.Jurij
Skopec
se
zaničljivo
smehlja
.
„
Le
iščite
me
,
“
šepeta
sam
pri
sebi
,
„
celo
hišo
postavite
na
glavo
.
Če
so
le
Lei
pri
tem
nič
žalega
ne
stori
!
Vojaki
so
surovi
ljudje
.
“
Sedaj
so
Jurij
Skopec
še-le
spomni
,
da
bi
vojaki
morda
žalili
Leo
,
če
se
jej
še
kaj
hujšega
ne
pripeti
.
Toda
nazaj
ne
more
več
.
„
Povrnil
se
bom
,
“
pravi
predrznež
,
„
zopet
bom
prišel
v
Zagreb
,
kor
hočem
še
jodenkrat
objeti
zalega
dekleta
.
In
potem
ah
—
bodem
videl
—
ljubi
me
,
strastna
Turkinja
mi
nobene
prošnje
ne
bo
odbila
.
Ko
bi
vojaki
no
bili
prišli
,
ležal
bi
sedaj
omamljen
v
mehkem
objemu
divne
rožice
iz
jutrovih
dežel
.
“
Skoraj
obžalovaje
se
glase
te
besede
,
toda
Jurij
Skopec
je
mož
dejanja
,
ki
se
samo
za
sedanjost
briga
.
„
Zdravstujte
mi
,
mestni
beriči
,
“
šali
se
tolovajski
glavar
,
„
če
hočete
Jurija
Skopca
vjeti
,
tedaj
morate
drugikrat
poprej
vstati
.
“
Urnih
korakov
odide
po
polji
proti
Sesvetom
.
Glavne
ceste
se
kolikor
mogoče
ogiblje
.
Gostilna
,
v
kateri
ga
zvesti
njegovi
tovariši
čakajo
,
ni
več
daleč
.
—
Krčma
ni
na
najboljšem
glasu
,
toda
stroge
oblastnije
prebrisanemu
krčmarju
vendar
ne
morejo
dokazati
,
da
skriva
hudodelnike
.
V
starem
poslopji
je
namreč
veliko
skrivnih
kotov
,
ki
so
pa
tako
umetno
prikriti
,
da
jih
niti
mestni
beriči
ne
morejo
zapaziti
.
Jurij
Skopec
hiti
,
kar
more
.
Kmalu
v
polumraku
poletne
noči
zapazi
temne
obrise
krčmarjevega
poslopja
.
Pogumni
mož
se
tu
spozna
.
Ne
obrne
se
proti
hišnim
vratom
,
marveč
krene
na
stran
k
gospodarskemu
poslopju
.
Pes
na
verigi
začne
glasno
lajati
,
toda
Jurij
Skopec
se
zanj
ne
zmeni
.
Tiho
in
vendar
razločno
potrka
na
jedno
izmed
oken
.
Trikrat
v
jednakomernih
prestankih
to
stori
in
potem
mirno
čaka
,
ob
zidu
sloneč
.
Sedaj
okno
zarožlja
.
Previdno
se
odpre
in
dekliška
glava
se
prikaže
.
Gotovo
je
deklica
mladostnega
in
okroglega
telesa
,
kajti
obraz
njen
je
svež
,
iz
žarečih
očij
pa
se
jej
sveti
poželjivost
strastne
ženske
.
„
Kdo
je
tukaj
?
“
šepeta
deklica
.
„
Glavar
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
odločno
,
„
kje
so
moji
ljudje
?
“
„
Oj
,
on
je
,
takoj
pridem
,
“
oglasi
se
deklica
,
ki
zapre
okno
za
sabo
.
Jurij
Skopec
si
vrečo
s
hrbta
odveže
ter
jo
potem
zadovoljno
tehta
.
„
Stvar
se
je
izplačala
,
“
mrmra
predrznež
,
„
žida
sta
rop
dobro
plačala
in
za
izdajstvo
nesramnežev
sem
še
lepo
svotico
priplenil
.
Če
bo
tako
naprej
šlo
,
bomo
vsi
kmalu
bogati
ljudje
ter
lahko
tolovajski
poklic
opustimo
.
