Med
nebom
in
zemljo
je
mnogo
reči
,
katerih
nas
šolska
modrost
ne
uči
!
Šekspir
,
Hamlet
.
Govore
,
da
ni
več
novega
pod
solncem
.
Posebno
se
na
široko
zatrjuje
,
da
ni
več
mogoče
kaj
novega
napisati
.
Jaz
tega
ne
verujem
!
Da
ni
nič
»
novega
pod
solncem
«
,
bo
že
res
,
ker
je
vse
že
»
staro
«
—
milijarde
let
.
Kar
pa
je
v
resnici
novega
,
pa
je
ono
,
česar
se
ljudje
ali
ogibajo
,
kakor
žive
žrjavice
,
boječi
se
,
da
bi
se
ne
—
opekli
,
ali
pa
,
kar
sploh
ne
zapazijo
.
Ker
tega
vendar
ne
bodo
tajili
,
da
so
navajeni
plavati
na
površju
,
kakor
—
olje
in
da
leté
,
kakor
metulji
,
le
po
kronah
cvetja
,
a
notri
v
globočine
,
od
koder
to
cvetje
izvira
,
pogledati
pa
jih
je
menda
strah
!
Zaspane
,
rahle
,
bolehne
duše
bi
se
morda
preveč
razburile
,
ako
bi
se
govorilo
o
rečeh
,
ki
so
zunaj
—
»
dnevnega
reda
«
tega
povprečnega
življenja
,
zato
bolje
—
molčati
in
—
bodi
kakor
hoče
—
misliti
si
svoje
!
Tako
pa
ne
gre
—
naprej
!
Saj
najaktuvalnejša
vprašanja
zavozijo
v
napačen
tir
in
voz
naše
zgodovine
obtičal
bo
v
—
vesoljnem
blatu
!
Že
dokaj
tiči
!
Tako
daleč
zagazi
zaspanost
,
komodnost
in
gomazenje
po
zgolj
—
telesni
nasladi
!
Ven
iz
te
—
napačne
naslade
!
Zakaj
ne
poveste
človeku
te
zemlje
,
da
je
njegovo
življenje
,
njegovo
delo
in
njegovo
—
uživanje
mračno
in
nepopolno
,
ker
ni
prepojeno
z
zavestjo
o
nebesih
?
Da
,
—
nebesa
!
Oglejmo
si
vendar
to
»
stvar
«
od
bliže
!
Da
nebes
ni
,
je
drzna
trditev
onih
—
zaspanih
duš
,
ki
blodijo
tod
mimo
,
kakor
mimo
ograjenih
,
zaklenjenih
vrtov
,
rekoč
:
kaj
nas
brigajo
ti
vrtovi
?
Ali
jih
morda
ni
,
nebes
,
ker
se
o
njih
ne
govori
,
ne
piše
toliko
kakor
o
druzem
,
ali
ker
se
govori
in
piše
—
povsod
drugače
?
Zatorej
pogumno
trdim
:
nebesa
so
!
pa
dvignem
zagrinjalo
,
da
vidite
—
vse
in
—
mislite
...!
Ker
skrajni
čas
je
že
!
Šum
stvarjenja
našega
je
grmenje
slapa
v
katerem
odmevajo
čudni
glasovi
—
nebes
.
Mi
na
zemlji
se
pripravljamo
za
velike
reči
,
ki
so
še
pred
nami
;
zakaj
,
še
davno
ni
vse
doseženo
!
Človek
se
približuje
velikim
idejam
,
katere
bodo
iz
dna
gori
preobrnile
in
spremenile
ves
sedanji
družabni
sestav
.
To
se
mora
zgoditi
in
se
bo
zgodilo
,
ker
je
po
naravi
,
ker
počiva
v
duši
človeštva
.
A
tu
notri
,
v
tej
skrivnostni
globočini
že
valoví
in
se
stresa
,
—
jedro
sili
na
dan
in
danes
ali
jutri
nastopi
—
katastrofa
.
In
to
katastrofo
bo
čutil
ves
svet
kakor
kak
silen
potres
.
To
sluti
danes
že
najpriprostejši
človek
,
kakor
tudi
prvi
olikanec
.
Preko
vse
zemlje
,
po
vsej
človeški
družbi
se
širi
stresljaj
,
ki
oznanja
silen
preobrat
,
ki
oznanja
—
novo
pomlad
človeškega
ljudstva
!
Ko
vidimo
prerojevati
se
prirodo
,
katera
iz
zimske
teme
in
mrtvila
vstaja
mlada
,
cvetoča
,
krasna
v
svetlobi
zlatega
solnca
,
nas
zavest
o
novi
pomladi
človeštva
še
močneje
prešine
.
Na
novo
se
zavedamo
,
da
obdajata
naše
duše
,
naša
srca
še
zimska
noč
in
mraz
in
da
nam
je
potrebna
pomlad
;
—
saj
je
človeška
družba
vkljub
navideznemu
napredku
se
zopet
globoko
pogreznila
v
močvirje
nevrednosti
!
V
boju
med
dobrim
in
slabim
namreč
,
kateri
boj
se
neprenehoma
bije
na
zemlji
,
je
človek
že
tako
obnemogel
,
da
mu
pešajo
moči
in
—
padel
bi
,
ako
bi
ga
ne
vzpodbujalo
še
nekaj
posebnega
,
nekaj
kar
leži
skrito
v
globočini
njegove
—
duše
.
In
kakor
utrujeni
popotnik
še
zbere
svoje
zadnje
moči
,
da
pride
na
cilj
svojega
potovanja
,
tako
je
danes
z
vesoljnim
človeštvom
.
Ono
hoče
na
svoj
cilj
!
Ves
boj
na
zemlji
,
—
boj
med
dobrim
in
slabim
,
ni
nič
druzega
nego
boj
za
ta
visoki
cilj
!
Vpraša
se
le
,
ali
se
bo
ta
silen
boj
izvojeval
v
splošnih
vojnah
in
v
splošnem
krvavem
klanju
,
v
katerem
bo
pokončan
mozeg
človeške
družine
;
ali
pa
bo
človek
znal
najti
drugo
,
boljšo
pot
?
Danes
se
kaže
oboje
.
Tehtnica
gre
burno
gori
in
doli
!
Vendar
se
včasih
nagiblje
odločno
na
bolje
,
kar
priča
,
da
sili
spoznanje
o
dobrem
z
vso
močjo
na
površje
.
V
splošnem
opažamo
,
da
tudi
najpriprostejši
človek
,
navaden
kmet
in
delavec
,
začenja
spoznavati
,
koliko
je
kot
človek
vreden
.
Oba
segata
rada
po
dobrih
knjigah
,
oba
se
udeležujeta
zborovanj
,
v
katerih
se
jima
vnema
duh
in
srcé
za
dobro
,
plemenito
.
Vse
to
je
dokaz
,
da
je
še
nekaj
višjega
v
njima
nego
li
navadna
zmožnost
za
pridobivanje
vsakdanjega
—
kruha
!
Tako
se
polagoma
pripravlja
ves
človeški
rod
za
velika
vprašanja
,
katera
mu
bo
skupno
rešiti
.
Pravim
:
skupno
!
Ali
naj
ostane
pri
tem
,
da
bi
samo
nekaj
ljudi
,
samo
en
neznaten
odstotek
,
bilo
deležnih
—
človeške
pomladi
?
Ta
odstotek
bi
bil
pač
podoben
oni
pomladi
,
ki
jo
vidimo
v
—
rastlinjakih
,
v
času
,
ko
zunaj
po
širni
naravi
vladata
vihar
in
mraz
.
Ravnokar
pa
sije
pred
nami
zlati
majnik
s
svojim
čara
polnim
cvetjem
in
zelenjem
.
Kamor
pogleda
oko
—
vse
cvete
in
zeleni
,
—
vesoljna
pomlad
je
tu
!
Ali
si
naj
ob
pogledu
na
ta
zlati
majnik
ne
želimo
vroče
,
da
preidi
splošna
—
človeška
pomlad
iz
—
»
rastlinjakov
«
nekaterih
izvoljenih
,
na
vse
ljudi
te
zemlje
?
A
še
več
!!!
Ko
gledaš
,
cenjeni
čitatelj
,
cenjena
čitateljica
v
to
lepo
pomlad
pred
seboj
,
—
ali
te
ne
navdaja
slutnja
o
nekem
drugem
večjem
in
—
večnem
majniku
?
Ob
krasotah
,
ki
ti
jih
nudi
ta
zemski
majnik
,
pač
želiš
,
da
bi
to
mlado
,
duhteče
veselje
ne
šlo
od
nas
—
še
bolj
pa
želiš
,
da
bi
po
tem
,
žal
,
minljivem
majniku
zasijal
drug
,
neminljivi
in
še
krasnejši
maj
!
Da
,
ali
se
ti
ne
zdi
,
ko
gledaš
to
pomlad
,
kakor
bi
bila
ona
le
—
prozorna
tanjčica
,
skozi
katero
prav
rahlo
sije
oni
večni
majnik
—
nebesa
?
In
ako
opazuješ
celo
to
življenje
,
ali
se
ti
ne
zdi
ravnotako
prozorna
slika
,
skozi
katero
rahlo
odseva
ono
veliko
življenje
,
ki
je
tam
v
silovitem
ozadju
,
v
—
nebesih
?
Ali
potemtakem
ne
čutiš
,
kako
velikanskega
,
nad
vse
praktičnega
pomena
je
vprašanje
—
o
nebesih
?
Vprašanje
,
katero
se
po
krivici
zanemarja
,
ker
uprav
s
tem
vprašanjem
v
zvezi
je
ono
veliko
vprašanje
o
skupnem
cilju
človeštva
na
zemlji
,
katero
vprašanje
bo
,
v
dosego
splošne
človeške
pomladi
,
moralo
rešiti
—
vsevkupno
človeštvo
.
A
da
bo
človek
za
to
veliko
rešitev
sposoben
,
mora
konečno
začeti
opazovati
svet
in
življenje
skozi
—
očala
,
ki
mu
razločno
kažejo
ono
sijajno
—
peršpektivo
.
Da
je
to
mogoče
,
naj
dokazuje
sledeči
roman
!
