Alijanain
proseče
dvignila
roke
proti
Saldi
,
ki
je
vzela
škarje
iz
košare
.
„
Zdaj
sem
jaz
tvoja
mati
,
golobica
moja
!
“
je
rekla
Čirikli
in
jo
vzdignila
.
„
Ti
nisi
moja
mama
.
Moja
mama
je
lepa
.
Ti
si
grda
.
Tebe
nimam
nič
rada
.
“
„
Tako
.
Hahaha
!
Le
potrpi
,
polagoma
bo
to
že
drugače
!
—
Tvoji
lasje
so
predolgi
,
moramo
ti
jih
malo
ostriči
.
Čakaj
,
takoj
boš
lep
fantek
!
“
„
Nočem
biti
fantek
...
“
„
I
,
kdo
te
pa
povpraša
?
Angar
,
primi
!
“
Salda
ji
je
dala
škarje
in
ciganka
je
odstrigla
otroku
kito
.
Prestrašena
Alijana
se
v
ciganovih
rokah
ni
upala
ganiti
.
Solze
so
ji
polzele
po
licu
in
čudno
povečana
se
ji
je
zdela
svetiljka
na
tleh
ob
tolmunu
.
Salda
je
vzela
iz
košare
belo
,
rdeče
obšito
deško
opravo
in
pomagala
ciganki
,
preoblačiti
Alijano
v
kmečkega
fantička
.
Zlata
verižica
s
križem
in
osmerooglatim
smaragdom
je
kaj
naglo
izginila
v
nedrih
cigankinih
;
vse
druge
otrokove
stvari
je
spravila
Salda
v
košaro
.
„
Verižico
vrzi
v
tolmun
!
“
je
svetovala
ciganki
.
„
Lahko
bi
nas
izdala
!
“
„
V
tolmun
,
seveda
,
“
je
kimala
Čirikli
in
si
mislila
:
„
Saj
nisem
tako
neumna
!
Da
jo
pobaše
Angar
.
“
Salda
ji
je
dala
lonček
s
temnorjavim
oljem
in
ciganka
je
namazala
in
prebarvala
detetu
lase
in
polt
.
„
Zdaj
si
zal
fantek
!
“
je
dejala
Čirikli
.
„
Ime
ti
bodi
Omar
!
Zakaj
se
jokaš
?
“
„
Nisem
fantek
.
Nisem
Omar
.
“
„
Kaj
?
Čakaj
,
čakaj
!
“
Razjarjena
Čirikli
je
zvezala
dolgo
usnjato
zanko
z
dvema
ozloma
na
kratko
in
jela
udrihati
po
„
Omarjevi
“
glavi
,
po
obrazu
,
po
ušesih
.
Bičani
otrok
je
pomolil
roke
proseče
proti
njej
.
„
Kako
ti
je
ime
?
“
je
rohnela
ciganka
.
Silno
prestrašeno
,
ihteče
dete
ni
moglo
izpregovoriti
nobene
besedice
.
To
je
še
huje
netilo
cigankino
jezo
.
Čirikli
je
mislila
,
da
otrok
neče
govoriti
iz
upornosti
,
ter
je
tolkla
in
bila
neusmiljeno
po
rokah
drhtajoče
žrtve
.
„
Kako
ti
je
ime
?
“
je
zarezala
in
izpulila
docela
zbeganemu
otroku
cel
šop
las
.
Salda
je
prekrižala
roke
na
prsih
;
manj
občutljiva
kakor
kapniki
,
je
s
hladnim
,
kakor
uledenelim
nasmehom
motrila
ta
prizor
.
Angar
je
sedel
poleg
Sonakaja
in
srdito
in
zaničljivo
pljunil
predse
,
češ
,
kaj
je
bilo
treba
vseh
teh
sitnosti
!
Neusmiljeno
tepeni
otrok
je
jecljal
nerazločne
besede
;
pozabil
je
bil
tuje
mohamedansko
ime
...
„
Pustite
jo
!
“
se
je
zdajci
oglasil
obezani
mladi
cigan
.
„
Ti
prosiš
za
otroka
,
Sonakaj
?
“
se
je
začudila
njegova
mati
,
že
utrujena
.
„
Tudi
ona
je
prosila
zame
.
“
„
Ona
?
“
je
vzkipela
Čirikli
.
„
Odslej
je
—
Omar
!
“
„
Povej
,
kdo
si
?
“
se
je
vmešal
bradati
Angar
.
„
Hitro
,
če
ne
—
!
“
„
Reci
:
Omar
!
“
je
šepetal
Sonakaj
.
„
O
—
mar
,
“
je
ihtel
otrok
.
Črnikasto
olje
in
solze
so
mu
kapale
na
belo
obleko
.
Sonakaj
je
neprenehoma
gledal
mučenega
otroka
in
smilil
se
mu
je
čimdalje
bolj
.
Prijel
ga
je
za
mehko
ročico
,
mu
pihal
na
nežne
prste
,
otekle
in
razpokane
od
hudih
udarov
,
in
ponavljal
tiho
:
„
Moj
Omar
!
Moj
Omar
!
“
„
Pojdite
z
mano
!
“
je
velela
Frauensteinerjeva
.
„
Pokažem
vam
vaše
zavetje
.
“
Odvedla
jih
je
do
konec
jame
in
jim
pokazala
oba
skrivna
gumba
ob
zasukanem
širokem
kamenu
.
Šli
so
po
ozkem
hodniku
za
njo
.
Odmaknila
je
debele
zapahe
na
prvih
,
jako
nizkih
vratih
in
odklenila
temnico
pod
severnim
stolpom
.
Iz
nje
je
udarjal
dušeč
duh
po
trohlini
in
plesnobi
.
Angar
je
nejevoljno
širil
nosnice
.
Ob
zidu
je
stala
nagnila
miza
in
polomljena
klop
.
Na
tleh
je
bila
nastlana
slama
.
„
Tukaj
že
ne
ostanemo
dolgo
,
“
je
zagodrnjal
Angar
kratko
,
s
kislim
obrazom
.
„
Sploh
nismo
vajeni
,
da
bi
dolgo
čepeli
na
enem
kraju
.
“
„
Le
ostanite
tukaj
,
dokler
ne
okreva
vajin
sin
in
dokler
ne
pride
trenutek
,
ugoden
za
beg
!
“
je
odvrnila
Salda
odločno
.
„
Podnevi
greste
lahko
skozi
jamo
k
bregu
—
toda
pazite
!
Medtem
naredim
vsem
trem
,
tudi
tebi
,
Čirikli
,
kmečke
obleke
za
moške
.
Prihajala
bom
vsak
dan
k
vam
in
prinašala
vsega
potrebnega
.
“
Dobro
je
skrbela
Salda
za
cigane
,
toda
navzlic
izborni
hrani
in
pijači
jim
je
bilo
težko
in
zoprno
v
zatohli
ozki
stanici
.
Podnevi
so
pustili
Omarja
samega
,
zaprtega
v
temnici
,
šli
po
jami
k
bregu
in
poležkavali
ob
Kolpi
.
Vsak
dan
je
Angar
sitnaril
huje
in
silil
proč
...
Čez
dober
teden
se
je
vrnil
vitez
Erazem
Frauensteiner
.
„
Grof
Blagaj
divja
,
ker
še
ni
mogel
najti
ciganov
,
“
je
poročal
svoji
sestri
.
„
Zdaj
jih
zasleduje
v
čisto
drugi
smeri
—
proti
Petrinji
in
Sisku
.
Malone
vsi
njegovi
vojščaki
,
pa
tudi
moštvo
njegovih
bratov
na
slavonskih
gradovih
,
vsi
so
noč
in
dan
pokoncu
.
“
„
Še
nocoj
morajo
moji
mili
gostje
odtod
,
“
je
sklenila
Salda
.
„
Zdaj
pot
v
Bosno
ni
več
tako
nevarna
!
“
Ob
robu
mlade
gorske
jase
blizu
Maglaja
je
sedel
toplega
oktobrskega
popoldne
trinajstletni
Omar
na
napol
ugrezlem
bogumilskem
kamenu
pod
mnogostoletnim
hrastom
in
sanjavo
gledal
v
sivosinjo
daljavo
čez
veličastno
morje
bosenskih
pragozdov
,
ki
so
se
širili
v
svečanotihi
deviški
krasoti
proti
severu
do
same
Save
.
Dolgoletno
popotovanje
s
cigani
po
balkanskih
in
jutrovih
deželah
,
po
Evropi
,
Aziji
in
Afriki
,
mu
je
opalilo
nežnookrogli
obraz
;
z
ogorelo
poltjo
je
čudno
kontrastirala
jasna
modrina
njegovih
lepih
žalobnih
oči
med
izredno
dolgimi
svilnatočrnimi
trepalnicami
.
Ozka
ustna
,
rdeča
ko
zrela
obgozdna
jagoda
,
so
bila
resna
,
preresna
za
otroka
,
kakor
da
navzlic
mladosti
ne
bi
pozirala
veselega
smeha
.
Gosti
,
črno
barvani
lasje
so
mu
pokrivali
tilnik
in
rame
.
Razcapana
bela
obleka
,
ukradena
bogvekod
v
Posavini
,
mu
je
bila
prekratka
in
kazala
finoudne
roke
in
noge
,
ožgane
od
pekočega
solnca
in
vroče
sape
.
Zraven
njega
je
ležala
butara
kratkih
vej
in
sehljadi
.
Nagnil
je
glavo
in
z
vlažnimi
očmi
pogledal
doli
,
proti
jugu
.
Ondi
je
ob
sarajevski
cesti
hitela
šumeča
Bosna
v
preozki
strugi
mimo
strmin
in
jesensko
pisanega
pralesa
.
Tukaj
so
skakale
in
plesale
igrave
luči
po
naglih
valih
;
tam
se
je
lesketalo
progoma
po
enakomerno
se
premikajoči
gladini
,
kakor
bi
kipelo
in
lilo
po
koritu
samo
vrelo
zlato
.
Nad
vodo
je
letal
urnokril
vodomec
,
živ
smaragd
.
V
soteski
so
izmed
zelenja
črnele
skodlaste
strehe
lesenih
hiš
,
nad
njimi
pa
sta
se
svetila
beli
minaret
in
kupola
pravkar
sezidane
džamije
pod
trdnjavo
slikovitega
Maglaja
.
Omar
je
uprl
komolec
ob
koleno
,
naslonil
glavo
na
umazano
malo
roko
in
koprneče
gledal
proti
večerni
strani
.
