stranidoleti
,
kaj
takega
,
kar
bi
se
ne
dalo
stlačiti
v
žakelj
ali
porabiti
se
za
splošne
namene
,
nu
,
kaj
takega
,
se
ve
,
da
volili
bodo
ponižni
sluge
vaših
bratov
,
sebi
v
prid
obrniti
,
kaj
takega
,
kar
bo
sploh
po
vrhu
,
nebistveno
in
brezpotrebno
,
kakor
bi
bilo
n.
pr.
peto
kolo
pri
vozu
,
dasi
bi
bilo
zlato
ali
srebrno
ali
pa
kar
bi
znalo
biti
škodljivo
bližnjemu
,
kakor
je
bilo
zlato
tele
ljudstvu
v
puščavi
ali
pa
preveliko
bogastvo
in
slava
Salomonu
,
potem
so
ve
,
da
bo
dolžnost
preponižnih
slug
vaših
bratov
,
kaj
takega
skriti
in
obdržati
ter
o
priložnosti
obrniti
v
slavo
božjo
ali
v
prid
človeštvu
.
Sicer
pa
se
zdi
preponižnemu
slugi
svojega
gospoda
popolnoma
brezpotrebno
,
da
celo
škodljivo
,
zdaj
že
razpravljati
ono
vprašanje
:
ali
začasno
,
ali
za
vedno
,
z
obrestmi
ali
brez
njih
in
s
kakimi
obrestmi
—
to
vse
spada
v
daljno
prihodnost
;
kdor
hoče
svoje
reči
dobro
opravljati
,
ne
sme
na
več
reči
ob
enem
misliti
...
Tako
tudi
mi
pustimo
daljno
prihodnost
,
in
mislimo
za
zdaj
na
bližnjo
:
in
ta
bližnja
nam
naklada
pred
vsem
žakelj
napolniti
;
do
vrha
napolniti
,
do
vrha
napolniti
,
pravim
,
in
sicer
v
rokah
sinov
Abrahamovih
,
drugače
ravnati
bi
bilo
nepraktično
;
saj
vendar
je
treba
suknjo
obleči
in
nositi
,
predno
se
jo
raztrga
in
beraču
da
.
Spravimo
kaj
skupaj
,
potem
hočemo
že
deliti
in
sicer
vse
po
bratovsko
,
ne
pozabivši
besed
:
beatius
est
rnagis
dare
,
quam
accipere
(
srečneje
je
dati
,
kakor
sprejeti
)
,
a
še
manj
:
beati
possidentes
(
srečni
imoviti
)
.
In
tako
tudi
mi.
In
kar
se
tiče
časa
,
zadovoljen
bode
Izrael
,
da
se
mu
dovoli
vsaj
nekaj
dni
,
pravim
:
quoniam
mille
anni
sicut
dies
una
(
saj
tisoč
let
je
kot
jeden
dan
)
.
To
je
filozofija
,
Jakobovič
Kazanovski
,
čemu
pa
še
onih
zračnih
idealov
?
“
„
Vem
dobro
,
a
brez
filozofije
v
našem
veku
ne
da
se
nič
opraviti
;
vse
se
mora
znanstveno
in
učeno
vtemeljiti
,
drugača
se
ne
bo
dal
nikdo
navdušiti
za
naše
podjetje
“
,
odgovarja
Kazanovski
.
„
I
,
nu
pa
,
morda
misli
gospod
preponižnega
sluge
,
da
Izrael
nima
filozofov
?
In
kakšnih
še
!
Spinoza
,
pravim
Baruk
,
Spinoza
,
kak
filozof
,
filozof
pa
absolutne
enakosti
.
Ni
li
on
prvi
izrekel
največe
skrivnosti
vse
modrosti
,
skrivnost
namreč
,
da
je
le
ena
substancija
(
tvarina
)
,
ki
se
v
posamnih
rečeh
razodeva
,
tako
,
da
ni
razločka
med
človekom
in
človekom
,
med
živali
jo
in
živalijo
,
in
ako
hočete
,
tudi
ne
med
človekom
,
živalijo
in
rastlino
,
in
na
zadnje
med
rudo
in
človekom
,
posebno
ako
je
ruda
žlahtnejša
,
ker
vse
je
lo
eno
,
ena
sama
božja
substancija
.
Tak
je
Spinoza
,
Baruk
Abrahamovič
,
pravim
.
In
vi
hočete
uvesti
med
ljudi
enakost
,
kje
,
prosim
bote
našli
filozofije
,
ki
vam
v
to
bolje
ugaja
?
Prosim
,
ali
ni
Baruk
Spinoza
kar
nalašč
stvarjen
v
pospeševanje
blagih
vzorov
,
ktere
želi
vresničiti
preponižnega
sluge
gospod
in
njegovi
bratje
?
“
„
Zmogli
ste
,
amice
,
Jakobovič
Kazanovski
se
ne
more
dalje
vstavljati
zmagovalni
logiki
prijatelja
Ben
Saruka
.
Bodi
toraj
sklenjena
zveza
“
,
pravi
Kazanovski
slovesno
,
udari
mu
v
desnico
.
„
Večna
zveza
“
,
odgovarja
Menahem
,
„
vi
bote
molzli
,
a
Izrael
bo
preponižno
podložil
golido
in
lovil
in
vestno
pazil
,
da
se
ne
izgubi
nobena
kapljica
.
“
„
In
geslo
združenemu
delovanju
?
“
vpraša
Kazanovski
.
„
I
nu
“
,
odgovarja
Menahem
,
„
isto
geslo
bodi
,
ktero
je
Komi
podvrglo
celo
zemljo
:
divide
et
impera
(
Razdvojuj
in
zapoveduj
)
.
“
„
Velja
:
divide
et
impera
!
“
odgovarja
Kazanovski
.
„
Divide
et
impera
!
“
vsklikneta
oba
.
V
tem
sta
že
skoz
Dolenjo
vas
mimo
Poljančevo
hiše
prišla
po
stezi
na
Gradišče
,
kjer
je
stalo
novo
napravljeno
stanovanje
Mostovskega
.
Ko
prekoračita
hrastje
,
prideta
do
ozidja
,
ki
okoli
in
okoli
obdaja
Sarukovo
poslopje
,
tako
,
da
je
vse
nekako
podobno
trdnjavici
.
Skozi
ozka
vrata
stopivša
v
dvorišče
,
sprejme
ju
sluga
Ben
Sarukov
,
Nande
Gulj
iz
Gorenje
vasi
.
V
sobi
pokaže
Ben
Saruk
svojemu
gostu
naslonjaču
ter
ga
vljudno
povabi
naj
sede
in
se
oddahne
.
On
sam
pa
,
kakor
bi
imel
nujno
opravilo
,
hiti
po
stopnicah
na
streho
,
ktera
je
bila
ravna
,
in
je
dosegala
visokost
bližnjih
hrastov
.
tu
gori
postoji
in
se
začne
ozirati
čez
hrastje
na
Kras
;
lepa
jesenska
polna
luna
razsvitlja
vse
daleč
okrog
;
v
daljavi
na
jug
odseva
se
morje
v
luninem
svitu
,
zadej
pa
na
severno
stran
leži
pred
njim
vipavska
dolina
,
ktero
meji
hrbtišče
Nanosovo
;
proti
zapadu
izgublja
se
vid
na
goriško
stran
daleč
doli
med
Brda
in
Furlanijo
.
Blizo
zdolej
pod
njim
pa
beli
se
krasno
poslopje
Vigenjskega
gospoda
.
Menahem
postanši
vspne
roke
in
oblastno
govori
:
In
stoji
pisano
:
Povzdigni
svoje
oči
in
glej
od
kraja
,
na
kterem
si
zdaj
,
na
sever
in
jug
,
na
vshod
in
zapad
:
vso
zemljo
,
ktero
vidiš
,
ti
hočem
dati
in
tvojemu
zarodu
in
vekomaj
.
In
spet
stoji
pisano
:
Tistega
dne
sklenil
je
Gospod
zvezo
z
Abrahamom
,
rekoč
:
Tvojemu
zarodu
bom
dal
to
zemljo
od
reke
egiptovske
,
do
veliko
reke
evfratske
:
Cinejce
in
Cenezejce
,
Cedmonejce
in
Hetejce
,
Terezejce
in
Rafajce
,
tudi
Amorejce
in
Kanarejce
in
Gergebejce
in
Jebusejce
.
Vse
to
je
obljubil
Jehova
.
Ti
pa
,
Vigenjski
,
tu
zdolej
,
farški
smrdenec
,
klečeplazec
,
od
glave
do
petu
zložen
iz
samih
molkovih
jagod
,
čeljust
ti
Petrova
,
ti
,
ti
se
drznež
ozirati
po
Juhjeti
.
Aha
!
vohaš
Skalo
,
Obročnik
in
Cvetličnik
,
kaj
ne
?
Dober
nos
!
Čakaj
le
,
ti
že
posvetim
,
meniško
kuto
ti
ukrojimo
in
v
kapuco
ti
vtaknemo
obrito
glavo
,
ter
te
zapremo
,
kamor
tišiš
že
od
rojstva
,
ti
samotarec
.
Ti
bi
se
drznil
prekrižati
račune
,
ktere
je
iz
samega
svetega
pisma
,
iz
Jehovo
besede
zložil
Ben
Saruk
Menahem
;
daj
le
,
a
videl
boš
,
kaj
se
pravi
zarotiti
se
„
adversus
sanctum
Israel
!
“
(
Proti
svetemu
Izraelu
.
)
Ko
Ben
Saruk
izlije
v
pričo
lune
svoj
srd
,
spravi
se
počasi
s
strehe
pogostit
novega
zaveznika
s
kapljico
starega
močnega
vina
.
Dolgo
dolgo
še
pivata
vpletena
v
važne
pogovore
.
In
bilo
je
že
čez
pol
noči
,
ko
zares
vsa
trudna
od
dolgega
dela
oči
zatisneta
v
mehki
postelji
zaveznika
Jakobovič
Kazanovski
in
Ben
Saruk
Menahem
Mostovski
.
Zadnje
besede
pa
,
s
kterimi
se
je
nocoj
suha
visokost
poslovila
od
krivonosca
,
so
bile
:
„
Jutri
pa
brž
ko
vstanem
,
odrinem
v
Gorico
.
A
moj
brat
,
Ben
Saruk
,
bo
skrbel
,
ako
se
pred
ne
snidemo
,
dosti
visokorodnih
plavcev
privabiti
v
grad
pri
Koprivi
.
