malonedo
širokega
pasu
,
kjer
je
tičalo
močno
bojno
bodalo
s
slonokostenim
ročajem
,
odičenim
s
srebrnimi
arabeskami
in
sijajnimi
rubini
.
Roke
je
stiskal
v
rokave
svojega
dolgega
kaftana
.
Navada
zapovedovanja
je
bila
udarila
njegovemu
bitju
očiten
pečat
neomajne
energije
in
vladohlepnosti
,
pa
tudi
odurnosti
,
brezsrčnosti
,
sirovosti
.
Bali
so
se
ga
najbolj
razuzdani
turški
divjaki
;
kakor
plaha
deca
pred
očetovo
palico
so
trepetali
pred
njegovimi
globoko
udrtimi
palečimi
očmi
,
kadar
so
se
v
njih
kresale
iskre
nagle
jeze
.
Le
tak
mož
,
kakor
Isa
paša
s
svojim
grozovito
strogim
,
žgočim
pogledom
in
ukazovalnim
glasom
,
je
mogel
uzdati
in
krotiti
podivjane
čete
.
Drug
za
drugim
so
prihajali
poveljniki
.
Vsak
se
je
globoko
priklonil
Isa
paši
,
dvignil
roko
na
prsi
,
k
ustnam
in
čelu
.
Naposled
so
došli
vsi
trije
glavni
zapovedniki
:
Osman
paša
,
Uzeir
aga
in
Jusuf
paša
.
Isa
paši
na
levi
je
počenil
Jusuf
paša
iz
Maglaja
,
flegmatičen
debeluh
.
Edino
njemu
je
bilo
žal
,
da
ni
bil
ostal
doma
,
kjer
je
živel
lepo
mirno
in
zadovoljno
,
ako
ga
ni
ujezila
katera
izmed
četvorice
njegovih
jezičnih
krasotic
.
Naveličal
se
je
bil
napornega
četovanja
in
želel
iskreno
,
da
bi
bilo
tega
večnega
dirindaja
konec
.
Drugo
častno
mesto
na
preprogi
je
zasedel
plečati
in
žilavi
Osman
paša
,
poveljnik
vranduški
;
nosil
je
najlepše
orožje
in
najlepšo
opravo
.
Poleg
njega
je
čepel
mnogo
mlajši
Uzeir
aga
iz
Travnika
,
visok
in
silno
močan
človek
z
divjim
fanatičnim
obrazom
in
ogromnimi
brkami
.
Zamorec
je
prinesel
pred
Isa
pašo
rjuho
peska
.
„
Pozovi
švabskega
plemenitaša
!
“
mu
je
ukazal
beglerbeg
.
Pristopical
je
sloki
vitez
Erazem
Frauensteiner
,
oblečen
in
oborožen
kakor
pravi
Turek
.
Upala
lica
so
mu
žoltela
in
se
gubala
ko
stare
rokavice
.
Držal
se
je
ponižno
,
vsiljivo
prijazno
.
Globoko
se
je
priklonil
Isa
paši
;
potuhnjene
oči
so
mu
švignile
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
.
Nagnil
je
glavo
malo
po
strani
in
pričakoval
nagovora
.
Razen
viteza
Erazma
Frauensteinerja
so
vohunili
Turkom
tudi
trije
pregnani
krščanski
duhovniki
,
župnik
in
dva
prelata
,
in
pa
Korošec
Miha
Zwitter
,
ujet
pred
Novim
mestom
.
Ta
žalostna
četvorica
pa
je
bila
daleč
spredaj
pred
taborom
;
sploh
pa
je
med
vohuni
prvakoval
vitez
Frauensteiner
in
dobival
največjo
plačo
,
ker
je
največ
razumel
o
vojnih
stvareh
.
„
Povej
nam
,
kar
si
poizvedel
!
“
mu
je
velel
Isa
paša
in
ga
ošinil
s
hladnim
,
zaničljivim
pogledom
.
Vitez
Erazem
je
počenil
in
naglo
razgrnil
rjuho
na
preprogi
.
Potegnil
je
bodalo
iz
nožnice
,
poravnal
z
njim
in
z
rokama
pesek
in
z
malo
potezami
narisal
vanj
Ljubljanico
in
Ljubljano
ter
nakopičil
Grad
in
Golovec
.
Potem
je
jel
na
dolgo
in
široko
pripovedovati
,
kar
je
vedel
o
utrdbah
Ljubljančanov
.
Vsi
so
ga
poslušali
kar
najpozorneje
.
„
Najslabše
je
mestno
ozidje
tukaj
med
Ljubljanico
in
Vicedomskimi
vrati
,
to
je
severni
zid
,
čigar
popravljanje
je
Židom
vedno
deveta
briga
.
Tudi
zapadno
ozidje
plemenitaškega
oddelka
ni
posebno
močno
.
“
„
Koliko
je
sposobnih
braniteljev
?
“
je
vprašal
Isa
paša
,
ne
da
bi
se
ganil
ali
koga
pogledal
.
To
vprašanje
je
pahnilo
viteza
v
vidno
zadrego
.
Potresal
je
pesek
na
„
Golovec
“
in
„
Grad
“
,
kakor
se
igrajo
otroci
.
„
To
je
težko
povedati
,
“
je
odgovoril
naposled
.
„
Približno
!
“
„
Vojakov
najemnikov
je
okoli
dvesto
.
“
„
Ha
ha
!
“
se
je
zasmejal
Uzeir
aga
.
„
Dvesto
!
Neverjetno
!
Budala
krščanska
!
Ha
ha
!
“
„
Dalje
,
Erazme
!
“
„
Meščanov
je
štiristo
do
petsto
,
nemeščanov
in
kmetov
pa
več
tisoč
.
Oborožili
so
vse
moške
od
petnajstega
do
šestdesetega
leta
.
“
Isa
paša
je
napol
zatisnil
oči
;
to
je
bilo
znamenje
ozlovoljenosti
.
„
Koliko
topov
?
“
„
Topove
sem
videl
na
Gradu
štiri
po
šest
centov
,
štiri
po
štiri
cente
in
osem
možnarjev
.
Pri
vsakih
mestnih
vratih
pa
imajo
po
dvoje
kač
.
“
Tiho
je
bilo
v
šatoru
.
Isa
paša
je
zamišljen
gledal
Erazmov
načrt
v
pesku
.
„
Dragi
prijatelji
!
“
se
je
oglasil
Jusuf
paša
s
svojim
debelim
,
gromkim
glasom
.
„
Iz
vsega
,
kar
smo
tukaj
slišali
,
sledi
,
da
je
Ljubljana
dovolj
zavarovana
in
da
je
brez
topov
ne
moremo
osvojiti
.
“
Osman
paša
je
pritrjevalno
pomajal
z
glavo
.
Isa
paša
pa
se
je
ljuto
zaletel
v
viteza
:
„
Upam
,
da
si
nas
prav
poučil
,
sicer
mi
boš
moral
dati
glavo
!
“
Pri
teh
besedah
se
je
dotaknil
svoje
brade
,
češ
,
da
ostane
mož-beseda
.
„
Gorje
tebi
,
ako
varaš
nas
tako
,
kakor
svoje
rojake
!
“
„
Govoril
sem
čisto
resnico
,
“
je
hitel
vitez
Erazem
in
se
trudil
,
da
bi
skril
svojo
preplašenost
.
„
Povedal
pa
še
nisem
vsega
.
Poslednje
dni
je
vse
kar
trumoma
vrelo
iz
okolice
v
glavno
mesto
.
Ljubljana
je
prenapolnjena
.
Meščani
so
upali
,
da
dobe
žita
za
dva
meseca
.
Nekaj
so
ga
pač
prejeli
,
vsega
pa
ne
;
tudi
se
je
potopila
velika
ladja
pšenice
v
Ljubljanici
.
“
Isa
paši
se
je
razjasnil
obraz
,
Jusuf
paša
pa
ni
nehal
ugovarjati
.
„
Ljubljane
vendar
ne
moremo
oblegati
dva
meseca
!
Niti
en
mesec
ne
!
V
tem
bi
došla
Ljubljančanom
pomoč
!
“
„
Ljubljana
je
bogata
!
“
je
kliknil
lakomni
in
skopi
Isa
paša
.
„
Pomislite
,
kakšen
plen
pri
trgovcih
in
po
cerkvah
,
pri
Židih
in
plemenitaših
!
“
„
Brez
topov
ni
nič
!
“
je
basiral
Jusuf
aga
.
„
Pustimo
Ljubljano
še
letos
.
Vrnimo
se
prihodnje
leto
s
topovi
in
s
pripravami
za
podkope
!
“
Večina
je
odobravala
ta
nasvet
,
vendar
se
je
bala
to
priznati
pričo
Isa
paše
.
„
Jusuf
paša
,
ali
so
ti
vtihotapili
v
sedlo
amulet
,
ki
je
v
njem
skrita
zajčja
dlaka
?
“
Jusuf
paša
je
leno
grabil
po
pesku
,
se
nasmehnil
in
zabasiral
:
„
Plena
in
ujetnikov
imamo
že
zdaj
toliko
,
da
jih
komaj
vlačimo
s
sabo
.
Prihranimo
si
tudi
kaj
za
drugo
leto
!
“
Zopet
je
bilo
tiho
v
šatoru
.
Skozi
vrzel
šatorovega
platna
je
posijal
presvetel
solnčni
žarek
na
razgrebeni
načrt
Ljubljane
.
Tedaj
se
je
vzravnal
Isa
paša
in
zaključil
zborovanje
z
odločnim
poveljem
:
„
Ako
se
nam
ne
vdajo
Ljubljančani
takoj
,
jih
bomo
oblegali
teden
dni
in
se
zabavali
po
okolici
.
Nas
je
najmanj
petnajsttisoč
,
sovražnika
pa
kvečemu
tritisoč
z
vsemi
petelini
in
petelinčki
vred
.
Drugi
teden
navalimo
na
preobljudeno
in
gotovo
sestradano
mesto
.
Pokličite
mi
mojega
pisarja
!
Hasan
,
krvi
!
Erazme
,
po
baretno
pero
!
Pergamena
ima
starec
sam
.
“
Isa
paša
je
imel
okoli
stoinpetdeset
redovnikov
in
drugih
duhovnikov
med
ujetniki
.
Starega
župnika
Martina
si
je
bil
izbral
za
svojega
pisarja
.
Ko
je
dospel
sivolasi
sključeni
starček
,
mu
je
ukazal
Isa
paša
:
„
Napiši
latinski
:
Neverniki
!
Nas
je
več
nego
petnajsttisoč
konjanikov
in
imamo
petnajst
topov
.
Vdajte
se
turškemu
orožju
izlepa
,
sicer
osvojimo
Ljubljano
siloma
in
razsekamo
vse
prebivalce
na
drobne
kose
.
V
imenu
Allahovem
:
Isa
paša
.
