nisemin
nisem
hotel
verjeti
,
ali
danes
sem
spoznal
svojo
zmoto
.
Jaz
prestopim
zdaj
tudi
k
novi
veri
,
ali
pa
grem
k
ciganom
.
Vsi
so
se
smejali
dolgemu
Labanu
,
a
ta
se
je
držal
jako
resno
in
svečano
.
—
Kaj
se
je
pa
zgodilo
,
Laban
,
da
si
tako
nejevoljen
in
se
hočeš
odvrniti
od
vere
samostanskih
gospodov
,
je
vprašal
Magajna
in
ponudil
Labanu
vrč
vina
.
Laban
se
pijače
ni
branil
.
Ko
je
pogasil
svojo
žejo
in
si
obrisal
z
rokavom
dolge
brke
,
je
možato
sedel
na
klop
.
—
Danes
se
ni
treba
prav
nič
smejati
,
je
rekel
dolgi
Laban
.
Jaz
sem
se
res
spreobrnil
.
Sedem
let
sem
hodil
vsak
dan
na
Žalostno
goro
prosit
Mater
božjo
,
naj
gleda
,
da
dobim
jaz
tisto
kajžo
,
ki
jo
ima
moja
teta
v
Rakitni
.
Zdaj
je
teta
umrla
,
kajžo
je
pa
dobil
čisto
tuj
človek
.
Na
,
in
pri
taki
veri
naj
jaz
ostanem
?
Za
ves
svet
ne
!
—
No
,
le
malo
potrpi
,
je
menil
Magajna
.
Saj
se
ti
v
samostanu
prav
dobro
godi
,
a
predno
se
okleneš
evangelija
,
ga
moraš
vendar
spoznati
.
—
Ah
—
tisto
kloštersko
življenje
je
tudi
tako
postalo
,
da
ga
ni
več
prenašati
.
Odkar
je
bila
ona
rabuka
zaradi
ciganke
,
se
je
v
kloštru
vse
spremenilo
.
—
Kaj
pa
je
?
—
Sedem
latvic
božje
jeze
se
je
zlilo
na
samostan
,
je
pripovedoval
Laban
.
Prijor
Ahacij
je
postal
tak
,
da
ga
ni
več
prenašati
.
Danes
je
divji
,
kakor
bi
ga
bil
sam
satan
obsedel
,
drugi
dan
pa
zopet
joka
in
se
napije
,
kakor
tisti
Bonač
,
ki
je
dobil
v
dar
hišo
in
majhen
mlin
,
ker
je
vzel
prijorjevo
ljubico
za
ženo
in
zdaj
prijorjevega
sina
pestuje
.
Pravi
gospodar
v
samostanu
je
zdaj
pater
Celestin
.
Časih
se
mi
zdi
,
da
se
prijor
Ahacij
in
pater
Celestin
kar
pobijeta
,
tako
se
prepirata
;
čez
uro
sta
pa
spet
dobra
in
vse
se
zgodi
tako
,
kakor
hoče
pater
Celestin
,
pred
katerim
se
zdaj
že
menihi
tresejo
.
In
po
noči
!
časih
se
iz
podzemskih
ječ
čuje
tako
ihtenje
in
vpitje
,
da
me
je
kar
groza
.
Družba
je
z
napeto
pozornostjo
poslušala
dolgega
Labana
,
tembolj
,
ker
zadnji
čas
ni
bilo
iz
samostana
ničesar
več
slišati
.
Vedelo
se
je
samo
,
da
je
začel
samostan
s
svojimi
podložnimi
kmeti
ravnati
silno
kruto
in
jim
nalagati
čedalje
večjih
bremen
.
O
notranjih
dogodkih
v
samostanu
pa
se
ni
izvedelo
ničesar
.
—
Čuješ
,
Laban
,
je
vprašal
Magajna
,
povej
vendar
,
kaj
je
pa
z
Erazmom
?
—
Ko
bi
jaz
vedel
,
je
odgovoril
Laban
in
odmaknil
roke
,
s
katerimi
se
je
doslej
nekako
krčevito
oklepal
vrča
.
Smili
se
mi
-
a
pomagati
mu
ne
morem
.
V
isti
ječi
ga
drže
,
v
katero
se
pride
samo
iz
samostana
.
Temna
in
mokra
je
ta
ječa
,
prav
kakor
bi
ti
hudiči
hoteli
,
naj
Erazem
v
njej
pri
živem
telesu
segnije
.
Še
tisti
cigani
,
ki
jih
imajo
zaprte
,
so
v
boljših
ječah
.
—
Kaj
Erazma
ni
mogoče
na
kak
način
osvoboditi
?
je
vprašal
Magajna
.
Dokler
bo
pater
Celestin
gospodar
v
samostanu
,
ne
bo
Erazma
izpustil
iz
ječe
in
s
pritožbami
se
nič
ne
opravi
.
—
Ej
,
ko
bi
jaz
vedel
,
kako
Erazma
spraviti
iz
ječe
,
bi
bil
to
že
zdavnaj
storil
,
je
dejal
Laban
.
A
posameznik
ne
more
ničesar
opraviti
.
Kmete
bi
lahko
naščuval
na
punt
,
a
ti
se
boje
Najsvetejšega
.
Sicer
pa
je
samostan
zdaj
tako
utrjen
in
je
vedno
toliko
stražarjev
doma
,
da
bi
tudi
kmetje
ničesar
ne
opravili
.
—
Torej
se
da
le
z
zvijačo
kaj
doseči
.
—
Seveda
!
Samo
z
zvijačo
!
A
povejte
s
kako
zvijačo
.
Laban
je
bil
tako
jezen
,
da
je
kar
ob
mizo
udaril
.
Že
vse
tedne
si
belim
glavo
,
kako
bi
Erazma
spravil
iz
ječe
,
pa
mi
ne
pride
nič
pametnega
na
misel
.
In
prav
zato
sem
prišel
danes
k
vam
,
da
mi
svetujete
.
Nastal
je
molk
.
Skozi
zelenje
,
s
katerim
je
bila
lopa
obrastla
,
se
je
prikradel
svit
zahajajočega
solnca
in
trepetal
na
belem
krilu
gospe
Regine
in
na
njenih
rjavih
laseh
.
—
Stvar
je
treba
dobro
premisliti
,
Laban
,
predno
se
kaj
stori
.
Veseli
me
pa
,
da
si
pripravljen
pomagati
.
Oglasi
se
večkrat
pri
meni
.
Kar
bo
mogoče
,
storim
vse
,
da
rešiva
Erazma
.
Med
resnimi
pogovori
se
je
približal
večer
.
Šele
ko
je
zavladala
velečastno
globoka
nočna
tihota
,
se
je
odpravila
družba
proti
Vrhniki
.
Magajna
in
Anica
sta
spremljala
svoje
goste
,
mesec
pa
jim
je
razsvetljeval
pot
.
Kar
samo
ob
sebi
se
je
zgodilo
,
da
sta
Magajna
in
gospa
Regina
šla
skupaj
.
Gospa
Regina
je
bila
okrog
vratu
ovila
črn
šal
tako
,
da
je
bila
v
molčečem
sijaju
svetlega
večera
njena
glava
podobna
cvetu
,
ki
gleda
iz
vaze
.
Družba
,
ki
je
šla
spredaj
,
je
bila
zgovorna
in
glasna
,
gospa
Regina
in
Magajna
pa
si
nista
imela
ničesar
povedati
.
Šele
proti
koncu
pota
se
je
gospa
Regina
nekoliko
ustavila
in
polglasno
rekla
:
—
Nevarnega
dela
ste
se
lotili
,
gospod
Magajna
.
Boj
s
papisti
je
težak
in
že
marsikdo
je
moral
plačati
s
krvjo
in
z
življenjem
,
da
se
jim
je
uprl
.
—
Vem
,
gospa
,
da
imajo
papisti
večjo
moč
v
rokah
,
kakor
marsikateri
cesar
in
kralj
,
ali
potrebno
je
,
da
se
njih
moč
razbije
.
Kdor
je
slep
ali
duševno
tako
slab
,
da
ne
uvideva
koristi
in
potrebe
tega
boja
,
naj
ostane
doma
in
nihče
mu
ne
bo
tega
zameril
.
Kdor
pa
spoznava
,
za
kaj
gre
,
da
gre
za
srečo
in
bodočnost
naroda
in
človeštva
,
ta
ima
odprti
samo
dve
poti
:
ali
mora
služiti
Rimu
,
ali
se
proti
njemu
vojskovati
.
Na
strani
stati
in
samo
gledati
,
ne
sme
;
to
ni
častno
—
in
vsaj
jaz
tega
ne
morem
.
—
Ali
vas
sovražijo
duhovniki
in
menihi
prav
posebno
.
Menda
ker
se
vas
boje
.
Kdo
ve
,
kaj
še
store
,
da
bi
vas
uničili
.
Anton
Magajna
se
je
obrnil
k
gospe
Regini
.
Čutil
je
iz
njenih
besedi
trepet
njene
duše
in
v
njenih
tajinstvenih
očeh
čital
bojazen
njenega
srca
,
da
se
mu
kaj
ne
primeri
.
In
tedaj
ga
je
prešinila
taka
radost
,
kakor
še
nikdar
v
življenju
in
ga
je
tako
prevzela
,
da
mu
je
zmanjkalo
sape
.
Potem
pa
je
vzkliknil
veselo
in
ponosno
kakor
fant
,
ko
se
vrača
od
vasovanja
:
—
Naj
se
zgodi
volja
božja
,
gospa
Regina
,
poguma
si
ne
dam
vzeti
.
Vsak
je
lahko
ponosen
,
kogar
papisti
sovražijo
in
preganjajo
.
Sicer
pa
jaz
nisem
zrasel
iz
mehkih
tal
in
pod
gorkim
solncem
,
ampak
na
skalnatih
tleh
in
med
dežjem
in
viharjem
sem
postal
mož
in
ne
poznam
strahu
.
—
A
življenje
je
kratko
in
zato
se
človek
ne
sme
podajati
v
nevarnosti
,
je
tiho
pripomnila
gospa
Regina
.
—
Življenje
traja
samo
en
trenotek
,
a
ta
trenotek
zadostuje
,
da
se
ustvarijo
dela
večnega
pomena
.
Lejte
,
gospa
,
tudi
jaz
poizkusim
,
da
storim
kaj
takega
.
