Na
obali
Baltiškega
morja
,
na
parobku
prastare
šume
,
nekoliko
vstran
od
mesta
Ljubeka
,
je
ranopoletni
popoldan
Gospodnjega
leta
1064.
stala
mladenka
v
bodriški
narodni
noši
in
sanjavo
zrla
na
morske
valove
,
ki
so
se
nemirno
zibali
in
grmadili
,
se
zaganjali
ob
obrežje
in
ob
rezkih
rtih
zopet
razsipali
.
Izza
črnikaste
oblačne
gore
,
ki
je
bila
vstala
na
obzorju
,
je
radovedno
pogledavalo
solnce
,
in
njegovi
žarki
so
veselo
skakali
po
valovih
in
se
v
krasnih
bojah
lomili
v
plehajočem
se
morskem
zrcalu
.
A
kmalu
se
je
moralo
docela
skriti
za
mračnimi
oblaki
,
ki
so
naglo
drug
za
drugim
vzhajali
na
nebesnem
svodu
,
se
nalik
morskim
valovom
sprijemali
in
zopet
odpehavali
,
se
v
divjem
begu
podili
pod
nebom
in
naglo
temnili
zemljo
.
Iz
daljave
se
je
že
čulo
votlo
grmenje
,
ki
je
prihajalo
vedno
bliže
.
Mrzla
sapa
je
zavela
in
vila
čimdalje
bolj
silno
.
Čimdalje
bolj
so
hreščali
in
ječali
vršički
stoletnih
dreves
.
Čimdalje
bolj
je
kipelo
morje
,
se
kopičilo
in
vršičilo
ter
ljuto
naskakovalo
obrežje
,
kakor
bi
je
hotelo
izpodjesti
in
potopiti
v
svoje
žrelo
.
Mladenka
je
s
kresočimi
očmi
opazovala
divje
morsko
valovanje
pa
začela
govoriti
,
izprva
bolj
tiho
in
počasi
,
potem
pa
vedno
glasneje
,
strastno
in
hlastno
:
„
Morje
belo
,
le
šumi
s
šumom
velikim
!
—
Perun
javlja
na
nebu
z
gromkim
gromom
svojo
jezo
,
ker
ga
ljudstvo
pod
tem
nebom
več
ne
časti
in
ne
moli
...
Morje
belo
,
tudi
tebe
lomi
srd
,
tudi
ti
se
jeziš
,
da
se
od
jeze
krčevito
zvijaš
.
In
pravičen
je
tvoj
srd
!
Saj
te
nekaznjeno
madežuje
krščeni
sovrag
,
ki
s
predrzno
roko
reže
svete
tvoje
brazde
,
one
brazde
,
ki
jih
ima
pravico
orati
le
slovenske
ladje
lemež
,
one
brazde
,
ki
jih
je
našim
očetom
podaril
vsedobri
Svetovit
,
da
njih
in
njihovih
potomcev
trgujoče
brodove
nosijo
v
daljne
rodove
...
Črt
ti
je
zbesnil
valove
,
silno
morje
,
ker
moraš
zreti
dan
na
dan
,
kako
se
lakomni
tujec
šopiri
na
tvojih
vodah
,
iskaje
bogastva
,
in
se
na
tebi
več
ne
pojó
svete
pesmi
o
višnjih
naših
bogovih
in
o
slovanski
naši
lipi
,
ampak
samo
tuje
popevke
o
nemški
moči
.
in
o
križanem
Kristu
...
In
sram
ti
obliva
lice
,
vem
,
ko
vidiš
,
da
vsi
Bodriči
klanjajo
glave
pred
križem
in
pred
tujcem
Nemcem
,
in
da
v
nekdaj
slavnem
bodriškem
plemenu
ni
moža
,
ki
bi
se
uprl
oholemu
sovragu
,
kateri
zdajzdaj
vso
deželo
izneveri
starim
bogovom
...
In
v
gnevu
se
ti
penijo
usta
,
žalost
ti
razriva
osrčje
,
in
žolč
se
ti
je
razlil
,
ker
moraš
gledati
,
kako
spi
,
nevzdramno
spi
bodriško
moštvo
...
Aj
,
kako
rada
bi
ti
jaz
odvzela
to
jezo
in
to
žalost
in
to
sramoto
,
kako
rada
!
Aj
,
hitro
bi
jaz
osvobodila
rodno
grudo
tujega
jarma
in
vrgla
tujca
črez
mejo
,
da
sem
mož
,
in
ne
slabotna
ženska
!
V
tla
bi
se
moral
zgruditi
križ
,
da
nikdar
več
ne
pronikne
,
a
stara
naša
lipa
pa
bi
se
potem
zopet
razcvetela
in
razprostrla
svoje
košate
rame
črez
svoj
mili
slovenski
rod
!
In
po
tebi
,
morje
belo
,
bi
zopet
plula
samo
slovanska
ladja
,
noseč
pridelke-prvence
bodriške
zemlje
na
sveto
Rujano
,
po
tebi
bi
zopet
donele
le
pristno
slovanske
popevke
o
svetih
bogovih
in
slavnih
slovanskih
činih
!
In
ti
prekrasno
,
belo
morje
,
bi
bilo
zopet
samo
bodriško
morje
,
morje
slovansko
!
“
Navdušena
govornica
je
obmolknila
.
—
Zelen
blisk
je
šinil
iz
oblakov
in
zletel
preko
raztogočenih
valov
tikom
pred
njo
,
da
bi
ji
skoraj
vzel
vid.
In
grom
je
zadrdral
in
potresel
nebeški
strop
ravno
nad
njeno
glavo
.
Od
zadaj
je
pa
v
istem
hipu
začula
moški
glas
:
„
Viljenica
!
“
Deklica
se
je
stresnila
in
se
plašno
ozrla
proti
šumi
.
Sivolas
kot
sivi
sokol
,
no
še
junačen
,
neupognjen
starec
z
dolgo
,
pobeljeno
brado
je
stopil
izza
drevja
.
„
Ah
,
ti
si
Slavomir
,
svečenik
Triglavov
!
“
je
dejala
mladenka
in
zardela
pobesila
pogled
,
menda
ker
je
je
bilo
sram
notranje
plahote
,
ki
se
je
še
čitala
na
njenem
obrazu
.
„
Mislil
sem
,
da
stoji
tu
in
govori
čarobna
morska
vila
,
ko
sem
te
ugledal
od
daleč
“
,
je
odgovoril
starec
.
„
Toda
vprašati
te
moram
:
Od
kdaj
se
pa
Viljenica
,
nadkneza
Gotšalka
neustrašna
hči
,
strahotno
strese
pri
poedini
besedi
,
kakor
bojazljiva
srnica
pri
jeku
lovčevem
!
“
je
pristavil
s
pikrim
naglasom
.
„
Od
kdaj
?
“
je
razgreto
odvrnila
deklica
,
in
kri
ji
je
šinila
v
glavo
.
„
Od
kdaj
pa
zajec
oponaša
volku
strahopetnost
?
Ne
govori
,
Slavomir
,
o
moji
bojazljivosti
,
ker
pri
bogovih
,
taka
bojazljivka
nikdar
nisem
bila
in
nikdar
ne
bodem
,
kakor
so
zajčji
sinovi
bodriške
zemlje
!
“
„
Mar
misliš
,
da
bodriška
zemlja
res
rodi
in
redi
danes
samo
še
plašne
zajce
,
in
da
v
šumah
njenih
več
ne
prebiva
drzna
zverjad
?
“
„
Da
!
“
je
strastno
zatrdila
deklica
.
„
Bodriška
zemlja
,
ki
je
prejšnje
čase
slula
daleč
naokrog
,
da
redi
dolincem
strašno
zverjad
,
redi
danes
le
še
strahopetne
zajce
in
miši
,
ki
se
pri
najtanjšem
šumu
gozdnega
listja
poskrijejo
v
svoje
luknje
.
Izumrla
je
zverjad
,
ki
je
zadajala
takov
strah
sosednjim
deželam
;
poginila
je
ali
pa
preobrazila
zverinsko
svojo
čud
in
se
prelevila
v
krotko
živád
.
“
„
Ali
se
je
pa
potuhnila
!
“
ji
je
segel
starec
v
besedo
.
„
Potuhnila
?
Ne
verjamem
.
“
„
Da
,
Viljenica
,
le
potuhnila
se
je
.
Vedi
,
slišal
sem
poprej
,
skrit
za
drevjem
,
tvoje
besede
,
v
katere
si
izlila
svoj
srd
nad
tujca
in
v
katerih
si
očitala
Bodričem
nemoštvo
.
Slišal
sem
vse
,
pa
ne
boj
se
,
da
te
izdam
;
saj
veš
,
da
je
Slavomir
sovražnik
,
zaklet
sovražnik
tujcu
Nemcu
.
Z
neskončnim
veseljem
so
me
napolnile
tvoje
besede
.
Vedel
sem
sicer
že
prej
,
da
vkljub
temu
,
da
si
krščena
,
ne
ljubiš
kaj
posebno
novega
Boga
.
A
da
si
tako
goreča
privrženka
starih
bogov
in
taka
vneta
rodoljubkinja
,
si
nisem
mogel
misliti
,
dokler
nisem
slišal
besed
,
ki
si
jih
ravnokar
govorila
.
Vesel
sem
te
,
neizrečeno
vesel
.
Pa
bodi
tudi
ti
vesela
in
potolažena
!
Ne
misli
,
da
sva
samo
midva
privrženca
zatiranih
starih
bogov
.
Ne
!
Hvaljen
bodi
višnji
Veles
,
ki
daje
Zemljanom
modre
svete
in
misli
v
glavo
:
velika
množica
bodriških
sinov
s
pravičnim
srdom
gleda
na
tvojega
očeta
,
ki
nam
v
svoji
zmoti
in
zaslepljenosti
vsiljuje
novo
vero
.
Premnogi
Bodriči
črte
kristjana
—
Nemca
;
kakor
ti
,
tudi
oni
še
niso
zatajili
svoje
krvi
.
Pojdi
z
menoj
!
Pokazati
ti
hočem
,
da
bodriška
zemlja
redi
za
tujca
še
mnogo
strašnih
zveri
.
Peljati
te
hočem
k
svojim
somišljenikom
,
ki
bodo
zatrdno
navdušeno
sprejeli
v
svojo
sredo
Gotšalkovo
hčer
—
svojo
somišljenko
...
Glej
,
mrak
razgrinja
črez
zemljo
črni
svoj
plašč
,
in
na
nebu
zbira
gromovnik
Perun
točo
in
oblake
.
Pojdiva
hitro
,
da
naju
ne
zatme
nevihta
!
