1664
Rodil
sem
se
v
Gospodovem
letu
1664
na
dan
sv.
Izidorja
,
in
sicer
ravno
tu
na
Visokem
.
Oče
mi
je
bil
Polikarp
Khallan
,
tudi
Khallain
,
lastnik
dveh
kmetij
na
Visokem
,
mati
pa
mi
je
bila
Barbara
Khallanin
,
tudi
Khallainin
,
rojena
na
Suhi
kot
druga
hči
ondotnega
kmetovalca
Vovka
Wulffinga
.
V
mali
cerkvi
sv.
Martina
me
je
na
ime
svetnika
Izidorja
krstil
gospod
Karel
Ignacij
Codelli
,
takrat
župnik
v
Poljanah
.
O
krstu
se
je
govorilo
po
celi
dolini
.
Imel
sem
osem
botrov
:
štiri
moškega
in
štiri
ženskega
spola
.
A
pri
krstni
pojedini
se
je
spilo
toliko
črnikalskega
vina
,
da
sta
se
boter
Kožuh
s
hriba
Sv.
Sobote
in
boter
Hmeljinec
s
hriba
Sv.
Volnika
sporekla
in
skoraj
do
krvi
stepla
.
Vsled
tega
so
previdne
ženske
že
tedaj
govorile
,
da
otroče
,
ravnokar
rojeno
in
na
Kristovo
vero
krščeno
,
ne
bo
imelo
sreče
na
svetu
.
Ta
govorica
—
božji
Porodnici
bodi
potoženo
!
—
se
je
pozneje
dobro
izpolnila
,
kar
bode
vsakdo
sprevidel
iz
tega
mojega
pisanja
,
h
kateremu
sem
se
odločil
,
ko
sem
bil
kakor
drevo
v
zimi
brez
listja
in
soka
.
Boga
pa
le
hvalim
,
ker
mi
je
podelil
še
toliko
moči
,
da
mi
ni
odpadlo
pero
,
dokler
ni
bilo
zapisano
,
kako
sem
grešil
,
kako
klical
božjo
jezo
nase
in
kako
sem
delal
premalo
pokore
zase
in
tudi
za
svojega
očeta
Polikarpa
Khallana
,
ki
ni
živel
ne
pravično
,
ne
Bogu
dopadljivo
.
Že
otročja
leta
so
mi
bila
v
nadlego
in
težo
življenja
sem
občutil
na
sebi
kot
breme
,
mučno
in
grenko
.
Kdo
je
bil
moj
oče
Polikarp
?
Od
kod
je
prišel
?
Kje
je
bil
poprej
?
Bog
ve
!
O
vsem
tem
takrat
še
ničesar
nisem
vedel
,
samo
to
sem
občutil
,
da
je
bil
Polikarp
Khallan
trd
,
temen
in
brezsrčen
gospodar
,
kateremu
ni
nikdar
posijalo
sonce
v
dušo
.
Čez
vse
mere
je
delal
grdo
s
svojo
zakonsko
ženo
,
katera
mu
je
rodila
mene
in
pet
let
mlajšega
brata
Jurija
.
Naša
hiša
ni
bila
hiša
božjega
blagoslova
.
Imeli
smo
več
nego
drugi
,
posedovali
smo
vsega
dosti
,
a
pod
nobeno
streho
se
ni
tako
malo
molilo
in
tako
obilo
preklinjalo
kakor
ravno
pod
našo
.
Gospodar
je
poznal
kletvine
celega
sveta
.
Preklinjal
je
v
jeziku
,
kakor
ga
govori
ljudstvo
v
tej
okolici
,
ali
hudiča
je
klical
tudi
v
jezikih
,
katere
govore
narodi
po
tujih
deželah
.
Pozneje
,
ko
me
je
zaneslo
med
tujce
,
sem
se
zavedel
,
da
je
preklinjal
po
nemško
,
po
laško
in
še
celo
po
španjolsko
.
Ko
je
umrl
,
je
nesel
torej
s
sabo
na
koše
samih
krvavih
grehov
,
tako
da
še
danes
molim
,
da
bi
v
nebesih
pregledali
Polikarpu
Khallanu
njegove
grehe
,
ker
drugače
ne
vem
,
kako
naj
izhaja
na
onem
svetu
pred
svojim
Sodnikom
.
Ko
sem
se
začel
zavedati
življenja
,
je
bil
oče
že
petdeset
let
star
.
A
visok
je
bil
kakor
jablana
in
hrust
kakor
medved
,
ki
trga
ovce
po
Blegašu
.
Govoril
je
malo
besed
,
pa
nobene
prijazne
,
in
na
hlapce
in
dekle
je
prežal
,
da
niso
postopali
in
zanemarjali
dela
.
Kogar
je
zalotil
,
bil
je
tepen
,
da
se
je
Bogu
smilil
in
da
je
dostikrat
komaj
življenje
odnesel
.
Bog
mi
je
priča
,
da
je
bila
mati
Barbara
najboljša
gospodinja
in
da
je
z
varčevanjem
na
vse
mogoče
načine
množila
imetek
svojemu
gospodarju
.
Ta
se
pa
ni
sramoval
pred
otroci
in
pred
posli
udariti
jo
mnogokrat
po
tankem
obrazu
,
da
se
ji
je
vlila
rdeča
kri
po
licu
in
suhih
čeljustih
.
Koliko
je
prejokala
ta
mučena
ženska
,
ve
samo
Mati
božja
,
ki
je
štela
v
nočeh
solze
ponižne
in
v
trdo
usodo
udane
moje
matere
.
Usmiljenja
ni
poznal
divji
in
razjedeni
visoški
gospodar
;
kričal
je
pod
težkim
bremenom
,
katero
si
je
bil
sam
navalil
nase
,
tako
da
je
tudi
on
v
nočeh
ječal
in
stokal
,
kakor
da
bi
pri
živem
telesu
tičal
globoko
v
črni
zemlji
.
Kar
smo
dobili
Jurija
,
ni
več
spal
pri
svoji
zakonski
družici
.
Otroka
z
materjo
sva
prenočevala
v
gorenji
hiši
.
Zase
pa
si
je
oče
izbral
svoje
prenočišče
v
kleti
.
V
to
klet
je
podnevi
prihajalo
le
malo
svetlobe
pri
dveh
nizkih
in
zamreženih
oknih
,
po
stenah
pa
je
vlažnost
silila
iz
ometa
in
v
debelih
kapljah
lezla
po
črnem
zidovju
.
Tu
si
je
—
kmalu
po
rojstvu
brata
Jurija
—
stolkel
nerodno
ležišče
,
katero
je
sam
postiljal
in
h
kateremu
ni
imela
pristopa
ne
,
žena
ne
dekla
.
Ko
sem
postajal
starejši
in
ko
me
je
časih
zvabila
svetla
luna
s
postelje
,
sem
se
pritihotapil
pred
klet
in
čul
sem
,
kako
je
oče
kričal
v
spanju
,
kako
je
odganjal
nekoga
od
postelje
,
kako
je
tulil
in
hropel
.
Ni
ga
užival
počitka
v
nočeh
in
nekdo
je
moral
valiti
skalo
po
njem
,
tako
da
je
starec
obupaval
pod
njo
,
kakor
da
je
zagazil
pod
mlinsko
kolo
,
ki
ga
je
globoko
v
vodi
trlo
in
stiskalo
,
da
ni
mogel
premakniti
uda
in
ne
dati
duška
zaprti
svoji
sapi
.
Bil
sem
star
dvanajst
let
.
Takrat
me
je
mati
prvič
peljala
v
mesto
.
Takoj
pri
Poljanskih
vratih
je
tržil
nekdo
z
orožjem
.
Prodajal
je
meče
,
težke
muškete
in
železne
čelade
.
Vse
je
bilo
bolj
staro
in
obrabljeno
,
ker
je
bilo
ostalo
iz
vojske
,
katera
je
zavolj
krive
vere
razsajala
po
celem
svetu
,
da
so
se
povsod
morili
ljudje
in
zažigala
človeška
stanovanja
.
Po
tej
vojski
so
ostala
dolga
pokopališča
in
celi
tovori
orožja
.
Nekaj
tega
orožja
so
zanesli
odpuščeni
vojaki
in
tudi
prekupci
v
mesto
našega
škofa
.
Tiste
dni
je
bila
gorka
moja
želja
,
postati
vojščak
,
in
kar
pogrelo
me
je
,
ko
sem
pri
loškem
trgovcu
ugledal
samokres
z
debelim
,
svitlo
okovanim
kopitom
,
ki
pa
je
bil
tako
velik
,
da
bi
ga
bil
jaz
,
otročaj
,
komaj
mogel
nositi
.
Ta
samokres
je
v
hipu
napolnil
mojo
dušo
in
moje
srce
je
poželelo
po
njem
.
»
Kupite
mi
ga
!
«
sem
vzdihnil
k
materi
.
Položila
mi
je
roko
na
ramo
in
odgovorila
:
»
Kako
ti
ga
naj
kupim
,
ko
bi
morala
zanj
plačati
beneški
cekin
!
«
Kmalu
nato
je
napočil
zame
najhujši
trenutek
zapuščenega
življenja
,
ki
me
je
pozneje
preganjal
pri
svitlem
dnevu
ter
me
budil
iz
spanja
divjih
sanj
.
Popoldne
sva
prišla
z
materjo
iz
Loke
.
Že
na
brvi
pod
visoškim
domom
sva
čula
vpitje
jeznega
očeta
.
Bil
je
na
njivi
,
kjer
mu
niso
dekle
nekaj
pogodu
opravljale
.
V
največjem
strahu
sva
se
stisnila
okrog
hleva
v
hišo
.
Tam
je
mati
odhitela
navzgor
,
da
bi
se
prejkotne
skrila
na
izbi
,
kakor
je
to
vselej
storila
pri
enakem
divjanju
.
A
jaz
sem
obstal
ravno
pri
kleti
ter
takoj
opazil
,
da
so
bila
vrata
priprta
.
Ko
je
oče
v
jezi
odrohnel
na
polje
,
je
pozabil
vrata
pri
kleti
zapreti
,
kar
se
ni
zgodilo
ne
prej
ne
slej
nikoli
.
