ješe
enkrat
vse
jermenje
pri
sedlih
in
pri
uzdah
in
hvalil
potihoma
domačega
sedlarja
,
Antona
Košemaja
,
ki
je
napravil
vse
tako
trdno
.
Gladil
je
med
tem
oba
konja
po
smrčkih
in
začel
z
njima
pogovor
:
„
Zdaj
bosta
videla
,
kaj
se
pravi
,
ko
pojdemo
na
vojsko
!
Ti
,
pisanec
,
ne
boš
imel
časa
,
si
izbirati
v
krmi
,
kakor
si
si
izbiral
doma
;
senožetne
mrve
nisi
maral
,
izbirčnost
ti
konjska
!
Le
čakaj
:
Trava
ob
cesti
bo
dobra
,
če
jo
dobiš
,
prav
je
tako
.
In
ti
,
lisec
,
boš
brcal
,
kolikor
boš
hotel
,
seveda
ne
nas
,
ampak
Francoze
,
ako
se
ti
bo
ljubilo
.
Poznam
te
,
ti
si
muhast
,
a
tam
jih
drugače
dobiš
po
gobcu
,
nego
sem
ti
jih
nametal
jaz
.
Tudi
plašiti
se
ti
ne
bo
ljubilo
,
vesel
boš
,
ako
si
odpočiješ
.
Prav
se
vama
godi
:
dobro
je
,
da
se
včasih
poizkusi
kaj
slabega
,
slabo
je
,
ako
se
kdo
preobje
dobrega
kruha
.
Nič
se
ne
prilizuj
,
pramec
;
pojdemo
kakor
bo
cesarju
po
volji
.
In
ti
,
lisec
,
nič
ne
premišljuj
:
kakor
gospodar
,
tako
mi
...
Tako
je
govoril
hlapec
in
je
začel
zopet
gladiti
konja
.
Konja
sta
prislanjala
glavi
k
staremu
hlapcu
,
kakor
da
razumeta
,
kaj
jima
pripoveduje
.
Po
dvorišču
je
prišel
hlapec
Janez
in
je
tudi
začel
gledati
po
nebu
:
„
Lepo
pot
boste
imeli
,
Andrej
,
“
je
rekel
staremu
hlapcu
in
se
ozrl
v
prvo
nadstropje
na
razsvetljena
okna
.
„
Škoda
,
da
tudi
jaz
ne
grem
z
vama
;
bili
bi
trije
.
“
„
Kdo
bi
pa
doma
gospodaril
,
“
je
rekel
Andrej
.
„
Le
dobro
pazi
na
vse
,
da
se
ne
zgodi
kaka
nesreča
.
Na
malega
dobro
pazite
,
da
se
ne
preobje
.
Nas
morda
dolgo
ne
bo
domov
.
“
Pri
tem
„
malem
“
je
mislil
stari
hlapec
na
žrebe
,
ki
mu
je
bilo
najljubše
izmed
vseh
konj
,
ker
je
videl
,
da
bo
nekoč
iz
njega
lep
konj
.
„
Pa
bi
res
,
človek
,
dol
bi
šel
v
Novo
mesto
,
bi
vzel
puško
,
pa
bi
šel
,
“
je
modroval
počasi
hlapec
Janez
.
„
Ej
,
Bog
,
da
ti
ni
treba
,
“
mu
je
odgovarjal
Andrej
.
„
Ti
veš
,
kaj
imaš
v
vasi
in
kakšen
jok
bi
bil
,
ko
bi
šel
.
Nas
je
to
minilo
in
tudi
gospod
Egid
se
ne
meni
za
take
reči
.
Doma
dobro
varujte
,
ker
je
vedno
čuti
o
konjarjih
.
V
goricah
pazite
na
seno
,
da
ne
bodo
drugi
hodili
krast
,
dobro
pazi
na
kobilo
,
da
se
ponoči
ne
zadrhne
!
Pastirja
pa
resno
primi
,
da
ne
bo
lazil
ponoči
okoli
,
doma
naj
spi
,
ne
drugod
...
“
V
tem
se
je
začulo
v
kuhinji
ropotanje
.
„
Počasi
se
obirajo
ženske
v
kuhinji
,
kakor
kokoši
na
plotu
,
“
je
rekel
Andrej
.
„
Petelin
je
pel
že
ob
treh
in
so
vstale
šele
zdaj
.
“
Na
dvorišču
se
je
prikazalo
par
zaspanih
dekel
in
med
njimi
je
prišel
pastir
,
slok
,
suh
fant
,
z
rokami
za
pasom
.
„
Ti
Grega
,
“
je
rekel
Andrej
pastirju
,
„
da
ne
boš
lazil
okoli
cele
noči
;
na
kobilo
je
treba
paziti
,
da
se
ne
zadrhne
;
ako
boš
žrebe
izpustil
,
glej
,
kod
bo
letalo
,
da
si
nog
ne
polomi
.
To
ti
povem
,
da
se
ti
ne
bo
dobro
godilo
,
če
se
kobili
kaj
zgodi
...
“
Pastir
Grega
se
ni
dosti
zmenil
za
te
reči
,
zazehal
je
leno
in
rekel
:
„
Mi
bomo
doma
skrbeli
za
svoje
stvari
,
vi
pa
glejte
,
da
se
vsi
v
vojski
ne
polomite
.
“
„
Ti
neroda
se
boš
polomil
,
“
se
je
razjezil
hlapec
.
Na
vzhodu
se
je
svitalo
.
Velik
,
bel
pas
je
stal
po
celem
nebu
in
griči
so
se
svetili
v
njem
.
Megle
so
se
leno
vlekle
po
dolinah
.
Po
gozdu
okoli
pristave
se
je
slišalo
glasno
prepevanje
ptičev
.
Vmes
se
je
na
gredi
oglašal
petelin
.
„
Lep
dan
bo
danes
,
“
je
prerokoval
hlapec
,
„
a
vreme
se
rado
izprevrže
:
april
ima
rep
zavit
.
“
Med
tem
je
gospod
Egid
,
potomec
stare
rodovine
Gusičev
,
pospravljal
v
prvem
nadstropju
pristave
svoje
reči
v
omare
in
skrinje
ter
si
počasi
nadeval
svojo
brambovsko
obleko
.
Zopet
in
zopet
se
je
ozrl
po
svoji
zapuščeni
sobici
in
se
obračal
pred
zrcalom
.
Vihal
si
je
pri
tem
male
črne
brke
ter
si
gladil
dolge
lase
.
Ozrl
se
je
po
podobah
starih
dedov
na
stenah
in
zdelo
se
mu
je
,
da
so
danes
vseh
oči
uprte
vanj
.
Posegel
je
še
enkrat
v
predalce
pod
zrcalom
in
je
zopet
prečital
drobno
pisemce
,
ki
ga
je
znal
že
skoraj
na
pamet
,
skoro
na
glas
je
čital
besede
:
„
Veseli
me
,
da
ste
tudi
Vi
stopili
med
branitelje
domovine
.
Na
potu
v
boj
Vas
bo
povsod
spremljala
moja
misel
.
Želim
Vam
pri
tem
sreče
in
zmage
;
vse
drugo
prepustimo
bodočnosti
in
upajmo
vse
najboljše
.
Velika
ljubezen
rodi
velika
dejanja
.
Ta
nam
bode
tudi
najlepši
dokaz
o
velikosti
naše
ljubezni
...
“
Čital
je
še
dalje
in
je
poljubil
na
koncu
pismo
,
kjer
je
stalo
ime
:
Alenica
V.
Nato
je
spravil
pismo
v
žep
.
Ozrl
se
je
zopet
po
sobi
in
je
zagledal
v
kotu
staro
podobo
Marije
,
ki
je
bila
že
od
davnih
časov
zaščitnica
te
hiše
in
nje
družine
.
Pripognil
se
je
pred
njo
in
je
šepetal
tiho
molitev
:
„
Varuj
,
velika
priprošnica
,
v
viharnih
časih
mene
in
njo
!
“
Po
tej
kratki
molitvi
je
zaklenil
vse
ter
vtaknil
ključe
za
pas
.
Nato
je
odšel
počasi
po
stopnicah
in
stopil
na
dvorišče
.
V
jutranjem
svitu
je
bilo
lepo
videti
njegovo
vitko
postavo
v
temni
obleki
.
Visok
klobuk
je
imel
na
glavi
in
čez
obleko
je
imel
črno
ogrinjalo
.
„
Dobro
jutro
,
“
je
rekel
glasno
in
si
popravljal
meč
,
„
ali
je
vse
pripravljeno
?
“
„
Vse
,
“
je
odgovoril
hlapec
Andrej
,
„
samo
ženske
še
prineso
svoje
.
“
Gospod
Egid
je
začel
ogledovati
konja
in
ju
je
pri
tem
gladil
po
vratu
.
Kuharica
je
prinesla
Andreju
celo
bisago
,
napolnjeno
z
raznimi
rečmi
,
ki
jih
je
Andrej
lahko
spoznal
po
duhu
,
in
mu
šepnila
:
„
Varuj
sebe
in
gospoda
,
za
božjo
voljo
!
“
Andrej
je
bil
z
bisago
zadovoljen
,
onih
besedi
pa
kakor
da
ni
slišal
,
ker
ni
hotel
v
takem
slučaju
nikdar
poslušati
žensk
.
„
Zdaj
je
vse
,
“
je
rekel
in
vrgel
bisago
pred
sedlo
svojega
konja
.
„
Torej
varujte
dobro
dom
in
delajte
,
kakor
sem
ukazal
,
“
je
rekel
gospod
Egid
,
„
bodite
,
kakor
če
bi
bil
jaz
doma
.
Upam
,
da
se
kmalu
vrnemo
.
Janez
bo
ta
čas
gospodaril
,
vi
pa
storite
vsak
svoje
,
da
bo
Vse
prav
.
“
„
Želimo
vam
srečno
pot
in
da
bi
se
kmalu
vrnili
srečni
in
zdravi
,
“
je
rekel
hlapec
Janez
v
imenu
cele
družine
in
glas
se
mu
je
tresel
,
kajti
kuharica
Marijana
je
zajokala
in
za
njo
so
se
spustile
dekle
v
jok
.
