V
povabilu
na
naročbu
toga
mojega
delca
sàm
spomenul
,
da
kar
sàm
spisal
,
sàm
po
svoji
celi
zmožnosti
spisal
.
To
sdaj
v
predgovoru
še
enkrat
ponovim
,
nadaječ
se
,
da
se
ta
moja
prva
skušnja
na
polju
slovenske
književnosti
ne
bo
onim
mirilom
mirila
,
kterim
se
miriju
dela
naših
uže
vedenih
književnikov
.
Kar
se
jezika
tiče
,
bo
svaki
čestitih
čitateljev
koj
na
prvi
pogled
zapazil
,
da
nisàm
se
držal
ne
"
železnih
pravil
"
ne
izključive
slovenščine
,
to
je
,
jezika
,
kteri
se
dan
današnji
sploh
v
slovenskih
knjigah
rabi
;
ampak
,
da
sàm
se
v
slovstvenih
odlikah
,
i
sèm
ter
tje
tudi
v
poedinih
izrazih
hrvatsko-srbskomu
poreklju
bližal
,
al
to
vendar
tudi
sámo
toliko
,
da
razumljivost
moje
besede
bo
vsakomu
Slovencu
lahka
,
kter
se
je
le
malo
čez
prag
svoje
hiše
po
svetu
ogledal
.
Ako
bi
se
pa
vendar
kdo
na
čim
spotikal
,
naj
se
v
naših
časopisih
zoper
mene
oglasi
,
odgovor
bo
dobil
,
kolikor
toliko
zadostiven
;
celó
kjer
nočem
naštevanjem
i
razlaganjem
posebnostih
moje
pisave
ta
predgovor
čez
namiru
raztegnuti
.
Prva
moja
misel
je
bila
za
teater
slovensku
igru
spisati
,
pa
sám
si
ne
morem
zares
začun
dati
,
kaj
me
je
od
te
prve
moje
namene
odvratilo
.
Zato
se
veči
del
djanja
dramatično
razpleta
.
Kar
se
strožjih
historičnih
dat
teharskoga
plemstva
tiče
,
moram
žalostno
priznati
,
da
nisàm
prilike
imel
,
se
jih
posluživati
.
Ako
se
ne
varam
se
vplemenitivno
pismo
brž
ko
ne
v
gračkom
arhivu
(
Joaneumu
)
hranuje
,
kjer
su
bile
Teharje
,
kolikor
mi
je
znano
"
landtafeladelig
.
"
Pisal
sàm
v
ti
zadevi
po
dvapo
trikrat
na
dotično
mesto
v
Gradec
,
al
vse
zastonj
,
odgovora
še
sdaj
čakam
.
Tedaj
sàm
se
sámo
gole
narodne
pripovedke
držati
moral
.
Naj
veča
drznost
je
od
moje
strani
navedenje
letnice
.
Tudi
nekoliko
anakronizmov
je
v
delcu
,
al
ti
vendar
nisu
tako
debeli
,
da
bi
motili
.
Zadnjič
naj
mi
bo
še
dozvoljeno
izreči
nokoliko
besedi
v
zahvalnost
mojemu
stricu
gosp.
Ivanu
Kočevar-u
,
farmeštru
v
Št.
Vidu
pri
Ponkvi
na
Štajarskem
,
ki
su
me
zares
obilodarno
podvpirali
v
tom
mojem
književnom
podvzetju
.
Vsaki
začetek
je
težek
,
književni
morda
naj
težeši
.
Bez
podpore
od
strani
mojega
gosp.
strica
,
bi
to
delce
gotovo
še
v
rokopisu
ležalo
.
Hvala
jim
tedaj
,
lepa
srčna
hvala
!
Bili
su
mi
Mecén
!
V
Zagrebu
mesca
maja
1859.
Pisatelj
.
Bilo
je
leta
1456
na
večer
pred
praznikom
svete
Ane
.
Solnce
je
uže
zahajalo
božgnad
,
za
razsekljano
grebenje
sučavskih
snežnikov
;
naproti
je
pa
še
svojimi
zadnjimi
žarki
kuševalo
pozlačeni
križ
na
stolpu
svetoanskem
v
teharski
fari
,
kake
majhne
pol
ure
hoda
od
staro
rimljanskoga
Celja
.
Težaki
su
se
vračali
iz
polj
,
ter
petjem
napolnivali
večerni
tihi
zrak
.
Naj
veči
krdeli
su
prihajali
od
bežigradske
strani
,
kjer
su
Teharčanje
kakor
še
dandanašnji
svoje
naj
lepši
polja
imeli
.
Pengarjevih
težakov
je
bilo
naj
več
.
Cela
gosta
trumafantičev
i
dekličev
s
srpi
,
kosami
,
motikami
in
grabljami
se
je
pevaje
bližala
teharski
vasi
.
V
primernem
odstavku
za
težaki
koračiju
sám
Pengarjev
oče
.
Vidilo
se
jim
je
,
da
jim
dela
gospodarenje
velike
skrbi
,
veliko
težav
,
kjer
su
tako
zamišljeni
,
sámi
v
sebe
tako
zadubljeni
.
Klobuk
potegneju
z
glave
,
uže
sem
ter
tje
osivele
,
ter
si
robcem
brišeju
oznojeno
čelo
,
kakor
da
bi
hteli
tim
obrisajem
si
tudi
skrbi
ž
njega
obrisati
.
Med
tem
prihiti
kakih
sedamnajst
let
stara
deklina
izza
kolovoza
za
njim
.
V
desnoj
roki
je
imela
lesketeči
srp
,
v
levoj
je
pa
motiko
čez
ramu
držala
.
Na
glavi
je
nesla
vrh
pisanoga
umetno
spletenega
svitka
jerbašču
polno
bujnoga
prelasta
.
Života
je
bila
gibčnejega
od
mekove
mladike
,
obraza
pa
tako
krasnoga
,
da
je
na
daleko
ko
naj
lepši
devojka
cele
okolice
slovela
.
Rudeča
kakor
kri
i
beleja
od
liljana
nedolžnoga
ni
samo
oči
teharskih
fantinov
na
se
vlekla
,
ampak
tudi
celo
štimanih
vitezev
i
preziravnih
žlahtnikov
.
Ni
se
je
mogla
nagledati
človečka
duša
bez
tihoga
poželjenja
!
–
Neki
nepopisljivi
angjelski
smehljaj
se
ji
je
igral
na
njenem
obrazu
.
Dve
debele
kiti
,
v
kterima
su
bili
rudeči
i
modri
traki
opletjeni
,
su
ji
prosto
čez
rami
visele
.
V
celem
njenem
bitju
je
tako
rekši
kipelo
življenje
!
–
Življenje
sdruženo
s
vpredmetjenim
uzorom
zemajlske
krasôta
.
I
oči
!
o
oči
je
imela
tako
milomodre
,
tako
krotke
i
vendar
tudi
tako
bistre
,
da
gorje
mu
za
srčni
mir
ki
se
je
predrznul
ji
pregloboko
v
nji
pogledati
.
Delavno
je
bila
opravljena
.
Janku
na
zelene
ruče
,
ktere
su
se
ji
kaj
nježno
okol
neder
prilegle
,
je
imela
pasom
zpodpashanu
,
kjer
je
uže
debela
rosa
tla
rosila
;
da
su
se
jejne
okrogle
nožice
,
al
samo
do
primerne
višine
,
kaj
mikavno
vidile
.
"
Tatek
dragi
!
"
–
s
temi
besedami
prihiti
iz
kolovoza
–
"
kaj
me
ne
bodeti
počakali
?
Kaj
je
nek
vlilo
ravno
danas
to
neobičnu
moč
v
Vaše
drugač
uže
oslabele
noge
,
da
Vas
nikako
dohajati
ne
morem
.
"
Nisàm
vedel
zares
,
da
si
Ti
še
vzad
zaosatala
–
ji
Pengarjev
odgovore
–
mislil
sàm
,
da
si
uže
napredj
s
težaki
odišla
.
"
Popevati
su
začeli
i
dozdevalo
se
mi
je
kakor
da
slišim
tudi
Tvoj
glas
med
petjem
,
zato
sàm
malo
bolj
napenjal
svoje
žile
,
da
jih
dospem
.
Glej
,
ljubo
dete
,
kako
se
oddaljuje
včasih
človek
od
svoje
namire
,
po
kteri
hrepeni
!
Dozdeva
se
mu
,
da
nekaj
vidi
spred
seboj
i
kmal
se
bezumno
za
tem
v
beg
poda
,
ne
da
bi
prevdarjal
poprej
,
se
ogledal
na
vse
strani
,
druge
spametneje
od
sebe
za
svêt
poprašal
itd.
Al
kakor
vidim
,
drago
dete
,
si
Ti
še
vrh
svoje
naloge
,
da
si
celi
dan
v
vročini
kuruzu
okopavala
,
še
prelasta
nažela
!
"
"
Da
,
da
!
Tatek
!
za
svoje
kozice
,
ki
ste
mi
jih
iz
Šentjurskoga
sejma
pripeljali
.
Rada
bi
jih
bila
seboj
na
polje
vzela
,
da
bi
se
malo
izskakljale
,
al
kaj
,
–
kjer
nimam
časa
na
njih
paziti
!
–
Glejte
,
koliko
i
kako
lepih
rožic
je
mnes
!
Kako
jih
bodo
male
žabice
vesele
!
S
naj
lepših
evetlic
sàm
pa
sama
za
se
venčec
splela
.
Gejte
,
al
mi
ne
tiči
prav
fletno
v
nedarcu
!
Zraven
sàm
pa
djala
četiri
peresa
deteljcu
,
prvu
ki
sàm
ju
letos
našla
,
da
bodem
zvedla
,
kaj
si
kaj
drugi
ljudi
misliju
!
"
"
Ne
vrjemi
mi
toga
dete
!
ju
oče
posvariju
–
To
su
samo
prazne
babje
vere
!
To
ne
bodu
ljudi
nikada
znajdli
,
kako
se
gleda
v
srce
drugomu
;
nikada
,
kako
mu
viditi
v
možganah
jegove
misli
,
jegove
skrivne
naklepe
i
težnje
.
Pa
vendar
Marjetca
–
tako
ji
je
ime
bilo
–
daj
povej
mi
–
ju
oče
pazljivo
motraje
,
dalje
prašaju
–
čigar
misli
bi
Ti
rada
zvedla
!
