biji
mala
Radovljičanka
izpraskala
oči
!
“
„
Prepričan
sem
,
da
se
vse
skupaj
pretirava
!
Kaj
takega
se
vedno
pretirava
!
Deklica
je
predobro
in
prekrščansko
vzgojena
!
“
„
Bojim
se
,
da
bodete
morali
izpremeniti
svoje
prepričanje
,
škofja
milost
!
Deklica
je
zaljubljena
,
v
kneza
Metternicha
,
in
to
s
strastno
silo
prve
ljubezni
.
Mučni
prizori
so
neizogibni
!
Ali
tu
prihaja
dvor
!
“
Ko
sta
se
razgovarjala
predsednik
deželnih
pravic
in
škof
ljubljanski
,
je
grof
Oton
Barbo
molče
slonel
ob
steni
.
A
vsako
besedo
omenjenega
razgovora
,
v
kolikor
se
je
tikal
kontese
Thurnove
,
je
vlekel
v
se
,
in
vsaka
taka
beseda
ga
je
pekla
na
duši
kakor
živo
oglje
.
Polagoma
se
mu
je
izgubila
kri
iz
cvetočega
lica
in
še
celo
ustni
sta
mu
obledeli
.
Opazil
je
to
baron
Krust
.
„
Kaj
ti
je
,
Oton
?
“
ga
vpraša
z
očetovsko
skrbnostjo
.
„
Nič
!
nič
!
“
je
zajecljal
mladi
grof
,
„
majhna
omotica
,
pa
je
že
zopet
prešla
!
Preveč
nas
je
v
sobi
in
zrak
je
slab
.
Ne
imej
nikakih
skrbi
!
“
Dalje
se
nista
mogla
razgovarjati
.
Zapela
je
znana
dvorska
palica
s
svojim
tek
,
tek
,
tek
.
Odprl
se
je
vhod
k
stanovanju
cesarske
dvojice
.
Vstopil
je
cesar
sam
s
spremstvom
in
s
ceremonijami
,
kakršne
so
še
danes
v
navadi
na
avstrijskem
dvoru
.
Že
malo
poprej
je
bil
obedničar
razvrstil
povabljence
v
špalir
in
med
tem
špalirjem
je
cesar
Franc
v
maršalski
uniformi
ponosno
korakal
ter
se
na
vse
strani
lahno
priklanjal
.
Oni
v
špalirju
pa
so
se
globoko
priklanjali
,
posebno
meščanje
,
ki
so
bili
takrat
prvič
na
dvoru
,
so
obhajali
v
devotnih
poklonih
prave
orgije
,
kar
bi
se
tudi
dandanes
pripetilo
,
da
je
slučajno
zopet
sklican
kak
kongres
v
Ljubljano
.
V
obednici
je
cesar
stopil
k
svojemu
sedežu
,
potem
pa
je
vsak
bržkomogoče
poiskal
svoje
mesto
.
Čudovito
hitro
se
je
vse
uredilo
,
in
ko
je
vladar
sedel
,
so
zasedli
obenem
vsak
sedež
.
Meščani
so
sedeli
skupaj
,
na
čelu
jim
mladi
župan
Hradecki
.
Ta
je
hotel
vse
vedeti
in
vse
znati
.
Tudi
pri
tej
priliki
je
igral
nekakega
mentorja
,
ki
se
je
čutil
poklicanega
,
dajati
drugim
dobre
nauke
.
Najprej
je
ukazal
svojemu
sosedu
,
naj
ne
pozabi
,
da
je
pri
cesarskih
obedih
strogo
predpisano
,
da
se
razgovarjaš
samo
s
sosedom
na
desni
ali
na
levi
,
da
pa
ne
smeš
vpiti
nad
tovarišem
,
ki
ti
sedi
vis-a-vis
.
Sosed
,
sprejemši
to
naročilo
,
je
je
povedal
zopet
svojemu
sosedu
,
dokler
niso
bili
vsi
meščani
poučeni
,
da
ne
smejo
govoriti
črez
mizo
.
Hradecki
je
izdal
migljaj
,
da
naj
se
pazi
na
porcelan
,
na
nože
,
vilice
in
žlice
,
da
ne
pade
kaj
pod
mizo
.
Končno
pa
je
izrekel
še
željo
,
da
naj
se
ravnajo
vsi
po
njem
:
Kar
bode
on
počel
,
to
naj
za
njim
počenjajo
tudi
drugi
meščanje
.
Hradecki
je
veljal
meščanom
za
veliko
avtoriteto
na
tem
polju
,
ker
se
je
bil
udeležil
dvornega
obeda
pri
tisti
priliki
,
ko
je
obiskal
Ljubljano
v
letu
1819.
prestolonaslednik
Ferdinand
.
Staremu
Češki
pa
niso
ugajali
županovi
migljaji
,
posebno
zategadelj
ne
,
ko
ni
smel
govoriti
s
Smoletom
,
ki
mu
je
sedel
ravno
nasproti
.
„
Malo
bode
kratkočasja
!
“
je
zastokal
sam
pri
sebi
.
„
Govoriti
se
ne
sme
in
morda
se
še
jesti
ne
bo
moglo
.
Pri
jedi
imam
rad
mir
in
čas
.
Vse
pa
kaže
,
da
ne
bo
tu
ne
miru
ne
časa
.
In
z
Andrejem
,
ki
ume
francoski
,
naj
ne
govorim
!
Tukaj
bo
dosti
jesti
,
pa
kaj
mi
pomaga
,
ko
je
na
jedilniku
vse
francosko
povedano
!
Misliš
,
da
ješ
bogvekaj
imenitnega
,
pa
ješ
navadno
sočivje
z
imenitnim
francoskim
imenom
.
Andrej
bi
mi
lahko
to
in
ono
pojasnil
!
“
Ker
se
med
tem
premišljevanjem
ni
doteknil
svoje
juhe
,
je
vzel
lakaj
krožnik
ter
ga
odnesel
.
Starega
moža
je
to
zjezilo
in
kričal
je
za
njim
:
„
He
,
prijatelj
,
stoj
no
!
Vendar
vidiš
,
da
še
nisem
jedel
!
“
Nič
mu
ni
pomagalo
.
Lakaj
je
gravitetno
odnesel
krožnik
,
a
ustni
mu
je
obdal
smehljaj
usmiljenja
ali
pa
zaničevanja
.
Krožnik
z
juho
je
ostal
Češki
terra
incognita
,
kar
ga
je
tem
bolj
peklo
,
ker
mu
je
bila
ženica
posebno
k
duši
privezala
,
naj
pazi
v
prvi
vrsti
na
juho
,
kaka
bode
in
kaj
bode
v
njej
zakuhanega
.
Tedanji
ljubljanski
župan
je
imel
slabost
,
da
je
od
lojalnosti
takorekoč
umiral
.
Absolutizem
mu
je
bil
najpopolnejši
vladni
sistem
in
cesar
Franc
,
ki
je
bil
reprezentant
tega
absolutizma
,
se
mu
je
videl
nekako
višje
bitje
.
Prav
tako
,
kakor
spoštuje
ruski
kmetič
še
dandanes
nekaj
nedotakljivega
,
nekaj
božjega
v
svojem
carju
!
Komaj
je
bil
posrebal
juho
,
se
je
obrnil
z
velikim
navdušenjem
h
Galetu
,
ki
mu
je
bil
sosed
pri
obedu
.
„
Dobro
de
očem
,
ko
se
nam
veličanstvo
kaže
v
podobi
svetlega
solnca
!
V
teh
viharnih
časih
,
v
katerih
bi
lahko
peli
:
quare
fremuerunt
gentes
et
populi
meditati
sunt
inania
,
stoji
naš
France
kot
hrast
na
gozdnem
vrhu
!
Nam
zvestim
podložnikom
je
to
nemajhna
uteha
!
“
„
Kaj
je
rekel
?
“
je
vprašal
Bernbacher
Galeta
.
„
Cesarja
hvali
!
“
Tu
se
je
Gale
previdno
okrog
sebe
ozrl
,
da
bi
ga
kdo
ne
čul
.
„
Jaz
ne
vidim
nič
posebnega
na
njem
.
Nasprotno
,
vidi
se
mi
z
dolgim
svojim
obrazom
precej
dolgočasna
prikazen
!
“
„
Kak
red
je
to
,
ki
ga
nosi
okrog
vrata
?
“
„
Kak
red
naj
bo
!
“
ga
zavrne
Gale
.
„
Saj
vendar
vidiš
,
da
mu
visi
pod
podbradkom
zlata
ovca
!
“
Nato
Bernbacherja
redovi
niso
več
zanimali
:
„
Juha
ni
bila
slaba
!
Za
moj
okus
skoraj
premalo
slana
!
“
„
Kaj
boš
zabavljal
:
celo
svoje
življenje
ne
boš
take
več
užil
!
Ti
mali
cmoki
v
njej
so
bili
nekaj
posebnega
!
“
„
Morda
so
bili
to
pribja
jajca
?
Čujem
,
da
so
v
navadi
pri
dvoru
.
“
„
Ej
,
“
se
začudi
Gale
,
„
kje
dobiš
pribo
,
ki
naj
ti
leže
jajca
v
tem
času
?
“
„
Čemu
bi
jih
med
letom
ne
imeli
spravljenih
v
apnu
?
Gotovo
so
bila
v
juhi
taka
jajca
,
meni
veruj
!
“
„
Pustiva
to
,
“
je
del
Gale
ošabno
,
„
in
govoriva
kaj
drugega
!
Si
videl
,
kako
so
Češki
juho
odnesli
?
“
„
Videl
!
In
obraz
,
ki
ga
je
zvijal
!
Že
ta
obraz
je
bil
vreden
košarico
pribjih
jajc
!
No
,
gospa
Eliza
bo
lepo
godrnjala
,
kadar
izve
o
tej
nesreči
!
“
Oba
poštenjaka
sta
bila
vesela
tuje
nesreče
.
Mladi
Andrej
Smole
se
je
kakor
v
sanjah
udeleževal
cesarskega
obeda
.
Ni
mogel
krotiti
svojih
misli
,
da
bi
se
ne
vračale
k
dekletu
,
s
katerim
se
je
danes
zaročil
.
Je
li
jo
bode
mogel
ljubiti
v
bodoče
?