“
Starec
je
prijel
deklico
za
roko
in
dejal
še
enkrat
:
„
Pojdiva
!
“
„
Kam
?
“
je
vprašala
mladenka
z
malce
trepetajočim
glasom
in
mu
izpulila
roko
.
„
Saj
sem
ti
rekel
:
k
zverjadi
bodriški
,
k
zakletim
sovražnikom
Nemca
.
“
„
Pa
sedaj
?
Kaj
pa
poreko
doma
,
če
me
pogrešé
?
“
„
Porečeš
,
da
te
je
bila
na
šetnji
zajela
huda
ura
pa
si
morala
vedriti
izven
grada
.
Sicer
pa
,
Viljenica
,
če
se
bojiš
svojega
očeta
,
pojdi
domov
,
ne
hodi
za
nami
!
“
„
Ne
,
jaz
grem
s
teboj
!
“
je
dejala
mladenka
odločno
in
mu
podala
roko
.
„
Slava
ti
!
“
je
rekel
starec
.
„
Sedaj
pa
le
hitro
!
“
Krenila
sta
proti
šumi
.
Kipeče
morje
je
bučalo
za
njima
.
Žalostno
kričeč
in
s
kreljutmi
loputajoč
je
jata
črnih
ptic
prhutala
nad
obrežjem
.
V
oblakih
je
pa
šumelo
in
vrelo
kakor
v
razbeljeni
peči
.
Kačasti
bliski
so
se
zaporedoma
vpaljali
iz
njih
in
vse
križem
švigali
nad
zemljo
.
Drdrajoč
grom
je
cepil
oblačne
stebre
,
strahovito
rohnel
in
ropotal
po
ozračju
ter
treskal
ognjene
strele
,
kakor
bi
hotel
razstreliti
vesoljni
svet
.
Starca
in
mladenko
je
objela
šuma
z
mračnim
svojim
krilom
.
Viljenica
se
je
tresla
po
vsem
živofu
kakor
šiba
na
vodi
,
in
skrivnostna
tesnoba
se
je
ovijala
njene
duše
.
Slavomir
je
korakal
krepko
;
z
desnico
se
je
opiral
ob
gorjačo
,
z
levico
pa
držal
deklico
za
roko
in
govoril
:
„
Glej
,
moči
in
sile
Perunove
!
Pred
zlati
svoj
plug
,
blisk
,
je
zapregel
oblačne
valove
in
zdaj
orje
po
nebeškem
svodu
.
Na
ognjenih
kolih
se
vozi
in
meče
na
zlotvornega
Črniboga
,
glavarja
nebeških
voda
,
ognjevite
strele
in
žareče
kamenje
...
Hud
boj
se
bije
med
svetlobo
in
temo
,
med
Belibogom
in
Črnibogom
.
Zmagal
pa
bo
Belibog
,
ker
je
pravda
in
moč
na
njegovi
strani
.
Hud
boj
se
bo
bil
tudi
pri
nas
med
svetlobo
in
temo
,
med
resnico
in
lažjo
,
med
pristaši
slovanske
lipe
in
privrženci
križa
.
Zmagali
pa
bodo
pristaši
lipe
,
ker
pravdo
in
moč
so
jim
dali
višnji
bogovi
“
...
Tako
je
govoril
starec
;
deklica
je
pa
molčala
.
Sapa
je
silovito
vila
skozi
drevje
,
da
so
se
njegove
veje
upogibale
in
njegovi
vršiči
pokali
.
Listje
na
drevju
se
je
prožilo
;
deževne
kaplje
,
težke
ko
svinčeno
zrnje
,
so
začele
praskati
ob
nje
.
Starec
in
mladenka
sta
podvizala
korake
,
kolikor
so
dopuščale
zvite
robide
in
debele
korenine
,
ob
katere
so
se
zapletale
njune
noge
.
Čimdalje
večja
je
bila
tema
v
zarasli
gošči
,
in
čimdalje
bolj
tesno
je
bilo
Viljenici
okoli
srca
.
Sedaj
pa
sedaj
je
vzdihnila
,
pa
njene
vzdihljaje
je
naglo
zadušila
silna
vijača
.
Slavomir
pa
je
čvrsto
mahal
naprej
,
kakor
da
ni
čul
onih
vzdihov
.
—
Ogromna
in
v
čarobni
razsvetljavi
bliska
divjekrasna
pečina
je
zaštrlela
pred
njima
.
„
Na
mestu
sva
“
,
je
izpregovoril
starec
,
postal
in
posnemajoč
sovo
zagrčal
:
„
Uhú
!
“
„
Uhú
!
“
se
je
odzvalo
v
pečini
.
„
Stori
,
kar
vidiš
storiti
mene
!
“
je
velel
starec
Viljenici
.
Sklonil
se
je
in
se
splazil
pod
skalo
,
ki
se
je
na
enem
mestu
malo
vzdigovala
nad
zemljo
.
Viljenica
mu
je
sledila
,
ne
brez
bojazni
v
srcu
.
Ročno
kot
jegulja
je
lezel
starec
pod
pečino
,
po
suhem
resju
,
bohotnem
mahu
in
šumečem
velem
listju
.
Deklica
pa
za
njim
.
Tesen
in
ozek
je
bil
ta
hodnik
,
prav
kakor
bi
ga
bil
navlašč
napravil
jazbec
v
svojo
jazbovino
.
Tema
je
bilo
v
njem
kot
v
rogu
.
„
Kača
!
“
je
siknila
Viljenica
,
ko
je
ob
strani
nekaj
zašumelo
.
„
Ne
boj
se
:
suha
trava
prasketa
!
“
jo
je
potolažil
Slavomir
.
In
plazila
sta
dalje
.
Mladenka
je
sedaj
pa
sedaj
zašepetala
:
„
Svetovit
!
“
Hodnik
se
je
naenkrat
razširil
.
Motno
migljajoča
luč
je
posijala
nanj
.
Slednjič
ga
je
bilo
konec
.
Starec
in
mladenka
sta
stala
v
prostorni
jami
,
visoko
obokani
s
sivim
kamenjem
in
razsvetljeni
s
plamenico
,
ki
je
bila
vtaknjena
v
zev
skale
v
steni
.
„
Slava
ti
,
Slavomir
!
“
je
vzkliknilo
obenem
pet
moških
glasov
.
In
pet
bradatih
mož
,
ogrnjenih
z
dopetnimi
plašči
,
se
je
rinilo
okoli
starca
,
da
so
se
rokovali
z
njim
.
„
Slava
tudi
vam
!
“
jim
je
odzdravil
starec
.
„
Oprostite
,
da
ste
morali
čakati
vi
mene
,
ne
jaz
vas
,
ki
sem
vas
povabil
semkaj
.
Zamudil
sem
se
v
Ljubeku
.
“
„
A
koga
si
pripeljal
s
seboj
?
Žensko
!
“
so
zaklicali
istohipno
vsi
peteri
možje
,
ki
so
zagledali
Viljenico
,
katera
je
bila
postala
zadaj
.
„
Sklonite
svoje
glave
in
zahvalite
vsedobrega
Svetovita
,
ki
je
poslal
nocoj
to
mladenko
v
našo
sredo
!
“
je
rekel
Slavomir
,
prijel
deklico
za
roko
in
jo
predstavil
:
„
Evo
vam
Viljenice
,
nadkneza
Gotšalka
hčere
,
tovarišice
naše
.
Upognite
svoj
vrat
pred
njo
v
znamenje
spoštovanja
!
“
Možje
so
pa
le
strmo
gledali
predse
.
Naposled
je
dejal
eden
:
„
Svoboden
Slovan
ne
klanja
svojega
tilnika
pred
nikomer
.
“
Drug
pa
je
vzel
Slavomira
na
stran
in
mu
zašepetal
v
uho
:
„
Slavomir
,
kaj
ti
je
,
zakaj
si
tako
nepreviden
,
da
greš
pripeljat
semkaj
žensko
,
da
izda
tebe
in
nas
in
vso
našo
stvar
?
“
Dasi
so
bile
te
besede
govorjene
tiho
,
jih
je
vendar
slišala
Viljenica
.
Kri
ji
je
vzkipela
,
stopila
je
nekaj
korakov
naprej
prav
pred
može
in
v
razžaljenem
ponosu
izpregovorila
:
„
Tako
mi
Svetovita
in
vseh
višnjih
bogov
,
izdajica
nisem
bila
še
nikoli
,
zato
pa
tudi
nečem
,
da
bi
se
me
kdo
bal
kot
take
!
Jaz
grem
.
Zborujte
sami
.
Ali
to
vam
še
povem
:
Dasi
sem
hči
Gotšalka
,
najgorečnejšega
kristjana
,
dasi
sem
bila
krščena
,
vendar
molim
stare
bogove
slovanske
in
kolnem
potujčevanje
in
izneverjanje
slovanskega
plemena
...
In
tako
mi
Triglava
,
tako
mi
Svetovita
Rujanskega
,
tako
mi
vseh
višjih
bogov
:
Da
sem
jaz
mož
,
leto
osorej
ne
bi
bilo
ni
enega
Nemca
več
v
bodriški
zemlji
.
Zatrla
bi
vse
,
tudi
če
bi
se
morala
pri
tem
zgruditi
sama
rodna
hiša
!
...
Toda
vidim
,
vi
imate
strah
pred
menoj
,
da
vas
ne
izdam
.
Grem
torej
odtod
.
Le
zborujte
in
modro
ukrepajte
!
To
želi
iz
srca
Viljenica
,
čestilka
Svetovitova
.
Ne
bojte
se
,
da
vas
izdam
,
saj
se
tudi
jaz
ne
bojim
,
da
bi
me
vi
izdali
mojemu
očetu
!
“
In
deklica
se
je
obrnila
in
hotela
vun
po
hodniku
,
po
katerem
je
bila
prišla
s
Slavomirom
v
jamo
.
Tedaj
pa
je
priskočil
Slavomir
,
priskočili
so
tudi
vsi
drugi
peteri
k
nji
,
govoreč
:
„
Ostani
,
Viljenica
!
Ne
zameri
nam
naših
besed
!
Ostani
pri
nas
,
bodi
naša
,
mi
smo
tvoji
!
“
In
vsi
so
uklonili
pred
njo
svoje
glave
.
—
In
Viljenica
je
ostala
.
Slavomir
pa
ji
je
sedaj
hitel
predstavljati
zbrane
može
:
„
Tu
glej
zbrane
,
Viljenica
,
dične
bodriške
starejšine
in
velmože
.
To
je
Volčan
iz
Roztoka
,
to
je
Ratibor
iz
Gabrovega
,
to
Svetopolk
iz
Varnovega
,
to
Draško
iz
Mahovega
in
to
Gostomisel
iz
Ribnice
.
