šetisoč
meščanov
,
da
bi
uspešno
in
zlahka
branili
močno
ozidje
vso
zimo
.
In
ne
samo
,
da
se
Rustik
barbarov
ni
bal
,
celo
veselil
se
je
po
tihem
njihovega
prihoda
.
Zakaj
pred
dvema
dnevoma
je
dobil
grozeče
pismo
od
Azbada
iz
Bizanca
.
Magister
equitum
je
zaman
potoval
v
Drenopelj
,
da
bi
sprejel
Ireno
in
jo
odvedel
v
Bizanc
.
V
carski
palači
jo
je
zaman
čakala
Teodora
.
Ne
despojna
in
ne
Azbad
nista
dognala
ničesar
o
njej
.
Celo
Rustik
je
zvedel
za
rop
Irene
šele
po
osmih
dneh
,
ker
so
Numidovi
razbojniki
pometali
vsa
trupla
v
globok
jarek
in
za
silo
prikrili
dejanje
.
Stric
je
pošiljal
vohune
na
vse
strani
.
Toda
najmanjšega
sledu
niso
dobili
.
Pogoltnila
jo
je
noč
in
stric
si
je
grizel
ustnice
v
bledem
srdu
in
strahoma
čakal
poročil
z
dvora
.
In
sedaj
je
prišlo
pismo
od
Azbada
,
ogorčeno
,
polno
groženj
in
oblastnih
žaljenj
.
Očital
mu
je
,
kako
strašno
je
razžalil
dvor
,
kako
naj
se
trese
pred
despojno
in
da
je
edina
rešitev
ta
,
če
neutegoma
pošlje
Ireno
do
njega
,
da
jo
povede
k
despojni
.
Rustik
ni
odgovoril
na
pismo
.
Če
sporoči
,
da
jo
je
poslal
,
mu
ne
bodo
verjeli
.
Če
pove
,
da
so
jo
oteli
neznani
roparji
,
ga
kaznuje
dvor
zaradi
neprevidnosti
.
Zato
je
razmišljal
in
po
bizantinsko
sklenil
,
da
hitro
izterja
jesenski
davek
in
s
polno
blagajno
uteče
–
kamor
koli
.
Vtem
so
se
pojavili
Sloveni
.
Vzradostil
se
je
tega
,
ker
je
upal
,
da
med
vojno
pozabita
Azbad
in
Teodora
na
Ireno
in
zaeno
tudi
nanj
in
njegovo
kazen
.
Iztok
se
je
približal
Toperu
za
dva
dni
hodá
.
Vojsko
je
ustavil
in
ji
velel
počitek
.
Radu
in
Jarožiru
je
poslal
sle
,
naj
takoj
ustavita
ropanje
in
se
pridružita
njemu
.
Sam
se
je
nato
preoblekel
v
tračanskega
kmeta
,
odbral
nekaj
tovarišev
in
odjezdil
proti
Toperu
,
da
bi
si
ogledal
trdnjavo
.
Ko
se
je
čez
tri
dni
povrnil
,
so
bili
zedinjeni
vsi
trije
voji
.
Vojska
je
kričala
in
veseljačila
in
kakor
v
pijani
blodnji
živela
edino
trenutkom
zmage
.
Izkušene
vojščake
pa
je
zaskrbelo
,
ko
so
zapazili
na
Iztokovem
čelu
oblak
skrbi
.
»
Ne
zavzamemo
mesta
,
če
ne
prevarimo
Rustika
.
Pol
vojske
bi
si
razbilo
glave
.
Tako
je
ozidje
Topera
.
«
»
Ljudem
o
tem
molčimo
,
«
je
pripomnil
Jarožir
,
»
da
se
ne
upro
.
«
»
Molčimo
in
mislimo
na
ukane
,
«
so
pritrjevali
drugi
vrli
vojščaki
Iztoku
.
Svarunič
je
ukano
že
nosil
v
glavi
,
eno
in
dve
in
še
več
.
Zato
je
skrbel
najprej
za
tolpo
,
ki
bi
ga
samo
ovirala
pri
delu
.
Ukazal
jim
je
,
da
so
zasedli
prazna
sela
v
dolini
,
strogo
prepovedal
požigati
stanovanja
,
naročil
várovati
in
stražiti
ujetnike
ter
čuvati
in
skrbno
pasti
čredo
.
Najboljšo
vojsko
pa
je
odbral
in
ločil
od
tolpe
.
Zanesljive
mladce
je
razposlal
na
stražo
proti
vzhodu
in
zapadu
.
Vsak
dan
so
morali
poročati
,
če
bi
zapazili
bližanje
bizantinskih
čet
.
Ko
je
tako
oskrbel
,
da
mu
ni
mogel
nihčè
nenadoma
za
hrbèt
,
je
v
temni
noči
jel
voditi
čete
po
gozdovih
in
globelih
proti
Toperu
.
Vsak
vojščak
je
moral
vzeti
s
seboj
brašna
za
teden
dni
.
Odločno
je
velel
,
naj
vsakega
sumljivega
človeka
,
ki
bi
ga
srečali
,
pri
priči
usmrte
.
Ni
zaupal
Rustiku
,
da
bi
bil
tako
kratkoviden
in
bi
ne
pošiljal
iz
Topera
oglednikov
.
Ko
je
bila
v
dveh
nočeh
glavna
sila
vojske
poskrita
v
gozdovih
,
globelih
in
kotlinah
,
ki
so
proti
vzhodu
obdajale
mesto
Toper
,
je
poveril
vodstvo
slabo
oboroženih
Slovenov
in
Antov
Jarožiru
.
Zapovedal
mu
je
,
naj
jih
vodi
pri
belem
dnevu
,
hrupno
in
kričeče
,
po
navadi
barbarov
,
pred
Toper
.
Jarožir
je
na
povelje
poblisnil
z
levim
očesom
.
Dobro
je
razumel
Iztokovo
ukano
.
Udaril
je
takoj
z
velikim
krikom
v
velikem
neredu
kakor
čreda
drobnice
po
cesti
proti
trdnjavi
.
Prvo
noč
so
se
ustavili
v
dolini
in
zanetili
ognje
ter
gnali
hrup
,
da
je
Rustik
zlahka
zvedel
v
Toperu
:
barbari
se
bližajo
.
Navsezgodaj
drugo
jutro
se
je
podila
četa
v
večjih
in
manjših
zborih
po
cesti
,
po
lozah
in
travnikih
,
dospela
popoldne
pred
Toper
in
zavila
naravnost
pred
vzhodna
vrata
.
Po
obzidju
se
je
bleščalo
šlemov
in
oklepov
.
Na
stolpu
pri
vratih
je
stal
sam
Rustik
in
motril
z
zasenčenimi
očmi
prihajajoče
zbore
Slovenov
.
Ko
je
presodil
moč
,
ko
je
videl
divji
nered
,
gole
prsi
,
vihrajoče
lasé
,
tu
in
tam
zvežen
šlem
na
glavàh
barbarov
,
mu
je
legel
porogljiv
nasmeh
krog
ustnic
.
Z
levico
si
je
segel
preko
prsi
,
kakor
bi
rekel
:
»
Ba
,
ne
boste
predrli
naših
oklepov
,
psi
barbarski
!
«
Jarožir
je
ustavil
tolpo
toliko
pred
stolpom
,
da
jih
niso
dosegle
strelice
,
ki
so
začele
frčati
z
ozidja
.
Sloveni
so
se
kolebali
po
tleh
od
smeha
,
nekateri
skakali
po
zapičene
strelice
,
jih
pulili
iz
zemlje
in
jih
prožili
z
izbornimi
loki
nazaj
,
da
so
mnoge
zasičale
čez
ozidje
,
kjer
so
se
jim
vojaki
in
zvedavi
meščani
strahoma
ogibali
.
Vselej
se
je
ob
takem
prizoru
razlegel
krohot
med
Sloveni
in
nove
strelice
so
prifrčale
prav
na
stolp
in
celo
ranile
nekaj
vojakov
.
Divji
krik
je
spremil
tako
puščico
in
tolpa
se
je
čedalje
bolj
zabavala
.
Klicala
je
Bizantince
na
boj
.
»
Pridite
,
želve
pisane
,
da
vam
slečemo
železne
srajce
!
Dajte
svoje
črepinje
pod
zob
naših
sekir
!
Dajte
in
pridite
iz
krtove
gomile
!
Sicer
vam
zapalimo
hišo
kakor
jázbino
!
Na
Peruna
,
na
kolec
vas
nabodemo
,
kakor
smo
vaše
brate
,
bežeče
polhe
,
poljske
miši
.
Da
,
da
,
miši
ste
,
Bizantinci
.
V
morje
vas
pahnemo
kakor
žabe
v
lužo
!
«
Nove
plohe
strelic
so
pokrile
ozidje
,
da
je
marsikateri
vojak
zaječal
in
se
opotekel
.
In
vnovič
so
se
jim
rogali
Sloveni
in
jih
zasmehovali
.
Rustika
je
trl
gnev
.
S
stolpa
je
motril
neprenehoma
v
daljavo
in
čakal
novih
barbarskih
čet
.
Ni
jih
bilo
.
Hipoma
se
je
odločil
.
Ročno
je
izginil
njegov
zlati
šlem
s
stolpa
,
zazvenele
so
trobente
in
rogovi
,
z
ropotom
so
zazevala
vzhodna
vrata
in
proti
Slovenom
je
drla
strogo
urejena
legija
hoplitov
.
Z
ozidja
so
se
umaknili
vojaki
,
vsa
posadka
je
udarila
na
izpad
.
Stotine
sekir
in
kopij
je
zažvižgalo
po
zraku
in
se
zarilo
med
legijo
,
da
je
za
trenutek
omahnila
.
Ali
zazvenele
so
trombe
,
mogočen
klin
,
odet
v
jeklo
in
železo
,
se
je
zapodil
proti
barbarom
.
Tedaj
se
je
zaobrnila
tolpa
in
bežala
kakor
plaha
zverjad
na
vse
strani
.
Bizantinci
so
jih
gnali
navdušeni
,
pehali
za
njimi
kopja
,
kjer
se
jim
je
ustavila
četa
,
jo
naskočili
,
porazili
nekaj
barbarov
,
druge
zapodili
v
beg
.
Z
ozidja
jih
je
spremljal
zmagoslavni
krik
meščanov
,
vikanje
žensk
in
otrok
.
