sevé
,
da
je
nesreča
,
a
meni
ni
všeč
vsa
ta
reč
in
bojim
se
,
da
to
ni
zadnja
nesreča
iz
te
italijanske
poroke
.
“
Pregovarjali
so
še
dolgo
sem
in
tje
,
naposled
pa
sklenili
,
da
bodo
pazili
na
vojvodo
in
skupno
kaznovali
hudobijo
,
ako
bi
prišla
na
dan
.
Sicer
pa
so
pritrdili
grofu
Hermanu
in
Turjaškemu
,
da
takoj
odrinejo
domov
,
ko
okreva
nadvojvoda
.
Nič
manj
skrbi
ni
napravila
Rudolfova
bolezen
Barnabu
in
njegovi
soprogi
.
Že
samo
ta
sum
,
da
bi
utegnila
biti
kaka
hudobija
vmes
,
bil
mu
je
strašen
.
Gotovo
ni
bil
on
niti
najmanje
kriv
te
nesreče
,
četudi
je
imel
mnogo
drugih
grehov
na
vesti
.
Zato
je
storil
vse
,
kar
je
bilo
v
njegovi
moči
,
da
bi
pomagal
Rudolfu
.
Najboljše
zdravnike
je
poklical
in
jih
pošiljal
k
bolniku
in
čakal
nestrpno
,
kaj
porekó
.
„
Kaj
je
novega
?
“
vpraša
tretji
dan
zdravnika
,
„
ali
je
upati
,
da
kmalu
ozdravi
nadvojvoda
?
“
„
Kmalu
ne
ozdravi
,
ker
je
legar
huda
bolezen
;
treba
jo
je
pretrpeti
več
tednov
.
Upam
vendar
še
,
ker
je
močne
postave
in
mlad
,
in
ker
se
ne
dá
dokazati
,
da
je
zaužil
kaj
posebno
strupenega
.
“
„
Na
čem
torej
,
menite
,
je
dobil
bolezen
?
“
„
Ali
na
smokvah
,
ali
na
vodi
,
natanko
ne
vem
.
Oboje
je
užival
nekoliko
neprevidno
.
“
„
Hudobije
torej
ni
pri
tem
?
“
vpraša
namestnik
ostro
.
„
Hudobije
tukaj
ni
nikake
,
kakor
sodim
.
“
„
Dobro
,
sedaj
pa
vas
prosim
,
da
storite
,
kar
znate
in
morete
,
da
rešite
nadvojvoda
,
plačilo
dobodete
bogato
.
“
Zdravnik
je
šel
.
Barnaba
pa
je
poiskal
svojo
rodbino
,
kjer
je
našel
tudi
vojvoda
Leopolda
še
dosti
dobre
volje
,
ker
se
ni
nihče
nadejal
nevarnosti
.
Barnaba
jim
na
kratko
pové
,
kako
je
z
bolnikom
,
in
pravi
:
„
Moja
misel
je
,
da
sporočimo
o
bolezni
nadvojvodovi
domov
na
Dunaj
in
na
cesarski
dvor
v
Prago
.
“
Kneginja
je
zagovarjala
ta
predlog
,
da
zvé
nadvojvodica
Katarina
o
bolezni
soprogovi
na
primeren
način
in
se
ne
prestraši
,
ako
bi
ji
od
drugod
došle
slabe
in
pretirane
novice
.
Vojvoda
Leopold
je
bil
nekoliko
v
strahu
in
skrbi
in
je
menil
,
da
bi
ne
bilo
treba
poročati
,
dokler
ni
bolj
nevarno
;
ako
pa
že
gredó
odposlanci
,
bilo
bi
dovolj
,
da
gredó
do
Dunaja
.
Barnaba
pa
je
imel
svoje
razloge
za
poslanstvo
do
cesarja
,
zato
je
ostalo
pri
tem
.
Virida
je
bila
nevoljna
,
da
so
prvi
dnevi
njenega
zakona
ogrenjeni
s
to
neljubo
boleznijo
.
Rajša
bi
bila
videla
,
da
bi
bili
bolnega
nadvojvoda
vzeli
domov
,
sama
pa
bi
bila
z
Leopoldom
še
ostala
v
Milanu
.
A
ko
ji
je
oče
Barnaba
odločno
izpodbil
vsako
tako
misel
,
udala
se
je
v
svojo
usodo
.
Tako
je
bila
bolezen
nadvojvodova
najvažnejši
dogodek
v
Milanu
,
kateri
je
zanimal
vse
in
skoro
izpodrinil
spomin
slavne
poroke
.
Dan
na
dan
so
popraševali
na
dvoru
,
kako
je
nadvojvodu
,
in
dobivali
so
vedno
neugodnejša
poročila
.
Ob
prazniku
sv.
Jakopa
izjavijo
zdravniki
,
da
se
kmalu
odloči
,
da
pa
je
v
obče
malo
upanja
.
Svetovali
so
,
naj
vse
dene
v
red
,
ker
je
nevarnost
velika
.
Hudo
je
izpreletela
ta
novica
vse
prijatelje
in
služabnike
nadvojvodove
in
bili
so
močno
potrti
.
Naslednjo
noč
se
je
bolezen
zasukala
—
v
smrt
.
Rudolf
je
spoznal
,
da
ni
rešitve
,
ker
so
ga
včasih
napadle
hude
bolečine
in
ga
je
mrzlica
tresla
.
Poklical
je
svoje
viteze
in
dvorjane
,
da
jim
sporoči
in
naroči
svojo
poslednjo
voljo
.
Žalostni
so
stali
okrog
njegove
postelje
udani
možje
,
ki
so
ga
ljubili
.
Rudolf
jim
je
počasi
naročal
,
kako
naj
se
godi
,
če
umre
;
kar
je
njegovega
imetja
,
naj
izročé
v
varstvo
bratu
Albrehtu
.
Opominjal
jih
je
,
naj
pazijo
na
to
,
da
ostanejo
vse
dežele
nerazdeljene
,
in
naj
se
bratje
v
jedinosti
sporazumejo
med
seboj
.
Vitezi
so
mu
dali
častno
besedo
,
da
hočejo
vestno
izpolniti
njegovo
oporoko
.
Poslovil
se
je
prisrčno
od
vsakega
posamič
in
se
jim
priporočal
v
blag
spomin
.
Prišli
so
Barnaba
,
kneginja
in
poročenca
k
nadvojvodu
in
ga
izkušali
pomiriti
,
kolikor
so
mogli
.
Videti
je
bilo
,
da
hoče
posebno
še
bratu
Leopoldu
nekaj
položiti
na
srce
.
Ko
sta
obadva
,
Leopold
in
Virida
,
stala
poleg
njegove
postelje
,
gledal
ju
je
dolgo
sočutno
,
kakor
bi
hotel
reči
:
Izgubila
bodeta
najboljšega
variha
in
očeta
,
pa
tega
sedaj
ne
poznata
.
Zbral
je
vse
svoje
moči
,
da
je
govoril
bratu
Leopoldu
:
„
Dragi
moj
brat
,
prišla
je
zame
ura
ločitve
.
Predno
umrem
,
rad
bi
te
še
opomnil
nekaterih
rečij
,
katere
želim
,
da
pametno
uravnaš
.
Čast
in
moč
naše
hiše
—
to
je
bil
moj
smoter
v
življenju
vsegdar
,
in
prosim
te
,
da
tudi
ti
ravnaš
jednako
.
Mnogo
sem
se
trudil
in
delal
v
ta
namen
in
dosegel
mnogo
lepih
uspehov
.
Vendar
nisem
tako
zadovoljen
in
vesel
,
kakor
bi
bil
lahko
,
ker
mi
greni
veselje
marsikak
bridek
spomin
preteklega
življenja
.
Mnogo
vojskâ
sem
vojeval
in
mnogo
krvi
prelil
,
ki
je
morebiti
ni
bilo
treba
,
mnogo
posestva
prisvojil
,
ko
so
drugi
zato
trpeli
.
Zlasti
mi
greni
poslednje
trenutke
,
da
sem
se
toliko
bojeval
s
patrijarhom
.
Prosim
te
,
obljubi
mi
,
da
hočeš
z
dobrotljivostjo
in
darežljivostjo
to
poravnati
,
kar
sem
jaz
zakrivil
z
vojsko
in
silo
.
“
Težko
je
govoril
nadvojvoda
.
Brat
Leopold
ga
je
tolažil
,
rekoč
:
„
V
vojski
so
vedno
take
trde
in
boleče
reči
;
pa
brez
teh
ne
more
biti
,
tudi
jih
nisi
namerjal
,
saj
pridejo
same
od
sebe
.
Vendar
pa
hočem
vedno
gledati
,
da
se
ne
bode
ljudem
pod
našim
žezlom
godilo
slabeje
,
kakor
se
jim
je
pod
patrijarhovim
.
“
Rudolf
se
je
obrnil
tudi
k
Viridi
,
katera
je
stala
bleda
poleg
moža
.
Prijel
jo
je
za
roko
in
ljubeznivo
rekel
:
„
Pregovor
je
že
nastal
,
da
sreča
Avstriji
raste
po
porokah
,
ker
prihajajo
vrle
,
modre
žene
kot
soproge
in
matere
v
našo
rodbino
.
Vrle
in
modre
žene
sem
želel
tudi
bratu
,
in
to
upam
,
da
sem
našel
.
Gospa
Virida
,
bodite
podpora
in
zavetje
svojemu
soprogu
v
težavnih
urah
življenja
in
vedite
,
da
je
sreča
vladarjev
le
v
sreči
podložnikov
.
Ako
bodeta
znala
vso
svojo
skrb
obrniti
v
to
,
da
si
pridobita
ljubezen
podložnikov
,
tedaj
sta
si
pridobila
tudi
srečo
in
blagoslov
božji
.
“
Nato
je
nadaljeval
obema
:
„
Ker
je
moj
brat
vojvoda
Albreht
najstarejši
med
brati
,
naj
on
vlada
vse
avstrijske
dežele
,
in
vi
drugi
ga
podpirajte
po
svoji
moči
.
Nikar
ne
iščite
vsak
zase
samostojne
vlade
,
ker
le
zedinjene
moči
kaj
zmorejo
.
Ako
je
tudi
vajino
življenje
manj
svetlo
in
veličastno
na
zunaj
pred
svetom
,
lahko
je
toliko
srečneje
v
domači
hiši
.
Pomnita
,
da
je
čast
jednega
čast
vseh
drugih
in
čast
Avstrije
.
