakor
ti
,
ker
imaš
dva
fanta
vendar
živa
in
ti
utegne
ta
ali
oni
še
v
starosti
veselje
delati
in
ti
kaj
pomagati
.
Pa
pravim
:
Naj
bo
hvaljeno
božje
ime
,
Bog
tako
hoče
imeti
,
božja
volja
je
tako
.
Bog
nas
s
križi
tepe
,
zato
ker
nas
ljubi
,
da
bi
nas
na
onem
svetu
ne
tepel
.
--
Nič
ne
skrbi
,
Neža
!
Pri
meni
boš
,
dokler
boš
živa
,
in
če
prej
umrjem
,
bom
že
naročila
,
da
boš
preskrbljena
.
Vkup
bova
živeli
in
druga
drugo
tolažili
.
"
Med
takimi
pogovori
sta
se
pripeljali
gospa
Kordula
in
Neža
z
njo
v
svojo
graščinico
in
sta
tam
pobožno
in
sveto
živeli
ter
revežem
daleč
okoli
veliko
dobrega
storili
in
jim
pomagali
.
Pastir
Pavle
je
bil
tudi
dolgo
časa
žalosten
,
posebno
zato
,
ker
mu
je
mati
rekla
:
"
Morebiti
se
nikoli
več
ne
bova
videla
.
"
Pavle
si
je
materine
nauke
zvesto
v
srce
vtisnil
in
jih
nikdar
ni
pozabil
.
Z
drugimi
pastirji
,
s
svojimi
tovariši
,
se
nikoli
ni
hotel
navadnih
igrač
lotiti
,
ampak
,
kadar
so
drugi
pastirji
norčije
uganjali
,
se
je
Pavle
ob
stran
usedel
,
bukvice
iz
torbice
vzel
in
bral
.
Imel
je
še
šolske
bukvice
Zgodbe
sv.
pisma
,
katere
je
Pavle
zmeraj
z
veseljem
bral
.
Nekega
dne
je
bral
o
Davidu
,
kako
je
pastirčeval
.
"
Lejte
,
"
je
rekel
sam
pri
sebi
,
"
še
David
,
tak
imeniten
mož
,
je
bil
pastir
.
Živino
je
pasel
kakor
jaz
in
bil
je
potem
imeniten
kralj
.
Jaz
ne
želim
biti
kralj
,
ampak
zvesto
bom
ubogal
nauk
božji
,
kateri
pravi
,
da
mi
bo
Bog
že
tukaj
srečo
dal
,
če
mu
bom
zvesto
služil
in
ga
iz
srca
ljubil
.
"
Prigodilo
se
je
,
da
se
pripelje
kočija
po
cesti
mimo
pastirjev
,
kateri
so
po
gmajni
živinico
pasli
in
Pavle
z
njimi
.
Drugi
pastirji
so
svinko
pasli
;
to
je
navadna
pastirska
igrača
.
Pavel
ni
z
njimi
igral
,
ampak
za
grm
je
sedel
,
na
živino
pazil
in
bukvice
bral
.
V
kočiji
,
katera
se
je
ravno
mimo
peljala
,
sta
sedela
baron
in
baronka
I.
,
ki
sta
se
domov
v
Nemški
Gradec
peljala
.
Blizu
tistih
pastirjev
se
je
morala
kočija
umakniti
velikemu
vozu
.
Konji
so
zapeljali
preveč
v
jarek
,
kočija
se
zvrne
in
desno
zadnje
kolo
se
razdrobi
;
kočijaž
je
bil
po
nogah
zelo
ranjen
.
Baron
in
baronka
sta
komajda
zlezla
iz
zvrnjene
kočije
,
vsa
prestrašena
se
nista
vedela
kam
dejati
.
Na
samoti
je
bilo
,
blizu
nobene
hiše
in
kočijaža
ni
bilo
mogoče
kam
poslati
,
ker
je
bil
ranjen
.
Konjem
sicer
ni
bilo
nič
,
pa
zavoljo
zdrobljenega
kolesa
ni
bilo
mogoče
naprej
.
Poredni
pastirji
so
vse
to
videli
pa
zraven
se
še
smejali
.
Baron
I.
stopi
k
njim
in
jim
po
nemško
reče
:
"
Kje
je
kakšna
hiša
,
da
bi
se
ljudje
sklicali
in
prišli
pomagat
?
"
Nevedni
pastirji
niso
nič
vedeli
odgovoriti
,
ker
niso
vedeli
,
kaj
jih
vprašuje
.
Nato
pokličejo
Pavleta
,
rekoč
:
"
Pavle
,
pojdi
sem
,
ti
znaš
nemško
,
nam
boš
povedal
,
kaj
ta
gospod
vprašuje
!
"
Pavle
hitro
priteče
,
se
lepo
ponižno
odkrije
in
pravi
:
"
Žlahtni
gospod
,
kaj
bi
radi
?
"
Baron
reče
:
"
Fante
,
povej
mi
,
kje
je
kaka
hiša
,
da
bi
jaz
ljudi
dobil
,
ki
bi
mi
pomagali
privleči
kočijo
do
vasi
,
da
se
kolo
naredi
,
drugače
ne
morem
naprej
.
"
Pavle
reče
:
"
Gospod
,
le
tukaj
počakajte
,
jaz
stečem
hitro
domov
,
bom
skusil
kmalu
ljudi
priklicati
;
prosil
jih
bom
,
da
vam
bodo
prišli
pomagat
.
Naprosil
bom
svojega
gospodarja
in
še
koga
drugega
.
Vendar
mi
dovolite
,
preden
grem
ljudi
klicat
,
da
vašemu
kočijažu
nekaj
na
nogo
denem
,
ker
vidim
,
da
mu
zelo
kri
teče
;
uteči
bi
mu
utegnila
,
preden
ljudje
pridejo
.
"
Pavle
vzame
iz
torbice
nekako
zelišče
,
ki
ga
je
zmeraj
pri
sebi
nosil
,
ga
položi
kočijažu
na
rano
,
z
ruto
zaveže
in
reče
:
"
Prijatelj
,
zdaj
pa
le
prav
mirno
nogo
drži
!
Kmalu
se
bo
kri
ustavila
.
"
Zdaj
Pavle
hitro
steče
domov
ljudi
klicat
.
Preden
je
bila
ura
okoli
,
pridejo
s
Pavletom
trije
možje
,
Pavletov
gospodar
in
pa
dva
druga
soseda
,
da
so
s
koli
in
vrvmi
kočijo
tako
zvezali
,
da
so
jo
srečno
do
bližnje
pošte
privlekli
.
Pavletovo
zelišče
je
kočijažu
toliko
dobro
storilo
,
da
je
že
na
kočijo
sesti
smel
.