Vzdihnil
je
globoko
in
vroče
solze
so
mu
orosile
temne
trepalnice
.
„
Mati
,
kje
si
?
—
—
Ali
te
vidim
še
kdaj
?
“
V
duhu
se
mu
je
jela
porajati
slika
za
sliko
iz
detinjstva
...
Ako
je
mižal
,
se
mu
je
včasi
dozdevalo
da
vidi
lepo
oblečeno
mlado
gospo
,
sinjeoko
,
zlatolaso
tako
dobro
,
tako
prijazno
;
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
ljudi
,
ki
mu
strežejo
;
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
velik
vrt
,
velik
grad
—
ali
vse
to
se
mu
je
kazalo
kakor
izza
motnomeglenega
zagrinjala
.
Zastonj
se
je
trudil
,
da
bi
obudil
te
podobe
v
svojem
spominu
tako
natančne
,
tako
žive
,
kakršne
je
občudoval
včasi
—
v
sanjah
.
„
Ah
,
polagoma
pozabim
vse
...
Naposled
mi
ostane
edinole
moja
verižica
.
Pomagaj
mi
,
Allah
!
“
Naglo
je
otipal
podlako
svoje
suknjice
in
se
preveril
,
da
je
dobro
shranjen
njegov
edini
zaklad
,
ki
ga
je
bil
ukral
jako
spretni
Sonakaj
svoji
materi
in
ga
skrivaj
vrnil
Omarju
.
Pootožila
se
je
dečkova
duša
;
obrnil
je
glavo
in
pogledal
navzdol
.
V
samotni
dolinici
,
proti
severu
in
izhodu
zavarovani
z
divje
razklanimi
pečinami
,
so
bili
večni
popotniki
razpeli
na
prisojah
sedem
šatorov
.
Okoli
njih
so
dražili
goli
in
polugoli
cigančki
sestradane
lajave
pse
,
preobračali
kozelce
,
cvilili
,
se
lovili
,
pretepali
,
uhali
in
lasali
.
Nekod
je
tolklo
kladivo
po
kotlu
;
zdajpazdaj
je
slišal
Omar
žvižge
,
klice
,
smeh
,
vmes
pa
strastno
kričanje
in
pričkanje
prepirljivih
babnic
.
Blizu
tabora
so
se
pasli
trudni
osli
in
mršava
kljuseta
z
zvonci
pod
vratom
.
Nad
jarkom
konec
doline
je
krožila
jata
gavranov
in
odšumela
proti
gozdu
,
ako
je
v
daljavi
zapazila
jastreba
,
tirana
balkanskih
višav
.
Kar
je
zarožljalo
v
goščavi
železje
.
Omar
se
je
okrenil
proti
šumi
,
koder
je
bila
jesen
naslikala
že
mnogo
rumenih
,
rjavih
in
rdečih
lis
in
pik
.
Izza
grma
se
je
pokazala
debela
glava
velikega
medveda
;
od
vratu
mu
je
visela
močna
dolga
veriga
.
„
A
,
Efendi
prihaja
,
“
je
dejal
fant
mirno
.
Efendi
ni
bil
navaden
medved
,
katerih
je
v
petnajstem
stoletju
toliko
živelo
po
poludivji
Evropi
.
Jako
nadarjeni
Efendi
je
bil
največi
umetnik
med
vsemi
ukročenimi
medvedi
,
kolikor
so
jih
vodili
cigani
in
drugi
medvedarji
-
potepuhi
po
belem
božjem
svetu
.
Znal
je
ob
zvončkanju
in
bobnanju
Omarjevega
tamburina
tako
lepo
in
častitljivo
plesati
po
zadnjih
nogah
,
da
so
ga
občudovali
celo
jalovi
in
zategadelj
zlobni
kritiki
.
Omarja
in
Efendija
,
obadva
so
radi
gledali
ljudje
povsod
,
koderkoli
sta
se
pokazala
.
Dobivala
sta
mnogo
daril
;
žalibog
jih
je
pobasala
vse
lakomna
Čirikli
ali
pa
samopašni
jamadar
Angar
.
Efendi
je
bil
izredni
talent
,
pravzaprav
genij
:
plesal
je
zmeraj
kar
čisto
po
svoje
in
poskakoval
samo
takrat
,
kadar
se
mu
je
ljubilo
.
Zato
mu
je
bilo
pa
tudi
tako
lepo
ime
;
efendi
pomeni
po
turško
toliko
,
kakor
po
naše
gospod
,
in
pravico
do
tega
častnega
naslova
imajo
samo
uradniki
,
učenjaki
,
pesniki
in
—
princi
sultanske
hiše
,
potemtakem
zgolj
velegospoda
.
Bližal
se
je
dečku
kakor
krotak
pes
in
vlekel
verigo
za
sabo
.
Iztegnil
je
orjaške
sprednje
noge
daleč
predse
,
nagnil
glavo
na
šape
,
kakor
bi
se
hotel
pokloniti
svojemu
mlademu
gospodu
in
prijatelju
,
zazehal
in
vljudno
pokazal
svoje
strahovito
zobovje
.
In
kakor
bi
hotel
pozabavati
in
oveseliti
svojega
otožnega
vodnika
,
se
je
zavalil
na
hrbet
in
se
jel
zvirati
in
prekucevati
semintja
.
Smešno
je
stokal
in
renčal
kosmati
pavliha
,
se
igral
z
verigo
,
migal
z
nosom
,
vohnjal
po
odpalem
listju
in
travi
ter
se
iznova
zadovoljno
povaljal
po
rumenozelenem
mahu
in
vonjavih
bilinah
.
Zdajci
je
skočil
pokonci
in
si
otresal
listje
in
prst
,
da
se
je
slišalo
premikanje
silnih
udov
in
gostega
kožuha
.
Sedel
je
po
pasje
,
se
gugal
na
sprednjih
nogah
,
komično
majal
z
glavo
pa
se
počesal
z
zadnjo
taco
po
rebrih
in
jel
smešno
po
strani
skakati
okoli
Omarja
in
kazati
gole
podplate
.
„
Ali
je
bil
dober
želod
in
žir
?
In
gobe
?
In
jagode
?
Morda
si
dobil
tudi
kaj
medu
divjih
čebel
?
Pojdi
k
meni
,
Efendim
!
“
Pokorno
je
prišla
zver
k
fantu
in
mu
položila
velikansko
šapo
na
koleno
,
vendar
pa
tako
rahlo
,
da
se
je
videlo
,
kako
se
ga
boji
raniti
z
nevarnimi
kremplji
.
Omar
je
pogladil
prijazno
mrcino
po
kosmatem
čelu
in
žival
je
radostno
godrnjala
v
zahvalo
.
„
Lezi
,
Efendim
!
“
Medved
mu
je
lizal
roko
,
zasopel
in
flegmatično
legel
poleg
Omarja
pod
dob
.
Včasi
je
nezaupljivo
obrnil
glavo
proti
gozdu
,
koder
so
sekali
in
lomili
veje
za
kurjavo
.
Otrok
se
je
naslonil
na
njegova
pleča
in
ležal
v
poluspanju
mirno
,
ugodno
kakor
na
blazini
.
Na
neizmerni
sinjini
je
plaval
samoten
oblak
.
Od
Drine
,
od
turškosrbske
strani
je
pihal
čez
Majevico
planino
in
malo
reko
Sprečo
hladilen
piš
in
šumotal
po
bukvah
,
borih
in
hrastih
.
Skozi
veje
in
listje
je
sijalo
solnce
,
zlatilo
staroslovanske
napise
na
bogumilskih
kamenih
in
slikalo
majave
jasne
lise
na
mah
pod
starim
dobom
,
na
rjavega
medveda
in
na
Omarjevo
obleko
.
Kakor
srebrne
strunice
,
so
se
svetile
pajčje
niti
in
počasi
jadrale
po
prečistem
,
prozornem
jesenskem
zraku
.
Efendi
je
spustil
glavo
na
šape
in
se
ni
ganil
.
Le
kadar
ga
je
nadlegovala
predrzna
muha
,
je
zastrigel
z
okroglimi
ušesi
in
nejevoljno
mežikal
in
škilil
z
malimi
očmi
za
nagajivko
.
Od
njegovega
diha
se
je
lahno
zibala
trava
in
poluvelo
listje
pred
njim
.
Rahlo
je
sapljal
veter
,
lahno
so
plesale
mušice
in
komarji
,
vedno
tiše
in
tiše
je
šumela
hitra
Bosna
v
soteski
...
Omar
je
zaspal
.
S
cigani
in
z
medvedom
hodi
po
novo
zidanem
Carigradu
.
Skozi
velika
vrata
pride
sam
na
vrt
visokih
palm
in
košatih
sikomor
.
Nenadoma
je
v
sijajni
dvorani
pred
lepo
mlado
gospo
.
Nepremično
stoji
bajnokrasna
postava
,
enaka
marmornati
boginji
,
katerih
je
toliko
videl
na
Grškem
.
„
Moje
zlato
dete
!
“
Čudovito
mehka
roka
ga
pogladi
po
licu
,
po
laseh
.
Ves
zatrepeta
od
sreče
—
razburjen
,
ginjen
poklekne
pred
gospo
—
objame
njena
kolena
.
„
Mati
!
“
Gospa
mu
otre
solze
,
ga
vzdigne
in
objame
.
„
Ah
,
vendar
si
se
vrnil
,
ubogi
moj
otrok
!
“
dahne
in
ga
poljubi
na
čelo
,
na
ustne
.
Čaroben
nasmeh
ji
igra
na
bledem
obrazu
v
modrih
očeh
.
Poljublja
ji
belo
roko
.
Neizmerna
sreča
ji
sije
iz
blagih
oči
—
njeni
lasje
so
kakor
zlato
—
vse
okoli
nje
se
sveti
kakor
zlato
...
Gleda
jo
zamaknjen
,
nagledati
se
je
ne
more
.
Ob
njenih
rokah
zadone
strune
,
mati
zapoje
in
njen
glas
je
tako
milosladak
.
Ah
,
to
je
ona
pesem
...
pesem
o
golobici
...
Omarju
je
tako
lahko
,
telesa
ne
čuti
več
.
Vedno
tiše
in
tiše
se
glase
strune
in
petje
.
Ali
zdaj
se
mu
nasmehne
mati
tako
žalostno
—
počasi
se
mu
jame
umikati
proti
morju
in
povsodi
beže
sence
pred
njo
.
Obupno
izteza
Omar
roke
in
jo
kliče
ves
prestrašen
.
