Blizu
štajerske
meje
leži
v
zelenem
zatišji
vas
Dolina
.
Malo
ravnino
,
sem
ter
tjà
vzbočeno
po
hribih
in
gričih
,
obdaje
visoko
in
obrasteno
gorovje
,
ki
se
le
na
jedni
strani
nekoliko
znižuje
.
Čez
to
sedlo
drži
glavna
cesta
dolinska
,
ki
veže
skriti
kraj
z
drugim
svetom
.
Kako
po
pravici
nosi
vas
svoje
ime
,
vidi
se
iz
te
leže
,
in
če
pogledaš
z
gore
sv.
Florijana
,
ki
se
dviga
najviše
nad
Dolino
,
vidiš
pod
seboj
majhen
kotel
,
čegar
dno
je
nekoliko
pokvečeno
in
pri
katerem
pogrešaš
nekaj
obrobka
.
V
znožji
sv.
Florijana
izvira
potoček
Dolinščica
,
ki
se
zvedavo
vije
po
dolini
,
kakor
bi
nerada
zapuščala
svoj
rojstni
kraj
,
naposled
pa
zgine
v
soteski
in
kaže
ljudem
,
kod
se
tudi
pride
do
velike
ceste
,
če
se
ravno
komu
ne
mudi
.
Tu
in
tam
stoji
na
kakem
griči
bela
cerkvica
,
okrog
in
okrog
pa
je
raztresenih
mnogo
vasij
,
obstoječih
iz
treh
,
štirih
,
časi
tudi
jedne
same
hiše
.
Uljudni
prebivalci
štejejo
se
zdaj
med
Gorenjce
,
zdaj
med
Dolenjce
,
kakor
druščina
nanese
.
Za
to
,
kar
se
godi
za
gorami
,
ne
menijo
se
dosti
in
sploh
potrebuje
kaka
novica
četrt
leta
,
da
doseže
to
dolino
;
kajti
da
bi
ljudje
verjeli
besedam
stare
Mete
,
ki
vozi
vsako
sredo
samotež
v
Ljubljano
,
tega
še
misliti
ni
.
„
Ženska
je
stara
,
“
pravijo
,
„
rada
govori
in
več
pripoveduje
,
kakor
je
res
.
“
Tudi
birič
,
ki
ob
nedeljah
pred
cerkvijo
oklicuje
,
pripoveduje
jim
razen
davkov
malo
novega
.
Jedina
priložnost
nekoliko
sveta
si
ogledati
,
ponudi
se
Dolincu
,
kadar
je
kje
kak
semenj
,
da
žene
živino
na
prodaj
.
Kadar
se
vrne
domov
,
pa
pravi
:
„
Lepo
je
tam
v
onih
krajih
,
lepo
;
pri
nas
je
pa
še
lepše
.
“
Ker
Dolinci
niso
zapravljivi
in
radi
delajo
,
ne
godi
se
jim
slabo
,
in
lehko
in
dobro
od
njih
kupujejo
kupci
,
ki
jih
obiskujejo
na
jesen
in
po
zimi
.
Dolinski
župniki
učakajo
sive
starosti
,
kajti
zdrav
je
zrak
in
dolinske
duše
pasti
je
prava
igrača
.
Če
zaide
kateri-krat
kakšen
kozel
v
škodo
,
par
besedij
ga
poboljša
.
Dasiravno
je
Dolina
—
v
ožjem
zmislu
besede
—
glavna
vas
vse
doline
,
vender
ne
šteje
mnogo
številk
.
Hiše
so
s
častnimi
izjemami
neznatne
.
Sredi
vasi
stoji
cerkev
sv.
Jurija
,
Dolincem
priljubljenega
patrona
;
na
jedini
strani
cerkve
ima
župnik
svoje
stanovanje
,
staro
nerodno
stavbo
z
debelim
zidovjem
in
malimi
okni
,
na
drugi
pa
je
šola
,
kjer
se
vaški
mladini
s
šibo
um
bistri
.
Pred
cerkvijo
pa
se
košati
mogočen
kostanj
in
zbira
vsako
nedeljo
pred
službo
božjo
in
po
njej
v
svojo
senco
može
in
fante
,
da
se
kaj
pogovore
in
pokratkočasijo
.
Druge
hiše
stoje
,
kakor
bi
jih
bil
veter
nanesel
:
ta
tu
,
ona
tam
,
ne
dve
na
jedno
stran
obrneni
,
okrog
cerkve
in
ob
cesti
,
ki
drži
po
mnogih
klanjcih
in
ovinkih
,
zdaj
navkreber
,
zdaj
navzdol
,
čez
hrib
do
okraja
dolinskega
,
na
drugo
plat
pa
ob
potoku
skoz
sotesko
do
velike
ceste
.
Dolinci
so
sicer
tihi
ljudje
;
a
kadar
mislijo
,
da
imajo
kaj
uzroka
za
to
,
pa
zašume
tem
bolj
.
In
teh
mislij
so
bili
menda
ta
dan
,
ko
se
začenja
naša
povest
.
Bilo
je
meseca
avgusta
leta
1858.
,
ko
je
stari
Primož
,
ki
ima
majheno
hišo
pod
cerkvijo
,
omožil
svojo
hčer
Franico
na
dom
.
Vsa
vas
je
bila
po
konci
.
Iz
Primoževe
hiše
se
je
razlegala
glasna
harmonika
,
sladko
veselje
vaškim
ušesom
,
ki
so
s
tako
malim
zadovoljna
.
Okrog
olepšane
hiše
je
oglarila
mladina
,
ki
je
bila
še
premlada
za
plesišče
,
in
po
svoji
moči
povzdigovala
svatovski
hrup
.
Zdaj
pa
zdaj
prikazalo
se
je
na
pragu
kako
nališpano
dekle
ali
kak
praznično
oblečen
moški
,
ki
je
zaukal
po
vasi
doli
v
dokaz
,
da
se
mu
dobro
godi
.
Bogatin
nima
po
navadi
pol
toliko
svatov
,
kadar
se
ženi
,
kakor
reven
kmet
;
bodi
si
,
da
ima
ta
res
več
prijateljev
kakor
oni
;
ali
pa
da
se
bolj
boji
katerega
razžaliti
s
tem
,
da
bi
ga
ne
vabil
;
ali
pa
hoče
nemara
vsaj
jedenkrat
pozabiti
svoje
reve
in
se
prav
oblastno
veseliti
.
Nekaj
mu
gre
se
ve
da
tudi
za
čast
,
ravno
tako
kakor
ubogi
vdovi
,
ki
potrosi
svoje
zadnje
krajcarje
,
da
pogosti
pogrebce
,
ki
so
jej
odnesli
ljubega
moža
.
Pri
Primoži
je
bila
vsa
hiša
polna
.
Za
dolgo
mizo
so
sedeli
svatje
,
v
sredi
med
njima
starešina
in
zraven
njega
priletni
župnik
.
Ana
,
Primoževa
žena
,
skrbno
je
gledala
,
da
duhovni
gospod
ni
trpel
lakote
.
„
Oh
,
gospod
župnik
,
še
to
,
pa
še
to
,
“
govorila
je
in
polnila
v
jedno
mer
gospodu
kupico
in
krožnik
.
Težko
se
je
branil
gospod
silnim
prošnjam
.
Od
druge
strani
pa
mu
je
pripovedoval
starešina
počasi
in
dostojno
,
da
pojde
dež
,
ker
se
vreme
tako
kislo
drži
,
da
pa
ne
bo
nič
odveč
,
ker
zemlja
je
suha
in
kako
dobro
znamenje
je
to
,
če
dežuje
na
ženitovanjski
dan
.
Ženin
France
je
govoril
zdaj
s
tem
možem
,
zdaj
z
onim
,
kajti
nov
gospodar
je
stopil
v
jedno
vrsto
z
njimi
.
„
Nevesta
je
pa
v
izbici
z
družicama
,
“
dejala
je
mati
,
kadar
so
povpraševali
po
njej
.
„
Malo
se
mora
pojokati
,
ker
je
že
taka
navada
,
“
menil
je
Rožanec
,
posestnik
iz
bližnje
vasi
Gorice
.
„
Saj
se
je
še
Mina
jokala
,
ki
je
mene
dobila
.
“
„
Jaz
sem
že
vedela
,
zakaj
!
“
oglasi
se
hitro
ženica
od
one
strani
,
„
Franici
pa
ni
treba
.
“
„
Ali
ste
iztaknili
,
oča
Rožanec
?
“
smeje
se
župnik
.
Najveselejši
izmed
vseh
pa
je
stari
Premec
,
ženinov
oče
in
sosed
Rožančev
.
Po
sredi
sobe
se
vrti
in
klobuk
,
ves
pokrit
s
pisanim
papirjem
,
s
šopki
in
traki
,
visi
mu
po
strani
,
kakor
bi
se
smijal
belim
lasem
,
kako
pridejo
v
njegovo
družbo
.
„
Primojdunaj
!
“
vpije
sivi
mož
in
ploska
z
rokama
.
„
Ana
,
midva
greva
polko
plesat
,
naj
že
bo
,
kar
hoče
.
“
„
Za
stare
ljudi
,
ki
se
opotekajo
,
“
opomina
žena
,
„
je
tu
premalo
prostora
.
“
„
Malo
prostora
imaš
res
,
Primož
,
primojdunaj
,
malo
!
Kadar
bo
zopet
kaka
reč
,
prinesem
ga
s
seboj
od
doma
,
ker
prostora
imam
jaz
dosti
.
Toda
,
Ana
,
kar
pojdi
!
Smrt
se
te
bo
zbala
,
če
vidi
,
da
plešeš
.
Hojó
!
po
konci
,
primojdunaj
!
“
„
Pojdi
s
kako
mlajšo
,
mene
pa
pusti
!
“
brani
se
Ana
:
in
poluglasno
pristavlja
:
„
Kaj
pa
preklinjaš
tako
v
pričo
gospoda
župnika
?
