nisonič
vse
te
prikazni
?
Tebi
niso
nič
vsi
ti
bogovi
,
katere
so
naši
predniki
molili
,
kateri
so
nam
bili
milostni
.
S
slepoto
in
gluhoto
si
udarjen
,
če
te
vidne
bogove
tajiš
.
In
to
bi
bil
dobiček
za
Slovene
,
da
bi
zavrgli
te
bogove
dobre
in
bi
se
klanjali
pred
Kristom-bogom
,
pred
nemškim
bogom
!
Nikdar
!
“
„
Stoj
,
Slavomir
!
Krist-Bog
ni
samo
nemški
Bog
,
on
je
Bog
vesoljnega
sveta
.
Krist
je
prišel
odrešit
vse
ljudi
in
vse
narode
.
Vsem
je
enako
milostiv
,
kateri
ga
molijo
,
naj
bodo
katerekoli
krvi
in
kateregakoli
plemena
—
enako
ljubi
vse
človeške
otroke
.
“
„
Zopet
mi
govoriš
blodnjo
.
Kako
bo
Krist
enako
ljubil
vse
ljudi
sveta
?
Če
se
na
primer
dva
vojskujeta
in
prosita
oba
pomoči
Krista
,
oba
goreče
in
oba
pobožno
—
katerega
bo
uslišal
,
kaj
?
Obeh
ne
more
.
Dvema
služiti
ne
gre
.
Le
enega
bo
uslišal
,
drugega
zavrgel
.
To
je
jasno
kakor
beli
dan
.
Bogove
lastne
ima
vsako
ljudstvo
,
in
Krist
je
nemški
bog
;
kako
li
more
biti
bog
Slovenov
?
Zatorej
je
nespamet
največja
,
če
se
Sloven
klanja
nemškemu
bogu
.
In
ta
,
kdor
tako
stori
,
je
izdajalec
svojega
naroda
—
je
kukavica
,
ki
je
zletela
v
tuje
gnezdo
...
In
tak
si
ti
,
Gotšalk
,
da
veš
,
ki
moliš
nemškega
boga
in
hočeš
druge
Slovene
prisiliti
k
odpadu
.
—
Ti
,
Gotšalk
,
praviš
,
da
krščanska
vera
bi
bila
dobiček
za
nas
Slovene
.
Jaz
,
Slavomir
,
pa
pravim
:
največja
škoda
,
pogubno
brezdno
!
In
zakaj
?
Morda
zato
,
češ
,
ker
sem
prenapetnež
,
ali
kakor
bi
mi
bila
oko
starost
zaslepila
,
ali
mi
možgane
v
glavi
zmešala
,
ali
mi
uho
zaglušila
?
—
Oj
,
ne
!
Bogovom
višnjim
bodi
hvala
!
Res
,
dokaj
hudih
let
je
preletelo
in
dokaj
hudih
ur
je
prešumelo
preko
moje
sive
glave
.
Res
je
to
:
oko
mi
je
že
videlo
brezkončno
gorja
,
je
videlo
tisočih
solze
in
črne
bratovske
krvi
morje
Res
,
da
mi
je
uho
že
slišalo
prebridki
jok
in
stok
,
je
slišalo
hreščečo
bojno
godbo
,
grmeče
pesmi
rožljajočih
mečev
in
žvenketajočih
kopij
,
sikajočih
puščic
,
hropenje
in
ječanje
umirajočih
Pač
trese
se
mi
desnica
,
prej
junaška
;
pač
se
šibi
koleno
,
nekdaj
krepko
...
Visoka
starost
mi
je
vzela
mnogo
—
toda
ni
mi
še
vzela
bistrega
vida
in
ni
mi
še
vzela
tankega
sluha
in
ni
mi
izpila
možganov
in
ni
mi
izpremenila
srca
:
srce
mi
bije
kakor
v
letih
mladih
...
In
to
srce
mi
pravi
,
da
je
prišlo
veliko
zlo
na
slovensko
našo
zemljo
.
Bogove
je
pripravila
ob
čast
,
Slovene
je
pripravila
ob
last
—
to
je
dobiček
,
Gotšalk
,
kojega
je
dala
Slovenom
krščanska
vera
.
Iztrgala
jim
je
iz
src
bogove
,
bogove
staroslavne
in
predobre
.
Iztrgala
jim
je
iz
rok
deželo
,
deželo
lepo
,
ki
jih
je
rodila
,
katera
krije
grobe
njih
očetov
...
In
tako
vero
zagovarjaš
ti
in
jo
vsiljuješ
našemu
narodu
!
Povej
mi
,
Gotšalk
,
imaš
li
še
kaj
slovenskega
srca
in
še
kaj
čuta
za
domovino
svojo
?
“
„
Ali
se
ti
meša
,
človek
?
“
ga
je
s
sveto
jezo
zavrnil
Gotšalk
.
„
Boš
ti
mene
vpraševal
,
ali
imam
kaj
čuta
za
slovensko
domovino
?
Desetkrat
več
še
zmeraj
kakor
ti
,
ki
si
jej
že
toliko
škodoval
in
jej
razpore
kuješ
in
neslogo
,
in
jej
pogin
na
vse
načine
snuješ
!
Sam
sebe
rajši
vprašaj
,
videl
boš
,
da
ti
sam
nič
ne
ljubiš
domovine
.
Ne
le
,
ne
ljubiš
,
tiraš
jo
v
propast
.
Mar
niso
svobodne
slovenske
zemlje
?
Mar
nisem
jaz
njih
svobodni
knez
?
Kje
imajo
Saksonci
kaj
pri
nas
;
če
sem
prijatelj
Nemcu
,
kaj
za
to
?
Je
li
s
tem
rečeno
,
da
sem
njemu
sluga
?
Mar
ni
bolje
,
da
smo
si
prijazni
,
mar
hočemo
v
sovraštvu
biti
ž
njimi
?
Sloveni
smo
še
slabi
,
treba
je
torej
,
da
se
opremo
na
močnejšega
,
če
hočemo
živeti
.
Tudi
bršljan
se
ovija
okoli
tujih
debel
,
pa
vendar
se
vzpne
lahko
visoko
.
Tako
mi
,
če
hočemo
kaj
doseči
.
Le
pameten
mi
bodi
,
Slavomir
;
ne
išči
tam
pošasti
,
kjer
je
ni
.
Počakaj
,
pride
čas
,
in
pride
moč
nam
čvrsta
...
Izpametuj
se
in
se
izpreobrni
in
videl
boš
za
nekaj
malih
let
slovensko
našo
zemljo
raju
slično
...
“
„
Ne
vem
prav
,
kaj
bi
rekel
“
,
je
počasi
,
mirno
odgovarjal
Slavomir
,
„
ker
ne
vem
,
ali
se
samo
hliniš
,
ali
si
res
zaslepljen
,
da
veruješ
,
kar
praviš
.
No
,
zdi
se
mi
,
da
je
poslednje
res
:
da
neizkušenost
in
lahkovernost
iz
tebe
govori
...
Hudo
,
prehudo
si
me
pičil
,
Gotšalk
,
očitajoč
mi
toliko
pregreh
in
neljubezen
domovinsko
.
Kot
kačji
pik
boli
očitanje
namesto
dolžne
hvale
in
priznanja
!
Poglej
na
licu
mojem
brazgotine
—
gotovo
jih
je
več
ko
gub
na
čelu
.
Poglej
na
prsih
moje
stare
rane
—
gotovo
jih
je
več
ko
las
na
glavi
In
kje
sem
jih
dobil
?
Mar
pri
gostijah
,
v
pijanosti
in
prepiru
?
Da
,
pri
gostijah
sem
jih
izkupil
,
toda
ne
pri
gostijah
,
kjer
se
jé
pečenje
in
kjer
se
toči
v
čašah
rujno
vino
.
Gostil
sem
se
prečesto
na
bojišču
z
Nemci
in
točil
sem
njihovo
črno
kri
v
potocih
in
trgal
njihovo
meso
z
zobmi
.
Glej
,
v
takih
prepirih
sem
jaz
izkupil
rane
še
v
mladih
letih
,
boreč
se
za
dom
.
In
to
ni
ljubezen
domovinska
...
Pa
ne
zamerim
ti
,
da
me
grajaš
,
saj
graja
lažje
gre
od
ust
ko
hvala
.
Le
to
ti
pa
zelo
zamerim
,
da
si
ti
knez
in
oče
svojemu
narodu
,
pa
si
tako
lahkomišljen
in
malomaren
za
podložnike
,
da
ne
spoznaš
prepada
,
ki
zija
narodu
,
da
ne
vidiš
nevarnosti
,
ki
preti
vsem
Slovenom
od
Saksoncev
?
Aj
,
verjemi
,
knez
,
meni
,
ki
sem
star
in
sem
izkusil
svet
in
vse
njegovo
dejanje
in
nehanje
še
predobro
!
Verjemi
meni
:
če
pojde
tako
,
še
malo
—
pa
bo
proč
prostost
tvoja
in
prostost
vseh
Slovenov
...
Slovenska
zemlja
bode
Nemcev
last
!
“
„
Za
božjo
voljo
,
Slavomir
,
povej
mi
vendar
,
kako
da
ti
Saksonci
toliko
vró
po
glavi
,
češ
,
da
so
nam
sovražni
?
Saj
vendar
veš
ti
,
vé
ves
narod
naš
,
kako
so
nam
prijazni
in
domači
,
in
Billung
je
oseben
moj
prijatelj
.
Zakaj
še
misliš
,
da
so
nam
sovražni
?
“
„
Uprav
zato
,
ker
so
toli
prijazni
.
Izpregledal
sem
njihove
nakane
...
Dežele
naše
si
hočejo
osvojiti
,
toda
ne
z
mečem
.
Prav
pametni
so
:
Spoznali
so
že
dobro
slovensko
pest
,
zato
jim
sedaj
ni
mar
vojske
,
ampak
hočejo
z
lepa
pridobiti
naš
svet
,
s
sladkanjem
in
z
dobrikanjem
.
—
Poznaš
li
pravljico
od
lisice
in
ježa
?
Huda
zima
je
bila
in
jež
prezebajoč
je
šel
k
lisici
in
jo
premilo
prosil
,
naj
mu
dá
kotiček
v
svojem
gorkem
stanovanju
,
da
si
ogreje
zmrzle
ude
.
Res
,
lisica
se
je
dala
preprositi
in
je
vzprejela
reveža
pod
streho
in
mu
postregla
,
kar
je
mogla
.
Pa
komaj
se
je
jež
segrel
,
poživil
,
—
začel
se
je
šopiriti
po
izbi
in
riniti
lisico
skozi
vrata
.
