,hoteč
prisiliti
jo
k
boju
na
ravnem
polji
.
Dobro
so
preračunili
,
da
le
jasna
in
odločna
zmaga
nad
kmetstvom
uniči
na
eden
pot
ves
Ilijev
upliv
ter
mu
prekriža
vse
daljne
črteže
.
Pripomočkov
za
ta
namen
pa
so
imeli
plemenitaši
obilo
.
Ogerska
plemenitaša
Zriny
in
Allapi
sta
jim
ponudila
svoje
čete
.
Pričela
sta
bila
namreč
poslednja
dva
na
svojo
roko
boj
proti
upornemu
kmetstvu
in
popolno
uničila
pri
Kerestinaci
osem
sto
mož
broječo
kmetsko
četo
.
Na
severu
zbral
je
celjski
stotnik
Juri
plemeniti
Schrattenbach
veliko
vojsko
in
prodiral
z
njo
proti
Celju
.
Od
jugozahoda
bližal
se
je
povsod
zmagujoči
Jobst
Thurnski
s
svojo
zmage
pijano
četo
.
Med
poveljniki
poslednjih
čet
najdemo
tudi
grajščaka
Tahvja
in
njegovega
slavehlepnega
oskrbnika
Črniča
.
Bilo
je
sedmega
svečana
istega
leta
.
Ilijeva
vojska
je
taborila
pri
Sv.
Petru
poleg
Kunsperga
.
Že
v
jutro
istega
dne
dobil
je
Ilija
Gregorič
po
svojih
prijateljih
poročilo
,
da
je
od
treh
stranij
obkoljen
od
plemenitaške
vojske
.
Naznanila
se
mu
je
pa
tudi
bila
nesreča
ustašev
pri
Kerestinaci
.
Preveč
izkušen
voditelj
bil
je
Ilija
,
da
bi
ne
bil
razsodil
v
takem
položaji
,
da
ga
more
sedaj
rešiti
le
še
odločna
zmaga
in
da
je
primoran
meriti
so
z
nasprotniki
na
ravnem
polji
.
Precenil
ni
za
takov
boj
proti
dobro
organizovanej
in
dobro
oboroženej
vojski
svojih
skromnih
močij
.
Jasno
mu
je
bilo
,
kako
malo
zmorejo
orožja
nevajeni
,
po
zadnjih
borbah
in
notranjem
razburjenji
utrujeni
kmetje
,
če
bi
bilo
njihovo
število
tudi
večje
od
nasprotnikov
.
A
niti
poslednje
ni
bila
istina
.
Več
kot
tisoč
mož
oropala
mu
je
dosedanja
borba
brez
onih
,
ki
so
zapustili
skrivajo
njegov
tabor
ali
se
pridružili
sovražniku
.
Le
nenavadno
junaštvo
,
posebna
vojna
sreča
ali
sramoten
beg
more
rešiti
kmetsko
vojsko
.
To
je
vedel
tudi
Ilija
in
zaraditega
čutil
,
da
ne
sme
dalje
zakrivati
pravega
razmerja
svojim
četam
.
Na
večer
sedmega
svečana
zbral
je
vso
svojo
vojsko
in
njene
podpoveljnike
ter
ustmeno
naznanil
sledeči
vojni
manifest
:
»
Vojaki
!
Deset
celih
dnij
preliva
se
že
naša
po
maščevanji
kričeča
krv
za
naše
pravice
,
a
žalibože
brez
pričakovanega
uspeha
.
Izdajalstvo
,
zavist
in
večja
nasprotna
moč
prekrižala
je
do
sedaj
že
mnogo
naših
znamenitih
črtežev
.
Bliža
se
priložnost
,
ko
se
pokaže
jasno
,
kje
je
pogubljenje
,
kje
zmaga
,
kje
pravica
,
kje
krivica
.
Možje
,
sovražnik
je
zvedel
po
naših
kukavicah
bojni
naš
črtež
in
razprostrl
vso
svojo
moč
,
da
nas
uniči
.
Naznanjam
Vam
,
da
smo
obkoljeni
od
nasprotnikov
okrog
in
okrog
.
Od
juga
bliža
se
Jobst
Thurnski
z
našim
največjim
krvoločnikom
Tahyjem
.
«
Prenehal
je
govornik
pri
teh
besedah
;
kajti
nepopisljiv
hrup
je
nastal
pri
poslednjem
imenu
.
»
Od
zahoda
obkolil
nas
je
,
«
nadaljuje
potém
Ilija
.
»
Allapi
in
Zriny
,
ki
sta
prelila
toliko
naše
krvi
pri
Kerestinaci
.
Od
severa
pa
se
bliža
Juri
Schrattenbach
z
veliko
iz
štajerskih
nemških
kmetov
obstoječo
vojsko
.
Hud
boj
nas
čaka
,
prijatelji
!
Potrebovali
bodemo
svojo
zadnjo
moč
.
Le
navdušenje
in
naša
sveta
stvar
more
nam
nakloniti
zmago
.
Ne
zakrivam
vam
,
da
je
poslednja
le
naš
up
,
a
ne
zagotovilo
.
Zaraditega
opozorujem
vsakega
,
da
je
čas
odločiti
se
za
boj
z
močnejšim
nasprotnikom
ali
zapustiti
naše
vrste
.
Kdor
ljubi
življenje
,
večno
sužnost
in
togo
naroda
,
vrne
naj
se
in
ostane
naj
večen
tlačan
!
Komur
je
pa
svoboda
več
kot
večna
krivica
in
trpljenje
,
ostane
naj
pri
meni
!
Jaz
sem
si
izvolil
poslednje
.
«
Z
navdušenjem
in
posebnim
naglasom
govoril
je
Ilija
te
besede
in
čakal
potem
,
da
se
oglasi
nasprotni
glas
.
A
brezuspešen
bil
je
oddihljej
.
Nepopisljivo
navdušenje
in
veselje
odmevalo
je
po
ustaškem
taboru
.
Gnetla
se
je
množica
hrabrih
kmetskih
mladenčev
in
sivolasih
mož
proti
govorniku
in
poljubovala
mu
roke
in
obleko
ter
prisegala
zvestobo
do
zadnjega
vzdihljeja
.
Ginen
je
bil
Ilija
te
skoro
nepričakovane
udanosti
in
zaupanja
priprostega
kmetstva
.
Milo
se
mu
je
storilo
,
ko
se
je
zahvaljeval
za
izkazano
mu
zvestobo
.
Nevedoma
se
mu
je
vsiljevala
misel
,
ali
je
v
resnici
obsojen
ta
blagi
,
za
svobodo
vneti
narod
v
večno
sužnost
in
trpljenje
?!
Odgovarjal
mu
je
skriven
glas
v
prsih
z
mogočnim
:
»
Ne
,
vremena
bodo
njemu
se
zjasnila
,
«
a
vendar
preotožen
je
bil
njegov
začasni
položaj
za
ta
veseli
glas
.
»
Samo
nekaj
si
želim
,
«
dejal
je
potém
polglasno
samemu
sebi
;
»
umrjem
naj
,
predno
vidim
uničen
in
razbit
narod
moj
.
Z
njim
živim
in
z
njim
hočem
izginoti
,
ako
je
še
prezgodaj
gledati
njegovega
vstajenja
dan
!
«
Ginljiva
je
bila
nató
prisega
,
ktero
je
prisegala
vsa
zbrana
vojska
svojemu
poveljniku
,
prisega
,
ki
je
obetala
svobodo
,
ali
—
radovoljno
smrt
do
zadnjega
moža
.
Pozno
je
bilo
isto
noč
.
Razšli
so
se
bili
po
zadnjem
posvetovanji
vojni
podpoveljniki
,
da
se
zadnjič
okrepé
s
kratkim
spanjem
za
bodoči
,
kdo
vé
,
ali
ne
zadnji
dan
.
Le
v
šotoru
vrhovnega
poveljnika
Ilije
Gregoriča
brlela
je
še
slaba
lučica
.
Pred
šotorom
pa
je
slonel
mlad
vojak
.
Videlo
se
je
,
da
se
trudi
slišati
polglasne
besede
,
ki
so
se
čule
sem
ter
tja
iz
šotora
.
Zdajci
so
se
razumele
besede
:
»
Prosim
te
,
pozabljaj
!
Upanja
ni
,
da
bi
bila
srečna
.
Vajina
zveza
škoduje
našej
stvari
.
«
Nató
nastane
tihota
,
a
vojak
se
zgane
izvèn
šotora
,
in
videlo
se
je
,
kakor
da
bi
si
bil
zakrival
z
rokama
obraz
.
Kmalu
potém
stopi
visoko
rasten
vojak
iz
šotora
,
in
ko
postane
,
kakor
da
bi
bil
premišljeval
,
kod
vodi
njegov
pot
,
pridruži
se
mu
zvunaj
stojéči
mlajši
tovariš
.
Dobra
prijatelja
sta
si
morala
biti
,
kajti
jako
prisrčen
je
bil
njijun
pozdrav
.
Slonela
sta
nekaj
časa
v
tihem
pogovoru
.
Nato
vpraša
mlajši
in
povzdigne
svoj
obraz
proti
tovarišu
:
»
Kaj
so
rekli
oče
tvojemu
svetu
?
Ali
ne
spoznajo
velike
nesreče
,
ki
se
nam
bliža
?
«
Tiho
je
bilo
potém
nekaj
časa
,
in
v
stran
se
je
obrnol
starejši
vojak
,
kakor
da
bi
se
bil
bal
odkritosrčno
odgovoriti
zadnjemu
vprašanju
.
Napósled
prime
z
obema
rokama
tovariševo
desnico
in
odgovori
s
tresočim
glasom
:
»
Jutranji
dan
,
«
dejal
je
naš
poveljnik
,
»
odločuje
tudi
o
najinej
osodi
.
Ali
si
priborimo
po
odločnej
zmagi
boljšo
bodočnost
,
ali
pa
pademo
vsi
do
zadnjega
moža
.
Zganol
se
je
mladi
tovariš
pri
zadnjih
besedah
.
Da
pa
zakrije
žalost
,
ki
je
privabila
svetle
solze
v
njegove
lepe
oči
,
ovil
je
roki
okoli
života
svojega
prijatelja
ter
zakril
na
njegovih
prsih
obraz
.
»
Ne
toguj
!
Upaj
,
upaj
,
da
ni
zapustila
sreča
našega
orožja
in
da
se
veselimo
kmalu
odločne
zmage
.
«
Tako
je
tolažil
starejši
vojak
podpoveljnik
Miha
Guzetič
mladega
tovariša
,
svojo
nevesto
Ilijevo
hčer
,
ki
je
spremljala
očeta
na
vseh
njegovih
potih
.
Potolažile
so
nekoliko
zadnje
besede
deklico
.
Povzdignola
je
zopet
glavo
in
vprašala
:
»
Ali
ne
vedó
oče
,
kolika
vojska
nas
oklepa
?
«
»
Govoril
sem
dovolj
in
svetoval
jim
tudi
jaz
,
a
brez
uspeha
.
