neodseva
li
ljubezen
,
prava
,
istinita
ljubezen
iz
njegovih
oči
?
..
In
jaz
?
..
Me
ne
sili
li
srce
k
njemu
,
ga
ne
ljubim
mar
tudi
jaz
?
"
Omagovala
je
,
vdajala
se
je
že
,
a
hkrati
ji
polete
misli
v
preteklost
nazaj
,
hkrati
se
spomni
onega
razposajenega
,
živega
dečka
,
ki
jo
je
v
njenih
otročjih
letih
tolikrat
mučil
,
in
srce
se
ji
napolni
s
čuti
,
ki
jih
je
gojila
nekdaj
do
tega
dečka
...
Ne
,
ne
,
samo
tega
dečka
je
ljubila
,
tega
dečka
in
mladeniča
,
ki
je
bil
postal
iz
tega
dečka
!
Bila
je
hipoma
vsa
druga
.
Streznila
se
je
spet
za
hipec
ter
se
zavedla
popolnoma
nevarnosti
,
v
kateri
se
je
nahajala
.
»
Ne
,
ne
,
ne
!
«
vzklikne
na
glas
in
se
začne
iznova
upirati
.
Toda
njenemu
napadovavcu
je
bila
pošla
potrpežljivost
.
Krepko
jo
porine
naprej
,
da
se
je
opotekla
v
spalnico
.
Njegova
odločnost
jo
navda
z
novim
strahom
.
In
zdaj
je
začelo
učinkovati
vse
skupaj
:
zaspanec
,
pijača
,
duševni
boj
in
strah
,
pa
razne
vonjave
,
s
katerimi
je
bil
prenasičen
zrak
po
sobi
;
vse
to
jo
je
premamilo
tako
,
da
se
ji
začne
temniti
pred
očmi
...
Mrzel
pot
ji
je
vstajal
po
čelu
...
Klicati
je
hotela
na
pomoč
,
a
glas
ji
ni
hotel
več
iz
grla
...
omotica
je
postajala
hujša
...
vse
je
plesalo
okrog
nje
...
Hkrati
začuti
,
da
je
nečejo
več
držati
noge
;
začne
se
loviti
z
rokama
po
zraku
,
iskajoč
opore
.
»
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
pomagaj
!
«
vzdihne
še
,
nato
se
zgrne
tema
nad
njo
,
in
nezavestna
se
zgrudi
na
bližnji
divan
...
Nekako
sredi
maja
1866.
leta
—
v
onih
časih
se
godi
ta
povest
—
je
bilo
v
Dolgi
vasi
vse
pokoncu
.
Niti
najstarejši
ljudje
niso
pomnili
niti
ne
slišali
,
da
bi
bili
kdaj
vojaki
tod
nastanjeni
,
zdaj
pa
se
je
imelo
to
zgoditi
.
Ker
se
je
pripravljala
Avstrija
v
tistih
dneh
na
dveh
straneh
za
boj
,
je
bilo
sklicanega
nenavadno
mnogo
vojaštva
skup
,
tako
da
ga
niso
mogli
vsega
spraviti
po
mestih
pod
streho
,
ampak
so
morali
posamezni
oddelki
tudi
na
deželo
vun
,
in
sicer
časih
celo
v
kraje
,
ki
so
bili
od
glavnega
mesta
dokaj
oddaljeni
.
Tako
je
prišlo
tudi
v
Dolgo
vas
krdelo
vojakov
s
stotnikom
,
nadporočnikom
in
dvema
poročnikoma
.
Na
vasi
,
zlasti
pred
prodajalnico
Tržačanke
,
je
stalo
polno
radovednežev
,
ki
so
strmeč
opazovali
prihod
vojakov
ter
gledali
,
kako
so
se
jim
odkazovala
stanovanja
.
Med
gledavci
je
bil
tudi
Končnik
.
Stal
je
razkoračeno
in
oblastno
ter
namežikaval
po
svoji
stari
navadi
.
Poleg
njega
je
slonel
na
podboju
prodajalniških
vrat
Albin
.
Bil
je
videti
nekam
resen
in
zamišljen
,
kakor
bi
mu
prihod
vojakov
ne
bil
nič
kaj
po
volji
.
Tem
veseleja
pa
je
bila
Brigita
,
ki
je
stala
tik
njega
na
pragu
ter
z
odprtimi
ustmi
in
žarečimi
očmi
zrla
po
vasi
,
nestrpno
čakajoč
,
koga
bodo
nastanili
pri
njih
.
Da
bo
to
kak
častnik
,
o
tem
ni
dvojila
,
ker
je
bila
njih
hiša
vendar
ena
boljših
.
»
Ah
,
da
bi
le
nadporočnik
prišel
k
nam
!
«
je
vzdihovala
,
ne
meneč
se
za
to
,
da
jo
je
slišal
Albin
,
s
katerim
je
bila
zadnjo
nedeljo
že
drugič
oklicana
.
»
Ali
si
opazil
,
Albin
,
kako
lep
in
brhek
je
?
..
Ah
,
vidiš
ga
spet
tam
?
..
Naravnost
sem
prihaja
!
..
Glej
,
kako
ponosno
stopa
!
..
Prav
gotovo
je
plemenitega
rodu
!
..
Najmanj
kak
baron
,
ti
rečem
!
..
Eh
,
kaj
pa
se
obotavlja
in
ustavlja
tam
!
..
Aha
,
zdaj
pojde
spet
!
..
Vidiš
,
vidiš
,
ali
nisem
rekla
?
..
Naravnost
proti
nam
jo
maha
!
«
Brigita
je
odskakovala
od
tal
,
kakor
razposajen
otrok
,
ploskala
z
rokami
,
pa
se
nasmihavala
prihajajočemu
častniku
,
kakor
bi
bila
stara
znanca
.
Albin
pa
je
zrl
v
tla
,
bled
od
sramote
in
jeze
...
Brigita
se
ni
varala
.
Nadporočnik
je
imel
stanovati
pri
njih
.
Dospevši
do
gruče
,
ki
je
stala
pred
prodajalnico
,
stopi
naravnost
pred
Brigito
,
se
ji
predstavi
kot
pl.
Moser
in
jo
v
preprijaznih
besedah
vpraša
,
če
jim
bo
v
veliko
nadlego
,
ker
bo
moral
nekaj
časa
prebivati
pri
njih
.
»
Ah
,
prosim
lepo
,
gospod
nadporočnik
,
nikakor
ne
,
nasprotno
!
«
je
odgovarjala
Brigita
vsa
iz
sebe
od
veselja
.
Potem
pa
se
obrne
proti
materi
,
rekoč
:
»
Mama
,
mama
,
slišiš
,
mama
!
Kam
naj
denemo
gospoda
nadporočnika
?
..
Jaz
mislim
,
ona
soba
na
vrt
bi
bila
najpripravneja
...
Ali
imate
radi
razgled
na
vrt
,
gospod
nadporočnik
?
«
»
Zelo
rad
!
«
potrdi
on
in
se
elegantno
pokloni
.
»
Oh
,
torej
pojdite
pa
kar
z
mano
,
da
Vam
pokažem
!
«
Izrekši
pelje
častnika
skoz
prodajalnico
v
vežo
in
potem
v
prvo
nadstropje
.
Ko
sta
bila
vrh
stopnic
,
reče
spet
:
»
Videli
boste
,
prav
čedna
sobica
!
..
Poleti
,
kadar
je
hujša
vročina
,
spim
navadno
jaz
v
njej
,
zakaj
hladna
je
..
Pa
tako
tiho
in
mirno
je
tam
..
Oh
,
in
iz
vrta
prihaja
tako
prijeten
duh
gori
!
..
Ali
ljubite
rože
,
gospod
nadporočnik
?
«
»
Oh
,
zelo
,
gospodična
!
«
»
Oj
,
to
je
prav
!
Prekrasne
vrtnice
imam
!
«
»
Morda
katera
celo
zame
cvete
?
«
vpraša
nadporočnik
in
se
ji
vljudno
nasmehlja
.
»
No
,
kajpada
!
..
To
se
razume
samo
ob
sebi
!
..
Malo
temno
je
,
kaj
ne
da
,
na
hodniku
?
To
okno
odprem
...
Tako
,
zdaj
je
precej
bolje
!
..
No
,
in
tu
je
Vaša
sobica
,
glejte
!
«
Odprla
je
vrata
majhne
,
a
čedno
opravljene
sobice
ter
obstala
na
pragu
,
zvedljivo
ga
pogledovaje
.
»
O
to
je
krasno
!
«
reče
on
in
stopi
v
sobo
.
»
Ali
Vam
je
res
všeč
?
«
vpraša
ona
vsa
srečna
.
»
Prepričani
smete
biti
,
gospodična
,
da
se
mi
niti
sanjalo
ni
,
da
bi
me
čakalo
v
tej
vasi
tako
prijetno
stanovanje
.
«
»
Sicer
pa
,
«
nadaljuje
Brigita
,
»
če
bi
česa
manjkalo
,
kar
povejte
,
in
preskrbeli
Vam
bomo
.
Postelja
,
mislim
,
bo
dovolj
mehka
...
To
omaro
pa
izpraznimo
takoj
,
da
shranite
Vi
svoje
stvari
notri
..
No
,
in
sicer
—
česa
bi
bilo
še
treba
?
«
Skrbno
se
ozre
okrog
,
pri
tem
pa
ji
zastoje
oči
v
ogledalu
.
Prestraši
se
,
ko
zapazi
,
da
je
v
vsakdanji
obleki
.
Zardi
nekoliko
in
reče
:
»
Oprostite
,
da
sem
se
Vam
pridružila
taka
!
..
Malo
nenadoma
ste
prišli
...
Ah
,
kaj
boste
pač
mislili
o
meni
?
«
In
hitela
je
popravljati
si
lase
ter
zravnati
nekoliko
obleko
po
sebi
.
On
pa
stopi
k
njej
ter
ji
reče
intimno
:
»
Gospodična
,
prosim
Vas
,
ne
imejte
nepotrebnih
skrbi
!
