imeliz
južnimi
vedno
boje
in
ko
deček
nisem
prišel
nikdar
v
dotiko
ž
njimi
,
pozneje
pa
sem
živel
v
mestu
pri
svojem
novem
gospodu
;
ali
kolikor
vem
,
oni
ne
sežigajo
mertvih
.
“
„
Toraj
bo
kakov
požar
v
kterem
njihovih
selišč
?
“
Natberž
obhajajo
kako
slovesnost
,
tedaj
napravijo
velik
ogenj
in
plešejo
krog
njega
.
“
Viljem
je
bil
mož
ravno
v
onih
letih
,
ko
je
jela
mladenška
ognjenost
in
lehkomišljenost
že
slovó
jemati
in
na
njuno
stopinjo
povračati
se
resnost
in
terdni
značaj
,
pri
vsem
tem
pa
je
bil
posebno
v
nevarnostih
nekako
prederzen
,
in
česar
se
je
lotil
,
ni
si
dal
odreči
;
največe
veselje
mu
je
bilo
iskati
čudozgodov
.
—
Necoj
sredi
temnega
gozda
v
nepoznanih
krajih
pravi
nakrat
Tomažu
:
„
Prijatelj
,
jaz
grem
vendar-le
pogledat
tjekaj
,
kaj
je
,
saj
ne
more
biti
čez
dve
milji
daleč
;
ali
me
,
hočeš
spremiti
?
“
„
To
bi
bilo
vendar
prederzno
v
tej
divjačini
ganiti
se
kam
brez
izvedenega
vodnika
in
še
po
noči
,
“
pravi
Tomaž
,
„
pota
so
slaba
,
večidel
še
nikakoršnih
ni
ne
;
kako
lehko
se
zagazi
kam
.
“
„
Kakor
hočeš
,
pojdem
pa
sam
,
“
pristavi
Viljem
terdovratno
.
„
Ne
,
tega
pa
ne
,
samega
vas
ne
pustim
.
Pa
vzemi
vsaj
Hoakslo
seboj
,
on
je
vajen
teh
krajev
.
“
Kapitén
ni
bil
koj
pri
volji
,
hotel
je
po
sili
,
da
bi
šla
sama
in
se
že
vernila
,
preden
bi
se
nosači
zbudili
,
še
le
po
dolgem
prigovarjanji
je
dovolil
,
da
smé
iti
tudi
Hoaksla
ž
njima
.
Tiho
je
zaklical
njegovo
imé
in
trenutek
potem
bil
je
Indijan
že
pri
njima
.
„
Kaj
želite
gospod
?
“
popraša
ponižno
.
„
Ti
bodeš
šel
z
nama
,
“
pravi
Viljem
,
„
pogledat
pojdemo
,
kaj
se
godi
ondi
.
Zeló
rad
bi
naravno
opazoval
indijanska
značaja
in
navade
;
kar
doslé
vém
,
vém
le
iz
knjig
,
posebno
me
pa
mika
videti
njihove
nočne
veselice
.
“
Hoaksla
je
nagubančil
čelo
in
zmajal
z
ramama
,
kot
ne
bi
se
popolnoma
ujemale
njegove
misli
s
kapiténovimi
,
rekel
pa
ni
nič
.
„
Pojdi
,
vzemi
dovelj
streliva
in
puško
za-se
,
do
jutri
smo
že
zopet
lehko
nazaj
.
“
—
Kmalo
potem
so
koračili
vsi
trije
proti
omenjenej
strani
.
Kolikor
bolj
so
prihajali
v
gozd
,
tem
težavnejša
bila
je
pot
.
Po
tleh
razraščena
tertovina
,
spolzka
tlá
,
trohnela
na
vskriž
ležeča
debla
so
močnó
ovirala
hojo
.
Hoaksla
je
koračil
naprej
in
s
svojim
bistrim
očesom
iskal
pripravnejših
stezá
.
Vse
je
bilo
tiho
krog
njih
,
le
njih
koraki
so
odmevali
,
ali
pa
kak
roj
ferfotajočih
ptičev
,
ktere
so
splašili
iz
njih
gnejzdišč
.
Slednjič
pridejo
do
majhine
višine
.
Ognjeni
žar
jim
je
bil
sedaj
zakrit
,
ali
kraj
so
vendar
dobro
vedeli
,
kje
je
,
in
na
verhuncu
so
upali
bolj
natanjko
pregledati
vse
.
Pot
se
je
vila
po
grapah
in
krogličastem
kamenji
vedno
navkreber
;
Tomaž
in
Viljem
sta
večkrat
spodersnila
ali
pa
zadela
ob
kako
iz
zemlje
šterlečo
korenino
ter
poljubila
jako
neprijetno
tlá
,
Hoaksla
pa
je
stopal
dalje
brez
vsega
truda
,
kot
bi
ga
veter
nesel
.
Po
dolgem
trudu
so
prišli
verh
hriba
in
prejšnji
žar
se
jim
je
zopet
prikazal
.
Bil
je
sedaj
že
toliko
blizo
,
da
so
že
popolnoma
razločili
plamen
.
—
Lepa
,
le
sem
pa
tam
z
germičevjem
,
sicer
pa
z
obilo
travo
poraščena
ravna
se
je
širila
pred
njimi
,
krog
in
krog
jo
je
obdajal
neizmeren
gozd
.
Tam
v
zakotji
se
je
vzdigala
nizka
skala
in
pri
tej
skali
plapolel
je
velik
ogenj
.
Indijan
je
stopal
urno
dalje
po
rosnih
tleh
in
Viljem
mu
je
bil
vedno
za
petami
.
Sedaj
so
že
razločili
posamezne
osebe
,
ki
so
skakale
krog
ognja
;
bilo
jih
je
precej
videti
.
—
Slednjič
pridejo
do
nekega
peščenega
razora
,
ki
so
ga
izkopali
v
deževnem
vremenu
hudourniki
,
sedaj
pa
je
bil
popolnoma
suh
.
Samo
kacih
štiri
sto
korakov
so
bili
še
od
ognja
in
tu
se
jim
je
odperl
ves
prizor
.
Pri
skali
je
gorel
velik
ogenj
,
na
kterega
so
neprenehoma
pokladali
štirje
možaki
debele
veje
,
kot
bi
hoteli
vso
planjavo
spremeniti
v
pepel
.
Celo
kerdelo
nazih
rudečokožnih
možakov
,
ženskih
in
otrok
je
sedelo
v
kopah
krog
ognja
,
ktere
je
svitli
odsev
še
bolj
strašne
delal
.
Gnali
so
grozno
divji
krik
,
nekteri
so
visoko
dvigali
svoja
suha
meča
plesaje
krog
ognja
,
ali
pa
so
vihtili
dolge
sulice
nad
glavami
ter
jih
zopet
zasajali
v
tla
.
Čreda
konj
se
je
pasla
okrog
,
ki
so
divje
rezgetali
in
povzdigali
glave
,
zdaj
pa
zdaj
se
jim
je
pridružil
kakov
divjak
z
velikim
čopom
ptičjih
peres
na
glavi
,
zasedel
nepokojno
žival
in
brez
sedla
in
berzd
dirjaje
nekaj
časa
po
planjavi
,
se
je
vernil
zopet
k
svojim
tovaršem
,
ki
so
uganjali
razne
burke
,
ali
pa
se
gnetli
krog
velicega
izdolbenega
debla
,
v
ktero
ste
točili
dve
ženski
iz
soda
žganje
.
—
Nekteri
indijanski
narodje
so
namreč
tako
zaljubljeni
v
to
pijačo
,
da
jo
toliko
časa
pijó
,
dokler
v
pijanosti
ne
obležé
.
Da
jim
gr
ó
urneje
izpod
rok
,
stočijo
jo
v
kako
korito
,
potem
se
zraven
uležejo
možki
,
ženske
in
otroci
ter
jo
srebljejo
kar
z
ustmi
.
Žganje
jim
je
čez
vse
drago
,
kupujejo
ga
od
Evropejcev
za
živalske
kože
in
potem
toliko
časa
pijó
,
dokler
ni
potekla
zadnja
kaplja
.
Se
vé
da
so
vzrok
temu
sami
Evropejci
,
ki
donašajo
to
škodljivo
pijačo
,
zarad
ktere
od
dne
do
dne
bolj
ginejo
Indijanski
rodovi
,
pa
kaj
se
če
,
sebičnost
premaga
vse
,
in
denarja
lakomni
poslužijo
se
tudi
krivičnih
djanj
,
da
le
svoj
cilj
in
konec
dosežejo
.
—
Z
začudenjem
sta
gledala
Tomaž
in
Viljem
to
prikazen
,
nihče
ni
vedel
prav
,
kaj
imajo
Indijanci
tukaj
.
Hoaksla
je
bil
oddaljen
nekaj
korakov
in
je
tiho
čepel
za
germom
,
kot
bi
nekaj
posebnega
opazoval
.
—
Visoko
germovje
,
ki
je
ondi
rastlo
,
jih
je
krilo
popolnoma
,
da
jih
niso
mogli
divjaki
zapaziti
,
čeravno
so
ti
lahko
videli
vse
njihno
početje
.
—
„
Kaj
pa
je
ondi-le
?
“
pravi
potihoma
Viljem
Tomažu
;
„
tam-le
pri
onej
kupici
,
kjer
Indijani
tako
divje
kričé
.
“
Tomaž
je
napenjal
oči
—
pa
nič
kaj
ni
mogel
razločiti
,
kajti
bilo
je
ravno
na
onej
strani
,
kjer
je
skala
delala
senco
.
„
Če
se
ne
motim
,
imajo
med
seboj
nekega
ptujca
,
“
pravi
potem
Tomaž
.
„
Poglej
,
poglej
sedaj-le
,
“
pristavi
čez
nekaj
trenutkov
Viljem
,
„
mož
s
širokim
klobukom
—
Evropejec
je
med
njimi
.
O
ti
reč
ti
,
to
pa
ni
kar
si
bodi
.
“
Sedaj
se
je
ogenj
,
ki
je
že
jel
pešati
ter
je
okolico
le
slabo
razsvitljeval
,
zopet
pognal
in
njegov
svit
je
segel
tudi
v
osenčje
pod
skalo
,
kjer
se
je
gnjetla
ona
kupica
.
O
groza
,
ta
pogled
!