A
ko
se
je
lisica
pritožila
,
jej
je
dejal
:
Starka
,
idi
proč
,
to
je
moje
stanovanje
!
Tako
mislijo
Saksonci
,
Gotšalk
!
Zato
me
slušaj
,
svetujem
ti
pravo
:
Pretrgaj
zvezo
z
Nemci
kar
najhitreje
!
“
„
Ne
,
Slavomir
,
ti
meni
ne
svetuješ
prav
.
Neumno
misel
si
ubil
si
v
glavo
,
in
ta
misel
—
strah
pred
Saksonci
—
ti
vedno
straši
v
glavi
,
in
ž
njo
hočeš
strašiti
tudi
druge
.
Sovraštvo
do
Saksoncev
ti
je
prešlo
v
strast
,
in
strast
,
sama
slepa
,
oslepi
človeka
,
da
vidi
in
da
sliši
samo
njo
in
zaduši
glas
srca
in
razuma
.
A
v
meni
ni
strasti
nobene
,
Slavomir
,
jaz
slušam
glas
srca
in
slušam
um
;
ta
pa
mi
pravi
,
da
je
dosti
bolje
,
če
se
za
sedaj
vsaj
,
družimo
z
Nemci
,
ker
so
omikan
narod
,
mi
pa
ne
.
Nas
lahko
nauče
še
mnogo
in
vrhutega
so
močnejši
kakor
mi.
Zato
ne
kaže
,
da
bi
se
spričkali
z
njimi
in
započeli
vojsko
.
Ne
v
kregu
in
prepiru
s
sosedi
,
temveč
v
spravljivi
slogi
in
ljubezni
moramo
živeti
,
če
ne
—
gorjé
!
...
Da
,
Slavomir
,
v
prijateljstvu
s
Saksonci
je
naša
moč
,
bodoča
naša
slava
.
Podajmo
jim
prijateljske
roke
.
Hodimo
z
njimi
družna
pota
,
in
velik
bo
dobiček
naš
,
prevelik
.
Sedaj
še
v
popju
spijo
naše
moči
,
a
solnce
njihove
omike
nam
jih
bo
odprlo
.
Razpeli
bomo
lepe
listke
in
rastli
vedno
višje
v
sinji
višek
...
In
pride
čas
,
in
krasno
se
bo
drevo
slovensko
košatilo
visoko
nad
vse
sosednje
zemlje
.
In
takrat
bo
Slovenec
čaroval
na
prestolu
sijajnem
—
—
—
Lepo
te
prosim
,
Slavomir
,
okleni
se
krščanstva
!
“
„
Ha
,
jaz
da
bi
višnje
slovenske
bogove
pustil
in
Križanega
da
bi
molil
!
Poprej
ti
bo
usehnil
jezik
,
nego
bo
mene
pregovoril
k
veri
križa
.
Hej
,
Gotšalk
,
ako
hočeš
domovino
mogočno
videti
in
širno
,
slavno
—
oj
,
slušaj
moj
proseči
glas
:
dej
,
odpovej
se
nemški
nadoblasti
—
odreci
se
krščanski
nemški
veri
!
Pozdvi
vse
Slovene
in
udari
po
sovražnih
Nemcih
.
Sprostili
se
bodemo
in
osnuli
slovensko
carstvo
svobodno
,
veliko
Oj
,
Gotšalk
,
še
enkrat
te
lepo
prosim
!
Pogazi
križ
,
pogazi
zvezo
z
Nemci
!
Povrni
se
k
bogovom
našim
starim
in
bodi
zopet
Slo
ven
z
dušo
,
s
telom
...
“
„
Obmolkni
starec
!
“
je
sedaj
ogorčeno
zarohnel
Gotšalk
.
„
Dovolj
imam
tvojih
besedi
.
Se
nikdar
se
nisem
ponižal
pred
kakim
človekom
tako
globoko
,
kakor
baš
pred
tabo
!
...
Ti
si
me
zavrnil
.
Le
čakaj
!
Videl
boš
kmalu
,
kdo
sem
jaz
!
Ne
pričakuj
več
popustljivosti
od
mene
,
ne
ti
,
ne
tvoji
somišljeniki
!
Preoral
bom
to
zemljo
z
ostrim
kopjem
,
izrval
nečisto
ljuliko
z
bridkim
mečem
in
zatrl
bom
vse
črve
-
pogane
s
svojimi
nogami
in
povsod
bom
vsejal
čisto
pšenico
...
Gorjé
mu
,
kdor
se
mi
ustavi
!
—
Z
Bogom
!
“
„
Le
pojdi
,
izdajalec
kleti
!
Uskok
ti
,
kukavica
grda
!
A
eno
še
poslušaj
,
preden
greš
!
Poslušaj
,
kaj
ti
pravi
stari
svečenik
Triglava
Slavomir
:
Ne
misli
,
če
si
zaprl
onega
slabotnega
starca
,
da
si
zaprl
svobodne
misli
vsem
Polabcem
.
Slabotnega
starca
ujeti
in
zapreti
,
ni
težko
.
A
to
se
bode
kruto
maščevalo
nad
teboj
.
Aj
,
vedi
:
še
plamti
v
dušah
Bodričev
ogenj
,
ki
neti
ga
ljubezen
domovinska
in
še
imajo
žilave
desnice
v
zaslon
in
brambo
stare
svoje
pravde
in
—
za
uničenje
tvoje
in
tvoje
nemške
vlade
.
Ali
si
slišal
?
Sedaj
pojdi
!
Prokletstvo
moje
s
tabo
in
s
tvojim
spremljevalcem
!
Umri
,
pogini
,
zlotvor
naroda
bodriškega
!
“
...
Hitro
kot
begunec
je
izginil
Gotšalk
s
spremljevalcem
Eppom
iz
Slavomirove
ječe
po
zadnjih
svečenikovih
besedah
.
Smrtna
groza
ga
je
bila
obšla
in
ga
še
dolgo
obhajala
,
da
se
je
tresel
po
vsem
životu
.
„
Umri
,
pogini
,
zlotvor
naroda
bodriškega
!
“
Te
besede
svečenikove
so
mu
šumele
po
ušesih
kot
pesem-smrtnica
črnega
vrana
,
letajočega
na
bojno
poljano
,
pokrito
z
umirajočimi
.
Ha
,
ali
ni
slišal
sličnih
besed
lansko
leto
enkrat
v
sanjah
?
Da
,
ravno
te
besede
je
slišal
,
in
govoril
jih
je
ravno
isti
človek
,
Slavomir
!
Ali
ni
to
čudno
,
pomembno
?
Vso
noč
ga
je
obhajala
groza
,
da
ni
mogel
zatisniti
očesa
.
Drugi
dan
mu
je
prinesel
pa
še
groznejše
vesti
.
Vojnik
Gojnik
,
ki
ga
je
bil
poslal
v
Velegost
skrivoma
poizvedavat
,
kaj
se
godi
na
Pluzonovem
domu
,
se
je
bil
namreč
prejšnjo
noč
vrnil
v
Ljubek
s
poročili
,
za
knezovo
očetovsko
srce
naravnost
smrtonosnimi
.
Prebrisani
Gojnik
se
je
bil
znal
,
dospevši
v
Velegost
,
pri
knežnji
Viljenici
hitro
opravičiti
,
zakaj
jo
je
bil
prejšnje
leto
tako
nemudoma
in
neoglašen
popihal
s
svojim
tovarišem
od
nje
,
svoje
gospodarice
,
kateri
ju
je
bil
podaril
nadknez
Gotšalk
.
Dejal
je
,
da
je
njima
v
Velegostu
postalo
dolgčas
,
silovito
dolgčas
,
tako
da
nista
mogla
tam
obstati
na
noben
način
,
pa
sta
skrivoma
ostavila
Pluzonov
dom
in
Velegost
ter
odrinila
nazaj
v
Ljubek
.
Nadknez
ju
je
bil
—
tako
je
pripovedoval
—
grdo
vzprejel
in
trdo
prijel
,
ko
sta
se
vrnila
v
stolno
mesto
;
no
,
ko
sta
mu
slovesno
zatrjevala
,
da
nista
pa
nista
mogla
ostati
v
popolnoma
njima
tujem
mestu
vkljub
priznani
ljubeznivosti
knežnje
Viljenice
in
nista
pa
nista
mogla
pogrešati
krasne
družbe
v
nadknezovi
telesni
straži
,
je
njima
prizanesel
,
odpustil
neprevidni
in
nepremišljeni
korak
ter
ju
zopet
vzprejel
v
svojo
službo
;
sedaj
je
pa
njega
,
Gojnika
,
nalašč
poslal
v
Velegost
,
da
se
opraviči
knežnji
in
jo
popraša
o
preljubem
zdravju
.
Knežnja
Viljenica
se
je
delala
,
da
rada
verjame
njegovim
prepričevalno
govorjenim
besedam
,
ter
mu
takoj
zatrdila
,
da
je
njemu
kakor
tudi
tovarišu
Godimiru
odpustila
,
ker
razume
,
da
ne
moreta
biti
srečna
in
zadovoljna
v
samotnem
pokrajinskem
mestu
Velegostu
junaka
,
ki
sta
bila
prej
navajena
krasnega
,
veselo-šumnega
življenja
ljubeškega
.
Seveda
tega
jima
ni
povedala
,
da
je
bila
še
jako
zadovoljna
in
vesela
,
da
sta
se
bila
pobrala
iz
Velegosta
,
ker
se
je
bila
kmalu
začela
bati
,
da
nadknezova
zaupnika
—
kot
taka
ju
je
kmalu
osumila
—
ne
bi
česa
videla
in
izvedela
na
Pluzonovem
domu
,
kar
nadknezu
ne
bi
bilo
všeč
.
Zlasti
tega
se
je
bala
,
da
strežnika
ne
bi
izvedela
za
njeno
ljubavno
razmerje
z
rujanskim
knezovičem
Krutom
,
ker
se
je
—
opravičeno
—
nadejala
,
da
je
knezovič
ne
bode
pozabil
,
marveč
ji
pošiljal
po
svojih
slih
srčne
pozdrave
in
ljubavna
poročila
.
„
Nič
nisem
huda
nate
“
,
je
milostivo
odgovorila
knežnja
Gojniku
,
ko
se
je
zvito
opravičeval
;
„
saj
vem
,
da
te
je
zavedlo
k
tvojemu
koraku
edino
le
domotožje
.
Le
povedi
mi
hitro
,
kaj
je
kaj
novega
pri
nas
doma
.
