nocojšnjegavečera
bode
moje
življenje
...
krasnejše
in
vendar
...
ob
enem
žalostnejše
...
ker
bom
živel
v
spominih
na
vas
...
ljubeč
vas
...
drhteč
in
koprneč
po
vas
...
in
vendar
brez
upa
...
da
bi
vas
kdaj
mogel
imenovati
...
svojo
...
svojo
...!
«
Kakor
dvajsetletna
deklica
je
gospa
Zoričeva
zatrepetala
na
rit-mojstrovih
prsih
.
Na
belem
,
nekoliko
vročem
in
potnem
čelu
je
čutila
njegove
žgoče
ustnice
...
in
njegov
vroči
,
kratki
dih
je
kakor
lahen
vetrc
zavel
črez
njene
tanke
,
svilnate
kodre
...
In
ta
poljub
ni
bil
zadnji
nocoj
!
—
A
to
je
dandanes
navadno
,
vsakdanje
!
—
Zorič
pa
je
v
sosednji
sobi
pušil
ter
brezskrbno
kvartal
in
se
s
sodrugi
menil
o
neki
novi
železnici
,
katero
bi
trebalo
napeljati
nekam
v
hribe
,
kjer
so
baje
našli
dokaj
bogato
žilo
premogovo
!
—
No
,
tudi
to
je
dandanes
navada
!
—
—
Nekako
po
polnoči
sta
sedela
v
majhnem
,
postranskem
salonu
,
skrita
med
bogatim
,
raznovrstnim
zelenjem
,
Evelina
in
ritmojster
.
Od
majhne
peči
iz
rožnatordečega
granita
se
je
širila
po
sobici
prijetna
,
dobrodejna
,
ne
presita
toplota
.
Ob
stenah
so
bili
v
slikovitih
skupinah
razvrščeni
visoki
kaktusi
s
svojimi
žarkimi
cvetovi
,
široko-listne
palme
,
gostovejne
pineje
,
do
stropa
se
plazeče
pelargonije
,
manjolije
z
visokimi
stebli
,
duhteče
hiacinte
in
cvetoče
oranže
.
—
»
Oditi
moram
,
«
je
šepetala
Evelina
ter
so
oklenila
ritmojstra
krog
vratu
.
—
»
Moram
...
on
hoče
domov
...
«
»
Čakaj
...
srčece
,
še
en
poljub
...
še
enega
...
tako
...
srčece
...
kako
so
sladki
tvoji
poljubi
...
ne
,
še
enega
...
saj
še
prideš
...
še
enega
...
še
...
zadnjega
...
»
Tako
,
srčece
«
—
je
govoril
doktor
Zorič
ter
skrbno
zavijal
Evelino
v
kožuhovino
,
mehko
in
voljno
kakor
labodje
perje
—
»
le
krepko
se
ovij
,
dragica
moja
...
Tako
...
sem
stopi
...
pomagam
ti
v
kočijo
...
Le
tesno
se
pritisni
v
kot
...
takoj
zaprem
...
O
,
verujem
ti
,
da
ti
je
vroče
-
...
Da
,
da
,
paziti
treba
,
paziti
...
detetce
...
pri
takih
prilikah
se
prehladi
marsikdo
...
Vi
,
Ivan
,
vozite
le
precej
hitro
...
čujte
...
Ivan
...?
—
Gospod
ritmojster
,
veselilo
bi
me
neizrečeno
,
če
bi
nas
o
priliki
počastili
s
posetom
.
Veste
,
jaz
sem
cesto
preobložen
z
delom
,
in
Evelina
se
dolgočasi
...
«
»
O
,
prosim
,
ako
dovolite
,
se
z
radostjo
odzovem
vašemu
laskavemu
vabilu
...
brž
ko
mi
bode
mogoče
...
«
»
Prosim
,
prosim
...
«
»
Lahko
noč
,
gospod
ritmojster
,
«
je
klicala
iz
kočije
gospa
s
svojim
mehkim
,
prijetnim
glasom
.
—
»
In
ne
zabite
svoje
obljube
...
«
»
Nikakor
!
—
Poljubljam
vam
roko
,
milostna
...
Sladko
spavajte
!
«
—
»
Vaš
sluga
,
gospod
ritmojster
!
«
»
Lahko
noč
,
gospod
doktor
.
«
—
—
»
No
,
«
je
zaspano
zamrmral
kočijaž
ter
glasno
cmoknil
z
usti
.
Na
tlaku
so
zazvenele
podkove
konj
,
voz
se
je
ganil
,
zaropotal
ter
se
hitro
oddaljeval
po
polzkem
,
s
tanko
ledeno
skorjo
zastrtem
tlaku
mimo
visokih
,
tihih
,
kakor
v
snu
počivajočih
hiš
,
trepetajočih
plinovih
lučic
,
mimo
ljudi
,
ki
so
se
peš
vračali
s
plesa
proti
domu
ter
se
v
mrzlem
nočnem
zraku
skrbno
zavijali
v
debelo
,
toplo
obleko
...
Evelina
se
je
kakor
utrujena
naslonila
v
kot
voza
.
Zazevala
je
ter
si
z
roko
potegnila
črez
mramornobelo
čelo
,
ob
katerem
so
se
vili
bujni
zlatobojni
kodri
ter
ji
deloma
še
lepeli
ob
potni
polti
.
»
Ali
te
zebe
,
dušica
?
...
Si-li
izmučena
?
...
Ni-li
res
,
srčece
moje
?
...
Glava
te
boli
?
...
Revica
,
doma
moraš
takoj
leči
...
In
jutri
ostaneš
v
postelji
...
če
ne
bode
boljše
...
Pravil
sem
...
da
ni
nič
prijetnega
...
in
da
je
nevaren
...
ta
dolgočasni
ples
...
Ko
bi
vendar
doma
...
«
»
Eh
,
kaj
?
—
Kdo
naj
tiči
vedno
doma
?
—
Malo
me
res
boli
glava
...
a
to
ni
kaj
posebnega
...
«
»
Nič
se
ne
vznemirjaj
,
srčece
,
nič
...
Saj
veš
,
da
sem
rad
šel
...
Seveda
,
kdo
naj
vedno
doma
tiči
...
No
,
in
glavobolje
bode
že
minilo
,
bode
že
...
«
Zdravnik
je
še
mnogo
govoril
o
glavobolju
,
lovil
Evelinino
roko
ter
jo
stiskal
v
svoji
.
Evelina
pa
je
zevala
.
—
Ritmojster
pa
je
zadovoljno
zrl
za
kočijo
,
si
sukal
z
veščo
roko
črne
brke
ter
s
samoljubnim
smehom
mrmral
:
»
Ta
je
moja
...
«
Ko
je
stopal
po
širokih
,
bogato
razsvetljenih
stopnicah
nazaj
v
prvo
nadstropje
,
se
je
spomnil
nehote
Otilije
.
Za
trenotek
mu
je
zamrl
samoljubni
nasmeh
na
rdečih
ustnicah
.
Za
hip
se
je
zamislil
,
potem
pa
je
odgnal
to
neprijetno
misel
s
ciniškimi
besedami
:
»
Vraga
,
dovolj
sem
že
žrtvoval
za-njo
...
Preseda
mi
že
,
sit
sem
je
že
do
grla
...
Proč
torej
—
saj
nisem
navezan
na-njo
.
«
In
celo
mirno
in
zadovoljno
je
prisedel
v
stranski
sobici
k
mizi
,
kjer
so
se
njegovi
prijatelji
že
razveseljevali
pri
penečem
šampanjcu
.
Bil
je
izmed
vseh
najveselejši
,
najživahnčjši
.
Nekateri
so
takoj
sumili
,
da
je
spet
kje
kaj
»
ujel
«
.
Nekateri
so
tudi
na
pol
prikrito
namignili
pravo
,
a
Stanski
se
je
le
zagonetno
nasmihal
,
molčal
in
pil
...
Evelina
tisto
noč
dolgo
ni
zaspala
.
Drugo
jutro
je
navzlic
prošnjam
moževim
vstala
.
A
bila
je
precej
bleda
,
in
pod
utrujeno
zročimi
očmi
so
se
ji
vili
temni
kolobarci
.
Nicht
bebt
,
nicht
pocht
wohl
meine
Brust
,
Die
ist
wie
Eis
so
kalt
;
Doch
kenn
’
auch
ich
der
Liebe
Lust
,
Der
Liebe
Allgewalt
.
H.
Heine
.
Stanski
je
bil
zvest
dani
besedi
ter
je
obiskal
obitelj
Zoričevo
.
In
ti
obiski
so
se
od
tedaj
cesto
ponavljali
.
Zdravnik
se
je
veselil
,
ker
je
videl
,
da
so
Evelini
ti
obiski
ljubi
,
in
ker
je
bila
sedaj
vedno
dobre
volje
in
z
njim
prav
ljubezniva
.
Ljudje
pa
so
polagoma
začeli
govoriti
,
da
so
obiski
ritmojstrovi
prepogosti
,
da
hodi
najčešče
k
Zoričevim
,
ko
je
doktor
z
doma
,
da
predolgo
ostaje
,
in
še
več
drugih
podrobnosti
.
No
,
zdravnik
o
tem
ni
nič
zaznal
.
Kakor
poprej
,
je
Zorič
mislil
tudi
odslej
,
da
živi
dokaj
zadovoljno
in
srečno
življenje
.
Z
vso
dušo
je
ljubil
svojo
soprogo
,
in
ker
se
le-ta
ni
kazala
mrzla
napram
njemu
,
je
mislil
,
da
ga
ona
ravno
tako
ljubi
.
Sam
dober
,
plemenit
človek
,
mehkega
srca
in
trdnih
,
neomahljivih
nazorov
,
je
mislil
,
da
je
vsa
njegova
okolica
takisto
dobra
in
plemenita
.
Videl
je
sicer
mučno
,
nezadovoljno
,
nesrečno
življenje
te
ali
one
obitelji
,
jo
pomiloval
ter
blagroval
samega
sebe
,
ker
ima
tako
plemenito
,
v
vsakem
oziru
idealno
ženo
.
Spoznal
je
sicer
,
da
zahteva
ona
mnogo
od
njega
,
in
da
je
precej
razvajena
,
a
mislil
je
,
da
je
tega
kriva
njena
odgoja
pri
stricu
,
ki
jo
je
zalagal
in
obsipal
,
kolikor
je
mogel
.
