Manj
strášna
nóč
je
v
črne
zémlje
krili
,
Ko
so
pod
svétlim
sólncem
súžni
dnovi
.
V
prvem
tednu
meseca
septembra
leta
1572.
bil
je
v
Zagrebu
velik
semenj
.
Iz
vseh
delov
hrvatske
dežele
,
celó
iz
Bosne
in
iz
sosednih
kranjskih
okrajev
prihiteli
so
kmetje
na
ta
tako
rekóč
črez
tri
dežele
slovéči
mednarodni
kupčijski
zbor
.
Poldne
je
že
bilo
,
ko
se
je
isti
dan
polnila
stranska
ulica
zgornjega
mesta
.
In
ondi
na
oglu
naraščala
je
gruča
ljudij
,
zijóča
v
sivolasega
pevca
slepca
,
na
tleh
pri
zidu
sedéčega
.
Vselej
ko
sta
bila
vrišč
in
gneča
največja
,
povzdignol
je
pevec
otožno
doneči
,
a
krepki
svoj
glas
,
in
koščeni
prsti
so
mu
drsali
po
edinih
dveh
strunah
na
tamburici
.
Ko
je
slepec
odpel
vrstico
priljubljene
popevke
o
»
kraljeviču
Marku
«
,
zadoni
mu
glasna
pohvala
od
vseh
stranij
.
Ploskanje
se
razlega
daleč
v
sosedne
ulice
.
Med
tem
pa
,
ko
ne
morejo
nekteri
prehvaliti
te
najlepše
jugoslovanske
pesni
,
silijo
in
prigovarjajo
drugi
starcu
,
naj
zapoje
eno
svojih
lastnih
popevk
.
Saj
je
bilo
znano
,
da
je
on
najboljši
hrvatski
pevec
in
igralec
na
tamburici
.
Zmenil
se
ni
slepec
v
začetku
za
takove
prošnje
.
Nadaljeval
je
»
sladke
kraljeve
sanje
«
ter
opisaval
»
v
junaškej
roki
buzdovan
jekleni
«
.
Kakor
da
bi
ga
bile
poslednje
vrstice
vzdramile
iz
sanj
,
strese
z
glavo
,
in
dolgi
sivi
lasje
mu
zavihrajo
na
visokem
mračnem
čelu
.
Gube
na
mrklem
lici
se
zganejo
,
in
njegovo
veliko
,
z
duhovitimi
obrvimi
okrašeno
okó
mu
zažari
,
dvignejo
se
mu
kakor
razsrjenemu
junaku
trepalnice
,
a
se
zopet
v
istem
trenotku
zapró
.
—
saj
jim
je
že
davno
zatonolo
zlato
solnce
na
veke
.
Nekaj
trenotkov
sloni
nató
nepremakljivo
slepec
.
Le
po
očeh
je
potegnol
kaka
dva
pota
z
dlanijo
.
Naposled
pa
ubere
,
kakor
da
bi
se
bil
hipoma
opogumil
,
globoko
doneči
struni
ter
zapoje
s
krepkim
glasom
:
»
Zatoni
solnce
,
milo
,
zlato
,
Da
solz
ne
vidiš
,
ki
na
trato
Nam
v
robstvu
večnem
tu
tekó
;
Ali
pa
vžgi
nam
,
solnce
milo
,
Pogum
in
bratstvo
,
ki
zdrobilo
Mogotcev
naših
vseh
bo
silo
.
—
«
Strmé
so
poslušali
okoli
stoječi
to
neznano
pesen
starega
slepca
.
Zmajevali
so
z
glavami
občudujóč
starčev
pogum
in
pričakovali
radovedni
,
kako
se
razvozla
ta
slepčeva
nenadna
popevka
.
A
zdaj
se
pririje
sém
izmed
množice
krepek
,
visokorasten
,
kakih
štirideset
let
star
mož
.
Ta
prime
slepca
za
ramo
in
mu
reče
nekako
nevoljno
:
»
Zakaj
ne
ubogate
in
prelamljate
dano
besedo
?
«
Nepopisljiv
utis
napravile
so
te
besede
na
slepca
.
Mahoma
utihne
.
Nekako
plašno
strese
z
glavo
in
stisnovši
tamburico
pod
pazuho
,
skoči
bolj
urno
,
kakor
bi
bil
kdo
pripisoval
njegovej
starosti
,
na
noge
in
se
dá
molčé
odpeljati
prišlecu
izmed
množice
.
Godrnjali
so
poslušalci
zaradi
takove
sile
tujega
moža
.
Nekteri
so
celó
poskušali
zabraniti
slepčev
odhod
.
A
temen
,
ponosen
pogled
visoko-rastenega
,
skoro
orjaškega
tujca
obpogumil
jih
je
urno
,
da
so
dolgo
gledali
za
odhajajočima
.
Molčé
sta
hodila
po
malej
ulici
potém
v
spodnje
mesto
.
Več
potov
zapored
ozrl
se
je
mlajši
spremljevalec
nazaj
na
prostor
,
od
koder
sta
bila
prišla
.
Ko
se
je
prepričal
,
da
sta
oddaljena
dovolj
in
da
so
zaostali
nekteri
izmed
množice
,
ki
so
v
začetku
hiteli
iz
radovednosti
za
njima
,
ustavi
se
ter
upre
nekako
nevoljno
svoje
okó
v
slepca
,
polglasno
rekóč
:
»
Oče
,
kaj
ste
mi
obljubili
zjutraj
,
ko
sva
odhajala
od
doma
?
Zakaj
prelamljate
brez
potrebe
dano
besedo
in
škodujete
potém
neizmerno
našej
stvari
?
«
Molčal
je
nekaj
časa
slepec
.
Le
zapored
je
položil
dlan
na
čelo
in
povzdignol
glavo
,
kakor
da
bi
se
kesal
skrivaje
svoje
nemožatosti
.
Naposled
pa
je
skrčil
desnico
v
pest
,
zamahnol
jezno
po
zraku
in
dejal
slovesno
:
»
Ilija
,
ne
muči
me
!
Pusti
mi
edino
orožje
in
moč
,
ki
jo
imam
še
jaz
na
svetu
.
Ko
mi
omaga
jezik
,
postanem
nepotrebna
stvar
,
napotje
vsemu
!
«
Otožno
so
donele
te
besede
iz
slepčevih
ust
kakor
opravičena
in
bridka
obramba
zoper
krivico
,
ki
se
vsiljuje
njegovej
svobodi
.
Odgovoril
ni
mlajši
spremljevalec
,
slepčev
sin
v
začetku
temu
energičnemu
zagovoru
.
Pod
pazuho
je
ubral
svojega
razžaljenega
roditelja
in
stopal
zopet
urneje
navzdol
ter
pristavil
pomirjen
in
s
sočutnim
glasom
:
»
Prepričate
se
kmalu
sami
,
morda
prej
nego
se
nam
vsem
dozdeva
,
da
je
molčanje
zdaj
zlató
,
in
le
skrivno
delo
,
a
ne
ščuvanje
že
preveč
razburjenih
duhov
pospešuje
naš
namen
.
«
Molčala
sta
nató
naša
znanca
,
stopajóča
urneje
po
namenjenem
potu
.
Stoprav
na
bližnjem
oglu
,
kjer
široka
glavna
ulica
križa
malo
stransko
,
ustavi
se
mladi
tovariš
menéč
samemu
sebi
:
»
Ako
se
ne
motim
,
dejal
je
:
če
ga
ne
najdem
nikjer
drugod
,
oglasim
naj
se
napósled
tú
pri
,
Sokolu
’
.
«
Izgovorivši
povzdigne
glavo
ter
se
ozre
nad
vrata
velikega
starega
poslopja
,
kakor
da
bi
se
hotel
prepričati
,
ali
je
res
tú
gostilnica
pri
»
Sokolu
«
,
kjer
se
toči
najboljše
vino
in
prodaje
najlepše
pečen
»
janjec
«
.
Motil
se
ni
.
Na
temnej
,
od
zobú
časa
okrušenej
steni
nad
vrati
bil
je
naslikan
velik
sokol
,
sedéč
na
vinskem
sodu
.
Med
tem
pa
,
ko
je
ogledoval
naš
znanec
zanimivi
in
precej
zapeljivi
grb
mestne
krčme
,
razlegal
se
je
iz
pritličnih
hišnih
prostorov
razen
govor
in
hripav
krik
v
obilnem
številu
zbranih
častilcev
Sokolovega
soda
.
»
Na
pravem
sledu
sva
.
Njegov
glas
čujem
,
če
me
ne
moti
uho
,
«
pravi
potém
sin
slepemu
očetu
ter
pristopi
bližje
k
omreženemu
oknu
,
dalje
poslušajóč
pivske
glasove
.
Črez
nekoliko
pa
utakne
,
kakor
da
bi
se
bil
prepričal
o
resnici
svojega
mnenja
,
dva
prsta
svoje
roke
v
usta
in
tri
pote
zaporédoma
urno
zažvižga
.
Nenavaden
upliv
je
imelo
to
žvižganje
na
nekoliko
že
vinjene
pivce
.
Zapored
se
je
ta
in
ona
glava
prikazala
na
omreženem
oknu
ter
zijala
v
tovariša
pod
njim
.
Marsikteri
je
klical
tudi
slepca
v
krčmo
,
da
pomnoži
s
petjem
in
tamburico
pivsko
veselje
.
Na
enkrat
pa
se
začuje
krepek
moški
glas
v
krčmi
rekóč
:
»
Ilija
,
na
,
pij
,
da
opustiš
prežo
!
«
V
znamenje
,
da
niso
bile
poslednje
besede
razžaljive
in
tako
robate
,
kakor
se
glasé
,
prikaže
se
v
istem
trenotkn
žulava
kmetska
roka
skozi
omreženo
okno
in
poln
vinski
vrč
v
njej
.
Rudečeličen
,
debeluhast
možak
z
malimi
nekako
neprijetnimi
,
zbadljivimi
očmi
in
s
precejšnjo
plešo
na
glavi
pa
kriči
,
kajti
njegova
je
roka
,
ki
podaje
pijačo
:
»
Pij
,
brate
,
za
hvalo
,
da
si
prišel
,
če
ravno
za
nekaj
ur
pozneje
,
kakor
sva
se
bila
pogovorila
.
«
Odvrnol
ni
besedice
Ilija
Gregorič
,
—
tako
se
je
imenoval
ta
naš
znanec
,
—
tej
prijaznej
napitnici
,
dà
celó
nekako
strupeno
,
zbadljivo
je
pogledal
pivca
za
omrežjem
,
a
vendar
je
nagnol
vinski
vrč
,
pil
nekoliko
ter
ga
potém
še
spremljevalcu
očetu
ponudil
.
