odbolečine
in
omahne
na
tla
.
Grajski
odjašejo
s
hčerjo
in
očetom
.
Vse
to
se
je
bilo
zvršilo
silno
urno
,
kakor
jastreb
naglo
privrši
nad
piščeta
,
zgrabi
svoj
plen
in
se
ž
njim
dvigne
v
višavo
.
Brez
uspeha
čivka
nedolžna
živalca
,
in
klokoče
prestrašena
starka
.
Zaradi
vrišča
in
vpitja
so
bili
sicer
prišli
ljudje
gledat
izza
voglov
,
v
mesečini
so
videli
zmedeno
letanje
,
slišali
klice
na
pomaganje
,
a
nihče
se
ni
upal
stopiti
bliže
.
Še
le
ko
so
odjahali
roparji
,
prišli
so
ljudje
k
Rmanovim
.
Silna
groza
jih
obide
,
ko
vidijo
ležečo
Rmanko
,
in
pri
njej
klečečega
sina
Marka
.
Ženske
so
glasno
jokale
.
Prišel
je
tudi
Vid
,
pa
prepozno
:
neveste
ni
bilo
več
.
Ko
ugleda
na
tleh
ležečo
nezavestno
Rmanko
,
vedel
je
vse
.
Brezmejna
jeza
nad
grajščakom
ga
obide
.
Divje
misli
so
mu
rojile
po
glavi
,
in
strašni
sklepi
so
se
mu
rodili
.
»
Smrt
roparju
,
smrt
trinogu
!
«
zakliče
Vid
,
in
možje
za
njim
pritrde
:
»
Smrt
!
Ubijmo
ga
!
Pokončajmo
grad
!
«
Noč
je
zagrinjala
s
svojim
plaščem
grozno
hudodelstvo
,
a
nad
nedolžnostjo
je
čulo
božje
oko
.
Gori
nad
Čušperkom
je
tu
pa
tam
vsplamenevalo
nočno
bliskanje
,
v
dolini
pa
so
odmevali
glasovi
,
kličoč
maščevanje
na
grajščaka
.
Kdo
ve
,
ali
ne
pride
kmalu
drugačna
noč
?
»
Mati
moja
!
«
—
Mati
na
tla
pade
,
omedli
.
Narodna
pesem
.
Pred
Rmanovo
hišo
se
je
vršil
žalosten
prizor
.
Mlademu
Marku
je
bilo
obupati
.
Očeta
in
sestro
je
bil
odvel
s
silo
čušperški
oskrbnik
,
mati
pa
je
ležala
nezavestna
na
tleh
;
le
zamolklo
ječanje
se
ji
je
privilo
včasih
iz
grla
.
Srd
in
strah
sta
mu
polnila
dušo
,
in
solze
so
mu
silile
iz
očij
.
Ženske
so
tarnale
—
saj
jih
poznate
—
in
oživljale
Rmanko
z
vodo
in
kisom
.
Naposled
jo
preneso
v
hišo
ter
polože
v
posteljo
.
Ljudje
so
nekoliko
časa
še
stali
zunaj
hiše
v
gručah
in
se
razgovarjali
.
Preklinjali
so
grajščaka
in
se
mu
grozili
ter
ugibali
,
kako
bi
dobili
Rmana
nazaj
;
zlasti
Močilar
je
silil
,
naj
bi
urno
kaj
ukrenili
.
Slišala
so
se
razna
mnenja
;
največ
jih
je
vpilo
:
»
Uprimo
se
in
otmimo
Rmana
in
hčer
!
«
A
,
ko
so
nekateri
ugovarjali
,
da
je
zaman
upirati
se
,
odgovarjali
so
prvi
:
»
Zakaj
so
pa
Kočevarji
pregnali
svojega
grajščaka
,
ki
je
mogočnejši
nego
naš
?
Še
Slemenci
so
se
uprli
,
ki
jih
je
tako
malo
!
«
»
Pa
so
bili
premagani
!
«
zavrnili
so
drugi
.
»
Seve
,
ker
so
verjeli
grajščaku
,
ki
jih
je
toliko
časa
motil
z
lepimi
obljubami
,
da
mu
je
prišel
na
pomoč
Turjačan
,
in
sta
jih
potem
oba
natolkla
.
«
»
Z
nami
bode
storil
naš
tudi
tako
.
«
»
Mi
se
pa
ne
damo
!
«
zavrnili
so
jih
pogumnejši
.
In
še
mnogo
so
se
razgovarjali
,
a
ukrenili
ničesar
,
ker
so
vedeli
vsi
,
da
je
grajščaku
težko
kljubovati
.
Polagoma
so
se
ljudje
razšli
,
pri
Rmanki
so
ostali
le
Močilarji
in
nekaj
sosed
.
Žena
je
trpela
hude
bolečine
udarec
konjskega
kopita
je
bil
silen
.
Še
le
proti
jutru
se
je
nekoliko
zavedela
.
»
Kje
je
hči
?
kje
je
mož
?
«
bilo
je
prvo
njeno
vprašanje
.
In
ko
se
spomni
žalostne
resnice
,
občuti
še
večje
bolečine
.
Blizu
poldne
reče
zamolklo
,
skoro
šepetaje
,
sinu
Marku
:
»
Moj
sin
!
kmalu
me
izgubiš
.
Čutim
,
da
ne
bodem
živela
.
Težko
bodem
umrla
.
Mož
in
hči
sta
gori
v
gradu
in
niti
ne
mislita
,
kaj
se
godi
z
menoj
;
a
sin
Bojan
je
daleč
tam
v
samostanu
in
ne
ve
,
kaj
je
doma
.
Rada
bi
videla
še
vse
pred
smrtjo
,
pa
jih
ne
bodem
.
O
da
bi
prišel
le
Bojan
!
«
»
Mati
,
ljuba
moja
mati
,
tako
hudo
morda
ne
bode
.
Ako
Bog
da
,
ozdraveli
bodete
,
vendar
,
če
hočete
videti
Bojana
,
hitro
grem
ponj
.
«
»
Ti
,
sam
?
«
šepetne
starka
.
»
In
ako
umrjem
med
tem
časom
?
«
Nove
solze
polijo
Marka
.
»
Kje
je
Vid
?
«
vpraša
mati
.
Močilarica
je
sedela
pri
mizi
,
in
ko
je
slišala
vprašati
Rmanko
po
Vidu
,
stopila
je
iz
hiše
in
zaklicala
:
»
Vid
!
Vid
!
Pojdi
sem
!
«
Po
vrtu
je
hodil
zamišljen
.
Da
mu
je
čušperški
grajščak
uplenil
nevesto
,
to
ga
je
peklo
in
jezilo
.
Snoval
je
razne
naklepe
,
kako
bi
jo
otel
,
kako
bi
se
maščeval
.
Na
materin
klic
pride
v
hišo
.
»
Vid
!
«
izpregovori
Rmanka
in
mu
namigne
.
Vid
stopi
k
postelji
in
se
skloni
,
da
bi
bolje
slišal
tiho
govorečo
bolnico
.
»
Vid
!
Rada
sem
te
videla
in
želja
moja
je
bila
že
nekdaj
,
da
bi
bil
ti
Alenkin
mož
.
—
Ker
je
prišlo
tako
,
ne
smeš
je
pustiti
v
grajščakovih
rokah
,
ampak
jo
moraš
rešiti
.
In
ako
se
ti
posreči
dobiti
jo
nedolžno
nazaj
,
kakor
je
bila
,
vzemi
jo
in
ljubi
jo
!
—
Prosim
te
pa
še
nekaj
.
Rada
bi
videla
Bojana
.
A
ker
sina
Marka
težko
pogrešam
,
prosim
tebe
,
da
greš
ponj
!
«
Govorila
je
jako
počasno
in
težko
.
»
Takoj
grem
,
takoj
!
«
odvrne
Vid
in
še
pristavi
:
»
Obetam
vam
,
da
ne
bodem
miroval
prej
,
dokler
ne
bodeta
Alenčica
in
oče
prosta
.
«
Veselje
zasine
na
obrazu
bolnice
.
Vid
se
pa
poslovi
,
gre
domov
,
preobleče
se
in
potem
hiti
proti
Zatičini
.
Mladi
Bojan
obledi
,
ko
mu
pove
Vid
,
kaj
se
je
zgodilo
doma
.
Hitro
poleti
v
celico
k
ujcu
,
menihu
Stanku
.
Posvetujeta
se
in
potem
gresta
oba
h
gospodu
opatu
,
da
bi
dovolil
Bojanu
domov
.
Tedaj
je
bil
opat
v
zatiškem
samostanu
Ivan
Glavič
,
mož
najlepših
zmožnostij
,
da
so
ga
spoštovali
celo
plemenitniki
.
Ta
je
z
veliko
pazljivostjo
poslušal
pripoved
Bojanovo
,
kateri
mu
je
s
tresočim
glasom
pripovedoval
nesrečo
starišev
.
Dobri
opat
je
bil
ganjen
do
solz
,
in
ko
je
Bojan
končal
,
vzdihne
:
»
Oh
,
doklej
,
doklej
bodo
ti
roparski
vitezi
še
tlačili
naš
narod
,
doklej
ga
bodo
še
uničevali
!
Oj
,
koliko
lepih
in
plemenitih
zaslug
bi
si
pridobili
v
boju
z
nekrščanskimi
Turki
,
ki
plenijo
po
naših
krajih
in
odpeljavajo
ljudstvo
v
sužnost
!
Toda
nimajo
srca
,
ne
razuma
.
Kar
Turek
pusti
,
pograbijo
sami
.
Idi
,
ljubi
sin
,
domov
,
ako
moreš
kaj
pomagati
!
«
Bojan
se
pripravlja
oditi
.
»
Čakaj
,
ljubi
sinko
,
še
nekoliko
!
Dam
ti
pismo
do
oskrbnika
čušperškega
,
morda
ti
bode
koristilo
.
Včasih
so
vitezi
radi
poslušali
svete
zatiških
menihov
.
Poskusimo
!
