doktorz
začudenjem
.
„
O
,
počakajte
samo
!
“
je
pokimal
notar
,
„
samo
počakajte
:
resnično
,
resnično
vam
pravim
,
preden
bomo
odhajali
,
vam
bo
teknilo
.
To
je
zavratna
kapljica
;
najpoprej
se
prileze
in
gasi
žejo
,
nato
jo
dela
,
veste
,
da
vas
žeja
boljinbolj
,
potem
vas
razveseli
,
kakor
da
bi
bila
oštarija
nebeško
kraljestvo
,
in
nazadnje
—
vam
tekne
,
—
da
,
tekne
,
tekne
...
“
Doktor
je
pogledal
bliže
:
res
,
notar
Mekinda
je
bil
pijan
.
Ozrl
se
je
naokoli
;
tudi
ostala
veljačina
je
bila
vinjena
.
Vsi
so
kimali
z
glavami
,
smejali
se
z
nenaravno
veselostjo
najpustejšim
dovtipom
,
govorili
z
resnobnim
zanosom
in
z
velikimi
razmahi
o
malenkostih
ter
prepevali
zdravice
z
neubranimi
glasovi
.
Ženske
so
se
hihitale
;
gospodje
so
postajali
prijaznejši
in
smelejši
v
svojih
besedah
.
Od
kmetov
so
nekateri
odhajali
;
tisti
,
ki
so
ostali
,
so
bili
po
mizah
in
kričali
.
Nesolidna
družba
ob
stranski
mizi
je
sedela
pred
polnim
Štefanom
,
z
vrčki
namesto
kozarcev
;
fant
s
široko
kravato
je
pripovedoval
dolgo
in
po
vsej
priliki
neblagorodno
historijo
.
Edini
trezni
človek
,
ki
ga
je
vider
doktor
Čander
v
vsem
svojem
okrožju
,
je
bil
učitelj
Brglez
,
šele
nedavno
prestavljen
v
tisti
trg
iz
glavnega
mesta
,
zato
ker
je
robotal
v
moderni
literaturi
in
ker
je
bil
vse
preveč
revolucionaren
domoljub
.
Sedel
je
inženirju
ravno
nasproti
,
kozarec
limonade
pred
seboj
,
poleg
njega
gospa
Mekindova
.
Notarka
je
govorila
z
inženirjem
,
učiteljica
Karla
s
svojim
sosedom
na
levi
,
ki
ga
doktor
ni
poznal
.
Brglez
,
v
turistovski
srajci
in
črnem
žaketu
,
lase
nazaj
,
bujno
temno
brado
v
desnici
,
je
strmel
v
namizni
prt
,
kakor
da
bi
razmišljal
o
novi
tragediji
;
tako
se
je
zazdelo
doktorju
,
ko
je
videl
vse
črte
njegovega
obraza
nabrane
v
en
sam
izraz
važnosti
in
junaških
sanj
.
Notarka
,
suha
ženska
z
rdečim
nosom
in
z
očmi
,
ki
so
koketno
pričale
o
zavesti
nenavadne
mikavnosti
,
je
bila
pričela
z
inženirjem
duhovit
razgovor
.
„
Gospod
inženir
,
“
je
menila
,
„
kaj
pravite
:
ali
ni
muka
človeku
med
temi
ljudmi
?
In
med
njih
razgovori
?
Poslušajte
:
o
vsakdanjem
kruhu
,
o
politiki
in
o
ubogih
ženskah
...
Kakor
da
ni
višjega
,
ni
lepšega
na
svetu
...
“
„
Res
!
“
je
menil
inženir
z
veliko
resnobo
.
Sobesednica
je
obvisela
s
pogledom
na
njegovih
ustnicah
;
videč
,
da
je
to
vse
,
se
je
nasmejala
s
tistim
glasnim
smehom
ženskih
,
ki
vedo
,
da
imajo
prijeten
glas
.
No
,
doktor
ni
bil
njenega
mnenja
.
„
Histerija
!
“
je
zamrmral
sam
pri
sebi
.
„
Vse
priča
:
lice
,
glas
,
gibanje
,
pogled
,
vsa
prikazen
...
“
„
Res
?
Kaj
res
?
“
je
nadaljevala
notarka
hudomušno
.
„
Menila
sem
,
da
poveste
kdovekaj
modrega
...
“
„
Sem
tudi
mislil
,
milostljiva
,
pa
sem
pozabil
kakor
nalašč
;
morda
vas
je
roka
božja
obvarovala
zla
,
da
bi
slišali
neumnost
...
“
je
dejal
inženir
,
grizoč
si
ustnice
kakor
človek
z
ironijo
na
jeziku
.
„
Vi
ste
sploh
čudni
nocoj
;
ne
govorite
,
skoraj
da
ne
pijete
,
družbo
prezirate
kakor
kralj
na
prestolu
in
bledi
ste
kakor
Werther
...
“
„
Aha
!
“
je
dejal
doktor
in
nastavil
ušesa
.
„
Ni
se
čuditi
,
milostljiva
!
Morda
mislim
ta
hip
na
štiri
poslednje
reči
...
“
„
Pa
zakaj
?
Vi
ste
sploh
vedno
tako
mračnih
in
črnih
misli
;
stavim
,
da
na
skrivnem
tehtate
življenje
in
ljubkujete
s
samokresom
...
Pred
vami
se
vendar
razgrinja
vse
:
solnce
in
nebo
in
vsa
panorama
v
pozemeljskih
blagrov
.
Čemu
ne
segate
po
njih
?
“
ga
je
ogovarjala
,
kakor
da
izpreobrača
asketa
.
„
Prosim
vas
,
kaj
mi
more
nuditi
življenje
?
“
se
je
upiral
inženir
;
njegovo
lice
se
je
naenkrat
skrivilo
v
gubah
strašnega
pesimizma
,
razen
skritega
kota
ustnice
,
kjer
je
trepetal
smehljaj
.
„
Kaj
?
“
je
menila
notarka
;
oči
so
se
ji
razširile
in
zablestele
.
„
Vzemimo
naprimer
ljubezen
...
Povejte
mi
,
ali
vas
ljubezen
ne
mika
?
“
„
Bi
me
,
če
bi
bila
...
Kaj
pa
vas
,
milostljiva
;
kaj
mislite
vi
o
ljubezni
sploh
in
posebej
?
“
In
za
trenotek
,
ko
je
gospa
Mekindova
povesila
oči
,
se
mu
je
razširil
skriti
usmev
čez
vse
obličje
.
„
O
,
mene
!
“
je
dejala
nato
ona
s
tišjim
glasom
.
„
O
,
da
!
Ljubezen
,
gospod
inženir
,
je
višek
življenja
;
ljubezen
je
—
kako
naj
se
izrazim
?
—
nepopisno
lepa
reč
...
“
„
Torej
naposled
nisva
zelo
različnega
okusa
?
“
„
Bog
varuj
!
Oziroma
,
nikakor
ne
.
Kako
zastarelih
izrazov
se
poslužujem
,
kaj
?
Bog
varuj
...
haha
!
Veste
,
jaz
,
Mina
Mekindova
,
sem
pravzaprav
docela
moderna
ženska
;
to
se
pravi
,
misli
so
moderne
,
izraz
pa
je
tuintam
zastarel
kakor
pri
vsakomer
.
Tudi
o
ljubezni
imam
jako
moderne
nazore
:
zelo
,
zelo
moderne
.
Jaz
,
gospod
inženir
,
sem
omožena
;
in
vendar
si
kot
moderna
ženska
niti
od
moža
niti
od
teh
in
onih
drugih
reči
ne
bi
puščala
braniti
,
da
gojim
prijateljstvo
še
s
kom
drugim
.
“
Zardela
je
in
še
tise
je
dodala
:
„
Vam
,
gospod
inženir
,
sem
na
tihem
že
dolgo
časa
dobra
in
vdana
prijateljica
.
Vi
ne
verjamete
?
—
Smelo
verujte
...
Tako
dobra
sem
vam
—
ah
,
včasi
postajam
kar
otročja
:
zadnjič
se
mi
je
zahotelo
,
da
bi
se
igrala
z
vami
tam
kje
v
pesku
na
bregu
morja
;
čisto
,
čisto
bi
se
zakopala
ob
vaši
strani
...
“
Sklonila
se
je
naprej
,
glavo
povešeno
,
kakor
da
pričakuje
odgovora
.
Inženir
se
je
smehljal
;
doktorju
se
je
parkrat
zazdelo
,
da
hoče
odgovoriti
,
toda
molčal
je
;
pokašljal
je
,
kakor
v
zadregi
je
potegnil
z
roko
preko
čela
.
„
Vaše
oči
so
tako
nesramno
lepe
...
“
je
šepnila
notarka
;
njen
obraz
je
bil
bled
,
a
se
je
nenadoma
pokril
s
škrlatno
rdečico
.
„
Kaj
pravite
!
“
je
vzdihnil
inženir
v
smešni
osramočenosti
.
„
Kaj
spi
v
njih
na
dnu
?
—
Recite
,
Boris
:
ali
vas
ne
žeja
moje
vroče
duše
?
“
„
Inženir
Gaber
,
ste
hoteli
reči
milostljiva
,
“
je
dejal
sobesednik
,
nenadoma
s
trdo
resnobo
.
„
In
prosim
:
ne
varajte
se
...
Ne
žeja
me
;
ničesar
ni
,
ničesar
ne
bo
.
Oprostite
...
“
Vstal
je
,
odšel
je
po
vrtu
.
Literat
Brglez
je
govoril
s
tistim
gospodom
,
ki
je
sedel
minuto
prej
pri
Karli
.
Mahal
je
z
rokami
,
zavzemal
dramatske
poze
in
razkladal
ob
ognju
besed
in
z
množico
patetskih
gest
.
„
Kaj
pišete
v
teh
časih
,
gospod
Brglez
?
“
je
vprašal
gospod
.
„
Dramo
pišem
...