Ko
je
bilo
vse
narejeno
,
preden
se
baron
in
baronka
v
kočijo
usedeta
,
reče
baron
Pavletu
:
"
Pavel
,
reci
tem
možem
,
da
jih
prav
lepo
zahvalim
,
ker
so
mi
pomagali
.
"
In
baron
da
vsakemu
en
tolar
.
"
Ti
pa
,
Pavle
,
bodi
vedno
tako
priden
pa
dober
in
dobro
ti
bo
,
"
reče
baron
in
mu
ponudi
tri
bele
tolarje
.
Pavle
pa
se
lepo
zahvali
in
jih
noče
vzeti
,
rekoč
:
"
Gospod
,
možem
ste
zadosti
plačali
,
ker
so
vam
pomagali
;
jaz
nisem
nič
pomagal
,
pa
tudi
nič
plačila
ne
vzamem
.
Če
sem
šel
ljudi
klicat
,
je
bila
moja
dolžnost
.
"
Baron
na
to
nič
ne
reče
,
tiho
se
usede
v
kočijo
in
se
pelje
počasi
do
pošte
.
Ko
se
gospoda
odpelja
,
so
pastirji
,
Pavletovi
tovariši
,
kateri
so
zraven
stali
in
zijali
,
Pavleta
za
norca
imeli
in
ga
neumnega
imenovali
,
ker
ni
hotel
denarjev
vzeti
.
Že
prej
so
pastirji
Pavleta
iz
norčije
imenovali
"
fajmoštra
"
,
zato
ker
jim
je
večkrat
kaj
dobrega
in
lepega
bral
,
jih
večkrat
svaril
in
opominjal
,
pa
ga
hudobni
,
poredni
pastirji
niso
hoteli
poslušati
.
Zdaj
so
mu
pa
rekli
:
"
Ti
si
prav
neumen
fajmošter
,
takih
lepih
denarjev
ti
je
gospod
ponujal
,
in
jih
ne
vzameš
.
"
Pavle
pa
na
vse
to
drugega
ne
reče
ko
te
besede
:
"
Če
sem
kaj
zaslužil
,
mi
bo
že
Bog
plačal
;
če
nisem
nič
zaslužil
,
tudi
denarjev
nočem
.
"
Pavletov
najboljši
prijatelj
reče
tovarišem
:
"
Ne
zaničujte
Pavleta
,
kdo
ve
,
kaj
še
bo
iz
njega
.
Meni
so
večkrat
mati
doma
pravili
:
'
Če
človek
komu
le
vode
piti
prinese
iz
dobrega
srca
,
ne
bo
brez
plačila
.
Bog
bo
vse
plačal
.
'
"
Drugi
dan
se
baron
in
baronka
sprehajata
in
se
pogovarjata
o
nesreči
poprejšnjega
dne
.
"
Med
vsemi
,
"
reče
baron
,
"
mi
najbolj
ugaja
pastir
Pavle
,
ker
je
toliko
prijazen
in
postrežen
fant
.
Samo
tega
ne
vem
,
zakaj
ni
hotel
nič
vzeti
,
ko
sem
mu
tolarje
ponujal
in
silil
.
Kako
veselje
mu
vendar
moram
za
to
storiti
,
preden
grem
od
tod
.
Dobro
kosilo
bom
rekel
napraviti
,
oštir
mi
bo
svojo
kočijo
posodil
in
moje
konje
vpregel
;
pojdem
in
oštir
z
mano
,
da
mi
hišo
pokaže
,
kjer
fant
služi
,
in
s
seboj
ga
bom
h
kosilu
pripeljal
,
da
bo
z
nami
jedel
;
to
mu
bo
večje
veselje
ko
vsi
denarji
.
Velika
čast
bo
kmečkemu
pastirju
se
v
kočiji
z
gospodo
peljati
in
pri
gospodi
jesti
.
"
Okoli
dvanajste
ure
tistega
dne
se
pripelje
po
cesti
kočija
,
zavije
stran
v
vas
in
obstoji
pred
hišo
,
kjer
je
Pavle
služil
.
Dva
gospoda
stopita
iz
kočije
in
vprašata
gospodinjo
:
"
Kje
je
vaš
pastir
Pavle
?
"
Žena
odgovori
:
"
Ni
ga
še
domov
,
pase
,
kmalu
mora
priti
,
ker
se
bliža
poldne
.
"
Baron
in
gospodar
pošte
ga
čakata
,
da
pride
.
Ko
pride
Pavle
,
ga
v
kočijo
posadita
in
s
sabo
na
pošto
peljeta
.
Po
poti
vpraša
Pavle
ponižno
:
"
Gospodje
,
kam
me
peljete
?
"
Baron
mu
odgovori
:
"
Ne
boj
se
,
ti
si
meni
zelo
ustregel
,
ker
si
šel
ljudi
klicat
,
takrat
ko
sem
jih
najbolj
potreboval
;
plačila
nič
nisi
hotel
vzeti
,
zato
boš
danes
z
nami
jedel
in
pil
in
se
po
gosposko
gostil
.
"
Pavle
se
sladko
posmeje
in
se
ponižno
zahvali
za
toliko
čast
.
"
Boljše
se
mi
zdi
,
"
je
rekel
,
"
se
v
kočiji
peljati
in
pri
gospodi
jesti
kakor
še
toliko
tolarjev
,
"
posebno
ko
je
videl
,
da
so
drugi
pastirji
,
njegovi
tovariši
,
za
njim
zijali
in
se
čudili
.
Vse
je
že
bilo
pripravljeno
,
ko
se
pripeljeta
baron
in
poštni
gospodar
v
kočiji
s
Pavletom
.
Kar
k
mizi
sedejo
,
katera
je
bila
polna
najboljših
jedi
in
dobrega
sladkega
vina
.
Gospoda
začne
hitro
jesti
,
Pavle
pa
debelo
gleda
in
se
noče
k
mizi
usesti
,
kamor
so
mu
odkazali
.
Baron
mu
reče
:
"
Pavle
,
usedi
se
in
jej
z
nami
,
kolikor
se
ti
bo
poljubilo
.
"
Pavle
reče
ponižno
:
"
Ne
zamerite
,
milostljivi
gospod
baron
,
saj
niste
še
molili
,
pa
že
jeste
.
Meni
so
mati
zelo
zatrjevali
vselej
pred
jedjo
in
po
jedi
moliti
in
se
spomniti
dobrotnika
,
kateri
nam
darove
daje
.
Večkrat
sem
slišal
:
Kdor
pred
jedjo
in
po
jedi
ne
moli
,
je
živini
enak
.
"
Pri
teh
Pavletovih
besedah
se
vsi
spogledajo
in
hite
moliti
molitev
pred
jedjo
.
Med
jedjo
vpraša
baron
Pavleta
:
"
Povej
mi
najprvo
,
zakaj
nisi
od
mene
nič
hotel
vzeti
,
ko
sem
ti
lepe
denarje
ponujal
?
