Inti
,
krmar
,
pazi
in
ne
oddalji
se
preveč
od
brega
;
čakaj
,
dokler
se
ne
vrnem
!
“
S
prožno
,
risovsko
kretnjo
se
je
obrnil
in
planil
v
noč
;
ustavil
se
je
dalje
tam
in
zažvižgal
...
Deset
temnih
postav
je
prihitelo
z
mačjimi
,
neslišnimi
skoki
od
vseh
strani
in
se
zbralo
okrog
svojega
poglavarja
...
Skipetara
pa
sta
prijela
Jerico
s
svojimi
neveščemi
,
grobimi
rokami
,
dvignila
jo
v
čoln
in
skočila
sama
za
njo
.
To
je
bil
trenotek
,
ki
ga
je
čakala
.
Ko
sta
jo
vzdignila
s
tal
,
je
zdrknilo
iz
njene
roke
nekaj
drobnega
in
belega
na
peščeni
breg
.
Bilo
je
eno
izmed
pisem
,
ki
sta
jih
bili
pripravili
z
lady
Heleno
.
„
Da
bi
te
našlo
oko
rešitelja
!
“
je
vzdihnila
sirota
,
ko
se
je
zamajala
barka
pod
njenimi
nogami
.
V
barki
je
bilo
prostora
za
več
ljudi
;
dva
temna
,
zaraščena
dedca
sta
sedela
pri
veslih
,
tretji
je
držal
krmilo
in
gledal
mrko
in
topo
,
kakor
da
ga
ne
briga
nič
na
svetu
razen
ukaza
,
ki
mu
ga
je
bil
dal
strašni
skipetarski
oficir
.
Arnavta
sta
vzela
Jerico
v
sredo
;
eden
izmed
njiju
ji
je
podložil
na
sedež
debel
vojaški
plašč
,
momljaje
zadovoljno
nekaj
v
brk
,
kakor
da
mu
samemu
imponira
to
njegovo
neokretno
kavalirstvo
.
Nato
so
prijele
krepke
pesti
za
vesla
;
breg
s
svojimi
redkimi
lučkami
se
je
začel
odmikati
in
se
je
ustavil
šele
,
ko
je
bil
že
tako
daleč
,
da
so
oči
komaj
razločile
,
kaj
se
godi
na
njem
.
Tisti
hip
sta
ju
srečala
v
neveliki
razdalji
dva
čolna
,
ki
sta
hitela
z
vso
naglico
proti
skutarskemu
bregu
;
Jerica
je
razločila
v
njiju
več
temnih
postav
,
ki
pa
jih
ni
mogla
spoznati
v
nočnem
mraku
.
Toda
vztrepetala
je
:
veter
ji
je
prinesel
mimogrede
zamolklo
govorico
teh
neznancev
,
in
njej
se
je
zazdelo
,
da
sliši
besede
,
sorodne
njenemu
jeziku
,
in
glas
—
razburjen
glas
...
tako
podoben
nekemu
drugemu
glasu
,
znanemu
ji
izza
davnih
,
srečnih
dni
...
Kateremu
,
se
ni
mogla
spomniti
sredi
nemira
,
ki
je
utripal
v
njenem
ubogem
,
zbeganem
srcu
.
Videla
je
,
kako
je
čoln
pristal
ob
bregu
;
možje
so
stopili
na
suho
in
se
izgubili
v
noči
.
A
barka
se
je
zibala
pod
njo
na
temni
vodi
;
neznano
nebo
je
zrlo
izza
megla
s
svojimi
nemimi
zvezdami
—
slika
negotovosti
prihodnjih
usod
,
ki
je
legla
na
Jeričino
dušo
s
težko
,
ogromno
tegobo
.
Poročniku
Wheelerju
se
je
bilo
posrečilo
najti
že
v
Stambulu
vstrežljivega
človeka
,
ki
je
opisal
kraj
in
lego
Halilove
vile
v
Skutariju
tako
natanko
,
da
bi
jo
bili
našli
z
zavezanimi
očmi
.
Odpravili
so
se
torej
smelo
na
pot
,
na
videz
vsi
dobre
volje
in
brez
skrbi
,
v
resnici
pa
sleherni
bolj
ali
manj
vznemirjen
in
nervozen
;
lahko
si
mislimo
,
da
sta
bila
tista
dva
,
ki
sta
najslabše
prikrivala
svojo
nestrpnost
in
notranji
nepokoj
—
naša
prijatelja
Ivan
in
Dušan
.
„
Ako
se
nam
ponesreči
,
“
je
dejal
Ivan
svojemu
pobratimu
,
ko
so
drčah
proti
skutarskemu
bregu
v
dveh
najetih
čolnih
,
kamor
so
bili
presedli
iz
kapitanove
ladjice
pri
sredi
Bospora
,
„
potem
daj
Bog
,
da
izgubim
glavo
pri
tem
podjetju
.
Moj
zunanji
videz
se
je
pomiril
te
dni
—
a
kako
je
v
moji
duši
,
tega
ne
ve
nihče
drugi
kakor
jaz
sam
.
Ampak
trd
posel
bodo
imelf
,
če
nam
bodo
hoteli
biti
kos
!
“
Zaškrtal
je
z
zobmi
in
stisnil
ročaj
širokega
noža
,
ki
ga
je
imel
opasanega
pod
suknjo
.
Stara
ribiška
barka
z
zadrgnjenim
jadrom
je
zdrčala
ta
hip
mimo
njih
,
počasi
in
nemo
,
ne
da
bi
se
bil
kdo
oglasil
.
Naši
bralci
so
ugenili
gotovo
že
v
prejšnjem
poglavju
,
da
je
bilo
to
srečanje
Jerice
in
njenih
rešiteljev
,
ne
da
bi
vedel
drug
za
drugega
:
usoda
še
ni
hotela
končati
njihovih
muk
...
Priveslali
so
k
bregu
in
potegnili
čolna
do
polovice
na
suho
.
Zdaj
je
bil
vsak
trenotek
dragocen
.
Brez
razgovora
so
se
napotili
drug
za
drugim
proti
določenemu
cilju
,
pripravljeni
tvegati
vse
,
pripravljeui
umreti
,
če
bi
bilo
treba
.
Dušan
in
divji
Marko
sta
korakala
na
čelu
.
Kmalu
so
dospeli
do
Halilove
vile
,
ki
so
jo
spoznali
po
opisu
na
prvi
pogled
.
Mrklo
in
zagonetno
je
strmelo
njeno
golo
pročelje
v
nočni
mrak
.
„
Tukaj
je
!
“
sta
si
šepnila
pobratima
.
„
Korajžo
zdaj
!
“
Neznosna
napetost
je
zavladala
v
njuni
duši
,
ko
sta
zagledala
ječo
svoje
sestre
tik
pred
seboj
.
Najrajši
bi
se
bila
vrgla
z
golo
glavo
na
to
zidovje
,
razrušila
ga
s
silo
svoje
ljubezni
in
izkrvavela
pred
Jeričinimi
nogami
,
samo
da
bi
jo
videla
še
enkrat
srečno
in
svobodno
!
„
Vse
je
temno
!
“
je
zamrmral
Jovo
,
ki
se
je
bil
splazil
po
mačje
do
hišnih
vrat
in
se
vrnil
kimaje
z
glavo
.
„
Sodrga
spi
;
to
je
dobro
za
nas
...
“
„
Okno
je
na
vrt
,
ako
Grk
ne
laže
,
“
je
rekel
Dušan
.
„
Za
mano
,
možje
!
“
Smuknili
so
okrog
hiše
kakor
vrsta
neslišnih
senc
.
Mir
je
vladal
vse
naokoli
.
Le
divjemu
Marku
,
ki
je
imel
ostre
oči
,
se
je
zazdelo
tu
in
tam
,
da
sliši
v
temi
oprezne
korake
in
vidi
šviganje
postav
,
ki
pa
se
niso
približale
,
niti
vznemirjale
naših
prijateljev
drugače
.
„
Tukaj
je
najboljše
mesto
,
“
je
šepnil
Dušan
tovarišem
,
kažoč
na
tisti
kraj
vrtnega
obzidja
,
ki
ga
je
bil
izbral
prejšnji
večer
Ali
Kemal
.
„
Da
,
da
,
prav
tukaj
:
tudi
drugi
hodijo
tod
...
“
To
rekši
je
pokazal
kose
ometa
,
ki
so
se
belili
na
tleh
v
nočnem
mraku
.
„
Kakor
je
dogovorjeno
,
“
je
povzel
nato
.
„
Vsak
ve
za
svoje
delo
.
Izkušajmo
opraviti
brez
šuma
,
a
naglo
,
pred
vsem
naglo
...
Jovo
in
Miloš
ostaneta
tu
in
nam
sledita
le
,
ako
ju
pokličemo
z
vrta
.
Drugače
hitita
v
bližino
hišnih
vrat
,
da
nam
zavarujeta
izhod
,
če
se
ne
bi
mogli
vrniti
po
isjj
poti
:
ako
nastane
velik
hrup
,
bo
pač
odročno
skakati
čez
obzidje
...
Gospod
poročnik
Wheeler
in
tovariša
—
prosim
vas
še
enkrat
,
ne
izpostavljajte
se
,
razen
v
največji
sili
;
mislite
na
delo
,
ki
ga
imate
sami
še
pred
seboj
.
In
zdaj
—
Bog
z
nami
!
“
S
temi
besedami
se
je
pognal
kvišku
,
dosegel
v
skoku
vrhnji
rob
in
se
potegnil
kvišku
brez
tuje
pomoči
,
kakor
mačka
.
Divji
Marko
je
podstavil
pleča
in
pomagal
drugemu
za
drugim
;
vse
se
je
vršilo
tiho
,
slišali
so
se
le
zamolkli
skoki
na
mehka
vrtna
tla
.
Zadnji
je
sledil
Kazakov
;
Jovo
in
Miloš
sta
mu
pomagala
,
poslušala
par
minut
in
hitela
nato
na
svoje
določeno
mesto
.
