„
V
deželi
srečni
svoje
dni
Prebival
sem
vesel
...
“
Ant
.
Hribar
.
Jarko
pomladansko
solnce
je
priplavalo
ravnokar
izza
strmega
,
z
gostim
bukovjem
obrastenega
Viškovca
ter
obsijalo
jednonastropno
gozdarsko
hišo
,
stoječo
sredi
male
jase
v
trnovskem
gozdu
.
V
vrtič
pred
hišo
sta
vstopila
dva
možaka
.
Prvi
je
bil
čokal
in
uže
prileten
,
drugi
pa
blizu
petindvajsetleten
mladenič
visoke
,
krepke
rasti
.
Zelenkasta
obleka
in
puška
sta
pričala
,
da
sta
bila
gozdarja
.
Šla
sla
naravnost
v
hišo
,
odložila
puški
ter
sedla
v
čedni
izbici
za
malo
štirivoglato
mizo
.
„
Tako
je
,
vidite
,
gospod
Hostnik
“
je
rekel
mladeinč
resno
in
nekako
otožno
ter
naslonil
laket
ob
mizo
.
„
Čudno
se
menjajo
prizori
življenja
.
Zibelka
mi
je
tekla
daleč
doli
ob
hrvatski
meji
,
sedaj
sem
pa
tukaj
“
.
„
Res
,
moj
mladi
prijatelj
,
izkusili
ste
uže
dovolj
za
svoja
leta
.
—
Zaslužili
ste
boljše
bodočnosti
,
nego
je
smete
pričakovati
.
O
človeku
,
ki
je
izgubil
kot
otrok
stariše
in
ostal
na
svetu
sam
,
ne
da
bi
radi
tega
opešal
ali
zdvojil
,
reče
se
lahko
,
de
je
ne
samo
možatega
,
ampak
tudi
blagega
značaja
“
.
„
Gorje
mu
,
ki
mora
sedati
za
tujo
mizo
!
Vsak
grižljej
greni
mu
zavest
,
da
je
odvisen
.
Mnogo
dobrih
src
utriplje
sicer
na
svetu
;
a
jeden
je
Bog
,
in
materino
srce
le
—
eno
“
.
Mladenič
umolkne
in
si
otare
solzo
,
potem
pa
nadaljuje
:
„
Če
bi
bila
živela
rajna
mati
,
dovršil
bi
bil
gimnazij
in
dosegel
marsikaj
,
o
čemer
ne
smem
sedaj
niti
sanjati
“
.
„
Čudim
se
v
resnici
,
kako
ste
se
dali
v
šestem
gimnazijskem
razredu
pregovoriti
,
da
ste
šli
na
gozdarske
šole
.
Saj
bi
si
bili
prislužili
takrat
uže
sami
lahko
toliko
,
da
bi
mogli
skromno
izhajati
“
.
„
Saj
ne
razumem
sedaj
niti
sam
,
kako
sem
se
bil
dal
premotiti
takrat
.
Kaj
hočete
:
Človek
je
v
mladosti
lahkomiseln
in
omahljiv
.
Imel
sem
prijatelja
.
sošolca
,
ki
je
bil
sin
bogatih
starišev
.
Njemu
ni
šlo
na
gimnaziju
nič
kaj
gladko
,
in
sklenil
je
,
da
pojde
v
gozdarske
šole
.
Razkril
je
to
tudi
meni
in
mi
večkrat
tako
živo
in
idejalno
slikal
gozdarsko
življenje
,
da
bi
bil
kmalu
še
mene
pregovoril
za
to
.
Ker
mi
je
pa
vedno
in
povsod
polnil
ušesa
s
pogovori
o
gozdarstvu
,
bil
sem
nazadnje
uže
tako
nevoljen
,
da
sem
mu
rekel
kar
naravnost
,
naj
mi
ne
zine
več
o
tem
niti
besedice
.
A
kaj
se
je
pripetilo
na
to
!
—
On
je
pregovoril
doma
svoje
stariše
,
da
bi
vzdrževali
tudi
mene
,
ako
bi
šel
ž
njim
v
gozdarske
sole
.
In
to
me
je
zapeljalo
.
—
Zdelo
se
mi
je
,
da
je
zažarela
na
obzorju
mojega
življenja
nova
zvezda
—
zvezda
sreče
.
Šel
sem
s
prijateljem
v
Zagreb
,
odkoder
sem
se
pa
vrnil
sam
,
ker
on
—
je
umrl
tarn
za
sušico
.
Izgubil
sem
očeta
,
izgubil
sem
mater
,
izgubil
jedinega
prijatelja
:
sedaj
—
sem
na
svetu
sam
“
.
—
Molče
,
kakor
bi
ga
bilo
prevladalo
sočutje
,
zre
nadgozdar
Hostnik
nekoliko
časa
na
solzo
,
ki
se
je
zalesketala
v
mladeničevem
očesu
;
potem
pa
udari
,
kakor
bi
se
bil
premislil
,
ob
mizo
in
reče
:
„
Gospod
Mirko
,
pogum
velja
!
Pustimo
preteklost
,
in
poračunimo
raje
malo
se
sedanjostjo
.
Prišli
ste
torej
sami
semkaj
in
nimate
nikogar
,
ki
bi
vam
snažil
in
pospravljal
po
hiši
?
“
„
Začasno
nikogar
ne
;
pomagala
mi
bodeta
sila
in
potreba
.
Revež
sem
bil
,
odkar
me
nosi
zemlja
.
Vajen
sem
vsemu
“
.
„
No
,
saj
si
bodeva
soseda
,
in
kot
sosedu
vam
ne
odrečem
nobene
usluge
,
dokler
ne
uredite
svojega
gospodarstva
.
—
Vem
tudi
za
dobrega
kuharja
in
pometača
,
a
nisem
gotov
,
bi
vam-li
bil
všeč
ali
ne
.
Tu
v
okolici
živi
namreč
človek
,
star
okoli
štirideset
let
,
povsem
pošten
in
zanesljiv
in
vrhu
tega
dober
kuhar
.
Jedina
napaka
njegova
je
ta
,
da
je
sem
pa
tje
malo
zmešan
.
Izvršil
je
vseh
osem
gimnazijskih
razredov
;
v
drugem
letu
bogoslovskih
študij
je
pa
zbolel
na
umu
,
tako
,
da
se
še
sedaj
pojavljajo
pri
njem
nasledki
one
bolezni
“
.
„
Povem
vam
odkritosrčno
,
gospod
nadgozdar
,
bilo
bi
mi
ljubše
,
ako
bi
dobil
v
hišo
pripravnega
moškega
,
nego
žensko
.
Spoznal
bi
pa
vendar
rad
tega
človeka
sam
malo
natančneje
,
predno
ga
vzamem
k
sebi
“
.
„
To
se
zgodi
prav
lahko
.
—
On
blodi
rad
tu
okrog
po
gozdu
;
gotovo
ga
srečate
kje
v
kratkem
.
—
Toda
,
gospod
Mirko
,
oprostite
,
jaz
moram
domov
.
—
Prosim
,
poglejte
večkrat
malo
k
nam
.
—
Z
Bogom
!
“
Nato
spremi
Mirko
Stojan
—
tako
namreč
se
je
novi
gozdar
pisal
—
nadgozdarja
do
vrtnega
prelaza
.
Od
tam
se
vrne
sam
zopet
v
izbo
,
vrže
puško
čez
rame
,
zaklene
vrata
in
jo
zavije
mej
drevje
,
da
bi
si
malo
ogledal
okolico
.
„
Dekle
je
zajemalo
v
vedro
vode
,
V
vedro
kovano
vodice
hladne
...
“
Levstik
.
Sveža
sapica
je
vela
skozi
niladc
drevesne
liste
ter
igrala
se
z
blestečimi
rosnimi
kapljicami
po
drevju
in
grmičju
.
Sem
pa
tje
je
smuknila
lahkonoga
veverica
po
raskavem
drevesu
in
se
plaho
skrila
v
gostem
vrhu
kake
smreke
.
V
nizkem
grmiču
je
gostolel
slavček
milo
jutranjo
pesem
.
V
tamno-zelenem
bršljanu
,
ovijajočem
se
okrog
močnega
,
razsohastega
gabra
,
oglašal
se
je
rumeno-kljuni
kos
.
—
Mej
temi
prijetnimi
naravnimi
prizori
koraka
Mirko
naprej
po
stezi
,
posuti
z
večletnim
listjem
.
Pol
ure
ne
hodi
še
,
kar
se
odpre
pred
njim
precej
prostorna
dolina
,
katere
naravno
središče
je
selo
po
imenu
Prelazje
.
Krog
in
krog
sem
so
zeleni
vrtovi
in
plodna
polja
.
Vsa
poslopja
v
selu
so
krita
se
slamo
;
le
eno
,
ki
se
pa
po
velikosti
zelo
razlikuje
od
drugih
,
je
krito
z
opeko
.
—
Kakor
očaran
od
prijetnega
razgleda
stoji
Mirko
na
strmini
in
misli
,
—
misli
morda
na
detinska
leta
,
na
rojstni
kraj
,
na
zeleno
gomilo
svoje
mamice
...
Iz
teh
mislij
ga
vzdrami
droban
ženski
glas
,
pojoč
pesmico
:
„
Davi
je
pa
slan
’
ca
pala
,
Na
zelene
travnike
,
In
vse
rož
’
ce
pomorila
,
Vse
te
žlahtne
rožice
...
“
Mirko
srka
kakor
med
va-se
milo
melodijo
,
z
očmi
pa
išče
brhko
pevko
.
A
ker
je
ne
more
dolgo
ugledati
,
spusti
se
počasi
nizdolu
,
odkoder
je
prihajal
glas
.
Kar
naenkrat
postoji
.
Pod
seboj
vidi
namreč
odrastlo
deklico
,
zajemajočo
z
lesenim
korcem
vode
iz
studenca
in
pevajočo
mirno
dalje
.