In
povem
vam
:
ta
stvar
bo
tako
prokleto
skozinskoz
tendenčna
,
kakor
še
ni
bila
nobena
v
našem
slovstvu
—
in
morda
niti
še
ne
drugod
.
“
„
Pa
snov
?
Kaj
zgodovinskega
seveda
?
“
„
Kajpada
...
Prosim
vas
,
čemu
ne
bi
pisali
zgodovinskih
dram
?
Ali
si
morda
upate
trditi
,
da
naš
narod
nima
zgodovine
?
“
„
Nikakor
ne
;
Bog
mi
stoj
ob
strani
!
“
„
Torej
!
...
Naslov
moje
drame
se
glasi
:
Matija
Gubec
,
slovenski
kralj
...
Morda
ga
izpremenim
:
Matija
Prvi
!
Ali
ni
že
naslov
kakor
plamen
?
—
Torej
!
Ampak
,
drama
bo
skozinskoz
tendenčna
!
Vsa
umetnost
bodočih
dni
bo
tendenčna
.
Vse
bo
tendenčno
:
Nebo
—
tendenčno
,
zemlja
—
tendenčna
!
“
Z
orgiastnim
zamahom
desnice
je
vprl
pogled
v
sobesednika
,
ki
je
sedel
pred
njim
mlad
,
plavolas
,
s
kuštravo
glasbeniško
glavo
.
„
Oprostite
,
“
je
menil
ta
ravnodušno
.
„
Da
bo
vaša
drama
tendenčna
,
o
tem
ne
dvomim
;
to
si
lahko
mislim
z
eno
besedo
...
Toda
zaradi
umetnosti
bodočih
dni
,
in
nebo
,
in
zemlja
?
Ne
;
veste
,
meni
se
pravzaprav
vidi
,
da
se
skladata
umetnost
in
tendenca
na
vsak
način
še
malo
slabše
od
tokajca
z
rabarbaro
...
“
„
To
je
zopet
ena
izmed
absurdnosti
,
s
kakršnimi
hočete
povsod
in
za
vsako
ceno
imponirati
!
“
je
krasnoslovil
Brglez
z
gromovitim
glasom
,
videč
,
da
nekaj
ljudi
posluša
.
„
Zares
?
“
se
je
nasmehnil
gospod
;
lice
mu
je
zaigralo
v
sila
nedolžni
veselosti
,
gladko
,
skoraj
brez
potez
,
kakor
da
bi
se
skrivalo
za
meglo
.
„
Da
,
prav
zares
;
zatrjujem
vam
,
dragi
in
cenjeni
gospod
Brglez
:
jaz
se
naravnost
strastno
rad
ponašam
z
absurdnostjo
...
Saj
dovolite
?
“
Presedel
je
k
nesolidni
družbi
s
Štefanom
in
z
vrčki
;
eden
od
trojice
je
ležal
pod
mizo
,
njegov
stol
je
bil
prost
.
Doktor
Čander
je
vstal
;
noge
so
mu
drevenele
.
„
Informoval
se
je
zaradi
vas
!
“
mu
je
kriknil
župan
z
veselim
,
vinjenim
glasom
.
„
Kdo
?
“
Doktor
je
pristopil
.
Sedeli
so
skupaj
:
Edvard
Žolna
,
Milan
Mekinda
,
Jernej
Cepuder
,
poštar
Žužnja
in
še
kup
drugih
,
v
cilindrih
in
brez
cilindrov
.
Miza
je
bila
polita
z
vinom
;
vsi
so
neprestano
trkali
in
pili
.
Star
gospod
s
častitljivo
belo
brado
je
držal
kozarec
z
drhtečo
roko
proti
luči
in
preklinjal
,
ne
da
bi
zinil
kaj
drugega
.
„
Kdo
se
je
informiral
?
“
je
vprašal
Čander
župana
,
ki
se
mu
je
bratovski
obesil
pod
pazduho
.
„
Informoval
!
“
je
vzkliknil
župan
z
užaljenim
poudarkom
.
„
Informoval
se
je
gospod
baron
;
vprašal
je
o
tebi
—
pardon
,
o
vas
!
—
No
,
veš
kaj
,
doktor
?
Pijva
bratovščino
!
“
Z
gromkimi
požirki
je
izpraznil
kozarec
in
je
poljubil
doktorja
z
mastnimi
,
debelimi
ustnicami
na
obedve
lici.
„
Tudi
midva
jo
pijva
!
“
je
predlagal
notar
.
Preden
je
preteklo
četrt
ure
,
se
je
pomnožilo
število
Čandrovih
pobratimov
za
sedem
.
Čutil
je
,
da
se
obračajo
misli
po
napetem
,
nenavadnem
taktu
,
in
da
se
reši
osmega
pobratimstva
,
je
vstal
.
„
Pijan
si
,
Ambrož
!
“
je
rekel
svojemu
človeku
,
stopajoč
z
opreznimi
,
premišljenimi
koraki
.
In
strašno
se
mu
je
zastudil
nocojšnji
večer
,
tako
zelo
,
da
se
je
še
svetleje
razgorela
slika
gospe
Blanke
in
še
mogočneje
oglasilo
hrepenenje
.
Bujna
temnolaska
je
bila
odšla
;
gospa
Blanka
je
sedela
v
tem
trenotku
sama
.
Doktor
Čander
se
je
osrčil
;
mimo
Karle
in
inženirja
,
ki
sta
se
smehljala
drug
drugemu
in
sta
se
tiho
razgovarjala
o
Kaliforniji
,
se
je
s
tesnim
srcem
napotil
do
nje
.
„
Ne
trpinči
duše
!
Prideš
,
sedeš
,
molčiš
;
usta
se
gibljejo
,
besede
ni
;
srce
posluša
,
molk
se
ne
dvigne
;
duša
je
žejna
,
rosa
ne
pade
...
Vem
,
muka
ti
je
z
menoj
;
ali
,
od
tvoje
muke
je
moja
večja
:
raste
,
širi
se
,
napenja
prsi
,
zdajzdaj
se
raztrga
s
solzami
.
Obadva
hočeva
govoriti
,
nihče
izmed
naju
ne
najde
besede
;
v
pozni
jeseni
si
prišel
,
pesmi
so
izdonele
,
glasovi
mehkobe
so
pozabljeni
;
zakaj
si
prišel
?
“
Takšne
so
bile
misli
gospe
Blanke
.
Doktorju
Čandru
se
je
zdelo
,
da
jih
vidi
v
njenih
očeh
;
toda
strah
,
da
ga
ne
bi
prevaral
ljubeči
vid
,
se
ga
je
oklepal
obenem
z
radostjo
nad
blagrom
,
ki
ga
je
slutilo
srce
.
Preden
se
ji
je
pridružil
,
je
bilo
nakopičenih
besed
kakor
bujnih
,
toplih
rož
,
da
jo
pozdravi
;
še
ta
hip
jih
je
čutil
,
nabrane
v
prsih
nekje
,
za
težkim
kamenom
,
ki
se
je
bil
zavalil
prednje
,
da
jih
ni
videl
spomin
.
Zdaj
je
bil
tako
blizu
nje
kakor
bržčas
nikoli
;
kajti
zaljubljeni
mladeniči
,
dokler
so
idealni
,
se
boje
svojih
deklet
.
Slišal
je
rahli
,
napeti
šum
njenega
diha
;
od
mlačne
noči
se
je
dvigala
vonjava
Blankinih
las
ter
je
prihajala
k
njemu
;
lahko
bi
bil
prijel
za
roko
,
ki
je
ležala
na
krilu
,
—
njemu
pa
je
bilo
,
kakor
da
je
vse
zamujeno
in
izgubljeno
:
hip
je
že
bil
nocoj
in
se
nikdar
ne
vrne
;
kamen
v
prsih
je
z
vsako
minuto
težji
in
ogromnejši
,
duši
sta
se
zagledali
in
se
zdita
druga
drugi
tuji
od
lastne
plahosti
.
Neizrazno
čuvstvo
ga
je
trlo
s
fizično
grozo
;
dasi
je
bilo
bridkost
,
vendar
se
je
rosilo
od
sladkosti
;
in
dasi
je
bilo
blaženost
,
vendar
je
trepetalo
od
bolečine
.
Naposled
,
z
obupnim
naporom
,
se
je
osvobodil
vezi
ter
je
izpregovoril
.
Njegov
glas
je
bil
tih
in
hripav
,
drhtela
je
vsakdanja
beseda
:
„
Prišel
sem
,
da
vas
pozdravim
...
“
Nato
se
je
osrčil
in
popravil
:
„
Prišel
sem
,
da
vas
pozdravim
s
pozdravom
preteklosti
,
v
imenu
dni
,
ki
se
vračajo
nocojšnji
večer
...
“
„
Verjela
bi
in
ne
bi
verjela
,
da
ste
vi
!
“
je
dejala
gospa
Blanka
;
tudi
njen
glas
je
bil
tih
.
„
Prestrašila
sem
se
vas
,
ko
ste
prišli
,
kakor
človeka
,
ki
je
vstal
iz
groba
.
“
„
Čemu
,
gospa
Blanka
?
“
je
dejal
doktor
s
trpkostjo
.
„
Jaz
sem
se
vas
razveselil
:
kakor
da
bi
se
raj
odpiral
v
puščavi
;
in
še
zdaj
se
vprašujejo
oči
,
če
ni
vse
le
sen
,
ki
skopni
kakor
fatamorgana
.
“
„
Vi
niste
vedeli
,
da
sem
tu
?
“
„
Ko
bi
bil
vedel
,
ali
menite
,
da
bi
bil
prispel
do
semkaj
?
Ne
hodi
se
daleč
s
takšnim
trepetom
v
srcu
,
ne
hodi
se
tja
,
kjer
cveto
sanje
davnih
noči
.
Gledal
si
jih
,
pa
so
zbežale
;
in
zdaj
,
ko
jih
zopet
pozdravljaš
,
so
drugega
last
.
“
„
Zakaj
ne
bi
bili
prišli
?
“
je
vprašala
Blanka
z
mehkim
glasom
.
