paškarje
in
debelo
pero
,
namočeno
v
črno
tinto
.
Bodi
,
zapišem
,
kar
čutim
!
Tako
mi
je
pri
srcu
,
kakor
človeku
,
ki
plava
čez
široko
jezero
,
pa
se
sredi
ustavi
in
jaha
vodo
ter
počiva
.
Pod
njim
—
ni
tal
,
kroginkrog
pa
široka
gladina
z
majhnimi
valovi
.
Truden
je
že
nekoliko
—
in
nehote
se
ga
loti
strah
,
čuden
,
obupen
strah
in
vsili
se
mu
vprašanje
,
da
li
bom
priplaval
na
suho
?
Lotil
se
me
je
neki
čuden
strah
sredi
naše
beletristike
.
Morda
je
vzrok
včerajšnja
ježa
,
romantika
v
fantaziji
,
okrepljene
mišice
,
ozdraveli
živci
,
ki
sovražijo
melanholijo
.
—
Morda
;
ne
vem
...
Zdi
se
mi
danes
vse
,
kar
je
pred
menoj
,
kar
sem
pred
kratkim
bral
našega
—
nič
,
prazen
nič
—
ali
kvečjemu
laški
drobiž
,
katerega
imaš
poln
žep
,
pa
še
kosila
ne
plačaš
ž
njim
.
Kje
je
vzrok
,
da
smo
tako
moderno-drobižasti
,
da
lahko
najboljšo
črtico
vsakega
pisatelja
izberemo
in
bomo
približno
vedeli
in
slutili
vse
druge
...
Čas
!
Žal
,
prežal
,
človek
je
vedno
odsvit
razmer
.
Pojdi
v
družbo
,
pojdi
na
asfaltove
tlake
,
glej
kako
hodi
družba
...
Brezslišno
,
po
prstih
,
ziblje
se
sanjavo
;
vsa
obleka
—
sanja
,
misli
—
sanja
,
življenje
—
sanja
.
To
je
svetovni
ples
,
moderni
ples
v
veliki
,
gladko
parketovani
dvorani
z
električno
lučjo
,
umetnim
vonjem
,
ki
vsniva
,
omamlja
...
Godba
igra
s
surdinami
—
pari
se
vrté
,
pa
kako
rahlo
,
samo
po
prstih
,
na
tretjini
podplata
samo
,
rahla
godba
—
a
nič
ropota
,
nič
udarcev
,
nič
stopinj
—
vse
se
vrti
sanjavo
,
po
zraku
nekako
...
to
je
svet
,
to
je
družba
.
Zakaj
ne
bi
prišel
μάντις
—
pa
ne
χαχός
—
ki
bi
zaplesal
sredi
sanjajoče
množice
,
kakor
zapleše
gorski
fant
v
kvedrastih
črevljih
,
ki
poči
z
nogo
ob
tla
bučno
in
vitežki
,
da
pogledajo
žreblji
iz
poda
...
Moči
,
moči
—
sile
,
velike
volje
in
velikih
idej
in
železne
roke
je
treba
,
ki
bi
vrgla
med
nas
„
veliki
tekst
“
,
da
bi
zatrepetali
,
kakor
vrabiči
,
ko
pridrvi
med
nje
sokol
in
z
dvorišča
pobere
kokoš
!
In
Cankar
je
bil
mož
,
ki
je
obetal
„
veliki
tekst
“
,
in
ga
skoro
započel
—
pa
se
vrača
spet
in
spet
v
dvorano
,
kjer
se
pleše
po
prstih
na
godala
pritajena
s
surdinami
.
In
mož
je
predrzen
dovolj
—
to
mi
najbolj
ugaja
—
predrzen
tako
,
da
udari
včasih
s
kvedrom
ob
tla
,
da
prime
luno
in
jo
vrže
kot
knof
od
jerhastih
hlač
skozi
dimnik
,
da
pade
pred
bolhavo
kuharico
na
ognjišče
ter
zazveni
kot
stara
cvancigarca
.
Samoglav
je
,
da
bi
se
ne
bal
vraga
samega
in
če
bi
prišel
k
njemu
,
bi
ga
otvezel
za
roge
in
privezal
k
pultu
,
da
bi
mu
pipo
tlačil
in
cigarete
prižigal
...
Žal
—
prežal
—
človek
je
odsvit
razmer
.
Pa
so
ljudje
,
ki
trdijo
,
da
je
ta
ali
oni
individualen
...
Kaj
še
!
Individuum
je
vsak
,
individualen
je
pa
tisti
,
ki
tega
ali
onega
iz
svoje
okolice
prime
za
ušesa
in
ga
pelje
k
pultu
,
da
ga
popiše
,
glasno
pove
svojo
misel
—
in
pa
da
ima
mesto
rovnice
vsaj
napol
dostojno
pero
.
To
je
vse
.
Če
pa
srečamo
zgodovinskega
junaka
,
moža
velikih
del
,
če
pride
po
cesti
junonično-stasita
mogočna
ideja
,
ustrašimo
se
,
ognemo
se
—
in
ležemo
za
grm
v
senco
ter
prisluškujemo
omledno
vzdihanje
zidane
institutke
,
ali
pa
gremo
pod
okno
mladiča
,
ki
pod
milim
Bogom
še
ni
naredil
drugega
nego
očetu
skrbi
in
nekaj
dolga
—
pa
se
mu
čudimo
in
poslušamo
njegovo
jezo
ob
bledi
mesečini
,
ko
steza
roke
proti
mesecu
in
ga
hoče
oklofutati
,
ker
se
mu
reži
v
lice
,
njemu
zaljubljencu
,
ki
bi
rad
na
srebrno
nitko
nanizal
zlate
zvezde
z
neba
,
da
bi
naredil
dijadem
za
svojo
kratkokrilo
ljubico
.
Drobiž
,
drobiž
—
smeti
—
to
ni
naš
narod
...
Poglej
skozi
lino
v
ulnjaku
tjekaj
na
cesto
!
Čuj
,
kako
škriplje
parizar
,
slišiš
te
stopinje
težkih
,
mogočnih
konj
,
ki
udarjajo
ob
tla
,
da
se
iskri
kremen
.
Ob
vozu
pa
našega
naroda
sin
—
z
dolgim
bičem
v
roki
!
Poglej
to
zdravje
,
to
moč
!
Mišica
ob
mišici
kakor
zid
kiklopov
,
nič
ne
hodi
po
prstih
,
na
ves
podplat
stopa
,
obličje
je
ožgano
.
On
ni
nervozen
,
ni
melanholičen
in
sentimentalen
;
njega
nič
ne
razburja
—
O
,
da
,
ga
že
razburja
,
a
tedaj
ne
medli
,
ne
pada
na
kolena
,
tedaj
on
dela
—
železo
bi
zlomila
njegova
moč
—
—
—
Vsak
dan
jih
srečavamo
—
pa
jih
ne
vidimo
,
bratje
so
,
pa
jih
ne
poznamo
,
zastrujski
štatisti
z
velikansko
vsebino
,
pa
jih
nečemo
analizovati
...
Ali
hočeš
občudovati
energijo
,
tisto
jekleno
kljubovalno
moč
,
katere
ne
zlomi
nobena
sila
,
dokler
ji
smrt
ne
odreže
glave
,
tisto
odpornost
in
moč
,
katere
v
moderni
družbi
ni
,
v
družbi
,
kjer
se
kupi
revolver
radi
odrečenega
poljuba
,
kjer
se
iz
strahu
pred
udarcem
voli
kalni
tolmun
?
...
Poglej
na
griču
tam-le
pod
sv.
Ahacijem
!
Vidiš
tisto-le
bajto
,
ki
sedi
ob
bregu
in
se
ti
skoro
bojiš
,
da
ne
bi
nate
padla
!
Par
dni
je
tega
,
kar
sem
bil
v
nji
.
Majhna
,
očrnela
soba
,
tla
so
izluknjana
,
vegasta
,
da
bi
si
lahko
nogo
izvil
,
če
ne
paziš
;
v
kotu
črviva
miza
,
nad
njo
dve
podobi
na
steklo
:
sveti
Janez
in
Jezušček
z
backom
,
obe
sta
počeni
,
eni
manjka
cel
vogal
in
se
vidi
zadaj
umazan
pergamenast
papir
.
Na
levi
,
pri
peči
je
iz
slabo
poskobljanih
desk
zbito
nekako
korito
.
Postelja
ni
,
pa
je
vendar
ležišče
—
in
na
njem
osemdesetletna
starica
.
Kost
in
koža
.
Vse
nagrbačeno
in
namrdano
,
po
rokah
,
po
licu
.
Kašelj
jo
nadleguje
.
Črni
oblaki
muh
jo
obletavajo
,
suha
roka
komaj
giblje
lipovo
vejico
,
da
odganja
sitnice
z
lica
.
Mesto
veje
bi
ji
dal
slikar
koso
—
in
dobil
bi
premijo
za
—
sliko
smrti
.
Toda
nekaj
bi
moral
izpustiti
—
nekaj
ugovarja
krepko
smrti
.
Oči
.
Majhne
,
precej
globoko
skrite
v
suhih
votlinah
:
cele
kožnate
kape
visé
čez
te
votline
,
da
se
oči
vidijo
kakor
dve
žareči
punčiči
v
temnem
brlogu
.
In
te
oči
—
kaka
življenska
sila
,
kaka
junaška
moč
seva
v
njih
!
Osemdeset
dolgih
let
bede
in
trpljenja
,
let
stradanja
in
prezebanja
—
a
ta
leta
ji
niso
upognila
duha
.
Telo
so
izsesala
,
izpila
,
kakor
pajek
svoj
plen
,
a
duša
—
je
ostala
močna
in
orjaška
,
da
človek
strmi
in
gleda
,
nazadnje
zgane
človek
—
moderni
človek
—
z
glavo
in
malomarno
odide
v
mehkužni
vrtinec
,
kjer
se
pleše
po
prstih
—
obriše
si
čelo
,
da
pozabi
junakinjo
,
ki
ni
branja
vredna
...
Ali
nismo
kruto
krivični
?
