Vratar
Marko
,
dolg
in
koščen
,
kot
bi
mu
na
celem
životu
ne
bilo
pol
funta
mesa
,
z
velikimi
resastimi
zalisci
,
šilastim
nosom
,
kateri
je
bil
dolg
,
da
mu
svetla
strešica
črne
čepice
,
na
kateri
se
je
blestela
zlata
kronica
,
nikakor
ni
zadostovala
za
streho
,
ta
vratar
Marko
je
odprl
z
vso
silo
in
naglostjo
velikanska
dvokrilna
vrata
,
ki
so
zapirala
pot
na
grajščinsko
dvorišče
.
Zamolklo
so
zakrulili
velikanski
tečaji
,
in
skozi
mogočno
žrelo
so
se
vsuli
prameni
že
nizko
stoječega
solnca
.
Marko
je
stopil
k
vratom
,
držal
z
desnico
za
kljuko
in
stal
nepremično
in
mirno
kakor
lesen
kip
.
Po
cestnem
prahu
so
zadušeno
bobneli
udarci
kopit
,
in
vmes
je
šumelo
tiho
drdranje
koles
.
Ni
dolgo
stal
Marko
.
Skozi
vrata
sta
šinila
dva
belca
,
ponija
,
v
najstrožjem
diru
.
Zaprežena
sta
bila
drug
za
drugim
,
in
za
njima
je
brzel
rmenkast
voziček
,
ki
je
bil
spleten
kot
jerbašček
iz
najfinejšega
protja
.
Marko
se
je
odkril
in
globoko
poklonil
,
potem
pa
urno
zapiral
težka
vrata
,
da
bi
ubranil
prašnemu
oblaku
,
ki
se
je
dvigal
na
cesti
za
vozom
,
vstop
na
snažno
,
z
drobnim
peskom
posuto
grajsko
dvorišče
.
Uprega
se
ni
ustavila
takoj
na
dvorišču
.
Njena
vodnica
,
ki
je
sedela
vzneseno
in
ponosno
v
visokem
košku
na
voziču
je
držala
vajeti
napete
kot
struno
.
Ponija
sta
nesla
široke
,
upognjene
vratove
napete
in
bila
drobnih
korakov
z
isto
silo
v
kolobaru
po
dvorišču
krog
mogočne
lipe
.
Petkrat
so
začrtala
kolesa
kolobare
v
mehkem
pesku
,
ki
so
se
spiralno
zoževali
,
dokler
niso
prikrožili
tik
lipe
,
kjer
sta
konja
obstala
,
kot
bi
jih
pribil
na
tla
.
Tedaj
je
zadonelo
pod
lipo
burno
ploskanje
,
da
je
jata
vrabcev
planila
z
lipe
in
sfrčala
na
vrt
ter
posedla
na
gosto
jablano
.
„
Izborno
!
Vrlo
!
Mojsterski
,
Margita
!
“
Margita
je
skočila
smehljaje
se
z
voza
tako
lahno
kot
pero
,
in
na
tleh
odskočila
nekoliko
kvišku
kot
žogica
,
če
jo
vrže
igrajoči
se
otrok
.
V
skoku
je
vrgla
vajeti
kočijažu
,
potem
hitela
h
gospem
,
ki
so
stale
ob
mizici
pod
lipo
,
in
se
vsaki
po
vrsti
priklonila
,
naglo
in
ročno
prijela
vsako
s
kremjelenovimi
rokavicami
za
roko
in
jo
prostodušno
poljubila
—
ne
iz
dvorljivosti
—
ne
,
ampak
rekli
bi
—
iz
same
razposajenosti
.
„
Margita
,
ti
preveč
predrzno
voziš
!
Boš
videla
,
da
se
še
ponesrečiš
!
“
skrbela
je
za
njo
teta
Tera
,
majhna
,
postavna
gospa
,
ki
je
morala
skoro
dvigniti
glavo
,
da
je
videla
tanki
in
vitki
Margiti
v
lice
.
„
Ne
bojte
se
,
ha
,
ha
!
“
Poreden
,
otročje
naiven
smeh
je
zadonel
po
dvorišču
,
in
Margita
je
že
bežala
zopet
h
konjema
,
katera
je
kočijaž
uprav
mislil
sprevesti
,
da
se
oddahneta
.
„
Hasan
,
Dendi
!
Kam
gresta
?
“
Konja
sta
takoj
obstala
in
nepotrpežljivo
hrzala
ter
se
ozirala
po
Margiti
.
„
Kaj
ne
,
Dendi
,
ti
me
ne
prevrneš
,
in
Hasan
,
ti
tudi
ne
!
Ljubček
moj
,
na
,
na
—
eh
,
kako
sta
bila
pridna
!
Kot
vihar
smo
šli
!
“
Tapljala
ju
je
po
napetih
vratovih
,
gladila
po
okroglih
bokih
in
jima
dajala
kosce
sladkorja
,
katere
sta
hrustala
z
veseljem
in
zadovoljno
pokimavala
z
majhnima
glavama
in
strigla
z
ostrimi
uhlji
.
„
Sedaj
le
pojdita
,
ljubčka
moja
,
da
se
ne
prehladita
!
“
Dvakrat
je
moral
kočijaž
tleskniti
z
jezikom
,
predno
sta
se
Dendi
in
Hasan
ganila
z
mesta
,
a
še
tedaj
sta
nevoljno
bila
ob
tla
,
ker
sta
se
morala
ločiti
od
Margite
.
Margita
se
je
še
jedenkrat
ozrla
za
njima
,
potem
pa
odšla
pod
lipo
h
gospem
.
Potoma
si
je
že
snemala
mehke
rokavice
in
jih
pod
lipo
odložila
z
belo
,
tanko
roko
,
dolgih
,
prav
aristokratskih
prstov
na
mizo
.
Iz
mehkega
klobuka
,
ki
je
bil
brez
nakitja
,
je
potegnila
zalasnico
in
položila
klobuk
k
rokavicam
.
Nato
si
je
otresla
nekoliko
prahu
,
ki
se
je
bil
nabral
na
obleki
,
in
se
postavila
v
krog
brbljajočih
gospej
.
Bila
je
Margita
velika
,
izredno
velika
in
tanka
kakor
jelka
.
Obraz
ni
bil
,
da
bi
rekli
:
Margita
je
krasotica
.
A
bil
je
zanimiv
skozi
in
skozi
.
Ustnice
je
imela
močne
,
rdeče
,
a
nikakor
prevelike
.
Oči
so
bile
prave
pravcate
take
,
kot
jih
je
imela
Homerjeva
božica
Atena
boopis
,
velike
,
ki
so
zrle
nekako
modrijansko
v
svet
.
A
niso
bile
suhe
,
brezizrazne
,
marveč
je
bila
v
njih
zatopljena
nekaka
miloba
blagega
srca
.
Cela
je
bila
izredno
visokega
.
A
ni
se
videlo
to
čelo
.
Kostanjevi
lasje
,
gladki
in
mehki
kakor
nežnega
otroka
,
so
se
nekoliko
pristriženi
usipali
globoko
na
čelo
,
skoro
do
obrvij
,
da
je
to
človeka
kar
iznenadilo
.
Ali
pristojalo
ji
je
to
izvrstno
.
Po
starosti
pa
še
ni
prestopila
devetnajstega
leta
.
„
Kje
si
bila
,
Margita
?
“
vpraša
jo
skrbna
teta
Tera
pl.
Lazzi
.
„
Na
Bledu
,
tetka
draga
!
“
„
Ali
ti
ugaja
Bled
?
“
„
Lep
je
,
krasen
!
Tje
se
popeljemo
še
!
“
„
Pa
si
se
bala
,
da
se
boš
dolgočasila
tukaj
!
“
„
Da
sem
le
konje
dobila
,
sedaj
mi
ne
bo
nikdar
več
dolgčas
.
Zrak
mi
neizmerno
prija
;
poglejte
,
ali
nisem
rdeča
?
“
Margita
je
približala
tetki
gladko
lice
,
katero
ni
bilo
sicer
rdeče
,
ali
so
se
že
poznali
na
njem
sledovi
ostrega
gorenjskega
zraka
in
poletnega
solnca
.
„
Solnce
te
bo
ožgalo
,
ker
nič
ne
paziš
na
obraz
!
“
„
Ba
,
naj
me
!
Saj
to
je
zdravo
!
Zakaj
delajo
prav
na
Bledu
reklamo
:
Sonnenkur
?
Torej
na
solnce
moram
,
to
me
le
ukrepi
!
“
„
Kaj
poreče
Lotar
,
ko
te
vidi
črno
kot
ciganko
?
“
„
Lotar
?
“
Margita
je
nabrala
razigrano
lice
v
resne
poteze
,
s
silo
nagrbančila
gladko
čelo
nad
obrvmi
,
malo
pomolčala
,
potem
se
zopet
razvedrila
in
malomarno
odgovorila
:
„
Tako
črna
ne
bom
kot
on
,
če
me
celo
poletje
žge
solnce
.
“
„
Lotar
,
ah
,
pardon
,
kako
je
človek
poabljiv
!
Sedaj
šele
sem
se
domislila
.
Margita
,
pismo
si
dobila
od
njega
.
Ná
,
beri
!
“
Tetka
Tera
je
vzela
iz
pompadure
,
ki
je
visela
ob
lipi
,
drobno
pismo
ter
je
dala
Margiti
.
Ta
je
je
hladno
,
brez
strasti
in
navdušenja
vzela
,
s
tankimi
prsti
odtrgala
zavitek
,
da
so
koščki
papirja
leteli
na
tla
in
se
v
lahki
sapi
prekopicavali
po
pesku
.
Hipno
so
velike
oči
preletele
celo
pismo
.
Obraz
je
ostal
hladen
.
Nič
niso
trepetale
mišice
,
nič
se
ji
ni
tresla
roka
,
niso
se
ji
burile
prsi
,
ni
je
oblivala
rdečica
—
nič
:
brala
je
pismo
mirno
,
kot
bere
kdo
v
kavarni
dnevnik
pri
črni
kavi
.
Prebravši
pismo
je
je
zopet
vtaknila
v
kuvert
ter
ga
spravila
v
majhni
žep
sivkaste
vrhnjice
.
„
Kaj
je
pisal
,
pa
nič
ne
poveš
?
“
sili
jo
teta
.