«
In
modri
opat
vzame
kos
papirja
in
napiše
nanj
nekaj
vrstic
.
Ko
je
končal
,
zgane
pismo
in
je
po
tedanjem
običaju
zapečati
z
velikim
samostanskim
pečatom
.
»
Vzemi
to
pismo
,
in
ako
bodeš
kaj
prosil
v
Čušperku
,
oddaj
je
vitezu
oskrbniku
.
O
njem
se
čuje
,
da
je
silovit
mož
,
vendar
,
ako
ima
še
količkaj
vere
in
usmiljenosti
v
srcu
,
upam
,
da
ne
bode
pismo
brez
uspeha
.
«
Bojan
je
vzame
ter
opata
lepo
zahvali
.
Potem
poklekne
,
in
častitljivi
opat
mu
da
svoj
blagoslov
.
Urno
se
še
preobleče
mladenič
v
navadno
obleko
,
ker
ga
še
niso
vezale
obljube
,
poslovi
se
od
ujca
in
kmalu
odide
z
Vidom
.
»
Bojan
,
pozdravi
mater
in
povej
ji
,
da
se
je
bodem
spominjal
v
molitvi
«
,
reče
menih
Stanko
za
odhajajočim
Bojanom
.
Izpred
samostana
gleda
še
za
njima
,
dokler
mu
nista
izginila
iz
očij
.
Šla
sta
hitro
,
mudilo
se
jima
je
,
ker
se
je
solnce
bližalo
večeru
.
Bojan
je
bil
,
kakor
smo
že
povedali
,
triindvajsetleten
mladenič
,
nekoliko
visoke
rasti
,
toda
ne
šibkega
života
;
širokost
in
visokost
sta
bili
v
pravem
,
očesu
všečnem
razmerju
.
Njegov
prikupljivi
obraz
je
krasilo
prosto
,
visoko
čelo
,
iz
živahnih
očij
je
odsevala
odkritosrčnost
,
z
vsega
obraza
pa
neizrazljiva
plemenitost
notranjega
človeka
.
Njegov
glas
je
bil
čist
in
lepo
zveneč
,
pridobil
je
mahoma
poslušalca
za-se
.
»
Ti
Vid
,
povej
mi
odkritosrčno
,
ali
je
hudo
materi
?
Nikar
mi
ne
prikrivaj
!
«
izpregovori
med
potom
Bojan
.
Vid
pogleda
Bojana
,
kakor
bi
se
bal
povedati
resnico
.
»
Povej
mi
,
sedaj
je
že
itak
vse
jednako
!
Kar
je
,
to
je
.
«
Obotavljaje
se
Vid
prisiljeno
zakašlja
in
brez
odgovora
koraka
dalje
.
Bojan
ga
pogleda
vznemirjen
.
»
Vid
,
govori
!
«
reče
s
prosečim
glasom
.
»
Bojan
,
ne
prestraši
se
preveč
!
Z
materjo
bode
težko
kaj
«
,
odvrne
polglasno
Vid
in
povesi
oči
,
kakor
bi
se
bal
videti
bolestni
obraz
Bojanov
.
Bojan
obstane
,
obledi
,
in
neki
mraz
ga
spreleti
.
»
Torej
bode
umrla
?
Moja
mati
umrla
,
umrla
...
?
«
ponavlja
,
in
beseda
mu
zastane
.
»
Bojan
,
pogum
,
ne
obupaj
zaradi
tega
!
«
tolaži
ga
Vid.
»
Kdo
,
kdo
je
kriv
bolezni
njene
?
Morda
tudi
on
?
«
Vid
prikima
.
»
Grozovitež
!
«
—
jekne
Bojan
.
»
Odvel
mi
je
sestro
in
očeta
in
umoril
mater
!
«
»
In
meni
je
ukradel
nevesto
!
«
pristavi
Vid
srdit
.
»
Ali
je
bila
tvoja
nevesta
?
«
»
Predsinočnjim
smo
se
zmenili
za
trdno
in
svatovali
bi
bili
kmalu
,
a
ta
vražji
grajščak
nam
je
razdrl
vse
.
«
»
Ali
te
hudo
peče
?
«
»
Čemu
vprašuješ
?
Prej
ne
mirujem
,
da
dobim
Alenčico
;
ako
je
pa
ne
,
maščeval
se
bodem
izvestno
,
da
me
bode
pomnil
«
,
govori
strastno
Vid.
»
Vid
,
delala
bodeva
skupno
pa
previdno
;
ti
si
otmeš
nevesto
,
jaz
očeta
in
sestro
«
,
de
Bojan
.
»
Sama
ne
bodeva
,
z
nama
bodo
vsi
vaščani
.
Vse
je
razburjeno
.
Vse
preklinja
grajščaka
in
se
mu
grozi
!
«
pravi
Vid.
»
Tem
bolje
!
Sedaj
mi
pa
povej
,
kako
se
je
zgodilo
vse
!
«
Urno
sta
korakala
po
stezah
in
potih
.
Bojan
je
molčal
,
Vid
je
pa
natanko
pripovedoval
vse
dogodke
,
ki
so
nam
že
znani
.
Štiri
dobre
ure
sta
potrebovala
do
doma
.
Solnce
je
bilo
že
zdavnaj
zatonilo
,
in
jasna
,
zvezdnata
noč
je
ležala
nad
mirno
krajino
.
Nemiren
,
boječ
se
najhujše
nesreče
,
stopi
Bojan
v
rojstveno
hišo
.
Molče
sta
si
stisnila
brata
roke
;
toliko
sta
si
imela
povedati
,
a
ni
bilo
besedij
;
gledala
sta
se
nekaj
hipov
ljubeče
in
s
tem
sta
si
odkrila
vsa
svoja
čustva
.
Ženske
,
ki
so
stale
in
sedele
pri
postelji
,
razmaknejo
se
,
in
Bojan
stopi
k
smrtni
postelji
svoje
matere
.
Pač
mu
je
trgala
srce
neznosna
žalost
,
ob
jednem
pa
ga
je
naganjala
jeza
,
da
bi
se
maščeval
nad
grajščakom
.
—
Mati
je
ležala
mirno
v
nekaki
omotici
.
Desnico
je
držala
na
odeji
,
na
obrazu
se
je
kazal
znoj
,
oči
je
motno
upirala
v
strop
,
kakor
bi
hotela
nekaj
videti
.
Bojan
je
stal
nem
pri
postelji
,
gledal
svoje
najljubše
bitje
na
zemlji
,
in
solza
za
solzo
mu
je
drknila
po
cvetočem
licu
.
Rahlo
prime
za
prste
materine
roke
,
skloni
se
prav
k
nji
in
šepetne
:
»
Mati
!
«
Bolnica
se
stresne
.
»
Mati
,
ljuba
moja
mati
!
«
šepetne
glasneje
Bojan
.
Ona
globoko
vzdahne
,
kakor
bi
se
vzbudila
iz
čudnih
sanj
in
upre
trudne
oči
v
Bojana
.
Spoznavši
ga
se
razveseli
.
»
Ali
si
vendar
prišel
?
«
izpregovori
težko
,
da
je
bilo
le
malo
slišati
.
»
Moja
mati
!
«
zaihti
zopet
Bojan
.
»
Težko
sem
te
pričakovala
«
,
nadaljuje
bolnica
počasi
.
»
Želela
sem
te
še
videti
.
Saj
morda
veš
,
kako
je
,
saj
so
ti
povedali
?
«
...
Bojan
prikima
.
»
Oče
in
Alenčica
sta
v
gradu
,
Bog
ve
,
kako
se
jima
godi
;
jaz
pa
ležim
,
udaril
me
je
konj
tako
,
da
ne
bodem
vstala
nikdar
več
.
«
Obilnejše
solze
polijo
Bojana
,
iz
prsij
mu
pridejo
globoki
vzdihi
.
»
Mati
,
bolje
bode
,
upajmo
!
«
Ona
naredi
z
roko
zanikajoče
znamenje
.
»
Nikdar
več
.
O
,
ko
bi
vedel
,
kako
me
boli
tu
notri
,
kako
me
tlači
tu
v
prsih
!
«
Počasi
je
govorila
,
in
že
na
glasu
se
je
poznalo
,
da
trpi
silne
bolečine
.
Bojan
,
Marko
in
Vid
so
stali
prav
pri
postelji
in
pazili
na
vsak
njen
gibljej
.
Molčali
so
,
gledali
jo
,
a
grenke
misli
so
jim
polnile
dušo
.
Bojan
in
Marko
sta
mislila
zlasti
na
materino
smrt
,
a
Vidu
je
bila
pri
srcu
bolj
nevesta
,
in
snoval
je
razne
načrte
,
kako
bi
jo
otel
in
kaznoval
siloviteža
.
Močilarica
in
še
dve
ženski
,
ki
sta
bili
ostali
v
hiši
,
zadremale
so
sede
na
klopi
.
Bilo
je
res
prav
žalostno
v
hiši
.
Pri
peči
je
v
čelešnik
zataknjena
bukova
trska
vedno
nagajala
:
sedaj
je
pojemala
,
gorela
prav
močno
,
sedaj
se
kadila
,
da
jo
je
bilo
treba
vedno
popravljati
.
Čulo
se
je
le
težko
sopenje
bolnice
in
raskajoče
dihanje
dremajočih
:
jako
dolgočasno
je
bilo
.
Ko
se
mati
nekoliko
počije
od
govorjenja
,
začne
:
»
Jutri
na
vse
zgodaj
mi
idi
,
Marko
,
po
mašnika
.
Za
svet
ne
bodem
več
skrbela
,
storita
vidva
,
kar
moreta
.
Sedaj
se
moram
pripraviti
še
za
večnost
.
Kakor
Bog
hoče
!
Saj
prav
zdrava
že
dolgo
nisem
bila
in
sem
mislila
večkrat
na
smrt
.
Marko
,
prav
zgodaj
,
in
prosi
,
naj
pridejo
hitro
!