“
In
čul
se
je
preponižni
odgovor
:
„
Ben
Saruk
Menahem
bo
vedno
zvest
svojemu
poklicu
.
Lahko
noč
!
“
Pač
malokteri
vladar
se
je
tako
različno
sodil
,
kakor
cesar
Jožef
.
Vendar
pa
se
vsi
zgodovinopisci
v
tem
zlagajo
,
da
je
bil
Jožef
eden
najblažih
vladarjev
,
ki
so
kdaj
Habsburški
prestol
zasedali
:
nevtrudno
delaven
in
požrtvovalen
,
v
vsem
čist
in
nesebičen
značaj
.
To
priznavajo
še
celó
oni
,
ki
odločno
obsojajo
načela
njegovega
vladanja
.
Večkrat
se
namreč
zgodi
,
da
so
nazori
,
od
kterih
se
dá
kdo
v
svojem
delovanji
voditi
,
celó
napačni
,
dasi
ima
pri
tem
najblaže
namene
,
da
,
vidimo
celó
,
kako
se
ravno
tak
plemenit
mož
večkrat
posebno
strastno
in
junaško
žrtvuje
za
svoje
vzore
,
in
prav
to
naredi
njegovo
zgodovino
tragično
:
z
ene
strani
heroična
požrtvovalnost
,
a
z
druge
neplodovitost
vsega
truda
ter
pičel
vspeh
ni
celó
nesrečen
izid
.
Takovim
blagodušnim
nesrečnežem
prištevamo
po
vsi
pravici
slavne
Terezije
sinú
,
Jožefa
II.
Da
pa
Jožefa
in
njegovo
vladanje
bolje
razumemo
,
moramo
v
kratkih
potezah
označiti
dobo
,
v
kteri
je
živel
.
To
je
bila
doba
osemnajstega
stoletja
,
ktero
imenuje
neki
nemški
leposlovec
izmed
vseh
stoletij
najneumniša
.
In
res
,
odlikovalo
se
je
Voitaire-jevo
stoletje
po
krščanstvu
sovražnem
racijonalizmu
,
in
prav
ta
zdi
se
resnično
med
vsemi
filozofičnimi
ali
verskimi
sistemami
najabotniši
,
ker
postaja
nekako
v
sredi
mod
resnico
in
lažjo
ter
hoče
večno
nasprotje
obeh
spojiti
:
najnevarniša
zmes
samih
prekoslovij
.
S
tem
vso
pozitivno
vero
zanikajočim
racijonalizmom
vjemalo
se
je
tudi
ljudsko
življenje
in
običaji
.
Ne
najdemo
tako
hitro
druge
dobe
v
zgodovini
,
v
kteri
bi
bilo
živelo
več
klatežev
,
kabalistov
in
druzih
čudodelnikov
,
kakor
v
tem
veku
;
prosto
ljudstvo
,
a
primeroma
še
bolj
plemstvo
in
kar
je
bilo
omikanega
sveta
,
vdano
je
bilo
vsakterim
vražam
.
V
tem
veku
so
se
tudi
ali
z
nova
osnovale
ali
vsaj
bistveno
prevstrojila
skrivna
društva
,
kakor
so
bili
Iluminati
,
Martinisti
in
drugi
;
ti
skrivni
društveniki
so
v
ponočnih
shodih
vganjali
vsakovrstne
vraže
in
burke
,
spakovaje
so
večkrat
celo
s
svetimi
cerkvenimi
obredi
.
Res
neumno
osemnajsto
stoletje
!
In
tega
stoletja
otrok
bil
je
Jožef
.
Vendar
pa
smemo
trditi
in
sicer
cesarju
Jožefu
v
pohvalo
,
da
je
od
svojega
časa
sprejel
takorekoč
le
kar
je
imel
boljšega
in
vzornejšega
,
ohranivši
se
popolnoma
čistega
vražnih
praznovernih
sanjarij
.
Jožefov
naraven
čut
bil
jo
prezdrav
,
okus
nepokvarjen
,
da
bi
mu
mogle
vgajati
neslane
slepilne
zmame
;
ne
,
duh
mu
je
bil
vedno
jasen
in
moter
,
ne
poznajoč
tajnih
potov
,
sovražil
je
temo
in
njene
skrivnosti
,
črtil
črne
brate
,
smešil
jih
in
ko
je
zadnja
leta
njihove
bedarije
krstil
z
besedo
„
Gaukelei
“
,
mu
niso
tega
nikdar
več
odpustili
.
A
toliko
bolj
se
je
Jožef
z
umom
in
srcem
oklenil
filozofije
in
duševnih
nazorov
svojega
stoletja
.
In
kako
bi
se
bil
tudi
zamogel
odtegniti
mogočnemu
vplivu
francoskega
slovstva
,
Ki
je
takrat
s
svojimi
proizvodi
preplulo
vso
Evropo
?
Edino
,
kar
ga
je
zamoglo
rešiti
tega
vesoljnega
potopa
in
duha
napotiti
na
boljšo
stran
,
bila
je
krepka
,
odločna
,
svojega
smotra
svesta
si
odgoja
;
a
prav
take
odgoje
je
mladi
Jožef
popolnoma
pogrešal
.
Izročili
so
ga
bili
namreč
grofu
Batthyany-u
,
ki
prevažni
nalogi
nikakor
ni
bil
kos
;
kot
osoren
vojak
,
brez
psihologične
in
pedagogične
omikanosti
,
ni
znal
drugega
,
kakor
trmo
otroku
iz
glave
izbiti
in
sicer
šiloma
,
prav
po
vojaško
,
prave
potrpežljivosti
,
ljubezni
mu
je
manjkalo
,
zatoraj
se
ga
je
Jožef
bal
,
spoštoval
in
ljubil
ga
ni
,
ter
se
je
tako
privadil
vse
le
bolj
iz
strahu
,
nego
iz
prepričanja
delati
.
Tudi
Ben
Saruk
je
bil
dobro
zveden
v
tej
filozoliji
,
ki
je
učila
,
kako
se
najlaglje
muhe
v
mrežo
love
;
le
previdnosti
je
bilo
treba
in
zvite
prekanljivosti
;
imeti
je
bilo
treba
sto
sukenj
raznih
bojev
in
krojev
in
svitlih
rokavic
,
da
se
je
človek
lahko
opravil
in
pokazal
,
kakor
je
bolje
neslo
v
ovčji
ali
pa
v
volčji
obleki
;
saj
tako
svet
notranjosti
ne
vidi
,
ampak
vse
le
po
zunanjem
sodi
.
Med
drugimi
plemenitaži
avstrijskimi
so
se
za
vlade
Jožefove
še
vedno
odlikovali
Kobenceljni
,
kakor
smo
že
v
začetku
povesti
omenili
.
Tukaj
pa
mislim
posebno
na
grofa
Ivana
,
sinu
Gvidonovega
.
Ivan
Kobencelj
bil
je
Jožefu
osoben
prijatelj
,
kar
nam
spričuje
osebno
njuno
dopisovanje
,
ki
se
je
še
le
v
novejšem
času
natisneno
prijavilo
.
V
teh
pismih
ga
Jožef
drugače
ne
imenuje
nego
„
mon
cher
Cobentzell
“
ali
„
mon
ami
“
;
on
sam
pa
Jožefa
zove
svojega
prijatelja
.
Iz
teh
pisem
tudi
posnamemo
,
da
je
cesar
marsikaj
dal
si
naročiti
po
Kobenceljnu
in
mu
sploh
veliko
zaupal
.
Tudi
za
umetniške
umotvore
se
je
Jožef
zanimal
,
akoprav
ni
imel
ne
za
više
rede
,
ne
za
umetnost
samo
pravega
okusa
in
tudi
ne
časa
.
To
zanimanje
njegovo
imamo
pa
največ
pripisati
vplivu
Ivana
Kobenceljna
,
ki
je
bil
vnet
častilec
in
občudovalec
pravih
umetnijskih
proizvodov
.
Znan
je
bil
kot
tak
in
zato
tudi
izbran
za
predsednika
akademiji
umetnosti
na
Dunaji
.
In
zdaj
se
je
pripetilo
,
da
je
želel
Jožef
kupiti
za
dvor
nekaj
slik
,
ki
bi
imele
pravo
umetniško
veljavo
,
toraj
,
ako
mogoče
,
izdelanih
od
klasičnih
umetnikov
.
Zatoraj
so
obrne
do
prijatelja
,
naj
mu
jih
omisli
.
Grof
Ivan
pa
piše
očetu
Gvidonu
,
naj
on
zvrši
,
kakor
najbolje
more
,
cesarjevo
naročilo
;
bilo
je
namreč
Goriško
plemstvo
v
najožji
zvezi
z
italijanskimi
umetniki
;
saj
večidel
so
pošiljali
plemeniti
in
premožni
Goričani
sinove
študirat
višjih
ved
na
italijanske
univerze
;
Italija
pa
je
bila
vedno
prva
gojiteljica
umetnosti
;
sem
toraj
se
jo
bilo
obrniti
iskajočemu
pravih
umotvorov
.
Grof
Gvidon
pa
,
koga
bi
bil
mogel
sposobnišega
za
ta
posel
najti
nego
Vekoslava
,
ki
je
ravno
pred
dvema
letoma
iz
Italije
domov
se
vrnil
študije
v
Padovi
dokončavši
in
več
najslavnejših
mest
obiskavši
prav
s
tem
namenom
,
da
bi
si
izdelke
slavnih
umetnikov
sam
ogledal
in
študiral
.
In
ravno
danes
najdemo
Gvidona
na
Vignji
.
Okoli
treh
nekega
popoludne
je
tisti
teden
po
roženkranski
nedelji
;
ker
jesensko
solnce
še
precej
pritiska
,
sedi
vesela
družba
pri
kamniti
mizi
v
senci
pod
murbo
sredi
dvorišča
:
grof
Gvidon
je
,
gospod
Poljanec
,
gosp.
Pavel
Vigenjski
,
njegov
sin
Vekoslav
in
stric
Ampak
iz
Dolenje
vasi
.
Na
mizi
vidimo
več
steklenic
z
vinom
,
črno
je
in
belo
,
nektere
bodo
kmalo
izpraznjene
,
druge
so
še
polne
,
iz
drugih
spet
se
je
lep
del
iztočil
:
ni
še
učiščeno
vino
,
in
vsakdo
bo
na
prvi
pogled
spoznal
,
da
je
novo
,
letošnje
:
gospodje
so
se
zbrali
na
poskušnjo
novega
,
kakor
je
še
zdaj
navada
o
dobrih
letinah
.
