aprekasno
.
Ni
se
mogel
združiti
več
s
Palffvjevimi
konjeniki
,
kajti
vmes
so
bili
Palffyja
zasledujoči
Turki
,
od
zadaj
pa
so
mu
sledili
turški
konjeniki
.
Bosizio
je
dvignil
sabljo
,
in
ko
so
bili
zbrani
njegovi
kirasirji
okrog
njega
,
jim
je
kratko
rekel
:
»
Izgubljeni
smo
,
a
storimo
junaško
smrt
.
Za
menoj
—
hura
!
In
»
hura
«
je
zadonelo
in
z
zadnjimi
silami
so
se
kirasirji
zapodili
naravnost
med
Turke
,
ki
so
bili
pred
njimi
,
mala
četica
med
ogromno
množico
.
S
tisto
besnostjo
,
ki
jo
vzbudi
samo
gotovost
smrti
,
so
kirasirji
sekali
med
Turke
,
vsem
naprej
kapitan
Bosizio
,
divjali
so
tako
strahovito
,
da
je
med
turškimi
četami
nastal
nered
.
Tedaj
pa
so
Palffyjevi
dragonci
pritisnili
od
nasprotne
strani
in
Turki
,
misleč
,
da
so
napadeni
od
dveh
strani
,
da
so
jim
cesarski
prišli
za
hrbet
,
so
se
začeli
umikati
.
Naenkrat
je
bil
Bosizio
s
svojim
oddelkom
sredi
med
dragonci
—
četa
njegova
je
bila
rešena
.
Predno
so
Turki
spoznali
pravi
položaj
,
so
se
dragonci
z
Bosiziovo
četo
že
umaknili
.
Šele
zdaj
je
Bosizio
zapazil
,
da
njegova
četa
ni
več
polnoštevilna
.
»
Kje
je
Snoj
?
«
je
vprašal
in
se
prestrašen
ozrl
po
svojih
vojakih
.
»
Ravnokar
sem
ga
še
videl
.
«
Vojaki
so
obstali
in
se
ozirali
.
Snoja
ni
bilo
nikjer
.
Vzlic
zopetnemu
približevanju
Turkov
so
se
vrnili
na
bojišče
in
v
naglici
pregledali
ranjence
in
mrliče
,
a
med
njimi
ni
bilo
Snoja
.
»
Ujet
je
—
siromak
,
«
je
zazvdihnil
Bosizio
.
»
Ni
mogoče
drugače
,
kakor
da
so
ga
premagali
in
odpeljali
seboj
.
«
S
povešeno
glavo
se
je
vrnil
Bosizio
s
svojimi
vojaki
k
dragoncem
in
odjezdil
ž
njimi
v
Petrovardin
.
Med
pojezdom
grofa
Palffyja
je
princ
Evgen
odpravil
svojo
armado
čez
Donavo
in
jo
zbral
okrog
Petrovaradina
,
kjer
so
bili
še
ohranjeni
nasipi
izza
zadnje
vojne
s
Turki
.
V
območju
topov
petrovaradinske
trdnjave
,
a
zunaj
utrdb
in
nasipov
,
je
bilo
utaborjeno
kmetsko
ljudstvo
,
ki
je
od
vseh
strani
pribežalo
semkaj
pred
Turki
in
s
strahom
in
trepetom
čakalo
,
kakšen
bo
konec
bojev
in
vojne
.
V
ubožnih
,
le
za
silo
zadostujočih
šotorih
ali
pa
kar
pod
milim
nebom
na
golih
tleh
,
se
je
tu
gnetlo
več
tisoč
ljudi
,
ki
so
trpeli
toliko
bolj
,
ker
jim
je
primanjkovalo
tudi
najpotrebnejših
zdravil
.
Trpeli
so
molče
in
molče
umirali
.
Ta
množica
je
seveda
kmalu
izvedela
od
vojakov
,
kakšen
uspeh
je
imel
pojezd
grofa
Palffvja
in
izvedela
je
tudi
,
koliko
ranjenih
vojakov
je
padlo
v
roke
Turkom
,
ki
so
jih
odpeljali
v
svoje
taborišče
.
Zlasti
je
vojaštvo
žalovalo
,
da
je
hrabri
podmaršal
grof
Breuner
zapadel
tej
usodi
.
Čula
pa
so
se
tudi
še
druga
imena
padlih
ali
pogrešanih
oficirjev
in
vojakov
,
in
med
njimi
tudi
ime
kirasirskega
poročnika
Snoja
.
Nihče
ni
teh
pogovorov
in
poročil
poslušal
s
toliko
pozornostjo
,
kakor
mladi
,
kmečko
oblečen
človek
.
Najpreje
se
je
mudil
v
obližju
vojakov
,
ki
so
izza
nasipov
prihajali
med
begune
,
ali
pa
so
bili
na
delu
pri
popravljanju
in
kopanju
nasipov
in
ker
je
umel
nemški
,
je
tudi
največ
izvedel
.
Ko
se
je
naredila
noč
,
si
je
mladi
človek
izbral
samotno
ležišče
na
skrajni
meji
begunskega
taborišča
.
Zaril
se
je
v
grmovje
,
se
zavil
v
kožuh
in
od
tamkaj
opazoval
straže
,
ki
so
bile
razpostavljene
.
Bila
je
mehka
poletna
noč
,
začetkom
meseca
avgusta
.
Iz
pripovedovanja
vojakov
je
bil
mladi
mož
posnel
,
da
se
začne
čez
nekaj
dni
veliko
bojevanje
s
Turki
,
ki
so
se
vse
bolj
približevali
petrovaradinski
trdnjavi
.
To
ga
je
napotilo
,
da
se
je
odločil
brez
odlašanja
izvršiti
svoj
načrt
.
Zakaj
v
slavonsko
kmečko
nošo
oblečeni
fant
ni
bil
nihče
drugi
,
kakor
bivši
praporščak
Andrej
Čerin
.
Ko
je
v
taborišču
begunov
zavladal
mir
,
ko
so
se
slišali
samo
še
klici
straž
,
se
je
Čerin
dvignil
s
svojega
ležišča
in
se
splazil
izza
grmovja
.
Noč
je
bila
temna
in
vsled
tega
,
mu
je
bilo
mogoče
,
da
je
zapustil
svoje
skrivališče
,
ne
da
bi
ga
bile
vojaške
straže
zapazile
.
Previdno
se
skrivajoč
,
je
taval
naprej
v
smeri
,
od
koder
so
bili
prišli
Palffyjevi
konjeniki
iz
boja
s
Turki
.
Kmalu
je
zagledal
pred
sabo
turškega
konjenika
,
ki
je
stal
na
straži
.
Obrnjen
je
bil
proti
taboru
cesarskega
vojaštva
,
ki
je
bilo
oddaljeno
le
še
kake
pol
ure
hoda
,
a
opravljal
je
svojo
službo
malomarno
.
Vedel
je
pač
,
da
varuje
le
tiste
vojake
,
ki
so
na
bojišču
iskali
ranjencev
in
pokopavali
mrliče
.
Čerin
je
napravil
velik
ovinek
,
da
se
ogne
konjeniku
in
je
srečno
prišel
na
bojišče
.
Turški
vojaki
so
bili
šele
ponoči
začeli
na
razprostranem
bojišču
iskati
ranjence
in
pokopavati
mrliče
.
Posvečali
so
svojo
pozornost
najprej
cesarskim
vojakom
,
kajti
pri
teh
jim
je
bilo
pričakovati
kolikor
toliko
plena
.
Vsakemu
so
izpraznili
vse
žepe
in
mu
vzeli
,
kar
je
imelo
le
količkaj
vrednosti
;
če
je
bil
še
živ
,
so
ga
usmrtili
in
vrgli
v
izkopane
jame
.
Čerin
se
je
priplazil
do
soteske
,
kjer
je
ležala
gruča
cesarskih
in
turških
vojakov
.
Iz
pripovedovanja
vojakov
v
taboru
je
vedel
,
da
je
bil
tod
težko
ranjen
podpolkovnik
baronov
in
da
je
ta
soteska
najbolj
oddaljena
od
turškega
taborišča
.
Vojaki-pokopovalci
so
bili
daleč
od
njega
,
in
nič
se
mu
ni
bilo
bati
,
da
bi
ga
tukaj
presenetili
.
Preiskal
je
najprej
vsakega
tu
ležečega
vojaka
,
cesarskega
in
turškega
,
in
je
videl
,
da
je
en
sam
turški
vojak
še
živ
.
Temu
je
obvezal
rano
in
mu
dal
piti
.
Potem
je
naglo
slekel
dva
mrtva
Turka
in
njiju
trupli
zakopal
v
jamo
,
ki
jo
je
v
hitrici
izkopal
z
mečem
,
katere
so
imeli
mrliči
pri
sebi
.
Oblekel
je
potem
obe
turški
obleki
drugo
vrh
druge
in
si
privezal
turban
ter
opasal
turški
meč
.
Zdaj
se
ni
več
bal
presenečenja
,
kajti
vedel
je
,
da
je
v
turški
armadi
na
tisoče
pomohamedanjenih
Srbov
in
Bolgarov
,
ki
ne
znajo
turškega
jezika
,
in
ga
torej
ni
bilo
strah
,
da
bi
ga
v
temi
spoznali
kot
kristjana
.
Po
vojaškem
običaju
tistega
časa
je
potem
preiskal
mrliče
in
vzel
,
kar
je
dobil
pri
njih
.
Plen
je
bil
prav
reven
.
Pri
cesarskih
vojakih
je
dobil
vsaj
nekaj
denarja
,
pri
turških
pa
niti
denarja
.
Pač
pa
je
dobil
pri
enem
turških
mrličev
zlato
žensko
zapestnico
,
okrašeno
z
dragimi
kamenji
,
in
star
prepoten
pergament
,
na
katerem
je
visel
velik
pečat
.
Obleka
in
orožje
tega
mrliča
je
kazalo
,
da
je
moral
mož
biti
turški
oficir
,
njegov
zeleni
turban
pa
je
pričal
,
da
je
bil
že
opravil
romanje
v
Meko
.
Videč
,
da
se
nihče
zanj
ne
zmeni
,
se
je
odmaknil
od
miz
,
ki
so
jih
razsvetljevale
plamenice
,
proti
šotorom
bolnikov
.
Spoznal
je
,
da
bi
bil
med
bolniki
in
ranjenci
še
najbolj
varen
.
