odkoderso
prišli
.
Da
bi
si
pa
jaz
zlomil
vrat
zaradi
njih
,
tega
pravičen
človek
ne
more
zahtevati
“
.
Po
pravici
rečeno
,
malo
presenetila
sta
naša
junaka
očeta
Tomaža
.
Tako
omehkuži
človeka
predobro
življenje
!
A
Tomaž
,
ki
mu
je
šlo
za
kožo
,
ni
obupal
.
Jel
jima
je
kazati
,
kako
se
da
izvršiti
vse
brez
nevarnosti
,
in
koliko
bi
si
stekla
časti
in
slave
.
„
Za
slavo
mi
ni
nič
“
,
dejal
je
Miha
,
„
da
si
le
ohranim
dobro
ime
.
Ampak
če
stvar
res
ni
nevarna
,
jaz
bi
se
je
lotil
“
.
„
Jaz
tudi
“
,
pritrdil
je
Janez
.
„
Sedaj
pa
poslušajta
!
“
dejal
je
Tomaž
malo
tiše
.
Pojutrišnjem
je
nedelja
.
Zvečer
pridejo
po
navadi
v
zadnjo
izbico
pater
prior
,
pater
nadlogar
,
pater
oskrbnik
in
gospod
poveljnik
,
da
malo
kvarte
pomešajo
.
Najdelje
ostane
poveljnik
,
ki
tudi
pije
največ
.
Ključ
,
ki
odpira
stranska
vratica
glavnega
vhoda
,
ima
privezan
pri
sebi
in
večkrat
se
potiplje
,
če
ga
še
ima
.
Kader
se
napije
izmaknem
mu
ga
jaz
in
mu
navežem
ključ
moje
kleti
,
ki
je
podoben
onemu
.
Potlej
bomo
pa
čakali
.
Straža
nad
vhodom
je
najhujša
,
ker
gori
brije
najsilnejši
veter
.
Ako
vidi
stražnik
,
da
je
pri
nas
še
luč
,
priteče
jedenkrat
ali
tudi
dvakrat
po
noči
doli
k
meni
na
požir
vina
,
da
se
malo
pogreje
.
Kader
pride
,
jaz
ga
bodem
motil
s
pijačo
in
s
kramljanjem
,
da
bosta
vidva
lehko
v
miru
odprla
vratica
in
privabila
svojih
ljudi
.
Videla
bosta
,
kako
bosta
Lambergarja
razveselila
“
.
„
Oče
Tomaž
“
,
dejal
je
Janez
osrčen
,
da
pojde
vse
brez
plezanja
in
skakanja
,
„
Vi
ste
premeten
in
moder
mož
.
Pohvalil
vas
bode
gospod
Lambergar
,
in
še
boste
točili
tod
“
.
„
Vidva
morata
pa
tudi
govoriti
zame
“
,
dejal
je
oni
.
„
Povedati
morata
,
koliko
sem
vama
storil
dobrega
.
In
vama
li
nisem
res
?
“
„
O
res
“
,
pritrdila
sta
fanta
.
„
Da
sem
rešil
gotove
smrti
gospoda
Gregorja
;
da
sem
si
sam
iz
svoje
glave
in
iz
rade
volje
izmislil
ta
naklep
,
da
pomorem
cesarju
k
temu
,
kar
mu
gre
.
Čujeta
?
Za
cesarja
je
meni
in
za
nikogar
druzega
;
za
kneginjo
in
za
Vitovca
se
pa
nisem
zmenil
nikdar
nič
.
Ali
bosta
povedala
tako
in
ne
bosta
pozabila
?
“
Fanta
sta
trdila
,
da
ne
;
on
pa
ja
je
še
opominjal
,
naj
ne
črhneta
proti
nikomur
nobene
besedice
o
tej
nakani
.
„
Kako
vendar
!
“
zagotavljal
je
Miha
,
„
ko
smo
si
taki
prijatelji
.
Meni
se
zdi
,
kakor
da
bi
si
bili
že
kar
v
svaščini
“
.
„
Ti
prav
govoriš
,
Miha
“
,
potrdil
je
Janez
.
„
Oče
Tomaž
,
Vi
ravnajte
z
menoj
kakor
z
zetom
!
“
„
Kako
!
Če
ni
še
govorila
Jerica
“
,
jezil
se
je
Miha
,
in
Janez
mu
je
hotel
zopet
oponesti
nevesto
,
ko
ja
je
pomiril
krčmar
in
spravil
spat
.
V
nedeljo
pa
je
bil
prav
zimski
dan
.
Metlo
je
,
da
se
ni
videlo
pet
korakov
predse
.
Sneg
,
tiho
padajoč
v
debelih
kosmih
,
kopičil
se
je
vidno
in
sproti
zagrebal
gazi
,
katere
so
si
delali
vojaki
.
Hrumno
so
si
otrkavali
Tomaževi
gostje
snežne
črevlje
in
spominjali
se
hudih
zim
in
visocih
snegov
in
zadovoljni
bili
,
da
so
na
gorkem
pod
streho
.
Pred
ognjem
,
ki
je
živahno
plapolal
v
levi
,
sedela
sta
opat
in
poveljnik
in
pomenkovala
se
o
važnih
rečeh
.
„
Če
danes
odidejo
“
,
menil
je
prelat
,
„
jutri
so
že
ujeti
.
Tega
snega
ne
bodo
pregazili
in
živeža
tudi
ne
dobodo
,
ko
je
vse
zameteno
.
Potem
jih
pa
nič
ne
nadlegovati
!
Kader
se
spostijo
,
bodo
voljnejši
.
A
jaz
se
bojim
,
da
nas
ostavijo
še
nocoj
.
“
„
In
drugo
leto
pridejo
z
nova
“
,
dejal
je
poveljnik
.
„
To
se
ne
ve
.
Treba
počakati
,
kako
se
razvijo
stvari
v
Celji
.
Če
sta
kneginja
in
Vitovec
jedina
,
cesar
bode
sklenil
mir
še
to
zimo
.
Pred
petnajstimi
leti
,
ko
se
je
bil
sprl
s
svojim
bratom
,
bojevali
smo
se
tudi
le
jedno
leto
.
A
če
vleče
kneginja
sem
in
Vitovec
tja
,
potem
bo
pa
druga
pela
.
Opat
je
omolknil
in
zamislil
se
,
poveljnik
pa
porabil
zaželeno
priliko
in
meneč
,
da
je
že
predolgo
nadlegoval
,
poslovil
se
.
„
Hvala
Bogu
!
“
zdihnil
je
hiteč
proti
Tomaževi
krčmi
;
„
tovariši
me
gotovo
že
dolgo
čakajo
“
.
Opat
pa
je
zamišljen
hodil
sem
ter
tja
v
skrbeh
zaradi
kneginje
.
Sklenil
je
prej
ko
možno
podati
se
v
Celje
mirit
razburjene
duhove
.
Še
hujše
skrbi
pa
so
mučile
Krištofa
Lambergarja
pred
samostanom
.
Oziral
se
je
proti
nebu
,
če
se
ni
že
iztresel
sneg
,
gledal
po
cesti
,
koliko
je
že
narasel
,
in
kesal
se
,
da
ni
bil
že
odšel
na
Kranjsko
.
Prišli
so
prijatelji
posvetovat
se
,
kaj
bi
bilo
storiti
.
Sklep
je
bil
,
da
popuste
vse
oblegovalno
orodje
in
odrinejo
pred
dnem
;
po
noči
se
bodo
dala
vojakom
potrebna
povelja
.
„
Če
nas
puste
pri
miru
“
,
dejal
je
Krištof
,
„
bodemo
se
dokopali
do
doma
;
a
če
nas
napadejo
,
težka
bode
pot
.
In
treba
misliti
,
da
nas
napadejo
;
kajti
bojim
se
,
da
ne
bodemo
preslepili
opata
“
.
„
Še
jedenkrat
bi
naskočili
“
,
menil
je
baron
Ravbar
;
a
zavrnil
ga
je
Lambergar
:
„
Jedenkrat
me
je
zapeljala
ta
piščalka
,
a
nikdar
več
.
Še
jeden
naskok
,
in
ne
pridemo
več
domov
“
.
Slabe
volje
so
se
pripravljali
na
neslaven
odhod
.
Mežavemu
dnevu
je
sledila
temna
noč
,
in
metež
ni
prejenjal
.
Komaj
se
je
videla
luč
sosednje
hiše
.
Vojaki
so
šli
zgodaj
k
počitku
,
da
se
okrepe
za
težavno
pot
;
Lambergar
pa
ni
mogel
spati
.
Očital
si
je
,
da
je
s
trmasto
lehkomiselnostjo
spravil
v
nevarnost
svojo
vojsko
,
in
preudarjal
,
v
kakem
redu
bi
se
umikali
,
da
bi
bilo
najvarnejše
.
Ura
je
potekla
za
uro
,
in
na
zadnje
ga
posili
spanec
,
ko
se
je
bil
naslonil
na
stol
.
Najedenkrat
ga
zbudi
trkanje
na
vrata
.
Sluga
je
tekel
odpirat
,
in
straža
je
pripeljala
dva
človeka
iz
samostana
,
ki
želita
govoriti
s
poveljnikom
.
„
Iz
samostana
“
!
začudil
se
je
Lambergar
,
pomel
si
oči
in
gledal
Miho
in
Janeza
,
ki
sta
ga
tudi
gledala
debelo
.
„
Milosti
vi
gospod
,
naju
ne
poznate
več
“
,
menil
je
Miha
.
„
A
jaz
sem
Vas
spoznal
na
mah
“
,
dostavil
je
Janez
.
„
Gospa
mamka
so
zdravi
?
“
„
I
to
sta
Miha
in
Janez
,
ki
sem
ja
poslal
z
Gregorjem
v
Celje
“
,
vzkliknil
je
Lambergar
in
prisrčno
se
jima
nasmejal
.
„
Kako
pa
prideta
k
nam
?
“
Jela
sta
mu
razlagati
čudovite
dogodke
svojega
ujetništva
,
in
da
je
konec
jako
prijetno
presenetil
Lambergarja
,
mislimo
si
lehko
.
