,se
vendar
ni
mogla
nobena
meriti
z
damami
Bertrandove
rodovine
.
Bogastvo
teh
toilett
je
bilo
tako
veliko
,
da
se
je
čudila
celo
baronica
Cojzova
.
Spočetka
je
vladala
na
soareji
neka
napetost
,
kakor
pač
vedno
,
če
se
prvič
sestanejo
nepoznani
ljudje
.
Predstavljanje
gostov
se
je
izvršilo
prav
ceremonijelno
,
potem
pa
se
je
družba
nekako
razdelila
:
na
eni
strani
so
bili
Franoozi
s
svojimi
damami
,
na
drugi
pa
domačini
.
Naenkrat
je
vstala
gospa
Dillon
in
šla
naravnost
na
ono
stran
,
kjer
so
stali
ljubljanski
gospodje
zbrani
okrog
barona
Godellija
.
—
Prosim
gospodje
,
ali
je
morda
med
vami
kdo
tako
galanten
,
da
bi
se
hotel
usmiliti
stare
gospe
,
ki
še
vedno
rada
pleše
?
Tako
je
z
najljubeznivejšim
smehljajem
vprašala
gospa
Dillon
.
Mojih
rojakov
je
vse
polno
tu
,
a
nobeden
ni
bil
tako
prijazen
,
da
bi
me
bil
povabil
na
ples
.
Dvajset
gospodov
je
pristopilo
in
se
ponudilo
gospe
Dillon
za
plesalce
.
—
Ah
—
to
je
lepo
—
sedaj
pa
jaz
lahko
izbiram
,
se
je
smejala
gospa
Dillon
.
V
takem
položaju
že
dolgo
nisem
bila
.
Ali
težko
je
—
izbirati
med
tolikimi
gospodi
.
—
Eh
—
eh
—
dovolite
—
se
je
nosljaje
oglasil
grof
Lichtenberg
—
ko
bi
poznal
Vaš
ukus
,
milostiva
—
—
Kaj
ukus
—
to
je
vendar
naravno
,
da
imam
mlade
moške
rajši
,
kakor
stare
plešce
,
se
je
rogala
gospa
Dillon
,
ki
je
bila
v
svojih
mladih
dneh
šivilja
in
je
tudi
kot
imenitna
gospa
govorila
vedno
s
tako
odkritosrčnostjo
,
da
je
svojega
zeta
spravila
časih
v
največjo
zadrego
.
—
Prosim
najmlajšega
izmed
gospodov
,
naj
pleše
z
mano
.
Najmlajši
je
bil
sin
trgovca
Jagerja
in
gospa
Dillon
ga
je
v
triumfu
odpeljala
na
plesišče
.
S
tem
je
bil
takorekoč
led
prebit
in
zdaj
se
je
razvila
v
dvorani
prav
živahna
in
neprisiljena
zabava
in
zadovoljna
je
bila
ž
njo
celo
nikdar
zadovoljna
baronica
Cojzova
,
zlasti
ker
je
bila
edina
ljubljanska
dama
,
s
katero
je
plesal
grof
Bertrand
.
Konrad
je
plesal
samo
z
Maro
,
a
še
do
te
je
le
redkokraj
prišel
,
ker
so
jo
francoski
oficirji
kar
trumoma
oblegali
.
Skoro
vedno
je
slonel
v
ozadji
,
misli
njegove
pa
so
begale
kdove
kje
.
—
Ali
ste
prišli
sem
filozofirat
ali
plesat
?
Presenečen
je
skočil
Konrad
s
svojega
sedeža
,
ko
so
te
besede
udarile
na
njegovo
uho
.
Pred
njim
je
stalo
cvetoče
dekle
,
vojvodinja
Fitz-James
,
ki
se
je
veselo
smejala
,
ko
je
videla
,
v
kako
zadrego
je
spravila
Konrada
.
Še
predno
je
Konrad
mogel
kaj
reči
,
je
nadaljevala
vojvodinja
:
—
Vsi
gospodje
,
kar
jih
je
tu
,
so
že
z
menoj
plesali
;
samo
Vam
se
ni
zdelo
vredno
,
da
bi
me
prosili
za
ples
.
—
Visokost
imate
toliko
odličnih
častilcev
—
se
je
opravičeval
Konrad
.
—
Ali
jaz
hočem
,
da
ste
tudi
vi
moj
častilec
,
ga
je
prekinila
vojvodinja
.
Jaz
sploh
zahtevam
,
da
so
vsi
v
mene
zaljubljeni
.
—
Ta
zahteva
,
visokost
,
je
vendar
malo
pretirana
,
je
menil
Konrad
.
Saj
nekateri
gospodje
sploh
niso
več
prosti
.
—
Ali
ste
vi
še
prosti
,
gospod
kapitan
?
Konrad
ni
na
to
vprašanje
odgovoril
,
ker
je
v
tem
hipu
zaigrala
godba
.
—
Prosim
visokost
—
—
Dobro
!
Odpustim
Vam
,
da
me
niste
že
prej
prosili
za
ples
,
ali
v
prihodnje
zahtevam
več
pozornosti
.
Vojvodinja
se
je
lahno
naslonila
na
Konrada
in
se
ž
njim
zasukala
po
parketu
.
—
Gospod
kapitan
,
je
rekla
vojvodinja
,
Vi
ste
izboren
plesalec
.
Imenujem
Vas
za
svojega
plesnega
pobočnika
.
Ali
poznate
dolžnosti
,
ki
jih
ima
plesni
pobočnik
?
—
Obžalujem
visokost
—
ali
doslej
še
nisem
nikdar
slišal
o
tem
dostojanstvu
.
—
Poslušajte
torej
:
Plesni
pobočnik
mora
biti
vedno
pripravljen
,
plesati
s
svojo
damo
;
če
pleše
njegova
dama
s
kom
drugim
,
mora
stati
na
strani
in
zdihovati
v
nesrečni
ljubezni
,
ne
sme
pa
nikdar
plesati
s
kako
drugo
damo
.
Ali
hočete
te
pogoje
vestno
izpolnjevati
?
—
Ne
,
visokost
,
nikakor
ne
!
je
smehljaje
a
odločno
izjavil
Konrad
.
—
Kako
pravite
?
Vi
nečete
biti
moj
plesni
kavalir
?
Vojvodinja
kar
umeti
ni
mogla
,
da
je
bil
njen
predlog
odklonjen
.
—
Obžalujem
,
visokost
—
ali
ni
mogoče
!
—
Ni
mogoče
?
Jaz
pa
Vam
pravim
,
da
je
mogoče
in
da
postanete
vendar
moj
plesni
kavalir
,
če
se
še
tako
branite
.
In
hočeš
,
nočeš
je
moral
Konrad
tudi
prihodnjo
turo
plesati
z
vojvodinjo
Fitz
James
.
Ples
je
bil
končan
šele
proti
jutru
.
Prav
ko
se
je
Konrad
odpravljal
,
je
prišel
k
njemu
novi
tajnik
generalnega
guvernerja
.
—
Gospod
kapitan
—
prosim
na
besedo
!
Ekscelenca
gospod
generalni
guverner
želi
,
da
se
mu
jutri
predstavite
.
—
Jaz
?
—
Da
!
Menda
postanete
adjutant
.
Po
dolgih
posvetovanjih
z
različnimi
francoskimi
funkcijonarji
in
uglednimi
domačini
iz
ranih
krajev
Ilirije
,
je
generalni
guverner
grof
Bertrand
prišel
do
spoznanja
,
da
mora
pridobiti
francoski
upravi
simpatije
nemškega
in
italijanskega
prebivalstva
,
zlasti
plemstva
in
meščanstva
,
če
se
naj
francosko
gospodstvo
v
Iliriji
utrdi
.
Slovensko
in
hrvatsko
prebivalstvo
še
ni
bilo
tako
zavedno
,
da
bi
moglo
biti
edina
opora
in
zaslomba
francoske
vlade
;
slovansko
prebivalstvo
je
bilo
še
tako
pristopno
vplivu
duhovščine
,
Nemcev
in
Italijanov
,
da
se
nanj
ni
bilo
popolnoma
zanesti
.
Sprijaznenje
Nemcev
s
francosko
upravo
je
grof
Bertrand
poveril
svoji
ženi
.
Ta
je
imela
nalogo
,
zbližati
družabno
nemški
živelj
s
Francozi
,
kajti
tako
je
mislil
generalni
guverner
,
da
najlaglje
doseže
svoj
namen
.
Grofica
Bertrand
se
je
tema
delu
posvetila
z
vnemo
in
prirejala
vsak
dan
v
škofiji
male
sestanke
,
na
katere
je
vabila
ljubljanske
aristokrate
in
meščane
,
posebno
tudi
nemške
.
Izprva
so
se
le
v
manjšem
številu
odzivljali
ali
veselo
življenje
»
na
dvoru
«
—
kakor
so
imenovali
škofijo
—
jih
je
vendar
zanimalo
in
kmalu
je
bil
obisk
številnejši
,
zlasti
odkar
je
baronica
Cojzova
odločno
stopila
na
stran
Francozov
in
postala
takorekoč
najboljša
prijateljica
grofice
Bertrandove
in
odkar
se
je
baron
Kodelli
oklenil
grofa
Bertranda
in
delal
zanj
vztrajno
in
živahno
propagando
.
Konrad
je
bil
kot
drugi
adjutant
grofa
Bertranda
skoro
noč
in
dan
v
škofiji
.
Opravila
ni
imel
dosti
,
kajti
v
političnih
in
upravnih
zadevah
je
vse
posle
izvrševalo
tajništvo
,
vojaške
posle
pa
je
opravljal
prvi
adjutant
.
Konrad
pravzaprav
ni
imel
druge
naloge
,
kakor
delati
družbo
Bertrandovim
damam
in
v
oficirskih
krogih
so
mu
tudi
kmalu
navzdeli
priimek
»
adjutant
vojvodinje
Fritz-James
«
,
posebno
še
zetegadelj
,
ker
je
bil
stalni
aprmljevalec
mlade
vojvodinje
,
kadar
je
jezdila
na
izprehod
.
Mara
se
je
samo
smehljala
,
brezskrbno
in
samozavestno
,
če
je
kdo
opozoril
na
intimno
občevanje
Konrada
z
vojvodinjo
Fitz-James
.
Niti
trenotek
ni
mislila
,
da
se
ji
Konrad
izneveri
,
da
bi
ga
mogla
vojvodinja
vjeti
v
svoje
mreže
.
Napram
Konradu
ni
nikdar
niti
z
besedico
omenila
tega
razmerja
.