Ne
hrepenim
po
slavi
vojskovodje
,
ne
po
plemiškem
grbu
,
pomagati
pa
hočem
pri
zgradbi
velikega
poslopja
,
ki
naj
bo
dom
sreče
in
zadovoljstva
in
naj
varuje
rojake
pred
vsako
krivico
.
Če
pogledate
po
domovini
,
kaj
vidite
?
Bedo
,
strašno
bedo
!
Tu
imate
nekaj
velikašev
in
bogatih
duhovnikov
,
ki
imajo
pravico
,
da
uživajo
sadove
dela
vseh
drugih
ljudi
in
zapuščajo
to
pravico
svojim
otrokom
ali
cerkvi
-
na
drugi
strani
pa
vidite
tisoče
in
tisoče
,
ki
so
rojeni
v
siromaštvu
in
blatu
,
ki
so
zrasli
v
nevednosti
in
v
praznoverstvu
,
ki
delajo
vse
življenje
kot
živali
in
žive
kakor
psi
.
In
ti
,
gospa
Regina
,
so
moji
bratje
,
in
tem
moram
pomagati
.
Če
jih
osvobodim
iz
duhovske
sužnosti
,
sem
storil
dovolj
,
ker
potem
bodo
imeli
moč
,
da
si
sami
izvojujejo
pravico
.
In
ko
je
videl
začudeni
pogled
gospe
Regine
,
je
smehljaje
pristavil
:
—
Ali
nikar
ne
mislite
,
da
hočem
to
sam
izvršiti
.
Le
skromen
pomočnik
bom
pri
tem
velikem
delu
,
ki
ga
je
začel
Primož
Trubar
.
Že
če
odprem
novi
veri
vrata
na
Notranjsko
,
bom
srečen
in
bom
imel
zavest
,
da
sem
izpolnil
svojo
dolžnost
.
Bistri
velja
moj
boj
in
zmagal
bom
,
če
pridobim
Vrhniko
in
Borovnico
.
Vem
,
da
me
čakajo
še
težki
dnevi
,
velike
bridkosti
in
morda
tudi
hudo
trpljenje
,
ali
svojega
namena
ne
opustim
.
Davno
sem
že
krenil
z
razhojenega
pota
,
ki
vodi
samo
k
napajališču
in
h
koritu
.
—
Kaj
je
to
provzročilo
?
Kdaj
ste
se
odločili
za
to
?
je
vprašala
gospa
Regina
.
—
Treba
je
bilo
več
let
,
preden
sem
prišel
do
tega
spoznanja
.
Že
kot
deček
v
Ljubljani
sem
imel
priliko
,
seznaniti
se
z
novo
vero
in
spoznati
,
da
se
je
stara
vera
odvrnila
od
Kristusa
in
zapustila
njegove
nauke
.
Takrat
je
bil
Primož
Trubar
,
ta
krasni
junak
,
še
kanonik
stolne
cerkve
.
On
in
njegov
prijatelj
kanonik
Pavel
Wiener
sta
oznanjala
novo
vero
,
ki
pa
je
pravzaprav
stara
vera
,
ki
se
drži
Kristusovih
naukov
.
Tedaj
je
ljubljanski
škof
Urban
Textor
,
ki
je
bil
osebni
prijatelj
Ignacija
Loyole
in
je
imel
kot
spovednik
kralja
Ferdinanda
velik
vpliv
na
dvoru
,
izposloval
povelje
,
da
je
zapreti
in
kaznovati
vse
duhovnike
,
ki
oznanjajo
evagelije
.
Starega
prošta
Lenarta
Mrtlica
so
vrgli
v
ječo
,
ga
odstavili
in
ker
se
ni
hotel
podvreči
,
ga
izobčili
.
Generalnega
vikarja
Jurija
Dragoliča
in
Pavla
Wienerja
so
pahnili
v
ječo
in
poleg
teh
še
več
drugih
.
Trubarja
niso
dobili
.
Mudil
se
je
slučajno
v
Št.
Jerneju
in
tam
izvedel
,
kaj
ga
čaka
.
Trubar
je
pobegnil
v
Trst
,
v
Ljubljani
pa
so
ga
odstavili
od
službe
in
jaz
sem
bil
sam
v
stolni
cerkvi
in
sem
slišal
,
kako
ga
je
škof
Urban
Textor
izobčil
in
preklel
.
To
je
bil
zame
strašen
dan
in
tedaj
je
v
mojem
srcu
začelo
kliti
sovraštvo
proti
papistom
.
—
Ali
ste
potem
še
kaj
videli
Trubarja
?
—
Videl
sem
ga
in
tudi
govoril
sem
ž
njim
.
Prvič
je
to
bilo
leta
1561.
,
ko
so
deželni
stanovi
imenovali
Trubarja
za
deželnega
propovednika
.
Tedaj
sem
bil
jaz
oskrbnik
pri
baronu
Eckhu
v
Begunjah
na
Gorenjskem
.
Trubar
se
je
vozil
iz
Nemčije
v
Ljubljano
in
jaz
sem
ga
spremljal
od
Begunj
naprej
.
Tega
potovanja
ne
pozabim
nikdar
.
In
ta
sprejem
v
Ljubljani
!
—
Ali
je
bil
slovesen
?
je
vprašala
gospa
Regina
.
—
Čez
vse
slovesen
in
prisrčen
.
Še
dan
sem
si
zapomnil
.
Dne
26.
junija
smo
prišli
v
Št.
Vid
nad
Ljubljano
.
Jaz
sem
jahal
pred
vozom
,
kar
sem
zagledal
vse
polno
vozov
,
v
katerih
so
sedele
ljubljanske
gospe
in
mnogo
ljubljanskih
meščanov
na
konjih
.
Mestni
svetovalec
Luka
Cvekelj
je
prvi
spoznal
Trubarja
,
a
ko
mu
je
segel
v
roko
,
tedaj
so
začeli
gospodje
vihteti
klobuke
,
gospe
so
mahale
z
robci
in
do
nebes
so
morali
slišati
veselo
klicanje
:
Vivat
Trubar
!
In
potem
šele
v
Ljubljani
!
Vse
je
bilo
pokonci
.
Trubar
je
moral
kar
bežati
,
kajti
vsak
mu
je
hotel
poljubiti
roko
.
—
In
kdaj
ste
drugič
govorili
s
Trubarjem
?
—
Leta
1565.
,
ko
je
moral
zapustiti
svojo
domovino
.
Novi
ljubljanski
škof
Peter
Seebach
je
tožaril
Trubarja
na
vse
strani
in
prosil
pri
cesarju
,
naj
da
brez
vsake
preiskave
Trubarja
in
njegove
pomočnike
zapreti
.
Deželni
stanovi
so
to
preprečili
in
dosegli
,
da
se
je
začela
preiskava
proti
škofu
,
ali
čim
je
umrl
cesar
Ferdinand
in
je
nadvojvoda
Karel
prevzel
vlado
v
Notranji
Avstriji
,
se
je
koj
začel
boj
proti
Trubarju
in
vsem
protestantom
in
trubar
je
bil
pregnan
iz
svoje
domovine
,
pregnan
za
vedno
.
Med
tistimi
,
ki
so
ga
spremili
do
tirolske
meje
,
sem
bil
tudi
jaz
.
Trubarjevi
nauki
so
mi
ostali
v
srcu
—
po
njih
se
hočem
ravnati
.
—
In
če
Vas
nadvojvoda
požene
v
prognanstvo
?
—
Jaz
se
mu
ne
uklonim
.
Družba
je
bila
prišla
do
Vrhnike
in
treba
se
je
bilo
ločiti
.
—
Lahko
noč
!
je
donelo
z
vseh
ust
in
vsi
so
si
segli
v
roke
.
Gospa
Regina
pa
je
,
podavši
Magajni
svojo
vročo
in
tresočo
se
roko
,
tiho
dostavila
:
In
nekar
ne
pozabite
,
kaj
sem
Vam
rekla
!
Človek
naj
se
ne
podaja
v
nevarnosti
,
ker
le
dokler
je
svoboden
in
živ
,
zamore
biti
koristen
.
—
Ali
zaradi
nevarnosti
se
človek
ne
sme
izogibati
potrebnemu
delu
,
je
odgovoril
Anton
Magajna
,
držeč
gospo
Regino
za
roko
tako
,
kakor
da
je
nikdar
več
ne
izpusti
.
Tudi
če
pridem
ob
svobodo
in
življenje
,
moje
delo
vendar
ne
bo
brez
koristi
.
Vihar
se
pripravlja
na
Kranjskem
,
krasen
,
mogočen
vihar
,
kakor
ga
še
ni
bilo
.
Pozdravljen
bodi
ta
vihar
,
pozdravljene
te
strele
,
ki
bodo
treskale
po
slovenski
zemlji
,
ki
očistijo
zrak
in
ustvarijo
novo
srečo
.
In
jaz
naj
bi
tičal
za
pečjo
?
Vidite
,
gospa
Regina
,
tudi
če
podere
strela
vrh
gore
stoječo
jelko
,
gozd
ostane
vendar
in
razklana
in
ožgana
jelka
zapusti
seme
,
iz
katerega
zrasejo
nova
drevesa
.
Tako
mislim
jaz
o
nevarnostih
,
ki
me
čakajo
,
in
zato
gospa
Regina
,
pojdem
svojo
pot
,
tudi
če
me
zadene
ista
usoda
kot
jelko
vrh
gore
.
Ali
toplo
mi
je
danes
pri
srcu
,
gospa
Regina
,
tako
toplo
,
kakor
še
nikdar
,
ker
ste
zame
v
skrbeh
,
ker
vidim
,
da
vam
nisem
več
tujec
.
Plaho
in
naglo
mu
je
Regina
odtegnila
svojo
roko
,
v
njenih
očeh
je
za
trenotek
ugasnil
ves
sijaj
in
Magajno
je
zadel
tako
žalosten
pogled
,
da
se
ni
upal
nobene
besede
več
izpregovoriti
.
Družba
se
je
končno
razšla
.
Magajna
in
njegova
sestra
sta
se
vrnila
na
Verd
,
ostali
pa
proti
svojim
domovanjem
.
Ko
pa
so
bili
moški
sami
med
sabo
,
so
začeli
stikati
glave
in
si
z
veliko
važnostjo
pripovedovali
,
kaj
so
vse
opazili
.
—
Za
roko
jo
je
držal
,
je
pripovedoval
bogati
trgovec
Skočir
.