Ona
mu
govori
,
ali
on
ne
razume
nobene
besede
,
njen
glas
trepeta
in
zamira
.
Čim
dalje
tem
hitreje
beži
ljuba
podoba
proti
solncu
v
zlato
daljavo
,
on
pa
se
ne
more
ganiti
.
„
Usmili
se
me
,
mamica
moja
!
Ne
zapuščaj
me
!
“
Iz
njenih
oči
kapljajo
svetli
biseri
v
morje
.
Nad
vodami
trepeta
ganljivi
glas
matere
,
ki
kliče
svojega
otroka
.
Po
vsem
morju
zaigravajo
majhni
vali
in
na
vsakem
valu
drhta
iz
bisera
plamenček
.
Vedno
više
plapolajo
nebrojni
plameni
—
mahoma
se
vname
in
zagori
vse
morje
...
Daleč
,
daleč
nad
gorečimi
vodami
plove
bela
postava
,
bel
oblak
.
„
Mati
!
“
Črna
megla
pogoltne
beli
oblak
,
zakrije
morje
,
zemljo
in
nebo
.
Omarja
obide
zona
,
smrtni
strah
—
povsodi
zeva
prazna
temna
,
strašno
tiha
,
mrtvaška
noč
...
Omar
se
je
zbudil
z
bolestnim
vzdihom
.
Solnce
se
je
jelo
bližati
zapadnim
bosenskim
planinam
;
njegovi
žarki
so
sijali
dečku
na
ramo
.
Zamišljen
je
sedel
poleg
medveda
in
si
vneto
ponavljal
vsako
malenkost
svojih
tako
žalostnih
in
tako
veselih
,
tako
strašnih
in
tako
lepih
sanj
.
Kmalu
pa
ga
je
zdramilo
govorjenje
in
šum
v
bližini
.
Iz
goščave
se
je
prikazal
Sonakaj
z
veliko
butaro
dračja
.
Bil
je
vitek
,
lahek
in
krepak
;
stopal
je
prožno
,
ponosno
in
videla
se
mu
je
zavest
,
da
bo
kdaj
naslednik
taborskega
glavarja
.
Za
njim
je
hodila
tolpa
mladih
cigank
in
ciganov
,
nekateri
s
sekirami
,
nekateri
z
butarami
.
Vsem
so
bila
usta
črna
in
roke
omarogane
od
robidovih
in
trnuljevih
jagod
.
Omar
je
vstal
,
zadel
svoje
breme
na
ramo
in
se
pridružil
kričavi
mladini
.
Medved
mu
je
bil
vedno
tik
za
petami
.
Vkratkem
so
bili
doli
v
taboru
.
Na
razritem
in
pohojenem
gozdnem
travniku
je
stalo
sedem
šatorov
z
okajenimi
,
pokrpanimi
plahtami
.
Med
njimi
so
bili
križema
raztreseni
ogorki
,
cunje
,
slama
,
čepinje
,
pepel
,
oglodane
kosti
;
po
njih
so
se
pasli
roji
muh
.
Mlajši
otroci
so
sprejeli
došle
brate
in
sestre
z
velikim
vriščem
.
V
senci
šatorov
sta
čepeli
dve
mladi
ciganki
in
dojili
vsaka
svojega
ljubljenca
.
Pred
vhodom
največjega
šatora
pa
je
sedel
jamadar
Angar
kakor
lipov
bog
in
mežikal
malomarno
in
dolgočasno
,
kakor
se
spodobi
prvaku
lenuhov
.
Zraven
njega
je
drl
Hanro
(
Meč
)
,
sila
ponosen
in
grd
cigan
,
s
kratkim
nožem
mlado
lisico
na
meh
.
Leno
so
ga
gledali
tovariši
,
leže
na
tleh
.
Za
odurnim
Hanrom
so
prežali
gladni
psi
,
mahljali
z
repi
in
se
pulili
za
drob
in
druge
odpadke
.
Lačna
Čirikli
je
bila
že
zakurila
.
Na
petah
čepe
,
je
zdaj
dregala
z
nagorelim
drogom
v
ogenj
,
zdaj
z
rogovilo
mešala
ovseno
kašo
v
velikem
sajastem
kotlu
.
Nad
plameni
je
trepetal
vzduh
in
komaj
viden
belkast
dim
se
je
dvigal
proti
skalam
.
Omar
,
Sonakaj
in
nekateri
drugi
so
oddali
butare
kuharici
.
Na
drugi
strani
ognja
je
ždela
na
kamenu
jamadarjeva
prababica
,
stoletna
Erani
(
Častitljiva
mati
)
,
ciganska
kraljica
.
Nebrojno
gub
se
je
gubalo
in
križalo
na
njenem
usehlem
rumenkastem
obrazu
,
na
čelu
,
na
globoko
udrtih
licih
,
na
širokih
tankih
ustnicah
.
Napol
zakipnjene
,
rdeče
vnete
oči
so
strmele
trudno
in
topo
v
tlečo
žerjavico
.
Njen
jako
zakrivljeni
nos
se
je
skoraj
dotikal
ostnatega
obradka
;
nad
gorenjo
ustnico
so
ji
rasli
redki
in
kratki
sivi
brki
,
posamezne
belkaste
kocinice
tudi
pod
ušesi
in
na
bradi
.
Izpod
rdeče
in
zelene
rute
ji
je
padal
šop
snežnobelih
las
na
črno
kočemajko
,
podšito
z
zajčevino
.
Včasi
je
dvignila
trepetavo
sovjo
glavo
in
iztegnila
drhtajoče
roke
proti
ognju
.
„
Gavrani
,
Gavrani
!
“
je
zastokala
s
hripavim
globokim
glasom
in
odpirala
brezzoba
usta
.
Poleg
onemogle
starke
je
sedela
devetnajstletna
Sonakajeva
sestra
Kali
(
Črnulja
)
.
Gosta
griva
oglenočrnih
razkuštranih
las
ji
je
zakrivala
malone
ves
nelepi
široki
obraz
.
Z
dolgim
konjskim
repom
je
branila
staro
sibilo
muh
in
komarjev
ter
pela
poluglasno
:
Goi
delal
hi
šuker
čai
,
hi
la
kek
dad
,
kek
dai
...
(
Tam
doli
je
lepo
dekle
,
nima
ne
očeta
,
ne
matere
...
)
„
Molči
,
Kali
!
“
je
zarevskala
Čirikli
nad
radopevno
hčerko
.
„
Kaj
bi
zijala
venomer
!
Kuhati
se
ti
pa
ne
ljubi
,
kaj
?
“
„
Kali
,
gavrani
!
Kali
,
gavrani
!
“
je
ječala
Erani
.
Še
vedno
je
krožil
črni
oblak
krokotajočih
ptičev
nad
dolino
;
poletavali
so
proti
taboru
in
se
vračali
proti
reki
.
Užaljena
Kali
pa
se
je
potuhnila
in
se
držala
neznansko
kislo
.
„
Kali
in
ti
,
Omar
,
naglo
po
vode
!
“
je
ukazala
huda
Čirikli
.
Na
drugi
,
osojni
strani
doline
se
je
pretakal
plitev
studenec
;
ondu
je
bilo
vse
polno
bledordečega
podleskovega
cveta
.
Tja
sta
šla
Omar
in
Kali
z
velikim
kotlom
.
Pred
njima
je
hitel
žejni
medved
k
vodici
in
pil
dolgo
.
Odkopala
sta
z
rokami
pesek
,
da
bi
se
nateklo
več
vode
v
poglobljeni
strugi
,
napolnila
kotel
in
ga
nesla
k
ognju
.
Omar
je
priklenil
medveda
h
gabru
za
jamadarjevim
šatorom
.
Med
virom
in
šatori
je
gorelo
več
ognjev
.
Poševni
žarki
večernega
solnca
so
obsevali
le
še
polovico
divjeromantične
doline
.
Po
osvetljenem
skalovju
so
rasle
in
polzele
sence
dima
in
šatorov
.
Nenadoma
so
zalajali
psi
in
se
zagnali
proti
zevajočemu
jarku
,
odkoder
je
pritekal
studenec
.
Ondi
so
se
na
vrhu
roba
pomikale
pisane
postave
v
mehki
luči
nizkega
solnca
.
Mahoma
je
bil
ves
tabor
pokoncu
.
Iz
vseh
šatorov
,
od
vseh
ognjev
so
vreli
cigani
proti
izhodnemu
ostenju
.
„
Han
tume
Romničel
?
(
Ste
cigani
?
)
“
so
kričali
zgoraj
.
„
Tele
čivaha
men
agai
!
(
Taborimo
tukaj
!
)
“
so
vpili
spodaj
.
Po
ozki
stezici
ob
studencu
so
prihajali
drug
za
drugim
rojaki
in
njih
živali
v
dolino
.
Veselo
sta
se
pozdravila
jamadarja
,
živahni
mlajši
Namir
(
Leopard
)
in
Angar
;
vsi
so
poskakovali
,
vikali
in
vriskali
,
da
je
odmevalo
od
skalovja
.
Gostje
so
hiteli
k
onemogli
stari
Erani
,
križali
roke
na
prsih
in
se
klanjali
svoji
kraljici
.
In
takoj
nato
so
zaplesali
radostni
ples
.
Od
vseh
strani
so
prihajale
mladenke
z
energično
in
koketno
hojo
cigank
na
plesišče
pod
milim
nebom
,
na
travnik
med
virom
in
ognji
.
Izzivalno
so
gledale
mladeniče
in
razmršeni
dolgi
lasje
so
jim
vihrali
okoli
smejočih
obrazov
in
živopisanih
cap
.
Nekateri
so
udarjali
na
tamburine
,
ročne
bobne
s
trepetajočimi
kraguljci
,
in
klopotali
z
lesenimi
kastanjetami
.
Zakipela
je
ciganska
kri
.
Vsi
so
zapeli
staro
pesem
,
peli
zdaj
hrepenečežalobno
,
zdaj
blaznostrastno
.
Od
skalnatih
sten
so
odmevali
divji
vriski
,
divja
godba
,
divji
glasi
...
Med
vsemi
plesalkami
se
je
odlikovala
najbolj
Pirani
(
Ljubica
)
,
petnajstletna
hči
jamadarja
Namirja
.
Vzorno
vzrasla
in
lepolica
kakor
indijska
bajadera
,
je
sukala
in
visoko
nad
glavo
vihtela
tamburin
,
vsa
zamaknjena
v
opojnosladko
pesem
.
