Korenova
krčma
v
Prilesju
ni
imela
kaj
posebnega
;
bila
je
kakor
so
po
navadi
krčme
po
slovenski
deželi
.
Hiša
ob
cesti
,
na
levo
iz
veže
dve
sobi
za
družino
,
na
desno
tudi
tako
,
ena
večja
za
navadne
pivce
,
druga
manjša
za
odlične
goste
,
za
gospodo
iz
bližnjega
trga
,
za
kmečke
prvake
in
veljake
.
In
vendar
Koren
ni
bil
navaden
krčmar
.
Sladkal
in
dobrikal
se
ni
svojim
gostom
,
ni
jih
vabil
s
ceste
notri
,
ni
jim
nosil
vina
na
mizo
,
ko
ga
ni
nihče
klical
.
Dostojno
se
je
znal
vesti
z
vsakim
,
s
kmetom
in
gospodom
.
V
njegovi
hiši
se
je
pilo
,
ne
pijančevalo
in
razgrajalo
.
Vpitja
,
razsajanja
Koren
ni
trpel
pod
svojo
streho
.
In
če
se
je
vendar
včasi
kdo
tako
izpozabil
,
da
je
začel
sitnosti
delati
,
ga
je
znal
Koren
vselej
hitro
umiriti
;
pogled
,
beseda
,
če
ni
bilo
to
dovolj
,
prijel
ga
je
lepo
mirno
za
pleča
——
Koren
je
bil
močan
za
dva
,
za
silo
tudi
zatri
,
in
razgreti
vinski
bratec
se
je
hladil
zunaj
na
cesti
v
dobrodejnem
nočnem
hladu
.
Vendar
se
je
kaj
takega
pri
Korenu
zgodilo
malokdaj
.
Previdni
krčmar
je
skrbel
za
to
že
prej
,
dokler
je
bilo
še
čas
;
nikomur
ni
nosil
vina
več
,
ko
je
enkrat
videl
,
da
ga
ima
zadosti
.
Zato
ni
bila
Korenova
krčma
nikoli
prenapolnjena
;
tudi
vozniki
se
niso
po
navadi
pri
njem
ustavljali
,
dasi
je
bila
njegova
hiša
na
veliki
cesti
,
ker
do
bližnjega
trga
,
precej
velikega
,
premožnega
trga
je
bilo
samo
kake
slabe
pol
ure
hoda
.
Vendar
je
bil
Koren
lahko
zadovoljen
s
svojimi
gosti
;
malo
jih
je
bilo
,
ali
bili
so
izbrani
,
trdni
možje
,
ki
so
plačevali
,
kar
so
povžili
.
Koren
ni
točil
„
na
brado
"
.
Saj
mu
pa
tudi
ni
bilo
potreba
.
Koren
je
vedel
,
kje
se
kupujejo
dobra
vina
na
Dolenjskem
in
na
Hrvaškem
.
Njegova
kapljica
je
slula
daleč
naokrog
.
K
njemu
so
pošiljali
po
vino
,
ako
ga
je
zdravnik
zapisal
kakemu
bolniku
za
zdravilo
.
Iz
trga
je
gospod
okrajni
sodnik
s
svojimi
uradniki
prihajal
k
njemu
vsak
teden
enkrat
,
tako
da
je
bila
mala
sobica
polna
same
gospode
.
Gospod
davkar
,
gospod
pristav
in
drugi
manjši
gospodje
so
se
pa
tudi
sami
radi
zglašali
pri
Korenu
,
z
lova
grede
.
Celo
gospod
župnik
je
včasi
na
večer
z
izprehoda
zavil
pod
Korenovo
streho
.
Takih
gostov
je
bil
Koren
lahko
vesel
,
vesel
je
bil
pa
tudi
svojega
vinca
samega
brez
kakega
samopridnega
namena
.
Kadar
je
pripeljal
posebno
dobrega
,
je
bilo
veselo
pokušanje
.
Gospoda
iz
trga
je
bila
zbrana
—
vabiti
je
ni
bilo
potreba
,
vse
se
je
nekako
samo
naredilo
—
in
zdajci
se
prikaže
Koren
s
kozarcem
v
roki
.
Privzdigne
ga
proti
luči
,
ogleduje
ga
kakor
zamaknjen
nekoliko
časa
—
kapljica
se
blešči
kakor
čisto
zlato
,
„
kakor
cekin
"
——
potem
ga
slovesno
poda
gospodu
okrajnemu
sodniku
,
ki
ga
prime
ravno
tako
slovesno
.
Kozarec
gre
od
ust
do
ust
in
sodba
je
sklenjena
enoglasno
:
Ta
bo
,
ta
!
Nocoj
se
ni
vino
pokušalo
,
bil
je
navaden
večer
.
V
kotu
za
mizo
sta
sedela
dva
kmeta
,
eden
iz
trga
,
drugi
iz
bližnje
vasi
,
in
radovala
se
tiho
božjega
daru
.
Zakaj
bi
si
ga
pa
človek
ne
privoščil
en
kozarček
ali
dva
po
večerji
,
ko
je
delo
storjeno
,
doma
vse
v
redu
in
davki
—
bodi
ga
Bog
zahvaljen
——
so
za
to
četrt
leta
tudi
že
poravnani
!
Dolgo
seveda
znanca
vendar
ne
moreta
skupaj
sedeti
,
ne
da
bi
izpregovorila
kake
besede
.
Starejši
,
suh
možiček
,
ki
se
mu
je
bilo
že
odkršilo
ali
izpalo
dvoje
prednjih
zob
,
nagovori
svojega
tovariša
:
„
Ali
si
že
slišal
,
Martin
?
Sódnik
gozd
prodaje
,
ali
ga
je
pa
že
prodal
,
veš
,
tisto
lepo
smrečje
v
Lisičji
rebri
.
"
„„
Komu
?
pa
ne
zopet
onemu
suhopetemu
dolgohlačniku
iz
mesta
,
ki
je
že
toliko
lepega
lesa
odpravil
iz
našega
kraja
?
""
„
Prav
tistemu
!!
Škoda
gozdiča
,
človek
ga
je
vesel
,
ko
ga
vidi
,
zdaj
bo
pa
tudi
tam
skoraj
vse
golo
,
kakor
tu
na
moji
dlani
.
Še
nekaj
časa
tako
,
pa
ne
bo
smreke
v
našem
kraju
,
ne
hrasta
,
ne
bukve
,
grma
ne
bo
,
da
bi
se
zajec
skril
.
Kraševci
bomo
,
Kraševci
,
boš
videl
,
Martin
!
"
In
za
tolažbo
črnogledi
prorok
krepko
potegne
iz
kozarca
.
„„
Meni
je
hudo
,
kadar
moram
kako
deblo
posekati
za
silo
;
ali
kaj
se
če
?
Hudi
časi
,
slabe
letine
,
davki
čedalje
večji
.
Gozd
,
to
ti
je
vendar
še
gotov
denar
.
""
„
Sódniku
ni
še
take
sile
;
kolikor
je
že
prodal
zemlje
,
pa
je
ima
vendar
še
toliko
,
kakor
midva
oba
skupaj
,
pa
še
dva
taka
.
"
„„
Tisto
je
res
,
da
nama
ni
treba
skrbeti
za
Sódnika
.
On
bi
lahko
živel
in
dobro
živel
o
sami
kmetiji
.
Take
njive
!
Same
pšenice
bi
lehko
prodal
toliko
,
da
bi
imel
za
davke
in
za
obleko
,
pa
bi
še
bel
kruh
jedel
v
petek
in
svetek
,
ne
kakor
mi
samo
o
velikih
praznikih
.
Za
kozarec
vina
bi
mu
tudi
še
ostalo
.
Ali
kaj
pomaga
,
njiva
ni
kakor
gozd
,
da
ga
človek
le
v
miru
pusti
,
pa
je
;
njiva
je
kakor
krava
,
ki
ji
pravijo
,
da
„
pri
gobcu
molze
"
.
Lahko
bi
se
tudi
reklo
,
da
je
njiva
,
kakršen
je
gospodar
.
Jaz
pravim
,
to
mora
biti
veselje
,
toliko
polja
in
takega
;
človek
vsaj
ve
,
zakaj
se
trudi
in
ubija
.
Poglej
njegove
njive
!
Greh
jih
je
tako
zanemarjati
.
Veš
,
Jernej
,
tisto
ni
nič
,
na
pol
kmet
,
na
pol
gospod
;
ne
tič
,
ne
miš
.
""
„
Da
,
zdaj
so
drugi
časi
.
Prej
,
ko
še
ni
bilo
železne
ceste
v
našem
kraju
,
takrat
mu
je
denar
sam
na
kup
letel
.
Po
šestero
konj
na
cesti
,
pa
še
dvoje
v
hlevu
,
pik
pok
,
„
tibo
bistahor
,
"
to
je
res
veselje
;
potem
pa
tisto
življenje
tam
v
mestu
;
saj
veš
,
kaj
se
govori
.
"
„„
To
bi
še
vse
nič
ne
bilo
,
ali
tiste
vražje
podobice
,
ki
jih
mečejo
,
kjer
se
snidejo
,
in
za
kak
denar
!
In
pa
tisti
dobri
prijatelji
,
ki
se
mu
dobrikajo
in
ga
ružijo
;
tisti
Nósan
,
ki
se
ga
drži
kakor
klop
kože
!
""
„
In
pa
tisti
sin
na
Dunaju
,
kako
se
ponaša
ž
njim
;
moj
Valentin
tu
,
moj
Valentin
tam
,
pa
vsak
mesec
stotak
na
Dunaj
,
koliko
pa
še
vmes
!
Ne
verjamem
,
da
bi
bilo
kedaj
kaj
iz
njega
.
"
„„
Mlajšega
pa
,
ki
se
trudi
in
ubija
doma
,
nič
prav
ne
more
;
prekmečki
mu
je
,
kali
;
meni
bi
bil
desetkrat
ljubši
.
