;a
slednjič
se
je
še
drznol
psovati
in
grditi
naše
slovenske
poslance
,
da
je
bilo
več
ko
gnus
!
Huda
besedna
vojska
bi
bila
zdaj
med
Robertom
in
Vogrinom
nastala
,
ko
bi
ne
bil
grof
Konarski
,
ki
je
ohranil
v
takih
slučajih
jako
mirno
kri
,
zadušil
tega
razvnetja
.
On
je
še
bil
edini
,
ki
je
imponiral
v
tej
razdraženosti
mladima
politikoma
.
Dame
sevéda
niso
v
takih
slučajih
same
svoje
,
temveč
se
le
na
nazore
svojih
mož
upirajo
.
Zatorej
povzdigne
grof
v
tem
trenotku
svoj
glas
,
ko
je
začela
razburjenost
med
Robertom
in
Vogrinom
že
neljuba
postajati
,
ter
prosi
besede
.
Takoj
potihne
vse
,
in
on
jame
govoriti
:
„
Dovolite
,
gospoda
moja
,
kratek
intermezzo
!
“
In
zdaj
začne
razkladati
razne
principe
,
na
kterih
se
snujejo
vlade
in
ministerstva
.
On
poudarja
splošna
načela
,
po
kterih
se
morajo
ministerstva
ravnati
,
in
slednjič
preide
na
tedanjo
Auerspergovo
vlado
ter
jo
nad
vse
poveličuje
.
„
Jaz
sem
mnogo
videl
in
še
več
skusil
,
“
nadaljuje
zdaj
samosvestno
.
„
Bil
sem
pod
raznimi
vladami
,
ali
reči
moram
,
da
je
ni
bilo
boljše
od
sedanje
!
“
„
Tako
govoriš
vedno
,
bodi
si
ta
ali
ona
stranka
na
krmilu
.
Tebi
je
vsaka
vlada
,
ki
vodi
baš
državni
čoln
,
najljubša
,
“
seže
mu
hudomušno
njegova
soproga
v
besedo
,
ki
je
tudi
hotela
nocoj
,
po
Robertu
in
Vogrinu
navdušena
,
uganjati
svojo
politiko
.
„
To
nič
ne
dé
:
za-me
je
pač
ta
vlada
najboljša
,
in
to
je
dovolj
!
Ako
bi
ne
bila
,
povedal
bi
jaz
že
svojim
prijateljem
,
ki
sedé
na
krmilu
,
odločno
svoje
mnenje
.
“
„
Zakaj
se
Vam
pa
dozdeva
,
gospod
grof
,
sedanja
vlada
najboljša
?
“
vpraša
ga
radovedno
dr.
Vogrin
.
„
Zatorej
ker
imam
z
njo
enake
nazore
,
kako
se
mora
vladati
v
Avstriji
.
Avstro-ogerska
država
morala
bi
obstajati
iz
dveh
narodov
,
t.
j.
Nemcev
in
Magyarov
.
V
cislajtaniji
naj
vladajo
Nemci
,
in
nemški
jezik
hodi
edini
v
rabi
,
tam
pri
Vas
pa
,
gospod
baron
,
le
Magyari
in
edino
jezik
magyarski
.
“
Pri
teh
besedah
pa
puhne
iz
čibuka
gosti
oblak
dima
in
konečno
še
pristavi
:
„
In
tej
krasnej
misli
vladinej
drznejo
se
še
celó
nekteri
poslanci
protíviti
!
Ali
ne
bila
to
lepa
država
?
Ali
niste
vsí
mojega
in
vladinega
mnenja
?
“
Temu
vprašanju
nikdo
ne
odgovori
,
a
ni
ga
tudi
nikdo
v
tej
družbi
odobraval
.
Grofinji
ni
hotelo
v
glavo
,
zakaj
bi
delili
Nemci
državo
in
vlado
z
Magyari
,
ter
oméni
,
da
je
po
njenem
mnenji
ena
država
najlepša
,
v
kterej
le
en
narod
vlada
in
se
le
eden
jezik
govori
,
kakor
je
to
na
Angleškem
,
Francoskem
,
Italijanskem
,
Ruskem
in
na
Nemškem
.
Ali
tudi
baronu
Robertu
ni
bilo
mnenje
grofovo
povšeči
.
Zakaj
bi
njegov
magyarski
narod
,
ki
šteje
same
junake
in
državnike
,
ne
vladal
tudi
nad
Nemci
?
Zakaj
bi
na
Dunaji
ne
sedeli
še
na
drugih
ministerskih
stolih
Magyari
,
kakor
slavni
Andrassy
na
svojem
?
Saj
je
on
uzor
državnika
.
In
ko
bi
ne
bil
ta
sam
na
Dunaji
,
kakšna
bi
že
bila
njihova
magyarska
država
!?
Taka
ošabnost
bila
je
našega
Slovenca
,
dr.
Vogrina
,
ki
je
bil
kakor
dandanes
že
vsak
izmed
nas
tudi
politik
,
skoro
s
stola
vzdignola
.
Ali
do
dobra
prepričan
,
da
je
treba
v
takih
razgovorih
hladne
krvi
,
obsedi
mirno
,
pričakujóč
,
kaj
še
pride
nocój
vse
na
vrsto
.
A
nikdo
ne
odgovori
več
.
Gospá
Skenovska
se
je
namreč
bala
,
sama
protiviti
se
gospodu
grofu
,
kajti
red
je
bil
na
njej
,
da
svoje
mnenje
izrazi
;
a
Rihard
se
je
pa
malo
menil
,
kakor
znamo
,
za
politiške
pogovore
.
Ker
se
torej
nikdo
več
ne
oglasi
,
vpraša
grof
dr.
Vogrina
,
kaj
on
k
njegovim
nazorom
poreče
.
In
kaj
mislite
je
storil
naš
Milko
?
—
Je-li
molčal
,
kakor
so
navadno
delali
za
Lasser-Auerspergove
in
Stremayerjeve
vlade
naši
mladi
,
dà
često
tudi
starejši
Slovenci
,
ako
so
prišli
v
društva
,
kjer
so
bili
ali
edini
zastopniki
svojega
naroda
ali
pa
le
v
manjšini
?
Je-li
on
tako
zatajil
svoj
notranji
čut
in
svoje
sveto
prepričanje
,
kakor
se
še
med
nami
dandanes
godi
,
ko
čestokrat
možjé
,
ki
se
sicer
z
narodnostjo
ponašajo
,
iz
same
kourtoisije
v
odličnih
družbah
svoje
nazore
in
svojo
ljubezen
do
našega
naroda
zatajujejo
?
—
Ne
,
tega
ni
storil
Vogrin
!
On
je
bil
mož
ne
le
po
imenu
,
temveč
tudi
po
značaji
.
Čutil
se
je
Slovenca
v
svojem
srci
,
a
ne
nosil
narodnosti
samo
na
jeziku
!
On
je
vedel
,
da
imé
„
izdajica
“
nikjer
ne
pristoja
,
tudi
v
salonu
med
damami
in
plemenitaši
ne
!
Zatorej
je
Vogrin
mimo
,
a
odločno
svoje
notranje
mišljenje
izrekel
ter
govoril
navdušeno
,
takó-le
začenši
:
„
Ako
je
zarés
Vaša
želja
,
gospod
grof
,
da
Vam
odkritosrčno
povém
,
kako
se
mi
dopadajo
Vaša
politiška
načela
,
pač
prosim
,
da
mi
visoka
gospoda
ne
zameri
,
ako
moj
duh
in
srce
druga
mnenja
in
drugačne
misli
oživljajo
.
“
„
Le
govorite
,
gospod
doktor
,
“
navdušuje
ga
gospá
Skenovska
,
ki
je
čutila
,
da
jej
bode
iz
srca
govoril
.
Tako
vzpodbujan
govoril
je
Vogrin
dolgo
.
Sama
navdušenost
za
narodno
našo
stvar
narekovala
mu
je
besede
.
Dokazoval
je
pravico
enakopravnosti
vseh
narodov
v
Avstriji
,
našteval
nedoslednosti
nasprotnikov
naših
,
navajal
dokazov
,
kako
pogubljiva
je
za
nas
Slovane
—
politika
Andrassyjeva
,
politika
magyarskega
or
...
Tu
mu
je
pa
presekal
besedo
baron
Robert
,
kričéč
,
da
to
ni
rés
,
naj
molči
,
to
je
veleizdajstvo
,
to
je
—
panslavisem
!
A
drugi
k
sreči
Roberta
zavračali
,
rekóč
,
da
vlada
tú
prostost
govora
!
Zakaj
take
navdušenosti
in
prepričalnih
dokazov
ni
mogla
naša
gospoda
dostikrat
slišati
,
in
radi
so
torej
poslušali
našega
rojaka
,
vzlasti
gospá
Skenovska
in
grofinja
.
In
Olga
—
ona
je
samega
strahú
trepetala
,
vidéč
,
kako
se
iskrijo
zdaj
Robertu
očí
od
same
razburjenosti
in
notranjega
srda
.
Govor
Vogrinov
pa
je
bil
tudi
tako
gladek
in
polen
neovrgljivih
dokazov
,
kakor
govor
našega
poslanca
grofa
Hohenwarta
,
ki
ga
je
govoril
v
državnem
zboru
dne
29.
maja
istega
leta
proti
novej
dualističnej
avstroogerskej
pogodbi
.
In
besede
Vogrinove
majale
so
tako
na
stebrih
vnanje
Andrassyjeve
politike
,
kakor
javni
govori
dr.
Vošnjaka
in
Hermana
,
naših
narodnih
zastopnikov
,
nekaj
dnij
prej
v
državnej
zbornici
!
Vsi
so
se
čudili
zgovornosti
našega
rojaka
,
najbolj
pa
ga
je
občudovala
Olga
,
ki
mu
je
zrla
,
ko
je
govoril
,
neprestano
v
oči
.
Končal
pa
je
Vogrin
svoj
govor
,
naglašujóč
,
da
se
že
rušijo
stebri
tedanje
vlade
,
da
se
že
imenuje
mož
,
ki
bode
ustanovil
vlado
,
vsem
narodom
v
Avstriji
pravično
.
„
In
baš
to
mi
je
živ
dokaz
,
“
nadaljuje
potem
,
„
da
so
sedanja
načela
o
vladanji
Avstrije
kriva
,
in
da
bode
konečno
pravica
in
resnica
prodrla
in
zmagala
.
