modrogleda
,
kakor
da
je
povedala
strašno
vesel
dovtip
;
nato
začne
mahati
z
roko
pred
njenim
nosom
in
govoriti
,
govoriti
,
ves
čas
boreč
se
s
smehom
.
Poročnik
prevaja
,
kakor
more
:
vojna
je
vojna
,
cesarjev
klic
velja
vsem
brez
izjeme
;
da
je
Kastelka
s
Kastelčevega
,
radi
verjamejo
,
in
da
sta
sina
dobra
fanta
,
je
prav
lepo
,
ali
to
nikogar
nič
ne
briga
.
Sam
cesar
ima
žlahto
pri
vojakih
,
pa
ji
ne
brani
v
boj
.
Opravila
ne
bo
ničesar
,
ne
tu
ne
drugod
;
gospod
polkovnik
se
ne
utegnejo
meniti
ž
njo
in
ji
lepo
svetujejo
,
naj
gre
mirno
domov
ter
se
Bogu
pritoži
,
ako
ni
zadovoljna
.
Po
vsem
svetu
je
zdaj
tako
,
da
morajo
fantje
na
vojno
.
Dve
debeli
solzi
sta
se
utrnili
gospe
;
nekaj
težkega
jo
tišči
,
nekaj
strašnega
davi
.
Nič
več
se
ne
spomni
,
kdo
je
,
le
to
ve
,
da
gadov
ne
da
.
Zdaj
ve
samo
še
poklekniti
,
prositi
z
vzdignjenimi
rokami
;
saj
ne
verjame
,
da
ne
bi
mogli
pomagati
!
Že
skleplje
roke
,
že
sloči
kolena
;
toda
nekdo
za
njenim
hrbtom
jo
rahlo
obrne
za
rame
in
jo
prijazno
tišči
na
hodnik
...
Zunaj
pripeka
rezko
popoldansko
solnce
.
V
blišču
se
vdova
zave
:
ni
je
pomoči
,
vrag
se
je
lotil
gadjega
gnezda
,
prav
nji
na
kljub
je
našuntal
krvavi
ples
.
Obraz
se
ji
koplje
v
pekočih
curkih
,
sramu
ali
žalosti
,
kdo
pove
?
Kastelka
ne
vidi
,
kod
hodi
,
ne
ve
,
kdaj
se
pelje
in
kam
;
črna
pest
mesi
po
njenem
drobovju
,
išče
srca
in
ga
ruje
iž
nje
.
Toda
zvečer
,
ko
pekeče
voz
v
temi
na
dvorišče
,
je
tista
ko
zmerom
:
če
so
ljudje
od
svinca
,
bodo
vsaj
krogle
človeške
.
Le
nekaj
leži
mehko
preko
ust
in
oči
,
od
boli
,
prestane
za
mlade
in
njihovo
gnezdo
.
V
veži
je
luč
;
razdejana
izba
je
spet
urejena
.
Za
mizo
čakata
Joža
in
Tone
,
Janez
v
sredi
med
njima
;
pičle
pol
ure
je
časa
,
da
se
poslove
.
»
Saj
sem
vam
pridigal
,
mati
!
«
Joži
ni
prav
,
da
je
šla
,
v
duhu
že
sliši
zbadljivke
.
»
Ves
regiment
bo
kazal
s
prstom
za
mano
;
ali
je
treba
?
Kdor
mora
,
mora
.
«
»
Tvoja
mati
se
je
bala
za
sina
,
«
ga
zavrne
vdova
z
glasom
,
kakor
bi
kamenje
padalo
nanj
.
»
Mari
te
je
sram
?
«
In
gad
povesi
glavo
.
»
Ne
,
mati
,
odpustite
!
Ni
me
,
ne
bo
me
;
ravnali
ste
prav
,
kakor
zmerom
.
«
Kaj
ne
bi
popuščal
v
teh
zadnjih
trenotkih
!
Vsi
štirje
molče
;
potem
pravi
Tone
:
»
Če
se
ne
vrnem
,
mati
,
so
moje
knjige
Janezove
;
kar
hranite
zame
v
gotovem
denarju
,
razdelite
po
svojem
preudarku
med
brata
in
v
dobre
namene
.
«
»
In
moje
takisto
,
«
povzame
Joža
.
»
Saj
veste
sami
najbolje
...
«
Kastelka
se
jezi
:
»
Molčita
o
testamentih
!
Ob
miru
se
vrneta
zdrava
,
vse
drugo
naj
vaju
ne
briga
.
«
Že
sta
prepričana
.
Oči
jima
tle
živeje
,
drzen
smehljaj
igra
okoli
ust
;
niti
osmešenje
ni
omajalo
vere
v
sinovih
.
Janez
naliva
kozarce
:
»
Da
trčimo
na
srečno
svidenje
!
Žalostno
je
slovo
brez
vinske
zdravice
;
in
čas
hiti
.
«
Čase
pojo
,
toda
njih
glas
je
moten
,
in
vino
je
grenko
nocoj
.
Kastelka
nazdravlja
:
»
Da
bi
bili
skupaj
čez
leto
dni
!
«
»
Da
bi
bili
skupaj
...
«
Mati
zvrne
kozarec
v
dušku
;
in
ko
ga
postavi
nazaj
,
se
razkrhne
z
žalostnim
klenkom
na
dvoje
.
»
Močno
roko
imate
,
«
se
smeje
Tone
.
»
Krepko
boste
vladali
domu
,
ko
naju
ne
bo
.
«
»
Pri
Galjotovih
sta
bila
?
«
se
spomni
Kastelka
.
»
Bila
sva
.
«
Joža
se
grize
v
ustnice
.
Ljubosumna
zloba
šine
iz
vdove
:
»
Nu
,
vidiš
,
dekle
te
ne
sramoti
,
ko
hodi
mati
prosjačit
zate
.
Starke
smo
avše
,
zato
imate
mlade
rajši
.
«
Toda
skesano
povzame
:
»
Naj
Jela
ne
joče
,
vojna
bo
kmalu
pri
kraju
.
«
In
Tone
pokima
:
»
Kmalu
;
Bog
,
da
sva
zraven
.
Za
veliko
gre
.
«
»
Dolgčas
bo
gledati
zdaleč
,
«
se
meni
Benjamin
.
»
Kdor
to
zamudi
,
je
zamudil
za
zmerom
;
še
tokrat
bo
zemlja
krvava
,
potem
nikoli
več
.
«
»
Kako
misliš
,
prerok
?
«
se
smeje
mati
prisiljeno
.
»
Tako
,
da
je
zadnjikrat
.
Nemara
bom
tudi
jaz
še
na
vrsti
;
ves
dan
hodi
slutnja
ko
senca
z
menoj
.
«
»
Slutnje
so
bedarije
!
«
roji
Kastelka
.
»
Kdor
sluti
,
izkupi
;
modra
glava
se
z
ognjem
ne
igra
.
«
Tedaj
se
zganejo
vsi
štirje
:
ura
pri
fari
bije
deset
.
Gadje
vstajajo
.
»
Čas
je
,
mati
,
«
de
Joža
.
»
Zdravi
bodite
in
mislite
name
.
Bog
vas
živi
!
«
Glas
se
mu
trese
,
mehkoba
ga
je
obšla
.
Ali
matere
ne
poljubi
:
na
ustnicah
hrani
dišavo
Jelinih
las
.
»
Zbogom
,
mati
!
«
pristopi
Tone
.
»
Da
se
vidimo
,
da
trčimo
še
na
Kastelčevem
!
«
»
Zdrava
bodita
,
gada
!
«
Trdo
jima
stiska
roke
.
»
Ko
vaju
vidim
spet
,
se
ne
bom
več
branila
umreti
.
Vrnita
se
,
kakor
odhajata
;
hudo
je
počivati
v
tuji
zemlji
.
«
Sablji
zvenita
čez
prag
.
Gada
vesta
,
da
je
čas
;
težko
bi
jima
bilo
s
Kastelkino
solzo
v
srcu
.
Toda
vse
ni
pri
kraju
:
Janez
ju
spremlja
na
postajo
.
»
Tam
zajočemo
vsi
trije
,
«
premišlja
Joža
.
»
Pa
njemu
je
dobro
;
z
Zino
bosta
sedela
zvečer
in
čebljala
,
ko
naju
morda
že
več
ne
bo
.
Uboga
Jela
,
z
glavo
je
bila
ob
mizo
...
«
Že
na
vozu
se
spomni
,
plane
doli
in
v
hišo
:
»
Mati
,
besedo
!
«
Kastelka
se
zravna
izza
okna
.
Čemu
se
vrača
otrok
?
Jokala
je
;
malo
,
prav
malo
sme
tudi
ona
...
»
Kaj
bi
rad
?
Si
pozabil
kaj
?
«
»
Da
,
mati
.
«
Joža
sede
tesno
k
nji
.
»
Da
bo
mir
pri
duši
:
kadar
se
vrnem
,
napravite
svatbo
brez
čakanja
,
kaj
?
«
Vdova
mu
gleda
globoko
v
oči
.
»
Ne
,
ne
,
«
se
nasmehne
sin
ter
zardi
pod
lase
.
»
Le
tako
...
Težko
je
;
dekle
se
mi
smili
.
«
»
Da
,
sinko
,
«
hlipne
stara
;
ne
more
se
več
zmagovati
.
»
Kar
hočeš
,
stori
;
ti
boš
gospodar
.
Le
vrni
se
,
Joža
,
pridi
zdrav
...
«
Bogve
zakaj
se
spomni
na
lepem
,
kako
je
majhnega
po
nedolžnem
tepla
s
palico
,
ko
je
bil
Tone
kriv
;
kakor
zdajle
ga
vidi
ječati
v
kotu
,
in
sama
ječi
,
srce
se
ji
zvija
kesanja
.
Ves
čas
jo
bo
grizel
črv
za
tisti
dan
!
»
Odpusti
,
zlati
moj
!
«
hrope
za
njegovim
vratom
.
»
Če
sem
bila
krivična
,
trda
s
teboj
,
pozabi
...