“
Virida
mu
je
obljubila
,
da
hoče
biti
dobra
soproga
svojemu
možu
in
skrbeti
tudi
za
podložnike
svoje
,
kolikor
bo
mogla
.
Počasi
je
spustila
roko
Rudolfovo
in
se
umaknila
nekoliko
nazaj
za
svojega
moža
.
Nemirna
je
bila
in
prihodnjost
jo
je
začela
skrbeti
,
ker
ti
opomini
umirajočega
svaka
je
niso
nič
potolažili
.
Solznih
očij
sta
se
oba
poslovila
od
bolnika
.
Poslednje
trenutke
se
je
pečal
nadvojvoda
samo
sam
s
seboj
in
se
pripravljal
za
smrt
,
kolikor
mu
je
bolezen
dala
zavesti
.
Pridvorni
kapelan
Peter
mu
je
stal
na
strani
in
ga
pripravljal
za
zadnjo
pot
.
Vpričo
brata
in
Viride
,
Barnaba
in
kancelarja
in
svojega
duhovnika
je
sklenil
svoje
kratko
,
a
jako
delavno
življenje
dné
27.
mal
.
srpana
.
„
Mlad
,
pa
velik
mož
,
“
rekli
so
Avstrijci
.
„
Škoda
zanj
!
“
Ob
smrti
nadvojvodovi
so
prenehale
vse
veselice
,
in
izpolnilo
se
je
tudi
tukaj
,
kar
se
dogaja
često
v
življenju
,
da
konec
veselja
pride
žalost
.
Napravili
so
mu
veličasten
pogreb
in
ga
položili
začasno
v
rodbinsko
rakev
Viscontijev
v
Milanu
.
Avstrijci
so
ostali
brez
gospoda
—
sirote
v
ptujini
.
Žalostni
so
se
spogledovali
in
želeli
iti
domov
.
„
Kdo
bi
bil
to
mislil
kdaj
,
“
jadikoval
je
stari
Kreuzpek
,
„
da
bodem
jaz
starina
na
pogrebu
nadvojvoda
Rudolfa
!
Da
,
čudna
so
pota
božja
.
“
„
Nepričakovana
je
res
smrt
nadvojvodova
,
a
storil
je
veliko
.
Bodimo
mu
hvaležni
za
to
in
ohranimo
mu
blag
spomin
,
“
pripomnil
je
grof
Ureh
Celjski
.
„
Jaz
pa
menim
,
da
kar
najprej
poberimo
kopita
in
odrinimo
domov
,
da
se
nam
še
kaj
ne
primeri
v
tem
začaranem
gnezdu
,
“
mislil
je
Turjaški
.
„
Ista
je
tudi
moja
misel
,
“
oglasi
se
grof
Herman
,
„
le
da
bi
jaz
ničesar
ne
jemal
s
seboj
iz
Milana
,
tudi
Viride
ne
,
ko
bi
že
ne
bila
poročena
z
vojvodom
.
Zdi
se
mi
,
da
je
ona
tisti
zli
duh
,
katerega
seboj
odpeljemo
,
da
nam
bo
doma
delal
nadlego
.
“
Dvorni
kapelan
Peter
pa
je
opominjal
mlade
duhove
,
da
ne
smejo
tako
ostro
soditi
človeka
,
„
saj
se
tudi
grešnik
lahko
vsak
hip
predrugači
in
poboljša
,
kar
mora
biti
tudi
vseh
skrb
.
“
Ganljivo
je
bilo
slovo
knežne
Viride
od
domače
hiše
.
Ko
je
prišel
dan
ločitve
,
vstala
je
zgodaj
in
šla
v
cerkev
,
kjer
je
molila
dalje
nego
navadno
.
Vedela
je
,
da
je
to
resen
trenutek
v
njenem
življenju
.
Potem
se
urno
napravi
v
potno
oblačilo
ter
gre
najprej
sama
k
očetu
in
materi
.
Bleda
je
stala
pred
silovitim
Barnabom
in
še
ni
mogla
govoriti
;
zato
jo
prime
oče
prijazno
za
roko
in
reče
:
„
Sedaj
torej
greš
,
draga
moja
.
Hodi
srečno
!
Pomni
vselej
,
da
si
Viscontijeva
,
in
ohrani
v
vseh
okoliščinah
svojo
ponosno
nrav
.
Ne
zabi
,
zakaj
greš
v
Avstrijo
,
da
proslaviš
sebe
in
svojo
domovino
.
Ako
bodeš
imela
težave
in
zapreke
,
sporoči
mi
,
saj
smo
sosedje
in
ne
bode
pretežko
vplivati
na
dunajski
dvor
.
Pričakujem
torej
od
tebe
,
da
bodeš
vredna
naše
hiše
in
rodbine
.
“
„
Tega
ne
zabim
nikdar
,
ljubi
oče
.
Ne
grem
v
Avstrijo
samo
zaradi
Leopolda
,
verjemite
mi
,
pač
pa
,
ker
upam
,
da
dosežem
svoje
vzore
.
Ako
se
mi
posreči
,
in
upam
,
da
se
bode
,
prav
,
ako
ne
,
bodem
znala
tudi
nositi
,
kar
sem
si
nakopala
sama
.
“
Bleda
kakor
marmor
je
stala
pred
očetom
,
in
govorila
je
kakor
modrijan
iz
stojiške
šole
;
pa
očetu
je
bila
všeč
,
ker
jo
je
poznal
kot
otroka
čisto
po
svojem
srcu
.
Pohvalno
je
pritrdil
tem
besedam
in
spremil
mlado
vojvodico
k
materi
.
Odtam
pa
je
šel
v
družinsko
sobo
,
kjer
je
bil
pripravljen
zajutrek
za
vso
družino
.
Slovo
od
matere
,
sestrice
in
bratov
je
bilo
kratko
,
ker
so
že
več
dnij
govorili
samo
o
tem
.
Rekla
je
mati
hčeri
:
„
Bog
bodi
s
teboj
in
ti
daj
srečo
!
Podlaga
zakonski
sreči
pa
je
medsebojna
ljubezen
in
jedinost
.
To
jedinost
bodeš
ohranila
le
,
če
se
boš
znala
samo
sebe
premagovati
in
zatajevati
.
V
začetku
bodi
bolj
skromna
,
in
polagoma
si
bodeš
pridobila
srca
svojih
svakov
in
dvornikov
.
Ne
pozabi
Boga
in
dolžnosti
do
cerkve
!
Sporoči
nam
večkrat
,
kako
se
ti
bode
godilo
,
ker
veš
,
da
moje
srce
gre
s
teboj
.
“
Obe
sta
zajokali
,
mati
in
hči
,
in
se
večkrat
objeli
.
Jednako
je
objemala
in
poljubljala
sestrico
in
oba
brata
.
Trgalo
ji
je
srce
—
oči
so
bile
rdeče
od
obilnih
solza
,
vendar
se
je
še
močno
premagovala
.
V
obednici
je
čakalo
avstrijsko
spremstvo
gospôde
.
Po
zajutrku
se
predstavijo
vojvodskemu
paru
dvorni
dostojanstveniki
in
se
poslové
od
vojvodinje
.
Kancelar
Arigo
je
bistro
gledal
izpod
velikih
obrvij
in
stiskal
blede
,
drobne
ustnice
,
češ
,
to
sem
spravil
dobro
.
Izabela
pa
je
gledala
ponosno
in
zmagovalno
,
kakor
da
se
je
iznebila
svoje
tekmovalke
.
Don
Loschi
je
bil
jako
žalosten
;
obljubil
pa
je
,
da
bo
pošiljal
vojvodici
vse
boljše
pesmi
.
Vozovi
in
konji
so
bili
že
pripravljeni
.
Kmalu
se
jame
pomikati
dolga
avstrijska
truma
po
Milanu
—
želeč
si
,
da
dojde
srečno
domov
v
milo
Avstrijo
.
Žalostna
je
bila
ta
pot
domov
,
kakor
je
bil
vesel
prihod
v
Milan
.
Leopold
in
Virida
zaradi
mladosti
nista
tega
tolikanj
čutila
,
dasi
je
umrli
nadvojvoda
izmed
vseh
bratov
najbolj
ljubil
Leopolda
.
Vedel
je
,
da
bo
viteškega
duha
in
je
pričakoval
od
njega
prav
mnogo
za
Avstrijo
.
To
je
tudi
nekoliko
žalilo
druge
brate
in
jim
budilo
zavist
,
pa
se
niso
upali
ustavljati
mogočnemu
Rudolfu
.
Sedaj
pa
,
ko
je
umrl
mogočni
zaščitnik
,
preide
vlada
in
jerobstvo
na
vojvodo
Albrehta
,
katerega
so
dosedaj
bolj
prezirali
.
Leopoldu
se
je
k
večjemu
dozdevalo
,
da
se
bode
marsikaj
izpremenilo
,
Viridi
pa
se
niti
sanjalo
ni
,
da
smrt
Rudolfova
je
zanjo
znamenje
slabe
prihodnjosti
.
Na
Dunaju
so
odkazali
novoporočencema
tesno
stanovanje
z
malo
služabniki
v
dvornem
gradu
.
Jako
različno
je
bilo
to
stanovanje
od
domačega
,
to
je
zapazila
Virida
takoj
.
Nikjer
sijaja
,
nikakega
blišča
;
tudi
se
zanju
niso
mnogo
brigali
.
Imeli
so
mlada
poročenca
skoro
še
za
otroka
in
tako
tudi
ravnali
ž
njima
.
Po
domačih
postavah
je
prevzel
starejši
brat
vlado
vseh
dežel
in
jerobstvo
nad
mladoletnimi
brati
.
Smel
si
je
dovoliti
več
stroškov
za
svoj
dvor
,
nego
njegovi
brati
,
in
to
je
porabil
tudi
vojvoda
Albreht
.
Leopold
je
moral
biti
zadovoljen
s
skromnimi
razmerami
in
ž
njim
tudi
Virida
.
Iz
početka
ji
je
bilo
neizmerno
bridko
pri
srcu
.
Ptuje
navade
,
nekako
osorno
vedenje
proti
njej
,
tudi
nemški
jezik
,
katerega
se
dolgo
ni
mogla
privaditi
—
vse
to
je
tlačilo
njeno
ponosno
in
živahno
naravo
.
Zato
lahko
umevamo
,
da
je
v
prvem
času
pretočila
marsikako
solzo
.
Kadar
je
bila
sama
v
svoji
sobi
,
mislila
je
domov
v
Milan
.