Izprva
se
je
vrtela
tiho
in
lahno
,
milovidno
in
živahno
kakor
ptica
.
Razpleteni
modročrni
lasje
so
ji
segali
do
kolen
in
vihrali
ko
črn
plašč
po
njenem
jako
gubatem
jasnordečem
krilu
.
Nekoliko
poševne
oči
so
se
ji
svetile
kakor
mladi
tigri
.
Pod
olivnotemnim
vratom
ji
je
poskakoval
troniz
barvanih
biserov
.
Kadar
je
postala
in
zacepetala
z
malimi
nogami
,
ji
je
trepetal
na
obrazu
napol
otroški
,
napol
ženski
smeh
.
Vedno
hlastneje
so
tolkli
plešoči
in
pojoči
cigani
in
ciganke
s
tamburini
ob
čelo
,
pesti
,
komolce
in
dvignjena
kolena
in
vedno
hitreje
,
vedno
strastneje
so
rajali
plesalci
.
Vrela
je
ciganska
kri
.
V
divjem
dirindaju
so
se
mešale
živobarvne
obleke
,
lesketali
med
lasmi
,
na
temnorjavi
polti
dolgi
uhani
,
debeli
prstani
,
obroči
in
kovani
denar
.
Plesala
sta
tudi
oba
jamadarja
.
Angar
je
skakal
kakor
kozel
;
včasi
je
potegnil
svoj
široki
nož
izza
pasu
,
požugal
gori
v
mračno
goščavo
pa
zopet
shranil
orožje
.
Tudi
živali
so
se
udeleževale
hrupne
veselice
:
psi
so
tulili
in
zavijali
na
grde
načine
,
medved
je
renčal
in
rigali
so
vsi
prestrašeni
osli
.
Omar
je
moral
nehotoma
venomer
gledati
hčerko
jamadarja
Namirja
.
Tako
neznano
čudno
ga
je
tesnilo
okoli
srca
,
kadar
je
opazil
,
da
so
ga
zopet
ošinile
njene
plamteče
velike
oči
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
boji
tega
krasnega
mladega
satana
.
Mahoma
dvigne
Pirani
roke
in
skoči
predenj
.
S
svojimi
malimi
rjavimi
rokami
popade
dečka
in
ga
zasuče
v
divji
opojnosti
med
plesalke
,
da
se
mu
skoro
vrti
v
glavi
.
„
Kako
ti
je
ime
?
“
ga
vpraša
in
naglo
sope
skozi
usta
.
„
Omar
.
“
„
Meni
pa
Pirani
,
“
mu
reče
čisto
od
blizu
na
uho
,
da
čuti
njeno
vročo
sapo
.
„
Moj
oče
je
jamadar
.
Poglej
!
“
Ničemurna
bakhantinja
mu
pokaže
svoj
zlati
prstan
.
„
Omar
,
kako
si
lep
!
Kadar
boš
večji
,
boš
moj
rom
(
mož
)
in
jaz
bom
tvoja
romni
(
žena
)
.
Zakaj
si
tako
žalosten
?
Ah
,
rajša
te
imam
kakor
vse
druge
.
“
„
Kaj
govoriš
?
“
ostrmi
Omar
.
Tako
ni
še
nihče
govoril
ž
njim
.
Ves
zbegan
gleda
lepo
divje
dekle
.
In
zdajci
se
ustavi
Pirani
in
privije
svoje
prožno
telo
k
njemu
,
da
čuti
burno
utripanje
njenega
srca
.
„
Omar
,
moram
te
poljubiti
,
mro
pirano
,
mro
grastoro
(
moj
ljubček
,
moj
konjiček
)
,
ali
—
“
„
Pusti
me
!
Ti
!
“
Burno
ga
objame
mladi
demon
in
ga
ožge
s
poljubom
na
ustne
.
Njeni
gosti
lasje
zakrijejo
obadva
.
Med
njimi
vidi
Omar
samo
le
njene
čarobnožarne
oči
.
Iznova
opalijo
njene
napol
odprte
ustne
Omarja
z
dolgim
divjim
poljubom
in
kakor
vampir
svojo
žrtev
,
ga
ugrizne
dekle
za
vrat
.
„
Skrajnji
čas
bo
,
da
oddamo
Omarja
,
ako
ga
hočemo
prodati
kot
fanta
,
“
si
misli
Čirikli
blizu
njiju
.
„
Haha
!
Neumna
Pirani
se
je
zaljubila
—
v
punco
.
To
bi
bil
pa
res
kaj
izboren
par
,
hahaha
!
“
Plesalci
besne
,
divjajo
.
Zlasti
jih
podžiga
konec
pesmi
:
Anda
lak
dui
akha
,
kaj
si
kale
sar
dui
drakha
,
muklem
miri
čori
da
!
(
Za
njeni
dve
oči
,
ki
sta
črni
ko
dva
grozda
,
sem
zapustil
svojo
ubogo
mater
!
)
Vsi
udarjajo
neprenehoma
na
tla
,
dihajo
težko
in
hitro
:
curkoma
jim
teče
znoj
od
čela
.
Tudi
starejše
žene
ihte
in
se
jokajo
od
navdušenosti
.
Možje
stokajo
,
tulijo
.
Naenkrat
odskočijo
od
plesalk
,
si
žugajo
s
pestmi
in
v
zraku
se
bliskajo
ostri
noži
.
Pirani
vsa
uznojena
,
se
jame
opotekati
,
spusti
tamburin
in
se
zgrudi
na
tla
.
Vzdignil
jo
je
Angar
;
plesa
je
bil
konec
.
Šele
zdaj
so
raztovorili
došli
cigani
svoje
osle
in
konje
,
razpeli
šatore
in
zanetili
ognje
.
Tu
so
pekli
janjce
na
ražnju
,
tam
so
zavijali
iztrebljene
divje
golobe
in
polhe
s
perjem
in
kožuhi
vred
v
ilovico
kakor
v
testo
in
jih
devali
med
vroč
pepel
in
žerjavico
.
Pečene
so
odrli
na
meh
,
legli
okoli
šatorov
in
ognjev
in
večerjali
.
„
Pomagajte
!
Naša
Erani
...
“
je
kriknila
nenadoma
Čirikli
in
mahala
z
rokami
.
Vse
je
vrelo
skupaj
in
se
gnetlo
okoli
nje
.
Erani
je
omahnila
s
kamena
na
tla
;
dejali
so
ji
sedlo
pod
belolaso
glavo
.
Globoko
udrte
oči
so
se
ji
svetile
ko
dve
svetiljki
iz
groba
.
Starka
je
medlela
;
komaj
vidno
trepetanje
je
potreslo
njeno
oslabelo
telo
in
mirno
je
zaspala
kakor
truden
popotnik
.
Molče
so
stali
cigani
okoli
rajnice
.
Njene
široma
odprte
oči
so
gledale
navidezno
prezirljivo
preko
vsega
posvetnega
.
Žene
in
otroci
so
zagnali
krik
in
jok
.
„
Zapustila
nas
je
,
“
je
dejal
Angar
.
„
Rešena
je
njena
duša
.
Njeno
telo
sežgimo
v
čistilnih
plamenih
na
grmadi
!
Po
drva
!
“
Polovica
ciganov
je
odšla
v
gozd
.
Omar
je
hodil
s
Sonakajem
.
„
Danes
se
mi
je
sanjalo
spet
o
moji
materi
,
“
je
rekel
Omar
tiho
Sonakaju
,
ko
sta
bila
sama
.
„
O
da
bi
mogel
k
njej
nazaj
!
Prosil
sem
te
že
tolikokrat
,
da
mi
pomagaš
—
“
Sonakaj
je
oprezno
pogledal
na
vse
strani
in
odgovoril
:
„
Doslej
ni
bilo
mogoče
.
Ali
nocoj
!
Blizu
Save
smo
in
nocoj
bodo
vsi
pijani
od
rakije
,
ko
zgori
mrlič
na
grmadi
.
—
Ko
smo
te
vzeli
,
smo
hiteli
vedno
proti
jutru
,
včasi
tudi
ob
Savi
vodi
.
Spremil
bi
te
do
te
reke
,
do
tja
,
koder
je
toliko
topolov
,
močvirja
,
belih
štorkelj
in
čapelj
.
“
„
Ah
!
“
je
kliknil
Omar
.
Zastajalo
mu
je
srce
ob
živem
upanju
in
morilni
bojazni
.
„
Do
Doboja
bi
jahala
,
od
tam
pa
teče
Bosna
mirneje
,
dobila
bi
čoln
—
“
„
In
ako
uidem
in
se
ti
vrneš
k
staršem
,
kaj
potem
?
Ali
se
nič
ne
bojiš
?
“
„
Nič
.
Porečem
jima
:
Zasledoval
sem
ubeglega
Omarja
.
Utonil
je
v
Bosni
.
Kaj
mi
moreta
?
Tiho
!
“
„
Kaj
pa
je
?
“
Sonakaj
je
dejal
kazalec
na
ustne
in
potegnil
obrvi
kvišku
.
Oba
sta
zadrževala
sapo
in
poslušala
nepremično
.
„
Ali
nisi
nič
slišal
,
Omar
?
“
„
Ničesar
ne
.
“
„
Pa
vendar
...
Zdelo
se
mi
je
,
da
je
stopil
nekdo
tukaj
blizu
na
suho
vejo
...
Pojdiva
,
Omar
!
“
„
Tako
?
“
je
šepetala
Čirikli
in
se
dvignila
izza
skale
,
ko
sta
odšla
.
„
Le
pomenita
se
natanko
...
Zdaj
moramo
prodati
Omarja
o
prvi
priliki
.
Bomo
videli
,
kaj
poreče
Jusuf
paša
v
Maglaju
.
“
Ugasnile
so
pojemajoče
luči
tudi
na
vrhovih
najvišjih
borovcev
nad
skalami
.
Večerilo
se
je
.
Pod
prisojnimi
pečinami
,
divotno
opreženimi
z
bagrenordečo
viniko
,
so
umivale
ciganke
rajnico
Erani
s
studenčnico
,
polno
razsekljanih
blagovonjavih
bilin
in
korenin
.
Okoli
glave
so
ji
bile
privezale
ruto
,
da
se
mrliču
ne
bi
povesila
spodnja
čeljust
.
Oči
so
ji
pokrili
s
kamenoma
.
„
Joj
,
kaj
bomo
brez
nje
!
“
je
tarnala
Čirikli
,
ki
ni
rada
molčala
dolgo
.