“
„
Ha
,
kaj
,
primojdunaj
,
Ana
!
“
odvrača
Premec
.
„
Ali
misliš
,
da
je
to
greh
?
—
Gospod
župnik
!
“
ogovarja
duhovnega
gospoda
,
„
vi
imate
vse
grehe
zapisane
,
velike
in
male
:
ali
je
‚
primojdunaj
‘
greh
?
Kaj
?
“
„
Posebno
lepo
ni
,
“
smeje
se
župnik
,
„
beseda
odveč
!
“
„
Kar
nič
odveč
!
“
ugovarja
mož
.
„
Dobro
delo
je
,
pravim
jaz
,
dobro
delo
!
Le
poslušajte
!
Če
bi
jaz
rekel
:
pri
moji
duši
,
kar
me
pa
Bog
varuj
in
sveti
Florijan
,
to
bi
bil
greh
!
Kar
je
greh
,
to
je
pa
greh
,
to
je
kakor
amen
in
temu
se
ne
ustavljam
nič
.
A
jaz
ne
pravim
tako
;
jaz
zavpijem
:
primojdu
—
,
hudoba
me
že
sliši
.
Alo
!
pa
pero
v
kremplje
in
piše
:
„
Stari
Premec
se
priduša
.
“
Jaz
pa
pravim
:
dunaj
!
Tri
sto
medvedov
,
zdaj
je
treba
pa
brisati
!
Tako
zvijem
hudobo
,
da
se
jezi
,
in
hudiča
jeziti
je
ravno
tako
dobro
delo
,
mislim
,
kakor
če
bi
svetnika
častil
,
primojdunaj
!
He
,
Ana
pojdi
plesat
!
“
In
z
urnimi
nogami
stopa
starec
v
stransko
sobo
,
kjer
plešejo
mlajši
svatje
.
V
kotu
na
klopi
sedi
Premčev
Miha
,
ženinov
brat
,
in
neutrudno
vleče
harmoniko
.
Kupico
vina
,
ki
jo
ima
zraven
sebe
,
polnijo
mu
pridno
svatje
,
on
kima
z
razmršeno
glavo
in
potrkava
z
nogo
h
godbi
.
Kadar
se
naveličajo
plesalci
,
ali
pa
kadar
mu
žeja
pride
na
misel
,
pa
preneha
,
ter
pove
kakšno
veselo
,
da
se
mu
smejejo
in
ponorčuje
se
zdaj
s
tem
,
zdaj
z
onim
.
On
pozna
vse
ljudi
,
ki
prebivajo
po
dolini
okrog
in
povsod
ga
imajo
radi
in
ne
more
se
naslušati
mladina
njegovih
šal
.
Sicer
pa
dolgi
Miha
s
svojim
razpraskanim
obrazom
ni
posebno
mikavna
osobnost
.
„
Hoj
,
Miha
,
kaj
počivaš
!
“
zavpije
Premec
med
vrati
.
„
Nategni
zdaj
svojo
‚
neduho
‘
,
pa
zagodi
polko
stare
sorte
,
primojdunaj
!
“
In
starec
vrti
v
jedni
roci
klobuk
,
z
drugo
pa
pelje
staro
Ano
na
ples
in
glasen
smeh
se
vzbudi
med
svati
.
Zdaj
se
odpro
duri
in
notri
stopi
mož
visoke
postave
.
Vseh
oči
se
takoj
obrnejo
nanj
in
čudna
dovolj
je
prikazen
.
Bledi
,
upadli
obraz
je
zarasten
,
in
črne
kodraste
lase
pokriva
oguljéna
vojaška
kapica
.
Slaba
in
raztrgana
je
vsa
obleka
,
a
tako
divje
se
svetijo
oči
pod
gostimi
obrvmi
,
da
bi
lehko
kdo
sumil
:
ta
človek
je
hudodelec
,
pa
je
kakemu
beraču
obleko
pobral
.
Molčé
sede
tujec
za
malo
mizo
pri
durih
in
reče
na
pol
proseče
,
na
pol
osorno
:
„
Jesti
mi
dajte
!
“
„
Sveti
križ
božji
,
Jurij
!
“
vzklikne
pri
teh
besedah
mati
Ana
;
kolena
se
jej
pošibé
in
seséde
se
na
prag
.
Premec
jo
spravlja
po
konci
,
svatje
pa
se
vsujejo
okrog
tujca
.
Mati
je
prva
spoznala
svojega
sina
in
ko
se
vzdrami
iz
strahu
in
veselja
,
hiti
k
njemu
in
ga
objema
s
solznimi
očmi
.
„
O
Jurče
,
Jurče
,
kako
si
reven
,
kako
si
shujšan
!
“
tarna
ženica
in
donaša
jedil
in
pijače
.
„
Odkod
prihajaš
?
Ali
ostaneš
doma
?
“
tako
ga
vsi
navskriž
izprašujejo
.
Stari
Primož
pa
prime
sina
za
roko
in
reče
:
„
Ali
so
te
izpustili
?
“
„
Ne
!
“
odgovori
mu
oni
nejevoljno
.
„
I
,
kako
pa
?
Pa
vender
nisi
ušel
?
“
govori
skrbljivo
oče
,
nesrečo
sluteč
.
„
E
,
kaj
!
“
vpije
Premec
.
„
Prav
je
,
da
si
prišel
!
Nič
se
ne
boj
!
Ti
si
fant
,
primojdunaj
!
Kaj
bi
prodajal
svojo
kožo
za
tuje
ljudi
.
Na
,
pij
!
“
A
komaj
je
Jurij
,
od
vseh
stranij
izpraševan
,
použil
košček
kruha
,
stopita
v
sobo
dva
žandarja
.
Po
patroli
hodé
slišala
sta
godbo
in
ukanje
v
Primoževi
hiši
in
prišla
pogledat
,
če
je
vse
v
redu
.
Kakor
obstane
pes
,
kadar
okrog
ogla
zavije
in
na
mačka
zadene
,
tako
je
ostrmel
žandar
,
ko
je
zagledal
Jurija
.
Le
jeden
trenutek
ujele
so
se
njijine
oči
,
Jurij
pa
skoči
po
konci
,
kakor
bi
ga
pičil
gad
,
pretrga
krog
svatov
,
ki
ga
je
obdal
,
in
dere
skoz
drugo
sobo
in
kuhinjo
na
dvorišče
.
„
Stoj
!
Držite
ga
!
“
kriči
žandar
,
ki
je
stopil
v
sobo
,
zgrabi
puško
in
steče
za
ubežnikom
.
Nemara
ga
je
že
na
povelje
iskal
in
takoj
spoznal
za
uhajača
,
vsakako
pa
je
moral
onega
beg
izdati
.
Ko
vidi
drugi
žandar
,
kaj
se
godi
,
obrne
se
urno
in
hiti
pred
vrata
na
dvorišče
,
da
bi
Jurija
prestregel
,
a
kakor
blisk
šine
ta
mimo
njega
,
sune
ga
na
stran
in
zgine
v
hlevu
,
preganjalca
pa
sta
mu
za
petami
.
—
Začudeni
so
se
spogledali
svatje
pri
tem
dogodku
;
zdaj
še
le
jim
je
bilo
jasno
,
kaj
vse
to
pomeni
in
obče
veselje
umaknilo
se
je
hipoma
veliki
žalosti
.
Oče
Primož
zdihuje
,
mati
pa
in
nevesta
,
ki
je
hitro
vse
zvedela
in
pritekla
,
jakata
na
ves
glas
.
Žene
in
dekleta
skušajo
ji
tolažiti
,
a
vsem
je
tako
tesno
pri
srci
,
da
ne
morejo
najti
prave
besede
.
Mnogo
je
prestopkov
,
katere
prosto
ljudstvo
vse
drugače
sodi
,
kakor
pa
sodnik
,
ki
se
drži
zakona
.
Naj
nastane
kje
kakšen
poboj
in
naj
se
zgodi
nesreča
,
da
koga
ubijejo
,
ljudje
bodo
ubijalca
skoro
ravno
tako
milovali
kakor
ubitega
.
Oba
sta
nesrečna
,
pravijo
,
a
kazen
,
ki
prvega
zadene
,
zdi
se
jim
vselej
preostra
.
Vprašaj
pa
kmeta
,
zakaj
je
toliko
tatvine
na
svetu
,
rekel
ti
bo
:
„
Zato
,
ker
tako
lepo
ravnajo
s
tatmi
;
po
zimi
jih
rede
,
po
leti
pa
izpuščajo
,
da
hodijo
krast
.
Obesiti
tata
,
pa
ne
bo
več
kradel
.
“
In
ne
morejo
se
prečuditi
ljudje
,
zakaj
je
prepovedano
na
mestu
ubiti
požigalca
,
če
ga
zasačijo
.
V
Primoževi
hiši
pač
nikomur
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
pomagal
zakonu
,
katerega
zastopata
žandarja
,
marsikomu
pa
se
je
vzbudila
tiha
želja
,
da
bi
vender
Jurij
ušel
.
„
Predrta
reč
!
“
huduje
se
Rožanec
,
„
človek
se
nikjer
ne
more
veseliti
;
za
vsakim
oglom
tiči
birič
,
da
poštene
ljudi
zasleduje
kakor
lovski
pes
.
Zakaj
smo
ja
pustili
notri
!
Mi
ne
potrebujemo
žandarjev
med
seboj
!
“
„
Bodi
tiho
!
“
prigovarja
mu
žena
Mina
.
„
Naj
te
kdo
sliši
!
“
„
Prav
imaš
,
sosed
Rožanec
,
“
vpije
Premec
,
„
primojdunaj
!
Po
meni
vse
zagomezi
,
kadar
žandarja
vidim.
Našega
Jurčka
pa
ne
bodo
vzeli
,
primojdunaj
da
ne
!
O
Jurček
,
le
počakaj
,
še
bodeva
okrog
hodila
po
gozdih
,
pa
ribe
lovila
in
rake
,
primojdunaj
,
pa
žabe
tudi
.