Viljem
in
Tomaž
sta
kar
ostermela
.
—
Dva
visoka
,
debela
kola
bila
sta
zabita
v
tla
in
spodaj
je
bilo
nakupičeno
suho
berstje
.
Na
enem
teh
kolov
je
visel
za
roke
privezan
človek
v
dolzih
hlačah
in
kratki
kamižoli
.
Dva
divjaka
sta
nakladala
vedno
veči
kupiček
derv
in
zdaj
pa
zdaj
s
sulicami
dregata
nesrečnega
obešenca
,
ki
je
milo
ječal
.
K
drugemu
kolu
pa
so
ravno
vlekli
njegovega
tovarša
,
ki
pa
se
je
zeló
upiral
in
branil
.
Pri
vsem
tem
pa
so
ga
vendar
privezali
,
kot
prejšnjega
,
za
roke
h
kolu
ter
ga
potegnili
nekoliko
kviško
.
Ko
jo
bilo
to
delo
doveršeno
,
vernili
so
se
možaki
h
koritu
ter
so
polegli
malomarno
ondi
,
samo
ona
dva
,
ki
sta
pokladala
derva
,
ostala
sta
in
pa
dve
ženski
,
kterih
ena
je
imela
dolg
nož
v
rokah
ter
ga
je
vsak
hip
hotela
zasaditi
novo-obešenemu
v
trebuh
,
ali
ta
,
ker
ni
bil
tudi
na
nogah
zavezan
,
zaganjal
se
je
vedno
ter
odbijal
z
nogami
pijano
babo
od
sebe
,
da
je
večkrat
odletela
par
korakov
stran
in
telebila
na
tla
.
Ta
prizor
gotovo
ni
bil
zabaven
za
občutljivega
človeka
.
Viljem
je
serdu
postajal
bled
ne
vedé
,
kako
bi
pomagal
,
uboga
jetnika
pa
sta
bila
v
vedno
večej
nevarnosti
;
kajti
ravno
kar
sta
zažgala
tudi
ona
dva
divjaka
derva
pod
kolom
in
plamen
je
švignil
nesrečnežu
pod
noge
,
ki
se
je
hudih
bolečin
na
vse
viže
kerčil
in
klical
pomoči
.
Kaj
je
bilo
storiti
?
Indijanov
bila
je
cela
truma
,
ti
pa
samo
trije
;
razun
tega
so
imeli
uni
konje
,
ti
pa
so
jih
pustili
v
dolini
.
Samo
tri
dvocevke
,
to
je
majhina
reč
proti
takemu
kerdelu
.
Na
vse
kraje
sta
prevdarjala
Viljem
in
Tomaž
,
pa
povsod
se
jima
je
odpirala
nemogočost
.
Kapitén
je
že
večkrat
vzdignil
puško
in
napel
petelina
,
pa
Tomaž
mu
je
ubranil
,
rekoč
,
da
mu
to
malo
ali
pa
celo
nič
ne
bi
koristilo
in
bi
tudi
nju
v
nevarnost
pripravilo
.
Med
divjaki
nastane
nakrat
velik
šunder
.
—
Oni
,
kterega
so
posljednega
obesli
,
oprostil
se
je
svojih
vezi
in
neznano
tekel
proti
bližnjemu
gozdu
;
bil
le
že
precej
daleč
,
preden
ga
zapazijo
Indijani
,
in
Viljem
je
že
veselja
ploskal
,
da
jim
morda
uteče
,
kar
plane
eden
izmed
divjakov
,
grozno
velik
in
mečat
,
med
konje
,
zasede
enega
in
vdere
jo
po
bliskovo
za
begunom
.
„
Sedaj
je
vse
eno
,
“
pravi
polglasno
Viljem
in
nameri
v
dirjalca
,
„
za
življenje
gre
in
dolžan
sem
pomagati
svojemu
bližnjemu
.
“
Tomaž
ga
hoče
zaderževati
pa
Viljem
je
bil
že
sprožil
.
Pa
bodi-si
da
ni
dobro
meril
,
ali
pa
se
mu
je
tresla
roka
,
ni
ga
zadel
.
Jezdec
je
nekoliko
osupnil
in
obstal
,
potem
pa
jo
zopet
vdrihnil
dalje
,
med
tem
ko
so
divjaki
pri
ognji
nakrat
vsi
kviškó
planili
preplaščeni
po
nenadnem
strelu
.
Jezdec
je
bil
begunu
že
čisto
za
petami
in
Viljem
je
videl
,
da
več
ni
rešitve
za-nj
.
Ali
h
kratu
se
zabliskne
za
germom
,
kjer
je
čepel
Hoaksla
.
Puška
poči
in
jezdec
se
zverne
s
konja
,
med
tem
pa
tudi
begun
srečno
dospè
v
gozd
in
se
zgubi
ondi
.
“
„
Dobro
si
meril
Hoaksla
,
“
pravi
Viljem
pribilšavši
se
Indijanu
,
„
ti
si
priden
dečko
.
“
Hoakslino
okó
se
je
zabliščalo
veselja
,
ali
mahnil
je
z
rokó
,
kot
bi
hotel
naznaniti
,
da
sedaj
ni
čas
s
pohvalo
tratiti
trenutkov
,
ki
so
bili
tako
važni
.
Molčé
je
pokazal
na
Indijansko
trumo
,
ki
se
je
zbrala
oborožena
z
dolgimi
sulicami
in
loki
,
nekteri
pa
so
zasedli
konje
in
stopili
v
kolo
,
kot
bi
se
posvetovali
,
kaj
je
storiti
.
Ženske
in
otroci
so
se
zbrali
zadej
,
da
bi
bili
bolj
varni
pred
sovražniki
,
kterih
so
pričakovali
.
Sedaj
so
zagnali
strašen
hrup
,
da
je
odmevalo
po
vsej
planjavi
.
Jezdici
so
jahali
okrog
in
preiskovali
germovje
,
kajti
nič
prav
niso
še
vedeli
,
od
kod
je
prišel
strel
ali
pa
so
se
zató
nekoliko
zaderževali
,
ker
niso
vedeli
,
kakovo
število
nasprotnikov
imajo
pred
seboj
.
„
Sedaj
pa
pozor
!
“
veleva
Viljem
,
„
vsi
trije
imamo
dvocevke
in
streliva
tudi
dosti
,
posamezno
zaporedoma
bomo
streljali
,
da
prevarimo
divjake
,
ki
bodo
mislili
,
Bog
vedi
,
koliko
nas
je
.
Le
dobro
merita
,
nobena
krogla
ne
smé
pasti
zastonj
.
Sedaj
pa
le
—
enkrat
,
dvakrat
,
trikrat
—
pok
!
pok
!
pok
!
germelo
je
iz
germovja
in
vsaka
krogla
je
poderla
enega
divjaka
.
—
Ti
pa
se
niso
dali
tako
berž
odpraviti
,
le
nekoliko
so
postali
,
potem
pa
zopet
derli
z
groznim
vpitjem
nasproti
.
Puščice
so
letele
že
sem
pa
tam
v
germovje
,
pa
nobena
ni
zadela
.
„
Le
krepko
dalje
!
“
šepeče
Viljem
,
„
pokazati
hočemo
tej
druhali
,
kakovo
moč
imá
,
smodnik
.
Otrok
in
ženstva
čuvajta
.
“
Puške
so
pokale
zaporedoma
.
Eden
za
drugim
zvračali
so
se
sovražniki
in
vedno
bolj
se
je
manjšala
njihna
truma
.
Viljem
s
svojima
tovaršema
se
je
umikal
vedno
bolj
nazaj
,
kolikor
bliže
so
prihajali
Indijani
.
Tako
so
bili
vedno
dobro
zavarovani
,
njihne
svinčenke
pa
so
vendar
grozno
morile
med
sovražniki
.
Slednjič
so
divjaki
videli
,
da
je
njihna
moč
preslaba
.
Vse
se
je
spustilo
v
beg
,
in
v
nekterih
trenutkih
že
ni
bilo
nobenega
več
videti
.
Viljem
je
veleval
nalašč
še
nekaj
časa
streljati
,
da
bi
divjake
bolj
oplašili
in
jih
popolnoma
pregnali
od
tod
.
Slednjič
se
je
zgubil
divji
krik
v
daljavi
in
krog
in
krog
bilo
je
vse
mirno
,
samo
ogenj
je
pojemal
še
s
svojimi
zadnjimi
močmi
in
obseval
kupe
mertvih
trupel
.
Vsi
trije
napotijo
se
na
sovražnikovo
ležišče
.
Med
mertvimi
možaki
je
visel
tudi
karih
deset
let
star
indijanski
deček
počez
na
pol
trohnelem
štoru
.
Krogla
ga
je
zadela
po
nesreči
.
Pri
ognji
je
bilo
korito
že
skoraj
popolnoma
izpraznjeno
in
nekaj
medvedjih
kož
je
ležalo
krog
,
ki
so
jih
pustili
divjaki
.
Ko
se
približajo
koloma
,
bila
sta
obadva
prazna
.
Tudi
drugi
obešenec
se
je
bil
oprostil
svojega
križa
ter
unesel
peté
.
Viljem
je
pričakoval
,
da
se
beguna
zopet
verneta
,
kajti
vedeti
sta
morala
po
strelu
,
da
so
Evropejci
blizo
,
pa
strah
ju
je
najberž
tako
prevzel
,
da
nista
imela
časa
misliti
na
vernitev
in
zahvalo
za
rešitev
,
temuč
sta
jo
urno
,
kolikor
mogoče
,
pobrala
v
varstvo
.
Ni
ju
bilo
od
nikoder
,
čeravno
je
bil
Viljem
željen
zvedeti
,
komu
je
otel
življenje
.
Že
so
menili
zapustiti
planjavo
ter
se
zopet
poverniti
v
dolino
k
svojim
nosačem
,
da
bi
potem
dalje
odrinili
,
kar
se
začuje
od
one
strani
,
kjer
je
padel
pervi
jezdec
milo
stokanje
.
Naši
potniki
gredo
urno
tje
.
Na
tleh
je
ležal
ranjen
Indijan
in
deržal
roko
na
persih
,
kjer
se
mu
je
cedila
kri
iz
rane
.
Strahovito
obračal
je
oči
in
poskušal
vstati
.
