Na
Dunaju
kaj
se
godi
,
Me
dobro
poslušajte
vi.
N.
ps
.
„
Nesrečna
izkušnja
!
“
vzdihnil
je
filolog
Lovro
Bojanec
,
ko
so
prodrli
gorki
žarki
poletnega
solnca
v
priprosto
njegovo
sobico
v
tretjem
nadstropju
predmestnih
dunajskih
ulic
.
Nejevoljen
je
vstal
od
knjige
in
pogledal
skozi
odprto
okno
po
ljudeh
,
ki
so
hitevali
mimo
.
„
Blagor
jim
,
ker
se
jim
ni
treba
pripravljati
za
izpit
,
“
si
je
mislil
,
in
obšla
ga
je
silna
želja
pridružiti
se
jim
in
naužiti
se
sladkega
zraka
prostosti
.
A
na
mizi
je
ležala
odprta
knjiga
in
dregala
ga
po
svoje
,
naj
se
uči
,
kakor
nekdaj
gospodinja
v
Ljubljani
,
ki
si
ni
dala
nikoli
dopovedati
,
da
že
vse
zna
.
Nejevoljen
je
sedel
zopet
,
podprl
si
glavo
in
prebral
par
vrstic
.
„
Neumnosti
,
ki
jih
ne
bom
potreboval
nikdar
!
“
mrmral
je
,
prepričan
,
da
se
predava
velik
del
učne
tvarine
samo
zaradi
tega
,
da
imajo
nekateri
ljudje
mastnih
služb
.
Katerega
dijaka
to
ne
bi
jezilo
,
zlasti
če
ga
loči
od
izkušnje
le
še
dober
mesec
!
Lovro
pa
je
tudi
premišljeval
,
koliko
je
bil
po
tratil
dragega
časa
,
in
začel
se
je
kesati
.
„
Prepozno
,
prepozno
!
Saj
vem
,
da
padem
,
“
dejal
si
je
obupan
in
vglabljal
se
v
to
bridko
verjetnost
.
Kolika
sramota
bode
to
zanj
,
ki
je
bil
na
gimnaziji
tako
priden
!
Kako
žalostna
bode
mati
,
ki
ceni
tako
visoko
svojega
Lovra
in
se
tako
rada
ponaša
ž
njim
!
In
zvedela
bode
gotovo
;
zakaj
njegova
prijatelja
in
rojaka
Radivoj
Čuk
in
Vladimir
Dragan
ne
bosta
molčala
.
Saj
tudi
on
ni
prikrival
Radivojevih
nezgod
;
in
sedaj
se
mu
vračuje
.
„
In
zvedela
bo
tudi
,
“
kimal
je
žalosten
,
„
Anica
Stojanova
,
od
katere
se
je
bil
poslovil
z
moško
besedo
:
„
Dokler
ne
naredim
izkušnje
,
ne
bo
me
domov
.
“
Presneta
sitnost
!
Spomnil
se
je
,
kako
prijetno
je
bilo
na
gimnaziji
,
ko
si
se
učil
sproti
:
to
je
bila
za
danes
naloga
,
to
za
jutri
;
nikoli
preveč
;
za
nadzorstvo
učitelji
,
za
vnemanje
gospodinje
.
„
Tu
pa
se
ne
zmeni
za
dijaka
živa
duša
,
ali
se
uči
ali
se
ne
uči
;
Bogu
na
milo
je
prepuščen
do
izkušnje
.
Potlej
pa
imej
v
glavi
,
kar
se
je
nabralo
v
toliko
letih
!
Ko
obdelavaš
jeden
oddelek
,
pozabil
si
prejšnjih
.
Uči
se
,
kolikor
hočeš
,
ponesrečiš
se
vedno
lehko
.
Žal
,
da
navaden
človek
tega
ne
razumeje
!
Samo
ta
nespametna
uredba
je
kriva
,
da
nas
toliko
pade
,
ta
nesrečna
akademična
prostost
.
Mene
je
lepo
speljala
!
Zakaj
da
bi
se
vse
te
bedarije
“
—
porinil
je
knjigo
od
sebe
—
„
naučil
v
jednem
mesecu
,
na
to
še
misliti
ni
;
ni
možno
.
Če
pa
ni
možno
,
čemu
se
še
mučim
!
Ultra
posse
nemo
tenetur
“
.
Ta
logični
sklep
ga
je
močno
potolažil
.
Nekako
zadovoljen
je
zaprl
knjigo
ter
se
jel
napravljati
na
izprehod
.
A
med
tem
so
mu
uhajale
misli
naprej
in
naprej
k
izkušnji
.
Kako
bi
se
opravičil
sam
pred
seboj
,
če
je
ne
naredi
,
to
ga
je
malo
skrbelo
;
a
opravičiti
se
pred
svetom
,
ki
ne
pozna
razmer
,
ki
sodi
površno
le
po
uspehih
,
to
je
bilo
težko
.
Kaj
,
ko
bi
zbolel
?
„
V
prsih
me
tudi
tišči
sem
ter
tja
,
“
si
je
dejal
in
zakašljal
.
„
Domov
pojdem
,
v
Gorenjo
vas
.
Doma
bom
ležal
pod
hruško
in
učil
se
,
kar
se
da
.
Med
tem
se
pa
dobo
morebiti
kaka
služba
,
kjer
ne
bo
treba
izkušnje
,
samo
da
bo
tega
učenja
konec
.
“
Prišlo
pa
mu
je
na
misel
,
koliko
da
je
pridnih
mladeničev
,
ki
se
ne
strašijo
izkušenj
.
„
Ker
jim
pošiljajo
stariši
,
kar
potrebujejo
.
Koliko
pa
pošiljajo
meni
?
Če
bi
ne
imel
tete
,
stradal
bi
.
Potlej
se
pa
uči
!
Teta
pa
bi
mi
tudi
lehko
več
poslala
na
mesec
.
“
Ko
je
oblačil
suknjo
,
pade
mu
iz
žepa
pismo
.
Pobere
je
,
odpre
nehote
in
preleti
z
očmi
.
Bilo
je
že
par
tednov
staro
pisanje
sestre
Metke
,
ki
se
je
opravičevala
,
da
ni
poslala
toliko
časa
zahtevanega
denarja
.
„
Prav
težko
sem
dobila
ta
denar
,
“
glasilo
se
je
pismo
.
„
Šla
sem
k
teti
in
jo
prosila
,
kakor
si
bil
Ti
naročil
.
A
teta
,
ki
je
že
delj
časa
bolna
,
je
bila
prav
huda
,
zakaj
da
ji
Ti
nič
ne
pišeš
in
niti
ne
izporočiš
ne
,
če
si
prejel
,
kar
Ti
je
bila
poslala
.
Hudovala
se
je
,
kako
da
si
moški
,
in
druge
reči
,
ki
Ti
jih
ne
maram
pisati
,
da
ne
boš
hud
.
Jaz
sem
Te
zagovarjala
,
da
nisi
prevzeten
in
ne
nehvaležen
,
da
le
ne
utegneš
pisati
,
ker
se
moraš
tako
sila
veliko
učiti
.
Nazadnje
se
je
vendar
nekoliko
omečila
;
a
prepovedala
mi
je
,
naj
ji
ne
hodim
več
pred
oči
.
Jaz
pa
sem
preiskala
še
svoje
predale
in
,
kar
sem
si
bila
prihranila
,
to
Ti
pošiljam
,
da
ne
bodeš
revež
stradal
pri
tolikem
učenju
.
Ampak
teti
le
piši
in
lepo
ji
piši
,
ker
Te
ima
zelo
rada
!
Posebno
sedaj
se
ji
boš
prikupil
,
ko
je
zbolela
.
Morebiti
ne
bo
živela
več
dolgo
.
Vsi
Te
prav
prisrčno
pozdravljamo
,
naročajo
Ti
pa
še
posebno
mati
,
da
se
nikar
ne
preženi
pri
učenju
,
da
ne
zboliš
,
in
to
Ti
polaga
na
srce
tudi
Tvoja
sestra
Metka
.
“
Rdečica
je
izpreletela
Lovra
,
ko
je
bral
pismo
;
sram
ga
je
bilo
sestrine
ljubezni
,
katere
se
je
čutil
nekako
nevrednega
.
Ob
jednem
se
mu
je
milo
storilo
,
ko
je
premišljeval
,
kolikanj
ga
ima
rada
,
kako
skrbi
zanj
v
tujini
,
kako
mu
streže
,
kadar
je
doma
.
Kako
bi
ji
poplačal
?
Kaj
bi
ji
prinesel
z
Dunaja
?
Sklepal
je
,
kako
lepo
bode
skrbel
zanjo
,
ko
bode
sam
svoj
;
kako
mu
bode
gospodinjila
.
Vzbudila
se
mu
je
domišljija
in
jela
mu
slikati
prijetno
življenje
v
ljubi
domovini
,
ko
bode
čislan
mož
,
rešen
vseh
krušnih
in
izkušenjskih
skrbi
.
Prižgal
si
je
pipo
,
naslonil
se
na
divan
in
na
pol
miže
prepuščal
se
prijetnim
mislim
o
bodoči
sreči
.
Ko
pa
je
ugasnila
pipa
,
ustavile
so
se
misli
in
oživela
je
knjiga
na
mizi
in
jela
ga
opominjati
kakor
utelešena
slaba
vest
.
„
Izkušnja
,
izkušnja
!
“
vzdihnil
je
in
skočil
po
koncu
.
Sestrino
pismo
mu
je
vdahnilo
trden
sklep
.
Sedel
je
k
mizi
,
začel
pregledovati
knjige
in
računati
,
koliko
bi
prišlo
na
teden
,
koliko
na
dan
.
„
Še
je
možno
,
“
reče
odločno
in
pogleda
na
uro
.
Pol
ure
je
bil
izgubil
z
nepotrebnim
razmišljevanjem
.
Škoda
!
Tem
marljivejše
se
loti
sedaj
učenja
.
Na
enkrat
se
spomni
,
da
se
ima
sniti
z
Radivojem
v
mestnem
logu
.
„
Ne
pojdem
,
“
dejal
je
krepko
;
a
pride
mu
na
misel
,
da
ga
utegne
Radivoj
poiskati
v
stanovanju
.