Dražestna
ste
,
in
če
bi
bili
še
v
slabejši
obleki
!
..
Verjemite
mi
,
dražestna
!
«
In
položil
ji
je
obe
dlani
na
njeno
lice
,
ji
dvignil
žareči
obraz
nekoliko
na
kvišku
,
jo
pogledal
globoko
ter
ji
pošepetal
:
»
Ali
ste
čuli
?
..
Dražestna
,
dražestna
!
«
Vedel
je
takoj
,
da
ima
opraviti
z
dekletom
,
ki
mu
ne
bo
zamerilo
take
predrznosti
.
Albin
pa
je
spodaj
nestrpno
čakal
na
Brigito
,
se
jezil
ter
grizel
v
ustne
.
Vojaštvo
je
bilo
prineslo
novo
življenje
v
Dolgo
vas
.
Sicer
so
bili
vojaki
sami
trdi
Nemci
,
toda
vaščani
,
veseli
,
da
jih
je
bila
doletela
tolika
čast
,
so
bili
prijazni
z
njimi
,
kolikor
se
je
dalo
.
Zato
je
nastalo
kmalu
jako
prijateljsko
razmerje
med
prišleci
in
prebivavci
vasi
.
Posebno
zavzete
za
vojake
pa
so
bile
ženske
—
ne
samo
mlade
,
temveč
tudi
stare
,
dasi
oboje
pač
iz
različnih
vzrokov
.
Zakaj
so
se
dekleta
ogrevala
za
brhke
mladeniče
v
lični
vojaški
opravi
,
je
jasno
.
Dekleta
so
pač
dekleta
in
naj
bodo
ista
doma
iz
Dolge
vasi
,
ali
pa
že
od
kjerkoli
!
A
tudi
starejše
ženice
so
bile
dobre
vojakom
.
Marsikatera
mati
,
ki
je
imela
sina
pri
vojakih
,
si
je
brisala
potihem
solze
,
kadar
so
marširali
vojaki
k
vajam
,
in
zdelo
se
ji
je
,
da
stori
dobro
svojemu
sinu
,
ako
postreže
kateremu
izmed
njih
.
Tako
so
se
počutili
tuji
mladeniči
že
precej
prve
dni
prav
dobro
v
tem
kraju
in
akoravno
so
umeli
oni
vaščane
baš
tako
malo
kakor
vaščani
nje
in
so
se
sporazumevali
drug
z
drugim
le
po
znamenjih
,
ki
so
si
jih
dajali
z
rokami
ali
kakor
že
bodi
,
se
je
vnelo
vendar
v
marsikateri
hiši
med
vojaki
in
domačinci
istinito
prijateljstvo
,
ki
je
bilo
zlasti
prvim
na
korist
.
Sicer
pa
se
tudi
o
vojakih
ni
moglo
trditi
,
da
bi
bili
samopašni
.
Marsikateri
je
poprijel
,
kadar
mu
je
dopuščal
čas
,
za
kako
domače
delo
,
hoteč
se
na
ta
način
izkazati
hvaležnega
za
to
,
da
so
ga
klicali
k
jedi
.
Baš
radi
tega
pa
,
ker
se
je
godilo
vojakom
v
Dolgi
vasi
tako
dobro
,
so
bili
tudi
precej
živi
in
razposajeni
in
so
počenjali
vedno
kaj
takega
,
da
je
bilo
Dolgovaščanom
v
veselje
in
zabavo
.
Zlasti
zadovoljni
so
bili
s
prihodom
vojakov
gostilničarji
in
lastniki
prodajalnic
,
zakaj
svoj
živ
dan
niso
iztržili
toliko
,
kakor
tiste
dni
.
Nikjer
pa
ni
šla
kupčija
tako
dobro
,
kakor
pri
Tržačanki
.
Deloma
je
bilo
to
pripisovati
temu
,
da
je
stala
Tržačanke
hiša
sredi
vasi
,
torej
na
najugodnejšem
mestu
,
deloma
pa
temu
,
da
sta
se
znali
Brigita
in
njena
mati
sukati
okoli
ljudi
vse
drugače
,
nego
drugi
gostilničarji
in
prodajalničarji
.
Kadar
ni
bilo
vojaških
vaj
,
je
bilo
pri
Tržačanki
zmeraj
vse
natlačeno
.
V
prodajalni
in
v
večji
gostilniški
sobi
se
je
trlo
vojakov
in
tudi
domačinov
,
ki
so
se
iz
radovednosti
pogosto
mešali
med
vojake
,
v
posebni
sobi
pa
so
bili
zbrani
skoro
zmeraj
vsi
častniki
,
kolikor
jih
je
bilo
prišlo
v
Dolgo
vas
,
poleg
domačih
odličnikov
.
V
tej
sobi
pri
častnikih
se
je
Brigita
najrajše
mudila
.
Pa
tudi
častniki
so
jo
kaj
radi
trpeli
poleg
sebe
.
Zlasti
nadporočnik
pl.
Moser
ji
je
zatrjeval
opetovano
,
da
mu
ne
diši
ne
jed
ne
pijača
,
če
mu
je
ne
prinese
ona
;
zakaj
odkar
so
bili
prišli
vojaki
,
so
imeli
pri
Tržačanki
tudi
natakarice
,
da
se
ni
mogel
nihče
pritoževati
radi
postrežbe
.
Brigita
je
tem
besedam
brez
pomisleka
verjela
in
je
bila
že
po
preteku
nekaj
dni
tako
domača
z
nadporočnikom
,
da
je
posedala
poleg
njega
,
mešala
namesto
njega
karte
,
sukala
in
mu
prižigala
cigarete
ter
se
sploh
vedla
proti
njemu
,
kakor
da
je
njen
zaročenec
,
ali
pa
brat
njen
.
Albin
ni
bil
slep
.
Zapazil
je
takoj
,
kaka
nevarnost
mu
preti
in
kak
tekmec
mu
je
nastal
v
tem
nadporočniku
.
A
tolažil
se
je
s
tem
,
da
ima
biti
v
kratkem
v
tretje
oklican
z
Brigito
...
»
Ko
sva
poročena
in
jo
imam
doma
pri
sebi
,
«
si
je
mislil
potihem
,
»
se
mi
ne
bo
bati
ničesar
več
.
«
Toda
kako
osupne
,
ko
mu
Brigita
opomni
:
»
Albin
,
poroko
bova
morala
za
nekaj
časa
še
odložiti
,
zakaj
dokler
so
vojaki
tukaj
,
ne
morem
pustiti
matere
same
.
Če
sva
tudi
oklicana
,
to
nič
ne
stori
,
saj
oklici
veljajo
za
dalje
časa
.
«
Albin
je
hotel
ugovarjati
,
toda
tudi
Brigitina
mati
je
bila
za
to
,
da
se
poroka
odloži
.
Albin
je
bil
užaljen
in
ni
prišel
nalašč
nekaj
dni
doli
v
vas
.
Upal
je
,
da
ga
bo
Brigita
pogrešala
in
da
mu
bo
izporočila
kaj
,
toda
varal
se
je
.
Preveč
je
imela
opraviti
s
svojim
nadporočnikom
,
da
bi
se
bila
menila
zanj
.
Albin
je
divjal
po
gozdu
kakor
blazen
tista
dva
dni
...
Nikjer
ga
ni
trpelo
dolgo
,
in
zdaj
je
zavil
v
to
,
zdaj
v
nasprotno
stran
.
Noge
so
ga
bile
zanesle
tudi
k
studencu
,
a
odondod
je
pobegnil
še
hitreje
,
nego
od
kod
drugod
,
zakaj
spomnil
se
je
ondi
Rezike
,
in
ta
spomin
mu
je
obujal
neprijetne
občutke
.
Zavedal
se
je
,
da
je
ravnal
napak
,
ko
je
zavrgel
ono
zlato
srce
,
toda
še
vedno
je
bil
preponosen
,
da
bi
bil
to
sam
sebi
priznal
,
in
se
je
izkušal
otresti
misli
,
ki
so
mu
težile
srce
.
Sicer
pa
bi
bil
zdaj
manj
v
stanu
,
odreči
se
Brigiti
,
nego
kdaj
poprej
...
O
saj
se
je
zaklinjal
,
da
je
ne
pogleda
več
,
da
je
ne
vzame
za
ženo
.
A
to
so
bile
samo
besede
,
besede
,
v
istini
je
bila
stvar
vsa
druga
!
..
Da
,
ko
bi
nadporočnika
ne
bilo
in
ko
bi
bil
prepričan
,
da
ga
Brigita
ljubi
in
da
bi
plakala
za
njim
,
ako
bi
jo
pustil
,
potem
bi
bil
že
še
storil
kaj
takega
!
Ker
pa
je
slutil
,
da
se
njena
ljubezen
obrača
k
drugemu
,
ker
se
je
moral
bati
,
da
se
mu
izneveri
,
že
njegovo
samoljubje
ni
dopuščalo
,
da
bi
se
ji
bil
odpovedal
tebi
nič
meni
nič
.
Čimbolj
ga
je
navdajal
srd
,
da
je
bila
taka
proti
njemu
,
tem
strastneje
mu
je
plamtelo
srce
zanjo
.
Dva
dni
je
zdržal
brez
nje
,
tretji
dan
ni
mogel
več
in
je
šel
spet
v
vas
...
Namenil
se
je
bil
pač
,
da
bo
govoril
resno
besedo
z
njo
ter
jo
opozoril
na
to
,
kaj
mu
je
dolžna
,
a
niti
do
tega
ni
prišlo
,
dasi
je
imel
lepo
priliko
za
to
,
ker
je
bil
dospel
k
njej
ob
času
,
ko
ni
bilo
častnikov
tamkaj
.
Izmislil
si
je
bil
že
naprej
ves
pogovor
,
ki
ga
bo
imel
z
njo
,
a
si
ga
je
bil
sestavil
na
podlagi
čisto
napačnih
domnev
,
in
to
mu
je
mašilo
zdaj
usta
.