„
Čemu
me
sovražite
?
Ali
se
me
bojite
?
“
je
dodala
z
usmevom
,
ki
ga
je
poznal
.
„
Jaz
naj
vprašam
!
Čemu
ste
se
prestrašili
vi
,
ko
sem
prišel
?
Jaz
,
mislim
,
se
nisem
zapisal
z
bolečino
v
vaše
življenje
:
ob
strani
sem
stal
,
človek
s
spoštovanjem
na
čelu
,
dostojen
berač
s
klobukom
v
roki
;
gledal
sem
,
molil
sem
za
vašo
dušo
in
puščal
sem
ji
,
da
je
hodila
svojo
pot
.
Vi
pa
...
“
Čander
je
umolknil
.
„
Čemu
ne
govorite
?
Kaj
sem
jaz
?
“
je
vprašala
Blanka
;
njen
glas
je
bil
malodušen
;
nato
je
zasijalo
v
očeh
,
čisto
drugače
,
čisto
tuje
,
in
doktor
,
ki
so
mu
bili
sicer
ženski
pogledi
kakor
odprta
knjiga
z
jasnimi
reki
,
je
strmel
ta
hip
pred
zagonetko
...
„
Bogve
,
če
ste
mislili
name
;
in
ako
ste
,
ali
morete
reči
,
da
ste
se
me
spominjali
z
zlim
?
Nikdar
vas
nisem
ranila
...
“
„
Niste
;
in
vendar
mi
je
krvavela
duša
...
Pustiva
to
!
Gospa
Blanka
,
koliko
let
je
preteklo
?
Drug
za
drugega
sva
mogla
biti
že
davno
mrtva
.
In
kje
vas
moram
videti
?
Ali
so
čudeži
vašega
življenja
čakali
,
da
odide
tisti
berač
s
klobukom
v
roki
,
in
so
se
potem
pričeli
goditi
?
“
„
Tako
se
zdi
!
“
Gospa
Blanka
je
nervozno
pritiskala
prst
za
prstom
na
rdečo
kapljo
vina
,
ki
se
je
poznala
v
namiznem
prtu
.
„
Strmel
sem
,
in
še
zdaj
mi
je
pravljica
...
Hotel
bi
,
da
ste
moja
sestra
;
potem
bi
vas
vprašal
po
dogodkih
;
tako
si
ne
upam
,
zakaj
,
na
vaših
ustnicah
stoji
zapisano
,
da
so
težki
med
njimi
.
Toda
,
veste
kaj
:
meni
je
,
kakor
da
je
bilo
predvčeranjim
in
danes
;
včeraj
je
izginil
brez
sledu
,
duša
ga
je
pozabila
ta
večer
.
Propadlo
je
kakor
moreče
sanje
...
„
Prijatelja
sva
bila
tiste
dni
...
“
je
rekla
Blanka
zamišljeno
.
„
Nikoli
si
nisva
razodela
prijateljstva
,
“
je
odgovoril
Čander
,
in
glas
besed
je
pričal
:
„
Jaz
sem
ti
bil
več
!
“
in
je
vpraševal
:
„
Kakšna
si
mi
bila
ti
?
“
„
Nikoli
...
In
—
vendar
sva
bila
...
In
tisto
je
že
dolgo
,
dolgo
!
“
„
Moj
Bog
!
“
se
je
prestrašil
doktor
.
„
Kaj
sem
govoril
?
Recite
:
ali
naj
grem
?
“
„
Ničesar
niste
rekli
,
“
je
menila
Blanka
tiho
,
oči
povešene
.
„
In
če
vam
ni
dolgčas
,
ostanite
:
v
prvem
hipu
,
ko
sem
vas
zagledala
,
se
mi
je
zazdelo
,
da
si
pove
nocoj
dvoje
ljudi
dvoje
povesti
.
Moja
je
žalostna
;
ali
je
vaša
vesela
?
“
Doktor
je
sklenil
roke
:
„
To
je
ravno
žalost
,
da
morate
,
morate
staviti
vprašanje
.
Ako
bi
bil
upal
,
da
se
enkrat
vidiva
,
bal
bi
se
ga
bil
vse
dni
.
Temna
je
povest
moje
duše
,
temnejša
je
povest
mojega
življenja
,
kakršen
je
bil
njegov
zunanji
tek
;
in
če
jo
boste
poslušali
,
prijateljica
Blanka
,
ogrnite
se
s
prizanesljivostjo
in
ne
karajte
tistega
,
kar
je
v
moji
povesti
greh
!
“
Zdelo
se
je
,
kakor
da
ju
je
družba
nalašč
pustila
sama
.
Nekaj
gostov
se
je
poslavljalo
in
stalo
z
dvignjenimi
kozarci
pri
„
šentjanževcu
“
;
ostali
so
bili
malodane
vsi
na
kupu
:
veljak
za
veljakom
se
je
dvigal
ter
govoril
napitnice
s
tako
gromovitim
glasom
,
da
človek
ne
bi
bil
slišal
niti
zvonov
,
nikar
pa
pogovora
,
ki
se
je
razpletel
med
Čandrom
in
Blanko
.
Doktor
se
je
oprl
z
levim
komolcem
na
mizo
ter
položil
glavo
v
dlan
.
Prijetna
gorkota
ga
je
bila
prešinila
z
mehkim
čarom
;
tisti
kamen
v
prsih
je
izginil
,
besede
so
bile
lahke
in
pripravljene
;
zdelo
se
mu
je
,
da
stoji
pred
blagodejno
veliko
izpovedjo
svojega
življenja
.
Ona
,
v
modri
bluzi
,
ki
je
prijetno
mejila
s
črnim
krilom
,
se
je
oprijemala
stolovega
hrbta
z
obema
rokama
;
prožilo
se
je
vitko
telo
,
prsi
so
bile
napete
,
glava
sklonjena
,
da
so
se
obešali
razčesani
lasje
v
dveh
valovih
,
ki
sta
se
svetlikala
v
medli
luči
lampijonov
;
oči
so
gledale
izpod
čela
,
doktorju
naravnost
na
usta
...
Le
kadar
je
premolknil
pa
je
ona
izpregovorila
,
takrat
je
zasijalo
oko
v
oko
,
in
obadva
sta
se
zgenila
v
tistem
zagonetnem
veselju
,
ki
ga
razlije
medsebojni
objem
dveh
pogledov
.
„
Še
danes
mi
je
v
spominu
kraj
,
kjer
sva
spoznala
drug
drugega
,
“
je
rekla
gospa
Blanka
.
„
Kdo
bi
ga
pozabil
?
Pot
nad
gozdom
zunaj
mesta
,
na
griču
mimo
vrta
,
ki
je
ne
vem
čigav
...
Zadaj
še
šume
drevesa
:
smreke
in
tudi
bukve
semintja
;
toda
več
je
smrek
nego
bukev
,
tistih
visokih
smrek
,
ki
govore
z
oblaki
.
In
pred
človekom
,
ko
stopi
iz
gozda
,
leži
široka
ploskev
solnca
:
tam
sije
menda
ves
božji
dan
,
tisto
nepričakovano
,
bujno
solnce
,
ki
omami
izprehajalca
,
da
se
ustavi
in
jedva
more
dalje
in
da
je
žalosten
,
ko
se
zopet
sklenejo
veje
nad
glavo
.
Tam
je
bilo
...
“
„
V
rožniku
;
jutro
je
hladilo
s
prijetnimi
vetrovi
.
Prejšnje
dni
je
ležala
soparica
,
tisto
noč
pa
se
je
razsulo
neurje
,
kakršnih
pomnim
malo
:
ponekod
so
bile
povodnji
.
In
zjutraj
je
stalo
nenadoma
vse
nebo
v
luči
in
vedrini
;
samo
trava
je
bila
rosna
,
hlapovi
so
dišali
v
zraku
,
in
mokrota
se
je
oglašala
pod
koraki
Bila
sem
sama
zunaj
,
na
izprehodu
;
zakaj
,
naša
hiša
ni
ležala
daleč
odondod
.
“
„
Takoj
pod
brdom
...
“
„
Prejšnji
dan
so
mi
bili
povedali
,
da
pridete
:
oddaljen
sorodnik
,
študent
,
ki
je
ušel
iz
lemenata
.
“
„
In
vaš
oče
bržčas
ni
bil
prav
vesel
,
da
je
ušel
.
Sam
mi
je
pravil
,
pozneje
,
ko
me
že
ni
več
rad
videl
pri
hiši
.
—
Zakaj
si
se
izpridil
,
je
dejal
,
zakaj
si
pustil
izvoljeni
stan
,
ko
veš
,
da
je
v
časti
pri
ljudeh
in
da
ima
rodbina
sramoto
?
—
On
je
zelo
gledal
na
besede
ljudi
...
Čutil
sem
to
očitanje
,
tuintam
napol
odkrito
in
še
večkrat
skrito
za
navidezno
prijaznostjo
pogovorov
,
ki
so
šli
o
vsakdanjih
rečeh
.
Mnogokrat
sem
grizel
ustnice
,
lopovščine
sem
se
obtoževal
natihem
;
in
vendar
,
ko
bi
bil
odšel
tiste
dni
,
poginil
bi
bil
gladu
kakor
pes
ob
cesti
...
Bridki
časi
so
bili
!
“
„
Ali
se
vam
vidi
,
da
so
trajali
predolgo
?
Meni
je
,
kakor
da
so
minili
čez
noč
:
prišli
so
,
in
mahoma
so
bili
pri
kraju
.
“
„
Tudi
jaz
sem
si
očital
,
leta
in
leta
,
kadarkoli
se
je
oglasil
spomin
;
kajti
v
treznih
urah
sem
ga
hotel
izruvati
in
zadaviti
...
Vedel
sem
,
da
je
bilo
in
da
se
ne
vrne
nikdar
več
:
pokaj
bi
sanjaril
o
cvetju
,
kdor
se
je
izgubil
v
puščavi
!
