,v
prvi
vrsti
pravniki
...
zaman
.
Naš
kmet
in
obrtnik
na
deželi
sta
še
prezabita
,
da
bi
mogla
umeti
to
.
«
»
Hvala
Bogu
,
da
imamo
vsaj
v
mestih
povsod
še
mi
prvo
,
odločilno
besedo
,
«
je
dodal
zadovoljno
Strel
ter
si
pogladil
svojo
plešo
.
Bil
je
mlajši
od
Pajka
,
gigrlsko
eleganten
,
zraven
pa
kmetiško
ošaben
.
»
Res
je
,
res
je
,
gospod
doktor
!
«
je
pritrjeval
suženjsko
urednik
.
»
Naša
naloga
bodi
zato
poslej
,
da
raztegnemo
svojo
hegemonijo
še
na
narod
.
Ako
dosežemo
to
,
se
bo
vršilo
v
domovini
vse
po
naši
,
le
po
naši
volji
!
«
»
Tedaj
pa
pride
tudi
vaša
ura
,
gospod
doktor
!
«
je
pristavil
mlad
koncipijent
.
»
Tedaj
spozna
narod
,
kako
slep
je
bil
,
ko
ni
videl
poklicanega
svojega
zastopnika
,
ki
bi
s
svojo
duhovitostjo
,
pravno
temeljitostjo
in
velikim
svojim
ugledom
dosezal
nova
ter
branil
stara
njegova
prava
.
In
tedaj
vas
bodo
še
prosili
,
gospod
doktor
,
da
sprejmete
kak
mandat
!
«
»
Ha
,
ha
,
možno
...
možno
,
«
je
odgovoril
Pajk
.
Strašno
mu
je
ugajalo
laskanje
njegovih
prijateljev
.
Kri
mu
je
silila
v
obraz
;
napihnil
se
je
parkrat
zapored
,
potegoval
svoj
prekratki
telovnik
preko
naraščajočega
trebuha
ter
si
gladil
brado
.
Tedaj
pa
so
se
začuli
hipoma
vzkliki
:
»
Živel
,
gospod
poslanec
!
Živio
!
Živio
!
«
—
in
prisotniki
so
začeli
ploskati
.
Na
podiju
pa
se
je
pojavil
vitek
,
simpatičen
mož
plavih
las
in
rdečkaste
brade
,
poslanec
Tirbič
.
Z
ljubeznivim
nasmehom
se
naklonivši
,
se
je
zahvalil
za
pozdrav
ter
izpregovoril
z
mirnim
,
sonornim
glasom
:
»
Gospoda
!
Predstavljajoč
se
Vam
,
Vas
najpreje
zahvaljujem
za
izkazano
mi
zaupanje
in
odlikovanje
.
Pri
kandidaturi
moji
me
ni
vodila
častiželjnost
,
nego
vroča
želja
,
da
koristim
Vam
,
svojim
volilcem
,
in
celemu
slovenskemu
narodu
.
Že
opetovano
sem
imel
priliko
,
vsaj
na
kratko
razjasniti
cenjeni
gospodi
svoje
misli
o
pravi
politiki
slovenskega
državnega
poslanca
.
Da
ste
istih
misli
tudi
Vi
,
za
to
mi
je
dokaz
moja
skoro
soglasna
izvolitev
.
Danes
pa
mi
dovolite
,
gospoda
,
da
se
izrečem
malo
obširnejše
o
svojih
nazorih
glede
na
avstrijsko-ogrsko
politiko
sploh
in
na
sedanjo
in
bodočo
politiko
avstro-ogrskih
Slovanov
posebej
.
S
tem
načinom
,
menim
,
Vam
podam
povsem
jasno
sliko
svojega
programa
,
ki
bi
naj
bil
program
vsakega
značajnega
in
resnega
slovenskega
poslanca
!
«
»
Domišljavi
tepec
!
«
je
siknil
Pajk
v
svoje
brke
.
»
Kakor
da
bi
naša
stranka
ne
imela
že
jasnega
,
programa
!
«
se
je
togotil
Strel
;
urednik
pa
je
sporazumljivo
prikimaval
.
»
Gospoda
!
«
je
začel
znova
Tirbič
,
položivši
pred-se
nekaj
listov
z
beležkami
.
»
Pravo
politiko
na
vse
odločilne
strani
more
ukreniti
in
hoditi
le
tak
narodni
državni
poslanec
cislitvanske
polovine
,
ki
uvažuje
vedno
in
povsod
bodočnost
Avstro-Ogrske
in
njenih
narodov
.
Usoda
narodov
je
tesno
združena
z
usodo
Avstro-Ogrske
.
Vprašanje
je
,
kaka
bode
njih
usoda
v
daljnji
—
bodočnosti
.
In
ta
usoda
,
ta
bodočnost
narodov
je
zavisna
že
od
sedanjega
tira
zunanje
in
notranje
politike
.
«
In
Tirbič
je
govoril
svojim
vdanim
volilcem
mirno
,
trezno
,
brez
fraz
in
pretiravanja
,
vedno
umljivo
,
a
vendar
temeljito
o
zunanjih
in
notranjih
činiteljih
,
pri
vladajočem
sistemu
vztrajno
vplivajočih
na
škodo
slovanskih
narodov
v
Avstriji
.
Dokazoval
je
,
da
deluje
na
državo
že
davno
zasnovani
in
umetno
utrjeni
program
velike
Nemčije
i
v
gospodarskem
i
v
političnem
pogledu
.
Baš
Nemčija
je
podpirala
toli
usodni
zasnutek
avstroogrskega
dualizma
ter
podpira
še
sedaj
in
vzdržuje
ta
kleti
razkol
,
ki
razjeda
monarhijo
in
slabi
slovanske
narode
v
njej
.
Dokazoval
je
,
da
je
ravno
zveza
z
Nemčijo
naše
največje
zlo
,
ker
vpliva
na
dualizem
najmogočnejše
ter
ga
utrjuje
v
naši
državi
;
ta
zveza
da
je
tudi
kriva
,
da
se
vsiljuje
nemščina
v
vse
urade
in
v
armado
,
in
da
se
zabranjuje
naravnost
izvršenje
historičnega
prava
slovanskih
narodov
.
Pobijati
to
zvezo
bodi
torej
slovenskemu
državnemu
poslancu
osobita
naloga
ter
sveta
dolžnost
delati
z
vsemi
sredstvi
na
to
,
da
se
zaobrne
pravec
sedanje
,
le
nekaterim
narodom
prijajoče
zunanje
politike
,
in
da
se
odstrani
gospodarsko
in
politično
kvarni
dualizem
.
Le
kadar
se
odstrani
ali
vsaj
oslabi
ta
dualizem
,
se
bodo
mogli
obojestranski
Slovani
potezati
uspešno
za
to
,
da
se
izvrši
cerkveno
in
narodno
svobodo
zagotavljajoča
ustava
obeh
državnih
polovin
ter
izvede
historično
državno
pravo
Čehov
,
Hrvatov
in
Malorusov
.
Kot
prvo
,
najvažnejšo
in
najnujnejšo
točko
svojega
programa
pa
je
imenoval
poslanec
Tirbič
uresničenje
narodne
enakopravnosti
.
Vsaki
narod
naj
si
določuje
po
svojem
avtonomnem
organu
jezik
ter
njega
obstanek
in
razvoj
po
šolah
in
javnih
uradih
.
Svobodo
za
to
pa
bi
dobili
Slovani
z
narodno
avtonomijo
,
kakršno
so
imeli
v
mislih
Slovenci
že
l.
1848.
,
naglašujoči
potrebo
»
Zedinjene
Slovenije
«
.
»
Zedinjeno
Slovenijo
«
in
druge
zedinjene
slovanske
celote
v
tem
smislu
pa
je
možno
doseči
le
,
če
to
zahtevajo
skupno
slovanske
državnozborske
skupine
.
Koalicija
vseh
slovanskih
državnih
poslancev
je
torej
ideal
,
po
katerega
najhitrejšem
in
najboljšem
uresničenju
mora
hrepeneti
vsaki
pravi
Slovan
.
V
gospodarskem
pogledu
se
mora
potezati
slovenski
državni
poslanec
za
pravično
razdelitev
pomoči
,
katero
mora
dajati
skupna
—
avstroogrska
—
banka
.
Take
pomoči
treba
pridobivati
zlasti
slovenskim
posojilnicam
.
Slovenci
potrebujejo
ljudskih
,
obrtnih
,
trgovskih
in
višjedekliških
šol
;
za
te
je
hotel
torej
zastaviti
Tirbič
z
jekleno
vztrajnostjo
svoj
vpliv
.
Za
delavce
treba
pridobiti
svobodo
združevanja
od
dežele
do
dežele
.
Le
tako
bi
mogli
delavski
generalni
štrajki
koristiti
občemu
gospodarstvu
—
tudi
domačemu
podjetništvu
—
.
Dotaknivši
se
še
okrajnih
potreb
,
je
končal
Tirbič
z
zagotovilom
,
da
mu
bo
čast
in
korist
preljubljenega
naroda
vedno
edino
vodilo
.
Gromovito
ploskanje
in
viharno
vzklikanje
je
vprav
glušno
napolnilo
gostilniške
prostore
.
Ljudje
so
silili
ter
rinili
k
poslancu
,
mu
stiskali
roke
,
nasmihajoč
se
mu
ali
pa
s
spoštovanjem
zroč
v
Tirbičevo
odprto
,
prijazno
,
ljubeznivo
lice
.
Nastalo
je
veliko
prerivanje
.
Tirbič
pa
je
hodil
od
mize
do
mize
,
nagovarjal
in
povpraševal
tržane
,
kmete
in
delavce
—
brez
razločka
vse
enako
prijateljsko
.
In
ljudem
je
nepopisno
ugajalo
poslančevo
vedenje
.
Spoznali
so
,
da
Tirbič
ni
hinavec
,
ki
se
laska
ljudstvu
le
toliko
časa
,
dokler
ga
potrebuje
,
da
doseže
,
kar
želi
;
prepričali
so
se
,
da
ima
srce
in
razum
za
njih
male
in
velike
težnje
,
da
je
njih
poslanec
—
cel
mož
.
Ni
sledu
mogočnosti
ali
ošabnosti
,
zato
pa
tem
bolj
žaljive
milosti
ni
bilo
na
Tirbiču
;
zato
ga
narod
ni
le
spoštoval
ter
mu
zaupal
,
nego
ga
je
tudi
ljubil
.