Kot
stržek
sem
švignil
v
mračni
prostor
,
kamor
me
je
gotovo
sam
satan
vlekel
proti
volji
moje
bojazljive
duše
!
Najprej
mi
je
udarila
mračnost
na
oči
,
da
moj
onemogli
pogled
ni
razločeval
reči
od
reči
.
Ali
privadil
sem
se
kraja
in
takrat
sem
opazil
na
nemarno
skupaj
nastlani
postelji
črn
,
železen
zaboj
.
Bil
je
zaklenjen
in
s
svojo
ročico
ga
niti
premakniti
nisem
mogel
,
dasi
sem
to
poskušal
.
Pot
mi
je
zalil
obraz
in
telo
,
da
sem
že
hotel
pobegniti
,
ker
se
mi
je
dozdevalo
,
da
preži
name
v
temačnem
kotu
nekaj
grozovitega
.
V
tistem
trenutku
se
je
prikradel
od
nekod
solnčen
žarek
—
Bog-sodnik
ga
je
poslal
,
da
bi
udaril
grešnika
v
lastnem
otroku
—
ter
zasijal
skozi
mrežo
pri
oknu
,
da
se
je
na
temni
ilnati
zemlji
pred
mojo
nogo
napravila
svitla
lisa
.
Sredi
lise
je
ležalo
nekaj
rumenega
.
Jezus
in
Marija
!
Ko
sem
se
sklonil
,
tičal
mi
je
v
roki
cekin
,
rumen
beneški
cekin
!
In
zopet
sem
stal
pred
prodajalno
v
Loki
ter
gledal
na
svitlo
okovani
samokres
,
ki
je
bil
tisti
mah
želja
vseh
mojih
otroških
željâ
.
V
najboljšem
premišljevanju
,
kako
si
hočem
kupiti
ponosno
orožje
,
je
pograbila
železna
pest
mojo
roko
,
v
kateri
sem
stiskal
beneški
denar
.
Kakor
bi
zašel
v
past
,
tako
mi
je
stiskal
oče
malo
ročico
,
da
sem
kar
čutil
,
da
mi
na
dlani
sili
cekin
v
kožo
in
meso
.
Oče
se
je
bil
vrnil
v
klet
,
ali
v
svojem
zamaknjenju
nisem
opazil
njegovega
prihoda
.
Z
desnico
se
je
oklenil
moje
roke
,
z
levico
pa
je
pograbil
cunje
ter
jih
nametal
na
zaboj
.
Moja
roka
se
je
tresla
,
ali
tudi
očetova
pest
se
je
tresla
,
ker
ga
je
morila
najhujša
jeza
.
»
Diavolo
!
«
je
zakričal
,
»
ti
se
vlačiš
okrog
postelje
očeta
,
ki
ti
daje
jesti
in
piti
!
«
Potegnil
me
je
za
sabo
in
niti
za
trenutek
ni
izpustil
moje
roke
.
Zunaj
je
s
težavo
izvlekel
ključ
ter
še
z
večjo
težavo
zaklenil
z
njim
vrata
od
kleti
.
»
Krasti
si
hotel
!
«
Kri
mu
je
napolnila
obraz
in
iz
njegovih
oči
je
bliskalo
,
da
sem
pričel
od
groze
jokati
,
kar
je
starega
še
bolj
razkačilo
.
Po
stopnicah
me
je
vlekel
v
vežo
,
iz
veže
v
hišo
in
k
mizi
,
s
katere
so
se
dvignile
muhe
v
tolpah
.
Celo
sobo
je
obsevalo
solnce
,
da
se
je
žarila
bela
stena
in
rumenkasti
strop
nad
njo
.
V
tem
žaru
je
ugledala
moja
trepetajoča
duša
križ
v
kotu
in
na
njem
belo
podobo
Odrešenika
v
trnju
in
krvi
.
»
Kristus
,
pomagaj
!
«
sem
zastokal
ter
skušal
izviti
roko
iz
očetove
pesti
.
»
Hudič
ti
pomagaj
!
«
je
zarjul
ter
mi
pritisnil
ročico
k
mizi
,
da
so
odnehali
prstki
in
da
je
odletel
cekin
izpod
njih
,
kakor
odleti
zrno
iz
klasa
,
kadar
se
mlati
žito
na
podu
.
»
Kradel
je
,
svojemu
lastnemu
očetu
je
kradel
!
«
V
megli
sem
videl
,
da
so
se
mu
penila
usta
.
Jaz
pa
sem
ihtel
:
»
Oče
,
ne
bom
več
!
«
»
Ne
boš
,
«
je
zakričal
hripavo
,
»
bom
že
skrbel
,
da
ne
boš
!
«
V
tujem
jeziku
je
nekaj
zaklel
.
Z
levico
mi
je
skupaj
stiskal
štiri
prste
,
tako
da
se
je
samo
mezinec
nahajal
na
mizi
.
In
tedaj
se
je
zgodilo
!
»
Da
si
zapomniš
,
kdaj
si
kradel
!
«
S
temi
besedami
je
pograbil
furlansko
ostro
sekirico
,
katero
je
bil
nekdo
pozabil
na
stolu
.
Zamahnil
je
z
njo
in
mi
odsekal
polovico
malega
prsta
,
da
je
porosila
kri
v
gostih
kapljicah
mizo
,
kakor
da
je
padal
rdeči
dež
po
nji
.
Zasukalo
se
mi
je
v
glavi
,
zavrtela
sta
se
okrog
mene
miza
in
strop
in
Kristus
v
kotu
.
Ko
sem
se
zavedal
,
sem
se
zvijal
na
klopi
in
ubogo
obsekano
ročico
sem
stiskal
med
noge
;
srajčica
,
obutev
in
nogavice
nad
njo
—
vse
je
bilo
krvavo
!
V
hiši
se
je
bila
nabrala
družina
.
Mati
je
slonela
pri
peči
ter
padala
iz
omedlevice
v
omedlevico
.
Ko
je
začula
moj
jok
in
očetovo
kričanje
,
si
je
ravno
spletala
lase
.
Z
razpletenimi
lasmi
je
torej
prihitela
v
hišo
in
sedaj
je
omagovala
pri
peči
.
Kako
so
že
bili
sivi
ti
lasje
in
kako
je
bil
prepadel
njen
obraz
!
Dekla
Mica
je
namakala
predpasnik
v
loncu
ter
brisala
z
njim
mater
po
čelu
in
licih
,
da
bi
jo
spravila
k
življenju
.
Mala
dekla
in
volar
sta
glasno
molila
.
Pastir
Tonček
pa
je
tulil
,
kakor
bi
ga
kdo
z
brezovcem
tepel
.
Oče
je
še
vedno
stal
pri
mizi
in
tiščal
sekirico
v
svoji
desnici
.
Hlapec
Lukež
,
o
katerem
se
je
govorilo
,
da
je
bil
z
očetom
v
nemških
vojskah
,
je
stal
brez
strahu
pred
njim
.
Gledala
sta
se
kot
dva
gada
,
oko
v
oko
.
Oba
mogočnih
udov
,
in
moč
sta
imela
,
kot
jo
ima
v
plug
vprežena
živina
!
»
Polikarp
,
«
je
ukazal
Lukež
ostro
,
»
deni
jo
iz
rok
!
Bog
nama
grehe
odpusti
:
otroke
smo
morili
po
Švabskem
in
po
Saksonskem
—
tukaj
jih
ne
boš
več
!
In
še
celo
ne
,
če
so
bili
rojeni
iz
tvojega
telesa
!
«
Družina
se
je
spustila
v
krik
,
brat
Jurij
pa
je
že
ležal
na
tleh
ter
se
valjal
ondi
v
joku
in
stoku
.
»
Položi
jo
iz
rok
,
«
je
ponavljal
Lukež
,
»
sicer
se
ti
s
silo
uprem
in
naj
si
desetkrat
moj
gospodar
!
Kdo
ti
je
pomagal
takrat
,
ko
ti
je
hotel
glavo
razklati
švedski
kirasir
?
Kdo
mu
je
prestrelil
vrat
,
da
si
ostal
pri
življenju
?
Na
to
misli
,
pa
bodi
človek
in
ne
živina
,
Polikarp
!
«
Pri
tisti
priči
je
vrgel
oče
sekirico
pod
klop
,
dvignil
obe
roki
,
pritisnil
ju
h
glavi
ter
pri
tem
—
pobegnivši
iz
hiše
—
tako
grozno
in
grdo
zakričal
,
da
ne
vem
,
sem
li
še
kdaj
pozneje
slišal
tak
krik
.
Pač
,
enkrat
sem
ga
še
slišal
!
Že
vem
!
Pri
Luzzari
je
bilo
.
Vodil
nas
je
gospod
Eugenius
in
Francoze
smo
tepli
.
Pred
našo
vrsto
je
skakljal
mlad
kornet
in
s
svojo
helebardico
je
kazal
na
sovražnika
.
Pa
je
v
hipu
padel
in
se
valjal
po
prahu
!
Takrat
sem
čul
ravno
tak
krik
,
ker
je
bil
strel
iz
topa
zdrobil
in
odtrgal
kornetu
obe
nogi
.
1676
To
se
mi
je
pripetilo
,
ko
je
teklo
1676.
leto
po
rojstvu
našega
Gospoda
in
Izveličarja
.
Kos
odsekanega
mojega
prsta
je
mati
Barbara
skrivoma
in
tajno
zakopala
na
pokopališču
pri
cerkvi
sv.
Martina
v
Poljanah
.
Vse
skupaj
pa
ni
ostalo
tajno
.
Družina
je
sicer
molčala
,
a
počasi
je
nekaj
vendarle
pririlo
na
dan
in
raznesla
se
je
govorica
,
da
je
nekdo
na
Visokem
,
ki
je
že
pokopan
,
ki
pa
še
vendar
hodi
živ
okrog
.
Bil
sem
dolgo
časa
bolan
.
Dvanajstletnega
otroka
šibko
telesce
ni
moglo
prenesti
nečloveškega
in
grdega
ravnanja
.
Polastila
se
me
je
slabost
in
me
je
mučila
nekaj
tednov
grda
bolečina
.
