temje
bil
Rechter
v
kuhinji
.
»
Katka
,
dva
princa
...
pomisli
,
dva
cesarska
princa
in
en
general
dospejo
vsak
hip
!
«
je
pripovedoval
mladi
,
skoraj
majhni
,
a
jedroviti
,
ko
piruh
rdeči
in
ko
polh
tolsti
ženici
v
širokem
,
belem
predpasniku
za
ognjiščem
.
»
Dušica
,
peci
,
praži
,
cvrí
,
kuhaj
najboljše
in
najimenitnejše
,
kar
veš
in
znaš
!
Ampak
le
brž
,
brž
!
—
Joj
,
taka
čast
—
Katka
,
pa
taka
reklama
—
Katka
in
pa
tak
zaslužek
—
zaslužek
,
Katka
!
Strela
božja
,
Bidelman
pa
le
ni
karsibodi
.
«
In
že
se
je
zatrkljal
na
dvorišče
.
Podčastnika
sta
bila
med
tem
oddala
konje
hlapcem
,
ki
so
jim
sneli
sedla
ter
jih
odvedli
v
hlev
,
da
jih
ondi
odrgnejo
s
slamo
in
pokrijejo
s
koci
,
preden
jim
prineso
zobi
in
vode
.
»
Prosim
,
kar
v
pivnico
,
gospoda
,
ko
bosta
gotova
!
«
je
vabil
Rechter
podčastnika
,
ki
sta
nadzirala
hlapce
ter
si
brisala
pot
.
»
Naročita
si
,
kar
želita
...
Takoj
na
levo
,
prosim
.
Tam
vama
postrežejo
z
vsem
,
kar
premoremo
.
—
Le
brez
skrbi
!
Moji
hlapci
so
vajeni
ravnati
z
vojaškimi
konji
.
«
In
stekel
je
zopet
nazaj
v
vežo
na
levo
v
pivnico
.
»
Ančka
,
hitro
,
hitro
!
Bokal
brežanke
gospodu
stotniku
,
pa
povej
mu
,
kaj
imate
v
kuhinji
gotovega
!
«
Hip
nato
je
že
dirjal
po
hodniku
drugega
nadstropja
zasopljen
in
zaripljen
.
»
Janez
!
Nežika
!
Katrica
!
Jezus
,
kje
ste
vendar
?
Brž
,
brž
!
Pripravite
vse
sobe
,
odprite
okna
,
zakurite
,
na
postelje
sveže
rjuhe
,
preoblecite
blazine
,
pobrišite
prah
,
pa
sveže
vode
v
vse
umivalnike
!
Zavrtite
se
!
Kaj
zijate
?
Dva
princa
,
en
general
in
sam
Bog
ve
,
kakšna
gospoda
pride
vsak
trenotek
!
—
Ljubi
Jezus
,
kakšne
skrbi
!
—
Torej
le
urno
,
urno
!
«
Velikansko
razburjenje
je
zavalovilo
povsod
,
kjer
se
je
pojavil
tolsti
,
kratkonogi
Rechter
.
Hlapci
,
dekle
,
sobarice
in
sluge
so
tekali
tja
in
sem
ter
z
največjo
naglico
izvrševali
gospodarjeve
ukaze
.
Dva
princa
,
dva
živa
,
prava
avstrijska
princa
,
dvoje
cesarskih
visokosti
,
ki
ju
ni
videl
še
nihče
v
Ljubljani
,
in
ž
njima
seveda
sijajno
spremstvo
,
generali
,
mladi
,
lepi
častniki
pridejo
!
Koliko
bo
dela
,
a
koliko
tudi
lepega
zaslužka
in
napitnin
,
hvala
Bogu
!
Največ
vznemirjenja
je
nastalo
v
kuhinji
.
Pripraviti
večerjo
takim
gospodom
,
v
vsem
razvajenim
in
še
lačnim
,
ni
šala
.
Toda
Rechterica
je
umela
svoj
posel
in
zadrege
ni
poznala
.
Hitro
je
bilo
poklanih
,
poparjenih
in
razrezanih
nekaj
piščancev
,
rac
in
gosi
,
pripravljenih
nekaj
postrvi
,
ščuk
in
krapov
ter
vrhu
vsega
še
cel
koš
velikih
rakov
.
In
kmalu
se
je
peklo
,
cvrlo
,
pražilo
,
dušilo
in
kuhalo
,
da
je
bil
ves
hotel
poln
šumenja
,
cvrčanja
in
izparjevanja
.
Povsod
beg
,
hrup
,
krik
.
Tudi
v
veliki
jedilnici
z
jajčastim
cesarjem
Francom
v
tesni
beli
suknji
in
rdečih
hlačah
sta
begali
dve
mladi
,
polnolični
natakarici
sem
ter
tja
.
Polagali
sta
po
mizah
krožnike
,
prtiče
in
namizni
pribor
.
Toda
begali
sta
previdno
po
prstih
,
hiteli
in
se
tiho
smejali
.
Tam
za
okroglo
mizo
,
na
kateri
je
stal
poleg
velike
čaše
bokal
brežanke
,
pa
je
ležal
huzarski
stotnik
ter
mirno
in
glasno
smrčal
.
.
.
.
Na
Glavnem
trgu
tik
ob
levi
strani
mestne
hiše
je
stal
Rechterjev
trinadstropni
hotel
,
ena
najvišjih
hiš
ljubljanskih
.
Na
pročelju
med
prvim
in
drugim
nadstropjem
je
visela
okrogla
plošča
,
na
kateri
je
neznan
,
laški
ali
nemški
umetnik
naslikal
orjaka
,
napol
golega
,
rjavopoltega
,
zavitega
v
levji
kožuh
in
z
batom
v
roki
.
Menda
je
bil
Heraklej
;
morda
pa
krimski
Divji
mož
,
o
katerem
je
v
tistem
času
še
živela
ljudska
pravljica
.
Vsekakor
je
stal
pod
sliko
temni
,
zagonetni
napis
»
Zum
Wildenmann
«
.
Ljubljančanje
pa
s
rekali
gostilni
in
hotelu
kratko
—
Bidelman
.
Tisti
čas
so
bila
hotelska
dvokrilna
vrata
z
vozom
rumeno
popleskana
in
od
vrha
do
tal
poslikana
z
ogromnim
črnim
cesarskim
orlom
.
Nad
njim
je
visela
deščica
z
napisom
»
Kais
.
Hauptquartier
«
.
V
pritličju
hiše
na
levi
je
bila
pivnica
za
priprostejše
goste
,
na
dvorišču
so
ležali
hlevi
,
kolarnica
,
prostor
za
hlapce
in
razne
shrambe
;
v
prvem
nadstropju
so
bile
jedilnica
in
gostilniška
soba
za
odličnejše
goste
ter
na
dvoriščni
strani
kuhinja
.
Vse
drugo
in
tretje
je
imelo
na
cestni
strani
le
sobe
in
sobice
za
potnike
.
V
trinadstropnem
dvoriščnem
poslopju
z
visečimi
hodniki
je
bilo
nad
hlevi
in
kolarno
ob
pobočju
Gradu
v
prvem
nadstropju
stanovanje
hotelirja
Rechterja
,
v
drugem
in
tretjem
nadstropju
pa
so
stanovali
hotelski
posli
in
služabniki
došlih
tujcev
.
Potujoči
plemiči
in
njih
obitelji
,
častniki
,
uradniki
,
trgovci
in
tovarnarji
so
prenočevali
pri
Divjem
možu
.
L.
1784.
in
1788.
je
sprejel
hotel
pod
svojo
streho
živahnega
in
priljudnega
cesarja
Jožefa
II.
ter
dve
leti
nato
njegovega
čmernega
brata
,
debeloustnega
in
izžitega
cesarja
Leopolda
II.
Imeniten
hotel
je
bil
torej
»
Divji
mož
«
,
in
Ljubljančanje
,
ki
so
imeli
pač
že
v
tistih
časih
premnogo
gostiln
in
krčem
,
a
nobenega
drugega
hotela
,
so
bili
na
»
Bidelmana
«
prav
zelo
ponosni
.
Le
najboljša
družba
,
zlasti
člani
oblasti
in
častniki
,
so
se
shajali
v
njegovi
gostilni
,
in
kdor
je
bil
stalni
gost
Rechterjevega
hotela
,
je
moral
biti
ne
le
ugleden
,
nego
tudi
premožen
meščan
.
Ako
bi
mogli
tisti
suhokraki
,
razkuštrani
mramorni
možje
na
Robbovem
obelisku
,
kjer
že
od
l.
1752.
brez
prestanka
izlivajo
vodo
iz
svojih
vrčev
v
vodnjakov
kotel
,
pripovedovati
svoje
doživljaje
pred
Divjim
možem
,
bi
zvedeli
pač
marsikaj
zanimivega
iz
pozabljene
zgodovine
naše
idilske
Ljubljane
.
Tistega
dne
pa
se
je
začenjalo
novo
historično
poglavje
;
zato
bodi
zabeleženo
,
da
je
bilo
v
soboto
,
dne
18.
februarja
1797.
leta
popoldne
.
Na
stolpu
cerkve
sv.
Nikolaja
je
pravkar
odbilo
pet
,
ko
sta
po
Slonovi
ulici
z
velikim
hrupom
priropotali
dve
ogromni
kočiji
.
Na
visokih
,
silnih
kolesih
so
počivala
debela
in
čudno
zvita
peresa
,
na
njih
pa
je
kakor
ladja
plavala
ter
se
zibala
pravcata
soba
.
Večja
spodnja
polovica
je
bila
iz
gladkega
,
črno
popleskanega
lesa
,
zgornja
polovica
in
streha
nad
njo
pa
iz
debelega
črnega
usnja
.
Da
je
mogel
človek
zlesti
v
to
kočijo
je
bilo
treba
stopnic
.
Visoke
duri
so
imele
dokaj
majhno
okno
,
a
steklo
je
bilo
mogoče
zastreti
in
zapažiti
proti
vetru
in
mrazu
z
debelo
klobučevino
.
V
tej
karosi
se
je
dalo
živeti
.
Na
kipečih
blazinah
je
mogel
potnik
sedeti
ali
ležati
in
spati
;
svileni
zastorji
,
zrcala
,
sličice
,
mizice
in
police
so
pomnoževale
občutek
velike
udobnosti
.
Dvoje
parov
močnih
konj
,
ki
sta
ju
jezdila
dva
okožuhana
služabnika
,
je
v
lahnem
diru
peljalo
karosi
.
Pred
njima
in
za
njima
so
jezdili
paroma
huzarji
v
modrih
uniformah
.
Vse
prsi
so
se
jim
svetile
od
zlatih
port
in
gumbov
.