Mirko
jo
noče
motiti
,
še
manj
pa
iznenaditi
,
zato
se
skrije
za
bližnji
grm
,
odkoder
je
prav
lepo
videl
deklico
,
ona
njega
pa
ne
.
Ko
je
bedenj
poln
,
vspne
se
deklica
kvišku
in
hoče
zadeti
bedenj
na
glavo
;
a
vzdignila
ga
je
premalo
visoko
in
vrgla
vsled
tega
svitek
na
tla
.
Kakor
bi
ga
nekaj
vrglo
,
skoči
Mirko
izza
grma
,
pobere
svitek
in
ga
dene
deklici
na
glavo
.
Ona
zardi
,
reče
prav
tiho
:
„
Lepa
hvala
!
“
in
odide
.
V
istcm
trenutku
začujo
se
po
klancu
navzgor
trdi
moški
koraki
,
in
surov
krohot
:
„
Ha
...
ha
...
ha
,
kaj
sta
mislila
,
da
Sever
ni
videl
,
da
je
bil
škiljav
,
slep
?
Ha
...
ha
...
ha
...
Za
svitkom
pride
venec
,
Tu
priča
ta
studenec
;
In
solnce
,
ti
si
priča
:
Kar
pravim
,
ni
od
niča
...
“
Kmalu
nato
se
prikaže
izza
grmovja
suhljat
možicelj
,
star
blizu
stirideset
let
.
Na
glavi
ima
slamnik
se
širokim
,
pisanim
trakom
.
Obleka
mu
je
pol
gosposka
,
pol
kmetska
in
deloma
pretesna
,
deloma
preohlapna
.
—
Črevlji
njegovi
pogrešajo
popolnoma
onega
,
čemur
bi
rekli
mi
—
jedinost
,
sloga
.
Nobena
krpa
in
mešina
ne
stoji
več
na
njih
,
kakor
jej
je
bil
zapovedal
boter
smolec
,
ko
je
potegnil
zadnji
živ
in
zalučil
s
krepko
kletvico
črevelj
v
kot
.
—
Ta
možicelj
je
Tone
Sever
,
ponesrečen
student
,
katerega
je
priporočal
nadgozdar
Mirku
za
kuharja
.
To
se
je
nekako
pozdevalo
tudi
Mirku
,
zato
ga
je
pa
nagovoril
:
„
No
,
prijatelj
,
kako
,
da
ste
tako
židane
volje
?
Ste-li
srečali
srečo
?
“
Sever
se
niti
ne
zmeni
za
Mirkovo
vprašanje
,
zavrti
se
na
peti
okoli
in
okoli
in
zapoje
zopet
:
„
Za
svitkom
pride
venec
...
“
„
Mož
,
ste-li
izgubili
pamet
?
“
„
Ne
,
ampak
pamet
je
izgubila
mene
“
odreže
se
Sever
.
„
No
,
to
je
isto
“
.
„
Oho
,
kdo
je
rekel
!
—
Če
je
izgubila
pamet
mene
,
kriva
je
ona
;
če
bi
bil
izgubil
pa
jaz
njo
,
kriv
bi
bil
jaz
“
.
„
Hentaj
,
saj
govorite
kakor
Salomon
!
“
„
Ne
,
ampak
Salomon
je
govoril
kakor
jaz
.
Jaz
nisem
hodil
k
njemu
v
šolo
,
in
on
ne
k
meni
;
a
Salomona
sva
oba
;
on
prvi
,
jaz
drugi
...
“
„
Odkod
ste
pa
doma
?
“
„
Moj
je
ves
svet
,
dasi
nimam
drugega
,
nego
pod
seboj
—
pot
,
okoli
sebe
—
zrak
“
.
„
Torej
nimate
stalnega
doma
?
“
„
Kaj
,
jaz
—
nimam
stalnega
doma
?!
—
Vsak
dom
se
poruši
poprej
,
nego
moj
.
Moj
bo
stal
,
dokler
ne
potrese
Bog
drevo
vesoljstva
,
da
pocepajo
ž
njega
kakor
zrele
tepke
—
solnce
,
luna
in
zvezde
“
.
„
Vendar
je
žalostno
gospodariti
v
takem
domu
“
.
„
Čemu
žalostno
?!
„
Povsod
poznan
,
nikjer
doma
,
kjer
vležem
uro
se
poslednjo
,
Tam
smrt
mi
domovanje
da
“
.
kaj
hočeš
,
duša
,
več
!?
“
„
Je-li
še
kdo
vaših
živ
?
“
„
Nikdo
,
in
—
bolje
tako
.
Kdor
sam
do
večera
potuje
skoz
svet
—
Izgine
za
zarjo
večerno
“
.
—
„
Torej
ste
v
pravem
pomenu
—
samec
?
“
Sever
odgovori
pojoč
:
„
Sam
samcat
samec
sem
in
bom
,
Če
tudi
šepast
,
slep
in
hrom
.
Zakonski
jarem
ni
za
me
,
Le
drugi
naj
pod
njim
ječe
.
“
—
„
Dokler
Adam
je
samec
bil
,
Ga
zlomek
v
mrežo
ni
vlovil
;
Še-le
ko
Eva
je
prišla
,
Sta
v
mrežo
cepnila
oba
...
“
Nato
se
Sever
urno
zasukne
in
zbeži
mej
grmovje
.
Mirko
pa
stoji
kakor
pribit
na
mestu
in
rešuje
težko
uganko
—
Severjev
značaj
.
Naposled
se
odpravi
pa
tudi
on
proti
domu
,
ker
solnce
je
stalo
uže
visoko
nad
jednajsto
uro
.
„
Mladenič
dojde
vitke
rasti
,
Rdečih
lic
,
ravan
kot
smreka
...
“
Ant
.
Hribar
.
Bilo
je
v
nedeljo
potem
.
V
farni
cerkvi
v
Lesju
,
pod
katero
je
spadalo
tudi
selo
Prelazje
,
je
ravnokar
končala
jutranja
služba
božja
.
Ljudje
so
vreli
iz
cerkve
,
kakor
čebele
iz
panja
.
Mladeniči
in
možje
so
se
po
stari
navadi
vstavili
pred
cerkvijo
.
Nekateri
so
sedli
na
nizki
zid
,
ki
je
bil
okrog
cerkve
,
drugi
so
se
pa
kar
stoje
pomenkovali
o
raznih
stvareh
in
dogodkih
.
Matere
in
dekleta
so
šle
vsaka
na
svoj
dom
;
le
tam
za
cerkvijo
je
stalo
poleg
mladeničev
tudi
nekaj
deklet
iz
Prelazja
.
Nekateri
izmej
teh
so
čakali
menda
še
popoldanske
službe
božje
.
„
Glej
,
glej
,
Tine
Podleskov
,
kdo
gre
tam
z
župnikom
in
županom
!
—
Naj
me
šment
,
če
ni
ta
oni
gozdar
,
katerega
so
nam
poslali
te
dni
na
novo
!
“
dejal
je
nizek
,
čokat
mladenič
svojemu
dolgemu
,
orjaškemu
tovarišu
.
Vsi
so
se
pri
tem
ozrli
na
ono
stran
,
odkoder
je
prihajal
v
družbi
z
duhovnikom
in
županom
čeden
,
krepak
mladenič
,
naš
znanec
Mirko
.
S
posebnim
zanimanjem
se
je
pa
ozrla
tje
prelažanska
deklica
,
katero
poznamo
vže
kot
„
brhko
pevko
pri
studencu
“
,
ta
je
županova
hčerka
,
Milka
.
Zardela
je
do
črnih
las
,
ko
je
ugledala
mladeniča
,
ki
ji
je
priskočil
pri
studencu
tako
prijazno
na
pomoč
.
A
mnogo
bolj
,
nego
ona
mala
usluga
,
katero
ji
je
napravil
,
je
ugajalo
Milki
na
njeni
to
,
da
hodi
tudi
v
cerkev
in
da
se
ne
ogiblje
duhovnikove
družbe
,
kakor
navadno
vsi
njegovi
predniki
v
službi
.
„
Ta
mladenič
mora
biti
pošten
in
dober
“
,
rekla
je
Milka
tiho
v
svojem
priprostem
srcu
in
gledala
za
odhajajočim
,
dokler
ni
izginil
za
bližnjim
ovinkom
.
„
Ta
bo
zopet
glavo
zmedel
kakemu
dekletu
,
da
ne
bo
ločilo
lune
od
solnca
“
,
opomni
zbadljivo
Podleskov
Tine
in
pogleda
od
strani
zamišljeno
Milko
.
„
Res
,
—
ni
varno
“
,
pridene
drug
mladenič
.
„
Nič
ne
skrbite
radi
tega
.
—
Jaz
poznam
zdravilo
za
take
.
Če
bo
le
kaj
lazil
za
našimi
dekleti
,
razmočim
mu
malo
možgane
v
koritu
,
pa
mu
odleže
gotovo
.
—
Skusil
sem
to
zdravilo
uže
na
onem
škrijcu
,
ki
je
prišel
predlanskega
poletja
gori
k
nam
požirat
,
dober
zrak
“
,
oglasi
se
bahato
in
samooblastno
Podleskov
Tine
.
„
No
,
otroci
,
čakate-li
blagoslova
,
ka-li
?
“
vpraša
mimogrede
postaren
mož
iz
Prelazja
.
„
Nekateri
čakamo
“
,
oglasi
se
jih
več
zajedno
.
„
Kdor
ne
čaka
,
naj
gre
z
menoj
.
Deževalo
bo
“
.
Nekateri
res
odidejo
za
starcem
;
mej
njimi
tudi
Milka
županova
.
„
Toda
tak
naj
pride
,
Da
mi
bo
po
volji
,
Da
kaj
več
ne
umeje
Kot
orati
v
polji
!
“
Ant
.
Hribar
.
Zagričarjeva
,
to
je
županova
hiša
,
je
bila
jedina
v
celem
Prelazju
krita
z
opeko
.