Vsega
tega
pa
je
bilo
treba
po
Tirbičevem
prepričanju
državnemu
poslancu
,
ki
hoče
biti
resnično
zastopnik
in
govornik
svojih
volilcev
.
Za
svojo
mizo
pa
je
sedel
bled
dr.
Pajk
.
Rad
bi
bil
glasno
zabavljal
svojemu
zmagovitemu
tekmecu
,
rad
bi
bil
osmešil
njegov
program
ter
ga
blamiral
vpričo
vseh
,
a
—
ni
mogel
.
Z
jezo
v
srcu
je
moral
priznati
sam
sebi
,
da
je
»
kramarska
«
politika
Tirbičeva
edino
prava
,
poštena
in
častna
.
Priznati
je
moral
,
da
je
Tirbič
—
»
filister
«
—
kos
konjekturalni
visoki
politiki
—
in
da
Tirbičev
politični
program
ne
velja
le
»
za
sedaj
«
,
nego
za
nedogledno
bodočnost
...
Vedel
je
,
da
je
njegovo
in
njegovih
prijateljev
stališče
nerazmerno
omejeno
in
tesno
,
malenkostno
in
strankarsko
;
zavedal
se
je
,
da
je
idealno
pošteni
narodnjak
in
rodoljub
Tirbič
resnično
vreden
zaupanja
volilcev
in
visokega
odlikovanja
;
zavedal
pa
se
je
tudi
,
da
je
on
—
dr.
Pajk
—
poleg
Tirbiča
s
svojimi
le
iz
častihlepnosti
izvirajočimi
,
a
hinavsko
lažnivimi
domoljubnimi
frazami
nizek
—
strašno
nizek
.
A
prirojena
mu
trma
in
ošabnost
sta
mu
branili
,
da
bi
priznal
svoje
misli
,
svoje
čute
.
Ne
,
podati
se
ne
sme
,
osmešiti
se
noče
—
kazati
mora
še
nadalje
,
da
je
uverjen
,
da
le
on
ve
in
zna
vse
,
da
le
on
more
in
razume
vse
,
drugi
pa
nihče
nič
.
Le
česar
se
loti
on
,
je
dobro
in
pametno
,
vse
drugo
ni
nič
—
nič
...
Porinil
je
torej
obe
pesti
v
hlačna
žepa
,
dvignil
rameni
ter
,
izpačivši
obraz
v
odurno
hudoben
izraz
,
zinil
z
brezprimernim
zaničevanjem
skozi
nos
:
»
Ba
...
to
vam
je
politika
!
Ha
,
zares
vredna
nezrelega
študenta
.
«
»
Sanjar
!
«
»
Idealist
!
«
»
Prismoda
!
«
Drug
za
drugim
so
pritrjevali
Pajku
njegovi
prijatelji
,
kosajoč
se
,
kdo
blekne
krepkejšo
psovko
.
V
istem
hipu
je
prišel
mimo
Tirbič
sam
.
Čul
je
vsako
besedo
.
Naglo
je
pristopil
k
Pajku
ter
dejal
mirno
,
poudarjaje
vsako
besedo
:
»
Gospod
doktor
!
Da
je
moje
rodoljubje
idealno
,
na
to
sem
ponosen
.
Da
pa
realizujem
svoj
»
študentovsko
nezreli
«
program
vsaj
nekoliko
,
v
to
zastavim
vse
svoje
duševne
sile
.
Če
se
mi
ne
posreči
vse
,
zato
ne
zadene
krivda
mene
.
—
Klanjam
se
,
gospodje
!
«
In
obrnil
se
je
ter
ogovoril
starega
kmeta
z
vprašanjem
:
»
Nu
,
oče
,
in
vaša
lepa
snaha
?
—
Je-li
zopet
zdrava
?
«
»
Hvala
za
vprašanje
,
gospod
;
čila
je
zdrava
in
Jožek
tudi
!
«
je
odgovoril
starec
,
in
oči
so
se
mu
svetile
sreče
.
»
Bog
vam
daj
doživeti
še
veliko
veselje
z
vnučkom
!
—
Z
Bogom
,
oče
!
Pozdravite
mi
vse
domače
!
«
je
dejal
Tirbič
,
nudeč
kmetu
desnico
,
ter
se
izgubil
med
veselim
narodom
.
Tisto
noč
pa
je
vladalo
v
stanovanju
doktorja
Pajka
divje
šumno
veselje
.
Čulo
se
je
igranje
na
klavirju
,
petje
,
vikanje
in
klicanje
,
krohotanje
in
smejanje
.
Dr.
Pajk
je
bil
povabil
svoje
somišljenike
in
—
vazale
na
opulentno
večerjo
,
ki
se
je
zavlekla
pozno
v
noč
.
V
širokem
fotelju
je
sedel
za
preobloženo
mizo
sredi
povabljencev
.
Obraz
mu
je
bil
zabuhel
in
zalit
s
krvjo
.
Hoteč
utopiti
svoj
gnev
radi
Tirbičevih
uspehov
,
je
pil
nocoj
izredno
veliko
.
Mežeče
je
gledal
s
svojimi
zardelimi
očmi
,
cmakal
z
ustnicami
,
prikimoval
s
težko
glavo
ter
jecljaje
zinil
včasih
nekaj
stavkov
.
»
Strel
,
pij
,
pij
!
—
Saj
premore
moja
klet
še
nekaj
stotin
takih-le
buteljk
.
—
Urednik
,
točite
vendar
—
eh
,
vrag
,
včasih
ste
bili
vrlejši
fiškuš
!
—
Pijmo
,
pijmo
!
«
je
silil
goste
.
In
zvrnili
so
duškoma
svoje
kupice
;
urednik
»
Narodnega
prijatelja
«
jih
je
zopet
natočil
,
in
znova
je
počilo
nekaj
buteljk
,
čakajočih
v
ledu
svoje
usode
.
In
pili
so
kakor
brez
dna
...
Ko
pa
so
posušili
legijo
šampanjskih
steklenic
,
so
se
lotili
»
jeruzalemca
«
,
zatem
so
načeli
nekaj
buteljk
»
lacrimae
Christi
«
,
potem
so
pili
grško
»
Maphrodaphne
«
,
naposled
izbor
žganic
in
likerjev
.
Vsaki
hip
pa
so
se
dvignili
ter
trkali
s
Pajkom
,
ki
se
ni
premaknil
s
stola
,
ter
mu
nazdravljali
.
»
Vzor
značaja
—
vzor
domoljuba
—
vzor
poštenjaka
in
človekoljuba
—
vzor
pravnika
in
prijatelja
—
ponos
našega
mesta
in
dika
slovenskega
razumništva
:
gospod
dr.
Pajk
naj
živi
!
«
je
govoril
mlad
koncipijent
,
tovariši
so
pa
zagrmeli
:
»
Živio
,
živio
,
živio
!
«
In
vedno
znova
je
vstal
kdo
ter
slavil
in
poveličeval
Pajka
,
našteval
neštevilne
njegove
zasluge
za
drago
domovino
in
mili
slovenski
narod
ter
mu
izražal
svoje
brezmejno
spoštovanje
.
Pajku
pa
so
se
bila
od
samozadovoljstva
razlezla
zabrekla
lica
;
milostno
je
naklanjal
svojo
pomadizovano
glavo
,
si
gladil
trebuh
,
hrkal
in
prhal
kakor
žrebec
na
paši
ter
pil
in
pil
...
Ko
pa
je
vstal
še
dr.
Strel
ter
z
najstrupenejšimi
besedami
smešil
,
grdil
in
blatil
narod
,
ki
v
svoji
zabitosti
in
nezrelosti
ni
hotel
voliti
ženijalnega
politika
dr.
Pajka
,
tedaj
je
bilo
izbito
sodu
dno
.
Kakor
besni
so
kričali
in
vikali
:
»
Pereat
Tirbič
!
—
Živel
dr.
Pajk
!
«
—
In
potem
se
je
dvignil
dr.
Pajk
sam
—
počasi
—
omahujoč
—
oprijemljoč
se
za
mizo
in
naslanjalo
svojega
stola
,
ter
začel
jecljaje
govoriti
,
kako
žarko
ljubi
svojo
domovino
,
kako
gorko
čuti
za
narod
,
in
kako
svete
namene
je
imel
s
svojo
kandidaturo
.
In
oči
so
se
mu
zalile
s
solzami
,
ko
je
tožil
o
črni
nehvaležnosti
svoje
domovine
...
Potem
pa
je
izlil
ves
svoj
žolč
na
volilce
svojega
okraja
ter
psoval
in
zmerjal
Tirbiča
z
nedostojnimi
izrazi
.
Vse
,
kar
se
mu
je
nakopičilo
zavisti
,
sovraštva
in
osvetljivosti
,
vse
je
razkril
svojim
somišljenikom
ter
končal
:
»
Ako
narod
ne
mara
moje
pomoči
...
dobro
!
—
Tudi
jaz
ga
,
hvala
Bogu
,
ne
potrebujem
!
Doktor
Pajk
pa
ostane
navzlic
vsemu
še
vedno
najbogatejši
in
najvplivnejši
gospod
...
«
‚
In
vino
veritas
‘
,
so
nekdaj
dejali
...
Dolgo
je
še
trajalo
popivanje
,
popevanje
in
nazdravljanje
v
Pajkovem
stanovanju
.
Ko
pa
je
posijalo
jutranje
solnce
v
jedilnico
,
je
oblilo
s
svojim
zlatim
sevom
velik
kup
praznih
in
ubitih
buteljk
;
a
njih
dragocena
vsebina
je
stala
toliko
vsoto
,
da
bi
si
bil
mogel
za-njo
kupiti
kmetič
molzno
,
dobro
rejeno
kravo
s
teličkom
vred
,
borni
delavec
pa
bi
bil
mogel
z
izkupičkom
plačati
celoletno
stanarino
,
pa
še
sebi
,
ženi
in
svojim
črvičem
bi
bil
nakupil
dostojnega
oblačila
.
Nu
,
ostale
so
le
prazne
in
ubite
buteljke
,
katere
vržejo
za
plot
,
na
smetišče
...
Doktor
Pajk
je
bil
še
v
postelji
,
dasi
je
šla
ura
že
na
enajst
dopoldne
,
ko
je
vstopil
majhen
,
grbast
zlatar
škilavega
pogleda
,
širokih
,
škrbastih
ust
in
zamorsko
debelih
ustnic
.
»
Najponižnejši
sluga
,
gospod
doktor
!
