svojehiše
čudno
in
grdo
večanje
in
kletev
.
Okrenivši
za
oglom
vidi
Nežo
Rožmarinko
,
na
tleh
sedečo
in
režečo
na
njegovega
najemnika
,
ki
je
veliko
palico
v
roci
držal
in
jej
pretil
.
„
Kakor
se
mi
ganeš
in
nijsi
tiho
,
pa
te
bom
še
,
tatica
ti
grda
.
Ubil
bi
te
!
“
vpil
je
najemnik
,
ki
je
bil
sicer
najpohlevnejša
duša
.
„
Pusti
me
,
ti
suša
,
ti
ječmen
,
ti
vrag
!
Če
me
še
enkrat
udariš
,
pa
ti
bom
zacoprala
,
da
ti
bodo
miši
kosti
snele
,
v
trebuhu
ti
bodo
žabe
zaredile
se
,
in
do
komolca
boš
roke
sklepal
,
in
smrti
od
boga
prosil
,
ti
lišaj
ti
!
Pusti
me
!
“
Tako
tuli
Neža
Rožmarinka
in
do
lakti
krvavo
koščeno
roko
kakor
za
ščit
drži
predse
v
zrak
.
Vidno
je
bilo
,
da
je
palica
uže
močno
padala
po
njej
.
„
Kaj
je
to
?
“
vpraša
profesor
jezno
.
„
Gospod
,
gospod
,
gospod
,
recite
mu
,
da
me
naj
pusti
,
ta
suhokostec
grdi
,
kaj
me
tepe
?
“
tuli
Neža
in
videč
,
da
je
njen
mučitelj
od
nje
proč
obrnil
svojo
pozornost
proti
prišlemu
gospodu
,
skoči
naglo
na
noge
in
beži
kacih
deset
korakov
,
tam
se
pa
ustavi
in
žuga
obema
nazaj
s
krvavo
roko
:
„
Bosta
videla
,
kaj
se
pravi
Nežo
Rožmarinovo
,
hčer
lepega
očeta
,
tepsti
!
“
„
Krasti
je
mislila
,
“
pripoveduje
najemnik
.
„
Kje
in
kaj
?
“
„
Pri
vas
notri
.
Bog
vedi
kako
je
vrata
odprla
.
Ali
spazil
sem
jo
bil
od
daleč
že
,
ko
je
v
hišo
kobacala
.
Dobil
sem
jo
,
ko
je
vaše
reči
premetavala
.
Vse
bukve
in
pisma
je
prebrskala
.
Potlej
pa
palico
v
roke
,
in
učil
sem
jo
krasti
,
da
ne
bode
kmalu
več
poskušala
.
“
„
Hu
,
ti
!
Oba
bosta
še
izkušala
,
kaj
se
pravi
mene
tepsti
,
mene
,
lepega
očeta
hčer
,
“
vpije
baba
.
„
Čakaj
me
no
!
“
pravi
mož
in
palico
zavzdigne
,
da
bi
zopet
za
njo
šel
.
„
Pretepati
je
vam
nij
treba
.
Naznanite
jo
županu
ali
sodniji
.
“
„
Mene
sodniji
?
Mene
zapirati
?
Iz
kmeta
gospod
,
najhujši
berič
!
Ali
le
počakaj
me
tudi
ti
,
našla
te
bom
,
ti
...
“
A
predno
je
prišla
vrsta
psovek
,
katero
bi
bila
Neža
spustila
na
profesorja
,
udere
njegov
najemnik
s
palico
za
njo
,
in
ona
se
spusti
v
beg
.
„
Kaj
da
se
baš
k
meni
napoti
krast
?
Na
samoti
smo
,
“
misli
si
profesor
in
sklene
pred
odhodom
sè
še
jedno
klučavnico
svojo
sobo
zapreti
.
Ni
sicer
imel
mnogo
vrednostij
v
njej
,
ali
bile
so
vendar
njemu
drage
knjige
,
zanj
zanimlivi
papirji
in
razne
stvari
,
katere
je
prinesel
bil
tu
sem
shranit
na
svoje
počivališče
,
kjer
jih
je
tudi
kot
študent
imel
.
Na
tisti
način
je
tudi
pisma
slučajno
sem
zanesel
.
„
Tako
zna
bežati
kakor
zajec
,
“
pravi
gostač
,
ko
se
sopihaje
od
kratkega
progona
vrne
.
„
Pazite
,
da
zopet
ne
pride
.
“
„
Ne
uide
mi
živa
,
če
jo
še
enkrat
dobim
,
“
roti
se
mož
,
in
menda
mu
je
bila
živa
istina
,
kajti
kmet
sovraži
najbolj
skrivno
delujočega
tata
in
zaláznika
.
Komtesa
na
Podbrezji
je
bila
čedalje
bolj
bolna
.
Govorila
je
Leonu
vedno
o
svojej
smrti
,
naročala
mu
to
in
ono
oporočbo
,
ali
trdovratno
se
je
branila
pustiti
zdravnika
k
sebi
.
„
Jaz
nijsem
bolna
,
moje
ure
dotekajo
,
gospod
bog
me
kliče
k
sebi
,
“
rekla
je
pobožna
žena
in
vsklonila
se
,
tako
da
bi
bil
človek
res
veroval
,
da
nij
bolna
,
temveč
da
jo
samo
starost
moti
.
Tisto
noč
po
dogodkih
,
katere
smo
v
zadnjih
dveh
poglavjih
pripovedovali
,
bilo
je
gospé
tako
slabo
,
da
je
stara
Barba
uže
svečo
držala
jej
,
in
celo
Matijec
nij
spal
,
dekle
so
pa
v
strahu
in
trepetu
gledale
v
veži
ena
drugo
in
Jezusa
na
pomaganje
klicale
,
ker
groza
jih
je
bilo
pred
smrtjo
,
če
pride
po
noči
v
hišo
.
Proti
jutru
jej
je
odleglo
in
,
čeravno
se
je
bila
uže
večkrat
izpovedala
,
in
je
bila
uže
previdena
z
zakramenti
za
umirajoče
,
menda
se
je
še
kaj
tacega
domislila
,
da
je
bilo
povedati
vredno
.
Zato
pošlje
Leona
po
župnika
,
če
utegne
,
naj
pride
k
njej
.
Župnika
Leon
doma
ne
dobi
.
Šel
je
bil
po
svojih
duševno-pastirskih
potih
nekam
dalje
in
pričakovali
so
ga
črez
dobro
uro
ali
poldrugo
.
Čakati
tu
tako
dolgo
nij
hotel
,
pustil
je
voz
in
hlapca
tam
,
a
sam
je
šel
peš
nazaj
.
Ni
menda
čuda
,
da
je
naredil
ovinek
na
pošto
.
Hotel
je
gredoč
slišati
gospod
Gorčev
svet
.
Prišedši
do
tja
,
je
Gorca
našel
baš
odhajajočega
po
poslih
,
ali
svèt
mu
je
dal
:
„
Za
stare
kosti
nij
nobenih
zdravil
.
Kadar
pride
,
pa
pride
.
Testament
je
v
redu
,
za
dušo
je
zmirom
skrbela
,
pride
pa
pride
,
denes
ona
,
pojutranjem
jaz
,
potlej
pa
še
vi
,
mladina
.
“
Rekel
tako
,
gospod
Gorec
,
pa
o
lepem
vremenu
nadaljeval
.
Leon
izve
,
da
sta
deklici
na
vrtu
.
Pusti
starega
in
gre
ju
iskat
.
Najde
Pavlino
samo
,
v
kolibi
na
vrtu
sedečo
.
Zdi
se
mu
baš
prav
,
ker
zdaj
je
imel
priliko
pritožiti
se
in
jo
pokarati
,
da
se
včeraj
niti
posloviti
nij
mogel
od
nje
,
ko
je
odhajal
,
in
da
je
njena
nenavzočnost
rodila
sitno
nesporazumljenje
pri
profesorji
,
pri
tem
čudneži
.
Pa
kakovo
je
našel
!
Bledo
v
lice
in
na
očeh
se
jej
je
poznala
prečuta
in
preplakana
noč
.
„
Kaj
vam
je
,
gospodična
?
“
vpraša
Leon
in
v
tem
hipu
je
bila
bolna
teta
pozabljena
.
Ona
ga
s
trudnimi
očmi
pogleda
,
hoče
se
ohrabriti
in
pravi
s
prisiljenim
nasmehom
:
„
Kaj
bi
mi
bilo
?
“
„
Da
ste
popolnem
zdravi
?
“
„
Vi
bi
me
radi
zopet
bolno
naredili
?
“
„
Vi
se
izogibljete
naravnost
odgovoriti
,
zato
mi
toliko
kakor
pritrjujete
.
“
„
Nijsem
bolna
,
“
reče
ona
resno
.
„
Potem
imate
nekaj
druzega
na
srci
,
kar
vas
teži
.
Gospodična
,
ali
ne
verujete
,
da
...
sem
jaz
vaš
najboljši
prijatelj
,
prijatelj
,
ki
bi
vse
,
pa
vse
storil
za
vas
?
Zakaj
mi
torej
ne
zaupate
?
“
„
Verujem
,
da
ste
moj
prijatelj
,
druzega
prijatelja
nemam
;
razen
gospoda
strijca
,
to
se
ve
,
ki
mi
je
pravi
oče
,
“
reče
ona
mehko
.
„
Ne
le
prijatelj
,
“
govori
on
ognjeno
,
„
to
mi
je
premalo
za
vas
,
jaz
...
“
Ona
je
bila
po
konci
skočila
,
mala
rudečica
jej
je
lepo
lice
pobarvala
in
oči
so
zopet
vsplamenele
.
„
Stojte
,
denes
tega
ne
govorite
,
meni
ne
!
“
„
Zakaj
denes
ne
?
Vsako
uro
!
Zakaj
mi
prepovedujete
denes
?