«
V
jutro
po
oni
žalostni
noči
so
ljudje
vreli
skupaj
,
ker
na
vse
kraje
se
je
bil
že
raznesel
glas
,
kaj
se
je
zgodilo
:
prišel
je
mašnik
s
sv.
obhajilom
.
In
bilo
je
prav
ne
samo
za
dušo
,
ampak
tudi
za
telesne
bolečine
nesrečne
Rmanke
,
zakaj
duhovnik
je
naročil
,
kako
naj
ji
strežejo
in
pomagajo
.
Spoznal
je
pa
,
da
zanjo
ni
več
zdravila
.
Pobit
in
žalosten
je
šel
domov
in
premišljeval
neznosno
stanje
ubogega
ljudstva
,
ki
ima
samo
jedno
srečo
in
dobroto
,
da
namreč
sme
pričakovati
boljše
osode
v
večnosti
.
Zdelo
seje
,
daje
odleglo
ženi
.
Mirneje
je
dihala
,
ustna
so
se
ji
zibala
,
kakor
v
molitvi
.
Govorila
je
le
malo
;
tu
pa
tam
je
prosila
,
naj
jo
prelože
,
ker
je
težko
ležala
,
a
zaječala
je
večkrat
bridko
,
ko
so
jo
ženske
prevzdigovale
.
Sinovoma
je
še
naročala
:
»
Rešita
očeta
,
otmita
sestro
!
«
In
sinova
sta
ji
slovesno
zatrjevala
,
da
izpolnita
njeno
naročilo
.
Proti
večeru
je
bilo
z
Rmanko
slabše
.
Govorila
je
teže
,
in
bolečine
so
jo
večkrat
še
onesvestile
.
Vzhajajoče
jutranje
solnce
,
ki
je
posvetilo
tretji
dan
po
nesrečni
noči
skozi
malo
okno
na
njeno
posteljo
,
našlo
jo
je
v
smrtnem
boju
.
Ni
umirala
dolgo
,
saj
se
smrt
ni
imela
boriti
z
močnim
junakom
,
ampak
z
oslabelo
ženico
.
Malo
pred
smrtjo
je
še
prosila
Bojana
,
naj
reši
očeta
in
sestro
.
»
Kaj
ne
,
Bojan
,
da
ju
rešiš
?
«
»
Mati
,
prisegam
vam
pri
Bogu
,
da
ne
bodem
miroval
prej
,
dokler
ne
bodeta
rešena
oba
!
«
potolaži
jo
sin
.
»
Bog
,
bodi
nam
milostljiv
!
«
reče
še
,
—
bila
je
to
njena
poslednja
beseda
.
Navzoče
ženske
so
jokale
.
Bojan
pa
je
nekaj
časa
vzdihoval
in
molil
,
potem
pa
šel
iz
hiše
.
Grozna
bolečina
mu
je
trla
srce
,
ljubil
je
mater
bolj
,
nego
svoje
življenje
.
Smrt
Rmankina
se
je
razvedela
bliskoma
po
vsej
dolini
.
Hodili
so
jo
kropit
trumoma
iz
vseh
vasij
in
selišč
.
Vsak
je
hotel
videti
nesrečno
ženo
.
Postajali
so
pri
mrliču
in
ko
so
gledali
njo
,
ki
je
bila
žrtva
grajščakove
surovosti
,
občutili
so
še
le
prav
neznosni
tlačanski
jarem
.
Molili
so
za
rajnico
,
a
marsikdo
je
dal
duška
svojemu
srdu
z
rotenjem
.
Drugi
dan
je
bil
pogreb
.
Žalostno
so
zvonili
zvonovi
,
ko
so
nesli
pogrebci
ženo
po
zadnji
zemski
poti
.
Ker
je
bila
obče
spoštovana
,
privrelo
je
silno
veliko
ljudij
k
pogrebu
.
Govorili
so
mnogo
in
pomilovali
odkritosrčno
nesrečna
sinova
,
ki
sta
stala
zraven
odprtega
groba
in
nista
mogla
zadrževati
bolestnega
ihtenja
in
solz
,
ki
nista
mogla
zakrivati
pekoče
srčne
bolečine
.
»
O
uboga
sinova
!
O
ubogi
oče
,
uboga
hči
!
«
Tako
se
je
slišalo
.
Naj
bi
bil
tedaj
kdo
zaklical
:
»
Za
menoj
,
na
grad
,
idimo
otet
očeta
,
hčer
!
«
gotovo
bi
bila
šla
večina
za
njim
.
Močnejšega
netiva
za
upor
proti
grajščaku
ni
bilo
treba
.
Naše
ljudstvo
je
bilo
tedaj
mirnejše
,
nego
dandanes
,
a
take
silovitosti
ni
moglo
prenašati
.
»
Al
’
boš
martro
raji
trpela
,
Al
’
moža
mene
imela
?
«
—
»
Martro
raji
čem
trpeti
,
Kakor
te
moža
imeti
!
«
—
Narodna
pesem
.
Ko
sta
se
bila
vrnila
Bojan
in
Marko
od
pogreba
domov
in
našla
rojstveno
hišo
prazno
,
zapuščeno
,
storilo
se
jima
je
še
mileje
pri
srcu
,
obšla
ju
je
še
večja
žalost
.
Molče
sta
sedela
,
gledala
se
,
in
solze
so
jima
rosile
iz
nova
na
lice
.
Ljubljena
mati
v
zemlji
,
oče
in
sestra
pa
v
gradu
!
Precej
časa
sta
sedela
tako
.
Govoriti
sta
imela
toliko
,
vendar
nista
mogla
.
Nekateri
sosedje
in
znanci
so
prihajali
v
hišo
,
tolažili
oba
,
in
obetali
,
da
jima
pomorejo
,
naj
se
le
zaneseta
nanje
.
To
sočutje
ljudij
jima
je
delo
dobro
,
dasi
se
nista
mogla
ž
njimi
razgovarjati
.
Bojan
,
starejši
,
ohrabri
se
prvi
:
»
Marko
,
kaj
bodeva
počela
?
«
»
Jaz
ne
vem
.
Stori
,
kar
veš
,
da
bode
najbolje
«
,
odvrne
Marko
in
žalostno
pogleda
brata
.
»
Greš-li
z
menoj
v
grad
?
«
»
Kamor
hočeš
.
«
»
Ali
se
ne
bojiš
grajščaka
?
«
»
Zakaj
?
Kaj
mi
more
storiti
?
Ako
me
zapre
v
ječo
,
bodem
vsaj
pri
očetu
in
sestri
«
,
pravi
Marko
solzeč
se
.
»
Očeta
in
sestro
morava
rešiti
,
morava
!
«
vikne
Bojan
.
»
Ako
ju
ne
da
z
lepa
,
poskusiti
morava
s
silo
.
«
V
tistem
hipu
stopita
v
hišo
Vid
in
oče
njegov
.
»
Kaj
bodeta
storila
sedaj
?
«
vpraša
Močilar
.
»
Sama
ne
veva
,
kaj
bi
?
Očeta
in
sestro
morava
rešiti
!
«
pravi
Bojan
.
»
Težko
bode
to
delo
.
«
»
Težko
,
prav
težko
!
Pomisliti
treba
,
predno
se
lotiva
,
obupam
pa
ne
.
Nekoliko
sem
že
mislil
in
sklenil
,
da
greva
z
Markom
v
grad
ter
grajščaka
prosiva
,
naj
izpusti
očeta
in
sestro
.
Poveva
mu
,
da
je
umrla
mati
,
in
ako
ima
še
kaj
človeškega
srca
v
prsih
,
usmilil
se
bode
.
Kaj
pravite
vi
na
to
?
«
Močilar
prikima
.
»
Prav
,
le
pojdita
in
ponižno
ga
prosita
,
morda
se
vaju
usmili
.
S
teboj
,
Bojan
,
ki
nisi
več
kmet
,
morebiti
ne
bode
ravnal
tako
grdo
,
kakor
ravna
z
nami
.
«
»
Imam
tudi
pismo
,
da
mu
je
dam
.
Pisal
mu
je
opat
,
ki
je
spoštovan
gospod
:
to
bode
pač
pomagalo
!
«
»
Če
je
taka
,
ne
boj
se
več
!
Takega
moža
,
kakor
je
zatiški
opat
,
bal
se
bode
vendar
in
ga
slušal
.
«
»
Ali
greste
tudi
vi
z
nama
?
«
Močilar
zmaje
z
glavo
in
jo
povesi
.
»
Ne
morem
iti
,
ne
grem
.
V
gradu
imam
silno
nerad
opraviti
,
ker
se
z
gospodom
vselej
grdo
gledava
!
Morda
bi
bilo
še
slabše
,
ko
bi
šel
jaz
z
vama
«
Bal
se
je
,
da
bi
tudi
njega
grajščak
ne
obdržal
v
gradu
.
»
Grem
pa
jaz
,
ako
me
hočeta
seboj
!
«
reče
Vid
odločno
.
Oče
ga
nevoljen
pogleda
.
»
Dobro
,
pa
pojdi
,
saj
si
ženin
Alenčice
,
da
bode
nas
več
!
«
pravi
Bojan
.
»
Oprezni
morate
biti
,
jako
oprezni
,
da
vsem
ne
izpodleti
«
,
opominja
Močilar
.
»
Žalil
ga
ne
bode
nihče
,
samo
prosili
ga
bodemo
,
naj
izpusti
očeta
in
Alenčico
.
Vedeli
bodemo
vsaj
,
pri
čem
smo
in
kaj
smemo
pričakovati
.
«
»
Ugovarjati
mu
ne
smete
,
rajši
pojdite
brez
njiju
iz
grada
,
in
poskušali
bodemo
osloboditi
jih
kako
drugače
.
«
»
Ha
,
ako
bi
imel
jaz
dovolj
moči
,
ne
moledoval
bi
za
očetovo
in
sestrino
oprostitev
,
ampak
uničil
bi
trinoga
,
razrušil
oni
črni
grad
«
,
klikne
razburjen
Bojan
in
hodi
po
hiši
.
Srd
in
maščevalnost
sta
pridobivala
vedno
več
prostora
in
moči
v
njegovem
srcu
.