Velika
,
senzacijonalna
razkritja
,
ki
stopajo
v
romanu
na
površje
,
naj
slednjič
razženó
megle
dvoma
o
stvareh
,
katere
ne
dopuščajo
dvoma
in
naj
bodo
v
—
tolažbo
onim
hrepenečim
dušam
,
ki
,
izmučene
od
življenja
prevar
,
potrebujejo
tolažbe
!
V
majniku
1905.
„
Kje
so
nebesa
?
“
Naše
življenje
je
skrivalnica
,
v
kateri
z
nekoliko
izurjenim
očesom
,
lahko
zapaziš
nebesa
...
Do
blizu
zadnjih
let
preteklega
stoletja
je
živel
na
Francozkem
,
v
tej
domovini
velikih
mož
,
politik
in
učenjak
,
okoli
čegar
malo
znane
osebe
so
se
razvili
posebni
politični
dogodki
ne
le
Francozke
same
,
marveč
tudi
drugih
držav
.
Mož
,
dasi
ni
igral
na
zunaj
velike
vloge
,
je
vendar
veliko
pripomogel
k
temu
,
da
si
države
in
narodi
niso
že
davno
skočili
v
lase
ter
da
ni
že
skoro
vse
končalo
v
bratomornem
klanju
.
Kdo
ve
,
kaj
bi
bilo
na
svetu
danes
,
kaka
strašna
tema
revščine
bi
krila
narode
te
zemlje
,
da
ni
bilo
tega
moža
!
Skoro
se
zdi
neverjetno
in
vendar
je
tako
,
kar
bode
za
las
dokazano
v
tem
romanu
!
Kakor
pa
je
gotovo
to
,
tako
gotovo
je
tudi
,
da
bi
še
marsikaj
slabega
izginilo
in
veliko
dobrega
oživilo
,
ako
bi
ta
duh
še
živel
in
delal
.
So
ljudje
,
kateri
s
svojim
mogočnim
duhom
tako
uplivajo
na
druge
,
da
se
more
reči
:
oni
vladajo
svet
.
Vladarji
,
diplomatje
,
ministri
in
druge
javne
osebe
so
le
izvrševalci
njihovih
velikih
idej
,
katere
so
morda
izrekli
kje
v
prijateljskem
krogu
ali
pustili
zapisane
ležati
v
kaki
gostilni
,
na
izprehodu
ali
na
kakem
drugem
očitnem
kraju
.
Ideja
se
je
raznesla
,
razplodila
,
prišla
v
knjige
,
parlamente
,
zakonike
in
ta
ali
oni
»
visoki
državnik
«
i.
t.
d.
jo
je
izdal
za
svojo
—
o
izvoru
iste
nikdo
slutil
ni
;
—
dosti
da
je
koristila
in
bi
morda
še
bolj
,
da
je
tu
in
tam
niso
pokvarili
in
s
primesjo
lastnih
,
manj
duhovitih
,
manj
izvirnih
včasih
dosegli
nepopoln
uspeh
.
Mogoče
,
ako
bi
se
ideje
takih
skrito
delujočih
duhov
nepokvarjene
vporabljale
za
javni
blagor
,
bi
bila
že
davno
odstranjena
s
sveta
napaka
,
katero
je
,
po
globokem
izreku
tega
moža
,
pred
tisoč
in
toliko
leti
zakrivil
kak
—
rimski
senator
ali
kak
drugi
nepremišljeni
državnik
one
nepremišljene
dobe
in
katera
napaka
se
je
razširjala
dalje
in
dalje
tako
usodepolno
,
da
danes
države
več
izdajo
za
—
morilna
orožja
,
nego
za
naprave
mirnega
in
srečnega
napredka
!
Da
je
po
takem
napredku
resnično
hrepenel
in
zanj
deloval
z
vsemi
močmi
svojega
velikega
duha
—
junak
našega
romana
,
o
tem
priča
njegovo
življenje
,
ki
je
bilo
,
dasi
skrito
,
eno
najzanjmivejih
,
kar
jih
pozna
zgodovina
velikih
duhov
.
Že
v
svoji
mladosti
kot
nedorasel
deček
je
baron
d
’
Honcourt
—
recimo
mu
tako
,
ker
pravega
imena
z
ozirom
na
njegovo
tajno
misijo
nočem
in
ne
smem
povedati
—
kazal
nenavadne
duševne
darove
.
Zaradi
tega
ga
je
njegov
strijc
,
ki
je
bil
general
v
armadi
Napoleona
I.
in
zelo
bogat
človek
,
kakor
so
navadno
generali
,
kateri
nastopajo
v
vojni
,
zarana
dal
v
Pariz
,
da
se
ondi
vsestranski
izšola
in
visoko
izobrazi
.
Previdni
mož
,
kateri
je
kot
vojak
tudi
nosil
sloveče
ime
,
je
že
naprej
računal
s
tem
,
da
bo
nadarjeni
deček
enkrat
»
nekaj
posebnega
«
.
No
,
general
se
ni
varal
.
Ko
je
mladi
baron
dovršil
svoje
študije
,
bil
je
,
petindvajsetleten
,
že
skoro
do
cela
veščak
v
raznih
strokah
vede
in
umetnosti
.
V
fiziki
,
kemiji
,
modroslovju
,
naravoslovju
,
jeziko
-
in
zgodovinoslovju
;
v
slikarstvu
,
glasbi
in
še
nekaterih
drugih
vedah
in
umetnostih
je
bil
kakor
doma
.
Posebno
rad
se
je
bavil
z
zemljepisjem
in
narodopisjem
ter
verskimi
študijami
...
Nad
vse
pa
je
gorel
za
astronomijo
ali
zvezdoslovje
,
kateri
vedi
je
posvetil
največ
svojega
časa
in
v
kateri
se
je
dvignil
do
tolike
dovršenosti
,
da
so
prvi
veščaki
na
tem
polju
že
takrat
dejali
o
njem
,
da
ima
célo
vsemirje
»
v
malem
prstu
«
ter
da
bo
v
tej
stroki
gotovo
še
iznenadil
svet
z
novimi
,
velikimi
razkritji
.
Da
je
bil
mladi
in
lepi
d
’
Honcourt
tudi
družabno
visoko
izobražen
,
o
tem
ni
da
govorimo
.
Saj
je
imel
v
Parizu
,
tej
univerzi
življenja
,
med
številnimi
znanci
svojega
strijca
in
v
drugih
odličnih
krogih
dovolj
prilike
,
da
tudi
ta
del
naukov
z
odliko
absolvira
.
—
Razume
se
,
da
se
je
general
svojega
nečaka
,
o
katerem
je
iz
mesta
dobival
najugodnejša
poročila
,
silno
razveselil
,
ko
je
Ie-ta
nekega
lepega
poletnega
popoludne
prišel
iz
Pariza
ter
položil
predenj
cel
zavitek
najboljših
spričeval
.
Stari
general
je
živel
na
enem
svojih
gradov
,
kateri
so
iz
rok
raznih
umrlih
sorodnikov
polagoma
prešli
v
njegovo
posest
.
Kdor
bi
hotel
pisati
zgodovino
teh
gradov
in
tudi
po
večini
način
in
pota
,
po
katerih
so
prešli
v
last
generala
,
ki
je
bil
slučajno
bližnji
ali
daljni
sorodnik
zadnjih
njihovih
lastnikov
,
moral
bi
napisati
knjige
.
Bila
bi
nad
vse
zanimiva
zgodovina
!
General
se
za
to
ni
dosti
brigal
,
ker
je
kot
star
vojskovodja
v
krvavih
vojnah
Napoleonovih
izgubil
malone
ves
čut
do
človeške
usode
.
Izmed
gradov
,
katerih
srečni
lastnik
je
postal
,
si
je
izbral
onega
,
ki
mu
je
najbolje
ugajal
.
Tu
si
je
ustanovil
vse
po
svoji
volji
in
živel
je
kot
kralj
na
svojem
prestolu
.
Štedil
ni
,
ker
je
imel
že
od
posestev
ogromne
dohodke
,
in
tako
je
zamogel
od
življenja
sprejeti
vse
,
karkoli
mu
je
nudilo
.
Po
zimi
je
preživel
čas
v
velikem
mestu
,
v
krogu
živahne
olikane
družbe
,
—
ko
pa
je
nastopila
cvetoča
pomlad
,
vrgel
se
je
v
naročje
zdrave
prirode
,
v
katere
krasotah
se
je
naslajal
,
živeč
ob
spominih
svoje
viharne
preteklosti
.
—
Tu
sredi
lepe
prirode
torej
je
mladi
d
’
Honcourt
dobil
svojega
strijca
onega
znamenitega
poletnega
dne
,
ko
je
zaključil
učno
dobo
svojega
življenja
in
stopil
čez
prag
nove
,
še
zanimiveje
dobe
—
dela
in
uživanja
.
Stari
general
se
je
nahajal
baš
v
svoji
»
bojni
dvorani
«
,
kakor
je
imenoval
prostor
,
kjer
je
hranil
veliko
zbirko
raznovrstnega
orožja
,
katero
je
prinesel
seboj
od
raznih
krvavih
izletov
z
»
velikim
cesarjem
«
,
ko
vstopi
nečak
.
S
polnim
navdušenjem
mu
strijc
seže
v
roko
,
ga
objame
in
poljubi
.
»
Dobrodošel
,
dobrodošel
,
moj
,
enfant
terrible
!
«
mu
kliče
drugo
na
drugo
,
v
lice
rudeč
ko
rak
.
»
Kako
prav
,
da
si
prišel
!
Zdaj
bova
skupaj
živela
,
skupaj
uživala
!
Kako
zelo
sem
že
hrepenel
,
jaz
starec
,
po
tem
,
da
bom
imel
pri
sebi
mlado
moč
!
—
Glej
,
ravnokar
sem
ogledoval
te
spomine
preteklih
dnij
.
O
mladost
,
mladost
!
Ko
je
bil
človek
mlad
,
vsaj
mlajši
,
—
kako
življenje
je
bilo
to
pod
—
zlatim
cesarjem
!
To
je
bil
človek
!
—
Ne
,
bog
!