Rešila
me
je
molitev
—
cela
hiša
je
molila
zame
—
,
a
gotovo
mi
je
pomagalo
tudi
mazilo
,
katero
je
prinesel
Lukež
iz
nemških
vojsk
.
Drugim
je
je
prodajal
za
drag
denar
,
materi
pa
je
odstopil
neznatno
kepico
za
božje
plačilo
,
ker
je
imel
usmiljenje
z
mano
,
ko
mi
je
bila
vsekana
tako
težka
rana
.
S
tem
zdravilom
me
je
mati
,
če
se
mi
je
mešalo
od
vročine
in
bolečine
,
mazilila
pod
vsako
pazduho
dve
noči
zaporedoma
.
To
maziljenje
mi
je
gotovo
služilo
v
korist
,
ker
je
bilo
mazilo
skuhano
večinoma
iz
človeške
masti
—
katera
se
je
v
nemški
vojski
lahko
dobivala
,
—
vmes
pa
se
je
kuhal
bel
las
iz
repa
mlade
mačke
,
katera
je
bila
črna
po
celem
telesu
.
Bog
ima
svoja
pota
,
če
hoče
grešnika
ozdraviti
.
Živimo
v
časih
,
ki
so
prokleti
in
hudobni
in
na
vse
strani
grozni
,
najsi
je
že
tudi
preteklo
veliko
časa
,
odkar
so
sklenili
mir
na
Nemškem
in
z
njim
končali
vojsko
,
katera
je
trideset
let
divjala
po
krajinah
,
od
nas
oddaljenih
in
po
Martinu
Lutru
v
krivo
vero
zapeljanih
.
V
takih
časih
mora
Gospod
Jezus
posegati
po
vseh
sredstvih
—
in
najsi
je
človeška
mast
—
,
če
nam
bodi
pomagano
!
Kakor
zapisano
,
sem
ležal
dolgo
časa
bolan
in
v
bolečinah
.
Skaljena
je
bila
zavest
mojega
telesa
,
da
sem
ležal
kakor
v
spanju
,
ki
ga
prepletajo
hude
sanje
.
Nekega
dne
sem
se
zavedel
.
Bil
sem
v
gorenji
hiši
in
prijetno
sem
ležal
v
materini
postelji
.
V
sebi
nisem
čutil
ne
bolečine
ne
kake
težave
.
Na
odeji
mi
je
ležala
desnica
,
zavita
v
debelo
obvezo
,
da
je
bila
podobna
konjskemu
kopitu
.
Obvezana
roka
mi
je
poklicala
v
spomin
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
,
in
milo
se
mi
je
storilo
,
da
sem
pričel
tiho
ihteti
.
Naenkrat
se
mi
je
položila
voljna
roka
na
čelo
in
nekdo
je
vprašal
:
»
Ali
me
poznaš
?
Veš
,
kdo
sem
?
Ti
uboga
moja
revščina
!
«
Da
bi
tega
ljubega
obraza
ne
poznal
,
ko
ga
bom
vendar
sodnega
dne
že
iz
dalje
spoznal
med
neštetimi
množicami
!
»
Mati
!
«
sem
radostno
zaklical
in
poskušal
dvigniti
obvezano
roko
,
da
bi
jo
objel
.
Ali
roke
nisem
mogel
dvigniti
,
ker
so
se
vnele
hude
bolečine
v
nji
.
Vprašala
je
:
»
Kaj
bi
rad
jedel
?
«
Jesti
nisem
hotel
,
ali
ona
je
le
tarnala
,
da
skoraj
nič
ne
jem
.
Z
največjo
rahlostjo
mi
je
izvlekla
zdravo
ročico
izpod
odeje
,
in
res
so
bili
prsti
na
nji
same
koščice
!
Hotela
je
oditi
,
da
bi
mi
skuhala
mleka
.
Tudi
mi
je
rekla
,
da
bo
v
mleko
nadrobila
belega
kruha
,
ki
smo
ga
sicer
imeli
v
hiši
samo
ob
največjih
praznikih
.
Pa
se
nisem
dal
pomiriti
:
zajokal
sem
in
v
muki
zaklical
:
»
Oče
naj
pride
!
«
Tedaj
se
je
ti
revi
nekaj
odkrilo
,
kar
ni
nikdar
pričakovala
.
Kri
ji
je
zatrepetala
k
srcu
,
bila
je
vsa
bleda
in
podobna
mrliču
.
Jezno
me
je
zavrnila
:
»
Tiho
,
moj
ljubi
,
in
ne
govori
o
tem
,
o
tem
—
—
«
Podila
se
je
za
besedo
,
pa
je
doteči
ni
mogla
.
Hotela
je
nekaj
drugega
spregovoriti
,
ali
premislila
si
je
in
zatorej
je
samo
vzdihnila
:
»
—
o
tem
luteranu
!
«
Opazivši
mojo
preplašenost
,
je
zaihtela
:
»
Nič
ti
nisem
povedala
,
nič
—
!
«
Potrta
je
zapustila
sobo
.
V
moji
razbeljeni
glavici
pa
je
delovalo
,
kakor
delujejo
kolesca
v
uri
.
Oče
—
luteran
!
Nikdar
ne
bo
prišel
v
nebesa
!
Njegova
vera
ni
moja
vera
.
Če
se
izve
,
ga
zaničujejo
vsi
ljudje
!
Glavar
z
loškega
gradu
pošlje
ponj
in
na
smrt
ga
obsodijo
!
Potem
mu
odsekajo
glavo
!
In
ravno
ta
glava
je
bila
zame
najlepša
,
kar
jih
je
bilo
na
svetu
!
O
Jezus
!
O
Jezus
!
O
Jezus
!
Tresel
sem
se
pred
njim
,
a
če
je
prekladal
hlode
,
ki
jih
dva
človeka
nista
preložila
,
ali
če
je
krotil
konja
,
ki
je
vsakega
drugega
vrgel
s
sedla
,
—
takrat
sem
bil
srečen
,
da
sem
imel
takega
očeta
!
Oče
je
vendarle
prišel
.
Neko
popoldne
,
ko
je
mati
molzla
v
hlevu
,
je
vstopil
.
Videlo
se
mu
je
,
da
je
postal
še
bolj
siv
;
proti
svoji
navadi
je
bil
pustil
brado
rasti
in
ta
je
bila
čisto
bela
.
Za
trenutek
je
obstal
pri
vratih
;
z
mogočno
svojo
postavo
je
segel
skoraj
do
stropa
.
Korak
za
korakom
se
mi
je
bližal
.
Zastajala
mi
je
zavest
in
oziral
sem
se
proti
njemu
,
kakor
se
ozira
golobica
na
jastreba
.
Pomaknil
je
stol
k
postelji
,
predme
na
odejo
pa
je
položil
usnjato
,
deloma
z
železom
okovano
rokavico
,
ki
so
jo
nekdaj
nosili
švedski
jezdeci
.
Sedel
je
prav
k
meni
ter
me
zamolklo
pozval
:
»
Izidor
,
vrzi
mi
jo
v
obraz
!
«
Nisem
se
premaknil
,
nakar
je
glasno
zavpil
:
»
Vrzi
!
«
Okrog
ustnic
so
se
mu
napravile
čudne
poteze
,
a
v
čelo
se
mu
je
vrezala
globoka
guba
,
kar
je
govorilo
,
da
postaja
srdit
.
V
strahu
sem
prijel
rokavico
ter
jo
zavihtel
k
obrazu
,
s
katerim
je
oče
silil
proti
meni
.
In
res
je
moralo
železo
zadeti
starega
moža
,
ker
se
je
prikazalo
nekaj
krvi
na
njegovem
obrazu
.
Polikarp
je
zaječal
:
»
Pravično
je
,
da
me
z
zaničevanjem
kaznuje
moj
lastni
otrok
!
«
Posegel
je
po
moji
ročici
ter
sklonil
nad
njo
svojo
kakor
iz
železa
skovano
glavo
.
Ni
spregovoril
besede
;
samo
telo
mu
je
časih
zatrepetalo
,
ker
ga
je
pretresalo
kesanje
.
Zasilile
so
mi
solze
v
oči
,
tako
da
sem
ihté
spregovoril
:
»
Oče
,
saj
nisem
več
hud
!
«
Odhitel
je
od
mene
.
Ko
je
stopal
po
čumnati
,
so
se
mu
pletle
noge
,
kakor
da
bi
bil
izpil
preveč
vina
.
Dobro
vem
,
da
je
Polikarp
Khallan
malokdaj
pil
čez
mero
in
da
je
bil
trezen
tudi
tisto
popoldne
.
Moja
levica
je
bila
mokra
,
mokra
od
solz
,
ki
jih
je
prelil
ponosni
moj
oče
!
Nikdar
ni
govoril
z
mano
o
tem
dogodku
.
Ali
nekaj
dni
pozneje
,
ko
sem
se
zjutraj
prebudil
,
ležal
je
na
moji
odeji
samokres
z
debelim
,
okovanim
kopitom
.
Tako
so
se
pričeli
časi
moje
pokore
!
Opravljal
sem
jo
vse
dni
svojega
življenja
za
svoje
,
pa
tudi
za
pregrehe
očeta
,
ki
mi
je
bil
oster
in
hud
zapovednik
.
Vsemu
,
kar
osrečuje
človeka
,
sem
se
moral
odreči
;
a
vedno
še
prosim
Boga
,
našega
Stvarnika
,
da
bi
mu
zadostovala
moja
pokora
in
da
bi
me
v
večnem
življenju
ne
ločil
od
njega
,
ki
me
je
rodil
.
Končno
sem
ozdravel
.
Takoj
nato
me
je
oddal
oče
,
ki
morda
ni
rad
gledal
pohabljene
moje
roke
,
Ahacu
Langerholzu
v
Škofjo
Loko
.
Ta
je
imel
svojo
kovačnico
zunaj
mestnega
ozidja
,
nekako
tam
,
kjer
se
skupaj
zlivati
selška
in
poljanska
voda
.
Tri
leta
sem
obdelaval
železo
,
ker
je
hotel
Polikarp
Khallan
dobiti
na
Visoko
svojega
domačega
kovača
.