“
Stari
župnik
pa
je
dostavil
s
trepetavo
roko
v
oklepaju
takoj
po
prvem
stavku
:
Turki
nimajo
niti
enega
topa
.
Ne
vdajte
se
!
Pomagaj
Vam
Bog
!
O
wie
ist
da
frost
vnd
leyden
,
wie
ist
auch
da
erschreckhen
vnd
kümmernuß
!
Wie
ist
auch
da
maniger
smertzen
vnd
iamer
,
vnd
manig
hertzenlayd
!
O
wie
ist
da
groß
trawern
,
klagen
vnd
waynen
,
vnd
so
vil
ängstigung
,
truebsal
vnd
leyden
!
des
kains
menschen
gemuedt
gänzlich
begreyffen
,
nach
nyemandts
so
vil
geschreybn
noch
gesagen
kann
noch
enmag
!
Kranjski
stanovi
papežu
Sikstu
IV.
l.
1474.
Isa
pašo
je
silno
ljutilo
,
da
sta
bila
zlasti
Osman
in
Jusuf
paša
nasprotovala
njegovi
nakani
.
Nekaj
čaša
je
z
Uzeir
ago
obsedel
v
svojem
šatoru
in
srdito
gnal
svoje
krive
prste
skozi
dolgo
rdečo
brado
.
„
Jusuf
paša
naj
bi
bil
ostal
rajši
doma
pri
svojih
babah
!
“
je
zagodrnjal
z
zagrljenim
glasom
.
„
Menda
si
domišlja
,
da
je
tako
pretkan
in
moder
,
kakor
Hadži
Derviš
efendija
,
ki
je
bil
tako
učen
,
da
je
znal
govoriti
celo
njegov
konj
!
In
Osman
je
tudi
tak
modrijan
.
“
Ker
se
ni
mogel
znositi
nad
pašama
,
si
je
hotel
ohladiti
jezo
nad
ujetimi
kristjani
.
„
Med
ujetniki
imamo
mnogo
takih
,
ki
niso
za
nobeno
rabo
in
le
ovirajo
hitro
četovanje
,
ljubi
Uzeir
aga
!
Iznebimo
se
jih
!
“
„
Tudi
jaz
mislim
tako
.
Preveč
vlačimo
s
sabo
.
“
Jusuf
paša
je
zaploskal
.
Pritekel
je
črni
sluga
Hasan
.
„
Konja
!
Dva
!
“
Jezdila
sta
doli
v
Staje
,
v
dolino
,
ki
se
razprostira
med
Rudnikom
,
Srednjim
gričem
in
Debelim
hribom
od
ceste
proti
Orljemu
.
Semkaj
so
bili
Turki
segnali
svoje
robove
iz
Istre
,
Furlanije
,
Notranjske
,
Dolenjske
.
Zatrepetali
so
povsodi
,
kjer
sta
prijahala
mimo
.
Pokriti
le
z
luknjastimi
oznojenimi
capami
in
mokrimi
krili
,
vklenjeni
v
mrzlo
železje
,
razoglavi
,
bosi
,
gladni
,
žejni
,
onemogli
,
hiravi
,
napol
nagi
,
so
se
tresli
od
mraza
,
od
slabosti
,
od
krča
,
od
mrzlice
,
od
strahu
.
Preširoka
koža
se
jim
je
gubala
na
izmozganih
telesih
.
Obrazi
teh
živim
mumijam
podobnih
nesrečnikov
so
bili
tako
umazani
,
usehli
,
premenjeni
,
da
je
komaj
prijatelj
spoznal
prijatelja
.
Zbujali
so
obenem
sočutje
in
gnus
.
Nad
širokimi
sinječrnimi
koluti
so
jim
buljile
široma
odprte
ordele
oči
;
ušesa
so
jim
štrlela
daleč
od
lobanje
in
se
zdela
mnogo
večja
.
Jermenje
težkih
tovornih
košar
jim
je
bilo
odrgnilo
rame
;
od
udarov
in
nesnage
so
se
jim
naredile
črnavke
in
uljesa
.
Venomer
so
kašljali
,
ječali
,
otresali
ude
z
gnojnimi
krastami
,
da
bi
odgnali
strahovito
mučilne
muhe
in
mravlje
.
Mnogi
so
strmeli
z
uklonjeno
glavo
,
s
topim
praznim
pogledom
v
tla
kakor
trudna
živina
,
prignana
od
daleč
.
Drugi
,
zblazneli
od
dolgega
trpljenja
,
od
bolečin
in
vednega
strahu
,
so
škripali
z
zobmi
,
sukali
oči
,
včasi
zatulili
ali
se
zagrohotali
,
kazali
obledelo
dlesno
in
ponavljali
vedno
eno
besedo
ali
oponašali
glasove
domače
živine
.
Mlajši
in
krepkejši
možje
in
fantje
so
bili
priklenjeni
z
železnimi
verigami
drug
ob
drugega
,
po
pet
do
osem
ujetnikov
okoli
drevesa
.
Nemirnejši
so
bili
okomatani
s
konjskimi
komati
in
ojarmljeni
z
volovskimi
jarmi
.
Turški
konjaniki
so
jim
v
usta
vtikali
na
sulice
nabodene
ostanke
mesa
,
polne
peska
in
ilovice
.
Nekateri
so
klicali
Boga
na
pomoč
;
drugi
so
ga
preklinjali
.
Zopet
drugi
se
niso
ganili
in
so
mežali
kakor
v
omotici
:
turške
straže
jim
ponoči
niso
dale
spati
in
metale
glinaste
kepe
in
kamene
vanje
.
Nekatere
bolnike
in
starce
je
bila
neznosnih
muk
rešila
smrt
.
Še
vedno
priklenjeni
k
živim
trpinom
,
so
ležali
v
travi
,
na
mahu
,
odreveneli
,
z
napetimi
trupli
in
globokogubatimi
,
grozotno
pretvarjenimi
obrazi
.
Otvorjena
so
jim
ostala
osinjela
usta
in
kazala
žolte
zobe
;
med
upalimi
ličnicami
so
moleli
ostnati
nosovi
;
odprte
so
ostale
osteklenele
,
še
ne
izkaljene
oči
,
tožeče
,
očitajoče
obrnjene
proti
nebu
.
Najbolj
shujšana
so
bila
obličja
mater
,
ki
jih
je
neprenehoma
trpinčil
morilni
strah
za
deco
.
Ihte
so
stiskale
svoje
otroke
k
sebi
,
da
bi
ogrele
od
mraza
otrple
in
jih
mirile
,
da
ne
bi
jokaje
razdražili
Turkov
;
pestovale
so
jih
in
dojile
,
ali
tem
velim
prsim
so
se
bili
malone
že
posušili
vsi
živi
viri
.
Plakajočim
dojenčkom
so
turški
stražniki
tlačili
ilovice
v
usteca
.
V
gorenjem
koncu
doline
so
klečali
duhovniki
in
menihi
.
Starim
redovnikom
je
segala
bela
brada
do
verig
ob
pasu
in
se
svetila
ko
čisto
srebro
.
Poluglasno
,
s
povzdignjenimi
rokami
so
molili
molitve
za
umirajoče
.
„
Vse
otroke
do
petega
leta
,
vse
bolnike
in
starce
skupaj
!
“
je
zapovedal
Isa
paša
.
Ko
so
kristjani
videli
,
da
jih
hočejo
ločiti
,
so
zagnali
obupen
jok
.
Dobro
so
vedeli
,
kaj
pomenijo
paševe
besede
.
Kmetje
,
siromaki
,
ki
svoje
žive
dni
niso
bili
užili
nič
dobrega
,
so
ganljivo
prosili
za
življenje
.
Bolniki
in
starci
so
napeli
svoje
poslednje
moči
.
Vzravnali
so
se
,
živi
mrliči
,
zadržavali
kašelj
in
se
poizkušali
smehljati
,
češ
,
da
so
še
močni
in
zdravi
.
Zarožljale
so
verige
;
dvignile
so
se
drgetajoče
roke
.
Milo
so
prosile
trpeče
oči
milosti
.
Jusuf
paša
se
je
namrdal
posmehljivo
in
dejal
hladnodušno
:
„
Koran
veli
:
Častite
le
Allaha
samega
in
ne
stavite
ničesar
poleg
njega
in
bodite
dobrotljivi
do
staršev
,
do
sorodnikov
,
do
sirot
,
do
siromakov
,
do
soseda
svojega
,
pravovernega
ali
krivovernega
,
do
zvestih
prijateljev
,
do
popotnikov
in
do
robov
svojih
,
zakaj
Allah
ne
ljubi
oholih
in
ošabnih
...
Zato
hočemo
okrajšati
slabotnim
trpljenje
in
jim
dovoliti
,
da
se
poslove
.
Glave
v
košare
,
da
se
razveseli
padišah
!
“
Razkovali
so
spone
in
verige
;
silna
žalost
je
prevzela
vse
.
ko
so
se
poslavljali
na
smrt
obsojeni
.
„
Oče
!
Mati
!
Moj
sin
!
Moja
hčerka
!
Oh
,
moji
otroci
!
“
Ali
kmalu
so
ločile
okrotne
roke
moža
od
žene
,
otroke
od
staršev
,
prijatelja
od
prijatelja
.
Zdajci
pa
sta
dvignila
Isa
paša
in
Uzeir
aga
začudena
glave
.
Slišala
sta
petje
odondod
,
kjer
so
klečali
duhovniki
.
Tako
ubranih
,
tako
vdanih
glasov
še
nista
bila
čula
nikoli
nikjer
.
Pohlevno
je
pela
z
njimi
krščanska
množica
,
svečano
tiho
,
kakor
z
drugih
svetov
.
Dobro
sta
razločila
ponavljane
besede
:
„
O
Marija
!
“
Čudovito
mehko
in
toplo
so
lili
mili
glasovi
v
mlado
majnikovo
jutro
in
rahlo
,
plaho
trkali
na
srce
.
Zdelo
se
je
,
da
to
ganljivo
petje
raztopi
ledene
okove
in
obudi
blaga
čustva
usmiljenja
in
človečnosti
,
čuvstva
,
ki
tle
v
vsaki
duši
,
akotudi
siloma
potisnjena
na
dno
,
dolgo
zanemarjena
,
zamorjena
,
dvigne
čustva
,
ki
tle
in
svetijo
kakor
skriti
biseri
v
temni
globini
divjega
morja
...
Toda
hitro
sta
obrnila
paša
in
aga
svoja
konja
in
molče
gledala
v
tla
,
kakor
bi
ju
bilo
sram
hipnega
ganjenja
.
Medtem
je
stal
Omar
v
belordečem
turbanu
in
pisani
janičarski
opravi
med
rosno
,
še
ne
razvito
praprotjo
pod
visokim
borovcem
,
okrašenim
z
mladimi
zelenimi
svečami
.
S
sanjavimi
modrimi
očmi
je
otožno
gledal
po
divjem
prabarju
,
kraljestvu
povodnega
moža
.
