zagledaltupatam
husarje
.
Posamič
in
paroma
so
jezdili
po
njivah
in
travnikih
,
plezali
na
holme
in
se
ozirali
na
vse
strani
.
Nihče
se
ni
brigal
za
pošto
.
Za
Hruševjem
pa
so
prijezdili
po
cesti
trije
huzarji
v
skoku
pošti
nasproti
in
jo
ustavili
.
Doslej
je
mislil
Miha
,
da
gleda
avstrijske
pikete
,
zdaj
pa
je
spoznal
,
da
so
tu
že
Francozi
.
Možje
v
tujih
uniformah
so
govorili
tudi
v
tujem
jeziku
.
Skočili
so
s
konj
in
obstopili
voz
.
Vpraševali
so
ga
nekaj
.
On
jim
je
odgovoril
v
italijanščini
,
da
vozi
pošto
iz
Postojne
v
Vipavo
.
Takoj
mu
je
ukazal
eden
izmed
huzarjev
,
ki
je
znal
italijanski
,
naj
mu
izroči
vsa
pisma
,
ki
jih
vozi
s
seboj
.
Miha
je
ugovarjal
,
da
ne
sme
nikomur
izročati
pisem
,
da
pa
jih
tudi
ne
more
vzeti
iz
skrinj
pod
sedeži
,
ker
imata
ključe
le
poštarja
.
Jezno
ga
je
pahnil
huzar
s
kočije
,
da
je
stari
Miha
odletel
v
blato
na
cesto
.
Nato
so
s
sabljami
začeli
lomiti
ključavnici
in
krušiti
deske
,
Miha
pa
je
zbežal
in
tekel
nazaj
v
Postojno
,
kolikor
so
ga
nesle
noge
.
Dolga
,
strašna
pot
!
Za
seboj
je
slišal
kričanje
,
krohot
huzarjev
,
žvenket
sabelj
in
topot
konjskih
kopit
,
—
a
nič
več
se
ni
ozrl
,
samo
tekel
je
,
tekel
,
ker
bal
se
je
,
da
ga
posekajo
in
vržejo
v
jarek
kakor
ubitega
mačka
.
Med
tem
se
je
zbrala
okoli
postiljona
poštarjeva
družina
,
žena
z
otroki
,
pa
dekle
in
dva
hlapca
.
Ko
so
slišali
kaj
se
je
zgodilo
,
so
ženske
in
otroci
zaželi
jokati
in
javkati
,
posli
pa
kričati
in
hrumeti
:
»
Vse
nas
pokoljejo
!
Vse
nam
požgo
in
vse
oplenijo
,
nas
pa
odvedo
v
ječe
,
v
sužnost
in
smrt
.
Bežimo
!
Poskrijmo
se
v
jamo
!
Pripravimo
se
za
zadnjo
uro
in
molimo
,
molimo
!
«
Stara
dekla
je
nemudoma
padla
na
kolena
pred
župnika
,
se
tresla
kakor
šiba
na
vodi
ter
jecljaje
začela
moliti
očitno
pokoro
,
da
bi
se
mu
vpričo
vseh
izpovedala
svojih
grehov
,
predno
umre
pod
francoskim
mečem
.
Nastal
je
vrišč
,
ki
je
privabil
iz
soseščine
še
nekaj
žensk
,
otrok
in
starcev
.
Vsa
družba
je
kričala
,
plakala
in
begala
po
dvorišču
kakor
perutnina
,
ko
kroži
nad
njo
kragulj
.
Sredi
hrupa
pa
je
pritekel
okrožni
pisar
Šeber
.
Bil
je
majhen
,
siv
starček
.
In
zajavkal
je
s
tankim
glasom
,
ki
je
bil
podoben
brlizganju
lesene
piščali
:
»
Francozi
gredo
!
Patrulje
so
že
jahale
skozi
Postojno
,
za
njimi
pa
prihaja
cela
vojska
!
«
S
suhimi
rokami
je
mahal
in
kazal
na
cesto
:
»
Glejte
ga
!
Še
eden
!
Še
dva
!
—
Joj
,
joj
,
kaj
bo
!
Kaj
bo
z
nami
!
Oh
,
moja
žena
,
moja
uboga
žena
!
«
Po
cesti
so
dirjali
francoski
huzarji
in
držali
pred
sabo
svetle
sablje
.
Bliskoma
so
švignili
in
izginili
med
hišami
.
Župnik
in
poštar
,
dasi
sama
utripajočih
src
,
sta
mirila
obupane
,
a
česar
niso
dosegle
njune
besede
,
so
dognale
francoske
patrulje
,
ki
so
galopirale
mimo
.
Kričeča
in
plakajoča
družba
jezdeci
.
Ječa
,
muke
ali
smrt
...
,
le
to
troje
je
stalo
pred
njimi
neizbežno
ter
jim
je
zatrlo
vso
voljo
in
vsak
odpor
.
»
Pojdimo
jim
naproti
...
,
pozdravimo
jih
...
prosimo
jih
usmiljenja
!
«
je
dejal
nenadoma
Wenigar
in
sam
se
je
začudil
,
odkod
ta
je
umolknila
in
kakor
brez
misli
buljila
za
misel
.
»
Morda
bodo
z
nami
za
to
prizanesljivejši
?
«
»
Res
,
pojdimo
...
,
slabše
se
nam
ne
bo
godilo
,
če
se
jim
poklonimo
!
«
je
pritrdil
Hueber
.
Toda
oklenili
so
se
ga
žena
in
otroci
ter
plakaje
vikali
:
»
Ne
,
nikar
!
Posekajo
te
,
ljubi
Henrik
!
Prvega
te
zgrabijo
!
Pomisli
:
cesarski
si
!
—
Bežimo
in
skrijmo
se
,
papa
!
«
Hueber
,
bivši
častnik
,
pa
strahu
ni
hotel
kazati
.
Držal
se
je
strumno
in
iz
oči
mu
je
zagorel
uporen
pogum
.
»
Gremo
!
«
je
dejal
energično
.
»
Moramo
iti
!
Tiho
!
Bodite
brez
strahu
!
Bivšemu
avstrijskemu
častniku
tudi
francoski
častniki
ne
odrečejo
rešpekta
.
Pojdite
v
hišo
in
počakajte
,
da
se
vrnemo
.
Če
naš
pozdrav
ne
bo
koristil
,
vsaj
škodil
gotovo
ne
bo
!
«
»
Dobro
,
čisto
moje
mnenje
!
«
je
soglašal
župnik
.
Sugestivno
sta
krepila
drug
v
drugem
pogum
.
»
Pa
še
vi
pojdete
z
nami
,
Šeber
!
«
Pisarček
je
klecnil
kakor
voz
,
ki
se
je
nagnil
v
jarek
,
in
zacmevkal
:
»
O
Bog
,
jaz
?
«
»
Zastopali
boste
cesarska
oblastva
...
gospod
poštar
bo
zastopal
tržane
...
jaz
pa
cerkev
,
«
je
odločil
župnik
in
velel
:
»
Pa
kar
pojdimo
!
«
In
stopali
so
skozi
Postojno
tihi
,
plahi
,
vendar
kolikor
le
možno
pogumno
vzravnani
.
Saj
so
se
zavedali
,
da
zastopajo
ves
kraj
ter
da
je
od
njih
nastopa
več
ali
manj
odvisna
usoda
vseh
tržanov
.
Prazna
in
pusta
je
ležala
pred
njimi
blatna
cesta
,
ki
je
bila
še
minole
dni
nabito
polna
maroderjev
,
avstrijskih
infanteristov
,
kavaleristov
,
topov
,
voz
in
kočij
.
Strahoten
mir
je
ležal
kakor
pred
bližajočo
se
nevihto
na
vsem
trgu
;
vse
imovitejše
hiše
so
bile
prazne
,
ker
njih
posestniki
so
z
rodbinami
pobegnili
že
pred
nekaterimi
dnevi
proti
Ljubljani
.
Le
v
najubožnejših
kočah
so
ostali
ubožci
,
ki
niso
imeli
razen
svojega
življenja
in
uboštva
ničesar
izgubiti
.
Nad
Sovičem
se
je
vrtel
,
gostil
in
redčil
ogromen
črn
kolobar
.
Bile
so
kanje
ali
pa
krokarji
.
Kolobar
se
je
dvigal
,
zapletal
,
padal
,
razprševal
in
oprezoval
nad
nevidnim
plenom
;
nad
hribcem
pa
se
je
bočilo
sivo
,
megleno
nebo
.
Nekaj
akacij
in
murb
je
ob
cesti
štrlelo
gole
,
rogovilaste
veje
v
mrzli
zrak
.
Nanos
,
Javornik
,
Ostri
vrh
in
Sovič
so
nosili
snežene
kučme
in
semkaj
s
Krasa
je
puhnil
včasih
leden
veter
.
Hitro
,
nervozno
so
stopali
možje
k
izhodu
iz
trga
:
debeli
,
rdečelični
župnik
v
dopetnem
črnem
talarju
,
s
trirobim
baretom
na
glavi
in
z
brevirjem
pod
levo
pazduho
je
korakal
na
sredi
,
visoki
,
suhi
in
mišičasti
poštar
z
belo
kito
in
črnim
čopom
na
desni
in
mali
,
drobni
pisar
s
sivimi
,
do
vratu
mu
segajočimi
lasmi
na
levi
strani
.
»
Če
bo
treba
govoriti
,
«
je
izpregovoril
po
dolgem
molku
poštar
,
»
boste
govorili
vi
,
prijatelj
!
«
»
Flat
!
Flat
!
«
je
odgovoril
župnik
in
se
zatopil
iznova
v
svoje
misli
.
Menda
je
že
sestavljal
svoj
diplomatski
nagovor
.
Nenadoma
pa
se
se
je
ustavil
.
»
A
če
bosta
morala
govoriti
tudi
vidva
,
gospoda
,
ne
pozabita
:
vidva
zastopata
tržane
in
cesarska
oblastva
!
«
»
Seveda
,
seveda
!
«
sta
delala
z
osorno
nervoznostjo
in
koračila
dalje
.
Moj
Bog
,
če
bo
treba
govoriti
!
Pa
so
dospeli
tako
do
zadnjih
hiš
,
se
ustavili
v
Mačkinih
jamah
in
pogledali
tja
proti
jugu
.
Burja
je
brila
tu
najhuje
,
piši
so
se
križali
in
tepli
,
da
je
bilo
redko
drevje
vse
zvito
in
krivenčasto
.