Pravil
sem
,
da
ni
naloga
kmetske
vojske
braniti
se
na
ravnem
polji
,
da
nam
je
izdaja
in
pomanjkanje
potrebnega
živeža
otežila
uspeh
,
a
vendar
—
«
Tu
preneha
pripovedovalec
in
se
obrne
v
stran
,
da
bi
zakril
nevoljo
o
tem
premalo
premišljenem
črteži
.
»
In
vendar
,
«
povzame
Jela
,
»
sklenoli
so
poskusiti
srečo
!
«
»
Jela
,
oče
so
junak
od
nog
do
glave
,
«
odvrne
urno
Guzetič
,
da
nekoliko
zmanjša
krivdo
Ilijevo
.
»
V
tem
trenotku
so
le
vojak
,
nič
drugega
.
Oni
pač
hočejo
opogumiti
s
svojim
odločnim
dejanjem
že
obupujočo
vojsko
.
Le
zaraditega
so
se
prenaglili
in
dejali
—
.
«
Zopet
je
prenehal
govornik
.
Bal
se
je
izreči
svojej
nevesti
sodbo
poveljnikovo
o
njunej
zvezi
.
A
dobro
je
opazila
deklica
,
da
ima
nekaj
skrivnostnega
na
jeziku
,
kar
si
pa
ne
upa
izgovoriti
.
»
Govori
,
ženin
moj
!
«
reče
pogumno
.
»
Dejali
so
oče
,
naj
pozabljam
,
da
je
najina
ljubezen
—
ovira
občnemu
uspehu
,
«
pristavi
naposled
Guzetič
in
izpusti
morda
nevédoma
Jelino
desnico
iz
svojih
rok
.
Tragičen
prizor
je
bil
to
.
»
Pozabljaj
!
Ovira
sva
občnemu
uspehu
!
«
ponavlja
polglasno
deklica
kakor
v
sanjah
.
In
med
tem
čuti
njen
ženin
,
kako
postaja
mrzla
njena
roka
in
mrkel
njen
pogled
in
kako
jej
omaguje
život
.
»
Pozabljaj
,
pozabljaj
!
«
vzklikne
še
enkrat
,
in
v
istem
trenotku
zapusté
jo
moči
.
Onemogla
se
zgrudi
na
zemljo
...
Pokala
je
že
zora
na
vzhodu
in
nebo
se
je
jelo
rudečiti
,
ko
se
ločita
Guzetič
in
njegova
nevesta
.
»
Pozabljaj
!
Kdor
more
pozabiti
,
je
srečen
,
«
pravi
v
slovó
mlada
nevesta
.
»
Zapomni
si
,
dragi
moj
:
Ilijeva
hči
ne
pozna
bojazni
,
le
nekaj
ne
more
,
in
to
je
pozabljati
sanj
prve
in
zadnje
ljubezni
.
«
Pogumno
in
s
krepkim
glasom
je
govorila
Jela
te
besede
in
odšla
na
nasprotno
stran
.
A
ustavila
se
je
še
eden
pot
potém
in
zrla
nazaj
,
kjer
je
slonel
nepremakljivo
njen
ženin
.
Takov
je
bil
dekličin
pogled
kakor
onega
,
ki
se
ozre
poslednji
krat
na
gomilo
,
kjer
so
mu
zagrebli
zadnji
up
,
na
kteri
se
je
opiral
v
viharjih
življenja
.
Viele
Bauern
fielen
,
alle
Hauptleute
bis
auf
den
einzigen
Ilija
,
der
sich
ins
Gebirge
flüchtete
.
''
Dimitz
.
''
Lepo
je
vzhajalo
isto
jutro
solnce
.
Kakor
da
bi
bilo
to
posebno
ugodno
sovražnej
vojski
,
dvignola
se
je
že
pri
prvem
dnevnem
svitu
in
se
bližala
od
treh
stranij
Sv.
Petru
,
kjer
je
taboril
Ilija
s
svojimi
četami
.
Posebno
južna
vojska
,
kterej
je
ukazoval
baron
Jobst
Thurnski
,
hitela
je
brez
oddihljeja
proti
kraju
,
kjer
bi
se
imela
združiti
z
vzhodnim
in
severnim
oddelkom
.
V
prvem
oddelku
te
vojske
jezdil
je
naš
znanec
grajščak
Tahy
in
njegov
oskrbnik
Črnič
.
»
Danes
imaš
priložnost
,
prijatelj
,
prislužiti
si
obetano
zaslugo
,
«
pravi
grajščak
svojemu
tovarišu
.
Približavši
se
pa
mu
zašepeče
nekaj
na
uho
.
»
Častno
besedo
dam
in
svojo
desnico
zastavim
,
če
zahtevate
,
da
predno
zahaja
današnje
solnce
,
ni
več
govorice
o
kmetskem
ponosu
.
Njegov
zapeljivec
pa
,
ki
je
prelil
toliko
nedolžne
krvi
,
zasluži
,
da
se
povzdigne
v
svarilno
znamenje
na
najvišje
drevo
med
nebom
in
zemljo
.
«
»
Ali
si
pozabil
,
Črnič
,
kaj
si
mi
nekdaj
obetal
?
«
vpraša
zopet
nagajivo
grajščak
.
»
Privesti
si
mi
ga
obljubil
živega
v
roke
,
kakor
si
storil
nekdaj
,
dobro
znaš
.
A
tedaj
bili
so
drugačni
časi
,
naša
moč
je
bila
omajana
nasproti
kmetstvu
.
«
Tako
je
govoril
pol
resno
,
pol
zbadljivo
grajščak
Tahy
.
Zabavala
ga
je
namreč
nepopisljiva
slavehlepnost
oskrbnikova
in
pogosta
nezgoda
,
ktero
je
imel
v
vsakem
svojem
najbolj
navdušenem
podvzetji
.
Molčal
je
oskrbnik
Črnič
.
Jezila
ga
je
grajščakova
nagajivost
.
Poslednjo
pa
je
porabil
Tahy
še
bolj
v
svojo
korist
in
pristavil
resno
:
»
Kaj
pa
,
Črnič
,
ko
bi
se
utegnola
pripetiti
neprilika
našej
vojski
?
Ti
ne
poznaš
razjarjenega
kmetstva
.
Niti
za
večerjo
bi
mi
poveljniki
ne
zadostovali
ustašem
,
ako
nas
dobé
v
pest
.
Posebno
ti
nisi
baje
na
dobrem
glasu
pri
njih
.
«
Prestrašil
se
je
Črnič
te
resno
izgovorjene
misli
svojega
gospoda
;
kajti
slabo
vest
je
imel
.
Znal
je
dobro
,
da
so
ga
opazili
že
v
Krškem
kmetje
in
da
je
utekel
le
po
naključji
njihovemu
maščevanju
.
Pisali
pa
so
mu
pismo
potém
in
naznanili
,
da
je
zapisan
tudi
on
za
veliki
plačilni
dan
pravice
nad
krivico
.
»
To
ni
mogoče
!
To
bi
bilo
sramotno
našemu
imenu
na
veke
,
«
pristavil
je
Črnič
videzno
miren
.
»
V
najboljšem
slučaji
broji
kmetska
vojska
pet
tisoč
slabo
oboroženih
mož
.
In
—
naša
,
milostljivi
gospod
?
«
S
ponosom
je
stavil
oskrbnik
to
vprašanje
,
hotéč
s
številkami
in
jasnimi
dokazi
ovreči
grajščak
ovo
bojazen
.
A
hudomušen
je
bil
danes
Tahy
.
»
In
nas
vseh
je
deset
tisoč
,
če
ne
manj
,
prijatelj
,
«
odgovori
grajščak
in
pristavi
potem
:
»
Ali
je
to
mnogo
?
Ali
ne
znaš
,
da
se
računi
na
enega
kmeta
pet
naših
z
denarji
in
obeti
kupljenih
vojakov
,
ki
naposled
niti
zanesljivi
niso
in
mnogokrat
brez
poguma
?!
«
Čutil
je
Črnič
strup
teh
besed
.
Svest
si
je
bil
povrh
tudi
sam
,
da
ne
sili
njega
navdušenje
v
boj
,
temveč
krasni
obeti
in
samostalnost
na
razvalinah
kmetskega
posestva
.
»
Ali
niso
imena
Zriny
,
Allapi
,
baron
Jobst
in
vaše
—
najboljša
zastava
popolne
zmage
?
«
vpraša
zopet
razburjen
oskrbnik
svojega
poveljnika
.
»
Vodstvo
ni
vse
.
Vojaštvo
in
pogum
sploh
odločuje
zmage
,
to
si
zapomni
!
«
Odločil
bode
nedvomno
že
današnji
dan
,
koliko
je
resnice
v
mojej
slutnji
.
Če
se
nam
je
poročalo
prav
,
potrebujemo
le
še
nekaj
ur
do
sovražne
vojske
.
Utaborila
se
je
in
krepko
zavarovala
pri
Sv.
Petru
,
ondi
nas
pričakuje
z
največjim
navdušenjem
.
«
Med
tem
ko
je
dražil
grajščak
Tahy
svojega
ne
baš
pogumnega
spremljevalca
s
takim
pogovorom
,
bližale
so
se
plemenitaške
vojske
vedno
bolj
in
bolj
že
prej
natanko
določenemu
središču
pri
Sv.
Petru
.
Bili
so
to
v
resnici
nasproti
ustašein
močni
vojni
oddelki
,
izvrstno
oboroženi
in
preskrbljeni
z
vso
potrebščino
.
Že
zgodaj
v
jutro
osmega
svečana
poročalo
se
je
Iliji
Gregoriču
,
da
se
nasprotne
vojske
bližajo
.
Prezaupljiv
in
prepogumen
je
bil
Ilija
,
da
bi
bil
verjel
poročilu
,
ki
je
govorilo
o
desetih
tisočih
.
Akoravno
je
bila
njegova
vojska
za
polovico
manjša
in
utrujena
po
zadnjih
dneh
,
poskušal
ni
prodreti
vedno
bolj
oklepajoči
ga
sovražni
pas
,
temveč
sklenol
je
zoper
odločni
odsvet
svojih
podpoveljnikov
,
poskusiti
tu
svojo
bojno
srečo
.
Podal
se
je
napósled
v
zvonik
crkve
pri
Sv.
Petru
,
da
opazuje
sam
od
tod
sovražnikovo
razmerje
.
Ni
se
mu
dozdeval
povoljen
njegov
položaj
v
primeri
s
sovražnikovim
.
Urno
se
je
vrnol
zaraditega
in
sklical
v
zadnjem
trenotku
zbor
svojih
prvih
vojakov
.
Opozoril
je
na
bližajočo
nevarnost
in
na
neizogibljivi
boj
,
ki
odločuje
brezdvomno
o
njihovej
bodočnosti
.
Opominjal
je
k
složnosti
,
vztrajnosti
in
pogumu
.
»
Le
poslednje
je
zmožno
,
«
trdil
je
,
»
priboriti
nam
odločno
zmago
,
ali
vsaj
rešiti
vojsko
popolne
pogube
.
In
tovariši
,
ako
nas
je
zapustila
tú
zadnja
sreča
,
tolaži
mene
in
tudi
vas
zavest
,
da
smo
izpolnili
do
zadnjega
svojega
trenotka
sveto
dolžnost
,
ki
smo
jo
dolžni
domovini
in
našim
bratom
.