Te
sem
sklical
danes
sem
v
Volčjo
jamo
,
da
se
po
verujemo
,
kako
bi
rešili
svojo
rojstno
grudo
popolnega
potujčenja
.
“
„
Pozdravljeni
!
“
je
rekla
Viljenica
velmožem
in
se
z
vsemi
rokovala
.
„
Preden
pa
se
začnemo
posvetovati
“
,
je
nadaljeval
Slavomir
,
„
pokrepčajmo
se
s
pijačo
Svetovitovo
,
saj
je
zatrdno
nas
vse
utrudila
težka
hoja
.
Ti
si
gotovo
najbolj
utrujena
,
Viljenica
,
torej
pij
ti
najprva
!
“
—
In
starec
je
izvlekel
iz
torbe
čutaro
medice
in
jo
ponudil
Viljenici
.
Mladenka
je
pila
.
In
za
njo
so
pili
možje
.
Goreča
baklja
je
metala
sedaj
rastočo
,
sedaj
pojemajočo
luč
po
jami
in
z
rdečim
svitom
obsevala
zbrano
družbo
,
ki
je
bila
sedla
na
mahovita
tla
in
pila
medico
,
narodno
pijačo
.
Zunaj
je
razsajala
strašna
nevihta
.
Ploha
je
lila
,
kakor
bi
se
bilo
utrgalo
nebo
.
Grom
je
ropotal
,
kakor
bi
v
besni
jezi
hotel
vse
zdrobiti
in
streti
.
Vihar
je
tulil
kakor
gladen
volk
.
Slavomir
pa
je
vstal
in
začel
svoj
svečani
govor
s
svečanim
glasom
:
„
Pač
se
čudom
čudijo
nocoj
vekovite
le-té
skale
,
iz
katerih
so
vsemogočni
bogovi
zgradili
leta
dom
.
In
lahko
se
čudijo
.
—
Stoletja
so
že
prešumela
preko
sivih
njihovih
temen
z
oblaki
in
s
strelami
,
z
burjo
in
viharjem
,
a
niso
še
videle
takega
večera
,
niso
še
gledale
v
svoji
sredi
takih
obiskovavcev
kakor
nocoj
...
Preganjani
gozdni
divjačini
so
kvečjemu
dajale
zaščite
in
zaslombe
proti
psu
in
lovcu
.
Nocoj
pa
so
sprejele
v
obran
in
zavetje
glave
bodriške
zemlje
,
najdičnejše
starejšine
in
velmože
slavnega
bodriškega
plemena
slovanskega
,
ki
so
se
zatekli
v
njihov
dom
—
—
Žalostna
nam
mati
!
Ptica
nebesna
ima
neomejen
zrak
,
kjer
prosto
leta
,
kakor
jo
volja
;
ima
v
gori
nedosežno
gnezdo
,
kjer
svobodno
živi
zadružno
.
Riba
morska
ima
neizmerno
vodo
,
kjer
prosto
plava
,
kakor
jo
volja
;
ima
globoko
dno
,
kjer
svobodno
vlada
samovoljno
.
Divja
zver
ima
goro
,
kjer
prosto
gospodari
;
ima
varen
brlog
,
kjer
svobodno
samostalno
počne
,
kar
jo
volja
...
A
starejšina
,
velmož
,
gospodar
bodriške
zemlje
nima
prostora
,
kjer
bi
prosto
živel
;
nima
bivališča
,
kjer
bi
svobodno
počel
,
kar
ga
volja
,
niti
svobodne
besede
nima
v
stanovališčih
,
ki
so
njegova
last
,
ki
si
jih
je
zgradil
sam
svojeroč
!
Žalostna
nam
mati
!
Sklical
sem
vas
,
slavni
starejšine
in
velmožje
bodriški
,
k
pomenku
o
prevažni
sveti
stvari
,
sklical
ne
v
hišo
svojo
,
kjer
bi
vas
mogel
pozdraviti
s
hlebom
in
soljo
,
no
sklical
v
to
skrito
Volčjo
jamo
,
daleč
proč
od
ušes
ljudi-ovaduhov
,
ker
tako
mi
je
velela
pamet
moja
,
tako
je
terjala
sveta
naša
stvar
.
Vedel
sem
že
prej
in
izvedel
posebno
nocoj
,
ko
vas
vidim
vkljub
viharju
in
groznemu
večeru
zbrane
tukaj
sredi
globoke
šume
,
v
najbližjem
sosedstvu
divjih
zverin
,
daleč
proč
od
ljubljenih
družin
in
toplih
stanic
—
da
pravi
Slovan
za
svobodo
in
dom
vse
stori
in
pretrpi
.
Saj
trpeti
je
Slovan
navajen
...
Kaj
hočemo
?
Dobro
in
zlo
pride
nad
ljudi
od
bogov
.
In
nad
Slovane
je
prišlo
hudo
v
zvrhani
meri
.
Pa
kar
pride
od
bogov
,
to
mora
človek
nositi
.
Ni
pa
primoran
nositi
tega
,
kar
pride
samo
od
človeka-neprijatelja
.
In
če
mirno
nosi
hudo
od
človeka
neprijatelja
,
se
pogrezne
v
prah
k
črvu
,
kateremu
svobodno
vsakdo
stopi
na
glavo
;
se
poniža
v
nespametno
žival
,
ki
nima
svoje
volje
;
je
rob
,
katerega
vse
prezira
,
prezirajo
in
zapusté
isti
višnji
bogovi
...
Zlo
pa
je
prišlo
nad
nas
,
Slovane
,
ne
od
bogov
,
temveč
od
neprijatelja-tujca
,
od
kristjana-Nemca
!
...
In
mi
naj
mirno
in
vdano
nosimo
to
zlo
,
ali
naj
se
sami
naredimo
in
prepustimo
tujcu
za
sužnje
?
Nikdar
!
Tako
daleč
se
ne
sme
nikdar
izpozabiti
Slovan
,
tako
globoko
nikdar
ponižati
!
Ali
smo
mar
mi
rod
druge
vrste
?
Ali
smo
mi
mar
brez
zgodovine
?
—
Daleč
tam
,
kjer
vstaja
solnce
,
je
pradomovina
naša
.
Tam
so
v
svobodi
živeli
naši
pradedje
,
naše
prababice
.
Bilo
jih
je
kot
trave
v
travnu
mesecu
,
kot
listja
v
listopadu
.
Pa
niso
robili
in
plenili
drugih
narodov
:
bili
so
miroljubni
in
krotki
kot
jagnjeta
in
zadovoljni
s
pridelki
polja
in
s
svojimi
čredami
.
Živeli
so
v
poedinih
plemenih
,
in
plemena
v
poedinih
zadrugah
,
kakor
listi
na
isti
veji
,
in
veje
na
istem
steblu
.
Tedaj
je
bil
še
vsem
en
jezik
in
en
običaj
.
Pa
narastli
in
razplodili
so
se
,
in
pretesna
jim
je
postala
prva
domovina
.
Tudi
so
jih
tuja
ljudstva
rinila
od
zadaj
.
Tedaj
so
se
vzdignili
nekateri
rodovi
z
bogovi
in
s
čredami
svojimi
in
šli
proti
solnčnemu
zahodu
,
črez
gore
in
vode
,
na
jug
in
na
sever
,
iskat
nove
domačije
.
In
eden
teh
rodov
je
prišel
v
te
severne
kraje
.
Prej
so
tod
prebivala
nemška
plemena
.
Pa
odrinila
so
na
jug
plenit
in
ropat
in
osvojevat
bogate
južne
dežele
.
Njih
pokrajine
je
zasedel
naš
rod
.
Eno
pleme
tega
rodu
je
ostalo
med
Vislo
in
Odro
reko
.
Druga
plemena
so
šla
naprej
proti
zahodu
.
Najdalje
je
prodrlo
naše
bodriško
pleme
.
Naselilo
se
je
tukaj
ob
morju
nad
Labo
reko
po
zelenih
ravninah
in
si
postavilo
vasi
in
gradove
.
Srečno
so
izprva
živeli
naši
pradedje
,
mirno
in
brez
boja
.
Vojske
niso
ljubili
,
pač
pa
godbo
.
Gosli
so
jim
bile
bolj
priljubljene
kot
orožje
.
Godli
so
na
gosli
,
ker
niso
znali
trobiti
na
trombe
.
Polje
so
obdelovali
in
pastli
črede
.
Čolne
in
ladje
so
si
stesali
in
so
čolnarili
,
ribarili
in
trgovali
po
morju
.
Molili
so
stare
svoje
bogove
.
In
bogovi
so
jim
bili
dobri
in
so
blagoslavljali
njihovo
početje
.
Polje
in
morje
sta
jim
dajala
bogatih
imetkov
.
Velika
blagovitost
jim
je
cvetela
.
Bili
so
bogati
v
blagu
vseh
severnih
narodov
in
so
imeli
vse
udobnosti
in
polno
izvanrednih
dragotin
.
—
A
ta
njihova
blagovitost
je
bodla
grabežljive
sosede
tujce
v
oči
.
Napadati
in
pleniti
so
jih
začeli
ropaželjni
Saksonci
z
juga
in
divji
Danci
s
severa
.
In
zemljelakotni
Franki
so
si
lastili
,
kakor
nad
drugimi
narodi
,
gospodstvo
tudi
nad
njimi
.
Kaj
so
storili
naši
dedje
?
...
Kaj
storé
ose
,
če
jih
pride
nagajiva
deca
dražit
in
razkopavat
njihovo
gnezdo
?
...
Kaj
stori
živina
,
če
jo
pride
sovražnik
motit
v
brloge
in
v
dupla
?
...
Ose
pikajo
in
zbadajo
s
strupečim
želom
.
In
zverina
pokaže
ostre
zobe
in
praskajoče
kremplje
.
In
kar
store
ose
in
kar
stori
zverina
v
obrambo
svojih
bivališč
,
to
isto
so
storili
naši
dedje
.
Pokazali
so
,
da
znajo
tudi
oni
izsikavati
želo
strupene
puščice
in
grizti
in
praskati
z
mesarečim
kopjem
in
rezkim
kijem
...
In
po
lokah
,
koder
se
je
poprej
razlegala
miloglasna
piščal
veselega
pastirja
,
je
pela
odslej
večkrat
divjehreščeča
bojna
tromba
.