“
Ona
sede
in
mirna
,
morda
pósiljeno
mirna
,
reče
:
„
Potrpite
nekoliko
trenotkov
,
potem
boste
videli
,
da
vam
vse
zaupam
.
“
In
pripovedovala
mu
je
potem
naravnost
povest
svoje
prve
ljubezni
in
da
ga
je
včeraj
črez
več
let
zopet
videla
,
ko
prej
niti
nij
znala
,
kje
je
,
da
pa
je
njegov
spomin
vedno
čist
soboj
nosila
,
dokler
se
včeraj
nij
skalil
popolnem
,
ko
ga
je
srečala
v
tej
hiši
,
kjer
nij
mogla
prebiti
ž
njim
v
družbi
,
a
ko
je
odhajal
,
nij
mogla
drugače
,
nego
da
ga
je
počakala
,
da
bi
bila
morda
zvedela
vzroke
njegovega
vedenja
.
Zvedela
jih
nij
;
vendar
so
jasni
,
on
je
ves
drug
človek
postal
;
oni
,
ki
ga
je
ona
ljubila
,
je
za
njo
umrl
in
ga
sploh
nij
več
.
Strmeč
je
slišal
Leon
to
razkritje
.
Kako
bi
si
bil
mogel
misliti
,
da
sta
si
bila
dva
človeka
,
ki
ju
je
on
tu
našel
blizu
vkupe
in
ju
oba
spoštoval
in
ljubil
,
v
razmerji
,
ki
sega
v
vse
njegove
misli
in
upe
?
Kakó
naenkrat
se
je
izpremenila
vsa
podoba
onega
moža
pred
njegovo
dušo
!
Ni
ga
mogel
spoštovati
z
onim
srčnim
prijateljstvom
,
katero
se
mu
je
bilo
tako
naglo
vzbudilo
do
njega
.
Vendar
mu
skoro
nij
mogel
zameriti
,
da
je
tako
ravnál
,
kakor
je
,
kajti
Pavlina
je
bila
zdaj
prosta
.
In
da
si
je
v
mladej
njegovej
duši
hitro
stvarila
se
nekoliko
neprijetna
egoistično-mladeniška
misel
,
da
nij
on
prvi
,
katerega
bode
ali
je
ona
ljubila
,
imel
je
vendar
z
mladostno
hitrostjo
svoj
sklep
sklenen
,
da
je
zadovoljen
odpustiti
in
pozabiti
vse
preteklo
,
samo
da
je
v
zdanjosti
in
prihodnjosti
njegova
.
Velika
zaupnost
srčnih
stvarij
mej
dobrimi
ljudmi
prijateljstvo
in
ljubezen
vzbuja
ali
utrjuje
.
Tudi
njega
je
veselilo
in
mu
je
bil
dokaz
,
da
ga
deklica
rada
ima
,
ker
mu
je
povedala
,
kar
takó
povsem
še
nikomur
ni
,
svoje
notranje
življenje
,
in
razkrila
mu
célo
svoje
veliko
,
blago
,
zvesto
srce
,
zvesto
,
to
se
ve
,
dozdaj
druzemu
.
Ali
denes
jej
tega
nij
hotel
govoriti
.
Čutil
je
zdaj
,
da
nij
pravi
čas
.
Vprašal
jo
je
le
po
nekolikem
molku
:
„
In
pojdete
li
drevi
po
pisma
?
“
„
Pojdem
,
“
odgovori
ona
.
„
Jaz
bi
vas
prosil
:
ne
hodite
.
Pustite
mu
jih
,
pišite
mu
,
naj
jih
požgè
,
ali
naj
jih
ima
;
kar
hoče
.
On
nij
zaslužil
,
da
še
jedno
stopinjo
storite
.
“
Tako
je
rekel
;
ali
morda
je
tudi
mislil
:
bolje
je
in
rajši
vidim
,
če
se
ne
snide
več
z
njim
pred
njegovim
odhodom
.
Izbrisala
si
ga
bode
tem
lažje
iz
spomina
.
„
A
jaz
pojdem
!
On
je
včeraj
v
sobi
—
vi
ste
bili
zraven
,
jaz
ne
več
—
naročil
Matildi
,
naj
mi
pové
,
da
se
mi
ga
nij
treba
ogibati
.
Naj
vidi
,
da
se
mi
ga
res
nij
treba
,
kakor
se
mi
nij
treba
in
se
nehčem
nobenega
človeka
.
“
Ta
njen
ponos
je
bil
Leonu
zopet
skoro
da
po
volji
.
Morda
je
bilo
prav
,
da
je
baš
v
tem
hipu
prišel
hlapec
Leona
klicat
.
Prišel
je
bil
njegov
voz
z
župnikom
in
mladi
mož
je
živo
deklici
roko
stisnivši
domislil
se
—
bolne
tete
ter
odšel
,
to
se
ve
da
,
ne
pozabivši
pred
izhodom
iz
vrta
še
enkrat
nazaj
pogledati
.
Ljubo
je
jesensko
solnce
sijalo
na
žago
.
Vode
je
bilo
dovolj
,
dan
lep
,
ali
žaga
je
stala
in
Šepec
je
sedel
na
žágišči
ter
je
bil
tako
pobit
in
potrt
in
nesrečen
,
da
bi
bil
tako
strašno
zatúlil
,
kakor
stari
sivi
volk
v
gori
,
kadar
sluti
,
da
ga
zalázuje
britka
smrt
.
In
kako
ne
bi
bil
nesrečen
!
Vse
hudo
je
bilo
naenkrat
nadenj
prišlo
:
mati
je
bolna
ležala
,
hčer
je
bil
v
službo
dal
,
pa
so
mu
rekli
,
da
za
začetek
jej
mora
obleke
kupiti
,
dolg
za
najemnino
je
bil
vedno
večji
,
tista
Mreta
je
bila
v
nekem
stanji
,
v
málin
nij
imel
kaj
dati
,
móke
nij
imel
niti
za
jedno
miško
pri
hiši
,
zabéle
niti
za
en
ocvirek
,
soli
ne
,
kruha
ne
—
a
gladen
je
bil
takó
,
da
je
čutil
v
trebuhu
tako
silovito
praznoto
,
da
se
mu
je
zdelo
:
cela
graščinska
péka
hlebov
zabréške
gospodinje
Barbe
bi
imela
v
njem
dovolj
prostora
.
Zaslužka
nij
bilo
zadnje
dneve
nobenega
.
Morda
so
ljudje
,
ko
so
vedeli
,
da
ima
z
ono
zloglasno
Mreto
opraviti
,
tudi
bolj
ogibali
se
ga
in
mu
nijso
več
toliko
žagat
vozili
.
Tudi
se
nij
smel
drzniti
,
da
bi
bil
šel
kam
prosit
kake
stvari
;
vsaka
gospodinja
bi
ga
bila
odgnála
.
Kmetice
namreč
sveti
zakon
v
čislih
imajo
,
zlasti
pa
pri
druzih
ljudéh
in
pri
svojih
možévih
.
Mati
Šepčeva
pa
,
ki
bi
bila
smela
iti
kaj
k
ljudem
iz
dobre
roke
iskat
,
ležala
je
tu
notri
zelo
bolna
in
denes
jej
nij
mogel
uže
kaj
hrane
ponuditi
.
Ko
bi
umrla
,
niti
pokopati
je
ne
bi
imel
s
čim
!
Nobenega
denarja
!
Nobene
ljube
stvari
za
pródaj
!
Na
upanje
nikjer
nič
dobiti
!
„
O
Jezes
,
Jezes
,
in
sami
Bog
ti
meni
pomagaj
!
“
molil
je
Šepec
v
svojej
silni
nadlogi
in
bedi
.
„
Kaj
ti
je
?
“
oglasi
se
mu
nekdo
tri
korake
za
hrbtom
.
On
se
ozre
in
zagleda
Nežo
Rožmarinko
.
Jeza
ga
obvzame
,
da
po
svoje
zarohni
in
reče
potem
:
„
Bogá
sem
klical
,
pa
je
hudič
prišel
,
in
njegova
popólusestra
.
“
„
Da
bi
te
vzel
?
He-he
!
Bézi
,
bézi
!
Ne
,
on
ne
mara
zá-te
!
Njegova
popólusestra
tudi
ne
.
Ona
ima
rada
bolj
mlade
kot
si
ti
,
popólubrat
vrag
pa
ima
rajše
mlade
deklice
,
coprnice
,
bogatine
in
polhe
.
Slišal
?
“
„
Reci
mu
,
naj
jednega
bogatina
k
meni
pošlje
,
sóva
!
“
„
Po
kaj
?
“
vpraša
baba
,
stopi
bliže
,
sede
in
roki
okolo
svojih
kolén
ovije
.
Šepec
nič
ne
odgovori
.
„
Hočeš
denarja
?
“
vpraša
Neža
póluglasno
.
Šepec
jo
veselo
osupljen
pogleda
in
reče
:
„
Saj
ga
nimaš
?
Daj
ga
!
Posódi
mi
,
če
imaš
le
en
groš
,
dva
,
tri
,
kolikor
je
!
“
„
Hu
,
kaj
je
taka
sila
?
“
„
Če
me
devetkrat
na
glavo
postaviš
in
takó
dolgo
na
glavi
stoječega
pustiš
,
da
bodo
sodnjemu
dnevi
zvonili
,
ne
pade
ni
vinar
od
mene
.
Posodi
mi
,
če
imaš
kaj
,
Neža
.
Gotovo
in
gotovo
ti
povrnem
s
prvim
,
kar
bom
le
zaslužil
.
Mati
so
bolni
,
a
nemam
jim
kaj
dati
in
sam
sem
tudi
potreben
,
prekleto
!
Tako
se
mi
še
nikoli
nij
godilo
.
Vrag
ve
,
da
ne
!
Daj
!
Ti
vem
da
imaš
.
Ti
od
ljudij
pricopraš
in
priprerokuješ
zmirom
kak
krajcar
.
Daj
mi.