„
Za
mano
pride
!
“
„
Saj
sem
vedela
!
Oh
,
brez
tebe
ne
more
živeti
!
“
„
Morda
res
ne
,
“
pripomnila
je
pikro
Margita
,
zasukala
se
na
peti
in
se
obrnila
od
lipe
čez
dvorišče
proti
drevoredu
košatih
kostanjev
.
Po
drevoredu
sta
prihajala
visokorasel
,
krepak
mladenič
in
sivobradi
grajščinski
oskrbnik
.
Margita
je
stala
tesno
peto
ob
peti
,
roke
vpirajoč
v
žepke
vrhnjice
,
da
je
ta
vsled
napetosti
delala
podolgovate
gube
,
in
motrila
samozavestno
bližajoča
se
šetavca
,
ki
sta
se
živahno
pogovarjala
in
Margite
še
zapazila
nista
.
„
Kdo
je
tisti
mladi
gospod
,
ki
gre
z
oskrbnikom
?
“
obrne
se
Margita
samo
z
glavo
proti
teti
.
Vse
gospe
pogledajo
proti
drevoredu
,
potem
se
spogledajo
med
seboj
,
kakor
bi
se
vprašale
:
Ali
veš
ti
,
ali
veš
...?
Nobena
ga
ni
poznala
.
„
Nisem
ga
še
videla
v
grajščini
.
“
„
Jaz
tudi
ne
.
“
„
Z
oskrbnikom
hodi
.
“
„
Sorodnik
bo
.
“
„
Morda
kak
dijak
.
“
V
tem
se
odpró
vratca
dolgega
hodnika
,
ki
je
ločil
dvorišče
od
majhnega
,
s
cvetjem
zasajenega
vrtiča
,
od
koder
je
bil
vhod
po
glavnih
stopnicah
v
grajščino
,
in
pri
vratih
se
prikaže
kot
sneg
belo
metuljasto
pokrivalo
in
plavkasto
krilo
postarne
usmiljenke
—
prednice
Gabrijele
.
Za
njo
je
spoštljivo
prišla
nekoliko
mlajša
častita
sestra
Marija
.
Prednica
je
gospe
prijazno
pozdravila
,
prikimala
z
glavo
,
katera
se
je
od
starosti
nekoliko
tresla
,
da
so
konci
širokega
redovniškega
pokrivala
vedno
trepetali
kot
krila
belega
metulja
,
ko
jadra
nad
cvetjem
.
Margita
je
hitela
prednici
nasproti
,
ulovila
jo
za
velo
roko
in
skoro
pokleknila
pred
njo
ter
ji
poljubila
roko
,
predno
ji
je
mogla
prednica
ubraniti
.
„
Ti
,
ljubo
dete
moje
!
“
je
pogladila
rahlo
Gabrijela
mehko
lice
živahne
Margite
.
Nato
jo
je
prijela
za
roko
in
se
je
tesno
oklenila
ter
šla
proti
gospem
.
Oskrbnik
in
mladi
neznanec
sta
prav
tedaj
dospela
mimo
lipe
.
Prednica
je
ustavila
oskrbnika
ter
vprašala
zaradi
nekih
stvarij
,
na
kar
je
on
točno
in
jasno
odgovoril
,
da
je
vse
v
redu
.
Potem
se
je
obrnila
h
gospem
in
predstavila
mladeniča
:
„
To
je
naš
mladi
gost
,
gospod
Ante
Lacinger
,
pravnik
,
stričnik
gospoda
oskrbnika
.
“
Lacinger
se
je
dostojno
poklonil
vsem
milostivim
zapored
,
tetki
Teri
pl.
Lazzi
,
gospe
kapitanovi
Delnegro
,
gospe
pl.
Albeni
in
gospici
Margiti
Ladičevi
.
„
Koliko
časa
bodete
pri
nas
ostali
,
gospod
Ante
?
“
Prednica
ga
je
zvala
po
krstnem
imenu
,
ker
ga
je
poznala
še
kot
dečka
,
ki
je
zahajal
k
strijcu
na
počitnice
.
„
Prečastna
gospa
prednica
,
ne
vem
sicer
natančno
.
Ali
upam
,
da
vsaj
štirinajst
dnij
.
“
„
Prav
!
Le
spočijte
se
tu
,
pozna
se
vam
na
licu
,
da
ste
se
dosti
trudili
in
učili
.
“
„
Ni
drugače
,
prečastna
.
Rigoroz
ni
šala
.
“
„
Dobro
.
Zato
se
le
pošteno
odpočijte
!
“
Prednica
mu
je
rahlo
pokimala
,
Lacinger
se
je
dvorljivo
parkrat
poklonil
vsem
damam
ter
krepkih
,
samozavestnih
korakov
odšel
s
strijcem
.
Margita
je
pa
gledala
za
njim
,
dokler
ni
izginil
skozi
vrata
oskrbnikovega
stanovanja
.
Begunjsko
grajščino
je
pač
videl
vsakdo
,
kdor
je
potoval
kdaj
po
slikoviti
Gorenjski
.
Morda
ga
ni
zavedla
pot
do
nje
ali
celo
vanjo
.
Toda
s
ceste
že
vzbuja
pozornost
ogromno
poslopje
,
ki
se
beli
v
Zagati
na
vznožju
Begunjšice
,
in
gleda
ponosno
po
najlepšem
kosu
gorenjske
zemlje
.
Za
njenim
hrbtom
molí
stare
škrbine
proti
nebu
razvalina
starinskoslavnega
gradu
:
Beli
kamen
,
kjer
je
zobal
iz
kamenitega
korita
—
še
danes
je
kažejo
pri
mlinarju
pod
gradom
—
Lambergarjev
konj
pšenico
in
pil
rebuljo
,
predno
je
šel
s
svojim
vitezom
v
dvoboj
nad
Pegama
.
Na
severozapadni
strani
te
grajščine
se
dviga
strmi
holmec
sv.
Petra
z
zanimivo
dvoladijno
gotsko
cerkvico
.
Za
cerkvico
je
na
pol
podrto
znamenje
(
kapelica
)
,
pod
katero
je
obokana
votlina
.
Najbrže
je
to
podzemeljski
rov
,
s
katerim
je
bil
zvezan
grad
Beli
kamen
,
da
bi
se
lahko
po
tem
odhodu
v
najhujši
sili
rešili
obleganci
na
gradu
.
Ljudstvo
tolmači
to
po
svoje
in
trdoglavo
trdi
,
da
je
tista
jama
v
zvezi
s
samim
Rimom
in
da
so
že
slišali
iž
nje
sv.
Petra
dan
glas
papeža
,
ko
je
v
Rimu
pridigoval
.
Grajščina
z
vrtom
je
ograjena
z
visokim
zidom
.
In
za
tem
ozidjem
ti
ponuja
narava
sama
od
sebe
in
vzgojena
po
modri
roki
vrtnarjevi
najslastnejši
užitek
.
V
tem
vrtu
ti
duhte
najpestrejše
cvetlice
,
raste
sočna
zelenjava
,
rodi
plemenito
sadje
,
razprostirajo
se
pisani
travniki
,
plodovite
njive
;
drevored
divjih
kostanjev
te
vabiči
v
senco
,
žuboreči
potok
z
drobnimi
postrvicami
ti
mrmrajoč
vsniva
dušo
v
omamno
domišljijo
;
bele
,
vijugaste
stezice
te
mičejo
kvišku
na
reber
,
da
sedeš
kam
na
klopico
in
si
napaseš
vid
nad
lepo
ravnino
,
tihimi
vasmi
,
čarobnim
Bledom
,
slokim
Babjim
zobom
in
velikanom
Triglavom
.
Lepšega
kraja
bi
si
zares
ne
mogla
izmisliti
najživejša
domišljija
,
in
ni
se
zastonj
izrazil
s
cesarsko
besedo
Franc
Jožef
I.
:
„
To
je
moja
najlepša
kaznilnica
.
“
Da
,
ta
grajščina
ni
več
zasebna
last
,
ampak
dobro
poznana
ženska
kaznilnica
.
Kljub
temu
pa
ne
zapira
vrat
vsakomu
neizprosno
,
ampak
drage
volje
pušča
tujcem
,
da
si
ogledajo
prelepe
nasade
,
da
se
šetajo
in
hladé
na
divnem
vrtu
,
da
vsrkavajo
svežega
zraka
,
da
sanjajo
po
klopicah
in
senčnicah
in
se
vračaje
domov
v
zaduhla
mesta
toliko
živeje
spominjajo
lepe
Gorenjske
.
Tedaj
je
bila
prednica
usmiljenk
,
katere
oskrbujejo
kaznjenke
,
sestra
Gabrijela
,
blaga
duša
a
tudi
spretna
in
odločna
,
ki
je
bila
kos
težavni
nalogi
in
je
vodila
z
moško
razsodnostjo
ves
ta
velikanski
aparat
.
Rojena
je
bila
baronica
L.
,
potomkinja
znane
kranjske
plemske
rodbine
.
Na
prejšnjih
svojih
službah
v
redu
svetega
Vincenca
je
bila
v
Parizu
,
na
Dunaju
,
hodila
po
Ogrskem
in
prepotovala
skoro
celo
Evropo
.
Zato
ni
čuda
,
če
je
poznala
priletna
prednica
veliko
sestrá
taistega
zvanja
,
kot
je
bila
sama
,
in
da
se
ji
je
ta
ali
ona
nehoté
bolj
omilila
kakor
druga
.
—
V
begunjsko
kaznilnico
je
pošiljala
kongregacija
sv.
Vincenca
zaradi
ugodnega
zraka
bolehne
sestre
na
okrevanje
.
In
tako
je
prišla
taistega
leta
sestra
Evfrozina
,
rojena
pl.
Ladič
,
prednica
reškega
zavoda
.
S
to
je
bila
s.
Gabrijela
leto
in
dan
skupaj
v
Parizu
.
Tedaj
sta
bili
še
obe
mladi
,
čvrsti
in
od
takrat
—
štirideset
let
je
minulo
—
se
nista
videli
ne
slišali
druga
o
drugi
.
In
sedaj
to
nenadno
snidenje
!
Prednica
Evfrozina
pa
je
bila
sestrična
Margitine
matere
.