Vračajóč
posodo
pa
položi
kazalec
desne
roke
na
usta
in
namežika
,
nató
pa
bližje
k
zidu
pristopi
,
tiho
vprašujóč
:
»
Ali
sta
ona
dva
tudi
v
tej
beznici
?
Otročarija
,
najlepši
čas
izgubljamo
,
ali
prav
za
prav
zapravljate
vi
tú
,
ne
pomislivši
,
da
je
čas
drag
,
predrag
!
«
Neprijeten
utis
so
napravile
te
besede
na
rudečeličnega
moža
.
Nevoljno
je
stresel
z
glavo
,
in
v
gube
se
mu
je
nabralo
sicer
gladko
čelo
.
Napósled
pa
,
kakor
da
bi
se
bil
premislil
,
nabere
v
posmeh
dobro
rejeni
obraz
,
da
se
strese
tolsti
podbradek
,
in
namežika
tovarišu
rekoč
:
»
Ni
take
sile
,
brate
!
Voda
ni
ogenj
!
Jaz
sem
sicer
mož
beseda
,
le
zamudil
sem
se
nekoliko
.
Tudi
Pasanec
je
v
živem
razgovoru
tú
med
nekimi
hribovci
,
našimi
sosedi
.
Mihe
pa
še
ni
bilo
na
ogled
.
Nedvomno
še
stika
po
trgu
ter
ogleduje
staro
orožje
.
«
Zadovoljen
je
bil
Ilija
s
tem
opravičenjem
,
kakor
je
bilo
videti
:
kajti
izjasnilo
se
mu
je
lice
,
in
on
pristavi
:
»
Dve
popoldne
že
mora
biti
sedaj
.
Do
petih
,
mislim
,
opravim
lahko
svoj
posel
,
če
se
podvizamo
in
najlepših
ur
ne
zapijamo
.
Zvečer
je
bolj
hladno
in
prijetno
hoditi
domú
.
Torej
ob
petih
,
kakor
smo
se
zmenili
,
je
skupščina
na
klanci
in
potém
točen
odhod
.
«
Tako
je
govoril
možak
pod
oknom
in
odhajaje
dejal
svojemu
spremljevalcu
:
»
Oče
.
Vi
ostanete
,
če
vam
drago
,
lahko
tukaj
.
Naročite
si
južine
in
vina
!
Samo
,
—
že
veste
,
kaj
mislim
,
ogibljite
se
—
ščuvanja
!
Petje
je
kakor
olje
v
razburjeni
plamen
.
«
Stisnovši
slepcu
roko
.
odšel
je
Ilija
urnih
korakov
po
glavnej
ulici
na
desno
.
Rudečelični
pivec
pa
je
še
dolgo
slonel
na
oknu
in
zrl
smehljaje
za
njim
.
»
V
resnici
,
korenjak
je
ta
Ilija
in
poštenjak
!
«
govori
zadovoljno
samemu
sebi
.
»
Pa
ta
krepka
postava
,
ta
pogum
in
resnoba
!
Že
njegov
sokolski
pogled
očara
in
navduši
vsakega
,
ki
je
le
eden
pot
z
njim
občeval
.
Da
,
mila
nam
sreča
junaška
!
Takova
pridobitev
je
zlatá
in
belega
srebra
vredna
ter
zagotavlja
uspeh
!
«
Urno
je
stopal
tako
opisani
Ilija
Gregorič
po
ulici
ob
hišah
,
ne
menéč
se
za
razno
blago
ondi
razpostavljeno
in
mnogobrojne
sejmovalce
.
Pozdravljali
so
ga
nekteri
znanci
njegovi
in
kmetje
silovitega
plemenitaša
Ferenca
Tahy-ja
v
okraji
na
kranjsko-hrvatskej
meji
.
Stoprav
konec
ulice
,
kjer
se
prične
predmestje
,
obstojéče
iz
posameznih
raztresenih
hiš
,
ustavi
se
pred
videzno
nepomenljivo
prodajalnico
železa
in
železnih
izdelkov
ter
zavije
proti
vhodu
.
Že
na
pragu
mu
pride
nasproti
postaran
možak
majhne
postave
,
s
fesom
na
glavi
ter
se
mu
globoko
in
nekako
posebno
prijazno
prikloni
.
»
Dolgo
me
ni
bilo
,
in
čakali
ste
me
nedvomno
.
«
Tako
ogovori
Ilija
svojega
tovariša
,
stopivši
z
njim
v
prodajalnico
in
iz
nje
na
ravnost
v
malo
sobo
poleg
nje
.
»
Meni
bi
bilo
enako
,
prijatelj
.
A
čujte
,
Srb
moj
rojak
s
Turškega
Broda
je
došel
danes
za
rana
.
Zvedel
bi
bil
rad
,
ali
je
kaj
gotovosti
v
istej
kupčiji
,
«
odgovarja
gostobesedni
kupec
s
srbskim
naglasom
ter
mu
odkazuje
sedež
na
divanu
poleg
sebe
.
»
Tudi
jaz
bi
rad
vedel
kako
in
kaj
.
Takove
stvari
se
ne
dadé
dolgo
odlagati
.
Nenadno
,
odločno
in
neustrašljivo
!
to
je
moje
geslo
.
A
moji
tovariši
,
bolje
rečeno
glavne
osebe
so
preveč
oprezne
,
premalo
je
odločnosti
.
Pravega
vodstva
manjka
.
«
S
temi
besedami
odgovarja
prišlec
svojemu
tovarišu
in
se
med
govorom
nekekrati
skozi
okno
na
ulice
ozre
.
»
Kakor
češ
;
potreba
ni
,
da
bi
čul
vsak
nepridiprav
razpravo
o
najinej
kupčiji
.
«
Konečno
pa
še
resno
pristavi
:
»
Koliko
stotov
zamore
tedaj
imeti
pripravljenih
in
koliko
samokresov
in
handžarov
,
in
v
kterem
času
se
zaveže
dovesti
vse
na
kranjsko
mejo
?
«
»
To
je
odvisno
od
konečnega
odločnega
dogovora
,
ki
se
izvrši
še
lahko
danes
,
če
zahtevate
.
Izročena
je
daljna
pogodba
meni
samemu
.
Znane
so
mi
vse
okoliščine
v
tej
zadevi
,
«
odgovarja
smehljaje
se
kupec
in
si
gladi
dolgo
črno
brado
,
kakor
da
bi
se
veselil
precejšnjega
zagotovljenega
dobička
pri
tako
znamenitej
kupčiji
,
če
tudi
iz
druge
roke
.
»
Danes
niso
daljne
razprave
mogoče
.
V
kratkem
,
najmanje
v
dveh
tednih
so
pa
toliko
izgotovljene
,
da
vemo
staviti
določna
naročila
,
Vsekako
pa
je
računjeno
v
najbolj
ugodnem
slučaji
na
dvajset
tisoč
mož
.
Dve
tretjini
tega
števila
ste
vsaj
po
mojej
sodbi
potrebni
,
če
smemo
pričakovati
ugodnega
uspeha
.
Pripravo
za
takovo
potrebo
,
prijatelj
,
izračunate
si
površno
sami
in
že
danes
mi
lahko
jasno
odgovorite
,
ali
morete
prevzeti
ob
priliki
naše
naročilo
v
takem
številu
.
«
Poslednje
,
morda
nepričakovano
visoke
zahteve
so
bile
kupcu
videzno
jako
po
godu
.
Ponižno
se
je
zvijal
v
dve
gubi
odslej
»
pred
priprostim
kmetom
kakor
pred
slavnim
vojvodo
,
zagotavljajóč
z
vso
svojo
ne
baš
majhno
izgovornostjo
,
da
lahko
kupec
turški
oboroži
vso
avstrijsko
vojsko
;
povrh
pa
je
on
imovit
in
značajen
,
na
Hrvatskem
dobro
poznan
in
pri
plemenitaših
čislan
in
priljubljen
.
Le
edini
on
je
zmožen
vtihotapiti
v
deželo
toliko
streliva
in
orožja
brez
nevarnosti
in
najmanjšega
suma
.
Dolgo
sta
se
še
posvetovala
potém
naša
znanca
in
razpravljala
posamezne
malenkosti
o
svojej
kupčiji
.
Pri
razhodu
sta
si
pa
zagotavljala
pri
vsej
svojej
časti
in
značaji
,
da
ostane
stvar
tajna
med
njima
povsod
in
proti
vsakemu
.
Mračilo
se
je
že
isti
večer
,
ko
so
korakali
po
cesti
,
ki
se
vije
iz
Zagreba
proti
severu
,
trije
možje
.
Prišedši
na
vzvišen
prostor
,
od
koder
je
odprt
zadnji
pogled
na
mesto
,
ustavijo
se
.
Tovariš
,
ki
se
je
že
med
potem
pogostoma
oziral
nazaj
,
sname
pokrivalo
in
brišóč
si
pot
raz
čela
pravi
:
»
Čudno
se
mi
dozdeva
,
da
ga
ni
za
nami
.
Zabičeval
sem
baš
njemu
,
naj
se
podviza
,
da
hodimo
skupaj
domú
.
«
Potém
pa
še
pristavi
nekako
nevoljno
:
»
Napósled
se
mu
je
menda
pripetila
zaradi
njegove
opreznosti
kakova
neprilika
,
ki
je
zmožna
prečrtati
vse
naše
črteže
.
«
»
Ne
jezi
se
in
ne
skrbi
,
Ilija
!
Saj
ga
poznaš
Miho
.
Zašel
je
gotovo
med
vojake
.
Brez
vojaške
družbe
ne
more
živeti
on
v
mestu
.
Ko
čuje
vojni
rog
,
ne
vzdržuje
ga
nobena
sila
v
poštenej
družbi
njegove
vrste
.
«
Poslednje
besede
je
govoril
majhen
,
širokopleč
možak
kmet
Gubec
,
isti
,
ki
je
prejšnjega
govornika
,
našega
znanca
Ilijo
Gregoriča
,
v
krčmi
pri
»
Sokolu
«
opoldne
k
pijači
vabil
.
»
Ali
pa
se
je
celó
k
vojakom
zapisal
in
bode
,
predno
se
nam
sanja
,
najbolj
slaven
general
hrvatski
in
prijatelj
naših
blagih
pijavk
po
gradéh
okoli
in
okoli
,
«
pristavi
urno
zadnjim
besedam
tretji
tovariš
,
suh
,
za
slabotno
visoko
postavo
malo
prešibek
,
kakih
petdeset
let
star
mož
rudečkaste
brade
in
enakih
las
,
najemnik
kmetskega
posestva
,
Pasanec
po
imenu
.
Nekako
neprijetne
so
bile
prvemu
govorniku
poslednje
pol
resne
,
pol
šaljive
besede
;
kajti
molčal
je
nekaj
časa
,
a
potém
s
pomenljivim
naglasom
dejal
:
»
Naj
bode
,
kakor
veste
in
znate
.