""
„
Kaj
praviš
,
ali
ima
res
že
toliko
dolga
?
"
„„
Govori
se
,
da
mu
hranilnica
v
mestu
že
nič
več
ne
da
na
zemljišče
.
""
„
To
bi
se
že
še
prenašalo
,
ali
pravijo
,
da
je
tudi
drugje
zadolžen
,
da
ga
imajo
že
oderuhi
v
pesti
.
"
„„
Ne
verjamem
;
tako
nespameten
Sódnik
vendar
ni
.
Saj
mu
tudi
ni
sile
,
dokler
ima
še
toliko
zemlje
,
ki
jo
lahko
prodaje
.
Mene
bi
ne
bilo
skrb
,
naj
mi
izroči
vse
,
kar
ima
,
premoženje
in
dolgove
,
skoraj
bi
bilo
vse
v
redu
.
""
„
Sódnik
pa
izročiti
!
Poskusi
,
pridi
mu
z
dobrim
svetom
,
hitro
ti
pokaže
,
odkod
si
doma
.
"
„„
Saj
veš
,
to
so
samo
tako
besede
;
beseda
ni
konj
.
Kaj
bi
si
tujo
glavo
belil
,
dovolj
preglavice
imam
s
svojim
siromaštvom
.
""
V
takih
pogovorih
sta
bila
poštenjaka
,
ko
se
začujejo
krepke
stopinje
v
veži
.
Vrata
se
odpro
in
zaporedoma
vstopi
petero
mož
.
Brez
posebnega
pozdravljanja
gredo
v
stransko
sobo
.
Videti
je
bilo
,
da
Korenova
hiša
ni
bila
njih
prva
postaja
.
Čez
nekaj
časa
pride
Koren
sam
z
vinom
za
njimi
.
Bila
jih
je
glasna
družba
.
Drugi
so
bili
kakor
so
navadno
premožni
tržani
;
odlikovala
sta
se
samo
prvi
in
zadnji
,
vsak
po
svoje
.
Prvi
je
bil
srednje
velikosti
mož
,
krepak
,
rejen
,
širokih
pleč
,
gladkega
,
rdečega
lica
,
precej
trebušen
.
Ali
svoje
trebušnosti
ni
nikakor
prikrival
,
še
nekako
ponašal
se
je
ž
njo
.
Oblastno
,
iroko
razkoračeno
je
stopal
,
glavo
nazaj
,
in
z
rokama
je
veslal
po
zraku
.
Njegova
zgornja
obleka
,
suknja
se
komaj
sme
reči
,
bila
je
za
gospoda
nekoliko
prekratka
,
za
kmeta
predolga
;
toda
kratke
hlače
,
visoke
škornje
,
pokrivalo
,
skratka
:
vse
drugo
na
njem
je
bilo
čisto
kmečko
.
Tudi
hoja
njegova
,
vedenje
,
govorjenje
ni
bilo
nikakor
gosposko
.
Sploh
se
mora
reči
,
da
je
bil
videti
zadovoljen
s
svojim
stanom
,
da
se
ni
šiloma
delal
za
gospoda
.
Na
mazincu
desne
roke
je
imel
,
kar
tudi
ni
gosposko
,
debel
srebrn
prstan
,
dasi
bi
bil
morebiti
lahko
imel
zlatega
.
Prevelika
skromnost
ni
bilo
videti
,
da
bi
bila
njegova
poglavitna
čednost
:
hoja
,
pogled
,
vse
držanje
in
vedenje
njegovo
je
glasno
in
jasno
govorilo
:
Jaz
sem
jaz
,
Andrej
Sódnik
.
Poslednji
med
njimi
mu
ni
bil
nikakor
podoben
:
dolg
,
suh
človek
,
v
dve
gube
se
je
držal
,
kakor
bi
se
bal
,
da
bi
se
ob
prečnik
ne
zadeval
;
mesa
je
imel
kakor
pravi
angleški
konj
na
vsem
životu
samo
toliko
,
da
mu
je
za
silo
kosti
skupaj
držalo
.
Prostorno
sobo
je
premeril
s
tremi
koraki
,
vendar
se
ne
more
reči
,
da
je
bila
njegova
hoja
ponosna
.
Velika
pleša
na
temenu
,
zadej
nekoliko
las
nedoločne
umazane
barve
,
dolg
kljukast
nos
,
da
se
mu
je
skoraj
brade
dotikal
,
široka
usta
,
ki
so
se
vedno
nekako
neprijetno
osladno
režala
:
vse
to
skupaj
se
ne
strinja
v
moško
lepoto
.
Pa
še
nekaj
.
Pravi
izkušeni
poznavatelji
in
soditelji
ženske
lepote
trdijo
,
da
to
ženske
nikakor
ne
kazi
,
ako
malo
,
prav
malo
„
križem
gleda
"
,
da
ji
celo
daje
ne
vem
kaj
čudovito
mikavnega
.
Saj
tudi
česen
——
ne
bodi
grdo
reči
——
ni
posebno
ime
niten
,
sam
ob
sebi
je
grozovita
jed
;
vendar
nekoliko
,
prav
malo
,
„
za
eno
misel
"
tega
plebejskega
sadeža
je
nekaterim
jedilom
prava
zabela
,
tudi
na
gosposkih
mizah
.
Križem
je
gledal
človek
,
katerega
opisujemo
,
ali
ekoliko
preveč
,
da
bi
ga
bila
lepšala
ta
napaka
.
Se
prav
neprijeten
je
bil
človeku
,
ki
je
ž
njim
govoril
,
njegov
pogled
,
ker
se
ni
nikoli
prav
vedelo
,
kam
gleda
.
Vse
skupaj
:
kdor
ga
je
prvič
zagledal
,
zdel
se
mu
je
kak
mešetar
,
zakotni
pisač
ali
celo
potepuh
;
ta
človek
je
utegnil
v
svojem
življenju
že
vse
biti
,
morda
celo
—
za
silo
—
pošten
.
„
Bog
sam
vedi
,
kaj
ima
Sódnik
s
tem
Nósanom
,
da
ga
vedno
vodi
s
sabo
?
Meni
je
ta
človek
zopern
,
"
reče
Jernej
svojemu
tovarišu
,
ko
so
bili
možje
odšli
v
sobo
.
Dasi
so
bile
duri
odprte
,
ni
mu
bilo
treba
tiho
govoriti
,
tako
glasni
so
bili
novi
gosti
.
„„
Jaz
se
pa
ne
čudim
,
""
mu
odgovori
Martin
;
„„
ta
človek
ti
je
za
vsako
rabo
;
neumen
ni
,
še
prav
prebrisan
je
in
prekanjen
.
Sódnik
že
ve
,
zakaj
ga
ima
;
tudi
za
norca
,
kadar
se
mu
ljubi
;
to
človeče
vse
voljno
trpi
,
tudi
palico
,
če
je
treba
.
Sódnik
je
nagle
jeze
,
nad
njim
se
lahko
znosi
,
ako
nima
ravno
drugega
pri
sebi
.
Dobro
življenje
ima
ta
nepridiprav
,
Sódnik
ni
skopih
rok
.
""
„
Saj
sem
vedel
,
da
ne
bo
brez
tega
;
že
„
mečejo
"
možje
,
Nósan
pa
preži
.
Tega
pa
vendar
ne
,
da
bi
ga
pustili
ž
njimi
igrati
.
"
„„
Za
kaj
bo
pa
sirota
igralo
?
Ti
možje
ne
igrajo
za
mačje
solze
.
""
„
Koren
ne
vidi
rad
,
da
se
pri
njem
igra
,
ali
kaj
hoče
?
S
takimi
možmi
vendar
ni
,
da
bi
se
spri
.
"
Moža
sta
bila
s
svojo
pijačo
že
skoraj
pri
kraju
;
vsak
še
en
požir
,
pa
bi
bila
odšla
v
božjem
strahu
,
ko
bi
ne
bil
vstopil
mlad
človek
,
z
bičem
v
roki
,
ki
ga
nasloni
v
kot
.
„
Glejte
,
glejte
!
"
pozdravi
ga
Jernej
,
„
Brezarjev
Anton
;
redka
prikazen
;
odkod
pa
,
odkod
?
"
„„
Iz
mesta
,
""
odgovori
Anton
ter
prisede
k
njima
.
„„
Nekaj
pšenice
sem
bil
peljal
v
mesto
;
kobilica
se
mi
je
malo
pohabila
na
nogi
,
pa
sem
moral
ustaviti
.
""
„
Pa
en
požir
ti
tudi
ne
bo
škodil
;
saj
si
ga
redkokdaj
privoščiš
,
dasi
ti
ni
take
sile
.
Pij
,
Anton
!
"
„„
To
bo
premalo
za
oba
,
""
ugovarja
Brezar
,
vendar
vino
pokusi
,
da
bi
ne
žalil
moža
.
Potem
mu
natoči
svojega
,
ki
mu
ga
je
bila
deklica
prinesla
.
„
Dobra
kupčija
?
"
vpraša
Martin
čez
mizo
.
„„
Bo
že
,
bo
že
.
""
Rekši
natoči
tudi
njemu
.
„
Ne
bom
se
ga
branil
,
veš
,
Anton
;
saj
te
ne
bol
.
i
,
če
plačaš
en
poliček
ali
dva
.
Ko
bi
bili
mi
tako
,
saj
bi
ga
tudi
.
Kaj
tebe
skrbi
?
Lepo
domačijico
si
si
ustvaril
,
brata
izplačal
,
mati
pa
ti
tudi
ni
na
potu
.
"
„„
Ko
bi
ne
imel
matere
,
ne
vem
,
kako
bi
bilo
.
""
„
Prav
praviš
,
dobra
gospodinja
;
kaj
bi
tisto
?
Ali
vendar
veš
,
Anton
,
ker
smo
ravno
možje
skupaj
in
dobre
volje
;
mlajše
gospodinje
ti
bo
treba
v
hišo
.