In
že
so
zagledali
v
daljavi
velikansko
kačo
,
ki
se
je
od
Hrašč
valila
semkaj
po
cesti
.
Hrbet
se
ji
je
izpreminjal
črno
,
belo
,
rdeče
,
modro
in
zeleno
,
po
tleh
pa
je
gomazelo
tisočero
njenih
nog
.
Včasih
se
je
posvetilo
po
njej
kakor
zlate
in
srebrne
luskine
in
včasih
se
je
zabliskalo
,
kakor
bi
švigali
iz
nje
dolgi
plamenčki
.
In
začul
se
je
čuden
hrup
,
topot
neštetih
nog
in
kopit
;
nato
pa
je
zadonelo
,
zapelo
in
zagrmelo
,
v
zraku
je
zagostolelo
ter
odmevalo
od
zasneženih
hribov
in
goličav
.
Oster
ritem
vesele
francoske
koračnice
je
napolnil
vso
dolino
,
da
se
je
zbudila
in
zasmejala
v
radostnem
presenečenju
.
Hipoma
so
se
raztrgale
težke
megle
in
posijalo
je
solnce
.
Že
so
razločili
,
da
jezdijo
na
čelu
vojske
konjeniki
,
da
korakajo
za
njimi
pešci
s
celim
gozdom
bajonetov
in
se
vije
za
njimi
dolga
vrsta
topov
in
voz
,
zeleni
dragonci
,
ki
so
jim
mahali
s
svetlih
čelad
dolgi
konjski
repi
na
hrbet
,
beli
karabinjerji
z
ogromnimi
rdečimi
grebeni
na
bleščečih
čakah
in
modri
kirasirji
s
črnimi
oklepi
in
šlemi
ter
z
rdečimi
epoletami
in
rumenimi
gumbi
so
jahali
v
lahnem
diru
in
držali
pred
sabo
ostre
plašče
.
Kakor
bi
mignil
so
bili
pred
njimi
.
Ob
cesti
,
tam
,
kjer
je
stala
Kazarjeva
stara
vozniška
gostilna
,
je
obstala
vojska
,
zastopniki
Postojne
so
se
ji
približali
,
se
globoko
odkrili
in
se
priklonili
.
Zaoril
je
rog
in
vsa
pehota
je
snela
puške
z
ramen
in
jih
gromko
posadila
predse
na
tla
.
Le
iskri
konjiči
so
poskakovali
,
hrzali
,
metali
grivate
glave
kvišku
in
jih
sklanjali
nizko
med
noge
,
kakor
bi
vračali
vdane
poklone
teh
treh
možičkov
,
ki
so
se
drhte
približali
,
da
izvrše
nalogo
,
ki
so
si
jo
naložili
sami
iz
strahu
in
ljubezni
do
svojih
in
sirotne
Postojne
.
Nenadoma
se
je
pojavil
izza
prvih
vrst
modrih
kirasirjev
na
visokem
vrancu
orjak
—
čudovite
zunanjosti
.
Višnjeva
,
z
zlatimi
cveticami
razkošno
izvezena
,
z
robovi
pokrita
,
s
kožuhovino
obrobljena
in
podšita
suknja
,
ozke
rdeče
hlače
z
dlan
široko
zlato
porto
,
visoki
rumeni
črevlji
,
okoli
pasu
ovita
pestra
svilena
preveza
z
dvema
velikima
,
svilenima
zlatima
čepoma
in
na
glavi
visok
generalski
klobuk
,
ves
okrašen
z
mahadravimi
nojevimi
peresi
...
Ta
uniforma
je
bila
tako
fantastna
in
romantično
krasna
,
da
je
celo
bivšemu
častniku
,
pl.
Hueberju
od
občudovanja
zaigralo
srce
.
Junak
kakih
25
let
,
bujnih
,
črnih
kodrov
in
črnih
čopastih
zaliscev
,
ki
so
mu
segali
skoraj
do
podbradka
,
pa
je
imel
tudi
naivno
veselo
in
prijazno
lice
z
zdravo
rdečico
pristnega
kmetskega
mladeniča
.
Mala
usta
z
nekoliko
debelimi
ustnicami
brez
brk
,
lep
,
raven
,
skoraj
grški
nos
in
velike
,
črne
oči
z
dolgimi
vekami
pod
gostimi
obrvmi
...
vse
to
ga
je
delalo
resnično
lepega
in
na
prvi
pogled
izredno
simpatičnega
moža
.
Smehljaje
je
salutiral
,
z
eno
samo
roko
ukrotil
svojega
divjega
,
penastega
vranca
ter
s
sonornim
glasom
zaklical
:
»
Dobro
jutro
,
gospodje
!
«
Bil
je
Joahim
Murat
sin
kmetskega
gostilničarja
,
zdaj
najodličnejši
poveljnik
francoske
konjenice
,
jezdec
brez
primere
,
pogumen
in
vedno
vesel
Gaskonjec
ter
eden
izmed
najodličnejših
prijateljev
in
najsposobnejših
tovarišev
Napoleona
Buonaparta
.
Poštar
Hueber
se
je
kot
bivši
častnik
instinktivno
postavil
v
parado
in
začel
govoriti
vdanostni
pozdrav
;
toda
Murat
ga
je
naglo
prekinil
:
»
Tudi
vi
ste
bili
vojak
,
gospod
?
«
»
Tudi
,
gospod
general
,
«
je
pritrdil
poštar
.
»
Bil
sem
nadporočnik
pri
Thurnovem
pešpolku
.
«
»
A
zakaj
ste
odložili
uniformo
?
—
Pardon
,
če
sem
indiskreten
!
«
»
Ker
sem
se
hotel
oženiti
z
dekletom
,
ki
sem
ga
ljubil
.
«
.
»
Lepo
,
prav
lepo
!
Veselilo
me
bo
,
če
me
predstavite
svoji
milostivi
.
«
In
lepi
velikan
je
iztegnil
desnico
in
jo
podal
poštarju
.
»
Bodite
brez
skrbi
,
kameradi
!
Francozi
ne
prihajamo
k
vam
kot
sovražniki
,
nego
kot
prijatelji
.
Prosim
,
povejte
vsakomur
,
da
se
ni
nikomur
bati
ne
za
imetje
,
ne
za
telesno
varnost
«
.
In
obrnil
se
je
k
župniku
,
mu
ponudil
roko
ter
mu
jo
krepko
stisnil
:
»
Prečastiti
gospod
abbé
,
«
je
dejal
,
»
hvala
vam
za
vaš
pozdrav
!
Ne
dajte
se
motiti
v
svoji
verski
in
človekoljubni
službi
!
Vršite
jo
mirno
dalje
kakor
doslej
.
Tudi
mi
smo
dobri
katoličani
in
vaša
cerkev
je
nam
prav
tako
sveta
kakor
vam
!
«
Nato
se
je
ozrl
na
pisarja
Šeberja
.
V
strahu
in
trepetu
se
je
zgrbil
in
stisnil
mršavi
možiček
še
bolj
in
šklepetaje
z
zobmi
je
zabrboril
in
začekljal
:
»
Im
Namen
des
kaiserlichen
Kreisamtes
«
...
pa
nobene
besedice
več
.
»
Hvala
,
hvala
!
«
je
izpregovoril
naglo
Murat
.
»
Samo
malo
strehe
,
malo
zobí
,
klaje
in
kruha
vas
prosimo
...
vse
drugo
ostane
neizpremenjeno
in
nedotaknjeno
!
«
Tedaj
je
nastalo
med
konjiki
polglasno
govorjenje
,
neki
častnik
se
je
nagnil
k
Muratu
in
mu
rekel
nekaj
besed
.
»
Ali
res
?
—
O
,
to
je
krasno
!
«
je
vzkliknil
Murat
in
se
obrnil
zopet
k
poštarju
.
»
Vaš
poštni
voz
s
konji
smo
vam
pripeljali
,
gospod
kamerad
,
«
je
dejal
veselo
.
»
Ravno
prav
.
Lahko
se
peljete
z
nami
...
Pa
kako
ste
ga
mogli
vendar
izgubiti
?
«
»
Vaši
vojaki
so
ga
vzeli
mojemu
postiljonu
,
gospod
general
,
«
je
odgovorit
poštar
,
zopet
ves
pogumen
.
»
Vzeli
?
Vzeli
?
To
pa
ni
mogoče
!
Kako
se
je
to
zgodila
moj
dragi
?
«
je
rezko
vprašal
Murat
častnika
in
na
obraz
mu
je
legla
temna
senca
nevolje
.
»
Iskali
smo
le
vladnih
in
uradnih
pisem
,
«
je
pojasnjeval
častnik
.
»
A
bojazljivi
postiljon
je
pobegnil
,
ne
da
bi
bil
počakal
konca
naše
preiskave
.
Brez
povoda
je
pustil
konje
in
voz
kar
sred
ceste
,
čeprav
smo
ga
klicali
in
mirili
.
«
»
Ah
,
tako
?
Torej
golo
nesporazumljenje
!
«
je
vzkliknil
general
in
se
široko
nasmejal
.
»
Ko
bi
pač
nesporazumljenj
ne
bilo
!
No
,
vojna
je
pač
taka
.
«
Medtem
sta
pritekla
poštna
konja
z
nerodnim
črnožoltim
vozom
skozi
francoske
vrste
,
ki
so
se
urno
in
spretno
umikale
na
desno
in
levo
ob
cesti
.
Na
visokem
kozlu
je
sedel
star
grenadir
in
pušil
iz
kratke
pipice
,
v
vozu
pa
se
je
peljala
njegova
puška
.
»
Sedite
!
Sedite
,
gospodje
!
«
je
vabil
Murat
.
V
hipu
so
bili
vsi
trije
zastopniki
Postojne
v
vozu
,
grenadir
je
pognal
,
rog
je
zapel
in
vsa
vojska
je
stopala
dalje
.
Obenem
pa
so
zagrmeli
bobni
in
godba
je
zasvirala
iznova
vesel
,
poskočen
marš
.
Na
čelu
vsem
je
veličastveno
jahal
general
Murat
,
za
njim
se
je
vozila
pošta
,
obdana
od
častnikov
in
kirasirjev
,
potem
so
sledile
eskadrone
karabinjerjev
,
dragoncev
,
topničarjev
s
topovi
in
končno
vse
vozarstvo
.
»
Hvala
Bogu
,
prečisti
Devici
in
sv.
Štefanu
,
dobro
smo
opravili
!
