hvaljenejagode
je
treba
kruto
majhne
cajne
!
Ampak
vendarle
:
če
boš
imel
ti
le
toliko
hvale
v
srcu
,
kolikor
je
imaš
preveč
na
jeziku
,
bom
vesel
.
Upam
namreč
,
da
boš
o
priliki
počesal
tistega
koštruna
Tunjuša
,
če
ga
seveda
sam
ne
pošljem
prej
Morani
za
priganjača
.
Zakaj
malo
malo
je
manjkalo
zadnjič
–
«
Begunci
so
polegli
krog
Radovana
in
Iztoka
ter
radovedni
poslušali
godca
.
»
Govori
,
očka
!
«
so
se
oglasili
vsi
zaeno
.
»
Stvar
je
zanimiva
.
Da
bi
bil
ti
Tunjuša
?
«
»
Jaz
,
da
,
jaz
,
Radovan
!
«
»
Povej
!
«
je
silil
Iztok
.
»
Zadnjič
je
bilo
,
ko
sem
nesel
tvoje
pozdrave
iz
Bizanca
domov
.
«
»
O
domu
,
o
sestri
Ljubinici
,
o
očetu
Svarunu
mi
nisi
še
nič
povedal
.
Ni
lepo
!
«
»
Ni
lepo
?
Sinko
,
vsak
pastir
naj
svoje
ovce
zavrača
!
Ali
si
me
kaj
vprašal
?
Po
očetu
,
po
sestri
?
Nič
!
Zadnjo
kapljo
ljubezni
do
svojih
ti
je
menda
izpila
tista
lepa
dvorjanica
,
tista
mehka
podlasica
.
Ali
naj
ta
rodi
Slovenom
Svaruniče
,
volkove
in
ture
?
Kaj
?
Jagnjeta
ti
bo
rodila
,
in
še
ta
kilava
!
«
»
Radovan
,
ne
skruni
mi
Irene
!
Molči
!
«
Iztok
se
je
stresel
od
razburjenosti
.
V
očeh
so
se
svetlikali
plameni
.
Radovan
ni
okrenil
glave
.
Zavrtil
je
samo
oči
pa
je
videl
zadosti
.
Potuhnil
se
je
,
segel
po
drugi
čutari
,
pil
in
nadaljeval
:
»
Ko
sem
doma
žalostnemu
očetu
povedal
,
da
živiš
,
da
pravzaprav
imenitno
živiš
v
Bizancu
,
je
stari
oživel
,
kakor
bi
se
bil
napil
tegale
vina
.
Zakaj
ko
sem
prišel
v
gradišče
,
je
ležal
v
travi
,
zvit
v
klobko
,
in
ječal
v
smrtnih
bridkostih
.
«
»
Bolan
?
«
je
hitro
vprašal
Iztok
.
»
Ne
bolan
,
žalosten
,
na
smrt
žalosten
zaradi
vojske
med
brati
.
Ob
njem
sta
klečala
Velegost
in
Bojan
in
ga
tolažila
.
Vrnila
sta
se
namreč
z
nesrečno
vestjo
,
da
Anti
,
zlasti
starešini
Volk
in
Viljenec
,
nočejo
miru
.
«
Vsi
vojaki
so
namrščili
obrvi
in
poslušali
resnih
lic
Radovana
.
»
Volk
in
Viljenec
!
Zaslepljenca
!
«
»
Zapeljana
,
naščuvana
po
Tunjušu
!
«
»
Veš
li
to
?
«
»
Povedal
mi
je
star
Ant
,
ki
se
je
umaknil
prelivanju
bratovske
krvi
in
se
potikal
sam
kakor
volk
v
gori
,
ves
žalosten
.
In
takisto
mi
je
pravil
Svarun
,
da
je
bil
pri
njem
Tunjuš
in
ščuval
v
boj
na
Volka
in
Viljenca
,
Ljubinica
pa
mi
je
razodela
,
da
se
je
Tunjuš
pri
njej
ženil
,
kravjerepnik
!
«
»
Pri
Ljubinici
ženil
?
Hun
,
Tunjuš
?
Lažeš
,
Radovan
!
«
»
Da
bi
lagal
,
Iztoče
!
Še
je
ležal
razbiti
vrč
na
mizi
,
ki
ga
je
Tunjuš
razsul
v
jezi
,
ko
sem
dospel
v
gradišče
.
Ljubinica
se
je
tresla
od
groze
,
ki
ji
jo
je
zavdal
ta
čeljustač
,
merjasec
smrdljivi
.
«
»
Da
bi
ga
srečal
!
Ne
uide
mi
!
«
»
Kakor
sem
ga
srečal
jaz
in
kakor
je
,
žal
,
ušel
meni
.
«
»
Morda
pa
le
Radovan
njemu
,
«
je
zamrmral
stari
Sloven
;
tega
godec
seveda
ni
slišal
,
ker
ni
maral
.
»
Srečal
sem
ga
,
ko
je
vihral
iz
gradišča
,
ker
mu
je
Ljubinica
pomolila
psico
z
ognjišča
pod
nos
namesto
poljuba
.
V
dolini
blizu
gradišča
sem
zagledal
njegov
rdeči
plašč
–
jaz
pa
v
zasedo
.
Čakaj
,
sem
si
mislil
,
zdaj
se
spomniš
,
kdaj
si
preganjal
Radovana
!
Hitro
je
jezdil
,
glava
mu
je
visela
konju
na
vratu
,
vsa
žalostna
in
dremotna
.
Mižal
je
,
natanko
sem
videl
.
Obljubil
sem
bogovom
obete
,
napel
hrbet
ter
se
pripravil
za
skok
iz
zasede
.
Bil
je
tako
blizu
,
da
bi
ga
zagrabil
za
plašč
.
Sežem
po
nož
za
pas
–
na
bese
,
noža
ni
bilo
.
Izgubil
sem
ga
bil
.
In
tako
je
ubežal
smrti
,
kravjerepnik
!
«
»
Pij
,
Radovane
!
Dobro
si
povedal
!
«
»
Še
bolje
bi
bil
naredil
;
toda
če
ni
bilo
noža
,
ali
naj
ga
s
plunko
po
glavi
?
Več
je
vredna
ena
struna
kot
vsa
njegova
buča
.
Toda
še
se
srečava
,
še
in
tedaj
–
«
Godec
je
zamahnil
s
pestjo
in
zopet
segel
po
čutari
.
Vojaki
so
udarili
v
vesel
smeh
.
Toda
Radovan
jih
je
ošinil
z
divjim
pogledom
in
se
prevalil
od
ognja
v
visoko
travo
.
»
Le
smejte
se
,
drobnica
vrtoglava
!
Ne
poznate
me
še
!
«
Potegnil
je
k
sebi
prazno
torbo
in
si
jo
del
pod
glavo
.
»
Spat
!
«
je
ukazal
Iztok
.
»
Straža
pri
konjih
naj
se
menjava
na
vsaki
dve
uri
,
da
čuvaja
ne
premaga
spanec
;
zakaj
trudni
ste
.
Ob
svitu
zore
odrinemo
preko
Hema
!
«
Vojaki
so
razgrebli
žerjavico
,
da
je
ugasnil
ogenj
.
Za
nekaj
trenutkov
so
vsi
trdno
pospali
.
Tudi
Iztok
si
je
želel
spanca
.
Začutil
je
po
udih
silno
utrujenost
.
Šele
sedaj
se
je
zavedel
,
kako
ga
je
zmučila
ježa
.
Zaklopil
je
oči
in
potegnil
konjeniški
plašč
čez
obraz
.
Tisoč
misli
mu
je
vrelo
po
glavi
.
Toda
na
vse
bi
bil
pozabil
,
samo
da
se
odpočije
za
daljno
pot
.
Zaman
.
Iz
dragega
konjeniškega
plašča
je
dihal
vonj
po
nardi
.
Tako
je
dehtelo
tisto
noč
v
njegovi
sobi
,
ko
se
je
sešel
z
Ireno
.
Objel
ga
je
ves
čar
tiste
noči
,
ko
je
ljubljeno
vedel
za
mehko
roko
iz
čolna
po
Epafroditovem
vrtu
.
V
temi
pod
plaščem
je
zagledal
njene
modre
oči
,
na
licih
začutil
božanje
njenih
svilenih
las
.
Njegova
duša
je
sedla
v
šajko
,
s
katero
jo
je
spremljal
nazaj
v
carsko
palačo
.
Nad
njima
nebo
,
v
srcih
en
sam
koprneč
žarek
,
na
ustnicah
molk
,
ker
so
onemele
besede
v
toliki
sreči
...
Nato
boj
,
boj
zanjo
–
napad
na
vrtu
–
grozna
ječa
–
sedaj
brez
nje
...
Kje
si
,
Irena
?
»
Oteta
,
«
mu
je
rekel
Epafrodit
.
Oteta
?
Azbadu
?
Teodori
?
Morda
tudi
njemu
oteta
–
in
ne
zanj
.
In
vendar
mu
je
življenje
brez
nje
smrt
,
dan
brez
večne
misli
nanjo
pusta
noč
,
vse
zmage
prazna
igrača
,
če
bi
ne
mogel
pokloniti
lovorik
njej
.
Irena
,
kje
bivaš
?
Ali
hrepeni
tvoje
srce
po
meni
?
»
Tako
mi
Krista
,
objameš
jo
!
«
Tudi
to
je
rekel
Epafrodit
.
Objamem
?
Kdaj
?
»
Ker
jo
čuva
Bog
!
«
Iztok
se
je
v
temni
slutnji
domislil
blagovesti
,
katero
mu
je
podarila
Irena
.
Spominjal
se
je
izrekov
Krista
križanega
,
katerega
je
molila
ona
.
In
rekla
mu
je
:
Veruj
resnici
in
njegova
ljubezen
napolni
tudi
tvoje
srce
.
Iztok
je
občutil
rahlo
upanje
;
daleč
na
vzhodu
se
je
zasvetilo
,
s
tihim
šelestom
je
prišlo
po
vrhovih
dreves
in
mu
pojilo
dušo
z
besedami
blagovesti
:
»
Kar
koli
boste
prosili
v
mojem
imenu
,
se
vam
bo
zgodilo
.