To
se
je
živelo
,
kamor
smo
prišli
!
Res
je
tekla
kri
v
potokih
,
a
živelo
se
je
—
nebeško
!
Solnce
je
peklo
na
nas
,
kakor
bi
se
bližalo
zemlji
;
—
godbe
so
svirale
,
kakor
bi
bili
uglasbeni
vsi
solnčni
žarki
;
—
bojni
krik
se
je
razlegal
,
kakor
bi
bila
prišla
vsa
pekla
na
pomoč
armadam
,
znoj
in
kri
sta
lila
skupaj
raz
čelo
in
s
telesa
ter
izmivala
madeže
ljudske
neumnosti
,
—
a
človeku
se
je
srce
dvigalo
radosti
in
čutil
si
,
da
si
več
kot
človek
!
Hej
,
ako
bi
moglo
govoriti
vse
to
orožje
!
To
bi
bila
povest
,
—
to
bi
bili
odmevi
onih
zlatih
,
mladih
dnij
!
Toliko
rečem
:
nekaj
groznega
so
te
vojne
,
a
če
vže
morajo
biti
,
imeti
morajo
za
vojskovodjo
Napoleona
,
ali
pa
naj
se
ljudje
ne
utikajo
v
take
reči
!
«
Stari
vojskovodja
se
je
tako
razgrel
,
da
mu
je
jel
kapati
znoj
z
gorečega
čela
,
—
bil
je
ves
v
svojem
elementu
.
Baronu
pa
je
šel
mraz
po
kosteh
ob
njegovem
pripovedovanju
.
Ali
ni
bilo
morda
posebno
naključje
,
da
je
on
,
čegar
življenja
naloga
je
bila
v
tako
ojstrem
nasprotju
s
tem
,
kar
je
govorila
ta
grozna
dvorana
,
ravno
koj
ta
prvi
dan
moral
prestopiti
nje
prag
?
In
general
je
nadalje
pripovedoval
svoje
spomine
iz
onih
krvavih
dnij
,
pod
katerih
jekleno
težo
je
stokal
svet
.
»
Glej
,
Rihard
,
tale
meč
!
Ta
je
od
Termofilov
...
«
reče
in
seže
po
dolgem
zarjavelem
meču
,
ki
je
visel
ravno
nasproti
vhodu
.
A
v
trenutku
,
ko
je
general
hotel
pripovedovati
krvavo
zgodovino
tega
meča
,
zadone
od
nekod
čudoviti
akordi
harfe
,
h
katerim
se
oglasi
milobno
žensko
petje
.
Bila
je
mehka
,
v
srce
segajoča
melodija
neke
pesmi
,
na
katere
vsebino
bi
se
človek
ne
mogel
prav
spomniti
,
tudi
ako
bi
poznal
vse
skladbe
te
zemlje
,
katera
pa
bi
se
vendarle
morala
vsakomur
zdeti
zelo
znana
.
Ta
melodija
je
s
čudnimi
glasovi
,
kakor
očitajoče
,
donela
na
uho
obema
možkima
,
ki
sta
jo
strme
poslušala
.
»
Kaj
je
to
?
«
hitro
vpraša
baron
ter
iznenaden
pogleda
svojega
strijca
.
General
,
kateremu
je
,
kakor
bi
okamenel
ob
teh
glasovih
,
kar
obtičal
v
roki
zarjaveli
meč
,
ni
koj
odgovoril
na
vprašanje
nečakovo
;
potem
pa
se
mu
je
zgubančilo
čelo
in
dejal
je
mršavo
:
»
Ah
kaj
,
te
babe
!
Že
mi
je
žal
,
da
sem
jih
vzel
pod
streho
.
Prijatelj
v
mestu
me
je
prosil
,
da
jih
vzamem
za
to
poletje
,
češ
,
da
so
bolehne
.
Človek
je
predober
.
In
zdaj
jih
imam
na
vratu
!
Niso
tu
še
teden
dnij
,
pa
že
sem
jih
sit
.
Vedno
to
brenkanje
,
vedno
to
bolehno
prepevanje
!
To
ni
za
ljudij
moje
vrste
!
«
»
A
kdo
so
?
Od
kodi
?
«
vpraša
z
rahlim
zanimanjem
baron
.
»
No
,
zdi
se
mi
,
da
se
hočeš
za
nje
zanimati
!
Pač
bi
ne
imel
boljšega
!
No
,
mlad
si
,
ne
zamerim
ti
.
Mlad
mož
se
mora
zanimati
za
vse
.
Kdo
so
?
I
no
,
imenuje
se
komtesa
Klara
de
Padrillac
in
njena
mati
,
če
se
ne
motim
,
je
vdova
onega
grofa
Padrillaca
,
ki
je
dal
pred
nekterimi
leti
glavo
rabeljskemu
meču
Jakobincev
.
Sploh
so
ljudje
obubožali
in
človek
jih
ima
bolj
iz
usmiljenja
,
dokler
jih
ne
vrže
izpod
strehe
!
«
Baron
se
zamisli
in
strmeč
pred
se
,
poluglasno
izgovarja
:
»
Padrillac
!
Padrillac
!
To
ime
se
mi
zdi
jako
znano
—
—
«
»
Že
mogoče
!
«
odgovori
general
.
»
Ako
bi
bili
to
oni
Padrillac
,
potem
leži
na
njih
rodbini
neka
globoka
skrivnost
,
katero
razjasniti
me
že
dolgo
zanima
,
«
govori
baron
počasi
in
zamišljeno
.
»
No
,
tudi
to
je
mogoče
!
In
zdaj
se
ti
ponuja
ugodna
prilika
za
eksperimente
!
Jutri
te
seznanim
ž
njima
in
potem
ti
dovolim
,
da
se
tudi
zaljubiš
vanjo
,
ako
te
to
morda
pripelje
bliže
zanimivemu
cilju
!
«
se
smeje
general
,
pograbi
svojega
nečaka
pod
pazduho
ter
ga
pelje
iz
dvorane
.
»
Zdaj
pojdiva
!
Ti
že
še
natanjčno
povem
zgodovino
te
moje
zbirke
.
Časa
bo
dovolj
,
ker
zdaj
moraš
ostati
pri
meni
,
dokler
ne
nastopiš
imenitne
javne
službe
,
katerih
se
ti
bo
nudilo
na
vsaki
prst
deset
!
«
Oba
možaka
se
podasta
iz
hiše
ven
v
cvetočo
naravo
,
a
mladi
baron
se
pri
tem
skrivaj
ozre
po
oknih
gorenjega
nadstropja
,
da
ne
bi
morda
zagledal
one
čarobne
pevke
.
In
prav
v
onem
trenutku
se
je
prikazalo
v
oknu
bledo
lice
mlade
ženske
,
katere
velike
,
temne
oči
so
se
srečale
z
njegovimi
...
Mladeneč
je
močno
pordel
in
se
moral
zatajiti
,
da
se
ni
izdal
pred
strijcem
,
ki
bi
se
zdaj
takim
»
otročarijam
«
le
porogljivo
smejal
.
Zunaj
,
pred
gradom
general
hkratu
obstane
,
njegov
pogled
splava
čez
bližnji
hrib
,
za
katerim
je
plapolalo
,
podobno
živemu
srebru
,
popoludanje
nebó
.
Ne
ve
se
ravno
,
kaj
se
je
uprav
tisti
trenutek
godilo
v
duši
starega
moža
,
a
čez
lice
mu
gre
jasni
odsev
notranje
radosti
,
ko
reče
:
»
Ali
ni
to
krasen
svet
,
moj
dragi
Riko
?
«
»
Res
,
ta
svet
je
lep
!
«
odgovori
baron
nekoliko
raztresen
,
vendar
s
povdarkom
polnim
samozavesti
.
»
Poglej
na
desno
,
poglej
na
levo
!
Sami
vrtovi
,
sami
raji
!
Koliko
rajev
ima
ta
naš
krasni
svet
!
—
Ti
pisani
cvetoči
travniki
,
ti
smaragdni
,
valoviti
gozdi
!
Pa
poglej
,
Riko
,
v
njih
vse
živi
,
vse
živi
!
Ali
vidiš
,
kako
se
giblje
po
travnikih
?
To
cvetje
je
živo
!
In
gozd
se
premiče
,
—
v
zelenju
njegovem
se
pretaka
življenje
,
v
tem
zelenju
je
neki
veliki
duh
!
In
reci
,
če
ni
to
res
?
«
Mladi
učenjak
pogleda
svojega
strijca
začuden
,
ker
ni
mogel
prav
verjeti
,
da-li
je
to
še
tisti
osorni
,
brezčutni
vojskovodja
,
s
katerim
je
ravnokar
stal
notri
—
sredi
morilnega
orožja
.
Ali
se
je
varal
,
ko
je
za
hip
sam
pri
sebi
—
drugače
mislil
o
njem
?
Ali
pa
je
morda
vplivalo
nanj
vendarle
tisto
—
petje
?
Tudi
lahko
,
da
upliva
narava
!
Zakaj
pa
bi
stari
ljudje
ne
bili
pristopni
lepoti
narave
?
Saj
je
duša
tudi
v
starih
ljudeh
večno
mlada
!
Z
nežnim
smehljajem
okoli
usten
,
odgovori
na
strijčevo
vprašanje
:
»
O
tem
bi
se
dalo
veliko
govoriti
—
—
«
»
Kaj
ne
da
,
kaj
ne
da
?
«
seže
hitro
vmes
general
in
še
brž
dostavi
:
»
O
midva
bi
to
znala
!
Z
učenim
človekom
se
da
vse
govoriti
!
«
»
Kdo
bi
mogel
tajiti
,
«
—
dopolni
baron
svoj
začeti
stavek
—
»
kdo
bi
mogel
tajiti
,
da
živi
duševno
tudi
zelenje
in
cvetje
,
kakor
vse
drugo
?
Saj
dobiva
poslednja
bilka
svoj
lepi
obstanek
iz
istega
vira
,
kakor
vse
drugo
,
kakor
mi
!
In
ta
vir
je
velik
,
—
neizčrpen
!
«
»
Vidiš
,
zdaj
si
se
že
pokazal
učenjaka
!