Kar
verjeti
ni
mogel
njunim
besedam
;
a
tako
prepričevalno
ga
je
vabil
Janez
,
naj
ide
sam
gledat
,
da
ni
dvojil
več
.
Žareč
od
veselja
in
srčnosti
je
hitel
oroževat
se
,
sklical
vodje
in
razodel
novost
,
ki
je
zbudila
glasno
radost
,
in
postavil
se
sam
na
čelo
stražnemu
krdelu
,
ki
je
oprezno
sledilo
Mihi
in
Janezu
.
„
Ampak
,
gospod
“
,
šepetal
je
Miha
,
Tomažu
se
ne
sme
zgoditi
nič
žalega
.
„
Bog
ne
daj
!
“
dejal
je
Krištof
,
in
tolklo
mu
je
srce
,
ko
je
prestopil
prag
samostanskih
vrat
in
imel
tako
rekoč
v
pesti
trdnjavo
,
ki
bi
se
bila
gotovo
ubranila
mnogo
večji
sili
.
Pod
stolpom
je
tiho
razvrščeval
četo
in
čakal
,
da
dojde
več
moštva
.
Ko
pa
je
menil
,
da
je
zadosti
krepak
,
vlomil
je
,
ostavivši
stražo
pri
vratih
,
v
veliko
dvorano
,
kjer
je
počivala
dolga
vrsta
vojakov
.
Zaman
je
bil
upor
,
pobrali
so
jim
orožje
,
zatvorili
in
zastražili
izhode
.
A
brez
nobenega
ropota
se
to
ni
izvršilo
.
Oglasili
so
se
čuvaji
,
zapela
je
trobenta
,
in
planili
so
po
konci
vojaki
po
samostanu
,
a
nikjer
se
niso
mogli
resno
ustaviti
.
Pred
vrati
v
notranji
dvor
se
jih
je
branila
tolpa
pod
poveljnikom
,
ki
je
bil
že
trezen
;
a
videvši
premoč
,
udarili
so
skoz
druga
vrata
in
ubežali
v
temno
noč
.
Po
samostanu
so
se
prižigale
luči
in
begale
sem
ter
tja
.
Kakor
odrvenel
od
grozne
slutnje
je
sedel
opat
na
svojem
stolu
in
strahoma
pričakoval
poročila
.
„
Vse
zgubljeno
!
“
prikričal
je
mlad
menih
.
„
Lambergar
je
v
samostanu
.
“
Nemo
je
prikimal
opat
in
bridek
smeh
mu
je
zaigral
krog
izrazitih
usten
;
a
obsedel
je
,
kakor
bi
se
ne
mogel
geniti
ved
.
„
Zgodi
se
božja
volja
!
“
mrmral
je
zaporedoma
sam
pri
sebi
,
in
ko
so
prihiteli
prestrašeni
bratje
iskat
zavetja
,
opominjal
je
,
naj
ide
vsak
v
svojo
celico
in
počaka
mirno
jutra
.
Pred
dnem
se
je
zjasnilo
nebo
,
in
s
trdo
skorjo
je
prevlekel
mrzel
veter
belo
odejo
.
Hladno
solnce
je
zagledalo
samostan
že
ves
v
rokah
Lambergarjevih
.
Na
vse
zgodaj
se
je
poklonil
Krištof
opatu
,
objavil
mu
odlok
papežev
,
ki
razpušča
gornjegrajski
samostan
,
in
povelje
cesarjevo
,
da
imajo
benediktinci
takoj
ostaviti
Gornji
Grad
.
Molče
se
je
priklonil
prelat
.
Ko
je
pregledoval
Lambergar
samostanske
utrdbe
,
poklical
je
zvon
vse
brate
k
poslednjemu
zborovanju
v
dvorano
.
Nepotrt
po
nezgodi
,
z
močnim
,
mirnim
glasom
je
naznanil
prelat
sobratom
trdi
ukaz
;
spominjal
se
veselih
in
žalostnih
dni
,
katere
so
bili
preživeli
skupaj
,
svetoval
jim
,
kam
naj
se
obrnejo
sedaj
,
prosil
jih
odpuščenja
in
priporočal
se
njih
molitvi
.
Vse
je
bilo
ginjeno
;
mlajši
so
skrivali
svojo
bolest
,
starejši
pa
so
plakali
na
glas
,
ko
jim
je
segal
v
roke
.
Tudi
patra
Benedikta
je
posilil
jok
,
ko
sta
se
poslavljala
;
kajti
se
mu
je
smilil
tem
bolj
,
ker
se
je
spominjal
Benedikt
,
kako
ponosno
in
zmagovito
se
je
prej
vsekdar
izražal
o
nevarnostih
,
katere
je
nakopala
samostanu
smer
njegovega
vodstva
.
Bratje
pa
so
se
spomnili
Benediktovih
svarjenj
in
nejevolja
jih
je
obšla
.
Kajti
smo
čudni
ljudje
:
kader
nas
zadene
nesreča
,
iščemo
krivca
,
da
se
imamo
jeziti
na
koga
;
hudi
pa
smo
tudi
na
onega
,
ki
nam
jo
je
napovedal
,
češ
,
da
hoče
biti
modrejši
od
nas
,
in
boječ
se
,
da
nam
bode
še
oponesel
lahkomiselnost
.
Benedikta
pa
je
bolelo
srce
,
da
mu
tuja
nejevolja
vekša
svojo
žalost
.
Solze
so
se
mu
bliskale
v
trudnih
očeh
,
ko
je
taval
sam
v
celico
.
Šel
je
mimo
družbe
sobratov
,
ki
so
se
pogovarjali
in
izpraševali
,
kam
se
obrnejo
.
„
Kam
pa
Vi
,
pater
Benedikt
?
“
vpraša
ga
jeden
.
„
Pusti
ga
!
“
oglasil
se
je
poluglasno
drugi
.
„
Sam
naj
hodi
in
prorokuje
.
“
Slišal
ga
je
pater
Benedikt
in
podal
mu
roko
rekoč
:
„
Zdrav
,
brat
!
In
z
Bogom
,
če
se
ne
vidiva
več
!
“
Ko
pa
je
prišel
v
tesno
stanovanje
,
premogla
ga
je
bridkost
in
polile
ga
solze
,
katerih
tu
ni
bilo
treba
skrivati
.
Sam
in
zapuščen
!
Ta
žalostna
misel
mu
je
polnila
dušo
.
Dasi
je
bil
vedno
nekako
osamljen
med
brati
,
imel
je
do
sedaj
vendar
domovje
,
ki
ga
je
priklepalo
k
sebi
z
vso
sladko
silo
dolzega
privajanja
in
brezštevilnih
spominov
.
Otožnomila
misel
:
tu
živim
,
tu
umrjem
,
prepregla
mu
je
bila
vse
življenje
in
kakor
v
majhen
ljub
okvir
devala
vse
njegovo
delovanje
.
In
sedaj
?
Kdo
ga
bode
rad
sprejel
,
ko
ga
neprijazno
gledajo
celo
svojci
,
in
kam
naj
se
obrne
v
taki
zimi
!
A
kaj
je
pomagalo
tarnanje
!
Na
dvorišči
je
stala
vrsta
vojakov
,
čakajoč
,
da
odidejo
dosedanji
prebivalci
.
Po
hodiščih
so
se
zbirali
menihi
,
da
se
skupno
napotijo
;
le
za
njegovo
druščino
ne
mara
nihče
.
Zdaj
mu
je
prišla
na
misel
sestra
in
nečakinja
.
Ali
sta
še
živi
in
še
v
starem
stanovanji
!
O
,
kako
rasejo
s
starostjo
skrbi
!
Ostavil
je
naglo
svoj
dom
in
hitel
čez
dvorišče
k
potoku
,
kjer
je
stala
hišica
.
Taka
je
bila
še
kakor
poprej
.
Nastanjeni
vojaki
so
jo
bili
že
ostavili
in
brž
je
vstopil
v
prvo
sobo
.
Na
pol
sklonjen
je
ležal
v
postelji
Gregor
,
in
poleg
njega
je
sedel
Krištof
Lambergar
.
„
Gospod
Gregor
!
“
„
Gospod
Benedikt
!
“
in
prijatelja
sta
si
segla
v
roke
.
A
pogledal
je
pater
po
sobi
,
kakor
bi
iskal
še
koga
,
in
prestrašil
se
,
ko
ni
bilo
ne
sestre
ne
nečakinje
.
Uganil
je
njegove
misli
Gregor
in
opravičeval
se
,
da
se
je
polastil
tujega
stanovanja
,
in
zagotavljal
,
da
poravna
kmalu
vso
krivico
.
Nemo
je
prikimal
Benedikt
meneč
,
da
sta
sorodnici
pregnani
.
„
A
to
mi
boste
nemara
povedali
,
gospod
Gregor
“
,
dejal
je
premagujoč
svoja
čustva
,
„
kam
sta
se
obrnili
moji
ženski
.
“
„
Najbrž
sta
šli
v
cerkev
,
ki
sta
jo
toliko
časa
in
tako
težko
pogrešali
“
,
dejal
je
oni
;
a
pomiril
ni
skrbnega
strijca
.
„
V
katero
cerkev
pa
?
“
„
V
katero
?
“
povzel
je
Gregor
.
„
Ali
jih
je
več
v
Gornjem
Gradu
?
“
„
Torej
nista
ostavili
Gornjega
Grada
?
“
„
I
seveda
ne
.
Ves
čas
sta
mi
stregli
,
kakor
more
le
mati
bolnemu
otroku
;
in
za
Bogom
se
imam
njima
zahvaliti
,
da
sem
prebolel
.
“
Pravil
je
Gregor
,
kaka
nezgoda
se
mu
je
bila
pripetila
,
ko
sta
vstopili
ženski
in
radostno
pozdravljali
sorodnika
po
dolgi
ločitvi
.
To
je
bila
prva
tolažba
njegovi
žalosti
,
a
kmalu
jo
je
izpodrinila
misel
na
ukaz
,
ki
ga
goni
iz
domačega
kraja
.
„
A
sedaj
,
ljuba
moja
“
,
dejal
je
sestri
,
„
prišel
sem
prav
za
prav
po
slovo
.
“
„
Po
kako
slovo
,
strijček
?
“
izpraševala
je
Tajda
.