„
Saj
bomo
kmalu
doma
,
“
je
tolažil
polglasno
Andrej
,
ki
ni
mogel
slišati
joka
,
ker
je
imel
zelo
mehko
srce
.
Gospod
Egid
je
med
tem
urno
zajahal
svojega
konja
in
za
njim
je
tudi
Andrej
kmalu
sedel
na
svojem
ter
je
popravljal
bisage
pred
seboj
.
„
Torej
z
Bogom
,
“
je
zaklical
gospod
Egid
in
obrnil
konja
proti
vratom
.
Ozrl
se
je
še
enkrat
na
prijazno
,
belo
pristavo
,
na
svoje
lepo
domovanje
,
na
dvorišče
in
vrtove
,
na
družino
,
ki
je
stala
pred
pristavo
,
in
je
hitro
odjahal
.
„
Da
ne
pozabiš
na
kobilo
,
“
je
naročal
Andrej
glasno
hlapcu
Janezu
,
„
in
ti
,
Grega
,
žrebeta
ne
puščaj
v
nemar
,
in
ponoči
,
kakor
sem
rekel
,
...
“
Naprej
se
ni
slišalo
,
kaj
je
naročal
stari
hlapec
,
kajti
konj
ga
je
že
odnesel
skozi
vrata
za
gospodarjem
.
„
Z
Bogom
,
“
je
klicala
cela
družina
za
mladim
gospodarjem
in
hlapec
Janez
je
takoj
odšel
po
dvorišču
,
da
ne
bi
videli
drugi
,
kako
so
ga
zalile
solze
,
in
celo
pastir
Grega
je
čutil
,
da
mu
jok
sili
v
oči
.
Ženske
so
stopile
na
zid
,
si
brisale
solze
in
gledale
,
kako
izginjata
jezdeca
v
megleno
dolino
.
„
Sam
Bog
ju
obvaruj
in
sveti
Ahac
,
“
so
molile
pri
tem
.
„
Križ
božji
,
kakšni
časi
,
sama
vojska
!
“
so
tarnale
.
Videle
so
,
kako
se
je
gospod
Egid
zopet
in
zopet
ozrl
po
pristavi
in
tudi
Andrej
jim
je
še
parkrat
pomigal
z
roko
ter
kričal
o
senu
,
o
kobili
in
žrebetu
...
Hlapec
Janez
je
na
tihem
v
srcu
obetal
še
enkrat
vse
,
kar
je
bil
včeraj
obljubil
gospodu
:
da
bo
vodil
gospodarstvo
ter
skrbel
za
to
,
da
bo
gospod
z
njim
zadovoljen
,
kadar
se
vrne
z
vojske
domov
.
Rastla
sta
skupaj
od
mladih
nog
,
ko
je
prišel
še
kot
deček
v
hišo
njegovega
očeta
,
zato
se
mu
je
zdaj
milo
storilo
po
dobrem
mladem
gospodarju
,
ki
sta
si
bila
skoraj
prijatelja
,
dasi
je
bil
eden
gospod
in
drugi
hlapec
.
Hotel
je
z
dobrim
gospodarstvom
dokazati
,
da
je
vreden
zaupanja
,
ki
mu
ga
je
izkazal
gospod
,
prepustivši
mu
vse
v
roke
.
„
Če
pa
se
ne
vrnem
,
“
tako
mu
je
snoči
govoril
gospod
Egid
,
„
potem
pridejo
drugi
in
vse
se
bo
razdelilo
,
kakor
sem
zapisal
v
oporoki
.
“
Pri
tej
misli
so
hlapcu
Janezu
solze
zalivale
oči
in
najrajši
bi
bil
šel
tudi
on
z
gospodom
kamorkoli
,
da
bi
mu
pokazal
svojo
zvestobo
in
vdanost
.
—
Celo
pastir
Grega
je
ta
trenutek
obljubil
sam
pred
seboj
,
da
bo
delal
vse
tako
,
da
se
ne
bo
mogel
nihče
pritoževati
nad
njim
.
Bolj
in
bolj
se
je
izgubljal
po
megleni
dolini
odmev
konjskih
kopit
in
na
zadnje
je
utihnil
popolnoma
.
Družina
se
je
razšla
po
delu
.
Zažarelo
je
kakor
v
rdečem
ognju
rumeno
nebo
nad
Gorjanci
,
v
jutranjem
solncu
razsvetljeno
,
in
vsa
pokrajina
je
oživela
pod
njim
.
Zeleni
griči
so
pokazali
svoje
vedre
glave
iz
meglic
in
se
posmejali
drug
drugemu
v
pozdrav
.
V
brzem
teku
sta
peketala
oba
jezdeca
po
cesti
med
griči
proti
Novemu
Mestu
...
Andrej
je
mislil
še
vedno
domov
in
se
je
pogosto
prijemal
za
žepe
,
ki
jih
je
imel
napolnjene
z
raznimi
potrebnimi
rečmi
.
„
Nič
ne
rečem
,
“
je
govoril
sam
s
seboj
,
„
Janez
je
pameten
dovolj
,
ako
ga
ne
bo
zmotila
ženska
.
Kadar
se
človek
ženi
,
je
za
vse
slep
.
Na
gorice
ne
bodo
pazili
,
ljudje
bodo
seno
znosili
,
žrebe
bodo
izpridili
,
kobila
...
Sploh
,
vse
bo
narobe
,
ko
ne
bo
previdnega
gospodarja
...
“
Za
tega
previdnega
gospodarja
je
smatral
Andrej
samega
sebe
.
Gospod
Egid
se
je
zagledal
po
ravni
cesti
pred
seboj
.
Težko
je
zapuščal
domačijo
,
toda
zdelo
se
mu
je
,
da
mora
biti
tako
.
Spominjal
se
je
vsega
,
kako
je
to
prišlo
in
kako
se
je
vse
zgodilo
od
onega
časa
,
ko
je
bil
na
lovu
pri
gospodu
Langerju
na
Poganici
.
Takrat
je
prvič
videl
Alenico
,
ki
mu
je
o
njej
pripovedoval
gospod
Langer
,
da
pride
jeseni
k
njemu
na
trgatev
.
Oni
večer
,
ko
so
polpijani
lovci
proslavljali
gospoda
Mika
Muhiča
ter
pili
na
zmago
brambovcev
,
ko
so
vsi
,
opojeni
od
dobrega
vina
,
pozabili
na
vse
drugo
in
samo
prepevali
pesmi
ter
kričali
svoj
„
vivat
“
,
takrat
se
je
gospod
Egid
seznanil
z
gospodom
Vranglom
in
z
Alenico
.
Nihče
izmed
navdušenih
lovcev
ni
vedel
takrat
,
da
sloni
zunaj
na
verandi
mlad
par
,
tako
poln
ljubezni
,
da
ni
bilo
treba
niti
njemu
niti
njej
govoriti
o
ljubezni
.
Ko
sta
se
prvič
zagledala
,
je
Alenica
globoko
zardela
in
ni
bilo
mogoče
dvomiti
,
da
se
je
je
nenavadno
dojmil
gospod
Egid
Gusič
.
Enako
je
bil
gospod
Egid
ves
čas
pri
njej
tako
neroden
in
molčeč
,
da
ne
bi
mogel
nihče
dvomiti
o
njegovi
zaljubljenosti
.
In
ker
sta
mislila
oba
,
da
bo
bolje
,
če
bosta
sama
,
sta
odšla
na
verando
:
tam
sta
gledala
vrt
pod
seboj
,
govorila
sta
o
rožah
in
cvetih
,
po
lepi
noči
sta
se
ozirala
,
po
visokem
nebu
,
o
zvezdah
sta
si
pravila
in
o
raznih
drugih
lepih
rečeh
.
Noč
je
bila
jesenska
,
čudovito
lepa
,
vetrovi
so
šepetali
okoli
oglov
,
listje
je
šumelo
po
vrtu
,
mesec
se
je
nagajivo
skrival
za
oblaki
...
Gospod
Egid
je
ves
trepetal
od
čiste
sreče
v
tem
trenutku
...
Toda
predno
je
zaljubljeni
Egid
mogel
začeti
govoriti
o
svoji
ljubezni
in
o
svojem
zapuščenem
življenju
,
je
prišel
na
verando
gospod
Vrangel
ter
je
s
seboj
odvedel
svojo
hčerko
,
češ
,
da
je
hladen
večer
.
Ona
je
odšla
v
svojo
sobo
,
on
pa
se
je
poslovil
,
sedel
je
na
svojega
konja
ter
odjahal
domov
.
Poslej
je
hodil
pogosto
na
Poganice
in
je
imel
priliko
,
govoriti
z
njo
.
Govorila
sta
vedno
navadne
reči
in
on
ji
ni
mogel
nikdar
povedati
tega
,
kar
ji
je
hotel
povedati
.
Na
Poganicah
pa
so
se
shajali
v
onem
času
tudi
vsi
bojaželjni
in
slavohlepni
ljudje
in
četa
Langerjevih
brambovcev
je
rastla
od
dne
do
dne
.
S
tem
je
tudi
oseba
poveljnika
dolenjske
deželne
brambe
postala
znana
daleč
na
okrog
in
so
od
vseh
strani
sem
prihajali
izpraševat
po
novicah
.
Tako
se
je
zgodilo
,
kakor
se
je
moralo
zgoditi
,
da
je
gospod
Egid
stopil
med
brambovce
.
Alenica
je
bila
zaradi
tega
zelo
vesela
.
Zadnji
večer
pred
njenim
odhodom
ji
je
na
vrtu
poganiškega
gradu
razkril
,
da
je
storil
ta
korak
iz
ljubezni
do
nje
;
ko
ji
je
pri
tem
pripovedoval
o
svoji
ljubezni
do
domovine
,
so
se
naenkrat
zganile
njene
roke
in
predno
je
vedel
,
kaj
se
je
zgodilo
,
—
je
poljubljal
deklico
,
ki
jo
je
tako
ljubil
od
prvega
trenutka
,
ko
jo
je
bil
zagledal
...
Drugo
jutro
se
je
ona
odpeljala
v
Ljubljano
.