Zato
je
kot
sorodnica
prosila
prednico
in
prijateljico
Gabrijelo
,
če
bi
ji
dovolila
,
da
povabi
na
letovišče
v
kaznilnico
Margito
.
Zdravniki
so
zahtevali
premembo
zraka
.
Prehitro
in
previsoko
je
zrastla
.
Bali
so
se
sušice
.
Krepki
planinski
zrak
bi
ji
pa
za
okrepljenje
najbolje
ugajal
.
Gabrijela
je
z
veseljem
dovolila
.
Saj
imajo
nekaj
sob
za
goste
pripravljenih
.
Ali
Margita
se
je
kar
zbala
tega
povabila
:
V
samostan
,
si
je
mislila
—
nù
,
potem
ječa
.
Bog
varuj
,
to
bi
bilo
lepo
letovišče
!
Ko
ji
je
teta
Evfrozina
opisala
krasoto
in
ji
narisala
popolno
svobodo
,
katero
bo
uživala
,
slušala
je
Margita
in
se
udala
,
toda
proti
pogoju
,
da
gresta
njen
Dendi
in
Hasan
ž
njo
.
Njen
oče
,
lastnik
nekdaj
cvetočega
,
a
sedaj
dokaj
zanemarjenega
velikega
posestva
blizu
Reke
in
posestnik
žitne
trgovine
na
Reki
,
ji
je
dovolil
tudi
to
in
takoj
odredil
vse
skrbno
za
odhod
.
In
ko
je
teta
Evfrozina
izvedela
,
da
pride
njena
sorodnica
k
njej
,
tedaj
je
zahvalila
Boga
in
prekipevala
radosti
ter
si
že
zasnovala
ves
načrt
,
kako
bo
vplivala
na
Margito
,
da
jo
učvrsti
z
dobrimi
nauki
za
življenje
,
katero
je
poznala
Margita
samo
v
luči
smehljajoče
se
zarje
.
Ali
ona
Evfrozina
,
ki
je
gledala
neštetokrat
v
oko
,
ki
se
je
v
solzi
zapiralo
svetu
in
umiralo
prezgodaj
,
umiralo
pogosto
v
zdvojenosti
in
obupu
zaradi
tega
,
ker
je
prepogumno
poprej
zrlo
v
svet
in
pilo
čašo
opojnosti
do
dna
,
ta
teta
je
poznala
živo
narav
Margitino
in
je
trepetaje
molila
za
njeno
bodočnost
.
V
prostrani
sobi
na
severni
strani
grajščine
so
sedele
pri
kavi
gospa
Delnegrova
,
pl.
Albenijeva
,
tetka
Tera
in
Margita
.
Drugovala
jim
je
prednica
Gabrijela
.
Sestra
Evfrozina
je
uprav
prišla
iz
kopeli
in
morala
v
posteljo
,
zato
ni
prišla
v
njihovo
družbo
.
Sobna
oprava
je
preprosta
,
a
vendar
moderna
.
Sicer
pa
je
ta
prostrana
in
visoka
soba
—
nekak
trapezoid
—
še
prav
taka
kakor
v
nekdanjih
časih
.
Vrata
v
sobo
so
primeroma
zelo
nizka
,
jednokrilna
a
silno
težka
,
iz
masivnega
hrastovega
lesa
.
Okovanje
na
njih
kaže
značaj
baročnega
sloga
.
In
prav
v
taistem
slogu
je
izdelan
strop
.
Vijugasto
zavita
štukatura
oklepa
na
sredi
veliko
podobo
Dijanino
,
boginje
lova
,
ki
sedi
pod
drevesom
,
naslanjaje
se
na
lok
,
ter
ponosno
in
veselo
zre
krog
sebe
,
kot
bi
počivala
v
sladki
zavesti
,
da
se
je
vrnila
z
lova
z
bogatim
plenom
.
Ta
okvir
opirajo
štirje
dečki
okroglih
,
zalitih
udov
,
prepolnih
lic
in
globokih
jamic
v
bradi
.
Na
čveterih
oglih
so
manjše
slike
v
lahnejših
okvirjih
;
predočujejo
štiri
letne
čase
s
tem
,
da
vsaka
kaže
ubito
divjačino
,
ki
se
pobija
navadno
v
onem
letnem
času
.
Vsa
ta
sobna
okrasba
je
jasen
dokaz
,
da
je
bila
tu
nekdaj
lovska
soba
,
kjer
so
obhajali
vitezi
gosti
in
si
gasili
žejo
po
utrudljivem
lovu
s
sladkim
vinom
.
Pogled
na
ta
strop
človeka
odmakne
iz
sedanje
dolgočasne
in
filisterske
dobe
nazaj
v
divno
romantiko
,
in
zdi
se
mu
,
da
done
srebrne
čase
,
da
buče
hrupni
glasovi
vojaških
vitezov
,
da
čujemo
žvenket
in
brenket
lovskih
nožev
,
da
se
tresejo
tla
pod
težkimi
stopinjami
razgretih
pivcev
in
lovcev
,
ki
bijejo
ob
mizo
in
ploskajo
dolgolasemu
pevcu
;
saj
tudi
tega
ne
manjka
med
njimi
,
da
jim
opeva
resnične
in
izmišljene
junaške
čine
.
In
sedaj
?
Utihnili
so
vitezov
glasovi
,
onemeli
junaški
koraki
,
zaspal
je
žvenk
srebrnih
čaš
,
odbrnel
žvenket
ostrog
in
mečev
.
—
Samostanska
tihota
vlada
tu
,
in
vmes
žubori
le
potoček
za
gradom
in
listje
na
stari
lipi
si
šepeta
pravljice
o
davnih
dobah
.
Vendar
je
tudi
sedaj
življenje
tu
,
prav
blizu
tukaj
,
ono
pridušeno
življenje
treh
stotin
nesrečnih
bitij
,
ki
so
v
bridki
omami
ali
v
satanski
zlobi
proizvedla
dejanja
proti
naravnemu
pravu
,
proti
Bogu
,
proti
sebi
in
bližnjemu
.
—
In
iz
teh
od
sodbe
zavrženih
ust
prihaja
skozi
priprto
okno
čez
dvorišče
od
velike
delavnice
najlepših
vezenin
in
najčistejšega
pletenja
mrmrajoča
pesem
,
kot
bi
si
ne
upala
na
dan
,
ampak
komaj
dotaknivša
se
ustnic
se
potaplja
nazaj
v
srce
,
morda
skesano
,
potrto
,
ali
morda
neupognjeno
,
prelestno
in
zlobno
žensko
srce
...
In
donela
je
ta
pesem
tistega
dne
,
kakor
je
donela
vsak
dan
,
in
gospe
so
jo
čule
,
a
ne
poslušale
,
govorile
so
in
govorile
in
pile
kavo
.
„
Margita
,
kam
izletite
jutri
?
“
„
Ne
vem
,
gospa
kapitanova
.
Nekam
gotovo
.
Vreme
bo
lepo
.
“
Pogledala
je
skoz
zamreženo
okno
proti
zelenim
planinam
,
nad
katerimi
se
je
bočilo
najčistejše
azurno
nebo
.
„
Dober
bi
bil
kak
‚
cicerone
‘
,
da
bi
mi
napravil
načrte
.
Kar
tako
ne
morem
vozariti
brez
namena
in
cilja
.
“
„
Margita
,
za
to
naprosim
jaz
Anteta
Lacingerja
.
On
je
tu
domačin
,
pozna
vse
,
in
vem
,
da
vam
bo
drage
volje
vodnik
.
Postrežljiv
in
blag
človek
je
,
poznam
ga
od
mladih
nog
.
“
„
In
gospe
pojdejo
tudi
na
izlete
,
kaj
ne
?
“
vprašala
je
Margita
proseče
.
„
Gotovo
da
.
Še
en
voz
najamemo
.
“
—
„
Najamemo
?
Saj
so
naši
konji
na
razpolago
.
“
Gospa
pl.
Albeni
je
ponudila
ekipažo
.
„
In
vi
pojdete
tudi
z
nami
,
prečastna
prednica
!
“
Margita
se
je
nagnila
k
prednici
in
jo
prijela
za
vele
kakor
k
molitvi
sklenjene
roke
ter
ji
zrla
z
velikimi
plavimi
očmi
v
zgubano
lice
.
„
Parkrat
že
,
srček
moj
,
in
ljuba
sestra
Evfrozina
pojde
tudi
.
Saj
potrebuje
zraka
.
“
„
Ali
Lacinger
zna
tudi
voziti
?
“
„
Seveda
zna
,
še
prav
izborno
.
“
„
Dobro
,
dobro
,
“
je
vzklikala
Margita
;
„
pomagal
bo
meni
,
da
si
preveč
ne
utrudim
rok
.
Po
polju
bo
vozil
on
,
kadar
se
pa
popeljemo
skoz
kak
trg
ali
vas
—
in
pa
na
Bledu
—
ne
!
“
Margita
je
tlesknila
rahlo
z
rokama
—
„
tedaj
bodo
pa
ljudje
gledali
,
kako
vozi
Margita
.
“
„
E
,
ti
prevzetnica
poredna
,
“
zapretila
ji
je
dobrovoljno
prednica
.
„
Da
,
da
:
kjer
bo
več
ljudij
,
vozi
sama
!
Tisti
Lacinger
se
ne
sme
bahati
s
tujimi
konji
.
To
je
bržkone
kak
siromak
,
plebejec
,
ne
?
“
Gospa
pl.
Albenijeva
je
to
vprašala
nekako
prezirljivo
,
da
je
iz
vsake
besedice
njene
sijala
plava
kri
,
na
katero
je
bila
silno
ponosna
.
„
To
je
resnica
,
Ante
je
siromašno
dete
;
stariši
so
mu
ubožni
kmetje
.
Podpira
ga
stric
in
dobrotniki
.
Toda
on
je
nadarjen
in
plemenit
po
duhu
.
“
„
Včasih
so
res
kmetiški
otroci
sila
pridni
.
Naš
učitelj
je
tudi
vedno
odličnjak
,
“
omeni
tetka
pl.
Lazzijeva
,
ki
ni
hotela
priznati
talenta
v
plebejski
glavi
,
pač
pa
ji
je
prisojala
samo
trdokorno
pridnost
.
„
I
,
kaj
pa
hoče
tako
revišče
,
“
pristavi
pl.
Albeni
.