Ponekod
sta
solnce
in
sapa
polagoma
razgnala
meglo
in
odkrila
gozdate
hribe
in
gore
,
prirodni
zid
barske
kotline
;
tuintam
so
se
kakor
srebrne
latvice
lesketala
brezdanja
vretja
in
poplavljene
trate
.
Ljubljanice
ni
mogel
videti
;
njena
bregova
so
zakrivali
hrasti
in
bukve
,
zasajeni
od
ljubljanskih
čolnarjev
,
da
je
mogla
burja
manj
nagajati
veslarjem
na
visoko
obloženih
,
jako
velikih
ladjah
.
Na
zamlakuženih
tleh
so
samovali
topoli
,
bresti
,
jelše
,
vrbe
,
breze
.
Na
severu
je
zagledal
na
jako
temnem
hribu
nekaj
rožastobelega
,
oblaku
podobnega
:
jutranja
luč
je
ozarjala
ljubljanski
grad
.
Tuintam
se
je
pokazal
del
mestnega
ozidja
,
streha
,
stolp
.
Malo
niže
pod
Omarjem
sta
stala
Osman
paša
in
vitez
Frauensteiner
.
„
Erazme
,
kakšen
grad
je
ondi
na
levo
od
ljubljanske
trdnjave
?
“
je
vprašal
paša
.
„
Tam
je
Rožnik
;
na
vrhu
stoji
zapuščeni
stari
grad
bratov
Saurauov
,
pristava
in
hiralnica
za
neozdravne
okužene
bolnike
,
za
gobave
.
“
„
Tja
menda
ne
bo
silil
Isa
paša
.
“
Kar
so
zaslišali
iz
doline
tiho
,
čarobno
petje
,
kmalu
potem
pa
tesnobne
krike
in
obupne
klice
na
pomoč
,
divje
vpitje
in
vriskanje
.
Strahoviti
vrišč
in
hrušč
je
naraščal
čimdalje
bolj
,
polnil
vso
dolino
in
kakor
mrzla
ostrina
rezal
v
mozg
.
Zona
je
izpreletela
Omarja
.
Na
dolge
črne
trepalnice
so
privrele
solze
.
Ves
bied
se
je
opotekal
v
šator
.
„
Kaj
ti
je
,
Omar
?
“
je
jokajočega
vprašal
Osman
paša
,
ko
je
prišel
za
njim
.
„
Ah
,
izgubil
sem
srebrno
zapestnico
,
ki
mi
jo
je
podarila
Arifa
.
“
„
Eh
,
pa
ti
dam
jaz
drugo
.
“
Umolknilo
je
v
dolini
...
Isa
paša
je
mignil
.
Zatrobil
je
rog
;
otožno
je
odmevalo
po
gozdovih
.
Konjaniki
so
razdirali
šatore
in
vezali
platno
,
osedlali
konje
,
otovorili
zvončkljajoče
mule
in
ujetnike
s
košarami
in
bisagami
,
preprogami
,
uplenjenim
pohištvom
,
polnimi
kurniki
in
z
vinskimi
mehovi
.
Vkratkem
je
bilo
vse
urejeno
.
Barjaktarji
so
dvignili
zelenosvilene
zastave
prerokove
in
že
je
izginila
prednja
četa
v
prašnem
oblaku
.
Nemudoma
so
krenili
tudi
drugi
oddelki
po
cesti
,
ki
se
je
pela
kakor
lok
proti
severu
.
Konjaniki
so
sedeli
z
visoko
dvignjenimi
koleni
po
mongolski
šegi
v
globokih
sedlih
na
malih
dolgogrivatih
konjih
,
ki
so
bili
vajeni
slabih
potov
,
skalovja
in
jarkov
.
V
jutranjih
žarkih
so
se
bliskali
in
poskakovali
krivi
handžarji
,
sulice
z
zelenimi
zastavicami
,
veliki
loki
,
puščice
v
tulih
od
lisičevine
;
okrogle
tarče
so
se
svetile
kakor
majhna
solnca
.
Puške
so
imeli
le
malokateri
.
V
pisani
mešavini
so
se
zibali
rdeči
,
beli
in
zeleni
turbani
.
Dirjali
so
po
trije
,
štirji
vštric
in
se
previdno
ogibali
nevarnega
močvirja
,
ki
je
segalo
prav
do
ceste
.
Prestrašene
od
rožljanja
orožja
in
od
grmečega
topota
tisočerih
konjskih
kopit
so
nad
mahovjem
hrumeč
in
šumeč
vzletavale
neštete
jate
divjih
labodov
,
čapelj
,
štorkelj
,
gosi
,
rac
in
žerjavov
ter
kričeč
presedale
na
travnike
in
vretja
,
tupatam
varavo
pokrita
s
tanko
skorjo
šašev
,
šotnih
mahov
in
mnogolasov
,
z
ločjem
in
bičjem
,
z
algami
,
okraki
in
nežnobarvnimi
cveti
.
Vitki
Omar
je
jahal
na
svojem
iskrem
belem
Sarifu
med
Osman
pašo
in
Uzeir
ago
.
Oborožen
je
bil
kakor
drugi
,
le
kopja
ni
imel
nobenega
.
Od
Sarifovega
rdečega
jermenja
so
visele
zelene
resice
,
od
vratu
pa
rdeč
trak
z
zvezdo
in
polumesecem
.
Naenkrat
se
je
Omar
zganil
.
Voda
potoka
Malinice
,
sicer
tako
bistra
,
je
tekla
kalna
,
rdeča
,
polna
krvavih
pen
preko
ceste
v
barje
.
Izpodbodel
je
svojega
konja
,
da
je
skočil
cez
potok
.
Kmalu
so
prijezdili
mimo
požganega
in
razdejanega
Rudnika
pod
hrib
v
senco
.
Mali
Sarif
je
dirjal
s
kratkimi
naglimi
koraki
,
zdajpazdaj
nagajivo
pritezal
uzde
,
spuščal
lepo
glavo
k
prsim
in
jo
dvigal
zopet
veselo
kvišku
ter
otepal
z
dolgim
repom
po
muhah
in
obadih
.
Gost
prah
se
je
vznašal
nad
četami
,
okoli
njih
in
za
njimi
.
Zadaj
je
mukala
,
meketala
in
beketala
uplenjena
živina
,
hripavi
priganjači
so
vreščali
,
rjuli
in
s
sulicami
zbadali
živali
in
težko
obložene
ujetnike
,
ki
so
pogostoma
omahovali
in
pod
težkimi
tovori
v
dušljivem
,
skelečem
prahu
trudno
dvigali
otekle
ožuljene
noge
nad
kameni
.
Plamteče
oči
konjanikov
so
sumljivo
gledale
na
desno
,
na
strme
obronke
Dolgega
hriba
.
Nikjer
niso
videli
žive
duše
ne
bajte
.
„
Ta
kraj
je
kakor
ustvarjen
za
napad
,
“
je
dejal
Osman
paša
,
obrnjen
proti
Uzeir
agi
.
„
Tisoč
,
dvatisoč
mož
bi
utegnilo
uničiti
vso
našo
vojsko
.
Zagradili
bi
nam
pot
spredaj
in
zadaj
;
izgubljeni
bi
bili
vsi
,
kar
nas
je
.
Kam
na
desno
v
hrib
?
Kam
na
levo
v
močvirje
?
Pobili
bi
nas
izlahka
s
skalami
in
težkimi
hlodi
,
ali
nas
postreljali
ko
stekle
pse
—
pa
nas
rajši
čakajo
za
svojimi
zidovi
.
“
Spustili
so
vajeti
in
skokoma
drevili
proti
Rakovniku
in
proti
Ljubljani
.
Konji
so
bili
prašni
od
kopita
do
grive
.
V
mestu
so
trobili
rogovi
.
Prednje
čete
so
se
ustavile
na
dolenjem
delu
Prul
.
Ondi
so
bili
travniki
mestnih
očetov
in
mestni
pašniki
,
imenovani
Dolgi
breg
;
segali
so
daleč
v
močvirje
.
Tukaj
,
okoli
sedanjega
botaničnega
vrta
in
deloma
na
njem
so
bili
živinski
sejmi
.
Premnogokrat
poplavljena
tla
so
bila
mehka
in
mnogokod
ugrezna
.
Radovedno
in
pozorno
,
toda
obenem
dokaj
neveselo
so
gledali
Turki
proti
zatvorjenim
,
Hrvaškim
ali
Pisanim
vratom
.
Na
mestnem
ozidju
so
se
lesketali
ščiti
in
čelade
v
belem
ognju
kakor
ogledala
in
sulice
so
se
svetile
ko
šivanke
.
Za
ozidjem
se
je
kadil
gost
črn
dim
;
Ljubljančani
so
kuhali
smolo
in
krop
za
sprejem
sovražnika
.
Isa
paša
je
dal
poklicati
krivoustega
Huseina
,
najspretnejšega
lokostrelca
,
in
mu
velel
,
naj
naveže
župnikovo
latinsko
pismo
na
brezostno
puščico
.
Nato
je
poslal
golobradega
Huseina
in
barjaktarja
z
belo
zastavo
proti
Pisanim
vratom
.
Pred
njima
je
moralo
hoditi
pet
ujetih
mladih
deklet
.
Ko
so
se
dovoij
približali
mestnemu
jarku
,
je
sprožil
Husein
puščico
s
pismom
preko
ozidja
.
Kmalu
je
poslal
ljubljanski
sodnik
odgovor
po
enakem
načinu
.
Stari
župnik
je
raztolmačil
njih
pismo
,
ki
je
slovelo
takole
:
„
Krivoverci
!
Po
starodavni
šegi
ne
sprejemamo
nobenih
oboroženih
nepovabljenih
gostov
.
Vaši
topovi
so
menda
na
luni
.
Svetujemo
Vam
,
da
se
neutegoma
izgubite
tja
,
odkoder
ste
se
priklatili
,
sicer
boste
morali
pes
in
brez
glave
v
peklenski
ogenj
.
Amen
.
“
Divje
so
zatulili
Turki
,
ko
so
slišali
ta
žaljivi
odgovor
.
Vsi
besni
so
planili
posamezni
oddelki
v
nerednih
skupinah
proti
jarku
.
Bliskoma
so
dirjali
ob
ozidju
in
prožili
goreče
puščice
,
ovite
z
ožveplanim
in
osmoljenim
predivom
.
Strelice
so
se
tresoč
zabadale
v
krove
,
toda
unele
jih
niso
,
ker
so
bile
strehe
pokrite
z
mokrimi
kožami
in
namočenimi
cunjami
.
Še
preden
so
mogli
vsi
sprožiti
svoje
loke
,
je
zašumel
iz
mesta
po
zraku
oblak
strelic
;
iz
puškaric
je
šinil
ogenj
in
dim
,
počile
so
težke
puše
in
več
konj
in
jezdecev
se
je
valjalo
na
tleh
.
