bodeteživela
v
miru
ter
brez
skrbij
,
zadovoljna
in
v
svojem
pravem
delokrogu
,
udana
in
pokojna
,
kjer
bodete
polagoma
pozabivala
hude
rane
,
katere
vam
je
vsekala
nemila
usoda
?
Takó
jo
zavrne
gospodinja
,
katere
zgovornost
je
danes
posebno
živo
tekla
.
Potem
se
res
motite
.
V
vaših
letih
se
bolest
še
ne
ukorenini
takó
globoko
,
da
se
ne
bi
dala
iztrebiti
.
In
človek
,
ki
ima
duh
in
izobrazbo
,
je
nehoté
živahen
in
kratkočasen
,
ako
njega
duhà
ne
tare
nepokoj
.
—
Bojim
se
res
,
da
ne
bom
nikoli
več
mogla
biti
vesela
,
takó
prav
iz
srca
vesela
,
da
bi
moja
dobra
volja
mogla
uplivati
na
druge
,
potoži
se
Malvina
.
—
Gotovo
da
ne
bodete
več
takó
brezskrbno
vesela
,
kakor
je
samó
neizkušena
mladina
ali
lehkomiselni
ljudje
in
šaljivci
,
odvrača
gospodinja
,
pač
pa
vas
bo
navdajala
ona
zmerna
veselost
,
ki
oživlja
,
ki
razvedruje
in
ki
takó
blagodejno
deluje
na
okolico
.
Kaj
je
bilo
naravnejše
,
nego
da
se
je
Malvina
naposled
udala
vpričo
temeljitih
dokazov
in
silnega
prigovarjanja
izkušene
,
dobro
hoteče
jej
ženice
?
Pisala
je
takoj
gospej
na
Tirolsko
in
se
ponudila
za
družbenico
.
Sebe
skromno
popisujé
,
je
pridéla
pismu
še
svojo
sliko
.
Svoje
nesreče
ni
omenila
.
Čemú
?
Saj
še
ni
vedela
,
s
kom
ima
opraviti
!
Povedala
je
samó
,
da
je
udova
brez
zaroda
.
A
nje
preprosto
,
toda
iskreno
in
prikupno
pismo
,
nje
dobro
pogojena
slika
,
kažoča
uzorno
nje
obličje
,
sta
morala
unemati
sprejemnico
njenega
lista
na
prvi
pogled
.
Še
isti
dan
je
prišel
odgovor
.
«
Čim
preje
pridite
;
ugajate
mi
popolnoma
.
»
S
temi
besedami
jo
je
pozvala
gospá
brzojavno
.
In
Malvina
je
bila
zdaj
prisiljena
,
brez
daljnih
,
pomišljevanj
,
je-li
nje
v
naglici
sklenjeni
sklep
dober
ali
ne
,
ne
da
bi
prašala
za
materino
mnenje
,
takoj
spravljati
svoje
reči
ter
odpotovati
.
A
z
lažjo
na
srcu
ni
hotela
ostaviti
domovine
,
niti
poslavljati
se
od
svojih
,
z
lažjo
,
kateri
bi
v
tem
slučaju
morala
slediti
nova
laž
,
kakoršnih
si
je
bila
že
toliko
nakupičila
,
kakor
bi
posebno
prokletstvo
viselo
na
njej
.
Pred
odhodom
je
pisala
torej
materi
dolgo
pismo
,
v
katerem
jej
je
odkrila
vso
resnico
ter
jo
s
kratkimi
besedami
seznanila
s
trnjevim
potom
,
po
katerem
je
hodila
mej
tem
.
Naj
jej
odpusti
dolgo
prevarjanje
;
namen
ni
bil
slab
,
temveč
blag
,
da
bi
svojcev
ne
užalostila
.
In
ko
se
je
osvobodila
tudi
tega
bremena
,
se
loči
tesnega
srca
od
domovine
,
katera
,
če
je
tudi
v
njej
puščala
samó
bridke
spomine
,
jej
je
bila
ipak
draga
in
mila
.
Mlada
v
letih
,
a
stara
po
izkušnjah
,
se
je
podala
Malvina
v
neznano
bodočnost
,
od
katere
ničesar
ni
pričakovala
,
z
edinim
smotrom
,
da
živi
,
z
edino
željo
,
da
bi
našla
V
njej
pozabljenje
preteklosti
.
Osem
let
je
preteklo
,
od
zadnjih
dogodeb
.
Malvino
srečavamo
zdaj
na
gradu
Rauhensteinskem
,
kamor
je
bila
pred
osmimi
leti
tako
nenadejano
odpotovala
in
kjer
je
našla
pokojno
,
če
tudi
ne
baš
zadovoljno
življenje
na
strani
svoje
gospodinje
,
kateri
je
bila
desna
roka
.
Bila
je
to
gospa
črez
šestdeset
let
stara
,
a
še
krepka
in
živahna
,
ki
je
s
celim
srcem
visela
na
življenju
,
zanimajoča
se
za
vse
,
kar
se
je
godilo
po
svetu
,
rada
vesela
ter
rada
videča
tudi
druge
vesele
,
v
kar
je
uporabljevala
vsako
priliko
,
ki
bi
jej
mogla
prinašati
užitka
,
ter
puščaje
,
da
tudi
drugi
uživajo
.
Bila
je
udova
že
dolgo
let
,
grajščakinja
ter
sila
bogata
,
kar
jej
je
dajalo
možnost
,
živeti
po
svojih
nagibih
in
trmah
.
V
njeno
hišo
so
zahajale
najuglednejše
rodbine
,
katere
so
stanovale
po
mnogobrojnih
posestvih
in
gradičih
,
s
kojimi
se
je
ona
krajina
,
kakor
tirolska
zemlja
sploh
,
še
posebno
odlikovala
.
Po
njenih
dvoranah
so
se
shajali
umetniki
vseh
strok
,
pa
tudi
politični
in
cerkveni
dostojanstveniki
niso
bili
redki
gostje
nje
hiše
.
Komaj
porojene
skladbe
so
odmevale
po
njenih
prostorih
,
še
predno
so
se
razpostavljale
javni
sodbi
,
in
tudi
kritikovanje
najnovejših
romanov
in
pesniških
proizvodov
je
bil
eden
najbolj
priljubljenih
predmetov
nje
sprejemnih
večerov
.
S
kako
navdušenostjo
,
da
ne
rečemo
strastjo
se
je
ugovarjalo
nedosežnosti
tega
ali
onega
talenta
,
spretnosti
tega
ali
onega
peresa
,
kako
živahno
se
je
pričkalo
zaradi
realizma
,
naturalizma
in
idealizma
!
Pa
tudi
o
politiki
so
radi
modrovali
ter
rešetarili
verska
vprašanja
,
ki
so
bila
na
dnevnem
redu
.
Kadar
pa
so
pohajali
tehtni
predmeti
,
vredni
razpravljanja
,
obirali
so
gospé
in
dekleta
,
gospode
in
gospodiče
,
kateri
niso
slučajno
bili
navzoči
,
z
eno
besedo
:
njena
hiša
je
bila
zbirališče
veljakov
in
prvakov
ter
kraj
,
kjer
je
razvajena
gospoda
prodajala
svoj
dolg
čas
na
račun
dobrih
in
slabih
svojstev
svojih
bližnjikov
.
Ni
se
torej
čuditi
,
ako
je
Malvinina
neprimerljiva
prikazen
v
trenotju
začarala
po
uglednosti
in
priznanju
pohlepno
grajščakinjo
,
kakor
je
vse
v
njeni
hiši
moralo
biti
dragoceno
in
ukusno
,
tako
nekako
si
je
želela
tudi
svojo
družbenico
:
olikano
,
prikupno
,
dovršeno
.
Naj
bi
tudi
ona
bila
nekaka
dragocenost
,
katero
hoče
razpostavljati
na
ogled
občudujočim
in
nevoščljivim
očem
.
In
res
je
Malvina
celo
presegala
nje
gizdave
nade
.
Malce
bolj
gostobesedno
in
menj
resno
v
družbi
bi
si
jo
bila
že
želela
,
a
z
druge
strani
kakó
veličastna
se
je
ona
zdela
v
svoji
strogi
dostojnosti
,
ker
je
imela
nekaj
skrivnostno
mamljivega
na
sebi
.
Kjer
se
je
ona
z
Malvino
prikazala
,
je
bilo
,
kakor
da
bi
bila
privedla
s
seboj
solnce
,
ki
v
trenotju
razsvitljuje
vse
okrog
.
In
zdelo
se
jej
je
,
da
žarki
tega
solnca
se
odbijajo
tudi
od
nje
.
Kakó
jej
je
laskalo
,
da
njeni
gostje
izkazujejo
družbenici
ono
čislanje
in
ono
prijaznost
,
katero
so
izkazovali
gospem
in
gospodičnam
,
po
stanu
ali
po
bogastvu
tudi
najviše
postavljenim
.
Kakó
dobro
jej
je
delo
,
kadar
so
jo
zavidno
popraševala
navdušena
možka
usta
,
kje
da
je
iztaknila
ta
biser
.
Kakó
se
je
natihoma
veselila
skrite
in
očite
nevoščljivosti
,
katero
je
Malvina
vzbujala
pri
svojih
vrstnicah
.
Lepi
biti
,
prikupni
,
občudovani
in
dvorjeni
,
a
pri
tem
ostati
skromni
z
vsemi
vedno
enako
prijazni
,
uljudni
,
postrežljivi
,
nikoli
koketni
,
kakor
da
vse
ono
občudovanje
nje
niti
ne
zadeva
ali
pa
kakor
da
se
to
samo
ob
sebi
umeva
,
je
bilo
res
nekaj
izrednega
,
nekaj
nenavadnega
,
na
kar
je
smela
biti
ponosna
grajščakinja
.
Kakó
je
Malvina
s
svojim
postopanjem
povzdigovala
čast
in
dobro
imé
njene
hiše
!
Marsikatero
možko
srce
je
vzplamenelo
za
njo
,
in
marsikateri
dotičnih
ljubiteljev
,
sicer
prevzeten
in
izbirčen
gledé
žensk
ter
zagrizen
sovražnik
zakona
,
prepričavši
se
,
da
z
dvorjenjem
in
praznim
laskanjem
pri
njej
ne
doseže
ničesar
,
je
prosil
lepo
udovo
v
zakon
.
Toda
Malvina
se
ni
udala
.
Kakor
je
bila
neobčutna
za
njih
ljubezen
,
tako
za
njih
v
snubljenje
.
Grajščakinji
je
zeló
ugajala
ta
Malvinina
vzdržljivost
.