Toda
Gvidona
je
danes
prav
za
prav
nekaj
druzega
privedlo
na
Vigenj
.
V
kratkem
ima
vrniti
se
za
zimo
v
Gorico
,
zatoraj
je
danes
prišel
,
da
bi
so
z
Vekoslavom
konečno
dogovoril
o
potovanji
v
Italijo
.
„
Se
ve
,
pa
da
podaljšate
potovanje
do
Rima
?
“
vpraša
gospod
Poljanec
Vekoslava
.
„
Nu
,
kdo
bi
se
pa
mogel
izogniti
večnega
mesta
?
“
odvrne
Vekoslav
,
„
neka
tajna
moč
me
že
tako
vleče
v
središče
krščanstva
.
“
„
A
potem
pa
bi
kazalo
,
predno
odpotujete
oglasiti
se
v
Gorici
pri
nadškofu
“
,
pravi
Poljanec
,
„
gotovo
ne
bo
manjkalo
naročil
,
morda
važnih
.
“
„
E
,
kdaj
nima
Edling
važnih
naročil
v
Rim
?
“
oglasi
se
Gvidon
z
nekako
naglim
glasom
,
ki
je
lahko
bistremu
opazovalcu
ovadil
nemirno
strast
prešinjajočo
njegove
besede
.
„
Saj
ga
ni
meseca
,
da
bi
kdo
ne
tekel
iz
Gorice
v
Rim
,
ali
iz
Rima
došel
v
Gorico
;
Edling
še
ene
noči
spati
ne
more
brez
blagoslova
papeževega
;
bolj
rimski
je
,
kakor
Pij
sam
!
“
„
Zvest
sin
rimske
katoliške
cerkve
in
njenega
glavarja
jo
naš
Edling
,
a
ne
kakor
Febronijanci
,
kterim
je
papež
peto
kolo
pri
vozu
,
popolnoma
brez
potreben
“
,
zavrača
Poljanec
.
Grof
Gvidon
pa
,
kakor
bi
ne
slišal
,
kar
pravi
Poljanec
,
nadaljuje
,
vedno
glasnejše
povdarjajoč
.
„
V
Rim
,
vedno
v
ta
božji
Rim
!
A
na
Dunaj
bi
ga
ne
spravil
,
znabiti
pred
v
pekel
!
No
,
saj
pravim
pa
,
povrnejo
se
nam
kmalo
časi
tretjega
Inocencija
,
ako
se
naš
Jožef
krepko
ne
postavi
in
ne
sezida
kitajskega
zidu
ob
južni
meji
visokega
,
da
ne
bo
moč
več
gledati
čez-nj
na
onkraj
.
Bog
nas
vari
,
saj
vendar
pravite
,
da
ljubezen
začenja
pri
samem
sebi
,
saj
je
vendar
vsakdo
izmed
nas
pred
rojen
Avstrijec
,
potem
še
le
krščen
,
in
vsakdo
mora
biti
pred
človek
,
pred
avstrijski
državljan
,
kakor
kristjan
in
rimski
podložnik
.
Za
Boga
,
otresite
se
fanatizma
,
pa
malo
več
logike
in
razumeli
boste
.
“
Na
to
grofovo
govorjenje
se
vname
živahen
boj
,
kterega
se
vsa
družba
pri
mizi
vdeleži
,
deloma
z
besedami
,
deloma
pa
s
pozornostjo
,
tako
so
vsi
zamaknjeni
,
da
še
ne
zapazijo
nekoga
,
ki
od
Gradišča
dol
po
pašniku
koraka
,
akoravno
se
je
z
dvorišča
prav
dobro
gor
proti
Gradišču
videlo
,
da
je
vsakdo
tudi
na
pol
mežeč
vse
lahko
zapazil
na
to
stran
.
Je
pa
Ben
Saruk
Mostovski
,
ki
dol
hiti
in
jo
kakor
se
zdi
meri
naravnost
proti
Vignju
.
Ves
črn
je
danes
,
v
pravi
gospodski
uniformi
,
črn
frak
in
oprsnik
,
črn
klobuk
,
črne
rokavice
.
Tudi
naredi
danes
,
kdor
ga
dobro
pogleda
,
poseben
vtis
na
človeka
;
zdi
se
prav
pobožen
,
kakor
da
bi
bil
celo
noč
premišljaval
Kristusovo
trpljenje
in
molil
danes
dopoludne
,
oči
so
vse
nekako
duhovne
,
sploh
se
zdi
danes
Ben
Saruk
popolnoma
čeznaraven
,
tudi
na
urni
verižici
visi
mu
znamnje
našega
odrešenja
.
Hiti
pa
kar
se
da
,
kakor
bi
bil
že
davno
zamudil
važno
opravilo
,
ktero
mu
nalaga
sveta
dolžnost
brž
ko
mogoče
zvršiti
.
In
pravi
trenotek
je
zadel
Ben
Saruk
.
Med
tem
pa
naši
gostje
pri
kamniti
mizi
živahno
svoj
pogovor
nadaljujejo
.
„
A
tudi
naš
Edling
bi
moral
razumeti
to
resnico
“
,
nadaljuje
Gvidon
;
„
prve
in
najsvetejše
dolžnosti
nam
nalaga
domovina
in
država
,
po
tem
še
le
pride
cerkev
;
ta
pa
nikakor
ni
v
Rimu
ali
celo
v
papeži
,
tega
so
škofje
počastili
s
prvim
sedežem
,
a
vendar
pa
zarad
tega
nima
najmanjše
oblasti
čez
nje
,
on
je
v
cerkvi
le
prvi
uradnik
,
servus
servorum
Dei
je
,
a
ne
princeps
principum
terrae
.
Toraj
naj
le
ponižno
čaka
,
da
mu
narodi
,
da
mu
posamne
države
priznajo
ono
čast
prosto
od
škofov
mu
podeljeno
a
naj
se
nikar
ošabno
ne
povzdiguje
hoteč
samovoljno
gospodovati
in
svetu
postave
dajati
;
mi
se
več
ne
bojimo
tistih
strel
,
ki
so
v
srednjem
veku
tako
mogočno
švigale
in
Evropo
zažigale
.
Skrbi
naj
papež
za
oni
svet
,
za
večni
blagor
vernih
,
a
tu
naj
nas
v
miru
pusti
,
da
vredimo
po
svoji
volji
posvetne
zadeve
.
Ta
katekizem
,
mislim
,
bi
ne
škodil
Edlingu
,
a
v
Rimu
seveda
se
ga
ni
mogel
navaditi
.
Toda
upam
,
da
mu
bo
cesar
Jožef
prvo
poglavje
kmalo
poslal
.
“
„
Kako
poglavje
?
“
vpraša
Poljanec
.
„
Tolennz
-
Edict
“
—
odgovori
zmagonosno
Gvidon
,
„
je
že
zgotovljen
,
včeraj
došla
mi
je
vesela
novica
z
Dunaja
,
še
ta
mesec
bo
objavljen
.
“
„
Se
šalite
,
gospod
grof
“
,
vpraša
Poljanec
,
„
da
se
je
strah
že
prikazal
?
“
„
In
jaz
ga
pozdravljam
,
ker
pred
njim
bodo
zbežale
zadnje
srednjeveške
pošasti
,
spuhteli
predsodki
in
Avstriji
zasijalo
dobrodejno
solnce
.
Saj
vendar
je
pa
čas
,
da
se
tudi
pri
nas
enkrat
prizna
naravno
človeško
pravo
;
svobodno
naj
vsak
državljan
časti
Boga
,
kakor
mu
ljubo
.
In
ali
ne
nosijo
vsi
enako
državnih
bremen
;
morda
denar
od
protestantov
vplačan
manj
velja
,
kakor
od
katoličanov
?
Čemu
tedaj
ono
prevladanje
„
edino
zveličavne
“
katoliške
cerkve
in
preziranje
drugovercev
?
Delo
rimske
prekanjenosti
je
to
,
ki
je
skušalo
,
potem
ko
so
se
ji
po
veliki
reformaciji
države
jele
ena
za
drugo
odtegovati
ter
pripadati
lutrovi
veri
,
vsaj
ostale
čisto
ali
deloma
katoliške
ohraniti
v
pokorščini
.
Zatoraj
pa
seje
proglasil
princip
edine
državno-pravne
vere
rimsko-katoliške
.
„
Ne
,
ne
,
gospod
grof
“
,
zavrača
krepko
Poljanec
,
„
ta
nauk
ni
le
rimskih
papežev
,
ampak
prepričanje
vseh
pravih
katoličanov
.
Kakor
jo
Bog
le
eden
in
resnica
le
ena
,
tako
je
tudi
vsak
človek
spoznavši
resnico
dolžan
priznati
jo
in
po
njej
živeti
;
a
prav
tako
je
tudi
država
dolžna
držati
se
resnice
in
jo
javno
priznati
,
v
postavah
,
v
šolah
,
v
vojaštvu
,
v
državnih
zavodih
in
vsem
javnem
življenji
.
A
država
,
ki
laž
ravno
tako
priznava
kot
resnico
in
ji
daje
iste
pravice
,
ravna
proti
naravnemu
zakonu
.
Kaj
je
namreč
država
?
Je-li
morda
absolutna
,
božji
ali
naravni
postavi
nepodvržena
.
Nikakor
.
Ampak
država
ni
nič
drugega
,
kakor
posamni
državljani
v
skupino
združeni
;
vzamemo
to
skupino
,
potem
še
sence
ni
več
od
države
,
imamo
ničlo
.
Kakor
so
toraj
posamni
državljani
vsak
za-se
dolžni
pripoznati
resnico
a
zavreči
laž
,
tako
tudi
država
za
vse
ali
javno
.
“
„
Lepe
besede
“
,
odgovarja
Gvidon
,
„
dale
bi
se
prav
prijetno
brati
v
kakem
srednjeveškem
folijantu
,
a
so
brez
vsake
praktične
veljave
.
Kaj
hoče
neki
država
začeti
z
edino
zveličavno
katoliško
vero
,
ako
obsega
poleg
te
še
druge
?
Bo
li
morda
dajala
postave
,
ki
vgajajo
le
katoličanom
in
žalijo
drugovernike
?
Ni
li
dolžna
brez
vsakega
ozira
na
to
ali
ono
veroizpovedanje
zakone
dajati
,
ki
vsem
enako
vgajajo
,
nobenega
ne
žalijo
?