Naglo
so
pobrali
mrliče
in
ranjence
in
se
umaknili
.
Isa
paša
je
prisegel
pri
svoji
bradi
in
pri
svoji
sablji
Ljubljančanom
strašno
osveto
.
Dolga
,
nepregledna
truma
je
zadirjala
po
česti
,
v
ostrem
kolenu
vodeči
med
Gradom
in
Golovcem
ob
potoku
proti
Poljanam
.
Nekateri
so
krenili
po
grajski
poti
,
pa
so
se
kmalu
vrnili
,
ker
so
jih
bile
ustavile
globoke
in
široke
volčje
jame
,
pasti
,
močni
trnki
za
noge
in
trizobati
železni
„
konjači
“
.
V
soteski
je
stala
samo
hiša
ljubljanskega
rablja
,
obenem
konjederca
.
Takoj
so
mu
zapalili
zapuščeni
dom
.
Isa
paša
se
je
utaboril
s
tretjino
konjanikov
na
Poljanah
za
vasjo
in
za
velikanskimi
kupi
gramoza
.
Drugi
dve
tretjini
sta
presledkoma
prebrodili
in
preplavali
Ljubljanico
,
ki
je
bila
zunaj
mesta
jako
široka
;
desni
strmi
breg
je
segal
malone
do
Poljanske
ceste
.
Iz
reke
sta
molela
blizu
šentpetrske
cerkve
dva
podolgasta
„
gosja
“
otoka
;
nekoliko
više
gori
je
bil
tretji
.
Ti
otoki
so
Turkom
jako
lajšali
prehod
čez
Ljubljanico
.
Na
Gradu
so
jeli
grmeti
topovi
,
ali
prepozno
;
krogle
so
padale
v
valove
,
na
otoke
in
na
bregova
,
da
je
škropil
pesek
,
prst
in
voda
daleč
naokoli
.
Ljubljančani
se
niso
prav
upali
streljati
zaradi
ujetnikov
.
Turki
so
hiteli
skokoma
po
ledini
mimo
šentpetrske
cerkve
,
župnišča
in
ograjenega
velikega
pokopališča
.
Na
starodavnem
šentpetrskem
predmestju
je
bilo
vse
tiho
in
prazno
,
nikjer
se
ni
kadil
dim
iz
dimnikov
,
nikjer
ni
bilo
žive
duše
;
vsa
vrata
in
okna
so
bila
zaprta
in
zabita
.
Kakor
povodenj
so
se
razlili
Turki
po
Ljubljanskem
polju
.
Kamniške
planine
je
ogrinjala
napol
prozorna
megla
.
Že
oddaleč
so
uzrli
na
Friškovcu
ograjen
prostor
z
visokimi
trinožnimi
vešali
in
odrom
.
„
Kaj
je
to
?
“
je
vprašal
Osman
paša
viteza
Frauensteinerja
.
„
Morišče
za
hudodelnike
,
ki
jih
tukaj
obešajo
in
obglavljajo
.
Ponoči
straši
tod
okoli
.
Veliká
bela
žena
z
razbeljenim
srpom
šviga
tiho
ko
sova
okoli
vešal
.
Spremlja
jo
velikánski
črn
pes
z
ognjenimi
očmi
in
gorečim
gobcem
.
Od
enajstih
zvečer
do
ene
popolnoči
se
ne
upa
niliče
tod
mimo
.
“
Pri
Friškovcu
se
je
obrnil
Jusuf
paša
z
drugo
tretjino
po
žitnem
polju
preko
Šentjanževe
poti
ali
Kravje
doline
,
skozi
Blatno
vas
in
preko
Kriške
(
Dunajske
)
ceste
proti
Jami
v
Gorenji
Šiški
.
Osmanov
oddelek
pa
se
je
ustavil
pri
Svetem
Krištofu
v
veliki
jami
,
ki
so
iz
nje
izvažali
Ljubljančani
pesek
in
gramoz
za
svoje
hiše
in
ceste
.
Daleč
na
okoli
so
Turki
postavili
šatore
malone
do
starodavnega
lesenega
pekovskega
križa
,
kjer
sta
se
cepili
Kriška
cesta
in
pot
proti
Klečam
.
Širno
polje
se
je
zdelo
polno
rdečih
makovih
cvetov
.
Nad
ljubljanskim
gradom
pa
je
poleg
novih
zlatomodrordečih
praporov
kljubovalno
in
ponosno
plapolala
tudi
velika
stara
belomodrordeča
zastava
kranjskih
stanov
.
Sy
vienngen
yeden
Mann
,
alt
und
Chindt
habend
sy
getodt
,
und
annder
Volckh
alles
mit
Inn
gefuert
,
dye
Kind
an
die
Zewn
gespist
,
und
in
die
Lackhen
vertretten
,
Frawen
in
den
Kindlepetten
verfuert
.
die
Kirchen
alle
verprannt
und
perawbt
,
Gotz
leichnam
unmasslichen
geschmacht
,
Frawen
und
Junckfrawen
zw
todt
geprawt
...
Župnika
J.
Unresta
Chronicon
Austriacum
.
Nad
širnim
Ljubljanskim
poljem
je
lesketal
v
ponedeljek
po
Telovem
,
3.
junija
1472.
leta
Gospodnjega
izredno
krasen
dan
.
Sicer
tako
mimo
in
tiho
ravan
je
oživljalo
neprestano
vrvenje
in
gibanje
.
V
jami
pri
Svetem
Krištofu
in
daleč
naokoli
za
njo
je
belel
šator
do
šatora
in
povsodi
so
švigali
urni
mohamedanski
jahači
križema
po
pomandranih
njivah
in
tratah
.
Ujetniki
so
morali
zgraditi
okope
pred
jamo
,
pa
tudi
debeli
,
visoki
nasip
od
peska
,
butar
,
kamenja
in
hlodov
pred
Osmanovim
škrlatastim
šatorom
,
razpetim
na
severnem
delu
velikega
taborišča
.
Ljubljanski
možnarji
so
grmeli
le
poredkoma
;
previdni
branitelji
so
hranili
strelivo
za
skrajno
silo
.
Osman
paša
je
sedel
razoglav
,
s
podvitima
nogama
na
pomarančasto
rumeni
svilnati
blazini
in
računal
na
rovaš
,
koliko
utegne
izkupiti
za
robe
in
robinje
;
nato
je
ugibal
,
koliko
enako
oblečenih
ugrabljenih
dečkov
in
deklic
bo
mogel
pokloniti
sultanu
.
Pred
pašo
je
klečal
stari
srepooki
sluga
Ilmihal
;
odložil
je
okrašeno
usnjato
brivsko
latvico
in
jel
z
neznano
važnim
,
skrbnim
obrazom
briti
svojega
gospoda
.
Delo
mu
je
uspevalo
tako
lepo
,
da
se
je
sam
naslajal
ob
njem
in
ves
blažen
počasi
pomikal
svoj
jezik
med
ustnami
od
kota
do
kota
.
Obenem
je
pazil
,
da
ne
bi
prekucnil
hrastovega
torila
z
velikimi
žoltimi
jagodami
mandragorovimi
,
katere
je
rabil
Osman
paša
vsak
večer
za
uspavalo
.
V
ozadju
je
na
preprogi
ždel
Omar
,
zamišljen
,
z
uklonjeno
glavo
;
male
roke
je
sklenil
pod
levim
kolenom
.
Ohlapna
temnozelena
janičarska
suknja
,
segajoča
mu
dopod
kolen
,
in
široke
rdeče
hlače
so
uspešno
utajevale
oblike
mladega
dekleta
.
Od
zunaj
so
se
slišali
raznoteri
glasovi
živahne
množice
,
govorjenje
,
klici
,
žvižgi
,
udarci
,
grohot
,
škripot
,
ropot
.
Zdajinzdaj
je
mlaen
popoldanji
piš
zazibal
zaveso
in
dovajal
močan
duh
po
lesu
,
usnju
in
konjih
.
Včasi
je
ob
platnu
nežna
cvetlica
zanihala
višnjevo
glavico
;
Omarju
se
je
zdelo
,
da
ga
vprašujoče
pogleduje
zagonetno
modro
oko
.
Že
cel
teden
so
taborili
Turki
pred
Ljubljano
.
Vsak
dan
so
se
shajali
paše
in
Uzeir
aga
v
taboru
za
Poljansko
vasjo
.
Načelniki
so
primerjali
Isa
pašo
ljutemu
risu
,
Osmana
ponosnemu
levu
,
Jusufa
lenemu
medvedu
,
Uzeir
ago
pa
nenasitnemu
volku
.
Ko
so
oplenili
in
opustošili
mestno
okolico
,
so
morili
in
ropali
ob
Savi
do
Kranja
,
do
Radovljice
in
po
Savinjski
dolini
dopred
Celja
.
Ogibali
so
se
utrjenih
mest
in
gradov
.
Iztaknili
so
pa
vsako
še
tako
skrito
vasico
na
visokem
hribu
ali
v
samotni
dragi
.
Ujetniki
,
privezani
na
stremene
ali
za
konjske
repe
,
so
jim
morali
kazati
skrivališča
znancev
po
rupah
,
duplinah
in
tokavah
.
Mnogo
so
zasačili
seljakov
,
ki
so
se
bili
vrnili
domov
,
meneč
,
da
so
Turki
že
izginili
iz
dežele
.
Povsodi
so
upepelili
hiše
,
hleve
,
skednje
,
kozelce
,
uljnjake
,
cerkve
,
kapelice
,
znamenja
,
zasuli
korita
in
vodnjake
,
posekali
sadno
drevje
.
Blizu
gorečih
sel
in
vasi
so
se
vnele
cele
šume
.
V
strahotni
krasoti
so
plameneli
široki
velikanski
ognji
daleč
v
temno
noč
.
Povsodi
so
pohotni
konjaniki
lovili
žene
in
dekleta
ter
se
z
ostudnim
grohotom
in
nesramnimi
kretnjami
rogali
obupanim
žrtvam
pričo
njih
mož
in
ženinov
in
staršev
.
Povsodi
so
pobili
pastirje
,
poklali
prašiče
in
odgnali
čede
.
Prizanašali
niso
nikomur
,
niti
bolnim
materam
,
niti
dojenčkom
,
niti
zarodkom
;
nabadali
so
jih
na
sulice
in
jih
metali
po
kolovozih
.
Zlasti
so
besneli
in
divjali
,
kadar
so
bili
pijani
vina
in
hašiša
.
Posebno
neusmiljeno
so
mučili
stare
mašnike
in
jim
trli
pokajoče
kosti
,
preden
so
jih
poklali
.
Povsodi
so
znamenovali
njih
pot
plameni
,
mrliči
,
gavrani
.
Neznosno
je
trpel
Omar
,
kadar
je
moral
biti
priča
silno
gnusnim
in
ostudnim
orgijam
.
Tedaj
se
je
bal
tudi
Osman
paše
,
ki
je
bil
ob
takih
prilikah
ves
izpremenjen
.