Gospod
Egid
je
preživel
vso
zimo
na
deželi
:
deloma
doma
,
deloma
pri
gospodu
Langerju
na
Poganicah
.
Ni
bil
mestni
človek
in
je
nerad
zahajal
v
mesto
.
Po
svojem
očetu
je
podedoval
pristavo
Krkovo
;
za
njo
se
je
vnela
tožba
med
njim
in
gospo
Gusičevo
,
njegovo
mačeho
.
Pravda
je
tekla
že
mnogo
let
,
ne
da
bi
odločila
pravico
na
eno
ali
na
drugo
stran
.
Zato
se
je
gospod
Egid
malo
zanimal
za
družbo
,
tem
bolj
pa
za
svoje
gospodarstvo
in
proti
vsej
navadi
tedanje
gospode
je
mogel
ostati
celo
zimo
sam
na
svoji
pristavi
.
Seveda
si
je
zelo
želel
družice
,
toda
o
tem
je
bilo
težko
govoriti
,
dokler
je
tekla
pravda
;
zato
pa
se
je
gospod
Egid
v
svoji
samoti
bavil
s
streljanjem
in
borjenjem
in
je
prebiral
stare
nemške
knjige
.
Poleg
tega
pa
je
jezdil
vsak
teden
v
Novo
Mesto
,
kjer
je
oddal
pismo
za
Ljubljano
.
Vsak
mesec
pa
je
tudi
on
prejel
pismo
in
eno
izmed
teh
ga
je
vabilo
na
maškerado
v
Ljubljano
.
Dasi
si
je
gospod
Egid
iskreno
želel
,
zopet
enkrat
videti
Alenico
,
je
ostal
vendar
tudi
takrat
doma
,
ker
ni
ljubil
plesa
,
in
se
je
odpravil
v
Ljubljano
šele
teden
dni
pozneje
.
Obiskal
je
gospoda
Vrangla
in
je
komaj
potolažil
Alenico
,
ki
je
bila
zelo
nezadovoljna
s
tem
,
da
ni
prišel
na
maškerado
.
Toda
videl
je
v
tem
,
da
ga
ona
ljubi
,
in
je
sklenil
tudi
v
tem
delati
vse
po
njeni
volji
.
Egida
je
zelo
veselilo
,
da
se
je
bolj
in
bolj
bližala
vojna
,
kajti
mislil
je
,
da
se
s
tem
za
nekaj
časa
odtegne
kmetskemu
življenju
ter
pride
v
mesto
,
kjer
se
človek
priuči
lepemu
vedenju
.
Upal
je
,
da
bodo
brambovci
gotovo
branili
domačo
deželo
in
nje
stolno
mesto
,
in
na
ta
način
bi
mogel
braniti
tudi
njo
vsake
nevarnosti
.
Ko
se
je
torej
raznesel
ob
prvi
pomladi
glas
,
da
se
je
vojna
začela
in
da
odidejo
brambovci
iz
Novega
Mesta
,
je
pisal
gospod
Egid
Alenici
navdušeno
pismo
,
polno
ljubezni
do
nje
in
domovine
,
ki
ga
je
končal
z
besedami
:
„
Tako
sem
stopil
v
službo
domovine
za
njeno
brambo
.
Jaz
hočem
braniti
njo
,
ona
pa
naj
mi
ohrani
svoj
najkrasnejši
biser
...
Naj
bi
to
bila
pot
k
najini
sreči
.
“
Na
to
pismo
je
dobil
gospod
Egid
odgovor
,
ki
ga
je
skrbno
čuval
v
predalu
pod
zrcalom
ter
ga
je
čital
še
enkrat
pred
svojim
odhodom
,
potem
pa
ga
je
skrbno
shranil
na
svojih
prsih
.
Ko
je
s
hlapcem
Andrejem
odjezdil
proti
Novemu
Mestu
,
da
z
brambovci
vred
odide
proti
Ljubljani
,
mu
je
jasno
pomladansko
jutro
kmalu
prineslo
pred
oči
nje
podobo
:
videl
je
jasno
nje
drobno
postavo
,
okrogli
obraz
s
črnimi
očmi
,
obdan
od
kodrov
,
ki
so
jo
delali
tako
otroško
...
Za
griči
se
je
že
skrila
njegova
pristava
,
duša
mu
je
bila
lahka
,
vesela
,
saj
je
bil
na
poti
,
ki
drži
k
njej
...
„
Da
bi
le
ne
pozabili
,
da
bi
dajali
spodnjo
mrvo
živini
,
da
se
zgornja
prihrani
,
“
je
govoril
Andrej
polglasno
.
Gospod
Egid
pa
je
z
zadovoljnim
smehom
pognal
konja
v
dir
,
zatopljen
v
svoje
lepe
misli
,
zato
ni
odgovoril
.
Andrej
je
zmajal
nezadovoljno
z
glavo
in
je
še
nadalje
premišljal
in
preudarjal
svoje
gospodarske
skrbi
.
Dan
je
vstajal
nad
gorami
,
Krka
ob
cesti
je
radostno
šumela
,
griči
so
blesteli
v
solnčnem
svitu
.
Novo
Mesto
je
bilo
na
vse
zgodaj
oživelo
in
je
bilo
polno
naroda
.
Od
vseh
strani
so
prihajali
ljudje
v
mesto
,
kajti
danes
so
odhajali
brambovci
na
vojsko
.
Mnogi
so
imeli
med
njimi
svoje
znance
in
sorodnike
;
mnogi
so
prišli
iz
radovednosti
,
ker
so
upali
,
da
zvedo
zopet
kaj
novega
o
vojski
.
Po
mestu
so
ponosno
hodili
brambovci
;
oblečeni
so
bili
v
sive
suknje
z
rdečimi
obšitki
,
na
glavi
so
imeli
okrogle
,
na
eni
strani
navzgor
zavihane
klobuke
.
Njih
orožje
,
meč
in
puška
,
je
bilo
staro
,
obrabljeno
,
kakor
so
ga
rabili
še
v
prejšnjih
časih
.
Toda
ravno
to
jim
je
dajalo
še
več
poguma
in
ponosa
.
Gostilne
in
krčme
so
bile
danes
napolnjene
,
kajti
mnogo
ljudstva
je
ostalo
že
od
prejšnjega
dne
v
mestu
.
Brambovci
,
ki
so
se
zbirali
na
trgu
,
so
bili
zelo
pomešana
četa
.
Bili
so
med
njimi
mladi
ljudje
,
ki
jih
je
vabilo
v
boj
mladostno
navdušenje
,
bili
so
tu
mladeniči
v
najlepši
dobi
,
ki
niso
bili
zadovoljni
z
domačim
življenjem
,
in
bili
so
tudi
starejši
ljudje
,
ki
jih
je
bolj
veselil
boj
nego
delo
,
in
tako
so
se
shajali
,
kakor
jih
je
nanesla
različna
usoda
od
Bele
Krajine
in
iz
kočevskih
hribov
,
iz
krajev
okoli
Gorjancev
in
iz
dolin
ob
Krki
,
z
dolenjskih
gričev
in
od
savskih
bregov
.
Med
množico
je
hodil
tudi
starec
v
kožuhu
,
počasi
,
s
poniknjeno
glavo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
še
zima
,
ker
je
skoraj
še
cel
mesec
do
Svetega
Jurija
;
zato
si
je
nadel
kožuh
in
je
potlačil
kučmo
na
ušesa
.
Trda
je
bila
njegova
hoja
in
ostro
so
gledale
oči
izpod
košatih
obrvi
.
Pregledoval
je
ljudi
,
ki
so
šli
mimo
njega
,
in
je
zmigaval
z
glavo
:
„
Ni
ga
,
ni
.
“
Kjer
je
zapazil
brambovce
,
je
obstal
in
pregledal
po
vrsti
njih
obraze
,
toda
sina
,
ki
ga
je
iskal
,
ni
našel
nikjer
.
Kar
ga
je
nekdo
potresel
za
kožuh
in
kričal
:
„
Hej
,
Kožina
...
“
Starec
se
je
ozrl
in
zagledal
starejšega
moža
,
z
porastlim
,
temnim
obrazom
.
„
A
,
Konjar
,
“
je
zamrmral
in
si
popravil
kožuh
.
Bilo
je
videti
,
da
mu
ni
ljubo
,
da
ga
kdo
moti
.
„
Imaš
zopet
konje
?
“
je
izpraševal
konjar
.
„
A
,
kaj
bi
s
konji
,
“
je
odgovoril
Kožina
.
„
Sina
iščeš
,
“
je
rekel
Konjar
in
se
zasmejal
.
„
Pri
Petelinčku
je
.
“
Mestni
čuvaj
se
je
prav
tu
prepiral
z
ljudmi
in
jim
dopovedoval
,
da
mora
biti
pred
mestno
hišo
prostor
.
Množica
je
porinila
čuvaja
in
oba
moža
nazaj
.
Kožina
se
je
iztrgal
iz
množice
in
je
odšel
po
trgu
navzdol
proti
gostilni
,
kjer
je
stal
nad
vrati
velik
železen
petelin
,
pod
njim
pa
je
bilo
z
nerodnimi
črkami
zapisano
:
„
Pri
Petelinčku
“
.
Glasen
šum
je
prihajal
iz
gostilne
.
Godec
Bernard
,
ki
so
ga
poznali
po
celem
Dolenjskem
,
je
sedel
v
veži
in
igral
na
harmoniko
.
Na
dvorišču
je
stalo
nekaj
konj
in
dvoje
velikih
voz
.
Gostilna
je
bila
polna
različnih
gostov
in
tudi
brambovci
so
še
sedeli
pri
mizah
in
se
krepčali
za
pot
.
Med
gosti
pa
se
je
sukalo
mlado
,
čedno
dekle
,
domača
hči
,
ki
je
nalivala
gostom
vina
.
—
V
tem
se
je
začul
iz
sobe
glasen
prepir
.
Vsi
gostje
so
se
ozrli
tja
.
Dva
fanta
,
eden
v
brambovski
obleki
in
drug
,
dolg
,
šibek
mladenič
,
sta
se
prepirala
.