«
Ustnice
barbara
so
se
začele
premikati
,
iskale
so
besed
,
vrelo
je
iz
duše
:
»
Samo
njo
,
Ireno
,
sveto
,
čisto
,
mojo
edino
mi
daj
–
po
Kristu
,
Gospodu
njenem
!
«
Kakor
sladka
omotica
mu
je
stisnilo
sencà
,
obtežile
so
se
trepalnice
,
iz
noči
se
je
rodila
luč
,
iz
luči
je
krilila
Irena
z
rokami
proti
njemu
in
ga
klicala
:
»
Pridi
,
moj
predobri
,
junak
junakov
!
«
Zvezde
so
gasnile
v
hladnem
jutru
.
Čuvaj
je
prebudil
vojake
.
Takoj
so
osedlali
konje
,
ki
so
odpočiti
veselo
hrzali
,
ko
so
se
pasli
po
travi
.
»
Niste
ničesar
čuli
v
noči
?
«
je
vprašal
Iztok
.
»
Ničesar
,
magister
equitum
,
«
ga
je
nazval
najstarejši
Sloven
,
ki
je
stražil
jutranjo
stražo
.
»
Topot
konjice
se
ni
oglasil
?
«
»
Šumela
je
reka
,
cesta
je
bila
mrtva
!
«
»
Hitro
prigriznimo
,
potem
na
pot
!
Zvečer
prenočimo
onstran
Hema
in
tam
smo
že
utekli
vsakemu
pogonu
.
«
Vojaki
so
tesno
opasani
stojé
zajtrkovali
.
Edino
Radovanov
oklep
je
še
tičal
za
grmom
,
kjer
ga
je
bil
pustil
zvečer
.
Sam
je
še
glasno
hropel
na
torbi
.
»
Radovane
!
«
Iztok
ga
je
potresel
za
ramo
.
Godec
je
kriknil
,
sunil
z
obema
rokama
in
se
izmotal
iz
volnene
halje
,
s
katero
se
je
bil
odel
preko
glave
.
Obsedèl
je
na
tleh
,
si
mencàl
oči
in
plašno
gledal
po
vojakih
.
»
Ni
ga
besa
!
«
je
zaklel
po
bizantinsko
.
Vojaki
so
se
mu
zasmejali
.
»
Koga
ni
?
«
»
Tunjuša
!
Davil
sem
ga
,
za
vrat
sem
ga
držal
,
pa
mi
je
ušel
,
kravjerepnik
!
Še
v
spanju
človek
ne
počije
.
«
»
Očka
,
mi
gremo
!
Hitro
se
opravi
in
na
konja
!
«
Radovan
se
je
skolebal
na
kolena
,
se
uprl
s
pestmi
v
zemljo
in
lezel
kvišku
.
»
Pri
Morani
,
da
ne
čutim
nobene
noge
!
«
Iztok
mu
je
že
ponujal
polno
čutaro
.
»
Če
me
ta
ne
oživi
,
ležem
nazaj
,
vi
pa
hodite
svojo
pot
brez
mene
!
«
Golcal
je
na
teščè
močno
grško
vino
,
dokler
ni
izpraznil
čutare
.
Obliznil
se
je
po
mokrih
brkih
,
zacmakal
in
izpregovoril
:
»
Epafrodit
,
samo
tvoja
ljubezen
je
resnična
!
Bogovi
s
teboj
in
s
tvojim
vinom
!
Zakaj
te
je
neslo
iz
Bizanca
?
Postaral
se
bom
od
žalosti
,
ker
ne
srečam
več
ne
tebe
ne
tvojega
vina
.
Ali
ga
sploh
še
kaj
imate
?
«
»
Deset
velikih
buč
,
očka
!
«
»
Torej
grem
z
vami
in
vam
pokažem
staro
pot
preko
Hema
.
Sicer
bi
legel
v
travo
in
spal
.
«
»
Ter
čakal
Tunjuša
.
«
Tako
je
rekel
vojak
,
ki
je
stal
pred
njim
in
držal
oklep
,
da
bi
mu
ga
pripel
okrog
prsi
.
»
Nak
!
Oklepa
nikdar
več
na
moje
kosti
!
Saj
nisem
želva
.
Do
krvi
so
me
ožulila
ta
železna
rebra
.
«
Iztok
je
velel
vojakom
,
da
so
pripeli
oklep
k
sedlu
,
dva
pa
sta
pomagala
Radovanu
na
konja
.
Jutranjica
je
še
trepetala
na
nebu
,
ko
so
begunci
hitro
jezdili
navkreber
po
stari
rimski
cesti
,
ki
je
držala
v
Podonavje
in
za
Črno
morje
.
Bila
je
zapuščena
in
zanemarjena
.
Nalivi
in
zime
so
jo
razdrle
,
da
so
morali
begunci
na
mnogih
krajih
s
konj
in
si
delati
steze
preko
strug
in
vdrtin
.
Dostikrat
so
vojaki
podpirali
konje
in
jih
tako
rekoč
nosili
ob
breznih
.
Plemenite
živali
,
ki
so
poznale
samo
gladke
ceste
in
ravno
planoto
,
so
se
tresle
po
nevarnem
potu
.
Minil
je
dan
,
preden
so
z
velikanskim
naporom
dosegli
severno
pobočje
Hema
.
Kljub
temi
je
ukazal
Iztok
,
da
so
šli
v
dolino
.
Pot
je
bila
boljša
.
Vendàr
niso
mogli
jezditi
.
Vodili
so
konje
za
povodce
.
Vsem
je
bilo
žal
,
da
niso
bili
izbrali
nove
,
trgovske
ceste
.
Če
so
šli
iz
Bizanca
preganjalci
za
njimi
po
dobri
cesti
,
jih
lahko
prehite
in
tostran
Hema
napadejo
.
Zato
so
morali
v
dolino
,
da
bi
tam
poiskali
pripravno
zelenico
,
kjer
bi
napasli
konje
,
prenočili
in
drugi
dan
spešno
jezdili
dalje
.
Dobili
so
usedlino
,
poraslo
z
visoko
travo
.
Tam
so
se
utaborili
,
povečerjali
in
legli
,
ne
da
bi
zakurili
ognje
.
Iztok
je
odredil
trojno
stražo
vrh
kotline
.
Prešla
je
noč
.
O
preganjalcih
ni
bilo
sledu
.
Vse
naokoli
je
bilo
molčeče
in
prazno
.
Hitro
so
jezdili
proti
severu
in
pod
noč
dosegli
uglajeno
cesto
,
po
kateri
sta
nekoč
potovala
Radovan
in
Iztok
.
Naleteli
so
na
majhna
sela
Tračanov
.
Pozvedeli
so
,
da
ni
bilo
vojakov
iz
Bizanca
,
in
tako
brez
skrbi
jezdili
dalje
.
Polagoma
se
je
znočilo
.
Konji
so
bili
trudni
,
da
so
se
spotikali
.
Vojaki
so
pričakovali
,
kdaj
jim
veli
Iztok
,
naj
obstanejo
in
poiščejo
prostora
za
nočevanje
.
Toda
njih
voditelj
je
jahal
nekaj
skokov
pred
njimi
in
se
polglasno
pogovarjal
z
Radovanom
.
»
Tukaj
?
«
je
vprašal
Iztok
godca
in
pokazal
na
zidine
utrdbe
ob
cesti
na
nizkem
gričku
.
»
Ne
še
!
Pred
Hilbudijem
so
stanovali
tu
Sloveni
,
ki
so
gojili
celo
morje
lanu
.
Zato
se
imenuje
ta
kotel
,
ki
je
v
razvalinah
,
Prendica
.
«
»
Sedaj
ni
več
Slovenov
v
okolici
?
«
»
Hilbudij
je
pregnal
vse
preko
Donave
,
kar
je
še
ostalo
živega
pred
njegovim
mečem
.
«
Iztok
je
pomolčal
in
se
rotil
v
srcu
bogovom
,
da
privojujejo
vse
nazaj
,
kar
jim
je
ugrabil
Bizantinec
.
»
Ali
je
še
daleč
do
utrdbe
Černe
,
v
kateri
je
posadka
?
«
»
Ne
more
biti
več
tako
daleč
,
da
bi
se
v
tem
času
pošteno
navečerjal
.
Skoro
bi
se
morala
posvetiti
luč
.
«
»
Praviš
,
da
si
prenočeval
v
Černi
,
ko
si
se
vračal
v
Bizanc
?
«
»
Prenočeval
,
pa
še
prav
dostojno
.
Gladu
in
žeje
ne
trpi
ta
centurija
.
«
»
Koliko
sodiš
,
da
je
vojakov
?
V
Bizancu
vedo
za
utrdbo
,
tudi
ime
častnika
sem
slišal
,
sicer
se
ne
zmeni
nihčè
dosti
zanj
.
«
»
To
so
ostanki
od
Hilbudijevega
ostroga
.
Zmes
divjih
vojnikov
:
Alani
,
Heruli
,
Huni
,
Obri
,
Finčani
,
vse
vprek
.
Dolžnost
jim
je
,
da
varujejo
bizantinske
trgovce
.
Toda
večkrat
je
bolj
nevarno
hoditi
z
njimi
kakor
brez
njih
.
«
»
Razbojniki
torej
?
«
»
Pol
vojaki
–
pol
razbojniki
.
«
»
Koliko
jih
je
?
Kako
sodiš
?
«
»
Petdeset
gotovo
,
rajši
več
!
«
Iztok
je
zopet
obmolknil
in
pognal
konja
,
ki
je
s
povešeno
glavo
kratkih
korakov
komaj
še
zmagoval
utrujenost
.
»
Luč
!
«
se
nagloma
oglasi
Radovan
.
Iztok
dvigne
glavo
.
Prek
ravnine
se
je
svetil
rdeč
žarek
.
»
Utrdba
?
«
»
Da
!
To
je
Černa
.
Sedaj
krenimo
na
levo
za
hrbet
trdnjavici
.
Ni
varno
mimo
nje
!
«
Iztok
je
pridržal
konja
in
počakal
vojake
.
Nekateri
so
dremali
s
konji
vred
.
»
Bratje
!
«
jih
je
ogovoril
Iztok
.
Vsi
so
potegnili
za
brzde
,
konji
so
obkrožili
poveljnika
.
»
Vidite
luč
?
«
»
Vidimo
.
«
»
Trdnjava
Černa
,
v
njej
posadka
Bizantincev
.
«
»
Černa
?
«
je
ponovil
zateglo
stari
Sloven
.