Nikoli
vas
nisem
božala
,
ne
tebe
ne
bratov
,
in
vendar
je
bilo
vse
moje
življenje
ljubezen
do
vas
!
Vrni
se
,
Joža
;
vsak
dan
in
sleherno
noč
te
čaka
mati
—
čaka
te
zemlja
,
ki
sem
jo
zate
pripravila
,
tebi
hranila
...
«
Gadje
solze
ji
kapljajo
v
roko
.
To
je
trenotje
brez
imena
;
kar
živi
,
ni
bilo
enakega
,
nikoli
več
se
ne
vrne
.
In
gospa
ne
ve
,
kaj
dela
.
Izpozabi
se
,
oberoč
stisne
Jožo
za
glavo
,
vzdigne
jo
k
sebi
,
poljubi
ga
v
sredo
čela
,
prav
med
oči
.
Tako
čudo
se
ji
zazdi
to
dejanje
,
da
strahoma
sune
fanta
od
sebe
...
Vrata
so
se
zaprla
,
odbrenketala
je
sablja
po
produ
;
sivca
prhata
,
voz
drdra
,
in
gadje
vriskajo
,
da
bi
žalost
zaspala
.
Stoj
,
Joža
,
stoj
!
Bela
postava
teče
z
Galjotovega
,
še
enkrat
te
hoče
videti
;
ozri
se
,
minuto
počakaj
,
le
eno
še
...
Ne
slišiš
,
Jela
te
kliče
!
O
da
jo
vidiš
,
kako
lovi
vriske
iz
dalje
ter
išče
med
njimi
tvoj
glas
...
Zakaj
ne
počakaš
?
Svoje
vroče
srce
bi
vrgla
tvojim
konjem
pod
kopita
!
Ne
dojde
jih
.
Burja
vije
za
tabo
;
ne
burja
,
tvoje
dekle
sloni
pod
jablano
in
joče
...
Joža
ne
sliši
;
ali
vrisk
zamre
na
gadjih
ustnicah
in
roka
se
skrči
ob
srcu
,
kjer
čuva
pramen
njenih
črnih
las
.
Komaj
dnevi
so
minili
,
toda
železen
prst
je
črtal
na
severu
in
jugu
,
na
vzhodu
in
zahodu
;
rdeča
meja
loči
dvoje
svetov
.
Kastelka
stoji
z
Janezom
na
griču
za
hišo
;
sive
oči
ji
merijo
obzorje
,
misel
ves
daljnji
svet
.
Solze
je
zdavnaj
obrisala
,
moči
povezala
v
trden
snop
;
čelo
ji
sili
naprej
,
roke
se
gibljejo
široko
,
drzna
guba
deli
obrvi
:
vdova
čuti
nevidnega
sovražnika
in
si
ne
da
skočiti
za
vrat
.
Četrt
stoletja
ni
šlo
za
življenje
in
smrt
;
zdaj
stoji
drugače
nego
takrat
.
Ona
že
ve
,
da
je
Bog
in
zlodej
ne
zmoreta
,
ne
,
nikoli
!
Volja
sega
na
drugi
konec
sveta
,
in
mati
veruje
vanjo
,
saj
ni
le
njena
volja
:
to
je
duša
zemlje
,
katero
je
ona
vzdramila
.
»
Takšen
pokoj
naokoli
,
«
govori
Janez
kakor
iz
sanj
.
»
Čudna
je
misel
,
da
streljajo
tam
s
kanoni
.
«
»
Dobro
se
čuje
,
«
pravi
Kastelka
;
ona
ne
laže
!
»
Streljanje
,
mati
?
Zdi
se
vam
!
Komaj
vročino
slišim
peti
.
«
»
Sam
Bog
ne
pomni
takega
:
na
gosto
,
kakor
pesek
z
voza
.
Ti
mladič
,
ne
slišiš
,
ali
mati
čuje
,
in
zemlja
.
«
»
Zemlja
?
«
Gad
se
odmakne
,
da
bi
ji
bolje
videl
v
obraz
.
»
Zemlja
,
«
ponavlja
vdova
,
mirno
,
kot
bi
knjigo
brala
.
»
Po
zemlji
prihaja
.
Misli
si
,
da
te
zbode
trn
v
peto
:
mari
ne
čutiš
povsod
,
v
glavi
in
v
srcu
?
In
to
je
hujše
od
trnja
;
misliš
,
da
nje
ne
boli
?
«
»
Koga
?
«
»
Zemlje
...
Sinoči
mi
je
bilo
,
kakor
bi
govorila
pod
menoj
in
mi
tožila
.
Kastelka
,
pravi
,
sam
hudič
jih
je
dal
;
premisli
,
kaj
delajo
!
Vso
kožo
mi
slečejo
,
ves
drob
izdero
...
In
mrliče
spuščajo
vame
:
vse
belo
mrtvih
je
v
meni
.
Strah
me
je
,
pravi
,
kadar
spite
ljudje
...
«
»
To
vam
je
odleglo
,
ko
ste
se
zbudili
!
«
»
Zakaj
?
Saj
jih
slišim
,
podnevi
,
ponoči
...
Toda
vse
krogle
lete
mimo
Jože
in
Toneta
.
Ne
upajo
si
;
ne
smejo
.
«
»
Kdo
jim
ne
da
?
«
»
Zemlja
;
ona
ju
varuje
.
«
Široko
strmi
Janez
materi
v
obraz
;
ali
se
ji
meša
?
Vdova
gleda
bistreje
ko
kdaj
.
»
Enkrat
se
mi
je
v
sanjah
vrag
prikazal
.
Pomni
,
mi
pravi
,
dobro
zapomni
,
Kastelka
:
Bog
se
ne
bo
ravsal
zate
z
menoj
!
Pozabila
si
ga
,
zapisala
si
dušo
zemlji
,
da
ti
služi
;
paradiž
si
prodala
prsti
za
svoje
bogastvo
in
svoje
otroke
.
Na
zadnjo
uro
se
vidiva
,
stara
!
In
meni
se
je
zdelo
,
da
odgovarjam
:
Pridi
,
zlodej
,
kar
pridi
!
Samo
da
ohranim
gade
in
grunt
,
drugo
mi
je
deveta
briga
;
kar
držim
,
ne
izpustim
,
če
me
tudi
vzameš
po
smrti
.
«
»
Nu
,
mati
,
braniti
svoje
ni
greh
,
zasluga
je
!
«
meni
Janez
,
ali
sveta
groza
mu
lije
v
kosti
.
»
Braniti
svoje
ni
greh
,
toda
greh
je
misliti
na
več
.
Zemlja
je
pokazala
,
da
me
hoče
imeti
zase
—
kadar
sem
se
obrnila
k
drugemu
,
je
bilo
zlo
.
Še
vas
gadov
sem
se
bala
dotekniti
,
prav
do
zadnjega
me
je
bilo
strah
.
«
»
Tudi
tako
ste
bili
dobri
za
nas
;
kar
smo
,
ste
vi
dali
!
«
»
Zdaj
pravim
:
motiš
se
,
za
to
ne
more
biti
kazni
.
Tudi
ona
ima
rada
žito
,
ki
raste
iž
nje
,
in
vendar
ji
sonce
ne
neha
sijati
.
«
»
Ne
,
mati
,
za
to
je
ni
kazni
;
zemlja
hoče
,
da
bodi
srečno
,
kar
diha
na
nji
.
«
»
Kosček
zasluge
prinese
vsak
na
oni
svet
,
«
ugiblje
vdova
.
»
Za
moje
grehe
ste
vi
lehko
boljši
ljudje
;
in
Bog
mi
všteje
,
da
bi
bili
drugače
cigani
.
Malokdo
si
zasluži
nebesa
brez
kruha
in
strehe
:
naša
se
je
majala
komaj
par
let
,
pa
moram
zato
preklinjati
do
groba
.
In
zdaj
povej
,
Benjamin
,
kam
hočeš
jeseni
?
«
»
Nikamor
,
mati
,
dokler
se
ne
zvedri
.
V
burji
je
dobro
sedeti
na
svojem
.
«
»
Doma
ostaneš
?
«
»
Pri
vas
.
«
Toplo
ji
pogleda
v
lice
.
»
Tehtal
se
bom
,
delal
,
pazil
v
svet
in
poslušal
zemljo
,
kaj
pripoveduje
.
«
»
Poslušaj
;
ali
potem
ji
gospodari
,
da
jo
boš
prav
razumel
.
«
Komaj
skrije
zmagoslaven
smehljaj
;
gruda
je
mogočna
ljuba
,
in
kdor
jo
enkrat
objame
,
ga
več
ne
izpusti
.
»
Posli
!
«
ga
stavi
opoldne
pred
družino
.
»
Dokler
se
Joža
ne
vrne
,
je
on
zraven
mene
vaš
gospodar
.
Kar
zapove
,
je
moja
volja
,
kar
obljubi
,
moj
dolg
;
njegova
beseda
je
moja
!
«
Srečno
gleda
Janez
in
rdi
kakor
mladi
kralj
,
ki
prvikrat
čuti
krono
na
čelu
.
Mati
sliši
topove
na
meji
,
le
volka
ne
,
ki
tuli
blizu
.
Ne
vojna
,
poslednji
dan
je
tu
;
ves
svet
zdaj
skleplje
račune
.
Ni
je
ljubezni
,
ki
bi
ne
upala
,
ni
ga
sovraštva
,
ki
ne
bi
dvigalo
noža
ta
čas
.
Kdo
je
suženj
,
pa
ne
čaka
svobode
?
Kateri
trinog
ne
kuje
novih
spon
?
Sleherni
pohlep
izteza
roko
;
čuj
in
straži
,
zemlja
dedov
,
strni
se
tesno
,
poldrugi
naš
milijon
!
Prihajač
in
Judež
hočeta
dopolniti
desetstoletno
delo
,
pečat
je
urezan
tvojemu
poginu
.
Zdaj
govori
sila
,
in
tvoja
je
majhna
;
greh
vlada
svetu
,
in
ti
si
bil
pravičen
;
v
uho
sodnika
siče
laž
—
kar
močni
rad
verjame
,
je
resnica
!