Nekdo
me
je
poklical
.
—
Službeni
opravek
.
—
Prihuljen
izlezem
iz
ulnjaka
.
Ko
zaprem
dverca
,
se
mi
zazdi
,
da
sem
zaprl
v
to
ozko
celico
velike
misli
,
hrepenenje
po
orjaških
idejah
,
ki
zabučé
,
kakor
top
,
če
se
sprožijo
s
pravim
ognjem
med
ljudstvo
.
Vem
,
da
pojdem
sam
zopet
v
vrtinec
mehkih
,
sanjavih
modernikov
in
vrnivši
se
nazaj
bom
morda
čital
današnje
misli
,
morda
se
bom
tudi
kulpal
—
pa
hkrati
skeptično
vzdihnil
:
Video
meliora
proboque
,
deteriora
sequor
...
Uganka
!
To
mi
je
bilo
jasno
na
prvi
pogled
.
Slišal
sem
njen
smeh
,
a
bil
sem
prepričan
,
da
joka
.
Gizdalin
je
stal
pred
njo
,
njegove
oči
so
bile
kakor
uvezane
na
njeno
bradico
.
Pravil
ji
je
dovtipe
,
katere
je
sam
glasno
spremljal
s
smehom
,
da
bi
se
smejala
še
ona
.
Izpil
sem
že
drugo
čašo
mrzle
čokolade
,
roka
mi
je
skoro
otrpnila
,
s
katero
sem
držal
časnik
in
preko
njega
zrl
v
to
živo
uganko
.
Sedaj
se
je
zasmejala
zvonko
,
dvignila
glavo
izza
blagajničarskega
pulta
in
pogledala
po
kavarni
.
Ko
sem
zagledal
nekoliko
rosne
oči
,
sem
bil
prepričan
še
bolj
,
da
joka
.
Kakor
bi
struna
počila
,
tako
hitro
je
onemel
smeh
,
in
videl
sem
,
da
se
je
sramovala
hinavske
uloge
.
Častilcu
ni
dolgo
ničesar
odgovorila
.
Obrnil
se
je
in
odšel
k
biljardu
.
Prihajali
so
drugi
—
in
zopet
odhajali
kakor
prihaja
tat
k
močnemu
omrežju
,
poizkuša
,
nateza
in
—
zmagan
odhaja
.
Tedaj
vstopi
postaren
mož
;
lice
mu
je
bilo
silno
markantno
,
čelo
nagubano
od
skrbi
,
oči
so
pa
gledale
tako
pošteno
v
svet
,
da
bi
človek
vstal
,
stopil
k
njemu
in
mu
podal
roko
ter
ob
prvem
srečanju
rekel
:
„
Servus
,
amice
!
“
Pod
pazduho
je
tiščal
zveženj
časnikov
in
podolgasto
škatljico
.
Ko
ga
je
blagajničarka
zagledala
,
se
je
zjasnilo
njeno
lice
,
in
videl
sem
,
da
se
je
njeno
srce
za
trenutek
v
istini
nasmejalo
.
Izročil
ji
je
časnike
in
škatljico
,
katero
je
takoj
odprla
in
z
otroškim
pogledom
zahvalila
prinašalca
za
vsebino
.
Kaj
je
bilo
,
ne
vem
.
Malenkost
—
bržkone
.
Skrila
je
škatljico
vkljub
temu
varno
pod
pult
.
Neznanec
je
sedel
k
moji
mizi
in
vljudno
pripomnil
:
„
Dovolite
,
tu
je
moj
stalni
sedež
.
“
Vesel
sem
ga
bil
.
Nisem
se
motil
.
Dve
uri
sva
sedela
,
in
ko
sem
odhajal
na
vlak
,
sva
si
stisnila
roki
.
Da
sva
pa
sedela
še
dve
uri
,
bi
se
bila
razšla
:
„
Z
Bogom
,
amice
!
“
Hitel
sem
proti
kolodvoru
in
seboj
sem
nesel
rešeno
uganko
,
katero
sem
zaklenil
v
svojo
dušo
kakor
zaklad
in
predse
sem
gledal
v
tla
,
kakor
bi
se
bal
,
da
mi
kdo
ne
pogleda
v
obraz
z
vampirskimi
očmi
ter
mi
iztrga
in
oskruni
,
kar
sem
upravkar
varno
shranil
.
Krog
dekliške
osemrazrednice
je
bilo
živahno
.
Pred
pročeljem
na
velikem
trgu
,
kjer
stoji
visok
,
ograjen
obelisk
,
je
stala
pestra
množica
ljudstva
.
Premožni
očetje
iz
trgov
,
značilno
oblečeni
,
napol
gosposki
napol
ljudski
,
so
samozavestno
stali
v
gručah
po
trije
in
štirje
ter
glasno
govorili
.
Nekateri
so
se
molčé
izprehajali
,
roke
v
žepu
,
da
so
kazali
težke
verige
pri
urah
,
in
pri
vsakem
koraku
so
s
peto
podrknili
po
tlaku
.
Niso
mogli
zatajiti
,
da
so
kljub
nekoliko
modni
obleki
izvirni
kmetje
.
Drugod
so
zopet
stale
mogočne
gospe
.
Nekatere
so
nosile
klobuke
,
druge
so
bile
v
svilenih
rutah
,
ki
so
jih
zavezavale
prav
rahlo
koncem
brade
.
Vse
so
bile
odičene
z
zlatnino
:
pod
vratom
velike
broške
,
kakor
kolajne
,
na
prsih
so
se
zibali
konci
zlatih
verig
,
rokovice
so
držale
v
rokah
,
da
se
je
videla
rešta
neokusnih
prstanov
.
Mnogo
so
govorile
,
živahno
pa
dosti
neokretno
ponašale
z
rokami
in
glavami
,
kjer
so
se
pobešali
pred
par
leti
moderni
klobuki
.
Krog
obeliska
je
slonelo
nekaj
kmetiških
ženic
.
Pisane
cajnice
so
držale
na
rokah
.
Nekatere
so
jedle
štruklje
,
ki
se
dobé
pri
branjevki
po
pet
krajcarjev
.
Blizu
vrat
je
stalo
dvoje
elegantnih
kočij
,
po
asfaltu
je
šetalo
nekaj
mestnih
dam
,
ponosno
in
samozavestno
,
ter
se
oziralo
pomilovalno
na
nemodno
toaleto
mater-tovarišic
iz
provincije
.
Dasi
je
bilo
živahno
,
nebo
čisto
in
jasno
—
ponoči
je
deževalo
—
zrak
krepilen
,
vendar
se
je
bralo
na
licih
vsepovsod
neko
čakanje
,
neka
tajna
radovednost
,
skoro
bi
rekli
—
strah
.
Tiho
in
mirno
šolsko
poslopje
se
oživi
.
Skozi
vrata
prične
vreti
pisana
množica
deklic
.
Na
trgu
so
bili
v
trenotku
pretrgani
vsi
pogovori
.
Vse
je
hitelo
proti
izhodu
,
vse
stopalo
na
prste
.
Kmalu
je
bil
posejan
šolski
trg
s
pisanimi
krili
,
velikimi
in
majhnimi
slamniki
.
Smeh
in
veselje
,
poljubi
se
čujejo
,
drobne
,
bele
roke
segajo
v
tolste
in
potne
,
ali
v
žuljave
in
ogorele
starišev
;
po
vseh
ulicah
plava
živahna
reka
;
nekateri
se
poizgubé
v
bližnje
restavracije
,
drugi
hité
v
prodajalnice
,
meščanske
deklice
pa
v
spremstvu
mater
,
starejših
sestra
ali
starih
varovank
naravnost
domov
—
nekatere
radostne
,
ker
se
nadejajo
daril
za
lepe
uspehe
,
druge
žalostne
,
ker
se
bojé
resnega
očetovega
lica
pri
obedu
,
ko
pregleda
izpričevalo
...
Mnogo
jih
pa
seveda
odhaja
samih
.
Nekatere
so
že
tako
velike
,
da
bi
se
jim
zamalo
zdelo
,
če
bi
jih
kdo
čakal
;
kratkih
kril
se
sramujejo
.
Druge
nimajo
nikogar
,
ki
bi
utegnil
potratiti
dopoldne
,
da
čaka
na
šolarico
.
Na
predmestju
sv.
Pavla
pri
mostu
se
je
poslovila
Vanda
od
svoje
prijateljice
.
Želela
ji
je
vesele
počitnice
,
potem
sta
si
podali
roke
in
si
jih
nekako
graciozno
pa
vendar
energično
stiskali
ter
se
ločili
.
Vanda
je
šla
čez
most
na
predmestju
sv.
Pavla
in
se
potem
obrnila
na
desno
po
ozki
pešpoti
,
ob
kateri
so
rasli
kostanji
.
Po
travi
v
senci
dreves
so
se
prekopicavali
gologlavi
in
bosonogi
otročaji
,
otroški
vozički
so
stali
v
sencah
,
ob
njih
so
žedele
zgubane
starice
,
gugale
vozičke
in
brezizrazno
,
kakor
naveličane
življenja
,
gledale
v
zvitek
kričečih
otrok
.
Vanda
se
ni
ozrla
.
Njena
hoja
ni
bila
več
hoja
šolarice
.
Dasi
je
nosila
še
prikrajšano
krilo
,
je
bil
vendar
njen
korak
—
sicer
prožen
,
pa
ne
otročji
—
samozavesten
in
premišljen
.
Ni
bila
velika
,
pa
vendar
vitka
in
lepe
rasti
.
Po
hrbtu
daleč
daleč
ji
je
segala
bujna
kita
kostanjevih
las
,
ki
so
bili
na
koncu
speti
s
skrbno
zavezano
široko
petljo
.
Blizu
konca
predmestne
ulice
je
krenila
v
nizko
hišico
.
Nad
vrati
je
visel
grozd
iz
kositra
in
za
njim
je
bil
napis
:
„
Gostilna
pri
sladkem
grozdu
“
.
Med
vrati
v
gostilniško
sobo
je
Vanda
obstala
.
Noga
se
ji
je
zaustavila
in
na
njenem
sanjavo-idealnem
obrazu
so
se
zarezale
poteze
nevolje
.