Izgubili
nismo
tudi
v
najslabšem
slučaji
mnogo
.
Boljša
je
častna
smrt
v
boji
za
pravice
nego
sužno
življenje
,
ktero
je
brez
zmage
odmenjeno
našemu
ljudstvu
.
Kdor
nima
izgubiti
ničesar
,
a
pridobiti
vse
,
zastavi
lahko
svoje
imetje
—
svoje
življenje
!
«
Z
nepopisljivim
navdušenjem
so
se
odobravale
te
poveljnikove
besede
.
Gnetli
so
se
vojaki
k
njemu
in
ga
objemali
ter
poljubovali
,
kakor
da
bi
bil
pridobil
že
slavno
zmago
.
»
Ko
bi
zadelo
vzlasti
mene
,
prijatelji
,
kaj
neprijetnega
,
predstavljam
vam
tu
svojega
namestnika
,
ki
zasluži
,
da
zapoveduje
za
menój
našej
hrabrej
vojski
;
kajti
daroval
je
zá-njo
vse
svoje
premoženje
.
Izgovorivši
pokazal
je
Ilija
na
Guzetiča
.
Z
navdušenjem
so
sprejeli
ta
nasvet
vojaki
.
V
znamenje
velikega
zaupanja
dvignejo
Guzetiča
na
rame
in
mu
stiskajo
desnico
obljubujóč
mu
neomahljivo
zvestobo
.
»
Še
nekaj
imam
na
srci
,
prijatelji
,
preduo
se
prične
krvavi
ples
,
«
nadaljuje
z
ginenim
glasom
zopet
Ilija
.
»
Dobro
veste
,
kdo
stavi
v
me
ves
svoj
up
,
komu
sem
edina
pomoč
na
svetu
.
Sivolasi
,
zaradi
rodoljubja
nesrečni
slepec
Marko
,
moj
oče
je
zapuščen
brez
mene
od
vsega
sveta
.
Njega
ne
pozabite
,
prijatelji
,
komur
je
milejša
sreča
,
kakor
bode
morda
meni
.
Tudi
moj
edini
otrok
„
ki
deli
trpljenje
in
veselje
z
nami
,
ostane
brez
zaščitja
,
ko
bi
padel
vaš
podpoveljnik
Guzetič
.
Svojo
hčer
in
nesrečno
nevesto
Jelo
,
prijatelji
,
zapuščam
vam
v
spomin
,
ki
vam
ostane
kakor
upam
nepozabljiv
.
«
Ginljiv
je
bil
ta
prizor
v
zboru
pogumnih
vojakov
.
Trajal
je
le
kratko
.
Resen
boj
je
poklical
možake
na
svoje
mesto
in
zadušil
vsak
čut
razven
onega
na
zmago
in
maščevanje
nad
stoletno
krivdo
.
Med
tem
ko
je
objavljal
Ilija
Gregoriö
tako
rekóč
svojo
zadnjo
oporoko
,
vnel
se
je
že
boj
na
skrajnem
jugu
.
Z
veliko
silo
trčili
so
sprednji
oddelki
plemenitaške
vojske
na
razpostavljene
straže
ustaške
.
Po
kratkem
boji
so
se
potisnole
poslednje
v
glavni
tabor
nazaj
.
V
istem
trenotku
prične
se
boj
na
vseh
črtah
.
Ob
enem
udari
sovražnik
od
treh
straIlij
na
ustaški
tabor
in
zapre
vse
komunikacije
okrog
in
okrog
.
Svest
si
je
bil
Ilija
tega
nepovoljnega
stališča
svoje
vojske
že
pred
bojem
.
Stavil
je
vse
svoje
upanje
le
v
hrabrost
svojih
čet
.
Zaraditega
je
precej
mirno
pričakoval
začetek
boju
.
Kakor
bi
bili
vsi
ustaši
ene
misli
,
bojevali
so
se
junaško
.
Stali
so
nepremakljivo
sovražnim
vrstam
nasproti
.
Goljufala
se
je
najeta
vojska
plemenitaška
,
menéč
,
da
iznenadi
ustaše
in
jih
brez
truda
uniči
.
Vse
dopoldne
je
omahovala
zmaga
zdaj
na
tej
,
zdaj
na
drugej
strani
.
Opoldne
bili
so
celó
kmetje
že
mnogo
na
boljšem
.
Potisnoli
so
levo
sovražno
krilo
,
kteremu
je
zapovedoval
Allapi
,
daleč
nazaj
.
A
manjkalo
jim
je
strategične
zvedenosti
,
da
bi
bili
porabili
ta
uspeh
v
občno
korist
.
Razkropili
so
,
preganjajóč
umikajočo
se
sovražno
vojsko
,
svoje
moči
ter
oslabili
ostala
krila
.
Modro
sta
uporabila
Jobst
in
Tahy
to
kmetsko
napako
.
Porinola
sta
svoje
oddelke
globoko
v
kmetske
vrste
,
tako
rekóč
v
njeno
srcé
,
kjer
se
je
boril
Ilija
Gregorič
sam
.
Krvav
boj
se
je
vnel
sedaj
ondi
in
divjal
je
skoro
celi
popoldan
.
Bilo
je
okoli
četrte
ure
popoldne
.
Solnce
se
je
pomikalo
proti
zahodu
,
ko
se
čuje
vesela
novica
na
daleč
okrog
,
da
je
težko
ranjen
poveljnik
Tahy
in
da
je
padel
pod
Ilijevim
mečem
njegov
oskrbnik
Črnič
.
Ni
se
še
bila
popolnoma
razširila
ta
vest
,
ko
jej
sledi
druga
žalostna
,
da
je
zajet
Ilija
Gregorič
z
vsem
vojnim
štabom
in
podpoveljnikom
Guzetičem
.
Nepopisljiv
utis
je
napravil
ta
glas
na
vso
ostalo
četo
.
V
istem
trenotku
jela
se
je
umikati
tudi
vrsta
,
ki
je
prej
napredovala
proti
Allapiju
.
Nov
ogerski
oddelek
je
namreč
prihitel
Allapiju
na
pomoč
ter
si
v
kratkem
času
pridobil
že
izgubljene
glavne
pozicije
.
Zdajci
se
pridruži
ustaškim
sovražnikom
še
tretji
pomočnik
.
Nastopil
je
večerni
mrak
in
razprostrl
po
vsej
okolici
tako
gosto
meglo
,
kakoršne
še
živ
človek
ni
pomnil
.
Nastala
je
nepopisljiva
zmešnjava
v
že
po
zadnjih
novicah
razburjenej
kmetskej
vojski
.
Lahkoverni
kmetje
so
spoznali
v
tej
nenavadnej
megli
kazen
in
šibo
božjo
.
Naravno
je
tedaj
,
da
je
prenehala
med
njimi
vsa
disciplina
in
red
.
Najbolj
je
škodovala
novica
,
da
je
ujet
Ilija
in
mrtev
njegov
podpoveljnik
Guzetič
.
A
poslednje
ni
bila
resnica
.
Rešila
sta
se
Ilija
in
Guzetič
zopet
iz
sovražnikovih
rok
s
svojim
malim
oddelkom
,
a
posrečilo
se
jima
ni
več
,
da
bi
bila
umirila
in
uredila
svoje
čete
.
Zmaga
plemenitašev
je
bila
v
takovem
neredu
lahka
in
popolna
.
Konečno
je
vsak
le
mislil
na
rešitev
svoje
lastne
osebe
;
kajti
več
kot
tri
sto
mrtvih
,
dvakrat
toliko
ranjenih
kmetov
pokrivalo
je
bojno
polje
in
nad
pet
sto
mož
bilo
je
ujetih
.
Tudi
reden
beg
in
umikanje
je
bilo
nemogoče
in
zabranjeno
.
Padli
so
namreč
vsi
podpoveljniki
in
stotniki
pod
nasprotnimi
meči
in
povrh
je
še
nastala
temna
noč
.
Poslednja
pa
je
popolno
končala
najbolj
krvavi
in
najljutejši
boj
slovenskih
kmetov
iz
cele
dobe
kmetskih
uporov
.
Edini
Ilija
Gregorič
in
njegov
tovariš
Guzetič
sta
ubežala
z
malim
oddelkom
v
temnej
noči
v
bližnje
gozde
;
ondi
sta
pričakovala
belega
dne
,
ki
potrdi
njuno
popolno
pogubo
in
uničenje
vseh
zlatih
gradov
nesrečnega
kmetstva
.
Ne
ima
več
Ilijeve
vojske
,
nego
puno
polje
mrtvaca
i
pet
sto
jadnih
robova
,
ko
-
jih
u
velikom
slavlju
vodi
kapetan
Gjuro
Schrattenbach
u
Celje
.
''
Hrvatska
kronika
.
''
V
boji
pri
Sv.
Petru
pokopala
se
je
zadnja
nada
kmetstva
po
svobodi
in
boljšej
bodočnosti
.
Razbita
je
bila
ondi
njegova
vojska
in
razpršena
.
Kdor
se
je
rešil
smrti
na
bojnem
polji
,
bil
je
ujet
ali
preganjan
po
gosposki
,
ki
je
sklenola
postopati
z
najostrejšimi
sredstvi
proti
upornikom
.
Bilo
je
teden
dnij
pozneje
.
Brezsolnčen
,
meglen
dan
je
bil
.
Jelo
se
je
mračiti
ob
štirih
popoldne
.
In
kakor
da
bi
bilo
poslednje
po
godu
mlademu
možu
,
ki
je
po
Tuhinjskej
dolini
korakal
,
zavil
je
ta
z
mrakom
vred
na
stranski
pot
proti
vasi
»
Gozd
«
imenovanej
.
Ko
je
prišel
do
prve
na
samem
stoječe
koče
,
postal
je
in
se
nekako
pazljivo
okoli
oziral
.
A
kmalu
ga
vzdrami
glas
iz
koče
:
»
Ne
boj
se
,
Peter
!
Varni
smo
tu
kakor
v
gnezdu
na
najvišjej
pečini
.
Naše
zavetje
še
ni
videlo
ne
vojaka
ne
biriča
in
ga
baje
tudi
ne
bode
,
če
nas
nikdo
ne
izda
in
se
ne
polakomi
obljubljenih
novcev
za
ustaško
glavo
.
«
Govoril
je
poslednje
besede
možak
,
ki
je
opazivši
,
da
se
bliža
naš
potnik
koči
,
oddrsnol
okno
in
se
ozrl
po
prišleci
,
kakor
da
bi
ga
bil
že
pričakoval
.
»
Opreznost
je
najboljši
čuvaj
,
vojvoda
Ilija
.
Tudi
to
zavetje
nam
bode
zagrenilo
,
če
se
ne
izpremenč
naše
okoliščine
kmalu
na
boljše
.
«
»
Ti
donašaš
slaba
poročila
,
Peter
,
«
odgovori
polglasno
Ilija
Gregorič
,
a
nató
odpre
svojemu
zvestemu
prijatelju
in
hrabremu
ustašu
Petru
Rakoviču
iz
Podsuseda
na
Hrvatskem
kočine
duri
.
Ko
stopi
prišlec
v
kočo
,
pozdravi
ga
na
eden
pot
mnogo
moških
glasov
.