Pričakoval
je
,
da
se
bode
Brigita
vsaj
delala
,
kakor
bi
ga
bila
pogrešala
,
in
da
se
bo
delala
užaljeno
radi
njegove
odsotnosti
;
a
namesto
tega
se
mu
je
kazala
popolnoma
ravnodušno
in
ni
niti
besedice
črhnila
o
stvari
,
ki
naj
bi
mu
bila
dala
povod
,
da
bi
si
bil
olajšal
dušo
.
Vse
to
ga
je
zmedlo
tako
,
da
jo
je
ogovoril
dokaj
nerodno
:
»
Kakor
vidim
,
sem
ti
prišel
še
prehitro
!
«
»
Prehitro
?
..
Zakaj
?
«
vpraša
ona
razmišljena
.
»
Vsaj
pogrešala
me
nisi
ta
dva
dni
.
«
»
Ka-aj
?
..
Že
dva
dni
te
ni
bilo
?
..
Ha
,
lepo
se
brigaš
ti
za
svojo
nevesto
!
..
No
,
če
si
že
zdaj
tak
,
kaj
šele
bode
!
«
Zasukala
je
stvar
hitro
tako
,
da
ni
mogel
uporabljati
svojega
orožja
.
In
ko
bi
bil
mogel
očitati
on
njej
,
očitala
je
ona
njemu
.
In
zadela
ga
je
tako
,
da
se
mu
je
videlo
potrebno
se
opravičiti
.
»
Nisem
te
hotel
motiti
!
«
reče
z
zamolklim
glasom
.
»
Mene
—
motiti
?
«
povzame
ona
,
čudeč
se
.
»
Kdaj
pa
sem
ti
še
rekla
,
da
me
motiš
?
«
Toda
Albinu
je
bilo
preveč
praznih
besedi
.
Priti
je
hotel
stvari
do
jedra
,
zato
reče
naravnost
:
»
Brigita
,
zakaj
si
taka
?
Ljudje
mi
pripovedujejo
čudne
reči
o
tebi
!
«
To
zadnje
ni
bilo
res
,
zakaj
z
nikomur
ni
govoril
o
tem
.
Ona
je
slutila
laž
in
je
bila
baš
radi
tega
še
bolj
razjarjena
.
Srdita
ga
vpraša
:
»
Kaj
ti
pripovedujejo
ljudje
o
meni
?
Govori
jasno
!
«
»
Da
se
pečaš
preveč
s
častniki
.
«
Albin
si
je
oddehnil
,
ko
je
izgovoril
te
besede
.
Ona
pa
se
je
zagrohotala
na
ves
glas
ter
rekla
:
»
Da
se
pečam
preveč
s
častniki
?
Kdo
pravi
to
?
Če
jim
strežem
,
storim
to
pač
iz
posebnega
vzroka
!
Ali
naj
jih
mar
odganjam
od
hiše
?
..
Ne
,
tako
abotna
nisem
!
Častniki
so
kavalirji
,
ki
ne
gledajo
na
denar
!
In
čim
več
denarja
puste
pri
nas
,
tem
bolje
zame
in
—
zate
!
Razumeš
ti
to
?
..
Moja
mati
ne
ponese
ničesar
v
grob
!
Vse
,
kar
ima
,
bo
enkrat
moje
in
nemara
tvoje
!
Kaj
hočeš
še
torej
?
..
Da
posedam
pri
častnikih
,
to
menda
samo
na
sebi
ni
še
nič
hudega
!
..
Stori
pa
še
ti
to
!
Igraj
z
njimi
,
radi
te
sprejmo
v
svojo
družbo
!
Jaz
mislim
,
da
bi
ti
bilo
celo
na
korist
,
ako
bi
občeval
nekoliko
s
častniki
.
O
ti
ne
veš
,
kako
fino
in
galantno
se
znajo
vesti
ti
ljudje
!
Zlasti
pa
nadporočnik
!
Pri
vsakem
gibljaju
se
pozna
temu
človeku
,
da
je
plemenite
krvi
!
To
ti
je
kavalir
od
nog
do
glave
!
Si
ga
videl
že
kdaj
,
kako
jaha
?
Ah
,
to
ti
je
prekrasno
,
ti
rečem
,
kadar
se
spusti
v
dir
!
In
kako
ti
je
z
mano
prijazen
,
akoravno
sem
mu
takoj
izpočetka
povedala
,
da
sem
nevesta
!
..
Sploh
mora
biti
ta
človek
iz
imenitne
in
bogate
hiše
!
Kadi
ti
zmeraj
najfinejše
smodke
,
in
njegova
soba
je
zmeraj
polna
najboljšega
tobačnega
duha
!
..
Pa
igrati
ga
moraš
videti
enkrat
!
..
Njemu
je
za
stotak
toliko
,
kolikor
tebi
za
desetico
!
..
Z
naj
mirnejšo
krvjo
ga
položi
pred
onega
,
kateremu
ga
je
izgubil
...
Ah
da
,
pri
vojakih
se
še
dobe
elegantni
ljudje
!
..
Pa
da
ti
nisi
bil
vojak
,
Albin
?
«
»
Oče
so
me
oprostili
!
«
reče
ta
z
naivnim
glasom
.
Brigitino
brbljanje
ga
je
zmotilo
tako
,
da
ni
vedel
,
pri
čem
je
.
»
Kaka
neumnost
!
«
nadaljuje
Brigita
.
»
Jaz
mislim
,
da
bi
se
ti
krasno
podajala
častniška
obleka
.
Ah
da
,
Albin
,
zares
škoda
,
da
nisi
ti
kak
častnik
!
Kako
lepo
bi
bilo
,
če
bi
ti
sablja
rožljala
ob
strani
.
Jaz
ne
vem
,
kako
je
to
,
a
meni
kar
srce
utriplje
in
leteti
moram
vselej
v
vežo
,
kadar
gre
naš
nadporočnik
po
stopnicah
dol
ter
pusti
,
da
mu
sablja
odskakuje
od
stopnice
do
stopnice
.
«
Albin
prebledi
.
Premagan
od
gneva
in
srčne
bolesti
zaječi
:
»
Brigita
!
«
»
No-o-o
?
«
»
Ti
ljubiš
—
nadporočnika
!
«
Brigita
pa
se
zasmeje
spet
iz
vsega
grla
in
reče
:
»
Odkod
pa
ti
to
veš
,
hahaha
!
..
O
ti
abotnež
ti
!
..
Kaj
ti
ne
hodi
na
misel
?
«
»
Zakaj
potem
govoriš
tako
?
«
»
Kako
govorim
?
..
Kakor
pač
mislim
!
..
A
kaj
je
na
tem
?
..
To
se
vidi
,
da
si
—
ljubosumen
!
«
»
Saj
ne
tajim
tega
!
..
A
povej
mi
,
povej
mi
jasno
in
odkrito
,
če
nimam
vzroka
za
to
?
«
»
Oh
,
Albin
,
Albin
!
..
Sem
li
oklicana
z
nadporočnikom
,
ali
s
tabo
?
«
Izrekši
stopi
k
njemu
,
mu
položi
roke
okoli
vrata
ter
ga
poljubi
goreče
,
strastno
,
kakor
že
dolgo
ne
.
To
je
Albina
potolažilo
.
Temu
poljubu
je
verjel
in
se
je
skoro
sramoval
,
da
je
bil
tako
izdal
svojo
slabost
.
A
verjel
bi
ne
bil
,
če
bi
bil
vedel
,
kaj
se
je
bilo
dogodilo
dobro
uro
,
preden
je
bil
prišel
k
Brigiti
.
Nadporočnik
pl.
Moser
je
imel
navado
,
da
je
po
kosilu
malo
legel
,
kadar
mu
je
pripuščal
čas
.
Brigita
,
ki
jo
je
zanimalo
vse
nadporočnikovo
početje
tudi
v
najmanjših
potezicah
,
je
kmalu
vedela
to
.
In
ker
je
iskala
vedno
prilike
,
da
bi
prišla
v
dotiko
z
njim
—
zakaj
znal
ji
je
šepetati
tako
prijetne
in
laskave
reči
na
uho
,
da
bi
ga
bila
najrajša
zmeraj
poslušala
—
je
iztikala
ob
takem
času
kaj
rada
po
hodniku
.
In
res
sta
se
bila
že
tri
ali
štirikrat
sešla
na
ta
način
z
nadporočnikom
,
ne
da
bi
bil
ta
natanko
prepričan
o
tem
,
da
se
mu
Brigita
nalašč
nastavlja
.
Pošalil
se
je
torej
le
nekoliko
z
njo
,
jo
pogladil
po
njenem
polnem
,
žametastem
licu
,
jo
prijel
nekoliko
čez
pas
,
pa
se
ločil
spet
od
nje
...
Njegovi
pogledi
so
pričali
,
da
bi
šel
rad
še
dalje
,
pa
da
ni
še
popolnoma
prepričan
o
tem
,
bi
li
imel
njegov
poizkus
zaželjeni
uspeh
.
Ko
pa
sta
bila
trčila
spet
danes
skup
na
hodniku
,
se
je
bralo
nadporočniku
na
obrazu
,
da
se
hoče
nečesa
lotiti
.
Bil
je
nekako
resen
,
kar
sicer
ni
bila
njegova
navada
.
Vihal
si
je
neprenehoma
brke
,
kakor
bi
hotel
prikriti
s
tem
svojo
zadrego
.
Počasi
se
je
bližal
Brigiti
,
ki
je
pri
mali
mizici
prelagala
perilo
,
pa
pazljivo
se
oziral
okrog
,
ni
li
kje
kakega
človeka
.
Prepričavši
se
,
da
sta
sama
,
stopi
k
njej
,
ji
položi
desnico
okrog
pasa
ter
jo
privije
nase
.