Hudo
bi
jo
bila
zadela
nje
izguba
,
ker
se
jej
je
zdela
nenadomestljiva
.
A
snubačem
ni
kazala
svoje
zadovoljnosti
.
Da
se
Malvinino
srce
,
katero
najbrže
žaluje
po
rajnkem
soprogu
,
predrami
k
novi
ljubezni
,
mora
priti
sam
zakleti
kraljevič
,
se
je
pošalila
poredno
.
A
na
tihem
se
je
sama
čudila
tej
res
nerazumljivi
neobčutnosti
.
Ona
,
takó
lepa
,
takó
še
mlada
,
ona
,
katere
duša
se
je
vnemala
za
vse
krasno
in
blago
,
pa
da
bi
se
ne
mogla
ogrevati
vpričo
najboljšega
,
kar
podaje
stvarstvo
ženski
,
vpričo
ljubezni
?
Bilo
je
neverjetno
.
Da
bi
res
žalovala
po
preminulem
tovarišu
?
Tudi
o
tem
se
ni
mogla
prepričati
,
ker
v
tem
slučaju
bi
ga
bila
gotovo
večkrat
omenjala
,
saj
česar
je
srce
polno
,
o
tem
usta
rada
govoré
.
A
ne
samó
,
da
ni
nikoli
ničesar
pravila
o
svojem
zakonu
,
bilo
je
celó
očividno
,
da
se
izogiblje
onega
predmeta
,
kakor
da
bi
jej
spomini
na-nj
vzročevali
bridkost
.
In
grajščakinja
,
ki
je
bila
uljudna
in
olikana
,
nikoli
ni
poskusila
seči
v
njeno
preteklost
.
Sumila
je
časih
,
da
je
morda
nemila
zvezda
svetila
na
nje
zakonskem
obzorju
,
a
pri
tem
bila
tudi
prepričana
,
da
Malvina
ne
bi
nikoli
bila
zmožna
kakšnega
nečastnega
dejanja
.
To
prepričanje
in
pa
njena
popolna
zadovoljnost
ž
njo
,
sta
netila
in
utrjevala
vedno
bolj
dobrohotnost
in
zaupanje
,
katera
je
gojila
do
svoje
družbenice
.
Uloga
,
katero
je
Malvina
proti
svoji
volji
in
ukusu
prevzela
in
vestno
izvrševala
v
grajščakinjini
hiši
,
ni
Malvini
nikakor
,
prijala
,
dasi
je
bila
zadnjo
kakor
ustvarjena
.
Ne
malo
se
je
prestrašila
,
ko
jo
je
grajščakinja
pri
njenem
vstopu
na
njo
opozarjala
.
Menila
je
,
da
že
priletna
gospá
žeii
samó
za
se
družbenico
,
da
bi
jej
stregla
ter
jo
kratkočasila
,
da
bi
jo
podpirala
pri
vodstvu
hiše
in
obširnega
posestva
ter
jej
v
vsem
in
povsod
hodila
na
pomoč
.
A
da
mora
tudi
biti
nekako
privabljivo
središče
pomembnega
sveta
,
shajajočega
se
v
njenem
gradu
,
tega
ni
marala
.
Kakor
je
ljubila
človeštvo
,
baš
tako
malo
je
marala
za
imenitno
družbo
,
o
kateri
je
vedela
iz
izkušenj
,
da
navadno
se
klanja
vsakoršnim
malo
vrednim
malikom
,
a
ne
blagim
uzorom
,
da
goji
vsakoršna
čustva
,
samó
človeških
ne
.
Ko
bi
bila
imela
sredstev
,
bi
se
bila
odpovedala
takoj
sicer
ugodni
,
ker
bogato
plačevani
službi
;
a
kam
naj
se
obrne
brez
denarja
,
brez
pripomočkov
in
priporočb
?
In
ker
je
že
bila
tu
,
naj
vsaj
poskuša
ostati
.
Polagoma
je
pa
sprevidela
,
sebi
v
veliko
polajšanje
in
tešilo
,
da
oni
zastopnik
človeške
družbe
,
ki
se
je
zbiral
po
grajskih
dvoranah
,
nikakor
ni
bil
takó
plesnjiv
,
kakor
se
je
bala
,
da
je
.
Marsikaj
je
bilo
sicer
v
njem
nedostatnega
,
a
tudi
marsikaj
plemenitega
.
Če
so
se
tudi
v
njem
sukali
in
govorili
po
neprebavljivem
kalupu
modernega
sveta
,
ipak
na
čast
se
je
vedno
gledalo
,
in
dostojnost
nikdar
ni
trpela
.
A
so
bili
tudi
dnevi
,
ko
je
uživala
najlepši
mir
in
blaženo
svobodo
,
nesprejemni
dnevi
,
katerih
se
je
ona
najbolj
veselila
.
Stregla
je
tedaj
svoji
gospodinji
,
s
katero
je
bilo
lehko
izhajati
,
ker
ni
bila
sitna
in
v
obče
dobra
duša
,
a
potem
se
bavila
sama
s
seboj
po
svojem
ukusu
.
Igrala
je
na
glasovir
,
čitala
,
risala
,
sprehajala
se
po
krasnih
grajskih
vrtovih
,
gozdičih
in
gajih
,
da
bi
se
bila
lahko
čutila
srečno
,
da
niso
zli
spomini
kakor
temne
pošasti
obsenčavali
nje
dušni
mir
.
Poleg
tega
je
z
visoko
plačo
lehko
podpirala
svojo
rodbino
,
kar
jej
je
bilo
v
nemalo
zadoščenje
.
Ostala
je
torej
tam
,
kamor
jo
je
bila
privedla
previdnost
,
podvrgla
se
sitnim
dolžnostim
,
katere
jej
je
nalagal
novi
poklic
,
ter
se
prizadevala
privaditi
se
mu
.
Iz
dolge
dobe
osmih
let
,
katere
je
Malvina
preživela
na
gradu
Rauhensteinskem
,
je
lehko
sklepati
,
da
se
jej
je
to
prizadevanje
tudi
posrečilo
.
Bila
je
zdaj
na
tem
gradu
že
udomačena
.
Njegova
zares
čarobna
lega
z
nepopisno
mično
okolico
se
jej
je
bila
takó
prikupila
,
kakor
da
je
ondi
preživela
vse
življenje
.
Nikoli
ni
mislila
,
da
bi
ga
kedaj
zapustila
,
dokler
grajščakinja
živi
.
Med
njo
in
grajščakinjo
je
vladalo
najsložnejše
sporazumevanje
,
dasi
ste
bili
nju
naravi
silno
različni
.
A
ker
sta
obe
bili
olikani
in
razumni
,
ker
sta
obe
občutili
,
kakó
sta
si
vzajemno
potrebni
,
izogibali
in
prezirali
sta
druga
drugi
slabosti
,
kar
je
potrebno
za
dva
,
ki
sta
namenjena
skupaj
živeti
,
da
njiju
občevanje
postane
prisrčno
in
spoštljivo
.
A
navzlic
vsemu
temu
pravega
prijateljstva
in
popolnega
zaupanja
ni
bilo
med
njima
,
kakor
bi
se
bilo
pričakovalo
od
dveh
žensk
,
živečih
v
takó
tesni
zvezi
.
Kakor
se
ni
grajščakinja
vtikala
v
Malvinino
preteklost
,
ker
ona
sama
jej
ni
zaupala
,
takó
se
Malvina
ni
upala
popraševati
po
rodbinskih
razmerah
svoje
gospodinje
,
ker
se
sama
ni
hotela
spuščati
v
natanja
pojasnila
.
Vedela
je
samó
,
da
ima
grajščakinja
pastorka
,
ki
bode
po
njeni
smrti
grajski
dedič
in
kateri
je
leto
dnij
pred
njenim
prihodom
na
grad
odpotoval
,
ali
prav
za
prav
ubežal
z
doma
,
in
živi
zdaj
nekje
v
inozemstvu
.
Pred
tem
sinovim
begom
pa
da
se
je
vršil
,
kakor
so
ljudje
le
skrivaj
pripovedovali
,
domač
razpor
,
kateremu
je
bila
povod
neka
sinova
ljubezenska
zapletka
.
Pazdraženost
in
razburjenost
,
katerima
se
je
pridružila
bol
po
nepričakovanem
sinovem
odhodu
,
sta
vzročili
,
da
je
doletela
na
neki
kronični
srčni
bolezni
,
že
več
let
bolnega
grajščaka
smrtna
kap
.
Koliko
je
bilo
v
tem
govoričenju
istine
,
Malvina
nikoli
ni
poizvedovala
.
Da
je
grajščak
preminul
nagle
smrti
,
je
vedela
iz
ust
grajščakinje
;
da
med
grajščakinjo
in
pastorkom
ni
pravega
sporazumljenja
,
je
sklepala
iz
tega
,
ker
ga
je
ta
le
redko
kedaj
omenjala
in
ker
ni
bila
ž
njimi
v
natanji
pismeni
zvezi
.
Pisala
mu
je
samó
enkrat
na
leto
,
tedaj
namreč
,
kadar
so
sklepali
letne
račune
o
grajskem
premoženju
,
katere
mu
je
ona
s
svoto
,
za
njegove
potrebe
od
očeta
v
oporoki
določeno
,
točno
in
vestno
pošiljavala
na
ogled
.
Da-li
je
pastorek
potem
odgovarjal
ali
ne
,
tega
ni
nikoli
izvedela
.
A
nakrat
jame
grajščakinja
o
njem
obširneje
pripovedovati
.
K
temu
je
dalo
povod
neko
priporočeno
pismo
,
katero
je
dobila
iz
mesta
,
kjer
je
pastorek
živel
,
in
sicer
nekaj
tednov
po
zadnji
pošiljatvi
računov
.
Malvina
je
bila
slučajno
navzoča
pri
prejemu
pisma
.
V
tem
pismu
je
bilježnik
neznanega
jej
imena
grajščakinji
se
predstavljal
kot
zastopnik
nje
pastorka
ter
potrdil
prejem
poslanih
računov
in
denarjev
.
Gospod
Otmar
,
nje
pastorek
,
kakor
je
bilježnik
pisal
,
je
namreč
že
pred
enajstimi
meseci
šel
z
večjo
družbo
na
potovanje
okoli
svetá
in
ni
še
sporočil
,
kedaj
da
se
vrne
.
Ob
enem
jej
je
tudi
naznanil
,
da
je
mej
tem
umrl
pastorkov
praujec
,
sila
star
general
,
pri
katerem
je
Otmar
živel
kot
sin
in
kateremu
je
rajnki
zapustil
vse
svojo
veliko
premoženje
.