Preko
leve
rame
jim
je
koketno
visela
atila
s
širokimi
obšitki
iz
krzna
za
vratom
in
za
pestjo
:
na
glavi
so
nosili
visoko
,
navzgor
razširjeno
čako
,
ki
jo
je
krasila
ob
robu
za
rozeto
zataknjena
in
trdo
navpik
stoječa
črnožolta
perjanica
.
Preko
prs
jim
je
visel
od
desnega
boka
preko
leve
rame
bel
širok
bandeljé
,
okoli
pasu
se
je
vil
črn
usnjat
pas
,
ob
njem
pa
se
je
zibala
in
nihala
široka
nožnica
z
brušenim
palašem
.
Na
živordečih
šabrakah
,
ki
so
pokrivali
konjske
hrbte
,
so
bila
z
jermeni
privezana
sedla
,
v
njih
pa
so
sedeli
mladi
,
zarjaveli
huzarji
.
Ko
so
tako
z
velikim
hrupom
in
truščem
dirjali
po
Slonovi
ulici
,
se
je
odprlo
tu
na
desni
,
tam
na
levi
okno
in
so
gledale
nanje
lepe
oči
zlatolase
ljubljanske
žene
ali
dekleta
.
Toda
huzarji
so
bili
mrki
in
nobeni
lepih
radovednic
se
niso
nasmehnili
.
Zakaj
utrujeni
so
bili
in
so
jedva
še
vzdržali
na
svojih
konjih
.
Nemo
so
jezdili
čez
Špitalski
most
in
skozi
tesno
,
mračno
Špitalsko
ulico
.
Pred
Divjim
možem
se
je
izprevod
ustavil
.
Stotnik
in
podčastnika
,
ki
so
dospeli
jedva
uro
prej
,
so
pred
hotelom
togo
stoječ
salutirali
...
kočija
je
počasi
izginila
v
vežo
,
za
njo
pa
sta
podčastnika
zaslonila
velika
vrata
.
Bliskoma
se
je
razširila
po
Ljubljani
vest
:
Nadvojvoda
Karel
,
cesarjev
brat
,
je
dospel
!
Nadvojvoda
,
zmagalec
Francozov
pri
Ambergu
,
Würzburgu
,
ob
Reni
,
hrabri
krotitelj
krvoločnih
morilcev
francoskega
kralja
in
kraljice
,
rešitelj
Nemčije
,
največji
ponos
in
najzanesljivejša
nada
Avstrije
,
je
prevzel
vrhovno
poveljništvo
nesrečne
avstrijske
armade
v
severni
Italiji
!
»
Kamorkoli
je
doslej
Karel
prišel
,
povsod
je
spremljala
zmaga
zastave
njegovih
regimentov
.
Bog
mu
daj
tudi
na
Laškem
premagati
revolucionarne
tolpe
in
nas
rešiti
nadlog
!
Naj
premaga
še
generala
Buonaparta
,
in
mir
in
red
se
vrneta
zopet
v
nesrečno
Evropo
!
«
so
si
dopovedovali
Ljubljančanje
,
ki
so
čitali
časopise
.
In
s
prižnice
v
šenklavški
cerkvi
so
slišali
minolo
nedeljo
,
kaj
so
današnji
Francozi
:
»
To
so
le
še
podivjane
črede
požigalcev
,
razbojnikov
in
morilcev
.
Današnji
Francozi
so
izrodki
krvosramnih
zvez
resničnih
peklenskih
hudičev
,
vlačug
in
coprnic
.
Vodi
jih
od
zmage
do
zmage
sam
Antikrist
,
ki
se
je
včlovečil
v
Buonapartu
.
Vsi
dobri
katoličanje
,
vsi
cerkvi
in
bogu
udani
plemiči
in
plemkinje
,
pa
tudi
priprosti
krščanski
poštenjaki
vseh
stanov
so
zbežali
pred
temi
potomci
Satanovimi
.
Z
grozo
in
studom
ostavljajo
nesrečno
Francijo
.
Nobene
stvari
se
ne
dotakne
zvest
katoličan
,
ki
so
jo
rabili
ti
peklenski
izmečki
.
Kamorkoli
so
prišli
francoski
vampirji
,
povsod
so
krvaveli
kipi
svetnikov
,
so
jokale
slike
Device
Marije
in
so
se
odpirale
rane
Kristusove
...
«
Ampak
nadvojvoda
Karel
,
pobožni
junak
krščanstva
,
najzvestejši
sin
katoliške
cerkve
,
blagoslovljen
od
papeža
Pija
VI.
,
spremljan
od
gorečih
molitev
milijonov
in
milijonov
duhovnikov
in
vernikov
ter
obdan
od
brezmejnega
zaupanja
vseh
nemških
in
avstrijskih
državljanov
,
on
užene
s
pomočjo
Boga
in
Marije
tudi
satanskega
pritlikavca
s
Korzike
.
In
nocoj
so
doživeli
brumni
Ljubljančanje
srečo
,
da
vidijo
iz
obličja
v
obličje
mladega
heroja
Karla
,
vojskovodjo
,
ki
mu
ni
nihče
enak
.
Od
vseh
strani
so
se
zbirali
ljudje
in
okoli
vodnjaka
pred
Divjim
možem
so
stale
skupine
in
zrle
v
razsvetljena
okna
navzgor
.
Nepričakovano
so
se
odprla
hotelska
vrata
,
in
iz
veže
sta
planila
dva
huzarja
na
konjih
.
Za
njima
se
je
pojavila
zaprta
Rechterjeva
kočija
,
ki
pa
sta
jo
peljala
vojaška
konja
.
Na
kozlu
je
sedel
livriran
kočijaž
in
poleg
njega
lakaj
posebno
nadutega
držanja
.
Ljudje
so
osupnili
in
se
umaknili
.
V
kočiji
je
sedel
mlad
mož
v
generalski
uniformi
.
Dolgo
,
ozko
,
otožno
lice
in
debela
spodnja
ustnica
sta
izdajala
,
da
je
gladko
obriti
general
z
belo
vlasuljo
in
čopom
kotarinški
Habsburgovec
.
»
Generalissimus
!
Nadvojvoda
Karel
!
«
so
uganile
skupine
,
in
že
so
leteli
klobuki
in
čepice
z
glav
in
že
se
je
začelo
kričanje
:
»
Vivat
!
Lebe
hoch
!
«
Mož
v
kočiji
se
jedva
ozrl
po
ljudeh
in
malomarno
salutiral
.
Nato
se
je
naslonil
v
kočiji
globoko
nazaj
.
Očividno
mu
ovacije
patrijotičnih
zijal
niso
bile
všeč
.
Kočijaž
je
pognal
konja
v
dir
,
lakaj
pa
je
zmajal
svojo
vlasuljo
s
toliko
energijo
,
da
mu
je
poskakovala
drobna
kita
po
ovratniku
,
se
ljudem
zaničljivo
skremžil
in
obrnivši
se
h
kočijažu
,
zinil
na
glas
besedico
»
Esel
!
«
Kočijaž
se
je
nasmehnil
in
prikimal
,
trenotek
nato
pa
je
izginila
kočija
že
v
ozki
,
zaviti
Špitalski
ulici
.
Tik
vrat
je
stal
Johann
Rechter
še
vedno
razoglav
in
s
skrivljeno
hrbtenico
.
Potem
je
položil
na
usta
kazalec
,
pošepetal
najbližnji
skupini
ter
se
urno
umaknil
v
vežo
,
ki
se
je
takoj
zopet
zaprla
.
»
Kaj
je
dejal
?
Kaj
je
povedal
?
«
je
šlo
skozi
množico
.
»
Ta
je
bil
vendar
nadvojvoda
Ferdinand
!
«
je
odgovoril
nekdo
,
kakor
da
bi
bil
vedel
to
že
odnekdaj
.
»
Karel
je
še
v
hotelu
!
«
je
pristavil
njegov
sosed
,
rokavičar
Kavčič
.
»
Kdo
?
Kdo
?
«
so
izpraševali
iz
množice
in
silili
zopet
skupaj
.
»
Povejte
no
!
Mojster
brivec
naj
govori
,
če
kaj
ve
!
«
»
Sin
rajnega
cesarja
Leopolda
!
Namestnik
cesarski
v
Lombardiji
«
,
je
pojasnjeval
brivec
,
mlad
,
čeden
mož
nekaj
nad
trideset
let
.
»
Aha
!
«
so
dejali
nekateri
,
a
videlo
se
jim
je
,
da
še
vedno
niso
na
jasnem
.
»
Poslušajte
!
«
se
je
oglasil
Danè
.
»
Povem
vam
in
razložim
to
reč
,
če
hočete
?
«
»
No
,
le
povejte
!
Vi
veste
itak
vedno
vse
!
«
»
Torej
!
Ampak
zafrkavati
se
ne
dam
!
Da
vem
več
ko
marsikdo
,
tega
se
zavedam
.
Vsega
pa
še
papež
ne
ve
,
ker
sicer
bi
ne
bil
šel
Francozom
kaše
pihat
!
Torej
!
«
Razžaljenega
se
je
delal
Gregor
Danè
,
spoštovani
ljubljanski
brivec
,
barokar
in
hišni
posestnik
.
Umolknil
je
ter
čakal
,
da
ga
poprosijo
iznova
,
naj
iztrese
svojo
vedno
polno
malho
najnovejših
novic
.
In
Danè
se
ni
motil
.
Ljubljančanje
,
od
nekdaj
lehkomiselni
in
radovedni
,
so
še
huje
pritisnili
na
brivca
,
proseč
ga
:
»
Povejte
!
Saj
ni
nihče
mislil
nič
hudega
,
gospod
Danè
!
«
»
Torej
«
,
je
začel
Danè
.
Pravzaprav
je
dejal
»
Also
«
,
kakor
je
vohče
rad
mešal
svojo
govorico
z
nemškimi
in
laškimi
ocvirki
,
da
bi
se
zdela
ljudem
njegova
kaša
tem
imenitnejša
.
»
Torej
!
Kot
brivski
mojster
in
barokar
imam
priliko
,
vsak
dan
občevati
z
najimenitnejšimi
gospodi
.
«
»
Kadar
jih
briješ
,
češeš
in
strižeš
,
seveda
!
«
je
razlagal
rokavičar
grizljivo
in
se
nasmejal
.
»
Gotovo
!
«
je
zarežal
brivec
.
»
Ampak
ti
jih
obriješ
vselej
temeljiteje
,
kadar
jim
obesiš
rokavice
iz
kože
crklih
mačkov
za
jelenje
!
«
Zdaj
je
imel
brivec
smejalce
na
svoji
strani
ter
je
nadaljeval
:
»
Torej
!