Že
vidim
,
že
vidim
,
fantič
,
da
v
tebi
nekaj
tiči
!
O
,
to
sem
koj
vedel
!
Pa
to
je
previsoko
za
zdaj
.
Jaz
pravim
:
meni
bi
zadostovalo
,
živeti
vedno
tako-le
sredi
tako
lepe
narave
,
zdrav
,
zadovoljen
,
vesel
,
—
vedno
!
To
moram
poudarjati
!
Potem
ne
želim
nič
drugega
,
—
niti
v
nebesa
si
ne
želim
,
in
če
bi
jih
bilo
deset
!
«
»
Nebesa
?
«
poprime
hitro
za
besedo
baron
.
»
Tudi
o
tem
predmetu
bi
se
dalo
nekoliko
govoriti
.
«
»
Kaj
,
—
o
nebesih
?
Beži
,
beži
!
To
pač
ni
noben
predmet
,
o
tem
pač
ni
mogoče
govoriti
,
—
menim
vsaj
ne
učenim
ljudem
.
Za
prosto
ljudstvo
,
—
ne
rečem
...
«
»
Nasprotno
!
Baš
učenost
se
mnogo
peča
s
tem
vprašanjem
—
seveda
z
raznega
stališča
!
«
»
Če
je
pa
tako
,
—
potem
sem
koj
drugih
misli
.
O
,
za
take
reči
sem
vedno
pripravljen
,
—
ker
mene
zanima
vse
,
s
čemer
se
peča
učenost
.
Ker
uk
,
veda
,
to
je
moj
princip
.
Torej
o
tem
se
bomo
še
čvrsto
zabavali
...
pozneje
!
In
veš
kaj
!
Tudi
našega
župnika
pritegnemo
v
pogovor
.
Mož
ima
dovolj
visoke
nazore
o
tem
in
onem
in
jaz
sem
mu
zelo
naklonjen
.
Veselilo
ga
bo
,
ko
izve
,
da
si
tu
in
da
nameravaš
tu
ostati
!
Zdaj
pa
,
ako
ti
drago
,
idiva
na
kozarec
dobre
kapljice
.
Sicer
imam
vino
doma
,
a
v
gostilni
vse
bolje
diši
.
Do
tja
imava
le
dober
četrt
ure
,
—
pa
se
sprehodiva
po
naši
lepi
okolici
,
—
po
naših
rajih
,
hočem
reči
.
Ha
,
to
je
vendar
nekaj
posebnega
;
ako
človek
hodi
po
—
svojem
!
Kamor
pogledaš
,
vse
naše
,
moj
Riko
,
vse
naše
!
V
gostilni
dobiš
tudi
lepo
sobo
za
prenočišče
.
Oprosti
sicer
;
rad
bi
ti
postregel
tu
,
a
saj
veš
,
zaradi
mojih
gostov
,
—
ne
spodobi
se
in
jaz
na
to
zelo
držim
.
Tudi
v
drugih
gradih
je
sedaj
polno
gostov
—
saj
ti
je
znano
,
da
po
leti
dajemo
v
najem
.
Vrhu
tega
pa
bi
ti
bilo
predaleč
...
«
»
Hvala
lepa
za
Vašo
skrb
,
gospod
strijc
«
spregovori
zdaj
hitro
baron
in
pokaže
z
roko
na
bližnji
hrib
na
katerem
stoji
samoten
grad
,
»
a
jaz
prenočim
tu
gori
na
Grebenu
«
.
Kakor
bi
ga
bil
pičil
gad
,
ki
je
prilezel
izpod
grma
,
se
ob
teh
besedah
svojega
nečaka
prestraši
general
.
Vsa
kri
mu
izgine
iz
lic
in
ves
iznenaden
pravi
:
»
Gori
na
Grebenu
,
da
hočeš
prenočiti
?!
«
»
Da
,
gori
,
ako
mi
dovolite
,
gospod
strijc
?
«
»
O
tem
,
da
bi
ti
ne
dovolil
,
ni
govora
,
to
veš
.
A
pomisli
vendar
!
Tam
gori
,
v
tej
samoti
!
Saj
vendar
veš
,
da
ta
naš
grad
je
prazen
,
da
ne
prebiva
v
njem
več
živa
duša
!
«
hiti
general
vidno
razburjen
.
»
O
jaz
si
že
posteljem
,
gospod
strijc
,
za
me
ne
skrbite
!
«
odvrne
baron
prostodušno
.
»
V
gradu
ni
ničesar
ko
gole
stene
,
«
nadaljuje
general
in
si
prizadeva
,
da
bi
odvrnil
nečaka
od
te
nesrečne
misli
.
»
A
ne
samo
to
,
marveč
,
—
saj
ti
je
tudi
znano
,
da
na
Grebenu
—
straši
?
«
Zadnjo
besedo
je
general
izgovoril
skoro
šepetaje
in
se
nagnil
bližje
k
ušesom
svojega
strijčnika
.
»
Ha
,
ha
,
ha
!
Ali
to
verujete
,
gospod
general
?
«
vpraša
z
glasnim
smehom
in
šegavo
baron
,
ker
očividno
ga
zabava
strijčeva
neumevna
strahopetnost
.
»
Ti
se
smeješ
,
ker
ne
veruješ
!
«
odvrne
ta
zdaj
z
zelo
resnim
glasom
.
»
A
jaz
ti
rečem
,
da
je
to
resnica
,
ker
sem
se
prepričal
na
svoje
oči
.
Da
,
na
svoje
oči
,
moj
Riko
!
Ne
verujem
,
kar
si
bodi
,
a
to
je
kaj
druzega
!
Tudi
me
ni
strah
.
Ha
!
Stari
vojskovodja
,
ki
je
prespal
in
prebdel
neštevilno
noči
med
kupi
mrličev
na
bojišču
,
ko
so
se
zvezde
in
luna
tresle
groze
,
—
pa
strah
!
Glej
,
a
to
je
vse
kaj
druzega
!
V
tem
tiči
nekaj
čudnega
,
v
tem
Grebenu
!
To
niso
strahovi
in
duhovi
,
kakor
navadno
,
to
je
nekaj
kar
sega
daleč
čez
!
—
Vidiš
,
ti
ljudje
,
to
priprosto
ljudstvo
menim
,
ima
včasi
tudi
svoje
dobre
misli
.
In
to
ljudstvo
tu
okoli
,
—
no
,
pa
saj
veš
,
je
še
prej
pripovedovalo
o
strahovih
na
Grebenu
,
ko
je
še
živel
tvoj
stari
srijc
,
baron
Henrik
d
’
Honcourt
,
ekscelenca
in
bivši
dvorni
komornik
Nj
.
Veličanstva
Ludovika
XVIII.
Odkar
pa
je
stari
gospod
,
ta
daleč
znani
čudak
,
na
še
vedno
neznani
in
nepojasneni
način
izginil
z
grada
in
sveta
,
od
tega
časa
gori
ni
miru
.
Živi
človek
,
niti
živina
ne
vztrpi
,
ti
pravim
!
Zaradi
tega
sem
grad
pustil
izprazniti
do
zadnje
bilke
.
Le
soba
starega
barona
,
v
kateri
je
samotaril
in
sanjaril
na
svojih
neumljivih
izumih
,
je
ostala
nedotaknjena
!
Zaradi
tega
te
prosim
,
Riko
,
ubogaj
me
,
ne
hodi
gori
,
utegnilo
bi
se
ti
kaj
pripetiti
!
«
Stari
vojščak
je
tako
milo
prosil
,
da
je
mlademu
baronu
segalo
v
dno
srca
.
Kmalu
bi
se
bil
dal
preprositi
in
bi
bil
odstopil
od
svojega
sklepa
.
A
nekaj
posebnega
ga
je
vleklo
tja
gori
,
nekaj
,
čemur
se
ni
mogel
protiviti
.
Zato
odgovori
z
ozirom
na
boječnost
svojega
strica
,
rahlo
in
prizanesljivo
:
»
To
so
vendarle
vraže
,
gospod
strijc
in
jaz
jim
ne
verujem
!
Ali
če
bi
tudi
res
kaj
bilo
,
hotel
bi
se
na
svoje
oči
prepričati
in
stvar
potem
morebiti
znanstveno
preiskati
.
Kdo
ve
,
morda
se
iz
tega
celo
kaj
naučim
!
«
Beseda
»
znanstveno
«
je
na
generala
toliko
vplivala
,
da
zdaj
ni
več
ugovarjal
svojemu
nečaku
marveč
mu
pustil
,
da
naredi
kakor
hoče
.
»
No
,
dobro
!
«
pravi
in
potegne
barona
seboj
,
s
katerim
se
je
bil
ob
tem
pogovoru
sred
pota
ustavil
.
»
No
,
dobro
!
Stori
kakor
hočeš
!
Ako
te
stvar
zanima
z
znanstvene
strani
,
potem
se
udam
.
Kajti
vedi
žrtvujem
vse
,
tudi
skrb
za
te
.
A
to
ti
povem
:
pazi
se
in
ne
poslušaj
starega
barona
,
ako
bi
te
vabil
,
da
greš
ž
njim
kdo
ve
kam
—
v
»
globočino
neba
«
!
Ker
,
ako
bi
se
dal
zmotiti
,
telebneš
čez
skalovje
v
prepad
in
si
razbiješ
črepinjo
kakor
jajce
,
kakor
se
je
zgodilo
zadnjemu
oskrbniku
Roualdu
,
katerega
so
pred
pol
letom
našli
pod
pečinami
Grebena
.
V
večjo
varnost
hočem
naprositi
ondi
krčmarja
Bideauta
,
da
gre
s
teboj
prenočit
.
Ako
pa
boš
hotel
še
nadalje
v
svrho
svojih
študij
prenočevati
tam
gori
,
pa
si
vzemi
za
slugo
našega
poštnega
sela
.
Mož
je
kot
moj
bivši
sluga
pri
vojakih
prebil
z
manoj
vse
boje
in
se
ne
boji
ne
pekla
ne
vraga
,
še
manj
se
bo
bal
sence
starega
barona
.
«
»
Dobro
,
kakor
želite
,
gospod
strijc
!