Imela
pa
ni
samo
te
prednosti
,
ampak
je
bila
tudi
v
gospodarskem
oziru
najtrdnejša
,
najpremožnejša
.
K
tenm
je
pripomogla
največ
varčnost
in
treznost
njenih
gospodarjev
,
katerih
pa
ni
mogel
kljub
temu
nikdo
dolžiti
skoposti
;
ker
takemu
očitanju
bi
se
bili
slovesno
in
odločno
uprli
vsi
berači
in
nemaniči
v
okolici
.
—
S
kratka
:
Zagričarjevi
so
bili
v
tako
dobrem
razmerju
z
Bogom
in
z
ljudmi
,
da
so
jih
spoštovali
in
ljubili
vsi
sosedje
,
občani
in
znanci
.
Mati
županja
,
precej
postarna
in
rejena
ženska
,
stala
je
one
nedelje
malo
nevoljua
na
pragu
hiše
in
gledala
doli
po
klancu
,
kakor
bi
pričakovala
nekoga
.
„
Kake
opravke
je
moral
neki
imeti
v
farovžu
,
da
ga
še
sedaj
ni
domov
!
—
Kosilo
bo
popolnoma
mrzlo
“
,
pravi
sama
pri
sebi
mati
županja
in
se
umakne
s
praga
v
hišo
.
Takoj
za
njo
pa
pride
v
hišo
sin
Jože
,
prijazen
,
dvajsetleten
mladenič
in
začne
malo
iznenaden
pripovedodati
:
„
Mati
,
oče
je
uže
doli
pod
klancem
;
a
ni
sam
,
ampak
ž
njim
je
še
nekdo
.
“
„
Kdo
neki
?
Se
ti-li
prav
nič
ne
pozdeva
?
“
„
Obleko
ima
zeleno
;
kdo
pa
je
,
ne
vem
“
.
„
Oh
!
“
vsklikne
županja
vsa
v
skrbeh
.
„
Oče
je
večkrat
res
malo
čuden
.
Ve
,
da
nimam
danes
nič
kaj
takega
pripravljenega
,
pa
mi
vodi
gosposke
ljudi
v
hišo
“
.
„
Mati
,
novi
gozdar
je
prišel
z
očetom
“
,
prihiti
Milka
vsa
preplašena
povedat
materi
.
„
Kako
veš
?
“
—
Ga-li
poznaš
?
“
„
Videla
sem
ga
davi
,
ko
sta
šla
z
očetom
skupaj
od
maše
“
.
„
Sta
uže
na
dvorišču
“
,
opomni
Jože
in
stopi
proti
pragu
.
“
„
Milka
,
kam
bežiš
sedaj
?
“
pokliče
županja
hčerko
,
ki
je
hitela
navzgor
po
stopnicah
v
svojo
sobo
.
„
Nisem
nič
lačna
,
ne
bom
jedla
“
,
opravičuje
se
Milka
.
„
Milka
,
ubogaj
lepo
in
vrni
se
,
saj
nimaš
več
pet
let
!
“
pokara
jo
mati
resno
.
Dasi
nerada
,
ubogala
je
Milka
vendar
in
se
vrnila
k
materi
uprav
,
ko
je
vstopil
Mirko
v
hišo
z
navadnim
,
domačim
pozdravom
:
„
Bog
daj
srečen
dan
!
“
Potem
je
pa
prijazno
v
roko
segel
županji
,
Jožetu
in
Milki
.
Kar
v
hipu
se
je
prikupil
vsem
trem
se
svojo
odkritosrčno
priprostostjo
tako
,
da
je
županja
popolnoma
pozabila
vse
skrbi
radi
postrežbe
in
rekla
:
„
O
,
gospod
gozdar
,
pri
nas
ste
bili
znani
in
domači
uže
,
predno
ste
prestopili
prag
naše
hiše
.
Hči
,
Milka
,
nam
je
povedala
,
kdo
ste
“
.
„
Hči
,
—
Milka
?
“
začudil
se
je
Mirko
.
„
Kako
me
neki
pozna
?
Je-li
morda
to
dekle
tukaj
vaša
hči
?
“
„
Da
,
ta
je
moja
jedina
hči
,
Milka
,
in
ta
moj
jedini
sin
,
Jože
,
vse
druge
nam
je
vzel
Bog
“
,
odvrnila
je
županja
in
si
otrnila
s
predpasnikom
solzo
.
Milka
je
pa
sramezljivo
skrila
obraz
za
materino
ramo
.
Mirko
je
potegnil
s
prsti
desne
roke
preko
čela
,
kakor
bi
se
hotel
nečesa
domisliti
,
na
to
se
je
pa
obrnil
k
Milki
:
„
Zdi
se
mi
,
Milka
,
da
sem
vas
uže
videl
nekje
,
a
spomniti
se
ne
morem
,
kje
“
.
Milka
se
je
nasmehnila
in
smuknila
urno
v
izbo
,
da
bi
obrisala
hitro
še
enkrat
mizo
in
klopi
,
dasi
so
bile
uže
poprej
očejene
in
osnažene
.
„
Gospod
gozdar
!
“
poseže
v
tem
vmes
oče
župan
.
„
Prav
veselilo
bi
nas
,
če
bi
sedaj
,
ko
ste
uže
v
naši
hiši
,
sedli
malo
tudi
k
naši
mizi
“
.
„
Če
ste
uže
tako
prijazni
proti
meni
,
ne
bilo
bi
prav
,
ako
bi
žalil
vašo
gostoljubnost
“
,
odgovoril
je
Mirko
in
šel
z
drugimi
vred
v
izbo
,
kjer
je
dobil
za
javorjevo
mizo
kmalu
vsak
svoj
prostor
.
Prvi
je
bil
seveda
določen
gostu
,
Mirku
.
Iz
prva
je
bilo
pri
mizi
le
bolj
tiho
.
Naposled
pa
,
ko
so
bili
uže
vsi
vtešili
svoje
želje
po
jedi
,
razvnel
se
je
razgovor
o
vremenu
,
o
letinah
,
o
vojaščini
itd.
Ob
štirih
popoldne
še-le
se
je
poslovil
Mirko
od
prijazne
Zagričarjeve
družine
.
Sladka
zadovoljnost
mu
je
lajšala
korake
navkreber
po
opolzli
stezi
.
Srce
mu
je
bilo
nekako
zadovoljno
in
prosto
,
da
bi
bil
kar
zaukal
od
sreče
in
veselja
.
Prijazno
,
odkritosrčno
vedenje
Zagričarjevih
je
vplivalo
nanj
zelo
ugodno
.
Sedaj
se
ni
čutil
več
tujca
v
teh
krajih
,
ampak
zdelo
se
mu
je
vse
prerojeno
,
vse
tako
domače
,
kakor
bi
bilo
ž
njim
skupaj
izrastlo
......
„
Dulce
est
desipere
in
loco
“
.
Horacij
.
V
takih
sladkih
mislih
je
dospel
Mirko
do
gozda
in
tam
krenil
z
glavne
steze
na
stransko
in
krajšo
,
vodečo
naravnost
k
njegovemu
stanovanju
.
Bil
je
uže
dobra
dva
streljaja
globoko
v
gozdu
,
ko
je
začul
precej
daleč
za
seboj
petje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
uže
slišal
ta
glas
.
Ker
se
je
čulo
petje
vedno
le
bliže
,
postal
je
malo
,
da
bi
videl
,
kdo
je
.
Kmalu
je
mogel
uže
razločiti
besede
v
pesmi
,
in
te
so
bile
:
Pa
pride
bleda
smrt
,
Moj
hramček
bo
zaprt
,
In
glažek
d
’
jan
na
stran
,
Oh
,
jaz
pa
pokopan
!
Kako
lepo
pač
je
,
Da
,
kdor
rodi
se
,
vmre
:
Ker
vsak
tu
le
trpi
,
Se
trudi
in
poti
.
Le
pridi
,
bleda
smrt
,
Da
hramček
bo
zaprt
,
Da
Tone
tje
zleti
Kjer
muh
posvetnih
ni
.
Tako
je
odpel
svojo
pesem
pevec
,
ki
ni
bil
nikdo
drug
,
nego
Tone
Sever
.
Tudi
Mirko
ga
je
spoznal
po
glasu
in
po
besedilu
koncem
pesmi
.
Kmalu
ga
je
tudi
ugledal
v
daljavi
mej
drevjem
.
Stopal
je
počasi
in
zrl
zamišljeno
pred
se
v
tla
.
„
Mm
“
misli
si
Mirko
„
ne
bi-li
lahko
izkušal
kar
nocoj
poštenost
tega
posebneža
?
Prav
po
tisti
stezi
gre
,
kakor
jaz
“
.
Nato
potegne
iz
žepa
mošnjiček
,
v
katerem
je
bilo
nekaj
goldinarjev
drobiža
,
in
ga
vrže
uprav
na
sredo
steze
,
sam
pa
odide
naglo
dalje
.
Bil
je
uže
pri
svojem
vrtu
in
hotel
ravno
prekoračiti
prelaz
,
ko
je
začul
zopet
Tonetovo
petje
:
„
Hudobec
je
seme
sejal
,
Da
Tone
za
njim
bi
je
bral
:
To
seme
se
zove
zlato
Ker
mnogo
zakrivi
zla
to
.
“
Kmalu
se
je
prikazal
iz
šume
Sever
,
korakajoč
naravnost
proti
Mirkovemu
stanovanju
.
Mirko
je
malo
postal
in
ga
počakal
,
a
Tone
jo
je
mahnil
kar
mimo
njega
skozi
vrt
k
hišnim
vratam
.
Prišedši
do
vrat
,
obrnil
se
je
proti
Mirku
in
vprašal
oblastno
:
„
Kje
je
ključ
?
“
Mirko
mu
je
ves
osupnem
dal
ključ
in
molčal
.
„
Vidiš
,
mladenič
!