K
meni
zahajajo
najvišji
oficirji
,
gardisti
in
uradniki
,
od
katerih
zvem
več
,
nego
vedo
povedati
Egerjeve
»
Novice
«
ali
Kleinmayerjeva
»
Laibacher
Zeitung
«
.
»
Verjamem
«
,
ga
je
prekinil
rokovičar
.
»
Ti
dobivaš
blago
naravnost
iz
fabrike
,
Eger
in
Kleinmayer
pa
ga
prodajata
šele
iz
tretje
roke
,
vse
preležano
in
plesnivo
.
«
»
Tako
je
«
,
je
pritrdil
brivec
.
»
Torej
!
Tale
princ
ali
nadvojvoda
,
Ferdinand
je
gledal
žalostno
okoli
sebe
.
Pa
veste
zakaj
?
—
Zato
ker
je
moral
bežati
iz
Majlanda
pred
Buonapartom
!
«
»
A
?
A
!
Ni
mogoče
!
«
so
se
čudili
okoli
barokarja
.
»
Da
,
bežati
je
moral
s
svojo
ženo
Beatrico
in
s
svojimi
otroki
,
da
ga
ni
ujel
Buonaparte
.
Kaj
mu
pomaga
,
da
je
stric
našega
cesarja
,
kaj
mu
koristi
,
da
je
sin
cesarja
Leopolda
?
Že
lani
sredi
maja
je
moral
kar
na
lepem
zapustiti
svoj
zlati
prestol
v
Majlandu
,
kjer
je
tako
lepo
sedel
kot
cesarski
namestnik
.
Prebežal
je
vso
Gornjo
Italijo
in
Beneško
ter
se
je
ustavil
šele
v
Trstu
!
«
»
Kaj
ga
niso
branili
Lombardi
?
Kaj
ni
imel
nič
vojske
?
«
so
izpraševali
iz
množice
.
»
Lombardi
?
To
so
bojazljivi
kužki
in
najgrši
veleizdajalci
!
«
se
je
raztogotil
mojster
Gregor
.
»
Na
stežaj
so
odprli
majlandska
vrata
francoskim
capinom
!
Kakor
kak
kralj
je
jahal
Buonaparte
po
majlandskih
ulicah
in
trgih
,
Lombardi
pa
so
mu
kričali
:
Vivat
!
Vivat
!
,
da
so
se
jim
razklenile
čeljusti
ter
so
mahali
z
oken
in
od
povsod
s
klobuki
in
robci
francoskemu
generalu
,
da
so
jim
skoro
odletele
roke
!
»
Ampak
le
zakaj
?
—
zakaj
?
«
se
je
čudil
krojač
Dominik
.
»
Zakaj
?
vprašuješ
,
prijatelj
Anton
?
Zato
ker
so
Lahi
že
od
vseh
večnih
časov
falotje
ali
,
kakor
pravijo
,
brez
karakterja
.
Ko
naj
bi
bili
Avstrijcem
hvaležni
,
da
so
jim
vzdrževali
tak
lep
red
v
njih
vojvodini
,
so
jih
sovražili
,
in
ko
naj
bi
bili
nadvojvodo
Ferdinanda
ljubili
,
so
ga
zmerjali
»
Nemec
!
«
»
Il
tedesco
!
«
ter
mu
očitali
tiranstvo
!
Vojaštvo
se
je
strahopetno
poskrilo
ali
je
pobegnilo
,
mnogo
pa
jih
je
prestopilo
celo
naravnost
v
francoske
regimente
.
«
»
Izdajalci
!
Sramota
!
Ti
prokleti
Lahi
!
«
je
završalo
med
poslušalci
.
»
Torej
«
,
je
pritrjeval
Danè
,
»
torej
je
moral
Ferdinand
bežati
,
če
ni
hotel
izgubiti
glave
...
Zdaj
prebiva
s
svojo
ženo
v
Trstu
,
svoje
fante
pa
je
poslal
semkaj
v
Ljubljano
,
kjer
smo
pred
Francozi
še
najbolj
varni
!
«
»
Morda
pa
gre
zdajle
svoje
sinove
obiskat
?
«
je
dostavil
rokavičar
Kavčič
,
a
nadaljevanje
pogovora
sta
prekinili
kar
dve
kočiji
,
ki
sta
se
s
silnim
hrupom
bližali
od
dveh
strani
obenem
.
Iz
Špitalske
ulice
in
iz
škofovega
dvorca
sta
drdrali
pred
»
Divjega
moža
«
.
Zbrana
množica
se
je
hitro
umaknila
za
vodnjak
in
na
stopnice
pred
mestno
hišo
.
Obenem
sta
skočila
lakaja
s
kozla
in
odprla
vratca
od
kočij
.
Izstopila
sta
najvišja
dostojanstvenika
ljubljanska
,
Mihael
baron
Brigido
,
plemič
Marenielški
in
Brezoviški
,
prvi
in
tudi
edini
ljubljanski
knezonadškof
,
ter
kranjski
deželni
glavar
Franc
grof
Hohenwart
.
Oba
v
najsvečanejši
obleki
,
oba
v
plaščih
,
a
prvi
ves
lilast
s
širokokrajnim
,
svetlim
kocinastim
klobukom
,
drugi
ves
črn
in
pošit
z
zlatimi
portami
in
vrvicami
ter
z
dvovogelnim
klobukom
in
z
mečem
ob
levem
boku
.
Oba
pa
sta
bila
tudi
očividno
razburjena
.
Naglo
sta
si
segla
v
roko
,
izpregovorila
le
par
besed
ter
se
odpravila
v
hotel
,
kamor
jima
je
delal
pot
škofov
lakaj
.
Ljudje
so
pokleknili
,
baron
Brigido
pa
se
ni
niti
ozrl
na
nje
,
ker
preveč
se
mu
je
mudilo
.
Hitro
so
se
zaprla
za
njima
vrata
,
a
precej
nato
se
je
prerinil
skozi
množico
še
tretji
dostojanstvenik
ter
hitel
v
hotel
.
Bil
je
v
skromni
rjavkastočrni
obleki
,
kakršno
so
nosili
ob
nedeljah
vsi
boljši
ljubljanski
meščanje
.
Visok
,
bel
,
napol
trd
ovratnik
,
na
prsih
čipkasta
široka
kravata
,
šapo
imenovana
,
fraku
enaka
suknja
,
ki
je
puščala
telovnik
z
dvema
vrstama
gumbov
in
gornji
del
hlač
nezakrit
,
dokolenske
hlače
,
svilene
nogavice
,
šolni
s
srebrnimi
zaponkami
in
klobuk
so
bili
slavnostna
obleka
moža
,
ki
je
pritekel
ogrnjen
s
plaščem
iz
mestne
hiše
.
»
Ljubi
prijatelji
,
prosim
,
mir
!
«
je
dejal
slovensko
,
obrnivši
se
k
množici
.
In
kakor
bi
se
bilo
to
razumelo
samo
ob
sebi
,
je
dostavil
:
»
Ich
bitte
um
bestmöglichste
Rahe
und
Ordnung
,
meine
Herren
Bürger
!
«
»
Brez
skrbi
,
gospod
župan
!
«
je
odgovoril
mojster
barokar
.
»
Že
vemo
kaj
se
spodobi
.
Torej
!
«
Možiček
,
ljubljanski
župan
dr.
Anton
Podobnik
,
je
z
najresnejšim
obrazom
izginil
skozi
vrata
v
hotel
.
Takrat
šele
so
se
primajali
iz
mestne
hiše
počasi
in
zaspano
trije
mestni
stražniki
.
Še
spotoma
so
si
zapenjali
gumbe
na
uniformah
,
eden
pa
je
celo
na
glas
zazehal
.
»
Ali
si
moral
prezgodaj
zapustiti
žimnico
,
Kozlevčar
?
«
se
je
zasmejal
krojač
Dominik
.
»
Vraga
,
ponoči
in
podnevi
služba
!
«
se
je
jezil
mršavi
in
dolgokraki
stražnik
.
»
Nocoj
me
spet
ne
bo
domov
.
Povej
to
moji
ženi
,
Tone
,
da
ne
bo
v
skrbeh
!
«
»
Kajpak
!
Še
prav
ji
bo
!
«
se
je
rogal
Dominik
.
»
Pojdem
že
jaz
potolažit
revo
!
Nič
ne
skrbi
!
«
»
Dan
na
dan
,
noč
za
nočjo
na
nogah
!
«
je
tožil
stražnik
.
»
Od
grudna
naprej
sami
transporti
...
regiment
za
regimentom
...
človek
ne
pride
skoro
več
v
postelj
!
Hudič
vzemi
tako
pasje
življenje
!
«
Policaji
so
se
postavili
pred
»
Divjega
moža
«
,
žalostni
in
izmučeni
,
ter
se
za
množico
niso
brigali
.
»
Zares
,
težka
služba
!
Pa
za
kakšno
plačo
!
Človek
ima
vsaj
ponoči
mir
ter
se
odškoduje
za
podnevne
križe
,
«
je
modroval
rokavičar
.
»
Ti
že
,
ki
imaš
mlado
ženo
!
«
se
je
režal
brivec
.
»
Jaz
sem
pa
srečen
,
čim
dalje
smem
ostati
pri
"
Treh
gavtrožcah
"
ali
pri
"
Panju
!
"
«
»
Pa
pojdi
za
policaja
!
Potlej
bodo
tebe
brili
drugi
.
Prokleto
življenje
ima
policaj
!
Nikoli
ne
storiš
prav
ljudem
.
Če
si
strog
in
natančen
,
te
ljudje
sovražijo
,
če
si
pa
popustljiv
in
površen
,
te
ošteje
župan
.
Če
si
z
ljudmi
prijazen
,
se
te
nihče
ne
boji
;
če
si
pa
siten
,
ti
nagaja
vse
.
Prokleta
služba
to
,
pravim
.
«
»
Res
,
res
.
Ampak
zdajle
bi
rad
vedel
,
v
kakšnem
jeziku
govore
gospodje
,
ki
stoje
v
temle
hipu
pred
nadvojvodo
«
,
je
ugibal
krojač
Dominik
.
»
Knezonadškof
je
Lah
,
glavar
je
Nemec
,
župan
pa
Kranjec
...
haha
!
«
Polagoma
se
je
začelo
mračiti
in
ulice
so
se
zavijale
v
tanko
meglo
.
Čeprav
je
bilo
sredi
februarja
,
vendar
ni
pritiskal
poseben
mraz
in
ulice
so
bile
suhe
in
brez
snega
.
Mila
zima
je
šla
h
koncu
;
ljudje
že
dolgo
niso
pomnili
toli
mehkega
vremena
ko
tega
leta
.
Ni
snežilo
dalje
nego
par
noči
,
a
solnce
je
podnevi
sijalo
gorko
,
da
je
izginil
sneg
naglo
kakor
bi
ga
pometel
...