Studil
se
ji
je
duh
,
ki
je
v
poletni
vročini
zoprno
dihal
iz
gostilne
.
Bila
je
prava
priskutna
mešanica
,
ki
jo
tvori
polito
vino
,
žganje
in
dim
smrdljivega
tobaka
.
Pri
nepogrnjeni
mizi
je
sedelo
nekaj
golorokih
delavcev
,
ki
so
zdravili
prepito
noč
in
govorili
grde
besede
.
Sirov
dovtip
je
pozdravil
Vando
.
„
Mama
!
“
Vanda
se
je
obrnila
med
vrati
,
ko
je
poklicala
mater
in
šla
skozi
nasprotna
vrata
v
stanovanje
.
Bogato
ni
bilo
,
a
bilo
je
goropaden
kontrast
napram
gostilni
.
Nobenega
praška
,
nič
navlake
,
vsaka
stvar
v
redu
,
veliko
cvetja
po
skromnih
lončkih
in
vazah
,
mala
knjižnica
,
kjer
so
bile
v
najskrbnejem
redu
razpostavljene
njene
knjige
.
Takoj
za
Vando
je
priracala
v
sobo
debeluhasta
mama
.
Obraz
je
bil
prerdeč
,
rokava
je
imela
do
komolcev
zavihana
in
tolste
roke
je
vpirala
ob
mogočne
boke
.
„
No
,
kje
je
izpričevalo
?
“
Govorila
je
z
glasom
,
kakršnega
dobi
človek
,
ki
mnogo
kriči
in
se
prepira
.
Vanda
je
mirno
podala
materi
šolsko
listino
.
Njene
nekoliko
otožne
oči
,
v
katerih
je
bilo
brati
veliko
hrepenenje
po
oddaljenih
ciljih
,
so
vdano
in
pokorno
gledale
v
lice
materi
,
ki
je
oblastno
razgrnila
izpričevalo
in
brala
.
„
Sedaj
si
dovolj
učena
!
Popoldne
greva
k
šivilji
,
da
ti
naredi
dolgo
obleko
.
Sedaj
je
konec
večne
šole
in
treba
je
,
da
mi
pomagaš
.
Tako
velika
si
že
—
pa
za
nikakršen
prid
pri
hiši
!
“
Te
besede
je
govorila
z
dokaj
mehkim
glasom
,
iz
katerega
je
zvenel
mogočen
ponos
,
da
je
hčerka
tako
dobro
izdelala
.
Bila
je
prva
v
razredu
.
Kdor
matere
ne
bi
poznal
,
bi
bil
mislil
kljub
temu
,
da
je
njena
govorica
osorna
in
zadirčna
.
—
Vandi
je
materina
beseda
sicer
ugajala
.
Mehkih
ogovorov
ni
bila
vajena
,
zato
se
je
radovala
vsake
drobtine
,
ki
ni
bila
grenka
,
ki
je
bila
vsaj
nekoliko
oslajena
in
ji
je
dala
tiste
utehe
,
kakor
jo
dajejo
druge
matere
mehkih
src
svojim
hčeram
.
Toda
,
kaj
pomaga
mečji
glas
,
če
ji
je
pa
podrl
vse
gradove
!
„
Mama
,
saj
ste
rekli
,
če
bom
prva
,
da
grem
drugo
leto
v
pripravnico
,
sedaj
pa
...
“
„
Paprlapa
...
flavze
!
Obljubiti
in
storiti
je
preveč
.
Misliš
,
da
bom
jaz
vlekla
in
trpela
zato
,
da
boš
ti
po
šolskih
klopeh
lenarila
...
Kako
pa
!
Ala
,
le
brž
se
preobleči
,
v
kuhinji
je
še
posoda
od
zajtrka
.
Pomij
!
“
Neki
gost
je
sirovo
klical
še
frakelj
pijače
,
in
mati
je
odšla
v
gostilno
.
Vanda
je
odložila
slamnik
in
ga
skrbno
spravila
.
Iz
predalnika
je
vzela
precej
ponošeno
bluzo
in
krilo
ter
se
začela
preoblačiti
.
Njeno
lice
je
postajalo
čedalje
otožneje
,
borila
se
je
z
močjo
junaka
,
da
bi
zadušila
solze
,
ki
so
ji
vrele
s
toliko
močjo
pri
lepih
očeh
na
dan
,
pa
se
napol
oblečena
sesedla
na
stol
ob
postelji
in
zakrila
lice
ter
je
zakopala
v
blazine
.
Njeno
telo
se
je
sunkoma
stresalo
in
drhtelo
od
joka
,
ki
ga
je
glušila
,
da
ga
ne
bi
čula
mama
.
Vedela
je
,
kak
vihar
bi
bil
,
ko
bi
jo
slišala
.
Izkusila
je
že
mnogokrat
jezo
materino
in
dobro
je
znala
,
kako
je
trinoška
in
zaničevalna
...
Ko
se
je
izjokala
,
je
šla
v
kuhinjo
,
in
njene
lepe
roke
so
se
potopile
v
umazane
pomije
...
Popoldne
je
šla
Vanda
sama
k
šivilji
.
Gostov
ni
bilo
,
in
bi
stara
dekla
,
ki
je
sicer
tičala
ves
božji
dan
na
vrtu
in
na
mali
njivici
za
hišo
,
lahko
varovala
gostilno
,
dokler
se
ne
vrneta
mati
in
hči
.
Toda
dremajočo
mamo
je
predramila
Močilarjeva
Kati
,
žena
soseda
krojača
,
najboljša
prijateljica
Vandine
matere
.
Kati
je
bila
živa
pošta
na
predmestju
sv.
Pavla
.
Če
je
kdo
na
glas
kihnil
daleč
na
drugem
koncu
mesta
,
je
to
Kati
za
nekaj
minut
gotovo
vedela
.
Če
je
najpoštenejši
mož
ali
mladenič
voščil
dostojno
dober
dan
kaki
osebi
ženskega
spola
na
ulici
,
je
bila
to
za
Kati
obilna
snov
,
iz
katere
so
se
pletli
divji
romani
,
zlobna
sumničenja
,
frivolne
opazke
,
ki
so
po
predmestju
sv.
Pavla
hitreje
begale
od
hiše
do
hiše
kakor
najurnejši
pismonoša
.
Zato
je
uživala
Kati
na
predmestju
splošno
spoštovanje
pri
starih
klepetuljah
,
obupanih
samicah
in
ljubosumnih
zakonskih
ženah
.
Mladi
svet
in
odkritosrčni
poštenjaki
so
jo
pa
sovražili
kakor
pajka
.
Celo
priletni
in
pobožni
kaplan
Marka
ji
ni
privoščil
več
dobre
besede
,
odkar
je
priropotala
nadenj
v
stanovanje
ter
mu
očitala
,
da
ne
zna
pridigovati
,
ker
je
par
nedelj
zapored
pošteno
ožigosal
predmestno
obrekljivost
.
Sicer
mirni
mož
je
bil
tako
razburjen
po
tej
lekciji
,
da
je
hotel
strani
.
Pa
ga
je
sivolasi
župnik
potolažil
,
češ
:
Ali
ne
veste
,
če
prasca
v
rilec
suneš
,
da
zakruli
?
Kati
je
vstopila
tiho
v
temno
sobo
,
kjer
so
bila
okna
zasenčena
z
zelenimi
zastori
.
Po
prstih
je
šla
k
dremajoči
oštirki
in
jo
podrezala
z
oguljenim
solnčnikom
.
„
No
!
“
Jezna
je
dvignila
oštirka
glavo
;
ko
je
pa
zagledala
prijateljico
,
se
ji
je
tolsto
lice
razlezlo
v
neprijeten
smeh
,
potem
je
zazehala
na
široko
,
pomencala
zaspane
,
rdeče
oči
in
podala
Katici
roko
.
„
Mica
,
ti
boš
še
večnost
zaspala
!
“
„
Lahko
govoriš
,
ko
greš
s
kokošmi
spat
!
Jaz
pa
ponočujem
in
se
pobijam
s
temi
pijanci
.
Sedi
no
!
Pol
litrčka
ga
bova
,
kaj
?
“
„
I
,
se
ve
;
vroče
je
.
Mica
,
pa
ne
kislice
,
onega
prinesi
...
“
Mica
je
šla
s
steklenico
po
vino
,
Kati
je
pa
sedla
k
mizi
,
a
brž
se
je
sklonila
in
pobrala
majhen
listič
na
tleh
.
Obrnila
ga
je
parkrat
in
zopet
vrgla
na
tla
.
Zatrdno
je
upala
,
da
je
kosec
ljubavnega
pisma
,
kar
bi
ji
bilo
ljubše
od
vina
.
Zakaj
najboljši
prijateljici
,
vdovi
Mici
,
ni
zaupala
in
želela
je
,
da
bi
za
slučaj
kake
zdrahe
imela
dokaz
za
predmestni
škandal
.
„
Čestitam
,
Mica
“
,
je
potegnila
precej
iz
kozarca
;
„
to
je
božja
kapljica
!
“
Mica
je
malo
zacmokala
z
jezikom
in
si
otrla
s
predpasnikom
debele
ustnice
.
„
Koga
čestitaš
?
Čemu
?
“
„
I
no
,
kako
se
delaš
!
Ker
je
tvoja
punca
najbolje
izdelala
.
“
„
Saj
druzega
opravka
ni
imela
.
Hvala
Bogu
,
da
je
konec
večne
šole
!
“
„
Je
ne
daš
naprej
?
Škoda
!
“
„
Škoda
,
seveda
škoda
,
še
ti
bodi
tako
trapasta
!
Za
koga
neki
?
“
„
I
no
,
da
bo
učiteljica
ali
poštarica
.
“
„
Še
tega
je
treba
!
Učiteljica
,
kaj
pa
je
učiteljica
?
Nič
,
nič
,
povem
ti
,
revščina
!
Nosijo
se
prav
kakor
purman
,
kadar
kočijo
vozi
—
druzega
pa
ni
nič
.