Le
ravnopravnost
in
mir
med
narodi
bode
krepil
moč
avstrijske
države
;
a
da
to
dosežemo
,
porok
so
nam
besede
Nj
.
Veličanstva
:
Naredite
mir
med
mojimi
narodi
!
“
Tako
je
sklenol
Vogrin
.
Vsi
so
ga
hvalili
,
najbolj
pa
gospá
Skenovska
,
kajti
njej
je
zarés
iz
srca
govoril
.
Le
baron
Robert
je
še
zavračal
njegove
dokaze
,
zasmehoval
pravico
in
enakopravnost
,
trdeč
,
da
je
le
tam
pravica
,
koder
vlada
—
moč
in
meč
!
A
grof
Konarski
sam
pa
ni
zameril
Vogrinu
njegove
odkritosrčnosti
,
temveč
on
je
le
pristavil
,
kakor
je
tudi
še
dandanes
navada
našim
nasprotnikom
:
„
Vi
ste
lepo
govorili
,
gospod
doktor
,
tudi
mnogo
dokazov
ste
navedli
,
ali
—
ali
—
prepričali
me
niste
Vi
kakor
tudi
Vaši
poslanci
ne
!
“
Baronu
Robertu
pa
seveda
niso
bile
te
besede
po
godu
,
temveč
on
je
še
dalje
ugovarjal
.
Zmerjal
je
drznost
Vogrinovo
ter
zavračal
smešne
zahteve
malega
slovenskega
narodiča
,
iz
kterega
je
vzrastel
naš
Milko
.
K
sreči
pa
niso
njegove
besede
našle
poslušalcev
.
Utis
Vogrinovega
govora
bil
je
premočen
in
zmagovit
,
ali
ta
svoj
triumf
je
naš
Slovenc
drago
plačal
!
On
ni
slutil
,
da
imajo
stene
privatnih
salonov
ušesa
in
oči
,
kakor
se
to
še
zdaj
v
gostilnah
in
kavarnah
na
Slovenskem
žalibože
nahaja
,
dà
on
niti
sanjal
ni
,
da
se
bode
moral
še
za
svoje
besede
pokoriti
!
Njegov
tekmec
baron
Robert
gojil
je
namreč
srd
in
nepopustljivo
sovraštvo
do
Vogrina
,
in
ko
je
došel
kmalu
potém
domú
,
izlil
je
svoj
žolč
v
peró
.
Pisal
je
takoj
gospodu
Skenovskemu
o
vsem
,
kar
je
opazoval
med
Olgo
in
Vogrinom
.
Naznanil
mu
je
,
da
ljubi
njegova
hči
,
hči
bogatega
viteza
Skenovskega
,
—
revnega
domačega
učitelja
,
priprostega
plebejca
!
Tu
in
tu
ga
je
sama
pričakovala
;
njegovej
hiši
pa
preti
po
Vogrinu
velika
nesreča
in
strašna
sramota
.
Opisal
je
tudi
njegov
politiški
govor
,
tu
in
tam
še
marsikaj
sam
dodal
ter
tako
očrnil
blagega
rodoljuba
.
Konec
pisma
pa
je
sodržaval
nauk
in
nasvèt
,
naj
gre
gospod
Skenovski
k
ministru
in
k
referentu
.
Tam
naj
vse
objavi
in
naj
na
vsak
način
skuša
zaprečiti
,
da
Vogrin
državne
službe
ne
dobi
.
Le
tako
se
more
Olgina
ljubezen
do
Vogrina
zadušiti
in
njegovej
hiši
odvrnoti
preteča
sramota
!!
Še
tisto
noč
je
nesel
Robert
sam
pismo
na
pošto
;
kajti
bal
se
je
,
da
bi
prišlo
sicer
prepozno
ter
ne
moglo
več
uničiti
prihodnosti
in
sreče
svojega
nasprotnika
.
Naši
gostje
in
znanci
v
Porečah
kazali
so
drugi
dan
po
onem
viharnem
večeru
vesele
obraze
.
Vsak
izmed
njih
bil
je
sam
sebój
zadovoljen
.
Domišljavali
so
si
,
da
se
niso
zastonj
potegovali
za
svoja
politična
načela
.
Največ
uspeha
sta
si
prisvajala
dr.
Vogrin
in
baron
Robert
.
Osobito
prvi
je
imel
mnogo
vzrokov
,
da
se
veseli
svojega
navdušenega
govora
.
Večkrat
je
dejal
sam
pri
sebi
:
„
Enkrat
sem
si
le
svoje
srce
izpraznil
in
povedal
našim
nasprotnikom
,
kaj
mislimo
mi
Slovenci
,
ktere
oni
tako
neznosno
prezirajo
.
Storil
sem
svojo
dolžnost
in
upam
,
da
ni
moj
trud
brez
uspeha
.
“
In
rés
,
gospá
Skenovska
je
Vogrinu
takoj
drugi
dan
pred
odhodom
rekla
,
da
jej
je
on
sinoči
iz
srca
govoril
.
Poudarjala
je
,
kako
je
plemenito
ravnal
,
da
se
je
v
gorečej
navdušenosti
potegoval
za
svoj
slovenski
in
tudi
njen
česki
narod
.
„
Vi
ste
me
bili
s
svojim
govorom
kar
iznenadili
,
“
nadaljuje
gospa
proti
Vogrinu
.
„
Nisem
navajena
slišati
tako
tehtnih
političnih
govorov
,
najmanj
pa
bi
bila
Vam
,
mirnemu
dr.
Vogrinu
,
pripisovala
tako
navdušenje
za
svoje
rojake
.
Ako
bi
bili
vsi
Slovani
tako
rodoljubni
in
odločni
,
tako
vneti
in
zavzeti
za
narodnost
svojo
,
kakor
ste
Vi
,
izpolnile
bi
se
že
bile
besede
,
ktere
ste
izrekli
sinoči
.
Hvala
Vam
za
Vaše
krepko
postopanje
!
“
Teh
besed
ni
gospá
Skenovska
prisiljeno
govorila
,
temveč
one
so
jej
izvirale
iz
dna
njene
duše
.
Kakor
pa
ženske
sploh
ljubezen
do
svoje
domovine
dalje
in
globje
ohranijo
kakor
moški
,
če
so
se
enkrat
narodne
ljubavi
navzele
,
tako
je
čuvala
tudi
gospá
Skenovska
še
zdaj
do
českega
in
slovanskega
naroda
ono
ljubezen
v
svojem
srci
,
ktera
se
jej
je
bila
v
mladostnih
letih
ucépila
.
Gospá
Skenovska
bila
je
tedaj
lepa
izjema
,
ki
zaslužuje
,
da
jo
posnemajo
naše
žene
po
mestih
in
trgih
.
Pri
nas
se
nahaja
sto
in
sto
primerov
,
ko
je
žena
velika
nasprotnica
svojemu
možu
v
političnem
življenji
in
ga
zavira
v
njegovem
narodnem
delovanji
.
Slovenske
gospice
izgubljajo
rade
ljubezen
do
svoje
domovine
,
kedar
se
omožijo
.
Kot
žene
pa
zasmehujejo
čestokrat
z
možem
vred
narodna
prizadevanja
.
Tega
ni
storila
gospá
Skenovska
,
imela
je
preblago
in
predobro
srce
za
tó
.
Ko
je
njen
mož
,
zapustivši
svojo
česko
domovino
,
pozabil
na
svoj
narod
in
ga
zanemarjal
,
tlela
je
v
njegovej
ženi
še
iskra
domorodne
ljubezni
,
in
ta
ni
nikdar
ugasnola
.
Kedar
je
le
mogla
,
zagovarjala
je
svoje
rojake
in
se
poganjala
zá-nje
.
Zatorej
jej
je
bilo
kaj
lahko
pri
srci
,
ko
jej
je
dr.
Vogrin
tako
po
volji
govoril
.
Hvala
njena
bila
je
odkritosrčna
in
tem
večje
vrednosti
za
Vogrina
.
Od
tega
večera
čutila
je
ona
neko
posebno
nagnenje
do
našega
rojaka
.
To
sočutje
pa
je
s
tem
izrazila
,
da
je
povabila
Milka
,
naj
jo
obišče
,
kedar
dojde
na
dom
k
svojej
materi
.
Povabilo
gospé
Skenovske
in
Rihardova
želja
,
naj
ga
v
kratkem
seznani
Vogrin
s
svojo
domovino
,
ni
dajala
našemu
znancu
več
mirú
.
A
on
bi
ne
bil
tako
hitro
ustregel
prošnji
Rihardovej
,
—
saj
ni
vedel
,
da
želi
to
tudi
gospica
Olga
,
—
ako
bi
ga
ne
bila
gospá
sama
povabila
ter
mu
pokazala
s
tem
,
kako
ga
céni
in
spoštuje
zaradi
njegovega
narodnega
mišljenja
.
Tudi
Vogrina
je
vleklo
nekaj
nezapopadnega
h
gospé
Skenovskej
.
A
temu
se
ni
čuditi
.
Zdaj
je
še
le
bil
on
spoznal
,
da
navdušuje
tudi
njo
ista
ljubezen
do
svojega
roda
kakor
njega
.
In
kar
enako
misli
,
čuti
in
trpi
,
to
se
tudi
vabi
med
sebój
in
eno
se
za
drugo
zanima
.
Ali
tudi
to
enako
mišljenje
bi
ga
še
ne
bilo
hitro
zvabilo
nazaj
na
Vrbsko
jezero
,
ko
bi
ne
bila
tajna
goreča
ljubezen
do
Olge
odločevala
njegovega
dejanja
.
Vogrin
se
je
ves
udal
notranjim
svojim
občutkom
.
Kako
pa
tudi
ne
?
Saj
mu
je
Olga
kazala
včeraj
največje
sočutje
,
pomilovala
ga
,
tolažila
,
navduševala
,
naj
ne
obupa
,
naj
se
ohrabri
ter
misli
,
da
še
zá-nj
vse
dobro
izteče
.
Dala
mu
je
celó
s
svojega
vrta
cvetlico
v
spomin
njunega
sestanka
in
mu
kazala
isto
,
dà
še
večjo
prijaznost
kakor
na
zadnlej
veselici
na
Dunaji
!
Kaj
naj
vse
to
poméni
?
„
Ali
vidim
prav
?
“
premišljaje
sedéč
v
koupéji
,
ko
drdra
železni
voz
po
celovškej
dolini
:
„
Ali
me
ne
vara
svet
in
blišč
njegov
?