»
Ti
si
prenagel
,
prehitro
vskipiš
;
prikrivaj
,
brzdaj
se
,
ko
bodeš
stal
pred
njim
,
sicer
veš
,
kaj
te
čaka
!
«
»
Vem
,
dobro
vem
:
ječa
!
Toda
ne
bodem
molčal
zaradi
ječe
,
ampak
zato
,
da
se
bodem
maščeval
,
ako
ne
izpusti
očeta
in
sestre
.
Uničiti
,
pokončati
moramo
vraga
,
saj
je
on
tudi
nam
vse
pokončal
.
Poglejte
našo
hišo
!
Kje
je
oče
,
kje
je
mati
,
kje
je
sestra
?
In
če
bi
se
nadejal
kaj
dobička
od
naju
,
še
naju
bi
ugrabil
.
«
Izginil
je
raz
njegov
obraz
oni
otožni
izraz
žalosti
;
razburjenost
mu
je
žarela
na
licu
.
»
Bojan
,
dobro
za-te
,
da
nihče
ne
čuje
tvojega
govorjenja
.
Ko
bi
zvedel
grajščak
,
kaj
si
rekel
,
pokoril
bi
se
v
temni
ječi
do
smrti
.
«
»
Za
to
sem
sedaj
brez
skrbi
.
Videl
bode
grozovitež
,
da
tudi
kmet
kaj
more
,
ako
hoče
.
Kaj
mi
je
življenje
,
kako
vrednost
ima
,
ko
so
mi
vse
pokončali
?
Ali
bi
mogel
biti
kdaj
miren
za
samostanskimi
zidovi
?
Jaz
sem
sin
:
kakšen
sin
pa
bi
bil
,
ki
bi
ne
stri
očetovih
okov
?
In
brat
sem
:
slab
brat
bi
bil
,
ko
bi
ne
branil
nedolžnosti
svoje
poštene
sestre
!
«
Mladenič
je
gorel
v
srčnosti
.
Ne
vem
,
kaj
bi
bil
storil
,
ko
bi
bil
sedaj
pred
njim
grajščak
.
»
Bojan
,
jaz
ti
pomorem
,
jaz
grem
s
tabo
,
če
hočeš
,
v
smrt
«
,
vsklikne
Vid
navdušen
.
»
Za
Boga
,
molčita
!
Oh
,
kaj
bode
!
Oh
,
mlada
,
vroča
kri
!
«
tarna
Močilar
z
boječim
glasom
.
Dobri
starec
se
je
bal
za
mladeniče
,
najbolj
za
sina
Vida
.
»
Oče
,
pustite
nas
vendar
!
«
zaprosi
Vid.
»
Ali
ni
dolžnost
naša
,
da
rešimo
jetnika
,
ali
ni
dolžnost
moja
,
da
rešim
nevesto
?
Saj
je
nevesta
moja
,
saj
ste
tudi
vi
privolili
!
«
Mož
ni
mogel
ugovarjati
,
zato
pravi
:
»
Torej
čakajte
in
poslušajte
,
kaj
vam
rečem
.
Slušajte
me
,
ker
jaz
sem
že
dokaj
izkusil
!
Gori
greste
vsi
trije
;
pa
za-te
Vid
bi
bilo
bolje
,
da
ostaneš
«
...
»
Jaz
grem
tudi
,
jaz
grem
!
«
prestreže
mu
sin
brž
besedo
.
»
Pa
pojdi
,
če
ne
moreš
drugače
«
,
popravlja
oče
.
»
Vidva
povejta
,
da
sta
sinova
Rmanova
,
ti
pa
reci
,
kar
hočeš
,
ako
te
bode
kaj
vprašal
;
prosite
ga
ponižno
in
povejta
mu
,
kaka
nesreča
je
vaju
zadela
in
opomnita
,
da
sedaj
nima
kdo
gospodariti
in
gospodinjiti
na
domu
.
Ako
bode
nad
vami
vpil
in
rohnel
,
ne
smete
mu
ugovarjati
nič
in
še
ponižneje
se
vedite
,
da
se
vas
ali
usmili
,
ali
vam
vsaj
nič
zalega
ne
stori
.
Ti
Bojan
,
pismo
mu
le
pokaži
!
Pa
kaj
bi
te
jaz
učil
,
saj
to
sam
bolje
veš
.
«
»
Prav
tako
bodemo
storili
,
in
jaz
si
rajši
jezik
odgriznem
,
kakor
bi
mu
kaj
žalega
odgovoril
«
,
odvrne
Bojan
.
»
Vama
pa
ni
treba
govoriti
,
ker
z
grajščakom
in
takimi
ljudmi
še
ne
znata
.
Kdaj
greste
?
«
»
Popoldne
—
ali
ne
?
«
»
Bolje
je
,
da
greste
sedaj
,
da
govorite
ž
njim
še
pred
poldnem
;
saj
veste
,
da
ga
je
popoldne
še
malokdo
videl
treznega
:
z
vinskimi
ljudmi
pa
ni
dobro
pečati
se
.
«
»
Idemo
takoj
,
da
bodemo
v
gradu
,
predno
zazvoni
poldne
.
«
»
Ako
bi
vam
bilo
kaj
hudega
,
—
nič
se
ne
ve
,
kaj
pride
—
,
pa
ti
Vid
sestrancu
Ožboltu
naroči
,
ki
služi
tam
gori
,
naj
mi
pride
brž
povedat
,
kako
in
kaj
.
Nanj
se
lahko
zanesete
.
«
»
Ne
bojte
se
,
vedli
se
bodemo
pazljivo
tako
,
da
ne
bode
našel
nobene
krivde
in
nas
ne
bode
mogel
zapreti
.
«
»
Prav
!
Pa
idite
srečno
v
imenu
božjem
in
se
vrnite
z
očetom
in
Alenčico
,
katerih
že
vsa
vas
težko
pričakuje
.
«
Nekoliko
se
še
očedijo
in
pripravijo
,
zlasti
Vid
,
potem
pa
odidejo
.
Molče
so
hiteli
proti
Čušperku
,
kamor
so
dohajali
kmetje
vselej
boječi
in
neradi
,
ker
so
se
bali
grajščaka
.
Naši
trije
znanci
pa
niso
molčali
zaradi
strahu
,
ampak
zaradi
skrbi
in
negotovosti
,
ker
niso
vedeli
,
kako
bodo
opravili
v
gradu
.
Kratko
in
malo
sta
izpraševala
Vid
in
Marko
Bojana
,
a
ta
jima
je
odgovarjal
še
krajše
.
Mislil
je
,
kako
bi
nagovoril
grajščaka
,
da
bi
ga
bolj
počastil
in
se
mu
prikupil
.
»
Bojan
,
povej
mi
vsaj
,
kaj
narediš
potem
,
ako
se
vrnemo
brez
obeh
?
«
izpregovori
Vid
,
ko
so
bili
že
blizu
gradu
.
»
Tega
ne
vem
!
«
odvrne
Bojan
.
»
Sedaj
ni
čas
premišljevati
o
tem
.
Ne
ustrašita
se
ga
,
ako
bode
kričal
nad
nami
;
srčnost
velja
!
Ustavimo
se
,
da
se
nekoliko
ohladimo
in
si
poravnamo
obleko
.
«
Obstanejo
pod
senčnato
bukvo
,
da
se
ohlade
.
Mi
pa
poglejmo
,
kje
sta
Rman
in
hči
,
in
kako
se
jima
godi
.
Blizu
polnoči
je
bilo
,
ko
je
privel
nasilni
Henrik
uplenjeno
Alenčico
,
in
so
prignali
surovi
hlapci
njenega
očeta
v
grad
.
Alenčica
je
v
strahu
jokala
in
vpila
:
»
Moj
oče
,
moja
mati
!
Moj
oče
,
moja
mati
!
«
Nobene
besede
ni
odgovorila
grajščaku
,
ki
se
ji
je
sedaj
smejal
,
sedaj
se
nad
njo
jezil
.
Rman
je
pa
molčal
.
Grozna
istina
,
da
je
ljubljena
hčerka
v
oblasti
tega
človeka
,
bolela
ga
je
bolj
,
nego
najhujše
rane
.
Očital
si
je
bridko
,
zakaj
je
ni
poslal
o
pravem
času
na
Visoko
in
se
tako
ognil
tej
veliki
nesreči
.
Večkrat
mu
je
drknila
debela
solza
po
starikavem
licu
.
»
Kje
je
moja
hči
?
«
vpraša
na
grajskem
dvorišču
spremljevalce
,
ko
dospo
za
grajščakom
domov
in
se
zapro
za
njimi
vrata
.
»
Ne
vemo
,
saj
vidiš
,
da
smo
prišli
s
teboj
.
«
»
Pa
jaz
hočem
vedeti
!
«
zavrne
jih
s
tresočim
in
jeznim
glasom
Rman
.
»
Ha
,
ha
,
ti
nam
hočeš
zapovedovati
«
,
zakrohotajo
se
hlapci
in
valpet
.
»
Ne
veš
li
,
da
si
v
naši
oblasti
?
Ne
veš
li
,
kaj
te
čaka
?
«
»
Mučite
me
,
kolikor
vam
drago
,
toda
povejte
,
kaj
je
z
mojo
hčerjo
!
«
»
Njej
je
dobro
,
bolje
,
kakor
bode
tebi
«
,
pravi
valpet
in
gre
iskat
gospoda
.
»
Bog
,
zakaj
si
mi
dal
hčer
!
«
vzdihne
Rman
in
sede
na
hlod
,
ki
je
ležal
blizu
vrat
.
Mož
je
bil
truden
,
bolj
od
žalosti
,
kakor
od
telesnih
težav
.
Naslonil
je
glavo
na
roko
in
roko
podprl
na
koleno
.
Hlapcem
se
je
menda
smilil
,
zato
ga
niso
dražili
.
Za
nekaj
časa
pa
stopi
valpet
med-nje
:
»
Peljite
ga
v
severni
stolp
in
dobro
ga
zaprite
!