«
je
vzdihnil
Wenigar
,
sedeč
na
vozu
sredi
tovarišev
.
»
Krasen
,
čudovito
ljubezniv
človek
je
ta
general
!
«
je
dejal
Hueber
.
»
Vaša
ideja
je
bila
izvrstna
!
«
Šeberju
se
je
smejal
ves
obraz
in
iz
nervoznega
veselja
je
mencal
in
poskakoval
na
svojem
sedežu
:
»
O
Bog
,
kako
smo
se
motili
o
Francozih
!
Na
ječo
in
svojo
smrt
smo
mislili
,
zdaj
pa
se
vozimo
slavnostno
kakor
cesarji
,
hahaha
!
In
jaz
sem
zastopal
ves
cesarski
okrožni
urad
!
Pomislite
,
jaz
stari
pisarček
!
Le
kaj
poreče
moja
žena
?
«
Po
vsej
Postojni
je
mrgolelo
Francozov
.
Vse
hiše
,
hlevi
,
svisli
so
bile
mahoma
polne
vojakov
in
konje
so
postavili
celo
po
drvarnicah
in
kolnicah
.
Toda
takoj
se
je
pokazalo
,
da
je
za
vso
vojsko
prostora
premalo
.
Del
infanterije
je
moral
taboriti
v
Zalogu
in
po
hišah
ob
cesti
na
Reko
,
v
Rakitniku
,
Grobišču
in
Matenji
vasi
;
več
oddelkov
je
moralo
kantonirati
v
Planini
in
na
Uncu
ter
bivakirati
po
okoličanskih
hribih
,
oddelek
800
mož
z
dvema
topoma
je
odmarširal
celo
na
Reko
.
Že
na
poti
pa
je
zvedel
,
da
je
tudi
Reka
že
padla
in
da
je
tudi
ondi
polno
francoskega
vojaštva
.
Ta
oddelek
se
je
torej
kmalu
vrnil
ter
se
utaboril
v
Bistrici
in
v
Trnovem
.
Tako
je
bila
zasedena
in
zaprta
vsaka
cesta
.
Tudi
okoli
kraške
cerkve
sv.
Danijela
,
male
postojnske
podružnice
,
so
goreli
francoski
ognji
,
ob
katerih
so
si
kuhali
vojaki
menašo
,
si
snažili
uniforme
in
čedili
topove
.
Prazna
,
pusta
in
zaprašena
je
stala
ta
cerkvica
.
Vse
leto
je
sameval
,
saj
jedva
enkrat
je
prihajalo
vanjo
občinstvo
častit
sv.
Danijela
,
proroka
.
V
julijski
vročini
,
ko
valovi
po
polju
bujno
žito
,
ko
cvete
po
visoki
dišeči
travi
na
tisoče
cvetic
in
se
ziblje
košato
drevje
v
najrazkošnejšem
zelenju
,
ko
drobi
škrjanec
veselo
pod
vedrim
nebom
in
ko
so
travniki
in
njive
ves
dan
,
pozno
v
noč
in
že
v
najranejšem
jutru
polni
kmetov
in
kmetic
,
prav
v
času
najživahnejšega
dela
so
posečali
Postojnčani
.
Založani
in
sosedje
proroka
Danijela
.
Župnik
Wenigar
je
opravljal
slovesno
mašo
,
v
stolpu
sta
prepevala
drobna
zvončka
,
fantje
so
zažigali
topiče
,
tratina
okoli
cerkve
pa
je
bila
kakor
živa
preproga
,
izvezena
v
pestrih
bojah
stare
kranjske
narodne
ženske
in
moške
noše
.
Zagorele
črnolase
in
črnooke
Kraševke
in
suhi
,
mišičasti
Kraševci
so
poklekali
in
posedali
po
visoki
travi
in
molili
k
patronu
Danijelu
,
da
bi
jih
ščitil
ognja
,
kuge
in
vseh
ujm
.
Zdaj
pa
je
bilo
šele
27.
marca
,
in
vendar
je
bilo
okoli
sv.
Danijela
živo
in
glasno
kakor
ob
najveselejšem
proščenju
in
zelena
loka
je
bila
pretkana
z
vsemi
bojami
nebesne
mavrice
.
Modra
,
rdeča
in
bela
barva
pa
so
prevladovale
vendarle
med
vsemi
drugimi
.
Francoska
trobojnica
se
je
smejala
iz
vseh
skupin
,
a
bilo
je
vendarle
prav
tako
kakor
meseca
julija
,
ko
se
je
ledina
belila
,
modrila
in
rdečila
pod
krili
,
pečami
,
robci
in
nogavicami
krepkih
deklet
in
žen
kršnega
Krasa
.
Zadovoljen
je
bil
torej
sv.
Danijel
,
ko
je
gledal
okoli
sebe
živo
,
veselo
in
od
mladosti
prekipevajočo
množico
postavnih
mladeničev
in
mož
,
—
ves
pa
se
je
posvetil
in
razžarel
,
ko
so
se
odprla
tudi
cerkvena
vrata
in
je
vstopila
družba
francoskih
topničarjev
.
Vsi
modrobojni
so
bili
z
velikimi
rdečimi
epoletami
,
rdečimi
širokimi
prameni
po
hlačah
,
rdečimi
našivki
in
pošivki
po
suknji
in
po
ogromni
,
navzgor
se
razširjajoči
čaki
z
rdečo
perjanico
.
Spoštljivo
so
vstopili
v
cerkvico
,
se
prekrižali
,
šli
pred
oltar
in
se
zazrli
v
sv.
Danijela
,
sedečega
v
levnjaku
.
Solnčni
žarki
so
začeli
siliti
skozi
ozka
in
visoka
okna
v
cerkvico
.
In
skakali
so
po
podobi
,
migljali
in
se
izgubljali
,
Danijelov
zamaknjeni
obraz
pa
se
je
zdel
,
kakor
bi
se
zdaj
pa
zdaj
zasmejal
in
levi
z
odprtimi
žreli
so
se
pregibali
,
kakor
bi
živeli
.
Nagloma
pa
je
posijalo
solnce
naravnost
na
oltar
,
ki
se
je
zasvetil
ves
kakor
zlat
,
in
suhe
pisane
rože
okoli
tabernaklja
so
se
zdele
sveže
in
dehteče
.
»
Parbleu
,
moj
patron
!
«
je
vzkliknil
topničarski
podčastnik
,
priklonil
koleno
in
se
prekrižal
.
»
Ali
je
bil
tvoj
patron
krotilec
zverin
?
«
je
vprašal
tovariš
,
čudeč
se
.
»
Perzijski
podkralj
je
bil
,
sin
Judov
!
«
je
razlagal
topničar
Danijel
.
»
Najmodrejši
je
bil
na
dvoru
in
najtežje
sanje
je
znal
razlagati
brez
sanjskih
knjig
.
Pa
so
ga
začeli
zavidati
in
sovražiti
in
nazadnje
ga
je
direktorij
obsodil
na
smrt
.
Ker
pa
giljotine
še
niso
poznali
,
so
ga
vrgli
med
leve
.
«
»
Pa
so
ga
požrli
?
«
»
Niso
ga
!
Živega
je
pozval
kralj
zopet
iz
jame
,
namesto
njega
pa
je
dal
vreči
v
levnjak
vse
člane
direktorija
,
njih
žene
in
otroke
,
in
levi
so
raztrgali
in
požrli
vse
do
zadnje
koščice
!
«
je
pripovedoval
topničar
Danijel
.
»
Vraga
?
Pa
zakaj
niso
levi
hoteli
požreti
tvojega
patrona
?
«
»
Ker
je
pil
vedno
le
čisto
vodo
in
jedel
le
salato
!
«
se
je
zasmejal
Danijel
.
»
Premršav
je
bil
!
«
Tovariši
so
se
zakrohotali
.
»
Kdo
ti
je
pa
vse
to
povedal
?
«
»
Moja
mati
.
—
Bog
ji
daj
večni
mir
in
sveta
nebesa
!
Stoinstokrat
mi
je
pripovedovala
življenje
mojega
patrona
,
ker
je
upala
,
da
tudi
mene
prepriča
,
da
sta
voda
in
salata
višek
človeške
sreče
.
Žal
,
da
je
nisem
poslušal
in
da
pijem
najrajši
vino
ter
jem
najrajši
meso
kakor
hlapci
kralja
Nebukadnezarja
.
«
In
obrnil
se
je
k
podobi
sv.
Danijela
ter
dejal
:
»
Oprosti
,
sveti
moj
patron
!
Ne
morem
te
posnemati
,
ampak
pomisli
,
da
sem
jaz
francoski
vojak
,
ti
pa
si
bil
judovski
prorok
!
«
Med
tem
je
vstopilo
v
cerkev
še
več
topničarjev
in
so
se
ozirali
po
klopeh
.
Le
par
vrst
klopi
je
stalo
na
vsaki
strani
kratke
,
a
široke
ladje
.
»
Kar
urno
na
delo
!
«
je
poveljeval
podčastnik
.
»
Sv.
Danijel
je
bil
podkralj
in
zato
je
imel
nedvomno
tudi
svojo
vojsko
.
Ne
bo
nam
zameril
,
če
se
zatečemo
pod
njegovo
zaščito
!
Naprej
,
fantje
!
«
In
topničarji
so
naskočili
klopi
,
jih
s
par
sunki
in
udarci
izdrli
iz
tal
ter
jih
znosili
na
trato
.
Stari
,
piravi
in
piškavi
les
se
je
krušil
in
drobil
med
železnimi
topničarskimi
pestmi
kakor
suha
goba
,
in
v
par
minutah
je
bila
cerkvica
prazna
.
Topničar
Danijel
je
stal
ves
čas
pred
oltarjem
,
in
ko
je
bila
cerkvica
prazna
,
se
je
ozrl
iznova
v
svojega
patrona
ter
je
dejal
:
»
Saj
vidiš
,
da
so
te
grdo
zanemarili
.
Škandal
je
,
kakšne
klopi
si
že
imel
,
in
le
moja
zasluga
bo
,
da
dobiš
kmalu
nove
!
«
Skozi
cerkvena
vrata
so
privlekli
topničarji
,
vpreženi
namesto
konj
,
dva
voza
polna
smodnika
in
ju
zapeljali
pred
oltar
.
Nato
so
pripeljali
še
štiri
topove
,
prinesli
v
usnjato
vrečo
zavito
zastavo
,
nekaj
bobnov
in
rogov
,
končno
pa
železno
skrinjico
,
ki
so
jo
nesli
za
oltar
.