"
Lahna
rdečica
oblije
mladega
Brezarja
pri
teh
besedah
;
kdor
ga
je
videl
,
moral
je
reči
,
da
je
zal
mladenič
.
V
zadregi
iztoči
vse
vino
svojima
tovarišema
in
pokliče
drugega
;
potem
reče
,
da
bi
kaj
govoril
:
„
Rad
bi
vedel
,
katera
bi
me
hotela
.
"
„„
To
je
pa
zopet
tako
neka
beseda
,
da
ni
ne
v
peto
ne
v
šesto
,
""
modruje
Jernej
,
ki
je
hotel
pomagati
svojemu
tovarišu
.
„„
Jaz
bi
pa
rad
vedel
,
katera
bi
se
branila
takega
moža
;
raca
na
vodi
!
""
„
Jaz
bi
pa
vendar
tudi
vsake
ne
hotel
.
"
„„
Moška
beseda
!
Menim
,
da
ne
;
ti
lahko
izbiraš
.
""
„
Kaj
pomaga
izbirati
?
Ko
bi
jo
izbral
,
ko
bi
me
tudi
ona
hotela
,
ako
pa
oče
ne
?
"
„„
Kako
da
ne
?
Vesel
mora
biti
vsak
takega
zeta
,
takega
gospodarja
;
kar
počneš
,
vse
se
ti
posreči
;
premoženje
ti
rase
in
vzhaja
kakor
kvas
na
peči
.
Eden
gori
,
drugi
doli
,
tako
je
na
svetu
.
""
„
Jezik
za
zobmi
,
kdo
te
kaj
vpraša
?
ti
zgaga
suho
rebra
,
kljukasta
!
"
začuje
se
v
tem
trenutku
iz
stranske
sobe
.
Te
besede
so
bile
govorjene
s
srditim
,
čudno
hrepečim
glasom
.
Družbica
v
prvi
sobi
je
bila
umolknila
.
Cez
nekaj
časa
izpregovori
Jernej
potihoma
:
„
Sódnik
je
videti
slabe
volje
nocoj
;
gotovo
zopet
izgublja
,
in
to
ni
nikomur
prijetno
,
tudi
Sódniku
ne
,
četudi
je
že
vajen
izgube
;
zdaj
pa
vse
leti
nad
ubogega
Nósana
,
kakor
da
bi
bil
on
kriv
.
"
„
Zakaj
ga
pa
ima
?
"
pristavi
Martin
.
Brezar
je
molče
,
gledal
v
kozarec
,
ki
ga
je
hitro
vrtil
med
rokama
.
Cez
nekaj
časa
pride
Sódnik
ves
razjarjen
.
Jezno
odpre
vrata
ter
zakriči
v
vežo
:
„
Kaj
to
?
Žive
duše
ni
;
vina
gori
!
Strela
!
"
Ko
nazaj
grede
zagleda
Brezarja
za
mizo
,
obstoji
ter
se
zadere
nad
njim
:
„
Kaj
pa
ti
tukaj
,
potepuh
?
"
Brezarju
šine
kri
v
obraz
,
pri
tej
priči
vstane
ter
ga
gleda
;
prsi
so
mu
nemirne
plale
;
vidno
se
je
boril
sam
s
sabo
;
slednjič
mu
mirno
in
dostojno
odgovori
:
„
Jaz
nisem
potepuh
;
za
svoje
denarje
smem
piti
kakor
drugi
za
svoje
.
"
„
Kaj
je
to
:
kakor
drugi
za
svoje
!
Mi
smo
možje
,
tj
si
berač
.
Jaz
sem
Andrej
Sódnik
,
da
boš
vedel
,
strela
!
Če
nocoj
vse
zapravim
,
komu
to
kaj
mar
,
strela
!
Ali
to
ti
pa
pravim
,
dobro
si
zapomni
:
naj
te
še
kedaj
vidim
,
da
govoriš
z
mojim
dekletom
,
kosti
ti
zdrobim
,
zmeljem
te
kakor
solnčni
prah
.
Dobro
si
zapomni
,
kar
sem
dejal
,
strela
!
""
In
s
težko
svojo
roko
,
z
debelim
prstanom
na
mazincu
udari
jezno
ob
mizo
,
da
vsa
posoda
od
nje
zveneč
odskoči
.
Na
ta
ropot
priteče
Koren
mirit
srditega
moža
.
Roko
mu
položi
na
ramo
,
govoreč
:
„
Saj
si
pameten
,
Sódnik
,
miren
bodi
,
pa
zlepa
mu
povej
,
kar
imaš
.
"
„„
Kaj
meniš
,
da
sem
pijan
,
kali
?
""
huduje
se
,
vendar
že
nekoliko
mirneje
,
Sódnik
.
„
Kdo
te
je
kedaj
pijanega
videl
?
samo
malo
razvnet
si
,
drugega
nič
.
"
„„
Tako
se
govori
!
In
ko
bi
ga
tudi
malo
imel
v
laseh
,
komu
to
mari
,
saj
ga
imam
za
kaj
!
""
Tudi
Jernej
in
Martin
sta
se
bila
ojunačila
,
ko
je
bil
prišel
Koren
;
tudi
ona
sta
ga
mirila
,
ko
že
ni
bilo
več
tako
treba
.
Sódnik
se
skoraj
zaničljivo
obrne
k
njima
:
„
Z
vama
ne
govorim
.
Tu
sedita
pa
pijta
;
če
nimata
za
kaj
,
tu
je
drobiž
!
"
Rekši
vzame
iz
listnice
petak
ter
ga
jima
vrže
na
mizo
.
Nato
se
obrne
zopet
k
Brezarju
,
ki
je
molče
sedel
:
„
S
tem
le
človekom
govorim
;
s
teboj
govorim
,
mladič
;
pazi
,
da
se
ti
kaj
ne
zgodi
.
Tiste
misli
si
izbij
iz
glave
,
dobro
ti
svetujem
;
dokler
bo
gibal
ta
le
moj
,
berač
ne
dobi
moje
hčere
.
"
Mirno
,
da
so
se
mu
vsi
čudili
,
mu
odgovori
Brezar
:
„
Naj
bom
berač
,
kakor
vi
pravite
,
dasi
nisem
še
nikogar
prosil
,
tudi
vas
ne
,
in
Bog
daj
,
da
bi
mi
ne
bilo
nikoli
treba
.
Toliko
vam
pa
rečem
:
Anton
Brezar
se
ne
vriva
nikomur
;
on
ni
in
ne
bo
nikoli
s
kakim
dekletom
——
onegavil
očetu
za
hrbtom
.
Čese
bo
kedaj
ženil
,
snubil
bo
pri
ljudeh
,
kateri
se
ga
ne
sramujejo
.
—
Kaj
sem
dolžan
?
""
Plača
,
kar
je
imel
,
ter
mirno
otide
.
„
Glejte
,
glejte
;
to
pa
še
ni
bilo
tako
napačno
govorjeno
,
"
reče
Sódnik
,
ko
je
Brezar
vrata
zapiral
,
zdaj
že
do
dobrega
potolažen
.
Malo
sram
ga
je
bilo
,
zlasti
Korena
,
da
se
je
bil
v
pričo
njega
tako
prenaglil
;
zdaj
je
bilo
zopet
vse
dobro
.
Samo
Jernej
in
Martin
sta
bila
nekako
v
stiski
,
ne
vedoč
,
kaj
bi
počela
z
lepim
novim
petakom
,
ki
je
ležal
pred
njima
.
Da
bi
pila
zanj
,
tega
vendar
ne
,
dasi
je
bila
ta
misel
precej
zapeljiva
;
ali
nazaj
ga
dajati
,
kako
,
da
bi
ne
razjezila
ponosnega
moža
?
V
tej
stiski
jima
pride
Koren
na
pomoč
;
on
vzame
denar
ter
mu
ga
ponudi
,
rekoč
:
„
Spravi
,
spravi
,
Sódnik
;
moža
že
lahko
sama
plačata
,
saj
nista
še
tako
na
zadnjem
koncu
.
"
„„
Ne
spravim
ga
ne
;
kar
sem
dal
,
to
ni
več
moje
,
""
brani
se
Sódnik
.
Pri
tej
priči
pristopi
Nósan
:
„
Možje
čakajo
!
"
„„
Na
,
pa
ti
spravi
;
ti
se
ga
ne
boš
branil
,
Noše
!
""
Nósan
se
ga
res
ni
branil
;
zarezi
se
,
kakor
cigan
belemu
kruhu
,
ter
spravi
bankovec
.
Tako
se
je
bilo
slednjič
vse
dobro
izšlo
.
Sódnik
je
imel
poslej
več
sreče
pri
igri
.
Dobre
volje
je
bil
in
pozno
domov
grede
je
okrogle
prepeval
:
Mam'ca
,
lepo
vas
vprašam
,
oj
kje
ste
vi
doma
?
i.
t.
d.
Drvarji
niso
nikoder
na
glasu
,
da
bi
bili
posebno
olikani
in
priljudni
možje
,
ne
pri
nas
,
ne
pri
drugih
narodih
.
Vsako
opravilo
daje
človeku
,
kateri
se
ž
njim
navadno
peča
,
neki
poseben
značaj
,
njegovemu
mišljenju
in
vedenju
,
da
celo
njegovemu
obličju
.
Po
svojem
opravilu
je
drvar
nekako
podoben
mesarju
,
ki
tudi
ne
sluje
posebno
zaradi
svoje
rahločutnosti
;
surovost
je
nara
"
vno
zvezana
z
njegovim
stanom
.
Nekaj
surovega
,
brezčutnega
je
tudi
v
drvarjevem
stanu
,
tudi
on
nekako
življenje
mori
.
Ali
nima
morebiti
drevo
zares
življenja
?
Poglej
lepo
visoko
,
košato
bukev
:
kako
krepko
se
spenja
kvišku
,
kako
oblastno
razprostira
svoje
veje
in
mladike
,
svojega
življenja
vesela
!