Trla
ga
je
obupna
žalost
in
mučile
so
ga
strašne
misli
:
„
Zakaj
morajo
ubogi
kristjani
trpeti
tako
silno
,
huje
nego
živina
?
Zakaj
jim
ne
pomaga
vsegamogočni
,
preusmiljeni
Bog
?
Ali
sta
vendarle
dva
stvarnika
in
ali
je
Allah
močnejši
?
Zakaj
dovoljuje
Bog
,
da
moram
tako
hudo
trpeti
tudi
jaz
,
ki
nisem
storil
nikomur
nikdar
nič
žalega
?
Zakaj
je
na
svetu
morje
žalosti
in
komaj
studenček
veselja
?
“
„
Ali
si
bolan
,
dragi
moj
Omar
?
“
je
vprašal
Osman
paša
,
ki
je
včasi
od
strani
pogledal
svojega
miljenca
.
„
Nisem
,
hvala
bodi
Allahu
!
“
se
je
odzval
Omar
,
pokimal
po
turški
šegi
v
znak
zanikanja
in
prožno
skočil
na
noge
.
Njegove
kretnje
so
bile
docela
fantovske
.
Dolga
ježa
,
napori
četovanja
so
mu
vzeli
vso
dekliško
gracijoznost
.
Sluga
je
oplaknil
pa
obrisal
paši
gladko
obrito
glavo
in
mu
pomagal
omotati
turban
.
„
Dobro
,
Ilmihale
!
Zdaj
pa
le
k
Savi
!
Ne
mudita
se
mi
dolgo
!
Vkratkem
dospe
Isa
paša
.
“
Odšla
sta
in
odvezala
svoja
dva
konja
in
paševega
vranca
Atmadžo
ter
odjezdila
med
šatori
.
V
taboru
se
je
vse
gnetlo
in
motalo
,
ljudje
in
živina
.
Pod
visečimi
kotli
je
v
pepelu
tlela
žerjavica
.
Robje
so
tesali
dolge
lestve
in
delali
smolne
vence
za
napad
na
Ljubljano
.
Nekateri
sinovi
prerokovi
,
premagani
od
žlahtnega
samostanskega
vina
,
so
ležali
v
umazanih
,
povaljanih
opravah
znak
ob
šatorih
in
smrčali
naporno
in
dolgovezno
;
pravi
mohamedan
sicer
ne
sme
piti
nikakršnih
opojnih
pijač
,
ali
žejni
grešniki
so
se
tolažili
z
zaupno
domnevo
,
da
jim
dobri
Allah
spričo
njih
velikih
zaslug
za
pravo
vero
prav
rad
odpusti
tak
majhen
grehek
,
kakor
je
uživanje
trtne
kapljice
.
Od
vseh
strani
so
prihajali
četaši
;
vračali
so
se
tudi
ogleduhi
,
ki
so
vrebali
in
vohunili
okoli
ljubljanskega
ozidjam
povsodi
,
koder
jih
ni
oviralo
ugrezno
mahovje
in
močvirje
.
Lep
je
bil
dan
,
ali
jako
vroč
.
Noben
oblak
ni
kalil
čudovito
jasne
neizmerne
višnjine
,
ki
so
se
po
njej
prožile
in
zatrepetavale
pretanke
zlate
strunice
.
Tako
sijajen
in
tako
prozoren
je
bil
čisti
vzduh
,
kakor
za
vedrih
dni
jesenskih
.
Veliki
vrt
kranjske
dežele
,
plodovito
Ljubljansko
polje
je
bilo
domala
opustošeno
.
Pločate
podkve
turških
konj
in
noge
ulovljenih
kristjanov
so
bile
pomandrale
visoko
žito
in
travo
.
Nikjer
naokoli
ni
bilo
več
ne
lične
vasice
,
ne
prijazne
cerkvice
.
Izza
ožganega
golega
drevja
so
otožno
gledali
kupi
pepela
,
oglja
in
očrnelega
zidovja
.
Zbežale
so
čebele
;
prepelice
,
jerebice
in
škrjančki
so
zapustili
pohojena
gnezda
.
Rad
je
gledal
Omar
svečano
tihe
gore
,
ponosne
planine
;
naslajal
in
zamikal
se
je
ob
prirodni
lepoti
,
pozabil
bedo
in
gorje
mlade
duše
.
Kolikokrat
je
gledal
to
ponosno
nedostopno
krasoto
—
nagledati
se
je
ni
mogel
.
Ali
še
nikdar
se
mu
ni
zdel
gorski
svet
tako
čaroben
kakor
danes
.
Zamaknjen
je
motril
te
holme
in
brdine
,
te
griče
in
hribe
in
gore
,
motril
in
občudoval
ogromni
čarovniški
grad
,
Kamniške
planine
s
skalovitimi
strminami
in
globoko
ubrazdanimi
goljavami
,
z
orjaškimi
stolpi
in
okopi
v
stoterih
barvah
,
lučih
in
sencah
,
v
megleni
daljavi
pa
gorenjskih
velikanov
ledene
palače
,
in
za
tankim
,
tankim
vilinskim
pajčolanom
Triglav
s
prebelim
turbanom
.
„
Kako
lepo
!
“
je
vzkliknil
mladi
jezdec
.
„
Ilmihale
,
poglej
no
!
Kako
lepo
!
“
„
Mhm
,
lepo
vreme
nam
je
naklonil
Allah
,
“
je
odvrnil
sluga
suhoparno
.
„
Gore
poglej
,
gore
,
planine
!
“
„
Planine
,
gore
,
“
je
kislo
zagodel
pusti
dedec
.
„
Kaj
bi
,
gospodine
mladi
,
s
planinami
?
Planina
je
planina
,
gora
je
gora
.
Ta
je
malo
večja
,
druga
spet
malo
manjša
;
tukaj
se
pehaj
navkreber
,
tam
lazi
spet
doli
:
nerodno
jezdecu
in
konju
.
Pameten
konjanik
ljubi
ravnino
,
planjavo
;
ne
mara
gora
.
Ako
bi
bil
jaz
vladar
sveta
,
bi
morali
robje
razkopati
vse
hribe
in
gore
,
da
bi
bila
lepo
ravna
vsa
zemlja
od
polnočnih
krajev
do
poldanskih
,
od
jutrovih
do
večernih
.
“
„
Ozri
se
na
polnočno
stran
,
nekoliko
na
levo
!
Tam
je
kraljestvo
nepremaganega
zlatoroga
.
Iz
krvi
zadete
živali
niknejo
rože
,
od
njih
ozdravi
ranjena
žival
mahoma
in
pahne
drzovitega
lovca
v
prepad
.
Tako
so
mi
pravili
ujetniki
.
“
„
O
,
ta
je
pa
že
bosa
,
“
je
zabavljal
modri
Ilmihal
.
Slugova
smešna
suhoparnost
je
udobrovoljila
Omarja
,
da
je
bil
vesel
vsega
,
karkoli
je
videl
.
Jahala
sta
skozi
jako
visoko
rž
,
ki
je
včasi
zavalovala
kakor
razburkano
jezero
.
Na
sivozelenih
bilkah
so
jezdili
krasno
pisani
polži
in
ošabni
presvetli
žužki
v
gizdavih
suknjicah
.
Ob
klasju
so
podrhtavali
rumenkasti
prašniki
,
prenežnim
zastavicam
enaki
.
Spodaj
je
sinjela
modrica
in
gorel
mak
.
Ondukaj
,
dovolj
daleč
od
tabora
,
so
petpedikale
v
žitu
prepelice
,
v
jasnih
višavah
pa
so
drobili
nevidni
škrjančki
in
peli
himno
radosti
,
peli
himno
svobodnega
življenja
.
Pot
je
vodila
navzdol
proti
šumeči
Savi
.
V
bližnjem
gozdu
so
peli
močnoglasni
,
veseli
ščinkavci
in
kukale
žalostne
kukavice
;
v
bukovju
so
ganljivo
žvižgali
očka
kos
in
pripovedovali
zali
mamki
pa
porednim
otrokom
cele
povesti
.
Po
travnikih
,
osutih
z
rumenimi
zlaticami
,
belim
rmanom
,
lilastimi
kolobarnicami
in
sivkasto
okučmanim
regratom
,
so
godli
trdovratno
zaljubljeni
murni
.
Kmalu
sta
bila
na
bregu
Save
,
kjer
so
bila
peskovita
tla
vsa
razhojena
od
širokih
turških
podkva
.
Vtopljen
v
svoje
misii
,
Omar
skoraj
ni
vedel
,
kdaj
sta
napojila
konje
in
krenila
nazaj
proti
taboru
.
Kakor
lična
igrača
se
je
od
modrine
odražal
ljubljanski
Grad
s
svojimi
sivimi
zidinami
,
temnim
drevjem
in
svetlozelenimi
travniki
med
plešavim
Golovcem
in
širokoplečim
temnomodrim
Krimom
v
zaledju
.
„
Ah
,
da
bi
bil
to
grad
mojih
sanj
,
grad
mojih
staršev
!
“
je
vzdihnil
Omar
natihoma
.
Kadarkoli
je
jahal
v
tej
smeri
,
vselej
mu
je
odkriiila
mlada
duša
iz
žalostne
tesnobne
resnčinosti
v
mikalni
lepši
svet
svobodne
domišljije
in
zasanjala
o
krščanskem
junaku
.
Zaigrala
mu
je
živa
fantazija
in
mu
pričarala
viteza
,
mladega
kajpa
,
lepega
seveda
,
pa
še
prav
posebno
lepega
,
hrabrega
in
obenem
tako
blagega
,
kakršnih
je
bilo
žalibog
le
malo
vitezov
na
svetu
.
Ta
vzorni
mladenič
pridrevi
na
krasnem
konju
s
svojimi
hlapci
v
turški
tabor
,
Omar
se
mu
da
ujeti
—
o
kako
rad
!
Z
Bogom
,
Turki
!
—
Bridko
se
je
nasmehnil
,
ko
se
je
lepa
utvara
razblinila
v
strašni
,
strašni
prazni
nič
.
Solnce
je
bilo
komaj
za
dve
pedi
nad
Polhograjskimi
Dolomiti
,
ko
sta
prijezdila
Isa
paša
in
Uzeir
aga
z
veliko
tolpo
konjanikov
in
še
večjim
krdelom
urobljenih
Gorenjcev
.
Boljše
je
dal
Isa
paša
nemudoma
odgnati
proti
Poljanam
.
Izredno
resen
mu
je
bil
okoreli
demonski
obraz
,
ko
sta
se
pozdravila
z
Osman
pašo
.
Kristjani
,
trudni
od
dolge
hitre
hoje
,
so
strahoma
pričakovali
,
kaj
bo
.
Vsi
so
bili
uverjeni
,
da
je
Isa
paša
pravi
živi
Satan
.
S
povešenimi
glavami
,
s
trepetajoimi
koleni
so
stali
pred
njim
.