On
nam
je
resna
naša
stvar
,
počakati
ga
moramo
na
vsak
način
.
Sporočiti
nam
more
le
on
stvari
,
ki
so
odločilne
v
našej
zadevi
—
posebno
gledé
vojaštva
na
Hrvatskem
.
«
Velik
utis
so
napravile
te
besede
na
ostala
tovariša
.
Šaljivosti
je
bil
storjen
konec
.
»
Prav
imaš
,
Ilija
!
Guzetič
nam
je
predrag
in
prezvest
prijatelj
,
da
bi
zaslužil
naših
dovtipov
.
Desna
roka
nam
je
poleg
tebe
in
kakor
stvarjen
je
za
tvojega
osebnega
pomočnika
ali
adjutanta
,
da
se
izrazim
po
vojaško
.
«
S
temi
besedami
je
poskušal
najstarejši
med
njimi
,
Gubec
,
zaviti
pogovor
v
pravi
tir
.
V
znamenje
,
da
se
ujema
popolno
z
Ilijevimi
nasveti
,
sede
v
travo
pod
starodavno
širokovejno
lipo
ob
cesti
,
in
za
njim
oba
ostala
tovariša
.
Noč
se
je
storila
med
tem
.
Na
vzhodu
pa
se
je
jelo
svetliti
nebo
v
znamenje
vzhajajoče
lune
.
»
Kako
si
opravil
,
Ilija
,
moje
naročilo
?
«
vpraša
črez
nekoliko
Gubec
.
»
Okoliščine
so
primerne
,
naročilo
zagotovljeno
.
Kedar
je
v
redu
vse
ostalo
in
dogovorjeno
,
čakam
le
tvojega
povelja
,
in
kup
je
storjen
,
«
odgovori
nekako
zadovoljen
s
svojim
današnjim
poslom
Ilija
Gregorič
,
ter
se
pomakne
bolj
k
cesti
,
da
bi
videl
,
kolikor
vsaj
svetloba
pripušča
,
po
cesti
proti
mestu
.
»
In
koliko
smem
v
tvoje
obljube
upati
,
Pasanec
?
«
nadaljuje
Gubec
proti
drugemu
tovarišu
.
»
Upanje
imam
najlepše
,
da
bodo
ob
pravem
času
potrebni
novci
na
razpolaganje
.
In
kar
primanjkuje
,
dodaš
ti
,
mojster
naš
.
Tvoji
gozdi
in
tvoje
posestvo
donaša
navzlic
vsemu
tiranstvu
precejšnji
kupček
zlatov
!
«
Dobro
je
del
ta
odgovor
in
pohvala
rudečelasega
Pasanca
bogatemu
Gubcu
.
Razsvetlilo
se
mu
je
lepo
rejeno
lice
in
razširilo
v
zadovoljen
posmeh
.
Kar
je
odgovoril
potém
,
bilo
je
podobno
velikemu
priznanju
tovarišema
za
njijun
trud
.
A
iz
vsega
se
je
pa
vendar
videlo
jasno
,
da
si
je
svest
svoje
lastne
moči
in
veljave
,
ki
je
duša
in
središče
vsem
ostalim
podvzetjem
in
ki
obeta
svetovno
znamenit
uspeh
.
»
Kakovo
je
,
mislita
,
ljudsko
mišljenje
sploh
v
Zagrebu
in
po
mestih
?
Ali
smo
zagotovljeni
tú
odkritosrčnega
sočutja
,
ali
smemo
računati
na
izdatno
pomoč
po
vstaji
tudi
tu
med
bolj
omikanim
ljudstvom
,
kot
smo
mi
kmetje
?
«
Poslednje
vprašanje
je
bilo
stavljeno
bolj
neposrednje
:
kajti
odgovoril
je
ná-nje
urno
Gubec
sam
,
rekóč
:
»
Kar
sem
videl
in
se
prepričal
danes
sam
,
ni
neugodno
.
Tudi
tú
kipi
nezadovoljnost
do
vrha
.
Čuti
se
bridko
moč
in
bogastvo
imovitih
posestnikov
nad
uboštvom
.
Le
iskrice
je
potreba
,
ki
pade
skrivaje
v
sod
smodnika
,
in
vse
mesto
se
izpremeni
v
goro
,
ki
ogenj
in
žveplo
meče
na
vnebókričečo
krivico
okoli
in
okoli
.
—
Vendar
pozabil
bi
bil
skoro
vprašati
,
kaj
sta
imela
danes
z
očetom
navskriž
,
Ilija
?
...
Ali
ni
bilo
tudi
sočutje
mestjanov
za
pravico
uzrok
vajinemu
prepiru
?
«
»
Zgodaj
zrelo
sadje
,
Gubec
,
je
piškavo
in
odpade
ter
pravi
trenotek
žetve
kazi
.
To
si
zapomni
,
Gubec
,
ki
si
sicer
zanesljiv
voditelj
naš
in
izkušen
.
Primerjal
si
prej
naši1
ljudstvo
s
sodom
smodnika
,
kteri
se
z
iskrico
zažge
.
Pomislil
pa
nisi
,
če
se
vname
smodnik
prezgodaj
in
v
nepriličnem
času
,
da
uniči
najprvo
one
,
ki
so
ga
nakopičili
v
lastno
obrambo
.
Takov
smodnik
ob
nepriličnem
času
so
baš
zdaj
naši
pevci
slepci
,
ki
s
preognjenimi
pesnimi
obračajo
pozor
gosposke
na
uboštvo
,
in
oni
škodujejo
sedaj
več
,
nego
morejo
začasno
koristiti
.
Zaraditega
sem
se
hudoval
danes
nad
očetom
,
kije
zvabil
s
tvojo
priljubljeno
,
a
pregorečo
pesnijo
,
Gubec
,
brezštevilno
množico
ljudstva
okoli
sebe
.
Hvaležen
sem
osodi
,
da
me
je
poslala
še
v
ugodnem
trenotku
v
obližje
ter
ga
rešila
ječe
.
Saj
je
zadnji
čas
prepovedano
po
ostrej
kazni
poulično
petje
naših
slepcev
brez
izjeme
.
«
»
Čutil
sem
poslednje
sam
,
Ilija
,
«
odgovori
Gubec
.
»
Pivci
v
krčmi
so
po
tvojem
odhodu
objemali
in
poljubovali
starega
Marka
,
tvojega
očeta
,
ko
jim
je
ponovil
na
mojo
prošnjo
omenjeno
pesen
.
Ogrela
jih
je
vse
brez
izjeme
,
da
so
pozabili
pijače
in
nevarnosti
,
v
ktero
so
izvabili
starca
.
«
Vnel
bi
se
bil
skoro
prepir
med
Gubcem
in
Ilijo
zaradi
pevcev
slepcev
.
Prvi
ni
hotel
namreč
priznati
,
da
bi
petje
toliko
uplivalo
na
njihovo
stvar
.
»
Pripravljati
pa
moramo
baš
po
petji
sploh
naše
rojake
na
oni
rešilni
dan
,
ko
hočemo
sami
zdrobiti
svoje
tisočletne
spone
,
«
trdil
je
odločno
zapored
.
Šum
stopinje
v
obližji
na
cesti
pa
zabrani
daljno
besedovanje
o
tej
zadevi
;
kajti
obmeu
je
bil
pogled
vseh
treh
tovarišev
na
ondotno
stran
.
Kakor
da
bi
bil
tudi
prišlecu
povšeči
kraj
,
kjer
so
počivali
naši
znanci
,
ustavi
se
na
višini
ter
se
ozre
nazaj
proti
mestu
,
odkoder
je
bil
prišel
.
»
Lepa
si
domovina
in
prijetno
bi
bilo
živeti
tu
,
ko
bi
bilo
več
pravice
na
svetu
,
«
pravi
polglasno
potém
in
pristavi
:
»
Noč
je
že
,
najmanj
za
dve
uri
sem
se
zamudil
neradovoljno
,
in
vendar
jih
še
ni
tukaj
,
kakor
so
obljubili
.
«
»
Sam
nad
sebój
izlivaj
svoj
žolč
.
Miho
.
in
ne
obiraj
nas
po
krivici
!
«
oglasi
se
zdajci
pod
lipo
naš
znanec
Ilija
Gregorič
,
Gubec
pa
pristavi
nekoliko
hudobno
:
»
Ali
si
imel
parado
z
vojaštvom
,
da
si
pozabil
nas
priprostih
kmetov
,
ki
le
tako
med
seboj
za
kratek
čas
igramo
vojvode
in
na
papirji
in
v
pogovorih
vojaške
trume
zbiramo
in
boje
bijemo
?
«
»
Pozor
!
«
čuje
se
kake
tri
pote
zapored
raz
ceste
sèm
.
V
istem
trenotkn
pa
krene
prišlec
na
stran
pod
lipo
in
pravi
:
»
Gubec
,
mojster
naš
,
ti
govoriš
,
kakor
da
bi
zmago
že
na
dlani
imel
.
Ti
ne
pomisliš
,
da
ima
noč
čudno
moč
ter
lahko
tvoje
brezskrbne
besede
raznese
in
razširi
na
vse
svetovne
strani
.
«
Luna
je
priplavala
med
tem
izza
posameznih
raztresenih
oblakov
in
pošiljala
nekaj
svojih
žarkov
skozi
lipovo
vejevje
,
kjer
je
stal
govornik
prišlec
in
molčé
vsakemu
tovarišu
posebej
desnico
podal
.
Ker
se
je
moral
pripognoti
in
zopet
zravnati
pri
tem
poslu
,
videla
se
je
v
mesečini
njegova
visoka
,
vitka
in
vendar
krepka
postava
v
raznih
položajih
.
Veliki
rumeni
lasje
pa
,
ki
so
mu
zavihrali
pri
vsakem
gibljeji
po
ramah
in
se
vsuli
tudi
na
mlado
,
po
solnci
ogorelo
lice
,
dajali
so
mu
nekaj
vzvišenega
in
nepopisljivo
vabljivega
.
»
Ne
zamerite
,
tovariši
,
da
dohajam
tako
pozno
!
Zoper
mojo
voljo
je
ta
zamuda
.
A
naša
stvar
jo
je
zahtevala
odločno
ter
me
mislim
tudi
opravičuje
,
«
ogovori
po
prvem
kratkem
pozdravu
prišlec
Miha
Guzetič
,
mlad
kmet
iz
sela
Brdovca
ob
kranjsko-hrvatskej
meji
,
svoje
tovariše
.
»
Takova
zamuda
se
že
strpi
,
vzlasti
če
nam
je
na
korist
,
«
odgovori
kakor
popravljajóč
svoj
prešnji
dovtip
Gubec
in
v
drugo
tovarišu
desnico
stiska
.