Seveda
še-le
,
ko
bodemo
neizmerno
bogati
—
do
tedaj
pa
bomo
ropali
in
plenili
,
da
se
nam
bo
srce
smejalo
.
“
Komaj
Jurij
Skopec
izpregovori
,
tiho
zaškripljejo
mala
vrata
.
—
Dekliška
postava
stopi
na
dvorišče
ter
proti
pasji
utici
izpregovori
zapovedujočo
besedo
,
na
kar
zvesta
žival
hipoma
utihne
.
Deklica
se
obrne
proti
Juriju
Skopcu
.
Hči
krčmarjeva
je
,
ki
pozna
že
vse
tolovaje
,
samo
njihovega
glavarja
ne
.
Radovedna
zre
v
obraz
zalega
,
krepkega
moža
,
ki
ravnokar
odlaga
židov
plašč
.
Tih
klic
začudenja
se
začuje
iz
ust
ognjevite
in
krasne
deklice
.
„
Kaj
Vam
je
?
“
praša
Jurij
Skopec
suhoparno
.
„
Oj
,
nič
—
nič
,
“
jeclja
razkošna
lepotica
,
„
Polde
in
Černič
sta
mi
veliko
pripovedovala
o
Vas
,
mislila
sem
si
pa
vendar
,
da
ste
ves
drugačen
mož
.
“
„
Kakošen
pa
?
“
praša
jo
predrznež
dobrohotnim
smehljajem
.
Deklica
mu
ne
odgovori
.
Tolovaji
so
krčmarjevi
hčerki
menda
pripovedovali
,
da
je
glavar
še
mlad
človek
.
Deklica
si
ga
je
potem
v
domišljiji
slikala
kot
krutega
krvoločnika
,
pred
katerim
mora
vsakdo
trepetati
.
In
sedaj
ga
vidi
,
vzlic
slabe
razsvetljave
,
zalega
,
krepkega
,
mladega
,
čegar
krasna
zunanjost
mora
že
občudovanje
vzbujati
.
„
Kako
je
lep
,
“
misli
si
deklica
na
tihem
,
„
in
že
Andrej
Černič
mi
je
tako
ugajal
.
Res
,
da
je
Černič
zal
mož
,
toda
poleg
glavarja
se
kar
skrije
.
Tega
bi
rada
za
svojega
,
ljubčka
imela
.
“
Jurij
Skopec
jo
iz
premišljevanja
zbudi
.
„
Kje
so
moji
ljudje
?
“
praša
deklico
,
„
nekaj
ur
moram
spati
,
kajti
že
nekaj
noči
nisem
očesa
zatisnil
.
“
Deklica
še
vedno
stoji
poleg
predrzneža
.
Globoko
sope
in
polne
njene
prsi
se
vsled
trepetajočega
srca
strastno
dvigujejo
.
„
Ali
hočete
svoje
ljudi
zbuditi
,
glavar
?
“
praša
ga
konečno
,
„
ti
spe
kakor
jazbeci
v
svojem
skrivališči
poleg
skednja
.
Tam
pa
ni
pravi
prostor
za
takega
moža
,
kakor
ste
Vi.
Pridite
v
hišo
,
odkazala
Vam
bom
sobo
,
v
kateri
Vas
nikdo
ne
bo
motil
.
Tam
bodete
dobro
posteljo
imeli
in
—
“
Jurij
Skopec
jej
besedo
pretrga
.
Dober
poznavalec
žensk
je
in
v
dekličinih
plamtečih
očeh
čita
,
da
bi
se
ne
branila
dosti
,
ko
bi
jo
hotel
za
ljubico
imeti
.
Njegove
žareče
oči
jo
za
trenotek
pogledajo
.
Deklica
je
le
lahko
oblečena
,
razkošna
,
okrogla
—
zapeljiva
.
„
To
ni
Lea
,
“
misli
si
Jurij
Skopec
,
„
za
jedno
uro
zabave
je
prava
,
ne
pa
za
—
ljubezen
!
“
„
Jutri
na
večer
mi
pripravite
sobo
,
“
pravi
predrznež
svoji
tovaršici
,
„
danes
po
noči
moram
s
svojimi
ljudmi
govoriti
in
bom
ž
njihovim
ležiščem
zadovoljen
.