Rekel
ni
nobene
besedice
,
a
pogledal
jo
je
globoko
,
pomenljivo
,
in
ustnice
so
se
mu
zgibale
v
nervoznem
smehu
.
Ona
je
zardela
malce
,
a
se
mu
ni
odtegnila
,
nasprotno
,
njemu
se
je
zdelo
,
kakor
bi
se
bila
sama
še
tesneje
privila
k
njemu
.
Burno
kipenje
njenih
bohotnih
prsi
mu
je
pričalo
,
da
se
ne
drevi
po
njenih
žilah
kri
nič
manj
divje
,
kakor
po
njegovih
.
Nekoliko
časa
postoji
tako
poleg
nje
,
potem
pa
reče
z
zamolklim
,
otožnim
glasom
:
»
Brigita
,
Vi
ste
torej
nevesta
?
«
»
Oh
,
da
!
«
odgovori
ona
z
malomarnim
glasom
,
kakor
hi
hotela
reči
:
»
Kaj
pa
de
to
?
«
On
je
dobro
razumel
njen
odgovor
in
si
tolmačil
popolnoma
prav
naglaševanje
njenih
besedi
.
Oči
se
mu
zaiskre
,
strastno
se
je
oklene
ter
reče
:
»
In
če
ste
tudi
nevesta
,
kaj
ne
da
,
gospodična
,
mene
imate
vendar
le
tudi
malo
rada
?
«
»
Imam
,
imam
!
«
hiti
ona
zatrjevati
ter
upre
željno
svoje
žareče
oči
vanj
.
Več
mu
ni
bilo
treba
vedeti
.
Poljubil
ji
je
najprej
roko
,
potem
lice
,
končno
pa
je
pritisnil
poljub
tudi
na
njene
polne
,
rdeče
ustne
...
In
kako
rada
je
trpela
to
!
Kadarkoli
je
pl.
Moser
pripovedoval
v
poznejših
časih
svojim
tovarišem
interesantne
dogodke
svojega
življenja
,
se
ni
nikdar
zgodilo
,
da
bi
se
ne
bil
spomnil
tudi
doživljaja
tistega
dne
...
In
kadar
je
govoril
o
Brigiti
,
ni
nikdar
pozabil
pristaviti
:
»
Rečem
Vam
,
take
ženske
nisem
videl
svoj
živ
dan
!
Ne
prej
ne
pozneje
mi
ni
prišlo
nič
podobnega
nasproti
!
«
Od
tistega
dne
je
bila
Brigita
še
večkrat
sama
z
nadporočnikom
skupaj
.
Navzlic
temu
je
zatrjevala
Albinu
pri
vsaki
priliki
svojo
gorečo
ljubezen
in
neomajno
zvestobo
...
Albin
,
akoravno
potolažen
,
je
smatral
vendar
za
potrebno
,
vpoštevati
Brigitin
nasvet
ter
se
približati
častniški
družbi
.
To
ni
bilo
tako
težko
,
ker
so
se
bili
tudi
že
drugi
vaški
dostojanstveniki
seznanili
s
častniki
.
»
Tako
jo
bom
imel
vsaj
vedno
pred
očmi
,
«
si
je
mislil
Albin
in
se
je
predstavil
še
tisti
večer
zbranim
častnikom
.
Sprejeli
so
ga
jako
prijazno
,
in
zlasti
nadporočnik
pl.
Moser
se
je
prizadeval
,
prepričati
ga
o
svoji
naklonjenosti
.
»
Čast
mi
je
,
zares
izredna
čast
!
«
mu
je
zatrjeval
z
nosljajočim
glasom
.
»
Vi
ste
torej
ženin
naše
ljubeznive
hišne
hčerke
?
..
Čestitam
,
čestitam
!
..
Malo
takih
deklet
na
svetu
—
tako
lepih
in
—
krepostnih
!
..
Da
,
malo
,
hehe
,
meni
verjemite
!
..
Gospodična
,
tudi
Vam
čestitam
na
takem
ženinu
!
Zares
—
prekrasen
par
!
«
Ker
je
bil
Albin
že
v
druščini
častnikov
,
tudi
ni
hotel
zaostajati
za
njimi
,
in
sicer
v
nikakem
oziru
.
Kadil
je
zdaj
najboljše
smodke
,
pil
to
,
kar
so
pili
častniki
,
ter
kartal
z
njimi
.
Brigita
pa
mu
je
izrazila
večkrat
svoje
zadovoljstvo
radi
tega
.
»
Tako
je
prav
,
Albin
!
«
mu
je
pošepetala
časih
na
uho
.
»
Če
se
postavljajo
ti
,
zakaj
bi
se
ti
ne
?
«
Navzlic
temu
pa
je
sedela
vendar
le
vedno
poleg
nadporočnika
.
Njemu
je
razvrščevala
karte
,
njemu
točila
vino
v
kozarec
,
njemu
vila
ter
prižigala
cigaretke
.
Albinu
je
silila
kri
v
glavo
,
in
kolikorkrat
je
vzkliknila
Brigita
:
»
Gospod
nadporočnik
,
oh
,
gospod
nadporočnik
!
«
mu
je
bilo
vselej
,
kakor
bi
mu
bil
porinil
kdo
nož
v
srce
.
Nadporočnik
je
slutil
,
kaj
se
godi
v
Albinu
,
zato
se
je
obrnil
večkrat
s
kako
prijazno
opazko
proti
njemu
,
hoteč
ga
pomiriti
.
A
vselej
ni
dosegel
svojega
namena
.
Albin
je
domneval
,
da
ni
naravna
ta
izredna
prijaznost
in
da
se
skriva
za
njo
nekaj
zanj
neprijetnega
.
Bil
je
časih
jako
ozlovoljen
in
razkačen
.
Pil
je
več
,
nego
mu
je
prijalo
,
vsled
tega
je
slabo
igral
in
izgubljal
.
Nekega
večera
so
kartali
pozno
v
noč
,
in
odbila
je
bila
že
enajst
ura
,
ko
Albin
plača
svoj
račun
ter
se
poslovi
.
Hotel
se
je
izmuzniti
,
ko
baš
Brigite
ni
bilo
v
sobi
.
Jezila
ga
je
spet
ves
večer
,
in
bil
je
preveč
razdražen
,
da
bi
se
bil
mogel
posloviti
od
nje
.
Toda
ko
je
bil
že
zunaj
,
priteče
za
njim
.
Vedela
je
,
kaj
mu
ni
bilo
prav
.
Da
bi
izbrisala
slabi
vtisk
svojega
počenjanja
,
se
ga
oklene
tesno
,
ga
poljubi
goreče
ter
pripomni
:
»
Ne
smeš
zameriti
,
če
sem
prijazna
z
onimi
!..
Častniki
nam
dajejo
lep
zaslužek
,
in
če
hočemo
,
da
ne
gredo
kam
drugam
,
moramo
pač
tako
ravnati
z
njimi
!
«
»
Ali
je
res
to
edini
vzrok
tvoje
prijaznosti
?
«
vpraša
Albin
nezaupno
.
»
No
,
če
ti
rečem
!
..
Moja
častna
beseda
!
«
Šele
zdaj
je
vrnil
Albin
Brigiti
poljub
.
A
ko
so
se
vežna
vrata
za
njim
zaprla
,
se
mu
je
zazdelo
,
kakor
bi
se
bil
nekdo
porogljivo
zasmejal
.
Otožen
,
potrt
,
sam
s
seboj
zdvojen
se
je
vračal
domov
...
Odslej
je
bojeval
Albin
hude
dušne
boje
.
Čimbolj
je
preudarjal
,
čim
natančneje
je
premišljal
o
raznih
stvareh
in
znamenjih
,
ki
so
se
prikazovala
njegovim
očem
,
tem
bolj
se
mu
je
vsiljevalo
prepričanje
,
da
Brigita
ni
ženska
,
ki
ga
osreči
.
Neki
glas
mu
je
rekel
,
da
drevi
v
pogubo
,
ako
se
ne
otrese
v
kratkem
njene
oblasti
.
In
časih
se
je
resnično
trudil
,
da
bi
si
izrval
njeno
podobo
iz
srca
,
toda
vedno
zopet
se
je
moral
prepričati
,
da
je
njegov
napor
zaman
,
da
je
preveč
navezan
na
to
demonsko
žensko
bitje
.
Bil
je
enak
ponočnemu
metulju
,
ki
si
je
že
opetovano
prismodil
peroti
ob
goreči
sveči
,
pa
se
le
ne
more
odtegniti
privlačni
sili
plamenovi
,
pa
le
še
vedno
sili
v
ogenj
,
ki
mu
donese
prej
ali
slej
pogubo
...
V
tem
boju
je
prišel
do
zaključka
,
da
brez
Brigite
ne
more
živeti
,
in
se
je
vdal
nekakemu
obupu
.
Mudil
se
je
odslej
še
več
v
vasi
,
pil
in
igral
in
kadar
je
prišel
čas
,
ko
je
bilo
treba
iti
domov
,
se
kar
ni
mogel
ločiti
od
Brigite
.
Njegova
razvneta
domišljija
mu
je
stavila
vsakovrstne
fantome
pred
oči
.
Kakor
hitro
je
bil
sam
na
poti
proti
domu
,
in
to
zlasti
ponoči
,
se
mu
je
pojavljal
prizor
za
prizorom
pred
očmi
,
eden
bolj
razburljiv
nego
drugi
.
Videl
je
,
kako
se
stiskata
in
poljubujeta
nadporočnik
in
Brigita
,
in
na
ušesa
mu
je
donel
njiju
porogljivi
smeh
...
On
pa
je
besnel
in
divjal
spričo
takih
halucinacij
...
Spal
je
malo
,
a
še
tistikrat
so
ga
plašile
grozne
sanje
...
Ko
pa
je
prišel
drugi
dan
spet
v
vas
,
je
iznova
pil
in
vlival
vino
vase
,
da
bi
utešil
strašno
bol
,
ki
mu
je
morila
srce
...
Vse
to
ni
moglo
ostati
brez
slabih
posledic
.