Videti
je
bilo
le
malo
krčmarjevo
postavo
,
ki
je
razganjal
ljudi
in
miril
razdražena
mladeniča
.
Naenkrat
so
začele
pokati
mize
in
stoli
,
čulo
se
je
razbijanje
steklenic
,
in
ko
se
je
stari
Kožina
ozrl
,
je
zagledal
svojega
sina
v
brambovski
obleki
,
ki
je
bil
ravno
skočil
na
mizo
in
hotel
s
puško
udariti
.
„
Kožina
,
“
zakričal
je
starec
in
odrival
ljudi
,
da
bi
prišel
v
sobo
.
V
tem
pa
je
nekdo
prevrnil
mizo
in
dolgi
brambovec
je
padel
čez
ljudi
,
kjer
se
je
naenkrat
začutil
v
močnih
,
koščenih
rokah
svojega
očeta
.
„
Konjski
tat
,
“
je
zakričal
sin
,
„
tvoja
ne
bo
!
“
In
izkušal
se
je
osvoboditi
iz
močnih
rok
.
Kdo
ve
,
kaj
bi
se
bilo
zgodilo
v
tem
boju
med
očetom
in
sinom
,
ko
je
mlada
sila
začela
že
zmagovati
nad
koščeno
močjo
premaganega
starca
,
da
se
niso
jeli
ljudje
,
ki
so
gledali
ves
boj
,
razmikati
,
in
neki
glas
je
zaklical
:
„
Mir
,
gospod
Muhič
je
tukaj
!
“
V
tem
trenutku
je
stal
tudi
brambovec
Kožina
že
na
nogah
in
drugi
so
dvignili
obupanega
starca
.
Ime
vsem
znanega
,
ljubeznivega
gospoda
Muhiča
je
vplivalo
tako
,
da
so
vsi
mahoma
obstali
.
Res
,
pri
vratih
stranske
sobe
se
je
pokazala
drobna
postava
gospoda
Muhiča
,
v
obleki
brambovskega
častnika
.
Njegov
obraz
je
bil
tako
strog
in
resen
,
kakor
da
ima
gospod
Muhič
pravico
,
zapovedovati
vsej
gostilni
.
Vsi
so
čakali
z
napetostjo
,
kaj
izpregovori
,
oni
pa
,
ki
so
se
zdeli
samim
sebi
kolikortoliko
krivi
prepira
in
pretepa
,
so
se
skrivaj
zmuznili
pri
vratih
.
Gospod
Muhič
je
vzpel
svojo
malo
osebo
,
prijel
za
svojo
svetlo
,
novo
sabljo
in
zagrmel
z
močnim
glasom
nad
Kožino
:
„
Kdo
ti
je
dovolil
,
da
se
pretepaš
po
gostilnah
?
Ali
si
ti
brambovec
?
Ali
se
boš
tu
klal
z
jeduhi
,
s
konjskimi
tatovi
in
postopači
?
Ali
boš
tu
napadal
stare
ljudi
?
Kje
je
tvoje
mesto
?
“
Vse
je
molčalo
na
te
besede
,
Kožina
si
je
popravil
klobuk
na
glavi
in
je
hotel
oditi
.
Med
tem
pa
je
stopil
stari
Kožina
k
gospodu
Muhiču
,
ga
prijel
za
roko
ter
rekel
:
„
Odpustite
mu
,
gospod
,
moj
sin
je
.
Ako
pojde
z
Vami
,
gospod
,
ga
vzemite
v
svoje
varstvo
.
Ni
slab
dečko
,
ampak
...
“
In
solze
so
oblile
starca
po
licu
.
Gospod
Muhič
je
z
resnim
očesom
premeril
Kožino
in
je
rekel
:
„
Dobro
!
Vidi
se
,
da
si
dobrega
očeta
sin
in
da
si
po
njem
podedoval
vse
dobre
lastnosti
...
Odslej
si
moj
sluga
.
Tam
zunaj
na
dvorišču
je
moj
konj
.
“
„
In
on
ima
konja
v
hlevu
,
gospod
,
“
je
rekel
starec
.
„
Dobro
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
konja
in
tvojo
službo
ti
plačam
pošteno
,
videl
boš
mnogo
sveta
in
vrnil
se
boš
pametnejši
,
nego
si
odšel
.
V
pol
uri
naj
bodeta
konja
pripravljena
.
Za
zdaj
ti
je
vse
odpuščeno
.
Bodi
vrl
dečko
in
dobro
se
ti
bo
godilo
.
“
Kožina
je
bil
s
tem
zelo
zadovoljen
.
„
Bom
,
“
je
rekel
in
odšel
skozi
stranska
vrata
na
dvorišče
.
Stari
Kožina
pa
je
prijel
drobno
,
belo
roko
gospoda
Muhiča
ter
jo
začel
poljubljati
.
„
Hvala
vam
,
gospod
,
“
je
rekel
s
solzami
v
očeh
,
„
jaz
sem
Kožina
iz
Bele
Krajine
in
on
je
moj
edini
sin
.
“
„
Dobro
,
dobro
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
vrnil
se
bo
vesel
in
zdrav
,
brž
ko
bo
konec
vojske
.
“
Vsem
,
ki
so
ta
prizor
gledali
,
je
zelo
ugajal
nastop
gospoda
Muhiča
in
mnogi
so
razumeli
,
zakaj
je
njegovo
ime
povsod
tako
znano
in
spoštovano
.
„
On
je
bil
že
v
vojski
in
pri
cesarju
,
je
že
star
vojak
,
“
so
si
šepetali
,
ko
so
se
razhajali
iz
gostilne
na
trg
.
Take
in
podobne
besede
so
bile
velika
tolažba
za
starega
Kožino
,
ki
je
potolažen
odšel
na
dvorišče
,
kjer
je
Kožini
dajal
lepe
nauke
,
naj
v
boju
ne
stopa
med
prve
vrste
,
ampak
naj
se
previdno
drži
svojega
gospoda
,
naj
ne
pozabi
doma
in
očeta
in
naj
se
srečno
vrne
domov
.
Sin
je
na
vse
to
molčal
in
pripravljal
svojega
in
gospodovega
konja
,
kajti
zunaj
se
je
že
oglašal
boben
in
meščani
so
vreli
na
trg
.
Čudno
se
bo
morda
zdelo
,
da
se
pri
vseh
velikih
dogodkih
te
povesti
pojavi
naenkrat
popolnoma
nepričakovano
oseba
gospoda
Muhiča
,
ki
s
svojo
ljubeznivostjo
in
dobrotljivostjo
takoj
zopet
sprijazni
ljudi
,
ki
so
si
iz
kakršnegakoli
vzroka
prišli
navzkriž
.
Toda
v
resnici
ni
to
nič
čudnega
,
če
pomislimo
,
da
gospod
Muhič
ni
bil
nikjer
stalen
,
da
je
rad
potoval
iz
kraja
v
kraj
in
da
je
bil
rad
povsod
zraven
,
kjer
je
bilo
kaj
posebnega
.
Drugič
ne
smemo
pozabiti
drugega
pravila
,
ki
je
po
njem
gospod
Muhič
uravnaval
svoje
nemirno
,
slučajev
in
presenečenj
polno
življenje
,
namreč
,
da
mora
človek
igrati
v
življenju
ono
ulogo
,
ki
mu
najbolje
pristoja
;
ravnajoč
se
po
tem
pravilu
,
je
gospod
Muhič
mogel
vplivno
poseči
v
važne
dogodke
,
ki
jih
je
srečal
na
potih
svojega
življenja
.
Končno
smo
v
strahu
pred
vojsko
,
ki
je
bil
napolnil
vso
deželo
,
pozabili
na
važne
ljubljanske
novice
.
Gospodu
Muhiču
ni
ostalo
skrito
,
da
se
je
mademoiselle
Klara
—
tako
je
vedno
iz
prijateljstva
imenoval
gospodično
Vrankovo
—
zaljubila
v
njegovega
lepega
francoskega
prijatelja
.
To
ni
bilo
samo
na
sebi
nič
čudnega
,
ker
je
bila
gospodična
Klara
zaljubljena
v
vse
lepe
može
,
in
to
tembolj
,
čim
več
je
bilo
na
njih
francoskega
.
Na
eni
strani
je
bilo
to
gospodu
Muhiču
celo
po
volji
,
kajti
že
izdavna
mu
je
bilo
žal
,
da
je
zaradi
prevelikih
simpatij
do
gospodične
Klare
izgubil
prijaznost
in
naklonjenost
bogate
gospe
Gusičeve
.
Toda
gospodična
Klara
je
bila
,
kakor
se
je
govorilo
,
prva
ljubezen
gospoda
Muhiča
,
ko
je
še
kot
mlad
plemič
prišel
na
dunajski
dvor
,
in
zato
ni
bilo
lahko
premagati
čuvstva
do
nje
,
posebno
ko
je
v
pretekli
jeseni
imel
toliko
časa
in
priložnosti
,
svojo
staro
ljubezen
obuditi
v
vsej
njeni
mladostni
sili
.
Dasi
se
ni
mogel
nihče
pritoževati
o
skromnosti
gospoda
Muhiča
,
vendar
v
kraljestvu
ljubezni
ni
hotel
biti
zadnji
,
v
gotovih
slučajih
pa
niti
drugi
.
Zato
ga
ni
malo
užalilo
,
ko
je
videl
,
da
daje
gospodična
Klara
mlademu
Francozu
prednost
pred
njim
.
Samega
sebe
gospod
Muhič
ni
smatral
za
starega
,
a
o
gospodični
Klari
je
bil
prepričan
,
da
je
njena
ljubezen
do
mladih
gospodov
odveč
in
nepotrebna
.
„
Ako
sem
se
jaz
zadovoljil
z
ulogo
starega
strica
,
“
je
mislil
gospod
Muhič
,
„
zakaj
bi
ona
...?
“
In
v
svoji
užaljenosti
je
poiskal
gospod
Muhič
pribežališče
pri
gospe
Gusičevi
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
dobro
zamenjal
.