In
mladi
zarod
poganja
in
zeleni
veselo
pod
njo
;
pod
njenim
krilom
stoje
mlade
bukvice
ter
rasto
in
se
razvijajo
in
kvišku
spenjajo
po
zgledu
svoje
matere
.
Ptiči
se
izpreletavajo
po
njenem
vejevju
,
v
njenem
zavetju
si
stavijo
svoja
gnezda
.
List
šepeta
z
listom
,
ko
diha
po
nji
večerni
hlad
,
in
ona
prijazno
pripogiblje
svoj
vršiček
.
Ali
ko
pribuči
vihar
,
kako
se
zvijajo
,
stokajo
in
pokajo
njene
vejel
Ali
ni
to
življenje
?
Ali
glej
,
ko
je
še
tako
krepka
,
da
bi
morda
lahko
živela
še
sto
let
in
vsako
leto
rodila
nov
zarod
iz
svojega
semena
,
približa
se
ji
logar
,
udari
ji
smrtni
pečat
v
mehko
kožo
in
zaznamovana
je
za
smrt
.
Ne
dolgo
,
in
pride
mož
,
grčav
kakor
ona
,
s
sekiro
na
rami
,
ogleduje
lepo
drevo
,
ali
ne
,
ker
se
mu
morebiti
smili
,
drvar
je
trdega
srca
,
preudarja
samo
,
koliko
drv
bode
dalo
in
njemu
koliko
truda
;
nato
dene
sekiro
z
rame
,
pljune
si
v
roke
in
sekira
zapoje
—
drevesu
mrtvaško
pesem
.
Drvar
je
bil
Seljan
,
s
katerim
nam
je
zdaj
seznaniti
prijaznega
bralca
;
drvar
,
nič
drugega
.
Imel
je
sicer
malo
hišico
,
kake
pol
ure
od
trga
,
in
košček
njivice
za
zelenjavo
;
ali
to
ga
ni
moglo
rediti
.
Sekira
mu
je
kruh
služila
;
v
gozdu
je
prebil
največi
del
svojega
življenja
,
po
zimi
in
po
leti
.
Gozd
mu
je
bil
pravi
dom
,
hišico
je
imel
samo
za
prenočišče
.
V
gozdu
nam
ga
je
iskati
,
če
ga
hočemo
videti
.
Od
daleč
že
čujemo
krepke
udarce
njegovega
orodja
;
prijetno
se
razlega
in
odmeva
glas
po
gozdu
od
drevesa
do
drevesa
.
Glejte
ga
tam
!
Stara
bukev
leži
na
tleh
,
kakor
je
dolga
in
široka
.
Spodnje
veje
so
se
ji
polomile
,
ko
je
padala
;
toliko
manj
bo
truda
.
S
svojim
pomagačem
jo
je
bil
dopoldne
podrl
Seljan
;
zdaj
se
sam
trudi
ž
njo
.
Pridno
vihti
svoje
orodje
;
seka
in
klesti
ji
neusmiljeno
veje
.
Dan
je
gorak
,
pot
mu
kaplje
s
čela
;
ali
to
ga
malo
moti
;
zdaj
pa
zdaj
si
ga
obriše
z
rokavom
svoje
hodnikove
srajce
——
golorok
mora
biti
človek
pri
takem
delu
!
Lep
mož
ni
naš
Seljan
;
nekoliko
prekratek
je
;
njegova
rast
je
šla
premalo
kvišku
,
zato
je
videti
nekako
potlačen
;
vse
je
pri
njem
bolj
na
široko
,
tudi
obraz
;
čela
se
mu
malo
vidi
;
krijejo
mu
ga
lasje
,
ki
so
kakor
dež
v
pratiki
.
Drobne
,
sive
oči
mu
žare
pod
nenavadno
košatimi
,
gostimi
obrvmi
.
Njegov
obraz
je
suh
,
koščen
,
lice
upalo
,
a
zdrave
rjave
barve
,
kolikor
ga
ne
krije
ščetinasta
brada
.
Ali
poglejte
njegove
prsi
,
kako
so
široke
,
krepke
,
kolo
bi
smelo
iti
čez
nje
.
S
to
pestjo
bi
medvedu
čepino
razdrobil
,
in
to
obilno
stopalo
bi
lahko
namesto
kamena
kolesu
podložil
v
klancu
.
Odurno
bi
bilo
to
obličje
,
ko
bi
po
teh
širokih
ustih
ne
šinil
zdaj
pa
zdaj
neki
dobrohoten
nasmeh
;
tedaj
pa
se
človeku
vidi
,
kakor
da
bi
solnčni
žar
obsijal
star
parobek
.
Spodnji
konec
drevesa
je
okleščen
;
prišel
mu
je
že
skoraj
do
srede
.
Zdaj
si
sme
vendar
privoščiti
nekoliko
počitka
.
Se
enkrat
krepko
mahne
,
da
veja
daleč
odleti
;
potem
se
nasloni
na
sekiro
,
krepko
se
oddahne
ter
pogleda
na
nebo
,
kako
visoko
je
še
solnce
.
Po
njegovi
sodbi
bi
utegnila
biti
ura
pet
;
morebiti
tudi
že
nekoliko
čez
.
To
meroma
je
tisti
čas
,
ko
se
sme
po
božjih
in
človeških
postavah
nekoliko
odpočiti
vsak
pošten
delavec
.
O
tem
času
je
pač
že
tudi
počival
naš
oče
Adam
,
ko
je
zemljo
kopal
v
potu
svojega
obraza
.
A
ne
samo
odpočiti
se
je
zdaj
čas
,
tudi
založiti
je
treba
kaj
in
splakniti
si
suho
grlo
.
Kmet
na
njivi
izpreže
svoje
vole
;
plug
na
njivi
pustivši
,
gre
s
svojo
živaljo
na
kraj
njive
v
travo
;
vola
se
paseta
vklenjena
;
on
pa
leže
,
ako
mogoče
,
v
senco
pod
drevo
,
vzame
iz
prta
kos
črnega
kruha
za
malo
južino
,
potem
pogleda
v
vrč
,
ki
sloni
ob
drevesu
;
dobro
,
ako
je
malo
mlačnega
vina
v
njem
,
če
pa
tudi
ne
,
gre
sam
ali
pa
deklica
z
vrčem
po
vodo
k
bližnjemu
studencu
.
Take
misli
so
hodile
tudi
poštenemu
Seljanu
po
glavi
.
Zagozdo
črnega
kruha
je
imel
,
vrč
tudi
,
samo
da
ni
dišal
po
vinu
.
Južinal
bi
bil
zdaj
tudi
on
,
ko
bi
se
mu
ne
bilo
nekaj
posebnega
pripetilo
.
Oziraje
se
kvišku
je
bil
zagledal
dva
ptiča
,
ki
sta
mu
nemirno
letala
nad
glavo
,
zdaj
pa
zdaj
celo
zaganjala
se
vanj
.
Mož
,
ki
je
bil
v
gozdu
doma
,
takoj
ugane
,
kaj
pomeni
to
letanje
.
Ptiča
sta
ga
morebiti
že
prej
obletavala
,
ali
on
je
bil
preveč
zamišljen
v
delo
.
„
To
pa
ni
samo
ob
sebi
,
"
govori
s
seboj
,
„
pogledati
je
treba
.
"
In
mož
gre
ter
ogleduje
posekano
drevo
.
Dolgo
mu
ni
bilo
treba
iskati
.
Skoraj
sredi
debla
zagleda
čisto
pravilno
okroglo
votlino
,
da
bi
otročja
roka
ravno
lahko
vanjo
segla
.
Mož
se
veselo
zarezi
,
rekoč
:
„
Saj
sem
vedel
,
kaj
bode
;
mlade
imata
tu
notri
,
mlade
.
Ali
kako
bi
in
kaj
bi
?
To
je
žaltava
stvar
!
Rad
bi
vama
pomagal
,
ali
s
svojo
lopato
ne
morem
poseči
notri
,
da
bi
vama
izvlekel
ta
drobiž
,
ki
tako
žalostno
čivka
.
Tu
je
treba
pameti
,
to
ni
,
da
bi
se
kar
tako
!
"
Mož
se
ne
pomišlja
dolgo
.
Sekiro
vzame
v
obe
roki
,
a
ne
za
toporišče
,
za
železo
jo
prime
ter
začne
previdno
vrtati
in
dolbsti
z
njo
,
da
bi
ne
poškodoval
kakega
mladiča
.
Ko
je
bila
luknja
dovolj
prostorna
,
seže
vanjo
z
roko
ter
izvleče
zaporedoma
petero
mladih
žoln
.
Skoraj
godne
so
že
bile
in
strašansko
so
kričale
in
branile
se
s
kljuni
in
perotmi
.
On
in
ona
pa
sta
še
bolj
kričala
in
se
mu
zaganjala
v
glavo
.
Ko
jih
je
imel
v
roki
,
začne
zopet
premišljati
:
„
To
bi
bilo
;
ali
kaj
pa
zdaj
?
Tako
ni
,
da
bi
jih
pustil
;
prehladno
bi
jim
bilo
po
noči
.
Treba
bo
poiskati
kje
kake
druge
luknje
.
Ali
kje
?
"
Luknja
se
je
kmalu
našla
v
stari
bukvi
,
dasi
ni
bila
tako
lepo
okrogla
.
„
Za
silo
bo
že
;
zdaj
pa
mir
tu
notri
in
tam
gori
!
"
In
Seljan
spravi
mladiče
zaporedoma
v
luknjo
.
Nato
gre
k
drugemu
drevesu
,
kjer
je
imel
spravljeno
svojo
obleko
,
pol
hleba
prosenega
kruha
,
vrč
in
svoje
kadilo
.
Iz
tega
,
upamo
,
je
razvidel
prijazni
bravec
,
da
Seljan
,
četudi
drvar
,
ni
bil
hudoben
človek
.