»
Ti
poznaš
trdnjavo
,
ker
si
se
začudil
.
«
»
Ne
poznam
trdnjave
,
pač
pa
častnika
.
Bil
je
rabelj
vojakom
,
zato
so
ga
poslali
načelovat
razbojnikom
.
«
»
Ali
se
jim
ognemo
?
Posadka
je
močnejša
od
nas
.
«
Molk
.
»
Udarimo
,
«
zamrmra
stari
Sloven
.
»
Mnogo
je
v
njej
orožja
.
Koristilo
bi
nam
.
Tudi
brez
konj
niso
.
«
»
Udarimo
!
«
ponove
vsi
zaeno
.
»
Kozli
!
Morana
vas
potiplji
!
«
se
je
oglasil
jezno
Radovan
,
ki
je
izven
kroga
prisluškoval
.
»
Le
udarite
!
Zlasajo
vas
bogovi
za
predrznost
.
Jaz
bi
rad
še
nekaj
let
godel
po
svetu
–
zato
se
poslovim
.
«
Zaokrenil
je
konja
in
izginil
s
ceste
v
tiho
travo
ter
utonil
neslišno
v
noči
.
Iztok
jim
je
povedal
ukano
,
da
prevarijo
posadko
.
Nato
so
stisnili
konje
,
kopita
so
udarila
glasno
ob
cesto
in
v
diru
so
dospeli
pred
utrdbo
.
»
Plamenice
!
«
je
zaklical
Iztok
stražarju
s
poveljniškim
glasom
.
Ves
tabor
je
oživel
.
Zagorele
so
plamenice
,
posadki
so
se
bleščali
pozlačeni
šlemi
in
posrebreni
oklepi
nasproti
.
Iztokov
zlati
orel
na
prsih
je
učinkoval
kakor
čudo
.
Vsa
razorožena
posadka
je
pozdravljala
na
dvorišču
magistra
peditum
.
Častnik
se
mu
je
klanjal
in
prijemal
za
povodce
konja
kakor
pokorni
sluga
.
»
Razbojniki
!
Sluge
in
sinovi
Bizanca
!
Konec
je
vašega
posla
!
Tu
zagospodari
Sloven
!
«
Iztok
je
zagrmel
na
posadko
slovenski
in
potegnil
meč
.
Častnik
je
v
hipu
razumel
,
kaj
se
je
zgodilo
;
toda
v
njem
je
tičalo
zadosti
izkušenega
vojaka
,
da
ni
razmišljal
in
se
obotavljal
,
dobro
vedoč
,
kako
govori
prijatelj
in
kako
sovražnik
.
»
Kopja
!
«
je
kriknil
in
segel
prvi
po
sulici
ter
zavihtel
pilum
na
Iztoka
.
Toda
ni
še
izpustil
sulice
iz
zamaha
,
je
švistnil
nad
njim
meč
starega
Slovena
,
da
se
je
častnik
zgrudil
v
krvi
.
Toda
padec
načelnika
ni
zbegal
posadke
.
Le
razdivjal
jo
je
.
Deset
konj
se
je
zgrudilo
pod
Sloveni
.
Vnel
se
je
boj
,
mož
z
možem
,
meč
zoper
kopje
.
Težki
oklepi
so
potisnili
posadko
k
zidu
.
Prnje
so
pokale
,
meči
so
švigali
bliskovito
po
razoglavi
posadki
;
noben
Sloven
ni
bil
več
na
konju
,
edini
Iztok
je
še
sedel
v
sedlu
.
Meč
je
prestrigel
pot
vsakemu
beguncu
.
Vsa
divja
groza
bizantinskih
krivic
ga
je
prevzela
,
da
je
brez
usmiljenja
moril
.
Padlo
je
mnogo
posadke
;
ali
dobra
tretjina
si
je
zaslonila
hrbte
z
zidom
,
od
spredaj
pa
so
štrlela
kopja
,
da
je
bil
naval
nanje
očiten
pogin
za
Slovene
.
Iztok
je
opazil
,
kako
si
kriče
napadeni
povelja
,
da
naskočijo
s
sulicami
.
Pomišljal
ni
niti
trenutka
.
Prišel
je
odločilni
hip
za
zmago
.
V
divjem
skoku
je
pognal
svojega
krasnega
žrebca
od
strani
v
naperjena
kopja
.
Petnajst
sulic
je
prebodlo
truplo
–
konjevo
,
pa
tudi
petnajst
vojakov
je
bilo
razoroženih
.
Sloveni
so
udarili
,
samo
nekaj
hipov
,
nekaj
krikov
in
groznih
zamahljajev
in
posadke
ni
bilo
več
.
Iztoka
so
potegnili
izpod
mrtve
živali
.
Vstal
je
,
zganil
z
rokami
,
zgibnil
z
nogami
.
Krvavela
so
mu
desna
meča
.
Toda
rana
je
bila
majhna
.
»
Izvrstni
vojaki
so
bili
!
«
To
so
bilè
prve
besede
,
ki
jih
je
izpregovoril
Iztok
.
Nato
so
razpihali
ogenj
,
ki
je
ugašal
,
in
pregledali
izgube
.
Padla
sta
dva
Slovena
,
trije
so
bili
ranjeni
,
in
izgubili
so
trinajst
konj
.
»
Potegnite
trupla
v
jarek
in
jih
zasujte
!
Takih
junakov
ne
smejo
žreti
orli
!
«
Ko
so
vojaki
delo
dovršili
,
so
trdnjavska
vrata
zapahnili
,
se
razšli
po
shrambah
in
kleteh
ter
pirovali
do
zgodnjega
jutra
.
Na
zidu
osvojene
trdnjavice
Černe
si
je
žvižgal
mlad
Sloven
stražar
veselo
pesem
.
Oči
so
mu
zrle
proti
jugu
,
kjer
je
siva
cesta
ginila
v
pusti
ravnini
.
Vsi
tovariši
so
trdo
spali
,
opojeni
od
zmagoslavja
in
vina
.
Zakaj
kleti
so
bile
dobro
založene
.
Nenadoma
stražnik
utihne
.
V
visoki
travi
proti
zapadu
je
nekaj
vzbudilo
njegovo
pozornost
.
Prvi
sončni
žarki
so
se
že
lesketali
v
mirijadah
rosnih
biserov
po
visoki
,
divji
travi
.
V
njej
je
zapazil
vojak
nekaj
živega
.
Iztegnilo
se
je
iz
trave
,
utonilo
v
njej
in
se
za
nekaj
časa
drugod
,
bliže
trdnjavi
zopet
pomolilo
.
Vojak
je
napenjal
oči
,
šel
po
ozidju
na
zahodno
stran
in
gledal
.
Siva
točka
je
izginila
.
Sloven
si
je
mencal
pordele
oči
in
vnovič
bistril
v
tisto
stran
.
»
Zmotil
sem
se
,
«
je
pomislil
in
se
okrenil
,
da
bi
se
vrnil
k
stolpiču
nad
vrati
.
Komaj
pa
je
prišel
na
prejšnje
mesto
,
se
je
dvignila
siva
postava
že
dokaj
blizu
in
zrla
proti
taboru
.
Sloven
je
stisnil
oči
in
gledal
v
postavo
,
ožarjeno
od
sonca
.
»
Radovan
!
«
je
vzkliknil
skoraj
glasno
.
Vrnil
se
je
zopet
na
zapadni
del
zidu
,
nastavil
perišče
na
usta
in
zateglo
zaklical
:
»
Radovaaan
!
«
Siva
postava
se
je
naglo
premaknila
in
urno
spela
proti
trdnjavi
.
Kmalu
se
je
približal
toliko
,
da
je
stražnik
natanko
razločil
dolgo
godčevo
brado
.
»
Čemu
kolovrati
očka
peš
?
Saj
je
imel
konja
!
Toda
dobro
jo
je
vdel
,
da
se
je
ognil
boju
.
Starec
ima
nos
kakor
lisjak
,
«
je
razmišljal
vojak
.
Še
enkrat
se
je
ozrl
po
cesti
na
jug
.
Ker
ni
opazil
nič
sumljivega
,
je
šel
po
lestvi
z
ozidja
odpahovat
Radovanu
vrata
.
Vojak
se
je
skoraj
prestrašil
.
Vsa
halja
je
bila
raztrgana
,
na
kolenih
je
bil
krvav
in
opraskan
po
licih
in
rokàh
.
»
Na
Šetka
,
kaj
te
je
volkodlak
gonil
?
Kje
imaš
konja
,
da
si
lezel
po
trebuhu
kakor
žaba
!
«
»
Naj
ti
bogovi
prizaneso
.
Jaz
ti
odpuščam
nespodobne
besede
.
Ali
ste
zmagali
?
Kje
je
Iztok
?
«
»
Zmagali
.
Poglej
!
Zasuli
smo
jarek
s
trupli
.
«
Radovan
se
je
ozrl
na
gomilo
in
vzdihnil
:
»
Morana
!
«
»
Kje
je
Iztok
?
«
»
Počiva
.
«
»
Počiva
!
Jaz
pa
trpim
.
«
Mrmral
je
strašno
razkačen
in
šel
skozi
vrata
iskat
Iztoka
.
Zagledal
je
ob
ognju
prazne
mehove
,
zvrnjene
vrče
,
tla
polita
z
vinom
.
»
Požeruhi
!
«
je
zarenčal
in
sunil
z
nogo
spečega
vojaka
,
ki
se
je
takoj
prebudil
in
skočil
na
noge
.
V
veseli
vinski
omotici
je
zakričal
:
»
Hoj
,
Radovane
!
Kakšen
pa
si
?
«
Vsi
so
se
zbudili
.
Iztok
je
prišel
iz
častnikove
spalnice
.
Slabo
je
spal
,
ker
ga
je
skelela
rana
na
nogi
.
»
Požeruhi
,
vse
ste
popili
!
Samogoltniki
!
«
»
Pa
smo
zaslužili
,
očka
,
«
se
mu
je
smejal
Iztok
.
»
Zaslužili
?
Kakor
da
bi
jaz
ne
bil
zaslužil
desetkrat
toliko
.
«
»
Ti
si
bežal
,
mi
smo
se
pa
bili
,
kruto
bili
.
«
»
Če
se
ti
zdi
moj
beg
sramoten
,
pa
je
bil
koristen
.
