,ka
bi
ti
rada
,
da
bi
jaz
kot
večno
mladeniški
čestilec
tvoje
vse
slave
vredne
lepote
in
milote
od
jutra
do
večera
pred
teboj
na
kolenih
bil
,
da
bi
našemu
malemu
Antonu
(
ki
ga
sicer
rajše
imam
kot
ti
,
če
prav
drugače
kot
ti
)
lasce
s
čela
gladil
,
da
bi
kakor
mestni
ded
samo
svojega
kruha
veselil
se
;
—
vse
to
vidim.
Ali
to
ti
naj
bode
za
vselej
povedano
,
da
bi
jaz
bolj
potreboval
žene
,
ki
je
toliko
duhovita
,
da
me
povzdiguje
,
da
me
hrabri
,
a
ne
vedno
zavira
—
kakor
ti
izkušaš
.
Poznam
žene
,
ki
imajo
drugosrce
do
moževskih
dejanj
.
In
prav
obžalujem
,
da
ti
ne
razumeš
tega
,
niti
mene
.
Zato
me
pusti
pri
miru
.
Z
bogom
!
«
Rekši
odide
Erazem
Tatenbah
iz
sobe
.
Ana
pokrije
obličje
z
belimi
rokami
in
nasloni
glavo
na
mizo
.
Ali
solze
,
ki
so
tekle
izmed
tenkih
prstkov
,
nijso
utolažiti
mogle
nesreče
te
ženske
.
Na
dvorišči
je
suhi
stari
oskrbnik
Simon
Stupan
,
lokav
in
prebrisan
mož
,
z
Vukovačkim
v
živem
razgovoru
stal
,
naštevajoč
mu
koliko
orožja
in
oboroženih
se
da
ob
potrebnem
času
v
nekih
dneh
skupaj
spraviti
.
Ko
Tatenbah
k
njima
pride
umolkneta
.
Razgovor
ž
njim
nadaljevati
,
tudi
nij
bilo
časa
,
kajti
Tatenbah
ukaže
oskrbniku
lovske
pse
pripraviti
in
kmalu
odjezdi
na
lov
.
Povejte
vendar
Odkod
imate
čudno
vest
,
zakaj
Ustavljate
nam
pot
po
suhi
pušči
S
proročnim
tem
pozdravom
?
Macbeth
.
Na
ptujskem
polji
je
stala
poleg
Drave
samotna
koča
.
Ribiči
so
jo
bili
nekdaj
postavili
.
Stene
so
bile
spletene
iz
vrbovja
,
in
ometane
z
blatom
.
Streha
je
bila
iz
ločka
in
bičja
,
na
katero
je
bilo
po
vsem
vrhu
naloženo
kamenje
in
polenje
,
da
nij
veter
,
brijoč
preko
širnega
dravskega
polja
,
vse
skup
soboj
vzel
.
V
to
kočo
ljudje
nijso
radi
zahajali
.
Reklo
se
je
po
okolici
,
da
tam
vrag
gospodari
,
kajti
zadnji
ribič
,
ki
je
tam
prebival
,
izginil
je
bil
v
viharni
noči
,
da
živ
človek
nij
vedel
kam
.
Utopiti
se
nij
mogel
,
rékali
so
,
ker
čoln
njegov
je
bil
privezan
najden
,
koča
zaprta
;
samo
v
strehi
so
našli
veliko
luknjo
.
Ker
je
mož
klel
in
ne
rad
molil
:
kdo
je
bil
ljudem
porok
,
da
ga
nij
skozi
ono
luknjo
sam
vrag
odnesel
?
In
ko
je
bila
koča
potem
dolgo
let
prazna
,
pravili
so
ponočni
potniki
,
da
so
čuli
včasi
čudno
zvižganje
okolo
one
bajte
.
Še
bolj
so
bili
v
tej
veri
potrjeni
,
odkar
je
stara
baba
Grgulja
tam
stanovala
,
katere
so
se
ljudje
ogibali
dokler
so
bili
zdravi
in
srečni
,
in
jo
samo
iskali
ako
je
bolezen
prišla
v
hišo
ali
hlev
,
ali
če
se
je
oglasila
sploh
kaka
nesreča
.
Če
prav
ne
radi
,
prišli
so
ob
tacih
nezgodah
od
blizu
in
daleč
h
Grgulji
po
zdravila
in
svèt
.
Vsakako
nijso
smeli
s
praznimi
rokami
hoditi
,
kajti
zastonj
dajani
nijso
koristili
njeni
pomočki
.
Ob
Dravi
po
potu
,
ki
je
držal
od
Ptuja
proti
Mariboru
,
jahajo
trije
jezdeci
.
Naši
znanci
so
:
Tatenbah
,
Kaldi
in
Vukovački
.
Nekoliko
za
njimi
sta
dva
oborožena
hlapca
,
tudi
na
konjih
.
Tatenbah
je
baš
na
gradu
Turnik
bil
in
tam
prejel
pismo
od
grofice
Katarine
Zrinjske
.
Ljubeznjivih
besedij
menda
nij
manjkalo
v
pismu
.
To
je
uzrok
,
da
je
denes
Tatenbah
izredno
dobre
volje
.
Ko
prijezde
blizu
Grgnljine
kolibe
,
namigne
Vukovački
,
tako
da
nij
grof
opazil
,
Kaldiju
,
ki
je
bil
za
nekaj
konjskih
korakov
zadaj
ostal
.
Ta
je
moral
namigljaj
razumeti
,
ker
izpodbodivši
konja
,
dojaše
grofa
in
mu
z
jahalskim
bičem
kočo
pokaže
rekoč
:
»
Gospod
grof
,
tam
v
le-oni
koči
stanuje
prokleto
razumna
in
vešča
stara
baba
.
Pred
nekoliko
leti
,
ko
sem
tu
bil
,
mi
je
prorokovala
,
da
bodem
predno
leto
in
dan
mine
,
dvakrat
v
vidni
smrtni
nevarnosti
,
a
da
se
bodem
obakrat
srečno
rešil
,
in
sicer
prvič
brez
izgube
,
drugič
z
izgubo
.
In
res
,
kmalu
potem
bi
me
bili
Turki
pred
Zrinivarošem
skoro
ujeli
,
v
bitvi
pri
sv.
Gothardu
pak
sem
obležal
,
in
okreval
od
rane
na
desnih
prsih
stoprv
črez
šest
tednov
.
Vse
to
je
vražja
baba
že
prej
vedela
,
da
si
me
niti
poznala
nij
,
kdo
in
kaj
sem
.
«
»
Čudno
,
«
pravi
Tatenbah
.
»
Kako
tako
surovo
ljudstvo
do
te
znanosti
pride
,
brez
učenja
.
«
»
Gotovo
se
je
v
prostem
narodu
ohranilo
mnogo
poročil
,
tradicij
iz
najstarše
dobe
.
Kdo
bi
ne
veroval
,
da
prosti
ljudje
,
ki
so
zmirom
med
zelišči
,
bolj
ne
vedo
kaj
to
in
ono
pomaga
,
nego
mi
,
ki
se
za
to
ne
pečamo
.
«
»
A
vi
ste
govorili
o
prorokovanji
te
babe
,
«
pravi
grof
.
»
No
,
povsod
se
nahajajo
taki
ljudje
,
ki
znajo
več
nego
drugi
,
ki
vidijo
v
prihodnjost
,
«
reče
Kaldi
in
skrivaj
porogljivo
namežikne
Vukovačkemu
.
»
Ob
vsakem
času
so
bili
taki
vedeži
,
«
—
meša
se
Vukovački
v
govor
.
»
Kaldejci
in
Egipčani
,
Grki
in
Rimljani
so
imeli
svoje
proroke
.
Mislite
samo
na
Mozesov
čas
,
ali
na
rimsko
Sibilo
.
«
»
In
mislite-li
,
da
ta
baba
tudi
bodočnost
ve
?
«
»
Poskusimo
!
«
pravita
oba
ob
enem
.
Njiju
namen
je
bil
dosežen
.
Vštrijc
koče
razjašejo
,
dadé
hlapcem
vajete
in
korakajo
proti
bajti
.
Vrata
pri
koči
vešče
babe
na
dravskem
polji
so
bila
zdaj
od
znotraj
zaprta
.
Vukovački
potrka
z
roko
in
ko
se
nihče
ne
oglasi
,
sune
z
nogo
v
trhlene
deske
,
da
so
skoro
v
zapahu
odnehovala
.
Hitro
se
čuje
v
veži
ropot
in
polagano
se
vrata
odpirajo
.
»
Kaj
češ
!
«
zagrči
starka
,
svojo
suho
,
rujavokožno
velo
lice
pomolivši
ven
z
lisičjim
pogledom
.
Tatenbah
se
obrne
k
Vukovačkemu
,
in
ta
namesto
njega
odgovori
:
»
Gospod
hoče
,
da
mu
prorokuješ
,
poveš
,
kaj
bode
doživel
.
«
»
Naj
čaka
!
«
pravi
starka
in
duri
zopet
zapre
.
Tatenbaha
rudečica
zalije
.
Sram
ga
je
nekoliko
bilo
,
da
se
s
tacimi
ljudmi
druži
.
»
Pojdimo
,
«
—
pravi
—
»
jaz
bi
več
veselja
imel
babo
pretepsti
dati
,
nego
svetov
iskati
pri
njej
«
.
»
To
so
čudne
šege
tacih
ljudi
.
Potrpite
.
Precej
pride
.
Grgulja
,
odpri
,
če
ne
,
tebe
in
tvojo
kočo
v
Dravo
prekucnem
!
«
Starka
odpre
vrata
na
stežaj
.
V
veži
,
obtlákani
z
ilovico
,
na
pol
temni
in
dimom
zakajeni
,
leži
na
tleh
butara
tenkih
šibic
.
Baba
,
ne
zmenivši
se
za
gospode
,
razveže
butaro
,
in
šibice
zloži
v
okrog
.
»
Tu
noter
stopi
,
kdor
hoče
kaj
vedeti
od
mene
,
«
pravi
potem
Tatenbahu
z
zadirljivim
glasom
.
On
stopi
v
krog
smijoč
se
.
A
smeh
njegov
je
bil
posiljen
,
znalo
se
mu
je
na
obrazu
,
da
mu
je
položje
nevšečno
,
da
si
mikalno
.