Tudi
»
na
dvor
«
je
šla
le
redkokdaj
,
ker
ji
ni
ugajal
frivolni
ton
,
ki
je
tam
vladal
,
in
ker
ji
je
bilo
mučno
gledati
,
kako
je
vojvodinja
koketirala
s
Konradom
.
Na
dan
15.
avgusta
je
bila
običajna
Napoleonova
slavnost
.
Banketu
pri
generalnem
guvernerja
je
sledil
ples
.
Povabljenih
je
bilo
na
ta
ples
toliko
ljudi
,
da
so
bili
vsi
prostori
prenapolnjeni
.
Povabljen
je
bil
tudi
Kopitar
,
ki
pa
se
je
,
kakor
navadno
skromno
držal
v
ozadju
in
svojo
pozornost
posvečeval
edinole
baronici
Cojzovi
in
mnogoštevilnim
njenim
častilcem
.
Generalni
intendant
baron
de
Belleville
pa
je
Kopitarja
takoj
spoznal
,
dasi
ga
je
bil
videl
samo
takrat
,
ko
mu
je
prišel
razkrit
zaroto
.
—
Pojdite
malo
z
mano
,
je
baron
de
Belleville
ogovoril
Kopitarja
in
prijemši
ga
za
roko
,
ga
je
peljal
h
generalnemu
guvernerja
.
—
Dovolite
,
ekselenca
,
da
Vam
predstavim
gospoda
Kopitarja
,
učitelja
na
normalni
šoli
.
To
jo
namreč
oni
mož
,
ki
si
je
za
Francijo
pridobil
veliko
zaslugo
a
razkritjem
zarote
—
saj
se
ekscelenca
spominjate
.
Bertrand
je
s
posebno
ljubeznivostjo
dal
Kopitarju
roko
.
—
Prav
vesel
sem
,
da
Vas
spoznam
.
Gospod
generalni
intendant
me
je
zaupno
o
vsem
informiral
.
Bodite
prepričani
,
da
znam
ceniti
Valo
zaslugo
.
Dovolite
,
da
Vas
predstavim
svoji
ženi
.
In
generalni
guverner
je
peljal
Kopitarja
k
svoji
soprogi
in
ga
predstavil
s
pripomnjo
,
da
ga
posebno
priporoči
njeni
naklonjenosti
.
—
S
čim
pa
se
ti
je
gospod
Kopitar
tako
prikupil
?
je
šegavo
vprašala
grofica
svojega
moža
.
—
Z
dejanjem
,
za
katero
bi
lahko
dobil
red
častne
legije
,
samo
če
bi
se
oglasil
,
je
z
resnim
povdarkom
odgovoril
grof
Bertrand
.
Grofica
je
bila
začudena
ali
vprašati
ni
hotela
,
kaj
da
je
Kopitar
storil
,
ker
je
slutila
,
da
se
gre
za
politično
stvar
.
Povabila
je
pa
Kopitarja
,
naj
sede
k
nji
in
se
zapletla
ž
njim
v
tako
živahen
pogovor
,
da
se
je
vsa
pozornost
zbrane
družbe
obrnila
na
to
skupino
.
Baronici
Cojzovi
pa
je
lice
žarelo
,
ko
je
vse
to
videla
.
Kar
naravnost
je
šla
h
grofici
in
ko
ji
je
ta
hotela
predstaviti
Kopitarja
,
se
je
ponosno
smejala
.
—
Ali
—
ekscelenca
,
meni
hočete
predstaviti
mojega
najzvestejšega
prijatelja
?
Kopitar
je
dobro
čutil
,
da
mu
je
baronica
Cojzova
hotela
izkazati
posebno
prijaznost
s
tem
,
da
ga
je
javno
proklamirala
za
svojega
najzvestejšega
prijatelja
in
bil
je
valed
tega
vesel
in
tako
zgovoren
,
kakor
le
redkokdaj
.
Grofica
Bertrand
se
je
čudila
,
da
ji
baronica
Gojzova
ni
še
nikdar
ničesar
povedala
o
Kopitarju
in
njeno
začudenje
je
postalo
še
večje
,
ko
je
izvedela
,
kako
dobra
prijatelja
sta
Konrad
in
Kopitar
.
—
Tako
sta
vas
skrivala
kakor
kak
zaklad
,
se
je
šalila
grofica
.
Jaz
pa
niti
vedela
nisem
,
da
ste
na
svetu
!
A
pri
tem
ne
ostane
več
.
To
se
izpremeni
.
—
Vojvodinja
Fitz-James
pa
je
šetaje
s
Konradom
rekla
:
—
Lep
ravno
ni
,
ta
vaš
prijatelj
in
nekoliko
lesen
je
tudi
,
a
vzlic
temu
mi
ugaja
.
Samo
ne
vem
zakaj
.
Nekaj
ima
na
sebi
,
kar
kaže
,
da
ni
vsakdanji
človek
.
—
Prav
pravite
,
visokost
,
Kopitar
ni
vsakdanji
človek
,
nekaj
nenavadnega
je
na
njem
.
Šele
kadar
ga
kdo
bliže
spozna
,
ga
zna
ceniti
.
—
Pri
meni
je
ravno
tako
,
je
koketno
odgovorila
vojvodinja
,
ali
dasi
ste
me
vi
že
bližje
spoznali
,
me
še
vedno
ne
znate
ceniti
.
In
šla
sta
plesat
in
čisto
nič
nista
slutila
,
da
sta
ju
od
daleč
opazovala
baronica
Cojzova
in
Andrej
Kopitar
.
—
Ko
bi
le
ta
koketna
vojvodinja
Konrada
odvzela
Damjanovi
Mari
,
je
želela
baronica
Cojzova
.
Kopitarju
pa
je
bilo
tesno
pri
srcu
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
preti
Mari
nesreča
.
V
malem
salonu
grofice
Bertrand
je
bila
zbrana
pri
čaju
interesantna
družba
,
v
kateri
so
bili
tudi
baronica
Cojzova
,
pomožni
škof
Ricci
,
eden
najbolj
prekanjenih
duhovnikov
tiste
dobe
,
baron
Kodelli
,
Konrad
in
—
prvikrat
—
tudi
Kopitar
.
Prvo
besedo
pa
je
imela
vzlio
svoji
starosti
še
vedno
živahna
gospa
Dillon
.
Ko
je
prišel
Kopitar
,
se
je
gospa
Dillon
ravno
prepirala
s
škofom
Riccijem
o
ženski
kreposti
.
—
Oh
,
te
moralične
budalosti
,
ki
so
si
jih
duhovniki
izmislili
,
je
tarnala
gospa
Dillon
,
te
grene
vsem
ženam
življenje
.
Ljubezen
je
moč
,
ki
je
vsi
škofje
na
svetu
ne
bodete
premagali
.
—
Saj
o
tem
ne
dvomim
,
milostiva
,
se
je
sladko
zagovarjal
škof
Ricci
.
Jaz
le
trdim
,
da
mora
žena
svojega
moža
,
vse
svoje
življenje
ljubiti
.
—
Bežite
,
bežite
,
je
protestovala
gospa
Dillon
.
To
je
nemogoče
.
Vsaka
ljubezen
traja
samo
nekaj
časa
,
potem
ugasne
.
To
je
nekaj
čisto
naravnega
.
Moži
se
žena
enkrat
ali
dvakrat
,
ljubi
pa
lahko
desetkrat
in
vselej
resnično
,
četudi
ima
svojega
moža
sicer
prav
rada
.
—
Milostiva
,
vaši
nazori
so
strašni
,
je
vzdihoval
škof
Ricci
,
a
tako
,
da
se
je
dobro
poznalo
,
da
misli
vse
drugače
.
—
Ali
resnični
so
vendar
,
je
trdila
gospa
Dillon
.
Ženska
zvestoba
je
ravno
zato
prišla
ob
vso
veljavo
,
ker
sploh
ni
moža
na
svetu
,
ki
bi
bil
ženi
vedno
zvest
.
Vsak
mož
se
kdaj
izneveri
svoji
ženi
;
žena
pa
naj
bi
moža
vedno
tako
ljubila
,
kakor
prvi
čas
po
poroki
!
—
Strašno
,
strašno
,
je
ječal
Skof
Ricci
,
a
vidé
,
da
se
mu
vse
smeje
,
se
je
začel
smejati
tudi
on
.
—
Strašno
,
strašno
,
ga
je
oponašala
gospa
Dillon
.
Vam
se
pač
možje
smilijo
?
Jaz
pa
pravim
,
da
ima
vsaka
žena
pravico
,
živeti
po
svojem
temperamentu
in
po
svojem
srcu
.
To
je
resnična
ravnopravnost
—
vse
drugo
so
prazne
besede
.
—
Ali
—
kaj
bo
po
smrt
?
Sodba
bo
strašna
?
—
Mar
mislite
res
,
da
bo
kdo
zaradi
tega
,
ker
je
bil
na
zemlji
nekaj
trenotkov
srečen
,
po
smrti
kaznovan
z
večnim
trpinčenjem
?
Ljubi
monsignor
,
če
vi
to
sami
verjamete
,
potem
Vas
pomilujem
.
Pri
grofici
Bertrand
zbrana
družba
je
ta
prepir
med
gospo
Dillonovo
in
škofom
Riccijem
poslušala
z
različnimi
čutili
in
najbrže
bi
se
bila
razvnela
velika
debata
,
da
ni
v
tem
trenotku
prišel
ordonančni
vojak
grofa
Bertranda
in
poklical
Konranda
,
da
naj
gre
h
generalnemu
guvernerju
.
Konrad
je
izostal
le
malo
časa
,
a
ko
se
je
vrnili
je
bil
bled
in
prepaden
.
—
Oprostite
moje
dame
,
je
rekel
z
vidnim
razburjenjem
,
da
Vas
zapustim
.
Važni
opravki
me
silijo
v
to
—
in
prosim
—
ohranite
mi
svojo
naklonjenost
.
Vsi
so
se
začudili
,
a
predno
je
mogel
še
kdo
kaj
vprašati
,
je
bil
Konrad
že
izginil
.
Kmalu
nato
je
prišel
v
sobo
grot
Bertrand
.
In
zdaj
je
zbrana
družba
izvedela
,
kaj
se
je
Konradu
zgodilo
.
—
Ker
se
je
zadnji
čas
v
Ljubljani
pojavilo
nekaj
sumljivih
ljudi
,
je
policija
izvršila
revizijo
hiš
.
Vsakdo
se
je
moral
legitimirati
.
Tudi
kot
bivša
operna
pevka
znana
Olimpija
je
morala
predložiti
svoje
izkaznice
.