“
„
Kar
copernica
privéka
,
to
nema
téka
,
“
reče
glasno
zategnjeno
Neža
in
se
nazaj
in
naprej
zaguga
na
svojem
pritlikovem
sedeži
,
pa
potem
poje
svoj
:
„
garváj
durdáj
,
lišáj
,
lišáj
!
“
„
Če
je
sam
vrag
privékal
tvoj
denar
in
so
mu
vsi
njegovi
bratje
in
cela
hudičevinska
žlahta
pomagali
,
sèm
ga
daj
,
denar
,
če
ga
imaš
,
pravim
.
“
„
Sama
ga
nemam
,
nemam
,
nemam
,
“
momljá
Neža
pa
v
streho
gleda
.
Šepec
,
ki
je
bil
uže
upanje
dobil
,
razjezi
se
zdaj
,
ko
mu
je
zdaj
izginilo
,
in
vpije
:
„
Ti
,
kisla
nedelja
babja
ti
in
vragova
,
kaj
pa
govoriš
!
Li
greš
proč
!
Ali
bi
te
utrónil
!
“
In
udaril
bi
jo
bil
,
ko
bi
Neža
hitro
ne
bila
rekla
:
„
Čakaj
,
čaj
,
čaj
,
čaj
!
Jaz
pa
vem
,
kje
denar
dobiš
,
če
hočeš
,
“
in
bolj
tiho
pristavi
,
„
če
si
trd
mož
?
“
„
Povedi
,
kje
?
Jaz
sem
tak
,
da
pojdem
ponj
,
če
je
treba
vragu
v
brlog
.
“
„
Pa
boš
molčal
?
“
Šepec
se
zaklinja
,
da
bode
.
„
Znaš
še
udariti
,
če
je
treba
.
“
„
Kolikor
hočeš
,
treh
se
ne
bojim
,
če
jih
predse
dobim
in
če
nijsem
golopést
.
“
Neža
se
nagne
k
njemu
in
mu
pripoveduje
,
da
nocoj
pojde
oni
gospod
izza
gorice
,
ki
mu
pravijo
profesor
,
skozi
Suhi
brod
,
tu
le
gori
mimo
,
nedaleč
od
žage
.
Tam
je
na
obeh
stranéh
pota
taka
gošča
,
da
je
skoro
podnevi
tema
,
posebno
pa
popoludne
,
ko
se
solnce
umakne
nizdóli
.
Gospod
ponese
soboj
neka
pisma
,
ki
bodo
s
plavim
trakom
povita
.
Tista
imajo
veliko
denarja
v
sebi
.
Pa
tudi
gotovih
pénez
je
dobil
včeraj
na
pošti
,
sam
vrag
ve
,
koliko
.
Tega
naj
gre
Šepec
počakat
,
naj
mu
založi
jedno
gorko
preko
glave
,
da
se
bode
zvalil
po
tleh
ter
nikogar
poznal
,
in
naj
mu
potem
denar
vzame
.
Gospôda
imajo
uže
takó
preveč
denarja
.
Ubiti
ga
baš
nij
treba
;
tisto
ne
.
Le
eno
mu
založi
črez
glávo
gosposko
,
da
bode
nezavésten
,
več
ne
.
Toliko
,
da
ne
bode
vedel
,
kedaj
mu
jemlje
denar
in
pa
tista
pisma
.
Denar
bode
ves
njegov
,
pisma
pa
bode
ona
vzela
.
Kolikokrat
si
ljudje
malo
krvi
puščajo
,
ko
je
manj
treba
,
in
on
sam
se
je
uže
krvavo
prebijal
,
ko
vse
vkup
nij
bilo
pol
krajcarja
vredno
.
Šepec
se
vendar
prestraši
na
prvi
mah
.
Kar
je
bilo
v
njem
dobrega
,
to
se
vzbuni
:
„
Ne
,
ne
,
pojdi
mi
copernica
,
tolovaj
pa
nečem
biti
,
ne
!
“
„
Kakšen
tolovaj
,
saj
ga
nij
treba
ubiti
,
enpot
ga
črésni
,
pa
je
.
Veš
,
zasluži
,
nij
prida
človek
.
“
„
Tega
pa
ne
,
“
odpoveduje
on
,
a
uže
je
bil
zamišljen
.
Hudič
je
imel
uže
mali
prst
njegov
.
„
Kakor
hočeš
.
Pred
si
pa
dejál
,
da
pojdeš
vragu
v
brlog
po
denar
.
Glej
,
zdaj
se
pa
bojiš
enega
gospodka
.
Jemati
nečeš
?
Pusti
!
Gospôda
pa
ljudém
zmirom
jemlje
,
kjer
more
.
Le
pusti
!
Od
lakote
umri
,
pa
zapodili
te
bodo
sè
žage
,
ker
nemaš
štanta
s
čim
plačati
in
potlej
boš
staro
mater
oprtal
na
pleča
in
pojdeš
od
praga
do
praga
,
in
lakota
ti
bode
eno
uro
daleč
pred
teboj
z
ust
visela
,
ti
tele
neumno
.
“
Tako
govoreč
,
bila
je
Neža
vstala
in
se
je
delala
kakor
bi
hotela
z
velikim
zaničevanjem
oditi
.
„
Stoj
no
,
stoj
!
“
reče
Šepec
.
Sila
in
lakota
podira
v
njem
vse
dobre
duhove
.
„
Kedaj
pojde
tam
mimo
,
praviš
?
“
„
Drevi
pred
mrakom
,
čakati
bi
ga
imel
.
“
„
Pa
kakó
smem
?
Izpoznal
me
bode
na
mojej
lesenej
nogi
in
zatožil
,
kadar
vstane
.
“
To
je
bilo
res
.
Tega
Neža
nij
pomislila
.
Morda
jej
tudi
za
Šepca
nič
nij
bilo
,
če
ga
spozna
in
zatoži
.
Da
,
morda
je
to
celo
želela
,
ker
ljubila
ga
pač
nij
še
od
časov
tistega
slovečega
obroča
sem
ne
,
ki
jej
je
bil
nos
razbil
.
Ali
nekaj
je
morala
svetovati
,
če
je
hotela
do
pisem
priti
in
onemu
gospodu
,
ki
jej
je
s
sodnijo
žugal
,
po
Šepcu
do
živega
priti
.
Sede
zopet
in
po
kratkem
premolku
reče
:
„
Veš
kaj
?
Za
žensko
se
obleci
,
potlej
te
ne
more
izpoznati
,
ker
se
lesena
noga
ne
bode
videla
.
“
„
Kje
bi
dobil
kaj
obléči
?
“
„
Jaz
ti
prinesem
.
In
dve
buči
žganja
imam
spravljenega
,
eno
ti
tudi
prinesem
,
če
bodeš
ona
pisma
meni
dal
.
Denar
naj
bode
tvoj
.
“
„
Prinesi
obe
buči
žganja
,
“
reče
Šepec
,
ko
je
čul
o
pijači
.
Hotel
se
je
prej
opiti
,
da
bi
svojo
vragu
prodano
vest
utolažil
.
Zdajci
je
bilo
slišati
iz
žagine
izbe
sem
stok
stare
bolnice
.
Šepec
vstane
in
gre
gledat
,
kaj
je
,
a
nazaj
Neži
zašepne
:
„
Počakaj
me
še
.
“
Ko
je
otšel
v
izbo
,
raztegne
Rožmarinka
svoja
usta
skoro
blizu
do
obeh
ušes
,
vrat
podolži
napréj
,
in
sama
pri
sebi
vesela
zatuli
poluglasno
:
„
Pa
ga
imam
!
Enkrat
zamahnem
,
dva
zadenem
!
Bu-ú
!
“
Pavlina
jedno
celo
noč
nij
spala
.
Sinoči
ga
je
čakala
namreč
na
zmenjenem
mestu
,
a
—
nij
ga
bilo
,
nij
prinesel
pisem
,
ki
jih
je
bil
sam
ponudil
.
Tedaj
še
tu
se
je
norčeval
iz
nje
,
vodil
jo
za
nos
,
celo
poslednji
hip
.
To
je
bil
vendar
zadnji
in
dejanstveni
dokaz
,
kako
grozno
je
sebi
,
svojemu
srcu
in
svojej
domišljiji
krivico
delala
,
če
je
tako
dobro
hranila
lepo
misel
o
njem
,
lepo
podobo
,
če
je
tako
dolgo
čuvala
še
nekoliko
nádeje
,
da
bode
naenkrat
prišel
zopet
k
njej
v
nekdanji
ljubej
otročjesti
in
sladkosti
.
Denes
to
noč
je
umirala
,
kakor
si
je
deklica
dejala
,
zadnja
iskra
njegove
ljubezni
v
njej
,
in
taka
noč
mladim
ljudém
nij
čas
počitka
.
Poleg
te
duševne
bolesti
,
ropotali
so
nocoj
skoro
celo
noč
po
hiši
tako
,
da
bi
bila
Pavlina
drugekrati
vselej
gotovo
vstala
in
šla
gledat
kaj
je
.
Ali
nocoj
je
bila
gluha
za
ves
drug
svet
.
Pač
je
slišala
govoriti
hlapce
,
dekle
,
gospoda
Gorca
,
ali
poslušala
nij
kaj
imajo
,
sama
s
soboj
je
imela
dovolj
opraviti
,
dočim
je
njena
tovarišica
spala
trdno
spanje
zdrave
mladosti
in
brezskrbnosti
.
Poslednjej
je
v
spanji
pač
tudi
vnanji
hrum
na
ušesa
bil
,
ali
ne
tako
močno
,
da
bi
jo
bil
popolnoma
prebudil
.
Zatorej
je
zjutraj
vprašala
sestrično
:
„
Kaj
pa
so
imeli
nocoj
zunaj
,
da
je
bil
tak
ropot
?
“
„
Ne
vem
,
pojdi
vprašat
,
“
odgovori
Pavlina
.
In
res
se
Matilda
brzo
obleče
ter
gre
po
stopnicah
nizdol
.