Prsi
jim
je
tesnila
strahovita
bojazen
.
„
Odvežite
jih
!
“
je
ukazal
Isa
paša
.
„
Ljubljanani
zapirajo
ujete
Turke
v
ozkih
podzemnih
ječah
na
Gradu
,
da
se
reveži
mučijo
in
počasi
umirajo
od
lakote
.
Mi
nismo
tako
neusmiljeni
.
“
Radostno
so
se
nasmehnili
oznojeni
prašni
obrazi
,
hvaležno
so
se
ozirale
plahe
oči
v
pašo
;
on
pa
se
je
namrdnil
zaničljivo
in
gledal
čeznje
proti
svetega
Petra
cerkvi
.
„
Ondi
so
vse
koče
prazne
,
kakor
bi
bilo
vse
izumrlo
,
“
je
dejal
in
pokazal
proti
šentpetrskemu
predmestju
.
„
Ali
znate
dobro
teči
?
“
Izmučeni
ujetniki
so
molčali
in
se
boječe
pogledavali
.
Hoditi
so
bili
morali
že
dolge
,
dolge
ure
in
večkrat
tudi
tei
.
„
Tecite
!
“
Nekaj
trenutkov
so
obstali
vsi
kakor
ohromeli
.
„
Tecite
!
“
je
zarohnel
togotni
paša
.
Navzlic
morilni
žeji
,
navzlic
gladu
in
utrujenosti
so
jeli
bežati
krepkejši
in
pomagali
slabotnim
.
Vsak
čas
se
je
kdo
spotaknil
ob
grudi
ali
kamenu
in
padel
;
rojaki
so
ga
dvignili
z
veliko
muko
in
sopihali
z
njim
dalje
preko
podrtih
plotov
in
skozi
trnove
ograje
.
Konjaniki
so
se
norčevali
in
grohotali
za
njimi
.
Vsi
zasopeni
,
raztrgani
in
opraskani
,
so
se
poskrili
nekateri
po
šentpetrskih
kozolcih
,
senicah
,
hlevih
in
listjakih
.
Drugi
so
s
poslednjimi
močmi
ulomili
vrata
in
se
skrili
v
podstrešjih
in
kleteh
.
Mnogi
pa
so
napol
blazni
begali
po
Svetega
Petra
cesti
proti
Šentjanževi
vasi
;
toda
že
pri
Ajdovem
zrnu
so
jih
prestregli
sovražniki
.
„
Turki
!
Turki
!
“
so
kričali
ujetniki
.
„
Bežite
!
Skrijte
se
!
“
Ali
nikamor
več
niso
mogli
,
niti
v
stran
,
niti
k
Ljubljanici
.
Zemlja
se
je
potresala
od
tisočero
kopit
;
sulice
in
goreče
pušice
so
zveneč
drgetale
v
lesenih
oknicah
in
vratih
.
Isa
paša
je
bil
ustavil
svojega
konja
pred
svetega
Petra
cerkvijo
.
Poleg
njega
so
bili
Osman
paša
,
Omar
in
Uzeir
aga
.
Vsa
bieda
,
kakor
bi
bila
vstala
iz
groba
,
je
pribežala
mlada
mati
v
raztrgani
kočemajki
,
z
razgaljenimi
prsmi
.
S
svojimi
razpletenimi
dolgimi
lasmi
je
zakrivala
golo
,
komaj
dvoletno
dekletce
.
Silen
strah
ji
je
pretvarjal
obraz
.
Težko
je
dihala
;
dušili
so
jo
vzdihi
in
solze
,
ki
jih
je
zadržavala
z
veliko
muko
.
Trepetaje
je
pokleknila
pred
Isa
pašo
.
„
Gospod
,
gospod
...
usmili
se
nas
!
“
je
jecala
presledkoma
.
„
Ko
črna
živina
ti
hočemo
delati
.
Prizanesi
nam
!
Pusti
nam
edino
,
kar
še
imamo
,
življenje
in
otroke
!
Spomni
se
svojih
otrok
!
Spomni
se
svoje
matere
!
“
Uzeir
aga
se
je
ugriznil
v
gorenjo
ustnico
;
njegovi
starši
so
mu
bili
umrli
še
kristjani
.
„
Bolje
znaš
brusiti
jezik
nego
vsak
vaš
pop
,
“
se
je
posmehoval
Isa
paša
in
nadaljcval
glasneje
:
„
Kristjani
ne
molite
pravega
Boga
,
imate
lesene
bogove
,
naslikane
malike
.
Zato
se
bo
zverjad
in
gadja
zalega
plazila
po
vaših
porušenih
domeh
in
cerkvah
;
popotnik
bo
slišal
po
vaših
selih
le
krokotanje
gavranov
in
videl
kupe
razvalin
.
Kje
je
zdaj
vaš
Bog
,
kje
vaši
svetniki
,
kje
vaš
papež
?
Kje
je
vaš
cesar
?
Kaj
vam
pomagajo
vaši
švabski
knezi
,
kaj
vaši
grofi
,
vitezi
in
taborski
gvardijani
?
Kaj
vam
pomagajo
vaši
neumni
škofje
,
vaši
prelatje
in
opatje
?
Kaj
vam
hasnejo
vaše
molitve
,
romanja
,
zaobljube
,
procesije
,
vaši
odpustki
,
vaše
maše
?
Kdo
sliši
vaše
prošnje
?
Skrij
se
!
“
Bežala
je
kar
najhitreje
in
izginila
za
ogalom
.
Za
njo
je
planila
četa
divjih
Albancev
in
martolosov
.
Skakali
so
raz
konje
in
sekali
po
proseče
povzdignjenih
rokah
klečečih
kristjanov
,
stopali
otrokom
na
usta
,
jih
butali
ob
stene
,
natikali
na
plotove
in
brisali
krvave
sablje
ob
ženske
lase
.
Žene
so
onemele
od
smrtnega
strahu
.
Pokrile
so
si
glave
s
predpasniki
in
rutami
,
da
ne
bi
videle
strašnega
mesarjenja
in
umirajočih
,
ki
so
grgrali
v
rdečem
blatu
.
Zatiskale
so
si
ušesa
,
da
ne
bi
čule
preletečega
kričanja
in
jokanja
,
ki
se
je
zaslišalo
zdaj
tukaj
,
zdaj
tam
in
umolknilo
mahoma
.
Onemogle
,
nepremične
,
brezvoljne
so
čakale
smrti
,
kakor
čaka
zvezana
žival
mesarski
nož
.
Kri
je
izdolbla
dolge
struge
v
pesek
in
prah
in
se
stekala
v
velike
mlake
.
Omar
je
videl
vse
kakor
v
megli
.
Od
silne
razburjenosti
mu
je
močno
utripalo
srce
;
težko
je
sopel
in
naglo
.
Ustne
,
roke
,
vse
je
drhtelo
na
njem
.
čutil
se
je
slabotnega
,
omamljenega
.
Bal
se
je
,
da
omedli
.
Počasi
je
jahal
za
hišami
,
kamor
se
je
ljubilo
Sarifu
.
Konj
je
krenil
na
ozko
stezo
med
dvema
napol
sežganima
kočama
.
Na
tleh
je
videl
Omar
kup
osmojenih
cunj
,
čepinj
,
polomljenega
pohištva
in
polno
ugaslih
zažigalnih
pušic
.
Za
kupom
pa
je
ležala
ona
mlada
mati
,
mrtva
,
v
ožgani
obleki
,
brez
obrvi
,
brez
las
.
V
njenem
levem
očesu
je
tičala
pušica
.
Tanka
mrežica
strjene
krvi
ji
je
opregala
sence
,
levo
lice
in
vrat
.
Njeno
desno
oko
je
gledalo
začudeno
in
prestrašeno
v
tajnovite
daljave
vesoljnosti
.
Osinjela
mala
usta
so
bila
odprta
,
kakor
bi
hotela
vsak
čas
poklicati
na
pomoč
.
Leva
roka
je
bila
pooglenela
in
opekla
do
komolca
,
desna
pa
,
drobna
in
majhna
,
toda
od
trdega
dela
žuljava
,
je
še
mtva
krč
evito
držala
odsekano
detinjo
ročico
.
Dva
koraka
od
nje
je
ležalo
malo
dekletce
z
razbito
lobanjo
.
Zid
je
bil
oškropljen
s
krvavimi
možgani
;
po
njih
so
se
pasle
velike
črne
muhe
.
Omar
je
obledel
.
Tilnik
in
hrbet
mu
je
preletel
leden
mraz
,
da
je
zatrepetal
život
.
Prevzela
ga
je
neznana
trudnost
.
Vse
se
mu
je
jelo
sukati
pred
očmi
in
se
nanagloma
pogreznilo
v
temo
.
Kolena
so
mu
drhtala
,
omahnil
je
,
izgubil
levi
stremen
,
potem
tudi
desnega
,
počasi
polznil
iz
sedla
in
padel
pod
konja
.
Kakor
iz
velike
daljave
je
slišal
zamolkel
hrup
,
pojemajoč
šum
kipečega
vodovja
in
gluha
noč
mu
je
objela
duha
.
Sarif
je
uklonil
lepo
glavo
k
njemu
in
ga
vohnjal
s
širokimi
nozdrvmi
.
Ni
se
ganil
od
svojega
mladega
gospoda
;
gledal
je
žalostno
na
vse
strani
in
včasi
so
prihajali
kaátki
globoki
goltniki
iz
njegovega
grla
.
Tako
ju
je
našel
Ilmihal
.
Naglo
je
obrizgal
nezavestnemu
čelo
in
senci
z
vodo
iz
svoje
čutare
in
ga
klical
.
Bal
se
je
,
da
je
omedleli
po
nesrečnem
slučaju
ranjen
.
Hotel
mu
je
odpeti
telovnik
in
mu
razgaliti
naporno
sopeče
prsi
,
ali
že
se
je
Omar
osvestil
.
Zadrgetal
je
,
ko
se
je
zavedel
,
v
kakšni
strahoviti
nevarnosti
je
bil
pravkar
.
Pil
je
iz
čutare
.
„
To
je
storila
vročina
,
soparica
,
gospodine
mladi
!
Dobro
bi
bilo
,
odpeti
tesno
spodnjo
obleko
.
“
„
Ni
treba
,
hvala
ti
,
Ilmihale
!
Odleglo
mi
je
.
“
Zajahal
je
zopet
Sarifa
in
odjezdila
sta
nazaj
proti
cerkvi
.
Večerilo
se
je
.
Lahne
nizke
meglice
,
nežne
ko
dih
,
so
se
vznašale
nad
Ljubljanico
in
jele
opregati
Grad
.
Isa
paša
je
motril
pokopališče
,
cerkev
in
župnišče
.
Svetega
Petra
cerkev
,
pred
dobrimi
desetimi
leti
še
farna
cerkev
ljubljanskega
mesta
,
je
slovela
že
v
XIII.
stoletju
za
najznamenitejšo
vežo
božjo
na
Kranjskem
.