»
Prepričamo
se
v
kratkem
,
ali
smo
storili
zastonj
današnji
pot
v
mesto
,
o
kterem
smo
si
obetali
toliko
,
«
nadaljuje
Miha
Guzetič
svoj
govor
,
položivši
svojo
potno
,
precej
veliko
prtljago
pod
lipo
.
»
Mi
smo
že
našemu
mojstru
odgovor
dajali
o
svojem
delu
.
Na
vrsti
si
ti
,
da
opravičiš
zaupanje
,
ki
se
je
stavilo
v
tvoje
skoro
najbolj
imenitno
poslanstvo
in
naročbo
.
«
Poslednje
besede
je
govoril
Ilija
Gregorič
z
nekako
posebno
prijaznim
glasom
,
ki
je
pričal
,
kako
priljubljen
je
baš
njemu
mladi
Miho
.
Povrh
mu
še
odkaže
mesto
poleg
sebe
v
počitek
.
»
Veseli
me
,
da
je
zadovoljen
naš
mojster
z
vajinim
uspehom
,
prijatelja
.
«
nadaljuje
Guzetič
.
»
Moj
nalog
je
bil
težaven
in
jako
počasen
,
čakati
sem
moral
dolgo
,
da
se
je
vrnola
vojska
od
svojih
vaj
.
Stoprav
potém
sem
prišel
po
zvijači
v
vojašnico
.
Predstavil
sem
se
ondotnemu
poveljniku
uaznanujóč
mu
,
da
sem
stavbar
Jurja
Schrattenbacha
,
celjskega
stotnika
,
ki
me
pošilja
s
prošnjo
,
naj
se
mi
dovoli
ogled
vojašnice
in
vseh
shramb
,
da
sezidam
v
tem
slogu
poslopje
za
enako
njegovo
potrebo
v
Celji
.
Zmajeval
je
z
glavo
poveljnik
ter
zahteval
pooblastila
.
A
pregovoril
se
je
,
ko
sem
mu
zatrjeval
,
da
nisem
v
mirnih
časih
računal
na
takove
dokaze
.
Vodil
me
je
potém
sam
iz
shrambe
v
shrambo
,
od
oddelka
do
oddelka
,
razkazujóč
mi
vse
znamenitosti
lepega
poslopja
.
Naravno
je
,
da
so
mi
bile
najbolj
povšeči
orožnice
.
Pri
tleh
so
zidane
poslednje
proti
jugu
,
a
ne
posebno
zavarovane
—
in
prijatelji
,
napolnjene
so
najlepšega
orožja
,
preskrbljene
z
vsem
,
kar
mi
—
«
»
Potrebujemo
tako
silno
,
«
hotel
je
reči
.
A
kakor
da
bi
se
bil
sam
prestrašil
te
pogumne
in
preodkritosrčne
besede
pod
milim
nebom
,
namežikal
je
le
pomenljivo
svojim
tovarišem
in
pristavil
s
povzdignenim
glasom
:
»
Ako
nas
ovara
kupčija
po
drugem
potu
in
ne
dobimo
potrebnih
novcev
,
—
prijatelji
,
sto
mož
in
temna
noč
nam
pomore
do
tega
zlatega
zaklada
!
V
to
vam
zastavim
svojo
častno
besedo
.
Ponudim
se
vam
že
nocój
jaz
sam
za
ta
posel
.
«
»
Pozneje
sem
se
pridružil
,
«
nadaljuje
prejšnji
,
»
vojakom
ter
se
z
njimi
spoprijaznil
.
Ko
sem
kupil
vina
,
da
je
prišlo
pravo
veselje
v
glave
,
opazoval
sem
skrivaje
njihovo
življenje
.
Popraševal
sem
po
njihovih
stanovnih
dolžnostih
in
tožil
sam
o
žalostnej
kmetskej
osodi
,
ki
nas
tira
črez
kratko
v
obup
,
če
ne
pride
—
nepričakovana
pomoč
,
—
da
si
ne
vém
od
kod
.
«
»
Videti
bi
bili
morali
,
prijatelji
,
pomilovanje
in
navdušenje
prostega
vojaštva
do
nas
kmetov
tlačanov
.
Nekteri
so
mrmrali
glasno
,
da
tudi
oni
ne
strpé
dalje
večnega
miru
,
da
si
želé
boja
,
da
jih
le
on
reši
hudomušnosti
in
slabih
časov
pod
sedanjimi
ponosnimi
in
neusmiljenimi
poveljniki
.
In
ko
omenim
v
primernem
trenotku
Ferenca
Tahy-ja
in
njegovih
grozovitostij
,
zavre
nekterim
kri
.
Stiskali
so
v
maščevanje
pesti
ter
obžalovali
,
da
oni
žalibože
ne
morejo
v
mirnem
času
ničesar
storiti
za
uboge
kmete
.
Ali
ko
bi
se
pripetila
prilika
,
vprašam
jaz
.
Ko
bi
v
noči
zapeli
zvonovi
po
gorah
in
dolinah
,
ko
bi
se
zakurili
kresi
v
znamenje
maščevanja
proti
najbolj
silovitemu
krvoločniku
,
—
kaj
bi
prijatelji
storili
vi
,
vprašam
jaz
nató
.
Pretrgali
bi
prisego
in
hiteli
na
pomoč
našim
bratom
sosedom
in
ne
mirovali
bi
prej
,
dokler
jim
ni
zagotovljena
boljša
usoda
.
«
Tako
je
pripovedoval
mladi
Miha
Guzetič
,
in
iskrile
so
mu
samega
navdušenja
oči
.
Tovariši
so
mu
zapored
stiskavali
roki
,
poljubovali
ga
in
objemali
za
izvrstno
izvršeni
njegov
težavni
posel
.
Pozna
noč
je
že
bila
,
ko
se
dvignejo
izpod
lipe
ter
nadaljujejo
skupni
pot
proti
severu
.
Na
križempotu
,
kjer
se
vije
ena
cesta
proti
Stubici
,
druga
v
Sused
in
lbdovec
,
pa
postanejo
.
Lep
razgled
je
tú
v
posavsko
dolino
in
na
zahodne
hrvatske
gorice
.
Zidano
znamenje
posvečene
matere
božje
je
stalo
tedaj
na
razpotji
.
Sezidali
so
je
rojaki
v
spomin
slavne
zmage
nad
krvoločnimi
Turki
,
šibo
božjo
hrvatske
in
sosednih
dežel
.
K
temu
znamenju
je
stopil
molčé
Gubec
in
opazoval
nekaj
časa
v
mesečini
dobro
razločno
sliko
na
zidu
,
ki
je
kazala
z
živimi
barvami
,
kako
prisegajo
Hrvatje
,
polagaje
roki
na
crkveno
zastavo
,
zvestobo
v
boji
zoper
polmesec
.
Ko
je
stal
dolgo
tako
utopljen
v
starodavno
podobo
,
pridružijo
se
mu
brez
povelja
ostali
tovariši
.
Tihota
nastane
nekaj
časa
.
Nepremakljivo
stojé
ondi
naši
znanci
.
Zapored
se
odkrijejo
potém
in
upognejo
život
kakor
v
molitvi
.
V
tem
trenotku
pa
dvigne
Gubec
tri
prste
desne
roke
ter
jih
položi
na
zid
,
kjer
je
bila
naslikana
zastava
.
»
Tovariši
!
«
reče
potém
s
slovesnim
glasom
.
»
Dvignite
,
desnice
na
to
sveto
mesto
in
govorite
za
menój
:
Nocój
prisegamo
vpričo
tega
svetega
znamenja
,
da
si
ostanemo
zvesti
do
zadnjega
trenotka
v
boji
za
pravico
in
svobodo
!
Da
rajši
prelijemo
kri
,
kakor
klanjamo
krivici
glave
,
tako
gotovo
,
kakor
nam
og
pomagaj
!
Amen
!
«
Resno
so
izgovarjali
možje
prisego
,
in
nekako
skrivnostno
so
se
čule
v
drugo
besede
:
»
Kakor
nam
Bog
pomagaj
!
Amen
!
«
Objeli
so
se
in
poljubili
po
tej
v
zgodovini
slovenskega
in
hrvatskega
naroda
znamenitej
prisegi
na
križempotu
.
Zatrjujóč
si
pa
,
da
so
predno
se
zopet
pomladi
luna
,
že
izgotovljeni
daljni
črteži
za
bodoče
delo
,
se
razidejo
.
»
Hört
Wunder
zu
.
Der
Baurn
unruh
Thet
sich
so
ser
auspraitten
.
«
''
Ein
neues
Lied
von
den
kraynerischen
Baurn
.
''
Opazil
je
brez
dvombe
bralec
,
da
slepi
Marko
Gregorič
,
ki
je
bil
pred
gostiluico
pri
»
Sokolu
«
obljubil
svojemu
sinu
Iliji
,
da
pride
točno
ob
petej
uri
popoldne
na
klanec
k
skupnemu
odhodú
domu
,
ni
bil
mož-beseda
.
Vrnol
se
je
stoprav
drugo
dopoldne
,
in
sicer
ne
posebno
dobrovoljen
.
»
Ali
ste
izgrešili
sinoči
pot
?
«
ogovori
tedaj
Ilija
svojega
očeta
,
sedéčega
na
klopi
pod
lipo
poleg
svoje
bele
hišice
,
na
nekoliko
vzvišenem
kraji
v
sein
Brdovci
na
kranjsko-hrvatskej
meji
.
»
Opominjal
si
me
včeraj
,
Ilija
,
naj
se
pazim
in
ne
dražim
že
sedaj
razburjenega
ljudstva
s
svojimi
pesnimi
.
Jaz
sem
te
ubogal
.
Opazoval
sem
in
videl
mnogo
,
skoro
preveč
,
ti
pravim
,
kar
ne
vidite
vi
,
akoravno
imate
oči
zdrave
in
črteže
visoko
letéče
.
«
»
Vi
se
norčujete
,
oče
,
in
odgovarjate
nevoljno
.
In
vendar
je
naša
stvar
tako
resna
,
in
vi
bi
bili
lahko
po
izkušnji
naš
najboljši
voditelj
,
«
pravi
po
očetovih
nenadnih
besedah
osupnen
mladi
mož
in
sede
poleg
slepca
na
klop
.
»
Ko
bi
se
norčeval
z
vami
in
z
našo
otožno
osodo
,
pil
bi
bil
sinoči
dalje
na
Gubčev
račun
.
Prepeval
Iti
bil
zoper
tvojo
voljo
od
hiše
do
hiše
.
In
zvečer
bi
bil
čakal
na
klanci
družbe
,
da
hodimo
skupaj
domú
in
pokažemo
javno
vsemu
svetu
,
kaj
nas
vodi
tako
pogostoma
v
Zagreb
.