"
Pavle
odgovori
ves
bister
,
naravnost
,
brez
hinavščine
:
"
Gospod
baron
žlahtni
!
Zato
nisem
hotel
nič
od
vas
vzeti
,
ker
sem
obljubil
zvesto
se
držati
po
nauku
svoje
matere
in
po
naukih
duhovnov
.
Mati
so
me
lepo
učili
in
mi
večkrat
rekli
,
posebno
takrat
,
ko
sem
se
od
njih
ločil
,
da
nikar
za
vsako
majhno
reč
plačila
terjati
,
kar
se
komu
stori
.
Kdor
bo
od
ljudi
za
vsako
reč
na
svetu
plačan
,
ne
bo
na
onem
svetu
nič
plačila
dosegel
.
Duhovni
pastirji
nas
učijo
:
Če
človek
požirek
mrzle
vode
bližnjemu
z
dobrim
srcem
poda
,
bo
pri
Bogu
plačilo
imel
.
"
Nato
reče
baron
:
"
Pavle
,
pridni
fant
,
le
tak
ostani
in
srečen
boš
,
Bog
te
ne
bo
nikoli
zapustil
.
"
Tudi
gospe
baronki
je
bil
Pavle
zelo
všeč
,
zato
ga
prijazno
vpraša
:
"
Kako
je
to
,
fante
,
ker
si
tako
bister
in
dobro
glavo
imaš
,
zakaj
pa
v
šolo
ne
hodiš
,
da
bi
se
kaj
več
naučil
?
"
Pri
tem
vprašanju
se
Pavletu
solze
ulijejo
in
globoko
vzdihne
,
rekoč
:
"
O
,
dobra
gospa
,
rad
bi
bil
hodil
v
šolo
pa
ni
bilo
mogoče
;
čast
Bogu
,
da
sem
se
toliko
naučil
.
"
Nato
ob
kratkem
vse
razloži
,
kako
se
je
z
njegovimi
starši
godilo
,
da
so
bili
od
vseh
zapuščeni
,
brez
pomoči
so
morali
iti
po
svetu
.
Gospa
tiho
reče
baronu
:
"
Prav
dober
in
prijazen
se
mi
zdi
ta
fant
;
nama
ni
Bog
otrok
dal
,
kaj
ko
bi
ga
za
svojega
vzela
?
Dobro
delo
bo
to
in
iz
fanta
utegne
sčasoma
kaj
biti
.
"
Baron
reče
:
"
Ravno
ta
misel
je
tudi
moja
.
Vzela
ga
bova
,
zanj
skrbela
in
ga
dala
učit
,
ker
je
bister
.
Bog
bo
nama
to
povrnil
,
če
ne
na
tem
,
pa
na
onem
svetu
.
Vendar
moram
fanta
prej
vprašati
,
ali
bo
pri
volji
z
nama
iti
.
"
Baron
pokliče
Pavleta
,
rekoč
:
"
Pavle
,
bi
li
ti
zapustil
svojo
službo
in
šel
z
nama
daleč
--
v
Nemški
Gradec
?
Tam
se
boš
lahko
učil
,
v
šolo
boš
hodil
.
"
Pavle
odgovori
:
"
Oh
,
milostljivi
gospod
baron
,
grozno
rad
bi
šel
,
pa
ne
vem
,
če
bo
v
to
moj
gospodar
privolil
;
brez
privoljenja
ne
smem
in
se
ne
spodobi
.
"
"
Lepo
je
to
,
"
reče
baron
,
"
všeč
mi
je
;
hiti
tedaj
domov
,
prosi
privoljenja
,
in
če
te
bodo
pustili
,
pridi
povedat
in
vzamemo
te
s
seboj
.
"
Pavel
hvaležno
poljubi
roko
baronu
in
baronki
in
gre
.
Ves
vesel
prižvižga
domov
.
Ko
pride
v
hišo
,
mu
reče
gospodar
:
"
No
,
si
kaj
prinesel
domov
?
"
Pavel
reče
:
"
Oh
,
oče
,
ta
gospoda
me
je
tako
obdarovala
,
da
še
eden
ne
tako
;
sem
le
prišel
hitro
vas
prosit
,
da
mi
dovolite
vzeti
,
kar
mi
ta
dobra
gospoda
ponuja
.
"
"
Ne
bodi
vendar
tako
preprost
,
"
pravi
gospodar
,
"
vzemi
,
kar
ti
kdo
da
!
Boš
pa
že
spet
kaj
neumnega
naredil
,
kakor
včeraj
,
ko
nisi
hotel
tolarjev
vzeti
;
pa
vendar
povej
,
kaj
ti
je
gospoda
ponudila
?
"
"
Baron
in
baronka
sta
me
nagovorila
,
da
me
s
seboj
vzameta
,
če
hočem
iti
,
pa
sem
rekel
:
Rad
grem
,
vendar
prej
ne
obljubim
,
da
vas
za
svet
in
za
privoljenje
prosim
.
"
"
Srečni
Pavle
,
"
reče
gospodar
,
"
sreča
te
išče
,
ne
pusti
je
iz
rok
!
Zdaj
spoznam
,
da
nisem
prav
storil
,
ker
sem
te
včeraj
zmerjal
za
to
,
ko
nisi
hotel
ponujenih
tolarjev
vzeti
.
Tvoje
dobro
srce
in
tvojo
pripravljenost
pomagati
bližnjemu
ti
je
Bog
hitro
povrnil
.
Pojdi
brž
k
dobri
gospodi
nazaj
,
reci
,
da
z
veseljem
dovolim
,
da
te
vzamejo
.
Pa
čakaj
,
da
bo
bolj
gotovo
,
grem
s
teboj
,
da
te
izročim
.
"
Pavle
in
gospodar
gresta
gospodi
naproti
,
katera
se
ravno
po
cesti
sprehaja
.
Pavle
se
od
daleč
odkrije
in
prosi
gospodarja
tudi
tako
storiti
.
Ko
bliže
prideta
,
se
Pavle
ponižno
prikloni
in
gre
obema
roko
poljubit
ter
reče
:
"
Moj
gospodar
me
rad
pusti
;
da
je
res
,
je
sam
prišel
pričevat
;
prosim
zdaj
,
da
bi
me
s
seboj
vzeli
,
in
obljubim
vam
veliko
veselja
narediti
,
ker
bom
vse
rad
ubogal
in
storil
,
kar
mi
boste
ukazali
.
Dobrote
ne
bom
nikoli
pozabil
,
vedno
vam
bom
hvaležen
.
"
Baron
in
baronka
sta
rekla
:
"
Prav
je
to
,
le
priden
bodi
in
nič
hudega
ti
ne
bo
.
