razodel,
da
v
tistem
trenutju
je
mislila
ona
,
kar
sem
mislil
jaz
,
da
moje
želje
so
njene
želje
!
Najina
pogleda
se
srečata
;
pogleda
sta
nama
bila
izdajalca
.
Deli
se
zalije
s
solzami
oko
,
meni
vzkipi
srce
,
planem
ven
,
zgruzim
se
na
klop
pod
drevesom
in
potok
vročih
solz
,
ki
mi
udere
po
licih
,
dá
dušek
prepolnemu
srcu
.
Nisem
ji
mogel
pred
oči
,
ne
bi
mogel
strpeti
njenega
pogleda
.
Obrnem
se
v
gozd
,
hodim
sem
ter
tja
brez
namena
–
ni
mi
dalo
miru
!
Bolje
mi
je
bilo
,
samo
da
sem
se
premikal
.
Nevedoma
pridem
na
vrh
hriba
,
od
koder
je
prost
pogled
na
vse
strani
:
proti
severu
se
vidi
neizmerno
pariško
mesto
,
nad
njim
se
vlačijo
sive
megle
–
neprijeten
pogled
?
Na
večernem
nebu
se
kopičijo
grozeči
oblaki
in
od
daleč
se
že
oglaša
,
čedalje
močneje
,
čedalje
bliže
,
bobnenje
groma
.
Že
je
pokritega
pol
neba
.
Ravnam
se
domov
.
Ko
pridem
na
vrt
,
začno
že
padati
prve
kaplje
.
—
Vse
zapuščeno
–
samo
Julieta
okna
zapira
.
Čas
je
bil
,
vzdigne
se
vihar
in
siloma
zaloputne
vrtna
vratca
za
mano
.
Julieta
se
ozre
proti
meni
ter
me
pozdravi
.
Pravim
ji
,
da
grem
v
svojo
izbo
,
da
me
ne
bo
dol
nocoj
in
da
ničesar
ne
potrebujem
.
Ko
pridem
gor
,
odprem
okno
.
Črno
vse
nebo
,
na
vrtu
pred
mano
so
se
vili
in
do
tal
pripogibali
od
viharja
drevesni
vrhovi
;
nastajala
je
tema
,
v
njenem
oknu
pred
mano
se
je
svetila
luč
.
O
blago
bitje
!
Vihar
pod
nebom
divja
,
pokojno
je
v
tvojem
zavetju
,
v
tvojem
tihem
hramu
,
zakaj
ne
tudi
pokojno
v
tvojem
srcu
!
Oh
,
odpusti
nesrečnemu
tujcu
,
da
ti
je
nemir
zbudil
v
njem
,
naj
se
ti
skoraj
upokoji
in
izgine
naj
brez
spomina
,
kar
si
videla
danes
,
kar
si
danes
čutila
!
Lepo
jutro
,
jasno
in
mirno
,
se
je
rodilo
iz
viharne
noči
.
Veselo
so
zopet
žvrgoleli
ptiči
,
lepo
so
dišale
cvetice
.
Kar
diha
in
raste
pod
božjim
nebom
,
vse
je
bilo
poživljeno
in
okrepčano
.
Kako
moč
ima
vendar
narava
do
človeka
!
Tudi
jaz
sem
se
čutil
umirjenega
in
potolaženega
.
In
ko
se
je
zopet
odprlo
okence
,
ko
me
je
zopet
s
sladkim
nasmehom
pozdravila
moja
soseda
,
tedaj
pa
je
bilo
vse
pozabljeno
.
Čez
dan
je
bila
Dela
kakor
po
navadi
vesela
,
živa
in
vsemu
svetu
prijazna
,
če
mogoče
,
še
bolj
nego
po
navadi
.
Nikoli
ni
toliko
govorila
z
mano
,
nikoli
tako
ljubeznivo
prosto
vedla
se
z
mano
.
V
kaki
lepi
,
dobrodejni
harmoniji
druži
to
dekle
čisto
,
naravno
,
rekel
bi
,
otroško
srce
z
najvišjo
izobraženostjo
!
Tu
ni
nič
lažnivega
,
posiljenega
,
nič
spačenega
,
ponarejenega
;
tu
je
vse
naravno
,
vse
resnično
.
Česar
se
ona
dotakne
,
vse
dobi
neki
drug
,
višji
pomen
;
najnavadnejša
beseda
pride
poblažena
iz
njenih
ust
.
Vsako
popoldne
južinamo
skupaj
pod
lipo
,
mati
Vernier
,
Julieta
,
Dela
in
jaz
,
dan
na
dan
mleko
,
surovo
maslo
in
domač
kruh
,
tudi
jaz
ne
dobim
drugega
.
Dela
trdi
,
da
je
to
najnaravnejša
hrana
tudi
meni
,
in
meni
še
posebno
,
pravi
.
Sploh
je
njena
misel
ta
,
da
nima
človek
nikakršne
pravice
klati
in
jesti
živali
,
katere
imajo
ravno
tisto
pravico
živeti
in
veseliti
se
svojega
življenja
kakor
on
.
Grda
surovost
in
brezsrčnost
je
to
,
da
si
hrani
človek
s
posiljeno
,
prezgodnjo
smrtjo
nedolžnih
živali
svoje
življenje
.
Ko
bi
se
človek
odvadil
te
sramotne
hrane
,
potem
bi
se
mu
pač
s
časom
ohladila
in
umirila
razjarjena
kri
,
katera
ga
žene
,
da
krvoželjnejši
od
krvavega
tigra
divja
na
svojega
bližnjega
.
S
takim
govorjenjem
me
prepričuje
,
da
ne
smem
mrmrati
,
da
mleko
in
kruh
sta
najboljša
južina
in
voda
najzdravejša
pijača
.
Kaj
bi
me
ne
prepričala
!
Saj
kar
pride
iz
njenih
rok
,
kar
se
užije
na
njeni
strani
,
to
je
slajše
od
nebeške
ambrozije
!
In
vendar
danes
mi
je
bil
pripravljen
poseben
poboljšek
.
Ko
gremo
k
mizi
,
vidim
,
da
je
na
mojem
mestu
,
kjer
je
sicer
stal
kozarec
z
mlekom
,
nekaj
s
prtičem
pokritega
.
Ko
radoveden
razkrijem
skrivnost
,
leži
pred
mano
lep
temno
višnjev
grozd
na
zelenem
perju
.
»
Ta
je
,
«
pravi
Dela
,
»
prvi
grozd
,
ki
je
letos
dozorel
pod
mojim
oknom
;
prej
sem
ga
vselej
svojemu
očetu
prinesla
,
a
zdaj
naj
ga
ima
moj
prvi
in
edini
prijatelj
!
«
Skoraj
bi
ti
bil
pozabil
povedati
Delino
zgodovino
.
Ni
čudo
!
Kaj
pa
je
srečnemu
človeku
mar
,
kar
je
minilo
!
Izgubljeno
se
mi
zdi
vsako
trenutje
,
katero
me
iz
lepe
,
jasne
sedanjosti
odvaja
v
mračno
preteklost
ali
v
negotovo
bodočnost
.
A
da
vsaj
nekoliko
zadostim
tvoji
radovednosti
,
hočem
ti
v
kratkem
posneti
,
kar
mi
je
mati
Vernier
,
ki
so
ji
znane
vse
skrivnosti
Deline
družine
,
razložila
z
žensko
zgovornostjo
.
Gospod
Armand
Duval
je
bil
francoski
konzul
v
Trstu
.
Žena
mu
hudo
zboli
v
otroški
postelji
.
Morala
se
je
torej
,
dasi
s
težkim
srcem
,
ločiti
od
svoje
prvorojenke
.
Ker
je
bilo
dete
samo
slabo
in
bolehno
,
svetovali
so
zdravniki
očetu
,
naj
pošlje
svojo
hčerko
,
ako
neče
,
da
jo
umori
soparni
mestni
zrak
,
na
kmete
.
A
bila
je
v
hiši
služabnica
,
do
katere
je
imela
gospa
posebno
zaupanje
.
Ta
ji
reče
,
da
ima
na
kmetih
sestro
,
ki
je
skoraj
v
istem
času
tudi
hčerko
porodila
.
To
je
nekoliko
potolažilo
skrbne
roditelje
.
Dete
je
bilo
izročeno
hišni
,
ki
ga
je
nesla
k
svoji
sestri
.
Vesela
je
bila
ubožna
kmetica
bogate
podpore
,
ki
ji
je
prišla
tako
nenadoma
z
gosposkim
otrokom
.
Vse
je
šlo
dobro
.
Pogosto
je
prihajala
hišna
iz
mesta
,
to
se
ve
,
da
ne
prazna
,
gledat
otroka
,
in
vračala
se
je
vedno
k
skrbni
materi
s
tolažljivo
novico
,
kako
se
okrepčava
in
veselo
raste
njena
hčerka
,
da
jo
je
lepo
videti
.
Vse
je
bilo
zadovoljno
,
samo
da
bi
to
dolgo
trpelo
!
A
gospa
je
bila
že
vstala
iz
postelje
;
skoraj
bo
smela
iti
iz
hiše
in
prva
njena
pot
bo
gotovo
k
otroku
.
Ko
zagleda
hčerko
,
kako
je
zdrava
in
krepka
,
gotovo
jo
vzame
nemudoma
s
sabo
;
in
jaz
ostanem
spet
brez
podpore
sama
s
svojim
bolehnim
otrokom
.
Tako
si
je
mislila
nepoštena
kmetica
.
Posvetuje
se
s
svojo
sestro
,
katera
tudi
ni
bila
poštenejša
od
nje
,
kaj
storiti
.
Sklepali
sta
tako
:
otrok
je
otroku
podoben
,
posebno
v
prvi
dobi
.
Gospa
je
samo
enkrat
videla
svojo
hčerko
,
še
takrat
se
je
komaj
dobro
zavedala
.
Nič
lažjega
nego
prevariti
ženo
.
Kaj
storita
?
Kmetica
pošlje
mestno
dete
skrivaj
v
hišo
,
katera
usmiljeno
sprejema
zapuščene
otroke
;
a
nezvesta
hišna
nese
gospe
novico
,
da
je
umrlo
dete
njene
sestre
.