—
Daj
mi
ključ
,
in
odprem
ti
vsaka
vrata
“
,
dejal
je
važno
Sever
in
vstopil
prvi
v
hišo
.
Tam
je
sedel
,
ne
zmeneč
se
za
Mirka
,
na
ognjišče
in
začel
:
„
Ali
ti
ni
morda
ljubo
,
da
te
tikam
?
—
Dragi
moj
,
mlad
si
še
in
življenje
ti
ni
še
pristriglo
peruti
;
a
le
počakaj
še
malo
,
in
letal
boš
nizko
kakor
jaz
.
—
Poglej
to
hišo
!
—
Koliko
jih
je
stanovalo
v
njej
pred
teboj
,
in
koliko
jih
bo
še
za
teboj
...
Kaj
si
torej
ti
v
primeri
s
tem
poslopjem
,
ki
se
nazadnje
vendar-le
poruši
?
—
Domišljaš
si
,
da
si
gospodar
te
hiše
,
a
povem
ti
v
zobe
,
da
nisi
...
“
„
Toda
,
prijatelj
“
,
seže
mu
Mirko
v
besedo
,
„
kaj
pomeni
vaše
propovedovanje
in
prorokovanje
?
“
„
Vaše
...
ha
...
S
kom
govoriš
?
“
vpraša
porogljivo
Sever
.
„
No
,
z
vami
,
vendar
!
“
„
Koliko
nas
pa
je
,
da
govoriš
z
nami
?
“
„
Vi
ste
—
sami
!
“
„
Torej
,
ako
sem
jaz
sam
,
reci
:
Govorim
s
teboj
,
—
Reci
tako
,
drugače
pojdem
izpod
te
strehe
in
se
ne
vrnem
več
“
.
„
Torej
:
s
teboj
govorim
“
,
odvrnil
je
nazadnje
Mirko
.
„
No
,
tako
je
prav
!
—
Sedaj
pa
povej
mi
odkritosrčno
,
kaj
si
misliš
in
kaj
čutiš
,
kadar
vidiš
mene
?
“
„
Nič
slabega
ne
“
.
„
Nič
slabega
—
Za
ti
dve
besedi
bi
se
lahko
pričkala
Bog
in
satan
.
—
Povej
razločno
,
kar
misliš
“
.
„
Vselej
,
ko
te
vidim
,
mislim
si
,
da
vidim
revnega
trpina
;
čut
pa
,
ki
me
obhaja
,
ko
te
vidim
,
je
čut
usmiljenja
“
.
Kako
se
je
začudil
Mirko
,
ko
si
je
Sever
po
teh
njegovih
besedah
otrl
solzo
,
segel
mu
v
roko
in
dejal
iskreno
:
„
Bog
s
teboj
,
brate
!
—
Potekla
so
leta
,
odkar
ni
porosila
solza
tega
lica
,
a
danes
ga
je
...
Blagor
tebi
,
mladenič
,
in
tvoji
materi
,
bodisi
da
živi
ali
da
je
vže
mrtva
!
—
Revež
sem
,
nesrečen
,
strgan
,
zapuščen
;
a
vedi
,
da
bije
tudi
pod
to
razcapano
zunanjostjo
srce
,
v
katerem
tli
še
marsikatero
blago
čustvo
.
Prepričaš
se
o
tem
,
ko
bova
dalje
časa
bivala
pod
isto
streho
“
.
„
Kaj
?
“
vpraša
strme
Mirko
.
„
Ti
veš
,
da
sem
nameraval
prositi
te
,
da
bi
mi
bil
kuhar
?
“
„
Poslušaj
,
kako
je
bilo
.
—
Danes
sem
bil
v
Lesju
.
Dobila
sva
se
tam
z
gospodom
župnikom
.
Začel
mi
je
pripovedovati
,
da
bi
rad
imel
kuharja
in
da
misliš
nekaj
na-me
.
Tudi
župnik
mi
je
svetoval
,
naj
bi
pustil
to
peripatetično
,
beraško
postopanje
ter
se
raje
vstavil
pod
varno
streho
in
v
pošteni
službi
.
Jaz
—
ne
bodi
en
—
sem
se
takoj
poslovil
od
župnika
ter
šel
v
gozd
,
kjer
sem
tudi
našel
tebe
in
tvoj
mošnjiček
“
.
Nato
privleče
Sever
iz
žepa
mošnjiček
ter
ga
vrne
Mirku
.
Mirka
je
spravilo
to
v
vidno
zadrego
.
Mislil
bi
bil
skoro
,
da
ima
pred
seboj
čarovnika
.
„
Nič
ne
bodi
zbegan
radi
tega
.
Previdnost
je
krepost
.
—
Zaupaj
,
a
pazi
,
komu
!
“
pomiruje
Sever
Mirka
,
ki
potem
res
zopet
mirno
nadaljuje
pogovor
.
„
Ah
misliš
torej
res
ostati
pri
meni
?
“
„
Mož-beseda
!
Ako
je
tebi
prav
,
tu
imaš
roko
“
.
In
oba
si
krepko
in
odločno
stisneta
desnici
.
Potem
pa
pravi
Sever
Mirku
:
„
Sedi
malo
sem
k
ognjišču
na
klop
.
Seznaniti
te
hočem
malo
se
svojo
preteklostjo
.
—
O
otroških
letih
povem
ti
samo
to
,
da
so
bila
najsrečnejša
v
mojem
življenju
.
Preživel
sem
jih
na
Štajerskem
blizu
Maribora
.
Starišem
se
je
zdelo
,
da
sem
bistre
glave
,
zato
so
me
poslali
v
mesto
v
šolo
.
Učil
sem
se
res
lahko
;
mudil
se
nisem
v
nobenem
razredu
predolgo
.
Koncem
osme
šole
sem
se
odločil
ali
bolje
odločili
so
me
drugi
—
za
duhovski
stan
.
A
duhovski
poklic
ni
bil
za-me
;
čutil
sem
to
vže
v
celem
višjem
gimnaziju
.
Drugim
sem
se
seveda
bal
razkriti
svoje
prepričanje
,
ker
sem
vedel
,
da
žele
stariši
jedino
le
to
,
da
bi
me
videli
pred
oltarjem
.
In
res
,
nisem
mogel
drugače
:
šel
sem
,
ali
bolje
moje
telo
je
šlo
v
bogoslovnico
,
duh
moj
pa
je
ostal
mej
svetom
,
in
z
duhom
tudi
moja
zadovoljnost
.
Kadarkoli
je
zapel
semeniški
zvonec
,
bodisi
da
nas
je
budil
k
jutranji
molitvi
ali
pa
klical
k
nočnemu
počitku
,
vselej
se
mi
je
zdelo
,
da
je
pel
nagrobnico
moji
sreči
.
—
Videl
sem
uže
naprej
,
da
bo
konec
mojemu
bivanju
v
semenišču
žalosten
.
A
pomagati
si
nisem
ne
mogel
,
ne
znal
takrat
,
in
trpel
sem
,
trpel
grozovito
.
Morda
bi
se
bil
vendar
udal
s
časom
,
a
moje
razmere
bile
so
za
bogoslovje
uže
predaleč
.
Vsadilo
se
mi
je
bilo
namreč
v
srce
lepo
dekle
iz
rojstne
vasi
.
—
Prvo
leto
je
še
prešlo
nekako
,
a
drugo
leto
bilo
mi
je
neznosno
...
Polotil
se
me
je
večkrat
uže
skoraj
obup
.
Pri
vsaki
izpovedi
tožil
sem
izpovedniku
o
svojem
težkem
stanju
.
Dobil
sem
od
njega
modrih
svetov
,
a
bil
sem
uže
prešibak
,
da
bi
te
svete
dejanski
izvajal
v
življenju
.
Da
bi
se
izkopal
iz
te
mučne
potrtosti
,
pričel
sem
mnogo
brati
,
in
sicer
vse
od
kraja
,
kar
mi
je
prišlo
v
roke
.
A
ozdravilo
me
ni
tudi
otanje
,
da
,
še
poslabšalo
je
moje
stanje
.
Opazil
sem
tu
in
tam
sam
pri
sebi
,
da
mi
roje
po
glavi
večkrat
nenavadne
,
protislovne
,
zblojene
misli
.
Konči
moral
sem
pustiti
učenje
,
in
šel
sem
domov
.
Šel
sem
rad
;
saj
je
srce
hotelo
biti
tam
,
kjer
je
bil
njegov
zaklad
.
—
A
kakšna
prevara
!
—
Dekle
,
poprej
tako
zvesto
,
se
je
izogibalo
zmešanega
študenta
;
da
,
celo
sramovalo
se
je
govoriti
z
menoj
.
—
Sedaj
priznavam
,
da
je
imelo
prav
.
Prerana
nezrela
ljubezen
ne
zasluži
drugega
plačila
...
Čez
kratko
:
„
Deklica
druz
’
ga
moža
je
objela
,
Ki
od
ljubezni
do
nje
sem
bil
vnet
—
“
Neke
noči
—
snežilo
je
in
brila
je
ostra
burja
—
sem
spravil
vse
svoje
reči
v
malo
culico
in
pobegnil
od
doma
.
Pozneje
sem
pisal
domov
,
naj
mi
pošljejo
potni
in
domovni
list
.
Ta
je
bila
zadnja
želja
,
ki
so
mi
jo
izpolnili
stariši
.
Pisal
jim
nisem
pozneje
nobenkrat
več
.
—
Nekoliko
časa
taval
sem
okrog
kakor
izgubljen
.
Nazadnje
me
je
prignala
skrajna
sila
do
vrat
nekega
samostana
,
v
katerem
sta
bila
dva
moja
sošolca
redovnika
.
Poprosil
sem
,
da
bi
se
me
usmilili
ter
mi
dali
v
samostanu
kako
delo
.
Prav
takrat
so
potrebovali
še
enega
pomogača
v
kuhinji
in
to
službo
so
odkazali
meni
.