Nato
so
vrata
zaprli
in
postavili
prednje
stražo
z
nasajenim
bajonetom
.
Topničar
Danijel
pa
si
je
prinesel
sam
še
kup
mrve
ter
jo
nastlal
po
široki
deski
tikoma
pred
oltarjem
.
Nato
je
zaklenil
cerkvena
vrata
,
legel
na
mrvo
,
vzdihnil
:
»
Varujva
se
,
ljubi
moj
sv.
patron
!
«
trdno
zazehal
in
zaspal
.
V
župnišču
pa
je
imela
kuharica
z
vsemi
deklami
ogromno
dela
in
skrbi
.
General
Murat
,
ki
je
prebival
v
grajščini
,
se
je
kar
sam
povabil
na
obed
,
in
ko
je
župnik
,
počaščen
s
tolikim
odlikovanjem
,
izrazil
željo
,
naj
bi
general
privedel
s
seboj
še
več
drugih
častnikov
,
je
dobil
obvestilo
,
da
se
odzove
njegovi
ljubeznivi
gostoljubnosti
še
devet
gospodov
.
To
je
bilo
preveč
!
Kuharica
se
je
jezila
in
obupavala
,
Wenigar
pa
se
je
smejal
,
češ
,
na
praznik
sv.
Štefana
imata
gostov
še
dosti
več
,
seveda
manj
gladnih
,
zato
pa
bolj
izbirčnih
.
Skromno
župnišče
na
višini
tik
cerkve
se
je
opoldne
napolnilo
z
najsijajnejšimi
uniformami
francoskih
častnikov
,
ki
so
si
pripeli
vse
redove
in
zvezde
.
Ti
ljudje
,
vzgojeni
in
vzrasli
le
v
vojnem
,
krvavem
,
krutem
in
nasilnem
poslu
,
so
bili
sedaj
vljudni
,
preprosti
in
iskreno
veseli
.
Po
svoji
naravi
so
bili
prijazni
,
neprisiljeno
zabavni
in
,
čeprav
sovražniki
,
brez
afektacije
obzirni
in
ljubeznjivi
.
Na
čelo
dolge
mize
je
hotel
posaditi
župnik
generala
,
toda
Murat
je
odklonil
:
»
Prečastiti
naš
gostitelj
ste
in
vaš
je
ta
prostor
!
Ako
dovolite
,
sedem
na
vašo
desnico
!
«
In
ko
se
je
župnik
pred
začetkom
obeda
tiho
pokrižal
in
stoje
začel
moliti
svoj
»
Pater
noster
...
,
«
je
vstal
tudi
Murat
,
se
prekrižal
in
stal
resnega
obraza
ter
z
lahno
sklenjenimi
rokami
dotlej
,
da
se
je
Wenigar
zopet
prekrižal
in
želel
gospodom
:
»
Dober
tek
!
«
Takrat
šele
so
sedli
tudi
ostali
častniki
.
Wenigar
je
strmel
.
»
Pred
dvema
mesecema
,
«
je
dejal
po
premolku
,
»
sem
imel
za
goste
tri
avstrijske
častnike
...
«
»
Bili
ste
jih
veselejši
nego
nas
...
,
verjamem
!
«
se
je
zasmejal
Murat
.
»
Žal
,
nisem
bil
.
Prav
to
pa
sem
hotel
povedati
,
«
je
rekel
župnik
.
»
Vaši
rojaki
?
«
je
vprašal
general
ter
se
izognil
vprašanju
,
kaj
je
vzbujalo
župnikovo
nevoljo
.
»
Nemci
!
Žalosten
sem
jih
bil
!
«
Wenigar
se
je
zamislil
in
še
danes
ga
je
bolelo
srce
,
ko
se
je
spomnil
,
kako
so
prezirali
vse
njegove
običaje
in
ga
žalili
v
najsvetejših
čuvstvih
.
Vendar
je
molčal
,
saj
napram
sovražnikom
ni
hotel
grajati
vojaštva
lastne
države
.
Družba
je
molčala
.
Tiho
in
naglo
so
rožljale
žlice
.
Čez
nekaj
časa
pa
je
dejal
general
:
Ko
sem
bil
v
Bustide
-
Frontiere
pri
Cahorsu
še
natakar
v
gostilni
svojega
očeta
,
sem
imel
vsako
dopoldne
mnogo
časa
.
Da
mi
ni
bilo
dolgčas
,
sem
marljivo
čital
.
In
takrat
sem
se
seznanil
z
novelami
Italijana
Boccaccia
ter
se
mu
čudil
,
da
slika
Nemce
dosledno
najnesimpatičnejše
.
V
neki
njegovi
noveli
zakoljejo
Nemca
toli
mirno
in
hladno
,
kakor
bi
Nemec
sploh
ne
bil
človek
.
Tudi
Dante
govori
o
Nemčiji
vedno
le
kakor
o
deželi
požeruhov
in
sirovežev
,
Burton
in
Shakespeare
pa
ne
imenujeta
Nemcev
nikdar
drugače
kakor
narod
pijancev
...
Da
,
tudi
prevod
neke
nemške
drame
sem
čital
.
Ime
avtorja
sem
že
pozabil
.
Menda
je
bilo
preneznatno
.
Toda
zapomnil
sem
si
stavek
:
»
Nemci
imajo
prav
vse
lastnosti
za
osvojitev
nebes
,
a
niti
ene
za
osvojitev
sveta
.
«
Častniki
in
Wenigar
so
se
zasmejali
,
Murat
pa
je
naglo
dostavil
:
»
Povedal
sem
le
,
kar
sem
čital
.
Vsi
ti
avtorji
pa
niso
bili
Francozi
!
«
Tako
je
prišla
v
družbo
naglo
dobra
volja
in
župniku
je
bilo
,
kakor
da
ima
okoli
sebe
same
dobre
znance
.
Častniki
so
govorili
po
svoji
gibčni
in
temperamentni
naravi
lehko
in
zabavno
.
Nagle
misli
so
se
kresale
kakor
bliski
in
marsikaj
je
bilo
sijajneje
rečeno
nego
globoko
premišljeno
,
duhoviteje
izrogano
nego
iz
dna
duše
in
globokega
prepričanja
izčrpano
.
Tako
se
njih
razgovor
ni
kretal
samo
okoli
ene
misli
,
nego
se
je
motal
v
hitrih
prehodih
in
hipnih
skokih
med
šalo
in
smehom
,
ne
brez
grizljivosti
in
niti
brez
frivolnosti
,
ki
pa
je
bila
diskretna
in
delikatna
.
»
Vse
mi
je
razumljivo
,
toda
usmrčenja
kralja
in
kraljice
moje
srce
ne
more
pojmiti
...
oprostite
!
«
je
dejal
župnik
,
ko
so
omenili
tudi
strahote
francoske
revolucije
.
»
Srce
je
sploh
najslabši
filozof
,
prečastiti
,
«
ga
je
smehljaje
zavrnil
Murat
.
»
V
Avstriji
marsičesa
ne
morete
razumeti
,
ker
vam
razum
namenoma
zasenčujejo
z
lažmi
,
ker
vas
terorizirajo
ali
pa
apelirajo
le
na
vaše
čuvstvo
.
Če
bi
vam
pa
povedali
vselej
čisto
istino
,
bi
nas
razumeli
izlahka
in
se
z
nami
zlagali
.
«
»
Katoliško
načelo
je
:
kralji
so
nam
postavljeni
od
Boga
in
le
po
njegovi
volji
!
«
je
odvrnil
Wenigar
.
»
Njim
moramo
biti
pokorni
in
zvesti
,
čeprav
nam
delajo
krivico
.
«
»
Tudi
Neron
,
Kaligula
,
Galba
,
Karakala
in
drugi
so
bili
od
Boga
?
«
je
vprašal
častnik
.
Ali
mislite
,
da
so
ti
vršili
svoja
zverstva
tudi
po
božji
volji
?
«
»
Božja
volja
je
bila
,
da
so
rodoljubi
te
bestije
ubili
in
rešili
državo
njih
steklega
krvološtva
!
«
je
dejal
tovariš
.
»
Temne
,
nerazumljive
so
božje
poti
,
in
le
Bog
ve
,
čemu
in
zakaj
je
poslal
človeštvu
tudi
take
vladarje
,
«
je
ugovarjal
župnik
.
»
Od
Boga
je
vse
na
zemlji
in
po
njegovi
volji
žive
škorpijoni
in
modrasi
,
slavci
in
ovce
,
tigri
in
arabski
konji
,
«
je
dejal
Murat
»
Božja
volja
pa
je
in
človeštvu
le
v
korist
,
ako
škorpijone
,
gade
in
zverjad
pobijamo
in
zatiramo
.
«
»
Gotovo
!
«
»
Od
Boga
so
rojeni
kralji
,
a
do
istega
Boga
so
ustvarjeni
tudi
narodi
,
«
je
nadaljeval
Murat
.
»
Kadar
nastane
med
kralji
in
njih
narodi
konflikt
,
pa
je
gotovo
božja
volja
,
da
zmaga
narod
,
ki
je
na
zemlji
najvišji
suveren
.
Ali
dovolite
,
da
vam
pojasnim
vzroke
in
ideje
,
ki
so
rodile
in
morale
roditi
našo
revolucijo
in
ki
so
po
vsej
pravici
pognale
Ludovika
XVI.
na
šafot
?
«
»
Prosim
,
general
!
«
»
Že
od
Ludovika
XIV.
so
postale
naše
politične
,
gospodarske
in
vobče
društvene
prilike
take
,
da
so
morale
izzvati
najostrejši
odpor
.
Kruta
,
nesramna
samovolja
je
vladala
v
Franciji
povsod
.
Vsa
vlast
je
bila
v
rokah
kraljevih
in
njegovih
doglavnikov
,
bedni
,
izmozgani
narod
pa
jim
je
bil
deveta
briga
,
«
je
pripovedoval
Murat
.
»
Državna
uprava
je
služila
le
koristim
kralja
in
plemstva
;
zloraba
in
nasilje
sta
bila
vsakdanski
pojav
.
Na
kraljevskem
dvoru
so
živeli
razkošno
,
razblodno
in
blazno
razuzdano
,
da
so
usahnile
vse
državne
blagajne
,
a
narod
je
,
izkoriščan
in
gnjavljen
,
zapadel
najstrašnejši
bedi
.