«
»
Kje
je
moja
hči
,
kje
je
?
«
zakriči
obupno
Rman
,
da
žalostno
odmeva
od
zidovja
.
»
Streže
gospodu
!
«
odvrne
valpet
.
»
Kje
je
?
Pokažite
mi
jo
,
hočem
jo
videti
!
Alenka
!
«
»
Molčite
!
Nocoj
je
ne
bodete
videli
,
morda
jutri
.
«
»
Nocoj
,
nocoj
!
Kje
je
moj
otrok
?
«
vpije
in
prosi
še
silneje
in
mileje
Rman
.
»
Ne
kriči
,
kmet
!
Odvedite
ga
!
«
Hlapci
pa
zgrabijo
in
šiloma
tirajo
Rmana
,
ki
se
jim
ni
mogel
upirati
,
v
samotno
ječo
severnega
stolpa
.
Ozka
in
nizka
luknja
je
bilo
stanovanje
Rmanovo
.
Skozi
ozko
,
omreženo
okno
je
prihajal
zrak
v
neprijazni
prostor
.
Na
tleh
je
bilo
nekaj
slame
za
posteljo
,
in
ob
drugi
steni
je
stal
okoren
stol
pri
širokem
stebru
.
Skoro
zgrudil
se
je
Rman
na
slamo
,
stopivši
kot
jetnik
v
to
votlino
.
Zaman
bi
se
trudili
opisati
vse
to
,
kar
se
mu
je
godilo
v
duši
,
pa
saj
skoro
tudi
sam
ni
vedel
,
kako
mu
je
.
Bilo
mu
je
sedaj
skoro
vse
jedno
,
ali
še
živi
,
ali
ga
umore
,
ko
so
mu
vzeli
otroka
in
slobodo
.
Za
nekoliko
časa
mu
prinese
neki
drugi
hlapec
vode
v
slabi
posodi
in
ga
vpraša
,
ali
morebiti
česa
želi
.
Tega
pač
ni
storil
zaradi
ukaza
,
ampak
ker
se
mu
je
Rman
smilil
.
Ko
se
pa
Rman
ne
zmeni
za
to
,
zapre
hlapec
vrata
,
ključ
se
zavrti
,
in
jetnik
je
bil
sam
,
sam
v
popolni
temi
.
Kako
bi
bil
zaspal
v
takem
stanu
?
Vzdihoval
je
,
molil
,
rotil
se
in
prosil
Boga
,
da
bi
mu
podelil
moč
,
da
bi
podrl
nad
seboj
debelo
zidovje
in
bi
tako
pogubil
vse
,
kar
je
pod
grajsko
streho
.
Še-le
proti
jutru
je
zatisnil
utrujen
oči
.
Alenčica
je
imela
dokaj
prijaznejše
stanovanje
,
kakor
njen
oče
.
Ko
jo
je
privel
Henrik
v
grad
,
peljal
jo
je
v
svojo
sobo
,
kamor
je
šel
za
njim
tudi
njegov
gost
Hugon
.
Velel
ji
je
sesti
na
stol
,
pa
Alenčica
se
je
umaknila
v
kot
,
zakrivala
si
z
zastorom
obraz
in
jokala
.
Zaman
sta
jo
kar
najprijazneje
ogovarjala
plemenita
gospoda
in
jo
tolažila
;
na
vse
besede
je
bil
odgovor
le
jok
.
»
Oh
,
moj
oče
,
moja
mati
!
«
klicala
je
in
prosila
.
»
Peljite
me
k
očetu
!
Izpustite
naju
!
«
»
Vidva
ostaneta
tu
.
Tvoj
oče
me
je
preveč
razžalil
,
tebe
pa
potrebujem
«
,
odgovoril
ji
je
grajščak
.
»
Čemu
vam
bodem
?
Kaj
vam
je
storil
oče
?
«
Zopet
bridko
zajoče
.
»
Joka
,
kakor
dojenček
«
,
opomni
hudomušno
Hugon
.
»
Imel
bodeš
žalostno
postrežnico
.
«
»
Ti
si
zloben
«
,
odvrne
Henrik
.
»
Pa
prepričaš
se
kmalu
,
da
taka
deklica
ne
streže
v
nobenem
gradu
,
kakor
v
mojem
.
«
»
Deklica
,
pojdi
!
«
veli
grajščak
Alenčici
,
stopi
k
nji
in
jo
prime
za
roko
.
Alenčica
ga
plaho
pogleda
.
»
Ne
boj
se
,
pokažem
ti
tvoje
novo
stanovanje
.
«
Vzame
svečo
in
gre
po
nekoliko
ozkem
hodišču
.
Boječe
gre
ona
za
njim
.
Privede
jo
kmalu
v
čedno
sobico
,
kjer
je
bilo
nekaj
navadne
oprave
.
»
Tu
bodeš
prebivala
odslej
«
,
reče
ji
oskrbnik
in
prižge
oljnato
svetilko
.
»
Kje
pa
je
moj
oče
?
«
»
Ima
tudi
že
posebno
sobico
«
,
reče
Henrik
in
pusti
dekle
samo
,
češ
,
bode
se
že
potolažila
.
Alenčica
stopi
k
vratom
in
potisne
zapah
,
zakaj
težila
jo
je
skrb
,
da
bi
jo
še
kdo
nadlegoval
.
Pogleda
po
sobici
,
da
bi
videla
,
kakšna
je
.
Ako
bi
jo
bila
ogledovala
ob
drugačni
priliki
,
ugajala
bi
ji
bila
izvestno
,
ker
vajena
je
bila
le
lesene
,
temne
rojstvene
hiše
.
»
To
je
torej
sedaj
moje
stanovanje
?
«
vzdihne
.
»
Tu
bodem
stanovala
odslej
,
dejal
mi
je
grajščak
.
Čudno
,
čudno
!
Kaj
mi
hoče
?
Zakaj
je
ugrabil
mojega
očeta
?
Kaj
nama
hoče
?
«
Toliko
vprašanj
ji
je
sililo
na
jezik
,
a
odgovoriti
si
ni
mogla
nobenega
.
Čutila
je
,
da
ni
prosta
,
da
ne
sme
nikamor
,
da
je
niti
do
očeta
ne
puste
.
Poloti
se
je
še
večja
žalost
.
Sede
na
posteljo
,
zakrije
z
rokama
obraz
in
ihti
.
Trpljenje
očetovo
in
žalost
materina
jo
je
bolela
neizrekljivo
.
»
Kaj
hočem
storiti
?
Uiti
?
Pa
kam
?
Oh
,
da
bi
bila
pri
očetu
,
da
bi
le
z
očetom
govorila
!
«
Poloti
seje
nepremagljivo
hrepenenje
,
da
bi
govorila
z
očetom
.
»
O
da
bi
bila
le
pri
očetu
,
če
sem
tudi
v
temni
jami
«
,
govorila
je
in
koprnela
in
čim
dalje
močnejša
želja
jo
je
gonila
.
H
krati
jo
je
navdajal
strah
,
kaj
bode
ž
njo
,
ako
ostane
sama
tukaj
;
ozirala
se
je
plašno
okrog
sebe
,
ali
ne
bode
morebiti
kdo
pridrl
k
njej
.
»
Oh
,
k
očetu
,
k
očetu
!
Pa
kam
?
Kam
so
ga
deli
?
Že
vem
:
v
stolp
—
v
stolp
—
tako
je
naročil
grajščak
valpetu
,
to
sem
slišala
.
V
stolpu
mora
biti
,
tje
grem
,
tam
najdem
očeta
.
«
Tako
so
se
podile
misli
v
mladi
glavici
,
in
čim
dalje
živahneje
si
je
želela
očeta
.
Zdelo
se
ji
je
možno
,
da
bi
prišla
do
stolpa
in
tam
bi
ga
poklicala
skozi
vsaka
vrata
.
Gotovo
bi
se
ji
oglasil
,
saj
ne
more
spati
,
saj
ne
spi
,
gotovo
ne
spi
njen
oče
,
ampak
misli
nanjo
in
na
mater
.
—
Pa
treba
počakati
,
da
gre
vse
spat
,
da
je
ne
bode
nihče
čul
.
In
če
jo
začujejo
,
če
jo
tudi
tepo
,
saj
bi
rada
trpela
zaradi
očeta
,
o
,
rajša
,
kakor
bivala
tukaj
.
Potem
jo
morda
zapro
v
temno
ječo
,
in
še
očeta
ž
njo
—
—
»
da
,
da
,
grem
,
grem
,
moram
iti
«
.
Sklep
je
bil
storjen
,
da
gre
iskat
očeta
.
Tu
pa
jo
navdahne
še
misel
,
naj
prosi
Boga
pomoči
,
češ
,
Oče
nebeški
mi
gotovo
pomore
,
da
najdem
očeta
.
In
gorečo
prošnjo
pošlje
proti
nebu
,
klečeč
pred
posteljo
in
vzdihujoč
.
Sedaj
se
dvigne
,
stopi
k
vratom
,
odrine
zapah
,
pritisne
kljuko
,
in
vrata
se
odpro
.
Posluhne
,
vse
tiho
,
nikjer
nobenega
glasu
;
le
pes
je
včasih
zalajal
tam
doli
nekje
,
zdelo
se
ji
je
,
da
je
daleč
.
Gotovo
že
vsi
spe
,
le
oče
ne
spi
,
ne
,
on
ne
spi
.
Stopi
na
hodnik
in
pogleda
čez
zid
.
Bilo
je
srednje
temno
;
ločila
je
tla
na
dvorišču
,
videla
streho
,
videla
nekatere
zvezde
,
in
tam-le
oni
črni
zid
,
—
da
,
»
to
je
stolp
—
tam
je
oče
,
tam
je
«
,
govori
sama
sebi
in
misli
,
kako
bi
prišla
tje
.
Spoznala
je
hitro
,
od
kod
je
prišla
z
grajščakoma
;
tje
ni
marala
,
češ
,
tam
grem
mimo
njegove
sobe
.