V
duhu
je
videla
domačo
hišo
z
vsem
bogastvom
in
bliščem
.
Preštevala
je
mnogovrstne
dvorjane
in
velikaše
,
gledala
je
svojo
tovarišico
Izabelo
,
gledala
je
junaške
viteze
,
in
kakor
zvezda
med
njimi
se
je
odlikoval
vrli
Ambrosio
.
Stresla
je
krasno
glavico
ob
tej
podobi
;
nehoté
je
nastala
v
njeni
duši
misel
,
da
se
je
vendar
le
zmotila
,
ko
je
šla
na
Dunaj
.
Pri
Sforzovih
bi
ji
bilo
gotovo
bolje
,
kakor
ji
je
sedaj
.
To
je
bila
nevarna
misel
,
ki
je
hotela
razdirati
zakonsko
srečo
.
Čim
večkrat
se
je
povrnila
,
tem
močnejša
je
bila
,
kakor
sploh
vsaka
izkušnjava
,
ako
je
ne
zatremo
prvi
hip
.
Njena
pisma
do
matere
so
to
naznanjala
prikrito
.
Mati
pa
si
je
z
veliko
previdnostjo
prizadevala
pripraviti
mlado
soprogo
do
drugih
mislij
.
Polagoma
je
Virida
pregledala
dvorne
običaje
in
razmere
;
opazovala
je
ostro
osebe
okrog
sebe
,
njihov
značaj
in
vpliv
na
dvoru
,
njihovo
naklonjenost
proti
sebi
in
soprogu
.
Po
teh
razmerah
je
poskušala
uravnati
svoje
vedenje
,
kakor
jo
je
bil
naučil
oče
Barnaba
.
„
Zato
nisem
prišla
na
Dunaj
,
“
rekla
je
sama
sebi
,
„
da
bi
čepela
v
teh
tesnih
sobah
kakor
nuna
,
ampak
da
se
pokažem
kneginjo
in
vladarico
,
da
kaj
storim
za
svojo
čast
in
za
čast
naše
rodovine
.
Zakaj
naj
bi
gospodovala
samo
vojvodinja
Elizabeta
ali
vdovica
Katarina
,
jaz
pa
stala
v
kotu
kot
malo
dete
?
Za
pranje
in
šivanje
bi
me
še
hoteli
porabiti
,
za
javno
nastopanje
pa
ne
!
Ne
,
tega
ne
trpim
več
in
rajša
pobegnem
domov
,
kakor
da
bi
tako
živela
.
“
Virida
je
tiho
ihtela
in
se
žalostila
.
Smilila
se
je
sama
sebi
in
rada
bi
bila
videla
,
da
jo
kdo
tolaži
,
pa
mesto
tega
pride
komornik
vojvodinje
Elizabete
ter
ji
naznani
,
da
svetla
gospa
vojvodica
želi
,
naj
pride
v
domačo
dvorano
;
pristavi
,
da
so
tam
zbrane
gospe
pri
delu
.
Virida
je
obrnila
objokane
oči
v
mrzlega
gospoda
,
malo
pokimala
in
vstala
.
Premišljevala
je
,
ali
bi
šla
v
delavnico
,
ali
bi
se
uprla
.
O
pravem
času
še
ji
pridejo
na
misel
zlate
materine
besede
,
naj
si
izkuša
s
prijaznim
in
skromnim
vedenjem
pridobiti
ljubezen
ljudij
,
ako
želi
biti
med
njimi
zadovoljna
in
srečna
.
Pregnala
je
siloma
slabe
misli
,
obrisala
si
solze
,
popravila
obleko
in
lase
in
šla
počasi
in
kolikor
se
je
dalo
z
veselim
licem
med
svoje
svasti
in
druge
dostojanstvenice
.
Vojvodinja
Elizabeta
,
žena
vojvoda
Albrehta
,
je
bila
mlajša
hči
cesarja
Karola
IV.
in
sestra
vdove
rajnega
Rudolfa
,
vojvodinje
Katarine
.
Iz
početka
je
bilo
tudi
njeno
stališče
v
zakonu
podobno
Viridinemu
,
a
to
je
manj
čutila
,
ker
je
bila
vladajoča
vojvodinja
Katarina
njena
sestra
.
Zato
je
smela
marsikaj
,
kar
bi
drugim
ne
bilo
dovoljeno
.
Poleg
tega
je
imela
za
domače
gospodinjstvo
močno
pripravno
nrav
,
in
to
ji
je
delalo
mnogo
razvedrila
.
Sedaj
pa
,
ko
je
tako
nepričakovano
prišla
na
prvo
mesto
pri
dvoru
,
kazala
je
vso
svojo
sposobnost
.
Natančna
in
točna
je
bila
povsod
in
to
je
tirjala
tudi
od
drugih
dvorjanov
.
Kakor
njen
soprog
,
tako
je
bila
tudi
ona
pobožna
gospa
;
gledala
je
na
to
,
da
so
vsi
vršili
redno
svoje
cerkvene
dolžnosti
,
in
rada
je
videla
,
da
so
bili
vsi
ž
njo
vred
vsako
jutro
pri
sv.
maši
.
Ker
njen
soprog
,
vojvoda
Albreht
,
ni
ljubil
veselic
in
zabave
,
imela
je
vojvodinja
Elizabeta
mnogo
prostega
časa
,
in
tega
je
uporabljala
dobro
.
Rada
je
zbirala
v
družinski
dvorani
okrog
sebe
vse
mlajše
vojvodice
in
dvorjanke
,
da
so
skupno
delale
kaj
koristnega
.
Ob
določeni
uri
so
že
čakale
dvorne
gospe
v
prostorni
,
ne
posebno
bogato
,
pa
vendar
prijazno
opravljeni
dvorani
.
Bilo
jim
je
na
tem
,
da
jih
ceni
vojvodinja
.
Pri
okrogli
mizi
,
pregrnjeni
s
tkanim
prtom
,
z
ročnim
delom
,
sedeli
sta
gospa
Linda
Raucheneckova
,
predstojnica
vojvodičinih
služabnic
,
in
Jela
Landenbergova
sestra
avstrijskega
maršala
in
pridvorna
gospa
.
Obe
gospe
sta
bili
že
bolj
priletni
,
pa
jako
zgovorni
.
Sedaj
sta
bili
na
pol
pri
delu
,
na
pol
v
pogovoru
.
„
Pozno
je
že
,
pa
svetle
gospe
še
ni
v
delarnico
.
Kaj
je
neki
vzrok
temu
,
saj
je
sicer
tako
točna
?
“
pravi
Linda
.
„
Najbrž
so
prišli
nepričakovani
gosti
,
pa
je
treba
kaj
urediti
in
pripraviti
,
“
méni
Jela
.
„
Gostov
prihaja
sedaj
malo
,
zato
ne
verjamem
,
da
bi
bili
danes
došli
.
Prihodnje
dni
pa
pričakujejo
ogerskih
poslancev
,
kakor
sem
slišala
včeraj
.
“
„
No
,
potem
je
kaka
druga
reč
,
ki
zadržuje
vojvodico
,
morebiti
družinske
stvari
.
“
„
Da
,
kaj
takega
pač
utegne
biti
.
S
svetlim
soprogom
sta
sicer
v
lepi
jedinosti
,
saj
je
tako
dober
gospod
,
kakor
moj
rajni
Henrik
:
toda
sicer
ni
na
dvoru
vse
tako
v
redu
,
—
pa
saj
sama
veš
,
Jela
,
kaj
bi
ti
razkladala
!
“
„
Moja
vednost
je
bolj
površna
,
ker
nimam
pravega
darú
za
dvorne
tajnosti
,
vendar
se
mi
zdi
,
da
se
je
dokaj
izpremenilo
na
dvoru
po
smrti
nadvojvoda
Rudolfa
.
“
„
Premenilo
se
je
res
,
pa
menim
,
da
na
dobro
stran
.
“
„
O
,
nikakor
ne
ugovarjam
,
ampak
le
mislim
,
da
bi
utegnil
kdo
pogrešati
prejšnjih
razmer
.
“
„
Morda
,
draga
Jela
,
a
časi
se
preminjajo
in
ljudje
so
vedno
drugačni
.
Medve
sva
bili
nekdaj
tudi
mladi
in
dobre
volje
,
sedaj
pa
je
nama
vse
to
odveč
in
tako
je
tudi
pri
drugih
.
Vojvodinja
Katarina
,
katero
menda
imaš
v
mislih
,
je
res
dobra
,
mlada
gospa
,
pa
je
vendarle
vdova
,
kakor
jaz
;
zato
ni
zanjo
nedostojno
,
ako
se
nosi
bolj
vdovsko
in
manj
zahaja
v
veselo
družbo
.
“
„
Saj
je
popolnoma
prav
,
da
žaluje
po
rajnem
soprogu
,
ker
je
bil
plemenit
in
velik
gospod
.
Vendar
je
poleg
tega
še
kaj
drugega
:
sedaj
ni
več
vladarica
,
nima
otrok
,
nima
pravega
dela
,
nima
več
prejšnje
časti
—
in
to
je
bridko
.
Pomilujem
jo
.
“
„
Kakor
nanese
usoda
,
Jela
;
midve
nisva
krivi
.
Kar
se
pa
naju
tiče
,
ne
moreva
se
pritoževati
:
Elizabeta
je
prav
dobra
gospa
.
“
„
To
priznava
vsakdo
;
samo
to
menijo
nekateri
,
da
je
preveč
prikrajšala
vdovo
.
Pa
pustiva
to
!
Ne
zameri
,
da
sem
govorila
odkrito
.
“
Lindi
se
je
zdelo
,
da
je
malo
prizadeta
kot
načelnica
dvornega
služabništva
,
zato
je
nekoliko
pomolčala
,
potem
pa
vzdihnila
:
„
Vsem
ne
moremo
vstreči
,
pa
polagoma
se
bo
uredilo
vse
.
Saj
sta
sestri
,
naj
se
torej
sami
pogovorita
med
seboj
!
“
„
Prav
tako
,
pametno
govoriš
.
Kje
pa
je
mlada
vojvodica
Virida
?
Ali
je
ne
bo
danes
v
našo
družbo
?
Meni
je
jako
všeč
ta
zanimiva
mlada
gospa
,
zato
jo
pogrešam
nerada
.
“
Linda
jo
srpo
pogleda
,
ne
vedoč
,
ali
se
šali
,
ali
govori
resno
,
zato
odvrne
nedoločno
:
„
Tako
,
tako
!