Pri
šentpetrskem
kamenu
so
krstili
novorojence
Ljubljananov
in
okoličanov
;
v
šentpetrsko
cerkev
so
hodili
k
izpraševanju
,
spovedi
in
porokam
ljudje
iz
mesta
in
s
kmetov
;
okoli
šentpetrske
cerkve
je
bilo
največje
ljubljansko
pokopališe
za
meščane
in
okoličane
,
za
bogatine
in
siromake
.
V
zidano
ograjo
in
v
zunanje
stene
hrama
božjega
so
bili
vzidani
lepi
in
dragoceni
nagrobni
spomeniki
.
Poleg
cerkve
je
stalo
staro
župnišče
z
majhnimi
zabitimi
okni
in
vrati
.
Ob
zidu
so
bila
zložena
drva
iz
gozda
šentpetrske
fare
na
Rožniku
.
„
Kaj
je
obljubil
naš
presvetli
sultan
Mohamed
Drugi
?
“
je
začel
Isa
paša
po
dolgem
molku
.
„
Prisegel
je
pri
bradi
prerokovi
,
pri
glavi
očetovi
in
naročju
materinem
takole
:
Obetam
in
prisegam
,
da
nočem
prej
ne
počivati
,
ne
pokusiti
slastnih
jedi
,
ne
poželeti
nič
prijetnega
,
ne
storiti
nič
dobrega
,
niti
se
obrniti
proti
zapadu
-
dokler
ne
porušim
in
s
kopiti
svojega
konja
ne
porazgazim
lesenih
,
železnih
,
srebrnih
in
naslikanih
bogov
,
ki
so
jih
z
rokami
naredili
častilci
Kristusovi
,
in
dokler
ne
izbrišem
s
sveta
vseh
njihovih
pregreh
od
izhoda
do
zahoda
!
“
Fanatiku
so
se
zaiskrile
oči
.
Vzel
je
Arnavtu
lok
in
prvi
sprožil
gorečo
strelico
na
streho
hiše
božje
.
Kričeč
so
ga
posnemali
konjaniki
.
Nekatere
pušice
-
vžigalnice
so
priletele
v
line
;
zadeti
zvonovi
so
zaječali
kakor
trpeča
živa
bitja
.
Zlodeji
so
razbili
vrata
in
drevili
na
grobišče
.
S
handžari
in
sekirami
so
razsekali
in
razmetali
lesene
križe
in
rožne
grme
,
pomandrali
cvetlice
in
ulomili
skozi
ozka
pa
visoka
gotska
vrata
v
cerkev
.
Opljuvali
in
oskrunili
so
oltarje
,
zasramovali
,
zasmehovali
in
omadeževali
podobe
in
kipe
.
Popadla
jih
je
blazna
strast
uničevalnosti
.
Razbijali
so
svetilnike
in
svetiljke
,
kadilnice
,
monštrance
,
pozlačene
okvire
,
stojala
za
mašne
bukve
in
metali
marmornate
oltarne
ploče
ob
visoke
stebre
,
ki
so
nosili
mrežasto
obokani
strop
.
Odsekali
so
svetnikom
in
svetnicam
nosove
,
brade
,
roke
in
jim
iztaknili
oči
.
Zastavo
Matere
božje
pa
bandero
žebljarjev
in
kovačev
z
njih
patronom
,
svetim
Eligijem
,
so
raztrgali
in
navezali
kose
konjem
na
repe
.
Svetinje
in
najsvetejše
so
teptali
z
nogami
.
Trojica
je
lomastila
na
leco
,
se
spakovala
in
oponašala
krščanske
duhovnike
;
pod
pridižnico
so
rjoveli
,
plesali
in
se
smejali
oponašalcem
.
Tolpa
je
prihrumela
v
žagrad
,
razbila
zaklenjene
omare
in
uplenila
dragocene
mašne
plašče
,
kelihe
,
patene
.
Preiztaknili
so
vse
kote
.
Naposled
so
razdrobili
visoka
,
pisano
poslikana
okna
,
razsekali
klopi
,
spovednice
,
leco
,
raztrgali
bukve
,
vence
in
šope
,
nanosili
sena
,
zmetali
nanj
vse
,
kar
je
moglo
goreti
,
in
zažgali
s
cerkvenimi
svečami
.
Šele
gosti
dim
in
neznosna
vročina
sta
jih
prepodila
iz
božjega
hrama
.
Skozi
razdrobljena
okna
so
bruhnili
dolgi
rdeči
jeziki
;
ob
zidovih
se
je
valil
bel
,
rdečkasto
obrobljen
dim
naravnost
kvišku
,
otkal
zvonik
in
zakril
gorenji
del
cerkve
.
Nemirno
je
hrzal
Sarif
;
iskre
so
letele
dopred
njega
.
Vkratkem
so
odeli
velikanski
plameni
vso
cerkev
.
Daleč
je
sijala
žarka
svetloba
v
strahoviti
krasoti
in
pošastno
ozarjala
okolico
in
divje
obraze
,
trepetala
na
handžarih
in
tarčah
.
Nenadoma
je
jela
pihati
večerna
sapa
.
Zdaj
je
razganjala
besneči
plamen
in
dim
,
kakor
bi
hotela
pogasiti
požar
,
zdaj
tlačila
sajaste
oblake
do
tal
,
zdaj
jih
je
nosila
naravnost
kvišku
proti
zvezdam
,
zdaj
jih
trgala
in
odvajala
preko
Ljubljanice
proti
mestu
in
Gradu
.
Ali
čim
huje
se
je
zaganjala
v
zubelj
in
dim
,
tem
bolj
sta
rasla
.
Goreča
cerkev
je
svetila
kakor
velikanska
baklja
.
Okajeno
zidovje
je
razpokalo
od
grozne
vročine
;
iznad
strehe
so
švigale
in
padale
venomer
iskre
,
vroč
pepel
,
žerjavica
,
saje
.
Razburjeni
konji
so
nemirno
prestopali
,
puhali
in
kopali
s
prednjimi
nogami
.
Turki
so
se
morali
umakniti
daleč
na
polje
.
Grozotno
je
pokalo
tramovje
.
Izprva
rdeči
zublji
so
sevali
zdaj
z
belo
svetlobo
v
temno
noč
.
Že
sta
gorela
tudi
župnikov
dom
in
pristava
.
V
pekoči
žarini
so
popokala
okna
in
padla
pred
hišo
.
Mahoma
so
opredli
požrešni
plameni
leseno
streho
.
Pogorela
so
vsa
stara
pisma
,
listine
in
beležki
najstarejše
fare
na
Kranjskem
.
Zdajci
je
zagrmelo
v
zvoniku
:
z
visokega
zvonišča
so
treščili
napol
raztopljeni
težki
zvonovi
.
Skoraj
potem
se
je
udrla
in
sesula
cerkvena
streha
in
sijajen
rdeč
dež
je
siknil
in
zašumel
iz
ogromnega
ognjišča
na
vse
strani
.
Iztočnik
je
naglo
širil
požar
od
hiše
do
hiše
po
šentpetrskem
in
sosednjem
šentjanževem
predmestju
.
Goreti
so
jele
tudi
vse
one
koče
,
ki
se
niso
bile
vnele
od
turških
vžigalnih
pušic
.
Dolga
stena
plamena
in
dima
je
segala
od
svetega
Petra
cerkve
do
avguštinskega
samostana
blizu
špitalskega
mostu
in
do
njegove
cerkvice
,
ustanovljene
od
celjskega
grofa
Hermana
in
kranjskega
deželnega
glavarja
,
in
posvečene
svetemu
Martinu
in
Janezu
Krstniku
.
Daleč
naokoli
je
žarelo
nočno
nebo
;
velikanski
dim
,
pomešan
z
iskrami
,
se
je
valil
proti
Šiški
kakor
iz
vulkana
.
Turki
so
tulili
in
vriskali
od
strastnega
veselja
.
Z
zadovoljnim
obrazom
se
je
obrnil
beglerbeg
k
Osman
paši
in
mu
velel
tako
na
glas
,
da
so
mogli
slišati
tudi
drugi
:
„
Moji
ogleduhi
so
mi
javili
,
da
tare
Ljubljančane
že
huda
lakota
.
Zarana
ne
poje
noben
petelin
več
in
v
vsej
Ljubljani
ni
več
ne
nobenega
živega
psa
,
ne
nobenega
mačka
.
Revnejši
ljudje
že
nimajo
jesti
nič
drugega
,
nego
ostanke
,
ovsenjak
z
otrobi
,
luščinami
,
plevmi
,
mekinami
,
hrastovo
skorjo
in
kuhano
travo
.
Poročili
so
mi
pa
vohuni
tudi
,
da
sta
na
Koroškem
nabrala
Krištof
Ungnad
Soneški
pa
Viljem
Šenk
Ostroviški
dvajsettisoč
meščanov
in
kmetov
in
da
nameravata
prihiteti
preko
Ljubelja
in
skozi
Kokro
otemat
Ljubljano
.
Obtemtakem
je
skrajni
čas
,
da
navalimo
na
Ljubljančane
,
najbolje
že
kar
zajutra
v
megli
!
Treba
je
kajpa
skrbeti
za
pazljive
patrole
in
straže
...
“
Paši
sta
odjahala
vsak
v
svoj
tabor
.
Izpod
kopit
se
je
dvigal
črn
ogelni
prah
in
saje
.
Ožgano
drevje
je
bilo
golo
kakor
pozimi
.
Ves
večer
je
čutil
Omar
grenkobni
,
trpki
dim
okoli
sebe
in
vso
noč
se
mu
je
sanjalo
o
nesrečni
mladi
materi
pa
o
velikanskem
požaru
.
Drugo
jutro
so
se
dvignili
Turki
iz
vseh
treh
taborov
zaeno
,
da
bi
napadli
Ljubljano
od
vseh
dostopnih
strani
:
Isa
paša
pred
Poljanami
in
franiškanskim
samostanom
,
Uzeir
aga
pri
Pisanih
vratih
in
na
Prulah
,
Osman
in
Jusuf
paša
pri
Vicedomskih
vratih
pa
ob
zapadnem
in
južnem
ozidju
pred
Gradiščem
in
Krakovim
.
Isa
paša
je
bil
jako
slabe
volje
.
Snoči
so
mu
donesli
vohuni
novico
,
da
so
poslali
Štajerci
Ljubljančanom
sokola
z
listkom
,
ki
jim
je
oznanjal
,
da
jim
prihite
vkratkem
pomagat
tudi
oni
;
naj
se
zatorej
ne
podajo
,
ampak
naj
vztrajajo
junaško
.
Nič
manj
ni
jezilo
paše
,
da
jutranja
megla
ni
bila
tako
gosta
,
kakor
je
bil
pričakoval
;
komaj
so
zapustile
njegove
čete
tabor
,
že
je
jela
giniti
in
odkrivati
okolico
.