„
Ne
sme
me
dobiti
,
“
dejal
si
je
,
vzel
klobuk
in
palico
,
da
odide
na
univerzo
v
knjižnico
;
kajti
nobenega
dne
,
nobene
ure
ni
hotel
več
zapraviti
.
Odločnost
daje
človeškemu
obrazu
poseben
,
važen
izraz
,
kakor
se
je
držal
Lovro
na
potu
v
biblioteko
,
ne
gledajoč
ne
na
desno
,
ne
na
levo
,
ampak
srepo
prédse
.
„
Kam
tako
zamišljen
?
“
ustavi
ga
prijatelj
Radivoj
Čuk
,
doktorand
,
ki
se
je
pripravljal
tretje
leto
na
drugi
pravoslovni
rigoroz
.
Lovro
se
je
začel
opravičevati
,
da
ne
utegne
iti
ž
njim
,
ker
mora
iti
v
biblioteko
učit
se
.
„
Naj
te
spremim
,
“
reče
Radivoj
ter
se
obrne
.
„
Toda
vraga
,
kaj
tako
hitiš
!
Biblioteka
ti
ne
uide
.
Hočeš
smotko
?
“
„
Hvala
!
Sedaj
ne
.
“
„
Pa
mi
daj
ti
jedno
!
Človek
je
tako
navajen
tega
strupa
,
da
se
mu
kar
grlo
suši
brez
kaje
.
“
„
Nimam
ne
jedne
pri
sebi
,
ne
jedne
.
Razumeš
?
“
„
Nič
ne
dé
,
brate
.
Ali
ga
vidiš
Turka
,
ki
moli
roko
ven
.
Daj
,
kupi
še
meni
jedno
viržinko
!
“
„
Ne
zameri
!
Res
ne
utegnem
.
Zdrav
!
“
„
Trdovraten
si
.
No
,
pa
dirjajva
;
bode
mislil
kak
filister
,
da
sva
blagajnika
na
potu
v
Ameriko
.
Kdaj
pa
imaš
izkušnjo
,
da
se
ti
tako
mudi
?
“
„
V
začetku
julija
.
“
„
Bratec
,
preloži
,
kakor
sem
preložil
jaz
svoj
rigoroz
.
Jaz
ga
bom
delal
fletno
tja
v
oktobru
.
Lepo
te
prosim
:
med
počitnicami
tako
ne
vé
človek
,
kaj
bi
počel
od
dolgega
časa
.
Jaz
se
bom
učil
.
“
Lovri
se
je
zazdelo
,
da
ni
slaba
ta
misel
;
jel
je
počasnejše
korakati
in
pozornejše
poslušati
Radivojeve
razloge
.
„
Daj
,
daj
,
“
silil
je
ta
.
„
Na
mah
pridobiš
pet
mesecev
,
in
če
se
ne
naučiš
za
odliko
,
postavili
ti
bomo
variha
.
“
Teh
pet
mesecev
,
ki
jih
pridobi
človek
na
tak
lahek
način
,
se
je
Lovru
močno
dopalo
.
V
mislih
je
zavil
v
trafiko
in
Radivoj
za
njim
.
„
Čaj
,
naj
ti
jih
jaz
izberem
,
“
dejal
je
Radivoj
oblastno
,
vzel
prijatelju
škatlo
iz
rok
,
potresel
jo
in
učil
,
kakšne
morajo
biti
viržinke
,
da
so
kaj
prida
.
Strokovnjaški
je
potem
prižigal
izbrano
smotko
,
skrbno
jo
vrteč
v
ognju
.
„
Jaz
sem
vzel
tri
,
“
dejal
je
skoz
zobe
,
zapel
si
suknjo
in
odšel
.
Lovro
je
plačal
,
pol
nejevoljen
,
pol
hvaležen
prijatelju
,
ki
mu
je
bil
vdihnil
dobro
misel
.
„
Viržinke
so
že
tudi
za
nič
,
“
godrnjal
je
Radivoj
.
„
Naši
deželni
in
državni
mameluki
pa
še
vedno
podpirajo
vlado
.
Toda
,
Lovro
,
“
dejal
je
z
nagubančenim
čelom
in
si
brisal
ščipalnik
,
„
ti
si
menjal
petak
.
Kdo
bi
si
mislil
,
da
spremljam
jaz
takega
Kreza
.
Tega
zaklada
menda
vendar
ne
zagrebeš
!
Čaj
,
kako
bi
ga
obrnila
.
“
Lovra
so
ujezile
prevzetne
prijateljeve
besede
;
a
se
je
premagoval
...
Najprej
greva
v
kavarno
,
“
razvijal
je
svoj
črtež
Radivoj
.
„
Gospoda
Gavro
Kiparić
in
Niko
Bugarin
,
pristna
Hrvata
,
najslavnejša
karambolista
sedanjega
veka
,
se
izkušata
danes
na
biljardu
.
Tadva
morava
videti
.
To
sta
ti
genijalna
moža
,
“
nataknil
si
je
ščipalnik
in
pogledal
smelo
na
desno
in
levo
.
„
Nemci
nam
ju
zavidajo
,
in
neki
vražji
židovski
listič
je
že
pisal
,
da
sta
nemška
akademika
.
Ne
boš
kaše
pihal
!
Pristna
Hrvata
sta
,
Jugoslovana
z
dušo
in
s
telesom
.
Lovro
,
mi
napredujemo
z
orjaškimi
koraki
,
“
pogladil
si
je
lepo
,
črno
brado
,
in
ko
se
mu
je
zazdelo
,
da
je
preudaril
prijatelj
spodobno
važne
besede
,
modroval
je
dalje
.
„
Napredujemo
zlasti
mi
Jugoslovani
;
kajti
Čeh
,
to
ti
je
rojen
filister
,
ki
mora
popolniti
s
pridnostjo
,
kar
mu
manjka
nadarjenosti
.
Pri
nas
je
druga
.
Če
bi
bili
mi
tako
pridni
,
kakor
smo
nadarjeni
,
drugače
bi
godli
.
A
vsi
ljudje
nimajo
vseh
darov
.
Malce
lahkomiselni
smo
,
bi
dejal
,
posledica
genijalnosti
.
Toda
tako
leni
nismo
kakor
bratje
Hrvatje
ali
Srbi
.
Ta
ti
pa
sedi
po
cele
dni
v
kavarni
kakor
kukmak
v
grmovju
.
“
Med
tem
sta
prišla
do
kavarne
.
„
Za
kake
pol
ure
pojdem
,
da
pregledam
novine
;
potem
pa
učit
se
!
“
si
je
dejal
Lovro
in
koračil
za
Radivojem
mimo
biljardov
,
v
katerih
so
se
gnetli
glasni
jugoslovanski
bratje
.
„
Dober
dan
,
Herr
Doctor
!
“
pozdravi
marker
Radivoj
a
ter
mu
vzame
paličico
in
površnik
iz
rok
.
„
Ali
si
ga
slišal
?
“
obrne
se
ta
ponosno
k
Lovru
.
„
Markerje
sem
že
naučil
,
da
me
pozdravljajo
slovenski
.
“
„
Žani
,
črno
kavo
,
einen
soliden
Schwarzen
für
den
Herrn
Doctor
!
“
ukazoval
je
marker
strežetu
.
Lovru
se
je
topilo
od
veselega
ponosa
domoljubno
srce
,
Radivoja
pa
so
obsuli
prijatelji
,
ki
so
vpili
:
„
Preferansa
,
preferansa
!
“
Takoj
je
bila
okrogla
kamenita
miza
zeleno
pregrnjena
.
Moško
je
zasedel
Radivoj
navadni
svoj
prostor
in
premeril
z
očmi
vso
dolgo
dvorano
,
kjer
so
igrali
,
brali
in
živahno
se
pomenkovali
mladi
akademiki
.
„
Kje
pa
sta
tista
dva
karambolista
?
“
šepnil
je
Lovro
.
„
Ni
ju
še
;
a
prideta
gotovo
.
Nič
se
ne
boj
!
“
dejal
je
Radivoj
,
med
tem
ko
je
dajal
igravcem
k
igri
navodila
.
Lovro
si
je
izbral
kotiček
pri
oknu
,
kamor
mu
je
bil
nanosil
streže
kup
novin
;
zakaj
novine
prebirati
,
to
mu
je
bila
največja
slast
,
in
po
več
dni
se
je
vselej
naprej
veselil
,
kadar
bode
mogel
zopet
popolnoma
ustreči
željam
radovednega
svojega
srca
.
A
komaj
je
bil
zložno
sedel
,
sam
zase
,
v
nadi
,
da
ga
nikdo
ne
zmoti
;
komaj
je
bil
pregnal
pomisleke
svoje
vesti
s
tehtnim
razlogom
,
da
se
tudi
iz
novin
marsičesa
nauči
človek
:
ko
ga
predrami
Radivojev
ukaz
:
„
Sem
sedi
,
da
mi
boš
komaril
!
Človek
komaraj
,
in
Bog
ti
bo
pomagal
!
“
„
Počakaj
malo
!
Takoj
,
takoj
!
“
branil
se
je
Lovro
in
preletaval
novine
.
„
Pusti
budalosti
!
Sem
sedi
!
“
ukazal
je
Radivoj
oblastnejše
in
vzbudil
Lovru
bridko
nejevoljo
.
„
Ni
zadosti
,
“
si
je
mislil
,
da
me
je
ta
prijatelj
odvrnil
od
učenja
,
da
me
je
zapeljal
v
kavarno
čas
tratit
:
v
zahvalo
za
tri
smotke
me
niti
brati
ne
pusti
.
Jaz
,
ki
imam
denar
,
se
vedeni
tako
skromno
;
on
pa
,
ki
nima
okroglega
v
žepu
,
je
tako
objesten
;
kriči
in
ukazuje
in
razgraja
.
Radoveden
sem
,
s
čim
bo
plačal
,
če
izgubi
.
“
Ta
misel
ga
je
nagnila
,
da
je
prisedel
in
pritegnil
stol
s
kupom
novin
k
sebi
.
Malo
nesrečico
v
igri
bi
bil
privoščil
prijatelju
,
ne
iz
hudobnosti
,
marveč
kot
kazen
.