Mlado
gospo
bo
treba
zopet
klicati
,
kakor
sicer
.
No
,
vidiš
pač
,
‚
vsak
ima
svoj
prav
‘
,
kaj
bi
človek
govoril
!
Stara
sem
že
in
mnogo
izkusila
,
pa
vendar
še
vedno
kaj
novega
pride
nad
mojo
glavo
.
“
„
Kaj
pa
je
tako
strašnega
?
“
„
Ne
vem
,
kako
bi
ti
povedala
svojo
misel
.
Glej
,
dve
leti
je
že
pri
nas
,
in
meniš-li
,
da
se
je
kaj
udomačila
?
Nič
,
vedno
je
čemerna
,
sama
zase
,
vedno
premišljuje
in
piše
domov
,
da
človeku
kar
preseda
.
In
celó
vojvoda
je
že
pohujšala
.
Saj
si
ga
poznala
preje
,
kako
ljub
in
prijazen
mladenič
je
bil
,
kako
rad
se
je
sukal
pri
nas
in
se
z
nami
kratkočasil
.
Sedaj
se
pa
tudi
nekam
jezno
drži
in
je
sam
zase
.
Kaj
bode
iz
tega
?
Bojim
se
,
da
nam
bode
še
težko
,
če
pride
kdaj
do
veljave
in
vlade
.
Toda
...
“
Gospa
Raucheneckova
bi
bila
govorila
še
dalje
,
kar
se
odpró
vrata
in
vojvodinja
Elizabeta
vstopi
z
vdovo
Katarino
in
gospemi
,
katere
so
jo
čakale
v
prednji
sobi
.
Po
kratkem
pozdravu
sedejo
vsaka
k
svojemu
delu
,
in
začne
se
miren
in
hladen
pogovor
.
Ko
pa
vojvodinja
zapazi
,
da
še
ni
knežne
Viride
,
pokliče
jedno
gospico
in
ji
tiho
naroči
,
naj
v
njenem
imenu
povabi
gospo
vojvodico
v
delarnico
.
Vse
navzoče
gospe
so
to
opazile
in
takoj
uganile
,
kaj
je
naročila
vojvodinja
.
Radovedne
so
čakale
,
ali
pride
mlada
knežna
,
ali
ne
,
in
med
tem
čakanjem
skoro
niso
mogle
govoriti
.
Toda
kmalu
vstopi
Virida
v
dvorano
,
lepo
vzrastla
,
a
bledega
obličja
.
Molčé
se
prikloni
vojvodinji
Elizabeti
in
tiho
pozdravi
vdovo
Katarino
,
sede
poleg
nje
k
mizi
in
prime
za
delo
.
Pri
teh
delavnih
shodih
so
bile
gospe
navadno
prav
živahne
in
jako
vesele
,
danes
pa
je
bilo
nekaj
posebnega
nad
njimi
.
Govorica
se
kar
ni
hotela
razplesti
.
Elizabeta
je
začela
večkrat
na
to
in
na
ono
stran
pogovor
,
pa
dobila
je
le
kratke
odgovore
od
obeh
vojvodic
,
zato
je
naposled
umolknila
tudi
sama
.
Virida
je
bila
na
videz
silno
zaverovana
v
delo
.
Zlato
je
vezla
v
svilnat
robec
,
dar
za
svojega
soproga
.
Nalašč
je
preslišala
več
vprašanj
in
ogovorov
;
če
je
odgovorila
,
povedala
je
le
malo
besed
.
Prav
pusto
je
bilo
vsem
,
in
želele
so
si
konca
današnjega
dela
.
Zato
vsi
pozdravijo
s
tihim
veseljem
naznanilo
vstopivšega
komornika
,
da
so
došli
ogerski
kraljevi
poslanci
.
Vojvodinja
je
vstala
in
družba
se
je
poslovila
z
navadnimi
pokloni
in
odšla
iz
sobane
.
Le
vojvodice
so
še
ostale
.
Videti
je
bilo
,
da
hoče
Elizabeta
nekaj
povedati
,
kar
ji
teži
že
dolgo
časa
srce
.
„
Vesta
,
dragi
moji
,
da
je
določen
za
sprejeme
dvorni
običaj
,
kateri
naklada
vsakateremu
mesto
po
njegovem
dostojanstvu
?
Ne
omenjam
vama
tega
,
kakor
bi
ne
vedeli
,
pač
pa
je
potrebno
,
da
se
vsi
točno
ravnamo
po
njem
.
Ker
le
tako
se
napravi
odličnim
gostom
dostojen
sprejem
in
ohrani
ugled
našega
dvora
.
Opažali
pa
so
že
nekaterikrat
,
da
se
to
ni
godilo
zadnje
čase
,
da
se
je
kdo
ali
neumestno
rinil
naprej
,
ali
pa
nekako
mrzlo
in
prezirljivo
odtegoval
.
Želim
,
da
se
ne
bi
zgodilo
nič
takega
,
zlasti
sedaj
ne
ob
sprejemu
ogerskih
kraljevih
poslancev
.
“
Na
te
besede
nista
svasti
nič
odgovorili
,
kakor
bi
jih
stvar
ne
brigala
;
hoteli
sta
iti
v
svoje
prostore
.
Zato
pristavi
Elizabeta
kar
naravnost
:
„
Pričakujem
,
da
mi
storita
tudi
ve
dve
to
uslugo
.
“
Sedaj
pa
odgovori
vdova
vojvodinja
Katarina
:
„
Ti
si
vladarica
,
draga
sestra
,
torej
imaš
dolžnost
in
priliko
sprejemati
in
častiti
ptuje
odposlance
.
Jaz
pa
sem
vdova
in
ménim
,
da
se
oziraš
na
moj
stan
.
Ko
sem
bila
jaz
na
tvojem
mestu
,
vedela
sem
,
kaj
mi
je
storiti
.
Nihče
se
ni
pritoževal
zarad
dvornih
sprejemov
na
Dunaju
,
kakor
praviš
,
da
se
godi
sedaj
.
Treba
iskati
vzrokov
za
to
kje
drugod
.
“
Nato
se
je
obrnila
proti
vratom
in
odšla
.
Vojvodinja
Elizabeta
je
bila
nekoliko
užaljena
,
vendar
se
je
mirno
obrnila
do
Viride
in
ji
rekla
:
„
Prosim
te
,
da
storiš
tudi
ti
s
svoje
strani
,
kar
je
prav
,
da
napravimo
dostojen
sprejem
.
“
Virida
je
lahno
prikimala
s
črnolaso
glavico
in
tiho
odšla
na
strani
Elizabete
iz
dvorane
.
Prišedša
v
svojo
sobo
,
bila
je
sama
in
govorila
s
seboj
:
„
Kadar
me
potrebujejo
,
tedaj
se
me
spomnijo
;
pomagam
naj
jim
povzdigniti
sijaj
pridvornega
sprejema
.
Seveda
,
to
storim
rada
,
pa
ne
za
druge
,
ampak
sama
zase
.
Premalo
ne
bodem
storila
,
o
tem
smeš
biti
prepričana
,
ti
umna
Elizabeta
.
“
Poredno
se
je
nasmejala
in
šla
pregledavat
oblačila
in
okrasnine
.
Sprejem
ogerskih
odposlancev
je
bil
veličasten
.
Vojvodu
Albrehtu
je
bilo
na
tem
,
da
ohrani
in
utrdi
prijateljske
razmere
z
mogočnim
ogerskim
kraljem
.
Staro
bogastvo
iz
Rudolfovih
časov
so
poiskali
in
razložili
.
Sprejemna
dvorana
na
dunajskem
dvoru
se
je
lesketala
v
kraljevskem
blišču
;
tudi
dvorjani
so
se
pokazali
v
najlepših
opravah
.
Vse
pridvorne
dedne
službe
so
se
kazale
;
zastopali
so
jih
slavni
avstrijski
plemiči
,
katere
so
v
naglici
povabili
.
V
sprejemno
dvorano
so
polagoma
prihajali
velikaši
in
njihove
gospe
,
vse
v
krasnih
oblekah
z
obilnim
lepotičjem
.
Živahno
gibanje
in
govorjenje
je
bilo
med
njimi
,
in
vsakega
novega
gosta
so
pozdravili
s
pristojno
častjo
.
Ostri
opazovalci
so
ocenjali
obleko
in
vedenje
navzočih
gospodov
.
Henrik
pl.
Holgenberg
in
Linda
Raucheneckova
sta
sprejemala
dohajajoče
in
jih
vodila
v
dvorano
.
Z
vidno
zadovoljnostjo
sta
opravljala
ta
posel
,
ker
jima
je
šlo
po
volji
.
Ko
je
bila
že
vsa
gospôda
zbrana
,
prihajali
so
dvorjani
,
nato
vojvodinje
in
vojvoda
Albreht
sam
.
Najprej
je
šla
vojvodinja
vdova
Katarina
v
spremstvu
samo
jedne
gospe
,
vsa
v
črni
obleki
,
brez
nakitja
.
Linda
je
bila
nevoljna
in
povabljenci
so
se
čudili
,
da
tako
dolgo
hodi
črno
oblečena
in
k
taki
slavnosti
prihaja
tako
preprosto
.
Sedla
je
na
svoj
prostor
in
se
malo
zmenila
za
ljudi
.
Igrala
je
ulogo
razžaljene
in
prezirane
vojvodinje
.
Nasprotno
pa
sta
prišla
Leopold
in
Virida
mogočno
in
sijajno
.
Nastopala
sta
oblastno
in
se
mnogo
vrtela
med
gosti
in
dvorjani
.
Vse
je
občudovalo
mlado
dvojico
,
krasna
Milanka
je
očarala
vse
.
Celo
vladarica
Elizabeta
na
strani
vojvoda
Albrehta
,
ki
sta
vstopila
poslednja
,
ni
izbrisala
tega
vtiska
,
in
splošno
so
govorili
,
da
je
Virida
kraljica
tega
dné
.
Opazil
je
to
nadvojvoda
Albreht
in
je
bil
nevoljen
nad
toliko
preširnostjo
;
opazila
je
tudi
Elizabeta
in
spoznala
,
da
so
njene
dobre
besede
učinile
prav
nasprotno
ravnanje
,
kakor
je
želela
sama
.
Zapomnila
si
je
to
in
sklenila
,
o
priliki
maščevati
se
nad
njima
.
Leopold
in
Virida
sta
spoznala
,
da
sta
stopila
na
ono
pot
,
ki
bi
ju
najkrajše
vodila
do
veljave
in
morda
tudi
do
vlade
.