«
je
pozdravil
zlatar
ter
se
priklonil
skoro
do
tal
.
»
Predrznil
sem
se
prinesti
vašemu
blagorodju
naročeni
lišp
za
milostljivo
gospico
nevesto
.
«
Pajk
je
zazeval
,
se
preobrnil
z
ene
plati
na
drugo
,
si
podprl
z
levico
glavo
ter
dejal
,
gladeč
si
brado
:
»
Pokažite
!
«
Zlatar
je
ponižno
pristopil
,
rahlo
držeč
v
rokah
črno
mahagonovo
šatuljo
z
vloženimi
zlatimi
arabeskami
.
Stisnivši
klobuk
med
kolena
,
je
odprl
šatuljo
s
srebrnim
ključkom
.
Na
črnih
baržunastih
blazinicah
je
ležal
biseren
zavratni
lanec
najfinejšega
dela
,
dve
zapestnici
z
velikimi
dragulji
in
krasen
prstan
z
demantom
,
ki
se
je
iskril
kakor
kaplje
jutranje
rose
.
»
Lišp
sem
naročil
pri
največjem
dunajskem
zlatarju
,
gospod
doktor
,
samo
,
da
vam
povsem
ustrežem
.
Takega
nakita
nima
niti
ena
tukajšnjih
dam
.
«
»
Tudi
gospa
Žuljanka
ne
?
«
je
vprašal
odvetnik
ter
otipaval
in
obračal
zlatnino
.
»
Tudi
gospa
grajščakinja
ne
,
gospod
doktor
!
«
,
se
je
odzval
zlatar
.
»
Gospod
Berčič
ji
je
kupil
pač
tudi
demanten
prstan
in
zavratnico
...
«
»
Pri
vas
?
«
»
Da
,
pri
meni
,
gospod
doktor
...
a
plačal
je
za
oboje
le
šeststo
forintov
.
«
»
In
koliko
staneta
ta
?
«
»
Osemsto
,
gospod
doktor
...
evo
vam
račun
dunajskega
založnika
.
«
—
Ponudil
mu
je
papir
,
na
katerem
je
čital
Pajk
račun
za
dvanajststo
forintov
.
»
Lišp
vam
prodam
prav
za
svojo
ceno
,
gospod
doktor
,
z
nado
,
da
ostanete
moj
stalni
naročnik
.
Le
poštnino
vam
zaračunim
.
«
»
Torej
dvanajststo
pravite
?
—
Dobro
!
—
Prosim
,
dajte
mi
oni-le
šlafrok
...
hvala
!
«
Pajk
se
je
ogrnil
,
nataknil
na
bose
noge
cipele
ter
šel
k
železni
blagajnici
in
jo
odprl
s
tremi
ključki
;
naštel
mu
je
kup
desetakov
in
nekaj
stotakov
ter
zaklenil
skrinjico
.
»
Sluga
ponižen
,
gospod
doktor
!
Priporočam
se
!
Z
Bogom
!
Čast
mi
je
!
«
Zlatar
se
je
neštetokrat
zgrbil
ter
izginil
skozi
vrata
.
Jedva
pa
jih
je
zaprl
zlatar
za
seboj
,
že
je
potrkal
zopet
nekdo
na-nja
.
Vstopil
je
majhen
,
debelušen
,
kosmat
mož
surovega
obraza
z
velikanskim
višnjevordečim
in
bradavičastim
nosom
.
Na
povodcu
je
peljal
vitkonogega
,
slokega
hrta
lepo
sive
barve
,
dolgega
pa
silno
tankega
gobca
in
pametno
zročih
oči
.
»
A
,
vi
ste
?
—
Torej
to
je
vaš
Muki
?
—
No
,
no
,
zares
,
lepa
žival
je
,
in
ne
čudim
se
,
da
je
tako
ugajal
gospici
Vrhnikovi
,
«
je
dejal
Pajk
in
božal
psa
po
gladki
koži
.
—
Pes
je
zadovoljno
in
laskajoče
cvilil
,
skakljal
,
stiskaje
rep
med
zadnje
noge
,
ter
lizal
odvetniku
roko
.
»
Prav
prijazen
pes
je
Muki
,
gospod
doktor
,
in
pameten
pa
olikan
,
«
je
hvalil
žival
konjederec
.
»
Moja
šola
vzgaja
najbolj
olikane
pse
.
Ta
pa
je
vzor
vseh
mojih
drugih
psov
.
«
»
In
koliko
zahtevate
zanj
?
«
je
vprašal
odvetnik
.
»
Trideset
,
«
je
dejal
dedec
.
»
Kaj
ste
nori
?!
«
se
je
zadrl
Pajk
.
»
Gospod
pl.
Jekler
mi
je
ponujal
za
psa
že
petindvajset
goldinarjev
,
da
bi
ga
podaril
svoji
gospodični
nevesti
;
a
nisem
mu
ga
hotel
dati
,
ker
mi
je
obljubila
gospodična
Vrhnikova
,
da
ga
kupite
gotovo
vi
,
gospod
doktor
.
«
»
Ona
vam
je
to
gotovo
obljubila
?
«
se
je
čudil
Pajk
smehljaje
.
»
Da
,
gospod
doktor
!
Rekla
je
:
»
Psa
ne
smete
prodati
nikomur
;
ako
ga
ne
kupi
doktor
Pajk
,
ga
kupim
jaz
sama
.
«
In
dala
mi
je
goldinar
.
«
Pajk
se
ni
branil
več
.
Znova
je
odprl
svojo
verthajmovko
ter
izplačal
zahtevano
vsoto
.
Konjederec
je
zopet
odšel
,
hrt
pa
je
ostal
pri
Pajku
,
ki
se
je
umil
in
naglo
oblekel
.
Ko
pa
se
je
bil
opravil
,
je
nataknil
psu
lično
zavratno
verižico
s
pasjo
znamko
,
katero
je
imel
že
nekaj
dni
pripravljeno
.
Potem
je
peljal
Mukija
v
kuhinjo
,
kjer
mu
je
dala
kuharica
Marijana
lep
kos
mesa
.
Ko
se
je
pes
nasitil
,
se
je
vrnil
z
njim
Pajk
v
svojo
spalnico
,
oblekel
svetel
površnik
,
si
nataknil
rumenkaste
rokavice
,
nasadil
cilinder
,
prižgal
fino
smodko
,
vzel
palico
s
srebrnim
držajem
in
umetno
zveriženim
monogramom
v
roko
,
stisnil
šatuljo
pod
levo
pazduho
,
poklical
Mukija
in
—
šla
sta
.
Ko
pa
je
korakal
mimo
svoje
pisarnice
,
je
zaslišal
iz
nje
glasen
ženski
jok
pa
osorni
glas
doktorja
Strela
,
ki
je
kričal
:
»
Ven
,
pravim
!
—
Ne
tulite
,
ko
vam
ne
pomaga
nič
!
—
Ali
čujete
?
—
Ven
,
baba
,
ven
!
«
Ženska
pa
je
jokaje
milo
prosila
:
»
Gospod
doktor
,
lepo
vas
prosim
—
na
kolenih
vas
prosim
—
usmilite
se
me
!
Ne
pogubite
radi
treh
stotakov
mene
in
mojih
ubogih
otrok
!
«
»
Čakamo
vas
že
dve
leti
—
niti
obresti
ne
morete
plačati
več
—
vse
beračenje
vaše
je
zaman
—
doktor
Pajk
mi
je
ukazal
,
da
prodam
vaše
zadolženo
posestvo
in
s
tem
—
konec
besedi
!
Hodite
!
«
Ženska
je
začela
silno
,
krčevito
plakati
,
Strel
pa
je
odprl
vrata
ter
jo
s
svojimi
rokami
porinil
iz
sobe
.
Borno
oblečena
kmetica
suhih
,
upadlih
lic
,
od
skrbi
in
dela
sključenega
telesa
je
priletela
ravno
pred
Pajka
.
Ugledavši
ga
,
je
padla
na
kolena
predenj
,
mu
objela
noge
ter
ječala
:
Usmiljenje
!
—
Vdova
sem
—
beračica
postanem
jaz
z
otroki
vred
.
Potrpite
,
gospod
doktor
—
kakor
se
Bog
prosi
,
tako
vas
prosim
—
potrpite
samo
še
tri
mesece
—
vse
vam
poplačam
...
«
Pajk
pa
je
hladnokrvno
skomizgnil
z
rameni
,
siloma
se
oprostil
njenih
rok
ter
nemo
odšel
doli
po
stopnicah
.
Kmetica
je
hitela
za
njim
,
lomila
roke
ter
plakala
,
ga
rotila
in
prosila
—
zaman
.
Pajk
se
še
ozrl
ni
,
ko
se
je
zgrudila
za
njim
,
tik
vrat
obupana
reva
ter
plakala
in
plakala
,
da
bi
se
bila
smilila
kamenu
,
ko
bi
imel
srce
...
Malo
hipov
kasneje
pa
je
stopal
po
stopnicah
sosednje
hiše
doktor
Pajk
zopet
navzgor
.
Pred
belo
pobarvanimi
vrati
v
prvem
nadstropju
je
potrkal
na
lahko
s
prstom
,
in
takoj
so
se
mu
odprla
.
Prikazala
se
je
rdečelična
,
bujnorasla
sobarica
z
veliko
pentljo
v
visoko
zravnanih
laseh
.
Z
ljubkim
nasmehom
in
globokim
priklonom
ga
je
pozdravila
,
pa
tiho
rekla
:
»
Gospica
še
spi
.
«
»
Oj
,
ti
lenoba
!
—
Poldne
je
,
pa
še
spi
,
«
se
je
jezil
smehljaje
Pajk
ter
poklical
za
seboj
hrta
Mukija
.
»
Obdrži
psa
tu
,
pa
ne
hodi
v
sobo
,
dokler
te
ne
pokličem
;
ali
si
razumela
?
«
Uščipnil
jo
je
v
napeto
lice
ter
jo
rahlo
lopil
po
vznesenih
bokih
pa
stopical
v
stanovanje
svoje
neveste
Tončke
.
Prehodivši
tiho
dve
bogato
in
elegantno
opravljeni
sobi
,
je
dospel
do
Tončkine
spalnice
,
do
katere
je
bil
vhod
zaprt
s
težko
preprogo
.
Varno
,
na
lahko
jo
je
dvignil
ter
pogledal
v
spalnico
.
Na
beli
,
široki
postelji
med
svilo
,
belino
in
čipkami
,
zakopana
v
blazine
in
odejo
,
je
ležala
vznak
njegova
lepa
Tončka
.