“
Zgovorni
Gojnik
je
hitel
pripovedovati
,
da
so
knežje
Jasnosti
v
Ljubeku
zdrave
,
da
je
nadknez
—
in
to
je
poudaril
s
posebnim
naglasom
—
sosebno
vesel
in
zadovoljen
,
ker
tistega
zloglasnega
poganskega
svečenika
Slavomira
,
ki
mu
je
vedno
delal
preglavico
,
ni
več
v
deželi
,
in
sedaj
v
nji
krščanstvo
cvete
sprelepo
.
„
Kje
pa
mislite
,
da
je
oni
svečenik
?
“
je
hlastno
vprašala
knežnja
in
lahno
zardela
.
„
Kdo
bi
vedel
!
“
je
odgovoril
Gojnik
.
„
Samo
to
vemo
,
da
je
lani
kar
naenkrat
izginil
nekam
,
da
ga
poslej
ni
nihče
več
videl
v
deželi
.
“
„
Čudno
,
kam
je
prešel
!
“
„
Da
je
le
prešel
!
Bogu
bodi
hvala
!
Na
dvoru
so
vsi
veseli
,
da
ga
ni
več
v
deželi
tega
hujskača
.
In
vesel
mora
biti
tega
dejstva
vsak
kristjan
,
kaj
ne
,
svetla
knežja
?
“
Viljeničin
obraz
je
obsenčil
oblaček
nevolje
,
in
oči
so
ji
v
srdu
zažarele
.
Pa
le
za
hip
.
Hitro
se
je
znala
premagati
pa
je
dejala
mirno
:
„
Seveda
!
—
Ti
si
pa
zatrdno
utrujen
od
dolge
poti
;
pojdi
počivat
.
Ostati
bodeš
moral
sedaj
pa
vsaj
nekaj
dni
tukaj
.
Videl
in
slišal
bodeš
tudi
v
tem
skritem
kotičku
kaj
zanimivega
,
da
ti
zatrdno
ne
bode
preveč
dolgčas
.
“
Gojnik
je
ostal
in
res
videl
in
slišal
lepe
zanimivosti
.
Nekega
dne
,
kmalu
po
svojem
dohodu
v
Velegost
,
je
videl
priti
v
Pluzonovo
hišo
mladeniča
nenavadno
lepe
,
junaške
vnanjosti
in
prikupljive
milobe
,
sicer
pa
oblečenega
v
preprosto
slovensko
narodno
nošo
.
Prišel
je
z
dvema
spremljevalcema
,
očividno
slugama
svojima
,
in
vprašal
po
knežnji
Viljenici
.
Bistrooki
Gojnik
je
takoj
opazil
,
kako
neizmerno
iznenadena
,
pa
veselo
iznenadena
je
bila
knežnja
,
in
kako
radostno-poredno
se
je
nasmejala
Slavica
,
ko
sta
ga
—
skupaj
sedeč
s
knjigo
v
roki
—
zagledali
,
in
kako
prisrčno-ljubeznivo
,
obenem
pa
globoko-spoštljivo
sta
mladeniča
pozdravila
Pluzon
in
njegova
soproga
,
ko
sta
ga
jima
mladenki
predstavili
z
glasom
tihim
,
šepetajočim
.
Z
največjim
spoštovanjem
so
ga
peljali
v
vzprejemno
dvorano
in
tam
so
ostali
v
kasno
noč
,
sicer
bolj
šepetaje
,
a
vendar
veselo
kramljajoč
.
In
takisto
spoštljivo
in
prijazno
so
občevali
z
njim
tudi
naslednje
dni
,
ki
jih
je
prebil
v
Velegostu
.
Pluzonovi
so
sicer
došlega
mladeniča
ime
na
vse
načine
prikrivali
,
prikrivali
celo
to
,
odkod
je
;
a
pretkani
Gojnik
je
vendar
kmalu
izvedel
,
kdo
in
odkod
je
,
in
sicer
od
njegovih
spremljevalcev
.
Ko
je
opazil
,
kako
veselo-izpremenjena
je
knežnja
Viljenica
,
odkar
je
prišel
na
Pluzonov
dom
lepi
tuji
mladenič
,
tako
vesela
,
da
veselja
svojega
ni
mogla
prikriti
nikomur
,
vkljub
temu
da
sej
je
očividno
trudila
,
da
bi
ga
prikrila
in
zatajila
,
in
je
opazil
,
da
je
tudi
mladenič
vesel
,
zaljubljeno
vesel
,
da
gleda
mladenko
in
je
skoro
cel
dan
v
njeni
družbi
,
je
sklenil
,
da
mora
pa
da
mora
izvedeti
,
kdo
je
mladi
junak
.
V
tem
sklepu
se
je
utrdil
sosebno
potem
,
ko
je
iz
vedenja
Viljeničinega
posnel
,
da
bi
ona
najrajši
videla
,
da
bi
šel
že
skoraj
nazaj
v
Ljubek
,
pač
da
ne
bi
prišel
na
sled
njenemu
razmerju
do
tujega
mladeniča
.
In
znal
se
je
sprijazniti
z
mladeničevima
spremljevalcema
,
pobratil
se
je
z
njima
pri
vinski
kapljici
,
potem
ju
pa
toliko
časa
nadlegoval
,
da
sta
mu
vinjena
povedala
,
kdo
da
je
mladenič
,
da
je
Krut
,
sin
rujanskega
kneza
Grina
.
Gojnik
se
je
kajpada
začudil
,
ko
je
slišal
to
novico
,
in
sicer
začudil
tako
,
da
je
izprva
kar
ni
hotel
verjeti
.
Šele
ko
sta
mu
užaljeno
dejala
,
da
obžalujeta
,
da
sta
pila
bratovščino
s
človekom
,
ki
pobratimu
ne
verjame
,
je
bil
prepričan
o
istinitosti
njunih
besedi
.
In
prosil
ju
je
odpuščanja
,
da
njima
ni
precej
verjel
;
verjel
pa
zato
ni
,
ker
je
bila
vest
za
njega
tako
čudovita
.
Po
tej
izjavi
sta
bila
potolažena
in
sta
šepetaje
povedala
še
več
:
da
je
knezovič
,
njun
gospodar
,
prišel
v
ta
kraj
v
preprosti
obleki
,
da
bi
ne
zbujal
pozornosti
;
prišel
je
pa
zatrdno
samo
zaradi
knežnje
Viljenice
,
s
katero
se
je
seznanil
lansko
leto
na
Rujani
,
ker
drugega
povoda
semkaj
priti
in
tu
bivati
pač
nima
;
naj
le
še
sam
bistro
opazuje
knezovičevo
občevanje
z
bodriško
knežnjo
,
pa
bode
spoznal
,
da
mu
ne
navezujeta
neresnične
vesti
.
In
Gojnik
je
res
začel
še
bistreje
paziti
na
knežnjo
in
rujanskega
knezoviča
pa
je
še
tisti
dan
spoznal
,
da
je
res
,
kar
sta
mu
pravila
knezovičeva
spremljevalca
.
Proti
večeru
je
namreč
s
hodnika
videl
Viljenico
iti
na
vrt
v
lopo
.
In
ni
dolgo
trajalo
,
pa
je
prišel
za
njo
na
vrt
Rujanec
,
previdno
se
oziraje
,
ga
li
kdo
vidi
;
in
ko
ni
opazil
nikogar
,
je
pogumno
stopil
v
lopo
.
„
Ha
,
sedaj
bi
bilo
pa
dobro
iti
pogledat
in
poslušat
,
kaj
bodeta
govorila
!
“
je
rekel
Gojnik
pa
je
prav
kakor
prejšnje
leto
,
ko
je
pazil
na
Slavomira
,
šel
neopazen
iz
hiše
,
preplezal
zid
na
vrt
in
se
priplazil
v
grmičje
v
bližino
lope
.
In
kaj
je
videl
?
V
lopi
sta
sedela
knezovič
rujanski
in
knežnja
Viljenica
pri
mizici
drug
drugemu
nasproti
.
Desnici
sta
si
imela
podani
in
sklenjeni
črez
mizico
,
zaljubljeno
sta
si
gledala
v
oči
in
tiho
šepetala
.
Kaj
sta
si
pripovedovala
,
Gojnik
ni
mogel
razumeti
;
toliko
je
pa
že
uvidel
,
da
je
to
nežno-ljubeznivo
šepetanje
ljubeče
se
in
o
zlati
prihodnjosti
govoreče
mlade
dvojice
.
„
Hm
,
kaj
bi
rekel
nadknez
Gotšalk
,
ko
bi
videl
in
vedel
,
kar
jaz
vidim
in
vem
!
“
je
z
nekakim
srčnim
zadovoljstvom
govoril
Gojnik
.
A
tisti
večer
je
videl
in
izvedel
še
več
zanimivega
in
žalostnega
za
Gotšalkovo
srce
.
O
mraku
sta
se
rujanski
knezovič
in
knežnja
Viljenica
vrnila
nazaj
v
hišo
:
Slavica
ju
je
bila
prišla
klicat
k
večerji
.
Tudi
Gojnik
je
šel
iz
svojega
skrivališča-opazovališča
večerjat
.
Gospôda
je
večerjala
v
gorenji
dvorani-obednici
,
družinčad
pa
spodaj
.
Gojnik
je
prejšnje
večere
rad
v
kasno
noč
zabaval
Pluzonovo
družinčad
.
Ta
večer
je
pa
kmalu
vstal
od
mize
in
šel
,
v
svoje
misli
zatopljen
,
vun
iz
hiše
.
Zunaj
je
bil
lep
večer
,
zunaj
je
bila
lepa
noč
.
Nebeške
planjave
ljubeznive
ovčice
,
svetle
zvezdice
,
so
veselo
migljale
in
se
z
zlatimi
svojimi
očki
dražestno-poredno
spogledovale
ter
si
pripovedovale
—
kaj
drugega
pač
kakor
povest
o
zeleni
sreči
mlade
ljubezni
Adamovih
otrok
,
stanujočih
globoko
tam
doli
pod
njimi
,
na
stari
žemljici
.
In
prav
to
povest
so
zatrdno
šepetale
tudi
krotke
nočne
sapice
,
ki
so
lahno
šušteč
letele
nad
krajino
ter
poljubljale
mimogrede
vršičke
vrtnih
dreves
in
glavice
dremajočih
cvetic
na
livadi
.
Tako
vsaj
je
mislil
Gojnik
,
ko
je
od
večerje
prišel
na
prosto
,
sedel
na
klopico
pred
hišo
,
zrl
v
lepo
noč
pa
slišal
iz
gorenje
dvorane-obednice
,
katere
okna
so
bila
odprta
,
zvonki
smeh
knežnje
Viljenice
.
„
Vsa
je
srečna
poleg
njega
,
rujanskega
knezoviča
!
“
je
govoril
sam
s
seboj
.