In
po
poljanah
,
koder
so
se
poprej
slišale
srebrnojasno
zveneče
pesmi
mladih
koscev
,
grabečic
in
ženjic
,
so
doneli
sedaj
večkrat
grmeči
spevi
napetih
lokov
in
sikajočih
puščic
,
žvenketajočih
mečev
in
rožljajočega
kopja
,
je
odmevala
sedaj
divja
bojna
godba
,
spremljana
od
ropotanja
težkih
naprsnikov
in
šlemov
,
ter
od
vnetih
molitev
in
strašnih
kletvin
in
zamolkega
hropenja
in
pojemajočega
ječanja
izdihajočih
...
In
v
zraku
,
koder
so
poprej
z
nežnimi
grli
popevale
ptice
pevke
,
se
je
čulo
sedaj
često
grozno
večanje
črnih
krokarjev
in
vranov
,
ki
so
komaj
čakali
noči
,
da
se
spusté
k
obedu
na
bojno
polje
,
na
mrliče
in
na
mrhovino
...
In
potoki
in
studenci
so
se
rdečili
,
kakor
se
rdeči
večernje
nebo
,
ko
zahajajoče
solnce
pomeša
njegovo
sinjino
s
krvavim
svojim
rdečilom
—
—
To
so
bili
tožni
časi
za
naše
dede
,
severne
Slovane
.
Padali
so
slovanske
matere
sinovi
,
kakor
pada
ob
črni
nevihti
listje
z
drevesa
.
In
že
se
je
bilo
bati
,
da
bo
izumrla
po
teh
krajih
na
večne
veke
slovanska
govorica
.
Da
,
hudo
je
bilo
tačas
našim
očetom
.
In
da
jim
je
bilo
tako
hudo
,
temu
niso
bili
krivi
samo
tujci-napadniki
,
kriva
je
bila
dosti
tudi
domača
kratkovidnost
in
kleta
slovanska
nesloga
.
Da
,
ta
—
naš
stari
greh
!
...
Kaj
nam
pripoveduje
povest
?
Ko
se
je
silni
nemški
cesar
Karel
bojeval
s
Saksonci
,
kaj
so
storili
kratkovidni
Bodriči
?
Pomagali
so
nemškemu
cesarju
.
Medtem
,
ko
so
se
Bodriči
v
Karlovih
vrstah
vojskovali
proti
Saksoncem
,
so
pa
njih
krvni
bratje
in
vzhodni
sosedje
,
Ljutiči
,
ki
so
vendar
z
njimi
molili
iste
bogove
in
govorili
isti
jezik
,
pridrli
na
bodriško
zemljo
in
jo
grozno
upustošili
,
da
je
groznejše
ne
bi
mogel
najhujši
sovrag
.
Seveda
so
se
šli
Bodriči
kmalu
osvetit
v
ljutiško
zemljo
.
In
taki
medsebojni
krvavi
spori
so
se
le
prečesto
ponavljali
.
Ali
kaj
so
imeli
od
medsebojnega
bratomornega
klanja
?
Padali
so
bolj
in
bolj
v
nemško
sužnost
in
postajali
slabši
in
slabši
.
Pod
pretvezo
,
da
jim
hočejo
prinesti
luč
prave
vere
,
so
Nemci
vdirali
v
njih
dežele
.
Naši
očetje
so
se
jih
sicer
otepali
in
otresali
.
Včasih
so
se
jih
otresli
,
a
navadno
ne
zadolgo
.
Bolj
in
bolj
so
se
pogrezali
v
nemško
hlapčevstvo
in
nemško
odvisnost
...
V
tako
ponižujoče
hlapčevstvo
in
odvisnost
pa
Bodriči
še
nikoli
niso
bili
pogreznjeni
,
kakor
smo
mi
zdaj
,
odkar
je
naš
vrhovni
knez
Gotšalk
.
Viljenica
bo
oprostila
,
da
govorim
o
njenem
očetu
.
Saj
ga
vsi
poznamo
,
da
je
plemenit
mož
,
v
mnogih
bitkah
izkušen
vojak-junak
,
da
mu
ga
med
Bodriči
ni
vrstnika
.
Ali
znali
so
ga
Nemci
ujeti
v
svoje
zanjke
!
On
,
ki
je
bil
,
dasi
krščen
,
nekaj
časa
najljutejši
sovražnik
nemškega
imena
,
on
,
ki
je
bil
prej
strah
in
trepet
Saksoncem
,
se
je
dal
od
njih
zavesti
,
je
zopet
vzljubil
krščansko
vero
,
ki
jo
je
bil
že
pogazil
,
in
sklenil
,
da
hoče
pokristjaniti
vso
svojo
deželo
...
Kako
je
ta
svoj
sklep
izvrševal
,
vam
je
znano
.
Ravno
dvajset
let
je
minilo
,
odkar
je
postal
Gotšalk
,
slavnega
Pribigneva
sin
,
bodriški
nadknez
.
In
kaj
je
storil
v
tem
času
svojega
knezovanja
?
Gradove
in
sela
je
odprl
nemškim
svečenikom
in
redovnikom
in
hramove
je
zidal
križu
po
vsi
deželi
.
Kakor
tatinske
Čebele
,
vohajoče
med
,
pribrenče
v
tuj
panj
in
pobijejo
v
njem
matico
in
njen
zarod
pa
se
same
naselijo
in
zavladajo
notri
,
tako
so
pridrevili
Nemci
v
naš
uljnjak
,
hoteč
nam
zavladati
.
Priliznili
so
se
Gotšalku
in
ga
spridom
popačili
.
Popačili
in
izpridili
so
pa
tudi
deželo
;
malokaj
ves
bodriški
rod
se
klanja
križu
.
Klanja
se
,
pravim
,
a
to
je
še
edina
naša
tolažba
,
da
se
ne
klanja
iz
srca
,
ampak
samo
prisiljen
.
Le
navidez
moli
ljudstvo
Krista
,
v
srcu
in
skrivaj
pa
moli
Svetovita
in
druge
slovanske
bogove
.
Dalo
se
je
pač
krstiti
,
ker
je
tako
želel
in
velel
nadknez
.
Pojdi
se
z
bikom
bost
,
če
si
upaš
!
je
dejalo
ljudstvo
in
se
dalo
krstiti
,
ker
si
ni
upalo
ustavljati
se
knezovi
želji
...
Jaz
vam
pa
danes
pravim
:
Le
pojdimo
se
bost
!
Bomo
videli
,
kdo
bo
hujši
!
Bodli
se
bomo
z
njim
in
ga
zmagali
.
A
zabodli
in
prebodli
ga
ne
bomo
...
Ne
,
to
nam
še
na
misel
ne
sme
priti
,
da
bi
nadknezu
Gotšalku
samemu
naredili
kaj
hudega
.
Ne
,
nikdar
!
Njegovi
osobi
se
ne
bo
zgodilo
nič
zalega
!
Naš
namen
je
samo
ta
:
v
Bodričih
zatreti
nemški
živelj
in
križ
.
In
kako
bomo
dosegli
ta
namen
?
Vprašam
te
,
dični
starejšina
Volčan
:
Kaj
stori
skrben
gozdar
,
če
vidi
šumo
gosto
zaraslo
in
prepreženo
z
raznimi
izrastki
?
“
Slavomir
je
obstal
.
A
Volčan
je
odgovoril
:
„
Potrebi
jo
s
sekiro
ostro
in
z
rovnico
rvačo
.
“
Slavomir
je
kimal
pa
nadaljeval
:
„
Vprašam
tebe
,
umni
starejšina
Ratibor
:
Kaj
stori
vrtnar
z
drevjem
,
da
more
lepše
rasti
?
“
In
odgovoril
je
Ratibor
:
„
Pridno
obrezuje
drevje
in
zatira
na
njem
plesnive
mrčese
.
“
In
dalje
je
govoril
Slavomir
:
„
Vprašam
tebe
,
vrli
velmož
Svetopolk
:
Kaj
dela
kmetič
s
poljem
,
da
mu
lepše
uspeva
žito
na
njem
?
“
„
Marljivo
preorava
polje
z
ralom
in
je
čisti
volka
in
predlanca
!
“
je
odvrnil
Svetopolk
.
Še
je
nadaljeval
Slavomir
:
„
Vprašam
tebe
,
plemeniti
Draško
:
Kaj
dela
pridna
gospodinja
z
zelenjavo
,
da
ji
lepše
uspeva
v
zeljniku
?
“
In
odgovoril
je
Draško
:
„
Z
neutrudno
roko
priliva
zelenjavi
in
obira
z
nje
gnusni
zarod
gosenic
.
“
„
Dobro
ste
odgovorili
!
“
jih
je
pohvalil
Slavomir
.
„
In
jaz
vam
sedaj
pravim
:
Kar
je
gnusni
zarod
gosenic
za
zelje
,
kar
je
plesnivi
mrčes
za
vrtove
,
kar
je
požrešni
črv
za
njivo
,
in
kar
so
nadležni
izrastki
za
gozd
—
to
je
vera
,
ki
nam
jo
prinašajo
Nemci
,
za
naš
rod
!
Ali
nismo
torej
dolžni
jo
zatirati
na
vse
moči
?
“
„
Da
,
da
,
to
je
naša
sveta
dolžnost
!
“
so
vzkliknili
možje
.
„
Sedaj
pa
vprašam
tebe
,
modri
Gostomisel
“
,
je
nadaljeval
Slavomir
:
„
Če
bi
videl
črnokljunega
kragulja
,
kako
je
prifrčal
iz
daljnega
neba
kot
brzokrila
strela
iz
puščice
,
se
spustil
nad
nežno
dete
tvoje
,
ležeče
v
zibelki
na
vrtu
,
in
je
odnesel
v
gorske
višave
—
kaj
bi
ti
storil
?
“
...
Odgovoril
je
Gostomisel
in
dejal
:
„
Zasledoval
bi
zlobneža
in
se
mu
krvavo
osvetil
:
Puščico
,
napojeno
s
kačjim
strupom
,
bi
ustrelil
vanj
,
prav
v
hudobne
prsi
...
“
„
Prav
si
odgovoril
“
,
je
povzel
Slavomir
.
„
In
glejte
:
popolnoma
podoben
temu
kragulju
je
Nemec
,
ki
nam
hoče
vzeti
stare
bogove
.
Zato
:
Smrt
nádenj
!
“
„
Smrt
,
smrt
nádenj
!
“
so
divje
zavpili
starejšine
.
Slavomir
je
nadaljeval
:
„
Prisezimo
tukaj
zbrani
sveto
prisego
,
da
nečemo
prej
mirovati
,
dokler
ne
potrebimo
z
zemlje
krščanskega
mrčesa
in
ne
pomoremo
našim
bogovom
do
stare
veljave
.
Naše
geslo
pa
bodi
:
Za
stare
bogove
in
svobodni
dom
!
“
„
Za
stare
bogove
in
svobodni
dom
!