Desnico
je
držala
nad
glavo
,
rahla
rdečica
ji
je
oblivala
obrazek
,
bele
prsi
pa
so
se
ji
dvigale
ob
mirnem
,
rednem
dihanju
.
Bila
je
res
lepa
,
čarobna
,
dražestna
.
Zadivljen
je
pristopil
Pajk
k
nevesti
ter
jo
opazoval
dolgo
ves
srečen
in
blažen
.
»
Ti
,
krasno
dekle
,
si
moje
—
vse
in
edino
le
moje
!
«
si
je
mislil
,
sloneč
ob
postelji
.
»
Ti
me
napraviš
za
najsrečnejšega
človeka
;
zato
sem
ti
hvaležen
,
da
bi
žrtvoval
za-te
vse
.
O
,
kaki
dnevi
,
kaki
časi
naju
čakajo
...
časi
,
kakršnih
si
doslej
nisem
mogel
ustvariti
z
vsem
svojim
bogastvom
in
vsem
svojim
ugledom
...
O
,
ti
lepa
,
sladka
moja
ljubica
!
«
In
sklonil
se
je
črez-njo
ter
jo
poljubil
.
Tončkine
trepalnice
so
se
naglo
odprle
,
prestrašeno
je
izpregledala
;
zagledavši
pa
nad
seboj
lepo
Pajkovo
glavo
,
ga
je
objela
z
obema
rokama
okoli
vratu
in
,
sklenivši
svoje
prste
za
njegovim
tilnikom
,
je
pritisnila
njegova
na
svoja
usta
ter
šepetala
:
»
Ti
moj
dragec
—
ljubček
—
srček
!
«
In
poljubila
ga
je
,
mu
božala
lica
,
rila
s
prsti
po
gostih
laseh
,
mu
gladila
lepo
,
dolgo
,
polno
brado
ter
ga
gledala
žareče
,
pa
se
mu
smehljala
,
blaženo
,
zapeljivo
.
Pajk
je
sedel
ob
njej
;
naslanjaje
se
s
komolcem
ob
blazino
,
si
je
podpiral
glavo
ter
se
z
levico
poigraval
z
njenimi
bujnimi
zlatimi
kodri
.
»
Vse
je
pripravljeno
,
dušica
,
«
ji
je
govoril
...
»
še
jutri
,
in
moja
boš
!
«
»
Še
samo
jutri
!
«
je
ponovila
ona
,
ljubko
se
nasmihajoč
.
»
O
,
da
bi
le
že
bilo
jutri
,
potem
,
oh
,
potem
sem
tvoja
ženka
!
«
Znova
ga
je
privila
k
sebi
ter
ga
obsipala
s
poljubi
.
Potem
pa
se
je
sklonil
Pajk
ter
vzel
odloženo
šatuljo
z
bližnjega
fotelja
.
In
položil
jo
je
sebi
na
kolena
,
vzel
iz
nje
biserni
lanec
ter
ga
del
strmeči
Tončki
okoli
krasnega
labodjega
vratu
.
Potem
ji
je
nataknil
obe
zapestnici
...
naposled
pa
še
prstan
.
Potem
je
vzel
z
bližnje
toaletne
mizice
zrcalo
in
,
pred
obrazek
ji
je
držeč
,
je
dejal
:
»
Glej
,
Tončka
,
kako
lepa
,
kako
divna
je
bodoča
doktorica
Pajkova
!
«
Tončka
pa
se
je
smejala
,
objemala
svojega
ženina
ter
,
nepopisno
srečna
,
se
ogledovala
v
prebogatem
lišpu
.
Za
nekaj
hipcev
pa
je
zaklical
Pajk
:
»
Ana
!
«
Odprle
so
se
duri
,
in
v
spalnico
je
pritekel
veselo
lajajoč
lepi
,
prijazni
,
pametni
,
najbolj
olikani
hrt
,
vzor
vsem
konjederčevim
učencem
,
on
—
Muki
...
»
Tudi
ta
je
tvoj
,
mucika
!
«
je
dejal
Pajk
ter
položil
od
vznemirjenosti
trepetajočega
Mukija
Tončki
v
naročje
.
Skozipresledek
med
težkima
,
pisanima
jutovima
zastorama
ob
oknu
se
je
ukradel
v
sobo
solnčen
žarek
.
Skočil
je
na
širok
fotelj
ter
obsijal
ondi
nagomiljeno
,
v
vidni
naglici
zmetano
žensko
obleko
.
Ljubkujoče
je
božal
vse
predmete
,
trepetal
in
skakal
z
enega
na
drugega
,
potem
pa
švignil
na
tik
stoječo
postelj
.
In
zopet
je
švigal
med
damastom
,
svilo
,
čipkami
in
ružem
,
pa
obstal
na
krasnem
,
snežnobelem
komolcu
ter
ga
poljubljal
.
Objemljoč
in
poljubljajoč
ta
lepi
komolec
,
pa
je
zaželel
žarek
poljubiti
vso
roko
;
objel
in
poljubil
je
torej
še
belo
ramo
,
skočil
za
labodji
vrat
,
švignil
na
fino
bradico
ter
se
utopil
v
par
bujnih
,
sladkih
,
živordečih
ustnic
.
Ko
pa
se
je
nasitil
poredni
nagajivec
tudi
teh
,
se
je
začel
igrati
okoli
lepega
,
ravnega
noska
in
ščegetati
zaprti
veki
.
In
ni
se
mu
bilo
treba
dolgo
truditi
.
Nenadoma
sta
se
širom
odprli
obe
veki
,
in
žarek
je
osupel
odskočil
na
obilico
zlatih
,
po
vzglavju
razprostrtih
las
.
In
ležeče
bitje
se
je
prevrglo
na
levo
stran
...
iztegnilo
obe
roki
kvišku
in
trlo
prste
...
pa
zazdehalo
.
Tedaj
pa
je
začela
biti
na
visoki
omari
lepa
pozlačena
ura
.
»
Ah
,
že
deset
!
—
Kako
naglo
so
minile
ure
!
«
je
vzdihnila
ženska
.
»
Še
dve
uri
—
in
končano
bo
vse
.
Vse
?
—
Ah
Bog
,
ko
bi
bilo
že
vse
!
—
Jedva
se
iznebim
ene
skrbi
,
loteva
se
me
že
druga
.
«
In
znova
je
legla
vznak
,
položila
obe
roki
pod
glavo
ter
zrla
v
strop
.
Gospa
Tončka
dr.
Pajk
!
«
je
govorila
poluglasno
sama
s
seboj
.
»
Doktorica
Pajk
—
milostljiva
gospa
Pajk
—
odvetnica
Pajk
!
—
Ha
!
ha
!
Kako
lepo
se
čuje
to
!
—
Vse
me
bo
moralo
častiti
,
vse
se
mi
klanjati
;
saj
bom
najbogatejša
in
najuglednejša
dama
.
Ah
,
kako
čudne
reči
se
gode
na
svetu
!
Nikdar
ne
bi
bila
niti
sanjala
kaj
takega
.
In
vendar
bo
res
—
je
res
!
—
Vrhnikova
Tončka
bo
črez
dve
uri
prva
gospa
v
tem
mestu
—
v
istem
mestu
,
v
katerem
sem
hodila
bosa
,
raztrgana
,
lačna
,
zaničevana
beračica
,
živeča
o
milosti
drugih
—
v
mestu
,
kjer
sem
bila
uboga
delavka
,
plačana
dekla
.
In
poslej
bom
hodila
v
svili
,
z
vlečko
po
salonih
—
po
plesiščih
—
po
glediščih
—
ob
roki
moža
,
katerega
se
boji
vse
...
Oh
,
Bog
,
kolika
izprememba
!
—
Pa
s
čim
sem
si
prislužila
to
nenavadno
srečo
?
—
s
čim
sem
dosegla
to
mesto
?
—
S
čim
?
«
Zopet
se
je
prevrgla
na
levo
stran
ter
si
zakrila
obrazek
v
odejo
.
Rdečica
jo
je
oblila
od
srama
.
Zamižala
je
,
majala
z
glavo
ter
se
kremžila
.
Kmalu
pa
se
je
umirila
.
»
Veliko
sem
dosegla
,
«
je
razmišljala
—
»
zato
sem
pa
tudi
vse
,
vse
žrtvovala
.
Darovano
mi
ne
bo
nič
.
—
In
ne
bi
li
storila
vsaka
isto
?
Ali
naj
bi
ga
bila
odbijala
,
ko
sem
videla
,
da
mi
ponuja
zlat
zaslužek
?
Norica
bi
bila
!
—
Da
se
nisem
vedla
tako
,
bi
bila
danes
morda
kmetica
,
ali
pa
—
ali
pa
tovarišica
Grumove
Alenke
.
Kmetica
...
žena
Toporiševa
!
Ha
,
ha
!
Da
bi
plazila
po
kolenih
za
krompirjem
,
korenjem
in
repo
...
ha
,
ha
!
—
kako
lepo
bi
bilo
to
!
In
krave
in
vole
in
teličke
bi
krmila
,
skrbela
za
kokoši
in
piščeta
...
pa
otepala
žgance
in
močnik
,
pa
svojega
Toneta
bi
božkala
...
Joj
,
to
bi
bilo
življenje
zame
!
Toporiš
je
sicer
lep
in
ljubezniv
fant
,
a
bebec
je
pa
vendar-le
,
ker
je
mislil
,
da
pojdem
z
njim
na
kmete
.
Strašno
grdo
se
je
držal
,
ko
nisem
hotela
več
v
njegovo
družbo
.
Revež
,
rada
bi
mu
bila
pomagala
,
ko
bi
bila
mogla
!
—
O
,
prav
pametna
sem
bila
,
da
sem
se
vdala
Pajku
ter
ga
navezala
stalno
,
trajno
nase
!
Ah
,
da
bi
le
ne
bil
že
tako
star
!
—
Res
,
da
je
še
močan
in
čvrst
,
a
vendar
postaja
—
star
,
siv
,
debelušen
...
jaz
pa
še
dvajsetega
leta
nisem
dopolnila
...
«
Znova
je
legla
vznak
ter
zrla
topo
v
strop
.
Misli
so
ji
tako
naglo
švigale
po
glavi
,
da
jim
je
jedva
sledila
.
Končno
pa
se
je
zasmejala
na
glas
.
»
Ta
dr.
Strel
je
pa
vsekakor
pameten
mož
.