Bode
li
srečno
živel
ž
njo
v
zakonu
?
Je
li
pametno
postopal
,
da
je
v
mladih
letih
se
vezal
za
celo
življenje
?
In
kako
bo
to
življenje
,
ko
bo
moral
tičati
pri
ženici
ter
opuščati
družbo
prijateljev
,
s
katerimi
je
prijetno
preživel
mnogo
prelepih
večerov
!
Večerov
in
noči
!
In
še
nekaj
drugega
mu
je
rojilo
po
glavi
:
kako
mora
človeku
pač
težko
biti
,
v
življenju
zadovoljiti
se
z
eno
samo
žensko
!
Kamor
se
je
ozrl
,
povsod
so
mu
zrle
nasproti
kostanjeve
oči
mlade
Židanove
matere
.
Gledal
jih
je
v
plamenih
debelih
voščenih
sveč
,
bleščale
so
mu
nasproti
iz
žarenja
bogate
srebrne
oprave
,
pod
katero
se
je
upogibala
cesarska
miza
.
Nasproti
so
mu
švigale
še
celo
iz
črne
paličice
,
katero
je
ob
strani
stoječi
obedničar
dvigal
,
kadar
je
dajal
znamenja
,
da
naj
se
poberejo
krožniki
ali
pa
prineso
nova
jedila
.
Menil
je
,
da
se
mu
vse
to
sanja
,
a
če
je
pogledal
na
zlatoopravljenega
cesarja
,
se
mu
je
zazdelo
,
da
je
zašel
v
pravljico
,
na
dvor
kakega
zakletega
kraljiča
.
Ni
se
brigal
za
jedi
,
ne
za
pijačo
,
kar
se
ni
povsem
ujemalo
z
njegovo
naravo
;
še
celo
svojih
sosedov
si
ni
ogledal
in
pozabil
je
bil
tudi
na
ono
odlikovanje
,
ki
se
mu
je
bilo
obetalo
poprej
v
cercle-sobi
.
Prebudil
ga
je
glas
,
ki
se
mu
je
poznalo
,
da
navadno
zapoveduje
.
„
Andrej
Francevič
!
“
Ker
Andrej
ni
bil
vajen
takega
tujega
ogovora
,
se
v
hipu
ni
zavedel
,
da
velja
njemu
.
„
Andrej
Francevič
!
“
Šele
sedaj
se
je
obrnil
mladenič
proti
svojemu
sosedu
na
levi
.
Tam
je
sedel
mož
,
ki
ni
nosil
vojaške
uniforme
,
pa
se
mu
je
itak
na
vsem
poznalo
,
da
je
vojak
.
Iz
resnega
,
še
precej
mladega
obraza
ga
je
opazovalo
dvoje
jastrebovih
oči
.
Naš
Andrej
je
bil
v
stiski
.
Ogovor
moža
,
ki
mu
je
bil
tuj
kakor
po
rojstvu
tako
po
mišljenju
,
ga
je
osupnil
,
presenetil
.
Izpregovoril
je
francosko
:
„
Knez
Volkonski
,
če
se
ne
motim
.
“
„
Da
,
knez
Volkonski
!
A
ljubše
mi
je
,
če
me
kličete
:
Sergej
Semenovič
!
“
Smole
si
je
mislil
,
česa
išče
ta
Sergej
Semenovič
pri
meni
?
Oni
pa
je
nadaljeval
:
„
O
vašem
imenu
mi
je
govoril
škofov
dvorni
kaplan
Kutnar
.
Ta
mi
je
tudi
povedal
,
da
bodete
pri
današnjem
obedu
.
In
tako
se
mi
je
nudila
prilika
,
da
se
seznanim
z
vami
,
Andrej
Francevič
!
“
„
Čemu
,
Sergej
Semenovič
?
“
„
Umejem
,
da
se
vam
to
čudno
vidi
,
Andrej
Francevič
!
In
v
istini
je
čudno
!
Ali
v
svoje
opravičenje
bi
vam
vedel
navesti
nebroj
razlogov
.
Prvi
je
pač
ta
,
da
se
silno
dolgočasim
,
in
vi
ste
brez
dvojbe
take
vere
,
da
se
ruski
kavalir
itak
vedno
dolgočasi
,
ker
pri
ljubem
Bogu
ni
prav
čisto
za
nič
na
svetu
!
“
„
Delate
mi
krivico
,
Sergej
Semenovič
,
ko
mi
podtikate
tako
sodbo
!
“
„
Da
jo
imate
,
bi
bila
o
večini
ruskega
plemstva
pravična
!
Tako
vam
govori
Sergej
Semenovič
Volkonski
!
“
In
nadaljeval
je
:
„
Izredni
nazori
!
Da
živite
na
Ruskem
,
bi
naleteli
še
na
obilo
takih
nazorov
!
Svojih
ne
prikrivam
niti
njega
veličanstvu
,
carju
Aleksandru
!
Pa
ostaniva
pri
stvari
!
Tu
na
vašem
kongresu
se
torej
dolgočasim
.
Kdo
bi
se
ne
dolgočasil
pri
ostudnem
delu
,
ki
ga
izvršuje
ta
Metternichov
kongres
.
Vidite
,
narodi
v
Evropi
so
bili
zopet
zaspali
;
dandanes
se
prebujajo
in
prvo
,
kar
občutijo
,
je
potreba
,
da
obstrižejo
,
da
obsekajo
stare
svoje
dinastije
.
Čemu
bi
tajili
,
da
je
na
njih
strani
pravica
,
pa
tudi
moč
?
Včasi
je
največje
patriotično
delo
,
obsekati
staro
,
zalenarjeno
dinastijo
!
Kakega
mnenja
ste
vi
,
Andrej
Francevič
?
“
„
Čisto
vašega
mnenja
,
svetlost
!
“
„
Dobro
!
Zatorej
je
tako
grozno
dolgočasno
,
gledati
tega
smešnega
Metternicha
,
kadar
buta
s
svojo
glavo
ob
neapolitanski
zid
.
Končno
pa
le
zmagajo
ideje
,
za
katere
se
bori
naš
dobri
Kapodistrija
,
dasi
bi
mu
v
praktičnem
življenju
ne
dal
v
roke
niti
stotnije
naših
kozakov
!
“
Razvil
mu
je
še
nekaj
svojih
dekabristnih
nazorov
,
za
katere
je
pozneje
knez
Volkonski
prenašal
težke
verige
po
sibirskih
rudokopih
,
nato
pa
je
zopet
ponovil
:
„
Vaše
ime
mi
je
naznanil
kaplan
Kutnar
.
In
če
se
ne
motim
,
sem
govoril
o
tem
z
nekim
profesorjem
Zupanom
!
Da
,
da
,
mladi
prijatelj
,
dolgčas
je
huda
,
huda
bolezen
!
“
„
Zakaj
nimate
s
sabo
svoje
soproge
,
ekscelenca
!
“
„
Kaj
mi
če
soproga
?
Da
bi
vedeli
,
Andrej
Francevič
,
kako
se
ženimo
mi
Rusi
,
bi
po
naših
soprogah
nikdar
ne
povpraševali
.
Soproga
!
Dobimo
jo
v
hišo
,
kakor
dobimo
kravico
v
hlev
!
Ničevo
!
“
Da
je
Sergej
Semenovič
pri
tisti
priliki
imel
kaj
domneve
o
bodočih
svojih
dneh
,
bi
se
bil
moral
do
dna
duše
sramovati
izgovorjenih
trpkih
besed
!
V
temo
sibirskih
rudnikov
ga
je
vrgla
cara
Nikolaja
neizprosna
volja
;
a
to
temo
mu
je
razsvetljevala
ena
sama
zvezda
.
Ta
zvezda
je
bila
njegova
žena
,
katere
poprej
ni
mnogo
više
cenil
od
kravice
v
svojem
hlevu
!
Ona
pa
je
šla
za
njim
po
trnjevih
stezah
,
katere
je
Rusija
odkazovala
svojim
zločincem
,
in
ž
njim
je
v
vdanosti
,
katere
je
zmožna
le
ženska
,
delila
vse
bridkosti
sibirskih
ječ
.
Nekrasov
ji
je
postavil
bleščeč
spomenik
,
žal
,
da
ga
spreten
prelagatelj
ni
prestavil
tudi
v
našo
literaturo
,
ki
ji
drugače
ne
primanjkuje
tujih
,
včasi
zelo
nepotrebnih
prevodov
.
Tedaj
je
vstal
cesar
Franc
.
V
tistih
časih
so
vladarji
le
redkokrat
javno
govorili
.
Imeli
so
absolutno
moč
v
svojih
rokah
in
počenjali
so
,
kar
se
jim
je
zljubilo
.
Pri
tej
priliki
pa
je
knez
Metternich
priporočal
cesarju
,
da
naj
povabljene
osreči
s
kratkim
ogovorom
,
ker
kaj
takega
posebno
na
meščanstvo
prav
ugodno
vpliva
.
Pri
obedu
je
torej
cesar
vstal
ter
izpregovoril
:
„
Najlepša
čednost
,
ki
diči
državljana
,
je
neomejena
zvestoba
do
vladarja
,
danega
mu
od
Boga
.
Ta
kupa
bodi
posvečena
vedno
zvesti
moji
vojvodini
Kranjski
!
“
Trčil
je
z
grofom
Sporkom
,
ki
je
kot
guverner
zastopal
tudi
vojvodino
Kranjsko
,
na
katero
je
posijal
s
to
najvišjo
napitnico
posebno
močen
žarek
cesarske
milosti
.
Vsi
navzočni
—
nekaj
izjem
je
seveda
tudi
bilo
—
so
se
kar
tresli
od
velikega
navdušenja
ob
tako
milostivem
vladarjevem
odlikovanju
,
a
župan
ljubljanski
je
imel
mnogo
truda
,
da
je
zadržal
povabljene
someščane
,
da
niso
zagnali
lojalnega
hrupa
ob
Francevi
napitnici
.
Tedanjega
poeta
Henrika
Costo
pa
je
napitnica
razvnela
,
da
je
pograbil
po
svoji
pesniški
liri
ter
zapel
:
Welche
Schreckenstage
!
Thränen
,
Schmerz
und
Klage
Zeichnen
ihre
Spur
,
Ringsum
Zähren
thauen
;
Doch
in
Franzens
Gauen
Weint
die
Rebe
nur
.