Trpelo
je
vsled
nepravilnega
življenja
na
eni
strani
njegovo
zdravje
,
na
drugi
strani
pa
so
postajale
vsled
tega
,
ker
je
s
popivanjem
in
igranjem
potrošil
dan
na
dan
mnogo
denarja
,
njegove
gmotne
razmere
čimdalje
neznosnejše
.
Albin
je
imel
že
nekaj
časa
sem
plačano
službo
.
Ko
je
bil
naznanil
očetu
,
da
se
namerava
oženiti
,
se
mu
je
hotel
umekniti
.
Dal
se
je
upokojiti
,
a
je
obenem
poskrbel
za
to
,
da
je
bil
imenovan
sin
na
njegovo
mesto
.
Prvo
,
kar
je
storil
Albin
,
ko
je
bil
sam
svoj
gospodar
,
je
bilo
,
da
je
poravnal
škodo
,
ki
jo
je
bil
,
zapeljan
po
Končniku
,
povzročil
svojemu
gospodarju
.
S
Končnikom
je
občeval
od
tistihmal
,
ko
sta
se
bila
sporekla
,
bolj
hladno
,
akoravno
se
mu
je
ta
vsiljeval
na
vse
pretege
.
Bil
se
je
zarotil
,
da
pri
Končniku
ne
bo
več
iskal
pomoči
.
Tega
sklepa
se
je
tudi
držal
dotlej
,
dokler
se
ni
bil
začel
izkušati
Brigiti
na
ljubo
s
častniki
.
Vedel
je
dobro
,
kam
ga
to
pripelje
,
a
odjenjati
vendar
ni
maral
.
V
svoji
strastni
ljubezni
do
Brigite
je
mislil
samo
na
to
,
kako
se
ji
prikupi
,
in
vsa
njegova
skrb
je
bila
obrnjena
v
to
,
da
ga
pri
njej
ne
izpodrine
nadporočnik
.
In
čim
več
vzrokov
je
imel
dvoj
iti
,
da
mu
je
Brigita
zvesta
,
tem
bolj
si
je
prizadeval
,
izvojevati
zmago
nad
nadporočnikom
,
tem
bolj
je
pil
,
tem
bolj
razsipaval
denar
...
Nekega
večera
pa
je
bil
hkrati
v
neprijetnem
položaju
,
da
ni
imel
več
toliko
v
žepu
,
da
bi
bil
poravnal
,
kar
je
bil
izgubil
pri
igri
.
Preostajalo
mu
ni
nič
drugega
,
nego
obrniti
se
spet
do
Končnika
ter
ga
poprositi
,
da
mu
posodi
do
drugega
dne
petdesetak
.
Končniku
je
bilo
to
,
da
se
je
moral
Albin
ponižati
,
v
veliko
zadoščenje
,
v
zadoščenje
,
kakor
si
lepšega
želeti
ni
mogel
.
Kako
ga
je
preziral
nekaj
časa
,
a
zdaj
je
rad
spet
prosjačil
pri
njem
!
Končnik
je
komaj
prikrival
svoje
veselje
.
Namežiknil
je
takisto
po
svoji
navadi
,
zategnil
ustne
v
dvoumen
nasmeh
,
izvlekel
počasi
in
gravitetično
debelo
listnico
iz
notranjega
žepa
svoje
suknje
ter
položil
pred
Albina
stotak
,
rekoč
:
»
Bolj
drobnega
denarja
nimam
!
«
Albin
se
tudi
stotaka
ni
branil
.
—
Odslej
mu
je
Končnik
večkrat
spet
priskočil
na
pomoč
...
Vojaki
so
bili
dober
mesec
v
Dolgi
vasi
,
ko
pride
ukaz
,
da
morajo
odriniti
proti
laški
strani
.
Nekega
jutra
na
vse
zgodaj
so
bili
pripravljeni
na
odhod
.
To
je
bilo
poslavljanje
in
jokanje
!
Zlasti
ženske
so
potočile
mnogo
solz
!
Brigita
je
hotela
nadporočnika
spremiti
.
Od
tistega
hipa
,
ko
je
bila
zvedela
,
da
odide
,
se
je
držala
samo
njega
—
za
Albina
se
še
zmenila
ni
.
Tisto
jutro
je
bila
še
prej
na
nogah
nego
on
in
se
je
odpeljala
,
preden
so
vojaki
nastopili
pot
z
vozom
proti
Notranjskemu
do
železnične
postaje
,
od
koder
so
se
imeli
vojaki
po
železnici
odpeljati
v
Trst
.
Brigita
je
šla
,
a
vrnila
se
ni
.
Po
vozniku
je
poslala
materi
listič
,
v
katerem
ji
je
razodela
,
da
brez
nadporočnika
ne
more
živeti
in
da
pojde
z
njim
,
dokler
bo
mogoče
...
Albinu
ta
ni
povedala
resnice
,
toda
domneval
je
,
kaj
se
je
zgodilo
in
kam
je
izginila
Brigita
.
Bil
je
nesrečen
,
nepopisno
nesrečen
!
Sovražil
jo
je
,
zaničeval
,
in
vendar
mu
še
nikdar
ni
hrepenelo
srce
tako
po
njej
kakor
zdaj
,
ko
je
vedel
,
da
je
izgubljena
zanj
.
Nekaj
dni
je
begal
kakor
blazen
po
gozdu
.
Upal
je
,
da
se
sčasoma
pomiri
,
a
zaman
!
Začutil
je
hkrati
,
da
mu
ni
tu
več
obstanka
.
Ona
je
šla
v
svet
,
zato
je
gnalo
tudi
njega
z
doma
!
Ne
da
bi
bil
pričakoval
,
da
se
snide
z
njo
,
ne
,
niti
želel
ni
tega
,
zakaj
kaj
bi
mu
bilo
tudi
hasnilo
,
če
bi
se
bil
!
..
A
proč
je
moral
,
proč
odtod
,
kjer
ga
je
spominjalo
vse
na
njo
!
Sicer
pa
je
moral
tudi
že
zaradi
sramote
zapustiti
domači
kraj
.
Vedel
je
,
da
govori
vsa
okolica
samo
o
tem
,
in
da
se
mu
roga
,
kdor
ga
pozna
.
Ko
bi
ne
bil
že
oklican
z
Brigito
,
bi
stvar
ne
bila
tako
čudna
,
a
tako
je
moral
biti
vsemu
svetu
v
posmeh
!
Vrh
vsega
ga
je
tiščal
pa
še
dolg
,
ki
ga
je
bil
naredil
iznova
pri
Končniku
in
kateri
je
—
o
tem
je
bil
prepričan
—
samo
ugodne
prilike
čakal
,
da
stopi
spet
pred
njega
ter
zahteva
lesa
iz
graščakovih
gozdov
.
In
če
bi
ga
bil
prijel
prav
trdo
,
kaj
bi
bil
storil
?
..
Bi
li
ne
bil
postal
spet
tat
?
Take
misli
so
ga
plašile
,
in
še
nikdar
ni
občutil
tako
živo
,
kako
globoko
je
padel
,
kako
daleč
je
zabredel
strani
od
smotra
svojega
življenja
.
Poleg
vsega
pa
mu
je
očitala
še
vest
,
da
je
zaslužil
Brigitino
nezvestobo
in
da
se
mu
zdaj
vrača
,
kar
je
zakrivil
sam
Reziki
nasproti
.
Neznosno
mu
je
bilo
tu
doma
,
kjer
mu
je
venomer
stopala
pred
oči
preteklost
.
Obenem
pa
se
mu
je
budila
tudi
želja
,
da
bi
mogel
s
kakim
činom
odtehtati
to
,
kar
je
zakrivil
,
da
bi
mogel
oprati
madeže
,
ki
so
omadeževali
njegovo
preteklost
.
Storil
bi
bil
rad
kaj
takega
,
kar
bi
ga
ne
povzdignilo
samo
v
očeh
ljudi
,
temveč
tudi
v
njegovi
lastni
zavesti
.
Dokazal
bi
bil
rad
,
da
je
vendar
le
več
vreden
,
nego
ga
je
cenila
Brigita
!
Brigita
,
vedno
zopet
Brigita
!
Naj
si
je
prizadeval
še
tako
,
da
bi
se
iznebil
njenega
spomina
,
naj
si
je
še
toliko
prigovarjal
,
da
ni
vredna
njegove
žalosti
,
vedno
zopet
so
se
bavile
njegove
misli
z
njo
,
vedno
zopet
je
misel
nanjo
vplivala
na
njegovo
voljo
,
na
njegove
sklepe
in
na
dejanja
...
In
morda
je
bilo
baš
to
vzrok
,
ker
je
Brigita
nekdaj
obžalovala
,
da
ni
bil
vojak
,
da
se
je
odločil
,
zapisati
se
med
prostovoljce
.
Sicer
se
tega
ni
zavedal
,
in
tlela
je
v
istini
v
njegovih
prsih
tudi
iskrica
svetega
ognja
in
čiste
,
iz
višjih
nagibov
izvirajoče
požrtvovalnosti
,
ko
si
je
dejal
:
»
V
boj
grem
in
tam
prelijem
,
ako
treba
,
kri
za
svojo
domovino
!
Tako
poravnam
,
kar
sem
zagrešil
!
«
Osem
dni
po
tistem
,
ko
so
bili
odšli
vojaki
iz
Dolge
vasi
,
je
popotoval
tudi
Albin
proti
Trstu
.
Očetu
je
pustil
doma
list
,
v
katerem
mu
je
naznanil
svoj
sklep
.
Zamolčal
mu
tudi
ni
,
kaj
ga
je
prisililo
do
tega
.
Prosil
ga
je
,
naj
povrne
,
ako
more
,
dolg
pri
Končniku
,
a
njemu
naj
odpusti
,
da
se
mu
je
izkazal
tako
nehvaležnega
sina
...