"
Pavle
je
precej
pri
gospodi
ostal
,
gospodar
ves
zamišljen
domov
odšel
.
Drugi
dan
je
bila
kočija
že
popravljena
,
gospoda
gre
naprej
in
Pavle
z
njo
.
Težko
mu
je
bilo
pri
srcu
zapustiti
domačo
deželo
in
iti
v
tuje
kraje
med
tuje
neznane
ljudi
.
Pa
si
je
mislil
:
Bog
je
povsod
,
vsa
zemlja
je
njegova
.
Dobrotljivega
Boga
sem
si
za
očeta
izbral
in
moj
dobrotnik
,
gospod
baron
,
bo
moj
telesni
oče
.
S
takimi
mislimi
zapusti
Pavle
rojstno
deželo
.
O
malem
šmarnu
je
prišel
Pavle
s
svojo
gospodo
v
Nemški
Gradec
.
Baron
je
precej
ukazal
mu
lepa
gosposka
oblačila
narediti
.
Dal
mu
je
posebno
sobico
,
mu
kupil
potrebne
bukve
in
ga
potem
peljal
zapisat
v
šolo
.
O
vseh
svetih
je
jel
Pavle
hoditi
v
prvo
latinsko
šolo
.
Tako
se
je
učil
,
da
so
se
vsi
učitelji
nad
njegovo
razumnostjo
zavzeli
.
Najprvi
je
bil
med
vsemi
šolarji
,
svojimi
tovariši
.
Doma
se
je
pridno
učil
,
gospodi
pri
mizi
stregel
in
včasi
družini
iz
kakih
lepih
bukvic
zvečer
kaj
bral
.
Molil
je
tako
rad
in
vselej
tako
pobožno
,
da
so
se
vsi
nad
njegovim
vedenjem
razgledovali
.
Od
prvega
do
zadnjega
so
ga
pri
hiši
vsi
radi
imeli
.
Srečno
je
tako
živel
v
hiši
svojega
dobrotnika
.
S
svojimi
šolskimi
tovariši
se
ni
veliko
pečal
.
Z
enim
je
bil
prav
prijatelj
,
Avguštinom
Zormanom
po
imenu
,
kateri
je
bil
žlahtnega
rodu
,
z
Dunaja
doma
,
tudi
priden
in
pobožen
mladenič
.
Po
nesreči
so
Avguštinovi
starši
ob
svoje
veliko
premoženje
prišli
;
samo
graščina
blizu
Dunaja
jim
je
še
ostala
,
zavoljo
katere
pa
je
še
pravda
tekla
.
Medtem
so
Avguštinovi
starši
pomrli
in
zdaj
je
bil
Avguštin
tako
reven
,
da
je
živel
v
Gradcu
le
iz
dobrot
očetovih
prijateljev
,
kateri
so
mu
v
šolah
pomagali
.
Cela
tri
leta
je
bil
Pavle
Svetin
vesel
,
lepo
rejen
in
zal
mladenič
.
Vedno
je
Boga
hvalil
,
da
mu
je
tako
dobrega
očeta
namestil
,
ker
svojega
pravega
očeta
nikoli
ni
poznal
.
Četrto
leto
pa
je
Pavle
jel
klavrn
hoditi
.
in
žalosten
biti
pa
še
bolj
pogosto
moliti
.
Baron
ga
je
večkrat
vprašal
,
kaj
mu
je
,
pa
je
le
odgovoril
:
"
Žalosten
sem
,
ker
vidim
marsikaterega
,
da
se
mu
hudo
godi
,
meni
pa
je
dobro
.
Vsakemu
bi
rad
pomagal
,
kakor
ste
vi
meni
pomagali
.
"
Baron
vpraša
tudi
druge
posle
pri
hiši
,
s
katerimi
je
Pavle
jedel
,
če
vedo
,
zakaj
Pavle
hujša
.
Rekli
so
mu
:
"
Pavle
mora
hujšati
,
on
grozno
malo
je
;
več
ko
polovico
si
vselej
prihrani
,
v
papir
zavije
pa
nekam
skrivaj
nosi
,
a
nihče
ne
ve
kam
.
"
Drugi
dan
ga
baron
hitro
,
ko
so
odkosili
,
pokliče
in
ga
pošlje
pol
ure
daleč
po
opravilu
.
Medtem
gresta
baron
in
baronka
ter
preiščeta
Pavletu
skrinjo
;
hočeta
se
prepričati
,
ali
je
res
,
kar
družina
o
Pavletu
pripoveduje
.
Res
najdeta
v
skrinji
pod
oblačili
zavit
kosec
mesa
,
malo
kruha
in
pa
malo
sira
.
"
Kaj
bova
pa
zdaj
storila
s
Pavletom
?
"
vpraša
baronka
svojega
moža
.
"
To
je
nehvaležnost
!
"
Bolj
pametni
baron
pa
reče
:
"
Ljuba
moja
,
tiho
bodi
,
kar
v
misli
mu
ne
jemlji
!
Drživa
se
,
kakor
da
bi
nič
ne
vedela
;
še
danes
bova
zvedela
,
kam
nosi
,
potem
bova
z
njim
govorila
.
"
Baron
skrivaj
ukaže
enemu
svojih
služabnikov
še
danes
za
Pavletom
iti
,
kadar
pojde
v
šolo
,
in
od
daleč
zvesto
za
njim
slediti
,
kam
bo
spravljeno
meso
,
kruh
in
sir
nesel
.
Pavle
pride
kmalu
domov
,
po
navadi
zvesto
opravi
,
kar
mu
je
naloženega
,
vzame
bukvice
in
skrivaj
zmaši
v
žepe
spravljeno
jed
in
gre
v
šolo
.
Baronov
služabnik
ga
od
daleč
pazi
,
gre
za
njim
,
ne
da
bi
ga
bil
Pavle
videl
.
Preden
gre
v
šolo
,
skoči
hitro
v
vežo
neke
hiše
ne
daleč
od
šole
in
gre
po
stopnicah
pod
streho
v
sobico
,
kjer
je
eden
njegovih
šolskih
tovarišev
bolan
ležal
.
Hlapec
leze
tiho
za
njim
in
posluša
pri
vratih
,
kaj
se
pogovarjata
.
Toliko
je
slišal
hlapec
Pavleta
govoriti
:
"
O
,
ljubi
moj
prijatelj
"
Danes
sem
ti
še
prinesel
,
smiliš
se
mi
;
ne
vem
,
ali
ti
bom
mogel
več
kaj
prinesti
;
zdi
se
mi
,
da
so
me
jeli
paziti
in
spoznavati
,
da
ti
kaj
prinesem
.
"
Bolnik
pa
na
postelji
ni
drugega
,
kakor
na
glas
je
jokal
in
rekel
:
"
Oh
,
če
me
še
ti
zapustiš
,
moram
od
vsega
hudega
umreti
.