“
„
Potem
so
vam
dali
ti
bridki
časi
vendarle
prijetnih
slik
?
“
je
vprašala
gospa
Blanka
s
tihim
,
negotovim
glasom
.
„
Meni
?
Prijetnih
slik
?
Ne
vprašujte
,
gospa
Blanka
;
nisva
še
pri
tistem
poglavju
...
Zdaj
mislim
na
jutro
,
ko
sva
se
sestala
:
prišel
sem
s
postaje
,
megla
je
bila
še
na
ulicah
;
visoko
nekje
se
je
borilo
solnce
.
Pri
vas
je
bilo
vse
na
nogah
;
odpirali
so
trgovino
,
po
hodnikih
so
pometale
dekle
.
Tam
sem
postavil
v
prvi
kot
vse
,
kar
sem
imel
s
seboj
:
oguljen
kovčeg
iz
črnega
usnja
,
ali
veste
?
Vi
ste
se
mu
smejali
,
ko
smo
prišli
domov
,
in
mene
je
bilo
sram
.
Vprašal
sem
po
očetu
;
da
je
zunaj
,
so
mi
rekli
,
vam
da
je
šel
naproti
;
in
če
bi
krenil
v
gozd
po
tej
in
tej
stezi
,
da
bi
ga
dobil
:
v
našem
gozdu
ni
mnogo
steza
...
Jaz
bi
bil
rajši
počakal
;
ali
,
ker
mi
nihče
ni
odprl
vrat
in
nihče
ni
ponudil
stola
,
—
ljudje
so
nezaupni
,
kajneda
?
in
marsikak
človek
s
poštenim
licem
je
bil
že
v
resnici
tat
,
—
sem
se
napotil
po
gozdu
.
Srečam
moža
,
visokega
,
osivelih
las
,
z
ravno
,
naglo
hojo
;
jedva
sem
ga
dohitel
,
gledal
sem
ga
;
bil
je
podoben
fotografiji
,
ki
sem
jo
imel
kdove
od
kdaj
,
iz
njegovih
mladih
let
.
In
dobra
volja
mu
je
sijala
z
obraza
;
kako
ne
bi
,
ko
je
mislil
na
vas
?
Snamem
klobuk
,
čuteč
,
da
mi
je
nekaj
uplahnilo
v
prsih
;
morda
je
bila
tudi
zavest
,
da
stojim
pred
prvim
človekom
,
ki
sem
ga
v
življenju
poprosil
miloščine
.
Saj
tisto
je
bilo
do
pičice
kakor
miloščina
,
tisti
tedni
pri
njem
,
tista
dva
meseca
;
ali
ne
?
Jaz
sem
Ambrož
Čander
,
gospod
,
ga
nagovorim
;
glas
se
mi
je
tresel
,
pogled
se
je
dvignil
do
njegovega
obraza
in
je
padel
na
zemljo
.
—
Ali
se
smem
razveseliti
,
da
ste
vi
—
...
—
Matej
Gruda
,
mi
prestriže
tvoj
oče
besedo
.
—
Tak
si
torej
,
ubegli
lemenatar
?
Prav
;
tu
imaš
smotko
,
zapali
jo
in
pojdi
z
menoj
,
da
te
pokažem
hčeri
...
Moja
hči
,
je
ponovil
z
veseljem
,
ki
se
je
čudno
podajalo
njegovemu
trdemu
trgovskemu
glasu
,
moja
Blanka
je
na
izprehodu
.
Ampak
to
ti
pravim
,
fant
,
in
to
si
zapomni
:
glej
,
da
se
ne
zaljubiš
!
Neumnosti
ne
maram
,
in
mladi
ljudje
so
vsi
neumni
;
tudi
jaz
sem
bil
neumen
,
ko
sem
bil
mlad
.
Ti
si
mi
pisal
,
da
prihajaš
študirat
—
študiraj
!
In
da
prihajaš
čakat
,
dokler
se
kaj
ne
ukrene
,
—
počakaj
...
Vse
drugo
pa
sem
ukrenil
jaz
sam
in
bom
ukrenil
,
in
sploh
—
pazi
,
da
se
mi
ne
zameriš
!
Ali
boš
?
—
Bom
!
sem
dejal
.
Čutil
sem
se
ponižanega
kakor
nikoli
;
in
zavedal
sem
se
tiste
velike
laži
,
ki
je
ležala
v
sami
besedi
:
Bom
!
—
Zakaj
,
izpovedujem
se
vam
,
prijateljica
Blanka
,
da
sem
bil
v
samem
hipu
svoje
obljube
natihem
že
pripravljen
,
za
vsak
slučaj
,
da
ne
bi
,
čeprav
sem
obljubil
,
da
bom
.
Prazna
obljuba
,
tudi
brez
tiste
hipne
trme
in
brez
moje
trme
sploh
;
in
vendar
se
mi
je
kasneje
mnogokrat
dozdevalo
,
da
so
bile
ravno
besede
vašega
očeta
prvi
sunek
,
ki
me
je
napotil
proti
cestam
poznejših
dni
...
“
Blanka
se
je
smehljala
z
rahlim
,
izgubljenim
usmevom
.
Vse
polno
misli
je
ležalo
v
črtah
njenega
lica
.
„
In
tam
,
kjer
stoji
,
—
bogve
,
če
še
stoji
?
—
klop
iz
brezovih
debel
,
tam
smo
se
sešli
.
Vi
ste
bili
čisto
mladi
in
belega
lica
,
obriti
,
kajpada
,
jedva
se
vam
je
poznala
senca
nad
ustnico
...
“
In
sama
pri
sebi
je
mislila
:
„
Zdaj
si
star
in
bradat
;
koliko
si
bil
lepši
tiste
čase
!
“
Doktor
je
čutil
njeno
misel
;
pognala
mu
je
kri
v
obraz
.
„
Čemu
zardevate
?
Ugajali
ste
mi
,
“
je
nadaljevala
Blanka
,
brezskrbno
kakor
nekdaj
.
„
Lepi
ste
bili
,
in
jaz
sem
se
veselila
vašega
prihoda
,
ker
se
mi
je
sanjalo
že
naprej
,
da
niste
grd
človek
.
Jaz
takrat
še
nisem
marala
grdih
ljudi
...
“
je
dodala
;
njen
glas
je
bil
mahoma
pobit
in
kakor
osramočen
.
„
Kako
da
jih
maraš
zdaj
!
“
je
kriknilo
v
Čandrovem
srcu
.
„
Zakaj
si
vzela
Jerneja
Cepudra
?
Ali
si
takrat
že
marala
grde
ljudi
,
ko
si
stopila
s
tem
strahom
pred
oltar
?
“
„
Življenje
uganja
z
nami
svoje
hudobije
;
pride
in
opljuje
z
gnusom
,
karkoli
je
v
srcu
lepega
,
dokler
človek
ne
obupa
,
misleč
,
da
je
lepota
mrtva
...
“
je
odgovorila
Blanka
neizgovorjeni
misli
.
„
Ampak
vi
,
gospod
doktor
,
ste
bili
ravno
tako
rdeči
v
obraz
,
kakor
ste
nocoj
.
“
„
To
ni
nemogoče
,
“
se
je
nasmehnil
doktor
ob
spominu
.
„
Morda
sem
bil
še
bolj
neroden
;
kdo
ve
?
Jaz
sem
si
zapomnil
druge
reči
:
vaše
lice
,
prijateljica
Blanka
;
sijalo
je
od
mladosti
in
od
lepote
,
bolj
nego
tisto
čudesno
jutro
nad
gozdom
.
Vso
vašo
sliko
:
bela
v
čisto
beli
obleki
,
z
belim
,
skoraj
da
snežnobelim
slamnikom
na
glavi
,
na
teh
vaših
bogatih
,
zlatih
laseh
,
se
je
prikazala
na
poti
,
tam
gori
nad
gozdom
,
kjer
se
razliva
široka
solnčna
lisa
čez
travnik
in
čez
vrt
.
Korak
sem
si
zapomnil
,
vaš
korak
,
ko
ste
nama
stopili
naproti
:
plaven
je
bil
,
ozek
in
mlad
...
Vaš
smehljaj
sem
ohranil
v
spominu
,
in
vse
,
vse
,
vse
!
Položili
ste
očetu
roke
na
rame
,
poljubili
ste
ga
,
in
on
je
poljubil
vas
;
glejte
,
že
tisti
hip
me
je
zagrabila
želja
,
takšna
mogočna
želja
,
da
bi
bil
vaš
oče
,
vsaj
vaš
oče
!
Gospod
Matej
Gruda
me
je
nato
predstavil
:
„
Ambrož
Čander
,
ki
je
ušel
iz
lemenata
!
Da
ste
vi
njegova
Blanka
,
ni
omenil
;
njemu
se
je
zdelo
pač
umevno
za
vsakogar
,
da
morete
biti
vi
,
kakršno
sem
vas
zagledal
,
na
vsem
svetu
samo
njegova
,
hči
...
Nato
smo
se
vrnili
;
vi
ste
hodili
s
kramljanjem
in
s
smehom
.
Izpraševali
ste
me
,
o
tistih
rečeh
pa
,
ki
bi
jih
bil
težko
govoril
,
ste
molčali
.
Hvaležen
sem
vam
bil
.
“
Sobesednica
mu
je
gledala
naravnost
v
obraz
.
Doktor
jo
je
objel
z
očmi
,
in
zazdelo
se
mu
je
,
kakor
da
vidi
njene
ustnice
v
drgetu
.
„
Kaj
premišljate
?
“
je
vprašal
s
tišjim
glasom
.
„
Marsikaj
...
Vaše
besede
so
nocoj
tako
tople
in
dobre
;
če
ne
bi
bilo
že
pozno
in
skoraj
da
na
koncu
let
,
bi
mislila
,
da
se
laskate
.
Povejte
,
zakaj
ste
bili
takrat
zgolj
hlad
in
resnoba
?
“
Ambrož
Čander
se
je
prijel
za
čelo
.
„
Soparno
je
,
ali
se
vam
ne
vidi
?