»
Štirji
rumeni
morajo
tu
biti
,
«
pravi
starka
,
ob
enem
sune
velicega
mačka
Tatenbahu
pred
noge
.
Vukovački
vrže
babi
štiri
cekine
.
Ona
dene
na
vsako
stran
ob
robu
šib
po
en
cekin
,
potem
pa
Vukovačkega
in
Kaldija
iz
veže
spodi
,
in
zapre
.
»
Kaj
to
?
«
pravi
Tatenbah
v
temi
in
prime
nehote
po
svojem
noži
za
pasom
.
»
Luči
daj
!
«
zavpije
baba
v
hišo
,
kakor
bi
se
za
Tatenbaha
ne
brigala
,
in
mala
,
razcapana
,
umazana
deklina
prinese
iz
koče
užgano
trsko
in
sveti
.
Starka
začne
pobirati
šibine
okolo
njega
in
jih
okolo
mačka
,
katerega
vedno
drži
,
da
ne
bi
ušel
,
po
konci
postavlja
v
piramido
.
Kadar
skoraj
vse
postavi
,
izpusti
mačka
,
in
s
klicem
»
v-š-c
!
«
v
beg
zapodi
.
Maček
skoči
in
podere
po
konci
nad
soboj
postavljene
šibine
,
katere
na
kup
padejo
vse
vprek
Čudne
besede
molmljaje
starka
premišljuje
nad
kupom
šib
,
vzdigne
zdaj
to
zdaj
ono
in
jo
vrže
proč
,
tako
da
ostane
samo
malo
šibin
na
tleh
,
ki
delajo
dve
figuri
.
Starka
vzame
gorečo
trsko
deklini
iz
rok
in
si
sama
sveti
ter
pravi
tihotno
in
zamolklo
:
»
Stara
Grgulja
,
ki
pozna
ljudi
brez
števila
,
tiste
,
katere
je
videla
in
tiste
,
katerih
nij
videla
,
tebe
ne
pozna
.
Ne
ve
ali
si
iz
jutrovega
ali
večernega
kraja
.
To
pa
vidi
in
jej
pálice
povedajo
,
da
si
velik
gospodar
in
da
še
večji
bodeš
.
«
In
še
bolj
tiho
,
v
tla
gledaje
in
le
sem
ter
tje
s
svojimi
sivimi
malimi
očmi
namežikovaje
začne
baba
strmečemu
Tatenbahu
reči
iz
njegovega
življenja
praviti
,
o
katerih
je
mislil
,
da
jih
živ
človek
ne
ve
.
»
To
je
prava
copernica
,
«
mislil
je
.
—
»
Srečo
si
imel
in
nesrečo
,
«
nadaljuje
ona
—
»
a
še
večja
sreča
te
čaka
,
če
jo
hočeš
;
če
je
pa
nečeš
,
pa
še
večja
nesreča
.
Tebe
so
ženske
,
lepe
bele
in
mlade
,
rade
imele
;
in
te
še
imajo
.
Dosti
sladkosti
si
že
užil
,
pa
še
večje
te
čakajo
.
To
pomenijo
te-le
pálice
na
križ
.
«
»
Če
se
pa
palice
premaknejo
,
takole
—
,
vidiš
meče
tri
!
To
pomenja
,
da
boš
dosta
vojščakov
zbral
,
ali
zbrali
se
bodo
za
tebe
,
in
tvoje
bo
,
kar
boš
hotel
.
Velik
vojvoda
in
tak
gospod
,
kakor
so
kralji
in
cesarji
!
«
Tatenbah
se
zgane
.
»
Če
se
pa
palice
tako-le
zložé
,
in
drugače
se
zdaj
ne
smejo
,
vidiš
skrinjo
zaveze
.
To
pomeni
bogastvo
,
katero
pridobiš
,
in
dobre
prijatelje
,
katere
imaš
.
Teh
se
moraš
držati
in
prijateljstva
ne
razdreti
.
Ne
razdreti
!
Ker
gorje
tebi
in
tvojemu
rodu
in
tvoji
duši
,
in
tvoji
glavi
,
če
zvezo
s
prijatelji
razvežeš
.
Glej
kaj
postane
iz
tega
,
če
vzamem
od
teh
štirih
palic
eno
ali
dve
proč
,
če
zvezo
razderem
?
Kaj
je
to
?
«
»
Ne
vem
,
«
pravi
Tatenbah
.
»
Poglej
!
«
—
kaže
starka
,
gole
čeljusti
s
hudobnim
zoprnim
smehom
na
ogled
moléča
.
»
Sama
povej
!
«
reče
grof
nevoljen
in
nestrpljiv
.
»
Véšala
!
«
—
zavpije
baba
režaje
.
—
Tatenbah
zabledi
in
odskoči
k
durim
,
tavaje
po
zapahu
da
bi
odprl
vrata
.
»
Véšala
,
ha
,
ha
!
—
ovésili
te
bodo
,
gospod
véliki
,
tebe
,
da
,
tvoje
plemenite
kosti
,
ovesili
na
taka-le
véšala
,
ako
zveze
razdereš
in
prijatelje
pustiš
,
«
ponavlja
grohotaje
se
starka
,
pobere
cekine
s
tal
in
visoko
dvigne
gorečo
trsko
,
da
bi
videla
učinek
svojih
besedi
.
Videč
,
da
je
junaški
mož
bled
ko
zid
,
in
da
se
mu
roka
trese
,
povesi
svetilo
in
pravi
še
enkrat
:
»
Visoko
kakor
kralji
in
cesarji
—
ali
nizko
kot
tatovi
in
lupežnici
!
«
V
tem
hipu
se
Tatenbahu
posreči
zapah
pri
durih
najti
.
Odpre
hlastno
in
plane
ven
,
na
zrak
.
Tam
se
oddahne
.
»
Kaj
vam
je
prorokvala
stara
vešča
?
«
vpraša
Vukovački
.
»
Nič
!
«
odgovori
Tatenbah
in
naglo
krene
proti
potu
,
kjer
so
konji
stali
.
»
Dobljeno
je
,
vtis
je
kakor
sva
si
mislila
,
«
šepeta
Vukovački
Kaldiju
na
uho
.
Precej
potem
so
jezdeci
v
divjem
diru
odjahali
preko
dravskega
polja
.
Stoji
,
stoji
béli
grad
V
belem
gradu
mlad
gospod
Mlad
gospod
mlada
gospa
.
Narodna
.
Priprave
za
upor
so
s
časom
množile
se
na
Ogerskem
in
Hrvatskem
.
Posebno
hrvatski
ban
Peter
Zrinjski
je
nabiral
doma
vojsko
,
še
bolj
pak
se
trudil
zaveznikov
dobiti
.
Njegova
pogumna
žena
Katarina
je
dopisovala
s
francoskim
poslanikom
v
Benetkah
,
Briziers-om
,
kasneje
je
Zrinjski
sam
imel
osobne
pogovore
s
francoskim
poslanikom
na
dunajskem
dvoru
,
nekim
Gremonvillem
.
Ravno
tako
so
magjarski
veljaki
Nadasdj
,
Rakocj
in
Štefan
Barkocj
posredovali
s
Francosko
.
Še
bolj
pak
je
izkušal
Zrinjski
na
Poljskem
zaveznikov
dobiti
.
K
poljskemu
kralju
Věsnovickemu
je
bil
Zrinjski
poslal
nekega
patra
Bariglio
.
Iskal
je
pa
Zrinjski
tudi
Turke
pridobiti
,
najbrž
,
da
bi
si
stališče
za
hrbtom
varno
ohranil
.
Med
drugimi
poslanci
,
katere
je
Zrinjski
v
Carigrad
poslal
,
bil
je
zadnji
:
bralcem
že
znani
—
Vukovački
.
Zdi
se
,
da
so
vse
te
vlasti
bile
bolj
ali
menj
pri
volji
upornikom
pomagati
,
vendar
obljubiti
in
takoj
začeti
nij
nobena
hotela
;
pričakovali
so
povsod
,
kako
se
bode
stvar
razvila
.
Po
prizoru
na
dravskem
polji
je
bil
Tatenbah
mnogo
delavnejši
za
svojo
in
svojih
zaveznikov
svrho
.
Obhodil
je
mnogo
svojih
prijateljev
in
oskrbljevati
začel
svoje
gradove
z
orožjem
.
Vukovački
,
to
videč
,
bil
je
k
Zrinjskemu
v
Čakavec
odšel
,
od
koder
je
bil
kakor
baš
prej
povedano
,
precej
v
Carigrad
poslan
.
A
ker
so
se
vendar
v
Čakavci
vedno
Tatenbahove
omahljivosti
bali
,
sklene
grofica
Zrinjska
sama
obiskati
ga
v
gradu
na
Račjem
.
Lepega
dne
se
krasna
vélika
gospa
res
pripelje
,
na
Tatenbahovo
nemalo
veselje
.
Katarina
Zrinjska
je
bila
stara
blizu
trideset
let
.
Vendar
je
njena
majestetična
postava
ohranila
še
celo
mladost
in
frišnost
mlade
ženske
.
Visoka
rast
in
polne
bohotne
forme
njenega
telesa
,
kakor
tudi
energija
,
izražena
v
njenem
obrazu
,
dajale
so
jej
nekaj
moževskega
,
dasi
nič
trdega
.
V
obnašanji
,
govorjenji
in
na
finem
nežnem
lici
se
je
izraževala
slovansko-italijanska
njena
mešana
kri
familije
Frankopanov
.
Ob
enem
,
ali
kakor
je
slučaj
zahteval
,
bila
je
sama
živahnost
in
ogenj
,
takoj
zopet
pa
ozbiljna
premišljenost
in
duhovitost
.
Sedita
s
Tatenbahom
sama
v
sobi
skupaj
.
Grofica
Zrinjska
mu
je
znala
mnogo
ljubeznjivega
povedovati
.
Največ
je
govorila
o
njihovem
velikem
političnem
podjetji
.
In
on
je
radostno
poslušal
njen
glas
,
navdušilo
ga
je
njeno
navdušenje
,
ohrabril
ga
pogum
te
pogumne
žene
.
A
ko
tako
skupaj
sedita
,
odpro
se
duri
in
noter
stopi
Ana
,
Tatenbahova
žena
.
Slučaj
je
hotel
,
da
se
je
bila
baš
ta
dan
odpremila
iz
Konjic
,
njenega
navadnega
bivališča
,
na
Račje
.