«
»
Koristen
?
Ker
so
ti
mendà
volcjé
konja
požrli
.
«
»
So
ga
.
Ampak
tisti
volcjé
so
posebne
vrste
!
«
»
Posebne
?
Kakšne
?
Da
imajo
po
šest
nog
?
«
Mladi
Sloven
je
pomežiknil
sosedu
,
ko
je
tako
podražil
jeznega
Radovana
.
»
Jezik
!
Bleknil
si
neumno
,
da
bi
zaslužil
torbo
na
gobec
.
Uganil
si
pa
vendarle
.
Tisti
volcje
so
imeli
po
šest
nog
.
«
»
Oho
,
oho
,
«
so
planili
vsi
hkrati
v
smeh
in
silili
v
Radovana
,
naj
jim
pripoveduje
o
tej
volčji
večerji
.
Godec
je
nekoliko
pomolčal
.
Jezne
obrvi
so
se
mu
naježile
,
z
levico
si
je
iztisnil
brado
,
da
so
pritekle
kaplje
potu
,
ozrl
se
je
divje
po
vojakih
pa
kriknil
,
kakor
bi
izbruhnil
ves
srd
in
strah
iz
duše
:
»
Tunjuš
!
«
Vojaki
so
onemeli
,
Iztok
je
stopil
bliže
in
z
divjim
hrepenenjem
ponovil
:
»
Tunjuš
?
«
»
Da
,
on
!
Nikjer
miru
pred
kozlobedrnikom
!
Če
spim
,
sanjam
o
njem
,
če
potujem
,
se
mi
stavlja
pred
noge
kakor
lačen
pes
pred
gospodarja
.
Kakor
bi
vohal
s
svojim
nereščevim
nosom
prek
sedem
vodá
!
In
vselej
naletim
nanj
,
ko
sem
razorožèn
.
«
»
Radovane
,
ne
trati
besed
!
Povej
,
kje
si
ga
videl
,
kod
tiči
.
Takoj
udarimo
za
njim
!
«
»
Prepozno
!
Da
ste
me
poslušali
snoči
,
bi
visel
Tunjuš
danes
na
kolu
.
ln
to
bi
bilo
za
marsikoga
zelo
koristno
.
«
»
Očka
,
ni
prepozno
!
Takoj
na
konje
in
za
njim
!
«
Vojaki
so
si
že
stiskali
jermenje
za
pasom
in
goreli
od
poželenja
.
»
Prepozno
,
vam
pravim
.
Vol
ima
samo
eno
kožo
,
to
si
zapomnite
.
Samo
če
bi
bili
poslušali
mene
,
bi
bili
morda
odrli
z
njega
nocoj
dve
:
prva
Tunjuš
,
druga
trdnjava
.
«
Iztoku
se
je
zresnilo
lice
.
Z
naglasom
poveljnika
,
ki
mu
ni
ugovora
,
je
zahteval
od
starca
:
»
Ne
ubijaj
časa
!
Govori
,
kar
sem
vprašal
.
«
Radovan
je
odprl
usta
,
da
bi
pozabavljal
Iztoku
.
Ali
ustrašil
se
je
njegovega
lica
tako
,
da
je
pogoltnil
zabavljico
.
»
Tjakaj
,
«
je
pokazal
z
roko
,
»
proti
zatonu
sem
jahal
snoči
.
Konj
se
je
pasel
gredé
,
jaz
sem
kimal
v
sedlu
in
si
izmišljal
lepo
pesem
.
Nazadnje
sem
morda
celo
zaspal
.
Ne
hvalim
se
,
da
rad
jaham
;
pa
če
sem
že
v
sedlu
,
potem
sedim
,
kakor
bi
bil
eden
,
to
se
pravi
,
oba
eno
,
konj
in
jaz
.
Kar
moj
serec
zarezgetá
;
odprem
oči
,
pogledam
,
žolč
se
mi
je
razlil
v
tem
hipu
po
žilah
,
da
sem
videl
vse
zeleno
.
Zakaj
naravnost
v
obraz
sem
pogledal
–
Tunjušu
.
Pri
ognju
je
sedel
in
z
njim
morda
še
pet
ali
šest
Hunov
.
Konji
so
se
pasli
pred
ognjem
,
zato
je
moj
zarezgetal
.
Pograbila
me
je
tolika
jeza
,
da
sem
planil
iz
sedla
in
hotel
nad
Tunjuša
.
Ali
zopet
ni
bilo
ne
noža
ne
meča
ne
bodala
za
pasom
.
To
pot
pa
je
bila
moja
jeza
in
moj
pogum
–
moja
rešitev
.
Huni
so
šinili
kvišku
,
zajezdili
in
se
zadrevili
za
mojim
konjem
,
ki
se
je
bržkone
splašil
Tunjuševega
obraza
.
Tema
je
bila
tolika
,
da
niso
razločili
,
je
li
konj
prazen
ali
ni
.
Šlo
je
po
stepi
tokate
,
tokate
,
jaz
pa
po
trebuhu
v
praprot
in
robidovje
.
Do
zore
sem
tičal
v
grmu
,
na
pol
živ
,
na
pol
mrtev
,
in
Huni
se
niso
vrnili
.
Mordá
me
še
sedaj
lové
.
Toda
jaz
sem
jih
ukanil
in
ukanil
jih
je
konj
;
zakaj
modrost
ga
je
obšla
,
odkar
je
nosil
mene
.
«
»
Za
njimi
!
«
se
je
glasilo
kratko
povelje
Iztokovo
.
Nihče
ni
več
poslušal
godca
,
ki
je
godrnjal
,
se
jezil
,
tožil
o
žeji
in
lakoti
.
Sam
si
je
moral
poiskati
jedi
in
pijače
.
Minili
sta
dve
uri
.
Iz
trdnjave
so
prijezdili
Sloveni
na
nizkih
tračanskih
vrancih
.
Za
njimi
je
šla
dolga
vrsta
natovorjenih
konj
.
Iztok
je
dal
izprazniti
ves
tabor
.
Na
konje
so
oprtali
orožje
,
ki
ga
je
bilà
velika
zaloga
:
oklepov
,
šlemov
,
sulic
,
kopij
,
mečev
,
strelic
in
lokov
,
prač
in
svinčenega
želoda
.
Do
petdeset
konj
so
obremenili
s
plenom
tako
,
da
so
se
šibili
.
Odgnali
so
s
seboj
tudi
nekaj
volov
,
da
jim
ni
bilo
treba
tovoriti
na
konje
žita
za
hrano
.
Ko
je
odšel
zadnji
tovor
skozi
vrata
,
je
vrgel
Iztok
ogorek
v
kup
sena
in
odjezdil
.
Kmalu
se
je
dvignil
gost
oblak
iznad
strehe
–
prodrli
so
plameni
,
trdnjavica
je
gorela
.
Iztok
je
odbral
dva
stara
vojaka
in
tri
ranjene
,
da
so
gnali
zaplenjeno
živino
.
Sodil
je
,
da
je
čisto
varen
pred
pogonom
iz
Bizanca
.
Sam
z
ostalimi
vojaki
pa
je
sklenil
,
da
poišče
Tunjuša
.
»
Radovan
,
ti
ostaneš
pri
tovorih
?
Poglej
,
na
volih
visijo
polni
mehovi
.
«
»
Ne
rečem
,
da
bi
se
mi
ne
prilegla
kaplja
vina
.
Ker
greš
nad
Tunjuša
,
grem
s
teboj
.
Nočem
biti
brez
deleža
ob
smrti
tega
kravjerepnika
!
«
»
Čast
,
čast
!
«
so
vzklikali
vojaki
Radovanu
.
»
Toda
brez
orožja
si
,
očka
!
«
»
Ukana
je
za
deset
mečev
!
«
»
Torej
naprej
!
«
Iztok
je
izpodbodel
konjiča
,
na
cesti
se
je
dvignil
prah
,
tovori
so
zaostali
.
Mehka
trava
je
že
gorela
v
zahajajočem
soncu
.
Sloveni
so
prebrodili
prostrane
stepe
na
levo
in
na
desno
ob
cesti
.
Sledili
so
hunske
konje
.
Toda
sledovi
so
bili
zmešani
,
križali
so
se
na
sever
in
na
jug
.
»
Ušel
je
,
snetjavec
!
«
je
momljal
Radovan
poten
in
truden
.
Iztok
je
odposlal
po
cesti
pet
vojakov
,
da
so
šli
tovornikom
naproti
.
Sam
pa
je
iskal
prostora
za
prenočevanje
.
Gost
hrastov
gozdič
blizu
ceste
ga
je
mikal
.
Krenili
so
proti
njemu
.
Zdelanim
konjem
so
pustili
povodce
na
vratovih
.
Nič
niso
govorili
;
trud
in
spanec
sta
jih
zmagovala
.
Le
Radovan
je
sam
sebi
popeval
in
zibal
z
glavo
.
Štiri
čutare
si
je
bil
obesil
ob
sedlo
,
ko
so
šli
iz
trdnjave
.
Sedaj
so
bingljale
prazne
ob
konju
in
zato
je
godec
prepeval
in
pozabljal
,
da
je
truden
.
»
Tukajle
,
«
je
izpregovoril
Iztok
.
»
Trava
v
senci
ni
požgana
od
sonca
;
lahko
se
napasejo
vsi
konji
.
Drv
nam
dá
gozd
,
da
si
privoščimo
vola
.
«
Vojaki
so
sneli
noge
iz
stremen
,
nekaj
jih
je
že
poskočilo
na
tla
.
V
tem
trenutku
pa
zahrešči
Radovan
s
tako
strašnim
glasom
,
da
jim
je
vztrepetal
mozeg
po
kosteh
:
»
Udri
,
Iztok
,
udri
Tunjuša
!
«
Izza
hrastja
je
zavel
rdeč
plašč
.
Radovan
se
je
zvrnil
kakor
meh
vina
s
konja
v
travo
,
v
Iztokovi
roki
je
blisnil
meč
,
nožnice
vojakov
so
zarožljale
.
Tunjušev
konj
je
obstal
kakor
vkopan
.
Iztokov
se
je
vzpel
in
zacepetàl
.
Srečalo
se
je
dvoje
strašnih
pogledov
iz
oči
dveh
junakov
.
»
Umri
!
«
je
kriknil
Iztok
in
pognal
konja
proti
Hunu
.