"
To
neočakovano
vprašanje
je
Marjeticu
malo
vplašilo
,
vzemirilo
,
no
akoravno
sámo
za
trenutek
časa
,
to
vendar
ni
skrito
ostalo
izkušenomu
očetovskomu
očesu
.
Zato
še
enkrat
,
ne
malo
v
ostrejem
naglasu
ponoviju
svoje
vprašanje
rekoč
:
"
Daj
,
povej
bar
meni
Marjetica
,
čigar
misli
Te
mika
zvedeti
!
Al
morebit
moje
?
Al
morebit
misliš
da
imam
kakšnih
skrivnost
pred
Teboj
?
Skrivnosti
,
oče
pred
svojem
edinem
detetu
!
"
–
Pengarjev
malo
prestaneju
,
kakor
da
bi
odgovora
čakali
.
"
Ti
molčiš
"
–
čez
nekaj
časa
opet
začneju
–
zakaj
Te
je
to
moje
vprašanje
tako
smotilo
!
–
Gotovu
Ti
je
to
praznu
vraž
od
četiri
peresne
deteljce
soseda
Martnačka
povedala
;
poznam
ju
kakšne
baže
bab
da
je
!
I
ravno
pri
teh
besedah
jima
stopi
,
kakor
volk
v
basni
,
soseda
Martnačka
pri
Lemeževem
prelazu
nasprot
.
Pengarjev
,
ju
opazaje
,
omolkneju
.
Nikom
pa
ni
ugodneje
došla
,
kakor
Marjetici
,
da
se
je
prerezalo
preteglo
izprašivanje
od
nesrečne
četiri
peresa
deteljce
.
Dober
večer
bog
daj
,
sosed
Marka
!
"
–
jih
Martnačka
pozdravi
.
–
Kaj
tako
pozno
iz
polja
!
Zato
se
pa
tudi
tako
odlikuje
Vaša
kuruza
od
mejašne
,
ki
ju
gojite
,
kakor
da
bi
Vam
na
srcu
rasla
.
–
Pa
ravno
prav
,
da
sàm
Vas
srečala
.
Bila
sam
k
Vam
namenjena
.
Saj
veste
,
da
kuham
vsako
leto
,
tako
kakor
na
juteršni
dan
za
romarje
pri
sveti
Ani
.
Veliko
se
ve
da
ne
nese
,
pa
vendar
je
bolj
nekaj
,
kakor
celo
nič
!
Ognišče
moje
je
uže
gotovo
!
Da
!
Sám
Mlinarjev
Janez
mi
je
veže
iztrate
nareza
!
–
Pri
teh
besedah
zabliskne
pomenljivo
jejno
levo
oko
na
malo
zadej
steječu
Marjeticu
,
ktera
se
je
pri
tom
imenu
zgenila
.
–
Zato
pa
tudi
ne
trpim
–
Martnačka
ponosno
nadaljuje
–
da
bi
morebit
kdo
kaj
jezike
stegoval
čez
njega
i
njegovo
poštenje
.
Lukačka
i
Strnačka
ste
me
zavolj
toga
cel
čas
zavidnim
očesom
gledale
,
kakor
pas
psa
,
kada
kost
gloda
.
Pa
kaj
se
ja
brinim
,
za
te
babuše
,
ki
še
nobena
prave
prežgene
juhe
skuhati
nezna
.
S
eno
besedo
,
vse
imam
uže
v
redu
,
samo
vode
še
nimam
.
Moja
stara
glava
ne
nese
več
vedrice
kakor
nekada
.
No
saj
veste
,
da
uže
moram
leta
imeti
,
ko
sàm
uže
rajnku
Mlinaricu
,
bog
ji
plati
,
pestvala
,
i
tudi
Janez
–
opet
se
Marjetica
pri
tom
imenu
zgene
,
i
opet
se
zabliska
levo
oko
sosede
pomenljivo
na
Marjeticu
–
ki
je
tudi
uže
do
možke
glave
zrasel
.
Nevem
ako
je
res
al
ne
,
pa
ljudje
kažeju
,
da
sàm
blizo
osamdesetih
.
"
Pengarjev
su
uže
nejevoljno
čakali
,
kada
če
biti
konec
besedi
,
kjer
se
jim
je
domu
mudilo
.
Zato
ji
v
reč
sežeju
,
"
no
"
–
su
djali
–
"
povej
v
kratkem
zakaj
si
se
k
nam
namenila
.
Ako
Ti
morem
s
čim
pomoči
,
le
reči
,
saj
Veš
,
da
Ti
nič
ne
odrekam
,
ako
je
le
mogoče
.
"
"
Ja
nekaj
bi
Vas
pač
rada
naprosila
–
se
za
ušesam
praskaje
Martnačka
bliže
k
Pengarjevim
ostopi
–
pa
si
ne
upam
prav
reči
.
"
"
No
,
kaj
pa
,
le
hitro
reči
,
meni
se
mudi
.
"
"
Drugoga
nič
,
sámo
posodite
mi
malo
Vašu
Marjeticu
,
da
mi
malo
pripomore
,
saj
toliko
,
da
mi
dve
vedrice
vode
denese
,
to
drugo
bom
uže
sáma
vredila
.
Saj
se
poleg
toga
tudi
lahko
kaj
nauči
od
mene
;
kako
treba
kaj
prijeti
!
Ne
da
bi
se
morda
hvalila
,
pa
kar
je
res
,
je
res
!
Naj
mi
ktera
reče
,
kolikor
je
kuharic
v
naših
Teharjah
,
da
je
na
več
sedmij
,
venčanjev
,
kolin
i
furežev
kuhala
kakor
ja
,
rada
bi
ju
poznala
.
Ako
se
ravno
nektere
štuliju
,
da
kaj
znaju
,
pa
da
ktera
tudi
kaj
česa
zna
,
saj
se
je
od
mene
naučila
.
Še
sdaj
akoravno
sam
uže
stara
,
premesim
bolj
kvas
kakor
marsiktera
druga
Teharčanka
.
Celo
celjskih
kuharic
se
ne
bojim
,
akoravno
misliju
,
da
su
se
s
kuhačo
v
roki
narodila
.
–
Samo
da
bi
bilo
dokaj
sveta
,
pa
ga
uže
bo
,
kjer
bo
juter
tudi
volitev
novoga
načelnika
za
našo
krdelo
.
Vreme
tudi
lepo
kaže
.
Saj
je
čista
sveta
Uršula
i
rosa
tudi
dobro
vreme
znami
.
Ko
bove
s
svem
gotove
,
grevo
pa
k
večernicami
.
Sam
čula
,
da
jih
bodu
naši
novi
gospod
kaplan
obhajali
.
Toga
gospoda
pa
ja
zares
kaj
rada
poslušam
.
Uže
dolgo
nismo
takih
imeli
,
da
bi
bili
tako
za
pridigu
,
kakor
su
ti
!
Ne
da
bi
morda
kaj
čez
gospod
farmeštra
,
imela
,
bog
začuvaj
,
so
tudi
prav
galant
gospod
,
pa
–
"
"
Dobro
,
dobro
,
–
ji
Pengarjev
reč
presečeju
dozvolim
,
da
Ti
Marjetica
pri
kuhariji
malo
pripomore
!
Samo
ne
brbaj
od
rečeh
,
ki
sem
ne
spaduju
.
"
No
zares
,
starka
bi
bila
celu
uru
,
i
morebit
še
več
tako
v
enu
mer
klepetala
,
da
ne
bi
bili
Pengarjev
oče
se
tako
rekoč
,
siloj
vsilili
v
njeni
govor
.
Dozvolili
su
pa
s
tem
strogim
pristavkom
,
da
ima
Marjetica
koj
po
večernicah
nemudoma
domu
priti
,
i
sicer
ju
mora
Martnačka
do
doma
spremiti
.
Gotovo
su
morali
Pengarjev
svoje
uzroke
imeti
,
da
su
tako
vestno
na
svojega
edinca
pazili
.
"
Srečno
tatek
,
dok
se
opet
vidima
!
"
–
se
veselo
Marjetica
očetu
poslovi
.
"
Marjetica
!
"
–
ju
začudeno
oče
pokregaju
"
To
mi
zares
ne
gre
v
glavu
,
kako
da
si
Ti
danes
tako
smočena
!
Morda
ne
bodeš
s
prelastom
k
sv.
Ani
šla
!
Skoro
da
bi
nazaj
vzel
svoje
dozvoljenje
,
da
mi
ne
bi
bilo
zavolj
sosede
Martnačke
,
daj
,
bom
Ti
ja
napasel
Tvoje
kozice
.
"
Kakor
da
bi
ju
bil
krvjoj
polil
,
se
jejno
uže
drugač
rudečo
lice
užari
,
da
je
gorelo
kakor
putpela
.
Nikada
ji
nisu
oče
ne
žal-besedice
ne
očitali
,
no
to
tudi
ni
bilo
treba
;
vedno
jim
je
bila
ko
verno
dete
v
vsem
pokorna
i
vbogljiva
.
Kakor
pere
vzdigne
jerbašču
z
glave
,
ju
postavi
na
tla
,
dene
svitek
vrh
nje
,
zapikne
srp
v
prelast
,
ter
si
pas
odpaše
.
"
Dragi
tatek
,
pa
nekaj
Vas
še
moram
prositi
"
"
Kaj
?
Le
povej
!
Saj
veš
da
Ti
vse
spolnujem
,
na
čim
le
veselje
imaš
,
kar
pa
tudi
od
moje
strani
ni
prav
,
no
od
sihmal
bo
gotovo
drugač
,
otročjih
nog
si
uže
odrasla
!
Skora
bi
odgonul
,
da
hočeš
par
grošičev
za
medicu
sladčicu
,
kaj
ne
Marjetica
,
da
sam
ju
zadel
!
"
"
Ne
tatek
,
ne
!
Ni
mi
ravno
mar
danas
za
medicu
.
"
"
Kaj
pak
nek
je
?
"
–
radovedno
Pengarjev
vprašaju
.
"
Samo
to
bi
Vas
naprosila
,
dragi
tatek
,
da
mi
naj
prvo
mojega
ljubčeka
črnorogeca
napasete
,
da
mi
ga
lepo
varujete
,
da
ga
druge
kozice
ne
bodu
od
jaslic
odrivale
.
"
Pengarjevih
smehljaj
posili
.
Obljubijm
ti
to
storiti
.