Ker
je
Tatenbah
njo
in
sina
zadnji
čas
še
bolj
zanemarjal
nego
običajno
,
—
nij
bilo
nenaravno
,
da
ga
je
prišla
sama
obiskat
.
Da
nahaja
tu
pri
možu
lepo
tujo
gospojo
,
to
jo
je
osupnilo
.
A
tudi
on
je
bil
neprijetno
dirnen
,
da
prihaja
žena
ravno
v
tem
času
.
Vpraša
jo
torej
z
ne
prav
prijazim
začudenjem
:
»
Ti
si
tukaj
?
Tako
nepričakovano
?
«
Žena
odgovori
:
»
Vidim
da
vas
motim
,
idem
.
«
»
Idi
v
svoje
sobe
.
Jaz
imam
z
gospo
grófico
Zrinjsko
,
še
nekoliko
razgovoriti
,
potem
se
takoj
zopet
vidimo
,
«
pravi
grof
hladno
.
»
Kjer
me
moj
mož
pred
tujko
tako
sramoti
,
da
mi
vrata
kaže
,
tam
nij
ostanka
za
mene
,
«
odgovori
grófica
bleda
,
in
glas
se
jej
trese
od
jeze
in
bolečine
.
»
Prosim
te
ne
žali
mi
gosta
,
«
reče
Tatenbah
srdit
.
»
Ne
hodite
tako
proč
,
grófica
,
«
reče
ob
enem
Zrinjska
,
vstavši
in
ženi
svojega
prijatelja
roko
prožeča
.
Vendar
Ana
Tatenbahova
se
z
zaničevalnim
pogledom
na
gospó
,
o
kateri
je
sodila
,
da
jej
ljubezen
zaročenega
moža
krade
,
obrne
proč
,
solze
se
jej
po
lici
uderó
in
odide
.
»
To
nij
bilo
prav
,
«
—
pravi
Zrinjska
.
—
»
Idite
za
njo
,
prosite
jo
za
oproščenje
in
razložite
jej
zmoto
.
Ona
je
vaša
žena
.
«
»
Cela
stvar
nič
ne
de
.
Prenaglil
sem
se
malo
,
a
lehko
bode
popraviti
.
Takih
dogodkov
je
bilo
med
nama
že
več
,
a
vse
se
poravná
,
kakor
se
dá
,
«
pravi
on
.
»
Jaz
želim
,
jaz
hočem
,
da
to
storite
takoj
,
«
pravi
Zrinjska
.
»
Ako
vi
želite
,
moram
,
«
reče
Tatenbah
in
odide
počasi
ven
.
V
tem
hipu
plemeniti
ženi
njen
prijatelj
gotovo
nij
dopadal
.
Kajti
da
si
jo
je
vodilo
preračunjenje
za
stvar
njega
moža
in
njene
domovine
,
vendar
žensko
srce
jej
je
kazalo
krivico
,
ki
se
je
eni
njenih
sospolovnic
godila
.
Črez
nekaj
časa
pride
Tatenbah
nazaj
in
reče
na
pol
jezen
na
pol
miren
:
»
Moja
milostiva
je
stvar
resneje
smatrala
nego
jaz
.
Baš
zdaj
se
je
odpeljala
zopet
od
koder
je
prišla
.
A
to
nič
ne
de
.
Poiščem
jo
in
sprava
bode
lahka
,
če
je
bode
treba
.
«
Grofica
Zrinjska
je
morda
zdaj
pomislila
,
da
je
žena
njenega
»
prijatelja
«
in
zaveznika
eden
glavnih
zadržkov
v
stvari
,
katero
baš
ona
pri
Tatenbahu
zastopa
,
zato
je
obmolknila
in
govorila
zopet
druge
reči
.
Vendar
jo
je
ta
prizor
toliko
motil
,
da
se
je
še
tist
večer
odpeljala
iz
Račjega
.
Drugi
dan
se
je
tudi
Tatenbah
odpeljal
.
A
vendar
ne
v
Konjice
k
svojej
ženi
,
da
bi
jo
za
odpuščanje
in
poravnanje
prosil
.
Temuč
v
svoj
grad
Podčetrtek
.
Tam
je
bil
grof
Tatenbah
,
kljubu
svojemu
delovanju
za
svoje
svrhe
,
zadnji
čas
natihoma
mnogokrat
.
Kajti
tam
je
bil
zdaj
Gornik
,
prejšnji
vinicar
na
Pohorji
,
oskrbnik
gradú
.
In
novi
oskrbnik
Gornik
je
imel
kakor
znano
—
lepo
hčer
,
lepo
Marijanico
.
Baltazar
Ribelj
,
pisar
ali
tajnik
,
imel
je
mnogo
posla
,
on
nij
mogel
dostikrat
v
daljni
Podčetrtek
.
Tem
pogosteje
je
tja
hodil
njegov
gospod
,
—
kajti
on
je
rad
gledal
mlade
lepe
deklice
,
kakor
že
ta
grešni
svet
vodi
.
Da
ne
bi
!
Visoko
na
hribu
je
stal
utrjen
grad
Podčetrtek
.
Za
obzidjem
je
na
površini
hriba
bil
mal
vrtič
.
Gospoda
so
ljubili
cvetje
,
in
po
letu
je
moral
oskrbnik
ta
vrt
zelen
in
cvetoč
hraniti
.
Med
senčnim
drevjem
so
morale
biti
uravnane
lepe
grede
.
Tako
je
bila
navada
od
nekdaj
,
in
tudi
zdaj
,
ko
je
ukazoval
tu
grof
Tatenbah
in
je
vladal
novi
oskrbnik
Gornik
.
In
zdaj
je
bilo
vrt
in
cvetje
lehko
oskrbovati
,
ker
oskrbnik
Gornik
je
imel
mlado
hčerko
,
Marijánico
.
In
kako
veselje
je
Marijánica
precej
od
početka
imela
z
vrtom
in
cvetjem
.
To
je
oskrbovala
vse
sama
,
z
ljubeznijo
in
pridnostjo
.
Kaj
ne
bi
,
saj
je
znala
ljubo
in
mehko
govoriti
z
vsako
rožico
,
z
vsakim
cvetom
,
z
vsako
bilko
.
Vse
so
bile
lepe
in
nedolžne
kot
njeno
srce
.
Vse
,
vse
te
lepe
cvetice
bi
bila
potrgala
,
pa
jih
dala
njemu
,
ljubljenemu
!
On
naj
bi
se
jih
veselil
!
Precej
od
početka
je
bilo
namreč
tako
.
A
zdaj
?
Mnogo
mesecev
je
bilo
prošlo
od
tedaj
ko
smo
jo
zadnjič
videli
.
Popóludne
je
,
na
mrak
se
dan
bliža
.
Marijánica
je
na
vrtu
,
in
opravlja
svoj
posel
,
rože
in
cvetlice
poliva
.
Ali
mladostne
rudeče
barve
na
belem
lici
,
te
barve
,
ki
jo
je
tako
lepo
kinčala
,
ko
sta
z
očetom
sem
prišla
—
nij
več
.
Oko
,
ki
je
nekdaj
veselo
po
vsem
svetu
pogledovalo
,
bilo
je
zdaj
najraje
v
tla
uprto
in
tihega
bolenja
mokro
.
Mehanično
,
brez
radosti
so
delale
roke
,
iz
navade
.
Grof
je
bil
večkrat
sam
na
Podčetrtku
.
Ljubo
in
lepo
je
znal
od
početka
visoki
,
krasni
gospod
z
njo
delati
.
Kaj
je
hotel
,
prej
nij
vedela
.
Zato
jej
je
dopalo
.
Zdaj
?
Grofje
dva
dnij
že
zopet
tu
.
Sam
je
prišel
.
Delo
je
zvršeno
.
Na
robu
,
vrhu
zunanjega
obzidja
,
deklica
spusti
z
rok
svojo
posodo
in
pogleda
—
ne
da
bi
baš
kaj
videti
hotela
—
po
dolini
.
Cesta
se
vije
od
grada
,
daleč
vidna
.
In
po
cesti
proti
gradu
jadrno
jaše
jezdec
.
Še
je
daleč
,
tako
daleč
,
da
nij
izpoznati
kakov
je
,
tem
menj
kdo
je
.
A
vendar
kaj
ti
je
,
deklica
lepa
,
da
se
stresaš
?
Da
ti
vsi
živci
igrajo
od
straha
,
ko
pozoriš
na
prišleca
vedno
z
večjo
razburjenostjo
,
čem
bolj
se
bliža
?
Da
prav
je
slutilo
tvoje
notranje
,
prav
ti
kaže
ugibajoča
duša
,
vedno
bolj
razločujejo
tvoje
napete
oči
:
—
on
je
!
On
,
Baltazar
Ribelj
,
na
katerem
je
cela
tvoja
deviška
duša
visela
,
katerega
misli
si
mislila
,
kateremu
si
srce
in
dušo
z
usten
pila
,
ko
je
še
k
tebi
hodil
v
tihi
vinograd
.
Zdaj
,
le-sem
ga
dolgo
nij
bilo
.
Poročal
je
pač
očetu
in
njej
,
da
časa
nema
.
Zakaj
ti
ne
zavriska
srce
v
prsih
,
ko
zdaj
zopet
prihaja
?
Že
je
pod
gradom
,
in
že
je
zasuknil
upehanega
konja
proti
gradu
navkreber
.
Motiti
se
ne
da
več
,
Baltazar
Ribelj
je
,
ženin
njen
.
Deklica
se
vsede
na
travnat
jarek
;
skrije
se
pred
njim
.
Roko
dene
na
oči
,
in
izmed
prstov
teko
solzé
,
ne
solze
radosti
,
temuč
solzé
,
ki
prihajajo
prekasno
,
—
po
grehu
!
Srce
njeno
je
njegovo
.
Vleče
jo
k
njemu
.
Pala
bi
pred
njega
in
ga
prosila
za
odpuščanje
,
ter
za
odpuščanje
njegovo
bi
dala
zemljo
in
nebó
,
—
ali
noge
so
preslabe
,
teži
jih
kakor
centi
težka
vest
,
in
morilna
zavest
,
da
nij
vredna
več
njegove
ljubezni
.
Odpustiti
?
Ali
on
more
?
Nikdar
!
Kača
,
—
ki
je
prvo
žensko
zavela
,
da
je
pala
v
izkušnjavi
,
oglasi
se
tudi
tu
.
Kdo
ve
tvoj
greh
?