Njegova
obleka
je
bila
krvava
od
ranjenca
,
ki
ga
je
prinesel
v
tabor
,
in
v
slučaju
potrebe
bi
si
lahko
še
sam
prizadel
kako
rano
,
samo
da
bi
mogel
ostati
v
bolniškem
oddelku
.
Naglo
je
stopil
v
šotor
,
ki
ga
je
razsvetljevala
ena
sama
plamenica
.
Ranjenci
in
bolniki
so
ležali
na
slami
vsevprek
.
Eni
so
ječali
,
drugi
glasno
na
pomoč
klicali
,
zopet
drugi
so
kleli
v
vseh
mogočnih
jezikih
.
Čerin
se
je
skril
za
zaveso
,
s
katero
je
bil
zagrnjen
vhod
,
da
bi
premotril
šotor
in
si
izbral
najpripravnejše
ležišče
.
Pazno
je
poslušal
vsak
klic
in
vsako
izgovorjeno
besedo
ter
se
naposled
vlegel
na
konec
šotora
,
od
koder
je
bil
slišal
pogovor
v
slovanskem
jeziku
.
Čerin
je
bil
popolnoma
miren
in
hladnokrven
in
je
mogel
vsled
tega
trezno
preudariti
najmanjšo
okolščino
.
Na
vse
je
mislil
in
na
vse
je
pazil
,
in
ko
je
končal
svoje
delo
,
je
imel
zavest
,
da
je
vse
dobro
uredil
.
Vzel
je
torej
ranjenega
Turka
na
ramo
in
ga
s
počasnimi
koraki
nesel
tja
,
kjer
so
pravi
turški
vojaki
iskali
ranjence
in
pokopavali
mrliče
.
Nihče
se
ni
zanj
zmenil
in
nihče
ga
ni
nič
vprašal
.
Videč
,
da
nosijo
vojaki
posamične
ranjence
v
taborišče
,
je
šel
za
njimi
.
Vedel
je
,
da
je
njegovo
življenje
v
največji
nevarnosti
,
da
je
izgubljen
,
če
ga
spoznajo
,
a
to
ga
ni
čisto
nič
vznemirjalo
.
Neovirano
je
prišel
Čerin
z
drugimi
vojaki
vred
mimo
straž
in
med
nasipi
do
glavnega
taborišča
,
okrog
katerega
so
bili
postavljeni
in
utrjeni
vozovi
.
Sredi
taborišča
je
na
griču
stal
velik
krasen
šotor
,
pred
katerim
je
gorela
grmada
.
Pred
šotorom
je
stala
velika
zelena
zastava
,
stale
so
tamkaj
straže
in
čakali
oficirji
v
sijajnih
oblekah
.
Čerin
je
uganil
,
da
prebiva
v
tem
šotoru
veliki
vezir
in
zapovednik
turške
armade
,
Damad
Ali
paša
.
Vojaki
,
katerim
je
sledil
Čerin
,
pa
niso
šli
čez
grič
,
nego
med
šotori
in
pred
šotori
ležečimi
vojaki
tik
oh
vozovih
do
prostora
,
ki
je
bil
ograjen
in
s
plamenicami
razsvetljen
.
Ko
je
Čerin
vstopil
v
ta
prostor
,
je
takoj
spoznal
,
da
je
tukaj
bolniški
oddelek
turškega
tabora
.
V
ozadju
tega
prostora
so
stali
dolgi
šotori
,
pred
njimi
pa
nekake
mize
,
na
katere
so
vojaki
polagali
prinesene
ranjence
,
ki
so
jih
židovski
zdravniki
preiskovali
in
obvezovali
.
Čerin
se
je
zavedal
,
kako
silno
težaven
je
njegov
položaj
in
kako
velikanska
je
nevarnost
za
njegovo
življenje
.
Tabor
je
obsegal
nekaj
tisoč
šotorov
in
vojaki
so
bili
razdeljeni
po
oddelkih
.
A
Čerin
ni
slutil
,
kateremu
oddelku
je
pripadal
mož
,
čigar
obleko
je
imel
na
sebi
,
nemogoče
je
bilo
,
da
bi
se
ponoči
orijentiral
v
taborišču
in
še
bolj
nemogoče
,
da
bi
našel
pot
do
Snoja
.
Šele
zdaj
,
ko
je
imel
pred
očmi
težave
,
ki
mu
jih
je
premagati
,
je
začel
slutiti
,
da
je
njegovo
početje
brezupno
.
Oddal
je
prinesenega
ranjenca
zdravnikom
in
stopil
na
stran
.
Pogledal
je
na
nebo
in
videl
,
da
se
je
začelo
jasniti
.
Komaj
dve
uri
je
še
imel
,
da
izvede
svoj
načrt
,
a
niti
sanjalo
,
se
mu
ni
,
kaj
bi
storil
.
Ležeč
med
ranjenci
je
Čerin
pazil
,
če
bi
iz
pogovorov
mogel
posneti
,
kje
imajo
Turki
svoje
jetnike
,
obenem
pa
je
tudi
posvečal
svojo
pozornost
streljanju
petrovaradinskih
topov
.
Iz
tega
streljanja
je
sklepal
,
da
se
pripravljajo
cesarski
na
bitko
,
ter
da
pod
varstvom
topov
razpostavljajo
svoje
čete
.
Turški
topovi
dolgo
časa
niso
odgovarjali
.
Čerin
je
sodil
,
da
zaradi
tega
ne
,
ker
so
bili
cesarski
nasipi
preveč
oddaljeni
,
saj
turški
topovi
niso
tako
daleč
nesli
,
kakor
petrovaradinski
.
Ko
pa
je
v
taborišču
nastal
mogočen
šum
in
so
se
zaslišali
glasovi
trombe
in
ko
so
se
naposled
začeli
oglašati
tudi
turški
topovi
,
tedaj
je
vedel
,
da
se
je
cesarska
armada
začela
bližati
turškim
nasipom
in
da
se
začenja
bitka
.
V
bolniškem
oddelku
turškega
tabora
je
streljanje
provzročilo
veliko
vznemirjenost
.
Vse
več
ranjencev
se
je
dvigalo
z
ležišč
in
šlo
iz
šotora
poizvedovat
kako
in
kaj
.
Vesti
,
ki
so
jih
prinašali
,
so
še
povečevale
vznemirjenost
.
Kdor
se
je
le
mogel
pregibati
,
je
vstal
in
je
šel
iz
šotora
,
da
raz
vozove
okrog
taborišča
opazuje
bojevanje
.
Petrovaradinska
bitka
se
je
bila
začela
.
Prvi
naskok
je
vodil
princ
Wurttemberg
.
Srečno
je
zavzel
eno
turško
baterijo
,
a
ko
so
prikorakali
cesarski
pešaki
,
so
se
turški
konjeniški
zapodili
nanje
z
najljutejšo
silo
in
jih
začeli
razganjati
.
V
turškem
taboru
je
zavladalo
nepopisno
veselje
,
ponehal
pa
je
tudi
vsak
red
.
Vse
je
bilo
zbrano
na
vozovih
okrog
taborišča
in
vpilo
in
vriskalo
,
za
bolnike
in
ranjence
se
ni
nihče
več
zmenil
.
Tedaj
si
je
Čerin
obvezal
desno
roko
z
različnimi
cunjami
,
ki
so
ležale
v
njegovi
bližini
in
je
zapustil
bolniški
šotor
.
Taborišče
je
bilo
skoro
zapuščeno
,
vse
vojaštvo
je
bilo
zunaj
za
nasipi
,
v
taborišču
so
ostale
le
najpotrebnejše
osebe
.
Na
griču
sredi
taborišča
je
pred
šotorom
velikega
vezirja
plapolala
zelena
zastava
.
Sredi
velike
skupine
oficirjev
in
vojakov
,
je
sedel
na
belem
konju
Ali
paša
in
je
vodil
bitko
.
Naglo
je
izginil
Čerin
med
šotori
.
Hodil
je
hitro
,
kakor
bi
imel
kako
opravilo
,
da
bi
ga
kdo
ne
ustavil
in
iskal
,
kje
imajo
Turki
svoje
jetnike
.
Obšel
je
malone
ves
tabor
,
a
nikjer
ni
našel
sledu
.
Bitka
se
je
med
tem
popolnoma
razvila
in
divje
kričanje
z
vozov
in
razburjenost
,
ki
je
vladala
med
oficirji
in
vojaki
,
zbranimi
okrog
Ali
paše
,
je
razodevala
Čerinu
,
da
zmaguje
cesarska
armada
.
Povzpel
se
je
na
ograjo
vozov
in
je
od
tamkaj
pregledal
vse
bojišče
.
Videl
je
,
kako
se
morajo
turški
konjeniki
umikati
pred
cesarskimi
kirasirji
,
videl
je
da
je
cesarska
infanterija
že
zavzela
prve
turške
nasipe
in
da
pritiskajo
cesarski
konjeniki
od
desne
in
od
leve
na
Turke
.
Uganil
je
,
da
utegne
bitka
vzeti
slab
konec
za
Turke
in
zato
je
naglo
zapustil
svoje
opazovališče
in
nadaljeval
iskanje
jetnikov
.
A
zopet
se
je
trudil
zaman
.
Obletel
je
novič
ves
tabor
,
stikal
in
iskal
,
a
nikjer
ni
našel
sledu
.
Naposled
se
je
vrnil
k
bolniškemu
šotoru
z
obupom
v
srcu
,
da
je
njegov
trud
zaman
.
Vse
besnejše
kričanje
na
vozeh
je
vzbudilo
njegovo
radovednost
.
Novič
se
je
povspel
na
ograjo
in
je
videl
na
prvi
pogled
,
da
so
Turki
poraženi
in
da
beže
pred
cesarskimi
.
Prav
takrat
je
Ali
paša
spodbodel
svojega
konja
in
zdirjal
iz
taborišča
ven
.
Besno
je
vihtel
svoj
meč
in
sekal
po
lastnih
vojakih
,
da
bi
jih
pognal
nazaj
v
boj
,
a
naenkrat
je
omahnil
na
konju
in
padel
z
njega
.
Krogla
ga
je
zadela
v
glavo
in
čez
njegovo
truplo
,
moreč
svoje
lastne
voditelje
,
je
turško
vojaštvo
pred
cesarsko
armado
bežalo
proti
taboru
.
Čerin
je
skočil
z
ograje
.