“
„
Prav
“
,
odgovarja
Poljanec
,
„
vendar
pa
se
mora
država
,
karkoli
počne
,
kjerkoli
zapoveduje
,
držati
kakih
nazorov
in
ti
morajo
se
strinjati
z
resnico
,
resnica
pa
je
le
ena
,
kakor
le
en
Bog
,
to
resnico
pa
najdemo
edino
le
v
katoliški
cerkvi
—
ergo
...
„
Extra
Ecclesiam
Catholicain
non
est
salus
!
“
zadoni
naenkrat
od
strani
glas
.
Ben
Saruk
je
bil
med
tem
došel
na
dvorišči
,
da
ga
družba
v
važni
pogovor
vsa
zamišljena
ne
zapazi
,
s
temi
besedami
vstopi
se
med
Gvidona
in
Vekoslava
,
ki
sta
sedela
nasproti
Poljancu
.
Pogovor
se
začasno
pretrga
;
ker
naš
krivonosec
se
je
danes
prvič
prišel
na
Vigenj
poklonit
.
Najpred
seže
v
roko
Vekoslavu
kot
znancu
od
roženkranske
nedelje
,
Vekoslav
pa
ga
priporoči
očetu
Pavlu
.
Globoko
se
prikloni
Ben
Saruk
gospodu
Vigenjskemu
.
„
Lovro
Mostovski
od
Nekoga
,
imam
čast
danes
se
predstavljati
vam
kot
mojemu
sosedu
.
Že
dva
tedna
,
kar
sem
na
Gradišči
;
a
do
sedaj
mi
ni
bilo
mogoče
pohoditi
vas
;
saj
veste
,
vaše
Visokorodje
,
da
nov
naseljenec
ima
dosti
opravila
,
predno
si
stanovanje
priredi
.
Zdaj
še
le
prostejše
diham
in
prvo
moje
nad
vse
prijetno
delo
je
obiskati
vas
,
tem
bolj
,
ker
sem
že
imel
čast
seznaniti
se
z
vašim
veleomikanim
gospodom
sinom
.
“
Pri
teh
besedah
objame
Pavlu
desnico
in
jo
objeto
drži
z
obema
rokama
.
„
Gospod
Poljanec
,
bivši
rektor
general-seminarja
Graškega
“
,
pravi
gospod
Pavel
predstavljajoč
Mostovskemu
Poljanca
.
Ben
Saruk
se
nizko
prikloni
in
se
stegne
po
roki
Poljančevi
hoteč
mu
jo
preponižno
poljubiti
;
komaj
se
Poljanec
ubrani
toliki
časti
.
„
Gospod
Poljanec
“
,
ponavlja
Mostovski
premišljeno
in
počasno
,
„
mislim
da
ne
po
vsem
neznan
.
Ali
nisem
imel
časti
na
roženkransko
nedeljo
slišati
vaš
slavnosten
govor
?
Ne
spominam
se
,
da
bi
že
bil
slišal
kedaj
tako
pridigo
;
do
solz
ste
me
ganili
.
Zatoraj
čestitam
,
gosp.
Poljanec
!
Upam
,
da
v
vas
bom
imel
zvestega
tovariša
svojih
nazorov
.
Vaša
velečastitost
se
bo
kmalo
prepričala
,
da
Lovro
Mostovski
tudi
ni
tujec
v
bogoslovskih
vedah
.
“
„
Da
ste
mi
dobro
došli
na
mojem
domu
vsako
uro
,
noč
in
dan
,
kadar
vam
ljubo
,
gospod
Lovro
Mostovski
.
“
„
A
tudi
z
vašo
hišo
,
blagorodni
gosp.
Vigenjski
,
nadejam
se
,
da
bom
ostal
v
najprijazniših
razmerah
:
mir
naj
vlada
med
sosedi
,
mir
in
sprava
,
to
želi
najsrčniše
vaš
sluga
,
kakor
je
želel
Abraham
Lotu
.
A
to
zložnost
,
predrzne
so
upati
Mostovski
,
vezalo
bo
in
blažilo
najino
prijateljstvo
,
gosp.
Vekoslav
,
ki
se
ima
razcvitati
iz
enakega
prepričanja
.
Že
vem
,
da
ni
je
razlike
v
najinih
nazorih
,
g.
Vekoslav
.
“
„
Povspeši
Bog
vse
dobro
in
blago
početje
“
,
glasil
se
je
kratek
odgovor
Vekoslavov
.
„
A
,
slavna
gospoda
“
,
prične
Mostovski
naenkrat
,
„
slavna
gospoda
je
bila
utopljena
v
važne
razgovore
,
ktere
je
moja
nizkost
pretrgala
;
naj
slavna
gospoda
blagovoljno
nadaljuje
pričeto
besedovanje
.
Ali
smem
vedeti
,
kaj
je
bil
glavni
predmet
pogovora
,
kterega
sem
le
zadnji
konec
slišati
deloma
imel
čast
?
“
„
Rekel
sem
,
gospod
grof
“
,
začne
Poljanec
z
nova
svoje
dokazovanje
,
„
da
se
država
v
svojem
javnem
delovanji
mora
držati
nazorov
,
ki
se
vjemajo
z
večno
resnico
in
ker
je
ta
le
v
katoliški
cerkvi
,
sledi
,
da
se
mora
strinjati
z
nauki
te
cerkve
.
Ste
katoličan
,
gospod
grof
?
“
„
Mislim
,
da
sem
,
ali
vsaj
želim
biti
“
,
odgovori
Gvidon
.
„
Ali
bi
zamenjali
svojo
vero
z
lutrovo
ali
s
kterokoli
drugo
?
“
vpraša
Poljanec
.
„
Nikakor
ne
“
,
pravi
Gvidon
.
„
Zakaj
pa
ne
?
Ali
ne
zarad
tega
,
ker
ste
prepričani
,
da
dve
nasprotujoči
si
veri
ne
moreti
ob
enem
resnični
,
ali
je
ena
,
ali
druga
,
ker
resnična
je
le
ena
.
In
ker
upate
,
da
je
katoliška
prava
,
zavračate
vsako
drugo
.
In
vendar
,
kako
morete
odobriti
,
da
država
enakopravno
priznava
poleg
katoliške
tudi
druge
tej
nasprotujoče
vere
.
Je-li
morda
laž
taisto
,
kar
resnica
,
ali
resnica
kar
laž
?
“
„
Idem
non
potest
simul
esse
et
non
esse
“
,
omeni
važno
Ben
Saruk
Menahem
.
„
Kaj
pa
,
ko
imamo
v
Avstriji
razven
katoličanov
tudi
drugovernikov
?
“
vpraša
Gvidon
.
„
Drugovernikov
?
“
ponavlja
Poljanec
.
„
In
koliko
jih
je
?
Komaj
sedmina
od
vseh
državljanov
.
A
ogromna
večina
naj
bi
se
vdala
taki
manjšini
?
Vdala
se
,
pravim
.
Še
več
,
da
bi
ta
večina
taki
manjšini
na
ljubo
zatajila
svoje
versko
prepričanje
?
In
to
se
zgodi
,
kakor
brž
država
javno
prizna
drugim
veram
enako
veljavo
kakor
katoliški
.
Ker
po
tem
je
pred
državo
vsaka
druga
ravno
tako
prava
kakor
katoliška
vera
,
ali
da
govorim
bolj
naravnost
,
laž
ravno
tako
prava
kakor
resnica
.
Ne
veste
li
,
gospod
grof
,
da
s
tako
tolerancijo
država
obsodi
katoliško
vero
in
žali
verski
čut
vseh
katoličanov
,
ki
trdno
verujejo
,
da
ni
je
resnice
,
ne
zveličanja
razun
v
katoliški
cerkvi
?
“
„
I
pa
“
,
zavrne
grof
,
„
kako
naj
vendar
država
ravna
,
ko
ima
zraven
katoliških
tudi
nekatoliških
podložnikov
,
kakor
pri
nas
?
Ne
bodo
li
drugoverniki
globoko
žaljeni
,
ako
se
le
katoliški
veri
priznava
državna
,
javna
veljava
?
Ali
jih
bo
morda
država
hotla
siliti
h
katolicizmu
proti
njihovemu
prepričanju
?
“
„
Kako
ravnati
?
“
vpraša
Poljanec
.
Kjer
je
kakor
pri
nas
katoličanov
ogromna
večina
,
ni
težko
določiti
,
kako
naj
se
ravna
.
Kjer
je
toliko
podložnikov
katoličanov
,
sme
se
gotovo
tudi
država
smatrati
za
katoliško
;
kdo
bi
družine
obstoječe
iz
sedmih
udov
ne
imenoval
katoliške
,
ako
se
en
sam
ud
poluterani
?
Tako
tudi
pri
nas
—
ergo
:
In
drugoverniki
so
vrh
tega
še
vsiljenci
,
Avstrija
je
bila
nekdaj
čisto
katoliška
,
in
ako
so
nekteri
podložniki
zatajili
vero
očetov
in
sprejeli
drugo
,
hvaležni
naj
bodo
,
da
se
jih
v
Avstriji
še
trpi
.
„
Prav
“
,
odgovarja
grof
;
„
kako
pa
v
onih
državah
,
kjer
se
ta
načela
nikdar
ne
dajo
uvesti
brez
nevarnega
punta
,
ali
kjer
je
drugovernikov
polovica
ali
vsaj
ne
dosti
manj
kakor
katoličanov
.
“
„
Tedaj
je
pa
najboljše
,
da
se
država
v
verske
reči
kar
nič
ne
vtika
;
toraj
se
ve
,
da
se
mora
država
s
cerkveno
-
katoliškega
,
pozitivnega
stališča
umakniti
na
stališče
čisto
naravnega
prava
in
nravnosti
ktero
je
še
vedno
občna
podlaga
vsem
onim
veram
,
ktere
imenujemo
kristjanske
,
katoliški
in
nekatoliškim
.
Tako
bi
država
nobene
ne
žalila
,
ker
slonele
bi
na
enem
in
istem
naravnem
redu
,
na
kterem
sloni
vsaka
prava
krščanska
vera
.
Zatreli
bi
morala
le
to
,
kar
zdravim
načelom
naravnega
prava
nasprotuje
in
kar
bi
znalo
nevarno
biti
državnemu
obstanku
ali
družinskemu
redu
.
A
po
tem
takem
lahko
razvidite
,
gospod
grof
,
da
vez
med
cerkvijo
in
državo
,
ki
je
tako
razkosana
v
razna
veroizpovedanja
,
ne
more
biti
več
tako
ozka
,
kakor
jo
nahajamo
v
srednjem
veku
.
Reformacija
je
ono
vez
pretrgala
ali
vsaj
rušila
.