Soseda
Martnačka
je
uže
komaj
čakala
,
kada
če
biti
konec
besedi
.
Neuztrpljivo
je
nogama
cepetala
,
od
kterih
je
desno
na
ti
levo
na
drugi
strani
prelaza
imela
.
"
Vendar
enkrat
!
"
–
zamrmlja
zmed
svojimi
suhimi
žnablji
,
ktera
sta
se
vila
med
šrbastimi
ustmi
,
kakor
dva
prtiča
v
mlatvi
pred
podom
.
Kada
nikoga
ni
imela
,
s
kterim
da
bi
bila
žlabudrala
,
je
imela
to
prav
starobabju
razvadu
,
da
je
vedno
sama
seboj
govorila
.
Le
včasih
,
i
sicer
prav
redkokada
,
ji
je
postal
mlin
;
tada
pa
sta
nos
i
brada
si
bila
brat
i
sestra
,
obadva
kosmatimi
bradovicami
obraščena
.
Nasproti
pa
,
kada
ju
je
kdo
razsrdil
,
i
da
ga
je
začela
obirati
,
kar
je
prav
mojstersko
znala
,
su
šle
jejne
ustne
na
široko
i
na
dolgo
,
da
je
strahota
bila
viditi
brežen
med
nosom
i
brado
.
Usnate
lica
su
se
pa
razpihavavale
i
napihavale
,
kakor
stari
meh
v
kovačnici
!
No
vendar
su
stari
ljudi
pripovedvali
,
da
je
nekada
kar
fletna
ženka
bila
.
Vedla
je
zmiraj
vse
,
kar
se
je
v
vasi
godilo
,
akoravno
ni
razvadu
imela
v
vasi
od
hiše
do
hiše
,
od
soseda
do
soseda
hoditi
i
besede
pobirati
.
Kar
su
kje
jedli
,
kje
su
se
skregali
,
kar
i
koliko
i
kom
je
kdo
kaj
dolžen
,
kdo
se
če
ženite
,
ktera
deklina
je
košata
,
i
od
koga
;
celo
to
je
vedla
,
kar
sta
si
tu
al
tam
dva
na
skrivnem
na
ušesa
povedala
;
–
pa
kako
je
to
vse
dozvedla
,
to
je
sam
bog
vedel
.
Bila
je
kakor
stari
rotovški
boben
,
ki
prvi
za
vsako
oznanilo
ve
.
–
Al
drugač
,
kar
se
poštenja
tiče
,
ji
ni
nobeden
kaj
očitati
mogel
.
Kdor
ju
je
sovržil
,
ji
je
k
večem
rekel
,
da
je
coprnica
.
V
svojih
mladih
letih
je
služila
večidel
pestnu
.
Po
naklučju
je
pozneje
celo
v
celjskem
gornjem
gradu
za
to
malu
kuhinsku
služila
,
ko
je
še
grof
Erman
II.
Živel
.
V
ti
službi
se
je
kuharije
izučila
.
Pozneje
pa
,
ko
su
ju
zavolj
njene
jezičnosti
iz
grada
odpravili
se
je
sama
na
svoju
roku
lotila
kuhinskoga
posla
,
i
kmalo
je
ko
prva
kuharica
cele
okolice
slovela
:
Kjerergod
so
kakšnu
pojedšinu
imeli
,
je
mogla
stara
Martnačka
kuhati
.
Zraven
je
pa
tudi
ko
babica
pri
vsakem
porodu
prisustvovala
.
Svojega
posestva
ni
nič
imela
,
večidel
je
v
kakšni
oferiji
sedela
,
ljudi
so
pa
obično
kazali
,
da
babca
dnar
ima
,
da
ga
celo
na
posodilo
daja
.
Tudi
od
rodbine
ji
je
vse
pozmrlo
.
Naj
bolj
je
pa
bila
na
svoj
sam
stan
štimana
,
vedno
se
je
med
dekleta
broj
poleg
toga
je
pa
vedla
veliko
pripovedvati
,
koliko
i
kako
brhkih
ljubeznikov
je
imela
,
koliko
snubačev
ju
je
prosilo
za
srce
i
roko
itd.
Sdaj
si
za
odhod
popravi
svoju
zelenu
bicu
,
kteri
se
je
še
poznalo
po
opulenih
nitih
,
je
nekada
,
morda
pred
kakem
pol-stoletjem
za
port
imela
.
Sedela
ji
je
na
zatilniku
;
kakor
zelnata
veha
!
Umazana
je
pa
bila
i
omastena
,
da
se
je
kar
svetila
.
"
Lahko
noč
,
Marka
!
Vašu
Marjetcu
Vam
bom
uže
domu
pripeljala
,
se
ni
treba
nič
kaj
bati
,
saj
sàm
ja
zraven
.
Lahko
noč
"
Bog
s
Vama
!
"
–
ji
Pengarjev
odvratiju
.
"
Bog
!
"
–
se
še
enkrat
za
plotom
Martnačka
oglasi
,
ker
je
zmiraj
hotla
zadnu
besedu
imeti
.
Pengarjev
se
na
levo
,
Martnačka
i
Marjetca
pa
na
desno
razidu
.
Komaj
su
kakih
deset
korakov
šle
,
se
Martnačka
uže
ogleda
,
je
li
su
še
Pengarjev
kje
viditi
,
i
ko
jih
zagleda
še
pri
prelazu
stoječih
i
za
njima
gledečih
,
hitro
kakor
blisk
opet
svoj
vratilnik
zasuče
,
na
tihem
Marjetci
kazaje
,
naj
malo
hitreje
postopi
.
Še
le
ko
za
neki
visoki
plot
prideju
,
da
su
bile
na
sámem
,
povzame
Martnačka
govor
ter
prične
navadni
svoji
jezižnosti
ji
tako
revno
nekaj
pripovedvati
,
da
je
Marjetični
obraz
se
sdaj
ožarival
,
sdaj
obledeval
.
Nehote
se
prime
za
svoja
kipeča
nedra
,
kakor
da
bi
ju
kaj
dušilo
.
"
Tedaj
nama
ni
več
treba
četiri-peresa
deteljce
!
"
–
popraša
Marjetica
čez
nekoliko
časa
.
Vsaka
jejnih
besedi
se
je
le
med
zdihljeji
prs
izvila
.
"
Ni
.
"
–
Je
bil
kratki
odgovor
.
–
Janez
Te
ljubi
.
To
mi
je
sám
lastnimi
usti
povedal
.
No
to
je
vendar
zadosti
,
da
nama
ni
več
treba
deteljce
;
da
ne
bi
ju
bila
uže
v
kiticu
djala
,
bi
ju
gotovo
slobodno
proč
vrgla
.
Pa
saj
mu
ju
tudi
s
kitico
vred
lahko
daš
,
škodovalo
ne
bo
!
"
Kada
Vam
je
to
povedal
?
"
Marjetca
dalje
Martnačku
izprašiva
.
"
Danas
,
pri
sveti
Ani
.
Pa
da
tudi
ne
bi
bil
on
sám
začel
,
jaz
ga
bi
bila
počasih
uže
na
to
pot
napeljala
.
Saj
meni
vse
pove
,
kar
le
na
srcu
ima
;
no
za
kaj
ne
bi
saj
sam
ga
pestvala
!
"
"
Pri
kteri
priložnosti
Vam
je
to
razodel
,
al
kterimi
besedami
?
Povejte
,
ljuba
Martnačka
,
povejte
!
"
Marjetice
v
starku
sili
.
"
Veš
Marjetca
,
to
je
bilo
takole
:
Janez
me
je
vidil
ognišče
graditi
.
Počasih
pride
bliže
k
meni
,
i
dasiravno
ga
nisàm
naprosila
,
mi
začne
sám
od
sebe
veže
rezati
iz
tratine
.
Zapazila
sàm
koj
,
da
je
slabo
razpoložen
.
Tudi
zdihval
je
včasih
.
Vprašam
ga
:
"
Janez
!
kaj
ti
je
danas
tako
čisto
marn
vzelo
?
Drugač
si
tak
vesel
i
zgovoren
,
zmiraj
le
v
drštvu
fantovskem
;
od
nekoliko
časa
pa
le
samoten
hodiš
se
ljudeh
izogibaje
!
Ti
moraš
biti
al
bolan
–
sàm
djala
–
al
pa
morda
zaljubljen
,
kaj
ne
?!
Debelo
me
pogleda
i
noga
mu
na
lopati
obstane
.
S
prvoga
je
tajil
.
Al
to
vsaki
tako
dela
,
kter
je
še
nedolžne
krvi
,
kjer
ga
je
tako
rekoč
sram
se
razodeti
.
Počasih
je
pa
ena
beseda
drugu
dala
,
i
zmiraj
vsa
se
bolj
bližala
,
zmiraj
se
mi
je
dozdevalo
;
da
dobiva
veču
povzdanost
do
mene
.
To
je
naj
bolje
bilo
,
da
naju
ni
nikdo
motil
.
Sámo
Strnadčka
i
Lukačka
su
glave
skup
vtikale
,
al
vendar
od
najnoga
govora
nisu
ne
rečce
ne
slišati
mogle
.
Ko
je
uže
dosta
bilo
,
vež
narezanih
jih
k
meni
donese
,
dolj
na
tla
položi
,
ter
hoče
,
da
odide
.
–
Janez
!
–
počakaj
malo
,
ja
Ti
še
imam
kaj
posebnoga
povedati
.
–
Kaj
?
le
hitro
!
meni
se
mudi
!
–
me
radovedno
nasili
–
nimam
časa
se
dolgo
muditi
,
fantje
me
uže
čakaju
.
–
Janez
,
povej
mi
prav
odkritosrčno
–
nadaljujem
–
al
se
ne
boš
nič
ženil
?
"
"
Kaj
to
ste
ga
prašali
!
–
ji
nedadoma
Marjetica
v
besedu
seže
.
"
"
Ravno
temi
besedami
.
Glej
–
sàm
dalje
priljudno
djala
–
očeta
si
zgubil
,
matere
več
nimaš
,
brat
ti
je
vmrl
,
žlahta
te
tudi
po
strani
gleda
,
na
nobenoga
se
prav
zanašati
ne
moreš
,
i
tako
bo
s
časom
še
vse
v
nemar
šlo
.
Tebi
je
treba
gospodinje
pri
tvoji
kmetiji
,
kakor
vratam
podvoje
.