«
odgovori
baron
in
v
tem
se
približata
gostilni
.
—
Notri
v
gostilniškem
prostoru
je
bilo
zelo
prijazno
.
Dve
okrogli
mizi
,
pogrnjeni
s
snegobelimi
damastno-platnenimi
prti
,
ki
sti
se
blesteli
kakor
snežni
kristali
v
ojstri
zimi
,
sti
stali
v
njem
in
okrog
miz
izrezljani
stoli
iz
tamnega
lesa
,
katere
je
general
daroval
iz
vitežke
dvorane
grada
Grebena
.
Med
okni
je
plala
popoludanja
toplota
okrog
zelenja
,
ki
je
sililo
notri
med
železnim
omrežjem
,
a
v
prostoru
samem
je
vladal
prijeten
hlad
.
In
glej
tu
notri
je
sedel
župnik
d
’
Aubry
in
si
hladil
vroče
čelo
,
od
katerega
je
rosil
znoj
,
da
je
moral
v
enomer
privzdigavati
klobuk
in
se
brisati
z
veliko
višnjevo
ruto
.
»
Ravno
prav
,
gospod
župnik
,
ravno
prav
!
«
kliče
general
,
ugledavši
gospoda
že
od
daleč
.
»
Ravno
prav
,
pa
ne
bo
treba
hoditi
k
Vam
predstavljati
našega
novega
deželana
.
Tu
je
!
«
S
temi
besedami
pol
šaljivi
general
predstavi
župniku
svojega
nečaka
,
ki
se
uljudno
prikloni
in
molče
poda
župniku
roko
.
»
Prav
veseli
me
,
gospod
baron
d
’
Houcourt
da
ste
nas
zopet
osrečili
s
svojim
prihodom
!
«
reče
župnik
,
dvignivši
se
s
stola
;
v
levi
roki
držeč
ruto
in
klobuk
a
desno
elegantno
prožeč
baronu
.
»
Tudi
mene
veseli
,
gospod
župnik
,
da
Vas
nahajam
še
vedno
zdravega
in
čvrstega
—
duševnega
varuha
naše
lepe
doline
!
«
spregovori
baron
z
izbrano
prijaznostjo
.
»
Gospod
baron
ostane
gotovo
zdaj
več
časa
med
nami
«
meni
župnik
,
zavzame
zopet
svoj
prostor
in
na
prijazno
zahtevo
svojih
visokih
prijateljev
pokrije
si
zopet
glavo
.
»
Gotovo
,
gotovo
!
«
pritrdi
general
veselo
.
»
On
ostane
med
nami
,
naš
izborni
Riko
!
Zdaj
bo
novo
življenje
v
naši
dolini
!
«
»
Prav
zares
«
,
pristavi
župnik
»
to
jaz
vedno
pravim
:
ako
je
že
narava
sama
na
sebi
nekaj
lepega
,
vzvišenega
,
dobiva
še
tem
večjo
vrednost
,
tem
večji
čar
,
ako
prebivajo
v
njej
visoko
izobraženi
ljudje
«
.
»
Aha
,
smo
že
skupaj
!
«
reče
general
ter
si
mane
roki
.
»
Smo
že
skupaj
!
Saj
sem
vedel
:
gospod
župnik
in
moj
nečak
,
to
bo
družba
!
Če
to
ne
bo
zanimivo
—
—
zares
,
kar
veselim
se
uže
!
Apropos
!
Ali
veste
,
da
sva
si
z
nečakom
že
izbrala
zanimiv
predmet
za
prvi
pogovor
,
na
kateri
Vas
povabim
jutri
popoludne
,
ako
Vam
drago
,
gospod
župnik
.
«
»
Zelo
me
bo
veselilo
!
«
odgovori
poslednji
smehljaje
.
»
Glejte
,
ravnokar
sem
bil
tudi
namenjen
k
Vam
...
«
»
K
nam
...?
«
»
To
se
pravi
,
v
vaš
častiti
grad
...
«
»
A
!
Morda
k
mojim
gostom
?
«
»
Uganili
!
K
grofici
Padrillac
,
katera
me
je
prosila
dušne
tolažbe
.
Zaupati
mi
ima
,
pravi
,
neko
veliko
skrivnost
.
«
»
Skrivnost
,
skrivnost
!
«
reče
general
nekoliko
raztresen
.
»
Ženske
imajo
vedno
skrivnosti
.
In
te
že
menda
posebno
...
»
Stara
grofica
je
bolna
in
tako
je
umevno
,
da
si
hoče
morda
olajšati
dušo
...
«
»
Aha
,
razumem
,
razumem
!
Toda
le
nikakor
umreti
!
Smrti
ne
pustim
pod
mojo
streho
,
gospod
župnik
!
«
hiti
general
polresno
pol
v
šali
.
»
Oho
,
gospod
generali
«
zavrne
starega
vojskovodjo
župnik
z
glasnim
smehom
.
»
Vi
,
kateri
je
zrl
pol
življenja
v
enomer
smrti
v
obličje
,
Vi
,
da
bi
se
bali
smrti
?!
«
»
Smrt
na
bojnem
polju
,
ali
smrt
med
tesnimi
štirimi
stenami
,
to
je
menda
nekaj
druzega
,
gospod
župnik
!
«
odgovori
general
v
strokovnjaškem
tonu
...
»
Sploh
pa
so
menda
v
življenju
trenutki
...
«
General
ni
hotel
dovršiti
tega
stavka
,
katerega
pa
je
župnik
itak
dobro
razumel
in
hitro
segel
v
besedo
:
»
Nikakor
mi
ne
gre
v
glavo
,
zakaj
se
nekateri
ljudje
tako
smrti
bojé
!
Kakor
bi
bila
smrt
nekaj
nenaravnega
,
hudega
!
A
smrt
je
treba
razumeti
,
ker
ona
je
nekaj
velikega
,
epohalnega
v
našem
življenju
,
katero
hoče
biti
umevano
,
kakor
sploh
vse
veliko
.
Ako
se
večina
ljudi
smrti
boji
,
je
znamenje
,
da
je
večina
ljudi
ne
—
razumel
«
Župnik
je
te
besede
govoril
s
toliko
resnobo
,
s
tolikim
globokim
zanosom
,
da
so
nehote
napravile
na
njegova
znanca
močen
utis
.
Mladi
baron
,
ki
je
dosedaj
le
malo
govoril
,
marveč
le
poslušal
in
si
hladil
žejo
z
izborno
pijačo
,
katero
je
prinesel
gostilničar
svojim
gostom
,
je
z
navdušenjem
pritrdil
župnikovim
besedam
.
»
Popolnoma
moj
nazori
!
«
zakliče
žarečega
obraza
.
»
Popolnoma
moj
nazor
!
Ako
se
dá
vse
na
svetu
in
morda
še
izven
sveta
razumeti
,
zakaj
bi
se
ne
dala
razumeti
smrt
?
In
za
človeštvo
bi
bil
velik
napredek
,
ako
bi
se
začelo
vglabljati
in
razumevati
reči
,
ki
stojé
nekoliko
nad
vsakdanjostjo
.
Koliko
lepega
pokvari
pri
posamezniku
strah
pred
smrtjo
!
Koliko
ljudi
se
prerano
postara
iz
strahu
pred
smrtjo
,
—
ali
morda
tudi
že
samo
zaradi
tega
,
ker
mislijo
na
smrt
!
Kako
pa
to
ovira
splošen
napredek
in
—
recimo
,
tudi
srečo
,
to
se
da
sklepati
iz
skupnosti
.
In
,
jaz
bi
trdil
,
da
uprav
ta
strah
pred
smrtjo
provzroča
največje
homatije
na
svetu
.
«
»
Bravo
,
bravo
!
«
kličeta
župnik
in
general
h
kratu
ter
segata
v
roke
baronu
,
čestitajoč
mu
k
tej
duhoviti
definiciji
.
»
To
ste
dobro
povedali
gospod
baron
,
tako
dobro
,
da
bi
jaz
ne
bil
mogel
povedati
bolje
na
prižnici
,
«
reče
odkritosrčno
župnik
.
Generalu
pa
so
se
kar
zrosile
oči
od
same
radosti
.
»
Saj
sem
vedel
,
da
bo
iz
njega
še
nekaj
posebnega
!
«
je
vzkliknil
zaporedoma
.
»
Ali
pa
veš
,
moj
dragi
Riko
,
ali
pa
vesta
,
da
sta
me
prav
krepko
potolažila
?
Odslej
se
nočem
ne
bati
smrti
,
še
manj
pa
misliti
na
njo
,
—
morda
se
pri
tem
še
pomladim
,
ha
,
ha
!
«
»
Misliti
sme
človek
na
to
toliko
,
kakor
na
konja
,
katerega
zajezdi
in
s
katerim
hoče
prijahati
na
en
cilj
,
«
pripomni
župnik
in
se
jame
pripravljati
na
odhod
.
»
Cilj
,
cilj
!
Smo
že
skupaj
!
Smo
že
blizu
predmeta
za
jutrišni
pogovor
,
gospod
župniki
!
«
vzklikne
general
ves
rudeč
od
navdušenja
.
»
Dobro
,
dobro
,
radoveden
sem
,
zelo
sem
radoveden
!
«
meni
župnik
.
»
No
,
zdaj
res
moram
iti
.
Ako
bi
se
častita
gospoda
še
hotela
pomuditi
,
—
v
dobri
uri
sem
zopet
nazaj
!
«
spregovori
dušni
pastir
,
svečano
pozdravi
in
odide
.
»
Na
svidenje
v
eni
uri
!
«
kličeta
za
njim
general
in
baron
.
Župnik
je
držal
besedo
in
se
v
dobri
uri
zares
vrnil
k
znancema
.
Ali
kako
ves
spremenjen
je
bil
zdaj
!
Nič
več
od
one
veselosti
,
nič
več
od
onega
vedrega
lica
!
V
njegovem
obrazu
je
ležal
težek
dušni
mrak
,
iz
njegovih
očij
,
—
katere
je
takoj
pri
vstopu
mrklo
in
pomenljivo
uprl
v
generala
,
—
je
odsevala
velika
otožnost
.