Jud-premogar
se
brati
z
jaro
sodrgo
;
trški
pisači
,
štacunarji
in
pitani
oštirji
s
tirolskimi
klobuki
stikajo
glave
in
šušljajo
,
poglede
zamaknjene
v
sliko
te
lepe
zemlje
:
daleč
drže
bele
ceste
,
ob
cestah
se
ziblje
drevje
,
na
drevju
mrtvaško
sadje
—
najboljši
rodú
,
ki
se
ni
dal
ubiti
...
Osirotela
čreda
moli
gamzov
šop
;
nežna
deca
joka
v
tuji
šoli
,
poje
po
taktu
lehrerjeve
palice
pesem
zmage
nad
svetinjo
svojih
mater
.
Tako
se
menijo
,
ko
teče
zanje
naša
dobra
kri
.
Maščevanje
piše
črna
pisma
;
ne
pomniš
nič
sovražnikov
,
Kastelka
?
Komu
si
tresla
pest
?
Koga
vzame
satan
prvega
?
Petindvajset
let
je
zdaj
temu
;
ali
Petschnig
ni
pozabil
.
Herr
Petschnig
udari
gada
,
ko
tebi
nič
ne
more
;
on
kaznuje
otroke
in
otrok
otroke
,
kakor
Gospod
,
bog
vojskinih
trum
.
Čez
štirinajst
dni
bo
sam
verjel
;
pogladi
si
trebuh
in
se
napihne
,
zaslugo
razmazano
po
vsem
obličju
.
Od
poldne
do
poldne
je
bil
Janez
gospodar
;
k
obedu
prirožljata
dva
žandarja
s
komisarjem
.
Vdovi
pade
žlica
iz
rok
;
gad
jih
gleda
,
čudo
kako
mirno
:
»
Koga
iščete
?
«
»
Janeza
Kastelca
!
«
ropoče
stražmešter
;
danes
mu
štrle
brki
naravnost
pod
oči
.
»
Mene
hočejo
,
«
se
Benjamin
obrne
k
stari
.
»
Ne
strašite
se
,
za
Boga
,
ne
govorite
;
molčite
,
mati
,
mislite
na
grunt
,
na
vse
...
Vi
veste
,
da
nimam
skrivnega
na
vesti
.
Ali
je
zmota
ali
obrekovanje
...
Kastelka
,
drži
se
;
dovolj
,
da
enega
zadene
!
«
Težka
roka
mu
pade
na
ramo
:
»
V
imenu
zakona
!
«
»
Čemu
!
«
pobara
Janez
z
rezkim
glasom
.
»
Prehitro
zveste
,
«
se
sovražno
zmrdne
komisar
.
»
Skromni
bodite
,
mladi
mož
!
Vklenite
ga
,
in
pri
najmanjšem
poizkusu
...
«
Dve
mrzli
železni
sponi
mu
stisneta
zapestja
;
drugi
orožnik
pomenljivo
nagne
puško
z
ostrim
bajonetom
.
Kastelka
sloni
na
mizi
,
oprta
na
stisnjene
pesti
.
Začenja
se
Kalvarija
,
na
vsakogar
pada
veliki
križ
;
da
je
ne
sliši
zemlja
vpiti
v
tej
minuti
!
Ali
veriga
zarožlja
med
sinovimi
rokami
;
glas
se
začuje
kakor
vihra
v
hojah
;
vdovine
oči
so
strašne
,
zalivajo
se
s
krvjo
,
in
mizna
plošča
poka
med
njenimi
prsti
.
»
Mati
,
«
krikne
Janez
bled
,
»
ne
delajte
mu
veselja
,
kdor
je
kriv
!
Naj
ne
vidijo
solze
v
vaših
očeh
,
naj
ne
slišijo
vašega
joka
;
s
častjo
in
slavo
se
vrnem
,
mati
...
«
»
Hm
,
«
gode
stražmešter
,
»
to
ni
gotovo
!
«
Janez
ga
ne
pogleda
.
Toda
Kastelka
se
je
vzravnala
:
»
Dveh
je
zadnja
beseda
,
pravice
in
Kastelcev
«
oznanja
kakor
s
prižnice
.
Skoro
bi
bila
vesela
gada
.
Kakor
bor
stoji
,
pogled
mu
plapola
,
verigo
nosi
kakor
žezlo
,
obraz
mu
sije
od
ponosa
.
To
ni
obraz
človeka
,
zemlja
je
,
ki
odseva
zarjo
mučenikov
!
Ali
vdova
gleda
v
duhu
ječe
in
vešala
ter
moli
sama
pri
sebi
:
»
Še
to
pot
pomagaj
,
ti
tam
,
ki
mi
stojiš
ob
strani
;
Bog
ali
satan
,
vzemi
mojo
dušo
v
odkup
!
«
Gospodje
opravljajo
hišno
preiskavo
;
ves
dom
pretikajo
od
vrha
do
tal
,
vse
kašče
,
shrambe
in
podstrešja
.
V
fantovski
sobi
je
plen
bogat
.
»
Zastava
?
Za
puntarje
,
že
vemo
.
Z
risanico
je
hodil
Joža
na
srnjaka
?
Mhm
,
to
se
razume
;
petnajst
nabojev
—
tetete
,
čimdalje
lepše
!
Pa
zemljevid
slovenske
zemlje
,
ki
bi
jo
radi
odcepili
!
«
To
so
reči
,
ki
jih
plačujejo
s
konopcem
;
ali
Janez
ne
trene
z
očmi
.
Smehlja
se
:
le
kdo
je
iztuhtal
vse
tako
neumno
?
Še
usta
ni
da
bi
odprl
,
sodniki
se
bodo
zvijali
od
smeha
!
Par
knjig
zatlačita
žandarja
v
svoji
torbi
;
ozri
se
,
Benjamin
,
poslednjikrat
!
Jo
slišiš
,
zemljo
,
kaj
ti
poje
v
solčnem
blesku
?
Orehe
,
kaj
šume
,
zeleno
trato
,
kaj
pripoveduje
?
Kremen
,
ostani
trd
!
»
Bog
z
vami
,
mati
;
vrnem
se
—
vesel
odhajam
!
«
»
Vidim
,
gad
;
korajžo
!
Zdržim
,
dočakam
te
...
Voz
je
zaprežen
.
«
»
Voz
—
zame
?
Izprezi
,
Lipe
,
konja
v
hlev
!
Vsi
naj
me
vidijo
;
Kastelci
ne
povešamo
oči
.
«
Vdova
stoji
na
pragu
,
trka
s
palico
,
gleda
za
njimi
;
črno
ljudstva
se
je
zbralo
pokraj
ceste
,
da
bi
videli
gada
v
železju
.
Gredo
:
Janez
naprej
,
žandarja
zadaj
,
komisar
v
vas
,
kjer
ga
čaka
voznik
.
Veriga
tiho
žvenkeče
.
Povsod
šepet
,
ženske
ihte
,
nihče
se
ne
smeje
;
ko
stopa
mimo
,
se
Galjot
odkrije
,
za
njim
vsi
.
Na
Kastelcih
ni
madeža
,
čast
komur
čast
!
Ob
vodnjaku
zaječi
:
Zina
je
planila
k
njemu
,
obraz
belejši
od
snega
.
»
Stran
,
v
imenu
zakona
!
«
jo
goni
stražmešter
.
»
Suni
!
Poljubim
ga
vendarle
!
«
Na
usta
,
in
niže
,
na
vklenjene
roke
.
»
Svete
so
;
ali
me
blagosloviš
ž
njimi
,
kadar
prideš
?
«
Ženske
jo
prestrežejo
ko
mrtvo
.
»
Do
svidenja
,
vi
ljubi
moji
!
«
klikne
Janez
.
»
Bog
s
teboj
!
«
Ali
zdaj
—
tega
ne
pozabi
vsa
dolina
:
traptraptrap
koleselj
izza
vogala
,
v
koleslju
Petschnig
,
trški
župan
;
volk
je
tu
,
da
izpije
čašo
zmagoslavja
.
Koga
si
s
stolom
,
stara
,
koga
si
gnala
:
marš
?
Nizko
se
skloni
sovražnik
z
voza
:
»
Verräter
,
Hund
!
Na
cesti
bi
ga
potolkli
,
izdajavca
...
Ná
—
fej
!
«
In
mastno
pljune
Janezu
v
lice
.
Gad
se
zdrzne
,
krikne
,
trga
;
oba
žandarja
ga
komaj
držita
,
kri
mu
lije
izza
nohtov
.
Zdajci
odneha
;
kakor
plamen
mu
leti
pogled
po
ljudeh
:
»
Judežev
pljunek
na
mojem
obrazu
!
Kje
si
,
da
ga
ubiješ
namesto
mene
?
«
Toda
levinja
je
gledala
s
praga
.
Že
leti
,
že
je
snela
vile
pred
hlevom
,
pet
mož
jih
komaj
izdere
njenim
pestem
;
vdova
hruje
naprej
,
razbija
množico
vsaksebi
,
kreči
nohtove
,
kaže
zobe
ko
gol
nož
izza
pasa
.
Že
je
tam
,
leze
v
koleselj
;
Petschnig
tuli
,
rjaveč
se
vzpenja
,
Kastelko
strgajo
nazaj
.
Dvajset
rok
jo
drži
,
vsa
vas
visi
na
nji
kakor
roj
na
veji
.
Zadavi
ga
,
čeprav
mu
ne
dado
pregrizniti
grla
.
Hu
,
grozotni
glas
,
ko
da
se
para
zemlja
na
celem
:
»
Stekli
pes
,
krvoses
,
zemljegolt
!
Glejte
,
ljudje
,
Iškarijota
:
v
zibelki
ga
je
mislil
okrasti
za
očin
dom
,
in
sem
ga
pregnala
;
zdaj
se
maščuje
,
toži
po
krivem
,
pogublja
nedolžno
kri
!
Poznam
te
,
vampasti
Judež
,
ti
si
ga
zaznamoval
!