Nimajo
te
še
!
“
Pri
tej
priči
pripeljeta
žandarja
Jurija
uklenenega
v
sobo
.
Iz
nova
začnó
ženske
jokati
;
župnik
pa
stopi
k
ujetemu
in
ga
opomina
,
naj
krščansko
prenaša
svojo
pokoro
,
da
bo
zopet
srečen
in
zdrav
videl
svoje
roditelje
in
svoj
dom
.
„
Jesti
mi
dajte
!
“
prosi
jetnik
in
prošnji
župnikovi
rad
ustreže
žandar
in
razklene
zvezani
roki
.
V
hlevu
sta
ujela
Jurija
.
K
nesreči
lestva
na
svi
li
ni
bila
pristavljena
;
hitro
skoči
Jurij
na
žleb
,
od
žleba
na
gare
,
z
rokami
pa
zgrabi
rob
line
,
ki
drži
na
hlev
in
skuša
se
gori
zavihteti
;
a
kar
se
mu
je
prej
tolikrat
posrečilo
,
zdaj
mu
je
nemogoče
,
zastonj
se
trudi
,
moči
mu
odpovedo
,
pred
očmi
se
mu
stemni
in
doli
pade
na
tla
,
žandarja
pa
nanj
in
brez
upora
ga
zvežeta
.
Zdaj
pa
mu
streže
mati
,
žalostna
tako
,
da
jo
mora
sin
tolažiti
.
Ženin
in
nevesta
sedita
nema
poleg
njega
.
Premec
pa
se
je
obrnil
na
žandarja
,
ki
sta
mu
oba
znana
in
se
razgovarja
ž
njima
in
ponuja
jima
pijače
.
Miha
je
bil
od
druge
strani
prisedel
k
Juriju
in
tolažilne
besede
mu
govori
.
„
Nič
ne
maraj
!
“
mu
pravi
.
„
Če
te
malo
pretepó
,
to
pa
nič
!
Jaz
jih
doma
za
prazen
nič
toliko
prenašam
,
da
bi
bil
že
lehko
svetnik
,
če
bi
jih
dobro
obrnil
.
Poglej
moja
usta
:
denes
teden
so
mi
dva
zoba
izbili
,
kar
zastonj
.
Pri
Mrčunu
smo
pili
,
Tomažetova
dva
sta
pa
na
pragu
stala
in
pogovarjala
se
.
Jaz
ja
primem
za
lase
—
tako-le
—
jednega
s
to
roko
,
drugega
pa
s
to
,
in
potrkam
dvakrat
z
glavama
vkup
,
v
tretje
sta
se
pa
trda
naredila
;
jaz
izpustim
in
vsak
na
jedno
stran
sta
odletela
kakor
snopa
s
polnega
voza
.
Potlej
sta
pa
segla
po
meni
;
vidiš
,
zavolj
take
neumnosti
!
“
Jurij
pa
ni
bil
pri
volji
poslušati
ga
.
„
Pusti
me
,
Miha
,
“
mu
pravi
in
ga
odrine
.
Miha
pa
se
pridruži
Rožancu
,
ki
se
tiho
pomenkuje
z
njegovim
očetom
;
harmonika
je
bila
pač
obmolknila
.
„
Zdaj
gremo
,
“
reče
žandar
in
uklene
Jurija
;
jedenkrat
se
ta
še
ozre
na
svoje
drage
in
tiho
ga
odpeljeta
stražnika
,
katerima
je
tudi
težko
délo
jokanje
.
Povedali
smo
,
kako
primerno
ime
ima
Dolina
,
ki
leži
v
dolini
,
zaprti
od
vseh
stranij
.
Stari
ljudje
trdé
,
da
je
ves
dol
pokrivalo
svoje
dni
jezero
in
na
Rebri
so
našli
baje
železen
,
v
skalo
udelan
obod
,
kamor
so
gotovo
v
starih
časih
privezavali
čolne
in
ladije
,
in
če
slišijo
—
po
navadi
stari
možje
in
žene
—
pod
goro
sv.
Florijana
nekaj
bobneti
,
kaj
more
to
pač
biti
,
če
ne
voda
,
katere
je
ves
hrib
poln
in
ki
čaka
le
duška
,
da
se
razlije
po
nižini
?
Cesta
,
ki
drži
čez
hrib
,
vije
se
kakor
bela
kača
sem
ter
tjà
,
gori
in
doli
,
in
vaški
geometri
vedo
dobro
,
da
je
prema
črta
čez
sedlo
ravno
petkrat
krajša
,
kakor
okrajna
pot
;
in
ker
Dolinci
niso
posebni
prijatelji
dolgih
potov
,
shodili
so
čez
hrib
mnogo
,
mnogo
stranskih
steza
,
ki
se
več
ali
menj
ujemajo
s
premo
črto
in
tu
in
tam
cesto
križajo
.
Peš
ljudij
vidiš
malo
po
cesti
hoditi
,
razen
če
je
deževno
in
blatno
;
le
kak
popotnik
,
ki
teh
bližnjic
ne
pozna
,
mora
poslušati
,
kako
ga
vaščani
pomilujejo
,
da
je
storil
toliko
pota
.
Pol
ure
od
vasi
izgublja
se
cesta
v
lesu
in
klanjec
se
prične
.
Od
kraja
borovec
,
više
gori
pokriva
bukev
večji
del
gore
,
sem
ter
tjà
pretrga
kaka
golina
gosti
gozd
.
Takšno
golino
naletiš
,
če
greš
kake
četrt
ure
po
gozdu
.
Reven
spašnik
obrasten
je
z
robidami
in
malinjem
,
na
konci
goline
pa
stoji
na
pol
skrito
malo
Podrto
Znamenje
in
jedna
tistih
dolinskih
bližnjic
pelje
tu
čez
okrajno
cesto
.
Podrto
Znamenje
,
zidan
spomenik
,
ki
že
od
starosti
in
ker
nikdo
zanj
ne
skrbi
,
na
kup
leze
.
Slika
Kristovega
trpljenja
se
komaj
še
razločuje
.
Kar
je
pa
ostalega
zidovja
,
to
je
vse
počečkano
in
popisano
,
kajti
mladina
,
ki
tod
hodi
in
pase
,
poveličuje
se
tukaj
in
riše
brez
usmiljenja
z
barbarsko
roko
hodna
svoja
imena
na
zid
.
Kdo
bi
se
ne
spominal
znanega
začetka
perzijskih
spomenikov
:
„
Tako
govori
kralj
Darjavuš
,
“
če
bere
na
znamenji
:
„
To
pišem
jaz
Jaka
Robovec
;
to
pa
Jože
!
“
A
noben
Jaka
in
Jože
bi
ne
šel
po
noči
mimo
znamenja
,
kajti
tu
straši
.
Pred
štiridesetimi
leti
se
je
tam
ubil
,
ali
kakor
drugi
pravijo
,
ubili
so
tam
graščinskega
gospoda
iz
Prapreč
in
od
tedaj
se
ljudje
radi
ogibljejo
po
noči
tega
kraja
.
Globoke
jame
okrog
zidovja
tudi
pričajo
,
da
so
lehkoverni
ljudje
že
zakladov
tod
iskali
.
Kdo
pa
je
znamenje
postavil
in
zakaj
,
to
se
ne
ve
;
kajti
da
bi
bil
kdo
pokopan
pri
spomeniku
,
ne
smemo
še
sklepati
iz
napisa
:
„
Tukaj
počiva
Janez
Kos
,
kadar
nese
v
malin
.
“
Precej
pozno
je
že
bilo
,
ko
sta
žandarja
odgnala
svojega
jetnika
,
dež
je
začel
gosteje
padati
in
tema
se
je
bila
storila
.
Trdo
za
Jurijem
korakata
stražnika
,
puško
z
bajonetom
na
rami
,
roko
na
jermenu
.
Komaj
se
čuje
stopinja
v
dežji
in
medlo
se
svetita
čeladi
.
Po
noči
se
vsaka
pot
daljša
zdi
,
bodi
si
,
da
se
kesneje
hodi
v
temi
,
ali
da
smo
menj
razmišljeni
,
ker
ne
zadeva
toliko
utiskov
ušes
in
očij
.
Mlajšemu
žandarju
se
je
zdelo
,
da
se
pot
vleče
.
„
Dolga
bo
,
“
pravi
tovarišu
,
ko
prideta
pod
klanjec
.
„
Dolga
,
“
odgovori
oni
,
a
videlo
se
mu
je
,
da
se
mu
ne
ljubi
govoriti
,
in
molčala
sta
oba
.
Hoditi
sta
pač
morala
po
cesti
,
prvič
zavolj
slabega
vremena
in
potem
,
tema
je
tema
in
zapelje
tudi
izkušenega
potnika
.
—
Težko
je
dalje
časa
zvesto
paziti
na
jedno
in
isto
reč
,
če
se
nam
usiljuje
misel
,
da
je
pozornost
nepotrebna
.
Žandarja
sta
izprva
pazno
gledala
okrog
sebe
,
kajti
bala
sta
se
nekoliko
,
da
ne
bi
ljudje
kaj
poskušali
;
a
ko
sta
prišla
tako
daleč
od
Doline
,
brezskrbno
sta
se
udala
vsak
svojim
mislim
.
O
vodniku
Križanu
so
ljudje
govorili
,
da
po
noči
bolje
vidi
ko
po
dnevu
,
toda
najostrejši
čut
časi
zmoti
človeka
,
ki
se
preveč
nanj
zanaša
.
Komaj
sta
žandarja
mimo
Podrtega
Znamenja
,
skočijo
trije
možje
izza
zidovja
.
V
jednem
trenutku
zvijeta
dva
žandarjema
puške
iz
rok
,
tretji
pa
potegne
Jurija
v
stran
pod
cesto
.
„
Hudič
,
stoj
!