—
Vidite
srečneža
,
je
dejala
grajščakinja
proti
Malvini
s
slabo
skrito
nevoljo
,
potem
,
ko
jej
je
poročala
o
vsebini
pisma
;
mladenič
,
katerega
zaradi
pretirane
sentimentalnosti
in
burne
krvi
ni
moči
brzdati
,
in
ki
beži
,
kadar
mu
oče
in
mati
dobrohotno
očitata
nespametnost
in
ga
hočeta
čuvati
nesreče
,
meni
nič
tebi
nič
iz
očetovega
doma
,
bi
zaslužil
,
da
bi
ga
v
kazen
zasledovala
zla
usoda
,
da
bi
se
prevzetni
in
nepokorni
sin
potem
vrnil
ponižen
in
spokorjen
k
svojim
.
A
namesto
na
kazen
,
naleti
na
bogatega
ujca
,
ki
se
v
njega
zagleda
,
kakor
osemnajstletno
deklé
v
svojega
častilca
,
in
ga
obdrži
pri
sebi
,
da
ga
neguje
,
da
ga
obožava
,
ter
s
tem
še
le
prav
izprija
.
Ujec
umré
,
in
kakor
da
ne
bode
Otmar
imel
kedaj
dovolj
od
očetovega
premoženja
,
vsuje
mu
v
naročje
svoje
ogromno
bogatstvo
.
In
to
bode
njegova
nesreča
,
če
ga
leta
in
izkušnje
niso
spreobrnile
,
česar
je
komaj
upati
,
sodeč
po
njegovi
naravi
in
njegovih
nagibih
.
Žal
,
da
se
mu
niti
ena
kaplja
krvi
po
žilah
ne
pretaka
od
svojega
vrlega
očeta
;
vrgel
se
je
popolnoma
po
materi
,
ki
je
bila
,
kakor
se
govori
,
pretirana
v
vseh
svojih
početjih
:
sentimentalna
do
nespametnosti
,
občutljiva
do
smešnosti
,
radodarna
do
zapravljivosti
.
Prepričana
sem
,
da
ne
bi
bil
od
tega
lepega
posestva
več
kamen
lastnina
našega
imena
,
ko
bi
ona
bila
živela
.
Podpirati
siromake
,
sirote
,
udove
,
bolnike
,
revne
samostane
,
cerkve
in
podobno
,
je
bil
nje
uzor
in
edini
smoter
življenja
.
Zató
je
moj
rajnki
soprog
,
spoznavši
v
Otmarju
baš
ono
nesrečno
materino
nagnenje
,
zapísal
meni
vse
premoženje
,
Otmarju
pa
odmeril
samó
letni
užitek
,
s
katerim
bi
mogel
komaj
po
stanu
živeti
.
Hotel
mu
je
s
tem
preprečiti
vsako
priliko
,
zametavati
z
denarjem
,
in
še
le
po
moji
smrti
naj
bi
postal
polnopravi
gospodar
,
ker
upa
,
da
se
fant
dotlej
spametuje
.
—
In
kakó
star
je
zdaj
gospod
Otmar
?
pozveduje
Malvina
z
zanimanjem
.
To
,
kar
je
grajščakinja
smatrala
kot
velik
nedostatek
njegova
značaja
,
se
je
zdelo
njej
,
nežno
čuteči
ženski
,
v
prvi
površni
sodbi
,
lepa
lastnost
.
Mož
sočutnega
srca
in
radodarne
roke
ni
se
jej
zdel
obsojanja
vreden
,
temveč
občudovanja
.
—
Ko
je
ostavil
dom
,
bil
je
v
devetnajstem
letu
;
od
takrat
sem
je
devet
let
,
imel
bode
torej
osemindvajset
,
izračuni
grajščakinja
.
—
Še
jako
mlad
je
,
méni
Malvina
.
—
In
zató
tudi
še
jako
nezanesljiv
,
pristavi
gospá
mračno
.
Že
to
njegovo
potovanje
po
svetu
znači
,
da
njegova
vroča
glava
in
nebrzdana
domišljija
se
še
nista
pomirili
.
Že
kot
otrok
je
sanjaril
vedno
o
tujih
delih
svetá
,
pa
kakó
bi
po
njih
rad
potoval
,
da
si
ogleda
vse
zanimivosti
.
No
,
zdaj
se
mu
je
želja
izpolnila
.
Pobrati
se
lehko
s
Zulukafrom
ter
si
napaja
pogled
o
zverskih
pošastih
,
da
uteši
s
tem
svojo
srčno
rano
,
ako
morda
še
krvavi
,
pristavi
s
porogljivo
šaljivostjo
.
Malvina
jo
radovedno
pogleda
,
a
ne
odvrne
ničesar
.
Grajščakinja
jo
ume
.
—
Ah
,
da
,
je
dejala
lahkotno
,
vi
še
ne
veste
,
da
si
je
Otmar
,
devetnajstletni
Otmar
,
je
pristavila
s
poudarkom
,
hotel
seči
po
življenju
,
zaradi
nezvestobe
lehkomiselne
koketke
,
ki
...
Pa
saj
so
bile
same
otročarije
,
reč
je
takó
neumna
,
da
ni
vredno
omenanja
,
poseže
si
sama
v
besedo
.
Pa
saj
boste
menda
imela
kmalu
priliko
poznati
tega
čudaka
osebno
.
Slutim
,
da
se
na
povratku
svojega
imenitnega
svetovnega
potovanja
oglasi
pri
nas
,
da
pogleda
,
če
se
mu
kmalu
izognem
.
Čudim
se
sploh
,
da
ga
dozdaj
še
ni
bilo
.
A
stavim
svojo
glavo
,
da
sam
ne
pride
.
Kakšnega
divjaka
nam
privede
seboj
v
podobi
črnega
zamorca
ali
žoltega
,
krivookega
Mongolca
;
mogoče
,
da
nas
počasti
tudi
s
pričujočnostjo
mladega
leva
ali
risa
,
ki
naj
bi
mu
nadomestoval
družbo
zvestega
psa
.
Pri
njem
ni
nič
nemogoče
.
Po
teh
popisih
o
bodočem
pravem
dediču
prekrasnega
domovja
,
katero
je
Malvina
ljubila
,
kakor
se
ljubi
rodni
dom
,
so
jej
misli
nehoté
večkrat
uhajale
k
Otmarju
.
Po
tem
,
kar
je
čula
iz
grajščakinih
ust
,
ni
si
mogla
o
njem
napraviti
jasne
,
zanesljive
sodbe
.
Nekatere
njegove
lastnosti
so
jej
ga
kazale
v
prijazni
,
nekatere
v
neprijazni
luči
.
In
večkrat
je
potem
šla
v
grajsko
dvorano
,
kjer
je
med
drugimi
slikami
rodbinskih
prednikov
,
visela
tudi
ona
najmlajšega
člana
tega
rodu
,
Otmarjeva
.
Slika
je
kazala
podobo
11
—
12
letnega
dečka
,
a
takó
šibkega
in
visokovzraslega
,
da
se
je
dozdeval
že
mladenič
.
Gosti
lasje
temno-rumene
barve
so
padali
v
lehkotni
bujnosti
do
roba
belega
mornarskega
ovratnika
,
ki
mu
je
krasil
obleko
iz
črnega
baržuna
.
Oči
je
imel
velike
,
modre
in
globoke
,
v
katerih
je
bila
poznati
zamišljenost
,
nenavadna
njegovim
letom
,
in
ki
je
dajala
neki
plemenit
,
nežni
izraz
vsem
potezam
obraza
.
Utis
,
kateri
je
puščala
ta
podoba
v
gledalcu
,
je
bil
ugoden
.
Iz
teh
sladkih
sanjarskih
očij
sta
sevala
vroča
duša
in
blago
srce
,
iz
onih
na
pol
smehljajočih
usten
so
govorile
pohlevnost
,
prijaznost
in
mila
resnobnost
.
Ničesar
ni
bilo
na
njem
,
kar
bi
le
količkaj
spominjalo
razbrzdanosti
in
trmoglavosti
,
lastnostij
,
katere
je
grajščakinja
prištevala
glavnim
hibam
njegovega
značaja
.
Pa
,
seve
,
tu
je
upodobljen
Otmar
le
kot
deček
,
je
sklepala
Malvina
sama
pri
sebi
,
ker
nikakor
se
ni
mogla
prepričati
,
da
ta
,
ki
nosi
tak-le
obrazek
,
more
biti
drugačen
nego
prikupen
in
uzoren
.
Žal
,
da
sád
se
vselej
ne
razvija
po
cvetu
in
da
prikupnost
obraza
ni
vselej
znamenje
notranjih
vrlin
.
Nihče
bolj
nego
ona
je
bila
tega
prepričana
,
in
to
še
po
lastnih
izkušnjah
!
Na
gradu
je
bil
spet
sprejemni
večer
.
Nenavadno
mnogo
gostov
se
je
bilo
onega
dné
zbralo
.
Vedelo
se
je
,
da
po
dolgotrajnem
zimskem
spanju
oživljajoča
se
priroda
ob
vedno
bolj
umirajoči
zimski
sezoni
je
že
privabila
marsikatero
gospodo
iz
zaduhlih
mestnih
zidovij
na
mična
,
zračna
posestva
.
Še
predno
je
odbila
določena
ura
,
po
kateri
bi
se
zabava
bila
imela
začeti
,
je
bilo
v
dvorani
že
takó
živahno
,
kakor
v
čebelnjaku
.
Znanci
,
ki
se
niso
videli
več
mesec
,
so
se
pozdravljali
,
pripovedovaje
si
,
kakó
so
zimo
prebili
v
mestu
,
kaj
so
vse
doživeli
.
Ta
je
tožil
,
oni
se
hvalil
,
ta
pripovedoval
resnične
,
oni
izmišljene
dogodbe
.
Posebno
lepi
spol
se
je
zdel
neutrudljiv
v
zgovornosti
in
neštedljiv
v
navdušenosti
.
Nocojšnji
večer
je
obetal
biti
še
posebno
mičen
zaradi
nastopa
dveh
umetnikov
,
ženijalnega
goslarja
in
izborne
igralke
na
glasoviru
,
ob
enem
tudi
nedosegljive
deklamovalke
,
dveh
potujočih
zvezd
na
umetniškem
nebu
,
brata
in
sestra
iz
Nemčije
,
katerih
prihod
v
nekaj
ur
oddaljeno
provincijalno
mesto
je
izvedela
grajščakinja
iz
novin
.
Takoj
jima
je
pisala
in
ju
povabila
na
grad
,
da
s
svojim
predavanjem
priredita
posebno
prijeten
večer
,
dolgo
časa
odsotnim
prijateljem
na
čast
.