„
Imata
se
;
ljubita
se
z
ljubeznijo
mlado
,
gorečo
—
o
tem
ni
dvoma
več
.
A
lepa
je
pa
ta
:
krščanska
knežnja
zaverovana
v
poganskega
mladiča
!
No
,
jaz
bi
ne
imel
ničesar
proti
tej
ljubezni
.
Toda
ljubezen
—
brez
nade
!
Moj
Bog
,
nadknez
ne
bode
nikdar
privolil
v
tako
zvezo
!
Ali
bi
mu
to
svoje
odkritje
sporočil
?
Ali
naj
se
pa
sploh
ne
vmešavam
v
to
stvar
?
“
Še
je
naš
junak
razmišljal
o
tej
zadevi
,
pa
je
zagledal
po
cesti
tiho
prihajati
več
moških
postav
.
Prihajači
so
bili
oblečeni
v
dolge
črne
halje
.
„
To
so
potujoči
pevci
,
samostanski
gojenci
!
“
si
je
rekel
Gojnik
in
vstal
.
„
Bogve
,
kje
hočejo
zapeti
?
Da
bi
le
pred
našo
hišo
!
Petje
imam
rad
.
“
Svojo
željo
je
videl
koj
izpolnjeno
.
Prihajači
,
dvanajst
po
številu
,
so
se
brez
oklevanja
ustavili
pred
Pluzonovo
hišo
,
stopili
v
krog
pa
zapeli
široslavno
,
Polabcem
najbolj
priljubljeno
pesem
potujočih
pevcev
:
„
Aj
ti
vrč
naš
milostivi
,
vrč
ti
polni
,
ljubeznivi
!
Vrček
nagnite
,
dvignite
,
pijte
!
Nehaj
!
Gorje
:
izpil
si
vrček
s
pivom
za
štiri
.
Z
največjim
nalivom
izlil
si
ga
v
se
.
Štetin
,
ti
si
lep
,
bogat
,
oblagodarjen
tisočkrat
v
razmerah
vseh
si
svojih
.
Bog
ti
podelil
je
blagodat
,
tega
vesel
je
star
in
mlad
—
zato
pa
v
višek
,
v
skokih
,
rojih
!
Skočite
sem
,
skočite
tja
,
da
gospodar
veselje
ima
,
vstran
s
skrbmi
,
to
naj
velja
:
Dobro
pivo
se
dobro
poda
.
Nalijte
!
Sedaj
pijmo
iz
čase
ta
bonum
vinum
,
dokler
nam
jezik
še
jase
latinum
,
dokler
nam
ne
zlezejo
glave
naše
infra
scamnum
.
Kaj
nas
pa
uči
govoriti
ta
bonum
vinum
?
Mahniti
ino
biti
—
Quiescere
—
Pa
zopet
se
zgrabiti
,
tamen
bibere
!
Kaj
nam
je
pa
hudega
storil
ta
bonum
vinum
?
Spat
nas
pošilja
,
ker
nas
je
umoril
...
Quiescere
—
Ko
se
bo
pa
dan
zazoril
,
reincipere
!
Vzor
poštenjakov
klerikov
je
zbor
,
dajte
literatom
malce
podpor
!
“
—
—
Potujoči
pevci
,
samostanski
učenci
,
že
takrat
niso
bili
nikaka
izredna
prikazen
.
Ob
počitnicah
so
ti
gojenci
samostanskih
šol
,
katerih
je
bilo
takrat
tudi
po
bodriških
mestih
lepo
število
,
živeli
prav
lepo
življenje
,
veselo
,
svobodno
,
milobno
.
Pohajkovanje
po
ulicah
in
z
njim
združeno
popevanje
in
beračenje
teh
dijakov
se
je
sicer
izprva
marsikomu
zdelo
čudno
,
ker
nestrinljivo
z
zahtevano
šolsko
disciplino
.
Toda
tudi
Bodriči
so
se
sčasoma
privadili
taki
dijaški
prostosti
,
kakor
so
se
ji
bili
že
prej
privadili
drugi
severni
narodi
,
in
so
prav
radi
poslušali
teh
dijakov
dalekoslavne
,
izvečine
bahanalne
pesmi
.
Pluzonova
družinčad
je
vsa
skokoma
prihitela
iz
hiše
,
ko
se
je
zunaj
začulo
lepo-ubrano
,
mogočno
,
čeprav
ne
vsem
umljivo
petje
.
In
tudi
gospôdo
je
privabila
popevka
iz
dvoraneobednice
na
pomol
,
privabila
sosebno
zato
,
ker
je
opevala
in
proslavljala
poleg
dijaške
razposajenosti
tudi
najbogatejše
slovensko
mesto
Štetin
.
„
Bogve
,
odkod
so
ti
lepi
pevci
?
“
so
potihoma
vpraševale
Pluzonove
služkinje
druga
drugo
.
„
Gojnik
bode
vedel
,
ta
vse
ljudi
pozna
,
ker
je
potoval
že
sirom
sveta
“
,
je
dejala
ena
in
vprašajoče-izzivajoče
pogledala
Gotšalkovega
vojnika
,
ker
je
opazila
,
kako
iznenadeno
strmeče
gleda
Gojnik
v
pevski
krog
.
Gojnik
ni
ničesar
odgovoril
;
nemo
,
nepremično
je
strmel
v
pevsko
družbo
.
In
zakaj
?
Pevci
so
bili
vsi
mladih
obrazov
,
samo
eden
,
vsaj
navidezno
njihov
pevovodja
,
je
bil
postaren
,
čokat
in
trebušast
hrust
.
„
Tristo
črtov
!
“
je
rekel
sam
pri
sebi
Gojnik
,
ko
je
zazrl
tega
pevca
.
„
Kje
sem
jaz
videl
tega
človeka
?
Znan
mi
je
njegov
obraz
,
znana
postava
.
Toda
kje
bi
ga
bil
videl
?
Tristo
črtov
,
ali
me
res
ne
vara
pogled
?
Ali
ni
to
danski
vitez
Anlaf
,
ki
je
bil
lani
s
saksonskim
vojvodičem
Magnusom
v
Ljubeku
?
Seveda
je
.
In
oni
,
ki
stoji
poleg
njega
,
ali
ni
to
saksonski
vojvodič
Magnus
?
Popolnoma
njegov
obraz
.
Toda
,
ali
je
mogoče
,
da
bi
bil
on
tukaj
,
v
taki
družbi
,
v
taki
obleki
?
In
vendar
je
on
,
saksonski
vojvodič
.
Saj
nisem
vinski
;
oko
me
ne
moti
,
me
ne
more
motiti
...
“
Še
je
strmeč
in
sam
sebe
o
svojem
spominu
izprašujoč
stal
Gojnik
,
pa
je
postal
priča
novega
presenečenja
.
„
Dobro
,
izvrstno
!
“
je
s
pomola
zaklical
Pluzon
,
ko
so
pevci
odpeli
zadnjo
kitico
,
in
je
vrgel
v
njih
sredo
prgišče
novcev
.
Toda
glej
čuda
:
nihče
se
ni
priklonil
,
da
bi
jih
pobral
.
Pač
pa
so
pevci
dvignili
poglede
svoje
proti
pomolu
in
vzkliknili
:
„
Slava
Pluzonu
in
celi
hiši
njegovi
!
“
„
Slava
tudi
pevskemu
zboru
,
vzoru
poštenjakov
!
“
je
veselo
se
smejaje
zaklical
Pluzon
in
vrgel
s
pomola
drugo
prgišče
novcev
.
„
Slava
mu
,
slava
mu
,
pevskemu
zboru
!
“
so
klicali
za
Pluzonom
drugi
na
pomolu
stoječi
.
Toda
izmed
pevskega
zbora
se
zopet
ni
nihče
ozrl
po
denarju
.
Pač
pa
je
njihov
navidezni
pevovodja
vrgel
na
pomol
drobno
pisemce
z
besedami
:
„
Veledični
gospodični
knežnji
Viljenici
,
bodriške
zemlje
cvetici-krasotici
!
“
„
Slava
ji
!
“
so
vzkliknili
drugi
pevci
in
pozorno
gledali
,
kakšen
vtisk
bode
naredilo
na
knežnjo
drobno
pisemce
.
Pozoren
,
radoveden
pogled
je
obrnil
tudi
Gojnik
,
kakor
vsa
poleg
stoječa
Pluzonova
družinčad
,
na
pomol
.
Mesečina
je
s
svojo
srebrnino
oblivala
pomol
.
Viljenica
je
stala
poleg
rujanskega
knezoviča
.
Lepo
ju
je
bilo
videti
:
oba
mlada
,
oba
lepa
,
kakor
ustvarjena
drug
za
drugega
.
Viljenica
je
ujela
pisemce
,
Slavica
je
hitro
prinesla
iz
dvorane
luč
—
in
vse
je
napeto
gledalo
in
čakalo
,
ali
bode
kaj
in
kaj
bode
povedala
knežnja
,
ko
prečita
listič
.
Knežnja
je
odprla
pisemce
,
čitala
,
iznenadeno-radovedno
pogledala
v
pevski
zbor
,
kakor
bi
nekoga
iskala
,
pa
očividno
ostrmela
,
zardela
in
takoj
nato
zopet
prebledela
.
„
Kaj
je
neki
izvedela
iz
pisma
?
“
je
govoril
Gojnik
,
z
bistrimi
svojimi
očmi
neprestano
opazujoč
knežnjo
.
„
Oh
,
ko
bi
mogel
dobiti
v
roke
to
pisemce
!
“
A
Gojnik
ga
ni
dobil
—
pač
pa
knezovič
Krut
.
Viljenici
je
namreč
padel
listič
iz
roke
.
Krut
ga
je
dvorljivo
pobral
in
videč
nje
presenečenje
,
nje
čudno
plahost
,
nje
razburjenje
vsled
tega
lističa
,
je
z
besedami
:
„
Saj
dovoliš
,
knežnja
?
“
pogledal
v
pisanje
in
ga
preletel
z
očmi
.
Pa
ko
je
bliskoma
preletel
vrstice
,
je
tudi
on
ostrmel
.
In
kako
bi
ne
!
Hej
,
kaj
je
čital
na
lističu
!
„
Svetla
knežnja
,
poglej
poleg
mene
stoječega
pevca
!
Iz
daljne
daljave
ga
je
privedla
sem
ljubezni
nepobitna
moč
.
Viteško
vljudno
prosi
,
da
bi
mu
dovolila
jutri
dopoldne
kratek
sestanek
:
srčno
rad
bi
s
teboj
nekaj
govoril
.
Bodi
milostiva
pa
odgovori
.
Anlaf
.
“
„
Kdo
je
ta
Anlaf
?
“
je
vprašal
Krut
Viljenico
tiho
,
a
hlastno
.