Prav
natančno
sem
to
videl
.
Da
,
dolgo
jo
je
držal
,
in
stiskal
jo
je
,
da
bi
kmalu
jaz
zacvilil
.
—
Saj
pravim
vedno
:
žensko
srce
je
kakor
romarski
voz
,
na
katerem
se
zmerom
še
za
enega
prostora
dobi
,
se
je
oglasil
debeli
tržan
Kričaj
.
Enemu
samemu
moškemu
ne
bo
nobena
ženska
vse
življenje
zvesta
.
—
Res
je
!
A
kaj
hočemo
,
je
zdihoval
Skočir
,
ki
ni
hotel
zaostati
za
Kričajem
,
je
že
tako
,
da
žena
ne
more
ostati
brez
ljubimca
.
Časih
se
zgodi
,
da
postane
lastni
mož
ta
ljubimec
in
potem
je
zakon
srečen
,
ali
navadno
je
tako
,
da
je
za
srečen
zakon
treba
treh
oseb
.
Kot
zadnji
se
je
oglasil
sanjavi
zašebnik
Zinrzan
.
—
Tudi
jaz
imam
svoje
skušnje
in
rečem
Vama
,
nikar
ne
sodimo
,
da
ne
bomo
sojeni
.
Ljubezen
je
le
najpametnejša
stvar
na
svetu
,
čeprav
jo
zasmehujejo
kot
neumnost
,
zakaj
popolnoma
srečen
je
človek
vendar
samo
tedaj
,
kadar
ljubi
.
In
melanholično
kimaje
s
svojo
sivo
glavico
,
se
je
mož
ločil
od
svojih
odhajajočih
tovarišev
.
Težkega
srca
in
z
dušo
,
v
kateri
so
valovala
najrazličnejša
čustva
in
ji
gnala
kri
v
glavo
,
je
prišla
gospa
Regina
domov
.
Iskala
je
miru
,
a
ga
ni
mogla
najti
.
Vedno
in
vedno
so
se
njene
misli
vračale
na
Verd
,
k
ponosnemu
možu
,
ki
je
bil
pripravljen
žrtvovati
vse
in
celo
samega
sebe
,
da
svojemu
narodu
pomore
do
boljše
prihodnosti
in
odpre
pot
pravim
naukom
Izveličarjevim
.
Noč
je
bila
mila
,
bila
je
noč
,
ko
se
rode
Ijubavne
narodne
pesmi
.
Gospa
Regina
je
sedla
k
oknu
in
opazovala
veličanstvo
spavajoče
prirode
,
ali
naj
se
je
še
tako
premagovala
,
njene
misli
so
begale
vedno
nazaj
k
Antonu
Magajni
.
Naposled
je
vžgala
luč
in
vzela
v
roke
sveto
pismo
.
V
njem
je
vedno
našla
tolažbe
.
Odkar
ji
je
Magajna
podaril
sveto
pismo
v
prevodu
,
se
ji
je
zdelo
,
kakor
da
se
je
seznanila
z
nekaj
popolnoma
novim
.
Že
čez
petnajststo
let
so
oznanjali
nauke
Izveličarjeve
,
ali
šele
odkar
je
sama
čitala
evangelije
,
je
te
nauke
pojmila
.
Bilo
ji
je
tako
,
kakor
da
pri
čitanju
sliši
Izveličarja
samega
in
moč
njegove
osebnosti
,
njegovega
življenja
,
njegovih
navodil
,
jo
je
krepila
in
povzdigovala
nad
vse
skrbi
in
bolesti
.
Počasi
je
listala
po
knjigi
,
čitaje
zdaj
tu
zdaj
tam
nekaj
vrstic
.
—
Zakaj
ne
dajo
papisti
te
knjige
narodu
v
roke
,
se
je
vpraševala
gospa
Regina
.
Zakaj
jo
tiskajo
samo
v
jeziku
tistega
rimskega
višjega
biriča
,
ki
je
dal
Izveličarja
na
križ
pribiti
,
zakaj
se
vrše
vsa
cerkvena
opravila
papistov
v
tem
jeziku
,
ki
ga
skoro
nihče
ne
ume
?
Ko
bi
papisti
ne
bili
Izveličarjevih
naukov
pokvarili
in
popačili
,
ne
bi
sv.
pisma
prikrivali
!
Zopet
je
pod
prsti
zašumel
list
in
njeno
oko
je
obstalo
na
poslanici
Korinčanom
.
»
Sedaj
pa
ostajajo
vera
,
upanje
in
ljubezen
,
to
troje
—
največja
od
njih
pa
je
ljubezen
.
«
Njena
bela
,
krepka
in
vendar
žensko
lepa
roka
je
omahnila
in
knjiga
je
zdrknila
na
tla
.
Misli
in
čustva
,
ki
jih
je
vzbudila
poslanica
Korinčanom
v
njenem
srcu
,
so
jo
tako
prevzela
,
da
je
trepetaje
,
žareča
razgretosti
in
notranjega
nemira
,
vstala
in
iskala
hladila
pri
oknu
.
Naslonila
je
glavo
v
dlan
in
zopet
zrla
v
noč
.
Pred
njo
je
ležal
odprt
svet
v
jasni
mesečini
in
videlo
se
ji
je
,
kakor
da
gleda
,
kako
gre
življenje
mimo
nje
iz
večnosti
v
večnost
,
stalno
in
zanesljivo
,
vedno
nepremično
v
isti
meri
,
podvrženo
le
eni
moči
,
kateri
ni
kos
nobena
druga
,
še
tako
mogočna
sila
,
podvrženo
zakonu
vseh
naravnih
zakonov
.
Ali
bi
moglo
to
vznemirjenje
sploh
obstajati
in
se
prenavljati
iz
večnosti
v
večnost
,
ko
bi
ne
bilo
te
veličastne
notranje
moči
in
ali
more
biti
ta
moč
kaj
drugega
,
kakor
ljubezen
,
kateri
nobena
sila
v
stvarstvu
ne
more
kljubovati
?
Gospa
Regina
ni
mogla
dobiti
odgovora
.
Dihala
je
čedalje
težje
,
srepo
,
z
gorečimi
očmi
je
zrla
v
svetlo
noč
in
gori
proti
temnomodremu
nebu
,
na
katerem
so
blestele
in
se
smehljale
zvezde
.
Trepetala
je
po
vsem
životu
in
krčevito
stiskala
roke
,
kakor
bi
se
borila
s
telesnimi
bolečinami
.
Naposled
pa
je
počasi
sklonila
ponosno
glavo
,
sklenila
roke
na
prsih
in
kakor
da
je
bila
v
težki
borbi
premagana
dihnila
komaj
slišno
»
—
—
—
—
»
Sedaj
pa
ostajajo
vera
,
upanje
in
ljubezen
,
to
troje
—
največja
od
njih
pa
je
ljubezen
.
«
V
samostanu
v
Bistri
je
vladala
tihota
.
Solnce
je
pripekalo
s
tako
močjo
,
da
je
zemlja
rahlo
pokala
;
drevesa
so
pripogibala
svoje
vejevje
,
kakor
bi
omagovala
in
cvetice
na
vrtu
so
se
pripogibale
na
razne
strani
,
kakor
bi
umirale
žeje
.
Menihi
so
se
bili
poskrili
v
svoje
celice
,
kajti
ta
dan
sta
se
bila
prijor
Ahacij
in
pater
Celestin
zopet
sprla
in
se
razšla
v
silnem
sovraštvu
.
Celo
samostanski
stražarji
in
hlapci
,
ki
se
sicer
za
meniške
prepire
niso
dosti
menili
,
so
bili
ta
dan
vznemirjeni
,
ker
se
je
to
pot
prvič
primerilo
,
da
je
prijor
Ahacij
potegnil
samokres
iz
svoje
halje
in
pomeril
na
patra
Celestina
.
In
če
bi
drugi
menihi
ne
bili
priskočili
,
bi
se
bil
v
samostanskem
refektoriju
zgodil
umor
.
Prijor
Ahacij
je
po
tem
prizoru
ostal
v
refektoriju
in
se
kakor
blazen
zalival
z
vinom
.
Časih
ga
je
prevzela
strast
in
začel
je
biti
s
pestmi
po
mizah
in
rjuti
v
svoji
togoti
kakor
ranjena
zver
,
potem
pa
je
zopet
omahnil
na
klop
in
jokal
na
glas
.
Vsi
samostanski
prebivalci
so
vedeli
,
da
v
takih
dnevih
ni
ž
njim
ničesar
govoriti
in
da
ga
je
treba
pustiti
v
miru
,
kajti
v
svoji
jezi
in
v
svoji
bolesti
je
bil
prijor
Ahacij
strašen
.
Med
tem
,
ko
je
prijor
Ahacij
divjal
in
jokal
v
refektoriju
,
se
je
pater
Celestin
tiho
priplazil
iz
svoje
celice
.
Stopal
je
po
prstih
in
previdno
odprl
velika
železna
vrata
,
ki
so
vodila
iz
hodnika
v
podzemske
prostore
in
katera
je
za
seboj
zaklenil
.
Po
temnih
vlažnih
stopnicah
je
taval
doli
do
globoko
pod
zemljo
ležečih
kleti
,
kjer
so
bile
samostanske
ječe
.
Medla
luč
,
prihajajoča
iz
jako
ozkih
odprtin
ob
stropu
,
je
le
toliko
razsvetljevala
hodnik
,
da
se
je
spoznalo
,
če
je
zunaj
dan
.
Pater
Celestin
je
užgal
luč
in
šel
proti
koncu
hodnika
,
kjer
je
bila
velika
,
popolnoma
temna
podzemska
dvorana
.
Na
gornjem
koncu
te
dvorane
je
visel
velik
križ
.
Pater
Celestin
je
užgal
dve
veliki
plamenici
,
ki
sta
bili
pritrjeni
ob
obeh
straneh
križa
.
Rdeča
luč
je
grozotno
razsvetlila
širni
prostor
in
strašna
orodja
,
ki
so
bila
razpostavljena
po
dvorani
.
Ta
dvorana
je
bila
samostanska
mučilnica
in
iz
nje
so
vodila
posebna
vrata
v
celice
onih
,
ki
so
bili
obsojeni
na
mučenje
.
V
očeh
patra
Celestina
je
zažarel
ogenj
inkvizicije
.