Po
kmetih
se
potikajo
,
tiste
zarobljene
gumpce
učé
pa
lačne
so
.
“
„
Tisto
ne
bo
vse
res
,
Mica
,
sile
jim
ravno
ni
.
Preskrbljene
so
pa
le
in
počitnice
imajo
,
to
je
tudi
nekaj
vredno
.
“
„
Preskrbljene
,
nič
ne
rečem
;
jaz
pa
hočem
,
da
bom
z
dekletom
vred
tudi
jaz
preskrbljena
.
Misliš
,
da
bom
večno
tako-le
garala
in
trpela
?
“
„
Danes
te
pa
res
ne
razumem
,
kaj
misliš
.
Še
malo
naj
ga
potegnem
,
morda
se
mi
kaj
odpre
pamet
.
“
Kati
je
izpila
,
kar
je
ostalo
v
kozarcu
,
in
Mica
ji
je
hitela
nalivat
drugič
.
„
Ne
razumeš
,
nalašč
;
ti
si
seme
,
da
bi
ti
vse
razodela
;
vse
boš
razčenčala
po
svetu
.
“
„
Mica
!
“
Kati
je
naredila
tako
nedolžen
obraz
,
kakor
bi
še
v
življenju
ne
bila
nikdar
izklepetala
najmanjše
stvarce
radovednemu
svetu
.
„
Saj
nalašč
pravim
.
Pij
no
!
Stvar
imam
tako-le
udeto
:
Dekle
je
čedno
,
kaj
ne
—
?
“
„
Vse
zija
za
njo
.
Še
dolga
krila
—
“
„
Zdajle
jih
pojde
merit
—
čakaj
no
!
“
„
Vanda
!
Vanda
!
“
Brzo
je
prišla
hčerka
iz
sobe
.
V
rokah
je
imela
knjigo
.
„
Že
spet
!
Vse
bukve
zmečem
v
ogenj
,
če
ne
pustiš
teh
čenč
!
Pojdi
sama
k
šivilji
,
da
ti
umeri
obleko
.
Blago
sem
ji
že
nesla
.
Pa
čedno
naj
naredi
!
“
Mica
je
prisedla
zopet
k
prijateljici
in
odgrnila
okno
na
cesto
.
„
Kakor
sem
rekla
:
še
dolga
krila
,
drugo
že
ima
dekle
,
pa
bo
snubcev
na
izbero
.
“
Vanda
je
prijazno
pozdravila
gredoč
skozi
vežo
in
zavila
na
ulico
mimo
oken
.
Obe
sta
gledali
za
njo
.
„
Ga
vidiš
?
“
poštrkne
krojačka
Mico
.
„
Žaneta
?
“
„
Kako
gleda
za
njo
!
Če
ni
ta
že
zdaj
do
ušes
zazijan
vanjo
,
nočem
nič
.
Ta
bi
bil
,
Mica
,
kaj
?
“
„
Ga
imam
že
sama
na
protokolu
.
Lepa
trgovina
,
sam
je
pri
hiši
,
blizu
nas
je
,
in
tudi
naša
reč
bi
potem
več
nesla
,
pa
jaz
bi
bila
lepo
čedno
v
penzijonu
.
“
„
Samo
tako
govoré
,
da
jih
ima
Žane
več
?
“
„
I
,
seve
,
takle
fant
!
Zal
je
,
govoriti
zna
,
denar
je
pri
hiši
,
veseljak
je
,
vsaka
tišči
za
njim
,
ki
je
toliko
pametna
,
da
si
želi
dobro
na
svetu
.
Veš
,
prijateljica
,
nekoliko
boš
morala
potisniti
,
če
ne
bo
gladko
in
rado
teklo
.
Saj
znaš
!
“
„
Ehé
,
napovem
mu
tak
škandal
,
če
je
ne
bi
vzel
,
da
mora
takoj
v
Ameriko
.
“
„
Zato
se
stvar
tako
napravi
,
poslušaj
!
Njeno
sobico
preuredim
za
ekstra-sobo
.
—
Med
žganjarje
,
ki
tu
sedé
,
ne
gredó
boljši
ljudje
.
Ona
bo
natakarica
in
upam
,
da
bo
gostov
kmalu
dosti
.
Ti
pa
malo
to
reč
razbobnaj
in
hvali
vino
in
postrežbo
.
“
„
Tako
,
tako
!
Mica
,
ti
si
tica
!
Lepa
natakarica
—
pol
dobička
!
Pa
boš
imela
mlin
in
žago
!
Žaneta
,
kot
soseda
,
pa
povabiš
,
ko
bo
otvorjena
ekstra-soba
.
Stavim
,
da
bo
več
tu
kot
doma
!
“
„
Ali
ne
izprevidiš
,
da
je
bolje
tako
,
kakor
da
bi
hodila
v
šolo
?
V
enem
letu
bo
morda
že
poroka
.
“
„
Zares
je
bolje
.
Sicer
bi
tako
lepo
dekle
tudi
kasneje
lahko
zadelo
terno
!
“
„
Kaj
še
!
Študentje
bi
noreli
za
njo
,
tisti
lačenpergarji
,
potem
bi
šla
na
deželo
na
deset
vogalov
zaljubljena
,
in
tam
bi
se
obesila
kakemu
žandarju
ali
komurkoli
.
Saj
veš
,
če
dekle
enkrat
znori
,
ti
vzame
cigana
,
ki
pride
s
cajno
s
Hrvaškega
.
Zato
moramo
pa
matere
skrbeti
,
da
bo
za
vse
prav
.
Le
veruj
mi
,
neumnih
zakonov
so
samo
matere
krive
.
“
Visoko
modrovanje
prostaških
žensk
je
prekinila
trda
hoja
pod
oknom
.
„
Jemnesta
,
Mica
,
nekdo
gre
.
Vode
,
vode
na
mizo
!
“
Krojačka
je
sama
urno
segla
po
litru
vode
,
ki
je
stal
na
drugi
mizi
in
pomaknila
pol
litra
proč
,
vodo
pa
postavila
med
kozarca
.
„
Ljudje
imajo
strašne
jezike
.
Če
naju
dobi
kdo
pri
vinu
,
gorjé
—
za
pijanki
naju
razbobnajo
.
“
„
Res
je
,
Kati
!
“
Skozi
vrata
je
prišel
mokar
Justin
v
beli
,
močnati
in
povaljani
obleki
.
„
Jujhata
,
Pepe
,
pojdi
no
pit
!
“
ga
sili
Kati
hinavsko
in
mu
ponudi
vode
.
„
Ti
mene
vlekla
?
Kaaj
!
Ženske
ste
vse
hinavke
.
Iz
piskrca
sta
se
ga
navlekli
,
sedaj
pa
z
vodo
hrup
delata
.
Saj
se
poznamo
,
Kati
!
“
„
Ti
mene
že
ne
,
jaz
pa
tebe
dobro
,
kozamurec
ti
lažnjivi
!
Si
večkrat
pijan
...
“
„
Tiho
,
raglja
!
Ná
,
poglej
se
,
da
si
rdeča
kot
sv.
Pavla
bandero
.
Od
vode
to
ni
,
kaj
?
“
Pepe
je
snel
s
stene
majhno
ogledalo
in
ga
pomolil
krojački
pod
nos
.
Kati
je
zamahnila
po
njem
in
razdrobilo
bi
se
bilo
steklo
,
da
ga
ni
Pepe
ročno
odmaknil
.
Kati
je
vsula
točo
psovk
na
mokarja
in
hitro
odšla
iz
gostilne
.
Potoma
se
je
privedla
,
da
mu
napravi
škandal
,
preden
bo
polna
luna
.
—
—
—
—
—
—
—
Vtem
ko
sta
nesrečni
Parki
pletli
usodo
Vandi
,
je
šla
ta
k
šivilji
.
Pot
jo
je
vedla
mimo
pripravnice
.
Dasi
je
bila
preplemenita
po
naravi
,
da
bi
bilo
njeno
bitje
in
žitje
navezano
na
obleko
,
je
vendar
stopala
nekoliko
hitreje
.
Želela
si
je
dolgih
kril
.
Naravni
instinkt
,
čista
duša
in
nepokvarjeno
srce
ji
je
govorilo
,
da
se
marsikako
umazano
oko
pase
ob
nji
,
da
je
često
vsa
zmedena
povesila
plave
oči
,
ožarjene
z
gloriolo
čiste
duše
,
kadar
jo
je
srečal
tak
pogled
in
jo
ranil
na
sredo
njenega
deviškega
srca
.
Skozi
vrata
pripravnice
so
prav
tedaj
stopile
štiri
kandidatinje
.
Vanda
je
gledala
njihova
razpaljena
lica
,
slušala
njih
smeh
,
ki
je
donel
tako
zmagovalno-veselo
;
razumela
je
,
kako
so
čestitale
druga
drugi
na
dovršeni
maturi
.
Postala
je
onkraj
ceste
pod
lipo
in
gledala
za
njimi
,
ki
so
presrečne
in
navdušene
šle
,
roko
v
roki
,
po
gladkem
tlaku
.
Ena
je
napravila
izpit
z
odliko
.
Tisto
so
imele
v
sredi
in
ji
prav
posebno
čestitale
.
Vanda
se
je
zamislila
.
Za
štiri
leta
bi
stala
lahko
ona
pri
zeleni
mizi
.
Pred
njo
učeni
profesorji
.
Modre
stvari
bi
jo
prašali
in
ona
bi
zavestno
odgovarjala
,
krepko
bi
črtala
s
kredo
po
deski
,
zavestno
bi
razlagala
Prešerna
,
govorila
o
literaturi
—
in
gospodje
bi
zadovoljno
kimali
,
šli
v
posvetovalnico
ter
se
vrnili
in
naznanili
:
Vanda
—
z
odliko
!
Potem
bi
prišle
tovarišice
in
bi
ji
čestitale
in
radostne
bi
šle
ven
na
izprehod
in
bi
pile
kavo
ter
se
menile
samo
učene
stvari
pa
vmes
ponavljale
šolske
dovtipe
,
da
bi
sosedje
v
gostilni
zavidali
njihovo
učenost
in
radost
.