„
Erani
je
bila
tako
dobra
,
tako
modra
;
vedela
je
več
koristnega
,
nego
mi
vsi
skupaj
.
“
Tako
jo
je
hvalila
jezična
jamadarka
,
ki
je
bila
vedno
očitala
starki
,
da
ne
zna
drugega
nič
,
kakor
jesti
pa
piti
pa
dremati
.
Na
zapadnem
koncu
doline
,
dovolj
daleč
od
šatorov
,
je
bila
podolgasta
jama
.
Semkaj
so
donašali
cigani
netiva
in
kuriva
.
Plast
na
plast
so
nad
kotanjo
križema
skladali
in
zlagali
borova
debla
,
polena
,
smolnato
lubje
in
dišeče
brinje
.
Med
kalanice
so
stlali
velo
listje
,
mah
,
ostružino
,
dračje
in
slamo
.
Po
vrhu
so
položili
drobnih
kamenov
.
Včasi
je
potegnil
hladni
jesenski
piš
preko
mračne
doline
in
hladil
razgrete
obraze
.
Ob
robu
temne
šume
so
prhutali
tihi
netopirji
.
Nočilo
se
je
.
Blizu
sklade
so
zanetili
mladeniči
ogenj
.
Žene
so
odele
pokojnico
v
njena
najlepša
odevala
.
Ko
se
je
zdela
grmada
Angarju
dosti
visoka
,
so
oblekli
vsi
svojo
najmanj
raztrgano
obleko
.
In
prihajali
so
tiho
drug
za
drugim
,
poklekali
in
se
dotikali
s
čelom
Eranine
levice
.
Čirikli
je
vzela
prababici
oba
kamena
in
ruto
.
Štirje
moški
so
dvignili
rajnico
na
lesenih
nosilih
in
jo
položili
z
obrazom
proti
solnčnemu
izhodu
tako
,
da
je
bolj
sedela
nego
ležala
na
drobnih
kamenih
;
za
zglavje
so
ji
dali
sedlo
.
Po
vrhu
so
razlili
raztopljene
smole
in
masti
ter
natresli
ovsa
,
orehov
in
sliv
za
žgalni
dar
.
Dekleta
in
žene
so
osule
mrliča
z
rmanom
in
zlaticami
,
z
eriko
in
višnjelkastimi
zvončicami
;
vso
grmado
so
lepo
ovile
in
opregle
z
belo
vezelo
in
prekrasnimi
,
škrlatnordečimi
ložami
divje
trte
.
Žalostno
so
trepetali
listi
in
cvetlice
v
mrzli
sapi
jesenski
.
Začuden
,
z
velikim
zanimanjem
je
gledal
Omar
priprave
za
upepelitev
.
Ko
so
bile
dovršene
,
so
sedli
vsi
v
polukrogu
okoli
grmade
,
nestrpno
radovedna
deca
spredaj
,
odrasli
za
njimi
.
Pred
znožje
rajne
prababice
pa
je
stopil
njen
pravnuk
jamadar
Angar
.
Ta
trenotek
so
se
nehote
ozrle
vse
oči
proti
izhodnemu
nebu
.
Izza
fantastičnega
,
srebrno
okovanega
oblaka
je
vzplula
sijajnozlata
luna
in
polni
toki
njenega
bledega
svita
so
lili
na
nočni
zbor
in
na
grmado
.
Kakor
očarani
so
gledali
cigani
svojo
mrtvo
kraljico
.
In
zdelo
se
jim
je
,
da
ji
je
smrt
ublažila
vse
stroge
,
ostre
poteze
in
ji
okoli
osinjelih
usten
pričarala
truden
nasmeh
.
Angar
je
nagubal
svoje
ozko
,
nazaj
nagnjeno
čelo
in
začel
zdaj
govoreč
,
zdaj
pojoč
:
„
Dolga
je
bila
tvoja
pot
,
Erani
!
Začela
se
je
sredi
gozda
in
sredi
gozda
je
bil
njen
konec
.
Trpeti
si
pričela
ob
bregu
svete
reke
Ganga
pod
Himalajo
.
Ondi
si
rasla
in
cvetela
.
Tvoje
oči
so
videle
osem
rodov
:
videla
si
jih
vse
od
mojih
otrok
do
svoje
prababice
,
naše
pramatere
.
Mnogo
žalostnega
in
neprijetnega
so
videle
tvoje
oči
;
ali
videle
so
tudi
več
lepega
kakor
oči
katerekoli
kraljice
!
In
kakor
očisti
vodo
dolga
pot
po
kremenju
,
tako
je
očistilo
tvojo
dušo
dolgo
trpljenje
v
ječi
mesa
.
“
Zamolklo
so
odmevali
glasovi
od
črnih
skalnatih
sten
.
Veter
je
zašumel
v
drevju
nad
pečinami
in
sul
listje
na
grmado
.
Omar
je
venomer
gledal
rajnico
.
V
luninih
žarkih
so
se
pošastno
svetili
njeni
šopasti
beli
lasje
okoli
prstenega
obraza
.
Kakor
prikazen
iz
drugega
sveta
je
ždela
na
skladi
.
Glava
ji
je
bila
nekoliko
nagnjena
,
kakor
vtopljena
v
globoke
skrivnostne
misli
.
Omarju
se
je
jela
smiliti
in
kar
ni
se
mogel
otresti
mučne
misli
,
da
bo
trpela
v
ognju
strašne
bolečine
.
Angar
je
šel
okoli
in
okoli
grmade
,
se
doteknil
rajničinega
čela
in
rok
in
nadaljeval
:
„
Upepelimo
,
Erani
,
tvoje
telo
,
da
se
nam
ne
bo
bati
tvoje
nemirno
blodeče
duše
!
Upepelimo
,
Erani
,
tvoje
telo
,
da
ne
bo
plen
ostudni
zverjadi
in
gnusni
črvadi
!
S
plameni
se
dvigni
tvoja
pomirjena
duša
v
višave
,
v
večno
kraljestvo
miru
in
veselja
!
Kakor
ugasne
luč
brez
sledu
,
tako
razgini
tvoje
bitje
v
vesoljnosti
,
da
se
ne
vrne
več
v
okove
pokore
in
trpljenja
,
življenja
!
“
Poglavar
je
mignil
.
Četvorica
ciganov
je
zapalila
grmado
spodaj
na
vseh
štirih
ogalih
.
Takoj
so
zajezljali
plamenci
po
sehljadi
in
dvigal
se
je
redek
bel
dim.
Rahlo
je
šumelo
in
prasketalo
.
Više
in
više
so
lizljali
poželjivi
žarni
jeziki
.
Veliki
plameni
so
švigali
do
zglavja
in
jarko
obsevali
Eranin
obraz
.
Hlasten
zubelj
je
dvignil
bele
lase
in
jih
pogoltnil
;
roj
iskric
je
šinil
v
razpaljeni
zrak
.
Visoko
so
se
vzpenjale
rumene
in
rdeče
kače
,
s
škrlatom
so
zagrnile
mrtvaški
prestol
in
ožarjale
ljudi
,
drevje
in
skale
.
Od
ognja
je
puhtela
taka
vročina
,
da
so
se
umaknili
otroci
k
staršem
.
Ob
pečinah
se
je
nekaj
časa
valil
dim
v
velikih
,
gostih
kepah
in
Omarju
se
je
zdelo
,
da
plove
grmada
visoko
pod
oblaki
.
Strah
je
bilo
dečka
;
bal
se
je
,
da
ga
sežgo
živega
,
ako
ga
ujamejo
na
begu
.
Cigani
so
vstali
,
se
klanjali
proti
izhodu
in
zapeli
tako
počasi
,
tako
otožno
,
tako
nadzemeljsko
tiho
,
kakor
bi
ječal
zbor
duhov
.
Iz
skalnatih
kotov
je
odgovarjalo
plaho
ihtenje
.
Mraz
je
pretresal
Omarja
.
Tako
strahotnih
glasov
ni
bil
slišal
še
nikdar
.
Mahoma
pa
je
zajokala
melodija
na
glas
,
zadivjala
,
se
nenadoma
prevrgla
z
višine
v
nižino
in
zamrla
kakor
divja
burja
,
ki
besno
pribuči
in
takoj
zopet
odbuči
v
daljavo
.
Žalostni
so
bili
sinovi
in
hčere
prirode
,
toda
ne
zaradi
rajnice
;
pesmi
so
jih
spominjale
njih
daljne
domovine
.
Preko
doline
so
fofotale
sive
sence
gozdnih
ptičev
,
preplašenih
iz
spanja
.
Konji
so
nemirno
dvigali
glave
in
z
razpetimi
nozdrvmi
vohali
po
vzduhu
.
Včasi
je
potegnil
veter
in
razganjal
dim
po
zakajeni
dolini
;
včasi
je
odgrnil
grmado
in
tedaj
so
videli
cigani
očrnelo
postavo
kakor
velik
ogel
sredi
žarine
ogromne
baklje
.
Kurili
so
več
ur.
Proti
polnoči
so
dovršili
upepelitev
.
Dogorela
grmada
se
je
nagnila
na
levo
,
potem
na
desno
in
se
sesula
.
Tisočero
isker
je
vzletelo
iz
dima
.
Prinesli
so
vode
v
kotlih
in
polili
sikajočo
žerjavico
in
vroči
pepel
.
Belkasti
prah
nad
kameni
so
shranili
z
loparji
v
vrč
in
ga
nesli
doli
k
šumeči
Bosni
.
Ondi
ga
je
Angar
visoko
vzdignil
in
zaklical
nad
vodo
:
„
Valovi
,
sprejmite
prijazno
ta
čisti
prah
človeški
!
Odenite
ga
,
kakor
odene
mati
dete
s
svojim
oblačilom
.
In
ponesite
ta
prah
in
pepel
od
mrtvega
brega
v
živo
reko
,
iz
žive
reke
v
večno
morje
!
“
Iztresel
je
belkasti
pepel
v
vodo
in
zagnal
vrč
v
globočino
;
tudi
loparje
so
vrgli
v
Bosno
.
Vrnili
so
se
v
dolino
,
zakurili
velik
ogenj
in
se
veselo
zabavali
s
plesom
,
petjem
in
rakijo
.
Gizdava
Pirani
si
je
bila
spletla
dve
dolgi
kiti
in
ji
zvezala
spredaj
na
prsih
z
zelenim
trakom
.
Dolge
črne
lase
si
je
okrasila
z
velikimi
srebrnimi
tolarji
in
s
ciklamnom
.
Ogrnila
se
je
z
malone
novim
rdečim
plaščkom
.