—
Kaj
hočem
odgovoriti
?
Nocoj
je
naju
govorjenje
takšno
,
kakor
da
delava
obračun
o
starem
dolgu
,
čez
mnogo
let
:
Ali
jih
je
bilo
mnogo
?
—
Jaz
ne
vem
...
Vi
vprašujete
,
zakaj
sem
bil
takrat
zgolj
hlad
in
resnoba
?
Z
odgovorom
,
prijateljica
,
se
pričenja
obračun
;
in
vi
ga
zahtevate
?
“
„
Poslušam
,
“
je
dejala
Blanka
.
„
Torej
bodi
!
“
je
vzkliknil
doktor
polglasno
;
lice
se
je
razživelo
,
glas
je
zadonel
po
skriti
strasti
.
„
Zakaj
sem
bil
takšen
?
Morda
sem
se
vam
zdel
odurnih
šeg
in
malobesedne
nature
?
O
ne
!
Vi
veste
,
da
sem
zabaven
in
gostobeseden
,
posebno
kadar
je
srce
prazno
in
volja
pusta
.
Sicer
pa
,
če
se
prav
spominjam
,
sva
se
tudi
midva
neredkokdaj
razgovorila
:
o
vsakdanjostih
,
o
predpustu
,
o
Ljubljani
,
o
Aziji
in
Ameriki
,
morda
celo
o
Kaliforniji
kakor
tamle
dva
.
“
Doktor
se
je
bil
domislil
Karle
in
inženirja
.
„
Tudi
o
Prešernu
in
o
Heineju
sva
govorila
;
in
niti
za
las
preko
te
meje
!
Zakaj
,
Ambrož
Čander
je
bil
tiste
dni
dostojen
človek
in
je
vedel
,
da
mu
je
stati
ob
strani
,
kakor
stoje
berači
s
klobukom
v
roki
.
Tatvina
bi
se
mu
bilo
zdelo
,
sedeti
za
tujo
mizo
in
ne
držati
besede
tistemu
,
ki
ga
redi
.
Govorila
sva
o
Prešernu
,
da
,
in
vi
ste
me
vprašali
,
če
razumem
Črtomira
;
kako
ga
ne
bi
bil
?
In
vendar
sem
se
vam
zlagal
,
da
se
mi
zdi
tisto
krščenje
čisto
nezmiselno
in
neresnično
...
Ali
sem
vam
ga
hotel
razložiti
?
To
bi
bilo
kakor
primera
za
mojo
ljubezen
do
vas
...
Da
,
ljubil
sem
vas
,
prijateljica
Blanka
;
nocoj
ni
več
vseh
tistih
reči
,
ki
sem
se
jih
takrat
bal
,
vedoč
,
da
jih
ne
morem
premagati
,
ker
so
veje
na
drevesu
moje
lastne
duše
...
Ne
veje
,
korenine
so
bile
!
Zato
,
poglejte
,
sem
bil
hladan
in
resnoben
;
čuval
sem
izdajalca
,
nežnost
in
smeh
.
Vedel
sem
:
če
bi
vam
vrgel
svojo
ljubezen
v
naročje
,
pa
bi
se
ji
bili
zasmejali
,
—
zbežal
bi
bil
kakor
pes
in
bi
bil
zavrgel
še
svoje
življenje
.
Kadar
pa
človek
odhaja
odtod
,
ne
sme
biti
podoben
tepenemu
psu
!
Morda
porečete
,
da
sem
vas
ljubil
premalo
?
Jaz
mislim
,
da
preveč
:
ali
bi
bila
še
ljubezen
,
če
ne
bi
bila
s
ponosom
?
“
Razburil
se
je
bil
;
zaslišal
je
svoj
lastni
glas
in
se
ga
je
prestrašil
.
Ozrl
se
je
;
nihče
ni
poslušal
.
Nato
je
nadaljeval
tiše
;
zdaj
že
ni
več
gledal
Blanki
v
obraz
.
„
In
vendar
sem
včasi
izpregovoril
besedo
...
Kakšno
besedo
?
Kaj
vem
!
Tuintam
je
bilo
,
med
pogovorom
,
skrito
in
vendar
očito
tistemu
,
ki
bi
iskal
:
ako
ste
voljni
iskati
,
jo
najdete
...
Vi
ste
molčali
.
In
tako
se
je
zgodilo
,
da
sem
odšel
brez
obračuna
;
in
tako
moram
delati
danes
ta
obračun
.
“
„
Jaz
sem
našla
vse
tiste
besede
in
vse
sem
si
zapomnila
;
ali
jih
hočete
slišati
?
“
je
odgovorila
gospa
Blanka
nenadoma
z
jasnim
in
razločnim
glasom
,
ki
je
le
nekoliko
drhtel
.
„
In
rekla
sem
si
:
Nemara
čaka
,
da
se
odzovem
.
Toda
ker
nisem
vedela
,
ali
govori
tiste
besede
duša
ali
slučaj
,
sem
molčala
;
nisem
si
upala
:
če
bi
jih
bil
govoril
slučaj
,
pa
bi
se
bila
odzvala
,
in
vi
bi
bili
slučajno
,
po
istem
slučaju
videli
,
da
odgovarjam
...
Tiho
bodite
,
ne
vprašujte
me
,
prijatelj
!
Vi
povejte
:
zakaj
ste
šli
,
brez
slovesa
in
ne
da
bi
mi
bili
dali
roko
?
Eden
izmed
naju
bi
se
bil
morda
vendarle
osrčil
pri
tistem
slovesu
...
“
„
Zakaj
?
“
je
obstrmel
doktor
Čander
.
„
In
vi
še
vprašujete
,
Blanka
?
In
vendar
:
kar
ste
rekli
,
govori
izmed
besed
,
govori
o
tuji
,
nepričakovani
radosti
...
Recite
:
kaj
vam
je
dejal
oče
,
ko
me
ni
bilo
več
pod
njegovo
streho
?
“
„
Da
ste
mu
prišli
povedat
:
—
Moje
razmere
so
urejene
,
zdaj
pojdem
na
Dunaj
študirat
medicino
!
—
pa
da
ste
odšli
.
Ali
mu
niste
naročili
pozdrava
zame
?
“
„
Bogme
,
ne
!
“
je
vzkliknil
Ambrož
Čander
s
trpkostjo
.
„
Na
tisto
vljudnost
sem
pozabil
;
preveč
veselo
je
bilo
srce
!
Torej
poslušajte
:
tisti
dan
—
ali
ni
bilo
v
prvih
dneh
kimavca
?
Spominjam
se
,
da
je
že
prihajal
hlad
.
Tisti
dan
me
je
poklical
vaš
oče
v
svojo
sobo
;
vas
,
Blanka
,
ni
bilo
doma
.
“
„
Pač
,
bila
sem
na
vrtu
...
“
„
Ah
,
bili
ste
na
vrtu
?
Dobro
,
torej
ste
bili
na
vrtu
.
Vaš
oče
mi
je
rekel
,
da
ste
se
odpeljali
;
takrat
namreč
,
ko
sem
že
odhajal
,
in
ko
se
je
bal
,
da
ne
bi
vprašal
po
vas
ali
da
vas
ne
bi
poiskal
.
Kajti
roko
—
roko
bi
vam
bil
vendar
podal
!
In
tako
...
Oče
je
zaprl
sobo
;
nato
mi
je
ponudil
stol
in
smodko
,
z
veliko
vljudnostjo
.
—
Fant
,
pravi
,
kaj
sem
ti
rekel
,
ko
si
prišel
?
Takoj
prvo
jutro
,
gori
v
gozdu
,
ko
sva
hodila
Blanki
naproti
?
—
Kaj
ste
mi
rekli
,
gospod
Gruda
?
pravim
jaz
osupel
.
—
Ne
vem
,
kaj
ste
rekli
...
Nato
se
spomnim
.
—
Ah
,
pač
!
—
No
,
kaj
?
je
ponovil
oče
s
srditim
glasom
.
Morda
sem
tisti
hip
zardel
.
—
Ti
torej
veš
,
je
nadaljeval
gospod
Matej
Gruda
,
da
sem
te
sprejel
s
pogojem
:
daj
moji
hčeri
mir
!
Nič
zaljubljenosti
,
sem
dejal
,
in
nič
tega
in
onega
;
študirat
prihajaš
,
—
študiraj
!
Čakat
,
—
čakaj
;
ampak
za
hčerjo
mi
ne
glej
,
ker
sem
že
sam
vse
ukrenil
,
in
še
ukrenem
,
kar
bo
treba
,
za
tvoj
kruh
pa
ta
moka
ni
!
—
Ali
sem
rekel
tako
,
ali
nisem
rekel
?
—
Tako
ste
rekli
,
gospod
Gruda
!
—
Čudim
se
,
da
se
spominjaš
;
kako
moreš
pri
tem
spominu
kršiti
svojo
obljubo
?
—
Nisem
je
prekršil
!
vzkliknem
jaz
s
tresočim
glasom
;
zagrmelo
mi
je
pod
senci
,
kri
je
vrela
v
žilah
kakor
ogenj
.
—
Povejte
,
kdaj
sem
rekel
besedo
,
ki
je
ne
bi
bil
mogel
reči
pred
vami
?
Ali
sem
pokazal
in
razodel
karkoli
,
s
čimerkoli
?
—
To
je
ravno
,
pravi
vaš
oče
počasi
,
s
čudno
tehtnim
,
skorajda
hudobnim
poudarkom
,
to
je
tisto
,
da
nisi
rekel
,
temveč
da
si
razodel
!
Besedam
,
dragi
moj
,
ni
vedno
lahko
verjeti
,
ali
—
oči
ne
lažejo
!
Glas
ne
laže
!
Vsa
natura
človekova
,
kadar
se
nehote
in
nevede
izpreminja
od
tistega
,
kar
je
skrito
v
srcu
in
ne
sme
na
dan
,
vsa
natura
,
veš
ti
,
Ambrož
Čander
,
ki
si
ušel
iz
lemenata
,
se
ne
laže
nikdar
in
nikoli
!