"
Pavle
ga
je
pa
tolažil
in
ga
opominjal
,
naj
v
Boga
zaupa
.
Več
hlapec
ni
slišal
,
hitro
je
šel
stran
,
da
ga
Pavle
ni
videl
,
šel
domov
in
baronu
vse
povedal
,
kar
je
slišal
,
in
si
je
hišo
dobro
zapomnil
.
Baron
,
ki
je
vedel
,
da
mora
Pavle
zdaj
celi
dve
uri
v
šoli
biti
,
se
napravi
,
gre
in
hlapec
mu
mora
iti
tisto
sobico
pod
streho
pokazat
.
Ko
noter
stopi
,
vidi
na
goli
slami
ležati
bolnega
,
revnega
šolarja
,
bolj
mrliču
kakor
živemu
človeku
podobnega
.
Baron
reče
bolnemu
šolarju
:
"
Zvedel
sem
,
da
si
revež
in
veliko
pomanjkanje
trpiš
,
torej
sem
prišel
te
obiskat
in
ti
pomagat
.
Vendar
mi
povej
najprvo
,
kako
se
ti
pravi
in
kdo
so
bili
tvoji
starši
.
"
Bolnik
odgovori
,
pa
tiho
,
ker
je
bil
slab
:
"
Avguštin
Zorman
mi
je
ime
;
moji
starši
so
bili
zelo
premožni
,
pa
so
ob
vse
prišli
;
sama
graščina
je
še
ostala
,
za
tisto
pa
se
moji
sorodniki
pravdajo
,
da
je
menda
nikoli
ne
bom
imel
,
dasi
gre
meni
dedovati
po
starših
.
Pomagati
mi
nobeden
noče
.
Dokler
sem
hodil
,
sem
pri
dobrih
ljudeh
kaj
dobil
,
zdaj
pa
sem
sirota
,
ne
morem
se
ganiti
iz
postelje
,
nikogar
ni
,
da
bi
mi
kaj
pomagal
.
O
,
Bogu
se
usmili
,
"
je
začel
zdaj
bolnik
jokati
,
"
z
grozno
nadlogo
me
je
Bog
obiskal
,
vse
me
je
zapustilo
.
Imel
sem
ljubega
prijatelja
,
Pavla
Svetina
po
imenu
,
on
mi
je
vsak
dan
prinesel
jesti
,
kar
je
sam
pristradal
,
in
mi
je
večkrat
prestlal
.
Ravno
danes
mi
je
pa
povedal
,
da
mi
ne
bo
mogel
več
prinesti
.
Rad
bi
storil
,
pa
ne
more
.
O
gospod
,
ne
zamerite
,
ne
vem
,
kdo
ste
in
kaj
ste
,
sam
Bog
vas
je
prinesel
mi
pomagat
;
prosim
vas
,
da
mi
nekoliko
jedi
pošljete
če
ne
,
moram
od
hudega
umreti
.
Bog
vam
bo
obilno
poplačal
,
kar
mi
boste
storili
.
Če
vam
drugega
ne
bom
mogel
povrniti
,
bom
za
vas
molil
.
"
Užalilo
se
je
dobremu
baronu
,
ko
je
videl
mladeniča
tako
zapuščenega
in
pa
žlahtnega
rodu
.
Skrivaj
si
je
solze
iz
oči
obrisal
in
mu
ni
drugega
rekel
,
kakor
obljubil
mu
je
,
da
mu
bo
dobrih
jedi
pošiljal
,
in
je
šel
.
Ko
je
baron
domov
prišel
,
je
povedal
vse
,
kar
je
videl
,
svoji
gospe
.
Ves
žalosten
je
bil
Pavle
,
ko
je
prišel
domov
iz
šole
.
Baron
ga
pokliče
,
ko
Pavle
bukve
iz
rok
dene
.
Hitro
uboga
in
gre
k
baronu
,
katerega
najde
na
zložnem
sedežu
,
in
gospo
zraven
njega
.
"
Kaj
bodo
ukazali
,
milostljivi
baron
?
"
vpraša
Pavle
ponižno
.
Baron
se
drži
srdito
in
reče
:
"
Pavle
,
zakaj
si
nehvaležen
?
Ne
veš
,
da
sem
ti
veliko
dobrega
storil
?
Zakaj
zdaj
skrivaj
od
hiše
nosiš
in
mi
škodo
delaš
?
Vse
vem
zdaj
,
kako
ravnaš
;
vselej
v
šolo
grede
polne
malhe
jedi
nabašeš
in
odneseš
.
Več
ne
moreš
zdaj
skrivati
in
tajiti
;
povej
,
zakaj
to
delaš
?
"
Pavle
,
ves
bled
in
prepaden
,
ponižno
odgovori
,
kakor
se
spodobi
gospodu
odgovarjati
,
in
reče
:
"
Milostljivi
gospod
baron
,
moj
oče
,
moj
dobrotnik
!
Prosim
,
da
mi
dovolite
odgovoriti
.
"
Baron
reče
:
"
Govori
!
"
"
Ne
tajim
,
"
začne
Pavle
govoriti
,
"
da
sem
večkrat
nesel
jedi
od
hiše
,
pa
nisem
nič
škode
storil
.
Pristradal
sem
,
svojim
ustom
sem
pritrgal
,
da
sem
revnemu
bolniku
,
tovarišu
,
nesel
.
Najmanjše
reči
nisem
vzel
od
hiše
drugega
,
kot
kar
sem
si
jedi
pritrgal
.
Vam
škodo
in
krivico
delati
,
tega
mi
vest
ne
dopusti
.
Vas
za
drugega
prositi
si
nisem
upal
,
ker
se
že
za
te
dobrote
,
kar
mi
jih
storite
,
ne
bom
mogel
nikoli
zadosti
zahvaliti
.
Tovariš
se
mi
je
zelo
smilil
;
mislil
sem
:
ker
ste
vi
meni
toliko
dobrega
storili
in
mi
toliko
pomagali
,
sem
tudi
jaz
dolžan
,
če
morem
,
kaj
drugim
pomagati
in
jim
kaj
dobrega
storiti
.
"
Baron
in
baronka
sta
se
k
videzu
nekaj
časa
jezno
držala
,
pa
zdaj
nič
več
nista
mogla
;
obema
so
se
solze
udrle
in
sta
dejala
:
"
Ne
boj
se
,
Pavle
!
Vse
nama
je
znano
,
kako
si
ravnal
.
Rada
sva
te
do
sedaj
imela
,
pa
veliko
rajši
te
bova
za
naprej
.
Bodi
vedno
tako
dober
,
zvest
in
usmiljen
,
Bog
ti
bo
srečo
dal
.
"
Drug
za
drugim
ga
objameta
.