In
tu
se
je
konstatiralo
,
da
se
Olimpija
pravzaprav
imenuje
Ljudmila
Podobnik
in
da
je
zakonska
žena
kapitana
Konrada
Podobnika
.
Vsi
so
strmeli
,
in
cela
vrsta
vprašanj
o
vzroku
,
zakaj
Konrad
ne
živi
s
svojo
ženo
,
se
je
vsula
na
grofa
Bertranda
.
—
Tega
ne
vem
natančno
,
je
rekel
grof
Bertrand
Konrad
mi
je
le
na
kratko
povedal
,
da
ga
je
njegova
žena
kmalu
po
poroki
zapustila
in
da
je
neče
več
poznati
.
Najbolj
se
je
čudila
baronica
Cojzova
,
saj
je
bila
z
Ljudmilo
dobro
znana
.
Nagnila
se
je
h
Kopitarju
in
ga
tiho
vprašala
.
—
Ali
Vam
je
bilo
to
znano
?
—
Da
.
—
In
vendar
niste
Damjanove
Mare
svarili
?
Kopitar
—
to
ni
bilo
lepo
.
—
Čemu
naj
bi
jo
bil
jaz
svaril
?
Mara
ve
vse
to
ravno
tako
natančno
,
kakor
jaz
.
—
Mara
to
ve
in
se
vendar
ni
odvrnila
od
Konrada
?
Na
obrazu
baronice
Cojzove
se
je
zrcalilo
neskončno
presenečenje
.
—
Kaj
mislite
,
baronica
,
da
se
prava
in
resnična
ljubezen
za
kaj
takega
zmeni
?
Prava
ljubezen
ne
pozna
ovir
,
ne
konvencijonalnih
,
ne
resničnih
,
ker
je
edinole
sama
sebi
namen
.
Tako
ljubi
Mara
Konrada
,
čeprav
je
po
zakonu
vezan
na
drugo
žensko
.
V
očeh
baronice
Gojzove
je
nekaj
zasvetlikalo
in
hitro
zopet
ugasnilo
.
Kopitar
pa
si
je
mislil
:
V
njeni
duši
se
je
rodila
želja
,
da
bi
tudi
ona
bila
zmožna
take
ljubezi
—
in
je
koj
zopet
ugasnila
;
ta
ženska
zna
ljubiti
;
ali
žrtvovala
ne
bo
svoji
ljubezni
ničesar
.
Med
tem
,
ko
so
»
na
dvoru
«
tako
govorili
,
je
Konrad
hodil
doma
po
svoji
sobi
gor
in
dol
ter
premišljal
,
kaj
naj
stori
.
Zdaj
,
ko
je
policija
vedela
za
njegovo
in
Ljudmilino
tajnost
,
je
bilo
gotovo
,
da
se
kmalu
zazna
po
vsem
mestu
.
Pripravljen
je
bil
kljubovati
in
se
ne
vpogniti
,
naj
se
zgodi
karkoli
,
ali
hudo
mu
je
bilo
za
Maro
,
ki
bo
morala
sedaj
trpeti
in
ki
jo
bodo
zlobni
jeziki
obirali
,
češ
,
da
ima
ljubavno
razmerje
z
oženjenim
možem
.
Težak
notranji
boj
je
bil
Konrad
,
predno
je
prišel
do
sklepa
.
Končno
se
je
vendar
odločil
in
šel
k
—
svoji
ženi
.
Kuratu
Svetlinu
se
ni
v
penziji
nič
kaj
dobro
godilo
.
Njegovi
dohodki
niso
bili
v
nobenem
razmerju
z
njegovo
žejo
.
Vsega
je
imel
premalo
,
prostega
časa
pa
preveč
.
V
sled
tega
se
tudi
ni
branil
,
ko
ga
je
Kopitar
naprosil
,
da
naj
malo
pazi
na
Ljudmilo
,
da
,
celo
z
nekim
veseljem
se
je
lotil
tega
nadziranja
,
tako
da
je
Kopitar
lahko
vsak
dan
natančno
vedel
,
kdaj
je
Ljudmila
šla
iz
hiše
in
kdaj
se
je
vrnila
,
kdo
jo
je
obiskal
in
kaj
je
v
hiši
govorila
.
—
Veš
,
Kopitar
,
je
večkrat
pravil
kurat
Svetlin
svojemu
prijatelju
,
noben
človek
nima
tako
dobrega
nosu
,
kakor
duhovnik
.
Vse
ti
izve
in
največje
rodbinske
tajnosti
ti
izvoha
.
Boš
videl
,
da
spravim
na
dan
tudi
Olimpijino
tajnost
—
če
ima
sploh
katero
.
—
Da
je
bila
Olimpija
Konradova
žena
in
da
je
ona
izdala
Kopitarju
zaroto
,
tega
dobri
kurat
seveda
ni
vedel
.
Navadno
je
sedel
kurat
na
hodniku
pred
kuhinjo
Suzane
pl.
Schmutzenhaus
,
kjer
je
lahko
nadzoroval
Ljudmilo
in
se
vendar
dobro
zabaval
,
ker
je
vedno
koga
dobil
,
s
katerim
je
malo
pokramljai
.
Časih
je
pa
šel
k
Ljudmili
v
njeno
stanovanje
,
dasi
je
dobro
čutil
,
da
Ljudmila
nima
rada
teh
obiskov
.
Zvečer
onega
dne
,
ko
je
grof
Bertrand
naznanil
Konradu
,
kar
je
policija
dognala
pri
reviziji
hiš
,
je
sedel
kurat
v
kuhinji
z
gospo
Schmutzenhaus
in
stari
Suzani
govoril
o
občutljivosti
svojih
kurjih
očes
tako
,
kakor
govori
kdo
drugi
o
svojem
muzikalnem
posluhu
.
Na
hodniku
so
se
čuli
koraki
.
Nekdo
je
šel
mimo
okna
.
Kurat
jo
planil
k
vratom
,
da
bi
videl
,
kdo
da
je
,
a
prišel
je
že
prepozno
.
Videl
je
samo
še
,
da
je
nekdo
stopil
v
Ljudmilino
stanovanje
.
—
Kdo
je
šel
notri
?
je
kurat
vprašal
ob
stopnicah
stoječo
deklo
.
—
Neki
oficir
,
ki
pa
zna
slovenski
.
Videla
ga
še
nisem
,
a
vprašal
me
je
,
kje
stanuje
pevka
.
Kurat
je
postal
skrajno
radoveden
.
Francoski
oficir
,
ki
je
znal
slovenski
—
to
je
mogel
biti
samo
Konrad
,
a
da
je
ta
zvečer
prišel
sem
,
temu
se
kurat
ni
mogel
prečuditi
.
Počasi
se
je
vrnil
proti
kuhinji
in
ko
je
zapazil
,
da
je
dekla
odšla
in
ga
nihče
ne
vidi
,
se
je
splazil
najprej
in
se
stisnil
k
vratom
Ljudmilinega
stanovanja
.
A
slišati
ni
mogel
ničesar
in
zato
se
je
vrnil
v
kuhinjo
gdč.
Suzane
.
—
Kdo
je
pa
bil
?
ga
je
vprašala
stara
gospodična
.
—
Ne
vem
,
ali
—
meni
se
zdi
,
da
je
ta
pevka
izgubljena
ženska
.
—
Kaj
hočete
s
tem
reči
?
Kaj
je
to
izgubljena
ženska
?
—
No
,
izgubljena
ženska
je
tista
,
ki
se
jo
povsod
lahko
najde
.
Ali
ne
?
Gospodična
Suzana
je
bila
krepostna
žena
in
ni
marala
poslušati
vedno
nekoliko
frivolnih
namigavanj
kurata
Svetlina
.
Tega
pa
sedaj
tudi
ni
mikalo
,
pričkati
se
s
staro
devico
,
ker
ga
je
zanimala
druga
stvar
.
Stisnil
se
je
k
oknu
in
čakal
,
da
pride
mimo
skrivnostni
oficir
,
ki
je
prišel
obiskat
Ljudmilo
.
Ljudmila
je
sedela
v
svoji
sobi
in
nekaj
pisala
,
ko
je
nekdo
potrkal
na
vrata
in
nečakaje
odgovora
vstopil
.
Ko
je
spoznala
Konrada
je
planila
pokonci
.
—
Konrad
,
ljubi
moj
Konrad
!
Skočila
je
k
njemu
in
se
ga
hotela
okleniti
.
A
on
jo
je
brezobzirno
pahnil
od
sebe
.
—
Pustite
me
—
ne
dotaknite
se
me
.
—
Konrad
—
odpusti
!
Sklenila
je
roke
in
se
vrgla
pred
njim
na
kolena
.
Odpusti
mi
Konrad
—
saj
te
ljubim
tako
presrčno
,
tako
vroče
,
da
brez
tebe
ne
morem
živeti
.
—
Pustite
to
!
O
ljubezni
med
nama
ni
govora
.
Z
mokrimi
očmi
je
gledala
Ljudmila
Konradu
v
obraz
,
milo
in
proseče
,
in
vendar
je
imel
Konrad
občutek
,
da
igra
Ljudmila
le
komedijo
.
—
Šele
odkar
sem
te
izgubila
,
vem
kako
te
ljubim
.
Iskala
sem
te
po
vsem
svetu
in
ko
sem
te
dobila
tu
,
sem
mirno
in
udano
čakala
,
kdaj
se
me
usmiliš
in
mi
dovoliš
,
poljubiti
tvojo
roko
.
Kaznuj
me
,
kakor
hočeš
,
vse
bom
udano
prenašala
—
samo
upanja
mi
ne
vzemi
,
da
mi
odpustiš
.
Konrad
jo
je
s
trdim
,
brezčutnim
glasom
zavrnil
:
—
Med
nama
je
vse
pri
kraju
.
Kar
ste
mi
storili
,
tega
vam
ne
morem
odpustiti
in
vam
nikdar
ne
odpustim
.
Zame
ste
mrtva
.
—
Ti
ljubiš
drugo
!
Vem
,
da
jo
ljubiš
ali
gorje
ji
,
oni
Damjanovi
Mari
—
—
Prepovedujem
Vam
,
da
to
ime
le
izgovorite
.
Mara
je
čisto
in
vzvišeno
bitje
.
—
—
Ki
ima
ljubavno
razmerje
z
oženjenim
možem
.
Lepa
čistost
!
Ali
Konrad
,
jaz
te
odtrgam
z
njenega
srca
in
če
bi
me
to
veljalo
življenje
.
Moj
si
in
moj
ostaneš
.