Kmalu
pa
pribeži
nazaj
in
vsa
preplašena
pripoveduje
:
„
Nekaj
groznega
se
je
zgodilo
!
“
Pavlina
nij
mogla
vprašati
kaj
,
ali
otrpnila
je
od
strahú
prvi
hip
na
vseh
udih
.
Slutila
je
,
da
se
to
,
kar
bode
izvedela
,
tudi
nje
tiče
.
„
Sinoči
je
nekdo
pobil
onega
gospoda
,
ki
je
bil
predvčeranjem
pri
nas
,
veš
?
Zdaj
leži
pri
nas
spodaj
.
“
„
Mrtev
?
“
zavpije
tako
silno
Pavlina
,
da
se
Matilda
še
bolj
prestraši
.
„
Nij
mrtev
,
ali
zavé
se
nič
,
pravijo
,
da
ima
glavo
prebito
,
“
odgovori
Matilda
.
Hlastno
dovrši
Pavlina
svoje
obláčenje
in
hiti
po
stopnicah
doli
.
Nasproti
velikej
družinskej
izbi
je
v
manjšej
sobi
v
postelji
ležal
profesor
Vesel
v
nezavesti
.
Dekla
je
devala
mu
mrzle
ohladke
na
glavo
.
Po
postelji
je
bilo
še
okrvavljeno
od
predno
ga
je
bil
zdravnik
obvezal
,
ki
je
bil
ponoči
prišel
sem
.
Sinoči
je
bil
namreč
neki
kmet
,
ki
je
iz
málina
nesel
,
prišel
uže
kasno
na
pošto
povedat
,
da
pri
Suhem
brodu
neki
gospod
mrtev
leži
črez
pot
,
naj
gredó
z
vozom
ponj
.
Gorec
je
bil
precej
hlapce
poklical
in
sam
z
njimi
šel
.
Našli
so
profesorja
v
nezavesti
ležečega
.
Glavo
je
imel
prebito
in
krvavel
je
.
Bliže
je
bilo
pač
v
Zabrezje
,
blizu
tudi
je
bil
dom
ranjenčev
,
ali
Gorec
ga
je
vendar
soboj
dal
nesti
in
poslal
precej
po
zdravnika
.
Ta
je
rekel
,
da
nij
videti
še
,
da
bi
rana
sama
na
sebi
bila
smrtno
nevarna
,
da
pa
utegne
postati
,
ali
pokazati
se
.
Govoril
je
,
kakor
vsi
njegovi
tovariši
,
takó
,
da
nij
rekel
belo
,
nij
rekel
črno
,
povsod
si
je
puščal
kaka
vratica
,
skozi
katera
bode
mogel
smukniti
,
če
pojde
tako
ali
če
pojde
inako
.
Zabičeval
je
mir
in
zopet
mir
,
da
se
pretreseni
možgani
upokojé
,
ukazal
ne
pustiti
mu
govoriti
in
vstajati
kadar
k
sebi
pride
itd.
To
se
ve
,
da
Pavlina
nij
tega
vsega
v
en
hip
zvedela
.
Njen
duh
tudi
vsega
nij
poslušal
,
niti
ne
razumel
.
Razumela
je
le
eno
,
da
mora
vse
storiti
,
da
ga
reši
smrti
.
Umreti
ne
sme
,
le
umreti
ne
.
In
v
tacih
prilikah
je
ženski
duh
močan
.
Prevlada
in
premaga
živce
in
vso
telesno
svojo
slabost
,
a
ima
samo
svoj
cilj
pred
očmi
,
dokler
ga
doseže
,
ali
dokler
nemogoč
postane
;
potem
še
le
se
oglasi
zopet
slabost
.
Tako
je
tudi
Pavlina
spravila
družino
iz
izbe
,
prevzela
precej
vso
skrb
za
bolnika
sama
,
močila
ga
je
,
preobvezovala
,
nepremakljivo
pri
njem
bila
,
skoro
očesa
ne
od
njega
odmaknila
.
Proti
póludne
ranjenec
oči
odpre
,
začuden
jo
gleda
,
nasmehne
se
jej
tako
prijazno
,
da
jej
v
celo
dušo
seže
,
pa
se
trudi
tudi
izpregovoriti
.
„
Tiho
,
tiho
,
zdravnik
je
ukazal
mir
“
šepeče
ona
z
glasom
,
ki
mu
je
izdajal
vso
njeno
dosedanjo
ljubezen
.
On
je
tih
ostal
,
bodi
si
,
da
nij
hotel
,
ali
da
nij
mogel
izpregovoriti
,
samo
gledal
jo
je
nepremično
tako
dolgo
,
da
je
zopet
oči
zatisnil
,
zopet
nezaveden
.
„
Le
umreti
ne
,
o
bog
,
“
molilo
je
iz
nje
vse
.
In
upanje
je
v
vsem
svojem
strahu
imela
trdno
,
da
ne
bode
umrl
,
ker
se
jej
je
zdelo
,
da
ne
sme
in
ne
more
,
če
ona
prav
močno
boga
prosi
.
Zdravnik
je
popóludne
zopet
prišel
,
tipal
žilo
in
dejal
,
da
dozdaj
nij
slabše
,
če
bode
božja
volja
,
njegova
zdravila
in
dobra
postrežba
bodo
ga
kmalu
na
noge
spravile
.
„
Če
postrežba
more
pomagati
,
potem
je
dobljeno
,
“
reče
Pavlina
.
Gospod
Gorec
je
bil
ta
slučaj
šel
naznanit
sodniku
.
Soboj
je
nesel
tri
stvari
,
katere
so
na
mestu
našli
.
Obelen
smrekov
kolec
,
s
katerim
je
moral
profesor
udarjen
biti
in
ki
je
dva
koraka
od
njega
ležal
,
dalje
pa
moder
trak
,
zvezan
še
,
in
majheno
pismo
podpisano
„
Krt
“
.
Gotovo
je
napadalec
to
izgubil
.
Zlasti
pismo
je
bilo
čudna
prikazen
na
tem
kraji
,
v
tej
pustini
,
kjer
nij
še
nikdar
noben
papir
ležal
;
zato
je
vzbujalo
v
gospodu
Gorcu
vero
,
da
mora
pobojnik
kak
tujec
biti
,
ne
domač
človek
.
Vse
to
pa
je
stvari
dajalo
nekaj
skrivnostnega
,
tembolj
,
ker
so
v
žepih
profesorjevih
ves
denar
našli
,
kar
ga
je
včeraj
na
pošti
vzdignil
in
še
nekaj
več
.
To
je
dokazovalo
,
da
napad
nij
imel
roparskega
namena
.
A
kdo
bi
bil
?
To
je
bila
stvar
sodnikova
in
ta
je
zlasti
trak
in
izgubljeno
pismo
z
veščim
očesom
ogledoval
,
potem
pa
dvema
žandarjema
svoje
ukaze
dal
.
Mrak
je
svoje
črne
peruti
razgrnil
bil
po
vasi
in
župánja
je
pred
pečjo
stala
in
z
burkljami
velik
lonec
k
ognju
pristavljala
,
v
katerem
se
en
del
večerje
kuha
.
Za
njo
so
stali
njeni
otroci
in
jej
napóto
delali
,
tako
da
je
svoj
lastni
rod
klela
,
rekoč
:
„
Vendar
te
spak
!
Človek
se
še
ganiti
ne
more
,
poberite
se
mi
izpod
nog
!
Marš
v
hišo
,
k
očetu
.
“
Oče
Stremenček
je
namreč
v
hiši
pri
peči
sedel
in
roke
za
hrbtom
grel
.
Videti
ga
nij
bilo
nič
,
ker
okolo
njega
je
bilo
vse
temno
,
škoda
se
mu
je
zdelo
luč
žgati
.
Videti
je
bil
le
ogenj
iz
njegove
kratke
pipice
in
slišati
je
bilo
žurénje
starega
mačka
na
peči
pa
rahlo
grgranje
neosnažene
Stremenčkove
pipe
,
iz
katere
je
s
tako
težavo
dim
žulil
,
in
ga
z
usti
cmakaje
izpuhaval
,
kakor
bi
bil
zakrpan
meh
,
ki
teško
sapo
lovi
.
Tako
premišljujoč
vse
novice
,
ki
mu
jih
je
denes
stara
Hojka
povedala
,
ko
je
iz
laza
šel
domov
,
čuje
,
da
je
nekdo
v
vežo
prišel
in
da
žena
pravi
:
„
Le
v
hišo
pojdi
,
notri
je
.
“
Hitro
vstane
in
poseže
na
peč
,
da
bi
kakov
žveplen
klinček
dobil
in
luč
upraskal
.
Pa
je
uže
zlodej
,
kadar
človek
kake
stvari
potrebuje
,
je
ne
najde
,
drugače
se
mu
ob
nogah
opleta
,
sitnost
vražja
.
„
Luč
užgi
,
“
reče
znan
glas
,
ko
vrata
zalopne
za
soboj
.
„
A
,
ti
si
,
Neža
?
“
pravi
župan
ter
zopet
sede
.
„
Ti
lehko
v
temi
sediš
.
“
„
Nič
,
nič
!
Bašté
!
Užgi
,
da
mi
bereš
!
Prinesla
sem
ti
tacih
pisanj
,
kakoršnih
nijsi
še
nikoli
bral
,
še
ne
vem
,
če
jih
boš
znal
,
gosposka
so
.
“
„
Pojdi
,
pojdi
.
Kaj
meniš
,
da
so
gosposka
pisanja
z
drugimi
známenji
pisana
?
“
podučuje
župan
,
a
vendar
uže
iz
velike
radovednosti
,
kaj
je
Neža
prinesla
,
vstane
,
uprasne
luč
in
prižge
mastno
in
starega
prahú
sito
oljnato
lampo
na
črvojedej
starej
mizi
.
Neža
sede
za
mizo
in
vrže
préd
se
kupček
papirjev
.
Stremenček
poseže
za
zrcalo
,
izvleče
tam
iz
pratike
svoje
naóčnike
,
natakne
jih
na
suhi
nos
in
vzame
prvo
pismo
ter
čita
.