Vsak
izmed
ondi
zbranih
kmetov
hoče
zvedeti
sto
in
sto
novic
in
eden
za
drugim
zastavljajo
vprašanje
za
vprašanjem
.
»
Slaba
poročila
,
mojster
Ilija
,
donašam
v
resnici
,
«
povzame
potém
Peter
Rakovič
podavši
tovarišem
desnico
.
»
Vendar
če
ubogaš
in
me
hočeš
poslušati
,
prekrižamo
lahko
črtež
našim
zalezovalcem
.
Posrečilo
se
mi
je
,
«
nadaljuje
pripovedovalec
,
»
priti
v
dotiko
z
našimi
ujetniki
v
Celji
.
Usilil
sem
se
med
njihove
čuvaje
in
čul
ondi
njih
izpraševanje
in
obsodbo
.
Neusmiljeno
so
jih
pestili
vojni
sodci
.
Žugali
in
obetali
so
jim
vse
,
a
naši
zavezniki
so
stali
nepremakljivi
kakor
stena
.
Zvedeti
pa
so
hoteli
posebno
za
vaju
,
Ilija
in
Guzetič
.
Obljubili
so
mnogim
celó
pomiloščenje
,
če
naznanijo
vajino
skrivališče
.
A
oglasil
se
ni
nihče
,
akoravno
je
marsikteremu
znano
,
da
nismo
daleč
.
«
Vstal
je
Ilija
Gregorič
in
s
širokimi
koraki
meril
zaduhlo
sobo
.
Potém
postane
pred
govornikom
in
reče
:
»
Peter
,
ti
si
zvesta
duša
,
laži
in
goljufije
ne
poznaš
.
Reci
še
eden
pot
,
kaj
so
obljubili
sodniki
ujetnikom
za
najine
glave
.
«
Tiho
je
bilo
potém
v
vsej
družbi
,
kakor
da
bi
si
ne
upal
nihče
odgovoriti
tako
odločnemu
vprašanju
.
»
Tudi
molčanje
mi
je
jasen
odgovor
,
tovariši
.
Svoboda
,
podeljena
toliko
blagim
ljudem
za
mojo
glavo
,
to
je
krasna
zamemba
.
Peter
,
vrni
se
!
Hiti
v
Celje
in
izdaj
moje
skrivališče
,
če
rešiš
s
tem
le
euega
svojih
nesrečnih
bratov
!
«
Odločno
je
izgovoril
Ilija
poslednje
besede
ter
se
ozrl
v
Guzetiča
,
ki
je
gledal
strmé
v
svojega
poveljnika
,
rekóč
:
»
Guzetič
,
slab
poveljnik
je
tisti
,
ki
ne
daruje
svojega
življenja
za
svoje
.
Nama
ni
osoda
odločila
smrti
v
boji
za
pravice
našega
ljudstva
,
izvoliva
si
jo
prostovoljno
v
dokaz
,
da
ostaneva
zvesta
svojim
načelom
!
«
Strmeli
so
možje
pri
teh
odločnih
,
z
navdušenjem
govorjenih
besedah
.
Molčali
so
nekaj
časa
.
A
kmalu
vstane
Guzetič
in
odvrne
:
»
Mojster
in
poveljnik
moj
!
V
tvoje
roke
sem
v
prvem
trenotku
naše
zveze
izročil
svoje
življenje
in
ti
prisegel
zvestobo
do
zadnjega
tre-notka
.
Ne
zapustim
te
tudi
na
zadnjem
tvojem
potu
,
če
zahtevaš
,
samo
—
.
«
Prenehal
je
pri
teh
besedah
,
kakor
da
bi
se
bil
v
istem
trenotku
prestrašil
svoje
lastne
izjave
,
a
pristavil
je
zopet
potém
:
»
Samo
vas
,
prijatelji
,
opominjam
še
eden
pot
,
ne
pozabite
,
kake
dolžnosti
me
vežejo
do
neke
zapuščene
sirote
—
.
«
»
In
mene
do
slepega
,
starega
očeta
,
«
pridene
hipoma
Ilija
Gregorič
,
kakor
da
bi
za
treuotek
pozabil
svoje
najsvetejše
dolžnosti
.
»
Ne
samo
naše
pomoči
,
tudi
našega
občudovanja
sta
vredna
stari
Marko
in
Jela
,
«
povzame
Peter
Kakovič
besedo
.
»
Bil
sem
včeraj
priča
,
kako
se
ni
umikala
deklica
največjej
nevarnosti
poprašujóč
po
očetu
in
ženinu
.
In
ko
je
zvedela
o
sodbi
sodnikov
in
za
plačilo
,
ki
je
odločeno
za
vajini
glavi
,
hitela
je
brezskrbno
k
vrhovnemu
poveljniku
in
mu
ponudila
svoje
mlado
življenje
za
vajino
svobodo
.
Sprejela
se
ni
njena
velikodušna
ponudba
,
pač
pa
se
je
obljubila
zaradi
njene
pogumnosti
mila
kazen
vama
,
ako
se
prostovoljno
izročita
vojaškej
sodbi
.
In
s
tem
poročilom
poslala
me
je
Jela
k
tebi
,
mojster
naš
.
Jutre
že
pričakuje
odgovora
na
določenem
kraji
.
«
Molčé
je
poslušal
Ilija
Gregorič
svojega
prijatelja
.
Kmalu
potém
pa
zasukne
govor
na
druge
stvari
,
kakor
da
bi
bile
nepomenljive
iz
Celja
došle
novice
.
»
Odpotovati
mislim
za
nekaj
dnij
,
«
nadaljuje
potem
.
»
Guzetič
ostani
tukaj
!
K
tebi
pošljem
očeta
in
Jelo
,
ko
bi
se
meni
utegnolo
med
potom
kaj
neprijetnega
primeriti
.
Videti
hočem
sam
,
koliko
je
mogoče
storiti
za
naše
ujete
nesrečne
brate
in
ali
ve
gosposka
v
resnici
čislati
svojo
dano
častno
besedo
.
«
Strmeli
so
poslušalci
pri
teh
besedah
,
kajti
dobro
so
jih
umeli
.
»
Mojster
in
voditelj
naš
,
tudi
ti
nas
zapuščaš
v
zadnjej
sili
?
«
vpraša
Guzetič
po
dolgem
molčanji
Ilijo
Gregoriča
.
»
Kako
bi
mogel
ostati
hladnokrven
v
trenotku
,
ko
se
govori
smrtna
sodba
bratom
,
ki
so
prelivali
z
nami
kri
za
narodove
pravice
?
«
»
Ne
verjemi
,
mojster
,
besedam
krvoločnikov
!
S
tebój
hočejo
pogubiti
vse
ostalo
naše
ljudstvo
!
«
čujejo
se
zdaj
mnogi
moški
glasovi
.
Ob
enem
pa
obstopijo
zbrani
tovariši
svojega
poveljnika
,
kakor
da
bi
mu
hoteli
s
silo
zabraniti
—
nedvomno
zadnji
njegov
pot
.
A
ponosno
se
vzpne
v
tem
trenotku
vojvoda
Ilija
Gregorič
sredi
svojih
tovarišev
in
reče
:
»
Bratje
,
zaupanje
sem
imel
v
vas
,
da
me
umejete
.
Pustite
mi
to
trdno
vero
do
zadnjega
trenotka
!
Moje
delovanje
med
vami
vas
je
,
mislim
,
prepričalo
dovolj
,
da
darujem
rad
svoje
življenje
za
našo
sveto
stvar
in
za
vsakega
njenega
boritelja
.
Priložnost
se
mi
ponuja
sedaj
pokazati
svoje
načelo
tudi
v
poslednjem
.
S
sramoto
bi
se
za
vse
čase
omadeževalo
naše
podvzetje
,
ko
bi
čitali
naši
vnuki
nekdaj
:
V
nepremišljen
boj
zapeljal
je
Ilija
nesrečne
kmete
,
a
jih
zapustil
v
največjej
sili
,
da
si
reši
lastno
življenje
.
Prepričati
se
hočem
torej
sam
o
osodi
naših
ujetih
bratov
in
o
možatosti
naših
slavnih
zmagovalcev
.
«
S
solzami
v
očeh
so
poslušali
možje
navdušene
Ilijeve
besede
.
Ugovarjati
si
niso
upali
takim
načelom
,
kajti
predobro
so
poznali
nepremakljivost
Ilijevih
enkrat
izgovorjenih
sklepov
.
Slovesen
je
bil
ta
trenotek
v
zadnjem
zboru
nekdanjega
kmetskega
triumvirata
.
Jokali
so
v
orožji
in
bedi
utrjeni
kmetje
,
vidéč
svojega
nekdanjega
voditelja
poslavljati
se
.
Ko
so
ga
še
isto
noč
spremili
daleč
proti
severovzhodu
po
skrivnih
gozdnih
potih
,
poljubil
je
Ilija
vsakega
zapored
in
mu
stisnol
desnico
rekóč
:
»
Pobratim
,
ne
preklinjaj
svojega
nesrečnega
vojvodo
,
če
je
tudi
zakrivil
toliko
nesreče
nad
ubogim
narodom
!
«
Ilija
und
einer
aus
dem
Triumvirat
Michael
Guzetič
wurden
nach
langem
Herumirren
in
den
Wäldern
gefangen
und
nach
Wien
gebracht
.
''
Dimitz
.
''
Bilo
je
tri
dni
pozneje
.
V
Celji
je
bil
razburjen
dan
,
da
zgodovina
ne
pomni
enakega
v
njegovem
ozidji
.
Razglasilo
se
je
namreč
javno
po
gosposki
,
da
se
vrši
drugo
jutro
smrtna
sodba
nad
obsojenimi
kmetskimi
uporniki
.
Hitelo
je
tedaj
kmetsko
ljudstvo
iz
okolice
in
celó
iz
oddaljenih
krajev
,
da
bi
še
eden
pot
videlo
tega
in
onega
nesrečnega
sorodnika
ali
prijatelja
ter
se
poslovilo
od
njega
na
zadnjem
potu
.
Ob
mestnem
ozidji
slonel
je
isti
večer
tudi
sivolas
slepec
poleg
svoje
mlade
spremljevalke
.
Poslednja
se
je
ozirala
pazljivo
proti
mestnim
vratom
,
kakor
da
bi
težko
pričakovala
nekoga
,
ki
se
ima
vrnoti
iz
mesta
.
Ko
se
je
pa
jelo
med
tem
mračiti
,
postajal
je
starec
vedno
bolj
nemiren
in
vprašal
je
pogostoma
:
»
Jela
,
ali
ni
videti
Ilije
?
«
Ko
je
molčala
deklica
ali
odgovarjala
s
tolažilnimi
izgovori
,
da
se
oče
še
lahko
vrne
in
da
ga
zadržuje
le
njegov
prevažni
posel
,
stresal
je
slepec
z
glavo
in
zagotavljal
:
»
Nebó
,
zakaj
si
poslalo
še
to
zadnjo
in
največjo
kazen
nad
glavo
najbolj
nesrečnega
človeka
na
svetu
?
Zakaj
sem
mu
moral
naznaniti
goljufive
poveljnikove
obljube
!