„
Denarja
nima
,
družba
ga
nobena
ne
mara
,
saj
mora
študirati
.
Talent
se
pokaže
šele
kasneje
.
Kdaj
pa
dospe
kak
tak
do
visoke
službe
?
Skoro
nikoli
.
In
če
kdo
pride
,
to
je
samo
izjema
.
Nasproti
pa
otroci
odličnih
družin
zasedajo
vedno
prva
mesta
in
kar
skokoma
napredujejo
,
dasi
so
bili
slabi
dijaki
,
kakor
se
jim
navadno
očita
.
A
to
ni
resnica
.
Koliko
se
uče
naši
otroci
,
česar
se
siromaku
ni
treba
!
Naš
Emilij
zna
jahati
,
plesati
,
govori
že
francoščino
;
šestnajst
let
mu
je
,
a
lahko
ga
uvedem
v
najfinejšo
družbo
.
Tako
zna
gladko
govoriti
in
se
dobrikati
kakor
najelegantnejši
kavalir
.
Kdaj
bo
znal
kaj
takega
kmetiški
otrok
?
Nikoli
!
“
„
Nikoli
,
saj
ni
mogoče
!
Kakor
se
gane
,
diši
po
kmetu
;
prava
istina
,
gospa
plemenita
!
“
Tako
so
ji
vse
pritrjale
,
le
prednica
je
molčala
.
Rada
bi
bila
sicer
ugovarjala
.
Ali
morda
je
tudi
njej
še
nekoliko
ugajalo
plemstvo
in
se
te
zavesti
ni
mogla
kljub
zatajevanju
popolnoma
otresti
,
ali
pa
ni
hotela
z
ugovorom
žaliti
gostinj
.
Margita
je
pa
nemo
poslušala
in
nepremično
zrla
v
debelo
lice
okroglega
dečka
na
stropu
,
ki
je
držal
v
roki
težko
kito
cvetja
iz
belega
mavca
.
Nekdo
nalahko
potrka
na
vrata
.
Prednica
gre
pogledat
.
Sestra
Marija
sporoči
,
da
bi
sestra
Evfrozina
rada
govorila
ž
njo
in
z
Margito
.
„
Oprostite
,
samo
za
nekaj
trenutkov
!
Evfrozina
je
v
postelji
in
želi
govoriti
z
mano
in
z
Margito
.
“
Margita
je
planila
s
stola
in
se
pritisnila
k
prednici
ter
jo
skoro
vlekla
s
seboj
,
s
tako
naglico
je
hitela
iz
sobe
.
Znati
je
bilo
,
da
ji
pogovori
gospá
ne
prijajo
posebno
,
da
ji
je
nekam
tesno
v
njih
družbi
.
Gospe
so
milostno
oprostile
odsotnost
ter
še
za
komaj
zaprtimi
vrati
pričele
živahen
pogovor
ter
hitele
in
brbljale
,
da
bi
se
dovršila
in
obravnavala
snov
,
dokler
se
Margita
in
prednica
ne
vrneta
.
Tudi
njim
je
bilo
to
ugodno
.
„
Margita
je
torej
zaročena
?
“
je
pozvedovala
pl.
Albenijeva
od
tetke
Tere
.
„
Ne
vem
,
kako
bi
rekla
.
Sicer
nismo
tega
še
javno
naznanili
,
a
povsod
je
to
že
javna
tajnost
.
“
„
Ali
ga
Margita
mara
?
Pri
pismu
se
je
tako
resno
držala
!
“
„
Hm
,
mara
?
Saj
veste
,
kaj
so
otroci
.
Ona
je
še
vedno
otročja
;
ne
misli
nič
,
živi
v
samih
sanjah
,
kot
bi
bila
še
inštitutka
.
Zato
moramo
drugi
za
njo
misliti
.
Baron
Lotar
Wegel
je
za
našo
hišo
najugodnejša
partija
,
torej
ne
kaže
vprašati
,
ali
ga
mara
,
ali
ga
ne
mara
.
“
„
Pomislimo
same
nase
,
“
razglabljala
je
s
temeljito
duhovitostjo
ženske
praktičnosti
gospa
Delnegrova
.
„
Kako
so
nas
možili
in
kako
se
dandanes
sploh
možé
!
Ha
,
koliko
sem
imela
častivcev
nekdaj
—
koliko
!
“
In
izravnala
se
je
na
stolu
,
da
bi
z
bujnim
,
polnim
telesom
in
z
dokaj
lepim
licem
dokazala
istino
in
verjetnost
svoje
trditve
.
„
Cel
album
imam
še
sedaj
.
In
kako
nesmrtno
so
me
ljubili
,
sabljali
se
zame
častniki
,
na
plesih
pulili
se
za
mojo
turo
,
no
—
in
nobeden
me
ni
vzel
in
jaz
tudi
ne
nobenega
.
Pa
mi
ni
nič
žal
.
Naljubila
sem
se
—
in
človek
postane
praktičen
,
ko
se
mu
umiri
kri
,
in
sedaj
sva
oba
srečna
.
A
on
meni
nikdar
nič
ne
očita
,
jaz
pa
njemu
ne
—
in
s
tem
sva
zadovoljna
.
“
„
Pri
Margiti
je
drugače
,
—
ali
ne
,
gospa
?
“
Pl.
Albeni
je
z
globokim
ženskim
pogledom
zrla
v
Margiti
čisto
drugačno
bitje
.
„
Da
ji
častivcev
ne
nedostaje
,
o
tem
ni
govora
.
A
ona
bo
mrzla
,
ker
je
vsa
zaverovana
v
razposajene
igrače
in
otročje
zabave
.
“
„
Resnica
.
Za
Margito
sem
porok
—
dobro
jo
poznam
,
—
da
ni
še
nikdar
udarilo
njeno
srce
za
kakega
moškega
.
Ne
morem
je
umeti
.
“
„
Tem
bolje
,
tem
lože
.
Treba
je
samo
znati
.
Skrbite
,
da
bo
baron
vedno
ž
njo
v
dotiki
,
varujte
preblizu
nje
vsakega
,
ki
bi
bil
duhovitejši
in
lepši
od
barona
—
in
navadila
se
ga
bo
,
da
sama
ne
bo
vedela
,
kdaj
,
ter
mu
zletela
v
naročje
kot
čebelica
v
odprto
cvetno
čašo
.
Mladim
ljudem
je
treba
samo
prilike
,
da
se
shajajo
,
da
občujejo
,
včasih
se
morajo
pustiti
za
hipec
sami
,
posebno
če
so
razigrani
in
dobre
volje
—
,
in
vse
se
zamota
in
izmota
tako
krasno
,
da
sami
ne
vedó
,
kako
.
Poglejte
svetnico
Marganijevo
:
—
plemenita
je
,
a
bogata
ni
.
Tri
hčere
je
imela
.
Vse
smo
rekle
,
obsedele
bodo
.
A
ona
je
bila
pametna
.
Dolg
je
delala
na
šampanjkah
in
finih
prigrizkih
,
pa
ta
dolg
se
ji
izborno
izplačuje
.
Vse
je
oddala
,
in
lahko
oddala
.
Zapredli
so
se
v
te
mreže
šampanjca
navdušeni
kavalirji
,
nazaj
niso
mogli
,
da
bi
ne
bilo
škandalov
,
in
hčerice
so
lepo
pod
streho
.
“
„
Ne
bala
bi
se
,
ko
bi
le
baron
ne
bil
tako
očiten
pustolov
;
največje
rafiniranosti
pripoveduje
Margiti
,
in
to
ni
zanjo
.
Za
druge
,
ki
so
že
kaj
živele
,
bi
bil
zanimiv
kavalir
—
a
zanjo
ni
,
in
jaz
bi
se
ga
skoro
bala
.
“
„
In
sedaj
še
ta
samostan
!
Kaj
vesta
Evfrozina
in
Gabrijela
o
svetu
?
Nič
!
Sedaj
jo
bodeta
strojili
in
ji
navdihovali
tistega
mračnjaškega
duha
,
da
jo
čisto
zbegata
.
Skrbite
,
da
pride
čim
preje
baron
v
njeno
obližje
,
sicer
utegne
postati
trmoglava
.
“
„
Evfrozina
ima
nanjo
velik
vpliv
.
Če
spozna
Lotarja
in
če
bi
še
izvedela
za
njegove
kavalirske
skoke
“
—
tetka
se
je
pri
tem
lokavo
nasmejala
in
pomežiknila
—
„
tedaj
bi
vse
sile
napela
,
da
bi
zabranila
to
zvezo
,
ki
je
za
našo
hišo
jedino
pametna
in
koristna
.
Treba
gledati
naprej
,
da
pojdemo
kvišku
,
ne
rakovo
pot
.
“
„
To
je
zopet
vaša
naloga
.
Pišite
baronu
,
naj
bo
oprezen
pri
teti
,
naj
govori
pobožno
,
makari
če
mora
brati
življenje
svetnikov
,
da
se
ne
zameri
teti
Evfrozini
.
Pameten
je
dovolj
,
da
bo
vedel
,
za
kaj
mu
gre
!
“
„
Dobro
,
to
storim
!
Izvrstna
misel
!
Saj
take
samostanke
je
še
lahko
ukaniti
.
Kaj
vedó
o
življenju
!
“
„
Ne
vem
,
kako
se
more
človek
tako
zariti
in
zakopati
celo
življenje
.
To
je
groza
!
“
Vrata
so
se
odprla
,
in
prednica
se
je
vrnila
z
Margito
.
„
Oprostite
,
Margita
naj
vam
postreže
in
vas
pozabava
,
dam
ji
popolno
oblast
:
jaz
pa
moram
takoj
nazaj
.
Neka
kaznjenka
je
na
smrtni
postelji
;
hočem
biti
sama
pri
njej
.
“
„
Prosim
,
prosim
!
“
so
hitele
vse
hkrati
.
„
Saj
takoj
odrinemo
.
Ah
,
prečastna
gospa
prednica
,
koliko
človekoljublje
!
Baronica
bodete
pri
postelji
umirajočega
izvržka
človeštva
!
Kako
vzvišen
poklic
,
kolike
zasluge
pri
Bogu
!
“
Vse
so
dvigale
oči
proti
plafondu
in
nabirale
lice
v
pobožne
gube
ter
se
z
občudovanjem
poslavljale
od
Gabrijele
.