Pa
tudi
dežja
ni
bilo
po
cele
mesece
,
da
so
bile
vse
vode
plitke
in
je
bila
Ljubljanica
malone
suha
.
Kožuhov
v
tej
zimi
skoraj
niso
potrebovali
.
Le
redkokdaj
je
planila
z
gorenjskih
gora
v
nižave
ledena
burja
,
ki
pa
se
je
morala
hitro
umakniti
gorkim
solnčnim
žarkom
.
Tako
tudi
radovednežev
pred
»
Divjim
možem
«
ni
prav
nič
zeblo
.
Morda
pa
mraza
tudi
iz
samega
lojalnega
navdušenja
niso
čutili
.
Lojalnost
in
vernost
sta
bili
namreč
glavni
in
najrazvitejši
lastnosti
Ljubljančanov
že
v
oni
dobi
.
Pred
tema
vrlinama
so
se
posebno
takrat
daleč
umikale
vse
druge
čednosti
.
V
drugem
nadstropju
razsvetljenega
hotela
pa
so
se
po
hodniku
gnetle
bahave
uniforme
.
Edini
civilist
,
ljubljanski
župan
,
se
je
ponižno
umikal
v
kot
.
Toda
že
so
ga
opazile
bistre
oči
knezonadškofe
,
in
župan
se
je
poklonil
najmogočnejšima
gospodoma
,
kolikor
je
le
še
mogel
skriviti
postarno
hrbtenico
.
Nato
se
je
s
klobukom
pod
levo
pazduho
z
najvdanejšim
nasmehljajem
približal
knezonadškofovski
milosti
.
Dobrotno
mu
je
ponudila
roko
.
In
župan
se
je
fine
,
drobne
,
skoraj
žensko
nežne
ročice
jedva
dotaknil
s
prsti
,
se
urno
sklonil
nad
njo
ter
pritisnil
nanjo
nagel
poljub
.
»
Signore
podesta
!
Povsod
prvi
na
mestu
:
v
cerkvi
,
v
uradu
ter
pri
vsaki
priliki
!
«
je
pohvalil
župana
baron
Brigido
,
ki
mu
je
bila
županova
spoštljivost
očividno
zelo
všeč
.
Lep
človek
je
bil
ta
Tržačan
:
obraz
čisto
mladosten
,
ženski
,
lehkoživen
,
glava
pokrita
z
lahko
,
belkasto
,
kratko
,
ob
ušesih
zaokroženo
lasuljo
.
Nič
častitljivega
,
nič
posebno
globoko
pobožnost
kažočega
ni
bilo
na
tem
višjem
škofu
,
pač
pa
je
govorilo
vse
njegovo
vedenje
in
vsa
njegova
zunanjost
,
da
je
ničemuren
,
a
nad
vse
ljubezniv
kavalir
.
Vzgojen
v
jožefinskem
,
tolerantno
liberalnem
duhu
,
je
postal
naslednik
svobodomiselnega
»
napolluteranca
«
knezoškofa
grofa
Karla
Herberšteina
.
Ni
mu
bil
nevreden
naslednik
.
Toda
nedostajalo
mu
je
Herberšteinove
odločnosti
,
pogumnosti
in
energije
,
pred
vsem
pa
Herberšteinove
bistroumnosti
in
dejanske
agilnosti
.
Knezonadškof
baron
Brigino
je
bil
eleganten
aristokratski
lenuh
,
in
ker
se
je
tega
zavedal
sam
,
je
bil
ljubosumen
celo
na
slavo
svojega
mrtvega
prednika
.
Brigal
se
je
bolj
za
razkošje
v
svojem
škofovskem
dvorcu
,
za
lov
,
lepe
konje
in
za
dobro
jed
,
nego
za
svojo
duhovščino
,
ki
je
živela
kakor
čreda
brez
pastirja
,
se
lahko
potapljala
v
učene
spise
protestantovskih
teologov
in
uživala
brez
zapreke
sadove
prosvetljenih
reform
cesarja
Jožefa
II.
in
Leopolda
II.
Doktorju
Podobniku
pa
je
bila
knezonadškofova
pohvala
tem
bolj
po
godu
,
ker
jo
je
slišal
deželni
glavar
.
Iznova
se
je
torej
ukrivil
ter
ponižno
,
a
vendar
sam
s
seboj
zadovoljen
ugovarjal
:
»
Zastopnik
meščanstva
sme
prihajati
povsod
šele
za
cerkvijo
in
državno
oblastjo
!
Najponižnejši
sluga
,
preblagorodni
gospod
deželni
glavar
!
«
In
poklonil
se
je
grofu
Hohenwartu
prav
tako
globoko
,
a
za
spoznanje
vendar
manje
ponižno
in
udano
,
kakor
cerkvenemu
knezu
.
Jedva
vidno
mu
je
pokimal
Hohenwart
,
se
komaj
za
hip
doteknil
koncev
županovih
prstov
ter
takoj
dostavil
službeno
:
»
Straži
ste
potrebne
instrukcije
brez
dvoma
že
dali
?
«
»
Dal
,
preblagorodje
...
Vsa
straža
je
na
nogah
.
«
»
Glavni
trg
,
Špitalska
ulica
in
zlasti
okolica
hotela
naj
se
zastražijo
!
Da
bo
vladal
ponoči
povsod
popoln
mir
!
«
je
poučeval
glavar
župana
s
hladno
ukazujočim
glasom
.
»
Vse
je
odrejeno
...
pozabil
nisem
ničesar
,
«
je
odgovarjal
Podobnik
vdano
.
»
Njegova
cesarska
visokost
je
brez
dvoma
utrujena
od
dolge
vožnje
?
«
je
pristavil
vprašujé
knezonadškof
.
»
Od
Codroipe
blizu
Tagliamenta
do
Ljubljane
se
je
vozil
brez
odmora
...
pomislite
!
«
je
pravil
glavar
.
»
Bog
mu
poplačaj
strašni
napor
,
ki
ga
prenaša
za
čast
svete
cerkve
in
za
rešitev
Nemčije
in
Avstrije
!
«
je
vzdihnil
Brigido
.
Dvorni
lakaj
,
čigar
suknja
se
je
bleščala
od
debelih
in
širokih
srebrnih
port
,
se
je
priplazil
med
čakajočimi
in
izginil
v
sobo
.
Takoj
nato
se
je
zopet
vrnil
in
obstal
ob
vratih
.
In
le
še
nekaj
trenotkov
,
nato
so
se
vrata
odprla
in
pojavila
se
je
impozantna
postava
generala
Bellegarda
,
ki
je
zaklical
:
»
Gospodje
oficirji
,
blagovolite
stopiti
v
mojo
sobo
!
Knezonadškofovska
milost
,
preblagorodje
deželni
glavar
grof
Hohenwart
in
gospod
župan
dr.
Podobnik
pa
izvolite
vstopiti
k
njegovi
cesarski
visokosti
!
«
General
je
elastičnih
korakov
odšel
po
hodniku
v
tretje
nadstropje
,
za
njim
pa
so
zvonkljale
ostroge
in
so
peli
meči
oficirjev
,
presenečenih
,
a
obenem
veselih
,
da
jim
ne
bo
treba
stopiti
pred
generalisima
.
Prav
nemilo
pa
je
bil
presenečen
deželni
glavar
,
presvetli
grof
Hohenwart
.
Videl
je
,
da
ima
biti
sprejet
hkratu
—
z
navadnim
županom
,
ki
ni
niti
najskromnejši
plemič
.
Ali
se
je
pritepel
francoski
demokratizem
že
celo
v
habsburgovske
kroge
?
—
Ošabno
se
je
vzravnal
,
namrščil
čelo
in
jezen
z
zamahljajem
roke
povabil
knezonadškofa
,
naj
blagovoli
vstopiti
pred
njim
.
Široko
so
se
odprla
vrata
,
lakaj
se
je
klanjal
in
zastopniki
ljubljanske
cerkvene
in
posvetne
gosposke
so
hip
nato
stali
pred
možem
,
od
kogar
je
bila
odvisna
sreča
ali
beda
milijonov
ljudi
in
cele
vrste
držav
.
»
Pozdravljeni
,
gospodje
!
«
jih
je
nagovoril
nadvojvoda
Karel
in
jim
naglo
podajal
roko
.
Začudili
so
se
,
ko
so
ga
videli
.
Princ
je
bil
skoraj
majhne
rasti
,
droben
in
nežen
,
redkih
rjavih
las
,
podolgastega
,
po
vsem
obritega
,
zarjavelega
obraza
,
velikih
,
prijaznih
oči
in
rajnemu
modremu
cesarju
Jožefu
II.
izredno
podoben
.
V
preprosti
generalski
uniformi
brez
redov
in
brez
vsakršnega
nakita
je
stal
pred
njimi
.
Nič
oblastnega
,
nič
imponujočega
ni
bilo
na
njem
,
a
na
visokem
čelu
se
je
kazalo
že
par
vodoravnih
zarez
in
okoli
ust
in
nosu
se
mu
je
vila
globoka
guba
.
Šele
petindvajset
let
je
štel
,
a
doživel
,
pretrpel
in
storil
je
za
državo
že
več
ko
najsivejši
starčki
.
Moška
resnoba
in
mehka
,
skoraj
ženska
ljubeznivost
sta
se
družili
v
slabotni
osebici
prvega
in
takrat
najslavnejšega
vojskovodje
.
Hitro
je
pokazal
z
roko
na
usnjate
naslanjače
okoli
okrogle
mizice
ter
naglo
,
ne
da
bi
bil
mnogo
čakal
,
še
sam
sedel
.
Iznova
je
bil
nemilo
zadeto
preblagorodje
grof
Hohenwart
,
ki
je
hotelo
pravkar
začeti
pozdravno
govoranco
ter
je
že
svečanostno
izustilo
besede
:
»
Vaša
cesarska
visokost
!
«
Karel
pa
je
smehljaje
zamahnil
z
desnico
,
zmajal
z
glavo
ter
dejal
hitro
:
»
Ljubi
moj
grof
,
pustite
—
ne
trudite
se
,
saj
vem
,
kaj
mi
hočete
povedati
!
V
Innsbrucku
so
me
z
nagovori
malone
zadušili
...
zato
sem
moral
od
ondi
skoraj
pobegniti
.
Vrli
in
pobožni
Tirolci
vse
predolgo
govore
...
a
zdaj
resnično
ni
časa
za
retorične
umetnosti
!
«
Ne
da
bi
bil
čakal
glavarjevega
odgovora
,
je
prešel
takoj
k
stvari
,
ki
se
mu
je
zdela
važnejša
ko
vse
puste
,
a
prazne
ceremonijalnosti
.