Uvidel
je
,
da
mora
zdaj
skrbeti
za
svojo
lastno
varnost
.
Hotel
so
je
zopet
skriti
v
šotoru
za
ranjence
.
Obrnil
se
je
tja
in
obstal
.
Pred
njim
sta
dva
turška
vojaka
privlekla
v
uniformo
cesarskega
generala
oblečenega
moža
iz
šotora
,
ki
je
stal
poleg
onega
,
kjer
je
bilo
Čerinovo
skrivališče
.
Čerin
je
pustil
vojaka
naprej
.
Sodil
je
,
da
je
jetnik
grof
Breuner
in
da
ga
hočejo
Turki
vzeti
na
beg
seboj
.
A
ko
sta
bila
vojaka
mimo
njega
,
je
planil
v
šotor
.
Tamkaj
so
ležali
zvezani
cesarski
oficirji
in
vojaki
,
ki
so
bili
prišli
v
jetništvo
Turkov
in
med
njimi
je
ležal
z
obvezano
glavo
Snoj
.
Na
prvi
pogled
ga
je
Čerin
spoznal
.
Slekel
je
kar
mogoče
naglo
turško
obleko
in
jo
vrgel
Snoju
,
vrv
,
s
katero
je
bil
zvezan
na
rokah
in
na
nogah
,
pa
je
prerezal
.
»
Hitro
—
hitro
,
«
mu
je
ukazal
in
obenem
hitel
drugim
jetnikom
prerezati
vrvi
.
»
Pomagajte
si
,
če
si
morete
,
«
to
je
bilo
vse
,
kar
je
Čerin
rekel
jetnikom
,
zakaj
slutil
je
,
da
jih
bodo
Turki
vse
poklali
,
predno
zapuste
tabor
,
a
turških
oblek
jim
ni
mogel
preskrbeti
.
Snoj
je
kar
mogoče
hitro
vrgel
turško
obleko
nase
.
Čerin
mu
je
mignil
in
šel
je
za
njim
iz
šotora
.
A
njima
so
sledili
tudi
vsi
drugi
jetniki
,
ki
so
mislili
samo
na
svojo
rešitev
in
niso
bili
v
stanu
spoznati
,
da
gredo
v
svojo
pogubo
.
Čerin
in
Snoj
sta
srečno
pribežala
do
bolniškega
šotora
,
na
druge
jetnike
,
ki
so
jih
Turki
spoznali
po
obleki
,
pa
so
planili
turški
vojaki
in
jih
premagali
.
A
niso
jih
več
spravili
v
šotor
.
Vlekli
so
jih
na
grič
,
kjer
je
plapolala
zelena
zastava
in
tam
so
jih
obglavili
,
kakor
že
poprej
grofa
Breunerja
.
Med
tem
je
cesarska
armada
dobojevala
popolno
zmago
.
Turška
vojska
se
je
v
blaznem
begu
razkropila
na
vse
strani
,
vojaštvo
iz
taborišča
je
pobegnilo
,
zapustivši
tam
celo
zeleno
zastavo
prorokovo
in
vse
ranjence
,
ki
si
niso
mogli
sami
pomagati
.
Ko
je
Čerin
spoznal
,
da
zanj
in
za
Snoja
ni
več
nevarnosti
,
je
šel
zopet
iz
šotora
.
Videl
je
,
da
je
zapuščen
,
da
Turki
beže
in
da
prihajajo
cesarski
vojaki
v
tabor
.
Tedaj
je
Snoju
velel
,
naj
zopet
sleče
turško
uniformo
,
da
ga
bodo
zmagovalci
spoznali
kot
cesarskega
oficirja
,
potem
pa
je
izginil
za
šotori
.
Zmaga
cesarske
armade
je
bila
velikanska
.
Blizu
6000
Turkov
je
obležalo
na
bojišču
.
156
zastav
in
172
topov
so
cesarski
vzeli
Turkom
,
povrh
pa
več
tisoč
konj
in
mnogo
velblodov
.
Z
razvitimi
zastavami
ob
zvokih
tromb
in
bobnov
so
prikorakali
in
prijezdili
cesarski
vojaki
v
turški
tabor
,
na
čelu
jim
princ
Evgen
.
Pred
šotorom
padlega
velikega
vezirja
so
ležala
trupla
obglavljenih
cesarskih
vojakov
,
ki
so
bili
kot
ranjenci
prišli
Turkom
v
roke
,
med
njimi
truplo
generala
grofa
Breunerja
.
Pred
temi
žrtvami
je
princ
Evgen
dvignil
svoj
meč
in
prisegel
,
da
bo
te
umore
nad
Turki
strahovito
maščeval
:
Ko
je
bila
urejena
in
zbrana
vsa
armada
,
pa
je
princ
Evgen
dal
dovoljenje
,
da
smejo
vojaki
opleniti
turško
taborišče
.
Sebi
je
pridržal
šotor
velikega
vezirja
,
v
katerem
je
našel
veliko
bogastvo
.
Vse
drugo
je
prepustil
armadi
.
V
mali
zaduhli
krčmi
na
Starem
trgu
v
Ljubljani
je
bila
zbrana
vesela
družba
starejših
in
mlajših
oficirjev
in
je
z
velikim
zanimanjem
poslušala
pripovedovanje
poročnika
Snoja
o
njegovih
doživljajih
v
vojni
proti
Turkom
.
Snoj
je
bil
šele
pred
nekaj
dnevi
dospel
v
Ljubljano
.
Rana
,
ki
jo
je
zadobil
v
boju
,
je
bila
tako
težka
,
da
je
več
tednov
še
ležal
v
bolnici
petrovaradinske
trdnjave
.
Potem
pa
so
ga
poslali
domov
,
da
se
tam
popravi
in
okrepča
,
med
tem
,
ko
je
armada
princa
Evgena
oblegala
Temešvar
,
najvažnejšo
turško
postojanko
na
ogrskem
ozemlju
.
»
Mehmed
aga
,
paša
v
Temešvaru
,
«
je
pripovedoval
Snoj
,
»
je
imel
samo
18.000
mož
na
razpolaganje
,
a
hrabro
je
odbijal
vse
ljute
napade
cesarske
armade
.
Šest
tisoč
mož
je
v
teh
bojih
izgubil
,
a
končno
se
je
moral
vdati
.
17.
oktobra
je
s
posadko
zapustil
Temešvar
,
ki
je
bil
celih
164
let
v
turških
rokah
.
S
tem
je
prišel
ves
Banat
v
avstrijske
roke
in
so
Turki
vrženi
čez
Donavo
in
Savo
.
Za
letos
je
vojne
konec
,
a
prihodnje
leto
,
tako
je
princ
Evgen
sporočil
armadi
,
se
bo
nadaljevala
,
in
sicer
toliko
časa
,
da
pride
Belgrad
v
cesarsko
oblast
.
«
»
In
naši
kirasirji
?
«
so
vpraševali
zbrani
oficirji
.
»
Ali
ostanejo
na
Ogrskem
ali
pridejo
domov
?
«
»
Ne
bo
jih
še
domov
,
«
je
odgovoril
Snoj
.
»
Sami
so
prosili
,
da
ostanejo
še
doli
,
ker
se
hočejo
udeležiti
pojezda
na
Rumunsko
.
Cesarski
zapovednik
v
Temešvaru
,
grof
Mercy
,
se
pripravlja
na
ta
pojezd
,
da
reši
prebivalstvo
strašnega
tiranstva
kneza
Nikolaja
Maurokordata
.
Ta
vladar
Valahije
je
zaveznik
Turkov
,
ki
pa
mu
zdaj
ne
morejo
priti
na
pomoč
.
Cesarska
armada
bo
zavzela
Bukarešt
in
Maurokordata
odstavila
.
Kdo
bi
se
čudil
,
da
se
hočejo
naši
vojaki
udeležiti
tega
pojezda
,
ki
jim
obeta
mnogo
slave
in
mnogo
blaga
.
«
Med
takimi
in
enakimi
pogovori
je
mineval
ta
večer
.
Največkrat
se
je
seveda
povrnil
na
Snojevo
čudesno
rešitev
v
turškem
taboru
.
Ta
rešitev
je
zaradi
svojega
skrivnostnega
značaja
vse
najbolj
zanimala
.
Kdo
je
tisti
turški
vojak
,
ki
je
Snoja
otel
gotove
smrti
,
a
potem
izginil
brez
sledu
?
Zakaj
je
rešil
ravno
Snoja
in
ne
kakega
drugega
jetnika
!
Toda
Snoj
ni
mogel
na
taka
in
enaka
vprašanja
nobenega
odgovora
dati
.
»
Nekam
znan
se
mi
je
zdel
obraz
tistega
turškega
vojaka
,
ki
me
je
re-jpiil
,
a
saj
ga
nisem
utegnil
niti
dobro
pogledati
,
tako
hitro
se
je
vse
vršilo
.
«
To
je
bilo
vse
,
kar
je
vedel
Snoj
povedati
o
svojem
rešilcu
,
sicer
pa
je
mislil
,
da
ga
je
tisti
turški
vojak
rešil
le
slučajno
in
morda
celo
samo
vsled
zmote
,
ter
da
je
nameraval
rešiti
generala
grofa
Breunerja
.
Snoj
je
nameraval
ostati
ves
čas
svojega
dopusta
v
Ljubljani
.
Staršev
in
bližnjih
sorodnikov
ni
imel
,
prijateljev
,
ki
so
ga
vabili
na
svoje
domačije
v
raznih
krajih
po
deželi
,
pa
ni
hotel
nadlegovati
.
Mikalo
ga
je
samo
na
Notranjsko
,
a
tja
že
celo
ni
hotel
iti
,
vedoč
,
da
bi
se
odprle
vse
rane
njegovega
srca
,
če
bi
prišel
zopet
v
dotiko
z
Leonoro
.
Zanimala
ga
je
pa
Leonora
bolj
ko
vse
drugo
v
domovini
,
in
ko
je
nekega
dne
slučajno
srečal
vdovelo
gospo
Jerajevo
,
ki
je
bila
v
daljnem
sorodstvu
z
Godnikovimi
,
se
ji
je
takoj
pridružil
in
ji
proti
svoji
navadi
obširno
pripovedoval
o
svojih
doživljajih
v
vojni
,
dasi
vsa
Ljubljana
ni
govorila
o
ničemer
drugem
,
kakor
o
teh
doživljajih
.