Bilo
pa
je
pri
tem
še
drugo
vprašanje
,
ki
se
ni
dotikalo
toliko
njegove
ljubezni
,
kakor
njegovega
prijateljstva
:
zdelo
se
mu
je
,
da
igra
njegov
francoski
prijatelj
zelo
zvito
ulogo
in
da
je
srce
stare
vzgojiteljice
samo
prehod
v
srce
njene
gojenke
.
To
se
gospodu
Muhiču
ni
le
zdelo
,
ampak
o
tem
je
bil
kmalu
celo
prepričan
,
toda
njegova
miroljubnost
,
ki
je
preprečila
že
mnogo
lahkomiselnih
dvobojev
,
mu
tudi
tu
ni
pustila
,
da
bi
prinesel
spor
med
prijatelje
.
Od
občudovanja
,
ki
ga
je
v
njem
od
prvega
začetka
zbujal
Don
Pier
,
mu
je
še
ostalo
toliko
slepote
,
da
je
pogosto
videl
le
visoko
francosko
eleganco
in
najnovejšo
modo
v
tem
,
kar
bi
se
sicer
smatralo
kot
prestopek
proti
ženski
časti
ali
vsaj
kot
netaktnost
napram
družabnemu
življenju
,
ako
se
v
vsaki
malenkosti
neče
iskati
čin
,
ki
ga
je
naperil
prijatelj
proti
prijatelju
.
Gospod
Muhič
je
torej
imel
počasi
ono
težko
stališče
,
ki
se
ga
je
vselej
rad
izognil
s
tem
,
da
je
odšel
v
kak
drug
kraj
.
Toda
iz
Ljubljane
se
v
teh
važnih
časih
ni
mogel
ganiti
,
ker
se
je
bal
za
Kristjana
.
Dasi
je
videl
,
da
Kristjan
Helenino
nezvestobo
vrača
z
nezvestobo
,
da
se
njegovo
nekdaj
tako
vroče
zaljubljeno
srce
čim
dalje
bolj
ohlaja
za
Heleno
ter
čim
dalje
bolj
gori
za
Alenico
,
vendar
je
izkušeni
gospod
Muhič
videl
v
tem
zelo
nevarno
igro
,
katere
nevarnost
je
presodil
lahko
po
starem
pregovoru
.
Gospod
Muhič
je
namreč
poznal
Kristjana
in
Heleno
in
vedel
o
njej
to
,
da
se
rada
igra
z
moškimi
srci
in
dela
ljudi
ljubosumne
,
—
tega
pri
ljubosumnem
Kristjanu
ni
bilo
težko
doseči
—
o
svojem
nekdanjem
učencu
pa
je
vedel
,
da
rad
kljubuje
,
da
se
vznemiri
za
vsako
malenkost
in
pozna
do
ciljev
samo
eno
pot
in
ta
je
:
brez
ovinkov
.
Gospod
Muhič
je
zelo
ljubil
ta
mladi
par
in
je
vedno
delal
na
to
,
da
bi
bila
srečna
,
toda
dozdaj
je
imel
gospod
Muhič
pri
tem
svojem
delovanju
tako
žalostne
izkušnje
,
da
je
začel
obupavati
nad
srečnim
koncem
te
tako
dolge
ljubezni
.
Žal
mu
je
bilo
za
Kristjana
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
je
Helena
več
kriva
nego
on
.
Žal
mu
je
bilo
tudi
Helene
,
ki
je
bila
srčno
dobra
gospodična
in
jo
je
zapeljala
le
njena
samozavest
in
prirejena
koketnost
,
da
je
pozabila
na
svojo
ljubezen
in
je
hotela
mučiti
ljudi
,
ki
so
jo
ljubili
.
Vse
to
je
vedel
gospod
Muhič
in
je
vse
natanko
presodil
:
videl
je
,
da
se
bliža
neizogibna
nesreča
,
ako
se
ne
zgodi
kaj
posebnega
.
To
se
je
tudi
zgodilo
:
začela
se
je
namreč
vojna
in
nekega
dne
je
dobil
gospod
Muhič
pismo
od
poveljnika
dolenskih
brambovcev
,
gospoda
Langerja
,
ki
ga
je
vabil
,
naj
pride
nemudoma
na
Dolenjsko
,
kjer
bo
pomagal
zbirati
in
vaditi
čete
domovini
v
bran
.
Gospod
Muhič
pa
ni
šel
nemudoma
na
Dolenjsko
,
ampak
je
šel
najprej
h
Kristjanu
in
ga
prosil
pri
vseh
bogovih
,
naj
stopi
k
brambovcem
,
kajti
le
na
ta
način
je
upal
gospod
Muhič
prinesti
izpremembo
v
ono
igro
,
ki
je
bila
tako
nevarna
za
njegovega
mladega
prijatelja
.
Toda
Kristjan
ni
hotel
zapustiti
Ljubljane
,
rekel
je
,
da
jo
mora
varovati
sovražnikov
.
Povedal
pa
je
te
besede
tako
nejasno
,
da
gospod
Muhič
ni
vedel
,
ali
mu
more
zaupati
ali
ne
.
Ko
je
gospod
Muhič
spoznal
,
da
Kristjan
ne
bo
izpolnil
volje
svojih
stricev
in
da
ne
misli
vstopiti
niti
med
brambovce
niti
v
cesarsko
vojsko
,
ga
ni
hotel
več
pregovarjati
;
ker
pa
je
videl
,
da
mora
oditi
sam
in
da
ne
bo
imel
Kristjan
ob
sebi
nikakega
odkritega
prijatelja
,
ga
je
prosil
,
naj
mu
da
besedo
,
da
ne
stori
nobenega
odločilnega
koraka
,
dokler
se
zopet
ne
bosta
videla
.
Kristjan
je
bil
postal
do
svojega
strica
sicer
zelo
hladen
in
ga
je
smatral
za
nepotrebnega
varuha
,
ker
je
hotel
hoditi
popolnoma
samostojna
pota
;
toda
o
prijateljski
zvestobi
gospoda
Muhiča
je
bil
tako
prepričan
,
da
mu
te
prošnje
za
slovo
ni
mogel
odreči
in
mu
je
po
kratkem
premišljevanju
krepko
stisnil
roko
.
To
je
pomirilo
tudi
gospoda
Muhiča
v
njegovih
skrbeh
.
Tako
sta
se
razšla
.
Nato
je
posetil
gospod
Muhič
gospo
Gusičevo
in
ji
naznanil
svoj
odhod
.
Gospa
Gusičeva
bi
bila
že
davno
rada
odšla
nazaj
na
Dolenjsko
in
le
strah
pred
samoto
na
Vinicah
—
kakor
je
rekla
—
jo
je
zadrževal
toliko
časa
v
Ljubljani
.
V
resnici
jo
je
zadržala
ljubezniva
družba
in
nje
lastna
naklonjenost
do
gospoda
Muhiča
v
mestu
tako
dolgo
,
da
je
podaljšala
svoj
predpust
daleč
v
post
.
Gospod
Muhič
je
to
dobro
vedel
,
zato
se
ni
čudil
,
da
je
bila
gospa
Gusičeva
pripravljena
,
s
svojo
hčerko
takoj
oditi
na
Dolenjsko
.
Tako
so
takoj
drugega
dne
odpotovali
iz
Ljubljane
.
Potovanje
gospoda
Muhiča
in
obeh
dam
je
bilo
važno
zaradi
nenadnega
dogodka
,
ki
se
jim
je
pripetil
na
poti
.
Ta
dogodek
je
rešil
gospoda
Muhiča
onih
domačih
skrbi
,
ki
so
ga
obhajale
,
odkar
se
je
vživel
v
misel
,
da
prej
ali
slej
postane
gospodar
na
Vinicah
.
Gospod
Muhič
je
pogosto
trdil
,
da
še
nikoli
ni
potoval
,
ne
da
bi
se
mu
pripetilo
na
poti
kaj
posebnega
.
Tako
se
je
moral
pripetiti
tudi
ta
dogodek
.
Ko
so
ustavili
pred
gostilno
pod
Medvedjakom
,
da
bi
si
konji
nekoliko
odpočili
,
je
pred
gostilno
stalo
nekoliko
težko
obloženih
voz
z
napreženimi
konji
in
poleg
vrat
je
bil
privezan
osedlan
konj
.
Kočijaž
je
po
nerodnem
zapeljal
kočijo
tako
,
da
so
se
konji
ustavili
ravno
nasproti
drugim
konjem
.
Tu
je
notranji
konj
začel
iztegovati
gobec
naprej
in
se
je
izkušal
na
ta
način
seznaniti
s
svojimi
novimi
tovariši
.
Toda
nasprotnemu
konju
se
je
zdelo
,
da
ima
ta
konjska
prijaznost
drug
namen
;
ker
ni
z
nikomer
hotel
deliti
svojega
ovsa
,
je
ugriznil
notranjega
konja
v
gobec
tako
,
da
je
ta
strahoma
skočil
nazaj
.
Zgodilo
se
je
to
tako
hitro
,
da
družba
med
tem
niti
ni
utegnila
,
izstopiti
iz
kočije
.
Nastal
je
iz
tega
boj
med
konji
,
ki
so
se
plašili
drug
drugega
,
stara
kočija
je
pokala
pod
konjskimi
udarci
in
presenečeni
kočijaž
je
pri
tem
padel
s
kozla
pod
kolesa
.
V
tem
težkem
trenotku
sta
klicali
obe
dami
na
pomoč
,
toda
gospod
Muhič
,
ki
bi
bil
moral
prvi
pomagati
,
je
takrat
lezel
ravno
s
konja
,
ki
se
je
začel
z
drugimi
vred
tako
plašiti
,
da
je
odnesel
gospoda
Muhiča
daleč
s
seboj
po
cesti
.
Tu
je
skočil
iz
gostilniške
veže
mlad
gospod
v
črni
obleki
in
je
z
močnimi
rokami
prijel
oba
konja
pri
kočiji
,
tako
da
sta
se
mahoma
pomirila
.
Hlapci
,
ki
so
med
tem
prihiteli
od
vseh
strani
,
so
takoj
storili
svojo
dolžnost
,
in
tako
je
bila
vsa
nevarnost
pri
kraju
.
Gosposki
mladenič
v
črni
obleki
je
stopil
med
tem
k
damama
v
kočiji
,
ki
si
pa
še
nista
oddahnili
od
velikega
strahu
.