Samo
on
,
grof
,
zapeljivec
.
On
bode
molčal
.
Bog
?
Ta
je
milostljiv
.
—
Deklica
si
izbriše
oči
,
sklone
se
po
konci
.
Hoče
se
premagati
,
vesela
mu
hoče
nasproti
priti
,
kakor
nekdaj
.
Ali
pa
nij
na
njenem
čelu
zapisan
znak
njene
sramote
,
njene
tajne
nezvestobe
!
Zaide
med
grmovje
globlje
od
grada
.
Tu
naj
jo
poišče
.
Med
tem
časom
pride
vsa
pamet
,
zbero
se
moči
.
Jurij
Gornik
je
imel
na
dvoru
opraviti
,
ko
Ribelj
prijaše
.
»
Kje
je
Marijánica
?
«
bilo
je
Ribljevo
prvo
vprašanje
.
»
Deklina
?
Na
vrtu
sem
jo
prej
videl
.
«
»
Sicer
kaj
novega
?
«
»
Nič
,
«
odgovori
Gornik
.
»
Je-li
res
,
da
je
grof
že
večkrat
tukaj
,
kar
mene
nij
bilo
?
«
»
Bil
,
«
pravi
stari
.
—
Da
je
tudi
zdaj
tu
,
to
se
starcu
ali
nij
zdelo
zanimivo
povedati
,
ali
je
morda
mislil
,
da
mora
Ribelj
to
sam
vedeti
.
Grofov
tajnik
zavije
potem
okolo
ogla
proti
vrtu
.
Kaj
od
mene
proč
oko
,
Proč
obraz
obračaš
.
Preširen
.
Prva
žena
se
je
po
grehu
skrila
.
A
ona
je
imela
moža
v
tovarištvu
.
Marijanica
se
je
za
grmovje
skrivati
morala
,
sama
,
ne
pred
bogom
,
—
pred
možem
.
Delala
je
kakor
bi
gredico
trebila
.
Čula
je
stopinje
njegove
,
srce
jej
je
reklo
,
da
gre
on
k
njej
.
»
Marijanica
!
«
zaklical
je
on
.
Deklica
se
po
konci
vzklone
in
pogleda
njega
.
Obraz
se
mu
je
veselja
svetil
in
roke
so
se
morda
nehoté
odpirale
,
kakor
bi
hotel
reči
:
»
K
meni
,
srce
moje
.
«
In
vse
je
pozabila
,
zletela
k
njemu
in
se
ga
oklenila
,
svoje
lice
skrivši
na
njegove
prsi
.
Tiho
jo
je
k
sebi
pritisnil
.
»
Ne
plakaj
,
ljubica
,
glej
jaz
sem
zopet
pri
tebi
,
in
od
slej
,
kmalu
,
bodem
zmirom
pri
tebi
,
«
pravi
on
in
vzdigne
njeno
glavico
od
svojih
prsi
.
To
so
sladke
solze
ljubezni
,
solze
veselja
,
mislil
je
,
in
ganjenemu
so
samemu
oči
mokre
postale
.
»
Pogledaj
me
!
«
pravi
on
.
Ona
povzdigne
oči
,
pogleda
ga
,
boječe
,
tresoča
se
.
A
samo
za
en
hip
.
Takoj
zopet
skrije
glavo
na
njega
in
se
ga
strastno
oklene
.
»
Kaj
ti
je
?
«
vpraša
nekaj
prestrašen
.
Ona
ne
odgovori
.
»
Pojdi
,
sédiva
na
ono
klop
.
Pa
mi
poveš
vse
,
od
srca
,
kaj
te
teži
.
Pojdi
,
ne
plakaj
,
ubožica
.
«
Vendar
ona
se
ne
gane
z
mesta
.
Pol
s
prošnjami
in
nežnimi
besedami
,
pol
s
silo
jo
privede
do
klopice
,
tam
se
vsede
in
njo
k
sebi
potisne
.
»
Kaj
ti
je
,
Marijanica
?
«
vpraša
zopet
.
»
Nič
,
«
odgovori
ona
tiho
.
»
Ali
me
ljubiš
?
«
»
Da
!
«
»
In
zakaj
me
ne
pogledaš
?
Zakaj
nič
ne
govoriš
?
Nemaš
nobene
ljube
besede
za-me
?
«
To
vprašanje
je
bilo
stavljeno
bolj
z
ostro
besedo
.
Ona
se
zgane
.
On
spusti
njeno
roko
.
»
Ti
nemaš
čiste
vesti
!
«
zavpije
Ribelj
,
oči
se
mu
zabliskajo
in
obrvi
stisnejo
.
»
Jaz
te
ljubim
,
«
pravi
ona
strastno
in
roke
stegne
po
njem
.
Obadva
sta
bila
tako
v
sebe
utopljena
,
da
nijsta
čula
stopinj
tretjega
,
ki
se
je
bil
približal
.
»
Ha
!
«
Ta
glas
je
bil
grofov
.
Ribelj
se
obrne
k
njemu
.
Tatenbah
je
tu
stal
,
malo
palico
v
roki
,
iznenaden
in
srdit
,
enkrat
svojega
tajnika
,
enkrat
deklico
pogledovaje
.
»
Kaj
delaš
tu
?
Kdo
te
je
klical
?
Kaj
hočeš
temu
dekletu
?
«
»
Za
to
nijsem
nikomur
odgovoren
,
gospod
grof
.
Kar
se
tega
dekleta
tiče
,
nemate
mi
ničesa
ukazovati
niti
prepovedovati
,
«
odgovori
Ribelj
osorno
.
»
Moj
gospod
pisar
je
učen
dovolj
,
da
bode
vedel
stare
navade
,
da
se
namreč
najprej
gospod
vsede
k
obedu
,
da
se
najprej
on
nasiti
,
potem
prihaja
na
vrsto
hlapec
,
«
reče
Tatenbah
zaničljivo
.
»
Kaj
mislite
!
Ta
deklica
...
«
»
Je
zdaj
moja
«
—
odgovori
grof
porogljivo
.
»
Črez
nekoliko
časa
bode
gospodu
pisarju
morda
slobodno
.
«
Ribelj
se
prime
za
glavo
.
Bilo
mu
je
,
kakor
da
bi
ga
bil
kdo
z
debelim
kijem
po
glavi
udaril
,
v
možjanih
mu
je
vrelo
.
Zdaj
je
razumel
vse
.
Njegov
gospodar
ga
je
samopašno
,
brezobzirno
in
brezsrčno
pripravil
ob
vse
upanje
,
ob
vse
srečno
življenje
.
Na
deklico
,
ki
se
je
bila
pri
tej
sceni
s
klopi
na
tla
zgrudila
,
nij
mislil
,
videl
je
pred
soboj
samo
hladnokrvnega
tatú
svoje
sreče
,
stisnil
pesti
in
zavpil
:
»
Prokletstvo
na
tvojo
dušo
,
ti
...
«
Še
nij
skončal
,
ko
ga
grof
s
palico
preko
lica
udari
,
ob
enem
pa
za
dva
koraka
odskoči
in
glasno
zazvižga
klic
hlapcem
,
ki
so
bili
ne
daleč
na
dvorišči
.
Ribelj
skoči
razljuten
na
svojega
gospodarja
.
A
Tatenbah
je
bil
močán
in
oba
moža
sta
se
borila
,
ne
da
bi
bil
eden
drugega
mogel
na
tla
podreti
,
tako
dolgo
,
da
so
hlapci
pritekli
in
Riblja
od
gospodarja
odtrgali
.
»
Zvežite
ga
!
Zaprite
!
«
ukazuje
grof
,
ko
se
je
bil
od
nenavadnega
truda
in
boja
oddehnil
.
Služabniki
store
po
ukazu
.
Ribelj
,
ukroten
,
dal
se
je
brez
ugovora
,
brez
daljše
brambe
,
tiho
zvezati
in
odpeljati
.
Odhajaje
je
pogledal
na
stran
.
Gornik
je
vzdigoval
svojo
hčer
s
tal
,
a
obraz
starčev
nij
bil
nič
spremenjen
,
resen
kakor
zmirom
.
Ribljev
pogled
je
veljal
Tatenbahu
,
in
bil
je
divji
kakor
bi
hotel
reči
:
»
čakaj
,
vidimo
se
še
!
«
Še
tisto
popoldne
je
bil
Ribelj
,
zvezan
,
na
voz
naložen
in
v
Konjice
odpeljan
.
Tamošnji
oskrbnik
,
Simon
Juda
Stupan
,
je
dobil
od
svojega
gospoda
Tatenbaha
ukaz
,
Riblja
v
varnem
zaporu
imeti
in
za
to
skrbeti
da
se
stvar
malo
razvé
,
sicer
pa
reči
,
da
je
Ribelj
svojega
gospodarja
za
velike
denarje
prekanil
,
na
svojo
roko
prodajavši
les
iz
graščinskih
gozdov
.
Gornikova
hči
Marijanica
je
nevarno
zbolela
na
vročnici
.
Stara
dekla
iz
Visovelj
je
bedela
pri
njej
in
molila
.
Oče
pak
je
osoren
in
nezgovoren
po
dvorišči
in
po
hodnikih
lazil
,
ko
je
na
večer
tudi
Tatenbah
odšel
.
Kaj
se
je
in
zakaj
se
vse
to
zgodilo
,
tega
nij
razumel
.
Prav
mu
nij
bilo
,
ne
.
A
naučen
je
bil
pokoren
biti
in
bil
je
.
Ko
mu
je
s
strahom
stara
dekla
povedala
,
kaj
se
povzame
iz
dekličinih
besedi
,
katere
v
svoji
bolezni
nesvesti
govori
,
—
vrgel
je
stari
Gornik
jezen
svojo
kapo
v
kot
,
poklical
enkrat
vse
hudiče
,
pretepal
pse
na
dvoru
,
pastirje
lasal
,
kmete
,
ki
so
v
grad
prihajali
,
skozi
duri
ven
vrgel
,
—
a
proti
gospôdi
ga
nij
nihče
čul
nobene
besede
govoriti
.
Bolj
pogosto
kot
prej
,
pak
je
starec
hodil
v
klet
,
kjer
je
bilo
kakor
kronike
na
tanko
povedó
,
4000
veder
Tatenbahovega
vina
.
Po
neprijetni
sceni
s
svojim
možem
in
grófico
Zrinjsko
na
Račjem-gradu
,
Tatenbahova
žena
nij
hotela
ostati
doma
.