“
vpije
Križan
in
dere
v
hosto
za
ubežniki
,
a
komaj
je
storil
deset
korakov
,
tresk
!
pade
na
tla
.
Nekdo
je
bil
srobota
napeljal
od
jednega
debla
do
drugega
in
ta
mu
je
izpodnesel
noge
.
Predno
se
je
pobral
,
bili
so
že
óni
,
Bog
ve
kje
.
Tako
nepričakovano
se
je
zgodilo
,
da
se
je
brez
vsega
boja
in
čudno
naglo
izvršil
napad
.
O
preganjanji
po
noči
in
po
gozdu
,
ko
so
bila
tla
po
dežji
že
spolzka
,
še
misliti
ni
bilo
.
„
Pri
moji
veri
!
“
roti
se
Križan
.
„
Tega
pa
še
ne
!
Da
mi
tak
proklet
smrkovec
uide
!
—
Ti
tudi
nič
ne
vidiš
!
“
„
Jaz
nimam
mačjih
očij
,
“
odvrača
mlajši
.
„
Kaj
morem
jaz
,
če
so
naju
napadli
!
“
„
Jezik
za
zobmi
!
“
kriči
oni
.
„
Govori
,
kar
te
vprašam
.
Ali
si
videl
katerega
v
obraz
?
“
„
Kaj
bom
videl
!
“
pravi
tovariš
,
„
saj
še
svoje
roke
ne
vidim.
To
vem
,
da
je
bil
ves
črn
.
“
„
Poberi
puško
,
pa
nazaj
!
“
ukaže
Križan
in
urno
se
vrneta
proti
Dolini
.
Križan
je
klel
in
se
pridušal
,
da
ga
že
pozna
,
da
bo
že
dobil
tega
,
ki
jima
je
to
napravil
,
tovariš
je
bil
pa
nejevoljen
,
da
morata
zopet
nazaj
,
v
tem
času
,
pa
v
tem
vremenu
.
—
„
Primojdunaj
!
“
kričal
je
Premec
pred
Primoževo
hišo
.
„
Dobre
volje
bodite
,
ljudje
božji
!
Kaj
pa
to
,
če
katerega
cesarski
mož
odpelje
!
To
se
dan
denes
vsakemu
poštenjaku
lehko
primeri
.
Zavoljo
tega
ni
treba
tuliti
pa
vekati
,
primojdunaj
!
“
Zraven
njega
stoji
Miha
s
harmoniko
in
par
fantov
,
ki
se
čudijo
,
zakaj
stoje
vsi
na
dežji
.
„
He
,
fante
,
“
pravi
Premec
,
„
saj
nisi
iz
soli
.
Ta
dežek
je
tako
dober
,
da
bi
se
mu
morali
odkriti
.
No
,
Rožanec
,
kaj
praviš
ti
?
Stopiva
tja
k
Nacetu
na
en
polič
,
ker
je
tukaj
vse
navskriž
.
“
„
E
,
kaj
bi
hodil
,
“
odgovarja
mu
ta
.
“
Notri
je
še
vsega
dosti
,
hvala
Bogu
,
jedi
in
pijače
;
kaj
bi
zapravljal
!
“
„
O
ti
stiskač
!
“
jezi
se
Premec
.
„
Ali
ne
čutiš
,
da
se
je
vino
vse
skisalo
od
samih
kislih
obrazov
.
Miha
,
zagodi
kako
okroglo
,
da
ne
bomo
slišali
joka
.
“
Kar
prisopihata
žandarja
.
„
Hentaj
,
gospod
Križan
!
“
rije
se
Premec
naprej
.
„
Ali
ste
že
oddali
svojega
ptička
?
Zdaj
pa
le
še
pijmo
,
primojdunaj
!
“
Žandar
se
niti
ne
ozre
v
„
starega
bedaka
“
,
ampak
hiti
naravnost
v
sobo
.
„
Kdo
je
zapustil
hišo
,
ko
smo
mi
odšli
?
“
izprašuje
Križan
.
„
Kdo
je
hišo
zapustil
?
“
odgovarja
Primož
.
„
Gospod
,
ker
pa
ne
vem
.
Več
jih
je
šlo
,
več
.
Gospod
župnik
so
že
tudi
šli
;
potlej
pa
njih
sestra
,
veste
,
tista
,
ki
jim
kuha
.
Vse
se
je
razkropilo
.
Fantini
so
še
ostali
pa
Premec
,
mislim
.
O
ti
božja
milost
,
kje
pa
se
je
še
kaj
takega
slišalo
!
Pa
na
denašnji
dan
!
O
Bog
se
usmili
!
“
„
Kje
je
gospodar
France
?
“
vpraša
žandar
.
„
Tudi
ne
vem
povedati
,
gospod
,
“
pravi
Primož
.
„
Nič
ne
vem
,
kje
bi
bil
.
“
„
Kaj
je
že
to
!
“
oglasi
se
zdaj
Ana
.
„
Ali
hočete
še
njega
odgnati
?
Kar
naju
dva
zvežita
,
midva
sva
najmenj
potrebna
na
svetu
,
jaz
pa
Primož
.
Naju
ne
bo
treba
nič
slediti
pa
zalezovati
.
“
In
jezno
stopi
stara
žena
pred
žandarja
;
vsi
svatje
jej
pritrjujejo
in
začno
glasno
mrmrati
in
ne
bilo
bi
treba
dosti
več
kresati
in
ogenj
bi
se
bil
zanetil
.
Zdaj
pride
Premec
zraven
.
Vsi
so
mislili
,
ta
bo
prvi
začel
prepir
,
kajti
nagle
jeze
je
bil
stari
mož
in
nobenega
fanta
se
ni
ustrašil
,
a
z
neko
neumno
radostjo
otrese
dedec
svoj
klobuk
.
„
Dosti
je
dežja
!
“
pravi
.
„
Gospoda
,
vidva
sta
tudi
mokra
,
zato
ga
pa
pijmo
pa
pomenimo
se
lepo
,
ker
nam
ni
sile
.
“
„
Kje
je
vaš
sin
France
,
“
vpraša
ga
žandar
.
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
krohoče
se
Premec
.
„
Vprašajte
rajši
,
kje
je
Franica
,
pa
bomo
takoj
vedeli
.
“
O
pravem
času
stopi
France
v
sobo
in
ostro
ga
začne
Križan
izpraševati
,
kje
je
bil
,
kod
hodil
in
koliko
časa
je
izostal
,
toda
oni
dokaže
,
da
je
samo
župnika
spremil
na
dom
,
sicer
pa
da
se
ni
ganil
iz
hiše
.
Žandarja
se
zopet
napotita
,
med
vrati
pa
se
še
obrne
Križan
na
Premca
,
ki
se
je
smijal
na
ves
glas
.
„
Premec
,
“
pravi
mu
,
„
midva
bova
imela
jedenkrat
še
dolg
račun
,
le
zapomnite
si
.
“
„
Kdor
ima
čisto
vest
,
“
odgovarja
oni
,
„
ta
je
,
primojdunaj
,
zmerom
pripravljen
.
“
„
Zakaj
ste
vsi
mokri
?
“
vpraša
na
jedenkrat
starca
,
ker
se
mu
je
precej
sumnjiv
zdel
.
„
Zato
,
ker
gre
dež
,
“
mu
odgovarja
.
„
V
sobi
ne
gre
,
“
pravi
oni
.
„
Mislite
,
da
bom
jaz
v
sobi
tičal
,
ko
vse
vpije
in
kriči
?
“
„
Ali
ste
bili
ves
čas
tukaj
?
“
vpraša
zopet
žandar
in
se
obrne
na
vso
družbo
,
kakor
bi
njemu
samemu
ne
verjel
.
„
I
,
kje
pa
!
“
odgovarja
Premec
in
Rožanec
mu
pritrjuje
in
mnogo
drugih
,
ki
ga
niso
pogrešili
.
„
Primojdunaj
!
“
postavi
se
Premec
na
noge
.
„
Tukaj
sem
bil
in
bodem
še
,
dokler
bo
kaj
pijače
.
“
Žandarja
se
obrneta
in
odideta
.
Kaj
se
je
bilo
pa
zgodilo
,
znano
je
bilo
že
vsem
in
razen
starega
Primoža
ni
bil
nobeden
žalosten
zaradi
tega
.
Najbolj
živ
je
bil
se
ve
da
Premec
,
ki
je
trdil
,
da
ga
bolj
veseli
,
če
jeden
tak
revež
uide
,
kakor
če
bi
bilo
devetindevetdeset
drugih
ujetih
.
Kmalu
pa
je
pobral
Miha
svojo
„
neduho
“
in
v
temi
sta
tavala
z
očetom
proti
domu
.
Drugi
dan
pa
se
je
mnogo
govorilo
o
svatovanji
,
o
Juriji
in
o
drugih
dogodkih
včerajšnjega
dné
.
Pod
Rožančevo
hišo
na
Gorici
drži
po
ravnem
kolovozna
pot
do
Premca
.
Po
obeh
straneh
jo
obdaje
visok
gozd
,
ki
se
odtod
razprostira
čez
vse
pogorje
;
le
sem
ter
tjà
ga
nekoliko
pretrgajo
plodne
njive
in
samotne
koče
.
Gozd
je
dolinski
zaklad
in
vanj
se
zatekajo
,
kadar
je
treba
davek
plačevati
ali
hčer
možiti
ali
cerkev
popravljati
.
Na
jednem
kraji
griča
stoji
Rožančeva
hiša
,
na
drugem
Premčeva
in
od
te
drži
pot
zopet
navzdol
do
zadnje
goriške
hiše
,
do
Simnovega
malina
,
ki
melje
,
kadar
Bog
hoče
;
kajti
potoček
,
ob
katerem
leži
,
je
velik
del
leta
komaj
moker
;
kadar
pa
začne
deževati
,
pobrati
hoče
malinu
vsa
kolesa
.
Najslabša
hiša
je
Premčeva
in
zato
jo
je
menda
v
gozd
skril
.