V
tem
samostanu
sem
prebil
pet
let
ter
se
naučil
prav
dobro
kuhati
.
Moja
zmešanost
me
je
skoraj
popolnem
popustila
v
mirnem
samostanskem
življenju
.
—
Nekega
dne
pa
—
delal
sem
sam
nekaj
na
vrtu
—
mi
je
začelo
kar
naenkrat
zopet
čudno
vreti
po
možganih
.
Ne
vedoč
skoraj
,
kaj
počenjam
,
sem
pustil
delo
ter
splezal
čez
samostanski
zid
na
prosto
.
Drugega
dne
,
ko
sem
se
malo
zbrihtal
,
mi
je
bilo
žal
,
a
vrnil
se
vendar
nisem
v
samostan
.
Nekaj
časa
sem
se
potikal
okrog
brez
dela
in
doma
.
Nazadnje
me
je
zanesel
vihar
usode
v
te
kraje
,
kjer
se
mudim
vže
dolgo
vrsto
let
in
kjer
menim
počakati
jedino
zvesto
nevesto
—
belo
smrt
.
Ljudstvo
mi
ugaja
tu
,
kraj
tudi
.
Doslej
sem
stanoval
,
ali
bolje
,
prenočeval
pri
nekem
beraču
,
Mraku
,
ki
ima
doli
v
Prelazju
kos
slamnate
strehe
.
Priprosto
življenje
mej
ljudstvom
pripomoglo
je
mnogo
,
da
sem
skoraj
do
cela
okreval
na
duhu
;
a
vendar
—
to
povem
le
tebi
—
se
delam
večkrat
neumnega
,
ker
vem
,
da
zinem
pod
krinko
norca
lahko
marsikatero
,
katere
ne
bi
smel
drugače
.
To
,
mladi
gospodar
moj
,
je
površna
slika
mojega
življenja
“
.
Tako
je
zaključil
Sever
svoje
pripovedovanje
.
Govorila
sta
potem
z
Mirkom
še
o
tem
in
onem
,
kar
pa
nima
za
našo
povest
nikake
važnosti
.
„
Kaj
od
mene
proč
oko
,
Proč
obraz
obračaš
mili
?
“
Prešern
.
Kdo
ni
pač
uže
doživel
trenotka
,
ko
je
bil
vesel
,
da
je
bil
sam
?
—
Važne
skrbi
,
sladke
misli
,
visokoleteči
naklepi
,
v
katere
smo
vtopljeni
,
narede
nam
samoto
prijetno
,
da
,
celo
potrebno
.
O
resniniosti
teh
besed
se
je
prepričala
dva
dni
potem
županova
Milka
.
—
Žela
je
ne
daleč
od
hiše
na
polju
deteljo
.
Videti
je
bila
silno
zamišljena
,
ker
večkrat
je
prenehala
žeti
,
se
vzravnala
kvišku
in
zrla
nepremično
proti
trnovskemu
gozdu
.
„
Kako
sem
vendar
nespametna
!
“
rekla
je
polglasno
sama
pri
sebi
,
ko
se
je
bila
nekoč
zopet
vzbudila
iz
svoje
zamišljenosti
.
„
Noč
in
dan
mislim
nanj
;
a
kaj
hočem
s
tem
!?
—
On
je
sedaj
tu
,
kmalu
bo
drugje
.
—
A
vendar
tako
uljuden
,
prijazen
in
pošten
človek
...
Oh
,
kako
smo
me
ženske
šibke
!
“
Tu
je
naenkrat
nehala
govoriti
,
ker
izza
ograje
ob
potu
se
je
prikazal
visok
,
močan
mladenič
,
Podleskov
Tine
,
najstarejši
sin
precej
premožnega
kmeta
v
Prelazju
.
Prvi
mah
,
ki
mu
je
začel
uprav
malo
hitreje
poganjati
pod
nosom
,
je
kazal
,
da
mora
biti
mladenič
blizu
v
dvajsetem
letu
.
Stare
vsevedne
mamice
so
si
pošepetavale
pri
svojih
tajnih
sestankih
na
uho
,
da
pogleduje
ta
Tine
Podleskov
rad
za
Zagričarjevo
Milko
.
Vrhu
tega
so
uganile
pa
še
z
diplomatsko
bistroumnostjo
,
da
ne
bosta
Tine
in
Milka
kar
tako
z
lepa
še
mož
in
žena
.
„
Je-li
pretežko
breme
,
ka-li
,
Milka
,
ker
praviš
,
da
si
šibka
?
“
ogovoril
jo
je
Tine
,
ki
je
bil
ujel
njene
zadnje
besede
ter
mislil
,
da
so
veljale
bremenu
detelje
.
„
Kaj
mi
bo
pretežko
,
saj
nisem
naložila
še
ničesar
?
“
odgovorila
je
Milka
hladno
.
„
Hencaj
,
kako
si
osorna
danes
!
“
„
Nikdo
ni
rad
,
ako
ga
kdo
moti
pri
delu
“
,
odrezala
se
je
kratko
Milka
,
videvša
,
da
je
stopil
Tine
za
korak
bliže
.
„
No
,
no
,
ti
bodeča
rožica
!
—
Govorila
bi
lahko
malo
lepše
z
mano
,
saj
nisem
cigan
,
ki
prosi
slanine
“
.
„
Vem
,
da
nisi
,
a
jaz
imam
delo
“
.
„
Danes
se
ti
pa
res
mudi
z
delom
.
—
Ne
smem
te
več
nadlegovati
.
—
Z
Bogom
,
Milka
!
“
„
Z
Bogom
!
“
odzdravila
je
Milka
hladno
kot
poprej
in
začela
nakladati
nažeto
deteljo
v
jerbas
,
katerega
je
potem
zadela
na
glavo
in
nesla
domov
.
Prišedša
v
hišo
,
odložila
je
jerbas
v
kot
k
peči
ter
stopila
k
ognjišču
.
A
kako
je
ostrmela
,
ko
je
zagledala
na
klopi
ob
ognjišču
Toneta
Severja
.
„
Kaj
pa
delaš
sam
tukaj
,
Tone
?
“
„
Solnce
mi
vzhaja
,
ko
te
vidim
,
dete
Adamovo
!
“
vsklikne
Sever
ter
pristavi
važno
:
„
Stopi
bliže
in
poglej
tu
mojo
dlan
.
—
Ali
vidiš
kaj
na
njej
?
“
„
Seveda
vidim
“
,
odvrne
se
šegavim
nasmehom
Milka
.
„
Kaj
pa
vidiš
?
“
„
No
,
kaj
drugega
,
nego
dlan
?!
“
„
Milka
,
tvoje
oči
preprega
še
mrena
mladostne
neizkušenosti
,
zato
ne
vidiš
,
kar
vidim
jaz
.
—
Glej
,
tu
je
pisano
,
da
nosiš
ti
v
srcu
skrivnost
,
katero
se
bojiš
razodeti
“
,
razlaga
Tone
in
gleda
nepremično
in
resno
v
dlan
.
„
Blodi
se
ti
menda
,
Tone
!
“
zasmeje
se
Milka
,
kakor
bi
bile
Tonetove
besede
res
popolnem
prazne
.
„
He
...
he
...
dekle
!
Norec
sem
,
a
mnogo
vem
,
kar
je
drugim
skrito
—
Glej
,
tvoje
srce
je
mojim
očem
tako
odkrito
,
kakor
ta
dlan
.
Ti
si
zardela
enkrat
pred
cerkvijo
,
ko
si
ugledala
nekega
mladeniča
.
—
Rdečica
pomeni
ljubezen
“
.
„
Ne
daj
Bog
,
da
bi
bilo
vedno
res
,
kar
praviš
!
—
Kolikokrat
človek
zardi
,
ne
da
bi
se
mu
niti
sanjalo
o
ljubezni
“
,
pomaga
si
Milka
iz
vidne
zadrege
.
„
Hej
,
ti
tajiš
,
a
izdaja
te
rdečica
na
licih
“
.
Nato
umolkne
Sever
za
trenotek
;
a
kmalu
stopi
pred
Milko
z
nenadnim
vprašanjem
:
„
Poznaš-li
novega
gozdarja
?
“
Milka
ne
odgovori
besedice
,
skrije
obraz
mej
dlani
in
začne
jokaje
prositi
Severja
,
naj
ne
pove
tega
nikomur
.
„
Molčal
bom
kot
grob
.
—
Povem
ti
pa
vrhu
tega
še
,
da
vidi
tudi
moj
gospodar
rad
brhko
županovo
Milko
.
Večkrat
,
ko
sva
se
o
čem
pogovarjala
,
napeljal
je
kar
nenadoma
pogovor
na-te
ter
me
izpraševal
o
tebi
in
vaši
hiši
.
To
pomeni
nekaj
“
.
Milka
molči
:
veselje
in
bojazen
se
bojujeta
v
njenem
sreu
.
Sever
jo
gleda
nekoliko
časa
,
potem
pa
reče
:
„
Izvedela
si
menda
dovolj
,
Milka
.
Vidiš
:
tudi
norec
ve
nekaj
.
—
Pozdravi
očeta
,
mater
in
Jožka
,
ko
se
vrnejo
zvečer
s
polja
.
Z
Bogom
!
“
In
,
kakor
bi
pihnil
,
je
izginil
Sever
skozi
vrata
.
Milka
je
stala
še
nekoliko
časa
nepremično
na
istem
mestu
,
potem
je
pa
šla
vsa
zamišljena
v
svojo
sobico
.
Bog
vedi
,
kaj
je
tam
premišljevala
.......
„
Pomladje
tu
,
družice
ni
,
Ženiti
se
bo
treba
...
“
Ant
.
Hribar
.
Sever
ni
šel
domov
po
krajši
stezi
,
vodeči
čez
potok
k
studencu
,
ampak
po
kolovozu
nizdolu
skozi
selo
.
Mudilo
se
mu
ni
,
ker
korakal
je
počasi
.
Sem
pa
tje
je
postal
malo
,
kakor
bi
nekaj
preudarjal
.