Si
odkril
svoj
obraz
in
zapisal
,
kdo
si
,
krivoprisežnik
,
zavratni
morilec
?
Čuj
,
volk
,
in
vsi
poslušajte
:
izdajavec
pogine
od
svojega
dela
!
Meniš
,
da
moram
roko
položiti
nate
?
Haha
!
Na
drugem
koncu
sveta
te
ubije
materina
kletev
:
ne
zaspim
,
ne
jem
,
ne
pijem
,
dokler
živiš
...
Preklet
!
Preklet
!
Preklet
!
«
Množico
stresa
mraz
.
Žandarja
z
gadom
hitita
svojo
pot
,
Judež
Iškarijot
zeleni
groze
,
bije
konja
,
drevi
,
ni
ga
več
;
in
vdova
kleči
sredi
ljudstva
,
joče
k
nebu
,
tuli
k
zemlji
,
moli
k
Bogu
in
satanu
za
maščevanje
.
Drugič
zahaja
solnce
.
V
tujem
mestu
ženó
Janeza
po
razjarjenih
ulicah
;
psovke
frče
kakor
divji
sršeni
,
pljunki
oblivajo
glavo
in
prsi
,
kri
čelo
in
lice
jetnikovo
.
Toda
Janez
stopa
ponosno
:
ž
njim
gredo
duše
pradedov
,
ki
so
jih
vlekli
pod
Brežicami
na
kol
,
pred
njim
obraz
zlatolaske
,
in
njiju
oči
si
pripovedujejo
,
kako
človek
smehljaje
trpi
.
Le
mati
ga
ne
spremlja
.
Doma
sedi
na
prazni
sinovi
postelji
ter
gleda
srepo
čez
gore
;
še
Galjotove
Zinke
ne
vidi
na
pručici
ob
svojem
znožju
,
ne
sliši
je
,
ko
tiho
joče
v
njeno
krilo
.
Kastelka
ne
je
,
ne
pije
,
ne
spi
,
ona
moli
svojo
strašno
molitev
.
Sosed
Jelen
potrka
,
z
grozo
v
vseh
črtah
obličja
:
»
Petschnig
je
mrtev
,
gospa
Kastelčeva
!
Pred
dvema
urama
ga
je
zadela
kap
.
«
»
Mrtev
?
«
Vdovino
lice
oživlja
v
temni
zarji
.
»
Kaj
je
povedal
pred
smrtjo
?
«
»
Govoriti
ni
mogel
več
;
še
svetega
olja
ni
učakal
.
«
In
sosed
hiti
,
kot
bi
se
bal
.
Kastelkina
misel
ubija
;
poslej
jo
bo
stražil
trepet
,
črni
psi
bodo
vili
okrog
hiše
v
viharnih
jesenskih
nočeh
.
Le
Zina
se
je
ne
boji
;
in
vdova
se
sklanja
k
nji
,
zamišljeno
mrmraje
:
»
Zinka
je
dobra
,
dobra
...
Laske
bi
ji
pobožala
v
njegovem
imenu
,
roko
bi
ji
položila
na
glavo
;
pa
nemara
je
bolje
,
da
ne
...
Pojdi
,
mala
,
pojdi
;
trudna
sem
nocoj
.
«
In
veli
odgrniti
posteljo
ter
prinesti
belega
kruha
in
vina
.
Visoke
zvezde
gledajo
z
enim
očesom
na
bojne
poljane
,
z
drugim
v
Kastelkino
sobo
,
kjer
leži
mati
med
snežnimi
rjuhami
;
še
v
spanju
je
kletev
na
njenih
ustnicah
,
in
roke
se
ji
krčijo
na
praznem
životu
,
kjer
je
nosila
svoje
gade
.
Gospa
sanja
:
črni
vrani
so
ji
razkopali
srce
;
brez
njega
ne
more
živeti
ne
umreti
.
Zdaj
prhutajo
nad
njeno
glavo
,
krvave
kose
v
krempljih
,
in
krakajo
s
hudobnimi
glasovi
:
»
Kaj
daš
,
da
jih
vrnemo
:
zemljo
ali
gade
—
povej
!
«
In
Kastelka
ne
da
tega
niti
onega
,
ne
more
živeti
ne
umreti
,
še
vpiti
ne
more
,
da
bi
povedala
svoje
gorje
.
Dnevi
so
se
razlezli
v
tedne
,
da
nihče
ne
ve
kako
.
Že
se
je
tigra
opila
krvi
;
v
zadnjo
kočo
sega
njen
glas
,
v
najbolj
zaklenjeni
hram
,
in
strašne
tožbe
ji
trepečejo
izpod
rdečih
krempljev
po
vsem
širokem
svetu
.
Vojna
?
Dve
polovici
zemlje
,
ena
večja
,
druga
manjša
,
sta
se
spopadli
kakor
dve
besni
želvi
velikanki
.
Čeljust
melje
čeljust
,
šapa
lomi
šapo
,
oklep
rožlja
na
oklepu
,
želva
trga
želvi
drob
iz
života
;
vsaka
hoče
požreti
drugo
,
da
zraste
od
njenega
mesa
.
Toda
nista
si
kos
,
nobena
ne
zmore
sovražnice
.
Pazi
,
mala
želva
,
vsak
hip
bo
po
tebi
,
velika
je
sedemkrat
jačja
!
Toda
mala
zver
je
huda
in
urna
;
krvavi
,
ali
grize
in
trga
,
da
svet
ni
videl
tega
.
Živ
krst
ne
ve
,
kakšen
bo
konec
borbe
...
V
mesto
so
pripeljali
prve
ranjence
.
Njih
povesti
gredo
od
ust
do
ust
in
rasto
kakor
plazovi
.
Niti
staro
srebroglavo
solnce
ne
pomni
grozot
,
enakih
tem
,
ki
mora
zdaj
sijati
nanje
.
»
Da
,
da
,
«
zdihujejo
sivci
pri
Galjotu
,
»
svet
se
levi
,
in
vsaka
nova
koža
je
slabša
od
stare
.
Tak
v
to
smo
zabredli
z
vsemi
ongá
,
izumi
!
«
»
Če
pomisliš
,
kako
je
bilo
pred
sto
leti
...
«
»
Takrat
so
lepo
marširali
semintja
;
smolo
je
moral
človek
imeti
,
da
se
je
zleknil
v
travo
.
«
»
In
komaj
si
dobro
zaduhal
smodnik
,
je
bila
parada
pri
kraju
.
«
»
Kajpak
!
V
štirinajstih
dneh
je
bilo
vse
opravljeno
;
amen
,
spet
smo
si
dobri
,
Bog
daj
srečo
,
ljubi
sosed
,
pa
nič
ne
zameri
.
«
»
Takrat
je
bilo
skoraj
veselje
,
kakor
pretep
na
žegnanju
;
dandanes
gredo
milijoni
drug
zoper
drugega
,
in
kar
z
mašinami
se
pobijajo
.
«
»
To
,
to
!
In
s
kakšnimi
hudičevimi
!
Kanoni
pokajo
hitreje
od
pušek
v
naših
časih
,
puške
jezikajo
kakor
babe
,
in
zraven
tiste
mrtvaške
raglje
:
komur
zapoje
,
zbogom
oča
in
mati
.
Eh
,
marsikaterega
ne
bo
nazaj
!
«
»
Jaz
pravim
,
da
so
se
nalašč
zmenili
,
ker
je
preveč
ljudstva
na
svetu
...
«
Očanci
kašljajo
,
sučejo
kupice
in
zamišljeno
kimajo
v
mizo
.
Navadna
mokra
pivska
miza
je
,
toda
zanje
polna
slik
;
v
mlakah
vina
vidijo
polja
,
nastlana
z
mrtvimi
ko
senožeti
z
mrvo
:
drug
pri
drugem
in
na
drugem
,
vsi
rdeči
in
beli
.
Sleherni
se
boji
zagledati
med
njimi
sina
.
Vsak
dan
je
več
novic
.
Rus
je
navalil
s
strašno
silo
,
kozakov
je
kakor
kobilic
v
Egiptu
;
Rus
je
vražji
,
nobena
vojska
mu
ni
kos
.
»
Pa
čudni
dedci
so
ti
Rusi
!
Namesto
,
da
bi
ti
odrezali
glavo
,
če
te
ujamejo
na
samem
,
te
lepo
pozdravijo
,
nasitijo
in
napojé
,
in
še
pokramljajo
s
teboj
:
nu
,
hodi
zbogom
,
doma
pozdravi
pa
oglasi
se
kaj
.
«
»
V
boju
jim
,
pravijo
,
ni
para
.
Gredo
,
kar
naprej
gredo
,
bolj
ko
pokaš
nanje
,
huje
pritiskajo
.
Naši
že
kar
ne
vedo
kaj
storiti
,
da
bi
jih
pregnali
.
«
»
V
Galiciji
je
vroče
te
dni
.
Zdaj
ali
nikoli
,
so
rekli
generali
.
«
»
Hudo
je
,
hudo
.
«
Nikjer
ne
vidiš
človeka
,
da
bi
se
smejal
.
Jela
hodi
bleda
in
mrtva
,
z
Joževimi
kartami
na
golih
prsih
.
Še
vedno
ližejo
zublji
noči
,
ko
sta
se
objela
v
senci
kapelice
.
Nebo
in
zemljo
bi
prodala
,
da
se
vrne
k
nji
,
v
pekel
bi
šla
,
da
ga
vidi
le
uro
prej
.
Z
okrutnim
veseljem
posluša
druge
,
ko
tarnajo
za
svojci
.
Že
hlipa
v
vasi
prva
vdova
,
vpije
mati
za
edincem
,
ki
je
pal
;
toda
Jela
šepeče
:
»
Naj
vsi
poginejo
,
samo
da
ostane
moj
ljubi
živ
.
«
Galjot
jo
vidi
,
kako
trpi
.
Marsikdaj
bi
tolažil
,
ali
stori
se
mu
,
kakor
bi
hotel
prijeti
z
roko
za
skrito
belino
dekliškega
telesa
.