Želja
se
mu
je
hitro
izpolnila
.
Radivoj
je
izgubil
prvo
igro
.
Lovro
si
je
mel
roke
,
muzal
se
skrivaj
in
zlorad
ga
gledal
,
kaj
da
bo
storil
.
„
Marker
,
drobiža
!
“
zakričal
je
Radivoj
.
„
Lovro
,
pripravi
rajniš
!
“
Lovro
je
ostrmel
o
toliki
smelosti
in
ozrl
se
v
prijatelja
,
kakor
bi
ga
hotel
vprašati
,
če
se
ne
šali
.
Bila
je
resnica
.
Izvlekel
je
Lovro
goldinar
in
položil
ga
na
žrtvenik
prijateljstva
,
a
opomnil
trpko
,
da
slavnih
hrvaških
karambolistov
ne
bo
.
„
Kaj
se
brigam
jaz
za
karamboliste
!
“
je
bil
odgovor
.
„
Na
,
mešaj
záme
!
Razdeli
potem
in
uredi
mi
karte
!
A
ne
reži
se
,
če
dobova
dobre
;
niti
se
ne
kremži
,
če
ne
bodo
za
nič
!
“
Lovro
je
sicer
rad
komaril
;
bil
je
tudi
vesten
drug
,
ki
se
je
veselil
s
svojim
igravcem
in
žaloval
ž
njim
;
a
le
tedaj
,
kadar
je
bil
že
prebral
vse
važnejše
novice
.
Ta
dan
mu
je
presedal
posel
,
in
vsakemu
on
ne
bi
bil
ustregel
.
Ko
se
je
vrnil
Radivoj
,
zgrabil
je
Lovro
zopet
novine
.
Toda
je
li
to
kak
užitek
,
če
bere
človek
v
vednem
strahu
,
da
ga
premoti
kdo
,
ali
da
mu
odnese
marker
kak
časopis
;
če
mora
biti
vedno
pripravljen
,
ali
ozreti
se
na
igro
ali
poprijeti
za
list
!
Vsakih
pet
minut
je
udaril
Radivoj
Lovra
po
kolenih
:
„
Vidiš
brate
,
tako
se
igra
!
Preštej
,
koliko
že
imava
!
Ti
komariš
vzorno
.
“
„
Jaz
se
pojdem
izprehajat
,
“
dejal
je
naposled
Lovro
,
ko
se
je
bil
naveličal
.
„
Nikamor
mi
ne
pojdeš
!
Nisi
li
zadovoljen
,
da
komariš
takemu
igravcu
?
“
tolažil
ga
je
Radivoj
.
Lovro
je
premišljeval
,
ali
bi
ostavil
prijatelja
ali
ne
,
dokler
ni
zakričal
Radivoj
:
„
Zadnja
igra
!
“
„
Toliko
pa
še
lehko
počakam
,
“
dejal
si
je
tiho
Lovro
in
hitro
še
premetal
novine
,
če
mu
niso
katere
ušle
.
Vzdigne
ga
Radivojev
poziv
:
„
Idiva
!
“
Solnce
je
zahajalo
,
ko
sta
odhajala
prijatelja
.
Radivoj
si
je
gladil
brado
,
zadovoljen
sam
s
seboj
;
Lovro
je
premišljeval
nejevoljen
,
mu
li
vrne
prijatelj
goldinar
ali
ne
.
„
Škoda
lepega
dne
!
“
vzdihnil
je
Lovro
.
„
Nič
,
“
zavrnil
ga
je
tovariš
in
porožljal
z
denarjem
.
„
Tebi
se
je
pač
izplačalo
;
kaj
pa
jaz
!
“
„
Igraj
še
ti
!
Kaj
pa
samo
komariš
!
Jaz
ne
bi
komaril
za
noben
denar
.
“
„
Takšen
je
!
“
vzdihnil
je
v
srcu
Lovro
,
in
ko
je
odredil
prijatelj
,
da
pojdeta
večerjat
,
obrnil
se
je
po
nekolikem
obotavljanju
za
njim
.
Sreča
ju
prijatelj
in
rojak
Vladimir
Dragan
,
jurist
v
zadnjem
letu
.
„
Gorenjevaški
akademiki
smo
skupaj
!
“
razveseli
se
Radivoj
ter
ga
ustavi
:
„
Odkod
?
“
„
Z
univerze
.
“
„
Filister
,
ki
tičiš
vedno
v
knjigah
.
V
knjigah
zaprašenih
ne
prebiva
modrost
!
Kam
pa
zdaj
?
“
„
Večerjat
.
“
„
Kakor
midva
.
K
zlati
hruški
.
“
„
Ne
;
jaz
grem
v
naše
ulice
.
“
„
Z
nama
pojdeš
,
“
ukazal
je
Radivoj
.
„
Jaz
plačam
.
“
„
Plačuj
sam
záse
.
Zdrav
!
“
dejal
je
Vladimir
.
Radivoj
je
malo
ostrmel
,
malo
se
razjezil
in
naposled
se
obrnil
za
prijateljem
.
„
Če
ne
greš
ti
z
nama
,
pojdeva
midva
s
teboj
.
Meni
je
samo
za
druščino
.
“
V
ulicah
,
kjer
so
stanovali
vsi
trije
,
so
zavili
v
gostilnico
nasproti
stanovanju
Vladimirjevemu
.
„
Dober
večer
,
gospod
baron
!
“
pozdravljal
je
natakar
Radivoja
.
„
Kar
se
tiče
fine
,
razumne
postrežbe
,
“
dejal
je
Radivoj
tovarišema
,
„
na
vrhuncu
dovršenosti
stojita
dunajski
natakar
in
marker
.
—
Torej
,
Vladimir
,
kdaj
boš
rigoroziral
?
“
„
Jutri
.
Čez
tri
mesece
potem
zadnji
izpit
,
in
potlej
sem
gotov
.
“
„
Ali
te
nič
ne
skrbi
?
“
opomnil
je
Lovro
,
ki
je
občudoval
prijatelja
na
glas
in
zavidal
mu
na
tihem
.
„
Ne
posebno
.
“
„
Skrb
je
tudi
popolnoma
odveč
in
nespametna
,
“
modroval
je
Radivoj
,
katerega
ni
skrbela
nobena
izkušnja
,
ker
nobene
delal
ni
.
„
Vladimir
,
jaz
se
zanesem
,
da
se
postaviš
vrlo
za
gorenjevaške
fante
.
Kam
pa
po
zadnjem
izpitu
?
“
„
Najprej
k
vojaškim
vajam
,
potem
v
prakso
.
“
—
Lovru
so
zvenele
te
besede
kakor
očitanje
,
in
jel
se
je
opravičevati
,
da
so
pravoslovni
izpiti
mnogo
lažji
od
modroslovnih
,
da
njega
neki
profesor
pisano
gleda
,
in
da
ovira
dijaka
sploh
nezadostna
podpora
od
doma
.
„
Molči
,
Lovro
!
“
zavrne
ga
Radivoj
.
„
Podpore
si
imel
ti
več
ko
midva
oba
skupaj
.
Tebi
sem
bil
jaz
vedno
dolžan
in
morebiti
sem
ti
še
;
in
kdo
ima
tako
milijonarsko
teto
kakor
ti
!
“
„
To
je
pa
tudi
vse
.
Brez
tete
bi
sploh
ne
bil
mogel
študirati
,
dasi
me
je
podpirala
skromno
,
jako
skromno
.
A
zdaj
je
zbolela
,
in
kaj
,
če
mi
umrje
,
ker
je
stara
in
slabotna
!
“
„
Kaj
,
če
ti
umrje
!
“
ugovarjal
je
Radivoj
.
„
Potlej
se
ti
bo
še
le
naredil
denar
.
Komu
pa
zapusti
teta
,
če
ne
tebi
!
“
„
Oh
,
saj
ne
mara
zame
!
“
vzdihnil
je
Lovro
.
„
Zakaj
se
je
ne
držiš
bolje
!
Naj
bi
jaz
imel
tako
teto
,
pisal
bi
ji
vsak
dan
dvakrat
.
“
„
Jaz
se
ne
znam
hliniti
.
“
„
Kaj
hliniti
!
Sorodnik
je
sorodnik
.
“
„
Kolikokrat
pa
pišeš
ti
svojim
sorodnikom
?
Saj
imaš
vse
polno
stricev
in
tet
!
“
„
Istina
,
toda
samih
revežev
,
ki
se
ne
zmenijo
za
nobeno
pismo
,
če
ni
denarno
,
in
ki
me
vedno
povprašujejo
,
kaj
da
sem
jim
prinesel
z
Dunaja
,
kjer
že
toliko
služim
.
A
tvoja
teta
,
to
ti
je
zaklad
!
“
„
Skopa
,
da
še
sama
sebi
nič
ne
privošči
.
“
„
Tem
več
ostane
tebi
.
Če
bi
bili
moji
predniki
nekaj
menj
privoščevali
sami
sebi
,
privoščil
bi
si
lehko
jaz
sedaj
nekaj
več
.
Ti
pa
si
naš
bodoči
Krez
;
seveda
se
po
izreku
starega
Solona
nikdo
pred
smrtjo
kakega
bogatega
strica
ali
denarne
tete
ne
sme
srečnega
imenovati
.
“
„
Norca
se
delaj
!
“
je
dejal
Lovro
.
„
Zame
je
stvar
odločilne
važnosti
.
Brez
tete
ni
podpore
;
brez
podpore
nobene
možnosti
,
da
bi
nadaljeval
učenje
.
Kaj
bode
z
menoj
po
tetini
smrti
,
o
tem
premišljujem
časi
po
cele
dni
.
“
„
In
meniš
s
tem
podaljšati
teti
življenje
,
“
nasmehnil
se
je
Vladimir
.
„
Vidva
sta
oba
jednaka
,
“
jezil
se
je
Lovro
.
„
Ker
nimata
take
tete
,
nimata
takih
skrbi
.
“
Vladimir
se
je
smejal
.
Radivoj
pa
je
ponujal
otožnemu
prijatelju
za
jedno
njegovo
deset
svojih
tet
in
strice
mu
še
nametaval
.