V
stanovanje
sem
prišel
h
Kašperju
Wohlgemuetu
,
ki
si
je
bil
po
zadnjem
velikem
požaru
sezidal
na
trgu
lepo
novo
hišo
.
Tam
je
imel
slovečo
pivnico
.
Tri
leta
sem
preživel
med
tujci
.
Privadil
sem
se
počasi
tudi
govorici
,
ki
jo
govori
ljudstvo
,
katero
se
je
iz
nemških
dežel
naselilo
med
nami
.
V
teh
treh
letih
nisem
nikdar
prišel
na
Visoko
.
Še
takrat
me
niso
klicali
,
ko
je
umrla
mati
.
Pokopali
so
jo
brez
mene
.
Prikrit
pa
mi
ni
ostal
trenutek
,
ko
je
umirala
.
Tisto
noč
namreč
,
ko
je
odhajala
s
sveta
,
je
pod
streho
Wohlgemuetove
hiše
,
kjer
sem
spal
,
nekaj
tako
počilo
,
da
sem
prvi
hip
menil
,
da
so
ustrelili
iz
topa
na
gradu
.
Povedalo
se
mi
je
,
da
je
Barbara
Khallan
ugasnila
kakor
svetilka
,
če
ji
poide
olje
.
Pred
Sodnikom
ni
imela
težav
,
ker
ji
je
bilo
življenje
ležišče
v
trnju
;
to
trnje
se
je
zabadalo
v
njo
,
in
najsi
ni
imela
druge
želje
nego
služiti
Bogu
in
njegovi
pravi
veri
!
V
letih
,
ko
sem
se
učil
kovaštva
,
nisem
kaj
posebnega
doživel
.
Prve
čase
sem
odpiral
oči
,
ker
nisem
bil
navajen
velikega
mesta
.
Mojster
Langerholz
pa
je
že
skrbel
,
da
nisem
pohajkoval
in
lazil
za
znamenitostmi
lepe
Škofje
Loke
.
Učil
me
je
z
besedo
,
pa
tudi
s
pestjo
,
in
skoraj
bi
zapisal
,
da
sem
prejel
od
njega
dosti
več
udarcev
kot
pa
dobrih
besed
.
Tudi
sorodnik
Wohlgemuet
mi
ni
preveč
polnil
sklede
.
Zatorej
sem
dostikrat
v
pozni
noči
jokal
pod
streho
,
kjer
je
bila
vročina
ali
pa
tak
mraz
,
da
mi
ni
hotelo
spanje
sesti
na
oči
.
Doživel
sem
tudi
prijetne
dnove
.
Posebno
prijetni
so
bili
sejmi
na
trgu
,
h
katerim
se
je
priklatilo
dosti
ljudstva
,
tudi
izpridenega
,
da
je
imel
z
njim
sitnega
posla
gospod
Janez
Kos
,
tedanji
čislani
in
spoštovani
mestni
sodnik
.
Meni
so
napravljali
največje
veselje
,
mestnemu
sodniku
pa
največje
skrbi
študentje
očetov
jezuitov
iz
Ljubljane
.
Prihajali
so
ob
različnih
prilikah
v
mesto
,
če
je
bila
šola
,
pa
tudi
,
če
je
ni
bilo
,
tako
da
se
je
govorilo
,
da
so
to
študentje
,
ki
pravzaprav
zahajajo
malo
v
šolo
in
kujejo
očetu
prefektu
zelo
mučne
dni
.
Kadar
je
počila
vest
,
da
pojo
študentje
na
mestnem
trgu
,
smo
zginili
vajenci
iz
kovačnice
,
da
se
je
mojster
togotil
in
nam
pozneje
plačeval
v
najtežjem
denarju
.
Nič
ni
pomagalo
!
Vsikdar
smo
prihiteli
na
trg
in
petje
smo
poslušali
;
študentom
nismo
nič
dajali
,
ker
sami
ničesar
nismo
imeli
,
pač
pa
so
morali
skladati
zanje
meščani
ter
kmetje
in
kmetice
.
Sicer
pa
ti
študentje
niso
slabo
živeli
;
če
ni
bilo
drugače
,
zginilo
jim
je
pod
palec
še
celo
tuje
imetje
.
Enkrat
na
praznik
popoludne
so
nam
igrali
ginljivo
»
actionem
,
«
da
smo
bili
vsi
zadovoljni
in
da
smo
še
celo
jokali
.
Pri
vsaki
priliki
pa
so
jo
vedeli
tako
zasukati
,
da
se
je
tudi
plesalo
.
Pri
tem
so
jemali
dekleta
domačim
mladeničem
,
kar
je
rodilo
jezo
in
prepir
.
Vselej
so
se
stepli
z
mesarskimi
pomočniki
in
najmanjše
pokorščine
niso
izkazovali
mestni
gvardiji
.
Ni
čudo
,
da
so
navsezadnje
razkačili
gospoda
grajskega
glavarja
,
da
jim
je
prepovedal
vstop
v
mesto
.
Škoda
!
Odrasli
in
neodrasli
smo
to
prepoved
bridko
obžalovali
.
—
Na
grad
otročaji
nismo
smeli
zahajati
.
Ogromna
ta
stavba
z
mogočnim
svojim
stolpom
je
vendar
najbolj
razburjala
mojo
radovednost
.
Pripovedovalo
se
mi
je
,
koliko
mogočnih
topov
je
postavljenih
po
ozidju
in
kako
gosposko
stanuje
ondi
gospod
grajski
glavar
.
Tudi
so
se
pripovedovale
neverjetne
reči
o
sobanah
,
v
katerih
je
prebival
sam
gospod
škof
,
kadar
je
prijezdil
v
Loko
ter
ga
je
pri
Vodnih
vratih
sprejelo
mestno
starešinstvo
.
Žalibog
da
v
dobi
,
ko
sem
se
učil
pri
Langerholzu
,
ni
bilo
takega
obiska
.
Ali
vzlic
temu
sem
pogostoma
zahajal
na
visoki
,
obokani
most
,
o
katerem
govore
in
pišejo
,
da
nima
vrstnika
v
celi
Nemčiji
.
Pri
kopanju
so
skakali
loški
fantiči
s
tega
mostu
navzdol
v
vodo
,
ali
ni
se
vedelo
povedati
,
da
bi
se
bil
kdo
pri
tem
kdaj
ponesrečil
.
Prigovarjali
so
tudi
meni
,
pa
me
niso
mogli
pregovoriti
,
ker
je
bilo
vendar
previsoko
.
Na
grad
sem
pa
le
prišel
!
Ječar
Mihól
Schwaiffstrigkh
je
bil
naročil
pri
našem
mojstru
novo
kladivo
.
To
sem
mu
prinesel
nekega
jutra
.
Utripalo
mi
je
srce
,
ko
sem
za
mestnim
zidom
lezel
navzgor
ter
prilezel
pred
temni
grajski
vhod
,
ki
mi
je
kot
črno
žrelo
zijal
nasproti
.
Z
grozo
sem
se
splazil
na
prostrano
dvorišče
,
kjer
je
ječar
Mihól
,
sedeč
na
stoličku
,
vlekel
svojo
dreto
.
Imel
je
službo
;
kar
pa
mu
je
dajala
le-ta
prostega
časa
,
je
čevljaril
ter
si
tako
s
šilom
pridobival
del
vsakdanjega
kruha
.
Pri
neusmiljenem
svojem
poklicu
je
bil
vedno
dobre
volje
in
radi
so
ga
gledali
v
loških
družbah
,
četudi
je
bil
blizu
rablju
,
katerega
dotikati
se
,
je
sramota
,
s
katerim
pajdašiti
se
,
pa
nesreča
.
Prevzel
je
kladivo
ter
me
vprašal
,
čigav
sem
in
od
kod
sem
.
Povedal
sem
mu
,
da
sem
z
Visokega
.
Veselo
je
vzkliknil
:
»
Torej
Polikarpov
!
Čemu
,
šment
,
nikdar
v
Loko
več
ne
pride
,
da
bi
kaj
plačal
,
ker
že
dolgo
ni
dal
za
pijačo
?!
«
Vstal
je
in
odložil
predpasnik
.
»
Fante
,
«
je
govoril
,
»
pravi
dan
si
naletel
.
Gospod
glavar
je
v
Ljubljani
.
Če
je
tu
,
stari
hudič
tako
ne
pusti
,
da
bi
krpal
na
dvorišču
!
V
Ljubljani
je
v
deželnem
zboru
,
kjer
radi
mene
lahko
uganja
sitnosti
,
katere
koli
hoče
.
«
Opazil
je
,
da
sem
pasel
oči
po
visokem
stolpu
in
po
poslopjih
,
katera
so
kakor
piščeta
tičala
okrog
stolpa
.
Dobrovoljno
je
pripomnil
:
»
Ti
bi
rad
malo
okrog
sebe
pogledal
?
Prav
,
prav
!
Prideš
v
leta
,
ko
bo
greh
spredaj
in
zadaj
silil
vate
;
zatorej
ti
ne
bo
škodovalo
,
če
ti
danes
pokažem
,
kako
dobra
zdravila
imamo
na
loškem
gradu
proti
vsakovrstni
pregrehi
.
Ozdravljamo
umore
,
uboje
,
tatvine
in
še
vse
drugo
,
o
čemer
ti
sedaj
še
nič
vedeti
ne
smeš
.
«
Poiskal
je
svetilnico
in
težak
ključ
.
Nato
me
je
vlekel
k
stopnicam
,
ki
so
vodile
tik
stolpa
globoko
pod
zemljo
.
Tam
je
odprl
železna
vrata
,
pa
sva
dospela
v
klet
,
kamor
ne
prisije
solnce
podnevi
in
ne
zvezda
ponoči
.
Prižgal
je
svetilnico
,
a
tudi
pri
luči
sem
le
s
težavo
prestavljal
noge
,
ki
so
se
mi
tresle
.
Od
obokov
je
kapljalo
in
vlekla
je
hladna
sapa
,
dasi
nisem
vedel
odkod
.
»
Tu
sem
pridejo
grešniki
vseh
grešnikov
!
«
Pri
teh
besedah
je
ječar
dvignil
lesen
pokrov
.