Ali
sem
rés
zagledal
zvezdo
svoje
sreče
na
obnebji
,
ki
se
razprostira
nad
mojo
domovino
?
Je-li
rés
to
ista
zvezda
,
ktero
sem
gledal
nekdaj
domá
v
mladostmh
letih
,
tako
srečen
in
vesel
v
obližji
svoje
ljube
matere
?
Tedaj
so
mi
rekli
,
da
imá
vsak
človek
svojo
zvezdico
na
nebu
,
in
kdor
imá
večjo
in
svetlejšo
,
isti
je
srečnejši
.
Hodil
sem
torej
vsak
večer
na
hišni
prag
ali
na
obali
Vrbskega
jezera
gledat
zvezde
;
in
med
njimi
,
mislil
sem
si
,
bila
je
moja
največja
.
In
zakaj
tudi
ne
?
Saj
sem
bil
takrat
domá
najsrečnejši
človek
na
svetu
,
menéč
ob
enem
,
da
je
vse
okoli
mene
tudi
tako
srečno
kakor
jaz
!
Ali
to
ni
trajalo
dolgo
.
Vzrastel
sem
in
zapustil
dom
.
Dali
so
me
v
šolo
.
In
kaj
je
pomenilo
to
?
Ko
sem
zapustil
dom
,
izgubil
sem
tudi
svojo
zvezdo
,
ktero
sem
hodil
prej
gledat
vsak
večer
.
In
odtorej
je
nisem
videl
nikdar
več
,
—
a
zdaj
se
mi
zopet
dozdevlje
,
kakor
da
bi
jo
bil
sinoči
zagledal
,
in
čutim
se
srečnega
,
kakor
nekdaj
v
letih
svoje
mladosti
!
In
kdo
vé
,
kako
dolgo
bom
gledal
sedanje
zvezde
blišč
in
sijaj
?
Hudi
viharji
in
črni
oblaki
mi
jo
bodo
zakrili
;
—
moj
čoln
bode
plaval
v
temi
nesrečno
pot
,
dokler
se
ne
razbije
!
“
Pri
teh
besedah
preleti
Vogrin
v
duhu
tek
svojega
življenja
.
Vse
trpljenje
in
nezgode
mu
stopijo
pred
oči
,
in
zdi
se
mu
,
da
mu
je
bila
osoda
malokdaj
mila
.
Kot
dijak
moral
se
je
že
ubijati
,
sam
si
za
živež
in
obstanek
skrbeti
,
moral
druge
podučevati
in
si
tako
po
hišah
kruh
služiti
na
gymnasiji
kakor
na
vseučilišči
.
Koliko
časa
,
koliko
truda
je
pokopanega
v
teh
urah
,
ko
je
on
drugim
svoj
duh
in
svojo
moč
prodajal
.
In
zakaj
?
Zató
da
živi
in
si
pribori
boljšo
bodočnost
!
Srečen
,
kdor
ni
skusil
tako
grenkega
kruha
!
Vse
to
pa
je
naš
rojak
dobro
prestal
;
obranil
je
pri
vsem
tem
svojo
čilo
moč
in
dobro
,
nepopačeno
srce
.
Edino
tolažilo
bile
so
mu
vedno
besede
:
„
Rés
je
sicer
,
da
jaz
podučujem
,
ko
drugi
igrajo
in
se
veselé
;
rés
je
,
da
se
začnem
jaz
še
le
zá-se
učiti
,
ko
že
sladko
spé
premožnejši
moji
tovariši
:
vse
to
je
sicer
rés
,
ali
enkrat
lahko
ponosno
rečem
:
„
Vse
kar
imam
,
dosegel
sem
s
svojimi
lastnimi
močmi
,
svojim
trudom
in
umom
.
To
bode
enkrat
moje
plačilo
in
moj
ponos
!
“
Iu
glej
,
ni
li
imel
Vogrin
prav
?
Te
misli
so
ga
vzdržavale
v
vseh
njegovih
nezgodah
in
hudih
časih
.
One
so
ga
vodile
in
mu
dejale
vedno
moč
.
Izvršil
je
pri
vsem
tem
svojo
izpite
,
postal
je
reservni
častnik
in
na
vse
zadnje
priboril
si
še
doktorski
klobuk
.
Mnogo
je
dosegel
naš
Milko
,
in
to
v
slabih
razmerah
!
Ali
osoda
nemila
ga
pa
tudi
ni
hitro
pozabila
,
in
lani
se
zdi
,
kakor
da
bi
se
ne
mogla
nesreča
ločiti
od
istega
,
ki
je
enkrat
zapadel
njenim
udarcem
.
Vogrin
že
zdaj
šesto
leto
stalne
službe
prosi
,
in
si
mora
vedno
še
kot
domači
učitelj
služiti
svoj
kruh
!
Kdaj
bode
vsega
tega
konec
?
Ali
bode
letos
nameščen
in
dosegel
svoj
cilj
?
Take
žalostne
misli
so
rojile
ubogemu
Vogrinu
po
glavi
.
Spomni
se
onih
časov
,
ko
je
še
mlad
dijak
na
gymnasiji
deklamoval
Prešérnove
sonete
.
Marsikaj
mu
tedaj
ni
bilo
jasno
,
a
zdaj
mu
stopajo
stihi
pesnika
nehoté
pred
očí
.
Zamisli
se
globoko
in
ponavlja
v
duha
pesnikove
besede
,
ktere
še
le
zdaj
prav
razumeva
:
„
O
srečna
draga
vas
domača
,
Kjer
hiša
mojega
stoji
očeta
!
Da
b
’
uka
žeja
me
iz
tvoj
’
ga
sveta
.
Speljala
ne
bilà
,
goljfiva
kača
,
—
Ne
vedel
bi
,
kakó
se
v
strup
prebrača
Vse
,
kar
srcé
si
sladkega
obeta
!
“
V
teh
besedah
je
izrazil
pesnik
svoje
gorjé
,
in
le
za
človeka
,
ki
čuti
in
trpi
kakor
Vogrin
,
pisane
so
te
vrstice
!
Iz
takih
mislij
vzdrami
Vogrina
grofinja
.
Čudno
se
jej
je
zdelo
,
da
je
Vogrin
na
enkrat
utihnol
.
S
prva
ni
bila
tega
zapazila
,
kajti
občudovala
je
lepo
celovško
ravnino
in
okrožujoče
jo
gore
.
A
ko
se
začne
železnica
bolj
po
enoličnih
krajih
pomikati
,
izpregovori
:
„
Zakaj
tako
tiho
,
gospod
doktor
?
Gotovo
premišljujete
,
kakov
učinek
je
napravil
sinoči
Vaš
navdušeni
govor
.
Do
dobra
ste
ugnali
Magyara
,
gospoda
barona
Bendo
.
Ako
se
ne
motim
,
ugajali
so
Vaši
nazori
tudi
gospé
Skenovskej
in
gospici
Olgi
.
“
„
Taki
govori
,
milostljiva
grofinja
,
“
odvrne
premišljeno
Vogrin
,
zatajujoč
svoje
pravo
mnenje
,
„
ostanejo
brez
globjih
učinkov
,
ako
jim
ne
moremo
javno
do
veljave
pripomoči
.
Sicer
pa
dandanes
najboljše
dokazovanje
nič
ne
zamore
,
ako
ne
pride
ono
iz
ust
veljavnih
,
na
krmilu
sedečih
mož
.
O
tem
sem
dobro
prepričan
,
in
zatorej
ne
pripisujem
včerajšnjim
besedam
posebnega
pomena
.
“
„
Tu
imate
prav
,
“
pristavi
grof
.
„
Ako
človek
v
ozkej
družbi
,
v
krogu
svojih
znancev
kakšno
besedo
zine
in
izreče
svoje
prepričanje
,
to
še
nima
nobene
posebne
veljave
.
Jaz
se
le
čudim
baronu
Bendi
,
da
se
je
tako
hudo
razvnel
in
razsrdil
.
On
je
postajal
celo
razžaljiv
proti
Vam
in
Vašemu
narodu
.
“
„
V
tem
je
pač
pokazal
svoje
magyarsko
pokolenje
in
nrav
,
“
odgovori
mirno
,
a
odločno
dr.
Vogrin
.
„
Jako
ošaben
in
nagle
jeze
se
mi
dozdeva
baron
Robert
,
“
začenja
zdaj
grofinja
.
„
Njegove
navade
,
njegovo
obnašanje
in
govorjenje
bilo
je
včeraj
nekako
čudno
.
Pri
igri
so
ga
že
celó
moje
šaljive
besede
razjarile
,
tako
da
je
bil
potém
celi
večer
slabe
volje
.
Iz
vsega
bi
lahko
sklepala
,
da
ne
sodita
skrpaj
Olga
in
Robert
.
Ona
je
zá-nj
prenežno
,
prenedolžno
bitje
!
Jaz
se
ne
motim
lahko
v
človeku
,
ako
ga
le
enkrat
vidim.
“
Po
teh
besedah
pa
je
začela
grofinja
opisovati
značaj
barona
Roberta
.
Ženske
razvidijo
in
spoznajo
notranjost
človeško
sicer
prej
kakor
mi
moški
,
a
čestokrat
se
tudi
varajo
;
kajti
pri
njih
je
večjidel
prvo
srečanje
odločilno
.
Tudi
gospá
grofinja
je
bila
dobra
opazovalka
ljudij
,
a
vendar
si
je
včerajšnje
Robertovo
vedenje
krivo
tolmačila
.
Z
velikim
zanimanjem
je
sledil
sevéda
Vogrin
besedam
gospé
grofinje
.
Vsako
potezo
Robertovega
značaja
si
je
zapomnil
,
in
srcé
mu
je
samega
veselja
plalo
,
ko
je
grofinja
dokazovaje
da
se
ne
moreta
nikdar
v
srečnem
življenji
družiti
tako
nasprotna
človeka
,
kakor
sta
Olga
in
Robert
.
Ali
to
Vogrinovo
veselje
bilo
je
kratko
.
Grofinja
,
ne
vedóč
,
da
je
Vogrin
tajne
ljubezni
vnet
do
gospice
Olge
,
razkrila
je
nató
kaj
namerjava
gospod
vitez
Skenovski
s
svojo
hčerjo
.
„
Gospod
Skenovski
je
odločil
gospico
Olgo
v
svojej
neprevidnosti
baronu
Robertu
,
“
končuje
potém
grofinja
,
„
in
ta
zveza
bi
se
imela
neki
že
v
kratkem
izvršiti
!
“
„
Je-li
to
res
?