„
Lovro
,
“
učil
ga
je
Radivoj
,
„
kolikor
več
denarja
imaš
,
toliko
večji
filister
si
.
Kdor
je
akademik
,
temu
se
ni
bati
za
kruh
.
Pri
nas
je
vse
polno
dela
,
delavcev
pa
nič
kaj
!
Ali
nimamo
razuma
?
Izkušnja
,
izkušnja
!
to
je
slepilo
za
tepce
.
Doctoribus
praefero
doctos
.
Na
Dunaju
se
naučiš
neizmerno
,
če
le
postopaš
okrog
z
odprtimi
očmi
in
ušesi
.
Modroslovja
nam
je
treba
in
tiste
izkušnje
,
ki
jo
daje
življenje
,
ne
šolske
klopi
.
Po
našem
starikavem
kontinentu
se
mnogo
preveč
vpoštevajo
izpričevala
:
zato
tudi
zasedajo
tepci
najvažnejša
mesta
.
Za
koliko
je
Amerika
pred
nami
!
Bodi
jurist
ali
medicinec
ali
kar
si
bodi
,
če
nisi
ob
jednem
modroslovec
,
reva
si
in
filister
.
To
si
zapomnita
,
“
sklenil
je
važno
in
s
poudarkom
.
„
Kake
vrste
modroslovec
pa
si
ti
?
“
vpraša
ga
Vladimir
.
„
Jaz
?
Schopenhauerjevec
in
pesimist
.
—
Natakar
,
še
jeden
vrček
!
Danes
sem
ga
zaslužil
.
“
„
Katero
delo
Schopenhauerjevo
pa
si
preštudiral
,
če
se
sme
vprašati
?
“
vprašal
je
zopet
Vladimir
nekako
nezaupljiv
.
„
Katero
delo
!
Vse
,
od
prvega
do
zadnjega
;
zbrana
dela
,
seveda
.
Čaj
,
da
ti
jih
tucat
naštejem
.
Najprej
‚
Kritik
der
reinen
Vernunft
‘
.
“
„
To
je
spisal
Kant
,
ne
Schopenhauer
.
“
„
Prav
imaš
,
Kant
.
Toda
kaj
je
Kant
proti
Schopenhauerju
?
Muha
!
Kakor
paglavca
ga
obdelava
Schopenhauer
.
Zakaj
Schopenhauer
je
neizmerno
robat
;
in
baš
to
mi
ugaja
.
To
vama
je
filozofija
,
visoka
ko
nebo
in
globoka
ko
pekel
.
Mahom
te
prepriča
,
bodi
še
tak
skeptik
.
Za
današnje
čase
je
pesimizem
jedina
resna
filozofija
.
In
kako
človeka
povzdigne
!
Če
se
ti
do
pičice
dokaže
,
da
je
ves
svet
krog
tebe
ničvreden
,
podel
,
lažniv
,
goljufiv
,
sebičen
,
vraga
!
kak
rešpekt
doboš
sam
pred
seboj
,
jedini
poštenjak
med
samimi
lopovi
!
“
„
Čuješ
,
Lovro
,
kako
se
nama
klanja
Radivoj
?
“
smejal
se
je
Vladimir
.
„
O
,
čujem
,
čujem
,
“
vzdihnil
je
Lovro
v
skrbeh
zaradi
izkušnje
,
tete
in
goldinarja
.
„
Vesta
,
prijatelja
,
kaj
vama
povem
?
Jaz
ne
vem
,
če
bom
mogel
do
izkušnje
počakati
na
Dunaju
,
dasi
bi
rad
.
Prsi
me
“
—
posilil
ga
je
kašelj
—
„
po
malem
bole
.
Treba
bo
nemara
iti
pred
koncem
leta
na
počitnice
in
odložiti
izkušnjo
do
jeseni
.
“
„
Pametna
misel
,
“
potrdil
je
Radivoj
.
„
A
kaj
poreko
ljudje
!
“
javkal
je
Lovro
.
„
Vidiš
,
če
bi
bil
ti
količkaj
filozofa
,
ne
bi
govoril
tako
bedasto
.
Kaj
se
briga
filozof
za
to
,
kar
govore
ljudje
o
njem
!
Ti
naj
gledajo
,
kaj
da
poreče
modrijan
o
njih
.
Sicer
pa
se
nič
ne
boj
!
Jaz
zamašim
usta
vsem
.
Pisal
bom
v
novine
:
Slovenec
nima
sreče
.
Nadobudni
mladenič
Lovro
Bojanec
,
izmed
najbistrejših
filologov
dunajske
univerze
,
je
zbolel
baš
pred
izkušnjo
tako
močno
,
da
se
je
moral
vrniti
v
rojstni
kraj
.
Bog
daj
skoro
zdravja
vrlemu
mladeniču
,
s
katerim
se
bode
kdaj
ponašal
naš
narod
!
“
„
Ti
se
zmeraj
norca
delaš
.
“
„
Vendar
ne
iz
tebe
,
brate
,
“
potrkal
ga
je
Radivoj
po
rami
.
Med
tem
je
vstopil
pismonos
in
,
zagledavši
Lovra
,
podal
mu
dvoje
pisem
,
jedno
z
denarji
,
drugo
navadno
.
Prvo
je
Lovra
bolj
zanimalo
,
odpre
je
najprej
in
preleti
par
vrstic
,
katere
je
bila
pisala
sestra
.
Zdaj
mu
ostrmi
oko
,
roka
omahne
in
beseda
se
mu
trga
,
ko
pove
prijateljema
novico
,
da
je
umrla
teta
.
„
Čestitam
,
“
zakriči
Radivoj
,
moleč
mu
obe
roki
nasproti
.
„
Kdaj
je
umrla
?
“
„
Oh
,
že
pred
štirimi
dnevi
.
Sestra
pa
je
še
le
predvčerajšnjim
pisala
,
češ
,
da
ne
bi
hodil
k
pogrebu
iz
take
daljave
ter
zamudil
šole
.
Metka
misli
,
da
imamo
šolo
kakor
v
Gorenji
vasi
.
“
„
Naj
misli
,
kakor
hoče
,
“
dejal
je
Radivoj
.
„
Jaz
ti
čestitam
prvi
.
“
Lovro
ga
je
odrival
,
neodločen
,
negotov
,
ne
prav
vedoč
,
kaj
da
pomeni
zanj
ta
smrt
.
Učenje
pretrgati
se
mu
je
zdelo
bridko
,
izkušnji
se
ogniti
,
to
bi
se
preneslo
.
Tetina
smrt
hud
udarec
,
a
tudi
dober
izgovor
.
Predno
je
še
natanko
vedel
,
ga
li
navdaja
res
sama
žalost
,
odprl
je
drugo
pismo
,
katerega
pisava
mu
je
bila
popolnoma
neznana
,
in
ogledal
si
najprej
podpis
.
„
Gospod
Majer
z
Mlake
mi
piše
,
“
dejal
je
čudeč
se
.
„
Gospod
Majer
?!
“
čudila
sta
se
prijatelja
,
in
Radivoj
je
ukazal
,
naj
bere
pismo
na
glas
.
Pismo
se
je
glasilo
tako-le
:
Vaše
blagorodje
!
Veleučeni
,
velecenjeni
gospod
profesor
!
Danes
smo
izročili
črni
zemlji
najboljšo
,
najplemenitejšo
dušo
vse
fare
,
Vašega
blagorodja
nepozabno
tetko
.
Vzprejmite
najprisrčnejše
sožalje
vse
moje
družine
,
ki
zna
ceniti
bridko
izgubo
,
ki
Vas
je
zadela
.
Ob
jednem
mi
je
čast
pozdraviti
Vas
kot
novega
soseda
.
V
lepšem
svitu
se
pač
ni
moglo
pokazati
zlato
srce
Vaše
tetke
,
nego
da
je
Vas
imenovalo
za
svojega
dediča
.
Jaz
,
ki
se
čutim
srečnega
,
da
sem
dobil
tako
vrlega
,
soseda
,
ne
rečem
nič
drugega
nego
:
Živio
naš
novi
sosed
!
Živio
gospod
Podkrajski
!
Pridite
kmalu
,
da
se
popolni
in
oživi
omizje
pri
Bendežu
.
Baronček
po
noči
dremlje
,
po
dnevi
spi
;
moj
Edvard
se
udaja
tihemu
pijančevanju
iz
dolgega
časa
prezgodaj
po
mojem
očetovskem
mnenju
;
in
jaz
kar
koprnim
po
duhoviti
Vaši
druščini
.
Moja
žena
in
Irma
Vas
pozdravljata
;
jaz
sem
pa
Vaš
Florijan
Majer
.
“
„
Živio
!
“
kričal
je
Radivoj
.
„
Lovro
,
ti
si
Krez
in
Polikrat
;
žrtvuj
brž
kaj
,
da
potolažiš
zavistne
bogove
.
Natakar
,
tri
buteljke
rusterja
!
“
„
Zdaj
je
konec
učenja
!
“
vzdihnil
je
Lovro
.
„
Čemu
?
“
ugovarjal
je
Vladimir
.
„
Zdaj
še
mnogo
lažje
dovršiš
svoje
učenje
;
postaneš
lehko
privatni
docent
in
čez
kaj
let
profesor
na
univerzi
.
“
„
Da
,
tukaj
bi
lovil
vrabce
,
doma
bi
mi
uhajali
golobje
.
Kdo
pa
mi
bode
gospodaril
!
“
„
Oče
,
in
precej
boljše
od
tebe
.
“
„
Kako
pa
!
Majhno
kmetijo
že
zna
oskrbovati
kmet
;
a
za
toliko
posestvo
mu
manjka
obzorja
.
Sam
bom
moral
nadzorovati
vse
,
sam
.
Zdaj
sem
kmet
;
kmet
pa
je
revež
,
ker
se
vlada
premalo
ozira
nanj
.
Po
profesorski
slavi
ne
hrepenim
.
“
„
Moška
beseda
,
“
pohvalil
je
Radivoj
.
„
Za
življenje
sem
se
naučil
zadosti
,
da
vem
,
kje
žuli
črevelj
kmeta
,
kje
gospoda
.
Domovini
lehko
koristim
,
tudi
če
nisem
profesor
.