Toda
Tunjušev
konj
je
odskočil
kakor
mačka
,
zamah
je
žvižgnil
po
zraku
;
preden
se
je
okrenil
Iztokov
zadrvljeni
konj
,
je
sedèl
Tunjuš
ritenski
v
sedlu
in
bežal
kričeč
:
»
Lok
,
lok
,
lok
!
«
Iz
gošče
so
pomolili
še
štirje
konji
glave
in
sami
od
sebe
zdirjali
za
Tunjušem
.
Jezdeci
so
se
vsi
v
diru
na
sedlih
izprevrgli
,
napeli
loke
in
prožili
v
obraz
preganjajočim
Slovenom
zastrupljene
strelice
.
Iztok
je
naglo
uvidel
,
da
je
pogon
brezuspešen
.
Nizki
in
trudni
konji
bi
nikdar
ne
dosegli
Hunov
.
Slovene
pa
lahko
rani
strelica
in
za
najmanjšo
prasko
–
neizogibna
smrt
.
Pridržal
je
konja
in
z
majhnim
ščitom
na
komolcu
prestregal
strelice
,
dokler
so
ga
dosegale
.
»
Ne
prenočimo
tukaj
!
«
je
velel
,
ko
se
je
vrnil
do
gozdiča
.
»
Tudi
tebi
je
ušel
,
«
se
je
oglasil
ves
plah
Radovan
.
»
Čemu
si
zakričal
moje
ime
?
Sodil
bi
bil
,
da
smo
Bizantinci
,
in
brez
strahu
bi
mi
bil
prišel
pod
meč
.
Naprej
vsi
,
tovorom
naproti
!
«
Vso
noč
je
gnal
Iztok
po
cesti
.
Dovolil
je
samo
kratek
odmor
,
da
so
napasli
in
napojili
konje
.
Vedel
je
dobro
,
če
je
blizu
kje
Hunov
tabor
,
se
vrne
Tunjuš
z
vso
konjico
in
jih
porazi
.
Zato
je
hotel
priti
do
Donave
brez
počitka
še
ponoči
,
dasi
so
konji
poklekali
od
truda
.
Če
se
bo
vrnil
Hun
,
bo
slišal
peketanje
konj
,
v
temi
bo
videl
dolgo
vrsto
na
cesti
,
čul
rožljanje
natovorjenega
orožja
–
in
to
ga
premoti
,
da
si
ne
bo
upal
udariti
nanje
,
ker
bo
sodil
,
da
je
toliko
vojakov
kakor
konj
.
Ob
svitu
se
je
zameglilo
pred
njimi
.
»
Donava
,
«
je
zamrmral
Radovan
.
»
Je
li
še
most
čez
vodo
?
«
»
Ni
ga
!
Pač
pa
so
široki
splavi
in
nekaj
čolnov
,
s
katerimi
se
prevažajo
Huni
.
«
»
Torej
na
splave
!
«
»
Konji
poklekujejo
!
«
»
Naprej
!
Kdor
omaga
,
obleži
!
«
Padlo
je
deset
konj
,
preden
so
prišli
do
reke
.
Zajezdili
so
na
splave
,
zasedli
čolne
in
odrinili
z
nerodnimi
vesli
v
veletok
.
Niso
še
dosegli
levega
brega
,
ko
so
se
pojavile
v
stepi
črne
,
nemirne
točke
.
»
Huni
!
Huni
!
«
je
šlo
od
ust
do
ust
.
Sloveni
so
se
naslonili
z
vso
silo
v
vesla
.
Gnali
so
brodove
,
da
so
se
šibili
dolgi
drogovi
v
mišičavih
rokah
.
Pritisnili
so
v
visoko
trstjé
prav
takrat
,
ko
so
Huni
obstali
na
desnem
bregu
.
Iztok
je
z
mračnim
čelom
motril
Tunjuševo
krdelo
.
Vedel
je
,
da
so
Huni
tako
drzni
in
konji
tako
izborni
,
da
bi
utegnili
preplavati
reko
.
In
ni
ga
varala
slutnja
.
Kakih
petnajst
hunskih
jezdecev
je
zatulilo
čudno
zategel
krik
konjem
v
uhlje
;
v
trenutku
jim
je
oškropila
reka
z
belimi
penami
boke
in
zagrnila
hrbtè
.
»
Strelice
!
«
je
kriknil
Iztok
in
skočil
h
konjem
,
ki
so
bili
oprtani
z
loki
in
puščicami
.
Pograbil
je
največji
lok
in
si
vrgel
težak
tul
na
hrbèt
.
»
Konje
na
suho
!
«
je
veleval
kratko
.
Zapodili
so
jih
kar
v
vodo
,
da
so
štropotajoč
in
prhajoč
trli
bičje
ter
plezali
na
breg
.
Ranjenci
z
obvezanimi
rokami
so
jih
gnali
od
reke
,
glasno
kričeč
in
udarjajoč
z
bičem
po
trudnih
živalih
.
Vtem
se
je
najdrznejši
Hun
toliko
približal
,
da
je
Iztok
nameril
puščico
.
Žvižgnil
je
zrak
,
jezdec
je
zakrilil
z
rokami
in
izginil
v
valovih
.
Tedaj
je
zafrfotal
rdeči
plašč
v
žarkih
jutranjega
sonca
.
Na
bregu
stoječi
Huni
so
zakričali
,
obrnili
konje
in
izginili
v
travi
.
Tudi
plovci
v
veletoku
so
obrnili
in
se
vrnili
na
breg
.
»
Hahaha
!
«
se
je
krohotal
Radovan
,
ki
je
prilezel
izza
kupa
suhega
blata
,
kamor
je
bil
počenil
v
veliki
grozi
.
»
Kaj
bežite
,
pesjani
?
Pridite
,
sedaj
je
ura
,
da
se
pomerimo
!
«
Tretji
dan
po
prehodu
čez
Donavo
so
že
zborovali
v
gradišču
vsi
veljaki
,
kar
jih
ni
odšlo
na
bratovsko
vojsko
,
in
z
vzkliki
pritrjevali
načrtom
Iztokovim
.
Radovan
je
tudi
zboroval
,
toda
ne
pri
možeh
,
ampak
pri
dekletih
.
Pripovedoval
jim
je
tolike
grozote
o
Bizancu
in
o
potovanju
,
lagal
tako
prepričevalno
o
nedosežnih
slavnih
dejanjih
,
da
so
deklice
kar
mrle
od
strahu
in
občudovanja
.
Govoril
jim
je
čudesa
o
Iztokovi
nevesti
Ireni
in
trdil
,
da
tisti
dan
,
ko
pripelje
vrli
Svarunič
to
boginjo
lepote
v
gradišče
,
čisto
gotovo
mrkne
sonce
od
začudenja
,
vsa
dekleta
se
bodo
od
sramu
poskrile
v
najtemnejše
kote
in
sedem
noči
brez
nehanja
prejokale
v
bledi
zavisti
.
Pod
šotorom
,
ki
je
bil
zunaj
pokrit
s
kocinastimi
kožami
,
znotraj
pa
podvlečen
z
azijsko
tkanino
,
je
ležal
na
dragi
preprogi
Tunjuš
.
Pri
vhodu
je
klečal
Balambak
.
Kadar
je
hunski
glavar
odprl
oči
,
se
mu
je
stari
svetovalec
do
tal
priklonil
.
Toda
Tunjuš
je
zaklopil
oči
in
Balambak
je
pokorno
čakal
trenutka
,
da
mu
pove
glavar
,
čemu
ga
je
klical
.
Ko
je
Tunjuš
že
devetič
odprl
oči
,
je
privzdignil
glavo
,
pogledal
v
sklonjenega
Balambaka
in
izpregovoril
:
»
Ti
si
prepričan
,
da
je
tisti
starec
,
ki
se
je
zvalil
od
strahu
s
konja
,
ko
me
je
ugledal
pri
hrastovem
gozdiču
,
tisti
godec
,
tisti
Sloven
?
«
»
Naj
oslepim
,
da
ne
vidim
nikdar
več
tvojega
kraljevskega
obličja
,
če
se
motim
.
«
»
Torej
Iztok
,
sin
Svarunov
,
in
ta
godec
sta
nam
ukradla
konja
,
ko
smo
nočevali
ob
Tonzusu
?
«
»
Iztok
Svarunič
in
godec
Radovan
.
«
»
In
nam
izmaličila
napad
na
Epafrodita
?
«
»
Tako
mi
slave
Atilove
,
ta
dva
.
«
Tunjuš
je
zopet
zaklopil
oči
in
dolgo
molčal
.
»
Ali
so
se
vrnili
odposlanci
?
«
»
Niso
se
.
«
»
Danes
morajo
priti
!
«
»
Pridejo
.
Čolni
jih
čakajo
na
bregu
.
«
»
Privedi
mi
jih
takoj
,
da
sporočé
o
Svarunovem
gradišču
.
«
Balambak
je
priklonil
čelo
do
tal
v
znamenje
,
da
se
zgodi
po
gospodovi
besedi
.
Toda
čelo
je
obtičalo
na
tleh
v
ponižni
prošnji
.
»
Balambak
,
kaj
bi
še
govoril
?
Odpri
usta
!
«
»
Tvoja
ponižna
dekla
,
kraljica
rodu
našega
,
sonce
krasote
,
cvetoča
Alanka
,
hrepeni
po
tebi
.
V
solzah
se
topi
njeno
srce
,
ker
je
žalostno
lice
njenega
gospoda
.
«
Tunjuš
je
položil
glavo
na
beli
hermelin
in
motril
z
drobnimi
očmi
zlati
akantov
list
na
stropu
šotora
.
»
Naj
se
razjoka
ob
meni
!
«
»
Kakor
morje
je
tvoja
dobrotljivost
.
«
Stari
Hun
je
odšel
po
Tunjuševo
najmlajšo
ženo
,
prekrasno
Alanko
.
Kmalu
se
je
raztočil
pod
šotorom
omamni
vonj
,
ki
je
puhtel
iz
obleke
kraljice
Hunov
.
Tunjuš
ni
okrenil
glave
.
Iztegnil
je
malomarno
lopatasto
roko
po
ležišču
.
Alanka
jo
je
prijela
in
posula
s
poljubi
.
Sedla
je
k
njemu
,
položila
mu
drobno
,
mehko
roko
na
vroče
čelo
in
šepetala
:
»
Kdo
je
zastrupil
življenje
mojemu
orlu
?