—
Ne
!
Nikar
ne
mislite
,
da
sem
prišel
k
Vam
,
da
bi
se
Vam
približal
—
prišel
sem
Vas
samo
vprašat
,
koliko
bi
Vam
morali
plačati
,
da
za
vedno
zapustite
Ljubljano
.
Ljudmila
se
je
zganila
,
kakor
da
bi
jo
bil
kdo
z
bičem
udaril
.
Njene
oči
so
zažarele
in
trdo
je
rekla
:
—
Jaz
ne
grem
iz
Ljubljane
,
jaz
te
ljubim
,
in
ne
prodam
svoje
ljubezni
za
vse
zaklade
sveta
.
Tebe
hočem
Konrad
,
tebe
,
in
dobim
te
—
živega
ali
mrtvega
.
—
Le
nikdar
ne
mislite
,
da
to
kdaj
dosežete
.
—
Saj
ne
zahtevam
,
da
bi
me
vzel
takoj
k
sebi
.
Prepričaj
se
prej
,
da
sem
se
izpremenila
,
da
te
resnično
ljubim
,
da
bi
šla
zate
v
smrt
.
—
Zopet
je
govorila
mehko
in
nežno
in
v
njenih
očeh
je
gorel
tajinstven
,
vse
razkošje
obetajoč
plamen
.
Počasi
se
mu
je
približala
,
potem
pa
hipoma
sklenila
svoji
roki
okrog
njegovega
vratu
in
ga
začela
tako
strastno
in
divje
poljubovati
,
kakor
bi
ga
hotela
omamiti
.
Konrad
pa
jo
je
sunil
od
sebe
in
odločno
rekel
:
—
Ne
dotaknite
se
me
!
Vi
se
mi
studite
!
Ljudmila
se
je
ihte
vrgla
na
stol
,
Konrad
pa
je
z
neizprosnim
glasom
vprašal
:
—
Koliko
zahtevate
,
da
zapustite
Ljubljano
?
Le
to
sem
Vas
prišel
vprašat
.
Vaše
bivanje
v
Ljubljani
mi
je
nadležno
in
da
bi
se
Vas
za
vedno
odkrižal
,
sem
prišel
sem
.
Narediva
torej
na
kratko
.
—
Ti
torej
zametuješ
mojo
ljubezen
?
—
Da
!
—
Potem
idi
!
Toliko
denarja
nima
vsa
Ljubljana
,
da
bi
me
spravila
proč
.
Jaz
ostanem
.
Konrad
je
čutil
,
da
ne
opravi
ničesar
,
da
je
zaman
prišel
sem
.
—
Kaj
mislite
storiti
?
—
Kaj
te
to
briga
?
Molče
se
je
Konrad
obrnil
in
brez
pozdrava
odšel
in
Ljudmila
mu
ni
branila
.
Kurat
Svetlin
pa
je
zmajeval
z
glavo
,
ko
je
spoznal
Konrada
,
in
milo
se
mu
je
storilo
,
ker
se
je
spomnil
Damjanove
Mare
.
»
Télégraphe
officiel
«
je
bil
dne
31.
julija
1811
priobčil
Vodnikovo
pesem
»
Ilirija
oživljena
«
in
s
tem
dnevom
je
postal
Valentin
Vodnik
eden
najpopularnejših
mož
v
Ljubljani
.
Kar
je
tisoč
ljudi
čutilo
,
to
je
on
izrazil
;
govoril
je
iz
srca
vsem
narodnim
Slovencem
v
Iliriji
.
Pesem
je
v
nejštevilnih
prepisih
krožila
po
celi
deželi
in
nebroj
ljudi
jo
je
znalo
na
pamet
.
Ko
je
14.
avgusta
tistega
leta
bila
povodom
Napoleonovega
rojstnega
dne
velika
slavnost
,
kateri
je
sledil
ples
v
gledališču
,
je
baron
Kodelli
stopil
na
oder
in
pred
oduševljeno
množico
deklamiral
»
Ilirijo
oživljeno
«
.
S
tem
se
je
Kodelli
generalnemu
guvernerju
tako
prikupil
,
da
ga
je
pol
leta
pozneje
imenoval
za
ljubljanskega
župana
.
V
tej
lastnosti
si
je
Kodelli
vsled
svoje
strastne
vneme
za
Francijo
pridobil
priimek
»
Caton
d
’
Illyrie
«
;
ko
so
se
potem
Avstrijci
polastili
Ljubljane
,
je
bil
baron
Kodelli
eden
prvih
,
ki
so
—
presedlali
.
Med
tem
pa
je
napetost
med
Rusijo
in
Francijo
postala
vedno
večja
.
Zlasti
odkar
je
Napoleon
odstavil
sorodnika
ruskega
cara
,
vojvodo
Petra
Oldenburškega
,
je
bilo
očitno
,
da
je
vojna
neizogibna
.
Tako
Rusija
kakor
Francija
sta
se
dobro
zanjo
pripravljali
in
tudi
grof
Bertrand
je
dobil
naročilo
,
naj
skrbi
,
da
bo
ilirska
armada
pripravljena
na
vse
slučaje
.
Bertrand
je
bil
sicer
obveščen
,
da
se
je
Napoleonu
posrečilo
skleniti
z
Avstrijo
in
s
Prusko
alijančno
pogodbo
,
vsled
katere
bodeta
ti
dve
državi
podpirali
Francijo
v
vojni
proti
Rusiji
,
obveščen
pa
je
bil
tudi
,
da
Napoleon
tema
svojima
zaveznicama
nič
kaj
ne
zaupa
.
Napoleon
je
računal
tudi
z
eventuvalnostjo
,
da
bi
ga
Avstrija
in
Pruska
po
kakem
porazu
zapustili
in
nastopili
proti
njemu
,
v
katerem
slučaju
bi
Avstrija
najprej
naskočila
Ilirijo
.
Zato
je
odredil
,
da
je
v
Iliriji
skrbno
paziti
na
morebitne
avstrijske
mahinacije
in
gledati
,
da
bi
v
takem
slučaju
ilirsko
prebivalstvo
ostalo
na
strani
cesarja
Napoleona
in
francoske
armade
.
Ta
cesarjeva
naročila
so
napotila
generalnega
guvernerja
,
da
je
dogovorno
z
novim
generalnim
intendantom
grofom
Chabrolom
prve
dni
oktobra
1811.
sklical
ugledne
može
iz
cele
Ilirije
na
strogo
zaupna
posvetovanja
,
v
namen
,
da
se
pri
njih
informira
o
dejanjskih
razmerah
v
Iliriji
.
Francoski
uradniki
mu
niso
mogli
dati
zadostnih
informacij
,
ker
so
vsled
nepoznanja
narodovega
jezika
prišli
vendar
le
malo
v
dotiko
s
prebivalstvom
.
Iz
Ljubljane
so
bili
na
ta
posvetovanja
povabljeni
različni
možje
,
a
le
taki
,
katerim
so
francoski
funkcionarji
popolnoma
zaupali
.
Izmed
duhovnikov
je
bil
povabljen
samo
kanonik
Pinljak
,
odločno
svobodomiseln
mož
in
vnet
pristaš
Francozov
.
Povabljen
je
bil
seveda
tudi
Damjan
,
potem
baron
Kodelli
,
trgovec
Fran
Galle
,
odvetnik
dr.
Rozman
,
notar
dr.
Andrej
Repešič
,
odvetnik
dr.
Luka
Rus
,
lekarnar
Wagner
,
odvetnik
dr.
Fran
Repič
,
zlatar
Graff
,
(
lastnik
sedaj
Valentove
hiše
Za
zidom
)
,
graver
Güinzler
s
Starega
trga
,
trgovca
A.
Primic
in
Nikolaj
Recher
.
Ta
imenik
je
sestavil
policijski
komisar
Toussaint
,
a
ko
je
generalni
guverner
imenik
pregledal
,
je
molče
vzel
pero
in
zapisal
še
eno
ime
.
Komisar
Toussaint
je
z
veliko
radovednostjo
pogledal
,
koga
je
grof
Bertrand
na
ta
način
pripoznal
kot
svojega
zaupnika
in
se
ni
mogel
načuditi
,
ko
je
čital
ime
:
Andrej
Kopitar
.
Posvetovanja
teh
zaupnikov
so
se
izmed
francoskih
funkcionarjev
udeležili
razen
generalnega
guvernerja
grofa
Bertranda
,
še
generalni
intendant
grof
Chabrol
,
Las-Cazes
in
generalni
zakladnik
Ferino
.
Skoro
soglasno
mnenje
tako
ljubljanskih
kakor
vseh
drugih
zaupnikov
je
bilo
,
da
ima
avstrijska
vlada
samo
med
duhovščino
resničnih
prijateljev
.
Duhovščina
—
se
je
reklo
—
ve
,
da
bi
cesar
Franc
takoj
obnovil
tiste
razmere
,
ki
so
vladale
pred
Marijo
Terezijo
,
razmere
,
ki
duhovščini
seveda
najbolj
ugajajo
,
in
zato
je
treba
paziti
,
da
se
duhovščini
onemogoči
vsaka
agitacija
in
da
se
njen
vpliv
kolikor
možno
omeji
.
Po
zaslišanju
zaupnikov
so
imeli
francoski
funkcijonarji
med
seboj
dolga
posvetovanja
;
uspeh
je
bil
,
da
se
je
odredilo
nadzorovanje
duhovščine
in
sklenilo
vpeljati
francoski
koledar
,
s
katerim
so
se
odpravili
vsi
katoliški
prazniki
razen
štirih
in
uveljaviti
francosko
zakonsko
pravo
,
ki
je
določalo
civilno
poroko
.
Škof
se
je
sicer
branil
na
vso
moč
,
a
pomagalo
mu
ni
nič
.
Dne
1.
decembra
1811.
je
moral
škofijski
ordinarijat
razglasiti
,
da
pride
z
novim
letom
1812.
avstrijsko
zakonsko
pravo
iz
veljave
in
da
stopi
na
njegovo
mesto
francosko
pravo
.
Slovesna
instalacija
apelnega
sodišča
in
trgovskega
sodišča
,
ki
sta
bili
obe
nastanjeni
v
dež
.
hiši
na
sedanjem
Turjaškem
trgu
,
je
bila
30.
decembra
.
Nastavljeni
so
bili
izključno
samo
slovenskega
ali
hrvatskega
jezika
zmožni
uradniki
.
Prezident
apelnega
sodišča
je
bil
hrvatski
rodoljub
Spalatini
,
prezident
tribunala
Ljubljančan
Zenker
.