Že
se
je
imelo
začeti
od
vseh
težko
pričakovano
predavanje
,
ko
grajščakinja
pogleda
listino
,
na
kateri
so
bila
zapisana
imena
onih
,
ki
so
za
nocoj
obetali
svojo
pričujočnost
.
Vsi
so
bili
navzoči
,
razun
ene
obitelji
,
namreč
one
iz
sosednega
gradiča
,
obstoječe
iz
priletnega
zakonskega
para
,
ker
njiju
zarod
:
sinovi
v
službah
,
hčerke
omožene
,
se
je
bil
razpršil
na
vse
strani
svetá
.
Rodbina
ni
bila
od
tod
.
Naselila
se
je
pred
dolgim
časom
,
takó
dolgim
,
da
ljudje
že
niso
več
pomnili
kedaj
,
od
nekod
s
severnega
Češkega
,
kjer
je
imel
oče
visoko
službo
kot
vodja
nekega
železniškega
društva
.
Zaradi
bolehavosti
je
stopil
mlad
v
pokoj
,
kar
pa
rodbini
ni
bilo
v
gmotno
škodo
,
ker
je
imela
svoje
veliko
premoženje
.
Grajščakinja
je
vedela
,
da
bi
se
bolehnemu
,
vedno
čemernemu
gospodu
in
njegovi
soprogi
,
ki
je
bila
v
svoji
časti
jako
občutljiva
,
silno
zamerila
,
ako
ne
počaka
s
predavanjem
do
njiju
prihoda
.
Odkrila
je
prisotnim
svojo
skrb
in
prosila
,
da
bi
še
nekoliko
potrpeli
.
—
Praša
še
,
če
li
naša
cenjena
zakasnjelca
sploh
danes
prideta
,
se
oglasi
nekdo
iz
družbe
.
Moj
kočijaž
mi
je
pravil
,
da
je
danes
zjutraj
srečal
njih
kočijaža
,
ko
se
je
vozil
na
kolodvor
po
gospo
Avrelijo
.
Kakor
vsako
leto
,
je
prišla
ona
tudi
letos
z
otroci
k
starišem
na
letovišče
.
—
Umeje
se
,
da
brez
soproga
,
kakor
vedno
,
se
poroga
gospá
srednjih
let
,
ki
je
imela
bodeče
oči
,
a
še
bolj
bodeč
jezik
,
in
ki
je
bila
znana
kot
živa
povestnica
onega
okraja
.
—
Potem
pa
gotovo
prideta
in
pa
še
hči
ž
njima
,
meni
nekdo
drugi
.
Da
bi
Avrelija
zamudila
priliko
zabave
?
Niti
misliti
ni
,
predobro
jo
poznamo
,
in
naj
je
še
takó
trudna
od
potovanja
.
—
Če
jo
poznamo
?
prikima
zopet
prejšnja
gospa
,
ki
je
bila
soproga
okrajnega
zdravnika
,
s
pomembnim
glasom
.
Nekateri
gostje
,
ki
so
Avrelijo
poznali
,
nasmehnejo
se
kot
v
potrdilo
,
drugi
,
katerim
je
bila
Avrelija
le
površno
znana
,
postajajo
pozorni
.
Videlo
se
jim
je
,
da
bi
radi
kaj
natanje
vedeli
o
njej
,
ne
samó
da
je
lehkomiselna
in
koketna
,
kolikor
je
lepa
in
gizdava
.
Toda
grajščakinja
,
ki
sploh
ni
rada
videla
,
da
se
kritikujejo
njeni
znanci
,
je
postala
vznemirjena
,
zapazivši
razvitek
pogovora
.
Hlastno
poseže
vmes
.
—
Upamo
,
da
pridejo
vsi
trije
,
čim
več
nas
bode
,
tem
prijetneja
družba
,
tem
bolj
laskavo
za
me
,
reče
z
nasmehom
ter
začne
živahno
razgovarjati
se
z
gospodo
,
ki
je
bila
v
nje
bližini
.
A
dvorana
je
bila
prostorna
,
in
povabljenci
niso
sedeli
na
enem
kupu
,
temveč
v
posameznih
skupinah
na
ličnih
naslonjačih
in
blazinah
,
ki
so
bili
razpostavljeni
po
sobani
.
In
kar
se
je
govorilo
na
enem
koncu
,
ni
se
culo
na
drugem
;
in
kar
se
je
šepetalo
sredi
sobane
,
ni
segalo
do
ušes
nasproti
sedečim
gostom
.
Kakor
da
bi
bilo
dogovorjeno
,
se
je
nabralo
okoli
zdravnikove
največje
število
gospa
in
gospodov
.
Morda
zató
,
ker
je
bilo
znano
,
da
v
družbi
zgovorne
gospe
nikoli
ni
dolg
čas
.
Tudi
Malvina
je
bila
med
njimi
,
ne
kakor
da
si
je
nalašč
izbrala
njeno
bližino
,
temveč
le
slučajno
.
Sicer
se
je
ona
celo
izogibala
jezične
in
navadno
tudi
krivične
ženske
,
ki
je
obirala
ljudi
s
tako
lahkostjo
in
navdušenostjo
,
kakor
da
je
od
tega
odvisno
nje
zveličanje
.
A
pri
tem
je
delala
takó
pohlevno
žalostni
obraz
,
da
,
kdor
je
ni
poznal
do
dna
,
bi
bil
dal
dušo
za
resničnost
njenih
besed
.
—
Takó
,
milostiva
,
vi
veste
o
gospé
Avreliji
,
kakor
vidim
,
marsikaj
,
česar
ne
vemo
mi
,
česar
ne
vem
jaz
.
Povejte
vendar
,
kakó
je
mogoče
,
da
je
takó
lepa
ženska
postala
soproga
medveda
,
starega
in
zatelebanega
,
kakoršen
je
nje
soprog
?
Tako
je
vprašal
gospo
zdravnikovo
mož
,
ne
več
mlad
,
a
mladeniško
oblečen
,
ki
je
bil
značilen
po
svojem
obrazu
,
kateri
je
bil
žolt
kot
dozorela
tikva
,
trde
,
napete
kože
kot
pergament
.
Najbrž
je
bolehal
na
jetrih
.
Ni
bil
domačin
,
temveč
tudi
on
je
zahajal
v
ta
kraj
na
letovišče
,
in
sicer
zdaj
že
tretjo
pomlad
.
Imel
je
torej
večkrat
priliko
videti
Avrelijo
in
občudovati
jo
.
Govorilo
se
je
celó
,
da
se
je
štel
med
nje
čestilce
.
A
njegovo
dvorjenje
je
bilo
brezvzpešno
,
najbrž
,
ker
je
bil
pregrd
.
—
Dragi
gospod
komisar
,
odvrne
vprašanka
,
ki
se
je
vselej
posluževala
pridelka
«
dragi
»
ali
«
draga
»
,
kadar
se
je
bala
,
da
bi
nje
prežárke
opazke
in
prej
pikre
sodbe
utegnile
vreči
neprijetno
senco
na
njo
.
Ženska
,
ki
ima
za
saboj
preteklost
,
kakoršno
gospa
Avrelija
,
mora
biti
zadovoljna
,
da
je
našla
tepca
,
ki
jo
je
vzel
za
ženo
.
Ko
bi
ne
bila
imela
res
mamečega
obrazka
—
—
—
In
pa
nepresegljive
rasti
,
milostiva
,
poseže
jej
komisar
navdušen
v
besedo
.
Dà
,
lepo
teló
,
to
ni
,
kar
si
bodi
,
pri
ženskah
je
celó
poglavitna
stvar
,
pristavi
oduševljen
,
kakor
da
ga
boli
,
da
on
nima
lepe
rastí
.
—
A
kadar
mine
telesna
lepota
,
kaj
ostane
potem
po
taki
ženski
brez
kreposti
?
popraša
druga
gospa
vidno
užaljena
,
da
se
telesna
vrednost
postavljal
nad
nravno
.
—
Potem
?
Nu
da
,
potem
je
taka
ženska
ničla
,
deje
on
hladnokrvno
.
A
to
se
navadno
pri
krasoticah
jako
pozno
godi
.
Take
se
znajo
ohranjevati
,
če
ne
po
naravni
poti
,
pa
po
umetni
,
ker
zraven
lepote
jim
podari
navadno
priroda
tudi
dober
kos
zvijačnosti
.
Pa
kaj
to
dé
,
da
so
le
prikupne
in
da
omamljajo
čutila
.
—
Vsaka
krasotica
se
ne
ohrani
dolgo
!
Ženske
,
ki
so
udane
strastem
,
ki
živijo
bolj
s
čutili
nego
s
čustvom
,
kmalu
ostarijo
,
modruje
prejšnja
,
po
svojem
vedenju
,
kakor
po
svojem
mišljenju
odlična
gospa
.
—
Taka
je
,
pritrjuje
zdravnikova
,
vesela
,
da
jej
ta
nehoté
hodi
na
roko
.
Gospá
Avrelija
,
da
si
komaj
šestindvajsetletna
,
mora
j
že
pridno
sezati
po
pripomočkih
,
da
si
ohrani
ono
mladostno
svežost
,
s
katero
se
kaže
pred
svetom
.
Skromna
rodbina
bi
malo
da
ne
izhajala
z
onim
denarjem
,
kateri
ona
leto
izdaje
za
barvila
,
mazila
in
druge
olepšave
.
—
Pa
,
ali
moževi
dohodki
to
dovoljujejo
?
se
začudi
nekdo
iz
družbe
.
Saj
je
Avrelija
imela
primeroma
majhno
doto
,
a
nje
soprog
,
kakor
mi
je
znano
,
ni
kakšen
Krez
.
Zdi
se
mi
celó
,
da
zasebnega
premoženja
sploh
nima
.
—
Ni
sile
ne
,
odvrne
brž
zdravnikova
.
Mož
ima
veliko
trgovino
,
katera
,
kakor
pravijo
,
izvrstno
uspeva
.
Zraven
tega
je
veletržec
z
žitom
in
vinom
,
pa
,
kakor
je
neroden
v
svoji
zunajnosti
,
takó
je
bistroumen
za
ta
svoj
posel
,
ki
mu
mnogo
nosi
.
Tudi
on
smatra
kot
vrhunec
ženske
popolnosti
lepo
telo
,
in
zato
obožava
svojo
ženo
kot
nekaj
neprimerljivega
,
nekaj
,
česar
on
ni
bil
vreden
,
ker
priprost
in
prileten
,
da
si
ve
za
nje
slabosti
in
lehkomiselnost
.