Le
zvabiti
ga
je
hotel
k
sebi
,
da
se
maščuje
ob
enem
nad
ljudstvom
in
njegovim
voditeljem
.
«
»
Saj
so
nama
oče
obljubovali
,
da
se
varujejo
in
da
hočejo
le
opazovati
okoliščine
,
ali
je
še
pomoči
nesrečnim
bratom
in
da
se
ne
dadó
spoznati
nikomur
,
«
pristavi
s
tresočim
glasom
deklica
,
in
jok
jo
posili
med
govorico
.
Molčal
je
slepi
Marko
Gregorič
potém
.
Odkrivati
ni
hotel
nesrečnemu
otroku
črnih
slutenj
zaradi
svojega
sina
,
ki
je
bil
že
zjutraj
odšel
v
mesto
,
da
bi
smrti
rešil
svoje
tovariše
.
Temna
noč
je
legla
med
tem
na
zemljo
in
daniti
se
je
jelo
že
zopet
jutro
,
ali
Ilija
se
še
ni
bil
vrnol
k
svojima
tovarišema
,
ki
sta
ga
s
težkim
srcem
pričakovala
zunaj
mesta
.
Stoprav
ko
je
vzhajalo
solnce
in
je
postajal
šum
v
mestu
vedno
živahnejši
,
strpel
ni
slepec
in
njegova
mlada
spremljevalka
dalje
na
prejšnjem
mestu
.
Pridružila
sta
se
oba
silnej
množici
,
ki
je
hitela
v
mesto
gledat
,
kako
se
bodo
kaznovali
kmetski
uporniki
.
Popisovati
nočemo
na
tanko
,
kaj
sta
tu
videla
naša
znanca
Marko
Gregorič
in
njegova
vnukinja
Jela
.
Opomniti
hočemo
le
obče
znani
zgodovinski
čin
,
da
je
bilo
pet
sto
kmetskih
ustašev
vpričo
njihovega
poveljnika
Ilije
Gregoriča
usmrtjenih
,
akoravno
je
skrivaje
poslednji
radovoljno
ponudil
svoje
življenlje
za
njihovo
svobodo
zatrjujoč
,
da
je
le
on
sam
uzrok
njihove
krivde
.
Še
isti
večer
,
ko
je
padlo
na
glavnem
trgu
v
Celji
pet
sto
kmetskih
glav
,
razširila
se
je
novica
,
da
je
tudi
ujet
triumvir
Guzetič
,
ki
se
je
v
mestu
izdal
s
tem
,
da
je
občeval
s
slepim
Markom
Gregoričem
in
njegovo
mlado
vnukinjo
.
Že
drugi
dan
naznanil
je
mestni
stotnik
radovednej
množici
,
ki
je
pozvedovala
po
Ilijevej
in
Guzetičevej
osodi
,
da
ima
povelje
poslati
oba
v
Beč
,
kjer
se
bodeta
sodila
pri
ondotnej
vojnej
sodbi
.
Poslednja
žalostna
novica
pa
je
odločilno
uplivala
na
kmetsko
ustajo
.
Ko
so
zvedeli
to
nesrečno
vest
posamezni
ustaški
oddelki
,
ki
so
se
bili
po
izgubljenem
boji
pri
Sv.
Petru
umaknoli
v
oddaljene
gozde
ali
celó
čez
meje
deželne
,
upadlo
jim
je
srce
in
pogum
ter
so
se
razkropili
na
razne
strani
.
Le
dve
osebi
izmed
nekdaj
na
tisoče
broječih
kmetskih
ustašev
in
prijateljev
niste
izgubili
zadnjega
upa
.
Že
drugi
dan
po
teh
dogodbah
videli
so
potniki
na
celjsko-dunajskej
cesti
slepca
Marka
Gregoriča
in
njegovo
vnukinjo
Jelo
potovati
proti
daljnemu
glavnemu
mestu
našega
cesarstva
.
Žalostni
časi
so
prišli
po
teh
dogodbah
kmetom
v
slovenskih
deželah
.
Eno
leto
je
skoro
minolo
,
kar
so
se
bile
jele
pripravljati
skrivne
priprave
za
kmetsko
ustajo
,
ki
je
prelila
toliko
krvi
brez
najmanjšega
uspeha
.
Kmetsko
delo
ni
le
samo
mnogo
krepkih
rok
pogrešalo
,
temveč
ljudstvo
je
bilo
vseskozi
zbegano
.
Opustošena
je
bila
vsa
kmetija
in
obrtnija
.
Vsak
je
le
računal
na
boljšo
bodočnost
,
ko
bode
živel
—
svoboden
brez
davkov
,
brez
tlake
v
popolnej
materijalnej
obilosti
.
V
takih
nadah
živel
je
kmet
le
od
danes
do
jutre
,
ali
na
to
,
kaj
bode
pozneje
in
kaj
potém
,
ako
ga
vse
nade
ogoljufajo
,
niti
mislil
ni
.
Tem
strašnejše
pa
je
bilo
prepričanje
po
vseh
izgubljenih
bojih
,
da
se
po
potu
lastne
sile
ne
hodi
ne
k
sreči
niti
k
blagostanju
.
Kakor
čez
noč
bila
si
je
gosposka
zopet
v
svesti
svoje
prejšnje
moči
,
ko
je
bila
razbita
pri
Sv.
Petru
zadnja
ustaška
vojska
.
Strašni
dnevi
povračila
so
sedaj
napočili
za
pregreho
svobodnih
kmetskih
idej
.
Kar
niso
uničili
gosposki
in
kmetski
vojniki
drveči
od
sela
do
sela
,
terjal
je
zdaj
zopet
grajščak
za
zaostale
davke
,
opuščeno
tlako
itd.
Kdo
bi
se
bil
tudi
branil
po
takej
vojnej
nesreči
ukazom
vsemogočnega
gospodstva
.
Naravno
je
bilo
tedaj
,
da
je
divjala
strašna
lakota
po
dolenjskih
in
spodnještajerskih
okrajih
,
med
tem
ko
je
grajska
gospoda
s
krasnimi
veselicami
praznovala
slavno
zmago
nad
sužnim
kmetstvom
.
Z
nepopisljivo
strogostjo
se
je
po
gosposki
izterjeval
zadnji
po
kmetih
dolžni
vinar
že
zaradi
tega
.
da
se
toliko
jasneje
pokaže
,
kje
je
zagotovljena
moč
za
vse
večne
čase
,
in
kje
naj
vlada
pokorščina
in
sužnost
.
Polne
knjige
bi
se
mogle
napisati
posameznih
grozodejstev
,
ki
so
se
vršila
po
gosposkej
zmagi
nad
ubogim
kmetstvom
,
a
proti
vsemu
nasilstvu
ni
bilo
niti
pritožbe
niti
pomoči
,
kajti
zlomljena
je
bila
za
vselej
—
po
krivdi
vzbujena
zadnja
kmetska
sila
.
Če
neki
zgodovinar
trdi
,
da
uživa
vsak
narod
osodo
,
kakoršno
zaslužuje
,
moramo
temu
nasprotovati
v
korist
slovenske
raje
,
ki
se
je
več
stoletij
,
a
vzlasti
po
nesrečnej
kmetskej
ustaji
hudo
tlačila
.
Narod
,
ki
se
dvigne
kakor
eden
mož
za
svoje
človeške
pravice
brez
vsakega
političnega
upliva
,
je
boljše
osode
vreden
,
kakor
je
bila
slovenskim
kmetom
stoletja
in
stoletja
.
S
temi
vrsticami
smo
hoteli
le
naznačiti
položaj
onih
—
srečnih
—
bolje
rečeno
nesrečnih
kmetov
,
kteri
niso
našli
smrti
v
boji
zoper
svoje
tlačitelje
.
Upamo
si
trditi
,
da
so
oni
v
svojej
nepopisljivej
bedi
zavidali
iste
brate
svoje
,
ki
so
prelili
kri
za
staro
pravdo
.
Svaki
dan
vodili
nas
pred
sud
,
raztezali
nam
ruke
i
noge
,
savijali
nam
uda
u
gvoz
-
deni
škripac
.
''
Šenoa
.
''
Kmetska
ustaja
v
slovenskih
deželah
in
več
tednov
trajajoči
njen
boj
zanimal
je
najvišje
dostojanstvenike
v
državi
.
Nerazumljivo
se
je
dozdevalo
prvim
vojskovodjam
ondotnih
časov
,
kako
more
kljubovati
nevedno
in
slabo
oboroženo
ljudstvo
rednej
vojski
in
kakov
črtež
si
je
napravilo
za
svoje
neumorno
delovanje
.
Iz
tega
uzroka
se
je
ukazalo
,
da
se
vrši
sodnijska
obravnava
proti
poveljnikom
kmetske
vojske
na
Dunaji
.
Osebno
je
hotel
videti
vladar
predrznega
ustaškega
voditelja
Ilijo
Gregoriča
in
njegovega
tovariša
Guzetiča
.
Sklenol
je
tudi
,
da
hoče
iz
ust
kmetskega
vojvode
samega
slišati
uzroke
,
ki
so
bajè
prisilili
sicer
kakor
zlato
čisto
in
zanesljivo
hrvatsko
in
slovensko
ljudstvo
k
nesrečnemu
uporu
.
Sestavil
se
je
zaraditega
poseben
vojni
sodni
zbor
na
Dunaji
,
kteremu
je
predsedoval
sodnik
doktor
Josip
Huntstocker
.
Sploh
se
je
zanimalo
vse
glavno
mesto
za
določeno
obravnavo
o
slovenskih
ustaših
,
o
kterih
se
je
čulo
toliko
junaških
dogodeb
,
ki
so
krasile
sicer
krvavo
ustajo
z
neko
romantično
tragiko
.
Pred
omenjeni
sodni
zbor
bil
je
poklican
v
Celji
ujeti
Ilija
Gregorič
in
njegov
do
zadnjega
trenotka
zvesti
mu
triumvir
Guzetič
.
Največjega
državnega
zločinstva
.
veleizdaje
in
krvavega
upora
,
bila
sta
zatožena
Ilija
Gregorič
in
Guzetič
.
A
stala
sta
vendar
neupogljiva
pred
vojnim
sodom
.
Odgovarjala
sta
brez
strahú
in
odločno
stavljenim
vprašanjem
.
Niti
z
besedo
nista
poskusila
olajšati
svoje
krivde
trdéč
,
da
sta
grešila
sicer
zoper
državni
zakon
,
a
da
sta
bila
po
zvunanjih
okoliščinah
neizogibno
primorana
k
takemu
zločinu
in
da
bi
bil
po
njunej
sodbi
vsak
pošteni
in
zavedni
kmet
storil
poslednje
.
Nepovoljno
je
uplival
ta
nepričakovani
izrek
na
zbrane
sodnike
in
podvojil
je
skoro
krivdo
zatožencev
.
A
tudi
poslednje
ni
upognolo
Ilije
Gregoriča
.
»
Srečen
sem
,
«
dejal
je
,
»
da
koristim
morda
s
svojim
zločinstvom
,
kterega
me
dolžite
,
nesrečnemu
narodu
svojemu
.