Rustik
pa
je
gonil
srdit
in
ponosen
stotine
barbarov
vedno
dalje
in
dalje
v
tesne
soteske
,
upajoč
,
da
jih
tam
zgrabi
stisnjene
in
poseka
kakor
pse
do
zadnjega
moža
.
Toda
nenadoma
so
zadoneli
rogovi
Slovenov
in
Antov
.
Od
vseh
bregov
,
z
vseh
strani
,
iz
gozdov
in
sotesk
je
zagrmelo
s
silno
jeko
.
Rustik
je
obstal
okamenel
.
Niti
za
hipec
ni
premišljal
,
kaj
pomenijo
ti
glasovi
.
Spoznal
je
ukano
barbarov
.
»
Nazaj
!
V
Toper
!
«
To
povelje
so
glasile
troblje
.
Legija
se
je
strnila
in
v
bežečem
koraku
hitela
proti
mestu
.
Toda
bilo
je
prepozno
.
Največja
sila
Slovenov
z
Iztokom
na
čelu
jim
je
udarila
v
bok
in
razklala
vrste
.
V
obraz
je
legiji
planil
Rado
,
za
hrbèt
je
navalil
Jarožir
z
bežečo
tolpo
,
ki
se
je
vrnila
.
Po
ozidju
se
je
razlegel
jok
žensk
in
otrok
.
Mesto
je
poplavila
zmešnjava
.
Nekaj
bogatih
družin
je
ubežalo
na
ladje
,
za
njimi
so
hiteli
reveži
,
ali
bogatini
so
jih
pehali
iz
čolnov
v
morje
,
da
se
niso
potopile
preobložene
šajke
.
Stotine
ljudi
se
je
borilo
z
valovi
,
klicalo
na
pomoč
,
toda
bogate
jadrnice
so
sprejele
samo
svojce
;
dvignili
so
sidro
in
odpluli
proti
Solunu
.
Pred
Toperom
je
medtem
ponehal
bojni
metež
.
Od
vse
legije
je
bežalo
nekaj
desetoric
vojakov
brez
smotra
in
še
te
so
gonili
drzni
Sloveni
do
trde
noči
.
Vsi
drugi
so
obležali
mrtvi
ali
mrli
in
vzdihali
z
bolestjo
na
okrvavljenih
licih
.
Sloveni
in
Anti
so
bili
izmučeni
,
da
se
po
boju
niso
oglasile
davorije
in
da
si
sam
Iztok
ni
upal
gnati
borcev
nad
mesto
,
ki
bi
ga
spočiti
zlahka
zajeli
v
splošnem
strahu
in
grozi
.
Zagoreli
so
sicer
ognji
,
pa
naglo
pogasnili
.
Vojska
je
zapala
v
grobni
sen
.
Iztok
je
bil
vesel
zmage
.
Čudil
se
je
četam
in
njegovo
zaupanje
v
moč
vojske
je
doseglo
vrhunec
.
Sklenil
je
,
da
takoj
drugi
dan
razruši
mesto
–
in
potem
...
V
sanjah
je
objel
Ireno
in
svatoval
sladko
svatbo
v
Solunu
.
V
zgodnje
jutro
so
se
zbrali
vojščaki
krog
Iztoka
.
Dasi
so
pogrešali
mnogo
tovarišev
,
so
bili
vendàr
veseli
in
so
čutili
zadosti
moči
,
da
zgrabijo
in
razsujejo
Toper
.
Spleli
so
takoj
lestvice
,
nasekali
debel
in
naskočili
ozidje
na
vzhodni
strani
.
Toda
Toper
ni
bil
nepripravljen
.
Meščanska
legija
je
jasno
spoznala
,
da
si
mora
pomagati
sama
.
Zapahnili
so
skrbno
vrata
in
se
postavili
na
ozidje
.
Ko
je
prihrumela
prva
četa
Slovenov
in
začela
plezati
na
ozidje
,
se
je
ulila
reka
vrelega
olja
na
gole
barbare
,
curki
goreče
smole
so
jih
obrizgnili
,
da
so
se
cele
gruče
tuleč
in
rigajoč
od
bolečin
zakotalile
pod
ozidje
.
»
Nazaj
!
«
je
kriknil
Iztok
.
Vse
je
bežalo
od
zidu
,
medtem
ko
so
si
najbolj
opečeni
v
blaznih
bolečinah
suvali
nože
v
prsi
in
si
sami
zadajali
smrt
.
Svaruniču
je
bilo
jasno
,
da
tako
pač
ne
sme
napadati
mesta
.
Žal
mu
je
bilo
ljudi
.
Zato
je
poslal
takoj
v
gozde
tesačev
,
da
so
podirali
drevesa
.
Iz
hlodov
je
postavil
nekaj
stolpov
nasproti
mestnemu
zidovju
na
vzhodni
strani
.
Hkrati
je
dal
graditi
dve
premikajoči
se
strehi
v
podobi
bizantinske
želve
.
Ko
je
bilo
v
treh
dneh
delo
dovršeno
,
je
razpostavil
po
teh
strehah
najboljše
lokostrelce
,
ki
so
začeli
s
silnimi
loki
sipati
toliko
strelic
na
stolpe
in
ozidje
,
da
so
slabo
oboroženi
meščani
bežali
in
se
skrivali
pred
smrtonosno
ploho
.
Zaeno
so
pririnili
na
valjih
»
želve
«
do
vrat
in
naslonili
strehi
k
zidu
.
S
stolpov
so
branilci
valili
nanje
debelo
kamenje
,
ulivali
kropa
,
toda
streha
je
bila
tesana
iz
debelih
brun
in
se
ni
udrla
pod
težo
kamnov
.
Tudi
so
strelice
pregnale
branitelje
z
ozidja
in
sekire
pod
želvami
so
začele
stresati
in
dolbsti
težka
,
okovana
vrata
.
Vso
noč
so
delali
,
vso
noč
kopali
in
sekali
.
V
jutro
je
zazevala
rana
,
vrata
so
odnehala
,
tečaji
so
se
podali
,
zapahi
odleteli
,
vojska
je
dobila
vhod
v
trdnjavo
.
Iztok
se
je
umaknil
,
tolpa
je
drla
skozi
zid
in
zaeno
plezala
po
lestvah
od
vseh
strani
v
mesto
.
Branitelji
so
obupali
in
se
poskrili
po
hišah
.
Sloveni
so
divjali
in
do
noči
pomorili
vse
,
razdejali
,
kar
so
dosegli
,
in
na
večer
v
pretoriju
zažgali
velike
ognje
ter
darovali
Perunu
.
To
noč
so
Sloveni
prvič
slavili
bojno
slavje
na
obali
Egejskega
morja
,
prvič
so
poslušali
šepetanje
valov
in
v
jutro
jim
je
vzšlo
sonce
tako
zmagovito
in
veselo
kakor
njih
dedom
še
nikoli
prej
.
Begunci
iz
Topera
so
pripluli
v
Solun
in
z
grozo
govorili
o
barbarih
,
ki
imajo
urejeno
vojsko
,
silno
in
številno
,
da
prehodijo
lahko
z
njo
Helado
.
Stanovalci
so
se
razburili
,
posadka
je
razposlala
oglednike
,
ugledni
meščani
so
zakopavali
dragocenosti
v
kleti
in
zapuščali
mesto
.
Edino
enega
v
vsem
mestu
ni
zaskrbelo
,
in
ta
je
bil
Epafrodit
.
»
Usoda
opravlja
svoje
delo
,
«
je
preudarjal
,
zavit
v
filozofsko
oglavnico
.
»
Prišla
je
ura
!
Dopolnjena
je
mera
Bizanca
!
«
In
še
enega
je
vzradostila
ta
povest
:
Radovana
,
godca
,
ki
je
resnično
prišel
v
Solun
in
se
preobjedal
ob
Epafroditovem
bogastvu
.
Zahrepenel
je
po
zmagoslavnem
hrupu
,
po
raju
deklet
,
po
slovenski
pesmi
,
ki
je
molčala
v
Solunu
.
Zato
je
oprtal
plunko
in
se
napotil
v
Toper
.
Vedel
je
,
da
nosi
s
seboj
novo
veselo
skrivnost
za
Iztoka
in
Rada
.
Gnala
ga
je
slà
po
časti
in
hodil
je
spočit
kakor
mladec
.
Pojavil
se
je
nenadoma
drugi
dan
po
zmagi
med
Sloveni
.
Zapela
je
plunka
,
zapela
pesem
,
rod
je
vzkipel
in
ga
pozdravljal
.
Radovan
pa
je
ponosno
šel
pred
Iztoka
,
dvignil
roko
in
izpregovoril
z
globoko
slovesnostjo
:
»
Izpolnil
sem
prisego
,
Iztoče
!
Našel
sem
jo
!
Ljubinica
živi
in
te
pozdravlja
in
tudi
tebe
,
Rado
,
dasi
bi
morala
biti
moja
,
ker
sem
jo
otel
jaz
,
ne
ti
,
mladec
.
«
Radu
se
je
ožarilo
mračno
lice
,
v
oči
so
mu
stopile
solzé
;
razkrilil
je
roké
in
se
zgrudil
k
nogam
Radovanu
,
mu
objel
kolena
in
se
razplakal
od
veselja
.
Kakor
drhtavica
radosti
je
prešinilo
vojsko
,
ko
je
zvedela
povest
,
da
Ljubinica
živi
.
Zakaj
velik
je
bil
njen
sloves
v
Slovenih
in
velik
pri
Antih
.
Iztok
je
takoj
odposlal
pet
najhitrejših
jezdecev
na
sever
v
gradišče
,
da
vzradosté
očeta
Svaruna
,
ki
je
v
polmračnem
umu
trpel
silneje
zaradi
edinice
kakor
zbog
devetih
sinov
.
Radovan
je
užival
čast
in
slavo
,
kakršna
mu
ni
bila
dodeljena
še
nikoli
.
Vse
deklice
so
kurile
kresove
boginji
Vesni
in
Devani
ter
vodile
vesele
raje
.
Iztok
je
velel
ljudem
pokoj
.
Trume
so
sedele
dolge
ure
na
obali
in
strmeč
zrle
v
nedogledno
daljo
po
vzvalovljeni
morski
gladini
,
ki
je
še
nikdar
niso
videle
njihove
oči
.
Velmožje
so
poležkavali
ob
jagnjetini
,
si
natakali
vina
iz
rimskih
vrčev
,
zaplenjenih
v
Toperu
,
in
se
radovali
brezskrbno
kakor
na
lastni
zemlji
.