Vse
je
utihnilo
;
nočni
izprehajalec
,
ki
bi
bil
šel
tod
mimo
,
ne
bi
bil
niti
zaslutil
,
da
se
pripravlja
za
temi
zidovi
morebiti
krvava
tragedija
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Toda
skutarske
noči
imajo
svoje
goste
,
ki
ne
hodijo
okrog
z
mirno
vestjo
;
tiger
,
ki
se
plazi
v
temi
,
ovoha
marsikaj
,
kar
ovci
ni
sumljivo
.
In
tako
se
je
zgodilo
,
da
sta
se
ustavila
kmalu
dva
človeka
na
kraju
,
kjer
je
bila
zlezla
junaška
četa
na
Halilov
vrt
.
„
Nekdo
je
bil
tukaj
,
Jusuf
,
“
je
šepnil
eden
izmed
njiju
,
sklanjaje
se
k
tlom
.
„
Tla
so
razgrebena
od
stopinj
...
glej
,
zid
je
okrušen
...
ljudje
so
lezli
na
vrt
!
“
„
Lezli
so
,
gospodar
!
“
je
odgovoril
Jusuf
z
zamolklim
glasom
.
„
Ako
hočeš
,
pokličem
tovariše
,
pa
planemo
za
njimi
...
Lepo
bi
bilo
zarajati
po
skipetarsko
!
“
„
Tiho
!
“
je
velel
Ali
Kemal
—
bil
je
on
v
svoji
lastni
osebi
—
in
položil
prst
na
čelo
,
ugibaje
sam
pri
sebi
:
„
Kdo
more
to
biti
?
Tatovi
,
kdo
drugi
!
...
Slediti
jim
?
...
Čemu
?
Kaj
briga
njega
,
ako
izpraznijo
Halilu
par
skrinj
...
On
noče
,
da
bi
vedel
Halil
bej
brez
skrajne
sile
,
da
hodi
Ali
Kemal
ponoči
z
oborozenci
okrog
njegove
hiše
.
Rajši
bo
pazil
:
Angležinje
ne
ukradejo
...
to
ni
verjetno
...
in
če
bi
se
zgodilo
,
jim
prevzame
plen
—
lepo
,
brez
velike
težave
...
Ne
bomo
rajali
,
Jusuf
,
“
je
odgovoril
spremljevalcu
po
kratkem
premisleku
.
„
Ostani
tu
in
pazi
;
pošljem
ti
takoj
pomoč
.
Ako
se
vrnejo
lopovi
z
žensko
...
razumeš
?
...
bij
,
in
glej
,
da
jim
jo
vzameš
...
“
Izginil
je
.
Pet
minut
kasneje
je
prežalo
poleg
Jusufa
še
osem
Kemalovih
Arbanasov
.
Ali
Kemal
pa
je
hitel
na
breg
.
Ozrl
se
je
previdno
,
nastavil
roke
na
usta
in
zalajal
z
žalostnim
,
vijočim
glasom
orientalskih
psov
.
Enkrat
,
dvakrat
,
trikrat
...
Nato
je
prisluhnil
.
Blizu
in
daleč
,
vse
povsod
so
se
oglasili
pravi
psi
...
poulični
psi
,
ki
nočujejo
po
cestah
in
razdrtijah
brez
gospodarja
.
Toda
ljudje
v
Kemalovi
barki
so
slišali
gospodarjevo
znamenje
:
par
minut
,
in
trebuh
čolna
je
zaškripal
ob
bregu
.
„
Čigava
sta
čolna
,
ki
čakata
tu
?
“
je
prašal
zamolklo
,
kažoč
na
čolna
naših
prijateljev
.
„
Ne
vemo
,
gospodar
.
Ljudje
so
priveslali
,
ravno
ko
smo
mi
odrinili
.
Allah
sam
ve
,
kdo
so
bili
.
“
„
Pristanite
tristo
korakov
dalje
proti
jugu
...
A
hitite
,
storite
naglo
!
...
“
Vrnil
se
je
proti
hiši
.
Dvoje
postav
je
vzbudilo
njegovo
pozornost
:
stali
sta
nepremično
in
se
tiščali
za
deblo
velike
sikomore
,
ki
je
rastla
poleg
Halilove
vile
.
Ali
Kemal
je
zmajal
z
glavo
.
Tiho
kakor
netopir
je
švignil
okrog
vogala
,
ne
da
bi
ga
bila
opazila
zagonetna
stražarja
.
Čez
par
trenotkov
se
je
vrnil
s
sestorico
mož
;
kakor
breztelesne
sence
so
se
stisnili
za
vogal
,
jedva
deset
korakov
od
dvojice
,
v
kateri
so
čitatelji
gotovo
že
spoznali
Jova
in
Miloša
.
Oficirju
ni
bilo
treba
niti
namigniti
Skipetarom
.
Kakor
risi
so
uprli
svoje
oči
v
naša
znanca
,
roke
na
ročajih
svojih
nožev
in
jataganov
.
Ali
Kemal
je
bil
zdaj
brez
skrbi
.
Ravno
se
je
hotel
vrniti
k
prvi
straži
,
ki
jo
je
bil
postavil
ob
vrtnem
zidu
;
takrat
pa
je
odrevenel
kakor
zver
na
preži
in
prisluhnil
...
V
Halilovi
hiši
se
je
bil
dvignil
krik
in
hrup
.
Začulo
se
je
srdito
renčanje
in
rohnenje
,
kakor
da
se
vrši
v
njeni
notranjosti
ljuta
borba
.
Pridružil
se
je
ropot
prevračanega
pohištva
,
mešaje
se
s
kovinskim
žvenketanjem
.
Dva
strela
sta
udarila
globoko
tam
nekje
med
stenami
,
ki
so
do
malega
zaglušile
njiju
pok
.
Senci
Jova
in
Miloša
sta
se
zgenili
v
nervozni
pozornosti
.
Pa
tudi
risi
za
njunim
hrbtom
so
skrčili
svoje
žilave
postave
,
pripravljeni
,
da
naskočijo
...
„
Bijejo
se
!
“
je
zamrmral
Ali
Kemal
sam
pri
sebi
.
Nozdrvi
so
mu
trepetale
kakor
volku
,
ki
voha
kri
.
„
Koljejo
se
...
Kdo
utegnejo
biti
?
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Našim
prijateljem
se
je
zdelo
,
da
žive
in
delajo
v
snu
.
Vse
je
šlo
z
neznansko
,
avtomatično
naglostjo
,
kakor
da
so
zdivjale
pod
njimi
sekunde
in
se
strmoglavile
v
vratolomen
dir.
Brez
besed
se
je
plazila
vrsta
proti
temni
masi
Halilove
hiše
;
pot
je
trajala
spričo
previdnosti
naših
znancev
gotovo
dobrih
deset
minut
—
njim
pa
je
minila
kakor
trenotje
.
Pod
široko
brajdo
divje
trte
so
se
ustavili
in
pogledali
kvišku
.
„
Štiri
okna
!
“
je
šepnil
divji
Marko
,
čigar
ostrim
očem
je
bila
noč
kakor
beli
dan
.
Dušan
in
Wheeler
sta
se
spogledala
.
„
Ne
gubimo
časa
,
“
je
zamrmral
poročnik
.
„
Plezajmo
vsi
hkrati
...
“
Rečeno
,
storjeno
.
Brajda
je
zašumela
pod
njih
nogami
;
njene
veje
so
zaškripale
in
zaječale
.
Da
je
bilo
takrat
v
Halilovi
hiši
kaj
paznih
ljudi
,
bi
bili
gotovo
zalotili
nočne
goste
.
Toda
zdelo
se
je
,
da
se
gode
tudi
znotraj
nenavadne
reči
.
Slišalo
se
je
dobro
,
kako
so
se
glasno
odprla
in
zaprla
vrata
;
nato
se
je
začul
razburjen
in
hripav
moški
glas
,
ki
mu
je
odgovarjal
glas
ženske
...
tiho
in
jezno
...
Nato
je
zatonil
razgovor
v
srditem
,
nerazločnem
hrupu
.
Dušan
si
je
bil
instinktivno
izbral
okno
,
skozi
katero
je
sijala
medla
,
slabotna
luč
.
Ostala
tri
so
bila
temna
.
„
Goddam
!
“
je
zaklical
poročnik
Wheeler
,
ki
je
bil
prvi
na
vrhu
.
„
Moje
okno
je
zaprto
z
leseno
oknico
!
“
„
Tu
notri
je
tema
,
“
je
šepnil
Ivan
divjemu
Marku
,
ki
je
visel
pod
njim
.
„
Tukaj
tudi
,
čort
vozmi
!
“
je
zagodrnjal
Kazakov
,
ki
je
lezel
z
Jankovićem
in
Estournellom
na
četrto
.
„
Prokleto
!
“
je
vzkliknil
Dušan
zdajci
z
zamolklim
,
groznim
glasom
.
„
Tukaj
...
tukaj
!
...
“
Tovariše
je
prešinilo
kakor
blisk
.
Dušan
je
bil
zagrabil
omrežje
okna
z
obema
rokama
in
ga
začel
tresti
kakor
nor
.
Ne
meneči
se
več
za
potrebno
previdnost
,
so
hiteli
ostali
k
njemu
.
Ta
je
skočil
na
tla
In
plezal
kvišku
,
oni
se
je
vzpenjal
počez
po
divji
trti
.
Mahoma
je
visel
pod
razsvetljenim
oknom
črn
grozd
človeških
teles
,
pod
katerim
so
stokale
veje
in
se
lomile
s
turobnim
ječanjem
,
kakor
da
slutijo
tudi
one
nekaj
temnega
,
groznega
.
Samo
poročnik
Wheeler
je
ostal
trdovratno
na
svojem
mestu
,
tipaje
zagonetno
leseno
oknico
z
rokami
.
Zdajci
pa
je
zagrabil
,
opiraje
se
z
nogami
v
grčavi
rogovili
brajde
,
z
levico
za
rob
zidu
in
zamahnil
s
stisnjeno
desnico
daleč
za
svojo
glavo
.
Kakor
vsi
Angleži
,
je
bil
od
mladega
vešč
umetnosti
boksanja
in
je
vedel
dobro
,
koliko
sile
se
skriva
v
izurjeni
človeški
pesti
...
Dušan
je
tresel
kakor
v
deliriju
.