Debeli
dečko
na
stropu
je
pa
škilil
na
ta
prizor
,
usta
so
mu
stala
na
smeh
,
in
da
je
imel
življenje
,
zasmejal
bi
se
bil
gotovo
na
ves
glas
:
Che
commedia
!
Solnce
je
preplulo
skoro
četrtinko
poti
,
katera
mu
je
bila
določena
meseca
velikega
srpana
.
Prejšnja
noč
je
bila
jasna
,
skoro
hladna
.
Kot
pajčolan
tenka
megla
je
ležala
zjutraj
po
polju
,
a
je
izginila
že
ob
prvih
žarkih
ranega
jutra
.
In
ko
se
je
raztopila
megla
,
ko
je
bila
odstranjena
ta
tenka
zavesa
,
zablestelo
je
po
travi
,
po
cvetju
in
po
drevju
,
po
pšeničnem
klasju
,
po
temnozelenih
listih
turščice
na
mirijade
rosnih
biserov
,
ki
so
drhteli
in
trepetali
in
se
zarili
v
odsvitu
solnčnih
pramenov
,
drseli
po
listih
,
kapali
v
travo
,
objemali
in
topili
se
tam
z
drugimi
kapljicami
,
in
kot
spojeni
in
stopljeni
v
vroči
ljubezni
drseli
vedno
niže
in
niže
,
dokler
jih
ni
použila
združene
v
opojni
omami
črna
zemlja
.
—
Bilo
je
prekrasno
jutro
.
In
v
to
krasno
jutro
se
je
zagledala
na
onem
vzvišenem
robu
grajskega
vrta
,
kjer
je
pod
starim
hrastom
mizica
in
stolec
,
od
koder
se
tako
lepo
vidi
po
pisani
ravnini
,
Margita
Ladičeva
.
Rahla
sapica
je
dihala
od
vzhoda
,
tako
rahla
in
tiha
,
da
je
komaj
gibala
mehke
lase
na
Margitini
glavi
,
tako
lahka
,
da
ni
šumelo
listje
na
hrastu
,
ampak
je
samo
posamezen
listič
vztrepetaval
,
nalahko
,
neslišno
,
kakor
bi
se
bal
dramiti
sanjajočo
deklico
v
senci
starega
hrasta
.
Metulji
so
pa
jadrali
in
pluli
s
pisanimi
krili
nad
cvetjem
,
posedali
na
listih
,
gibali
počasi
s
krili
,
da
so
se
izpreminjala
in
odsevala
v
božjem
solncu
,
potem
pa
zopet
odfrleli
po
mehkem
vzduhu
mirno
,
posamezno
,
ali
pa
so
zaplesali
po
dva
in
dva
v
strastnem
vrtincu
dvigajoč
se
in
padajoč
nad
zeleno
grivo
.
Vmes
so
šumele
čebelice
,
poletavale
zamišljene
v
delo
od
cveta
do
cveta
in
se
niso
menile
za
ljubezensko
rajanje
metuljev
,
ne
za
sanjajočo
Margito
,
ne
za
tralaličanje
tičev
—
za
nič
;
njih
slast
,
njih
naloga
je
bila
:
delo
,
vztrajno
delo
.
Doli
na
grajski
njivi
se
je
pa
pripogibalo
desetero
ženjic
,
seklo
s
srpi
rumeno
klasje
in
je
vezalo
v
težke
snope
.
Pred
Margito
je
ležal
na
mizi
bel
papir
,
na
njem
se
je
svetil
majhen
,
srebrn
tintnik
in
belo
slonokoščeno
držalo
.
Ona
se
pa
ni
menila
za
pismo
,
zrla
je
zamaknjena
v
to
rajsko
naravo
nepremično
,
podpirajoč
zamišljeno
glavico
s
tanko
,
belo
roko
,
katero
je
obdajalo
široko
,
skoro
prosojno
rokavce
.
Tako
je
bila
zatopljena
,
da
ni
začutila
pikapolonice
,
ki
je
priletela
na
njeno
roko
in
plezala
po
njej
kvišku
na
konec
prsta
,
zaplesala
na
njem
,
razpela
brenčaje
krila
in
zopet
odletela
.
Tedaj
se
je
pa
zadela
kostanjevih
las
in
jo
rahlo
zaščegetala
,
da
se
je
Margita
stresnila
in
otresla
z
roko
—
a
pikapolonica
je
že
izginila
nad
travnikom
v
solnčnih
žarkih
.
V
stolpu
je
bila
ura
poldesetih
.
„
Ah
,
pol
ure
že
sedim
,
in
še
črke
nisem
napisala
!
“
vzdihnila
je
Margita
,
odprla
mehanično
tintnik
,
razgrnila
belo
polo
,
prijela
za
držalo
,
pomočila
ostro
konico
peresa
v
črnilo
in
zrla
na
to
belo
polje
,
katero
bi
morala
obdelati
,
posejati
z
duhtečim
cvetjem
ljubavnega
pisma
.
Pero
je
bilo
namočeno
,
roka
pripravljena
,
pripravljen
papir
—
vse
—
:
treba
je
bilo
le
še
hoteti
,
in
pero
bi
drselo
po
belem
listu
.
Napisala
je
,
da
bi
vsaj
jedenkrat
začela
,
naslov
.
Potem
je
zopet
čakala
,
pomočila
v
drugič
v
tintnik
,
a
ni
se
ji
dalo
pisati
.
Bela
pola
je
bila
kakor
megla
v
njeni
glavi
,
katera
je
zavila
in
zakrila
vsako
jasno
misel
,
katera
je
bila
mrzla
,
brezčutna
,
prava
zimska
megla
,
ki
je
ovijala
njeno
srce
,
da
ni
nič
čutilo
,
da
se
ni
ganilo
,
ne
tlelo
,
ne
gorelo
,
ampak
po
svoje
mirno
tolklo
,
kakor
brezčutno
nihalo
navite
ure
.
Pisati
bi
morala
Lotarju
,
odgovoriti
na
včerajšnje
pismo
,
in
pisati
mora
,
tako
je
rekla
tetka
,
ljubeznivo
,
srčkano
,
iskreno
;
izraziti
veselje
,
da
pride
,
da
ga
komaj
pričakuje
,
da
se
bodo
krasno
zabavali
—
da
...
Vedela
je
,
da
ji
je
teta
še
več
narekovala
,
da
ni
bilo
teh
‚
da
‘
stavkov
ne
konca
ne
kraja
.
A
ona
se
ni
zanimala
zanje
,
brez
jeke
so
šli
mimo
njenih
ušes
,
srca
se
niti
dotaknili
niso
.
Zapomnila
si
jih
je
,
kot
si
zapomni
dijak
migljaje
in
navodila
profesorjeva
,
kadar
mu
da
domačo
nalogo
s
tako
težkim
in
filozofskim
naslovom
,
da
ga
dijaški
um
nikakor
ne
dojme
,
in
zato
napiše
pusto
in
mrzlo
nalogo
,
kot
bi
pisal
slepec
o
bojah
nebeške
mavre
.
In
tako
bo
morala
pisati
Margita
,
pisati
baronu
Lotarju
,
ko
je
vesela
,
da
je
sama
,
prosta
kot
srna
v
loži
,
ko
se
ne
suče
krog
nje
s
tistimi
nosljajočimi
frazami
,
katere
se
je
naučil
pri
častnikih
,
ter
ji
ne
deklamira
večnih
komplimentov
o
njeni
rasti
,
o
njenih
resničnih
in
neresničnih
vrlinah
.
Temu
torej
mora
pisati
,
temu
naravnost
lagati
,
da
ji
ni
prestati
brez
njega
,
da
se
dolgočasi
,
ko
ji
vendar
že
davno
ni
bilo
tako
ugodno
pri
srcu
kot
v
tem
grajskem
miru
sredi
te
divne
narave
.
In
ona
mora
,
mora
—
tako
hoče
tetka
,
tako
žele
stariši
,
mora
mu
pisati
,
mora
ga
čislati
,
saj
ji
je
usojen
za
celo
življenje
.
Tako
delajo
menda
tudi
druge
,
to
je
pač
tista
trnjeva
pot
,
ki
pelje
pod
sladki
jarem
zakona
.
Margita
tega
ni
mogla
umeti
.
Zakaj
bi
se
morala
možiti
,
zakaj
vzeti
prav
Lotarja
,
ko
ga
vendar
ne
ljubi
,
ko
ne
čuti
čisto
nič
potrebe
in
hrepenenja
po
njem
?
Saj
je
vendar-le
brala
toliko
romanov
,
novelic
—
in
oh
,
kako
so
tam
junakinje
ljubile
,
kako
koprnele
po
zaročencu
—
:
a
ona
ne
čuti
nič
,
čisto
nič
.
Zdi
se
ji
cela
stvar
prav
taka
kot
kupčijska
pogodba
,
katero
sklepa
mrzlo
in
razsodno
njen
oče
.
Razumela
ni
sama
sebe
in
skoro
ni
mogla
verovati
pisateljem
,
da
bi
bile
istinito
na
svetu
ženske
,
ki
bi
se
tako
ogrevale
za
moškega
,
tako
vzdihovale
,
tako
jokale
,
omedlevale
samega
koprnenja
.
Ona
je
ljubila
prostost
,
ljubila
svoja
konjiča
,
s
katerima
je
vihrala
po
cestah
,
ljubila
izlete
,
kjer
je
plezala
skozi
grmovje
,
da
se
je
vrnila
domov
trudna
in
spehana
in
potem
legla
in
se
sladko
spočila
brez
sanj
,
brez
vzdihov
in
nepokojnih
nočij
.
In
prav
to
razigrano
veselje
je
bilo
jasni
dokaz
,
da
je
njeno
srce
pogrešalo
nečesa
,
da
je
hrepenelo
po
nečem
,
in
prav
zato
v
tem
živem
vrtincu
,
v
tem
beganju
iskalo
tistega
,
česar
še
poznalo
ni
.
Slednjič
je
napisala
nekaj
mrzlih
,
brezčutnih
vrstic
,
opisala
lepo
prirodo
,
dostavila
par
tehtnih
stavkov
,
podpisala
se
krepko
,
zvila
pismo
in
zalepila
zavitek
.
In
ko
je
kakor
jezna
udarila
po
znamki
,
katero
je
prilepila
,
počila
je
v
hrastovem
gozdiču
za
njo
puška
.