Tedaj
se
ne
obotavljajte
,
deklica
,
ker
se
imam
o
važnih
stvareh
s
svojimi
tovariši
posvetovati
.
“
Deklica
na
tihem
zdihuje
.
V
vroči
poletni
noči
ni
mogla
spati
,
kipeča
kri
joj
ne
da
pokoja
.
Kako
rada
bi
v
objemu
zalega
moža
uživala
ljubezen
,
moža
,
katerega
se
je
njeno
strastno
srce
v
prvem
hipu
oklenilo
.
—
„
No
,
jutri
je
tudi
še
jedna
noč
,
“
tolaži
se
lahkoživka
ter
pelje
glavarja
proti
skednju
.
Tam
je
skrivališče
,
ki
je
z
izvanredno
premetenostjo
napravljeno
.
Jurij
Skopec
stopi
s
svojo
razkošno
spremljevalko
v
temni
skedenj
,
v
katerem
je
na
posameznih
krajih
nakopičeno
seno
in
slama
.
Krčmarjeva
hči
gre
tik
zalega
moža
,
da
,
celo
drenja
se
k
njemu
.
Glavar
čuti
,
kako
utriplje
njeno
razburjeno
srce
,
toda
sedaj
ga
vse
druge
misli
navdajajo
,
kakor
da
bi
se
ukvarjal
z
zaljubljenim
dekletom
.
„
Tukaj
je
,
“
šepeta
doklica
,
ki
urno
zavali
nekaj
snopov
na
stran
.
Lesena
stena
se
pokaže
.
„
Tu
notri
so
Vaši
ljudje
,
“
pravi
tiho
krčmarjeva
hči
z
zadnjim
poskusom
,
da
bi
ga
pregovorila
.
„
Lepo
ni
tu
notri
,
pojdite
vendar
z
mano
,
saj
je
jutri
tudi
še
jeden
dan
.
“
„
To
je
res
,
krasno
moje
dete
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
,
toda
nujno
potrebno
je
,
da
govorim
še
danes
s
svojimi
tovariši
.
“
Pri
tem
jo
po
cvetočem
lici
poboža
,
ne
toliko
iz
ljubeče
naklonjenosti
,
kakor
iz
previdnosti
—
kajti
Jurij
Skopec
ve
,
da
je
jedna
razžaljena
ženska
bolj
nevarna
,
kakor
deset
jeznih
moških
.
Deklica
se
smehlja
,
obeta
si
za
jutri
sladke
urice
.
Na
gumb
v
leseni
steni
pritisne
,
vrata
se
odpro
in
glasno
smrčanje
se
zasliši
.
Za
Jurijem
Skopcem
se
skrivnostna
vrata
zapro
.
Še
nekaj
trenutkov
čaka
,
dokler
ne
čuje
,
da
je
deklica
zavalila
zopet
snope
pred
vrata
.
Potem
prižge
predrznež
malo
svetilnico
.
Njena
luč
zadene
obraze
spečih
tolovajev
,
ki
v
vseh
mogočih
glasovih
smrče
.
„
Černič
,
Polde
,
“
zakliče
Jurij
Skopec
,
„
tukaj
sem
—
vstanite
,
zaspanci
!
“
Pri
tem
strese
spečega
Poldeta
.
Ta
z
jezikom
zacmoka
.
„
Oj
—
oj
,
“
mrmra
‚
sladki
Polde
‘
„
kako
okusna
je
!
“
Jurij
Skopec
se
smehlja
.
„
Polde
se
je
v
sanjah
gotovo
nad
velikansko
potico
spravil
,
“
mrmra
glavar
,
ki
dobro
pozna
sladkosnedeža
.
„
Glavar
!
“
zakliče
Černič
,
ki
hitro
vstaja
.
„
Glavar
je
tukaj
!
“
upijejo
ostali
tolovaji
veselo
,
Polde
pa
še
vedno
neumnim
obrazom
zre
v
svetilnico
.
Jurij
Skopec
zarožlja
z
vrečo
,
katero
je
vrgel
na
seno
.