Ko
so
zopet
sedeli
,
je
izpregovoril
knez
Volkonski
:
„
Na
neomejeno
zvestobo
svojih
podanikov
največ
greše
suvereni
!
Ali
vzlic
tej
zvestobi
je
včasi
veliko
patriotsko
delo
,
obsekati
staro
dinastijo
.
Toda
ostaniva
pri
svoji
stvari
,
Andrej
Francevič
.
Prišel
sem
tu
sem
v
kraje
,
ki
jih
poprej
nisem
poznal
,
katerih
še
dandanes
v
naši
Rusiji
nihče
ne
pozna
,
niti
učenjak
pri
knjigi
niti
kdo
drugi
!
Nemalo
pa
se
čudim
,
ko
čujem
vaše
preprosto
ljudstvo
govoriti
jezik
,
ki
je
gotovo
soroden
našemu
jeziku
.
Kako
je
to
ljudstvo
?
Ima
kaj
preteklosti
?
Ima
kaj
bodočnosti
?
Ima
kaj
učenjakov
,
kaj
pesnikov
,
kaj
filozofov
?
Se
li
sploh
kdo
zanima
za
pozabljeni
ta
narod
?
Ni
li
naravno
,
Andrej
Francevič
,
da
me
je
vse
to
zanimalo
?
“
„
Rad
vam
pritrjujem
,
svetlost
!
“
„
Reklo
se
mi
je
,
da
se
zanimate
za
ta
narod
vi
in
vaši
prijatelji
,
da
se
dostikrat
shajate
in
da
bi
bilo
zame
jako
poučno
,
če
bi
se
smel
včasi
udeležiti
vaših
shodov
in
vaših
razgovorov
.
“
„
V
tem
pogledu
ni
zapreke
,
Sergej
Semenovič
!
“
„
Kadar
boste
imeli
prvi
sestanek
,
mi
sporočite
,
Andrej
Francevič
!
“
„
Zanesljivo
,
svetlost
!
“
Takrat
je
vstal
cesar
Franc
.
Obed
je
bil
končan
.
Vladar
je
stopil
v
cercle-sobo
,
da
bi
ondi
vsakega
povabljenca
oblagodaril
s
posebnim
nagovorom
.
Vse
je
hitelo
v
omenjeno
sobo
.
Tudi
Volkonski
se
je
podvizal
,
ker
je
etiketa
zahtevala
,
da
se
je
uvrstil
med
tiste
,
s
katerimi
je
hotel
cesar
najprej
govoriti
.
Pri
slovesu
je
Smoletu
še
enkrat
šepnil
:
„
Da
mi
gotovo
in
zanesljivo
sporočite
!
“
Kardinal
markeze
Spina
je
sedel
pri
zajtrku
.
V
Ljubljani
je
bil
vedno
nezadovoljen
,
zatorej
je
bil
tudi
ta
dan
prav
slabe
volje
.
V
rdeči
kardinalski
svoji
obleki
se
je
odpravljal
k
avstrijskemu
cesarju
k
avdijenci
,
katero
si
je
bil
v
poseben
namen
izprosil
.
Tudi
ta
avdijenca
mu
je
ležala
v
kosteh
ter
pomnoževala
njegovo
čemernost
.
Bil
je
gospod
,
ki
je
rad
živel
v
miru
,
ki
ni
maral
opraviti
imeti
s
skrbmi
,
katerih
mu
je
poklic
itak
le
malo
nalagal
.
A
tu
v
meglenem
mestu
ni
imel
mirnega
življenja
,
pogrešal
je
mehkega
laškega
podnebja
in
visokih
,
temnih
sob
svoje
palače
v
Bolonji
,
kjer
je
v
somraku
sanjaril
ter
uganjal
tisti
dolce
far
niente
,
ki
Lahu
tako
zelo
ugaja
.
Vsega
tega
ni
imel
v
Ljubljani
,
zatorej
je
bil
čemeren
in
siten
.
Ko
je
srebrno
skodelico
dvignil
k
ustom
,
je
menil
,
da
je
kava
premalo
sladka
.
Jezno
je
zaklical
:
„
Margerita
!
“
Takoj
je
prihitela
v
izbo
ženska
,
stara
nad
dvajset
let
.
Bila
je
—
po
laškem
okusu
—
lepa
stvar
,
debela
,
da
se
je
vse
treslo
na
njej
,
in
črnih
oči
,
da
so
se
kar
bliski
usipali
iz
njih
.
Pikantnost
rumenkasto-rjavega
obraza
je
pomnoževala
temna
črtica
črnih
brkic
pod
nosom
,
kar
Lahi
baje
tudi
ljubijo
pri
svojih
krasoticah
.
Bila
je
snažno
opravljena
,
a
krilo
je
nosila
tako
kratko
,
da
sta
koketno
gledali
izpod
njega
drobni
nožici
,
drobni
nožici
v
svetlordečih
nogavicah
.
Ta
Margerita
je
bila
„
nečakinja
“
kardinala
Spine
,
nečakinja
,
kakor
jo
je
imel
tiste
dni
skoraj
vsak
kardinal
na
svojem
dvoru
.
Pri
markezu
še
ni
bila
dolgo
časa
.
Najel
jo
je
bil
takorekoč
za
svoje
bivanje
v
Ljubljani
,
ker
se
mu
je
bila
prejšnja
„
nečakinja
“
skujala
.
Uprla
se
mu
je
bila
ter
ni
hotela
na
mraz
v
severno
mesto
.
Privadil
se
je
je
bil
kakor
pri
mizi
,
ko
mu
je
stregla
,
tako
zvečer
,
ko
ga
je
spravljala
v
posteljo
.
Tudi
mu
je
znala
pripravljati
izvrstne
kopeli
,
da
si
je
umil
noge
ter
krotil
težko
kri
,
če
mu
je
silila
v
glavo
,
kadar
je
bil
popil
malo
preveč
sladkega
kiantija
ali
pa
dišečega
vina
,
ki
se
rodeva
po
temnozelenih
goricah
okrog
bele
Verone
.
Vsega
tega
je
pogrešal
v
Ljubljani
,
in
sam
Bog
zna
,
bode
li
Margerita
postala
vredna
naslednica
oni
,
ki
ga
v
grdi
nehvaležnosti
ni
hotela
spremljati
na
ljubljanski
kongres
!
K
drugim
skrbem
se
je
pridružila
še
ta
,
a
priznati
se
mora
,
da
je
bila
najglavnejša
med
skrbmi
,
ki
so
morile
priletnega
kardinala
!
Ker
je
bila
Margerita
šele
kratek
čas
v
službi
pri
bolonjskem
prelatu
,
mu
je
izvirala
iz
tega
prijetna
posledica
,
da
je
bila
ženska
še
sladka
,
pokorna
in
potrpežljiva
in
da
ni
kazala
tiste
domače
intimnosti
,
ki
je
dostikrat
vir
upornosti
in
zbadljivosti
,
kar
se
oboje
rado
pokaže
,
če
je
„
nečakinja
“
predolgo
časa
v
kardinalski
hiši
.
Prihitela
je
v
sobo
ter
v
eni
sapi
vprašala
:
„
Kaj
ukazujete
,
eminenca
?
“
Kislo
je
odgovoril
kardinal
:
„
V
kavi
ni
sladkorja
!
“
„
Ni
mogoče
!
“
In
prisegala
je
pri
vseh
svetnikih
in
pri
najsvetejši
Madoni
,
da
je
dala
v
kavo
ravno
toliko
sladkorja
,
kakor
ga
je
dajala
druga
jutra
.
„
V
kavi
je
premalo
sladkorja
!
Če
vam
pravim
,
dona
Margerita
,
potem
je
tako
!
“
„
O
Madona
,
o
Madona
!
“
Odhitela
je
iz
sobe
,
da
so
krila
šumela
okrog
nje
in
da
sta
se
kazali
nožici
v
rdečih
nogavicah
in
tisto
,
kar
je
bilo
lepo
zaokroženo
še
više
zgoraj
!
Prinesla
je
še
dva
koščka
sladkorja
ter
ju
vrgla
kardinalu
v
kavo
.
„
Sedaj
bo
sladka
,
kakor
je
Bog
oče
sladkejše
ne
pije
!
“
Vzdignil
je
skodelico
,
in
ko
je
pokusil
,
je
dejal
:
„
Dobra
je
!
“
Ali
kardinalova
slaba
volja
še
ni
bila
pregnana
.
„
Čemu
nosite
rdeče
nogavice
,
signora
Margerita
?
“
Pristavil
je
osorno
:
„
Me
li
hočete
spraviti
v
kake
govorice
?
“
V
tisti
dobi
je
bila
v
Italiji
precej
razširjena
navada
,
da
so
dame
,
h
katerim
je
zahajal
kak
kardinal
na
obiske
,
njemu
na
čast
nosile
rdeče
nogavice
.
Takih
rdečih
nogavic
je
bilo
svoj
čas
v
Benetkah
kakor
podleskov
spomladi
na
travniku
!
Vse
častilke
ondotnega
patrijarha
so
nosile
take
nogavice
.
Naravno
,
da
so
nastajale
hudobne
govorice
,
katerim
se
tudi
tako
visoki
gospodje
,
kakor
so
kardinali
katoliške
cerkve
,
ne
morejo
izogniti
;
to
priča
,
kako
pokvarjen
je
ta
svet
,
ki
hoče
v
najnedolžnejših
rečeh
kaj
pregrešnega
opaziti
.
Brez
dvojbe
je
imel
to
v
mislih
kardinal
Spina
,
ko
je
osorno
dostavil
:
„
Me
li
hočete
spraviti
v
kake
govorice
?
“
Takoj
je
imela
solze
v
očeh
in
z
jokajočim
glasom
je
odgovorila
:
„
Kako
vprašanje
je
to
,
eminenca
!
Rdeče
nogavice
nosim
,
ker
vendar
vem
,
kaj
gre
takemu
gospodu
,
kateremu
mi
je
čast
služiti
.
In
materi
božji
v
Loretu
bodi
hvala
,
da
me
je
doletela
ta
služba
!
“
„
Kaj
imam
od
tebe
?
“
je
zarohnel
kardinal
,
ne
da
bi
kaj
posebnega
mislil
pri
tem
.