»
Tu
doli
,
«
je
nadaljeval
in
kazal
na
nekak
vodnjak
,
»
spuščamo
na
smrt
obsojene
hudodelce
.
Bog
te
varuj
,
dečko
,
da
mi
ne
prideš
kdaj
v
roke
!
Po
vrvi
ga
spustimo
v
ta
prepad
,
potem
pa
mu
je
milostno
dovoljeno
,
da
si
napravi
prijetno
gnezdo
v
tem
lepem
stanovanju
,
kakor
ga
žene
volja
.
Mi
smo
vedno
pravični
sodniki
!
Vleči
se
sicer
ne
more
in
sesti
tudi
ne
;
pač
pa
ima
popolno
prostost
,
da
se
lahko
postavlja
sedaj
na
eno
,
sedaj
na
drugo
nogo
.
Navadno
se
nabere
spodaj
tudi
nekaj
vode
,
da
jetnik
stoji
v
nji
,
kar
pa
je
dobro
,
če
sili
človeku
kri
v
glavo
.
Nekaj
časa
ga
peremo
,
opranega
pa
izročimo
pravici
,
da
ga
zaduši
na
Gavžniku
.
Da
,
fante
,
mi
delamo
točno
in
zanesljivo
!
«
Pokazal
mi
je
še
druge
zapore
,
same
ozke
,
temne
luknje
,
v
katere
so
metali
jetnike
kakor
prašiče
v
svinjak
.
Ko
je
posvetil
vanje
,
so
pobegnile
podgane
in
miši
v
stenske
razpoke
.
V
teh
zaporih
nisi
mogel
ne
ležati
in
ne
stati
.
Vsak
je
bil
tako
kratek
,
da
se
ni
dalo
iztegniti
nog
v
njem
.
Le
sključen
si
mogel
spati
,
če
si
sploh
mogel
zaspati
z
glavo
na
mrzlem
in
trdem
kamnu
!
»
Sedaj
ti
pa
pokažem
še
posebno
kamrico
,
«
se
je
pobahal
Mihól
ter
odprl
vratca
pri
zadnjem
zaporu
.
Bila
je
to
prazna
,
ali
visoka
čumnata
,
prav
kakor
v
skalo
vsekana
.
Na
stropu
sta
tičala
dva
velika
,
železna
obroča
,
spodaj
v
tlaku
pa
eden
.
»
Tu-sem
,
«
je
pripovedoval
Schwaiffstrigkh
,
»
privlečejo
hudodelce
,
kadar
jih
gospod
glavar
izprašuje
med
mukami
.
«
Takoj
je
dostavil
:
»
To
pa
nikakor
ni
moj
posel
,
vse
opravlja
rabelj
,
ki
ga
navadno
iz
Ljubljane
pokličejo
in
katerega
še
pogledam
ne
.
Izpraševanja
nočem
gledati
,
četudi
bi
smel
,
ker
ne
gledam
rad
človeka
,
če
sedi
na
španskem
konju
,
če
mu
drobe
prste
ali
noge
v
stiskalnici
ali
če
visi
v
teh-le
obročih
.
Fantiček
,
verjemi
mi
,
če
visiš
v
obročih
na
stropu
,
pri
nogah
te
pa
vlečejo
z
vrvjo
,
skozi
spodnji
obroč
,
da
ti
prično
udje
pokati
in
kričati
,
to
ni
rajsko
veselje
!
—
Vidiš
torej
,
same
dobre
reči
imamo
,
le
preveč
jih
je
.
Močan
želodec
mora
imeti
,
če
naj
jih
človek
vse
prenese
!
«
Nato
je
še
pripovedoval
:
Zadnja
,
ki
je
vesela
na
obročih
,
je
bila
Lucija
Muhličeva
iz
Bukovščice
.
Bilo
je
pod
mojim
prednikom
,
ker
sem
se
jaz
takrat
šele
učil
čevljariti
.
Delala
je
grižo
med
ljudstvom
in
s
hudičem
je
sklepala
poroke
.
Grozovito
je
menda
tulila
,
ko
so
jo
natezali
tu
notri
od
obroča
do
obroča
.
Pri
koncu
so
jo
obesili
in
obešeno
na
grmadi
sežgali
.
Mi
smo
namreč
usmiljeni
sodniki
,
ker
bi
jo
bili
smeli
tudi
živo
sežgati
.
«
Prišla
sva
mimo
vratic
.
»
Tu
je
čumnata
,
kjer
je
spravljeno
orodje
,
katero
se
rabi
,
kadar
izprašujemo
grešnike
med
mukami
.
Ključ
ima
rabelj
.
Največ
blaga
je
last
visokih
deželnih
stanov
;
ti
nam
prijateljsko
pomagajo
,
kadar
nam
kaj
primanjka
.
«
Ko
sva
stopila
zopet
na
dvorišče
,
sem
bil
ves
v
potu
.
In
tako
globoko
se
mi
je
vkopalo
v
dušo
,
kar
se
mi
je
bilo
razkazalo
,
da
mi
je
hotelo
slabo
postati
.
In
vselej
pozneje
,
ako
me
je
hudič
preganjal
s
skušnjavo
,
da
bi
se
lotil
tujega
imetja
ali
pa
še
celo
tujega
življenja
,
me
je
spomin
prestavil
v
zapore
pod
stolp
na
loškem
gradu
ter
me
obvaroval
pregrehe
in
zločina
.
»
Poglejva
še
,
«
je
dejal
ječar
,
»
kako
stanujejo
naši
škofje
!
Se
vsaj
oddahneš
,
ker
vem
,
da
ti
dela
to
,
kar
si
ravnokar
videl
,
težave
v
želodcu
.
«
Sledil
sem
v
grad
.
Visoki
in
premilostljivi
škof
,
kadar
pride
tu-sem
,
stanuje
vse
drugače
kakor
mi
na
Visokem
,
ki
smo
revni
in
zadovoljni
s
tem
,
kar
nam
daje
Bog
od
trenutka
do
trenutka
.
Loški
škofje
pa
so
visoki
gospodje
in
le
pravično
je
,
da
jim
je
odkazano
bivališče
,
ki
je
spodobno
za
božje
namestnike
,
kar
mi
,
ki
kopljemo
trdo
polje
,
nismo
.
Bilo
bi
tudi
zelo
nespametno
,
ker
bi
se
v
nas
zanesla
nečimerna
ošabnost
,
ko
vendar
nimamo
pravice
,
da
bi
bili
ošabni
!
Bilo
je
tam
mnogo
pozlačene
oprave
,
dosti
miz
in
mizic
,
stolov
in
stoličkov
.
Po
stenah
so
visele
podobe
,
ne
samo
svete
,
ker
je
škof
itak
zavarovan
pred
vsako
skušnjavo
,
in
te
podobe
so
tičale
v
okvirih
,
ki
so
bili
morda
več
vredni
od
kmečke
koče
.
Videl
sem
dalje
prestol
,
kjer
je
sedel
gospod
škof
,
kadar
je
sprejemal
cerkveno
in
posvetno
gosposko
.
In
še
celo
posteljo
sem
videl
,
kjer
je
počival
po
dnevnem
trudu
.
Bila
je
visoka
in
široka
kakor
šotori
,
katere
so
postavljali
Izraelci
v
puščavi
.
Bila
je
tu
še
mala
soba
s
tremi
okni
,
pri
katerih
se
je
kazala
streha
nunskega
samostana
.
V
tej
sobici
je
tičalo
ležišče
,
nad
njim
na
zidu
pa
je
bil
načrtan
križ
,
kar
je
spominjalo
,
da
se
je
moralo
tu
zgoditi
nekaj
izvanrednega
.
Mihól
je
snel
klobuk
z
glave
ter
izpregovoril
:
»
Bog
bodi
milostljiv
vsem
dušam
v
vicah
,
in
če
je
njegova
sveta
volja
,
tudi
vsem
dušam
v
peklu
!
—
Na
tem
mestu
,
otročaj
,
so
umorili
blaženega
škofa
Konrada
,
ko
je
spal
in
nič
hudega
pričakoval
.
Zadavila
sta
ga
hlapca
in
mu
pobrala
pettisoč
srebrnih
kron
;
taki
visoki
gospodje
namreč
niso
nikoli
brez
denarja
.
Ali
zasačila
ju
je
pravica
in
v
bližini
cerkve
pri
Fari
so
jima
vzeli
glave
.
Prej
pa
so
jima
odsekali
še
obe
roki
,
da
je
bilo
prav
smešno
gledati
,
kako
sta
kratke
štoržiče
,
katere
jima
je
bila
pustila
sekira
,
vzdigovala
,
da
bi
si
brisala
obraz
.
Da
,
da
,
človeku
je
od
hudiča
vroče
,
če
se
mu
primeri
kaj
takega
v
življenju
!
«
Iz
govorice
ječarjeve
se
še
spominjam
na
tole
:
»
Ali
v
tej
sobi
bi
jaz
ne
hotel
spati
,
za
vse
gradove
ne
,
kar
jih
ima
fraysinški
škof
,
in
tudi
ne
,
če
bi
mi
dali
s
sabo
sodček
blagoslovljene
vode
,
da
bi
škropil
z
njo
celo
noč
.
Tukaj
strašita
morilca
,
in
kadar
tuli
vihar
okrog
kastela
,
tulita
onadva
iz
te
sobane
.
Ni
mal
greh
,
ubiti
škofa
naše
svete
katoliške
Cerkve
!
«
Tako
mi
je
razkazoval
tisti
dan
Mihól
Schwaiffstrigkh
najpoglavitnejše
skrivnosti
loškega
grada
.
Pozneje
sem
izvedel
,
da
je
rad
razkazoval
ljudem
te
skrivnosti
in
da
ga
je
posebno
veselilo
,
če
so
obiskovalci
trepetali
od
strahu
in
groze
,
ko
jih
je
vodil
po
podzemeljskih
ječah
in
po
stanici
,
v
kateri
je
umrl
izveličani
škof
Conradus
.
Tudi
jaz
sem
se
tisti
dan
privlekel
pol
živ
,
pol
mrtev
do
kovačnice
mojstra
Langerholza
in
želel
bi
vsakemu
,
da
bi
nikdar
ne
imel
opraviti
s
hišo
pokore
,
kakor
je
grad
v
Škofji
Loki
.