Margita
se
je
ozrla
,
obdržavši
še
vedno
stisnjeno
pest
na
znamki
.
Iz
srede
hrastov
se
je
kadil
sivkasti
dim
,
kateri
se
je
hitro
poizgubljal
v
vetru
.
Lovca
pa
ni
zapazila
,
pregosto
je
bilo
drevje
.
Radovedna
je
bila
,
kdo
strelja
,
in
skoro
bi
bila
šla
pogledat
,
da
se
ni
sramovala
in
bala
nepoznanega
lovca
.
Toda
dolgo
ji
ni
bilo
treba
ugibati
,
kdo
da
je
streljal
.
Iz
gozda
je
stopil
Ante
Lacinger
.
V
levici
je
držal
mrtvo
šojo
.
Margite
ni
videl
,
zato
je
šel
žvižgajoč
narodno
pesem
po
stezi
proti
hrastu
,
pod
katerim
je
sedela
Margita
.
Le
par
korakov
od
hrasta
jo
je
zapazil
za
drevesnim
deblom
.
Obmolknil
je
,
prijel
šojo
z
desnico
,
da
bi
mogel
gospico
dostojno
pozdraviti
.
„
Klanjam
se
,
milostna
gospica
!
“
„
Dober
dan
,
gospod
doktor
!
Vi
ste
streljali
?
In
zadeli
,
kakor
vidim.
Dober
strelec
!
“
„
To
pač
ni
umetnost
,
da
se
zaleže
taka
tica
in
ubije
!
“
„
Ali
hodite
radi
na
lov
?
“
„
Ne
morem
trditi
,
da
sem
strasten
lovec
,
gospica
;
ali
v
počitnicah
denem
rad
puško
na
rame
,
da
se
nekako
silim
in
več
hodim
po
gozdu
;
sicer
bi
mi
bilo
dolgčas
in
bi
bržkone
obsedel
doma
pri
knjigah
,
kar
bi
ne
bilo
koristno
zame
.
“
„
Čakajte
,
sedaj
vam
pa
ne
bo
dolgčas
.
Prednica
Gabrijela
mi
je
obljubila
,
da
bodete
hodili
z
nami
na
izlete
,
ker
ste
rojak
in
poznate
vse
zanimivosti
.
Ali
bodete
res
tako
prijazni
,
gospod
doktor
?
“
„
Gospica
,
na
službo
,
kadar
vam
milo
in
drago
.
Zame
bo
le
čast
in
ljubo
veselje
,
če
vas
bom
smel
spremljevati
.
“
„
Hvala
,
gospod
doktor
,
da
ste
tako
prijazni
.
Midva
se
bova
vozila
skupaj
;
Dendi
in
Hasan
sta
preiskra
,
zato
se
mi
utrudijo
roke
,
če
ju
dolgo
vodim
;
vi
mi
bodete
pomagali
,
kaj
ne
?
“
Margita
je
uprla
velike
oči
v
Anteta
,
nagnila
vprašajoče
glavico
po
strani
in
bila
tako
najivno
prijazna
,
da
bi
ji
Lacinger
ne
bil
odrekel
—
ne
bil
mogel
odreči
,
če
bi
ga
prosila
,
da
gre
v
ogenj
zanjo
.
In
on
ji
je
vrnil
pogled
,
izrazil
veliko
veselje
nad
to
ponudbo
,
in
ker
je
zapazil
,
da
ima
Margita
na
mizi
pero
in
tintnik
,
poklonil
se
ji
prijazno
ter
odšel
.
„
Torej
,
gospod
doktor
,
do
večera
,
ko
pridejo
gospe
,
napravite
načrt
za
izlet
;
potem
se
bomo
posvetovali
!
“
Margita
je
naročala
to
Lacingerju
,
ko
je
že
odhajal
,
in
se
je
tedaj
še
jedenkrat
obrnil
,
še
jedenkrat
se
poslovil
in
obljubil
vse
natančno
izpolniti
.
Mladi
pravnik
je
odhajal
lahkih
,
nepretiranih
naravnih
korakov
.
Bil
je
mladenič
srednje
velikosti
,
lepo
somerno
zrastel
,
nekoliko
bledega
,
a
ne
bolehnega
obraza
,
ki
je
bil
sicer
suh
,
a
ne
prestrog
,
resen
,
pa
vendar
oblit
z
nekim
odsvitom
mehkega
srca
,
kot
se
vidi
na
licih
blagih
a
kremenitih
značajev
,
ki
so
neizprosni
in
trdi
sami
zase
in
kadar
jim
gre
za
njihovo
prepričanje
,
sicer
pa
do
bližnjega
nikdar
kruti
,
tiranski
,
ampak
vedno
mili
in
rahločutni
.
Margita
je
stala
ob
hrastu
in
zrla
za
njim
,
kot
bi
presojala
vsak
korak
,
vsak
gibljaj
.
In
ko
je
izginil
v
drevored
,
priznala
si
je
kar
odkritosrčno
,
da
ji
ugaja
ta
Ante
in
da
sodba
gospe
pl.
Albenijeve
ni
prava
,
da
ni
bilo
na
njem
prav
nič
robatega
,
nasprotno
,
vse
je
v
lepem
soglasju
,
vse
naravno
,
vse
prikupljivo
.
—
Čudno
—
prvi
kratki
sestanek
—
in
Margita
se
je
veselila
bolj
izleta
kakor
Lotarjevega
prihoda
.
Uuu
—
u
—
u
—
u
!
Votlo
je
brlizgal
parnik
pred
Opatijo
in
klical
izletnike
,
da
se
vrnejo
na
krov
in
se
odpeljejo
zopet
proti
Reki
.
Iz
opatijskih
parkov
se
je
usula
pisana
množica
reške
gospode
in
govoreč
laški
,
madjarski
in
hrvaški
,
šetajoč
se
bližala
obrežju
.
Videti
je
bilo
v
tej
živi
reki
gruče
in
skupine
najrazličnejših
obrazov
,
najraznovrstnejših
toalet
,
dragocenih
in
preprostih
,
domačih
in
tujih
,
okusnih
in
neokusnih
.
Tu
in
tam
se
je
zabliskala
v
solncu
svetla
sablja
,
drugod
je
zopet
gledal
črnordeči
fez
širokohlačnega
Dalmatinca
nad
vso
množico
,
ker
je
ponosno
čepel
na
glavi
orjaka
velikanskih
brk
,
širokih
pleč
in
mogočne
rasti
.
Tam
je
zopet
kričala
golomeča
in
goloroka
,
od
solnca
osmojena
deca
italijanske
krvi
,
skakala
in
se
lovila
,
in
s
svojo
porednostjo
nagajala
ubogi
guvernanti
.
Iz
parka
je
pa
vonjalo
najbujnejše
cvetje
iztočne
zemlje
,
in
širokolistne
rastline
so
razprostirale
mesnate
široke
liste
in
dihale
ugodni
duh
sočnega
zelenja
;
vzpenjale
so
se
vitke
palme
,
goste
pinije
,
platane
nad
nizkimi
lantanami
,
ketmijami
,
bodečimi
kakti
in
cvetočimi
jukami
.
Morje
je
pa
plulo
in
pljuskalo
tresoč
se
v
majhnih
valovih
,
ki
so
zapored
šumeli
ob
skalovito
obrežje
,
razpenili
se
ob
njem
in
se
potapljali
nazaj
v
brezmejno
vodno
ravan
.
Izletniki
so
se
ukrcavali
.
Na
bregu
je
stal
postaren
gospod
redke
,
sive
,
kratko
pristrižene
brade
,
in
njegova
,
dokaj
visoka
,
preveč
rejena
soproga
,
ki
se
je
živahno
pogovarjala
z
mladim
kavalirjem
.
Ta
je
bil
bolj
zagorele
polti
,
nosil
je
dolge
,
rjave
zalisce
,
ki
so
bili
sredi
lica
v
ravni
črti
prestriženi
in
so
se
spajali
z
redkimi
a
dolgimi
in
nič
zavihanimi
brki
pod
nosom
V
roki
je
vrtel
kratek
bič
s
srebrno
konjsko
glavo
na
koncu
;
hlače
je
nosil
dvobarvene-jahalne
iz
črnega
sukna
in
jelenove
irhovine
,
in
na
visokih
škornih
so
se
mu
svetlile
ostroge
z
majhnimi
kolesci
.
„
Milostna
,
konec
tedna
odpotujem
za
gospico
Margito
,
“
nosljal
je
dobrikajoč
se
baron
Lotar
gospe
Ladičevi
.
„
A
,
gotovo
,
gospod
baron
!
Ah
,
veste
,
da
se
dolgočasi
na
kmetih
?
“
„
Gotovo
,
milostna
!
S
srcem
sem
itak
vedno
pri
tej
dražestni
cvetki
.
“
„
Torej
poslovite
se
čimpreje
s
častniki
in
pojdite
za
njo
!
“
„
Moramo
iti
,
zadnji
smo
!
Z
Bogom
,
gospod
baron
!
“
Ladič
je
podal
baronu
roko
in
silil
na
ladijo
.
Baron
Wegel
se
je
poklonil
gospe
neizmerno
globoko
,
pogledal
ji
s
tistimi
nejasnimi
,
s
sumljivimi
kolobarji
obrobljenimi
očmi
,
ki
so
strogo
zanikavale
baronovo
solidno
življenje
,
gospo
v
lice
,
počakal
na
bregu
,
dokler
ni
parnik
odplul
,
in
še
za
parnikom
dvakrat
salutiral
,
potem
se
zasukal
na
pesku
in
odšel
skozi
park
ter
si
tam
prižgal
fino
egiptovsko
cigareto
.
„
Barona
moramo
spraviti
za
Margito
,
“
pričela
je
gospa
Ladičeva
možu
,
ki
je
slonel
ob
ograji
na
krovu
in
malomarno
zrl
v
šumeče
valove
,
katere
je
rezala
ladija
.
„
S
častniki
preveč
zapravlja
in
dela
nove
dolgove
.
“
„
Saj
jih
ima
že
itak
dovolj
.
Meni
se
zdi
vse
to
že
preneumno
!
“
„
Kaj
?
Kako
govoriš
?
Bodi
no
pameten
!