„
Jaz
sem
,
“
začuje
se
njegov
krepki
glas
,
„
ravnokar
prihajam
iz
Zagreba
,
kjer
sem
marsikaj
doživel
.
Toda
izplačalo
se
je
,
kajti
ta
vreča
je
polna
denarja
,
Priplenil
sem
jo
vrh
kupnine
,
katero
sta
naštela
žida
za
naše
dragocenosti
.
“
„
Za
vraga
,
glavar
,
Vi
si
bodete
še
veliko
nesrečo
na
glavo
nakopali
,
“
meni
Polde
,
ki
si
mane
spanec
iz
očij
,
„
prašajte
Andreja
,
predno
smo
spat
šli
,
rekel
sem
,
da
bo
sam
peklenšček
zgrabil
našega
glavarja
,
ki
predrzno
zahaja
v
take
nevarnosti
.
“
Jurij
Skopec
se
brezskrbno
smeji
.
„
Le
pusti
to
,
zvesta
duša
,
“
pravi
Poldetu
,
o
katerem
ve
,
da
s
pasjo
zvestobo
visi
na
njem
,
„
meni
je
sreča
naklonjena
,
boginja
Fortuna
.
“
„
Te
ženske
ne
poznam
,
“
godrnja
tolovaj
,
katerega
more
le
Jurij
Skopec
krotiti
,
„
toda
babe
so
vse
polne
muh
,
hudič
naj
jim
zaupa
.
To
smo
zopet
pri
lepi
krčmarjevi
hčerki
poskusili
.
“
„
Kako
to
?
“
praša
glavar
z
zanimanjem
.
„
No
,
punica
je
okrogla
,
ognjevita
lepotica
in
ne
prestroga
glede
nravnosti
.
Vsi
smo
jo
hoteli
imeti
za
ljubico
,
vsak
izmed
nas
se
je
za
njo
potrudil
,
razven
Černiča
,
ki
menda
na
kako
princezinjo
čaka
.
Ali
pa
mislite
,
da
je
deklina
katerega
izmed
nas
hotela
imeti
—
ne
,
nikakor
ne
,
čeravno
smo
jej
ponujali
zlate
in
dragocenosti
.
Zaljubljena
mačka
je
,
toda
najprvo
je
hotela
našega
glavarja
videti
—
ta
izgovor
je
vedno
imela
.
Koklja
naj
brcne
vse
ženske
!
“
Jurij
Skopec
vrže
vrečo
v
kot
.
Potem
se
na
seno
vleže
,
preko
katerega
so
položili
nekaj
odej
.
—
Ležišče
tovarišev
mu
za
danes
zadostuje
,
toda
zaspati
še
ne
more
,
ker
so
vsi
po
konci
.
„
Kam
bomo
sedaj
šli
,
glavar
?
“
„
Dva
do
tri
dni
bodemo
tukaj
počivali
,
kajti
tu
notri
smo
varni
,
zagrebško
okolico
pa
bodo
sedaj
natanko
preiskali
,
tako
da
bi
nas
preganjalci
sedaj
lahko
zasačili
,
ko
bi
nemudoma
odpotovali
.
“
„
To
je
res
,
glavar
,
“
odgovarja
jeden
tolovajev
,
ki
se
za
krčmarjevo
hčerko
posebno
zanima
.
„
Tedaj
še
nekaj
časa
v
svojem
skrivališča
ostanemo
,
“
odločuje
Jurij
Skopec
.
„
Krčmar
nas
bo
z
vsem
potrebnim
preskrbel
,
ker
ve
,
da
mu
bodemo
dobro
plačali
.
Ko
se
oblastnije
zopet
nekoliko
pomirijo
,
zapustili
bodemo
krčmo
po
noči
ter
odrinili
na
Notranjsko
.
“
Polde
postane
pozoren
.
„
Notranjsko
,
“
se
muza
,
„
tam
je
sladko
vince
doma
.
“
Jurij
Skopec
se
zadovoljen
po
senu
steguje
.