Šla
bi
rada
na
dvorišče
,
pa
tudi
tukaj
se
je
bala
nevarnosti
.
Zato
sklene
,
da
ide
kar
naprej
po
hodišču
;
upala
je
,
da
vodi
hodnik
okrog
in
okrog
,
in
tako
bi
morala
priti
do
stolpa
.
Grad
je
bil
namreč
zidan
skoro
štirivoglato
in
imel
v
sredi
dokaj
prostorno
dvorišče
.
Vendar
ni
bila
zidava
nič
posebno
pravilna
.
Toliko
je
opazila
deklica
že
poprej
,
ko
je
stopila
skozi
grajska
vrata
.
Po
prstih
stopajoč
se
pomika
ob
zidu
na
desno
roko
od
svoje
sobe
.
Nekaj
časa
gre
lahko
;
a
kmalu
zavije
hodnik
na
levo
,
kjer
je
bil
vhod
pod
nizkim
obokom
.
Deklica
se
nekoliko
prestraši
temnega
vhoda
,
zakaj
tu
noter
ni
segala
neznatna
nočna
svetloba
,
a
naposled
se
ujunači
in
polagoma
stopa
dalje
ob
zidu
,
katerega
se
drži
tudi
z
roko
,
in
tiplje
pred
seboj
.
Tukaj
gre
še
nekaj
časa
,
a
ker
je
bilo
čisto
temno
,
zboji
se
in
skoro
že
hoče
nazaj
.
Pa
še
nekoliko
hoče
poskušati
,
stopi
—
potiplje
po
zidu
,
a
zidu
ni
več
,
in
tal
ni
več
,
noga
ji
zdrkne
,
telo
omaga
,
strah
jo
prevzame
,
zamolkel
vsklik
—
in
nekaj
zaropota
in
zašumi
po
strmih
stopnicah
navzdol
.
Kmalu
je
vse
tiho
...
Na
dvorišču
pa
se
oglasi
pasje
lajanje
in
cviljenje
tako
močno
,
da
se
kmalu
potem
prikaže
hlapec
s
svetilnico
in
začne
ogledovati
,
kaj
bi
bilo
.
Gre
sem
,
gre
tje
,
naposled
se
napoti
po
malih
stopnicah
—
kaj
je
to
?
Ženska
obleka
,
žensko
telo
!
Posveti
bliže
,
obraz
mlade
ženske
,
a
glava
krvavi
,
roke
so
čudno
zvite
in
krvave
—
»
hoj
!
—
nesreča
,
to
je
ono
dekle
,
katero
so
privedli
to
noč
!
«
Hlapec
teče
,
vzbudi
par
hlapcev
,
potem
tudi
valpeta
.
Ta
je
klel
,
zakaj
mu
ne
dado
miru
,
toda
hlapec-čuvaj
je
robantil
tako
,
da
je
valpet
naposled
vendar-le
odprl
.
Ko
zve
,
da
je
zopet
nekaj
z
onim
dekletom
,
začne
se
še
bolj
rotiti
,
da
sedaj
ne
bode
ne
po
dnevu
ne
po
noči
miru
zaradi
tiste
vražje
dekline
.
»
Kateri
zlodej
te
je
vrgel
tu
doli
po
stopnicah
!
«
zarezi
nad
Alenčico
,
ki
je
bila
v
nezavesti
pod
stopnicami
,
po
katerih
je
bila
padla
.
Ko
pa
vidi
kri
,
prestraši
se
in
pomisli
,
kako
bode
sedaj
divjal
grajščak
.
»
No
,
kaj
bi
se
ukvarjal
s
to
neumnostjo
!
Ti
čuvaj
,
pokliči
Barbo
in
Meto
in
reci
,
da
sem
jaz
ukazal
;
hitro
naj
prideta
!
«
Valpet
ni
vedel
,
ali
bi
šel
klicat
grajščaka
,
ali
ne
.
Najprej
bi
bil
rad
vedel
,
ali
je
morda
nevarno
pobita
.
Vidi
,
da
diha
še
dosti
močno
;
koža
je
opraskana
,
na
čelu
je
precejšna
brazda
,
iz
nosa
ali
ust
jo
tudi
tekla
kri
...
sicer
pa
menda
ni
hudega
.
Tako
si
misli
valpet
in
jo
že
hoče
vzbuditi
.
»
No
,
ali
slišiš
?
Kaj
ti
je
,
ti
stvar
ti
?
«
in
jo
malo
gane
z
roko
.
Toda
dekle
ne
da
nobenega
znamenja
.
Naposled
prideta
ženski
,
zaženeta
krik
,
tarnata
in
se
jezita
;
konec
je
bil
vendar
ta
,
dajo
poravnata
,
privzdigneta
,
in
jedna
jo
začne
močiti
in
brisati
.
Na
čelu
je
bila
videti
močna
rana
,
toda
ni
bila
globoka
,
ampak
le
koža
je
bila
prebita
in
obdrgnjena
.
Preneseta
jo
v
svojo
sobo
,
deneta
na
posteljo
,
in
tukaj
se
Alenka
kmalu
zave
.
Takih
kletvin
ni
še
slišalo
grajščinsko
osobje
,
kakor
drugo
jutro
iz
ust
grajščakovih
.
Preklinjal
je
kmete
,
preklinjal
hlapce
,
dekle
,
vse
,
kar
je
videl
.
Alenko
je
ukazal
prenesti
v
njeno
sobo
in
ji
dal
Barbo
za
postrežbo
in
hkrati
za
varstvo
.
»
Ako
ti
gre
dekle
iz
sobe
,
prekoljem
glavo
tebi
,
ti
ženišče
malovredno
!
«
zagrozil
se
je
nad
Barbo
.
Alenka
je
bila
bolna
:
ne
samo
rane
so
se
ji
poznale
na
čelu
,
na
obrazu
,
na
rokah
,
tudi
vročnica
se
je
je
lotila
,
deloma
zaradi
razburjenosti
,
deloma
zaradi
hudega
pretresa
med
padcem
in
bolečine
Henrik
se
je
rotil
,
da
bode
ves
ta
ženski
zarod
treščil
čez
zid
,
zakaj
res
nepričakovano
se
mu
je
zasukala
njegova
nakana
.
Ko
je
videl
dekle
prvič
vse
bledo
in
obezano
,
obrnil
se
je
v
stran
.
Kdo
ve
,
je-li
bil
iznenajen
,
ali
nevoljen
.
Najhuje
se
je
hotel
znositi
nad
Rmanom
,
ko
je
prišel
k
njemu
v
ječo
;
razgrajal
je
silno
in
mu
žugal
.
A
Rman
je
bil
preveč
oslabljen
,
ni
mu
odgovarjal
.
To
je
bilo
dobro
za
oba
,
ali
vsaj
za
Rmana
,
ker
grajščak
je
bil
danes
mnogo
ljutejši
,
kakor
prejšnji
dan
.
Malokateri
človek
je
tako
zapuščen
,
da
bi
se
ne
ozrla
nanj
nobena
usmiljena
duša
.
Bil
je
na
gradu
tudi
že
poprej
imenovani
Ožbolt
z
Vidma
,
ki
je
služil
tukaj
za
hlapca
.
Poznal
in
spoštoval
je
Rmana
od
nekdaj
in
prejel
tudi
marsikaj
dobrega
v
njegovi
hiši
.
Ko
je
bil
še
dečko
,
hodil
je
k
Rmanovim
ali
vasovat
,
ali
pa
po
kakem
opravku
,
ali
pa
tudi
prosit
česa
,
pa
nikdar
ni
šel
prazen
od
hiše
.
Posebno
Rmanka
mu
je
bila
dobra
,
kos
njene
pogače
mu
je
šel
najbolj
v
slast
.
Ta
Ožbolt
ni
bil
rad
tukaj
,
a
»
služba
je
služba
«
,
mislil
si
je
,
»
kam
pa
naj
grem
?
«
Ko
je
videl
,
kaka
huda
nesreča
je
zadela
Rmana
,
smilil
se
mu
je
v
srce
.
Sklene
,
da
mu
pomore
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
Najprej
se
domeni
s
hlapcem
,
ki
je
imel
ključ
od
Rmanove
ječe
,
da
ga
pusti
k
njemu
.
Rman
je
sicer
spoznal
Ožbolta
,
toda
menil
je
,
da
ga
bode
tudi
ta
trpinčil
;
zato
mu
je
iz
prva
odgovarjal
le
kratko
.
A
ko
mu
je
pripovedoval
,
kaj
se
je
zgodilo
nocoj
s
hčerjo
,
da
se
je
pobila
,
vzbudil
se
je
Rman
,
bil
najprej
od
strahu
iz
sebe
,
potem
se
pa
potolažil
,
ko
je
slišal
,
da
ni
nobene
nevarnosti
za
njeno
življenje
.
»
Oh
,
otrok
je
hotel
k
meni
«
,
reče
Rman
,
solze
ga
polijo
,
in
glas
so
mu
zategne
na
jok
.
»
O
moja
hči
,
o
moja
hči
!
Kdaj
te
bodem
videl
?
«
Še
Ožbolt
se
ni
mogel
ubraniti
solz
,
ko
je
videl
moža
tako
ganjenega
.
»
Nič
vam
ne
bodi
hudo
,
Rman
!
Za
hčer
je
morebiti
to
še
sreča
.
Sedaj
bode
vsaj
v
miru
,
dokler
bode
bolna
.
Če
pa
umre
,
pa
tudi
ni
nesreča
.
«
»
O
,
umreti
je
sreča
za
nas
trpine
.
Saj
je
dekle
še
nedolžna
kakor
dete
.
Mene
ljubi
nad
vse
;
prav
sedaj
smo
jo
hoteli
omožiti
.
Zgodi
se
volja
božja
!
Če
mora
umreti
,
da
bi
umrla
le
nedolžna
!
«
»
Rman
,
pustiva
to
,
saj
pač
ne
bode
še
umrla
:
jaz
bi
vam
rad
pomagal
,
pa
ne
vem
,
kako
.
«
»
Pomagal
?