Želimo
mu
torej
,
da
mu
naj
dobro
tekne
kratki
počitek
in
mala
južina
;
pošteno
si
je
zaslužil
oboje
!
Ali
star
grški
pregovor
že
modro
pravi
:
Mnogo
je
vmes
med
ustnami
in
med
čašo
v
desnici
.
To
je
izkusil
tudi
naš
Seljan
.
Že
je
bil
sedel
v
mah
mah
pod
drevesom
,
že
je
razgrinjal
prt
,
v
katerem
je
imel
imel
kruh
zavit
,
da
bi
se
ž
njimokoristil
,
okoristil
,
ko
začuti
nekoga
za
hrbtom
.
Obrne
se
,
da
bi
videl
kdo
ga
moti
v
samotnem
gozdu
.
Nadejal
se
je
kakega
lovca
ali
pa
kake
stare
ženske
,
ki
bere
gobe
po
gozdu
.
Motil
se
je
.
Ženska
je
bila
res
,
ali
stara
ni
bila
,
tudi
gob
ni
brala
,
dasi
je
imela
košarico
v
roki
.
Mlada
je
bila
in
,
bogme
,
lepa
tudi
.
Ko
bi
jo
bil
srečal
kak
pesnik
v
gozdu
,
ne
rečemo
o
ravno
,
da
bi
se
mu
bila
zdela
kaka
gorska
vila
.
Lahno
je
res
stopala
z
drobnimi
nožicami
,
tako
da
se
je
komaj
mah
udiral
pod
njimi
.
Ali
vilo
si
moremo
misliti
samo
belo
—
belo
bela
obleka
!
Deklica
pa
,
ki
se
je
bližala
Seljanu
,
ni
bila
bela
ne
popo
licu
ne
po
obleki
.
Lice
ji
je
bilo
nekoliko
orjavelo
,
kar
mu
pa
ni
nikakor
kazilo
lepote
;
kakorkar
mu
se
pasploh
ni
nikakor
kazilo
lepote
;
in
oblečena
je
deklice
v
tistem
bila
kakor
se
sploh
deklice
nosijo
v
tistem
kraju
.
Da
ji
je
oblekaobleka
nekakoposebno
lepo
pristojala
,
tega
ni
bila
obleka
sama
;
njena
zasluga
je
bila
samo
to
,
da
se
je
lepo
prijemala
lepega
lepega
životka
,
kar
ni
bilo
težavno
.
Deklica
je
bila
tenka
čez
pas
,
da
bi
jo
bil
Seljan
lahko
obsegel
s
pednjem
ene
roke
;
ali
zategadelj
ni
bila
slabotnega
života
kakor
kaka
bledolica
mestna
gospodičina
;
krepka
in
čila
je
bila
in
vesela
tudi
.
Radost
ji
je
sijala
iz
črnih
oči
.
Tako
gleda
mlada
srna
iz
gošče
!
Ali
si
je
kaj
enakega
mislil
Seljan
,
ko
je
nekoliko
časa
molče
gledal
deklico
,
ne
vemo
,
to
pa
je
gotovo
,
da
ni
bil
nevesel
njenega
prihoda
.
Š
bolj
na
široko
so
se
mu
raztezala
usta
,
nego
po
navadi
;
znamenje
,
da
je
mož
vesel
.
Tudi
deklica
je
bila
vidno
vesela
starega
,
golorokega
drvarja
.
Prvi
izpregovori
Seljan
:
„
Jerica
,
kaj
pa
ti
tod
?
"
Jerica
odgovori
:
„
Oče
,
kaj
ne
veste
,
da
je
danes
vaš
god
?
"
„„
Moj
god
?
Glejte
,
glejte
,
moj
god
!
Bo
pa
že
,
če
ti
praviš
,
da
je
.
To
je
pa
vendar
lepo
,
Jerica
,
da
se
spominjaš
godu
svojega
očeta
.
Jaz
nimam
časa
kaj
takega
misliti
.
""
„
Rada
bi
bila
že
zjutraj
prišla
,
ali
bilo
je
toliko
opravka
pri
hiši
,
da
se
nisem
upala
prositi
,
naj
me
izpuste
malo
k
vam
.
Popoldne
pa
si
nisem
mogla
kaj
,
prosila
sem
mater
Korenovo
in
radi
so
me
pustili
.
"
„„
Kako
si
me
pa
našla
?
""
„
Sosedova
Katra
mi
je
povedala
,
da
delate
tu
nekje
v
gozdu
.
Slišala
sem
vas
že
oddaleč
,
za
glasom
sem
šla
in
zdaj
sem
tukaj
.
"
„„
Sedi
,
sedi
malo
semkaj
,
Jerica
,
trudna
boš
;
gorko
je
,
in
lahko
tudi
malo
prigrizneš
z
menoj
.
Vi
imate
sicer
boljšega
pri
Korenu
,
ali
človek
se
ne
sme
preveč
razvaditi
;
Bog
ve
,
ali
bo
vedno
tako
.
""
Predno
sede
,
začne
deklica
odkrivati
košarico
,
ki
jo
je
bila
postavila
na
tla
.
„
Kaj
pa
imaš
tu
notri
?
"
vpraša
oče
;
„
jagode
so
že
precej
minile
,
tudi
časa
nimaš
,
da
bi
jih
brala
.
"
Jagod
res
ni
bilo
v
košarici
;
bilo
je
nekaj
drugega
,
kar
je
stari
Seljan
gotovo
čislal
nad
vse
jagode
,
tudi
ko
bi
mu
jih
bil
kdo
prinesel
o
božiču
.
Jerica
mu
poda
iz
košarice
kos
prijetno
dišeče
mrzle
teletine
,
pol
hlebčka
lepega
belega
kruha
in
slednjič
kar
je
bilo
Seljanu
pač
najljubše
,
še
polič
rumenega
vina
,
ki
se
je
tako
zapeljivo
lesketalo
v
solncu
.
Seljan
ni
vedel
,
kam
bi
se
dejal
,
ne
kaj
bi
rekel
od
samega
veselja
;
kar
samo
se
mu
je
smejalo
.
Slednjič
,
da
bi
vendar
kaj
rekel
,
pravi
,
kar
morda
ni
bilo
najprimernejše
:
„
To
bo
pa
vendar
malo
preveč
,
Jerica
,
kaj
?
"
„„
Nič
ne
bo
preveč
ne
,
oče
;
le
poskusite
,
""
mu
odgovori
hčerka
.
In
Seljan
poskusi
.
Ako
bi
bil
sam
,
začel
bi
bil
brž
ko
ne
svojo
južino
z
vinom
.
Zdaj
pa
,
ko
je
bila
hčerka
pri
njem
,
bil
bi
morebiti
prej
vse
pojedel
,
potem
še
le
pil
,
ko
bi
ne
bila
prišla
Jerici
o
pravem
času
dobra
misel
.
Natoči
mu
vina
v
kozarec
,
ki
ga
tudi
ni
bila
pozabila
,
ter
mu
ga
ponudi
:
„
Pijte
,
oče
!
"
„„
Na
tvoje
zdravje
,
Jerica
!
""
Ker
je
pil
mož
svoji
hčeri
na
zdravje
,
menda
ni
nespodobno
,
da
je
izpraznil
posodo
na
en
dušek
.
„
To
se
je
prileglo
;
dobro
vino
,
raca
na
vodi
!
"
In
mož
dleskne
krepko
z
ustnicami
.
„„
Mati
Korenova
so
dejali
,
da
je
najboljše
,
kar
ga
imajo
.
Dobro
vino
je
Seljanu
še
le
prav
jezik
razvezalo
.
„
Zdaj
mi
pa
prav
po
pravici
povej
,
Jerčka
,
kako
se
ti
godi
?
"
„„
Kako
se
mi
godi
?
Dobro
,
prav
dobro
,
zakaj
bi
se
mi
pa
ne
,
jaz
si
ne
želim
nikdar
nič
boljšega
,
oče
!
"
„
Ali
veš
,
dete
,
služba
je
vender
le
služba
,
kaj
bi
tisto
,
saj
sem
jo
jaz
tudi
že
poskusil
;
in
ženski
je
še
težje
.
"
„„
Jaz
prav
rada
služim
,
kaj
mi
pa
je
?
""
„
Da
ne
stradaš
ravno
,
to
že
vem
;
Korenova
ni
skoporoka
in
on
tudi
ne
,
dobri
ljudje
so
Korenovi
,
ni
da
bi
jim
kaj
rekel
.
Ali
pa
——
ni
morebiti
žena
malo
preostra
?
"
„„
Natanko
so
Korenova
mati
res
,
ali
to
je
tudi
prav
.
Vse
mora
biti
storjeno
,
kakor
se
spodobi
;
nerednosti
in
nesnažnosti
ne
trpe
in
tako
je
prav
.
Čepa
človek
stori
svojo
dolžnost
,
potem
ni
boljše
žene
.
Do
zdaj
mi
niso
še
rekli
hude
besede
in
upam
,
da
mi
je
tudi
ne
bodo
.
In
celo
oče
Koren
,
vi
ne
veste
,
kako
so
dobri
!
Skoraj
za
hčer
me
imajo
pri
hiši
,
prav
razvajajo
me
.
""
„
Kdo
bi
pa
tebe
rad
ne
imel
?
To
je
že
prav
,
da
lepo
ravnajo
s
teboj
.
Ali
nekaj
drugega
me
skrbi
,
Jerica
.
"
„„
Kaj
,
oče
?
""
„
Prešibka
si
,
preslaba
za
težka
dela
.
Ko
bi
šlo
po
moji
želji
in
volji
,
bi
ti
nikdar
in
nikjer
ne
služila
.
"
„„
Jaz
prešibka
,
oče
?
Vsako
delo
mi
je
igrača
.
In
kaj
pa
delam
tako
težkega
?