Videl
je
včasih
njeno
skoro
prelahko
in
skoro
ne
do
cela
primerno
vedenje
,
a
to
je
pripisoval
bolj
ženski
lahkomiselnosti
nego
preračunjeni
koketeriji
ali
pa
celo
njeni
zlobnosti
in
izprijenosti
.
Včasih
se
je
vedla
nekamo
preziralno
,
drugikrat
spet
posiljeno
proti
njemu
samemu
,
a
to
je
v
drugih
trenotkih
zopet
popravila
s
tem
večjo
ljubeznivostjo
.
In
zdravnik
si
je
na
tihem
priznal
,
da
so
pač
trenotki
v
človeškem
življenju
,
ko
smo
navzlic
vsemu
prizadevanju
nekoliko
pusti
in
svojegiavni
,
ko
nas
vsaka
malenkost
lahko
ozlovolji
,
razkači
.
In
drage
volje
je
ljubljeni
ženi
vse
odpuščal
ter
se
radoval
tem
bolj
v
jasnih
,
svetlih
trenotkih
,
ko
se
mu
je
mlada
žena
popolnoma
vdajala
ter
ga
obsipala
z
ljubeznivostjo
in
ljubeznijo
.
Da
je
bila
ta
ljubezen
le
hlinjena
,
da
je
bila
zanj
le
pesek
v
oči
,
da
ne
bi
videl
,
kaj
se
godi
okrog
njega
,
o
tem
se
mu
niti
sanjalo
ni
!
Na
Zoričevem
vrtu
,
ki
je
kazal
že
precej
žalostni
vpliv
nastopajoče
jeseni
,
je
bilo
neko
solnčno
popoldne
zbrana
večja
družba
.
—
»
...
Po
mojem
mnenju
bi
bil
izlet
v
tem
času
,
ko
že
vsa
pri-roda
hira
in
umira
,
najbolj
interesanten
in
pikanten
.
—
In
tudi
kraj
...
one
slikovite
razvaline
...
je
kakor
nalašč
za
to
,
da
ga
človek
poseti
jeseni
,
ko
...
«
»
Eh
,
«
je
ugovarjal
adjunkt
dr.
Zieher
romantiško
navdahnjenemu
profesorju
Senci
,
ki
je
s
svojim
premišljenim
,
počasnim
,
odmerjenim
glasom
navduševal
družbo
za
izlet
na
neko
precej
oddaljeno
razvalino
—
»
eh
,
čemu
izlet
...
in
v
gore
...
in
na
razvaline
.
—
Gore
!
Hm
...
kaj
so
gore
?
...
Nastanejo
vsled
vulkanskih
katastrof
...
zemeljska
skorja
poči
vsled
notranjega
sunka
ali
navala
...
zemlja
se
izboči
...
na
tem
novem
kosu
zemlje
požene
trava
—
in
tedaj
prihajajo
ljudje
,
lazijo
v
potu
svojega
obraza
po
pečinah
brez
potov
in
cest
...
ter
si
umažejo
in
raztrgajo
obuvalo
in
obleko
...
in
to
v
naših
časih
,
ko
so
dobri
krojači
tako
redke
prikazni
...
Nerazumno
!
«
In
z
ljubeznivim
,
navdušenim
,
koketnim
pogledom
je
motril
svojo
novo
obleko
,
skrojeno
po
najnovejših
vzorcih
...
»
Ha
,
ha
!
Gospodu
doktorju
se
smili
obleka
...
A
jaz
sem
navzlic
temu
za
izlet
!
«
Te
besede
gospe
Zoričeve
so
mladega
gigrla
,
ki
si
je
domišljeval
,
da
so
vse
omožene
in
neomožene
žene
vanj
smrtno
zaljubljene
,
nekoliko
poparile
.
V
zadregi
si
je
gladil
redko
in
ozko
črno
bradico
,
kakor
bi
hotel
izvleči
iz
nje
kako
novo
misel
,
ter
je
nadaljeval
s
počasnim
,
hohnjavim
glasom
:
»
Mhe
...
pravzaprav
...
tako
za
kratek
čas
...
zakaj
pa
ne
...
Eh
bien
...
spominjam
se
,
da
sem
nekdaj
,
ko
mi
je
bilo
kacih
štirinajst
let
,
lezel
z
očetom
—
tedaj
je
ravno
postal
dvorni
svetnik
—
na
Triglav
...
Žejen
sem
bil
pri
tem
,
tega
se
spominjam
...
in
težko
sem
hodil
...
druzega
pa
res
več
nič
«
ne
pomnim
...
«
»
Žejni
ste
bili
...
ubožec
,
«
se
je
šalila
Zoričevka
.
»
Da
,
žejen
...
mon
dieu
...
in
težko
sem
hodil
.
«
—
»
Krasno
...
izvrstno
...
izborno
,
«
se
je
vtaknil
v
govor
nadporočnik
Mihelec
,
da
bi
pokazal
,
da
zna
tudi
kaj
povedati
.
»
Izlet
jeseni
...
na
razvaline
...
dame
tudi
...
Naredimo
piknik
,
potem
se
malce
pošetamo
po
stoletnih
sobanah
,
kjer
so
nekdaj
mogočno
gospodovali
prevzetni
,
silni
vitezi
...
kjer
so
se
nekdaj
lahnih
,
elastičnih
korakov
šetale
grajske
gospe
,
krasne
viteške
hčerke
...
ki
so
skri-vaje
koketirale
s
kodrolasimi
junoši
...
Božanstveno
...
kaj
ne
,
gospoda
?
...
Zagotovljam
vas
...
«
»
Gospod
nadporočnik
,
ste
se
li
že
tudi
vi
spravili
na
pegaza
?
Pazite
,
da
vas
ne
vrže
v
blato
...
Smešno
,
hahaha
«
je
pihal
in
se
norčeval
major
Svetlič
.
»
Kaj
pegaz
...!
Vraga
—
pa
ne
pegaza
,
«
se
je
jezil
poročnik
ter
si
odvažno
sukal
brke
.
»
Torej
gospoda
,
ali
ste
zadovoljni
ter
se
ujemate
s
tem
predlogom
?
«
je
povzela
gospa
Zoričeva
ter
se
sladko
smehljaje
obračala
zdaj
k
temu
zdaj
k
onemu
.
A
pri
tem
so
ji
pogledi
vedno
in
vedno
nehote
uhajali
k
ritmojstru
,
ki
je
sedel
njej
nasproti
ter
črne
oči
upiral
z
žgočim
ognjem
vanjo
.
»
Torej
greste
?
«
»
Gotovo
.
«
—
»
Gotovo
«
—
»
Izborno
«
...
Izvrstna
ideja
.
«
—
»
Takoj
popoldne
...?
«
»
Da
«
...
»
Da
.
«
»
Torej
je
to
dognano
...
Zberemo
se
pri
nas
...
Kočije
naročimo
semkaj
.
«
»
Da
«
...
»
Da
«
...
»
Dobro
.
«
—
In
začeli
so
razpravljati
s
prevažno
,
smešno
skrbnostjo
in
natančnostjo
neštete
malenkosti
tega
projektovanega
izleta
.
Po
dolgi
,
vroči
debati
so
se
naposled
zedinili
,
koliko
buteljk
vzemo
s
seboj
,
kdo
preskrbi
krače
,
kdo
klobase
,
kdo
sir
,
kdo
biskvite
i.
t.
d.
...
koliko
dežnikov
bode
potreba
za
slučaj
,
da
jih
dobi
na
poti
dež
,
koliko
pledov
,
ker
se
bodo
najbrž
šele
na
večer
vračali
...
Najmanj
je
govoril
pri
vsem
tem
dr.
Pečnik
,
ki
je
bil
pred
kratkim
prebil
zadnji
pravosodni
izpit
.
Nekoliko
ločen
od
glavne
skupine
,
je
nemo
,
zamišljeno
slonel
ob
deblu
vitke
lipe
.
Navzlic
svojim
nekdanjim
sklepom
je
zopet
obiskoval
Zoričeve
,
da
je
vsaj
mogel
in
smel
uživati
bližino
Evelinino
,
katero
je
še
vedno
ljubil
z
mogočno
,
neutešno
strastjo
,
četudi
si
je
na
moč
prizadeval
,
da
bi
se
proti
njej
kazal
vedno
le
mrzlega
,
indiferentnega
.
Njegovi
mračni
,
mrzli
pogledi
so
se
oživili
,
kadar
se
je
ozrl
neopazen
na
Zoričevko
;
ti
pogledi
so
kar
palili
,
in
videlo
se
je
,
da
se
vse
njegovo
bistvo
spaja
in
združuje
v
teh
hrepenečih
,
vročih
pogledih
,
oklepajočih
se
toli
sovražene
,
a
vendar
toli
ljubljene
ženske
.
A
od
te
ženske
,
ki
je
bila
izvor
in
vzrok
njegove
nesreče
,
so
mu
pogledi
uhajali
na
ritmojstra
,
katerega
oči
so
se
cesto
srečavale
z
njegovimi
.
In
ti
pogledi
so
bili
sovražni
,
strupeni
,
grozeči
,
in
ko
so
se
srečavale
njiju
oči
,
je
bilo
,
kakor
bi
zadelo
železo
ob
kresilni
kamen
.
Bilo
je
očitno
,
da
sovražita
drug
druzega
s
tihim
,
a
mogočnim
,
plamtečim
sovraštvom
,
ki
bi
se
pri
prvem
ugodnem
trenotku
pojavilo
s
kakim
nasilnim
,
usodnim
dejanjem
.
Zrla
sta
drug
drugemu
v
srce
,
umevala
sta
drug
drugega
.
Vprašanja
težka
belijo
Gosposke
jim
.
glave
.
Borut
.
Po
širnem
gradu
sta
hodila
,
Za
bele
roke
se
vodila
Narodna
Vozovi
so
se
ustavili
v
dolini
pod
razvalinami
.
Gospodje
so
poskakali
raz
vozove
,
pomagali
damam
raznje
,
se
obložili
s
pledi
,
haveloki
in
raznimi
majhnimi
canjicami
,
v
katerih
je
bilo
vse
potrebno
za
piknik
,
in
cela
družba
se
je
,
smeje
se
in
glasno
se
razgovarjaje
,
napotila
na
razvaline
.