Rado
se
je
izpremenil
,
kakor
se
izpremeni
groze
polna
noč
ob
sončnem
vzhodu
.
Odkar
je
Tunjuš
otel
Ljubinico
,
je
njegovo
lice
okamenelo
.
V
mlado
čelo
so
se
zajedli
mračni
razori
,
krog
stisnjenih
ustnic
so
se
zarezale
globoke
črte
,
oči
so
se
poglobile
pod
sršeče
obrvi
,
od
koder
so
goreli
samo
plameni
srda
,
gneva
in
maščevanja
.
Celo
Tunjuševa
smrt
mu
ni
za
troho
ujasnila
obličja
.
In
ko
je
vodil
svojo
četo
na
pohod
,
je
divjal
tako
strašno
,
da
so
se
tresli
pred
njim
vojščaki
Sloveni
in
si
ga
niso
upali
ogovarjati
,
kadar
je
ležal
po
boju
mračen
in
zamišljen
sam
ob
svojem
ognju
.
In
sedaj
je
na
to
od
bridkosti
postarano
lice
planila
zarja
.
Kakor
otrok
se
je
smehljal
,
kakor
jagnje
hitel
za
godcem
in
ga
prosil
:
»
Očka
,
govori
,
pripoveduj
,
kako
si
jo
našel
,
kje
biva
,
ali
je
zdrava
?
Ali
hrepeni
po
svojem
Radu
?
Govori
,
če
ne
–
«
Godec
ni
bil
radodaren
s
povestjo
.
Zavedal
se
je
,
da
je
njegova
slava
dosegla
vrhunec
,
in
udobno
mu
je
bilo
vrh
te
slavne
gore
.
Zato
se
je
obotavljal
.
»
Govori
,
pripoveduj
!
Kakor
otrok
v
babico
siliš
vame
.
Povedal
sem
,
da
sem
izpolnil
prisego
.
Dovolj
!
Če
ti
ni
všeč
,
hodi
za
njo
in
jo
išči
,
kakor
jo
je
iskal
Radovan
in
se
na
tem
potu
postaral
od
truda
.
Kdor
hodi
,
se
izhodi
!
«
Rado
je
otročje
žalostno
pomolčal
in
se
tiho
jezil
,
ko
je
godec
vpraševal
vojščake
o
pohodu
,
o
plenu
,
o
mrličih
in
o
junaških
dejanjih
.
»
Očka
,
pij
!
Dobro
in
sladko
je
vince
!
Poglej
,
prinesel
sem
poln
vrč
!
«
Rado
je
skušal
godca
zvedriti
s
pijačo
,
da
bi
se
mu
razvezal
jezik
.
Godec
se
ni
branil
čaše
.
Ko
pa
je
izpil
,
je
namrgodil
lice
izpljunil
daleč
od
sebe
in
rekel
:
»
Dobro
in
sladko
vince
!
Tako
praviš
ti
.
Jaz
pa
pravim
,
da
sita
vrana
gladni
še
nikoli
ni
verjela
.
Pri
Epafroditu
v
Solunu
sem
si
s
takim
vinom
roké
umival
.
Na
bogove
,
ne
lažem
!
«
Velmožje
so
se
začudili
.
»
Ne
lažem
,
pravim
!
«
je
ponovil
Radovan
in
pljunil
drugič
.
»
Pa
kljub
Epafroditovemu
vinu
ne
bodi
ohol
in
povej
,
kje
je
sestra
in
kako
si
jo
našel
!
«
Za
godčevim
hrbtom
se
je
oglasil
Iztok
.
Veljaki
so
se
odmaknili
in
ga
povabili
vsi
z
velikim
spoštovanjem
k
ognju
.
Zakaj
odkar
je
rod
pomnil
,
ni
doživel
tako
slavnega
pohoda
kakor
pod
Iztokovim
poveljem
.
Celo
Radovan
je
občutil
nekaj
,
kar
je
sijalo
iz
Iztokovih
oči
kakor
povelje
.
Vendar
mu
ni
prizanesel
z
besedo
.
»
Iztoče
,
ne
pravi
,
da
sem
ohol
,
da
ti
ne
rečem
,
da
si
ničemurnik
ti
,
če
tako
govoriš
z
mano
.
Le
nosite
se
,
mladci
!
Po
pravici
vam
rečem
,
da
le
stari
voli
potegnejo
iz
drage
,
če
še
nisi
pozabil
,
Iztoče
.
Ne
bil
bi
ti
izmaknil
glave
iz
precepa
,
da
ga
ni
razmaknil
Radovan
!
«
»
Očka
,
ne
oponašaj
!
Slavo
žanješ
,
čemu
se
jeziš
na
setev
!
Povej
naglo
o
Ljubinici
in
govori
o
Ireni
!
Nismo
v
gradišču
,
čas
je
drag
in
nevaren
!
«
Iztokov
pogled
je
tako
odločno
veleval
,
da
je
godec
molče
izplaknil
čašo
,
pozabil
izpljuniti
in
pričel
.
»
Ko
sem
prinesel
pismo
od
Epafrodita
do
tebe
,
tedaj
sem
tudi
že
vedel
za
Ljubinico
.
«
Radovan
je
lagal
.
Tedaj
je
bil
prepričan
,
da
so
jo
volcjé
pogoltnili
.
»
Vedel
?
In
mi
nisi
povedal
!
«
Rado
je
vzkipel
.
»
Oven
!
Nisem
ti
povedal
,
ker
sem
modrejši
od
tistega
,
ki
reče
prijatelju
:
Pridi
nocoj
,
mastne
polhe
boš
večerjal
z
mano
.
Polhi
pa
so
še
v
lozi
na
bukvah
in
zvečer
prinese
prazne
samostreline
in
jé
s
prijateljem
osmojeno
repo
.
Modrejši
sem
od
tistega
.
Numida
namreč
je
pobral
Ljubinico
sredi
ceste
,
na
pol
živo
,
na
pol
mrtvo
,
nebogljeno
sirotko
,
in
jo
dal
na
voz
.
In
tisto
noč
so
prigrmeli
begunci
,
Numida
v
beg
,
jaz
pa
s
pismom
do
tebe
,
Iztok
.
Ali
naj
bi
bil
tedaj
Ljubinico
pobral
v
torbo
kakor
jerebico
?
Ne
prenašajo
se
deklice
v
torbah
!
Oven
!
«
Radovan
je
segel
po
čaši
in
vnovič
izpil
.
»
Numida
torej
,
«
je
kakor
vzdihnil
Iztok
.
»
Nagradim
ga
!
Da
se
je
je
usmilil
?
«
»
Numida
je
dober
človek
in
dekle
tudi
ni
,
da
bi
kdo
hodil
mimo
nje
,
če
se
ti
nastavi
sredi
pota
.
«
»
To
bi
mi
bil
vendar
razodel
.
Zakaj
si
molčal
?
«
»
Molči
sedaj
ti
ali
obmolknem
jaz
!
Razodeval
bi
ti
bil
,
seveda
!
Kaj
,
ko
bi
bili
potoma
Numido
zajeli
razbojniki
,
ga
pobili
in
Ljubinico
ugrabili
.
Kaj
pa
jaz
potlej
,
ha
?
In
ti
?
«
»
Ljubinica
je
pri
Epafroditu
,
pri
Ireni
!
O
bogovi
!
«
Iztok
je
od
veselja
vzkliknil
in
se
dvignil
na
kolena
ob
ognju
.
»
Ponjo
!
«
je
kričal
Rado
in
šinil
pokonci
.
»
Nad
Solun
!
«
so
kričali
velmožje
in
tipali
po
mečih
.
»
Mir
,
bratje
!
«
je
ukazal
Iztok
in
vstal
.
»
Torej
v
Solunu
je
,
pri
Ireni
,
pri
Epafroditu
?
«
»
Da
,
tja
sem
jo
spravil
na
varno
.
Sedaj
delajta
sama
.
Prisego
sem
izpolnil
.
«
»
Ali
ve
Irena
,
kdo
je
,
čigava
je
?
«
»
Ve
ona
in
ve
Epafrodit
in
ljubijo
se
in
grlijo
kakor
golobci
!
«
»
Nad
Solun
!
Zatrobite
v
vojni
svèt
!
Takoj
naj
se
odloči
!
«
Rogovi
so
zadoneli
,
vojska
se
je
vznemirila
in
hrumela
k
zboru
velmož
.
Starosta
Bojan
se
je
povzpel
na
skalo
in
izpregovoril
z
gromkim
glasom
,
da
so
letela
slova
preko
množice
.
»
Starešine
,
velmoži
,
hrabri
borci
,
bratje
!
Rogovi
so
vas
pozvali
.
Prišli
ste
,
da
zborujemo
.
Vprašam
vas
,
kdo
ne
čisla
slavnega
staroste
Svaruna
?
«
»
Slava
Svarunu
!
Starosta
je
velik
!
«
»
Vprašam
vas
,
kdo
je
dal
več
sinov
Morani
,
več
vrlih
borcev
kakor
on
,
ko
smo
se
bili
za
svobodo
zoper
Hilbudija
?
«
»
Nihčè
!
Devet
jih
je
padlo
!
Slava
sinovom
!
Slava
očetu
!
«
»
Vprašam
vas
,
kdo
je
rodil
sina
,
ki
je
premagal
črt
med
Anti
in
Sloveni
?
Kdo
je
rodil
junaka
,
ki
nas
je
vodil
od
zmage
do
zmage
in
nas
še
povede
?
Vprašam
vas
,
kdo
?
«
Vojska
je
za
hip
pomolčala
,
da
se
je
odzvala
tem
silneje
.
Zadoneli
so
vriski
,
deklice
so
dvigale
roke
,
množica
je
zatopotala
z
nogami
,
tolkla
z
orožjem
in
brez
nehanja
je
vihralo
pod
nebo
:
»
Slava
Iztoku
!
Slava
,
slava
,
slava
vojvodu
!
«
Bojan
je
stegnil
roké
in
pomirjal
vojsko
.
Začel
je
vnovič
.
»
Vprašam
vas
,
ali
poznate
bolest
Svarunovo
,
ki
ga
ujeda
kakor
kača
,
ker
mu
je
ugrabljena
edina
,
od
vseh
čislana
?
«
Vojska
je
nategnila
v
žalosten
,
grenkosti
poln
vzdih
.