Le
mesto
in
Grad
je
odevala
siva
odeja
.
Tiho
so
jahale
Isove
čete
izza
Poljan
.
Nad
Ljubljanico
so
se
trgale
in
zopet
spajale
lahne
meglice
,
kakor
dih
povodnega
moža
in
vil.
Živahno
so
fofotale
zastavice
na
sulicah
kakor
privezani
netopirji
,
konjski
repi
na
praporih
so
se
zvijali
kakor
kače
.
Preko
reke
je
dovajal
veter
rezki
,
zagoltni
duh
še
zmerom
kadečega
se
in
tlečega
požarišča
na
šentpetrskem
predmestju
.
Konjaniki
so
si
bili
namazali
svoje
malé
okrogle
tarče
na
zunanji
strani
in
na
robeh
z
lojem
,
da
bi
laglje
odpolzele
sovražne
strelice
in
sulice
.
Kar
najtiše
so
se
bližali
okopom
in
ozidju
,
ki
je
varovalo
frančiškansko
cerkev
,
pokopališče
,
vrt
in
samostan
pred
Poljanami
.
Upali
so
,
da
osvoje
te
nezidane
nasipe
in
utrdbe
s
prvim
naskokom
.
Isa
paša
je
včasi
zadrhtel
od
nepotrpežljivosti
,
od
maščevalnosti
in
od
plenaželjnosti
.
Kar
se
je
zganil
:
v
franiškanskem
zvoniku
je
jelo
biti
plat
zvona
.
Vkratkem
je
pozvanjalo
tudi
na
Gradu
,
v
Šenklavžu
in
pri
sveti
Elizabeti
v
meščanskem
špitalu
.
Poslal
je
dolgo
vrsto
najspretnejših
puščičarjev
proti
utrdbam
,
zgrajenim
od
kamenja
,
peska
,
hlodov
in
trnovih
butar
.
Nad
njimi
so
videli
belozelene
čeladne
perjanice
ljubljanskih
meščanov
,
belordeče
šope
vojakov
najemnikov
,
njih
obraze
dopod
oči
in
par
odrobljenih
oturbanjenih
glav
zasačenih
vohunov
.
Vojaki
,
vajeni
vojevati
in
slepo
pokoriti
se
ukazom
,
so
čakali
mirno
,
da
so
se
jezdeci
približali
na
petdeset
korakov
,
potem
pa
so
izpalili
puške
in
sprožili
samostrele
.
Pogodili
pa
so
le
dvoje
mož
in
troje
konj
.
Turki
,
nekoliko
preplašeni
od
močnega
pokanja
,
so
za
hip
nehote
nategnili
uzde
,
potem
pa
kriče
drevili
dalje
.
Vojaki
in
meščani
so
streljali
naglo
zaporedoma
;
prazne
puške
so
jim
nabijali
tovariši
za
njimi
.
Čimdalje
tem
več
napadníkov
je
pocepalo
iz
sedel
.
Tudi
konjaniki
so
hitro
prožili
svoje
loke
,
ali
zadeli
so
v
hlastni
naglici
le
par
železnih
čelad
;
druge
pušice
so
obtičale
v
lesu
in
butarah
.
S
strašnim
glasom
je
junačil
Isa
paša
nove
čete
.
Odurni
obraz
mu
je
še
bolj
pačila
razjarjenost
;
srepe
oči
so
mu
begale
na
vse
strani
.
V
levi
je
vihtel
zeleni
barjak
,
v
desni
pa
handžar
s
črnim
ročajem
,
okrašenim
s
srebrnimi
glaviči
in
višnjevimi
safiri
.
Rotil
je
svoje
ljudi
in
jim
pretil
,
ali
morali
so
se
umakniti
za
hiše
,
ki
so
stale
le
ob
vodni
strani
Poljanske
ceste
.
Iztaknili
so
voz
.
Naložili
so
nanj
peska
in
sena
.
Za
tem
velikanskim
ščitom
se
je
približala
devetorica
utrdbam
in
izkopala
dva
velika
kamea
iz
peska
.
Brambovci
so
metali
goreče
baklje
na
seno
,
da
se
je
vnelo
.
Toda
že
so
porinili
Turki
dve
vreči
,
polni
smodnika
,
v
luknji
,
užgali
zapalnico
in
potegnili
voz
nazaj
.
Kmalu
nato
je
silno
počilo
in
se
zakadilo
;
v
nasipu
je
zevala
precejšnja
praznina
.
Mohamedanci
so
zarjuli
od
veselja
in
se
z
besnim
navalom
zakadili
skozi
predor
.
Za
okopi
je
kar
mrgolelo
brambovcev
.
Poleg
vojakov
in
kmetov
,
oboroženih
s
kosami
,
vilami
,
cepci
,
sekirami
in
cepini
,
so
se
gnetli
zraven
svojih
pomočnikov
in
hlapcev
trgovci
pod
veliko
zastavo
svojih
patronov
,
svetega
Roka
in
Boštjana
.
Blizu
njih
so
stali
žilavi
mesarji
z
banderom
svojega
variha
,
svetega
Lenarta
,
in
rdečebelo
oblečeni
veslarji
.
Pred
šenklavško
šolo
so
belili
železo
žebljarji
pa
korenjaški
kovači
,
ki
jim
je
patronoval
sveti
Eligij
.
Blizu
njih
so
se
zbrali
čolnarji
pa
ribiči
,
ki
so
bili
dali
sezidati
prvo
šenklavško
cerkev
na
čast
svojemu
pokrovitelju
,
svetemu
Miklavžu
.
Najhuje
so
sprejeli
Turke
kovači
,
sami
velikani
,
goloroki
,
sajavi
,
v
dolgih
usnjatih
okrilnikih
.
S
kleščami
so
jemali
iz
žerjavice
razbeljene
kose
in
debele
krogle
,
po
dve
in
dve
zvezane
z
verižicami
,
in
jih
metali
med
konjanike
.
Nato
so
planili
nadnje
z
razbeljenimi
težkimi
kladivi
in
dolgimi
žarečimi
drogi
.
Konji
so
se
plašili
in
vzpenjali
;
grozno
opekli
,
so
kričali
glasneje
nego
njih
jezdeci
,
ki
so
padali
iz
sedel
in
se
zvijali
v
silnih
bolečinah
.
Vnela
se
je
obleka
,
goreli
so
turbani
,
zadišalo
je
po
pečenem
mesu
.
Na
tleh
so
ležali
konji
s
pritegnjenimi
ušesi
,
vrteli
oči
,
dvigali
glave
,
moleli
jezike
,
širili
nozdrvi
in
tolkli
s
kopiti
,
da
bi
vstali
.
Turki
,
vajeni
,
da
se
jim
ne
upira
nihče
,
niso
bili
pričakovali
tako
ljutega
odpora
in
odboja
.
Kar
najhitreje
so
krenili
nazaj
.
Ali
od
tam
so
pritiskali
drugi
.
Ubežalo
jih
je
le
malo
.
Mnogo
so
jih
ujeli
in
pobili
brambovci
,
osokoljeni
po
zgledu
junaških
kovačev
,
ki
so
gnali
pred
sabo
cel
roj
sovražnikov
mimo
frančiškanskega
pokopališča
in
samostana
proti
vodi
.
Po
globoki
Ljubljanici
so
plavali
pisani
turbani
,
konjske
glave
in
mrtveci
počasi
proti
mestnemu
mlinu
.
Pridirjal
je
sel
in
javil
beglerbegu
,
da
je
padel
Uzeir
aga
pred
Pisanimi
vrati
;
samostrelna
puščica
da
mu
je
prebodla
vrat
skozinskoz
.
Isa
paša
je
škripal
z
zobmi
,
klel
turški
in
hrvaški
.
Krogla
je
priletela
ob
srebrni
okrov
njegovega
korana
na
prsih
in
padla
na
sedlo
.
Paša
se
je
nasmehnil
srdito
in
gonil
vedno
nove
roje
proti
predoru
.
Vojniki
in
meščani
so
streljali
hitreje
.
Druga
svinčenka
je
zadela
beglerbegovega
konja
naravnost
v
čelo
.
Žival
se
je
zgrudila
mahoma
in
butnila
z
glavo
ob
tla
.
Isa
paša
je
težko
telebnil
poleg
konja
.
Na
desni
roki
je
začutil
skelečo
bolečino
;
handžar
je
zažvenketal
ob
kamenu
.
Naglo
so
potegnili
konjaniki
svojega
poveljnika
izpod
konja
,
odnesli
onemoglega
na
varen
kraj
in
mu
obvezali
zlomljeno
roko
,
ki
je
bolela
pašo
čimdalje
tem
huje
.
Zapovedal
je
napadníkom
,
naj
se
umaknejo
.
Medtem
sta
navalila
Osman
in
Jusuf
paša
od
treh
strani
na
Novi
trg
.
Špitalskega
mostu
se
ni
lotil
nihče
,
ker
so
se
bali
topov
in
podkopov
.
Tudi
na
Novem
trgu
so
straže
takoj
zapazile
sovražnika
.
Zatrobili
so
rogovi
;
jelo
je
zvoniti
v
križanski
cerkvi
in
kmalu
nato
pa
v
cerkvi
svetega
Klemena
in
Fridolina
na
Bregu
.
Izprva
so
rojili
konjaniki
ob
jarkih
in
visoko
dvigali
kopja
z
nasajenimi
bledimi
glavami
.
Konji
so
dirjali
skokoma
z
daleč
iztegnjenimi
vratovi
in
upognjenimi
životi
tako
blizu
tal
,
da
so
se
stremeni
skoraj
dotikali
zemlje
.
Hlastno
so
prožili
Turki
pušice
nad
ozidje
,
kjer
so
videli
pisane
čeladne
perjanice
meščanov
in
plemenitašev
,
napete
loke
in
samostrele
,
metalne
stroje
in
preteče
cevi
.
Topa
ni
bilo
tukaj
nobenega
.
Ljubljančani
so
bili
postavili
na
predprsje
tudi
nekaj
oblečenih
slamnatih
možicev
;
mnogo
strelic
in
pušic
so
potratili
Turki
za
te
nedolžne
možičke
,
preden
so
spoznali
zvijačo
gjaurov
.
Njih
prenaglo
prožene
strelice
so
padale
od
zidov
in
stolpov
v
jarke
,
na
strehe
,
na
dvorišča
,
na
ulice
in
v
Ljubljanico
.
Strah
in
bojazen
sta
hrabrila
tudi
manj
pogumne
in
šibkejše
.
Pokalo
je
na
vsem
ozidju
,
puščice
in
svinčenke
so
brenčale
v
turške
tolpe
,
metalni
stroji
so
se
potresali
od
močnih
sunkov
in
bruhali
v
velikem
loku
kamenje
na
sovražnika
.
Tuintam
se
je
zvrnil
jezdec
s
konja
,
pa
tudi
za
ozidjem
in
za
stolpnimi
linami
je