„
Saj
smo
se
komaj
zopet
sešli
.
“
„
In
vendar
treba
ločiti
se
,
Tajda
.
Ali
ne
veš
,
da
je
zemlja
kraj
neprestane
ločitve
.
Sedaj
nas
ostavi
ta
prijatelj
,
sedaj
oni
,
da
ostanemo
na
zadnje
sami
in
tudi
zaželimo
preseliti
se
v
oni
kraj
,
kjer
bodemo
združeni
na
veke
.
Koliko
časa
pa
bi
mogli
biti
skupaj
,
če
bi
nam
bila
sreča
še
tako
mila
?
Jedno
leto
,
dve
,
več
komaj
.
Zatorej
,
Bog
vaji
obvaruj
!
Nemara
prideta
po
leti
za
menoj
.
“
Sorodnici
sta
se
čudili
,
kam
da
odhaja
ob
takem
času
;
on
pa
je
omenil
cesarskega
povelja
.
„
A
gospod
Gregor
je
vendar
pravil
,
“
ugovarjala
je
prestrašena
sestra
da
ostaneš
ti
tukaj
!
“
„
Da
,
res
je
tako
“
,
posegel
je
Lambergar
vmes
.
Gregor
ostane
v
gradu
kot
poveljnik
in
oskrbnik
mojega
brata
;
Vam
pa
,
gospod
Benedikt
,
izgovorjeno
je
po
njegovi
prošnji
bivališče
do
smrti
“
.
To
je
bilo
preveč
sreče
na
jedenkrat
.
Nobene
besede
ni
mogel
izpregovoriti
;
solza
se
mu
je
zalesketala
v
očesu
in
hvaležno
je
stisnil
roko
Lambergarju
in
Gregorju
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
pričenja
zanj
nova
,
veselejša
doba
.
Poslovil
se
je
kmalu
in
hitel
nazaj
v
svojo
celico
,
da
zahvali
Boga
in
se
prepusti
tihi
svoji
sreči
.
Zgubljen
pokoj
,
kesanja
strup
,
v
potrti
duši
črn
obup
.
S.
Gregorčič
.
V
Celji
pa
je
hodil
tistega
večera
po
svoji
sobi
v
knežjem
dvorci
zamišljen
baron
Vajda
.
Odločilni
dan
se
je
bil
približal
.
Kneginja
,
dobro
vedoč
za
ljuti
spor
med
Vitovcem
in
Ostrovrharjem
,
bila
je
preverjena
,
da
zdaj
lehko
strmoglavi
prešernega
poveljnika
.
Važna
uloga
je
bila
izročena
baronu
Vajdi
,
in
skrbel
ga
je
izid
nevarnega
početja
.
Premotil
ga
je
tajnik
Lenart
,
ki
so
ga
bile
pripeljale
baš
iste
zadeve
.
Sedel
je
meni
nič
,
tebi
nič
na
stol
in
jel
razkladati
svojo
modrost
.
„
Kakor
sem
prorokoval
jaz
,
prijatelj
Vajda
“
,
dejal
je
;
„
če
se
delje
odlaša
,
večja
bode
sitnost
.
Takrat
,
ko
ste
imeli
Vitovca
v
rokah
,
zakaj
niste
porabili
prilike
?
Prvi
dan
bi
bilo
malo
hrupa
;
a
kričačem
bi
zamašili
usta
z
Vitovčevim
denarjem
ali
s
povišanjem
,
druge
bi
pa
oplašili
,
in
kmalu
bi
bilo
vse
tiho
in
mirno
.
Sedaj
ga
imate
pa
še
vedno
na
glavi
.
“
„
Resnica
“
,
dejal
je
oni
,
ustavivši
se
pred
njim
;
„
a
saj
veste
,
da
se
kneginja
nikakor
ni
dala
pregovoriti
?
“
„
Ha
,
kako
ste
mladi
!
“
nasmejal
se
je
oni
.
„
Dvornik
,
ki
razumeje
svojo
stroko
,
stori
,
kar
ugaja
gospodi
,
bodi
si
ukazano
ali
ne
.
Mnogo
je
kočljivih
stvari
,
katere
treba
urediti
na
svojo
roko
;
kajti
onim
brani
dostojnost
in
čast
in
kaj
vem
kaj
še
,
dasi
bi
nad
vse
radi
.
Tu
treba
priskočiti
,
in
brezmejna
hvaležnost
je
plačilo
.
Da
bi
kneginja
ukazala
kaj
tacega
,
tega
ne
boste
pričakali
;
a
kako
iz
srca
rada
bi
se
iznebila
Vitovca
,
to
veste
Vi
bolje
nego
jaz
.
In
Vam
njena
želja
ni
ukaz
?
Jutri
se
zopet
ponudi
prilika
;
torej
,
gospod
Vajda
,
pozor
!
“
„
Občudujem
Vas
,
gospod
Lenart
“
,
dejal
jo
Vajda
,
pogledavši
mu
v
oči
,
„
da
tako
mirno
govorite
o
takih
rečeh
!
“
„
O
kakih
rečeh
!
“
vskliknil
jo
oni
.
„
Koliko
tisoč
ljudi
stori
smrt
,
ne
da
bi
vedeli
,
zakaj
da
umirajo
.
Državna
korist
zahteva
to
,
tako
se
jim
reče
,
in
navdušeni
dero
v
boj
brez
nobenega
pojma
o
državni
koristi
.
In
če
ne
speče
vest
državnika
,
ki
žrtvuje
tisoče
in
tisoče
prostodušnega
ljudstva
,
cvet
svoje
države
,
državni
koristi
:
ali
se
boste
Vi
pomišljali
žrtvovati
jednega
samega
človeka
?
In
to
žrtev
zahteva
,
ne
korist
,
ampak
obstanek
,
gospod
Vajda
,
obstanek
naše
države
.
Ako
ne
pade
Vitovec
,
pasti
mora
kneginja
;
in
Vi
,
ki
ste
prisegli
tej
zvestobo
,
nečete
onemu
izpodnesti
tal
?
“
„
Nečete
,
nečete
!
“
jezil
se
je
oni
.
„
Kdo
ne
bi
hotel
!
Ali
razumejete
,
da
je
poštenjaku
težko
zavratno
umoriti
kogar
si
hodi
?
In
kaj
tega
treba
!
Jaz
imam
vojakov
dosti
v
mestu
,
vse
meščanstvo
je
pripravljeno
bojevati
se
za
kneginjo
,
in
jutri
vržemo
Vitovca
v
ječo
,
ako
se
ne
pokori
.
To
se
ve
,
če
pride
v
mesto
.
“
„
Obljubil
je
in
ne
bode
se
skesal
.
“
„
Dobro
.
Ostrovrhar
prevzame
poveljništvo
,
in
oni
bode
premišljeval
,
kako
nizko
pade
,
kdor
visoko
leta
.
Postavimo
ga
pred
sodišče
,
in
potlej
naj
gleda
,
kako
se
izvije
iz
Vaših
krempljev
,
gospod
tajnik
.
Kneginja
si
bode
potolažila
vest
in
spravila
javno
mnenje
na
svojo
stran
.
“
„
A
to
so
ovinki
,
gospod
Vajda
!
“
ugovarjal
je
oni
.
„
Kneginja
Vam
ne
bode
hvaležna
,
da
jo
mešate
v
to
pusto
zadevo
.
Vrh
tega
jaz
tudi
ne
zaupam
Ostrovrharju
.
“
„
Komu
pa
sploh
Vi
zaupate
?
“
„
Še
sebi
ne
brezpogojno
.
Večkrat
se
je
že
goljufaj
moj
razum
,
ko
se
je
preveč
zanašal
na
voljo
.
—
A
tu
treba
baš
trdne
volje
in
srčnosti
.
Zato
ste
Vi
pravi
mož
.
Kajti
,
ne
da
bi
se
hvalil
,
najskušenejši
privrženec
kneginji
sem
jaz
;
a
najsrčnejši
in
najodločnejši
ste
Vi
,
ne
da
bi
se
Vam
laskal
.
Ko
je
vprašala
kneginja
,
kdo
naj
bi
namestil
Vitovca
,
jaz
sem
imenoval
Vas
.
“
„
Da
,
to
vem
in
zahvaljujem
se
Vam
.
“
„
In
to
je
še
vedno
moje
mnenje
.
Bodoči
poveljnik
ste
Vi.
Ostrovrhar
je
za
silo
,
da
izbijemo
Vitovca
.
A
premislite
to
!
Vas
je
razžalil
Vitovec
hudo
,
neodpustljivo
,
ko
Vas
je
sramotno
prod
vsem
vojaštvom
gonil
iz
tabora
.
“
„
Strela
ga
ubij
!
“
mrmral
je
oni
,
rudeč
od
jeze
.
„
Če
boste
Vi
to
prezrli
“
,
nadaljeval
je
tajnik
počasi
,
„
skazali
se
boste
bogaboječega
moža
;
a
vojaki
so
surovi
;
pohlevnost
jim
ne
imponuije
,
ampak
odločnost
,
ki
ne
izbira
sredstev
.
Kogar
pa
se
razžali
brez
kazni
,
kdo
se
bo
tega
bal
!
“
Nemiren
je
hodil
Vajda
po
sobi
,
ko
je
bil
oni
že
omolknil
.
Vest
njegova
se
je
protivila
takemu
namigavanju
,
a
ugovarjati
ni
mogel
,
in
obhajala
so
ga
neprijetna
čustva
,
kakoršna
rodi
boj
vesti
s
koristjo
;
a
s
koristjo
v
zvezi
je
bila
maščevalnost
.
„
Ne
,
ne
,
nikdar
mu
ne
odpustim
tega
“
,
mrmral
je
sam
zase
.
„
Jutrišnji
dan
bode
odločil
“
,
povzel
je
tajnik
,
„
ne
samo
med
kneginjo
in
Vitovcem
,
ampak
tudi
med
Vami
in
njim
.
Kajti
premislite
!
Vitovec
pride
gotovo
na
obed
.
Da
ga
sovraži
kneginja
,
da
je
sprt
z
Ostrovrharjem
,
to
ve
dobro
.
Na
kaj
se
torej
zanaša
,
da
se
podaje
v
nevarnost
!