„
Kaj
se
bere
in
kako
se
govori
tam
notri
?
“
vpraša
Neža
radovedna
in
zijá
na
njegova
usta
,
kakor
da
bi
iz
njih
tihih
gibanj
hotela
uganiti
,
kar
čitati
nij
znala
.
Ali
Stremenček
se
muza
,
muza
,
odloži
prvo
pismo
,
vzame
drugo
,
bere
dolgo
in
preide
k
tretjemu
pa
se
smeje
.
„
Tako
zíni
!
Ne
boš
goblje
odprl
!
“
jezi
se
Neža
.
„
Kje
si
pa
to
dobila
?
“
vpraša
župan
.
„
Kaj
ti
mar
?
Kjer
hčem
;
ti
povedaj
,
kaj
tam
notri
zapisano
stoji
in
kaj
so
ta
pisanja
vredna
,
to
čem
vedeti
,
potlej
si
pa
zobe
gréj
.
“
„
Vredna
nijso
nič
,
več
ne
kakor
eno
pipo
tobaka
,
“
odgovori
župan
,
„
če
ne
vemo
,
čegava
so
.
“
„
Kdo
pravi
,
da
ne
vemo
?
“
vpraša
Neža
.
„
Nu
čegava
?
“
„
Povedaj
kakó
se
bere
.
“
Stremenček
nij
znal
gladko
čitati
;
temuč
jecljal
je
močno
,
zato
reče
:
„
Nu
,
take
reči
so
,
vse
vkup
nič
;
tako
neumno
,
tisto
,
ki
smo
včasi
,
ko
smo
bili
dvajset
let
stari
,
in
smo
sleparili
pod
okni
,
dekličem
pripovedovali
,
saj
veš
!
Vse
vkup
nič
.
Samo
previto
je
bolj
gosposko
,
pa
še
druge
neumnosti
.
Kje
si
pa
vendar
dobila
to
,
in
kdo
bi
bil
neki
izgubil
?
“
Predno
je
Neža
mogla
odgovoriti
,
potrkal
je
nekdo
na
malo
okno
.
Stremenček
se
spne
in
na
okno
pogleda
.
Pozna
pokrivalo
in
bajonet
se
zasveti
v
temi
.
„
Žandarm
,
“
reče
župan
,
ki
je
bil
vajen
,
da
so
se
ti
čuvaji
javne
varnosti
pri
njem
oglašali
.
Vzame
luč
,
da
bi
mu
šel
vrata
odpahnit
in
mu
po
veži
v
izbo
posvétit
.
Neža
pa
smukne
za
njim
in
odhaja
skozi
nasprotna
vežna
vrata
v
istem
hipu
,
ko
žandarm
vstopi
.
Ona
je
bila
od
nekdaj
neprijateljica
biričev
in
žandarjev
,
torej
nij
hotela
nij
hipec
s
takim
človekom
pod
eno
streho
biti
.
„
Na
svislih
bom
v
slami
pri
vas
črez
noč
;
če
vam
bo
kaj
večerje
ostalo
,
prinesi
!
“
šepne
še
materi
župánji
,
ko
mimo
nje
smukne
.
Na
mizi
so
ostala
pisma
.
Žandarm
videč
jih
takoj
prime
jedno
in
čudom
vpraša
Stremenčka
,
kaj
je
to
,
kje
ste
dobili
?
Župan
pové
,
da
je
bila
Rožmarinka
tu
,
ona
je
prinesla
to
brat
,
a
nij
nič
posebnega
:
ljubezen
in
take
mladinske
otročjesti
.
Žandarm
pisma
kar
spravi
in
vpraša
:
„
Kam
je
šla
baba
?
Moram
jo
imeti
še
nocoj
.
“
Stremenček
skoro
obledi
,
kajti
Nežo
je
on
spoštoval
kot
veščo
žensko
in
bal
se
je
torej
pomagati
pri
delu
proti
njej
.
Zato
je
rekel
:
„
I
,
bog
ve
kje
užé
bo
!
“
„
A
vendar
veste
,
kam
spat
hodi
večkrat
.
“
Stremenček
imenuje
več
hiš
.
In
nazadnje
mora
,
da-si
silno
nerad
,
ali
vendar
iz
pokorščine
do
sodnika
in
do
—
žandarma
(
on
je
bil
večji
in
oblastnejši
mož
nego
Stremenček
,
župan
sem
ali
tija
)
vzeti
kapo
s
police
in
iti
kazat
žandarmu
,
kje
bi
utegnila
Neža
ležati
.
Ali
komaj
sta
bila
žandarm
in
vredni
vaški
načelnik
zapustila
prag
zahodnjih
vežnih
vrat
,
ko
je
mati
župánja
po
prstih
tihotapila
črez
prag
na
vzhodno
stran
,
tam
pa
črez
gnojišče
in
dvor
tekla
in
gor
na
svisli
zamolklo
klicala
:
„
Neža
,
Neža
!
“
Nihče
se
ne
oglasi
,
pač
pa
se
čuje
glasno
hrkanje
.
Bábnica
je
bila
zaspala
v
slami
.
Stremenčkovka
torej
leze
po
lestvi
gori
,
tiplje
in
kliče
,
da
Nežo
dokliče
.
„
Brž
vstani
pa
béži
,
žandar
te
išče
,
vsa
tista
tvoja
pisma
je
vzel
.
“
Neža
po
konci
skoči
,
mane
si
oči
,
in
ko
jej
mati
županja
še
enkrat
z
zamolklim
glasom
nevarnost
pové
in
da
ne
sme
tu
biti
,
ker
v
vasi
bode
gotovo
kdo
povedal
,
da
večkrat
tu
pri
njih
spi
—
zakolne
Neža
prav
po
svoje
surovo
in
išče
lestve
tako
hlastno
,
da
se
jej
spesne
in
pade
na
tla
.
Samo
en
stók
je
bil
slišati
,
kajti
po
sreči
in
zaradi
gospodarske
nemarnosti
je
bilo
tudi
zdolaj
vse
polno
gnjile
slame
,
torej
je
bila
Neža
na
méhko
pala
.
„
Ali
si
se
pobila
?
“
vpraša
Stremenčkovka
.
„
Lačna
sem
,
lačna
,
“
odgovori
Neža
.
„
Prinesi
mi
dva
krompirja
.
“
„
Ni
še
mehak
krompir
,
“
odgovori
županja
,
ki
je
bila
pa
le
skopa
.
„
Naj
bode
,
kakršen
je
,
“
zadere
se
Neža
in
,
da
bi
jo
brž
od
svoje
strehe
in
v
varnost
spravila
,
leti
gospodinja
res
v
vežo
,
odstavi
lonec
s
krompirjem
in
nekaj
vrelih
nese
v
predpasnem
prtu
Neži
.
„
Av
!
“
rekla
je
ta
,
ko
se
je
opekla
,
potem
pa
spravila
jed
v
svoj
košek
in
izgubila
se
preko
vrta
v
temi
.
Stremenčkovka
je
šla
gledat
zopet
v
peč
in
potem
radovedna
na
pragu
poslušala
.
Tam
od
bližnjega
gozda
se
je
kmalu
čulo
ukanje
,
enkrat
,
dvakrat
,
potem
ne
več
.
Vsak
človek
bi
bil
mislil
:
to
je
sova
!
Ali
mati
Stremenčkovka
je
rekla
:
to
je
Neža
.
Zdaj
naj
jo
pa
le
iščejo
.
Mrtvaški
zvon
je
bil
odpél
.
„
Kdo
je
umrl
?
“
povpraševale
so
se
tri
babe
na
vasi
sè
tako
prestrašenimi
obrazi
,
kakor
da
bi
se
vsaka
bala
,
da
je
morda
ona
sama
dušo
izdihnila
v
sredi
vseh
svojih
grehov
.
„
Komtesa
je
umrla
,
“
zvedelo
se
je
kmalu
potem
in
regljale
in
ropotale
so
babe
in
uganile
:
„
Baštè
je
je
škoda
.
Dobrih
rok
ženska
je
bila
.
Molila
je
več
kakor
vsak
duhovni
,
če
nij
morda
škof
ali
papež
.
Pa
saj
je
tudi
utegnila
;
nij
imela
toliko
dela
kakor
človek
,
ki
mora
gospodinjiti
in
vse
v
roko
prijeti
,
kakor
žena
,
kakor
je
nas
katera
,
ki
ima
toliko
dela
,
da
še
umreti
ne
bode
utegnila
,
kadar
pride
na
njo
vrsta
,
kar
nas
bog
obvaruj
.
Jelite
,
ona
je
šla
gorka
v
nebesa
.
Če
ona
ne
,
pa
ne
pojde
nobena
,
prav
nobena
ne
.
“
Ko
so
bile
babe
tako
uganile
in
potrdile
,
hotele
so
se
raziti
,
ali
v
tem
hipu
se
zopet
zasliši
mrtvaški
zvon
iz
zapuščene
samotne
cerkvice
sv.
Vida
.
Kakor
bi
bil
strelo
mej
nje
spustil
,
bile
so
zopet
v
vseh
strahéh
.
Po
sreči
pride
Jamarjev
pastir
in
jim
pove
,
da
je
umrla
Šepčeva
stara
.
Žene
pa
so
se
zopet
ustanovile
v
odbor
in
sklepale
o
njeni
zveličanosti
.
Izid
posvetovanja
je
bil
ugoden
.
„
Če
je
óna
molila
,
ta
je
trpela
kakor
sama
sveta
nadloga
,
ves
živi
dan
;
večkrat
je
bila
lačna
kot
sita
ali
pa
še
sita
morda
nikoli
.
Oni
njen
Šepec
,
ta
grdin
,
ta
jo
je
v
grob
spravil
.
Ali
se
mu
bode
uže
še
vtepalo
.
A
stára
je
uže
tudi
bila
,
kaj
menite
koliko
?