Trideset
let
jo
gospodar
že
zida
,
a
ni
še
dodelana
.
Samo
jeden
konec
,
kjer
je
stanovališče
,
je
popolnoma
obzidan
in
opažen
,
druga
plat
pa
je
odprta
vsem
vetrovom
in
le
na
oglih
sta
zidana
stebra
,
ki
nosita
ostrešje
,
obito
na
tej
strani
z
deskami
.
Vsa
hiša
je
podobna
trdnemu
sklepu
mehkega
človeka
,
ki
se
od
začetka
krepko
zaleti
,
a
kmalu
mu
pogum
upade
in
moči
opešajo
.
Jedno
večjo
in
jedno
malo
sobo
ima
Premec
;
ognjišče
pa
je
v
veži
,
če
se
sme
to
veža
imenovati
,
kar
je
prav
za
prav
le
velik
napušč
.
Iz
take
kuhinje
gre
dim
se
ve
da
nerad
skozi
dimnik
,
kajti
kamor
si
bodi
mu
je
bolj
na
roke
;
ni
torej
čuda
,
če
je
vse
okajeno
,
kar
je
lesa
v
Premčevi
hiši
.
V
nedeljo
po
teh
dogodkih
,
ki
so
vznemirili
vso
Dolino
,
bil
je
lep
vroč
dan
.
V
Premčevi
hiši
je
ležal
na
klopi
zraven
velike
peči
Jurij
in
si
podpiral
glavo
s
komolcem
,
pri
mizi
pa
je
sedel
Miha
in
piskal
na
klarinet
.
„
Jaz
pa
res
hitro
vsak
napev
poberem
,
“
pravi
Miha
in
odloži
instrument
.
„
Jedenkrat
ga
slišim
,
drugo
pot
ga
pa
že
znam
.
“
„
A
,
pusti
!
“
odvrača
Jurij
.
„
Kaj
bi
vedno
cvilil
!
Pojdiva
rajši
na
solnce
,
ker
je
tak
lep
dan
!
“
Zdaj
stopi
v
sobo
Premec
.
„
Dobro
se
vama
godi
v
senci
,
“
pravi
in
prisede
k
Juriju
.
„
Ali
je
že
poludne
?
“
čudi
se
ta
in
pogleda
leno
na
stoječo
uro
.
„
Vsak
čas
bo
zazvonilo
.
Jurij
,
prímojdunaj
!
zakaj
nisi
šel
k
deseti
maši
!
Ti
ne
veš
,
kaj
je
oklicával
birič
.
Dejal
je
,
da
se
neki
Jurij
Kos
,
po
domače
Primožev
,
todi
okolo
klati
,
nevaren
človek
,
uhajač
;
kdor
ga
vzame
pod
streho
,
bode
ostro
kaznovan
;
kdor
ga
pa
prime
in
izroči
gosposki
,
dobi
trideset
goldinarjev
,
kakor
Judež
.
“
„
Lehko
jih
zaslužite
,
oča
,
“
smeje
se
Jurij
.
„
Veš
,
takoj
te
še
ne
mislim
prodati
.
Shranil
te
bom
za
hudo
silo
;
kadar
bo
pa
trdo
za
denar
,
potlej
te
pa
zamenjam
.
—
No
,
Miha
,
kaj
pa
ti
?
Kaj
gledaš
kakor
mujem
iz
luknje
!
Kosila
na
mizo
!
“
„
Kruha
ni
več
,
oča
,
“
opomina
Miha
in
stopi
v
„
kuhinjo
“
.
„
E
,
kaj
!
“
odvrača
stari
,
„
kdo
pa
vpraša
po
kruhu
,
če
ima
druzega
dosti
!
“
Miha
prinese
jedi
na
mizo
.
On
je
človek
,
ki
vse
zna
in
za
vsako
delo
prime
.
Doma
oskrbuje
kravico
in
kozo
,
pospravlja
po
hiši
in
kuha
,
kar
ima
.
Samo
stanoviten
ni
pri
delu
:
malo
cepec
,
malo
harmoniko
,
to
mu
ugaja
.
„
Pa
molimo
no
,
“
pravi
Premec
in
naredi
velik
križ
.
Potlej
se
pa
vsedejo
k
priprostemu
kosilu
.
„
Samo
premalo
beliš
,
“
meni
Premec
.
„
Menda
si
tak
kakor
Tomažkova
Meta
,
ki
je
slanino
na
cedilu
cvrla
in
se
čudila
,
da
nima
nič
masti
.
“
Po
kosilu
si
nabaše
starec
pipo
in
ponudi
tudi
Juriju
tabaka
,
ki
pa
reče
,
da
ne
kadi
.
„
Saj
je
menda
res
pametneje
žvečiti
ga
,
“
meni
mož
.
„
Menj
ga
gre
v
nič
in
več
zaleže
.
“
„
A
jaz
ga
tudi
ne
žvečim
,
“
omenja
Jurij
.
„
Pa
ga
še
boš
!
“
odvrača
Premec
,
in
vsi
trije
gredo
na
travo
pred
hišo
,
da
se
v
senci
kaj
pomenijo
.
Krasen
dan
je
bil
.
Modro
nebo
se
je
razpenjalo
nad
temnimi
smrekami
in
širokimi
gabri
in
bukvami
.
Tiho
je
bilo
vse
in
molčali
so
glasni
prebivalci
zelene
ledine
,
zaspani
po
obilem
kosilu
.
Na
pol
ležé
,
na
pol
sedé
vleče
Premec
z
neizrekljivo
zadovoljnostjo
dim
iz
kratke
pipe
;
mlada
tovariša
pa
postopata
po
gozdu
.
„
Kako
je
to
,
“
izpregovori
Miha
,
„
da
te
ni
trpelo
pri
vojacih
?
Menda
ni
take
sile
tam
.
Koliko
jih
prestoji
in
vsak
pride
zdrav
domov
.
“
„
To
je
že
tako
,
Miha
,
“
odgovarja
oni
.
„
Jaz
ti
ne
morem
povedati
kako
.
Dela
nisem
imel
skoro
nič
,
pokorščine
sem
se
bil
tudi
navadil
;
toda
domač
kraj
je
le
domač
kraj
.
“
„
Kaj
bo
to
hribovje
,
pa
ti
rovi
!
Drugod
je
vender
lepši
svet
.
Že
proti
Ljubljani
mi
bolj
dopada
;
kaj
še
le
po
Hrvatskem
in
Ogerskem
!
Saj
veš
,
da
sem
bil
šel
ono
leto
z
drvarji
.
To
je
zemlja
,
pravim
,
kakor
po
mizi
in
jedno
brazdo
imaš
dosti
dve
uri
orati
.
To
je
svet
!
“
„
No
,
in
zakaj
nisi
doli
ostal
?
“
„
Ker
imam
očeta
tu
,
pa
domačijo
.
Drugače
bi
se
pa
ne
menil
dosti
.
“
„
Zdaj
tako
praviš
,
Miha
;
če
bi
pa
šlo
jedenkrat
za
res
in
ne
bi
videl
celo
leto
svojih
krajev
,
potlej
bi
se
ti
pa
zdehalo
po
zelenih
travnikih
in
sanjalo
bi
se
ti
vse
noči
naprej
in
naprej
o
rakitah
,
ki
ob
Dolinščici
rasto
in
o
Simnovem
malinu
,
ki
tu
doli
ropoče
.
“
„
Jutri
bo
že
zopet
stal
,
“
pravi
Miha
in
iztrka
pepel
iz
pipe
.
„
V
Dolini
celo
mrtvi
lepše
stanujejo
kakor
drugod
,
“
nadaljuje
Jurij
.
„
Tako
lepo
imajo
obrneno
pokopališče
,
da
zmerom
lehko
vidijo
,
kako
gospodarijo
njih
mladi
po
dolini
.
“
„
Fanta
,
ali
gresta
z
menoj
?
“
oglasi
se
Premec
in
se
zravna
po
konci
.
„
Pojdimo
malo
v
vas
k
Nacetu
!
Jaz
sem
žejen
.
“
„
Veste
kaj
,
oča
?
“
pravi
Jurij
.
„
Jaz
Vas
ne
bom
dalje
nadlegoval
;
stopil
bom
v
službo
.
Mlatit
grem
in
košnja
bo
kmalu
tu
.
“
„
Jurij
!
“
odvrača
Premec
,
„
ti
ne
smeš
misliti
,
primojdunaj
!
da
sem
te
kakor
si
bodi
sit
,
pa
da
te
proč
gonim
.
Toda
če
greš
za
par
tednov
,
le
pojdi
,
da
dobiš
kaj
za
obleko
,
ker
zdaj
si
kar
za
v
turšico
.
Ampak
drugo
vprašanje
je
,
če
te
bo
vzel
kdo
v
službo
.
Nekoliko
se
te
bodo
bali
.
Kam
pa
si
se
namenil
?
“
„
Na
Pógled
k
Pozniču
.
“
„
Ha
,
ha
,
ki
ima
tisto
zalo
hčer
.
Primojdunaj
,
ta
služba
je
pa
dobra
.
—
Ali
roke
te
še
kaj
bole
?
“
“
Nič
več
,
čeravno
ste
z
menoj
ravnali
kakor
konjedirci
.
“
„
Če
bi
bili
bolj
gledali
náte
,
bi
že
denes
zopet
stopal
za
bobnom
.
Z
zvezanimi
rokami
se
ne
da
teči
,
kamor
bi
hotel
.
Srobot
pa
smo
bili
lepo
napeljali
,
primojdunaj
,
kakor
pajek
mrežo
.
“
„
Jaz
bi
se
bil
pa
tudi
kmalu
ubil
,
“
omenja
Jurij
.
„
Ha
,
ha
,
“
smeje
se
starec
,
„
ti
čakaš
rajši
,
da
te
ustrelé
!
“
Jurija
je
neprijetno
genilo
to
govorjenje
in
Premec
menda
to
upazivši
potolaži
ga
.