Ta
želja
se
ni
izpolnila
,
vsaj
kar
se
tiče
moje
neznatne
in
po
Bogu
komaj
opažene
osebice
.
Imel
sem
še
grenka
pota
na
loški
kastel
in
tresel
sem
se
za
življenje
,
katero
mi
je
bilo
,
kar
mi
pričaj
sveta
božja
Porodnica
,
dosti
dražje
od
mojega
lastnega
življenja
.
Za
to
življenje
sem
se
plazil
po
kolenih
pred
mogočneži
.
Če
je
bilo
rešeno
,
ni
bila
moja
zasluga
,
—
bila
je
predvsem
zasluga
Jezusa
Kristusa
,
ki
ne
privoli
,
da
bi
se
nedolžni
in
pravični
poteptali
.
Zategadelj
je
omečil
in
zrahljal
srce
visokorojenemu
,
najsvitlejšemu
in
premogočnemu
gospodu
Janezu
Frančišku
,
ki
je
še
danes
solnčno
obsijani
vladar
škofije
v
Fraysingenu
in
vsega
njenega
imetka
.
Če
mi
Bog
podaljša
življenje
ter
zadrži
mizarja
,
ki
dan
za
dnevom
zabija
v
mojih
prestreljenih
prsih
žeblje
v
mrtvaško
mojo
rakev
,
da
vsaj
še
nekaj
mesecev
ne
dokonča
svojega
dela
,
bom
vse
prav
natanko
zapisal
in
tistim
,
ki
pridejo
za
mano
,
popisal
,
da
izprevidijo
,
da
je
prvo
zaupati
v
Boga
,
drugo
pa
krotiti
samega
sebe
.
Pišem
namreč
težko
,
okorno
in
počasi
,
kakor
se
orje
zemlja
,
če
se
lemež
noče
zarezati
v
ilnato
plast
.
Na
svet
sem
prišel
v
časih
,
ko
v
naši
dolini
od
Žirov
do
Šefertna
nikdo
ni
čital
knjige
,
še
manj
pa
pisal
s
peresom
.
Izvzeti
so
gospodi
župniki
in
kaplani
ter
redki
dijaki
,
ki
obiskujejo
šolo
ljubljanskih
jezuitov
.
In
v
Žireh
—
da
se
resnici
ne
dela
krivica
!
—
umel
je
pisati
Jeromen
Oblak
,
ki
je
vsako
leto
pretovoril
toliko
platna
na
Beneško
ali
pa
še
celo
na
nemško
Bavarsko
,
a
samo
številke
;
pa
tudi
to
mu
je
služilo
v
najboljšo
korist
in
prinašalo
mu
je
veliko
dobička
pri
njegovih
razsežnih
kupčijah
.
Jaz
pa
sem
se
v
dneh
,
ko
je
vzdigovala
roka
težko
kladivo
nad
naklom
,
priučil
tudi
peresu
.
Takrat
je
živel
v
Loki
nekak
znanec
mojega
očeta
,
o
katerem
se
ni
vedelo
,
koliko
let
že
ima
in
odkod
je
prišel
.
Strojil
je
kože
pri
Lorencu
Fegušu
,
usnjarju
v
Loki
,
pri
katerem
je
živel
.
Bil
je
priden
delavec
.
Vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
pa
je
izginil
iz
mesta
,
in
ljudstvo
je
pripovedovalo
,
da
lazi
okrog
po
pogorju
in
da
ima
ondi
znanje
z
najstarejšimi
ljudmi
.
Bil
je
na
sumu
,
da
ni
pri
pravi
pameti
in
da
vselej
takrat
pobegne
iz
mesta
,
kadar
se
mu
prične
mešati
v
glavi
.
Imenovali
so
ga
»
strojarjevega
Valentina
«
.
Ker
je
bil
zmeden
,
se
ni
nikdo
,
niti
glavar
niti
župnik
pri
Fari
,
gospod
Andrej
,
ki
se
piše
za
Hudočuta
in
je
bil
nekdaj
naš
poljanski
župnik
,
brigal
zanj
,
dasi
se
je
vedelo
,
da
ne
zahaja
v
cerkev
in
da
ne
opravlja
velikonočne
spovedi
.
Sicer
pa
gospod
grajski
glavar
,
ki
so
ga
imenovali
Frančiška
Matijo
Lampfrizhaimba
,
v
verskih
rečeh
ni
kazal
posebne
gorečnosti
,
kakor
jo
je
kazal
svoj
čas
gospod
Tomaž
Chroen
,
škof
ljubljanski
in
deležnik
vse
slave
,
kar
si
je
more
pridobiti
človek
na
svetu
.
V
zimah
je
strojarjev
Valentin
poučeval
tudi
otroke
,
da
bi
se
navadili
brati
in
pisati
.
Pravijo
,
da
je
bil
nekaj
časa
še
celo
učitelj
v
šoli
bratovščine
sv.
Rešnjega
Telesa
,
da
je
pa
to
dobro
službo
,
in
najsi
mu
je
nesla
na
leto
celih
šest
goldinarjev
,
opustil
,
ker
so
predstojniki
silili
na
to
,
da
bi
zahajal
tu
in
tam
v
cerkev
.
Zapisati
moram
,
da
je
Valentin
svoje
učence
hudo
tepel
in
veliko
za
lase
vlekel
.
Branje
in
pisanje
pa
nam
je
za
silo
le
vtepel
s
svojo
palico
.
Pozneje
,
ko
sem
prišel
v
svet
,
sem
svoje
znanje
še
popolnil
.
Sedaj
pišem
prav
spretno
,
čitam
pa
bolj
slabo
,
ker
so
mi
opešale
oči
,
morda
od
rane
,
morda
od
štrapaca
,
katerega
sem
ga
prenašal
v
številnih
bataljah
,
pri
katerih
nas
je
vodil
gospod
Eugenius
,
vse
slave
vredni
princ
Savojski
.
—
1676
Po
preteku
treh
let
mi
je
sporočil
oče
Polikarp
,
da
upa
,
da
sem
se
že
kaj
prida
naučil
in
da
Visoko
ne
more
več
pogrešati
dela
,
kakor
ga
sme
in
mora
zahtevati
gospodar
od
svojega
prvorojenega
sina
.
Prišel
sem
zopet
domov
in
pričel
delati
na
polju
,
v
hlevu
in
kjer
je
bilo
treba
.
Tudi
sem
dobil
vse
orodje
,
kakor
ga
potrebuje
kovač
.
Koval
sem
pa
le
toliko
,
kolikor
je
bilo
treba
za
gospodarstvo
,
bodisi
da
se
je
moralo
kaj
popraviti
ali
pa
kaj
novega
napraviti
,
kakor
to
pač
zahteva
poljedelstvo
.
1680
Tisti
čas
je
bil
brat
Jurij
poslan
v
Ljubljano
,
da
bi
se
šolal
pri
očetih
jezuitih
.
Ostal
je
samo
štiri
leta
v
mestu
,
ker
imajo
vsi
tisti
,
ki
se
rode
na
Visokem
,
več
moči
v
rokah
nego
v
glavi
,
tako
da
se
raje
trudijo
po
polju
kot
pa
po
šolskih
klopeh
.
Tudi
pri
Juriju
se
je
to
izkazalo
in
jezuiti
iz
Ljubljane
so
pisali
,
da
ga
nočejo
več
imeti
.
Oče
je
radi
tega
pisano
gledal
in
Jurija
nekaj
časa
prav
grdo
držal
v
strahu
.
Ker
pa
se
mu
je
rad
podvrgel
in
opravljal
vsako
delo
,
smo
bili
kmalu
zadovoljni
,
da
je
prišel
domov
.
Tako
Bog
vse
prav
naredi
!
Prej
kot
slej
mi
je
bil
oče
hud
zapovednik
.
Tako
so
pretekla
štiri
leta
.
V
tem
času
sem
opazil
,
da
sem
si
polagoma
pridobival
zaupanje
očeta
in
njegovo
zadovoljstvo
.
Vzlic
visoki
starosti
se
pa
vendar
ni
zmanjšala
njegova
divjost
,
česar
bi
sicer
otrok
o
svojem
roditelju
ne
smel
zapisati
.
Kadar
se
je
napil
vina
,
je
bilo
pametno
iti
mu
s
pota
,
kakor
se
gre
s
pota
razdraženemu
živinčetu
na
paši
.
Ali
resnica
je
,
da
se
je
prevečkrat
pripetilo
,
da
je
visoški
gospodar
pil
čez
mero
.
Ko
se
je
približal
sedemdesetemu
letu
življenja
,
je
pričel
Polikarp
Khallan
tovoriti
vino
z
Vipavskega
in
od
drugod
ter
kupčevati
z
njim
,
ker
je
ljudstvo
v
tistih
dneh
,
ko
se
je
bila
dežela
že
nekoliko
okrepčala
od
nemške
vojske
,
rado
popivalo
;
bilo
je
v
vsakem
selišču
pivnic
,
da
jih
je
kar
ostajalo
.
Mnogokrat
je
oče
odtovoril
v
Vipavo
—
takrat
smo
imeli
na
Visokem
tri
pare
močnih
in
dobro
rejenih
tovornih
konj
—
ter
vselej
privlekel
nazaj
mnogo
posode
,
napolnjene
z
vinom
.
Slišali
smo
in
izvedelo
se
je
,
da
stari
mož
ni
opravil
tovora
,
da
bi
se
ne
bil
kje
v
vinskih
goricah
sprl
in
stepel
.
Govorilo
se
je
celo
o
težkih
pohabljenjih
in
nekolikokrat
bi
bil
skoraj
padel
v
roke
grajskemu
glavarju
Lantheriju
,
da
se
ni
še
o
pravem
času
poravnal
z
rodbino
poškodovanega
ter
ji
založil
težko
odškodnino
,
glavarju
pa
izdatno
odkupnino
.
Take
poravnave
so
pri
nas
v
navadi
:
revež
,
ki
nima
denarja
,
pride
v
zapor
,
bogatin
pa
se
pri
graščaku
in
rodbini
odkupi
,
nakar
je
pravica
,
ki
bi
morala
biti
za
vse
enaka
,
potolažena
.