«
Izgovorivši
te
besede
,
dvigne
stari
Marko
desnico
in
zakrije
z
dlani
jo
svoje
oči
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
»
Verjami
,
sin
,
slepčevim
besedam
in
pomisli
,
iz
kterega
uzroka
so
izgubile
one
svoj
zadnji
žarek
,
potém
stoprav
sodi
.
«
Zgane
se
Ilija
pri
teh
s
posebnim
naglasom
govorjenih
besedah
svojega
reditelja
in
nagnovši
se
proti
njemu
pravi
:
»
Oče
,
vi
govorite
tako
nerazumljivo
danes
,
kakor
da
bi
bili
videli
kaj
posebnega
,
kakor
da
bi
bila
—
.
«
Pri
zadnjej
besedi
utihne
ter
se
pomilovalno
ozre
v
bledo
starčevo
lice
,
po
kterem
se
v
vetru
igrajo
dolgi
sivi
lasje
.
Stoprav
črez
nekoliko
pa
še
resneje
pristavi
:
»
Oče
,
vprašam
vas
pri
našej
vnebókričečej
bedi
in
krivici
,
kakor
da
bi
bila
izdana
—
naša
sveta
nainerjavana
stvar
?!
«
Slepec
je
stresel
z
glavo
pri
tem
vprašanji
.
Nató
pa
seže
z
obema
rokama
proti
sinu
,
objame
ga
strastno
in
stisne
na
svoje
prsi
ter
odvrne
pomenljivo
:
»
Ilija
,
paziti
moramo
.
O
tem
sem
se
prepričal
stoprav
včeraj
sam
.
Mraz
me
vselej
pretrese
po
vsem
životu
,
ako
mislim
na
našo
bodočnost
in
tvoje
meni
razodete
sklepe
.
Kajti
dozdeva
se
mi
,
da
ne
prinesó
vsaj
tebi
prave
sreče
zató
,
da
se
daruješ
,
kakor
nekdaj
jaz
,
za
brambo
z
nogami
teptane
krivice
!
«
Tihota
nastane
po
zadnjem
stavku
,
ki
ga
je
starec
s
povzdignenini
glasom
govoril
.
»
Vi
imate
danes
svoj
temen
,
—
otožen
dan
,
oče
!
Takove
neopravičene
besede
ne
zidajo
poguma
,
temveč
podirajo
temeljni
kamen
najlepšim
sklepom
,
«
povzame
črez
nekoliko
sin
.
»
Čudno
,
da
mene
otožna
ura
in
neopravičena
tesnoba
tako
redko
goljufa
,
«
odgovori
slepec
in
pomirjen
nadaljuje
:
»
Ilija
,
naši
sklepi
so
nujni
,
ako
nočeš
,
da
uničijo
one
,
ki
so
jih
rodili
.
Čul
sem
sinoči
v
gostilni
pri
»
Sokolu
«
govorice
,
ki
ne
koristijo
našej
stvari
.
Gubec
sam
je
zakrivil
v
pijači
,
da
se
je
imenovalo
brez
potrebe
tvoje
ime
in
ono
našega
krvoločnika
.
«
»
Moje
ime
,
oče
!
Ali
ni
ono
pošteno
,
—
ali
ni
ono
—
?
«
»
Pripravljeno
,
«
hotel
je
razburjen
odgovoriti
Ilija
,
Ali
slepec
je
položil
prst
na
usta
v
znamenje
,
naj
molči
,
in
pristavi
potem
:
»
Poštenost
danes
malo
veljá
ali
nič
.
Moč
gre
pred
pravico
,
zvijača
pred
odkritosrčnostjo
.
Zaraditega
je
treba
dvojnega
pozora
.
Govorilo
se
je
namreč
,
čuj
me
,
v
krčmi
o
pogostih
vaših
shodih
v
mestu
in
na
Gubčevem
domu
ter
o
nevolji
,
s
ktero
opravljate
Tahyju
tlako
in
plačujete
desetino
.
—
Ali
to
pomenja
kaj
posebnega
;
kajti
krvoločnik
se
je
že
posvetoval
zaraditega
z
deželno
vlado
in
navajal
ondi
pripomočke
,
po
kterih
se
uklonijo
vaše
trme
!
«
»
Trme
,
oče
,
svojeglavnost
!
Prosim
,
ne
izgovarjajte
dalje
teh
nam
neznanih
besed
!
«
vzklikne
pri
tej
priči
Ilija
in
skoči
kvišku
,
kakor
da
bi
ne
mogel
več
poslušati
takovega
krivičnega
natolcevanja
.
»
Pomiri
se
,
sinko
,
in
poslušaj
!
«
nadaljuje
slepec
s
proséčim
glasom
.
»
Hvaležen
sem
osodi
,
ki
me
je
pripeljala
sinoči
v
tako
družbo
,
ki
vé
več
kot
vsi
naši
ovaduhi
ter
v
vinu
resnico
govori
.
Naznanjam
ti
zaraditega
,
bodite
pozorni
in
bolj
previdni
,
kot
je
naša
glava
Gubec
sam
,
kedar
mu
pride
vino
v
glavo
!
«
»
Gubec
naj
bi
bil
lahkomiseln
in
naj
bi
izdajal
in
podiral
sam
lastne
gradove
?
«
vpraša
iznenadjen
sin
in
položi
desnico
na
razgreto
čelo
,
kakor
da
bi
premišljal
,
kako
bi
bilo
to
mogoče
.
»
Vsi
pošteni
ljudje
so
preveč
zaupljivi
in
odpirajo
vsakemu
malopridnežu
,
ki
jim
pokaže
prijazno
lice
,
svoje
skrivnosti
.
Zapomni
si
,
ljudje
so
hudobni
!
Zlorabiti
odkritosrčno
prijateljstvo
,
to
jim
je
največja
zabava
in
tudi
neizogibljiva
,
če
obeta
povrh
le
vinar
dobička
ali
senco
osebne
časti
.
Pomisli
,
Ilija
,
na
mojo
lastno
osodo
,
in
lahko
umljive
so
ti
potém
moje
besede
!
«
»
In
kaj
hočete
,
da
storimo
,
oče
,
če
so
okoliščine
tako
žalostne
,
kakor
trdite
?
«
seže
sin
slepcu
v
besedo
.
»
Vaše
razmere
potrebujejo
brzo
dvojnih
lastnostij
,
to
si
zapomni
:
Prvič
odločnosti
in
nujnosti
,
drugič
krepkega
vodstva
,
kteremu
se
klanjajo
brezobzirno
in
točno
vsi
drugi
.
Zaraditega
skusite
,
da
se
ravnate
po
omenjenem
črteži
,
—
ali
pa
pozabite
vse
dosedanje
razgovore
!
«
Z
odločnostjo
in
z
nekim
pomenljivim
glasom
govoril
je
starec
poslednje
besede
.
A
nató
je
urno
vstal
ter
hotel
oditi
.
Ali
sin
ga
prime
za
roko
,
posadi
ga
zopet
na
sedež
in
mu
šepne
v
uho
:
»
Oče
,
jaz
cénim
vaše
besede
,
kakor
zaslužijo
;
a
veste
pa
dobro
sami
,
da
še
nimam
sedaj
odločilne
besede
v
zboru
.
Vendar
,
če
me
ne
varajo
vse
okoliščine
,
pride
čas
,
oče
,
ko
se
bode
glasilo
od
ust
do
ust
:
Ilija
Gregorič
,
prvi
in
edini
kmetski
vojvoda
!
Ne
zamerite
mi
zadnje
besede
.
«
S
ponosom
je
govoril
Ilija
Gregorič
poslednji
stavek
.
Zaplamtele
so
mu
lepe
črne
oči
.
Kakor
v
nemirnih
sanjah
stisnole
so
se
mu
pesti
,
ko
je
zopet
planol
kvišku
in
se
kakor
slavni
vojvoda
po
svojej
vojski
ozrl
po
vaséh
in
kočah
,
okoli
in
okoli
po
goricah
in
dolinah
raztresenih
.
Nekaj
časa
je
slonel
molčé
,
napósled
pa
dejal
s
povzdignenim
glasom
:
»
Oče
,
ko
bi
se
bila
vsaka
solza
po
teh
kočah
prejokana
izlila
v
posodo
in
posoda
v
potok
in
potok
v
reko
in
morje
,
in
ko
bi
se
jej
bila
povrh
še
pridružila
krv
po
nedolžnem
prelita
,
dvignolo
bi
se
že
bilo
to
morje
in
preplavilo
naše
krvoločnike
in
njih
posestva
.
In
naša
sveta
stvar
naj
bi
ne
slavila
zmage
?
Tisoč
in
tisoč
junaških
pestij
naj
bi
čutilo
dalje
krvave
žulje
svoje
,
da
se
radujejo
zatiralske
kukavice
?
—
Ne
,
oče
,
nikdar
več
!
Vaš
pogled
mi
pravi
,
da
je
sinu
sramota
—
očetu
zadana
krivica
.
«
Ginljive
so
bile
zadnje
sinove
besede
.
Molčé
je
objel
in
poljubil
potém
slepca
,
svojega
očeta
.
In
starec
je
čutil
na
svojem
lici
vročo
solzo
sinovo
,
ki
je
privrela
iz
onega
blagega
očesa
,
ktero
mu
je
zakrila
že
pred
dvajsetimi
leti
temota
—
večna
temota
!
—
Tretjo
noč
po
imenitnem
razgovoru
postalo
je
na
samoti
med
vinskimi
goricami
stojéče
poslopje
historično
in
v
zgodovini
dveh
sosednih
slovanskih
narodov
,
Hrvatov
in
Slovencev
,
znamenito
.
V
globokej
vinskej
kleti
,
kamor
ne
posije
nikdar
solnčni
žarek
,
sedelo
je
isto
noč
pet
mož
na
sodih
okoli
majhne
hrastove
mize
,
na
kterej
je
stal
velik
vrč
z
vinom
napolnjen
.
Poleg
njega
pa
je
ležal
z
vinskimi
kapljami
omočen
in
zamazan
zemljevid
hrvatske
kraljevine
in
sosednih
dežel
.
Močne
hrastove
duri
so
bile
zapahnene
od
znotraj
s
težkim
zapahom
.
Odprle
so
se
le
kake
tri
pote
,
ko
je
šestnajstletna
,
črnolasa
in
nežno
razvita
Ilijeva
hči
Jela
ná-nje
po
prstih
trkat
prišla
ter
vprašala
,
ali
častiti
gostje
ničesa
ne
potrebujejo
,
in
potém
je
jedij
,
papirja
in
črnila
donesla
.
Oljnata
svetilnica
ob
stropu
nad
mizo
viséča
je
le
za
silo
razsvetljevala
omizje
.
Okoli
in
okoli
pa
je
bila
skoro
popolna
temota
.