Ljubil
je
kri
,
človeško
kri
,
zaradi
njene
barve
,
zaradi
njenega
duha
,
ki
ga
je
bolj
opijanil
,
ko
najmočnejše
vino
,
zaradi
strašne
in
vendar
grozotno
-
prijetne
razburjenosti
,
ki
jo
je
v
njem
provzročala
.
S
tresočimi
rokami
je
odklenil
mala
vrata
in
tiho
,
kakor
fant
pri
vasovanju
,
zaklical
:
Ester
!
Iz
temne
celice
ni
bilo
odgovora
.
—
Ester
!
Pridi
k
meni
!
Ester
,
jaz
te
ljubim
.
Če
hočeš
biti
moja
,
ti
položim
vsa
bogastva
pred
noge
in
bom
tvoj
suženj
.
Samo
ljubi
me
,
zakaj
jaz
te
ljubim
,
Ester
,
jaz
te
ljubim
blazno
in
te
raje
umorim
,
kakor
da
bi
te
pustil
od
tod
.
Milo
,
skoro
pretresujoče
so
se
čule
te
,
neskončno
strast
razodevajoče
besede
.
Odgovora
pa
pater
Celestin
ni
čakal
.
Naenkrat
je
kot
hijena
na
svoj
plen
planil
v
celico
in
za
lase
privlekel
iz
nje
mlado
,
popolnoma
golo
žensko
ter
jo
pahnil
v
dvorano
.
—
Ti
me
ne
ljubiš
,
ciganska
kača
,
ti
me
zaničuješ
?
Čarovnica
si
!
Vklenila
si
me
v
svoje
spone
,
da
bi
me
ugonobila
.
V
možganih
mi
vre
in
v
očeh
mi
gori
.
Kri
!
Kri
!
Kričale
strahoma
v
silnem
obupu
je
Ester
bežala
na
stran
.
Zagnala
se
je
v
vrata
,
a
ta
so
bila
zaprta
.
Zagnala
se
je
novič
,
a
med
tem
je
bil
planil
pater
Celestin
k
zidu
,
strgal
z
njega
bič
,
ki
je
tam
visel
in
se
zapodil
za
ciganko
.
Bič
je
zažvižgal
po
zraku
,
tlesknil
dvakrat
,
trikrat
na
kožo
gole
ciganke
in
se
opletel
njenega
života
.
Ester
se
je
s
strašnim
krikom
zgrudila
na
tla
.
A
ko
je
pater
Celestin
pri
svitu
plamenic
zagledal
kri
,
rdečo
in
gorko
,
žarečo
,
kot
žare
rubini
,
ko
je
zagledal
raztrgano
meso
,
iz
katerega
je
odtekalo
življenje
,
tedaj
je
vrgel
bič
od
sebe
in
v
blazni
strasti
začel
poljubljati
te
rane
,
kakor
bi
hotel
popiti
odtekajočo
kri
.
In
ustne
njegove
so
šepetale
:
—
Ljubi
me
,
Ester
,
ljubi
me
—
jaz
te
ljubim
neznansko
.
Ko
ga
je
pa
ciganka
,
prišedši
zopet
k
zavesti
,
pahnila
od
sebe
,
jo
je
srdito
zagrabil
za
lase
in
jo
vlekel
nazaj
v
njeno
celico
,
roteč
se
srdito
:
—
Pa
pogini
tu
!
Dokler
sem
jaz
živ
,
ne
prideš
iz
ječe
,
če
nečeš
biti
moja
.
In
zopet
ga
je
obšla
divja
jeza
,
hrepenenje
po
krvi
,
želja
,
videti
raztrgano
meso
in
v
neznanskih
mukah
trepetajoča
človeška
telesa
.
Pobral
je
bič
in
hodil
od
celice
do
celice
in
iz
vseh
teh
celic
je
odmevalo
žvenketanje
verig
,
tleskanje
biča
in
obupno
,
bolestno
vpitje
,
ki
se
je
izgubljalo
po
širnem
hodniku
.
Do
ene
same
celice
ni
imel
pater
Celestin
ključa
,
do
celice
,
v
kateri
je
umiral
Erazem
pl.
Obričan
.
Gredoč
mimo
vrat
te
celice
je
pater
Celestin
odprl
lino
,
skozi
katero
je
jetnik
dobival
kruh
in
vodo
,
in
s
porogljivim
glasom
zaklical
:
—
No
,
visokoblagorodni
gospod
Erazem
,
kaj
še
ne
boš
preklical
svojih
besed
?
Ali
naj
ti
tortura
odveže
jezik
?
Česa
še
čakaš
?
Zamolklo
se
je
culo
iz
grozne
celice
:
—
Čakam
,
da
pride
moj
čas
—
kakor
sv.
Janez
v
puščavi
.
Pater
Celestin
se
je
zasmejal
na
glas
,
da
je
donelo
po
vsem
hodniku
,
zaprl
lino
ter
smeje
se
odšel
,
ne
meneč
se
za
sledove
krvi
na
meniški
halji
.
V
samostanu
je
bilo
še
vedno
tako
,
kakor
da
je
vse
izmrlo
,
ko
je
pater
Celestin
prišel
iz
podzemskih
ječ
.
Nikjer
ni
bilo
videti
človeka
,
od
nikoder
ni
bilo
slišati
glasu
.
Pater
Celestin
je
najprej
prisluškoval
pri
refektorijskih
vratih
ali
niti
najmanjši
šum
mu
ni
izdal
,
če
je
prijor
še
notri
,
ali
pa
se
je
že
umaknil
.
Polagoma
inprevidno
je
odprl
vrata
in
uzrl
prijorja
Ahacija
,
ki
je
,
držeč
ostanek
razbitega
vrča
v
roki
,
ležal
brez
zavesti
sredi
dvorane
.
Na
lice
patra
Celestina
je
legla
senca
porogljivega
prezira
.
—
Zopet
se
je
opijanil
,
da
si
pomiri
vest
zaradi
tiste
krive
prisegice
,
se
je
rogal
pater
Celestin
.
Bedak
!
Že
desetkrat
je
dobil
odvezo
,
sto
odpustkov
si
je
že
zaslužil
,
in
vendar
ne
najde
miru
.
In
to
je
mož
?
To
naj
bo
gospodar
mogočnega
samostana
,
vladar
toliko
podložnih
kmetov
,
zaščitnik
vere
in
strahovalec
krivovercev
?
Pater
Celestin
je
uprl
roke
v
boke
in
sunil
brezzavestnega
prijorja
z
nogo
.
Ali
prijor
se
ni
premaknil
,
ležal
je
na
tleh
,
kakor
da
ni
več
življenja
v
njem
.
—
Treba
,
bo
,
da
se
ga
odkrižam
,
je
govoril
pater
Celestin
sam
sebi
.
Teh
bojev
ž
njim
sem
se
naveličal
,
četudi
sem
ga
še
vedno
podvrgel
svoji
volji
.
Čas
je
,
da
odstranim
edino
oviro
,
ki
mi
je
na
potu
do
prijorskega
prestola
.
Počasi
je
hodil
pater
Celestin
po
dvorani
,
sanjajoč
o
velikem
zlatem
križu
,
ki
ga
bo
nosil
na
prsih
,
o
velikem
ugledu
in
vplivu
,
ki
ga
bo
imel
,
o
sladkostih
,
ki
jih
bo
užival
,
kadar
doseže
svoj
cilj
.
Sanjal
je
razkošne
sanje
in
le
časih
je
zatemnel
njegov
pogled
in
zadobil
tisti
strahoviti
izraz
,
katerega
so
se
podložni
kmetje
vselej
tako
prestrašili
,
da
so
se
križali
,
med
tem
ko
so
ženske
popadale
na
kolena
.
Pater
Celestin
je
stopil
k
oknu
in
pogledal
na
dvorišče
.
Tam
je
na
kameniti
klopi
pri
vratih
sedel
stražar
in
se
pogovarjal
s
cvetočim
kmetskim
dekletom
,
ki
je
stalo
pred
njim
z
molkom
v
roki
in
dasi
zbegano
;
vendar
ponižno
prenašalo
mastne
dovtipe
,
s
katerimi
jo
je
nadlegoval
stražar
.
Ustnice
patra
Celestina
so
se
raztegnile
v
oduren
smehljaj
.
Te
tridnevne
eksercicije
za
neveste
so
izvrsten
izum
,
se
je
cinično
smejal
Celestin
.
Zdaj
je
pater
Teodorik
na
vrsti
,
da
vpelje
to
dekletce
v
misterije
sv.
zakona
.
No
,
Teodorik
je
teoretično
in
praktično
izvežban
in
opravi
svojo
stvar
dobro
.
In
čez
nekaj
časa
,
ko
je
dekle
natančno
premotril
,
je
dejal
sam
sebi
:
—
Ko
bi
Teodorik
ne
bil
tako
zanesljiv
in
zvest
moj
pristaš
—
to
dekle
bi
mu
gotovo
prevzel
.
V
samostanu
je
začelo
postajati
živo
.
Posamezni
menihi
so
zapustili
svoje
celice
in
šli
na
vrt
.
Celestin
je
poklical
enega
izmed
menihov
na
pomoč
in
je
ž
njim
še
vedno
brezzavestnega
prijorja
Ahacija
odnesel
v
njegovo
stanovanje
.
Menihi
so
se
sprehajali
po
vrtu
in
uganjali
svoje
šale
s
patrom
Teodorikom
in
se
mu
ponujali
za
pomočnike
pri
eksercicijah
s
kmetsko
nevesto
,
ki
je
vdano
sledila
stražarju
,
ko
jo
je
peljal
v
sobo
,
kjer
so
se
morale
neveste
samostanu
podložnih
kmetov
tri
dni
in
tri
noči
pripravljati
za
sv.
zakon
in
kjer
so
menihi
v
tihih
nočeh
utrgali
že
toliko
dekliških
cvetov
.
Pater
Celestin
je
bil
eden
najglasnejših
med
menihi
.
Za
vsakega
je
imel
prijazno
besedo
,
z
vsakim
se
je
šalil
in
mu
vcepljal
mnenje
,
da
so
menihi
rojeni
ne
zato
,
da
bi
živeli
kot
asketie
,
odljudeni
in
odmrli
svetu
,
nego
da
bi
bili
gospodarji
in
vladarji
zemlje
in
ljudi
in
da
imajo
kot
taki
pravico
do
uživanja
,
kakor
so
drugi
rojeni
,
da
delajo
.