„
Smrt
je
smrt
,
“
pravi
,
„
naj
bo
,
kakeršna
koli
.
Kratka
smrt
,
dolgo
življenje
je
pa
najboljše
in
ti
še
lehko
petdeset
let
žandarje
okrog
pojaš
.
—
Miha
,
pojdi
pa
ti
z
menoj
,
da
boš
zagodel
.
Dolinke
že
pete
srbé
.
“
A
Miha
hoče
rajši
spremiti
Jurija
.
Ravno
pride
po
kolovozu
proti
njim
Rožanec
s
puško
na
rami
.
„
S
tem
tudi
ne
bo
nič
,
“
mrmra
Premec
.
„
Ti
pa
na
zajce
?
“
ogovori
soseda
in
skoči
po
konci
.
„
Malo
jih
mislim
preplašiti
,
da
mi
ne
bodo
v
zelnik
zahajali
,
“
odgovori
mož
in
se
ustavi
.
„
Pojdi
rajši
z
menoj
v
Dolino
pogledat
,
kaj
Francè
dela
.
In
ne
čutiš
v
grlu
nič
suše
?
“
„
Kar
sam
pojdi
!
“
brani
se
oni
.
„
Jaz
ne
grem
.
Zdaj
tudi
ne
dobiš
več
tako
dobrega
vina
,
kakor
ga
je
točil
Nace
časih
.
“
„
Takrat
,
ko
ti
še
nisi
tako
nakup
spravljal
.
Kaj
ne
?
“
norčuje
se
Premec
.
„
Kaj
boš
spravljal
!
“
vzdihne
Rožanec
,
„
ko
pa
nimaš
kaj
in
ti
davki
vse
požró
.
“
Tako
potoži
mož
in
se
pridruži
Juriju
in
Mihu
,
ki
je
bil
skočil
po
harmoniko
,
in
kmalu
izginejo
vsi
trije
v
gozdu
.
Rožanec
,
gospodar
prve
hiše
na
Gorici
,
je
nekoliko
mlajši
od
Premca
.
Nemirne
njegove
oči
gledajo
premeteno
v
božji
svet
;
lasje
,
zakrivljeni
ob
sencih
,
osiveli
so
precej
in
suho
lice
bi
ne
bilo
neprijetno
,
če
bi
se
usta
ne
bila
obesila
na
levo
stran
,
kamor
je
bila
vedno
obrnena
njegova
pipa
.
Živel
je
Rožanec
kakor
mnogo
drugih
:
delal
v
delovnik
,
molil
v
praznik
,
kadil
pa
vedno
.
Duhovske
in
deželske
gosposke
se
je
ogibal
,
kolikor
je
bilo
moči
.
Kradel
ni
,
sleparil
ne
;
kako
bi
ne
bil
pošten
!
Na
lov
je
pa
rad
zahajal
,
na
lov
.
In
zakaj
bi
ne
hodil
,
po
zimi
,
ko
ni
druzega
dela
in
pa
ob
nedeljah
?
Ljudje
so
govorili
,
da
on
več
zajcev
použije
kakor
prapreški
gospod
,
ki
ima
lov
v
najemu
;
in
prigodilo
se
je
že
,
da
je
ta
graščak
v
gozdu
zadel
na
kako
struno
,
ki
ni
bila
njemu
nastavljena
in
neznansko
je
klel
in
razsajal
,
a
zvedel
ni
nikoli
,
kdo
nastavlja
.
Ljudje
pa
so
ugibali
,
da
bi
jo
bil
blêz
Rožanec
izgubil
.
Če
se
zajci
na
kaj
tacega
lové
,
naj
si
pač
sami
sebi
pripisujejo
.
Zakaj
pa
je
ta
zverjad
okrog
Doline
tako
neumna
!
Če
je
Rožanec
sem
ter
tjà
kacega
dolgouhega
jetnika
rešil
,
kdo
bi
mu
zamerjal
!
Pravični
se
tudi
živine
usmili
.
Puško
je
nosil
le
za
strah
in
pa
zaradi
roparjev
;
kaj
pa
!
Hiša
stoji
na
samem
in
dobro
je
,
če
je
človek
pripravljen
.
Dolinska
fara
je
sicer
mirna
,
Rožanec
pa
je
pogumen
mož
in
iskat
jih
hodi
s
puško
in
Premec
večkrat
vidi
,
kako
vleče
po
dva
za
ušesa
s
seboj
:
zelja
sta
mislila
naropati
,
slaba
vest
ja
je
izdala
in
bežala
sta
;
Rožanec
pa
—
ali
jima
je
trikrat
zavpil
„
stoj
!
“
kakor
je
zakon
,
ali
ne
,
tega
ne
vemo
—
poiskal
in
prestregel
ja
je
s
svincem
.
Kožice
je
pa
nosil
v
Ljubljano
prodajat
.
Za
živež
mu
ni
šlo
trdo
,
tožil
je
pa
vedno
in
vzdihoval
o
slabih
časih
,
po
vsem
nasproten
vedno
veselemu
Premcu
,
ki
vender
marsikrat
ni
imel
cesarske
podobe
pod
streho
.
Da
je
Premec
sosedu
rad
nagajal
zavoljo
njegove
varčnosti
,
to
je
naravno
;
najbolj
pa
ga
je
menil
razžaliti
,
če
mu
je
očital
,
da
ni
na
Gorici
doma
,
da
je
prihajač
;
kajti
priženil
se
je
bil
mož
k
Rožančevi
Mini
,
ki
je
bila
že
vdova
takrat
,
ko
se
je
on
še
s
fantini
pretepaval
.
Rožanec
pa
se
je
hudoval
večkrat
nad
Premcem
,
da
čez
mejo
kosí
,
da
mu
njegova
krava
v
deteljo
zahaja
itd.
Tako
sta
se
sprla
zdaj
pa
zdaj
,
a
ker
Premec
ni
imel
žene
,
ki
bi
mu
jezo
netila
,
nista
ostajala
dolgo
sovražna
in
živela
sta
v
oboroženem
miru
.
Otrok
pa
Rožanec
ni
imel
,
in
če
so
mu
rekali
oča
,
to
je
pač
časten
pridevnik
,
kakor
ga
daje
mladina
starejšim
.
Tiho
so
korakali
naši
znanci
po
gozdu
,
govoriti
se
ni
ljubilo
nobenemu
.
Miha
je
sem
ter
tjà
potipal
svojo
občutljivo
tovarišico
,
pa
kamor
je
pritisnil
,
je
zavpilo
;
Rožanec
je
gledal
po
goščavi
,
Jurij
pa
je
premišljeval
svoje
stanje
.
Veselila
ga
je
prostost
v
domačem
kraji
,
a
veselje
mu
je
grenila
zavest
,
da
ne
more
med
ljudi
,
da
se
mora
skrivati
in
bati
vsakega
sovražnika
;
zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
bil
zmerom
še
uklenen
.
Prvi
izpregovori
Rožanec
:
„
No
,
Jurij
,
ali
se
ti
še
sanja
o
žandarjih
?
Danes
mi
je
pravila
stara
,
kaj
ženske
o
tebi
govore
.
“
„
Kaj
pa
,
oča
Rožanec
?
“
vpraša
Jurij
.
„
Moji
Mini
je
pravila
Rmanova
Katra
,
da
je
zvedela
od
gluhe
Lize
,
ki
je
sestra
tiste
Neže
,
ki
kuha
žandarjem
,
in
tej
je
pripovedoval
sam
Križan
,
kako
jih
je
strašilo
.
Štirje
brez
glav
so
prinesli
rakev
izza
znamenja
in
jo
položili
pred
vas
sredi
ceste
,
vihar
pa
je
nastal
tak
,
da
ste
kar
popadali
kakor
muke
.
A
ko
sta
se
žandarja
vzdignila
,
tebe
že
nikjer
ni
bilo
.
Tako
pravijo
ženske
.
“
„
In
blizu
tako
je
tudi
bilo
,
“
nasmehne
se
Jurij
.
„
Samo
da
ste
bili
le
trije
in
ne
brez
glav
.
In
kaj
pravite
Vi
k
takim
govoricam
?
“
„
Jaz
pravim
ženskam
,
da
je
to
vse
mogoče
in
prav
verjetno
.
Bog
ne
zadeni
,
da
bi
moja
stara
kaj
slutila
!
Nobena
živa
reč
jej
ne
udrži
jezika
in
z
najboljšim
namenom
bi
me
spravila
notri
.
Zatorej
,
fanta
,
le
tiho
!
“
Potem
se
začne
,
razgovor
o
lovu
,
kako
je
slab
po
leti
;
po
zimi
pa
se
poboljša
,
posebno
če
ima
kdo
srečo
kakor
Rožanec
,
kajti
k
njemu
zver
kar
tišči
.
Saj
je
jedenkrat
po
nevedoma
,
ko
je
po
zimi
vrata
zapiral
,
dva
zajca
za
ušesa
pridurnil
!
„
Tacega
pa
še
ne
!
“
smeje
se
Miha
.
„
To
si
moram
pa
zapomniti
,
da
bom
na
kakem
ženitovanji
povedal
.
“
„
Le
povej
,
pa
ti
ne
bodo
verjeli
,
“
ugovarja
Rožanec
.
„
O
saj
jaz
Vam
tudi
ne
!
“
Pogovor
se
zasuče
na
poljsko
delo
;
Rožanec
toži
o
slabih
časih
,
pohvali
Jurija
,
ker
gre
dela
iskat
in
ga
opomina
,
da
naj
bo
priden
v
mladih
letih
,
da
si
kaj
prihrani
za
stare
zobe
.
Potem
jima
želi
srečen
pot
in
zavije
na
stran
.
„
Temu
gre
menda
denar
nerad
izpod
palca
,
“
omenja
Jurij
,
ko
je
Rožanec
odšel
.
„
Večjega
lakomnika
ni
,
“
odgovarja
Miha
.