Le
kedar
so
se
možakarji
na
sodih
v
okrožji
sedéči
proti
mizi
stegovali
po
ondi
stoječém
vinskem
vrči
,
pokazal
se
jim
je
nekoliko
izpod
širokih
pokrival
obraz
.
Bila
so
to
zapored
nam
že
znana
lica
.
Gubec
,
s
priimkom
beg
,
sedel
je
v
kotu
med
mladim
rumenolasim
Guzetičem
in
suhim
majhnim
Pasancem
;
njemu
nasproti
hišni
gospodar
Ilija
Gregorič
,
nekoliko
odstranjen
pri
zidu
pa
slepi
Marko
,
njegov
oče
.
Ko
je
Ilija
v
drugo
napolnil
vinski
vrč
ter
ga
postavil
pred
Gubca
na
častnem
mestu
sedéčega
,
dejal
je
slovesno
:
»
Pozdravljam
vas
iz
srca
,
možje
,
pod
mojo
streho
ter
upam
,
da
rodi
vaš
prihod
in
vaše
vztrajno
rodoljubje
najlepši
sad
.
Posebno
ti
,
prijatelj
Gubec
,
si
nam
dvakrat
dobro
došel
,
in
sicer
kot
najstarejši
in
po
svojem
osebnem
položaji
najbolj
upliven
na
naše
razmerje
.
Zaraditega
te
nazivljem
brezdvomno
po
občnej
želji
našega
starešino
in
kučegazdo
.
«
Glasno
so
okoli
sedéči
pritrjevali
tem
besedam
v
znamenje
občue
zadovoljnosti
.
In
potem
se
je
vrč
urneje
vrstil
iz
roke
v
roko
.
Tudi
Guben
,
oslavljenemu
po
tem
priznanji
,
bil
je
po
volji
tak
nagovor
;
kajti
dvignol
je
vrč
in
vzkliknol
glasno
:
»
Radostno
naznanjam
,
da
sprejmem
rad
v
me
stavljeno
zaupanje
s
prisrčno
željo
,
naj
blagoslovi
Bog
naše
skrivno
delo
,
«
in
pije
na
zdravje
cele
družbe
.
S
temi
besedami
se
je
končal
slovesni
sprejem
gostov
,
in
začelo
se
je
historično
zborovanje
v
vinskej
kleti
na
hrvatskem
pogorji
.
»
Kraj
in
čas
našega
nocójšnjega
zborovanja
nam
naznanja
jasno
,
tovariši
,
«
prične
potém
beg
Gubec
svoj
govor
,
»
da
hodimo
v
temi
,
med
tem
ko
sije
našim
gospodom
jasno
solnce
.
Mi
iščemo
v
podzemeljskih
votlinah
pravice
,
ki
se
tepta
pri
belem
dnevu
na
našem
in
naših
očetov
domu
.
Vendar
do
vrha
je
prikipela
naša
krivda
.
Znamenje
na
nebu
,
tovariši
,
nas
opominja
,
kakor
pred
sedeminpetdesetimi
leti
naše
očake
,
da
pride
tudi
nam
sodbe
in
plačila
dan
,
ko
se
bode
tresla
naša
zemlja
pred
mogočno
kmetsko
pestjo
in
si
pišemo
sami
pravice
in
postave
!
Oče
Marko
,
vam
je
najbolje
znan
dogodek
viharnih
let
za
kmetskih
uporov
naših
ubogih
prednikov
.
Predno
nadaljujemo
zborovanje
,
opišite
nam
vsaj
površno
one
viharne
čase
,
njih
uzrok
in
nasledek
,
ter
nas
še
bolj
navdušite
za
našo
sveto
stvar
!
«
Poslednje
besede
govoril
je
Gubec
slepcu
Marku
Gregoriču
,
ki
je
do
sedaj
molčé
slonel
ob
zidu
,
kakor
da
bi
bil
čakal
trenotka
,
da
ga
pozovejo
k
besedi
.
»
Viharni
časi
,
praviš
Gubec
,
«
povzame
zdajci
slepec
in
stopivši
bližje
pod
svetilnico
,
da
so
čudno
odsevali
njegovi
beli
lasje
in
razlivali
na
njegovo
obličje
nekaj
vzvišenega
,
nadaljuje
:
»
Nesrečni
časi
,
najbolj
žalostni
časi
so
bili
to
našim
prednikom
.
In
najbolj
nerazumljivo
je
bilo
to
,
da
so
oni
preveč
zaupali
znamenju
na
nebu
in
svojej
preslabej
moči
.
Zaraditega
čutimo
zdaj
mi
toliko
bridkejše
nasledke
njihove
prenagljenosti
.
«
»
Kakovo
znamenje
je
bilo
to
,
Marko
?
«
vpraša
zdajci
najmlajši
izmed
družbe
,
Miha
Guzetič
,
in
postavi
poln
vrč
pred
govornika
.
»
Drugačno
,
kakor
je
bilo
pred
nekimi
meseci
naše
,
tovariši
,
«
nadaljuje
prejšnji
.
»
Zaraditega
pa
tudi
upam
,
da
nam
naše
večjo
srečo
oznanuje
.
Tri
solnca
v
treh
mavricah
so
se
prikazala
leta
1515.
ob
kranjsko-hrvatskej
meji
in
so
svetila
vsak
večer
na
drugem
mestu
,
bolje
rečeno
nad
drugim
gradom
neusmiljenih
plemenitašev
.
Napósled
pa
so
se
izpremenila
v
tri
velikanske
svetle
šibe
,
ki
so
bile
obrnene
na
sever
,
vzhod
in
jug
.
To
je
bilo
odločilno
znamenje
za
občno
vstajo
.
Meseca
aprila
istega
leta
vzplamti
na
treh
krajih
punt
.
V
Kočevji
,
v
okraji
najbolj
bogatih
plemenitašev
divja
najhujši
boj
.
Tu
ubijejo
kmetje
zatiralca
Jurja
Thun-a
in
njegovega
oskrbnika
Jurja
Stržena
.
Tudi
štajerski
Slovenci
ob
Savinji
se
upró
.
Celó
na
Gorenjskem
zbere
kmet
Klander
več
tisoč
mož
pod
svojo
zastavo
,
zagotavljajóč
jim
,
da
se
mu
je
prikazal
sveti
duh
;
blagoslavlja
jim
podobice
in
križe
,
ktere
pripenjajo
na
visoke
droge
,
in
tedaj
divjajo
moréč
in
svojo
bedo
maščujóč
od
gradil
do
gradu
.
Celó
grajščak
Glanhofer
iz
Dragomlja
pridruži
se
upornim
kmetom
ter
jim
oskrbljuje
orožje
in
strelivo
,
s
kterim
oblegajo
potém
več
gradov
.
Med
tem
pošljejo
poslance
na
Nemško
k
cesarju
Maksu
,
zatrjujóč
mu
svojo
zvestobo
in
tožéč
zoper
nasilstvo
plemenitašev
,
ki
je
postalo
neznosno
.
A
brez
uspeha
je
bila
ta
pritožba
.
Cesar
je
bil
preslab
in
prezaupljiv
v
svoje
plemenitaše
,
da
bi
bil
preiskoval
natančneje
krivico
ubogih
kmetov
.
Zaraditega
divja
upor
dalje
.
Petnajstega
maja
istega
leta
dobijo
kmetje
Méhovo
pri
Novem
mestu
v
svojo
oblast
,
umoré
in
vržejo
raz
grajskega
zidú
grajščaka
Mindorfa
in
njegovega
brata
in
z
njima
vred
še
petnajst
plemenitašev
.
Grajščakinja
in
dve
hčeri
pa
se
rešijo
preoblečene
v
kmetice
v
temnej
noči
skozi
skrivna
vrata
.
Enaka
osoda
dohiti
gradove
na
Raki
,
v
Mokronogu
,
v
Polhovem
gradci
in
po
drugod
.
«
Nepopisljivo
navdušenje
se
bere
na
obrazih
zbranih
možakov
,
ko
slepec
te
dogodke
pripoveduje
.
Le
pripovedovalec
sam
ne
izpremeni
svojega
otožnega
in
resnega
lica
in
pristavi
potem
:
»
Čemu
vam
pripovedujem
,
tovariši
,
že
znane
in
najbolj
žalostne
dogodke
iz
zgodovine
našega
trpljenja
?
—
Zató
,
da
ne
zaupamo
preveč
milej
osodi
in
znamenjem
,
ki
obetajo
zbeganim
glavam
srečo
brez
zagotovila
.
Dovolite
,
da
omenim
še
zadnjih
trenotkov
tega
nepremišljenega
upora
,
ko
napade
pri
Brežicah
deželni
glavar
štajerski
,
Žiga
Ditrichstein
,
z
850
jezdeci
in
nekoliko
topovi
uporne
kmete
,
ki
se
akoravno
slabo
oboroženi
,
junaško
boré
do
zadnjega
trenotka
.
Več
kot
polovica
pade
pod
sovražnim
mečem
.
drugi
pod
rabljevim
,
in
le
majhen
del
zbeži
,
izgubivši
dom
in
vse
imetje
,
na
tuje
.
Od
iste
dobe
,
tovariši
,
pričenja
se
nova
zgodovina
trpljenja
,
ktero
uživamo
sedaj
mi
—
in
ktero
ste
sklenoli
vi
končati
z
novo
bratovsko
krvjo
ter
si
podali
k
zvezi
roké
.
«
Končavši
te
besede
,
hoče
slepi
Marko
molčé
zapustiti
družbo
,
želéč
jej
srečo
in
slogo
ter
previdnost
v
imenitnem
posvetovanji
.
A
beg
Gubec
mu
zakliče
:
»
Hvala
ti
lepa
,
Marko
,
za
tvoj
svet
in
zanimivo
povest
,
ki
si
jo
čul
sam
iz
ust
onih
,
ki
so
darovali
svojo
kri
za
svobodo
.
Baš
takih
mož
potrebujemo
mi
v
našem
težkem
delu
,
kjer
velja
več
izkušnja
kakor
pogum
in
junaška
pest
.
Marko
,
ostani
torej
med
nami
vsaj
nocój
in
govori
ter
svetuj
,
kjer
čutiš
,
da
potrebujemo
tvoje
pomoči
.
«
Vsa
družba
je
glasno
pritrjevala
tej
prošnji
,
in
mož
za
možem
je
stiskal
vesel
starcu
desnico
.
Slepčev
navdušeni
in
pomenljivi
govor
razvezal
je
stoprav
možem
jezike
.
Popraševali
so
natančneje
po
posameznih
dogodkih
prve
kmetske
vstaje
in
o
njenih
znamenitih
osebah
.
Le
beg
Gubec
je
odslej
sedel
molče
.