Kako
lepo
je
govoril
sinoči
o
zakonski
sreči
in
zakonski
zvestobi
!
Ha
,
ha
!
A
ko
sem
ga
na
tihem
vprašala
:
Ali
mi
morda
svetuje
,
naj
ga
v
zakonski
zvestobi
posnemam
?
—
je
kar
ostrmel
.
Mislil
je
,
da
živa
duša
ne
ve
,
kako
lepo
stanovanje
je
naročil
Grumovi
Alenki
,
in
kako
bogato
jo
oblači
.
No
,
obljubila
sem
mu
prav
rada
,
da
ga
ne
izdam
njegovi
milostljivi
...
Koliko
bi
moral
človek
govoriti
,
če
bi
hotel
izdajati
vse
take
zveste
možičke
in
ženice
!
Ah
!
Sicer
menda
sama
ne
bom
nikoli
potrebovala
njih
molka
.
Toda
vzglede
imam
lepe
.
Gospa
Žuljanka
in
Berčič
...
sodnica
in
dr.
Čeh
...
notarka
in
Tužen
...
zdravnikova
in
Jekler
...
Ah
,
ta
Jekler
!
—
Da
bi
le
njega
ne
bilo
!
Grozno
sem
na
trnju
v
njegovi
družbi
.
—
No
,
privadim
se
kmalu
vsemu
;
poslej
pa
bom
takisto
častita
,
poštena
,
največjega
spoštovanja
vredna
dama
,
kakor
so
one
.
Ah
,
ko
bom
znala
tako
nedolžno
zardevati
in
tako
nevedno
pogledovati
,
kakor
te
gospe
,
pa
ko
bom
znala
tako
teatralsko
vikati
in
javkati
o
velikomestni
nemoralnosti
,
kakor
one
—
potlej
bom
mogla
storiti
takisto
vse
.
In
nihče
ne
bo
zinil
besede
!
—
Da
,
da
,
še
marsičesa
se
naučim
v
tej
odlični
družbi
...
Danes
pa
začnem
svojo
ulogo
s
tistim
pogumom
,
ki
mi
je
koristil
največ
v
življenju
.
Da
,
da
,
s
pogumom
,
z
odvažnostjo
se
doseže
vse
...
«
In
Tončka
je
vrgla
odejo
raz
sebe
ter
sedla
na
posteljni
rob
.
Znova
je
zazevala
,
si
otirala
oči
,
pa
pozvonila
.
Ana
je
pritekla
.
»
Ali
si
pripravila
kopel
?
«
jo
je
vprašala
;
Ana
pa
ji
je
ogrnila
jutranjo
haljo
ter
ji
nateknila
na
noge
majhne
cipele
.
»
Vse
sem
pripravila
,
milostljiva
gospica
,
«
je
odgovorila
pohlevno
.
»
Dobro
,
takoj
pridem
...
Med
tem
pa
mi
pripravi
sveže
perilo
,
najboljše
seveda
!
—
Kdaj
pa
pride
frizerka
?
«
Ob
enajstih
,
milostljiva
...
šivilja
pa
ob
poldvanajstih
.
Točno
ob
dvanajstih
bo
čakal
voz
.
«
»
Že
dobro
...
pojdi
!
«
»
A
zajutrek
,
milostljiva
?
«
»
Prinesi
ga
v
kopelnico
...
lačna
nisem
.
«
Ana
je
odšla
;
Tončka
pa
je
stopila
k
omari
ter
jo
odprla
.
Kakor
sneg
in
črešnjevo
cvetje
belo
in
lahko
je
viselo
v
njej
krasno
poročno
oblačilo
.
Elegantno
princesno
krilo
je
bilo
iz
najfinejšega
grenadina
.
Kratka
,
do
komolcev
segajoča
rokava
,
ovalna
naprsna
vstavka
in
zavratna
nabornica
so
bili
iz
pliševanega
gazeja
slonokostene
barve
.
Umetni
mirtovi
šopki
so
se
vili
od
levega
spodnjega
roba
naokolo
ob
krilu
navzgor
tja
do
vstavka
.
Poleg
pa
je
stalo
dvoje
kakor
igračice
majhnih
čreveljčkov
iz
belega
atlasa
.
»
Ah
,
kako
bom
lepa
!
«
je
vzdihnila
Tončka
,
zaljubljeno
gladeč
in
tipajoč
dragoceno
toaleto
.
Karol
se
me
ne
bo
mogel
nagledati
.
Ah
,
vsaki
dan
je
bolj
zaljubljen
vame
!
«
—
In
zaprla
je
omaro
ter
šla
v
kopelnico
.
Ko
se
je
vrnila
,
ji
je
pomagala
Ana
,
da
se
je
preoblekla
.
Takoj
nato
pa
je
prišla
frizerka
.
Tončka
je
morala
sesti
pred
veliko
zrcalo
,
in
frizerka
ji
je
česala
lase
,
počasi
in
premišljujoč
,
kakor
bi
reševala
najtežavnejši
problem
.
V
pol
ure
sta
bili
gotovi
.
Nazaj
tja
preko
ušes
počesani
in
s
škarjami
zvalovljeni
lasje
so
bili
zviti
zadaj
v
lep
umeten
vozel
;
le
na
vratu
in
ob
sencih
je
sililo
na
prosto
nekaj
zlatih
,
nasvedranih
kodrčkov
.
Jedva
pa
je
odšla
frizerka
,
že
je
prisopla
šivilja
s
torbico
,
polno
zaponk
,
šivank
,
bodic
in
koncev
.
In
začelo
se
je
najbolj
vznemirljivo
opravilo
na
svetu
—
toaletovanje
neveste
.
Šivilja
in
Ana
sta
tekali
po
sobi
semtertja
,
da
sta
se
potili
nalik
ženjicam
o
sv.
Jakobu
;
Tončka
pa
je
bila
sitna
kot
najbolj
razvajena
dama
.
Končno
pa
je
bilo
zvršeno
tudi
to
.
Kakor
majski
sen
,
kakor
velik
cvet
je
bila
videti
Tončka
v
lahni
,
vonjivi
obleki
.
Krilo
se
je
tesno
prilegalo
krasnemu
oprsju
ter
kakor
ulito
objemalo
Tončki
vitke
ude
.
Pod
boki
pa
se
je
širilo
bolj
in
bolj
ter
se
končalo
zadaj
v
dolgo
,
težko
vlečko
.
Bele
glase-rokavice
so
segale
do
komolcev
,
kjer
sta
bila
lično
zadrgnjena
balonska
rokava
.
Kakor
nežna
megla
pa
je
pokrival
vso
Tončko
najfinejši
bruseljski
pajčolan
,
ki
je
bil
z
briljantno
zaponko
na
lase
pritrjen
in
vrhu
glave
zavozlan
v
dražestno
pentljo
,
okoli
katere
je
bilo
pripetih
nekaj
mirtovih
cvetov
.
»
Ah
,
kako
ste
krasna
,
milostljiva
!
«
»
Še
nikdar
nisem
videla
tako
lepe
neveste
.
«
»
Kakor
angelj
iz
nebes
se
mi
zdite
.
«
»
Kakor
svetopisemska
nevesta
,
ko
je
čakala
svojega
ženina
.
«
Ana
in
šivilja
nista
mogli
najti
pravih
besed
,
da
bi
jo
bili
dovolj
pohvalili
.
No
,
bila
je
pa
tudi
v
istini
krasna
,
česar
se
je
Tončka
sama
zavedala
najbolj
.
Smehljaje
,
iskrečih
se
oči
in
lahno
zardelih
lic
,
se
je
vrtela
pred
velikim
zrcalom
,
ogledujoč
se
od
vseh
strani
.
In
baš
je
zazvonilo
poldne
v
Št.
Pavelski
cerkvi
,
ko
se
je
ustavila
spodaj
kočija
.
Hipec
pozneje
pa
je
vstopil
v
novem
fraku
,
v
belih
rokavicah
,
z
belo
kravato
in
v
lakovih
solnih
dr.
Strel
.
V
levici
je
držal
zaprt
klak
,
v
desnici
pa
je
nosil
velik
svež
šopek
.
»
Klanjam
se
vam
,
krasna
gospica
nevesta
,
ter
vam
sporočam
najprisrčnejši
pozdrav
gospoda
ženina
,
v
čigar
imenu
vam
podajam
ta
šopek
!
«
Tako
je
dejal
dr.
Strel
ter
se
ji
prav
globoko
priklonil
.
»
Hvala
lepa
!
«
je
odvrnila
Tončka
ter
sprejela
dragoceno
darilo
.
»
Sedaj
pa
pojdiva
,
milostljiva
...
svatje
že
vsi
čakajo
!
«
In
šla
sta
.
Šivilja
je
nosila
Tončki
vlečko
,
Strel
pa
je
prevzel
zopet
šopek
ter
ga
izročil
nevesti
,
ko
je
sedla
poleg
njega
v
kočijo
.
»
Z
Bogom
,
milostljiva
!
«
»
Bog
vas
blagoslovi
!
«
Ana
in
šivilja
sta
se
začeli
hkrati
nehote
solziti
.
Tončka
pa
jima
je
veselo
pokimala
,
in
kočijaž
je
pognal
.
Z
azurnomodrega
neba
je
sijalo
toplo
solnce
,
in
ves
zrak
je
bil
poln
vonja
dehtečega
španskega
bezga
iz
sosednjega
parka
.
V
salonu
doktorja
Pajka
so
bili
zbrani
vsi
svatje
ter
čakali
neveste
.
V
majhnih
skupinah
so
stali
gospodje
,
oblečeni
v
črne
,
globoko
izrezane
frake
,
da
se
je
videla
svetlobela
srajca
in
bela
kravata
,
v
črnih
hlačah
in
lakovih
črevljih
.
V
rokah
,
odičenih
z
belimi
rokavicami
,
so
držali
klake
.
Nekateri
so
kramljali
z
damami
,
drugi
so
sloneli
pri
oknih
ter
zrli
na
ulico
,
nekateri
pa
so
promenirali
počasi
po
salonu
,
vsaki
hip
postajajoč
.
»
Ah
,
milostljiva
,
«
je
vpraševal
dr.
Čeh
svojo
prijateljico
,
plavolaso
sodnico
,
»
ah
,
milostljiva
,
ali
ste
videli
krasno
pohišje
gospice
neveste
,
razstavljeno
v
izložbah
dvornega
založnika
?