„
Ali
ga
poznaš
?
“
„
To
je
znani
danski
vitez
,
sorodnik
saksonske
vojvodinje
“
,
je
odgovorila
knežnja
z
glasom
tihim
,
trepetajočim
.
„
In
kdo
je
pevec
,
ki
te
prosi
sestanka
?
“
Knežnja
je
molčala
,
kakor
bi
bila
preslišala
vprašanje
.
„
Povej
vendar
,
ali
ga
poznaš
?
“
je
že
nekam
ljubosumno-razdraženo
vprašal
Rujanec
in
si
pogledal
poleg
čokatega
viteza
Anlafa
stoječega
mladeniča
od
nog
do
tal
.
„
Povej
vendar
,
lepo
te
prosim
.
“
„
To
je
saksonski
vojvodič
Magnus
!
“
je
zašepetala
Viljenica
.
„
Magnus
je
to
?
—
In
on
prosi
tebe
sestanka
?
To
je
pa
imenitno
!
Ali
čuješ
Pluzon
,
čuješ
gospodarica
,
čuješ
Slavica
:
Saksonski
vojvodič
Magnus
je
spodaj
med
pevci
!
“
„
Saj
sem
ga
takoj
spoznala
“
,
je
odgovorila
Slavica
tiho
.
„
Ha
!
Odgovora
prosi
in
pričakuje
“
,
je
povzel
knezovič
.
„
Dovôli
,
Viljenica
,
da
mu
ga
namesto
tebe
ponesem
jaz
.
Odgovoril
mu
bodem
dobro
,
bodete
videli
,
da
.
“
In
Krut
je
odhitel
s
pomola
veselo
se
smejoč
kakor
junak-napadnik
,
ki
si
je
že
naprej
v
svesti
svoje
zmage
.
„
Moj
Bog
,
da
bi
mu
le
ne
naredil
kaj
hudega
!
“
je
vzkliknila
Viljenica
.
Vkljub
temu
,
da
ni
ljubila
Magnusa
,
je
v
tem
trenutku
vendar
sočustvovala
z
njim
,
kakor
sočustvuje
vsaka
neizprijena
mladenka
s
človekom
,
o
katerem
ve
,
da
jo
ljubi
,
dasi
ga
ona
ne
more
ljubiti
,
pa
ga
vidi
v
nevarnosti
.
„
Ne
boj
se
“
,
je
dejal
Pluzon
pomirjujoče
.
„
Toliko
pameten
je
že
,
da
se
ne
bode
prenaglil
.
Ponorčeval
se
bode
z
njim
,
kakor
mačica
z
miško
,
pa
ga
—
izpustil
.
Bodete
videle
!
Pojdimo
s
pomola
v
vežo
in
tam
skrivaj
glejmo
prizor
!
“
In
res
se
je
Krut
dobro
znal
norčevati
.
Ko
je
prihitel
s
pomola
pred
hišo
,
se
je
vstopil
naravnost
pred
pevca
,
stoječega
poleg
čokatega
viteza-pevovodja
.
—
Ta
pevec
je
bil
zares
saksonski
vojvodič
Magnus
.
Ozdravel
je
bil
popolnoma
od
hude
bolezni
,
ki
si
jo
je
bil
nakopal
pozimi
,
pa
je
zahrepenel
s
hrepenenjem
neutešljivim
po
bodriški
knežnji
Viljenici
,
ki
jo
je
bil
vzljubil
prejšnje
leto
z
vsem
ognjem
mlade
ljubezni
.
Rad
bi
jo
zopet
enkrat
videl
,
rad
z
njo
govoril
in
ji
razodel
svoje
ljubeče
,
po
nji
koprneče
srce
.
—
To
je
izdal
nekega
dne
vitezu
Anlafu
,
kateri
je
bival
še
vedno
na
sakonskem
dvoru
,
poslužujoč
se
predpravic
,
ki
jih
sme
zase
zahtevati
in
terjati
‚
bratranec
‘
svetle
vojvodinje
.
Anlaf
je
bil
koj
voljan
iti
z
njim
na
ljubavni
poset
pa
mu
je
nasvetoval
,
naj
gre
obiskat
knežnjo
Viljenico
v
Velegost
,
kjer
—
kakor
splošno
znano
—
biva
,
ne
v
obleki
vojvodiča
in
s
sijajnim
spremstvom
,
marveč
v
nenevarni
in
nesumljivi
obleki
in
obliki
potujočih
pevcev
,
kakor
je
njemu
že
lansko
leto
svetovala
kneginja
Širita
.
Romantična
bode
ta
pot
,
zanimiva
za
njega
,
za
knežnjo
pa
presenetljiva
in
zato
tudi
zatrdno
ginljiva
.
In
vojvodič
Magnus
se
je
res
vdal
tej
misli
.
Povabil
je
deset
mladih
saksonskih
vitezov
,
ki
so
bili
dobri
pevci
,
in
jim
povedal
svojo
željo
in
prošnjo
:
naj
gredo
z
njim
kot
potujoči
pevci
v
slovensko
mesto
Velegost
.
Vsi
so
bili
koj
pripravljeni
.
In
naučili
so
se
pesem
o
vrču
pa
odrinili
v
Velegost
v
obleki
samostanskih
klerikov
.
Prišli
so
tja
srečno
in
zvečer
po
dohodu
zapeli
pred
Pluzonovo
hišo
priučeno
,
Polabcem
najbolj
priljubljeno
pesem
o
vrču
.
Seveda
niso
pričakovali
takega
vzprejema
,
oziroma
takega
presenečenja
,
kakršno
so
doživeli
,
ker
niso
vedeli
,
da
je
ob
tistem
času
bival
v
Pluzonovi
hiši
rujanski
knezovič
Krut
,
ljubimec
knežnje
Viljenice
.
„
Kdo
želi
jutri
govoriti
z
bodriško
knežnjo
Viljenico
?
“
je
drzno
vprašal
rujanski
knezovič
,
ko
je
prihitel
iz
Pluzonove
hiše
in
nalašč
,
nameroma
stopil
naravnost
pred
vojvodiča
Magnusa
.
Vse
tiho
.
Kakor
bi
sapa
zastala
mladim
nemškim
vitezom-pevcem
pri
pogledu
na
pogumnega
,
junaškega
slovenskega
mladeniča
,
tako
so
vsi
molčali
.
Vprašujoči
,
plašni
pogledi
so
jim
uhajali
k
onemu
,
komur
je
pravzaprav
edino
veljalo
vprašanje
,
k
vojvodiču
Magnusu
.
Toda
tudi
le-ta
je
molčal
,
drgetal
pa
po
vsem
životu
.
„
Še
enkrat
vprašam
“
,
je
še
pogumnejše
povzel
Krut
z
mogočnim
svojim
glasom
,
„
kdo
prosi
knežnjo
Viljenico
sestanka
?
“
„
Jaz
!
“
je
počasi
prišlo
iz
ust
Magnusu
.
„
In
kdo
si
ti
?
“
je
izzivajoče-zasmehujoče
vprašal
Krut
.
Molk
.
Le
z
zobmi
je
škrtal
,
od
jeze
kajpak
,
saksonski
vojvodič
.
„
Ali
si
takega
pasjega
pokoljenja
,
ali
je
tvoje
ime
tako
zloglasno
,
tako
razvpito
,
da
si
ga
ne
upaš
povedati
na
glas
?
“
je
ironično
nadaljeval
rujanski
knezovič
.
Kri
je
udarila
vitezom-pevcem
v
lica
;
pognal
jim
jo
je
v
glavo
pač
razžaljeni
ponos
.
In
strahoma
so
vprli
vsi
poglede
svoje
v
vojvodiča
,
češ
,
kaj
bode
odgovoril
na
to
izzivanje
in
žaljenje
.
Tudi
njemu
je
šinila
kri
v
lica
.
In
jasno
,
očito
je
bilo
vsem
,
kako
se
je
začutil
razžaljenega
,
kako
je
zavrelo
v
njem
,
in
da
se
samo
v
toliko
premaguje
,
da
bi
našel
primernih
besed
za
odgovor
.
Mnogoizkušeni
vitez
Anlaf
se
je
hotel
sedaj
izkazati
,
pa
mu
je
pritekel
na
pomoč
.
Pogumno
se
je
postavil
pred
Kruta
in
ga
vprašal
:
„
Kdo
si
pa
ti
,
ki
tako
predrzno
in
zaničevalno
vprašuješ
miroljubnega
potujočega
pevca
,
kdo
je
?
“
„
Jaz
sem
Krut
,
sin
in
prestolonaslednik
rujanskega
kneza
Grina
“
,
je
ponosno
odgovoril
Krut
.
„
In
pevec
,
ki
si
ga
zaničevalno
vprašal
po
imenu
in
kolenu
,
je
Magnus
,
prvorojeni
sin
in
prestolonaslednik
mogočnega
saksonskega
vojvoda
Ordulfa
“
,
je
odvrnil
Anlaf
.
„
Tako
?
“
je
zasmehljivo
povzel
besedo
Krut
.
„
Kako
pa
,
da
je
prišla
saksonska
vojvodska
Jasnost
v
slovensko
zemljo
v
taki
obleki
,
v
obleki
potujočih
,
beraških
pevcev
?
Saksonci
so
vendar
na
glasu
kot
sila
imovini
ljudje
;
seveda
,
lahko
imoviti
,
ker
so
znali
tako
imenitno
pleniti
slovenske
zemlje
.
Pa
na
glasu
so
tudi
kot
veleomikan
in
olikan
narod
.
Torej
če
hoče
njih
vojvodič
govoriti
z
bodriško
knežnjo
,
bi
toliko
olike
barbarski
Sloveni
vendar
smeli
pričakovati
od
njega
,
da
jo
poišče
in
obišče
v
njemu
pristojni
obleki
in
na
njemu
pristojen
način
.
Vi
molčite
in
nič
ne
odgovorite
?
Ali
vas
je
sram
?
Seveda
vas
je
,
saj
vas
je
lahko
!
Pa
zakaj
bi
vendar
vojvodič
rad
imel
sestanek
z
bodriško
knežnjo
Viljenico
?
Menda
vendar
ne
posnema
nemškega
kralja
Henrika
,
ki
ponoči
tihotapsko
hodi
okrog
in
ruši
srečo
poštenih
družin
!
Neumljivo
bi
to
pač
ne
bilo
:
Nemec
je
Nemec
!
“
„
Nehaj
,
človek
,
sicer
se
bodem
izpozabil
!
“
je
sedaj
divje
vzbesnel
vojvodič
Magnus
in
z
desnico
segel
pod
haljo
,
kjer
je
imel
skrito
bodalo
.