Viljem
mu
podá
steklenico
močne
pijače
,
ktero
ta
nemudoma
izprazni
do
zadnje
kapljice
,
potem
pa
mu
obveže
rano
.
Ranjenec
dobi
zopet
nekaj
moči
in
jame
blebetati
nerazumljive
besede
.
o
Viljem
pomigne
Hoaksli
in
ta
stopi
bliže
.
„
Razumeš
ta
jezik
?
“
vpraša
ga
kapitén
.
„
Razumem
,
“
odverne
ta
.
—
„
Prašaj
ga
tedaj
,
kaj
sta
storila
ona
ptujca
,
ki
so
jih
mislili
tako
terpinčiti
.
“
Hoaksla
se
skloni
k
ranjencu
ter
ga
vpraša
„
Kdo
sta
bila
ona
bela
ptujca
,
ki
ste
ju
mislili
umoriti
in
kaj
sta
storila
?
“
Divjak
ga
je
nekako
zaničljivo
pogledal
,
odgovoriti
pa
ni
hotel
nič
.
„
Kaj
ne
boš
odgovarjal
na
povelje
tega
belega
moža
,
v
čegar
oblasti
si
sedaj
,
da
te
lehko
ali
osvobodi
,
ali
pa
umori
.
Kdo
si
,
da
si
tako
prederzen
?
“
Divjaku
se
je
brala
še
veča
zaničljivost
na
obrazu
pri
teh
besedah
:
„
Jaz
sem
samo
v
oblasti
vélicega
duhá
,
“
pravi
potem
,
„
v
kojega
deželo
se
bom
preselil
kmalo
.
Kaj
more
neki
storiti
ta
belokožnež
?
jaz
ga
sovražim
,
ker
je
pomoril
toliko
mojih
zvestih
možev
,
ki
so
bili
najhrabrejši
v
vsakem
boji
.
“
„
Ti
govoriš
o
svojih
možeh
,
ali
si
bil
morda
njih
poglavar
?
“
Divjak
je
pokimal
z
glavo
.
„
Zakaj
pa
so
te
pustili
tukaj
samega
v
sovražnikovih
rokah
?
zakaj
te
niso
vzeli
seboj
,
da
bi
ti
lečili
rano
,
ali
pa
ti
pripravili
spodoben
grob
po
smerti
?
To
niso
zvesti
podložni
.
“
„
Oni
so
me
zgrešili
v
občnej
zmešnjavi
,
morali
so
rešiti
mojo
ženo
in
otroke
,
sicer
ne
bi
bili
bežali
.
“
„
Sedaj
toraj
povej
,
kdo
sta
bila
ona
dva
bela
?
“
—
„
Povem
ti
,
ako
mi
izpolniš
eno
željo
,
“
pravi
divjak
že
s
slabim
glasom
.
„
Kaj
zahtevaš
tedaj
,
povej
;
mar
prostost
?
“
„
Ne
,
jaz
sem
prost
.
—
Čutim
pa
,
da
bom
zdaj
zdaj
umerl
in
se
preselil
k
dobremu
duhu
,
zatoraj
prosim
,
da
me
položite
k
onej
skali
,
kjer
gori
ogenj
,
kajti
jutri
me
bodo
gotovo
prišli
tiskat
moji
možje
,
da
me
ponesó
domu
in
mi
napravijo
slaven
pogreb
,
kakoršen
se
spodobi
poglavarju
.
Pod
skalo
je
votlina
,
ondi
me
položite
in
zakrite
vhod
z
vejami
,
da
se
ne
dotakne
kaka
ropna
žival
mojega
trupla
,
ker
potem
ne
bi
imel
spodobnega
pogreba
in
dobremu
duhu
ne
bi
bilo
zadosteno
.
“
„
To
se
tudi
zgodi
,
sedaj
povej
,
kako
sta
prišla
ona
dva
v
vaše
roke
.
“
Glavar
je
nekaj
časa
molčal
,
potem
pa
prične
:
„
Ona
dva
bela
moža
sta
se
prikazala
pred
malo
časom
v
naših
gozdih
in
nam
veliko
škodo
napravila
.
Kradla
sta
nam
najlepše
konje
,
ter
jih
odganjala
seboj
.
Mnogo
naših
ljudi
sta
pomorila
,
ako
sta
jih
dobila
na
samem
.
Mojega
očeta
,
najmodrejšega
možá
v
našem
rodu
,
obesila
sta
za
pete
nad
mravljišče
,
da
je
žalostno
poginil
,
mojega
najstaršega
sina
sta
razmesarila
nečloveško
ter
ga
pustila
na
pekočem
solncu
velike
muke
terpeti
.
Vedno
smo
ju
zalezovali
,
pa
ju
nismo
mogli
zasačiti
.
Necoj
se
prikradeta
med
čredo
mojih
najboljših
konj
,
in
že
sta
imela
vse
zvezane
in
jih
mislila
odgnati
,
ko
ju
dobijo
moji
vojaki
ter
pripeljejo
k
meni
.
Ukazal
sem
ju
terpinčiti
najstrašnejše
,
kakor
sta
tudi
ona
dva
storila
mojim
ljudem
.
Napravili
smo
v
ta
namen
slavno
veselico
in
že
so
se
pričele
muke
za
nju
;
enega
smo
hoteli
živega
žgati
—
počasi
,
drugemu
pa
najprej
potegniti
kožo
z
glave
,
potem
pa
mu
razparati
trebuh
,
da
bi
se
merčesi
pasli
po
njegovem
drobu
,
ko
.........
“
sedaj
mu
je
zastala
beseda
,
jel
je
globoko
pojemati
in
kmalo
se
ni
ganil
več
.
Hoaksla
potiplje
na
sercé
,
več
ni
bilo
.
Indijanski
glavar
bil
je
mertev
.
—
Hoaksla
razloži
vse
natanjko
Viljemu
,
kar
mu
je
povedal
divjak
.
Spravili
so
mertvega
k
omenjenej
skali
,
kjer
je
bila
globoka
votlina
,
položé
ga
va-njo
in
založé
vhod
z
vejami
in
kamenjem
,
da
ne
bi
prišla
kaka
žival
do
njega
.
O
onih
dveh
begunih
so
sedej
malo
več
vedeli
,
nego
prej
,
le
toliko
jim
je
bilo
očitno
,
da
sta
konjska
tatova
,
kar
v
Ameriki
ni
nič
nenavadnega
.
—
Daniti
se
je
že
jelo
,
ko
se
vernejo
zopet
v
dolino
,
kjer
so
jih
čakali
nosači
in
še
terdno
spali
.
Zanimivi
nočni
sprehod
je
bil
dokončan
in
Viljema
je
zeló
veselilo
to
potovanje
,
čeravno
je
bilo
nevarno
.
Okrepčali
so
se
z
jedjo
in
pijačo
,
potem
pa
so
jo
zopet
zavili
po
neizmernem
gozdu
proti
južnej
strani
.
Tri
dni
so
hodili
neprenehoma
po
gozdu
in
se
živili
samo
z
lovom
.
Tomaž
in
Viljem
sta
nabrala
celo
reč
rastlin
,
raznih
žižkov
in
druge
drobnjave
,
to
ju
je
jako
zanimalo
,
ker
sta
bila
obadva
izurjena
naravoslovca
ter
jima
je
bilo
prirodo
spoznovati
največe
veselje
.
Četerti
dan
proti
večeru
zmanjka
gozda
in
pred
njimi
se
je
razprostirala
široka
ravnina
.
Globoka
reka
jo
je
pretakala
in
na
vzhodnej
strani
je
bliščalo
precaj
obširno
jezero
,
čegar
valove
so
ravno
čarobno
zlatili
rumeni
žarki
zahajočega
solnca
.
V
kotu
doli
se
je
dvigalo
precaj
obširno
poslopje
iz
med
gostega
drevja
,
krog
in
krog
so
bili
travniki
,
polje
in
spašovniki
.
Vse
to
je
bilo
obgrajeno
z
v
zemljo
zabitimi
koli
in
potem
tudi
posamezni
kraji
med
seboj
razdeljeni
s
plotovi
,
da
ni
mogla
živina
od
paše
uhajati
niti
na
polje
niti
na
travnike
.
Na
pervi
pogled
je
bilo
poznati
,
da
je
to
sadarna
(
plantaža
)
kacega
bogatega
posestnika
,
ki
si
je
tu
v
samoti
izbral
svoje
selišče
,
da
mirno
živi
in
si
od
dne
do
dne
množi
svoj
imetek
.
Našim
popotnikom
je
bilo
jako
po
godu
to
človeško
bivališče
,
ker
so
se
že
nekoliko
naveličali
dolzega
potovanja
vedno
po
gozdih
,
ter
so
že
zeló
želeli
zopet
enkrat
spati
na
mehkej
postelji
,
mesto
na
rosnem
mahu
pod
šotori
.
Napotili
so
se
toraj
naravnost
tje
,
da
bi
še
pred
nočjo
prišli
v
samotno
gostišče
.
Pa
reveži
so
se
zeló
motili
,
ko
so
pričakovali
,
da
bodo
dobro
sprejeti
.
—
Po
javorjevi
senci
se
je
sprehajal
precaj
rejen
možiček
,
da
je
bila
vsa
njegova
postava
videti
,
kot
okrogla
kepa
,
ali
če
bolj
po
domače
povemo
,
glava
in
peté
niso
bile
daleč
narazen
.
Počasi
je
stopal
,
kot
bi
se
bal
pomendrati
s
svojo
težo
kacega
červička
,
ki
je
počasi
lazil
prek
pota
,
—
pušil
portoriško
smodko
takó
umetno
,
da
mu
je
nakrat
dim
skozi
usta
in
nos
švigal
.
Moralo
se
mu
je
to
že
prijetno
zdeti
,
kajti
njegova
okrogla
,
zalita
lica
so
se
mu
vedno
bolj
širila
,
versta
belih
zob
se
je
zasvetila
,
bilo
je
to
znamenje
blazega
smeha
,
ki
mu
ga
je
privabila
ali
njegovo
dobro
paleča
se
smodka
,
ali
pa
versta
černih
in
belih
delavcev
na
polji
.
Naj
je
že
bilo
,
kakor
je
htélo
,
mož
se
je
smejal
in
zadovoljno
dvigal
glavo
proti
nebu
spuščaje
sive
dimove
kolobarčeke
proti
oblakom
,
kjer
so
se
počasi
izgubili
,
kot
minljive
sanje
.