Omrežje
okna
ni
bilo
leseno
,
kakor
običajno
pri
turških
hišah
,
marveč
železno
,
kovano
iz
pravih
,
močnih
železnih
palic
,
pobarvanih
z
lesnorjavo
barvo
.
Halil
bej
je
vedel
,
kako
treba
opremiti
ljubavna
gnezda
za
ptičice
,
ki
bi
dale
življenje
,
če
bi
mogle
sfrčati
iz
rok
okrutnega
gospodarja
...
„
Za
božjo
voljo
!
“
je
jeknil
Ivan
z
glasom
,
ki
ni
bil
več
človeški
.
„
Kaj
vidiš
?
...
Povej
...
govori
vsaj
:
kaj
vidiš
?
...
Dušan
!
...
Dušan
!
...
“
Dušan
je
gledal
strašen
prizor
.
Ženska
—
mlada
,
plavolasa
ženska
...
se
je
borila
z
elegantnim
,
evropsko
oblečenim
Turkom
,
kakor
na
življenje
in
smrt
...
Nje
ni
mogel
videti
v
obraz
;
obrnjena
je
bila
s
hrbtom
proti
njemu
.
Videl
je
le
Turka
:
suh
,
razoran
obraz
,
oči
izbuljene
,
debele
ustnice
razklenjene
v
živinski
strasti
...
„
Halil
bej
!
...
“
je
šinilo
Dušanu
po
možganih
kakor
v
snu
.
Turek
je
napadal
...
hoteč
podreti
žensko
na
tla
,
na
preprogo
...
Nihče
izmed
obeh
ni
črhnil
besedice
;
slišalo
se
je
samo
hropenje
borbe
,
ropot
pohištva
...
Zdajci
pa
je
našla
ženska
trenotek
...
posegla
je
v
nedrije
,
izdrla
majhen
samokres
...
Surov
grohot
!
...
Turek
jo
je
bil
ujel
za
roko
in
jo
stisnil
...
zmlel
ji
zapestje
v
neusmiljenem
prijemu
...
Nato
je
kriknil
...
ne
,
zarjul
je
nekaj
po
turško
...
Dva
zamorca
v
bogati
obleki
sta
planila
v
čumnato
...
Eden
izmed
njiju
je
iztrgal
ženski
samokres
...
Dušanove
roke
so
krvavele
od
nečloveškega
napora
.
Bil
je
prepričan
,
da
je
nesrečnica
,
ki
se
bori
proti
trojni
premoči
—
njegova
ljubljena
Jerica
.
Ivan
,
ki
se
je
bil
vzpel
do
njega
,
je
videl
v
njej
svojo
sestro
!
Niti
zdaj
,
ko
je
omahnila
pod
rokami
napadalcev
in
pokazala
svoje
obličje
,
nista
zapazila
razlike
:
bila
sta
oba
v
tistem
stanju
peklenske
groze
in
obupa
,
ko
zatemni
človeku
um
,
spomin
,
razsodnost
...
vse
,
vse
...
Dušanove
roke
so
krvavele
.
Toda
omrežje
se
je
majalo
...
zid
se
je
drobil
!
...
A
znotraj
...
tam
...
o
Bog
!
...
ženska
je
omahnila
—
padla
je
!
...
Zamorca
sta
pokleknila
k
njej
s
satanskim
rezanjem
na
obrazih
...
prijela
sta
jo
,
da
se
ni
mogla
več
geniti
...
Halil
bej
je
planil
...
blazen
,
zverinski
...
z
groznim
,
norim
rezgetanjem
...
Ivan
je
zahropel
kakor
v
smrtnem
boju
in
pomolil
skozi
mrežo
cev
svojega
bravninga
,
da
razbije
lopovu
glavo
...
Vse
to
se
je
godilo
z
nečuveno
naglico
.
Zdajci
pa
...
Ivan
je
ravno
položil
prst
na
jeziček
svoje
pištole
“
...
se
je
zacul
z
leve
zamolkel
tresk
,
kakor
od
lomečega
se
lesa
...
naša
prijatelja
sta
se
ozrla
...
Anglež
je
bil
razbil
oknico
in
otvoril
prvi
pot
!
Zaklel
je
kakor
star
krmar
.
„
Allah
il
allah
!
“
je
zarenčal
nato
in
skočil
s
poluglasnim
porogljivim
smehom
v
temno
odprtino
.
„
Zmaga
!
“
je
viknil
Dušan
ta
hip
in
vrgel
odtrgano
mrežo
preko
glave
na
vrt
...
„
Noter
,
bratje
!
“
Ivan
,
Marko
,
Kazakov
in
Estournelle
so
planili
za
njim
,
dočim
je
sledil
Janković
poročniku
Wheelerju
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Halil
bej
se
je
premagoval
z
naporom
in
samozatajevanjem
,
ki
bi
ga
mogli
imenovati
junaško
—
ako
bi
zaslužilo
to
pohvalo
samozatajevanje
takšnega
lopova
v
iako
zločinskih
okolnostih
in
s
tako
nizkim
namenom
.
Toda
njegovo
junaštvo
je
bila
zgolj
strahopetnost
,
ki
se
je
bala
instinktivno
,
položiti
grešno
roko
na
Jerico
,
dokler
jo
brani
lady
Helena
,
ki
jo
ščiti
volja
srditega
Amavta
.
Vedel
je
,
da
bi
izpolnila
trmasta
Angležinja
svoj
obet
in
jo
branila
do
zadnjega
;
da
pride
do
Jerice
,
bi
moral
pogaziti
Heleno
—
in
potem
,
gorje
njemu
!
Lahko
si
mislimo
,
kako
razdraženo
razpoloženje
je
nastalo
v
brezvestnezu
vsled
tega
neradovoljnega
čakanja
.
Njegove
zverske
misli
so
se
omamljale
z
Jeričino
lepoto
od
ure
do
ure
bolj
in
hlepele
po
trenotku
,
ko
si
utrga
nedotaknjeni
cvet
;
razvnemale
so
se
ob
zapreki
sami
in
plamtele
tem
razuzdaneje
,
čim
so
morale
čakati
...
potrpeti
...
Halil
bej
je
tekal
po
svojih
sobah
kakor
nor
,
grabil
se
za
senci
,
bil
se
z
rokami
po
prsih
in
mrmral
ogabne
besede
,
ki
jih
ni
mogoče
prevesti
v
našo
pošteno
materinščino
.
Stal
je
na
pragu
,
ki
loči
razsodnost
od
popolnega
brezumja
...
od
strastne
besnosti
,
ki
se
ne
plaši
ničesar
več
...
Obenem
pa
je
čutil
,
kako
raste
v
njem
slepo
,
živalsko
sovraštvo
do
lady
Helene
...
Ah
,
ta
ženska
!
Zakaj
mu
brani
...
zakaj
mora
stati
vmes
?
Kdo
ji
je
rekel
,
da
naj
se
vsili
za
varuhinjo
Jeričine
nedolžnosti
?
...
Haha
.
nedolžnosti
;
Halil
bej
že
ve
,
koliko
je
vreden
ta
božji
dar
...
Prokleta
babnica
!
Raztrgal
bi
jo
z
golimi
rokami
,
razgrizel
ji
belo
grlo
,
zdrobil
bi
jo
...
da
ni
Alija
Kemala
!
In
vendar
—
tako
lepa
je
,
tako
nežno
krasna
...
Ali
je
ni
škoda
za
grobega
Arnavta
?
Ah
,
če
bi
vedel
Halil
bej
,
kako
dobiti
pismo
,
ki
ga
ima
Ali
Kemal
—
tisto
strašno
pismo
,
v
katerem
je
dokazano
,
da
je
bil
zmenjen
z
zarotniki
zoper
življenje
padišahovo
!
...
Da
,
potem
...
Bospor
je
molčečen
...
Ali
Kemal
bi
izginil
brez
sledu
...
in
ti
,
ohola
Angležinja
,
albionska
hči
,
bi
padla
v
naročje
Halilovo
,
rada
ali
nerada
!
Hej
,
to
bi
ti
našepetal
ušesa
o
temnih
,
peklenskih
strasteh
!
...
Prišla
je
noč
.
Prišla
je
ura
,
ko
je
stopil
v
hišo
Ali
Kemal
z
dvema
svojih
ljudi
in
zahteval
„
lady
Heleno
“
.
Zahteval
?
Povedal
je
,
da
je
prišel
po
njo
,
in
krenil
naravnost
po
stopnicah
proti
njeni
ječi
.
Zamorcema
,
ki
sta
mu
hotela
braniti
,
je
pokazal
goli
jatagan
,
da
sta
se
umeknila
renče
kakor
dva
jezna
psa
,
ki
si
ne
upata
popasti
;
a
tudi
Halil
bej
jima
je
mignil
da
naj
ga
pustita
.
Saj
zdaj
je
bil
odrešen
...
samo
še
par
minut
...
samo
še
par
trenotkov
!
Z
gnevnim
očesom
je
ošinil
dozdevno
lady
Heleno
,
ki
je
stopala
globoko
zahaljena
mimo
njega
.
Hišna
vrata
so
zabobnela
...
Halil
bej
je
bil
sam
,
gospodar
v
svoji
hiši
.
Gospodar
svojega
plena
!
Neomejeni
gospodar
tujke
,
ki
se
zvija
tam
zgoraj
v
gnezdu
Halilovih
grehov
in
trepeče
v
omami
groznosladkih
slutenj
...
Ha
!
...
Lopov
je
zarjul
kakor
žival
,
ki
vidi
prosto
pot
do
žrtve
in
plane
,
da
jo
raztrga
.
Z
divjimi
skoki
je
udri
po
stopnicah
in
planil
v
čumnato
,
kjer
je
menil
najti
Jerico
.
Zvesta
zamorca
sta
poznala
njegove
navade
;
sledila
sta
mu
z
neslišnimi
koraki
dveh
afriških
leopardov
in
se
postavila
tesno
za
vrata
,
da
priskočita
,
kakor
hitro
ju
pokliče
.
Komaj
pa
sta
prisluhnila
in
pritegnila
sapo
,
že
sta
začula
iz
čumnate
divje
rohnenje
.
Halil
bej
je
bil
zagledal
žensko
postavo
,
ki
je
slonela
visoko
vzravnana
pri
oknu
in
strmela
na
vrt
.