“
vpraša
nagloma
grof
svojo
soprogo
.
„
Dekle
je
čedno
in
bogato
,
in
vsak
mora
barona
Roberta
le
zavidati
.
“
„
Gospá
Skenovska
mi
je
včeraj
sama
to
skrivnost
razodela
,
“
odgovori
grofinja
,
„
in
rekla
mi
je
tudi
,
da
je
baron
Robert
zaradi
tega
v
Porečah
,
da
si
pri
Olgi
osebno
roke
izprosi
.
Jaz
sem
potem
Olgino
in
Robertovo
vedenje
opazovala
,
a
zdi
se
mi
,
da
ga
Olga
ne
ljubi
.
“
Ta
izjava
je
delala
v
Vogrinu
čuden
utis
.
Z
grozo
se
je
polnilo
njegovo
srce
,
pomislívši
,
da
že
izgubi
tako
nagloma
vzor
svojega
hrepenenja
.
Ali
bi
mu
naj
rés
zvezda
njegove
sreče
,
ki
mu
je
sinoči
nadepolno
zasvetila
,
tako
hitro
za
vselej
izginola
z
njegovega
obzorja
?!
„
To
je
nemogoče
,
saj
ona
ne
ljubi
Roberta
,
dà
nemogoče
:
ona
ga
ne
ljubi
,
ne
sme
ín
ne
zmore
ljubiti
!
“
A
zopet
mu
šine
nasprotna
misel
v
glavo
:
„
Mogoče
je
vse
!
Prisilili
jo
bodo
v
to
zvezo
.
“
In
zakaj
ne
?
On
sam
je
tu
brez
močí
,
in
ona
—
brez
pomoči
!
Svoje
notranje
boje
pa
je
zakrival
Vogrin
ter
navlašč
napeljal
govorico
na
mater
in
svojo
tužno
osodo
.
Poudarjal
je
grofu
in
grofinji
,
kako
ga
žalosti
,
da
ne
more
svojej
materi
na
stara
leta
,
kakor
bi
hotel
,
pomagati
.
Slednjič
pa
poprosi
grofa
dopusta
,
da
jo
za
več
dnij
obišče
.
„
Rad
Vam
ustrežem
z
desetimi
ali
štirinajstimi
dnevi
,
“
odvrne
prijazno
grof
.
„
Jaz
sem
z
Vašim
podučevanjem
jako
zadovoljen
,
in
veseli
me
,
ako
Vam
morem
skazati
kakšno
ljubav
.
Tudi
za
Vašo
službo
,
za
ktero
ste
letos
prosili
,
potegoval
sem
se
osebno
pri
gospodu
ministru
in
upam
,
da
jo
dobite
.
Ako
prejmem
med
tem
,
ko
ste
Vi
doma
,
kako
poročilo
,
naznanim
Vam
nemudoma
Vašo
.....
“
Grof
še
ni
bil
zadnje
besede
izgovoril
,
ko
se
vrata
odpró
,
in
kondekteur
naznani
,
naj
izstopijo
.
Tako
je
bil
govora
konec
.
Vogrin
pa
je
še
le
prav
za
prav
zdaj
začel
premišljevati
o
negotovej
svojej
osodi
.
Vse
upanje
je
stavil
edino
le
na
svojo
prošnjo
za
službo
in
v
Olgino
ljubezen
.
Na
ta
dva
stebra
zidal
si
je
naš
rojak
svojo
srečo
,
a
baron
Robert
mu
jih
je
izpodkopaval
in
podiral
!
Baron
Benda
si
je
smatral
za
svojo
prvo
in
največjo
nalogo
,
da
uniči
svojega
tekmeca
in
političnega
nasprotnika
.
Pisal
je
bil
,
kakor
vémo
,
gospodu
vitezu
Skenovskemu
ter
začel
hud
boj
proti
Vogrinu
.
Prepričan
je
bil
,
da
bode
pismo
njegovo
več
pomagalo
,
kakor
pa
ko
bi
skušal
v
Porečah
spraviti
Vogrina
iz
Olgine
družbe
.
Ako
ne
dobi
Vogrin
stalne
službe
,
uničen
je
ves
njegov
up
,
in
zatrta
je
Olgina
ljubezen
.
Zmaga
Robertova
je
tedaj
sijajna
,
kajti
potém
pride
gotovo
Olgina
roka
in
srce
zmagovalcu
v
last
.
S
takimi
mislimi
bavil
se
je
baron
Robert
prve
dni
po
Vogrinovem
odhodu
.
To
bombo
hotel
je
vreči
med
Olgo
in
Vogrina
ter
tako
zatreti
na
veke
njuno
tajno
vez
.
Od
zadnjega
večera
ni
Robert
več
tako
pogostoma
zahajal
k
Skenovskim
,
kakor
poprej
.
Saj
je
vedel
,
da
ne
bíje
zá-nj
Olgino
srce
,
a
tudi
uvidel
,
da
goji
gospá
Skenovska
sama
njemu
nasprotne
nazore
.
Vsakokrat
pa
ko
je
prišel
v
Olgino
obližje
,
krvavelo
mu
je
srce
,
spoznavajóč
,
da
je
ono
bitje
,
po
kterem
zdaj
sam
neskončno
hrepení
,
vdano
njegovemu
največjemu
sovražniku
!
Zatorej
se
je
rajši
izogibal
Olgine
druščine
,
željno
pričaknjóč
trenotka
,
ko
bode
mogel
slovesno
in
zmagonosno
naznaniti
,
da
je
uničena
Vogrinova
bodočnost
in
da
je
nesmiselna
—
Olgina
ljubezen
!
Olgi
in
Rihardu
pa
je
bilo
zopet
jako
ljubo
,
da
se
jima
odteguje
baron
Robert
.
Vedno
sta
bila
skupaj
brat
in
sestra
,
ter
delala
načrte
za
bodoče
dneve
,
ko
pride
Vogrin
.
Čestokrat
sta
se
o
njem
pogovarjala
,
vzlasti
pa
o
njegovem
odločnem
vedenji
proti
Robertu
.
Osobito
Olgi
se
je
bil
Milko
s
tem
še
bolj
prikupil
,
a
tudi
Rihard
je
bil
odslej
zá-nj
ves
zavzet
.
„
Ali
ti
je
dr.
Vogrin
zarés
obljubil
,
da
pride
k
svojej
materi
domú
in
potém
k
nam
v
Poreče
?
“
vpraša
v
soboto
jutro
,
tretji
dan
po
odhodu
Vogrinovem
,
Olga
svojega
brata
.
„
Dà
,
obljubil
mi
je
,
da
pride
,
“
odgovori
Rihard
,
„
ali
kteri
dan
,
mi
ni
rekel
.
Sploh
pa
ni
natanko
določil
,
ali
pride
v
kratkem
ali
še
le
proti
koncu
tega
meseca
.
Iz
njegovih
besed
pa
bi
tudi
lahko
povzel
,
da
že
pride
danes
,
a
to
ni
gotovo
.
“
Takega
neodločnega
odgovora
ni
bila
sevéda
Olga
vesela
.
Zatorej
je
vsa
nevoljna
sama
pri
sebi
takó-le
sklepala
:
„
Ako
me
imá
Vogrin
rad
,
pride
gotovo
danes
,
ako
ne
,
ne
bode
ga
tako
hitro
!
“
Bilo
je
ravno
istega
dne
popoldne
,
ko
so
sedeli
Olga
,
Rihard
in
mati
na
vrtu
v
utici
.
Solnce
je
celi
dan
gorko
pripekalo
!
Bila
je
o
tem
časa
najhujša
poletna
vročina
.
Bližal
se
je
kres
ali
bil
prav
za
prav
že
tu
,
kajti
prihodnji
pondeljek
smo
že
imeli
24.
junija
,
t.
j.
dan
sv.
Janeza
Krstnika
.
Vsak
je
torej
iskal
pred
pekočimi
solnčnimi
žarki
hladne
sence
.
Tudi
Skenovski
so
se
bili
danes
popoldne
vsi
skupaj
zbrali
v
hladnej
,
zelenej
utici
.
Mati
je
vezla
,
Olga
pregledovala
francoski
list
:
„
La
mode
universelle
“
,
Rihard
pa
je
študiral
koroški
zemljevid
,
ugibajóč
,
kam
bi
najprej
napravil
daljši
izlet
.
„
Glej
Olga
,
ta
le
pot
bi
bil
kaj
pripraven
!
“
izpregovori
po
dolgem
molku
Rihard
,
kažóč
v
zemljevidu
na
črto
,
ki
je
vodila
iz
Vrbe
prek
tvore
v
Rožno
dolino
.
„
Tu
si
ogledamo
najpoprej
kopel
Vrbo
na
zahodnem
konci
našega
jezera
,
potém
gremo
na
vrh
,
od
koder
se
vidi
v
Rožno
dolino
,
in
proti
večera
že
pridemo
lahko
zopet
domú
.
“
„
To
jo
pametna
beseda
,
Rihard
,
“
pristavi
hitro
Olga
in
prisede
k
bratu
,
odloživši
svoj
modni
journal
.
„
To
bi
bilo
vse
kaj
drugo
,
nego
pa
vedno
domá
sedeti
in
se
nikamor
ne
ganoti
!
Glej
,
mama
,
sém
le
na
zemljevid
!
Ali
bi
to
ne
bil
lep
izlet
:
Od
tod
v
Vrbo
,
potém
na
tá-le
vrh
in
nató
prek
tega
hriba
v
Rožek
do
Drave
...
“
pri
teh
besedah
pa
kaže
materi
s
svojimi
belimi
prsteki
na
ona
mesta
,
ktera
je
imenovala
.
„
Je-li
,
da
greš
Ti
z
nama
?
Kaj
ne
,
mama
?
“
„
Zakaj
pa
ne
,
saj
ni
daleč
!
Ali
,
ali
nekoga
moramo
še
vendar
le
sebój
imeti
!
Kaj
misliš
,
Rihard
?
“
vpraša
mati
svojega
sina
.
„
Koga
naj
vzamemo
sebój
?
Menda
celó
barona
Roberta
?
“
odgovor
nagloma
Rihard
ter
pogleda
po
strani
in
skrivši
svojo
sestro
.
„
Ta
itak
nikamor
drugam
ne
gre
kakor
k
večjemu
v
Celovec
k
svojim
tovarišem
.
A
njega
sploh
ne
potrebujemo
pri
svojih
izletih
!
Nekaj
dnij
sém
in
ako
se
ne
motim
,
že
odkar
so
nas
Konarski
obiskali
in
sta
se
bila
on
in
dr.