Dozdeva
se
mi
,
da
take
reči
ne
bi
smele
biti
na
svetu
—
ker
so
pa
koristile
mojemu
očetu
,
ne
bom
več
pisal
o
njih
.
Ali
nikdar
nisem
povpraševal
očeta
,
kake
dogodke
je
doživel
na
Vipavskem
,
in
vem
tudi
,
da
bi
mi
ne
bil
o
tem
ničesar
povedal
.
Bolelo
me
je
pa
,
da
je
jemal
s
sabo
brata
Jurija
,
in
prav
močno
sem
se
prestrašil
,
ko
sem
opazil
,
da
se
je
fantalin
v
slabi
družbi
privadil
vina
,
da
ga
je
pil
kakor
vodo
,
ki
je
vendar
najboljša
pijača
na
svetu
.
Tako
je
tekel
čas
od
leta
do
leta
in
živeli
smo
,
kakor
živi
kmet
na
svojem
posestvu
,
kjer
malokdaj
kaj
posebnega
doživi
.
1690
Štelo
se
je
leto
1690.
,
v
katerem
se
je
šestindvajsetič
ponovil
god
sv.
Izidorja
.
Dobro
sem
bil
zrastel
in
tudi
na
duši
nisem
pešal
.
Vsaj
gospod
Karel
Ignacij
v
Poljanah
me
je
često
pohvalil
ter
me
stavil
za
vzgled
drugim
mladeničem
.
Neko
nedeljo
popoludne
,
ko
je
hiša
in
družina
počivala
,
mi
je
ukazal
oče
,
da
naj
hodim
z
njim
.
Peljal
me
je
na
kraj
,
kateremu
pravimo
»
Osojnik
«
in
ki
leži
pod
gozdom
nad
Visokim
.
Ravnoisto
leto
so
bili
posekali
bukve
na
Osojniku
,
štore
pa
smo
z
ognjem
pokončali
,
da
se
je
napravila
rodovitna
njiva
za
rž
in
pšenico
,
ker
človek
ne
more
živeti
od
bukovega
listja
,
pač
pa
čedno
živi
od
zlatega
klasja
.
Na
tratino
tik
nove
njive
je
legel
stari
mož
,
pograbil
z
roko
šop
trave
ter
ga
zasukal
,
meni
pa
dejal
:
»
Prinesi
skalo
,
da
zavijeva
hudiču
rep
,
da
se
ne
ponesreči
,
kar
bova
imela
v
govorici
!
«
Prinesel
sem
precej
težak
kamen
z
njive
in
položila
sva
ga
na
zavito
travo
,
da
je
bil
peklenskemu
satanu
zasukani
rep
obložen
,
da
nama
ni
mogel
napraviti
škode
in
najsi
bi
jo
bil
tudi
hotel
.
Ker
mi
oče
ni
ukazal
,
da
bi
tudi
jaz
legel
,
nisem
imel
poguma
,
da
bi
legel
k
njemu
.
Stal
sem
torej
pred
njim
in
sicer
na
mestu
,
odkoder
se
prijetno
gleda
na
visoške
naprave
.
Prav
živo
se
še
spominjam
,
kako
sva
se
razgovarjala
,
in
bil
je
to
jako
pomenljiv
razgovor
,
ker
se
mi
je
takrat
prvič
odkrilo
,
da
oče
občuti
težko
breme
svoje
starosti
in
da
je
določil
mene
za
svojega
naslednika
na
Visokem
.
Tako-le
je
pričel
:
»
Danes
ponoči
bo
imela
črna
mavra
telička
!
Glej
,
da
ne
zaspiš
,
pa
tudi
hlapec
in
dekla
ne
smeta
zaspati
!
Sam
Bog
vedi
,
da
tako
radi
spite
,
ko
je
vendar
sleherna
noč
tako
dolga
!
«
Ko
sem
mu
obljubil
,
da
ne
bom
zaspal
,
je
globoko
zastokal
:
»
Star
sem
in
hiram
.
Kar
sem
živel
,
sem
grabil
,
dokler
nisem
pristradal
te
zemlje
,
katera
je
danes
moja
in
katero
tako
nerad
dajem
iz
rok
.
«
Nisem
odgovoril
;
on
pa
je
še
tarnal
:
»
Čemu
mora
človek
star
postati
?
Če
se
je
palaš
skrhal
,
sem
ga
nabrusil
,
in
sekalo
se
je
z
njim
,
kot
bi
se
ne
bil
nikdar
skrhal
.
Kako
da
se
življenje
ne
more
nabrusiti
,
kot
se
nabrusi
palaš
,
da
bi
človek
živel
dvesto
let
,
posebno
če
je
stradal
in
če
ie
trpel
kot
žival
v
jarmu
,
samo
da
bi
si
pridobil
rušo
,
na
katero
bi
v
starosti
mirno
pokladal
svojo
glavo
?!
Res
je
!
V
ta
namen
sem
trpel
in
še
celo
mor
...
«
Vedel
sem
,
da
mi
je
hotel
reči
,
da
je
tudi
moril
.
Ali
grozne
te
besede
ni
izgovoril
do
konca
.
Z
njo
bi
mi
tudi
ne
bil
ničesar
novega
povedal
,
ker
sem
že
prej
slutil
,
da
mu
prelita
človeška
kri
krati
spanje
v
dolgih
nočeh
.
Ječal
je
:
»
Prekratko
je
človeško
življenje
!
To
je
zakrivil
ta
,
ki
sva
mu
zavila
rep
,
ker
je
zapeljal
prva
človeka
v
pregreho
.
Da
bi
mu
otekel
rep
in
da
bi
se
še
globokeje
pogreznil
v
peklensko
morje
!
«
Zaklel
je
v
tujem
jeziku
,
katerega
nisem
umel
.
Ponižno
sem
pripomnil
,
da
je
kletev
pregrešna
in
prepovedana
po
naši
sveti
katoliški
veri
.
Ošabno
me
je
pogledal
in
že
sem
se
bal
,
da
se
še
bolj
razsrdi
.
In
še
ošabneje
mu
je
odgovoril
:
»
Človek
,
ki
je
služil
v
armadi
,
kateri
je
zapovedoval
Gustavus
Adolphus
,
ki
je
bil
navzoč
,
ko
so
v
nekem
mestu
—
hudič
naj
vzame
ime
tega
mesta
,
ker
mi
ni
ostalo
v
spominu
!
—
ničvredni
oficirji
zabodli
našega
Wallensteina
,
kneza
in
vojvodo
v
Friedlandu
,
—
tak
človek
sam
najbolje
ve
,
kaj
je
greh
in
kaj
ni
greh
.
«
Zasmejal
se
je
:
»
Sveta
katoliška
vera
!
Takega
človeka
,
mlečni
moj
otročaj
,
ne
boš
učil
,
katera
vera
je
sveta
,
katera
vera
je
prava
!
To
jaz
sam
vem
!
«
In
še
enkrat
je
ponovil
:
»
To
jaz
že
sam
vem
!
«
Zopet
je
preklinjal
,
s
pestjo
pa
tolkel
po
tratini
poleg
sebe
.
Dragi
Jezus
!
Tudi
sedaj
ni
izgovoril
ničesar
,
kar
bi
ne
bil
vedel
že
poprej
.
Da
ga
je
beseda
»
sveta
katoliška
vera
«
tako
razjarila
,
to
je
pričalo
,
da
je
bila
materina
trditev
o
»
luteranu
«
dobro
utemeljena
.
»
Spoštuj
očeta
!
«
se
glasi
božja
zapoved
.
Ali
sveti
Izidor
naj
mi
odpusti
,
da
sem
očetu
nasproti
molčal
in
tiho
prenesel
najhujše
gorje
,
ki
more
zadeti
nesrečnega
človeka
:
da
nisem
branil
svete
katoliške
vere
,
kateri
sem
vdan
z
dušo
in
telesom
,
z
vsako
kapljo
svoje
krvi
!
Nerad
se
je
pomiril
.
Iz
daljše
njegove
govorice
pa
se
mi
je
odkrilo
,
da
ga
preganja
strah
pred
smrtjo
.
»
Če
smo
jahali
nad
Šveda
,
kaj
mi
je
bila
smrt
?
Ali
v
starosti
človek
nerad
umira
!
«
Potem
je
še
pristavil
:
»
Ko
bi
le
vedel
,
ostane
li
to
posestvo
pri
mojih
ljudeh
—
to
je
,
kar
me
skrbi
!
«
Črno
je
gledal
predse
,
končno
pa
se
mu
je
le
izvila
beseda
iz
ust
,
da
mi
hoče
izročiti
posestvo
.
Zahteval
je
od
mene
obljube
,
da
Visokega
ne
zapravim
,
ne
zadolžim
in
ne
zajem
.
Vse
sem
mu
obljubil
.
Nato
je
izpregovoril
:
»
Nekaj
ti
rečem
:
Tajčarjev
se
boj
!
«
Tajčarje
smo
imenovali
takrat
tiste
,
ki
so
se
bili
privlekli
z
Nemškega
v
naše
kraje
ter
nam
odvzeli
najboljše
kmetije
.
Zopet
je
pričel
:
»
Ta
zarod
poznam
,
je
požrešen
,
misli
,
da
je
več
,
kot
smo
mi
,
in
naše
zemlje
je
lačen
.
Kdor
z
njimi
ne
laja
,
ga
raztrgajo
.
Da
jim
goltanec
zamašim
,
te
oženim
in
Tajčarko
boš
vzel
,
da
ne
bo
imela
nemških
otrok
.
Res
je
,
zemljo
vedo
najbolje
obdelovati
.
Tudi
tvoja
mati
je
bila
nemškega
rojstva
in
gospodinja
tudi
ni
bila
slaba
,
dasi
me
je
rada
jezila
.
«
Svoje
oči
je
uprl
v
me
.
»
Upam
,
da
se
nisi
kam
zapredel
!
«
Prav
srepo
in
z
napetim
obrazom
me
je
opazoval
.
»
Ženil
se
boš
,
kakor
bom
jaz
zapovedoval
in
kjer
bom
jaz
hotel
!