Na
vsem
njegovem
bitju
se
je
poznalo
,
da
se
je
v
tem
času
kratke
pol
ure
zgodilo
nekaj
posebnega
.
General
za
prvi
trenutek
te
izpremembe
v
župniku
ni
opazil
in
je
v
tonu
prejšnjega
razgovora
vzkliknil
:
»
Izborno
,
gospod
župnik
!
Držali
ste
besedo
!
Ali
veste
,
da
vam
moram
še
nekaj
razodeti
?
Pomislite
,
ta
le
gospod
,
moj
nečak
,
hoče
prenočiti
na
Grebenu
!
«
Župniku
se
pri
tem
izvije
samo
en
kratek
»
O
—
!?
«
za
katerim
se
hipno
skrije
izraz
njegovega
potrtega
duha
;
a
general
nadaljuje
:
»
Vsi
moji
prigovori
nič
ne
pomagajo
.
Ali
,
—
pomislite
gospod
župnik
,
ako
bi
se
mu
kaj
pripetilo
,
—
saj
vender
tam
gori
—
straši
...
stari
baron
in
kaj
vem
še
kdo
?!
«
»
Seveda
,
seveda
!
Straši
,
hm
,
—
tako
pripovedujejo
ljudje
.
Pravljice
!
—
A
strahovi
so
,
—
to
je
gotovo
.
—
A
ti
strahovi
so
vse
druge
vrste
,
gospod
general
!
«
Te
besede
je
župnik
govoril
tako
skrivnostno
in
s
tako
tamno
resnobo
,
da
je
general
osupnil
in
postal
pozoren
.
Zdaj
šele
se
je
natančno
ozrl
po
župnikovem
obrazu
in
zapazil
v
njem
spremembo
.
»
Kako
,
—
druge
vrste
,
pravite
?
Kako
naj
to
razumem
?
—
O
!
Oprostite
gospod
župnik
:
kaj
se
vam
je
pripetilo
?
Vi
ste
žalostni
,
vi
ste
potrti
!
O
govorite
!
«
poprašuje
in
skrbno
opazuje
dušnega
pastirja
.
»
O
,
v
naši
domovini
straši
vse
kaj
druzega
!
«
nadaljuje
župnik
pomembno
.
»
O
,
govorite
,
govorite
!
Nekaj
to
pomeni
!
«
kličeta
zdaj
general
in
njegov
nečak
nemirno
.
»
V
naši
domovini
strašé
temne
,
hudobne
pošasti
,
katerih
ne
vidimo
in
ne
slišimo
mi
,
tu
na
deželi
.
A
ti
strahovi
so
nevarni
celi
Franciji
,
še
več
:
celemu
svetu
!
«
»
Recite
,
gospod
župnik
«
,
spregovori
zdaj
general
in
obraz
mu
zadobi
popolnoma
vojaško
stroge
poteze
:
»
Vi
ste
nekaj
izvedeli
pri
teh
ženskah
?
«
»
Da
,
prav
imate
gospod
general
,
«
odgovori
župnik
;
»
to
je
tudi
ona
skrivnost
,
katero
mi
je
imela
razodeti
grofica
de
Padrillac
in
mi
jo
je
tudi
razodela
v
celem
obsegu
.
»
Čujta
torej
,
gospoda
!
V
Parizu
obstoji
zarota
—
hudobnih
duhov
,
katerih
namen
je
,
pripraviti
do
padca
našo
domovino
in
potegniti
v
propad
malone
vso
človeško
družbo
!
«
General
in
baron
pri
teh
besedah
župnikovih
obstrmita
,
kakor
bi
bilo
z
jasnega
neba
treščilo
v
dvorano
.
Skoro
neverjetno
se
jima
zdi
in
vzklik
za
vzklikom
se
jima
izvija
iz
prsij
.
»
Nemogoče
!
Nemogoče
!
Zarota
?!
«
»
Grofica
ne
laže
,
grofica
se
tudi
ne
moti
.
Ona
ima
dokumente
,
neizpodbitne
priče
,
katere
jej
je
izročil
njen
soprog
pred
svojo
žalostno
smrtjo
...
«
»
Ha
!
Kaj
slišim
,
—
to
da
bi
bilo
mogoče
v
naši
Franciji
?
In
kdo
,
kdo
so
ti
!
«
hrumi
zdaj
general
ves
jezen
.
»
Ti
dokumenti
«
,
nadaljuje
župnik
,
»
označujejo
natanjčno
osebe
,
ki
so
zaroto
osnovale
.
Navedena
so
imena
...
visoke
osebe
!
Imena
...
«
»
Francozka
?
—
To
bi
ne
bilo
mogoče
!
«
seže
vmes
general
razdražen
.
»
Za
vprvo
je
to
velika
tajnost
,
katero
sem
obljubil
držati
grofici
.
Pozneje
pa
hočemo
izvedeti
vse
.
Kajti
nosilci
teh
imen
so
osebe
,
katerim
je
tako
malo
varno
bližati
se
,
kakor
deročim
zverinam
—
brez
zanesljivega
orožja
.
A
v
teh
dokumentih
so
sestavljeni
obsežni
načrti
te
zarote
,
—
načrti
,
v
katerih
je
zabeleženo
njeno
delo
za
—
čujte
!
Za
ves
široki
svet
!
«
»
Strašno
!
Neverjetno
!
«
»
Sicer
verjetno
,
ako
se
pomisli
,
da
se
je
v
tej
Francozki
godilo
že
vse
,
kar
si
človeški
um
izmisliti
more
in
da
je
po
nadarjenosti
svojega
ljudstva
in
drugih
udobnih
okoliščinah
ravno
ta
Francozka
bila
določena
,
igrati
prvo
vlogo
med
državami
tega
sveta
—
vlogo
nebeške
države
!
Toda
menda
ravno
zato
je
imela
vedno
najhujših
sovražnikov
,
ki
so
se
zajedali
v
njeno
meso
kakor
paraziti
,
škodljivci
,
ki
so
jej
pripravili
že
toliko
hudih
časov
.
A
vse
,
kar
je
Francija
prebila
dosedaj
,
ni
nič
v
primeri
s
tem
,
kar
jo
čaka
,
ako
se
delo
te
tamne
zarote
posreči
!
«
»
Kar
pa
se
posrečiti
ne
sme
in
—
se
ne
bode
!
«
zakliče
zdaj
baron
v
divjem
žaru
in
udari
z
roko
ob
mizo
.
»
In
glejte
,
to
bi
se
iz
Francije
,
iz
naše
zlate
Francije
potem
širilo
in
širilo
preko
vse
zemlje
,
dokler
da
bi
na
tem
strupu
poginilo
vse
,
vse
!
To
je
namen
zarote
,
to
bi
bilo
delo
satana
,
ki
hoče
uničiti
delo
Stvarnikovo
!
Po
srečnem
naključju
pa
so
prišli
dokumenti
v
roke
grofa
Padrillaca
,
ki
je
poznal
te
nakane
.
Skril
jih
je
na
varnem
kraju
in
le
njegova
soproga
je
vedela
za
nje
,
ki
so
bili
v
železni
škrinjici
zakopani
v
zemljo
.
Seveda
je
bila
to
smrt
grofova
!
Lopovi
so
zaslutili
,
da
bi
bil
utegnil
on
vzeti
jim
te
listine
in
so
ga
iz
zasede
usmrtili
.
Nadejali
so
se
,
da
jih
še
dobe
v
roke
.
A
ker
se
jim
ni
posrečilo
,
začeli
so
preganjati
njegovo
rodbino
.
Izmišljati
so
si
jeli
razne
stvari
in
naprtili
pravdo
za
pravdo
ubogi
,
nedolžni
rodbini
.
Dva
brata
grofova
so
podkupljeni
sodniki
obsodili
v
dosmrtno
ječo
,
kjer
pa
sta
oba
kmalu
umrla
.
Udovi
so
zaplenili
vse
imetje
,
a
njo
in
hčer
hoteli
na
skrivnem
usmrtiti
iz
maščevanja
,
ker
jim
je
grof
izmaknil
one
peklenske
načrte
.
Imeli
so
pripravljene
grozne
muke
,
s
katerimi
bi
bili
do
smrti
trpinčili
ubogi
ženski
,
meneč
,
da
tako
pridejo
v
posest
dokumentov
.
Le
blebetavosti
nekega
starega
sluge
,
ki
je
vso
to
krvavo
nakano
izdal
vašemu
prijatelju
,
je
zahvaliti
,
da
je
grofica
s
svojo
lepo
hčerko
utekla
neusmiljenim
rabljem
.
Po
posredovanju
tega
plemenitega
moža
,
ste
vi
,
gospod
general
,
sprejeli
ženski
pod
svojo
varno
streho
,
kjer
ju
menda
ne
doseže
maščevanje
zarote
...
«
»
Ne
doseže
jih
,
v
to
jamčim
s
svojim
življenjem
!
«
zagrmi
zdajci
general
in
pograbi
z
roko
ob
svojo
stran
,
kakor
vsikdar
,
ko
je
menil
prijeti
za
sabljo
.
»
Ženski
si
gotovo
tudi
tu
niste
svesti
življenja
,
ako
bi
ju
oni
zavohali
,
ki
imajo
najbrže
povsodi
svoje
vohune
,
kajti
zelo
veliko
jim
mora
biti
ležeče
na
onih
dokumentih
.
«
»
Dokumenti
!
Da
,
da
,
dokumenti
!
Kje
so
dokumenti
?
«
hitita
zdaj
vpraševati
general
in
njegov
nečak
,
skoro
tresoča
se
od
razburjenja
.
»
Dokumente
ima
grofica
pri
sebi
,
«
odgovori
šepetajoče
župnik
,
»
a
rada
bi
jih
spravila
na
zelo
varen
kraj
...
«
»
Gotovo
!
Razume
se
!
«
vzklikne
general
in
dostavi
:
»
Na
Greben
ž
njimi
!
Gori
jih
ne
iztakne
nikdo
.
Dokumenti
,
ki
nam
dajejo
v
roke
smrtnega
sovražnika
domovine
in
ne
le
to
,
—
sovražnika
celega
človeštva
,
za
take
dokumente
je
vredno
zidati
trdnjavo
!