In
taka
država
,
ki
obsega
več
različnih
ver
,
najboljše
stori
,
da
se
kar
nič
ne
vtika
v
verske
zadeve
svojih
podložnikov
,
ampak
da
pusti
vse
mirno
,
naj
so
vsaka
razvija
,
kakor
ve
in
zna
,
da
le
ena
druge
ne
zavira
v
vživanji
svojih
pravic
.
A
takim
državam
Avstrija
ne
pripada
,
ker
ima
ogromno
večino
katoličanov
,
in
se
zatoraj
po
vsej
pravici
imenuje
katoliška
,
zarad
tega
mora
tudi
v
javnem
,
recimo
,
državnem
delovanji
in
zakonodajstvu
priznavati
katoliške
nazore
.
Ako
se
pa
neče
priznati
,
naj
se
hoče
proklicati
enakopravnost
različnih
ver
,
toraj
naj
se
vlada
umakne
s
pozitivnega
katoliškega
stališča
na
čisto
in
naravnega
se
naj
ne
vtika
več
v
cerkvene
reči
.
Kako
krivično
je
to
,
od
ene
strani
proklicati
enakopravnost
,
od
druge
strani
pa
katoliško
cerkev
vkleniti
v
železni
jarem
nestrpljivega
birokratičnega
absolutizma
in
hoteti
,
da
se
ne
bo
smelo
kmalo
še
zvoniti
in
cerkve
odpreti
brez
državnega
dovoljenja
.
Ven
toraj
iz
cerkve
in
sakristije
s
tako
državo
!
In
tako
ostane
neovrgljivo
:
Država
ali
drži
so
ene
vere
in
ta
bodi
vera
državljanov
,
kakoršna
je
v
Avstriji
,
katoliška
,
ali
pa
pusti
država
verske
reči
dotičnim
veram
;
najhujše
pa
je
Toleranzedikt
v
katoliški
državi
,
ki
hoče
absolutistično
vladati
in
tlačiti
katoliško
cerkev
.
“
Tako
konča
Poljanec
.
Ben
Saruk
pa
se
nekako
imenitno
vspne
z
glavo
in
stopi
na
noge
,
kakor
bi
se
hotel
postaviti
na
čisto
objektivno
stališče
in
tako
posredovati
med
Gvidonom
in
Poljancem
,
ter
govori
:
„
In
necessariis
unitas
,
in
dubiis
libertas
.
Jaz
občudujem
vašo
logiko
,
gosp.
Poljanec
;
iz
vas
pa
,
gospod
grof
,
govori
sama
ljubezen
in
človekoljubje
,
vaša
logika
je
blago
srce
.
Tu
nahajam
um
in
srce
,
in
to
dvoje
naredi
moža
.
Deus
veritas
est
,
Deus
charitas
est
.
“
„
In
tako
toraj
mislite
,
da
našemu
Edlingu
to
poglavje
Jožefovega
katekizma
ne
bo
ugajalo
?
“
vpraša
Gvidon
Poljanca
.
„
Vstavljal
se
bo
,
to
vem
,
in
po
vsej
pravici
“
,
odgovarja
Poljanec
.
„
Ali
ni
naša
grofija
čisto
katoliška
?
In
zdaj
se
ima
razglasiti
toleranca
krivovercem
?
In
kteri
duhovni
pastir
,
ki
ima
le
še
iskrico
apostolskega
duha
v
sebi
,
ne
bo
z
vsemi
močmi
zavračal
krivoverce
od
svoje
čisto
katoliške
čede
?
Da
bi
se
vrinili
zdaj
med
nas
heretiki
,
ter
strupili
vero
naših
očetov
?
Ne
,
ne
,
tudi
sto
takih
ediktov
,
če
pridejo
z
Dunaja
,
enega
ne
bo
Edling
razglasil
,
stal
bo
trden
kakor
skala
,
Bog
živi
,
Bog
ohrani
nam
takega
vladiko
!
“
„
Bog
ga
živi
!
“
vsklikne
tudi
Vekoslav
.
Ben
Saruk
pa
nič
;
ampak
en
trenutek
,
ko
Gvidon
pogleda
na
stran
,
hitro
z
očmi
pomigne
proti
Poljancu
in
Vekoslavu
,
kakor
bi
jim
hotel
pritrditi
;
a
med
tem
,
ko
Vekoslav
častita
Poliancu
,
se
Ben
Saruk
nagne
proti
Gvidonu
in
mu
pošepeče
:
„
skolastična
sofistika
!
“
Sicer
je
pa
čutil
,
da
ni
več
varno
sedeti
v
taki
družbi
,
ako
se
govor
ne
obrne
na
drugo
stran
.
Iz
te
zadrege
ga
reši
gosp.
Pavel
.
Solnce
se
je
bilo
namreč
med
tem
že
močno
nagnilo
proti
zahodu
,
ginevalo
je
čedalje
bolj
z
dvorišča
in
zdel
se
je
Pavlu
čas
goste
povabiti
v
obednico
na
južino
,
ktera
je
že
čakala
napravljena
,
kakor
je
ravno
malo
pred
Urša
naznanila
gospodarju
Pavlu
.
Vzdignejo
se
toraj
in
gredo
noter
.
Na
vratih
hoče
se
Saruku
enoglasno
dati
čast
,
da
bi
prvi
vstopil
.
A
on
se
preponižno
umakne
in
porine
naprej
gospoda
Poljanca
,
rokoč
:
Praecedat
Ecclesia
!
Šele
pozno
v
noč
odide
Ben
Saruk
s
Poljancem
,
kterega
med
važnimi
pogovori
sprejme
na
dom
.
Preden
se
od
njega
poslovi
,
da
bi
se
vrnil
na
Gradišče
,
prosi
ga
še
eno
reč
:
„
Moja
goreča
želja
je
bila
že
od
nekdaj
,
gosp.
Poljanec
,
vpisati
se
v
bratovščino
sv.
roženkranca
;
a
do
zdaj
so
mi
bile
okoliščino
tako
nevgodne
,
da
nisem
imel
priložnosti
tega
storiti
.
Ker
mi
je
pa
Bog
naklonil
to
milost
naseliti
se
tu
,
kjer
ima
slovita
bratovščina
sv.
roženkranca
svoj
sedež
,
in
v
vas
tako
gorečega
buditelja
—
dovolj
mi
je
vaša
pridiga
,
gospod
Poljanec
,
dovolj
—
tedaj
je
vašega
sluge
najponižniša
želja
sprejet
biti
od
vas
v
Štanjelsko
bratovščino
sv.
roženkranca
.
“
„
Prav
rad
spolnim
vam
sveto
željo
,
gospod
Lovro
Mostovski
,
tembolj
,
ker
sem
se
prepričal
o
vaših
nazorih
,
ki
so
po
vsem
pravo
katoliški
,
kaj
takega
se
dandanes
pri
posvetnih
omikancih
redko
kedaj
nahaja
.
“
„
Ako
mi
je
toraj
prošnja
uslišana
,
bo
preponižni
vam
Lovro
Mostovski
tem
slajše
spal
pod
mogočnim
varstvom
Marijo
sv.
roženkranca
.
Tako
se
je
spolnila
ena
mojih
najgorečniših
želj
.
Lahko
noč
,
gospod
Poljanec
.
“
„
Srečno
pridite
na
Gradišče
“
,
odgovori
Poljanec
.
Na
Gradišče
dospevšega
Ben
Saruka
čaka
že
na
ozkem
dvorišči
med
zidom
in
hišo
mož
,
kterega
zamoremo
ob
slabem
luninem
svitu
malo
in
površno
spoznati
.
Visok
je
vsekako
,
glavo
ima
podolgasto
,
na
glavi
ima
visok
všpičen
klobuk
z
gosjim
peresom
,
Greki
ob
strani
visoko
v
zrak
moli
.
Obraz
mu
je
dosti
izpit
in
bled
;
kakor
se
zdi
,
ni
rojen
pod
vgodno
zvezdo
,
mora
imeti
za
seboj
preteklost
ne
kaj
veselo
:
noge
še
precej
dolge
,
in
kolena
malo
vsaksebi
,
kakor
je
navadno
pri
jezdecih
;
največ
veljave
na
njem
zdi
se
,
da
imajo
visoki
svitli
čevlji
,
na
kterih
se
zadej
prav
lahko
zapazijo
svitle
ostroge
.
Izurjen
jezdec
toraj
mora
biti
ta
človek
.
In
to
ni
težko
uganiti
,
ker
njegova
druga
polovica
stoji
mu
na
strani
,
ter
klampasto
drži
glavo
upognjeno
v
tla
,
suhljata
kobila
,
kteri
se
lahko
vse
kosti
po
hrbtu
štejejo
,
kakor
lehe
po
kraški
njivi
;
vendar
se
zdi
urna
dirjalka
,
ker
noge
ima
tanke
in
zadnja
skoka
posebno
raztezna
.
„
Dober
večer
“
,
predstavi
se
Ben
Saruku
.
„
Blagorodni
gospod
Jakobovič
Kazanovski
blagovolil
je
blagorodnemu
bratu
Mostovskemu
izročiti
bratovski
pozdrav
“
.
To
izgovorivši
poda
Saruku
pismo
trikrat
zapečateno
in
se
mu
globoko
pokloni
.
Ko
Ben
Saruk
pismo
odpre
in
prebere
,
obrne
se
z
važno
besedo
k
tujcu
:
„
Predragi
sin
,
Eliezer
bil
je
Abrahamu
zvest
hlapec
,
našel
je
njegovemu
sinu
prvič
bogato
,
drugič
lepo
ženo
.
Tako
tedaj
,
ljubi
sin
,
zvestoba
je
prva
čednost
;
a
druga
prvi
enaka
je
ukretnost
in
naglost
.
Imaš
,
dragi
sin
,
brze
noge
?
In
tvoja
tovaršica
ima
nagel
poskok
?
“
„
Gospodine
preblagorodni
“
,
odgovarja
jezdec
,
„
jaz
pretečem
v
eni
uri
štiri
milje
,
moja
kobila
pa
osem
,
oba
skupaj
dvanajst
,
kakor
je
bilo
dvanajst
aposteljnov
.
“
„
In
dvanajst
rodov
,
Izraelovih
“
,
dostavi
hitro
Ben
Saruk
.
„
Vidim
,
predragi
sin
,
da
ti
niso
popolnem
neznane
skrivnosti
nebeškega
kraljestva
.
Le
zvesto
in
naglo
.
Kdor
zvesto
služi
dobi
plačilo
.