„
Počakaj
,
da
ti
jedno
povem
,
kako
sem
ga
ujezil
.
Veš
,
pred
tremi
leti
sem
mlatil
pri
njem
,
pa
še
dva
druga
.
O
poludne
pa
se
posedemo
okrog
sklede
štrukljev
,
dobri
so
bili
.
Mi
jemo
tako
tjà
v
en
dan
,
kar
vrže
na
jedenkrat
Rožanec
žlico
po
mizi
,
pa
naredi
križ
.
Kdor
je
božji
,
ta
je
sit
,
pravi
,
če
hočete
,
pa
pustimo
to-le
,
bomo
imeli
pa
za
večerjo
.
Rajši
počim
,
pravim
jaz
in
kar
naprej
smo
segali
.
Stari
nas
gleda
nekaj
časa
,
pobere
žlico
pa
pravi
:
Če
boste
pa
vi
,
bom
pa
še
jaz
.
Skleda
je
bila
kmalu
prazna
,
mene
pa
ne
vzame
za
mlatiča
nič
več
.
“
Mladeniča
zapustita
zdaj
gozd
in
krasen
razgled
se
jima
odpre
.
Stala
sta
ob
robu
lesa
in
pod
njima
je
ležala
pisana
dolina
.
Njive
pripravljene
tu
za
setev
,
tam
za
žetev
,
vrstijo
se
z
zelenimi
travniki
,
po
sredi
pa
se
vije
in
lesketa
bistra
Dolinščica
.
Senca
se
je
bila
razgrnila
čez
velik
del
doline
,
druga
stran
pa
je
solnčna
in
svetlo
gledajo
iz
temne
gošče
bele
cerkvice
po
gorah
in
hribih
.
Njima
nasproti
vzdiguje
se
ponosno
onstran
vode
grad
Prapreče
.
Gost
drevored
košatih
kostanjev
drži
do
obširnega
poslopja
,
čegar
brezštevilna
okna
goré
v
solnčni
svetlobi
.
Vas
Dolina
se
ne
vidi
,
ker
jo
zakriva
grič
,
a
prijetno
doné
po
dolu
ubrani
glasovi
večernega
zvonjenja
.
Jurij
je
bil
ves
zamaknen
.
Dolgo
časa
je
kar
gledal
in
poslušal
,
Miha
pa
je
ravno
tako
dolgo
malíne
obiral
po
meji
.
„
Vidiš
,
Miha
!
“
izpregovori
naposled
Jurij
.
„
Mene
so
daleč
gnali
in
veliko
sveta
sem
videl
;
pa
takih
krajev
ne
dobiš
nikjer
.
Drugod
imajo
tudi
hribe
,
pa
previsoke
ali
pa
prenizke
,
in
vode
ali
nič
,
ali
pa
táko
,
da
jim
zemljo
trga
.
A
tu
kamor
stopiš
,
vse
ti
kliče
,
da
nikar
ne
hodi
proč
.
Poglej
!
jaz
tukaj
okrog
skoro
vsacega
človeka
poznam
,
pa
se
malo
pomenimo
in
kako
hitro
mine
dan
in
kako
mora
iti
delo
izpod
rok
.
“
„
Delo
?
“
začudi
se
Miha
.
„
Meni
se
kar
nič
ne
uspeši
,
naj
začnem
,
kar
hočem
;
samo
orglje
,
te
me
ubogajo
.
Pa
ti
misliš
res
dela
se
poprijeti
?
“
„
Res
.
Zdaj
sem
ves
drugačen
,
zdaj
sem
pravo
veselje
dobil
in
komaj
čakam
službe
,
naj
bo
kakeršna
hoče
,
samo
v
domačem
kraji
.
“
„
Ostani
vender
rajši
pri
nas
;
boš
pa
nama
pomagal
.
“
„
Saj
še
sama
nimata
kaj
opraviti
.
Ali
hočeš
,
da
ti
mehove
gonim
?
“
„
Veš
,
Jurij
,
jaz
bi
tudi
kar
s
teboj
šel
;
tako
nerad
se
ločim
od
tebe
;
ali
očeta
pa
tudi
ne
morem
puščati
.
“
„
In
pa
orgelj
ne
,
“
pristavlja
Jurij
.
„
Kar
je
tebi
Dolina
,
to
je
meni
harmonika
.
“
„
In
poglej
,
Miha
,
kako
si
ti
srečen
:
harmoniko
lehko
povsod
s
seboj
nosiš
,
Dolina
pa
ne
gre
za
menoj
.
Zato
moram
pa
jaz
za
njo
hoditi
.
“
—
Pógled
je
majhena
vas
in
ima
hiše
po
griči
raztresene
,
tako
da
leži
prva
v
dolini
ob
cesti
,
ki
spremlja
Dolinščico
skoz
sotesko
,
zadnja
pa
stoji
visoko
nad
njo
;
in
tako
strma
pot
ji
veže
,
da
se
ne
more
po
njej
voziti
.
Ker
sta
naša
znanca
hodila
po
bregu
,
prideta
na
Pógled
ravno
pri
zadnji
hiši
,
ki
je
last
veljavnega
gospodarja
Pozniča
.
Veliko
ima
Poznič
polja
,
čeravno
ne
leži
vse
po
ravnem
,
veliko
lepe
živine
redi
njegov
hlev
in
prostorna
gospodarska
poslopja
stojé
poleg
čedne
hiše
.
Velik
hrast
raste
na
trati
pred
hišo
in
pod
hrastom
je
kamenita
miza
in
okrog
nje
sedé
možje
iz
Pógleda
in
pijejo
bokal
reznega
tolkovca
.
Krčme
ni
na
Pógledu
,
zató
je
tudi
vas
mirna
in
hiše
denarne
.
A
starost
se
rada
razgovarja
in
pri
Pozniči
se
menijo
možje
,
kako
je
bilo
časih
;
če
pridejo
še
boljši
časi
,
ali
pa
če
pride
še
vse
slabše
za
nami
.
Jurij
se
obrne
naravnost
proti
kameniti
mizi
ter
stopi
h
gospodarju
,
ki
mu
prijazno
roko
poda
,
in
ga
ogovori
:
„
Ali
ste
že
omlatili
,
oča
?
Vam
je
pšenica
kaj
navrgla
?
“
„
Nismo
še
pri
kraji
z
njo
,
nismo
.
Zmeril
pa
še
tudi
nisem
.
E
,
pa
pri
nas
rada
trga
;
menda
premajhene
snope
delamo
.
Ne
bo
iz
vsacega
nasada
mernik
,
ne
.
Ti
bi
bil
pa
dober
mlatič
,
pridi
no
pomagat
!
“
„
I
,
zakaj
pa
ne
?
“
pravi
Jurij
.
„
Začnete
takoj
jutri
?
“
„
O
še
danes
,
“
smeje
se
oni
;
„
naj
ga
le
Micika
še
jeden
bokal
prinese
.
“
„
Ne
tako
,
oča
!
Jaz
mislim
za
res
,
če
potrebujete
koga
.
Pri
košnji
Vam
tudi
ostanem
,
če
hočete
;
vi
imate
lepo
otavo
,
kakor
sem
videl
.
Kar
zdaj-le
se
pogovoriva
,
pa
še
domov
ne
grem
nocoj
!
“
„
A
!
jaz
sem
se
le
šalil
,
“
pravi
Poznič
.
„
Saj
ne
potrebujem
delovca
;
tisto
malo
,
kar
še
imamo
,
bomo
že
sami
počasi
oklestili
.
S
košnjo
se
nam
pa
še
ne
mudi
.
—
Ampak
Javornik
tukaj
išče
hlapca
.
—
Javornik
!
Če
hočeš
kacega
delovca
,
“
obrne
se
Poznič
na
soseda
,
„
zdaj-le
ga
dobiš
.
“
„
Res
?
kje
pa
?
“
pristopi
oni
hitro
,
a
ko
mu
Poznič
pove
,
da
bi
Primožev
Jurij
šel
služit
za
hlapca
ali
pa
za
najetega
,
začne
se
Javornik
za
ušesi
praskati
.
„
Kaj
!
Jurij
?
Ali
res
?
“
pravi
.
„
Glejte
!
dober
delovec
je
,
o
nič
reči
!
Jaz
ga
poznam
.
Veš
,
Jurij
,
prav
rad
bi
te
vzel
;
po
pravici
povem
,
da
prav
rad
.
Pa
škoda
,
da
se
nisi
malo
prej
ponudil
;
zdaj
mi
je
pa
že
jeden
aro
dal
,
veš
,
oné
,
tisti
dolgi
Janez
.
Prav
škoda
!
“
In
več
drugih
mož
,
ki
so
prišli
zraven
,
reklo
je
tako
,
da
škoda
,
da
niso
prej
vedeli
,
zdaj
ga
pa
ne
morejo
več
vzeti
.
Juriju
pa
se
je
vse
zdelo
,
da
se
ga
le
ogibljejo
in
zelo
potrlo
ga
je
to
spoznanje
.
Kmalu
korakata
zopet
mladeniča
molčé
po
rebri
domov
;
Jurij
je
slabe
volje
in
ves
zamišljen
,
Miha
pa
bi
tako
rad
govoril
.
Dolgo
časa
se
premaguje
,
da
ne
bi
motil
svojega
prijatelja
,
nazadnje
pa
le
začne
.
„
Jurij
,
ti
si
norec
,
“
tolaži
svojega
prijatelja
.
„
Bodi
vesel
,
da
te
ni
vzel
Poznič
,
da
ti
ne
bo
treba
soka
pa
nezabeljenega
kislega
zelja
jesti
.
Kar
pri
nas
bodi
!
Poglej
,
kako
te
imava
z
očetom
rada
!
—
Saj
tudi
delaš
pri
nas
;
to
malo
,
kar
dobiš
,
to
si
že
zaslužiš
.
Kar
ostani
!