Izberi
si
kteru
izmed
naših
deklin
,
ktera
kaj
ima
i
tudi
kaj
zna
,
saj
se
ne
manjka
poštenih
i
pridnih
deklin
v
naši
vasi
,
i
gotovo
ti
ne
bo
nobena
odrekla
,
saj
se
bo
za
polnu
mizu
vsedla
.
Tiho
me
je
poslušal
i
očmi
v
tla
gledal
.
–
Ja
ti
bi
pa
vedla
za
kaj
priličnu
deklinu
,
–
sàm
čez
nekoliko
trenutkov
opet
začela
–
pridna
je
,
delavna
je
,
vse
čednosti
ima
,
ktere
deklinu
odlikuju
;
tudi
bez
groša
ne
bo
;
i
na
kar
sadašni
mladi
svet
naj
bolj
gleda
,
krasna
je
,
da
ji
ni
blizo
take
.
Da
ti
ne
bi
odrekla
te
od
naprej
zagotovim
,
kjer
mi
je
uže
sáma
povedala
,
da
se
ji
ti
zmed
vsih
teharskih
fantov
najbolj
dopadeš
.
"
"
Mar
me
niste
izdali
!
"
Prestrašeno
Marjetica
starku
popraša
.
"
Le
tiho
potrpi
,
dok
da
Ti
vse
povem
.
–
Oba
vsa
za
enčas
omolknila
.
Ja
sàm
čakala
,
kaj
če
on
na
to
djati
.
On
kakor
se
mi
je
dosdevalo
–
se
pa
ni
prav
upal
prašati
,
kteru
da
menim
;
zatoraj
opet
ja
reč
povzamem
rekoč
:
Ja
ti
ju
čem
povedati
.
–
"
Za
pet
ran
božjih
!
"
Marjetica
zdihne
.
"
Al
umiri
se
,
Marjetica
,
dok
da
vse
zveš
kako
je
bilo
.
Ja
ti
ju
čem
povedati
,
–
sàm
djala
–
al
to
mi
moraš
obljubiti
,
da
,
ako
ti
ne
bo
po
volji
,
dalje
od
toga
nikada
i
pred
nikom
ne
boš
več
govoril
.
To
mi
obljubi
.
Glej
Pangarjeva
Marjetica
!
–
pri
tom
Tvojem
imenu
me
zgrabi
za
roko
,
–
Martnačka
!
je
to
res
,
kar
ste
rekli
,
da
je
Pengarjeva
Marjetica
––
!
No
,
kako
to
ne
bi
res
bilo
–
mu
besedu
iz
ust
uzamem
–
ko
mi
je
ona
sama
to
rezodela
,
ko
sve
skup
včera
repu
plele
;
i
morda
ne
boš
mislil
,
da
se
ti
lažem
i
bedake
iz
tebe
delam
.
–
Sdaj
sàm
mu
mogla
na
tanko
pripovedati
,
kako
i
kaj
.
Čakaj
malo
Janez
tukaj
do
večernicah
,
morda
izprosim
Marjetice
od
Pengarjevih
da
s
menoj
gori
pride
,
samo
da
bi
bilo
moje
ognišče
skoro
gotovo
.
–
Le
pojte
,
le
pojte
–
je
djal
–
za
ognišče
se
vam
ni
treba
nič
skrbeti
,
to
je
moj
posel
,
sámo
Marjetice
izprosite
i
gori
pripeljajte
;
al
to
Vas
prosim
,
še
pristavi
,
da
od
to
,
kar
sva
sdaj
tukaj
govorila
,
med
nama
ostane
,
da
ne
črkice
ne
Marjetici
poveste
.
Zato
,
Marjetica
,
se
le
tako
delaj
,
kakor
da
ne
bi
nič
od
vsega
toga
ne
vedla
.
Med
tem
pridete
k
sveti
Ani
.
Vse
je
uže
bilo
živo
,
vse
je
mrgolelo
od
romarjev
,
–
ko
ste
Martnačka
i
Marjetica
gori
prišle
.
Tukaj
delaju
ognišča
iz
tratnih
vež
pod
debelo-senčnatimi
lipi
,
kakor
da
bi
veljalo
oltarje
molikom
staviti
;
tam
usajaju
na
odredjenem
kraju
rante
i
prekle
v
ledinu
,
kakor
da
bi
hteli
selo
naseliti
;
opet
na
drugom
dotičnem
prostoru
razpenjaju
celjski
medičarje
svoje
šotore
rudečimi
banderci
navršene
,
kakor
da
bi
trebalo
turško
taborišče
postaviti
.
Teharski
fantje
su
pa
za
crkvijo
možnarje
nabijali
ter
to
,
tačas
še
čisto
novu
znajdbu
pokuševali
.
Al
bog
začuvaj
,
da
bi
bil
fantin
druge
okolice
se
možnarju
al
kurišču
približal
,
kmal
bi
mu
bili
pete
namazali
.
Zato
su
pa
tudi
fantje
okoljčani
le
od
strani
gledali
se
jim
zavidljivo
posmehljaje
,
no
malo
da
nisu
pričeli
zabavljati
,
le
velika
množica
Teharčanov
jim
je
korajžu
krotila
.
Med
teharskimi
fantini
se
je
posebno
odlikoval
Mlinarjev
Janez
.
Za
pol
glave
najmanj
je
bil
viši
od
vsih
drugih
.
Rasta
je
bil
čvrsto
visokoga
kakor
mladi
hrast
v
dubravi
,
kteroga
bi
brodar
naj
raj
za
jadrilo
iziše
.
Škrlatni
oprsnik
s
debelimi
srebrnimi
gumbami
,
irhnice
,
umetno
obšite
,
do
kolena
visoki
škorni
,
ter
nizki
klobuček
iz
zajčne
klobučevine
na
levoj
strani
glave
s
rumeni
rožici
za
svilnatom
cofastom
trakom
,
prav
po
staro
slovenski
nošnji
,
su
ga
kaj
izvrstno
krasili
!
–
V
njegovem
obrazu
se
mu
je
vidila
neustrašljivost
,
nekaka
plemenita
pridrznost
poleg
značaja
možačkoga
prevdarenja
.
Pogleda
je
bil
bistroga
,
kakor
sivi
sokol
,
kada
gleda
iz
svoje
strme
skale
v
dolinu
doli
,
je
li
ne
bi
kdo
zapazil
plena
.
Na
mirno
krivom
nosu
mu
je
bilo
junačtvo
urezano
,
i
kakor
su
izkušeni
ljudje
pravili
,
ki
su
si
mnogo
sveta
skusili
mu
nek
ni
bilo
para
najti
v
devet
deželah
ne
,
ne
v
slovenski
marki
,
ne
pod
cesarjem
in
ne
pod
papežem
.
Iz
nožnic
jegovih
se
mu
je
svetil
srebrem
okovani
rog
širokoga
noža
.
Zares
ni
se
bilo
šaliti
š
njim
.
Kakor
orel
se
je
včasih
ogledaval
tje
čez
ljudstvo
,
ktero
je
neprestano
sem
ter
tje
vrelo
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
nekoga
očakuje
al
išče
.
No
zares
,
ko
zagleda
staru
Martnačku
i
tik
za
njoj
Pangarjevu
Marjeticu
,
se
nekako
dirnjen
strese
,
nehote
zdihne
,
se
zamisli
ter
v
enu
mer
i
tla
strmi
.
"
Danas
"
–
si
misli
–
moram
š
njoj
govoriti
,
naj
velja
kar
hoče
.
"
Kaj
ti
je
Janez
–
ga
nenadoma
vpraša
Šimekov
Toma
,
jegovi
naj
bolji
prijatelj
–
"
kaj
ti
je
,
da
si
mi
danas
tako
nenavadno
mlačno
razpoložen
?
Le
počakaj
še
malo
,
dok
možnarje
še
nabijemo
;
Dramljčanom
i
Vojnčanom
še
bomo
parkrat
počili
,
da
bo
tudi
moja
Mica
i
Trnovlah
čula
,
kakšnoga
korena
da
smo
teharski
fantje
.
Gotovo
se
uže
sdaj
umiva
za
jutršnji
dan
.
Potem
ga
gremo
pa
koj
žulit
,
morda
Ti
bo
vino
razpodilo
kržele
iz
Tvojih
možgan
.
"
Janez
od
vsega
toga
ni
besednice
čul
,
kjer
se
še
ni
zmenil
za
to
,
kar
ga
je
Šimekov
oprašal
.
"
Ni
danas
Janezu
mar
za
žulenje
–
se
čez
nekoliko
časa
Muharjev
Jaka
oglasi
–
danas
kakor
se
mi
dozdeva
jega
nekaj
žuli
.
Uže
davnej
sàm
zapazil
,
da
se
zagiblje
našega
društva
;
ne
da
bi
bil
morda
bahun
,
bog
začuvaj
,
toga
mu
ne
more
nobeden
očitati
,
al
spremenilo
se
je
nekaj
v
njegovem
notrajnem
.
Kaj
ne
janez
,
da
sàm
ju
zadel
!
"
Kakor
da
bi
se
bil
naenkrat
iz
sanj
probudil
,
naglo
Janez
popraša
:
"
Kaj
je
?
Kaj
?
Kaj
praviš
Jaka
?
"
Vsi
ga
debelo
pogledaju
i
naenkrat
se
vsi
nasmejiju
.
"
Da
,
da
!
zaljubljen
je
,
zaljubljen
!
"
–
pravi
eden
.
–
Pa
še
kako
!
"
–
pristavi
drugi
.
"
Meni
se
je
enaka
godila
"
–
doda
Šimekov
kladivcem
zdrobljene
opeke
v
možnar
nabijaje
–
"
ko
sàm
prvikrat
svoju
Micu
vidil
,
zateleban
i
raztrešen
sàm
bil
,
kakor
riba
ki
je
vmotcu
pžrla
.
"
Kakor
da
bi
ga
bil
kropom
polil
,
ga
žarjavica
oblije
,
vidivši
,
kako
nemilo
ga
je
izdalo
jegovo
notrajno
poželjenje
.
Hitro
se
zdramši
zavrne
kakor
malo
srdit
:
"
Ja
imam
čisto
druge
misli
i
skrbi
,
kakor
vi
drugi
,
kterim
še
živé
ljube
matere
i
skrbni
očeti
,
al
odkar
su
moja
rajna
mamca
,
bog
jim
plati
,
oči
stisnuli
,
i
mojega
očeta
Turki
na
brežkem
polju
vbili
,
me
skrbi
moje
pohištvo
,
moje
polja
,
goveda
i
sploh
gospodarenje
.