In
če
si
zakopan
v
dolgove
čez
glavo
,
glej
,
plačano
bo
do
zadnjega
vinarja
,
in
ko
bi
tudi
tvojih
upnikov
bilo
ko
zvezd
na
nebu
,
glej
vsi
,
vsi
bodo
zginili
pred
teboj
,
kakor
zvezde
pred
solncem
.
In
veš
,
dragi
sin
,
kje
so
Volkovi
?
“
„
Ne
le
za
Volkove
ve
vaš
sluga
,
ampak
tudi
za
vsak
drug
kot
naše
dežele
daleč
okrog
“
,
odgovori
jezdec
.
„
Dobro
toraj
“
,
pritrdi
Ben
Saruk
in
hiti
v
hišo
,
kjer
v
pisarni
sede
za
mizo
in
napiše
ta
list
:
Ben
Saruk
Menahem
Mostovski
bratu
Luki
,
pastirju
pri
Volkih
,
apostolski
pozdrav
!
„
Pa
piše
...
Jakobovič
,
da
ne
smemo
dremati
,
ampak
gibati
se
in
delovati
na
vse
kriplje
,
dokler
je
dan
in
ne
pride
noč
,
ko
nikdo
ne
bo
mogel
več
delovati
.
Da
se
ima
letos
za
Silvestrovo
dosti
muh
iz
vse
dežele
zgnati
vkup
v
Jakobovičev
grad
na
vznožji
Brd
.
Zatoraj
kliče
brat
bratu
v
Volke
:
čas
je
,
da
iz
spanja
vstanemo
.
Ne
držimo
rok
križem
!
Jaz
,
dragi
brate
,
sem
že
vpisan
v
roženkransko
bratovščino
,
in
z
največim
molkom
,
ki
se
bo
dal
dobiti
na
svetu
,
molil
bom
pri
procesijah
.
Sploh
je
konstelacija
izvrstno
dobra
.
Menih
Vigenjski
potuje
to
zimo
v
Italijo
častit
kosti
svetih
mučenikov
.
Med
tem
pa
bo
Ben
Saruk
plesal
,
da
bo
kaj
.
A
brate
,
v
kratkem
te
obiščem
,
glej
,
da
me
boš
peljal
v
grad
pod
Skalo
in
me
predstavil
grofu
Antonu
in
pa
Julijeti
,
Julijeti
,
po
kteri
se
klečeplazu
Vigenjskemu
sline
cedijo
!
Zdravstvuj
,
v
Volkovih
brate
pastir
!
...
Ben
Saruk
Menahem
“
A
za
pol
ure
kasneje
slišala
so
se
dol
po
cesti
na
Rašo
topotati
kopita
visoke
suhljadi
kobilske
;
in
ker
ji
je
naš
jezdec
posebno
dobro
znal
z
ostrogami
požgečkati
suha
rebra
,
šla
je
hitro
,
tako
da
do
Volkov
gotovo
ni
potreboval
čez
eno
uro
.
Že
sinoči
smo
videli
strica
Ampaka
na
Vignji
,
do
danes
zjutraj
se
je
pomudil
,
zdaj
še
le
se
odpravlja
počasi
od
županovih
.
Saj
pa
tudi
stric
Ampak
ni
nikdar
hitel
,
dal
se
je
raji
sam
čakati
,
kakor
da
bi
on
sam
druge
čakal
:
tako
je
menil
,
da
je
bolj
veljavno
za
možaka
,
kakoršen
je
on
.
In
bil
je
res
po
vsem
možak
,
prav
originalen
možak
,
stric
Ampak
iz
Dolenje
vasi
.
Klobuk
črn
s
širokimi
kraji
,
pod
njim
medlikast
obraz
,
kije
že
dosti
skušal
in
spričal
,
nos
no
majhen
,
črnikasto-kotlene
kože
in
barve
,
oči
pa
svitlo-bistre
,
kakor
da
bi
iz
njih
silila
vsa
možatost
,
ktere
sedež
,
pravijo
,
da
so
možgani
pod
čepinjo
skriti
,
in
teh
moral
je
imeti
Ampak
precejšnjo
mero
,
ker
čepinja
se
mu
je
visoko
vzdigala
in
tem
bolj
se
razodevala
,
ker
je
bila
skoro
popolnoma
gola
.
Ali
še
nekaj
druzega
je
stricu
Ampaku
oči
bistrilo
.
Nosil
je
namreč
v
posebno
za
to
ušitem
žepu
na
levem
hlačniku
škatljo
duhana
,
okroglo
,
mogočno
,
blizo
kakor
torilo
,
v
kterem
širijo
Kraševci
manjše
sire
za
domačo
rabo
.
Kdor
se
je
bližal
Ampaku
,
zapazil
je
že
od
daleč
v
levem
žepu
okroglo
hranilnico
unega
prahu
in
ako
tudi
ne
,
opomnil
ga
je
stric
Ampak
sam
,
ker
izvlekel
jo
je
vsakih
pet
korakov
ali
kolikorkrat
je
koga
srečal
,
postal
jo
,
z
desnico
je
odkril
in
vdarši
jo
ob
stran
ponudil
z
besedami
:
Vam
je
všeč
,
boter
?
Vsakdo
mu
je
bil
boter
,
bodisi
kmet
ali
gospod
,
tudi
ko
bi
bil
prišel
kdo
iz
Amerike
.
Potem
pa
se
je
s
svojima
dvema
prstoma
zagnal
v
škatljo
in
vgrabil
,
kar
se
je
dalo
in
tako
mogočno
povlekel
,
da
so
se
mu
oči
zvekšalo
in
zabliskale
,
žile
po
sencih
in
čelu
se
napele
.
Rad
je
govoril
stric
Ampak
,
a
prav
možato
in
veljavno
,
zatorej
počasi
.
Imel
je
pa
navado
vsak
drug
stavek
začeti
z
besedo
„
ampak
“
,
da
si
je
govoru
pristojala
ali
ne
;
na
zadnje
končaval
je
svoje
modrovanje
navadno
s
tem
,
da
je
počasi
in
pomenljivo
zategnil
dvakrat
:
ampak
—
ampak
—
in
konec
je
bil
vsemu
dokazovanju
.
Ker
je
pa
ta
beseda
na
Krasu
kaj
nenavadna
in
se
prav
redkokrat
sliši
,
so
mu
poredni
Kraševci
najbrže
zarad
tega
izrekli
:
stric
Ampak
,
vsaj
drugače
ga
ni
nikdo
imenoval
.
Toda
stric
Ampak
je
bil
tudi
raoz
zveden
in
pripraven
za
vsako
opravilo
.
Res
sicer
,
da
je
vse
z
lahka
počel
,
ker
držal
se
je
modre
prislovice
:
„
festina
lente
“
,
a
vendar
je
prevzel
sto
in
sto
naročil
in
vse
na
svetu
zadovolil
.
Kakor
so
sploh
pravili
o
njem
,
je
malo
ali
nič
spal
in
zatorej
vedno
našel
dovolj
časa
svojim
opravkom
.
Tudi
ko
pride
komisar
Krišpin
Geravs
v
Štanjel
,
videli
so
že
tisti
dan
strica
Arapaka
pri
ujera
in
kmalo
je
sam
Geravs
spoznal
,
da
blagor
telesu
,
komur
je
Ampak
desna
roka
.
Sklenila
se
je
koj
pogodba
,
da
bo
Ampak
raznašal
Geravsova
povelja
po
županiji
in
vse
točno
,
akoravno
ne
prenaglo
,
izvršil
,
kar
mu
bode
naložila
Geravsova
oblast
.
In
tako
je
prišel
Ampak
sinoči
tudi
na
Vigenj
,
poslan
od
komisarja
Krišpina
.
Privlekel
je
cel
šop
papirjev
,
vsakovrstnih
povelj
in
določil
in
vabil
,
tako
da
so
županu
Pavlu
lasje
v
zrak
strčali
,
ko
jame
culo
odvzemši
listo
razmetavati
in
citati
.
„
No
,
še
tega
nam
je
pa
treba
!
Kaj
pa
še
?
“
zagodrnja
gospod
Pavel
.
Stric
Ampak
pa
stopi
pred-nj
z
odprtim
torilom
in
ponudivši
mu
nosnega
prahu
,
reče
:
„
Ampak
naš
gospod
Geravs
je
vendar
učen
mož
,
ampak
od
kar
zahajam
k
njemu
,
se
mi
zdi
,
da
znam
trikrat
več
ko
pred
,
ampak
koliko
spiše
vsak
dan
,
vsak
dan
mu
tri
gosja
peresa
obrežem
in
tinte
prilijem
.
Ampak
—
ampak
—
“
„
In
je
že
zložena
komisija
za
cenitev
?
“
vpraša
župan
.
„
Že
vse
zgotovljeno
“
,
odgovarja
Ampak
,
„
drugi
teden
se
prične
delo
.
Majar
z
Lukovca
,
Janez
Zonta
od
Kobotov
,
stric
Zupanov
iz
Hruševice
,
mladi
Petelin
in
kaj
vem
še
kdo
.
Potem
pa
da
pride
iz
Trsta
in
Gorice
škrijcev
veliko
število
,
sploh
vse
,
kar
zna
pisati
po
svetu
,
bomo
oddali
in
jaz
,
se
ve
,
da
moram
tudi
biti
z
gospodom
Geravsom
,
da
bom
v
njegovem
imenu
vodil
delovanje
—
ampak
—
ampak
—
“
To
nam
je
bilo
povedati
o
strici
Ampaku
že
zdaj
,
da
bi
kasneje
ne
zabili
.
Vendar
ga
danes
pustimo
in
sledimo
nekomu
drugemu
,
ki
se
ravno
z
Vignja
odpravlja
.
Vekoslav
je
namreč
ravnokar
zapustil
dvorišče
in
zavil
jo
z
Vignja
dol
po
cesti
proti
Štanjelu
.
Pod
Vignjem
pa
obrne
se
s
ceste
na
desno
po
kolovozu
gor
k
sv.
Gregorju
.
Vshajajoče
solnce
pošilja
od
Cavnja
som
prve
žarke
,
ki
o
mrzlotnem
jesenskem
jutru
kaj
dobro
dejo
.
Ravnokar
je
pri
sv.
Gregorji
odzvonilo
sveto
jutro
,
po
pašniku
pa
se
tu
pa
tam
vidi
kaka
krava
,
ki
pridno
nabira
po
dežji
z
nova
ozelenolo
sočnato
travo
,
ne
zmene
se
za
nič
,
kajti
prva
skrb
mora
biti
za
vsakdanji
kruh
.