Med
tem
se
je
vrnil
tudi
gospod
Muhič
s
ceste
,
kamor
ga
je
bil
zanesel
splašeni
konj
,
in
je
radostno
klical
na
ves
glas
:
„
To
ste
vi
,
gospod
Repelj
!
“
Pri
tem
je
skočil
s
konja
ter
začel
objemati
mladeniča
.
Mladi
človek
je
sicer
poznal
gospoda
Muhiča
po
imenu
in
po
obrazu
,
ker
sta
se
pogosto
srečala
v
Ljubljani
in
na
cestah
,
osebno
pa
nista
bila
znana
,
zato
ga
je
tem
bolj
presenetila
nenavadna
ljubeznivost
,
s
kakršno
ga
je
tu
sprejel
gospod
Muhič
.
A
tudi
gospod
Muhič
svoje
obile
ljubeznivosti
ni
razdajal
nikdar
zastonj
,
vedel
je
dobro
,
zakaj
je
to
storil
:
vedel
je
namreč
,
da
je
Tilen
Repelj
iz
ene
najbogatejših
rodbin
na
Dolenjskem
;
vedel
je
dobro
,
kje
leži
dvorec
ob
karlovški
cesti
,
od
koder
gredo
vozovi
,
težko
obloženi
,
na
vse
strani
.
Govorilo
se
je
,
da
Replji
denarjev
ne
štejejo
,
ampak
merijo
.
Zato
si
je
gospod
Muhič
že
izdavna
želel
,
se
seznaniti
s
Tilnom
Repljem
,
ki
je
imel
postati
dedič
velikega
bogastva
.
Smatral
je
torej
slučaj
,
ki
se
je
ravnokar
pripetil
,
za
najsrečnejši
dogodek
,
kar
se
jih
je
kdaj
dogodilo
na
njegovem
potovanju
;
zato
je
tudi
tako
prijateljsko
objel
mladega
kupca
.
V
svojo
veliko
zadovoljnost
je
opazil
gospod
Muhič
,
da
gleda
gospodična
Barbara
,
ki
je
od
strahu
še
vsa
trepetala
v
kočiji
,
na
svojega
rešitelja
z
začudenimi
,
zaljubljenemi
očmi
,
in
enako
je
presenetilo
Tilna
,
ko
je
zagledal
mladi
,
ljubeznivi
obražček
pred
seboj
.
Sploh
je
videl
gospod
Muhič
,
da
je
bil
ta
nenavadni
slučaj
velikega
pomena
,
naj
ga
je
že
zakrivila
kočijaževa
nerodnost
ali
konjska
nevoščljivost
ali
kdorkoli
.
„
Moram
vas
v
imenu
svojih
dam
zahvaliti
za
rešitev
,
“
je
začel
gospod
Muhič
,
ko
je
zbral
svoje
misli
in
je
videl
,
da
je
treba
govoriti
.
„
Ob
enem
dovolite
,
da
vam
predstavim
svoji
sorodnici
gospo
in
gospodično
Gusičevo
z
Vinic
.
“
„
No
,
nevarnost
ni
bila
velika
,
“
je
rekel
Tilen
in
se
priklanjal
damama
,
ki
sta
med
tem
že
izstopali
iz
kočije
.
Odšli
so
skupaj
v
posebno
sobo
,
kjer
so
potrebovali
štiri
ure
,
predno
sta
si
ženski
toliko
oddahnili
od
prestanega
strahu
,
da
so
mogli
napreči
in
potovati
dalje
.
Ko
so
se
ločili
,
jim
je
moral
Tilen
obljubiti
,
da
jih
bo
čim
preje
posetil
na
Vinicah
.
Odsle
je
Tilen
pogosto
posečal
Vinice
ter
je
ostajal
po
cele
dni
v
Novem
Mestu
,
kjer
mu
je
gospod
Muhič
delal
zabavno
družbo
.
Postala
sta
tako
prijatelja
,
da
ga
je
gospod
Muhič
kmalu
tikal
,
češ
,
da
ga
ima
rad
kakor
lastnega
sina
.
Kar
se
tiče
gospodične
Barbare
,
se
je
zdelo
gospodu
Muhiču
,
da
Tilnu
ni
treba
posebno
pihati
na
srce
;
da
je
mladi
par
zaljubljen
sam
vase
,
o
tem
—
tako
je
rekel
gospod
Muhič
—
so
čivkali
že
vsi
vrabci
na
strehi
viniške
graščine
.
In
s
tem
je
bil
gospod
Muhič
zelo
zadovoljen
;
zdelo
se
mu
je
,
da
ni
zastonj
preživel
onega
časa
,
ko
je
moral
svoje
sile
posvetiti
obrambi
domovine
.
Gospod
Muhič
je
namreč
dobil
naročilo
od
gospoda
Langerja
,
naj
gleda
na
to
,
da
se
bodo
brambovci
,
ki
so
se
že
shajali
v
Novem
Mestu
,
urili
pogosto
v
orožju
.
Gospod
Muhič
je
vestno
izpolnil
dolžnost
,
toda
pri
tem
ni
pozabil
,
da
je
treba
v
življenju
porabiti
vse
trenutke
,
posebno
v
tako
viharnih
vojnih
časih
;
zato
se
je
veselil
svojega
življenja
na
Vinicah
ali
na
kakem
drugem
gradu
v
okolici
;
s
Tilnom
je
včasih
presedel
v
Novem
Mestu
cele
noči
.
Tako
je
zelo
hitro
tekel
čas
.
Med
tem
se
je
začela
vojna
in
gospod
Muhič
je
videl
,
da
bo
treba
zapustiti
Vinice
in
vse
,
kar
je
tam
lepega
in
prijetnega
.
Toda
to
ga
ni
spravilo
iz
dobre
volje
,
saj
ga
dozdaj
še
ni
nikdar
zapustila
dobra
sreča
.
Izročil
je
Vinice
in
vse
,
kar
je
na
njih
,
svojemu
dobremu
prijatelju
Tilnu
Replju
in
je
bil
na
ta
način
popolnoma
pripravljen
,
oditi
na
polje
slave
,
kakor
je
gospod
Muhič
rad
imenoval
vojno
,
da
bi
s
tem
v
sebi
pokazal
starega
vojaka
.
Snoči
se
je
torej
gospod
Muhič
poslovil
na
Vinicah
in
je
prespal
noč
pri
„
Petelinčku
“
,
da
bi
mogel
na
vse
zgodaj
odrediti
vse
potrebno
za
odhod
brambovcev
.
Slovo
na
Vinicah
ni
bilo
lahko
,
kajti
o
tem
času
se
je
čutil
gospod
Muhič
kakor
pravi
gospodar
na
Vinicah
,
in
to
celo
tako
,
da
je
pri
tem
skoraj
pozabil
na
vse
drugo
razen
na
svojo
brambovsko
dolžnost
.
Ko
je
za
slovo
objel
gospo
Gusičevo
,
je
čutil
po
dolgih
letih
v
srcu
zopet
nekaj
,
kar
je
bilo
zelo
podobno
ljubezni
.
A
zdaj
ni
bilo
časa
za
ljubezen
;
treba
je
bilo
oditi
.
Ko
se
je
gospod
Muhič
zjutraj
zbudil
v
gorenji
sobi
pri
„
Petelinčku
“
,
je
pomislil
,
da
se
s
tem
začenja
zanj
popolnoma
nova
doba
življenja
.
Odšel
je
takoj
v
spodnje
prostore
,
da
bi
se
primerno
pokrepčal
.
Pri
tem
je
gledal
pisano
množico
v
sosednji
sobi
.
Spomnil
se
je
,
da
še
nima
sluge
po
svoji
volji
,
ki
bi
mu
oskrboval
konja
in
druge
reči
.
Ugajal
mu
je
dolg
brambovec
,
ki
ga
je
videl
jahati
na
dvorišče
;
videl
ga
je
potem
,
ko
se
je
smukal
okoli
krčmarjeve
hčerke
.
Gospod
Muhič
je
ljubil
močne
ljudi
in
si
je
mislil
,
da
bi
bil
to
sluga
po
njegovi
volji
.
Med
tem
pa
je
nastal
v
gostilni
prepir
in
predno
je
mogel
gospod
Muhič
od
krčmarja
zvedeti
,
ali
je
oni
lepi
konj
na
dvorišču
brambovčeva
last
,
je
nastal
pretep
,
ki
ga
je
pomiril
gospod
Muhič
s
svojo
vplivno
osebnostjo
.
Tako
je
mislil
gospod
Muhič
,
da
je
vse
urejeno
in
preskrbljeno
.
Ko
je
plačeval
krčmarju
račun
,
ni
pozabil
vprašati
,
kdo
je
bil
človek
,
ki
se
je
pretepal
z
brambovcem
.
Zvedel
je
,
da
je
to
konjarjev
sin
in
eden
največjih
konjskih
tatov
,
kakor
ga
je
bil
nazval
gospod
Muhič
že
preje
.
„
Konjarji
so
torej
vsi
konjski
tatovi
,
“
je
vprašal
gospod
Muhič
,
spomnivši
se
znanega
imena
,
ki
ga
je
bil
slišal
tudi
preje
ob
raznih
prilikah
.
„
Vsi
,
vsi
,
gospod
,
“
je
odgovoril
krčmar
,
„
a
ujeli
še
niso
nobenega
.
“
„
Potem
bo
ta
prvi
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ko
je
odhajal
.
Na
dvorišču
sta
že
stala
pripravljena
konja
in
Kozma
je
stal
pred
njima
.
„
Veš
,
da
je
to
konjski
tat
,
“
je
vprašal
gospod
Muhič
Kozmo
in
pokazal
s
prstom
v
sobo
.
„
Vem
,
“
je
odgovoril
Kozma
.
„
In
vsi
konjarji
?
“
„
Vsi
.
“
„
Potem
je
dobro
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
sedel
na
konja
.
Ko
sta
prišla
na
trg
,
je
bila
tam
velika
gneča
.
Ljudstvo
je
drlo
iz
hiš
in
gostilen
.