"
Sdaj
v
stolpu
zatrijanči
k
večernicami
,
ter
konec
napravi
tem
zapletkam
.
Fantje
možnarje
zasmodiju
ter
,
klobuk
spod
pashi
eden
za
drugom
v
crkev
zgineju
.
Tudi
ljudstvo
se
je
počasih
razišlo
i
razgubilo
,
kjer
se
je
uže
precej
omračilo
.
Sámo
Janez
je
na
svojem
mestu
obstal
,
ne
zapazaje
,
da
su
drugi
jegovi
tovarši
uže
odišli
.
Čez
nekoliko
časa
se
zdrami
iz
svojih
zamišlij
ter
se
neloté
prot
Martnačkinem
ognišču
ozre
.
Merjetica
je
ravno
bila
vedricu
vode
donesla
,
ter
ju
v
posamesne
lončice
nalivala
.
Martnačke
ni
bilo
zraven
.
Sdaj
si
sám
pri
sebi
misli
,
je
na
ljepši
prilika
š
njoj
govoriti
,
to
ne
smem
zamuditi
.
Nekako
okorno
,
kar
drugač
ni
bilo
v
njegovem
ponašanju
,
se
k
ognišču
približa
.
"
Kaj
Ti
je
Janez
"
–
ga
Marjetica
vgovori
–
"
da
si
danas
tako
zamišljen
,
skoro
bi
rekla
spremenjen
!
Vsi
su
Ti
tovarši
k
večernicami
v
crkev
odišli
,
sámo
Ti
si
kakor
vkamenjen
nazad
ostal
.
"
"
Zares
zamišljen
sàm
"
–
Janez
negotovim
glasom
odvrati
–
"
tudi
spremilo
se
je
mnogo
v
mojem
notrajnem
,
to
sám
naj
bolj
čutim
.
Za
cel
svet
skoro
ne
maram
s
vsemi
njegovimi
vsrečijami
.
–
Ne
vem
jali
me
bolj
glava
boli
,
ali
kaj
.
–
S
eno
besedo
,
neizrekljivo
neznano
mi
je
!
"
"
Ti
čudno
danas
govoriš
,
zares
,
ja
ne
razumim
smisel
Tvojih
besedi
;
al
obžalujem
Te
iz
celoga
srca
.
"
"
Hvala
Ti
Marjetica
za
Tvoje
milosrčno
sočutje
!
"
Pri
vsaki
njegovih
besedi
se
je
boril
zadušenjem
svojih
zdihljejev
,
kteri
su
se
mu
zmiraj
s
prs
izvijali
.
"
Nemoj
,
nemoj
,
dragi
Janez
,
tako
zdihavati
"
–
ga
Marjetica
tolaži
,
mu
ljubopitno
i
milo
v
oči
gledaje
–
"
ni
mogoče
,
da
ne
bi
bilo
zdravila
na
svetu
za
Tvoje
trpljenje
!
–
Daj
,
razodeni
mi
odkrito-srčno
,
kaj
Te
tako
nesmileno
stiska
okoli
srcá
?
Pred
menoj
morda
ne
bodeš
kaj
česa
zakrival
,
saj
sva
vendar
od
detinskih
let
spukaj
zrasla
.
Daj
,
le
povej
mi
,
morda
si
s
tem
srce
olajšaš
,
i
bog
ve
,
ako
Ti
ne
morem
morda
še
v
pomoč
biti
.
"
"
Ako
mi
kdo
na
tom
svetu
pomoči
more
,
si
sámo
Ti
Marjetica
!
"
"
Ja
!
Kako
da
samo
i
ravno
ja
?
"
"
Sámo
Ti
!
"
"
I
Ti
mi
tako
dolgo
zakrivaš
uzrok
svojih
dušnih
bolečin
?
Kaj
me
morda
meniš
tako
neusmilene
i
tako
trdosrčne
,
da
Ti
morda
ne
bi
pomoči
htela
.
Zares
slabo
imaš
zaupanje
do
mene
,
ne
vem
čim
bi
bila
to
od
Tebe
zaslužila
!
Sámo
razodeni
se
mi
bez
ovinkov
.
Ako
je
zares
v
moji
zmožnosti
,
Ti
čem
pomoči
.
"
"
V
Tvoji
celi
zmožnosti
je
.
"
"
Neoklevaj
tedaj
dalje
,
sámo
reči
,
kaj
imam
v
Tvoju
pomoč
storiti
i
storila
bom
.
"
Janez
prime
Marjeticu
rahlo
za
roko
,
stopi
š
njoj
malo
v
stran
za
lipovje
,
"
Marjetica
"
–
začne
pol
zdvojljivim
,
pol
odvažnim
naglasom
–
"
Marjetica
!
Ti
me
siliš
,
da
Ti
celo
svoje
srce
odkrijem
,
i
akoravno
morebit
zdravila
ne
najdem
v
tom
razodetju
,
upam
s
tem
saj
nekoliko
olajšila
za
svoje
srčne
bolečine
pridobiti
.
Ja
Te
ljubim
!
V
teh
treh
besedah
je
vse
sadržano
,
kar
Ti
imam
razodeti
!
Da
Te
ljubim
,
to
mi
kažeju
bolečine
,
ki
se
mi
v
Tvoji
bližini
naenkrat
spremené
v
sladkosti
.
I
kakor
mi
je
bilo
poprej
neizrekljivo
neznano
i
težavno
,
mi
je
pri
Tebi
tako
nepopisljivo
dobro
i
lahko
!
Kar
me
je
prej
sklelo
i
peklo
,
mi
pri
Tebi
vse
bolečine
zgubi
.
Bez
Tvoje
uzajemne
ljubezni
,
Marjetica
,
za
me
ni
nobenoga
zdravila
več
!
"
Janez
malo
prestane
,
kakor
da
bi
odgovora
čakal
od
nje
,
ki
je
sramežljivo
svoje
oči
pobesila
.
"
Kaj
ne
Marjetica
"
–
čez
nekolika
časa
nadaljuje
–
"
kaj
ne
,
da
tudi
Ti
mene
ljubiš
,
da
morda
tudi
Ti
občutiš
,
kar
ja
občutujem
.
–
Ti
molčiš
!
Daj
,
odgovor
hočem
od
Tebe
imeti
,
nocoj
še
odgovor
moram
imeti
,
to
sàm
si
uže
danas
v
jutro
,
ko
sàm
Te
s
očetom
vidil
na
polje
iti
,
trdo
naprej
vzel
.
"
Ja
"
ali
"
Ne
,
"
na
oboje
sàm
pripravljen
,
na
oboje
vem
kaj
imam
storiti
.
S
eno
al
drugo
besedo
me
storiš
ali
naj
srečnejega
,
ali
naj
nesrečnejega
.
Strašneje
je
živeti
v
ti
morivni
nevednosti
,
kakor
pa
vmreti
.
Daj
!
Pri
vseh
svetnikah
božjih
,
Marjetica
draga
,
daj
odgovor
,
daj
!
"
–
To
izrekši
se
nehoté
jegova
krepka
desna
milo
okol
njenih
nježnih
neder
ovije
.
Dalje
se
tudi
Marjetica
sprevladati
ne
more
.
Molčé
nagne
svoju
glavicu
na
Janezeve
prsi
,
ki
ju
goreče
k
sebi
stisne
.
V
tom
trenutku
začne
polna
luna
gorostasno
z
hrvatske
meje
izvstajati
svojoj
mračnoj
svitloboj
čarobno
oblijaje
ta
ljubezni
prizor
.
"
Janez
!
"
–
trepečim
glasom
Marjetica
prične
–
"
ja
Te
ljubim
,
i
dokler
še
bodu
naši
fantje
ukali
,
i
cvetlice
za
klobukom
nosili
,
tak
dolgo
Te
bom
ljubila
,
kakor
le
zamore
prosta
slovenska
deklina
ljubiti
!
Nikada
nobenog
drugoga
od
Tebe
!
"
Vidiš
Marjetica
,
kada
nam
bo
ona
luna
z
Koroškoga
ostajala
,
kada
se
bo
solnce
pred
mesecem
pobledilo
,
tada
Te
bom
prestal
ljubiti
.
"
–
Srčneje
stiska
ju
na
prsi
svoje
,
poljubi
jejno
čelo
,
kakor
sneg
tak
belo
i
čisto
.
–
"
Pri
moj
kokoš
!
"
–
se
naenkrat
žasliši
za
gostem
lipovjem
Tonetov
glas
–
"
pri
moj
kokoš
,
naj
lepši
par
kak
dolga
i
široka
je
slovenska
marka
!
"
"
Al
Vam
nisám
rekel
,
da
je
zaljubljen
čez
ušesa
!
"
–
dostavi
Muharjev
Jaka
.
Sdaj
stopi
celo
fantovsko
društvo
naprej
,
ki
je
uže
nekoliko
časa
to
ljubezkovanje
od
stani
gledalo
.
Janez
pa
,
levoj
prestrašenu
Marjeticu
v
objemaju
držaje
,
vzdigne
desnicu
proti
nebu
rekoč
:
"
Prijatlji
,
današnji
dan
mi
je
naj
dražji
v
mojem
živlenju
.
Bodite
svedoki
toga
,
kar
se
Vam
sdaj
pred
bogom
zarotim
.
Očito
povem
,
da
ljubim
Marjeticu
da
sàm
si
ju
zbral
ko
svoju
prihodnu
zaročnicu
.
Vsaki
zmed
Vas
me
slobodno
presune
svojim
nožem
,
ako
se
kada
ti
svoji
zakletvi
vzneverim
.
"
Živil
Janez
!
Živila
poleg
njega
jegova
prihodna
zaročnica
!
"
–
se
trikrat
v
fantovskom
krogu
zakriči
.
"
Ona
mi
je
pa
zadala
reč
"
–
nadaljuje
Janez
–
"
me
ljubiti
,
dokler
da
še
bodu
fantje
slovenski
–
no
tom
imenom
se
mi
ponašamo
–
še
ukali
,
dokler
da
še
jim
bodu
rožce
za
klobukom
cvele
.
"
"
To
bo
vekomaj
,
juhé
,
juhé
!