«
»
Izborno
,
gospod
general
,
izbornol
Vi
ste
velik
mož
!
«
zakliče
župnik
in
ginjen
do
solz
stisne
vojskovodju
roko
.
Potem
pa
pravi
:
»
To
skrivnost
sem
vam
moral
razodeti
,
gospod
general
,
da
veste
,
kake
goste
imate
pod
streho
in
da
vas
prosim
varstva
za
te
izvenredne
ženske
.
«
»
To
se
razume
,
gospod
župnik
,
varstvo
,
popolno
varstvo
tako
gotovo
,
kakor
gotovo
sem
general
baron
de
Reclus
,
brat
matere
mojega
izbornega
nečaka
.
«
»
Potem
pa
bo
treba
iti
na
delo
,
«
dokonča
dušni
pastir
,
»
potem
,
ko
nam
bo
znana
vsebina
teh
usodnih
listin
!
Nesreča
se
morda
še
da
vsaj
deloma
odvrniti
in
v
tem
,
gospod
baron
,
bodete
imeli
priložnost
,
pokazati
svoje
talente
—
a
razume
se
,
previdno
in
skrivnostno
.
«
General
je
gledal
predse
,
a
baron
je
uprl
svoj
pogled
skozi
okno
v
daljavo
,
kjer
se
je
že
bližalo
solnce
zatonu
.
Potem
vsi
trije
hkrati
vstanejo
in
župnik
izpregovori
važno
z
vznesenim
glasom
:
»
Ali
naj
previdnost
božja
dopusti
,
da
raztegne
satan
svoje
črne
peruti
čez
vso
našo
lepo
zemljo
in
zasadi
svoje
ojstre
kremplje
v
srce
zadnjega
siromaka
,
da
izkrvavi
v
bedi
in
obupu
?!
Danes
še
vlada
navidezni
mir
po
teh
lepih
livadah
,
ki
jih
obseva
božje
solnce
,
—
a
nad
njimi
visi
že
krvavi
meč
,
ki
bo
presekal
nit
zadovoljnosti
teh
narodov
.
Zato
doli
z
mečem
iz
nebeških
višav
,
izgine
naj
,
kakor
izgine
jastreb
iz
nad
spečega
otroka
v
zibeli
,
ko
se
mu
približa
strelec
in
pomeri
nanj
!
«
Molče
,
niti
da
bi
zinili
besedico
,
se
napotijo
vsi
trije
po
stezi
,
ki
vodi
iz
gostilne
proti
gradu
generalovemu
.
Baron
nekaj
pota
spremi
svojega
strijca
,
potem
pa
se
hitrih
korakov
vrne
h
krčmi
.
Ob
slovesu
mu
poda
general
roko
in
pravi
:
»
Dobro
,
Rihard
,
le
pojdi
!
A
ne
pozabi
,
kar
sem
ti
naročal
:
pazi
se
in
Bidó
naj
gre
s
teboj
!
Lahko
noč
!
«
»
Lahko
noč
,
gospod
strijc
!
Lahko
noč
,
gospod
župnik
!
«
reče
baron
,
poslovivši
se
od
obeh
.
Prišedši
nazaj
v
gostilno
,
reče
Bidótu
:
»
Vi
,
gospod
,
imate
ključe
od
Grebena
?
«
Gostilničar
ob
tem
nenadnem
vprašanju
nekoliko
osupne
in
neverjetno
pogleda
v
mladega
plemiča
.
»
Kako
,
—
ključe
od
...
?
«
»
Da
,
da
,
ključe
od
grada
Grebena
!
Kaj
se
čudite
?
«
»
Pa
vendar
ne
bi
hoteli
,
milostivi
gospod
...
«
jeclja
mož
in
še
vedno
se
ne
more
zavedati
tega
,
kar
zahteva
od
njega
baron
.
»
Gotovo
!
Gori
hočem
!
Vnanja
vrata
so
vsaj
zaklenjena
?
«
»
Da
,
—
zaklenjena
so
in
tudi
notri
je
vse
zaklenjeno
—
kaj
hoče
mar
biti
vse
odprto
?
Duhovi
odpirajo
brez
ključev
in
zapahov
!
«
»
Duhovi
?
Ali
ste
tudi
vi
tak
bedak
,
moj
ljubi
Bidó
?
«
odvrne
baron
malomarno
in
smeje
potrka
gostilničarja
po
ramenih
.
»
Nič
bedak
,
gospod
baron
!
Ljudje
me
imajo
za
razumnega
človeka
in
tudi
vi
me
ne
bodete
imeli
za
bedaka
,
ako
se
prepričate
o
resnici
mojih
besedij
na
svoje
lastne
oči
!
—
Dobro
,
le
pojdite
gori
,
tu
so
ključi
,
pa
celo
noč
ostanite
v
gradu
!
Zaradi
mene
!
Ta
ključ
,
glejte
,
je
od
vrat
starega
barona
Hinkota
.
V
njegovi
sobi
je
še
vse
,
kakor
je
bilo
,
tudi
postelja
je
še
postlana
,
kakor
je
bila
,
ko
ga
ni
bilo
več
vanjo
spat
!
Dobro
,
gospod
baron
d
’
Honcourt
;
jutri
zjutraj
pa
mi
pridite
povedat
,
kako
ste
—
spali
!
«
Nekoliko
užaljen
izroči
gostilničar
baronu
zveženj
zarjavelih
grajskih
ključev
in
baron
se
poslovi
,
da
bi
se
podal
na
samotni
grad
.
»
Lahko
noč
,
Bidó
!
«
reče
kratko
in
odide
.
»
Lahko
noč
,
gospod
baron
d
’
Honcourt
!
«
kliče
za
njim
krčmar
.
Mladi
,
pogumni
mož
se
poda
v
grad
in
niti
ne
uboga
svojega
strijca
,
da
bi
prosil
gostilničarja
naj
gre
ž
njim
.
Vedel
je
itak
,
da
bi
se
gostilničar
odločno
branil
;
čemu
mu
pripravljati
zadrego
?
Poleg
tega
,
—
kaj
bi
tudi
priprosti
,
malo
olikani
gostilničar
poleg
njega
?
On
hoče
biti
sam
,
nemoten
v
tem
gradu
,
—
sam
hoče
biti
s
svojim
duhom
in
,
če
ni
drugače
,
tudi
z
duhovi
svojih
prednikov
!
Hitrih
nog
,
kakor
na
perotih
,
se
napoti
proti
Grebenu
.
Niti
misliti
noče
,
dokler
da
ne
dospe
tija
gori
!
Solnce
se
je
že
bližalo
zatonu
in
v
njegovih
žarkih
se
je
nepopisno
krasno
lesketala
vsa
cvetoča
priroda
.
Podoba
,
ki
je
ležala
pred
očmi
in
duhom
mladega
,
nade
polnega
moža
,
napolnjevala
mu
je
to
kipeče
srce
naravnost
z
rajsko
srečo
.
V
svoji
čisti
duši
je
slutil
,
da
mora
biti
ta
blaženost
,
ki
jo
vliva
krasna
priroda
zemlje
v
brezskrbno
srce
človeka
,
nekoliko
podobna
oni
,
o
kakoršni
pripoveduje
vera
njegovih
očetov
,
da
jo
uživajo
zveličani
v
večnem
raju
.
Pred
njim
zdaj
zasije
grad
Grebén
.
Visoko
v
nebo
kipé
sivi
zidovi
in
ga
pozdravljajo
kakor
—
znanci
z
druzega
sveta
.
Leto
in
dan
ga
že
ni
videl
.
Zdaj
pa
se
mu
zdi
ves
drugačen
,
tako
skrivnosten
!
Ko
blišči
v
žarkih
zahajajočega
solnca
,
kot
bi
bil
iz
čistega
zlata
,
mu
nekaj
pravi
in
govori
o
velikem
,
skrivnostnem
pomenu
njegovem
.
Kakor
orjaška
baklja
je
,
ki
sije
notri
v
tamne
globočine
njegove
prihodnjosti
in
obseva
ondi
silne
,
visoke
reči
,
katere
komaj
sluti
njegov
duh
.
In
pri
tem
se
mu
zdi
tako
visok
,
ta
Greben
,
tako
neizmerno
visok
!
Više
in
više
kipi
v
nebo
,
notri
v
brezdanje
prostore
in
vabi
ga
,
tako
močno
,
silovito
ga
vleče
k
sebi
v
svoje
zlate
,
skrivnostne
dvorane
!
Skoro
kakor
nevedé
dospe
do
vhoda
.
Močne
,
železne
duri
so
zaklenjene
.
Ključ
zaropoče
v
ključavnici
,
—
mladi
mož
napne
vse
svoje
moči
,
da
premakne
zarjavelo
železje
—
slednjič
se
duri
odpró
,
on
jih
zaklene
za
seboj
ter
hiti
v
notranje
grada
.
Kakor
vihar
drvi
po
hodnikih
,
prosevanih
od
solnčne
luči
,
—
a
še
enkrat
hoče
videti
—
solnce
!
Dospé
na
skrajno
obzidje
,
pod
katerim
zija
strm
propad
in
tu
obstane
vtoplien
v
podobo
pod
seboj
.
Da
,
to
je
ta
njegova
domovina
!
Vsa
zlata
in
cvetoča
kakor
orjaška
podoba
sreče
.
»
Francija
!
«
vzklikne
in
vzdihne
iz
globokih
prs
,
a
roki
izproži
,
kakor
bi
jo
hotel
objeti
in
priviti
na
svoje
srce
in
ž
njo
ves
ta
dragi
,
zlati
svet
!
Prvikrat
sedaj
mu
je
z
mogočnimi
akordi
donelo
skozi
dušo
veliko
ime
:
domovina
!
A
zdaj
tako
silno
,
razgibajoče
,
da
silnejši
ne
more
biti
vulkan
,
ki
prvikrat
bruhne
iz
gore
,
da
se
okrog
in
okrog
razmaje
svet
in
zažari
v
divjih
plamenih
.
Potem
sede
na
kamenito
klop
in
,
zroč
za
polagoma
izginjajočo
gorečo
krogljo
na
daljnem
obzorju
,
prepusti
se
mislim
.