Samo
generalni
prokurator
je
bil
Francoz
,
Pièrre
Dasclaux
,
a
njegov
namestnik
je
bil
Slovenec
,
Anton
Kalan
iz
Poljan
nad
Škofjo
Loko
.
Generalni
justični
komisar
baron
Coffinhal
je
imel
pri
instalaciji
govor
o
nalogah
pravosodja
.
V
tem
govoru
je
razvijal
nazore
,
kakršnih
doslej
v
Ljubljani
še
nihče
ni
slišal
.
Soglasna
sodba
o
tem
govoru
,
ki
je
bil
natisnjen
v
»
Téfégraphu
«
,
je
bila
,
da
bi
Coffinhal
niti
ene
ure
ne
mogel
ostati
na
svojem
mestu
,
ko
bi
bil
odvisen
od
—
Dunaja
.
Posebno
slovesno
so
ta
dan
obhajali
v
hiši
Frana
Damjana
,
katerega
je
bil
Napoleon
po
obljubi
,
ki
jo
je
dal
maršalu
Marmontu
,
imenoval
prezidentom
trgovskega
sodišča
.
Prisednika
sta
bila
trgovca
Jager
in
Primic
,
prisedniški
namestnik
pa
trgovec
Galle
.
Na
dan
instalacije
je
priredil
Damjan
veliko
pojedino
,
na
katero
je
povabil
vse
svoje
prijatelje
.
Stari
gospod
je
bil
ta
dan
res
vesel
in
srečen
,
kakor
že
dolgo
ne
in
z
mladeniško
navdušenostjo
je
napival
cesarju
Napoleonu
,
grofu
Bertrandu
in
maršalu
Marmontu
.
—
Moja
Mara
pravi
,
da
se
moramo
maršala
spomniti
na
poseben
način
,
je
rekel
Damjan
svojim
gostom
.
In
izmislila
si
je
nekaj
posebnega
.
Damjan
je
razgrnil
veliko
ploščo
,
ki
je
ležala
na
stranski
mizi
.
Bila
je
od
srebra
,
na
njej
je
bilo
plastično
izdelana
podoba
Ljubljane
,
okrog
podobe
pa
so
bili
napravljeni
grbi
vseh
dežela
Ilirije
.
Na
spodnjem
delu
je
bil
napis
:
»
Prvemu
generalnemu
guvernerju
Ilirije
in
zaščitniku
Slovanov
,
nepozabljivemu
maršalu
Marmontu
vojvodi
Dubrovniškemu
—
ljubljanski
Slovenci
«
.
—
To
je
krasen
dar
in
če
nas
ni
maršal
popolnoma
pozabil
,
ga
mora
ta
pozornost
razveseliti
.
Tako
je
rekel
trgovec
Galle
,
drugi
povabljenci
so
mu
pritrjevali
in
vnel
se
je
med
njimi
živahen
razgovor
,
kako
naj
se
ta
v
Benetkah
izdelana
spominska
ploča
dopošlje
maršalu
.
—
Mislim
,
da
bi
bilo
najbolje
,
če
bi
mu
gdč.
Mara
poslala
ta
dar
,
je
menil
Galle
.
Maršal
ni
imel
nikogar
tako
rad
,
kakor
Maro
.
Gdč.
Mara
—
ali
hočete
biti
pooblaščenka
nas
vseh
?
—
Rada
,
je
odgovorila
Mara
.
Tem
rajša
,
ker
je
maršal
Marmont
v
mojih
očeh
najpopolnejši
mož
,
kar
sem
jih
kdaj
spoznala
,
pravi
vzor
moža
Mara
je
to
rekla
s
posebno
toplim
povdarkom
in
vsi
so
ji
pritrjevali
.
Samo
Konrada
so
Marine
besede
nekoliko
spekle
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
tiči
v
njih
neko
očitanje
in
imel
je
občutek
,
da
obsega
Marina
sodba
neko
ponižanje
za
njega
samega
.
Zato
je
porabil
prvo
priliko
,
ko
je
mogel
govoriti
z
Maro
,
da
jo
je
vprašal
napol
šegavo
,
napol
resno
:
—
Kajne
,
Mara
,
med
tvojim
vzorom
Marmontom
in
med
menoj
je
pač
velik
razloček
?
In
kadar
se
ga
zaveš
,
ti
je
pač
hudo
,
da
si
meni
darovala
svoje
srce
?
Mara
ga
je
presenečena
pogledala
s
svojimi
svetlimi
,
vprašujočimi
očmi
.
—
Ne
,
Konrad
,
je
odgovorila
mirno
,
ni
mi
žal
,
ker
tebe
ljubim
,
maršala
Marmonta
pa
samo
spoštujem
.
Bili
so
trenotki
,
ko
mu
je
bilo
treba
le
roke
iztegniti
in
jaz
bi
bila
njegova
.
On
pa
tega
ni
storil
.
A
spoštujem
ga
tudi
zaradi
drugih
njegovih
lastnosti
,
zaradi
tega
,
ker
je
v
vsakem
oziru
pravi
mož
.
—
In
to
seveda
jaz
nisem
,
je
nekako
trpko
opomnil
Konrad
.
Zopet
ga
je
zadel
dolg
in
vprašujoč
pogled
.
—
Ti
si
ves
drugačen
kakor
Marmont
,
je
rekla
Mara
.
Jaz
te
ljubim
—
to
veš
—
ali
večkrat
si
mislim
,
koliko
srečnejša
bi
bila
midva
v
svoji
nesreči
,
če
bi
ti
imel
kaj
več
moči
in
krepke
volje
.
Moč
in
volja
—
to
sta
najlepši
moški
lastnosti
.
—
Govori
dalje
,
je
tiho
dejal
Konrad
,
jaz
bi
rad
vedel
kake
misli
so
se
porodile
v
tebi
.
—
Jaz
sem
vedno
odkritosrčna
,
Konrad
,
je
z
vso
svojo
ljubeznivostjo
odgovorila
Mara
,
in
zato
ti
ne
bom
prikrivala
svojih
misli
.
Lej
,
to
me
boli
,
da
si
tako
mehkega
značaja
.
Čemu
si
šel
k
svoji
ženi
in
jo
poskusil
odpraviti
iz
Ljubljane
?
Jaz
na
tvojem
mestu
bi
bila
rekla
:
zame
je
mrtva
,
naj
gre
ali
naj
ostane
—
a
kar
govore
ljudje
,
to
me
nič
ne
briga
.
Ti
pa
se
tako
bojiš
jezikov
,
kakor
da
bi
kdo
ve
kaj
izgubil
,
če
se
izve
,
da
je
Ljudmila
tvoja
žena
.
Skoro
nikamor
ne
hodiš
,
ker
se
je
razkrila
tvoja
tajnost
,
skrivaš
se
pred
ljudmi
in
si
ves
potrt
,
namesto
da
bi
vsem
kljuboval
,
kakor
jim
kljubujem
jaz
.
Jaz
ne
vprašam
,
kaj
govore
ljudje
,
dasi
jim
na
očeh
poznam
,
kako
se
čudijo
,
da
imam
ljubavno
razmerje
z
oženjenim
možem
.
In
čemu
si
odstopil
kot
adjutant
grofa
Bertranda
?
Jaz
na
tvojem
mestu
bi
bi
bila
ostala
,
nalašč
ostala
!
Mara
je
videla
,
kako
so
njene
besede
vplivale
na
Konrada
,
spoznala
je
,
da
mu
je
težko
pri
srcu
,
in
zato
se
je
hitro
nagnila
k
njemu
in
mu
zašepetala
na
uho
:
—
Pa
vzlic
temu
te
ljubim
neskončno
,
Konrad
,
in
te
bom
vedno
ljubila
.
—
Vse
je
resnično
,
kar
si
rekla
,
je
po
kratkem
molku
povzel
Konrad
,
da
,
ti
niti
vse
resnice
ne
veš
.
Odstopil
sem
kot
adjutant
,
ker
me
je
bilo
sram
pred
Bertrandovimi
damami
,
izstopiti
sem
tudi
hotel
iz
armade
,
a
Bertrand
mi
tega
ni
dovolil
.
In
ali
veš
,
zakaj
da
me
je
bilo
sram
pred
Bertrandovimi
damami
?
Največ
zaradi
tega
,
ker
je
moji
nečimemosti
in
mojemu
samoljubju
ugajalo
,
da
se
je
vojvodinja
Fitz-James
tako
trudila
,
da
bi
me
ujela
v
svoje
mreže
.
—
Tudi
to
sem
vedela
,
je
mirno
rekla
Mara
.
Vem
,
da
je
vojvodinja
v
tebe
zaljubljena
.
—
In
ti
si
to
molče
gledala
?
se
je
čudil
Konrad
.
Nikdar
nisi
niti
besedice
omenila
!
—
Čemu
?
Jaz
sem
si
rekla
:
Če
me
Konrad
ljubi
,
mi
ga
ne
prevzamejo
vse
vojvodinje
na
svetu
,
če
me
pa
ne
ljubi
resnično
,
potem
naj
ga
ima
,
katera
ga
dobi
.
Občuduje
je
Konrad
motril
Maro
—
potem
pa
ji
poljubil
roko
in
tiho
rekel
:
—
Mara
—
jaz
nisem
vreden
tvoje
ljubezni
.
—
Če
si
je
vreden
ali
ne
—
to
je
moja
stvar
.
V
tem
oziru
sem
jaz
najvišja
sodnija
!
Mara
je
to
rekla
z
jasnim
licem
in
smejé
se
veselo
,
ali
Konrad
vendar
ni
bil
pomirjen
,
četudi
tega
ni
pokazal
ves
večer
.
Trudil
se
je
,
da
bi
bil
živahen
,
a
sam
s
seboj
le
ni
bil
zadovoljen
in
vedno
se
mu
je
vsiljeval
strah
,
da
je
v
Marinih
očeh
mnogo
izgubil
.
Šele
sedaj
se
je
zavedel
,
kako
vroče
in
iz
dna
duše
ljubi
Maro
in
trdno
je
sklenil
,
da
se
otrese
vseh
ozirov
in
pomislekov
.
—
Pridobil
sem
si
jo
na
črnuškem
mostu
,
je
govoril
sam
sebi
,
ko
je
pozno
ponoči
šel
domov
,
in
če
si
hočem
njeno
ljubezen
ohraniti
,
moram
biti
vedno
pravi
mož
,
kakor
sem
bil
tisti
dan
.