Gospod
Muhič
si
je
delal
s
konjem
prostor
med
ljudmi
in
je
dobro
slišal
,
kako
so
ljudje
,
ki
so
se
ozirali
po
njem
,
izgovarjali
s
strahom
in
spoštovanjem
njegovo
ime
.
Ko
je
prišel
do
čete
brambovcev
,
ki
je
stala
na
trgu
,
je
izbral
štiri
može
in
jim
ukazal
,
naj
gredo
v
krčmo
pri
„
Petelinčku
“
in
naj
zvežejo
onega
konjarjevega
sina
,
ki
jim
ga
bo
pokazal
krčmar
.
Kozma
je
pri
tem
zelo
hvaležno
pogledal
na
svojega
gospoda
,
toda
obraz
gospoda
Muhiča
je
bil
zelo
resen
in
je
ukazoval
dalje
:
„
Odvedite
ga
v
ječo
in
od
tam
ga
bodo
vtaknili
v
vojaško
suknjo
,
da
ne
bo
utegnil
krasti
konj
.
“
Vojaki
so
odšli
,
gospod
Muhič
pa
je
ponosno
odjahal
navzgor
po
trgu
.
Tam
je
našel
že
gospoda
Langerja
,
ki
se
je
ravno
pogovarjal
z
Egidom
Gusičem
.
Gospod
Muhič
je
poznal
Egida
že
z
onega
večera
na
Poganicah
in
ga
je
takoj
prijateljsko
pozdravil
.
Tudi
Egid
se
je
razveselil
gospoda
Muhiča
,
ker
je
upal
,
v
njem
najti
dobrega
prijatelja
.
Zato
je
bil
zelo
vesel
,
ko
je
začel
gospod
Muhič
z
njim
daljši
pogovor
,
izražajoč
svojo
najsrčnejšo
željo
,
da
bi
ostala
ves
čas
v
najožji
bližini
.
„
Prijateljstvo
in
zvestobo
je
težko
najti
na
svetu
,
zato
jo
moramo
ceniti
,
posebno
v
teh
časih
,
“
je
končal
gospod
Muhič
svoj
govor
in
odjahal
dalje
ob
strani
gospoda
Langerja
,
z
veseljem
opazujoč
,
kako
so
se
med
množico
dvigale
roke
,
ki
so
kazale
na
njega
.
Kar
se
je
med
tem
na
povelje
gospoda
Muhiča
dogodilo
v
gostilni
„
pri
Petelinčku
“
,
ni
ostalo
množici
neznano
;
v
gostilni
je
bil
velikanski
ropot
in
boj
,
predno
so
vojaki
izvršili
to
,
kar
jim
je
naročil
gospod
Muhič
,
in
potem
so
vedli
konjskega
tatu
po
trgu
v
sodišče
,
tako
da
so
ga
vsi
videli
.
Vsi
so
bili
s
tem
zelo
zadovoljni
,
kajti
konjarji
so
bili
po
Dolenjskem
dobro
znana
tatinska
družba
,
ki
se
je
ni
upal
nihče
zasledovati
,
ker
ni
nihče
vedel
,
kdo
je
v
tej
družbi
.
Ljudje
so
poznali
le
starca
s
temnim
,
zarastlim
obrazom
,
ki
so
ga
klicali
z
imenom
konjar
in
ki
je
prodajal
s
svojimi
štirimi
sinovi
konje
po
sejmih
.
Toda
ukradenih
konj
niso
pri
njem
našli
nikdar
;
vedeli
so
samo
,
da
ima
zveze
s
tatovi
in
da
prodaja
konje
v
Italijo
.
Ime
konjarjev
je
bilo
torej
zelo
znano
in
počasi
so
ljudje
s
tem
imenom
nazivali
vse
sumljive
ljudi
in
vse
tatvine
so
zapisovali
njim
na
rovaš
.
Zaradi
tega
so
bili
ljudje
zelo
veseli
,
ko
so
zaslišali
,
da
je
dal
gospod
Muhič
zapreti
vsaj
enega
teh
ljudi
,
seveda
so
vsi
mislili
,
da
se
je
to
zgodilo
radi
tatvine
.
Zato
so
vsi
kazali
s
prstom
nanj
,
ki
si
je
upal
poseči
po
ljudeh
,
katerih
so
se
bali
mestni
očetje
,
sodniki
in
čuvaji
.
Gospod
Muhič
je
vedel
,
da
je
s
tem
njegovo
ime
pridobilo
novo
slavo
pri
ljudstvu
,
a
ni
vedel
,
da
stoji
med
množico
tudi
starec
s
temnim
,
porastlim
obrazom
,
ki
prisega
pri
vseh
vragih
osveto
gospodu
Muhiču
in
vsem
brambovcem
.
Med
tem
so
brambovci
stali
že
v
vrstah
,
boben
je
zaropotal
in
navdušeno
pozdravljena
od
ljudstva
,
je
odhajala
četa
skozi
mestna
vrata
po
cesti
proti
Ljubljani
.
Tako
so
nastopili
brambovci
ono
slavno
pot
,
ki
je
šla
o
njej
povest
od
roda
do
roda
in
je
ostala
zapisana
za
vse
čase
v
spominu
dolenjskega
ljudstva
.
Šli
so
samozavestno
in
ponosno
,
kakor
je
o
njih
prepevala
pesem
,
predno
so
se
odpravili
na
pot
:
Kaj
smo
mi
brambovci
,
nismo
več
cagovci
,
volje
smo
židane
,
Dobro
nam
je
.
Kaj
neki
maramo
,
samo
to
baramo
:
kje
so
sovražniki
:
jih
čemo
pobit
!
Taka
je
bila
dobra
volja
brambovcev
.
Tako
so
korakali
brambovci
po
cesti
v
jasno
pomladansko
jutro
.
Navdušenost
je
polnila
njih
srca
,
radost
jim
je
sijala
z
lic.
Pozabili
so
na
vse
,
kar
so
zapustili
doma
,
in
so
si
zapeli
veselo
pesem
o
ravnem
polju
,
o
belih
cestah
,
o
zelenih
tratah
,
o
samotnih
hišicah
.
Kakor
je
pela
pesem
:
Domove
varite
,
prav
gospodarite
,
ženice
,
matere
,
stari
možje
!
Neveste
,
ljubice
,
terčmo
na
kupice
,
ko
nazaj
pridemo
,
poroka
bo
.
Vse
te
pesmi
so
slišali
že
po
zimi
,
navdušile
so
jih
takrat
in
odmevale
so
zdaj
od
gričev
ob
cesti
...
Bela
cesta
se
je
vila
med
zelenimi
griči
,
med
mladimi
lesovi
,
preko
tihih
dolin
,
skozi
radovedne
vasi
.
Tam
so
stali
ljudje
pred
hišami
in
so
pozdravljali
brambovce
svoje
domovine
.
Odločno
in
trdo
so
doneli
koraki
po
trdi
cesti
,
odločno
in
trdo
,
kakor
pesem
brambovska
:
Presvetli
cesar
vabi
nas
na
domovine
bran
,
germi
že
mesto
,
terg
nu
vas
:
k
banderom
ven
na
plan
.
Per
tim
bander
persežemo
,
na
pričo
je
nebo
,
de
,
kamor
pojde
,
pojdemo
,
veselje
nam
je
to
.
Pred
vrati
svojih
hiš
so
stali
gospodarji
,
možje
krepkih
rok
in
bodrih
misli
,
gledali
veselo
mimo
hitečo
četo
in
marsikateremu
se
je
zahotelo
,
da
bi
vzel
puško
in
šel
z
njimi
.
Na
oknih
so
držale
matere
svoje
otroke
in
kazale
na
cesto
:
„
Glej
,
brambovci
gredo
.
“
Starci
so
zadovoljno
prikimavali
:
„
Dobra
vojska
to
.
“
Med
rožami
na
okencih
so
se
skrivali
mladi
,
rdeči
obrazi
deklet
;
zapazili
so
jih
mladi
brambovci
ter
jim
dvigali
od
daleč
roke
v
pozdrav
.
Zganile
so
se
rože
na
oknu
,
zaslišal
se
je
dekliški
smeh
in
vrh
roženkravta
ali
rožmarina
je
priletel
na
cesto
.
Z
veselim
vzklikom
si
ga
je
zataknil
brambovec
za
klobuk
.
Tako
so
šli
dalje
čez
doline
in
klance
,
čez
polja
in
vasi
.
Zdaj
je
ropotal
boben
,
zdaj
je
pela
tromba
,
da
se
je
slišalo
daleč
in
odmevalo
od
gričev
naokoli
:
kjer
je
stal
človek
,
jim
je
klical
od
daleč
pozdrav
in
iz
daljave
so
prihajali
ljudje
na
obronke
ter
gledali
na
cesto
,
koder
so
šli
brambovci
.
Ko
so
odšli
iz
vasi
dalje
,
so
posedli
ljudje
skupaj
po
hišah
in
krčmah
ter
so
govorili
o
brambovcih
,
o
novi
vojski
,
o
cesarju
in
o
Napoleonu
,
o
črni
vojski
in
o
sovražnikih
.
Tako
so
šli
brambovci
:
spremljala
jih
je
vesela
pesem
in
dobra
volja
.
Solnce
je
jasno
svetilo
od
vzhoda
in
ožarjalo
pomladansko
pokrajino
ob
cesti
.
Po
drevesih
so
posedale
jate
lastavic
in
spremljale
veselo
četo
.
Vinske
gorice
so
se
vrstile
ob
poti
,
kakor
da
jih
pozdravljajo
iz
daljav
,
cerkvice
po
hribih
so
jim
pošiljale
pozdrav
,
lesovi
so
molčali
po
dolinah
kakor
polni
slutenj
.
Šumeli
so
veseli
potoki
po
lokah
in
bregovih
,
trate
in
livade
so
zelenele
ob
njih
,
vsa
zemlja
je
dihala
v
jutranjih
sapah
,
tih
šepet
je
polnil
ozračje
,
kakor
da
vsa
narava
čuti
,
da
se
bliža
pomlad
zdaj
,
ko
gredo
brambovci
na
vojsko
.