“
„
No
saj
menda
bom
res
moral
,
“
pravi
žalostno
Jurij
,
„
ker
se
me
vsak
boji
.
“
„
Tako
je
prav
.
In
kaj
bolj
varen
si
pri
nas
kakor
pa
drugod
,
kjer
bi
nikdo
náte
ne
gledal
!
Jaz
te
pa
lehko
nekoliko
varujem
.
Le
poglej
:
Če
hodim
jaz
prav
ves
dan
brez
dela
okrog
,
nobeden
se
ne
bo
čudil
,
ker
sem
len
pa
poreden
in
moja
harmonika
je
dober
potni
list
.
Tako
jaz
vse
vidim
in
vse
zvem
.
“
„
A
,
kaj
bi
se
trudil
záme
!
“
reče
Jurij
ne
posebno
prijazno
.
„
Misliš
,
da
se
trudim
?
Jaz
se
še
menda
v
svojem
življenji
nisem
trudil
.
Ampak
ti
si
denes
malo
pust
pa
siten
.
Toda
to
nič
ne
dé
,
prijatelja
sva
še
vedno
.
—
Kako
sva
se
časi
rada
imela
.
Ali
se
še
spominaš
?
Jedenkrat
si
se
bil
zame
potegnil
,
pa
ne
bom
jaz
nikdar
pozabil
.
Takrat
,
ko
je
bil
moj
oča
zaprt
—
ne
vem
,
zakaj
,
in
kaj
meni
mari
!
—
pa
je
v
šoli
vstal
tista
griža
,
tisti
Stojčev
Jože
,
pa
se
je
ustil
,
da
mu
je
oča
prepovedal
zraven
Premčevega
Miha
sedeti
,
ker
je
njegov
stari
zaprt
;
takrat
si
pa
ti
vstal
in
sedel
k
meni
,
ki
smo
te
najrajši
imeli
.
“
„
Jaz
se
ne
spominam
več
,
“
pravi
Jurij
.
„
O
jaz
pa
dobro
,
in
zato
te
imam
še
zmerom
rad
in
ti
ostaneš
pri
nas
.
Veš
kaj
?
Spat
iti
je
še
prezgodaj
,
stopiva
tu
doli
do
Šimna
,
pa
lehko
naloviva
rakov
,
kolikor
hočeva
.
Dobri
bodo
za
jutri
in
ti
ne
boš
mogel
reči
,
da
nič
ne
zaslužiš
;
zdaj
se
moraš
našega
dela
poprijeti
.
“
Po
tem
,
kar
se
je
Juriju
čez
dan
pripetilo
,
res
ni
bil
zaspan
.
Brez
prave
volje
hodi
z
Mihom
,
ki
je
zavil
navzdol
,
v
globel
pod
Gorico
.
Tam
notri
se
skriva
pohlevni
in
mirni
malin
starega
Šimna
,
ki
mora
kolesa
vedno
z
vodo
polivati
,
da
se
ne
razsuše
,
kajti
če
tri
dni
ostane
brez
dežja
,
potaji
se
malin
.
Počasi
se
je
motalo
jedno
kolo
,
ko
prideta
mladeniča
do
malina
.
„
Sanja
se
mu
,
“
pravi
Miha
,
„
ali
je
pa
rosa
nanj
padla
,
pa
misli
,
da
je
naliv
.
Cvili
pa
,
kakor
bi
je
drl
.
—
Hoj
,
Šimen
!
“
zavpije
in
potrka
s
kladivom
,
ki
visi
na
vratih
.
„
Odprite
,
Šimen
!
kolo
Vam
bo
odneslo
,
tako
se
suče
.
“
Dolgo
časa
preteče
,
predno
se
prikaže
pri
vratih
suh
,
sključen
starček
z
gorečo
trsko
v
roki
.
Mihu
posveti
pod
nos
in
zmaje
z
glavo
.
„
Ha
,
Miha
,
ali
si
ti
?
“
pravi
Šimen
,
golorok
in
gologlav
.
„
Kaj
pa
kolovratiš
okrog
po
noči
!
Kdo
pa
je
s
teboj
?
“
„
Nobeden
drugi
,
“
odgovori
Jurij
in
stopi
bliže
.
„
Ha
,
ti
si
!
“
pravi
starec
.
„
Kaj
pa
iščeta
in
pa
brodita
tod
.
Žganja
pa
nimam
nič
več
.
“
„
Kaj
se
midva
meniva
za
žganje
,
“
ponese
se
Miha
,
„
pojte
z
nama
na
ráke
!
“
„
Rake
?
Da
bi
rake
šli
lovit
?
Pozno
je
že
,
pozno
in
žito
moram
vsipati
.
“
„
Vrzite
ga
perišče
vkup
notri
,
da
bo
mir
;
pojuteršnjem
bo
pa
mleno
,
“
prigovarja
Miha
.
„
Pa
če
sami
ne
greste
,
dajte
nama
sake
!
“
„
Hem
,
“
premišljuje
stari
,
„
pa
mi
bosta
vse
potrgala
,
vse
potrgala
.
“
In
po
dolgem
govorjenji
sklene
rajši
sam
z
njima
iti
.
kakor
pa
da
bi
jima
prepustil
svojo
pripravo
.
Za
malinom
v
hosti
je
majhen
ribnik
,
skozi
katerega
teče
nestanovitna
Raca
;
preprežen
je
ves
z
vodnimi
rastlinami
;
trstje
in
ločje
ga
pokriva
.
Po
tem
vodnjaku
nastavijo
svoje
sake
,
v
katere
so
polže
za
vado
dejali
.
Miha
nabere
po
hosti
drv
in
naredi
ogenj
,
kajti
pri
ognji
se
raki
veliko
rajši
lové
.
Okrog
ognja
pa
se
poležejo
vsi
trije
.
Temna
noč
je
bila
,
ker
ni
svetil
mesec
;
skozi
drevje
pa
so
lesketale
zvezde
.
Miha
popravlja
z
gorjačo
ogenj
,
Šimen
pa
zažiga
svojo
pipico
.
„
Žandarjem
si
pa
lepo
ušel
,
žandarjem
,
“
ogovori
starec
mladeniča
.
Starec
bi
bil
rad
kaj
natančnega
zvedel
o
tej
stvari
;
a
Jurij
ni
bil
pri
volji
govoriti
.
„
Pri
Podrtem
Znamenji
si
jih
preslepil
,
kali
?
“
započne
zopet
radovedni
mož
.
„
Pri
znamenji
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Ti
presneta
reč
,
“
premišljuje
Šimen
.
„
Kako
govoré
ljudje
okrog
,
pa
kako
pravijo
!
No
,
pa
Bog
ve
,
če
je
vse
res
ali
ne
.
Toda
straši
pa
res
gori
,
straši
!
Kaj
,
Jurij
?
“
„
Tega
Vam
pa
res
ne
vem
povedati
,
oča
!
“
odvrne
trdovratno
Jurij
.
„
Kakor
hočeš
!
Ti
že
veš
,
zakaj
molčiš
.
“
Starec
obmolkne
,
ker
vidi
,
da
Jurij
neče
govoriti
,
in
prižiga
z
nova
pipo
,
ki
mu
je
med
govorjenjem
ugasnila
.
Miha
pa
je
sklical
sovo
,
ki
se
je
pridno
oglašala
v
gozdu
njegovemu
žvižganju
.
„
Pa
veš
ti
,
“
povzame
zopet
starec
„
od
kedaj
straši
gori
pri
znamenji
?
“
„
Ne
,
oča
,
“
odgovori
Jurij
.
„
In
veš
,
zakaj
je
znamenje
zmerom
na
pol
podrto
?
“
„
Zato
,
ker
ga
nobeden
ne
popravlja
,
“
odgovori
Miha
.
„
Naša
hiša
je
tudi
taka
.
“
„
Tako
misliš
ti
,
“
reče
starec
,
„
ki
še
mlečnih
zob
nisi
izgubil
.
Ali
ga
ni
popravljal
župnik
?
In
Vrban
je
kamenje
skup
vozil
,
da
je
končal
konja
.
In
koliko
je
že
veljalo
prapreškega
gospoda
.
Pa
je
še
zmerom
tako
,
kakor
sem
je
za
mladih
dnij
videl
.
—
No
,
da
po
pravici
povem
,
spominam
se
še
,
da
je
bilo
jedenkrat
celo
.
“
In
Miha
ga
začne
prositi
,
naj
jima
vender
kaj
pove
,
zakaj
je
znamenje
táko
in
od
kedaj
straši
in
Šimen
začne
pripovedovati
o
ranjkem
prapreškem
gospodu
,
ki
je
bil
hud
kakor
sama
zverina
;
da
je
grdo
ravnal
s
kmeti
in
da
se
ga
je
vse
balo
kakor
živega
vraga
;
srečo
pa
je
imel
povsod
,
toča
mu
ni
nikdar
pobila
in
nobeno
živinče
mu
ni
poginilo
.
Veden
prepir
pa
je
imel
gospod
z
občino
,
katere
hosta
se
je
graščinskega
gozda
držala
tako
,
da
se
ni
vedelo
,
ali
stoji
znamenje
na
graščinskem
ali
na
občinskem
.
Na
jedenkrat
pa
pride
gospodu
na
misel
znamenje
podreti
;
a
kolikorkrat
so
prišli
hlapci
podirat
,
vselej
so
jih
bili
kmetje
pretepli
.
Gospod
pa
se
razsrdi
in
pride
sam
z
rovnico
nad
znamenje
;
a
skupil
je
bil
;
težak
kamen
se
zvali
nanj
in
mu
ulomi
hrbet
.
Rjul
je
kakor
obstreljen
medved
,
o
duhovnem
gospodu
pa
ni
hotel
nič
slišati
;
samo
toliko
je
baje
povedal
,
da
je
bil
hudiču
zapisan
trideset
let
in
da
mu
je
zlodej
ukazal
podreti
to
znamenje
,
ki
je
pa
hudo
blagoslovljeno
;
malo