Žandarmerijski
poveljnik
Robelot
je
sedel
v
Kolorettovi
kavarni
in
razlagal
svojim
znancem
,
da
francosko
gospodstvo
v
Iliriji
ne
bo
prej
zagotovljeno
,
dokler
ne
bo
odstavljen
zadnji
duhovnik
.
To
je
bil
njegov
ceterum
censeo
,
samo
da
je
rabil
frazo
:
Si
j
’
étais
roi
—
jaz
bi
napovedal
vojno
duhovnikom
.
Ta
dan
je
bil
Robelot
posebno
srdit
in
vsled
tega
nenavadno
gostobeseden
,
ali
streznil
se
je
hipoma
in
postal
miren
in
hladen
ko
led
,
ko
je
prisopihal
v
kavarno
ordonančni
vojak
in
mu
naznanil
,
da
ga
kliče
generalni
intendant
.
Vedel
je
,
da
mora
to
pomeniti
nekaj
posebnega
.
Pomenilo
je
res
nekaj
posebnega
.
Blizu
Prevoj
so
orožniki
zasačili
kmetski
voz
.
Naložen
je
bil
s
slamo
,
in
orožniki
bi
ga
prav
gotovo
ne
bili
preiskali
,
da
niso
iz
daljave
videli
,
kako
se
je
vozu
približal
neki
jezdec
in
nekaj
govoril
z
voznikom
,
nakar
je
ta
segel
pod
slamo
in
jezdecu
izročil
nekaj
,
kar
je
bilo
podobno
samokresu
.
Orožniki
so
stekli
proti
vozu
,
a
čim
sta
jih
jezdec
in
voznik
zagledala
,
sta
zbežala
proti
Ljubljani
.
Orožniki
so
šli
za
njima
,
a
dohiteti
jih
niso
mogli
.
Na
vozu
pod
slamo
so
našli
50
pušk
,
več
samokresov
,
smodnika
in
krogelj
.
Seveda
so
to
še
tisti
večer
prišli
javit
v
Ljubljano
in
to
je
bil
vzrok
,
da
je
dal
generalni
intendant
poklicati
žandarmerijakega
zapovednika
Robelota
iz
kavarne
.
Kmalu
potem
so
odšle
vojaške
patrulje
po
različnih
potih
iz
mesta
.
Imele
so
nalog
,
preiskati
vse
hiše
v
brdskem
in
v
kamniškem
okraju
in
zlasti
tudi
vse
farovže
.
V
Ljubljani
je
ta
dogodek
zbudil
toliko
večje
začudenje
,
ker
je
bilo
znano
,
da
je
Avstrija
sklenila
s
Francijo
alijanco
proti
Rusiji
,
in
še
bolj
zato
,
ker
je
bilo
znano
,
da
policija
skrbno
pazi
na
vsako
količkaj
sumljivo
osebo
in
si
ljudje
niso
mogli
tolmačiti
,
kdo
bi
bil
sedaj
,
po
obsodbi
Aimonada-La-vala
,
v
Ljubljani
avstrijski
agent
.
Policija
je
sicer
aretovala
več
sumljivih
mož
,
med
njimi
tudi
Jerneja
Doberleta
,
in
izvršila
hišne
preiskave
v
šentjakobskem
in
šentpeterskem
farovžu
,
ali
nikjer
ni
našla
niti
najmanjše
stvarice
,
ki
bi
jo
bila
pripeljala
na
pravi
sled
.
Samo
pri
sedanjem
Bežigradu
so
ljudje
našli
osedlanega
konja
brez
gospodarja
in
blizu
konja
je
ležal
samokres
,
ki
je
bil
popolnoma
tak
,
kakor
samokresi
,
ki
so
jih
našli
orožniki
na
vozu
pri
Prevojah
.
Iz
tega
se
je
sklepalo
,
da
se
sumljivi
jezdec
mudil
v
Ljubljani
,
ali
,
kakor
rečeno
,
zaslediti
ga
niso
mogli
.
Med
tistimi
,
ki
jih
je
ta
dogodek
posebno
razburil
,
je
bil
tudi
Konrad
.
Kar
naenkrat
se
je
izpremenil
in
njegovo
srce
so
razvneli
zopet
tisti
nazori
,
ki
jih
je
gojil
pred
15
leti
,
ko
so
prvič
prišli
Francozi
v
Ljubljano
in
je
bil
on
eden
najodličnejših
in
najodločnejših
nasprotnikov
avstrijskega
regima
.
Sam
se
je
čudil
tej
izpremembi
,
ki
se
je
v
njem
tako
nagloma
izvršila
,
a
tega
ni
hotel
priznati
,
da
so
to
premembo
provzročile
besede
Mare
Damjanove
.
—
Bil
sem
slab
,
mrtev
,
omahujoč
,
ker
ni
bilo
nobenega
povoda
,
ki
bi
bil
razvnel
v
meni
živeče
eneržije
.
Meni
je
treba
dela
,
treba
mi
je
bojev
,
treba
velikih
ovir
,
če
se
naj
razvijejo
moje
moči
.
A
tega
povoda
,
teh
bojev
ni
bilo
.
Vojak
v
miru
je
podoben
lovskemu
psu
,
ki
ne
sme
na
lov
,
nego
je
priklenjen
k
utici
in
mora
lizati
sklede
.
Tudi
z
mano
je
bilo
tako
.
V
deželi
vlada
red
,
v
narodnem
oziru
smo
dosegli
več
nego
smo
kdaj
upali
,
neznosnim
razmeram
,
ki
so
vladale
za
časa
avstrijskega
gospodstva
,
je
konec
,
gospodarsko
se
godi
ljudem
dobro
,
saj
je
toliko
denarja
v
deželi
,
kakor
ga
ni
bilo
nikdar
.
Ali
se
je
čuditi
,
da
so
moje
eneriije
zadremale
in
oslabele
,
in
da
meje
v
tem
položaju
Ljudmilin
prihod
tako
potrl
?
Tako
je
govoril
Konrad
svojemu
prijatelju
Kopitarju
,
a
ta
ga
niti
poslušal
ni
,
ker
je
mislil
na
vse
druge
stvari
.
Mara
je
Konradu
smehljaje
pritrjevala
,
dasi
je
vedela
,
da
so
to
več
ali
manj
le
opravičevanja
,
pravi
vzrok
premembe
,
ki
se
je
zgodila
v
Konradu
,
pa
da
je
ona
sama
.
Od
tega
dneva
je
bilo
Konrada
le
malokdaj
videti
.
Ves
prosti
čas
—
in
imel
ga
je
obilo
—
je
porabil
za
delo
.
S
čim
se
je
bavil
,
tega
ni
nihče
vedel
.
Tudi
Mari
ni
ničesar
povedal
.
A
bil
je
veselejši
kakor
prej
,
in
je
sam
vsem
svojim
znancem
povedal
,
da
je
Ljudmila
njegova
žena
,
da
pa
sta
se
ločila
,
ker
se
nista
razumela
.
Sicer
se
je
o
tem
mnogo
sušljalo
in
govorilo
po
Ljubljani
,
a
Konrad
se
ni
za
to
čisto
nič
zmenil
,
nego
hodil
svoja
pota
.
Šele
čez
nekaj
časa
je
stari
Podobnik
povedal
Kopitarju
,
da
je
Konrad
izdelal
nov
in
natančen
načrt
za
utrdbo
Gorenjske
za
slučaj
vojne
z
Avstrijo
in
ga
predložil
generalnemu
guvernerju
.
Mara
je
bila
jako
vesela
,
da
je
Konrad
tako
veliko
in
važno
delo
iz
lastnega
nagiba
izvršil
v
kratkem
času
in
pokazal
toliko
eneržije
,
njeno
veselje
pa
je
postalo
še
večje
,
ko
je
bil
Konradov
načrt
sprejet
,
ko
je
bil
Konrad
dodeljen
generalnemu
štabu
in
je
dobil
naročilo
,
da
svoj
projekt
izvrši
.
Z
deli
se
je
začelo
v
tivolskem
gozdu
,
na
strani
,
ki
je
obrnjena
proti
Savi
,
sedanji
takoimenovani
»
Kanonenweg
«
je
zadnji
ostanek
tistih
utrdb
.
V
tem
času
,
ko
je
Konrad
,
računajoč
z
eventuvalnostjo
,
da
Avstrija
napade
Ilirijo
,
sestavljal
svoje
načrte
,
se
je
v
Ljubljani
ustanovila
loža
prostozidarjev
.
Nastanjena
je
bila
v
redutnem
poslopju
v
pritličju
.
Okna
ložinih
prostorov
na
strani
Florijanskih
ulic
so
bila
zazidana
,
nad
vratmi
pa
je
bil
napis
:
Franco
Illyrienne
S.
L.
T.
D.
des
amis
du
Roi
de
Rome
et
de
Napoléon
Amicitia
Δ
Caritas
O
⁂
de
Laybach
.
Veliki
mojster
lože
je
bil
Napoleonov
zaupnik
Las-Cazes
,
njegova
namestnika
sta
bila
generalni
zakladnik
Ferino
in
poštni
ravnatelj
d
’
Etilly
.
Med
člani
so
bili
tudi
razni
domačini
,
tako
odvetnik
dr.
Rozman
,
knjigotržec
Korn
,
odvetnik
dr.
Lindtner
,
kanonik
Walland
,
kanonik
Pinhak
,
hišni
posestnik
poleg
Sv.
Florijana
in
precepteur
Hudabivnik
,
zvonar
Vincencij
Samassa
in
Andrej
Kopitar
.
Ustanovna
seja
je
bila
dne
I.
februvarja
1812.
Duhovščina
je
zaradi
ustanovitve
lože
zagnala
velik
krik
in
razvila
veliko
agitacijo
,
češ
,
da
hočejo
framazoni
zapreti
cerkve
in
odpraviti
vse
zakramente
.
In
agitirala
je
toliko
strastnejše
,
ker
so
bili
med
tem
odpravljeni
katoliški
prazniki
in
je
bila
uvedena
civilna
poroka
v
Iliriji
,
ker
so
se
njeni
dohodki
znatno
skrčili
in
ker
je
vlada
duhovnike
strogo
nadzorovala
,
saj
jih
je
imela
—
in
sicer
opravičeno
na
sumu
,
da
za
slučaj
vojne
z
Avstrijo
pripravljajo
revolucijo
.
Z
dekretom
z
dne
26.
februvarja
1812.
je
bil
ustanovljena
nova
občinska
organizacija
za
Ilirijo
.
Uprava
ljubljanske
mestne
občine
se
je
poverila
posebnemu
municipalnemu
odboru
,
županom
pa
je
bil
imenovan
baron
Kodelli
.