“
„
Celo
mnogo
več
.
Ti
si
naš
bodoči
poslanec
.
Takih
mož
potrebujemo
,
izobraženih
,
olikanih
,
nezavisnih
.
Bog
živi
vrlega
našega
zastopnika
!
S
takimi
možmi
računa
tudi
nasprotnik
.
“
„
Istina
,
“
pritrdil
je
Vladimir
;
„
to
izpričuje
Majerjevo
pismo
.
Ta
slepar
se
je
prvi
poklonil
Lovrovemu
denarju
.
“
„
Slepar
gor
ali
dol
!
“
ugovarjal
je
Radivoj
.
„
Denar
ima
.
Non
olet
.
Kako
si
ga
je
pridobil
,
to
je
njegova
stvar
.
Le
ne
sentimentalnosti
!
Ta
mož
mora
postati
naš
;
kajti
mi
ne
pogrešamo
ničesar
tako
bridko
kakor
kapitala
.
Inteligencije
imamo
več
ko
treba
,
Majerjevo
trmo
boš
snubil
,
Lovro
,
ti
,
da
pride
denar
v
narodne
roke
.
To
bodi
tvoja
prva
narodna
naloga
.
“
„
Kaj
pa
poreče
Stojanova
Anica
?
“
smejal
se
je
Vladimir
.
„
Ta
je
izvoljenka
Lovrova
.
“
„
Bila
,
“
odločil
je
Radivoj
.
„
Razmere
so
sedaj
drugačne
.
Le
nič
sentimentalnosti
!
Ne
poslušati
srca
,
ampak
korist
narodovo
,
ki
veleva
,
da
ne
sme
priti
taka
nevesta
v
tuje
roke
.
“
„
Stojan
tudi
ni
berač
,
“
menil
je
Vladimir
,
„
in
Anica
bo
imela
tudi
par
tisoč
.
“
„
Par
tisoč
!
“
rogal
se
je
Radivoj
.
„
Moj
Bog
,
kaj
pa
je
to
!
kaj
pa
je
to
!
kaj
je
to
v
primeri
z
Lovrovim
premoženjem
!
Stojanovo
,
Lovro
,
pusti
pri
miru
!
“
„
Tebi
,
Radivoj
,
je
pa
vendar
tudi
všeč
Milica
.
“
„
Meni
?
Milica
!
Jako
se
motiš
,
“
dejal
je
prezirljivo
milovalno
Radivoj
.
„
Morebiti
sem
jaz
njej
všeč
;
a
ona
meni
—
ne
!
Jaz
se
za
ženski
spol
brigam
sploh
samo
toliko
,
da
ga
pridobivam
za
narodno
delo
.
“
„
Zakaj
se
pa
ti
ne
lotiš
Irme
?
“
nasmehnil
se
mu
je
Lovro
.
„
Jaz
,
draga
moja
,
nisem
rojen
za
zakonsko
življenje
.
Moja
naloga
je
vzvišenejša
.
Jaz
živim
samo
za
narod
.
Bog
in
narod
!
Moja
nevesta
je
domovina
.
“
„
A
jo
boš
ostavil
,
če
ne
bo
dosti
denarna
,
“
menil
je
Vladimir
.
„
Na
take
zabavljice
jaz
ne
odgovarjam
.
Nekateri
ljudje
žive
le
záse
;
pridni
so
—
záse
;
uče
se
—
záse
;
izkušnje
delajo
—
záse
;
denar
nabirajo
—
záse
;
po
kruhoborni
lestvi
lezejo
od
klina
do
klina
—
záse
in
ne
razumejo
nikdar
,
kako
more
kdo
živeti
za
narod
.
“
„
Lenobo
pasti
—
za
narod
.
“
odgovarjal
je
pikro
Vladimir
;
„
jesti
in
piti
za
narod
;
denar
in
čas
tratiti
za
narod
.
“
—
Mladeniča
bi
se
bila
resno
sprla
,
da
ni
posegel
vmes
dobrodušni
Lovro
z
resnimi
pomisleki
glede
na
lepo
Majerjevo
Irmo
.
„
Malo
koketna
je
Irma
,
“
dejal
je
zamišljen
.
„
Nič
več
in
nič
menj
kakor
vsaka
Evina
hči
,
“
rekel
je
Radivoj
.
„
Dopasti
želi
vsaka
,
dokaz
,
da
nas
čislajo
.
Toda
to
so
malenkosti
;
poglavitno
je
,
da
pride
denar
v
narodne
roke
.
Lovro
,
tu
se
mora
pokazati
tvoje
rodoljubje
.
Pijmo
na
srečen
uspeli
!
Bog
in
narod
!
“
Pozno
so
se
ločili
;
Vladimir
trezen
in
hladen
,
ko
mu
je
stopalo
pred
oči
zopet
pravoslovje
in
izkušnja
;
Lovro
zadovoljen
,
da
je
izkušenj
konec
,
in
preudarjajoč
,
če
je
res
narodna
njegova
dolžnost
spraviti
z
Irmo
vred
Majerjev
denar
v
svoje
roke
;
Radivoj
pa
vesel
,
da
ima
imovitega
prijatelja
,
h
kateremu
se
bode
zatekal
v
potrebi
.
Gori
,
kjer
presrečna
leta
,
Mlada
leta
tekla
so
,
Tam
se
sreča
mi
obeta
,
Tja
nemirne
misli
vró
.
Krilán
.
Od
Krškega
do
Brežic
in
tja
dol
čez
Šentjernejsko
polje
se
širi
ob
Savi
velika
dolenjska
ravnina
,
obrobljena
na
jedni
strani
od
Gorjancev
nad
Krko
,
na
drugi
od
pogorja
,
ki
sega
od
Leskovca
čez
Rako
do
Bučke
.
Ravnino
namaka
lena
,
vijugasta
Krka
s
svojimi
dotoki
,
v
katerih
se
zrcalijo
trgi
in
vasi
z
belimi
cerkvami
in
sivimi
gradovi
,
prijazne
hiše
poleg
bornih
koč
.
Izpod
raškega
pogorja
teče
potok
Rakovec
proti
Krki
.
Tam
,
kjer
priteče
v
ravnino
,
stoji
Gorenja
vas
,
nad
katero
se
dviga
svet
v
zelene
holme
in
obrastle
griče
,
ki
prehajajo
v
hribe
in
gore
.
Na
jednom
koncu
vasi
se
blišči
izmed
zelenja
gizdavi
gradiček
Mlaka
last
gospoda
Majerja
;
kake
pol
ure
više
nad
okrajno
cesto
na
jedni
strani
potoka
gleda
po
dolini
stari
,
obširni
grad
Podkraj
,
dedina
Lovra
Bojanca
,
na
nižjem
,
holmu
na
drugi
strani
pa
se
skriva
za
gozdom
Pristava
,
jednonadstropno
poslopje
,
‚
graščina
‘
gospoda
Pavla
Stojana
;
vsa
tri
posestva
nedavno
last
barona
Bergerja
.
Proti
temu
prijaznemu
kraju
se
je
peljal
lepega
popoldne
kmalu
po
opisanih
dogodkih
naš
Lovro
.
Vozil
ga
je
podkrajski
valpet
Janez
ter
ga
zabaval
s
presojevanjem
njiv
in
travnikov
,
goveje
živine
in
vinske
letine
in
prešel
polagoma
na
staro
kočijo
in
ne
več
mlada
konja
.
„
Teta
je
ljubila
mir
in
ni
rada
novotarila
,
“
dejal
je
Lovro
.
„
Zato
pa
!
“
dejal
je
Janez
.
„
Malo
trda
sta
v
nogah
,
a
še
tečeta
.
Le-tam
sem
ju
imel
na
naboru
,
pa
sta
bila
gospodom
prav
všeč
,
in
potrdili
bi
ju
bili
,
če
bi
ne
bil
iztegnil
jezika
župan
Bendež
,
češ
,
da
jima
ni
treba
več
jeroba
,
“
Lovro
je
pokimal
,
naslonil
se
nazaj
v
staroversko
kočijo
in
prepustil
se
len
,
na
pol
mize
prijetnim
sanjarijam
.
Pred
oči
mu
je
stopil
stari
podkrajski
grad
s
hodniki
krog
dvorišča
,
z
velikimi
sobami
in
majhnimi
okni
,
notri
navlaka
starinskega
pohišja
,
za
gradom
zapuščeni
vrt
,
za
vrtom
prekrasni
gozd
,
ob
robu
mogočni
hrastje
,
v
sredini
visoke
smreke
,
proti
potoku
polje
in
ob
vodi
travniki
.
Spominjal
se
je
še
starega
barona
Bergerja
,
ki
se
je
vozil
z
lepimi
konji
ali
hodil
s
puško
na
rami
po
svojih
posestvih
,
med
tem
ko
so
govorili
ljudje
,
da
mu
gre
slabo
,
in
da
se
mu
vse
proda
.
Na
jedenkrat
je
prišel
na
Pristavo
nov
gospodar
Stojan
,
Podkraj
pa
je
kupila
stara
gospa
,
o
kateri
je
oče
trdil
,
da
je
njih
sorodnica
,
a
ona
se
ni
zmenila
za
Bojančeve
nič
in
živela
zase
v
samoti
.
Kmalu
po
teh
izpremembah
je
bil
lep
pogreb
,
ker
je
umrl
na
Mlaki
baron
Berger
.
Takrat
je
hodil
Lovro
bos
z
Badivojem
po
domačih
lokali
in
lovil
rake
v
potoku
.
Od
druge
strani
pa
so
prihajali
pristavski
otroci
,
Milica
in
Anica
Stojanova
in
Vladimir
.
V
nizki
hišici
pod
Pristavo
se
je
bila
namreč
naselila
uradniška
vdova
,
Vladimirjeva
mati
.
s
starejšo
hčerjo
,
ki
je
pomagala
doma
,
in
z
mlajšim
Vladimirjem
,
ki
je
rastel
s
pristavskima
deklicama
.
Oni
so
prepevali
in
igrali
se
;
Radivoj
pa
jih
je
oponašal
,
posmehoval
se
jim
in
prepiral
se
čez
vodo
kljubu
Lovrovemu
pogovarjanju
.