On
čuti
,
da
stoka
v
tem
srcu
ženska
,
poznajoča
svoje
globine
;
oba
bi
gledala
v
tla
,
če
bi
govoril
.
Večkrat
se
ozre
nanjo
s
strani
;
obrite
ustnice
se
mu
zganejo
,
zakaj
oče
je
oče
.
Toda
mahoma
strese
glavo
in
umolkne
,
preden
je
zinil
.
»
Da
bi
vsaj
rajnica
živela
,
«
vzdihne
sam
pri
sebi
.
»
Križ
je
imeti
odrasle
hčere
v
hiši
in
ženo
pod
zemljo
.
«
Kadar
se
Jela
sredi
noči
prevrže
na
postelji
ter
sune
odejo
s
sebe
in
se
dobro
sliši
,
kako
grebe
s
prsti
v
razgaljeno
grud
,
vstane
Zinka
tiho
v
svojem
koncu
sobe
;
v
sami
srajčki
pride
bliže
in
sede
k
sestri
.
»
Ne
premišljaj
,
Jela
,
ljuba
moja
.
Spančkaj
,
da
hitreje
mine
čas
.
«
In
brodi
z
nežnimi
prstki
po
njenih
razpuščenih
laseh
.
»
Mari
tudi
ti
ne
spiš
?
«
vzdigne
sestra
glavo
iz
blazine
;
čez
minuto
povzame
s
trpko
zavistjo
:
»
Kaj
veš
ti
,
kako
je
človeku
spati
—
s
tem
!
«
Zaihtela
je
:
mala
se
nasmehne
v
mraku
.
»
Jokaj
,
Jelica
,
tako
ti
odleže
.
«
»
In
ti
,
ne
jočeš
nikoli
?
«
»
Da
,
včasih
;
ne
zmerom
,
kakor
ti
.
«
»
Otrok
!
Ti
ne
veš
ničesar
.
Ti
tega
ne
poznaš
.
Ali
te
nič
ne
skrbi
?
Si
res
prepričana
,
da
ostane
živ
in
zdrav
?
Pustili
jih
bodo
stradati
,
dokler
ne
pomro
;
ali
pa
si
umislijo
lepega
dne
in
jih
postrele
.
Kdo
ve
,
kaj
se
lahko
zgodi
v
teh
časih
,
«
dreza
Jela
sestri
v
srce
,
da
bi
se
razbolelo
:
tako
dobro
de
,
če
sta
dva
skupaj
nesrečna
.
»
Ne
dam
se
ti
oplašiti
,
ne
!
Ali
bi
mu
pomagalo
?
Kadar
pomislim
,
kje
je
in
kaj
mu
preti
,
si
ponavljam
samo
:
tega
ne
sme
biti
,
ne
sme
...
Vsa
lepota
sveta
bi
se
razsula
v
laž
,
ako
bi
poginilo
,
kar
je
med
nama
.
«
»
Eh
,
žal
je
njim
lepote
sveta
!
«
»
Ne
sme
se
zgoditi
,
ne
sme
!
Janez
se
vrne
,
in
vse
bo
še
lepše
,
nego
je
bilo
.
To
si
mislim
,
kadar
me
napadejo
črne
skrbi
,
to
hočem
toliko
časa
,
tako
vroče
in
napeto
,
da
se
mi
zvrti
v
glavi
ter
čutim
,
kakor
bi
šla
moja
volja
v
gostem
toku
naravnost
do
njega
.
«
»
Brezžični
brzojav
!
«
se
nasmehne
Jela
po
sili
.
»
Le
norčuj
se
,
sirota
.
Videla
boš
,
z
voljo
in
vero
izmolim
gada
iz
vsega
.
«
»
Nu
,
da
...
Saj
ni
storil
ničesar
.
Oproste
ga
in
pošljo
domov
.
«
»
In
vojna
bo
kmalu
končana
,
Joža
se
vrne
k
moji
črni
muci
,
kaj
?
Svatovanje
bo
na
Galjotovem
in
na
Kastelčevem
,
Jelica
vzame
Jožo
,
Zina
zapleše
z
Janezom
—
kaj
?
«
Mala
je
hvaležno
zlezla
k
sestri
ter
popravila
odejo
.
Dekleti
se
držita
s
toplimi
rokami
okoli
vratov
;
Zinka
poljublja
Jeli
solze
z
obraza
in
začne
v
tem
polagoma
misliti
nanj
,
kako
leži
v
ječi
,
nemara
na
golih
tleh
,
mogoče
v
železju
,
in
zdajci
sama
zajoče
.
Tako
ihtita
druga
v
drugo
;
nazadnje
se
strnejo
slike
temnic
in
bojišč
v
nekaj
zmedeno
mehkega
in
fantastično
pisanega
,
kar
miglja
čez
oči
liki
turška
žida
ter
šumi
in
boža
,
tiho
in
rahlo
,
dokler
ne
zatisne
trepalnic
.
Joža
piše
domov
:
zdrav
je
,
nič
mu
ne
manjka
,
ognja
se
je
privadil
,
mati
naj
ne
skrbi
.
Kastelka
se
je
medtem
pomirila
;
fantovska
soba
je
zaklenjena
,
ključ
leži
globoko
v
njeni
pisalni
mizi
.
Puščoba
v
domu
in
v
vasi
ji
ni
več
tuja
,
vsem
strahovom
gleda
v
oči
.
Že
je
zmožna
misliti
s
hladnim
srcem
,
da
hodi
Joža
nekje
po
daljnji
zemlji
in
je
kroginkrog
vse
živo
letečega
svinca
.
Mrzlo
in
besno
je
njeno
zaupanje
v
srečo
;
Kastelka
noče
zdihovati
,
noče
ljubiti
in
tožiti
,
zakaj
»
skrb
in
strah
rodita
slutnjo
,
ki
je
prva
dekla
hudičeva
:
komaj
se
ozreš
po
nesreči
,
že
te
ima
za
vrat
«
.
Tone
še
čaka
,
da
ga
pošljo
na
bojišče
;
tem
manj
je
vzroka
cmeriti
se
.
Petschnigova
smrt
jo
navdaja
še
vedno
z
mračnim
zadovoljstvom
in
utešenjem
,
polnim
mogotne
zavesti
;
prepričana
je
,
da
je
ona
kaznovala
Iškarjota
s
svojim
prekletstvom
in
maščevalno
voljo
.
Zdaj
vidi
spet
,
da
ni
navadna
ženska
;
nekdo
se
je
naselil
v
nji
,
ki
je
močnejši
od
vseh
.
Kar
hoče
ona
,
je
volja
zemlje
,
in
zemlja
je
bog
nad
bogovi
;
kakor
veruje
njiva
v
svoj
rjavi
sok
in
blagoslov
žita
,
ki
ga
rodi
,
tako
veruje
mati
v
desnico
,
ki
jo
drži
čez
doline
in
hribe
nad
svojimi
gadi
:
nobena
krogla
je
ne
prebije
,
noben
sodnik
je
ne
presodi
.
Dan
potem
,
ko
so
odgnali
Janeza
,
se
je
peljala
v
mesto
k
odvetniku
,
prijaznemu
staremu
gospodu
,
ki
jo
dobro
pozna
in
visoko
ceni
.
Sprejel
jo
je
z
veliko
častjo
in
obljubil
ogorčen
,
da
stori
vse
,
kar
je
dandanes
mogoče
.
»
Ali
čas
je
težak
,
in
zakon
velja
samo
še
za
tiste
,
ki
ga
teptajo
z
nogami
,
«
je
dodal
nazadnje
.
»
Zaupajmo
v
zmago
pravice
.
«
Z
lažjim
srcem
se
je
vrnila
domov
.
Ljudje
jo
gledajo
strahoma
,
odkar
je
Petschniga
»
zagovorila
«
;
po
vseh
udarcih
nesreče
se
jim
zdi
silnejša
,
bolj
divje
trmasta
ko
kdaj
poprej
.
Sive
oči
se
ji
bliskajo
,
kakor
bi
tleli
v
njih
novi
naklepi
;
sosedje
že
čakajo
,
kdaj
iznenadi
dolino
s
podobnim
čudežem
kakor
pred
petindvajsetimi
leti
.
Mogoče
;
onidan
,
ko
je
po
stari
navadi
postala
sredi
brvi
,
ni
stresla
pesti
,
ali
zlobno
je
pokimala
trgu
ter
zamrmrala
:
»
Zdaj
vem
,
kdo
bo
prvi
hudičev
,
svojat
ti
za
hrastjem
!
Enkrat
ste
si
že
lomili
zobe
ob
Kastelki
;
četrtsto
let
je
bilo
treba
,
da
vam
je
zrastel
nov
greben
!
Zdaj
,
ste
si
dejali
,
je
prišel
naš
čas
—
kaj
ne
?
Prvi
ste
se
lotili
vi
mene
;
dobro
,
Kastelka
sprejme
boj
v
imenu
svojem
in
svojih
gadov
.
Tisti
dan
,
ko
bo
vojna
končana
,
si
skočimo
v
lase
,
krščenduš
!
S
trebuhom
za
kruhom
mi
pojdete
iz
doline
,
beraško
palico
v
roki
,
preden
doglodajo
črvi
moje
kosti
!
«
Prvič
se
je
branila
,
topot
napade
sama
;
dolina
je
ž
njo
,
to
se
ve
.
Kolikor
v
gnezdu
sršenov
,
toliko
je
v
glavi
načrtov
,
in
jajček
,
ki
kdaj
maščuje
gadje
pleme
,
je
že
znešen
.
Take
so
njene
srdite
sanje
;
zraven
ukreplje
še
marsikaj
.
Kakor
vedno
v
važnih
trenotkih
,
se
je
tudi
v
teh
dnevih
izkušnje
obilno
spomnila
bratov-svetnikov
,
ki
stražita
,
»
da
se
ne
tujči
zalega
«
;
pa
tudi
župniku
je
poslala
za
maše
:
»
dvakrat
zadrgnjeno
dvakrat
drži
«
.
Košati
mož
je
toplo
pohvalil
vdovo
,
srečavši
jo
drugi
dan
.