Bil
je
pred
vsem
vojak
,
zato
med
polizanimi
dvornimi
frazerji
seveda
ni
bil
priljubljen
.
In
govoril
je
naglo
,
z
nekoliko
previsokim
glasom
,
bistro
zroč
zdaj
temu
,
zdaj
onemu
v
oči
:
»
Ljubi
moji
,
mi
—
vojaki
—
smo
pač
le
v
nadlego
!
Vojna
je
res
hud
otep
;
prosite
Boga
,
da
nam
skoro
podeli
zopet
mir
!
Mera
je
polna
in
nesreča
naše
Avstrije
kipi
že
k
vrhuncu
...
Slabo
,
zelo
slabo
nam
kaže
v
Italiji
!
Osamljeni
smo
;
vsi
naši
zavezniki
so
nas
pustili
na
cedilu
...
Buonapartova
armada
se
približuje
avstrijskim
mejam
in
zmag
pijana
se
pripravlja
,
da
udari
proti
samemu
Dunaju
...
Preko
Gorice
in
Pontebe
hoče
prodirati
Buonaparte
,
toda
trdno
upam
,
da
se
mi
posreči
njegov
naklep
odločno
prekrižati
.
Ne
bojte
se
ničesar
,
toda
bodite
pripravljeni
na
vse
,
moji
ljubi
!
«
Baron
Brigido
je
prebledel
,
saj
je
čul
iz
nadvojvodovih
besed
napoved
največje
nesreče
.
Grof
Hohenwart
pa
se
je
vzravnal
ter
izjavil
slovesno
:
»
Vaša
cesarska
visokost
,
dežela
Kranjska
je
podala
že
nešteto
sijajnih
dokazov
zvestobe
in
domoljubnosti
,
—
zato
je
tudi
sedaj
pripravljena
na
vse
,
prav
na
vse
žrtve
!
«
»
Gotovo
,
gotovo
!
«
sta
pritrjevala
živahno
škof
In
župan
.
»
No
,
upam
,
da
novih
žrtev
Kranjski
sploh
ne
bo
treba
prinašati
...
Seveda
,
nekaj
ranjenih
in
bolnih
vojakov
dobite
vsekakor
zopet
v
Ljubljano
,
«
je
dejal
nadvojvoda
in
se
ozrl
v
okno
zamišljen
.
»
Tudi
za
to
je
že
vse
preskrbljeno
,
cesarska
visokost
,
«
je
hitel
glavar
,
vesel
,
da
je
prišel
vendarle
do
besede
.
»
Na
gradu
,
v
kasarni
pri
sv.
Petru
,
v
šoli
za
vodo
in
celo
v
duhovskem
semenišču
smo
že
pripravili
prostora
za
bolnike
.
Na
gradu
so
popravili
tesarji
in
zidarji
obe
poslopji
,
da
bo
poskrbljeno
za
vsak
slučaj
.
«
»
Prav
,
lepo
«
,
je
prikimaval
nadvojvoda
raztreseno
in
za
par
hipov
z
duhom
odsoten
.
Pa
zopet
se
je
sklonil
naprej
in
hitro
vprašal
:
»
Ampak
Idrija
?
Kako
je
tamkaj
?
«
»
Tudi
v
Idriji
je
vse
pripravljeno
,
cesarska
visokost
.
Takoj
,
ko
sta
5
t.
m.
ponoči
došli
eštafeti
z
vestjo
,
da
je
padla
Mantova
,
sem
odposlal
v
Idrijo
rudniškemu
ravnatelju
,
svetniku
Bogumilu
pl.
Gerstorfu
ukaz
,
naj
ukrene
nemudoma
vse
,
česar
treba
za
varnost
blagajen
,
srebra
,
cinobra
in
drugih
vrednostnih
stvari
.
Vse
je
v
redu
...
vse
na
varnem
«
,
je
poročal
glavar
.
»
Koliko
srebra
je
zdaj
v
Idriji
?
«
»
Vsa
skladišča
so
polna
in
le
za
Španijo
je
pripravljeno
15.000
stotov
živega
srebra
...
Tudi
žita
je
v
Idriji
več
tisoč
stotov
.
«
»
Ob
preteči
nevarnosti
vas
obvesti
nemudoma
ali
feldzeugmeister
baron
Alvinz
ali
pa
goriški
deželni
glavar
,
grof
Thurn
«
,
je
dejal
živahno
nadvojvoda
.
»
A
po
kateri
cesti
je
odvoz
najugodnejši
?
«
»
Edina
cesta
iz
Idrije
vodi
žalibog
le
črez
Dole
,
Veharše
in
Vrhniko
«
,
je
odgovarjal
glavar
.
»
No
,
Gerstorf
ima
moja
navodila
in
ob
resni
nevarnosti
...
«
»
Ne
,
ne
bojmo
se
najslabšega
in
zaupajmo
v
junaštvo
cesarske
armade
pa
v
pomoč
pravičnega
Boga
nad
seboj
!
«
je
pretrgal
nadvojvoda
hipoma
razgovor
ter
vstal
.
»
Kaj
je
to
?
—
Kakor
čujem
,
se
bliža
godba
...
O
,
čisto
nepotrebno
!
Gotovo
vaša
ljubezniva
odredba
,
ljubi
moj
gospod
župan
?
«
»
Moja
dolžnost
,
visokost
!
«
se
je
priklonil
župan
.
»
Hvala
za
to
posebno
pozornost
,
ljubi
doktor
!
—
hvala
za
vaš
poset
,
gospodje
!
«
In
naglo
je
segel
v
roke
najprej
županu
,
potem
pa
škofu
in
glavarju
ter
zopet
županu
,
rekoč
:
»
Pozdravite
mi
vse
Ljubljančane
ter
jim
sporočite
mojo
prisrčno
zahvalo
!
«
Zelen
in
siv
od
togote
in
zavisti
je
stopal
grof
Hohenwart
po
stopnicah
in
ne
besedice
ni
mogel
izpregovoriti
.
Saj
je
bilo
nečuveno
!
Županu
,
plebejcu
,
uradniku
,
ki
je
bil
po
veljavi
globoko
pod
glavarjem
,
je
dal
princ
kar
dvakrat
zapored
roko
ter
se
mu
zahvaljeval
,
kakor
da
bi
bil
storil
kdo
ve
kaj
.
Ne
,
kaj
takega
!
»
To
je
cel
vojak
...
ampak
samo
vojak
!
«
je
končno
siknil
Hohenwart
,
ko
je
dospel
v
vežo
.
»
Tudi
jaz
sem
si
ga
predstavljal
povsem
drugačnega
...
Toda
simpatičen
mladenič
je
vsekakor
«
,
je
dejal
knezonadškof
dvoumno
.
»
Pa
kaj
je
zlomka
,
govoril
o
neki
godbi
?
Ali
ste
ga
razumeli
,
prevzvišeni
?
«
Uniforma
!
Beseda
vseh
besed
,
ki
razburjaš
in
razgrevaš
kri
tudi
najmrzlejšemu
ženskemu
bitju
ter
begaš
dušo
tudi
najtreznejšemu
moškemu
!
Uniforma
!
Ti
izražaš
lepoto
,
zdravje
,
moč
,
čast
,
odliko
vseh
odlik
in
srečo
vseh
sreč
!
Zato
te
vse
spoštuje
,
te
vse
ljubi
in
pred
tabo
se
vse
umika
ter
pada
v
prah
vse
,
zlasti
mehko
žensko
srce
.
Tiste
čase
je
padalo
žensko
srce
še
posebno
lahko
in
rado
,
ker
nikdar
in
nikoli
ni
imela
uniforma
tolike
moči
in
veljave
kot
takrat
.
Stražnik
Kozlevčar
in
njegova
tovariša
pa
so
preklinjali
,
da
se
je
vse
bliskalo
.
A
le
na
tihem
,
seveda
.
»
Še
tega
je
treba
,
ko
se
človek
že
itak
komaj
drži
na
nogah
!
—
Nazaj
,
strele
jasne
,
sicer
udarim
!
—
Prostor
,
prostor
!
—
Stopite
k
hišam
!
Cesta
mora
biti
prosta
za
strelce
in
za
kor
!
«
Zaman
je
bil
ves
policajski
trud
;
ljudi
je
bilo
preveč
.
Z
magistrata
so
poslali
vse
sluge
na
pomoč
,
a
kaj
,
ko
so
ulice
bruhale
vedno
nove
gruče
radovednežev
in
radovednic
!
Čez
Špitalski
most
je
že
korakala
velika
četa
uniformirancev
po
taktih
hrupnih
bobnov
,
piščalk
in
trobent
.
Turška
godba
!
Ljudje
so
zakoprneli
in
vztrepetavali
od
slasti
in
blaženstva
,
zakaj
krasnejšega
glasbenega
užitka
niso
poznali
in
si
ga
tudi
niso
mogli
predstavljati
.
Ta
užitek
pa
je
še
podeseteril
na
čelu
ji
korakajoči
ali
pravzaprav
poskakujoči
kraguljčkar
,
ki
je
nosil
na
svetlokovinastem
drogu
več
vrst
različno
uglašenih
kraguljčkov
ter
dvoje
vrst
dolgih
,
pisanih
,
čopastih
konjskih
repov
.
Kraguljčki
so
pritrkovali
godbi
takt
,
in
kraguljčkarjeva
posebna
umetnost
je
bila
,
da
je
izvajal
s
svojim
fantastnim
instrumentom
vse
forte
,
mezzoforte
,
piane
in
furiose
.
Zdaj
je
stopal
po
lahko
,
—
zdaj
odrezano
,
ostro
,
—
zdaj
je
plesal
in
zdaj
poskakoval
kakor
besen
.
Sicer
pa
so
bile
harmonija
,
dinamični
znaki
,
nijansa
in
druge
take
reči
tej
turški
bandi
le
postranskega
pomena
;
glavni
smotri
teh
umetnikov
so
bili
efekt
:
čim
najhujši
hrup
in
čim
najostrejši
ritem
...
In
ta
umetniški
cilj
je
dosezala
banda
pri
zbrani
publiki
z
vrhovato
mero
.
Za
godbo
sta
marširala
številna
oddelka
meščanskih
strelcev
in
meščanskega
zbora
.
Uniformirana
in
oborožena
sta
bila
od
glave
do
pete
,
adjustirana
z
eleganco
in
fineso
,
ki
je
vzbujala
celo
med
aktivnim
vojaštvom
zavist
,
med
meščanstvom
pa
ponositost
in
zamozavest
.