Kako
mi
moreš
pomagati
?
Ko
bi
bil
star
trideset
let
,
upal
bi
si
misliti
na
beg
,
a
sedaj
ne
morem
.
Doslej
sem
se
srdil
,
a
sedaj
se
udam
rajši
v
voljo
božjo
.
Saj
je
smrt
boljša
,
nego
tako
življenje
.
Le
za
otroke
in
za
ženo
mi
je
hudo
.
Kdo
ve
,
kaj
delajo
doma
?
«
»
Rman
,
potrpite
,
jaz
pozvem
,
kako
je
z
vašimi
,
a
počakati
morate
.
V
nekoliko
dneh
se
mi
morebiti
ponudi
prilika
,
da
grem
na
Videm
in
tedaj
vam
prinesem
poročil
.
«
»
O
,
kako
sem
ti
hvaležen
!
Nisem
mislil
,
da
je
tukaj
na
tem
gradu
še
človeško
srce
.
«
Bilo
je
to
Rmanu
v
veliko
tolažbo
.
Vedel
je
,
da
ima
vsaj
to
pomoč
.
Začel
je
nekoliko
upati
.
Bil
je
uverjen
,
da
je
hotela
hči
ubežati
iz
svoje
sobe
in
priti
k
njemu
,
to
ga
je
veselilo
.
In
mislil
si
jo
je
rajši
bolno
,
kakor
zdravo
v
rokah
silovitega
kruteža
.
Trpel
je
bolj
mirno
,
jedel
,
kar
so
mu
prinesli
,
grajščaku
je
odgovarjal
mirno
.
Ko
ga
ta
opomni
,
naj
dovoli
hčeri
ostati
na
gradu
,
pove
odločno
,
da
nikdar
ne
.
»
Torej
mi
strohniš
tukaj
v
zidovju
,
da
veš
,
nepokornež
,
ali
te
pa
dam
pretepsti
,
da
bode
padalo
meso
od
tebe
!
«
»
Gospod
,
pomislite
,
koliko
sem
že
pretrpel
!
Ali
me
more
zadeti
še
kaj
hujšega
?
Sicer
pa
veste
,
da
smo
vsi
v
božjih
rokah
.
Ne
ravnajte
tako
z
menoj
,
ki
sem
bil
vedno
vaš
zvesti
podložnik
!
«
Grajščak
mu
je
moral
v
srcu
priznati
,
da
je
res
,
zato
je
rajši
odšel
,
kakor
bi
se
razgovarjal
s
srčnim
možem
.
Prve
štiri
dni
,
odkar
je
bil
Rman
s
hčerjo
na
gradu
,
ni
se
premenilo
nič
na
Čušperku
.
Henrik
je
bil
tako
slabe
volje
,
da
ga
je
zaradi
tega
popustil
celo
njegov
somišljenik
vitez
Hugon
.
Alenki
se
je
nekoliko
boljšalo
,
dekle
so
stikale
glave
,
hlapci
so
se
smijali
,
deloma
pomilovali
Rmana
,
valpet
pa
se
je
ogibal
grajščaka
,
zakaj
nikdar
ni
slišal
nič
dobrega
.
Zato
sta
ga
pa
oba
tem
bolj
pila
:
Henrik
,
da
bi
vtopil
jezo
in
nevoljo
,
valpet
,
da
bi
se
odškodoval
za
tolike
sitnosti
.
Kadar
je
pobiral
valpet
desetino
,
bil
je
še
hujši
,
kakor
po
navadi
.
Ko
jo
je
pobiral
četrti
dan
po
onem
dogodku
,
zvedel
je
o
smrti
Rmankini
.
Nekoliko
ga
je
pretreslo
,
in
rekla
mu
je
vest
,
da
tolika
krivica
ne
more
biti
brez
kazni
.
Ni
se
pa
upal
povedati
tega
gospodarju
.
Vendar
je
ta
zvedel
dan
potem
od
druge
strani
,
čitatelj
že
ve
,
od
katere
.
Tega
ulovite
špana
,
Denite
ga
u
tamnico
,
Neka
tuli
,
neka
cvili
,
Nama
nek
se
brada
masti
!
Narodna
pesem
.
Bojan
,
Marko
in
Vid
so
si
obrisali
znoj
z
obraza
ter
se
nekoliko
ohladili
in
s
čevljev
strkali
prah
.
»
Vstopimo
v
imenu
božjem
in
poskusimo
!
Ne
ustrašita
se
in
pogumno
mu
glejta
v
obraz
«
,
veli
Bojan
.
»
Jaz
mu
jih
že
povem
,
ako
se
bode
kaj
usajal
!
Ne
zamolčim
mu
pa
nobene
«
.
pravi
Vid.
Bojan
ga
resno
pogleda
.
»
Vid
,
z
medvedom
ni
zdravo
plesati
,
ker
se
ne
ve
,
kdaj
ga
dobra
volja
mine
.
Ako
me
hočeš
slušati
,
molči
rajši
pred
grajščakom
in
pusti
,
da
samo
jaz
govorim
.
Le
jedna
napačna
beseda
—
pa
pridemo
vsi
trije
v
luknjo
,
in
potem
je
vsega
konec
«
»
No
,
bodem
pa
molčal
,
naj
nam
reče
,
kar
hoče
,
ako
bi
pa
nam
vendar
kdo
kaj
hotel
,
ne
bodem
se
kar
tako
udal
,
ampak
udaril
bodem
z
vso
močjo
.
«
»
Le
,
če
se
ti
bode
kdo
dal
.
«
Prišli
so
do
gradu
.
Ozirali
so
se
po
oknih
,
da
bi
morda
ugledali
Alenčico
ali
očeta
.
Toda
nič
.
Pri
bližnjem
vodnjaku
sta
dve
ženski
prali
,
in
na
kameniti
klopi
je
vznak
ležal
hlapec
in
trdo
spal
.
—
Ko
ugledata
ženski
prišlece
,
ozreta
se
po
hlapcih
;
ko
vidi
spečega
,
zavpije
starejša
,
velika
ženska
:
»
Jošt
,
vzdigni
se
!
«
Zaspanec
se
ni
zmenil
za
klicanje
,
pač
pa
se
je
skozi
vrata
prikazal
obraz
drugega
hlapca
,
menda
čuvaja
.
Ko
ženska
vidi
,
da
se
na
samo
klicanje
neče
vzbuditi
,
vrže
perilnik
iz
rok
,
prestopi
se
trikrat
,
prime
hlapca
za
nogo
,
potegne
in
zavpije
:
»
Jošt
,
dovolj
ga
imaš
!
«
Hlapec
prestrašen
poskoči
,
ker
je
mislil
,
da
ga
oskrbnik
budi
,
kakor
ga
je
že
večkrat
.
Ko
pa
vidi
žensko
pred
seboj
,
razjezi
se
in
zavpije
:
»
Sto
vragov
!
Kaj
je
?
Ali
mi
ne
privoščiš
spanja
?!
«
»
Vidiš
,
kdo
je
in
kaj
je
treba
!
«
zavrne
ga
ona
in
pokaže
te
tri
.
Vid
se
je
smejal
.
Hlapec
se
še
jedenkrat
pošteno
potegne
,
da
so
se
mu
kosti
zravnale
,
zazdehne
in
vpraša
:
»
Kaj
bi
radi
?
Kdo
ste
?
«
»
Želimo
pred
gospoda
«
,
odvrne
Bojan
.
»
Kaj
mu
pa
hočete
?
«
»
Tebi
ni
treba
vedeti
.
Idi
in
vprašaj
,
ali
nas
sprejme
«
,
zavrne
ga
Bojan
.
Hlapec
nekaj
zamrmra
in
gre
.
Kmalu
se
vrne
,
namigne
jim
,
pelje
jih
čez
grajski
mostič
in
skozi
vrata
na
dvorišče
.
Tu
jim
veli
,
naj
počakajo
.
Med
tem
,
ko
so
čakali
,
ozirali
so
se
radovedno
po
dvorišču
in
po
grajskem
zidovju
.
A
kmalu
stoji
pred
njimi
Henrik
sam
,
hlapec
ostane
zadaj
.
»
Kdo
ste
?
«
vpraša
osorno
in
jih
motri
z
ostrimi
očmi
.
Bojan
se
prikloni
,
rekoč
:
»
Plemeniti
gospod
,
jaz
sem
Bojan
Rmanov
,
ta
je
moj
brat
Marko
,
in
ta
je
Vid
Močilarjev
iz
Vidma
.
«
Oskrbnik
nekoliko
osupne
,
a
hitro
vpraša
še
osorneje
:
»
In
česa
iščete
tu
?
«
»
Milostljivi
gospod
in
naš
gospodar
,
prišli
smo
prosit
za
svojega
očeta
in
sestro
.
«
»
Kaj
pa
je
ž
njima
?
«
vpraša
nevedno
.
Bojan
obledi
od
jeze
in
si
grize
ustnice
.
»
Moj
oče
,
kmet
Rman
iz
Vidma
,
je
tu
v
gradu
,
ker
ste
ga
ukazali
privesti
sem
in
ste
odvedli
takrat
tudi
njegovo
hčer
Alenčico
.
«
»
Ha
!
Ali
ta
upornež
,
ki
se
mi
je
upiral
,
ta
je
vajin
oče
?
«
»
Da
,
plemeniti
gospod
,
in
deklica
je
najina
sestra
.
«
»
In
kaj
hočete
sedaj
od
mene
?
«
»
Očeta
in
sestro
!
«
»
Kaj
?
—
Tega
uporneža
,
da
bi
izpustil
sedaj
,
da
mi
spridi
in
pohujša
vse
kmete
,
ki
so
že
itak
uporni
?
Njega
naj
izpustim
,
ki
me
je
hotel
s
sekiro
pobiti
?
Ali
se
predrznete
prositi
zanj
,
ki
zasluži
dosmrtno
ječo
?
«
grozi
se
oskrbnik
.
»
Plemeniti
gospod
,
moj
oče
je
najmirnejši
vaš
podložnik
.
«
»
Kaj
lažeš
?