Ustregel
je
pa
radovednosti
zgovorne
ženice
,
ker
je
pričakoval
,
da
izve
od
nje
vse
,
kar
je
hotel
vedeti
o
Leonori
.
Res
mu
tudi
niti
vprašati
ni
bilo
treba
.
Ko
je
končal
svoje
pripovedovanje
in
zadovoljivo
odgovoril
na
najrazličnejša
vprašanja
gospe
Jerajeve
,
tako
da
je
bila
vojna
docela
izčrpana
,
se
je
sredi
ulice
ustavila
gospa
in
globoko
zajela
sapo
.
»
Ali
še
kaj
mislite
na
Gornikova
Leonoro
?
«
ga
je
vprašala
in
ga
s
tem
tako
presenetila
,
da
ni
Snoj
ničesar
odgovoril
.
»
Veste
,
prav
huda
sem
bila
,
ko
sem
slišala
,
da
ste
se
umaknili
Čerinu
.
Moja
želja
je
bila
vedno
,
da
bi
se
bila
vzela
Vi
in
Leonora
.
A
kako
ste
me
prevarali
v
mojih
nadah
.
«
»
Leonora
je
kot
Čerinova
žena
gotovo
srečna
in
je
že
davno
pozabila
name
,
«
je
menil
Snoj
.
»
Kako
se
godi
Leonori
in
njenemu
možu
?
«
Gospa
Jerajeva
je
samega
začudenja
z
obema
rokama
zamahnila
po
izraku
.
»
Kaj
pa
govorite
?
«
Kaj
se
Vam
sanja
,
ali
pa
ničesar
ne
veste
,
«
je
kričala
na
Snoja
.
»
Leonora
se
ni
omožila
,
ne
s
Čerinom
,
ne
s
kom
drugim
.
Živa
duša
ne
ve
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Čerin
je
izginil
in
nihče
ne
ve
ne
zakaj
,
ne
kam
.
Leonora
bo
že
nekaj
vedela
,
toda
iz
nje
ni
spraviti
nobene
besede
.
«
V
nemem
strmenju
je
poslušal
Snoj
to
pripovedovanje
.
»
In
nihče
ne
ve
,
kam
je
Čerin
izginil
?
«
je
končno
vprašal
,
»
nihče
,
ali
je
še
živ
,
ali
je
umrl
?
«
»
Nihče
,
«
je
odgovorila
gospa
Jerajeva
.
»
Kvečjemu
če
bi
kaj
vedel
stari
major
Žun
,
ki
ga
je
Čerin
obiskal
,
predno
je
izginil
.
«
»
Tako
,
tako
.
«
»
Da
,
tako
,
tako
in
nič
drugače
,
«
se
je
razhudila
gospa
Jerajeva
.
»
Čerin
je
najbrž
izginil
,
da
bi
mu
ne
bilo
treba
Leonore
vzeti
.
Gornikove
je
namreč
zadela
velika
nesreča
.
Gorelo
je
pri
njih
.
Zgorela
je
ogromna
množina
sena
in
lesa
,
in
tudi
gradič
,
je
požar
hudo
poškodoval
.
Gornikovi
so
prišli
ob
vse
.
Stari
je
dal
zemljišča
,
ki
so
mu
ostala
,
v
najem
,
in
zdaj
živi
z
Leonoro
v
majhni
hiši
pri
Razdrtem
in
čaka
na
smrt
.
Gotovo
je
to
Čerin
izvedel
in
je
vsled
tega
izginil
.
Ko
sem
jaz
dobila
obvestilo
o
požaru
,
sem
šla
Čerina
iskat
.
Mislila
sem
,
da
bi
Gornikovim
lahko
v
tej
nesreči
kako
pomagal
.
A
odpotoval
je
prav
tisti
dan
,
ko
sem
ga
šla
iskat
,
komaj
nekaj
ur
pred
mojim
prihodom
.
«
»
Uboga
Leonora
...
«
je
mrmral
Snoj
,
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
.
Toda
gospa
Jerajeva
je
dobro
razumela
njegov
vzdih
.
»
Če
jo
imate
še
kaj
radi
,
obiščite
jo
,
«
je
izjavila
energična
vdova
.
»
In
če
se
vzameta
,
ne
bo
tega
nihče
tako
vesel
,
kakor
jaz
.
«
Gospa
Jerajeva
se
je
pripravila
na
daljši
razgovor
o
tem
njenem
ženitovanjskem
projektu
.
Toda
učakala
je
veliko
in
prav
neprijetno
razočaranje
.
Snoj
naenkrat
ni
imel
nič
več
časa
za
gospo
Jerajevo
.
Vsi
poskusi
podjetne
vdove
,
nadaljevati
začeto
poglavje
,
so
se
ponesrečili
.
Snoj
ni
kraktomalo
nič
več
odgovoril
,
nego
se
naglo
poslovil
ter
gospo
Jerajevo
pustil
sredi
ceste
samo
.
Glasno
godrnjaje
je
gospa
nadaljevala
svojo
pot
,
v
srcu
pa
delala
načrte
in
naklepe
,
kako
bi
Snoja
in
Leonoro
vendarle
skupaj
spravila
.
Med
tem
je
pa
Snoj
z
dolgimi
koraki
naravnost
hitel
na
stanovanje
majorja
Žuna
.
V
njegovi
notranjosti
je
divjal
vihar
.
Če
je
Čerin
res
zapustil
Leonoro
in
če
jo
je
celo
zapustil
zaradi
nesreče
,
vsled
katere
je
obubožala
,
potem
ni
bilo
nobene
ovire
več
,
da
bi
se
sam
ne
mogel
zopet
približati
dekletu
,
kateremu
je
bilo
vdano
njegovo
srce
.
Major
Žun
je
bil
na
svojem
stanovanju
.
Ležal
je
na
stari
zofi
,
tolkel
s
palico
,
ob
katero
se
je
navadno
opiral
,
po
svoji
leseni
nogi
,
in
se
ljutil
,
da
mora
čepeti
v
Ljubljani
,
med
tem
,
ko
so
njegovi
tovariši
v
vojni
.
Ta
dan
je
bil
posebno
slabe
volje
.
Slišal
je
bil
namreč
,
da
se
je
Snoj
vrnil
z
bojišča
,
in
ljutil
se
je
,
da
ga
mladi
oficir
še
vedno
ni
obiskal
in
da
je
svoje
vojne
doživljaje
povedal
vsem
prej
kakor
njemu
.
Ko
je
Snoj
vstopil
v
sobo
,
se
je
majorju
lice
razjasnilo
.
Kar
planil
je
s
svoje
zofe
in
hitel
Snoju
z
razprostrtima
rokama
nasproti
.
»
Snoj
—
dečko
—
junak
—
pojdi
na
moje
srce
!
«
Tako
je
kričal
major
Žun
na
ves
glas
in
Snoja
objemal
ter
ga
stiskal
k
sebi
.
»
Sedi
—
pij
—
in
govori
,
«
mu
je
končno
velel
.
»
Vse
hočem
vedeti
,
prav
natančno
mi
moraš
vse
povedati
.
Saj
si
lahko
misliš
,
da
sem
radoveden
.
«
Naj
se
je
Snoj
tudi
ustavljal
,
moral
je
vendar
vnovič
povedati
vse
,
kar
je
vedel
o
vojni
proti
Turkom
in
o
svojih
lastnih
doživljajih
.
Sicer
mu
je
to
ponavljanje
že
presedalo
,
toda
major
ni
nehal
.
Zanimal
se
je
za
vsako
najmanjšo
stvarco
.
Celo
narisati
je
moral
Snoj
,
kako
so
stali
posamični
oddelki
v
bitkah
,
in
ves
turški
tabor
,
a
major
še
ni
bil
zadovoljen
in
je
vedno
kaj
novega
vprašal
.
Še
natančnejši
pa
je
bil
major
pri
izpraševanju
o
Snojevi
čudesni
rešitvi
.
Vprašal
je
za
sto
in
sto
stvari
,
na
katere
mu
Snoj
ni
mogel
dati
odgovora
,
a
vendar
ni
nehal
.
Major
je
bil
pri
tem
izpraševanju
očividno
razvnet
in
razburjen
,
kar
si
je
Snoj
tolmačil
kot
izraz
posebne
naklonjenosti
starega
oficirja
do
njegove
osebe
.
Naposled
je
bilo
to
pripovedovanje
vendar
končano
,
in
zdaj
je
Snoj
vprašal
za
Čerina
.
Majorjev
obraz
se
je
hipoma
vresnil
in
sicer
tako
zgovorni
mož
je
postal
malobeseden
.
»
Čerin
?
Nič
ne
vem
,
kje
da
je
,
«
je
bil
ves
odgovor
,
ki
ga
je
dal
na
Snojevo
vprašanje
.
»
Pravijo
,
da
ste
bili
vi
,
gospod
major
,
zadnji
človek
,
s
katerim
je
v
Ljubljani
govoril
.
«
»
Zadnji
?
Mogoče
,
da
sem
bil
zadnji
,
mogoče
da
ne
.
«
»
Pravijo
,
da
je
vam
gotovo
povedal
,
kam
je
odšel
in
zakaj
je
odšel
.
«
»
Pravijo
?
E
,
ljudje
pravijo
marsikaj
!
«
Kadar
je
major
Žun
ponavljal
besede
kakega
vpraševalca
,
tedaj
,
to
so
vedeli
vsi
,
neče
z
barvo
na
dan
.
Tudi
Snoj
je
takoj
vedel
,
pri
čem
da
je
.
»
Nikar
ne
mislite
,
da
vprašujem
iz
gole
radovednosti
,
«
je
rekel
majorju
.
»
Ni
mi
mar
,
kam
je
Čerin
ušel
in
kaj
počenja
.
Rad
bi
pa
nekaj
drugega
vedel
,
če
se
je
res
ražročil
z
Leonoro
Gornikovo
in
zakaj
se
je
razročil
.
Ali
mi
morete
na
to
dati
odgovor
?
«
»
Odgovor
?
Ne
!
«
Snoj
je
postal
nepotrpežljiv
;
kajti
prepričan
je
bil
,
da
major
vse
ve
,
a
da
neče
ničesar
povedati
.
»
A
to
ste
vendar
slišali
,
da
sta
se
Čerin
in
Leonora
razročila
!
«
»
Slišal
?
Da
,
slišal
sem
.