Pot
se
je
vil
v
velikih
ovinkih
na
precej
strmi
hrib
ter
je
bil
dokaj
kamenit
,
le
tu
pa
tam
nekoliko
blaten
in
mehak
,
in
tamkaj
so
se
na
lahno
vtiskali
lični
čreveljci
dam
,
in
obuvala
gospodov
so
zapuščala
velike
sledove
.
Tik
pota
je
bilo
semtertja
nizko
grmovje
,
katerega
listje
je
deloma
že
ležalo
na
mrzli
zemlji
,
deloma
še
trepetalo
na
drobnih
,
skriv-Ijenih
vejicah
;
vmes
pa
so
bile
tudi
precej
visoke
smreke
,
katerih
tanke
,
goste
,
zelene
igle
so
rasle
v
živem
nasprotju
z
orumenelim
sve-drastim
listjem
,
ki
je
pri
vsaki
sapici
vztrepetalo
,
lahno
zašumelo
ter
padalo
na
zemljo
izletnikom
pod
noge
.
—
Okrog
in
okrog
se
je
širil
redek
gozd
z
vsakojakim
drevjem
,
ker
pa
je
bilo
že
večinoma
golo
,
je
pripuščalo
lep
razgled
v
dolino
.
Proti
vrhu
hriba
je
postajal
gozd
še
redkejši
,
in
okrog
samih
razvalin
je
bilo
le
nekoliko
olševja
,
nizkega
grmovja
,
par
tankih
brez
.
Tudi
med
zidovjem
in
po
zidovju
je
životarila
tu
in
tam
kaka
brezica
,
tanka
,
majhna
,
s
kratkim
vejevjem
,
nagnjena
v
stran
,
hirajoča
,
ker
ji
je
primanjkovalo
zemlje
.
Zidovje
,
ki
je
bilo
skoro
že
popolnoma
razpadlo
,
je
bilo
poraščeno
z
bujnim
,
sivkastozelenim
mahom
,
z
zimzelenom
.
Tanki
bršljan
se
je
bohotno
vzpenjal
med
razpokami
do
vrha
ter
visel
črez
zidovje
.
Na
precej
veliki
,
prosti
trati
pred
razvalino
je
bilo
razvrščeno
nekoliko
velikih
,
sivih
kamenov
,
ki
naj
bi
bili
za
sedeže
.
Med
njimi
je
stala
stara
,
podolgovata
miza
.
Ker
je
bila
zemlja
že
vlažna
in
mrzla
,
se
društvo
ni
bilo
nič
ustavilo
v
gozdu
,
ampak
je
takoj
posedlo
po
kamenju
,
in
nekateri
so
takoj
pripravili
piknik
.
Ko
so
bili
izpraznili
par
buteljk
,
je
govorica
nanesla
na
sodnikovo
ženo
,
ki
je
umrla
pred
tednom
.
»
Ubožica
,
sedaj
ima
vsaj
mir
.
—
Koliko
je
trpela
pri
njem
!
«
jo
je
blagrovala
in
pomilovala
Otilija
,
ki
se
je
bila
tudi
sprijaznila
z
Zoričevko
ter
ji
postala
verna
družica
in
prijateljica
—
na
videz
vsaj
,
zakaj
v
resnici
sta
obe
ženi
tekmovali
za
ljubezen
ritmojstrovo
in
to
le
prikrivali
pod
krinko
prisrčnega
prijateljstva
.
»
Čudno
!
vzel
jo
je
baje
iz
ljubezni
—
ona
je
bila
uboga
!
—
In
v
pozneje
je
ni
mogel
več
trpeti
!
—
Čudno
!
«
»
Kako
se
more
človek
tako
izpremeniti
!
«
»
Eh
,
to
je
v
zakonih
vsakdanja
prikazen
...
Ljubezen
lahko
izgine
črez
noč
.
«
»
Zakon
«
—
je
modroval
profesor
Senca
—
»
zakon
,
kakršnega
pozna
naš
vek
,
je
že
sam
ob
sebi
nekaj
čudnega
,
nekaj
izpačenega
.
Zakoni
se
dandanes
ne
sklepajo
več
v
nebesih
,
ampak
na
zemlji
.
—
In
kako
?
Nočem
govoriti
o
onih
zakonih
,
v
katerih
se
po
volji
stari
še
v
združita
bitji
,
ki
sta
si
bili
do
sedaj
popolnoma
tuji
in
se
nemara
do
sedaj
niti
videli
nista
.
Pri
takih
zakonih
so
navadno
edini
nagibi
,
ki
vodijo
stariše
,
da
sklenejo
in
pospešujejo
to
vez
,
le
—
mamon
.
In
taki
zakoni
ne
rode
navadno
—
nasprotno
se
zgodi
le
v
najredkejših
slučajih
—
nič
drugega
nego
neizmerno
,
neznosno
gorje
.
A
vzemimo
tudi
druge
zakone
,
zakone
,
ki
jih
sklepajo
iz
ljubezni
mlada
,
še
ne
resno
in
ne
dovolj
trezno
misleča
,
še
v
iluzijah
živeča
bitja
,
bodi
si
,
da
živi
tudi
le
en
del
v
iluzijah
ter
se
še
ne
zaveda
dovolj
koraka
,
ki
ga
misli
storiti
.
Kdo
more
jamčiti
,
da
bode
mož
črez
leto
,
črez
dve
leti
,
ali
recimo
črez
deset
,
petnajst
let
ljubil
isto
žensko
,
katero
ljubi
—
ali
pa
se
le
vara
,
da
jo
ljubi
—
s
šestnajstimi
,
osemnajstimi
leti
.
—
In
kdo
je
možu
porok
,
da
mu
bode
mlada
,
neizkušena
deklica
,
ki
je
do
sedaj
živela
le
doma
,
pod
nadzorstvom
skrbnih
starišev
,
ki
še
ni
imela
prilike
spoznavati
sveta
od
različnih
strani
in
v
različnih
odnošajih
,
ki
še
ni
slišala
vabljivih
,
mamečih
besed
rafiniranih
lahkoživcev
,
ki
ni
občevala
do
sedaj
z
nobenim
drugim
moškim
nego
z
očetom
,
brati
in
z
onim
,
za
katerega
se
ji
je
vnelo
deviško
srce
v
prvi
sramežljivi
ljubezni
—
da
mu
bode
zvesta
celo
življenje
—
kdo
mu
je
porok
,
da
bode
ta
deklica
mislila
enako
tudi
črez
par
let
,
ko
bode
spoznavala
svet
v
njegovem
lesku
in
blesku
—
seveda
tudi
v
njegovi
temi
in
korupciji
—
da
je
ne
bode
morda
pozneje
onesrečevala
misel
,
da
bi
bila
lahko
srečnejša
,
da
bi
lahko
zavzemala
drugo
,
boljše
mesto
v
človeški
družbi
,
ko
ne
bi
bila
navezana
ravno
na
tega
moža
,
ko
bi
bila
spoznala
poprej
tega
ali
onega
,
ki
se
sedaj
—
ko
je
že
drugemu
prisegla
večno
zvestobo
—
poteza
za
njeno
ljubezen
,
ki
vidno
hrepeni
po
njej
.
In
iz
tega
se
rodi
gnev
radi
izgubljene
sreče
,
mrzkost
in
jeza
zoper
onega
,
ki
je
tega
kriv
...
nezvestoba
...
nesreča
in
propast
celih
obitelji
...
«
Bog
ve
,
koliko
časa
bi
bil
še
modroval
učeni
profesor
Senca
o
problemu
pravega
,
idealnega
zakona
,
ako
mu
ne
bi
bila
segla
v
besedo
gospa
Zoričeva
:
»
Gospodje
,
pustimo
socijalno
in
vsa
druga
vprašanja
ter
si
raje
nekoliko
oglejmo
razvaline
in
okolico
,
«
je
prigovarjala
;
kajti
razprava
o
zakonu
ji
je
bila
že
skrajnje
neljuba
in
dosadna
.
Vstala
je
ter
pogledala
ritmojstra
...
z
vročim
,
pomenljivim
pogledom
...
Tudi
druga
gospoda
se
je
vzdignila
...
»
Eh
,
razvaline
...
smešno
«
—
je
sopel
debeli
Svetlič
—
»
Jaz
ostanem
raje
tukaj
...
Ta
buteljka
je
še
polna
,
«
—
iz
notranjega
žepa
debele
zimske
suknje
je
izvlekel
veliko
,
temno
buteljko
—
»
in
kvartal
bi
...
«
»
Dobro
,
jaz
tudi
,
«
je
veselo
pritrdil
profesor
Senca
v
sladkem
upu
,
da
bode
flegmatičnemu
majorju
lahko
še
nadalje
razvijal
svoje
ideje
o
pravem
zakonu
.
»
Jaz
tudi
ostanem
,
«
je
zahohnjal
Zieher
,
ki
se
je
bal
,
da
si
pri
plezanju
po
kamenju
ne
bi
raztrgal
nove
obleke
.
Njim
se
je
pridružil
še
Zorič
.
—
—
»
Ni-li
res
,
gospod
ritmojster
,
vi
boste
moj
cicerone
,
«
je
prosila
Zoričevka
ter
koketno
zrla
Stanskemu
v
mirno
,
ledeno
lice
.
»
Čast
mi
je
...
z
veseljem
,
milostna
.
«
Na
lahno
se
ji
je
poklonil
,
ji
elegantno
ponudil
roko
ter
jo
vedel
v
razvaline
,
glasno
ji
razlagaje
nekatere
zanimive
epizode
iz
zgodovine
nekdanjega
gradu
in
njegovih
gospodarjev
...
Z
žarečim
pogledom
,
od
razburjenosti
,
jeze
in
ljubosumnosti
trepetajoč
,
je
zrla
za
njima
mlada
,
bujna
vdova
Otilija
.
Ko
sta
izginila
v
zidovju
,
je
polagoma
odšla
na
desno
in
krog
zidovja
.
Tudi
drugi
so
se
polagoma
razšli
.
Otilija
je
stopila
skozi
stranska
vrata
v
grad
ter
se
v
nekem
širokem
,
polutemnem
hodniku
naslonila
na
majhno
,
nizko
okence
.
Kakor
brezmiselna
je
zrla
na
orumeneli
gozd
pred
gradom
.
A
vendar
je
napeto
mislila
.