„
Hahaha
!
Izpozabil
se
bodeš
?
“
se
je
zagrohotal
Krut
.
„
Ta
je
pa
zopet
lepa
!
Izpozabil
si
se
že
,
znaš
,
ko
si
prišel
sem
,
v
slovensko
mesto
,
nadlegovat
slovenska
dekleta
.
Hodi
s
svojimi
klativitezi
hitro
odtod
,
da
se
jaz
ne
izpozabim
!
Razumel
?
Jaz
sem
Rujanec
,
Sloven
,
ki
ne
pozna
šale
!
Sloveni
smo
sicer
gostoljubni
,
miroljubni
,
toda
samo
do
gotovih
mej
.
“
„
Tako
je
,
tako
je
!
“
je
vzkliknila
Pluzonova
družinčad
,
hlapci
kakor
služkinje
,
in
preteč
dvignila
pesti
.
Neustrašeni
vitez
Anlaf
se
je
najprej
zbal
pretečih
pesti
pa
je
hitro
prevzel
posredovalno
vlogo
.
„
Slovenska
gostoljubnost
je
splošno
znana
in
priznana
“
,
je
začel
govoriti
s
svečanim
glasom
.
„
In
ti
,
rujanski
knezovič
,
si
se
ravnokar
sam
ponosil
s
to
lepo
lastnostjo
.
Ponosil
si
se
z
njo
v
besedi
,
zakaj
tudi
v
dejanju
ne
pokažeš
te
lepe
lastnosti
?
Zakaj
na
tak
razžaljiv
način
napadaš
miroljubne
,
nič
zla
sluteče
in
želeče
potujoče
pevce
?
“
„
Dobro
,
naj
bode
!
“
je
odgovoril
Krut
.
„
Če
se
sklicujete
na
najlepšo
slovensko
lastnost
,
gostoljubnost
,
jaz
odneham
in
vam
nočem
storiti
nič
zalega
.
Samo
to
vas
prosim
,
da
nas
tudi
vi
ne
žalite
in
ne
izzivate
.
Hodite
,
odkoder
ste
prišli
!
Ti
,
saksonski
vojvodič
,
pa
vedi
,
da
s
knežnjo
Viljenico
ne
bodeš
govoril
.
In
zakaj
ne
?
Ali
hočeš
vedeti
?
“
Krut
je
stopil
še
bliže
vojvodiču
in
mu
dejal
tiho
,
a
ponosno
:
„
Ona
je
moja
,
veš
,
in
bode
edino
moja
do
smrti
!
In
zato
,
ker
je
moja
izvoljenka
,
brez
mojega
dovoljenja
ne
bode
nihče
imel
z
njo
skrivnih
sestankov
,
najmanj
pa
še
ti
!
Pusti
torej
knežnjo
pri
miru
!
Pojdite
!
“
Magnusa
so
spreminjale
barve
.
Srepo
je
zrl
Kruta
,
kakor
bi
ga
hotel
uničiti
s
samim
pogledom
.
A
genil
se
ni
.
„
Prosim
vas
še
enkrat
:
Pojdite
!
“
je
zarohnel
Krut
.
„
Odidite
še
to
noč
odtod
,
ker
pri
Svetovitu
:
če
nočete
iti
zlepa
,
pojdete
navzlic
hvaljeni
gostoljubnosti
naši
kot
nadležni
gostje
zgrda
,
s
preklanimi
glavami
.
Če
nimate
še
dovolj
novcev
,
evo
!
“
Zaničljivo
je
izgovoril
zadnje
besede
rujanski
knezovič
in
ponudil
‚
pevovodju
‘
Anlafu
polno
pest
novcev
,
katerih
pa
ta
kajpada
ni
sprejel
.
„
Idimo
!
“
je
velel
svojim
vitezom-pevcem
Magnus
smrtno-bled
.
„
Ti
pa
,
knezovič
rujanski
,
si
zapomni
nocojšnjo
noč
!
Če
Bog
da
,
ti
jo
enkrat
poplačam
—
makari
na
bojnem
polju
!
“
„
Hahaha
!
“
je
odvrnil
Krut
.
„
Mar
meniš
,
da
se
te
plače
jaz
bojim
!
Vidi
se
,
da
ti
ne
poznaš
še
Kruta
,
ne
poznaš
še
Rancev
.
Ah
,
vedi
,
da
bi
se
tudi
jaz
s
svojimi
Ranči
enkrat
rad
spogledal
s
teboj
in
s
tvojimi
Saksonci
na
bojnem
polju
!
Dali
mi
to
milost
višnji
bogovi
!
Takrat
bodete
čutili
slovensko
pest
,
da
vas
bode
bolela
glava
celo
večnost
.
Nocoj
vam
,
beraškim
brezorožnim
pevcem
,
ne
smemo
pokazati
te
pesti
.
Pa
drugi
pot
.
Na
svidenje
!
“
„
Na
svidenje
!
“
je
zaškrtal
Magnus
in
odšel
s
svojci
—
—
„
Dobro
ste
obračunali
z
Nemci
,
gospod
,
dobro
;
slava
Vam
!
“
je
klicala
po
odhodu
potujočih
pevcev
Pluzonova
družinčad
rujanskemu
knezoviču
.
„
Dobro
si
se
nosil
!
“
je
dejal
tudi
Pluzon
knezoviču
pa
mu
krepko
stresel
roko
,
ko
je
prišel
v
hišo
.
Viljenica
je
bila
sicer
v
srcu
tudi
vesela
in
ponosna
na
svojega
Kruta
in
na
njegov
junaški
nastop
.
A
rekla
ni
ničesar
.
Zaskrbelo
jo
je
bilo
že
med
njegovim
nastopom
,
kaj
poreče
nadknez
Gotšalk
,
če
izve
to
stvar
.
In
izvedel
jo
bode
po
Nemcih
samih
zatrdno
!
Ta
misel
jo
je
s
skrbjo
in
s
strahom
navdajala
čimdalje
bolj
.
Vznemirjala
jo
je
še
potem
,
ko
so
vsi
Pluzonovi
že
šli
k
počitku
.
Vse
je
že
,
vsaj
po
tišini
sodeč
,
spalo
v
hiši
,
vse
bilo
tiho
,
srečno
v
Morfejem
naročju
.
Viljenica
je
pa
tiho
vstala
in
šla
v
Gojnikovo
sobico
.
„
Vstani
,
prijatelj
!
“
je
dejala
prišedši
v
njegovo
stanovanje
.
V
sobici
je
bilo
temno
,
zato
seveda
ni
opazila
,
da
Gojnik
še
čuje
stoječ
pri
oknu
,
in
da
njeno
povelje
ni
bilo
umestno
.
„
Gospodarica
,
jaz
sem
še
pokoncu
.
Zapoveduješ
?
“
je
dejal
Gojnik
in
se
ji
spoštljivo
približal
.
„
Tem
bolje
,
da
si
pokoncu
.
Osedlaj
hitro
konjiča
,
poleti
za
potujočimi
pevci
,
ki
so
bili
prej
pred
našo
hišo
—
videl
si
jih
in
tudi
veš
,
kaki
ljudje
so
—
pa
reci
:
Knežnja
Viljenica
obžaluje
hudo
,
kar
se
je
zgodilo
nocoj
pred
Pluzonovo
hišo
.
Ona
ni
mogla
in
ni
smela
nič
posredovati
,
dasi
bi
bila
to
storila
srčno
rada
.
Žal
jej
je
neizmerno
,
da
je
prišlo
do
tako
žalostnega
spopadka
med
njimi
in
rujanskim
knezovičem
;
a
krivi
so
tega
spopadka
kolikor
toliko
Saksonci
sami
,
ker
so
prišli
na
tak
čuden
način
v
Velegost
;
zato
naj
vso
stvar
lepo
z
viteškim
zatajevanjem
pozabijo
.
—
To
jim
reci
,
in
se
jim
pridruži
za
spremljevalca
do
saksonske
meje
iz
pretveze
,
da
jim
nihče
ne
stori
kaj
zalega
;
storil
jim
od
Slovenov
seveda
ne
bode
nihče
nič
,
ko
vidijo
ljudje
pri
njih
spremljevalca
v
obleki
in
znakih
Gotšalkovih
telesnih
stražnikov
.
Torej
to
uslugo
mi
stori
.
Spremivši
jih
do
meje
se
pa
hitro
vrni
k
meni
;
v
Ljubek
nikar
še
ne
hodi
,
ker
te
bodem
jaz
tukaj
potrebovala
.
Ali
hočeš
to
storiti
?
Nagrada
ne
izostane
.
“
„
Gospodarica
,
zakaj
vprašuješ
?
Saj
veš
,
da
sem
vedno
tvoj
pokorni
sluga
!
“
Gojnik
je
naglo
odjezdil
za
potujočimi
pevci
s
svojimi
mislimi
in
načrti
,
navihano-poredno
se
smejoč
preprostosti
knežnje
Viljenice
.
Iz
samega
strahu
,
da
ne
bi
razžaljeni
Saksonci
o
mučnem
dogodku
v
Velegostu
in
o
njenem
razmerju
z
rujanskim
knezovičem
takoj
,
ogorčeni
seveda
,
sporočili
očetu
,
nadknezu
Gotšalku
,
je
Viljenica
poslala
za
njimi
vojnika
Gojnika
z
onim
navodilom
.
Računala
je
,
da
bodo
Saksonci
potolaženi
po
njeni
izjavi
in
bodo
molčali
o
bridkih
izkušnjah
,
ki
so
jih
doživeli
v
Velegostu
,
in
—
da
oče
vsaj
za
enkrat
še
ne
bode
zaznal
za
njeno
ljubavno
razmerje
z
rujanskim
knezovičem
.
Ali
kako
se
je
motila
!
Gojnik
se
je
res
vrnil
po
nekaterih
dneh
v
Velegost
in
ji
dejal
,
da
je
vestno
opravil
naročilo
in
je
sedaj
—
po
njegovem
mnenju
vsaj
—
vse
dobro
,
vse
poravnano
.
Saksonce
je
spremil
do
meje
,
jih
lepo
potolažil
in
pomiril
,
knežnjo
imenitno
opravičil
,
da
je
popolnoma
nedolžna
glede
onega
čudnega
vedenja
rujanskega
knezoviča
napram
njim
:
kaj
more
ona
zato
,
če
je
Rujanec
v
svoji
ljubosumnosti
tako
besnel
!
Sploh
jim
je
znal
tako
dobro
in
sladko
govoriti
,
da
so
—
vsaj
kolikor
more
on
sklepati
iz
ljubeznivega
slovesa
,
v
kakršnem
so
se
ločili
od
njega
v
Lenčinu
—
pomirjeni
in
bodo
lepo
molčali
o
žalostnem
doživljaju
v
Velegostu
.