Vstopivši
na
blagoslovljena
tla
v
Gospodu
spijočih
se
Vekoslav
prekriža
;
potem
pa
s
pogledom
hitro
premeri
grobovje
,
kakor
bi
nekoga
ali
nečesa
iskal
;
ko
pa
ničesa
ne
ugleda
,
prekoraka
pokopališče
okoli
cerkvice
in
pogleda
tu
skozi
vrata
noter
.
Potem
obstoji
pred
vrati
in
skoro
žalosten
vzdihne
:
Tudi
tukaj
te
ni
,
božji
mož
.
Sem
vendar
se
nadjal
,
da
te
še
dobim
klečati
na
grobišči
,
in
da
bom
imel
priložnost
govoriti
s
teboj
.
Ker
častim
te
,
sveti
starec
,
in
vedno
sem
rad
poslušal
tvoje
nauke
,
akoravno
nisi
nikdar
modrosti
nabiral
si
po
visokih
šolali
ne
zajemal
iz
učenih
knjig
,
vendar
duh
božji
govori
iz
tebe
.
Tudi
zdaj
bi
se
rad
priporočil
tvoji
molitvi
.
A
kdo
bo
hodil
nad
Podlaze
,
v
tvoje
samotno
šotorje
iskat
te
in
motit
te
v
svetem
premišljevanji
?
Zakaj
si
ravno
danes
tako
hitro
odšel
?
“
Kar
glej
,
zasliši
se
spod
zidu
Gregorjevega
pokopališča
,
od
one
strani
,
ki
je
obrnena
proti
Štanjelu
,
malo
tresoč
se
glas
starčkov
,
počasen
,
vendar
še
krepak
:
„
Otroci
moji
,
ste
se
danes
umili
?
“
„
Da
,
da
,
oče
Hostnik
“
,
odmevajo
se
od
vseh
strani
otročji
odgovori
,
kakor
žabje
reglanje
.
„
Jaz
sem
se
danes
celo
dvakrat
umil
“
,
pravi
prvi
.
sem
se
sinoči
za
danes
“
,
pristavi
drugi
.
„
A
ti
Milče
“
,
sliši
se
starčkov
glas
,
„
ti
se
morda
že
tri
dni
.
“
Nobenega
odgovora
na
to
.
„
Zdaj
pa
,
otroci
moji
“
,
začne
stari
,
„
se
boste
vsi
odkrili
in
prekrižali
,
da
opravimo
,
kakor
se
kristjanu
spodobi
,
jutranjo
molitev
.
“
Vse
potihne
in
kmalu
,
potem
začne
stari
s
krepkim
razločnim
glasom
„
Oče
naš
“
in
druge
molitve
,
otroci
pa
za
njim
vzajemno
in
glasno
,
da
se
daleč
okoli
razlega
.
Po
jutranji
molitvi
izreka
starček
glavne
verske
resnice
,
šest
resnic
,
deset
božjih
in
pet
cerkvenih
zapoved
,
sedem
glavnih
grehov
itd.
Otroci
pa
ž
njim
in
za
njim
;
nekteri
pa
vse
to
že
tako
dobro
znajo
,
da
ga
prebito
in
pred
njim
končajo
,
potem
pa
drugim
od
strani
nagajajo
.
Vekoslav
pa
je
med
tem
zapustil
že
cerkveni
prag
in
naslonil
se
na
zid
,
ki
obdaje
pokopališče
,
od
tu
zre
na
mlado
družbo
,
od
nobenega
zapazen
.
Kakih
petnajst
otrok
je
,
sami
pastirčki
,
kar
spričuje
živina
,
ki
se
pase
po
hribu
okoli
sv.
Gregorja
.
Dve
teleti
sta
celo
tako
radovedni
,
da
ste
se
približali
pobožni
družbi
ter
svojo
neumno
glavo
na
ramena
otrok
naslonivši
na
pol
meže
vohajo
,
kakor
da
bi
hotli
tudi
oni
se
navzeti
kaj
modrosti
iz
kroga
svojih
mladih
gospodarjev
.
Ne
predrzne
se
Vekoslav
motiti
pobožnega
opravila
,
do
konca
hoče
počakati
.
Ko
Hostnik
odmoli
,
se
z
otroci
vzdigne
,
potem
še
vsakega
malo
z
roko
poboža
ter
jih
razpusti
z
besedami
:
„
Glejte
,
otroci
,
da
bodete
radi
molili
in
slušali
stariše
.
“
A
zdaj
se
naglo
obrne
do
enega
izmed
mlade
družbe
:
„
Teci
,
teci
,
Mihek
,
glej
tvoja
Lisa
je
prav
zdaj
skočilo
čez
zid
na
njivo
;
teci
da
jo
odženeš
,
ako
ne
,
napravi
kmalo
veliko
škode
.
“
Mihek
teče
.
Otroci
pa
se
razidejo
pozdravivši
očeta
Hostnika
:
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
.
“
Zdaj
še
le
skoči
Vekoslav
izza
zida
in
stopi
s
pokopališča
na
pašnik
,
ter
stoji
pred
čudnim
očetom
.
Po
obrazu
je
ves
kosmat
oče
Hostnik
,
brko
in
lasje
na
pol
že
sivi
;
obraz
upal
in
medel
,
oznanuje
,
da
Hostnik
ne
pozna
le
,
kaj
je
mrtvičenje
in
zatajevanje
samega
sebe
,
ampak
on
sam
je
živ
izraz
vsega
tega
.
In
da
je
Hostnik
pravi
samotarec
iz
nekdanjih
vernih
časov
,
kaže
nam
tudi
črna
,
dolga
obleka
,
da
mu
sega
do
pod
kolen
,
na
glavi
mu
ni
videti
pokrivala
,
zasiveli
dolgi
lasje
so
se
zarastli
in
zgostili
v
naravno
ostrešje
,
ki
varuje
puščavnikovo
glavo
solnčnih
žarkov
,
snega
in
dežja
.
„
Kaj
pa
ti
tukaj
,
Vekoslav
,
na
grobišči
mrtvih
?
“
„
Da
vas
še
enkrat
pozdravim
,
predno
odidem
,
oče
Hostnik
“
,
odgovori
Vekoslav
;
„
nekaj
mesecev
me
ne
bo
nazaj
.
“
„
Potem
pa
Bog
bodi
s
teboj
in
njegova
milost
“
,
dostavlja
stari
,
stopivši
z
Vekoslavom
skozi
vrata
na
pokopališče
;
„
moja
goreča
molitev
te
bo
povsod
spremljevala
.
Da
,
vsak
dan
zjutraj
in
zvečer
in
tudi
opoludne
,
ko
pridem
sem
zvonit
angeljevo
češčenje
,
hočem
poklekniti
tu
noter
v
cerkvici
pred
Mater
Božjo
,
ter
prositi
,
da
te
zdravega
pripelje
nazaj
,
in
boš
videl
,
da
me
bo
uslišala
.
“
„
In
ničesa
druzega
vas
nisem
želel
prositi
,
oče
Hostnik
“
,
pravi
Vekoslav
.
„
O
ljubi
Vekoslav
“
,
vzdihne
žalostno
Hostnik
,
„
bojim
se
,
da
kmalo
še
moliti
ne
bom
smel
.
Srce
mi
ne
sluti
nič
kaj
dobrega
.
Dve
leti
sem
,
odkar
je
umrla
naša
mati
Marija
Terezija
,
zdi
se
mi
,
da
je
celo
zrak
drugačen
.
In
kaki
ljudje
so
se
zaklatili
v
deželo
,
ne
vemo
,
od
kje
tam
daleč
.
O
da
bi
vsaj
mirnemu
puščavniku
dali
počitka
,
da
se
pokori
za
svoje
grehe
;
saj
vendar
nikomu
žalega
ne
prizadenem
;
moj
suhi
kruh
mirno
vživam
,
zalivam
ga
z
vodo
in
semkaj
zahajam
trikrat
na
dan
zvonit
Mariji
v
češčenje
.
Glej
,
včeraj
popoludne
pride
v
gozd
pred
moje
šotorje
brič
v
imenu
cesarjevem
,
poslan
od
komisarja
in
mi
preišče
moj
brlog
,
vse
natanko
popiše
in
nazadnje
me
vpraša
,
od
česa
da
živim
.
Rekel
sem
mu
:
štirideset
goldinarjev
dobivam
iz
kapitala
,
kterega
je
zapustil
ranjki
grof
Gašpar
,
prastrec
grofa
Antona
,
da
se
obresti
naklonijo
puščavniku
,
ki
ima
moliti
za
dušo
nekega
nesrečneža
.
“
—
Pri
teh
besedah
starček
obstane
,
in
globoko
vzdihne
in
le
komaj
se
premaga
,
da
nadaljuje
...
„
In
veš
,
Vekoslav
,
kaj
mi
je
rekel
brič
?
Da
se
ima
glavnica
,
iz
ktere
životarim
,
potegniti
v
cesarsko
blagajnico
in
denar
vporabiti
za
druge
obče-koristne
namene
,
jaz
pa
,
kakor
vsi
drugi
puščavniki
,
da
se
bodem
moral
spet
vrniti
med
ljudi
,
ker
cesar
noče
več
dovoliti
samotarskega
življenja
.
“
„
Res
,
žalostno
,
da
človeku
se
ne
pripoznava
več
toliko
prostosti
,
da
bi
zamogel
živeti
,
kakor
mu
srce
poželi
.
Toda
zaupajmo
,
da
Bog
ne
bo
kaj
takega
dovolil
.
A
kar
me
pred
vsem
miče
,
rekli
ste
,
da
je
grof
Gašpar
vstanovil
glavnico
,
iz
ktere
dobivate
pičli
živež
,
tega
nisem
doslej
še
slišal
.
Kdo
je
pa
bil
oni
nesrečnež
,
za
kterega
vam
je
moliti
in
pokoriti
se
?
“
„
O
Vekoslav
,
Vekoslav
“
,
spet
globoko
vzdihne
samotar
in
solza
se
mu
zablišči
v
očesu
,
„
težko
,
težko
se
mi
usta
odpro
,
ko
me
kaj
takega
vprašaš
,
vzbude
se
mi
stari
spomini
,
ki
mi
ne
dajo
miru
.
No
,
pa
tebi
hočem
vse
povedati
,
zvedeti
imaš
vsaj
nekaj
od
skrivne
zgodovine
,
morda
se
mi
srce
kaj
olajša
.
Reč
pa
je
bila
taka
:
Prebival
je
tedaj
nek
grof
v
gradu
in
je
večkrat
zahajal
nekam
.