In
kaj
menite
,
ali
nij
to
strašno
čudno
,
da
sta
obe
en
dan
,
obe
eno
popóludne
umrli
:
najbogatejša
in
najubožnejša
ženska
v
fari
?
Res
je
to
čudež
božji
,
da
nikdar
tacega
.
“
A
glej
!
Kakor
da
bi
bil
denes
ta
dan
posebno
velicih
novic
bogat
,
trešči
zdajci
še
tretja
mej
vaščanke
in
vaščane
zabreške
.
Čujte
!
Nežo
,
Rožmarinovo
Nežo
je
žandar
uklenil
,
ima
jo
pri
Stremenčkovih
in
jo
žene
v
ječo
,
zato
ker
je
onega
gospoda
z
gorice
skoraj
ubila
in
mu
strašno
mnogo
denarja
vzela
.
„
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
je
taka
!
Pa
jim
bode
ušla
,
še
po
potu
bode
žandarju
ušla
,
ona
je
ptica
,
take
nij
.
“
Ko
je
stari
Grahovec
drugo
izmej
teh
novic
slišal
,
domislil
se
je
,
da
bode
tu
njega
treba
.
Stari
Grahovec
je
bil
dolg
,
močnopleč
mož
,
ki
je
kljub
svojim
osemdesetim
letom
še
skoro
tako
po
konci
hodil
kakor
njegov
vnuk
,
ki
je
bil
najmočnejši
fant
pri
domačih
pretepih
na
cerkvenih
shodih
,
semnjih
in
pri
ponočnem
vasovanji
.
Gospodar
nij
bil
uže
25
let
več
,
temuč
imel
je
„
kót
“
izgovorjen
,
drugi
konec
hiše
in
jed
pri
skledi
,
če
nij
hotel
toliko
in
toliko
odmeriti
si
dati
.
On
je
bil
„
stari
“
.
Zato
je
pa
delal
kolikor
in
kar
je
hotel
.
Grahovčeva
hiša
je
bila
bogata
,
to
je
,
v
hlevu
in
v
kašči
je
bilo
polno
,
dolga
nijso
poznali
in
za
sol
je
bil
vselej
denar
.
Stari
Grahovec
je
rad
vince
pil
,
če
ga
je
imel
,
pa
poleg
tega
tudi
prej
nikoli
ni
gospodarstva
zanemarjal
.
Zdaj
je
bilo
težje
denarca
dobiti
,
zato
je
po
strani
kaj
zaslužka
iskal
,
tesal
in
mizaril
kot
samouk
razne
stvari
za
sosede
,
nabijal
sodčke
,
golidam
in
škafom
obroče
narejal
,
pa
tudi
vsem
vaščanom
zadnje
hiše
delal
,
kadar
so
ta
svet
zapuščali
,
namreč
mrtvaške
rakve
.
Rad
je
Grahovec
našteval
,
kolikim
vaščanom
je
uže
naredil
zadnje
stanovanje
:
šest
črevljev
dolgo
in
črevelj
visoko
.
Stari
Grahovec
se
domisli
,
da
je
umrla
Šepčeva
mati
préd
kakimi
petdesetimi
leti
,
ko
je
on
gospodaril
,
služila
pri
njem
in
prav
pridna
bila
.
„
Hent
,
če
Šepec
denarja
nema
,
sram
ga
bode
pó-me
priti
,
“
misli
si
vrli
starina
,
zapne
za
ogorelim
nagubančenim
vratom
gumb
svoje
debele
hodnične
srajce
,
koracá
v
hišo
in
prepričavši
se
,
da
skope
snahe
nij
blizu
,
odgrne
iz
prta
na
mizi
ležeči
hleb
in
ga
silen
kos
odlomi
pa
v
nedrije
pod
ohlapno
srajco
spusti
,
misleč
si
o
Šepci
:
„
denes
ne
bode
kuhal
,
zato
je
lačen
.
“
Potem
oprta
leseni
kovčežič
,
v
katerem
je
imel
svoje
teslo
,
balto
,
dleta
,
svedra
in
drugo
;
nasadi
na
desno
laket
svojo
žágico
,
sivo
glavo
malo
naprej
pomoli
in
potuje
po
stezi
preko
vrta
na
žago
k
Šepcu
,
rakev
delat
za
njegovo
umrlo
mater
.
Stari
Grahovec
je
dovolj
sveta
izkusil
v
svojih
osemdesetih
letih
,
da
je
ljudi
poznal
.
Tudi
o
Šepci
se
nij
motil
.
Našel
ga
je
glupo
čepečega
pred
vrati
izbe
,
v
kateri
je
umrla
mati
ležala
.
Od
samega
premišljevanja
,
kaj
bi
storil
,
nij
storil
ničesa
.
Grahovec
mu
da
najprej
kruha
,
potem
ga
izpraša
in
mu
ukazuje
:
pojdi
tja
in
tja
,
stori
in
prosi
to
in
to
,
da
bode
mati
pokopana
.
Sam
pa
je
izbral
iz
malega
kupa
desák
najprimernejše
in
je
začel
svoje
delo
.
Omračilo
se
je
bilo
,
ko
je
bil
Grahovec
,
počasen
mož
,
s
svojim
tesanjem
in
zbijanjem
gotov
,
in
je
ravno
iz
óblanja
delal
mrliču
mečje
zglavje
.
Ob
istem
času
je
tudi
Šepec
domov
prišel
in
oba
sta
dela
mrliča
v
rakev
.
Grahovec
je
začel
svoja
orodja
pobirati
in
se
je
pripravljal
na
odhod
.
„
Tako
vas
prosim
,
kakor
se
bog
prosi
,
oče
,
bodite
še
en
čas
pri
meni
;
vi
ne
veste
,
da
me
je
res
strah
,
“
reče
Šepec
.
„
Koliko
si
pa
star
?
“
smijaje
vpraša
stari
Grahovec
ter
sede
na
hlod
.
„
Strah
?
Toliko
in
toliko
mrličev
sem
uže
pomagal
spravljat
,
ali
nobeden
me
nij
še
strašit
prišel
,
verjemi
mi
,
da
ne
,
nikoli
nijsem
še
strahú
videl
,
in
ne
slišal
.
“
„
Zato
,
ker
ste
mož
,
oče
,
po
volji
božji
mož
,
zato
ga
nijste
videli
;
jaz
sem
ga
pa
slišal
na
lastna
ušesa
in
zato
mi
je
mati
umrla
,
zató
!
“
šepetá
Šepec
.
„
Kje
si
ga
slišal
?
“
vpraša
stari
,
ki
je
vendar
tudi
vsem
vražam
verjel
.
„
Na
Suhem
brodu
.
Nekaj
sem
storil
,
nekaj
strašnega
!
slišali
boste
še
;
kadar
bode
mati
v
grobu
,
pojdem
sam
zatožit
se
ali
pa
bežim
tako
daleč
,
da
me
ne
bode
nikoli
noben
človek
več
videl
.
“
„
Na
Suhem
brodu
?
A
ne
da
bi
bil
ti
onega
gospoda
pobil
,
ki
zdaj
na
pošti
leži
?
“
vpraša
Grahovec
.
„
Jaz
,
jaz
.
In
—
ko
sem
ga
udaril
,
—
tačas
—
sem
slišal
samega
hudiča
iz
gošče
tako
strašno
nad
menoj
zavreščati
,
da
sem
bežal
do
semkaj
.
Jezus
!
Kaj
tacega
nijsem
še
slišal
in
vem
,
da
sem
pogubljen
,
če
se
ne
spovem
.
Ali
ste
slišali
,
bode
li
živ
ostal
ali
umrje
?
Jaz
bi
dejal
,
da
nij
sile
zanj
,
če
ga
je
sam
hudi
duh
branil
in
me
prepodil
.
“
Ko
je
Šepec
to
izgovoril
,
skočil
je
naglo
po
konci
.
Pred
soboj
je
zagledal
žandarma
z
nataknjenim
bodalom
.
Hotel
je
preko
žage
na
drugi
kraj
vode
skočiti
in
bežati
,
ali
komaj
se
je
obrnil
,
zavpil
mu
je
tam
uže
drug
„
stoj
!
“
in
udal
se
je
.
Žandarma
ga
ukleneta
in
mu
ukažeta
z
njima
iti
.
„
Kdo
bode
mater
pokopal
?
Vsaj
tako
dolgo
bi
ga
pustili
,
“
reče
Grahovec
,
a
čuvaja
javnega
miru
in
reda
sta
imela
svoj
ukaz
,
po
katerem
sta
se
ravnala
.
Kaj
je
nju
brigal
mrlič
v
hiši
.
Pred
odhodom
reče
Šepec
starcu
:
„
Oče
,
prosite
ljudi
,
naj
mater
pokopajo
.
Kadar
me
bodo
izpustili
,
storim
vam
vse
,
kar
boste
hoteli
za
ljubo
.
“
Stari
Grahovec
se
zasmeje
na
ves
glas
,
kakor
da
bi
bil
kaj
veselega
čul
,
ter
reče
:
„
Bom
užé
,
bom
užé
,
le
brez
skrbi
bodi
,
pokopana
bode
.
Ali
kadar
bodo
tebe
izpustili
,
bodo
ljudje
povedali
ti
,
da
je
tudi
stari
Grahovec
užé
pokopan
,
tudi
,
tudi
,
ha-ha-ha
!
“
To
se
je
menda
starcu
veselo
zdelo
,
ker
smehljal
se
je
še
,
ko
je
uže
sam
sedel
na
hlodu
,
ko
sta
bila
žandarja
Šepca
odvela
.
Potem
pa
je
stari
vstal
in
šel
v
izbo
k
umrlej
.
Dotipal
je
tam
oljnato
svetilnico
in
luč
prižgal
.
A
videl
je
,
da
je
jako
malo
olja
v
njej
,
doliva
pa
nič
.
Iskaje
poslednjega
,
najde
dve
buči
,
eno
izpraznjeno
,
drugo
še
pólu
polno
žganja
.