Ti
nimaš
nobenega
preudarka
,
zato
gre
tako
pri
nas
.
Saj
veš
,
kaj
je
s
kupčijo
—
in
kaj
je
z
našim
posestvom
!
In
tebe
nič
ne
skrbi
bodočnost
,
čisto
nič
.
Tje
v
en
dan
bi
živel
,
da
imamo
le
za
danes
,
za
jutri
se
bo
že
kako
naredilo
.
“
„
Tako
na
koncu
vendar
nismo
,
“
odgovarjal
je
gospodarski
ženi
nekoliko
užaljeni
mož
.
„
Na
koncu
,
na
koncu
!
Seveda
ne
pojdemo
beračit
.
Ali
otroke
imamo
in
tem
je
treba
ugladiti
pot
,
da
pojdejo
kvišku
,
da
ne
bodo
obtičali
po
nizkih
službicah
ali
morda
celo
v
tvojem
bureauu
.
Pomisli
na
sorodnike
baronove
:
Nadsvetnik
Kapl
,
svetnik
N.
,
predsednik
—
grof
—
ha
,
to
je
sorodstvo
,
ki
ima
vpliv
!
Adolf
je
sedaj
pravnik
;
kaka
karijera
zanj
v
politični
službi
,
če
imamo
zase
baronove
sorodnike
!
In
Henrik
,
no
,
ta
je
sedmošolec
—
imam
že
tudi
načrt
,
a
ti
ga
ne
izdam
;
pri
tebi
se
mora
vse
narediti
brez
tebe
;
in
ko
je
dovršeno
,
pa
gledaš
in
se
čudiš
:
Naa
—
saj
je
to
res
izborno
!
Če
bi
ti
pa
naprej
razodela
,
dobil
in
stavil
bi
vse
zapreke
in
vzroke
za
contra
.
Torej
sedaj
nama
gre
za
to
,
da
se
baron
oklene
Margite
—
potem
je
naša
hiša
na
gladki
cesti
do
časti
in
slave
!
“
Mož
je
poslušal
soprogo
in
gledal
še
vedno
v
valove
,
gledal
kot
mož
brez
lastne
volje
,
brez
duhovitega
preudarka
,
ki
se
kloni
ženski
pameti
—
morda
ker
ni
zmožen
,
morda
zato
,
ker
uvidi
,
da
so
v
lokavosti
,
ukanah
in
v
praktičnih
spletkah
ženske
redno
spretnejše
kakor
moški
.
Gledal
je
torej
v
zeleno
morje
in
poslušal
šumenje
valov
ter
pokorno
molčal
.
Baron
Wegel
se
je
vrnil
skozi
park
,
kjer
so
ga
pred
krasno
vilo
,
najlepšim
opatijskim
hotelom
,
na
prelepi
terasi
,
ki
je
bila
obsenčena
z
gostim
listjem
divje
trte
,
čakali
prijatelji
:
štirje
častniki
in
dva
civilna
gospoda
,
plemiča
.
„
Ugodna
perspektiva
,
Lotar
?
“
pozdravil
je
došlega
barona
ulanski
nadporočnik
ter
si
vihal
z
dišečo
pomado
natrte
brke
.
„
Ugodna
,
kamerade
!
Palas
Minerva
mi
je
mila
.
Stari
se
drži
nekoliko
mrklo
,
a
zmaga
je
gotova
.
“
„
Častitam
!
“
„
A
,
človek
mora
tudi
prave
vojne
štrapace
prenašati
,
da
si
ustanovi
ugodno
zakonsko
posadko
.
Sedaj
,
ko
se
imamo
tu
tako
infernalno
dobro
,
moram
proč
—
moram
za
njo
—
ne
pomaga
nič
.
In
kam
pojdem
,
ugani
,
uganite
,
prijatelji
!
“
Baron
je
potegnil
iz
brušene
steklenke
dolg
požirek
refoška
.
„
To
pač
ni
težko
uganiti
.
Na
letovišče
—
in
tam
se
boš
zabaval
na
troške
njenega
očeta
,
da
ti
bo
vrag
nevoščljiv
!
“
„
Prokleto
nevoščljiv
,
seveda
!
Pomislite
:
ona
je
deloma
v
samostanu
,
deloma
v
kaznilnici
:
Jedna
družba
nune
,
druga
—
kaznjenke
.
To
bo
zabava
!
“
„
Originalno
,
Lotar
,
“
udarili
so
vsi
hkrati
v
smeh
.
„
Tam
doživiš
izvirnih
pikantnostij
;
za
štirinajst
dnij
prineseš
gradiva
s
seboj
za
kazinske
večere
.
“
„
Dolgočasno
bo
to
gradivo
!
Z
Margito
stanuje
njena
sorodnica
,
teta
Evfrozina
,
usmiljenka
.
Ta
jo
vodi
in
ima
silen
vpliv
nanjo
.
Zato
mi
je
pisala
tetka
Tera
,
da
naj
si
izposodim
pobožno
masko
,
sicer
mi
ta
teta
vse
podere
.
“
„
Kolosalno
,
Lotar
!
Vedno
bolj
zanimivo
!
Teden
dnij
bi
si
dal
arest
,
ko
bi
te
mogel
videti
,
kako
boš
igral
to
zate
tako
važno
ulogo
.
Na
zdravje
,
gospod
nunski
frater
!
“
Slavni
vitezi
so
trkali
in
pili
,
zbijali
kosmate
dovtipe
na
račun
ubogih
usmiljenk
in
poštenih
ter
nepokvarjenih
ljudij
sploh
.
Lotar
pa
je
nosljal
,
zvijal
in
sukal
oči
ter
jim
med
grohotom
in
ploskom
kazal
,
kako
se
bo
hlinil
,
da
bo
pobožno
dušo
tetino
kar
očaral
in
omamil
.
Pili
so
dolgo
,
da
so
bili
vsi
preveč
razvneti
.
Solnce
je
že
zatonilo
za
Učko
goro
,
družba
si
je
naročila
konje
,
da
odjaše
proti
Reki
.
Lotar
je
imel
visokega
vranca
z
belo
liso
na
čelu
.
„
Veš
kaj
,
Lotar
,
“
nagajal
mu
je
ulanski
poročnik
,
„
ker
si
tako
nadepoln
ženin
,
privoščil
bi
si
lahko
boljšega
konja
.
Ta
ni
več
za
te
!
“
„
Kaj
,
boljšega
konja
?
Kdo
ima
boljšega
na
Reki
?
kdo
?
Stavimo
,
kdo
kaj
stavi
—
?
“
Lotarju
se
je
poznalo
vino
,
in
navihani
poročnik
je
dobro
poznal
njegove
slabosti
.
Zato
ga
je
nalašč
podražil
,
da
bi
ga
pripravil
do
kake
stave
,
katero
bi
Lotar
,
kot
navadno
,
gotovo
izgubil
.
„
Jaz
stavim
!
“
„
Nič
!
Stavimo
vsi
skupaj
—
in
gospod
baron
je
sam
zoper
nas
!
Tedaj
,
kako
stavo
?
“
„
Stavim
,
da
ta
konj
preskoči
tole
mizo
,
na
kateri
naj
bo
petdeset
šampanjk
.
In
če
le
jedno
prevrne
,
plačam
vse
;
ako
ne
,
plačate
jih
vi
!
“
Stava
je
bila
drzna
.
Poznali
so
Lotarja
,
poznali
konja
.
Lotar
je
bil
dober
jezdec
,
in
če
bi
konja
pritiral
do
skrajnjega
napora
,
lahko
bi
se
to
posrečilo
.
Toda
ganiti
se
niso
smeli
,
morali
so
udariti
na
stavo
.
Markerji
so
morali
takoj
odnesti
mizo
na
ugoden
prostor
izven
parka
,
potem
so
nanosili
na
mizo
šampanjk
.
Radovednega
ljudstva
se
je
zbralo
hitro
ogromno
število
.
Vsa
cesta
je
bila
zastavljena
z
zvedavimi
obrazi
.
Tik
ob
mizi
je
stala
komisija
,
ki
bi
imela
natančno
paziti
na
konjska
kopita
,
ali
so
se
zadela
steklenic
,
ali
ne
.
Lotar
je
že
sedel
na
vrancu
,
kateri
je
bil
in
hrzal
ter
se
vzpenjal
kvišku
,
nemiren
in
igrav
.
Baron
ga
je
stiskal
in
dražil
,
da
bi
ga
še
bolj
razvnel
.
Ko
je
bilo
vse
urejeno
,
odjahal
je
Lotar
skozi
dolgi
špalir
gledavcev
v
kratkem
diru
in
se
oddaljil
toliko
po
cesti
,
da
ga
skoro
niso
videli
.
Mučen
trenutek
čakanja
je
nastopil
.
Množica
ni
glasno
govorila
.
Le
tiho
so
šepetali
med
seboj
,
nekateri
veseli
take
igre
,
drugi
zabavljajoč
na
predrznost
in
zapravljivost
baronovo
.
Marsikdo
med
gledavci
,
ki
je
dobro
poznal
barona
,
a
poznal
tudi
Margito
in
že
slutil
za
nakane
,
ki
so
se
snovale
za
zvezo
,
je
pomilovalno
kimal
z
glavo
:
Uboga
Margita
!
„
Toka-tok
,
toka-tok
“
se
je
zaslišalo
po
cesti
.
Gledavci
so
odstopili
za
par
korakov
od
ceste
.
Baron
je
drvil
na
vrancu
proti
tej
umetni
barijeri
v
najgorjem
kalopu
.
Vranec
je
brzel
v
silnih
skokih
,
dolgih
in
naglih
,
pa
tako
lahkih
,
da
se
je
zdelo
,
kot
bi
bila
zemlja
prožna
in
bi
ga
vselej
,
kadar
se
je
dotakne
,
vrgla
z
elastično
silo
v
zrak
.
Glava
je
bila
stegnjena
naprej
,
nozdrvi
so
prhale
,
od
brzde
je
letela
pena
po
zraku
.
Baron
je
pa
sedel
v
sedlu
kot
bi
bil
prirastek
Izborno
je
jahal
.
Roka
je
popustila
povodce
in
dala
vso
divjo
prostost
konju
.
Še
dva
skoka
,
in
vranec
bo
moral
čez
mizo
.