Pospravljati
po
hiši
,
krave
molsti
,
ob
košnji
seno
grabiti
,
kadar
je
kaj
več
ljudi
,
polič
vina
na
mizo
prinesti
in
denar
pobirati
;
kaj
bi
se
to
ne
zmoglo
?
In
prijetno
je
tudi
.
Za
druga
,
težja
dela
imamo
hlapca
.
Jaz
sem
prav
vesela
in
zadovoljna
;
kaj
pa
vi
,
oče
?
Kako
se
morate
vi
truditi
ves
božji
dan
.
Ali
le
molčite
,
oče
.
Počakajte
,
da
bom
nekaj
časa
v
službi
,
zdaj
sem
še
le
komaj
leto
dni
;
kar
bom
prislužila
,
vse
bo
vaše
,
oče
,
da
se
vam
ne
bo
treba
tako
ubijati
.
""
„
Kaj
govoriš
,
Jerica
!
Zame
ne
skrbi
;
od
mladih
nog
sem
vajen
dela
in
krepak
sem
tudi
.
Sekira
mi
je
kakor
pisarju
pero
.
Kaj
bi
začel
brez
dela
?
Dolgočasil
bi
se
.
Saj
mi
že
nedelje
noče
biti
konec
.
Da
ne
morem
zate
več
storiti
,
to
me
peče
.
"
„
Ljubi
oče
,
kaj
pa
hočete
še
storiti
?
Kaj
me
niste
dali
v
mesto
,
da
sem
se
izučila
kakor
malokatera
hči
premožnega
kmeta
?
Kaj
nisem
za
vsako
delo
?
"
„„
O
dokler
je
še
rajnka
živela
,
Bog
ji
daj
dobro
!
to
smo
se
še
gibali
.
Ona
je
toliko
z
delom
prislužila
,
da
smo
te
mogli
v
mesto
dati
.
Res
,
lepo
si
se
izučila
,
vse
znaš
;
zato
pa
menim
,
da
bi
bilo
dobro
,
Jerica
,
ko
bi
se
s
časom
poprijela
kakega
drugega
,
lažjega
dela
.
Veš
,
Jerica
,
ker
že
tako
govoriva
,
prav
rad
bi
te
nekaj
vprašal
,
kar
me
že
dolgo
teži
.
Samo
ne
vem
,
kako
bi
—
nočem
te
žaliti
—
"
„„
Govorite
,
oče
,
nič
se
ne
bojte
!
""
„
Jerica
,
jaz
sem
preprost
človek
,
drvar
;
moj
stan
ni
,
da
bi
se
ponašal
ž
njim
;
najmanjši
kmet
je
proti
meni
gospod
.
Vendar
,
dasi
siromak
,
ne
trpim
,
da
bi
mi
kdo
kaj
oponašal
in
očital
,
ne
nieni
,
ne
mojemu
otroku
.
"
„„
Kaj
menite
,
oče
?
""
„
Nič
hudega
;
poslušaj
me
,
Jerica
,
da
ti
povem
,
kaj
mislim
.
Ko
sem
tako
le
sam
pri
delu
,
ali
pa
ko
ležim
v
postelji
,
pa
ne
morem
zaspati
,
prihajajo
mi
časi
čudne
misli
.
Hudo
mi
je
,
da
sem
te
moral
od
hiše
dati
.
Jaz
ne
vem
,
kaj
bi
dejala
rajnka
?
V
vašo
hišo
zahajajo
ljudje
taki
in
taki
;
Koren
ne
more
nikomur
hiše
zapreti
.
"
„„
Oče
,
vi
se
bojite
zame
;
bodite
brez
skrbi
,
drugega
vam
ne
morem
reči
.
""
„
Ne
,
Jerica
,
zate
se
ne
bojim
;
saj
vem
,
da
se
nate
lahko
zanašam
;
ali
ljudje
so
včasi
nadležni
,
sitni
;
prijazna
moraš
biti
z
vsakim
.
"
„„
Kar
je
prav
,
oče
,
več
ne
.
Naj
se
pa
kdo
upa
,
kdor
si
bodi
——
oče
,
vi
me
ne
poznate
;
zavrnila
bi
ga
,
da
bi
se
rnu
v
drugo
več
ne
ljubilo
;
če
ne
drugače
,
tudi
tako
!
Žerjavice
se
ne
dotikaj
!
"
„
Ali
tudi
gospoda
zahaja
v
Korenovo
hišo
;
gospoda
pa
zopet
drugače
.
"
„„
Pa
Jerica
tudi
drugače
,
vsakemu
po
svoje
.
Ondan
sem
bila
enega
izplačala
;
škoda
,
da
vas
ni
bilo
zraven
;
zadovoljni
bi
bili
s
svojo
Jerico
.
Vse
se
je
smejalo
,
on
pa
rdeč
kakor
kuhan
rak
!
Potem
sem
imela
mir
in
ga
bom
,
le
brez
skrbi
bodite
,
oče
.
""
„
Veš
,
Jerica
,
ko
bi
jaz
zvedel
,
da
se
je
kdo
proti
tebi
izpozabil
,
kakor
da
bi
se
s
takim
dekletom
smelo
kar
tako
—
jaz
sem
miren
človek
,
Jerica
,
živali
bi
ne
udaril
po
nepotrebnem
—
ali
ko
bi
kaj
takega
slišal
:
pri
Bogu
milost
,
z
uma
bi
bil
,
s
to
le
sekiro
bi
ga
—
Bog
mi
grehe
odpusti
!
"
Mož
je
bil
pri
tej
priči
tako
razjarjen
,
da
je
bilo
dekleta
skoraj
strah
;
toda
jeza
ga
hitro
mine
,
ko
je
videl
,
da
je
hčer
tako
prestrašil
.
Široko
se
zarež
in
pomežika
sam
sebe
vesel
.
Solnce
je
bilo
še
za
moža
visoko
;
polič
prazen
,
kruha
malo
,
teletine
nič
.
Deklica
vstane
,
rekoč
:
„
Jaz
moram
domov
,
zdravi
ostanite
,
oče
!
"
„„
In
jaz
na
delo
,
do
mraka
mora
biti
to
deblo
gladko
kakor
sveča
.
Z
Bogom
,
Jerica
!
""
Deklica
odide
.
Seljan
pa
zavihti
sekiro
ter
začne
obdelavati
ubogo
bukev
,
da
so
iveri
in
veje
kar
tako
v
stran
letele
.
Sódnikova
hiša
se
je
po
velikosti
in
po
vsi
svoji
vnanjosti
odlikovala
mimo
vseh
drugih
.
Lahko
se
reče
,
da
je
bila
brez
primere
prva
v
trgu
;
celo
župnija
se
ni
mogla
meriti
ž
njo
,
dasi
je
stanovalo
troje
duhovnikov
v
nji
.
Okrajna
sodnija
je
pač
imela
bolj
imenitno
,
gosposko
lice
;
ali
tako
prostorna
ni
bila
;
in
poleg
tega
se
tudi
ne
sme
pozabiti
,
da
se
tako
cesarsko
poslopje
prav
za
prav
ne
more
vrstiti
med
kmečke
hiše
.
Vzemimo
gnezdo
,
v
katerem
je
petero
mladičev
;
z
enako
skrbnostjo
jih
godi
in
hrani
starka
vseh
petero
.
Ko
so
se
izvalili
iz
jajček
,
bili
so
vsi
enaki
,
enako
krepki
.
Ali
že
čez
nekaj
dni
vidimo
,
da
je
eden
izmed
njih
v
rasti
prekosil
svoje
brate
in
sestre
.
Debelejši
je
in
močnejši
;
ko
prileti
starka
s
črvičem
v
kljunu
,
prestreže
on
in
to
tako
dolgo
,
da
je
do
dobrega
nasiten
;
kadar
že
več
ne
more
on
,
pridejo
drugi
na
vrsto
;
slednjič
jih
vse
pod
se
spravi
in
brez
usmiljenja
jih
gazi
—
pravica
močnejšega
!
Tako
je
v
naravi
,
tako
v
človeškem
življenju
.
Po
mestih
,
trgih
in
vaseh
,
v
najmanjšem
selu
,
ki
ima
samo
dvoje
,
troje
hiš
,
nadvladuje
navadno
eden
s
svojo
premožnostjo
in
veljavnostjo
svoje
sosede
.
Njegova
hiša
je
nekako
središče
;
vse
ostale
so
,
kakor
da
bi
bile
samo
prizidane
.
Taka
hiša
je
bila
v
trgu
,
o
katerem
govorimo
,
Sódnikova
.
Sredi
trga
je
stala
široko
in
nekako
oblastno
in
ponosno
ob
veliki
cesti
;
ne
smelo
bi
se
reči
,
da
je
bila
sezidana
ob
cesti
;
Sódnikova
hiša
je
stala
,
to
je
bilo
iz
vsega
razvidno
,
ko
ni
bilo
še
ceste
;
cesta
je
bila
narejena
ob
nji
.
Ne
samo
letna
številka
nad
vrati
in
pa
tu
pa
tam
kaka
poka
v
zidovju
je
pričala
o
veliki
starosti
Sódnikove
hiše
;
zidana
je
bila
tako
,
kakor
se
dandanašnji
več
ne
zida
.
Trdno
,
debelo
zidovje
,
primerno
majhna
okna
,
pri
tleh
z
železjem
prekrižana
in
zamrežena
;
visoka
vrata
,
prostorna
,
obokana
veža
,
velika
kuhinja
,
iz
veže
na
vsako
stran
po
dve
sobi
,
ena
velika
,
druga
manjša
za
družino
;
gori
v
nadstropju
ravno
tako
,
za
gospodarja
in
gospodinjo
,
za
odrasle
sinove
in
hčeri
in
če
kdo
pride
—
to
ni
kakega
siromaka
hiša
.
Vse
je
kazalo
,
da
jo
je
zidal
imovit
mož
in
to
ne
samo
za
en
rod
;
in
res
,
odkar
se
je
pametovalo
,
prebivali
so
v
nji
Sódniki
.