Po
navadi
pobožnih
devic
,
ki
so
v
svojega
dušnega
pastirja
vsekdar
in
pri
vsaki
priliki
zaljubljene
,
je
dona
Margerita
sramežljivo
odgovorila
:
„
Je
li
moja
krivda
,
eminenca
?
“
Stari
kardinal
je
zastokal
,
ji
nekaj
hipov
zrl
v
črno
oko
,
ki
je
junaško
preneslo
ta
pogled
,
končno
pa
je
izpregovoril
,
a
ne
posebno
ostro
:
„
Taceas
!
To
se
pravi
:
molči
!
“
Užaljena
je
hotela
oditi
.
A
zadržal
jo
je
kardinal
,
rekoč
:
„
Počakajte
,
signora
Margerita
!
Per
dio
mio
!
Tu
je
moj
talar
in
dva
gumba
na
njem
sta
odtrgana
!
Tak
naj
stopim
pred
cesarja
!
Vsi
me
zanemarjate
!
Jaz
pa
plačujem
,
da
gredo
škudi
od
mene
kakor
kaplje
izpod
neba
,
kadar
je
najhujša
ploha
!
Kuharju
povejte
,
da
naj
bolj
skrbno
opravlja
svoj
posel
,
sicer
ga
udarim
s
svojo
jezo
,
da
odfrči
iz
službe
!
Včeraj
so
bile
pečene
brinovke
na
mizi
,
in
sam
Bog
ve
,
kako
rad
jem
pečene
brinovke
!
Pa
niso
bile
pečene
,
ampak
osmojene
!
Povejte
mu
to
,
signora
Margerita
!
“
Z
belim
robcem
si
je
brisala
oči
,
ko
je
odšla
.
„
Naj
le
joka
,
“
je
godrnjal
markeze
sam
pri
sebi
,
„
se
je
vsaj
kaj
prime
!
Sicer
je
pa
brhka
ženska
!
“
Kmalu
je
zopet
vstopila
ter
prinesla
drug
talar
,
ki
se
mu
je
videlo
,
da
je
bil
ravnokar
polikan
in
očejen
.
„
Tega
oblecite
,
eminenca
!
“
je
izpregovorila
zamolklo
,
„
ta
ima
vse
gumbe
!
“
Stari
eminenci
se
je
razvedrilo
lice
:
„
Bravo
!
bravissimo
!
Tako
je
prav
,
dona
Margerita
!
“
Z
njeno
pomočjo
se
je
slekel
ter
zlezel
v
talar
,
ki
ga
mu
je
bila
prinesla
.
„
Dobro
mi
de
,
Margerita
—
tu
ni
izrekel
besedice
„
dona
“
ali
„
signora
“
,
kar
nečakinji
Margeriti
ni
bilo
neprijetno
,
—
če
vidim
,
da
se
potrudite
zame
.
Star
sem
in
zapuščen
!
Malo
imam
od
tega
,
da
me
pokriva
purpur
naše
svete
cerkve
!
Dobro
mi
de
,
če
se
kdo
potrudi
zame
!
“
Ko
je
nekaj
časa
molčal
,
je
še
vprašal
:
„
Koliko
mesecev
sva
že
skupaj
,
signora
Margerita
?
“
„
Tri
mesece
,
eminenca
!
“
„
Tri
mesece
!
“
se
je
začudil
.
„
In
glejte
,
resnica
je
,
da
vas
do
danes
še
skoraj
pogledal
nisem
!
Verujte
mi
,
dona
Margerita
,
da
vas
srečam
na
ulici
tega
mesta
,
pa
bi
vas
niti
ne
poznal
ne
!
“
Priletni
gospod
je
hotel
sedaj
popraviti
svojo
zamudo
:
z
bistrim
in
prejkotne
tudi
z
zvedenškim
pogledom
je
premeril
žensko
od
nog
do
glave
.
Pričel
je
pri
nožicah
,
kjer
je
opazil
,
da
je
rdeče
nogavice
zamenjala
s
črnimi
.
Samo
,
da
je
ustregla
njegovi
želji
!
Bravo
!
bravissimo
!
Kardinalu
je
bilo
to
všeč
!
Potem
je
plezal
više
s
svojimi
pogledi
,
dokler
jim
ni
dal
počivati
na
rožnatih
holmih
,
ki
sta
se
v
znožju
pod
njenim
obrazom
harmonično
vzdigovala
in
zopet
padala
,
ker
je
bila
dona
Margerita
ravno
precej
razburjena
.
Prebrisanka
je
dobro
vedela
,
da
bode
ta
trenotek
odločeval
o
njeni
prihodnosti
in
o
službi
,
katero
si
je
bila
izmolila
pri
Materi
v
Loretu
!
„
Odkod
ste
,
signora
Margerita
?
“
je
vprašal
eminenca
,
ko
je
dognal
svoje
preiskovanje
.
„
Frascati
je
mesto
,
kjer
sem
se
rodila
,
eminenca
!
“
„
Frascati
v
albanskem
pogorju
!
Iz
dobrega
kraja
ste
,
signora
!
Ondotne
ženske
so
od
nekdaj
slovele
radi
svoje
lepote
!
Ni
li
tako
?
“
Povesila
je
oko
:
„
O
tem
ne
gre
meni
sodba
,
eminenca
!
“
„
Bene
!
bene
!
Vsaj
to
tudi
ni
predmet
,
s
katerim
naj
se
bavi
kardinal
katoliške
cerkve
!
“
Krenil
je
na
manj
delikatno
polje
:
„
In
vaši
roditelji
,
žive
še
v
Frascatiju
?
“
„
Pomrli
so
!
Prej
nego
sem
se
omožila
!
“
„
Omoženi
ste
,
dona
Margerita
?
“
Tu
se
je
kar
videlo
,
kako
se
je
kardinalu
katoliške
cerkve
podaljšal
široki
obraz
.
„
Omoženi
ste
?
“
„
Sem
in
nisem
,
eminenca
!
“
Glas
ji
je
šel
na
jok
,
kar
je
kazalo
,
da
se
je
kardinalovo
vprašanje
dotaknilo
boleče
tajnosti
.
„
Sem
in
nisem
!
“
je
ponavljal
markeze
.
„
Torej
vdova
!
“
„
Vdova
in
ne
vdova
!
“
je
zaihtela
Margerita
.
„
Sveti
Janez
mi
pomagaj
!
Kako
naj
vse
to
umejem
?
“
je
vprašal
kardinal
.
„
Kdo
je
bil
vaš
mož
,
dona
Margerita
?
“
„
Frascati
je
rodil
mene
in
njega
!
Bil
je
cerkovnik
pri
Svetem
Andreju
.
Bogu
je
bil
všeč
,
eminenca
,
in
tudi
dušnim
pastirjem
.
Kako
je
imel
izčiščeno
svojo
cerkev
!
Kako
je
spretno
prižigal
sveče
na
oltarjih
!
Kako
izpodbudno
je
stregel
pri
sveti
službi
!
Kako
se
mu
je
prikladal
cerkovniški
ornat
!
Eminenca
,
vse
to
se
popisati
ne
da
!
Ko
je
na
meni
obtičalo
njegovo
srce
,
sem
od
same
sreče
obljubila
sv.
Andreju
debelo
,
najdebelejšo
voščeno
svečo
!
“
„
Ste
to
svojo
obljubo
tudi
izpolnili
,
signora
?
“
„
Izpolnila
je
nisem
,
eminenca
,
“
je
odgovorila
z
vzdihljajem
,
„
ker
je
potem
poroka
snedla
tistih
par
prihranjenih
škudov
.
Sveti
Andrej
pač
lahko
čaka
,
saj
je
v
nebesih
,
kjer
mu
ni
treba
s
strahom
šteti
centezimov
,
kakor
jih
štejem
jaz
,
kadar
jih
izdajem
!
“
„
Pregrešna
govorica
je
to
,
signora
!
“
jo
je
pokaral
kardinal
.
„
Saj
vem
,
saj
vem
,
eminenca
!
Da
sem
izpolnila
svojo
obljubo
,
bi
gotovo
ne
bila
prišla
nadme
ta
nesreča
!
Kje
si
,
Giacomo
?
Kje
si
,
Giacomo
?
“
„
Kdo
je
ta
Giacomo
?
“
„
Kdo
drugi
nego
moj
mož
!
In
poročena
sva
bila
v
tako
veljavnem
zakonu
,
kakor
je
kdaj
bil
sklenjen
v
starem
Frascatiju
!
Pet
let
in
še
nekaj
več
je
preteklo
,
odkar
sva
bila
blagoslovljena
pred
oltarjem
svetega
Andreja
.
Vsak
se
je
moral
veseliti
tega
zakona
,
ker
se
je
sklenil
iz
čiste
in
goreče
ljubezni
.
Giacomo
,
Giacomo
,
kje
si
moj
ljubi
?
“
„
Ne
kričite
,
dona
Margerita
!
Vi
veste
,
da
mi
je
zdravnik
prepovedal
vsak
hrup
,
ker
boleham
na
levem
ušesu
!
“
Ponosno
zatrjevanje
čiste
in
goreče
ljubezni
ni
bilo
pogodu
njega
eminenci
in
videlo
se
je
,
kako
se
mu
je
zopet
pričel
daljšati
tolsti
obraz
.
„
Čemu
bi
kričali
,
signora
Margerita
?
Ker
se
trudite
dandanes
v
tujih
službah
,
sklepam
,
da
vas
je
zapustil
tisti
Giacomo
.
Morda
je
umrl
;
pa
tudi
v
tem
slučaju
bi
ga
ne
izklicalo
iz
groba
vaše
kričanje
!
“
„
Odpustite
,
eminenca
!
Ali
ženska
,
ki
ima
moža
,
pa
mora
živeti
brez
njega
,
je
bolj
zapuščena
kot
novorojeno
dete
,
katero
vrže
brezsrčna
mati
v
travo
tik
pota
.
Kdo
se
je
usmili
?
Kdo
jo
še
pogleda
?
“
„
V
Boga
zaupajte
,
Margerita
!
“
jo
je
tolažil
kardinal
.
„
V
tega
zaupam
!
Drugače
sem
že
davno
skočila
v
vodo
!
Tako
sem
zapuščena
!
“
„
Vaš
Giacomo
vas
je
torej
zapustil
?