Omotica
,
ki
je
bila
premagala
Reziko
v
konzulovi
spalnici
,
je
trajala
samo
nekaj
hipov
,
potem
pa
se
je
zdramila
in
izpregledala
...
A
godilo
se
ji
je
kakor
človeku
v
spanju
,
ako
se
mu
sanja
,
da
mu
preti
kaka
nevarnost
in
bi
se
ji
rad
odtegnil
,
pa
se
ne
more
geniti
z
mesta
.
Otrpnili
so
ji
bili
vsi
udje
,
in
zaman
si
je
prizadevala
,
da
bi
se
spravila
na
noge
.
Strmeč
je
zrla
svojemu
gospodarju
v
obraz
,
ki
se
je
trudil
okrog
nje
ter
jo
zdaj
obkladal
z
najlaskavejšimi
pridevki
.
In
spet
se
ji
je
približala
izkušnjava
,
in
spet
so
se
pojavili
v
njenih
prsih
prejšnji
boji
...
Kako
lep
,
kako
dober
se
ji
je
zdel
...
Ah
,
kako
bi
bilo
lepo
,
če
bi
jo
res
ljubil
,
on
,
velik
gospod
,
pa
njo
,
preprosto
deklico
!
..
In
zakaj
bi
bilo
to
nemogoče
?
..
Saj
je
vendar
že
dostikrat
čula
,
da
je
postala
iz
preprostega
dekleta
velika
gospa
!
Zakaj
bi
ne
bila
tudi
ona
tistih
izvoljenih
ena
,
zakaj
bi
njej
ne
bila
odločena
taka
sreča
?
..
In
ali
je
mar
konzul
manj
vreden
njene
ljubezni
,
nego
je
je
bil
Albin
,
ki
je
zdaj
najbrž
že
—
mož
druge
?
Čemu
toliko
preudarjanja
,
čemu
to
grozno
mrtvičenje
srca
,
ki
vpije
po
ljubezni
?
..
Kje
je
dekle
,
ki
bi
se
pomišljalo
,
kakor
si
pomišlja
ona
?
In
skoro
si
je
želela
,
da
bi
sedel
poleg
nje
,
kakor
je
storil
to
Albin
časih
,
da
bi
ji
pravil
,
kako
je
njegova
,
kako
jo
ima
rad
...
Toda
konzul
jo
je
pripravil
sam
spet
na
druge
misli
.
Računil
je
premalo
z
njeno
rahločutnostjo
,
z
njeno
sramežljivostjo
...
Ko
je
videl
,
da
se
je
zavedla
,
se
je
bil
spet
iznebil
vseh
ozirov
...
Odložil
je
vpričo
nje
suknjo
,
kakor
bi
se
začel
slačiti
...
To
pa
je
deklico
skrajno
neprijetno
pretreslo
.
Streznila
se
je
,
zdramila
iz
sladke
omame
,
ki
jo
je
bila
za
hipec
premagala
...
Njen
deviški
ponos
se
je
zbudil
spričo
njegove
brezobzirnosti
...
Videla
je
hkrati
spet
vse
v
drugem
svitu
...
Ta
človek
ni
bil
vreden
nje
ljubezni
,
ta
človek
je
zaslužil
nje
zaničevanje
!
..
Konzul
je
bil
podlež
,
o
tem
je
bila
zdaj
prepričana
!
..
Nobenih
dvojb
ni
zdaj
več
imela
.
—
In
kakor
bi
ji
bil
kdo
potegnil
zavese
izpred
oči
,
je
zazrla
zdaj
šele
prav
nelepo
stran
življenja
...
Poznala
je
zdaj
konzula
.
Ljubezen
,
ki
se
ji
je
iz
neumljivih
vzrokov
budila
v
prsih
zanj
,
se
je
izpremenila
hipoma
v
ogorčenost
...
Ne
,
to
,
kar
mu
je
odsevalo
iz
oči
,
ni
bila
ljubezen
!
..
Iz
njegovega
pogleda
je
švigala
gola
strast
!
A
če
bi
se
mu
ne
ubranila
?
Preobladala
sta
jo
spet
strah
in
groza
...
V
glavi
ji
je
šumelo
in
bučalo
,
in
velike
ognjene
krogle
so
ji
plesale
pred
očmi
...
Iz
enega
kota
se
ji
prikaže
suha
glava
Barbkina
,
iz
drugega
Lenkina
...
Obe
sta
se
ji
režali
porogljivo
,
in
čula
je
zdaj
Barbko
,
zdaj
Lenko
,
ki
sta
ji
dopovedovali
:
»
Kaj
bi
se
ustavljala
?
Naposled
pride
vendar
le
tako
!..
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
..
In
oče
tvoj
—
no
..
«
Ona
pa
je
stresala
z
glavo
in
vzklikala
:
»
Ne
,
ne
,
ne
—
nikdar
!
..
Ne
,
ne
bode
tako
,
kakor
so
prerokovali
ljudje
!
«
Konzul
je
bil
pristopil
spet
k
njej
.
Izpregovoril
je
par
besedi
,
ki
so
jo
iznova
prepričale
o
njegovi
podlosti
...
In
zdaj
je
njen
srd
prikipel
do
vrhunca
!
..
S
srdom
pa
se
ji
je
vrnila
prejšnja
moč
,
in
ponosno
se
je
sklonila
pred
njim
.
On
,
sluteč
,
da
se
mu
hoče
postaviti
v
bran
,
jo
prime
za
roko
in
reče
:
»
Dekle
,
nikakih
komedij
!
«
Toda
ona
ga
ni
poslušala
.
Naglo
se
obrne
proti
vratom
,
skozi
katera
jo
je
bil
pririnil
.
Pa
tudi
konzul
je
bil
uren
.
Hkrati
je
imel
sklenjene
roke
okrog
njenega
pasa
in
jo
je
izkušal
dvigniti
od
tal
.
Deklica
se
je
branila
na
vso
moč
,
in
vnel
se
je
zdaj
ljut
boj
...
Konzul
,
ki
se
ni
nadejal
takega
odpora
,
je
bil
srdit
.
Rotil
se
je
in
zaklinjal
,
da
ne
odjenja
.
Prevzet
od
preobile
pijače
,
je
bil
kakor
besen
.
Pozabil
je
na
svoje
dostojanstvo
,
pozabil
na
neljube
posledice
,
ki
bi
bile
nastale
lehko
zanj
iz
njegovega
početja
.
Njegova
strast
je
zahtevala
žrtve
,
in
boril
se
je
zanjo
,
kakor
se
bori
brezumna
zver
za
svoj
plen
...
Reziki
so
pojemale
moči
.
»
Marija
!..
Marija
!
«
je
vzdihala
,
obupno
ječaje
...
Že
jo
je
imel
v
svojem
naročju
,
ko
se
mu
izpoddrsne
,
da
pade
vznak
,
kakor
je
bil
dolg
in
širok
.
Med
padcem
je
bil
razklenil
roke
,
hoteč
se
uloviti
,
in
Rezika
je
bila
rešena
trdega
oklepa
.
Prešinjena
od
novega
upanja
zbeži
.
Preden
se
je
mogel
konzul
pobrati
s
tal
,
je
bila
že
skozi
vrata
v
jedilnici
,
od
tam
pa
je
stekla
po
stopnicah
navzdol
.
Vežna
Vrata
so
bila
sicer
že
zaprta
,
a
tičal
je
ključ
v
ključavnici
.
Hitro
ga
zasuče
in
—
bila
je
pod
milim
nebom
!
V
svoji
prestrašenosti
pa
je
tudi
še
zdaj
bežala
in
klicala
kakor
bi
jo
kdo
preganjal
:
»
Pomagajte
,
pomagajte
!
«
Zmedena
je
bila
tako
,
da
se
ni
vprašala
,
bo
li
tu
na
afričanskih
tleh
razumel
kdo
slovensko
govorico
,
ali
ne
...
Na
trgu
je
bilo
tiho
in
prazno
,
samo
iz
neke
postranske
ulice
je
prilezel
lenih
korakov
že
nekoliko
postaren
krošnjar
deklici
nasproti
.
Začuvši
njene
klice
,
jo
nagovori
:
»
Kaj
pa
se
ti
je
primerilo
,
dekle
,
da
ob
tej
uri
bežiš
in
kričiš
?
«
Domač
glas
v
tem
tujem
kraju
je
imel
tako
moč
do
nje
,
da
se
iztrezne
in
obstoji
.
Videla
je
tega
krošnjarja
že
večkrat
in
je
bila
nedavno
celo
nekaj
kupila
od
njega
,
toda
ne
sluteč
,
da
je
njen
rojak
,
je
govorila
laški
z
njim
.
Da
jo
je
nagovoril
zdaj
v
njenem
materinem
jeziku
,
ji
je
zbudilo
takoj
zaupanje
do
njega
.
Opiše
mu
ob
kratkem
svoj
položaj
ter
ga
prosi
pomoči
.
On
ji
dobrohotno
odgovori
:
»
Pa
pojdi
z
menoj
,
da
ne
boš
tavala
ponoči
okrog
!
...
Za
nocoj
te
že
spravim
kam
!
«
In
šla
sta
.
Pripeljal
jo
je
v
bolj
ponižen
del
mesta
ter
se
ustavil
pred
precej
borno
kočo
.
Ko
sta
bila
v
bornem
stanovanju
,
prižge
krošnjar
luč
,
jo
postavi
na
mizico
ter
reče
prijazno
:
»
Sedi
malo
!
Saj
dolgo
te
ne
bom
mudil
,
zakaj
pozno
je
že
,
in
potrebna
šva
nemara
oba
počitka
.
Tam
v
oni
sobici
dobiš
prostora
ti
,
jaz
pa
ležem
tukaj
kam
.
A
to
mi
še
povej
,
pri
kom
si
služila
.
«
Rezika
mu
pove
ime
konzulovo
.
»
Hm
,
pri
tem
?
..
Poznam
ga
!
..
Imeniten
gospod
!
..
Denarja
ima
in
ni
umazan
!
Prodal
sem
mu
že
večkrat
kaj
...