Res
gospa
ni
prišla
hudobni
zvijači
na
sled
.
Vesela
je
bila
,
da
je
videla
dete
;
saj
je
bila
že
skoraj
obupala
,
da
bi
jo
videla
še
kdaj
.
Lahko
sta
jo
pregovorili
ženski
,
da
pusti
dete
dalje
na
kmetih
,
ker
ni
bilo
še
popolnoma
zdravo
in
krepko
;
saj
zdaj
ga
je
mogla
priti
obiskat
,
kadar
in
kolikorkrat
je
želela
.
Vendar
jima
je
hudobstvo
malo
koristilo
.
Dete
ni
živelo
dolgo
.
Bridke
solze
je
točila
nesrečna
gospa
o
njegovi
smrti
,
saj
je
mislila
,
da
je
z
njim
izgubila
svojega
prvorojenega
in
edinega
otroka
.
Minilo
je
več
let
.
Kmetica
hudo
zboli
.
Ko
čuti
,
da
se
ji
bliža
zadnja
ura
,
začne
jo
peči
vest
;
da
bi
jo
vsaj
nekoliko
potolažila
ter
kolikor
moč
poravnala
svojo
krivico
,
pokliče
gospo
k
svoji
smrtni
postelji
ter
ji
vse
razodene
.
Žena
je
vendar
še
imela
toliko
vesti
poleg
svoje
hudobnosti
,
da
je
bila
dala
otroku
okrog
vratu
znamenje
z
imenom
,
ki
ga
je
bil
dobil
pri
krstu
.
Od
postelje
hudodelnice
hiti
gospa
naravnost
v
imenovano
hišo
.
Pogledajo
v
knjigo
.
Res
,
tisti
dan
,
ki
ga
je
kmetica
imenovala
,
bil
je
prinesen
otrok
ženskega
spola
in
krščen
za
Adelo
s
takim
znamenjem
in
čez
nekaj
časa
izročen
v
odrejo
kmetici
.
Ko
zve
gospa
njeno
ime
in
rojstni
kraj
,
napoti
se
neutegoma
s
svojim
možem
otroka
iskat
.
Kako
ga
je
našla
,
to
ti
je
znano
.
Skoraj
potem
zapusti
gospod
Duval
službo
ter
gre
v
svojo
domovino
,
da
bi
tu
živel
samo
ženi
in
otroku
.
Kar
more
storiti
oče
za
svojega
edinega
otroka
,
to
je
storil
v
obilni
meri
on
svoji
hčeri
.
Zlasti
je
bila
ona
njegovo
največje
veselje
in
edina
tolažba
,
ko
je
izgubil
svojo
zvesto
ženo
.
Adela
je
rasla
ter
se
razvijala
očetu
in
vsakemu
na
veselje
,
kdor
jo
je
videl
.
In
videl
sem
jo
tudi
jaz
in
mir
in
sreča
sta
prišla
z
njenim
pogledom
v
moje
srce
.
4.
avgusta
Lepe
sanje
,
kratke
sanje
!
Posvetil
je
dan
;
pregnal
jih
je
prvi
žarek
njegov
!
Ali
niso
mogle
trpeti
še
malo
malo
časa
?
Tak
je
človek
;
po
resnici
,
po
luči
hrepeni
;
a
ko
mu
zasveti
,
bolé
oči
!
Ko
je
bila
pa
tako
lepa
,
tako
sladka
zmotnjava
,
ali
ne
smem
potočiti
ene
solze
za
njo
?
Ne
,
niti
ne
ene
!
O
,
ne
bodi
mi
hud
,
dragi
,
edini
prijatelj
moj
!
Glej
,
med
uživanjem
nam
rastó
želje
.
Zdaj
je
vsega
konec
!
Zadušil
sem
siloma
edini
zdihljaj
,
s
katerim
se
mi
je
hotelo
zlajšati
nesrečno
srce
.
Dela
je
nevesta
,
zaročena
,
kaj
vem
?
Mati
Vernier
mi
je
vse
povedala
,
kar
ve
,
ali
morebiti
še
več
.
Ženin
je
,
če
se
ne
motim
,
pri
francoskem
poslanstvu
v
Londonu
,
imenitnega
stanu
,
bogat
,
mlad
,
ljubezniv
,
lep
.
Videl
sem
ga
,
ko
so
se
vsi
trije
sprehajali
zložno
po
grajskem
vrtu
.
Srečna
bo
z
njim
.
Kaj
bi
ne
bila
?
Imela
bo
,
kar
si
more
želeti
žensko
srce
.
Če
bo
srečna
,
bodi
!
Jaz
ji
sreče
nočem
kaliti
.
Prijatelj
v
daljavi
,
čuj
v
duhu
mojo
prisego
:
Jaz
ji
sreče
nočem
kaliti
!
Žale
besede
ne
bo
slišala
iz
mojih
ust
.
Nesrečen
sem
prišel
;
nesrečen
pojdem
od
tod
.
Še
danes
pustim
ta
kraj
,
kjer
mi
vsaka
najnedolžnejša
stvar
budi
spomin
,
ki
ga
zdaj
že
ne
morem
prenašati
.
V
teh
besedah
je
nekoliko
grenkosti
,
kaj
bi
tajil
?
Nego
ali
je
pa
to
tudi
prav
?
Ali
ji
morem
kaj
očitati
?
Kdaj
mi
je
kaj
obetala
?
Ali
bi
ne
bilo
nespametno
,
smešno
misliti
,
da
bo
čakala
mene
,
kakor
se
pripoveduje
v
otroških
basnih
,
da
pridem
ter
jo
vzamem
in
odvedem
vsem
nevarnostim
vprek
na
svoj
dom
?
—
In
še
to
.
Njen
ženin
je
edini
sin
starega
prijatelja
njenega
očeta
.
V
njegovi
družbi
je
tako
rekoč
zrasla
.
Očeta
sta
imela
oba
eno
željo
,
da
bi
se
združila
za
življenje
njuna
otroka
.
Dala
sta
si
besedo
,
kakor
se
rado
zgodi
v
takih
okolnostih
,
da
nobeden
njiju
ne
poišče
druge
zveze
svojemu
otroku
.
Zakaj
vsega
tega
nisem
zvedel
nič
do
zdaj
?
Zakaj
mi
ni
nič
povedala
stara
žena
,
ki
je
sicer
tako
zgovorna
?
Zakaj
je
molčala
ona
?
Kaj
mi
je
misliti
?
Naj
bo
kakor
koli
,
moj
sklep
je
gotov
!
Ravno
mi
je
prinesla
Julieta
tole
pisemce
:
Nemogoče
mi
je
bilo
danes
priti
,
kakor
sem
hrepenela
po
tebi
.
Imenitne
stvari
se
vršé
.
Bog
mi
daj
moči
!
Vse
bo
morebiti
še
dobro
.
Ne
zapusti
me
!
Lahko
noč
,
sladki
prijatelj
!
Jutri
te
moram
videti
.
Lahko
noč
!
''
Dela
''
O
Bog
,
kaj
bo
iz
tega
?
5.
avgusta
Zakaj
nisem
précej
včeraj
izvršil
svojega
namena
!
Dela
je
vse
povedala
očetu
.
Popoldne
dobim
pismo
od
njega
;
pismo
od
Delinega
očeta
!
Kako
so
se
mi
tresle
roke
,
ko
sem
ga
odpiral
!
''
G.
Duval
Zorinu
''
Gospod
!
Življenje
,
polno
naključij
in
nepričakovanih
sprememb
,
prisili
časi
človeka
,
da
mora
,
na
stran
pustivši
vse
navadne
ozire
,
storiti
brez
pomisleka
,
česar
ne
bi
storil
,
ako
bi
se
kolikaj
časa
pomišljal
.
Tako
moram
zdaj
jaz
,
mož
sivih
las
,
ki
sem
mnogo
izkusil
v
svojem
življenju
,
obrniti
se
s
prošnjo
k
mlademu
možu
,
kateremu
komaj
vem
ime
.
Ako
bi
vam
bilo
moje
zaupanje
,
prošnja
moja
v
zasmeh
!
—
Ne
!
Bog
ne
pripusti
,
da
mojo
staro
,
sivo
glavo
zadene
tolika
sramota
.
A
kaj
govorim
?
Moja
hči
bi
se
ne
bila
,
tega
sem
prepričan
,
nikdar
zmenila
s
človekom
,
ki
je
nevreden
mojega
zaupanja
,
mojega
spoštovanja
.
V
vaših
rokah
,
mladi
mož
–
težko
mi
je
,
a
moram
naravnost
govoriti
–
je
sreča
mojega
edinega
otroka
,
mojega
veselja
,
moje
tolažbe
v
starih
letih
.
V
vaših
rokah
je
mir
dveh
do
zdaj
srečnih
družin
.
Ali
ga
hočete
kaliti
,
nas
vse
nesrečne
storiti
?
Lahko
vam
je
.
Sreča
vam
je
dala
nenadoma
v
roke
veliko
moč
,
nevarno
oblast
.
Nenadoma
,
govorim
,
ker
verjamem
,
da
ste
samo
po
naključju
našli
mojo
hčer
.
Ali
hočete
porabiti
to
oblast
v
pogubo
ljudem
,
ki
vam
niso
nikoli
nič
žalega
storili
?
Če
hočete
,
nikdo
vam
ne
more
braniti
.
Ali
pomislite
,
da
ni
na
svetu
lepšega
blagemu
možu
,
nego
prostovoljno
,
blagodušno
odpovedati
se
svoji
pravici
,
ko
vidi
,
da
je
bližnjemu
na
kvar
.
Moja
hči
je
obljubljena
možu
,
kateri
,
vem
,
da
jo
osreči
.
Ne
silite
me
,
da
prvič
v
svojem
življenju
prelomim
svojo
besedo
.
Pojdite
,
zapustite
ta
kraj
,
kolikor
najhitreje
morete
;
ne
govorite
prej
z
mojim
otrokom
in
spremljal
vas
bo
po
vseh
potih
vašega
življenja
blagoslov
srečnega
očeta
.