»
Da
bi
le
tudi
sami
prišli
k
maši
,
gospa
,
«
je
povedal
nazadnje
davno
željo
,
vesel
primernega
trenotka
.
»
Zatecite
se
k
Bogu
,
da
vzame
žalost
od
vas
!
Tolažba
svetih
zakramentov
vam
bo
krepčilo
v
teh
urah
bridkosti
.
«
Ali
Kastelka
se
je
ponosno
uprla
s
palico
v
tla
.
»
Gospod
župnik
,
jaz
hodim
po
bližnjicah
in
se
z
Bogom
sama
pomenim
,
kar
treba
.
Če
sta
res
tako
prijatelja
ž
njim
,
vprašajte
ga
vendar
,
kdo
mu
je
bližji
:
mati
,
ki
so
ji
vzeli
otroke
,
ali
samec
,
ki
nima
za
kom
jokati
—
ako
bi
hotel
,
se
pravi
!
«
To
rekši
ga
je
prepustila
mislim
,
ki
so
mu
zavrele
v
glavi
.
Pogledal
je
za
njo
,
ozrl
se
k
zvoniku
ter
povesil
glavo
v
otožnem
spoznanju
,
da
so
ženske
besede
včasih
modrejše
od
vseh
cerkvenih
knjig
.
Ni
ji
zameril
;
on
ve
,
da
ne
dreza
v
tuje
zadeve
in
mu
ne
pridi
zvestih
ovac
.
Res
so
trenotja
,
ko
niti
Kastelka
ne
more
premagati
čudne
,
brezmiselne
tesnobe
.
To
se
razleze
v
srcu
kakor
strupena
megla
po
brezdnu
,
ki
zeva
vse
globlje
in
širje
in
je
nazadnje
tako
črno
in
votlo
,
da
se
boji
pogledati
vanj
.
Pred
takimi
hipi
beži
gospa
,
ker
se
boji
za
svojo
moč
;
ali
ona
ne
krene
v
cerkev
,
po
njivah
se
napoti
,
k
svoji
zemlji
se
zateče
,
k
zdravnici
in
tolažnici
.
Čuvstvo
,
ki
jo
prikleplje
k
nji
,
je
bolj
živo
ko
kdaj
,
in
zadnji
dogodki
so
ji
razodeli
še
očitneje
,
da
tli
v
prsti
njen
lastni
ogenj
in
je
prav
to
njena
sila
.
Kadar
stopa
med
razgoni
,
se
ji
zdi
,
da
trepečejo
pokraj
nje
kakor
mišice
živega
telesa
.
»
Obe
imava
eno
dušo
v
sebi
,
«
ugiblje
takrat
,
»
pa
bodi
dobra
ali
slaba
,
božja
ali
hudičeva
—
najina
je
!
To
je
tisto
,
kar
lomi
zapreke
,
ubija
sovražnike
in
varuje
moje
otroke
.
Tako
močno
je
,
tako
svetlo
in
krasno
,
mogoče
Bog
sam
ali
misel
njegova
?
In
če
ni
Bog
,
je
nekaj
enako
svetega
,
da
,
še
močnejšega
od
njega
.
Nič
se
ne
boj
,
ki
ne
hodiš
k
maši
in
zanemarjaš
izpoved
:
ako
je
v
zemlji
Bog
,
si
živela
tik
ob
njegovem
srcu
,
ako
je
drugo
,
se
bo
teplo
zate
ž
njim
na
sodnji
dan
.
«
In
kdo
ne
bi
ljubil
večne
zapeljivke
?
Loke
in
polja
so
kakor
zelene
pesmi
,
razgovor
šum
je
gost
ko
nikoli
,
nebo
nad
zemeljskim
paradižem
še
ni
bilo
tako
čisto
kakor
sedaj
.
To
čuti
vse
,
kar
se
giblje
na
zemlji
;
odkar
se
je
začelo
veliko
umiranje
,
nima
njena
lepota
in
slast
življenja
nobenih
meja
.
Kakor
slepci
ob
čudodelnem
studencu
strme
ljudje
v
blagoslovljeni
svet
in
šepečejo
v
svojih
srcih
:
»
Ah
,
kako
dobro
je
biti
rojenemu
!
«
Vesoljna
mati
se
lišpa
in
lije
žar
hlepenja
v
kri
svojih
otrok
,
da
bi
se
zarastla
brezbrežna
košnja
smrti
z
novo
brstjo
.
Zato
so
dekleta
polna
medlečih
sanj
in
stokajo
žene
v
premočena
zglavja
.
Hladna
septembrova
noč
stoji
sredi
zemlje
,
sloka
in
nežna
kakor
kraljičina
v
bajki
,
opasana
z
rimsko
cesto
,
zvezdni
plašč
razgrnjen
od
obzorja
do
obzorja
.
Še
na
teh
žalostnih
tujih
poljanah
,
ki
jih
para
jarek
za
jarkom
in
krogla
za
kroglo
,
cveto
pod
njenim
lesketom
mehki
,
domači
spomini
.
Jezera
krvi
je
popila
črna
zemljica
,
tisočem
je
postlala
v
sebi
,
tisoči
leže
bledi
med
travo
in
gledajo
kvišku
s
širokimi
očmi
,
ne
videč
prečudnega
sijanja
;
povsod
se
poznajo
koščene
stopinje
smrti
,
še
tihi
veter
diši
po
nji
ter
ponavlja
njeno
pesem
—
in
vendar
je
marsikomu
sladko
pri
srcu
.
Poročnik
Kastelec
sloni
v
svojem
jarku
in
čuje
.
Blizu
njega
šepečeta
dva
vojaka
o
domu
in
svojcih
;
šepet
in
dihanje
se
sliši
z
desne
in
leve
.
Spredaj
in
zadaj
butajo
topovi
,
v
daljavah
bobni
njih
zamolkli
glas
;
puške
se
redko
splaše
tam
kje
,
zalajajo
in
utihnejo
kakor
psi-stražarji
.
Zdi
se
,
da
hoče
bitka
zaspati
;
opoldne
je
začela
pešati
,
zvečer
se
niso
genili
v
tem
koncu
ne
eni
ne
drugi
.
Joži
je
prav
,
da
se
more
nemoteno
vdajati
svojim
mislim
.
Mislim
?
Kar
zveni
v
njem
nocoj
,
dosega
višave
in
globine
,
ki
jih
misel
komaj
vidi.
Že
včasih
se
je
oglašalo
,
kadar
je
sam
v
svoji
študentovski
sobici
ali
v
skritem
kotičku
parka
poslušal
rahlo
melodijo
gosli
,
jedva
še
resnične
akorde
klavirja
,
ki
so
plavali
k
njemu
bogve
odkod
.
Človek
se
zamakne
vase
in
čuti
v
sebi
drhtenje
najglobljih
skrivnosti
bitja
,
ne
da
bi
bil
modrejši
kakor
vsak
dan
.
Karkoli
si
in
imaš
,
misel
,
čuvstvo
,
spomini
,
predmeti
vnanjega
življenja
,
cilji
hlepenj
in
jutrišnji
načrti
,
vse
pleše
po
čarodejnih
ritmih
,
kakor
bi
se
igral
veter
z
listjem
zrelih
rož
.
Nekaj
silnega
in
temnega
te
odnaša
v
kraje
,
kamor
je
hladnemu
umu
predolga
pot
;
uganka
ljubezni
in
uganka
smrti
se
objameta
nad
teboj
,
se
strneta
preko
tebe
,
se
poljubljata
v
tvojem
lastnem
srcu
.
Joža
ju
čuti
prav
zdajle
.
Tako
sladko
mu
je
,
tako
žalostno
;
vsa
ljubezen
je
kakor
mrtvaška
maša
,
vse
umiranje
kroginkrog
kakor
visoka
pesem
ljubezni
.
V
žarkem
hrepenenju
po
nevesti
,
v
češčenju
do
matere
,
v
tegobi
,
s
katero
kliče
daljnja
rodna
gruda
svojega
otroka
,
v
slehernem
utripu
žil
posluša
gad
žuborenje
globokih
valov
,
ki
nosijo
njega
in
vsakogar
po
strugah
večnosti
.
Valovi
se
svetijo
in
šume
brezimno
pesem
;
oni
so
zemlja
in
nebo
,
so
luč
in
mrak
,
so
čas
in
prostor
in
sila
,
in
so
več
od
tega
,
brezdanje
globlji
,
brezbrežno
širji
:
morje
,
ki
ga
nikoli
nihče
ne
izmeri
!
»
Odkod
nocoj
ta
sanjarija
?
«
se
vpraša
Joža
,
ko
ga
za
hip
iztrezni
oddaljeno
streljanje
.
»
Nekdaj
me
je
prijemalo
samo
,
če
sem
poslušal
godbo
...
«
In
mahoma
se
mu
zazdi
,
da
sliši
godca
,
ki
stoji
razkoračen
nad
poljanami
ter
vleče
z
lokom
po
strunah
ogromnih
črnih
gosli
.
Ne
,
ne
;
bilo
je
petje
železnega
ptiča
,
ki
je
letel
visoko
nad
glavami
v
to
čudno
noč
.
Poročnik
strese
ramena
in
si
potegne
z
roko
po
očeh
;
na
vojni
se
noče
zamišljati
.
Privadil
se
je
divjega
življenja
kakor
vsi
,
ki
spe
in
bede
okrog
njega
;
brez
radosti
je
odrinil
,
ali
zdaj
hvalijo
njegovo
hrabrost
.
Kri
pradedov
se
oglaša
v
Kastelkinem
sinu
,
divji
sok
,
ki
je
pljuskal
ob
zidove
Carigrada
in
prepljavljal
beneške
ravni
;
neizrabljena
moč
se
je
opila
borbe
ter
spoznala
v
nji
svoj
drzni
obraz
.
»
Vražje
pleme
smo
!
«
govori
poročnik
sam
pri
sebi
.
»
Doma
ovčice
,
na
tujem
levi
;
tu
bi
vzeli
pekel
z
naskokom
,
tam
hodijo
po
naših
glavah
,
kakor
se
komu
zljubi
.