Kajti
da
bi
meže
šel
v
zanko
,
tak
tepec
ni
.
Zanaša
se
na
vojsko
.
Ta
mu
je
tako
slepo
udana
,
da
mu
niti
Ostrovrhar
ne
izneveri
izdatnega
dela
.
In
poslušajte
me
,
gospod
baron
!
Vi
boste
peljali
Vitovca
v
ječo
,
mesto
bode
pa
naskakovala
njegova
vojska
“
.
„
Mi
jo
odbijemo
“
,
zmignil
je
oni
z
rameni
.
„
Ali
pa
ne
.
A
recimo
,
da
se
ubranite
.
Kam
pa
pojde
Vitovčeva
vojska
brez
vodij
?
Nekaj
časa
bode
pustošila
naše
kraje
in
nadlegovala
nas
,
potlej
se
bode
pa
udala
.
Toda
nam
ne
.
Cesar
je
še
vedno
na
Koroškem
;
vsa
okolica
pa
mrgoli
njegovih
ogleduhov
in
pošljikov
,
ki
imajo
varno
zavetje
gori
v
gradu
.
Z
obljubami
in
denarjem
bodo
pregovorili
ti
vojake
in
posadke
,
drugo
za
drugo
,
da
prestopijo
k
cesarju
.
In
potem
smo
pogoreli
.
“
„
Da
,
pogoreli
,
“
dostavil
je
nehote
komornik
.
„
In
kaj
sledi
iz
toga
?
“
pritiskal
je
neodjenljivi
tajnik
.
„
Se
li
bojite
izvesti
sklep
?
“
„
Sam
vrag
Vas
ščuje
,
“
srdil
se
je
oni
;
kajti
ga
je
bil
spravil
tajnik
iz
ravnotežja
.
„
Drugam
pojdite
svetovat
!
Jaz
vem
sam
,
kaj
imam
storiti
.
Zavratno
ne
bodem
moril
ne
Vitovca
,
ne
nikoga
druzega
.
A
če
se
vojaki
ne
pokore
kneginji
,
padla
bode
njegova
glava
;
ne
bojte
se
!
“
„
Da
bi
le
ne
bilo
prepozno
!
“
menil
je
oni
,
kislo
se
nasmehnivši
,
in
poslovil
se
,
prepustivši
onega
neprijetnemu
premišljevanju
.
Skušal
je
Vajda
sam
pri
sebi
ovreči
tajnikove
nasvete
;
a
čim
dalje
je
premišljeval
,
tem
pametnejši
so
se
mu
zdeli
;
le
kader
ga
je
dovedla
misel
do
izvršenja
,
prestrašil
se
je
,
kakor
kdo
,
ki
se
je
zaletel
da
preskoči
širok
rov
,
a
mu
je
ob
robu
upadlo
srce
.
Pregovarjal
se
je
z
nova
,
da
se
doseže
namen
tudi
po
drugem
potu
,
a
vendar
ni
prav
verjel
sam
sebi
.
Iz
zlih
misli
ga
je
zbudila
mlada
ženska
,
oklenivši
se
ga
z
rokami
.
„
Oh
,
vedno
še
tako
zamišljen
,
“
zdihnila
je
,
„
da
ne
vidiš
nič
,
ne
slišiš
nič
!
Kakor
kneginja
!
Sebi
grenita
življenje
in
drugim
;
in
vendar
z
vso
skrbjo
in
vsem
premišljevanjem
ne
bosta
odvrnila
,
kar
nam
je
namenil
Bog
.
Kneginja
je
bolna
od
samih
skrbi
.
Spanja
nima
nič
.
Da
se
jutri
odloči
njena
usoda
,
to
žene
naprej
in
naprej
in
skoprnela
bo
še
nocoj
.
Oh
,
nesrečna
žena
,
ki
jo
naudaja
taka
častilakomnost
!
Ali
je
preživela
le
že
jedno
mirno
in
zadovoljno
uro
,
odkar
vlada
sama
?
Praznim
domišljijam
žrtvuje
pravo
srečo
.
Oh
,
Bog
me
varuj
take
slave
!
In
ti
nisi
nič
drugačen
.
Ona
me
muči
tam
in
ti
tukaj
.
Kaj
gledaš
tako
mračno
?
Poglej
me
lepo
!
“
„
Oh
,
Helena
,
pusti
me
,
pusti
me
in
pojdi
spat
!
“
hranil
se
je
on
.
„
Ti
ne
razumeješ
mojih
skrbi
.
“
„
Oh
.
kaj
pa
!
“
dejala
je
ona
,
in
solze
so
se
jej
zalesketale
v
očeh
.
„
Kneginje
ne
razumejem
,
tebe
ne
razumejem
,
Prava
norica
sem
vam
.
Le
to
razumejem
,
da
sem
nesrečna
,
ko
ne
slišim
nikdar
ljubeznive
besede
iz
tvojih
ust
.
Oh
,
zakaj
sva
ostavila
mirno
Zagorje
in
prišla
v
to
nesrečno
mesto
!
In
mili
mož
,
kdaj
hode
konec
temu
strašnemu
drvenju
?
“
„
Ljuba
moja
,
“
zavrnil
jo
in
on
,
„
prepusti
to
nam
in
ne
skrbi
po
nepotrebnim
.
“
„
Da
,
po
nepotrebnem
!
“
zajokala
je
ona
.
„
Ko
me
še
čaka
bridkosti
!
Jedenkrat
si
ušel
smrti
,
ko
te
je
poslala
kneginja
proti
Vitovcu
,
v
drugo
ne
bodeš
.
Žrtvovala
te
bode
ona
svoji
častilakomnost
in
mene
poplačala
s
sožalnico
.
Neusmiljeni
ljudje
,
ki
se
jim
zdi
naravno
,
da
se
žrtvujejo
drugi
zanje
.
“
„
Vidiš
,
draga
,
kako
govoriš
otročje
!
“
zavračal
jo
je
mož
.
„
Kneginja
je
velikodušna
in
ne
misli
prav
nič
nase
.
Svoj
mir
in
svojo
srečo
žrtvuje
ona
koristi
svojih
državljanov
.
“
„
Kaki
koristi
?
“
vprašala
je
ona
.
„
Ali
ni
potrdil
cesar
državljanom
vseh
starih
pravic
in
ponujal
jim
novih
?
Ne
more
li
on
skrbeti
bolje
za
njih
blaginjo
nego
kneginja
,
ki
niti
jednega
nepokornega
vojaka
ne
more
spokoriti
?
Prej
ali
slej
bode
vendar
vse
cesarjevo
.
Večno
ona
ne
bode
živela
;
otrok
nima
in
omožiti
se
noče
.
Oh
,
bežite
mi
vi
vsi
!
kar
imenujete
državno
korist
,
to
je
ženska
ničemurnost
in
svojeglavnost
.
“
„
Oj
,
Helena
,
“
nasmehnil
se
je
mož
,
„
kaka
sreča
,
da
te
ne
sliši
kneginja
!
A
premisli
,
ki
tako
ostro
sodiš
,
da
bi
nemara
ti
na
prestolu
ne
bila
nič
boljša
.
“
„
Jaz
?
“
ponesla
se
je
ona
.
„
Morebiti
imam
mnogo
in
velikih
napak
;
a
,
za
Boga
,
slavohlepna
nisem
.
“
„
Saj
to
ni
slavohlepnost
,
Helena
.
A
kneginja
se
bori
za
svojo
pravico
;
in
to
jej
bodeš
vendar
dovolila
.
“
„
O
,
pravica
!
“
zdihnila
je
ona
.
„
Kje
pa
je
bila
prej
njena
pravica
,
dokler
se
ni
bil
spri
Vitovec
s
cesarjem
?
Pozno
se
je
našla
.
In
sedaj
,
ko
se
ne
moremo
več
opreti
na
Vitovca
,
zginila
bode
zopet
čez
noč
domišljena
pravica
in
z
njo
naša
slava
in
,
oh
,
tudi
marsikatero
drago
življenje
!
“
Pretrgal
je
pogovor
sluga
naznanivši
,
da
želi
kneginja
še
govoriti
s
komornikom
.
„
Oh
,
na
polnoč
gre
že
ura
,
in
ni
še
miru
!
“
zdihnila
je
ona
in
pomagala
mu
opraviti
se
.
„
Dragi
Ivan
,
“
prosila
je
,
„
svetuj
jej
,
da
se
pogodi
s
cesarjem
in
nas
reši
neprestanega
strahu
!
“
„
Težavno
je
bilo
stališče
kneginje
.
Zvedela
je
je
vsa
vojska
udana
Vitovcu
,
in
bala
se
,
da
mu
Ostrovrhar
ne
bode
kos
.
Po
nasvetu
tajnikovem
je
bila
odpravila
poslanca
k
cesarju
v
Velikovec
,
da
bi
se
z
nova
pričelo
pogajanje
;
a
nazaj
ni
bilo
ne
poslanca
ne
poročila
.
„
Neče
se
več
pogajati
z
menoj
,
“
dejala
je
v
skrbeh
.
„
Ali
pa
je
poslanca
prestregel
Vitovec
,
“
menil
je
tajnik
.
Tajnik
je
govoril
resnico
:
vse
poskuse
kneginje
,
da
bi
se
približala
cesarju
,
uničil
je
Vitovec
,
ki
ga
je
naudajala
le
maščevalnost
.
Zaman
mu
je
dokazoval
Jošt
,
da
po
krivem
dolži
Ostrovrharja
,
po
krivem
druge
častnike
.
Vitovec
je
odkimaval
;
„
Moje
oči
in
moja
ušesa
mi
ne
lažejo
.
Ti
zagovarjaš
Ostrovrharja
,
ker
si
se
meni
izneveril
.
“
„
Jaz
izneveril
!
“
strmel
je
oni
.
„
Kake
sanje
te
mučijo
o
belem
dnevi
!
“
„
Ne
hlini
se
,
ko
ni
treba
,
“
zavračal
ga
je
oni
mrzko
.
„
Kaj
bi
se
jezil
nate
,
ko
me
ostavlja
vse
,
na
kar
sem
se
zanašal
!
“
„
Ti
jezil
name
!
“
porasel
je
on
.
„
Kako
pravico
imaš
?