V
odboru
so
bili
odvetnik
dr.
Rus
,
trgovec
Primic
,
hišni
posestnik
Čebul
,
trgoveo
Nikolaj
Recher
in
trgovec
Andrej
Malič
.
Novi
župan
je
tem
povodom
priredil
v
redutni
dvorani
banket
s
plesom
,
katerega
se
je
udeležil
tudi
generalni
guverner
grof
Bertrand
s
francoskimi
dostojanstveniki
.
Eden
prvih
,
ki
je
zapustil
redutno
dvorano
,
je
bil
Andrej
Kopitar
.
Če
na
kaki
slavnosti
ni
bilo
baronice
Cojzove
,
se
je
vselej
dolgočasil
in
je
hitro
izginil
.
Pred
redutno
dvorano
je
bila
zbrana
velika
množica
,
ki
je
čakala
na
odhajanje
gostov
.
Kopitar
je
nekoliko
obstal
in
si
ogledoval
ljudi
,
ki
so
bili
tako
potrpežljivi
,
da
so
čakali
po
več
ur
,
samo
da
vidijo
nekaj
lepih
oblek
.
Tudi
kurat
Svetlin
je
bil
med
njimi
in
njemu
se
je
Kopitar
pridružil
.
—
Kdo
je
neki
to
?
je
naenkrat
vprašal
Kopitar
,
uzrši
med
ljudmi
visokega
starega
moža
.
Nekje
sem
ga
že
videl
,
a
ne
spominjam
se
,
kje
.
—
Tudi
jaz
ga
ne
poznam
,
je
menil
Svetlin
.
Še
nikdar
ga
nisem
videl
,
dasi
poznam
vsakega
Ljubljančana
.
Kopitar
je
stopil
k
zidu
in
posvetil
tujcu
vso
pozornost
,
a
kolikor
si
je
tudi
belil
glavo
,
uganiti
ni
mogel
,
kje
je
videl
tega
človeka
.
Tujec
je
medtem
zapustil
svoj
prostor
in
krenil
čez
cesto
.
—
Pojdiva
malo
za
njim
,
je
rekel
Kopitar
svojemu
prijatelju
Svetlinu
in
ta
je
bil
koj
zadovoljen
.
Pot
se
jima
je
izplačala
.
Tujec
je
šel
čez
Čevljarski
most
in
odtod
po
Bregu
v
Trnovo
,
kjer
je
izginil
v
hiši
Jerneja
Doberleta
.
Strme
sta
Kopitar
in
Svetlin
obstala
.
—
Saj
se
mi
je
koj
zdelo
,
da
je
ta
človek
sumljiv
,
je
šepetal
Kopitar
.
In
zdaj
se
tudi
spominjam
,
kje
sem
ga
videl
.
—
Kje
?
Ali
ga
poznaš
?
—
Kdo
da
je
,
ne
vem
,
a
videl
sem
ga
pri
Ljudmili
,
tisto
jutro
,
ko
sem
pri
tebi
prenočil
.
—
Torej
že
ni
konec
teh
zarot
!
—
Kakor
se
kaže
,
še
ne
.
Mož
mora
biti
kak
avstrijski
agent
.
—
Ali
naznaniva
to
policiji
?
je
vprašal
Svetlin
.
—
Čemu
?
Doberlet
je
tako
prekanjen
,
da
ga
ne
bodo
vjeli
izlepa
,
sicer
pa
ne
smem
ničesar
storiti
,
dokler
ne
vem
,
če
ni
Ljudmila
spet
v
kaki
zvezi
s
tem
človekom
.
Konrada
bi
to
ubilo
,
če
bi
prišlo
na
dan
,
da
je
njegova
žena
vohunka
.
—
K
Ljudmili
ta
človek
ne
hodi
,
je
zatrjeval
kaplan
.
Še
nikdar
ga
ni
bilo
pri
nji
,
odkar
jo
nadzorujem
.
—
Kdo
ve
!
Morda
se
je
vtihotapil
,
ne
da
bi
ga
bil
kdo
videl
.
—
Kvečjemu
če
je
prišel
z
Grada
na
dvorišče
.
Z
dvorišča
pride
lahko
k
Ljudmili
,
ne
da
bi
ga
kdo
zapazil
.
Pri
Doberletu
se
je
začul
neki
šum
.
Kopitar
in
Svetlin
sta
se
previdno
približala
in
videla
,
da
stoje
okrog
biše
ljudje
in
trkajo
.
Zdaj
se
je
čulo
povelje
:
—
V
imenu
postave
—
odprite
—
Policija
je
!
je
dihnil
Kopitar
.
Saj
se
mi
je
že
čudno
zdelo
,
da
Doberletove
hiše
ne
nadzorujejo
.
Medtem
so
se
odprla
vrata
in
na
pragu
se
je
pojavil
Jernej
Doberlet
z
lučjo
v
rokah
.
—
Kdo
ste
?
Kaj
želite
?
je
vprašal
osorno
.
—
V
imenu
postave
!
Mi
smo
prišli
preiskat
Vašo
hišo
,
ker
v
nji
,
skrivate
sumljive
ljudi
.
—
Le
preiščite
jo
,
je
rekel
Doberlet
porogljivo
.
Najbolje
bi
pa
bilo
,
da
se
kar
tu
nastanite
,
da
Vam
ne
bo
treba
ponoči
hoditi
.
Poveljnik
in
dva
redarja
so
šli
s
Doberletom
v
hišo
,
trije
redarji
pa
so
ostali
zunaj
.
Saj
spet
ne
bo
nič
uspeha
,
je
menil
eden
teh
redarjev
.
Ta
Doberlet
je
tako
prekanjen
,
da
mu
ni
priti
do
živega
.
—
Ali
jaz
sem
natančno
videl
,
je
dejal
drugi
redar
,
da
je
sumljiv
tujec
šel
v
hišo
.
V
teh
minutah
,
kar
sem
jih
rabil
,
da
sem
Vas
poklical
ni
mogel
oditi
.
Preteklo
je
nekaj
časa
,
predno
se
je
patrulja
vrnila
iz
hiše
.
—
Saj
sem
Vam
koj
povedal
,
da
ni
nikogar
v
hiši
,
se
je
posmehoval
Doberlet
.
Kaj
mislite
,
da
ne
vem
,
da
me
vedno
nadzorujete
?
Redarji
so
nevoljno
odšli
,
a
čim
so
se
Doberletova
vrata
zaprla
,
so
se
vrnili
in
se
skrili
v
soseščini
.
—
Pojdiva
,
je
rekel
Kopitar
in
se
tiho
splazil
s
svojim
prijateljem
v
mesto
.
Generalni
intendant
grof
Chabrol
je
bil
že
na
vse
zgodaj
v
svoji
pisarni
in
je
z
vidno
nevoljo
poslušal
,
kar
mu
je
poročal
policijski
komisar
Toussaint
o
dogodkih
minole
noči
.
—
To
je
vendar
nekaj
izrednega
,
da
proti
Doberletu
ni
dobiti
niti
najmanjšega
dokaza
,
se
je
jezil
grof
Chabrol
.
Skozi
dimnik
tisti
tujec
vendar
ni
izginil
!
—
Mogoče
je
samo
to
,
je
odgovoril
Toussaint
,
da
je
,
stopivši
v
hišo
,
koj
tudi
zbežal
čez
vrt
.
Najbrž
ni
slutil
,
da
je
Doberletova
hiša
pod
policijskim
nadzorstvom
.
—
Ali
neko
skrivališče
mora
vendar
imeti
v
mestu
in
da
policija
tega
ne
najde
,
to
je
za
Vas
,
gospod
komisar
,
slabo
izpričevalo
.
Komisar
Toussaint
je
pobesil
glavo
kakor
skesan
grešnik
in
ni
ničesar
odgovoril
.
—
Poročajte
dalje
!
—
V
oficirskem
kopališču
na
Starem
trgu
se
je
zgodil
poboj
,
je
pripovedoval
policijski
komisar
.
Podkapitan
Marchand
in
kakih
dvajset
drugih
oficirjev
je
tam
priredilo
nekako
zabavo
.
Pravzaprav
bi
moral
reči
orgijo
.
Imeli
so
pri
sebi
celo
vrsto
ljubljanskih
meščanskih
žena
.
Nihče
bi
ne
verjel
kako
so
te
žene
lahkomiselne
in
lahkožive
.
Med
tem
,
ko
so
bili
možje
na
županski
slavnosti
v
redutni
dvorani
,
so
njih
žene
banketirale
z
oficirji
in
se
z
njimi
kopale
in
zabavale
.
—
Vojaštvo
nikjer
ne
pospešuje
ženske
kreposti
,
je
kratko
rekel
grof
Chabrol
.
Kaj
se
je
zgodilo
dalje
.
—
Graver
Günzler
,
ki
stanuje
na
Starem
trgu
št.
155.
je
imel
svojo
ženo
že
dlje
časa
na
sumu
,
da
ima
znanje
z
raznimi
oficirji
,
del
je
že
pred
11.
uro
iz
redutne
dvorane
.
Žene
res
ni
bilo
doma
.
Dekla
mu
je
povedala
,
da
je
šla
v
oficirsko
kopališče
.
Ves
besen
je
Günzler
hitel
tja
in
našel
svojo
ženo
v
skrajno
pomanjkljivi
obleki
na
kolenih
podkapitana
Marchanda
.
»
Vi
ste
mojo
ženo
zapeljali
,
vi
lopov
«
,
je
zaklical
Günzler
.
»
Je
že
mogoče
«
,
mu
je
odgovoril
Marchand
,
»
kako
se
pa
pišete
?
«
To
roganje
je
Günzlerja
silno
razburilo
.
Planil
je
z
nožem
na
Marchanda
,
a
drugi
oficirji
so
skočili
vmes
in
Günzlerja
smrtnonevarno
ranili
.
—
To
je
skrajno
neprijetno
,
zlasti
,
ker
bodo
zdaj
duhovniki
zopet
imeli
povod
ščuvati
proti
nam
.
—
Ko
so
Günzlerja
prinesli
na
njegov
dom
,
je
nadaljeval
Toussaint
svoje
poročilo
,
je
podkomisar
Lavrič
našel
tamkaj
nekega
Češkota
.
—
Kdo
je
to
?
—
Hlapec
na
Mestnem
trgu
,
ki
ima
fiksno
idejo
,
da
mora
hiša
v
kateri
služi
,
postati
njegova
.
(
Hiša
,
v
kateri
je
zdaj
Hamanova
trgovina
.
)
—
Lavriču
se
je
to
zdelo
sumljivo
.