In
baš
prijetne
niso
bile
te
podobe
,
ki
so
ji
stopale
pred
duševno
oko
,
in
ki
so
se
vrtele
vedno
in
vedno
krog
ene
in
iste
,
tako
grozne
,
za-njo
usodne
misli
:
da
jo
je
namreč
izpodrinila
Evelina
,
da
se
sedaj
Evelina
solnči
v
žarkih
ritmojstrove
ljubezni
,
da
je
ona
,
ki
je
darovala
svoj
srčni
mir
,
svojo
otroško
zadovoljnost
,
svojo
srečo
njegovim
strastem
—
da
je
ona
sedaj
pozabljena
,
zavržena
,
odveč
,
da
je
le
neprijetna
zapreka
prepovedani
sreči
ritmojstrovi
z
ženo
drugega
...
Jeza
in
sovraštvo
sta
ji
besneli
v
srcu
,
jeza
na
tatu
njene
preproščine
in
sreče
,
sovraštvo
do
one
,
ki
ji
je
ukradla
ritmojstra
...
O
,
ko
bi
se
mogla
maščevati
!
—
Koraki
so
zazveneli
za
njo
.
A
ni
se
obrnila
.
—
Bil
je
lajtenant
Mihelec
.
»
Pardon
...
gospa
...
ako
motim
...
«
»
Nikakor
,
«
je
odgovorila
nekoliko
nevoljno
,
ne
da
bi
se
obrnila
.
A
lajtenanta
to
ni
nikakor
prestrašilo
.
»
V
kaj
ste
se
tako
zamislili
...
ako
smem
vprašati
,
«
je
nadaljeval
z
mirnim
,
vsakdanjim
glasom
.
»
Nič
ni
...
nič
.
—
Le
okolico
sem
ogledovala
.
«
Na
pol
je
obrnila
razburjeno
in
zardelo
lice
k
njemu
.
—
V
krasnem
,
velikem
očesu
je
videl
lajtenant
bleščečo
solzo
.
Mihelec
je
stopil
bliže
.
»
Krasna
je
«
,
je
mislil
na
tihem
.
V
srcu
se
mu
je
začela
buditi
strast
.
»
Okolico
ste
si
ogledovali
?
—
Le
okolico
ste
si
ogledovali
!...
Hm
...
Tudi
na
nevarnost
,
da
si
nakopljem
vašo
nemilost
—
in
to
bi
me
,
odkritosrčno
povem
,
delalo
neizrečeno
nesrečnega
—
si
usojam
dvomiti
o
tem
...
«
»
Kako
...?
«
Presenečena
je
obrnila
celi
fini
obraz
proti
njemu
ter
ga
motrila
na
pol
jezno
,
na
pol
vprašaje
s
svojimi
velikimi
,
sivimi
,
v
solzah
se
kopajočimi
očmi
.
»
Pardon
,
gospa
...
a
dovolite
,
da
dvomim
,
da
bi
vas
pogled
na
to
vsakdanjo
,
pusto
okolico
toli
ganil
,
da
ste
plakali
.
«
»
Plakala
...?
Gospod
lajtenant
...!
Zakaj
...
kje
...?
«
Zmagodobitni
,
mirni
pogled
lajtenantov
jo
je
nekoliko
vznemiril
in
zmešal
.
V
srcu
pa
si
je
priznavala
,
da
Mihelec
ni
napačen
človek
,
da
ima
interesanten
obraz
,
fine
brke
in
lepe
črne
oči
.
In
ob
enem
se
je
spomnila
ritmojstra
in
Eveline
ter
mislila
,
kako
bi
se
mu
osvetila
za
njegovo
črno
nezvestobo
...
Vzdihnila
je
na
lahko
in
nehote
.
»
Aha
,
«
si
je
mislil
oficir
ter
se
razveselil
v
svojem
trdem
srcu
»
aha
,
vzdihovati
je
začela
...
Akcije
ne
stoje
preslabo
.
«
»
Gospa
«
—
je
nadaljeval
mirno
ter
si
vihal
črne
brke
samo-ljubno
in
zadovoljno
,
kakor
bi
si
bil
že
popolnoma
v
svesti
svoje
zmage
—
»
gospa
,
vi
vzdihujete
,
in
vendar
trdite
,
da
ste
mirni
...
Kot
prijatelju
mi
morda
zaupate
,
kaj
vas
vznemirja
.
«
»
Nič
...
nič
,
«
je
hitela
ter
se
obrnila
nekoliko
v
stran
.
»
Nič
?
Gospa
,
nekaj
skrivate
pred
menoj
...
Sem-li
nevreden
vašega
zaupanja
?
«
Kakor
bi
ga
to
nezaupanje
žalilo
in
bolelo
,
je
govoril
s
tihim
,
zamolklim
,
globoko-žalostnim
glasom
.
»
Ne
,
ne
...
vem
,
gospod
lajtenant
,
da
ste
mi
iz
srca
dobri
in
vdani
...
«
»
Hvala
vam
,
gospa
—
vi
me
osrečujete
,
«
je
iskreno
vzkliknil
častnik
ter
jo
prijel
za
malo
,
mrzlo
roko
.
Pogledala
ga
je
z
velikimi
,
motrečimi
očmi
.
In
kakor
bi
ji
hkrati
neka
nova
,
važna
misel
zablisnila
v
glavi
,
je
rekla
odločno
:
»
Pojdiva
!
«
—
Tiho
sta
stopala
drug
tik
drugega
.
Po
vlažnih
,
s
kamenjem
na
pol
zastavljenih
,
s
koprivami
in
drugim
zelenjem
bohotno
zaraščenih
hodnikih
,
skozi
poluzasute
sobe
,
v
katere
je
svetlo
lil
beli
dan
,
ker
se
je
bil
strop
še
davno
porušil
,
sta
dospela
v
malo
grajsko
kapelico
.
Bila
je
zapuščena
in
pusta
,
kakor
vse
druge
sobice
in
sobane
.
Nad
njo
ni
bilo
več
stropa
,
le
visok
kostanj
,
edini
,
ki
je
stal
ob
zidovju
,
je
bočil
mogočne
,
dolge
veje
nad
njo
.
A
vejevje
je
bilo
večinoma
že
suho
in
golo
,
in
orumenelo
listje
je
na
debelo
ležalo
po
kapelnih
tleh
...
Vdova
in
častnik
sta
nekoliko
časa
molče
zrla
na
puste
stene
,
raz
katere
se
je
bil
že
davno
odluščil
omet
,
da
se
je
videlo
golo
,
osivelo
,
od
dežja
,
snega
in
burje
izprano
in
izglodano
zidovje
—
zrla
na
debele
,
dolge
,
razsohaste
veje
kostanjeve
,
na
svedrasto
,
orumenelo
listje
na
tleh
,
ki
jima
je
pri
vsakem
koraku
na
lahno
zašumelo
pod
nogami
.
Okrog
pa
je
vladala
tožna
,
globoka
tišina
.
Le
včasih
je
zažvižgal
mrzli
jesenski
veter
krog
oglov
,
silil
skozi
okno
in
razpokline
,
dvigal
in
vrvel
v
jasnem
,
nekoliko
mrzlem
zraku
velo
listje
ter
je
spet
na-metaval
na
kupe
po
kotih
pustih
grajskih
sob
...
»
Gospa
,
«
je
pretrgal
lajtenant
mučno
tišino
ter
tresnil
z
nogo
ob
kup
suhega
listja
.
»
Gospod
lajtenant
...
«
Ni
ga
pogledala
,
ker
je
instinktivno
čutila
,
da
so
njegovi
koprneči
pogledi
uprti
vanjo
.
»
Gospa
,
dovolite
,
da
nadaljujeva
prejšnji
razgovor
...
A
propos
,
gospa
—
hotel
sem
reči
—
eh
,
vi
ste
otožni
,
nesrečni
...
in
jaz
poznam
vzrok
vaše
otožnosti
,
vašega
trpljenja
...
«
Ni
odgovorila
.
—
»
Ne
obsojajte
me
,
če
se
vsiljujem
v
vaše
zasebnosti
...
A
ko
vidim
,
kako
trpite
,
me
boli
srce
...
verujte
mi.
«
»
Hvala
...
hvala
,
«
je
poluzadušeno
mrmrala
vdova
ter
se
igrala
z
majhno
cvetko
in
jo
mečkala
med
tankimi
prsti
...
»
In
zakaj
trpite
?
...
Radi
človeka
,
ki
vas
ni
vreden
,
ki
vas
nikdar
ni
bil
vreden
...
«
»
Gospod
lajtenant
!
«
Jezno
,
očitajoče
ga
je
pogledala
.
Mihelec
se
je
ugriznil
v
zgornjo
ustnico
,
si
zavihal
še
bolj
energično
brke
,
se
malce
nasmehnil
z
vprav
impertinentnim
nasmehom
ter
nadaljeval
še
smeleje
:
»
Da
—
ni
vreden
,
ker
vas
ne
pozna
,
ker
vas
ne
zna
in
ne
more
ceniti
po
pravi
vrednosti
.
Zakaj
če
bi
vas
poznal
,
vas
ne
bi
tako
očitno
zanemarjal
ter
se
navešal
na
drugo
...
«
»
Molčite
...
prosim
vas
...
«
A
lajtenant
se
je
še
bolj
približal
vdovi
,
kakor
bi
se
bal
,
da
strup
njegovih
perfidnih
besed
od
daleč
ne
bi
dovolj
močno
deloval
.
»
Ravnokar
ste
ga
videli
na
njeni
strani
iti
v
razvaline
in
morda
jo
ravno
sedaj
objemlje
ter
se
koplje
v
njenih
žarkih
,
opojnih
pogledih
.
—
O
,
ta
nehvaležnež
,
ki
ni
spoznal
svoje
prave
sreče
—
ta
neprevidnež
,
ki
tako
igra
z
njo
ter
jo
morda
izgubi
na
veke
.
—
A
pustite
ga
...
Vi
ste
vredni
boljše
usode
,
nego
da
bi
bili
igrača
takemu
vetrnjaku
...
Ne
,
ne
—
ne
ugovarjajte
!
—
Dovolite
le
,
da
smem
ostati
jaz
pri
vas
,
da
vam
poskusim
vsaj
nekoliko
nadomestiti
onega
—
jaz
,
ki
vas
vem
ceniti
,
ki
vas
razumem
,
ki
vas
ljubim
že
davno
...
tako
gorko
...
tako
zvesto
...
tako
strastno
...
«
»
A
jaz
tudi
ljubim
—
onega
...
«
»
Hahaha
...
Ljubite
?