„
Da
,
na
Notranjskem
je
mnogo
naravnih
čudežev
,
pa
tudi
zgodovinskih
,
“
pripomni
glavar
,
„
tam
bom
poiskal
novo
skrivališče
za
naš
plen
.
“
„
Kaki
čudeži
?
“
praša
Černič
.
„
No
,
saj
si
že
slišal
o
podzemeljskih
jamah
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
.
„
Povedal
sem
Ti
pa
že
,
da
sem
se
v
svojem
času
mnogo
učil
.
Pod
Hrušico
in
na
njej
so
sredi
velikanskega
,
skoraj
nepristopnega
gozda
tako
z
vam
‚
ajdovski
grobi
‘
,
orjaške
stavbe
,
od
velikih
skal
zgrajene
,
v
katerih
so
stare
slovanske
junake
in
kneze
pokopavali
,
predno
jim
je
še
zasijala
luč
krščanstva
.
Tak
grob
bodemo
poiskali
.
“
„
In
kaj
bodemo
tam
počeli
?
“
praša
Polde
radoveden
.
„
Le
počakaj
,
da
tje
pridemo
,
“
glasi
se
glavarjev
odgovor
.
„
Tam
se
bodemo
s
svojimi
tovariši
sešli
.
Tedaj
spite
,
da
so
za
novo
delo
okrepčate
!
Pri
tem
ostane
,
da
proti
knežjemu
grobu
pod
Hrušico
odrinemo
.
“
Lenčikin
prihod
.
—
Beatina
zvijača
.
—
Zaljubljeni
mestni
oče
.
V
temni
veži
starega
poslopja
,
ki
je
last
reškega
mestnega
odbornika
,
stojite
dve
osebi
.
Jedna
je
Beata
,
oskrbnica
,
druga
pa
Kristijan
,
zaupni
gospodarjev
služabnik
.
„
Ali
bo
prišla
?
“
praša
zadnji
.
„
Seveda
bo
prišla
,
“
odgovarja
oskrbnica
,
„
sicer
bi
morala
neumna
biti
,
kakor
nobena
druga
.
“
„
Če
le
ne
bo
srebrnika
obdržala
ter
se
nam
v
pest
smejala
.
Deklina
je
prekanjenega
obraza
,
stavim
,
da
zna
več
,
kakor
samo
do
pet
šteti
.
“
„
Vi
ste
bedak
!
Punica
dobro
ve
,
da
se
jej
bo
tukaj
dobro
godilo
.
Povem
Vam
,
da
bo
prišla
,
in
potem
bom
že
za
to
skrbela
,
da
se
bo
pri
tej
priložnosti
tudi
za
naji
dva
kaka
mala
svotica
dala
zaslužiti
.
Občinski
odbornik
je
bogat
,
ta
lahko
plača
,
da
je
kaj
.
“
Kristijan
ušesa
nateguje
.
„
Ne
glejte
no
tako
,
kakor
zaboden
voliček
,
“
krega
ga
zvita
ženska
.
„
Saj
vendar
dobro
veste
,
kaj
s
tem
menim
.
Ni
še
dolgo
časa
od
tega
,
da
je
bila
mlada
deklica
tukaj
,
ki
je
v
gospodinjstvu
pomagala
.
“
„
Da
,
tako
je
bilo
,
toda
pol
leta
pozneje
je
ni
bilo
več
tukaj
.
“
„
Hihihi
,
“
smeji
se
prekanjena
oskrbnica
.
„
Kristijan
,
saj
sicer
niste
na
glavo
padli
.
Deklina
je
svoj
denar
zaslužila
,
prinesla
bo
svojemu
bodočemu
možu
v
hišo
živ
spomin
na
Reko
,
ob
jednem
pa
tudi
lepo
doto
.
In
v
tem
slučaji
marsikdo
rad
oba
očesa
zatisne
.
“
Kristijan
prikima
.
„
Tako
neumen
tudi
nisem
,
“
pripomni
,
„
kajti
znano
mi
je
,
da
naš
gospod
rad
gleda
v
temne
dekliške
oči
.
Toda
ko
bi
na
napačno
naletel
?
“
„
To
je
moja
stvar
,
“
odgovarja
Beata
ostro
,
„
zakaj
sem
pa
tukaj
?