Še
jaz
sem
videl
,
jaz
sem
opazil
,
jaz
sem
se
prestrašil
tega
,
kar
si
kazal
in
razodeval
,
ki
nimam
ženskih
oči
...
In
to
ti
povem
,
kar
sem
ti
rekel
že
enkrat
,
že
prvi
dan
:
dokler
je
Blanka
Grudova
,
nočem
in
ne
maram
,
da
jo
ljubiš
!
—
Prijateljica
Blanka
,
danes
se
več
ne
srdim
na
vašega
očeta
;
danes
,
ko
hodim
sam
in
samcat
po
svetu
,
vem
in
čutim
,
mislim
si
ponekdaj
,
do
kolike
krivičnosti
more
človek
ljubiti
svojega
otroka
.
Tistikrat
pa
me
je
zagrabilo
,
da
sem
planil
pokoncu
.
Seveda
,
besede
ni
bilo
iz
ust
;
blazen
je
,
kdor
v
takšnem
trenotju
išče
prave
besede
!
—
Kaj
?
se
mi
začudi
vaš
oče
,
no
,
kaj
?
Fant
bi
se
rad
jezil
?
Hudoval
bi
se
?
Rekel
bi
,
da
ni
resnica
?
Torej
povej
,
kakor
se
tebi
zdi
,
da
je
prav
in
pošteno
;
ali
si
mi
upaš
reči
v
obraz
,
meni
,
ki
te
še
nisem
nikoli
ogoljufal
in
okradel
,
ali
moreš
reči
z
mirno
vestjo
,
da
ni
res
?
—
Poglejte
,
Blanka
,
tiste
poznejše
dni
sem
lagal
stointisočkrat
,
drugim
in
celo
sebi
,
brez
usmiljenja
in
brez
srca
,
brez
poštenosti
in
brez
lepote
,
da
ni
števila
tistim
lažem
,
da
ni
spomina
za
vsako
laž
posebej
:
to
je
kakor
morje
zlega
,
živ
človek
ne
prešteje
valov
...
Takrat
še
nisem
znal
lagati
;
da
sem
rekel
v
tistem
hipu
„
ne
“
!
—
bila
bi
morda
moja
prva
laž
,
to
se
pravi
,
moja
prava
in
pravcata
.
Ljubil
sem
vas
—
o
kako
!
In
menim
,
da
ga
ni
človeka
,
ki
ljubi
s
takšno
ljubeznijo
,
pa
da
bi
se
mogel
zlagati
na
svojo
ljubezen
.
Še
danes
se
vidim
;
trepetal
sem
,
od
srda
in
od
bolečine
,
in
vendar
je
bila
upornost
v
mojih
očeh
.
Kakor
da
bi
ga
hotel
ubiti
s
tisto
besedo
,
tako
sem
mu
jo
vrgel
v
obraz
;
skoraj
da
sem
zakričal
:
—
Res
je
,
gospod
Gruda
!
tako
gotovo
je
res
,
kakor
to
,
da
gledava
zdajle
drug
drugemu
v
obraz
!
Ali
ste
mislili
,
da
bom
tajil
?
Čemu
bi
?
Zakaj
ne
bi
bilo
,
zakaj
ne
bi
smelo
biti
resnica
?
Kaj
mi
morete
zato
?
—
Vaš
oče
se
je
nasmehnil
,
kakor
da
bi
poslušal
otroka
;
vstal
je
,
počasi
,
s
tisto
gotovostjo
,
ki
jo
ima
star
kupec
pri
svoji
pisalni
mizi
,
odložil
je
smodko
,
prekrižal
je
roke
ter
je
dejal
silno
polagoma
in
s
prijaznostjo
,
ki
se
je
ovijala
lica
kakor
bič
.
—
Kaj
morem
,
vprašuješ
,
fant
?!
Jaz
ti
povem
,
kaj
morem
in
kaj
hočem
:
to
,
kar
more
in
kar
hoče
vsak
,
kdor
je
pameten
in
kdor
je
gospodar
v
svoji
hiši
!
—
Razumel
sem
ga
.
—
Sam
pojdem
,
še
danes
!
sem
dejal
;
v
prsih
me
je
davilo
,
kakor
pač
davi
smrtna
ura
človeka
,
mladega
še
,
ki
težko
umira
.
Bil
sem
premagan
;
moral
sem
reči
,
da
pojdem
...
In
vendar
se
iz
kasnejših
dni
spominjam
trenotkov
,
ko
mi
je
bilo
krvavo
žal
,
da
ga
nisem
prosil
tisti
dan
.
Ali
,
kaj
hočete
:
fant
,
ki
uide
iz
lemenata
,
je
po
navadi
mlad
in
ponosen
!
Očetu
se
je
vidno
zjasnil
obraz
;
glas
je
ostal
suh
in
stvaren
.
—
To
je
edino
,
kar
ti
preostaja
;
zakaj
Matej
Gruda
ne
mara
komedij
,
in
tudi
Ambrož
Čander
jih
ne
sme
marati
,
zato
ker
so
odveč
:
ali
misliš
,
da
je
dekletu
po
volji
,
kar
se
godi
s
teboj
?
...
Kako
se
motiš
!
—
je
dodal
po
kratkem
molku
.
Takrat
sem
menil
,
da
je
premolknil
zato
,
“
ker
čaka
mojega
odgovora
;
danes
si
mislim
,
kaj
je
pomenil
tisti
molk
.
Razumem
ga
,
toda
odpuščam
;
zakaj
,
vaš
oče
pač
že
spi
pod
rušo
,
in
vi
Blanka
,
vi
ste
spet
z
menoj
...
“
„
O
!
“
je
vzkliknila
Blanka
s
solznim
glasom
,
„
tudi
jaz
vem
,
kaj
je
pomenil
!
Tako
se
zadavi
človeško
srce
...
Oče
vam
je
rekel
,
da
se
motite
,
ako
mislite
,
da
sem
vesela
vaše
ljubezni
;
lagal
je
...
Bog
mi
odpusti
meni
in
njemu
:
lagal
je
!
Pol
ure
,
preden
vas
je
poklical
,
sem
mu
sama
povedala
...
“
„
Kaj
ste
mu
povedali
?
“
je
vprašal
doktor
s
težkim
,
strmečim
glasom
.
„
Kaj
ste
mu
povedali
,
Blanka
?
Recite
,
ali
še
veste
tisto
besedo
?
Povejte
mi
jo
,
Blanka
;
še
je
čas
.
“
„
Ne
vprašujte
!
“
je
zaprosila
sobesednica
tiho
,
„
pozno
je
...
Pripovedujte
dalje
!
“
Doktor
je
ubogal
.
„
Kaj
hočem
še
povedati
?
Ali
to
ni
dovolj
?
Vi
veste
,
da
sem
šel
...
Kako
ne
bi
šel
?
Verjel
sem
mu
,
da
me
mrzite
;
kako
ne
bi
bežal
pred
mislijo
,
da
leži
moja
ljubezen
v
prahu
in
v
sramoti
pred
vašimi
očmi
?
Seveda
,
misel
je
šla
za
menoj
,
kakor
dreve
furije
za
zločincem
;
toda
ljubezeni
ni
umorila
.
Kar
je
lekov
,
kar
je
strupov
zoper
ljubezen
,
vse
sem
poizkusil
po
vrsti
,
zakaj
dolg
je
bil
čas
:
koliko
ga
je
preteklo
od
tistih
dob
do
danes
?
In
vsi
so
odrekli
...
Prehodil
sem
vsaktero
nizkoto
,
vse
grehe
sem
grešil
,
vso
podlost
sem
izsrebal
,
zato
da
bi
ljubezen
poginila
v
meni
,
ki
je
hotela
večno
živeti
;
zaman
,
zaman
,
zaman
...
“
„
Takšni
grehi
so
odpuščeni
,
“
je
dejala
Blanka
toplo
.
„
Če
ima
človek
eno
visoko
v
srcu
in
stori
zaradi
tistega
tisoč
hudobij
,
je
čistejši
od
tistih
,
ki
ne
delajo
zlega
in
nimajo
visokega
v
srcu
.
—
Toda
,
povejte
:
potem
ste
postali
zdravnik
?
Kako
ste
mogli
?
Saj
vendar
—
oprostite
!
—
saj
vendar
niste
imeli
sredstev
,
ko
ste
odhajali
od
nas
...
Ah
,
počakajte
!
“
je
dodala
z
bolnim
glasom
,
„
da
vam
razkažem
...
Vi
niti
ne
veste
!
Ko
ste
bili
odšli
peš
na
postajo
,
ne
da
bi
se
bili
razslovili
z
menoj
,
ne
da
bi
bili
sprejeli
voz
,
ki
vam
ga
je
oče
ponudil
...
“
„
Ni
mi
ga
ponudil
!
...
“
„
Ah
!
—
Meni
je
dejal
,
da
ga
je
...
Takrat
sem
prišla
z
vrta
,
iz
hladnice
,
kjer
sem
jokala
.
—
Vidiš
,
je
rekel
oče
,
saj
sem
ti
povedal
,
že
prej
sem
ti
prorokoval
...
Ko
je
Ambrož
slišal
,
kako
in
kaj
,
se
je
obrnil
in
zahvalil
ter
dejal
,
da
odhaja
,
ker
mu
ni
mogoče
ostati
.
Niti
voza
ni
sprejel
.
Podporo
sem
mu
ponudil
...
“
„
Da
,
“
jo
je
prekinil
doktor
z
bridkobo
,
„
to
je
resnica
.
Podporo
mi
je
ponudil
!
“
„
Torej
vendarle
?
“
se
je
zavzela
gospa
Blanka
.
„
Vendarle
...
Povedal
sem
vam
,
da
sem
hotel
oditi
,
tudi
zahvalil
sem
se
očetu
,
kakor
vam
je
pravil
.
—
Hvala
vam
za
vse
,
tudi
za
to
,
kar
ste
mi
povedali
...
sem
rekel
gospodu
Grudi
.