«
In
ne
meneč
se
za
to
,
da
ji
je
ravnokar
zagotavljal
svojo
strastno
ljubezen
,
je
nadaljeval
s
ciniškim
posmehom
:
»
Ljubite
...
ljubite
?
...
Niste-li
slišali
,
kaj
je
govoril
profesor
Senca
o
ljubezni
?
In
vprašanje
je
,
ali
ga
res
tako
ljubite
.
Mislim
,
da
ne
—
oprostite
,
da
govorim
tako
odkritosrčno
z
vami
...
In
jaz
trdim
,
da
si
to
le
domišljujete
,
ker
ste
—
oprostite
—
ljubosumni
na
ono
,
na
Evelino
.
Ljubosumni
pa
niste
iz
ljubezni
,
ampak
le
iz
žaljenega
ponosa
,
ker
vas
ritmojster
zanemarja
.
In
dasi
vam
ni
nič
zanj
,
vas
to
vendar
jezi
in
peče
.
In
to
je
povsem
naravno
—
povsem
naravno
,
vam
zagotavljam
...
Vi
ste
v
krizi
,
v
krizi
,
v
kateri
se
borite
za
ljubezen
ritmojstrovo
,
v
kateri
pa
bi
tudi
odkritosrčne
,
ognjene
ljubezni
kakega
drugega
moža
ne
zavrgla
kar
v
prvem
trenotku
...
In
če
se
vnamete
v
ljubezni
do
drugega
,
je
kriza
končana
—
vi
spet
ljubite
,
ste
zadovoljni
,
mirni
,
srečni
.
Tej
krizi
storite
lahko
v
tem
hipu
konec
,
in
jaz
vam
hočem
pomagati
,
če
dovoljujete
...
če
hočete
biti
moja
...
In
moja
morate
biti
,
ker
vas
častim
...
vas
ljubim
...
hrepenim
in
koprnim
po
vas
...
«
Otilija
je
strmeč
molčala
ter
z
nekim
tesnim
,
a
ob
enem
do-brodejnim
čuvstvom
poslušala
častnika
.
»
Otilija
...
moja
morate
biti
...
moja
bodeš
...
moja
...
moja
...
«
Krepko
je
oklenil
roke
krog
njenega
telesa
ter
jo
ognjeno
pritisnil
k
sebi
.
Ona
pa
je
tiho
naslonila
kodrasto
glavo
ob
njegovo
ramo
,
zardeli
obraz
pa
je
skrivala
z
majhno
,
fino
,
duhtečo
žepno
rutico
.
Mislila
je
na
Evelino
in
ritmojstra
;
ki
morda
ravno
sedaj
tudi
slonita
drug
drugemu
ob
prsih
ter
se
kopljeta
v
sreči
in
blaženstvu
.
In
z
rafinirano
radostjo
in
zadovoljnostjo
propadle
ženske
se
je
radovala
,
da
se
maščuje
na
isti
način
...
Kjer
so
nekdaj
zbrano
molili
mogočni
,
ponosni
vitezi
,
predno
so
odhajali
v
divje
boje
,
kjer
je
goreče
prosila
pobožna
grajska
gospa
za
srečno
vrnitev
moževo
,
je
uživalo
stoletja
pozneje
dvoje
bitij
goljufivo
,
bridko-sladko
srečo
ljubezni
.
—
Nad
njima
pa
je
šumelo
velo
listje
kostanjevo
.
In
jesenski
piš
,
ki
je
tožeče
žvižgal
črez
razvaline
,
se
lovil
ob
oglih
,
silil
skozi
okna
in
razpoke
v
puste
,
sanjave
sobane
—
je
stresal
staro
drevo
—
in
list
za
listom
je
trepetaje
padal
k
orumenelim
drugom
v
malo
kapelico
.
—
Pri
štirioglatem
,
z
mahom
in
bršljanom
obraščenem
oknu
polu-podrtega
grajskega
stolpa
je
stal
,
leno
se
naslanjaje
z
laktom
levice
ob
sivo
,
veliko
kamenje
,
koncipijent
doktor
Pečnik
ter
zamišljeno
zrl
v
daljavo
.
Na
nebu
,
ki
je
bilo
modro
kakor
mleko
,
če
snamemo
smetano
,
predno
se
sesede
,
so
plavali
tu
in
tam
belkastosivkasti
oblaki
,
ki
so
se
deloma
izgubljali
v
daljavi
liki
velike
,
hitre
,
fantastične
ptice
,
zdaj
se
razprševali
in
razkropljali
v
nič
,
zdaj
se
kopičili
v
velike
,
neprozorne
,
temnordečkaste
skupine
,
ki
so
včasih
za
par
minut
zakrile
veliko
,
motnordeče
,
nekako
jesensko
mrtvo
in
mrzlo
solnce
.
Gorovje
v
daljavi
je
bilo
kakor
z
nepredirno
zaveso
zavito
v
sinje
meglovje
,
iz
katerega
je
štrlel
tu
in
tam
kak
oster
zob
—
najvišji
vrhovi
gora
.
Na
polju
pod
gradom
so
se
pasle
po
orumenelem
ajdovem
strnišču
suhe
,
izstradane
krave
,
in
ob
cestah
,
ki
so
bile
vsled
jesenskega
meglovja
in
deževja
dokaj
vlažne
in
blatne
,
so
kurili
umazani
,
slabo
oblečeni
pastirji
,
sedeč
krog
ognja
na
mehki
,
vlažni
zemlji
,
ter
so
z
dolgimi
,
tankimi
palicami
obračali
krompir
v
žerjavici
.
Majhne
,
s
slamo
krite
hišice
,
obkoljene
z
večinoma
že
brezlistim
sadnim
drevjem
,
so
melanholično
stale
ob
cesti
sredi
doline
.
Tu
in
tam
je
puhtel
iz
lesenega
,
poluporušenega
dimnika
tanek
,
belkast
dim
,
se
dvigal
v
velikih
krogih
v
zrak
,
postajal
prozornejši
in
prozornejši
ter
polagoma
izginjal
...
Iz
vznesene
zamaknjenosti
,
v
katero
ga
je
zazibal
pogled
na
to
idilsko
dolino
,
ovito
s
poezijo
prve
jeseni
,
je
vzbudila
doktorja
govorica
,
ki
se
je
komaj
slišno
,
nerazločno
glasila
izpod
stolpa
.
Nagnil
se
je
nekoliko
iz
line
ter
videl
pod
seboj
na
ozki
terasi
ob
globokem
prepadu
med
precej
gostim
smrečjem
Stanskega
,
kateremu
je
slonela
na
prsih
Evelina
ter
oklepala
mehke
,
bele
roke
krog
njegovega
vratu
.
Kri
je
zaplala
koncipijentu
po
žilah
ter
mu
vrela
h
glavi
.
Od
strmenja
,
ljubosumnosti
in
jeze
se
je
tresel
.
A
pri
tem
se
mu
je
pod
roko
odkrhnil
kos
zida
,
ki
je
s
truščem
padel
na
teraso
ter
se
med
grmovjem
trkljal
v
prepad
.
Stanski
je
odstopil
korak
od
Eveline
.
Oba
sta
se
presenečena
ozrla
v
stolp
,
še
predno
se
je
utegnil
doktor
umakniti
.
Ritmojster
je
stisnil
roko
v
pest
ter
zasikal
:
»
Vražji
ogleduh
!
«
»
Prokleto
,
«
je
mrmral
v
stolpu
koncipijent
ter
se
udaril
z
roko
ob
čelo
.
Ich
sah
die
Nacht
in
deines
Herzens
Raum
,
Ich
sah
die
Schlang
,
die
dir
am
Herzen
frisst
,
Ich
sah
,
mein
Lieb
,
wie
sehr
du
elend
bist
.
H.
Heine
.
Ich
bin
recht
müd
Und
krank
und
kranker
noch
als
krank
,
denn
,
ach
,
Die
allerschlimmste
Krankheit
ist
das
Leben
,
Und
heilen
kann
sie
nur
der
Tod
.
Das
ist
Die
bitterste
Arznei
,
doch
auch
die
letzte
,
Und
ist
zu
baben
tiberall
und
wohlfeil
.
H.
Heine
.
Kake
pol
ure
pozneje
je
prišla
na
isto
teraso
vdova
Otilija
—
sama
,
brez
lajtenanta
.
Skrila
se
je
med
smrečje
in
grmovje
ter
sedla
na
precej
visok
kamen
,
v
katerega
je
začrtal
čas
,
nevihte
,
sneg
in
dež
globoke
,
mrežaste
,
neredno
vzporejene
jarke
.
Po
straneh
pa
ga
je
bohotno
poraščal
sivkastozelen
,
gost
,
majhen
mah
.
Bledo
,
upadlo
lice
si
je
zakrila
z
malimi
,
trepetajočimi
rokami
.
Nekoliko
časa
je
mirno
,
tiho
in
nepremično
sedela
ter
skrivala
glavo
z
rokami
;
potem
pa
je
zaječala
,
da
ji
je
podrhtavalo
in
trepetalo
celo
elegantno
,
mehko
telo
,
in
med
prste
so
ji
prilezle
solze
ter
padale
na
zelenkasti
mah
ob
nogah
,
na
velo
,
orumenelo
listje
,
katero
je
kopičil
jesenski
piš
krog
nje
.
Visoko
nad
njo
,
blizu
nebesnega
svoda
,
na
katerem
so
se
kopičili
temnosivi
,
grozeči
oblaki
,
so
letele
,
glasno
kričeč
,
jate
ptic
,
seleče
se
v
toplejše
kraje
.
Krog
nje
pa
so
šumeli
zeleni
vrhovi
smrečja
,
in
na
leščevju
,
na
tankih
jelšah
in
nizkih
brezicah
so
se
zadevali
trdi
,
rumeni
,
sve-drasti
listi
drug
ob
drugega
ter
šumeli
,
in
včasih
se
je
kateri
odtrgal
,
se
podil
nekoliko
časa
po
mrzlem
zraku
ter
se
vrteč
pogreznil
v
prepad
pred
teraso
.
Temni
,
razrušeni
,
z
mahom
poraščeni
in
z
bršljanom
prepreženi
zidovi
so
mirno
sanjali
svoj
tihi
,
težki
,
mrtvi
in
mrzli
stoletni
sen
.