“
„
Pol
leta
sva
živela
v
najsrečnejšem
zakonu
.
V
najsrečnejšem
zakonu
,
eminenca
!
Nisem
si
mogla
boljšega
moža
želeti
!
In
ta
kri
,
ki
je
kipela
po
njem
!
Madona
santissima
!
Kake
čase
sem
preživela
takrat
!
“
„
Pusti
kri
!
“
je
opomnil
kardinal
hladno
.
„
Preveč
imaš
besed
,
Margerita
,
in
še
te
so
neumestne
!
“
Ali
okrogla
ženica
si
ni
dala
kratiti
svoje
pravice
,
da
bi
ne
tarnala
po
sreči
svoje
zakonske
preteklosti
.
„
Kdo
naj
bi
ne
bil
gostobeseden
,
“
je
jokala
,
„
če
se
mu
je
gorko
zakonsko
gnezdo
brezsrčno
raztrgalo
,
kakor
se
je
meni
raztrgalo
?
“
„
Z
drugo
je
pobegnil
!
“
je
izpregovoril
kardinal
zaničljivo
.
„
Ni
res
!
ni
res
!
Do
zadnjega
trenotka
me
je
ljubil
moj
Giacomo
Princi
!
Ne
dopuščam
,
da
bi
se
mu
delala
krivica
!
Ubogi
Giacomo
!
“
„
Per
le
ferite
di
Cristo
!
“
je
vzdihnil
kardinal
,
„
sedaj
je
pa
moja
pamet
pri
kraju
!
“
„
Komaj
pol
leta
sva
živela
v
zakonu
,
ko
je
bil
v
Frascati
poslan
gospod
Sebastiano
.
Bolje
bi
bilo
,
da
ga
je
zemlja
pogoltnila
,
predno
je
dospel
k
nam
,
ki
smo
v
miru
in
ljubezni
živeli
!
“
„
Kaj
je
bil
gospod
Sebastiano
?
“
„
Un
prete
!
“
„
Un
prete
!
“
je
ponovil
prelat
z
zategnjenim
glasom
.
„
Da
,
un
prete
!
Pa
nikari
nič
hudega
misliti
,
eminenca
!
Imel
je
obraz
svetega
Alojzija
in
srce
svetega
Stanislava
.
In
pel
je
in
glas
je
imel
,
kadar
je
pel
pri
božji
službi
,
da
so
se
nam
odpirala
nebesa
!
Ni
bil
še
dva
meseca
pri
nas
,
že
je
Pietro
Claverso
pretepaval
svojo
ženo
in
zakonske
nesreče
so
na
vseh
voglih
poganjale
iz
hiš
.
Radi
njega
!
Per
dio
santo
,
radi
njega
,
kije
imel
obraz
svetega
Alojzija
in
srce
svetega
Stanislava
!
“
„
In
ženske
ste
šemarile
za
njim
?
“
„
Si
!
si
!
“
„
Zakonski
možje
pa
so
ga
kleli
in
Pietro
Claverso
je
radi
njega
pretepaval
svojo
ženico
!
“
„
Si
!
si
!
“
„
Take
reči
so
mi
znane
!
Pripetijo
se
tudi
drugod
.
No
,
končno
je
tudi
Giacomo
Princi
pričel
tepsti
svojo
ženico
?
He
,
dona
Margerita
?
“
„
Ne
,
eminenca
!
“
je
odgovorila
odločno
.
„
Ali
ljubosumnost
se
je
kuhala
v
njem
,
kakor
se
kuha
ogenj
v
Neapoljski
gori
!
“
„
Je
že
imel
svoje
vzroke
,
vaš
Giacomo
,
signora
Princi
?
“
„
Ni
jih
imel
,
eminenca
!
Ni
jih
imel
!
Skoraj
mislim
,
da
jih
ni
imel
.
V
donu
Sebastianu
sem
častila
le
božjega
služabnika
,
božjega
namestnika
.
To
pa
je
zapovedano
!
“
„
Zapovedano
je
Boga
častiti
!
Pa
kako
se
je
končalo
vaše
češčenje
?
“
je
vprašal
kardinal
.
„
Giacoma
je
kri
preplula
in
mu
odvzela
pamet
,
da
je
zblaznel
il
povero
.
Nekega
večera
me
je
iztaknil
,
ko
sem
z
donom
Sebastianom
govorila
v
mraku
pred
hišo
.
Tedaj
ga
je
zapustila
božja
milost
:
padel
je
po
božjem
namestniku
in
do
krvi
ga
je
pretepel
.
Dva
tedna
ni
mogel
iz
postelje
don
Sebastiano
in
noč
in
dan
je
trpel
velike
bolečine
.
Giacomo
je
pobegnil
v
gore
in
od
tedaj
ga
nisem
več
videla
!
Kaj
je
tudi
hotel
storiti
?
Eminenca
,
pomislite
vendar
:
un
prete
!
“
„
Od
tedaj
ste
vdova
,
uboga
dona
Margerita
?
“
„
Zapuščena
vdova
,
eminenca
!
“
Pričela
je
točiti
debele
solze
.
„
Zaupajte
v
Boga
!
“
jo
je
miril
kardinal
,
ki
mu
je
bilo
všeč
solzno
njeno
oko
.
„
Saj
zaupam
!
“
„
Bravo
!
bravissimo
!
Sedaj
ste
pod
mojo
streho
,
signora
Princi
.
Zaupajte
v
Boga
in
v
me
,
ki
sem
vaš
gospodar
!
“
„
Saj
zaupam
,
eminenca
!
“
Že
so
ji
izginevale
solze
iz
oči
.
Kardinala
je
zapuščala
čemernost
.
Dobrohotno
je
izpregovoril
:
„
Moje
zadovoljnosti
ni
težko
pridobiti
!
Nereda
,
seve
,
ne
prenašam
nikakega
pod
svojo
streho
!
“
„
Umejem
,
eminenca
,
umejem
!
“
„
Bravo
!
bravissimo
!
“
In
pomenljivo
je
nadaljeval
:
„
Tudi
ne
ljubim
,
da
se
moja
kamarijera
pretesno
veže
z
mojimi
domestiki
.
Lahko
se
zgodi
,
da
uživajo
drugi
veselje
,
madež
pa
ostane
na
kardinalovem
škrlatu
!
Menim
,
da
veste
,
kaj
hočem
povedati
?
“
„
Popolnoma
,
eminenca
!
“
„
Svarim
vas
,
signora
Margerita
,
v
prvi
vrsti
pred
Bepom
,
mojim
strežajem
.
Med
nosi
na
jeziku
,
srce
pa
mu
obdaja
pregrešna
hudobija
.
Skoraj
sem
prepričan
,
da
mi
krade
,
kjer
le
more
.
Pa
tudi
ženske
bi
se
ne
branil
ta
nestvor
,
če
bi
se
mu
odprla
pripravna
steza
.
Svarim
vas
,
dona
Margerita
!
“
Vrgla
je
oči
proti
stropu
ter
vzkliknila
:
„
Kako
morete
kaj
takega
misliti
,
eminenca
!
Saj
sem
omožena
!
“
„
Takih
reči
,
signora
,
v
svoji
hiši
ne
dopuščam
.
Pozor
torej
,
ker
je
Bepo
velik
grešnik
.
Stokrat
bi
ga
že
bil
pognal
,
a
če
poženeš
lopova
,
dobiš
na
njegovo
mesto
še
hujšega
lopova
!
“
Pritrjevala
mu
je
z
živahnim
kimanjem
.
„
Istotako
,
“
je
govoril
kardinal
,
„
ni
kuhar
Evstah
čisto
nič
prida
.
Koliko
me
ta
hinavec
goljufava
pri
računih
,
to
ve
sam
Bog
,
večni
stvarnik
!
Zakonsko
ženo
ima
v
Bolonji
in
kopico
otrok
.
Ali
do
sedaj
je
še
nisem
imel
kamarijere
,
da
bi
ne
bil
metal
ta
plešasti
hinavec
svinjskih
svojih
oči
za
njo
!
Bodi
vam
skrb
,
da
ničesar
ne
opazim
,
dona
Margerita
!
“
Odgovorila
mu
je
z
najkrepkejšimi
obljubami
,
da
ne
bode
poznala
niti
strežaja
Bepa
niti
kuharja
Evstaha
.
„
Le
vam
bode
v
korist
!
“
je
del
kardinal
ironično
.
„
Dobrega
kuharja
je
težko
dobiti
,
od
pripravnih
kamarijer
pa
dežela
svetega
očeta
kar
mrgoli
!
“
Markeze
je
izpil
svojo
kavo
.
„
Govorila
sva
o
vsem
,
kar
je
bilo
potrebno
,
da
se
ne
rode
nesporazumljenja
med
mano
in
vami
,
signora
Margerita
.
Tudi
je
čas
,
da
se
odpravim
:
če
se
ne
motim
,
se
je
voz
že
pripeljal
.
Cesarji
ne
čakajo
radi
,
tega
ne
smemo
izpregledati
niti
kardinali
katoliške
cerkve
.
“
Vstal
je
ter
se
odpravljal
.
Dona
Margerita
pa
je
hinavsko
izpregovorila
:
„
Madona
!
Koliko
imate
posla
,
eminenca
!
Posla
in
skrbi
!
“
Dobro
mu
je
delo
to
priznanje
.
„
Resnično
besedo
ste
izpregovorili
,
signora
!
Težko
je
breme
katoliškega
kardinala
,
a
prenašamo
je
z
božjo
pomočjo
.
Pot
pa
,
na
katero
se
odpravljam
,
mi
bo
služila
še
v
vicah
in
radi
nje
se
mi
brez
dvojbe
pomanjšajo
posmrtne
muke
.
Dona
Margerita
,
že
nekaj
časa
ste
v
tem
mestu
,
a
vam
se
niti
sanja
ne
,
da
živi
v
tem
dolgočasnem
in
meglenem
mestu
svetnik
.
Pravi
svetnik
!
“
„
Ni
mogoče
!
“
je
vzkliknila
.
„
Svetnik
,
dona
Margerita
,
ki
živi
le
za
Boga
in
našo
sveto
vero
!
Črez
morje
,
iz
Amerike
je
prišel
,
da
bi
na
kongresu
vnemal
mrtva
srca
za
nesrečno
katoličanstvo
tujezemsko
.