Leopold
se
je
udal
popolnoma
svoji
umni
soprogi
,
ki
je
ravnala
natančno
po
navodu
svojega
očeta
.
Dosledno
sta
nastopala
tudi
naprej
sijajno
in
prikupljivo
,
da
sta
imela
dan
na
dan
več
zvestih
privržencev
.
Ni
mogel
lahko
kdo
pozabiti
ljubeznive
prijaznosti
mlade
vojvodice
.
Ta
živahnost
,
ta
ogenj
v
velikih
črnih
očeh
,
vsa
milina
njene
osebe
,
in
potem
zlati
značaj
in
vrlina
mladega
vojvoda
—
vse
to
je
marsikomu
vzbudilo
misel
,
da
bi
imela
Avstrija
vse
drugo
veljavo
,
ko
bi
imela
Leopold
in
Virida
v
rokah
vladarske
posle
.
Od
misli
do
želje
pa
ni
daleč
,
za
dejanje
treba
le
ugodne
prilike
,
kakoršna
se
je
naposled
tudi
ponudila
.
Leta
so
potekala
hitro
.
Vojvoda
Leopold
je
dorastel
in
postal
polnoleten
.
Pustiti
so
ga
morali
k
vladarstvu
in
mu
dati
besedo
pri
javnih
naredbah
.
Pokazala
se
je
kmalu
razlika
med
obema
bratoma
tudi
pri
vladarskih
poslih
.
Bojeviti
Leopold
je
vedno
silil
le
na
širjenje
oblasti
in
moči
,
na
pridobitev
dežel
in
gradov
,
na
vojske
in
vojne
zveze
.
Albreht
pa
je
bil
nasprotno
zadovoljen
s
tem
,
kar
je
imel
,
in
želel
v
miru
vladati
svoje
podložnike
.
Prišlo
je
čestokrat
do
prepirov
;
Albreht
je
izpočetka
zmagoval
le
zato
,
ker
je
imel
še
stare
,
sebi
udane
služabnike
in
svetovalce
,
kateri
so
sicer
bolj
ali
manj
v
srcu
pritrjevali
vojvodu
Leopoldu
,
vendar
pa
mu
še
niso
mogli
zaupati
.
Saj
ni
doslej
še
nikjer
pokazal
,
da
tudi
res
more
in
zna
kaj
opraviti
v
boju
ali
v
politiki
.
Ta
nedostatek
je
najprej
opazila
Virida
in
ga
razodela
soprogu
.
Mladega
vojvoda
je
močno
zadela
ta
opazka
.
Takoj
je
sklenil
pokazati
nevernim
ljudem
,
da
je
junak
ne
le
v
besedi
,
ampak
tudi
v
dejanju
.
Komaj
je
stopil
Leopold
na
svoje
noge
,
delal
je
neprestano
za
razširjanje
svojih
pravic
.
Terjal
je
zase
večje
in
lepše
prostore
,
sprejel
mnogo
služabnikov
in
dvorjanov
v
službo
,
soprogi
je
dajal
večje
vsote
na
roko
,
v
obče
:
kazal
se
je
vseskozi
pravega
kneza
.
Povsod
je
posnemal
rajnega
brata
Rudolfa
.
Ljudje
so
to
opazili
in
vsi
nekdanji
prijatelji
Rudolfovi
so
se
sedaj
oklenili
Leopolda
.
Pričakovali
so
,
da
se
povrnejo
prejšnji
lepi
časi
.
Zlasti
bojeviti
vitezi
,
med
njimi
junaki
slavnega
imena
,
ponujali
so
se
mu
v
službo
in
ga
priganjali
v
junaška
dela
.
Nekdaj
so
hodili
junaki
na
jutrovo
nad
nevernike
,
kadar
so
si
hoteli
pridobiti
posebno
slavo
.
A
ob
času
,
ko
se
godi
naša
povest
,
ni
bilo
več
te
navade
.
Pač
pa
so
šli
tu
pa
tam
junaki
nad
neverne
Pruse
,
s
katerimi
so
se
bojevali
„
nemški
vitezi
“
.
Vitezi
nemškega
reda
so
imeli
tedaj
zlato
dôbo
moči
in
slave
;
vladal
jih
je
veliki
mojster
Vinrik
Kniprodski
(
l.
1351.
do
l.
1382.
)
.
Tako
umevamo
,
zakaj
je
vleklo
tudi
Leopolda
,
da
bi
šel
pridobit
si
v
boju
s
Prusi
viteške
slave
.
Virida
ga
je
vnemala
in
mu
živo
slikala
življenje
slavnih
junakov
.
V
najlepši
dôbi
,
poln
moči
,
hrepeneč
po
nevarnih
činih
,
je
odrinil
v
spremstvu
mladih
,
bojaželjnih
junakov
na
Prusko
.
Marsikomu
se
je
treslo
srce
v
prsih
in
po
pravici
so
se
jokale
soproge
in
sestre
za
može
in
brate
,
ker
slovo
je
bilo
morebiti
za
vselej
.
Virida
se
ni
jokala
,
marveč
še
druge
je
tolažila
.
Prigovarjala
jim
je
,
češ
da
je
bolje
ničesar
ne
imeti
,
kakor
soproga
ali
brata
brez
viteške
slave
.
Leopolda
je
vodila
pot
v
divje
severne
,
deloma
slovanske
kraje
.
Mnogo
mest
je
videl
,
povsod
so
njega
in
viteze
lepo
sprejeli
,
zlasti
pa
še
nemški
vitezi
,
katerim
so
se
takoj
radi
pridružili
v
boju
.
Sreča
jim
je
bila
zvesta
,
mnogo
viteških
dejanj
so
dovršili
in
si
pridobili
obilno
slavo
.
Po
večmesečnem
bojevanju
je
sam
veliki
mojster
nemškega
reda
„
udaril
“
Leopolda
za
viteza
in
ga
tako
najslavneje
povzdignil
med
častito
družbo
viteško
.
Ker
je
bil
dosegel
namen
,
vrnil
se
je
Leopold
domov
.
Slovesno
so
tu
sprejeli
njega
in
viteze
.
Virida
se
mu
je
ovila
okrog
vratú
,
rekoč
:
„
Sedaj
si
mi
dvakrat
ljubši
,
ker
tudi
v
hrabrosti
si
kos
vsakomur
.
“
Zares
si
je
bil
pridobil
Leopold
s
tem
veliko
priznanja
;
njegova
veljava
je
rastla
na
vseh
straneh
.
Zatorej
lahko
umevamo
,
da
oba
brata
nista
mogla
dolgo
časa
skupaj
vladati
.
Leopold
je
silil
,
da
bi
delila
dežele
in
naposled
je
res
pripravil
brata
,
da
mu
je
odstopil
tirolsko
deželo
,
katero
so
bili
pridobili
Habsburžani
malo
poprej
.
Toda
Leopoldu
je
bilo
Tirolsko
kmalu
pretesno
in
silil
je
zopet
v
brata
tako
dolgo
,
da
sta
delila
v
drugič
,
in
gledal
je
,
da
je
prav
izdatno
povečal
svojo
oblast
.
Od
sosedov
je
kupoval
grajščine
in
posestva
ter
tako
množil
domačo
posest
.
Kot
hrabrega
junaka
in
mogočnega
gospoda
so
ga
iskali
za
zaveznika
povsod
in
to
ga
je
zamotalo
v
mnoge
boje
in
prepire
.
Večinoma
je
prihajal
domov
zmagovit
in
zato
bolj
mogočen
in
ponosen
in
bratu
svojemu
silnejši
tekmec
.
Zahteval
je
novih
dežel
,
bil
je
marsikak
prepir
,
v
katerem
Virida
ni
odjenjala
preje
,
da
se
je
zgodilo
,
kar
je
hotela
.
Tako
je
prav
ona
neprestano
vnemala
moža
za
nove
pridobitve
,
saj
je
bilo
to
tudi
njej
v
slavo
in
svasti
v
poniževanje
.
L.
1379.
sta
delila
zadnjič
,
in
Albrehtu
je
ostala
samo
Avstrija
pod
in
nad
Anižo
,
vse
druge
dežele
je
moral
odstopiti
bratu
Leopoldu
.
Sedaj
je
imel
v
roki
,
česar
je
želel
:
moč
,
denar
,
ljudi
,
tovariše
,
na
strani
pa
ognjevito
in
junaško
ženo
Virido
.
Njegove
so
bile
te
dežele
in
posesti
:
Štajersko
,
Koroško
,
Kranjsko
,
Slovenska
Krajina
,
Istrija
,
Feltre
,
Cividale
,
Tirolsko
,
grofija
Habsburška
,
mejna
grofija
Burgavska
,
Trst
in
še
druge
manjše
pokrajine
.
Leopoldov
dvor
je
zabliščal
v
kraljevskem
sijaju
,
vzori
in
upi
Viridini
so
se
začeli
izpolnjevati
.
Odkar
sta
imela
vojvoda
vsak
svoje
dežele
in
vsak
svoj
dvor
,
nista
več
skupaj
stolovala
na
Dunaju
.
Leopold
je
bival
ali
v
Gradcu
ali
na
Tirolskem
,
kakor
so
mu
velevali
opravki
in
razni
boji
.
Povsodi
se
je
izkazoval
vrlega
moža
,
spretnega
vladarja
in
viteškega
junaka
.
Virida
pa
je
bila
središče
,
okrog
katerega
se
je
vrtelo
ne
le
vse
življenje
in
gibanje
na
vojvodskem
dvoru
,
ampak
tudi
vse
javno
delovanje
vojvodovo
.
Znala
ga
je
pridobiti
za
najtežja
početja
.
Ko
je
videla
kak
krasen
grad
in
omenila
le
mimogredé
,
da
mora
pač
prijetno
biti
na
njem
,
takoj
ga
ji
je
podaril
ljubeznivi
soprog
.
Če
ni
bil
njegov
,
kupil
ga
je
,
in
če
ga
ni
mogel
kupiti
,
zamenjal
ga
je
za
druga
posestva
,
in
kjer
tudi
to
ni
bilo
mogoče
,
porabil
je
vojne
homatije
,
da
je
pridobil
,
česar
je
želela
soproga
.
Vsi
niso
odobravali
tega
ravnanja
,
a
kaj
posebnega
si
nikdo
ni
upal
ugovarjati
,
moč
Viridina
je
bila
prevelika
.