Gledavcem
sta
zastajali
kri
in
sapa
—
oči
so
se
jim
napenjale
,
usta
so
čakanja
kar
zevala
,
pri
srcu
pa
jih
je
grabila
neka
tesnoba
kakor
strah
.
Zadnji
toka-tok
!
Vranec
je
prhnil
čez
mizo
v
tako
silnem
skoku
,
da
sta
splavali
prvi
nogi
visoko
nad
zlatimi
vratovi
šampanjk
.
Toda
miza
je
bila
široka
,
dvig
vrancev
je
bil
za
nekoliko
predaleč
od
mize
,
in
zadnji
nogi
sta
zadeli
v
vrsto
steklenic
,
ki
so
se
prevrnile
,
razbile
in
šumeč
in
kipeč
sičale
iz
sebe
dragoceno
pijačo
.
Ali
kljub
temu
je
ljudstvo
ploskalo
baronu
burno
,
divje
,
kričalo
,
pozdravljalo
ga
,
ko
je
jahal
počasi
na
znojnem
konju
nazaj
skozi
vrsto
,
metalo
nanj
cvetje
,
pahljalo
mu
z
robci
ter
ga
obsipalo
kot
junaka
prve
vrste
z
vsemi
mogočimi
slava-klici
.
Baron
se
je
pa
klanjal
tej
množici
in
ponosno
kot
Cezar
v
triumfu
izprevajal
konja
.
Vedel
je
,
da
je
stavo
zaigral
,
a
kaj
bo
ta
bagatela
,
petdeset
šampanjk
—
katero
pokrije
Margitina
dota
,
v
primeri
s
slavo
,
katero
si
je
pridobil
in
o
kateri
bo
govorila
jutri
cela
Reka
!
„
Pojdiva
nad
slap
!
“
„
Ali
se
upate
,
gospica
?
“
„
Upam
?
Ha
,
ha
!
“
Margita
je
že
zbežala
,
po
peščeni
,
mokri
stezi
pod
nagnjeno
veliko
skalo
,
čez
katero
bobni
v
belem
curku
Peričnik
.
V
tankih
nitkah
je
voda
curela
skozi
skalo
,
in
te
vodene
nitke
so
se
na
dnu
razredčile
in
kakor
tanek
niz
prosojnih
steklenih
jagodic
dolble
v
vlažnem
pesku
majhne
jamice
.
Iz
kotla
,
kamor
je
gromel
slap
,
se
je
pa
dvigala
bela
,
penasta
megla
in
legala
na
opolzle
kamene
,
na
zelene
gabre
in
jelše
ter
močila
njih
listje
z
večnim
dežjem
.
A
Margita
se
ni
menila
za
ta
vodeni
prah
,
ne
za
vodene
nitke
pod
skalo
.
Hitela
je
za
slapom
urno
in
gibko
ter
ni
hotela
počakati
Anteta
Lacingerja
,
kateri
ji
je
ponujal
roko
v
oporo
in
solnčnik
za
streho
.
Prišla
sta
na
nasprotni
breg
pod
pršečim
slapom
in
tam
otresala
roso
in
debele
kaplje
z
obleke
.
Margita
se
je
naslonila
na
smrekovo
ograjo
in
dolgo
nemo
zrla
v
to
vodno
šumenje
.
Val
za
valom
je
padal
razpenjen
in
čist
kot
kristal
na
mogočne
skale
,
razbijal
se
tam
na
milijone
solnčnih
studenih
praškov
,
ki
so
se
dvigali
in
padali
,
premetavali
se
in
vreli
,
plesali
v
zelenem
tolmunu
in
boreč
se
in
zvijajoč
hiteli
čez
kamene
po
strmini
navzdol
.
In
iz
te
kotanje
je
bobnelo
in
šumelo
,
da
se
ni
razumela
beseda
,
in
grom
slapa
je
odmeval
po
ozki
gorski
dolini
.
Margita
je
slonela
in
slonela
,
Lacinger
je
pa
stal
ob
njej
in
ni
si
je
upal
dramiti
.
Objemal
je
ta
šum
vso
njeno
dušo
,
objemal
njeno
celo
srce
,
da
se
je
zatopila
in
pogreznila
v
te
valove
,
da
se
je
kopala
njena
domišljija
v
teh
belih
vrtincih
,
iz
katerih
se
ji
je
zdelo
,
da
se
dvigajo
prozorna
telesa
vodnih
deklic
,
pogorskih
vil
,
ki
gledajo
tako
vabljivo
in
mamljivo
,
razpenjajo
bele
roke
in
iščejo
,
koga
bi
pritisnile
k
sebi
,
da
bi
se
raztopil
v
neizmerni
dražesti
—
a
zopet
odletajo
in
se
izgubljajo
v
zrak
in
nove
,
čarobnejše
vstajajo
iz
zelenega
tolmuna
.
To
šumenje
in
kipenje
,
ta
nepretrgani
živi
vodeni
tok
je
zamamil
njene
oči
,
v
senceh
jo
je
nekaj
mehko
gladilo
in
božalo
,
skale
so
pričele
divji
ples
,
drevesa
so
se
sukala
in
kot
Erinije
besnela
z
dolgimi
vejastimi
kitami
—
.
Margiti
se
je
zdelo
,
da
mora
z
njimi
,
da
mora
v
ta
ples
;
krčevito
se
je
oprijela
ograje
in
bolestno
vzkliknila
,
da
je
Lacinger
,
ki
je
bolj
opazoval
njo
kot
dobro
poznani
slap
,
priskočil
in
komaj
še
ujel
solnčnik
,
ki
ji
je
zdrknil
iz
roke
,
vzdramil
jo
in
skrbno
vprašal
:
„
Kaj
je
,
gospodična
?
“
Margita
se
je
stresnila
,
obrnila
od
slapa
proč
,
zatisnila
za
trenutek
oči
,
potem
pogledala
Lacingerja
,
pogledala
ga
z
globokimi
očmi
,
pomolčala
,
nato
pa
rekla
:
„
Sedaj
umem
,
kaj
se
pravi
:
Halb
zog
sie
ihn
,
halb
sank
er
hin
.
—
“
Mehanično
je
nato
prijela
za
ročnik
solnčnika
,
katerega
ji
je
ponujal
Ante
,
in
zopet
molčala
.
Na
obrazu
se
ji
je
brala
globoka
melanholija
.
V
duhu
je
še
zrla
to
vrtenje
slapovo
,
ki
ji
je
bilo
živa
podoba
življenja
.
A
dalje
in
globlje
ni
hotela
razmišljati
.
Ozrla
se
je
,
kakor
bi
se
hotela
otresti
teh
mučnih
mislij
,
na
nasprotni
breg
in
vprašala
Anteta
:
„
Ali
še
ni
onih
za
nama
?
“
„
Ni
jih
še
videti
,
gospica
.
“
„
Torej
pojdiva
nad
slap
!
“
In
šla
sta
po
strmi
stezici
,
ki
je
vedla
preko
skalne
brežine
kvišku
strmo
in
nevarno
.
Lacinger
je
šel
naprej
in
vodil
Margito
za
roko
;
on
je
bil
vajen
takih
kozjih
potov
,
ker
je
bil
dober
hribolazec
.
Dospela
sta
srečno
na
vrh
,
na
ono
ravnico
,
kjer
stoji
tik
ob
prepadu
majhna
smrečica
,
od
koder
se
vidi
po
celem
curku
do
tolmuna
in
še
dalje
po
dolini
,
kjer
šumi
mrzla
Bistrica
.
Prav
tedaj
so
se
prikazali
drugi
izletniki
,
ki
so
bili
dosti
zaostali
za
Margito
in
Lacingerjem
:
gospa
pl.
Albeni
,
tetka
Tera
,
kapitanka
,
prednica
Gabrijela
in
dva
sinka
gospe
Albenijeve
.
Ko
jih
Margita
zagleda
,
prične
tleskati
in
huškati
,
da
je
opozorila
gospe
na
svoje
vzvišeno
stališče
.
Toda
gospe
ji
niso
ploskale
,
ampak
so
se
tresle
groznega
strahu
in
bojazni
.
Tetka
Tera
je
tarnala
in
se
jezila
na
Lacingerja
,
da
zapeljuje
Margito
na
tako
nevarne
kraje
.
Tolažila
jih
je
prednica
Gabrijela
,
češ
da
je
Ante
zanesljiv
vodnik
,
in
se
ni
treba
bati
ničesar
.
Migale
in
vabile
so
jo
k
sebi
.
Margita
je
spoznala
njih
nervozno
bojazen
in
to
ji
je
—
nagajivki
—
jako
prijalo
.
Vsa
hipna
melanholija
je
izginila
,
in
bila
je
zopet
vesela
in
razposajena
.
Lučala
je
kamenje
v
vodo
,
klicala
odmev
,
pela
,
tleskala
in
nazadnje
se
vsedla
na
zeleno
trato
.
„
Gospica
,
kličejo
naju
,
pojdiva
!
“
„
Ah
,
jaz
ne
morem
od
todi
,
dvignite
me
!
“
Lacinger
ji
je
podal
roko
,
kot
bi
verjel
njeni
hlimbi
.
Ali
predno
se
je
dotaknil
njenih
prstov
,
skočila
je
že
kvišku
in
se
mu
poredno
smejala
.
„
Torej
pojdiva
!
“
je
dejala
.
„
Pojdite
naprej
,
da
me
ulovite
,
če
padem
.
“
Lacinger
je
slušal
in
šel
stopinjo
za
stopinjo
pred
Margito
ter
pazil
vsak
trenutek
nanjo
,
da
bi
ji
mehki
čeveljci
ne
izpodrsnili
na
strmi
stezi
.
Srečno
sta
prišla
čez
skalo
do
mehkega
,
razsipnega
sviža
.
„
Od
todi
zletiva
!
Letite
naprej
—
jaz
za
vami
!
“
„
Pazite
,
“
je
še
dejal
Ante
,
in
zašumel
je
pesek
ter
se
pokadil
izpod
nog
.
V
trenutku
je
bil
na
oni
ograjeni
ravnici
.
Margita
je
še
stala
v
bregu
.
Potem
je
pa
zavihtela
solnčnik
in
sfrčala
kot
mehkokrili
metuljec
po
pesku
.
Ante
je
pa
razprostrl
v
dnu
brežine
svoje
roke
,
kot
bi
jo
hotel
ujeti
.