Baš
zaraditega
sem
iz
srca
hvaležen
osodi
,
ki
me
je
poklicala
na
Dunaj
pred
milostljivega
cesarja
našega
,
da
zvé
morda
prvič
v
življenji
resnico
,
kako
se
ravna
z
njegovim
zvestim
kmetstvom
in
kako
se
goljufa
po
svojej
gosposki
.
«
Nepopisljiv
hrup
nastane
pri
teh
besedah
med
sodniki
in
poslušalci
.
Odpeljali
so
zaradi
tega
presvobodnega
govora
Ilijo
Gregoriča
v
ječo
in
ga
hoteli
soditi
»
in
absentia
«
.
Baš
zaraditega
pa
je
postala
sodna
obravnava
občno
zanimiva
;
kajti
ukazalo
se
je
po
najvišjem
dvornem
povelji
,
da
se
javno
zaslišita
kmetski
vojvoda
in
njegov
tovariš
.
Poslednje
je
še
bolje
opogumilo
Ilija
Gregoriča
,
in
ta
se
je
rés
pogumno
in
možato
zagovarjal
.
»
Slavni
sodni
zbor
!
Stokrat
rad
umrjem
,
«
povzdigne
z
največjim
navdušenjem
Ilija
svoj
glas
,
»
če
koristi
moja
smrt
vsaj
nekoliko
mojemu
ljudstvu
.
V
solzah
in
sužnosti
rojen
in
izrejen
,
v
trpljenji
vse
žive
dni
utrjen
,
ne
sodim
prenežno
,
če
trdim
,
da
narod
v
mojem
domovji
uživa
le
po
besedi
človeško
ime
,
sicer
pa
je
mučna
živina
,
brezčutna
klada
brezsrčnej
gosposki
nasproti
.
V
večno
sužnost
se
rodi
on
na
svet
.
Že
v
prvej
mladosti
čuti
boj
za
svoje
sužno
življenje
.
Ni
ga
moštva
pri
nas
,
ki
bi
ne
bilo
zrlo
neprestanega
dvojnega
boja
svojih
očetov
proti
zvunanjemu
sovražniku
,
krutemu
polmesecu
,
ki
je
pustošil
in
še
pustoši
naše
domovje
,
in
proti
še
večjemu
kar
neprestano
tlačečemu
lastnemu
gospodstvu
.
Česar
ni
upepelil
in
oropal
prvi
,
zapade
domačemu
gospodstvu
kakor
za
plačo
,
da
je
smel
kmet
pod
njegovim
poveljem
prelivati
kri
za
gosposko
,
ne
lastno
svobodo
.
Poslednje
pa
ne
bi
bilo
največje
zlo
.
Naravno
je
,
da
daruje
kmet
gosposki
nekaj
svojih
pridelkov
.
Postava
cesarska
tako
veleva
.
Gorje
,
trikratno
gorje
pa
kmetstvu
,
kedar
se
vrsté
zapored
nerodovitna
leta
,
ali
kedar
zaradi
zvunanjega
boja
ni
sejal
nihče
,
—
žeti
pa
hoče
mnogi
bogato
.
»
Daj
ali
pogini
,
kmet
neumni
!
«
glasi
se
tedaj
povelje
.
In
marsikteri
,
da
večina
kmetovalcev
daruje
zadnjo
skorjo
svojega
kruha
grajščaku
,
da
praznuje
on
slavne
gostije
po
leskečih
gradovih
.
Kmetska
družina
,
ki
je
prislužila
v
potu
svojega
obraza
s
krvavimi
žulji
nekaj
ovsenjaka
za
dolge
zimske
dneve
,
gine
,
umira
lakote
,
prosi
milosti
od
hiše
do
hiše
,
da
se
gosté
gosposki
konji
s
pridelkom
,
ki
je
bil
stvarjen
nesrečnemu
človeštvu
v
edini
živež
.
«
Prenehal
je
Ilija
Gregorič
pri
teh
besedah
.
Obraz
je
obrnol
v
višavo
,
kakor
da
bi
klical
stvarnika
vsemogočnega
za
pričo
,
da
je
resnica
,
kar
govori
on
,
ne
v
lastno
,
temveč
v
obrambo
svojega
ljudstva
.
«
Mirno
je
bilo
poslušajoče
občinstvo
.
Strmeli
so
sodniki
,
kakor
da
bi
ne
mogli
verjeti
takovej
govorici
,
kakor
da
bi
bila
ona
le
sad
prevroče
domišljije
kmetskega
upornika
in
fantasta
.
»
Slavni
sodni
zbor
!
«
nadaljuje
čez
nekoliko
zopet
Ilija
.
»
Čuj
nasledke
,
če
se
najde
kdo
med
kmetstvom
,
ki
ima
pogum
misliti
in
sem
ter
tja
v
naglici
izgovoriti
svojo
strašno
misel
:
Gospod
naš
in
poveljnik
,
ali
mi
kmetje
nismo
tudi
ljudje
stvarjeni
po
božjej
podobi
,
akoravno
tebi
v
sužnosti
?
Ali
je
rés
tvoja
živina
boljša
od
tvojih
tlačanov
,
ali
naj
res
umiramo
gladu
,
da
se
raduješ
ti
nad
uboštvom
in
pohlevnostjo
?
Bogu
našemu
stvarniku
samemu
tožim
,
da
je
vzbudil
v
glavah
nekterih
tlačanov
tako
pregrešne
misli
ter
jim
vlil
pogum
,
izreči
jih
javno
v
obraz
svojemu
grajščaku
.
Tedaj
,
sodniki
slavni
,
pokaže
se
stoprav
razloček
med
kmetstvom
in
gospodstvom
.
Izgubljen
je
nesrečnik
,
komur
je
stvarnik
podelil
odkritosrčnost
v
sodbi
o
vnebókričečih
krivicah
.
Z
bičem
se
spodi
njegova
družina
z
domovja
,
kjer
je
prebival
njegov
vnuk
in
pravnuk
;
njegova
žena
se
oskruni
in
hčere
,
v
stalno
vojsko
se
mu
utaknejo
sinovi
.
On
sam
,
največji
grešnik
,
zaklene
se
v
najglobjo
temnico
,
iz
ktere
ga
reši
navadno
le
prava
,
željno
pričakovana
rešiteljica
—
smrt
!
Jaz
,
slavni
sodniki
,
sem
takov
srečen
človek
;
saj
vém
zdaj
,
koliko
časa
še
traja
moje
trpljenje
.
Nedorastel
deček
zrl
in
čutil
sem
sam
vse
popisano
gorjé
.
Trikrat
se
je
boril
proti
Turkom
slavno
moj
oče
za
domovino
in
varnost
svojih
grajščakov
.
Ko
se
je
pa
predrznil
pozneje
upreti
krivičnemu
povelju
svojega
gospoda
,
skusil
je
strašno
noč
v
grozovitej
temnici
celih
deset
let
.
Slep
in
popolno
uničen
,
brez
premoženja
in
pravice
našel
je
milost
napósled
,
veliko
milost
,
da
more
beračiti
kruha
od
koče
do
koče
za
svoje
nekdanje
junaštvo
.
«
Zopet
je
prenehal
govornik
pri
teh
besedah
.
Zakril
si
je
z
rokama
obraz
,
da
bi
zatajil
silno
žalost
pri
spominu
na
svojega
nesrečnega
očeta
.
A
zganol
se
je
zopet
nenadoma
,
kakor
da
bi
se
mu
bil
znova
vzbudil
nekdanji
čut
maščevanja
za
tisočero
krivico
.
»
Jaz
njegov
edini
sin
,
sodniki
,
zrl
sem
vse
to
gorjé
z
lastnimi
očmi
.
Upal
sem
zaraditega
,
da
je
polna
mera
krivice
nad
Gregoričevim
imenom
.
Boril
sem
se
radovoljno
proti
Turkom
pod
poveljnikom
Lenkovičem
in
Auerspergom
,
in
oškodovan
sem
bil
,
čujte
,
za
svojo
hrabrost
s
tem
,
da
mi
je
vzel
vaš
zaveznik
slavni
Tahy
vse
premoženje
,
da
je
skušal
oskruniti
čast
mojega
edinega
otroka
,
mene
pa
pokopati
v
živ
grob
grajske
temnice
.
A
pravično
nebo
ni
dovolilo
poslednjega
.
Preveliko
je
bilo
število
naših
krivic
.
Vzbudil
se
je
čut
v
mojih
prsih
,
ki
mi
je
gromel
na
uho
noč
in
dan
:
Ilija
,
tudi
ti
si
človek
,
ljudje
so
tvoji
rojaki
,
presilna
je
tvoja
krivica
.
Ta
čut
,
tako
vzvišen
in
milodajen
,
da
rad
prelijem
zá-nj
stokrat
svojo
srčno
kri
,
potisnol
je
meni
orožje
v
roke
za
pravico
tisoč
let
teptano
z
nogami
in
za
svobodo
svojega
naroda
.
Na
svoje
ime
jemljem
zaraditega
vso
pregreho
svojih
bojnih
tovarišev
.
Mene
sodite
,
ostalim
odpuščajte
kot
po
meni
zapeljanim
žrtvam
.
Pomislite
,
sodniki
in
vsi
,
ki
ukazujete
nesrečnemu
ljudstvu
,
da
je
tudi
težák
človek
,
da
čuti
tudi
on
krivico
in
pravico
.
Priča
je
temu
dvajset
tisoč
kmetov
,
ki
so
se
kakor
eden
mož
dvignoli
z
menoj
,
ki
so
zapustili
dom
in
družino
,
da
si
pišejo
s
krvjo
in
mečem
svojo
tisočletno
pogrešano
pravico
.
Nebo
nam
še
sedaj
ni
dovolilo
človeških
pravic
,
sicer
bi
kmetje
sedeli
na
sodnem
stolu
in
sodili
gosposke
—
venčane
glave
.
Ta
sodba
pa
bi
ne
bila
,
zatrjujem
vas
,
milejša
,
kakor
bode
brez
dvoma
vaša
o
meni
.
Ali
up
me
vendar
tolaži
in
s
tem
upom
umrjem
rad
,
da
izvrši
kmalu
meč
potomcev
to
,
kar
je
prokletstvo
izvilo
orožju
Ilije
Gre-goriča
!
«
S
temi
navdušenimi
besedami
končal
je
Ilija
svoj
govor
.
Nepopisljiv
hrup
vzbudil
je
Ilijev
navdušeni
zagovor
v
sodnem
zboru
.
Tako
predrznega
in
razžaljivega
glasú
bi
ne
bil
nikdo
pričakoval
.
Osramočena
bila
je
po
njem
sodnijska
avtoriteta
in
pohujševalo
se
je
pričujoče
občinstvo
.
Zaraditega
je
ukazal
sodbeni
prvomestnik
prinesti
takozvano
preiskovalno
raztezalnico
.
Sodnijski
hlapci
so
Ilijo
položili
ná-njo
,
privezali
mu
roke
in
noge
ter
zavrteli
kolo
,
ki
je
imelo
nalog
raztegnoti
pritrjeno
truplo
.
V
istem
trenotku
se
je
čul
sodnikov
ukaz
:
»
Prekliči
,
nesramni
izdajica
,
svojo
izgovorjeno
obsodbo
proti
gosposki
in
pouzročeno
pohujšanje
proti
cesarskim
postavam
!