Kraj
njega
je
koračil
kodrasti
pes
in
vedno
mahal
z
repom
,
da
bi
s
tem
pokazal
vdanost
svojemu
gospodu
.
—
Naši
popotniki
se
mu
ponižno
približajo
,
ker
so
že
dobro
vedeli
,
da
so
takovi
posestniki
zeló
mogočni
možaki
in
časti
lakomni
.
In
če
se
to
omenja
o
amerikanskih
posestnikih
sploh
,
moralo
bi
se
pri
tem
krogoličnem
gospodu
še
bolj
priterditi
.
Zaničljivo
je
nekoliko
zavertel
glavo
,
kajti
popolnoma
oberniti
se
mu
je
zdelo
nepotrebno
in
pretežavno
,
ko
ga
pozdravi
Viljem
ter
mu
vošči
dober
večer
.
Pes
,
prej
tako
pohlevna
žival
,
videvši
to
,
zaganjal
se
je
sedaj
grozno
lajaje
proti
prihajočim
ter
jim
kazal
svoje
ostre
zobé
;
še-le
,
ko
mu
je
gospodar
požugal
s
palico
,
je
utihnil
ter
stopil
renčeč
nekoliko
korakov
za
svojega
gospoda
.
„
Kaj
bi
radi
vi
tukaj
,
á
?
“
popraša
ptujce
z
gromovitim
glasom
,
kot
bi
govoril
iz
kake
kadi
.
„
Prenočišča
,
gospod
,
bi
vas
prosili
,
“
odverne
Viljem
.
„
Mrači
se
že
in
utrujeni
smo
,
zató
bi
radi
nocoj
tukaj
ostali
.
“
„
Kdo
pa
ste
?
“
„
Popotniki
,
ali
če
hočete
natanjko
vedeti
,
ukaželjni
ptujci
,
ki
bi
se
radi
nekoliko
po
teh
,
krajih
seznanili
s
prirodo
.
Jaz
sem
angleški
kapitén
,
ta
tukaj
moj
prijatelj
,
uni
pa
,
kakor
vidite
,
nosači
.
—
To
je
vse
,
kar
vam
morem
povedati
.
“
—
„
Ne
bo
nič
,
“
pravi
posestnik
po
kratkem
molčanji
,
„
jaz
nerad
ljudi
pod
streho
jemljem
,
ko
jih
ne
poznam
.
Tukaj
v
Ameriki
se
dobi
vsakoverstna
gomazen
,
in
človek
,
no
,
kaj
bi
pravil
,
človek
ni
nikoli
dosti
previden
.
—
Ker
se
z
naravo
pečate
,
bode
vam
gotovo
prijetnejše
spati
pod
milim
nebom
,
kjer
uživate
lehko
vso
njeno
krasoto
v
največej
popolnosti
,
v
mojih
sobah
pa
tega
ni
,
ker
imam
vse
preprežene
z
angleško
,
francosko
,
špansko
,
kitajsko
in
kdo
vé
še
s
kako
ropotijo
,
ondi
ni
nič
naravnega
,
vse
je
umetno
,
to
pa
bi
vam
malo
hasnilo
.
“
Po
teh
zasmehljivih
besedah
jim
je
obernil
zopet
herbet
in
koračil
dalje
berskaje
s
palico
s
poti
suho
listje
,
ki
je
ležalo
sem
ter
tje
po
tleh
.
„
Pa
nas
vendar
ne
boste
tako
po
beraško
odgnali
?
“
pravi
Viljem
nevoljen
,
„
gospod
pomislite
,
jaz
sem
žlahtnega
angleškega
rodu
in
nisem
vajen
tacega
sprejema
.
Mi
ne
tirjamo
nič
zastonj
,
plačamo
vam
,
kolikor
zahtevate
;
če
pa
mislite
,
da
smo
kakovi
klateži
tu
imam
svoje
spričalo
.
“
„
Je
je
;
—
je
že
dobro
Pojdite
le
v
imenu
božjem
,
pri
meni
ni
prostora
.
“
Dedec
ni
več
porajtal
niti
na
proteče
niti
proseče
besede
,
kot
bi
bil
gluh
,
šetal
se
je
dalje
po
senčnatej
poti
in
pušil
svojo
smodko
.
—
Tem
ni
druzega
kazalo
,
nego
odpraviti
se
zopet
in
poiskati
prenočišča
zopet
pod
kakim
košatim
drevesom
.
—
Posestvo
tega
gospodarja
je
bilo
zeló
obširno
,
noč
se
je
že
popolnoma
storila
,
ko
so
prišli
do
zadnje
obgraje
.
Tukaj
je
stalo
v
nekej
globeli
kup
dreves
,
skozi
ktera
je
sijala
lučina
svitloba
.
„
Tukaj
so
najberž
lope
sužnjev
,
“
pravi
Tomaž
,
„
poskusimo
,
nemara
bodo
ti
černi
siromaki
bolj
usmiljeni
,
nego
njihov
gospod
.
“
„
Saj
res
,
“
odverne
Viljem
,
„
kar
tukaj
bomo
ostali
.
“
Med
javorjevino
je
stala
borna
kočica
,
in
nekoliko
dalje
preč
še
mnogo
druzih
.
Popotniki
obstojé
na
dvorišču
,
pa
žive
duše
ni
bilo
ven
.
Sedaj
stopi
Tomaž
pod
okno
,
od
koder
je
bliščala
luč
ter
pogleda
v
sobo
.
—
V
kotu
je
stala
lesena
mizica
,
zraven
nje
štirivoglat
stol
,
na
njem
pa
je
klečala
ženska
z
razpletenimi
lasmi
,
ki
so
jej
segali
po
ramah
,
v
rokah
imela
je
patanošter
ter
opravljala
svojo
večerno
molitev
.
Na
lesenem
stalcu
je
berlela
leščerba
,
na
steni
viselo
je
razpelo
in
nekaj
podobic
,
za
durmi
pa
je
bila
slamnata
postelj
,
pogernjena
s
platneno
plahto
.
Tomaža
je
ta
prizor
tako
očaral
,
da
ni
mogel
z
mesta
,
temuč
dolgo
je
nepremekljivo
stal
ondi
in
zerl
v
malo
sobico
.
Vse
mu
je
bilo
tukaj
tako
živo
predočeno
,
kakor
je
po
kmetih
na
Slovenskem
.
Tako
je
videl
,
v
mladih
letih
domá
v
družinskej
sobi
,
kjer
se
je
tako
rad
potikal
med
hlapci
in
deklami
,
ki
so
mu
zvečer
pripovedovale
razne
pravljice
o
strahovih
,
vešah
in
druzih
nočnih
duhovih
.
—
Ženska
je
odmolila
,
poljubila
svetinjico
na
patanoštru
,
potem
pa
še
razpelo
na
steni
.
Tomaž
je
bil
ganjen
do
sercá
,
in
tudi
on
se
je
pokrižal
ter
vzdihnil
k
Bogu
.
—
Sedaj
se
je
še-le
spomnil
,
da
ga
uni
čakajo
in
hočejo
pod
streho
.
Stopil
je
k
zapahnjenim
durim
ter
poterkal
.
„
Kdo
je
?
“
oglasi
se
ženska
v
sobi
in
odprè
oknice
.
„
Oj
žena
,
bodite
tako
dobri
in
dajte
nam
nekoliko
prostora
v
svojej
koči
.
Popotniki
smo
in
po
noči
se
ne
vemo
kam
oberniti
.
Bog
vam
bode
povernil
,
ako
nam
storite
to
dobroto
.
“
Ženska
nemudoma
vzame
luč
,
vežne
duri
zaškripljejo
in
popotniki
stopijo
noter
.
Žena
jih
prijazno
pozdravi
,
jim
pokaže
prostorno
sobo
kraj
svoje
in
tudi
stanišče
za
konja
.
Potem
odide
,
prinese
otep
slame
,
napravi
postelj
ter
jo
pogerne
s
platnenimi
rjuhami
.
„
Bodite
zadovoljni
s
slabo
postrežbo
,
“
pravi
svojim
gostom
,
„
nimam
boljše
pri
hiši
.
Ko
bi
moj
gospodar
vedel
,
da
sem
vas
prenočila
,
gotovo
bi
se
hudoval
,
kajti
on
ne
sprejme
žive
duše
pod
svojo
streho
.
“
„
To
mi
že
vemo
,
“
priterdi
Viljem
,
„
grozno
nepriljuden
človek
je
.
“
Ženska
je
morala
imeti
kacih
štirideset
let
.
Njena
podoba
,
čeravno
že
mnozega
terpljenja
zeló
upadla
,
kazala
je
vendar
,
da
je
bila
žena
v
mladosti
berhka
,
kar
so
posebno
poterjevale
njene
zale
še
vedno
žive
oči
.
Tomaž
je
ves
čas
opazoval
malo
stanico
,
ki
je
bila
,
čeravno
borna
,
vendar
snažna
.
Na
steni
zapazi
prilepljeno
podobico
Matere
Božje
in
spodej
napis
v
slovenskem
jeziku
:
„
Mati
Božja
sv.
Višarij
,
prosi
za
nas
!
“
Neka
električna
moč
ga
je
presunila
,
ko
je
bral
te
besede
,
oberne
se
k
ženi
,
ki
je
skerbno
pripravljala
postelj
ter
pravi
:
„
Od
kod
imate
to
podobo
na
steni
?
“
„
A
to
je
spominek
ranjcega
mojega
očeta
,
ki
so
mi
jo
prinesli
z
neke
božje
poti
,
“
pravi
ženska
in
globoko
vzdihne
.
„
Imam
jo
že
dolgo
in
ker
nimam
druzega
lepotičja
v
sobi
,
prilepila
sem
to
malenkost
na
steno
,
da
je
vsaj
kaj
božjega
v
hiši
.
“
„
In
kdo
je
bil
vaš
oče
?
“
pravi
dalje
Tomaž
.
„
Moj
oče
so
bili
vinski
kupec
na
Avstrijanskem
,
v
Štajerski
deželi
.
Umerli
so
že
zdavnej
,
—
Bog
jim
daj
nebesa
.
“
„
Dá
,
tvoj
oče
je
bil
vinski
kupec
in
Tomaž
Senčar
njegov
naslednik
,
“
vsklikne
Tomaž
s
tresočim
glasom
v
slovenskem
jeziku
ter
objame
ženo
.