Jaz
bi
se
smel
jeziti
,
jaz
,
ki
me
dolžiš
take
podlosti
!
“
„
No
,
no
,
“
rogal
se
je
Vitovec
.
„
Nisi
li
tudi
ti
nazdravljal
bodočemu
poveljniku
,
Ostrovrharju
?
“
„
Torej
odtod
ta
spor
in
srd
!
“
strmel
je
Jošt
in
jel
pripovedovati
,
kako
je
naznanila
kneginja
Ostrovrharju
,
da
ga
postavi
za
poveljnika
,
kader
bode
povišan
Vitovec
.
„
Kako
povišan
?
“
vprašal
je
ta
,
ne
pogledavši
ga
.
„
Na
vislice
?
“
„
Kako
?
“
čudil
se
je
oni
.
„
To
je
pač
znano
vsemu
svetu
,
da
te
vzame
za
moža
.
“
„
Mene
za
moža
!
“
vskliknil
je
Vitovec
.
„
Verjame
li
to
še
kak
tepec
?
“
„
Taki
tepci
smo
mi
vsi
,
“
dejal
je
oni
prostodušno
.
Vitovec
pa
mu
je
kazal
pisma
,
katera
je
bila
pisala
kneginja
cesarju
,
in
v
katerih
je
z
najhujšimi
besedami
obsojala
postopanje
Vitovčevo
.
„
Neslišano
!
“
mrmral
je
Jošt
.
„
Prevarjeni
smo
vsi
.
“
„
Vsi
ali
pa
ne
vsi
,
“
dostavil
je
Vitovec
;
oni
pa
se
je
začel
potegovati
za
Ostrovrharja
,
da
ne
pozna
zvijače
in
je
gotovo
tudi
prevaljen
,
če
kneginja
res
slepi
Vitovca
.
„
To
se
bode
pokazalo
jutri
,
“
dejal
je
.
„
Ti
prideš
na
obed
?
“
Bistro
ga
je
pogledal
Vitovec
v
oči
:
a
Jošt
ni
trenil
,
ampak
nasrnejavši
se
vzkliknil
:
„
Za
Boga
,
kakšen
si
!
Meni
tudi
ne
zaupaš
!
“
„
Jaz
pridem
vsekako
,
“
zatrdil
je
Vitovec
in
obrnil
se
.
Novi
dvomi
so
ga
začeli
mučiti
.
Morebiti
je
pa
vendar
po
krivem
obdolžil
Ostrovrharja
.
A
zakaj
bi
ta
skrival
,
kar
mu
je
bila
zaupala
kneginja
?
Zakaj
je
skrivaj
gostil
častnike
?
Toda
,
če
je
res
zarotnik
,
zakaj
ga
ni
umoril
,
ko
se
je
ponujala
prilika
?
Oh
,
kdo
bi
razmotal
to
zmešnjavo
!
In
Jošt
?
ali
je
odkritosrčen
?
Oh
,
neznosno
stanje
,
ko
meni
človek
,
da
ga
obdajajo
sami
sovražniki
!
Zdelo
se
je
Vitovcu
,
da
je
boljša
nagla
smrt
od
tacega
življenja
,
in
nepotrpežljivo
je
čakal
druzega
dne
,
ki
bode
rešil
mučno
zastavico
.
Baš
tako
težko
ga
je
pa
čakal
tudi
Ostrovrhar
.
Svest
si
svoje
nedolžnosti
je
bil
neizrečeno
hud
na
Vitovca
.
Vedno
mu
je
sililo
v
glavo
,
koliko
dobrega
je
že
skazal
temu
nevrednemu
človeku
;
vedno
se
je
boril
zvesto
na
njegovi
strani
;
Vitovčevi
sovražniki
bili
so
tudi
njegovi
;
da
,
ostavil
je
nevesto
,
ko
se
je
bil
Vitovec
sprl
z
Lambergarji
.
Priplavala
mu
je
pred
oči
dražestna
podoba
mladenke
,
ki
se
je
vsa
srečna
imenovala
njegova
,
in
ki
jej
je
bil
s
trdo
roko
razdrl
sladke
nadeje
—
zaradi
prijatelja
Vitovca
.
Davno
bi
bil
že
nastal
v
taboru
poboj
,
da
ni
miril
in
pogovarjal
stari
prijatelj
Jošt
.
Zagotavljal
je
,
da
bode
sam
pomagal
mu
kazniti
Vitovca
,
ako
ta
ne
spozna
in
ne
obžaluje
krivice
;
a
treba
,
da
se
pokaže
prej
vzrok
in
povod
žalostnemu
sporu
.
In
ko
je
zvedel
vzroke
Jošt
,
hitel
je
pravit
Ostrovrharju
.
Ta
pa
je
strmel
,
ko
je
slišal
,
kaj
je
pisala
kneginja
cesarju
.
„
To
ni
možno
,
ni
možno
,
“
mrmral
je
sam
pri
sebi
.
„
Ona
je
blaga
in
ni
pisala
tega
.
Zlobni
kovarniki
nas
slepe
vse
.
“
Da
ni
bilo
že
pozno
zvečer
,
šel
bi
bil
sam
nad
kneginjo
;
a
tolažilo
ga
je
,
da
se
kmalu
razvije
klopčič
zvijač
in
goljufij
.
Ko
je
odzvonilo
po
celjskihh
cerkvah
poludne
,
zbirali
so
se
veljaki
,
posvetni
in
duhovni
,
dvorniki
in
vojniki
,
v
dvorani
okrašeni
z
zastavami
in
grbi
nad
dragocenim
pohišjem
.
Po
mestu
je
razburjen
tekal
baron
Vajda
,
razpošiljal
čete
oborožencev
in
posvetoval
se
s
starejšinami
.
V
taboru
zunaj
mesta
pa
so
postavljali
v
gručah
vojaki
,
živo
se
pomenkovali
,
pripravljali
si
orožje
in
kazašli
na
mesto
,
kjer
so
se
za
okopi
prikazovali
vojaki
kneginje
in
oboroženi
meščanje
.
Za
mizo
je
sedela
kneginja
in
gostila
ponosne
goste
.
Oči
so
se
jej
svetile
in
lica
rudela
od
notranjega
nemira
;
a
kazala
se
je
mirno
in
z
ljubeznivostjo
očaravala
mnogobrojno
druščino
.
Ne
daleč
od
nje
je
sedel
Vitovec
,
malobeseden
in
raztresen
.
Ogibal
se
je
mračnih
oči
Ostrovrharja
,
ki
mu
je
sedel
nasproti
,
in
radovedno
opazoval
kneginjo
.
Sluge
so
pridno
polnili
kozarce
,
in
pričakovati
je
bilo
,
da
kmalu
odjenja
napetost
,
ki
je
pri
tacih
pojedinah
navadna
.
Sosednja
soba
pa
se
je
natihoma
polnila
z
oboroženci
,
in
za
vrati
je
stal
baron
Vajda
in
poslušal
,
kaj
se
govori
v
obednici
.
Vstala
je
kneginja
in
z
zvonkim
,
nekoliko
drhtečim
glasom
spominjala
se
poslednjih
dogodkov
,
ki
so
spravili
pod
njeno
oblast
vso
celjsko
grofijo
.
Zahvaljevala
se
je
onim
,
ki
so
jej
z
orožjem
v
roki
ali
z
modrimi
sveti
pomagali
,
in
imenovala
pred
vsemi
Vitovca
.
Priklonil
se
je
Vitovec
in
nasmehnil
se
porogljivo
.
Ostrovrhar
pa
se
je
komaj
držal
mirno
iz
same
nepotpežljivosti
.
Imenovala
je
kneginja
zdaj
njega
,
in
vanj
so
se
obrnile
vse
oči
;
on
pa
je
nepreično
zrl
v
govornico
,
ki
je
nadaljevala
,
da
se
hoče
hvaležno
skazati
za
tolike
usluge
,
in
da
postavlja
njega
za
poveljnka
vse
svoje
vojske
.
„
Gospod
Vitovec
pa
mora
stati
bliže
mojemu
prestolu
,
“
dejala
je
;
„
kajti
ne
morem
pogrešati
nikdar
modrega
njegovega
sveta
.
Njega
imenujem
za
svojega
maršala
!
“
„
Živio
maršal
Vitovec
!
“
zavpila
je
družba
celjske
gospode
in
obsula
s
kozarci
v
rokah
Vitovca
,
ki
se
je
zaničjovo
smehal
.
Ostrovrhar
pa
je
gledal
kneginjo
in
grizel
si
ustni
in
nič
ni
razumel
,
kaj
mu
je
Jošt
z
rokami
mahaje
živahno
pripovedoval
.
Zdelo
se
mu
je
vse
kakor
težke
sanje
,
in
nehote
si
je
ponavljal
besede
,
katere
je
bila
govorila
kneginja
;
tako
je
bil
oparjen
,
da
dolgo
ni
mogel
zbrati
misli
.
Ko
pa
se
je
polegel
šum
in
je
Vitovec
v
kratkih
besedah
naznanil
,
da
ne
sprejme
nove
časti
,
zavedel
se
je
tudi
on
.
Kri
mu
je
zagnala
v
lice
zavest
,
da
je
preslepljen
,
prevarjen
,
zlorabljen
.
Mučen
molk
je
nastal
v
dvorani
.
Zmagovito
je
merila
kneginja
Vitovca
od
vrha
do
tal
,
gostje
pa
so
vstajali
in
obstopali
jo
.
„
Milostna
kneginja
,
“
oglasi
se
Ostrovrhar
,
in
glas
se
mu
je
tresel
.
„
jaz
ne
sprejmem
poveljništva
.
“
Kneginja
je
prebledela
;
na
prejšji
odgovor
je
bila
pripravljena
,
na
tega
ne
.
„
To
so
malovredne
spletke
!
Idimo
,
Ostrovrhar
“
,
zakričal
je
Jošt
in
zvrnil
kozarec
po
mizi
.
„
Nesramnost
!
Vrzite
jih
ven
!
“
vpila
je
množica
krog
kneginje
.
Dvigale
so
se
pesti
proti
Vitovcu
.
Ki
se
je
nasmehaval
,
in
proti
Ostrovrharju
,
ki
je
mirno
stal
prekrižavši
roke
na
prsihin
bolj
začudeno
nego
jezno
zrl
v
razburjeno
gospodo
.