»
Vprašam
vas
,
kaj
je
naša
dolžnost
,
ko
smo
zvedeli
,
kje
biva
ugrabljena
Ljubinica
?
«
»
Ponjo
!
Za
njo
!
«
je
grmela
vojska
.
»
Vprašam
vas
,
ali
tedaj
tudi
ponjo
,
če
je
za
ozidjem
,
če
biva
v
Solunu
!
«
»
Nad
Solun
!
Smrt
,
smrt
Bizancu
!
Perun
je
z
nami
!
«
Vojska
je
pobesnela
,
velmoži
so
dvignili
meče
,
hrup
je
glušil
kipenje
morjá
in
valov
.
Rado
je
ihtel
od
veselja
,
objemal
mladce
in
ponavljal
:
»
Nad
Solun
,
nad
Solun
!
«
Molčala
sta
edino
dva
,
največja
junaka
,
Iztok
in
Jarožir
.
Brazgotina
na
čelu
starega
vojaka
je
čisto
posinjela
,
z
ustnic
mu
je
odbežala
rdečica
.
Srepo
je
gledal
na
Iztoka
in
z
ostrim
pogledom
iskal
misli
za
temnim
čelom
vojvode
,
ki
mu
je
ždela
huda
skrb
na
obrvih
.
Jarožir
je
videl
,
da
čaka
Iztok
trenutka
,
ko
se
umiri
valovje
.
Tedaj
izpregovori
modrost
in
pove
vojski
,
pijani
od
zmag
,
da
si
razbije
glave
in
polomi
tilnike
ob
močnem
Solunu
.
Ko
so
se
umirili
kriki
,
ko
je
samo
še
od
daljnih
dalj
,
od
zbora
tolpe
in
pastirjev
,
donela
jeka
kakor
odmev
,
se
je
dvignil
Iztok
na
skalo
,
kjer
je
stal
starosta
Bojan
.
Previdno
je
izpregovoril
:
»
Bratje
Sloveni
,
bratje
Anti
!
Perun
nas
je
vesel
,
sojenice
se
veselé
,
ker
so
stale
ob
rojstvu
takih
junakov
,
in
bogovi
so
z
nami
,
ker
smo
maščevali
tudi
njih
oskrunjeno
ime
,
ko
smo
kruto
gonili
krščenike
.
In
sedaj
–
Solun
!
«
V
tistem
hipu
je
zavrelo
med
množico
.
Vsa
vojska
se
je
okrenila
.
Od
vzhoda
je
gnal
med
vrste
v
divjem
diru
s
potom
,
peno
in
prahom
posutega
konja
poslanec
.
Iz
hropečih
prsi
so
mu
kipele
s
sklanim
,
hripavim
glasom
besede
poslanstva
:
»
Vojska
–
Bizanc
–
konjenica
–
nad
nas
!
«
Sredi
velmož
je
obstal
na
smrt
zmučeni
hunski
konj
.
Nogé
je
razpostavil
na
široko
,
stresal
se
in
utripal
po
vseh
mišicah
,
mladec
se
je
popel
v
sedlu
kvišku
,
lovil
v
zmučenih
prsih
sape
in
izpovedal
na
glas
:
»
Po
Solunski
cesti
od
Bizanca
jezdi
vojska
nad
nas
.
Načeluje
ji
veliki
vojvoda
iz
carske
straže
Azbad
.
«
Po
teh
besedah
se
je
mladec
sesedel
,
omahnil
in
padel
na
roke
vojščakom
,
ki
so
priskočili
in
ga
prestregli
.
Ljudstvo
je
prevzela
osuplost
.
Vsi
velmožje
,
vojščaki
in
sami
starešine
so
obmolknili
in
gledali
na
Iztoka
.
Ko
je
vojvoda
začul
ime
Azbadovo
,
ga
je
hipoma
pretreslo
kakor
skrb
.
Prepričan
je
bil
,
da
magister
equitum
ne
jezdi
iz
Bizanca
prazen
in
slaboten
.
Toda
strah
mu
je
takisto
hipoma
preminil
.
V
srcu
je
zaslišal
kakor
glas
usode
,
kakor
povelje
.
»
Ni
ti
dodeljeno
,
Iztoče
,
da
bi
pil
sladkost
z
njenih
ustnic
,
preden
ne
dovršiš
dela
.
Ne
nagne
se
ti
cvet
prej
na
prsi
,
dokler
ne
izgovoriš
:
Dokončano
,
tudi
ti
,
Irena
,
tudi
tvoje
trpljenje
je
maščevano
!
«
Ob
tej
misli
,
da
gre
sedaj
v
boj
zanjo
,
samo
zanjo
,
mu
je
zažarelo
obličje
.
Velmože
je
oblil
ta
plamen
z
veseljem
,
skrb
je
ginila
,
z
lica
vojvode
je
sevala
nada
.
Nihče
ni
zboroval
,
nihče
se
posvetoval
.
»
Velevaj
,
Iztoče
!
Vojvoda
si
!
«
Tako
je
izpregovoril
starosta
Bojan
,
zbor
je
pritrdil
:
»
Velevaj
!
Za
teboj
gremo
vsi
!
«
Mladi
Svarunič
je
zajezdil
konja
.
Pozlačeni
šlem
je
švigal
med
vrstami
,
kakor
bi
s
plamenico
begal
med
gorivom
in
prižigal
.
Zadonela
so
povelja
,
zazvenelo
orožje
,
zarezgetali
konji
,
zatrobili
rogovi
.
Do
noči
je
stala
vojska
v
redu
in
,
preden
je
za
čudo
okrvavljeno
sonce
utonilo
v
valovih
,
se
je
premaknila
konjica
in
zdivjala
od
Topera
po
cesti
sovražniku
nasproti
.
Tolpa
je
pognala
črede
v
hribe
in
se
poskrila
po
gozdovih
krog
Topera
.
Njej
je
bilo
naročeno
,
naj
varuje
plen
in
čuva
ujetnike
,
dokler
se
ne
povrne
vojska
.
Ko
je
legel
mrak
,
je
sredi
gasnočih
ognjev
ostal
sam
–
Radovan
.
»
Ne
bom
potoval
ponoči
!
Kako
so
me
zapustili
!
Kakor
oglodano
kost
.
Lepo
plačilo
za
trpljenje
!
‚
Nazaj
pojdi
!
‘
mi
je
naročil
Iztok
.
Lahko
jim
boš
utekel
brez
suma
,
ker
bežijo
bogatini
iz
mesta
.
Gotovo
lahko
.
Ali
zato
ni
treba
mene
goniti
kakor
pseta
.
Nazaj
pojdi
!
Nazaj
v
Solun
in
pozdravi
in
povej
in
prosi
in
reci
in
pripelji
jih
sem
.
Seveda
!
Vsak
bi
jedel
,
če
mu
kdo
strese
v
naročje
.
Prava
ljubezen
taka
,
če
mora
starec
otemati
za
ženine
.
Takoj
pojdi
,
nocoj
,
hitro
,
lepo
te
prosim
,
očka
–
«
Radovan
je
oponašal
Rada
.
»
Ne
bom
potoval
ponoči
,
sem
rekel
in
še
pravim
!
«
Godec
je
jezen
odšel
v
Toper
in
začel
stikati
po
kleteh
.
V
pretoriju
je
zasledil
še
nedotaknjeno
shrambo
za
vino
in
jedi
.
Zasadil
je
plamenico
v
prst
,
zakuril
ogenj
in
začel
večerjati
.
Po
večerji
je
nagibal
tako
dolgo
vrč
k
ustnicam
,
da
sta
omagala
ogenj
in
on
.
Naslonil
se
je
z
glavo
na
glinasto
posodo
in
zaspal
.
Ko
se
je
bila
po
Bizancu
raznesla
vest
o
pohodu
barbarov
,
je
Upravdi
posinjela
polt
na
suhem
licu
.
Vse
noči
je
gorela
svetilka
v
njegovi
sobi
in
vsako
uro
mu
je
silenciarij
poročal
o
novih
grozotah
barbarov
,
o
katerih
so
pripovedovali
begunci
.
Despot
je
preklinjal
Tunjuša
,
se
oziral
hkrati
skozi
okno
na
dovršeno
kupolo
sv.
Sofije
in
molil
za
dar
modrosti
.
Toda
vtem
ko
je
Justinijan
upogibal
tilnik
pod
jarmom
skrbi
,
ki
so
se
nenadoma
navalile
nanj
,
se
je
carica
veselila
pohoda
barbarov
.
Do
duše
je
bila
uverjena
,
da
je
to
Iztokovo
delo
.
Zakaj
njeni
ovaduhi
so
prisluškali
šepetanju
po
tabernah
,
namigavanju
po
forih
,
ugibanju
med
vojaki
in
glasni
sodbi
brezposelnih
bosjakov
,
ki
so
drli
na
jésen
v
Bizanc
.
In
ves
Bizanc
je
sodil
,
da
je
ta
pohod
barbarov
,
ki
kakor
pravilna
vojska
napadajo
carske
vojake
na
planem
,
delo
in
sad
Iztokov
.
Ničemnice
ni
pekla
rana
carstva
,
ki
so
jo
zasekali
Sloveni
.
Dasi
je
črtila
s
satanskim
črtom
Iztoka
,
je
bilo
gizdavosti
toliko
v
njeni
duši
,
da
je
bila
ponosna
na
svojo
ljubezen
,
ker
je
v
Iztoku
ljubila
tako
slavnega
vojvodo
.
Zaskrbelo
jo
je
edino
to
,
kaj
ko
bi
se
zavedel
Upravda
,
da
je
pravzaprav
ona
vžgala
ta
strašni
plamen
maščevanja
v
Iztoku
.
Kakor
bi
se
zasvetil
iz
noči
meč
in
ji
nastavil
rez
na
vrat
,
tako
se
je
hipoma
domislila
Teodora
Iztokovega
pisma
.
Davno
je
bil
že
uničen
ta
mali
košček
pergamenta
,
davno
ni
prišel
do
Upravde
noben
senator
več
,
ki
je
tedaj
slišal
to
pismo
.
Tedaj
despot
ni
verjel
.
Ko
bi
pa
danes
kdo
vstal
in
mu
v
bridkosti
polnih
urah
rekel
:
To
je
Iztok
,
to
je
Orion
,
katerega
je
carica
...
Mrzlo
jo
je
spreletelo
,
ko
se
je
domislila
Azbada
,
ki
je
z
njo
in
zanjo
kovaril
.