«
»
Ljudje
govore
grdo
o
Čerinu
,
«
je
zopet
povzel
Snoj
.
»
Dolže
ga
,
da
je
Leonoro
zapustil
,
ker
je
ogenj
uničil
premoženje
njenega
očeta
.
«
Major
se
je
zganil
.
Udaril
je
zopet
z
vso
silo
po
svoji
leseni
nogi
in
potem
srdito
zaklical
:
»
Ne
!
To
ni
res
!
Meni
sicer
nič
ni
mar
,
zakaj
sta
se
čerin
in
Gornikova
Leonora
razšla
,
a
zaradi
premoženja
se
nista
razročila
.
Čerin
sploh
ni
vedel
,
da
je
pri
Gornikovih
gorelo
,
ko
je
zapustil
Ljubljano
.
«
Nastal
je
molk
.
Snoj
je
gledal
v
strop
,
major
pa
je
tolkel
po
svoji
leseni
nogi
in
gledal
skozi
okno
.
»
Dovolite
,
da
vas
kakor
očetovskega
prijatelja
vprašam
za
svet
,
«
je
končno
izpregovoril
Snoj
.
»
Morda
vam
je
znano
,
da
sem
bil
jaz
pri
Gornikovih
prej
znan
,
kakor
Čerin
in
drugi
tovariši
.
Od
prvega
dne
,
ko
sem
spoznal
Leonoro
,
sem
jo
ljubil
...
«
»
Vi
tudi
?
«
se
je
začudil
major
.
»
Da
!
Od
prvega
dne
sem
jo
ljubil
in
imel
sem
poštene
namene
.
Videl
sem
pa
,
da
je
Leonora
svojo
ljubezen
naklonila
Čerinu
in
zato
sem
se
molče
umaknil
.
Sedaj
pa
,
ko
se
govori
,
da
sta
se
Čerin
in
Leonora
razšla
,
bi
jaz
rad
vedel
,
če
je
Leonora
resnično
in
popolnoma
svobodna
in
če
se
ji
smem
zdaj
kot
pošten
človek
zopet
približati
,
ne
da
bi
mi
mogel
Čerin
očitati
,
da
sem
izrabil
njegovo
odsotnost
in
ga
izpodrinil
.
Odgovorite
mi
samo
na
to
:
ali
smem
,
ali
ne
smem
?
«
Major
je
naslonil
glavo
na
zid
in
gledal
dolgo
časa
kakor
zamaknjen
v
zrak
.
V
duhu
je
videl
od
krvi
porošene
planjave
Slavonije
in
južne
Ogrske
,
videl
turške
in
cesarske
vojake
in
videl
med
njimi
begati
mladega
človeka
s
plavimi
očmi
,
ki
bi
rad
dosegel
,
da
bi
njegovi
nekdanji
kameradje
nazaj
zahtevali
poslana
mu
peresa
.
V
duhu
ga
je
videl
celo
v
obleki
turškega
vojaka
,
kako
reši
cesarskega
kirasirja
gotove
smrti
.
Spomnil
pa
se
je
tudi
svoje
obljube
,
dane
ob
slovesu
.
»
Nikomur
na
svetu
ne
smete
ničesar
povedati
—
le
čez
tri
leta
šele
mojemu
očetu
...
«
Vzravnal
se
je
na
zofi
,
trdo
je
pogledal
Snoju
v
obraz
in
odločno
rekel
:
»
Smete
!
Leonora
je
svobodna
in
če
jo
še
vedno
ljubite
,
jo
smete
tudi
zasnubiti
.
«
»
Hvala
vam
za
to
pojasnilo
,
«
je
rekel
Snoj
in
je
staremu
vojaku
stisnil
roko
.
»
Zdaj
vem
,
da
bi
mi
tudi
Čerin
ne
mogel
očitati
ničesar
.
«
»
Ničesar
!
«
je
potrdil
major
.
»
Kdo
ve
,
če
je
Čerin
sploh
še
živ
.
«
Dan
po
tem
pogovoru
se
je
poročnik
Snoj
odpeljal
na
Notranjsko
.
Od
Postojne
dalje
je
šel
peš
.
Hotel
je
Leonoro
presenetiti
.
Če
bi
ga
tako
nenadoma
videla
pred
seboj
,
bi
se
gotovo
izdala
,
kaka
čuvstva
goji
do
njega
in
če
si
je
zanj
ohranila
kaj
prijateljstva
,
potem
,
je
menil
,
se
ga
bo
hitro
privadila
in
ga
vzljubila
.
Skromna
je
bila
hiša
,
v
kateri
je
sedaj
prebival
stari
Gornik
s
svojo
hčerjo
.
Poslopje
je
stalo
sredi
malega
vrta
in
je
bilo
vse
obraslo
od
divje
trte
,
da
je
izgledalo
mično
in
prijazno
.
Okrog
vrta
je
bila
po
kraškem
običaju
zložena
ograja
iz
kamnov
.
Po
ozki
poti
je
prišel
Snoj
do
hiše
.
Kmetska
dekla
,
ki
je
stala
na
vratih
,
ga
ni
vprašala
kaj
da
hoče
in
kdo
da
je
.
»
Gospodična
je
v
lopi
na
vrtu
,
«
je
namesto
odzdrava
rekla
dekla
,
kakor
bi
bilo
samo
ob
sebi
umljivo
,
da
išče
tujec
Leonoro
.
Snoj
je
šel
okrog
hiše
.
Iz
vrtne
lope
so
se
slišali
tenki
glasovi
mandoline
,
pojoče
melanholične
akorde
.
Snoju
je
postalo
toplo
pri
srcu
in
naglo
je
stopil
v
lopo
.
»
Ah
,
vi
ste
prišli
,
gospod
Snoj
,
«
je
vzkliknila
Leonora
.
»
Mislila
sem
si
,
da
nas
obiščete
.
«
Odložila
,
je
mandolino
in
dala
Snoju
roko
.
Videlo
se
ji
je
,
da
je
vesela
njegovega
prihoda
.
Zapazila
je
,
da
je
vrgel
Snoj
nagel
pogled
na
njeno
mandolino
in
z
ljubkim
smehljajem
ga
je
vprašala
:
»
Ali
jo
še
spoznate
?
Lani
ste
mi
jo
poslali
za
Božič
.
Ta
mandolina
je
sedaj
moja
edina
prijateljica
.
Nekaj
časa
se
je
pač
nisem
dotaknila
;
preveč
mi
je
klicala
v
spomin
,
kar
bi
rada
pozabila
;
a
sedaj
sva
že
zopet
dobri
in
kadar
prebiram
te
tanke
strune
,
tedaj
mislim
vedno
tudi
na
vas
in
sem
vesela
,
da
ste
moj
prijatelj
.
«
Dala
mu
je
novič
roko
in
on
je
to
mehko
roko
vroče
poljubil
in
sladke
nade
so
se
vzbudile
v
njegovem
srcu
in
te
nade
so
se
premenile
v
pravo
blaženstvo
,
ko
je
Leonora
odločno
izjavila
,
da
mora
vsaj
nekaj
dni
ostati
in
da
ga
na
noben
način
ne
pusti
prej
oditi
.
Prijeten
je
bil
ta
večer
v
tihi
samotni
hiši
pod
Nanosom
.
Snoj
je
pripovedoval
zopet
o
svojih
doživljajih
v
vpojni
in
govorilo
se
je
o
vseh
mogočih
stvareh
do
pozne
noči
.
A
ko
se
je
Snoj
naposled
spravil
spat
,
se
je
na
tihem
čudil
,
da
ves
večer
ni
nihče
omenil
Čerina
in
zdelo
se
mu
je
,
da
stoji
med
njim
in
med
Leonoro
Čerinova
senca
.
In
to
mu
je
nekoliko
zagrenilo
veselje
na
svidenju
z
Leonoro
.
Nekaj
lepih
dni
je
preživel
Snoj
pri
Gornikovih
.
Z
Leonoro
sta
obhodila
vso
okolico
,
se
smejala
in
veselila
in
se
zopet
resno
in
pametno
zgovarjala
.
A
kadar
je
hotel
Snoj
razodeti
Leonori
svoja
čustva
,
vselej
je
prenehal
takoj
po
prvih
besedah
,
vselej
se
mu
je
novic
zazdelo
,
da
leži
Čerinova
senca
med
njim
in
med
njo
.
Zadnji
dan
pa
ni
bil
vesel
.
Snoj
se
kar
ni
mogel
sprijazniti
z
mislijo
,
da
mora
oditi
in
zapustiti
Leonoro
.
Nestrpno
je
čakal
,
da
bi
ga
povabila
,
naj
še
ostane
,
a
Leonora
ni
izrekla
nobene
take
besede
.
»
Ali
je
uganila
,
da
jo
ljubim
in
me
ne
mara
uslišati
,
«
si
je
mislil
Snoj
,
»
ali
misli
,
da
predolgo
molčim
in
nimam
resnih
namenov
?
«
Sklenil
je
pa
,
da
hoče
imeti
še
ta
dan
gotovost
,
da
mora
biti
še
ta
dan
izrečena
odločilna
beseda
.
Ko
je
stari
Gornik
popoldne
odšel
po
opravkih
z
doma
,
sta
ostala
Snoj
in
Leonora
sama
v
sobi
.
Leonora
je
vzela
mandolino
v
roko
in
ji
izvabljala
lahke
,
hrepeneče
zvoke
,
polne
mehkobe
in
hrepenenja
.
»
Ti
glasovi
izražajo
moja
čustva
,
«
je
rekel
Snoj
.
»
Da
,
Leonora
,
moje
srce
je
polno
hrepenenja
po
vas
in
moja
duša
polna
ljubezni
.
Tudi
ko
sem
bil
v
vojni
,
so
bile
moje
misli
in
moja
čustva
vedno
pri
vas
.
Rad
vas
imam
Leonora
in
zato
vas
vprašam
:
»
Ali
smem
čez
leto
dni
,
ko
bo
vojna
končana
,
zopet
priti
?
«
Leonora
je
položila
mandolina
iz
rok
.
Njen
ozki
obraz
je
bil
prepadel
in
skoro
boječe
je
pogledala
Snoja
.
»
Vedno
sem
vas
rada
imela
,
«
je
rekla
prostodušno
»
in
vedno
bom
vesela
,
da
ste
mi
prijatelj
.