Mrzli
jesenski
piš
,
ki
je
naraščal
od
minute
do
minute
,
se
je
zaganjal
ob
skrhane
ogle
ter
glasno
,
zategnjeno
,
tožeče
žvižgal
.
Včasih
je
umolknil
za
par
trenotkov
,
a
takoj
je
spet
zažvižgal
močneje
,
še
bolj
jezno
,
še
bolj
divje
,
še
bolj
neubrano
,
še
bolj
plakaje
in
tožeče
.
Listje
,
ki
je
ležalo
na
kamenju
in
med
kamenjem
,
na
zemlji
in
na
zidovih
,
je
dvigal
z
jezno
močjo
,
je
vrtel
v
divjem
plesu
po
zraku
,
je
kopičil
v
jamicah
,
med
kamenjem
,
v
zapahih
zidovja
,
po
ozkih
hodnikih
,
ob
grmičevju
...
Ko
je
slušala
Otilija
te
zategle
,
jecajoče
,
žvižgajoče
,
tožeče
glasove
,
se
ji
je
dozdevalo
v
njeni
razburjenosti
,
kakor
bi
se
bili
obudili
nekdanji
prebivalci
sedaj
porušenega
gradu
—
kakor
bi
tožili
in
plakali
krog
oglov
,
po
mrtvih
,
sanjajočih
sobah
,
po
dolgih
hodnikih
nemirni
duhovi
ponosnih
,
mogočnih
nasilnih
vitezov
...
kakor
bi
ihtela
mlada
,
ugrabljena
dekleta
,
vijoča
se
pred
trdosrčnimi
,
podivjanimi
vitezi
,
proseča
milosti
,
v
onemoglosti
svoji
obupno
kličoča
pomoči
...
A
na
vse
to
jim
je
odgovarjal
le
oduren
,
kratek
,
suh
,
poldivji
,
zmagodobiten
smeh
grajščakov
...
Na
vrtu
v
senčnatih
,
z
vonjajočim
bezgom
poraščenih
lopah
pa
so
se
zvonko
smejale
cvetoče
grajske
dame
,
zabavljaje
se
prav
prijetno
z
mladimi
,
vitkimi
,
kodrastimi
junoši
...
Pod
gradom
pa
je
kričal
boren
kmetic
,
dvigal
žuljavo
,
težko
pest
proti
trdnemu
gradu
,
zahteval
hčerko
,
klical
osveto
z
neba
na
pohotnega
,
nasilnega
grajščaka
,
ker
mu
je
pogazil
v
blato
,
uničil
najdražje
—
ljubljeno
dete
.
—
S
kletvijo
se
je
mešala
molitev
,
z
jokom
smeh
...
s
sladkostjo
uživanja
škripanje
zob
,
zamolklo
,
umirajoče
plakanje
nesrečnih
žrtev
z
obupnim
,
blaznim
vzklikom
po
osveti
...
Te
in
enake
misli
in
podobe
so
ji
zmedeno
,
neredno
,
zavite
v
tajno
polumeglo
v
divjem
kaosu
drevile
mimo
dušnih
oči
.
Potem
pa
so
ji
misli
uhajale
nazaj
v
pretekle
dni
njenega
lastnega
življenja
,
v
neskrbne
,
vesele
in
srečne
mladostne
dni
—
v
dni
radosti
in
zadovoljstva
,
čistosti
in
svetega
navdušenja
za
vse
,
kar
je
dobro
in
plemenito
,
ko
je
gledala
svet
še
z
druge
,
lepše
,
dasi
manj
blesteče
perspektive
,
ko
ga
še
ni
poznala
v
vsej
njegovi
podlosti
.
In
spominjala
se
je
,
kako
je
tisti
čas
stopil
k
naivni
,
zapuščeni
vdovi
izkušnjavec
ter
premotil
njeno
srce
.
In
sedaj
—
!
Moj
Bog
—
sedaj
jo
je
pahnil
od
sebe
,
jo
vrgel
strani
,
kakor
zavrže
svojeglaven
,
razvajen
otrok
igračo
,
ko
se
mu
obrabi
,
ali
ko
se
je
naveliča
!
In
ona
?
Kakor
je
našel
drugo
ženo
,
tako
se
je
ona
vdala
drugemu
—
ne
iz
ljubezni
,
ampak
da
bi
se
maščevala
nad
onim
,
katerega
je
tako
gorko
,
nesebično
ljubila
,
in
kateri
jo
je
sedaj
na
tako
podel
način
žalil
in
sramotil
.
Vest
jo
je
pekla
,
sramovala
se
je
sama
sebe
,
zaničevala
sama
sebe
...
In
z
neodoljivim
,
bolestnim
hrepenenjem
si
je
želela
nazaj
nekdanjih
dni
,
ihtela
po
njih
,
plakala
za
njimi
...
A
nekaj
ji
je
pošepetalo
z
zlovoljnim
,
sramotečim
,
njene
nesreče
se
radujočim
glasom
:
»
Prepozno
—
prepozno
!
«
»
Prepozno
...
prepozno
,
«
je
ihtela
s
trepetajočim
,
zadušenim
glasom
ter
glavo
sklonila
še
globlje
na
prsi
.
—
»
Prepozno
...
prepozno
«
je
žvižgal
krog
nje
veter
,
kakor
bi
se
krohotali
zli
duhovi
po
razvalinah
,
stokali
in
se
smejali
,
plakali
in
kričali
,
tulili
in
šepetali
...
»
Prepozno
—
prepozno
,
«
ji
je
odmevalo
v
bolni
duši
.
—
Ta
zavest
,
zavest
izgubljenega
,
prodanega
življenja
jo
je
morila
,
uničevala
,
ji
jemala
zadnji
up
,
ji
iztrgala
in
izruvala
iz
srca
zadnje
zaupanje
v
samo
sebe
.
Čutila
se
je
povsem
uničeno
in
upropaščeno
.
O
res
,
prepozno
!
—
Nazaj
ne
more
več
—
življenja
kalni
valovi
so
jo
že
do
cela
zvabili
v
svoje
vrtince
.
Torej
naprej
!
—
Začela
je
jasno
in
trezno
—
kolikor
ji
je
bilo
to
sedaj
sploh
mogoče
—
premišljevati
svoj
sedanji
položaj
.
Po
daljšem
premotrovanju
cele
neugodne
in
za-njo
tako
usodne
situacije
je
sklenila
,
da
resno
besedo
izpregovori
z
ritmojstrom
.
In
ako
jo
tudi
tedaj
pahne
od
sebe
—
potem
ji
preostane
le
ena
pot
,
katero
mora
potem
nastopiti
,
ako
noče
postati
spet
uboga
delavka
,
služeča
si
z
delom
svojih
rok
pičli
in
bridki
vsakdanji
kruh
.
Da
,
samo
ena
pot
ji
preostane
,
in
po
tej
krene
,
ker
mora
tako
in
hoče
tako
...
Čudno
mirna
,
a
bleda
,
prepadlega
lica
,
udrtih
oči
je
vstala
ter
počasi
šla
proti
zbirališču
...
Pod
malimi
šolinci
ji
je
žalobno
šumelo
orumenelo
,
velo
listje
.
Saj
veste
,
kaka
moč
je
lepe
žene
.
Aškerc
.
Kot
angelj
je
krasna
in
lepa
,
Kot
demon
kovarna
in
zla
.
Lermontov
.
»
Sovražim
jo
...
sovražim
jo
,
«
je
sikal
doktor
Pečnik
,
ležeč
precej
daleč
od
razvalin
v
gozdu
na
mehkem
,
bujnem
mahu
in
velem
listju
.
Premetaval
se
je
s
strani
v
stran
,
grebel
z
rokami
po
mahu
,
ga
pulil
,
si
ga
pritiskal
na
vroče
čelo
ter
jecal
,
kakor
bi
se
boril
s
smrtnimi
težavami
...
»
Sovražim
jo
...
zaničujem
jo
...
studi
se
mi
,
«
si
je
ponavljal
vedno
in
vedno
.
A
bolj
ko
je
hotel
sam
sebe
prepričati
o
tej
neresnici
,
tem
bolj
je
čutil
,
da
jo
ljubi
do
blaznosti
,
tem
bolj
mu
je
bilo
očito
,
da
je
vse
njegovo
bistvo
neločljivo
spojeno
z
njo
,
da
ljubi
njene
oči
,
da
ga
navdušuje
pramen
njenih
zlatih
,
valovitih
las
,
da
s
slastjo
srka
vase
mehke
,
zveneče
zvoke
njene
govorice
,
da
ga
razvnema
in
raz-greva
nje
zvonki
smeh
,
da
celo
nekako
nehote
občuduje
njeno
koketerijo
,
da
ga
še
bolj
zapleta
v
nepretržne
zanke
njeno
brezsrčno
igranje
z
lastnimi
in
tujimi
možmi
,
da
ga
celo
njene
napake
,
njena
perfidnost
,
njeno
nenravno
,
sramotno
početje
mamijo
z
neko
demonsko
,
čarobno
močjo
,
kateri
se
hoče
zaman
odtegniti
,
pred
katero
zaman
beži
...
Boril
je
že
večkrat
take
dušne
borbe
,
se
trudil
z
vsemi
močmi
,
da
bi
s
koreninami
izruval
iz
srca
to
smešno
,
nenaravno
čuvstvo
,
to
blazno
strast
do
žene
drugega
,
do
žene
,
ki
se
za
hrbtom
moževim
tako
očitno
,
brezstidno
vdaje
drugemu
,
ki
tako
lahkomiselno
,
brezsrčno
gazi
zakonsko
zvestobo
ter
bije
brez
pomislekov
v
obraz
svetim
zakonom
,
katere
nam
je
sama
narava
z
neizbrisnimi
črkami
vpisala
v
srce
,
katerih
ne
moremo
nikdar
do
cela
zatajiti
,
nikdar
popolnoma
zanikati
,
kateri
nas
vedno
in
povsodi
svare
,
nam
prete
,
če
se
jih
hočemo
otresti
,
nas
vznemirjajo
v
burni
,
veseli
družbi
,
nas
mučijo
v
mirni
sobici
,
nam
v
tihi
noči
steljejo
postelj
s
trnjem
,
bodečim
in
žgočim
,
če
smo
jih
res
že
prelomili
...
»
Zakaj
jo
ljubim
?
«
je
vprašal
sam
sebe
.
—
»
In
kako
jo
morem
ljubiti
?
...
Kako
je
ljubezen
možna
brez
spoštovanja
?