In
odkar
ji
ni
vrnil
Irene
,
ni
izpolnil
njenega
povelja
,
ker
ga
ni
mogel
,
odtlej
ga
je
mrzila
,
poniževala
.
Če
se
maščuje
magister
equitum
,
če
gre
do
Upravde
general
palatincev
–
?
Teodori
se
je
kljub
bajni
svetlobi
razkošnih
lestencev
zameglilo
pred
očmi
.
Vedela
je
,
da
despota
muči
ljubosumje
.
Kolikokrat
mu
je
že
zagrnila
oči
,
iz
katerih
so
kričali
dvomi
,
s
kopreno
,
z
gorkim
objemom
,
s
kipečimi
ustnicami
,
razpaljenimi
od
verolomnih
poljubov
.
In
če
bi
sedaj
Azbad
,
ki
toliko
ve
,
če
bi
govoril
in
Upravdi
zlomil
vero
vanjo
–
»
Proč
,
proč
z
dvora
!
Nad
Slovene
!
«
V
pozni
noči
je
oblekla
preprosto
platneno
haljo
,
razpustila
lasé
,
zavila
glavo
v
oglavnico
in
šla
kakor
spokoren
menih
k
despotu
.
Upravda
je
hodil
po
sobi
,
glava
mu
je
bila
sklonjena
globoko
na
prsi
.
Teodora
je
neslišno
odgrnila
zaveso
in
obstala
.
Ko
se
je
obrnil
despot
proti
vratom
,
je
stresnil
z
glavo
,
dvignil
koščene
roke
in
ostrmel
.
Teodora
je
nagnila
glavo
in
ni
izpregovorila
.
»
O
,
despojna
!
«
je
vzkliknil
otožno
Upravda
in
hitel
k
carici
ter
jo
objel
.
Njena
glava
se
je
trudno
naslonila
na
njegove
prsi
.
»
O
sveta
,
edina
,
kdo
ti
je
ranil
srce
?
Govori
,
na
Krista
,
zakaj
si
užaljena
?
«
Pogladil
je
z
roko
valovite
lase
,
ki
so
ji
kipeli
izpod
oglavnice
.
Kakor
trudna
je
dvignila
glavo
in
ga
pogledala
.
»
Ali
naj
se
venča
despojna
z
diademom
radosti
,
ko
se
upogiba
pod
težo
glava
največjega
gospoda
zemlje
in
morja
?
«
Upravdi
so
od
čutja
trudne
oči
zažarele
v
čudovitem
ognju
,
kakor
ga
ukreše
najstrastnejša
ljubezen
.
Drhteč
jo
je
privil
k
sebi
in
poljubil
.
Rahlo
se
je
umaknila
za
korak
od
njega
.
»
Despot
,
ni
ugasnila
luč
v
moji
sobi
,
ker
ne
ugasne
v
tvoji
.
Iskale
so
moje
misli
pomoči
zate
.
Ob
tej
uri
se
mi
je
rodila
misel
,
katere
ne
zametuj
,
kakor
nisi
drugih
in
se
nisi
varal
.
«
»
Ne
zavržem
je
!
S
teboj
je
božja
modrost
!
«
»
Koga
bi
nad
barbare
?
Ni
poveljnika
,
ni
vojakov
?
Je
poveljnik
,
so
vojaki
.
Vojaki
leže
v
Tzurulu
,
brezdelje
uniči
te
najboljše
jezdece
;
poveljnik
je
v
Bizancu
,
naj
gre
,
naj
zmaga
barbare
–
Azbad
.
«
Samo
za
hip
je
preudaril
Upravda
:
Konjica
v
Tzurulu
váruje
Bizanc
,
resnično
,
zato
naj
gre
barbarom
nasproti
!
»
O
,
despojna
!
Svečnik
peteroramnik
ulijem
od
zlata
v
dar
sveti
Sofiji
,
ki
te
je
navdihnila
.
Zgodi
naj
se
!
«
»
Ti
si
pomišljal
,
ker
se
bojiš
za
Bizanc
!
Ne
boj
se
za
mesto
!
Na
ozidje
pojde
Teodora
,
preden
se
zamaje
prestol
,
na
katerem
sediva
!
In
pred
barbari
se
ne
bo
tresel
nikdar
–
prestol
krščenikov
!
«
Teodora
je
vzkipela
in
dvignila
desnico
izpod
oglavnice
,
da
je
zableščal
beli
laket
.
Upravda
ga
je
z
obema
rokama
prijel
in
hvaležno
poljubil
.
Teodora
je
odšla
,
krog
ustnic
ji
je
poigraval
tih
smeh
,
dokler
ni
glasno
zadonel
,
ko
je
legla
na
divan
kakor
deklica
iz
hipodroma
,
ker
je
prevarila
dva
ljubimca
,
da
se
poigra
s
tretjim
.
Upravda
je
razmišljal
do
jutra
o
despojninem
svetu
.
Sam
je
dobro
vedel
za
konjenico
v
Tzurulu
.
Toda
da
bi
od
vrat
Bizanca
pošiljal
vojake
?
Ne
!
Carica
je
rekla
:
Na
ozidje
pojdem
!
Da
,
prav
ima
.
Bizanc
se
lahko
ubrani
.
Takoj
je
spisal
dekret
,
s
katerim
je
imenoval
Azbada
,
magistra
equitum
,
za
vrhovnega
poveljnika
carske
vojske
v
Trakiji
in
Iliriji
z
nalogo
,
da
prežene
barbare
čez
Hem
in
prek
Donave
.
Narekoval
je
hkrati
tajniku
poseben
ukaz
,
da
morajo
izročiti
vse
trdnjave
po
Astiki
in
Trakiji
in
Meziji
,
vsa
mesta
,
predvsem
Drenopelj
,
dve
tretjini
pehote
in
konjeništva
pod
povelje
Azbada
,
da
osvobodi
zemljo
od
barbarov
.
V
jutro
prihodnjega
dne
je
bil
pozvan
Azbad
pred
despota
.
Lastnoročno
mu
je
podal
dekret
.
Azbad
je
poljubil
preprogo
,
roka
se
mu
je
rahlo
tresla
,
ko
je
prijel
pergament
.
Zaslutil
je
z
jasnim
prepričanjem
,
da
je
v
tem
hipu
prijel
za
lovor
ali
za
smrt
.
Ko
je
udarilo
kopito
njegovega
konja
ob
granit
na
foru
,
se
je
vojskovodja
Azbad
ozrl
na
carsko
palačo
,
kjer
so
bile
Teodorine
sobane
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
je
zaslišal
smeh
za
zidovi
.
Hitro
se
je
okrenil
,
ostroge
so
urezale
konja
do
krvi
.
Do
večera
so
se
razkropili
brzi
sli
po
provincah
in
raznesli
dekrete
o
carskem
povelju
.
Azbad
je
z
nekaterimi
palatinci
pribočniki
dospel
v
Tzurulum
in
prevzel
vrhovno
poveljstvo
.
Potoma
je
razmišljal
in
sklenil
,
da
počaka
tako
dolgo
v
taboru
,
da
se
zbere
vsa
vojska
.
Ko
pa
je
v
Tzurulu
zvedel
,
da
so
Sloveni
pred
Toperom
,
se
mu
je
rodila
druga
misel
in
zasnoval
je
čez
noč
nov
načrt
.
Kakor
vampir
se
mu
je
vsesala
v
srce
grozna
slutnja
.
»
Če
je
prekleti
barbar
izvohal
,
da
je
Irena
v
Toperu
!
Ponjo
je
šel
!
Ha
,
drznost
barbarska
!
Ne
dobiš
je
,
dokler
diha
Azbad
,
ne
ti
ne
Teodora
!
«
Da
bi
Sloveni
premagali
Toper
,
o
tem
ni
nihčè
razmišljal
,
kdor
je
poznal
utrdbe
in
prefekta
Rustika
.
»
Čakajte
,
psi
barbarski
!
Udarim
vam
na
tilnik
,
glavé
si
razbijete
ob
zidovju
in
potem
–
«
Azbada
je
prešinila
sladkost
.
»
Maščevanje
Rustiku
,
maščevanje
despojni
,
plačilo
od
Upravde
in
največje
plačilo
Irena
!
«
Še
pred
svitom
je
sklical
vse
častnike
in
zapovedal
,
da
morata
biti
dve
tretjini
konjenikov
do
poldneva
opremljeni
za
pot
.
Ostali
tretjini
je
dal
za
poveljnika
Nazara
,
da
počaka
skupne
vojske
in
jo
privede
,
kamor
bo
prišlo
povelje
.
Ko
se
je
nagnilo
sonce
na
zahod
,
je
Azbad
odjezdil
z
izborno
konjenico
po
cesti
proti
Toperu
.
Potoma
so
prednje
straže
ustavljale
begunce
,
lovile
kmete
in
potujoče
bosjake
ter
pozvedovale
o
barbarih
.
Vsi
odgovori
so
se
strinjali
,
da
so
Sloveni
krenili
v
Toper
.
Azbad
je
bil
zadovoljen
.
Sanjal
je
o
slavni
bitki
.
Zapraši
se
s
konji
v
hrbte
golih
barbarov
,
Rustik
pa
udari
ob
tem
iz
mesta
z
močno
posadko
.
Zmlela
jih
bosta
kakor
mlinska
kamna
žito
.
In
potem
,
potem
–
Azbad
se
je
vznemirjal
,
da
je
trgal
ob
povodcih
in
strastno
gonil
konja
.
Tretji
dan
je
že
prišel
preko
Hebra
.
S
planjave
se
je
cesta
poslej
pričela
viti
pogosteje
med
brdi
in
hribi
.
Azbad
je
bil
previden
.
Naloviti
je
dal
kmetov
,
ki
so
morali
v
hribe
in
gozdove
pozvedovat
po
barbarih
,
preden
je
jahal
skozi
nevarne
soteske
.
Toda
vsi
so
se
vračali
,
ne
da
bi
bili
ugledali
enega
samega
Slovena
.
Pravili
so
,
da
ječi
vse
prebivalstvo
v
strahu
in
grozi
,
da
so
sela
prazna
,
živina
poskrita
v
gozdih
in
brlogih
,
žito
zakopano
,
da
vse
čaka
v
trepetu
,
kdaj
završé
divji
kriki
barbarov
,
ki
so
na
čudo
onemeli
.