Te
neznosne
razmere
so
se
za
Ludovika
XV.
le
še
pohujšale
in
prikipele
za
Ludovika
XVI.
do
vrhunca
.
Kraljevska
beseda
je
bila
laž
,
zakoni
vsem
v
posmeh
,
ustava
igrača
v
rokah
prešestnikov
in
prešestnic
.
Taka
ni
bila
božja
volja
,
prečastiti
!
»
Ljubi
svojega
bližnjega
kakor
samega
sebe
!
«
je
učil
Krist
,
a
kralj
in
kraljica
sta
ljubila
le
sebe
!
«
»
Pa
narod
izzivala
in
se
njegovemu
obupu
rogala
!
«
je
vzkliknil
častnik
konec
mize
s
plamtečim
pogledom
.
»
Ako
se
je
vsak
poedinec
omejil
v
svoji
svobodi
,
«
je
nadaljeval
Murat
,
»
ako
se
je
ves
narod
prostovoljno
podredil
zakonom
ter
je
zaupal
oblast
nad
seboj
vladarju
,
zato
vendarle
narod
ni
prestal
biti
pravi
suveren
!
«
»
Nikdar
ne
!
Narod
ne
pozna
suverena
nad
seboj
!
«
so
pritrjevali
častniki
.
»
Vladar
vrši
oblast
le
v
narodovem
imenu
,
—
žezlo
in
krono
ima
le
iz
narodovih
rok
—
zakoni
so
le
izraz
narodove
volje
in
le
tej
lastni
volji
se
narod
pokori
.
Vladar
je
le
čuvar
zakonov
in
ustave
,
ki
jo
postavi
narod
!
Vladarska
čast
in
oblast
sta
torej
le
stvar
zaupanja
.
Ako
pa
je
kralj
to
zaupanje
zapravil
,
pogazil
zakone
in
prelomil
ustavo
,
je
izgubil
tudi
svojo
oblast
in
suvereniteta
mora
preiti
zopet
v
roke
ustave
.
Ako
se
hoče
tak
vladar
z
lažmi
,
zvijačami
in
celo
s
kruto
silo
upreti
narodu
,
pristoji
narodu
pravica
,
da
to
silo
odbije
s
silo
ter
da
ravna
ž
njim
po
zakonih
tako
kakor
z
vsakim
drugim
,
le
manjšim
zločincem
!
«
»
In
to
je
Francija
storila
!
Žal
,
le
prekasno
!
Za
nami
store
isto
še
drugi
narodi
!
Tudi
Angleži
in
Rusi
so
delali
tako
!
«
so
vzklikali
častniki
.
Mladenič
na
koncu
mize
pa
je
dvignil
čašo
in
z
zanosom
zakipel
:
»
Živela
Francija
!
Živela
republika
!
«
Navdušeno
so
se
mu
pridružili
tovariši
.
Tedaj
pa
je
nastalo
pred
župniščem
živo
govorjenje
,
vzklikanje
,
ropot
,
rožljanje
in
nato
bobnanje
.
Straža
je
stopila
pod
orožje
in
nekoga
pozdravljala
.
»
To
je
Bernadotte
!
«
se
je
razveselil
Murat
,
šel
naglo
k
oknu
ter
potrdil
:
»
On
,
on
je
!
«
»
Zdrav
Franconi
!
«
je
zaklical
nekdo
pred
hišo
.
»
Zdrav
,
Jean
!
«
je
odgovoril
Murat
,
ki
so
mu
zdeli
vojaki
priimek
»
Franconi
«
,
in
hitel
svojemu
šefu
-
generalu
naproti
.
V
obednico
je
stopil
dolg
,
okoli
trideset
let
star
mož
,
Jean
Jules
Bernadotte
,
divizijski
general
in
vrhovni
poveljnik
francoskih
polkov
,
ki
so
prodirali
preko
Kranjske
na
Koroško
.
Brezobzirno
demokratski
republičan
se
je
izražal
tudi
v
njegovi
preprosti
uniformi
in
v
široki
trobojni
šerpi
,
ki
se
mu
je
ovijala
okoli
pasu
.
Prvo
,
kar
je
opazil
župnik
Wenigar
na
njem
,
je
bila
ta
šerpa
,
potem
pa
njegov
preveliki
,
dolgi
in
mogočno
zakrivljeni
nos
ter
velike
,
skoraj
črne
in
izredno
žive
oči
.
Ni
bil
lep
ta
general
,
a
njegove
bistre
oči
,
njegovi
gosti
,
črni
kodri
,
ki
so
se
mu
valovili
preko
ušes
in
daleč
preko
vratu
,
njegova
mala
ženska
usta
,
visoko
,
nazaj
viseče
čelo
in
mehka
,
okrogla
brada
...
vse
to
ga
je
delalo
sila
prikupnega
.
Kakor
mlajši
tovariš
Murat
je
bil
tudi
Bernadotte
obrit
in
brez
brk
ter
je
nosil
le
do
podbradka
sezajoče
košate
črne
zalisce
.
Naglo
in
prijazno
je
stisnil
Muratu
roko
in
se
obrnil
takoj
k
župniku
.
»
Gospod
Hueber
mi
je
pokazal
pot
k
vam
,
prečastiti
,
«
je
dejal
.
»
Ne
zamerite
,
da
vas
motim
v
vaši
gostoljubnosti
!
«
—
in
podal
mu
je
obe
roki
.
»
Že
vidim
,
da
se
mojim
tovarišem
godi
v
vaši
hiši
bolje
nego
svatom
v
Kani
galilejski
.
«
Nato
šele
je
pozdravil
druge
tovariše
.
Wenigarju
se
je
zdelo
,
da
vlada
med
njimi
najtoplejše
prijateljstvo
in
da
ne
poznajo
v
šaržah
nikakega
razločka
.
Bernadotte
se
je
z
njimi
šalil
,
sedel
na
povabilo
župnikovo
v
sredo
mednje
,
in
ko
je
postavil
župnik
predenj
polno
čašo
kot
temna
kri
rdečega
vipavca
,
jo
je
general
dvignil
visoko
predse
,
pogledal
skozi
steklo
in
dejal
:
»
Na
srečo
in
svobodo
vašega
naroda
,
prečastiti
!
Na
čast
in
blagor
vaše
domovine
,
ki
je
tako
lepa
in
zdrava
kakor
to
rujno
vince
!
«
—
in
izpil
je
čašo
do
dna
.
Rad
se
mu
je
pridružil
Wenigar
in
z
njim
vsa
družba
.
Bernadotte
je
temperamentno
nadaljeval
:
»
Od
Gradišča
do
semkaj
sem
izredno
dobre
volje
.
Hvala
Bogu
,
da
imamo
za
seboj
izstradano
,
umazano
in
zavratno
Italijo
!
Kako
krasna
izprememba
!
Jezik
,
običaji
,
podnebje
,
zemlja
,
narava
in
kultura
,
vse
je
tod
drugače
nego
v
kraljestvu
bojazljivih
italijanskih
stenic
in
uši
.
Človek
je
kar
očaran
,
ko
vidi
tukaj
povsod
čistost
,
preprostost
in
gostoljubnost
teh
čvrstih
in
skromnih
ljudi
.
Nikjer
nisem
videl
lepših
,
postavnejših
mladeničev
,
inteligentnejših
starcev
in
ljubeznivejših
stark
,
nego
v
teh
krajih
.
In
pa
ta
dekleta
,
—
strela
božja
—
!
«
»
Jean
,
ne
kolni
!
V
župnišču
smo
!
«
se
je
šalil
Murat
.
»
Pardon
,
prečastiti
!
Ampak
prijatelj
Murat
me
je
prekinil
le
zaradi
tega
,
ker
si
prilašča
pravico
,
da
sme
edino
on
—
naš
najlepši
general
!
—
peti
himne
lepemu
spolu
.
«
Družba
se
je
zasmejala
,
Bernadotte
pa
je
dejal
:
»
Povsod
tod
sem
gledal
vzorno
obdelano
polje
,
krasne
senožeti
,
dobre
ceste
,
in
voz
in
konj
ima
ta
narod
v
izobilju
.
V
Italiji
smo
stradali
...
namesto
voz
smo
imeli
gare
...
mesto
konj
pa
osle
in
mezge
,
da
nismo
prišli
nimor
naprej
.
Ko
pridem
v
Ljubljano
,
sporočim
vse
to
našemu
nadpoveljniku
Napoleonu
Buonapartu
.
Priporočim
to
simpatično
deželo
njegovi
prav
posebni
blagonaklonjenosti
,
sam
pa
hočem
skrbeti
,
da
se
bo
vedlo
naše
vojaštvo
do
tega
naroda
z
največjo
obzirnostjo
.
«
»
Ali
veš
,
da
nas
je
sprejela
deputacija
?
«
je
vprašal
.
»
Takoj
smo
postali
prijatelji
.
«
»
Vem
,
pravil
mi
je
gospod
Hueber
,
«
je
odgovoril
Bernadotte
.
»
Zvedel
sem
pa
tudi
,
da
je
mnogo
občinstva
pobegnilo
pred
nami
.
Isto
sem
opazil
drugod
.
Laška
duhovščina
je
pač
raztrosila
povsod
grdo
neresnico
o
nas
,
in
prav
nič
se
ne
čudim
,
da
se
nas
je
tudi
kranjska
duhovščina
bala
kakor
divjih
barbarov
.
Veseli
me
,
prečastiti
,
da
ste
izjema
med
njimi
,
ter
upam
,
da
je
v
deželi
še
več
takih
mož
.
«
Wenigar
se
je
poklonil
in
modro
molčal
,
zakaj
njegov
jutranji
strah
je
izginil
docela
.
»
Ali
ste
čuli
,
s
kakšnimi
sredstvi
je
duhovščina
v
Ankoni
hujskala
zoper
nas
?
«
je
vprašal
Murat
in
se
zasmejal
.
»
Sleparija
je
bila
vsaj
duhovita
!
Ko
so
dospeli
naši
v
to
luko
,
so
drle
ženske
in
starci
kriče
in
jokaje
k
neki
Madoni
.
Kip
je
pretakal
prave
solze
nad
strašno
nesrečo
,
ki
je
zadela
mesto
zaradi
našega
prihoda
.
Pomislite
,
Mati
Božja
,
čeprav
iz
lesa
,
se
je
jokala
zaradi
nas
!
Tudi
mi
smo
jo
šli
gledat
,
in
—
o
čudo
!
—
resnično
,
Marija
je
plakala
!