Leta
so
tekla
,
in
Lovro
in
Radivoj
sta
prišla
v
latinske
šole
.
Ko
sta
se
vrnila
nekoč
na
počitnice
in
srečala
Pristavske
,
ni
jih
več
izzival
Radivoj
,
niti
jih
ni
več
zasmehoval
,
ampak
klobuk
je
snel
in
spoštljivo
pozdravil
;
Lovro
pa
za
njim
.
Milica
in
Anica
sta
se
lahko
priklonili
in
prijazno
odzdravili
,
Vladimir
pa
je
rekel
fantoma
:
„
Servus
,
“
kar
se
jima
je
dobro
zdelo
.
Od
tedaj
pa
je
večkrat
rekel
Radivoj
Lovru
:
„
Tod
pojdiva
;
bodeva
jih
srečala
.
“
In
kadar
sta
jih
srečala
,
pozdravljala
sta
,
veselila
se
ljubeznivega
odzdrava
in
zavidala
Vladimirju
,
da
občuje
tako
domače
z
deklicama
.
Ta
ju
je
vpeljal
na
Pristavi
,
kjer
se
je
pomenkoval
z
njima
gospod
Stojan
tako
prijazno
,
in
gospa
ju
vzprejela
tako
ljubeznivo
domače
.
Fantoma
sta
se
zdeli
deklici
krasni
.
Lovru
je
bila
posebno
všeč
živahna
Anica
,
Radivoj
pa
se
je
vnemal
za
resnobno
Milico
.
Tako
je
nastalo
znanje
.
Shajali
so
se
k
igram
,
katerih
se
je
udeleževala
gospa
Stojanova
ali
mati
Vladimirjeva
ali
tudi
gospod
Stojan
;
ali
pa
so
peli
.
ker
sta
bila
Radivoj
in
Vladimir
dobra
pevca
:
hvaležno
poslušavstvo
je
preskrbljeval
Lovro
.
Dijaki
so
moško
govorili
o
svoji
bodočnosti
in
delali
smele
načrte
;
deklicama
pa
so
ugajale
besede
,
katerih
daljni
pomen
sta
dobro
razumevali
.
Prešla
je
vesela
gimnazijska
doba
,
in
nastalo
je
vprašanje
,
kam
da
sedaj
,
kaj
da
bode
iz
mladih
načrtov
.
Radivoj
se
je
bil
hitro
odločil
za
na
Dunaj
,
Lovra
je
mučila
skrb
,
kako
da
se
preživi
,
ker
je
slišal
doma
dan
na
dan
,
da
ga
ne
morejo
več
vzdrževati
.
Stiska
je
bila
velika
.
Kar
se
ustavi
nekega
dne
pred
hišo
stara
kočija
podkrajske
gospe
,
in
imenitna
teta
,
ki
se
še
nikdar
ni
bila
ponižala
do
priprostih
sorodnikov
,
je
vprašala
,
kje
da
je
dijak
,
in
zakaj
da
je
nič
ne
obišče
.
—
Ni
je
šel
rad
obiskat
Lovro
,
kajti
še
ni
bil
slišal
nič
dobrega
o
njej
.
Nezaupen
je
stopil
pred
njo
,
boječe
odgovarjal
na
njena
vprašanja
in
tiho
poslušal
karanje
,
da
se
ne
zmeni
zánjo
nič
,
da
ga
je
morala
sama
iti
iskat
,
in
da
mu
mora
vsiliti
podporo
,
ki
je
je
potreben
.
Potem
ga
je
pohvalila
,
da
je
dobro
dovršil
latinske
šole
,
pogostila
ga
s
kavo
in
sadjem
in
obljubila
pomagati
mu
,
ko
se
bo
šolal
na
Dunaju
.
Tako
je
začel
hoditi
Lovro
v
Podkraj
,
dasi
bi
bil
šel
rajši
na
Pristavo
.
Računal
je
s
teto
,
koliko
da
so
dolžni
najemniki
,
koliko
bo
vrgla
pšenica
,
koliko
vino
;
spremljeval
jo
je
po
polju
,
pil
kavo
in
dolgočasil
se
v
njeni
druščini
ter
zavidal
Radivoju
in
Vladimirju
druščino
Pristavsko
.
Ko
so
minile
počitnice
,
odpravili
so
se
na
Dunaj
trije
junaki
,
polni
lepih
opominov
in
trdnih
sklepov
,
katere
so
krepila
iskrena
voščila
in
prisrčni
pozdravi
.
Podjetni
,
iznajdljivi
Radivoj
si
je
znal
kmalu
pomagati
v
velikem
mestu
.
Pevec
,
govornik
,
lepe
postave
,
samosvesten
,
povsod
dobro
došel
tovariš
je
dobil
podpore
,
da
mu
ni
bilo
nikdar
sile
.
Vladimir
je
moral
mnogo
trpeti
.
Kar
si
je
pritrgala
mati
,
kar
je
prislužila
s
šivanjem
sestra
,
to
se
mu
je
pošiljalo
;
a
bilo
je
malo
.
Učil
se
je
ceniti
denar
in
čas
,
kakor
nas
bolezen
uči
ceniti
zdravje
,
in
postal
je
resen
in
odločen
.
V
drugem
letu
mu
je
podeljena
ustanova
olajšala
borbo
.
Lovra
pa
ni
pozabila
teta
.
Pošiljala
mu
je
redno
podporo
;
a
zahtevala
je
,
da
ji
piše
vsak
teden
,
za
kar
je
prilagala
vsakemu
pismu
posebne
marke
.
Ta
zahteva
,
ki
jo
je
Lovro
od
konca
rad
in
z
veseljem
izpolnjeval
,
jela
mu
je
sčasoma
presedati
,
kakor
se
mu
je
utrjalo
mnenje
,
da
ga
mora
podpirati
teta
.
Pisma
so
postajala
krajša
in
redkejša
,
in
izgovor
je
bil
,
da
ne
ve
nič
pisati
,
kar
bi
jo
zanimalo
.
Teta
se
je
hudovala
,
pritoževala
in
pretila
;
a
hitro
se
dala
vselej
pogovoriti
in
potolažiti
.
Lovro
pa
je
opravičeval
sam
pri
sebi
svojo
lehkomiselnost
in
zanikarnost
z
njeno
sitnostjo
.
Saj
je
potratil
na
Dunaju
toliko
časa
z
vednim
pisarjenjem
in
čez
počitnice
se
moral
kisati
v
njeni
družbi
.
Ko
se
je
ona
pravdala
s
Stojanom
,
prepovedala
je
Lovra
celo
občevati
s
Pristavskimi
.
Majerjevih
,
ki
so
bili
kupili
Mlako
in
zdeli
se
Lovru
jako
ljubeznivi
in
gostoljubni
ljudje
,
teta
niti
pogledala
ni
.
Sleparje
in
oderuhe
jih
je
imenovala
v
svoji
nestrpnosti
,
in
na
to
družbo
niti
misliti
ni
smel
Lovro
.
Koliko
prostejše
se
je
gibal
Radivoj
,
povabljen
zdaj
sem
,
zdaj
tja
,
priljubljen
in
čislan
povsod
,
duša
društvenemu
življenju
!
Pač
je
razvajala
družba
svojega
miljenčka
,
ki
je
postajal
prevzeten
,
kritičen
,
nezmotljiv
,
ki
je
malo
hvalil
,
mnogo
grajal
in
dopadal
polagoma
bolj
sebi
nego
drugim
;
a
postal
je
po
sodbi
gospe
Majerjeve
svetovno
izobražen
mož
in
potoževal
Lovru
,
kako
mora
paziti
v
ženski
družbi
,
da
ni
preprijazen
,
ker
ga
dekleta
love
za
besede
in
si
bude
prazne
nade
.
Kako
srečen
se
je
zdel
Lovru
,
kateremu
ni
bilo
treba
te
previdnosti
!
On
se
ne
bi
bil
jezil
,
če
bi
ga
bila
Anica
ujela
za
besedo
.
Zdaj
pa
ni
več
tete
,
ki
bi
ga
nadlegovala
,
naj
ji
piše
,
ki
bi
mu
branila
družiti
se
s
komur
si
bodi
.
Sam
svoj
gospod
je
,
in
vesela
bodočnost
se
mu
odpira
,
Lotilo
se
ga
je
nekako
kosanje
,
ko
se
je
spominjal
tetine
dobrote
,
katere
ni
toliko
zaslužil
,
kolikor
bi
bil
želel
sedaj
.
A
to
neprijetno
čutstvo
je
hitro
pregnala
misel
na
srečo
,
ki
ga
čaka
odslej
.
V
gradu
se
bode
nekoliko
prenaredilo
,
da
bo
obednica
pri
tleh
,
spalnica
proti
cesti
,
vzprejemnica
proti
gozdu
in
igralnica
in
pušilnica
v
stolpu
na
oglu
.
Gospodarilo
se
bode
vzorno
,
za
vzgled
sosedom
,
saj
se
da
z
denarjem
vse
doseči
.
A
časa
mora
vendar
še
preostajati
za
knjige
in
novine
,
za
izprehod
in
zabavo
.
Stariši
in
sestra
,
olikani
sosedje
in
par
prijateljev
vrstnikov
v
bližini
mu
bodo
kratkočasna
družba
,
ki
ga
bo
ljubila
in
čislala
.
In
kadar
se
naveliča
samskega
stanu
,
potem
bode
lehko
izbiral
.
Anica
Stojanova
je
ljubeznivo
dekle
;
toda
kdo
ve
,
če
se
mu
bo
še
dopadla
,
Majerjeva
lrma
je
brhka
in
po
Radivojevem
mnenju
bi
bila
njegova
narodna
dolžnost
pridobiti
si
jo
;
a
če
mu
ne
bo
všeč
,
preložil
bo
Lovro
to
narodno
dolžnost
na
Radivojeve
rame
.
Iz
misli
ga
prebudi
srdito
lajanje
treh
psov
,
dveh
velikih
in
jednega
majhnega
,
ki
so
se
pripodili
po
cesti
naproti
,
zaganjali
se
v
konja
in
odskakovali
pred
Janezovim
bičem
.