Kneginja
pa
je
bila
kmalu
gotova
s
svojimi
mislimi
.
„
Kot
vladarica
,
“
dejala
je
krepko
in
ponosno
,
„
imenujem
za
poveljnika
svoje
vojske
komornika
barona
Vajdo
.
“
Obrnila
se
je
,
da
odide
;
Vitovec
pa
je
postopil
za
njo
in
zaklical
:
„
Vojska
je
moja
;
njen
ukazujem
le
jaz
!
“
„
Vi
ste
moj
sluga
,
“
odgovorila
je
one
ostro
,
obrnivši
se
in
udarila
z
nogo
ob
tla
.
„
Nikdar
!
“
kričal
je
Vitovec
in
hitel
iz
dvorane
in
Jošt
za
njim
,
ki
je
vlekel
Ostrovrharja
.
Urno
je
odprl
oni
glavna
vrata
,
a
odskočil
še
urneje
;
naproti
so
mu
štrlelea
svitla
kopja
,
in
pritisnila
je
za
njim
četa
oborožencev
,
in
druga
vstopila
skoz
stranske
duri
z
baronom
Vajdo
na
čelu
.
Jošt
je
tekel
k
oknu
,
da
se
tod
reši
;
a
zagledal
je
pod
seboj
stražnke
,
ki
so
branili
izhode
.
Prednje
je
stopil
baron
Vajda
z
golim
mečem
.
„
V
imenu
kneginje
,
“
dejal
je
,
„
udajte
se
!
“
Upor
bi
bil
zaman
,
ko
niti
oboroženi
niso
bili
.
A
dasi
so
slutili
vsi
,
da
jim
gre
za
glavo
,
pretresle
so
besede
le
Jošta
.
Vitovec
se
ni
zmenil
več
za
tako
malenkost
;
Ostrovrharju
pa
so
temnile
duševni
obzor
mučne
misli
in
burna
čustva
.
Očital
si
je
usodno
lehko
vernost
proti
zviti
kneginji
,
usodno
skrivanje
proti
Vitovcu
.
Zmočen
je
bil
ves
,
in
popolnoma
ga
je
bila
zapustila
prirojena
odločnost
.
Kakor
topoumen
se
je
dal
odvesti
s
tovarišema
v
tesno
stanico
,
v
katero
je
svetil
zimski
dan
visoko
od
zgoraj
skoz
majhno
,
trdno
omreženo
okno
.
Sedel
je
k
robati
mizi
,
podprl
si
glavo
s
komolcem
in
premišljeval
čudno
naključje
.
Da
so
bile
med
kneginjo
in
Vitovcem
strune
tako
napete
,
tega
on
niti
slutil
ni
;
saj
je
vendar
vse
govorilo
o
bližnji
svatbi
.
A
Vitovec
je
moral
to
vendar
vedeti
.
Spominjal
se
je
,
da
mu
Vitovec
,
kader
ga
je
vprašal
o
tej
zadevi
,
ničesar
naravnost
ni
povedal
in
sploh
nerad
govoril
o
tem
.
Prikrival
mu
je
tihi
spor
in
zapeljal
ga
na
krivo
pot
;
sam
pa
je
zablodil
še
bolj
,
ko
je
po
svoje
tolmačil
dvoumne
besede
kneginje
Katarine
.
A
naj
je
ravnala
kakor
koli
,
ni
li
bila
primorana
braniti
se
in
slepiti
in
prevarjati
nasprotnike
do
ugodne
prilike
?
Vitovec
pa
je
hodil
z
Joštom
počasi
po
sobi
sem
ter
tja
.
„
Sedaj
smo
staknili
,
kar
smo
iskali
“
,
je
dejal
je
Jošt
po
daljšem
molčanji
.
„
Ali
se
bojiš
umreti
?
“
vprašal
ga
je
Vitovec
in
pogledal
ga
po
strani
.
„
Ne
;
ampak
jezi
me
,
da
moram
baš
na
tak
način
iti
s
tega
sveta
,
ko
sem
zamudil
toliko
lepih
prilik
“
.
Vitovec
ga
je
komaj
poslušal
;
spomnil
se
je
,
kako
je
bil
po
krivem
obdolžil
Ostrovrharja
,
in
žal
mu
je
bilo
.
Stopil
je
k
staremu
prijatelju
,
položil
mu
roko
na
ramo
in
vprašal
ga
,
če
je
hud
nanj
.
Kakor
bi
se
prebudil
iz
sanj
,
pogledal
ga
je
Ostrovrhar
in
se
pomišljal
„
Za
Boga
,
“
vskliknil
je
Jošt
,
„
spravita
se
brž
,
dokler
še
utegneta
!
“
in
zgrabil
je
obotavljajočo
se
roko
in
položil
jo
v
Vitovčevo
.
„
Jaz
sem
te
hudo
razžalil
“
,
dejal
je
Vitovec
,
in
molče
je
prikimal
oni
.
Videlo
se
je
,
da
je
zamrlo
staro
prijateljstvo
.
Vitovec
je
zopet
nastopit
pot
po
ječi
in
oni
se
zopet
zamislil
.
Naj
bi
bil
Vitovec
odkritosrčen
,
dejal
si
je
,
vse
bi
se
bilo
razvilo
drugače
.
A
niti
ne
bi
bilo
prišlo
tako
daleč
,
če
bi
on
sam
ne
bil
tako
skrivnosten
.
Skrivnosti
razdirajo
prijateljstva
.
Toda
njemu
je
bila
prepovedala
govoriti
kneginja
in
res
je
presenetila
Vitovca
in
prekanila
njega
.
Ravnala
je
premeteno
,
lepo
ne
.
A
sedaj
,
ko
je
stopila
z
jedno
nogo
,
stopiti
mora
tudi
z
drugo
.
To
se
mu
je
zdelo
tako
naravno
,
da
se
je
ozrl
,
če
ni
že
vstopil
rabelj
.
Misel
na
smrt
pa
ga
je
pomirila
popolnoma
.
Vstal
je
in
podal
Vitovcu
roko
.
„
Lej
,
Vitovec
“
,
dejal
je
,
„
ti
meni
nisi
nič
pravil
,
da
si
s
kneginjo
sprt
,
in
jaz
ti
nisem
povedal
,
da
je
bila
meni
namenila
poveljništvo
.
A
jaz
sem
mislil
,
da
jemlje
tebe
v
zakon
.
Tako
smo
se
goljufali
drug
druzega
,
in
zdaj
smo
goljufani
.
Kneginja
bi
bila
jako
nespametna
,
ako
nas
je
vrgla
v
ječo
in
nas
ne
usmrti
.
V
božjem
imenu
!
Kolikokrat
smo
šli
zanjo
smrti
naproti
!
“
„
Nemara
pa
slepi
sebe
najbolj
,
meneč
,
da
je
preslepila
mene
“
,
dejal
je
Vitovec
hladnokrvno
.
„
Moji
vojaki
vedo
sami
,
kaj
jim
je
storiti
“
.
Pred
gradom
pa
je
nadlegoval
novega
poveljnika
,
barona
Vajdo
,
ki
se
je
odpravljal
v
Vitovčev
tabor
,
tajnik
Lenart
in
rotil
ga
,
naj
stori
,
kar
mu
je
bil
svetoval
on
.
„
Mrtev
pes
ne
vgrizne
več
“
,
dejal
je
.
„
Če
pokažete
vojakom
v
taboru
Vitovčevo
glavo
in
oznanite
,
da
bode
tako
kaznjen
,
kdor
se
upre
,
vse
se
Vam
bode
pokorilo
:
če
pa
zvedo
,
da
je
Vitovec
še
živ
,
ne
boste
jih
ukrotili
“
.
„
To
se
bode
kmalu
videlo
“
,
dejal
je
Vajda
in
skočil
na
konja
.
Pred
njim
so
jezdili
štirje
trobci
in
klicar
s
pismom
,
v
katerem
postavlja
kneginja
barona
Vajdo
za
poveljnika
,
za
njim
četa
izbranih
konjikov
za
častno
spremstvo
in
za
brambo
v
potrebi
.
Lenart
pa
je
hitel
k
stražnikom
pred
Vitovčevo
ječo
in
ukazal
jim
,
naj
takoj
usmrté
ujetnike
.
„
Na
čegavo
povelje
?
“
vprašal
je
malo
osolpel
stražni
poveljnik
in
spravil
v
zadrego
tajnika
,
ki
je
lagal
,
da
je
kneginja
tako
ukazala
.
A
stražnik
se
je
pomišljal
.
„
Taki
ljudje
“
,
dejal
je
,
„
ga
ne
devajo
ob
glavo
,
kakor
se
klatijo
jabolka
.
Dokler
ni
pisanega
povelja
od
kneginje
,
mi
jih
ne
usmrtimo
“
.
Tajnik
se
je
jezil
na
trmastega
človeka
,
ki
tako
slabo
umeje
državne
koristi
in
hitel
h
kneginji
.
Ta
je
bila
kakor
na
žarjavici
.
Da
se
jej
je
bilo
posrečilo
prijeti
Vitovca
,
to
se
jej
je
zdelo
dobro
;
a
da
je
morala
kazniti
tudi
Ostrovrharja
,
to
jej
ni
bilo
po
godu
.
Premišljevala
je
,
kako
bi
ga
oprostila
,
in
sklepala
,
da
postavi
onega
pred
sodišče
.
Najhuje
pa
jo
je
skrbelo
,
kake
novice
prinese
iz
tabora
baron
Vajda
.
Na
jedenkrat
se
vzdigne
divji
krik
zunaj
mesta
.
Po
mestu
se
oglase
zvonovi
,
in
vpitje
in
tekanje
in
ropot
nastane
po
ulicah
.
Groza
je
preletela
kneginjo
,
in
morala
se
je
prijeti
za
naslonilo
pri
stolu
.
V
sobo
prihiti
prestrašen
sel
s
poročilom
,
da
je
baron
Vajda
ubit
,
in
da
Vitovčevi
vojaki
naskakujejo
mesto
.
Kneginja
je
prebledela
in
se
zgrudila
na
stol
.
Predno
je
zbrala
razburjene
misli
,
napove
se
tajnik
Lenart
.