Ostrmeli
smo
in
bili
prav
zares
v
zadregi
.
Tovariš
Monge
pa
je
naložil
kip
štirim
grenadirjem
na
ramena
ter
ga
dal
prenesti
v
glavni
kvartir
.
Tam
so
jo
preiskali
in
našli
,
da
je
spretna
naprava
v
kipovi
glavi
povzročila
optično
prevaro
.
Kaplana
,
ki
je
znal
celo
kipu
iztiskati
solze
,
so
zaradi
razžaljenja
francoske
armade
in
oskrunitve
vere
zaprli
,
leseni
kip
Madonin
pa
so
nesli
nazaj
v
cerkev
,
toda
brez
stroja
.
In
Mati
Božja
ni
poslej
jokala
nič
več
!
«
»
Pa
kaj
smo
doživeli
v
Lorettu
!
«
je
pripovedoval
častnik
na
koncu
mize
.
»
Po
vsej
Evropi
govore
in
pišejo
,
da
je
bila
'
Casa
santa
'
oropana
od
Francozov
,
in
gotovo
se
širi
ta
strašna
vest
tudi
po
vaši
domovini
,
gospod
abbé
.
Sredi
februarja
smo
prišli
v
to
slavno
romarsko
mesto
.
Povsod
laška
revščina
in
umazanost
,
cerkev
in
ogromni
samostan
pa
razkošno
krasna
.
Opat
in
njegov
kapitelj
imata
v
njem
vprav
knežje
prebivališče
.
V
cerkvi
je
slovita
Casa
santa
,
baje
nekdanja
soba
Device
Nazareške
.
V
isti
sobi
—
pravijo
—
je
sprejela
nenadni
poset
arhangela
Gabrijela
;
danes
stoji
vrhu
tabernaklja
zelo
stara
in
tudi
zelo
primitivno
izrezljana
lesena
soha
Device
Marije
.
Legenda
pripoveduje
,
da
so
to
hišico
prenašali
angeli
iz
kraja
v
kraj
ter
jo
končno
čez
Adrijansko
morje
prinesli
na
loretske
višine
.
Romarji
z
vsega
sveta
prihajajo
tja
in
prinašajo
Madoni
zlatih
in
srebrnih
daril
,
demantov
in
biserov
,
tako
da
se
je
po
samostanskih
sobanah
nabral
ogromen
zaklad
,
ki
je
bil
vreden
več
milijonov
,
a
ni
koristil
nikomur
nič
.
Soha
sama
se
blešči
od
samih
biserov
,
demantov
in
dragotin
,
toda
ko
smo
hoteli
tiste
zakladnice
videti
,
so
bile
prazne
—
demanti
,
biseri
in
dragulji
na
sohi
pa
so
bili
čisto
navadno
brušeno
steklo
!
Darove
,
namenjene
iz
pobožnih
src
Devici
Nazareški
,
je
pospravil
,
zapravil
in
poskril
Vatikan
!
«
Anekdote
,
vse
polne
perečega
sarkazma
proti
laškim
duhovniškim
spletkam
in
lažem
so
pripovedovali
živahni
častniki
z
veselim
humorjem
.
Herbersteinovcu
Wenigarju
niso
bile
neprijetne
,
moral
se
jim
je
celo
smejati
v
zavesti
,
da
je
kranjska
duhovščina
proti
laški
vprav
vzorna
.
»
Vojna
s
papeško
državo
je
bila
docela
nepotrebna
,
«
je
dejal
Murat
.
»
Zakrivil
je
ni
papež
,
nego
njegov
tajnik
,
kardinal
Busca
,
fanatični
sovražnik
francoske
republike
.
Ta
kardinal
je
proti
našim
dogovorom
sklepal
vojno
zvezo
z
Avstrijo
in
avstrijski
general
Colli
je
prevzel
poveljništvo
nad
smešnimi
četami
Pija
VI.
;
ta
kardinal
je
hudobno
nahujskal
vse
meništvo
in
sfanatiziral
vso
Romagno
proti
nam
.
Tri
dni
so
bili
plat
zvona
,
odredili
štiridesetdnevne
molitve
in
misijone
,
lagali
o
raznih
čudežnih
in
nebeških
prikaznih
in
naščuvali
najnižje
vrste
naroda
,
da
so
besnele
in
blaznele
.
Menihi
prosjaki
s
križem
v
roki
so
pri
Faenzi
vodili
kmetiške
tolpe
in
vojaške
polke
proti
nam
,
a
ko
so
zagledali
prve
francoske
grenadirje
in
zaslišali
prvi
grom
francoskih
topov
,
so
takoj
pobegnili
.
Okoli
petsto
zapeljanih
kmetov
in
vojakov
je
padlo
,
zločinec
kardinalgeneral
Busca
pa
je
ušel
.
Več
tisoč
jih
je
bilo
ujetih
.
Moštvo
smo
zaprli
na
samostanski
vrt
,
častnike
,
med
njimi
več
sto
sinov
najodličnejših
rimskih
rodbin
,
pa
v
refektorij
.
Njih
blazni
fanatizem
se
je
izpremenil
v
jokanje
in
javkanje
,
saj
so
vsi
pričakovali
najstrašnejšo
smrt
.
Naš
poveljnik
,
general
Buonaparte
,
pa
je
šel
k
njim
in
spremljal
sem
ga
tudi
jaz
.
Prizora
,
ki
sem
ga
videl
na
svoje
oči
,
vam
ne
morem
popisati
.
Na
kolena
so
popadali
kmetje
,
plemiči
in
menihi
,
dvigali
so
sklenjene
roke
ter
trepetaje
,
plakaje
in
ihté
prosili
milosti
.
Bilo
je
strašno
,
pretresljivo
,
verjemite
,
pa
tudi
ostudno
.
Molče
jih
je
opazoval
general
Buonaparte
nekaj
časa
,
potem
pa
je
dejal
:
'
Svobodni
ste
!
Vrnite
se
v
domovino
in
povejte
vsakomur
,
da
smo
Francozi
prijatelji
vseh
narodov
in
vseh
siromakov
!
'
—
In
nato
zopet
kričanje
,
tuljenje
,
jokanje
,
objemanje
in
poljubljanje
Buonapartovih
nog
...
ah
,
bilo
je
grozno
,
pa
tudi
krasno
!
«
Wenigarju
je
trepetalo
srce
in
v
oči
so
mu
stopile
solze
,
ko
je
poslušal
besede
lepega
generala
ter
videl
resne
obraze
častnikov
plamtečih
oči
in
polne
ponosa
.
»
Tako
se
je
vedla
francoska
armada
v
Romagni
,
kjer
se
je
čulo
poprej
s
sto
in
sto
prižnic
o
njej
,
da
je
čreda
ostudnih
zveri
,
napol
tigrov
,
napol
opic
!
«
je
trpko
dostavil
nekdo
.
»
Le
eno
samo
besedico
je
izpregovoril
po
smešno
naglo
končani
vojni
od
kardinalov
zapeljani
in
zaslepljeni
papež
,
ko
so
ga
privedli
pred
Buonaparta
,
«
je
pravil
Bernadotte
.
»
Bil
sem
prisoten
pri
tistem
sprejemu
in
ne
pozabim
ga
nikdar
več
.
Mogočni
vladar
vesoljne
katoliške
cerkve
in
najbogatejše
državice
sveta
je
stal
pred
generalom
francoske
republike
:
Pij
VI.
,
častitljiv
starček
,
visok
in
širokopleč
,
in
Buonaparte
,
majhen
in
suh
.
Premaganec
in
zmagalec
!
Toda
zmagalec
je
nagnil
koleno
pred
premagancem
in
vprašal
z
najmehkejšim
glasom
:
'
Sveti
oče
,
čemu
je
bilo
treba
vsega
tega
?
'
—
In
Pij
VI.
je
odgovoril
le
z
eno
besedico
,
ki
pa
je
povedala
in
poravnala
vse
:
'
Peccavi
'
(
Grešil
sem
)
!
«
»
Inkvizicije
pa
vendarle
ni
hotel
odpraviti
!
Buonaparte
je
pri
mirovnih
pogajanjih
v
Tolentinu
zahteval
,
naj
se
ta
bigotstvu
,
vražarstvu
in
fanatizmu
služeča
naredba
odpravi
,
toda
papež
jo
je
želel
na
vsak
način
ohraniti
,
češ
,
da
ima
dandanes
le
še
veljavo
policijskega
tribunala
ter
da
je
vsakršen
autodafé
izključen
,
«
je
pripovedoval
Murat
.
»
Ne
vem
,
kako
sodite
vi
,
prečastiti
,
o
tej
zastareli
,
z
najkrutejšimi
zločini
in
perverznostmi
zvezani
napravi
?
Za
nas
Francoze
pomeni
že
samo
ime
inkvizicija
razžaljenje
zdrave
pameti
in
človeške
svobode
ter
polni
vse
poštene
in
pravicoljubne
duhove
z
ogorčenjem
.
«
Namesto
odgovora
je
župnik
Wenigar
vstal
,
vzel
iz
male
knjižnice
ob
steni
časopis
in
začel
čitati
:
»
'
Inkvizicija
je
pravdnega
učitelja
na
visoki
šoli
v
Salamanki
,
Ramona
de
Salos
,
obsodila
na
enoletno
hudo
ječo
in
na
štiri
leta
v
samostan
.
Pravijo
,
da
je
učil
nauke
,
ki
diše
po
krivi
veri
.
(
Inkvizicija
,
t.
j.
preiskovanje
,
je
sodišče
,
ki
ga
imajo
dominikanci
in
tudi
drugi
menihi
v
rokah
,
da
preiskujejo
,
ali
imajo
ljudje
pravo
vero
,
in
ljudi
zavoljo
njih
vere
sodijo
.
)
Dva
svetovalca
sta
dognala
,
da
je
bil
Ramon
krivično
obsojen
,
ter
sta
sodbo
predložila
kralju
.
Kralj
je
sodbo
ovrgel
in
izpustil
Ramona
iz
ječe
.
To
kaže
,
da
morebiti
te
vrste
duhovna
gosposka
in
zalazovanje
ljudske
vere
v
kratkem
mine
.
—
V
cesarskih
deželah
ni
bilo
nikoli
take
duhovne
sodne
gosposke
,
temveč
škofje
,
duhovni
in
samostanci
z
ljubeznijo
vsakogar
poučujejo
in
ga
,
če
je
v
veri
kriv
,
brez
krvave
sodbe
napeljejo
na
pravo
pot
.