In
ker
mu
je
Avrelija
brž
po
zakonu
dala
razumevati
,
da
je
mož
ustvarjen
za
delo
,
a
ženska
za
uživanje
,
in
je
tudi
to
svoje
geslo
brezobzirno
izvrševala
,
se
ubogi
mož
zdaj
trudi
in
ubija
črez
svoje
moči
,
da
svoji
občudovani
zakonski
polovici
ustreza
in
jo
zadovoljuje
.
—
O
te
mlade
ženske
današnjih
dnij
,
kakó
malo
mi
ugajajo
,
kakó
drugačne
so
od
nekdanjih
v
moji
mladostni
dobi
,
vzdihuje
starikava
gospá
,
ki
je
ves
čas
molčé
poslušala
.
Dobrotni
Bog
,
pristavi
s
pobožnim
glasom
,
kakó
sem
ti
hvaležna
za
svoje
sive
lase
,
ki
mi
svedočijo
,
da
sem
se
narodila
še
tedaj
,
ko
sta
ženskam
čast
in
dostojnost
bila
največji
zaklad
.
—
E
,
svet
napreduje
,
in
torej
tudi
ženstvo
,
potolaži
oni
žoltega
obraza
.
Pameten
in
vsega
spoštovanja
je
vreden
ta
Avrelijin
soprog
,
ki
vé
,
kaj
se
pristoja
lepi
,
mladi
ženski
,
ne
pa
,
da
bi
se
osmešil
pred
svetom
z
barbarstvom
,
menda
celó
igraje
ulogo
ljubosumnega
Otela
,
Otela
s
sivo
glavo
.
—
Palice
je
tak
soprog
vreden
,
ne
pa
spoštovanja
,
se
huduje
upokojeni
major
,
ki
se
je
bil
ravnokar
usedel
poleg
Malvine
,
in
je
slišal
ono
opazko
.
Ti
zakonski
božji
volki
brez
čuta
,
časti
in
ponosa
so
največ
krivi
,
ako
pri
omoženih
ženskah
vedno
bolj
ginevata
krepost
in
zvestoba
.
—
Krepost
in
zvestoba
nimata
tu
nič
opravka
,
zavrne
oni
lahkotno
,
govor
je
samó
,
da
naj
ženska
,
dokler
je
mlada
in
lepa
,
uživa
kolikor
more
in
naj
pusti
uživati
.
Koketne
ženske
so
—
—
—
Zoperne
,
prehiti
ga
major
,
predno
je
ta
mogel
dopovedati
svoje
mnenje
,
in
se
goreče
ozré
na
molčečo
Malvino
.
Že
dolgo
je
čutil
odkritosrčno
nagnenje
,
malo
da
ne
češčenje
do
nje
,
ki
se
mu
je
zdela
uzor
pravega
ženstva
,
a
izprevidevši
,
da
Malvina
odklanja
vsako
iskrenejše
možko
prijateljstvo
,
ne
samó
njegovo
,
se
je
udal
v
svojo
usodo
,
zatrl
vsako
nado
ter
jo
odslej
samó
skrivaj
občudoval
in
obožaval
.
—
O
,
motite
se
,
gospod
major
!
Prav
ljubke
so
take
ženske
,
dopolni
komisar
svoj
prejšnji
pretrgani
stavek
.
—
Ljubke
?
Koketne
da
bi
bile
ljubke
,
one
,
ki
so
največji
dokaz
ženske
prelestnosti
?
zakliče
vojak
vedno
bolj
ognjen
.
Mogel
bi
ženskam
odpuščati
marsikateri
pregrešek
,
ali
nikoli
ne
onega
brezsrčnega
igranja
s
človeškimi
čustvi
.
Tesnoben
molk
je
sledil
za
to
ostro
sodbo
zrelega
,
izkušenega
moža
o
pomembnem
,
kočljivem
predmetu
.
Kakor
neprijetna
osuplost
se
je
bila
ulegla
na
poslušalce
,
da
nihče
ni
vedel
ugovora
,
niti
zdravnikova
s
svojim
nabrušenim
jezikom
,
niti
lehkoživni
komisar
s
svojim
nepremišljenim
govoričenjem
.
Naposled
je
vendar
on
prvi
,
ki
izpregovori
,
ker
se
je
menda
prvi
otresel
utisa
majorjevih
besed
.
—
Pa
,
gospa
zdravnikova
,
reče
smehljaje
,
zašli
smo
v
gorečnosti
pogovorov
s
tira
.
Zdi
se
mi
,
da
ste
hotela
nekaj
povedati
o
Avrelijini
preteklosti
.
Lehko
si
mislim
,
da
je
ta
preteklost
morala
biti
zanimiva
,
pri
tako
lepi
in
svobodni
ženski
.
—
Njena
preteklost
obsega
majhen
roman
,
gospod
komisar
,
katerega
glavni
junak
je
bil
doma
na
tem
gradu
,
odvrne
zdravnikova
postrežljivo
,
toda
s
pomembnim
in
tišjim
glasom
.
—
Ah
,
kaj
pravite
?
Zdaj
še
le
ste
prav
podnetili
mojo
radovednost
,
gospá
,
odvrne
oni
in
se
ozira
na
strop
in
zidovje
dvorane
,
kakor
da
mu
je
nakrat
tudi
grad
postal
zanimiv
.
—
Pa
da
res
niste
o
tem
nikoli
ničesar
čuli
?
se
začudi
zdravnikova
.
—
Res
,
nikoli
ne
,
zagotavlja
ta
in
porine
svoj
naslonjač
bliže
gospé
,
da
ne
bi
ušla
nijedna
besedica
.
—
Ni
čudo
,
méni
nekdo
iz
družbe
,
ker
nihče
v
tem
kraju
ne
omenja
rad
onega
žalostnega
dogodka
.
Vedó
,
da
bi
se
nad
njimi
hudovala
grajščakinja
,
ako
bi
izvedela
,
da
se
neprijetna
dogodba
trobi
okoli
.
Grajščakinja
pa
je
velika
tukajšnja
dobrotnica
.
—
Ubogi
Otmar
,
kakó
se
mu
neki
godi
in
če
se
je
že
potolažil
,
pomiluje
nekdo
drugi
.
Bil
je
takó
prikupen
mladenič
—
—
—
Malvina
,
ki
je
ves
čas
le
iz
uljudnosti
navidezno
poslušala
malo
zanimivi
razgovor
,
postane
nenadoma
pozorna
.
Opazka
,
da
je
ta
grad
v
dotiki
z
Avrelijinim
romanom
,
in
pa
imé
Otmar
,
sta
podnetili
v
njej
slutnjo
.
Tudi
ona
komaj
pričakuje
,
kaj
neki
odkrije
zdravnikova
.
A
v
tem
trenotju
se
odpró
vrata
in
v
sobo
stopi
v
družbi
očeta
in
matere
ona
,
o
kateri
se
je
do
zdaj
razpravljalo
.
Malvina
je
že
iz
prejšnjih
let
poznala
to
lepo
žensko
z
oblastnim
postopanjem
,
z
drznim
,
smelim
obnašanjem
,
z
močno
parfumovo
vonjavo
,
puhtéčo
iz
nje
oblek
in
las
,
ki
so
dajali
vsej
osebi
nekaj
prostaškega
,
zopernega
,
a
nikoli
se
ni
brigala
niti
zanimala
za
njo
.
Ni
se
čutila
nagnjeno
k
njej
,
kar
je
čisto
naravno
.
Naklonjenost
izvira
navadno
iz
soglasja
mišljenja
in
idej
,
ker
to
,
kar
v
drugih
ljubimo
in
cenimo
,
je
skoro
vedno
naš
«
jaz
»
;
saj
le
človeška
sebičnost
sili
človeka
samega
sebe
ljubiti
v
odsevu
lastnih
nagonov
in
nagibov
.
A
med
Avrelijino
in
Malvinino
naravo
je
bila
razlika
takó
velika
,
da
je
med
njima
ležalo
kakor
brezdno
,
kadar
sta
si
prišli
v
dotiko
.
Druga
za
drugo
ni
marala
,
druga
se
je
druge
izogibala
ter
prezirala
.
Vendar
pa
,
kadar
je
silila
prilika
,
da
bi
občevali
med
seboj
,
nista
očito
pokazali
te
mejsobne
nenaklonjenosti
.
A
danes
jo
je
Malvina
že
koj
pri
njenem
vstopu
z
vedno
bolj
rastočim
zanimanjem
opazovala
,
kakor
da
si
hoče
iz
tega
,
kar
je
čula
od
nje
pripovedovati
,
ob
enem
ž
njenim
kretanjem
in
govorjenjem
,
še
le
napraviti
pravo
njeno
sliko
.
Vsi
prijazno
pozdravljajo
došlece
.
Okoli
Avrelije
se
usipljejo
,
kakor
bečele
okoli
panja
.
Gospé
,
ki
so
še
pred
malo
trenotji
obirale
in
hudo
obsojale
Avrelijo
,
jej
gredó
nasproti
z
najprijaznejšim
obrazom
,
pritiskajo
jej
roko
,
objemajo
jo
,
in
tudi
poljubujejo
.
In
reki
:
vedno
lepša
naša
Avrelija
!
—
vsako
leto
mlajša
in
zanimivejša
!
—
vas
je
še
manjkalo
,
da
dobi
nocojšnji
večer
pravo
vrednost
!
—
se
glasé
iz
smehljajočih
,
lažnjivolaskajočih
se
ust
.
Malvini
vzkipita
stud
in
nevolja
.
Dabiva
tolika
premetena
hinavščina
in
lokavost
med
ljudmi
,
prištevajočimi
se
k
izobražencem
,
ne
bi
bila
nikoli
verjela
.
Ta
navdušenost
svidenja
je
trajala
kratko
časa
.
Grajščakinja
kmalu
potem
naznani
,
da
se
začne
koncert
.
In
začel
se
je
s
predavanjem
težke
,
globokočutne
Wagnerjeve
romance
,
katero
sta
čveteroročno
igrali
na
glasovir
dve
gospici
.
Ko
sta
zgotovili
svojo
nalogo
,
ploskalo
in
hvalilo
se
je
črez
mero
,
dasi
je
njiju
igranje
,
če
tudi
točno
izvrševano
,
bilo
le
ono
navadno
brezdušno
,
ki
je
lastno
onim
,
katerim
je
godba
le
mehaniško
gibanje
prstov
.
Za
njima
sta
prišla
na
vrsto
povabljena
umetnika
.
Napetost
in
radovednost
sta
bili
občni
.