''
Zorin
gospodu
Duvalu
''
Gospod
!
Niste
se
motili
.
Pojdem
.
Kaj
vam
žrtvujem
s
to
samo
besedo
,
ne
bom
vam
pripovedoval
,
saj
poznate
Delo
.
Svoj
mir
,
svojo
srečo
,
svoje
življenje
,
vse
,
vse
z
eno
samo
besedo
:
pojdem
!
Kaj
bi
pač
mogel
na
svetu
odreči
Delinemu
očetu
,
ako
bi
me
tudi
ne
prosil
tako
?
Imejte
jo
,
bodite
srečni
vi
in
srečna
naj
bo
Dela
!
Ena
sama
kaplja
mi
je
kanila
na
pisanje
ter
zalila
ravno
vaše
hčere
sladko
ime
.
Ni
me
je
sram
!
Ako
vam
pozneje
kdaj
,
ko
mene
več
ne
bo
,
pride
ta
list
pred
oči
,
o
,
imejte
v
časti
mesto
,
ki
ga
je
rosila
moja
solza
.
Ne
,
tudi
tega
vas
ne
prosim
!
Pozabite
me
vsi
,
vsi
!
Sreče
vam
naj
ne
kali
moj
spomin
,
spomin
tujca
brez
imena
,
brez
domovine
,
moža
,
ki
je
podaril
tujemu
možu
vse
,
vse
,
na
eno
samo
prošnjo
,
z
eno
samo
zadnjo
besedo
:
pojdem
!
''
Dela
Zorinu
''
Dobil
si
pismo
od
mojega
očeta
,
vem
.
Kako
bi
ne
vedela
,
kaj
ti
pišejo
,
česa
te
prosijo
!
Vse
sem
jim
razodela
,
vse
.
O
,
ne
usliši
jim
prošnje
!
Milan
,
ne
zapusti
svoje
Dele
!
Morda
bi
bila
še
nekoliko
časa
prikrivala
svojo
skrivnost
,
zdaj
ne
morem
,
ne
smem
dalje
.
Zdaj
je
sramežljivost
pregreha
!
Milan
,
ljubim
te
,
ljubim
z
vso
dušo
,
z
vsemi
močmi
svojega
srca
,
ti
moja
sreča
,
moje
življenje
,
moje
vse
!
Srce
mi
iztrgaj
iz
prsi
,
če
mi
hočeš
vzeti
mojo
ljubezen
!
Milan
,
vprašam
te
,
vprašaj
se
sam
:
Imaš
li
srce
?
Vzemi
me
s
sabo
,
vedi
me
,
kamor
te
je
volja
,
križem
sveta
.
S
tabo
hočem
hoditi
,
sužnja
tvoja
biti
,
da
samo
tvoja
,
ti
moj
ženin
,
moj
gospod
!
Samo
za
trenutje
jim
ne
morem
uiti
;
vseh
oči
so
obrnjene
vame
.
Komaj
sem
se
jim
ukrala
toliko
,
da
ti
morem
pisati
te
vrste
,
ki
jih
močim
s
svojimi
solzami
.
Oh
,
počakaj
vsaj
toliko
,
da
te
vidim
še
enkrat
!
Zaupaj
Julieti
.
Milan
,
Milan
,
ne
zapusti
svoje
Dele
!
''
Zorin
Deli
''
Prepozno
!
Besedo
sem
dal
,
da
te
ne
bom
več
videl
,
nikdar
več
!
O
!
—
Zakaj
nisi
govorila
prej
!
Morda
bi
bilo
vse
drugače
!
—
—
Tvojega
lista
ne
smem
zopet
brati
!
Izpred
oči
mi
,
izkušnjavec
–
prelomil
bi
besedo
!
Dela
,
Dela
,
ko
boš
brala
te
besede
,
bom
jaz
že
daleč
daleč
od
tod
!
Veliko
sem
storil
tvojemu
očetu
!
—
—
Poljubi
ta
list
,
jaz
sem
ga
poljubil
;
o
káko
slovo
!
—
Sonce
zahaja
.
Sijaj
,
sijaj
sonce
,
oj
ti
sonce
rumeno
!
Káko
bom
sijalo
,
ker
sem
silno
žalostno
!
Dela
,
Dela
,
vse
je
minilo
,
vse
!
O
tiho
,
saj
grem
!
Dela
,
srečna
bodi
,
pozabi
me
,
srečna
bodi
,
srečna
,
zbogom
,
zbogom
!
Vse
je
pripravljeno
k
odhodu
.
Julieta
stoji
za
mano
vsa
objokana
.
Sirota
!
Prišla
je
slovo
jemat
,
po
odgovor
,
oboje
.
Izročim
ji
tudi
zate
pisma
,
da
ti
jih
pošlje
.
Zapisal
sem
ti
vse
,
vse
zmedeno
,
kakor
je
v
moji
glavi
–
da
boš
vedel
,
kaj
je
z
mano
.
Jaz
ne
vem
,
kam
grem
.
Morda
ti
ne
bom
skoraj
pisal
,
morebiti
nikoli
več
.
Voz
stoji
pred
hišo
.
Čas
je
.
Še
en
pogled
skozi
okno
!
Zbogom
,
zbogom
!
''
Evelina
Zorinovemu
prijatelju
''
Gospod
!
Kaj
si
boste
mislili
,
ko
vam
pride
to
pismo
v
roke
!
Čudno
se
vam
bo
zdelo
.
Morebiti
se
boste
smejali
,
in
če
se
,
saj
me
ne
bo
tam
.
Vaš
prijatelj
,
gospod
Zorin
,
mi
je
dejal
,
ko
je
še
z
mano
govoril
,
da
vam
je
dobro
znano
moje
ime
,
če
se
ni
šalil
.
Sinoči
sem
si
bila
v
postelji
izmislila
in
zložila
lepo
,
dolgo
pismo
;
dejala
sem
,
da
vas
mora
ganiti
.
A
zjutraj
mi
je
bilo
zopet
vse
iz
glave
,
tako
da
še
začetka
nisem
vedela
.
Zdaj
vam
naravnost
pišem
,
kakor
mi
prihaja
na
misel
.
V
šoli
smo
se
učili
pisati
pisma
za
vsako
priliko
in
dejali
so
mi
,
da
dobro
pišem
;
ali
ko
je
treba
res
komu
pisati
,
vidim
,
da
je
vse
drugače
.
Rada
bi
vam
bila
pisala
v
vašem
jeziku
,
in
lahko
bi
bila
,
ako
bi
me
bil
hotel
učiti
vaš
prijatelj
,
kakor
sem
ga
prosila
.
A
on
se
je
smejal
,
kakor
bi
si
mislil
:
Kaj
bo
tak
otrok
!
Samo
tu
pa
tam
mi
je
povedal
kako
besedo
.
Skoraj
vse
sem
si
zapomnila
,
ali
pisma
vendar
ne
morem
z
njimi
pisati
.
Vendar
čas
je
začeti
,
da
mi
ne
boste
nejevoljni
.
Gospod
Zorin
je
zopet
pri
nas
.
A
kakšen
se
je
vrnil
!
Ves
drugačen
,
ves
spremenjen
!
Šel
je
bil
,
nič
ne
vemo
kam
,
nanagloma
;
dolgo
ga
ni
bilo
nazaj
.
O
ko
bi
ga
videli
,
kakšen
je
zdaj
,
v
srce
bi
se
vam
smilil
,
saj
ste
njegov
prijatelj
!
Mama
pravijo
,
da
je
hudo
bolan
ali
da
se
mu
je
kaka
velika
nesreča
zgodila
.
Tudi
jaz
mislim
tako
,
vendar
bi
dejala
prej
,
da
ga
je
kaka
nesreča
zadela
,
a
bogve
kaka
!
Ko
bi
človek
vsaj
vedel
,
ali
besede
ni
spraviti
iz
njega
!
Ves
bled
je
in
strhel
.
O
kako
vesel
je
bil
prej
;
kako
rad
je
govoril
z
mamo
in
z
menoj
!
Šalil
se
je
z
menoj
,
pripovedoval
mi
je
tako
lepe
stvari
,
da
vam
ne
morem
povedati
.
Tudi
mene
je
prijazno
poslušal
in
smejal
se
je
,
kadar
sem
kaj
posebno
neumnega
povedala
!
Zdaj
molči
,
besede
ni
iz
njega
.
Komaj
me
pogleda
,
kakor
bi
me
ne
poznal
,
in
vendar
me
je
prej
tako
rad
imel
!
Po
cele
ure
sedi
molčeč
,
potem
začne
pisati
.
Ko
je
nekaj
časa
pisal
,
zopet
vse
raztrga
–
in
začne
hoditi
gor
in
dol
po
sobi
,
da
se
vse
trese
,
ter
sam
s
sabo
govori
.
A
nazadnje
se
zgruzi
na
stol
ter
si
zakrije
obraz
z
obema
rokama
.
Gotovo
se
joka
sirota
,
dasi
mu
nisem
še
videla
solznih
oči
.
Jaz
si
ne
morem
kaj
,
večkrat
grem
k
njemu
pogledat
,
ker
se
mi
tako
smili
.
Nič
ne
spregovori
;
mislim
,
da
me
komaj
vidi.
O
da
bi
mu
mogla
pomagati
,
vsaj
malo
potolažiti
ga
!
Da
bi
vsaj
govoril
!
Vse
zastonj
.
Gospod
!
Ko
bi
vas
mogla
pregovoriti
–
pridite
,
pridite
,
če
vam
je
moči
,
a
hitro
!
Saj
ga
imate
radi
in
on
vas
ima
rad
.
Vas
bi
gotovo
poslušal
,
vam
bi
povedal
in
potožil
,
kar
ga
teži
!
Zakaj
ste
pa
njegov
prijatelj
?
Upam
,
da
vas
moje
pismo
najde
.
Napis
mu
naredim
,
kakršnega
sem
videla
na
pismih
gospoda
Zorina
.
Še
enkrat
vas
prosim
:
Gospod
,
pridite
,
če
vam
je
mogoče
,
otmite
svojega
prijatelja
!