S
temi
nauki
in
ker
je
šel
menihom
vedno
na
roko
ter
jih
navajal
k
razkošju
,
k
uživanju
in
k
razuzdanosti
,
pa
tudi
k
brezobzirnosti
in
krutosti
napram
podložnim
kmetom
,
si
je
pridobil
med
menihi
tako
trdno
zaslombo
,
da
je
bil
prijor
Ahacij
prod
njemu
brez
moči
.
Dolgi
Laban
je
iz
samostanske
stražnice
jezno
gledal
na
sprehajajoče
se
menihe
.
Bolelo
ga
je
,
da
postane
kmetsko
dekle
,
ki
je
prišlo
na
duhovne
vaje
v
samostan
,
žrtev
meniške
pohotnosti
in
jezilo
ga
je
,
da
nima
moči
to
preprečiti
.
Njegova
jeza
je
še
narasla
,
ko
je
med
menihi
zagledal
Simona
Kozino
,
bratranca
vrhniškega
župnika
,
ki
je
prihajal
skoro
vsak
dan
v
samostan
in
posebno
občeval
s
patrom
.
Celestinom
.
Dolgi
Laban
je
Simona
Kozino
sovražil
iz
vsega
srca
,
kajti
vedel
je
,
da
ščuje
in
nagovarja
Celestina
na
vedno
hujše
postopanje
proti
kmetom
in
da
vedno
napoveduje
menihom
,
da
ima
kmet
sicer
človeško
,
neumrljivo
dušo
,
drugače
pa
da
ni
pravi
človek
,
nego
bitje
,
ki
stoji
med
človekom
in
med
živino
in
ki
se
ga
mora
z
delom
,
z
bičem
in
s
stradanjem
krotiti
.
Ta
dan
je
bil
Simon
Kozina
posebno
razburjen
.
Mahal
je
z
rokami
in
okrog
sebe
zbranim
menihom
skrivnostno
pripovedoval
o
svojih
razkritjih
.
—
Le
verjemite
,
tam
pri
Bevkah
se
nekaj
posebnega
pripravlja
.
Anton
Magajna
je
skoro
vsak
dan
tam
.
V
koči
,
kjer
Kričaj
z
Vrhnike
in
njegovi
lovci
,
kadar
streljajo
jerebice
in
race
,
časih
tudi
kmetske
goske
pestujejo
,
tam
so
večkrat
skrivnostni
sestanki
.
Strašni
naklepi
se
kujejo
proti
samostanu
in
zna
se
zgoditi
velika
nesreča
,
če
ne
bodete
previdni
.
Danes
o
polnoči
bo
zopet
tak
sestanek
.
Pater
Celestin
se
je
tiho
smehljal
,
kakor
da
bi
nič
prav
ne
verjel
besedam
Simona
Kozine
.
—
Zadnjič
ste
ravno
tako
govorili
,
a
ko
so
prišli
poslani
stražarji
,
so
našli
v
koči
dve
stari
ženski
.
—
Seveda
niso
ničesar
našli
.
Ker
znata
ženski
čarati
,
sta
lahko
obvarovali
zarotnike
pred
pretečo
jim
nevarnostjo
.
Dokler
bodete
pošiljali
samo
stražarje
,
ne
bodo
ničesar
opravili
.
Vi
sami
,
pater
Celestin
,
se
morate
postaviti
na
čelo
stražarjem
,
da
pravočasno
premagate
in
zagovorite
čarovnijo
.
In
z
Najsvetejšim
morate
iti
,
če
ne
bo
ves
trud
brez
uspeha
.
Saj
vas
tudi
v
samostanu
varuje
samo
Najsvetejše
.
Menihi
niso
vedeli
,
kaj
bi
storili
.
Živeli
so
v
vednem
strahu
pred
kmetskimi
vstajami
,
dasi
je
bil
samostan
dobro
utrjen
in
zastražen
ter
zagotovljena
vojaška
pomoč
iz
Ljubljane
.
Pater
Celestin
sicer
ni
prav
verjel
v
čarovništvo
,
ali
časih
se
mu
je
le
zdelo
,
da
utegne
kak
posameznik
imeti
ta
čeznatorni
dar
.
—
Če
gre
pater
Celestin
z
Najsvetejšim
,
grem
tudi
jaz
ž
njim
,
je
naposled
rekel
Simon
Kozina
.
Drugače
pa
ne
grem
ponoči
tja
,
če
bi
mi
darovali
vse
samostanske
zaklade
.
Ta
izjava
je
bila
končno
odločilna
.
—
Dobro
,
je
rekel
pater
Celestin
,
pa
poidem
z
Najsvetejšim
.
A
sam
ne
grem
.
Razen
stražarjev
morata
vsaj
še
dva
meniha
.
Ti
,
Teodorik
,
si
močan
kot
lev
—
—
Ali
jaz
ne
utegnem
,
se
je
naglo
oglasil
pater
Teodorik
.
Danes
se
začne
duhovna
vaja
z
Macahanovo
nevesto
.
—
Dekle
bo
že
še
dosti
zgodaj
spoznalo
,
kako
malo
duhovske
so
vaje
,
ki
jih
bo
imela
s
tabo
,
je
smeje
se
menil
pater
Celestin
.
O
polnoči
smo
že
tako
nazaj
.
In
Anton
gre
tudi
z
nami
.
Pater
Celestin
je
zapustil
družbo
in
dal
dolgemu
Labanu
vsa
potrebna
naročila
za
nameravano
nočno
ekspedicijo
.
Tiho
in
počasi
sta
plula
dva
čolna
po
Bistri
doli
proti
Ljubljanici
.
Noč
je
bila
temna
in
pripravljalo
se
je
na
slabo
vreme
.
Sem
in
tja
je
padlo
nekaj
kapelj
,
a
kmalu
je
zopet
prenehalo
rositi
;
časih
je
zagrmelo
in
v
daljavi
za
gozdovi
je
zablisnilo
,
da
so
se
prekriževali
možje
,
ki
so
molčeč
sedeli
v
čolnih
,
potem
pa
je
vladala
zopet
veličastna
tihota
.
Čolna
sta
zavila
v
Ljubljanico
.
Držala
sta
se
visokega
brega
,
možje
pa
so
vzeli
puške
v
roke
.
Za
drevesi
,
ki
so
stala
ob
bregu
,
se
je
v
samotno
ležeči
koči
videla
luč
.
—
Okno
je
razsvetljeno
,
je
zašepetal
Simon
Kozina
patru
Celestinu
na
uho
.
Zdaj
se
pripravite
!
Pater
Celestin
je
izpod
plašča
,
s
katerim
je
bil
ogrnjen
,
vzel
Najsvetejše
in
je
povzdignil
nad
sabo
,
med
tem
ko
sta
spremljajoča
ga
meniha
poluglasno
molila
.
Stražarji
v
čolnih
so
nagnili
glave
in
šepetaje
molili
,
ne
da
bi
le
za
trenotek
pustili
orožje
iz
rok
.
Čolna
sta
plula
zdaj
tik
koče
,
iz
katere
ni
bilo
slišati
nobenega
glasu
.
Kakor
bi
bilo
vse
izumrlo
,
tako
mirno
in
tiho
je
ležala
koča
za
košatimi
drevesi
in
izginila
za
čolnoma
,
ki
sta
plula
naprej
.
—
Straže
ni
nobene
,
je
menil
Simon
Kozina
,
zdaj
lahko
ustavimo
in
izstopimo
.
Čolna
sta
obstala
in
vsi
so
se
splazili
na
breg
.
Pred
njimi
je
ležala
širna
ravan
.
Kadar
se
je
zabliskalo
,
se
je
v
daljavi
videla
cerkvica
na
Žalostni
gori
in
samostan
v
Bistri
,
v
ozadju
pa
nejasne
konture
bornih
koč
v
Bevkah
.
Potem
pa
je
bila
zopet
gosta
neprodirna
tema
.
Pater
Celestin
je
najprej
razvrstil
svojo
četo
in
vsakemu
posamezniku
povedal
,
kaj
mu
je
storiti
.
Sam
je
z
menihoma
in
z
dvema
stražarjema
hotel
iti
v
kočo
,
ostalim
je
pa
naročil
,
da
ostanejo
zunaj
,
dokler
jih
ne
pokliče
.
Previdno
se
je
četa
obrnila
proti
koči
.
Spredaj
so
šli
pater
Celestin
,
ki
je
nosil
Najsvetejše
,
in
oba
meniha
,
ostali
pa
so
šli
v
eni
vrsti
,
da
bi
hitro
objeli
kočo
.
Kakor
sence
so
se
pomikali
čez
vlažno
ravan
in
koča
je
bila
hipoma
obkoljena
.
V
koči
se
ni
nihče
ganil
.
Stražarji
so
pripravili
puške
in
potem
se
je
Simon
Kozina
približal
vratom
in
nastavil
sekiro
-
enkrat
se
je
nanjo
uprl
in
vrata
so
bila
odprta
,
tako
lahko
,
kakor
da
sploh
niso
bila
zapahnjena
.
V
ozadju
se
je
videla
na
ognjišču
ugašajoča
žerjavica
,
okrog
katere
je
sedelo
nekaj
temnih
senc
,
ki
so
planile
kvišku
,
ko
so
se
vrata
odprla
in
je
z
Najsvetejšim
v
roki
stopil
čez
prag
pater
Celestin
ter
glasno
molil
latinsko
molitev
.
Za
njim
so
skočili
v
kočo
dva
stražarja
z
nabitimi
puškami
in
oba
meniha
ter
Simon
Kozina
.
Ta
je
bil
zadnji
in
je
za
seboj
zapahnil
vrata
.
—
Vsi
na
kolena
,
je
zagrmel
pater
Celestin
,
kdor
bi
se
upiral
,
zapade
smrti
!
Ali
ste
slišali
?
Nihče
ni
odgovoril
in
nihče
se
ni
ganil
.
Ena
presenečenih
oseb
je
mirno
prerahljala
žrjavico
in
vrgla
nanjo
suhih
trska
in
vejic
,
ki
so
se
skoro
hipoma
vnele
in
je
udaril
plamen
,
ki
je
z
rdečo
lučjo
razsvetlil
temni
prostor
in
vrgel
svoj
sijaj
na
patra
Celestina
,
ki
je
s
povzdignjenim
Najsvetejšim
stopil
korak
bliže
.