Kako
čudno
se
igra
včasih
sreča
s
človekom
!
Morda
je
od
nje
pričakoval
veliko
,
toda
še
več
mu
dá
ali
ga
celo
obsipa
s
svojimi
darovi
.
Tako
je
bilo
pri
Viridi
.
Dobila
je
moža
,
ki
je
bil
prvi
junak
svoje
dôbe
,
oblast
njuna
se
je
razširjala
čez
razne
dežele
tako
,
kakor
je
njuna
slava
hitela
od
mesta
do
mesta
,
od
dežele
do
dežele
.
Je-li
bila
torej
morda
Virida
srečna
v
taki
veljavi
,
slavi
in
mogočnosti
?
Rekla
je
lahko
sama
sebi
,
da
ima
za
vse
Leopoldove
uspehe
zasluge
tudi
ona
sama
.
Zakaj
ona
ga
je
vnemala
za
junaštvo
,
ona
je
ž
njim
delala
načrte
,
ona
ga
je
tolažila
v
bridkosti
,
s
svojo
ljubeznijo
mu
je
sladila
delavno
življenje
,
s
kratka
:
bila
mu
je
res
družica
,
tovarišica
v
življenju
v
vseh
rečeh
.
To
je
spoznaval
Leopold
in
zaradi
tega
jo
je
ljubil
in
cenil
neizmerno
.
Vendar
—
srečna
,
prav
srečna
ni
bila
,
zakaj
njene
želje
se
niso
še
nikakor
izpolnile
,
njeni
vzori
so
se
dvigali
in
plavali
še
veliko
,
veliko
više
.
Četudi
utegne
biti
za
čitatelja
nekoliko
težko
premišljati
dolgo
vrsto
zgodovinskih
dogodkov
,
ne
moremo
drugače
zvršiti
svoje
naloge
,
kakor
da
popisujemo
še
nadalje
zgodovino
Leopoldovega
vladanja
;
potem
se
bomo
tem
lože
in
prijetneje
mudili
v
njegovi
domači
hiši
in
se
bavili
z
njegovo
družino
.
Po
želji
Viridini
se
je
mešal
Leopold
v
boje
z
Benečani
v
Italiji
,
kateri
so
pa
donašali
koristi
le
Barnabu
.
Stari
plemenitaži
so
se
nad
tem
jezili
in
godrnjali
zarad
ženske
vlade
,
toda
v
obraz
si
niso
upali
tega
povedati
Leopoldu
.
Ker
je
pa
vendar
nekoliko
slutil
nevoljo
,
sklenil
je
bolje
urediti
svoje
dežele
in
tako
odstraniti
vsak
povod
za
nezadovoljnost
in
nasprotovanje
.
Najbolj
v
nevarnosti
so
bila
avstrijska
posestva
po
Švici
in
na
Švabskem
.
Leopold
si
je
mnogo
prizadeval
,
da
bi
zjedinil
vsa
raztresena
posestva
in
spravil
pod
svoje
gospodarstvo
.
Toda
ustavljale
so
se
mu
velike
zapreke
in
težave
.
Pravi
junak
se
ne
straši
težav
;
tudi
Leopold
se
jih
ni
.
Zopet
je
bila
Virida
,
katera
je
tudi
za
to
stvar
vnemala
Leopolda
.
Tačas
je
posebno
slovel
kot
hraber
junak
in
mogočen
gospod
grof
Eberhard
Virtemberški
,
kateri
se
je
bojeval
kar
v
jedno
mer
s
svojimi
sosedi
,
zbral
in
izuril
si
lepo
vojsko
in
tako
postal
celó
nekak
gospod
Leopoldov
za
one
kraje
.
Leopolda
bi
samo
to
ne
bilo
toliko
jezilo
,
ko
bi
hkrati
v
tem
ne
bila
velika
ovira
za
njegove
namere
.
Virido
pa
je
to
močno
žalilo
,
ker
ni
marala
biti
podložna
nikomur
,
še
bolj
pa
,
ker
je
ta
mož
tako
slovel
,
da
je
za
njim
zaostajal
njen
Leopold
.
A
kako
bi
spravil
s
poti
neljubega
tekmeca
?
Stvar
ni
bila
lahka
,
zlasti
ne
,
če
bi
bil
Leopold
rabil
samo
poštene
pomočke
.
Leopold
je
bil
sicer
dobra
duša
,
a
njegovi
svetovalci
so
znali
najti
razlogov
in
vzrokov
dovolj
za
kakoršnokoli
ravnanje
.
In
ko
je
videl
Leopold
,
da
je
tudi
Viridi
po
volji
,
pomišljal
je
še
manj
o
tem
,
kaj
ima
storiti
.
Težave
so
mu
delale
skrbi
in
gubančile
čelo
.
Virida
je
to
opazila
in
ga
izkušala
razvedriti
.
„
Kaj
ti
je
,
dragi
soprog
?
“
vpraša
ga
sočutno
,
„
da
ti
leži
oblak
na
čelu
in
je
izginila
veselost
iz
tvoje
duše
?
Vzemi
meč
,
zajaši
konja
in
pojdi
v
boj
,
na
lov
,
tam
najdeš
razvedrila
!
“
„
Ne
morí
me
dolgi
čas
,
predraga
,
pač
pa
skrb
za
nas
in
za
naše
dežele
.
Poleg
tebe
biti
mi
je
slast
,
a
tebe
in
otroke
videti
v
nevarnosti
,
to
me
morí
.
“
„
Od
kod
naj
nam
preti
nevarnost
?
Ali
ni
tvoja
desnica
,
ali
ni
orožje
tvojih
zvestih
služabnikov
dovoljna
obramba
za
nas
vse
?
“
„
Upam
,
da
je
.
Toda
marsikaj
se
je
pred
kratkim
močno
predrugačilo
in
treba
je
posebne
previdnosti
,
da
ne
zabredemo
.
Mesta
ob
Renu
in
v
Švici
so
se
zavezala
:
to
je
velika
moč
,
ako
jim
bo
sreča
mila
.
Knezi
se
morajo
združiti
v
brambo
,
da
se
ustavijo
mestom
.
Kako
bi
se
končal
naš
boj
z
mesti
,
tega
ne
more
nihče
vedeti
.
“
„
Zoper
viteštvo
in
plemstvo
,
ako
je
jedino
,
ne
zmorejo
mesta
.
“
„
Res
je
,
ako
je
jedino
.
Veš
pa
,
draga
moja
,
kaj
pomenja
:
društvo
levovo
,
sokolsko
,
svetega
Mihaela
in
sv.
Jurija
,
in
druga
,
kjer
so
udje
vitezi
in
mali
plemiči
!
“
„
Klativitezi
so
,
kateri
služijo
onemu
,
ki
bolje
plača
.
“
„
Prav
to
je
;
kaj
nam
pomorejo
taki
?
Še
z
mesti
potegnejo
,
če
treba
.
Mesta
pa
imajo
denar
in
lahko
dobro
plačajo
vojake
.
“
„
No
,
brez
denarja
tudi
mi
nismo
,
“
pripomni
Virida
,
ozirajoč
se
nekoliko
tudi
na
svojo
veliko
doto
.
„
A
vojska
požre
še
tako
velike
vsote
.
Vojska
je
pravo
brezdno
.
Zlasti
,
če
se
je
treba
vojevati
v
daljnih
deželah
,
kakor
je
švabska
.
“
„
Eh
,
moj
junaški
soprog
,
če
posežeš
s
krepko
roko
vmes
,
vse
bode
kmalu
mirno
.
A
treba
urnosti
in
odločnosti
.
Urnost
v
vojski
je
pol
zmage
.
“
„
Govoriš
,
kakor
zveden
vojskovodja
.
No
,
posvetoval
se
bom
najprej
s
svetovalci
,
potem
pa
sklicem
stanove
skupaj
na
deželni
zbor
,
da
se
odločimo
za
boj
in
dovolimo
potrebne
troške
.
“
„
Stôri
to
,
dragi
moj
in
bodi
trden
!
Morda
zavisi
od
tega
celó
cesarska
krona
.
Kralja
Venclja
malokdo
mara
,
in
vsi
si
bodo
posihmal
želeli
odločnega
moža
za
vladarja
.
Zatorej
bodeš
ti
prvi
na
vrsti
,
dragi
mi
Leopold
.
“
„
To
so
pač
lepe
želje
,
in
ako
bi
se
dale
uresničiti
s
samim
mečem
,
ne
bi
se
jim
odrekel
.
A
ker
je
ta
stvar
zavita
na
toliko
strani
,
pač
ne
morem
več
,
nego
da
se
pripravljam
za
vsak
slučaj
.
“
Leopold
je
vstal
,
poslovil
se
od
soproge
ter
šel
zopet
navdušen
na
svoje
delo
.
Poiskal
je
takoj
maršala
grofa
Sponheima
,
da
bi
se
ž
njim
posvetoval
o
vojnih
pripravah
.
Ko
vstopi
maršal
in
pozdravi
vojvoda
,
takoj
ga
praša
Leopold
:
„
Kaj
je
novega
,
dragi
maršal
?
“
„
Vaša
visokost
ste
mi
naročili
proučavati
razmere
ob
Renu
in
na
Švabskem
ter
o
njih
poročati
.
“
„
Da
,
vrli
moj
maršal
.
Kaj
ste
dognali
?
“
„
Stvari
so
se
zasukale
za
grofa
Eberharda
na
slabo
.
Njegov
sin
je
izgubil
bitvo
pri
Reutlingenu
in
prišel
z
bratom
v
razpor
.
Kralj
omahuje
in
se
bliža
mestom
,
da
bi
ga
podpirala
.
“
„
Dobro
,
sin
Ulrik
je
torej
izgubil
vojsko
in
stari
se
jezi
,
seveda
!
Za
nas
je
prišel
čas
,
da
pametno
postopamo
.
Kaj
menite
,
kaj
treba
storiti
najprej
?
“
„
Težko
je
tukaj
svetovati
.
Vendar
mislim
,
da
pred
vsem
treba
dobiti
od
kralja
državno
oskrbništvo
švabske
dežele
.
To
bi
se
posrečilo
pač
kmalu
.
Grofu
Eberhardu
kralj
ne
zaupa
,
ker
se
mu
zdi
premogočen
,
in
ne
zna
zmerno
rabiti
svojih
močij
.
Kralj
želi
mirú
in
potrebuje
osebe
,
da
uvêde
mir
na
Nemškem
.
“
„
Dobro
si
pretehtal
razmere
.