Pa
lep
je
tudi
!
..
No
,
in
tebi
ni
bil
všeč
?
«
»
Všeč
bi
mi
bil
,
in
rada
bi
bila
služila
pri
njem
ali
...
«
»
No
,
da
!
..
Taki
gospodje
imajo
svoje
muhe
...
Hahaha
,
seveda
,
lepa
si
...
ni
čuda
torej
!
..
Hm
,
kdo
ve
,
če
nisi
storila
napak
,
da
nisi
bila
prijazna
z
njim
!
..
Imeniten
gospod
,
ti
rečem
!
«
Rezika
prebledi
.
Krošnjar
,
opazivši
to
,
nadaljuje
:
»
No
,
veš
,
jaz
le
mislim
tako
!
..
Nikakih
svetov
ti
nečem
dajati
!
Toda
toliko
ti
rečem
,
da
bi
se
ne
bilo
kmalu
kako
dekle
vedlo
tako
,
kakor
si
se
ti
!..
Lepota
je
velik
dar
,
zlasti
za
žensko
—
če
ga
ne
zameta
!
..
Jaz
nečem
trditi
,
da
ni
bilo
prav
,
kar
si
storila
,
toda
malce
čudno
pa
se
mi
zdi
!
..
Vidi
se
,
da
ne
veš
še
mnogo
o
tem
,
kako
se
živi
na
tem
grešnem
svetu
.
Sicer
pa
je
lepo
...
lepo
to
od
tebe
!
...
Dobro
so
te
odgojili
starši
,
in
rad
bi
vedel
,
kdo
so
in
od
kod
si
doma
.
Rad
bi
vedel
to
tem
bolj
,
ker
se
mi
zdiš
tako
nekam
znana
...
ali
pa
podobna
...
Zdela
si
se
mi
že
precej
prvič
,
ko
sem
te
videl
,
pa
tistikrat
nisva
govorila
v
domačem
jeziku
in
si
nisem
mogel
misliti
,
da
bi
bilo
mogoče
—
toda
zdaj
...
Hm
,
čudno
,
zares
čudno
!
«
»
Jaz
sem
doma
iz
Kranjskega
,
tam
z
Dolenjskega
,
«
reče
Rezika
,
videč
onega
strmeti
vase
.
»
Ej
,
od
tam
?
«
vzklikne
krošnjar
ter
začne
hudo
kašljati
.
Kri
mu
je
šinila
v
prsi
in
v
glavo
.
»
Povej
,
povej
še
kaj
!
..
Kdo
so
tvoji
starši
...
Ali
žive
še
?
«
»
Očeta
nisem
poznala
—
«
»
Tako
?
..
Očeta
nisi
poznala
!
«
»
Ne
,
umrli
so
mi
,
ko
sem
bila
še
otrok
,
na
tujem
nekje
;
tako
so
mi
pravili
mati
.
«
»
In
ime
—
kako
je
bilo
ime
tvojemu
očetu
?
«
»
Gorenjcev
Tone
se
jim
je
reklo
po
domače
,
a
pisali
so
se
,
kakor
se
pišem
jaz
:
Arko
.
«
Krošnjar
se
dvigne
s
stola
,
a
omahne
precej
spet
nazaj
.
Rezika
se
ozre
strmeč
vanj
.
A
radi
slabe
luči
in
ker
so
ji
bile
vsled
zaspanca
oči
motne
,
ni
opazila
,
kako
je
prebledel
.
»
In
mati
,
mati
tvoja
?
«
izpregovori
krošnjar
spet
po
kratkem
premolku
.
»
Tudi
mati
so
mrtvi
!
«
odvrne
Rezika
in
si
obriše
solzo
.
»
Pokopali
so
jo
to
spomlad
.
«
Krošnjar
je
sedel
nekaj
časa
kakor
okamenel
na
svojem
prostoru
.
Oči
je
imel
uprte
na
mizo
pred
se
,
a
videl
ni
ničesar
.
Sopel
je
globoko
,
in
poznalo
se
mu
je
,
da
se
bojuje
sam
s
seboj
.
Šele
,
ko
ga
Rezika
opozori
,
da
bi
bilo
dobro
iti
spat
,
se
zdrami
in
reče
:
»
Da
,
da
,
spat
pojdi
!
..
Vzemi
kar
to
luč
,
jaz
si
prižgem
že
drugo
!
«
In
spremil
jo
je
do
vrat
,
potem
pa
jih
zaprl
za
njo
.
Rezika
je
spala
že
davno
,
ko
je
krošnjar
—
njen
oče
,
sedel
še
pri
mizi
ter
sanjal
z
odprtimi
očmi
.
Premišljeval
je
svoje
življenje
,
in
podoba
za
podobo
iz
njegove
preteklosti
je
vstajala
pred
njim
...
Spomnil
se
je
,
kako
so
ga
bile
očarale
nekdaj
ognjevite
oči
lepega
kmečkega
dekleta
ter
ga
omamile
tako
,
da
mu
je
žrtvoval
svoj
poklic
.
Spomnil
se
je
sladke
sreče
svoje
prve
ljubezni
,
in
postalo
mu
je
gorko
pri
srcu
ob
tem
spominu
...
Ali
niso
bili
mar
zares
lepi
oni
trenotki
,
ki
jih
je
užival
poleg
svoje
lepe
Metke
,
ali
ni
bila
goreča
njena
ljubezen
,
ali
mu
ni
bila
vdana
,
kakor
more
sploh
biti
vdana
ženska
moškemu
?
In
vendar
,
vendar
-
-
Bil
je
čuden
človek
!
Izpridile
so
ga
bile
tudi
šole
nekoliko
.
Ženska
,
kakršna
je
bila
njegova
Metka
,
ga
ni
mogla
trajno
zanimati
.
Ko
jo
je
vzel
,
ni
mislil
na
to
,
da
ljubezen
tudi
mine
,
da
se
srce
ohladi
.
In
njegovo
se
je
kaj
kmalu
...
Mnogo
je
bilo
tega
krivo
tudi
to
,
da
se
sploh
ni
mogel
več
privaditi
kmečkemu
življenju
.
Primrzilo
se
mu
je
doma
vse
,
naposled
tudi
žena
.
Moral
je
po
svetu
,
zakaj
njegova
duša
si
je
želela
prostosti
.
Lotil
se
je
krošnjarstva
—
lehkega
posla
,
ki
je
donašal
obilo
dobička
.
V
tistih
časih
je
bila
tudi
Lombardija
še
avstrijska
in
je
bila
Slovencem
odprta
vsled
tega
vsa
gornja
Italija
.
Na
Laško
so
zahajali
drugi
,
zakaj
bi
on
ne
?
Toda
druščine
ni
iskal
,
hodil
je
sam
zase
.
Izpočetka
je
časih
še
mislil
na
svojo
ženo
;
ni
je
bil
zapustil
s
tem
namenom
,
da
bi
se
ne
vrnil
več
k
njej
.
Samo
iznebiti
se
je
hotel
nekoliko
onih
vezi
,
onih
tesnih
razmer
,
ki
so
ga
obdajale
doma
.
Prosto
gibati
se
je
hotel
in
prosto
dihati
,
kakor
je
dihal
,
ko
se
je
šolal
.
Upal
je
celo
,
da
se
mu
ljubezen
do
žene
poživi
,
ko
jo
bo
pogrešal
nekaj
časa
,
in
da
mu
bo
potem
spet
laže
strpeti
doma
.
Tako
je
bilo
izpočetka
,
a
pozneje
je
prišlo
drugače
!
Nastanil
se
je
bil
v
Benetkah
.
Stanovanje
je
imel
pri
Rezijanki
,
ki
je
v
neki
veži
na
nabrežju
»
Riva
degli
Schiavoni
«
kuhala
kavo
ter
prodajala
drobnarije
.
Bila
je
samica
,
a
je
imela
šestnajstletno
,
lepo
,
črnooko
hčerko
,
kateri
je
bilo
ime
Lucija
.
Izpočetka
se
ni
brigal
dosti
za
svojo
stanodajavko
,
tem
bolj
pa
je
obračala
ona
vso
svojo
pozornost
nanj
.
Prizadevala
si
je
na
vse
možne
načine
,
da
bi
ga
zadovoljila
in
da
bi
si
ne
želel
strani
od
nje
.
Slutila
je
,
da
ima
dober
zaslužek
,
in
bi
bila
rada
sebi
izboljšala
svoje
neugodne
razmere
.
Toda
ona
bi
ga
bila
težko
navezala
kdaj
tesneje
nase
,
ko
bi
ne
bilo
njene
hčere
.
K
tej
pa
ga
je
kmalu
vleklo
srce
.
Bila
je
prijazna
z
njim
,
in
on
ji
je
vračal
prijaznost
,
ne
da
bi
bil
imel
že
precej
izpočetka
kak
določen
namen
.
Zato
pa
tudi
na
posledice
ni
mislil
,
ki
so
nastale
lehko
iz
razmerja
,
ki
je
vladalo
med
njima
in
ki
je
postajalo
čimdalje
intimneje
in
presrčneje
.
Bila
je
ta
Lucija
jako
ljubka
stvarca
,
kateri
bi
bil
moral
biti
dober
,
tudi
če
bi
ne
bil
hotel
.
Sukala
se
je
vedno
okrog
njega
,
kadar
je
bil
doma
.
A
vedla
se
je
tako
naivno
,
naravno
in
neprisiljeno
,
da
mu
nikakor
ni
moglo
priti
na
um
,
da
je
naučena
in
da
se
skriva
za
njenim
početjem
namen
.
Počutil
se
je
od
dne
do
dne
bolje
v
njeni
bližini
,
in
da
bi
mogel
biti
tem
več
doma
,
tudi
več
jest
ni
hodil
v
gostilno
.
Postajal
je
bolj
in
bolj
domač
,
in
tako
se
je
sčasoma
kar
samo
od
sebe
razvilo
skupno
gospodarstvo
,
in
prašal
ni
nikdar
potem
,
je
šlo
li
to
ali
ono
iz
njegovega
denarja
ali
iz
denarja
njegove
stanodajavke
.