Ti
strelci
pa
niso
bili
nikakšni
»
nedeljski
lovci
«
,
nego
resnični
mojstri
v
streljanju
na
tarčo
,
hkrati
pa
tudi
izvrstni
borilci
z
meči
in
,
kar
jim
je
dajalo
še
prav
poseben
sijaj
v
ženskih
očeh
,
tudi
najimenitnejši
in
najvztrajnejši
plesalci
.
Zdaj
so
korakali
svečano
in
resno
,
zakaj
nosili
so
puške
in
meče
ter
so
bili
—
izjemoma
—
slepi
za
vse
občudovalne
poglede
svojih
plesalk
in
tihih
in
javnih
častilk
.
Zakaj
služba
je
služba
!
Za
strelci
je
stopal
meščanski
kor
:
pod
lovci
,
korporali
,
četovodje
,
feldveblji
,
podporočniki
,
praporščak
,
stotnik
in
adjutant
.
Naj
odličnejši
meščanje
so
bili
častniki
in
šarže
v
tem
elitnem
koru
,
ki
infanteristov
skoraj
ni
poznal
.
Vsi
v
ozkih
,
belih
hlačali
in
belih
telovnikih
,
zelenih
frakih
z
zelo
dolgimi
škrici
,
pozlačenimi
gumbi
,
vsi
v
visokih
svetlih
škornjih
,
s
klobuki
z
dvema
rogljema
na
vsako
stran
,
spredaj
z
belozeleno
kokardo
in
z
dolgim
,
pokončnim
,
belim
,
košatim
peresom
.
Častniki
so
imeli
frake
in
rokave
pošite
z
debelimi
,
zlatimi
portami
,
na
ramenih
so
nosili
široke
zlate
epolete
z
dolgimi
resami
in
preko
prsi
in
pod
levo
ramo
so
jim
viseli
zlati
prameni
.
Ob
levem
boku
se
jim
je
majal
eleganten
meč
in
okoli
života
se
jim
je
vil
širok
,
z
zlatimi
portami
pošit
pas
;
ob
desnem
boku
je
opletal
moštvu
na
zeleni
vrvici
rog
s
smodnikom
,
ob
levem
pa
dolg
lovski
nož
.
In
vsi
razen
častnikov
so
nosili
puške
kakor
resnični
vojaki
.
No
,
hvalili
so
se
,
da
so
celo
boljši
strelci
,
čeprav
jim
tega
ni
nihče
verjel
,
ker
na
vojno
niso
hodili
,
nego
so
bili
aktivni
le
pri
pogostih
požarih
in
epidemijah
,
—
pa
ob
takih
paradah
,
kakršna
je
bila
nocoj
.
V
paradiranju
so
bili
resnično
dovršeno
izvežbani
.
In
kakor
bi
mignil
,
so
stali
pred
Divjim
možem
,
krasni
in
ponosni
,
sebi
in
občinstvu
v
veselje
in
užitek
.
In
kot
iz
enega
grla
so
viknili
vsi
naenkrat
:
»
Es
lebe
Prinz
Karl
!
Vivat
princ
Karel
!
«
Turška
godba
je
zagrmela
,
zahrumela
in
zahrupela
najmogočnejši
tuš
,
množica
od
škofije
do
Starega
trga
pa
je
zakričala
viharno
,
živo
,
od
srca
:
»
Es
lebe
Prinz
Karl
!
Vivat
princ
!
Naj
živi
!
«
Hipoma
se
je
zasvetilo
po
vsem
trgu
in
po
vseh
sosednjih
ulicah
,
kakor
bi
bilo
podnevi
.
Po
ulicah
so
zagorele
vse
svetiljke
...
na
vsakem
oknu
je
zabliskalo
po
več
sveč
...
magistrat
je
mrgolel
od
lamp
in
lampic
in
okoli
vodnjaka
se
je
vžgala
dolga
vrsta
bakelj
.
Na
vseh
oknih
so
stale
ljubljanske
dame
,
žene
in
hčerke
,
in
za
njimi
njih
možje
in
očetje
,
ki
so
mahali
z
robci
ter
klicali
:
»
Vivat
!
Hoch
!
Evviva
!
«
Takrat
se
je
odprlo
okno
v
drugem
nadstropju
hotela
pri
Divjem
možu
in
pojavil
se
je
sam
nadvojvoda
Karel
.
Zamišljen
in
resno
je
zrl
na
navdušeno
množico
,
se
opetovano
priklonil
nato
iztegnil
roko
in
se
sklonil
z
okna
.
»
Hvala
,
lepa
hvala
!
«
je
zaklical
po
nemško
.
Le
malokdo
je
bil
tako
srečen
,
da
ga
je
slišal
,
a
njegove
besede
so
šle
bliskoma
od
ust
do
ust
in
takoj
jih
je
vedela
vsa
Ljubljana
.
In
množica
,
strelci
,
meščanski
zbor
,
turška
banda
,
mestni
stražniki
,
vsi
,
vsi
so
klicali
in
vikali
vedno
in
vedno
:
»
Vivat
!
Hoch
!
Naj
živi
princ
Karel
!
«
Ko
se
je
okno
v
drugem
nadstropju
zaprlo
,
pa
je
stopil
na
najvišjo
stopnico
pri
vodnjaku
župan
dr.
Podobnik
.
Povedal
je
,
da
bo
zvečer
v
stanovskem
gledališču
svečanostna
predstava
.
»
Tja
pridite
vsi
,
ki
ste
dobri
patrijotje
!
«
je
dejal
.
»
Obenem
pa
vas
prosim
,
da
se
vedete
nocoj
po
vseh
ulicah
mirno
in
tiho
.
Želim
,
da
ne
bo
imela
njegova
cesarska
visokost
nobene
pritožbe
zaradi
nas
,
ki
mu
zakličemo
še
zadnjič
:
»
Vivat
!
Hoch
!
Evviva
!
«
Zopet
je
zavriščala
navdušena
množica
,
župan
pa
je
naglo
krenil
v
mestno
hišo
.
Nad
stopnicami
pod
oboki
je
stal
Valentin
Vodnik
,
ki
se
je
ponižno
odkril
:
»
Dober
večer
,
gospod
župan
!
Krasno
slavje
!
«
Dr.
Podobnik
se
je
pozdrava
očividno
razveselil
,
ker
obe
roki
je
iztegnil
in
stiskal
duhovniku
desnico
s
prisrčno
prijaznostjo
:
»
Tudi
vi
ste
tukaj
,
prečastiti
gospod
!
Ah
,
srečen
sem
,
da
se
mi
je
nocoj
vse
toli
lepo
posrečilo
!
«
»
Bili
ste
tudi
pri
gospodu
nadvojvodi
,
slišim
.
«
»
Bil
in
govoril
je
z
mano
prav
nepopisno
ljubeznivo
...
Še
nihče
ni
pozdravil
ljubljanskega
župana
tako
prijazno
in
prisrčno
kot
ta
cesarski
princ
.
Kolik
razloček
v
vedenju
generalissima
in
njegovih
generalov
!
Človek
bi
ga
najraje
objel
in
poljubil
!
«
»
Demokrat
med
princi
je
gotovo
bela
vrana
!
«
»
Zato
pa
osvaja
ta
mož
vsa
srca
in
vse
duše
!
«
je
pritrdil
župan
.
»
Takih
voditeljev
je
treba
Avstriji
,
potem
bo
konec
dosedanjih
nesreč
.
A
zdaj
se
mi
mudi
v
gledališče
.
Saj
pridete
tudi
?
«
»
Vsaj
za
hip
pridem
pogledat
.
«
»
Do
svidenja
torej
!
«
in
župan
je
izginil
v
hišo
.
Duhovnik
pa
je
odšel
počasi
na
Kapucinski
trg
,
kjer
je
stalo
gledališče
mogočnih
kranjskih
stanov
.
Hitro
se
je
izpraznil
Glavni
trg
.
Pred
hotelom
je
ostala
le
četica
članov
meščanskega
kora
za
stražo
.
Vso
noč
hoče
ostati
tukaj
in
izkazovati
nadvojvodi
najvišjo
čast
.
In
bila
je
na
to
nepopisno
ponosna
.
Stražnik
Kozlevčar
pa
je
stisnil
pod
pazduho
palico
in
veselo
odhitel
domov
v
Gradišče
.
»
Končno
bom
vendar
spal
v
svoji
postelji
,
hvala
Bogu
!
«
si
je
mislil
ter
se
široko
smejal
.
»
In
Dominik
se
je
prav
grdo
zmotil
;
jaz
jo
grem
potolažit
svojo
ženo
,
pa
nihče
drugi
,
hvala
Bogu
!
«
Okoli
polsedmih
zvečer
tega
dne
so
drdrale
težke
in
neokretne
karose
ljubljanskega
in
okoličanskega
plemstva
in
najuglednejšega
,
najbogatejšega
meščanstva
iz
vseh
ulic
na
Kapucinski
trg
.
Pred
Stanovskim
gledališčem
ob
levem
bregu
Ljubljanice
,
na
trgu
med
kapucinskim
samostanom
in
vicedomsko
palačo
je
izstopala
nagizdena
gospoda
ter
hitela
v
Talijino
svetišče
.
Še
nedavno
je
bila
ondi
jahalnica
ljubljanskih
plemenitašev
.
S
čudovito
naglico
in
spretnostjo
jo
je
mojster
stavbnik
Lovrenc
Prager
izpremenil
v
tempelj
dramatične
muze
.
Še
nedavno
so
pojali
tod
mladi
in
objestni
kranjski
in
doseljeni
tuji
aristokrati
svoje
konje
,
ki
so
bili
večinoma
kupljeni
z
denarjem
,
iztisnjenim
slovenski
tlačanski
pari
,
ali
pa
so
se
ondi
iz
same
dolgočasnosti
in
prešernosti
viteški
pretepali
ter
si
puščali
z
meči
in
sulicami
prevročo
kri
.
Zdaj
pa
je
stalo
tukaj
široko
in
bahavo
gledališče
ošabnih
stanov
,
le
zunaj
obdano
s
tankim
zidom
,
znotraj
pa
popolnoma
leseno
.
Dobro
je
opravil
zidarsko
delo
stavbnik
Lovrenc
Prager
,
a
še
večji
mojster
je
bil
arhitekt
in
slikar
Janez
Gfall
,
saj
je
znal
vso
leseno
beračijo
popleskati
tako
spretno
,
da
je
notranjščina
gledališča
delala
vtisk
,
kakor
da
je
povsod
sam
marmor
in
rezan
kamen
.
Tistega
večera
je
vladal
v
gledališču
še
prav
poseben
sijaj
.
Po
lesenih
stopnicah
in
hodnikih
so
ležale
najdebelejše
preproge
,
rdeči
baršun
in
zlati
okraski
po
ložah
in
balustradah
pa
so
bili
videti
v
svitu
neštetih
gorečih
voščenih
sveč
nepopisno
krasni
.