Vogrin
malo
o
politiki
sprla
,
obnaša
se
baron
Robert
čudno
proti
nam
.
Glavo
svojo
nosi
še
zdaj
bolj
po
konci
kakor
prej
,
in
mene
skoro
celó
prezira
.
“
„
Tudi
jaz
sama
že
opazujem
,
“
odgovori
nató
mati
,
„
da
se
je
baron
Robert
izpremenil
v
svojem
obnašanji
.
Tudi
ne
zahaja
te
dni
več
tako
pogostoma
k
nam
kakor
sicer
.
Morda
ga
je
žalilo
,
da
sem
Vogrinove
nazore
o
političnem
življenji
v
Avstriji
odobravala
.
“
„
Vogrin
je
govoril
resnico
,
“
pritrdi
zdaj
Olga
.
„
Njegov
navdušeni
govor
je
mene
celó
prepričal
.
Njegov
narod
se
mi
usmili
.
Jaz
čislam
in
cénim
Vogrina
zaraditega
,
ker
ga
tako
ljubi
in
se
zá-nj
odločno
in
ognjevito
poteguje
.
Le
pomisli
,
kako
nežno
in
fino
je
govoril
Vogrin
,
a
kako
grdo
in
nesramno
je
napadal
Robert
njegov
narod
!
“
„
To
je
res
,
“
odvrne
hitro
Rihard
.
„
Od
tega
časa
tudi
jaz
Roberta
več
ne
maram
.
Iz
njega
govori
neznosen
chauvinisem
.
Povzdiguje
se
,
kakor
da
bi
bil
Bog
vé
kaj
,
a
to
še
ni
vse
,
ako
je
človek
Magyar
in
ogerski
magnat
.
Tem
bolj
mi
je
pa
že
od
nekdaj
dr.
Vogrin
dopadal
,
in
reči
moram
,
da
mi
je
ljubši
eden
Vogrin
,
kakor
deset
takih
baronov
,
kakov
je
Robert
.
Zatorej
pa
že
tudi
težko
dneva
in
ure
pričakujem
,
ko
pride
Vogrin
na
svoj
dom
in
potém
k
nam
v
Poreče
.
“
„
Kaj
mi
praviš
Rihard
?
“
vpraša
mati
,
vsa
iznenadjena
po
zadnjih
besedah
.
„
To
mi
je
celó
novo
.
Kdaj
pride
Vogrin
in
odkod
?
Jaz
tega
ne
razumem
.
“
„
Vidiš
mama
,
to
je
tako
,
“
začenja
zdaj
sin
materi
razlagati
.
„
Dr.
Vogrin
mi
je
rekel
,
ko
je
bil
zadnjič
pri
nas
,
da
hoče
gospoda
grofa
za
nekaj
dnij
dopusta
prositi
.
Nató
sem
ga
jaz
poprosil
,
naj
me
potém
večkrat
obišče
ter
me
s
svojo
lepo
domovino
seznani
.
In
baš
zdaj
sem
gledal
po
zemljevidu
,
kteri
izlet
bi
najprej
napravila
;
zakaj
jaz
mislim
,
da
že
pride
Vogrin
v
kratkem
na
svoj
dom
in
potém
hitro
k
nam
v
Poreče
.
“
Čuden
se
je
dozdeval
materi
Rihardov
načrt
.
Zavzela
se
je
vsa
nad
to
novostjo
.
Takoj
jej
je
šinola
neljuba
slutnja
v
glavo
,
da
ne
bode
to
nič
dobrega
,
ako
še
pride
zdaj
Vogrin
v
njihovo
družbo
.
Kaj
bode
rekel
baron
Robert
?
Ali
bode
on
to
mirno
prenašal
?
Kaj
bode
z
Olgo
,
ako
še
dalje
občuje
z
Vogrinom
?
Že
zadnjič
jo
je
Robert
nekako
hudo
pogledoval
,
ko
je
bila
z
Vogrinom
skupaj
z
vrta
prišla
,
a
kaj
bode
še
le
zdaj
,
če
si
je
Vogrin
kakor
navlašč
dopust
izprosil
,
da
z
njo
občuje
?
On
bode
bival
v
Dolah
na
onem
bregu
jezera
,
Robert
pa
tu
.
Vogrin
bode
po
dnevu
na
ta
kraj
jezera
in
še
celó
k
nam
zahajal
,
a
kaj
si
bode
mislil
Robert
pri
tem
?!
Ali
ne
bode
takoj
spoznal
,
da
Olga
ljubi
Vogrina
,
in
rekel
,
da
ga
mi
navlašč
k
sebi
vabimo
,
zato
da
bi
se
njega
samega
odkrižali
?
Take
nagle
misli
in
hude
slutnje
rojile
so
zdaj
skrbnej
materi
po
glavi
.
A
kaj
si
je
hotela
?
Ali
ga
ni
zadnjič
tudi
sama
vabila
,
naj
jo
pride
zopet
enkrat
obiskavat
?
Ali
ga
ni
povzdigovala
in
hvalila
,
ker
jej
je
zadnjič
proti
Robertovim
napadom
iz
duše
in
srca
govoril
?
Dà
,
vse
to
je
ona
rés
storila
!
Ali
ko
je
premišljala
,
kake
nasledke
bi
utegnola
imeti
ta
prijaznost
,
to
enako
mišljenje
in
odkrito
prijateljstvo
z
Vogrinom
,
obžalovala
je
,
da
ni
zakrivala
svojih
notranjih
čutov
proti
njemu
.
Zakaj
ga
je
vabila
,
zakaj
se
mu
je
kazala
tako
vdana
in
prijazna
?
Mati
je
hotela
svoje
pomisleke
ravnokar
tudi
Rihardu
in
Olgi
naznaniti
.
Sina
je
še
mislila
posebej
posvariti
,
da
je
nepremišljeno
ravnal
,
ker
je
vabil
k
sebi
Vogrina
:
kar
prileti
služkinja
in
naznani
,
da
je
prišel
oni
gospod
,
ki
je
bil
zadnjič
z
grofom
Konarskim
tu
.
„
Vogrin
je
prišel
,
Rihard
,
“
vzklikne
veselo
Olga
in
vstane
,
kakor
da
bi
ga
hotela
iti
pozdravljat
.
Rudečica
oblije
njeno
lice
,
in
srce
jej
jame
močno
bíti
,
kajti
zdaj
je
uvidela
,
da
jo
ljubi
;
saj
je
prišel
še
danes
,
kakor
si
je
sama
mislila
.
Hitela
bi
mu
naproti
in
ga
objela
,
kakor
objame
žena
svojega
moža
,
ki
pride
iz
daljnega
,
nevarnega
potovanja
,
a
sramežljivost
devičja
jo
je
ustavila
,
in
povšeči
jej
je
bilo
,
ko
odvrne
Rihard
:
„
Ostanite
tukaj
,
mama
in
Olga
;
jaz
grem
pó-nj
in
ga
privedem
sèm
v
utico
,
saj
je
tu
prijetnejše
sedeti
nego
v
zaduhlej
sobani
.
“
Rihard
je
kar
skočil
,
in
ko
bi
trenol
,
bil
je
pri
Vogrinu
.
Samo
veselje
in
notranja
vdanost
gnala
ga
je
k
svojemu
nekdanjemu
učitelju
.
Zdaj
se
napotita
obadva
skozi
vrt
v
utico
,
in
bila
sta
prej
tam
,
nego
je
končala
mati
svoj
poduk
,
kako
se
naj
vede
Olga
proti
došlemu
gostu
.
„
Dober
dan
,
milostljiva
gospa
in
mila
gospica
,
“
pozdravi
Vogrin
naši
znanki
globoko
priklonivši
se
ter
gospé
roko
poljubi
.
„
Čudili
se
bodete
,
da
sem
že
zopet
tu
pri
Vas
,
milostljiva
gospa
,
a
danes
me
je
privedel
k
Vam
poseben
namen
.
Kakor
Vam
je
gotovo
že
gospod
Rihard
povedal
,
namenil
sem
se
bil
,
da
na
več
dnij
svojo
drago
mater
obiščem
.
To
sem
pa
kar
storil
,
kajti
gospod
grof
mi
je
dal
takoj
dopust
.
Danes
predpoldnem
bil
sem
že
domá
tám-le
v
Dolah
.
Ker
ste
mi
pa
,
milostljiva
gospá
,
dovolili
,
da
Vas
smem
obiskati
,
storim
to
takoj
prvi
dan
.
Smatram
si
namreč
za
najprijetnejšo
svojo
dolžnost
,
da
se
zahvalim
za
Vašo
gostoljubnost
in
Vam
izrečem
svoje
največje
priznanje
za
Vaše
narodno
mišljenje
.
Oni
trenotki
mi
ostanejo
vedno
v
najlepšem
spominu
,
ko
ste
mi
Vi
zadnjič
sami
priznali
,
da
sem
Vam
iz
srca
govoril
in
da
Vi
enako
z
menoj
mislite
in
čutite
.
Ne
bil
bi
mislil
,
da
hrani
kdo
v
Porečah
tako
plemenite
,
pravične
nazore
,
in
da
bije
tudi
tu
,
v
tem
blišči
in
blesku
,
narodno
srce
za
mojo
ubogo
domovino
!
“
Vesela
je
bila
gospá
Skenovska
teh
besed
,
in
vse
prejšnje
slutnje
in
hude
misli
so
jo
mahoma
zapustile
.
Zopet
je
čutila
prejšnjo
nagnenost
do
Vogrina
.
Radovala
se
je
,
ko
se
je
mogla
potém
z
njim
pogovarjati
o
slovanskem
narodnem
življenji
.
Tudi
Olga
se
je
danes
udeleževala
njunih
pogovorov
in
dajala
v
vsem
le
Vogrinu
prav
,
a
sevéda
ne
toliko
iz
prepričanja
,
kakor
pa
zato
,
ker
ga
je
ljubila
.
Razpravljali
so
o
mnogih
stvaréh
.
Govorilo
se
je
o
izletih
,
o
lovu
,
o
ribarstvu
na
jezeru
,
o
raznih
podjetjih
koroških
rojakov
,
Nemcev
in
Slovencev
,
največ
pa
o
trgih
in
mestih
,
o
gorah
in
dolinicah
,
ktere
bi
to
poletje
lahko
obiskavali
.
Rihard
je
bil
neizmerno
vesel
,
vidéč
,
da
se
zdaj
neha
njegovo
enolično
in
pusto
življenje
.