Izza
ognjišča
se
je
dvignil
visok
širokopleč
mož
z
dolgimi
belimi
lasmi
in
sivo
brado
,
ki
mu
je
segala
do
pasa
.
V
rokah
je
držal
težko
palico
,
ki
je
imela
za
držaj
zlato
sekiro
,
okrog
vratu
pa
mu
je
visela
zlata
verižica
.
—
Kdo
ste
in
kaj
hočete
?
je
vprašal
starec
z
gromkim
glasom
in
se
postavil
pred
patra
Celestina
.
Kako
si
upate
mirnim
ljudem
kaliti
nočni
pokoj
?
Z
začudenjem
je
gledal
pater
Celestin
velikana
,
ki
je
stal
tako
ponosno
pred
njim
.
Še
nikdar
ga
ni
videl
,
a
slutil
je
takoj
,
da
ima
opraviti
z
nenavadnim
možem
.
Za
trenotek
ga
je
obšla
celo
skrb
,
da
je
v
veliki
nevarnosti
,
a
ko
je
videl
poleg
sebe
svoje
spremljevalce
,
ga
je
menil
ves
strah
in
osorno
je
odgovoril
:
—
Kdo
si
ti
,
da
si
upaš
kljubovati
mojemu
povelju
in
da
ne
poklekneš
pred
Najsvetejšim
,
kakor
sem
ukazal
?
—
Jaz
sem
kralj
David
,
ciganski
poglavar
,
oče
in
vodnik
Aronoviho
sinov
,
je
odgovoril
starec
.
In
kralj
David
ni
klečal
,
kar
je
živ
,
in
ne
bo
klečal
.
Pač
boš
pa
še
ti
klečal
pred
menoj
,
ti
,
pater
Celestin
,
razbojnik
in
nečistnik
,
zatiralec
kmetov
in
svečenik
malikovalcev
.
Kakor
grom
se
je
razlegal
glas
kralja
Davida
,
da
so
se
prestrašili
še
pred
kočo
stoječi
tražarji
.
Obenem
je
počil
strel
in
v
tistem
hipu
je
planilo
na
stražarje
vse
polno
temnih
prikazni
in
jih
podrlo
na
tla
in
jih
zvezalo
.
Kar
cela
vojska
je
bilo
ciganov
okrog
koče
.
Priskočili
so
tako
naglo
,
kakor
da
so
bili
skriti
v
zemlji
,
tako
da
se
stražarji
niti
braniti
niso
mogli
in
so
bili
prej
povezani
,
nego
so
se
zavedli
svojega
položaja
.
Pa
tudi
v
hiši
pod
streho
so
bili
skriti
cigani
,
in
ko
je
počil
strel
,
so
skočili
doli
in
popadli
stražarje
in
menihe
.
Kralj
David
je
planil
na
patra
Celestina
.
Z
eno
roko
ga
je
zgrabil
za
vrat
,
z
drugo
mu
je
iztrgal
Najsvetejše
in
ga
udaril
z
njim
po
glavi
.
Udarec
je
bil
tako
silen
,
da
se
je
monštranca
razletela
,
pater
Celestin
pa
se
je
ves
krvav
zgrudil
na
tla
.
Kralj
David
je
vrgel
ročaj
monštrance
v
kot
in
pobral
svojo
palico
.
Ko
se
je
ozrl
po
koči
,
je
videl
,
da
so
bili
menihi
in
stražarji
že
povezani
.
Ukazal
je
zvezati
tudi
patra
Celestina
in
pred
kočo
premagane
stražarje
prinesti
notri
.
Kakor
snopje
so
ležali
jetniki
na
tleh
.
Pater
Celestin
je
strašno
krvavel
,
a
nobena
roka
se
ni
ganila
,
da
bi
mu
pomagala
.
Cigani
in
ciganke
so
se
gnetli
po
koči
in
krog
koče
,
vriskali
veselja
in
se
radovali
svoje
zmage
.
—
Mir
!
je
ukazal
kralj
David
,
in
ko
so
vsi
umolknili
,
se
je
obrnil
do
jetnikov
in
jim
rekel
:
Vaše
življenje
je
v
mojih
rokah
.
Treba
mi
je
le
migniti
in
že
bi
vsi
z
vrvjo
okrog
vratu
viseli
na
drevesih
pred
kočo
.
Treba
mi
je
le
ukazati
in
že
bi
bila
pripravljena
grmada
za
vas
,
kakor
ste
jih
vi
že
dosti
pripravili
za
Aronove
hčere
.
Ali
jaz
vam
prizanesem
,
vam
pustim
življenje
in
vam
dam
svobodo
,
če
mi
samostan
vrne
vse
cigane
in
ciganke
,
kar
jih
ima
v
svojih
ječah
.
Vi
,
pater
Teodorik
,
se
vrnete
v
samostan
in
poveste
menihom
mojo
odločbo
.
Če
izpuste
jutri
zjutraj
vse
cigane
in
ciganke
,
izpustim
tudi
jaz
jetnike
,
če
ne
,
pa
jih
dam
jutri
opoldne
vse
žive
sežgati
.
Na
to
prisegam
pri
večnem
solncul
—
Oh
,
gospod
cigan
,
prosim
,
še
nekaj
.
Vsi
so
se
presenečeni
obrnili
na
tisto
stran
,
odkoder
je
prišel
ta
glas
,
in
kralj
David
je
pristopil
bližje
.
—
Oj
,
dolgi
Laban
,
kaj
si
tudi
ti
med
jetniki
?
Celo
resni
kralj
David
se
je
smehljal
,
ko
je
zagledal
klavrni
obraz
dolgega
junaka
.
Kaj
bi
pa
rad
?
—
Nekaj
bi
Vas
rad
prosil
,
gospod
cigan
.
V
samostanu
je
zaprt
tudi
menih
Erazem
.
Zaradi
Vaše
hčere
je
zaprt
.
Dajte
,
zahtevajte
,
da
izpuste
tudi
njega
.
—
Zaradi
moje
Ester
je
zaprt
?
se
je
čudil
kralj
David
.
Torej
se
je
vendar
v
samostanu
našel
človek
,
ki
se
je
zavzel
za
mojo
hčer
?
—
O
,
jaz
sem
se
tudi
zavzemal
zanjo
,
gospod
cigan
,
je
menil
dolgi
Laban
,
in
ko
bi
bil
mogel
,
bi
jo
bil
že
davno
oprostil
.
Kralj
David
ni
dlje
poslušal
dolgega
Labana
,
pač
pa
naročil
patru
Teodoriku
,
da
mora
samostan
izpustiti
tudi
Erazma
.
Potem
je
odredil
,
da
so
cigani
odpravili
patra
Teodorika
v
Bistro
,
druge
jetnike
pa
prenesli
v
čolne
.
To
povelje
je
bilo
kmalu
izvršeno
.
Čolna
sta
odrinila
po
Ljubljanici
nizdol
,
ostali
cigani
so
se
razšli
.
V
koči
in
v
njenem
obližju
je
vladala
spet
smrtna
tihota
,
dokler
ni
zapihal
veter
in
se
je
začel
vihar
.
Po
ozkih
stezah
,
čez
polja
in
po
gozdih
so
cigani
gnali
svoje
jetnike
,
tako
,
da
ti
kmalu
niso
več
vedeli
,
kje
da
so
in
kam
gredo
.
Vihar
je
divjal
in
lomil
drevesa
,
dež
je
lil
in
strele
so
švigale
po
nebu
,
kakor
bi
hotele
vesoljstvo
zapaliti
.
Šele
proti
jutru
so
jetniki
in
cigani
prišli
do
taborišča
.
Patra
Celestina
je
kralj
David
peljal
v
svoj
šotor
,
mu
zopet
zvezal
noge
in
ga
položil
na
tla
.
Ostali
jetniki
so
bili
izročeni
v
varstvo
drugim
ciganom
,
pri
patru
Celestinu
pa
je
ostal
kralj
David
sam
.
Sedel
je
na
snop
trave
in
nepremično
oprt
ob
svojo
palico
z
zlato
sekirico
zrl
na
patra
Celestina
.
Minile
so
ure
.
V
taboru
je
bilo
že
vse
živo
,
samo
kralj
David
je
še
vedno
sedel
pred
patrom
Celestinom
,
ki
je
trpel
neznanske
muke
.
Večkrat
so
njegove
suhe
ustne
šepetaje
prosile
vode
,
a
stari
ciganski
poglavar
se
ni
premaknil
s
svojega
mesta
.
Molče
je
sedel
,
kot
da
je
nem
,
a
njegovo
srce
je
vriskalo
,
ko
je
videl
sovražnega
meniha
trpeti
in
koval
strašne
načrte
,
kako
ugonobi
blagoslovljenca
,
ki
je
njegovi
hčeri
storil
silo
.
Jetniki
so
težko
čakali
ure
osvoboditve
.
Edini
,
ki
se
je
dobro
počutil
v
ciganski
družbi
,
je
bil
dolgi
Laban
.
Črni
Miško
mu
je
dal
mesa
in
vina
in
je
z
napeto
pozornostjo
poslušal
velikanske
laži
o
Labanovih
poskusih
,
oprostiti
v
samostanu
zaprto
Ester
in
ostale
cigane
.
In
Laban
je
lagal
kar
se
je
dalo
ter
se
sam
čudil
,
da
je
tako
iznadljiv
,
povrh
je
pa
cigane
hvalil
,
da
je
njegovim
sojetnikom
že
presedalo
.
Proti
poldnevu
sta
prisopihala
v
tabor
dva
cigana
in
vprašala
za
kralja
Davida
.
Ves
tabor
je
obstopil
ta
dva
moža
,
ki
sta
bila
na
straži
pri
samostanu
in
vsi
so
hoteli
vedeti
,
če
so
v
samostanu
zaprti
cigani
izpuščeni
.
Vrišč
je
bil
tolik
,
da
je
celo
kralj
David
zapustil
svoj
šotor
in
stopil
med
svoje
ljudi
,
ki
so
pri
njegovem
prihodu
takoj
utihnili
in
naredili
prostor
,
da
je
mogel
priti
do
ravnokar
došliho
mož
.
Ne
da
bi
čakala
kakega
vprašanja
,
sta
moža
začela
pripovedovati
,
da
Ester
in
ostali
v
samostanu
zaprti
cigani
še
niso
izpuščeni
.