Komaj
je
bil
prišel
dober
lučaj
ven
iz
sela
,
kar
ga
sreča
star
,
razcapan
človek
.
Glava
mu
tiči
do
ušes
pod
velikim
rujavim
klobukom
,
na
katerem
je
najmanj
za
tri
obele
maščobe
.
Neznanec
je
močno
nagubančenega
in
zagorelega
obraza
,
iz
čegar
sredine
mu
strči
dolg
nos
višnjeve
barve
,
—
zanesljiva
priča
,
da
ni
njegov
začasni
gospodar
nič
kaj
slabo
sporazumljen
z
ono
„
duhovito
“
pijačo
,
katero
je
izumil
človek
le
zato
,
da
bi
privezal
pameti
jezik
,
ko
ne
bi
hotel
,
da
bi
ga
rabila
.
—
Na
upognenem
hrbtu
mu
počiva
stara
,
natlačena
vreča
.
O
hlačah
njegovih
priznati
moramo
pa
odkritosrčno
in
nepristransko
,
da
takih
se
ne
dobi
kar
tako
za
počen
groš
,
ker
so
popolnem
—
prozorne
.
Črevlji
so
mu
pa
taki
,
da
bi
se
smilili
v
srce
vsakomur
,
ki
ima
le
količkaj
človeškega
v
sebi
ali
na
sebi
;
ker
revčki
zevajo
tako
,
kakor
ne
bi
bili
jedli
uže
cele
kvatre
.
Vem
,
da
je
uže
uganil
bistroumni
bralec
,
da
ima
pred
seboj
pristaša
one
,
po
vsem
svetu
razkropljene
bratovščine
,
ki
roma
s
prazno
malho
in
kislim
obrazom
od
praga
do
praga
,
od
vasi
do
vasi
.
Bil
je
to
Kozmek
Mrak
,
glavni
berač
v
celem
županstvu
.
Motil
bi
se
pa
jako
,
kdor
bi
mislil
,
da
ni
imel
Mrak
lastne
strehe
.
Bival
je
namreč
v
Prelazju
v
slamnati
kolibi
,
ki
ni
imela
druge
prednosti
,
nego
to
,
da
je
bila
v
vasi
najmanjša
.
Podedoval
jo
je
po
svojih
starih
,
ki
so
bili
—
ako
smemo
verjeti
kroniki
—
istotako
vpisani
v
malharsko
bratovščino
.
Mrak
je
bil
torej
berač
stare
korenine
.
Najvažnejše
je
pa
za
nas
to
,
da
je
bil
našemu
Severju
iskren
prijatelj
.
Prav
radi
tega
srečal
ga
bo
čestiti
bralec
večkrat
v
teku
te
povesti
.
„
Hoho
,
Tone
,
kod
te
nosi
slana
,
da
te
ni
bilo
tako
dolgo
ne
na
nebu
,
ne
na
zemlji
?
“
zakliče
Kozmek
uže
od
daleč
Severju
.
„
Kod
nosi
pa
tebe
šment
,
ako
bi
se
smelo
vedeti
?
“
„
Ha
...
ha
,
šment
—
šment
nosi
!
Lahko
vprašaš
sedaj
,
ko
si
se
prelevil
v
gospoda
.
—
Kaj
sva
ti
sedaj
jaz
in
moja
koliba
!
“
„
Ne
govori
tako
,
Kozmek
,
če
nočeš
,
da
sva
si
povedala
sedaj
zadnjo
besedo
!
—
Kako
ti
pa
gre
sedaj
?
—
Je-li
kaj
mokrega
?
“
„
Slabo
,
šmentrano
slabo
mi
gre
v
tem
oziru
.
Svet
je
slekel
staro
kožo
.
Nekdaj
,
ko
smo
se
mi
držali
še
malo
bolj
po
konci
,
bilo
je
drugače
.
Pili
smo
ga
—
hej
,
da
je
bilo
veselje
!
„
Ha
,
kaj
boš
neki
hvalil
stare
čase
!
—
Piškavo
bilo
je
nekdaj
,
piškavo
je
sedaj
in
piškavo
bo
do
konca
“
.
„
Amen
“
pristavi
Mrak
zroč
zamišljeno
v
tla
.
„
Potrpeti
je
treba
pa
biti
vesel
“
,
nadaljuje
Sever
.
„
Čemu
bi
se
cmerdil
?
Saj
veš
kako
smo
peli
nekdaj
:
Mošnjica
je
prazna
,
Kozarček
izpit
;
A
vendar
še
upam
,
Ker
imam
—
kredit
.
Hojdri-hojlaleja
,
Hojdri-hojlalo
,
Ko
drugega
nimam
,
Pa
pijem
—
vodo
“
.
„
Ej
,
ti
lahko
vriskaš
in
poješ
,
ker
ti
gre
dobro
;
a
pri
meni
je
žaltava
,
veš
,
žaltava
.
Moj
voz
gre
pod
cesto
“
.
„
Buu
...
mraz
me
stresa
!
—
Kako
govoriš
!?
—
Ti
,
Kozmek
,
čuj
!
—
Kako
je
pa
s
tvoju
ljubeznijo
?
Kaj
pravi
Špela
?
“
„
Se
ti-li
meša
,
ka-li
?
—
Kakšna
ljubezen
?
—
Špela
?
—
Jaz
sem
nedolžen
“
.
„
Hm
,
čemu
bi
skrival
meni
?
—
Kar
povej
,
kakor
si
mi
povedal
onega
večera
—
bilo
je
o
pustu
—
ko
si
se
ga
bil
malo
navlekel
v
Lesju
“
.
„
Jaz
—
povedal
?
—
Pojdi
,
ne
sanjaj
ob
belem
dnevu
!
„
Ni
mi
treba
sanjati
!
—
Povedal
si
mi
,
pa
je
.
Še
dobro
vem
,
da
so
cikale
tvoje
besede
nekako
na
zakon
“
.
„
Veš
kaj
,
Tone
?
—
Samec
sem
prišel
na
svet
,
samec
pojdem
v
grob
,
tudi
če
bi
letale
za
mano
same
princezinje
.
Vrag
je
ta
,
škrat
je
ona
.
Druga
je
hujša
od
druge
“
.
„
Ej
,
da
bi
ti
vedel
,
kaj
je
žena
možu
,
govoril
bi
drugače
!
“
„
I
no
,
kaj
je
neki
?
—
Žena
je
možu
,
kar
oslu
.
Nositi
ga
mora
,
ko
si
naloži
rad
ali
nerad
.
“
„
Ha
,
čemu
bi
se
zvijal
,
Kozmek
;
saj
vem
,
da
misliš
drugače
,
nego
govoriš
.
Ti
in
Špela
imata
nekaj
mej
sabo
in
vzeti
se
mislita
tudi
.
Kaj
bi
ongavil
,
ko
je
res
tako
!
“
„
Gotovo
ti
je
kdo
vse
to
natvezil
na
nos
.
—
A
ne
veruj
vragu
,
ker
vse
je
črno
,
kar
oblazi
se
svojim
jezikom
.
Kar
se
pa
tiče
ženitve
,
ljubezni
in
drugih
nemožatih
opravil
,
povem
ti
to-le
:
Če
imaš
ženo
,
je
dobro
;
če
je
nimaš
,
je
bolje
;
če
je
ne
poželiš
,
je
pa
najbolje
“
.
„
Vse
lepo
in
prav
,
Kozmekček
.
Povedal
si
jo
kakor
Salomon
.
—
A
priznal
si
vendar-le
toliko
,
da
je
dobro
imeti
ženo
,
ha
...
ha
...
“
„
No
—
hentaj
—
kedaj
sem
pa
to
tajil
?
—
V
hiši
so
nekatera
dela
,
katerih
se
ne
more
lotiti
mož
tako
lahko
,
kakor
ženska
.
Tudi
pri
meni
—
Bog
me
varuj
slabe
misli
—
ne
bi
bila
sem
pa
tje
nepotrebna
kaka
ženska
roka
“
.
„
No
vidiš
,
tako
se
govori
!
—
Špela
bi
bila
res
kot
nalašč
za-te
.
—
Če
bi
bil
jaz
v
tvoji
koži
,
ne
bi
odlašal
s
tem
kar
nič
več
.
Res
je
ona
malo
priletna
,
a
nič
ne
de
,
bode
vsaj
pametna
“
.
„
Kaj
si
dejal
,
—
priletna
?
—
Kako
ti
bo
priletna
?
—
Šestdeset
jih
je
imela
pomladi
,
ko
so
proso
sejali
,
in
tebi
se
zdi
priletna
?
—
Najpripravnejše
dekle
je
sedaj
“
.
„
Ali
si
pa
vže
govoril
ž
njo
kaj
o
tem
?
“
„
Kdo
pravi
,
da
nisem
?
—
Onega
dne
—
bilo
je
o
vseh
svetih
—
sva
šla
skupaj
opresnike
brat
v
Lesje
.
Prav
lepo
je
govorila
tačas
z
menoj
.
Takoj
mi
je
reklo
srce
:
Kozmek
,
rabi
pamet
!
—
Bog
ti
ponuja
družico
.
—
Izpraševal
sem
jo
o
tem
in
onem
in
sem
izvedel
nazadnje
,
da
je
tudi
njej
težko
biti
sami
brez
pomoči
in
opore
.
Nato
sem
napeljal
pogovor
na
zakonski
stan
,
na
svojo
bajtico
,
na
srečno
življenje
itd.
Ona
je
vedela
brž
,
kako
in
kaj
.
Solze
so
ji
stopile
v
oči
in
rekla
je
:
Vidim
te
prav
rada
,
Kozmek
,
ker
napačen
nisi
,
neumen
tudi
ne
,
tudi
v
letih
nisi
,
da
bi
človek
dejal
,
a
—
kaj
poreko
ljudje
,
ljudje
?!
„
In
to
te
skrbi
,
ka-li
?