Za
njimi
sta
praših
odprta
kočija
in
koleselj
,
iz
katerih
je
donel
krik
:
„
Živio
!
Živio
!
“
„
Gospod
Majer
z
barončkom
,
“
dejal
je
Janez
,
naslonivši
se
nazaj
,
in
poprijel
za
vajete
.
Kočiji
sta
se
ustavili
,
izkobacal
je
rejen
gospod
in
drobnel
s
klobukom
v
roki
proti
Lovrovemu
vozu
.
„
Podkrajski
gospod
,
gospod
profesor
,
gospod
Bojanec
,
Bog
vas
živi
!
“
je
vpil
in
mahal
s
klobukom
in
stiskal
Lovru
roko
.
„
Pozdravljeni
na
domačih
tleh
!
Edvard
,
“
obrnil
se
je
k
dolgemu
,
suhemu
mladeniču
,
ki
je
roke
v
žepih
,
s
smotčico
v
ustih
prikorakal
od
drugega
voza
,
„
pozdravi
Podkrajskega
gospoda
,
to
je
Podkrajski
gospod
,
gospod
profesor
Bojanec
.
In
to
je
moj
sin
,
moj
Edvard
.
Dovršil
je
poljedelsko
,
vinorejsko
,
sadjerejsko
in
vrag
vedi
,
kako
šolo
v
Ogerskem
Starem
gradu
.
Zdaj
pa
poskuša
naš
dolenjski
cviček
.
To
vam
je
pravi
vinski
cvet
,
pravi
sin
svojega
očeta
,
hahaha
!
Edvard
,
daj
gospodu
Bojancu
roko
!
“
Edvard
je
privzdignil
klobuk
,
obrnil
ga
v
zraku
in
,
posadivši
ga
zopet
na
svoje
mesto
,
podal
Lovru
roko
.
Lovro
pa
je
bil
v
veliki
zadregi
,
ker
ni
vedel
,
kaj
to
pomeni
,
in
zardel
je
jecal
,
da
se
gospoda
vendar
ni
potrudila
nalašč
zaradi
njega
.
„
Smešno
,
gospod
Bojanec
!
“
zavrnil
ga
je
Majer
.
„
Čast
komur
čast
.
Mi
smo
prišli
,
da
vas
dostojno
vzprejmemo
.
Kakšen
trud
pa
je
to
,
prosim
vas
!
“
„
Papa
tako
nima
nič
opravka
,
“
razlagal
je
Edvard
,
„
in
jaz
tudi
ne
vem
,
kaj
bi
počel
ves
dan
.
“
„
Ali
ga
slišite
,
gospod
Bojanec
?
Ne
ve
,
kaj
bi
počel
.
Lepo
vas
prosim
,
izprašan
poljedelski
visokošolec
ali
visokošolski
poljedelec
,
pa
ne
ve
,
kaj
bi
počel
!
Trtne
uši
naj
bi
šel
bit
!
Hahaha
!
“
„
Župan
se
je
tudi
pripeljal
!
“
čudil
se
je
Lovro
in
stopal
iz
kočije
,
da
se
zalivali
tudi
temu
vzprejemavcu
.
„
Dober
večer
,
Podkrajski
gospod
,
dober
večer
!
“
pozdravljal
je
župan
.
„
Je
že
dobro
,
je
že
prav
.
A
jaz
ne
morem
od
konja
.
“
V
prvem
vozu
pa
je
bil
obsedel
baron
Berger
,
mladenič
prijetnega
,
zagorelega
obraza
,
ki
je
razložil
Lovru
v
kratkih
,
mirnih
besedah
veselje
,
da
pride
prijeten
družbenik
v
dolgočasno
Gorenjo
vas
.
Živahno
je
izražal
Lovro
svojo
hvaležnost
za
tolik
ozir
in
stiskal
roko
baronu
,
ki
se
je
lahno
in
milostno
priklanjal
.
„
Na
vozove
!
“
zakričal
je
gospod
Majer
.
„
Prva
postaja
je
pri
Banturju
.
Gospod
Bojanec
,
če
vam
je
prav
,
jaz
se
peljem
z
vami
!
“
Lovro
se
je
vesel
odmeknil
.
Prikupil
se
mu
je
bil
gospod
Majer
,
ki
ga
je
tako
počastil
.
„
Baron
Berger
zopet
v
Gorenji
vasi
?
“
vprašal
je
med
potjo
soseda
.
„
Kako
pa
.
Kam
pa
hoče
iti
,
ko
ima
toliko
potreb
in
tako
malo
denarja
.
—
Gospod
Bojanec
,
prosim
,
smotko
,
če
se
vam
dopade
,
trabuko
,
specialiteto
,
uležano
.
Dobivam
jih
iz
Trsta
;
dunajske
niso
za
nič
.
Ob
mejah
so
najboljše
,
zaradi
tihotapstva
.
Torej
ta
baronček
,
kakor
mu
pravijo
ljudje
,
ima
veliko
dolgov
in
malo
kredita
,
in
da
bi
zmešal
upnikom
sled
,
prinesel
ga
je
vrag
v
Gorenj
o
vas
,
češ
,
da
se
mu
dopade
kraj
,
da
je
voda
dobra
in
zrak
zdrav
.
Lepo
vas
prosim
,
kraj
da
se
mu
dopade
!
Smešno
!
Ampak
skrita
je
Gorenja
vas
,
bolj
kot
Amerika
.
Tu
ga
ne
bo
iskal
nihče
.
In
kar
nastanil
se
je
pri
meni
.
Jaz
sem
odklanjal
to
čast
,
češ
,
da
je
voda
drugod
boljša
in
zraka
več
;
toda
ženske
,
gospod
Bojanec
,
te
so
vrag
;
na
naslov
kakor
koze
na
sol
.
Niso
mi
dale
miru
,
in
zdaj
ga
imam
.
Da
ne
bo
plačal
nikoli
nič
,
to
že
naprej
vem
.
Smešno
!
S
čim
pa
?
A
poglejte
mojega
Edvarda
!
Hvalil
ga
ne
bom
;
nič
prida
ga
ni
,
po
očetu
se
je
vrgel
.
A
tak
postopač
ne
bi
bil
,
če
ga
ne
bi
zavajal
baron
.
Tega
posnema
v
govorjenju
in
vedenju
,
tako
da
se
vidi
kakor
izkažen
posnetek
baronove
podobe
.
Govori
skoz
nos
in
jednolično
,
da
se
človeku
zadremlje
;
oči
in
usta
odpira
na
pol
,
sodi
pa
o
vseh
rečeh
,
katerih
ne
razume
,
tako
oblastno
,
da
človeka
težave
obidejo
.
“
Prva
dva
vozova
sta
zavila
med
tem
na
dvorišče
kmečke
krčme
,
in
Lovrova
kočija
je
morala
za
njima
,
zakaj
gospod
Majer
se
je
rotil
,
da
ga
nocoj
ne
izpuste
iz
svoje
srede
,
in
kričal
krčmarju
,
naj
prinese
najboljše
starine
.
Kmalu
so
se
razlegale
šumne
napitnice
Majerjeve
,
ki
kar
ni
mogel
najti
pravih
izrazov
,
da
bi
proslavil
dostojno
gospoda
Bojanca
.
Seveda
,
ko
je
šel
Lovro
za
hip
iz
sobe
,
namignil
je
zaupljivo
,
da
bi
bila
njim
vsem
velika
sramota
,
če
bi
prišel
Lovro
trezen
domov
.
„
He
,
boter
Bantúr
!
“
klical
je
krčmarju
,
ki
je
vstopil
v
živahnem
razgovoru
z
Lovrom
,
sedaj
imenitnim
gospodom
;
„
gospoda
,
ugenite
,
zakaj
pravim
Banturju
boter
!
Bantur
,
kaj
menite
?
“
„
Kaj
bi
menil
?
“
dejal
je
ta
in
po
strani
pogledal
Majerja
.
„
Saj
pravijo
,
da
je
časi
človek
tak
,
da
še
mačku
boter
pravi
.
“
„
Ni
slaba
,
“
dejal
je
baron
Berger
in
prižgal
si
smotko
.
„
Papa
,
ta
ti
je
zasolil
,
“
dejal
je
Edvard
.
„
Smešno
!
To
je
rovtarska
šala
,
“
zavrnil
je
gospod
Majer
porednega
barona
in
ljubeznivega
sina
.
„
Nič
niste
ugenili
,
Bantur
.
Vi
nič
ne
veste
.
Povedal
vam
bom
jaz
.
Kjer
je
boter
,
tam
je
krst
.
“
„
Ali
pa
birma
,
“
dejal
je
Bantur
,
in
baron
je
pristavil
zopet
,
da
ni
slaba
.
„
Papa
,
Banturja
ne
uženeš
,
“
poklonil
se
je
sin
.
„
Smešno
!
Bantur
,
ali
zalivate
starino
s
potokom
ali
s
studencem
?
Nekateri
pravijo
,
da
je
deževnica
najboljša
.
“
„
Papa
,
vode
je
več
ali
menj
v
vsakem
vinu
,
“
učil
je
učeni
sin
.
„
Kemična
analiza
nam
pravi
,
da
je
v
najboljšem
vinu
čez
60
%
,
v
slabem
pa
80
%
vode
,
alkohola
pa
je
do
20
%
.
“
„
O
procentih
nemara
razumete
kaj
,
“
dejal
je
krčmar
nejevoljen
;
„
vina
pa
ne
poznate
nič
.
Kdor
pravi
,
da
je
v
moji
starini
kaplja
vode
,
ta
ne
razumeje
o
vinu
nič
.
“
„
Gospod
Bantur
,
“
miril
je
Edvard
,
„
kemija
pravi
vse
drugače
.
“
„
Če
pravi
drugače
,
se
laže
in
ne
pozna
vina
nič
.
“
„
Oče
,
ali
veste
,
kaj
je
to
kemija
?
“
vteknil
se
je
Lovro
vmes
,
ki
se
je
mnogo
menj
zabaval
,
nego
si
je
laskal
gospod
Majer
.
„
Nisem
nič
radoveden
,
“
hudoval
se
je
krčmar
in
zaprl
vrata
za
seboj
.
„
Hahaha
,
“
grohotal
se
je
Majer
,
„
tega
sem
pa
razjezil
.