Ta
pa
je
ravnala
sicer
previdno
,
a
dosledno
,
vedno
imajoč
svoj
smoter
pred
očmi
.
Čimdalje
pogosteje
se
je
dogajalo
,
da
je
bil
on
sam
doma
z
Lucijo
.
To
pa
zlasti
zvečer
,
ko
se
je
vračal
od
svojega
posla
domov
.
Lucija
se
je
sčasoma
tudi
izpremenila
nekoliko
.
Postajala
je
resnejša
in
je
vedno
pomenljiveje
,
vedno
globokeje
upirala
svoje
oči
vanj
.
Sklepal
je
iz
tega
,
da
se
v
njeni
notranjosti
nekaj
vrši
,
da
ga
ljubi
.
A
tudi
njemu
je
začelo
burneje
biti
srce
...
Zavedal
se
je
svojega
kočljivega
položaja
,
a
je
bil
preslab
,
da
bi
mu
bil
storil
konec
,
preden
je
bilo
prepozno
.
Izprevidel
je
hkrati
,
kako
zelo
je
navezan
na
te
dve
ženski
.
Pa
tudi
onidve
sta
se
delali
,
kakor
bi
ne
mogli
živeti
brez
njega
...
Njegov
posel
se
mu
je
obnašal
izvrstno
,
in
dočim
je
izpočetka
krošnjaril
samo
z
navadnimi
stvarmi
,
si
je
pridobil
že
v
pol
leta
toliko
denarja
,
da
je
kupčeval
lehko
z
dragocenejimi
predmeti
,
tako
s
podobami
in
slamniki
,
pa
tudi
s
tkaninami
iz
žide
,
srebra
in
zlata
.
Njegova
kupčija
je
zahtevala
,
da
je
šel
časih
tudi
na
pot
.
Tako
je
obiskaval
od
časa
do
časa
Verono
,
Padovo
,
Piačenco
in
sploh
večja
mesta
med
Benetkami
in
Milanom
,
da
,
celo
v
Genovo
je
bil
že
dospel
.
Kadarkoli
pa
se
je
odpravljal
z
doma
,
sta
mati
in
hči
naravnost
obupavali
.
Vedli
sta
se
,
kakor
bi
niti
en
dan
ne
mogli
prebiti
brez
njega
.
In
to
je
delalo
ločitev
tudi
njemu
težko
.
Izkušal
je
vselej
,
da
se
je
čim
prej
spet
vrnil
...
A
še
mu
je
hodila
njegova
žena
na
misel
,
še
se
je
zavedal
dolžnosti
,
ki
jih
je
imel
do
nje
,
in
časih
se
mu
je
zbudila
vest
,
ki
mu
je
hudo
očitala
njegovo
početje
.
Prišli
so
celo
trenotki
,
ko
je
resno
sklepal
,
da
se
izvije
iz
rok
tema
ženskama
.
Pravil
jima
je
nalašč
,
da
je
oženjen
in
da
ima
doma
lepo
,
mlado
ženo
.
Toda
njegove
besede
niso
napravile
zaželjenega
vtiska
in
dosegle
pravega
uspeha
.
Lucija
je
slej
ko
prej
upirala
vanj
svoje
plameneče
oči
,
in
on
je
občutil
bolj
in
bolj
njih
silovito
moč
.
Glas
vesti
je
bil
vzrok
tudi
,
da
se
je
bil
napotil
enkrat
domov
.
Aj
,
kaj
sta
počenjali
tistikrat
mati
in
hči
!
To
je
bil
jok
,
to
je
bilo
tarnanje
!
Lucija
se
ga
je
oklenila
okrog
vrata
in
je
ihtela
,
kakor
majhno
dete
.
Moral
se
je
odtrgati
s
silo
od
nje
!
Mati
pa
je
vzdihovala
:
»
Ubogo
dete
!
Kako
Vas
ima
rada
!
Če
se
kmalu
ne
vrnete
,
skoprni
še
!
..
Imejte
usmiljenje
z
njo
!
«
On
je
šel
domov
,
a
pol
njegovega
srca
je
ostalo
pri
Luciji
...
Ko
pa
je
bil
doma
,
je
kmalu
izprevidel
spet
,
da
se
takemu
življenju
,
kakor
ga
je
čakalo
v
rojstnem
kraju
,
ne
bi
mogel
privaditi
več
.
Tisto
malce
ljubezni
,
ki
jo
je
občutil
še
do
žene
,
se
mu
je
v
neljubih
razmerah
kmalu
spet
ohladilo
,
tem
bolj
,
ker
so
mu
prihajala
od
Lucije
pisma
,
polna
vdanosti
,
polna
hrepenenja
...
Niti
otrok
,
ki
mu
ga
je
bila
povila
žena
,
ga
ni
mogel
več
pridobiti
za
dom
.
Šel
je
spet
,
odkoder
je
bil
prišel
,
zdaj
z
namenom
,
da
se
ne
vrne
več
.
Lucija
in
njena
mati
sta
noreli
od
veselja
,
ko
sta
ga
imeli
spet
.
Slutili
sta
pač
,
da
sta
dosegli
,
po
čemer
sta
koprneli
.
Lucija
se
ga
je
oklepala
zdaj
še
bolj
,
mati
pa
je
gledala
,
da
je
imel
čim
več
prilike
,
biti
z
njo
sam
.
Dogodilo
se
je
celo
,
da
ju
je
pustila
več
dni
sama
.
—
Šla
je
obiskat
nekoč
svoje
sorodnike
,
po
katerih
ji
prej
nikdar
ni
hrepenelo
srce
.
In
tako
je
prišlo
,
kar
je
pri
takih
razmerah
priti
moralo
.
Lucija
je
postala
mati
,
in
on
je
bil
oče
druge
hčerke
.
Toda
na
ono
hčerko
,
ki
mu
je
živela
tam
v
ljubem
domačem
kraju
,
ni
zdaj
več
mislil
,
niti
na
njeno
mater
ne
.
Da
bi
udušil
očitajoči
glas
vesti
,
si
je
prizadeval
na
vso
moč
,
da
bi
se
otresel
spomina
na
onidve
,
ki
sta
imeli
v
prvi
vrsti
pravice
do
njega
.
In
sčasoma
se
mu
je
posrečilo
to
.
Skrbel
je
samo
še
za
Lucijo
in
njeno
dete
.
Trudil
se
je
zdaj
še
bolj
nego
prej
in
je
mislil
noč
in
dan
,
kako
bi
pridobil
še
več
premoženja
...
Imel
je
srečo
,
in
njegova
trgovina
se
je
širila
bolj
in
bolj
.
Pošiljal
je
slamnike
v
veliki
meri
celo
v
Afriko
,
zlasti
Aleksandrijo
...
Čimbolj
pa
so
se
mu
množila
sredstva
in
čimbolj
je
stregel
Luciji
,
tem
bolj
so
rastle
njene
želje
po
razkošnem
življenju
.
Prvo
leto
po
tistem
,
ko
je
bila
postala
mati
,
se
je
še
zadovoljila
s
prejšnjim
stanovanjem
,
potem
pa
je
zahtevala
odločno
od
njega
,
da
ji
preskrbi
boljega
.
Ustregel
je
tudi
tej
njeni
želji
,
in
preselili
so
se
,
toda
matere
Lucija
ni
hotela
s
seboj
.
Namenila
se
je
bila
,
da
bode
igrala
vlogo
gospe
,
in
pri
tem
ji
je
bila
—
uboga
branjevka
na
poti
.
Morala
je
ostati
,
kjer
je
bila
.
Starka
se
je
bridko
pritoževala
na
nehvaležnost
hčerino
,
toda
to
ni
Lucije
odvrnilo
od
njenega
naklepa
.
Bila
je
gizdava
in
je
hotela
veljati
pred
svetom
za
vse
kaj
drugega
,
nego
je
bila
v
resnici
...
Zato
je
morala
mati
strani
od
nje
...
In
tako
sta
živela
odslej
sama
in
pa
otrok
z
njima
.
Kakor
pa
se
je
bila
pokazala
Lucija
proti
materi
brezobzirno
,
tako
je
postajala
brezobzirna
zdaj
tudi
proti
njemu
.
Njene
zahteve
so
postajale
čimdalje
večje
,
tako
da
ji
je
moral
pri
najboljši
volji
časih
odreči
kako
stvar
.
Zato
pa
je
moral
prenašati
njen
srd
in
njeno
maščevalnost
.
Znašala
se
je
nad
njim
,
in
naposled
mu
je
dajala
tudi
za
ljubosumnost
dovolj
povoda
.
A
baš
s
tem
ga
je
vezala
še
bolj
nase
.
Čimbolj
se
je
moral
bati
zanjo
,
tem
bolj
mu
je
razplamtevala
strast
zanjo
.
Da
bi
si
priboril
njeno
naklonjenost
,
je
izkušal
,
kolikor
mogoče
ugoditi
njenim
željam
;
a
da
bi
se
vsled
tega
njegovo
premoženje
ne
manjšalo
,
je
delal
tem
napornejše
,
je
delal
z
vsemi
svojimi
močmi
.
Še
hujši
časi
pa
so
prišli
zanj
,
ko
je
bila
odrastla
hči
in
ko
so
se
kazale
pri
njej
iste
slabe
lastnosti
,
kakor
pri
njeni
materi
.
Tudi
ona
se
je
hotela
oblačiti
dragoceno
,
in
imel
je
zdaj
podvojene
izdatke
.
Če
se
je
kdaj
obotavljal
,
materi
ali
hčeri
izpolniti
kako
željo
,
sta
planili
obe
čezenj
ter
ga
obsipali
z
nevljudnimi
priimki
tako
,
da
je
moral
bežati
pred
njima
...
Vsled
dela
,
truda
in
skrbi
se
je
bil
hudo
postaral
,