Železni
polki
—
da
,
da
...
Vse
to
junaštvo
je
sad
ponižnosti
in
krotkosti
,
v
katero
smo
zakopali
svoj
talent
.
Natura
je
v
svojih
globinah
sita
hinavščine
,
in
kadar
nas
pode
v
bajonete
,
vriska
,
da
sme
besneti
.
«
»
Premalo
Kastelk
se
nam
rodi
,
«
pomisli
čez
minuto
.
Z
mehko
tesnobo
ga
prešine
dojem
zadnjega
slovesa
:
prvikrat
je
videl
solze
v
teh
jeklenih
očeh
.
In
tisti
poljub
,
kako
neroden
je
bil
,
kako
sramežljiv
in
nevešč
!
Nikoli
ga
ni
poljubljala
—
na
dolgo
pot
v
kraljestvo
smrti
mu
ga
je
vendar
dala
s
seboj
;
za
svetinjo
je
spravil
njegov
spomin
.
Kako
dobra
je
vendarle
;
za
vse
ga
je
prosila
odpuščanja
!
Mari
je
bila
res
kdaj
krivična
in
trda
?
Sinova
misel
roma
k
materi
ter
jo
kleče
zahvaljuje
za
luč
in
srečo
življenja
.
In
nehote
vzdigne
gad
roko
na
čelo
,
kakor
bi
hotel
potipati
,
ali
še
nosi
dragoceni
biser
,
katerega
mu
je
pripela
.
Neverjetno
mirna
je
noč
;
zdajle
se
zdi
,
da
je
vse
zaspalo
.
Brez
butanja
v
daljavi
bi
človek
pozabil
,
kje
je
.
Joži
prihaja
dolgčas
;
če
bi
se
vsaj
odločilo
,
naprej
ali
nazaj
!
Skoraj
pred
nosom
je
ruski
jarek
,
dalje
zadaj
gozdič
;
na
desni
in
levi
se
majčkeno
vzdiga
ravnina
,
komaj
dovolj
,
da
ne
vidiš
nikamor
.
Dobro
,
da
je
ponoči
;
tako
se
človek
manj
jezi
.
In
tudi
razgled
po
zvezdah
je
lep
:
glej
tam
Veliki
voz
...
Bogve
ali
sedi
tudi
na
ruski
strani
poročnik
ter
vprašuje
zvezde
,
zakaj
je
moral
na
vojno
,
ko
je
vendar
Veliki
voz
povsod
enak
—
če
ni
doma
sploh
najlepši
?
Kaj
mislijo
Rusi
pravzaprav
,
da
ne
pridejo
bliže
?
Ojačenj
čakajo
?
Brez
skrbi
pogleda
čez
,
Rus
je
len
in
slabo
meri
...
Joža
vstane
,
iztegne
glavo
.
Ničesar
ne
vidi
;
polje
se
koplje
v
temi
,
gozdičeva
senca
na
obzorju
je
črna
kot
oglje
.
Rahel
veter
z
one
strani
češlja
travo
in
prinaša
duh
po
nezakopanih
mrličih
.
Vseeno
je
grdo
,
ako
dobro
premisliš
;
in
muhe
,
in
ptiči
,
ki
prilete
in
kljuvajo
oči
.
Poročnik
se
spomni
senice
,
majhne
,
trebušate
seničice
,
katero
je
videl
predvčerajšnjim
zobati
strnjeno
kri
...
Iz
ruskega
jarka
gomaze
pridušeni
glasovi
;
ljudje
so
tam
kakor
tu
.
Joža
gleda
v
noč
in
nastavlja
uho
,
sam
ne
vedoč
zakaj
.
»
Gospod
lajtnant
!
«
ga
nekdo
potegne
za
bluzo
.
»
Gospod
lajtnant
,
nikarite
...
Koren
jo
je
izkupil
prav
tako
:
pol
ure
nobenega
strela
,
komaj
pa
je
on
pomolil
glavo
—
naravnost
v
odprta
usta
;
še
zapreti
jih
ni
utegnil
.
«
Joža
se
ozre
.
Njegov
sluga
je
,
Mrkunov
iz
Podskale
,
uro
daleč
od
njih
.
Siromak
se
neznansko
boji
za
gospoda
;
najrajši
bi
ga
skril
in
v
boju
sam
komandiral
.
»
Prismoda
!
Pusti
me
.
«
»
Gospod
lajtnant
,
za
pet
ran
božjih
!
«
Mrkunov
Peter
se
ne
da
odgnati
.
Vsi
ruski
šrapneli
ga
skrbe
manj
kakor
Joževa
drznost
:
on
se
nastavlja
o
belem
dnevu
,
ne
le
nocoj
.
In
Peter
vleče
z
obema
rokama
,
da
bi
podvojil
moč
svarila
.
Toda
Joža
se
mahoma
ujezi
:
»
Peter
,
zdaj
pa
čisto
zares
.
Izgubi
se
mi
,
drugače
te
oplazim
s
sabljo
!
«
In
jo
izdere
napol
iz
nožnice
.
To
je
druga
beseda
,
ki
gre
Petraču
do
živega
:
domačin
mu
ne
bo
razbijal
glave
.
Bliskoma
izgine
,
odkoder
se
je
vzel
.
»
Pa
bodi
,
«
godrnja
sam
pri
sebi
,
»
pa
zijaj
,
hudič
;
boš
že
videl
,
kako
boli
pisker
od
svinca
!
Samo
da
je
ne
bi
izteknil
,
o
mati
božja
s
svetih
Višarij
!
«
trepeče
v
isti
sapi
.
Takrat
šine
mahoma
bel
curek
v
nebo
;
zvezde
temnijo
,
ravan
se
razgrinja
v
hipni
svetlobi
.
Še
eden
,
še
tretji
!
Rusi
spuščajo
rakete
.
Puška
bevskne
tu
in
tam
;
vse
skoči
pokoncu
,
streljanje
zavre
na
obeh
straneh
,
jarka
igrata
v
ostrih
bliskih
repetirk
.
In
spet
se
uleže
hrup
;
še
nekaj
minut
jezikajo
streli
,
potem
odžvižga
zadnja
krogla
preko
glav
,
bogve
kam
po
dolini
.
Joža
se
ni
genil
z
mesta
;
mirno
je
nesel
kukalo
k
očem
,
prislonil
se
in
gledal
,
kakor
da
ni
na
svetu
zanimivejšega
in
manj
nevarnega
prizora
.
Čudno
,
kaj
vidi
tam
,
še
zdaj
,
ko
je
spet
tema
?
»
Tič
pa
je
,
tič
,
«
kima
Peter
pohvalno
.
»
Jaz
si
ne
bi
upal
,
nak
,
jaz
že
ne
!
«
Gad
Benjamin
je
pozabil
vojno
in
vse
,
kar
je
bilo
.
Trije
oficirji
z
zlatimi
ovratniki
so
stopili
na
vse
zgodaj
v
celico
ter
mu
izročili
pisanje
,
da
je
njegova
nedolžnost
izpričana
in
sme
iti
,
kamor
mu
drago
.
Toliko
da
ni
zavrisnil
med
temnimi
stenami
;
lahkih
nog
je
planil
na
ulico
,
dirjal
na
postajo
,
sedel
v
prvi
vlak
ter
se
odpeljal
proti
jugu
.
Kraji
so
švigali
mimo
,
da
sam
ni
vedel
kdaj
;
že
mu
leži
potujčena
zemlja
za
hrbtom
,
že
prha
železni
konj
k
sinjim
grebenom
hribovja
,
ki
čuva
rodno
vas
.
V
dolini
je
;
radostno
zategel
žvižg
,
in
vlak
stoji
na
domači
postaji
.
Solnce
velike
ceste
pozdravlja
mladega
potnika
,
trava
in
žito
se
smeje
kraj
poti
ko
sama
živa
nedelja
;
tiste
njive
tamle
so
že
Kastelčeva
last
.
Srce
mu
zastaja
od
veselega
nemira
,
ko
jo
ubira
proti
Galjotovim
.
Jagneda
pred
gostilno
mu
kimata
zdaleč
,
rasteta
pred
njim
vse
više
in
više
ter
šelestita
čimdalje
glasneje
in
skrivnostneje
:
»
Pozdravljen
,
Janez
!
Zina
te
vidi
skozi
okno
,
zdajzdaj
prileti
naproti
...
Nihče
ne
ve
,
kako
je
plakala
za
tabo
,
le
midva
sva
jo
gledala
pri
lini
,
ko
se
je
skrivala
pod
streho
in
ihtela
.
«
Zdi
se
mu
,
da
je
vsa
leta
le
sanjal
ta
kraj
:
tako
živo
kriče
barve
predmetov
,
tako
zgovorno
se
razodeva
obris
in
telesnost
oblik
.
Radost
je
postoterila
potniku
čute
;
sto
korakov
pred
hišo
sliši
razgovor
pivcev
,
šteje
drobne
Zinkine
korake
po
stopnicah
.
Dekle
ga
je
zagledalo
na
cesti
;
zdaj
teče
,
komaj
lovi
sapo
,
tišči
si
roko
na
srce
,
omedleva
in
vendar
hiti
naproti
.
Kaj
ji
poreče
v
pozdrav
?
Ali
ne
bi
pokleknil
pred
njo
,
za
vse
,
za
poljub
,
ki
ga
je
pritisnila
takrat
na
ustnice
vklenjenega
,
krvavi
sodbi
izročenega
jetnika
?
...
Le
čudo
,
koliko
časa
je
ni
;
saj
jo
vendar
sliši
teči
nizdolu
;
to
je
večnost
,
kakor
bi
držale
stopnice
iz
nebes
na
dno
pekla
.
In
kako
dolga
je
zdajci
pot
do
hiše
!
Janez
se
dviza
,
dviza
,
s
čela
mu
lije
znoj
,
v
grlu
siga
dih
,
moči
mu
pešajo
,
toda
cesta
se
daljša
,
kakor
bi
vlekel
pšenično
testo
...