«
»
Ah
,
da
,
videla
sem
je
...
kaj
tako
lepega
ne
premore
nihče
v
našem
mestu
.
In
celo
v
četverih
slogih
...
za
vsako
sobo
drugačno
.
Niti
gospa
Žuljanka
nima
.
«
...
»
Mon
dieu
,
kaj
li
govorite
,
ma
petite
!
Moje
in
ono
pohištvo
!
—
Moj
pokojni
soprog
je
je
bil
kupil
še
tedaj
,
ko
se
je
prvič
oženil
,
torej
petnajst
let
pred
naju
poroko
.
Živela
sva
dve
leti
skupaj
,
dve
leti
sem
pa
že
vdova
.
Kako
star
in
izmoden
je
torej
že
ves
moj
meublement
!
«
Tako
je
govorila
grajščakinja
ter
skrivaj
udarila
s
pahljačo
Berčiča
po
prstih
,
ki
je
,
naslonivši
se
rahlo
na
naslonilo
njenega
fotelja
,
strmel
v
bujno
razcvetlo
tejo
na
trikotnem
naprsnem
izrezku
njene
globoko
dekoltirane
toalete
.
»
Pardon
,
ne
jezi
se
!
«
je
šepetal
Berčič
Žuljanki
na
uho
,
a
zrl
navidezno
pozorno
svojo
malo
nogo
;
»
toda
ukradeno
vse
bolj
mika
.
«
»
Norček
!
Vedeš
se
že
prebedasto
.
Pazi
vendar
,
da
me
ne
kompromitiraš
!
Glej
,
kako
korektno
hladno
se
pomenkujeta
sodnica
in
Čeh
o
stolih
in
zofah
,
o
zrcalih
in
zagrinjalih
,
katera
je
razstavil
ta
bahavi
Pajk
!
Nihče
ne
bi
niti
slutil
,
kaj
sta
si
;
nihče
ne
bi
verjel
,
da
sem
baš
sinoči
videla
Čeha
,
ko
jo
je
šel
tolažit
radi
slabih
vesti
,
katere
je
prejela
o
soprogovem
zdravju
iz
Gleichenberga
...
Čeh
ti
bodi
vzgled
;
pa
ne
sili
tako
očitno
vame
!
«
»
Odpusti
,
Hilda
;
toda
nepopisno
hrepenenje
se
me
je
bilo
polastilo
,
da
te
poljubim
na
to-le
krasno
belo
ramo
!
«
»
Ah
,
Bog
,
ti
si
cel
divjak
!
«
»
V
tej
želji
pa
sem
pozabil
na
vse
...
na
vsako
dostojnost
!
«
je
šepetal
Berčič
ter
si
nervozno
gladil
nasvedrane
brčice
.
»
Odpusti
,
zlatka
...
ali
si
huda
?
«
Tedaj
ga
je
udarila
vnovič
Zuljanka
kot
nehote
po
roki
ter
ga
pogledala
z
očmi
,
polnimi
strastne
,
neutešene
ljubezni
...
Notarka
in
slikar
Tužen
sta
sedela
v
kotu
salona
poleg
mahalaste
palme
,
zeleneče
v
pisani
posodi
na
lični
mizici
s
fotografijami
.
»
Ne
,
tega
ti
ne
odpustim
nikdar
!
«
je
govorila
debeluška
ter
listala
v
debelem
albumu
.
»
Tega
nisem
zaslužila
.
«
»
Bodi
pametna
!
«
jo
je
tolažil
slikar
ter
ogledoval
Gounodovo
sohico
.
»
Premisli
vendar
,
da
slikarju
ni
možno
ustvariti
brez
modela
ničesar
resničnega
,
naravnega
,
realističnega
!
Kakor
so
povesti
po
resničnih
dogodkih
,
po
živih
tipih
in
znanih
značajih
najboljše
,
tako
so
tudi
slike
po
naravi
,
po
modelih
...
«
»
Vem
,
vse
vem
,
«
mu
je
ugovarjala
notarka
ter
jezno
premetavala
liste
,
»
pa
zakaj
si
vzameš
baš
tak
model
?
—
zakaj
slikaš
baš
tak
predmet
?
—
Slikaj
madone
,
slikaj
idile
,
prizore
iz
narave
...
kar
hočeš
,
slikaj
,
samo
tega
nikar
!
«
»
Ti
zahtevaš
torej
,
da
preneham
z
»
Ljubeznijo
«
?
—
ti
zahtevaš
to
?
«
»
Da
,
če
hočeš
,
da
sva
si
dobra
,
«
je
odgovorila
živo
notarka
ter
ga
presunljivo
pogledala
.
»
Pa
njo
—
model
—
takoj
odslovi
!
«
»
Brez
vzroka
si
ljubosumna
...
veruj
mi
,
da
sem
ostal
napram
oni
tudi
vzlic
nevarni
pozi
hladen
do
dna
srca
!
«
»
Morda
...
nadzorovala
te
nisem
!
«
»
Veruj
mi
,
da
sem
ti
ostal
zvest
!
Vendar
—
zgodi
se
tvoja
volja
!
Že
jutri
jo
plačam
.
Potem
skončam
portret
tvojega
soproga
ter
se
lotim
tvojega
.
Ali
ti
je
prav
,
zlatka
?
«
Slikarjeva
desnica
je
našla
notarkino
fino
,
nežno
,
idealno
ročico
ter
jo
ljubkujoče
stiskala
.
»
Da
,
hvala
ti
,
dragec
!
O
priliki
te
obiščem
,
da
si
ogledam
vnovič
Josipovo
sliko
.
«
»
Skoro
bode
zvršena
.
«
Notar
,
zdravnik
,
urednik
»
Narodovega
prijatelja
«
,
državni
pravdnik
dr.
Jug
,
sodni
svetnik
Grdinič
in
Pajk
so
stali
sredi
salona
ter
politikovali
.
»
Tirbič
je
radikalec
,
ki
ne
doseže
nikdar
ničesar
,
«
je
govoril
urednik
.
»
Njegove
politične
utopije
so
vprav
kurijozne
.
«
»
A
vendar
ima
veliko
naroda
za
seboj
,
«
je
pristavil
dr.
Jug
.
»
V
svojem
okraju
,
a
drugod
?
«
je
ugovarjal
Grdinič
.
»
Drugod
je
narod
konservativnejši
,
ker
ima
duhovništvo
večji
vpliv
,
«
je
razlagal
notar
,
majhen
,
trebušat
,
nadušljiv
starec
.
»
Da
,
konservativnejših
,
praktičnejših
nazorov
,
«
je
poprijel
naglo
urednik
.
»
Tega
pa
se
nam
je
treba
držati
.
Zato
menim
,
da
bi
si
pridobil
gospod
dr.
Pajk
neminljivih
zaslug
,
če
nam
ustanovi
,
poznajoč
konservativnost
,
vernost
naroda
in
vplivnost
duhovništva
,
stranko
z
odločno
katoliško-narodnim
programom
,
in
te
stranke
naloga
bodi
:
izpodbijati
tla
Tirbičevi
radikalni
stranki
ter
delovati
pod
starim
praporjem
z
geslom
:
Vse
za
vero
,
dom
,
cesarja
«
.
»
O
,
o
,
velikanska
misel
!
—
Premišljevati
treba
o
tem
.
Zares
,
ni
napačna
ta
ideja
,
«
je
pritrjeval
Pajk
.
»
Vsekakor
bi
se
dal
vpliv
organizovanega
klerusa
izrabiti
politično
z
izrednim
uspehom
.
—
O
,
o
,
to
je
ideja
!
«
In
razgovarjali
so
se
dalje
o
uživotvorjenju
katoliško-narodne
stranke
...
Blizu
zdravnikove
hčere
Helene
,
kramljajoče
s
pl.
Jeklerjem
,
ki
se
je
košatil
v
svetlovišnjevi
atili
z
zlatimi
»
vitez-kötösi
«
,
v
črnih
hlačah
in
v
svetlih
črevljih
s
srebrnimi
ostrogami
,
sta
sedela
dva
mlada
človeka
,
sedemnajstletna
Minka
Kastelčeva
,
učiteljska
pripravnica
,
in
devetnajstletni
osmošolec
Vid
Golob
.
»
Res
,
prav
vsaki
dan
vas
vidim
,
gospica
,
«
je
pravil
plavolasi
gimnazijec
svoji
družici
.
»
In
navadno
po
štirikrat
celo
!
«
»
Ah
,
ali
je
možno
,
da
vas
nisem
doslej
zapazila
!
«
se
je
čudila
kodrava
plavolaska
ter
upirala
zvedavo
svoje
sinje
,
modre
,
male
,
ponižne
oči
v
Golobovo
gladko
,
skoro
dekliško
lice
.
»
Točno
ob
polosmih
greste
z
doma
...
«
»
Vi
to
natanko
veste
?
«
»
Natanko
,
gospica
,
saj
grem
tudi
jaz
takrat
;
stanujeva
namreč
skoro
vis-a-vis
in
oba
se
menda
ravnava
po
samostanski
uri
.
«
»
Da
,
prav
pravite
,
ravnam
se
po
samostanski
uri
,
«
je
pritrdila
Minka
,
dolenjski
zavijaje
.
»
In
potem
vam
sledim
v
cerkev
sv.
Pavla
,
kamor
hodite
s
svojimi
tovarišicami
molit
k
oltarju
‚
preljube
Gospe
‘
...
«
»
Ah
,
vi
veste
vsa
moja
pota
!
«
je
rdela
Minka
ter
sramežljivo
odpirala
in
zapirala
svojo
belo
pahljačo
.
»
Točno
ob
treh
četrtih
na
osem
greste
zopet
iz
cerkve
.
Jaz
seveda
tudi
.
«
»
In
...
in
...
ali
tudi
vi
molite
?
«
»
Molim
?
—
Zdi
se
mi
,
da
molim
,
dasi
moram
gledati
vedno
tja
,
kjer
klečite
vi.
«
»
O
,
vidite
,
to
je
greh
!
Ne
hodite
več
za
mano
,
sicer
ne
bom
mogla
odslej
niti
sama
več
moliti
.
«
»
Ker
boste
vedeli
,
da
vas
opazujem
,
gospica
?
—
Vi
mi
prepovedujete
?
—
Poslušal
bi
vas
ne
,
ker
...
ker
sem
že
tako
navajen
,
da
...
«
»
Samo
navajeni
ste
?
—
O
,
o
,
mislila
sem
...
«
»
Ne
,
ne
,
to
ni
bila
prava
beseda
!