S
svojim
mladim
sinom
Antonom
je
šla
k
svoji
prijateljici
Regini
Purgstalski
,
rojeni
Galer
na
Riegersburgu
,
ženi
deželnega
svetovalca
Ernsta
barona
Purgstala
.
Tej
edini
je
tožila
svojo
nezadovoljnost
.
Z
njo
je
bila
prej
in
pozneje
v
pismeni
zvezi
,
in
nekoliko
teh
pisem
se
je
še
do
denašnjega
dneva
rešilo
.
Na
Konjicah
je
torej
vladal
oskrbnik
Simon
Juda
Stupan
sam
.
Ta
človek
,
majhen
in
suh
možak
,
je
bil
po
Vukovačkem
precej
v
politično
stvar
Tatenbahovo
zamotan
.
Ker
se
mu
je
obetalo
,
da
bode
,
ako
se
reč
srečno
izvrši
,
tudi
on
svoj
račun
našel
,
in
posebno
ker
je
bil
sam
domačin
in
po
rojstvu
kmetskega
rodú
—
dopadalo
mu
je
kaj
tacega
,
kakor
velik
upor
in
velika
domača
država
,
jako
zeló
.
Zato
je
med
prebivalstvom
pridno
delal
za
namenjeno
svrho
in
bil
med
kmeti
v
poslednjem
času
prilično
priljubljen
.
Ker
si
je
bil
še
preveč
v
svesti
,
da
sam
veliko
ulogo
v
velikanski
stvari
igra
,
nosil
je
glavo
po
konci
in
imel
je
tega
in
onega
svojih
sovražnikov
na
rovaši
,
katerim
je
vsem
maščevanje
obljubil
,
kadar
enkrat
čas
pride
.
Eden
tistih
ljudij
,
katere
Stupan
nij
rad
imel
,
bil
je
Baltazar
Ribelj
.
Ta
je
njegove
račune
pregledoval
,
in
mnogokrat
je
Stupán
imel
sitnosti
z
njim
.
Ker
je
bil
Ribelj
vedno
pri
grofu
,
bal
se
ga
je
Simon
Stupan
in
bil
je
ponižen
in
pokoren
,
da-si
je
mislil
v
svojem
srci
:
»
kako
bi
te
jaz
strl
,
ko
bi
te
mogel
in
smel
!
«
Lehko
je
torej
presoditi
,
kako
neizmerno
veselje
in
zadostenje
je
oskrbnik
konjiški
,
gospod
Stupan
imel
,
ko
so
mu
bili
po
noči
iz
Podčetrtka
na
vozu
zvezanega
njegovega
sovražnika
,
Baltazarja
Riblja
,
pripeljali
in
ukaz
grofov
izročili
,
naj
ga
zapre
in
v
ječi
hrani
tako
dolgo
,
dokler
drugega
ukaza
ne
dobi
.
Roke
so
se
mu
od
veselja
tresle
,
ko
je
veliki
ključ
od
kletne
ječe
ogledoval
,
s
katerim
je
v
svojo
osodo
udanega
in
kakor
duševno
topega
Riblja
zaprl
.
Kadar
je
opoldne
hlapec
,
ki
je
ob
enem
jetničar
bil
,
Riblju
nosil
jesti
,
stopical
je
Stupan
mnogokrat
z
njim
,
da
bi
ujetnika
pikalno
povprašal
,
kako
mu
je
,
ali
se
ima
kaj
pritožiti
?
In
ko
je
enkrat
zapazil
,
da
jetničar
preveč
prijazno
in
premnogo
z
ujetnikom
govori
,
brzo
je
upotrebljeval
svojo
gospodarsko
oblast
ter
hlapca-jetničarja
iz
službe
izpodil
.
To
je
bilo
pač
slabo
preračunjeno
in
bolje
bi
bilo
za
Stupana
,
da
bi
si
bil
prej
premislil
.
Nekaj
dni
kasneje
se
namreč
na
Konjice
pripelje
iz
Celja
gospod
Pavel
Ahác
,
véliki
sodnik
,
ali
kakor
se
je
tačas
po
nemško
imenoval
»
bannrichter
«
v
okraji
ali
»
četvrtu
«
(
viertel
)
celjskem
.
Pavel
Ahác
je
bil
oblasten
gospod
.
Kot
cesarskega
sodnika
so
se
ga
bali
celo
plemenitaši
,
kajti
z
možem
,
ki
je
naravnost
s
cesarskimi
namestniki
in
celo
ministri
neposredno
občeval
kakor
on
,
moralo
se
je
rahlo
postopati
.
V
konjiški
grad
prišedši
,
vprašal
je
po
grofu
,
in
potem
po
grófici
.
Ko
mu
Stupan
razloži
,
da
nij
nijednega
tukaj
,
nevoljno
mrmra
.
»
Vi
imate
prejšnjega
grofovega
tajnika
Riblja
zaprtega
?
«
pravi
črez
nekaj
časa
sodnik
.
Stupan
,
ki
je
imel
nalog
o
tem
ne
govoriti
,
začudi
se
in
taji
.
Sodnik
mu
pokaže
,
a
brati
ne
da
majhen
listek
.
Pisanje
je
bilo
od
Riblja
.
Izpodeni
hlapec
ga
je
bil
v
Celje
nesel
od
ujetnika
.
Ker
je
Ahác
iz
prejšnjih
časov
Riblja
poznal
in
spoštoval
,
šel
je
takoj
v
Konjice
,
da
bi
mu
pomagal
.
Simon
Stupan
je
debelo
gledal
čuvši
to
obtožbo
.
Pač
se
je
bal
vélikega
sodnika
iz
Celja
,
a
ravno
tako
se
je
takoj
spomnil
,
da
je
Tatenbahov
sluga
in
zdaj
njegov
pooblaščenec
.
Zato
je
Pavlu
Ahacu
možato
govoril
:
»
Mi
že
vemo
kaj
delamo
.
Moj
gospodar
,
gospod
grof
ima
pravico
svoje
nezveste
služabnike
kaznovati
kakor
hoče
.
In
ta
Ribelj
je
velike
preváre
storil
v
prodajanji
lesa
iz
gozdov
;
on
je
malopridnež
,
zato
ga
kaznujemo
.
«
»
Čast
visokorojenemu
grofu
,
«
—
odgovori
Pavel
Ahác
—
»
ali
vsi
smo
pokorni
cesarju
in
tak
mož
,
kakor
je
gospod
Ribelj
,
mora
preslišan
in
sojen
biti
.
O
grofu
se
marsikaj
govori
,
kar
cesarju
morda
ne
bi
bilo
všeči
—
jaz
vsega
tega
ne
verjamem
—
ali
povejte
mu
,
da
želimo
stvar
preiskati
.
In
jaz
sam
bi
rad
denes
z
Ribljem
govoril
.
«
»
Kaj
,
o
grofu
Tatenbahu
se
govori
?
«
vpraša
Stupan
hud
,
a
vendar
bled
.
»
Nič
hudega
nijsem
hotel
reči
—
pravi
sodnik
.
»
Ali
o
Riblji
ne
morem
verovati
,
da
bi
bil
v
gozdih
pregrešil
se
.
Tu
morejo
tudi
drugi
stvari
biti
,
ali
pa
nijso
.
Jaz
bi
se
rad
prepričal
.
In
ko
bi
bil
grof
tukaj
,
gotovo
bi
mi
to
dovolil
.
«
Oskrbnik
Stupan
je
bil
tu
v
zadregi
.
Poznal
je
oblast
celjskega
sodnika
in
samovoljno
mogočnost
Tatenbahovo
,
ter
svojo
odgovornost
.
Vendar
nij
dolgo
dvomil
,
kaj
mu
je
storiti
.
»
Brigajte
se
vi
za
svoje
Celjane
in
druge
lopove
«
,
rekel
je
,
»
tukaj
pri
nas
nemate
ničesa
iskati
.
Mi
bodemo
svoje
pregrešnike
že
izdali
vam
tačas
,
kadar
se
nam
bode
dobro
zdelo
.
Jaz
ničesa
ne
rečem
,
kadar
grof
pride
,
potem
boste
slišali
.
«
Sodnik
Pavel
Ahác
vstane
in
pravi
:
»
S
teboj
se
ne
bodem
prepiral
.
Drugič
bodemo
govorili
.
«
Precej
potem
odide
.
Simon
Stupan
mrmrá
:
kako
so
ti
mestni
gospodje
ošabni
in
prevzetni
.
Da
bi
prišel
čas
,
ko
bodemo
poračunili
tudi
z
njimi
.
A
vendar
ga
je
stvar
pekla
.
Višji
cesarski
sodnik
je
izrekel
besede
,
ki
so
kazale
,
da
o
Tatenbahu
več
sluti
nego
je
prav
.
In
da
se
zanimlje
za
Riblja
,
kateri
prav
za
prav
tudi
po
njegovem
prepričanji
nij
po
pravici
zaprt
,
—
to
se
mu
nij
vse
varno
zdelo
.
—
Zato
še
tisto
popoldne
osedla
konja
in
sam
odjezdi
k
grofu
.
Na
treh
kraljev
dan
leta
1670
je
dajal
grof
Erazem
Tatenbah
na
svojem
gradu
Fraistajn
pri
Poljskavi
,
med
Mariborom
in
Slovensko
Bistrico
veliko
pojedino
.
Povabil
je
bil
najodličnejše
plemenitaše
iz
slovenskega
Štajerja
na
gostje
.
Ker
se
je
odločilni
čas
bližal
in
je
bil
tudi
Tatenbah
pripravljen
,
in
bolj
nego
kedaj
odločen
,
hotel
je
tukaj
tudi
svoje
tovariše
in
soplemenitnike
za
stvar
vneti
,
dasi
jim
je
nij
mogel
po
celem
razkriti
,
ker
to
se
mu
je
nepotrebno
zdelo
.
Cel
svoj
in
svojih
rodoljubnih
hrvatskih
zaveznikov
črtež
razložiti
po
planu
nij
smel
.
Vsi
so
namreč
računili
na
zadnji
trenotek
in
so
svoje
delovanje
sistematično
tako
nalóžili
,
da
so
samo
tla
pripravljali
,
zaupajoči
,
da
bode
iskra
,
kadar
je
ukresana
,
vse
v
plamen
užgala
.