V
dveh
nadstropjih
se
je
vrstilo
v
velikem
polkrogu
petdeset
zelo
ozkih
lož
,
nedotakljivi
privilegij
ljubljanskega
in
tudi
zunanjega
kranjskega
plemstva
.
V
parterju
so
se
v
prvih
vrstah
košatile
bele
in
modre
uniforme
ljubljanskega
častništva
z
zlatimi
šerpami
,
epoletami
,
križci
in
medaljami
,
v
zadnjih
vrstah
pa
so
se
stiskali
najbogatejši
meščanje
s
svojimi
ženami
in
hčerami
.
Gospodje
v
temnih
frakih
s
snežnobelimi
žaboti
na
prsih
pod
brado
in
z
nabranimi
manšetami
okoli
zapestij
,
z
lasuljami
s
čopi
ali
pa
le
z
dolgimi
,
nakodranimi
svojimi
lasmi
;
dame
dekoltirane
,
pod
nedrijem
prepasane
,
nekatere
s
kratkimi
,
balonskimi
rokavi
in
z
dolgimi
,
preko
komolca
segajočimi
rokavicami
,
druge
brez
rokavov
in
brez
rokavic
,
a
bleščeče
od
zapestnic
in
prstanov
,
vse
pa
v
rožnobojnih
,
bledozelenih
,
sinjemodrih
ali
belih
tunikah
in
po
antičnih
vzorcih
prirejenih
učesih
in
z
lasmi
,
vedno
bujnimi
,
a
ne
zmerom
le
svojimi
lasmi
,
pikantno
ovitimi
s
široko
pentljo
ali
prozornim
pajčolanom
.
Povsod
atlas
,
svila
,
dragotine
,
briljanti
in
zlatnina
!
Prav
zgoraj
pod
streho
je
bila
velikanska
galerija
,
kjer
so
smeli
na
dolgih
lesenih
klopeh
sedeti
in
uživati
dramatično
umetnost
ljubljanski
uradniki
,
obrtniki
in
delavci
.
Za
študente
je
bilo
reservirano
tik
pod
stropom
še
nad
galerijo
razsežno
stojišče
,
takozvani
Ochsenstand
.
Le
za
kandidate
filozofije
,
jurispendencije
in
medicine
se
je
včasih
izjemoma
našlo
še
prostora
pred
orkestrom
na
obeh
straneh
parternih
sedežev
.
Italijanska
opera
in
nemška
drama
sta
se
šopirili
tiste
čase
na
odru
stanovskega
gledališča
,
zakaj
razen
veseloiger
»
Županova
Micka
«
in
»
Veseli
dan
ali
Matiček
se
ženi
«
,
ki
ju
je
priredil
Anton
Linhart
,
ljubljanski
Slovenci
niso
videli
na
tem
odru
nobene
domače
drame
.
Samo
leta
1789.
in
1790.
so
se
mogli
ponižni
Slovenci
parkrat
navduševati
pri
predstavah
teh
dveh
igric
ob
sladkosti
in
milobi
svojega
jezika
;
od
tiste
dobe
pa
je
minilo
že
skoraj
sedem
let
.
Vrli
Linhart
je
bil
med
tem
že
umrl
in
baron
Žiga
Zois
ni
imel
poslej
nobene
slovenske
igre
več
,
da
bi
jo
s
svojim
vplivom
vsilil
na
oder
stanovskega
gledališča
,
pa
tudi
nobenega
Linharta
ni
bilo
,
ki
bi
znal
s
slovenskimi
diletanti
igro
uprizoriti
in
voditi
...
Konštantin
pl.
Paraskovič
je
krmaril
takrat
leseno
Talijino
barko
po
plitkih
in
mirnih
valovih
tedanjega
ljubljanskega
estetskega
okusa
.
Težke
naloge
ni
imel
,
saj
so
umotvori
Ifflandovi
,
Kotzebuejevi
,
Schikanedrovi
,
Spiessovi
,
Leisewitzovi
in
drugih
takih
literatov
docela
zadovoljevali
Ljubljančane
.
V
razkošni
sreči
pa
so
se
topili
,
če
so
slišali
semtertje
celo
kakšno
laško
opero
,
čeprav
s
pevci
in
pevkami
brez
glasu
in
brez
šole
ter
z
orhestrom
brez
zadostnih
instrumentov
in
brez
učenih
glasbenikov
.
»
Še
nikdar
ni
odšel
iz
Ljubljane
noben
gledališki
ravnatelj
nezadovoljen
,
ako
je
le
ustrezal
občinstvu
in
je
bil
vobče
redoljuben
mož
,
«
poroča
»
Laibacher
Zeitung
«
iz
tiste
dobe
.
Zato
je
bil
z
Ljubljančani
zadovoljen
tudi
Konstantin
pl.
Paraskovič
in
nocoj
še
prav
posebno
.
Gledališče
se
mu
je
mahoma
napolnilo
od
tal
do
stropa
in
napolnila
se
mu
je
tudi
blagajna
.
»
Nadvojvoda
Karel
pride
!
In
ž
njim
nadvojvoda
Ferdinand
!
«
ta
vest
je
priletela
že
v
mraku
v
Paraskovičevo
pisarno
,
in
patrijot
Konštantin
je
poskočil
od
veselja
.
Še
v
istem
hipu
pa
se
mu
je
rodila
ideja
,
da
mora
prirediti
slavnemu
zmagalcu
Francozov
in
osvoboditelju
Nemčije
primerno
ovacijo
.
To
dejstvo
izpričuje
najsijajneje
,
da
je
bil
pl.
Paraskovič
vrlo
sposoben
ravnatelj
,
ker
gledališki
vodja
brez
idej
v
najkritičnejšem
hipu
je
žalostna
prikazen
.
»
Zapojemo
mu
himno
!
V
nedeljo
smo
jo
peli
prvič
,
nocoj
jo
zapojemo
drugič
.
Ampak
z
novo
,
aktualno
kitico
!
«
je
vzklikal
in
dirjal
po
sobi
.
»
Kitica
pa
mora
opevati
Karla
!
«
Ideja
je
bila
porojena
,
toda
kdo
jo
izvrši
?
Tedaj
je
bil
vrli
Paraskovič
v
zadregi
.
Toda
le
za
trenotek
.
Takoj
nato
si
je
ogrnil
plašč
,
se
pokril
s
klobukom
in
oddirjal
na
Breg
k
baronu
Zoisu
.
»
Kraljestvo
za
aktualno
kitico
!
«
je
kričal
in
prosil
barona
pomoči
in
sveta
.
»
Kdo
mi
jo
spesni
,
preblagorodje
,
spesni
takoj
in
brez
napake
?
«
Zois
se
je
nasmejal
razburjenemu
možu
in
dejal
:
»
Poznam
takega
pesnika
in
za
pol
ure
boste
že
lahko
imeli
svojo
kitico
!
«
»
Kdo
je
?
Kje
je
?
Jaz
že
hitim
,
drvim
letim
k
njemu
...
a
kam
,
kje
,
kdo
?
«
»
Toda
pesnik
je
Kranjec
in
kranjsko
boste
peli
,
če
hočete
?
«
»
Kranjsko
?!
«
—
Paraskovič
se
je
zdrznil
in
obraz
se
mu
je
zmračil
.
A
le
za
hip
je
okleval
.
»
Pa
kranjsko
!
Meni
je
vseeno
!
«
se
je
naglo
odločil
.
»
Italijanski
operisti
so
na
našem
odru
zapeli
že
marsikatero
slovensko
narodno
pesmico
,
gospod
ravnatelj
,
a
vselej
z
največjim
uspehom
!
Z
nobeno
stvarjo
nisem
ustregel
Ljubljančanom
bolj
,
kakor
da
sem
včasih
vtihotapil
v
tuje
petje
slovenske
popevke
.
Videli
boste
,
da
tudi
nocoj
ne
bodo
ljudje
ničemur
ploskali
tako
viharno
,
kakor
slovenski
pesmi
,
«
je
govoril
Zois
in
obenem
pisal
na
malem
listu
.
»
Nesite
tole
gospodu
beneficijatu
Valentinu
Vodniku
v
župnišče
sv.
Jakoba
.
On
je
moj
mož
!
«
Ko
se
je
gledališče
že
polnilo
,
se
je
v
lesenem
gledališkem
prizidku
tik
Ljubljanice
vršila
še
vedno
pevska
skušnja
Paraskovičevega
zbora
.
Nemški
,
italijanski
in
slovenski
pevci
in
pevke
so
se
vadili
peti
cesarsko
pesem
,
ki
so
jo
peli
šele
enkrat
in
so
jo
znali
le
površno
,
a
največ
truda
jim
je
dajala
nova
slovenska
kitica
.
Večina
je
sploh
ni
razumela
in
ta
in
oni
je
ni
znal
niti
dobro
čitati
.
Toda
peli
so
jo
in
peli
vedno
in
vedno
iznova
,
saj
je
stal
pred
njimi
na
stolu
sam
gospod
ravnatelj
,
mahal
z
obema
rokama
ter
kričal
z
gromkim
basom
Vodnikov
tekst
.
Ura
nad
svodom
je
kazala
že
nekaj
minut
preko
polsedmih
,
a
predstava
ni
še
pričela
.
Kakor
v
razdraženem
ulju
je
vse
šumelo
in
vršalo
po
gledališču
,
od
povsod
se
je
čulo
živahno
govorjenje
,
koketen
smeh
dam
,
šum
svilenih
toalet
,
žvenket
sabelj
in
ostrog
ter
nejasno
besedilo
vrat
.
Na
ozkem
in
dolgem
dijaškem
stojišču
,
ki
je
bilo
na
obeh
straneh
parternih
sedežev
in
tik
pod
ložami
,
je
bila
neznosna
vročina
in
gneča
.
Dasi
je
bil
ravnatelj
Paraskovič
reserviral
tega
večera
vso
galerijo
izključno
študentom
,
je
prišlo
že
samo
toliko
humanitetcev
in
gramatikalcev
,
da
je
moral
pustiti
tudi
filozofe
in
fizike
v
parter
med
vseučiliščnike
.
Parva
,
Principia
,
Grammatica
in
Syntaxa
,
kakor
so
se
imenovali
prvi
štirje
gimnazijski
razredi
ter
ž
njimi
Poezija
in
Retorika
,
kakor
sta
se
zvala
prvi
in
drugi
razred
humanitetke
,
so
se
torej
potili
in
topili
zase
na
galeriji
,
na
pritličnem
stojišču
pa
so
bili
zbrani
vsi
mladi
duhovi
,
ki
so
si
izbrali
jus
,
medicino
in
alia
omnia
,
ter
nekaj
mladih
civilistov
in
častnikov
.
»
Uf
!