Dobro
jej
je
došel
svetovalec
,
in
takoj
ga
je
sprejela
.
Ta
pa
je
zopet
zapel
staro
pesem
,
naj
da
,
za
Boga
,
usmrtiti
Vitovca
,
če
hoče
zadušiti
upor
in
potrditi
svojo
oblast
.
„
Toda
takoj
,
milostiva
kneginja
,
takoj
!
“
silil
je
.
„
V
pol
ure
bode
prepozno
“
.
Kneginja
je
bila
v
neznani
stiski
.
Razum
je
pritrjeval
Lenartovim
razlogom
,
a
ustavljala
se
je
ženska
narava
.
Dasi
bi
rada
videla
,
da
bi
bil
Vitovec
spravljen
s
poti
,
hudovala
se
je
,
da
bi
morala
ona
baš
ukazati
kaj
tacega
.
Že
je
omahovala
in
pregovoril
bi
jo
bil
tajnik
,
da
niso
nujne
zadeve
pripeljale
mestnega
sodnika
.
„
Milostiva
kneginja
“
,
poročal
je
,
„
zdaj
zdaj
bode
mesto
v
rokah
Vitovčevih
vojakov
.
Komaj
se
še
branijo
naše
vrste
besnim
napadom
.
Od
vseh
strani
lete
bakle
in
smolnjaki
,
in
na
dveh
krajih
se
je
že
prijel
ogenj
.
Usmilite
se
,
milostiva
,
mesta
,
usmilite
se
meščanov
in
izpustite
Vitovca
in
Ostrovrharja
!
Napadovalci
se
grozé
,
da
razdenejo
vse
mesto
,
ako
ne
dobodo
nazaj
poveljnikov
“
.
Neprijetna
je
bila
prošnja
kneginji
,
in
takoj
je
živo
jel
nasprotovati
Lenart
,
češ
,
kako
se
more
svetovati
vladarici
kaj
tako
sramotnega
;
upornikov
se
ne
posluša
,
dokler
ne
odlože
orožja
;
in
kneginja
mora
braniti
svojo
pravico
,
ako
hoče
še
katerikrat
komu
zapovedovati
.
„
Da
,
milostiva
“
,
ugovarjal
je
oni
,
„
Še
jedno
uro
se
branimo
,
in
nikomur
več
ne
boste
imeli
zapovedovati
“
.
„
To
so
ponosne
besede
,
gospod
sodnik
!
“
dejala
je
ona
srdito
.
„
Jaz
ne
govorim
zase
“
,
dejal
je
sodnik
.
Pogum
mi
daje
dolžnost
,
ki
mi
veleva
skrbeti
za
meščanstvo
“
.
„
A
poguma
treba
proti
sovražniku
,
gospod
sodnik
,
ne
proti
vladarici
!
“
kričal
je
tajnik
rudeč
od
jeze
in
obrnil
se
zopet
do
kneginje
in
prosil
na
žive
in
mrtve
,
naj
mu
da
pisan
ukaz
.
A
v
tem
trenotji
so
se
odprla
vrata
,
in
prikričal
je
drugi
sel
,
da
dero
v
mesto
razkačeni
vojaki
.
„
Milost
,
kneginja
!
“
prosil
je
sodnik
.
„
Izpustite
jih
!
“
ukazala
je
ona
na
kratko
tajniku
in
ne
pogledavši
sodnika
obrnila
se
in
odšla
iz
sobe
razžaljena
in
potrta
.
Sodnik
je
hitel
k
ječi
in
klical
od
daleč
stražnikom
,
naj
oproste
ujetnike
v
imenu
kneginje
.
Radi
so
poslušali
stražniki
boječ
se
Vitovčeve
vojske
.
One
pa
je
spremil
sodnik
sam
iz
ječe
in
prosil
jih
,
naj
hite
in
pomirijo
ljute
vojake
.
Mesto
je
gorelo
,
in
kričanje
in
jok
in
stok
se
je
razlegal
po
ulicah
,
ko
se
prikaže
Ostrovrhar
.
Zagrmel
je
nad
bojaželjnimi
četami
in
ustavil
jih
;
od
druge
strani
pa
so
obstale
pred
Vitovcem
,
ko
je
mignil
z
roko
.
Do
neba
se
je
razlegel
radostni
krik
vojakov
,
ki
so
zagledali
poveljnika
s
tovarišema
.
Glasno
vriskajoč
so
jih
odpeljali
v
taborišče
.
Kneginja
pa
je
pretakala
grenke
solze
,
ponižana
in
nesrečna
kakor
še
nikdar
.
Na
nizkem
stolci
pri
njenih
nogah
je
sedela
mlada
komornica
Helena
,
zakrivala
si
z
rokami
obraz
in
ihtela
za
možem
svojim
,
ki
je
umrl
za
kneginjo
v
sovražnem
taboru
.
Tam
pa
so
se
posvetovali
v
Vitovčevem
šatoru
rešeni
junaki
.
Da
bi
se
posebno
veselili
,
ni
bilo
videti
.
Najveselejšega
izmed
njih
,
Ostrovrharja
,
je
bila
minila
vsa
mladeniška
prešernost
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
postaral
za
dvajset
let
,
in
hladno
je
premišljeval
kaj
storiti
,
če
Vitovec
kneginji
boj
napove
.
Sklenil
je
odtegniti
se
v
takem
slučaji
;
kajti
mu
je
že
nekako
presedala
vojna
sploh
.
Trezno
je
bilo
mišljenje
tudi
tovarišev
.
Mirno
je
narisal
Vitovec
v
glavnih
potezah
položaj
;
a
predno
se
je
pričelo
razgovarjanje
,
začul
se
je
od
zunaj
prepir
;
kajti
je
branil
stražnik
vstopiti
prišlecu
,
ki
je
hotel
po
vsej
sili
govoriti
z
Vitovcem
.
Znan
glas
je
zaklical
ime
poveljnikovo
.
„
To
je
moj
brat
,
“
dejal
je
Ostrovrhar
in
skočil
po
konci
.
Za
njim
je
šel
iz
šatora
Vitovec
in
pozdravljali
so
opata
gornjegrajskega
.
„
Kako
prihajaš
ti
sem
?
“
čudil
se
je
brat
.
„
Jaz
?
Naravnost
iz
samostana
.
“
„
Ali
ni
več
obkoljen
?
“
„
Nič
več
.
Včeraj
ga
je
vzel
Lambergar
.
“
„
Kako
je
to
možno
.
“
vskliknil
je
Vitovec
,
dobro
razumevši
pogled
,
ki
ga
je
vanj
obrnil
Ostrovrhar
.
„
Taka
trdnjava
!
tako
preskrbljena
.
“
„
To
mi
je
še
zastavica
,
“
dejal
je
oni
.
„
A
da
smo
bili
prodani
,
to
je
gotovo
.
Toda
,
kar
je
,
to
je
;
in
,
gospod
Vitovec
,
do
sedaj
sem
jaz
Vas
poslušal
,
sedaj
pa
poslušajte
Vi
mene
.
“
Sedel
je
častitljivi
mož
v
njih
sredo
in
spomnivši
se
najvažnejših
dogodkov
po
smrti
ranjkega
grofa
,
opozoril
je
na
čudno
nesrečo
,
ki
jih
vedno
preganja
,
tako
da
jim
izpodletavajo
najbistroumnejši
naklepi
.
„
Meni
je
stvar
jasna
,
“
dejal
je
resno
.
„
Bog
se
bori
na
strani
cesarjevi
,
in
proti
takemu
zavezniku
so
vse
naše
sile
prazne
.
Kaj
nam
preostaja
nego
udati
se
cesarju
in
prositi
ga
odpuščenja
?
“
Ostrovrhar
je
prikimal
,
a
dostavil
,
da
njemu
to
ne
bode
pomagalo
.
„
Še
spomladi
se
mi
je
zagrozil
,
“
dejal
je
,
„
da
pride
dan
plačila
.
Kako
bi
ga
mogel
jaz
prositi
!
“
„
Tudi
treba
ne
bode
,
“
opomnil
je
samosvestno
Vitovec
.
„
Kaj
bi
se
poniževali
pred
cesarjem
,
ko
smo
mi
ugnali
njega
,
ne
on
nas
!
A
čez
kneginjo
storimo
križ
;
ona
je
dogospodarila
.
Naš
vladar
bodi
kralj
Ladislav
,
nečak
ranjcega
grofa
.
“
„
Vrlo
dobro
!
“
o
veselil
se
je
Jošt
.
„
Znajden
človek
si
ti
,
Vitovec
;
in
če
ti
izpodleti
jeden
naklep
,
imaš
dva
druga
pri
rokah
.
“
Vitovec
se
je
nasmehnil
prijatelju
nekako
tako
,
kakor
lisjak
kislemu
grozdju
,
in
vprašal
Ostrovrharja
,
kaj
meni
on
.
Ta
je
pritrdil
predlogu
,
a
pristavil
,
da
se
ne
bode
boril
proti
kneginji
.
„
To
ni
prava
pot
,
prijatelji
!
“
svaril
je
prelat
.
„
Zgrešili
smo
jo
bili
takrat
,
ko
smo
se
uprli
pravnemu
nasledniku
celjskih
grofov
.
Da
smo
se
potegnili
za
vdovo
Katarino
,
za
to
smo
imeli
še
blagih
povodov
.
A
kar
se
je
zgodilo
pozneje
,
to
je
bilo
vse
napačno
,
in
Bog
je
že
razsodil
.
“
„
Ne
zamerite
,
gospod
prelat
,
“
oglasil
se
je
Vitovec
,
„
da
Vam
ugovarjam
.
Jaz
sem
bil
vedno
tega
mnenja
,
da
se
le
malodušni
ljudje
povsod
tolažijo
z
božjo
razsodbo
.
Kader
jim
kaj
izpodleti
,
zazdi
se
jim
,
da
je
božja
volja
tako
,
in
ta
misel
ugaja
njih
lenobi
prav
posebno
,
kajti
jim
jo
opravičuje
ter
jih
rešuje
daljših
naporov
.
Tako
se
rado
dogaja
,
da
so
najpobožnejši
ljudje
za
resne
opravke
najnesposobnejši
.