Nekateri
so
sodili
,
da
so
se
že
vrnili
,
drugi
so
trdili
,
da
ležé
za
Toperom
in
oblegajo
mesto
.
Azbad
je
bil
čedalje
bolj
uverjen
,
da
je
ves
naval
Slovenov
pred
Toperom
.
Razjedala
ga
je
tem
večja
sla
po
slavi
in
po
Ireni
.
Oholi
palatinec
,
navajen
zmag
pri
dvornih
pojedinah
,
navajen
ukrivljenih
hrbtov
,
navajen
brezobzirnih
povelj
,
je
živel
od
trdne
nádeje
,
da
se
mu
pleto
lovorike
.
Zato
ni
prizanašal
vojski
,
ki
je
že
mrmrala
,
boječ
se
za
trudne
konje
.
Ko
so
na
véčer
prišli
častniki
in
ponižno
prosili
,
naj
jim
da
en
dan
oddiha
,
da
se
konji
odpočijejo
,
najedo
in
pripravijo
za
boj
,
jih
je
Azbad
psoval
in
z
bičem
zapodil
.
Sonce
je
vzhajalo
drugič
,
odkar
so
odrinili
na
pot
–
čudovito
jasno
in
veselo
.
Še
enkrat
so
prišli
častniki
in
svarili
Azbada
,
naj
prizanaša
vojski
,
ki
mrmra
kakor
nevarna
grmljavica
za
črnimi
oblaki
.
Prosili
so
celo
pribočniki
,
češ
naj
počaka
en
dan
;
ni
varno
známenje
,
ker
se
ni
vrnil
še
noben
kmet
,
ki
so
jih
snoči
poslali
na
oglede
.
Toda
Azbad
je
živel
od
same
ohole
strasti
.
Gluh
je
bil
za
prošnje
.
»
Bojazljivci
!
Uporniki
svetega
despotal
Naprej
!
Takoj
!
«
Zavihtel
se
je
v
sedlo
in
zdirjal
pred
vojsko
.
Rogovi
so
zapeli
,
na
cesti
se
je
dvignil
prah
,
iz
njega
so
donela
kopita
,
rožljanje
mečev
in
kletve
vojakov
.
Azbad
je
jezdil
dobro
daleč
pred
vojsko
sam
,
snujoč
nova
kovarstva
,
že
pijan
od
zmage
.
Celo
pribočniki
se
mu
niso
približali
,
ampak
so
jezdili
molče
za
njim
.
Dve
uri
je
bila
vojska
na
cesti
.
Tedaj
se
pojavi
zdaleč
bleščeč
jezdec
sredi
ceste
.
Komaj
ga
je
Azbad
zazrl
,
so
zadonele
pred
njim
troblje
konjeniške
signale
,
za
samotnim
jezdecem
se
je
dvigal
prah
,
v
katerem
je
migotalo
svetlih
šlemov
.
Azbad
je
pobledel
,
stisnil
ustnice
in
potegnil
za
povodce
,
da
se
je
vzpel
lepi
arabski
žrebec
.
Zavist
je
bilo
prvo
čustvo
,
ki
se
mu
je
rodilo
.
»
Prekleti
Rustik
!
To
je
toperska
posadka
!
Zmagal
je
sam
.
Po
plačilo
jezdi
satan
!
«
Takrat
pa
so
zadonele
vnovič
troblje
–
signali
za
napad
.
Azbad
je
vztrepetal
.
Pridrevili
so
do
njega
pribočniki
.
»
Sloveni
!
Iztok
!
«
»
Boj
!
Napad
!
V
falango
!
«
Azbad
je
z
obupno
drhtavico
izrekel
povelje
,
pribočniki
so
že
klicali
trobentačem
,
naperila
so
se
kopja
,
jezdeci
so
se
nagnili
na
konjih
naprej
in
pognali
.
Azbadu
se
je
zmračilo
pred
očmi
;
potegnil
je
lahki
,
gizdalinski
meč
in
preden
se
je
dodobra
osvestil
,
je
klopotnil
pred
njim
Iztokov
konj
.
»
Ali
me
poznaš
?
«
je
zagrmel
Iztok
po
grško
nad
njim
.
»
Udari
,
da
umreš
,
kakor
se
spodobi
poveljniku
!
«
Iztokov
grozni
meč
je
zašvistnil
krog
njegove
glave
.
S
tem
edinim
udarcem
bi
ga
bil
lahko
podrl
,
toda
ni
hotel
.
Tedaj
se
je
Azbad
v
obupu
zagnal
v
Slovena
.
Ali
kakor
igrača
je
spodletel
lahki
meč
ob
Iztokovem
zamahu
.
»
Pes
!
«
je
kriknil
Azbad
in
zamahnil
vnovič
.
»
Ná
plačilo
!
«
je
zarjul
Iztok
in
udaril
.
Azbadov
šlem
je
zazeval
,
roka
je
izpustila
meč
in
povodce
,
poveljnik
Bizantincev
je
padel
s
konja
.
Vse
se
je
zgodilo
v
trenutku
,
obe
vojski
sta
kakor
za
hip
odreveneli
,
ko
sta
zagledali
dvoboj
vojvod
.
Ko
pa
se
je
Azbad
zakotalil
v
jarek
,
so
zagnali
Sloveni
bojni
rig
in
se
vrgli
nad
Bizantince
.
V
gozdovih
so
zabučali
rogovi
,
v
boke
sovražni
konjenici
so
udarili
kiji
,
kopja
in
sekire
.
Trobente
so
zatrobile
na
beg
,
vrla
tzurulska
konjenica
se
je
okrenila
,
ozlovoljena
že
prej
,
zbegana
zbog
napada
,
in
si
sekala
pot
skozi
tolpe
golih
Slovenov
in
Antov
.
Za
hrbet
ji
je
pritisnila
Iztokova
konjenica
in
jo
gnala
do
Hebra
,
preko
katerega
so
se
oteli
zdesetinjeni
ostanki
vrle
vojske
,
ki
jo
je
vodil
kovarnik
in
ničemurnik
Azbad
v
pogibel
.
Vojsko
Slovenov
je
obsedla
po
tej
zmagi
besnost
.
Nekateri
so
tulili
:
»
Naprej
!
Nad
Bizanc
!
«
Drugi
so
kakor
omotični
poklekali
pred
Iztokom
in
ga
zvali
sina
Perunovega
.
Kjer
so
še
dobili
ranjene
bizantinske
vojake
,
so
jih
še
pobijali
s
kiji
kakor
živino
in
metali
utripajoča
telesa
na
grmade
.
Med
ranjenci
so
dobili
še
živega
Azbada
.
Privlekli
so
ga
pred
Iztoka
.
»
Usmiljenje
!
«
je
zaječal
Azbad
,
ko
je
dvignil
s
krvjo
zalite
oči
in
zagledal
pred
seboj
tistega
,
katerega
je
privezal
k
jaslim
na
povelje
nje
,
ki
je
sedaj
njega
pognala
v
smrt
.
Zaklopil
je
oči
,
zaškrtal
z
zobmi
in
šepetaje
izustil
:
»
Prekleta
–
Teodora
!
«
Iztoka
je
stresla
mrzlica
.
Obrnil
se
je
od
krvavega
lica
in
rekel
tolpi
:
»
Vaš
je
–
vaše
je
maščevanje
za
moje
trpljenje
!
«
Divji
mladci
so
ga
zgrabili
,
strgali
z
njega
obleko
in
zavihteli
umirajoče
telo
–
Visoko
so
planili
zublji
,
zapršale
so
iskre
in
grmada
Slovenov
je
použila
bizantinskega
vojskovodjo
.
Drugo
jutro
je
Iztok
želel
,
da
se
vrne
z
vso
vojsko
takoj
pred
Toper
.
Pozval
je
starešine
na
posvet
.
Toda
prej
se
je
še
zgrnila
krog
njega
vsa
podivjana
tolpa
in
zahtevala
pohoda
proti
Bizancu
.
Iztok
je
takoj
spoznal
,
da
ne
ukroti
množice
.
Z
veliko
zgovornostjo
je
komaj
dosegel
,
da
se
je
rod
umiril
in
zadovoljil
z
njegovim
poveljem
:
»
Konjenica
se
vrne
!
Po
gozdovih
in
bregovih
,
koder
so
skriti
Bizantinci
,
se
ne
more
kretati
.
Zato
naj
gre
pehota
na
plen
sama
,
naj
nalovi
krščenikov
,
naropa
govedi
in
drobnice
,
potem
naj
se
vrne
za
Toper
,
da
se
napotimo
domov
!
Zima
prizanaša
,
pot
prek
Hema
še
ne
bo
zasnežena
.
Ko
bi
prezimovali
tod
,
bi
utegnil
Upravda
zbrati
vojsko
,
katere
se
sicer
ne
bojimo
,
toda
s
tolikim
plenom
obteženi
,
bi
bili
ovirani
in
lahko
zgubimo
vse
,
kar
smo
si
nabrali
.
«
Rod
je
bil
s
tem
zadovoljen
.
Pehota
se
je
ločila
od
konjenice
in
se
razlila
po
gozdih
in
selih
.
Iztok
pa
je
odjezdil
pred
Toper
čakat
Irene
in
Ljubinice
.
Za
vojvodo
pehoti
je
določil
Anta
Viljenca
in
Slovena
Jarožira
.
Strogo
jima
je
naročil
,
naj
se
vojska
ne
razleti
posamez
.
Dasi
ni
najmanjšega
suma
,
da
bi
Bizantinci
zbrali
novo
vojsko
,
vendar
zahteva
,
da
se
mu
javljajo
dogodki
slednji
dan
in
se
za
štirinajst
dni
že
vrnejo
s
pohoda
pred
Toper
.
Ko
je
Iztok
odjahal
na
čelu
jezdecev
,
pozdravljan
in
slavljen
od
vseh
bojevnikov
,
ga
je
obšla
tesna
skrb
.
Pognal
je
v
skok
in
se
ločil
od
vojske
.
Celo
Rada
v
tem
trenutku
ni
trpel
ob
sebi
.
Ko
je
zaostal
daleč
za
njim
topot
konj
,
je
izpustil
brzdo
,
odpahnil
šlem
z
glave
in
se
zamislil
.
»
Preveč
veselja
ste
mi
natočili
,
bogovi
,
preveč
!
Prizanesite
!
«
Zgrozil
se
je
ob
misli
,
da
gre
sedaj
tja
,
kjer
seže
po
najslajši
čaši
,
po
Ireni
.