H
glasoviru
sede
ne
več
mlada
ženska
,
tako
tanka
,
tako
prozračna
in
fantastiški
oblečena
,
da
je
bila
podobna
bolj
megleni
prikazni
nego
živemu
bitju
.
Ob
njeni
desni
se
postavi
goslar
,
suh
in
majhen
,
kakor
njegova
sestra
.
Bledi
njegov
obraz
rezkega
izraza
je
skoraj
izginil
pod
valovjem
njegovih
dolgih
,
obilnih
,
vihrajočih
las
.
Prejel
je
nežno
za
lok
,
ljubko
naslonil
gosli
na
levo
ravno
,
pripognil
nekoliko
glavo
na
nje
,
kot
bi
posluhnil
,
na
to
se
vzdrami
,
krepko
potegne
z
lokom
po
strunah
in
,
spremljevan
od
sestre
umetnice
,
zagode
nekaj
nerazumljivega
,
presunljivega
,
da
je
poslušalce
kar
spreletavala
groza
.
Svoje
urno
,
živahno
gibanje
loka
je
spremljeval
možicelj
s
celim
,
telesom
.
Zdaj
se
je
skrčeval
,
zdaj
poskakoval
,
zdaj
suval
na
levo
,
zdaj
na
desno
,
kot
drevo
,
katero
maja
vihra
,
pri
tem
pa
je
bulil
oči
kakor
da
so
hotele
zbežati
iz
otlin
in
potil
debele
znojne
kaplje
.
Gosli
so
pa
upile
,
škripale
,
cvilile
,
da
so
njih
hripavi
glasovi
prodirali
ušesa
ter
poslušalcu
delali
kurjo
kožo
.
Vspehana
in
vsa
žareča
v
licih
je
sledila
spremljevalka
na
glasoviru
vnetega
goslarja
,
dokler
je
znamenita
sonata
z
dvema
neskladnima
soglasjema
in
z
nategnjenim
žvižgom
srečno
utihnila
.
Zdaj
stopi
ona
nenavadna
ženska
prikazen
na
vzvišeni
prostor
,
da
se
izkaže
kot
deklamovalka
.
Z
odmevajočim
visokodonečim
glasom
,
kateremu
se
je
vsak
začudil
,
kakó
da
more
taka
tromba
bivati
v
takó
drobnem
telesu
,
začne
rjuti
,
mijavkati
in
vzdihovati
zapored
nekaj
o
slovesu
,
o
solzah
,
o
smrti
in
gomilah
,
pri
tem
pa
mahala
po
zraku
s
suhima
golima
rokama
,
na
katerih
so
žvenketale
obilne
zapestnice
,
da
je
delala
utis
zblaznelega
človeka
.
Že
pri
predavanju
sonate
so
se
pričujoči
skrivaj
pogledovali
,
najprej
z
znakom
presenečenja
,
potem
zavzetosti
,
naposled
jih
je
prevladala
veselost
,
katero
so
šiloma
vzdrževali
.
Sedaj
pa
,
pri
novem
dokazu
soblazni
in
sleparstva
znamenitih
umetnikov
je
nehalo
vzdrževanje
,
katero
sta
dozdaj
samó
čast
in
dostojnost
brzdali
.
Mladeniči
so
vstajali
in
zapuščali
sobano
,
gospe
si
pritiskovale
robce
k
ustam
,
da
zadušijo
smeh
,
starejši
so
zmajali
z
glavami
,
šepetali
si
o
soblazni
,
o
predrznosti
hvastačev
in
o
človeških
slabostih
.
Grajščakinja
je
bila
kakor
iz
uma
.
Kaj
podobnega
se
jej
ni
še
nikoli
pripetilo
.
Zaradi
pozne
ure
se
je
skrajšal
program
koncerta
,
ponujala
so
se
okrepčila
,
in
pri
kozarcu
pristne
pijače
in
izbranih
zagrižljajev
se
je
povrnila
gostom
kmalu
dobra
volja
.
Kolikor
se
je
bil
ponesrečil
umetniški
del
večera
,
baš
toliko
se
je
potem
odlikoval
zabavni
.
«
Umetnika
»
,
spoznavša
,
da
sta
zašla
v
nepravi
svet
,
sta
jo
čim
preje
pobrisala
.
In
takó
se
je
družba
potem
prosto
gibala
ter
se
veselila
in
zabavala
na
njiju
račun
.
A
nekdo
je
bil
onega
dné
nenavadno
resen
in
zamišljen
.
Ta
je
bila
Malvina
.
Enakega
sprejemnega
večera
še
ni
bila
doživela
,
kar
je
bivala
na
gradu
.
Najprej
oni
čudni
,
za
družbo
malo
primerni
razgovor
,
v
katerem
je
ženstvo
bilo
po
večini
zastopano
,
a
potem
ta
ponesrečeni
koncert
!
Kakšna
sramota
za
grajščakinjo
,
da
ni
dovolj
pozvedavala
o
vrednosti
ljudij
,
katere
vabi
kot
neko
posebnost
v
svojo
hišo
.
In
ta
čut
sramote
in
pobitosti
sta
presunila
tudi
njo
.
Živela
je
v
takó
tesni
zvezi
z
grajščakinjo
,
da
je
ž
njo
čutila
vsako
prijetnost
in
neprijetnost
,
ki
jo
je
zadevala
.
Ko
se
jej
zdi
,
da
gostom
ni
več
neobhodno
potrebna
in
da
se
brez
zamere
za
nekoliko
časa
lehko
odtegne
dolžnostim
gostiteljice
,
zapusti
neopazovana
dvorano
.
Tik
dvorane
sta
bili
dve
sobi
gostom
na
razpolaganje
,
da
si
s
kajenjem
ali
s
čitanjem
preženejo
dolg
čas
,
ako
bi
iz
enega
ali
drugega
vzroka
ne
marali
ostajati
v
dvorani
.
Sem
se
je
podala
Malvina
.
Dospevša
v
prvo
sobo
sede
v
naslonjač
,
ki
je
stal
v
kotu
sobe
čeloma
skrit
za
veliko
palmo
.
Soba
je
imela
tri
vhode
:
dva
sta
bila
v
zvezi
z
dvorano
,
iz
tretjega
pa
se
je
prišlo
v
druge
prostore
gradu
.
Tiho
se
je
vsela
tja
,
brez
pravih
mislij
,
brez
pravih
občutkov
.
Na
nje
uho
bijejo
vsakovrstni
glasovi
smeha
in
govorjenja
,
prihajajoči
iz
dvorane
,
med
katerimi
zdaj
pa
zdaj
zazveni
napev
vesele
poskočnice
ali
zapeljivega
valjčka
,
katerega
površno
,
le
takó
iz
nagajivosti
,
igrá
na
glasoviru
mlada
,
nestrpna
roka
.
To
vse
ona
čuje
kakor
sanjaje
.
Nenadoma
jo
predrami
neko
škripanje
v
bližini
,
kakor
bi
kdo
hodil
po
sobi
.
Brž
porine
palmovo
vejo
nekoliko
na
stran
,
da
pogleda
,
kdo
bi
bil
razven
nje
še
v
sobi
.
Nje
oko
ne
more
skozi
zelenje
pregledati
vse
sobe
.
Kakor
daleč
sega
nje
pogled
,
ne
vidi
nikogar
,
in
hoja
je
tudi
potihnila
.
Menda
se
je
pa
zmotila
,
misli
sama
pri
sebi
.
Zopet
se
zamisli
.
Pri
strani
,
ne
daleč
od
njenega
skrivališča
,
je
viselo
veliko
zrcalo
,
ki
je
segalo
od
stopa
do
tal
.
Ko
se
njen
pogled
slučajno
ustavi
na
tem
zrcalu
,
zapazi
v
njem
podobo
mladega
moža
.
Le
ta
je
slonel
na
nekem
stebru
,
ki
je
stal
sredi
sobe
in
na
katerega
vrhu
je
klečal
bronasti
angelj
,
držeč
gorečo
svetilnico
v
roki
,
ter
je
zrl
v
dvorano
skozi
odprta
vrata
,
mimo
katerih
se
je
shajal
mladi
svet
v
skupinah
in
parih
veselo
se
pomenkovaje
.
Podoba
tega
možà
,
tujega
možà
,
osupne
Malvino
.
Kdo
je
in
kakó
je
prišel
sem
?
—
Že
je
vstala
,
da
se
mu
približa
in
ga
popraša
,
a
sama
ne
vé
zakaj
,
sede
zopet
in
ga
začne
v
odsevu
zrcala
natanje
opazovati
.
Še
bolj
nego
jo
je
prej
zadela
nenadejana
podoba
tujega
gospoda
,
zadene
zdaj
Malvino
izraz
njegovega
pogleda
,
s
katerim
je
gledal
,
kaj
se
godi
v
dvorani
.
Iz
tega
čudnega
pogleda
in
iz
prezirljivega
,
nekoliko
neverljivega
nasmeha
,
ki
mu
je
pri
tem
krožil
okoli
usten
,
je
uganila
,
da
se
on
roga
vsemu
,
kar
je
videl
.
Mladi
mož
,
iz
katerega
ukusne
oprave
in
ponosnega
postopanja
se
je
v
trenotju
poznal
izobraženec
,
se
zdaj
obrne
in
začne
pohajati
po
sobi
.
Večkrat
se
pri
tem
ustavlja
,
privzdiga
glavo
,
katero
je
med
hojo
imel
povešeno
,
in
z
očmi
kvišku
obrnjenimi
nekaj
premišljuje
.
Zdelo
se
je
,
da
ne
ve
,
ali
bi
se
ali
ne
bi
se
za
nekaj
odločil
.
Enkrat
se
ustavi
prav
tik
Malvine
;
samó
gosta
palmova
veja
ju
loči
.
In
zdaj
ga
more
ona
tudi
iz
bližine
ogledovati
.
In
čim
bolj
ga
ogleduje
,
tem
bolj
se
nje
pogled
upira
na-nj
.
Kaj
je
Malvina
posebnega
iztaknila
na
njem
,
da
se
ga
ne
more
nagledati
?
Saj
tujčev
izraz
ni
bil
nenavaden
.
Lice
je
imel
pravilno
,
polti
je
bil
svitle
,
kratek
podbradek
in
rumene
brkice
so
bile
kakoršne
so
navadno
mladih
mož
.
Toda
v
očesu
je
bivala
neka
posebnost
njegovega
obličja
.
Njegovo
bolj
sivkasto
nego
modro
okó
,
je
spadalo
k
onim
značilnim
očesom
,
ki
menjajo
barvo
po
svitlobi
in
po
izrazu
dušnih
nagibov
.