Odpravil
se
je
na
dolgo
,
težavno
in
mučno
pot
:
viharje
je
prenašal
,
zasrambe
posvetnjakov
in
zaničevanje
krivovercev
!
Stradal
je
in
v
bridkostih
je
lazil
po
svetu
.
Poslušajte
,
dona
Margerita
!
Samo
katoliški
mašniki
so
,
ki
se
podvržejo
takim
žrtvam
!
Na
to
sem
ponosen
!
“
„
Si
!
si
!
“
„
Si
!
si
!
To
je
vse
,
kar
veste
izpregovoriti
ve
posvetne
ženske
!
Kaj
so
vam
mari
božji
svetniki
!
Nova
obleka
,
nov
svilnat
trak
za
lase
,
vse
tako
vas
bolj
zanima
nego
svetnik
,
ki
leži
na
golih
deskah
pri
očetih
frančiškanih
.
Žalostno
,
dona
Margerita
!
“
Ni
sicer
vedela
,
kako
da
je
prišla
v
to
karanje
,
a
vzlic
temu
je
poklicala
vodo
v
oči
ter
zaihtela
:
„
Kje
pa
naj
izvem
kaj
o
svetem
možu
,
ko
ga
ne
storim
koraka
na
ulico
?
In
če
je
iz
Amerike
,
gotovo
ne
govori
naše
govorice
!
“
„
Vidiš
,
Margerita
,
“
je
odgovoril
kardinal
,
„
kako
te
tepe
Bog
s
temo
in
slepoto
.
Ti
je
li
mogoče
misliti
,
da
se
rodi
tak
svetnik
v
drugi
deželi
nego
v
naši
solnčnati
materi
Italiji
,
katera
je
dala
največ
svetnikov
večnim
nebesom
!
Dosti
je
!
Že
čujem
Bepove
korake
.
Odriniti
mi
je
k
cesarju
,
da
izprosim
izdatne
podpore
svetemu
mučeniku
.
Svetli
knez
Metternich
me
podpira
,
zatorej
odhajam
z
najboljšimi
upi
!
“
Vstopil
je
strežaj
ter
opozoril
kardinala
,
da
je
voz
pred
hišo
.
Ko
je
bil
že
pri
vratih
,
je
izpregovoril
eminenca
:
„
Morda
še
pride
pater
Angelo
!
Naročil
sem
ga
,
a
svetega
moža
je
gotovo
zadržala
molitev
!
Nič
ne
de
,
saj
mi
je
itak
vse
pojasnil
.
Morda
še
pride
!
Povejte
mu
,
signora
Margerita
,
da
sem
šel
na
dvor
!
In
dostavite
mu
,
da
sem
odrinil
z
najboljšimi
upi
!
“
Ko
je
bil
odšel
,
se
je
odvalil
signori
Margeriti
kamen
od
duše
.
„
Kake
sitnosti
ima
človek
s
tem
starimi
gospodi
!
Kaj
ima
od
tega
,
da
jim
streže
kolikor
le
možno
?
Beatissima
virgine
!
Kaj
ima
človek
od
tega
?
Tista
kopica
škudov
,
katere
mi
kardinal
vsak
mesec
nerad
plača
,
je
več
nego
odtehtana
po
grenkih
besedah
,
s
katerimi
me
pita
njega
eminenca
!
Kaj
ima
človek
od
tega
?
Posla
črez
pretege
,
dela
in
muk
kakor
jetnik
na
galeri
!
Ljubi
Bog
,
kako
tepeš
nesrečno
,
a
zvesto
zakonsko
ženo
!
“
Tako
je
tarnala
dona
Margerita
.
Nato
je
z
resignacijo
vzela
v
roke
že
prej
omenjeni
talar
,
na
katerem
je
bil
kardinal
pogrešil
dveh
gumbov
.
K
oknu
si
je
primaknila
blazinasti
stol
,
ki
je
na
njem
poprej
eminenca
sedel
,
ter
se
široko
usedla
nanj
.
Črez
kolena
si
je
razgrnila
rdeči
talar
,
iz
žepa
pa
izvlekla
šivalno
orodje
ter
se
takoj
vglobila
v
delo
,
da
bi
z
rdečo
nitjo
prišila
rdeči
gumb
na
rdeči
kardinalov
talar
.
„
Per
dio
!
“
je
zastokala
„
rdečega
je
preveč
v
tej
hiši
in
gabi
se
mi
že
kakor
puranu
na
dvorišču
!
“
V
tem
je
nekdo
lahno
potrkal
na
vrata
.
Še
prej
,
nego
se
je
oglasila
dona
Margerita
,
so
se
duri
odprle
in
vstopil
je
koščeni
,
dolgi
in
sveti
naš
znanec
iz
tretjega
poglavja
te
pripovesti
.
Vstopil
je
Angelus
Inglesie
.
Opazivši
,
da
ni
kardinala
v
stanici
,
je
takoj
zdrknil
s
pogledom
proti
stropu
ter
izrožljal
kratko
molitev
,
s
katero
je
klical
božjega
blagoslova
na
kardinala
in
njegovo
hišo
.
—
Ko
se
je
pobožni
mož
izrožljal
,
je
povesil
oči
.
Videl
je
žensko
,
zategadelj
jih
je
povesil
še
globokeje
!
„
Eminenca
me
je
klical
!
“
je
izpregovoril
naposled
.
„
Zunaj
ni
bilo
nikogar
,
“
je
dostavil
ponižno
,
„
zatorej
sem
vstopil
!
“
Ko
ni
dobil
odgovora
:
„
Bojim
se
,
da
sem
prišel
prepozno
!
Opravljal
sem
molitve
z
očeti
frančiškani
.
Da
bi
se
le
eminenci
ne
bil
zameril
!
“
Svetnik
ni
opazil
,
kaj
se
je
godilo
med
tem
časom
s
signoro
Margerito
.
Takoj
,
ko
je
bil
vstopil
,
je
vprla
v
njega
svoje
oči
.
V
trenotku
ji
je
zdrknil
talar
s
kolen
in
izmed
prstov
sta
ji
ušli
igla
in
nit
.
Dona
sama
pa
se
je
dvignila
s
kardinalovega
sedeža
in
po
obledelem
obrazu
se
ji
je
razširilo
začudenje
,
kakršno
preobda
človeka
pri
veliki
grozi
ali
pa
ob
veliki
sreči
.
Kardinalova
nečakinja
ni
vedela
,
naj
se
li
vda
grozi
ali
sreči
,
skoraj
sta
jo
prevladala
oba
občutka
.
Okamenela
je
takorekoč
in
glasu
ni
mogla
dati
od
sebe
!
Ko
abé
Inglesie
le
ni
dobil
odgovora
,
se
je
poklical
z
drugega
sveta
,
v
katerega
je
bil
po
svetniški
svoji
navadi
zamaknjen
,
in
pričel
se
je
nekoliko
bolj
baviti
s
svojo
okolico
.
In
takrat
se
je
njegovo
oko
ujelo
s
strmečimi
pogledi
okamenele
ženske
.
Tedaj
pa
se
je
tudi
vse
razvozlalo
,
kar
je
tičalo
signori
Margeriti
v
grlu
.
Vzkliknila
je
,
da
se
je
soba
zatresla
:
„
Giacomo
!
“
Oni
pa
se
je
zopet
zamaknil
v
drugi
svet
in
odločno
je
izpregovoril
:
„
Jaz
vas
ne
poznam
,
posvetna
ženska
!
“
Prišel
je
ogenj
v
streho
!
„
Ti
me
ne
poznaš
,
Giacomo
Princi
?
Ta
je
poštena
,
svoje
zakonske
žene
ne
pozna
ta
človek
!
“
Že
ji
je
šlo
na
jok
:
„
Da
sva
bila
poročena
pred
oltarjem
svetega
Andreja
,
boš
tudi
tajil
?
V
Frascatiju
?
Pred
oltarjem
svetega
Andreja
?
Grdoba
!
“
„
Signora
,
“
je
odgovoril
abé
s
sladkim
glasom
,
„
signora
,
vi
ste
v
zmoti
!
Saj
morate
vendar
opaziti
,
da
stoji
pred
vami
mašnik
katoliške
cerkve
.
In
kje
naj
pride
tak
do
zakonske
žene
,
do
veljavne
zakonske
žene
?
“
Inglesie
se
je
od
prvega
presenečenja
že
toliko
ojačil
,
da
se
je
sedaj
suhotno
smejal
.
„
Kako
naj
pridem
k
veljavni
zakonski
ženi
?
“
je
ponavljal
.
„
Drugega
vam
ne
morem
odgovoriti
!
Jaz
vas
ne
poznam
,
in
da
se
še
bolj
pomirite
,
tudi
starega
Frascatija
niso
nikdar
gledale
moje
oči
!
“
A
ženska
se
ni
dala
prepričati
.
Kakor
ploha
se
je
ulilo
nebroj
vprašanj
iz
njenih
ust
.
„
Ti
nisi
Giacomo
Princi
,
bivši
cerkovnik
pri
Sv.
Andreju
v
Frascatiju
?
“
„
Ne
,
gospa
!
“
„
Ti
nisi
živel
v
Albanskem
pogorju
in
tudi
dona
Sebastiana
,
kurata
v
Frascatiju
,
nisi
poznal
?
“
„
Bog
mi
bodi
svedok
,
da
ne
!
“
„
In
do
krvi
ga
nisi
pretepel
,
da
ni
mogel
dva
tedna
iz
postelje
?
He
?
“
„
Ne
,
gospa
!
“
„
In
ko
so
te
sbiri
iskali
,
nisi
pobegnil
v
gore
,
he
?
“
„
Ne
,
gospa
!
“
Nehote
je
oponašala
svojega
kardinala
ter
zaklicala
:
„
Bravo
!
bravissimo
!
“
Pristopila
je
k
njemu
ter
mu
s
spretnostjo
duhovniške
postrežnice
odvila
kolar
izpred
obraza
.
Nato
pa
je
zmagonosno
izpregovorila
:
„
Ne
taji
!
Ti
si
!
Tu
na
vratu
je
ono
znamenje
,
ki
te
izdaja
,
Giacomo
!
“
Kolar
je
držala
v
roki
in
zagledala
se
je
v
ta
znak
mašniškega
stanu
.