Kdo
je
kanil
v
sladko
kupo
kapljo
grenkosti
?
«
Tunjuš
ni
dvignil
trepalnic
.
Krog
širokih
ustnic
mu
je
igrala
slast
,
s
katero
si
je
pasel
dušo
ob
trpljenju
Alanke
.
In
ona
je
videla
te
utripljaje
,
ki
so
se
ji
nemo
krohotali
in
jo
pehali
s
prestola
kraljice
v
službo
umazane
dekle
,
iz
naročja
kraljevega
v
objem
divjemu
molojcu
.
Kri
ji
je
kipela
,
temna
,
kakor
baržun
mehka
lica
so
se
razpalila
,
prsi
so
se
vzvalovile
.
Ni
se
mogla
ovladati
v
groznem
ljubosumju
.
Pritisnila
je
svoje
vroče
lice
k
njegovemu
in
v
solzàh
govorila
prekletstvo
:
»
Naj
oslepé
tiste
oči
,
ki
so
nastrelile
s
pogledi
strup
v
srce
mojega
orla
!
Naj
izteko
kakor
gnojni
mehurji
,
obadi
naj
zaležejo
črve
v
lice
,
ki
je
ovražilo
srce
mojemu
gospodu
!
«
Huna
je
zamamil
vonj
;
skrčil
je
iztegnjeno
roko
in
jo
ovil
Alanki
krog
vratu
.
Dvignil
je
trepalnice
,
temne
iskre
njegovih
oči
so
se
zagreble
v
noč
Alankinega
pogleda
.
Toda
le
za
trenutek
.
V
teh
očeh
ni
bilo
jasnega
neba
kakor
v
očeh
Ljubinice
.
Črti
so
spali
za
temi
dolgimi
vejicami
.
Roka
,
ki
je
bila
objela
Alanko
,
se
je
skrčila
.
Bolesten
krik
se
je
razlegel
v
šotoru
.
Tunjuš
je
pahnil
ženo
od
sebe
in
grčal
:
»
Ven
,
ven
!
Proč
,
sovražim
te
!
«
Za
plakajočo
so
se
zagrnile
zavese
.
Hun
se
je
prevalil
na
ležišču
in
zakopal
obraz
v
hermelin
.
Dolgi
prsti
so
grebli
po
krznu
in
trgali
kosme
iz
njega
.
Hropeč
se
je
stresal
v
divjem
koprnenju
,
glavo
so
mu
posule
potne
kaplje
,
za
nohti
je
čutil
bolečino
in
grgral
je
na
pol
izrečene
besede
:
»
Ona
,
samo
,
ona
–
Ljubinica
–
sicer
–
umrem
...
«
»
Poslanci
!
«
se
je
oglasil
Balambak
.
Tunjuš
je
buhnil
kvišku
.
S
krvjo
podplute
oči
je
uprl
v
starca
.
»
Kako
?
«
je
iztisnil
iz
širokih
prsi
.
»
Gradišče
prazno
.
Vse
odšlo
na
vojsko
.
Deklice
pulijo
lan
.
«
Tunjušu
so
se
izbuljile
oči
,
skozi
nosnice
mu
je
piskalo
čedalje
glasneje
,
prsi
so
se
mu
dvigale
in
širile
,
dokler
ni
izbruhnilo
iz
njih
povelje
:
»
Osedlajte
petnajst
najhitrejših
konj
!
Predrožite
jih
prek
Donave
!
«
Balambak
se
je
priklonil
z
žalostjo
na
licu
.
Za
šotorom
je
zaplakala
Alanka
.
Tunjuš
je
iztegnil
roko
po
meču
.
Črni
prsti
so
se
oklenili
jermena
kakor
kremplji
roparice
.
Ko
je
slišal
plač
Alanke
,
je
zakričal
,
da
se
je
razleglo
iz
šotora
:
»
Moja
bo
–
Ljubinica
!
«
Vojska
med
Anti
in
Sloveni
se
je
bila
prav
ob
prihodu
Iztokovem
razbesnela
do
vrhunca
.
Mirovala
ni
več
niti
zadruga
krog
Svarunovega
gradišča
.
Če
so
bili
doslej
boji
le
divji
pretepi
razbrzdanih
pastirjev
,
spopadi
posameznih
družin
,
so
se
družile
poslej
velike
tolpe
,
si
izbirale
veljake
za
vojvode
in
udarjale
na
posestva
Slovenov
,
izzivale
,
zapeljevale
in
pregovarjale
sužnje
krščenike
,
da
so
utekli
gospodarjem
in
se
,
upajoč
prostosti
,
priklopili
napadajočim
Antom
.
Vsi
brzi
sli
,
katere
je
razposlal
Iztok
v
dežele
,
so
se
vračali
z
enakimi
neveselimi
poročili
.
Nihčè
jih
ni
poslušal
,
ko
so
govorili
o
miru
.
Anti
so
očitali
Slovenom
,
da
si
prilaščajo
prednosti
in
oblast
;
Sloveni
so
kričali
Antom
,
da
so
podkupljeni
strahopetci
,
hlapci
Bizanca
,
ker
rajši
pikajo
sami
sebe
,
svoj
rod
,
kakor
škorpijoni
,
namesto
da
bi
udarili
složni
z
njimi
preko
Donave
in
maščevali
poraze
ter
privojevali
ugrabljeno
zemljo
.
Iztok
je
spoznal
,
da
rodi
Tunjuševo
podpihovanje
obilne
sadove
.
Ena
sama
beseda
:
»
Svarun
hoče
vladati
«
–
govorjena
Antom
,
»
Volk
vam
bo
knez
«
–
govorjena
Slovenom
,
je
zadostovala
,
da
se
je
razpalil
ogenj
divjega
sovraštva
pri
svobodoljubnih
Antih
in
Slovenih
.
Demokratično
ljudstvo
se
je
zgrozilo
ob
sami
misli
,
da
bi
utegnil
ta
ali
oni
veljak
zahrepeneti
po
samovladi
.
Trpeli
so
rajši
lakoto
,
bili
se
posamez
med
seboj
in
izgubljali
boje
s
sovražniki
,
kakor
bi
dovolili
,
da
se
rodi
samo
slutnja
,
ki
bi
pretila
njihovi
svobodi
in
popolni
neodvisnosti
.
Iztok
je
poznal
svoj
rod
,
svojo
kri
.
Kljub
temu
ni
obupal
.
Vsa
žalostna
poročila
ga
niso
potrla
.
Slovenom
,
ki
jih
je
bil
privel
s
seboj
iz
Bizanca
,
je
velel
uriti
najboljše
mladce
v
orožju
.
Opeli
so
si
oklepe
,
jezdili
na
konjih
v
težki
opravi
,
sukali
meče
,
poslušali
vzklike
vodnikov
.
Toda
Anti
niso
dali
Slovenom
oddiha
.
V
gradišče
je
prišlo
nekaj
dni
po
Iztokovi
vrnitvi
poročilo
,
da
sta
Volk
in
Viljenec
zbrala
veliko
vojsko
in
jo
ženeta
izza
Črnega
morja
,
da
vdereta
na
ozemlje
Slovenov
.
Vse
je
zgrabilo
za
orožje
.
Veljaki
in
starešine
so
izročili
sužnjem
bojne
sekire
,
govedo
in
drobnico
so
čuvale
pastirice
,
v
domovih
so
ostale
hčere
,
žené
in
otroci
–
vse
se
je
zganilo
in
šlo
proti
vzhodu
,
proti
Antom
.
Pridružil
se
jim
je
Iztok
z
močno
četo
konjenikov
,
ki
so
bili
oboroženi
z
oklepi
,
ščiti
,
meči
in
sulicami
.
Izurjene
vojake
,
ki
so
bili
pobegnili
z
njim
iz
Bizanca
,
je
porazdelil
za
voditelje
posameznih
oddelkov
.
Vsa
druga
vojska
je
hodila
peš
,
v
neredu
,
kakor
tolpa
.
Iztokova
konjenica
je
jezdila
za
njimi
.
Štiri
dni
se
je
vila
vojska
po
ravnini
,
hodila
skozi
hrastove
gozdove
,
prebredla
vodé
in
dospela
blizu
do
oboda
slovenskega
ozemlja
.
Zadeli
so
že
ob
prve
gruče
razdivjanih
Antov
.
Vneli
so
se
kratki
boji
,
ki
vanje
Iztok
s
svojo
konjenico
ni
nikdar
posegel
.
Vsak
trenutek
so
zagnali
Sloveni
krik
,
ko
so
zapazili
oddelek
Antov
.
Odtrgal
se
je
curek
mladcev
od
vojske
in
se
zadrevil
z
divjim
krikom
proti
nasprotniku
.
Zasičalo
je
nekaj
strelic
,
zableščalo
nekaj
sekir
v
soncu
,
nato
so
se
spopadli
z
nožmi
,
se
davili
in
klali
in
se
premetavali
po
tleh
z
groznim
krikom
.
Vsa
ostala
vojska
pa
je
z
navdušenimi
klici
ščuvala
borilce
,
zabavljala
Antom
in
pretila
z
dvignjenim
orožjem
.
Po
kratki
borbi
so
vselej
Anti
zbežali
,
na
bojišču
je
ostalo
nekaj
ranjenih
in
te
so
Sloveni
zajeli
.
Potoma
so
se
pridružili
vojski
Sloveni
iz
vseh
zadrug
.
Od
juga
so
prihajali
prebivalci
od
Mursijanskega
močvirja
,
od
severa
so
se
zgrinjali
močni
oddelki
izza
Karpatov
.
Iztokove
oči
so
se
veselo
pasle
nad
temi
krepkimi
bojevniki
.
Hkrati
ga
je
trla
žalost
,
ko
je
videl
divji
nered
,
krik
in
pehanje
,
prepire
in
spopade
v
lastnih
vrstah
.
»
Kakšna
moč
!
«
je
pomislil
.
»
Kako
navdušenje
za
svobodo
,
pa
si
sami
devajo
verige
na
roke
,
ker
niso
edini
!
«
Hrepenel
je
po
Antih
in
se
odločil
,
da
pojde
sam
do
Volka
in
Viljenca
ter
ju
pregovori
za
mir
in
edinost
.