V
počitnicah
bi
si
napravila
mnogo
lepih
stvari
,
ki
bi
jih
vzela
seboj
na
službo
.
Tam
bi
imela
svet
mir
v
tihi
sobici
,
kjer
bi
bila
sama
ona
gospodar
;
nemotena
bi
brala
zvečer
,
pletla
bi
in
vezla
ter
učila
bi
se
še
neprenehoma
...
In
v
šoli
!
Kako
veselje
!
Prišle
bi
majhne
punčke
,
zdrave
in
bistrega
uma
.
A
bile
bi
vse
razkuštrane
,
neumite
,
še
sedeti
ne
bi
znale
.
In
ona
bi
jim
vse
pokazala
,
vsega
bi
jih
naučila
,
koncem
leta
bi
že
bile
lepo
snažne
,
pisati
bi
že
znale
in
brati
.
Ko
bi
jim
razdelila
izpričevala
,
bi
se
poslovila
,
in
razred
bi
zajokal
in
hitel
k
nji
in
ji
dajal
sladke
poljubčke
.
Tudi
ona
bi
se
solzila
in
vračala
poljube
na
lepo
umita
čelca
in
na
tiste
majčkine
,
rdeče
ustke
—
in
ven
bi
jih
peljala
iz
šole
ter
jim
z
robcem
mahaje
klicala
:
Z
Bogom
,
na
svidenje
čez
nekaj
tednov
!
Pridni
bodite
,
ljubčki
moji
!
Nato
bi
pospravila
nekaj
reči
v
kovčeg
in
bi
se
peljala
srečna
domov
na
počitnice
,
srečna
in
samosvoja
,
živela
bi
od
prištedenih
novcev
in
se
posvečala
vzorom
...
Tako
pa
—
—
vsega
tega
ne
bo
nikoli
.
Po
cesti
je
pridrdral
težak
voz
,
ki
je
dvigal
oblak
prahu
.
Vanda
se
je
zdrznila
,
oči
so
jo
zaskelele
,
veter
je
pihal
prah
v
njeno
lice
—
zamižala
je
in
si
pomela
oči
.
Iluzija
je
izginila
,
njeni
prsti
so
v
očeh
,
katere
je
brisala
prah
,
začutili
vlažno
resnico
bridke
sedanjosti
.
Gosta
megla
je
krila
mesto
.
Po
predmestju
svetega
Pavla
so
drdrali
z
divjim
ropotom
mesarski
vozovi
.
Najtrudnejše
oči
so
se
predramile
ob
tem
hrušču
po
trdi
cesti
.
Vanda
si
je
podprla
glavo
.
Tako
težka
in
trudna
ji
ni
bila
še
nikoli
.
Skozi
okno
je
zagledala
leno
in
gosto
meglo
,
ki
je
ležala
nepremično
po
uilici
,
kot
bi
se
za
vedno
utaborila
v
mestu
.
Hitri
pešci
—
delavci
in
delavke
—
so
hodili
mimo
oken
,
vsi
nekam
zaviti
v
mračno
meglo
,
da
so
se
skozi
steklo
videle
pravzaprav
le
njihove
konture
.
Tako
temno
je
bilo
v
Vandinem
spominu
.
Razne
osebe
so
se
dvigale
v
njeni
domišljiji
;
čula
je
glas
citer
,
smeh
,
predrzne
opazke
.
Naslonila
je
glavo
na
belo
blazino
in
s
trudnimi
očmi
gledala
v
strop
,
kjer
je
plesalo
nekaj
omotičnih
muh
.
Začutila
je
po
vsem
telesu
neprijetno
utrujenost
.
Tako
izmučena
se
ni
še
nikoli
prebudila
.
Večkrat
je
že
šla
kesno
spat
,
večkrat
se
je
učila
in
izdelovala
naloge
pozno
v
noč
,
pa
je
vselej
drugo
jutro
vstala
čila
in
pokrepčana
ter
šla
vesela
in
samozavestna
v
šolo
.
A
danes
?
Sama
nase
je
bila
zlovoljna
;
spati
ni
mogla
,
vstati
se
ji
ni
ljubilo
.
Najrajši
bi
tako
ždela
tjavendan
in
mirno
brez
misli
gledala
v
strop
,
kjer
plešejo
muhe
,
kot
nji
vršé
po
glavi
čudni
spomini
.
Hipoma
pa
jo
je
prebudila
iz
omotične
nirvane
mama
.
Oči
so
ji
bile
že
zaspane
,
rdeče
,
lasje
neurejeni
,
obraz
čemeren
.
„
Boš
do
kosila
lenarila
?
Le
hitro
se
poberi
!
“
Trd
in
kričeč
je
bil
njen
glas
,
jezno
je
loputala
z
vratmi
in
iz
kuhinje
je
bilo
čuti
,
kako
ošteva
staro
služkinjo
.
Vanda
je
bila
v
trenotku
predramljena
;
vse
podobe
so
izginile
in
zaživela
je
pikro
sedanjost
ob
trdi
materi
.
Ko
se
je
oblekla
,
je
šla
v
svojo
nekdanjo
sobico
.
Tu
je
stala
sredi
nje
.
Postalo
ji
je
neizmerno
bridko
.
Objel
jo
je
neprijeten
vonj
,
da
bi
bila
najrajši
pobegnila
.
Po
tleh
so
bile
napol
usehle
lužice
,
ki
so
izhlapevale
duh
po
vinu
;
prt
na
mizi
je
bil
zmečkan
in
polit
,
umazan
od
tobakovega
pepela
,
in
polno
drobtin
in
koscev
kruha
je
bilo
raztrosenih
po
njem
;
odpadki
cigaret
,
konci
napol
pokajenih
smodk
so
se
valjali
po
kotih
.
Vanda
je
hitela
k
oknu
,
odgrnila
zastor
,
odprla
okno
in
obstala
pri
njem
,
da
se
nadiha
jutranjega
zraka
.
Obslonela
je
pri
oknu
in
gledala
v
gosto
meglo
,
ki
se
je
cedila
po
malem
vrtičku
in
kropila
z
roso
pisane
astre
.
Duh
resede
ji
je
zavel
izpod
okna
.
In
ta
vonj
ji
je
pozval
v
spomin
prejšnje
dneve
,
ki
so
bili
v
primeri
s
sinočnim
večerom
vendarle
pravo
blaženstvo
.
Domislila
se
je
živo
na
lanske
počitnice
,
ko
niso
še
imeli
„
ekstra-sobe
“
.
Kako
balzamično
je
dehtelo
vse
v
tej
sobici
!
Nageljni
,
reseda
,
vrtnice
...
Vse
je
dihalo
tihe
skrivnosti
,
vse
je
klilo
in
se
spenjalo
kvišku
pod
njenimi
belim
prsti
,
kakor
bi
hrepenelo
k
visokim
ciljem
.
Vse
je
bilo
tako
rahlo
in
nedolžno
,
vse
čisto
in
neoskrunjeno
,
kakor
mladi
sneg
na
poljani
.
Šepetala
je
ona
s
podobicami
,
ki
so
jo
gledale
tako
simpatično
in
odkritosrčno
;
preproste
so
bile
kot
ona
,
lahko
noč
so
ji
voščile
s
sten
,
ko
je
ugasnila
luč
,
dobro
jutro
so
ji
govorile
ob
zori
,
ko
je
odprla
oči
.
In
kadar
se
je
vračala
iz
šole
,
ali
z
izprehoda
,
so
jo
pogledale
rože
iz
lončkov
in
ji
pravile
,
da
so
žejne
,
ter
lepo
prosile
sveže
vode
.
Prilila
jim
je
,
njen
fini
nosek
se
je
dotaknil
cveta
,
njene
rdeče
ustnice
so
se
približale
nageljnu
,
ki
ji
je
napolnil
idealni
svet
s
sladko
vonjavo
ter
ji
drugoval
,
ko
je
odprla
knjigo
in
se
poglobila
v
skrivnosti
davnih
pripovedk
.
Obrnila
se
je
od
okna
in
z
nekako
srditostjo
pričela
pospravljati
po
sobi
.
Česar
se
je
doteknila
,
vse
se
ji
je
gabilo
.
Tukaj
na
tem
stolu
je
sedel
tisti
Nande
,
citraš
.
Kako
čudno
je
govoril
.
V
tla
je
gledala
ona
,
rdečica
jo
je
polivala
;
ni
ga
razumela
.
Vse
omizje
se
je
krohotalo
njegovi
govorici
,
ona
se
ni
mogla
smejati
.
Njena
duša
je
čutila
samo
to
,
da
je
pripovedoval
nekaj
grdega
.
A
te
govorice
ona
ni
umela
.
Poleg
njega
je
bil
oni
komí
,
kateremu
je
morala
prinesti
trikrat
črne
kave
,
ki
je
govoril
sam
s
seboj
in
se
tako
silno
opotekal
,
kadar
je
šel
iz
sobe
.
Zaradi
njega
je
ubila
kozarec
,
ker
jo
je
vedno
lovil
za
roke
.
Bogve
,
kaj
je
bilo
temu
človeku
...
Ah
,
te
luže
,
te
ostudne
luže
po
tleh
!
Da
,
kakšno
je
bilo
krog
polnoči
!
Kako
so
bili
predrzni
,
kako
so
kričali
,
polivali
vino
!
In
mama
?
Take
še
ni
videla
nikoli
.
Mama
jih
je
vse
razumela
,
kar
so
govorili
,
in
tudi
ona
se
je
smejala
,
kakor
drugi
,
na
glas
in
bučno
.
Čim
živeje
se
je
vzbujal
spomin
na
prejšnji
večer
,
tem
bolj
je
bila
Vanda
razočarana
.
Mama
ji
je
pravila
o
„
ekstra-sobi
“
,
o
finih
gospodih
,
ki
bodo
zahajali
vanjo
.
To
bodo
čisto
drugi
ljudje
,
kakor
v
navadni
pivnici
,
kamor
Vanda
ni
šla
nikoli
,
najmanj
pa
zvečer
.