Podpiral
je
glavo
v
dlan
in
segal
bolj
pogosto
po
vrči
na
mizi
.
»
Marko
,
ti
nisi
prijatelj
znamenjem
na
nebu
.
«
vpraša
napósled
slepca
.
Ali
predno
odgovori
poslednji
,
še
pristavi
:
»
Kako
sodiš
sedanje
naše
znamenje
?
Znano
ti
je
,
da
smo
opazovali
že
tri
večere
zaporedoma
zvezdo
repatico
nad
našim
selom
.
Zdaj
pa
je
zopet
ni
videti
nekaj
nočij
,
namreč
odslej
,
kar
smo
bili
skupaj
v
Zagrebu
!
«
»
Znamenja
na
nebu
niso
brez
pomena
po
mojej
sodbi
.
Pravijo
,
da
moder
zvezdogled
ugoni
za
stoletje
naprej
po
teku
zvezd
to
in
ono
svetovno
gorjé
.
Jaz
pa
sodim
po
zvezdi
,
ki
je
hodila
svetit
nad
našo
vas
,
kakor
mi
je
pravila
Jela
,
tvoja
hči
,
Ilija
,
da
je
napočil
pomenljivi
čas
potomcem
slavnih
naših
dedov
,
ki
zdrobi
,
če
je
volja
božja
,
spone
,
ki
žIlijo
stoletja
slovenskega
kmeta
.
Ta
zvezda
repatica
in
osoda
naših
prednikov
,
ktero
sem
vam
baš
opisal
,
naj
vas
vodi
pri
vseh
vaših
sklepih
,
prijatelji
!
«
Čulo
se
je
zopet
občno
priznavanje
tem
slepčevim
besedam
.
Gubec
pa
je
nadaljeval
:
»
Govoril
si
mi
iz
srca
,
Marko
,
ter
olajšal
moj
predlog
,
ki
sem
ga
namenil
predložiti
v
nocójšnjem
zboru
.
Najprvo
je
potreba
,
da
se
osnuje
vrhovno
poveljstvo
vsemu
podvzetju
,
predno
se
začenja
javno
delo
.
Zaraditega
predlagam
,
da
vrže
vsak
izmed
vas
cekin
v
moj
klobuk
in
trese
toliko
časa
pokrivalo
,
da
se
prevrti
več
potov
denar
in
ga
povezne
potem
rahlo
na
omizje
.
Isti
,
pri
kterem
padejo
novci
najprvo
vsi
na
eno
stran
na
mizo
,
izvoljen
je
brez
ugovora
našim
vrhovnim
voditeljem
.
«
Molčé
so
vrgli
možje
rumene
zlate
v
Gubčevo
pokrivalo
.
Gubec
je
prvi
tresel
denar
,
in
takoj
prvi
pot
padli
so
vsi
cekini
na
eno
stran
.
Poskušali
so
še
potém
ostali
isti
posel
,
a
posrečilo
se
ni
nikomur
to
naključje
.
Izvoljen
je
bil
tedaj
brez
ugovora
beg
Gubec
vrhovnim
poveljnikom
v
javnem
zboru
,
in
s
tem
je
opravičil
že
prej
sploh
ponujano
mu
predsedstvo
skrivne
družbe
,
ki
naj
osveti
pravico
nad
krivico
.
»
Trem
naj
se
izroči
moč
in
poveljništvo
sploh
v
našem
podvzetji
,
«
nadaljuje
Gubec
potém
ter
opominja
k
daljnej
poskušnji
po
prvem
potu
,
koga
izvoli
naključje
za
ta
važni
posel
.
Zopet
so
tresli
Ilija
,
Pasanec
in
Guzetič
Gubčevo
pokrivalo
s
tremi
cekini
ter
je
pokladali
na
mizo
.
Prvemu
ni
bila
sreča
mila
.
Različne
podobe
je
stresel
ta
na
omizje
,
ali
njegova
tovariša
pa
zapored
enake
.
Izvoljena
sta
bila
torej
Pasanec
in
Guzetič
v
vrhovno
poveljstvo
kot
svetovalca
Gubčeva
,
Le
Ilija
je
ostal
začasno
brez
častnega
posla
.
Jezilo
ga
je
skrivajo
poslednje
,
da
je
zabledel
,
vzlasti
ker
se
mu
je
volitev
po
Gubčevem
nasvetu
dozdevala
preotročja
,
a
molčal
je
.
»
Vrhovno
poveljstvo
je
izbrano
,
tovariši
,
«
nadaljuje
videzno
zadovoljen
predsednik
beg
Gubec
in
pristavi
potim
:
»
Tovariši
,
med
tem
ko
kujemo
mi
poveljniki
skrivne
črteže
in
sklepe
,
kdo
nam
vodi
tedaj
naše
hrabre
vojske
k
popolnej
zmagi
?
Naš
boj
se
bije
sedaj
v
sovetih
in
poveljih
na
papirji
,
ali
za
pravo
vodstvo
potrebujemo
vojaško
izurjene
,
krepke
roke
.
Kdo
bi
bil
sposobnejši
za
takov
junaški
posel
kot
naš
hrabri
Ilija
,
tovariši
?
Ilija
se
je
junaško
bojeval
v
Lenkovičevej
in
Auerspergovej
vojski
proti
Turkom
.
On
bode
pridobil
tudi
našemu
orožju
srečno
zmago
.
Zaraditega
imenujem
Ilijo
Gregoriča
v
tem
javnem
zboru
vojvodo
našej
vojski
,
ki
se
naj
oslavi
z
njegovim
imenom
v
pozni
rod
!
«
Nepopisljivo
navdušenje
ostalih
tovarišev
je
odmevalo
pri
teh
besedah
.
Pasanec
in
Guzetič
sta
objela
svojega
prijatelja
,
poljubila
ga
in
dvignola
na
rame
.
Čudno
,
in
vendar
ni
segalo
to
veselje
Iliji
do
srca
,
kakor
bi
bil
vsakdo
pričakoval
izmed
družbe
.
Njegovo
resno
lice
se
je
še
bolj
zatemnilo
,
in
roka
,
s
ktero
je
dvigoval
vrč
in
točil
vino
tovarišem
,
se
je
tresla
.
»
Veseli
me
,
tovariši
,
da
je
srečno
in
kakor
vidim
zadovoljno
končana
volitev
dostojanstvenikov
v
našej
znamenitej
stvari
,
«
nadaljuje
črez
nekoliko
zopet
beg
Gubec
,
čigar
glas
se
je
izpremenil
že
v
trenotku
,
ko
je
bil
po
čudnej
šegi
voljen
načelnikom
kmetskega
triumvirata
.
Njegov
glas
priča
jasno
,
da
čuti
govornik
v
sebi
že
čast
in
oblast
bodočega
—
poveljnika
cele
dežele
.
Izgovorivši
prisede
bližje
k
mizi
,
popravi
slabo
luč
v
svetilnici
in
se
nagne
nad
ondi
ležéči
zemljevid
.
Ko
nekaj
časa
s
kazalcem
po
njem
nevidne
črte
dela
,
pravi
slovesno
:
»
Možje
,
drugi
naš
glavni
nalog
je
,
določiti
že
naprej
natančno
naš
črtež
,
po
kterem
se
imamo
strogo
ravnati
.
Pretuhtal
sem
že
o
dolgih
nočeh
v
duhu
,
kako
se
ima
razpostaviti
naša
vojska
,
da
jej
je
uspeh
zagotovljen
.
Zaraditega
sem
prinesel
nocój
zemljevid
s
sebój
,
da
se
prepričate
sami
,
ali
so
moji
sklepi
pravi
ali
ne
.
«
Pri
teh
besedah
razgrne
ves
zemljevid
po
mizi
in
migne
tovarišem
,
naj
bližje
prisedejo
.
»
Tú
je
zaznamovan
Brdovec
,
Ilija
,
«
govori
potém
Gubec
.
»
Tú
postavim
,
bi
bila
tvoja
hiša
.
Tü
na
desni
je
Stubica
,
tú
doli
Sused
,
ondi
Klanjec
,
Brežice
,
Krško
in
gori
Novo
mesto
.
To
so
nam
,
prijatelji
,
preimenitni
kraji
.
Zapomnite
si
jih
torej
dobro
!
«
Med
tem
govorom
potegne
Gubec
zopet
s
kazalcem
po
zemljevidu
,
in
tovariši
mu
sledé
pazljivo
z
očmi
.
In
vendar
še
niso
videli
nikdar
takovega
papirja
,
ki
se
mu
pravi
zemljevid
,
in
nerazumljivo
jim
je
,
kako
more
kdo
na
gladek
papir
narisati
céle
vasi
,
mesta
,
gore
,
ceste
in
reke
,
tako
da
pismoučen
človek
s
prstom
po
zemljevidu
kakor
z
nogami
po
svetu
hodi
.
Take
ali
vsaj
podobne
misli
so
polnile
možem
glave
.
Vendar
toliko
politike
in
previdnosti
so
čutili
v
sebi
,
da
niso
izdali
pismoučenemu
Gubcu
svojih
dvomb
gledé
resničnosti
opisanih
znamenj
na
papirji
.
»
Dobro
ste
razumeli
,
tovariši
,
te
kraje
in
njihove
zveze
,
«
nadaljuje
zopet
Gubec
.
»
Jaz
storim
korak
dalje
in
vam
pravim
:
Če
se
nam
posreči
dvignoti
vsaj
dvajset
tisoč
mož
na
noge
,
razpostavimo
jih
po
mojem
dobro
premišljenem
črteži
tako
,
da
nam
je
uspeh
skoro
neizogibljiv
.
Prvi
del
vojske
udari
iz
Klanca
v
breški
okraj
,
združi
se
z
ondotnimi
kmeti
,
odpošlje
manjši
svoj
oddelek
v
Krško
in
Novo
mesto
ter
skuša
od
tod
ohraniti
zvezo
s
Hrvatsko
.
Drugi
del
hiti
oh
Savi
in
Savinji
v
Sevnico
,
v
Kateče
in
Celje
ter
odpošlje
od
tod
zopet
eden
oddelek
v
Ljubljano
,
ki
skuša
prodreti
s
pomočjo
ondotnih
upornikov
do
Trsta
in
morja
ter
zasede
in
zabrani
vse
ceste
in
prehode
proti
laškej
deželi
.
Zadnji
del
ostane
v
glavnem
taboru
pod
mojim
poveljem
v
Stubici
kot
obramba
proti
jugu
,
osobito
proti
turškim
napadom
.
Čudili
so
se
možje
Gubčevemu
natančnemu
in
popolno
izgotovljenemu
črtežu
.
Niti
črtice
niso
ugovarjali
.
Imponirala
je
vsem
njegova
izvedenost
.
Vsak
večji
ugovor
je
bil
izključen
.