V
tem
smislu
je
delal
tudi
Tatenbah
na
tem
zgodovinsko
znamenitem
gostovanji
v
Fraistajnu
.
Vseh
tukaj
zbranih
spodnje-štajerskih
plemenitašev
imen
nam
zgodovinska
kronika
nij
ohranila
.
Pač
pa
iz
zanesljivih
historičnih
pisem
znamo
,
da
so
bili
nazoči
veljavni
možje
kakor
Volk
Kristofer
,
Kristjan
iz
Firstenberga
,
Žiga
Friderik
z
Grotenave
in
dr.
Vina
se
je
pilo
po
stari
navadi
naših
prednikov
mnogo
.
In
pri
vinu
so
govorili
mnogo
možato
besedo
.
Da
nemško
vladanje
na
Dunaji
ne
velja
dosti
,
da
bi
to
in
ono
moglo
bolje
biti
,
da
bi
posamezne
dežele
mogle
in
morale
boljšo
samostalnost
imeti
,
kakor
jo
dovoljujejo
ministri
cesarja
Leopolda
I.
,
o
tem
so
bili
vsi
edini
.
In
na
podlogi
tega
je
Tatenbah
čašo
vzdignil
na
spomin
celjskih
grofov
,
kateri
so
znali
svojo
samostalnost
z
mečem
v
roci
braniti
in
kateri
so
kot
»
vojvode
vseh
Slovencev
«
raztegnili
svoje
gospodstvo
črez
južno
Štajersko
,
Kranjsko
in
Koroško
;
spominjal
je
hrabrih
Ogrov
in
Hrvatov
,
kateri
od
nekdaj
svojo
državo
in
svoj
narod
branijo
.
In
cela
skupščina
mu
je
pritrjevala
.
Med
gosti
Tatenbahovimi
v
Frajstajnu
pa
je
bil
tudi
eden
,
kateri
se
je
bil
sam
povabil
.
Tatenbah
je
bil
nepreviden
dovolj
,
da
ga
je
z
veseljem
sprejel
in
se
zarad
njega
čisto
nič
v
prostem
ravnanji
in
govorjenji
zadržaval
.
To
je
bilo
morda
tem
naravneje
,
ker
je
bil
ta
gost
—
Jurij
baron
Losenstajn
je
njegovo
ime
—
prijatelj
Tatenbahovega
bratranca
Otona
Tatenbaha
,
kateri
je
na
pol
za
celo
podvzetje
vedel
in
pripravljen
bil
pomagati
.
Baron
Losenstajn
,
prej
v
cesarski
vojski
bivši
major
,
pak
je
bil
baš
vsled
prejšnje
izjave
ali
izdaje
Grka
Panajotija
od
cesarskih
poslan
,
da
Tatenbaha
opazuje
.
To
častno
mesto
je
baron
tudi
zvesto
izpolnoval
,
kolikor
se
mu
je
baš
dalo
.
Da
o
pozitivnih
rečeh
poročati
nij
mogel
,
toliko
previden
je
Tatenbah
pač
bil
,
sosebno
pa
njegova
okolica
.
Denes
pač
,
pri
tej
gostiji
je
Losenstajn
mnogo
čul
,
in
tega
tudi
zakrivati
nij
znal
.
—
Akoprem
tega
Tatenbah
nij
zapazil
,
izpregledal
je
brzo
stvari
njegov
novi
tajnik
Rudolfi
,
kateri
je
zdaj
nadomestoval
Riblja
in
Vukovačkega
.
Ta
je
tudi
hitro
skrbel
za
to
,
da
je
grofa
na
stran
dobil
,
prej
nego
je
mogel
,
vina
vesel
in
v
svojem
prenagljenem
navdušenji
,
vse
povedati
.
Rudolfi
,
prej
stalmojster
pri
Zrinjskem
in
že
dalje
časa
v
enakem
položji
pri
Tatenbahu
,
Italijan
po
rodu
(
kakor
sploh
vidimo
,
da
je
bilo
ob
istem
času
mnogo
Italijanov
v
enacih
položjih
po
naših
krajih
)
—
prej
nij
imel
veljave
pri
Tatenbahu
,
dokler
je
Ribelj
v
milosti
bil
in
Vukovački
nij
bil
odpozvan
.
Zdaj
je
nad
Tatenbahom
duševno
vladal
.
Bistrook
je
bil
dovolj
,
da
je
celo
situvacijo
spregledal
in
ljudi
tako
opazoval
,
kakor
tega
hitro
navdušljivi
,
nagli
a
vendar
površni
plemenitaš
Tatenbah
nij
mogel
.
Tako
je
tudi
ta
dan
izprevidel
,
da
nij
bilo
politično
od
strani
njegovega
gospodarja
v
društvu
nezanesljivih
mož
preveč
izpovedovati
.
Še
bolj
pak
je
bil
v
brigi
,
ko
mu
je
baš
ta
dan
konjiški
oskrbnik
Simon
Stupan
prinesel
poročilo
,
da
se
cesarski
sodnik
celjski
Pavel
Ahác
zavzimlje
za
zaprtega
Riblja
,
da
torej
to
grofovo
nasilje
nij
skrito
ostalo
.
Rudolfi
je
namreč
dobro
vedel
,
da
Ribelj
pozna
vso
zaroto
,
da
je
mnogo
najvažnejših
pisem
on
za
grofa
pisal
,
da
torej
more
vse
izdati
,
ako
do
sodnijskega
izpraševanja
pride
.
Da
pa
Pavel
Ahác
to
sodsko
preiskavanje
lehko
doseže
in
tudi
hoče
doseči
,
to
mu
je
bilo
tudi
znano
.
Gospôda
gostje
so
bili
še
veseli
pri
polnih
čašah
vina
,
ko
je
Rudolfi
grofa
na
stran
poklical
.
Razložil
mu
je
sumljivost
Losenstajnovo
.
Tatenbah
se
je
takoj
domislil
mnogo
znamenj
in
indicij
v
Losenstajnovem
obnašanji
,
tako
da
je
brž
prepričan
bil
,
da
ima
njegov
sluga
Rudolfi
dobro
sodbo
.
V
svoji
naglosti
je
hotel
v
sobano
nazaj
dirjati
in
ogleduha
z
najkrajšim
postopkom
iz
družbe
vreči
.
Previdnejšemu
Italijanu
se
je
pa
posrečilo
,
grofa
utolažiti
in
na
premišljenejši
pot
navesti
,
to
je
,
naj
ga
na
miru
pusti
in
ne
več
govori
o
važni
stvari
.
To
je
bilo
tem
laglje
,
ker
mu
je
takoj
drugo
stvar
povedal
:
glede
Riblja
.
V
tej
stvari
je
imel
Tatenbah
sam
slabo
vest
.
Za
rad
ene
proste
deklice
,
za
katero
mu
nij
bil
mnogo
,
izgubil
je
bil
prej
najbolj
potrebnega
slugo
.
In
baš
ta
sluga
je
mogel
največ
proti
njemu
izpovedati
.
Da
s
Pavlom
Ahacem
nij
šaliti
se
,
to
je
tudi
vedel
.
Kako
to
stvar
popraviti
?
»
Izpustiti
ga
iz
zapora
,
«
svetoval
je
Rudolfi
naravnost
,
da
si
je
Riblja
sovražil
kot
svojega
tekmeca
.
»
A
baš
potem
mi
največ
škoduje
,
«
pravi
Tatenbah
.
»
Pustite
to
meni
.
Ribelj
še
ne
ve
,
da
nam
je
nevaren
,
da
ga
zdaj
tudi
ne
moremo
lehko
uničiti
tako
,
da
bi
nihče
ne
vedel
.
On
se
bode
bal
dolgega
zapora
.
Jaz
si
upam
od
njega
dobiti
prisego
,
da
bode
molčal
.
Samo
denarja
mu
morate
dati
toliko
,
da
bode
mogel
iz
dežele
proč
in
da
bode
hotel
.
«
»
Delaj
kakor
hočeš
.
Denarja
dobiš
kolikor
treba
,
«
pravi
Tatenbah
.
Veselica
na
Frajstajnu
je
precej
v
neredu
minila
.
Tatenbah
nij
govoril
ničesa
več
.
Rudolfi
pak
se
je
odpravil
precej
drug
dan
v
Konjice
po
svojem
novem
poslu
.
Proti
odpreti
grada
trdna
vrata
.
Preširen
.
Bilo
je
8.
marca
meseca
1670.
Tatenbah
je
bil
v
Mariboru
in
je
stanoval
v
svoji
hiši
,
katere
ime
se
je
z
nemškim
priimkom
do
denašnjega
dne
ohranilo
,
»
freihaus
«
,
kasneje
lastnina
Lanthierijeva
.
Mariborsko
mesto
je
bilo
tedaj
pač
za
tri
četrtine
manjše
nego
denes
.
Ali
vendar
je
bilo
v
črteži
Tatenbahovem
,
polastiti
se
tudi
tega
mesta
.
Ker
je
vedel
,
da
so
mariborski
meščani
boječe
duše
,
katere
vlada
tisti
,
ki
ima
le
malo
oblasti
,
kopo
oboroženih
ljudij
,
nij
se
baš
mnogo
brigal
za
mariborsko
prebivalstvo
.
Pridobil
je
bil
na
svojo
stran
najvplivnejšega
meščana
,
necega
Bernarda
Pavmgartnerja
.
Temu
je
zaupal
vse
,
in
ta
mu
je
bil
vso
pomoč
obljubil
,
ker
se
je
po
eni
strani
mogočnega
Tatenbaha
bal
,
po
drugi
pa
je
pričakoval
iz
gotove
izvršitve
celega
črteža
dober
dobiček
.
Prebivalstvo
mariborskega
mesta
je
bilo
tačas
izključljivo
slovensko
.
Pavmgartner
sam
je
bil
sicer
naseljenec
,
a
udomačen
.
Ker
je
bil
kot
bogataš
prvi
mestni
svetovalec
in
poleg
tega
po
šolah
izobražen
človek
,
razumljivo
je
,
da
ga
je
Tatenbah
za
svojega
zaupnika
izbral
.
Ob
tem
času
je
vladal
že
med
celim
slovensko-štajerskim
prebivalstvom
nenavaden
duh
.
Narod
nij
vedel
,
kaj
ima
priti
;
a
kakor
se
pred
viharjem
čuti
težak
zrak
,
tako
je
bilo
tudi
te
dni
čutiti
,
da
se
velike
reči
pričakujejo
,
da-si
ljudje
nijso
mogli
vedeti
kaj
pride
.