Takrat
ji
je
treščilo
v
možgane
in
grozna
misel
jo
je
pretresla
.
„
Mašnik
!
Un
prete
!
In
katoliški
duhovnik
ne
more
imeti
zakonske
žene
!
Jezus
in
Marija
!
Sedaj
je
pa
razveljavljen
zakon
med
nama
!
“
Vrgla
se
je
na
tla
v
sobi
.
Jokala
je
,
kričala
in
razsajala
.
Preklinjala
je
papeža
,
kardinale
in
vse
škofe
,
ki
so
dopustili
,
da
je
postal
Giacomo
mašnik
svete
cerkve
,
dasi
je
bil
ž
njo
poročen
po
vseh
predpisih
ravno
iste
svete
cerkve
!
Uganjala
je
vse
hrupe
razdražene
krvi
.
In
teh
hrupov
se
je
svetnik
prestrašil
.
Pazno
se
je
ogledal
okrog
sebe
:
„
Ljudje
bodo
čuli
ta
šum
!
Ženski
jok
iz
kardinalove
sobe
!
Nastanejo
lahko
najrazličnejše
govorice
!
Pomislite
vendar
,
signora
!
“
„
Naj
nastanejo
!
Bepo
je
šel
s
kardinalom
,
kuharja
pa
tudi
ni
doma
!
Kdo
naj
čuje
?
Sicer
pa
naj
izve
ves
svet
o
tvoji
hudobiji
!
“
Izpozabil
se
je
ter
zaklical
:
„
Margerita
!
“
„
Sedaj
me
poznaš
!
Vidiš
,
sedaj
me
poznaš
,
brigante
!
“
Že
se
je
dvignila
s
tal
:
„
Goljufal
si
zvesto
zakonsko
ženo
,
ki
je
noč
in
dan
mislila
nate
!
“
Postavila
se
je
pred
njega
ter
dostavila
patetično
:
„
Goljufal
si
pa
tudi
sveto
katoliško
cerkev
!
Oj
,
kaka
groza
!
“
V
največji
jezi
pa
je
viknila
:
„
Povej
,
s
kom
si
oženjen
?
Ali
z
mano
?
Radi
tebe
sem
toliko
trpela
!
Ali
s
cerkvijo
?
Je
morda
ta
kaj
zate
trpela
?
Povej
in
govori
!
“
Ko
ji
ni
ničesar
odgovoril
,
je
zatulila
:
„
In
svetnik
hoče
to
biti
?
Človek
,
ki
povsod
pregrehe
iz
njega
puhte
!
O
,
o
,
o
!
Povej
in
govori
!
“
Inglesie
je
uvidel
,
da
se
mu
ni
dalje
ustavljati
.
Vdal
se
je
torej
.
„
Margerita
!
“
je
prosil
,
„
pomiri
se
in
tiho
govori
,
da
te
ne
čuje
kdo
!
“
Toliko
let
si
se
klatil
po
svetu
!
Mene
pa
si
izročil
žalosti
,
gladu
in
izkušnjavam
!
Vsaka
bi
bila
poginila
!
In
zdaj
naj
molčim
!
“
„
In
vendar
te
prosim
,
da
se
pomiriš
!
“
„
Pri
vseh
svetnikih
,
kako
naj
bom
mirna
,
ko
prenašam
toliko
krivic
!
“
„
Krivice
se
ti
izpremene
v
srečo
in
bogastvo
!
“
„
Torej
pripoznavaš
,
da
si
moj
mož
!
“
„
Pripoznavam
!
“
„
Moj
zvesti
zakonski
mož
!
“
„
Prisegam
!
“
Objela
ga
je
ter
zaklicala
:
„
Angelček
!
Zlata
duša
!
Moja
nebesa
!
“
Pa
je
takoj
zopet
odskočila
od
njega
:
„
Satan
!
Strupena
kača
!
Saj
si
vendar
mašnik
!
Un
prete
!
Kaj
počenjaš
s
svojo
ženo
?
Kam
me
deneš
!
Da
bi
nikdar
ne
bila
videla
tega
sveta
,
jaz
nesrečnica
!
“
Zopet
je
pretakala
solze
in
svoje
pesti
mu
je
molila
pred
suhi
obraz
.
Patra
Angelusa
pa
radi
tega
ni
minila
hladnokrvnost
.
„
Imaš
kako
postransko
sobico
?
“
je
vprašal
.
„
Tu
ni
mogoče
govoriti
pametne
besede
s
tabo
.
Sicer
mi
vse
prevrneš
,
kar
sem
s
trudom
zgradil
!
S
trudom
in
z
veliko
premišljenostjo
!
Danes
je
vse
lepo
napeljano
in
tudi
kardinal
Spina
je
vprežen
v
moj
voziček
.
Ti
pa
kričiš
in
razsajaš
kot
dete
,
katero
nima
ne
pameti
,
ne
glave
.
Kaj
dosežeš
?
Da
se
mi
splaši
živinica
,
ki
prihaja
k
meni
s
tovori
samega
zlata
!
“
„
S
tovori
samega
zlata
?
“
je
ponavljala
.
„
Samega
in
suhega
zlata
!
“
„
In
to
zlato
bo
tvoje
?
“
„
Moje
in
tvoje
.
“
„
Si
torej
še
vedno
oženjen
z
mano
?
“
„
Še
vedno
!
“
„
In
tvoje
mašništvo
?
“
„
Je
plot
,
za
katerim
se
skrivam
!
“
„
Hvala
ti
,
sveta
Marija
v
Loretu
!
Sedaj
pojdiva
!
“
Zopet
mu
je
ležala
okrog
vratu
:
„
Angelček
!
Moja
nebesa
!
Moje
življenje
!
“
Vlekla
ga
je
v
svojo
sobico
.
Tu
pa
je
ostal
na
blazinastem
stolu
kardinalov
talar
in
gumba
še
nista
bila
prišita
na
njem
.
Dolgo
časa
se
je
razgovarjal
abé
Inglesie
s
svojo
ženico
.
Tiho
sta
šepetala
,
in
da
je
kdo
prisluškoval
pri
vratih
,
ne
bi
bil
umel
niti
besedice
.
Oba
sta
bila
prepričana
,
da
je
za
nju
največja
previdnost
največja
korist
!
Ko
je
potem
Angelus
Inglesie
zapuščal
kardinalovo
stanovanje
,
je
bil
zopet
—
svetnik
.
Na
resastem
obrazu
mu
je
kraljevala
tista
nebeška
sreča
,
ki
jo
daje
mirna
vest
in
popolna
sprava
z
Bogom
.
Vlekel
se
je
po
trgu
,
kakor
da
je
že
napol
zveličan
!
In
ženice
,
katere
so
zelenjavo
ondi
prodajale
,
so
se
nanj
ozirale
ter
govorile
:
„
Glejte
,
tam
stopa
frančiškanski
svetnik
!
“
Komarjeva
Magdalena
iz
Kravje
doline
,
ki
je
slučajno
mimo
prišla
,
je
pred
njim
pokleknila
ter
mu
poljubila
belo
roko
.
S
čudovito
ponižnostjo
si
je
dovolil
to
počeščenje
.
Da
je
bila
Komarjeva
še
bolj
srečna
,
je
zamrmral
nad
njo
nekaj
latinskih
besed
.
Prihitela
je
k
prodajalkam
ter
zaklicala
:
„
Žene
,
verujte
mi
!
Kakor
duh
svetega
groba
gre
od
njega
!
Pravi
svetnik
je
in
drugega
nič
!
“
V
tistem
času
je
sprejel
cesar
Franc
kardinala
iz
Bolonje
v
svojem
zasebnem
kabinetu
.
Pazljivo
je
poslušal
prelata
dolgi
ekspoze
o
žalostnem
položaju
katoliške
cerkve
v
Luizijani
in
o
neprecenljivih
zaslugah
,
katere
si
je
abé
Inglesie
pridobil
za
to
cerkev
.
V
glavnem
pa
se
je
opozarjalo
na
denarne
stiske
,
v
katerih
tičita
oba
,
katoliška
cerkev
v
Luizijani
in
abé
Inglesie
.
Ko
je
bil
kardinal
končal
,
je
cesar
precej
časa
molčal
.
Nato
je
zaspano
oko
vprl
v
steno
ter
zastokal
:
„
Hem
,
francoski
boji
so
me
mnogo
stali
!
“
„
To
sveto
zadevo
zagovarja
po
meni
tudi
sveti
oče
sam
!
“
„
Vam
je
pisal
,
eminenca
?
“
„
Lastnoročno
pismo
!
“
„
Dobro
!
Torej
je
res
treba
nekaj
storiti
!
“
Zopet
je
nekaj
časa
premišljal
,
a
končno
se
je
njega
veličanstvo
vendarle
hotelo
izmuzniti
iz
zanke
,
katero
mu
je
nastavljal
kardinal
katoliške
cerkve
.
„
Kaj
bi
rekli
,
eminenca
,
če
bi
govoril
z
Metternichom
,
da
bi
abeju
Inglesieju
dali
znamenit
avstrijski
red
?
Pred
svetom
bi
ga
to
jako
povzdignilo
.
“
Njega
eminenci
se
je
tolsti
obraz
zavlekel
v
nezadovoljne
gube
.
„
Vaše
veličanstvo
!
“
je
odgovoril
odločno
,
„
sveti
mož
ni
od
tega
sveta
in
njegova
duša
ne
hrepeni
po
posvetni
časti
!
“
Zaspani
pogled
cesarjev
se
je
odtrgal
od
sten
,
počasi
priromal
do
kardinala
ter
obvisel
na
svetlih
njegovih
licih
.
„
Torej
denar
!
Ne
bom
pozabil
!
Govoril
bodem
z
Metternichom
.
Zanašajte
se
na
mojo
cesarsko
obljubo
,
eminenca
!
“
Eminenca
se
je
gostobesedno
zahvaljeval
ter
omenil
,
da
je
od
prvega
katoliškega
vladarja
v
Evropi
zanesljivo
pričakoval
bogate
podpore
zatirani
cerkvi
v
Luizijani
!
Le
mimogrede
je
končno
še
dostavil
:
„
Dovolite
,
veličanstvo
,
preponižno
vprašanje
?