Ob
glasu
njegovih
korakov
se
je
ozrla
,
stopila
mu
naproti
in
odgrnila
pajcolan
.
ki
ji
je
zakrival
obličje
.
Halil
bej
je
spoznal
lady
Heleno
!
Pred
njim
je
stala
ona
,
ki
jo
je
pravkar
odvedel
Ali
Kemal
s
svojimi
Arbanasi
...
In
Jerice
,
krasne
tujke
,
ki
jo
je
bil
iztrgal
zvijačno
von
Schrattenu
in
Birbantiniju
—
Jerice
ni
bilo
nikjer
...
Lopov
je
bliskoma
spoznal
prevaro
;
zakričal
je
z
nečloveškim
j
brezizraznim
glasom
in
skočil
k
njej
.
Bela
pena
mu
je
stopila
na
drhteče
ustnice
.
„
Tako
!
“
je
zahropel
.
„
Ukanila
si
me
,
kača
?
...
Dobro
:
ti
sama
si
mi
odgovorna
za
vse
...
“
A
zdelo
se
je
,
da
mu
je
prišlo
na
um
nekaj
drugega
;
obrnil
se
je
in
skočil
iz
sobe
.
„
Ako
se
gane
čez
prag
,
razsekajte
jo
na
kosce
!
“
je
viknil
zamorcema
.
Črnca
sta
se
zarezala
z
belimi
zobmi
,
izdrla
vsak
svoj
jatagan
in
potegnila
s
palcem
preko
rezila
.
Halil
bej
pa
je
planil
po
hodniku
v
drugi
konec
hiše
,
odkoder
se
je
videlo
na
breg
.
Toda
o
Aliju
Kemalu
ni
bilo
več
duha
ne
sluha
:
vsepovsod
je
vladal
mrak
in
tihota
noči
,
ki
jo
je
motilo
zgolj
hropenje
bejevih
prsi
.
Kje
bi
zdaj
iskal
Arbanasa
!
Ali
naj
teče
dol
in
dvigne
hrup
na
obrežju
...
zaradi
tistega
porogljivega
grohota
,
ki
bi
ga
pozdravil
tam
kje
z
daljne
gladine
?
...
Omahnil
je
nazaj
.
Še
vedno
je
vrela
strast
po
njegovih
žilah
;
in
zdajci
mu
je
šinilo
na
um
:
„
Kaj
za
to
,
naposled
?
...
Saj
je
tukaj
lady
Helena
,
enako
krasna
,
še
lepša
morebiti
...
“
Bodi
si
,
da
mu
je
vrenje
čutov
omračilo
um
,
bodi
si
,
da
se
niti
ni
spomnil
Arnavtove
pretnje
,
ali
pa
,
da
se
sploh
ni
mogel
več
premagati
in
je
sprejel
v
svoji
pijanosti
lastni
pogin
kot
ceno
za
užitek
,
po
katerem
je
hlepela
tako
divje
njegova
razuzdana
natura
—
vrnil
se
je
in
naskočil
Heleno
kakor
besen
.
„
Čuvajte
se
!
“
je
viknila
Angležinja
,
ki
do
zadnjega
ni
izgubila
hladnokrvnosti
.
„
Ali
ne
pomnite
več
,
kaj
vam
je
rekel
Ali
Kemal
?
“
„
Molči
,
satanica
,
“
je
rohnel
Halil
,
škropeč
ji
lice
s
svojo
nečisto
slino
.
„
Ti
si
kriva
...
ti
se
boš
pokorila
!
...
“
„
Motite
se
,
ekscelenca
!
“
Heleninovoko
se
je
zasvetilo
z
mrzlim
bleskom
.
„
Živa
—
nikoli
!
In
če
me
stane
življenje
,
boste
dajali
odgovor
—
ne
vi
sami
,
ne
vašim
podkupljivim
pašam
in
vašemu
padišahu
,
ki
je
sam
lopov
vseh
lopovov
:
njegov
tron
in
glave
vas
vseh
bodo
odgovorne
pred
sodnjim
stolom
Anglije
!
...
“
Halil
je
ni
poslušal
;
kaj
so
moškemu
v
razbrzdani
strasti
besede
šibkega
ženskega
bitja
!
Kar
je
sledilo
,
so
videli
čitatelji
,
ko
so
gledali
z
našimi
prijatelji
to
strašno
,
kratko
borbo
skozi
železno
omrežje
.
Zlodeji
so
bili
deloma
tako
zatopljeni
v
svojo
peklensko
nakano
,
deloma
pa
se
je
zgodil
vlom
naših
junakov
s
toliko
naglico
,
da
je
bil
Halil
bej
s
svojima
zamorcema
ves
osupel
in
presenečen
,
ko
je
videl
planiti
skozi
okno
ta
hudournik
ljutih
,
razmršenih
postav
.
Zločinska
trojica
je
zarjula
—
pol
v
gnevu
,
pol
v
grozi
—
in
izpustila
nehote
svojo
žrtev
.
Oteta
čudežno
v
skrajnem
trenotku
,
je
planila
lady
Helena
kvišku
in
skočila
instinktivno
za
hrbet
svojih
rešiteljev
.
Halil
bej
se
je
zdrznil
,
kakor
da
hoče
planiti
za
njo
.
To
pa
je
vzelo
Ivanu
,
ki
je
kar
vrelo
v
njem
od
studa
in
ogorčenja
,
zadnjo
potrpežljivost
.
Z
besnim
krikom
je
popadel
Turka
za
grlo
in
mu
zadal
z
ročnikom
svoje
pištole
strahovit
udarec
po
glavi
.
Nagel
curek
krvi
je
preplavil
pobledelo
.
bejevo
lice
;
zaječal
je
,
prijel
se
z
rokami
za
rano
in
telebnil
nezavesten
po
tleh
.
To
dejanje
je
bilo
črncema
znamenje
splošnega
spopada
.
S
tuljenjem
dveh
razljutenih
tigrov
sta
planila
proti
Ivanu
in
njegovim
tovarišem
.
Njiju
gola
jatagana
sta
napolnila
ozračje
z
bliski
in
kratkim
,
strahotnim
siketanjem
.
„
Ne
streljati
!
“
je
viknil
Marko
Ivanu
,
ki
je
bil
dvignil
pištolo
,
in
priskočil
komaj
še
o
pravem
času
,
da
je
ujel
zavihteno
roko
njegovega
napadalca
,
pravcatega
ogljenega
herkula
,
na
svoj
naperjeni
nož
.
Divjak
je
zatulil
in
odskočil
;
toda
ni
se
dal
ugnati
tako
izlahka
.
Preden
bi
trenil
z
očmi
,
je
vrgel
svoje
grozno
orožje
iz
ranjene
desnice
v
zdravo
levico
in
obnovil
napad
,
srditeje
in
besneje
kakor
poprej
...
Dušan
je
bil
popadel
svojega
nasprotnika
za
grlo
,
preden
mu
je
mogel
zadati
udarec
.
Toda
noga
mu
je
izpodrsnila
na
preprogi
;
komaj
se
mu
je
posrečilo
,
ujeti
se
s
kolenom
,
da
ni
padel
na
obraz
pred
besnega
zamorca
.
Ali
—
bil
je
izgubljen
tudi
brez
tega
:
njegova
roka
,
ki
je
stiskala
črncev
vrat
,
se
je
razklenila
v
nepričakovanem
padcu
...
Nad
njegovo
glavo
se
je
dvignil
težki
,
zakrivljeni
jatagan
,
on
pa
je
nastavil
nož
,
svoje
edino
orožje
v
tem
trenotku
!
Že
ga
je
popadlo
tisto
bolno
strmenje
,
lastno
človeku
v
stotinki
hipa
,
ki
deli
življenje
od
nagle
smrti
...
Kazakov
in
Estournelle
sta
mu
priskočila
na
pomoč
.
Toda
njiju
usodna
napaka
je
bila
,
da
sta
hotela
prijeti
divjaka
—
zvezati
ga
morebiti
.
Jatagan
je
siknil
kakor
jeklena
kača
...
Kazakov
je
omahnil
in
se
prijel
za
lice
,
po
katerem
je
planila
kri
v
temnordečem
valu
;
Estournelle
se
je
sklonil
z
mačjo
spretnostjo
in
pustil
,
da
je
švignila
težka
klina
tik
nad
njegovo
glavo
.
V
tem
pa
se
je
tudi
že
izprožil
kakor
vzmet
in
porinil
svoje
bodalo
v
črncev
život
.
Ivan
in
Marko
sta
izkušala
priti
do
živega
orjaka
,
ki
ju
je
napadal
;
toda
boj
je
bil
preveč
neenak
—
ako
nista
hotela
streljati
—
in
ves
njiju
uspeh
je
bil
doslej
,
da
sta
ostala
neranjena
kljub
srditemu
mahanju
svojega
nasprotnika
.
Dušanov
napadalec
ni
niti
omahnil
,
ko
se
mu
je
zadri
Francozov
nož
v
drobovje
;
izbuljil
je
oči
,
zarjul
z
groznim
,
peklenskim
glasom
in
se
zagnal
naprej
,
bruhaje
peno
iz
odprtih
ust
.
Dušan
je
bil
planil
pokoncu
;
nehote
je
segel
po
svoj
samokres
,
videč
,
da
ne
zmorejo
tako
strašno
oboroženih
nasprotnikov
z
golimi
rokami
.
Toda
srditi
,
smrtno
ranjeni
črnec
je
bil
hitrejši
od
njegove
roke
...
Planil
je
nadenj
,
popadel
ga
z
levico
bliskoma
za
roko
,
ki
je
držala
samokres
,
in
zavihtel
jatagan
,
da
mu
razkolje
glavo
.
Tisti
hip
pa
sta
pretrgala
zrak
dva
ostra
poka
—
kakor
da
je
kdo
udaril
z
bičem
...
Dušan
je
videl
,
kako
je
izpustil
črnec
orožje
,
prijel
se
z
eno
roko
za
prsi
,
z
drugo
za
čelo
in
padel
tik
pred
njega
na
obraz
.
Nato
se
je
ozrl
:
za
njegovim
hrbtom
je
stala
ženska
,
ki
so
jo
bili
oteli
Halilovega
nasilja
;
bila
je
bleda
kakor
smrt
,
in
njena
drobna
desnica
je
stiskala
krčevito
majhen
samokres
.