Jaz
nisem
kriv
,
vi
niste
krivi
;
hvala
za
vse
in
zbogom
.
—
Takrat
je
prišlo
tisto
zaradi
podpore
.
—
Počakaj
,
fant
,
pravi
on
,
vse
to
je
zelo
lepo
,
vidim
,
da
imaš
kos
časti
za
rebri
:
ohrani
jo
,
koristila
ti
bo
v
življenju
,
če
ne
boš
pretiraval
.
Toda
povej
,
kaj
hočeš
zdaj
?
Denarja
nimaš
,
kako
hočeš
živeti
?
Vzemi
tole
za
vsak
slučaj
!
—
Pomolil
mi
je
petdesetak
.
Ali
se
danes
čudite
,
Blanka
,
da
nisem
segel
po
njem
?
“
„
Kako
bi
se
čudila
?
Vi
da
bi
ga
vzeli
!
“
je
dejala
vroče
,
skorajda
šepetaje
.
„
Dovolj
mi
je
bilo
ponižanja
.
Streslo
me
je
,
prebledel
sem
,
šel
sem
,
tavaje
kakor
bolnik
.
Jedva
sem
našel
vrata
.
Niti
ozrl
se
nisem
na
vaš
dom
!
Bil
bi
se
,
krčevita
želja
me
je
navdajala
,
da
bi
se
okrenil
,
in
že
,
ko
sem
bil
za
vogalom
,
še
takrat
,
ko
sem
čakal
na
postaji
,
še
takrat
,
ko
sem
stal
z
nogo
že
na
stopnicah
vagona
,
—
o
,
kako
sem
se
boril
s
seboj
,
da
se
nisem
obrnil
in
prišel
po
slovo
,
vsaj
po
en
pogled
slovesa
!
Premagal
sem
se
in
nisem
šel
.
Vlak
je
odžvižgal
,
kratke
sanje
so
bile
raztrgane
,
dasi
ne
ugonobljene
...
“
Doktor
Čander
je
umolknil
.
Že
doslej
je
govoril
z
vso
muko
napora
,
kakor
da
bi
izkušal
vdrugič
,
kar
pripoveduje
.
Preveč
se
je
budilo
misli
,
preveč
se
je
nabiralo
ugibanj
.
V
tem
hipu
ga
je
popolnoma
obvladalo
vprašanje
:
„
S
kakšnim
srcem
posluša
Blanka
mojo
povest
?
In
,
ali
je
tisto
,
kar
se
odkriva
napol
že
jasno
v
njenih
besedah
,
samo
za
one
dni
,
danes
pa
je
že
mrtvo
in
le
še
spomin
,
ki
se
dviga
iz
groba
nocojšnji
večer
,
—
ali
še
živi
,
ali
čaka
,
ali
je
pripravljeno
kakor
roke
,
hrepeneče
in
razprostrte
k
poznemu
objemu
?
“
Hotel
ji
je
pogledati
v
oči
;
hotel
je
napeti
vse
svoje
duševne
sile
v
enem
samem
pogledu
,
v
takšnem
,
ki
zasveti
duši
v
dno
in
vidi
vse
,
karkoli
je
skritega
v
najskritejših
kotih
...
To
je
bilo
prvo
;
in
potem
je
hotel
vprašati
samega
sebe
,
kaj
mu
je
storiti
:
ali
potrkati
,
da
se
odpro
vrata
v
paradiž
,
in
utrgati
to
pozno
ljubezen
,
če
je
preživela
čas
ločitve
,
ali
odreči
se
in
jo
nositi
s
seboj
,
da
nikdar
ne
umre
,
najlepša
in
poslednja
roža
,
ki
je
ostala
popotniku
,
da
jo
pred
vrati
groba
pobožno
odpne
od
izmučenih
prsi
ter
jo
osuje
v
dlan
in
jo
darujoč
razseje
na
večne
valove
nebitja
.
Tisti
hip
pa
ga
je
zmotila
gospa
Blanka
z
glasom
,
ki
se
mu
doktor
ni
mogel
upirati
:
prišel
je
rahlo
,
kakor
v
večernem
mraku
cerkve
s
čudodelnimi
oltarji
,
iz
tihe
izpovednice
.
„
Pa
zakaj
ste
umolknili
,
prijatelj
?
Ali
je
to
že
ves
obračun
?
Ali
naj
molčiva
,
ko
sva
jedva
izpregovorlla
?
Kratek
je
čas
:
kdo
ve
,
kaj
prinese
jutrišnji
dan
?
Jutri
bo
morda
za
resnico
mrtvo
in
pokopano
,
kar
danes
živi
;
nemara
da
se
je
našlo
in
razcvetlo
na
večer
svoje
smrti
...
Se
mi
dolgujete
konec
svoje
izpovedi
,
Ambrož
Čander
,
in
tudi
jaz
sem
še
vaša
dolžnica
...
“
„
Grešil
sem
,
Blanka
,
“
je
dejal
doktor
zamolklo
.
„
Kaj
bi
vam
moji
grehi
,
ki
bi
vas
jih
postalo
strah
?
“
„
Tudi
jaz
sem
grešila
,
“
je
priznala
Blanka
z
mirnim
glasom
;
„
tudi
jaz
sem
grešila
,
tudi
jaz
se
izpovem
:
samo
nocoj
je
obljubljeno
odpuščenje
.
—
Tisto
jesen
,
pravite
,
ste
šli
na
vseučilišče
;
kako
ste
mogli
na
vseučilišče
?
“
„
Po
čudnem
načinu
sem
mogel
,
in
ker
ste
sami
hoteli
,
da
vam
povem
,
—
poslušajte
.
“
V
bridki
igri
se
je
izkrivil
doktorjev
obraz
.
„
Od
vas
sem
se
odpeljal
naravnost
v
Ljubljano
.
Ljubljana
,
veste
,
je
majhno
mesto
,
ali
nepopisno
pregrešno
in
polno
raznovrstnega
pohujšanja
,
prenasičeno
z
nečistimi
željami
.
Posebno
takrat
je
še
bilo
takšno
:
pred
potresom
.
Zdaj
,
po
potresu
,
so
se
ljudje
izpremenili
in
poboljšali
,
pohujšanje
se
je
umaknilo
premišljevanju
,
želje
delom
krščanskega
usmiljenja
.
Jaz
sicer
ne
vem
,
da
bi
govoril
po
svojih
izkušnjah
in
da
bi
bilo
za
resnico
konec
ljubljanskih
grehov
;
ampak
,
vsake
lumparije
,
pravijo
,
mora
biti
enkrat
konec
,
in
če
je
tako
,
—
kdaj
,
za
božjo
voljo
,
naj
pride
konec
,
ako
ne
takrat
,
ko
je
ves
onga
še
gorak
od
šibe
potresa
?
V
Ljubljani
torej
,
v
naši
krasni
in
z
mnogoštevilnimi
spomeniki
okrašeni
prestolnici
,
kakor
bi
rekel
rajni
Marmeladov
,
me
je
slučaj
seznanil
z
vdovo
,
ki
ni
bila
niti
mlada
niti
vitka
,
kakršna
je
oblika
moje
všečnosti
,
pač
pa
hudo
bogata
in
od
prvega
trenotka
najinega
znanja
tako
naklonjena
moji
telesni
prikupljivosti
,
da
se
je
njeno
bogastvo
kakor
nalašč
v
znak
žalovanja
nehalo
s
tistim
dnem
,
ko
sem
ji
ne
le
z
dejanji
,
marveč
zaradi
popolne
jasnosti
tudi
z
besedo
odpovedal
svojo
nepravo
ljubezen
.
Storila
je
še
več
:
dasi
ji
že
prej
ni
bilo
neznano
,
da
je
ne
le
tuintam
,
marveč
redno
,
dan
za
dnevom
varam
z
drugimi
,
ki
so
mlade
in
lepe
,
sveže
in
nedotaknjene
,
z
eno
besedo
,
sposobne
,
razdražiti
živce
grešnika
proti
lastni
volji
,
vendar
se
je
tiste
dni
—
med
solzami
,
ki
so
se
ostudno
podajale
njenemu
zalitemu
,
starikavemu
obličju
,
—
tolažila
vsaj
s
trdovratno
vero
,
da
pada
od
bogate
mize
,
kjer
gostim
njene
tekmice
—
ona
si
seveda
ni
predstavljala
,
da
so
tudi
druge
bolj
ali
manj
ogoljufane
!
—
zanjo
vsaj
nekaj
mrvic
čuvstva
in
prijateljstva
.
Ko
sem
ji
pa
zatrdil
:
tako
in
tako
,
pa
nič
drugače
!
se
je
neumnica
razžalostila
in
se
napila
arzenika
;
bilo
ga
je
dovolj
.
To
se
je
zgodilo
sedmo
leto
po
mojem
odhodu
na
vseučilišče
.
Ali
zdaj
veste
,
kako
sem
mogel
študirati
?
—
Podlost
,
kajneda
?
Dostojen
človek
me
ne
bi
sodil
z
milostjo
;
jaz
se
razumem
in
si
odpuščam
.
Kajti
,
če
človek
pogleda
nazaj
po
lastnem
življenju
in
vidi
,
da
tudi
drugi
njemu
niso
prizanašali
,
pa
spozna
,
da
med
vsemi
slučaji
svoje
prizanesljivosti
in
dobrote
samo
v
enem
ni
metal
biserov
na
gnojišče
in
da
tistega
slučaja
nikdar
več
ne
more
biti
,
potem
vidi
,
da
je
vseeno
kamen
ali
človek
.
Potem
začuti
,
kar
je
:
volk
med
volkovi
!
In
grize
druge
,
da
ga
puste
pri
miru
;
in
žre
druge
,
ako
je
lačen
:
sebe
samega
vendar
ne
more
...
Pa
ne
le
zaradi
gladu
in
zaradi
obrambe
;
tudi
tako
!