Vera
ne
velja
nič
,
ako
je
prisiljena
.
'
«
»
Kako
melodičen
,
mehak
in
vendar
krepak
je
vaš
jezik
!
«
je
vzkliknil
Bernadotte
.
»
Prosim
,
prevedite
nam
,
prečastiti
,
kar
ste
nam
čitali
!
«
Wenigar
je
prevedel
besedo
za
besedo
v
italijanščino
.
»
Izvrstno
!
Prav
pametno
!
Pa
kdo
je
to
napisal
?
Kakšen
listič
je
to
?
«
so
izpraševali
častniki
.
»
To
je
naš
prvi
slovenski
časopis
.
«
je
dejal
župnik
,
»
"
Novice
"
.
Ureja
in
piše
ga
pa
slovenski
pesnik
in
učen
duhovnik
,
Valentin
Vodnik
v
Ljubljani
.
«
Moder
mož
!
Vsa
Laška
nima
takega
!
"
Vera
ne
velja
nič
,
ako
je
prisiljena
!
"
Z
ljubeznijo
,
a
ne
s
krvavo
sodbo
se
pridobivajo
ljudske
duše
!
—
Tudi
naše
načelo
je
:
Z
ljubeznijo
pridobivati
,
ne
s
silo
,
ker
vsi
narodi
so
si
bratje
,
vsi
so
enakopravni
in
vsi
enako
hrepene
po
svobodi
svojih
duš
in
teles
!
«
je
vzplamtel
Bernadotte
.
»
Prosim
,
povejte
to
svojim
vernikom
,
ki
imajo
v
nas
boljše
prijatelje
,
nego
so
vam
bili
Nemci
,
ki
so
vas
le
zlorabili
za
politiko
katastrof
,
krivic
in
reakcije
!
«
»
Da
,
gospod
general
«
,
je
odgovoril
Wenigar
,
»
takoj
jutri
opozorim
v
cerkvi
ljudi
,
da
se
jim
ni
ničesar
bati
,
ter
jih
pozovem
,
naj
sporoče
vsem
beguncem
,
da
se
lahko
mirni
vrnejo
nemudoma
domov
.
«
»
Da
,
da
,
storite
to
...
hvaležen
vam
bom
!
«
je
rekel
Bernadotte
.
»
Gospoda
Hueber
in
Šeber
sta
na
mojo
prošnjo
že
nabila
enak
pisan
poziv
na
vrata
okrožnega
urada
in
pošte
.
Pa
tudi
jaz
sem
napisal
tako
proklamacijo
.
Ali
kdo
mi
oskrbi
najboljši
slovenski
prevod
mojega
francoskega
besedila
?
«
»
Kdo
?
—
Naš
Vodnik
,
urednik
»
Novic
«
,
kaplan
pri
sv.
Jakobu
v
Ljubljani
!
«
je
odgovoril
župnik
.
»
Zopet
Vodnik
?
S
tem
možem
se
moram
seznaniti
!
«
Bernadotte
si
je
zapisal
Vodnikovo
ime
in
bivališče
ter
vstal
.
»
Še
pred
mrakom
hočem
biti
v
Logatcu
«
,
je
dejal
.
»
Zato
se
poslavljam
,
prečastiti
.
Hvala
vam
za
gostoljubje
,
ki
ga
izkazujete
mojim
tovarišem
in
meni
!
«
—
In
prijel
je
čašo
,
polno
krvavordečega
Vipavca
,
in
jo
dvignil
.
»
To
poslednjo
čašo
na
zdravje
vam
.
Živeli
!
«
in
trčil
je
z
župnikom
ter
jo
izpraznil
do
dna
.
Pod
stopnicami
k
župnišču
in
cerkvi
so
že
rezgetali
konji
in
na
njih
so
sedeli
francoski
kirasirji
v
kovinskih
oklepih
in
repastih
šlemih
.
Pričakovali
so
poveljnika
.
General
Bernadotte
je
krepko
stisnil
župniku
roko
,
se
naglo
poslovil
od
Murata
in
tovarišev
ter
nato
lehkih
in
urnih
korakov
odšel
.
Vsa
družba
je
hitela
za
njim
pred
župnišče
.
Z
jasnega
neba
je
svetilo
solnce
in
o
jutranji
otožnosti
ni
bilo
v
naravi
nobenega
sledu
več
.
»
Do
svidenja
,
gospodje
!
«
je
še
zaklical
Bernadotte
s
svojega
rjavca
,
ga
izpodbodel
ter
na
čelu
kirasirjev
kakor
lastovka
odletel
proti
severu
.
Sredi
pestrih
uniform
je
stal
župnik
in
zrl
zamišljen
za
letečo
eskadrono
.
Kakor
bi
ga
bil
ostavil
star
,
dober
znanec
,
mu
je
bilo
pri
srcu
in
žalost
mu
je
silila
v
dušo
.
»
Sam
Bog
je
z
našo
republiko
!
«
se
je
na
tihi
petek
popoldne
šalil
general
Murat
,
ko
sta
mu
na
poštnem
dvorišču
Wenigar
in
Hueber
pripovedovala
o
tamošnjih
ostrih
zimah
,
rezki
in
silni
burji
ter
o
velikanskih
zametih
snega
,
ki
se
nagomili
včasih
prav
do
prvega
nadstropja
postojnskih
hiš
.
»
Sam
Bog
je
s
Francozi
in
Buonapartom
.
V
Italiji
so
bile
vse
struge
napol
prazne
,
vodovje
povsod
plitko
,
močvirja
skoraj
suha
,
a
tukaj
diši
že
po
pomladi
.
«
Na
obširnem
dvorišču
postojnske
pošte
so
trije
karabinjerji
s
čohali
in
ščetmi
snažili
,
gladili
in
česali
konje
ter
se
obenem
zabavali
s
Hueberjevima
dečkoma
,
ki
sta
tekala
okoli
njih
.
Dasi
se
niso
mogli
razumeti
,
so
bili
karabinjerji
in
dečka
vendarle
skoraj
neločljivi
.
Vojaki
,
oženjeni
možje
in
očetje
,
so
se
radi
igrali
s
petletnim
Gvidonom
in
šestletnim
Henrikom
,
dečka
pa
sta
sijala
od
same
sreče
,
kadar
so
jima
prijazni
Francozi
nataknili
povrhu
čepic
bleščeče
čelade
z
ogromnimi
rdečimi
grebeni
ter
ju
posadili
na
neosedlana
konja
.
Vodili
so
konja
počasi
po
dvorišču
,
se
smejali
in
šalili
,
dečka
pa
sta
klicala
vsa
blažena
:
»
Papa
!
Mama
!
Glejta
,
glejta
!
«
Ob
vodnjaku
sta
stala
dva
francoska
konjika
,
črpala
vodo
v
vedrice
,
jih
dvigala
deklam
na
glavo
,
jim
govorila
lepe
sicer
nerazumljene
,
a
povsem
dobro
občutene
besede
,
jih
lovila
za
gole
roke
in
jih
ščipala
v
polna
lica
.
Smela
sta
bila
mlada
konjenika
in
črnolase
mlade
dekle
v
enobojnih
krilih
kavne
barve
,
goloroke
z
belimi
ošpetlji
in
s
franžastimi
robci
navskriž
preko
prsi
so
jima
bile
seveda
prav
všeč
.
»
Ti
neumni
dedec
!
«
se
je
zajezila
prva
in
ošinila
vojaka
s
pogledom
,
ki
je
bil
vse
prej
kot
nevoljen
.
»
Pusti
me
vendar
,
sitnež
!
«
se
je
togotila
druga
,
ga
rahlo
sunila
v
ramo
,
a
se
hitro
vrnila
zopet
k
vodnjaku
ko
potonika
zardelih
lic
in
blestečih
oči
,
ki
so
kazala
vse
prej
ko
sovraštvo
.
»
Evo
,
tudi
mojim
fantom
in
vašim
dekletom
se
bude
pomladna
čuvstva
!
«
se
je
smejal
Murat
in
mežikaje
pomignil
k
vodnjaku
.
»
Poznajo
se
jedva
šest
dni
,
pa
že
počenjajo
neumnosti
!
«
se
je
dobrodušno
jezil
župnik
.
»
Božič
Eros
je
začel
plesti
zlate
mreže
med
Francozi
in
Kraševkami
.
Neverjetno
!
Sinoči
,
ko
sem
se
vračal
iz
župnišča
,
sem
zagledal
visoko
v
rogovilah
stare
murve
dragonca
,
ki
je
šepetal
z
dekletom
na
oknu
«
,
je
pripovedoval
Hueber
.
»
Kako
je
to
možno
?
On
je
govoril
francoski
,
ona
slovenski
;
vendarle
sta
se
menda
razumela
,
saj
sta
se
smejala
,
kakor
da
sta
že
davna
znanca
.
Napravil
sem
seveda
velik
ovinek
,
da
ju
nisem
zmotil
.
«
»
Kar
ni
bilo
prav
!
«
je
grajal
župnik
.
»
Posvariti
bi
ju
bili
morali
!
«
»
Ne
,
ne
,
v
vaš
poklic
nočem
posezati
!
«
se
je
šalil
poštar
.
»
Ljubezen
ima
svoj
čisto
poseben
jezik
,
ki
druži
in
veže
vse
narodnosti
in
vse
vere
ter
ne
pozna
nikakega
političnega
programa
!
«
je
dejal
Murat
in
se
ozrl
pozorno
...
V
tem
hipu
je
namreč
stopil
na
dvorišče
berač
v
ponošenem
in
dokaj
umazanem
kranjskem
kožuhu
,
s
polhovko
na
glavi
in
z
debelo
gorjačo
v
rokah
.
Ponižno
se
je
priklonil
in
čudno
zamahnil
z
gorjačo
.
Takoj
se
mu
je
približal
Murat
in
govoril
napol
glasno
z
njim
.
Začudila
sta
se
Wenigar
in
Hueber
,
kako
se
more
francoski
general
razgovarjati
s
kranjskim
beračem
,
a
od
strmenja
sta
onemela
,
ko
sta
ujela
nekaj
francoskih
besed
,
ki
so
prišle
gladko
in
pravilno
iz
beračevih
ust
.
»
To
je
ogleduh
–
Francoz
!
«
je
pošepnil
poštar
in
po
njegovem
obrazu
se
je
razlil
izraz
zaničevanja
in
gnusa
.
»
Ah
,
špijon
!