„
Zdaj
bom
pa
užé
laže
vasovál
,
“
reče
mož
zadovoljen
,
sede
na
nizki
stolec
ob
steni
,
nastavi
bučo
in
se
nagrgrá
žgane
pijače
.
Ko
odstavi
,
hvaleč
prikima
z
glavó
,
pa
,
bučo
s
silnimi
svojimi
prsti
objemajoč
,
zacmaka
.
Ko
je
dve
uri
kasneje
luna
vzhajala
in
posvetila
v
izbo
,
bila
je
oljnata
svetilnica
dogorela
,
samo
mesečina
je
razsvetljala
izbo
:
skozi
jedno
okno
svit
upirajoč
na
bledo
upalo
lice
mrtve
stare
Šepčeve
matere
,
skozi
drugo
pa
osemdesetletnega
deda
Grahovčevega
,
ki
je
na
svojem
stolci
bil
zadremal
,
vedno
z
glavo
cincal
in
hrbet
krivil
,
pa
ga
zopet
vzpostavljal
.
In
ko
bi
bil
ta
ali
onej
izmej
nas
ta
prizor
videl
,
pa
čul
otlo
ukanje
sov
nad
žago
,
lajanje
lisice
z
bližnjega
Suhega
broda
,
koža
bi
se
mu
bila
zježila
in
bežal
bi
bil
,
ne
čakaje
Grahovca
,
ki
je
bil
baš
vzbudil
se
,
ker
bi
bil
skoro
sè
stola
omahnil
,
in
mu
je
bila
prazna
buča
z
rok
pala
.
Ni
se
domislil
,
kje
je
.
Tipajoč
je
storil
tri
korake
in
dotipal
v
temi
—
mesec
je
baš
za
oblačkom
plaval
—
mrliča
in
rakev
,
katero
je
bil
naredil
pred
mrakom
.
Zdaj
je
znal
,
kje
stoji
.
„
Kam
sem
neki
svojo
škatlo
in
žago
prislonil
?
“
to
je
bila
jedina
misel
,
katera
je
v
tem
prizoru
moža
obvzela
.
Začne
torej
—
ker
je
bil
pozabil
,
da
je
zunaj
izbe
ostavil
svoje
orodje
—
ob
steni
tipati
,
ali
pri
tem
opazi
,
da
ga
noge
ne
nosijo
prav
trdno
.
„
Hudika
,
“
razjezi
se
,
„
poiščem
pa
potlej
,
kadar
se
bo
dan
naredil
...
Še
olja
nema
pri
hiši
,
pa
umrje
.
“
Rekši
leže
po
trdi
ozkej
klopi
,
dene
komolec
pod
glavo
in
že
spi
.
Z
ranjencem
je
šlo
hitro
na
bolje
,
bolj
hitro
,
nego
je
zdravnik
sodil
.
Prve
dni
je
bila
Pavlina
noč
in
dan
pri
njem
,
potem
pa
,
ko
se
je
okreval
,
prihajala
je
bolj
po
redko
vprašat
po
njegovej
želji
,
drugo
postrežbo
je
imel
od
poslov
.
Kako
je
bil
ranjen
in
zakaj
,
vedel
je
Vesel
zdaj
sam
.
Sodnik
je
bil
uže
prišel
k
njemu
,
narejal
protokol
ž
njim
in
pri
tej
priliki
je
Vesel
zvedel
,
da
ga
je
na
prigovor
Neže
udaril
Šepec
,
katerega
je
zopet
Neža
,
ob
tistej
uri
v
hosti
skrita
,
prepodila
,
da
je
nekova
pisma
dobila
,
katera
so
mu
obljubili
nazaj
poslati
.
Da
so
ta
pisma
v
tujih
rokah
,
to
se
mu
je
zdaj
močno
sitno
zdelo
.
Zdaj
,
—
rečemo
.
Bil
je
namreč
ves
drug
človek
postal
,
mehak
,
dober
z
vsakim
,
prijazen
,
hvaležen
.
Lehko
bi
se
bil
uže
prenesti
dal
v
svoje
stanovanje
,
zdravnik
je
uže
dovolil
bil
,
a
vendar
se
je
dal
od
gostoljubnega
gospoda
Gorca
,
da
si
prvič
nij
bil
dobrega
vtisa
nanj
naredil
,
rad
pregovoriti
,
da
je
ostal
še
na
pošti
.
In
tako
nahajamo
Leona
pri
njem
,
kateri
ga
je
,
izvzemši
one
dni
,
ko
je
s
pogrebom
stare
tete
komtese
imel
posla
,
vsak
dan
obiskal
.
„
O
,
hvala
vam
,
da
ste
prišli
.
Dobro
ste
mi
storili
,
kar
sem
vas
prosil
,
“
reče
Vesel
Leonu
,
ko
ga
zopet
pred
soboj
vidi
,
podprè
obvezano
glavo
in
pripoveduje
,
kako
je
dobil
odpust
za
celega
pol
leta
,
več
nego
je
treba
,
da
se
ozdravi
,
da
bode
torej
mogel
ostati
do
predpusta
in
tedaj
navzočen
biti
pri
Leonovem
svatovanji
,
če
ga
le
ta
ne
bode
zaradi
smrti
stare
tete
na
kasneje
preložil
.
„
Tudi
brez
smrti
moje
tete
ne
bi
bilo
mogoče
,
“
reče
Leon
hladno
,
ker
bralec
bode
uganil
,
kaj
mu
je
na
misel
prišlo
,
namreč
ono
,
kar
mu
je
bila
Pavlina
zaupala
.
„
Vi
včasi
o
tej
zadevi
niste
tako
hladno
mislili
,
“
ugovarja
profesor
sè
smehom
.
„
Morda
se
mi
zdaj
za
to
z
ogovorom
izgibljete
,
ker
sem
vam
tudi
jaz
včasi
preosorno
o
tem
predmetu
govoril
.
Sram
me
je
skoro
malo
,
ali
resnici
na
ljubo
vam
moram
povedati
,
da
sem
zadnje
dni
svoje
bolezni
nekoliko
spremenil
misli
.
“
„
Gledé
žensk
?
“
„
Tudi
.
A
poleg
tega
tudi
sploh
sem
se
svojega
pesimizma
skoro
sramovati
začel
.
Zdi
se
mi
,
da
filozofija
o
slabosti
sveta
vendar
nij
prav
zdrava
.
In
če
je
,
ne
mara
da
,
meni
v
mladosti
starši
prijatelj
nekoliko
tega
mišljenja
vlil
,
ne
bi
hotel
,
da
bi
vi
meni
kasneje
za
enacega
kaj
imeli
zahvaliti
se
.
“
„
Prav
veseli
me
,
ko
vas
slišim
tako
govoriti
,
ali
...
“
„
Ne
veste
zakaj
?
No
,
spominjam
se
,
da
ste
mi
nekoč
,
ko
sem
mislil
,
da
se
to
jesen
zadnjikrat
vidiva
,
o
svojem
ženitovanji
govorili
.
Vem
,
kako
sem
vam
odgovarjal
.
Tačas
vaše
neveste
še
nijsem
poznal
.
Pozneje
sem
...
slišal
več
in
uganil
...
Zdaj
,
ko
me
je
ta
čudna
osoda
doletela
in
sem
tu
bolan
ležal
,
videl
sem
,
kaj
dobra
ženska
premore
.
Obe
deklici
,
sosebno
starejša
...
vam
namenjena
...
stregli
sta
mi
,
kakor
bi
jima
brat
bil
,
in
to
s
tako
ljubeznivostjo
,
kakoršne
je
vendar
res
le
sama
ženska
zmožna
.
Povem
vam
,
da
boste
srečni
ž
njo
.
Blago
srce
mora
imeti
.
Če
ima
tudi
kako
napako
,
no
:
meni
se
zdaj
zdi
,
da
dobrota
odvaga
vse
drugo
po
dvojno
.
“
Tako
je
profesor
govoril
,
mehko
in
nenavadno
,
pa
Leona
nič
pogledal
,
nego
v
strop
zrl
in
nazaj
položeno
glavo
z
obema
rokama
objemal
si
.
Leonu
je
bilo
baš
prav
,
da
ga
profesor
ni
gledal
.
Kajti
on
je
imel
jako
različnih
čutov
in
misli
na
kopo
.
Videl
je
,
da
se
prijatelju
stara
ljubezen
in
mladost
povrača
,
slišal
pa
,
da
mu
lastno
ljubezen
ponuja
,
videl
,
da
izgubi
svojo
nado
,
a
zopet
radoval
se
,
da
v
tem
prijatelju
nahaja
vendar
blago
dušo
.
—
To
so
bili
vtisi
lepi
,
veseli
,
pa
tudi
—
smešnosti
jim
nij
manjkalo
.
„
In
,
ne
vem
,
če
sem
vam
uže
povedal
ali
ne
,
“
nadaljuje
profesor
,
„
jaz
sem
to
deklico
poznal
uže
prej
kot
študent
,
pred
osmimi
leti
.
Človek
bi
jej
ne
poznal
,
da
je
mogoče
toliko
let
.
“
„
Vem
dobro
,
“
odgovori
zdaj
Leon
glasno
.
„
Veste
?
Kaj
veste
?
“
vpraša
profesor
in
se
skloni
v
postelji
.
„
Da
ste
imeli
prej
znanje
z
njo
,
“
odgovori
Leon
in
se
nehote
nekako
pikro
nasmehne
.
„
Kdo
vam
je
to
povedal
?
“
„
Ona
.
“
„
Sama
?
A
kako
je
pripovedovala
?
“
„
No
,
da
sta
si
dopisovala
nekdaj
,
vi
in
ona
,
a
vi
ste
potem
Obmolknili
,
in
do
letos
ste
bili
izginili
zanjo
.
“
„
Tako
!
“
reče
profesor
,
leže
na
zglavje
nazaj
in
molči
.
Obmolči
tudi
potem
,
ko
Leon
začne
druge
reči
govoriti
,
tako
da
poslednji
zapazi
,
da
je
dobro
oditi
.