"
–
vsi
neko
samozadovoljnostjo
i
ponositostjo
enoglasno
zakričiju
,
vsak
svoj
klobuk
v
zraku
sukaje
,
da
je
daleč
po
okolici
krik
se
razlegal
in
stoterokrat
odmeval
od
dubrave
do
dubrave
,
od
loga
do
loga
.
Naenkrat
vsi
vtihneju
,
se
na
levo
na
desno
razdelé
i
eto
!
Pengarjev
oče
s
Martnački
se
vzad
prikašeju
.
Janez
,
jih
zagledši
,
jim
stopi
dostojno
s
Marjetici
v
polobjemaju
nasprot
,
jim
poda
malo
prestrašen
svoju
desnicu
v
pozdravljenje
plahim
očakivanjem
,
kaj
hoče
iz
vsega
toga
biti
.
Ni
mu
bilo
zavolj
sebe
,
ampak
zavolj
Marjetice
,
kjer
je
dobro
poznal
Pengarjevih
i
jih
strogost
,
celó
v
takšnih
zadevah
.
Al
Pengarjev
mu
podatu
desnicu
uže
na
pol
pota
obstrežeju
se
prijazno
smehljaje
.
Janez
hoče
,
da
se
zagovarja
,
al
Pengarjev
,
jegovu
raztrešenost
opazaje
,
mu
besedu
vzameju
,
rekši
,
da
uže
vse
veju
,
na
Martnačku
kazaje
,
da
od
njihne
strani
ni
nobene
zapreke
,
ako
le
poštene
misli
ima
,
na
čem
tudi
ne
dvojiju
,
kjer
je
on
od
nekada
ko
naj
poredneji
fant
v
vasi
na
glasu
bil
;
da
su
veseli
i
da
se
srečnoga
ceniju
tako
vrloga
človeka
za
zeta
dobiti
.
Proti
Marjetici
se
obrnivši
šaljivo
rečeju
,
da
jim
je
še
le
sdaj
jasno
,
kteri
namen
je
imela
četiriperesa
deteljca
!
–
Martnačka
je
od
strani
stala
i
jejno
levo
oko
se
je
skoro
Marjetici
skoro
Janezu
nabliskavalo
,
kakor
da
bi
bila
htela
reči
:
kaj
ne
,
da
sàm
to
lepo
vredila
,
vpeljala
i
svršila
!
–
Obema
je
naime
reč
zadala
,
da
jih
hoče
kakor
na
slučaj
skupaj
pripeljati
,
al
obema
je
zatajila
,
da
hoče
med
tem
po
očeta
iti
,
da
jih
zasačiju
v
vzajmnem
ljubkovanju
,
kada
se
morda
naj
varneja
menita
.
Trdo
je
morala
sprepričana
biti
,
da
od
očetovske
strani
nobene
zapreke
ne
bo
.
Pengarjev
sdaj
celo
društvo
na
večerju
povabiju
.
Celi
pot
čez
hrib
su
fantje
popevali
veselice
kadkada
vmes
zaukaje
.
Martnačka
se
je
pa
bila
uže
poprej
peté
pobrala
.
Urno
kakor
veverca
v
vas
poteče
i
na
ravnost
k
Pengarju
.
Skoro
sape
nima
zadost
vse
naenkrat
povedati
.
Brže
vkaže
vsaki
dekli
svoj
posel
,
da
se
društvu
uredno
postreže
.
Sama
je
pa
po
kuhinji
sem
ter
tje
digala
,
da
ju
je
vseh
kotov
polno
bilo
.
Vsaka
dekla
,
ki
se
je
le
v
kuhinji
prikazala
,
ji
je
na
potu
bila
.
Švigala
je
po
sveh
kotah
,
kakor
miš
v
klopki
,
hi
rešivnu
luknicu
išče
.
Sáma
ni
vedla
kaj
bi
bila
poprej
v
roke
vzela
.
Za
burklje
je
morda
uže
desetkrat
prijela
,
i
desetkrat
jih
opet
nazaj
v
kot
vrgla
.
Dekle
su
sámo
pri
kuhinskih
vratah
stale
ter
ju
smejaje
gledale
.
Sdaj
pobrčka
po
popelu
,
je
li
morda
še
kaj
žarjavice
od
poldana
,
al
zastonj
,
vse
je
užo
bilo
mrtvo
.
Hitro
seže
v
sklednik
po
pokrovalku
vkazaje
bljižni
dekli
urno
k
sosedu
po
ogen
stopiti
.
S
časom
pride
opet
malo
k
sebi
.
Dekla
donese
celi
kup
ognja
na
pokrovalki
,
al
komaj
stopi
v
kuhinju
,
ga
vrže
pokrovalkoj
vred
spred
Martnačku
,
kjer
ju
je
bilo
uže
zelo
v
prste
peklo
.
Al
Martnačka
ga
ko
vedena
kuharica
koj
golima
rokama
pobere
,
pešičku
nadrobljenih
tresk
spod
ognjišča
vzame
i
na
tretji
spodpihljaj
se
uže
plamen
vname
.
Sdaj
su
se
začele
jaja
vbijati
,
kokoši
klati
,
testo
mesiti
,
voda
donašati
,
ražni
brisati
,
krop
pristavljati
,
posodba
,
žlice
i
druga
jedilna
orodja
prati
,
na
mizi
v
veliki
hiši
pokrivati
i
vslednič
je
vse
šlo
v
redu
kakor
na
kolovratu
,
ena
je
drugi
stregla
kakor
pri
vsagdanjom
poslu
.
Veselo
petje
i
ukanje
se
je
zmiraj
bolj
bližalo
i
ko
društvo
celó
spred
hišu
pride
,
je
vse
iz
kuhinje
privrelo
kakor
mravlinci
iz
mravlišča
,
kada
predrzna
roka
nanj
potrka
.
Še
celó
zabel
se
je
bila
skoro
pri
ti
priliki
vžgala
,
da
ne
bi
bi
Martnačka
hitro
ponvicu
zakrila
.
Prej
pa
ko
društvo
v
hišu
stopi
,
poklekne
Janez
i
Marjetica
spred
očeta
na
tratu
,
jih
za
blagoslov
prosivši
.
Pengarjev
položiju
obe
roke
na
njih
"
Vslišu
me
vsegamogočni
večni
bog
!
"
–
sačneju
,
i
solzice
su
se
jim
v
očéh
igrale
.
–
"
Vsliši
me
očeta
,
ki
Te
moli
za
blagoslov
svojemu
edincu
!
Daj
jima
zdravje
,
da
dočakata
vnuk
,
po
tom
zemaljskom
živlenju
jima
pa
bodi
milostljivi
sodnik
!
Polje
jihno
daj
roditi
stotrno
,
jihnu
čedu
daj
se
množiti
od
roja
do
roja
!
Daj
,
da
jihno
trsje
nikada
ne
vsahne
,
jihni
krov
čuvaj
ognja
,
pred
vsem
pa
domačega
nemira
.
Vama
pa
,
ki
bodeta
skoro
v
sveti
zakonski
stan
stopila
,
pred
vsem
to
rečem
,
da
sta
mi
zmiraj
pridna
,
delavna
i
poštena
.
Naj
prvi
,
naj
lepši
,
naj
žlahtneji
kinč
za
kmeta
je
žulovi
dlan
!
Podučevajta
kristjansko
vajin
zarod
,
da
me
ne
bo
treba
sram
biti
reči
,
ta
i
ta
je
moj
vnuk
,
moja
vnukinja
.
Ostanita
verna
v
ljubezni
,
vajnomu
kmečkomu
stanu
i
domačiji
!
Sdaj
pa
vstanita
i
stopita
s
menoj
v
hišu
,
da
veselo
obhajamo
po
stári
navadi
dan
obljube
.
Celo
društvo
se
je
ganjeno
resnobnih
besedi
toga
očetovskoga
blagoslova
v
hišu
podalo
.
Po
starosti
se
vsedeju
vsi
za
dolgu
orehovu
mizu
i
komaj
su
se
poedine
jedila
nanašati
jela
,
se
prikhaže
meniška
postava
v
dolgem
črnem
talaru
med
podvojami
.
Pengarjev
su
bili
zelo
pobožni
,
zato
hitro
ko
meniha
zagledaju
izza
mize
vstaneju
,
zelenu
kapicu
,
ki
su
ju
navadno
doma
nosili
,
z
glave
petegneju
i
prijazno
menihu
nasprot
stopiju
ga
po
njegovih
želah
poprašaje
.
Menih
jih
za
prenočišče
prosi
.
Bistro
jegovo
oko
se
parkrat
po
društvu
zabliska
,
kakor
da
bi
si
koga
ž
njega
sbiralo
.
Pengarjev
su
si
v
veliko
čast
i
zaslugu
pred
bogom
šteli
,
božjemu
služabniku
postreči
i
podvoriti
.
Kaj
radi
tedaj
prenočišče
obljubiju
.
Spod
ramu
ga
vzameju
,
mu
prvi
sedež
za
mizi
vkazaje
na
kterem
su
sámi
bili
poprej
sedeli
ter
se
tik
poleg
njega
vmestiju
.
Dekle
vbožce
,
ki
su
dvorile
su
se
sdaj
v
toga
,
sdaj
v
onoga
fantiča
zagledale
i
tako
skoro
vsaku
jed
napčno
nanašale
,
da
je
polno
zabave
i
smeha
bilo
zavolj
toga
.
Skoro
je
bilo
toga
treba
z
hiše
donesti
,
skoro
kaj
drugoga
–
tako
su
si
uzroke
domišljivale
,
da
su
v
hišu
prišle
,
malo
postale
,
kakšu
reč
pobrale
,
ter
ju
hitro
stari
Martnački
v
kuhinju
na
ušesa
nesle
,
kjer
su
se
onda
ž
nje
vsakteri
stroji
i
naklepi
kovali
.
Mnogo
se
je
govorilo
pri
gostvanju
v
vsakterih
zadevah
,
mnogo
se
je
smejalo
,
norčarij
i
šal
zbijalo
,
še
več
pa
popivalo
i
zdravic
popevalo
na
sreču
zakona
obljubljencev
,
na
še
dolgo
življenje
staroga
očeta
i
na
celu
Pengarjevu
hišu
.
Tudi
rajnih
Mlinarjevih
se
je
na
spomin
vzelo
.
Celó
na
zdraveje
i
srečnu
juteršnje
voliteve
novoga
načelnika
nisu
fantje
pozabili
eden
drugomu
napiti
.