“
„
Skrbi
me
,
skrbi
,
in
še
kako
!
Uže
kedaj
bi
bila
v
lepi
sreči
skupaj
živela
se
Špelo
,
ako
ne
bi
se
bila
bala
ljudij
in
—
župnika
“
.
—
Debela
solza
se
je
prikotala
pri
tem
Kozmeku
po
razoranem
licu
,
in
obraz
se
mu
je
nakremžil
kakor
na
jok
.
„
No
,
no
Kozmekček
,
jokal
pa
mi
ne
boš
.
Ženiti
se
meniš
,
deš
,
pa
se
držiš
kislo
,
kakor
bi
bil
pojedel
na
tešče
skledo
kisle
repe
.
—
Ali
ne
veš
,
da
mora
biti
vsak
človek
trikrat
neumen
?
Namreč
kot
otrok
,
ko
se
ženi
in
na
starost
,
ko
leze
v
grob
.
Ti
se
ženiš
sedaj
.
Bodi
torej
vsaj
vesel
,
ako
ne
moreš
biti
neumen
“
.
„
Skoraj
,
da
imaš
prav
.
Kdor
se
ženi
,
ne
umira
in
kdor
umira
se
ne
ženi
.
—
Ali
nekaj
mi
pravi
notri
pri
srcu
,
da
je
ves
moj
trud
zastonj
.
—
Tone
,
zini
ti
pametno
besedo
!
Povej
,
kaj
mi
je
početi
?
“
„
Jaz
ti
svetujem
:
zastavi
za
dobro
stvar
meso
in
kosti
.
Poskusi
srečo
in
podvizaj
se
,
da
ti
je
ne
šapne
kdo
iz
pred
ust
“
.
„
Veš
,
Severček
,
prijatelja
sva
,
odkar
muhe
brenče
in
volkovi
tulijo
.
Marsikaj
sva
si
uže
povedala
na
uho
,
in
vse
je
ostalo
mej
nama
.
—
Veš
,
če
bi
znal
jaz
postaviti
na
papir
,
kar
imam
na
jeziku
,
dokazal
bi
Špeli
črno
na
belem
,
kako
jo
ljubim
“
.
„
Saj
ni
treba
,
da
jej
pišeš
sam
.
Spišem
ti
lahko
jaz
,
ti
mi
le
poveš
,
kako
in
kaj
misliš
“
.
„
Kosmata
kapa
,
saj
res
!
—
Pisal
bodeš
ti
,
moje
srce
bo
pa
govorilo
.
To
narediva
lahko
še
danes
,
če
vtegneš
“
.
„
I
no
,
vtegnil
bi
,
vtegnil
.
A
treba
črnila
in
papirja
za
pismo
“
.
„
Na
—
zlomek
!
—
Tu
imaš
zopet
!
—
Ko
misli
človek
,
da
ima
vse
pri
rokah
,
pa
nima
ničesar
.
—
Hm
,
ono
čobodro
,
ali
kakor
jo
uže
zmerjaš
,
uže
na
pravimo
.
Zmeša
se
kar
malo
vode
in
malo
saj
skupaj
,
pa
je
“
.
„
To
se
ne
bo
prijelo
papirja
“
.
„
Se
pa
oslini
malo
.
—
Ni
zlomek
,
da
ne
bi
se
klek
potem
prijel
“
.
„
Ha
...
ha
,
ti
si
res
iznajdljiv
.
Toda
,
za
božjo
voljo
,
ali
potrosiš
tako
težko
boro
šestico
za
tako
važno
stvar
?
“
„
Kaj
?
—
Celo
šestico
?
—
Jaz
naj
dam
šestico
za
kapljo
blodne
vode
?
—
Našel
si
pravega
.
—
Padel
nisem
na
glavo
in
potrlo
se
mi
ni
še
nobeno
kolesce
.
Za
šestico
dobim
merico
žganja
,
da
ga
bosta
duša
in
želodec
vesela
.
Kaj
bom
imel
na
od
one
vode
?
“
„
Kaj
?
—
Še
vprašaš
?
—
Ženo
boš
imel
,
z
ženo
srečo
in
se
srečo
raj
na
zemlji
.
Ni-li
to
vredno
šestice
?
“
„
Aaa
—
pamet
nad
žamet
!
Ženo
moram
dobiti
zastonj
,
ali
pa
je
nočem
.
—
Zakaj
jo
je
pa
Adamu
dal
Bog
zastonj
in
ga
ni
vprašal
po
šestici
?
Kaj
,
kaj
pravim
—
po
šestici
!
—
Niti
božjaka
ni
zahteval
od
njega
“
.
„
Hehe
,
ta
je
pa
bosa
!
—
Kaj
,
zastonj
jo
je
dal
Adamn
?
—
Ali
mu
ni
moral
dati
enega
rebra
zanjo
?
“
„
Kaj
,
rebro
!
—
Jaz
jim
dam
pet
mesto
enega
,
saj
ga
ni
nič
bolelo
.
—
A
šestice
,
šestice
pa
ne
dam
,
raje
pustim
Špelo
,
kjer
in
kar
je
“
.
„
S
teboj
ni
kupčije
,
razven
pri
žganju
.
—
A
opravila
nisva
še
.
—
Kje
imaš
pa
papir
?
—
Kje
ga
dobiš
?
“
„
Papir
—
hm
...
Aha
,
ga
vže
imam
.
Doma
v
skrinji
imam
list
po
rajnem
očetu
,
—
Bog
mu
daj
nebesa
—
katerega
mu
je
dal
cesar
,
ko
ga
je
izpustil
od
vojakov
.
Po
eni
plati
je
še
popolnem
bel
.
Dober
bo
,
kaj
meniš
?
“
„
I
no
,
če
bo
za-te
,
bo
tudi
za-me
.
—
Pa
veš-li
,
da
mora
biti
pismo
zaprto
?
“
„
No
,
kaj
ne
bi
vedel
tega
!
—
Ko
je
bila
rajna
mati
—
Bog
jo
shrani
—
še
v
nerodnih
letih
in
je
ravno
jela
pogledovati
za
rajnim
očetom
,
imela
je
lepo
škatljico
.
V
tej
škatljici
hranila
je
samo
žensko
šaro
.
In
kakor
nalašč
imam
to
škatljico
še
sedaj
doma
v
skrinji
.
Volk
me
podiši
,
če
ni
ta
škatljica
varnejša
za
pisma
,
kakor
vse
pošte
,
kar
jih
leta
okrog
po
deželi
.
—
Toda
,
Tone
,
čemu
bi
izgubljala
tukaj
čas
?
—
Stopiva
v
mojo
kočo
,
da
ukreneva
takoj
,
česar
treba
“
.
„
Čudna
reč
je
zakon
,
Pa
je
imenitna
...
“
Ant
.
Hribar
.
Molčte
sta
korakala
nato
Kozmek
in
Tone
navzgor
proti
selu
.
Vsak
je
bil
zatopljen
v
svoje
misli
.
Kozmek
poromal
je
v
duhu
najbrž
naprej
v
one
čase
,
ko
bode
živel
srečno
,
sladko
življenje
z
ljubljeno
Špelo
.
—
Tone
je
pa
,
hudomušno
smeje
se
,
mislil
na
odpustni
list
v
stari
skrinji
,
na
lepo
škatljico
,
na
črnilo
iz
saj
in
na
cvetočo
—
šestdesetletno
devico
Špelo
.
Videl
je
uže
naprej
,
koliko
smeha
bo
,
ko
se
raznese
novica
o
Kozmekovi
ženitvi
.
Končno
dospeta
pred
nizko
,
zakajeno
kočo
.
Kozmek
stopi
naprej
,
odrine
trhlen
jesenov
zapah
pri
durih
in
oba
vstopita
.
—
V
koči
je
bilo
v
istem
prostoru
vse
:
kuhinja
,
klet
,
izba
in
spalnica
.
Sever
je
sedel
kar
brez
prošenj
in
poklonov
na
staro
klop
ob
ognjišču
;
Kozmek
je
pa
privlekel
v
tem
iz
razpoke
v
zidu
velik
rjav
ključ
ter
pričel
odpirati
skrinjo
,
v
kateri
je
vže
toliko
let
spal
spanje
pravičnih
imenitni
odpustni
list
.
—
Hudo
je
zaječala
stara
ključavnica
,
kakor
bi
ji
bilo
težko
dati
od
sebe
,
kar
je
zaklepala
toliko
let
.
Nazadnje
se
je
odprl
pokrov
in
videlo
se
je
v
skrinji
kup
zakrpane
obleke
,
nekoliko
perila
ne
prav
nedolžne
zunanjosti
in
nekaj
druge
brezpomembne
starine
.
Mrak
je
kar
malo
pobrodil
po
skrinji
in
takoj
je
prinesel
ven
nadepolni
odpustni
list
.
Veselo
ga
je
razgrnil
in
dejal
Severju
:
„
Sedaj
poglej
,
bo-li
dober
ali
ne
.
Na
tej
strani
je
še
bel
in
čist
,
da
—
Bog
varuj
žal
besede
!
Res
,
da
so
ga
uže
malo
oblazile
muhe
,
a
kaj
bo
to
!
—
Kje
pa
ni
muh
,
povej
mi
?
—
Povsod
so
,
tudi
na
županovem
nosu
“
.
„
Še
nekaj
!
—
Kje
imas
pa
škatljo
?
“
„
Hej
,
ne
bodi
siten
!
—
Saj
ni
še
sodnji
dan
“
,
reče
Mrak
in
privleče
iz
skrinje
pisano
škatljico
od
—
„
cikorije
“
.
„
Šment
,
to
bo
pa
res
pismo
,
da
malo
takih
!
Lahko
ga
bo
Špela
vesela
“
,
vsklikne
ironično
Sever
.
„
Toda
,
kje
imaš
pa
pero
?
—
Ali
misliš
,
da
bom
pisal
z
nosom
?
“
Strela
iz
jasnega
so
bile
to
besede
Mraku
.