Dušan
se
je
sklonil
naglo
in
pobral
zamorcev
jatagan
.
„
Pustita
ga
meni
!
“
je
kriknil
Ivanu
in
Marku
ter
navalil
na
drugega
divjaka
.
Bil
je
gotov
svojega
uspeha
,
zakaj
stari
junaki
,
udeležniki
in
priče
velikih
bojev
zadnjega
stoletja
,
so
mu
bili
kazali
skrivnosti
mojstrstva
nad
handžarjem
in
jataganom
.
Kakor
dve
sikajoči
,
svetli
kači
,
ki
grizeta
druga
drugo
,
sta
švigali
klini
nekaj
hipov
,
dokler
ni
odkril
črnec
,
presenečen
po
tem
silovitem
napadu
,
v
neprevidnosti
svoje
leve
strani
.
Zdrznil
se
se
je
,
začutivši
mahoma
,
da
je
izgubil
stik
z
nasprotnikovim
orožjem
;
a
Dušanov
jagatan
je
švignil
kakor
strela
v
odkrito
golino
,
in
črnec
se
je
zavalil
po
tleh
s
strašno
rano
na
vratu
:
glava
mu
je
bila
skoraj
odsekana
...
Kakor
potok
je
udrla
kri
po
preprogi
,
in
lady
Helena
je
odskočila
s
preplašenim
vikom
,
čuteča
,
kako
ji
je
obrizgnil
gležnje
curek
vroče
mokrote
...
„
Opravljeno
je
!
“
sta
vzkliknila
Ivan
in
Marko
,
ki
sta
se
bila
umaknila
v
kot
za
vrati
kot
nema
svedoka
te
strašne
,
dasi
kratke
borbe
.
Dušan
je
izpustil
orožje
,
ki
je
padlo
z
zamolklim
zvokom
Marku
tik
pred
noge
.
Obrnil
se
je
k
Angležinji
.
„
Madam
,
“
jo
je
nagovoril
po
francosko
,
„
pošteni
ljudje
smo
...
“
„
Čuvajte
se
!
“
je
viknila
lady
Helena
bolestno
,
z
izrazom
groze
v
očeh
.
Njen
glas
je
zamrl
v
ropotu
naglih
skokov
.
Namesto
padlih
črncev
sta
bila
udrla
v
sobo
dva
nova
sovražnika
:
prvi
je
bil
istotako
zamorec
,
drugi
—
arabski
sluga
Halila
beja
.
Vihtila
sta
vsak
svoje
dolgo
bodalo
,
in
res
bi
bila
kmalu
presenetila
naše
znance
,
ki
se
niso
več
nadejali
napada
.
Na
srečo
pa
so
zadela
sunkoma
odpahnjena
vrata
ob
pleča
divjega
Marka
,
ki
je
stal
tesno
za
njimi
in
se
oziral
ravno
,
kaj
je
zdaj
storiti
.
„
—
—
!
“
S
krepkim
vzklikom
,
ki
ga
ne
moremo
ponoviti
čitatelju
,
kakor
ga
ne
zamerimo
našemu
bradatemu
junaku
,
dobrosrčnemu
kljub
surovi
bojevniški
zunanjosti
,
se
je
ozrl
Marko
po
vzroku
novega
hrupa
in
pobral
istočasno
orožje
,
ki
ga
je
bil
vrgel
Dušan
iz
rok
.
Ivan
je
bil
hitrejši
;
kakor
ris
je
naskočil
Arabca
,
prestregel
njegovo
roko
,
izvil
mu
bodalo
,
podrl
ga
na
tla
in
mu
pokleknil
na
prsi
:
„
Ne
boš
,
razbojnik
;
le
počakaj
malo
...
Vrlo
,
Marko
;
ti
si
junak
od
mejdana
!
“
Divji
Marko
je
bil
prestregel
oboroženo
zamorčevo
pest
na
rezilo
svojega
jatagana
,
tako
da
je
črnec
tuleč
izpustil
bodalo
;
nato
ga
je
prijel
okrog
pasa
,
treščil
ga
na
tla
in
ga
stisnil
s
kolenom
.
Vse
to
se
je
zgodilo
v
par
trenotkih
.
„
Česa
čakaš
?
“
je
zaklical
Ivanu
.
„
Končaj
ga
,
da
ne
potratimo
časa
!
...
“
„
Nikari
...
Rajši
ju
zvežimo
!
Človek
je
človek
;
kadar
se
ne
more
braniti
,
ga
ne
ubijaj
...
“
„
Potem
pa
naglo
!
Hej
,
musjé
,
pusti
svojega
Rusa
in
pomagaj
nama
!
“
je
viknil
Marko
Estournellu
in
pokazal
z
roko
,
kaj
hoče
od
njega
.
Estournelle
je
stal
pri
Kazakovu
,
ki
je
slonel
v
kotu
ranjen
in
krvav
na
mindarluku
:
zamorcev
jatagan
mu
je
bil
oprasnil
desno
lice
dokaj
globoko
.
Njemu
kakor
tudi
Dušanu
ni
ostalo
časa
,
da
bi
se
bila
vmešala
v
borbo
z
novima
protivnikoma
;
pač
pa
sta
priskočila
na
Markov
klic
oba
ter
pomagala
zvezati
služabnika
in
Halila
beja
z
vrvicami
,
ki
so
jih
imeli
s
sabo
za
vsak
slučaj
.
Halil
bej
se
je
začel
dramiti
ravno
v
trenotku
,
ko
mu
je
Dušan
zadrgnil
vozel
.
„
Tudi
usta
jim
bo
treba
zamašiti
,
“
je
menil
Ivan
.
„
Lahko
bi
nam
delali
nepriliko
s
kričanjem
...
“
„
Kaj
bi
mašili
,
vraga
!
“
je
zamrmral
divji
Marko
.
„
To
se
naredi
hitreje
.
“
To
rekši
,
je
sunil
zamorca
in
Arabca
vsakega
posebej
,
s
pestjo
prav
nemilo
v
želodec
.
Dedca
sta
zaječala
in
obležala
v
nezavesti
.
„
Vidiš
,
brate
,
“
je
dejal
Marko
zadovoljno
,
„
ta
dva
nas
najmanj
pol
ure
ne
bosta
več
motila
.
Stoj
,
še
gazdo
je
treba
pomiriti
...
“
Skočil
je
k
Halilu
beju
.
„
Ne
!
“
ga
je
ustavil
Ivan
.
„
Ta
lopov
nam
pove
po
vsej
priliki
,
kje
nam
je
iskati
mojo
sestro
...
“
„
Tako
je
!
“
Dušan
je
zgrabil
Halila
za
ramo
in
ga
nagovoril
po
francosko
:
„
Ali
morete
odgovarjati
,
gospod
?
“
„
Morem
...
“
je
zaječal
Halil
bej
s
slabotnim
glasom
.
„
V
vaši
hiši
se
nahaja
tuje
dekle
,
zvijačno
odpeljano
iz
svoje
domovine
...
“
Bej
je
zmajal
z
glavo
.
„
Ime
ji
je
Jerica
...
“
„
Ah
!
...
“
Lady
Heleni
se
je
izvil
glasen
vzklik
presenečenja
.
„
Kaj
vam
je
,
madam
?
“
je
prašal
Estournelle
in
priskočil
,
kakor
da
bi
jo
hotel
prestreči
,
meneč
,
da
ji
prihaja
slabo
po
tem
burnem
in
divjem
prizoru
.
„
O
,
nič
mi
ni
!
“
je
odgovorila
lady
Helena
naglo
.
„
Iznenadilo
me
je
ravno
pojasnilo
,
ki
so
mi
ga
dale
besede
vašega
tovariša
o
čudnem
načinu
vašega
prihoda
v
to
hišo
...
Gospod
,
“
je
zaklicala
Dušanu
,
„
pustite
Halila
beja
.
O
Jerici
,
ki
jo
iščete
,
vam
povem
jaz
več
,
nego
je
znanega
njemu
samemu
.
“
„
Bog
nebeški
!
“
sta
vzkliknila
prijatelja
in
planila
k
njej
.
„
Kaj
je
z
njo
?
Govorite
,
madam
!
...
“
„
Jaz
sem
lady
Helena
R***
je
odgovorila
Angležinja
mirno
,
„
in
bivam
v
tej
hiši
po
krivdi
slične
lopovščine
kakor
gospodična
Jerica
...
najbrže
sorodnica
enega
izmed
vas
...
“
„
Moja
sestra
je
!
“
je
zamrmral
Ivan
z
drhtečim
glasom
.
„
Lady
Helena
R***
!
“
je
vzkliknil
Estournelle
.
„
Saj
vas
ravno
iščemo
...
vas
tudi
!
Poročnik
Wheeler
,
vaš
znanec
,
je
z
nami
...
“
„
Bog
bodi
zahvaljen
!
“
Lady
Helena
jev
sklenila
roke
in
dvignila
nehote
oči
,
„
Če
je
tako
,
hitimo
,
gospodje
...
bežimo
iz
te
hiše
!
Zakaj
Jerica
ni
več
v
oblasti
Halila
beja
.
“
Ivan
in
Dušan
sta
prebledela
.
„
Odpeljal
jo
je
Ali
Kemal
,
oficir
sultanove
arnavtske
garde
,
“
je
nadaljevala
ona
,
„
in
po
moji
sodbi
ji
—
vsaj
začasno
—
ne
preti
nikakšna
nevarnost
...
“
V
kratkih
,
naglih
besedah
je
pojasnila
prijateljema
,
kako
se
je
zgodilo
,
da
je
Jerica
ušla
Halilovemu
jetnistvu
komaj
četrt
ure
pred
njihovim
prihodom
.
„
Upam
,
da
bo
največja
lahkota
,
najti
njeno
sled
“
,
je
dodala
nazadnje
,
„
in
da
jo
morda
celo
še
dohitite
...
Vsekakor
pa
pomnite
,
da
jo
morate
iskati
tam
,
kjer
najdete
Alija
Kemala
:
ako
izgine
iz
Carigrada
—
potem
jo
je
odvedel
domov
,
v
Albanijo
!