«
Podaljševati
so
se
jeli
krepki
Ilijevi
udje
in
napenjati
žile
po
vsem
životu
,
mrzel
pot
je
udarjal
iz
čela
proti
nebu
obrnenega
,
bledelo
in
rudelo
je
zapored
resno
lice
,
a
opravičujočega
glasú
ni
bilo
iz
njegovih
ust
.
Strmel
je
sodni
zbor
nad
to
nepričakovano
trmo
.
Zavrtelo
se
je
še
nekaj
potov
rabeljsko
kolo
.
»
Vpričo
svoje
smrti
prisegam
tebi
,
zbrano
ljudstvo
,
da
je
resnica
,
kar
sem
govoril
,
«
vzklikne
zdajci
z
močnim
glasom
omagujoči
Ilija
med
strašnimi
bolečinami
.
Oči
se
mu
zapró
potém
,
kakor
da
bi
bil
v
istem
trenotku
izdihnol
svojo
dušo
.
Odnesti
ga
ukaže
sodnik
,
da
bi
zatoženčeva
smrt
ne
preprečila
tožbe
,
za
ktero
se
zanima
vladar
sam
in
vsi
dostojanstveniki
v
državi
.
Zdajci
pride
na
vrsto
Ilijev
drug
,
triumvir
Guzetič
.
Tudi
njemu
se
navajajo
zločini
ustaje
in
javnega
izdajstva
.
Oslabljen
po
strašnem
zaporu
in
vidéč
mučeništvo
svojega
tovariša
Ilije
,
ki
se
je
vpričo
njega
vršilo
,
bil
je
Guzetič
nezmožen
,
da
bi
se
bil
zagovarjal
v
navdušenem
govoru
enako
svojemu
predniku
.
»
Ilijev
javni
zagovor
,
slavni
sodni
zbor
,
je
tudi
moj
.
Za
njegovo
resnico
pričala
bode
tudi
moja
smrt
in
klicala
maščevanja
iz
nebes
na
tlačitelje
vseh
človeških
pravic
.
«
S
temi
besedami
odgovoril
je
Guzetič
zapovedi
,
naj
opravičuje
svoje
zločinstvo
.
Skusil
je
zaraditega
tudi
kakor
njegov
prijatelj
običajno
raztezal
nico
,
dokler
mu
ni
izginola
zavest
ter
ga
rešila
daljnega
izpraševanja
.
Izdal
ni
niti
najmanjšega
črteža
o
kmetskem
uporu
in
o
svojih
skrivnih
prijateljih
.
Posrečilo
se
ni
tedaj
javnemu
sodnemu
zboru
,
Iljevej
in
Guzetičevej
zatožbi
izvabiti
občno
zanimivost
ter
odkriti
pričakovane
,
skrivne
spletke
upornikov
v
treh
deželah
.
Zbor
je
bil
celó
primoran
svojo
sodbo
izreči
v
nepričujočnosti
zatožencev
.
Naravno
je
bilo
tedaj
,
da
ni
nihče
ugovarjal
obsodbi
,
ki
se
je
glasila
:
»
Smrt
kmetskemu
uporniku
in
ustaškemu
vojvodi
kmetu
Iliji
Gregoriču
in
njegovemu
zavezniku
kmetu
Mihi
Guzetiču
.
«
Pred
vaše
lice
dolazi
slab
,
iznemogao
starac
,
pred
vas
,
koji
ste
vrhovno
sudište
u
ovoj
zemlji
,
i
traži
od
vas
pravdu
.
''
Šenoa
.
''
Nagla
sodba
dunajskega
sodnega
zbora
iznenadila
je
one
višje
kroge
,
ki
so
se
posebno
zanimali
zá-njo
.
Pričakovali
so
vsi
,
da
bode
ostro
in
z
vsemi
v
tedanjej
dobi
navadnimi
silami
spremljevano
izpraševanje
Ilije
Gregoriča
odkrilo
zanimive
tajnosti
iz
upornih
dežel
.
A
ta
nada
se
jim
ni
uresničila
.
Izdihnola
bi
bila
zatoženca
prej
življenje
v
strašnem
trpinčenji
,
nego
izdala
najmanjšo
skrivnost
svojih
zaveznikov
.
Poslednje
pa
je
pospešilo
njuno
obsodbo
.
Zaraditega
je
odločil
najvišji
sodni
zbor
,
da
se
vrši
kazen
nad
Ilijo
Gregoričem
in
Guzetičem
v
Zagrebu
,
tako
rekoč
v
središči
upornega
ljudstva
.
Smrt
poveljnikov
ustaške
vojske
naj
povoljno
upliva
na
vse
deželane
.
Brez
odlaganja
imela
se
je
kazen
izvršiti
.
Bali
so
se
namreč
sodniki
,
da
utegne
kteri
izmed
zatožencev
zaradi
prestanega
trpinčenja
umreti
.
Odpeljali
so
tedaj
popolno
oslabljena
,
skoro
na
pol
mrtva
obtoženca
,
vkovana
v
težko
železje
,
neutegoma
v
Zagreb
.
Tajno
pa
so
morali
izvršiti
poslednje
;
kajti
nepopisljivo
senzacijo
bil
je
pouzročil
ta
ukaz
.
Na
vseh
postajah
ob
cesti
med
Dunajem
in
Zagrebom
čakalo
je
na
tisoče
zbranega
kmetskega
ljudstva
slavnega
vojvodo
Ilijo
Gregoriča
in
njegovega
zaveznika
,
hoteč
jima
skazati
zadnjo
čast
na
smrtnem
potu
.
Nova
ustaja
in
nemiri
bi
se
bili
lahko
pričeli
vsled
velikega
ljudskega
razdraženja
.
Zatorej
je
vlada
ukazala
največjo
tajnost
in
uaglost
v
poslednjej
zadevi
.
A
zvedela
se
je
vendar
po
nekterih
okrajih
Ilijeva
smrtna
vožnja
.
Zvonovi
so
zvonili
po
gorah
in
dolinah
Iliji
v
pozdrav
,
in
ljudstvo
je
javno
izraževalo
sočutje
bojevalcu
za
kmetsko
svobodo
.
Baš
isto
jutro
,
ko
so
odpeljali
Ilijo
Gregoriča
in
Guzetiča
skrivaje
z
Dunaja
v
Zagreb
,
slonel
je
že
zgodaj
pri
glavnem
vhodu
dunajskega
cesarskega
dvora
sivolas
slepec
in
njegov
vodnik
,
mlada
deklica
,
v
hrvatskej
prazničnej
noši
.
Več
potov
zapored
sta
se
čakalca
s
silo
odpravila
po
cesarskih
vratarjih
in
čuvajih
.
Vendar
oplašiti
in
odvrnoti
se
nista
dala
,
vedno
zatrjujóč
v
slabej
nemščini
,
da
morata
k
samemu
cesarju
,
ker
mu
imata
naznaniti
imenitne
tajnosti
iz
kranjske
in
štajerske
dežele
.
Smejali
so
se
čuvaji
čudnej
nemščini
in
na
pol
razumljivim
uzrokom
prosilcev
ter
ju
hoteli
zadnji
pot
zavrnoti
,
kar
pride
mimo
neki
višji
dvorni
uradnik
.
Zanimiva
se
mu
je
morala
dozdevati
kmetska
dvojica
,
kajti
postal
je
in
poprašal
po
želji
prosilcev
.
Smejé
so
mu
pripovedovali
čuvaji
slepčevo
prošnjo
.
A
malo
ur
pozneje
stopala
sta
že
slepec
in
njegova
spremljevalka
,
—
uganil
je
bralec
,
da
sta
stari
slepec
Marko
Gregorič
in
njegova
vnukinja
Jela
,
—
po
stopnjicah
cesarskega
dvora
.
Usmilil
se
je
bil
dvorni
uradnik
sam
rodom
Hrvat
slepčeve
prošnje
ter
izprosil
,
vedóč
,
kako
se
zanima
cesar
sam
za
ljudsko
ustajo
,
prišleceina
izvanredno
avdijenco
.
Čudili
so
se
dvorni
dostojanstveniki
,
ki
so
bili
priča
pri
avdijenci
,
posebnej
cesarskej
milosti
,
s
ktero
je
sprejel
in
poslušal
prošnjo
prosilcev
.
Ginljiv
je
bil
v
resnici
treuotek
,
ko
je
,
slepi
starec
dvignol
svoje
tresoče
roké
in
pokleknol
pred
cesarja
proséč
milosti
svojemu
po
neštevilnih
krivicah
in
mukah
zapeljanemu
sinu
vojvodi
Iliji
Gregoriču
.
Našteval
je
dalje
tisočletno
krivico
kmetstva
v
slovenskih
deželah
,
kličóč
svojih
očij
večno
temoto
za
pričo
.
Z
največjo
milostjo
bila
sta
odpuščena
slepec
Marko
in
Jela
.
Zagotovilo
se
jima
je
,
da
se
bode
uslišala
,
ako
še
mogoče
,
njuna
prošnja
.
Še
isto
dopoldne
vršilo
se
je
v
cesarskej
palači
imenitno
posvetovanje
.
In
popoldne
sta
se
že
vozila
Marko
Gregorič
in
Jela
na
cesarske
stroške
poleg
cesarjevega
kurirja
,
kije
nesel
imenitno
poročilo
hrvatskemu
banu
,
v
svojo
daljno
domovino
.
Osodepolna
in
historična
je
bila
ta
vožnja
.
Ostro
se
je
ukazalo
dvornemu
kurirju
,
naj
pospeši
kolikor
je
mogoče
svoj
pot
;
kajti
jako
važno
poročilo
ima
s
sebój
,
ki
pa
ostane
brez
veljave
,
ako
se
ne
oddá
v
določenem
času
.
Slutil
je
dvorni
poslanec
,
zvedevši
po
Marku
Gregoriči
in
Jeli
o
cesarskej
milosti
,
kaj
je
pisanega
v
pismu
hrvatskemu
banu
.
Smilila
sta
se
mu
njegova
spremljevalca
in
nesrečna
obsojenca
;
zaraditega
pospeši
svoje
potovanje
,
kolikor
je
tedanja
okorna
vožnja
po
slabih
cestah
dopuščala
.
Do
Gradca
se
je
poslancu
celó
posrečilo
za
pol
dneva
navadni
potni
obrok
prehiteti
.
Računil
je
potém
,
da
dospe
v
Zagreb
,
ako
ne
najde
nenavadnih
ovir
,
za
cél
dan
prej
,
kot
je
določeno
,
namreč
v
štirih
dneh
namesto
v
petih
.
Vendar
čudna
osoda
,
ki
je
spremljevala
nesrečno
kmetstvo
na
veke
in
veke
,
raztegnola
je
svoje
sovražne
roke
celó
v
sicer
brezpomembno
potovanje
cesarskega
kurirja
.
Na
spodnjem
Štajerskem
je
namreč
že
mnogo
dnij
zapored
deževalo
.