Premišljeval
je
,
kako
jim
naslika
podli
Bizanc
,
kako
jim
zbudi
slo
po
rodovitni
zemlji
onstran
Donave
.
Lice
mu
je
gorelo
,
ko
je
v
domišljiji
že
gledal
,
kako
se
objemajo
Anti
in
Sloveni
in
se
zaklinjajo
bogovom
,
da
se
ne
spro
več
med
seboj
,
bratje
z
brati
,
ampak
da
pojdejo
maščevat
očete
na
bizantinsko
ozemlje
.
Jezdil
je
s
sklonjeno
glavo
,
krog
ustnic
mu
je
igral
nasmeh
,
v
očeh
ogenj
vojske
,
desnico
je
imel
na
ročniku
težkega
meča
.
Nenadoma
ga
predrami
divji
bojni
krik
.
Prvi
oddelki
so
stopili
iz
gozda
na
plano
.
Pred
seboj
na
robu
dolge
loze
so
zagledali
ognje
Antov
.
Vojska
Slovenov
se
je
ustavila
.
Divji
krik
na
boj
je
segal
od
konca
do
konca
po
vojščakih
in
se
valil
pod
nebo
kakor
tuleč
vihar
.
Krik
je
dosegel
tabor
Antov
;
ti
so
se
odzvali
še
z
večjim
krikom
,
kakor
tuljenje
razdraženih
zveri
v
pustinji
.
Najdrznejši
so
bežali
prek
ravnine
proti
Antom
in
prožili
strelice
proti
njih
taboru
.
Tudi
od
ondod
so
jim
hiteli
posamezniki
nasproti
,
vihteč
kopja
in
mečoč
sekire
,
da
so
trepetale
v
bliskovitih
krogih
pod
soncem
.
Jedro
vojske
je
še
tičalo
v
gozdu
.
Tudi
glavna
krdela
Antov
se
niso
ganila
.
Slovenski
starešine
so
se
takoj
zbrali
v
posvèt
.
Bojan
in
Velegost
sta
povabila
v
zbor
tudi
Iztoka
,
dasi
ni
bil
starešina
.
Bil
je
slaven
vojak
in
kot
tak
je
smel
sedeti
z
veljaki
v
bojnem
svetu
.
Velegost
,
najstarejši
,
povzame
besedo
:
»
Možje
častiti
,
rodu
Slovenov
slavne
korenine
!
Plugi
ležé
zapuščeni
sredi
polja
,
ovcé
se
klatijo
brez
varuhov
,
naše
žené
so
žalostne
zvečer
,
ker
nimajo
nikogar
,
da
bi
mu
ponudile
večerjo
.
Vojska
divja
.
Vojska
?
S
kom
?
Kaj
ni
padel
Hilbudij
?
Iztoče
,
ali
si
tako
slabo
meril
?
Ali
je
tvoja
tetiva
šibka
kakor
nit
triletnega
dečka
,
ki
ustreli
in
ne
pade
vrabec
s
slemena
?
Ali
se
je
prebudil
oholi
Upravda
in
nagnal
proti
nam
nove
Hilbudije
?
Možje
,
čemu
molčite
?
Pokaj
mi
odgovarjajo
jezne
gubé
na
vaših
čelih
?
Vojska
je
,
da
,
žalostna
vojska
,
ne
z
Bizancem
,
vojska
z
brati
.
«
»
Morana
,
Morana
!
«
so
mrmrali
veljaki
in
gugali
glave
na
desno
in
zamajevali
na
levo
.
»
Tamkaj
se
kadijo
ognji
,
ob
njih
so
zasajena
kopja
,
da
odpro
bratom
Antom
rane
in
pognojé
lastno
zemljo
z
domačo
krvjo
.
Sramota
!
Kam
se
nagne
Perun
?
Naš
bog
je
njihov
bog
.
Mi
darujemo
,
Anti
darujejo
.
Kam
se
nagne
Perun
?
Bogovi
se
morajo
razjokati
in
razjeziti
nad
takim
rodom
!
«
»
Perun
je
z
nami
!
Anti
so
začeli
!
«
»
Sramota
!
«
»
Udarimo
!
Kaznujmo
!
«
V
zboru
je
vršalo
,
veljaki
so
stresali
rdečkasto
maziljene
lase
,
ustnice
so
se
širile
,
beli
zobje
so
se
svetlikali
izza
volnenih
brad
,
hrepeneč
po
boju
,
po
krvi
.
Velegost
je
dvignil
roko
in
prosil
:
»
Mir
,
možje
častiti
!
Govoril
sem
jaz
,
govorite
vi
!
«
Oglasil
se
je
Bojan
.
»
Poznate
li
,
možje
,
našega
starosta
Svaruna
?
Kdo
mu
more
očitati
žal
besedo
?
«
»
Nihče
!
Slava
Svarunu
!
«
»
Ali
ni
jokal
iz
suhih
,
starih
oči
solze
,
ko
je
zvedel
o
vojski
!
Ali
naju
ni
poslal
z
Velegostom
do
Volka
in
Viljenca
,
da
darujemo
bogovom
dar
sprave
?
Šla
sva
.
Ponižal
se
je
starosta
Velegost
,
da
me
je
bilo
sram
.
Jezik
sem
zgrizel
do
krvi
.
Sicer
bi
bil
zarohnel
in
pljunil
na
Volka
.
Toda
udarjen
je
s
slepoto
.
Vrnila
sva
se
v
gradišče
in
Svarun
je
jokal
še
grenkejše
solzé
.
«
»
Smrt
Volku
!
Kožo
mu
snamemo
z
živega
telesa
!
«
»
Ni
več
naš
brat
,
zato
zasluži
,
da
ga
obišče
Morana
!
«
»
Zapeljan
!
«
vzklikne
Iztok
.
»
Veljaki
,
čuli
ste
glas
slavnega
Svaruniča
Iztoka
.
Pomnite
,
da
je
pred
leti
kot
mladec
s
svetom
in
strelico
zmagal
Hilbudija
,
ker
so
z
njim
bogovi
.
«
»
Bogovi
so
z
Iztokom
!
«
je
šlo
od
ust
do
ust
.
»
Bogovi
so
bili
z
njim
v
Bizancu
.
Šel
je
in
ukradel
sovražniku
vojno
znanost
,
ukradel
mu
je
modrost
in
se
vrnil
.
Bil
je
v
ječi
,
v
verige
vkovan
.
Bogovi
so
navdahnili
krščenika
in
ta
je
otel
Slovena
.
Veljaki
,
ali
ga
niso
oteli
zato
in
ga
poslali
k
nam
,
da
otme
čast
rodu
in
kaznuje
upornike
?
«
»
Zato
,
zato
!
Slava
Svetovitu
!
Perunu
obetov
!
«
»
Naj
govori
Iztok
!
«
»
Naj
govori
,
naj
govori
!
«
Vsi
veljaki
in
starešine
so
se
ozrli
na
mogočnega
junaka
,
ki
je
stopil
v
bleščeči
opravi
bizantinskega
poveljnika
v
sredo
.
Bojevniki
,
ki
so
izven
kroga
prisluškali
vojnemu
posvetovanju
,
so
se
približali
.
Vzklik
veselja
in
občudovanja
,
nato
napeto
čakanje
.
Iztok
je
snel
zlati
šlem
,
stresel
dolge
pramene
kodrastih
las
in
prijel
z
levico
za
ročnik
.
»
Častiti
starešine
,
veleugledni
velmožje
!
«
Zvonek
glas
,
kakor
glas
poveljnika
,
in
nenavadni
naslov
je
prešinil
zborovalce
in
vojščake
.
Razprli
so
na
široko
oči
in
usta
so
jim
rahlo
zinila
.
»
Naj
govorim
,
ste
rekli
!
Torej
govorim
.
Nisem
starešina
,
nisem
velmož
,
sem
pa
vojak
,
ki
ni
zaman
šel
krast
v
Bizanc
.
Nisem
se
vrnil
praznih
rok
in
ne
prazne
glavé
.
Vse
pa
darujem
svojemu
rodu
na
ognjišče
očetov
,
na
žrtvenik
bogovom
,
zato
in
edino
zato
,
da
sije
svobodno
sonce
povsod
,
koder
hodi
noga
našega
rodu
.
Toda
pomislite
–
z
modrostjo
ni
skoparil
za
vaše
glave
Svetovit
–
pomislite
:
Ali
zasije
svobodno
sonce
,
če
davi
za
golt
brata
brat
,
sovražnik
pa
ju
pretepa
po
nagih
plečih
?
Ali
se
nam
rodi
svoboda
,
ko
nažanješ
v
kopice
,
pa
pride
sosed
in
se
pravda
s
teboj
za
snetjàv
klas
,
sovražnik
pa
pobere
polne
snope
in
se
smeje
?
Ali
je
to
svoboda
,
če
nastaviš
uho
hujskaču
in
zato
obrneš
ost
svojega
kopja
v
lastno
kri
?
Ali
je
svoboda
,
če
nabrusiš
sekiro
in
jo
nastaviš
na
glavo
sosedu
,
namesto
da
bi
z
njo
klal
oklepe
Bizantincem
?
Ali
je
svoboda
,
če
se
klatijo
naše
črede
brez
pastirjev
,
da
volcjé
večerjajo
,
mi
pa
stradamo
?
Velmožje
,
ki
nosite
modrost
v
glavi
in
ljubezen
do
rodu
v
srcih
,
ali
je
to
svoboda
?
Odgovorite
!
«
»
Sramota
!
Pogibel
rodu
!
Sužnost
!
«
Grmelo
je
v
navdušenih
izbruhih
,
vojščaki
so
vzklikali
,
da
je
šlo
do
zadnje
vrste
po
prostranem
gozdu
,
kakor
bi
bučali
valovi
po
šumečem
morju
.
Iztok
je
izdrl
težki
meč
.
Rezilo
je
blisnilo
v
soncu
.
»
Možje
,
poglejte
meč
!
Sovražnik
ga
je
nosil
,
v
našo
kri
ga
je
pomakal
,
privojeval
sem
ga
v
Černi
.
Ali
naj
ga
vodi
sedaj
roka
Slovena
zoper
Anta
?
Ali
naj
ga
oskrunim
z
lastno
krvjo
,
kakor
ga
je
skrunil
Bizantinec
,
ničemurnik
?
Možje
,
nikdar
!
«
Med
starešinami
je
nastal
molk
.