"
Zdaj
si
naju
ljubeznivi
sin
,
od
danes
ne
boš
več
pri
družini
,
ampak
pri
nama
jedel
;
in
karkoli
boš
poželel
,
le
reci
,
in
vse
boš
imel
.
Prav
storiš
,
če
revežem
pomagaš
;
to
ti
bo
prav
hodilo
.
Pojdi
zdaj
hitro
k
svojemu
bolnemu
tovarišu
in
ga
razveseli
!
Glej
,
vse
to
mu
boš
nesel
.
"
Nato
pelje
baron
Pavleta
v
sobo
,
kjer
sta
bila
že
pripravljena
dva
hlapca
,
ki
sta
nesla
eden
poln
jerbas
dobrih
jedi
in
sladkega
vina
,
drugi
pa
mehko
posteljo
.
"
Oddaj
hitro
vse
to
bolniku
in
mu
reci
:
Tisti
gospod
,
ki
te
je
obiskal
,
ti
vse
to
pošilja
in
tudi
za
naprej
boš
dobil
vse
,
kar
boš
potreboval
.
"
Drugi
dan
pošlje
gospod
k
bolniku
tudi
svojega
zdravnika
,
ki
je
tako
dolgo
k
njemu
hodil
,
da
ga
je
ozdravil
.
S
kakšnim
veseljem
je
Pavle
šel
s
hlapcema
k
bolnemu
prijatelju
,
se
ne
da
dopovedati
.
Komaj
stopi
v
bolnikovo
sobico
,
mu
hitro
oznani
,
rekoč
:
"
Hvali
Boga
,
ljubi
moj
prijatelj
!
On
je
videl
tvoje
solze
,
z
usmiljenim
očesom
te
je
pogledal
in
zdaj
ti
pomanjšuje
tvojo
revščino
.
Glej
,
moj
gospod
ti
pošilja
jedi
,
dobre
in
zdrave
bolniku
,
in
vina
.
Tudi
mehko
posteljo
,
katere
zelo
potrebuješ
.
Karkoli
boš
potreboval
še
za
naprej
,
boš
prejel
.
Moj
dobri
gospod
,
moj
oče
,
je
obljubil
za
to
skrbeti
,
da
ozdraviš
.
Glej
,
da
res
Bog
nikogar
ne
pusti
od
hudega
konec
vzeti
,
kateri
v
njega
upa
.
"
Bolnik
ni
mogel
na
vse
to
nič
drugega
odgovoriti
,
kakor
oči
je
proti
nebesom
obrnil
,
rekoč
:
"
O
dobrotljivi
Bog
!
Nisem
vreden
tolike
dobrote
.
Povrni
obilno
mojemu
dobrotniku
,
jaz
mu
ne
morem
povrniti
.
"
Vsak
dan
je
potem
Pavle
smel
obiskati
svojega
bolnega
prijatelja
in
mu
nesti
,
kar
je
poželel
.
V
pol
leta
je
ozdravel
in
spet
k
moči
prišel
.
Prva
pot
bolnika
Avguština
po
bolezni
je
bila
v
cerkev
.
Pred
velikim
oltarjem
je
pokleknil
in
tako
zvesto
molil
in
Boga
hvalil
za
zdravje
,
da
je
bil
ves
v
Boga
zamišljen
.
Ker
je
,
bilo
to
popoldne
in
nobenega
človeka
ni
bilo
v
cerkvi
,
je
tudi
na
glas
molil
.
Medtem
ko
Avguštin
,
ves
v
pobožnost
utopljen
,
srčno
moli
in
Boga
hvali
,
prideta
dva
tuja
gospoda
v
cerkev
ogledovat
je
znotraj
.
Tiho
hodita
,
Avguštin
ju
ne
vidi
,
le
naprej
moli
na
glas
.
Te
besede
sta
gospoda
slišala
,
ki
jih
je
govoril
:
"
Dobrotljivi
Bog
!
Če
je
tvoja
sveta
volja
,
ohrani
mi
zdravje
in
daj
mi
priložnost
toliko
prislužiti
,
da
bom
mogel
kaj
povrniti
dobrotnikom
.
"
Tuja
gospoda
gledata
Avguština
in
se
izgledujeta
nad
njegovo
molitvijo
.
Nista
ga
hotela
motiti
,
pa
rada
bi
ga
bila
videla
in
izvedela
,
kdo
da
je
.
Ko
cerkev
ogledata
gresta
ven
in
pri
vratih
čakata
molilca
mladeniča
.
Ko
pride
,
mu
rečeta
:
"
Tujca
sva
,
z
Dunaja
prihajava
;
ali
nama
moreš
kaj
o
tej
cerkvi
povedati
?
Koliko
je
stara
?
Ali
ima
kaj
dragocenih
reči
?
"
Avguštin
odgovori
modro
:
"
Rad
bi
vama
povedal
,
pa
ne
morem
nič
vedeti
;
nikoli
se
nisem
za
to
zanimal
,
sem
šolar
,
sem
se
le
učil
.
Zelo
sem
bil
bolan
,
pa
mi
je
Bog
spet
zdravje
dal
,
zato
sem
ga
prišel
danes
najprvo
semkaj
zahvalit
.
"
Nato
reče
eden
tujih
gospodov
:
"
Tudi
midva
iščeva
šolarja
,
imava
mu
nekaj
veselega
povedati
;
morebiti
bi
nama
ti
mogel
povedati
,
kje
ga
najdeva
.
"
Avguštin
odgovori
:
"
Kmalu
ga
bomo
našli
,
če
mi
le
hočeta
povedati
,
kako
mu
je
ime
in
kako
se
piše
.
"
Gospod
odgovori
:
"
Šolarju
,
ki
ga
iščeva
,
je
ime
Avguštin
,
piše
se
Zorman
.
"
Avguština
,
še
od
bolezni
slabega
,
spreleti
pri
tej
besedi
rdečina
in
pomolči
,
misli
,
ali
bi
povedal
ali
ne
,
da
je
on
tisti
šolar
.
Vendar
reče
:
"
Moja
gospoda
,
če
tega
šolarja
iščeta
,
moram
vama
povedati
,
da
sem
jaz
.
Prosim
vaju
,
povejta
mi
,
kaj
mi
imata
oznaniti
.
"
Gospoda
rečeta
:
"
Ti
si
še
slab
od
bolezni
,
idimo
na
tvoj
dom
,
tam
ti
bova
povedala
in
pismo
pokazala
.
"
"
Ne
grem
prej
domov
,
"
pravi
Avguštin
,
"
da
opravim
,
kar
sem
obljubil
,
da
grem
zahvalit
svojega
dobrotnika
,
barona
I.
"
"
Prav
je
,
"
pravita
gospoda
,
"
gremo
vkup
;
tudi
midva
sva
z
baronom
znana
.