„
Pravega
namena
,
zakaj
sem
prišel
k
Vam
,
milostljiva
gospa
,
pa
še
vendar
nisem
povedal
,
“
pristavi
po
daljšem
razgovarjanji
dr.
Vogrin
.
„
Kaj
pa
še
imate
lepega
?
Kakšen
namen
pa
Vas
je
privedel
k
nam
?
“
vpraša
radovedno
gospica
Olga
.
„
Gotovo
nam
imate
kaj
novega
,
in
to
veselega
o
samem
sebi
poročati
!
“
In
tú
gleda
Olga
nepremično
Vogrinu
v
oči
,
pričakujoča
,
da
jej
radostno
odkrije
,
da
je
že
dobil
stalno
službo
,
za
ktero
je
prosil
.
A
o
tem
ni
bilo
ne
sluha
ne
duha
,
temveč
Vogrin
naznani
navzočim
,
da
jih
je
prišel
vabit
,
naj
gredo
jutre
z
njim
gledat
najlepših
prizorov
,
ktere
more
tujec
videti
pri
Slovencih
.
Vsi
ga
kar
strmé
pogledajo
,
prašujoči
,
kaj
bi
neki
to
bilo
;
in
potém
ga
poslušajo
vestno
,
ko
jim
je
pravil
sledéče
:
„
Jutre
v
nedeljo
,
dne
23.
junija
,
je
predvečer
sv.
Janezu
Krstniku
.
Ta
večer
netijo
naši
Slovenci
kres
,
to
je
oni
sežigajo
ognje
po
gorah
in
gričih
,
na
hribih
in
holmih
.
Vsaka
gora
,
vsako
brdo
ima
ta
večer
svoj
ogenj
.
Ni
lepšega
nego
gledati
,
kako
plapolajo
in
se
vzdigujejo
ognjeni
slopi
proti
nebu
,
ter
opazovati
šege
in
navade
prostega
naroda
pri
teh
nočnih
svečanostih
.
“
In
nató
jim
jame
Vogrin
razlagati
pravi
pomen
tega
večera
.
On
jim
dokazuje
,
da
govori
iz
teh
običajev
nad
tisoče
let
stara
preteklost
našega
naroda
.
V
sivej
,
poganskej
starodavnosti
častili
so
naši
slovanski
pradedje
solnčno
božanstvo
,
in
ta
običaj
ohranil
se
je
do
današnjega
dne
.
Saj
še
dandanes
ljudstvo
govorí
:
„
O
kresi
se
dan
obesi
“
,
in
to
je
prej
in
slej
po
več
tisoč
letih
pomenjalo
,
da
začne
o
teni
času
solnčna
moč
pojemati
.
In
v
istini
,
kres
se
vrši
tedaj
,
ko
je
solnce
največjo
moč
razvilo
ter
došlo
na
vrhunec
svoje
gorkote
in
veličanstva
!
Naravno
je
torej
,
da
so
naši
pradedje
solncu
tedaj
,
ko
se
je
zemljanom
v
največjej
krasoti
in
moči
pokazovalo
,
doprinašali
slovesnih
žrtev
.
„
A
ta
običaj
ne
živi
le
v
Slovencih
tu
na
Koroškem
,
“
nadaljuje
Vogrin
,
„
temveč
to
šego
nahajamo
pri
vseh
Slovanih
na
jugu
,
severu
in
zapadu
.
Pri
Vas
,
milostljiva
gospá
,
imenujejo
to
svečanost
„
sobotka
“
in
ona
se
celó
z
našim
kresom
ujema
.
Da
pa
visoka
gospoda
pravi
slovenski
kres
spoznava
,
vabim
Vas
da
greste
jutre
zvečer
z
menój
na
óni-le
grič
nad
Dolami
.
Z
njega
se
vidi
celo
Vrbsko
jezero
in
vse
najimenitejše
gore
,
na
kterih
bodo
goreli
veliki
kresovi
.
“
„
Dà
,
mama
,
to
bode
lepo
,
to
bode
krasno
!
“
pristavi
nagloma
Olga
.
„
Saj
gremo
vsi
z
gospodom
doktorjem
ali
ne
?
Glej
,
jaz
še
nisem
nikdar
videla
takih
kresov
,
o
kterih
pripoveduje
gospod
doktor
.
“
Gospé
Skenovskej
so
se
jeli
vzbujati
lepi
spomini
iz
njenih
mladostnih
let
.
Živo
jej
je
stopilo
pred
očí
,
kako
je
ona
,
deklica
še
kakor
Olga
,
hodila
na
Českem
ta
večer
na
bližnji
mestni
holm
ter
gledala
,
kako
so
netili
kres
njeni
rojaki
.
A
pravega
pomena
temu
sežiganju
še
ni
vedela
do
danes
.
Vogrin
ga
jej
je
bil
prvi
razložil
.
Ona
je
vedno
mislila
,
da
spominjajo
ti
ognji
le
na
one
čase
,
ko
je
krvoločni
Turek
postošil
po
naših
krajih
,
domišljujoča
si
,
da
so
ubogi
kristjani
le
s
takimi
ognji
naznanjali
od
gore
do
gore
prihod
ljutih
nevernikov
.
Vzbudila
se
je
torej
zdaj
tudi
v
njej
želja
,
da
si
pogleda
ta
stari
slovanski
običaj
in
se
po
toliko
letih
zopet
osebno
udeleži
kresovega
sežiganja
.
„
Naj
bo
,
pa
gremo
gledat
,
kako
netijo
Slovenci
kres
,
in
gospod
doktor
bode
naš
vodja
,
“
odgovori
mati
na
Olgino
vprašanje
.
Pri
teh
besedah
poskoči
deklica
same
radosti
in
mater
iskreno
poljubi
,
rekoč
,
da
jej
je
ona
napravila
s
tem
veliko
veselje
.
„
A
tudi
mi
sami
bodemo
velik
kres
zanetili
in
po
svoje
povzdigovali
to
lepo
svečanost
,
“
dostavi
Vogrin
.
„
Da
nas
bode
pa
véč
skupaj
,
bi
pa
prosil
milostljivo
gospó
,
da
povabite
tudi
gospoda
barona
Bendo
.
A
jaz
vzamem
seboj
,
ako
mi
visoka
gospoda
dovoli
,
gospoda
dr.
Sirnika
,
tukajšnjega
Vam
itak
znanega
zdravnika
,
ki
je
moj
rojak
in
nekdanji
šolski
tovariš
.
“
„
Slobodno
Vam
,
gospod
doktor
,
da
povabite
,
kogar
hočete
,
“
odvrne
gospá
.
„
Meni
je
celó
ljubo
,
ako
dojde
tja
tudi
dr.
Sirnik
.
Mi
smo
se
z
njim
že
do
dobra
seznanili
;
on
je
kaj
olikan
mož
.
Tudi
barona
Roberta
hočem
povabiti
,
naj
z
nami
gre
,
ali
o
njem
ne
vém
,
kaj
stori
.
Njemu
ni
mnogo
do
takih
svečanostij
,
ktere
priprosto
ljudstvo
napravlja
.
On
je
,
kakor
sodim
,
nasprotnik
vsem
tem
narodnimi
običajem
in
ljudskim
spominom
!
“
„
Temu
se
ne
smemo
čuditi
,
“
pritrjuje
dr.
Vogrin
,
„
ako
pomislimo
,
da
ni
baron
Benda
iz
ljudstva
vzrastel
in
nikdar
ne
med
njim
živel
.
Sploh
pa
smatrajo
magyarski
plemenitaši
priprosto
ljudstvo
onim
nizkim
stvorom
,
ki
naj
le
trpi
in
si
v
potu
svojega
obraza
služi
kruh
.
Ono
jim
naj
le
hlapčuje
brez
vsake
omike
,
zató
da
ga
lažje
zlorabijo
v
svoje
namene
!
“
S
tem
je
napeljal
Vogrin
govorico
na
drugo
stran
.
Začelo
se
je
razpravljati
o
socijalnem
vprašanji
,
ki
je
danes
skoro
povsod
na
dnevnem
redu
.
Vogrin
ni
bil
demokrat
v
navadnem
pomenu
besede
,
ali
on
je
ljubil
priprosto
ljudstvo
,
vzlasti
pa
svoje
slovensko
;
zakaj
vedel
je
,
da
še
ono
hrani
nepokvarjeno
moč
in
čilost
v
sebi
!
Ko
je
nató
Vogrin
razložil
,
kakšno
je
razmerje
priprostega
ljudstva
na
Ogerskem
,
in
dokazal
,
kako
brezdno
loči
ogerske
magnate
in
grajščake
od
prostega
naroda
,
zasuče
se
govor
na
náše
,
osobito
šolske
razmere
.
Gospá
Skenovska
se
je
ujemala
z
Vogrinovimi
nazori
,
da
je
krivo
in
celó
neopravičeno
,
ako
se
ljudstvu
po
šolah
in
uradih
vsiljuje
tuj
jezik
,
kakor
se
to
dandanes
godi
.
Tudi
ona
je
poznala
svoj
narod
ter
dejala
večkrat
,
da
je
bilo
v
prejšnjih
letih
tudi
na
českem
tako
,
ali
vsakokrat
je
pristavila
,
da
nastopijo
i
Slovencem
boljši
dnevi
,
v
kar
Bog
pomozi
!!
Tudi
Rihard
in
Olga
sta
se
udeleževala
teh
pogovorov
,
a
ne
v
nasprotnem
pogledu
.
Njuna
mati
je
namreč
na
mišljenje
svojih
otrok
tako
uplivala
,
da
sta
se
fant
in
dekle
vedno
le
potegovala
za
njene
nazore
.
A
tudi
dr.
Vogrin
je
deloval
v
istem
pravicoljubnem
in
spravljivem
smislu
na
svoja
učenca
,
ter
jima
bil
kolikor
mogoče
utisnol
v
srce
svoje
nazore
o
ljudstvu
in
o
narodnostih
.
In
glej
,
danes
je
bilo
Vogrinu
kaj
lahko
pri
srci
,
vidéč
,
da
se
skladajo
vsi
,
gospá
Skenovska
,
Rihard
in
Olga
,
z
njegovimi
idejami
.
Ta
edini
slučaj
ga
je
stotero
odškodoval
za
ves
trud
,
ki
ga
je
imel
s
podučevanjem
.
V
teh
trenotkih
je
pozabil
na
svoja
uboga
dijaška
leta
na
Dunaji
;
povzdigovalo
ga
je
prepričanje
,
da
je
ukoreninil
v
dveh
srcih
blago
sočutje
do
svojega
roda
!