...
Kak
namen
ima
ta
ljubezen
,
katero
nosim
že
toliko
let
skrito
v
globini
srca
,
ki
mi
počdsi
razjeda
mozeg
ter
me
mora
naposled
moralno
in
fizično
uničiti
...?
«
In
mislil
je
dalje
:
»
Kaj
,
če
bi
me
bila
res
kdaj
ljubila
...
kaj
,
če
bi
postala
moja
žena
,
moja
družica
za
celo
življenje
,
neločljivo
navezana
na-me
,
edino
in
izključno
moja
last
...
in
vendar
ne
moja
—
kakor
ni
Zoričeva
...!
«
Stresel
se
je
pri
tej
zanj
sedaj
sicer
nemožni
,
a
še
navzlic
tej
nemožnosti
vendar
grozni
hipotezi
.
—
In
pred
dušne
oči
mu
je
v
popolni
jasnosti
stopilo
vse
njeno
perfidno
početje
in
življenje
,
celo
društvo
,
v
katerem
ona
živi
in
se
giblje
,
v
katerem
se
sedaj
giblje
in
živi
tudi
on
sam
,
dasi
zaničuje
to
društvo
;
a
vendar
zopet
išče
to
društvo
in
se
mu
približuje
,
ker
je
glava
temu
društvu
ona
,
katera
vodi
vse
poti
življenja
njegovega
!
—
Videl
je
celo
to
društvo
v
vsej
nagoti
,
odkrito
in
jasno
!
In
ko
je
gledal
to
komedijo
,
ta
velikanski
humbug
—
življenje
tega
društva
—
je
pojmil
usode
bridko
ironijo
,
ki
se
tako
svojevoljno
igra
z
ljudmi
,
kateri
se
ji
sami
radi
izroče
.
In
srce
mu
je
polnila
jeza
,
ogorčenost
,
zaničevanje
in
gnus
nad
tem
društvom
!
—
»
Kako
se
družijo
«
—
je
modroval
sam
pri
sebi
—
»
kako
se
parijo
:
Stanski
in
Zoričeva
žena
—
vzorna
žena
,
zlata
vredna
žena
,
žena
,
ki
brezdvomno
zasluži
v
dar
rožo
kreposti
!
—
In
vdovo
—
to
zapuščeno
sirotico
,
sentimentalno
,
sanjarsko
,
frivolno
koketo
sem
videl
poprej
z
lajtenantom
Mihelcem
!
...
Ha-ha-ha
,
kako
drug
drugega
sleparijo
,
goljufajo
,
se
drug
drugemu
predajejo
in
prodajejo
...!
Le
naprej
—
napre
!
—
Žena
je
nezvesta
možu
,
ki
jo
smatra
za
svetnico
,
prisega
na
njeno
zvestobo
...
vdova
vara
svojega
kavalirja
ter
se
hoče
najbrž
s
tem
,
da
se
vdaje
drugemu
,
da
se
pogreza
še
globlje
,
osvetiti
nezvestemu
ljubimcu
!
...
Aj
,
in
kake
obraze
kažejo
drug
drugemu
v
društvu
,
kako
prijateljstvo
,
koliko
skrbljivost
izkazujejo
drug
drugemu
...
ti
resni
,
vestni
,
častitljivi
,
občudovanja
in
skraj-njega
spoštovanja
vredni
ljudje
!
Eh
,
—
prokleti
bebci
,
neumneži
,
pohotneži
...
vse
komedija
,
laž
,
humbug
...!
Zdrobil
bi
vse
!
«
—
Prevrgel
se
je
na
stran
,
ne
meneč
se
za
to
,
da
si
lahko
onesnaži
obleko
;
mah
,
ki
ga
je
mečkal
med
prsti
,
pa
je
vrgel
daleč
od
sebe
.
»
In
ta
Zorič
!
«
je
mislil
dalje
.
—
»
Ne
vem
,
kaj
naj
rečem
:
je-li
‚
anima
candida
‘
,
duša
brez
madeža
,
preprost
kakor
otrok
,
ali
res
smatra
vse
človeštvo
za
družbo
svetnikov
,
ali
res
bere
v
vsakem
modrem
očesu
—
ali
pa
vsaj
v
modrih
očeh
svoje
krasne
Eveline
—
le
ljubezen
,
vdanost
,
zvestobo
...?
Ali
pa
je
bebec
,
neumnež
,
ki
ne
pozna
ne
sebe
,
ne
sveta
,
najmanj
pa
ženo
—
svojo
ženo
...
baba
brez
vsake
energije
,
vsake
lastne
volje
!
...
Vse
že
govori
o
njegovi
ženi
in
Stanskem
,
s
prsti
že
kažejo
za
njima
;
njemu
se
posmehujejo
,
se
rogajo
njegovi
gorostasni
naivnosti
,
majejo
obžalovalno
ali
pa
zani-čevalno
z
ramami
!
A
on
ne
vidi
nič
,
ne
sliši
nič
,
ne
opazi
—
ali
pa
noče
ničesar
opaziti
...
Ni-li
to
opičarstvo
,
pravo
pravcato
opi-čarstvo
!
...
In
ta
Stanski
,
ta
lokavi
,
prevejani
stari
grešnik
!
Vraga
,
naj
bi
ostal
pri
oni
vdovi
,
kaj
lazi
še
za
drugimi
ženami
!
—
Evo
obitelji
—
mož
in
žena
,
živeča
v
sreči
,
zadovoljstvu
,
v
miru
drug
ob
drugem
in
drug
drugemu
.
A
nekega
dne
se
prikrade
kukavica
v
to
srečno
obitelj
!
Ta
kukavica
,
ta
lisjak
se
zagleda
v
lepe
oči
krasne
žene
in
sedaj
se
začne
plaziti
krog
žene
,
mameč
jo
s
sladkimi
,
lažnivimi
besedami
in
z
darovi
,
možu
pa
se
hlini
prijatelja
,
da
tem
lažje
njemu
in
če
treba
tudi
njej
trosi
pesek
v
oči
...
In
v
nekem
trenotku
se
žena
nenadoma
zave
,
da
je
kraj
prepada
,
v
katerega
jo
je
zvabil
,
od
katerega
ne
more
nazaj
brez
sramote
!
—
In
od
tedaj
pada
globlje
in
globlje
ter
gazi
čast
hiše
,
čast
obitelji
in
ime
moža
!
—
In
mož
?!
No
,
naposled
se
morajo
odpreti
tudi
njemu
oči
,
pa
si
bodi
najbolj
brezbrižen
in
slep
,
najbolj
zaupljiv
in
ljubeč
soprog
;
naposled
vendarle
izpregleda
,
videč
fakta
,
katerih
ni
mogoče
dalje
skrivati
in
zakrivati
...
In
kaj
potem
?
Potem
...
potem
...
moj
Bog
,
potem
cesto
molči
,
da
zabrani
še
večji
škandal
.
A
kaj
žrtvuje
s
tem
molkom
,
to
ve
pač
le
on
sam
.
Ponosna
stavba
srečnega
življenja
,
katero
je
smatral
za
tako
trdno
,
neomahljivo
zidano
,
se
mu
hkrati
poruši
,
in
na
nje
razvalinah
je
on
sam
razvalina
...
Molči
—
a
ta
molk
je
najgroznejši
,
natrpkejši
govor
...
Molči
—
a
v
duši
se
mu
oglaša
glas
,
ki
mu
polje
v
obraz
vročo
kri
,
ki
mu
zagreni
slednji
trenotek
življenja
,
mu
zamori
najmanjši
,
najlahnejši
nasmeh
na
ustnicah
...
Živi
z
ženo
,
katero
zaničuje
,
na
katero
ga
veže
sovražena
,
a
nerazrušna
vez
—
živi
z
ženo
,
o
kateri
ve
,
da
se
vdaje
drugemu
,
o
kateri
sumi
,
da
je
bila
že
tedaj
rafinirana
brezvestnica
,
ko
je
še
njega
oklepala
s
svojimi
mehkimi
rokami
,
ga
mamila
s
svojimi
hinavskimi
poljubi
.
—
O
,
to
je
življenje
v
smrti
,
in
smrt
v
življenju
!
...
Ali
pa
začne
mož
v
divjem
obupu
hoditi
iste
poti
,
katere
hodi
žena
njegova
,
in
tako
postane
sam
sebi
v
sramoto
,
zaničevanje
in
prezir
...
Ali
pa
...
«
Ne
,
dalje
ni
hotel
,
ni
mogel
misliti
.
Ostal
je
jezen
,
ozlovoljen
,
preklinjajoč
to
celo
izprijeno
društvo
!
—
—
»
Ah
,
jaz
neumnež
,
kaj
se
brigam
ravno
jaz
za
vse
to
I
Kaj
to
meni
mari
!
—
Naj
delajo
,
kar
hočejo
...
Kdo
mi
daje
pravico
,
se
jeziti
nad
početjem
tega
ali
onega
,
kritikovati
tega
ali
tega
...!
Toda
Zorič
...
Zorič
!
—
Skoda
zanj
!
—
Bil
mi
je
prijatelj
...
In
on
najbrž
ničesar
ne
sluti
,
najbrž
...
Moj
Bog
,
kaj
naj
storim
?!
...
Kaj
ko
bi
bil
jaz
na
njegovem
mestu
!
—
Bi
mi
li
ne
bilo
ljubo
,
ko
bi
me
kdo
posvaril
...
mi
odprl
oči
...?
«
Zamislil
se
je
ter
nekoliko
časa
zrl
nemo
,
nepremično
predse
na
zelenkastorjavi
,
voljni
mah
...
»
Bah
,
ako
ga
posvarim
iz
prijateljstva
,
mi
bode
očital
,
da
ob-rekujem
,
da
mu
kalim
zakonski
mir
in
izpodkopujem
obiteljsko
srečo
.
Nemara
me
odslovi
s
pomilovalnim
nasmehom
,
češ
,
kako
bi
mogel
kdo
dvomiti
o
častitljivosti
,
o
zvestobi
njegove
žene
...
Pustimo
torej
celo
stvar
...
«
Počasi
je
stopil
par
korakov
naprej
,
postal
,
se
oprl
ob
vitko
v
deblo
precej
visoke
smreke
,
si
zakril
obraz
z
rokami
.
Črez
dalje
časa
je
težko
vzdihnil
,
zasopel
,
razkril
obraz
ter
zamrmral
:
»
In
vendar
—
vendar
...