Od
tam
je
čula
tudi
krik
in
petje
;
pa
je
zaklenila
vrata
,
sedla
h
knjigi
in
mirno
čitala
,
ne
da
bi
jo
šum
kaj
motil
.
Navajena
ga
je
bila
.
Ko
je
pa
čula
o
gospodih
,
si
je
domišljevala
,
kako
modro
in
učeno
bodo
govorili
,
kako
bo
ona
tiho
prisluškovala
in
izvedela
lepih
zanimivih
stvari
.
Govorili
bodo
o
politiki
,
o
volitvah
,
kar
se
toliko
piše
po
listih
,
in
Vanda
bo
iz
modrih
ust
čula
modre
pomisleke
ter
bo
s
tovarišicami
govorila
kot
učiteljica
,
ker
same
ne
bodo
imele
te
prilike
.
In
sčasoma
pridejo
gotovo
tudi
učenjaki
,
morda
profesorji
,
morda
celo
kak
pisatelj
,
literat
.
Ti
ji
bodo
pripovedovali
stvari
,
ki
jih
ne
izveš
po
knjigah
;
in
kak
pesnik
bo
tudi
prišel
,
pa
ji
bo
napisal
v
spominsko
knjižico
lepih
verzov
,
katere
potem
pokaže
ponosna
prijateljici
ter
jih
shrani
kot
zaklad
.
In
morda
bo
kak
pesnik
celo
o
nji
zložil
pesmico
in
jo
dal
tiskat
!
Kolika
čast
!
Kako
bodo
druge
zavidne
,
in
kako
bo
ona
ponosna
...
Vse
to
je
sanjala
tedaj
,
ko
je
prenašala
svoje
malenkosti
iz
sobe
ter
pripravljala
prostor
za
goste
v
„
ekstra-sobi
“
.
Toda
snočna
„
otvoritev
“
je
bila
grozna
toča
na
njene
zelene
trate
v
puščavi
.
V
njej
se
je
pojavil
grozen
odpor
.
Ni
se
sramovala
dela
,
a
to
delo
se
ji
je
gabilo
.
Nikdar
ni
bila
odporna
napram
materi
;
danes
bi
pa
najrajši
šla
k
nji
in
jezno
povedala
,
da
gre
rajši
od
hiše
,
strani
,
—
čeprav
za
pastirico
na
kmete
—
samo
da
ne
pride
več
v
tako
družbo
.
Trdo
je
sunila
stol
od
mize
,
da
doseže
pometajoč
dosti
daleč
.
Vse
,
kar
je
bilo
na
tleh
,
se
ji
je
zdelo
kot
grde
lise
,
kot
ostudni
madeži
,
kakor
bi
se
tiste
besede
,
ki
so
se
snoči
govorile
,
raztresle
po
tleh
in
oskrunile
vsak
kotiček
njenega
deviško
svežega
doma
.
Izpod
mize
se
je
prikazala
med
smetmi
pohojena
roža
.
Roža
,
da
tista
lepa
roža
,
katero
ji
je
dal
Žane
in
jo
je
ona
pripela
za
pas
,
pa
je
padla
pod
mizo
in
se
umazala
in
umrla
med
smetmi
.
Zasmilila
se
ji
je
in
segla
je
po
njo
med
smeti
ter
jo
rahlo
prijela
z
dvema
prstoma
za
recelj
.
Pogledala
jo
je
—
in
hitro
izpustila
na
tla
.
Neka
čudna
misel
ji
je
vstala
v
glavi
.
Roža
,
snoči
tako
lepa
,
tako
dehteča
—
danes
ostudna
in
umazana
od
smeti
,
kjer
je
ležala
...
Umazana
roža
—
čudna
misel
...
Skoro
prestrašila
se
je
te
misli
,
in
ni
vedela
,
zakaj
.
Zato
je
urno
delala
,
da
bi
se
raztresla
,
in
spomin
se
ji
je
zbudil
na
Žaneta
.
Žane
—
.
Najlepši
od
vseh
.
Kako
ima
lepe
lase
,
skodrane
.
Ni
tako
neokusno
počesan
kakor
drugi
.
Kar
genialni
so
njegovi
lasje
.
Govoril
je
manj
kot
drugi
,
tako
sirovo
se
ni
smejal
.
Ko
so
drugi
govorili
umazane
besede
,
se
je
Žane
nagnil
parkrat
do
nje
in
ji
začel
šepetaje
pripovedovati
druge
stvari
.
Tako
pesniški
je
govoril
,
o
cvetlicah
,
citiral
je
verze
in
par
izvrstnih
dovtipov
ji
je
povedal
,
da
se
mu
je
morala
smejati
.
Kadar
ji
je
govoril
,
je
upiral
vanjo
oči
.
Ona
ga
ni
gledala
;
le
včasih
je
dvignila
pogled
vanj
,
pa
ga
je
morala
hitro
povesiti
.
Oči
ima
tako
čudne
,
tako
goreče
,
da
se
je
kar
bala
.
Kljub
temu
je
Vanda
čutila
,
da
ji
ni
neugodno
,
če
misli
na
Žaneta
.
Sicer
jo
je
že
prej
ogovarjal
,
ko
je
šla
mimo
njega
v
šolo
;
večkrat
ji
je
dal
sladčic
,
ko
je
prihajala
v
trgovino
.
Toda
ona
je
hitro
vse
pozabila
in
nikdar
ni
mislila
o
njem
.
Danes
pa
misli
,
in
to
ji
ugaja
.
Edino
on
je
imel
nekak
nimbus
v
družbi
,
in
Vanda
je
srečala
v
srcu
boječo
željo
,
da
bi
Žane
še
mnogokrat
prišel
in
še
govoril
z
njo
šepetaje
,
kakor
parkrat
snoči
.
Ob
taki
tajni
želji
je
Vanda
pospravila
.
Hladna
megla
je
použila
zlokobni
vzduh
,
zopet
se
je
lahko
dihalo
v
sobi
.
Mizo
je
pogrnila
z
belim
prtom
,
stole
je
porazvrstila
ob
nji
,
sobica
je
bila
zopet
prijazna
,
kakor
bi
zli
duhovi
,
ki
so
v
jutru
nevidno
plesali
svoje
orgije
,
izbežali
in
utonili
v
valovih
meglenega
jutra
.
Vanda
je
šla
na
vrt
.
Od
gredice
do
gredice
je
hodila
s
počasnim
korakom
.
Cvetje
se
ji
je
priklanjalo
prepojeno
s
težko
roso
.
Tuintam
se
je
stresel
cvet
,
z
njega
je
padlo
,
kot
bi
se
osuli
biserji
na
tla
,
in
dvignil
je
glavo
ter
z
briljantno
kapljico
,
ki
se
je
še
svetila
v
njegovem
kelihu
,
pogledal
Vando
.
Ona
je
pa
segla
z
drobnimi
prsti
po
cvet
in
ga
utrgala
ter
ga
povezala
v
šopek
.
„
Dobro
jutro
,
gospodična
!
“
Vanda
se
je
hitro
sklonila
;
roka
ji
je
rahlo
zadrgetala
,
da
ji
je
skoro
padla
utrgana
cvetka
na
tla
.
„
Dobro
jutro
,
gospod
Žane
!
“
„
Kako
ste
spali
,
Vanda
?
“
„
Tako
,
za
silo
!
In
Vi
?
“
„
Ah
,
komaj
par
ur
!
Zvlekli
so
me
še
v
kavarno
.
Tem
ljudem
ne
more
človek
uiti
.
—
Komu
trgate
šopek
,
gospodična
?
“
Žanetovo
lice
je
bilo
izmučeno
.
Truditi
se
je
moral
,
da
je
govoril
rahlo
in
ljubeznivo
.
„
Komu
?
Sebi
.
“
„
Ali
daste
meni
eno
cvetko
?
“
„
Ste
premalo
pridni
;
predolgo
...
“
„
Žane
,
ste
kaj
bolni
?
“
Mama
se
je
oglasila
na
pragu
.
„
Malo
že
,
gospa
!
“
„
Pojdite
na
kozarček
konjaka
.
Izvrstnega
imam
!
“
Žane
je
šel
v
sobo
,
Vanda
za
njim
,
in
mama
je
prinesla
steklenko
konjaka
in
čašico
.
„
Vanda
,
le
nalij
in
postrezi
!
“
Mama
je
odšla
.
Hčerka
je
natočila
čašico
,
Žane
jo
je
naglo
izpil
in
si
prižgal
cigareto
.
Vanda
je
napolnila
vazo
z
vodo
in
postavila
šopek
na
mizo
.
„
No
,
katero
cvetko
daste
meni
?
“
„
Kar
izberite
!
“
Primaknila
mu
je
šopek
.
„
Ne
,
Vi
jo
morate
izbrati
!
“
„
Saj
ne
vem
,
katera
Vam
bolj
ugaja
.
“
„
Od
Vas
vsaka
!
“
Vanda
ga
je
pogledala
in
njene
oči
so
srečale
tisti
pogled
,
katerega
se
je
snoči
bala
.
Hitro
je
povesila
oči
in
v
lice
ji
je
hipoma
postalo
gorko
.
„
To
nalašč
trdite
!
Ne
verjamem
Vam
!
Le
sami
si
izberite
!
“
„
Nikakor
!
Če
je
ne
daste
Vi
,
je
ne
maram
!
“
Žane
je
govoril
s
čudovito
iskrenostjo
.
V
njegovem
glasu
je
bilo
nekaj
mehkega
,
prosečega
.
Vanda
je
posegla
po
najlepši
vrtnici
in
mu
jo
položila
na
mizo
.
Nato
je
sedel
in
povabil
Vando
,
da
tudi
sede
.
Žane
si
je
pričel
sam
natakati
konjak
,
pil
je
čašico
za
čašico
,
prižigal
vedno
nove
cigarete
,
z
lic
mu
je
izginila
bledoba
,
oči
so
mu
čimdalje
bolj
žarele
,
govoril
je
drhteče
,
šepetaje
.
Vanda
se
ga
je
zopet
skoro
bala
.
Nekaterekrati
je
odšla
po
vode
in
vračala
se
je
z
nekim
strahom
,
ki
ga
ni
umevala
.