Ne
zamerite
mi
moje
predrznosti
in
imejte
potrpljenje
z
mojim
pisanjem
.
''
Evelina
''
''
Julieta
Zorinu
''
Dragi
gospod
!
Bog
daj
,
da
bi
vas
našlo
moje
pismo
.
Pri
odhodu
nam
niste
povedali
in
nikdo
se
vas
ni
drznil
vprašati
,
kam
greste
.
Pišem
vam
v
vaše
staro
stanovanje
,
ker
upam
,
da
se
vendar
zopet
še
povrnete
tja
.
O
dragi
gospod
,
pri
nas
je
žalostno
,
žalostno
,
odkar
ste
nas
tako
nagloma
zapustili
!
Dela
je
hudo
bolna
.
V
strašnih
vročinah
leži
,
in
kadar
ji
je
najhuje
,
ne
pozna
ni
očeta
ni
zdravnika
ni
mene
.
Jaz
se
ne
ganem
od
njene
postelje
.
Zdaj
,
ko
vam
pišem
te
vrstice
,
zatisnila
je
sirota
za
nekoliko
časa
oči
;
morebiti
malo
zadremlje
.
Bog
ji
daj
sladak
počitek
,
saj
ga
je
sirota
potrebna
!
Ko
bi
jo
videli
,
kako
je
lepa
,
žalostno
lepa
,
ko
tako
mirno
leži
!
Divjaka
bi
moral
omečiti
ta
pogled
!
In
kako
trpi
!
Angel
bi
ne
mogel
potrpežljivejši
biti
!
Niti
z
eno
besedo
ne
potoži
bolečin
.
Kako
mi
je
hudo
,
ko
jo
vidim
v
takih
bolečinah
pa
ji
ne
morem
pomagati
,
tega
vam
dopovedati
ne
morem
.
Kake
prikazni
ima
!
Zdaj
se
vidi
v
nevestini
obleki
pred
oltarjem
.
»
Ne
,
ne
!
«
–
kriči
hipoma
s
strašnim
glasom
–
»
nikdar
,
nikdar
!
«
In
kakor
bi
si
hotela
nevestin
venec
strgati
z
glave
,
začne
si
z
obema
rokama
neusmiljeno
ruvati
lase
,
da
ji
moram
siloma
roke
držati
,
dokler
se
ne
upokoji
.
Čez
nekaj
časa
začne
:
»
Julieta
!
Ali
greš
z
mano
?
Pojdiva
ga
iskat
križem
svet
,
pojdiva
,
da
ga
najdeva
.
«
In
moram
ji
obetati
,
da
pojdem
z
njo
ter
delati
na
videz
,
kakor
bi
pripravljala
,
česar
je
treba
na
pot
.
Zdaj
se
ji
zopet
zdi
,
da
ste
se
vrnili
k
nji
,
da
stojite
poleg
njene
postelje
.
Sladko
se
nasmehne
ter
vam
podaja
izpod
odeje
bledo
ročico
in
govori
:
»
Torej
si
vendar
prišel
!
O
saj
sem
vedela
,
da
me
ne
zapustiš
,
da
ne
moreš
živeti
brez
mene
,
brez
svoje
Dele
!
Vidiš
,
Julieta
,
kaj
nisem
dejala
,
da
pride
nazaj
?
Pojdi
,
ljuba
moja
,
pojdi
in
ustopi
se
zunaj
pred
vrati
,
da
kdo
ne
pride
ter
mi
ga
ne
splaši
.
Kakor
golobček
bi
mi
zletel
in
nikdar
več
bi
ga
ne
bilo
nazaj
!
—
O
Milan
,
kako
sem
srečna
!
Sem
k
mojemu
zglavju
sedi
,
da
govoriva
malo
,
kako
lepo
je
bilo
nekdaj
,
dolgo
dolgo
je
že
,
v
srečnih
otroških
letih
!
«
A
hipoma
ji
pride
druga
strašna
podoba
–
Bog
nas
obvaruj
nesreče
,
da
so
vas
iz
vode
potegnili
ter
mrtvega
prinesli
k
nji
!
Začne
popisovati
,
da
se
človeku
srce
trga
,
kako
vas
po
mrtvaško
napravlja
ter
z
belimi
cveticami
venča
.
—
»
Glej
ga
,
Julieta
,
«
pravi
,
»
kak
lep
mrlič
!
A
ne
smete
mi
ga
vzeti
in
odnesti
v
mrzlo
zemljo
.
Malo
še
počakajte
,
skoraj
umrjem
tudi
jaz
in
ponesete
naju
skupaj
,
da
bodeva
skupaj
ležala
.
—
O
kako
mi
je
lahko
!
«
—
Potlej
umolkne
,
mirna
leži
in
komaj
je
čuti
,
da
diha
,
tako
da
me
groza
obide
.
Ravno
se
je
prebudila
.
—
—
Zdaj
je
zopet
mirna
.
Vprašala
me
je
,
kaj
pišem
.
Nisem
se
ji
upala
povedati
resnice
.
Ko
bi
vedela
,
komu
pišem
!
Potem
me
je
prosila
,
naj
ji
prinesem
papirja
in
pero
,
da
vam
bi
pisala
.
Ko
ji
podam
res
pero
v
roko
,
sirota
ni
imela
moči
,
da
bi
ga
držala
.
Gospod
Duval
so
vsi
pobiti
;
človek
mora
imeti
usmiljenje
z
možem
.
Po
cele
ure
presedé
poleg
njene
postelje
in
komaj
jih
pregovorimo
,
da
gredó
ponoči
malo
počivat
.
Zdaj
se
mi
zdi
,
da
ji
je
že
malo
odleglo
,
da
torej
ne
smemo
še
izgubiti
vsega
upanja
.
O
gospod
,
kako
je
bilo
lepo
,
ko
ste
bili
še
pri
nas
!
Ne
smem
se
spominjati
srečnega
časa
,
prehudo
mi
je
pri
srcu
!
Kako
srečna
je
bila
Dela
,
kako
živa
in
vesela
kakor
nikdar
poprej
!
In
jaz
–
od
strani
sem
stala
,
gledala
,
gledala
jo
ter
veselila
se
njene
sreče
.
A
kaj
pravim
!
Srečna
,
presrečna
sem
bila
tudi
jaz
–
kako
bi
ne
bila
?
Bivati
sem
smela
na
vaši
strani
,
poslušati
vas
,
govoriti
z
vami
.
Kako
dobri
,
kako
prijazni
ste
bili
z
menoj
!
Kaj
si
morem
,
kaj
si
smem
želeti
več
?
O
gospod
,
ne
zamerite
,
da
tako
govorim
!
Bog
v
nebesih
mi
je
priča
,
da
nisem
mislila
nase
,
da
sem
svoji
prijateljici
privoščila
srečo
iz
vsega
svojega
srca
.
Saj
kdo
bi
je
pa
bil
vrednejši
od
nje
?
Pa
kam
sem
zabrêla
?
Kako
pravico
imam
govoriti
o
sebi
?
—
Zakaj
vam
celo
pišem
?
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
bi
molčala
?
Morebiti
,
a
jaz
ne
morem
drugače
.
Bog
mi
odpusti
,
če
pride
kaj
napačnega
iz
tega
!
Kaj
naj
vam
še
rečem
?
Tolažiti
vas
?
Tu
je
treba
tolažbe
!
Čas
je
,
da
končam
!
Čigavi
so
lasje
,
katere
najdete
v
pismu
,
tega
vam
pač
ni
treba
pripovedovati
.
Odrezala
sem
jih
,
ko
je
počivala
,
ter
položila
ji
na
prsi
,
da
je
pod
njimi
tolklo
,
grelo
jih
njeno
zvesto
srce
.
Vzemite
ter
imejte
jih
v
časti
kakor
najdražjo
svetinjo
.
Bog
vas
potolaži
,
dragi
gospod
,
in
vam
daj
moči
,
da
ne
omagate
v
svoji
nesreči
.
To
vam
od
vsega
srca
želi
vaša
''
Julieta
''
''
Zorin
prijatelju
''
Še
živim
.
Kako
živim
in
zakaj
,
ne
vem
,
ne
umejem
.
Navada
,
sama
navada
!
Saj
se
tudi
ura
na
steni
ne
ustavi
takoj
,
če
se
ji
je
potrlo
glavno
kolo
,
katero
jo
goni
.
Nekoliko
časa
še
maha
sem
ter
tje
,
na
desno
,
na
levo
.
Čemu
?
Kazalec
stoji
,
ker
se
je
ustavil
,
ko
je
prejenjala
goneča
moč
.
Ali
je
to
,
kar
čutim
,
nesreča
?
Saj
še
bolečina
ni
,
nego
praznota
,
strašna
praznota
v
glavi
in
srcu
!
Laže
bi
prenašal
najhujšo
bolečino
nego
to
stanje
,
ki
ni
niti
smrt
niti
življenje
,
brez
volje
,
brez
moči
,
brez
prave
zavesti
.
Sreča
!
—
Človek
hrepeni
po
nji
,
trudi
se
zanjo
,
leta
za
njo
,
da
mu
noge
krvavé
,
da
mu
sapa
poide
,
da
pade
in
obleži
.
To
je
življenje
!
O
nespamet
in
zaslepljenost
!
Kakor
nasajene
glave
premaganih
v
pripovedkah
ne
strašijo
pogumnih
snubačev
lepe
kraljične
,
da
se
drug
za
drugim
oslepljeni
drevé
v
gotovo
smrt
,
tako
tudi
človek
ne
odjenja
in
se
ne
ustavi
v
svojem
teku
za
srečo
,
dasi
vidi
pot
s
padšimi
posut
.
Kje
pa
ima
človek
pravico
do
sreče
?
Kdo
mu
jo
je
obljubil
,
kdo
zagotovil
,
ko
je
prišel
na
svet
?
Da
ima
sape
v
dihanje
in
hrane
v
življenje
,
zadovoljen
bodi
in
vesel
;
zahtevati
več
,
to
je
predrznost
.