Na
zadnje
še
kuharicu
Martnačku
v
hišu
prisiliju
na
kozarec
vinca
.
Ni
starki
stalo
do
vina
,
imela
ga
je
v
kuhinji
polni
lonec
v
ormaru
,
bilo
ji
je
le
na
česti
ležeče
,
da
se
na
njo
ne
pozabi
,
ki
se
je
bez
dvombe
nocoj
med
prve
hišnike
brojila
.
Muharjev
Jaka
ju
za
roko
v
hišu
pripelje
.
Starka
vbožca
je
imela
sjajne
proge
po
obrazu
,
da
su
vsi
v
smeh
vdarili
,
ko
v
hišu
stopi
.
Z
prvoga
se
je
branila
kozarca
,
kakor
je
uže
zmiraj
jejna
navada
bila
.
Nazadnje
i
vendarle
svoje
omastne
prste
v
predprtu
obrišivši
fletno
za
kozarec
prime
,
"
bog
Vas
živi
!
"
–
reče
,
i
le
toliko
odpije
,
kar
su
se
ji
znablji
malo
namočili
.
Več
ali
celó
celi
kozarec
zpraznuti
,
bi
bilo
proti
dostojanstvu
.
Menih
se
je
vseh
teh
norčarij
vdeležbal
i
skoro
čisto
na
sé
i
na
čast
svojega
stana
pozabil
.
Kozarec
za
kozarcem
mu
je
kaj
gladko
i
brhko
potekal
.
Bila
je
pa
zares
tudi
dobra
kapljica
!
Starina
,
kteru
su
Pergarjev
le
za
se
v
posebnem
sodiču
imeli
,
i
samo
ob
velikih
praznikah
si
eden
ali
dva
kozarca
privošivali
,
je
nocoj
kar
po
miz
tekla
!
Brave
je
bila
tako
rumene
,
kakor
da
bi
bilo
zlato
v
nji
raztopljeno
.
Vinski
duh
je
začel
menihu
naj
prvo
med
možgane
stopati
i
jih
v
kvas
mesiti
.
Da
bi
se
bolj
po
domače
napravil
i
malo
ohladil
,
si
odpne
svoju
menišku
opravu
,
al
hitro
se
opet
zave
i
naglo
ju
druguč
zapne
.
Pa
prepozno
je
bilo
.
Janez
je
zapazil
spod
njegovi
kuti
velika
dva
noža
za
opasom
.
–
Premišljuje
sem
ter
tje
,
kaj
bi
to
moralo
biti
,
da
ta
menih
bojno
orožje
na
skrivnem
kod
sebe
nosi
.
Ogleduje
i
motri
ojstreje
meniha
od
glave
do
pete
,
pa
nič
kaj
dobro
,
nič
kaj
varno
se
mu
ne
dozdeva
.
Kar
je
zapazil
pove
pri
priložnosti
na
tihem
Šimekovem
Tonetu
ko
svojemu
naj
boljemu
prijatelju
.
Čez
nekoliko
časa
se
vzdigne
Tona
i
društvo
malo
za
posluh
prosi
.
Vse
vtihne
,
pričakvaje
kakšne
oštroumne
napitnice
.
Al
Tona
ni
vzdignul
vinskoga
kozarca
,
ampak
svoj
klobuk
položi
vsred
mize
rekoč
:
"
Prijatelji
!
ne
zamerite
!
Kdor
zmed
Vas
je
dobrih
misel
,
čistoga
srca
i
poštenoga
djanja
,
naj
položi
svoj
desni
kazivec
tu
sem
zraven
mojega
na
obrobje
!
"
–
Vsi
se
nad
tem
začudiju
;
nobeden
si
ne
upa
ne
besedice
črhnuti
,
i
molčé
vsaki
svoj
desni
kazivec
na
klobučno
obrobje
postavi
,
–
tudi
menih
svojega
.
Vse
je
tiho
,
da
bi
se
bila
igla
pasti
čula
.
Vsaki
čaka
.
Vsakomu
se
radovednost
iz
očeh
bere
,
kaj
nek
Tona
s
tem
namirava
.
Sdaj
nadaljuje
na
pol
prot
menihu
obrnjen
,
"
kdor
zmed
Vas
pričejočih
bojno
orožje
na
škrivnem
kod
sebe
nosi
,
naj
ga
prostovoljno
sám
preda
,
saj
začas
toga
gostvanja
,
kjer
se
ne
prispodobi
v
veselem
društvu
bojno
orožje
kod
sebe
imeti
;
–
ako
pa
to
nočo
"
–
pristavi
odvažnim
naglasjem
–
"
naj
koj
pri
priči
nas
i
to
mirno
poslopje
ostavi
.
"
Vse
ostane
tiho
,
eden
čaka
na
drugoga
;
al
kjer
nobeden
se
ne
oglasi
,
povzame
Tona
tretjikrat
govor
.
"
Bolje
bi
bilo
za
onoga
–
reče
,
malo
ojstreje
besedu
postavši
–
"
da
ga
sám
prostovoljno
preda
,
kjer
mu
drugač
slaba
sapa
bo
čez
dušo
pela
,
ako
se
kod
njega
orožje
najde
na
skrivnom
zatajeno
!
"
–
Godrnanje
se
čuje
med
fantam
.
Vsaki
se
zaroti
,
da
še
nikada
ni
razen
svojega
navadnoga
noža
drugo
bojno
orožje
na
skrivnom
kod
sebe
nosil
.
Tudi
menih
se
zagovarja
,
da
jemu
še
orožja
treba
ni
,
akoravno
mnogo
sveta
prehodi
da
ga
dovoljno
štitita
jegovi
sveti
stan
i
navadna
meniška
sirovšina
vsakoga
zlobnoga
napada
;
da
to
zares
ni
lepo
i
pošteno
,
še
zraven
pristavi
,
ako
morda
kdo
v
tom
društvu
bojno
orožje
v
zlobnem
namenu
kod
sebe
skriva
,
da
kaj
takoga
so
le
molikvavci
delali
,
ko
še
ni
bila
luč
kristjanska
prisvetila
,
spred
kteri
se
je
vsako
zločinstvo
plaho
vmaknuti
moralo
!
"
Zmiraj
su
še
vsi
prste
okol
Tonetovoga
klobuka
držali
.
Nobeden
ni
htel
svojega
prej
nazad
potegnuti
,
prej
ko
se
ne
reši
to
dolženje
,
–
krivično
,
ali
nekrivično
.
Godrnanje
i
nejevoljnost
vedno
veči
prihaja
.
Še
enkrat
Tona
reč
povzame
rekoč
:
"
Da
se
pa
za
čisto
sprepričamo
,
smo
vsi
pošteni
ljudje
,
da
ni
potuhnjenca
med
nami
,
hočemo
srečkati
.
–
Vsaki
,
kteroga
razno
žensk
,
srečka
zadene
,
se
mora
mirno
vdati
,
da
se
mu
preišče
jegovi
život
do
tankoga
zastran
orožja
!
"
"
Naj
Ti
bode
!
"
–
se
čuje
od
vseh
strani
–
"
akoravno
se
danas
pri
ti
priložnosti
ne
prispodobi
kaj
takoga
.
"
"
Menih
je
počasih
kakor
tat
svoj
prst
nazaj
potegnul
.
"
Po
vsi
prilici
mu
ni
bil
ta
predlog
po
godu
.
Tona
,
ki
je
zmiraj
pozornim
očesom
menihovo
djanje
motril
,
to
koj
zapazi
.
"
Kaj
!
čestivredni
gospod
!
"
–
mu
očituje
"
Vi
se
hočete
tom
odtegnuti
,
saj
tudi
Vi
spadate
v
to
društvo
?
"
"
Ja
sàm
službenik
božji
,
"
–
mu
odvrati
menih
veličastno
.
–
"
S
častjo
i
namenom
mojega
reda
se
ne
sklepa
,
da
bi
se
vdeležbal
bez
omadeženja
svojega
dostojanstva
takšnih
rečeh
.
–
V
tom
mislim
,
stojim
zunaj
Vašega
društva
.
No
na
me
morda
ne
bodete
slutili
,
da
nosim
orožje
kod
sebe
,
ki
ga
še
rabiti
ne
vem
.
Ja
sam
po
pravilah
svojega
reda
i
božje
zapovedi
nedotakljiv
,
i
gorje
mu
,
ki
se
predrzne
se
me
dotaknuti
žal
rokoj
!
–
Peklenske
kazni
ga
bodu
čakale
zavolj
toga
oskrunjenje
moje
osebe
na
dno
pekla
.
"
Ko
se
opet
vsesti
hoče
,
vidi
,
da
su
se
mu
na
mizi
slonečemu
gumbe
na
njegovi
opravi
opet
same
od
sebe
odpele
.
Hitro
jih
opet
zapinjat
jame
,
al
v
tom
trenutku
mu
uže
tudi
Janez
kakor
blisk
v
prsi
seže
,
ter
mu
na
enkrat
obadva
noža
iz
opasa
zdrgne
.
Vsi
ostrmiju
.
"
Al
kaj
je
to
,
dragi
moj
frater
!
"
–
mu
Janez
srdito
očituje
,
noža
visoko
v
desni
držeč
.
–
Al
ni
to
orožje
na
skrivnem
kod
Vas
bilo
!
"
–
Meniha
vse
barve
sprehajaju
od
jada
i
od
sramote
,
al
zvit
,
kakor
je
bil
,
se
kmal
opet
zave
.
"
Le
poglejte
!
"
–
reče
pol
ponosnim
pol
porugljivim
glasom
–
"
le
poglejte
!
"
–
še
enkrat
ponovi
–
"
bol
na
tanko
noža
,
i
gorjé
mu
,
ki
se
me
žaljivo
dotakne
!
"
Noža
se
kod
luči
pogledata
–
i
grb
s
tremi
zvezdami
se
najde
umetno
na
rogu
vrezan
.
"
To
je
grb
celjskih
grofov
!
"
–
Menih
ošabno
začudenom
društvu
zakrohoče
–
"
i
grof
Urh
je
moj
gospodar
,
moj
mogočni
zaštitnik
!
"
"
Ni
nam
treba
šele
tumačiti
"
–
mu
Janez
vrelo
zavrne
,
–
"
kaj
je
grb
celjskih
grofov
!
Poznamo
ga
,
grb
i
grofa
,
i
jegovu
zvijačnost
i
jegove
hudobije
.