“
Ivan
je
omahnil
in
si
zakril
obraz
z
rokami
.
„
Moj
Bog
,
moj
Bog
!
“
se
je
začulo
izza
njegovih
krčevito
stisnjenih
prstov
.
„
Kaj
sva
storila
,
da
naju
tepeš
tako
neusmiljeno
!
...
“
„
Ne
obupajva
,
brate
!
“
je
dejal
Dušan
s
turobnim
glasom
.
„
Saj
sva
dejala
,
da
jo
poiščeva
,
če
tudi
na
koncu
sveta
...
“
„
Za
svojo
rešitev
,
gospodje
,
se
vam
zahvalim
pozneje
—
tako
iskreno
in
iz
dna
srca
,
kakor
veste
sami
,
da
zaslužite
.
A
zdaj
ne
tratimo
časa
—
hitimo
od
tod
!
“
je
ponovila
lady
Helena
.
„
Takoj
,
mylady
,
“
je
dejal
Dušan
.
„
Samo
...
Kje
je
poročnik
?
...
“
„
Kje
sta
Anglež
in
Janković
?
“
so
se
spogledali
v
istem
trenutku
Ivan
,
Marko
in
Kazakov
,
ki
si
je
tiščal
ruto
na
krvavečo
rano
.
„
Tonnerre
de
Dieu
!
“
je
vzkliknil
Estournelle
.
„
Wheelerja
ni
nikjer
...
Še
tega
je
manjkalo
!
“
„
Moj
Bog
!
“
Lady
Helena
je
prebledela
kakor
smrt
in
sklenila
roke
.
„
Kje
je
sir
Wheeler
?
...
Gospodje
,
vi
mi
prikrivate
nekaj
strašnega
:
poročnik
je
plačal
mojo
rešitev
z
življenjem
...
“
„
Nikakor
ne
,
mylady
!
“
je
vzkliknil
Dušan
in
ji
segel
pod
pazduho
.
„
Poročnik
Wheeler
čaka
zunaj
,
bodisi
na
vrtu
,
bodisi
na
ulici
,
kjer
smo
postavili
stražo
...
Bodite
brez
skrbi
—
njemu
ni
nič
hudega
.
Idimo
,
mylady
;
pred
hišnimi
vrati
čakata
dva
vrla
dečka
,
ki
vas
spravita
na
varno
—
v
čoln
,
s
katerim
smo
prišli
...
Mi
ostali
poiščemo
med
tem
poročnika
in
našega
tovariša
,
ki
je
z
njim
!
...
Marko
in
gospod
Estournelle
,
pojdita
vidva
zaradi
varnosti
naprej
do
hišnih
vrat
...
vidva
pa
,
“
se
je
obrnil
k
Ivanu
in
Kazakovu
,
sledita
zadaj
!
“
Toda
usoda
jim
ni
bila
namenila
nove
borbe
;
Halil
in
njegovi
sluge
so
ležali
povezani
in
pobiti
—
naši
prijatelji
so
naleteli
zgolj
na
staro
sužnjo
,
ki
je
tulila
otihoma
v
kotu
veže
,
tresoč
se
strahu
.
„
Kje
je
Lejla
?
“
se
je
spomnila
lady
Helena
mahoma
.
„
Tudi
ona
je
izginila
...
“
Toda
že
je
stopil
Marko
k
vratom
in
odrinil
težke
zapahe
.
„
Jovo
!
Miloš
!
“
je
zaklical
Dušan
v
mrak
.
Dve
temni
postavi
sta
zrastli
pred
pragom
,
kakor
iz
tal
.
„
Kako
je
,
brate
?
“
je
prašal
Miloš
tiho
z
nestrpnim
,
razburjenim
gtasom
.
„
Ali
jo
imate
?
Ste
li
opravili
srečno
?
“
...
„
Nič
ne
vprašuj
—
ni
časa
zdaj
...
Spremita
z
Jovom
to
damo
v
čoln
in
čuvajta
jo
kakor
punčico
v
svojem
očesu
.
“
„
Pa
vi
drugi
—
ali
ne
pojdemo
vsi
skupaj
?
“
„
Takoj
bomo
za
vami
;
vrnemo
se
samo
za
hip
—
po
Jankovića
in
poročnika
,
ki
sta
zaostala
.
Dajta
,
žurita
se
!
“
Pomignil
je
lady
Heleni
,
ki
je
stopila
na
prag
:
„
Izvolite
naprej
z
našima
tovarišema
mylady
,
in
bodite
brez
skrbi
.
V
par
minutah
vas
dohitimo
vsi
skupaj
,
čili
in
veseli
!
“
Ko
pa
je
zaprl
vrata
,
se
mu
je
izpremenil
obraz
.
„
Prijatelji
!
“
je
šepnil
s
pritajenim
glasom
,
„
bojim
se
hudega
.
Skočimo
gor
,
da
vidimo
,
kam
sta
izginila
“
...
V
vsej
Halilovi
hiši
ni
bilo
duha
ne
sluha
o
izgubljencih
.
„
Morebiti
sta
ju
ubila
ona
dva
,
ki
smo
ju
ukrotili
nazadnje
,
še
preden
smo
se
mi
spopadli
z
njimaj
.
“
je
mrmral
Marko
s
hripavim
glasom
.
„
Če
je
to
,
potem
ju
sam
Bog
ne
reši
:
živima
jima
potegnem
kožo
z
glave
“
kakor
gotovo
me
je
majka
rodila
!
...
“
Njegov
strašni
pogled
je
pričal
,
da
je
ves
voljan
izvršiti
svojo
grožnjo
.
„
Kaj
je
to
?
“
je
vzkliknil
Ivan
mahoma
na
zgornjem
hodniku
.
„
Nekaj
se
giblje
za
to
zaveso
...
“
Priskočili
so
in
odgrnili
,
vsi
pripravljeni
,
da
nalete
na
skritega
sovraga
.
Toda
izza
zavese
se
je
izmotala
mlada
,
še
lepa
ženska
,
ki
je
padla
na
kolena
in
zvila
roke
v
smrtni
grozi
;
bila
je
Lejla
,
ki
se
je
skrila
ob
prvem
hrupu
borbe
.
„
Ne
boj
se
!
“
jo
je
nagovoril
Marko
po
turško
.
„
Nič
se
ti
ne
zgodi
,
ako
nam
odgovoriš
po
pravici
...
Ali
si
videla
dva
mlada
gospoda
...
dva
tujca
?
...
“
„
Nič
videti
,
silni
gospod
...
“
je
jeknila
prestrašena
sužnja
.
„
Allah
ve
...
videti
nič
,
a
slišati
...
krik
,
enkrat
in
še
enkrat
“
...
„
Za
Boga
svetega
!
“
je
vzkliknil
Dušan
,
ki
je
razumel
zmisel
njenih
jecljajočih
besed
.
„
Kje
to
?
Kje
je
slišala
krik
?
“
Marko
je
ponovil
Lejli
vprašanje
.
Nesrečnica
se
je
obrnila
in
pokazala
s
trepečočo
roko
na
vrata
poleg
sobe
,
kije
bila
nedavno
še
ječa
Jerice
in
Angležinje
ter
pozorišce
nocojšnjih
borb
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Jovo
in
Miloš
sta
hotela
hiteti
z
lady
Heleno
k
bregu
.
„
Ali
je
to
nesrečna
sestra
Ivanova
,
ki
je
Dušanu
toliko
draga
?
“
je
dejal
Miloš
sam
pri
sebi
.
„
Ah
,
Bože
,
to
bo
veselje
!
Saj
ga
ni
človeka
,
ki
bi
bil
tako
dober
in
prijazen
do
drugih
,
kakor
Dušan
,
kadar
se
raduje
lastne
sreče
...
“
Slišal
je
za
svojim
hrbtom
,
kako
je
zaropotal
zapah
na
vratih
Halilove
hiše
in
kako
so
se
oddaljili
v
veži
zamolkli
koraki
.
Viteško
je
ponudil
Heleni
roko
;
Jovo
je
stopil
na
drugo
stran
,
in
krenili
so
proti
morju
.
Ta
hip
pa
so
se
zgenile
na
migljej
Alija
Kemala
sence
,
ki
smo
jih
videli
prej
v
zasedi
.
Arnavtski
risi
so
naskočili
našo
trojico
,
preden
je
zaslutila
nevarnost
.
Napadli
so
jo
zavratno
—
kakor
je
navada
Skipetarov
.
Ali
Kemal
si
je
izbral
Miloša
,
ki
se
je
zdel
po
svoji
visoki
,
jekleni
rasti
navidezno
močnejši
od
vrlega
Jova
.
Nad
Jovom
so
se
zasvetila
jekla
njegovih
zvestih
.
Miloš
je
začutil
strašen
,
strelovit
udarec
po
glavi
;
zažarelo
mu
je
pred
očmi
—
nato
ga
je
objela
tema
.
Lady
Helena
je
vzkriknila
s
šibkim
glasom
:
nekaj
vročega
ji
je
brizgnilo
v
lice
z
Jovove
strani
.
V
naslednjem
hipu
ji
je
zaprla
usta
zvita
rutica
,
sirove
roke
so
jo
pograbile
in
dvignile
kvišku
.
Omedlevaje
je
čutila
še
,
da
jo
je
vrgel
nekdo
na
ramo
in
teče
z
njo
proti
morju
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
„
Wheeler
!
Poročnik
Wheeler
!
“
je
zaklical
Dušan
pred
zaprtimi
vrati
.
„
Mihajlo
!
...
Slišiš
?
“
Nič
odgovora
!
„
Kaj
je
z
vama
,
Bog
in
bogme
!
“
Marko
je
stresel
vrata
,
kakor
da
hoče
podreti
hišo
.
„
Nič
...
Stoj
!
Kaj
je
to
?
Čuješ
glas
...
tako
zamolkel
je
...
od
daleč
prihaja
...
kakor
iz
globine
!
...
Z
naglo
,
srdito
odločnostjo
se
je
umaknil
korenjak
do
nasprotne
stene
in
se
zaletel
v
vrata
z
vso
jekleno
težo
svojih
ram
.
Hrešče
je
odletela
dver
—
in
z
njo
vred
Marko
—
v
temno
notranjost
neznanega
prostora
...