Kralj
hoče
imeti
mir
,
to
je
kazal
na
obeh
zadnjih
državnih
zborih
v
Norimberku
in
Frankobrodu
,
kjer
je
predložil
dotične
ukaze
v
potrdilo
.
A
malo
je
upanja
,
da
se
mesta
uklonijo
temu
ukazu
,
ker
bi
morala
sicer
popustiti
svoje
zveze
.
Tudi
je
že
odločen
vojvoda
bavarski
kot
najbližnji
sosed
,
da
prevzame
državno
oskrbništvo
v
Švabih
.
“
„
Po
mojih
mislih
pa
vojvoda
,
Bavarec
,
ni
kos
tej
nalogi
,
in
to
izprevidi
preje
ali
sleje
tudi
kralj
.
“
Tako
sta
se
pogovarjala
še
dolgo
in
skovala
pameten
načrt
,
ki
se
je
obnesel
prav
dobro
.
Kralj
Vencelj
je
dobil
zaupanje
do
Leopolda
in
mu
res
izročil
državno
oskrbništvo
Švabov
.
Sedaj
je
imel
lepo
priliko
,
poskusiti
svojo
srečo
.
Ni
se
maral
zameriti
niti
mestom
,
niti
knezom
,
zato
je
vedno
posredoval
med
njimi
.
Toda
prav
zaupati
mu
niso
hoteli
ne
ti
,
ne
oni
.
L.
1381.
je
nastala
splošna
vojska
med
mesti
in
nižjim
plemstvom
na
jedni
strani
,
pa
knezi
in
Virtemberžanom
na
drugi
strani
.
Leopold
je
želel
pomiriti
obe
stranki
,
a
naposled
je
izprevidel
,
da
z
besedo
ne
opravi
veliko
pri
oboroženih
nasprotnikih
.
Zato
je
bil
prisiljen
tudi
sam
postaviti
svojo
vojsko
na
noge
.
Trebalo
je
denarja
,
a
stanovi
ga
niso
radi
dajali
,
ker
ni
bilo
bojev
ne
konca
ne
kraja
.
Naslednje
leto
se
je
Leopoldu
posrečilo
napraviti
premirje
za
poldrugo
leto
.
Ko
pa
je
pretekla
ta
dôba
,
hotel
je
kralj
Vencelj
sam
narediti
konec
prepirom
.
Prepovedal
je
vse
zveze
in
ukazal
knezom
,
naj
poravnajo
vse
krivice
,
napravljene
meščanom
.
Vojvodu
Leopoldu
pa
je
odvzel
državno
oskrbništvo
švabsko
na
prošnjo
obeh
strank
,
ker
sta
se
bali
njegove
moči
.
A
Leopold
ni
takoj
odjenjal
,
kadar
se
je
lotil
kake
stvari
.
Hotel
je
delati
brez
ozira
na
kralja
in
državo
,
da
bi
ohranil
svojo
oblast
ob
Renu
in
v
Švici
.
Zato
pa
je
namerjal
vojevati
se
sam
na
svojo
roko
,
brez
državne
pomoči
.
Tu
se
je
imelo
pokazati
,
kaj
zmore
Avstrija
sama
,
kaj
zmore
njen
vladar
.
Leopold
je
bil
na
razpotju
:
na
jedni
strani
mir
z
nekoliko
prijenljivostjo
in
manjšo
slavo
,
a
večjo
varnostjo
;
na
drugi
strani
obupen
boj
z
mesti
in
slobodoljubnimi
Švicarji
,
ki
bi
pa
utegnil
zmagovitega
Lepolda
povzdigniti
do
prve
stopinje
v
Evropi
,
do
cesarstva
.
Leopold
je
nekoliko
omahoval
.
A
Virida
ga
je
zopet
vnela
za
vojsko
—
zroč
pred
seboj
urne
zmage
,
nove
časti
in
tam
v
daljavi
krono
cesarsko
.
Oh
srce
človeško
,
kdaj
so
dopolnjene
tvoje
želje
?
Začetkom
poletja
l.
1385.
je
videla
stolnica
Leopoldova
,
lepi
Gradec
,
veličasten
zbor
vitezov
in
veljakov
iz
raznih
krajev
južnoavstrijskih
pokrajin
.
Mnogi
so
imeli
celó
svoje
hiše
v
mestu
,
drugi
so
stanovali
pri
znancih
in
sorodnikih
ali
pa
po
javnih
prenočiščih
.
Grofi
Ortenburgi
n.
pr.
so
imeli
v
Gradcu
lepo
palačo
in
tukaj
sprejemali
došle
znance
.
Zastopnikov
mest
pa
ni
bilo
tukaj
;
naša
mesta
po
Avstrijskem
so
imela
še
majhno
veljavo
,
ker
niso
bila
združena
,
in
zato
tudi
niso
imela
velike
moči
.
V
deželni
hiši
so
bili
zbrani
med
drugimi
Rudolf
Lichtenstein
,
kamornik
štajerski
,
Konrad
Kraig
,
glavar
kranjski
,
Henrik
Hoegenberg
,
dvorni
mojster
,
Wilgraim
pl.
Strejm
,
dvorni
maršal
,
Kunrich
pl.
Prum
,
dvorni
točaj
,
Albreht
Ottensteiner
in
več
manjših
vitezov
.
Na
drugi
strani
pa
so
bili
Viljem
in
Herman
Celjski
,
Hugon
Devinski
,
grof
Oton
Ortenburški
,
Šenk
Libenjski
,
Turjaški
in
veliki
grajščaki
.
Friderik
Walsee
,
glavar
štajerski
,
pozdravi
zbrane
gospode
in
pové
,
da
želi
vojvoda
imeti
pomoči
za
svoje
posle
ob
Renu
in
na
Švabskem
.
Grof
Ortenburški
takoj
vstane
in
nekoliko
nevoljen
zahteva
natančnejših
pojasnil
o
tej
stvari
.
„
Volja
vojvodova
je
bila
,
“
reče
grof
Sponheim
,
vojvodov
dvorni
maršal
,
„
da
ste
prišli
sem
.
Iz
njegovih
ust
bodete
tudi
slišali
,
česa
želi
od
vas
.
“
„
Vojvoda
je
treba
slišati
,
“
pritrdi
Hugon
Devinski
,
„
potem
pa
tudi
dobro
pretehtati
,
da
ne
storimo
nič
nepremišljenega
.
“
Tako
so
se
razgovarjali
navzoči
velikaši
,
dokler
ni
došel
sam
vojvoda
.
Ko
vstopi
,
pozdravijo
ga
vsi
navdušeno
,
zakaj
klanjali
so
se
njegovemu
junaštvu
.
Z
mogočnimi
koraki
gré
do
svojega
vzvišenega
sedeža
in
začne
govoriti
:
„
Velecenjeni
vitezi
in
gospodje
!
Moč
in
slava
Avstrije
je
bila
vselej
prva
skrb
in
glavna
naloga
mojega
življenja
.
Tega
se
hočem
držati
tudi
v
prihodnje
,
tembolj
,
ker
je
bila
to
želja
pokojnega
brata
in
sporočilo
na
smrtni
postelji
.
Treba
je
v
ta
namen
dela
,
truda
in
denarja
.
Vse
to
sem
žrtvoval
,
kolikor
sem
mogel
.
Kupil
sem
Montfort
,
grofijo
Feldkirch
,
Breisgau
,
Bludenz
,
za
kar
je
bilo
treba
mnogo
denarja
.
Privojeval
sem
pošteno
,
kolikor
sem
mogel
,
sedaj
pa
želim
,
da
mi
pomorete
in
me
krepko
podprete
.
Po
tem
,
kar
sem
kupil
,
dalo
bi
se
posestvo
avstrijsko
v
Švabski
lepo
okrožiti
in
utrditi
:
treba
pa
je
močne
vojske
in
prave
oblasti
od
kralja
.
Prvo
tirjam
od
vas
,
drugo
pa
si
izposlujem
o
pravem
času
.
To
so
moje
želje
.
“
„
Urá
,
na
boj
za
našega
vojvoda
,
“
oglasi
se
Henrik
in
ž
njim
mnogo
mlajših
vitezov
.
Starejši
pa
so
bili
previdnejši
in
so
odgovorili
vojvodu
po
Ortenburžanu
:
„
Za
srečo
domovine
smo
vsegdar
pripravljeni
darovati
imetje
in
življenje
.
Tudi
danes
se
ne
upiramo
,
a
želimo
,
da
se
stvar
dobro
premisli
,
predno
se
začne
.
Namera
je
dokaj
nevarna
.
Razmere
na
Renu
so
tako
napete
,
da
zadostuje
le
mal
povod
in
se
vname
splošen
boj
.
Držimo
se
državnozborskih
sklepov
in
pravica
bo
na
naši
strani
.
Grof
Kyburški
ni
ravnal
prav
,
da
je
napadel
mesto
Solothurn
;
zato
nas
nič
ne
briga
,
če
so
ga
Švicarji
dobro
okrcali
.
Ko
bi
se
pa
Švicarji
lotili
naših
krajev
,
potem
jih
zavrnemo
,
kakor
se
spodobi
.
“
Stari
gospodje
so
pritrjevali
Ortenburžanu
,
in
ker
se
je
vojvoda
tudi
odločil
za
to
misel
,
obveljala
je
splošno
.
Sklenili
so
:
„
Grof
Kyburški
naj
izvojuje
prepir
sam
,
kakor
ga
je
sam
začel
.
“
Ko
se
je
ta
sklep
razvedel
po
dvoru
,
bili
so
različni
dvorjani
raznega
mnenja
.
Vojvoda
je
soprogi
ob
kratkem
omenil
sklep
zborov
,
in
Virida
je
prikimala
,
kakor
bi
ji
bilo
to
čisto
prav
.
Morda
ji
je
takrat
tudi
bilo
.
A
stvar
se
je
naglo
zasukala
.
Drugi
dan
je
šel
vojvoda
z
večino
vitezov
na
lov
,
in
vojvodica
je
ostala
sama
doma
.
Z
dvorno
gospico
Jelo
Barbovo
je
bila
v
živahnem
pogovoru
.
Videlo
se
je
,
da
uživa
ta
brhka
gospica
vse
zaupanje
vojvodice
Viride
.
Prišlo
je
na
vrsto
tudi
vprašanje
o
Kyburgu
.
Grofa
sta
hvalili
obe
,
da
je
ljubezniv
,
vljuden
vitez
,
izboren
družabnik
,
da
ga
je
škoda
,
ker
je
prišel
v
tako
zadrego
in
se
mu
ne
obeta
nikaka
pomoč
.