„
Tomaž
Senčar
!
“
zakliče
ta
vsa
zmešana
,
„
on
je
bil
moj
mož
.
“
„
Tvoj
mož
je
bil
ter
je
še
vedno
,
in
ti
si
moja
Marjeta
.
O
,
Marjeta
,
Marjeta
,
po
dvajsetih
letih
.....
“
beseda
je
zastala
obema
,
solze
so
se
udirale
po
licih
na
sklenjeni
roki
in
druzega
ni
bilo
čuti
po
sobi
,
kot
glasno
ihtenje
.
Viljem
in
njegovo
društvo
stali
so
,
kot
začarani
.
Bil
je
že
v
drugič
priča
Tomaževega
nepričakovanega
združenja
,
pervič
s
sinom
,
danes
z
ženo
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ko
se
je
to
nenadno
veselje
nekoliko
poleglo
,
prične
Tomaž
s
slovesnim
glasom
:
„
Vidiš
Marjeta
,
Bog
me
je
še
ohranil
in
to
čudovito
ter
me
pripeljal
k
tebi
nazaj
,
ki
si
že
gotovo
mislila
,
da
sem
mertev
.
Dokaj
sem
preterpel
hudega
,
pa
Boga
nisem
nikdar
pozabil
,
zató
pa
tudi
on
mene
ni
.
Po
čudnej
naključbi
našel
sem
najinega
Venceljna
......
“
„
Venceljna
?
kje
je
moj
sin
Vencelj
,
o
povej
!
“
„
Ni
ga
še
tukaj
,
kajti
osoda
nase
na
poti
ločila
,
ali
upati
smemo
,
da
bo
kmalo
tudi
pri
nas
;
na
ladiji
tega
gospoda
je
,
ki
je
peljala
blago
v
vzhodno
Indijo
.
—
Ali
Marjeta
,
jaz
tukaj
še
nekaj
pogrešam
,
kje
je
najin
drugi
sin
Ferdinand
?
“
Ženo
polijó
solzé
in
dolgo
ne
more
govoriti
,
—
potem
pa
prične
:
„
Odkar
si
ti
odšel
v
južno
Ameriko
iskat
sina
,
nisem
imela
več
mirú
na
svetu
.
Vedno
se
mi
je
dozdevalo
,
da
se
ti
bo
pripetila
kaka
nesreča
.
Noč
in
dan
sem
molila
za
srečno
vernitev
ter
te
priporočevala
v
varstvo
Materi
Božjej
.
Potekel
je
dan
za
dnevom
,
teden
za
tednom
in
minuli
so
mesci
,
tebe
še-le
ni
bilo
.
Jelo
me
je
zeló
skerbeti
,
popraševala
sem
po
onej
ladiji
,
vsako
jutro
sem
šla
v
luko
,
pa
nihče
ni
vedel
nič
o
njej
.
Preteklo
je
leto
,
tebe
le
ni
bilo
nazaj
;
sedaj
sem
bila
prepričana
,
da
se
ti
je
morala
zgoditi
kaka
velika
nesreča
,
in
najbolj
me
je
vznemirjalo
to
,
da
ne
bi
bil
tvoj
stričnik
učinil
groznega
hudodelstva
ter
te
umoril
zbog
maščevanja
.
Potekla
so
leta
,
Ferdinand
je
postal
zal
deček
in
obadva
sva
te
objokovala
,
kot
zdavnej
umerlega
.
Moja
edina
skerb
je
bila
sedaj
dobro
odgojiti
fantiča
ter
mu
preskerbeti
potrebnega
uka
.
Vso
hišo
dala
sem
v
najem
in
le
eno
sobico
sem
prideržala
za-se
,
da
sem
mogla
lože
plačo
odrajtovati
.
V
Evropo
se
nisem
hotela
več
verniti
,
kajti
sklenila
sem
tudi
jaz
ondi
počivati
,
kjer
je
poginil
moj
mož
,
saj
doma
tudi
ne
bi
imela
druzega
,
nego
še
veče
tuge
in
britkosti
.
Anton
je
pošiljal
vedno
najemščino
najinega
posestva
,
ali
kaj
ta
malenkost
tukaj
v
Ameriki
!
Sama
sem
se
trudila
noč
in
dan
ter
pridno
šivala
,
pa
tudi
to
ni
dosti
iznašalo
.
Deček
je
bil
ukaželjen
in
čem
veči
je
prihajal
,
tem
več
je
potreboval
,
jaz
pa
mu
nisem
hotela
kratiti
veselja
do
učenja
,
ampak
hotela
sem
ga
popolnoma
oskerbovati
z
vsem
potrebnim
,
da
bi
se
mu
kedaj
bolje
godilo
,
nego
meni
.
Da
bi
vse
stroške
poplačala
,
prodala
sem
tukajšnje
posestvo
,
naselila
se
v
majhini
sobici
v
mestu
,
kjer
je
Ferdinand
lehko
vedno
pri
meni
bival
.
Doveršil
je
šole
in
jaz
sem
izdajala
zadnji
denar
,
odslé
sem
morala
živeti
le
o
svojem
prislužku
,
ki
pa
je
bil
jako
pičel
.
Po
doveršenih
šolah
si
je
Ferdinand
izbral
mornarski
stan
in
jaz
mu
nisem
hotela
braniti
,
ker
ga
je
to
najbolj
veselilo
,
čeravno
sem
dobro
vedela
,
koliko
nevarnosti
imajo
ljudjé
.
Pred
enim
letom
se
je
odpeljal
z
nekim
bogatim
Amerikanom
Robertom
L**
proti
Afriki
,
da
bi
ondotne
kraje
ogledal
in
svet
nekoliko
poskusil
.
Robert
mi
je
obljubil
,
da
,
ako
se
bo
Ferdinand
dobro
obnašal
,
pride
že
kapitén
nazaj
,
in
to
me
je
dokaj
potolažilo
,
kajti
takova
stopinja
na
ladiji
ni
le
imenitna
,
temuč
tudi
lepe
dohodke
prinaša
.
Ferdinand
je
bil
potem
preskerbljen
,
in
to
je
bila
moja
edina
skerb
.
—
Odslé
sem
bila
sama
,
čisto
sama
na
svetu
.
V
svojej
sobici
sem
jokala
in
žalovala
noč
in
dan
,
nobene
tolažbe
ni
bilo
več
za-me
.
—
Ker
v
Novem-Jorku
ni
bilo
moč
izhajati
s
pičlim
zaslužkom
,
priporočil
me
je
gospodar
one
hiše
,
kjer
sem
stanovala
,
pošten
in
blagoserčen
mož
,
nekej
premožnej
irskej
družini
,
ki
je
imela
v
posesti
to
plantažo
,
kjer
se
sedaj
nahajate
.
Tukaj
se
mi
je
dobro
godilo
,
z
vsem
sem
bila
preskerbljena
,
ali
kaj
,
ker
je
to
le
malo
časa
terpelo
.
Irec
se
naveliča
samotnega
življenja
ter
sklene
poverniti
se
nazaj
v
svojo
domovino
,
zatoraj
proda
posestvo
nekemu
Angležu
,
ki
se
je
ravno
kar
preselil
v
Ameriko
ter
si
iskal
pripravnega
mesta
.
Mene
je
hotel
Irec
seboj
vzeti
,
pa
jaz
nisem
hotela
zapustiti
Ameriko
,
zlasti
ker
sem
vedno
pričakovala
,
da
se
poverne
moj
Ferdinand
,
ki
mi
bode
potem
gotovo
pomagal
po
svojej
moči
.
Irec
me
je
sicer
priporočal
novemu
gospodarju
,
kot
zvesto
in
pošteno
služabnico
,
ali
ta
človek
je
bil
zeló
sirov
in
neusmiljen
.
Komaj
se
je
dobro
ustanovil
,
že
je
pokazal
proti
sužnjem
svojo
terdoserčnost
.
Kakor
neumno
živino
jih
je
pretepal
,
če
niso
neprenehoma
delali
,
in
marsikteri
je
obležal
prehudega
terpljenja
.
Tudi
meni
se
ni
bolje
godilo
.
Imel
me
je
enako
zamorcem
,
za
svojo
sužnjo
in
morala
sem
opravljati
najtežavnejša
dela
.
Gotovo
bi
me
bilo
takovo
terpljenje
že
davnej
spravilo
v
zemljo
,
ali
po
sreči
mi
pride
o
pravem
času
pomoč
—
ne
od
mojega
sina
,
o
kterem
še
nič
ne
vém
,
temuč
nekov
blag
misijonar
se
je
naselil
v
te
kraje
,
in
ta
je
pregovoril
terdoserčneža
toliko
,
da
me
ni
več
mučil
,
temuč
mi
izročil
v
varstvo
vse
zamorske
ženske
,
da
jim
odkazujem
delo
in
vravnavam
,
česar
je
treba
.
Sicer
tudi
to
ni
prijetna
reč
,
ali
bolje
je
vendar
nego
prej
.
Oni
misijonar
se
imenuje
oče
Alfonzo
,
bil
je
nekdaj
celó
v
Ljubljani
v
samostanu
,
zatega
del
mu
je
slovenska
dežela
dobro
znana
.
Vsakih
štirnajst
dni
me
obišče
,
ko
pride
podučevat
zamorcev
,
in
takrat
je
za-me
najveselejši
dan
.
Njegove
besede
lijejo
človeku
tolažbo
v
sercé
in
kameneno
bi
moralo
biti
,
ako
ga
ne
bi
ganili
njegovi
poduki
.
“
„
Oče
Alfonzo
?
“
pravi
Tomaž
,
„
o
tem
mi
je
že
Vencelj
pripovedoval
;
bila
sta
skupaj
na
Laškem
.
“
„
Je
že
res
,
“
priterdi
žena
,
„
gospod
Alfonzo
je
po
rodu
Lah
.
Ravno
jutri
nemara
pride
,
ker
ga
že
delj
časa
željno
pričakujemo
.
Takovo
je
bilo
moje
življenje
doslé
,
polno
tuge
in
žalosti
,
le
Ferdinand
edini
je
bil
moja
tolažba
,
kterega
že
od
dne
do
dne
pričakujem
,
—
Bog
pa
je
drugače
sklenil
;
nenadoma
mi
je
poslal
onega
,
čegar
kosti
,
sem
menila
,
že
zdavnej
trohné
v
zemlji
.