"
Avguštin
barona
ponižno
zahvali
za
vse
dobrote
in
mu
roko
poljubi
,
rekoč
:
"
Bog
vam
povrni
;
drugega
vam
ne
morem
povrniti
,
molil
pa
bom
za
vas
.
Če
bi
kdaj
priložnost
imel
,
kateremu
vaših
kaj
pomagati
,
bom
z
veseljem
storil
;
vaših
dobrot
ne
bom
nikoli
pozabil
.
"
Zdaj
stopi
eden
dunajskih
gospodov
in
mu
pokaže
pisanje
,
kar
Avguštinu
gre
.
Baron
bere
na
glas
.
Zapisano
je
bilo
:
"
Pravda
je
končana
,
krivični
sorodniki
Avguština
,
kateri
so
se
bili
graščine
polastili
,
ki
po
pravici
Avguštinu
Zormanu
gre
,
so
pravdo
izgubili
.
Avguštin
je
pravi
njen
gospodar
,
njemu
se
mora
precej
dati
.
Ker
se
pa
ne
ve
,
kje
je
,
se
mora
po
vseh
mestih
iti
iskat
,
da
se
najde
in
v
svojo
domovino
pripelje
.
"
Ta
dva
dunajska
gospoda
sta
bila
dva
besednika
,
katera
sta
se
za
Avguština
vlekla
in
mu
srečno
ohranila
graščino
in
vse
veliko
premoženje
.
Torej
sta
ga
sama
prišla
iskat
in
mu
to
veselje
oznanit
.
Vsi
so
skup
pri
baronu
ostali
in
se
gostili
.
Baron
je
tudi
bil
vesel
te
zgodbe
.
Najbolj
vesel
pa
je
bil
Pavle
,
Avguštinov
tovariš
.
Vendar
se
mu
je
težko
zdelo
ločiti
se
od
svojega
prijatelja
.
Ves
teden
so
bili
vkupaj
pri
baronu
.
Sedmi
dan
pa
gre
Avguštin
z
dvema
gospodoma
na
svojo
dobljeno
graščino
.
Ko
sta
se
ločila
Pavle
in
Avguštin
,
so
bile
Pavletove
zadnje
besede
:
"
Bratec
,
v
nadlogah
si
v
Boga
zaupal
,
v
sreči
na
Boga
ne
pozabi
!
"
Avguštin
obljubi
in
se
ločita
.
Večidel
je
res
:
prijatelj
,
kadar
je
izpred
oči
,
je
kmalu
iz
srca
.
Prijatelj
je
dober
,
dokler
kaj
pomaga
;
ko
ga
pa
ne
potrebujemo
,
nam
je
malo
zanj
mar.
Tako
je
bilo
tudi
pri
Avguštinu
.
Pozabil
je
na
svojega
Pavleta
kakor
točaj
na
egiptovskega
Jožefa
.
Ni
se
več
nanj
spomnil
,
nikoli
mu
ni
pisal
,
nikoli
nič
sporočil
.
Pavle
ni
vedel
,
ali
Avguštin
živi
ali
kam
je
prešel
.
Nič
ni
slišal
ne
o
njem
ne
o
njegovi
graščini
.
Pavle
si
misli
:
tako
je
na
svetu
.
Vendar
ga
izgovarja
in
misli
,
da
nima
časa
ali
pa
je
bolan
.
Pavletu
je
bilo
zdaj
pri
njegovem
krušnem
očetu
baronu
I.
zelo
dobro
.
Imel
je
,
karkoli
je
poželel
.
Gospod
in
gospa
se
nista
ganila
,
ne
stopinjice
nista
storila
brez
Pavleta
.
Pravi
oče
in
prava
mati
ne
moreta
bolj
ljubiti
svojega
lastnega
otroka
,
kakor
sta
onadva
ljubila
Pavleta
,
ker
sta
videla
,
da
ima
Pavle
žlahtno
dušo
,
dobro
srce
in
čisto
nedolžnost
.
Veliko
veselje
sta
imela
nad
njim
.
Zraven
je
bil
vedno
najprvi
po
vseh
šolah
.
Zdaj
je
bil
v
sedmi
šoli
,
pa
vedno
ves
ponižen
in
postrežen
.
V
taki
sreči
Pavle
vendar
nikoli
ni
bil
prav
vesel
,
ampak
vedno
zamišljen
in
od
dne
do
dne
bolj
žalosten
.
Velikokrat
sta
ga
gospod
in
gospa
vprašala
:
"
Zakaj
nisi
,
Pavle
,
nikoli
prav
vesel
in
dobre
volje
?
Glej
,
z
nama
greš
v
vsako
hišo
,
k
vsaki
gospodi
;
saj
ti
dava
,
kar
hočeš
;
kaj
ti
vendar
manjka
?
"
Pavle
pravi
naravnost
,
brez
hinavščine
:
"
Ravno
to
me
dela
žalostnega
,
ker
se
mi
zdaj
preveč
dobro
godi
.
Bojim
se
,
da
me
bodo
spet
nadloge
zadele
.
Lasna
sreča
je
spremenljiva
;
nič
ji
ni
prav
upati
in
se
nanjo
zanesti
.
"
H
koncu
drugega
leta
,
ko
je
Pavle
ravno
osmo
šolo
dokončal
,
z
naglo
smrtjo
umrje
njegov
gospod
baron
brez
testamenta
.
Vpričo
treh
prič
je
še
te
besede
rekel
:
"
Vse
za
menoj
deduje
moja
gospa
in
Pavleta
ne
sme
pozabiti
.
"
Drugega
več
ni
mogel
naročiti
.
Grozno
žalost
je
občutil
Pavle
v
svojem
srcu
ob
smrti
svojega
očeta
,
svojega
dobrotnika
.
Še
huje
pa
je
žalovala
njegova
gospa
.
Ni
se
dala
utolažiti
.
Od
prevelike
žalosti
je
zbolela
in
čez
osem
dni
tudi
umrla
brez
vsega
testamenta
,
kar
besedice
ni
naročila
.
Preč
je
bila
zdaj
Pavletova
sreča
.
Lakomno
sorodstvo
je
vse
pobralo
in
Pavleta
so
iz
hiše
spodili
,
rekoč
:
"
Ti
si
že
dosti
rajnkemu
baronu
požrl
,
zdaj
se
poberi
,
kamor
hočeš
!
"
V
bolezni
svoje
dobrotnice
bi
si
bil
lahko
kaj
od
premoženja
vzel
,
pa
ni
hotel
,
ker
je
hotel
imeti
svojo
vest
čisto
.
Vedel
je
da
po
krivici
dobljeno
blago
nikoli
ne
tekne
.
Moral
je
iti
prazen
od
hiše
;
toliko
je
vzel
v
kar
je
oblečen
bil
.
"
Kam
se
naj
dam
?