«
je
vzdihnil
jedva
sedemnajstleten
dijak
ter
si
brisal
znoj
z
vrata
in
čela
.
»
Peklenska
vročina
!
Samo
v
Repnjah
na
paši
sem
se
včasih
takole
potil
!
«
»
Hvali
Boga
,
da
so
te
pustili
vsaj
semkaj
!
«
mu
je
odgovoril
starejši
tovariš
,
zaripel
in
rdeč
kot
kuhan
rak
.
»
Kakšna
soparica
je
šele
tik
pod
stropom
na
galeriji
!
—
Ti
si
filozof
Kopitar
,
jeli
?
«
»
Jernej
Kopitar
,
«
je
priznal
dijaček
.
»
Pa
odkod
me
poznaš
?
«
»
Moj
bratranec
,
Brencè
,
hodi
s
tabo
in
mi
je
večkrat
pravil
o
tebi
.
Jaz
sem
jurist
Potokar
.
Že
več
let
te
poznam
.
Premifer
si
in
v
zlatih
bukvah
!
«
»
Oh
,
profesor
Penzel
me
ima
rad
!
Čudovit
mož
in
preveč
blag
:
pomisli
,
ker
sem
ga
blamiral
pred
vso
Poezijo
,
me
je
postavil
za
edinega
premiferja
ter
me
zapisal
še
v
zlate
bukve
!
«
»
Penzel
je
učenjak
in
poštenjak
,
da
malo
takih
!
«
»
In
vrhu
vsega
tega
še
pijanec
,
kakršnega
nima
vsa
Ljubljana
!
«
se
je
oglasil
tretji
tovariš
in
se
smejal
.
»
Vsak
večer
vozi
barko
po
mestu
,
a
zjutraj
v
šoli
ne
pozna
nikoli
mačka
.
«
»
Original
,
res
,
«
je
priznal
starejši
Potokar
.
»
Pijanec
,
a
idealist
i
učenjak
!
—
A
kako
životariš
Kopitar
?
Starši
so
ti
umrli
...
«
»
Ustanovo
po
50
gld
,
dobivam
in
vrhu
tega
korepetiram
s
tovariši
ter
zaslužim
,
«
je
pripovedoval
Kopitar
.
»
O
,
živi
se
!
Razvajen
nisem
in
hraniti
me
je
naučil
že
rajni
oče
.
Sicer
pa
dobim
po
hišah
,
kjer
poučujem
,
tu
obed
,
tam
večerjo
,
in
ne
manjka
mi
ničesar
.
Nasprotno
,
celo
francoščine
sem
se
precej
priučil
z
nekim
svojim
učencem
,
ki
je
imel
privatnega
učitelja
francoščine
.
«
»
Če
pridejo
torej
Francozi
v
Ljubljano
—
?
«
»
Jim
lahko
pokažem
pot
dalje
proti
Dunaju
!
«
se
je
nasmehnil
Kopitar
.
Tik
predzadnje
vrste
v
parterju
sta
stala
dva
mlada
moža
:
beneficijat
Vodnik
in
mladi
odvetnik
dr.
Repič
.
Smehljaje
sta
se
ozrla
po
gledališču
.
»
Potrpežljivost
ljudi
je
prav
tako
velika
kakor
nesreča
,
ki
nas
tare
,
«
je
dejal
Vodnik
.
»
Trpimo
in
se
smejemo
.
Zjutraj
javkamo
nad
splošno
mizerijo
,
zvečer
pa
pojemo
in
se
zabavamo
v
gledališču
!
«
»
Ali
ni
prav
tako
?
Hvala
Bogu
,
da
nam
daje
toliko
izpremembe
,
sicer
bi
bilo
prokleto
dolgočasno
na
svetu
!
«
je
govoril
dr.
Repič
.
»
Dunajski
listi
pišejo
o
naših
krvavih
porazih
v
Italiji
,
a
v
istem
listu
sem
čital
takoj
za
poročilom
o
15.000
mrtvecih
in
ranjencih
zanimivo
vest
,
da
je
devica
—
prosim
,
»
devica
«
!
—
pa
nikar
se
ne
smejte
!
—
devica
Irena
Tomeoni
,
danes
slavna
operna
pevka
,
angažirana
na
sicilijanskem
dvoru
v
Neapolju
.
«
»
Kdo
je
ta
pevka
?
«
je
vprašal
Vodnik
.
»
Za
Boga
,
vi
je
niste
poznali
?
«
se
je
čudil
odvetnik
.
»
Pred
par
leti
je
še
pela
na
temle
odru
,
«
je
razlagal
.
»
Krasna
,
živa
,
vražja
ženska
!
Angel
in
vrag
v
eni
osebi
!
Takrat
sva
bila
najboljša
prijatelja
in
doživel
sem
ž
njo
urice
,
—
ah
,
prijatelj
,
nepozabne
urice
!
«
»
Pa
kaj
ste
mi
hoteli
povedati
?
«
je
vprašal
v
majhni
zadregi
Vodnik
in
se
smehljal
v
sladkih
spominih
tonečemu
doktorju
.
»
Wiener
Zeitung
piše
,
da
trdijo
njeni
čestilci
,
da
bi
bilo
za
to
presladko
Ireno
pravilnejše
ime
Sirena
!
Dà
,
dà
.
Še
nikdar
niso
zapisali
dunajski
listi
tolike
resnice
,
kakor
to
pot
!
Irena-Sirena
!
Ah
,
Vodnik
,
da
bi
vedeli
,
kako
zna
to
dekle
ljubiti
!
«
»
Kaj
pa
nocoj
zopet
pripovedujete
zanimivega
,
dragi
doktor
?
«
se
je
oglasil
takrat
globok
bas
za
dr.
Repičevim
hrbtom
.
»
O
,
naš
prečastiti
oče
župan
!
«
Dr.
Repič
se
je
klanjal
in
stisnil
roko
dr.
Podobniku
,
ki
je
prihitel
pravkar
v
gledališče
.
»
Kaj
sem
pravil
?
Najnovejše
prečastiti
in
preblagorodni
,
česar
še
visoki
magistrat
c.
kr.
glavnega
mesta
Ljubljane
ne
ve
.
«
»
Kaj
pa
,
kaj
takega
,
vi
porednež
?
«
je
vpraševal
župan
,
ki
je
poznal
hudomušnost
lahkoživega
odvetnika
.
Dr.
Repič
pa
je
napravil
najresnejši
obraz
in
dejal
:
»
Ljubljana
je
obogatela
za
velikansko
novo
kulturno
pridobitev
!
«
—
Pozorno
sta
posluhnila
Vodnik
in
Podobnik
.
Dr.
Repič
pa
je
pokazal
z
iztegnenim
kazalcem
na
svoje
črevlje
in
dejal
resno
:
»
Ali
jih
vidita
,
kako
se
svetijo
?
—
Kakor
luč
!
In
ponoči
pojdem
lahko
poslej
po
prokletih
ljubljanskih
ulicah
brez
svetilcev
in
sveč
!
«
Poslušalca
sta
se
polglasno
zasmejala
,
a
vendar
sta
z
zanimanjem
vprašala
:
»
Odkod
imate
ta
blesk
?
—
Kako
ste
dosegli
tako
svetle
črevlje
?
«
»
Pri
»
Belem
angelu
«
ložira
čarovnik
,
ki
doseza
taka
čudesa
!
«
je
razlagal
Repič
.
»
Na
Sv.
Petra
cesti
—
saj
poznata
tisto
krčmo
!
Tam
se
je
nastanil
Nemec
Matija
Sternheim
,
ki
prodaja
dišeče
angleško
voščilo
za
črevlje
,
kakršnega
Ljubljana
doslej
ni
poznala
.
Senzacijonalno
,
nedosežno
in
ceno
!
Pojdita
in
še
vidva
poizkusita
!
«
Zopet
sta
se
morala
zasmejati
.
»
Pa
zakaj
ne
začno
?
«
je
vprašal
župan
.
»
Ker
vsi
pričakujejo
nadvojvode
,
«
je
pripovedoval
dr.
Repič
.
»
Le
poglejte
jih
,
vsa
modrokrvna
šopirna
žlahta
se
je
zbrala
,
da
nasiti
svojo
radovednost
in
dokumentira
svoj
patrijotizem
!
Ampak
nadvojvode
ne
bo
.
«
»
Odkod
pa
veste
to
?
«
se
je
začudil
župan
.
»
Saj
vendar
vidite
:
Grofa
Hohenwarta
ni
v
deželni
loži
...
to
je
dokaz
!
Ne
bo
ga
,
nadvojvode
,
ampak
lahko
mu
je
žal
,
da
ga
ni
!
«
»
Zakaj
?
«
»
Ker
ves
cesarski
Dunaj
ne
premore
toliko
krasnih
žen
in
deklet
,
kolikor
jih
šteje
naša
mala
,
neznana
Ljubljana
.
Noben
cvetličnjak
nima
toliko
raznovrstnih
cvetk
,
kakor
jih
ima
naše
prijazno
mestece
;
velikih
in
majhnih
,
črnk
,
rjavk
in
plavk
,
Vener
,
Junon
in
Psih
,
sladkih
in
ljubkih
,
pa
resnih
in
trpkih
v
tisočerih
varijantah
,
toda
vsaka
vredna
svojega
Anakreona
.
«
»
Hehe
,
dr.
Repič
je
v
svojem
elementu
!
«
se
je
smejal
dr.
Podobnik
.
»
Škoda
,
da
niste
pesnik
!
«
»
Pa
kdo
pravi
,
da
nisem
?
«
je
protestiral
Repič
.
»
Torej
dobrodošel
tekmec
!
Živeli
!
«
je
vzkipel
Vodnik
.
»
Ne
,
ne
,
svojih
pesmi
jaz
ne
zapisujem
prijatelj
Vodnik
!
Svoje
pesmi
jaz
le
živim
in
mislim
.
To
je
lepše
in
bolje
.
Povem
vam
pa
,
da
je
najboljši
dovtip
ljubega
stvarnika
sveta
—
ženska
.
«
»
Ampak
v
današnji
modi
ne
!
«
je
ugovarjal
Vodnik
.
»
Da
,
ko
bi
te
proklete
mode
ne
bilo
,
bi
bila
ženska
božanska
!
«
je
vzdihnil
advokat
.
»
Toda
ljudje
so
ta
božanski
dovtip
popravljali
in
izboljševali
tako
dolgo
in
tako
temeljito
,
da
so
izbrisali
iz
njega
zadnjo
iskro
božjega
izvora
ter
da
je
postala
iz
prvotne
krasote
groteskna
karikatura
!
«
»
Karikatura
vseh
karikatur
je
modna
ženska
«
,
sem
čital
tudi
jaz
v
»
Tableau