Pa
tudi
povemo
,
da
se
ne
bojimo
ne
Tvojih
širokih
čeljust
,
ne
celjskih
beričev
,
ne
grofovih
vitezev
,
i
tudi
samoga
grofa
ne
!
–
Ti
pa
črna
duša
,
ako
nam
dobrovoljno
kmal
ne
poveš
,
v
kterem
namenu
Te
je
Urh
v
to
hišu
v
meniha
spreoblečenoga
poslal
,
Ti
hoče
pri
mojem
poštenju
ta
nož
Tvoja
suha
rebra
poiskati
.
Ta
nož
,
ki
se
je
na
turških
srcah
krvi
piti
naučil
!
"
To
odvažno
i
resobno
postopanje
od
strani
Janezeve
je
meniha
koj
v
kozji
rog
vgnalo
.
Trese
se
od
straha
kakor
šiba
na
vodi
.
Bled
ko
stena
jim
obljubi
vse
od
konca
do
kraja
razode
naj
ga
sámo
pri
miru
puščaju
i
naj
ga
zagotoviju
,
mu
nič
kaj
žaloga
storiti
.
Komaj
da
k
sapi
pride
,
tako
mu
je
strah
prsi
stiskal
.
"
Poslan
sàm
"
–
zastoče
–
"
od
svoja
gospodarja
–
kteroga
grb
ste
na
nožama
vidili
?
"
"
Zakaj
?
v
kterem
namenu
?
"
–
ga
srditi
glasi
nasiliju
,
da
skoro
ogluši
.
"
Da
–
da
"
–
sastoče
menih
.
"
Le
brže
,
le
brže
s
resnici
na
dan
!
Drugač
se
hočeta
bratiti
moj
nož
i
Tvoje
gnjilo
srce
!
"
–
mu
Šimekov
Tona
preti
.
"
Da
bi
"
–
nadaljuje
lažnjivi
menih
v
vedno
večem
drhtjenju
–
"
da
bi
v
Ti
meniški
preopravi
,
kakor
me
vidite
,
si
sprosil
prenočišče
v
ti
hiši
.
Da
bi
dobro
ogledal
vse
izbe
,
posebno
pa
,
da
bi
–
pri
teh
besedah
se
plašno
ozreju
jegove
nemirno
trepteče
oči
po
okol
stoječih
–
"
da
bi
zvedel
,
v
kteri
izbi
,
da
spi
–
–
–
Marjetica
–
!
"
"
Marjetica
!
"
nehoté
vsi
za
menihom
ime
ponoviju
.
Pengarjevih
je
pa
to
tako
strašno
v
srce
dirnulo
,
da
su
se
koj
mogli
na
klop
za
peč
vsesti
.
Na
celem
životu
su
se
tresli
.
"
Sdaj
mi
je
vse
jasno
"
–
začneju
slabim
glasom
.
–
"
Cela
okolica
,
cela
naša
marka
ve
,
kolike
pregrehe
,
kolike
hudobije
vganja
naši
grof
na
svojem
gradu
,
ki
nima
straha
ne
pred
bogom
,
ne
pred
carem
,
ne
pred
papežem
.
Še
ni
pol
leta
,
kakor
Vam
je
vsim
znano
,
kar
je
Zagorčevu
Frančiku
iz
Košnice
siloj
odnesel
v
svoje
,
bog
mi
greh
oprosti
,
prokleto
gnezdo
.
Saj
ste
ju
morda
vsi
poznali
,
kako
vrla
i
snažna
deklina
je
bila
!
Celó
na
sámem
carskem
dvoru
ni
bilo
nek
lepši
i
zalši
dekline
najti
od
nje
.
–
Bog
ji
daj
mir
i
pokoj
,
i
večna
luč
naj
ji
sveti
,
Celjski
Urh
je
jejni
morivec
!
–
Izvohali
su
ju
naime
jegovi
ogleduhi
,
i
grofu
povedali
od
njene
lepote
i
jedrote
.
V
grofu
se
strašno
sbudi
pregrešna
pohotnost
.
Napravi
se
kakor
na
lov
.
S
psimi
,
s
škanjci
,
s
lukom
i
strelami
,
s
sulcami
,
i
s
zajnkami
se
odpravi
iz
svojega
grada
i
s
celi
trumi
lovskih
hlapcev
pridivja
kakor
tolvajski
vojvoda
na
ravnost
prek
Savine
v
kosničku
okolicu
.
Zagorčeva
Frančika
je
pasla
ravno
v
ta
čas
svoje
ovčice
v
tihi
mirni
dolinici
prepevaje
mične
pesmice
,
da
se
je
po
celi
dobravi
odmeval
jejni
glas
.
To
ju
je
izdalo
.
Naenkrat
pribežiju
jejne
ovčice
preplašene
od
trume
lovskih
spov
k
nji
pod
njeno
zaštitje
.
Kmal
za
psimi
pa
prihrumi
ostala
beričeva
drhal
.
Frančika
se
jim
hoče
omaknuti
,
al
zastonj
,
psi
su
ju
obkolili
i
na
nobenu
stran
ji
ni
bilo
mogoče
vteči
.
–
Kar
se
je
onda
dalje
godilo
,
se
mi
ne
da
povedati
!
–
Pol
ure
potem
je
zdihovala
Frančika
na
celjskem
gornjem
gradu
,
svezana
i
zaprta
kakor
naj
veča
razbojnica
.
"
Uže
dolgo
nisam
vlovil
tako
jedrne
srnice
!
"
–
je
nek
grof
Urh
djal
peklenskim
posmehljajem
–
"
uže
dolgo
ne
tako
srečen
na
lovu
bil
,
kakor
danas
v
Košnici
!
"
–
Dolgo
ni
vedel
stari
Zagorc
,
da
mu
jegova
Frančika
na
gradu
zdihuje
i
bolje
bi
bilo
,
da
to
ne
bi
bil
nikada
zvedel
.
Mislil
si
je
,
da
ju
je
po
vsi
priliki
kakšna
divja
zver
raztrgala
,
kjer
su
tisti
dan
ovčice
čisto
zplašene
ena
po
eni
domu
prišle
,
i
kjer
se
je
tudi
jejni
robec
čisto
strgan
med
robidovjem
našel
.
Obžaloval
i
objokaval
ju
je
,
kakor
le
oče
po
svojem
zgubljenem
edincu
žalovati
i
jokati
zamore
.
Šele
čez
mesec
dni
zve
kaj
i
kako
!
–
Skoro
da
ne
zbedari
.
Koj
pri
priči
natovori
dva
konja
mnogovrstnim
blagom
.
Od
vsega
,
kar
je
imel
v
svojem
posestvu
to
naj
bolje
izbere
.
Žita
i
vina
,
slanine
i
prediva
,
i
trideset
vatljev
naj
lepše
tančice
,
ki
si
ju
je
Frančika
preteklu
zimu
sáma
sprela
i
spomladi
sbelila
,
na
konjiča
nakladí
.
Poleg
toga
še
naj
debeleju
ravno
odojenu
telícu
iz
hjeva
vzame
.
Zadnjič
še
gre
v
hišu
,
ter
iz
škrinje
poišče
trideset
grčkih
cekinov
,
ktere
je
bil
na
skrivnem
v
jutršnu
namenil
za
Frančkinu
možitev
.
Pred
odhodom
se
še
poškropi
blagoslovljenoj
vodoj
,
križ
napravi
i
se
s
vsim
tem
poda
v
gornjo-celjski
grad
.
Grofa
najde
na
prostranem
gradskem
dvorišču
s
celi
trumi
oborožjenih
vitezev
se
zabavljati
v
vitežkih
orožjo-igrah
.
Zagorc
to
vidši
,
pri
vratah
obstoji
,
ves
omamljen
,
i
morda
bolj
v
znoju
,
kakor
grof
,
kteroga
je
neki
rumeni
španski
vitez
uže
trikrat
iz
sedla
zvrnul
.
Šele
ko
igre
mineju
se
ponižno
približa
Zagorc
grofu
v
levi
s
klobukom
spod
pashi
v
desni
pa
natovarjena
konjiča
za
vuzdo
vodeč
.
Grof
naj
prej
darila
prejme
i
bližnjemu
hlapcu
konjiča
preda
.
Zagorc
pa
pade
na
kolena
spred
grofa
.
"
Mogočni
grof
!
"
–
začne
ga
prositi
,
jegove
kolena
objemaje
,
–
"
vse
Ti
dam
,
svoje
celo
posestvo
,
vse
svoje
njive
,
travnike
,
nograde
i
gojzde
,
svoje
celo
poslopje
,
kakor
stoji
i
leži
,
vse
Ti
dam
,
vse
to
sàm
Ti
prišel
ponuditi
,
samo
da
mi
enu
prošnju
spolneš
.
–
V
svojih
mladih
letah
sam
pod
slavnem
rajnem
grofom
Ermanom
se
bojeval
v
njegovi
vojski
za
njega
,
za
njegovu
rodbinu
,
za
grofovinu
,
za
čest
i
slavu
celjskih
grofov
,
za
povekšanje
i
vtrdenje
jih
vpliva
v
državnih
zadevah
,
i
kakor
bojne
brazde
na
mojem
obrazu
svedočiju
,
tudi
krv
prelival
,
i
še
sdaj
ko
sivi
starec
sàm
pripraven
,
ako
je
Tvoja
volja
,
zadnje
svoje
dni
i
zadnje
svoje
srage
Tebi
pokloniti
,
sámo
,
da
mi
enu
prošnju
ispolniš
!
"
–
Tako
je
še
dalje
govoril
i
prosil
Zagorc
,
grof
se
je
pa
med
vsim
tem
s
bližnim
vitezem
v
vzajemem
pogovarkanju
zabavljal
,
kakor
da
mu
ne
bi
bilo
ne
naj
manje
mar
za
prosečega
kmetiča
,
za
njegovu
britkost
i
za
njegove
solze
.
Sdaj
hoče
grof
da
s
vitezem
odide
,
al
Zagorc
ga
noče
spustiti
,
na
tleh
se
za
njim
pleza
proseč
za
posluh
i
jočeč
kakor
malo
dete
.
Srdit
se
grof
prot
njem
obrne
:
"
povej
!
"
–
se
mu
zarenči
–
"
povej
v
kratkem
kar
želiš
,
prosta
grdôba
,
danas
nisàm
razpoložen
Te
dolgo
poslušati
.