Kako
pride
navaden
hlapec
do
tega
,
da
hodi
ponoči
v
hišo
premožnega
meščana
?
Lavrič
je
Češkota
ustavil
in
ga
začel
izpraševati
,
ni
pa
mogel
ničesar
spraviti
iz
njega
.
Končno
ga
je
preiskal
in
našel
je
pri
njem
tole
pisemce
.
Toussaint
je
izročil
generalnemu
intendantu
listek
,
na
katerem
je
bilo
zapisano
:
»
Pride
jutri
—
pripravite
vse
«
.
Podpisa
ni
bilo
.
—
To
utegne
biti
ženska
pisava
,
je
menil
grof
Chabrol
.
—
Brez
dvoma
,
a
Češko
ni
hotel
ničesar
vedeti
o
tem
listku
,
dejal
je
,
da
ne
ve
,
kako
je
listek
prišel
v
njegov
žep
,
niti
komu
je
namenjen
.
Izvršili
smo
pri
njem
hišno
preiskavo
,
a
bila
je
brez
uspeha
.
Za
sedaj
imamo
Češkota
na
policiji
in
prosim
ukazov
,
kaj
naj
se
zgodi
.
—
Ali
mislite
,
da
je
bil
listek
namenjen
Günzlerju
?
—
Skoro
gotovo
.
A
Günzlerja
ni
mogoče
zaslišati
,
ker
je
težko
poškodovan
.
Zdravnik
meni
,
da
sploh
ne
bo
okreval
.
—
Kaj
pravijo
žena
in
posli
?
—
Nihče
ne
ve
ničesar
.
Samo
eden
pomočnikov
je
rekel
,
da
je
Češko
večkrat
zvečer
prihajal
h
Günzlerju
in
da
je
pred
več
tedni
prišel
skrivaj
v
hišo
neki
tujec
,
ki
je
tam
tudi
prenočil
—
pod
streho
.
Pomočnik
ga
je
le
slučajno
videl
in
mimogrede
,
ko
je
zjutraj
zapustil
hišo
;
drugi
ljudje
iz
hiše
ne
vedo
ničesar
o
tem
.
—
Izvršite
pri
Günzlerju
hišno
preiskavo
,
je
odredil
generalni
intendant
.
Mož
je
menda
prijatelj
duhovščine
in
že
to
je
sumljivo
,
sumljivo
je
pa
tudi
vse
drugo
,
kar
ste
povedali
.
Poročajte
mi
še
danes
o
uspehu
.
Policijski
komisar
Toussaint
se
je
priklonil
in
odšel
.
V
predsobi
je
naletel
na
oficirja
,
ki
je
z
dolgimi
koraki
in
vidno
razburjen
hodil
gor
in
dol
.
—
O
—
gospod
kapitan
Podobnik
!
—
—
Prava
sreča
,
gospod
komisar
,
da
Vas
tu
dobim
,
je
Konrad
ogovoril
Toussainta
.
Prosim
Vas
,
pojdite
z
menoj
h
generalnemu
intendantu
.
Kar
mu
imam
povedati
,
bo
zanimalo
tudi
Vas
.
V
Konradu
je
vse
vrelo
,
tako
da
je
posamične
besede
kar
nekako
bruhal
iz
sebe
.
Generalni
intendant
je
bil
jako
presenečen
,
ko
je
zagledal
Konrada
v
spremstvu
policijskega
komisarja
Toussainta
,
a
njegovo
presenečenje
se
je
spremenilo
v
nepopisno
strmenje
,
ko
je
izvedel
,
kaj
je
Konrada
pripeljalo
k
njemu
.
—
Ekscelenca
,
je
rekel
Konrad
,
prišel
sem
Vas
opozorit
na
svojo
ženo
.
Prisegel
sem
cesarju
zvestobe
do
smrti
,
zvestobo
v
vseh
slučajih
življenja
,
svoji
ožji
domovini
sem
udan
iz
vsega
srca
in
zato
si
štejem
v
dolžnost
,
da
Vam
razkrijem
,
kar
sem
zaupno
izvedel
.
Generalni
intendant
in
policijski
komisar
sta
molče
sedla
,
Konrad
pa
je
nadaljeval
.
—
Odkar
je
moja
žena
tu
,
sem
vedno
mislil
,
da
se
mi
približuje
z
namenom
,
da
bi
bila
preskrbljena
za
vse
življenje
,
kajti
da
bi
me
ljubila
—
to
je
izključeno
.
Toda
danes
zjutraj
me
je
obiskal
star
znanec
,
kurat
Svetlin
,
in
kar
sem
od
njega
izvedel
,
mi
je
dalo
povod
,
da
sem
prišel
sem
;
Kurat
Svetlin
stanuje
v
isti
hiši
,
kakor
moja
žena
.
Opazoval
jo
je
že
dlje
časa
,
ker
se
mu
je
zdela
sumljiva
,
in
danes
jo
je
obdolžil
,
da
je
avstrijska
vohunka
.
—
Ni
mogoče
!
Ta
pobožna
ženska
,
ki
živi
taka
izgledno
—
pa
vohunka
!
Tako
je
vzkliknil
policijski
komisar
Toussaint
,
grof
Chabrol
pa
je
le
z
začudenimi
pogledi
motril
Konrada
.
—
Nikar
ne
mislite
,
je
rekel
Konrad
,
in
je
zardel
do
las
,
da
sem
Vam
prišel
to
povedat
,
ker
bi
se
rad
odkrižal
svoje
žene
.
Nekaj
časa
mi
je
bilo
res
skrajno
neljubo
,
da
je
prišla
v
Ljubljano
,
in
tresel
sem
se
pred
mislijo
,
da
izvedo
ljudje
,
kdo
da
je
.
Sedaj
pa
mi
je
popolnoma
vseeno
,
če
je
moja
žena
tu
ali
če
je
ni
;
če
živi
izgledno
ali
če
se
spet
uda
svojim
slabim
nagonom
.
Moja
žena
je
zame
mrtva
,
jaz
vidim
v
Ljudmili
Podobnikovi
meni
popolnoma
tuje
bitje
.
—
—
Nikar
se
ne
opravičujte
,
gospod
kapitan
,
je
rekel
grof
Chabrol
,
prepričan
sem
,
da
imate
najboljše
namene
in
da
Vas
ne
vodi
nikaka
maščevalnost
.
—
Kurat
Svetlin
mi
je
prišel
danes
na
vse
sgodaj
povedat
,
da
tisti
mož
,
ki
ga
je
ponoči
policija
iskala
v
Doberletovi
hiši
v
Trnovem
,
je
danes
zjutraj
prišel
k
moji
ženi
in
je
še
sedaj
pri
nji
skrit
.
Generalni
intendant
in
policijski
komisar
sta
strmela
;
tako
sta
bila
presenečena
,
da
nista
mogla
ziniti
nobene
besede
.
—
Kurat
Svetlin
,
je
nadaljeval
Konrad
,
je
prepričan
,
da
je
moja
žena
vohunka
in
agentinja
avstrijske
vlade
.
Po
njegovi
sodbi
se
je
tudi
meni
približevala
,
samo
da
bi
bila
varnejša
,
oziroma
da
bi
me
mogla
izkoristiti
za
svoje
namene
.
Prekanjena
in
zvijačna
je
moja
žena
in
če
je
res
vohunka
in
potem
agentinja
,
je
skrajno
nevarna
.
Kdo
ve
,
če
ne
dobite
pri
nji
ključa
do
različnih
še
ne
pojasnjenih
dogodkov
.
Prosim
Vas
pa
iskreno
,
postopajte
z
vso
dopustno
obzirnostjo
.
Za
svojo
osebo
sem
sicer
pripravljen
,
kljubovati
vsemu
,
kar
se
zgodi
,
tudi
veliki
sramoti
,
ki
me
zadene
,
če
se
razkrije
,
da
je
moja
zakonska
žena
vohunka
,
ali
čim
manjša
bo
ta
sramota
,
toliko
laglje
jo
bom
prenašal
.
—
Gospod
kapitan
,
je
rekel
zdaj
grof
Chabrol
in
segel
Konradu
v
roke
,
jaz
Vas
občudujem
.
Korak
,
ki
ste
ga
storili
,
je
heroičen
.
Vsak
drugi
bi
bil
pozabil
na
domovino
in
na
prisego
zvestobe
,
samo
da
se
obvaruje
sramote
,
da
mu
zapro
ženo
kot
vohunko
.
Bodite
prepričani
,
da
se
bo
postopalo
z
vso
obzirnostjo
,
ki
je
le
mogoča
.
—
Hvala
ekscelenca
!
Verujte
mi
,
da
sem
se
silno
težko
odločil
za
storjeni
korak
.
Sramota
,
ki
me
zadene
,
bo
velika
in
bridka
,
ali
korist
naroda
in
domovine
mi
gre
čez
vse
.
Generalni
intendant
je
na
to
naročil
policijskemu
komisarju
,
naj
gre
osebno
v
civilni
obleki
k
Ljudmili
ter
naj
pri
nji
izvrši
hišno
preiskavo
.
Če
dobi
dokazov
za
njeno
krivdo
,
naj
jo
na
najobzirnejši
način
odvedel
na
policijo
;
če
pa
ne
dobi
dokazov
,
naj
jo
pusti
na
svobodi
in
naj
le
poskrbi
,
da
bo
strogo
nadzorovana
.
Ravno
ko
je
hotel
Konrad
oditi
,
se
je
policijski
komisar
domislil
pisma
,
ki
so
ga
dobili
pri
Češkotu
.
—
Vi
ste
dobro
znani
v
Ljubljani
,
gospod
kapitan
,
je
dejal
in
ponudil
Konradu
listek
.
Ali
ste
že
kdaj
videli
to
pisavo
.
—
To
je
pisava
moje
žene
,
je
rekel
Konrad
določno
,
ko
je
prečital
listek
.
Poznam
jo
—
popolnoma
zanesljivo
.
—
Kaj
res
?
Ali
se
ne
motite
?
—
Ne
!
—
Potem
bo
morda
čez
pol
ure
razkrita
tista
nesrečna
zarota
,
ki
nam
dela
toliko
skrbi
in
katere
doslej
nismo
mogli
v
celoti
razkriti
.
—
Jaz
sem
vedno
mislil
,
da
ima
kaka
ženska
niti
v
rokah
,
je
rekel
Toussaint
,
a
še
v
sanjah
bi
ne
bil
prišel
na
to
ženo
.
Policijski
komisar
se
je
takoj
v
spremstvu
dveh
detektivov
odpravil
na
pot
k
Ljudmili
;
ali