In
vendar
,
kako
blizu
sreče
sem
bil
že
jaz
!
Že
sem
se
je
skoraj
dotaknil
s
svojimi
rokami
.
Ko
sem
jo
hotel
objeti
,
pride
mi
star
,
neznan
mož
in
prosi
me
,
naj
se
obrnem
in
grem
ter
jo
pustim
drugemu
.
In
obrnil
sem
se
ter
šel
.
Moje
dejanje
spada
med
imenovana
blaga
dejanja
.
Zakaj
ne
čutim
v
srcu
tiste
sladke
zadovoljnosti
,
s
katero
pravijo
,
da
se
dobro
delo
samo
plačuje
?
Ne
huduj
se
mi
,
ljubi
moj
,
da
govorim
tako
brezbožno
.
Zdi
se
mi
,
da
imam
vendar
malo
izgovora
pred
najostrejšim
sodnikom
,
če
mi
uide
grenka
beseda
.
Saj
je
bila
edina
.
Včeraj
sem
bil
čez
dolgo
časa
spet
v
Louvru
.
Nisem
šel
iskat
tolažbe
;
dejal
sem
,
da
se
vendar
malo
razmislim
.
Vse
zastonj
!
Mrzlo
,
mrtvo
so
me
s
stene
gledale
znane
podobe
,
nekdaj
moje
veselje
!
Torej
je
resnično
,
da
ne
vidimo
stvari
,
kakršne
so
same
na
sebi
.
Lepota
je
v
nas
,
iz
sebe
jo
pokladamo
v
zunanje
stvari
.
V
mojem
srcu
je
razdrta
lepota
,
mir
pokončan
!
Od
tod
moram
iti
in
pojdem
,
kakor
se
malo
okrepčam
,
ker
oslabljen
sem
tudi
telesno
–
morebiti
že
jutri
.
Kaj
bi
tajil
?
Ne
upam
si
prav
;
skušnjava
je
močna
in
mlado
je
še
moje
junaštvo
.
Dal
sem
svojo
besedo
.
Kaj
je
beseda
?
Nepremišljeno
si
jo
dal
;
nikdo
ni
imel
pravice
zahtevati
je
od
tebe
!
O
,
srce
je
nevaren
modrijan
;
izgubljen
je
,
kdor
ga
posluša
.
Zato
pojdem
.
Zbudilo
se
mi
je
hrepenenje
,
da
vidim
še
enkrat
svoj
rojstni
kraj
.
In
vendar
se
bojim
vrniti
se
domov
.
Vse
bo
spremenjeno
,
vse
mi
neznano
,
tuje
.
Nikdo
me
ne
bo
poznal
,
malokdo
se
me
temno
še
spominjal
iz
nekdanjih
časov
.
Tu
mi
bo
šele
živo
stopilo
pred
oči
,
ko
bom
videl
vsakega
na
svojem
mestu
,
kako
izgubljeno
je
moje
življenje
!
Tujec
sem
povsod
,
nikjer
doma
.
Tuj
mi
je
celo
moj
dom
;
in
vendar
me
žene
,
da
ga
vidim
še
enkrat
.
Tako
se
zibljem
med
strahom
in
željami
ter
danes
ne
vem
,
kaj
se
zgodi
jutri
.
''
Prijatelj
Zorinu
''
Ne
boj
se
,
ne
bom
te
tolažil
.
Ženske
se
tolažijo
in
otroci
.
Trpečemu
moškemu
srcu
je
tolažba
,
kar
je
kaplja
vode
razbeljenemu
železu
.
Malo
se
pokadi
,
kamor
je
kanila
,
potem
ni
sledu
za
njo
.
Tolažil
te
ne
bom
,
kakor
te
nisem
svaril
.
Poznam
tvoje
srce
,
kakor
bi
ga
nosil
na
dlani
;
vedel
sem
,
kaj
mora
priti
,
prej
ali
pozneje
–
zastonj
vse
svarjenje
!
Vendar
pa
moram
resno
besedo
s
tabo
govoriti
;
stori
potem
,
kar
se
ti
zdi
.
Pravico
imam
govoriti
,
dal
si
mi
jo
sam
,
morebiti
tudi
dolžnost
.
Skusil
sem
mnogo
na
svetu
;
nisem
več
mlad
,
toda
postarale
so
me
bolj
skušnje
nego
leta
.
Več
ne
igram
v
žalostni
komediji
,
ki
jo
imenujemo
življenje
,
zdaj
sem
samo
gledalec
,
nem
,
a
ne
brezčuten
gledalec
!
Imenoval
si
me
prijatelja
.
Prijatelj
je
tebi
kakor
meni
mnogokrat
oskrunjeno
,
a
vedno
sveto
ime
.
Prijateljstvo
daje
pravice
,
a
tudi
dolžnosti
.
Tako
je
zdaj
moja
dolžnost
,
da
naravnost
s
teboj
govorim
.
Prijatelj
,
ti
si
samopridnež
!
Vem
,
kaj
ti
gre
po
glavi
,
četudi
mi
nisi
povedal
,
kaj
namerjaš
;
zato
ti
pravim
naravnost
,
ti
si
samopridnež
in
pa
–
strahljivec
!
Grdo
ime
eno
in
drugo
,
a
zasluženo
oboje
.
Življenje
se
tebi
ne
zdi
posebno
velika
dobrota
.
Niti
meni
ne
.
Človeku
ga
ni
ravno
potreba
,
lahko
bi
bil
brez
njega
prebil
in
velika
nesreča
bi
ne
bila
,
ako
bi
ne
bil
nikoli
noben
človek
zagledal
sonca
.
Ker
smo
pa
že
enkrat
prišli
,
četudi
brez
svoje
volje
,
na
svet
,
skrbeti
nam
je
,
to
je
edino
pametno
,
da
izhajamo
tako
dobro
,
kakor
je
mogoče
.
Kaj
loči
človeka
od
živali
?
Kaj
je
ideja
človeštva
?
Žival
,
vržena
v
življenje
kakor
mi
,
hrani
in
brani
se
,
kakor
se
mora
in
more
,
vsaka
zase
;
dobro
je
nji
,
kar
nji
koristi
;
kar
je
zunaj
nje
,
to
ji
je
tuje
,
sovražno
,
narava
in
žival
;
v
večni
vojski
živi
z
vsem
,
kar
se
giblje
,
kar
ji
prostor
krati
in
hrano
.
Pravico
ima
,
kdor
ima
moč
;
sme
se
,
kar
se
more
.
Žival
ne
misli
,
kako
se
godi
drugi
živali
;
mirna
,
zadovoljna
,
srečna
je
samo
,
če
je
zadostila
svojim
potrebam
.
Tako
žival
.
Kaj
pa
človek
?
—
V
čem
se
loči
od
živali
,
ako
misli
in
dela
kakor
ona
?
Človek
ne
vidi
samo
sebe
na
svetu
;
brat
mu
je
,
kdor
nosi
njegovo
podobo
.
Vesel
ne
more
biti
sam
,
če
vidi
brata
trpeti
.
Ve
,
da
,
če
njemu
pomaga
,
sebi
pomaga
.
Posameznik
je
ud
velike
družine
,
zvezane
v
sreči
in
nesreči
.
Zanjo
živeti
,
zanjo
trpeti
,
nji
,
ako
treba
,
svojo
srečo
žrtvovati
,
to
si
šteje
v
dolžnost
.
Kdor
ne
misli
tako
,
ta
ni
vreden
človeškega
imena
.
Zakaj
ti
vse
to
pravim
!
Ali
ti
hočem
s
tem
povedati
kaj
novega
?
Stare
,
znane
stvari
ti
ponavljam
.
Kdo
je
s
toliko
navdušenostjo
,
s
tako
gorečo
zgovornostjo
učil
ta
nauk
kakor
ravno
ti
?
Kdo
je
globokeje
čutil
v
svojem
srcu
gorje
,
v
katerem
zdihuje
vesoljno
človeštvo
?
Kdo
je
tako
zaničljivo
,
s
táko
sveto
jezo
govoril
proti
samopridnosti
,
ki
le
sebe
vidi
,
zase
skrbi
?
S
kakim
veseljem
sem
te
slišal
govoriti
tako
,
s
kakim
upanjem
sem
gledal
ta
blagi
,
mladostni
ogenj
,
ki
je
ogreval
in
vnemal
srce
poslušalcem
!
Dejal
sem
:
Kadar
pride
njegov
čas
,
ta
bo
delal
v
pismu
in
govoru
na
prid
domovini
,
človeštvu
;
kar
si
ti
želel
,
a
ne
mogel
,
to
vse
stori
v
obili
meri
on
!
Vse
to
je
minilo
.
V
svoji
nesreči
ni
ti
več
mar
,
kaj
se
godi
okrog
tebe
.
Ali
ni
to
samopridnost
?
—
Svojih
nimaš
več
,
za
katere
bi
ti
bilo
skrbeti
.
Dobro
!
Ali
si
zato
že
prost
?
Kaj
si
storil
do
zdaj
za
človeštvo
,
za
domovino
?
S
sveta
hočeš
iti
kakor
dolžnik
,
preden
je
poplačal
dolgove
?
Ali
morebiti
nimaš
dolžnosti
!
Hočeš
li
tako
zatajiti
vso
svojo
preteklost
?
Je
li
to
moštvo
!
Stvar
vreči
od
sebe
,
katera
ti
nima
nobene
vrednosti
,
iznebiti
se
neprijetnega
bremena
,
katerega
dalje
nositi
nimaš
volje
–
ali
je
to
junaštvo
?
Glej
,
dva
sta
šla
po
tem
potu
pred
tabo
,
blagi
duši
oba
,
tvoja
prijatelja
in
moja
,
za
njima
ni
sledu
,
in
kaj
sta
obetala
!
Hočeš
li
iti
za
njima
?
O
junaki
!
Kadar
pride
bojna
ura
,
orožje
od
sebe
pa
urno
v
beg
!
Kdo
pa
naj
se
bori
?
O
ko
bi
imel
kaj
moči
do
tebe
,
zarotil
bi
te
za
vse
,
kar
ti
je
bilo
nekdaj
sveto
!