Kakor
pa
človek
,
razgovarjajóč
se
s
svojimi
somišljeniki
,
ne
čuti
,
kako
hitro
ure
in
minute
v
večnost
tekó
,
tako
je
bila
tudi
naša
družba
izpregledala
,
da
je
že
bilo
zatónolo
solnce
.
„
Zdaj
smo
pa
zamudili
planinsko
žarenje
,
“
vzklikne
na
enkrat
Olga
.
„
A
to
nič
ne
dé
.
To
prikazen
lahko
večkrat
vidimo
,
takih
zanimivih
pogovorov
in
vprašanj
pa
se
človek
le
redkokrat
udeležuje
.
Mnogo
ste
nam
,
gospod
doktor
,
o
svojem
narodu
povedali
ter
nas
v
marsičem
podučili
.
Če
je
pa
povrh
še
Vaše
ljudstvo
tako
vztrajno
in
trdno
kakor
Vaše
gore
,
tako
nepopačeno
in
čisto
kakor
vodovje
Vrbskega
jezera
,
potém
bode
pa
tudi
svoj
cilj
in
smoter
doseglo
.
Prišlo
bode
do
blagostanja
in
omike
ter
delovalo
z
drugimi
narodi
vred
na
prospeh
vesoljnega
človeštva
.
Tedaj
ga
pa
bodo
tudi
vsi
ljubili
,
kakor
ljubijo
zdaj
njegove
krasne
goré
!
“
Za
te
prelepe
besede
se
Vogrin
gospici
Olgi
posebej
zahvali
ter
vstane
,
da
bi
se
poslovil
.
A
gospá
Skenovska
ga
ustavi
,
povabivši
ga
na
čaj
,
s
kterim
se
je
nocoj
v
utici
postreglo
.
„
Jutre
zvečer
o
tem
času
pa
pijemo
čaj
pri
kresu
tam
le
na
onem
holmu
,
“
pristavi
Vogrin
poslavljajóč
se
pozno
v
noč
od
gostoljubne
druščine
.
„
Visoko
gospodo
pričakujem
jutre
zvečer
z
mrakom
vred
.
Dr.
Sirnik
Vas
bode
vzel
v
svoje
varstvo
ter
preveslal
na
oni
breg
,
kjer
Vas
hočem
sam
sprejeti
.
“
Tem
besedam
so
vsi
radostno
pritrdili
,
in
Vogrin
je
odjadral
veselo
domú
.
Tema
je
krila
zemljo
,
ko
je
Vogrin
,
pripenši
svoj
čoln
na
bregu
jezera
,
korakal
proti
domu
.
Njegova
rojstna
hiša
je
stala
kakih
pet
minut
od
Vrbskega
jezera
na
majhnem
griči
.
Vogrin
stopa
po
malem
navkreber
,
premišljujóč
,
kako
veselo
je
današnji
popoldan
preživel
.
Zdaj
postoji
,
da
se
malo
oddahne
,
in
zida
si
zlate
gradove
v
oblake
.
Zdaj
koraka
zopet
naprej
in
postoji
vdrugič
,
bil
je
že
blizu
hiše
:
kar
zasliši
na
enkrat
,
da
trka
nekdo
na
okno
!
Po
prstih
stopa
zdaj
okoli
ogla
,
in
tu
zagleda
podobo
,
ki
ob
oknu
sloní
.
Mirno
posluša
,
opazujóč
z
bistrim
očesom
,
kdo
bi
bil
;
a
bilo
je
pretemno
,
podobe
ne
more
spoznati
.
Zdaj
čuje
tiho
klicati
:
Rezika
,
Rezika
!
ali
odgovora
ni
.
Vse
je
zopet
mirno
kakor
v
grobu
.
Nekaj
trenotkov
še
,
in
prikazen
potrka
zopet
na
okno
,
a
v
tem
hipu
priskoči
Vogrin
in
zgrabi
človeka
.
Ponočnják
pa
je
bil
mož
,
a
to
krepke
postave
.
Obrnovši
se
poprime
z
obema
rokama
Vogrina
in
ga
vrže
od
sebe
na
tla
,
a
sam
se
izgubi
brez
glasú
v
nočnej
temini
!
Na
krik
in
klic
Vogrinov
priletite
mati
in
sestra
prestrašeni
iz
hiše
z
lučjo
v
roki
in
pomagate
Vogrinu
na
noge
.
Hudo
ga
je
bil
vrgel
predrzni
postopač
,
a
k
sreči
se
mu
ni
bilo
nič
nevarnega
zgodilo
.
Le
udaril
se
je
na
desno
stran
,
kamor
je
bil
padel
,
tako
da
je
komaj
dihal
;
padec
ta
je
še
dva
dni
dobro
čutil
,
če
tudi
o
tem
ni
pravil
nikomur
.
Mati
ni
vedela
,
kdo
bi
bil
prišel
pozno
v
noč
Reziko
klicat
;
kajti
iz
vasi
ni
nobeden
fant
hodil
k
njej
vasovat
.
A
deklica
je
takoj
povedala
,
da
jo
že
več
večerov
nekdo
nadleguje
.
Če
se
ne
moti
,
bil
bi
to
neki
vojak
iz
Poreč
,
ki
tam
stanuje
,
kamer
nosi
ona
jajc
in
masla
na
prodaj
.
„
Jaz
mislim
,
da
je
sluga
nekemu
častniku
,
ki
je
prišel
prve
dni
tega
meseca
v
kopel
.
Zdi
se
mi
,
da
sta
gospod
in
sluga
z
Ogerskega
.
Jaz
nisem
nobenemu
nikdar
lepih
besed
ponujala
,
a
sluga
me
vselej
nadleguje
,
kedar
koli
v
Poreče
pridem
.
“
Tako
se
opravičuje
Rezika
brišóč
si
debele
solze
,
ki
so
jej
tekle
po
lici.
„
Zakaj
pa
nisi
materi
o
tem
ničesar
povedala
?
“
vpraša
jo
resno
brat
Milko
.
„
Ni
se
mi
zdelo
vredno
,
da
bi
bila
o
tem
pravila
materi
.
Saj
sem
mu
bila
sitnežu
prepovedala
,
naj
ne
hodi
trkat
,
ter
si
sploh
mislila
,
da
bode
sam
vse
opustil
,
ako
vidi
,
da
z
menój
nič
ne
opravi
.
“
Nató
je
Vogrin
sestro
dobro
podučil
.
Zapovedal
jej
je
pa
tudi
,
da
ne
sme
v
Porečah
več
v
ono
hišo
hoditi
,
kjer
stanujeta
isti
častnik
in
njegov
sluga
.
Sicer
ostane
pa
tako
odslej
nekaj
časa
on
sam
domá
ter
hoče
skrbeti
,
da
bode
po
noči
vse
mirno
okoli
njegovega
stanú
.
To
se
je
rés
zgodilo
,
in
od
istega
večera
ni
hodil
nikdo
več
trkat
na
dekličino
okno
.
Ali
vsaka
,
najbolj
pa
srčna
izguba
išče
svoje
maščevanje
,
in
to
je
izkusil
tudi
Milko
Vogrin
!
Prihodnji
dan
v
nedeljo
bilo
je
vreme
,
kakoršnega
si
kmet
kakor
mestjan
o
kresovem
želí
.
Vse
je
kazalo
,
da
bode
gorkemu
dnevu
sledil
tih
in
miren
večer
brez
vetra
in
sape
.
In
tako
je
tudi
bilo
.
Solnce
je
popoldne
jako
hudo
pripekalo
,
kakor
da
bi
si
hotelo
nanošene
gromade
že
po
dnevu
samo
ožgati
.
Tam
pa
tam
se
je
sicer
prikazal
kak
črn
oblačič
,
a
je
zopet
hitro
izginol
.
Le
proti
večeru
so
se
Karavanke
s
temnimi
oblaki
pokrile
,
in
tudi
Dobrač
je
dobil
svoj
klobuk
.
Kmetje
so
sklepali
iz
tega
,
da
pride
pozno
po
noči
dež
,
a
kresovi
se
bodo
vendar
še
lahko
mirno
in
brez
vse
skrbi
sežigali
.
Zatorej
so
se
vršile
v
Dolah
največje
priprave
,
da
zapalijo
na
ta
večer
ogromen
kres
.
Ponosni
so
bili
Doljani
,
da
je
vzrastel
iz
njihove
srede
tak
gospod
,
kakoršen
je
bil
dr.
Vogrin
.
Céla
fara
še
ni
izcedila
možá
,
s
kterim
bi
se
bila
tako
ponašala
,
kakor
z
Vogrinom
.
A
ta
pa
je
bil
tudi
zá-nje
pravi
mož
!
Vogrin
ni
nosil
glave
po
konci
,
ko
je
prihajal
še
dijak
latinskih
in
visokih
šol
v
počitnicah
domú
.
Z
vsakim
je
rad
govoril
,
za
vsakega
je
imel
lepo
besedo
,
in
njegova
ponižnost
je
vsem
vaščanom
in
sosedom
tako
ugajala
,
da
so
ga
vedno
k
sebi
vabili
,
danes
ta
,
jutre
drugi
.
Večkrat
so
prišli
tudi
vsi
veljavnejši
kmetje
cele
občine
skupaj
.
Pri
takih
prilikah
jim
je
razpravljal
Vogrin
lepo
po
domače
,
v
lahko
umevnem
jeziku
dnevne
novosti
ter
jih
podučeval
o
vsakdanjih
potrebah
.
A
ne
samo
z
besedo
,
temveč
tudi
z
dejanjem
širil
je
on
narodno
zavest
med
svojimi
vaščani
.
Ko
je
prišel
Vogrin
kot
vseučiliščni
dijak
prvokrat
v
velikih
počitnicah
domú
,
naročil
si
je
več
slovenskih
časopisov
.
Te
liste
je
najprej
svojim
vaščanom
sam
prebiral
in
razlagal
,
a
potém
jih
razdelil
med
nje
.
V
kratkem
je
toliko
dosegel
,
da
so
si
premožnejši
kmetje
sami
takih
listov
pribavili
,
in
sicer
se
je
eden
na
tega
,
drugi
na
onega
naročil
.
Tudi
knjige
družbe
sv.
Mohorja
delil
je
Vogrin
med
moške
in
ženske
,
vzlasti
pa
je
dekletom
z
njimi
ustrezal
.