Zdaj
je
tam
,
in
Zina
plane
na
prag
,
vsa
bela
ko
mati
božja
v
kapelici
;
njene
oči
so
polne
širokega
strmenja
in
biserne
sreče
.
Smehlja
se
,
cel
zastor
solza
se
ji
usuje
po
licih
,
roke
se
ji
širijo
,
in
Janez
priskoči
,
da
bi
prestregel
na
ustnice
njen
pozdrav
—
takrat
pa
ga
tuja
pest
udari
v
prsi
,
hudoben
obraz
se
nagne
vmes
,
in
pljunek
zadene
Janeza
v
lice
,
kakor
tisti
dan
:
»
Verräter
,
Hund
!
«
»
Petschnig
!
«
krikne
fant
in
sune
roko
v
žep
:
Bog
ne
daj
,
če
nima
noža
pri
sebi
...
Toda
noža
ni
,
Petschnig
se
je
vgreznil
v
tla
,
in
Zinka
je
izginila
;
slika
gostilne
pod
jagnedi
se
je
razprhnila
na
golem
zidu
jetniške
celice
,
veseli
poletni
dan
je
utonil
v
slabotni
električni
luči
,
ki
sveti
pod
stropom
od
mraka
do
zore
.
Jetnik
je
sanjal
!
Zunaj
rožljajo
ključi
.
Nevidno
tektekne
linica
na
okovanih
vratih
,
in
spet
utihne
vse
.
Paznik
se
malokdaj
spotika
nad
nočnimi
kriki
;
vajen
jih
je
.
Vsi
,
kar
jih
čaka
tu
pravice
,
spe
težko
in
kriče
v
snu
.
Včasih
,
ko
leži
Janez
vznak
in
ne
more
zapreti
oči
,
ga
obide
,
kakor
bi
stene
te
mrkle
hiše
drhtele
od
gorja
,
ki
se
valja
med
njimi
;
tihota
noči
tu
ni
tihota
,
marveč
snop
stoterno
zamirajočega
ječanja
.
Muka
bruha
spečim
iz
sanj
:
vsaj
ona
hoče
biti
svobodna
v
kraljestvu
okov
!
Janez
je
stisnil
pesti
na
srce
,
ko
se
je
prebudil
:
prostost
—
dom
—
Zina
—
in
Petschnigov
pljunek
ter
mrzla
resničnost
med
golimi
stenami
!
Ali
kar
je
premišljal
v
teh
dolgih
nočeh
,
kipi
v
srcu
više
od
vse
bolečine
.
»
Da
,
da
,
pravica
je
,
«
šepeče
strastno
v
svojo
samoto
,
»
resnica
je
in
pravica
je
,
ki
se
izpolni
sama
od
sebe
,
če
bi
tudi
poslednji
njen
vernik
poginil
.
Naj
se
ne
zlomi
tisoč
let
zvestobe
,
Kastelkin
sin
:
v
tebi
izkušajo
grudo
iz
naše
zemlje
,
kapljo
iz
reke
krvi
,
eno
iz
petnajststotisoč
duš
;
naj
se
izkaže
pravičnejšo
od
njihovih
kjučev
,
trjo
od
sodnikov
,
ošabnejšo
od
sile
!
Živ
ali
mrtev
boš
poveličan
v
prihodnjem
stoletju
:
da
niso
Krista
križali
,
bi
bil
ostal
ubogi
Jud
,
ki
je
bil
.
«
On
čuti
utrip
zmage
v
svojih
žilah
in
vero
dedov
v
svoji
duši
.
Zgodovina
,
ki
snuje
bogve
kje
tam
zunaj
,
diha
noter
v
ta
zaklenjeni
grob
.
»
Težka
kladiva
padajo
;
toda
mi
smo
trji
od
jekla
.
Kujte
,
kovači
!
Kladivo
poka
od
lastnih
udarcev
;
vi
menite
,
da
kujete
smrt
,
pa
kujete
brst
in
življenje
.
Kaj
za
to
,
če
se
odkrhne
drobec
in
izgine
?
Zdaj
gre
za
vse
,
ne
za
enega
,
ne
za
sto
.
Janez
bodi
trd
;
da
se
ne
vpogne
petnajststotisoč
bratov
in
sestra
,
izmed
katerih
si
bil
izbran
!
«
Mati
mu
raste
pred
očmi
,
ponosno
križemrok
,
kako
gleda
po
gruntu
,
polna
divje
odločnosti
.
On
ve
,
da
ji
ne
klone
glava
,
kljub
vsemu
ne
;
vesoljnemu
narodu
bi
jo
pokazal
v
teh
časih
ognjene
izkušnje
!
»
Kastelci
in
stara
pravda
!
Čuj
sina
,
mati
,
in
spavaj
mirno
;
ne
prošnje
,
ne
vzdiha
ne
bo
iz
mojih
ust
,
v
mojem
srcu
ne
senčice
plahosti
.
Povej
to
svojemu
gruntu
,
stara
,
malemu
in
velikemu
,
ki
je
vseh
skupna
last
...
«
Oslabelo
telo
mu
igra
v
drgetu
zanosa
.
»
Ali
ti
nisem
rekel
,
Zina
,
tisti
večer
:
kar
je
v
naju
,
ne
umre
?
Če
bi
prav
tisočkrat
strohnel
v
tej
jami
,
bom
vendar
pri
tebi
,
zakaj
gad
je
zemlja
,
naša
večna
zemlja
,
ki
spoznala
svoj
zakon
in
božji
ukaz
;
kjerkoli
boš
hodila
,
me
boš
gledala
z
očmi
,
čutila
pod
nogami
...
In
zemlja
se
bo
krčila
in
sama
kričala
,
če
tudi
zadnjega
iztrebijo
ž
nje
,
in
nihče
ne
bo
stal
na
nji
,
kdor
ne
priseže
na
staro
pravdo
!
«
Znoj
mu
rosi
čelo
in
sence
;
truden
je
.
Komaj
,
komaj
odpira
trepalnice
.
Ječa
se
polni
z
drobnim
,
tihim
zvenenjem
,
ki
poje
ujetemu
gadu
uspavanko
.
Iz
stene
raste
nekaj
,
pomika
se
bliže
,
stoji
pri
postelji
,
sklanja
se
k
njemu
.
Obraz
je
,
včasih
kamenit
in
ošaben
,
včasih
mlad
,
mil
in
ljubeč
.
Mati
?
Zina
?
Oboje
se
zliva
v
eno
;
močan
angel
razgrinja
perot
nad
jetnikom
:
on
svojega
gada
ne
da
...
Čuj
šepet
—
strah
,
kako
votel
in
mrzel
:
»
Daj
sina
,
ljubega
,
zemljo
—
daj
gada
,
meni
je
zapisan
!
Hočem
ga
imeti
—
daj
!
«
Toda
angel
odgovarja
:
»
Vprašuješ
me
,
ker
ga
sama
ne
moreš
vzeti
...
Gad
ne
pogine
,
gad
je
moj
:
odkar
so
ga
bili
in
opljuvali
,
tebi
zapisali
in
živega
pokopali
,
ni
več
Janez
,
ampak
Pravica-Resnica
,
ki
ne
umre
,
dokler
ga
jaz
ne
zapustim
...
Vera-Upanje-Ljubezen
drži
Pravico-Resnico
;
iztrgaj
jo
,
Smrt
,
če
si
nama
kos
!
«
Zli
glas
molči
.
In
Janez
diha
mirno
.
Potok
šumi
po
dolini
.
Škrjanci
pojo
nad
njivami
.
Nedeljski
zvonovi
se
ubirajo
iz
devetih
fara
,
in
jutranji
plamen
skače
s
Sevškega
hriba
k
vitkim
borovcem
Konjske
rebri
.
Kastelka
se
je
nenadoma
zbudila
ter
sedla
v
postelji
.
Zaropotalo
je
,
padlo
,
počilo
—
kdo
ve
?
Pa
ne
da
bi
bili
tatovi
v
hiši
?
Zdaj
ima
sodrga
več
poguma
,
ko
je
malo
moških
doma
;
dva
hlapca
so
ji
pobrali
,
tretji
pojde
vsak
čas
...
Toda
tema
je
v
sobi
,
le
komaj
se
rišeta
štirikotnika
oken
;
zunaj
tih
,
droban
,
strupeno
enoličen
dež
.
Vdova
seže
tipaje
po
užigalice
,
da
posveti
.
Ničesar
ni
videti
,
ničesar
čuti
:
še
nekam
tiše
se
zdi
kot
po
navadi
.
»
Budalo
,
«
se
ozmerja
sama
.
»
Kaj
skačeš
,
hudiča
,
ko
je
vse
tiho
?
Lezi
,
stara
,
in
spi
!
«
Toda
reči
je
lehko
,
storiti
težje
.
Najprej
se
spomni
Toneta
,
ki
je
pisal
danes
,
da
odhaja
zdaj
na
bojišče
;
v
Srbijo
,
pravi
.
In
komaj
prežene
misel
nanj
,
jo
zmoti
Janez
;
beži
,
skrb
,
saj
pravijo
vsi
,
da
je
zadeva
jasna
ko
beli
dan
in
se
ni
bati
ničesar
!
Kajpak
,
tretji
je
Joža
na
vrsti
,
ali
njega
se
oklati
z
obema
rokama
:
»
Tak
vsaj
ti
me
pusti
pri
miru
!
Ali
naj
res
ne
zatisnem
oči
zaradi
te
ljube
gadje
zalege
?
Odkar
je
vojna
in
Janez
zaprt
,
ne
poznam
več
pravega
spanja
...
Tak
beži
;
ne
,
ne
in
ne
;
Kastelke
ni
doma
,
pa
mir
besedi
!
«
To
rekši
se
obrne
v
steno
,
zatakne
ušesa
in
šteje
:
ena
,
dve
tri
,
štiri
,
do
petinosemdeset
.
Zaspala
je
.
Glasno
reže
njeno
dihanje
tišino
;
zdajpazdaj
zasmrči
,
kar
se
drugače
redko
dogaja
.
Roke
nimajo
miru
na
odeji
,
telo
se
premetava
,
kakor
bi