Glej
ubogo
našo
domovino
,
pa
zdaj
ti
ni
več
v
mislih
;
ko
bi
se
je
še
spominjal
,
ko
bi
ti
tlela
še
iskrica
tistega
ognja
,
ki
ti
je
nekdaj
zanjo
gorel
v
srcu
,
ojunačil
bi
se
,
in
pozabivši
svoje
bolečine
,
živel
bi
zanjo
.
Kako
si
ti
poznal
njene
potrebe
,
kako
globoko
si
tudi
čutil
bolečine
njene
,
kako
si
hrepenel
pomagati
ji
,
posvetiti
ji
vse
svoje
moči
!
O
sanjal
sem
lepe
sanje
in
središče
teh
sanj
bil
si
ti
–
zdaj
smem
govoriti
–
sanjal
sem
,
da
boš
ti
nam
mož
,
ki
ga
potrebujemo
,
kateri
,
videč
,
da
je
ljudstvo
lačno
,
ne
bo
dajal
kamna
tistim
,
kateri
prosijo
kruha
;
ki
bo
kazal
z
besedo
in
dejanjem
bratom
svojim
pot
,
po
katerem
se
bodo
bližali
bolj
in
bolj
dušni
in
telesni
blaginji
.
Resnice
nam
je
treba
in
bratovske
ljubezni
.
Kdo
je
gorel
za
resnico
kakor
ti
?
Kdo
je
ljubil
brate
svoje
z
vsem
svojim
srcem
kakor
ti
?
In
zdaj
je
vse
to
minilo
!
A
kaj
bi
govoril
!
Morda
pričakuješ
,
da
ti
začnem
zdaj
še
mečiti
srce
,
kakor
ženske
,
češ
da
se
spomni
tudi
mene
,
najinega
prijateljstva
,
ne
puščaje
me
samega
na
svetu
?
Ne
boj
se
,
nič
tega
!
Mož
možu
ne
govori
tako
.
Pojdi
in
stori
,
česar
ne
moreš
pustiti
!
In
vendar
,
strašno
mi
je
misliti
,
da
bo
to
polno
,
bogato
srce
morebiti
skoraj
jed
gladnim
črvom
!
Ne
smem
in
ne
morem
misliti
,
da
se
vse
te
visoke
misli
,
vsi
ti
globoki
čuti
izgubé
in
poginejo
za
zmerom
brez
sadu
,
brez
sledu
za
sabo
.
Govoril
sem
ter
storil
svojo
dolžnost
,
več
ne
morem
.
Vse
drugo
je
v
tvoji
moči
.
Dobil
sem
pismo
od
Eveline
.
Preprosti
otrok
me
prosi
,
naj
pridem
in
te
potolažim
,
kakor
se
tolaži
dete
,
ki
je
palo
in
se
v
čelo
pobilo
!
In
vendar
me
je
čudno
ganilo
otroško
pismo
.
Pošljem
ti
ga
,
da
ga
prebereš
;
morebiti
imajo
večjo
moč
do
tebe
nedolžne
otroške
besede
nego
gorke
prijateljeve
prošnje
!
''
Zorin
prijatelju
''
Kako
težko
sem
pričakoval
tvojih
pisem
!
S
kakim
veseljem
sem
čital
ter
zvesto
v
srcu
hranil
tvojo
besedo
!
In
zdaj
?
Besedo
čitam
za
besedo
,
znan
mi
je
njih
pomen
,
ali
komaj
umejem
,
kako
se
vežejo
.
Znan
glas
mi
bije
iz
tvojega
pisma
na
uho
,
ali
ne
budi
mi
kakor
nekdaj
v
srcu
sorodnega
odmeva
.
V
mojem
srcu
je
vse
mrtvo
!
O
prijatelj
,
kako
žalostno
se
motiš
o
mojem
stanu
!
Spominjaš
me
nekdanjih
dni
,
oživljaš
mi
nekdanje
misli
in
čute
!
Kaj
pomaga
?
Kdo
mi
vrne
nekdanjo
moč
?
Megleno
zagrinjalo
mi
krije
vse
,
kar
je
za
mano
.
Potrte
so
mi
dušne
in
telesne
moči
.
Kako
hočeš
vladati
in
voditi
ladjo
,
ko
ti
je
nevihta
zdrobila
krmilo
!
Drugega
ne
vem
,
nego
da
sem
truden
in
pokoja
željan
–
pokoja
,
kjer
nič
ne
čuti
ni
duh
ni
telo
,
kjer
mi
prestane
utripati
nemirno
,
trudno
srce
.
Sinoči
sem
bil
na
pokopališču
''
Père
Lachaise
''
.
Bil
je
lep
,
tih
večer
.
V
daljavi
samo
se
je
razlegal
mestni
hrup
.
Znano
ti
je
,
da
ni
kraja
na
svetu
,
kjer
bi
bilo
na
tako
majhnem
prostoru
zbranih
toliko
slavnih
mož
vseh
časov
in
krajev
–
pod
zemljo
.
Kamor
pogledaš
,
sijajna
imena
na
sijajnih
spomenikih
.
Pod
njimi
uživajo
sad
svojega
truda
možje
,
ki
so
živeli
in
trpeli
,
delali
in
se
trudili
človeštvu
na
korist
.
Ta
je
razsvetljeval
z
lučjo
svojega
uma
ter
razkrival
najglobokejše
,
najtemnejše
skrivnosti
;
ta
je
pel
iz
dna
svojega
srca
nesmrtne
pesmi
,
katere
bodo
ogrevale
in
navduševale
pozne
rodove
.
Kaj
je
njih
plačilo
?
Kaj
so
dosegli
zase
z
vsem
trudom
svojim
?
Slava
–
prazno
ime
!
Kak
razloček
je
zdaj
med
njim
,
katerega
ime
je
zapisalo
z
neizbrisnimi
črkami
v
zlato
knjigo
hvaležno
človeštvo
,
in
med
njim
,
katerega
grob
je
pozabljen
,
brez
imena
,
brez
spomina
?
Dosegli
so
,
kar
je
zadnji
namen
vsega
bitja
in
gibanja
na
svetu
–
pokoj
!
Čemu
vse
življenje
in
gibanje
,
čemu
trpljenje
in
solze
,
če
je
tak
njih
smoter
in
konec
!
Pri
kraju
pokopališča
zagledam
na
grobu
brez
spomenika
,
kako
je
klečala
žalujoča
ženska
podoba
.
Ko
se
ji
približam
,
vidim
ubožno
oblečeno
dekle
,
vso
objokano
.
Ne
gane
se
o
mojem
prihodu
;
saj
njene
misli
zdaj
niso
nad
zemljo
.
Nisem
je
mogel
vprašati
,
po
kom
žaluje
.
Čemu
tudi
?
Slišal
bi
bil
pač
,
da
ji
tu
počiva
oče
ali
mati
,
edina
njena
podpora
,
da
zdaj
nima
sirota
nikogar
na
svetu
.
O
da
človek
še
na
pokopališču
ne
najde
mirú
!
Pojdi
,
kamor
hočeš
,
povsod
te
spremlja
kakor
senca
človeško
trpljenje
.
Neumirjen
,
nepotolažen
šel
sem
tiho
domov
.
Evelina
je
res
dobro
dete
.
Kaj
si
prizadeva
sirota
,
da
bi
mi
za
samo
trenutje
razvedrila
čelo
!
Kako
je
srečna
,
samo
če
me
tako
daleč
pripravi
,
da
se
ji
malo
nasmehnem
.
Srčno
hvalo
,
dragi
moj
,
edini
moj
prijatelj
na
svetu
,
za
tvojo
ljubezni
polno
skrb
,
ki
mi
glasno
govori
iz
vsake
besede
tvojega
pisma
!
O
da
ti
je
ne
morem
povrniti
,
kakor
bi
rad
!
Imej
potrpljenje
z
menoj
.
Obljubiti
ne
morem
ničesar
;
sam
čakam
,
križem
roke
držeč
,
kaj
mi
prinese
prihodnja
ura
.
—
''
Dela
Zorinu
''
Ozdravela
sem
.
Vsaj
trdijo
vsi
,
da
sem
zdrava
,
oče
,
Julieta
,
mati
Vernier
in
tudi
zdravnik
,
in
ta
mora
vedeti
.
Vidijo
me
,
da
jem
in
hodim
,
tudi
lica
,
pravijo
,
da
se
mi
zopet
rdé
;
kaj
hočejo
več
?
Meni
sicer
ni
zdravo
pri
srcu
,
a
nočem
jim
kaliti
veselja
.
Zopet
se
z
Julieto
sprehajam
po
vrtu
,
zopet
obiskujem
ljubljene
kraje
.
Vse
je
,
kakor
je
bilo
,
in
vendar
vse
spremenjeno
.
Zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
mi
bilo
vse
z
neko
tanko
meglo
prepreženo
.
Ali
bi
mi
ne
bilo
bolje
,
ako
bi
počivala
v
hladni
zemlji
?
Milan
,
Milan
,
brez
tebe
ni
zdravja
,
brez
tebe
ni
življenja
!
Silim
se
upati
,
rada
bi
se
spregovorila
,
ni
mi
mogoče
.
Notranji
glas
mi
govori
,
da
meni
ni
upanja
.
Milan
,
ti
si
upanje
moje
,
in
ti
si
daleč
od
mene
,
ti
ne
boš
nikdar
moj
!
Kakor
lepa
,
sladka
podoba
v
sanjah
,
tako
si
se
mi
prikazal
,
tako
si
mi
izginil
izpred
oči
.
O
da
nisi
mogel
ostati
samo
še
malo
,
malo
časa
pri
meni
!
Saj
niso
predrzne
moje
želje
.
Da
bi
bila
samo
še
nekoliko
dni
mogla
živeti
s
tabo
,
srečna
bi
bila
in
zadovoljna
vse
svoje
ostale
dni
!
Mogla
bi
reči
potem
:
Živela
sem
in
ljubila
,
kaj
hočem
še
?
Saj
ti
nisem
še
mogla
reči
iz
oči
v
oči
:
Ljubim
te
,
in
iz
tvojih
ust
nisem
slišala
te
sladke
besede
.