Sledila
je
besna
kletvica
,
padec
,
ropot
,
kakor
da
nekdo
krčevito
kobaca
z
vsemi
štirimi
,
in
še
drug
zvok
,
podoben
škripanju
železnega
mehanizma
...
V
naslednjem
trenutku
se
je
pojavil
Marko
,
plazeč
se
po
trebuhu
,
in
se
pobral
,
ko
je
dosegel
prag
,
tolažeč
se
vso
pot
z
nepopisno
krepkimi
izrazi
.
„
Peklenski
lump
je
ta
bej
!
“
je
hitel
pripovedovati
strmečim
tovarišem
.
„
Ali
veste
,
kaj
je
tu
notri
?
...
Past
za
lovljenje
ljudi
!
Zatvora
je
v
tleh
,
ki
se
ti
vda
pod
nogami
,
da
padeš
Bog
zna
kam
...
menda
v
samo
peklensko
žrelo
...
Komaj
sem
se
otel
,
da
me
ni
požrla
!
In
ona
dva
sta
notri
;
slišal
sem
ju
dobro
.
Hitro
na
pomoč
,
a
bodite
previdni
,
za
Boga
!
...
“
Dušan
in
Ivan
sta
prižgala
vsak
svojo
električno
svetilko
;
nato
so
vstopili
drug
za
drugim
,
držeči
se
za
roke
.
Ob
luči
so
videli
razločno
ozko
špranjo
,
ki
je
obdajala
svoje
tri
metre
široko
leseno
ploskev
;
Ivan
jo
je
potipal
z
nogo
in
opazil
,
da
se
giblje
z
lahkoto
v
dveh
tečajih
:
kdorkoli
je
stopil
nanjo
,
seje
moral
strmoglaviti
v
globino
—
a
izdajalska
tla
so
se
zaprla
nad
njim
.
Zdaj
se
je
slišalo
tudi
prav
razločno
,
da
kliče
globoko
spodaj
nekdaj
na
pomoč
.
„
To
je
Wheelerjev
glas
!
“
je
dejal
Dušan
zamolklo
.
„
In
to
...
to
je
glas
Jankovića
...
Kriste
,
kaj
je
z
njima
?
...
“
Legel
je
na
trebuh
tik
ob
nevarni
zatvori
.
„
Tečaja
sta
na
sredi
...
to
ne
pojde
težko
...
“
Res
se
mu
je
posrečilo
vtisniti
zatvoro
z
eno
samo
roko
;
izpod
nje
je
zinila
črna
tema
.
„
Wheeler
!
Janković
!
Ali
sta
zdrava
?
“
je
zaklical
Dušan
v
globino
.
„
All
right
!
“
je
odgovoril
glas
poročnika
;
poznalo
se
mu
je
,
da
mu
je
bližnja
pomoč
takoj
vrnila
ravnodusje
.
„
Zdrava
sva
,
toda
dolgo
ne
vzdrživa
več
;
spustite
nama
vrv
...
“
„
Vrvi
!
“
je
kliknil
Dušan
prijateljem
in
prašal
nato
spet
v
globino
:
„
Kaj
delata
?
...
“
„
Plavava
...
po
nekakšnem
vodnjaku
...
kroginkrog
so
same
gladke
stene
...
in
mraz
je
tudi
,
mraz
...
“
Dušan
je
razločil
pljuskanje
.
„
Takoj
dobita
vrv
!
“
je
zaklical
;
nato
je
pomolil
svetilko
v
odprtino
.
„
Ali
vidita
luč
?
“
„
Vidiva
...
Ali
vidiš
ti
naju
?
“
Pogledal
je
...
toda
—
o
groza
!
Globoko
pod
njim
je
padala
luč
na
golo
polurazpadlo
človeško
truplo
,
ki
se
je
zibalo
v
ogljenočrni
vodi
.
„
Kaj
je
to
?
“
je
kriknil
s
studom
in
strahom
.
„
Vaju
ne
vidim
...
tu
vidim
le
mrliča
!
“
„
Ah
,
da
!
“
se
je
zasmejal
poročnik
s
hladnim
smehom
,
ki
ga
je
delal
odmev
globine
še
bolj
zloveščega
.
„
To
je
gospod
,
ki
je
bival
tu
doli
že
dolgo
pred
nama
—
kakor
bi
sodil
po
njegovi
vonjavi
...
Alo
,
marš
,
poberi
se
!
“
V
svetlem
krogu
,
ki
ga
je
metala
svetilka
,
so
zagledali
tovariši
najprej
poročnikovo
nogo
,
ki
je
brcnila
mrtveca
v
stran
,
nato
njegov
gladki
,
zdaj
spet
veseli
obraz
,
in
trenotek
nato
tudi
jezni
obraz
Mihajla
Jankovića
.
„
Evo
vam
vrvi
,
da
opašeta
zemljo
!
“
je
viknil
Marko
in
jima
spustil
dolgo
vrv
,
ki
jo
je
bil
našel
zunaj
s
pomočjo
Lejle
in
zbegane
stare
sužnje
...
Čez
par
minut
sta
stala
ponesrečenca
zopet
na
varnih
teh
.
„
Kako
ste
opravili
?
“
je
bilo
poročnikovo
prvo
vprašanje
,
ko
je
stopil
z
ostalo
četo
na
hodnik
.
„
Ali
ste
rešili
sestro
gospoda
Javornika
?
“
„
Ah
ne
!
“
je
odgovoril
Dušan
žalostno
.
„
Neki
lopov
,
oficir
arnavtske
garde
,
jo
je
odpeljal
tik
pred
nami
.
Edino
,
kar
nam
ostane
,
je
upanje
,
da
ga
dohitimo
...
Toda
rešili
smo
nekoga
drugega
...
ki
nas
že
čaka
na
bregu
“
...
„
Koga
ste
rešili
?
“
je
vzkliknil
Wheeler
z
drhtečim
glasom
,
polnim
slutnje
,
in
se
ustavil
sredi
veže
.
„
Rešili
smo
lady
Heleno
,
ki
jo
je
imel
njen
ugrabitelj
—
brat
onega
,
ki
je
odvedel
Jerico
—
zaprto
pri
Halilu
beju
“
...
Poročnika
je
zapustila
mahoma
vsa
njegova
angleška
hladnokrvnost
.
Preden
je
Dušan
dogovoril
,
je
skočil
k
vratom
,
odpehnil
jih
in
planil
v
noč
.
Toda
skoraj
istočasno
so
začuli
ostali
kletvico
,
ki
ji
je
sledil
prestrašen
vzklik
:
„
Gospodje
,
hitite
semkaj
!
Nesreča
se
je
zgodila
!
“
...
Vse
je
pretreslo
nekaj
težkega
;
stekli
so
za
Wheelerjem
in
ga
našli
stoječega
poleg
nepremičnih
teles
Jova
in
Dušanovega
brata
Miloša
.
„
O
Bog
,
o
Bog
!
“
je
zastokal
Dušan
in
jima
posvetil
v
obraz
.
„
Ubogi
Jovo
!
...
Miloš
,
ali
si
ranjen
hudo
?
“
...
Oba
sta
bila
krvava
;
a
dočim
je
tekla
Milošu
kri
samo
izpod
las
,
je
vrela
Jovu
iz
ran
na
glavi
,
na
prsih
in
na
trebuhu
...
Bil
je
dobesedno
razmesarjen
!
„
Saj
še
živita
!
“
je
vzkliknil
Marka
zdajci
.
„
Bog
bodi
zahvaljen
!
“
Res
se
je
culo
iz
ust
nesrečnega
Jova
zamolklo
,
težavno
grgranje
;
Miloš
pa
se
je
zdajci
obrnil
,
zaječal
in
odprl
oči
ter
pogledal
tovariše
z
začudenjem
in
globoko
žalostjo
.
„
Miloš
!
“
Dušan
je
padel
na
kolena
k
ranjenemu
bratu
in
mu
privzdignil
krvavečo
glavo
.
„
Ali
si
ranjen
hudo
?
...
Ah
,
hvala
Bogu
—
samo
udarjen
je
!
Vstani
,
bratec
,
vstani
...
Kje
je
dama
,
ki
smo
vama
jo
izročili
?
“
„
Dama
?
...
“
je
zastokal
mladenič
in
se
ozrl
okrog
sebe
.
„
Dame
ni
...
Jovo
je
ranjen
?
...
Oh
,
prekleti
lopovi
!
“
Gnev
in
groza
sta
mu
vrnila
moč
;
planil
je
kvišku
in
pokleknil
k
Jovu
.
„
Jovo
,
ubogi
Jovo
!
Kam
so
te
?
...
Oh
,
veliki
Bog
!
Kako
se
je
zgodilo
?
Nekaj
me
je
treščilo
po
glavi
—
izgubil
sem
zavest
—
in
zdaj
vidim
Jova
pobitega
,
in
tujke
ni
nikjer
...
“
„
To
ni
bil
nihče
drugi
kakor
Ali
Kemal
!
“
je
rekel
Dušan
s
turobnim
glasom
.
„
Jovo
,
daj
,
vzdignemo
te
...
“
„
Z
mano
je
...
pri
kraju
...
“
je
zahropel
nesrečni
četnik
,
drgetaje
v
smrtni
borbi
.
„
Življenje
...
uhaja
...
Bratje
,
ne
pustite
...
me
tu
...
neverniki
bi
oskrunili
...
moje
truplo
...
Vzemite
me
...
kmalu
bom
mrtev
...
potopite
moje
truplo
...
v
morju
...
in
molite
zame
...
poljubite
mi
...
srbsko
zemljo
...
ah
!
...
“
V
Markovem
naročju
je
obležal
mrlič
—
Jovo
je
bil
izdihnil
svojo
pošteno
,
junaško
dušo
.
„
K
čolnu
,
bratje
!
“
je
velel
Dušan
,
v
svesti
si
,
da
so
izgubili
s
to
nesrečo
dragocene
,
usodne
trenotke
.
„
Marko
in
Mihajlo
,
nesita
Jova
!
Gospod
Kazakov
—
ali
hočete
pomagati
mojemu
bratu
?
...
A
vidva
,
Wheeler
in
Estournelle
,
hitita
z
nama
;
morebiti
najdemo
sled
!