Če
pojdete
zopet
na
vojsko
,
pišite
mi
večkrat
;
hvaležna
vam
bom
,
če
se
me
bodete
spominjali
.
«
»
Leonora
—
ali
smem
čez
leto
zopet
priti
?
«
»
Smete
,
«
je
odgovorila
,
»
a
morda
bo
bolje
,
če
me
izbrišete
iz
svojega
spomina
,
da
,
morda
bo
bolje
.
«
»
Leonora
...
«
»
Poslušajte
me
,
«
je
rekla
zdaj
z
odločnim
glasom
,
kakor
da
je
spet
samo
sebe
dobila
v
oblast
.
»
To
mi
lahko
verjamete
,
da
mi
bo
spomin
na
vas
vedno
ljub
.
Da
,
Snoj
,
imam
vas
rada
,
najljubši
ste
mi
med
vsemi
prijatelji
.
A
vendar
je
bolje
,
da
se
vsaj
dolgo
časa
ne
vidiva
.
Morda
preide
čas
,
ko
vam
bom
razodela
in
zaupala
kar
mi
narekuje
moje
sedanje
postopanje
.
Za
danes
vam
rečem
le
to
:
na
mojem
srcu
leži
strah
,
moreč
strah
,
da
sem
storila
veliko
krivico
in
da
sem
nekoga
pahnila
v
nesrečo
in
morda
v
smrt
.
Očitati
si
nimam
ničesar
,
prav
ničesar
,
in
morda
je
moj
strah
neutemeljen
.
A
dokler
ne
mine
ta
strah
,
dotlej
bo
bolje
,
da
se
ne
vidiva
.
«
Ves
bled
in
kakor
okamenel
je
stal
Snoj
pred
Leonoro
in
ni
mogel
izpregovoriti
nobene
besede
.
Leonora
pa
je
stopila
k
njemu
,
mu
položila
obe
,
roki
na
rami
in
mu
tiho
rekla
:
»
Ali
mi
ostanete
tudi
še
sedaj
prijatelj
?
«
»
Da
,
Leonora
,
«
je
odgovoril
iskreno
;
»
vedno
zvest
in
vdan
,
do
smrti
zvest
in
vdan
.
«
Tedaj
pa
je
Leonora
naslonila
glavo
na
njegove
prsi
in
se
razjokala
,
Snoj
pa
ji
je
s
tresočo
roko
gladil
lase
.
V
mraku
se
je
Snoj
poslovil
in
je
odšel
.
Do
ograje
ga
je
spremila
tudi
Leonora
,
a
stari
Gornik
je
šel
ž
njim
še
dalje
,
češ
,
da
ga
mora
spremiti
vsaj
do
ceste
.
Pri
razpotju
pa
se
stari
možkar
ni
mogel
ločiti
,
še
vedno
je
imel
kaj
vprašati
in
kaj
naročiti
.
Šele
prav
nazadnje
je
dejal
:
»
Gospod
Snoj
—
povejte
mi
,
kaj
je
s
Čerinom
?
Vi
gotovo
veste
,
kaj
je
ž
njim
,
o
,
vi
to
gotovo
veste
.
Nekaj
dni
pred
požarom
je
prišel
k
nam
in
je
drugi
dan
kar
nagloma
odjezdil
.
Se
poslovil
se
ni
.
Nič
ni
rekel
nikomur
—
kar
šel
je
.
In
nihče
ne
ve
,
ne
kam
,
ne
zakaj
.
Saj
bi
vas
ne
izpraševal
,
ali
jaz
vem
,
kako
je
moji
hčeri
pri
srcu
.
Naj
mi
to
tudi
še
tako
zakriva
,
jaz
ji
vendar
vidim
v
dušo
,
poznam
njene
bolesti
in
vem
,
kaj
trpi
.
Vsaj
gotovost
bi
hotel
imeti
,
če
je
Čerin
še
živ
in
kje
da
je
.
«
Snoju
se
je
stari
mož
smilil
in
v
prvem
trenotku
mu
je
hotel
celo
povedati
,
v
kakih
okoliščinah
je
Čerin
zapustil
vojaško
službo
.
Rekel
si
je
,
da
bi
ga
potem
Gornik
in
Leonora
laglje
pozabila
.
A
še
o
pravem
času
se
je
spomnil
,
da
bi
to
bilo
njega
samega
nevredno
.
Mislil
je
,
da
nihče
,
tudi
Leonora
ne
ve
,
v
kakih
razmerah
se
je
Čerin
ločil
od
svojih
tovarišev
in
ni
hotel
svoje
skrivnosti
izrabiti
,
da
bi
ž
njo
premagal
senco
,
ki
je
ležala
med
njim
in
Leonoro
.
»
Ničesar
ne
vem
,
gospod
Gornik
,
prav
ničesar
,
«
je
rekel
.
»
Odkar
je
Čerin
zapustil
naš
polk
,
ni
bilo
nič
več
slišati
o
njem
.
Tudi
v
Ljubljani
ne
vedo
ničesar
,
niti
njegov
posebni
prijatelj
major
Žun
.
A
če
bom
kaj
izvedel
—
na
mojo
čast
,
gospod
Gornik
—
takoj
vam
to
sporočim
.
«
»
O
,
prosim
vas
,
prosim
,
«
je
ječal
stari
mož
.
»
Vsaj
gotovost
bi
rad
imel
,
da
bi
mi
Leonona
od
žalosti
ne
umrla
.
«
Poražena
Turčija
se
je
vso
zimo
trudila
,
da
bi
dosegla
mir
.
Toda
na
veliko
veselje
vse
armade
ni
hotel
princ
Evgen
ničesar
slišati
o
miru
,
marveč
si
je
postavil
za
cilj
,
zavzeti
Belgrad
in
na
njegovi
trdnjavi
razviti
cesarsko
zastavo
.
Bojevanje
tudi
čez
zimo
ni
ponehalo
.
Temešvarski
zapovednik
grof
Merey
je
zavojeval
Rumunsko
in
je
v
trdi
zimi
,
meseca
novembra
zavzel
Bukarešt
.
Graničarski
general
Maksimilijan
Petraš
je
vdrl
z
vojaki
v
Bosno
in
zavzel
Dervent
ter
pregnal
Turke
iz
trdnjave
Lišnice
med
Zvornikom
in
Šabcem
.
Na
spomlad
je
začel
princ
Evgen
zopet
zbirati
veliko
armado
.
Hitel
je
toliko
bolj
,
ker
so
postali
Turki
zopet
predrzni
.
Prihajali
so
v
večjih
četah
čez
Donavo
in
Savo
in
plenili
po
Sremu
.
Celo
gori
do
Karlovca
so
se
upali
ter
povsod
plenili
in
požigali
.
Koncem
maja
1717.
je
prišel
princ
Evgen
zopet
na
južno
Ogrska
in
se
utaboril
v
Pančevi
.
Dne
16.
in
17.
junija
je
svojo
armado
srečno
prepeljal
čez
Donavo
,
ne
da
bi
ga
bili
Turki
vznemirjali
.
61
bataljonov
pešakov
in
176
eksadronov
konjenikov
je
prepeljal
princ
Evgen
na
takrat
turška
tla
in
jih
zbral
okrog
Belgrada
.
Turška
posadka
je
štela
kakih
30.000
mož
,
katerim
je
poveljeval
hrabri
Mustafa
paša
.
Cesarska
armada
je
obkolila
Belgrad
na
kopnem
od
vseh
strani
,
čez
Donavo
so
bili
napravljeni
mostovi
za
dovažanje
živil
.
Samo
proti
Savi
je
bil
Belgrad
svoboden
.
Nevarnost
ni
pretila
cesarski
armadi
iz
Belgrada
,
nego
od
juga
in
od
vzhoda
.
Veliki
vezir
Halil
paša
je
v
Drinopolju
zbiral
velikansko
armado
.
Od
vseh
koncev
razprostranega
turškega
cesarstva
so
hiteli
hrabri
možje
pod
zastavo
kalifovo
.
Vse
večje
vojske
so
se
približevale
Semendriji
in
Oršovi
,
ki
so
prihajale
ob
Moravi
in
Donavi
in
tudi
v
Rumuniji
se
je
nabrala
mogočna
turška
četa
ter
vdrla
na
Sedmograško
in
korakala
na
Karanšebeš
.
Princ
Evgen
pa
se
ni
dal
zvabiti
izpred
Belgrada
,
marveč
je
vse
sile
posvetil
utrjenju
svojega
tabora
okrog
Belgrada
.
Napravil
je
mogočne
nasipe
in
globoke
jarke
in
se
pripravil
za
bojevanje
proti
belgrajski
posadki
in
proti
armadi
Halil
pase
.
Bojevanje
se
je
začelo
1.
julija
.
Ta
dan
je
pregnala
cesarska
armada
Turke
iz
Zemuna
,
a
pet
dni
pozneje
se
je
vnela
med
cesarskimi
in
med
turškimi
ladjami
na
Savi
in
na
Donavi
ljuta
bitka
.
Turški
naskoki
pa
so
bili
vsi
srečno
odbiti
.
Od
tega
dne
so
se
boji
neprestano
ponavljali
,
zdaj
večji
,
zdaj
manjši
.
Ko
je
13.
julija
nastal
velik
vihar
,
ki
je
poškodoval
mostove
cesarske
armade
,
so
Turki
z
ljuto
silo
poskusili
veliki
most
razdejati
.
30.000
Turkov
je
napadlo
most
,
ki
ga
je
branilo
samo
šestdeset
mož
,
a
ti
so
se
tako
hrabro
ustavljali
strahovitemu
navalu
,
da
je
utegnil
general
O
’
Duyer
jim
prihiteti
na
pomoč
in
Turke
pregnati
.
Toda
vsi
ti
uspehi
niso
cesarski
armadi
nič
pomagali
.
Turki
so
se
iz
belgrajske
trdnjave
izselili
in
napravili
taborišče
zunaj
Belgrada
ter
neprestano
bombardirali
utrdbe
cesarske
armade
.
Škoda
,
ki
so
jo
provzročale
bombe
,
je
bila
velika
.
Cesarski
je
niso
mogli
sproti
popravljati
.
Vrh
tega
so
v
cesarski
armadi
nastale
bolezni
in
se
je
bilo
bati
,
da
izgubi
vojaštvo
pogum
in
bojaželjnost
.
In
prav
tedaj
se
je
od
juga
začela
približevati
mogočna
armada
velikega
vezirja
.