“
Zopet
je
cesarjev
zaspani
pogled
obtičal
na
steni
:
„
Vprašajte
!
“
Nekako
v
zadregi
je
bil
kardinal
:
„
Kakega
mnenja
blagovoli
biti
vaše
veličanstvo
?
Bi
me
li
hotelo
sprejeti
v
tej
zadevi
tudi
rusko
veličanstvo
?
Tudi
v
Rusiji
je
obilo
katolikov
!
Trditi
se
torej
ne
more
,
da
bi
rusko
veličanstvo
ne
bilo
v
nikaki
zvezi
z
zapuščeno
cerkvijo
v
Luizijani
.
Izprositi
sem
si
hotel
vašega
veličanstva
cesarsko
mnenje
!
“
Zaspani
pogled
je
bil
takoj
pri
kardinalu
in
nekaj
hudomušnega
se
je
utrnilo
v
njem
.
„
Dobra
nakana
,
eminenca
!
Tudi
rusko
veličanstvo
naj
kaj
da
!
“
Sam
pri
sebi
pa
je
zagodrnjal
:
„
Saj
ima
več
nego
jaz
!
“
S
tem
je
bil
kardinal
odpuščen
.
Povedali
smo
že
,
da
je
grofa
Thurna
obitel
stanovala
v
ravno
isti
hiši
,
kjer
je
imel
svoje
stanovanje
kardinal
Spina
.
Ravno
tisto
jutro
,
ko
je
v
spodnjem
stanovanju
mašnik-svetnik
Giacomo
Princi
po
čudni
božji
naključbi
po
dolgem
presledku
zopet
moral
ponoviti
zakonsko
dotiko
s
svojo
ženo
,
so
sprejemali
v
drugem
nadstropju
obiske
pri
grofu
Thurnu
.
A
posebne
živahnosti
ni
bilo
,
ker
je
hišnega
gospodarja
tlačila
putika
,
da
je
moral
tudi
po
dnevu
v
postelji
ležati
.
Sprejemala
je
grofica
s
kontesama
,
a
tisti
,
ki
so
prišli
,
so
gledali
,
da
so
se
prejkotprej
poslovili
.
Na
koncu
je
ostal
samo
grof
Oton
Barbo
,
ki
se
je
bil
v
Thurnovi
hiši
prav
kmalu
udomačil
.
In
skoraj
je
vse
kazalo
,
da
se
uresničijo
želje
grofa
in
grofice
,
radi
katerih
sta
bila
odločila
za
drago
preselitev
v
Ljubljano
.
V
malem
salonu
,
prav
v
kotu
,
sta
sedela
grof
Oton
in
kontesa
Eva
Lujiza
.
Mati
grofica
se
je
bila
takoj
diskretno
odstranila
,
opazivši
,
da
sta
mlada
dva
skupaj
sedla
.
Sestra
pa
je
bila
že
prej
odšla
k
očetu
,
katerega
je
tisti
dan
putika
tlačila
,
da
je
moral
v
postelji
ležati
.
Grofa
Otona
je
še
sedaj
morilo
,
kar
je
bil
čul
pri
cesarskem
obedu
!
Ranilo
ga
je
bilo
globoko
v
srce
,
tem
bolj
,
ker
si
ni
več
prikrival
,
da
je
le
radi
Eve
Lujize
prepogosto
zahajal
v
Thurnovo
hišo
.
Premišljal
je
,
kako
bi
namignil
deklici
,
da
je
njeno
pretirano
češčenje
kneza
Metternicha
že
vzbudilo
občno
pozornost
,
kako
bi
ji
namignil
,
da
so
se
tudi
hudobni
jeziki
polastili
tega
češčenja
in
da
je
skoraj
zašlo
v
nevarnost
njeno
dobro
ime
.
Kako
vse
to
povedati
,
da
bi
Eve
Lujize
ne
užalil
in
ne
razburil
nedolžne
njene
duše
?
Ko
je
tako
premišljal
,
mu
je
dvignil
globok
vzdih
mladeniške
prsi
.
Eva
Lujiza
,
kateri
grofovo
molčanje
itak
ni
ugajalo
,
je
izpregovorila
srepo
:
„
Vi
vzdihujete
,
grof
Oton
?
In
v
moji
družbi
?
Kak
kavalir
pa
ste
,
dragi
moj
dolenjski
grof
?
“
„
Oprostite
,
kontesa
!
“
je
odgovoril
zamolko
.
„
Na
nekaj
sem
mislil
!
“
Že
je
opazila
nevarnost
.
Ni
ji
namreč
bilo
prikrito
,
kaka
čutila
so
se
polagoma
rodila
v
srcu
dolenjskemu
grofiču
.
Vsaka
ženska
ima
prirojeno
lastnost
,
da
prav
kmalu
izvoha
,
če
se
ji
kje
postavljajo
ljubezni
oltarji
.
Dasi
zelo
mlada
,
ni
bila
Eva
Lujiza
brez
te
lastnosti
.
Nasprotno
,
bila
je
pri
njej
ta
lastnost
že
zelo
razvita
.
Prav
dobro
je
vedela
,
čemu
zahaja
grof
Oton
v
hišo
;
vedela
je
tudi
,
da
bi
ga
nikdar
,
nikdar
ljubiti
ne
mogla
.
Eva
Lujiza
je
bila
samo
radi
enega
moža
na
svetu
,
katerega
sicer
tudi
ni
smela
ljubiti
,
kateremu
pa
je
bilo
vzlic
temu
posvečeno
celo
njeno
srce
!
Ker
je
bila
ženska
,
ji
je
vendar
dobro
delo
,
da
je
zagazil
grof
Oton
v
njeno
mrežico
:
niti
koraka
ni
storila
,
da
bi
mladi
rakovniški
grajščak
prišel
do
spoznanja
,
da
se
peha
z
brezuspešno
tlako
.
Ni
ji
bilo
neznano
,
da
iščejo
zaljubljeni
mladeniči
vsake
prilike
,
da
si
olehčajo
trpeče
svoje
srce
.
Da
grofu
Otonu
take
prilike
ne
bode
nudila
,
je
bila
za
trdno
sklenila
.
Ko
je
govoril
,
da
je
na
nekaj
mislil
,
jo
je
takoj
prešinilo
,
da
ji
hoče
morda
o
ljubezni
govoriti
.
Zasmejala
se
je
glasno
ter
viknila
veselo
:
„
Čemu
zdihujete
,
grof
Oton
,
ko
je
sedaj
tako
krasno
v
Ljubljani
!
“
Prej
,
nego
ji
je
mogel
odgovoriti
,
je
posegla
na
drugo
polje
ter
vprašala
:
„
Niste
bili
v
laški
operi
predvčerajšnjim
?
“
„
Bil
sem
!
Sedel
sem
pod
ložo
,
v
kateri
ste
bili
vi
,
kontesa
!
“
Tužno
jo
je
pogledal
.
„
Pod
našo
ložo
ste
sedeli
!
“
je
vzkliknila
.
„
Ali
gledišče
je
bilo
tudi
prenapolnjeno
!
“
Zaječal
je
:
„
Menil
sem
,
da
ste
me
opazili
!
“
Ko
ni
pritrdila
,
je
še
dostavil
:
„
Med
drugim
aktom
vam
je
zdrknila
rdeča
roža
izpod
rok
in
je
padla
v
parter
.
S
trudom
sem
jo
rešil
iz
gneče
.
Še
danes
jo
imam
,
kontesa
Eva
Lujiza
!
“
Tu
je
pretila
zopet
nevarnost
.
Pripravljal
se
je
naskok
in
Eva
Lujiza
ga
je
morala
takoj
zavrniti
.
Hladno
je
zrla
preko
njega
:
„
Še
danes
jo
imate
?
Škoda
!
Vam
,
grof
Oton
,
v
resnici
ni
bila
namenjena
!
“
Zveneče
se
je
zasmejala
,
a
on
je
povesil
glavo
.
„
Tolažil
sem
se
,
da
vam
je
roža
namenoma
padla
iz
rok
!
“
„
Motili
ste
se
!
“
„
Rekli
ste
,
kontesa
,
da
meni
ni
bila
namenjena
.
Mi
li
dopustite
vprašati
,
komu
je
bila
namenjena
?
“
„
Komu
?
komu
?
“
Zagledala
se
je
v
podobo
na
steni
.
Drugega
ni
odgovorila
.
Nekolikokrat
je
bolj
globoko
zasopla
.
Ko
pa
je
oko
obrnila
proti
njemu
,
je
opazil
v
njem
izraz
sreče
.
Dasi
mu
ni
odgovorila
,
je
vedel
dobro
,
komu
je
bila
namenjena
rdeča
roža
.
„
Pustiva
te
otročarije
,
grof
!
“
je
izpregovorila
naposled
,
„
in
govoriva
raje
o
čem
resnejšem
!
“
Vzdihnil
je
:
„
Kakor
ukazujete
,
kontesa
!
“
Mladi
mož
je
občutil
,
kakor
da
mu
hoče
usoda
podeliti
vlogo
nesrečne
ljubezni
.
Skoraj
se
ga
je
polastil
srd
,
da
bi
moral
vročekrvni
grof
z
Rakovnika
igrati
tako
nedostojno
vlogo
.
Jezno
je
dodal
:
„
Res
so
otročarije
!
“
Pri
tem
je
mislil
na
njo
in
kneza
Metternicha
.
Ne
vemo
,
je
li
deklica
umela
pomen
njegovega
odgovora
;
vsekakor
se
je
delala
tako
,
kakor
bi
ga
ne
bila
umela
.
„
Na
led
ne
zahajate
?
“
je
vprašala
.
„
Ne
!
“
„
Lepo
drsališče
imajo
Ljubljančani
!
Za
novo
cerkvijo
v
Trnovem
,
ali
kako
se
že
kraj
imenuje
?
“
Grof
je
molčal
.
„
Le
pridite
včasi
,
je
obilo
zabave
.
Tuintam
—
in
tu
se
ji
je
razžarilo
lice
—
prihaja
še
celo
knez
Metternich
!
“
„
Stari
knez
,
“
je
odgovoril
ironično
,
„
vendar
ne
bode
po
ledu
plesal
!
“
Ostro
ga
je
zavrnila
:
„
Mož
,
kakor
je
knez
Metternich
,
nikdar
ne
postane
star
!