Tako
nalepotičena
je
izprva
oddaleč
motrila
Omarja
,
ki
je
stal
pri
Angarjevem
sinu
.
„
Omar
,
pojdi
počivat
!
“
mu
je
svetoval
Sonakaj
.
„
Spati
moraš
vsaj
nekoliko
.
Jahati
bova
morala
vso
noč
.
“
„
Ne
bom
mogel
spati
.
Tako
sem
razburjen
,
ne
vem
—
“
„
Le
pojdi
,
zbudim
te
o
pravem
času
.
“
„
Ah
,
Sonakaj
,
bojim
se
...
“
„
Nočeš
bežati
nocoj
?
Pomisli
,
tako
ugodne
prilike
ne
bo
izlepa
več
.
Mesec
bo
svetil
vso
noč
.
Kje
bova
že
jutri
osorej
!
Le
pojdi
v
šator
!
“
„
Ali
ako
naju
zaslede
in
ujamejo
?
Kaznovali
bi
naju
strašno
!
“
„
Nič
se
ne
boj
!
Premislil
in
pripravil
sem
vse
.
Zdaj
pa
moram
proč
—
gleda
naju
mati
in
tamle
prihaja
Namirjeva
hči
.
“
Približala
se
je
Pirani
in
udarila
Omarja
s
kito
koketno
na
roko
.
„
Pojdiva
plesat
,
Omar
!
“
„
Truden
sem
.
“
„
Samo
malo
,
prosim
te
!
“
„
Kaj
bi
pa
rada
,
Pirani
?
“
je
vprašala
Čirikli
,
ki
je
bila
počasi
prišla
k
njima
.
„
Omar
noče
plesati
z
mano
,
“
se
je
pritožila
hči
jamadarja
Namirja
.
„
Pa
pleši
s
kom
drugim
!
—
Omar
,
pojdi
mi
v
šator
po
ruto
!
Zebe
me
.
No
,
Pirani
,
kaj
?
“
„
Ne
maram
z
drugim
,
“
se
je
čemerila
Pirani
,
ko
je
odšel
Omar
.
„
Tako
ti
ugaja
naš
Omar
,
mala
moja
?
“
se
je
nasmehnila
Čirikli
in
jo
porogljivo
pogledala
skozi
napol
zaprte
oči
.
Dobro
se
je
zabavala
z
zaljubljeno
viharno
deklico
.
Pirani
ni
odgovorila
.
V
zadregi
se
je
igrala
s
srebrniki
v
pletenici
.
„
Izbrati
bi
si
morala
vendar
malo
večjega
plesalca
,
na
primer
našega
Sonakaja
,
“
je
velela
Čirikli
in
gledala
,
kako
sta
rajala
med
drugimi
mlad
cigan
iz
Namirjevega
tabora
in
njena
hči
Kali
.
„
Ah
,
nič
!
“
je
jezno
odvrnila
Pirani
in
udarila
z
nogo
ob
tla
.
„
Ali
ni
Sonakaj
zal
mladenič
?
“
„
Omarja
imam
rada
!
Omar
mora
biti
moj
!
To
sem
povedala
že
tudi
svojemu
očetu
.
Moja
mati
se
je
omožila
,
ko
ji
je
bilo
komaj
štirinajst
let
.
“
„
Kakšno
dekle
si
!
Kaj
ti
prihaja
na
um
—
Omar
ti
sega
komaj
do
brade
!
“
„
Že
dorase
!
Ne
maram
starega
dedca
.
“
„
Ta
je
modra
!
In
kaj
je
rekel
tvoj
oče
?
“
„
Rekel
je
:
Počakaj
!
Bomo
že
videli
.
“
„
Tako
pravim
tudi
jaz
,
ljuba
moja
Pirani
!
“
„
Ah
,
škoda
,
da
nisem
jaz
fant
in
Omar
dekle
—
potem
bi
bilo
pa
vse
prav
.
“
„
Res
je
,
“
se
je
iznova
nasmejala
Čirikli
,
„
potlej
bi
bilo
vse
prav
.
Vidiš
,
Omar
se
vrača
brez
rute
.
Saj
sem
vedela
—
“
„
Nisem
mogel
najti
,
“
je
dejal
Omar
plaho
.
„
Pojdi
,
Omar
!
“
ga
je
vabila
Pirani
in
ga
prijela
za
roko
.
„
Greš
?
“
„
Ne
morem
.
“
Užaljena
se
je
obrnila
Pirani
in
se
ugriznila
s
svojimi
drobnimi
zobmi
do
krvi
v
spodnjo
ustnico
.
Ko
jim
je
pošla
slivovka
,
so
se
odpravljali
pijani
cigani
spat
.
Nekateri
so
lezli
po
vseh
štirih
v
šatore
.
Med
njimi
je
bil
tudi
plesalec
nelepe
Kali
.
Blebetal
je
nerazumne
zloge
,
poizkušal
vriskati
in
se
grohotal
,
ker
se
mu
je
zdelo
jako
smešno
,
da
je
vedno
na
tleh
.
Srečno
se
je
prekobacal
preko
marsikatere
ovire
,
vendar
ni
dosegel
cilja
svojega
trudapolnega
popotovanja
:
zaspal
je
na
trdi
zemlji
pod
milim
nebom
.
„
Omar
,
pojdi
z
mano
!
“
je
velela
Čirikli
in
ga
odvedla
pred
jamadarja
.
Tesno
je
prihajalo
dečku
okoli
srca
.
„
Angar
,
poslušaj
!
Omar
nam
hoče
uiti
.
“
„
Kaj
?
“
je
zarohnel
napol
pijani
mož
in
zaškripal
z
zobmi
.
Strogo
in
sovražno
je
pogledal
dečka
.
Omar
je
ves
zatrepetal
ob
tem
srepem
,
zlobnem
pogledu
vdrtih
oči
in
nagnil
glavo
.
„
Nagovarjal
je
Sonakaja
,
naj
mu
pomaga
ubežati
.
“
„
Ni
res
!
“
je
viknil
Sonakaj
.
„
Molči
!
“
se
je
zadri
oče
.
„
Tako
,
Omar
?
Le
čakaj
!
“
Segel
je
po
široki
nož
za
pasom
.
Omar
je
zavrisnil
obupno
.
„
Odpustite
mi
,
saj
ne
bom
bežal
!
“
je
prosil
deček
.
„
Usmilite
se
!
“
„
Pusti
ga
,
oče
!
“
je
kričal
Sonakaj
in
objel
kolena
razjarjenega
moža
.
Prestrašena
Kali
je
zajokala
naglas
.
V
smrtnem
strahu
se
je
izpulil
dečko
ciganki
iz
rok
,
zdirjal
iz
šatora
k
priklenjenemu
Efendiju
in
se
zgrudil
poleg
živali
.
Razljučeni
jamadar
je
drevil
za
njim
—
toda
obstal
je
pred
medvedom
.
Iz
bližnjih
šatorov
so
prihajali
radovedneži
.
„
Pusti
dečka
!
“
je
prosila
tudi
Čirikli
,
ki
se
je
bala
nesreče
.
„
Ukazala
sem
Hanru
,
naj
straži
do
jutra
.
Bodi
pameten
!
Jutri
dobimo
mnogo
denarja
.
Vrnimo
se
v
šator
,
povem
ti
nekaj
važnega
!
“
Medved
je
vstal
,
preteče
renčal
in
kazal
svoje
strahovito
zobovje
;
iz
odprlega
žrela
se
je
kadila
gosta
para
.
Drgetaje
je
gledal
Omar
ciganov
nož
,
ki
se
je
lesketal
v
mesečini
.
Nekaj
trenotkov
je
postal
razkačeni
poglavar
pred
medvedom
.
Ni
se
upal
poizkusiti
z
mogočnim
varihom
Omarjevirn
.
Preklinjaje
in
godrnjaje
je
odšel
z
ženo
v
šator
in
se
zavalil
na
kup
cunj
.
Sonakaj
in
njegova
sestra
sta
izginila
v
sosednjem
šatoru
,
ker
sta
se
bala
očeta
.
Čirikli
je
zagnala
Omarju
kožuh
.
Fant
je
ihtel
tiho
in
božal
medveda
.
Efendi
se
je
pomiril
in
zopet
legel
pod
gaber
.
Razburjeni
Omar
dolgo
ni
mogel
zaspati
.
Mesec
je
obseval
tihe
šatore
;
njih
okajeno
platno
je
trepetalo
v
nočni
sapi
.
Kakor
nežne
luči
,
brleče
v
vetru
nad
globokim
morjem
,
so
migljale
zvezde
v
tajinstvenih
daljavah
na
temnovišnjevem
nebu
.
Skozi
dolino
je
žuborel
studenec
,
spodaj
je
močno
šumela
Bosna
.
Gori
v
pragozdu
so
skovikali
majhni
balkanski
skovirji
in
lajali
lisjaki
.
„
Čuj
,
Angar
!
“
je
dejala
zgovorna
Čirikli
.
„
A
,
kaj
!
Zaspan
sem
.
“
„
Omar
se
ne
bi
nikdar
prav
pociganil
.
“
„
Pusti
me
!
“
je
mrmral
jamadar
in
obrnil
glavo
v
znak
,
da
se
mu
ne
ljubi
več
poslušati
.
„
Zdaj
sva
sama
—
“
„
Ali
hočeš
klepetati
res
vso
noč
?
Vrag
vzemi
Omarja
in
še
tebe
!
“
„
No
,
no
.
Poslušaj
me
le
še
malo
!
Govorila
bom
o
cekinih
.
“
Lakomen
,
kakor
vsi
cigani
,
je
dvignil
Angar
glavo
.
„
Jutri
,
to
se
pravi
,
še
danes
prodamo
dečka
paši
v
Maglaju
.
„
Dečka
!
Dečka
!
“
je
godrnjal
jamadar
.
„
In
ako
spozna
tvoj
paša
,
da
je
Omar
deklica
?
“
„
Pa
naj
si
jo
izgoji
za
svoj
harem
!
“
Dolgo
so
spali
cigani
v
tihi
dolini
.
Noč
je
bila
meglena
in
jako
hladna
.
Ko
sta
oživela
oba
tabora
,
je
solnce
že
obsevalo
smreke
nad
skalovjem
,
da
so
gorele
v
zlatozelenem
ognju
.
Po
travniku
so
frčale
in
cvrčale
jesenske
kobilice
med
onemoglimi
cvetlicami
,
oparjenimi
od
morilne
slane
.