Položaj
cesarske
armade
je
bil
sedaj
prav
kritičen
.
Upanje
,
da
zavzame
armada
Belgrad
,
še
predno
pride
veliki
vezir
,
se
ni
izpolnilo
in
sedaj
je
bila
vsled
tega
cesarska
armada
v
največji
nevarnosti
.
Umakniti
se
ni
več
mogla
,
kajti
spričo
dveh
velikih
sovražnih
armad
ni
bilo
več
mogoče
priti
čez
Donavo
in
čez
Savo
,
v
svojem
taboru
pa
armada
tudi
ni
mogla
ostati
,
saj
bi
bila
stala
med
dvema
ognjema
.
Tedaj
se
je
princ
Evgen
odločil
,
da
prehiti
sovražnika
in
da
se
z
vso
svojo
silo
najprej
loti
armade
velikega
vezirja
,
a
če
to
armado
premaga
in
razbije
,
da
potem
naskoči
in
zavzame
Belgrad
.
Dne
16.
avgusta
se
je
vnela
velika
bitka
.
Samo
majhno
posadko
je
princ
Evgen
pustil
v
taborišču
,
vso
drugo
armado
je
peljal
v
boj
proti
armadi
velikega
vezirja
.
Pešaki
so
stali
v
sredi
,
na
desnem
in
na
levem
krilu
pa
konjeniki
.
Ob
eni
uri
zjutraj
je
bila
armada
razpostavljena
in
je
princ
Evgen
ukazal
,
naj
se
začne
pomikati
proti
sovražniku
.
A
komaj
se
je
začelo
to
pomikanje
proti
turškim
utrdbam
,
je
nastala
gosta
megla
,
tako
da
je
bilo
posamičnim
oddelkom
nemogoče
zasledovati
določeno
jim
smer
.
Konjeniki
na
desnem
krilu
,
ki
jim
je
zapovedoval
feldmaršal
grof
Palffv
,
so
zgrešili
pot
in
so
zašli
za
turške
nasipe
.
Presenečeni
Turki
so
z
veliko
premočjo
napadli
cesarsko
konjeništvo
in
vnel
se
je
velik
boj
.
Turkom
je
to
pokazalo
,
da
se
jim
bliža
cesarska
armada
in
razpostavili
so
vse
svoje
moči
za
boj
.
Bitka
se
je
vnela
na
celi
črti
.
Konjenikom
na
desnem
krilu
se
je
slaba
godila
.
Vzlic
hrabrosti
se
niso
mogli
ubraniti
turških
navalov
,
niso
mogli
niti
naprej
niti
nazaj
.
Šele
ko
je
general
grof
Mercy
prihitel
na
pomoč
s
konjeniki
,
so
bili
Turki
odbiti
,
a
ko
je
general
grof
Starhemberg
pripeljal
pešake
,
so
bili
Turki
na
desnem
krilu
premagani
in
pregnani
iz
njihovih
utrdb
.
Med
tem
se
je
dvignila
megla
in
princ
Evgen
je
videl
sedaj
,
da
je
vsa
njegova
armada
v
najgroznejši
nevarnosti
.
Ker
je
bilo
desno
krilo
zašlo
v
stran
,
je
bila
pretrgana
zveza
med
tem
krilom
in
središčem
.
Če
bi
se
bili
Turki
vsuli
v
to
odprtino
,
bi
bili
lahko
cesarsko
armado
popolnoma
pokončali
.
Toda
princ
Evgen
jih
je
prehitel
.
Postavil
se
je
sam
na
čelo
voja
princa
Beverna
,
ga
peljal
v
to
odprtino
in
planil
nad
Turke
.
Strašna
je
bila
bitka
,
a
naposled
so
bili
Turki
premagani
in
so
morali
zapustiti
svoj
tabor
ter
se
umakniti
.
Turki
so
pustili
na
bojišču
20.000
mrtvih
in
ranjenih
,
cesarska
armada
je
pa
imela
1500
mrtvih
in
3500
ranjenih
.
Cesarski
so
zavojevali
kakih
200
topov
in
51
zastav
,
izgubili
pa
tudi
sami
več
zastav
.
Širna
bojna
poljana
je
bita
vsa
posuta
z
mrliči
in
ranjenci
.
Preko
teh
trupel
in
teles
so
drveli
cesarski
konjeniki
,
zasledujoči
premaganega
sovražnika
,
za
konjeniki
pa
so
pritisnili
pešaki
.
Skrb
za
ranjence
je
bila
prepuščena
maloštevilnemu
sanitetnemu
oddelku
cesarske
armade
.
Med
ranjenci
,
ki
so
jih
vojaki
prinesli
v
cesarski
tabor
,
je
bil
tudi
kirasirski
praporščak
Gall
.
Težke
so
bile
njegove
rane
,
a
hujše
,
kakor
vse
rane
,
ga
je
skelelo
,
da
so
Turki
vzeli
njegovemu
eskadronu
staroslavni
prapor
in
ga
odnesli
seboj
.
Nobena
tolažilna
beseda
ni
nič
zalegla
.
Mladi
Gall
je
obžaloval
,
da
ni
mrtev
obležal
na
bojišču
,
zakaj
sodil
je
,
da
sme
sovražnik
odnesti
prapor
samo
tedaj
,
če
je
njega
čuvar
mrtev
.
»
Rama
ti
je
prestreljena
,
ranjen
si
na
rokah
in
na
glavi
—
vsaka
teh
ran
priča
,
da
si
z
največjo
hrabrostjo
branil
naš
prapor
,
«
so
govorili
Gallu
njegovi
prijatelji
.
»
Ničesar
si
nimaš
očitati
in
če
je
tvoj
eskadron
izgubil
prapor
,
ni
s
tem
omadeževana
njegova
čast
.
Eskadron
se
je
čudovito
hrabro
vojskoval
.
Skoro
polovica
vsega
moštva
je
padla
,
kapitan
Bosizio
pa
je
padel
sovražniku
v
roke
.
«
»
Bosizio
—
ujet
?
«
je
vzkliknil
Gall
.
»
To
ni
mogoče
!
Morda
je
padel
,
morda
je
težko
ranjen
,
ali
celo
mrtev
,
toda
ujet
ni
.
Tak
junak
,
kakor
je
Bosizio
,
se
ne
da
ujeti
.
«
»
Ni
ga
med
mrliči
in
ni
ga
med
ranjenci
—
kje
naj
torej
bo
,
če
ne
v
rokah
sovražnikovih
?
«
Sanitetni
vojaki
so
med
tem
neprestano
nosili
ranjence
,
turške
in
cesarske
,
v
lacaret
.
Pomagali
so
jim
vsakovrstni
ljudje
,
eni
prisiljeno
,
eni
prostovoljno
.
Med
poslednjimi
je
bil
mlad
človek
,
ki
je
s
posebno
vnemo
in
redko
neustrašenostjo
izpolnjeval
prevzete
dolžnosti
.
Še
med
bojem
,
med
najljutejšo
bitko
je
pomagal
ranjencem
;
nosil
jih
je
uprav
izpod
konjskih
kopit
z
bojišča
,
ne
meneč
se
za
krogle
,
ki
so
švigale
okrog
njegovih
ušes
,
in
ne
meneč
se
za
neprestano
smrtno
nevarnost
,
v
kateri
se
je
nahajal
.
Ta
mladi
mož
je
bil
Andrej
Čerin
.
Na
svojih
rokah
je
prinesel
Galla
z
bojišča
v
lacaret
,
in
kadar
je
prišel
v
Gallovo
bližino
,
se
je
skrbno
zanj
pobrigal
in
pazljivo
poslušal
na
vse
Gallovo
pripovedovanje
.
Čuvši
,
da
je
eskadron
izgubil
svoj
prapor
,
se
je
Čerin
nasmehnil
.
Izraz
veselja
je
spreletel
njegov
očrneli
in
upadli
obraz
,
ki
ga
je
sedaj
dičila
gosta
brada
in
nič
več
mu
ni
bilo
mar
ne
za
bolnike
,
ne
za
ranjence
.
Odšel
je
zopet
iz
lacareta
na
bojno
polje
in
se
ni
več
vrnil
.
»
Škoda
moža
,
«
so
govorili
zvečer
v
taborišču
,
ko
so
ga
pogrešali
.
»
Gotovo
se
mu
je
primerila
kaka
nesreča
,
sicer
bi
bil
prišel
nazaj
,
saj
si
je
lahko
mislil
,
da
ga
čaka
lepa
nagrada
.
Z
neverjetno
hrabrostjo
je
opravljal
svoje
samaritansko
delo
.
Tisočkrat
je
bil
v
smrtni
nevarnosti
.
Tudi
Gall
bi
ne
bil
več
med
živimi
,
če
bi
ga
ne
bil
ta
človek
rešil
.
«
Čerin
je
pa
med
tem
že
prišel
čez
bojno
polje
in
je
šel
za
turškimi
konjeniki
,
ki
so
bili
odnesli
prapor
eskadronu
,
pri
katerem
je
Čerin
sam
nekdaj
služil
.
Turki
so
bili
bežali
proti
jugu
in
Čerin
je
hitel
,
da
bi
jih
došel
.
Svet
je
bil
opustošen
vse
naokoli
,
kakor
daleč
je
videlo
njegovo
oko
.
Nikjer
ni
bilo
žive
duše
.
Prebivalstvo
je
pred
Turki
zbežalo
na
vse
strani
.
Vse
hiše
so
bile
opustošene
,
nekatere
so
še
gorele
.
Strahota
je
vladala
vse
naokrog
.
Čerin
je
pa
šel
svojo
pot
.
Tod
in
tam
je
naletel
na
kakega
mrliča
,
na
turškega
vojaka
,
ki
je
bil
vsled
dobljenih
poškodb
na
begu
omagal
in
se
mrtev
zgrudil
s
konja
.
Tod
in
tam
je
bilo
videti
tudi
osedlanega
konja
brez
jezdeca
,
ki
je
begal
po
poljani
,
ali
pa
se
mirno
pasel
,
ki
je
pa
utekel
,
čim
se
mu
je
Čerin
približal
.
Peš
je
nadaljeval
Čerin
svojo
pot
,
dokler
ni
pri
vodnjaku
poleg
pogorele
kmetske
hiše
zagledal
konja
,
ki
se
ni
umaknil
od
turškega
vojaka
,
ki
je
ležal
poleg
njega
na
tleh
.