V
Tatenbahovi
hiši
v
Mariboru
se
je
skrivaj
svinec
v
krogle
rezal
in
sekal
,
speljavalo
se
je
skupaj
orožje
,
strelivo
itd.
Vse
to
se
je
godilo
tajno
,
vendar
pred
vsemi
ljudmi
nij
moglo
skrito
ostati
.
Temne
in
zamolkle
govorice
so
se
širile
med
ljudmi
,
a
po
večjem
je
bilo
vse
Tatenbahu
ugodno
,
ker
nezadovoljnost
je
bila
velika
,
sosebno
cesarskih
oblasti
mestjani
in
ljudstvo
nijso
mogli
prenašati
.
Med
prvimi
,
katere
so
sovražili
,
bil
je
mogočni
mestni
pisar
Jàkob
Koder
v
Mariboru
.
V
zadnjih
dnevih
so
se
pak
posebno
tri
reči
prigodile
,
ki
so
ne
samo
po
vsem
dolnjem
Štajerskem
velik
nemir
vzbudile
,
temuč
tudi
one
može
zmešale
,
ki
so
prav
slutili
,
kaj
se
godi
in
pripravlja
.
Zrinjskega
vojaki
,
posebno
jezdeci
so
bili
namreč
na
naglem
iz
Čakovca
prodrli
v
slovensko
Štajersko
in
se
razsuli
povsod
,
ogledovaje
in
opazovaje
.
Kjer
jim
se
nij
nihče
ustavljal
,
tam
so
bili
prijatelji
z
ljudmi
,
a
kjer
so
bran
našli
,
tam
so
se
hrvatski
vojniki
tudi
v
slovenski
zemlji
obnašali
kot
sovražniki
.
V
Svetinjah
in
v
Mali
Nedelji
so
se
jim
domačini
postavili
na
pot
.
Začel
se
je
bil
boj
,
hrvatska
vojska
Zrinjskega
je
neusmiljeno
vrgla
ob
tla
od
nemških
graščakov
vojene
nerazumne
Slovence
,
in
Mala
Nedelja
je
izgubila
mnogo
ljudi
in
blaga
,
in
med
nevednim
nepodučenim
ljudstvom
se
je
širil
strah
.
A
ne
samo
to
.
Dne
7.
marca
so
prodrli
isti
vojniški
jezdeci
Zrinjskega
tudi
v
celjski
okraj
in
so
požgali
sv.
Florjan
pri
Šetaljah
in
še
nekatere
druge
kraje
,
ki
so
se
jim
ustavljali
.
Vse
te
strašne
dogodbe
so
se
izvedele
v
Maribor
.
In
izvedel
jih
je
tudi
meščan
Pavmgartner
.
Zato
je
takoj
tekel
k
Tatenbahu
.
»
Za
božjo
voljo
,
to
ne
bo
dobro
izšlo
,
«
rekel
je
Pavmgartner
Tatenbahu
tresoč
se
od
straha
,
ko
je
enkrat
razpovedal
vse
govorice
,
ki
so
v
mesto
prišle
.
»
To
nij
nič
hudega
,
«
odgovori
Tatenbah
mirno
.
»
Vse
mora
tako
biti
.
«
»
Ali
da
Hrvatje
v
našo
deželo
vpadajo
!
da
bode
ljudstvo
mislilo
,
da
so
naši
sovražniki
?
In
ti
požari
in
poboji
?
Nazadnje
pridejo
celo
do
nas
in
ne
ločijo
ni
prijatelja
ni
sovražnika
?
«
vprašuje
meščan
.
»
Večina
vojske
pride
iz
Hrvatskega
.
Prej
pa
je
treba
,
da
poznajo
našo
zemljo
.
Samo
zato
so
se
bile
one
čete
prikazale
.
Čas
se
bliža
.
Vi
se
nemate
ničesa
bati
.
Samo
gledite
,
da
ste
vi
pripravljeni
in
da
mi
mestno
sodrgo
skupaj
držite
,
da
vsaj
proti
nam
ne
bode
divjala
.
«
»
Pa
kaj
,
če
vas
cesarski
prenaglijo
.
Tega
se
jaz
bojim
.
Že
se
o
stvareh
preveč
govori
,
a
nikjer
še
nij
nič
videti
,
da
mislite
kaj
začeti
.
Pripravljeni
nijste
,
gospod
grof
.
Meni
se
tako
zdi
...
»
Nič
vam
se
naj
ne
zdi
,
«
pravi
grof
,
in
potegne
iz
žepa
pismo
,
katero
meščanu
pokaže
.
Pismo
je
bilo
od
Frankopana
,
latinski
pisano
.
Načrtan
je
bil
v
njem
ves
plan
,
po
katerem
naj
Tatenbah
dela
.
Zarotnikom
je
bilo
največ
ležeče
na
tem
,
da
dobodo
Gradec
,
kot
vladno
središče
v
svojo
pest
.
V
tistem
času
to
nij
bilo
tako
teško
.
Kdor
je
imel
grad
in
je
vanj
vrgel
nekoliko
vojakov
,
ta
je
imel
celo
mesto
v
roci
in
se
je
mogel
polastiti
vseh
vladnih
poslov
in
prostorov
.
Posadka
je
bila
tačas
kakor
povsod
,
tako
tudi
v
trdnjavi
graškega
gradú
majhena
.
Vendar
nij
bilo
mogoče
Tatenbahu
na
tihem
in
brez
hrupa
tako
vojsko
skupaj
spraviti
,
da
bi
se
bil
s
silo
mogel
polastiti
trdnjave
.
Kar
s
silo
nij
moglo
iti
,
snovalo
se
je
z
zvijačo
.
Za
to
je
Frankopan
naredil
črtež
.
Z
izgovorom
,
da
hoče
zarad
nevarnosti
pred
roparji
svoje
zaklade
v
svoji
hiši
na
Lugeku
v
Gradci
spraviti
,
imel
je
po
tem
črteži
Tatenbah
več
pokritih
voz
v
Gradec
spravljati
.
V
teh
vozovih
bi
bili
skriti
najčvrstejši
hrvatski
vojaki
iz
granice
.
Pri
»
železnih
vratih
«
bi
se
moralo
kako
kolo
pri
vozovih
zlomiti
,
ali
sploh
kak
zadržek
najti
,
da
bi
se
vozovi
vstavili
,
hrvatski
junaki
iz
njih
poskakali
in
v
zvezi
z
vozniki
in
nekaterimi
že
v
Gradci
pripravljenimi
Tatenbahovimi
zaupnimi
vojniki
in
hlapci
stražnike
pri
mestnih
vratih
pobili
,
v
mesto
udrli
,
in
skozi
skrivni
podzemeljski
pot
,
ki
drži
iz
cesarske
hiše
do
grada
,
posadko
na
gradu
nenadno
napali
in
tako
grada
se
polastili
.
To
dobljeno
,
vse
dobljeno
.
Vse
to
je
bilo
v
Frankopanovem
pismu
,
katero
se
pozná
dan
denes
v
celoti
samo
po
obsežku
,
iz
originala
so
ostale
dokumentarično
samo
početne
besede
:
»
Care
frater
,
significo
tibi
,
quod
Turcae
jam
sunt
in
procinctu
progressus
facturi
.
«
(
Dragi
brate
,
naznanjam
ti
,
da
so
Bosnjaci
že
pripravljeni
prodreti
.
—
Čudno
je
,
da
se
v
aktih
imenujejo
vojaki
iz
juga
»
Turcae
«
,
najbrž
je
to
vsled
osobnega
zmenka
,
ali
pa
za
to
,
ker
so
tačas
pri
nas
vse
vojne
čete
iz
juga
za
Turke
imeli
,
kakor
še
dan
denes
naš
najprosteji
kmet
,
kadar
o
bodoči
vojski
čuje
,
meni
,
da
bode
vojska
s
Turkom
.
)
Meščana
groza
strese
.
»
Zaupal
sem
vam
mnogo
,
a
zanašam
se
,
da
nikomur
,
niti
enemu
človeku
o
tem
ne
govorite
,
«
pravi
grof
.
»
Jaz
nijsem
ničesa
čul
,
nečem
ničesa
vedeti
...
Bog
nas
varuj
!
«
šepeta
Pavmgartner
.
In
ker
mu
tu
nij
bilo
dobro
pri
srci
,
poslovi
se
.
Iz
Tatenbahove
hiše
gredoč
,
ozre
se
na
pragu
gori
in
doli
po
ulicah
,
ali
ga
kak
osoben
sovražnik
ne
vidi
,
ka
od
Tatenbaha
pride
.
Zavije
se
potem
v
plašč
in
s
trdnim
sklepom
,
da
se
bode
odslej
bolj
varoval
,
ničesa
vpraševal
,
ničesa
govoril
,
temuč
čakal
,
kako
se
bodo
stvari
same
in
brez
njega
razvile
,
koraka
brzo
domú
.
Kak
on
hitro
v
hišo
stopi
,
Ona
mrtva
že
leži
.
Narodna
.
Nekoliko
dnij
prej
nahajamo
mladega
popotnika
na
cilji
svojega
pota
,
pred
gradom
Podčetrtek
.
Bil
je
to
Baltazar
Ribelj
.
Kako
se
je
spremenil
v
tem
času
!
Videl
se
je
za
več
let
starejši
,
cela
postava
je
bila
nekako
bolj
sloka
,
lice
upálo
in
vsa
zunanjost
zanemarjena
.
A
nij
čuda
da
je
bilo
tako
.
Zadnje
mesece
je
doživel
več
nego
mu
je
ljubo
bilo
,
duševno
in
telesno
prestal
toliko
,
da
se
je
tudi
na
vnanje
izraževati
moralo
.
Vsled
strahú
,
katerega
sta
Tatenbah
in
Rudolfi
imela
pred
Pavlom
Ahacem
,
prišel
je
bil
Rudolfi
nemudoma
k
Riblju
v
ječo
.
Prigovarjal
mu
je
,
da
ako
hoče
prost
biti
,
naj
priseže
,
da
bode
:
prvič
nasproti
vsem
in
vsakemu
molčal
o
tem
,
kar
vé
glede
Tatenbaha
,
drugič
pa
,
da
bode
precej
iz
dežele
odšel
.
Za
to
poslednje
mu
je
ponujal
znamenito
svoto
denarja
.