Povrh
je
zapadel
pred
nekimi
tedni
velik
sneg
po
Štajerskem
in
Hrvatskem
,
in
nenaden
in
dolgo
trajajoč
dež
raztopil
je
potém
sneženo
odejo
ter
izpremenil
tako
rekoč
vso
deželo
v
nepresežno
močvirje
.
Južen
pomladanski
veter
,
bilo
je
namreč
zadnje
dni
meseca
marca
,
jel
je
tudi
tajati
po
oddaljenih
krajih
in
gorah
sneg
.
Naraščali
so
studenci
,
potoki
in
reke
pojeui
s
preobilo
snežnico
.
Drvila
je
povodenj
groméč
v
doline
,
preplavila
ceste
in
pota
ter
razrušila
na
mnogih
krajih
slabejše
lesene
mostove
.
Poslednje
je
zakrivilo
,
da
so
se
stavile
na
eden
pot
nepremagljive
ovire
urnemu
potovanju
naših
znancev
.
Za
kolikor
so
prehiteli
v
začetku
potni
črtež
,
to
je
bilo
neutegoma
zopet
izgubljeno
.
V
bodočem
dnevu
pa
so
celó
eden
cel
dan
zamudili
.
Peti
dan
,
le
še
poldrugi
dan
od
Zagreba
oddaljeni
,
morali
so
za
nedoločen
čas
ustaviti
daljno
potovanje
.
Na
tej
postaji
so
zvedeli
novico
,
da
bode
v
malo
dnevih
v
Zagrebu
na
javnem
trgu
usmrtjen
vojvoda
Ilija
Gregorič
in
ujegov
tovariš
Miha
Guzetič
.
Nepopisljiv
je
bil
sedaj
položaj
naših
potovalcev
.
Slutili
so
brez
dvombe
,
da
govori
cesarsko
pismo
o
Ilijevem
in
Guzetičevem
pomiloščenji
,
a
nepremagljive
ovire
stavile
so
se
njegovim
rešiteljem
nasproti
.
Novica
o
cesarskem
poslanci
in
o
imenitnosti
njegovega
poslanstva
zvedela
se
je
med
tem
po
vsej
okolici
.
Zaraditega
se
je
mnogo
pogumnih
mož
ponudilo
,
ki
hočejo
po
stranskih
potih
spremiti
poslanca
v
hrvatsko
stolico
.
Še
isti
večer
so
odpotovali
potém
kmetje
s
poslancem
.
Temna
noč
in
neprestano
deževno
vreme
stavilo
jim
je
največje
zapreke
,
a
vendar
so
hiteli
jež
in
peš
,
kakor
so
jim
dopuščala
pota
,
neprenehoma
do
jutra
,
ves
dan
potém
in
vso
bodočo
noč
.
Daniti
se
je
jelo
baš
sobotno
jutro
dne
30.
marca
,
ko
dospejo
na
kranjsko-hrvatsko
mejo
.
Tu
jih
iznenadi
zvonjenje
po
vseh
crkvah
in
nekaka
posebna
prazničuost
po
vaseh
,
skozi
ktere
so
hiteli
.
Vprašati
pa
si
niso
upali
,
kaj
pomeni
ta
slovesnost
.
Strašna
slutnja
se
jim
je
vzbujala
,
da
je
prepozen
,
brezuspešen
njih
pot
.
Bližal
se
je
čas
poldnevu
,
ko
dospó
do
smrti
utrujeni
v
obližje
zagrebško
.
V
istem
trenotku
zapazijo
množico
kmetskega
ljudstva
,
ki
je
hitela
iz
ulic
kakor
povodenj
na
razne
strani
.
Nerazumljivo
!
Tisoče
je
brojila
kmetska
množica
in
čuti
ni
bilo
ne
krika
ne
vrišča
.
Videti
ni
bilo
ne
énega
veselega
obraza
.
Vprašali
niso
jezdeci
,
kaj
pomeni
to
,
le
konje
so
iskrili
z
ostrogami
in
drvili
v
glavno
ulico
,
a
gruče
ljudij
so
postajale
in
strméč
gledale
za
njimi
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
prepričal
je
strašen
prizor
cesarskega
kurirja
in
njegove
spremljevalce
,
da
je
resnična
njih
slutnja
,
da
je
brezuspešen
njihov
težavni
pot
.
Na
trgu
svetega
Marka
stal
je
namreč
visok
oder
,
krvav
od
obile
človeške
krvi
.
Sveta
je
bila
ta
kri
narodu
treh
dežel
in
svet
mučeniški
oder
,
kajti
na
njem
je
padla
isto
jutro
ob
osmih
pod
rabljevim
mečem
glava
vojvode
—
Ilije
Gregoriča
.
Matija
Gubec
,
kojeg
se
opaka
robska
duša
drznu
igrat
se
kralja
,
nek
primi
kraljevsku
čast
,
nek
bude
vjenčan
raz
-
bieljenom
krunom
na
razbieljenu
stolu
i
razsječen
na
četvero
.
''
Šenoa
.
''
Že
pol
ure
pozneje
razvozljala
se
je
čudna
osoda
,
ki
je
spremljala
tudi
gledé
svetovne
zgodovine
znamenito
to
kmetsko
ustajo
slovenskih
in
hrvatskih
kmetov
leta
1573.
Zbledel
je
namreč
mogočni
ban
hrvatske
kraljevine
beróč
lastnoročno
cesarjevo
pismo
njemu
poslano
.
Ukazovalo
se
je
v
tem
pisanji
hrvatskemu
banu
,
naj
se
ustavi
do
drugega
ukaza
izrečena
smrtna
sodba
nad
Ilijo
Gregoričem
in
Miho
Guzetičem
.
Povrh
se
ima
pričeti
novo
preiskovanje
vseh
uzrokov
in
okoliščin
kmetskega
upora
.
Stoprav
na
podlagi
teh
sodijo
se
naj
potém
glavni
poveljniki
.
Lahko
vest
in
lahek
izgovor
o
zakasnjenej
izročbi
cesarskega
pisma
imel
je
dvorni
poslanec
.
Mnogo
prič
mu
je
bilo
na
razpolaganje
v
spremljajočih
ga
kmetih
,
o
kterih
ni
nihče
dvomil
,
da
bi
ne
bili
radovoljno
dali
svojega
življenja
,
ko
bi
se
bilo
ohranilo
ono
njihovega
slavnega
Ilije
Gregoriča
.
S
težkim
srcem
se
je
vračal
cesarski
kurir
drugi
dan
.
Vedel
je
dobro
,
da
nosi
lastnoročno
banovo
pismo
,
v
kterem
stoji
zapisano
,
da
je
dospel
cesarjev
ukaz
gledé
Ilije
Gregoriča
za
štiri
ure
prepozno
v
hrvatsko
stolico
.
Mihu
Guzetiču
bi
bila
pa
tudi
prej
oznanjena
cesarska
milost
brez
uspeha
:
kajti
umrl
je
dva
dni
pred
Gregoričevo
smrtjo
nagloma
v
ječi
.
S
tem
osodepolnim
dogodkom
končuje
glavno
dejanje
v
nesrečnej
kmetskej
vojski
proti
stoletnim
vnebókričečim
krivicam
ponosnega
gospodstva
.
Strašno
,
kakor
skoro
nikjer
drugje
v
svetovnej
zgodovini
,
maščevala
se
je
tu
prokleta
nesloga
,
ki
se
vleče
kakor
rudeča
nit
v
vsakem
slovanskem
javnem
podvzetji
,
nad
slovenskim
ljudstvom
in
njegovimi
voditelji
.
Beg
Gubec
,
kteremu
pripisujejo
nekteri
hrvatski
pisatelji
glavno
ulogo
in
ga
idealizujejo
kot
prvega
junaka
v
kmetskih
bojih
,
imel
je
sicer
najblažji
namen
pomoči
z
občno
kmetsko
ustajo
teptanej
slovenskej
raji
,
a
njegova
neizmerna
častiželjnost
in
zavist
do
ostalih
triumvirov
uničila
je
kmetski
upor
,
ki
je
bil
s
čudovitim
pogumom
in
strategičnim
talentom
osnovan
.
Potoki
krvi
prelili
so
se
brezuspešno
ter
prepričali
narod
,
da
lastna
sila
ni
zmožna
stvariti
kmetske
svobode
.
Najhujšo
osodo
za
svoje
visokoleteče
misli
in
pogubljivo
častiželjnost
čutil
pa
je
predsednik
kmetskega
triumvirata
,
beg
Matija
Gubec
sam
.
Po
nesrečnem
boji
pri
Krškem
pobegnol
je
na
Hrvatsko
,
a
vidéč
,
da
je
izgubil
zadnji
upliv
v
kmetskej
vojski
,
ki
je
izvolila
Ilijo
Gregoriča
svojim
vrhovnim
poveljnikom
,
vrnol
se
je
lahkomišljeno
na
svoj
dom
v
Stubico
.
Pokazati
je
hotel
s
tem
svojim
činom
sredi
občne
ustaje
na
Kranjskem
in
Štajerskem
,
da
je
vladi
zvest
in
sovražnik
kmetskej
sili
.
Motil
se
je
Gubec
v
svojem
prevelikem
optimizmu
.
Po
svojej
častiželjnosti
izgubil
je
tudi
zadnjega
svojega
prijatelja
.
Izdan
je
bil
neki
celó
po
krškem
županu
Sili
,
ki
je
hotel
s
tem
pri
vladi
samega
sebe
opravičiti
izdajalske
zatožbe
.
Označil
je
Gubca
kot
prvega
upornika
,
ki
se
je
že
nazival
kraljem
ilirske
provincije
.
Zaradi
veleizdaje
zapadlo
je
gosposki
vse
Gubčevo
premoženje
in
njega
samega
so
privedli
pred
banski
sod
v
Zagreb
.
Da
bi
pa
z
Gubčevo
obsodbo
zadušili
kmetsko
ustajo
,
sodili
so
javno
kmetskega
odstavljenega
kralja
in
sicer
z
nepopisljivo
brezsrčnostjo
in
z
izmišljenimi
sredstvi
.
Na
javnem
trgu
v
Zagrebu
postavil
se
je
namreč
Guben
kraljev
sedež
,
iz
kterega
so
moleli
na
vseh
straneh
dolgi
ostri
žreblji
.
Ná-nj
so
posadili
sodnijski
hlapci
vpričo
na
tisoče
zbranega
ljudstva
novega
kmetskega
kralja
.
A
dovolj
še
ni
bilo
tega
grozodejstva
.
Zgodovina
hrvatske
kmetske
ustaje
pripoveduje
,
da
so
ščipali
na
takem
sedeži
sedečega
Gubca
rablji
z
razbeljenimi
kleščami
po
vsem
životu
;
in
tudi
kronan
je
bil
napósled
Gubec
z
običajno
slovesnostjo
.
Železno
špičasto
in
razbeljeno
krono
dejali
so
mu
na
glavo
in
jo
zabijali
s
kladvi
vá-njo
,
dokler
ni
prvi
kmetski
kralj
,
Matija
Gubec
,
v
rabljevih
rokah
izdihnol
svojega
življenja
...
Grajščak
Tahy
,
čigar
ime
še
dandanes
straši
v
hrvatskem
narodu
,
bil
je
edini
,
ki
se
je
veselil
s
svojimi