“
so
zagrmeli
velmožje
in
prisegli
prisego
zarotniško
.
Prisegla
jo
je
tudi
Viljenica
,
potem
ko
ji
je
Slavomir
še
enkrat
slovesno
zatrdil
,
da
ne
velja
ta
zarota
njenemu
očetu
,
da
njemu
samemu
niti
lasu
nečejo
skriviti
.
Še
dolgo
so
zarotniki
kovali
in
snovali
načrte
in
naklepe
,
kako
bi
hitreje
in
varneje
prišli
do
svojega
cilja
.
Sklenili
so
in
si
obljubili
,
da
bo
vsak
izmed
njih
v
svojem
okrožju
budil
ljudstvo
k
vstaji
,
seveda
skrivaj
in
previdno
.
Domenili
so
se
tudi
o
tem
,
da
bodo
o
prvi
ugodni
priliki
potovali
na
Rujano
izprosit
si
od
Svetovita
blagoslova
.
Še
le
v
kasno
noč
,
ko
je
preminila
nevihta
,
so
odrinili
iz
Volčje
jame
vsak
na
svoj
dom
.
V
nadknežjem
dvorcu
v
Ljubeku
pa
se
je
pletel
ob
istem
času
,
ko
so
pristaši
stare
vere
v
Volčji
jami
kovali
zaroto
proti
krščanstvu
ter
njega
oznanjevavcem
in
privržencem
—
povse
drugačen
,
resen
razgovor
.
V
gorenji
sobani
sta
stala
pri
oknu
,
ki
je
gledalo
črez
celo
mesto
in
daleč
tja
po
deželi
,
poleg
že
postarnega
,
no
še
izredno
čilega
,
častitljivega
moža
dva
mladeniča
,
eden
že
visokorasel
,
drugi
še
napol
otrok
.
Razorano
je
bilo
prikupljivo
moževo
lice
.
Svetlobele
nitke
so
bile
vpletene
v
njegovo
dolgo
brado
.
In
še
belejše
so
srebrile
njegove
lase
.
Bil
je
zares
častitljiva
prikazen
.
Kdor
je
prvikrat
videl
njegov
veličastni
nastop
,
njegovo
visoko
čelo
,
njegove
iskre
oči
,
je
moral
reči
:
To
je
rojen
vladar
!
Pa
ko
je
globlje
pogledal
v
njegove
oči
,
je
moral
pristaviti
:
In
trinog
ni
,
on
je
ljudomil
,
dober
vladar
—
oče
svojim
podložnikom
.
Bil
je
to
bodriški
nadknez
Gotšalk
,
mladeniča
pa
sta
bila
njegova
sinova
Budivoj
in
Henrik
.
Vsi
trije
so
gledali
skozi
okno
v
viharno
noč
.
In
dolgo
so
vsi
molčali
z
globokim
molkom
.
Le
kadar
se
je
hudo
zabliskalo
in
zagrmelo
,
so
se
prekrižali
,
in
se
jim
je
izvil
iz
prsi
vzdih
:
„
Bog
bodi
varih
!
“
Naposled
je
izpregovoril
Gotšalk
:
„
Kako
grozen
večer
!
Ubogi
ljudje
,
ki
se
vračajo
v
takem
vremenu
iz
sejma
!
Nebo
si
je
zakrilo
lice
s
črnimi
oblaki
jeze
.
In
črna
tema
je
po
vsi
zemlji
...
Nebeške
strele
treskajo
.
Ledeno
zrnje
bije
in
tare
.
Ploha
hoče
zaliti
vso
zemljo
.
To
je
res
strašen
večer
—
—
Glejta
,
draga
moja
sinova
,
tudi
nad
bodriško
zemljo
je
ležala
nekoč
taka
črna
noč
.
Tema
je
bila
v
dušah
Bodričev
.
Črni
besi
so
jim
gospodarili
.
In
zatemnili
so
jim
luč
oči
.
Bodriči
so
tavali
v
temi
.
Niso
se
vedeli
kam
dejati
.
Že
so
bili
blizu
pogina
.
To
je
bila
črna
noč
,
grozna
noč
nevere
.
Pa
jim
je
vstalo
solnce
in
jim
prineslo
svetel
,
jasen
,
bel
dan
.
Ta
dan
je
bil
svit
krščanstva
.
Sedita
,
otroka
!
Ti
,
Budivoj
,
spremiš
in
vpelješ
jutri
svojega
brata
Henrika
v
samostan
v
Lunenburg
,
v
šolo
k
menihom
.
Tudi
jaz
sem
bil
tam
vzgojen
.
Rad
,
res
rad
bi
ga
spremil
jaz
sam
,
ali
posli
me
zadržujejo
.
Zatrdno
bo
Henrik
slišal
tam
mnogo
lepih
naukov
,
kakor
sem
jih
slišal
jaz
sam
v
svoji
mladosti
,
in
tudi
že
ti
,
Budivoj
.
Poznam
jih
,
ondotne
menihe
;
dobri
učitelji
so
in
vestni
v
izvrševanju
svojega
posla
.
Toda
tega
,
mislim
,
vendar
ne
morejo
vcepiti
v
srce
Slovanu
,
kar
morem
jaz
!
Kakor
sem
dejal
:
Dobri
so
tamošnji
menihi
,
le
škoda
,
da
so
sami
Nemci
.
In
zato
slovanskemu
mladeniču
ne
morejo
podati
vsega
tega
,
kar
bi
si
želel
za
ljubezen
do
svoje
domovine
iskrenovnet
slovenski
oče
.
Zato
vama
hočem
nocoj
,
ko
imamo
čas
in
smo
namenjeni
se
jutri
razstati
,
izpregovoriti
nekaj
besed
,
kakršnih
zatrdno
ne
bi
mogla
slišati
v
Lunenburgu
pri
menihih
Nemcih
.
Sedita
in
poslušajta
!
“
Sinova
sta
sedla
poleg
očeta
,
in
ta
je
nadaljeval
:
„
Črna
noč
nevere
—
sem
dejal
—
je
ležala
nekoč
nad
bodriško
zemljo
,
kakor
sploh
nad
zemljami
Polabskih
Slovanov
:
nad
zemljo
Pomorcev
,
Srbov
,
Ljutičev
in
Bodričev
.
Ob
preseljevanju
narodov
so
bila
prišla
sem
ta
slovanska
plemena
od
vzhoda
.
Prej
so
tukaj
prebivali
nemški
rodovi
:
Heruli
in
Turkilingi
,
Senoni
in
Tevti
,
Burgundi
in
Vandali
.
Pa
ti
so
odrinili
na
jug
,
in
njih
zemlje
so
zasedli
naši
rodovi
.
Pomorci
so
se
nastanili
po
pokrajinah
med
Vislo
in
Odro
.
Dalje
proti
zahodu
so
šli
Srbi
in
Ljutiči
.
Najdalje
na
zapad
pa
so
prišli
naši
pradedje
—
Bodriči
.
Zasedli
so
deželo
ob
obali
Baltiškega
morja
med
Varnavo
in
Travno
reko
.
Najimenitnejša
njihova
plemena
so
bili
:
Drevljani
,
Varni
,
Glinjani
,
Smoljani
,
Polabljani
in
Vagri
.
Bili
so
pridni
poljedelci
,
pa
tudi
vešči
brodarji
.
Častili
so
Svetovita
,
Radigosta
,
Triglava
,
Peruna
,
Jutriboga
,
Beliboga
in
druge
manjše
bogove
in
duhove
.
Postavili
so
tem
svojim
bogovom
lepe
hramove
in
sohe
.
Kaj
se
hoče
—
bili
so
zaslepljeni
,
in
dolgo
,
dolgo
jim
ni
zasijala
luč
krščanske
vere
.
Ko
jim
je
pa
prisvetila
,
so
se
ji
v
svoji
slepoti
ustavljali
na
vse
načine
.
Niso
pa
niso
mogli
pojmiti
,
da
jim
krščanstvo
prinaša
samo
dobro
,
in
sicer
mnogo
,
mnogo
dobrega
.
Niso
ter
niso
mogli
razumeti
,
da
sredi
krščenih
omikanih
narodov
vendar
ne
bodo
mogli
dolgo
ohraniti
svoje
samostojnosti
.
Nikakor
jim
ni
šlo
v
glavo
,
da
bodo
bolj
in
bolj
propadali
v
neznanju
in
barbarstvu
,
če
se
ne
oklenejo
krščanstva
in
njegove
prosvete
...
Luč
krščanstva
je
začel
prižigati
našim
dedom
silni
in
obenem
pobožni
nemški
cesar
Karel
.
V
Hamburgu
je
sezidal
lepo
cerkev
,
ki
naj
bi
bila
nekaka
mati
dojnica
Polabskih
Slovanov
v
verskem
oziru
.
Iz
nje
naj
bi
po
njegovem
načrtu
blagovestniki
krščanski
širili
sveto
vero
med
Polabci
.
V
tistem
širokem
obsegu
,
v
kakršnem
je
mislil
on
,
niso
mogli
za
trenutek
še
delovati
nemški
njegovi
misijonarji
—
seveda
,
vsak
začetek
je
težak
.
Uspešnejše
pa
se
je
izvrševal
njegov
načrt
za
vladanja
njegovega
sina
Ludovika
Pobožnega
.
Ta
v
resnici
pobožni
vladar
je
znal
vplivati
na
bremenskega
in
verdenskega
škofa
,
da
sta
bila
pri
volji
odstopiti
nekatere
dele
svojih
pokrajin
novozasnovani
škofiji
severno-saški
.
Zaradi
nevarne
lege
mesta
Hamburga
je
dodal
cesar
še
opatijo
Turholt
na
Flanderskem
,
da
ne
bi
bil
nove
škofije
vladika
nikdar
brez
dohodkov
in
bi
imel
v
preteči
mu
nevarnosti
varno
zavetišče
.
Vkljub
temu
je
bil
vendar
položaj
hamburškega
škofa
še
vedno
nevaren
.
Res
,
da
se
je
dal
l.
821.
krstiti
takratni
bodriški
knez
Slavomir
;
vendar
z
njegovim
izpreobrnjenjem
še
ni
bilo
nič
pridobljenega
,
ker
je
umrl
še
istega
leta
.
Njegovi
nasledniki
so
se
izkušali
na
vsak
način
otresti
nadvlade
nemške
,
pod
katero
so
prišli
že
za
Karla
Velikega
.
To
se
jim
je
kmalu
po
osnovitvi
hamburške
škofije
posrečilo
.
Združili
so
se
našega
starega
greha
krivci
,
neprijatelji
,
dasi
krvni
bratji
in
sosedje
:
Bodriči
in
Ljutiči
,
in
z
njimi
so
potegnili
tudi
Polabski
Srbi
.