Dekletu
bom
že
dala
razumeti
,
da
je
strogi
gospod
—
prav
ljubeznjiv
—
hahaha
—
prav
ljubeznjiv
—
pravim
še
jedenkrat
.
In
molčati
znava
,
to
nama
bo
gospod
dobro
poplačal
.
“
Kristijan
se
reži
.
„
No
,
kaj
pa
se
na
svetu
dobi
brez
cvenka
?
Midva
razumeva
svojo
stvar
,
kaj
ne
,
Beata
?
In
ko
bodeva
zadosti
imela
,
lahko
se
tudi
poročiva
,
potem
najin
denar
vsaj
v
jedni
družini
ostane
.
“
„
Za
moj
del
,
“
odgovarja
ona
,
„
kolikor
večje
premoženje
,
toliko
prijetnejše
je
življenje
.
“
Hišni
gospodar
ravno
po
stopnjicah
doli
prihaja
.
Učeni
gospod
je
nekoliko
razburjen
,
oči
se
mu
svetijo
,
kakor
živa
žerjavica
izpod
pepela
.
„
Ali
deklice
še
ni
tukaj
?
“
praša
.
„
Ne
,
milostivi
gospod
,
“
odgovarja
Beata
postrežljivo
.
„
Deklica
je
rekla
,
da
še-le
proti
večeru
pride
.
“
„
Večer
se
že
bliža
,
“
godrnja
mestni
odbornik
ter
zopet
v
svoje
sobe
prvega
nadstropja
odide
.
Kristijan
in
Beata
se
pomenljivo
pogledujeta
.
„
Ta
že
komaj
čaka
,
“
oglasi
se
stari
služabnik
.
„
No
,
pa
saj
ni
čuda
,
kajti
naš
gospod
je
dolgo
časa
samostanski
živel
.
Srce
mu
gotovo
že
neznansko
hrepeni
po
prepovedanem
sadu
.
“
„
Seveda
,
“
odgovarja
Beata
.
„
No
,
lepa
Lenčika
,
tako
se
je
imenovala
,
bo
gotovo
prišla
.
Hahaha
,
toliko
sem
koj
izpoznala
,
da
punica
ni
navajena
,
glavo
tužno
povešati
,
gotovo
tudi
ona
želi
svet
temeljito
okusiti
.
In
na
Reki
je
drugo
življenje
,
kakor
pa
v
taki
kraški
vasici
.
“
Kristijan
pogleda
na
dvorišče
.
„
Tukaj
je
,
“
zakliče
,
„
mala
vratica
sem
odprta
pustil
—
aj
,
ravno
prihaja
s
povezom
v
roki
.
Da
,
da
,
Beata
,
prav
ste
imela
,
deklina
res
ni
napačna
.
“
„
Da
,
naš
gospod
ima
dober
okus
.
“
Gotovo
je
tudi
hišni
gospodar
prihajajočo
novo
deklo
zapazil
,
kajti
v
prvem
nadstropji
okno
zveni
.
Sedaj
pa
strogi
gospod
ne
pride
na
stopnice
,
kajti
Beato
je
že
poprej
natanko
poučil
ter
hoče
svojo
dostojanstvo
ohraniti
.
—
Kaj
se
potem
v
tihi
noči
godi
,
to
ostane
tajnost
mej
štirimi
stenami
.
Kristijan
hitro
odide
v
družinsko
sobo
,
Beata
pa
odpira
vežna
vrata
.
„
Le
noter
,
Lenčika
,
“
zakliče
prijazno
,
„
oj
,
to
je
prav
,
da
ste
že
tukaj
.
Točnost
je
pol
življenja
.
Toda
jako
malo
prtljage
ste
sabo
prinesla
.
“
„
Veliko
nisem
hotela
nositi
,
“
meni
Lenčika
,
ki
vstopi
v
vežo
ter
se
s
svojimi
temnimi
očmi
ozira
na
vse
strani
,
voza
nisem
nobenega
dobila
in
naš
konj
je
hrom
.
Svoje
stvari
bom
pozneje
dobila
.