“
„
Pa
je
bil
začel
dobro
odgovarjati
,
“
menil
je
župan
Bendež
.
„
Smešno
!
Kaj
bo
odgovarjal
zarobljenec
.
—
Bendež
,
plačaj
,
da
odidemo
.
“
„
Kaj
,
gospod
Majer
?
Zdaj
hočete
pa
še
mene
imeti
za
norca
!
“
izgovarjal
se
je
župan
in
vstajal
.
„
Jaz
grem
pogledat
,
če
je
živina
že
pozobala
.
Kadar
hočete
,
odidemo
.
“
„
Ta
umazanec
se
vselej
obriše
pri
računu
,
“
dejal
je
Majer
,
ko
so
bili
sami
.
„
Za
god
mu
pošljem
pol
kile
mila
.
Kaj
pa
,
gospod
baron
,
ali
boste
vi
danes
naš
gostitelj
?
“
Baron
je
malo
nabral
čelo
in
odgovoril
mirno
s
prezirljivim
nasmehom
na
ustih
:
„
Rad
,
gospod
Majer
,
če
se
ne
bi
bal
,
da
se
pošlje
milo
potem
vam
.
“
„
Dobro
zagodel
,
baron
!
Hehehe
,
papa
,
danes
imaš
smolo
,
“
smejal
se
je
Edvard
.
„
Smešno
!
Smolo
!
Ali
ni
to
največja
sreča
,
da
imamo
med
seboj
vrlega
gospoda
Bojanca
.
Na
njegovo
zdravje
!
Eks
!
“
—
Lovro
,
ki
je
sedel
kakor
na
iglah
,
ko
je
iskal
Majer
plačnika
za
zapitek
,
je
jemal
račun
nase
.
„
Bog
ne
daj
,
“
vpil
je
Majer
.
Jaz
...
Jaz
se
le
šalim
veseli
me
,
če
koga
malo
požgačem
.
A
da
bi
plačevali
vi
!
Smešno
!
To
beračijo
bomo
že
še
zmogli
.
Bantur
,
račun
!
“
in
vrgel
je
gospod
Majer
petdesetak
po
mizi
.
„
Gospoda
,
jaz
imam
izvrstno
misel
,
izborno
misel
.
“
„
Ni
možno
,
“
dejal
je
Edvard
.
„
Jaz
porečem
Bendežu
,
da
se
popeljemo
zdaj
k
njemu
,
in
Bendež
naj
vozi
naprej
,
sam
;
Edvard
in
gospod
baron
skupaj
za
njim
in
jaz
z
gospodom
Bojancem
zadaj
.
Ko
zavije
Bendež
na
svoje
dvorišče
,
mi
pa
bič
v
roke
in
naprej
,
na
moj
dom
.
Tako
se
ga
iznebinio
.
Ha
,
kako
bo
klel
!
—
Boter
Bantur
,
zdravi
!
—
Bendež
,
druga
postaja
bo
pri
tebi
,
da
poskusimo
,
če
se
tvoj
metličan
prileže
na
cviček
.
Vozi
naprej
,
da
boš
kazal
pot
.
Ampak
vozi
,
kakor
se
spodobi
;
če
ne
,
ne
boš
pil
z
nami
.
“
Župan
Bendež
si
je
potisnil
klobuk
na
stran
,
zamahnil
z
bičem
in
zdrdral
,
da
je
letelo
kamenje
na
obe
strani
in
so
se
ljudje
od
daleč
umikali
.
Ponosen
je
zapeljal
doma
na
dvorišče
in
klical
hlapcu
,
naj
gre
izpregat
gospodi
.
Gospode
pa
že
ni
bilo
več
videti
,
ker
sta
bili
zdrčali
obe
kočiji
mimo
hiše
in
ustavili
se
streljaj
više
pred
domovjem
gospoda
Majerja
.
Kakor
piščeta
krog
koklje
stoje
v
Gorenji
vasi
hiše
krog
cerkve
,
tu
zidana
,
tam
lesena
,
ta
sem
,
ona
tja
obrnjena
,
jedna
više
,
druga
niže
ob
pogorju
,
ki
prehaja
v
dolino
.
Nad
vasjo
pa
stoji
gradič
z
železnim
balkonom
,
od
treh
strani
obdan
z
lepim
vrtom
,
ki
ga
ograja
kamenit
podzid
z
železno
mrežo
.
Po
vrtu
se
vijejo
peščeni
potje
krog
zelenih
trat
in
cvetličnih
krogov
.
Za
vodnjakom
stoji
z
jasminom
preprežena
lopa
pod
košatimi
orehi
,
v
ozadju
visoke
smreke
in
temne
tise
.
To
je
gradič
Mlaka
,
pred
katerim
sta
Edvard
in
baron
poskakala
z
voza
,
gospod
Majer
pa
previdno
lezel
iz
kočije
v
strahu
,
da
mu
ne
izpodrkne
noga
,
ker
ga
je
tresel
grohot
.
Ko
je
čutil
pod
seboj
trdna
tla
,
zagrohotal
se
je
na
vse
grlo
,
obrisal
si
pot
s
čela
in
začel
klicati
:
„
Irma
,
Marta
,
kje
sta
?
Edvard
,
pojdi
ju
iskat
!
—
Oj
,
ti
preklicani
Bendež
!
“
Posilil
ga
je
znova
grohot
,
ko
je
peljal
svojega
gosta
v
vzprejemnico
v
prvem
nadstropju
.
„
Gospod
Bojanec
,
kar
po
domače
;
saj
smo
domačini
,
“
ponujal
mu
je
sedež
in
odpiral
vetrnice
in
zastirala
,
da
se
je
vsipala
gorka
večerna
svetloba
po
gladkih
,
bliščečih
tleh
,
po
dragocenem
pohišju
in
poslikanih
stenah
.
Lahno
je
zašumelo
skoz
vrata
belo
krilo
;
vstopila
je
živahno
mlada
deklica
in
bistro
uprla
črne
oči
v
gosta
.
Lovro
je
skočil
po
koncu
in
se
klanjal
.
„
Irma
,
gospoda
Bojanca
sem
pripeljal
,
“
dejal
je
Majer
.
„
Lepo
hvalo
,
papa
!
Kako
prijetno
iznenadjenje
!
“
dejala
je
ona
,
prijazno
podala
Lovru
roko
in
izražala
sožalje
zaradi
tetine
smrti
.
„
Kje
pa
je
mama
?
“
vprašal
je
gospod
Majer
in
ostavil
Lovra
samega
z
Irmo
.
Deklica
je
bila
zgovorna
in
zabavna
.
„
Odslej
nas
morate
večkrat
razveseliti
s
svojim
posetom
,
“
omenila
je
šaljivo
;
„
saj
smo
sosedje
.
Glejte
,
iz
tega
okna
se
vidi
stolp
vašega
gradu
,
iz
moje
spalnice
pa
se
vidi
še
lepše
.
“
Gledala
sta
skoz
okno
in
kramljala
o
domačih
razmerah
kakor
stara
znanca
.
Hitro
je
tekel
Lovru
čas
.
„
Oh
,
kakšen
je
naš
papa
!
“
zasmejala
se
je
Irma
,
obrnivši
se
k
cvetličnemu
jerbaščku
,
polnem
širokolistnih
rastlin
,
in
vzdignila
iz
srede
gospoda
Majerja
širokokrajni
klobuk
,
izpod
katerega
se
je
zasvetil
marmornat
kipček
boginje
Venere
na
granitnem
stojalcu
.
„
Ti
reva
,
ti
!
“
dejala
je
s
smešnim
milovanjem
,
„
kako
se
ravna
s
teboj
,
ki
si
vendar
tako
lepa
!
“
Lovru
je
bila
na
jeziku
duhovita
primera
;
toda
premotila
ga
je
gospa
Majerjeva
,
ki
je
vstopila
z
možem
.
„
Ah
,
srečne
oči
,
gospod
Bojanec
!
“
pozdravljala
je
,
ponudila
mu
obe
roki
in
vabila
ga
,
naj
prisede
,
da
bode
povedal
kaj
o
Dunaju
.
„
Ah
,
Dunaj
in
Gorenja
vas
,
ta
razlika
,
gospod
Bojanec
!
Se
boste
li
mogli
udomačiti
zopet
v
naših
krajih
?
“
„
Smešno
!
“
dejal
je
gospod
Majer
.
„
Saj
je
pri
nas
tudi
prijetno
.
Koliko
je
vredno
to
,
da
se
otrese
človek
sitnih
običajev
.
Tu
ni
nič
dolžnostnih
posetov
,
nič
hinavskega
pozdravljanja
in
klanjanja
.
Prijatelji
se
shajamo
v
domačo
zabavo
in
za
druge
se
ne
brigamo
nič
.
In
nekaj
mladega
sveta
imamo
tudi
.
“
„
Papa
,
“
dejala
je
Irma
,
„
mi
si
bomo
prav
prizadevali
,
da
privežemo
gospoda
Bojanca
na
naše
kraje
.
“
„
Preljubeznivo
,
gospica
,
“
klanjal
se
je
Lovro
;
„
a
jaz
sem
že
privezan
;
kar
nič
me
ne
vleče
nazaj
v
mesto
.
“
„
Toda
gledališče
,
koncerti
,
plesi
!
“
menila
je
gospa
;
„
kdor
je
to
okusil
,
temu
se
toži
dolgo
časa
.
In
te
obleke
,
ki
se
vidijo
po
promenadah
in
po
izložbah
!
“
„
Po
teh
se
moškim
ne
toži
nič
,
“
zavračal
je
gospod
Majer
.
„
Mi
nismo
razvajeni
.
Ne
res
,
gospod
Bojanec
?
“
„
V
istini
,
milostiva
,
jaz
sem
prav
srečen
,
da
sem
,
kjer
sem
,
in
ne
hrepenim
nikamor
več
,
“
zatrjeval
je
Lovro
in
pogledal
pomenljivo
gospico
Irmo
poleg
sebe
,
ki
ga
je
sporazumno
pogledala
po
strani
.
„
To
je
jako
lepo
,
“
dejal
je
gospod
Majer
;
„
a
človek
mora
gledati
tudi
na