Videl
in
čutil
je
dobro
Gubec
,
kakov
upliv
je
napravil
njegov
črtež
na
tovariše
.
Zagotovljen
si
je
bil
že
v
tem
prvem
trenotku
svoje
neomejene
vzvišenosti
nad
ostalimi
zavezniki
.
A
poslednje
mu
je
bilo
neizmerne
veljave
.
Zadovoljen
je
bil
s
svojim
prvim
jasnim
uspehom
,
ki
je
bil
po
njegovej
sodbi
prvi
korak
do
davno
že
skrivaj
gojene
slave
njegovega
imena
in
bodoče
samostalnosti
!
Petelinovo
petje
se
je
že
čulo
v
vinsko
klet
,
in
nebo
se
je
jelo
polagoma
ruditi
na
vzhodu
,
ko
se
konča
prvi
zbor
v
tej
noči
osnovanega
triumvirata
.
Še
eden
vrč
se
je
izpraznil
potém
v
bodočo
srečo
in
na
zdravje
voljenih
dostojanstvenikov
.
Zagotavljajóč
,
da
se
vrši
črez
teden
dnij
druga
seja
,
opomni
vrhovni
poveljnik
Gubec
še
eden
pot
,
da
pričakuje
do
tedaj
natančnih
poročil
o
zadevi
orožja
,
in
nató
zapustijo
vsi
svojo
skrivno
zbornico
.
Ko
bi
pa
bil
kdo
opazoval
obraze
poslavljajóčih
se
tovarišev
,
zapazil
bi
bil
na
treh
popolno
ali
vsaj
navidezno
zadovoljnost
,
pri
dveh
pa
,
pri
Iliji
Gregoriči
in
njegovem
očetu
pa
bi
bil
dejal
:
»
Vse
ni
bilo
,
kakor
bi
moralo
biti
.
Preveč
resnobe
se
bere
na
teh
obrazih
,
akoravno
je
resnost
v
svetovnih
vprašanjih
odločilna
stvar
.
«
Nekaj
takega
si
je
mislila
morda
tudi
Ilijeva
hči
Jela
,
ki
je
z
gorečo
tresko
svetila
možakarjem
iz
kleti
.
In
ko
je
stisnol
eden
izmed
družbe
skrivaje
njeno
desnico
,
oblila
jej
je
neka
nepopisljiva
miloba
od
bedenja
bledo
lice
,
črne
njene
oči
pa
so
poslale
lep
,
iskren
pogled
v
zahvalo
istemu
,
ki
je
naznanjal
s
tem
mnogo
več
,
kot
toliko
potov
obilne
,
a
prazne
besede
.
Majhen
človek
je
in
krivonos
,
Takov
zmožen
je
,
da
te
izdá
.
''
Cervantes
.
''
Ko
se
razidejo
isto
jutro
naši
znanci
iz
Ilijeve
hiše
,
dvigne
se
izza
skladnice
drv
ob
steni
majhen
črnolas
in
suh
možak
.
Ozira
se
skrbno
okoli
,
ali
ga
nihče
ne
vidi.
Prepričavši
se
pa
,
da
je
vse
mirno
in
da
so
se
zapahnole
hišne
duri
,
koraka
pazno
med
drevjem
ob
poslopji
na
zahodno
stran
,
od
koder
se
vije
steza
navzdol
proti
cesti
.
Ko
se
mu
skrije
poslopje
na
griči
med
drevjem
,
postoji
in
se
nekako
brezskrbno
oddahne
.
»
Vse
kosti
me
bolé
od
kučanja
in
oprezovanja
,
«
pravi
možak
polglasno
samemu
sebi
.
»
Vendar
nisem
za
korak
dalje
,
kot
sem
bil
pred
toliko
tedni
.
Videl
sem
pač
videl
,
a
čul
ne
toliko
,
da
bi
s
takim
glasom
vrabca
iz
prosa
prepodil
.
A
prepričan
sem
,
da
ne
hodijo
semkaj
molčé
rožnega
venca
molit
ali
počivat
kakor
polhi
v
bukovo
duplo
.
Tudi
punice
ni
bilo
na
ogled
.
Stavil
bi
,
da
zvém
pri
prvej
priliki
od
nje
,
česar
potrebujem
,
osobito
če
jej
naznanim
pozdrav
od
njega
,
pozdrav
,
ki
je
najmanj
sto
cekinov
kakor
vinarja
vreden
.
«
Tako
je
nadaljeval
mož
svoj
govor
,
ko
je
urneje
stransko
cesto
ubral
,
kakor
da
bi
hotel
to
pridobiti
,
kar
je
bil
zamudil
prej
.
Najmanj
eno
uro
hodil
je
tako
med
goricami
proti
vzhodu
,
ko
se
zoži
nenadno
dolina
in
iz
gorskega
zakotja
se
prikažejo
med
hrastovim
in
smrečjim
zelenjem
temne
line
prostranega
starodavnega
gradu
.
Veljavna
oseba
je
moral
biti
suhi
možiček
v
opravi
mestjanskega
ljudstva
za
iste
dobe
v
gradu
;
kajti
ko
je
bil
še
najmanj
sto
korakov
od
ozidja
oddaljen
,
padel
je
že
nad
grajski
široki
rov
viseči
most
,
in
težka
vrata
so
zaječala
v
tečajih
.
Niti
stražnika
v
linah
,
ki
je
spustil
most
v
nižavo
,
niti
sivolasega
vratarja
,
ki
se
je
globoko
klanjal
pred
možem
,
ni
pozdravil
prišlec
.
Molčé
je
izginol
v
grajsko
zidovje
.
Nekaj
ur
pozneje
pa
že
najdemo
našega
znanca
v
dvorani
sedéčega
nasproti
petdesetletnemu
,
visokorastenemu
krepkemu
možu
v
viteškej
opravi
.
»
Kako
je
z
mojim
poveljem
,
oskrbnik
Črnič
?
«
vpraša
ponosno
vitez
našega
znanca
,
le
na
pol
obrnen
proti
njemu
,
kakor
da
bi
hotel
s
tem
pokazati
veliko
razliko
med
njim
in
svojo
lastno
osebo
.
»
Kakor
je
ukazala
vaša
milost
,
vitez
slavni
!
Kolikor
je
bilo
v
mojej
slabej
moči
,
potrudil
sem
se
do
sedaj
,
a
žalibože
brez
vsakega
uspeha
,
«
odgovori
globoko
se
klanjajóč
grajski
oskrbnik
Črnič
s
ponižnim
glasom
svojemu
gospodu
,
grajščaku
in
vsemogočnemu
poveljniku
podsusedskega
okraja
na
Hrvatskem
.
»
Ali
se
je
v
resnici
potrudil
,
kakor
se
spodobi
mojej
želji
?
«
vpraša
nevoljno
dalje
grajščak
in
popravi
z
desnico
dolg
,
na
pol
osivel
,
kakor
s
srebernimi
nitimi
pretkan
koder
,
ki
se
mu
je
bil
vsul
pri
tem
vprašanji
po
bledem
čmerikavem
obrazu
,
jasno
naznanjajočem
,
da
je
že
orala
obila
in
dolgotrajna
strast
prezgodne
gube
na
njegovo
površje
.
»
Natančno
,
kakor
je
ukazala
vaša
milost
,
storil
je
preponižni
sluga
.
Njegov
nepovoljni
uspeh
vsiljuje
mu
žalibože
misel
,
da
je
pretirana
črnogledost
,
ki
se
je
vsilila
vašej
milosti
.
Vsaj
okoliščine
kažejo
tako
.
«
»
Ne
sodi
naj
Črnič
svojeglavim
,
kar
ne
spada
v
njegovo
področje
!
Pokorščina
in
brezobzirna
udanost
je
njegov
posel
,
ki
ga
terjam
z
vso
odločnostjo
in
z
vso
svojo
močjo
.
Pozna
me
on
.
«
»
Svest
sem
si
svoje
udanosti
in
zveste
pokorščine
.
Vendar
pri
vsem
svojem
trudu
ne
morem
poročati
do
sedaj
kaj
odločilnega
o
ónej
zadevi
,
«
nadaljuje
s
tresóčim
glasom
Črnič
.
»
Koliko
potov
je
bil
ondi
?
«
glasi
se
daljno
vprašanje
.
»
Tri
noči
zaporedoma
,
vaša
milost
!
«
»
In
kaj
je
opazil
tam
?
Ali
ni
resnica
,
o
čemer
se
mi
je
poročalo
tajno
?
«
»
O
tem
ne
morem
soditi
.
Prvo
noč
se
je
vrnol
Ilija
sicer
pozno
,
ali
popolno
sam
domú
.
Drugo
noč
ni
zapustil
koče
,
in
tretjo
—
«
Zakašljal
je
pripovedovalec
pri
tej
besedi
in
v
tla
se
je
ozrl
,
kakor
da
bi
se
bal
nadaljevati
začeti
stavek
.
»
In
tretjo
noč
?
«
pristavi
zdajci
kakor
iznenadjen
in
nekaj
posebnega
pričakujóč
—
grajščak
Perenc
Tahy
.
»
Tretjo
noč
,
«
nadaljuje
jecljaje
in
s
tresočim
glasom
oskrbnik
Črnič
,
»
videl
sem
tri
možakarje
stopiti
v
hišo
.
A
noč
je
bila
,
temna
noč
.
Za
ped
se
ni
razločilo
daleč
pred
se
.
«
»
Tri
možakarje
!
«
vzklikne
še
bolj
iznenadjen
grajščak
.
»
V
noči
so
prišli
trije
k
Iliji
Gregoriču
.
in
on
jih
ni
poznal
niti
po
postavi
niti
po
hoji
?
«
Zopet
se
je
obotavljal
Črnič
pri
teh
besedah
,
ki
so
ga
nenadoma
spravile
v
na
videz
neprijetno
stališče
,
kakor
da
bi
ne
izdajal
rad
svojih
znancev
brez
dokazov
in
do
sedaj
brez
obljubljenega
darila
za
takov
poseben
posel
.
Odgovoril
je
torej
nekako
izogibaje
se
:
»
Vaša
milost
!
stal
sem
do
jutra
pod
steno
,
da
bi
vsaj
po
besedi
spoznal
,
kar
mi
je
noč
prikrivala
,
a
zastonj
.
Tiho
je
bilo
kakor
v
grobu
vso
noč
v
poslopji
.
Molče
so
zapustili
možakarji
in
v
temi
Ilijevo
poslopje
.
«
V
tem
trenotku
je
prvič
obrnol
grajščak
svoj
obraz
proti
oskrbniku
ter
mu
pogledal
strupeno
in
na
ravnost
v
obraz
.
»
Nič
ni
torej
videl
,
slepec
,
ali
pa
ni
videti
hotel
!
Dozdeva
se
mi
,
da
ima
kurjo
slepoto
,
kedar