Skoraj
samo
ob
sebi
se
ume
,
da
je
bil
vsak
gospodar
te
hiše
tudi
župan
;
župan
je
bil
tudi
Andrej
Sódnik
.
Za
hišo
je
bilo
prostorno
dvorišče
,
ob
straneh
razna
potrebna
poslopja
:
hlev
za
govejo
živino
in
za
konje
posebej
,
svinjak
,
kolarniča
,
drvarnica
,
žitnica
in
druga
poslopja
;
potem
velik
vrt
s
sadnim
drevjem
in
gredami
za
zelenjavo
.
Ves
ta
prostor
je
bil
ograjen
z
visokim
,
pobeljenim
zidom
kakor
kakega
grajščaka
posestvo
.
V
tem
lepem
domovju
je
zdaj
gospodaril
Andrej
Sódnik
s
svojo
ženo
Lizo
.
Imela
sta
petero
otrok
:
tri
sine
,
dve
hčeri
.
Najstarejši
,
Valentin
,
je
bil
na
Dunaju
,
mlajši
,
Matija
,
je
že
začenjal
gospodariti
,
kolikor
mu
je
oče
pustil
;
starejša
hči
Ana
je
pomagala
gospodinjiti
materi
;
najmlajša
dva
,
Andrejček
in
Zalka
,
nista
še
pomagala
nikomur
.
Poslov
je
bilo
v
taki
veliki
hiši
tudi
petero
:
dva
hlapca
,
dve
dekli
in
pastir
.
Nenavadno
gibanje
in
kretanje
je
bilo
danes
pri
Sódnikovih
.
Vse
je
kazalo
,
da
pričakujejo
imenitnega
ali
pa
ljubega
gosta
,
morebiti
pa
tudi
oboje
skupaj
.
Prijetno
je
dišalo
iz
kuhinje
,
kjer
sta
imela
mati
in
Ana
dela
čez
glavo
.
Andrejček
in
Zalka
,
sitna
kakor
muhe
,
sta
jima
bila
povsod
na
poti
,
nekoliko
iz
radovednosti
,
nekoliko
pa
tudi
iz
sladkosnednosti
.
Zlasti
Andrejček
je
bil
silno
nadležen
,
vsa
kuhinja
ga
je
bila
polna
,
v
vsak
lonec
,
v
vsako
ponev
je
moral
pogledati
;
ko
ga
je
mati
zavrnila
od
ognjišča
,
stikal
je
po
različnih
shrambah
,
kje
je
kaj
,
da
bi
se
posladkal
.
Dolgo
mu
ni
bilo
treba
iskati
;
v
shrambah
Sódnikove
matere
je
bilo
mnogokaj
,
kar
se
prilega
otročjemu
grlu
.
Ko
je
bil
našel
posodo
z
neko
posebno
dobro
sladkarijo
,
pride
mu
še
sestrica
na
pomoč
.
Tiho
sta
lizala
.
Ko
ju
Ana
zagleda
,
je
že
bila
posoda
skoraj
prazna
.
To
je
bilo
pa
vendar
že
preveč
.
S
kuhalnico
udari
poredneža
po
prstih
,
da
hitro
roko
zmakne
,
kakor
da
bi
se
bil
spekel
.
Mati
ni
bila
tako
srečna
;
večkrat
mu
je
pretila
s
tem
kuhinjskim
orodjem
;
parkrati
je
tudi
mahnila
po
njem
,
ali
zadela
ga
ni
nikoli
;
in
vendar
ni
bilo
tako
težko
;
kuhalnica
je
bila
dolga
in
Andrejčku
se
je
komaj
potrebno
zdelo
,
da
bi
nekoliko
dalje
v
stran
odskočil
;
iz
tega
moramo
sklepati
,
da
je
bila
Sódnikova
mati
silno
nerodna
.
Vendar
se
ne
more
reči
,
da
bi
se
bila
ženi
že
roka
tresla
;
v
najlepših
letih
je
še
bila
,
krepka
,
polnega
života
,
kakor
žena
,
ki
ne
ve
,
kaj
je
hudo
.
Samo
lice
ji
ni
bilo
tako
zdravo
rdeče
,
kakor
je
navadno
takim
premožnim
kmečkim
ženam
.
Kdor
jo
je
bolj
natanko
opazoval
,
zdelo
se
mu
je
,
da
zdaj
pa
zdaj
že
skrb
obsenčuje
to
lice
;
morebiti
se
je
celo
že
skrivna
solza
nanj
prikrala
v
tihi
noči
!
Materi
podobna
je
bila
Ana
.
Taka
bode
pač
ona
,
ko
pride
v
njena
leta
,
Bog
ji
daj
življenje
in
zdravje
;
samo
skrb
naj
ne
obsenči
nikdar
tega
cvetočega
lica
,
in
tiha
solza
naj
se
nikdar
nanj
ne
prikrade
iz
tega
jasnega
očesa
,
če
ne
od
veselja
!
Dobra
gospodinja
bo
kedaj
to
dekle
;
znala
bo
otroke
v
strah
prijeti
,
to
se
že
zdaj
vidi
;
tako
mehka
ne
bo
,
kakor
je
mati
.
Andrejček
se
ji
je
grdo
namrdnil
,
ko
je
bil
dobil
po
roki
;
ali
ona
se
ni
zmenila
za
to
.
Krepko
ga
prime
za
ramo
ter
ga
zasuče
proti
vratom
,
rekoč
:
„
Zdaj
se
pa
le
hitro
poberi
,
ti
snedež
malopridni
!
In
pa
tebe
ni
tudi
nič
treba
;
samo
za
napotje
si
tukaj
,
izgubita
se
oba
!
"
Andrejček
je
vedel
,
da
se
z
Ano
ni
norčevati
.
Vendar
tega
pa
tudi
ne
,
da
bi
se
ji
dal
kar
tako
.
Obrne
se
proti
nji
,
zapreti
ji
s
pestjo
;
potem
vzame
sestrico
za
roko
in
odide
ž
njo
na
dvorišče
.
Tu
je
bil
on
gospod
;
kar
je
dosegel
,
vse
je
bilo
njegovo
,
s
posli
je
bil
v
vednem
prepiru
.
Kjer
je
le
mogel
,
obrnil
je
temu
ali
onemu
kaj
narobe
,
zlasti
rad
je
nagajal
malemu
hlapcu
,
ki
je
imel
vole
in
krave
v
svoji
posebni
oblasti
.
Velikega
ni
tako
rad
razdražil
,
če
ni
že
moralo
biti
;
še
prilizoval
in
dobrikal
se
mu
je
včasi
,
da
mu
je
dovolil
ž
njim
konja
na
vodo
jezditi
,
ali
pa
da
ga
je
vzel
k
sebi
na
voz
ter
mu
dal
bič
in
vajete
v
roke
.
Za
tako
veselje
sme
človek
že
nekaj
potrpeti
.
Ko
pride
na
dvorišče
,
začne
gledati
in
iskati
,
kje
bi
se
dalo
kaj
prav
nerodnega
napraviti
.
„
Veš
kaj
,
Zalka
?
"
reče
svoji
sestrici
.
„
Kaj
meniš
,
ko
bi
ta
le
dva
psa
v
ta
jarem
vklenila
?
"
Psa
sta
bila
priklenjena
vsak
v
enem
kotu
dvorišča
,
velika
,
huda
psa
,
in
jarem
je
visel
na
zidu
.
„
Ti
ju
pojdi
odpet
,
jaz
bom
pa
ta
jarem
kako
sklatil
.
"
Deklica
gre
res
psa
odpenjat
,
Andrejček
se
pa
jame
zaganjati
v
jarem
,
ki
mu
je
previsoko
visel
.
Ali
hudobni
naklep
mu
je
izpodletel
.
O
pravem
času
priskoči
hlapec
,
ki
je
slišal
,
kaj
deček
namerava
,
iz
hleva
in
se
razjezi
nad
njim
:
„
Le
čakaj
,
ti
nepridiprav
,
da
pridejo
oče
iz
mesta
!
Zdaj
,
zdaj
bodo
tukaj
!
"
Ali
to
pretenje
je
pri
Andrejčku
malo
zaleglo
.
Razkorači
se
pred
njim
,
kar
najširje
more
,
z
rokami
v
žepih
ter
se
mu
pogumno
odreže
:
„
Očeta
se
toliko
bojim
kakor
tebe
,
veš
;
oče
mi
nič
ne
store
!
"
„„
Kaj
pa
tisto
,
da
zopet
bos
hodiš
?
Kaj
ne
veš
,
da
te
ne
morejo
bosega
videti
?
""
„
Saj
me
tudi
ne
vidijo
in
me
ne
bodo
,
predno
oče
pridejo
,
bom
že
obut
.
"
Tako
se
je
končala
pravda
med
hlapcem
in
sinom
.
Ali
.
brez
posledka
vendar
ni
bila
.
Oče
ni
bil
oster
s
svojim
mlajšim
sinom
,
na
to
se
je
Andrejček
rad
za
našal
;
samo
trpeti
ni
mogel
,
da
bi
njegov
sin
hodil
bos
kakor
drugi
otroci
;
nespodobno
se
mu
je
zdelo
.
Zaradi
tega
sta
bila
oče
in
sin
v
vednem
prepiru
.
Andrejčku
ni
šlo
nikakor
v
glavo
,
zakaj
bi
ne
smel
tudi
on
bos
hoditi
kakor
drugi
otroci
,
ker
je
tako
prijetno
.
Prav
sovražil
je
obutalo
,
iznebil
se
ga
je
,
kjer
je
le
mogel
.
Kadar
ni
bilo
očeta
doma
,
se
je
klatil
bos
okrog
po
prahu
,
po
blatu
,
a
najrajši
po
lužah
.
Ali
zdaj
se
je
bilo
vsak
čas
nadejati
očeta
.