Zanašajo
se
le
na
Boga
,
nase
nič
;
in
molitev
se
jim
bolj
dopada
od
dela
.
Kader
treba
nagle
odločbe
,
pričakujejo
višjega
navdihnjenja
,
dokler
jih
ne
prehvapi
sovražnik
.
Nezgoda
jim
je
pa
potem
zopet
božja
kazen
in
ne
posledica
svoje
nemarnosti
.
“
„
Gospod
Vitovec
,
“
dejal
je
prelat
prijazno
se
nasmehnivši
.
“
„
Vam
vendar
noben
pravičen
človek
ne
more
očitati
malomarnosti
;
ali
da
ste
se
preveč
zanašali
na
Boga
in
premalo
nase
;
ali
da
se
Vam
je
bolj
dopadala
molitev
od
dela
,
in
vendar
—
.
Cesarja
nismo
ujeli
,
samostana
ne
ubranili
in
niti
jedne
ženske
,
kneginje
,
nismo
mogli
pregovoriti
.
“
„
Istina
,
“
pritrdil
je
oni
;
„
a
pokazalo
se
bode
,
da
je
to
večja
nesreča
zanjo
nego
za
nas
.
Kajti
,
gospoda
,
da
povem
resnico
,
jaz
sem
že
odpravil
poslanca
do
kralja
češkega
,
in
v
jednem
tednu
mora
priti
odgovor
,
ki
bode
povedal
,
kaj
je
božja
volja
.
Ali
menite
,
gospod
prelat
,
da
bode
Bog
posegel
tudi
tu
vmes
?
“
„
To
sam
On
ve
,
“
dejal
je
opat
karajoče
.
„
A
Vi
,
Vitovec
,
govorite
predrzno
,
kakor
se
ne
spodobi
smrtnemu
človeku
.
“
„
Oprostite
,
gospod
prelat
,
“
popravljal
je
oni
.
„
Tudi
jaz
verujem
v
vsemogočnega
Boga
.
A
to
me
jezi
,
da
pripisujejo
ljudje
njegovim
naredbam
vse
neuspehe
,
katere
so
zakrivili
sami
.
To
se
ne
spodobi
možem
.
Ampak
,
gospod
opat
,
ako
se
mi
ponesreči
še
ta
načrt
,
dejal
bodem
z
Vami
vred
,
da
nismo
na
pravem
potu
,
in
da
treba
obrniti
se
.
Do
tja
še
počakajmo
!
“
Zdajci
je
vstopil
sluga
in
sporočil
,
da
je
došel
z
važnimi
pismi
konjik
,
ki
ga
je
bil
poslal
Vitovec
do
kralja
Ladislava
.
„
Kaj
!
Iz
Prage
da
bi
prišel
?
To
ni
možno
,
“
strmel
je
Vitovec
in
velel
,
naj
vstopi
poslanec
.
Konjik
je
pripovedoval
,
da
prihaja
iz
Gradca
,
kjer
je
bil
prenočil
pri
bratu
Jošta
Soteškega
,
kakor
mu
je
bilo
ukazano
.
Ko
je
bil
že
odjezdil
druzega
dne
,
dojde
ga
jezdec
poslan
od
onega
prijatelja
Vitovčevega
ter
ga
obrne
,
češ
,
bode
se
mu
povedala
važna
novica
.
In
povedalo
se
mu
je
,
da
je
umrl
20.
dan
meseca
novembra
v
Pragi
Ladislav
,
kralj
češki
in
ogerski
;
tako
da
govori
pismo
gubernatorja
češkega
,
Jurija
Podebrada
.
„
Ker
je
postala
moja
pot
odveč
,
“
sklenil
je
vojak
,
„
vrnil
sem
se
in
vračam
Vam
pisma
neodpečatena
in
ob
jednem
pisanje
prijatelja
Vašega
iz
Gradca
.
“
Vitovec
je
mignil
vojaku
,
naj
ide
,
in
z
očmi
preletel
pismo
.
„
Istina
;
Ladislav
je
umrl
,
“
dejal
je
s
hripavim
glasom
in
podal
pismo
prelatu
.
Vse
je
bila
pretresla
ta
novica
,
in
nemo
so
se
gledali
nekaj
časa
.
„
Z
Bogom
se
ne
bodemo
borili
,
“
de
naposled
Vitovec
.
„
Treba
pokoriti
se
!
“
Sedli
so
z
nova
k
dolgemu
posvetovanju
.
Potem
pa
se
je
poslovil
od
njih
prelat
,
da
obišče
kneginjo
in
jej
svetuje
,
naj
se
uda
v
božjo
voljo
.
Kot
solnčece
čist
moj
srčni
je
žar
.
Ne
bo
me
ga
sram
pred
tabo
nikdar
.
S.
Gregorčič
.
Krištof
Lambergar
je
bil
pustil
Gregorju
v
Gornjem
Gradu
toliko
vojakov
,
kolikor
se
mu
je
zdelo
potrebnih
za
brambo
,
dokler
se
ne
konča
boj
za
celjsko
ledino
.
Sam
pa
se
je
bil
vrnil
domov
v
Črnelo
.
Naravno
,
da
je
bil
vesel
,
ko
je
bil
tako
lepo
izpeljal
nevarno
podjetje
.
Veselila
se
je
z
njim
vsa
grajščina
.
in
povsod
je
slišala
srečna
mati
hvalo
svojih
dveh
sinov
.
Smehljala
se
je
„
slavnemu
junaku
“
tudi
sestra
;
a
prav
od
srca
jej
ni
šel
smeh
.
Ostala
je
tiha
in
zamišljena
in
vedno
bolj
želela
vstopiti
v
samostan
v
Mekine
,
dasi
sta
jej
odgovarjala
mati
in
brat
sklicujoč
se
na
mnenje
Žige
samega
.
Zgubila
je
bila
še
zvesto
tolažnico
,
teto
Mino
;
kajti
,
ko
je
slišala
ta
,
da
je
Gregor
bolan
,
ni
je
držala
več
nobena
zima
v
Črnelem
;
morala
je
v
Gornji
Grad
,
da
streže
ljubljencu
svojemu
,
in
ostavila
je
Anico
roteč
jo
,
naj
ostane
stanovitna
.
„
A
zakaj
se
ne
omožiš
in
ne
vzameš
mladega
barona
Ravbarja
?
“
govoril
je
Anici
brat
,
ko
sta
sedela
pri
oknu
in
gledala
po
snežni
ravnini
mengiški
.
„
I
Krištof
“
,
dejala
je
ona
nasmehnivši
se
,
„
zakaj
se
pa
ti
ne
oženiš
?
“
„
Jaz
?
“
nasmejal
se
je
tudi
on
.
„
Ali
ne
veš
,
Ana
,
kako
pravi
mamica
,
da
hčere
treba
kmalu
pomožiti
,
sinovi
pa
lehko
čakajo
?
“
Med
tem
je
prijezdil
hlapec
na
dvorišče
,
in
Krištof
je
odprl
okno
in
vprašal
ga
,
če
ima
kaj
pisma
.
„
Imam
,
gospod
“
,
odgovoril
je
ta
peljaje
konja
v
hlev
.
„
Hitro
se
je
vrnil
“
,
menil
je
Krištof
.
„
No
,
rad
bi
bil
videl
,
kako
vesel
je
bil
brat
Žiga
,
ko
je
bral
,
kako
sem
mu
priboril
lepi
Gornji
Grad
,
in
kako
debelo
je
potem
pogledal
,
ko
sem
mu
našteval
stroške
slavne
vojne
.
Kajti
razumeješ
,
Anica
?
Računal
sem
mu
kakor
ljubljeni
brat
,
ki
vedno
potrebuje
denarja
,
zvestemu
bratu
,
ki
živi
v
jako
ugodnih
razmerah
“
.
„
Hlapec
je
prinesel
list
,
in
brž
ga
je
Krištof
opečatil
.
A
branje
mu
ni
šlo
tako
od
rok
kakor
borjenje
.
„
Od
leta
do
leta
Žiga
slabše
piše
“
,
godrnjal
je
slovkujoč
besede
.
„
Oh
,
Anica
,
ti
si
spretnejša
,
preberi
mi
te
čirečare
!
Bodoči
škof
bi
moral
vendar
lepše
pisati
“
.
Anici
se
je
bolje
spešilo
,
in
kmalu
sta
zvedela
,
kaj
piše
brat
Žiga
iz
Velikovca
:
„
Dragi
brat
!
Mnogo
sem
se
smejal
,
ko
sem
bral
poročilo
Tvoje
,
kako
ste
vzeli
Gornji
Grad
.
Lepa
batrahomijomahija
)
bi
se
dala
pisati
.
Hvala
Ti
za
to
junaštvo
!
Stroške
Ti
kmalu
povrnem
,
premda
se
mi
zdi
,
da
si
nekoliko
previsoko
cenil
prestane
težave
in
nevarnosti
.
Hvala
Bogu
,
vse
teče
gladko
.
Iz
Rima
je
došel
povoljen
odgovor
,
in
če
Bog
da
,
prihodnje
leto
me
bodeš
že
spremil
kot
škofa
v
Ljubljano
.
Zdaj
Ti
pa
povem
novico
,
ki
Te
bode
jako
razveselila
in
Ti
ob
jednem
dokazala
,
da
se
še
vedno
gode
čuda
.
Dva
meseca
sta
prošla
,
odkar
posedamo
v
Velikovci
.
A
to
še
ni
omenjeno
čudo
.
Kako
neugodno
so
se
bile
poslednji
čas
obrnile
stvari
za
cesarja
,
to
veš
.
Vitovec
je
bil
dobil
zopet
v
pest
vsa
štajerska
posestva
,
mnogo
kranjskih
in
koroških
.
Konjiki
njegovi
so
nas
nadlegovali
po
vsem
potovanji
,
in
da
nas
vendar
niso
še
polovili
,
tudi
je
nekako
je
čudo
;
a
pravo
še
pride
.
Na
spomlad
nam
je
napovedal
vojsko
kralj
Ladislav
,
in
da
bi
bila
mera
zvrhana
,
vdrl
je
zadnje
dni
meni
nič
tebi
nič
goriški
grof
v
koroško
deželo
.
Tudi
on