Viljenica
mu
je
verjela
rada
,
kakor
sploh
vsak
rad
verjame
to
,
kar
želi
,
in
—
bila
potolažena
,
pomirjena
.
Ali
ne
dolgo
.
Gojnik
ji
ni
bil
vsega
povedal
.
Res
je
spremil
Saksonce
do
Lenčina
,
res
jih
pomiroval
,
tolažil
in
jih
prosil
v
Viljeničinem
imenu
odpuščenja
zastran
onega
žalostnega
doživljaja
v
Velegostu
.
Toda
on
ni
krenil
iz
Lenčina
naravnost
nazaj
v
Velegost
,
kakor
mu
je
bila
naročila
knežnja
.
Iz
Lenčina
je
zdirjal
v
Ljubek
in
nadknezu
Gotšalku
vse
povedal
,
kar
je
videl
in
izvedel
v
Velegostu
.
Za
nadknezovo
očetovsko
srce
so
bile
te
vesti
smrtonosne
puščice
.
Pa
znal
se
je
sedaj
z
nenavadno
močjo
zatajevati
in
se
delati
,
kakor
bi
prebolel
v
očetovsko
njegovo
srce
zadane
rane
;
kazal
se
je
samo
modrega
,
previdnega
državnika
.
Na
saksonski
dvor
je
poslal
takoj
posebne
odposlance
k
vojvodiču
Magnusu
,
da
mu
sporočé
njegovo
obžalovanje
in
ogorčenje
nad
onim
razžaljivim
nastopom
napram
vojvodiču
v
Velegostu
;
on
,
nadknez
,
bode
stvar
kolikor
mogoče
hitro
popravil
,
oziroma
enkrat
za
vselej
preprečil
podobno
nastopanje
proti
saksonskim
svojim
prijateljem
na
slovenskih
tleh
;
vojvodič
naj
bode
prisrčno
pozdravljen
in
naj
se
kmalu
zopet
pokaže
na
ljubeškem
dvoru
.
Poslati
je
pa
takoj
sklenil
v
Velegost
odposlance
—
po
Viljenico
.
Toliko
je
še
izprosil
pri
njem
vojnik
Gojnik
,
naj
mu
dovoli
,
da
se
on
vrne
v
Velegost
sam
,
pred
drugimi
,
da
ne
bodo
Viljenica
in
Pluzonovi
takoj
njega
osumili
in
obsodili
,
da
je
stvar
izdal
nadknezu
.
Gotšalk
mu
je
to
dovolil
,
in
Gojnik
je
pohitel
naprej
v
Velegost
pa
prinesel
knežnji
ona
pomirljiva
poročila
.
A
dva
dni
potem
je
že
pridirjala
v
Velegost
četa
Gotšalkovih
telesnih
stražnikov-konjenikov
,
na
čelu
ji
sam
zapovednik
Jaroslav
,
in
se
ustavila
pred
Pluzonovim
domom
.
Viljenica
se
je
ne
malo
prestrašila
,
ko
jih
je
ugledala
.
Kaj
ko
bi
bil
oče
vendar
zavohal
,
da
je
bil
Krut
tukaj
,
pa
ga
hoče
prijeti
ali
vsaj
po
svojih
konjikih
iztirati
iz
dežele
,
njo
pa
ostro
kaznovati
.
Taka
misel
ji
je
kot
blisk
šinila
v
glavo
.
In
kakor
zeleni
blisk
,
leteč
črez
zemljo
,
vznemiri
ljudi
,
ker
jim
po
navadi
napoveduje
nevihto
,
tako
je
ta
misel
vznemirila
in
s
strahom
navdala
prvi
hip
knežnjo
.
No
,
pomirila
se
je
takoj
,
vsaj
deloma
.
Če
bi
ga
bil
prav
zasledil
,
v
svoje
roke
ga
ne
bode
dobil
:
saj
je
že
pred
več
dnevi
odšel
na
Rujano
domov
,
potem
ko
sta
se
lepo
poslovila
,
si
prisegla
večno
zvestobo
,
si
obljubila
po
slih
pošiljati
pisma
ter
sklenila
čakati
boljših
časov
:
morda
nadknez
kmalu
umrje
ali
se
pa
vendar
odkod
prikaže
svečenik
Slavomir
,
dvigne
vstajo
,
odpravi
nemško
Gotšalkovo
vlado
—
potlej
,
potlej
se
bodeta
pa
lahko
vzela
...
A
zase
se
je
vendarle
še
bala
:
kaj
bode
naredil
oče
z
njo
,
če
je
izvedel
za
njeno
razmerje
s
Krutom
!
No
,
tudi
v
tem
oziru
je
bila
potolažena
,
ko
so
ji
prišli
sli
izročit
Gotšalkovo
pismo
,
v
katerem
jo
je
prosil
,
naj
pride
takoj
domov
v
Ljubek
,
ker
je
kneginja
mati
nenadoma
obolela
.
Težko
in
grenko
je
bilo
slovo
od
priljubljene
hiše
Pluzonove
.
Vendar
si
ni
upala
ustavljati
se
očetovi
volji
.
In
tolažila
se
je
sama
,
kakor
so
jo
tolažili
Pluzonovi
z
mislijo
,
da
se
kmalu
povrne
v
Velegost
,
precej
kakor
hitro
ozdravi
mati
.
A
varala
se
je
.
Konjeniki
,
pridružil
se
jim
seveda
tudi
Gojnik
,
so
se
ji
sicer
vljudno
poklonili
in
jo
lepo
pozdravili
,
a
ko
so
jo
vzeli
v
svojo
sredo
,
se
ji
je
zazdelo
,
da
jo
peljejo
kot
zasačeno
grešnico-ujetnico
pred
sodišče
.
In
ta
misel
jo
je
navdajala
in
z
žalostjo
napajala
celo
pot
.
In
privedli
so
jo
res
pred
hudo
sodišče
.
Oče
,
nadknez
Gotšalk
,
jo
je
vzprejel
precej
po
dohodu
,
a
vzprejel
mrzlo
,
s
tisto
vznemirljivo
hladnostjo
,
v
kateri
se
skriva
jeza
ali
pa
velika
duševna
bol
,
ki
komaj
čaka
,
da
bi
privrela
na
dan
.
Brez
ovinkov
je
začel
,
ostro
ji
gledajoč
v
oči
:
„
Ali
veš
,
zakaj
sem
te
odpoklical
iz
Velegosta
?
“
Viljenica
je
bila
po
naravi
pogumna
,
trmasta
,
svojeglavna
in
kljubovalna
do
predrznosti
.
Ali
očeta
svojega
se
je
le
bala
,
da
se
je
tresla
po
vsem
životu
,
kadar
ji
je
vest
očitala
,
da
je
kaj
zagrešila
,
pa
je
on
zasadil
v
njo
svoj
pogled
,
pogled
vse
premagljive
moči
.
Knežnja
se
je
ustrašila
bolj
pogleda
kakor
vprašanja
očetovega
pa
odgovorila
tiho
:
„
Ker
je
kneginja
mati
bolna
,
ne
?
Tako
vsaj
si
mi
sporočil
.
“
„
Res
je
bolna
,
oziroma
bolehna
.
Toda
poklical
sem
te
le-sem
še
iz
drugega
vzroka
in
namena
.
Nesrečnica
,
kaj
imaš
s
poganskim
rujanskim
knezovičem
Krutom
?
“
„
S
tem
vprašanjem
se
izdajaš
,
da
veš
,
kaj
imam
.
Torej
me
ni
treba
vpraševati
“
,
je
po
kratkem
presledku
odgovorila
mladenka
.
„
Ti
imaš
neko
razmerje
z
njim
.
“
Knežnja
je
molčala
.
„
Ti
si
mi
šla
lani
s
poganskim
svečenikom
Slavomirom
in
z
nekaterimi
bodriškimi
velmožmi
na
božjo
pot
k
maliku
Svetovitu
na
Rujano
.
Kaj
prebledevaš
?
Misliš
,
da
nisem
izvedel
koj
?
Vse
vem
.
Takrat
si
ti
spoznala
Kruta
,
Grinovega
sina
,
in
se
vanj
zanorela
,
on
pa
v
tebe
,
saj
te
je
prišel
oni
dan
obiskat
v
Velegost
in
je
tam
ostal
precej
dolgo
,
dalje
nego
se
spodobi
.
Ali
ne
?
Nič
ne
odgovoriš
?
“
„
Kaj
hočem
odgovoriti
,
če
vse
to
že
veš
!
“
„
In
jaz
še
več
vem
.
Zadnjič
je
prišel
v
Velegost
saksonski
vojvodič
Magnus
,
nalašč
zaradi
tebe
.
Prišel
je
sicer
v
nekaj
nenavadni
obleki
in
obliki
—
kot
potujoči
pevec
.
Ali
človek
ostane
človek
,
bodisi
opravljen
tako
ali
tako
.
In
vojvodič
ostane
vojvodič
,
ki
se
ga
mora
vedno
spoštovati
in
z
njim
dostojno
ravnati
.
Kako
ste
pa
ravnali
z
njim
v
Velegostu
?
Niti
ti
niti
Pluzon
nista
znala
ni
besedice
črhniti
in
ni
z
mezincem
geniti
,
ko
ga
je
oni
Rujanec
tako
divje
napadel
in
tako
sirovo
odgnal
.
Ali
mar
ne
veste
,
koliko
jaz
držim
na
prijateljstvo
z
Nemci
?
“
„
Kolikor
hočeš
!
Jaz
nič
!
“
„
Seveda
.
Tebi
je
dražje
prijateljstvo
s
poganskimi
Ranči
.
Nehvaležna
,
grda
hči
!
Da
se
greš
tako
daleč
izpozabit
,
da
občuješ
in
ljubezničiš
s
poganom
!
Dolgo
sem
ti
prizanašal
;
odslej
ti
ne
bodemveč
;
zato
sem
te
odpoklical
iz
Velegosta
.
Tukaj
bodeš
odslej
bivala
,
v
Ljubeku
,
pod
najstrožjim
nadzorovanjem
in
opazovanjem
.
Nikamor
se
ne
bodeš
smela
geniti
brez
moje
vednosti
in
mojega
dovoljenja
.
Svobodno
si
doslej
živela
kot
ptička
v
zraku
.
Ali
svobodo
si
zlorabljala
na
grd
,
nehvaležen
način
.
Čakaj
,
odslej
bodeš
pogrešala
te
svobode
,
da
bodeš
koprnela
po
nji
kakor
koprni
in
hrepeni
po
solnčnih
žarkih
veneča
roža
v
pozni
jeseni
!