Nizkotna
sredstva
uporabljajo
ti
navidezno
nad
vse
pošteni
ljudje
!
«
se
je
zgražal
župnik
in
vznemirjen
bi
se
bil
rad
naglo
poslovil
.
Toda
berač
se
je
med
tem
že
poklonil
,
čudno
zamahnil
z
gorjačo
ter
odšel
urnih
korakov
z
dvorišča
.
»
Jutri
zjutraj
se
poslovimo
,
«
je
dejal
general
,
ki
se
je
vrnil
h
gospodoma
.
»
Ukaz
je
prišel
preje
,
nego
sem
ga
pričakoval
.
«
»
In
prinesel
vam
ga
je
ta
'
berač
'
?
«
je
vprašal
župnik
.
»
Da
,
ali
pravzaprav
kapitén
Jordan
,
mojster
naših
ogleduhov
«
,
je
odgovoril
Murat
odkrito
.
»
Francoski
častniki
so
ogleduhi
?
«
se
je
hotoma
začudil
Hueber
.
»
Oprostite
...!
«
—
hotel
je
še
nekaj
dostaviti
,
se
premislil
in
le
energično
zmajal
z
glavo
.
Murat
se
je
vesel
ozrl
v
njuni
lici
s
katerih
je
čital
gnus
in
odpor
,
ter
se
zasmejal
na
glas
.
»
Gospoda
sta
ogorčena
in
vohunstvo
vama
je
nedoumno
,
kaj
ne
?
I
kajpak
,
saj
smatra
avstrijska
armada
sploh
vsako
vohunstvo
za
nečastno
.
Nam
je
to
prav
,
saj
so
posledice
zato
Francozom
tem
ugodnejše
«
,
je
dejal
Murat
nato
z
lahko
pikrostjo
.
»
Avstrijski
oficir
,
ki
bi
vohunil
,
se
še
ni
narodil
,
in
celo
civilne
ovaduhe
poplačuje
naša
država
z
zaničevanjem
«
,
je
odgovoril
Hueber
.
In
boječ
se
,
da
bi
bil
rekel
preveč
,
je
pristavil
:
»
Oprostite
,
govorim
kot
bivši
avstrijski
častnik
in
le
o
naši
armadi
!
«
»
Ali
to
vse
mi
je
docela
znano
,
dragi
gospod
,
in
prav
nič
vam
ne
štejem
v
zlo
,
da
izražate
svoje
mnenje
povsem
prostodušno
«
,
ga
je
pomiril
Murat
.
»
Poštenjaki
si
povedo
svoje
nazore
vselej
pošteno
in
odkrito
,
pa
brez
zamere
.
Zato
pa
naj
tudi
jaz
povem
vama
,
da
je
vojno
ogleduštvo
prav
tako
staro
kakor
vojna
umetnost
in
da
je
ne
le
najtežji
,
najvažnejši
,
nego
tudi
najpožrtvovalnejši
poklic
,
ki
ga
sploh
poznam
.
Treba
je
zanj
prav
posebne
genijalnosti
,
poguma
in
samopožrtvovalnosti
,
njeni
uspehi
pa
so
prav
tako
odlični
kakor
bistroumnost
,
energija
in
duševna
prisotnost
poveljnikova
.
Preverjen
sem
,
da
spozna
tudi
Avstrija
velikansko
koristnost
te
naprave
in
da
bodo
tudi
njeni
najboljši
častniki
služili
svoji
domovini
v
tem
junaškem
poklicu
;
samo
želim
,
da
bi
ga
vršili
vselej
častno
in
uspešno
le
v
hasek
države
!
«
Hueber
pa
je
iznova
zmajal
glavo
,
saj
so
se
njegova
načela
povsem
križala
z
Muratovimi
,
ki
je
pripomnil
:
»
Konservativnost
v
mišljenju
in
čuvstvovanju
je
grobokop
vsakršnemu
napredku
!
Koliko
tako
zvanih
absolutnih
resnic
smo
že
razkrinkali
za
laž
in
samoslepilo
,
koliko
svetih
čuvstev
smo
že
zatrli
kot
plehke
in
škodljive
!
In
koliko
jih
še
bomo
!
V
Avstriji
sicer
skrbe
oblasti
,
da
se
vrši
ta
proces
napredovanja
počasneje
nego
drugod
,
a
tudi
vi
niste
obdani
s
kitajskim
zidom
.
Za
nami
pridete
gotovo
!
Da
bi
le
prišli
čim
preje
!
«
In
Murat
se
je
zamislil
,
se
tiho
sam
vase
nasmehnil
ter
po
kratkem
premolku
pričel
:
»
Dovolite
,
da
vama
povem
svoj
doživljaj
!
Ko
smo
brez
krvi
in
brez
dima
osvojili
trdnjavo
Pizzighettone
,
ki
je
zopet
in
zopet
presenečeni
Avstrijci
sploh
še
niso
utrdili
in
preskrbeli
z
živili
,
smo
seveda
zajeli
tudi
več
tisoč
vaših
vojakov
.
Dobri
,
zvesti
,
junaški
so
ti
vaši
možje
,
in
če
bi
imeli
prav
take
poveljnike
,
bi
bil
jaz
danes
še
pri
Mantovi
!
—
Tisto
noč
po
okupaciji
trdnjave
sem
spremljal
generala
Buonaparta
na
njegovih
nočnih
obhodih
straž
.
Naletela
sva
tamkaj
na
nekega
starega
madjarskega
ritmojstra
,
ki
je
bil
ujetnik
ter
je
slabovoljen
sedel
ob
stražnem
ognju
.
Ni
naju
poznal
,
in
Buonaparte
je
prisedel
ter
ga
je
vprašal
,
kako
gre
Avstrijcem
.
»
Slabo
,
je
odgovoril
ritmojster
,
prav
slabo
,
ampak
le
zato
,
ker
se
Francozi
sploh
ne
znate
vojskovati
.
«
—
»
Kako
to
?
Ne
znamo
?
«
se
je
začudil
Buonaparte
.
—
»
Ne
znate
ne
!
«
je
ponovil
z
vso
resnobo
stari
Madjar
.
»
Vojskujete
se
brez
načrta
in
zmisla
.
Pa
saj
ni
čudno
.
Poveljuje
vam
mlad
,
neizkušen
general
,
ki
sam
ne
ve
,
kaj
hoče
.
V
tem
hipu
ste
pred
nami
,
v
naslednjem
za
nami
,
enkrat
na
desni
,
drugič
na
levi
.
Človek
ne
ve
,
kam
bi
in
kako
bi
!
Na
tako
bedast
način
se
vojevati
je
resnično
neznosno
in
proti
vsem
pravilom
!
«
—
Buonaparte
mu
je
dal
iz
svoje
tobačnice
njuhati
ter
se
je
od
vrlega
ritmojstra
prav
prijazno
poslovil
.
Ko
pa
sva
zavila
okoli
vogla
,
se
je
zakrohotal
in
jaz
sem
se
krohotal
ž
njim
.
«
Še
sedaj
se
je
zdel
Muratu
doživljaj
toli
komičen
,
da
se
je
zasmejal
na
vse
grlo
,
da
je
zardel
v
obraz
ko
kuhan
rak
in
so
mu
solze
stopile
v
oči
.
Tudi
župnik
in
poštar
sta
se
morala
smejati
ž
njim
,
ker
jima
je
postalo
jasno
,
da
so
bili
nazori
starega
ritmojstra
resnično
neverjetno
smešni
.
»
Metodika
!
Taktika
!
Strategija
!
Zaprašene
in
plesnive
fraze
,
ki
se
jim
Francozi
moramo
le
še
smejati
«
,
je
dejal
Murat
.
»
In
tako
se
nam
godi
tudi
z
avstrijskim
lehkomiselnim
in
vprav
samomornem
preziranjem
umetnosti
ogleduštva
.
Glejte
,
tu
stojim
poleg
vaju
v
Postojni
,
a
vem
,
da
je
že
vsa
dežela
do
Ljubljane
naša
ter
da
je
tudi
že
Ljubljana
padla
.
«
»
Ljubljana
?
Ali
se
je
premagana
podala
?
«
je
vprašal
poštar
živahno
.
»
Ali
je
bila
bitka
?
«
je
vprašal
župnik
vznemirjen
.
»
Ne
,
nič
se
ni
zgodilo
,
niti
en
sam
mož
ni
padel
,
toda
avstrijska
armada
se
je
vendarle
umaknila
čez
vse
Ljubljansko
polje
prav
onkraj
Save
«
,
je
odgovoril
general
.
»
Brez
boja
?
Kako
je
to
mogoče
?
«
»
Ker
je
vaša
vojska
o
naših
kretnjah
povsem
nepoučena
,
ker
misli
,
da
ni
nikjer
varna
...
skratka
,
ker
nima
ogleduhov
,
ki
bi
jo
obveščali
,
je
odvrnil
Murat
.
»
Mi
dosezamo
velike
uspehe
tudi
brez
krvi
in
smodnika
,
kar
nam
je
seveda
še
najljubše
.
«
In
iznova
se
je
zasmejal
iskreno
in
objestno
.
»
Jutri
bomo
že
v
Ljubljani
.
Tam
počakamo
par
dni
in
potem
bomo
nadaljevali
svoj
izprehod
mirni
in
veseli
kakor
doslej
in
dokler
se
ne
vzljubi
vaši
vladi
,
da
nam
ponudi
tisti
mir
,
ki
ga
je
odklonila
;
ko
smo
ji
ga
ponujali
že
mi
sami
.
Naš
cilj
je
cesarski
Dunaj
.
Ali
dospemo
tja
,
to
je
odvisno
le
od
modrosti
avstrijske
vlade
.
Če
hoče
,
se
bomo
koncem
meseca
aprila
že
izprehajali
po
dunajskih
parkih
.
«
Še
tisto
popoldne
so
začeli
korakati
skozi
Postojno
proti
Planini
in
Logatcu
francoski
pešci
,
ki
so
bivakirali
dotlej
po
vaseh
ob
cestah
na
Reko
in
Vipavo
,
za
njimi
pa
je
odhajalo
topništvo
in
vozotajstvo
.
Tudi
nekaj
častnikov
,
ki
so
stanovali
na
postojnskem
gradu
,
je
odjezdilo
,
nekaj
novih
pa
je
dospelo
in
ostalo
v
Postojni
čez
noč
.
Vse
se
je
vršilo
v
redu
in
brez
razburjenja
.
Murat
je
s