Čerin
je
prijel
konja
za
uzdo
in
se
potem
nagnil
nad
vojaka
.
Videl
je
,
da
je
bil
vojak
mrtev
.
Bržčas
si
je
pri
vodnjaku
hotel
močiti
in
obvezati
strašno
rano
,
ki
jo
je
imel
na
glavi
,
a
ga
je
prehitela
smrt
.
Čerin
je
na
konju
nadaljeval
svoje
potovanje
.
Dasi
je
bila
žival
utrujena
in
je
vse
bolj
pešala
,
jo
je
Čerin
vendar
neprestano
vzpodbadal
in
jo
podil
,
kolikor
je
mogel
vso
noč
,
dokler
ni
došel
turške
armade
.
Ta
se
je
sedaj
počasi
pomikala
proti
jugu
,
saj
so
bili
cesarski
ustavili
preganjanje
in
se
povrnili
v
svoj
tabor
pred
Belgradom
.
Toda
reda
ni
bilo
v
tej
armadi
nobenega
več
.
Vsa
prizadevanja
vojskovodij
,
ustaviti
umikanje
,
so
bila
brez
.
uspeha
.
Na
povelja
oficirjev
vojaki
sploh
niso
več
poslušali
in
se
tudi
niso
več
ravnali
po
dobljenih
ukazih
.
V
turški
armadi
je
vladala
splošna
zmešnjava
.
Posamezni
oddelki
so
bili
docela
razkropljeni
,
tako
da
je
bilo
izključeno
,
jih
spraviti
skupaj
.
Turška
armada
je
bila
že
ves
dan
in
vso
noč
na
begu
in
ker
se
je
zjutraj
mnogo
ur
ljuto
bojevala
,
je
bila
vsa
upehana
in
izmučena
,
čim
bližje
je
Čerin
prihajal
zadnjim
turškim
četam
,
toliko
več
je
na
svojem
potu
našel
onemoglih
Turkov
.
Nekateri
so
bili
vsled
zadobljenih
ran
umrli
,
drugi
so
bili
ali
ranjeni
,
ali
tako
upehani
,
da
so
na
potu
obležali
.
Ko
je
Čerin
naposled
zagledal
zadnje
vrste
umikajoče
se
turške
armade
,
je
krenil
na
stran
,
da
bi
obšel
turško
vojsko
in
prišel
pred
njo
.
Zavedal
se
je
,
da
se
med
to
ogromno
množino
vojaštva
ne
bo
mogel
orijentirati
,
če
je
ne
bi
mogel
natančno
opazovati
.
Bil
je
že
dan
,
ko
je
prišla
turška
armada
v
obližje
Niša
.
Čerin
je
bil
objezdil
desno
krilo
turških
čet
in
je
skrit
na
drevesu
z
nekega
griča
opazoval
pod
njim
pomikajoče
se
čete
.
Pešaki
so
korakali
naprej
,
njim
pa
so
sledili
konjeniki
;
to
je
bil
edini
red
,
ki
so
ga
mogli
poveljniki
vzdrževati
.
Med
pešaki
in
konjeniki
so
bili
otovorjeni
vozovi
,
kar
so
jih
Turki
sploh
mogli
rešiti
iz
svojega
tabora
.
Razen
orožja
in
municije
so
na
teh
vozovih
ležali
tudi
ranjenci
,
kar
so
jih
Turki
peljali
seboj
,
ob
vozove
pa
so
bili
privezani
ujeti
cesarski
oficirji
.
Ujete
vojake
so
Turki
na
potu
pomorili
,
oficirje
pa
so
peljali
seboj
,
da
bi
jih
zamenjali
za
turške
oficirje
,
ki
so
jih
ujeli
cesarski
.
Kar
je
Čerin
videl
,
mu
je
zadostovalo
toliko
,
da
je
zamogel
napraviti
načrt
,
kako
poskusi
svojo
srečo
.
V
Nišu
se
je
turška
armada
ustavila
.
Posamični
razkropljeni
oddelki
so
pač
še
drli
naprej
,
ali
jedro
cele
armade
je
Halil
paša
vendar
zopet
skupaj
spravil
in
se
ž
njim
utaboril
v
Nišu
.
Nameraval
se
je
umakniti
še
dalje
proti
jugu
,
toda
šele
potem
,
ko
zbere
razkropljene
oddelke
,
ko
jih
zopet
uredi
in
ko
se
armada
odpočije
.
Prebivalstvo
niškega
okoliša
je
dobilo
ukaz
,
da
priskrbi
za
armado
živila
.
Vojaki
so
hodili
po
vaseh
in
hišah
in
prisilili
prebivalstvo
,
da
se
je
pokorilo
temu
ukazu
.
Od
vseh
strani
so
gonili
živino
v
glavno
taborišče
in
kmetsko
prebivalstvo
je
moralo
nositi
moko
in
kar
je
drugega
imelo
.
Vojaštvo
je
med
tem
plenilo
po
hišah
in
odnašalo
,
kar
je
bilo
količkaj
vredno
.
Med
te
kmetske
ljudi
se
je
vtihotapil
tudi
Čerin
.
Z
njimi
vred
je
gonil
živino
in
brez
težav
je
prišel
v
osrčje
turškega
tabora
.
Po
stari
turški
navadi
so
bili
tudi
tu
vozovi
postavljeni
okrog
celega
tabora
,
a
šotorov
ni
bilo
nič
,
ker
jih
je
turška
armada
vse
morala
zapustiti
pred
Belgradom
.
Vojaštvo
je
ležalo
vse
vprek
na
golih
tleh
.
Že
dvakrat
zapored
se
je
bilo
Čerinu
posrečilo
,
da
je
prišel
s
kmetskimi
ljudmi
v
tabor
,
a
jetnikom
se
ni
mogel
približati
.
Videl
jih
je
ležati
zvezane
na
rokah
in
na
nogah
kraj
vozov
,
a
ni
se
jim
mogel
približati
,
kajti
med
njim
in
med
jetniki
je
ležalo
vse
polno
vojakov
,
na
vozovih
pa
so
ležale
v
boju
pridobljene
zastave
in
tudi
prapor
kirasirskega
eskadrona
,
ki
ga
je
hotel
Čerin
iztrgati
iz
turških
rok
.
Bilo
je
nemogoče
priti
do
jetnikov
in
do
tabora
.
Toda
Čerin
ni
obupal
.
Ko
so
kmetje
pod
vojaškim
nadzorstvom
odhajali
iz
tabora
in
je
Čerin
izprevidel
,
da
mu
ne
bo
mogoče
se
pritihotapiti
do
jetnikov
,
je
ogovoril
najbližjega
mu
vojaka
in
zahteval
od
njega
,
naj
ga
pelje
pred
zapovednika
.
A
vojak
je
razljučen
nad
tako
zahtevo
srdito
za
vpil
nadenj
:
»
Kako
si
upa
smrdljivi
gjaur
zahtevati
,
da
bi
pogledal
v
obličje
našega
paše
,
«
se
je
jezil
vojak
in
s
kopitom
svoje
puške
suval
Čerina
,
ter
ga
podil
iz
taborišča
.
»
Izročiti
imam
zapovedniku
važno
pisanje
,
«
se
je
opravičeval
Čerin
.
»
Zvest
in
pokoren
podložnik
sem
presvetlega
sultana
.
Saj
bi
lahko
utajil
,
kar
hočem
zapovedniku
izročiti
,
a
pošten
človek
sem
in
ravnam
po
pravici
.
«
Pristopilo
je
bilo
med
tem
že
več
vojakov
,
ki
so
radovedno
poslušali
,
kaj
ima
njihov
tovariš
s
tujim
človekom
.
Čerinove
besede
so
vendar
napravile
nekaj
vtiska
na
vojaka
.
»
Kako
pisanje
imaš
?
«
je
vprašal
vojak
.
»
Kje
si
je
dobil
in
od
koga
?
«
Čerin
je
potegnil
iz
žepa
turško
pisanje
z
velikim
pečatom
,
katero
je
našel
pri
mrtvem
turškem
vojaku
na
bojišču
pred
Petrovaradinom
.
Veliki
pečat
,
ki
je
visel
na
pisanju
,
je
vojaku
pričal
,
da
mora
biti
na
tem
pergamenu
kaj
posebnega
.
»
Daj
sem
,
«
je
ukazal
,
»
da
izročim
to
pisanje
zapovedniku
.
«
Čerin
se
je
branil
,
češ
,
da
bi
rad
sam
govoril
z
zapovednikom
,
a
vojaki
so
kar
vsi
zavpili
nad
njim
.
»
Daj
pisanje
in
počakaj
na
odgovor
,
«
je
ukazal
vojak
,
s
katerim
je
bil
Čerin
najprej
govoril
.
»
Če
bo
paša
hotel
s
tabo
govoriti
,
te
bo
dal
poklicati
.
«
Pri
teh
besedah
je
vojak
iztrgal
Čerinu
pergamen
iz
rok
,
svojim
tovarišem
pa
je
rekel
:
»
Primite
tega
človeka
in
pazite
nanj
;
kdo
more
vedeti
,
kje
je
dobil
to
pisanje
.
«
Vojaki
so
zagrabili
Čerina
.
Zvezali
so
mu
roke
in
ga
peljali
k
vozovom
,
kjer
so
imeli
jetnike
,
ter
vrv
pričvrstili
ob
voz
.
»
Tukaj
počakaj
,
da
pride
odgovor
,
«
so
rekli
in
se
zopet
razšli
.
Čerin
je
bil
vesel
.
Dosegel
je
,
kar
je
hotel
doseči
.
Blizu
njega
sta
ležala
dva
zvezana
cesarska
oficirja
.
Od
njiju
naprej
jih
je
ležalo
še
mnogo
,
a
zaman
je
iskal
Čerin
med
njimi
Bosizia
.
Oficirja
se
nista
zmenila
za
Čerina
.
Kaj
jima
je
bilo
za
preprostega
kmetskega
mladeniča
,
ko
sta
imela
dovolj
svojih
skrbi
.
Čerin
je
čakal
,
da
so
došli
turški
vojaki
,
ki
so
ga
bili
zvezali
in
privezali
na
voz
.
Potem
je
zašepetal
v
nemškem
jeziku
:
»
Gospoda
—
poslušajta
me
,
a
pazita
,
da
vaju
kdo
ne
zasači
.
«
Oficirja
sta
se
zganila
.
Nemške