—
“
Žena
je
končala
povest
in
vsem
pričujočim
so
stopile
solzé
v
oči
.
Mnogo
,
mnogo
so
se
še
pogovarjali
,
saj
sta
si
imela
Tomaž
in
Marjeta
tolikanj
povedati
po
dolgem
,
dolgem
ločenji
dvajseterih
let
,
ali
vsega
popisati
bi
bilo
preobširno
,
zatoraj
zapustimo
malo
amerikansko
kočo
,
dokler
se
zopet
kje
drugej
ne
vidimo
,
in
poglejmo
nekoliko
na
„
Lastavico
,
“
kjer
najdemo
Aleša
.
Oni
strašni
vihar
,
ki
je
treščil
Viljema
in
Tomaža
v
morje
,
potihnil
je
polagoma
in
„
Lastavica
“
,
ki
je
mnogo
terpela
,
ker
jej
je
bila
tudi
vélika
jarbola
zeló
poškodovana
,
prestala
je
vendar
vso
nevarnost
junaško
.
—
Vse
bi
bilo
pozabljeno
na
ladiji
,
—
saj
mornarju
preide
spomin
na
prestane
nevarnosti
ravno
tako
naglo
,
kot
nemirne
sanje
,
kedar
se
zbudimo
,
—
ko
le
ne
bi
bili
izgubili
dvoje
drazih
oseb
.
Videli
so
pasti
kapiténa
in
Tomaža
v
morje
,
radi
bi
jima
bili
pomagali
,
pa
ladija
je
bila
v
oblasti
grozovitih
valov
,
ki
so
jo
tirali
dalje
memo
otoka
.
—
Stari
Jaka
,
ki
je
imel
še
v
svojej
sivej
starosti
vedno
bistre
oči
,
videl
je
zdaj
pa
zdaj
med
valovi
plavajoči
trupli
,
zatoraj
je
upal
,
da
se
morda
nesrečnika
vendar-le
rešita
.
Torék
je
ladija
obstala
,
premerili
so
daljavo
in
širjavo
in
kakor
se
je
dalo
spoznati
iz
računa
,
nahajali
so
se
med
sundiškimi
otoki
.
Ko
so
popravili
poškodovano
ladijo
,
bila
je
njihova
perva
skerb
poiskati
kapiténa
in
Tomaža
.
Stari
Jaka
ni
imel
nobenega
miru
,
rekel
je
,
da
ne
gré
prej
iz
indiškega
morja
,
da
najde
svojega
gospoda
.
Te
misli
je
bil
tudi
Aleš
,
kterega
je
še
veliko
huje
zadela
ta
nesreča
;
kajti
komaj
se
je
združil
z
očetom
,
po
kterem
je
že
toliko
časa
hrepenel
,
odvzeli
so
mu
ga
zopet
valovi
,
in
ako
seje
po
sreči
otel
,
prišel
je
nemara
zopet
v
sužnost
,
morda
še
v
težavnejšo
,
nego
je
bila
perva
.
Ker
ni
bilo
sedaj
nobenega
poglavarja
na
ladiji
,
zato
so
vsi
mornarji
enoglasno
izvolili
Aleša
toliko
časa
za
kapiténa
,
da
se
zopet
prejšnji
poveljnik
najde
.
Aleša
je
veselilo
,
da
imajo
mornarji
toliko
zaupanja
va-nj
,
ali
vendar
ni
hotel
prevzeti
te
službe
,
rekoč
,
da
se
ne
spodobi
za-nj
,
ker
je
še-le
novinec
in
še
nima
dosti
skušnje
na
morji
,
da
naj
izberó
druzega
možá
,
kteremu
je
že
prirojeno
mornarstvo
,
namreč
starega
Jaka
.
—
Stari
Jaka
se
je
branil
,
rekoč
,
da
ni
sposoben
,
ker
ne
zná
druzega
,
nego
nekoliko
brati
in
pisati
,
da
raji
ostane
pri
svojem
starem
poslu
;
ko
pa
Aleš
le
ni
odjenjal
,
prevzel
je
poveljstvo
v
veliko
veselje
vseh
mornarjev
,
ki
so
ga
spoštovali
in
ljubili
,
kot
svojega
očeta
.
Jaka
res
ni
bil
učen
,
ali
vedno
bivanje
na
morji
,
mnoge
skušnje
,
so
ga
storile
sposobnega
za
vsakoršno
opravilo
na
ladiji
.
Opravljal
je
sedaj
kapitenovo
službo
,
Aleš
pa
je
stopil
na
njegovo
mesto
ter
prevzel
opravilo
pri
kermilu
.
—
Jadrali
so
naravnost
proti
onemu
kraju
,
kjer
so
menili
,
da
mora
biti
oni
otok
,
kjer
sta
padla
v
morje
Viljem
in
Tomaž
.
Drugo
jutro
na
vse
zgodaj
zapazili
so
otočič
pred
seboj
.
„
Ravno
to
je
oni
otok
,
“
pravi
Jaka
,
poznam
ga
po
raztresenih
hribih
in
peščenem
obrežji
;
tam-le
na
severnej
strani
sta
zginila
.
—
“
Ustavili
so
ladijo
precej
daleč
od
otoka
,
ker
plitvo
morje
ni
dopuščalo
bliže
kraja
iti
,
spustili
čoln
v
morje
in
štirje
možje
,
med
njimi
Aleš
,
šli
so
ogledovat
otoka
.
Na
onem
kraji
,
kjer
sta
padla
Viljem
in
Tomaž
v
morje
,
našli
so
kose
razbite
ladije
,
po
verhu
plavajoče
sode
,
zaboje
,
jadra
in
druge
mnogoverstne
reči
,
ktere
so
gonili
valovi
sem
ter
tje
po
morji
.
Bili
so
to
ostanki
one
španske
ladije
,
ki
se
je
razbila
tisti
strašni
dan
,
ko
sta
se
kapitan
in
Alešev
oče
otela
z
veliko
silo
.
—
Aleš
je
bil
prepričan
,
da
se
je
tukaj
še
druga
nesreča
zgodila
,
nego
ona
z
njegovim
očetom
.
„
Ako
so
se
mornarji
te
razbite
ladije
oteli
,
sešli
so
se
gotovo
s
kapiténom
in
očetom
,
“
djal
je
Aleš
sam
pri
sebi
,
„
in
sedaj
morda
kje
na
otoku
čakajo
pomoči
,
ali
pa
so
prišli
v
roke
divjim
Malajcem
,
ki
prebivajo
po
teh
otocih
.
“
Njegova
misel
se
je
še
bolj
poterdila
,
ko
je
stopil
na
suho
ter
našel
ne
daleč
od
brega
ostanke
pogašenega
ognja
,
in
mahovo
ležišče
.
—
Koj
je
ukazal
veslati
k
„
Lastavici
,
“
in
ondi
oznani
Jaku
svojo
najdbo
in
kaj
misli
o
tem
.
Jaka
je
bil
preveč
iznajden
mornar
,
da
ne
bi
bil
popolnoma
poterdil
Aleševega
sklepa
.
Koj
so
poiskali
globočeje
morje
,
kjer
bi
lehko
bliže
kraja
pririnili
ter
bi
jih
bilo
mogoče
z
otoka
videti
.
Dobili
so
primeren
kraj
,
kjer
so
lehko
popolnoma
razgledali
otok
in
tudi
bili
varni
pred
napadi
,
ko
bi
se
nenadoma
približali
kakovi
morski
tolovaji
.
Tukaj
so
ostali
celi
dan
,
razgernili
angleško
zastavo
in
vedno
opazovali
obrežje
,
ali
ne
bi
se
prikazala
ondi
kaka
človeška
podoba
.
Pa
njih
čakanje
je
bilo
zastonj
.
Zvečer
pravi
Jaka
svojim
mornarjem
:
„
Počakajmo
še
do
jutri
zjutraj
,
če
do
takrat
nihče
ne
pride
,
prepričan
sem
,
da
sta
kapitén
in
Tomaž
v
sovražnih
rokah
.
Po
teh
otocih
je
dosti
malajskih
tolovajev
,
ki
zató
radi
Evropejce
lové
,
da
dobijo
potem
bogato
odkupščino
.
Ko
sem
bil
še
prost
mornar
,
bili
smo
tudi
nekdaj
v
tem
morji
,
in
bil
sem
sam
priča
,
ko
je
morala
plačati
neka
Francozinja
pet
tisoč
tolarjev
za
svojega
možá
,
ki
so
ga
bili
vjeli
morski
roparji
.
—
Potem
nam
nič
druzega
ne
kaže
,
nego
jutri
stopiti
na
suho
in
preiskati
otok
.
Sicer
nas
je
malo
,
pa
imamo
dobro
orožje
.
Malajci
nimajo
dosti
pušek
,
pa
še
tiste
,
ki
jih
imajo
,
so
zeló
revne
,
na
kamen
in
ne
nesejo
daleč
.
Naj
velja
,
kar
hoče
,
kapiténa
ne
smemo
kar
tako
pustiti
.
“
Jakov
sklep
je
bil
vsem
všeč
in
vsakteri
se
je
že
hrabril
,
da
si
upa
s
svojo
puško
najmanj
deset
Malajcev
pobiti
,
preden
se
bo
kdo
njega
doteknil
.
Noč
se
je
približala
;
bila
je
jasna
noč
.
Aleš
in
Jaka
sta
sedela
v
kajiti
,
mornarji
pa
razun
straže
so
spali
na
poveršji
.
Ne
dolgo
potem
naznani
straža
,
da
se
bliža
ladiji
majhen
čolnič
.
Jaka
in
Aleš
planeta
nakrat
iz
kajite
in
tečeta
na
poveršje
.
Čoln
je
bil
komaj
kacih
sto
korakov
še
od
ladije
in
v
njem
je
sedel
posamen
človek
.
—
„
Kdo
je
?!
“
zarešči
Jakov
glas
.
„
Nesrečni
popotnik
!
“
odverne
uni
.
Mornarji
spusté
verveno
lestvo
v
morje
in
kmalo
prikobaca
ves
razcapan
gologlav
človek
na
ladijo
.
Moči
so
mu
bile
že
tako
opešale
,
da
se
je
kar
na
tla
zgrudil
in
jel
grozno
sopihati
.