O
mili
prijatelj
moj
!
Ti
ne
veš
,
nikdar
mi
nisi
bil
iz
spomina
.
Vse
misli
moje
so
se
vrtele
o
tebi
.
Ti
si
mi
bil
v
zvezi
z
vsem
,
kar
je
lepega
in
blagega
na
svetu
.
Podnevi
sem
mislila
nate
,
z
Julieto
sem
govorila
o
tebi
;
v
sanjah
sem
te
gledala
in
kakor
v
srečnih
,
otroških
letih
s
teboj
govorila
ponoči
.
Sladko
upanje
mi
je
vedno
tešilo
srce
,
da
te
bom
videla
še
enkrat
!
Prišel
si
in
s
tabo
mi
je
prišlo
novo
življenje
.
O
kako
sem
bila
srečna
!
In
prišlo
je
tisto
trenutje
–
sladka
groza
me
spreletava
,
ko
se
ga
spominjam
–
prišlo
mi
je
tisto
blaženo
trenutje
,
najlepše
,
najslajše
trenutje
mojega
življenja
,
ali
se
ga
spominjaš
tudi
ti
?
Ko
sva
se
pogledala
po
dolgem
molčanju
,
ko
so
nama
v
solzah
govorile
oči
,
kar
sta
čutili
najini
srci
!
Najini
srci
,
pravim
,
ali
se
motim
mordà
,
ali
nisi
čutil
v
tistem
trenutju
tudi
ti
,
kar
sem
čutila
jaz
?
O
pusti
,
ne
jemlji
mi
sladke
vere
,
da
sem
te
umela
,
da
me
ljubiš
tudi
ti
!
—
Milan
,
eno
željo
še
imam
,
edino
,
zadnjo
željo
na
tem
svetu
.
Ali
ti
jo
smem
izreči
?
Kaj
porečeš
,
ko
jo
začuješ
?
Vem
,
kaj
si
obljubil
pred
svojim
odhodom
mojemu
očetu
.
Sveta
je
možu
beseda
,
vem
.
In
vendar
,
Milan
,
ako
bi
šlo
tu
za
življenje
,
ali
ni
pomoči
?
Jaz
ne
vem
soditi
,
kaj
je
prav
,
in
zdaj
celó
ne
.
Pri
meni
sodi
samo
srce
,
in
srce
mi
pravi
,
da
najostrejši
sodnik
bi
te
ne
obsodil
,
tudi
moj
oče
ne
–
ako
–
prideš
nazaj
,
samo
za
eno
uro
,
za
eno
trenutje
,
ne
več
,
da
te
vidim
še
enkrat
,
da
ti
podam
roko
v
slovo
.
Čuješ
,
roko
v
slovo
.
Glej
,
prijatelji
si
podajajo
roko
v
slovo
pri
ločitvi
.
Ti
si
mi
jo
pozabil
dati
,
ko
si
se
ločil
na
veke
od
mene
.
Kakor
blisk
si
šel
.
Stala
sem
in
gledala
,
ko
si
odhajal
;
nisi
se
ozrl
za
sabo
.
Kako
je
drčal
voz
,
ki
je
nosil
mojo
srečo
,
moje
življenje
!
V
enem
trenutju
mi
je
izginil
,
in
tema
se
mi
je
storila
pred
očmi
!
—
Milan
,
če
ti
je
mogoče
,
usliši
zadnjo
prošnjo
nesrečne
svoje
Dele
!
Glej
,
na
kolenih
te
prosim
,
stori
mi
to
milost
!
Pridi
,
ne
boj
se
!
In
če
te
vidi
ves
svet
,
saj
imaš
pravico
do
mene
,
ti
edini
imaš
pravico
do
mene
,
pred
Bogom
in
pred
ljudmi
,
ti
prijatelj
moj
,
moj
ženin
,
moje
vse
!
''
Dela
''
''
Zorin
prijatelju
''
Padel
sem
!
Kaj
mi
bode
še
sveto
,
če
mi
ni
sveta
bila
dana
beseda
!
O
,
kaj
je
vse
tisto
naše
tako
slavljeno
moštvo
,
tisto
junaštvo
,
s
katerim
se
tolikanj
ponašamo
!
Pride
ti
slaba
,
šibka
stvar
z
otroškim
obličjem
,
z
nasmehom
na
ustih
,
s
solzami
v
očeh
;
pomigne
ti
z
belo
ročico
in
–
pozabljeni
so
vsi
tvoji
sklepi
in
nameni
;
za
njo
greš
brez
volje
,
skoraj
brez
zavesti
!
Videl
sem
jo
;
na
njenih
prsih
sem
slonel
;
na
njenih
ustih
so
gorela
moja
usta
–
enkrat
samo
;
nikdar
več
potem
!
O
,
ne
vprašuj
me
,
kako
je
bilo
!
Človeški
jezik
ima
besedi
,
da
razodeva
in
popisuje
najskrivnejše
stvari
,
a
nem
je
,
ko
bi
mu
bilo
naznanjevati
najvišje
veselje
,
najglobokejšo
žalost
!
S
solzami
sva
se
pozdravila
,
v
solzah
sva
se
topila
pri
slovesu
.
Kaj
sva
govorila
medtem
,
komaj
jasno
vem
;
a
to
morem
reči
,
da
v
teh
kratkih
trenutjih
najinega
združenja
sem
užil
radosti
in
sreče
toliko
,
kolikor
je
more
prenašati
moje
srce
.
Poplačan
,
odškodovan
sem
obilo
za
vse
,
kar
sem
prebil
v
življenju
.
Zdaj
šele
vem
,
ko
je
vse
minilo
,
kaj
sem
izgubil
;
zdaj
šele
čutim
,
kako
srečen
bi
bil
mogel
biti
z
njo
!
Razmaknile
so
se
mi
za
trenutje
megle
pred
očmi
;
v
rajski
svetlobi
se
mi
je
prikazala
sreča
,
en
pogled
nanjo
,
potem
so
jo
na
veke
zopet
zagrnile
sovražne
meglé
.
In
vendar
,
prijatelj
,
motil
bi
se
,
ako
bi
mislil
,
da
se
nesrečnejšega
čutim
nego
prej
.
Ravno
nasprotno
!
Neki
čuden
pokoj
se
mi
je
ustanovil
v
srcu
,
dasi
ne
tisti
sladki
,
blagodejni
mir
,
po
katerem
hrepeni
vse
človeško
bitje
.
Slovo
sem
dal
na
veke
upu
in
željam
;
saj
z
njimi
ni
miru
.
Vdal
sem
se
svoji
usodi
.
A
kaj
sem
moral
videti
še
!
Tudi
Julieta
ni
več
,
kakršna
je
bila
.
V
srce
me
je
bolelo
,
ko
sem
videl
,
kako
sirota
na
skrivnem
trpi
.
Kakor
preklet
hodim
po
svetu
,
v
srcu
nosim
nemir
in
nemir
sejem
in
puščam
za
sabo
.
Moj
sklep
je
storjen
.
Ni
mi
več
tu
ostati
.
Vse
je
pripravljeno
na
pot
.
Jutri
že
zapustim
nesrečni
kraj
.
Da
bi
mogel
pustiti
za
sabo
tudi
vse
spomine
!
Saj
poznaš
Bled
.
Videl
sem
ga
prvič
,
ko
sem
imel
štirinajst
let
.
Takrat
že
se
mi
je
bila
zbudila
želja
v
prsih
tu
v
tem
blaženem
kraju
po
življenja
trudu
v
pokoju
nekoliko
časa
živeti
,
končati
svoje
dni
.
Videl
sem
potem
mnogo
lepih
krajev
,
vendar
,
kakor
prvi
svoji
ljubezni
,
ostal
sem
vedno
zvest
svojemu
Bledu
.
Kakor
v
neko
sveto
,
obljubljeno
deželo
me
je
vedno
vleklo
hrepenenje
tjà
na
otok
z
valovi
krog
obdani
.
Spolniti
hočem
svojemu
srcu
zadnjo
željo
.
Če
malo
prej
,
nego
sem
mislil
,
kaj
škodi
?
Z
Bleda
torej
,
če
srečno
tja
dospem
,
pričakuj
prihodnjega
mojega
pisma
.
''
Zorin
Deli
''
Gore
in
doline
bodo
med
nama
,
ko
ti
dojdejo
te
vrstice
.
Težko
je
,
pravijo
,
zlasti
mlademu
človeku
,
ločiti
se
od
življenja
.
Ti
si
moje
življenje
in
od
tebe
jemljem
slovo
na
veke
!
Kar
mi
je
ostalo
dušnih
in
telesnih
moči
,
zbral
in
združil
sem
jih
,
in
vendar
težko
grem
,
neizrečeno
težko
.
Dela
,
ne
omaguj
,
ne
toži
,
saj
veš
,
da
mora
biti
.
Vdaj
se
svoji
usodi
,
kakor
sem
se
jaz
vdal
.
Saj
si
bila
vedno
srčna
,
pogumna
deklica
,
iz
tebe
sem
sam
pil
moči
in
kreposti
!
Vračam
se
v
svojo
domovino
.
Saj
nekoliko
je
tudi
tvoja
,
kajne
,
sladka
prijateljica
moja
?
Močno
hrepenenje
se
mi
je
zbudilo
po
nji
;
saj
pravijo
,
da
še
celó
ptiča
obide
želja
pred
smrtjo
,
da
bi
enkrat
videl
kraj
,
kjer
se
je
rodil
.
Dela
,
dajem
ti
dokaz
svoje
ljubezni
,
da
ti
ne
morem
dati
večjega
.
Jaz
grem
,
ti
ostani
.
Ne
vprašaj
,
kaj
bo
iz
mene
.
Živi
,
živi
,
če
ti
je
moči
,
srečna
tudi
brez
mene
!
Ljubezen
,
pravijo
,
da
je
samopridna
;
moja
ni
.