Samostanci
so
jih
pripeljali
iz
samostana
in
stoje
zdaj
z
njimi
tam
,
kjer
zavije
cesta
v
Rakitno
.
Eden
stražarjev
je
imel
sabo
belo
zastavo
v
rokah
.
Vsled
tega
sta
se
mu
za
stražo
postavljena
cigana
približala
in
ga
od
daleč
vprašala
,
kdaj
izpuste
Ester
in
jetnike
.
Stražar
je
odgovoril
,
da
šele
tedaj
,
ko
izpuste
cigani
svoje
jetnike
;
prijor
je
ukazal
jetnike
zemenjati
ali
pa
Ester
in
njene
ljudi
pripeljati
zopet
v
samostan
.
Kralj
David
ni
bil
tega
sporočila
prav
nič
vesel
,
a
moral
se
je
vdati
.
Ukazal
je
torej
,
naj
se
odpravijo
jetniki
na
mesto
,
kjer
so
čakali
samostanski
stražarji
in
naj
se
tam
zamenjajo
za
samostanske
jetnike
.
Njegovo
povelje
je
bilo
hitro
izvršeno
in
kmalu
je
dolga
karavana
krenila
iz
gozda
nizdolu
.
Obenem
so
ostali
cigani
začeli
podirati
svoje
šotore
in
vse
pripravljati
za
odhod
.
Izmenjava
jetnikov
se
je
hitro
izvršila
in
samostanski
stražarji
so
odnesli
pete
kar
najhitreje
,
boječ
se
,
da
jih
napadejo
cigani
celo
pri
belem
dhevu
.
Pater
Celestin
je
bil
tako
oslabel
,
da
so
ga
morali
nesti
.
In
samostanski
stražarji
so
prav
storili
,
da
so
bežali
,
kajti
kmalu
po
svojem
odhodu
so
čuli
strašno
kričanje
,
počilo
je
nekaj
samokresov
in
cela
tolpa
se
je
vdrla
za
stražarji
,
ki
so
zdaj
tekli
kar
so
mogli
.
Pater
Celestin
je
bil
edini
,
ki
je
slutil
,
kaj
je
pravi
vzrok
tej
ljutosti
ciganske
tolpe
,
da
je
Ester
povedala
,
kaj
je
morala
prebiti
v
samostanu
,
in
boječ
se
,
da
se
mu
kralj
David
strašno
maščuje
,
je
podžgal
stražarje
,
naj
pospeše
svoje
korake
.
Cigani
so
sledili
stražarjem
skoro
do
samostana
in
se
šele
ustavili
,
ko
so
spoznali
,
da
jih
več
ne
doidejo
.
A
z
mesta
se
niso
maknili
.
Samostanci
so
vrata
za
seboj
zaprli
in
čez
zidovje
pazili
,
kaj
da
store
cigani
.
Ves
samostan
je
bil
pokonci
,
vse
se
je
oborožilo
in
se
pripravljalo
na
boj
,
pričakuje
,
da
napadejo
cigani
samostan
.
Toda
cigani
se
niso
premaknili
,
nego
le
kričali
in
grozili
s
pestmi
.
Naenkrat
se
je
prikazal
med
njimi
kralj
David
.
Bil
je
razoglav
in
ves
spehan
od
hitre
hoje
.
Veterc
se
je
igral
z
njegovimi
dolgimi
belimi
lasmi
in
z
njegovo
sivo
dolgo
brado
in
strašno
ga
je
bilo
videti
,
ko
je
dvigal
roko
proti
nebu
in
prisegal
,
da
se
maščuje
,
da
se
grozovito
maščuje
vsemu
samostanu
.
Za
samostanskim
zidovjem
stoječi
menihi
in
hlapci
niso
razumeli
nobene
besede
te
grozne
prisege
,
ali
uganili
so
,
kaj
jim
je
pričakovati
in
dasi
je
bil
samostan
krepko
utrjen
in
izdatno
zastražen
,
jih
je
vendar
prešinil
strah
,
in
tudi
ko
so
cigani
že
davno
odšli
,
jih
je
morila
skrb
,
da
se
ciganov
ne
ubranijo
.
—
Samo
nekaj
ur
naj
nam
cigani
časa
dajo
,
je
menil
eden
stražarjev
,
potem
se
ni
ničesar
več
bati
.
Prijor
Ahacij
je
bil
davi
poslal
patra
Antona
do
deželnega
glavarja
v
Ljubljano
,
naj
pošlje
vojakov
,
da
se
ciganska
zalega
zatre
.
Prijor
misli
,
da
pridejo
vojaki
še
danes
.
In
res
se
je
kmalu
potem
čulo
iz
daljave
ponosno
trobetije
in
je
z
Vrhnike
prijezdilo
petdeset
vojščakov
.
Prvemu
oddelku
vojščakov
je
sledil
še
tisti
dan
drugi
oddelek
,
tako
da
je
bilo
na
samostanskem
dvorišču
zbranih
nad
sto
konjenikov
.
Poveljnik
je
imel
od
deželnega
glavarja
naročilo
,
da
mora
za
vsako
ceno
narediti
ciganski
nadlogi
konec
.
V
ta
namen
je
bil
tudi
pooblaščen
,
da
pokliče
vse
grajščake
vrhniškega
okoliša
in
iz
soseščine
na
pomoč
in
nameraval
je
s
to
vojsko
zajeti
cigane
in
jih
vse
uničiti
.
Menihi
,
ki
so
se
zdaj
čutili
popolnoma
varne
,
so
vojščake
sprejeli
z
največjo
gostoljubnostjo
.
Patra
Celestina
je
pogled
na
vojsko
kar
poživil
in
začel
je
v
svojem
srcu
kovati
načrte
,
kako
porabi
vojsko
za
to
,
da
uniči
na
mah
vse
nasprotnike
samostana
.
Iz
pogovora
s
poveljnikom
je
sicer
izprevidel
,
da
se
po
glavarjevem
ukazu
zaradi
vere
ne
sme
proti
nikomur
postopati
,
ali
upal
je
,
da
zdaj
vsaj
podložne
kmete
ustrahuje
.
V
samostanu
je
zavladalo
živahno
življenje
.
Na
dvorišču
so
vojščaki
užgali
več
ognjev
in
po
večerji
ležali
prepevajoč
in
popivajoč
okrog
njih
ali
pa
se
razposajeno
podili
po
širnem
prostoru
,
se
za
šalo
metali
in
sploh
uganjali
vsakovrstne
burke
.
V
refektoriju
pa
so
sedeli
menihi
s
poveljnikom
in
njegovimi
podpoveljniki
pri
razkošni
večeriji
,
kateri
je
sledil
pravi
bakanal
.
Na
mizah
so
stali
velikanski
vrči
plemenitega
malvazijca
,
katere
so
menihi
in
njihovi
gostje
tako
naglo
praznili
,
da
so
jih
strežaji
komaj
in
komaj
sproti
polnili
.
Samo
pater
Celestin
ni
zaužil
nobene
kaplje
;
bil
je
bled
in
upal
in
obveze
na
glavi
so
mu
dajale
toliko
strašnejše
podobo
,
ker
je
v
njegovih
očeh
žarel
oni
ogenj
,
ki
se
je
sicer
pojavil
samo
takrat
,
kadar
je
videl
trepetajoča
človeška
telesa
in
gorko
,
rdečo
človeško
kri
.
Počasi
je
priplaval
mesec
na
obnebje
in
razlil
svojo
bledo
svetlobo
na
samostan
.
Tudi
v
refektorij
je
posvetil
,
kjer
so
bili
mize
skupaj
postavili
in
razgrajali
in
razsajali
,
kakor
vojščaki
na
dvorišču
.
Na
enem
koncu
sta
poveljnik
in
pater
Gregorij
igrala
na
kocke
,
na
drugem
koncu
je
pater
Teodorik
,
ki
je
bil
od
zaužitega
vina
že
ves
rdeč
,
poskusil
splezati
na
mizo
,
tu
je
eden
prepeval
,
tam
je
drugi
tolkel
ob
mizo
in
kričal
kakor
obseden
,
pobočnik
pa
je
objemal
tolstega
patra
Avguština
in
se
tako
bridko
jokal
,
kakor
da
mu
je
en
dan
pomrlo
vse
sorodstvo
.
Pater
Teodorik
je
bil
z
veliko
težavo
splezal
na
mizo
in
še
to
le
z
okorno
pomočjo
nekaterih
drugih
menihov
.
Široko
se
je
postavil
med
vrče
in
gibaje
se
zdaj
naprej
,
zdaj
nazaj
,
tako
da
so
ga
morali
vedno
loviti
in
ga
podpirati
,
je
začel
pridigovati
.
—
Sapientia
—
aedificavit
sibi
—
domum
—
je
jecljal
s
težkim
jezikom
pater
Teodorik
ex
—
cidit
columnas
—
septem
.
Bratje
!
—
Modrost
si
je
zgradila
dom
—
to
je
—
naš
samostan
—
in
—
izklesala
sedem
—
stebrov
.
Eden
teh
stebrov
sem
—
jaz
—
in
—
kadar
sem
pijan
—
sem
—
moder
.
—
Vrzite
ga
doli
,
je
zakričal
pater
Gregorij
,
jaz
ne
morem
igrati
,
če
slišim
take
neslanosti
.
Pater
Teodorik
se
je
šssilno
težavo
obrnil
proti
patru
Gregorju
:
—
Kaj
—
ti
boš
mene
—
doli
metal
?
Ti
—
ki
še
—
človek
nisi
?
Ti
—
si
—
hudičev
—
pisar
—
hudobni
duh
—
malefieus
et
veneficus
—
—
Pusti
Gregorja
in
pridiguj
naprej
!
—
Mislite
?
Pater
Teodorik
se
je
zopet
obrnil
k
svoji
družbi
.
No
,
če
—
hočete
—
naj
pa
—
bo
.
Bratje
!
Evangelist
sv.
Luka
pravi
:
kjer
je
mrhovina
,
tam
se
zbirajo
orli
.
Vi
—
hrabri
—
vojščaki
.
—
Vi
ste
ti
orli
—
mi
—
pa
smo
mrhe
.
Nastalo
je
huronsko
vpitje
.
Menihi
in
njih
gostje
so
kar
tulili
in
se
ruvali
in
zadevali
ob
mize
,
da
so
se
tresle
.