Zunaj
sreča
Leon
gospoda
ekspeditorja
Kompleza
,
ki
hoče
po
površnem
malo
prijaznem
pozdravu
mimo
iti
.
Sploh
je
bil
Komplez
še
bolj
malobeseden
in
nezadovoljen
tu
na
pošti
in
je
svojemu
prijatelju
lovcu
celo
misel
razodel
,
da
pojde
proč
,
drugam
.
Leon
ga
vpraša
,
kje
sta
gospodični
.
„
Ka
jaz
vem
?
“
odgovori
Komplez
neuljuden
.
Tudi
Leon
je
stavil
uže
večkrat
to
vprašanje
z
večjim
zanimanjem
nego
denes
in
odšel
bi
bil
brez
iskanja
gospic
in
slovesa
od
njiju
,
ko
ne
bi
bila
dva
nova
gosta
v
vežo
stopila
in
ga
pozdravila
kot
stara
znanca
:
sodnik
in
baron
Bremern
.
„
A
,
gospod
Retelj
,
on
mora
tudi
slišati
tisto
mesto
,
pokažite
.
“
Tako
govoreč
se
baron
obrne
k
sodniku
in
ta
mu
s
smehljajem
izroči
nekaj
papirjev
.
„
A
to
se
more
in
sme
le
mej
prijatelji
pokazati
;
pojdimo
tu
noter
h
Gorcu
,
“
reče
sodnik
in
vsi
stopijo
v
veliko
pritlično
izbo
.
Tam
je
bila
slučajno
Matilda
.
Baron
je
,
pismo
v
rokah
držeč
,
niti
zagledal
nij
bil
,
temuč
na
sredi
izbe
stoječ
,
z
zavzdignjeno
roko
klical
:
„
poslušajte
,
klasično
,
“
In
zdajci
je
začel
čitati
visokoleteče
,
hladnim
in
nezanimanim
ljudem
—
kakó
bi
rekli
—
malo
„
pametno
“
mesto
ter
se
je
na
konci
branja
naglas
smejal
ter
vprašal
:
„
Ali
nij
lepa
pisma
dobival
ta
kislo-obrazni
profesor
?
“
„
Meni
se
ne
zdi
tako
smešno
,
kar
ste
čitali
,
“
reče
Matilda
vsa
rudeča
od
nevolje
in
odide
.
Tudi
Leon
je
bil
nevoljen
.
On
je
vedel
,
kdo
je
ta
pisma
pisal
.
„
Jaz
menim
,
da
se
morajo
ta
pisma
lastniku
nečitana
nazaj
dati
,
“
reče
on
.
„
Res
,
res
,
“
izpregovori
sodnik
,
čigar
indiskretnost
je
bila
vsega
kriva
,
in
baron
je
brez
ugovora
dal
si
pismo
iz
rok
vzeti
,
ker
nij
mu
bilo
prav
,
da
je
Matilda
jezna
nanj
proč
šla
.
V
tem
hipu
pride
Gorec
.
Njemu
sodnik
pisma
izroči
,
naj
jih
da
profesorju
.
Gorec
pogleda
pisma
,
odstavi
od
očesa
in
zopet
pristavi
bliže
,
pa
vsklikne
Pavlini
,
katera
je
bila
baš
po
stopnicah
doli
prišla
:
„
Deklica
,
pisava
teh
pisem
,
katera
je
gospod
sodnik
prinesel
,
je
prav
taka
kakor
tvoja
,
vendar
nij
li
?
“
„
Je
,
moja
,
“
odgovori
Pavlina
odločno
ter
mu
vzame
pisma
iz
rok
in
se
vrne
po
stopnicah
,
sicer
silno
zarudela
,
ali
s
ponosom
.
Vsi
so
naredili
dolge
obraze
.
Gorec
je
obrvi
stisnil
skup
,
a
takoj
obrnil
se
in
klical
vina
,
vabeč
gospode
,
naj
sedejo
.
Sodnik
in
baron
sedeta
,
Leon
pak
se
poslovi
.
Nihče
ga
nij
zadrževal
,
ker
položaj
je
bil
vsem
nevšečen
.
Baron
je
bil
dvakrat
osramočen
,
Gorcu
je
bila
cela
reč
neprijetna
uganka
,
sodnik
je
pa
videl
,
da
je
nediskretno
ravnal
.
Leona
je
imela
po
potu
domov
le
ena
misel
.
Ona
je
bila
zanj
izgubljena
.
Poleg
vsega
druzega
,
kar
je
prej
in
denes
slišal
in
videl
—
priznala
je
ona
sama
denes
ognjene
one
besede
ljubezni
,
pisane
druzemu
,
za
svoje
,
in
kakò
priznala
!
Na
njo
ni
bilo
več
misliti
mu
.
Ne
moremo
reči
,
da
bi
bil
obupaval
in
grizel
se
,
zato
je
bil
sploh
prezdrava
natura
.
Tudi
mu
cela
stvar
nij
prišla
prenanagloma
.
Ali
toliko
kakor
vsak
nas
,
imel
je
tudi
Leon
samoljubja
in
sebičnega
samospoštovanja
,
da
ga
je
propadanje
njegovih
upanj
vendar
peklo
.
Ko
je
tako
razmišljal
po
potu
domov
in
domá
,
prišel
mu
je
tudi
prizor
na
misel
,
kako
odločna
in
lepa
je
bila
denes
Matilda
,
ko
je
svojega
ženina
,
barona
,
tako
zavrnila
.
Profesor
je
bil
vstal
in
se
izprehajal
po
vrtu
.
Skozi
okno
je
ves
čas
pazila
nanj
Pavlina
in
srce
jej
je
silno
bilo
.
Prečitala
je
bila
nekoliko
svojih
pisem
in
to
jo
je
razburilo
.
Mej
pismi
je
bilo
tudi
jedno
ne
od
njene
roke
.
Ni
ga
prečitala
,
da
si
jo
je
radovednost
vlekla
.
Hotela
mu
ga
je
nazaj
dati
,
a
nij
imela
poguma
,
stopiti
predenj
.
Tako
jo
je
strah
pred
svojo
slabostjo
in
premagovanje
same
sebe
zadrževal
ves
ta
dan
in
večer
v
njenej
sobi
.
Tudi
se
je
bala
strica
Gorca
srečati
in
izpraševana
ali
morda
celo
grajana
biti
.
Zato
je
rekla
,
da
je
bolna
in
da
hoče
sama
biti
.
Drugi
dan
zjutraj
nekdo
na
njene
duri
potrka
.
Profesor
vstopi
.
„
Rekli
so
mi
,
da
se
sme
in
more
k
vam
,
in
zato
sem
prišel
pred
svojim
odhodom
zahvaljevat
se
vam
za
skrb
in
potrpljivo
postrežbo
,
katere
nijsem
zaslužil
od
vas
.
“
Ona
zarudi
pa
se
obrne
proč
in
,
na
mizici
iskaje
,
govori
:
„
Včeraj
sem
dobila
od
vas
pisma
.
“
„
Slišal
sem
,
žal
mi
je
,
da
iz
drugih
rok
...
“
„
To
mi
je
vseeno
...
Ali
eno
pismo
nij
moje
,
tu
ga
imate
nazaj
.
“
Vesel
pogleda
.
Bilo
je
malo
Krtovo
pismo
.
„
Ste
ga
li
čitali
?
Tiče
se
vas
,
“
reče
profesor
in
jej
v
zadregi
kakor
mladenič
ponuja
list
nazaj
.
„
Mene
se
tiče
?
“
vpraša
ona
,
vzame
list
in
ga
bere
.
„
Krt
?
“
„
Tisti
,
ki
je
vam
nasproti
stanoval
.
“
„
In
to
je
o
meni
pisano
?
Vam
?
“
„
O
vas
.
“
„
In
...
vi
ste
verjeli
,
vi
...
verjamete
to
,
“
sopne
ona
preberavši
.
„
Nijsem
li
prav
storil
,
ko
sem
veroval
,
nij
li
denes
treba
verovati
,
Pavlina
?
“
Ko
je
slišala
to
mehko
vprašanje
,
svoje
ime
iz
njegovih
ust
,
zvrtelo
bi
se
jej
bilo
skoro
v
glavi
,
list
jej
je
na
tla
pal
,
ona
pa
je
z
vzklikom
:
„
Ne
!
Ne
!
Franc
!
“
skočila
k
njemu
in
se
ga
oklenila
,
položila
mu
glavo
na
rame
in
se
zjokala
.
Kdo
bi
bil
verjel
?
Prej
tako
resna
človeka
dva
,
sedela
sta
zdaj
dve
uri
vkup
kakor
otroka
dva
.
Tako
mnogo
sta
si
bila
uže
povedala
,
ali
še
vedno
sta
imela
neizčrpljiv
vir
pripovedovanja
.
Célo
veliko
in
osodno
nesporazumljenje
,
nastalo
iz
morda
dobromišljene
a
bridke
intrige
pesimističnega
prijatelja
in
morda
,
(
kakor
so
kazala
različna
znamenja
,
deklici
stoprav
zdaj
jasno
)
materinega
privoljenja
v
to
intrigo
,
—
bila
sta
že
pojasnila
si
,
odskočila
na
druge
stvari
,
pa
zopet
vračala
se
.
A
kadar
je
bil
otročji
jezik
mej
njima
na
videz
pri
kraji
,
našla
so
se
usta
:
prav
kakor
mladina
dela
.
Potem
jej
je
on
povedal
,
da
je
v
njeno
sobo
prišel
uže
z
nejasnim
namenom
govoriti
ž
njo
,
tudi
ko
bi
ono
slučajno
v
njena
pisma
izgubljeno
pismo
,
ne
bilo
dalo
povoda
razjasnjenju
.
Ona
pa
je
rekla
,
da
se
jej
je
zdelo
,
ko
mu
je
stregla
,
da
je
še
nekaj
ljubezni