„
Od
kod
pridete
?
“
praša
ga
Jaka
.
„
O
čast
bodi
Bogu
!
—
da
sem
zopet
v
varnem
kraji
!
—
Poslušajte
:
jaz
sem
bil
v
južnej
Ameriki
.
Poprodal
sem
ondi
vse
svoje
imetje
ter
se
hotel
preseliti
z
nekim
prijateljem
,
mladim
Španjolcem
na
otok
Manilo
,
kjer
je
imel
on
svojega
strica
.
Nakrat
pa
nastane
na
morji
strašen
vihar
,
ladija
buti
ob
skalovje
ter
se
razbije
na
drobne
kosce
.
Vse
je
našlo
smert
v
valovih
,
samo
jaz
sem
se
otel
na
ta
otok
,
moje
bogastvo
pa
je
požerlo
morjé
.
Imejte
usmiljenje
z
menoj
in
prepeljite
me
do
kacega
španskega
naselišča
,
potem
bom
že
kje
našel
pomoči
.
“
Jaku
in
Alešu
se
je
smilil
ta
siromak
,
—
kterega
so
gotovo
bralci
že
uganili
,
da
ni
bil
nihče
drugi
,
nego
Jutij
,
ki
je
vso
pot
spremljeval
Viljema
in
Tomaža
ter
je
potem
nakrat
zginil
.
—
Obljubila
sta
mu
,
da
ga
prepeljeta
zastonj
do
Kalkute
,
kjer
ostajajo
ladije
iz
raznih
dežela
,
in
se
bo
lahko
prepeljal
nazaj
v
Ameriko
,
akó
bo
tel.
„
Ali
niste
na
otoku
našli
še
dveh
drugih
Evropejcev
,
ki
sta
se
tudi
otela
iz
valov
?
“
popraša
dalje
Jaka
,
ko
je
ptujec
že
prejenjal
razlagati
svoje
dogodivščine
.
„
Da
,
da
,
prav
imate
,
še
dva
druga
sta
bila
,
ali
mahala
sta
jo
tako
urno
pred
menoj
,
da
ju
nisem
mogel
doteči
,
slišala
me
pa
tudi
nista
,
ko
sem
ju
klical
.
Sta
li
s
te
ladije
?
“
„
Naš
kapitén
in
oče
našega
kermarja
sta
nam
padla
v
morje
tisti
dan
,
ko
pravite
,
da
se
je
razbila
vaša
ladija
.
“
Ko
bi
bil
kdo
ptujca
bolj
natanjko
opazoval
v
tem
trenutku
,
videl
bi
bil
,
kako
je
prebledel
;
od
strani
je
opazoval
Aleša
potem
pa
pravi
Jaku
:
„
Gospod
kapitén
,
morda
čakate
svojih
izgubljenih
?
“
„
Kaj
pa
da
,
“
odverne
ta
,
„
jutri
ju
pojdemo
iskat
,
naj
velja
kar
hoče
,
naša
dolžnost
je
.
“
„
Ju
ne
boste
več
dobili
.
“
„
Kako
to
,
ako
sta
na
otoku
,
dobili
ju
bomo
če
z
lepo
ne
pa
z
gerdo
.
“
„
Nista
več
na
otoku
.
Jaz
sem
bil
vedno
toliko
za
njima
,
da
sem
ju
videl
,
nakrat
pa
ju
zgubim
spred
oči
,
ko
pridem
potem
na
majhen
holmec
,
vidim
pred
seboj
morje
in
majhen
čoln
se
je
zibal
proti
zahodnej
strani
.
Spoznal
sem
v
njem
ona
dva
popotnika
,
klical
sem
in
mahal
na
vse
kraje
,
pa
me
nista
več
čula
.
Tako
sta
se
odpeljala
stran
,
jaz
pa
sem
ostal
na
otoku
,
dokler
nisem
prišel
zvečer
takraj
otoka
in
zapazil
vaše
ladije
.
Našel
sem
ob
morji
ribiški
čoln
ter
veslal
tu
sem
.
“
„
Ako
je
vaša
povest
resnična
,
“
pravi
Aleš
,
„
jadrati
moramo
koj
proti
onej
strani
,
do
jutri
ju
lehko
že
dojdemo
.
“
„
Nu
,
kaj
pa
da
je
resnična
,
čemu
se
bom
pa
legal
.
“
Stari
Jaka
pa
menda
ni
dosti
zaupal
ptujemu
gostu
.
Naslonil
se
je
na
okrožje
ter
zerl
sanjavo
po
morji
,
kot
bi
prevdarjal
nekaj
tehtnega
.
—
Aleš
je
ostal
na
poveršji
,
da
bi
se
posvetoval
z
Jakom
,
ptujcu
pa
je
rekel
v
kajito
,
da
bi
se
preoblekel
in
dobil
kaj
večerje
.
—
„
Ti
ljudje
so
menda
hudoba
sama
,
ki
me
preganja
;
v
najoddaljenejših
kotih
sveta
vidim
te
peklenske
obraze
.
Kot
bi
z
neba
padla
,
najdem
nakrat
tukaj
sina
,
ondi
na
otoku
očeta
.
Ali
danes
sem
jim
zmešal
pot
,
stari
ne
zapusti
tako
berž
otoka
,
sinu
pa
bom
že
ktero
zagodel
,
preden
se
ločiva
.
“
Tako
je
godernjal
Jurij
gredoč
in
je
škripal
z
zobmi
.
Zaničljivo
se
je
posmeheval
in
hudobija
mu
je
sijala
iz
oči
.
—
Ravno
je
dal
Jaka
svojim
mornarjem
potrebna
povelja
,
kako
naj
se
obračajo
,
da
ne
bi
zadeli
v
plitvini
na
pesek
,
ko
se
nakrat
pokaže
na
morji
mnogo
ladij
,
kot
bi
bile
prilezle
iz
tal
;
večidel
bile
so
oskerbljene
samo
z
vesli
,
nektere
veče
pa
,
so
imele
tudi
jadra
.
Nakrat
so
se
razperšile
na
vse
kraje
in
tako
urno
veslale
,
da
je
bila
„
Lastavica
“
nakrat
obdana
od
vseh
krajev
.
Jaka
zakliče
najbližo
ladijo
,
kdo
je
in
kaj
hoče
,
pa
odgovora
ni
bilo
nobenega
.
„
Sedaj
pa
le
orožje
v
roke
,
“
pravi
urno
svojim
mornarjem
,
„
kakor
vidim
,
imeli
bodemo
opraviti
z
morskimi
roparji
.
Ta
nemarast
se
res
najde
po
vseh
kotih
.
Haló
,
trije
možje
k
topovom
,
drugi
pa
puške
v
roke
!
“
Tri
največe
ladije
so
bile
že
čisto
blizo
in
zdaj
zdaj
je
bilo
upati
,
da
se
bodo
zasadili
železni
kreveljni
v
„
Lastavico
,
“
ter
jo
tako
pripeli
,
kar
poči
pervi
top
in
najbliža
ladija
jame
omahovati
.
Nastal
je
nekaj
časa
vriš
,
ki
pa
je
kmalo
potihnil
;
le
čofanje
posameznih
oseb
,
ki
so
zapustile
poškodovano
ladijo
ter
plavale
proti
drugim
,
čulo
se
je
po
morji
.
—
Pri
vsem
tem
pa
so
bili
roparji
še
bolj
silni
;
urnejše
nego
prej
so
se
bližale
druge
ladije
in
Jaka
je
jelo
skerbeti
,
da
bi
tako
obila
truma
le
znala
slednjič
premagati
.
Zopet
so
se
oglasili
topovi
in
jako
naglo
zaporedoma
,
nobena
krogla
skoraj
ni
padla
zastonj
.
Tudi
s
sovražnih
ladij
jele
so
padati
svinčenke
in
Jaku
je
odbila
ena
klobuk
raz
glave
ter
mu
posnela
kožo
.
Med
tem
pa
tudi
drugi
mornarji
niso
deržali
rok
križem
.
Zapored
so
pokale
puške
in
marsikteri
prederzen
sovražnik
je
plosknil
v
morje
ter
našel
ondi
svoj
grob
.
Precej
dolgo
je
terpel
ta
boj
,
pa
sovražniki
vendar
niso
hoteli
odjenjati
,
čeravno
so
že
tri
ladije
izgubili
,
še
prederznejši
so
bili
.
Jaka
je
vedel
,
da
ta
boj
ne
bo
tako
berž
končan
,
ako
si
kaj
boljšega
ne
umislijo
.
Aleš
,
ki
je
zapovedoval
tej
malej
četi
na
ladiji
in
je
tudi
sam
pomagal
pri
enem
topu
,
pravi
svojemu
novemu
kapiténu
:
„
Veste
Jaka
,
škoda
je
streliva
za
to
divjo
druhal
,
morda
ga
bomo
kje
drugej
bolje
potrebovali
;
kaj
pa
,
ko
bi
prederli
to
tolovajsko
brodovje
ter
bežali
?
„
Lastavica
,
“
menim
,
bo
zadosti
močna
,
da
polomasti
to
besno
kerdelo
,
saj
je
že
kaj
več
junaško
prestala
.
“
Jaku
se
je
zdel
ta
svèt
popolnoma
pripraven
.
„
Razpnite
jadra
!
“
zagermel
je
njegov
glas
in
o
nekterih
minutah
je
ferčala
„
Lastavica
“
naravnost
med
neštevilno
tolovajsko
brodovje
,
ki
se
je
tesno
združilo
,
da
bi
jej
zaperlo
pot
.
Strašno
pokanje
,
lomastenje
in
šterbunkanje
je
nastalo
.
„
Lastavica
“
je
z
vso
močjo
butila
med
sovražne
ladije
,
vsaka
,
ki
jej
je
bila
na
poti
,
prekucnila
se
je
,
ali
pa
razbila
.
Nekteri
tolovaji
bili
so
tako
prederzni
,
da
so
poskušali
priplezati
na
„
Lastavico
,
“
pa
mornarji
so
jih
sprejeli
s
svinčenkami
,
da
se
je
vsakdo
mertev
zvalil
v
valovje
.
Srečno
je
prišla
„
Lastavica
“
na
prosto
,
sovražne
ladije
pa
so
se
umaknile
nazaj
proti
obrežji
.