»
Prizanesite
!
Samo
še
to
mi
naklonite
,
še
njo
,
potem
je
mera
zvrhana
.
Potem
jemljite
,
pripravljen
sem
!
«
Ali
že
je
dvignila
glavo
grozna
kača
v
njegovem
srcu
in
zasikala
z
jezikom
.
»
Čemu
bojazen
?
Kaj
so
res
zmagovali
bogovi
?
Kaj
je
Perun
?
Kaj
je
Svetovit
?
Tvoja
roka
je
zmagovala
–
tvoja
modrost
je
vodila
vojsko
!
Kdo
je
otemal
Ireno
?
Perun
,
Svetovit
,
sojenice
?
Ona
se
jim
roga
in
jim
ne
žge
obetov
!
Kdo
jo
je
otemal
?
Krist
?
Njen
Bog
?
Zato
,
da
jo
dobiš
ti
–
barbar
?
O
,
nikoli
!
«
»
In
vendar
ona
véruje
Kristu
in
blagovesti
in
moli
Krista
zase
in
ga
moli
zame
,
zame
,
ki
sem
poklal
toliko
krščenikov
.
In
če
se
Krist
razsrdi
name
in
mi
Ireno
otme
,
ko
že
iztegam
roko
,
da
ji
jo
položim
krog
vratu
...?
«
Junaka
je
obšel
strah
,
srce
,
ki
v
največjem
boju
ni
poznalo
bojazni
,
se
je
krčilo
in
trepetalo
.
»
O
bogovi
,
o
Kriste
,
prizanesite
,
usmilite
se
!
«
Zatisnil
je
oči
,
da
bi
ne
videl
pretečih
senc
,
ko
so
plule
izpod
neba
kakor
poslanke
Peruna
in
poslanke
Krista
.
Ali
tedaj
se
je
med
temi
sencami
pojavila
Irena
,
v
očeh
polna
vere
,
z
veselim
upanjem
na
licu
,
z
blagovestjo
ljubezni
v
srcu
,
njene
ustnice
so
se
smehljale
njegovim
dvomom
.
Na
njegove
prsi
je
potrkal
vabeči
glas
kakor
nekdaj
:
»
Véruj
,
Iztoče
,
véruj
resnici
in
Kristova
ljubezen
napolni
tvoje
srce
.
«
Kakor
iz
sanj
ga
je
prebudil
peket
konj
.
Konjenica
je
dohitela
zamišljenega
vojvodo
.
»
Ne
razmišljaj
,
Iztoče
!
V
nekaj
dneh
posvatujeva
!
In
če
ju
ne
bo
,
pojdeva
v
Solun
!
Na
bogove
!
«
Od
veselja
ožarjeno
lice
Radovo
se
je
ozrlo
v
Iztoka
.
Svarunič
je
potegnil
s
krepko
roko
za
brzde
,
si
nadel
šlem
,
kakor
da
bi
si
hotel
zaščititi
glavo
pred
skrbi
polnimi
mislimi
,
in
začel
pogovor
z
Radom
o
piru
,
o
svatbi
.
Ko
je
Iztok
s
četami
dospel
zopet
pred
Toper
,
so
privrele
iz
gozdov
in
špilj
deklice
,
pastirji
in
mladci
,
ki
so
čuvali
plen
in
ujetnike
.
Prvi
dan
Svarunič
ni
žugnil
ne
z
očesom
ne
z
besedo
.
Dovolil
je
vso
svobodo
divjemu
ljudstvu
,
da
je
veseljačilo
brez
meje
,
da
so
se
naplesali
in
napojili
,
najedli
in
napeli
do
onemoglega
truda
.
Drugi
dan
pa
je
zadonela
njegova
resna
beseda
.
V
tesno
drago
je
segnal
tolpo
ter
ji
določil
stroga
opravila
.
Tesači
so
sekali
les
in
narejali
nerodne
lesene
telege
za
prevoz
žita
.
Drugi
so
rezljali
jarme
za
voli
,
nekateri
klali
vitre
in
pleli
koše
,
da
bi
jih
oprtali
volom
in
konjem
ter
vanje
naložili
plen
,
ki
ga
prinese
s
seboj
vojska
,
ropajoč
po
Trakiji
.
Pastirje
jo
pognal
v
loze
s
srpi
,
da
so
želi
usahlo
travo
in
jo
vezali
s
trtami
v
trda
bremena
.
Zakaj
vedel
je
,
da
utegne
na
povratku
živina
trpeti
glad
po
opustošenih
in
požganih
pokrajinah
.
Vojakom
je
velel
,
da
so
popravljali
opremo
,
snažili
orožje
,
brusili
meče
,
koničili
kopja
.
V
Rustikovi
kovačnici
so
našli
zalogo
podkev
.
Kovači
so
podkávali
konje
,
ki
niso
bili
vajeni
trdih
potov
z
boso
nogo
.
Dekletom
je
izročil
oskrbo
ranjencev
in
pripravljanje
jedi
za
vojsko
.
Sužnji
so
trli
ječmen
in
pšenico
v
žrmljah
,
dekleta
so
pekle
suhor
in
ga
skladale
v
koše
za
brašno
na
dolgo
pot
.
V
nekaj
dneh
se
je
vse
gibalo
,
kakor
bi
ne
bili
na
pohodu
,
ampak
doma
v
gradišču
,
v
slovenskih
in
antskih
selih
.
Iztok
je
poiskal
pretorij
in
pripravil
v
palači
stan
za
Ireno
.
S
fora
je
velel
potrebiti
sledove
razdejanja
in
krvi
,
vse
mrliče
je
dal
zasuti
v
globoke
rove
za
mestom
.
Ko
je
bilo
vse
urejeno
,
vse
pripravljeno
,
da
pride
ona
,
je
Iztok
začel
pogosto
zahajati
na
stolp
ob
morju
.
Ko
je
od
tam
gledal
na
pridno
mravljišče
,
ki
je
vrvelo
ob
delu
krog
mesta
,
se
je
zadovoljen
nasmehnil
.
»
Kakor
despot
,
«
je
pomislil
in
se
zaeno
boječe
ozrl
.
Zbal
se
je
že
samo
te
misli
,
da
bi
ne
ušla
iz
njegovega
uma
in
se
kakor
skrivnostna
iskra
razbegnila
med
ljudi
.
»
Samo
zaradi
nje
,
«
se
je
opravičeval
polglasno
.
»
Zaradi
tebe
,
Irena
,
da
se
ne
splaši
tvoje
srce
ob
grozotah
vojske
,
da
se
ne
dvigne
sram
v
tvoji
duši
in
se
ti
,
dvorjanica
,
ne
razjokaš
,
ko
prideš
med
barbare
.
Pozdravili
te
bodo
vojščaki
,
kakršnih
nima
Bizanc
,
pozdravili
te
bodo
,
kakor
pozdravljajo
Teodoro
palatinci
,
kadar
pride
na
kamp
.
In
Epafrodit
!
‚
Mehercle
!
‘
porečeš
.
‚
Nisem
zaman
trošil
zate
zlatih
bizantincev
.
‘
Kako
ti
bo
zagorelo
oko
,
ko
zagledaš
mojo
vojsko
in
moj
rod
.
In
ta
vojska
in
ta
rod
sta
se
maščevala
,
kruto
maščevala
in
se
bosta
še
nad
Bizancem
,
nad
krivičnim
in
nehvaležnim
,
ki
ti
je
zapisal
smrt
.
Maščevanje
,
Epafrodit
,
tudi
zate
,
tudi
za
tvoje
trpljenje
.
«
Pretekel
je
teden
.
Rada
se
je
polaščal
nemir
,
na
Iztokovo
lice
so
legale
sence
.
»
Bogovi
,
«
je
molil
Iztok
,
»
bogovi
,
prizanesite
!
Kriste
,
čuvaj
jo
!
«
Morje
se
je
zdramilo
in
plulo
v
nemirnih
valovih
.
Rado
je
klal
neprestano
jagnjeta
in
sežigal
grmade
obetov
Devani
in
sojenicam
.
K
morju
je
begal
in
zrl
po
gladini
,
ulival
olja
na
valove
,
da
se
umiri
,
ribam
stresal
v
vodo
razsekane
obare
,
da
bi
potolažila
vihar
,
ki
je
pretil
.
»
Ne
pridejo
po
morju
,
Iztoče
;
po
kopnem
pridejo
!
«
Ujel
je
konja
na
paši
in
brez
sedla
dirjal
po
cesti
proti
Solunu
.
Pa
se
je
vrnil
in
iskal
Iztoka
in
silil
vanj
:
»
Pojdi
!
V
Solun
morava
.
Po
Ljubinico
,
po
Ireno
!
Oj
,
Radovan
!
Napil
se
je
!
Zagovoril
,
izdal
mordà
!
Godec
,
umorim
te
,
na
Peruna
,
ne
prizanesem
ti
!
«
Mladenke
so
postajale
po
dve
in
dve
,
se
ozirale
na
junaka
,
ki
sta
žalostno
slonela
ob
stolpu
,
hodila
po
ozidju
,
posedala
ob
morju
ob
sončnem
vzhodu
in
zahodu
.
Postajale
so
in
šepetale
:
»
Ponju
!
Junak
,
otmi
nevesto
!
Čemu
vama
vojska
?
Čemu
moč
?
Nad
Solun
!
«
»
Nad
Solun
!
«
so
mrmrali
vojaki
,
ker
jih
je
pekla
žalost
Iztokova
,
ki
so
ga
ljubili
s
tako
strastjo
,
da
bi
jih
po
deset
planilo
na
stotine
sovragov
za
svojega
vojvodo
.
Osmi
dan
so
prignali
mladci
mnogo
plena
,
ki
ga
je
nalovila
in
zajela
vojska
.
Poslanec
je
sporočil
Iztoku
besede
Viljenca
in
Jarožira
.
Nikjer
upora
,
nikjer
Bizantincev
.
Celo
trdnjave
so
se
podale
brez
boja
in
posadke
so
zbežale
.
»
Prizanesite
,
bogovi
!
«
Iztok
se
je
vznemiril
ob
tako
ugodnih
poročilih
.
Takrat
je
zakričal
Rado
s
stolpa
:
»
Jadra
,
jadra
,
jadra
!
«
Iztok
je
hitel
na
ozidje
.