Mračilo
se
je
že
in
pred
nočjo
pride
oče
,
ako
se
kaj
posebnega
ne
zgodi
.
Andrejčku
pride
dobra
misel
.
„
Veš
kaj
,
Zalka
?
"
pravi
svoji
sestrici
,
„
pojva
očetu
in
Tinetu
naproti
.
Samo
malo
počakaj
,
da
skočim
v
tiste
neumne
čevlje
;
precej
bom
tukaj
.
"
Nekoliko
časa
potem
sta
veselo
koračila
po
cesti
,
očetu
in
bratu
naproti
.
Gredoč
se
pogovarjata
:
„
Kaj
praviš
,
Drejče
,
kaj
mi
prinese
Tine
z
Dunaja
?
Lani
mi
je
bil
prinesel
lepo
punčiko
,
prav
po
gosposko
napravljeno
,
s
kakršnimi
,
je
dejal
,
da
se
igrajo
deklice
na
Dunaju
;
tudi
cesarjeva
hči
ima
tako
.
"
„„
Cesarjeva
hči
?
Beži
,
beži
!
Cesarjeva
hči
se
bo
tako
igrala
kakor
drugi
otroci
!
To
ti
je
samo
tako
rekel
,
da
bi
se
ti
bolj
imenitna
zdela
tista
neumna
igrača
.
Kaj
ve
Tine
,
kake
igrače
ima
cesarjeva
hči
!
""
„
Kaj
meniš
,
da
Tine
ni
bil
nikoli
pri
cesarjevih
na
kosilu
ali
pri
večerji
?
Saj
ga
tudi
gospod
župnik
povabijo
vselej
,
kadar
je
kaka
velika
pojedina
.
"
„„
Kaj
pa
da
!
Cesar
morda
še
ne
ve
,
kje
Tine
stanuje
,
pa
ga
bo
vabil
!
Cesar
ima
druge
opravke
,
da
bi
na
Tineta
mislil
.
""
„
Kaj
pa
dela
cesar
?
"
„„
Kaj
dela
!
Denar
dela
!
pomisli
,
koliko
časa
je
treba
,
da
ga
samo
toliko
naredi
,
kar
ga
imajo
naš
oče
;
koliko
ga
imajo
pa
še
drugi
!
Kaj
misliš
,
da
se
denar
tako
hitro
dela
?
Vinarji
,
to
je
še
in
desetice
,
ali
petaki
,
desetaki
,
stotaki
,
to
ni
kar
tako
!
Potem
se
mora
pa
še
vojskovati
in
vladati
;
zakaj
ga
pa
imenujejo
vladarja
?
Kaj
veš
ti
,
kaj
je
to
:
vladanje
!
""
Zalka
res
ni
vedela
,
kaj
je
vladanje
;
ali
Andrejček
sam
,
dasi
za
dve
leti
starejši
,
težko
da
bi
bil
prav
natanko
vedel
,
kako
se
vlada
.
To
je
bilo
dobro
,
da
ga
ni
sestrica
vprašala
,
kakovo
je
to
opravilo
;
v
zadrego
bi
ga
bila
spravila
,
ako
bi
ji
bil
hotel
odgovarjati
.
Vprašala
pa
ga
je
nekaj
drugega
,
ker
sta
že
o
cesarju
govorila
.
„
Ti
,
ki
si
tako
pameten
in
vse
veš
,
pa
mi
povej
,
zakaj
pravijo
v
molitvi
cesarju
naš
presvetli
cesar
?
Kaj
je
res
tako
svetal
?
"
„„
Kaj
bi
ne
bil
svetal
,
ker
je
ves
v
zlatu
in
srebru
?
Pa
zlato
krono
z
dragim
kamenjem
ima
na
glavi
in
v
eni
roki
drži
zlato
jabolko
,
v
drugi
pa
zlato
palico
,
ki
se
ji
pravi
žezlo
,
in
tako
vlada
!
""
Po
tem
ravno
tako
jasnem
kakor
korenitem
razlaganju
je
začelo
vendar
nekoliko
svitati
v
Zalkini
glavi
,
kako
se
vlada
.
Ali
imela
je
še
druge
pomisleke
.
„
Kako
pa
,
kadar
hoče
jesti
ali
kaj
drugega
delati
,
če
ima
v
eni
roki
zlato
jabolko
,
v
drugi
pa
tisto
teslo
,
ali
kako
bi
dejal
?
"
„„
Žezlo
se
pravi
,
ne
teslo
.
Ti
govoriš
kakor
otrok
!
Kadar
je
,
položi
seveda
jabolko
in
žezlo
na
mizo
.
To
je
samo
takrat
,
kadar
vlada
.
""
To
so
bili
gotovo
prav
imenitni
pogovori
o
cesarju
;
ali
Zalki
so
rojile
druge
,
še
imenitnejše
stvari
po
glavi
.
„
Jaz
že
vem
,
kaj
bi
naj
mi
Tine
prinesel
;
veš
,
Drejče
,
take
zlate
uhane
,
kakor
jih
ima
komisarjeva
Julika
;
morda
mi
jih
pa
bo
.
Kaj
bi
pa
ti
rad
,
Drejče
?
"
„„
Da
bi
mi
le
kakih
neumnih
bukev
ne
prinesel
;
bukev
sem
že
sit
v
šoli
.
Ko
sva
bila
z
očetom
v
mestu
,
sem
videl
v
nekem
oknu
,
kjer
prodajajo
igrače
,
majhen
„
hlapon
"
;
prav
tak
je
,
kakor
je
na
železnici
,
samo
da
je
manji
;
zakuri
se
,
pa
teče
kakor
na
železnici
.
Ko
bi
mi
Tine
kaj
takega
prinesel
!
""
V
takih
pogovorih
sta
bila
prišla
že
precej
daleč
od
trga
.
Deklice
je
bilo
že
malo
strah
,
ker
se
je
mračilo
;
zato
se
ustavi
ter
reče
:
„
Pojdiva
domov
,
Drejče
!
Bog
ve
,
kedaj
pridejo
;
mati
bodo
hudi
,
da
sva
šla
tako
daleč
sama
.
"
Andrejčka
sicer
ni
bilo
strah
;
vendar
bi
se
bil
vrnil
zaradi
deklice
.
Ali
v
tem
trenutku
pridrči
voz
po
cesti
.
Vesel
reče
Andrejček
svoji
sestrici
:
„
Vidiš
,
tam
le
so
;
jaz
poznam
voz
in
konja
.
Dva
sedita
na
vozu
,
oče
so
pa
Tine
.
"
In
res
sta
bila
oče
in
Tine
.
Ker
je
začelo
iti
v
klanec
,
šel
je
voz
malo
bolj
počasi
.
Otroka
mu
tečeta
naproti
.
Andrejček
maha
od
daleč
s
svojim
pokrivalom
in
vpije
:
„
Oče
,
Tine
,
dober
večer
!
"
Ko
prideta
do
voza
,
ustavi
oče
konja
ter
jima
pravi
z
voza
:
„
Kaj
pa
vidva
tukaj
?
Ali
vaju
ni
strah
tako
pozno
?
"
Pogumno
mu
odgovori
Andrejček
plezaje
na
voz
:
„
Mene
strah
!
Do
mesta
bi
šel
vam
naproti
,
če
ni
drugače
.
Tako
si
vendar
prišel
,
Tine
?
Zdaj
bo
pa
veselje
!
"
„„
Kako
pa
doma
,
vsi
zdravi
?
""
vpraša
Valentin
brata
,
ki
je
že
sedel
poleg
njega
.
„
Vse
zdravo
!
"
„„
Kaj
pa
ti
,
Zalka
?
Le
hitro
gori
!
""
Rekši
se
pripogne
z
voza
proti
deklici
ter
jo
zavihti
k
sebi
na
voz
.
Zalka
ni
vedela
,
kaj
bi
dejala
,
kam
bi
se
dela
,
vesela
je
bila
svojega
brata
,
pa
v
zadregi
je
tudi
bila
.
Ko
je
bilo
vse
v
redu
na
vozu
,
požene
oče
.
Konj
zbere
svoje
zadnje
moči
,
šine
kako
strela
po
cesti
,
po
trgu
in
že
stoji
pred
Sódnikovo
hišo
.
Tu
jih
je
že
vse
čakalo
:
mati
,
Ana
,
tudi
Matija
je
bil
med
tem
prišel
s
polja
in
posli
.
Valentin
skoči
z
voza
in
poda
roko
najprej
materi
,
ki
si
je
s
predpasnikom
brisala
oči
,
potem
sestri
,
slednjič
bratu
,
ki
je
nekoliko
bolj
v
stran
stal
in
čakal
,
da
pride
tudi
k
njemu
.
Govorili
niso
nič
.
Sódnik
vrže
vajete
čez
konja
,
ki
ga
je
veliki
hlapec
držal
za
uzdo
,
stopi
z
voza
in
prvi
izpregovori
:
„
Kaj
se
gledate
?
Hitro
na
mizo
,
kar
imate
.
"
Andrejček
in
Zalka
primeta
Valentina
vsak
za
eno
roko
in
tako
odidejo
v
hišo
.
Ko
so
bili
odšli
,
stopi
mali
hlapec
k
velikemu
,
ki
je
konja
izprezal
,
ter
mu
reče
:
„
Nu
,
Luka
,
zdaj
bo
dela
,
zdaj
,
ko
pride
ta
Valentin
,
vse
narobe
obrne
;
ta
zna
,
ta
!
"
„„
Kaj
hočeš
?
""
odgovori
Luka
ter
gladi
z
roko
potnega
konja
,
„„
gospoda
je
gospoda
!
""
Vsak
Človek
ima
svoj
god
,
siromak
in
bogatin
.
To
je
lepa
naprava
.
Čese
vse
leto
živa
duša
ni
zmenila
zate
,
ta
dan
se
te
vendar
kdo
spomni
,
da
se
ne