In
ker
ni
nihče
pazil
na
patra
Teodorika
,
je
ta
izgubil
ravnovesje
in
padel
na
mizo
kakor
je
bil
dolg
in
širok
ter
se
z
mizo
vred
zvrnil
na
tla
,
v
mlako
plemenitega
malvazijca
in
med
črepinje
razbitih
vrčev
.
—
—
Ko
se
je
pobočnik
nehal
smejati
,
se
je
zopet
obrnil
k
najnovejšemu
svojemu
prijatelju
in
začel
iznova
jokati
.
—
Avguštin
,
ljubi
pater
Avguštin
-
jaz
sem
nesrečen
.
Oj
,
tako
nesrečen
.
Še
izgubljeni
sin
ni
bil
tako
nesrečen
.
Storil
sem
obljubo
,
da
pojdem
na
Sv.
Višarje
,
pa
svoje
obljube
nisem
izpolnil
.
Kaj
bo
na
sodni
dan
z
manoj
?
Oj
,
kako
sem
nesrečen
.
Pater
Avguštin
je
mladeniču
ves
ginjen
brisal
solze
s
svojim
umazanim
rokavom
.
—
Nič
ne
jokaj
!
Nikar
ne
jokaj
,
če
ne
bom
jaz
tudi
jokal
.
Oh
,
storil
si
velik
greh
zoper
sv.
Duha
.
Pa
vidiš
,
saj
sem
jaz
tvoj
prijatelj
!
Bom
pa
jaz
zato
molil
,
da
ti
Mati
božja
to
odpusti
.
—
Če
pa
ne
bo
odpustila
?
Oj
,
kako
sem
nesrečen
!
—
Pokoriti
se
moraš
!
Poklekni
in
spij
za
pokoro
ta
vrč
vina
na
en
požirek
.
In
pijani
pobočnik
je
pokleknil
in
pil
in
pil
iz
vrča
,
dokler
ni
omamljen
padel
na
tla
.
Pater
Avguštin
pa
se
je
zgrudil
nanj
—
—
—
»
Potipaj
,
potapaj
,
pod
oknom
počakaj
,
zavriskaj
,
zapoj
,
da
bom
vedla
da
si
moj
,
«
je
med
tem
z
glasom
,
ki
bi
delal
čast
vsakemu
,
volku
,
pel
pater
Gregorij
in
žvenketal
z
denarjem
,
ki
ga
je
bil
priigral
.
—
Tace
,
tace
!
Bibe
fratercule
,
bibe
pro
poena
!
In
bakanal
je
trajal
dalje
;
dokler
ni
večina
pivcev
obležala
na
tleh
v
topli
mesečini
čudovite
poletne
noči
.
Lov
na
cigane
je
trajal
več
tednov
,
ne
samo
v
vrhniškem
okolišu
,
nego
skoro
po
vsi
Notranjski
.
Sicer
so
ujeli
tu
in
tam
kakega
posameznega
cigana
in
ga
obesili
na
najbližje
drevo
,
ali
veliki
četi
kralja
Davida
niso
mogli
priti
na
sled
.
Poveljnik
se
je
pač
trudil
na
vso
moč
,
tembolj
,
ker
mu
je
bil
pater
Celestin
obljubil
bogato
plačilo
,
če
ujame
Erazma
pl.
Obričana
,
ali
njegov
trud
je
bil
brez
uspeha
.
In
vendar
je
bilo
brez
dvoma
,
da
se
cigani
nišo
umaknili
v
druge
kraje
,
da
so
se
morali
skrivati
po
Notranjskem
in
okrog
Vrhnike
,
kajti
med
kmetskimi
ljudmi
je
šla
od
koče
do
koče
,
od
ust
do
ust
povest
o
tem
,
kar
sta
doživela
hči
kralja
Davida
in
Erazem
pl.
Obričan
v
samostanski
ječi
.
Od
kod
naj
bi
bili
ljudje
to
izvedeli
,
če
ne
od
prizadetih
samih
ali
od
njihovih
pajdašev
?
Ko
je
pater
Celestin
izvedel
za
te
govorice
,
je
začel
med
podložnimi
kmeti
še
hujše
divjati
kot
kdaj
poprej
.
Imel
je
proste
roke
,
kajti
prijor
Ahacij
se
sploh
ni
nič
streznil
.
Skoro
ga
ni
bilo
dneva
,
da
niso
stražarji
in
hlapci
prignali
nekaj
kmetov
ali
kmetic
v
samostan
in
jih
na
dvorišču
izbičali
,
češ
,
da
so
obrekovali
samostan
in
žalili
njegove
prebivalce
.
Dostikrat
je
bil
pesek
na
dvorišču
ves
poškropljen
s
krvjo
,
okrog
katere
so
se
podili
gosti
roji
velikih
črnih
mušic
.
Pa
tudi
kmete
,
ki
niso
bili
samostanu
podložni
,
je
pater
Celestin
preganjal
,
kolikor
je
mogel
in
dostikrat
je
najel
vojščake
in
jih
napodil
,
da
so
v
divjem
diru
jezdili
čez
njive
in
poljane
in
da
so
konjska
kopita
pomandrala
sadove
kmetskega
dela
.
Toda
vzlic
tej
strahovladi
niso
utihnile
govorice
o
početju
menihov
z
Ester
,
z
ujetimi
cigani
in
z
Erazmom
.
Ljudska
domišljija
je
te
dogodke
pobarvala
in
jih
opremila
s
strahotnimi
detajli
.
Stare
,
že
davno
zaceljene
rane
na
narodovem
životu
so
se
začele
odpirati
,
stoletne
krivice
so
začele
narod
z
novo
močjo
skeleti
,
v
vseh
srcih
je
vrelo
in
v
narodovi
duši
so
nastajali
močni
dvomi
o
resničnosti
cerkvenih
naukov
.
Tisoč
in
tisoč
pesti
se
je
,
čeprav
še
skrivaj
in
v
onemogli
jezi
,
dvigalo
proti
samostanu
in
prelita
kri
je
vpila
do
neba
po
maščevanju
.
Tudi
na
Vrhniki
so
dogodki
v
samostanu
provzročili
veliko
nejevoljo
.
Zlasti
je
bil
ogorčen
ženski
svet
.
Vrhničanje
so
bili
sicer
katoličani
,
a
ne
toliko
iz
prepričanja
,
kakor
iz
mlačnosti
v
verskih
zadevah
sploh
.
Držali
so
se
rimske
cerkve
tako
,
kakor
se
dober
sin
drži
naukov
in
nazorov
svoje
matere
,
o
katerih
nikdar
ne
premišljuje
,
če
so
pravi
in
če
so
zdravi
.
Sedaj
je
pa
nastala
razburjenost
in
nevolja
proti
samostanu
vplivala
tudi
na
staro
zvestobo
do
rimske
cerkve
in
ljudje
so
začeli
čedalje
bolj
uvidevati
,
da
utegneta
gospa
Regina
in
Anton
Magajna
vendar
le
prav
imeti
s
svojim
neizprosnim
sovraštvom
proti
rimskim
papistom
.
Anton
Magajna
je
to
razpoloženje
spretno
izkoriščal
in
delal
previdno
,
a
vztrajno
propagando
za
protestantizem
,
za
pravo
vero
Kristusovo
.
Z
gospo
Regino
se
ni
nikdar
sešel
in
ni
nikdar
govoril
.
Videl
jo
je
večkrat
,
a
se
ji
ni
približal
,
kakor
bi
vedel
,
da
ona
tega
ne
želi
.
Ali
naj
se
je
obrnil
kamorkoli
,
povsod
je
zapazil
,
kako
mu
je
gospa
Regina
pripravila
in
ugladila
pot
in
mnogokrat
mu
je
bilo
pri
srcu
,
kakor
da
hodita
nevidna
vsemu
svetu
roko
v
roki
v
srečnejšo
bodočnost
.
Tako
je
začelo
tleti
in
goreti
na
vseh
koncih
in
krajih
okrog
Bistre
.
Tu
se
je
videl
šele
dim
,
tam
so
se
začeli
pojavljati
že
plameni
upora
proti
samostanu
in
odpada
od
rimske
vere
,
povsod
je
pa
bilo
moreče
soparno
,
kakor
pred
velikansko
nevihto
,
ki
poruši
in
polomi
vse
,
kar
najde
na
svojem
potu
.
Takozvana
»
Zigeunerhatz
«
je
bila
končana
šele
proti
jeseni
.
Vojščaki
so
se
vrnili
v
Ljubljano
,
njim
na
pomoč
dodeljeni
graščinski
hlapci
so
odšli
na
svoja
domovanja
,
v
samostanu
je
ostal
le
majhen
oddelek
vojščakov
v
varstvo
samostana
.
Ko
je
pater
Celestin
s
svojega
okna
gledal
za
odhajajočimi
vojščaki
,
ga
je
prevzela
jeza
,
da
sedaj
nima
več
upanja
dobiti
Erazma
pl.
Obričana
v
roke
.
Maščeval
se
je
sicer
kmetom
,
ali
onega
,
katerega
bi
bil
najraje
ugonobil
,
ni
mogel
doseči
.
Nadvojvoda
Karel
je
bil
sicer
na
prošnjo
samostanskega
predstojništva
brez
preiskave
izrekel
obsodbo
nad
Erazmom
,
da
je
pregnan
na
vse
čase
iz
vseh
avstrijskih
dežela
,
da
mu
ne
sme
pod
strogo
kaznijo
nihče
dati
ne
zavetišča
,
ne
hrane
,
nego
ga
mora
kot
zločinca
in
apostata
izročiti
cerkveni
oblasti
,
ali
pater
Celestin
je
vedel
,
da
se
more
ta
obsodba
brez
vojaške
pomoči
samo
slučajno
izvršiti
.
In
to
ga
je
peklo
in
mu
je
ležalo
na
duši
,
mu
je
razvnemalo
možgane
in
razgrevalo
kri
.
Celo
menihi
niso
mogli
tega
pojmiti
,
ker
niso
poznali
prave
nature
tega
groznega
moža
,
ki
je
imel
le
eno
samo
,
a
silno
strast
,
da
je
hotel
uveljaviti
vedno
in
povsod
svojo
voljo
,
in
ki
je
poznal
le
eno
radost
,
le
en
užitek
,
le
eno
razkošje
,
delirij
volje
.
Srepó
je
gledal
pater
Celestin
za
odhajajočimi
vojščaki