Po
plivkajočih
valovih
je
toneče
sonce
razlivalo
zlato
in
daleč
na
obzorju
se
je
resnično
dvigalo
jadro
kakor
pozlačena
bela
perut
.
»
Jadra
!
«
je
ponovil
Iztok
.
»
Prihajajo
!
«
je
vzkliknil
Rado
in
stisnil
Iztoku
roko
.
Dvoje
junaških
src
se
je
v
tem
hipu
vznemirilo
v
krepkih
prsih
kakor
srce
deklice
,
ko
zasliši
stopinje
prihajajočega
ljubega
.
Usta
so
onemela
,
svet
je
ginil
,
ginila
je
vojska
,
ginil
bojni
metež
,
umolknili
so
klici
slavja
,
vse
se
je
zničilo
pred
njima
,
vse
utonilo
v
morju
koprnenja
.
Samo
ena
misel
,
samo
ena
želja
,
ena
sama
ljubezen
je
imela
prostora
v
njunih
srcih
.
Duši
sta
se
oklenili
bele
peruti
na
valovih
.
Če
se
je
zazibalo
jadro
,
če
je
krenilo
na
desno
,
če
se
nagnilo
na
levo
,
sta
junaka
vztrepetala
.
Telo
je
podrhtavalo
,
roka
se
je
sama
iztegala
v
daljo
,
koprneča
in
vabeča
:
Pridita
,
golobici
,
priletita
,
ptički
!
Bela
perut
na
morju
je
polagoma
rasla
.
Ob
bregu
je
morje
šumelo
,
vznemirjeno
od
ugodnega
juga
,
kakor
bi
slutilo
,
kako
neizmerno
srečo
nosi
na
valovih
.
Sunki
vetra
so
naraščali
,
zašumelo
je
po
gozdu
,
jadro
se
je
bočilo
,
ladja
je
letela
hrepeneč
k
bregu
.
Tedaj
se
je
Iztok
zdramil
.
Odbežal
je
s
stolpa
,
za
njim
Rado
.
»
Vojaki
,
na
for
!
Prihajajo
,
prihajajo
!
«
Od
ust
do
ust
je
letel
klic
,
v
taboru
je
završalo
.
Konji
so
zarezgetali
,
deklice
popustile
jagnjetino
na
ognju
in
bežale
k
morju
,
tolpa
je
vzklikala
in
se
gnetla
na
obrežje
.
Zlato
žareča
obla
sonca
se
je
dotaknila
morja
,
valovi
so
vztrepetali
v
zlatu
in
razgrnili
nevedoma
Ireni
in
Ljubinici
bagrene
tančice
na
mokro
obrežno
pot
.
Oklepi
in
šlemi
so
zažareli
,
jezdeci
so
obstopili
cesto
s
fora
do
pristanišča
.
»
Zapalite
ogenj
na
stolpu
!
«
To
znamenje
je
bil
sporočil
Iztok
Radovanu
,
da
brez
skrbi
priplovejo
v
luko
.
Sonce
se
je
še
enkrat
kakor
začudeno
dvignilo
nad
morje
,
nato
je
sunkoma
utonilo
.
V
mraku
je
zagorel
s
stolpa
rdeč
ogenj
in
oblil
z
žarom
mesto
in
morjé
.
Z
ladje
se
je
posvetila
plamenica
,
zagugala
se
v
loku
in
padla
v
morja
.
Za
njo
druga
in
tretja
!
»
Prihajajo
,
on
je
,
Epafrodit
,
Irena
,
o
bogovi
!
«
Iztoka
je
radostno
čustvo
tako
prevzelo
,
da
se
mu
je
tresla
desnica
,
ki
je
stiskala
ročnik
krasnega
meča
.
»
Plamenice
!
Zažgite
grmade
na
obali
!
«
Nekaj
mladcev
je
steklo
do
nakopičenega
dračja
in
zažgalo
visoke
kresove
.
Drugi
so
prinesli
smolnic
in
jih
vžgali
zapored
ob
cesti
in
po
foru
.
Kakor
bi
plula
Iztokova
razburjenost
od
njega
na
ves
rod
,
tako
je
bila
vsa
vojska
,
mladenke
in
tolpa
zamamljena
.
Deklice
,
odete
v
haljice
,
so
obkrožile
pristan
.
Plameni
grmad
so
jih
razsvetljevali
vedno
čarobneje
,
čim
bolj
je
temnel
večer
,
kakor
bi
morske
vile
prišle
iz
valov
in
na
bregu
vodile
raj
.
Ko
je
luč
grmad
dosegla
ladjo
,
je
potihnil
šum
in
šepet
,
tisoči
oči
so
se
uprli
v
lepo
jadrnico
,
ki
se
je
ponosno
in
za
čudo
slovesno
bližala
bregu
.
Videli
so
,
kako
so
se
zgibale
sence
po
jamborih
,
kako
se
stiskala
jadra
,
ginila
,
izginila
,
povezana
od
mornarjev
.
Udarci
vesel
so
zašumeli
in
tanka
ušesa
so
že
začula
Radovanove
strune
.
Takrat
se
ljudstvo
ni
moglo
več
premagati
.
Zaklicalo
je
in
zavriskalo
,
da
se
je
razleglo
po
morju
.
Prav
blizu
kraja
se
je
ladja
ustavila
.
Vreteno
je
zaškripalo
,
sidro
je
utonilo
in
pripelo
jadrnico
k
dnu
.
S
krova
se
je
zazibal
čoln
,
padla
je
lestvica
,
po
nji
so
se
pojavile
sence
in
se
skrile
v
čolnu
.
Vse
je
zopet
molčalo
,
vse
dihalo
z
dvignjenimi
prsmi
in
čakalo
.
Na
valovih
se
je
zazibala
rdeča
lučka
,
strune
so
zapele
svatovsko
pesem
.
S
tihimi
udarci
so
gnala
vesla
čolniček
k
obali
.
Še
nekaj
zamahov
,
še
nekaj
uporov
v
vesla
–
in
čolniček
je
trčil
h
kraju
.
Ročni
brodarji
so
skočili
iz
čolna
in
ga
pritegnili
k
bregu
.
Tedaj
se
je
zganila
filozofska
oglavnica
v
čolnu
,
ob
njej
sta
se
zasvetila
ob
žaru
plamenic
dva
zlata
diademčka
v
krasnih
laseh
,
dve
vitki
postavi
sta
odgrnili
plašča
in
se
prijeli
Epafrodita
.
Na
belih
rokàh
so
se
zableščali
dragi
obročki
,
Irena
in
Ljubinica
sta
stopili
iz
čolna
.
»
Pax
,
eirene
!
«
je
izpregovoril
Epafrodit
in
izpustil
deklici
.
In
diademčka
sta
se
sklonila
na
zlata
oklepa
Iztoku
in
Radu
.
Rod
je
molčal
kakor
zamamljen
,
samo
ognji
so
prasketali
in
konji
udarjali
ob
granit
.
Dekleta
so
drhtele
,
očarane
od
krasote
Irenine
,
vzradovane
od
Ljubiničine
sreče
.
Sam
Epafrodit
je
obstal
kakor
izklesana
misel
,
zamaknjen
v
ljubeči
dvojici
,
ki
sta
pili
v
poljubih
srečo
,
za
katero
ni
izraza
in
ni
besede
.
Oglavnica
mu
je
zdrsnila
z
glave
,
z
belimi
lasmi
,
nemaziljenimi
,
odkar
je
odel
filozofsko
haljo
,
se
je
igral
jug
,
v
duši
je
začul
glas
usode
:
Dovršeno
!
Česar
nimaš
sam
,
česar
nisi
imel
nikoli
,
to
si
dal
drugim
:
edino
in
največje
–
ljubezen
.
Dovršeno
!
V
očeh
se
mu
je
zasvetila
rosa
,
raztajalo
se
mu
je
srce
in
mirni
stoik
si
je
otrl
solzo
.
Obrnil
se
je
kakor
od
sramu
in
se
ozrl
na
zbor
deklet
.
Iz
starih
sivih
oči
je
šinil
plamen
začudenja
.
Njegov
umetniški
okus
je
zmagal
viharno
čustvo
in
zašepetal
je
začuden
:
»
Na
Afrodito
,
kak
narod
!
Takih
lahti
nima
sam
dvor
!
Mehercle
,
nima
!
Kakor
bi
hodile
z
Diano
,
kakor
Atena
z
Akropole
!
«
Vtem
je
nerodno
prikobalil
poslednji
iz
čolna
–
Radovan
.
Prijel
je
za
strune
in
se
ozrl
po
Iztoku
,
po
Ireni
,
po
Ljubinici
.
Starega
godca
je
stisnilo
v
grlu
,
sladka
grenkost
mu
je
zalila
oko
,
ustnici
sta
se
mu
stresli
.
Zajokal
bi
bil
na
glas
,
da
ni
siloma
potegnil
zraka
skozi
tresoči
se
nosnici
.
Premagal
se
je
in
udaril
ob
plunko
,
tihi
molk
je
bil
prebit
,
iz
dekliškega
zbora
je
zadonela
ženitna
pesem
.
Takrat
se
je
šele
vzdramil
Iztok
iz
omotice
in
se
domislil
Epafrodita
.
Obrnil
se
je
do
njega
,
bizantinski
se
priklonil
in
s
prosečimi
ustnicami
govoril
:
»
Prejasni
,
kako
naj
ti
povrnem
?
«
»
Bodi
srečen
,
Epafroditu
ne
dolguješ
ničesar
!
Pojdimo
!
Večer
je
hladen
!
«
Vsi
so
se
okrenili
in
napotili
skozi
vrste
jezdecev
po
cesti
,
preko
fora
v
pretorij
.
Za
njimi
so
se
zbrale
deklice
krog
pevajočega
Radovana
;
tolpa
je
vriskala
,
vojščaki
so
vzklikali
pozdrave
.
Epafrodit
se
je
radoval
ob
silnih
velikanih
,
ki
so
sedeli
na
konjih
,
in
ponavljal
:
»
Kakšen
narod
,
kakšen
narod
!
«
Iztoku
je
dejal
:
»
Mehercle
,
dobro
sem
te
izšolal
.
To
so
palatinci
,
ne
barbari
!
«
Ko
so
dospeli
v
pretorij
,
jih
je
vedel
Iztok
v
sobo
,
katero
je
bil
pripravil
Ireni
.
Prav
tista
je
bilà
,
kjer
je
nekdaj
stanovala
pri
stricu
Rustiku