—
Ali
je
to
pokornost
,
ako
ne
stori
tega
,
kar
se
mu
ukaže
?
Imeti
sem
hotel
njegovo
hčer
v
grad
,
a
mi
je
ni
hotel
dati
.
Kaj
je
to
?
«
»
Hčere
ni
mogel
pogrešati
,
potreboval
je
je
doma
.
«
»
Ha
,
potreboval
sem
je
tudi
jaz
,
in
kdo
je
več
,
jaz
ali
on
?
«
»
Plemeniti
gospod
,
vi
ste
brez
vse
dvojbe
več
in
mogočnejši
,
a
pomislite
,
da
je
njegova
hči
!
«
»
Hči
,
ali
kar
hoče
,
on
bi
jo
bil
moral
dati
!
«
seže
mu
oskrbnik
osorno
v
besedo
.
Bojan
povesi
obraz
.
»
Plemeniti
gospod
,
moj
oče
res
ni
storil
prav
,
vendar
usmilite
se
nas
in
izpustite
njega
in
deklico
.
Hiša
potrebuje
gospodarja
in
delavca
in
gospodinjo
,
ker
mati
naša
je
umrla
radi
udarca
vašega
konja
«
,
pravi
Bojan
,
naglašujoč
zadnje
besede
.
»
Kaj
praviš
?
Moj
konj
naj
bi
ubil
človeka
?
«
»
Tako
je
,
gospod
,
to
priča
lahko
vsa
vas
.
«
»
Brzdaj
svoj
jezik
,
sicer
!
«
...
zakriči
grajščak
,
da
se
Marko
ves
zgane
,
in
prebledita
Bojan
in
Vid.
—
Težko
se
je
toliko
časa
premagoval
Bojan
.
Vrelo
je
vse
po
njem
in
iskalo
odduška
»
Plemeniti
gospod
,
izpustite
očeta
in
sestro
!
«
reče
čez
nekaj
hipov
z
jeze
tresočim
se
glasom
.
Grajščak
obstane
pred
njimi
in
pravi
odločno
:
»
Sedaj
ne
izpustim
nikogar
,
ne
kmeta
,
ne
njegove
hčere
.
Oba
ostaneta
tu
.
«
»
Izpustite
ja
!
«
klikne
Bojan
.
Divje
ga
pogleda
Henrik
,
zaškrta
z
zobmi
in
zakriči
:
»
Ti
mi
hočeš
ukazovati
?
Kdo
pa
si
?
Poberite
se
!
Kmet
ostane
tu
!
«
Toda
Bojan
se
ni
dal
prestrašiti
.
Stal
je
nepremično
in
ponosno
zrl
grajščaka
.
»
Poberite
se
,
sicer
vas
vržem
iz
grada
ali
pa
v
ječo
!
«
Bojan
pa
seže
v
žep
,
potegne
opatovo
pismo
in
je
poda
oskrbniku
,
rekoč
:
»
Gospod
,
tu
je
pismo
od
zatiškega
opata
.
«
Osupel
jih
pogleda
oskrbnik
in
seže
po
pismu
.
»
Kaj
je
to
?
«
»
Pismo
od
zatiškega
opata
.
«
»
Poglejmo
,
kaj
hoče
ta
sveti
mož
!
Čudno
,
čudno
!
«
mrmra
Henrik
,
ko
odvija
pismo
.
Pazljivo
je
motril
Bojan
njegov
obraz
,
da
bi
videl
,
kakšno
moč
bode
imelo
pismo
.
Bral
je
počasno
in
obračal
pismo
sem
in
tje
.
Ni
mu
ugajalo
.
Naposled
se
mu
stemni
obraz
,
čelo
nagubanči
in
s
srditim
pogledom
se
ozre
na
Bojana
.
Zmečka
pismo
in
je
vrže
jezno
na
tla
:
»
Kaj
?
Ta
kmetavz
,
ta
zatiški
opat
Glavič
,
ki
je
trgal
kmečke
hlače
,
ta
hoče
učiti
nas
,
viteze
,
kaj
je
prav
,
kaj
je
napak
?
On
,
da
bi
nam
ukazoval
,
kaj
naj
storimo
?
Nikdar
!
Sedaj
pa
nalašč
ne
!
Poberite
se
!
«
Grajščak
je
bil
razsrjen
,
ali
se
je
vsaj
delal
.
Vzbudil
se
mu
je
njegov
zlobni
duh
.
»
Gospod
vitez
«
,
vzklikne
Bojan
.
»
Dajte
nam
očeta
,
dajte
nam
sestro
!
«
»
Dajte
nam
,
dajte
!
«
dostavi
Vid.
»
Ha
,
vragi
,
proč
!
«
zavpije
grajščak
,
katerega
je
jezila
stanovitnost
mladeničev
,
zagrabi
dolgo
poleno
,
ki
je
bilo
na
zid
naslonjeno
,
in
je
zavihti
nad
njimi
:
»
Proč
!
Proč
!
«
Ti
trije
se
hitro
nekoliko
umaknejo
proti
vratom
,
Bojan
pa
ne
odvrne
očesa
od
Henrika
.
»
Čemu
nas
gonite
s
silo
,
ki
smo
prišli
samo
prosit
,
da
nam
skazite
pravico
?
Saj
je
vaša
dolžnost
,
da
varujete
svoje
podložnike
,
ne
pa
,
da
jim
delate
krivico
sami
.
«
Henrik
ni
imel
uma
za
tak
boj
z
besedami
.
Zato
ga
je
tembolj
jezilo
,
kadar
mu
je
kdo
kaj
takega
opomnil
.
»
Na
,
ti
kmečko
seme
jezično
«
,
zakriči
Henrik
in
vrže
močno
poleno
proti
Bojanu
.
Ta
je
ob
pravem
času
opazil
,
kaj
mu
žuga
,
zato
je
urno
odskočil
v
stran
.
Vendar
ga
je
oprasnil
konec
v
desni
komolec
s
tako
močjo
,
da
je
mladenič
skoro
zaječal
.
Oba
tovariša
pa
sta
bila
skoro
že
pri
vratih
.
V
tem
hipu
zabrlizga
grajščak
na
piščal
,
da
je
šlo
skozi
ušesa
,
znamenje
hlapcem
,
naj
se
zbero
.
Bojan
je
to
vedel
,
pa
bil
je
tudi
že
pri
vratih
.
Videl
je
,
da
nič
ne
opravi
,
in
mislil
samo
še
na
to
,
da
odide
čim
najhitreje
.
Dva
hlapca
sta
stopila
urno
pred
grajščaka
,
ki
je
kričal
:
»
Primite
jih
,
bičajte
jih
,
izpustite
pse
!
«
Vmes
je
klel
,
da
je
bilo
groza
.
Hlapca
nista
takoj
vedela
,
kaj
bi
storila
.
Ko
hočeta
pograbiti
kak
bič
ali
palico
,
bili
so
oni
trije
že
skozi
vrata
in
čez
most
.
Bojan
se
še
ozre
in
zapreti
s
pestjo
gradu
,
potem
pa
teko
vsi
po
poti
nizdol
,
da
bi
bili
prej
na
varnem
.
Zavijejo
v
gozd
.
Ko
opazijo
,
da
jih
nihče
ne
preganja
,
ustavijo
se
,
da
se
oddahnejo
.
»
Zaman
je
bila
naša
pot
,
zaman
vse
!
«
izpregovori
Bojan
,
a
poznalo
se
je
,
kako
polje
jeza
v
njem
.
Pritrdila
sta
mu
brat
in
Vid.
Bojan
sede
na
skalo
in
si
podpre
glavo
,
premišljajoč
,
kaj
je
storiti
.
Molče
sta
ga
zrla
Marko
in
Vid.
»
Čakajta
,
sedaj
ne
smemo
mirovati
,
rešiti
moramo
oba
.
«
»
Moramo
!
«
pritrdita
mu
.
»
Jaz
grem
v
Turjak
in
razložim
grofu
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Ako
je
še
kaj
pravice
,
on
nam
jo
bode
dal
,
saj
je
mogočen
.
On
lahko
ukaže
,
da
izpusti
čušperžan
očeta
in
sestro
.
«
»
Greva
s
teboj
.
«
»
Nikarta
,
opravim
lahko
sam
,
saj
Turjačan
baje
ni
tako
silovit
.
Le
škoda
,
da
mi
je
ta
nasilnik
raztrgal
opatovo
pismo
,
katero
bi
me
bilo
sedaj
brez
vse
dvojbe
dobro
priporočalo
,
saj
je
Turjačan
zaščitnik
našega
samostana
.
«
»
Bojan
,
zdi
se
mi
,
da
bode
tudi
ta
tvoja
pot
brezuspešna
.
Vrana
vrani
ne
izkljuje
očij
in
Turjačan
ti
bržkone
ne
bode
pomagal
nič
.
Grajščaki
so
si
vsi
na
roko
,
kadar
hočejo
stiskati
kmeta
.
Veš
,
kaj
ti
pravim
jaz
,
pomagajmo
si
sami
!
«
»
Kako
misliš
?
«
»
Ha
,
kako
?
Lahko
!
Uderimo
v
grad
in
oslobodimo
jetnika
!
Imam
mnogo
prijateljev
,
mladih
,
krepkih
in
pogumnih
tovarišev
,
ki
so
takoj
za
menoj
,
ako
hočem
.
Nekaj
možakov
bi
pregovoril
oče
,
mnogi
bi
se
pa
sami
pridružili
k
nam
,
ker
so
dobri
prijatelji
tvojega
očeta
,
nekateri
pa
grajščaka
že
itak
ne
morejo
živega
videti
in
pritisnejo
z
veseljem
k
nam
.
To
bode
lepo
in
povrh
bodemo
še
grajščaka
ukrotili
,
da
bode
za
naprej
pohlevnejši
.
«
Bojan
pa
pokaže
na
grad
,
rekoč
:
»
Vid
,
ozri
se
in
oglej
si
to
zidano
gnezdo
na
vrhu
!
Kaj
meniš
,