—
Hotel
sem
reči
,
ker
...
ker
...
Ah
,
povem
vam
drugi
pot
,
gospica
!
«
»
Kdaj
?
—
Pri
svatbi
?
—
Dobro
,
pa
nikar
ne
pozabite
!
—
Povedati
mi
morate
vse
,
prav
vse
,
pa
obljubiti
,
da
ne
boste
hodili
več
za
mano
.
«
Plavolaska
ga
je
pogledala
koketno
po
strani
,
a
zapazivši
njegov
hrepeneči
,
občudujoči
,
sreče
in
ljubezni
polni
pogled
ter
njegovo
zardelo
lice
,
je
zardela
še
sama
.
Jezila
pa
se
je
sama
nad
seboj
,
da
je
skoro
nevedoma
zinila
neresnico
,
ko
je
dejala
Golobu
,
da
ni
zapazila
doslej
njegove
tihe
,
obožujoče
ljubezni
.
O
,
že
prvi
teden
,
ko
je
srečavala
tega
golobradega
,
vitkoraslega
,
vojaško-ponosno
vzravnano
korakajočega
mladeniča
,
je
začutila
njegove
občudovalne
poglede
.
Iz
početka
jo
je
to
celo
jezilo
.
Ko
pa
je
videla
,
da
je
Vidovo
občudovanje
trajno
,
a
vedno
enako
tiho
,
mirno
in
dostojno
,
se
je
začela
zanimati
zanj
.
In
zvedela
je
,
da
je
sirota
,
brez
očeta
,
edini
sin
profesorske
vdove
,
da
je
marljiv
in
značajen
mladenič
,
in
da
je
navdušen
,
celo
fanatičen
narodnjak
.
Potem
je
doznala
,
da
je
celo
pesnik
.
O
,
kako
ji
je
laskala
ta
ljubezen
!
Ona
je
ideal
pesniku
!
Izvestno
jo
opeva
.
Moj
Bog
,
če
bi
mogla
dobiti
vsaj
eno
njegovih
pesmic
!
Spravila
bi
jo
med
svoje
najljubše
stvari
...
nikomur
ne
bi
je
pokazala
...
shranila
bi
jo
varno
za
vedno
,
do
svoje
smrti
.
Ko
pa
je
čitala
v
slovenskem
časopisu
strastno
,
a
vendar
solnčnočiste
ljubezni
prekipevajočo
pesem
,
posvečeno
»
Minki
«
in
podpisano
s
črkama
V.
G.
,
tedaj
ji
je
planila
vsa
kri
v
srce
.
Njegova
pesem
—
njej
!
In
čitala
jo
je
mrzlično
trepetajoč
,
bleda
,
smehljajoč
se
,
pa
plakajoč
vedno
in
vedno
znova
.
Znala
jo
je
že
davno
na
izust
,
a
vendar
jo
je
še
vedno
čitala
.
Kadar
pa
je
videla
,
da
stopa
za
njo
,
se
je
gibalo
in
treslo
vse
v
njenem
telesu
.
»
Zakaj
se
mi
ne
približa
?
«
si
je
mislila
.
»
Zakaj
ne
poišče
prilike
,
da
bi
govoril
z
menoj
?
—
O
,
zakaj
je
tako
boječ
!
«
—
Golob
pa
je
ostal
vedno
isti
sanjar
,
idealist
,
ki
je
bil
že
presrečen
,
ako
je
mogel
iz
dalje
slediti
Minki
ter
občudovati
njen
kipni
,
stasiti
život
;
ako
je
mogel
iz
dalje
gledati
njen
fini
,
rožnobeli
obrazek
.
Kadar
jo
je
videl
,
kako
je
krepko
,
ponosno
,
a
vendar
lahno
in
gibko
stopala
pred
njim
;
kadar
jo
je
videl
pred
seboj
z
zlato
kodrasto
glavico
,
rahlo
na
desno
nagnjeno
:
tedaj
je
bil
blažen
tako
,
da
si
ni
želel
ničesar
več
.
Da
bi
govoril
z
njo
ter
ji
povedal
,
da
jo
ljubi
...
ljubi
Bog
,
kaj
takega
si
ni
upal
niti
misliti
.
Zardel
je
gori
preko
ušes
,
če
se
je
le
spomnil
na
to
.
Ne
,
kakor
Dante
svojo
Beatriko
,
tako
je
hotel
ljubiti
,
spoštovati
,
oboževati
in
opevati
svojo
Minko
iz
—
daljave
...
Dr.
Pajk
je
bil
njegov
stric
.
Redkokdaj
je
zašel
v
odvetnikovo
hišo
;
na
svatbo
pa
je
bil
povabljen
.
Golob
ni
simpatiziral
s
svojim
stricem
,
ker
ga
je
poznal
ter
ga
v
srcu
skoro
da
zaničeval
.
Vendar
se
je
z
veseljem
odzval
povabilu
,
ne
toliko
,
ker
ga
je
odlikovalo
,
kakor
iz
želje
,
da
pride
v
odlično
slovensko
družbo
.
In
tako
je
prišel
med
svate
,
kjer
mu
je
bila
odločena
za
družico
—
Minka
Kastelčeva
,
sestrična
doktorja
Strela
.
Povabil
je
bil
tudi
njo
dr.
Pajk
,
hoteč
imeti
na
svoji
svatbi
kolikor
možno
veliko
lepih
družic
.
»
Vidva
sodita
skupaj
,
«
jima
je
dejala
Žuljanka
,
«
predstavljajoč
ju
in
izpolnjujoč
ulogo
domačice
na
prošnjo
ženinovo
.
»
Oba
mlada
—
oba
lepa
.
«
In
ostala
sta
skupaj
...
Sedaj
pa
je
planil
od
okna
pl.
Jekler
,
da
je
zarožljala
kakor
čisto
srebro
se
lesketajoča
sablja
,
ter
dejal
:
»
Gospica
,
nevesta
prihaja
!
«
Vse
je
pohitelo
iz
salona
na
hodnik
;
najprej
pa
Žuljanka
in
dr.
Pajk
.
Kmalu
nato
se
je
začela
pomikati
izpred
dra
.
Pajka
hiše
dolga
vrsta
dvovprežnih
kočij
.
Konjska
oprava
,
železje
in
jermenje
,
kolesa
,
osi
,
pesta
,
ojesa
,
svetilke
,
vozna
vratca
z
debelimi
stekli
,
vse
je
bilo
očiščeno
,
zbrisano
in
zlikano
,
da
se
je
svetilo
v
solnčnih
žarkih
ter
slepilo
gledalcem
oči
.
Zgoraj
na
visokih
‚
kozlih
‘
so
široko
sedeli
kočijaži
v
bogatih
livrejah
ter
z
nedosežnim
,
hladnomogočnim
in
milostno
se
smehljajočim
izrazom
v
tolstih
,
karminastordečih
,
gladko
obritih
obrazih
s
štrlečimi
,
namazanimi
,
debelimi
brkami
tleskali
izpodbujevalno
z
jeziki
,
se
poigravali
z
vajeti
,
pobožkavali
z
dolgimi
,
mehkimi
,
fino
pletenimi
biči
gladko
,
svetlo
,
široko
ozadje
lepo
rejenih
konj
ter
jim
tiho
govorili
.
Konji
pa
so
jih
umeli
.
S
koketnim
,
plešočim
,
poskakujočim
,
pritrkujočim
korakom
so
speli
počasi
drug
za
drugim
,
ustavljaje
se
in
malo
po
malo
dirjaje
,
a
z
nova
so
polagoma
stopali
dalje
,
kopita
pretirano
visoko
privzdigujoč
.
Danes
jih
je
bila
sama
ničemurnost
,
samozadovoljnost
in
veselje
.
Velike
rjave
oči
so
so
se
jim
iskrile
in
kresale
v
tajnem
ognju
;
nosnice
so
se
jim
,
kakor
v
zatajevani
strasti
trepetaje
,
naglo
zapirale
in
široko
odpirale
.
Nemirno
in
neprestano
so
pogrizavali
med
zobe
jim
vtaknjeno
uzdno
železo
,
krivili
gladki
,
polni
,
gibčni
vrat
,
stresali
bujno
,
s
svilenimi
trakovi
prepleteno
in
s
šopkom
na
vsaki
strani
nališpano
grivo
,
strigli
z
ušesi
,
klanjali
glavo
skoro
tja
doli
med
kolena
,
pa
jo
zopet
metali
kvišku
,
hrkali
,
prhali
in
lahno
porezgetavali
.
Na
ulici
pa
se
je
zbiralo
ljudstvo
ter
strmelo
.
Toliko
voz
še
ni
imela
nobena
svatba
.
Vse
je
postajalo
,
ženstvo
in
otroci
pa
so
hiteli
pred
izprevodom
in
za
njim
,
da
vidijo
poroko
,
ženina
,
nevesto
in
vse
družice
z
drugovi
.
V
hipu
je
stala
na
trgu
pred
cerkvijo
sv.
Pavla
glava
pri
glavi
radovednih
,
prerivajočih
se
in
kritikujočih
gledalcev
,
čakajočih
izprevod
,
ki
se
je
počasi
bližal
.
K
cerkvi
sv.
Pavla
so
vodile
do
vrat
široke
,
precej
strme
kamenite
stopnice
.
Danes
so
bile
pokrite
preko
sredine
s
pisano
preprogo
,
ki
se
je
vlekla
tja
gori
do
vhoda
in
odondod
prav
do
velikega
oltarja
.
Ko
se
je
ustavil
prvi
voz
,
je
skočil
iz
njega
slikar
Tužen
;
takoj
za
njim
se
je
prikazala
štirioglata
plešasta
glava
kratkovidnega
notarja
,
za
njo
pa
njegovo
okorno
,
zavaljeno
,
mesnato
telo
na
prekratkih
,
čokatih
nogah
velikanskih
stopal
;
v
loparsko
širokih
rokah
je
držal
notar
staromodni
cilinder
.
Silno
se
je
potil
;
bele
rokavice
so
bile
že
vse
prepotene
in
konci
prstov
črno
zamazane
.
Segši
s
težavo
v
ozadnji
žep
svojega
fraka
po
robec
,
si
je
začel
treti
vrat
in
čelo
,
pri
tem
pa
sopihal
in
dihal
po
stopnicah
navzgor
.
Povsem
je
bil
pozabil
na
svojo
soprogo
.
Mala
,
živahna
debeluška
pa
se
je
nalik
krogli
zavalila
iz
kočije
,
oprši
se
z
obema
rokama
ob
Tužna
.