Po
zajtrku
je
Angarjeva
tolpa
podrla
šatore
ter
natovorila
drogove
,
plahte
pa
drobnjavo
na
konje
in
osle
.
Matere
so
si
oprtale
svoje
dojenčke
,
zavite
v
stare
plenice
in
bisage
;
drobno
in
svetlo
so
lukali
maliči
izza
materinih
tilnikov
.
Z
velikim
vriščem
in
hrupom
so
se
odhajalci
poslovili
od
Namirjeve
čete
in
se
domenili
,
da
počakajo
rojake
v
Sarajevu
.
Po
jako
slabi
in
ozki
stezi
so
se
pomikali
počasi
drug
za
drugim
v
hladni
vlažni
senci
mirne
goščave
.
Tuintam
je
priviralo
solnce
izza
meglene
koprene
—
in
krasneje
se
je
kazala
bajnopisana
prašuma
umiraje
,
nego
v
plahem
cvetju
svatujoče
pomladi
.
Nekatere
žene
so
jahale
;
majhni
konji
in
osli
so
stopali
s
kratkimi
,
opreznimi
koraki
in
venomer
so
zvonili
njih
zvonci
.
Preko
steze
je
ležalo
mnogo
starih
trohlih
debel
in
delalo
popotnikom
dosti
ovire
.
V
nižavi
se
je
pasla
megla
;
kakor
temni
otoki
so
gledali
gozdati
vrhovi
iz
sivobelega
morja
.
Enakomerno
so
grulile
mnogoštevilne
divje
grlice
,
včasi
pa
se
je
oglasil
rumenoglav
detel
in
pobobnal
po
duplini
.
Ko
so
dospeli
v
Maglaj
,
je
moral
medved
Efendi
takoj
pokazati
svojo
umetnost
.
Od
vseh
koncev
in
krajev
so
vreli
radovedni
Maglajani
skupaj
;
zlasti
deca
,
mohamedanska
in
krščanska
,
so
se
gnetli
za
cigani
in
plaho
občudovali
zdaj
strašnega
medveda
,
zdaj
njegovega
malega
vodnika
Omarja
.
Obenem
pa
se
je
zbralo
okoli
gostov
tudi
sila
mnogo
glasnih
psov
,
ki
so
izzivalno
lajali
na
ciganska
ščeneta
in
na
medveda
.
„
Zapodite
pse
!
“
so
prosili
cigani
in
pomagali
odganjati
nadležne
živali
.
„
Pleši
,
pleši
,
medvede
!
“
je
klical
Omar
s
pojočim
glasom
in
venomer
gledal
zverini
v
oči
.
Sonakaj
je
udarjal
na
tamburin
.
Pokorno
se
je
postavil
Efendi
na
zadnje
noge
in
prestopal
v
krogu
.
Včasi
je
tudi
malce
poskočil
in
proseče
sklepal
mogočni
šapi
pred
glavo
.
Nekateri
gledalci
so
se
smejali
kosmatemu
umetniku
,
večini
pa
se
je
hudo
smilil
njegov
šibki
mladi
krotilec
,
ki
je
moral
opravljati
tako
nevarno
službo
.
„
Ah
,
siromak
mali
—
da
plane
zver
nanj
in
ga
raztrga
!
Zakaj
ne
vodi
medveda
oni
črni
lenuh
?
“
Grdo
so
gledali
Angarja
.
Jamadar
je
sicer
umikal
pogled
,
vendar
se
ni
dosti
brigal
za
neprijazne
opazke
;
po
davišnji
rakiji
ga
je
mučila
žeja
in
bolela
glava
.
Od
vseh
strani
so
prinašali
Omarju
sadja
in
janjetine
,
mu
tlačili
darila
za
pas
in
v
bisago
.
Pa
tudi
Sonakaj
in
Efendi
sta
žela
obilo
izpodbudnega
priznanja
in
medved
je
veselo
in
kaj
naglo
pohrustal
marsikatero
sladko
hruško
.
Malone
polovica
ciganov
se
je
poizgubila
ob
lesenih
kočah
.
Moški
so
se
ponujali
za
podkovače
,
živinozdravnike
in
poizkušali
barantati
s
tovorno
živino
;
ženske
so
prodajale
posušena
lisičja
jetra
kot
izborno
vraštvo
zoper
jetiko
,
lisičjo
mast
zoper
ušesne
bolezni
in
rdečkasto
pijačo
,
ki
vnema
strastno
ljubezen
;
vedeževale
so
le
kristjanom
,
zakaj
koran
strogo
prepoveduje
prerokovanje
;
vsi
pa
so
beračili
in
—
gledali
,
kje
bi
se
dalo
kaj
dobrega
ukrasti
.
Tako
so
se
pomikali
po
krivih
,
ozkih
uličicah
med
vrtovi
do
pokopališča
in
lične
mošeje
,
krite
s
svinčenimi
pločami
.
Izza
vseh
ogalov
so
lajali
neugnani
psi
.
Kar
je
prihitel
grdogled
grajski
sluga
in
se
postavil
neznano
ošabno
pred
cigane
.
„
Poberite
se
!
“
je
kričal
,
kakor
bi
bil
prvi
gospod
v
Bosni
.
„
Jusuf
paša
želi
mir
v
Maglaju
.
Na
polje
!
“
Poparjeni
cigani
so
se
takoj
obrnili
k
brodu
.
„
Dobro
,
Čirikli
!
“
se
je
rogal
jamadar
Angar
svoji
ženi
,
ko
sta
bila
daleč
pred
drugimi
.
„
Lejte
,
lejte
!
Jusuf
paša
je
komaj
čakal
,
da
ga
oveseliš
z
Omarjem
!
Ha
!
Ubiti
ali
zaklati
bomo
morali
tega
otroka
!
“
„
Neumno
!
Ti
ga
črtiš
?
Otroka
?
“
„
Da
bi
te
—
!
Nisi
videla
?
Sonakaj
,
medved
,
vsi
vlečejo
z
njim
...
Cigan
sem
in
ne
verjamem
v
čare
,
ki
jih
natvezujemo
tepcem
.
Ali
—
skoro
bi
rekel
,
da
je
v
tej
deklici
nekaj
,
nekaj
—
ne
vem
,
kaj
bi
rekel
.
Zatorej
—
“
„
Počakaj
!
Potrpi
do
Sarajeva
!
“
Brodnik
se
je
usmilil
ciganov
in
jih
oddelkoma
prepeljal
preko
široke
in
globoke
Bosne
na
levi
breg
.
Po
podolgastem
polju
so
se
napotili
proti
Žepčam
.
Medveda
sta
vodila
zdaj
Omar
,
zdaj
Sonakaj
;
prenočili
so
na
brdu
.
Krasnega
,
skoraj
vročega
popoldne
so
dospeli
po
globokih
,
mračnih
tokavah
dopod
Vranduk
,
ključ
do
gorenje
Bosne
.
Ob
ostrem
ovinku
divje
peneče
se
reke
so
zagledali
na
visoki
planoti
turško
selo
in
ozek
grad
,
ki
je
čepel
kakor
sokolje
gnezdo
na
skali
.
Izza
nazidnih
zobov
so
preteče
moleli
stari
topovi
.
Velika
jata
glasnih
kavk
je
letala
nad
širokim
okroglim
stolpom
.
Pod
trdnjavo
jih
je
došla
četa
jezdecev
.
Jarko
so
se
v
solnčnih
žarkih
svetile
majhne
okrogle
tarče
,
sulice
in
krive
sablje
.
Spredaj
je
nosil
mlad
konjenik
drog
s
konjskim
repom
in
s
podkvijo
,
podobno
polumesecu
;
to
je
kazalo
,
da
se
bliža
paša
.
„
Osman
paša
!
“
je
šepetala
Čirikli
,
ki
je
bila
v
Vranduku
poizvedela
že
vse
potrebno
o
grajskih
razmerah
.
„
Umaknite
se
!
Na
kolena
!
“
Cigani
so
pokleknili
pred
mogočnim
gospodom
,
križali
roke
na
prsih
,
se
dotikali
s
čelom
zemlje
in
poljubljali
tla
.
Osman
paša
,
poveljnik
trdnjave
vranduške
,
je
bil
petdesetletnik
srednje
rasti
,
plečat
,
mišičnat
.
Brez
napora
je
krotil
nemirnega
konja
,
ki
se
je
bal
medveda
in
se
razburjen
vzpenjal
.
V
rjavih
očeh
mu
je
žarel
skoraj
še
mladeniški
ogenj
rojenega
bojevnika
.
Izredno
močne
obrvi
,
krepko
zakrivljeni
nos
in
strogo
stisnjena
usta
so
pričala
,
da
je
Osman
paša
odločen
,
naglovoljen
mož
.
Ob
visokem
turbanu
mu
je
nihalo
čapljino
pero
,
znak
generalskega
dostojanstva
.
Težka
sablja
ob
boku
,
handžar
in
dvoje
samokresov
za
širokim
pasom
,
vse
je
bilo
okrašeno
z
dragimi
kameni
in
zlatom
.
Plaho
in
radovedno
je
občudovdal
Omar
bogato
oblečenega
jezdeca
in
krasno
osedlanega
konja
.
Kadar
pa
se
je
ozrl
na
divjeglede
turške
konjenike
paševega
spremstva
,
sta
mu
zastajala
sapa
in
srce
.
Čirikli
je
sunila
Angarja
s
komolcem
.
„
Cvet
hrabrosti
,
noga
šahova
!
“
je
izpregovoril
jamadar
kleče
.
„
Revni
hlapci
te
prosijo
ponižno
,
da
bi
jim
dal
kaj
vbogajme
.
Allah
te
oblagodari
s
svojo
milostjo
!
“
„
Lev
v
boju
,
modrijan
v
zboru
!
“
je
dodala
Čirikli
,
ki
se
ji
je
zdelo
,
da
je
povedal
Angar
premalo
.
„
Meč
pogina
zadeni
vsakega
nasprotnika
tvojega
!
Trava
in
plevel
prerasi
prage
tvojim
sovražnikom
in
nesnaga
se
jim
usuj
na
glave
!
Tvoje
junaštvo
pa
se
bliskaj
kakor
jutranji
žarki
!
“
„
Dosti
,
dosti
!
“
je
velel
paša
,
ki
je
pozorno
motril
modrookega
Omarja
.
„
Ta
dečko
ni
vaš
?
“
Govorečemu
se
je
dvigala
in
spuščala
dolga
brada
po
prsih
.
„
Našli
smo
ga
v
gozdu
,
“
je
odgovorila
Čirikli
.