Pač
je
v
samotnem
zaporu
Riblju
razkipelo
sovraštvo
do
svojega
dosedanjega
gospodarja
po
vseh
žilah
.
Maščevati
se
nad
onim
,
ki
mu
je
s
smelo
kruto
roko
potrgal
vse
lepe
podobe
o
prihodnji
sreči
na
tla
,
ter
jih
tam
hladnokrvno
poteptal
,
to
je
bila
njegova
vroča
želja
.
A
kako
jo
izvesti
!
Oni
,
kateremu
sovraštvo
velja
,
je
visoko
zgoraj
.
Sto
in
sto
rok
mu
je
postrežnih
.
On
pa
,
Ribelj
,
bil
je
zdaj
v
njegovih
rokah
,
zaprt
,
sam
,
razorožen
,
brez
pomoči
in
prijatelja
.
In
poznal
je
dobro
svoj
čas
,
vedel
,
da
se
ne
šteje
niti
ne
premišlja
dolgo
za
eno
človeško
življenje
.
Kako
lehko
ga
pusté
do
smrti
v
tej
temni
ječi
,
ali
kako
lehko
dobi
jetničar
njegov
ukaz
,
na
tihoma
v
kraj
spraviti
ga
.
Taki
grozni
preudarki
so
počasi
zlomili
Ribljev
vzklonen
duh
in
—
ko
je
bil
Rudolfi
s
svojo
ponudbo
prišel
,
poprijel
se
je
je
Ribelj
brž
,
kakor
v
strahu
,
da
mu
ne
bi
ta
rešilna
vrv
zopet
odtegnena
bila
.
Prisegal
je
najsvetejše
prisege
,
kakor
mu
je
Rudolfi
nalagal
.
Namenjen
je
bil
na
Nemško
.
Pa
sam
?
Kam
?
To
so
bila
vprašanja
.
In
zopet
je
vstajala
slika
iz
megle
spominov
,
podoba
one
deklice
,
na
katero
ga
je
prva
in
edina
srčna
vez
vezala
.
Nij
mogel
na
pot
,
da
je
ne
bi
bil
še
enkrat
videl
.
A
ipak
nij
tudi
k
njej
mogel
.
Kaj
je
ž
njo
,
o
tem
nij
vedel
ničesa
.
Nij
imel
nobenega
človeka
,
s
katerim
bi
mu
bilo
mogoče
o
tej
zadevi
govoriti
.
Prišla
mu
je
večkrat
misel
,
da
deklica
nij
kriva
,
da
ves
položaj
nij
tak
kakor
ga
je
on
v
prvem
hipu
videl
,
da
se
je
prenaglil
.
Z
nekakim
zadostenjem
se
je
te
misli
oklepal
in
vedno
bolj
se
mu
je
nemogoče
zdelo
,
da
bi
se
mu
bilo
moglo
ono
prej
tako
srčno
udano
bitje
izneveriti
.
Po
drugi
strani
mu
je
srce
govorilo
,
da
more
morda
njej
odpustiti
mnogo
,
vse
,
vse
.
Z
njim
naj
deklica
pojde
,
daleč
v
širni
svet
,
kjer
bode
mogoče
preteklosti
pozabiti
,
kjer
nij
brezvestnih
zapeljivcev
,
kjer
je
mogoče
začeti
novo
življenje
.
Tih
in
skrit
je
živel
Ribelj
nekaj
časa
v
Celji
,
odlagaje
od
dne
do
dne
izpolnitev
svoje
prisege
,
pa
tudi
pot
v
Podčetrtek
.
Nazadnje
se
je
odločil
za
poslednje
in
najdemo
ga
tam
.
Ko
stopi
na
dvorišče
prileti
mu
véliki
Gornikov
pes
nasproti
,
a
neče
več
v
njem
poznati
starega
hišnega
prijatelja
,
katerega
je
prej
pozdravljal
.
Sovražno
laje
nanj
in
mu
zastavlja
pot
.
»
Kaj
iščeš
tod
?
«
vpraša
ga
osorno
Gornik
,
kateremu
so
te
mesece
,
kar
ga
nij
bilo
tukaj
,
lasje
vidno
osiveli
.
»
Kaj
je
z
Marijanico
?
«
vpraša
Ribelj
.
Gornik
trpko
namežikne
,
obrne
se
proč
in
pravi
:
»
Le
pojdi
od
koder
si
prišel
,
tukaj
nemaš
česa
več
iskati
.
Boljše
bi
bilo
,
da
bi
ne
bil
nikoli
pod
streho
prišel
,
kjer
sem
jaz
spal
.
«
Rekši
mu
hrbet
obrne
in
odhaja
.
Ribljevo
klicanje
je
bilo
zastonj
.
Na
dvorišči
je
obstal
sam
.
Od
raznih
oglov
so
ga
posli
sumljivo
in
kakor
boječe
gledali
in
glave
stikali
.
A
tako
on
nij
hotel
oditi
.
Stopi
črez
prag
,
da
bi
v
grad
šel
sam
pogledat
.
V
veži
najde
staro
deklo
Marto
.
Starka
zavpije
na
ves
glas
zagledavši
ga
in
stegne
svojo
velo
roko
po
njem
.
»
Prekasno
ste
prišli
,
prekasno
!
«
govori
in
solze
se
jej
polijo
po
nagubanem
obrazu
.
»
Kje
je
Marijanica
?
«
ponavlja
Ribelj
svoje
vprašanje
in
v
strahu
,
ki
je
mladega
moža
zdaj
obšel
videčega
vse
spremenjeno
,
pozabljena
je
bila
cela
preteklost
,
živo
je
bilo
v
njem
samo
hrepenenje
deklico
zopet
videti
.
»
O
zakaj
nijste
prišli
,
gospod
Baltazar
!
«
tarna
starka
.
»
Kako
je
vas
klicala
po
imenu
,
zmirom
,
po
dnevi
in
po
noči
.
Baltazar
,
je
rekla
,
pridi
k
meni
,
odpusti
meni
,
je
rekla
.
Lepa
je
bila
,
ko
se
jej
v
glavi
mešalo
od
vročinske
bolezni
,
rudeča
ko
roža
in
bela
kakor
mleko
,
pa
je
molila
k
bogu
za
vas
,
tako
lepo
.
In
ko
so
prišli
duhovni
gospod
k
njej
,
je
tudi
lepo
molila
,
in
pri
bogu
jej
je
odpuščeno
,
gotovo
je
v
nebesih
za
angela
.
O
zakaj
niste
prišli
prej
,
kako
bi
jo
bili
obveselili
,
in
še
ozdravela
bi
bila
,
tako
vas
je
želela
.
«
»
Mrtva
!
«
Bled
ko
zid
,
na
katerem
je
Ribelj
naslonen
bil
,
globoko
vzdahne
.
Starka
pripoveduje
na
drobno
in
gostobesedno
,
kaj
je
deklica
govorila
,
kako
nikogar
nij
bilo
blizu
,
le
ona
sama
je
trpela
in
bedela
pri
njej
cele
noči
.
»
In
kaj
so
ljudje
vse
pripovedovali
:
da
ste
vi
gospod
zaprti
,
da
vas
ne
bode
nikoli
več
k
nam
.
Ona
tega
nij
verjela
,
ni
jaz
nijsem
verjela
ter
jej
nijsem
ničesa
pravila
,
kaj
ljudje
govorè
.
Zmirom
me
je
vpraševala
,
če
ste
že
prišli
.
In
mislite
si
,
ona
je
mislila
v
svoji
bolni
glavi
,
da
se
je
vam
zamerila
tako
,
da
jej
ne
boste
odpustili
.
Gospod
Baltazar
je
dober
človek
,
tako
sem
jej
jaz
vedno
pravila
,
on
te
ima
rad
,
sem
rekla
,
in
na
spomlad
bode
gotovo
zopet
prišel
,
sem
rekla
,
in
glej
,
res
ste
prišla
,
ali
ona
vas
nij
učakala
,
ubožica
.
«
»
Kedaj
je
bil
grof
tu
?
«
vpraša
Ribelj
.
»
O
,
gospoda
nij
bilo
več
od
tistega
dne
,
kar
je
z
vami
tako
grdo
ravnal
.
Precej
potlej
je
Marijanica
zbolela
;
potem
jej
je
bilo
bolje
,
a
vesela
nij
bila
nikoli
več
;
in
potem
je
zopet
zbolela
.
Grof
,
da
!
Ona
nij
mogla
slišati
o
njem
.
Mene
je
bilo
groza
imenovati
ga
,
ker
se
je
ubožica
kar
tresla
,
kadar
je
slišala
kaj
o
njem
.
Jaz
sem
že
prej
rekla
,
da
to
ne
bode
prav
,
ko
se
je
on
začel
sladkati
okolo
nje
.
Pa
je
res
tako
prišlo
;
bog
me
varuj
,
da
bi
o
gospodu
grofu
kaj
hudega
govorila
,
ali
nesreča
je
k
nam
prišla
ž
njim
.
O
da
bi
bili
ostali
v
vinogradu
na
Visovljah
,
a
ne
šli
v
grad
.
Kako
je
bilo
tam
gori
lepo
,
dokler
nij
grof
prišel
.
«
»
Proklet
naj
bode
!
«
mrmra
Ribelj
med
zobmi
srpo
v
tla
gledaje
.
V
tem
hipu
pride
oskrbnik
Gornik
na
prag
.
Zagledavši
Riblja
pri
svoji
stari
dekli
obstoji
,
kakor
da
bi
premišljal
,
ali
bi
stopil
naprej
ali
bi
se
ognil
nazaj
.
Ribelj
stopi
k
njemu
in
pravi
:
»
Pojdi
sem
stari
,
zadnjekrat
je
,
da
te
nadlegujem
.
Ti
nijsi
imel
poguma
,
da
bi
bil
nož
zasadil
v
človeka
,
ki
te
je
ob
pošteno
hčer
pripravil
.
Zato
poglej
zdaj
mene
;
česar
nij
njen
oče
storil
,
to
bode
vendar
storjeno
.
«
Preko
trhlega
obraza
starega
oskrbnika
zaigra
čuden
nasmehljaj
.
Gornik
je
rad
čul
te
besede
,
a
poznalo
se
je
,
da
govornika
tudi
prezira
.
»
Prinesi
vina
,
«
pravi
starec
dekli
.
In
ko
starka
po
vinu
odide
,
sede
Gornik
k
mizi