Žane
si
je
zopet
natočil
.
„
Lepo
Vas
prosim
,
nikar
več
!
“
Kakor
otroku
je
ušla
Vandi
ta
prošnja
.
Ustrašila
se
je
izrečene
besede
.
Žane
pa
je
izlil
konjak
na
tla
,
razširil
roke
proti
Vandi
in
vzdihnil
:
„
Vanda
,
ti
si
moj
angel
!
“
In
odhitel
je
iz
sobe
.
„
Haec
est
virgo
sapiens
...
“
Z
visokim
glasom
je
povzel
antifono
samostanec
in
za
njim
se
je
oglasil
zbor
menihov
.
Zveneli
so
glasovi
pod
mogočnim
svodom
in
se
točili
po
kapelicah
pa
se
poizgubljali
proti
velikemu
altarju
,
kjer
je
trepetala
rdeča
luč
,
kot
bi
jo
vznemirjale
peruti
serafov
,
ki
drgetajo
pred
Kraljem
v
skrivnostni
hišici
.
In
prihajali
so
glasovi
drgetajoč
pred
altar
in
tam
so
kakor
valovi
onemeli
in
utonili
v
prahu
pred
Neskončnim
.
Tri
ženice
so
sedele
v
cerkvi
tistega
popoldneva
.
Vrglo
jih
je
svetovno
morje
že
davno
iz
sebe
.
Bile
so
zanj
razbite
šajke
,
ki
morajo
na
breg
pod
sekiro
preziranja
,
se
morajo
umakniti
vitkim
,
s
svilenim
baldahinom
pokritim
gondolam
.
Izvrglo
jih
je
svetovno
morje
,
a
na
obrežju
jih
je
sprejelo
usmiljeno
zavetje
,
odkoder
se
edino
varno
preplove
Aheron
.
Drobne
stopinje
so
se
začule
po
cerkvi
.
Ob
stranskem
zidu
je
hitela
skozi
mračni
zrak
,
ki
je
dišal
po
kadilu
,
vitka
postava
.
Trikrat
so
jo
zadeli
solnčni
žarki
skozi
barvana
okna
in
vselej
je
pospešila
korake
,
kakor
bi
se
bala
,
da
je
ne
izdajo
motni
žarki
,
da
ne
proderó
skozi
njene
nemirne
prsi
in
odkrijejo
tam
silni
vihar
,
ki
divja
in
jo
muči
na
smrt
.
Vanda
je
hitela
v
kapelico
za
altarjem
.
Mesec
dni
je
poteklo
,
odkar
je
bila
zadnjič
tukaj
.
Tedaj
je
prihajala
skoro
vsak
dan
,
ne
za
dolgo
,
samo
za
časek
,
za
nekaj
minut
.
Prihajala
je
kakor
otrok
v
materino
sobo
,
kakor
otrok
,
ki
nikdar
ne
praša
,
ali
smem
,
ki
nikoli
ne
potrka
,
ki
upa
k
materi
,
naj
čuje
ali
spi
.
Takrat
je
bila
ona
tu
doma
,
čutila
je
,
da
ima
neko
pravico
do
tihe
kapelice
,
čutila
v
sebi
tudi
dolžnost
,
da
ne
sme
miniti
dan
,
da
ne
bi
prišla
v
vas
semkaj
.
Mesec
dni
je
ni
bilo
—
in
šele
na
pragu
tihe
hišice
se
je
zavedla
,
kako
grozno
se
je
v
kratkem
mesecu
izpremenila
.
Nič
več
ni
bila
otrok
,
tisti
dobri
in
naivni
otrok
,
ki
gre
k
materi
samozavestno
,
poln
trdnega
upa
,
ki
ga
vsak
krik
na
ulici
,
vsaka
nezgoda
,
vsaka
trda
beseda
prižene
k
materi
.
Na
pragu
je
obstala
.
Iz
pod
stropom
visečih
treh
srebrnih
src
so
se
dvignili
visoko
čez
steklo
trije
rdeči
zublji
.
Radovedno
so
se
dvignili
in
pogledali
njo
,
katero
so
ožarjali
še
pred
kratkim
vsak
dan
,
a
so
jo
sedaj
že
pogrešali
tako
dolgo
.
Vandi
je
zastal
korak
,
srce
se
ji
je
vzburilo
,
počasi
počasi
je
stopila
skozi
vrata
,
varno
,
po
prstih
;
njene
velike
oči
so
se
vprle
v
Madono
in
plaho
prašale
:
Ali
smem
?
Klecnilo
ji
je
koleno
in
zdrsnila
je
na
pisani
tlak
pred
podobo
Tiste
,
kateri
je
nekdaj
toliko
zaupala
,
kateri
je
toliko
potožila
,
in
katera
ji
je
napajala
vselej
dušo
z
nedolžnim
blaženstvom
.
Iz
njene
roke
je
prejemalo
njeno
srce
kelih
,
iz
katerega
je
pilo
čisto
,
v
svetu
nikdar
umevano
roso
,
ki
poji
in
krepča
samo
limbarje
.
Objel
jo
je
mističen
duh
skrivnostnega
svetišča
,
razblinil
se
je
hrupni
svet
,
odpadel
je
od
nje
umazani
prah
z
ulice
,
duša
seje
razstala
s
telesom
,
roke
so
se
sklenile
in
se
kakor
nedolžna
molitev
dvignile
proti
Madoni
.
V
trenotku
ji
je
bilo
vse
jasno
.
Zunaj
v
šumu
je
bilo
gluho
njeno
srce
za
tiste
tajne
glasove
,
ki
kakor
rahli
timbani
pozvanjajo
v
človeku
in
ga
vodijo
ob
mračnih
prepadih
;
njeno
oko
je
oslepelo
,
vse
ji
je
bila
ravna
pot
,
nič
ledu
,
nič
sklizkih
stranpotic
.
In
zdaj
ji
je
bilo
vse
jasno
.
Zatrepetala
je
,
začutila
je
strašni
nemir
,
zaumela
praznino
v
duši
in
tisto
grozno
žejo
,
ki
jo
trpi
človeška
boljša
narava
tedaj
,
ko
je
izpila
strast
zadnjo
rosno
kapljo
iz
keliha
čistega
limbarja
.
Iztreznila
se
je
od
tiste
omotice
,
s
katero
so
jo
opijanile
one
oči
,
katerih
se
je
izprva
tako
bala
;
dà
,
te
oči
,
ti
pogledi
so
prodrli
skozi
nedolžni
sneg
njenih
grudi
v
svetišče
njenega
srca
in
tam
so
palili
in
žgali
to
,
kar
ji
je
doslej
bilo
svetega
.
Spomnila
se
je
rože
med
smetmi
,
strah
ji
je
pretresel
mozg
,
in
tiha
tolažba
jo
je
objela
,
ko
je
z
mirnim
srcem
lahko
govorila
,
da
ni
še
pohojena
roža
,
da
se
je
je
samo
oprijel
cestni
prah
,
v
katerem
je
živela
in
izgubljala
vonjavo
zadnje
dni
...
Obmolknili
so
glasovi
na
koru
,
stopinje
menihov
so
Vando
predramile
.
Še
enkrat
je
uprla
proseče
rosne
oči
v
altar
,
še
enkrat
so
se
dvignile
višje
njene
bele
roke
,
v
duši
je
začutila
tihi
mir
,
rosa
je
padala
na
oprašeno
rožo
in
z
varno
stopinjo
je
Vanda
šla
iz
svetišča
...
Pod
stopnjicami
jo
je
srečal
Žane
.
Odzdravila
mu
je
komaj
vidno
.
Bila
je
zamišljena
in
na
njenem
licu
je
trepetalo
nekaj
svetega
,
česar
ne
upa
oskruniti
najbolj
frivolna
roka
.
Žane
je
postal
in
gledal
začuden
za
njo
.
Toliko
žensk
je
poznal
,
nudile
so
se
mu
,
za
njim
so
hodile
,
samo
roke
je
iztezal
po
njih
,
pa
jih
zopet
pehal
od
sebe
,
kakor
mu
je
bilo
pri
volji
.
Vanda
—
Vanda
ni
ženska
!
Mesec
dni
je
žrtvoval
ure
in
večere
samo
nji
,
opuščal
je
zabave
zaradi
nje
,
v
kavarno
ni
zahajal
,
ker
je
ona
prosila
,
—
in
vendar
je
Vanda
tako
neizmerno
visoko
nad
njim
,
dajo
gleda
vedno
še
samo
od
daleč
,
kakor
zvezdo
,
kakor
nekaj
komaj
dosegljivega
...
Ujezil
se
je
in
šel
v
gostilno
.
Pil
je
divje
.
V
trenotku
se
je
v
njem
zgenilo
nekaj
dobrega
,
blagega
;
on
je
pa
to
zatrl
,
strast
je
zmagovala
.
„
Angel
...
haha
,
angel
—
Videli
bomo
!
...
“
V
pozni
noči
se
je
Žane
vračal
domov
in
govoril
sam
s
seboj
.
Žane
je
zjutraj
vstal
precej
kasno
.
Bilo
je
prvega
avgusta
.
Zunaj
je
ležala
globoka
rosa
po
vrteh
,
ki
so
jo
pili
s
hlastnimi
požirki
,
da
se
okrepčajo
za
vroč
poletni
dan
.
Dvigale
so
se
rože
,
odpirale
čase
cvetja
,
da
ne
bi
zamudile
ure
,
ko
jim
je
bilo
dano
,
da
se
skopljejo
in
umijejo
ter
pokrepé
za
poletni
dan
,
ki
jim
bo
trosil
izpod
neba
žgočih
žarkov
in
čez
ograjo
pouličnega
prahu
.
Žane
je
vstal
.
V
njegovem
srcu
ni
bilo
rose
,
v
njegovi
duši
so
bile
trudne
misli
,
kakor
zvenele
rože
.
Poloblečen
je
šel
k
pisalni
mizi
,
nad
njo
odtrgal
list
stenskega
koledarja
:
debela
številka
1
se
je
prikazala
.
Žane
se
je
je
ustrašil
.