“
„
Nič
ne
de
,
“
odgovarja
zvita
oskrbnica
,
„
tukaj
so
bodete
tako
kmalu
mestno
oblačila
.
“
„
To
bi
stalo
preveč
denarja
,
“
pravi
lepa
deklica
,
„
vsaj
tako
se
mi
je
vedno
reklo
,
da
taka
obleka
ni
poceni
.
“
„
No
,
ni
take
sile
,
“
odgovarja
Beata
,
„
sicer
imamo
pa
dobrega
gospoda
,
ki
bo
gotovo
za
vse
potrebno
skrbel
.
Rad
vidi
,
če
so
njegovi
služabniki
prav
čedno
oblečeni
.
“
„
Tako
,
tako
,
“
meni
Lenčika
,
ki
stopa
za
starko
v
lično
opravljeno
sobo
.
„
Tukaj
jaz
stanujem
,
“
pojasnuje
Beata
;
„
tudi
Vi
bodete
lepo
izbico
dobila
.
Vse
se
bo
polagoma
našlo
.
Sedaj
se
najprvo
vsedite
ter
jejte
in
pijte
,
vsega
imate
dosti
.
“
Lenčika
se
ne
da
siliti
.
Z
najboljšim
tekom
je
tor
na
vsa
vprašanja
prekanjene
starke
zaupno
odgovarja
.
„
To
je
izvrstno
,
“
mrmra
oskrbnica
,
„
deklina
nima
razven
matere
nobenega
sorodnika
.
In
če
se
ne
motim
,
briga
se
tudi
mati
jako
malo
za
punico
.
Očeta
nima
več
,
tedaj
se
sitnostij
ni
bati
.
Naš
gospod
ima
res
srečo
,
deklica
so
mu
bo
kmalu
udala
.
“
Beata
sklene
,
da
še
danes
pouči
novo
služkinjo
,
kaj
se
bo
od
nje
zahtevalo
.
Seveda
se
mora
kočljiva
stvar
le
mimogrede
omeniti
,
vendar
pa
je
Beata
prepričana
,
da
se
krasna
deklica
ne
bo
dolgo
upirala
.
Beata
si
hoče
zadovoljnost
svojega
gospoda
kolikor
mogoče
hitro
pridobiti
,
kajti
v
tem
slučaji
je
sicer
skopi
mestni
oče
jako
radodarne
roke
.
„
Lenčika
,
“
izpregovori
zvita
ženska
,
„
služba
Vaša
ne
bo
težka
,
to
bodete
takoj
izprevidela
.
Jedno
uslugo
pa
mi
morate
storiti
,
stara
sem
že
in
ljubo
bi
mi
bilo
,
ko
bi
mi
mlajša
moč
to
breme
prevzela
.
Za
to
bodete
pa
tudi
vse
imela
,
kar
Vam
bo
srce
poželelo
.
“
„
Oj
,
rada
,
“
odgovarja
deklica
,
v
koje
očeh
se
sem
ter
tja
čudovito
zabliska
.
Beata
tega
ne
opazi
.
„
Glejte
,
“
nadaljuje
starka
zaupno
,
„
tukaj
je
moja
ljuba
sobica
,
toda
skoraj
nikdar
ne
spim
v
njej
.
Našega
milostivega
gospoda
,
to
dobrosrčno
dušo
,
nekaj
časa
že
mora
tlači
.
“
Lenčika
prikima
.
„
To
bolezen
poznam
,
slišala
sem
že
o
njej
.
Ali
ni
to
tako
,
kakor
da
bi
spečemu
človeku
ležala
na
prsih
velika
teža
?
“
„
Prav
tako
je
,
“
pritrjuje
prekanjena
oskrbnica
,
„
našega
gospoda
to
zlo
večkrat
nadleguje
.
“
„
Oj
,
to
je
hudo
.
“
„
No
nevarno
ravno
ni
,
“
odgovarja
ženska
,
„
našemu
gospodu
manjka
pregibanja
na
čistem
zraku
.
“
„
Zakaj
se
pa
ne
sprehaja
?
“
„
Prav
res
,
tudi
jaz
sem
mu
že
to
rekla
,
toda
tega
ne
stori
,
ker
tiči
raje
pri
svojih
knjigah
.