Mlad
je
bil
in
lep
,
a
tudi
bogat
,
zatoraj
iskal
je
tovarišev
in
veselic
.
Ni
mu
jih
manjkalo
,
posebno
nekje
.
Tu
se
je
bil
tudi
zagledal
v
lepo
dekle
,
ktero
si
je
bil
že
pred
nekdo
drug
izbral
za
prihodnjo
tovaršico
.
Zavist
,
ljuta
črt
vnela
se
je
med
tekmecema
.
Kar
najdejo
njegovega
nasprotnika
nekega
jutra
umorjenega
.
Nekteri
jeziki
so
hoteli
že
tedaj
raznašati
,
da
ga
jo
mladi
grof
dal
umoriti
.
A
gotovo
je
,
da
od
tistega
časa
ga
ni
nikdo
več
videl
,
slaba
vest
ga
je
bojda
gnala
daleč
po
svetu
.
V
pismu
,
najdenem
po
njem
,
zapustil
je
grad
bratu
;
osem
sto
goldinarjev
pa
,
da
so
vzdržuje
puščavnik
.
Čez
nekaj
let
pridem
jaz
v
te
kraje
in
sprosim
pravico
v
gozdu
nad
Poglazi
se
naseliti
in
živeti
od
obresti
zapuščenega
kapitala
.
“
Tako
končil
častitljivi
Hostnik
.
„
Zakaj
pa
posebno
na
onem-lo
grobu
tolikokrat
klečite
in
molite
?
“
vpraša
Vekolav
.
„
Rekli
so
mi
,
da
je
prav
tu
pokopan
oni
nesrečni
mladenič
“
,
odgovori
Hostnik
.
„
In
tudi
posebno
za
ta
grob
skrbite
in
ga
kinčate
;
in
danes
ga
že
spet
najdem
očiščenega
,
no
,
celo
venec
ste
položili
nanj
,
vzgojili
okoli
in
okoli
cvetičice
“
,
nadaljuje
Vekoslav
.
„
E
,
pa
,
Vekoslav
“
,
pošepne
starček
,
„
no
,
pa
danes
ali
jutri
pride
k
sv.
Gregorju
Julijeta
s
pod
Skale
.
“
Vekoslav
zarudi
:
„
Julijeta
?
“
„
Da
,
da
,
Julijeta
s
pod
Skalo
“
,
zagotovlja
Hostnik
,
„
ona
je
že
eno
leto
voditeljica
Stanjelske
bratovščine
sv.
rožnega
venca
za
ženske
.
Zarad
tega
pa
pride
vsak
mesec
enkrat
v
Štanjel
,
da
vredi
svoje
zadeve
.
A
potem
,
ko
se
pred
altarjem
Matere
Božje
namoli
,
pride
Julijeta
vsakokrat
tudi
k
sv.
Gregorju
molit
za
mrtve
.
Posebno
na
ta
grob
rada
pokleka
.
“
„
Na
ta
grob
?
“
vpraša
radovedno
Vekoslav
;
„
zakaj
pa
?
“
„
Ne
vem
“
,
zavrne
Hostnik
,
„
najbrže
zarad
tega
,
ker
ga
najde
ozaljšanega
in
ji
dopadejo
nedolžne
cvetke
,
kakor
jo
ona
nedolžna
.
Potem
pa
moli
,
moli
tu
na
grobu
,
dolgo
,
dolgo
časa
.
Potem
pa
gré
“
.
„
In
vi
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
Jaz
pa
,
ko
je
ona
odšla
,
tudi
pokleknem
na
ta
grob
in
molim
še
dalje
,
kot
je
ona
molila
“
,
odgovarja
Hostnik
.
„
In
nikdar
ne
govorite
ž
njo
besedice
?
“
nadaljuje
Vekoslav
.
„
In
molim
za
dušo
nesrečnega
umorjenca
,
naj
mu
Bog
reši
dušo
iz
trpljenja
vic
in
pripelje
jo
v
sveta
nebesa
,
in
molim
za
morilca
,
naj
mu
Bog
dodeli
milost
prave
pokore
,
a
dalje
molim
,
da
bi
tudi
jaz
našel
enkrat
miru
na
tem
grobu
.
“
„
Na
tem
grobu
?
“
vpraša
začudeno
Vekoslav
.
„
Na
tem
grobu
miru
ali
tolažbo
vsaj
;
na
tem
grobu
,
da
bi
se
enkrat
staro
sovraštvo
zatrlo
in
angelj
miru
povrnil
,
da
bi
se
obnovila
vez
nekdanje
ljubezni
,
da
ne
bo
preganjala
pravična
usoda
poznejših
rodov
“
,
prerokuje
starček
.
„
Staro
sovraštvo
?
Pravična
osoda
?
“
vprašuje
Vekoslav
.
„
In
kolikorkrat
pride
Julijeta
s
pod
Skale
,
se
mi
zdi
,
kakor
bi
že
prišel
oni
angelj
iz
neba
,
ki
oznanuje
mir
in
spravo
,
srcu
mojemu
olajšanje
,
da
le
eno
željo
imam
,
prodno
umrjem
,
le
ena
,
da
bi
se
mi
spolnila
.
“
Spet
zarudi
Vekoslav
.
„
Danes
ali
jutri
pravite
,
da
ima
priti
?
Nikdar
ž
njo
besedice
ne
goverite
?
“
„
Ne
spodobi
se
puščavniku
,
ki
že
štirideset
let
nosi
spokorno
suknjo
pogovarjati
se
z
žensko
;
še
manj
posebno
ž
njo
se
pogovarjati
na
tem
svetem
kraji
,
kjer
mi
to
grobovje
,
te
kosti
oznanujejo
minljivost
vse
posvetne
lepote
in
me
opominjajo
svetosti
one
obljube
,
s
ktero
sem
se
Gospodu
daroval
.
Jaz
naj
bi
govoril
z
Julijeto
,
Vekoslav
?
Oko
mi
je
zamrlo
,
jezik
otrpnil
za
vse
posvetno
,
odkar
sem
se
prepasal
s
tem
ojstrim
propasom
,
o
Vekoslav
“
,
ponavlja
starček
.
„
O
nikar
me
napačno
ne
razumite
,
častitljivi
oče
“
,
zavrača
Vekoslav
.
„
Za
čast
božjo
ali
pa
korist
bližnjemu
govoriti
menda
ni
nikdar
pregrešno
!
“
„
O
Vekoslav
“
,
odgovarja
starček
,
„
tvoje
besede
so
te
izdale
;
ne
boj
se
,
nečem
zatreti
,
kar
se
je
v
srci
rodilo
,
ne
;
gojiti
hočem
,
skrbno
gojiti
,
kolikor
je
le
mogoče
puščavniku
nasprotna
čutila
dveh
res
krščanskih
src
,
dokler
se
združita
z
nerazrušljivo
zvezo
za
življenje
in
smrt
.
“
„
Kako
bi
jaz
mogel
tajiti
svoje
čute
vam
,
častiti
oče
,
ki
me
že
od
malega
poznate
,
ki
berete
skrivnosti
mojega
srca
?
“
,
govori
Vekoslav
.
„
Ali
vendar
,
kar
ste
vi
meni
danes
govorili
,
mi
je
tako
nejasno
,
skrivnostno
“
.
„
Vedno
boljše
,
moj
sin
,
da
so
skrivnosti
življenja
zagrnjene
pred
tvojimi
očmi
;
ne
boj
se
,
čas
ti
bo
še
dosti
razkril
,
kar
ti
bo
svet
in
ljudi
vse
drugače
osvetilo
,
kakor
si
jih
domišljaš
.
Vendar
pa
jasno
ti
je
,
da
Julijeta
bi
bila
za-te
,
meni
pa
še
bolj
jasno
,
da
bi
ne
bilo
vzorniše
,
srečniše
zveze
od
te
.
Skala
in
Vigenj
,
to
bi
bilo
vendar
nekaj
.
A
kaj
vse
to
?
Kaj
vsa
posvetna
sreča
in
bogastvo
?
Nadležen
dim
,
breme
,
ki
le
obtežuje
.
Kar
je
največ
,
našli
bi
se
tu
dve
najblažji
srci
,
zedinili
se
za
obilniši
delovanje
v
božjo
čast
.
“
„
Ali
mislite
,
častiti
Hostnik
,
da
bi
se
dalo
vresničiti
kaj
takega
?
“
vpraša
dvomljivo
Vekoslav
.
„
Meni
zde
se
le
kratke
sanje
,
ki
z
nočnim
mrakom
spuhtč
kakor
megleni
gradovi
pred
vetrom
.
“
„
Ponižnost
ti
ne
da
gojiti
visocih
želj
,
Vekoslav
,
in
ta
ti
bodi
vodilo
v
življenji
;
ker
nič
človeku
bolj
ne
ruši
miru
in
sreče
,
kakor
želje
previsoke
in
nespametne
.
Toda
ravno
tako
škodljivo
je
,
ko
se
ti
sreča
ponuja
,
obrniti
ji
hrbet
.
Skala
in
Vigenj
,
ali
sta
res
različna
,
kakor
nebo
in
zemlja
?
“
„
O
Skala
in
Vigenj
nista
toliko
različna
,
oče
Hostnik
“
,
odgovarja
Vekoslav
,
„
pač
pa
Julijeta
in
Vekoslav
.
Da
bi
imel
le
eno
znamenje
,
da
se
Julijeta
za-me
zanimlje
,
potem
bi
hotel
še
kdaj
verovati
v
vaše
prerokovanje
,
oče
Hostnik
.
“
„
Tako
znamenje
hočem
zadobiti
,
Vekoslav
,
dokler
se
ne
vrneš
iz
Italije
.
Na
,
tukaj
mojo
roko
!
“
Sežeta
si
v
desnico
,
ktero
drži
starček
Vekoslavu
delgo
objeto
.
„
A
čuj
Vekoslav
“
,
spregovori
za
nekaj
časa
puščavnik
,
„
nocoj
sem
imel
čndne
sanje
.
Vstal
je
silen
vihar
,
in
kar
h
krati
je
prihrušilo
nekaj
doli
od
Gradišča
.
Dve
čudni
pošasti
,
ne
konju
podobni
,
ne
kaki
drugi
znani
živali
,
privlekli
sta
na
pozlačenem
vozu
tri
črno
oblečene
može
,
zavite
v
pisane
plašče
,
kterim
v
obraz
nisem
mogel
pogledati
.
Pogovarjali
so
se
glasno
in
čul
sem
te
besede
:
„
Na
Vignji
vse
prav
,