Nekateri
so
celo
zamrmrali
.
Jeza
na
Ante
se
je
bila
ukoreninila
,
želeli
so
boja
.
»
Vi
molčite
?
Celo
mrmrate
?
Ali
niso
Anti
naši
bratje
?
«
»
Niso
,
ker
so
dvignili
kopja
zoper
Slovene
!
«
»
Ali
veste
,
zakaj
so
segli
po
sulicah
?
«
»
Volk
in
Viljenec
ščuvata
!
Ljudstvo
je
razburjeno
.
Storilo
nam
je
krivico
!
«
»
Kdo
je
naščuval
Volka
,
kdo
nadražil
Viljenca
?
Zopet
molčite
!
—
Odgovarjam
:
Bizanc
jih
je
nahrulil
,
tisti
Bizanc
,
ki
se
trese
pred
Sloveni
,
ki
nima
vojakov
,
da
bi
se
pomeril
z
nami
,
tisti
gnili
Bizanc
,
ki
se
redi
od
domačih
prepirov
med
narodi
.
In
hlapec
Bizanca
–
tole
moje
uho
ga
je
slišalo
–
ščuvar
Slovenov
in
Antov
je
hinavec
Tunjuš
!
«
»
Tunjuš
?
Tunjuš
?
«
so
zavzeto
ponavljali
možje
.
»
Da
,
Tunjuš
!
Kdo
je
zasejal
razdor
,
ko
smo
porazili
Hilbudijev
ostrog
in
nam
je
bila
pot
odprta
preko
Hema
?
Kdo
?
Tunjuš
!
Kdo
se
je
plazil
pred
Upravdo
po
kolenih
in
se
hvalil
,
da
je
razprl
Ante
in
Slovene
zato
,
da
je
carstvo
varno
na
severu
?
Kdo
?
Tunjuš
!
Kdo
je
bil
pri
mojem
očetu
Svarunu
in
ščuval
v
boj
zoper
Ante
?
Kdo
?
Tunjuš
!
In
kdo
je
lezel
in
se
lizal
pri
Antih
,
če
ne
Tunjuš
?
In
zato
,
če
hočemo
miru
domá
,
če
hrepenimo
po
svobodi
,
pogibel
njemu
,
Hunu
Tunjušu
!
«
»
Pogibel
psu
,
hlapcu
Bizanca
!
«
»
Zato
se
vam
nudim
,
da
grem
sam
v
tabor
Antov
do
Volka
in
Viljenca
.
Dokažem
jima
slepoto
,
strgam
obvezo
z
oči
,
katero
jima
je
nadel
izdajalec
Tunjuš
,
ki
hodi
v
Bizanc
poklekat
pred
Upravdo
in
jemlje
zlate
denarje
za
plačilo
gnusnega
hujskanja
.
In
jutri
zataknemo
kopja
v
tla
,
meče
v
nožnice
.
Ant
objame
Slovena
,
brata
brat
.
«
»
Iztok
je
velik
!
Slava
!
Govoril
je
!
Zgodi
se
!
«
Od
ust
do
ust
se
je
prelival
Iztokov
govor
,
vojščaki
so
se
stiskali
v
gruče
ob
ognjih
,
ponavljali
njegove
besede
,
klicali
pogibel
Tunjušu
,
se
objemali
,
peli
pesmi
svobode
in
grozili
Upravdi
s
strašnim
naskokom
pred
vrata
Bizanca
.
Toda
komur
so
Antje
ugrabili
ovco
,
odgnali
kozliče
,
kogar
sin
je
padel
v
boju
zadnje
dni
,
vsi
so
se
upirali
in
zahtevali
boja
in
pravde
z
Anti
.
A
razsrjene
so
obkolile
množice
,
ponujale
jim
buče
medu
,
obetale
kozličev
in
pastirjev
,
pogovarjale
in
pregovarjale
nezadovoljneže
,
dokler
jih
niso
utolažile
.
Tedaj
so
jezdili
brez
orožja
po
ravnini
,
ki
je
ločila
Slovene
od
Antov
,
poslanci
miru
:
Iztok
,
Velegost
in
Bojan
.
»
Zaman
hodimo
to
pot
,
«
opomni
Velegost
.
»
Moja
nada
je
drobna
kakor
pšeno
zrno
,
«
pritrdi
Bojan
.
»
Ne
verjamem
,
«
zanika
Iztok
in
požene
konja
.
Zadeli
so
na
prve
tolpe
Antov
.
Vsi
so
položili
kopja
na
tla
pred
poslanci
in
jih
gostoljubno
pozdravljali
.
Volk
jih
je
sprejel
z
mrkim
očesom
.
Ko
se
je
Iztok
ozrl
v
njegovo
lice
,
stisnila
se
je
tudi
njemu
nada
v
srcu
in
boječe
vztrepetala
.
Volkovi
pogledi
niso
obetali
uspehov
.
Velegost
kot
starosta
je
poprosil
,
naj
Volk
zbere
posvèt
veljakov
,
da
zaslišijo
besedo
modrega
Svaruniča
.
Z
lica
Volkovega
se
je
utrnila
zaničljiva
poroga
,
ko
je
pogledal
Iztoka
in
odšel
pozivat
starešine
v
posvèt
.
Vojščaki
so
se
zbrali
krog
poslancev
,
jim
ponujali
kruha
in
soli
ter
radovedni
čakali
,
kaj
ukrene
vojno
posvetovanje
.
Iztok
je
stopil
med
veljake
in
govoril
.
Ko
je
končal
,
se
je
Volku
čelo
zmračilo
,
oči
so
se
mu
umaknile
v
globoke
vdrtine
.
Vtisk
govora
je
bil
mogočen
.
Od
daleč
se
je
čul
glas
radosti
.
Veljaki
pa
so
molčali
in
zrli
na
temni
obraz
Volkov
.
Nastal
je
molk
in
mir
.
Iztok
je
bral
odgovor
z
Volkovega
lica
.
Žalost
mu
je
plala
v
srcu
.
Počasi
se
je
dvignil
starosta
Volk
.
Veke
so
se
mu
razprle
,
oči
zabliskale
.
Kakor
despot
se
je
ozrl
po
okolici
.
»
Mladič
!
«
je
ogovoril
Iztoka
,
spodnja
ustnica
se
mu
je
izveznila
v
odurnem
zaničevanju
.
»
Mladič
,
do
sita
si
se
nažrl
olja
v
Bizancu
,
da
se
ti
valja
jezik
voljno
po
čeljustih
.
Zamamil
si
ljudi
s
sladkim
jezikom
,
kakor
jih
zamami
kozelnik
.
Toda
Volku
ti
ne
boš
prešteval
dlake
.
Volk
te
ugrizne
.
Velmožje
,
poglejte
ga
!
Kdaj
je
starostoval
deček
v
narodu
?
«
»
Nikoli
!
«
je
zabesnel
odgovor
.
»
Kdo
govori
zamamne
besede
,
kdo
si
drzne
staviti
velevajoče
nasvete
svobodnim
starešinam
?
«
»
Nihčè
!
«
je
zagrmelo
drugič
.
»
Lažete
,
«
je
povzel
Volk
,
»
lažete
!
Sedaj
ste
čuli
meketati
kozliča
in
vi
,
ovni
čred
,
ste
obmolknili
!
Za
jezik
potegnem
tega
kozliča
,
za
roge
ga
ne
morem
,
ker
jih
še
nima
–
in
vam
ga
pokažem
.
Ta
mladič
je
služil
Upravdo
in
pocedile
so
se
mu
sline
po
prestolu
.
Zato
se
je
vrnil
,
da
se
dvigne
pred
nami
in
zacaruje
kot
despot
!
«
»
Nikdar
!
Mi
smo
svobodni
!
Smrt
despotu
!
«
Dvignili
so
pesti
in
zapretili
Iztoku
.
»
Mirujte
,
poslanec
je
!
Veste
pa
sedaj
,
kdo
naj
odloči
pravdo
,
kdo
naj
dokaže
,
da
je
Ant
svoboden
.
«
»
Boj
,
boj
,
boj
!
«
Kakor
valovje
so
povzeli
vojščaki
vzklik
in
po
gozdu
je
zavrelo
in
začel
se
je
hrup
.
Vihar
je
izbruhnil
.
Poslanci
so
naglo
odjezdili
.
Za
njimi
so
se
dvigala
kopja
,
rožljali
so
tuli
,
roké
so
grabile
toporišča
.
»
Naj
odloči
boj
!
«
je
razmišljal
Iztok
.
»
Upal
sem
,
da
ne
pomočim
meča
v
bratovsko
kri
.
Toda
Volk
mora
pasti
.
Ležal
je
na
Tunjuševi
preprogi
,
izdajalec
!
Goba
je
na
našem
telesu
.
Odsečem
jo
.
«
Ko
se
je
zvečerilo
,
so
zagoreli
na
obeh
robovih
ravnine
visoki
ognji
.
Z
divjim
pozivom
na
boj
so
se
oglašali
rogovi
.
Krog
gorečih
grmad
so
se
zbirali
vojščaki
,
ostrili
kopja
,
brusili
strelice
in
osti
ter
prepevali
bojne
davorije
.
Vsepovsod
so
darovali
obilne
obete
Perunu
,
zaobljubljali
ovnov
Morani
,
če
jim
prizanese
v
boju
.
Hukali
so
v
gozdove
in
ljubimsko
ogovarjali
vile
,
naj
jim
pridejo
z
mehkim
predivom
obvezovat
rane
;
ščuvali
so
bese
in
volkodlake
na
sovražnika
.
Pred
Volkom
so
metali
ugledni
kozelniki
razpolovljene
javorove
palice
in
vedeževali
o
uspehu
boja
.
Žreci
so
razmetavali
drobovje
zaklanih
živali
,
pretehtavali
srca
in
obisti
ter
vražili
bojevnikom
usodo
prihodnjega
dne
.
Iztok
ni
daroval
,
ni
poslušal
žrecev
in
ni
zaobljubljal
obetov
.
Vojni
svèt
starešin
mu
je
poveril
poveljstvo
v
bitki
.
Z
zateglimi
vzkliki
so
po
stari
bojni
navadi
pozdravili
vojščaki
izbranega
poveljnika
,
pritisnili
roké
na
prsi
in
upognili
hrbtè
v
známenje
pokornosti
.
Krog
polnoči