„
Lažeš
,
ciganka
!
Ukradli
ste
ga
.
“
„
Čirikli
govori
zmeraj
golo
resnico
.
“
„
Kakor
vsi
cigani
.
“
„
Ah
,
kaj
vse
nam
očitajo
nerojaki
:
da
vohunimo
za
Turke
;
da
ubijamo
in
ropamo
;
da
krademo
tuje
otroke
,
jih
koljemo
in
jemo
.
Ah
,
nikomur
ne
skrivimo
lasu
.
Kača
mi
izpij
oči
,
čarovnica
mi
razgrizi
srce
,
zemlja
izbruhni
moje
kosti
,
ako
se
lažem
!
“
„
Pojdite
za
mano
!
“
je
ukazal
paša
.
„
Samo
vidva
z
dečkom
!
“
Osman
paša
je
bil
imel
sina
,
malone
tako
velikega
,
kakor
je
bil
Omar
;
umrl
mu
je
lani
.
Poleg
tega
sina
je
imel
dve
hčeri
;
živeli
sta
s
svojo
materjo
,
njegovo
prvo
ženo
,
v
Carigradu
.
Prekanjena
Čirikli
je
takoj
uganila
,
da
Omar
ugaja
paši
.
Cigana
nista
šla
nič
kaj
rada
v
grad
;
bala
sta
se
ga
kakor
ječe
.
Na
dvorišču
je
Osman
paša
razjahal
in
oddal
svojega
konja
.
Mignil
je
ciganom
in
stopili
so
v
pritlično
,
skoraj
prazno
sobo
.
Ob
straneh
so
bile
nizke
široke
klopi
,
tla
so
pokrivale
pletenine
od
ličja
.
Pri
zeleni
peči
je
stala
bakrena
posoda
z
vodo
.
„
Koliko
je
star
?
“
je
vprašal
paša
ciganko
.
„
Deset
let
,
“
se
je
naglo
zlagala
Čirikli
.
„
Zapustili
so
ga
njegovi
neusmiljeni
starši
daleč
daleč
v
deželi
gjaurov
.
Usmilila
sem
se
napol
sestradanega
otroka
.
Odgojila
sem
ga
v
veri
prerokovi
.
Naš
Omar
zna
klanjati
kakor
pravi
Turek
.
“
Sram
je
bilo
Omarja
razcapane
obleke
pred
lepo
oblečenim
pašo
.
Zardel
je
in
še
ljubkejši
je
bil
v
svoji
zadregi
.
Čirikli
je
mežikala
in
nemirno
prestopala
z
noge
na
nogo
.
„
Ciganska
vera
,
pasja
vera
,
“
se
je
rogal
Osman
paša
.
„
Med
gjauri
ste
kristjani
,
med
nami
ste
mohamedanci
.
“
„
Omar
,
moli
prvo
suro
iz
korana
!
“
je
velela
ciganka
,
kakor
ne
bi
bila
slišala
zaničljivih
besedi
visokega
gospoda
.
Dali
so
dečku
vode
,
da
si
je
umil
roke
in
obraz
;
potem
je
molil
fatiho
,
turški
očenaš
:
„
V
imenu
Boga
preusmiljenega
!
Čast
in
slava
Gospodu
svetov
,
vseusmiljenemu
,
ki
vlada
na
sodnji
dan
!
Tebi
hočemo
služiti
,
tebe
milo
prositi
:
vodi
nas
po
pravi
poti
,
po
poti
onih
,
ki
se
radujejo
tvoje
milosti
,
in
ne
po
poti
onih
,
ki
se
gnevaš
nad
njimi
,
in
ne
po
poti
prevaranih
!
“
„
Dajte
mi
dečka
!
“
je
velel
paša
in
poteptal
Omarja
prijazno
po
ozki
rami
.
„
Omar
govori
,
kakor
bi
pel
,
“
ga
je
hvalila
Čirikli
,
da
bi
dobila
več
zanj
.
„
Opanke
zna
rezati
,
plesti
zna
mreže
in
košare
.
Medveda
vodi
kakor
izkušen
mož
.
Dasi
dete
tujih
staršev
,
mi
je
bil
dražji
od
mojih
oči
.
Ljubim
ga
zelo
in
ga
negujem
skrbneje
nego
rodnega
sina
.
Plemeniti
gospodine
,
pusti
mi
luč
mojega
življenja
!
“
„
Pojdi
,
pojdi
!
“
jo
je
zavrnil
paša
in
se
namrdnil
prezirljivo
.
„
Koliko
zahtevaš
zanj
?
“
Čirikli
se
je
zbala
,
da
bi
se
mogočni
gospod
razjaril
in
vzel
Omarja
po
sili
.
Ključila
se
je
,
potegnila
z
roko
preko
usten
in
vzdihnila
.
„
Reveži
smo
,
“
je
tarnal
Angar
.
„
Usmili
se
nas
,
presvetli
gospod
!
“
Ko
je
videl
Omar
,
kako
ga
prodajajo
,
se
mu
je
storilo
inako
.
Čutil
je
,
da
ti
trenotki
odločijo
njegovo
usodo
.
V
svojem
strahu
ni
vedel
,
kam
bi
pogledal
in
je
nagnil
zardelo
glavo
...
Paša
je
potegnil
mošnjo
izza
pasa
in
jo
zagnal
pred
ciganko
.
Čirikli
jo
je
naglo
pobrala
in
s
svojimi
krivimi
prsti
pohlepno
otipavala
srebrnike
in
zlate
.
„
Odslej
ostaneš
pri
tem
gospodu
,
“
je
dejala
Omarju
prisiljeno
prijazno
.
„
Veseli
se
,
godilo
se
ti
bo
dobro
.
“
Njen
hinavski
,
zadovoljni
obraz
se
je
zdel
paši
še
odurnejši
.
Omar
je
bil
izprva
vesel
,
da
mu
ne
bo
treba
več
ostati
pri
zlobnem
Angarju
in
hudi
jamadarki
.
Kar
pa
se
je
domislil
svojih
ljubih
tovarišev
,
ki
se
bo
moral
ločiti
od
njiju
za
zmeraj
.
Prebledel
je
,
trepetal
je
kakor
ujet
ptiček
.
„
Daj
nama
še
par
cekinov
,
bogati
gospod
!
“
je
prosila
Čirikli
.
„
Poberita
se
,
ti
in
tvoj
mož
!
“
je
vzkipel
paša
.
„
Sicer
se
bodo
zabavali
z
vama
moji
sluge
!
“
Tiho
in
naglo
sta
izginila
cigana
.
Ko
je
bil
Omar
sam
s
tujim
možem
,
je
zajokal
naglas
.
„
Ne
boj
se
me
,
Omar
!
“
ga
je
tolažil
paša
in
ga
božal
po
temenu
.
„
Odzdaj
si
ti
moj
sin
,
jaz
pa
sem
tvoj
oče
!
“
„
Ah
,
moj
medvedek
!
“
je
ihtel
Omar
in
gledal
pašo
skozi
lase
,
mokre
od
solza
.
„
Ah
,
moj
Sonakaj
!
Niti
roke
mi
ni
podal
.
Nikoli
več
ju
ne
bom
videl
!
“
„
Potolaži
se
,
sinko
!
Podarim
ti
krasnega
konjička
in
lepo
opravo
.
Sluga
Ilmihal
ti
pokaže
kopalnico
,
da
se
umiješ
in
preoblečeš
.
Pojdi
z
mano
!
“
Paša
je
zažvižgal
.
Prihitel
je
postaren
,
srepook
janičar
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
konjenik
;
hodil
je
okorno
,
ker
je
bil
vsled
ježe
raznožnik
.
Gledal
je
mrko
in
jezno
.
Za
pasom
je
nosil
kindžal
,
dolgo
ravno
bodalo
.
Odvedel
je
Omarja
v
nizko
,
okroglo
obokano
kopalnico
.
Prinesel
mu
je
pečenih
sliv
,
medene
pogače
in
obleko
rajnega
sina
Osmanovega
ter
odšel
.
Omar
je
zapahnil
vrata
,
se
naglo
okopal
in
z
velikim
veseljem
oblekel
snažno
,
skoraj
novo
perilo
in
obleko
:
ohlapne
rdeče
hlače
,
dolg
zelen
kaftan
s
srebrnimi
motvozi
,
višnjevosvilen
pas
.
„
Ah
,
da
ne
pozabim
svoje
verižice
in
križka
!
“
je
vzdihnil
razburjen
.
Dolgo
se
je
moral
mučiti
,
preden
je
pregrizel
podlako
svoje
stare
suknje
in
potegnil
svoj
edini
zaklad
na
svetlo
.
Ker
se
mu
ni
bilo
več
bati
ciganke
,
si
je
obesil
verižico
pod
srajco
okoli
vratu
.
Glavo
si
je
pokril
z
visoko
kapo
od
črne
janjčje
kože
.
Vse
mu
je
bilo
precej
prav
,
le
rumeni
čevlji
so
mu
bili
preveliki
.
Veselo
se
je
gledal
v
ogledalu
kristalnočiste
vode
in
radostno
zaploskal
z
rokami
.
In
skokoma
je
tekel
na
dvorišče
.
„
Ej
,
poglejte
našega
malega
janičarja
!
“
se
je
nasmehnil
Osman
paša
na
hodniku
.
„
Pojdi
,
Omar
,
da
ti
pokažem
tvojo
mater
!
“
Odvedel
ga
je
v
haremlik
.
Plaho
je
stopal
Omar
z
njim
mimo
dveh
oboroženih
stražnikov
po
škripavih
lesenih
stopnicah
in
dolgem
ozkem
hodniku
v
prvem
nadstropju
;
bal
se
je
druge
zlobne
Čirikli
.
Paša
je
potrkal
na
vrata
.
Odprla
so
se
tiho
.
Stara
sužnja
je
prhnila
mimo
njiju
in
izginila
ko
senca
.
Stopila
sta
v
prazno
pred
sobo
,
kjer
je
bilo
troje
vrat
.
Pred
srednjimi
je
stala
dvajsetletna
hanuma
,
paševa
druga
žena
.
Omar
jo
je
gledal
z
veselim
začudenjem
.
Njeno
mlado
postavo
je
odevala
gubasta
tančica
od
rožnate
svile
,
posuta
z
zlatimi
zvezdicami
.
Skozi
prozorno
tkanino
so
belele
in
kipele
polne
prsi
,
roke
in
rame
.
Na
gostih
črnih
laseh
je
kar