Njihova
svrha
je
bila
,
osvoboditi
vse
slovanske
rodove
nemške
nadoblasti
,
zakaj
Karel
Veliki
ni
bil
prisilil
k
pokorščini
samo
Bodričev
,
no
tudi
Ljutiče
in
Srbe
.
Ludovikova
vojska
je
sicer
prvopot
premagala
vstaše
,
a
ti
so
se
zopet
kmalu
znali
otresti
nemške
nadvlade
,
zlasti
lahko
zato
,
ker
je
bila
Ludovika
Pobožnega
moč
oslabljena
vsled
družinskih
razporov
.
Ko
so
po
smrti
Ludovika
Pobožnega
njegovi
sinovi
razdelili
očetovo
dedščino
,
je
postal
Ludovik
,
priimkom
Nemec
,
nemški
kralj
.
Šel
je
,
kakor
nad
Čehe
in
Moravče
,
Gospodnjega
l.
844.
tudi
nad
Bodriče
s
svojo
vojsko
.
Bodriči
so
se
hrabro
branili
,
a
ko
jim
je
padel
v
vojski
njih
nadknez
Gostomisel
,
so
se
zopet
podali
Nemcem
.
Kajpada
ne
za
dolgo
.
Toliko
močni
so
še
bili
,
da
so
se
kmalu
zopet
sprostili
.
L.
848.
pa
se
je
za
pokristjanjenje
Bodričev
zopet
storil
lep
korak
.
Tega
leta
je
bila
namreč
škofija
bremenska
spojena
s
hamburško
.
In
prvi
škof
te
novoustvarjene
,
velike
severne
vladikovine
je
bil
svetec
Ansgar
.
Ta
svetec
je
bil
sin
plemenitega
francoskega
rodu
iz
Pikardije
.
Stopil
je
v
benediktinski
red
in
postal
učitelj
v
samostanu
Novikorvej
,
ki
je
bil
ustanovljen
od
Ludovika
Pobožnega
.
L.
836.
je
spremil
kralja
Haralda
na
Dansko
in
nadaljeval
tam
delo
krščanskih
blagovestnikov
Ebba
in
Halitgarja
.
Kasneje
je
prišel
Ansgar
na
Švedsko
,
zgradil
tam
po
mnogih
težavah
krščansko
cerkev
in
tam
deloval
,
dokler
ga
nista
cesar
Ludovik
in
papež
Gregorij
,
četrti
tega
imena
,
pozvala
kot
nadškofa
v
Hamburg
,
mesto
,
ki
je
odslej
imelo
biti
središče
misijonskega
delovanja
na
slovanskem
severu
.
Mnogo
je
storil
med
nami
škof
Ansgar
.
Bodi
mu
časten
spomin
!
Umrl
je
Gospodnjega
l.
865.
Njegov
naslednik
je
bil
Rimbert
.
Hodil
je
zvesto
po
potu
,
ki
mu
ga
je
začrtal
njegov
prednik
.
Kadar
mu
je
dopuščal
čas
in
posel
,
je
šel
misijonarit
med
Bodriče
.
V
tistem
duhu
je
deloval
tudi
Rimbertov
naslednik
Adalgar
,
in
za
njim
Hoger
,
Reginvart
,
Unni
in
drugi
.
Največ
pa
je
storil
za
duše
naših
pradedov
nemški
vladar
Oto
,
prvi
tega
imena
,
s
priimkom
Veliki
.
Morda
je
imel
pri
tem
delu
izpreobračanja
—
kakor
nemara
tudi
kateri
njegovih
prednikov
na
vladarskem
prestolu
—
postranske
namene
.
Morda
,
pravim
;
soditi
ga
nečem
,
ker
ga
je
že
sodil
Gospod
Bog
.
Lahko
da
si
je
mislil
,
da
bo
izpreobrnjenje
Slovanov
tudi
v
gmotno
korist
nemški
državi
,
češ
ker
bodo
slovanski
rodovi
,
če
se
dajo
krstiti
,
mnogo
bolj
vdani
nemški
podložniki
.
Resnica
je
pa
vendar
,
da
je
mnogo
pripomogel
k
pokristjanjenju
naših
očetov
.
Okoli
l.
940.
je
ustanovil
mesto
Devin
.
Iz
Italije
je
poslal
devinski
cerkvi
mnogo
svetinj
in
jo
tudi
sicer
obdaroval
prav
bogato
.
Povzdignil
jo
je
v
samostojno
škofijsko
stolico
in
ji
dal
za
prvega
škofa
meniha
Adalberta
iz
svetega
Maksimina
pri
Trierju
.
Iz
Devina
naj
bi
se
po
njegovem
mnenju
zdaj
posebno
razširjalo
krščanstvo
in
omika
med
Polabci
.
Res
ni
trajalo
dolgo
,
pa
je
ustanovil
od
danskih
mej
tja
do
Češkega
ob
Labi
in
Odri
lepo
število
škofij
—
podrejenih
devinski
nadškofiji
.
Storil
je
to
deloma
tudi
zato
,
da
bi
množica
gorečih
škofov
pomagala
mejnim
grofom
v
izomikanju
in
varnosti
osvojenih
pokrajin
.
Ustanovil
je
škofijo
v
Havelbergu
in
jo
bogato
obdaril
.
Res
,
da
se
prvemu
tamošnjemu
škofu
ni
godilo
ravno
posebno
dobro
.
V
revnih
razmerah
je
deloval
v
svoji
škofiji
.
Tuintam
je
v
kakšni
trdnjavici
maševal
,
v
kaki
graščini
ali
gradišču
propovedoval
trdovratnim
Ljutičem
,
pri
kakem
gostoljubnem
ognjišču
si
smel
ogreti
noge
in
posušiti
obleko
—
in
podobno
usodo
so
morali
izkušati
tudi
njegovi
nasledniki
—
;
vendar
je
misijonarjenje
med
Ljutiči
dobro
uspevalo
in
privedlo
v
naročje
Kristusove
cerkve
dosti
duš
.
Veliki
cesar
Oto
je
povzdignil
v
škofijsko
cerkev
tudi
cerkev
v
Braniboru
,
v
starem
Braniboru
Ljutičev
,
ki
ga
je
cesar
Henrik
Gospodnjega
l.
927.
osvojil
z
mečem
,
lakotjo
in
mrazom
.
Ta
cerkev
je
bila
odslej
oporišče
za
misijonarjenje
med
Ljutiči
.
Cerkev
in
grad
sta
stala
vštric
.
V
gradu
je
stanoval
mejni
grof
,
cerkvi
so
pa
načelovali
škofje
.
Temu
novemu
škofijskemu
sedežu
je
pridelil
vso
obširno
krajino
Ukrancev
,
Retarcev
in
Dolencanov
—
ljutiškim
plemenom
.
Kajpada
tudi
tačas
mnogi
Ljutiči
niso
bili
zadovoljni
z
ustanovitjo
te
nove
škofijske
stolice
.
Črno
so
jo
gledali
zlasti
Retarci
.
Ustanovitev
škofije
v
Merseburgu
je
Oto
pa
zaobljubil
pred
bitko
na
Leškem
polju
.
Toliko
je
vsaj
tebi
,
Budivoj
,
že
znano
,
da
je
Oto
10.
dne
septembra
Gospodnjega
l.
955.
popolnoma
porazil
Ogre
na
Leškem
polju
pri
Avgsburgu
in
s
to
svojo
zmago
naredil
ogrskim
navalom
v
Nemčijo
za
vselej
konec
.
Torej
takrat
,
na
dan
sv.
Lavrencija
,
je
cesar
pred
bitko
zaobljubil
to
ustanovitev
.
Klečeč
na
tleh
se
je
ponižno
izpovedal
svojih
grehov
in
potem
je
med
mnogimi
solzami
slovesno
zatrdil
:
Če
mu
Kristus
na
priprošnjo
tako
velikega
verskega
junaka
,
kot
je
sveti
Lavrencij
,
podeli
ta
dan
zmago
in
življenje
,
hoče
v
mestu
Merseburgu
na
čast
temu
zmagovalcu
ognja
ustanoviti
škofijski
sedež
,
in
veliko
hišo
,
ki
jo
je
začel
tam
zidati
zase
,
izpremeniti
v
cerkev
.
In
svojo
zaobljubo
je
vestno
in
častno
izpolnil
.
Prvi
merseburški
škof
je
bil
Boso
.
Silno
se
je
brigal
za
izpreobrnjenje
Slovanov
.
Da
bi
lažje
dosegel
svoj
cilj
,
jim
je
propovedoval
v
slovanskem
jeziku
.
Pokopan
je
ta
veliki
prijatelj
in
dobrotnik
našega
rodu
v
Merseburgu
.
In
tudi
v
Mišnu
in
Žiču
je
ustanovil
Oto
škofijski
stolici
.
Za
bran
nemških
misijonarjev
in
naselnikov
,
ki
jih
je
pošiljal
v
polabske
pokrajine
,
je
pa
nastavil
mejne
grofe
.
Ali
ravno
ti
so
najbolj
bodli
v
oči
Bodriče
in
Ljutiče
.
In
ti
so
bili
največ
krivi
,
da
se
krščanska
vera
ni
tako
hitro
in
tako
globoko
zasadila
v
njih
srca
,
kakor
bi
bilo
želeti
.
Zatrdno
ni
bil
v
prvi
vrsti
vzrok
,
zakaj
so
bili
naši
ljudje
tako
mlačni
proti
novi
Kristusovi
veri
,
ta
,
ker
so
jim
to
vero
nosili
nemški
blagovestniki
.
Jaz
vsaj
ne
morem
tega
verjeti
.
Kajpada
bi
bila
srca
Slovenov
bolj
vzprejemljiva
za
krščanstvo
,
če
bi
ga
oznanjali
njih
rojaki
v
njihovem
domačem
jeziku
!
Ali
kaj
hočemo
?
Takih
ni
bilo
.
Vendar
,
da
bi
bil
to
poglavitni
vzrok
,
zakaj
so
Sloveni
tako
neradi
sprejemali
novo
vero
,
češ
ker
so
jim
jo
prinašali
nemški
blagovestniki
—
tega
ne
pripoznam
.
Saj
so
skoraj
vsem
narodom
oznanjali
evangelij
inozemci
,
drugonarodniki
.