Sladko
tolažilo
bi
mi
bilo
zdaj
,
ko
te
zapuščam
,
ako
bi
mogel
misliti
,
da
me
s
časom
pozabiš
,
da
boš
mirno
,
srečno
živela
drugim
in
sebi
na
veselje
v
krogu
veselih
otrok
–
tudi
ta
misel
mi
nima
nič
bridkosti
v
sebi
.
Jaz
sem
užil
svoj
del
od
tebe
.
Ti
v
svoji
nedolžnosti
sama
ne
veš
,
kaj
si
mi
storila
,
kaj
sem
ti
dolžan
!
Glej
,
zgodaj
,
prezgodaj
že
sem
spoznal
življenje
.
Ti
srečno
dete
ne
veš
,
kaj
je
to
!
Kdor
ga
pozna
enkrat
do
dna
,
njemu
je
izginil
z
ust
sladki
smeh
.
Kdor
hoče
spoznati
kako
stvar
,
mora
jo
preiskavati
,
opazovati
od
zunaj
in
od
znotraj
,
da
pride
do
pravega
jedra
njenemu
bitju
.
Tako
bi
se
moralo
spoznati
tudi
življenje
.
Ali
glej
,
nesreča
je
ta
:
nekaterim
je
prirojeno
ali
prirejeno
,
ali
oboje
,
da
,
ko
stopijo
v
življenje
,
prinesó
s
sabo
neko
podobo
njegovo
,
neki
ideal
,
bolj
ali
manj
dovršen
,
katerega
so
si
ustvarili
v
tihih
urah
po
svoji
naravi
,
dejal
bi
,
po
svoji
podobi
.
S
to
podobo
pred
očmi
stopijo
v
dejansko
življenje
.
A
vsaka
stopinja
,
vsak
pogled
po
njem
jim
kaže
,
da
se
resnica
nikakor
ne
strinja
z
njihovo
priljubljeno
podobo
,
katera
je
zrasla
z
njimi
,
tako
da
si
je
ne
morejo
iztrgati
iz
prsi
.
In
to
spoznanje
jim
je
vir
najhujše
bolečine
,
neskončne
žalosti
.
Kako
lepo
,
čisto
,
vzvišeno
podobo
smo
si
ustvarili
o
človeku
!
Človek
je
ljubljenec
stvarnikov
,
podoba
njegova
.
Vsi
smo
sinovi
enega
očeta
,
bratovska
ljubezen
nas
veže
v
veselju
in
trpljenju
.
A
kaj
nam
kaže
življenje
?
Vsak
živi
zase
,
svoje
solze
otira
,
svoje
rane
zdravi
;
za
svojo
srečo
hrepeneč
hití
;
tujec
,
sovražnik
mu
je
,
kogar
zadene
na
poti
do
nje
.
Človeštvo
,
prijateljstvo
,
zvestoba
–
prazne
besede
,
ki
zbirajo
pomilovalen
nasmeh
zrelemu
,
modremu
možu
na
ustne
.
Kakor
divja
zver
bori
se
v
krvavem
boju
brat
z
bratom
,
ljudstvo
z
ljudstvom
za
kos
zemlje
,
za
puhlo
slavo
,
za
kratek
čas
!
A
kaj
pravim
:
kakor
divja
zver
?
Zver
plane
srdita
na
zver
,
raztrga
jo
v
trenutku
s
krvavimi
zobmi
;
kratek
je
bil
ta
boj
,
kratko
trpljenje
premagane
živali
.
A
človek
!
On
zbere
vse
moči
svojega
uma
–
in
te
niso
majhne
–
da
izmisli
in
znajde
svojemu
bližnjemu
bolečine
,
ki
ga
bodo
najhuje
skelele
,
ki
bodo
najdalje
trpele
.
Gorje
mu
,
kdor
pade
v
krvoločne
roke
njegove
!
Pri
Bogu
je
milost
,
pri
človeku
je
ni
.
''
Vae
victis
!
''
Gorje
premaganim
!
Ta
strašni
,
v
nebo
vpijoči
krik
doní
po
vsej
zgodovini
človeški
!
Hladnokrvno
,
ne
,
veselo
gleda
,
kako
se
vije
pred
njim
v
smrtnih
in
vendar
v
neskončnih
mukah
uboga
stvar
.
Njena
mila
prošnja
,
njen
krik
,
ki
bi
risu
omečil
srce
,
človeškemu
ušesu
glasí
se
prijetno
.
O
proč
s
temi
strašnimi
podobami
!
Samo
posamezni
se
kažejo
tu
in
tam
blagi
možje
,
ki
čutijo
brezkončno
gorje
človeštva
,
ki
nas
opominjajo
pozabljene
resnice
,
da
smo
si
bratje
,
da
se
ljubímo
,
da
si
pomagajmo
.
A
kaj
je
sad
njihovega
nauka
?
Sovražijo
jih
in
preganjajo
,
kamnajo
in
križajo
,
in
če
ne
morejo
tega
,
pa
jih
vsaj
črté
,
obrekujejo
in
črnijo
–
prava
kačja
zalega
!
Tako
se
je
nekdaj
godilo
,
kakor
čitamo
,
tako
se
godi
še
dandanašnji
.
Kako
bi
človeku
ne
upálo
upanje
o
takem
pogledu
!
A
kam
sem
zašel
,
kaj
ti
razgrinjam
tako
žalostne
podobe
?
In
vendar
moram
govoriti
še
dalje
,
da
me
boš
popolnoma
umela
,
zakaj
sem
ti
neskončno
hvalo
dolžan
.
—
Ranjena
zver
pobegne
ter
se
skrije
v
tiho
goščavo
,
da
tu
ozdravi
ali
pogine
.
S
krvavečim
srcem
se
zateče
nesrečni
človek
po
takih
skušnjah
naravi
v
sveto
,
neomadeževano
krilo
.
Izgubljeni
sin
vrača
se
pozno
v
svoj
pravi
dom
;
spéhan
,
pokoja
in
tolažbe
željan
pade
materi
zemlji
v
naročje
,
iz
njega
je
prišel
,
vanj
se
zopet
povrne
.
Tu
upa
najti
,
če
ne
zdravila
,
vsaj
hladila
svojim
ranam
.
—
Bridka
prevara
!
V
naravi
vladajo
enaki
železni
zakoni
.
Krepkejša
rastlina
zatira
slabšo
in
med
živalmi
je
enako
večni
boj
za
življenje
!
Upal
je
priti
med
svoje
;
tuja
,
néma
stoji
brez
čuta
pred
njim
rastlina
;
in
žival
?
–
ta
se
mu
umiče
,
naj
jo
kliče
in
vabi
še
tako
prijazno
,
in
ona
upira
sovražno
vanj
krvoželjne
oči
.
Tuj
je
človek
v
naravi
:
narava
nima
srca
!
Obup
se
mu
bliža
s
temnimi
krili
,
skoraj
ga
zavije
vanje
.
Mračí
se
mu
okrog
in
okrog
.
A
glej
,
nenadoma
mu
zasveti
rešilen
žarek
.
O
kako
krivico
je
delal
človeštvu
!
Obupal
je
o
vsem
,
in
vendar
mu
je
neznana
ostala
njegova
lepša
,
boljša
polovica
.
Kako
je
to
mogoče
?
Saj
mu
je
vendar
,
skoraj
otroku
še
,
plavala
vedno
pred
očmi
,
kakor
nebeška
prikazen
,
jasna
ženska
podoba
!
In
mladenič
jo
je
zvesto
hranil
v
svojih
prsih
kakor
najdražji
zaklad
;
lepšal
jo
je
z
vsem
,
kar
je
imel
lepega
,
blagega
in
čistega
;
vanjo
se
je
zaupno
oziral
v
težkih
,
bridkih
trenutjih
.
A
ko
je
stopil
v
viharno
življenje
,
izginila
mu
je
bila
v
hrupu
in
nemiru
izpred
oči
.
O
zdaj
se
mu
je
pa
zopet
prikazala
tolažnica
,
rešiteljica
,
ko
je
najbolj
potrebuje
.
K
nji
,
le
k
nji
!
Če
je
kje
na
svetu
,
v
blagem
ženskem
srcu
je
pravo
človeštvo
doma
!
Zadnja
,
ne
manj
bridka
prevara
!
Ubožec
,
česar
si
hrepeneč
iskal
,
tudi
tukaj
ne
najdeš
!
Kako
plitvo
,
kako
prazno
,
kako
površno
in
níčevo
se
ti
zdi
naglo
vse
,
kar
je
toliko
obetalo
od
daleč
!
Blagor
mu
,
komur
zadostuje
bleščeča
,
vabeča
vnanjost
,
kdor
se
kakor
otrok
veselí
zlate
pene
!
Gorjé
pa
tebi
,
kateremu
globoče
sezajo
želje
!
Dokler
te
vodi
pot
po
cvetočih
travnikih
,
bo
ti
prijetna
,
kratkočasna
tovarišica
;
s
sladko
govorico
ti
bo
krajšala
pot
;
zdaj
in
zdaj
ti
tudi
z
mehko
ročico
obriše
gorki
pot
z
obraza
.
A
ko
prideta
do
samotnega
nočnega
gozda
,
skozi
katerega
ti
je
iti
–
ustavi
se
plaho
,
gleda
nekaj
časa
,
morda
celo
z
mokrim
očesom
za
tabo
,
potem
se
vrne
zopet
nazaj
k
veselim
ljudem
!
O
da
bi
našel
samo
eno
zvesto
srce
,
da
bi
mogel
nanj
položiti
trudno
glavo
in
reči
:
Tu
je
moj
dom
,
moja
last
,
kdo
me
prežene
od
tod
?
Srce
,
katero
bi
umelo
tvoje
bolečine
,
kateremu
bi
mogel
tožiti
vse
,
kar
te
teží
,
kakor
toži
otrok
svoji
materi
!
In
tako
srce
sem
našel
jaz
!
Dela
,
Dela
!
Ko
bi
pretrpel
zate
,
kar
more
človek
pretrpeti
,
ko
bi
zate
do
zadnje
kaplje
svojo
kri
prelil
–
nikdar
ti
ne
povrnem
,
kar
si
mi
storila
ti
!
Glej
,
ti
si
moja
tolažnica
,