"
je
rekel
sam
pri
sebi
.
"
Bog
mi
je
vzel
dobrotnike
,
spet
ga
nimam
človeka
,
da
bi
mi
pomagal
v
večje
šole
stopiti
in
se
še
kaj
dobrega
naučiti
.
Hvala
Bogu
,
da
sem
se
toliko
naučil
,
šel
bom
zdaj
službe
iskat
po
graščinah
.
Morebiti
najdem
dobre
ljudi
,
da
mi
službo
in
potrebni
živež
dado
.
"
Drugi
dan
je
Pavle
zgodaj
vstal
in
se
napravil
.
Preden
se
je
naravnal
na
pot
,
je
šel
v
cerkev
,
je
bil
pri
sv.
maši
in
je
zaupljivo
molil
in
Boga
prosil
,
da
bi
mogel
priti
k
ljudem
,
kjer
bi
mogel
pošteno
in
pravično
živeti
pri
njih
.
Obljubil
je
,
da
se
bo
vselej
zvesto
vsakega
greha
varoval
.
Ko
je
odmolil
,
je
vzel
bukvice
in
palico
in
se
odpravil
na
pot
.
Drugega
ni
imel
s
seboj
vzeti
,
vendar
je
bil
vesel
,
ker
je
nesel
s
seboj
nedolžno
srce
.
Ko
se
je
Pavle
na
pot
spustil
in
premišljeval
,
kam
bi
se
obrnil
in
šel
službe
iskat
,
je
naravnost
proti
Dunaju
pomeril
.
Rekel
je
sam
pri
sebi
:
"
Dunaj
je
veliko
mesto
,
veliko
je
tam
ljudi
,
še
čez
tristo
tisoč
jih
je
.
Gotovo
je
tudi
med
tolikim
številom
veliko
dobrih
in
usmiljenih
.
Kdo
ve
,
če
ne
najdem
kakega
dobrotnika
,
da
mi
pomaga
še
višje
šole
izdelati
?
Nekaj
pa
,
ker
sem
se
že
veliko
naučil
,
si
bom
sam
prislužil
,
ko
bom
otroke
učil
.
"
Pavle
je
hodil
počasi
,
pot
mu
je
bila
težavna
,
ker
ni
bil
vajen
.
Vedno
je
moral
počivati
.
Kmalu
ga
je
tudi
pomanjkanje
začelo
nadlegovati
.
Ker
je
bil
Pavle
ponižen
,
je
zvečer
šel
vselej
v
kako
kmečko
hišo
,
kjer
je
večidel
dobre
ljudi
našel
.
Kaj
lepega
jim
je
bral
iz
bukvic
ali
pa
tudi
kaj
povedal
.
Radi
so
ga
poslušali
,
z
veseljem
prenočili
in
mu
večerjo
in
zjutraj
kosilo
dali
,
ne
da
bi
bilo
treba
kaj
plačati
.
Oštarije
se
je
vselej
rad
ogibal
,
tudi
dokler
je
še
denarje
imel
.
Srečno
je
prišel
Pavle
blizu
Dunaja
.
Več
ni
bil
ko
še
sedem
ur
od
njega
,
pa
težko
je
že
hodil
.
Z
velike
ceste
je
ugledal
lepo
,
veliko
graščino
na
lepem
,
zelenem
griču
,
dobro
uro
od
ceste
.
Popoldne
je
že
bilo
.
Namesto
da
bi
bil
šel
naprej
po
cesti
,
je
zavil
v
stran
in
šel
proti
graščini
.
Mislil
je
,
morebiti
potrebuje
gospodar
graščine
ravno
kakega
pisarja
ali
kakega
učitelja
za
otroke
.
Ali
pa
mi
zna
kam
drugam
svetovati
.
Pavle
pride
do
graščine
ves
truden
,
se
usede
na
klop
pred
gradom
in
čaka
,
da
bi
ga
kdo
ogovoril
.
Ker
nikogar
ni
bilo
,
gre
v
graščino
in
najde
hišnika
,
dobro
rejenega
,
ki
je
že
od
daleč
zakričal
:
"
Kaj
hočeš
,
kaj
iščeš
tukaj
?
"
Pavle
odgovori
:
"
Šolar
sem
osme
šole
,
od
vseh
zapuščen
.
Drugega
nimam
kakor
šolska
spričevanja
,
kako
sem
se
učil
in
vedel
.
Prosim
vas
,
če
bi
potrebovali
,
da
bi
me
v
službo
vzeli
.
"
Hišnik
mu
reče
ostro
:
"
Gospoda
ni
doma
,
pa
vem
,
da
nikogar
ne
potrebujemo
;
poberi
se
!
"
Pavle
pravi
:
"
Vsaj
toliko
mi
dovolite
,
da
tukaj
prenočim
.
Pozno
je
že
,
ne
vem
,
kam
iti
;
še
nikoli
nisem
bil
v
tem
kraju
.
"
Hišnik
zavpije
:
"
Nič
ne
,
meni
je
gospod
prepovedal
takih
potepuhov
pod
streho
imeti
.
Dobodi
,
kjer
moreš
,
da
pod
streho
prideš
!
Kuharica
,
daj
mu
malo
črnega
kruha
,
pa
naj
se
hitro
spravi
!
"
Kuharica
je
vse
to
videla
in
slišala
.
Zelo
se
ji
je
Pavle
smilil
.
Mislila
je
,
morebiti
je
pošten
človek
,
pa
ga
naš
hišnik
tako
zgrda
odžene
.
Vem
,
da
bi
gospod
sam
ne
bil
tako
z
njim
storil
,
zato
ne
,
ker
je
Pavle
že
osme
šole
šolar
.
Kuharica
pelje
torej
Pavleta
v
svojo
sobico
,
mu
da
dobrega
kruha
,
nekaj
pečenega
mesa
in
mu
zraven
dve
petici
v
dar
da
,
rekoč
:
"
Tukaj
imate
,
prijatelj
,
večerjo
;
petice
pa
boste
imeli
,
da
boste
od
postelje
plačali
in
za
maseljc
vina
.
Pojdite
do
prve
kajže
;
tam
je
moja
teta
,
stopite
noter
in
tam
prenočite
;
gotovo
vas
bodo
sprejeli
.
"
Pavle
gre
in
po
poti
premišljuje
:
Glejte
,
si
je
mislil
,
ta
,
ki
ima
priliko
dobro
storiti
,
je
trdega
,
neusmiljenega
srca
;
dobre
,
usmiljene
duše
pa
natihoma
dobro
delajo
.
Bog
poplačaj
usmiljeni
ženski
,
ki
mi
je
pomagala
z
dobrim
srcem
!
Neusmiljenemu
hišniku
pa
naj
Bog
trdo
srce
omeči
,
da
bi
proti
drugim
ubogim
ne
bil
tako