Jaz
mislim
,
da
so
bili
največji
krivi
nezaupnosti
naših
rojakov
do
nove
vere
nemški
mejni
grofje
in
drugi
nemški
priseljenci
,
ki
so
le
prevečkrat
kazali
grdo
oholost
,
krutost
,
lakomnost
in
grabežljivost
vkljub
temu
,
da
so
bili
oznanjevavci
ali
vsaj
zaščitniki
Kristove
vere
in
njenih
lepih
nravnih
naukov
o
bratstvu
in
enakosti
vseh
ljudi
ter
iz
nje
izvirajoče
dolžnosti
in
zapovedi
,
da
se
morajo
vsi
bratski
ljubiti
.
Bili
so
včasih
naši
rojaki
od
teh
ljudi
le
preveč
tlačeni
in
izžemani
.
Zato
,
mislim
,
so
bili
tako
nezaupljivi
in
mlačni
napram
Kristovemu
nauku
.
In
zato
so
često
tako
kruto
morili
pristaše
tega
nauka
...
“
„
Saj
so
imeli
popolnoma
ali
vsaj
deloma
prav
!
“
se
je
zdajci
oglasil
Budivoj
.
„
Ali
je
bil
na
primer
Gero
kaj
drugačen
?
Ali
ni
on
izzval
Ljutičev
na
krut
način
?
“
„
Pa
res
!
“
se
je
odzval
tudi
Henrik
.
„
Tudi
jaz
sem
že
slišal
o
Geru
.
Tega
vendar
ne
more
nihče
odobravati
,
kar
je
on
storil
!
“
„
Kaj
je
storil
mejni
grof
Gero
,
oziroma
ali
je
on
zagrešil
ali
je
samo
v
silobranu
storil
,
kar
je
storil
,
to
se
še
ne
ve
“
,
je
mirno
odgovoril
Gotšalk
.
„
Poročila
o
tej
stvari
se
ne
ujemajo
.
“
„
Po
nekaterih
poročilih
je
bil
Gero
dober
človek
,
celo
vnet
gorečnik
za
krščanstvo
.
V
Budišinu
je
dal
—
po
teh
poročilih
—
iz
same
gorečnosti
za
Kristovo
vero
ukaz
,
da
se
mora
vsak
moški
odkriti
,
če
sliši
izgovoriti
ime
Jezusovo
;
kdor
ne
bi
storil
tega
,
bode
kaznovan
.
Lužičani
so
bili
zaradi
tega
odločnega
njegovega
postopanja
v
prilog
novi
veri
hudi
nanj
.
Trideset
starejšin
se
je
zarotilo
proti
njemu
.
A
on
jih
je
prehitel
,
jih
povabil
na
pojedino
in
jih
dal
pomoriti
.
Pa
se
je
kmalu
pokesal
svojega
čina
.
Romal
je
v
Rim
,
položil
svoje
orožje
pred
oltar
sv.
Petra
in
se
posvetil
bogoljubnemu
življenju
.
S
svojim
denarjem
je
pa
ustanovil
lep
samostan
Gernrode
.
“
„
Jaz
sem
pa
slišal
čisto
drugače
o
tem
možu
“
,
se
je
oglasil
Budivoj
.
„
Mejni
grof
Gero
je
bil
hudoben
,
zvit
,
lokav
človek
.
Hinavsko
gostoljubnost
kazoč
je
povabil
nekoč
trideset
lužiških
starejšin
in
velmož
k
večerji
,
in
ko
so
gostje
v
njegovi
sobi
nič
hudega
sluteč
mirno
jedli
in
pili
,
jih
je
dal
po
svojih
vojakih
pobiti
.
Iz
klanja
je
ušel
samo
en
starejšina
.
Ali
je
to
lepo
?
In
kaj
je
mislil
še
narediti
,
ker
v
poštenem
boju
ni
mogel
premagati
Slovenov
?
Nagovoril
je
Tugomera
,
ki
je
bil
v
njegovi
sužnosti
,
naj
se
vrne
med
svoje
Stodorance
,
se
kaže
in
dela
,
da
strašno
sovraži
Nemce
,
naj
se
da
izvoliti
za
kneza
,
potem
pa
naj
ob
priliki
izdajalsko
preda
glavno
mesto
Branibor
njemu
.
Tugomer
se
je
res
vrnil
,
a
ni
postal
izdajavec
.
Pričakal
je
pred
mestom
nemško
vojsko
,
se
z
njo
v
ljutem
boju
spoprijel
in
padel
kot
junak
.
“
„
Drugi
pa
pripovedujejo
zopet
drugače
“
,
je
odgovoril
Gotšalk
.
„
Da
je
bil
namreč
Tugomer
res
izdajavec
,
da
je
prodal
Branibor
Nemcem
,
in
so
se
morala
vsled
te
izdaje
vsa
slovanska
plemena
do
Odre
podvreči
Nemcem
.
—
Pa
pustimo
Gerovo
stvar
!
Nečem
se
postavljati
za
zagovornika
mejnih
grofov
,
saj
sem
ravnokar
sam
dejal
,
da
so
ravno
mejni
grofje
po
moji
sodbi
bili
največ
krivi
,
da
so
naši
dedje
tako
neradi
sprejemali
krščanstvo
,
in
če
so
je
sprejeli
,
je
zopet
hitro
zavrgli
.
A
to
poslednje
ni
bilo
prav
;
saj
ta
vera
sama
je
sveta
in
vzvišena
nad
posamne
osebe
.
In
tudi
lepo
in
častno
to
ni
bilo
za
nje
.
—
Kdo
na
primer
bo
zagovarjal
Haveljance
in
Stodorance
,
ki
so
se
uprli
mejnemu
grofu
Dietrichu
,
osvojili
trdnajo
Havelberg
,
posekali
posadko
,
razrušili
cerkev
,
tri
dni
potem
se
polastili
tudi
Branibora
in
začeli
po
vsi
deželi
grozno
preganjati
kristjane
in
ropati
in
požigati
kot
pravi
pravcati
divjaki
?
—
Ali
kdo
bo
zagovarjal
Misislava
,
bodriškega
kneza
Mistivoja
sina
,
ki
je
napadal
veligrajski
nunski
samostan
,
ga
razrušil
,
izročil
redovnice
svojim
vojakom
in
jih
dal
odtirati
k
Ljutičem
in
Rančem
v
sužnost
in
je
potem
po
celi
deželi
nečloveški
preganjal
in
moril
kristjane
?
—
Ali
kdo
reci
,
da
so
prav
delali
Bodriči
pod
Mistivojem
,
Misislavovim
sinom
?
Mistivoj
sam
je
bil
kristjan
in
se
je
hotel
osvetiti
samo
saksonskim
stiskačem
slovenskega
ljudstva
in
svojim
osebnim
sovražnikom
,
pa
je
šel
zato
nad
nje
.
Rojaki
njegovi
so
pa
porabili
to
priliko
in
sklenili
pomoriti
vse
kristjane
brez
izjeme
,
kar
jim
jih
pride
v
roke
.
Šli
so
nad
Hamburg
,
ga
osvojili
in
razrušili
s
cerkvami
in
samostani
ter
poklali
svečenike
in
redovnike
med
groznimi
mukami
.
V
Aldenburgu
so
jih
potolkli
šestdeset
,
potem
ko
so
jim
bili
vrezali
na
čelo
znamenje
križa
.
—
In
kaj
so
storili
Ljutiči
pred
tridesetimi
leti
v
Braniboru
?
Kristovo
podobo
so
opljuvali
,
ji
izteknili
oči
in
ji
odsekali
noge
in
roke
.
Ali
je
bilo
to
lepo
,
ali
je
bilo
to
častno
za
nje
?
Nikakor
ne
.
In
ali
so
si
s
takim
počenjanjem
kaj
koristili
?
Klali
so
se
med
seboj
,
namesto
da
bi
bili
edini
.
Postajali
so
še
bolj
in
bolj
divji
ter
dajali
Nemcem
priliko
,
da
so
bolj
in
bolj
pogosto
prihajali
z
vojskami
v
deželo
ter
osvojevali
kraj
za
krajem
.
Pod
Mistivojevim
sinom
in
naslednikom
Pribignevom
,
mojim
očetom
,
starim
očetom
vajinim
,
se
je
obrnila
stvar
na
boljše
.
On
se
ni
ustavljal
razširjanju
krščanstva
v
bodriški
deželi
,
ampak
je
je
še
pospeševal
.
Pri
pokristjanjevanju
Bodričev
mu
je
celo
pomagal
škof
Beno
,
novi
aldenburški
vladika
,
ki
je
bil
kanonik
v
Hamburgu
.
Dobro
se
še
spominjam
iz
otroških
let
svetega
tega
moža
.
Z
neumorno
marljivostjo
se
je
trudil
,
da
bi
zopet
uredil
aldenburško
škofijo
,
ki
je
v
zadnji
vstaji
toliko
trpela
.
Pa
stvar
mu
ni
šla
tako
gladko
izpod
rok
,
kakor
si
je
želel
on
,
in
kakor
je
želel
tudi
moj
oče
.
Le
nekaj
malega
si
je
priboril
nazaj
od
nekdaj
tako
obilnega
cerkvenega
premoženja
te
škofije
.
Njegovi
in
njegovih
duhovnikov
dohodki
so
bili
tako
skromni
in
pičli
,
da
je
večkrat
moral
iti
k
škofu
Bernvardu
v
Hildesheim
po
podporo
in
včasih
tudi
za
dalje
časa
uživat
njegovo
gostoljubnost
.
Bil
je
dober
propovednik
,
pobožen
in
previden
škof
.
Večna
mu
slava
!
Njegovo
delo
sta
nadaljevala
naslednika
škofa
Rajnold
in
Abelin
z
veliko
gorečnostjo
in
tudi
velikim
uspehom
.
Da
je
moral
moj
oče
blagega
spomina
leči
v
prezgodnji
grob
,
da
je
bil
zavratno
umorjen
,
to
vesta
.
Kakšen
sem
bil
jaz
v
mladosti
ravno
zaradi
te
očetove
smrti
,
sta
tudi
že
slišala
zatrdno
.
Kakšno
je
pa
bilo
kasneje
moje
delovanje
,
kaj
bi
vama
pravil
na
dolgo
in
široko
,
saj
mislim
,
da
sem
že
tako
predolgo
govoril
nocoj
,
in
da
sta
že
utrujena
.
Povem
naj
vama
samo
še
,
zakaj
sem
vama
ravno
nocoj
pripovedoval
žalostno
povest
krščanske
vere
v
Bodričih
.
Ti
,
Henrik
,
greš
jutri
v
Lunenburg
v
šolo
.
Kdo
ve
,
ali
se
še
vidimo
.
Upajmo
!
Ali
Gospod
Bog
je
gospodar
našega
življenja
in
naše
smrti
.
Človek
je
kakor
rosna
kapljica
na
veji
:
veter
zaveje
pa
jo
odveje
.