Prvega
!
Na
mizi
polno
dela
:
grmada
kupčijskih
pisem
,
nedokončani
računi
,
zapričeta
bilanca
za
mesec
julij
—
vse
je
gledalo
vanj
z
velikimi
očmi
,
ki
so
klicale
:
Delo
,
delo
,
delo
!
Žane
je
čutil
,
kako
ga
tira
k
mizi
dolžnost
,
poklic
;
jasno
mu
je
bilo
,
da
je
pretekli
mesec
mnogo
ur
zapravil
;
kes
se
je
dvigal
,
v
njem
se
je
porajala
moč
,
ki
ga
je
silila
,
da
kar
sede
in
se
loti
nujnega
posla
.
Hitro
se
je
umil
.
Voda
mu
je
bila
pregorka
.
Šel
je
na
hodnik
in
natočil
druge
.
V
rokah
je
čutil
,
kako
trudna
,
kako
vroča
je
njegova
glava
.
Sedel
je
k
delu
.
Prelistal
je
najnujnejše
stvari
ter
jih
položil
predse
,
da
drugo
za
drugo
hitro
reši
.
Delal
je
komaj
eno
uro
.
Toda
že
je
začutil
silno
utrujenost
.
Posel
mu
ni
šel
od
rok
;
v
njem
je
vstajala
neka
grozna
zdvojenost
,
misli
so
begale
po
glavi
,
v
prstih
je
čutil
nemir
—
moral
je
odložiti
pero
in
nervozno
je
hodil
po
sobi
!
Iskal
je
miru
.
Ni
ga
bilo
.
Po
umu
so
mu
bučale
grde
misli
;
snočni
večer
se
je
oglasil
z
vsem
hrupom
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
vonja
tisti
vzduh
,
kjer
je
pred
nekoliko
urami
še
peval
s
prijatelji
in
polijal
vino
,
kjer
se
je
smejalo
z
divjim
grohotom
besedam
in
stvarem
,
ki
zbežé
pred
belim
dnevom
,
ki
iščejo
polmračnih
sob
,
polnočnih
ur
,
ki
prihajajo
iz
kipečih
kozarcev
in
se
zasesajo
v
človeško
meso
ter
palijo
in
žgó
v
njem
vulkane
strasti
,
ki
vse
umažejo
,
česar
se
dotaknejo
,
vsakega
zastrupé
,
kdor
se
pobrati
z
njimi
.
In
danes
so
že
odplule
—
kot
fantazmi
—
in
poskrile
so
se
,
kakor
bi
se
zavlekle
v
črne
luknje
pred
jasnim
solncem
,
katerega
ne
trpé
.
In
Žane
v
svoji
sobi
—
in
njegovi
tovariši
—
bogvekje
po
mestu
razkropljeni
—
vsi
želijo
,
da
bi
snočnega
večera
ne
bilo
;
lažejo
si
,
da
so
bile
sanje
,
utajiti
si
ga
hočejo
.
Ne
morejo
!
Prilepil
se
je
na
njih
pete
,
kakor
umazana
ilovica
,
ovil
je
njih
dušo
z
bičem
,
kronal
je
njih
srce
s
trnjem
in
v
njem
zapustil
sledove
,
kakor
vihar
na
poljani
.
Vse
nerodno
,
vse
razmetano
in
razmešano
.
Segel
je
na
ustnice
—
bile
so
suhe
.
Zabrisal
se
je
na
njih
iskreni
smeh
in
začrtani
sta
bili
v
njih
dve
bridki
izmučeni
potezi
,
kakor
dva
madeža
,
črna
in
neizbrisna
.
Snočna
strast
je
izsesala
jasni
ogenj
iz
oči
,
obsenčila
jih
s
temno
zaveso
,
strah
je
ugnala
vanje
,
da
so
bile
nemirne
,
da
so
plaho
gledale
v
tla
in
se
bale
srečati
čistih
ognjev
.
Žane
je
bil
zle
volje
.
Obstal
je
zopet
ob
mizi
,
delo
mu
je
očitalo
krivdo
;
jezen
se
je
udaril
ob
čelo
,
segel
po
konjaku
in
strastno
izpil
nekaj
čašic
,
potem
pa
zopet
sedel
in
pričel
delati
.
Pijača
ga
je
vsaj
na
videz
umirila
in
mu
dala
moči
,
da
je
hitreje
teklo
nekaj
časa
pero
in
so
se
misli
urejale
in
poglabljale
v
pisma
.
Ali
vroče
mu
je
bilo
!
Ozrl
se
je
proti
oknu
in
zapazil
,
da
je
zaprto
.
Hitro
je
odpahnil
okno
na
stežaj
.
Še
je
bilo
nekaj
jutranjega
,
svežega
vzduha
.
Dobro
mu
je
del
čisti
zrak
in
zopet
se
je
vrnil
k
mizi
.
Sredi
začete
številke
mu
je
zastalo
pero
.
Iz
sosedovega
vrta
je
zadonel
čist
in
jasen
smeh
,
kot
bi
zapeli
srebrni
kraguljčki
.
„
Vanda
!
“
Žane
je
odložil
pero
,
naslonil
se
na
stol
in
se
globoko
zamislil
.
Srce
se
mu
je
razburilo
,
po
njem
je
vse
drhtelo
,
in
zopet
pa
zopet
je
priplul
skozi
okno
Vandin
smeh
.
Pred
kratkim
,
ko
je
hodil
po
sobi
in
je
ječalo
njegovo
srce
v
bridkem
kesu
,
je
še
proklinjal
vse
ženske
,
budil
stud
in
zaničevanje
do
njih
,
proklel
Vando
hinavko
,
ki
gre
v
cerkev
,
se
vrača
iz
nje
potuhnjeno
,
ga
sreča
in
mu
komaj
odzdravi
,
samo
da
ga
bolj
draži
,
bolj
mika
in
prelestneje
zapeljuje
.
Sedaj
je
pa
samo
ta
čisti
glas
,
ta
otroški
smeh
iz
mirne
duše
,
samo
ta
je
zadostoval
,
da
je
odločno
ugovarjal
svoji
lastni
sodbi
.
Žane
se
je
pokesal
in
v
duhu
je
bil
na
kolenih
pred
Vando
ter
je
prosil
odpuščanja
,
da
jo
je
sodil
tako
nizko
,
tako
zločesto
.
Kaj
bi
dal
,
da
bi
se
mogel
on
tako
zasmejati
!
...
In
spomnil
se
je
dni
—
pred
malo
leti
—
ko
se
je
on
tudi
smejal
;
ko
se
je
veselil
jutra
,
želel
solnca
in
rož
,
ko
je
vstajal
vsak
dan
čilejši
,
vsak
dan
mlajši
.
In
sedaj
ni
več
teh
dni
.
Koliko
jutrov
se
je
ustrašil
samega
sebe
,
kolikokrat
se
je
gabil
samemu
sebi
,
poslušal
očitke
probujene
vesti
,
sklepal
in
prisegal
,
da
se
vrne
iz
močvirja
na
trdno
belo
cesto
.
Toda
vselej
je
prišla
noč
,
ugasnilo
je
solnce
,
zažareli
so
ognji
strasti
,
prilil
jim
je
vina
,
poiskal
tovarišev
—
in
vnovič
je
padal
in
se
pogrezal
v
blato
.
Drugo
jutro
je
pa
vnovič
zdvajal
ob
svoji
volji
,
zdvajal
ob
svoji
moči
.
Počasi
se
je
privadil
blatu
,
ugodna
mu
je
bila
nesnaga
in
brodil
je
po
lužah
z
neko
slastjo
,
brez
studa
.
In
vendar
se
ni
še
pogreznil
čez
glavo
.
Do
vratu
je
tičal
v
močvirju
.
In
danes
je
ta
smeh
,
ta
neizmerni
kontrast
dveh
src
in
dveh
duš
vplival
nanj
mogočno
.
V
njem
se
je
zgenilo
nekaj
dobrega
.
Čutil
je
,
da
prihaja
od
nekod
,
iz
daljnih
krajev
,
da
prihaja
polagoma
in
vzdržno
,
kakor
iz
puščave
,
iz
tiste
zavržene
pustinje
,
kamor
je
prognal
in
proganjal
dan
za
dnem
—
vero
v
krepost
.
Dà
,
vera
v
krepost
,
v
močno
voljo
,
vera
v
zmage
,
je
prihajala
k
njemu
;
plula
je
na
zvokih
Vandinega
smeha
,
vedno
bliže
in
bliže
:
cinizem
je
bežal
,
nerad
,
z
uporom
.
In
prihajala
je
ta
vera
v
krepost
vedno
bliže
in
bliže
;
Žanetu
se
je
vžigalo
v
srcu
tiho
hrepenenje
po
tisti
zapravljeni
veri
,
njegovo
srce
se
je
odpiralo
in
koprnelo
...
Prišla
je
vanje
vera
v
žensko
krepost
,
prišla
je
v
podobi
Vande
same
,
in
tam
je
vpihala
pod
kupom
pepela
,
kjer
so
gorele
divje
,
grde
strasti
,
še
tlečo
iskro
in
živo
,
sicer
boječe
,
je
prodrl
skozi
pogorišče
gorak
plamen
ljubezni
.
Žane
tega
čuvstva
tako
ni
še
nikoli
spoznal
.
Ljubezen
,
močna
,
pa
ne
divja
,
ljubezen
gorkega
ognja
,
ki
pa
ni
razdeval
in
použival
,
ki
je
grel
in
zidal
,
ta
ljubezen
je
vstala
v
njegovem
srcu
.
Vrnil
se
je
v
one
večere
,
med
tiste
ure
,
ko
je
sedel
ob
Vandi
.
Sedel
je
ob
njej
umazan
,
strasten
,
bil
je
hinavec
,
iskal
je
sebe
,
nje
in
njene
sreče
ni
iskal
.
Vendar
se
je
vračal
od
nje
srečen
,
vračal
se
je
kakor
iz
templja
boginje
,
kjer
se
je
vselej
očistil
nekaj
peg
,
kjer
se
je
nasrkal
skrivnostnega
vonja