Mogoče
,
da
bi
se
vendar
moglo
še
kaj
izpremeniti
,
popraviti
,
se
odvrniti
še
večja
nesreča
...
Morda
bi
bilo
tako
boljše
zanj
in
—
za-njo
...
In
enkrat
mora
vendar
zvedeti
...
Torej
...
no
,
dobro
,
o
prvi
priliki
ga
posvarim
.
«
In
kakor
bi
mu
bil
ta
sklep
olajšal
srce
ter
mu
nekoliko
razgnal
temne
misli
,
ki
so
ga
mučile
in
vznemirjale
,
je
enakomerno
stopal
navzgor
ter
z
večjim
,
nekamo
radostnim
zanimanjem
ogledoval
slikovito
okolico
.
Solnce
je
s
krvavim
svitom
zahajalo
za
visoki
jez
temnih
oblakov
,
ki
so
se
kakor
neprozoren
,
fantastičen
zastor
dvigali
izza
dalj
njih
gora
,
ko
se
je
cela
družba
odpravljala
proti
domu
.
Na
nebu
so
se
kopičili
oblaki
,
postajali
vedno
temnejši
in
gostejši
,
se
valili
vedno
bolj
kaotično
sem
in
tja
po
neizmernem
svodu
...
Mrzel
sever
je
bril
po
dolini
,
in
včasih
je
padla
že
kaka
kapljica
.
Gospoda
se
je
zavila
v
plašče
in
plede
.
Tiho
,
nekako
vznemirjeni
in
poparjeni
,
vsakdo
zaglobljen
v
lastne
misli
,
spomine
in
slutnje
,
so
sedeli
izletniki
drug
poleg
drugega
.
Gospa
Zoričeva
se
je
zavila
v
velik
deževni
plašč
s
precej
dolgo
,
belkasto
pelerino
ter
je
molče
motrila
okolico
.
Le
včasih
ji
je
švignil
kratek
,
a
vroč
pogled
črez
Stanskega
,
ki
je
bil
mrzel
in
miren
,
kakor
vedno
v
takih
družbah
.
Vdova
Otilija
je
bila
prepadla
in
bleda
,
Zorič
utrujen
in
tih
,
ker
ni
bil
vajen
takih
izletov
,
niti
ni
bil
njih
prijatelj
,
Mihelec
pust
kakor
vedno
ter
si
je
po
stari
navadi
brez
nehanja
sukal
pomadizovane
brke
in
včasih
zmagovito
pogledal
na
mlado
,
skrušeno
,
skesano
vdovo
.
Včasih
je
naredil
ta
ali
oni
kako
opazko
o
razvalinah
,
o
potu
,
o
kaki
kmetiški
koči
,
o
pastirjih
ob
cesti
.
Adjunkt
Zieher
,
ki
je
bil
zadovoljen
,
da
si
ni
še
bolj
onesnažil
obleke
in
obutala
,
je
hvalil
slikovito
nošo
kmetiških
deklet
,
njih
kratka
krila
,
bele
nogavice
,
rožnate
obrazce
.
A
nihče
se
ni
dosti
menil
zanj
,
in
tako
je
tudi
on
naposled
utihnil
ter
se
vdal
s
tiho
resignacijo
svoji
usodi
.
Profesor
Senca
je
takisto
začel
parkrat
o
modernih
vprašanjih
.
A
nihče
ga
ni
prav
poslušal
,
niti
mu
odgovarjal
in
ugovarjal
,
niti
major
Svetlič
ne
,
ki
se
ga
je
bil
precej
navlekel
ter
na
vozu
dremal
,
kakor
bi
sedel
doma
na
mehkem
naslanjaču
.
A
ker
je
bila
cesta
slaba
in
ne
baš
posebno
ravna
in
gladka
,
se
je
major
nevarno
zibal
z
desne
strani
na
levo
in
z
leve
spet
na
desno
,
zdaj
tresnil
ob
tega
,
zdaj
trčil
ob
drugega
,
se
včasih
pri
posebno
močnih
sunkih
prebudil
,
zamrmral
‚
pardon
‘
ali
‚
smešno
‘
,
se
na
lahno
nasmehnil
ter
spet
zadremal
...
Mrak
je
že
ovijal
mesto
,
ko
so
se
pripeljali
domov
.
—
Ko
je
gospa
Zoričeva
stopila
s
pomočjo
ritmojstrovo
raz
voz
,
se
je
kakor
slučajno
približala
Pečniku
ter
s
tihim
,
mehkim
,
prosečim
glasom
zašepetala
:
»
Molčite
!
«
In
pogledala
ga
je
z
velikimi
,
modrimi
očmi
tako
ljubeznivo
in
proseče
,
da
je
nehote
povesil
oči
.
In
ko
se
je
v
veži
poslavljal
od
nje
in
doktorja
,
se
mu
je
nasmejala
tako
otroško-nedolžno
,
a
ob
enem
tako
koketno
,
da
sta
se
ji
pokazali
na
vsaki
strani
mlečnatega
,
žametastega
obraza
dve
do
čuda
ljubki
jamici
.
Izpod
rubinastih
ustnic
so
ji
zalesketali
ozki
,
majhni
,
slonokoščeni
zobiči
.
Krepko
mu
stisnivši
roko
,
je
dejala
z
najslajšim
glasom
skoro
otožno
in
proseče
:
»
Obiščite
nas
skoro
spet
,
gospod
doktor
...
Da
?
Tako
malo
smo
se
videli
v
zadnjem
času
...
«
Koketno
ga
je
še
pozdravila
ter
graciozno
odšumela
po
stopnicah
.
—
Koncipijent
je
stal
nekoliko
časa
nepremično
na
istem
mestu
,
nem
,
kakor
okamenel
,
strmeč
zroč
za
krasno
ženo
.
A
polagoma
se
je
spomnil
današnjega
dogodka
v
razvalinah
,
ki
mu
je
tako
jasno
kazal
nje
črno
dušo
;
pomislil
je
,
da
vara
njega
ravno
tako
kakor
moža
,
da
ga
hoče
izkoristiti
le
v
svoje
egoistične
,
neple-menite
namene
,
da
se
mu
laska
le
,
ker
se
ga
boji
—
in
ker
se
ga
boji
,
je
gotovo
,
da
ga
mrzi
in
sovraži
...
sovraži
,
kakor
sovražijo
le
take
žene
!
—
Obraz
je
nabral
v
zaničljiv
,
ironski
,
skoro
zadovoljno-škodoželjen
izraz
,
se
naglo
obrnil
in
odhajaje
siknil
:
»
Sirena
...
Poznam
te
...!
«
Klepale
bodo
klep
na
klep
.
Levstik
.
Bilo
je
par
dni
pozneje
.
V
svoji
ozki
,
zaduhli
,
temotni
prodajalnici
je
mirno
in
resignirano
sedela
,
vdana
v
voljo
božjo
in
v
svojo
v
ne
bas
rožnato
in
pisano
usodo
,
stara
Želakovka
.
Suho
,
vraskavo
,
rumenozelenkasto
lice
ji
je
bilo
nabrano
v
melanholske
,
dolge
,
velike
gube
,
da
je
na
prvi
pogled
najbolj
spominjalo
na
staro
,
posušeno
,
zgrbančeno
in
plesnivobelkasto
slivo
.
Na
nosu
,
ki
je
bil
dolg
in
oster
kakor
šilo
,
so
ji
čepeli
v
žalostni
obliki
veliki
naočniki
s
črnim
,
širokim
okostjem
.
Skozi
debelo
,
umazano
steklo
je
bulilo
par
majhnih
,
bodečih
,
mačjesivih
oči
v
veliko
,
razdrapano
,
umazano
,
mastno
knjigo
z
orumenelimi
listi
in
velikim
,
silno
staroverskim
tiskom
.
Suho
,
drobno
telo
ji
je
tičalo
v
prastari
,
ponošeni
,
tu
in
tam
že
z
velikimi
zaplatami
skrbno
zakrpani
obleki
,
ki
je
bila
nekdaj
najbrž
črne
boje
,
a
sedaj
je
kazala
razne
nianse
rumene
in
rjave
barve
.
Isto
lice
klasične
starosti
,
kakor
sama
gospodarica
,
je
kazala
tudi
vsa
njena
okolica
,
ki
pa
se
je
ob
enem
odlikovala
s
kričečo
raznobojnostjo
in
fantastičnim
raznoličjem
.
Na
podolgovati
,
oglojeni
,
nizki
prodajalni
mizi
je
stala
tik
temnoumazane
,
nekoliko
vlažne
stene
velika
pločevinasta
posoda
,
iz
katere
se
je
dvigal
in
širil
po
vsem
obližju
nekak
neprijeten
,
mehak
,
mokroten
duh
,
ki
je
ne
bas
ljubko
ščegetal
nos
ter
silil
h
kihanju
.
Vodeno
,
modrikasto
mleko
v
njem
je
krila
že
dokaj
debela
kožica
smetane
,
ki
je
neusmiljeno
bila
v
obraz
reklami
,
narisani
na
zunanjih
debelih
in
starih
vratih
z
velikimi
,
že
dokaj
zabrisanimi
črkami
:
»
Vsaki
dan
sveže
mleko
«
.
Kakor
piščeta
krog
kokle
so
se
vrstile
krog
tega
piskra
tri
druge
posodice
:
litrska
,
polulitrska
in
četrtlitrska
—
izdelane
takisto
neumetno
in
primitivno
iz
debele
pločevine
.
V
teku
let
so
bile
že
nekoliko
očrnele
.
Ker
starki
dragoceni
čas
ni
pripuščal
,
da
bi
jih
pomivala
in
snažila
,
so
se
bile
ob
straneh
in
na
dnu
sesedle
debele
kaplje
mleka
,
bele
proge
so
jih
krasile
krog
in
krog
,
in
iz
vseh
je
puhtel
in
duhtel
isti
neprijetni
,
kisli
vonj
,
kakor
iz
njih
velikega
druga
.
Tik
mleka
se
je
prešerno
šepirila
velika
,
belkastorumena
canjica
,
napolnjena
vrhoma
z
zgrbanimi
,
sesedlimi
,
trdimi
mlinci
,
z
nekoliko
od
starosti
zakrivljenimi
solci
,
ki
so
bili
trdi
kakor
plošče
suhorjeve
,
in
z
velikimi
in
majhnimi
kolači
kruha