Med
tem
pogovorom
oglasi
komornik
nekove
ljudi
,
ki
želé
priti
k
svetli
vojvodici
.
Prvi
pride
Hardeg
Ptujski
.
Ko
se
je
po
vseh
pravilih
vrlo
lepo
poklonil
,
ponudi
mu
vojvodica
sedež
in
ga
vpraša
,
česa
želi
.
„
Visokost
,
prihajam
kot
berač
,
proseč
,
ne
zase
,
pač
pa
za
svojega
prijatelja
,
ki
je
v
sili
in
stiski
.
“
„
Jako
lepo
se
vam
podaje
,
gospod
Ptujski
,
da
nastopate
kot
berač
,
ki
ste
imovit
vitez
.
Radovedna
sem
,
za
koga
prosite
pomoči
.
“
„
Res
,
visokost
,
so
mi
stariši
zapustili
lep
imetek
,
vendar
to
vse
ne
zadostuje
,
da
bi
pomogel
svojemu
prijatelju
.
“
„
Torej
je
sila
neizmerno
velika
.
“
„
Taka
je
,
visokost
,
da
le
vaša
mogočna
roka
še
lahko
pomore
.
“
„
Povejte
torej
,
gospod
Hardeg
,
kakšna
je
ta
sila
,
in
kaj
naj
storimo
vašemu
varovancu
v
pomoč
?
“
„
Dovolite
mi
,
da
govorim
v
podobi
.
Bil
je
gospodar
,
dober
,
varčen
in
pravičen
.
Zavidni
sosed
mu
ni
privoščil
sreče
.
Hujskal
je
njegove
podložnike
na
upor
in
jih
podpiral
.
To
je
srdilo
gospodarja
,
da
je
sklenil
sam
napraviti
konec
temu
počenjanju
.
Ko
je
sosed
zopet
očitno
podpiral
upornike
,
prime
ga
iznenada
,
da
ga
kaznuje
in
ostraši
.
Pa
kaj
se
zgodi
?
Ta
hudobni
sosed
je
bil
v
zvezi
z
jednakimi
tovariši
.
Ti
so
gospodarja
premagali
,
njegove
ljudi
pobili
ali
polovili
,
njegovo
posestvo
razdejali
in
ga
pripravili
v
najhujšo
bedo
.
“
„
Zakaj
se
ne
pritožite
vojvodu
,
da
mu
pomore
do
pravice
?
“
„
To
je
storil
,
visokost
,
pa
svetovalci
vojvodovi
so
sklenili
,
naj
si
ubožec
pomaga
sam
.
“
„
Tako
?
O
,
sedaj
umevam
:
vi
govorite
o
grofu
Kyburgu
!
No
,
sedaj
vidim
,
da
imate
vrlega
prijatelja
.
A
kako
bi
mu
pomogla
iz
te
stiske
?
“
„
Ni
ga
,
da
bi
mu
pomogel
,
kakor
samo
vi.
Zato
se
obrača
grof
po
meni
do
vas
,
da
ga
rešite
pogube
.
Hvaležen
vam
bode
vedno
,
on
je
mož
beseda
.
“
„
Verujem
,
a
z
orožjem
pomoči
se
ne
dá
,
ker
bi
to
bilo
zoper
včerajšnji
sklep
;
in
zoper
ta
sklep
se
ne
dá
nič
storiti
.
“
„
Sklepe
te
spoštujemo
vsi
,
pa
soglasni
niso
bili
,
tudi
se
niso
ozirali
na
vse
razloge
.
Čast
,
veljava
in
obstanek
naše
Avstrije
pa
utegnejo
zahtevati
,
da
vendar-le
primemo
za
orožje
.
“
„
Pozvedite
in
sporočite
mi
zvesto
,
kako
se
razvijajo
te
stvari
,
da
posežemo
vmes
o
pravem
času
.
Prijatelju
pa
pišite
,
da
ga
ne
zapustimo
v
nesreči
.
“
Hardeg
se
je
poslovil
zadovoljen
in
šel
k
svojim
somišljenikom
.
Vojvodica
pa
in
njena
zaupnica
sta
ugibali
,
kaj
bi
bilo
storiti
.
„
Da
,
pomagati
mu
treba
,
pomagati
mu
hočemo
,
naj
velja
,
karkoli
.
“
Tako
je
sklenila
vojvodica
Virida
.
Državno
obnebje
v
Nemčiji
se
je
temnilo
čim
dalje
bolj
in
postajalo
za
Leopolda
nevarno
.
A
ko
mu
je
pretila
nesreča
s
te
strani
,
užival
je
veselje
doma
—
v
svoji
rodbini
.
Štirje
krepki
mladeniči
so
rastli
zdravi
in
brhki
,
očetu
in
materi
v
radost
.
Viljem
,
Leopold
,
Ernest
in
Friderik
so
bili
nada
in
sreča
svojih
starišev
.
V
tej
dôbi
(
v
l.
1385.
)
,
o
kateri
govorimo
sedaj
,
bil
je
Viljem
,
najstarejši
sin
,
v
15.
letu
,
Leopold
v
14.
,
Ernest
v
12.
in
Friderik
v
4.
letu
.
Starejši
trije
so
bili
končali
navadni
nižji
šolski
pouk
in
so
se
imeli
sedaj
izobraževati
za
vladarski
poklic
v
raznih
jezikih
in
strokah
.
Virida
je
imela
veliko
veselje
nad
otroki
.
Ljubila
jih
je
že
po
prirodnem
nagibu
,
ker
so
bili
njeni
,
ljubila
jih
je
pa
tudi
,
ker
so
bili
lepi
in
krasni
mladeniči
,
ljubila
jih
je
zato
,
ker
je
imela
najlepše
nade
o
njihovi
bodočnosti
.
Marsikaj
se
ji
je
že
bilo
posrečilo
,
zakaj
bi
tudi
sinovom
ne
pridobila
sijajne
sreče
?
Njen
prvorojeni
Viljem
je
bil
vzoren
mladenič
,
prav
kraljevsko
dete
;
Ernest
je
bil
junaškega
duha
,
ostala
dva
pa
sta
bila
ljuba
dečka
.
Vsi
so
bili
zdravi
in
krepki
.
Leopold
je
skrbel
,
da
so
bili
vrlo
izurjeni
v
orožju
in
potrebnih
vedah
,
mati
pa
si
je
prizadevala
,
da
so
bili
vrlo
olikani
,
plemenitega
vedenja
,
in
kar
je
še
takih
potrebnih
svojstev
za
vladarjeve
sinove
.
Namere
Leopoldove
in
Viridine
zastran
otrók
so
si
bile
pač
nekoliko
navskriž
,
pa
vsaj
na
videz
je
zmagovala
tudi
v
tej
reči
volja
odločne
soproge
,
in
če
se
ni
zgodilo
vse
po
njenih
mislih
,
bile
so
tega
vzrok
okoliščine
in
pa
varstvo
božje
nad
pobožno
družino
.
„
Otroci
naši
doraščajo
;
treba
jim
priskrbeti
še
nekaterih
učiteljev
,
da
se
vzgojé
za
izvrstne
može
;
na
njih
bo
slonela
sreča
podložnikov
in
moč
Avstrije
,
“
reče
Leopold
soprogi
v
domačem
pogovoru
.
„
To
sem
mislila
tudi
jaz
,
dragi
soprog
,
a
kje
jih
dobiti
,
da
bi
bili
kos
svojemu
poslu
?
Gledati
treba
,
da
bodo
najini
sinovi
sposobni
za
najine
namere
.
Učiteljev
za
tako
izobraževanje
pa
ne
poznam
tukaj
.
“
„
O
pač
,
“
odvrne
Leopold
;
„
imamo
,
hvala
Bogu
,
vrlih
takih
junakov
,
da
nama
izurijo
dečke
v
vseh
vojaških
vednostih
.
Kreuzpek
je
bil
res
nad
vse
,
toda
tudi
drugih
móž
poznam
nekoliko
,
ki
so
prvaki
v
junaštvu
in
omiki
.
“
„
To
je
tvoja
reč
,
vzemi
kogar
hočeš
.
Le
takih
ne
jemlji
,
kateri
niso
naklonjeni
naši
hiši
.
“
„
Ne
boj
se
,
neprijateljev
nimava
,
kakor
upam
.
Kar
se
pa
tiče
pouka
,
ni
dovolj
za
najine
sinove
,
da
znajo
rabiti
orožje
,
ampak
znati
morajo
tudi
državne
vede
:
državne
zakone
,
ustavo
naše
države
,
pravice
vladarjev
in
njihove
dolžnosti
,
pogodbe
,
zgodovinske
dogodke
,
razmere
do
sosednih
knezov
in
gospodov
in
jednake
stvari
.
Za
to
pa
imamo
profesorje
na
dunajskem
vseučilišču
,
ti
znajo
dobro
te
vede
in
bodo
vrlo
izučili
najine
sinove
.
“
„
Ne
dvomim
,
da
ne
bi
imeli
potrebnega
znanja
,
a
poleg
tega
morajo
imeti
nekako
svetovno
oliko
,
kakoršna
je
potrebna
za
kneze
;
mislim
pa
,
da
oni
možje
nimajo
take
olike
.
“
„
Olike
si
sinovi
lahko
pridobé
doma
v
naši
družini
,
saj
je
vendar
pri
nas
vse
pravilno
in
dostojno
,
kakor
si
uredila
sama
.
“
„
Doma
je
vedno
drugače
in
mnogo
prosteje
kakor
v
ptuji
hiši
,
na
ptujem
dvoru
.
Tudi
imajo
na
ptujih
dvorih
marsikatere
posebnosti
,
katere
naj
bi
poznali
najini
sinovi
.
“
„
Ne
,
draga
;
čemu
tako
?
Od
nikogar
ne
tirjajo
,
da
naj
pozna
vse
ptuje
običaje
.
Vsakdo
naj
ravna
po
domačih
navadah
,
kadar
je
tudi
v
ptujini
,
da
pokaže
,
kdo
je
,
zlasti
še
knez
,
ki
se
ne
sme
sramovati
domačega
rodú
in
njegovih
šeg
.
Če
je
pa
treba
ravnati
po
ptuje
,
ni
to
nikakor
težka
stvar
za
pametnega
človeka
.
Jaz
se
kažem
Avstrijca
povsod
,
kamor
pridem
,
pa
me
zato
ni
zasramoval