“
Dočim
so
korakali
prvi
štirje
s
svojim
žalostnim
bremenom
proti
morju
in
sta
Marko
in
Janković
poročala
Milošu
v
naglih
,
razburjenih
besedah
,
kaj
se
je
zgodilo
,
je
obhitel
Dušan
s
svojimi
tovariši
ves
bližnji
morski
breg
.
Bilo
je
prepozno
!
Niti
duha
,
niti
sluha
ni
bilo
o
zlodejih
,
ki
so
preprečili
s
svojim
zavratnim
napadom
rešitev
lady
Helene
.
„
Ničesar
ne
bo
!
“
je
izpregovoril
poročnik
po
brezuspešnem
iskanju
.
„
Goddam
...
in
vendar
sem
vesel
!
Zdaj
vemo
vsaj
,
kod
nam
je
iskati
...
in
če
moremo
obračunati
z
razbojniki
v
albanskih
gorah
,
kjer
zakon
ne
čuva
življenja
lupežev
—
tem
boljše
za
nas
!
“
„
Stojte
!
“
je
vzkliknil
Ivan
zdajci
in
se
sklonil
k
tlom
.
„
Tukaj
je
pristal
čoln
...
ali
vidite
sled
?
Poznajo
se
stopinje
...
ah
!
tudi
ženske
so
med
njimi
!
...
“
Pritisnil
je
dlan
na
odtisek
drobne
nožice
,
kakor
da
hoče
vsesati
to
pričo
Jeričine
navzočnosti
...
„
Aha
!
“
se
je
oglasil
Dušan
in
pobral
nekaj
drobnega
,
belega
.
„
To
je
vaše
,
gospod
poročnik
!
...
“
„
Pismo
?
“
je
vzkliknil
Wheeler
presenečen
.
„
Moje
da
je
?
...
Kaj
pomeni
to
?
“
„
Lady
Helena
nas
je
opozorila
,
da
sta
pripravili
z
mojo
sestro
mnogo
takšnih
pisem
,
s
katerimi
bosta
izkušali
zaznamovati
svojo
sled
na
važnih
krajih
,
“
je
odgovoril
Ivan
namesto
prijatelja
.
Poročnik
se
ni
mogel
premagati
;
prižgal
je
užigalico
in
preletel
vsebino
pisma
z
očmi
.
„
Počakaj
,
razbojnik
!
“
je
zamrmral
in
spravil
pisanje
,
ki
mu
je
bilo
dragocen
zaklad
kljub
Helenini
zablodi
.
„
Ako
je
božja
volja
,
ne
boste
videli
Albanije
ne
ti
,
ne
Helena
,
ne
sirota
,
ki
si
jo
uplenil
nocoj
...
“
Ko
so
se
vrnili
k
čolnu
,
so
našli
vse
gotovo
;
le
Marko
je
stal
še
na
suhem
,
s
pravkar
prinesenim
velikim
kamnom
v
naročju
.
Stopil
je
v
čoln
in
položil
kamen
na
prsi
mrtvega
tovariša
,
ki
je
ležal
na
razgrnjenem
plašču
;
poljubil
ga
je
na
hladno
,
krvavo
čelo
,
zgrnil
plašč
nad
njim
in
ga
povezal
z
vrvjo
.
Čudni
,
grgrajoči
glasovi
so
prihajali
iz
njegovih
prsi
—
glasovi
,
ki
jih
je
bil
pač
kaj
malo
vajen
;
vse
navzoče
je
stresalo
do
mozga
,
ko
so
poslušali
to
ihtenje
starega
bojevnika
.
Toda
mudilo
se
je
.
Z
vsemi
silami
so
se
uprli
v
vesla
,
da
morebiti
še
dohite
Arnavte
ali
pa
vsaj
doženejo
,
kje
so
pristali
.
Nebo
se
je
bilo
stemnilo
;
dež
se
je
obetal
za
jutrišnji
dan
,
ki
ni
mogel
biti
več
daleč
.
Naši
prijatelji
so
napenjali
oči
kakor
sokoli
,
a
barke
Alija
Kemala
niso
uzrli
.
Enkrat
se
jim
je
zazdelo
,
da
slišijo
daleč
pred
seboj
udarjanje
vesel
in
divji
moški
smeh
;
pritisnili
so
na
vse
moči
,
a
zaman
:
ko
so
dospeli
na
kraj
,
od
koder
so
bili
slišali
glas
,
jih
je
obdajala
zgolj
temna
gladina
in
molčanje
,
ki
ga
je
motil
edini
hripavi
,
volčji
plač
divjega
Marka
.
Sredi
Bospora
je
umolknil
stari
četnik
;
obrisal
si
je
lice
z
rokavom
,
kakor
da
ga
je
sram
mehkobe
,
in
se
obrnil
k
Dušanu
:
„
Čuj
,
brate
—
čas
je
,
da
pokopljemo
Jova
!
Zdaj
bomo
kmalu
tam
,
kjer
nas
čaka
čoln
teh
gospodov
...
in
boljše
je
,
ako
mornarji
ne
opazijo
,
da
imamo
mrtveca
s
seboj
“
...
Obrnil
se
je
k
truplu
,
ki
je
ležalo
sredi
čolna
povezano
in
pripravljeno
k
žalostnemu
,
strahotnemu
pogrebu
v
morski
globini
;
položil
je
roko
na
mrličevo
glavo
in
izpregovoril
s
svečanim
glasom
,
ki
je
presunil
vse
navzoče
do
dna
srca
:
„
Čuj
me
,
Jovo
moj
stari
—
čuj
me
izpred
sodnjega
stola
božjega
!
Prišel
je
trenotek
,
da
izpolnimo
tvojo
voljo
in
te
pogreznemo
k
počitku
;
ah
,
da
bi
te
mogli
pokopati
v
srbski
zemlji
,
zasuti
te
z
blagoslovljeno
prstjo
!
A
ne
:
sam
vidiš
,
da
ni
mogoče
.
Noben
pop
ti
ne
bo
kadil
gomile
—
nobeno
oko
ne
bo
plakalo
za
teboj
—
razen
naših
oči
,
moj
Jovo
,
pobratim
hrabri
...
razen
očesa
mojega
,
ki
sem
se
tolikokrat
boril
ob
tvoji
rami
za
krst
častni
in
svobodo
zlato
.
Jovo
—
prišla
bo
pomlad
,
ozelenela
bo
gora
,
četniki
se
dvignejo
zopet
na
boj
;
puške
bodo
pokale
med
skalami
in
bregovi
tako
bistro
in
veselo
,
ti
pa
boš
spaval
,
junače
,
v
morski
globočini
.
A
naj
se
ti
ne
megli
čelo
v
nebeških
višavah
;
zakaj
kolnemo
se
ti
vsi
pri
Bogu
in
Bogorodici
,
pri
svoji
junaški
časti
in
naši
majki
,
srbski
zemlji
,
da
te
osvetimo
zvesto
in
strašno
,
tako
,
da
bi
bilo
bolje
tvojim
morilcem
,
ako
bi
jih
mati
ne
bila
rodila
.
Ti
pa
,
Jovo
,
prosi
za
nas
Boga
,
da
nam
dodeli
kmalu
,
za
kar
sva
se
bila
bok
ob
boku
in
za
kar
se
hočemo
bojevati
do
zadnje
kaplje
krvi
:
da
napoči
dan
,
ko
bo
Kosovo
maščevano
ter
osvobojen
in
zedinjen
ves
srbski
narod
...
In
kadar
bo
grmel
poslednji
,
najhujši
boj
,
takrat
vstani
,
stari
Jovo
,
in
vrni
se
ob
mojo
stran
,
da
vidiš
kraljeviča
Marka
s
silnim
buzdovanom
,
kako
bo
jahal
pred
nami
na
šarem
belcu
—
da
vidiš
mene
in
nas
vse
,
kako
prelijemo
kri
za
srbsko
svobodo
!
...
“
Silno
genotje
mu
je
zadušilo
besede
.
Dušan
,
Janković
in
Miloš
,
ki
ga
je
bil
osvežil
hladni
morski
zrak
,
so
bili
položili
desnice
na
njegovo
,
počivajočo
na
mrtvečevem
čelu
...
In
zdajci
je
iztegnil
tudi
Ivan
svojo
roko
...
Ali
ni
bil
dolžan
,
poplačati
tovarišem
zvestobo
?
Kako
jim
ne
bi
daroval
svojega
življenja
—
njim
,
ki
so
zrli
zanj
in
za
njegovo
sestro
pravkar
smrti
v
obraz
?
Radost
in
svetlo
upanje
sta
ga
prešinila
;
položil
je
roko
v
znak
zaobljube
in
dejal
s
trdnim
glasom
:
„
Z
vami
,
bratje
—
danes
in
vekomaj
!
...
“
Nato
sta
dvignila
Dušan
in
Marko
četnikovo
truplo
...
Rahlo
,
skrivnostno
je
zašumela
voda
in
se
zgrnila
nad
njim
,
kakor
perot
mogočnega
,
žalostnega
angela
.
Sklepanje
lady
Helene
se
je
bilo
uresničilo
—
strašneje
in
burneje
,
nego
je
mogla
slutiti
,
ko
je
prigovarjala
Jerici
,
da
naj
se
zaupa
Aliju
Kemalu
.
„
Mqj
Bog
!
“
je
šepnila
obupno
,
ko
so
jo
posadili
v
barko
k
nesrečni
tovarišici
in
ko
je
bila
razložila
Jerici
v
njeno
nepopisno
strmenje
,
da
je
videla
brata
in
njegove
prijatelje
,
ki
so
vdrli
v
Halilovo
hišo
,
hoteči
jo
oteti
.
„
Kje
bi
si
bila
mislila
,
da
so
rešitelji
tako
blizu
!
...
Ne
bila
bi
vas
smela
pustiti
stran
;
uprli
bi
se
bili
—
vzdržali
skupno
tistih
par
minut
—
in
zdaj
bi
bili
morda
obedve
rešeni
in
varni
!
“
Bridko
je
zaihtela
ob
misli
,
kako
je
v
svoji
prenagljenosti
sama
podaljšala
Jericino
in
lastno
nesrečo