Zdaj
še
le
si
more
oddahniti
.
Kaj
vse
je
v
teh
kratkih
urah
priplulo
v
njegovo
dušo
,
odkar
biva
pri
svojem
strijcu
!
Kako
naj
vse
to
uredi
,
razume
?
Duh
mu
je
kakor
vodna
globina
,
po
katere
zrcalu
je
ravnokar
plulo
več
ladij
,
raznovrstnih
,
ki
so
rezale
površino
in
jo
razburile
,
da
se
ne
more
tako
hitro
vpokojiti
.
V
eni
teh
ladij
sedi
stari
general
,
njegov
dobri
,
malo
čudni
strijc
;
v
drugi
je
ona
mlada
deva
z
bledim
licem
in
tako
velikimi
tamnimi
očmi
;
v
tretji
je
ta
župnik
z
njegovo
lepo
dušo
in
velikim
,
rodoljubnim
srcem
;
v
četrti
je
ta
skrivnostna
bolna
grofica
,
katere
ne
pozna
in
v
peti
ladiji
je
oni
grozni
—
dokument
!
Vse
to
mu
plove
čudovito
po
duši
in
ga
sili
razmišljevati
,
—
veliko
razmišljevati
!
In
njegov
veliki
duh
se
tudi
popolnoma
vtopi
v
to
razmišljevanje
!
Saj
je
to
tak
trenutek
,
ko
veliki
duh
najsvobodneje
razvija
svoja
orjaška
krila
!
Pod
njim
velika
narava
širne
njegove
domovine
,
ki
se
pripravlja
k
nočnemu
počitku
.
V
njej
kakor
skrivnostni
krilatci
vstajajo
spomini
davno
minulih
časov
,
—
spomini
njegove
otroške
dobe
!
Blagodejni
mrak
,
poosobitelj
zlate
,
cvetoče
preteklosti
,
katera
se
v
prenovljeni
lepoti
zopet
dvigne
iz
kratkega
spanja
,
ko
zopet
pride
solnce
,
—
ta
blagodejni
mrak
večerni
kliče
v
spomin
mlademu
možu
vse
njegovo
dosedanje
življenje
,
v
katerem
ni
niti
senčice
tuge
,
skrbi
...
Kakor
žarni
krilatec
,
preleti
v
hitrosti
njegov
duh
to
dobo
—
od
hipov
,
ko
so
mu
drage
stariše
položili
v
globoko
cerkveno
rakev
ondi
tik
rojstnega
gradú
,
—
dogodek
,
katerega
se
spominja
le
še
kot
mračnih
,
daljnih
sanj
;
—
pa
preko
milih
let
šolske
dobe
v
šumečem
in
grmečem
Parizu
,
—
pa
do
danes
,
ko
mu
je
koj
na
pragu
novega
življenja
stopilo
nasproti
rečij
,
ki
mu
z
mogočno
besedo
oznanjajo
pomembnost
njegovega
prihodnjega
poklica
,
ki
mu
z
orjaško
roko
dvigujejo
zagrinjalo
,
za
katerim
ga
čaka
veliko
življenje
,
velik
,
a
neumljivo
globoki
svet
.
Ta
njegov
strijc
,
ta
general
velikega
Napoleona
,
—
katerega
še
vedno
prav
ne
razume
svet
—
in
ga
morda
tudi
nikoli
ne
bo
,
—
ali
se
mu
ne
razkriva
šele
zdaj
bitje
tega
čudnega
strijca
?
Koliko
zanimivih
lastnostij
je
združenih
v
tem
možu
!
Dočim
se
je
v
svoji
»
bojni
dvorani
«
kazal
brezsrčnega
,
krutega
človeka
,
kateremu
se
ne
smili
živo
bitje
,
—
pa
se
je
hipec
pozneje
prelevil
v
mehko
čutečega
pesnika
,
v
katerem
zbuja
narava
najmilejša
čutila
;
in
zopet
trenutek
pozneje
v
žarečega
domoljuba
,
kateri
bi
bil
pripravljen
takoj
žrtvovati
svoje
življenje
za
svetinje
svoje
domovine
,
za
visoke
pravice
človeštva
!
Ta
strijc
se
mu
zdi
zanimiva
uganjka
,
ob
kateri
si
obeta
še
veliko
krasnih
in
jasnih
ur.
Pogled
mu
ob
tej
misli
na
strijca
splava
doli
,
kjer
v
senci
večernega
mraka
počiva
prijazen
gradič
sredi
košatega
drevja
,
kakor
skriti
biser
v
orjaškem
šopku
zelenja
in
cvetlic
.
Tam
notri
prebiva
ta
strijc
in
se
morda
polagoma
pripravlja
k
počitku
.
»
Spavaj
mirno
,
duša
zlata
!
Nočni
pokoj
lij
balzam
blaženstva
v
tvoje
plemenito
srce
!
«
vzklikne
baron
;
nato
pa
mu
splava
pogled
tja
preko
mračne
doline
k
—
domači
cerkvi
,
k
župnišču
.
Tudi
pod
tem
krovom
je
človeško
bitje
,
ki
obeta
poseči
,
globoko
v
življenje
njegovo
in
,
če
sluti
prav
,
tudi
—
preko
mej
življenja
...
Jutri
—
tako
vsaj
je
odredil
strijc
—
bo
zanimiv
razgovor
o
stvari
,
katera
je
smoter
njegovega
zanimanja
vže
odkar
se
zaveda
.
In
ta
pogovor
bo
ondi
v
tihem
gradiču
strijčevem
,
pod
čegar
streho
prebiva
dvoje
bitij
...
Ob
tej
misli
mu
za
hip
zastane
vtrip
srca
in
rahel
izdih
se
mu
izvije
iz
njega
.
Pogled
mu
iznova
obvisi
na
mirnem
zavičaju
,
potem
pa
se
mladi
mož
globoko
zamisli
.
Te
ženske
!
Kaj
pomenita
ti
dve
ženski
?
Očividno
ju
je
usoda
pripeljala
na
njegovo
pot
—
kakor
se
križajo
pota
zvezd
na
nebu
.
Ta
grofica
Padrillac
,
—
da
,
uprav
ona
bo
,
o
katere
življenju
je
čul
čudne
zagonetke
.
Kaj
vse
bo
izvedel
!
In
ta
njena
hči
?
Ta
komtesa
Klara
?
—
O
,
ko
bi
pač
človek
mogel
razumeti
,
kar
je
včasih
zapisala
usoda
v
knjigo
njegovega
življenja
s
čudovitimi
,
nerazvozljivimi
slovi
!
Morda
bi
potem
tudi
on
znal
dati
odgovor
na
vprašanje
,
ki
mu
je
stavi
srcé
:
kaj
li
pomen
:
zanj
ta
deklica
?
Zakaj
mu
jo
je
temni
slučaj
pripeljal
na
pot
?
Ko
je
pred
malo
urami
čul
njen
čaroben
glas
,
ko
je
v
temini
grajskega
okna
videl
njeno
podobo
,
ko
se
je
njeno
oko
srečalo
z
njegovim
,
—
zazdelo
se
mu
je
,
da
utegne
biti
to
angelj
,
ki
je
zgrešil
pot
na
zemljo
,
kjer
ne
najde
pokoja
in
zavetja
,
kakoršnje
mu
more
dati
le
najčistejša
ljubezen
.
In
pozneje
je
moral
slišati
,
da
ta
krilatec
plava
na
zemlji
,
v
njegovi
domovini
Franciji
,
neprestano
med
življenjem
in
smrtjo
!
In
zakaj
?
Ker
je
pod
okriljem
njegovih
peroti
—
dokument
,
ki
pomeni
smrtno
obsodbo
njegove
domovine
!
In
on
si
pravi
,
da
mora
vzeti
v
zaščito
dokument
in
deklico
in
da
s
tem
izvrši
veliko
človečansko
dolžnost
.
Da
!
Ta
dokument
,
dasi
ne
pozna
še
njegove
vsebine
,
odpira
mu
takorekoč
pot
v
bodočnost
!
Ta
dokument
se
mu
zdi
ključ
do
skrivnostnih
vrat
,
ki
peljejo
v
življenje
njegove
delavnosti
.
Uprav
ona
nevidna
sila
,
ki
vodi
vse
po
skritih
potih
stvarstva
in
katera
sila
si
je
izbrala
njega
za
izvršitev
še
neznanih
velikih
nalog
,
—
ta
nevidna
sila
,
to
zdaj
vidi
in
čuti
mladi
mož
,
poslala
mu
je
to
deklico
,
da
se
izpolni
,
kar
je
namenjeno
!
To
čuti
,
tega
se
zaveda
v
tem
velikem
trenutku
!
—
V
tem
se
je
popolnoma
zmračilo
in
noč
je
legla
na
zemljo
.
Po
nižavi
so
se
razgrnile
temne
in
težke
sence
in
kipele
više
in
više
gori
proti
gozdu
,
ki
objema
grad
.
Na
nebu
so
se
jele
prikazovati
zvezde
druga
za
drugo
in
kmalu
jih
je
prisvetilo
nebroj
.
Vse
obzorje
se
zasveti
v
čudovitem
ognju
in
pred
tem
veličastvom
skoro
izgine
v
noči
zemlja
in
njena
s
plaščem
teme
ogrnjena
lepota
.
Mladi
učenjak
pozabi
vsega
okrog
sebe
,
pozabi
dogodkov
zadnjih
ur
,
pozabi
svojega
strijca
,
župnika
,
svoje
domovine
in
vsega
—
pa
se
vtopi
v
lepoto
vsemirja
.
Njegov
duh
pozabi
trupla
in
se
preseli
v
brezmejne
prostore
,
koder
žaré
nepopisna
čuda
stvarjenja
.
Od
zvezde
do
zvezde
se
seli
,
povsod
domačin
,
povsod
veščak
.
S
strokovnjaško
gotovostjo
prodira
globlje
in
globlje
,
svet
za
svetom
puščajoč
za
seboj
,
—
kakor
bi
sledil
nekemu
cilju
—
ondi
kraj
vseh
svetov
...
Da
,
nekemu
cilju