Oblečena
je
bila
v
svetlovijoličasto
toaleto
iz
merveilleuxja
.
Po
najnovejši
modi
ukrojeno
krilo
se
je
širilo
pri
tleh
liki
pahljača
ter
bilo
pošito
z
belimi
irish-čipkami
in
vijoličastim
trakom
iz
baržuna
.
Okrog
vratu
in
v
laseh
so
se
šeperile
temnordeče
vrtnice
.
Naglo
se
je
prijela
slikarjeve
desnice
ter
z
zaripljenim
obrazkom
plezala
po
stopnicah
za
soprogom
,
ki
se
je
počasi
tipaje
dalje
pomikal
.
Za
notarjevo
pa
se
je
ustavila
kočija
doktorja
Juga
,
ki
je
dvignil
iz
nje
svojo
staro
,
suho
ženico
.
Tudi
njena
toaleta
je
bila
kričeče
nevkusna
;
nje
krilo
je
bilo
iz
živordečega
plisse-crepona
,
a
život
je
bil
iz
temnordečega
baržuna
in
plisovanega
crêpe
de
China
ter
prebogato
odičen
s
svilenim
,
moderno
cvetnatim
trakom
.
V
laseh
je
nosila
iz
nojevih
,
čapljinih
in
kolibrijevih
peres
sestavljeno
aigretto
.
Na
dolgem
,
brezmesnem
,
žilavem
vratu
in
na
rokah
,
brezmesnih
kot
trske
,
so
se
bleščali
veliki
granati
.
Boječe
se
je
ozirala
s
svojimi
ribjimi
očmi
po
ljudeh
,
ki
so
zijali
vanjo
,
ter
ponižno
stopicala
za
svojim
možem
,
ki
je
resnega
obraza
hitel
za
notarko
.
Za
vozom
državnega
pravdnika
se
je
ustavil
landaver
s
sodnico
in
doktorjem
Čehom
,
z
učiteljsko
pripravnico
Minko
in
z
Vidom
Golobom
.
Elegantna
sodnica
je
bila
v
svilnatem
peluchu
temnordeče
barve
s
finimi
crême-čipkami
po
životu
.
V
laseh
se
ji
je
zibal
metuljček
iz
smaragdov
.
Minka
pa
je
bila
v
preprosti
,
gladki
,
precej
ozko
se
prilegajoči
,
prav
svetli
,
rožnati
toaleti
s
kratkimi
,
jedva
do
laktov
segajočimi
rokavi
in
z
malim
trikotnim
izrezkom
pod
vratom
in
na
hrbtu
.
Okoli
vratu
je
imela
drobno
,
zlato
verižico
,
na
desnici
vrhu
snežno-belih
rokavic
pa
zlat
obroček
z
vkovanim
briljantom
.
V
plavih
kodrih
se
ji
je
skrivala
ena
sama
jedva
napol
razcvetla
teja
.
In
ustavil
se
je
voz
za
vozom
—
nedogledna
vrsta
kočij
in
konj
.
Kar
je
premoglo
mesto
boljšega
občinstva
,
vse
je
bilo
povabljeno
,
in
vse
se
je
udeležilo
Pajkove
poroke
.
Toliko
bogatih
,
vkusnih
,
elegantnih
,
navlečenih
in
našemarjenih
oblek
se
že
dolgo
ni
videlo
skupaj
.
Ljudje
pa
so
se
prerivali
in
suvali
semtertja
,
da
bi
bolje
videli
vsako
družico
,
vsakega
tovariša
,
vsako
frizuro
,
vsako
vlečko
,
vsako
petljo
in
vsaki
frak
.
In
jeziki
so
jim
tekli
kakor
za
stavo
...
V
predzadnjem
vozu
pa
se
je
peljal
ženin
dr.
Pajk
z
gospico
Hildo
;
vis-à-vis
jima
je
sedel
pl.
Jekler
.
Družica
je
bila
v
svetlomodri
svili
,
pošiti
z
biserčki
iste
barve
,
z
mirtovim
cvetjem
na
prsih
in
z
velikim
šopkom
v
roki
.
Zadnja
sta
se
vozila
nevesta
in
dr.
Strel
.
Ko
se
je
ustavil
njiju
voz
,
je
nastalo
med
gledalci
vprav
opasno
pehanje
;
vse
je
sililo
naprej
,
se
rilo
,
suvalo
,
ščipalo
in
se
psovalo
.
Vsakdo
je
hotel
videti
iz
bližine
današnjo
nevesto
.
Ko
pa
se
je
pojavila
njena
glavica
med
kočijskimi
vratci
,
tedaj
so
vzdihnili
gledalci
kakor
z
enim
glasom
:
»
Oh
,
kako
je
lepa
!
«
Nekdo
pa
je
takoj
pristavil
:
»
In
kako
bleda
je
!
—
Kakor
sam
vosek
.
—
Oh
,
kako
je
nespametna
,
da
se
tako
boji
zakona
!
Blagor
ji
!
Kakor
v
nebesih
bo
živela
.
«
Neka
ženica
je
pa
dejala
:
»
Pod
srečno
zvezdo
je
bila
rojena
.
Beračica
je
prišla
na
svet
,
sedaj
bo
pa
gospodinjila
v
najbogatejši
hiši
.
—
Da
le
ne
bi
pozabila
revežev
,
ter
da
bi
posnemala
rajno
Pajkovko
.
—
Bog
ji
daj
dobro
!
«
»
O
,
le
poglejte
jo
,
v
tem
snežnobelem
krilu
se
mi
zdi
kakor
angelj
!
«
je
hvalil
tretji
.
»
Kako
krasna
,
kako
sramežljiva
,
kako
nedolžna
je
!
Vsa
trepeče
.
O
ti
ubožica
,
sedaj
celo
plaka
!
«
Rahlo
,
kakor
bi
bila
iz
sladkorja
,
je
pomagal
dr.
Strel
nevesti
Tončki
iz
voza
.
Videč
njeno
bledo
lice
in
čuteč
,
kako
se
ji
trese
roka
,
je
napravil
slab
dovtip
,
katerega
pa
Tončka
niti
čula
ni
.
Postala
je
silno
vznemirjena
.
Neka
tesnoba
ji
je
legla
na
dušo
,
da
je
jedva
dihala
.
Ko
pa
je
stopila
ob
Strelovi
roki
črez
cerkveni
prag
,
so
zadonele
nad
njo
veličastno
,
v
mogočnih
,
silnih
,
počasi
se
izpreminjajočih
akordih
velike
orgle
.
In
že
itak
ganjena
in
presunjena
,
se
je
naslanjala
s
težka
,
napol
v
nezavesti
,
počasi
stopaje
,
ob
Strelovo
desnico
ter
plakala
in
plakala
...
Skozi
živopisane
slike
na
gotiških
visokih
oknih
je
posijalo
solnce
,
in
morje
žarkov
se
je
razlilo
po
cerkvi
,
trepetalo
in
objemalo
svilene
,
baržunaste
,
raznobojne
toalete
dam
in
črne
obleke
gospodov
.
Po
obširni
cerkvi
je
šumelo
in
šušnjalo
kakor
v
gozdu
,
kadar
vrši
skozi
vrhove
lahen
veter
.
Drsajoči
koraki
so
odmevali
po
belem
tlaku
,
vmes
pa
se
je
čulo
tiho
smejanje
dam
in
poluglasno
govorjenje
gospodov
,
toda
le
malo
;
kajti
veličastno
orglanje
je
napolnilo
vse
ter
se
poigravalo
s
plahimi
srci
z
nerazumno
,
tajno
,
a
mogočno
silo
.
Svatje
so
sedli
v
prve
klopi
blizu
velikega
oltarja
,
ki
je
bil
z
zelenjem
in
s
cveticami
ozaljšan
,
a
gledalci
so
v
hipu
napolnili
skoro
vse
zadnje
klopi
do
poslednjega
prostorčka
.
Pajk
in
Tončka
pa
sta
pokleknila
na
malo
klopico
z
rdeče
pokritim
sprednjim
naslonilom
.
Tončka
je
tiščala
svoj
batistni
robec
,
ki
je
bil
že
ves
premočen
,
na
oči
ter
ihtela
;
Pajk
pa
je
zrl
resno
predse
.
»
Zakaj
neki
plaka
tako
obupno
?
«
je
premišljeval
.
»
Ali
se
boji
bodočnosti
?
Ali
mi
ne
zaupa
povsem
,
da
jo
osrečim
?
—
O
,
ljubil
jo
bom
sveto
,
zvesto
,
iz
vse
duše
!
Njo
edino
!
«
Kar
pa
se
je
spomnil
svoje
rajne
soproge
,
uboge
Marije
.
Tudi
ona
je
plakala
pred
leti
tako
...
in
baš
na
tem-le
mestu
.
A
on
?
—
On
ni
bil
občutil
tedaj
ničesar
...
le
nekoliko
usmiljenja
,
sočutja
je
imel
do
prenežne
,
bledikaste
inštitutke
s
tistimi
otožnojasnimi
,
vedno
vprašujočimi
očmi
.
—
Ubožica
!
—
Pajk
se
je
ozrl
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
Tončka
nehala
plakati
.
In
res
se
je
srečal
njegov
pogled
z
njenimi
očmi
,
ki
so
se
še
kopale
v
biserni
rosi
,
a
odsevale
žarke
sreče
in
blaženstva
.
Tončka
se
mu
je
smehljala
,
in
Pajk
je
v
istem
hipu
pozabil
vso
minolost
...
tudi
vest
mu
je
umolknila
...
Tedaj
so
se
odprla
vratca
iz
zakristije
,
in
pristopil
je
župnik
s
strežnikoma
.
Silno
je
bil
trebušat
in
rdeč
kakor
kuhan
rak
.
S
težavo
je
racal
pred
oltar
,
pokimal
svatom
v
pozdrav
ter
nagnil
malo
svoje
levo
koleno
—
saj
za
poklek
se
je
odločil
vselej
le
v
najhujši
sili
.
In
stopivši
pred
nevesto
in
ženina
,
ki
sta
bila
vstala
s
klečala
,
je
zasopel
globoko
,
pomaknil
naočnike
na
konec
nosa
,
odprl
dolgo
,
drobno
knjižico
»
Rituale
Romanum
«
ter
začel
z
enoličnim
,
mrtvičnim
glasom
govoriti
:
»
Ljuba
ženin
in
nevesta
!
Pred
božjim
oltarjem