—
Bilo
je
to
tisto
noč
,
ko
sta
bila
Viljem
in
Tomaž
zaperta
pri
malajskem
raji
.
—
Tretji
dan
pridejo
do
otoka
Jave
.
Jaka
je
vedel
,
da
ima
ondi
Viljem
nekega
angleškega
prijatelja
,
zatorej
berž
pozvé
o
njem
ter
se
napoti
tje
z
Alešem
,
kajti
mislil
si
je
:
ako
sta
se
Viljem
in
Tomaž
rešila
,
prišla
nista
nikamor
drugam
,
nego
o
tu
sem
,
ki
je
najbliži
otok
.
Morda
ju
najdeva
ravno
pri
onem
prijatelju
,
ali
pa
vsaj
zveva
,
ali
sta
bila
tukaj
in
se
potem
morda
odpeljala
na
kakej
drugej
ladiji
dalje
;
če
ju
pa
še
ni
,
počakali
bomo
nekaj
dni
.
—
Jaka
in
Aleš
sta
prišla
k
Viljemovemu
prijatelju
,
ali
ta
ni
vedel
nič
o
kapitenu
.
Zeló
žalosten
je
bil
,
ko
sta
mu
naznanila
njegovo
osodo
,
ter
iz
sercá
miloval
nekdanjega
mladega
oficirja
,
ki
mu
je
storil
toliko
dobroto
.
„
Lastavica
“
je
ostala
v
bataviškej
luki
nekaj
dni
,
ali
ko
ni
bilo
o
zgubljenih
ni
duha
ni
sluha
,
svetoval
je
Aleš
,
da
bi
šli
dalje
proti
Kalkuti
in
ondi
izložili
blago
,
potem
pa
bi
se
ali
zopet
sem
vernili
,
ali
pa
ondi
počakali
.
Jaku
bil
je
ta
sklep
po
godu
.
Pustila
sta
ondi
nekaj
denarja
in
pismo
do
kapiténa
,
ako
bi
prišel
ta
čas
,
potem
pa
se
zopet
povernila
na
„
Lastavico
.
“
Zvečer
pred
odhodom
je
sedel
Aleš
sam
na
poveršji
ter
ogledoval
gibajoče
se
čolniče
,
ki
so
švigali
sem
ter
tje
po
morji
,
in
prevaževali
bataviške
stanovalce
na
večerni
sprehod
,
ki
je
bil
toliko
prijetnejši
v
hladnem
večernem
zraku
po
prestanej
dnevnej
vročini
.
Kar
se
mu
približa
oni
ptujec
,
ki
so
ga
vzeli
tisti
večer
na
ladijo
,
in
vstopivši
se
pred-enj
,
pravi
mu
z
nekakim
peklenskim
posmehom
v
slovenskem
jeziku
:
„
Ali
verjameš
,
da
te
sovražim
?
zakaj
?
še
sam
prav
ne
vem
,
menda
mora
že
tako
biti
.
“
Aleš
ostermí
pri
teh
besedah
,
kajti
oni
,
ki
se
je
izdal
za
Španijolca
,
stanujočega
v
Ameriki
,
govori
nakrat
slovenski
.
Sam
ni
vedel
,
kaj
bi
odgovoril
na
takovo
čudno
vprašanje
.
„
Takrat
v
gozdu
sem
ti
prizanesel
,
danes
pa
hočem
izveršiti
svoj
sklep
ter
se
oprostiti
za
vselej
teh
pošasti
,
ki
mi
vedno
sledijo
,
kot
hudobni
duh
,
“
in
pri
tej
priči
izvleče
izza
pasa
samokres
ter
sproži
na
Aleša
.
Ta
omahne
na
tla
,
zatisne
rano
z
roko
ter
pravi
s
slabim
glasom
:
„
Ti
hudobnež
,
ti
....
“
slabosti
ga
obidejo
in
več
se
ne
zavé
.
Slišavši
strel
,
berž
priteko
mornarji
blizo
,
ali
ondi
ne
najdejo
nikogar
,
razun
Aleša
v
nezavesti
.
Berž
ga
nesó
v
kajito
,
ogledajo
mu
rano
ter
jo
skerbno
obvežejo
.
K
sreči
ni
bila
nevarna
,
kajti
krogla
namenjena
naravnost
v
sercé
,
šla
je
postrani
ter
mu
poškodovala
samo
rebro
.
Aleš
se
je
kmalo
predramil
ter
jel
ves
dogodek
pripovedovati
mornarjem
in
Jaku
,
ki
je
bil
že
v
velicih
skerbeh
.
Še-le
sedaj
so
pogrešali
ptujca
;
preiskali
so
vse
kote
,
pa
ni
ga
bilo
več
.
Ko
Aleš
preišče
svoje
žepe
,
manjkalo
mu
je
ure
in
mošnje
z
denarjem
.
Aleša
je
rana
sicer
zeló
težila
,
ali
vendar
ni
odjenjal
,
da
so
odrinili
koj
zjutraj
dalje
,
čeravno
je
Jaka
silil
,
da
bi
še
ostali
tukaj
nekaj
dni
,
da
bi
popolnoma
okreval
.
Njegova
terdna
natora
je
pomagala
več
,
nego
mazila
;
rana
se
je
urno
celila
in
ko
so
prišli
v
Kalkuto
,
bil
je
že
toliko
terden
,
da
je
lehko
zapustil
ladijo
ter
šel
ogledovat
mesta
,
ktero
je
že
zdavnej
želel
videti
.
To
mesto
z
tolikerimi
razlikami
pa
je
tudi
vredno
,
da
ga
človek
ogleda
.
Tu
vidi
vse
zmešano
:
evropejske
umetnije
in
azijatski
lesk
.
Luka
polna
velikanskih
ladij
iz
raznih
dežel
,
ki
vedno
prinašajo
in
odnašajo
blago
;
po
mestu
visoke
palače
angleških
bogatinov
in
indiške
hiše
s
svojimi
predvori
,
po
kterih
se
gibljejo
različno
opravljeni
sužniki
,
čakaje
povelja
svojih
gospodov
.
Tu
korači
ponosni
Anglež
od
prodajalnice
do
prodajalnice
ter
ogleduje
dragoceno
izhodno
blago
in
evropejske
izdelke
,
sivobradi
Jud
v
svojem
kaftanu
leži
leno
v
pokritej
nosilnici
,
ktero
nosijo
černi
sužnji
,
ter
se
zaničljivo
obrača
od
nečistega
Parija
,
ki
korači
pohlevno
memo
njega
.
Vse
te
in
enake
prikazni
so
srečevale
Aleševe
radovedne
oči
,
ki
se
kar
nasititi
niso
mogle
te
bliščobe
,
te
različnosti
,
ktere
si
doslé
še
misliti
ni
mogel
.
Ladija
je
bila
kmalo
izložena
in
zopet
na
novo
naložena
.
Aleš
je
prehodil
že
vse
ulice
,
pregledal
vse
znamenitosti
in
sedaj
je
prišel
čas
zopet
dalje
odriniti
.
Jaka
je
sklenil
ostati
delj
časa
v
Kalkuti
,
kajti
rekel
je
:
„
Ako
sta
se
kapitén
in
Tomaž
srečno
rešila
,
prišla
bosta
gotovo
sem
.
Aleš
pa
je
bil
nesterpijiv
,
rad
bi
bil
koj
jadral
nazaj
proti
onim
otokom
,
kjer
je
moral
biti
njegov
oče
,
ako
je
še
živ
,
in
pa
kapitén
;
nekoliko
pa
ga
je
tudi
gnala
mladenška
radovednost
videt
vedno
novih
krajev
in
spoznavat
novih
ljudstev
.
Slednjič
se
je
dal
Jaka
pregovoriti
in
„
Lastavica
“
je
odrinila
nazaj
proti
Bataviji
.
Med
potoma
so
ostali
nekaj
časa
na
otoku
Sumatri
,
kjer
so
našli
portugiško
ladijo
,
namenjeno
na
Filipinske
otoke
.
Kapitén
te
ladije
je
Alešu
opisal
one
kraje
z
istimi
živimi
,
izmišljenimi
krasotami
,
ki
vabijo
in
vnemajo
mladenču
sercé
.
Aleša
je
neznano
gnalo
tje
.
„
Da
bi
le
še
te
otoke
videl
,
“
mislil
si
je
,
„
potem
pa
bi
šel
rad
zopet
domu
.
“
Gotovo
bi
se
bil
pridružil
portugiškemu
kapitenu
,
ko
ne
bi
bila
premagala
ljubezen
do
očeta
,
kterega
je
mislil
dobiti
v
Bataviji
.
Ko
ne
bi
se
bila
„
Lastavica
“
mudila
na
Sumatri
,
bili
bi
res
prišli
skup
z
Viljemom
in
Tomažem
,
sedaj
pa
sta
bila
ona
dva
že
v
Kalkuti
,
ko
so
ti
prišli
v
Batavijo
.
Kupec
Edmond
jim
je
naznanil
,
da
sta
se
obadva
srečno
rešila
,
da
sta
bila
pri
njem
nekaj
dni
,
potem
pa
sta
se
peljala
na
nekej
amerikanskej
ladiji
v
Kalkuto
,
kjer
sta
menila
najti
svojeljudi
.
Kaj
je
bilo
sedaj
storiti
?
—
Kot
nekdaj
Telemak
Ulisa
,
iskal
je
Aleš
svojega
očeta
,
pa
nikdar
nista
mogla
priti
skupaj
,
kot
bi
ju
bila
neka
nevidna
moč
saksebi
vodila
.
Sedaj
ni
kazalo
druzega
,
nego
zopet
nazaj
v
Kalkuto
,
in
če
ju
že
ondi
ne
bo
,
dalje
proti
Ameriki
za
njima
iti
.
Drugo
jutro
je
bilo
odločeno
za
odhod
.
Tisti
večer
pa
pride
v
bataviško
luko
še
druga
amerikanska
ladija
,
ktere
vnanja
oprava
je
že
kazala
,
da
mora
biti
kacega
bogatinca
,
ki
si
s
tem
krajša
čas
in
zapravlja
svoje
preobilno
premoženje
,
da
vozari
po
svetu
brez
pravega
namena
.
Zvečer
sta
Jaka
in
Aleš
sedela
v
kavarni
ter
se
pogovarjala
o