Obupne
misli
so
mu
švigale
po
glavi
.
Vže
je
imel
na
jeziku
usodepolne
besede
:
„
Idi
se
solit
Špela
,
ljubezen
,
zakon
in
sreča
!
Samec
sem
in
ostanem
do
sodnjega
dne
“
.
A
za
časa
se
je
spomnil
,
da
nosi
hlače
,
da
je
mož
in
da
mož
ne
sme
obupati
nikdar
.
Ta
misel
na
hlače
—
ga
je
potegnila
od
brezdna
pogube
in
mu
položila
na
jezik
besede
:
„
Bog
in
vsi
svetniki
!
—
Kje
pa
pero
?
—
Mislil
sem
uže
,
da
držim
srečo
za
rep
,
a
sedaj
vidim
,
da
sem
še
daleč
od
nje
.
—
Svetuj
mi
,
Tone
,
kaj
naj
počnem
,
a
tako
,
da
opravim
lahko
brez
troškov
.
“
„
I
no
saj
ni
prav
tako
hudo
,
kakor
misliš
.
Gosje
pero
dobi
,
pa
sva
na
konju
“
.
„
Kaj
,
gosje
pero
?
—
No
,
gos
in
kokoš
,
obe
sta
prilezli
iz
jajca
...
Mrak
,
namiguje
ti
sreča
!
—
Glej
,
prav
sedaj
je
zunaj
sosedov
petelin
...
Kar
za
njim
,
pa
izpuli
mu
pero
.
V
njegovem
repu
tiči
vsa
tvoja
sreča
.
—
Ti
,
Tone
,
pripravi
mej
tem
malo
čobodre
,
da
se
bo
lahko
pisalo
.
Tu
je
lonec
,
tam
voda
,
saje
so
povsod
“
.
Nato
se
je
spustil
Mrak
na
perutih
ljubezni
kakor
blisk
za
petelinom
.
Ta
je
kriče
pobegnil
na
domače
dvorišče
in
se
zamešal
mej
kokoši
,
misleč
,
da
bo
tako
zavarovan
.
A
motil
se
je
revež
.
Mrak
je
bil
podjetnega
duha
,
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenju
.
In
kaj
ne
bi
bil
?
Saj
je
ljubezen
—
vsemogočna
.
—
Bal
se
ni
niti
tujega
dvorišča
,
niti
jezične
sosede
,
niti
kurje
armade
.
Hlastno
,
kakor
volk
mej
jagnjeta
,
je
planil
Kozmek
mej
kokoši
,
ki
so
se
s
kričanjem
in
kokodakanjem
razpršile
na
vse
strani
.
A
Kozmek
je
bil
hiter
.
Takoj
je
vjel
za
rep
najmastnejšo
in
največjo
kokoš
,
ki
je
bila
opešala
na
obupnem
begu
.
Predno
je
vedela
kokoš
,
kako
in
kaj
,
ji
je
uže
izpukal
Kozmek
tri
peresa
ter
jo
zopet
izpustil
.
Nesreča
je
pa
hotela
,
da
je
prihitela
prav
v
tem
stara
Štrena
v
smrtnem
strahu
v
hišno
vežo
,
češ
:
kaj
pač
davi
moje
Ijubke
putike
?
—
V
prvi
razburjenosti
je
mislila
,
da
je
pritacala
lisica
mej
drago
ji
kurjo
obitelj
;
a
kaka
prevara
!
Mesto
lisice
zagleda
soseda
Mraka
z
dušo
,
telesom
in
kurjim
peresom
,
moško
korakajočega
čez
dvorišče
.
Pero
je
prešibko
,
da
bi
moglo
povedati
,
kaj
se
je
tačas
godilo
v
Štrenini
duši
.
—
Dragi
bralec
,
pomagaj
si
sam
in
spomni
se
—
francozke
revolucije
.
Jaz
ti
ne
morem
povedati
več
,
nego
da
je
pograbila
Štreno
zelena
jeza
pravičnih
.
Skočila
je
,
kakor
besna
,
v
hišo
po
lopar
in
tako
oborožena
zakadila
se
v
ubogega
Kozmeka
.
Ako
ne
bi
se
bil
ta
takoj
srečno
umaknil
,
moral
bi
bil
nesti
črepinjo
v
nedriji
domov
,
ker
Štrena
je
mahnila
s
tako
silo
,
da
je
lopar
kar
žvižgal
po
zraku
.
A
nikar
ne
misli
,
dragi
bralec
,
da
je
smuknilo
radi
tega
Kozmeku
srce
v
hlače
.
—
Ne
!
—
Takoj
se
je
zavedel
svojega
moštva
in
naskočil
zopet
prvotno
mesto
.
„
Babišče
!
—
Bog
te
vidi
in
zelenec
te
sliši
!
—
Jezo
v
stran
in
lopar
v
kot
,
da
ti
ne
povem
drugače
,
kaj
je
Bog
zapovedal
Evi
,
predno
si
ti
mahala
z
loparjem
okrog
sebe
“
.
—
Te
besede
govoril
je
Kozmek
tako
odločno
in
slovesno
,
da
ni
Štrena
več
dvignila
loparja
.
A
čakaj
,
mislila
si
je
,
z
loparjem
te
ne
bom
,
bom
le
pa
z
—
loparčkom
.
In
začela
se
je
dreti
,
peniti
in
repenčiti
:
„
Kaj
ti
hočejo
moje
kokoši
?
—
Kaj
preganjaš
moje
živali
?
—
Kdo
jih
redi
,
ti
ali
jaz
?
—
Tam
imaš
svoje
gnezdo
,
tarn
razsajaj
,
tarn
gospodari
,
tam
....
“
„
Molči
in
premisli
,
da
niso
tvoje
kokoši
prav
tako
nedolžne
,
kakor
se
ti
zde
“
.
„
Komu
so
storile
moje
kokoši
kaj
žalega
?
—
Malhar
malharski
,
beraški
!
Potepin
,
grdun
,
šleva
,
slepar
,
tat
,
zmikavt
,
rokomavh
....
Poberi
se
,
da
te
ne
česnem
z
loparjem
po
butici
!
“
„
Česni
no
,
le
česni
!
—
Pet
srebrnih
stane
dandanes
vsaka
zaušnica
...
“
„
Skidaj
se
mi
domov
,
malhar
,
domov
!
“
„
Ti
boš
mene
gonila
domov
?
—
Te
je-li
še
kje
kaj
,
ali
samo
to
,
kar
te
tu
vidim
?
—
Mož
je
mož
,
a
baba
je
škratelj
,
učil
me
je
rajni
oče
,
in
prav
je
povedal
“
.
„
Spravi
se
mi
domov
,
pa
Bog
ti
posveti
v
črepinjo
,
budalo
staro
!
“
„
Kaj
,
meni
bo
kdo
svetil
v
črepinjo
?
—
Tebi
,
tebi
naj
sveti
,
da
boš
imela
vsaj
toliko
pameti
,
kolikor
je
imajo
tvoje
kokoši
preveč
.
—
Glej
,
one
molče
lepo
sedaj
in
se
ne
dero
,
kakor
ti
,
ker
vedo
,
da
jeza
ni
poštena
reč
.
—
Z
Bogom
,
botra
!
—
Ne
zameri
,
da
si
zastonj
mahnila
z
loparjem
“
.
—
S
tem
hladnokrvnim
slovesom
se
je
odpravil
Mrak
in
korakal
hitro
proti
domu
.
Botra
Štrena
je
stala
pa
še
dolgo
na
istem
mestu
in
rentačila
,
da
se
je
čulo
v
deveto
vas
.
Jezilo
jo
je
najbolj
to
,
da
ji
je
odgovarjal
Mrak
tako
mirno
.
Nazadnje
je
pa
vendar
uvidela
,
da
morata
biti
pri
vsakem
prepiru
najmanj
dva
,
in
potegnila
je
„
loparček
“
za
zobe
,
lopar
je
nesla
pa
v
hišo
.
„
Čuk
sedi
,
čuk
sedi
Na
borovem
trčku
,
Sam
sedi
,
sam
sedi
,
Sam
devojku
snubi
“
.
Nar
.
p.
Sever
je
bil
mej
tem
pripravil
iz
saj
,
oglja
in
vode
umazano
vodo
—
črnilo
na
pozno
ljubezen
.
Zdelo
se
mu
je
čudno
,
ker
ni
bilo
Mraka
toliko
časa
nazaj
.
A
začuvši
vpitje
stare
Štrene
,
je
uganil
takoj
,
kje
tiči
vzrok
.
Zato
je
pa
nalašč
povprašal
vrnivšega
se
Mraka
:
„
Kje
si
pa
bil
toliko
časa
?
“
„
I
,
kje
nekil
—
Pomudil
sem
se
malo
pri
sosednji
“
.
„
Kregala
sta
se
menda
,
ka-li
?
“
„
Hm
,
bilo
ni
sile
...
Ona
rada
vpije
,
jaz
nerad
molčim
“
.
„
No
,
Mrak
,
naj
je
bilo
vže
karkoli
:
—
na
delo
!
—
Možak
si
,
star
si
,
pameten
si
tudi
dovolj
,
da
veš
,
da
je
pot
do
sreče
trnjeva
...
Daj
mi
pero
,
da
je
narežem
“
.
„
Kaj
?
—
Rezal
boš
?
—
Ne
bo
dal
!
—
Jaz
sem
se
toliko
trudil
,
ti
bi
mi
pa
vse
razrezal
!
Tega
pa
ne
,
dokler
miga
ta
mezinec
“
,
postavi
se
moško
in
odločno
Kozmek
,
ki
ni
imel
niti
pojma
ne
o
pisanju
,
ne
o
pisalnem
peresu
.
„
Kako
bom
pa
pisal
,
ako
malo
ne
narežem
?
“
„
Kakor
hočeš
;
a
povem
ti
,
da
rezal
mi
ne
boš
“
,
odreže