“
Jesen
je
prišla
v
dežel
,
oni
ljubki
letni
čas
,
ki
se
ga
kmetič
pa
tudi
marsikateri
drugi
zemljan-nekmetič
najbolj
veseli
,
in
ki
navadno
ljudi
tudi
obradosti
,
ker
jim
rodi
in
prinaša
lepih
sadov
.
Knežnje
Viljenice
pa
ta
jesen
Gospodnjega
l.
1065.
ni
vzveselila
.
Kako
neki
?
Kaj
ji
je
pa
prinesla
?
Togo
,
samo
togo
.
Odvzeta
ji
je
bila
ljuba
svoboda
:
dvorca
nikoli
ni
smela
zapustiti
,
opazovan
in
nadzorovan
je
bil
pa
tudi
vsak
njen
korak
v
dvorcu
.
Hej
,
res
je
prišlo
nad
njo
,
kar
ji
je
napovedoval
oče
,
nadknez
Gotšalk
:
hudo
je
pogrešala
svobode
in
v
resnici
je
hrepenela
po
nji
kakor
po
solnčnih
žarkih
roža
v
jeseni
.
Edina
tolažba
za
njo
je
bila
misel
na
Kruta
,
rujanskega
knezoviča
.
Če
so
ji
prav
pristrigli
peroti
,
poleta
v
mislih
ji
pa
ni
mogel
nihče
vzkratiti
.
In
rada
je
poletavala
v
mislih
k
njemu
,
svojemu
ljubljenemu
Krutu
.
In
ti
poleti
so
ji
dajali
vsaj
nekaj
tolažbe
:
oče
jo
strahuje
in
trdo
drži
zaradi
njega
—
in
zaradi
dragega
trpeti
ni
pregrenko
!
In
naj
jo
oče
le
strahuje
sedaj
,
kolikor
mu
drago
,
saj
to
ne
bode
trajalo
vedno
:
njen
dragec
bode
prišel
—
enkrat
zatrdno
—
po
njo
,
pa
jo
bode
oprostil
kakor
pravljični
vitez
ujeto
kraljično
...
Še
manj
radosti
kot
knežnji
Viljenici
pa
je
prinesla
jesen
Gospodnjega
l.
1065.
bodriškim
kmetičem
.
Hej
,
lepo
je
v
jeseni
rodovitni
,
ko
se
valovito
polje
rumeni
od
zrelega
žita
,
košatega
klasja
in
brinitih
lati
,
preko
katerih
se
prelivajo
zlati
solnčni
trakovi
in
pihljajo
nežne
sapice
in
se
točijo
ubrani
zbori
ptic-pevk
in
radostno
petje
kmetičev
.
Vesel
je
v
taki
jeseni
kmetič
.
In
kaj
bi
ne
bil
!
Saj
vidi
,
da
je
blagoslovilo
nebo
pot
njegovega
čela
in
žulje
njegovih
rok
,
da
lahko
brez
skrbi
gleda
v
bližajočo
se
zimo
,
saj
bode
lahko
preživil
družinico
svojo
s
tem
,
kar
je
pridelal
.
Kmetič
toplo
zahvaljuje
Boga
v
veselju
in
zadovoljstvu
svojem
.
—
Ali
kadar
je
črv
oglodal
in
objedel
koreninice
in
kali
,
iz
katerih
bi
bilo
lahko
zrastlo
visoko
žito
,
in
je
rja
strla
brsteče
zelenje
,
in
je
ledena
toča
zdrobila
klasje
,
in
so
nalivi
pomendrali
lati
in
bilke
—
kadar
letina
ni
dobra
,
tedaj
je
pusto
v
jeseni
.
Kmetič
je
žalosten
in
pobit
in
otožen
kakor
mežavo
jesensko
vreme
.
In
kakor
se
sivo-temne
megle
vlačijo
po
dolinah
,
tako
se
po
glavi
njegovi
podijo
temne
misli
.
Tedaj
kmetič
le
prerad
mrmra
,
če
že
ne
glasno
,
pa
vsaj
tiho
,
zoper
Boga
in
njegovo
previdnost
.
In
tako
je
bilo
tistikrat
v
Bodričih
.
Leto
ni
obrodilo
.
Moča
in
črv
,
toča
in
nalivi
so
štrli
in
odnesli
poljske
sadeže
.
Druga
leta
so
toliko
pridelali
,
da
malokaj
še
shramb
niso
imeli
,
kamor
bi
spravili
žetev
in
sadove
—
letos
pa
toliko
kot
nič
.
Žalostno
so
bodriški
kmetje
in
s
kmeti
tudi
tržani
in
meščani
majali
z
glavami
in
se
obupajoč
vpraševali
:
Kaj
bode
,
kaj
bode
?
S
čim
se
bomo
preživili
,
s
čim
oblekli
?
Aj
,
huda
nam
bode
predla
!
Enemu
Bodriču
pa
ta
jesen
le
ni
prinesla
samo
toge
in
žalosti
in
skrbi
,
in
ni
majal
z
glavo
in
se
ni
obupno
vpraševal
:
Kaj
bode
,
kaj
bode
?
Ta
srečni
Bodrič
je
bil
nadknez
Gotšalk
.
Njemu
je
ona
jesen
prinesla
v
hišo
nekaj
prav
veselega
,
zaželjenega
.
Kaj
?
Snubače
,
snubače
.
Saksonski
vojvodič
je
bil
sicer
nekaj
časa
po
Onem
sramotnem
dogodku
,
ki
ga
je
doživel
v
Velegostu
,
silno
ogorčen
in
hud
ne
samo
na
rujanskega
knezoviča
Kruta
,
ampak
na
vse
Slovene
,
tudi
na
Viljenico
,
ki
ga
je
ob
onem
spopadku
s
Krutom
tako
nevljudno
pustila
na
cedilu
in
se
ni
čisto
nič
potegnila
za
njega
,
oziroma
za
njegovo
čast
.
Ali
sčasoma
ga
je
ogorčenost
in
jezica
minila
.
Stopila
jo
je
,
kakor
stopi
gorko
solnce
led
,
ljubezen
do
Viljenice
,
ki
je
v
srcu
njegovem
vkljub
temu
,
da
je
bil
v
svoji
jezi
sklenil
,
da
se
ne
bode
več
zmenil
za
njo
,
da
se
bode
kvečjemu
zmaščeval
zaradi
takega
preziranja
in
zametovanja
,
gorela
še
vedno
,
gorela
s
čimdalje
večjim
plamenom
,
zaplamtela
v
divjem
plamenu
v
višek
zlasti
takrat
,
kadar
je
pomislil
,
da
hoče
njemu
,
mogočnemu
bodočemu
vojvodu
saksonskemu
,
prevzeti
krasno
bodriško
cvetico
Viljenico
—
neotesan
,
poganski
Rujanec
!
In
jezico
njegovo
je
pomagalo
stopiti
tudi
odposlanstvo
,
ki
je
prišlo
kmalu
po
onem
žalečem
dogodku
iz
Ljubeka
,
in
katero
mu
je
izrazilo
nadknezovo
ogorčenje
nad
onim
pripetljajem
v
Velegostu
,
ga
prosilo
odpuščanja
in
ga
povabilo
,
naj
pride
kmalu
kmalu
v
Ljubek
.
„
Prišel
bodem
v
Ljubek
,
prišel
kmalu
,
o
prvi
ugodni
priliki
;
sporočite
to
nadknezu
!
“
je
dejal
Magnus
Gotšalkovemu
odposlanstvu
ob
slovesu
.
„
In
sicer
pridem
kot
snubač
!
“
je
pristavil
neslišno
,
zase
samo
.
„
Moja
mora
biti
Viljenica
na
vsak
način
in
—
kar
najprej
!
“
In
misel
,
da
mora
biti
Viljenica
njegova
,
se
je
utrjevala
v
njem
bolj
in
bolj
in
ga
spremljala
vedno
,
vsepovsod
.
In
pogumno
je
stopil
nekega
dne
pred
svojega
očeta
in
mu
odkrito
povedal
,
da
ljubi
bodriško
knežnjo
Viljenico
in
bi
jo
—
z
njegovim
dovoljenjem
seveda
—
rad
zasnubil
.
Vojvoda
Ordulf
se
je
ljubeznivo
nasmehnil
,
nasmehnil
pač
,
ker
je
že
zdavna
in
dobro
vedel
,
da
je
vojvodič
ves
zaverovan
v
bodriško
knežnjo
.
Odgovoril
mu
je
,
da
se
mu
zdi
njegova
izvolitev
prav
srečna
,
da
je
on
prav
zadovoljen
z
njo
,
tako
zadovoljen
,
da
bode
sam
šel
za
njega
snubit
v
Ljubek
knežnjo
Viljenico
.
In
kar
je
vojvoda
obljubil
,
je
tudi
izpolnil
.
Še
je
po
slu-tajniku
svojem
vprašal
bodriškega
nadkneza
,
kako
bi
ga
vzprejel
,
če
bi
prišel
za
svojega
sina
snubit
njegovo
hčerko
.
In
ko
je
dobil
z
Ijubeškega
dvora
sporočilo
,
da
bode
vzprejet
z
vsemi
častmi
,
ker
pride
v
največje
veselje
nadknezu
in
dvoru
njegovemu
,
je
velel
najodličnejšim
svojim
vitezom-dvornikom
,
naj
se
pripravijo
za
slovesen
pohod
v
zemljo
slovensko
,
v
Ljubek
.
In
pripravili
so
se
in
določenega
dne
v
sijajnem
viteškem
nakitu
zleteli
na
iskrih
konjičih
z
vojvodo
Ordulfom
proti
bodriški
prestolnici
.
Zopet
so
imele
ljubeške
mamke
in
tetke
in
ljubeški
radovedni
otroci
priliko
videti
in
občudovati
nemške
viteze
.
Ti
vitezi
so
se
še
ponosnejše
vedli
in
so
imeli
še
dragocenejšo
opravo
kakor
oni
,
ki
so
prišli
v
Ljubek
leto
poprej
.
Vendar
se
meščani
topot
niso
tako
strmeč
čudili
kakor
prejšnje
leto
,
ko
so
jih
videli
in
slišali
peketati
po
mestnih
ulicah
proti
Gradišču
.
Gledali
so
jih
pač
skozi
okna
ali
pri
vratih
stoječ
,
ali
pogledi
,
s
katerimi
so
jih
gledali
,
niso
bili
posebno
občudojoči
:
iz
premnogih
oči
je
švigal
proti
Nemcem
plamen
divje
jeze
.
Mržnja
do
Nemcev
je
namreč
rastla
zadnji
čas
bolj
in
bolj
,
bujno
rastla
zlasti