Podlost
je
sama
sebi
namen
;
in
poleg
tega
je
tudi
potrebna
:
tisti
ve
,
kdor
jo
je
izkusil
.
Človek
,
ki
od
sveta
ni
prejemal
,
ne
sme
dajati
;
in
tisti
,
ki
so
mu
jemali
,
mora
sam
jemati
;
kdor
je
izgubil
,
mora
gledati
,
da
drugi
izgube
...
To
,
prijateljica
Blanka
,
je
zaradi
ravnotežja
.
Gorje
ljudem
,
ki
odhajajo
brez
ravnotežja
iz
te
doline
fizikalnih
zakonov
in
solza
:
takšni
ljudje
so
uši
;
kdor
jih
bije
,
—
bij
!
Škode
ni
zanje
...
In
ljudje
,
ki
odhajajo
premagani
,
—
so
uši
!
In
ravno
tako
tisti
,
ki
imajo
še
lepoto
v
srcu
,
ne
da
bi
jo
bili
ustvarili
;
bolje
je
zadaviti
lepoto
!
Ambrož
Čander
jo
je
davil
z
obema
rokama
;
odtod
vsi
njegovi
grehi
...
Pa
kaj
grehi
!
Srce
je
kakor
kamen
in
človek
je
volk
med
volkovi
;
le
tisto
je
sveto
,
kamor
sije
tvoja
duša
tebe
samega
,
v
ljubezni
,
v
prijateljstvu
,
v
spoštovanju
,
ali
makar
v
strahu
in
v
grozi
.
Jaz
nisem
imel
takšnega
svetišča
,
jaz
nisem
ljubil
—
razen
ljubezni
,
obsojene
na
smrt
,
—
in
se
nisem
bal
.
Davil
sem
svojo
lepoto
,
in
ko
sem
mislil
,
da
je
zadavljena
,
sem
se
poboljšal
,
kakor
pravijo
izpovedniki
.
Poboljšal
sem
se
,
a
nocoj
vidim
,
da
sem
se
zaman
poboljšal
;
zakaj
ljubezen
ni
poginila
med
rokami
nečistnika
,
lepota
živi
,
ni
je
zadavil
:
bila
je
silnejša
od
njega
!
Vidim
,
to
je
namen
sodbe
in
vseh
reči
v
življenju
:
da
nocoj
ustvarim
lepoto
!
Blanka
,
prijateljica
,
nocoj
ustvarim
lepoto
,
pa
če
bi
mi
bilo
jutri
umreti
;
zakaj
,
kakor
hitro
je
nocoj
ne
ustvarim
,
kakor
hitro
ne
zaživi
vsaj
v
eni
minuti
,
vsaj
v
enem
hipu
,
sem
jutri
kamen
samemu
sebi
,
uš
sam
pred
seboj
in
sam
svoj
lastni
goljuf
in
sovražnik
...
Res
je
pisano
,
da
bodo
uši
od
milijona
devetstodevetindevetdesettisočdevetstodevetindevetdeset
,
vsi
razen
enega
;
toda
vsakomur
je
ukazano
,
da
postani
tisti
eden
...
To
je
večno
zveličanje
,
milijon
manj
eden
je
število
večnih
pogubljenj
.
Blanka
,
moja
izpoved
je
končana
;
zdaj
ne
vem
nič
več
grehov
ter
prosim
pokore
in
odveze
.
Preostaja
tvoja
izpoved
,
da
se
dopolni
obračun
;
hiti
,
prijateljica
,
zakaj
polnoči
se
bliža
—
in
tvoj
mož
je
hudo
vesel
!
—
in
le
še
malo
nama
ostaja
časa
do
jutra
,
da
ustvariva
lepoto
...
“
S
temi
besedami
je
umolknil
doktor
Čander
ter
prepustil
besedo
zlatolasi
Blanki
Cepudrovi
.
Ves
poslednji
čas
Ambroževega
pripovedovanja
je
gospa
Blanka
sedela
in
molčala
.
Glavo
sklonjeno
,
ustnice
v
otožnem
,
vdanem
usmevu
,
pol
radosti
v
črtah
pod
očmi
in
pol
bridkosti
,
levico
v
desni
dlani
,
da
sta
palec
in
sredinec
vrtela
prstan
bledozlatega
bleska
,
tenak
,
prav
kakor
Jernej
Cepuder
,
ki
ga
je
bil
bržčas
daroval
,
—
tako
je
poslušala
doktorjeve
grehe
.
Ko
je
končal
,
je
dvignila
oko
;
utrnil
se
je
kratek
pogled
,
zasvetil
je
kakor
hip
lepote
,
in
že
so
ga
skrile
trepalnice
v
globoko
senco
,
tako
da
ga
doktor
ni
več
mogel
prestreči
.
Pozorno
,
z
drhtečim
nemirom
je
motril
njeno
lice
;
in
glej
,
čimdalje
več
je
bilo
mladosti
v
potezah
.
„
Še
par
minut
,
pa
postane
kakor
tisto
jutro
!
“
se
je
razveselil
pri
sebi
.
„
In
takrat
,
ne
prej
in
ne
kasneje
,
ravno
takrat
mora
zaživeti
moja
lepota
:
vsaj
za
minuto
,
vsaj
za
hip
!
—
Kratek
je
čas
,
je
rekla
Blanka
,
kdo
ve
,
kaj
prinese
jutrišnji
dan
?
Morda
bo
jutri
za
resnico
mrtvo
in
pokopano
,
kar
danes
živi
;
nemara
da
se
je
našlo
in
razcvetlo
na
večer
svoje
smrti
...
“
Blanka
je
izpregovorila
,
in
doktorju
Čandru
se
je
vsilila
slika
ubrane
harpe
,
polne
spečih
melodij
.
Kaj
je
hodilo
mimo
:
dih
večera
?
nevidna
roka
duhov
?
Zakaj
zdramila
se
je
struna
,
zapela
je
z
rahlim
drhtenjem
,
in
dasi
je
bila
pesem
druga
,
vendar
je
nosil
zvok
sam
v
sebi
čisto
,
prečudesno
sladkost
.
Tako
je
izpregovorila
Ambrožu
Čandru
Blanka
Cepudrova
in
pričela
svojo
izpoved
.
„
Povedali
ste
mi
svoje
grehe
,
opisali
ste
mi
svoje
življenje
,
prijatelj
Ambrož
,
in
jaz
sem
vam
obljubila
povedati
svoje
.
Morda
sem
se
prenaglila
:
besede
bole
,
kadar
pričajo
o
spominih
,
in
ženski
je
težko
,
razodevati
srce
...
Potrdili
ste
mi
,
kar
sem
se
nekoč
bala
verjeti
;
vi
veste
,
kaj
mislim
.
Govorila
sva
o
srečanju
nad
gozdom
,
govorila
o
svojih
pogovorih
,
in
vi
ste
razodeli
ono
,
kar
je
čakalo
takrat
za
besedami
,
sramežljivo
in
ponosno
,
ter
je
ostalo
globoko
v
prsih
in
razjedlo
vse
življenje
,
ker
mu
ni
bilo
pisano
,
da
se
razcvete
na
solncu
v
tisti
uri
.
Tudi
jaz
sem
mislila
z
vami
vred
,
da
ni
več
svidenja
na
svetu
in
da
se
nikdar
ne
povrnejo
izgubljeni
zakladi
;
nocoj
pa
,
ko
so
se
zopet
srečale
oči
in
ko
je
duša
vprašala
dušo
,
me
je
tako
premagala
radost
,
da
morda
nisem
preveč
pazila
in
skrivala
.
Morda
so
vam
moje
besede
nehote
že
razodele
,
da
ni
cvela
le
vaša
ljubezen
,
nego
.
tudi
moja
,
in
da
je
molčala
,
ker
je
bila
lepa
in
velika
in
ker
je
na
svetu
pač
že
od
vseh
začetkov
tako
,
da
ženske
ne
govorimo
prve
,
ako
nosimo
v
srcu
lepo
in
veliko
ljubezen
...
Da
,
prijatelj
moj
!
Tudi
jaz
sem
vas
ljubila
,
in
ne
manj
kakor
vi
mene
,
niti
za
krajši
čas
.
Kdo
ve
,
ali
se
vselej
tako
napoveduje
večna
ljubezen
?
S
slutnjami
,
ki
nimajo
nikjer
korenin
?
Kakor
da
sta
dva
človeka
zgolj
dve
duši
,
jedro
v
sredini
,
nekaj
pa
daleč
na
okoli
kakor
krogi
,
kakor
megla
...
Daleč
narazen
sta
še
jedri
,
ali
megla
se
meša
z
meglo
in
se
krči
ter
vleče
drugo
k
sebi
,
da
jedri
ne
bi
splavali
drugo
mimo
drugega
:
tako
se
je
menda
godilo
z
nama
.
Že
tisti
dan
,
ko
ste
pisali
očetu
,
da
ste
zavoljo
svojega
odhoda
iz
bogoslovnice
izgubili
dom
in
da
nimate
krova
,
kamor
bi
se
obrnili
,
oče
pa
se
vas
je
odločil
povabiti
in
mi
je
pripovedoval
o
vašem
pismu
ter
o
svojem
namenu
,
—
že
tisti
dan
sem
se
vas
zaveselila
s
strahom
in
še
z
nečim
drugim
,
čudnim
,
nikdar
prej
občutenim
...
Nehote
,
s
težkim
pričakovanjem
,
sem
si
pričela
ustvarjati
vašo
sliko
;
le
kakor
iz
dima
se
je
najprvo
kazala
moji
nestrpnosti
,
a
čim
se
je
krčil
čas
,
tem
jasnejša
je
prihajala
in
tem
razločnejša
.
Čimdalje
več
je
bilo
potez
in
čimdalje
rajša
sem
jih
gledala
že
naprej
;
in
tista
moja
osuplost
,
ali
strmenje
,
ali
zadrega
,
ali
karkoli
,
kar
mi
je
ob
najinem
prvem
srečanju
pognalo
kri
v
obraz
ter
storilo