In
glejte
,
uspeh
Vogrinov
je
bil
velik
:
Njegova
vas
je
zaslovela
gledé
narodne
zavesti
in
ljudske
omike
na
slovenskem
Koroškem
!
Z
malim
trudom
je
Vogrin
mnogo
dosegel
,
veliko
koristil
.
A
zató
so
pa
tudi
spoštovali
in
ljubili
Doljani
svojega
študenta
in
gospoda
!
To
nagnenost
so
vaščanje
tudi
danes
Vogrinu
v
velikej
meri
skazovali
.
Ko
je
prišel
Milko
v
soboto
domú
,
obiskal
je
hitro
vsakega
soseda
.
To
je
lahko
v
kratkem
opravil
,
ker
so
Dole
majhna
vas
.
Kogar
je
le
obiskal
,
vsak
mu
je
po
našej
slovenskej
navadi
ponudil
jedi
in
pijače
.
Povrh
ga
je
še
povabil
,
naj
pride
v
nedeljo
večer
netit
kres
gor
na
grič
,
kjer
se
hočejo
vsi
,
mladi
in
stari
,
moški
in
ženske
,
skupaj
zbrati
.
Veliko
veselje
so
imela
dekleta
,
ko
jim
je
bil
Vogrin
obljubil
,
da
pride
kres
sežigat
.
Tem
večja
pa
je
še
njih
radost
postajala
,
ko
jim
on
v
nedeljo
popoldne
naznani
,
da
pridejo
z
njim
tudi
gostje
iz
Poreč
,
in
sicer
visoka
gospoda
z
Dunaja
,
pri
kterej
je
on
nekdaj
podučeval
.
„
Tudi
žlahtna
gospoda
bi
rada
videla
naše
navade
in
šege
pri
kresu
;
zatorej
sem
jih
na
današnji
večer
povabil
sèm
v
Dole
,
“
pristavi
naposled
Vogrin
,
posvetujoč
se
z
vaščani
o
kresu
.
„
Zdaj
pa
le
glejte
,
dekleta
in
fantje
,
da
bode
kres
lepo
gorel
in
visoko
plapolal
.
Céla
okolica
naj
vidi
,
da
je
kres
v
Dolah
največji
in
najlepši
,
kar
bode
tudi
v
istini
;
zakaj
pri
nobenem
ne
bo
zbrane
tako
lepe
in
visoke
gospode
,
kakor
pri
našem
!
“
Ognju
enako
hitela
je
ta
novica
od
hiše
do
hiše
,
in
vsi
so
je
bili
veseli
.
Zaraditega
so
pa
tudi
sila
veliko
drv
nagromadili
na
griči
ter
obvili
polena
s
smolo
in
slamo
.
Kakor
se
je
visoko
vzdigovala
proti
nebu
gromada
,
ktero
so
pred
Trojo
zgradili
Ahilej
in
njegovi
Myrmidonci
,
da
se
sežgé
na
njej
truplo
Patroklejevo
in
darovane
mu
žrtve
,
taka
je
bila
tudi
kresova
gromada
,
ktero
so
nanosili
Doljani
na
večer
pred
sv.
Janezom
Krstnikom
.
Ko
je
zašlo
solnce
in
odzvonilo
„
večno
luč
“
v
bližnjej
crkvi
:
Marija
na
Otocě
,
prihajali
so
vaščanje
na
holm
h
gromadi
.
Cela
vas
bila
je
že
zbrana
.
Tudi
Rezike
,
Vogrinove
sestre
,
in
njegove
matere
ni
manjkalo
v
druščini
.
Le
Vogrina
in
njegovih
gostov
so
še
vsí
pričakovali
.
Radovedno
so
se
popraševale
deklice
,
kakšna
je
ona
gospá
in
gospica
,
o
kterih
je
Milko
pravil
,
da
pridete
h
kresu
.
Ni
trajalo
dolgo
,
in
gostje
se
približajo
.
Zdaj
so
videli
fantje
in
dekleta
,
da
so
imeli
oni
prav
,
ki
so
trdili
,
da
vabi
Vogrin
gotovo
le
lepo
in
bogato
gospodo
v
vas
!
Po
prvem
pozdravu
so
se
gostje
takoj
vseh
vaščanom
prikupili
.
Gospá
Skenovska
in
gospica
Olga
kakor
tudi
Rihard
niso
znali
sicer
slovenski
,
ali
naš
sedanji
zarod
na
Koroškem
ob
nemškej
meji
,
okoli
Celovca
in
ob
Vrbskem
jezeru
,
razume
in
govori
tudi
nemški
.
Zatorej
se
je
med
gosti
in
vaščani
vnela
živahna
govorica
.
Vzlasti
se
je
prikupila
gospá
Skenovska
,
ker
je
tam
pa
tam
v
svoj
govor
česke
besede
in
céle
stavke
vpletala
.
Osobito
veliko
ste
pa
govorili
ona
in
Olga
z
Vogrinovo
materjo
in
njegovo
sestro
Reziko
.
Tudi
zdravnik
dr.
Sirnik
se
je
vaškim
deklicam
takoj
priljubil
,
kajti
bil
je
sin
našega
ljudstva
ter
vedel
,
kako
se
mora
občevati
s
slovenskimi
deklicami
!
Med
tem
pa
ko
so
se
vaščanje
in
gospoda
med
sebój
pogovarjali
,
začeli
so
že
okrog
po
holmih
in
gorah
goreti
kresovi
.
Zdaj
se
je
vzdignol
vzadi
nad
Porečami
velik
plamen
,
in
njemu
na
desno
in
levo
kazali
so
se
majhni
ognji
.
Tam
daleč
na
zahodu
se
je
videla
kakor
zvezda
goreča
pičica
;
to
je
bil
kres
na
visokem
Dobrači
.
A
kaj
je
pa
to
tam
na
vzhodu
?
Kakor
da
bi
se
goreča
mesečna
krogla
vzdigovala
izza
rtastega
Obirja
,
takov
blišč
je
odseval
z
njegovega
vrha
.
A
to
ni
bila
polna
luna
,
ampak
kres
je
plapolal
ondi
proti
nebu
,
kažóč
,
da
ni
vrha
,
kamer
bi
ne
nesel
Slovenec
svojega
ognja
!
„
Zdaj
moramo
pa
tudi
mi
,
dekleta
in
fantje
,
kres
zapaliti
,
“
izpregovori
Milko
.
„
Kdo
ga
bode
pa
nocoj
ožgal
?
Tedaj
ko
sem
še
bil
jaz
mlad
dečko
domá
,
bila
je
med
fanti
in
dekleti
lepa
navada
,
da
je
najkrasnejše
in
najljubeznivejše
dekle
iz
vasi
zanetilo
kres
.
In
ako
se
je
dobro
ožgalo
in
je
začel
plamen
takoj
visoko
švigati
,
bilo
je
to
znamenje
,
da
se
ona
deklica
prihodnjo
zimo
srečno
omoži
.
“
„
To
je
rés
,
gospod
Milko
,
“
klicale
so
zdaj
deklice
in
fantje
.
„
Tudi
jaz
se
še
spominjam
,
“
pristavi
Vogrinova
sestra
,
„
da
se
je
lepa
Blaževa
Jelica
še
tisto
leto
omožila
,
ko
je
bila
na
tem
griči
zapalila
kres
.
In
zarés
takrat
je
kres
gorel
,
kakor
da
bi
človek
hišo
zažgal
.
Takega
ognja
kakor
tedaj
nismo
že
dolgo
videli
!
“
Vsi
fantje
in
dekleta
pritrjujejo
tej
opombi
in
začnejo
se
med
sebój
posvetovati
,
kdo
bi
naj
nocój
zanetil
kres
.
A
posvetovanja
je
bilo
hitro
konec
.
Zakaj
le
éno
dekle
bilo
je
v
celej
druščini
,
ki
je
vse
očarovalo
s
svojo
lepoto
in
ljubeznivostjo
!
Iz
posvetovalnega
zbora
stopi
brhek
mladeneč
,
sin
Vogrinovega
soseda
,
naznanjajoč
gospodi
,
da
so
vsi
fantje
in
dekleta
enega
glasú
in
mislij
:
„
Ta
čast
pripade
nocój
le
milostljivej
gospici
Olgi
!
“
Gostje
se
kar
začudijo
,
da
je
gospico
Olgo
doletela
ta
visoka
čast
,
vzlasti
se
je
pa
Vogrin
veselil
,
da
so
se
njegovi
vaščanje
s
to
volitvijo
tako
dobro
obnesli
.
A
tudi
Olgi
samej
je
ugajala
ta
poslavitev
.
In
zdaj
je
ona
z
gorečo
plamenico
zanetila
kres
na
štirih
oglih
,
radovedno
čakajoča
,
kako
se
bode
kazalo
prorokovalno
znamenje
!
Kakor
bi
trenol
,
bila
je
vsa
gromada
v
ognji
.
Začelo
je
prasketati
in
pokati
,
plamen
švigati
in
plapolati
,
kakor
da
bi
savna
smola
in
olje
gorelo
.
Ogenj
je
rastel
višje
in
višje
,
žar
se
je
vzdigoval
visoko
proti
nebu
,
in
kakor
rakete
letéle
so
kvišku
iskre
iz
plamenečega
morja
.
Okoli
stoječi
fantje
pa
so
med
teni
vriskali
,
dekleta
itn
drugi
pa
čestitali
gospici
Olgi
na
dobrem
znamenji
!
Tako
so
častili
nekdaj
v
poganskej
starodavnosti
Slovani
svoje
solnčno
božanstvo
ter
molili
žrtvujóč
,
da
jim
milše
solnce
posije
.
A
tudi
dandanes
se
obrača
marsikteri
Slovenec
,
sežigajóč
svoj
kres
,
v
tihej
molitvi
do
pravega
Boga
,
da
bi
nam
skoro
boljše
solnce
kakor
zdaj
sijalo
!
Takega
kresa
še
ni
videlo
Vrbsko
jezero
,
kakoršnega
so
imeli
nocój
Doljani
.
Daleč
na
strani
stojé
občudovali
so
gostje
ta
krasni
ogenj
.
A
tem
bolj
so
se
še
zavzemali
,
ko
jamejo
fantje
goreča
kolesca
kvišku
metati
ter
kotaliti
s
hriba
,
med
tem
ko
deklice
plesaje
narodne
pesmi
pojó
!
Gospá
Skenovska
in
Olga
se
niste
mogli
teh
prizorov
dovolj
nagledati
.
Bili