Bivala
je
pa
tudi
v
njem
taka
globokost
in
raznovrstnost
mišljenja
,
da
je
presunjala
.
Kdor
je
znal
čitati
iz
teh
očij
,
je
nahajal
v
njih
sladko
grenkost
spominov
združeno
z
bridkostjo
,
nahajal
prevarjenje
moža
,
ki
je
zastonj
ljubil
,
ki
je
preveč
videl
in
preveč
doživel
v
življenju
,
ob
enem
pa
tudi
skrivni
odsev
nezaupneža
,
ki
dvomi
,
ki
se
boji
,
ki
črti
,
a
pri
tem
vendar
ne
more
zapirati
duše
pred
tem
,
kar
imenujejo
zanjke
življenja
:
pred
krasoto
prirode
,
pred
čarom
ženstva
,
pred
mamilom
ljubezni
.
In
taka
čitateljica
dušnih
svojstev
je
bila
Malvina
.
To
vse
je
ona
uganila
iž
njegovega
pogleda
v
trenotju
in
mej
tem
,
ko
napenja
moči
svojega
spomina
,
da
se
domisli
,
kje
in
kedaj
bi
bila
srečala
tako
zgovorno
okó
,
jej
odmeva
na
dnu
duše
imé
Otmar
.
Da
,
v
globokem
,
zaresnem
,
sivo
modrem
milem
očesu
dečka
Otmarja
je
tlela
podobna
zgovornost
.
Mahoma
zasluti
,
skoro
za
gotovo
vé
,
da
premišljujoči
tujec
ni
nihče
drug
nego
Otmar
,
njene
gospodinje
pastorek
,
bodoči
grajski
gospodar
.
Njena
osuplost
je
toliko
,
da
se
nehoté
zgane
.
Pri
tem
se
zadene
ob
naslonjač
,
da
ta
zaropoče
.
Tujec
se
predrami
.
Njegov
pogled
se
obrne
na
kraj
ropota
,
ki
je
prihajal
izza
palmovega
skrivališča
.
Glavo
pripogne
k
rastlini
,
da
pogleda
v
nje
ozadje
.
Pri
tem
se
njegovo
okó
ujame
z
Malvininim
še
vedno
njega
opazujočim
pogledom
.
A
samo
za
trenotek
.
Malvina
brž
obrne
drugam
oči
in
po
nje
krasnem
,
navidezno
neobčutnem
obličju
,
na
koje
se
je
zastonj
upiralo
toliko
hrepenečih
očij
,
ne
da
bi
na
njem
privabljali
najmanjši
sled
presunjenosti
,
ulije
se
nenadoma
tanka
,
komaj
znatna
rudečica
.
Takoj
stopi
izza
svojega
skrivališča
,
a
on
se
obrne
ter
jej
z
lahnim
poklonom
gre
nasproti
.
Očividno
je
bilo
,
da
oba
želita
oznaniti
svojo
navzočnost
.
—
Gospa
!
—
Gospod
!
—
oba
izpregovorita
ob
enem
,
ko
si
stojita
nasproti
,
a
oba
takoj
utihneta
,
da
bi
drug
drugemu
pripustila
besedo
.
—
Prosim
,
nadaljujte
,
reče
Malvina
mirno
in
prijazno
,
katere
zadrega
je
bila
manjša
od
njegove
.
Njo
je
samó
uljudnost
silila
,
da
izgovarja
svojo
pričujočnost
,
njemu
pa
dolžnost
.
—
Gospà
,
tujca
vidite
pred
seboj
in
po
pravici
se
čudite
,
kakó
sem
mogel
nenaznanjen
stopiti
v
te
le
prostore
,
spregovori
on
naposled
,
potem
ko
se
jej
še
enkrat
pokloni
kot
v
zahvalo
,
da
je
njemu
pripustila
besedo
.
In
vendar
nisem
tukaj
popolnoma
tujec
.
O
mojem
prihodu
mi
je
povedal
vratar
,
da
je
nocoj
v
gradu
sprejemni
večer
;
zató
nisem
hotel
motiti
.
Želel
sem
tudi
ostati
sam
in
biti
neopazovan
,
ker
me
tuja
družba
ne
zanima
,
vsaj
nocoj
ne
,
utrujenega
,
kakoršen
sem
od
dolgega
potovanja
.
Došel
sem
že
pred
dvema
urama
,
a
čakal
sem
,
da
sa
razidejo
gostje
.
Sprevidevši
pa
,
da
se
družba
misli
dalje
muditi
,
želel
sem
vendar
grajščakinjo
še
nocoj
pozdraviti
.
Zató
sem
prišel
sem
nekoliko
pogledat
,
da
mi
čas
hitreje
mine
.
A
še
se
vam
nisem
predstavil
,
pripomni
,
videvši
,
da
ga
Malvina
s
čim
bolj
rastočim
zanimanjem
in
začujenjem
opazuje
.
Jaz
sem
domači
sin
Otmar
,
že
deveto
leto
odsoten
od
domovine
.
—
Dobro
došel
v
svojem
domovju
!
odgovorí
Malvina
prisrčno
in
vidno
vzradoščena
ter
mu
brez
ovinkov
podá
roko
v
pozdrav
kakor
staremu
prijatelju
.
Že
dolgo
vas
poznam
po
imenu
in
sliki
;
zato
me
prav
iz
srca
veseli
tudi
osebno
poznanje
.
Dana
mi
je
namreč
čast
,
biti
grajščakinji
za
družbenico
in
to
že
nad
osem
let
.
—
Vi
ste
materina
družbenica
?
se
začudi
Otmar
in
zré
z
navdušenjem
pravega
umetnika
na
nje
dovršeni
obraz
,
na
nje
prikupno
,
ponosno
osebo
s
samovestnim
postopanjem
.
Kakó
je
mogoče
,
da
bi
ženska
tako
izbornimi
svojstvi
se
poniževala
de
družbenice
?
Pa
že
osmo
leto
?
Videti
je
takó
mlada
.
Ni
se
li
v
številki
let
motila
?
misli
pri
tem
sam
pri
sebi
.
Res
se
je
bila
Malvina
popolnila
v
divno
prikazen
tekom
onih
osem
let
,
kar
je
živela
na
samotnem
gradu
mirno
in
pokojno
.
Samotno
in
mirno
ni
sicer
bilo
nje
življenje
,
kakor
smo
videli
,
temveč
se
celó
močno
gibalo
med
razburkanimi
valovi
družbinskega
življenja
.
A
tega
življenja
se
je
ona
le
navidezno
udeleževala
;
nje
duh
in
srce
sta
ostala
temu
trušču
vedno
tuja
.
Ko
je
Malvina
pred
osmimi
leti
,
sicer
v
cvetu
mladosti
,
nastopila
službo
,
je
bila
lepa
in
prikupna
,
a
neke
milobne
ganljive
lepote
,
ki
je
vzbujala
več
sočutja
nego
občudovanja
.
Rane
in
obilo
prestane
bridkosti
so
ovirale
nje
životu
razvoj
.
Bila
je
nekoliko
presuha
,
lica
premedlega
,
da
so
se
vsled
tega
črte
na
njem
preveč
iztikale
,
usta
se
dozdevala
skoro
prevelika
in
nos
malce
predolg
.
Resnično
lepega
je
imela
tedaj
na
sebi
samó
velike
,
otožne
oči
;
resnično
mamljivega
pa
samó
svojo
prirojeno
mikavnost
,
ki
se
je
posebno
izraževala
v
ponosni
hoji
,
v
dostojanstvenem
vedenju
in
nežnem
kretanju
života
.
A
sedanja
tridesetletna
Malvina
,
živeča
,
če
ne
srečna
,
vsaj
pokojna
ter
udana
v
svojo
usodo
,
potolažena
in
utrjena
v
srcu
,
v
mišljenju
vsled
dušnega
življenja
in
neprestane
vaje
v
premagovanju
,
se
je
bila
razvila
v
izredno
krasotico
.
Ni
bila
več
suha
,
pa
tudi
ne
životna
;
širokost
nje
osebe
je
bila
v
pravi
razmeri
k
visokosti
.
Dovršenost
telesa
,
svežost
obličja
,
čelo
brez
najmanjše
gube
in
gladko
,
živahni
odsev
nje
velikih
jasnih
očij
,
katere
so
izdajale
veliko
nadarjenost
in
čistost
duše
,
in
pa
nje
sveža
rudeča
usta
,
na
katerih
se
je
zibal
nasmeh
in
čar
dvajsetletne
devojke
,
to
vse
je
dajalo
njeni
postavi
neko
posebno
mladostno
mičnost
.
—
Že
osmo
leto
,
ponovi
Malvina
svojo
prejšnjo
izjavo
,
spoznavši
,
kakor
bi
on
o
tem
dvomil
,
in
reči
moram
,
da
je
bil
ta
čas
najsrečnejši
mojega
življenja
.
On
jo
osuplo
pogleda
.
Zdi
se
,
kakor
da
ne
more
umeti
,
da
bi
mogla
mlada
,
lepa
in
,
kakor
sodi
iž
nje
mirnega
globokega
pogleda
in
nje
resnega
,
dovršenega
vedenja
,
tudi
duhovita
ženska
,
preživeti
najsrečnejšo
dobo
življenja
,
posebno
mladosti
,
na
samotnem
gradu
,
ob
strani
starikave
gospe
,
in
pri
tem
čutiti
se
presrečno
?
Hoče
torej
nekaj
odvrniti
,
a
v
tem
trenotju
se
začujejo
koraki
in
šumenje
oblek
.
Obadva
se
ozreta
proti
vhodu
dvorane
.
Ob
laktu
mladega
moža
,
s
povzdignjeno
glavo
,
smehljajočih
usten
v
slavi
svoje
lepote
,
dobro
vedé
,
da
so
na
njo
obrnjene
vseh
oči
,
je
prihajala
Avrelija
v
sobo
.
Bila
je
videti
presrečna
.
Občutila
je
najbrž
ono
samosebno
radost
,
katera
obhaja
vsako
žensko
,
radujočo
se
,
da
je
lepa
in
občudovana
.
Zagledavši
nekoga
v
sobi
,
zatemni
se
nje
vzradoščeno
lice
.
Želela
je
menda
govoriti
na
štiri
oči
s
svojim
vitezom
—
spremljevalcem
.
Spoznavši
Malvino
jo
hitro
ogovori
:
—
Tukaj
ste
,
gospá
?
V
dvorani
vas
močno
pogrešajo
,
in
gospá
grajščakinja
je
poizvedavala
že
večkrat
po
slugah
,
kje
da
bi
bila
.