Bodi
priden
v
šoli
.
Dosti
dobrega
se
boš
lahko
naučil
pri
menihih
.
Toda
človek
lahko
kmalu
potem
,
ko
pride
iz
šole
,
vse
vzore
pogazi
in
potepta
.
To
sem
jaz
—
žal
—
izkusil
sam
na
sebi
.
Ali
jaz
želim
,
da
ostaneta
vedno
dobra
:
dobra
kristjana
in
dobra
domoljuba
.
Glejta
,
krščanstvo
pri
nas
zdaj
lepo
cvete
.
Noč
nevere
,
ki
je
nekdaj
s
tako
težo
ležala
na
naši
zemlji
in
jo
pokrivala
s
strašno
temo
zmot
in
spačenosti
,
bolj
in
bolj
izginja
in
beži
.
Svit
krščanstva
pa
se
lepše
in
lepše
razliva
nad
deželo
.
A
jaz
bi
tako
rad
dočakal
časa
,
da
bode
ta
svit
razlit
črez
vse
naše
rojake
,
črez
vse
Bodriče
in
črez
vsa
naša
polabska
plemena
.
In
zakaj
bi
te
dobe
pričakal
tako
rad
?
Ker
sem
trdno
prepričan
,
da
bode
naš
polabski
rod
prav
srečen
šele
takrat
,
ko
bodo
krščeni
vsi
njegovi
otroci
,
in
da
šele
od
takrat
,
ko
v
deželah
naših
ne
bo
več
nobenega
častilca
starih
bogov
,
šele
od
takrat
,
ko
bo
rod
edin
v
sveti
veri
,
sme
ta
rod
mirno
zreti
v
svojo
bodočnost
,
v
svojo
samostojno
,
veliko
bodočnost
.
Ah
,
rad
bi
pričakal
te
dôbe
,
neizmerno
rad
.
Toda
temna
slutnja
mi
ovija
dušo
že
nekaj
časa
sem
...
Tesno
mi
je
pri
srcu
zlasti
danes
,
ko
sem
izvedel
,
da
se
je
svečenik
starih
bogov
,
Slavomir
,
zopet
prikazal
v
mestu
in
da
je
oholo
stopal
po
trgu
,
in
so
se
marsikaterega
oči
srečale
z
njegovimi
in
z
njimi
tiho
govorile
,
kakor
z
očmi
prijateljskimi
.
Bojim
se
,
da
se
ne
bi
natihem
kaj
kuhalo
zoper
sveto
našo
vero
.
Dal
Bog
,
da
me
vara
črna
slutnja
,
ki
ovija
dušo
mojo
kot
kača
strupenjača
.
Vendar
,
naj
že
pride
karkoli
,
jaz
bom
vztrajal
pri
svojem
prepričanju
in
tudi
še
dalje
delal
po
tem
prepričanju
,
po
starem
geslu
,
da
je
samo
v
krščanstvu
naš
spas
,
samo
v
krščanstvu
naša
bodočnost
.
Ali
mi
obljubita
,
da
se
hočeta
tega
gesla
oklepati
tudi
vidva
ves
čas
svojega
življenja
?
“
„
Obljubiva
!
“
sta
radostno
odgovorila
Budivoj
in
Henrik
—
—
—
Zunaj
je
bila
med
tem
že
preminila
nevihta
in
se
je
naredila
svetla
,
zvezdnata
noč
.
Mladeniča
sta
šla
počivat
.
V
gorenji
sobani
pa
je
pri
oknu
,
ki
je
gledalo
črez
mesto
in
daleč
po
deželi
,
še
dolgo
stal
in
za
to
deželo
šepetal
tihe
molitve
nje
največji
sin
—
veliki
Gotšalk
.
Velik
je
bil
zares
bodriški
nadknez
Gotšalk
!
—
Kajne
,
ti
nemški
svečenik-zgodopisec
,
Helmold
,
da
mu
pristuje
pridevek
Velikega
?
Saj
si
komaj
sto
let
po
njegovi
smrti
ti
sam
pisal
,
da
brez
dvoma
v
celi
Sloveniji
ni
nikoli
vstal
tako
mogočen
in
za
krščansko
vero
tako
goreč
knez
kot
on
.
Saj
si
ti
sam
naravnost
velel
:
Proslavlja
naj
se
in
v
vsi
hvali
povišuje
oni
kar
najbolj
zaslužni
Gotšalk
,
ki
je
,
dasi
iz
barbarskega
rodu
,
dar
krščanstva
,
milost
vere
zopet
naklonil
svojemu
rodu
z
vso
gorečnostjo
in
ljubeznijo
!
...
Kajpada
v
svoji
mladosti
ni
zaslužil
tvoje
pohvale
,
kakor
tudi
naše
ne
—
—
Da
bi
bil
krščansko
odgojen
in
bi
se
izobrazil
v
pismenih
,
ga
je
poslal
oče
Pribignev
,
ali
kakor
so
ga
imenovali
Nemci
,
Udo
,
v
svetega
Mihaela
samostan
v
Glin
,
glavno
mesto
Glinjanov
,
ki
so
ga
pa
Nemci
prekrstili
v
Lunenburg
in
še
kasneje
v
Lüneburg
.
Predstojnik
samostanu
je
bil
takrat
Gotšalk
.
Njegovo
ime
si
je
privzel
tudi
bodriški
knezovič
,
podobno
kakor
nekdaj
Vojteh
ime
Adalbert
,
v
znamenje
ljubezni
napram
svojemu
učitelju
.
Torej
je
bil
knezovič
popolnoma
zadovoljen
s
samostanom
in
svojimi
nemškimi
učitelji-redovniki
.
A
ta
zadovoljnost
ni
trajala
dolgo
.
Vtem
ko
se
je
mladi
Gotšalk
v
samostanu
izobraževal
v
krščanskih
resnicah
in
v
pismenih
,
je
njegovega
očeta
Pribigneva
zavratno
umoril
neki
saksonski
uskok
.
Nekateri
so
tolmačili
ta
umor
kot
posledico
strogosti
in
grozovitosti
Pribignevove
,
drugi
so
pa
dejali
,
da
je
bil
umor
političen
,
da
so
Saksonci
zato
hoteli
odstraniti
bodriškega
kneza
,
da
bi
se
lažje
polastili
bodriške
zemlje
.
In
takih
misli
je
bil
tudi
Gotšalk
.
Ko
je
knezovič
izvedel
,
da
je
njegovega
očeta
ubila
nemška
roka
,
je
prisegel
strašno
maščevanje
ne
le
morilcu
,
ampak
vsemu
saksonskemu
narodu
.
Zavrgel
je
krščansko
vero
,
ubežal
iz
samostana
črez
Labo
reko
k
svojim
rojakom
—
in
iz
vijolice
,
lepo
dehteče
v
samostanskem
zatišju
,
je
kar
črez
noč
postala
bodeča
trnolica
.
Gotšalk
je
svoje
rojake
kmalu
znal
pridobiti
zase
in
za
svoje
načrte
.
Z
močno
vojsko
je
vdrl
v
saksonsko
zemljo
in
jo
grozno
opustošil
;
požgal
je
gradove
in
sela
,
prebivavce
pa
pomoril
.
Nič
ni
ušlo
njegovi
maščevalni
in
zmagoviti
roki
.
Že
je
padlo
dokaj
tisočev
Saksoncev
.
Kar
je
moških
sploh
še
ostalo
sposobnih
za
orožje
,
so
se
z
ženami
,
z
otroki
in
z
rešenim
imetjem
zaprli
v
trdnjavici
Ezeho
in
Bokeldeburg
.
Lahko
bi
si
bil
torej
Gotšalk
zdaj
mel
roke
:
delo
osvete
mu
je
šlo
krasno
izpod
rok
.
A
za
hip
sladko
čuvstvo
osvete
je
kmalu
izpodrinilo
—
bridko
kesanje
.
Nekega
dne
je
s
svojci
jahal
po
polju
.
Zadni
žarki
zahajajočega
solnca
so
se
vsipali
z
nebesnega
svoda
in
se
poslavljali
od
krajine
.
In
od
kakšne
krajine
!
Gotšalk
se
je
ustavil
,
gledal
po
krajini
naokrog
—
in
kaj
je
videl
?
Kjer
so
se
belila
prej
lepa
in
številno
obljudena
sela
,
in
so
se
v
njihovih
sredah
dvigali
veličastni
božji
hramovi
,
kjer
se
je
prej
v
večerni
tihi
sapici
zibalo
brnito
žito
,
tam
je
vsepovsod
vladala
neznanska
pustota
,
samota
in
tihota
:
vse
,
vse
je
bilo
opustošeno
,
pomendrano
,
poteptano
.
Gledal
je
Gotšalk
,
gledal
—
delo
svoje
roke
,
delo
svoje
grozovitosti
,
in
čimdalje
bolj
je
gledal
,
tembolj
ga
je
bilo
strah
tega
dela
,
te
njegove
grozovitosti
.
Obšla
ga
je
bridka
žalost
,
pa
je
začel
premišljevati
,
kako
bi
naredil
konec
groznemu
svojemu
početju
.
Oddaljil
se
je
nekoliko
od
svojih
tovarišev
pod
pretvezo
,
da
hoče
preiskati
kraj
,
ali
ne
bi
bil
morda
ugoden
za
kako
zasedo
;
v
resnici
se
je
pa
odstranil
od
njih
samo
zato
,
da
bi
bil
sam
s
svojimi
mislimi
.
Toda
komaj
se
je
oddaljil
od
svojih
sobojevnikov
nekoliko
korakov
,
pa
je
srečal
nekega
Saksonca
.
Ta
je
zbežal
nazaj
,
ko
je
videl
,
da
mu
prihaja
nasproti
oboroženec
;
toda
Gotšalk
mu
je
zaklical
,
naj
le
postoji
,
in
mu
je
prisegel
,
da
mu
ne
stori
nič
zalega
.
Mož
se
je
naposled
ustavil
.
Gotšalk
ga
vpraša
,
kdo
je
in
kaj
ve
novega
.
In
mož
je
odgovoril
:
„
Jaz
sem
ubog
človek
iz
Holzacije
.
Vsak
dan
dobimo
novih
zlih
poročil
,
ker
oni
knez
Slovanov
,
Gotšalk
,
prizadene
naši
deželi
in
našemu
rodu
toliko
hudega
ter
želi
utešiti
svojo
grozovitost
z
našo
krvjo
.
Bilo
bi
zares
že
čas
,
da
bi
maščevavec
Bog
maščeval
nam
storjene
krivice
...
“
Gotšalk
je
pazno
poslušal
,
nekaj
časa
potem
premišljeval
te
besede
pa
odgovoril