Zato
so
zbežale
vse
mračne
misli
,
zato
se
je
glasila
radostna
pesem
,
da
so
odmevali
griči
naokoli
,
zato
je
polnila
dobra
volja
navdušena
srca
,
ker
je
od
povsod
prihajala
pomlad
.
V
mladi
sili
se
je
sama
po
sebi
oglašala
pesem
,
ki
jim
jo
je
bil
zapel
Valentin
Vodnik
preje
,
nego
so
vedeli
,
da
pojdejo
na
vojsko
:
Drava
,
čigava
je
,
Soča
,
čigava
je
,
Ih
bomo
vprašali
,
Kdo
jih
če
pit
...
Ta
mlada
četa
je
bila
pripravljena
,
braniti
zemljo
od
Soče
do
Drave
...
Gospod
Langer
,
ki
je
jezdil
naprej
,
je
bil
mož
,
že
precej
prileten
in
resen
.
Zavzel
se
je
bil
resno
za
svojo
reč
in
je
danes
z
zadovoljnostjo
jahal
na
čelu
svoje
čete
.
Imel
je
med
gospodo
na
Kranjskem
in
v
sosednjih
deželah
mnogo
znancev
in
prijateljev
,
v
zadnjem
času
pa
je
njegovo
ime
postalo
znano
tudi
na
višjem
mestu
.
Odločnost
,
s
katero
je
navduševal
svojo
okolico
za
boj
zoper
Francoze
,
in
vnema
,
s
katero
je
zbiral
svojo
četo
brambovcev
,
je
pričala
dovolj
o
njegovi
ljubezni
do
domovine
in
o
vdanosti
do
cesarja
.
V
tem
je
pokazal
v
sebi
starega
vojaka
;
tudi
visoko
število
let
ga
ni
oviralo
,
da
bi
ne
bil
vodil
osebno
svoje
čete
v
boj
,
domovini
v
obrambo
,
cesarju
na
pomoč
.
Spremljalo
ga
je
nekoliko
njegovih
ožjih
prijateljev
,
ki
so
bolj
mislili
na
lepo
življenje
v
Ljubljani
nego
na
vojsko
.
Gospod
Muhič
je
jezdil
prav
pred
četo
in
si
je
hotel
takoj
prvi
dan
dobiti
pri
ljudeh
,
s
katerimi
mu
je
usoda
za
nekaj
časa
določila
skupno
življenje
,
oni
ugled
,
ki
ga
je
hotel
uživati
v
vsaki
družbi
.
Zato
je
pogosto
zadržal
konja
in
je
pustil
,
da
je
vsa
četa
marširala
mimo
njega
;
pri
tem
je
gospod
Muhič
vsakega
moža
premotril
z
resnim
,
paznim
očesom
.
Tako
je
bilo
brambovcem
kmalu
jasno
,
da
je
gospod
Langer
sicer
vrhovni
poveljnik
cele
brambovske
čete
,
da
pa
ima
gospod
Muhič
tudi
zelo
važno
besedo
;
to
jim
je
bilo
zelo
po
volji
,
kajti
o
gospodu
Muhiču
je
že
vsak
slišal
kaj
dobrega
in
veselega
.
Gospod
Egid
je
jezdil
poleg
gospoda
Langerja
in
je
gledal
po
gričih
in
daljnih
vaseh
,
ki
so
se
prikazovale
in
skrivale
med
njimi
.
Lahko
mu
je
bilo
srce
.
Spomnil
se
je
svoje
družine
in
njene
zvestobe
.
Pogladil
je
zdaj
pa
zdaj
konja
po
vratu
;
konj
je
čutil
gospodarjevo
zadovoljnost
in
je
ponosno
napel
vrat
s
košato
grivo
.
Če
je
pomislil
,
da
bo
jutri
že
v
Ljubljani
,
da
bo
videl
Alenico
in
govoril
ž
njo
,
mu
je
čudna
radost
napolnila
prsi
:
hotelo
se
mu
je
,
da
bi
izpodbodel
konja
in
zletel
naprej
naravnost
proti
Ljubljani
.
„
Da
,
da
,
domovina
sedaj
potrebuje
ljudi
,
“
je
začel
gospod
Langer
,
„
in
mi
ji
moramo
žrtvovati
vse
svoje
sile
.
Ne
smemo
gledati
vsak
nase
,
ampak
vsi
na
vse
,
ker
gre
skupen
sovražnik
proti
vsem
.
Vsak
pusti
doma
kaj
svojega
,
nihče
ni
popolnoma
sam
na
svetu
;
domovina
terja
žrtev
.
Jaz
sem
prepričan
o
gotovi
zmagi
;
poznam
naše
ljudi
.
Treba
je
le
voditeljev
in
ljudje
gredo
za
njimi
v
ogenj
.
In
to
zahteva
naša
čast
.
“
„
Sedaj
verujemo
lahko
vsi
na
zmago
,
“
je
rekel
gospod
Egid
.
„
Ni
povsod
ljudi
,
kakor
bi
bilo
treba
,
“
je
rekel
gospod
Langer
.
„
Notranjci
so
nas
prekosili
;
to
je
velikega
pomena
,
ravno
na
jugu
je
treba
zapreti
pot
.
Ako
ubranimo
oba
prehoda
čez
Goriško
in
Kranjsko
,
potem
smo
od
juga
zavarovani
;
čez
Tirolsko
Francozi
gotovo
ne
prodero
.
Ob
Donavi
je
vojska
močna
in
že
ime
nadvojvode
Karla
nam
jamči
dovolj
.
“
„
Gotovo
so
to
najlepše
nade
,
“
je
rekel
Egid
,
„
vendar
je
veliko
vprašanje
,
na
kateri
strani
stoji
Napoleon
sam
,
kajti
on
je
vajen
,
prehiteti
nasprotnika
in
ga
pobiti
,
predno
more
zbrati
vse
sile
.
To
se
pri
nas
lahko
zgodi
.
“
„
Tega
se
ni
bati
,
“
je
rekel
gospod
Langer
;
„
ako
pogledate
ta
narod
po
vaseh
,
vidite
,
da
leži
za
nami
še
velika
sila
.
Danes
je
pravzaprav
ves
narod
vojska
in
če
sovražnik
dobi
deželo
,
naroda
ne
more
vzeti
,
tu
nastane
boj
,
ki
ga
ne
prenese
noben
Napoleon
.
To
uči
Španija
.
Danes
sem
prepričan
,
da
vstane
ves
ta
narod
,
kakor
en
mož
,
kakor
hitro
se
izda
razglas
za
črno
vojsko
.
Tako
velika
je
danes
naša
sila
:
lahko
rečemo
:
nepremagljivi
smo
.
“
V
tem
je
prijahal
gospod
Muhič
v
ospredje
in
je
zadnje
besede
potrdil
z
zadovoljnim
nasmehom
:
„
O
tem
danes
nihče
več
ne
more
dvomiti
.
“
Toda
gospod
Langer
je
imel
svoje
misli
in
je
molče
odjahal
naprej
.
To
priložnost
je
porabil
gospod
Muhič
,
da
je
začel
pogovor
z
Egidom
,
ki
mu
je
čim
dalje
bolj
ugajal
;
videl
je
,
da
bo
tudi
v
vojski
treba
imeti
kakega
posebnega
prijatelja
.
Z
dosedanjim
razvojem
stvari
je
bil
gospod
Muhič
zadovoljen
.
Vinice
in
njihove
prebivalce
je
preskrbel
in
uredil
je
vso
stvar
tako
,
da
bo
prihodnji
predpust
lahko
poroka
,
če
se
med
tem
živ
in
zdrav
vrne
z
vojne
;
denarno
vprašanje
je
s
službo
pri
brambovcih
popolnoma
rešeno
;
prišlo
je
vse
ravno
v
pravi
čas
.
Kar
se
tiče
Kristjana
,
je
gospod
Muhič
presodil
tako
,
da
so
spletke
v
Ljubljani
dosegle
svoj
vrhunec
,
da
so
razmere
dozorele
in
da
je
ravno
prav
prišla
vojna
,
ki
bo
odločila
zmago
na
eno
ali
na
drugo
stran
.
Glavno
svojo
nalogo
je
pri
tem
gospod
Muhič
videl
v
tem
,
da
varuje
svojega
prijatelja
Kristjana
vsake
nesreče
.
Zato
je
komaj
čakal
,
da
bi
že
prišli
v
Ljubljano
in
njegovo
ljubeznijo
.
Med
brambovci
igra
gospod
Muhič
ono
ulogo
,
ki
mu
najbolj
pristoja
.
Tako
je
bil
sam
s
seboj
popolnoma
zadovoljen
in
je
začel
pogovor
z
Egidom
.
„
Čudno
se
mi
zdi
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ko
sta
zaostala
toliko
,
da
sta
jezdila
tik
pred
četo
,
„
res
,
čudno
se
mi
zdi
,
da
se
nisva
seznanila
že
onokrat
na
Poganicah
.
“
„
To
ste
imeli
mnogo
družbe
,
gospod
Muhič
,
“
je
odgovoril
Egid
.
„
To
je
res
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Takrat
je
bila
družba
nenavadno
vesela
.
“
„
Da
,
še
več
,
“
je
rekel
Egid
,
„
bilo
je
to
pravo
bojno
navdušenje
.
“
„
Imate
prav
,
“
se
je
posmejal
gospod
Muhič
,
„
bojno
navdušenje
je
bilo
.
Zdi
se
mi
,
da
ste
z
mrakom
odšli
,
“
je
pridejal
čez
nekaj
časa
.
„
Da
,
“
je
rekel
Egid
,
„
odšel
sem
.
“
Zadnje
besede
je
izgovoril
precej
neodločno
,
ker
tudi
niso
bile
povsem
resnične
.
Hotel
bi
bil
začeti
pogovor
o
onem
večeru
z
gospodom
Muhičem
,
ker
je
do
njega
čutil
toliko
zaupanja
;
zelo
rad
bi
bil
z
njim
govoril
o
Alenici
;
toda
ni
se
mu
zdelo
primerno
,
da
bi
govoril
takoj
prvi
dan
o
takih
rečeh
,
zato
je
rajši
rekel
,
da
je
odšel
z
večerom
domov
.
„
To
je
škoda