«
Zopet
je
stresal
tuje
kletvine
okrog
sebe
,
a
počasi
se
je
potolažil
,
ko
sem
mu
zagotovil
,
da
nisem
imel
z
nobeno
žensko
opraviti
in
da
je
njegova
volja
obenem
tudi
moja
volja
.
Prav
čiste
resnice
mu
nisem
povedal
.
Sosed
Debelak
je
imel
hčer
čednega
življenja
in
čednega
telesa
.
V
cerkvi
,
kadar
je
gospod
Karel
Ignacij
oznanjeval
božjo
besedo
,
so
se
tu
in
tam
najine
oči
lovile
in
ujele
.
Če
sva
se
srečala
,
izpregovorila
je
rada
prijazno
besedo
,
ali
pregrešnega
ni
bilo
med
nama
.
Na
vse
to
mi
je
oče
še
razodel
,
da
se
je
z
Jeremijem
Wulffingom
že
dogovoril
,
in
sicer
zaradi
hčere
Margarete
,
katero
je
imel
iz
druzega
svojega
zakona
.
Pristavil
je
:
»
Takoj
,
ko
bo
požeta
pšenica
,
kreneta
z
Lukežem
na
pot
.
Dve
težki
prašičji
gnjati
in
pogačo
vzameta
s
sabo
,
da
ne
prideta
praznih
rok
k
Jeremiji
Wulffingu
.
—
Nič
preveč
ne
govori
!
Tvoja
beseda
bodi
:
“
Polikarp
,
moj
oče
,
bi
rad
vedel
,
koliko
in
kaj
bi
se
dobilo
v
Davčah
.
”
Odgovor
mi
prineseš
domov
.
Čez
teden
dni
se
snidemo
v
Loki
,
kjer
se
bo
vse
še
bolj
natanko
določilo
.
«
Končal
je
:
»
Tvoja
mati
je
bila
sestra
Jeremijeva
.
Mogoče
je
,
da
njena
mati
,
torej
tvoja
stara
mati
,
še
živi
.
Je
čisto
prav
,
da
jo
vidiš
.
—
Ker
pa
vse
skupaj
še
ni
gotovo
,
ne
bosta
jahala
po
poti
skozi
Selce
,
peš
bosta
hodila
po
gozdovih
okrog
Blegaša
.
Nočem
,
da
bi
prišlo
Visoko
v
jezike
,
če
bi
iz
vsega
nič
ne
bilo
!
«
Tako
sem
bil
odposlan
na
pot
v
Davče
,
ker
človeku
,
ki
naj
živi
na
kmetiji
,
ni
dano
,
da
bi
izhajal
brez
svetega
zakona
.
Dva
dni
pozneje
je
bila
pšenica
požeta
.
Ko
sta
bili
spečeni
dve
lepi
pogači
in
izbrani
dve
najtežji
gnjati
,
sva
se
odpravila
z
Lukežem
od
doma
.
Vsak
je
nosil
bisago
,
v
njej
pa
gnjat
in
pogačo
,
da
sva
bila
obložena
kot
tovorna
konjiča
.
Za
pasom
mi
je
tičal
moj
samokres
—
samotne
steze
niso
bile
tiste
dni
nikjer
varne
in
dosti
izpridenih
ljudi
se
je
klatilo
po
njih
—
,
Lukež
pa
je
opasal
sabljo
,
kakor
so
jo
nosili
koledniki
,
če
so
jezdarili
od
vasi
do
vasi
.
Dolga
ta
pot
mi
je
še
danes
v
živem
spominu
in
tudi
občutkov
še
nisem
pozabil
,
ki
so
mi
takrat
navdajali
srce
.
Ženitev
je
potrebna
in
tudi
jako
resna
reč
.
Ni
torej
čuda
,
če
so
me
,
mladega
človeka
,
spremljale
različne
misli
,
upanja
in
pričakovanja
.
Pa
se
ni
bilo
ničesar
izpolnilo
in
prav
brez
vsakega
uspeha
sva
z
Lukežem
nosila
gnjati
in
pogačo
v
Davče
!
Na
celi
poti
nisva
imela
posebne
sreče
.
Že
v
Poljanah
,
ko
sva
jo
zavila
okrog
cerkve
,
sta
stala
pred
župniščem
osedlana
konja
in
gospod
Karel
Ignacij
se
je
razgovarjal
s
cerkovnikom
.
Naša
fara
je
bila
obširna
in
težka
:
tik
domače
cerkve
je
imel
duhovni
oče
skrbeti
še
za
šestnajst
podružnic
,
katere
so
bile
raztresene
po
pogorju
.
Gospoda
Karla
Ignacija
smo
se
bali
in
neradi
smo
ga
srečavali
,
ker
je
bil
vedno
pripravljen
izpregovoriti
trpko
besedo
.
»
Kam
pa
vidva
?
«
je
vprašal
.
Lukež
,
ki
si
je
bil
klobuk
ošemaril
s
svetlim
kinčem
,
je
takoj
odgovoril
,
da
greva
v
Davče
k
sorodnikom
.
»
Tako
,
tako
,
«
se
je
zasmejal
gospod
župnik
nekako
porogljivo
.
»
Morda
gresta
po
nevesto
?
«
Ko
mu
nisva
ničesar
odgovorila
,
je
še
vpil
:
»
Prav
,
drugače
ne
bo
reda
na
Visokem
!
Tvoj
oče
,
Izidor
,
in
pa
novo
župnišče
,
ki
še
danes
ni
plačano
,
mi
napravljata
skrbi
.
Gospodar
Polikarp
za
letos
še
ni
oddal
spovednega
listka
;
tisti
pa
,
ki
je
bil
oddan
za
lansko
leto
,
je
bil
ponarejen
.
Že
vidim
,
da
ga
bom
moral
naznaniti
na
škofijo
.
Le
povej
mu
:
Hudačut
je
zobal
ponarejene
spovedne
listke
,
Codelli
jih
pa
ne
bo
!
«
Ukazal
je
cerkovniku
,
da
je
peljal
konja
pred
cerkev
,
sam
pa
je
zdihoval
:
»
K
Sv.
Jakobu
na
Jarčje
brdo
moram
z
obhajilom
,
kar
je
huda
pot
!
«
Kri
mi
je
zalila
obraz
,
da
sem
bil
podoben
rdečemu
maku
.
Silno
sem
občutil
sramoto
,
ki
sem
jo
pretrpel
radi
očetovega
spovednega
listka
.
Vedel
sem
,
da
oče
ne
hodi
k
maši
,
vedel
pa
nisem
,
kje
je
dobival
od
leta
do
leta
listke
;
sedaj
mi
je
pa
gospod
povedal
,
da
je
oče
oddajal
ponarejene
listke
.
Kaka
sramota
!
In
vse
to
je
slišal
tudi
cerkovnik
,
ki
bo
gotovo
raznesel
po
celi
fari
,
kar
je
ravno
čul
,
tako
da
bo
prišla
hiša
na
Visokem
v
najslabši
sloves
!
Poparjen
sem
odrinil
od
župnišča
,
a
sreča
je
hotela
,
da
me
je
hlapec
Lukež
s
svojim
gostobesednim
klepetanjem
malo
razvedril
.
Vzlic
svojim
letom
je
stopal
ročno
pred
mano
ter
bil
prav
židane
volje
.
Poznal
je
vsakega
,
ki
sva
ga
srečala
,
znana
mu
je
bila
vsaka
koča
,
mimo
katere
sva
hodila
.
Selišča
so
bila
redka
in
revno
ljudstvo
je
prebivalo
v
lesenih
,
s
slamo
kritih
poslopjih
.
Razvedrili
so
me
tudi
gorski
vrhovi
,
katerih
do
sedaj
še
nikdar
nisem
gledal
tako
od
blizu
.
Veliko
zemlje
je
bilo
še
neobdelane
;
kjer
bi
se
bilo
lahko
sejalo
žito
,
sta
rastla
resje
in
praprot
.
Zavila
sva
jo
okrog
Blegaša
in
sicer
po
stezi
,
ki
se
je
vila
med
gostim
in
lepo
raslim
bukovjem
.
Lukež
je
bil
mnenja
,
da
se
mora
v
takem
bukovju
skrivati
marsikater
debel
srnjak
.
Tihota
je
vladala
,
kot
vlada
v
cerkvi
,
in
le
posamezne
ptice
so
se
oglašale
iz
temnih
vrhov
.
Z
Lukežem
pa
vendar
nisva
bila
sama
v
tem
samotnem
kraju
!
Vihar
je
bil
podrl
,
in
sicer
ravno
pod
stezo
bukovo
drevo
,
in
v
njegovem
zelenem
vejevju
je
tičal
človek
.
Napet
lok
je
bil
položil
po
svojih
kolenih
in
sedaj
je
prežal
na
divjačino
,
če
bi
prišla
mimo
.
Jezno
je
obrnil
obraz
proti
nama
,
ki
sva
mu
pokvarila
prežanje
.
Ta
obraz
je
bil
rjav
in
gosti
,
črni
lasje
so
ga
obdajali
,
da
sva
vedela
,
da
imava
pred
sabo
malopridnega
cigana
.
Takoj
je
zopet
obrnil
od
naju
svoje
ožgano
lice
in
hotel
se
je
obnašati
,
kot
bi
naju
ne
bil
opazil
.
Lukež
,
ki
je
poznal
ves
svet
,
je
spoznal
tudi
tega
črnokodrastega
klateža
.
»
Hoj
,
Dušane
!
«
je
zavpil
.
»
Da
bi
dal
Bog
srečo
pri
lovu
tebi
in
ostri
puščici
na
tvojem
loku
!
«
Oni
je
zopet
obrnil
obraz
proti
nama
in
divje
sovraštvo
je
zaplamtelo
iz
njegovih
črnih
oči
.
Nekaj
je
godrnjal
in
meni
se
je
čulo
,
kakor
bi
mrmral
,
da
mu
Lukež
lahko
piše
v
uho
ali
pa
kam
drugam
.
Vstal
je
iz
vejevja
,
nakar
je
hlapec
segel
k
mojemu
pasu
ter
potegnil
izza
njega