Pri
odmevanju
njenega
glasu
se
tujec
živahno
ozré
na
njo
,
ker
prej
jo
je
bil
le
površno
pogledal
.
Pri
tem
pogledu
zdregeče
in
se
umakne
za
nekaj
korakov
v
ozadje
,
in
to
tako
viharno
ter
tako
vzplašen
,
kakor
da
je
nenadoma
pred
seboj
zagledal
propad
.
Njegovo
nenavadno
in
burno
kretanje
vzbudi
Avrelijino
pozornost
.
Govoré
z
Malvino
,
ni
se
dosti
menila
za
nje
sogovornika
,
najbrž
kakšnega
čestilca
,
kar
je
sklepala
po
sebi
sodé
.
Malvino
bi
bila
rada
spravila
iz
sobe
,
saj
,
ako
pojde
ona
,
odide
gotovo
tudi
on
za
njo
.
Komaj
pa
pogleda
v
obraz
neznanemu
gospodu
,
se
ji
zmede
pred
očmi
.
A
vse
to
je
trajalo
samo
trenutek
.
Razven
lahne
minogredne
rudečice
,
ki
bi
bila
lehko
značila
presenečenje
ali
tudi
veselje
,
takoj
nobenega
presunjenja
več
ni
bilo
poznati
na
nje
obrazu
.
—
Otm
...
gospod
Otmar
,
popravlja
brž
,
vi
tukaj
?
—
To
je
iznenadjenje
!
V
trenotju
sem
vas
spoznala
;
takó
malo
ste
se
premenili
v
teh
sedmih
—
ne
,
več
mora
biti
—
v
teh
devetih
letih
,
kar
se
nisva
videla
;
da
ste
tudi
vi
mene
spoznal
,
pozna
se
vam
z
lic
,
dasi
sem
se
jaz
močno
spremenila
,
kakor
vsi
trdijo
,
pa
le
sebi
v
hasen
,
kakor
upam
,
pristavi
koketno
in
samosvestno
ob
enem
.
Pa
kako
prav
,
da
ste
baš
zdaj
posetili
svoj
dom
,
ko
bodem
tudi
jaz
tu
.
Prav
dobro
se
hočeva
imeti
,
kakor
tedaj
v
presrečni
dobi
najine
prve
mladosti
!
Moj
čas
je
vedno
prost
,
svobodna
sem
in
lahko
storim
,
kar
se
mi
gôdi
.
Moj
soprog
je
ostal
v
mestu
pri
svojih
opravkih
;
samó
oba
otroka
imam
seboj
.
A
ona
dva
imata
zanesljivo
varuhinjo
,
da
me
ne
bosta
motila
.
—
In
takó
govoré
je
pristopila
k
njemu
ter
mu
podala
roko
v
pozdrav
.
On
se
dela
,
kakor
da
ne
vidi
ponujene
roke
.
Hladen
,
brezčuten
posluša
nje
navdušeno
besedovanje
.
A
takoj
se
zavé
pravila
uljudnosti
.
Ni
bil
sam
ž
njo
.
Kaj
si
bosta
ona
dva
mislila
o
njem
?
Seže
torej
v
ponujeno
roko
,
dasi
z
vidno
zopernostjo
,
in
ko
mu
Avrelija
brž
na
to
podá
še
drugo
,
prejel
je
tudi
to
.
A
ne
povrača
jej
gorkih
pritiskov
,
ne
posnema
njenega
prisrčnega
stresanja
.
Mrtve
in
trde
,
kot
da
so
lesene
,
ležijo
med
njenima
njegove
roke
.
A
v
nasprotstvu
ž
njegovimi
neobčutnimi
rokami
se
njegove
oči
željno
upirajo
v
nje
mamečo
prikazen
.
Pri
tem
mu
obličje
vedno
bolj
obledeva
,
ničesar
ne
odgovorí
.
Delal
je
utis
izmučenega
človeka
,
ki
je
vsled
telesne
utrujenosti
izgubil
tudi
čilost
duha
.
Hlastno
se
obrne
od
nje
,
kakor
da
se
je
predolgo
mudil
ž
njo
in
pri
tem
zamudil
trajnejše
opravilo
.
—
Ali
bi
smel
prositi
za
ključ
svoje
sobe
,
reče
proti
Malvini
,
katero
je
spravil
v
nemalo
zadrego
ta
skrivnostni
prizor
.
Ni
vedela
,
da
li
bolje
stori
,
ako
ostane
ali
ako
se
oddalji
.
—
Takoj
hočem
naznaniti
gospej
grajščakinji
vaš
prihod
,
odgovori
ona
postrežljivo
in
brž
odide
,
zadovoljna
,
da
jej
ni
treba
ostati
.
A
sama
pri
sebi
se
ni
čutila
zadovoljno
.
Ni
vedela
,
kaj
bi
to
bilo
,
ko
nekaj
neprijetnega
,
nezapopadljivega
prodré
bliskoma
in
bolestno
skozi
njeno
dušo
.
Takoj
za
njo
zapusti
Otmar
sobo
.
Pred
Avrelijo
komaj
znatno
in
nemo
se
poklonivši
.
Nemalo
je
iznenadil
grajščakinjo
Otmarjev
prihod
.
Dasi
je
slutila
,
da
utegne
nazaj
gredé
s
svojega
potovanja
oglasiti
se
v
domovini
,
vendar
,
ko
jej
Malvina
pove
,
kdo
je
prišel
,
je
bila
vsa
razburjena
.
Pozna
ura
in
družba
sta
nemalo
uplivali
na
njo
.
Malvini
izroči
skrb
za
goste
ter
se
takoj
poda
k
Otmarju
.
Ni
izostala
dolgo
.
Kmalu
se
povrne
,
in
sicer
mnogo
mirnejša
nego
je
odšla
.
Moj
sin
se
priporoča
čestiti
družbi
,
reče
gostom
,
ter
prosi
,
da
bi
ga
za
nocoj
oprostili
.
Preutrujenega
se
čuti
,
da
bi
se
pridružil
gostom
.
Ker
je
pa
namenjen
delj
časa
muditi
se
v
domovini
,
upa
,
da
mu
bode
še
prilika
dana
pokloniti
se
starim
in
novim
znancem
.
Gospoda
je
sicer
dobrohotno
sprejela
to
poročilo
,
poznalo
se
je
pa
vsem
,
da
obžalujejo
,
da
jim
ni
dano
že
nocoj
pozdraviti
došleca
.
Nekateri
so
to
obžalovali
iz
pravega
nagnenja
do
njega
,
nekateri
iz
radovednosti
.
Vsi
pa
so
bili
enako
radovedni
videti
tega
ubežnega
sina
,
ki
je
svoj
čas
toliko
dal
govoriti
o
sebi
.
Drugo
jutro
se
snidejo
Otmar
,
grajščakinja
in
Malvina
pri
zajuterku
.
Dolgo
so
vkupno
sedeli
v
prijetnem
,
zanimivem
pogovoru
.
Grajščakinja
nikoli
ni
mnogo
marala
za
Otmarja
.
Bil
je
telesno
in
duševno
preveč
podoben
prvi
ženi
nje
moža
,
na
katero
je
bila
še
v
grobu
ljubosumna
,
sluteča
,
da
je
bila
moževemu
srcu
milejša
nego
ona
.
A
najbolj
zato
,
ker
njegova
pričujočnost
je
še
bolj
vnela
nje
najhujšo
rano
,
da
sama
nima
zaroda
.
Ipak
nikoli
ni
pozabila
,
da
je
Otmar
nje
moža
sin
,
da
je
edini
dedič
rodbinskega
imena
ter
bodoči
grajski
gospodar
.
Kot
takemu
mu
je
izkazovala
torej
primerno
spoštovanje
in
čast
.
Tudi
zavest
,
da
je
Otmar
vsled
velike
strijčeve
dedščine
postal
veljavna
osebnost
,
ni
ostala
brez
utisa
.
Zraven
tega
,
kakor
smo
že
povedali
,
je
bila
grajščakinja
jako
vesele
narave
,
hrepenela
je
po
novostih
in
krepkih
utisih
.
Najmanjši
svetovni
dogodek
jo
je
mikal
ter
je
dal
povoda
h
kratkočasnemu
pogovoru
.
Svetovno
Otmarjevo
potovanje
je
bilo
njej
nenavadno
zanimiv
užitek
,
vir
poučnega
razgovora
.
O
tem
predmetu
je
zdaj
naša
trojica
malo
da
ne
dve
uri
govorila
in
razpravljala
.
Otmar
pa
je
znal
tudi
tako
zanimivo
in
navdušeno
razkladati
dvanajstmesečno
potovanje
po
svetu
in
to
,
kar
je
videl
in
doživel
,
da
je
njegova
obširna
,
dovtipna
zgovornost
grajščakinjo
iznenadila
.
Posebno
pa
je
grajščakinjo
prijetno
iznenadilo
,
da
je
Otmar
svoje
vtise
,
zlé
kakor
dobre
,
razkadal
z
lahkotno
,
skoro
malomarno
besedo
,
prosto
vsake
sentimentalnosti
in
mehkočutnosti
,
kateri
lastnosti
ste
nekdaj
po
njeni
sodbi
toliko
kazili
njegovega
sicer
možki
značaj
.
Tudi
izraz
njegovega
obličja
,
tudi
odsev
njegovega
pogleda
sta
bila
pri
tem
trda
in
neobčutna
.
Izkušnje
življenja
so
ga
torej
izpametovale
,
mislila
je
pri
sebi
,
postal
je
tudi
on
stalen
mož
,
in
sicer
mož
samozavesten
,
brezbrižen
,
materjalističen
,
kakoršna
postane
večina
možkih
v
teku
let
.
Če
tudi
ona
ni
povsem
odobravala
mišljenja
in
sodeb
mož
te
vrste
,
ipak
je
njej
bilo
ljubše
videti
njega
v
grčavi
možki
skorji
nego
v
prhko-mehki
lupini
idealističnih
žensk
in
sploh
ljudij
,
bolnih
na
čutnicah
in
možganih
.
Nič
več
ni
imel
podobnosti
z
rajnko
svojo
materjo
,
in
to
jej
je
najbolj
ugajalo
ter
jo
ž
njim
sprijaznovalo
.
Postal
jej
je
nenadoma
ljub
,
da
si
je
skoro
štela
v
čast
,
prištevati
ga
rodbinskim
potomcem
,
vedeti
njega
kot
svojega
bodočega
naslednika
.
—
Žal
,
da
se
nisi
sinoči
pridružil
mojim
gostom
,
obžaluje
grajščakinja
,
vedno
bolj
prepričavši
se
,