In
ko
ga
po
noči
začne
môra
tlačiti
,
moram
jaz
,
ki
v
njegovi
bližini
spim
,
hitro
poskočiti
ter
mu
dati
kozarec
vode
,
in
to
mi
jo
velika
nadloga
,
ker
rada
mirno
počivam
.
“
Lenčika
pazno
posluša
.
„
Oj
,
rada
sem
Vam
na
razpolago
,
“
pravi
potem
,
„
toda
ali
bo
gospodu
to
tudi
ljubo
?
Ali
ne
bo
hud
,
če
jaz
namestu
Vas
pridem
?
“
Beata
se
komaj
vzdržuje
,
da
glasno
ne
izrazi
svoje
zadovoljnosti
.
„
Kaj
pa
mislite
,
draga
moja
,
gospod
Vam
bo
le
hvaležen
.
Ko
ga
môra
napade
,
morate
hitro
iz
postelje
poskočiti
in
mu
hitro
,
kakor
le
mogočo
,
dati
kozarec
vode
.
Slišala
ga
bodete
glasno
ječati
,
ko
bi
še
tako
trdno
spala
.
“
„
Moje
spanje
je
lahko
.
“
„
Tem
bolje
!
Toda
hitro
morate
milostivemu
gospodu
pomagati
,
sicer
se
zaduši
.
“
Lenčika
zre
pred
se
.
„
Toda
gospod
bi
se
hudoval
,
poprej
se
moram
vendar
obleči
.
“
„
To
ni
potrebno
,
“
ugovarja
Beata
živahno
,
„
gospod
je
pri
takih
napadih
slep
in
gluh
.
Ne
bo
Vas
videl
,
če
mu
tudi
v
sami
srajci
prihitite
na
pomoč
.
To
dobro
vem
,
ker
ima
oči
vedno
zaprte
.
“
„
No
,
dobro
,
“
odgovarja
Lenčika
,
„
tedaj
nimam
nobenega
pomisleka
več
.
Kdaj
naj
pa
svojo
službo
nastopim
?
“
„
Če
mogoče
,
že
danes
,
“
zakliče
Beata
zadovoljno
;
„
danes
po
noči
sem
slabo
spala
,
zaradi
tega
bi
se
rada
malo
odpočila
.
“
„
Rada
Vam
to
storim
,
“
pripomni
Lenčika
ter
se
zopet
k
skledi
obrne
.
„
Le
jejte
,
“
opominja
jo
oskrbnica
,
„
jejte
,
kolikor
se
Vam
zljubi
.
Pri
nas
to
ni
tako
natanko
.
Gospod
vodno
pravi
,
da
je
njegovo
geslo
:
živeti
in
živeti
pustiti
.
“
S
temi
besedami
Beata
odide
ter
ne
zapazi
,
kako
čudno
gleda
lepa
deklica
za
njo
.
Stara
oskrbnica
radostna
hiti
k
svojemu
gospodu
,
ki
jo
že
težko
pričakuje
.
„
No
,
kaj
pravi
?
“
praša
jo
strogi
gospod
hlastno
,
popolnoma
pozabivši
svoje
dostojanstvo
.
„
Hahaha
,
gospod
bode
svojo
veselje
ž
njo
imel
,
“
prične
babura
pripovedovati
.
„
Punica
je
pravcata
goska
,
niti
najmanje
ni
nezaupna
.
Pravljico
o
môri
je
takoj
verjela
ter
ni
ugovarjala
,
ko
sem
rekla
,
da
je
gospod
pri
takih
‚
napadih
‘
popolnoma
slep
.
Glavo
zastavljam
,
da
bo
že
danes
v
sami
srajci
s
kozarcem
vode
v
roki
hitela
k
milostivemu
gospodu
.
“
Mestni
oče
se
muza
.
„
Beata
,
to
ste
izvrstno
izvršila
.
Zadnja
deklica
je
bila
zala
in
pohlevna
,
tukaj
pa
bom
še
lažje
svoj
namen
dosegel
.
Tukaj
,
vzemite
,
za
svojo
premetenost
,
kmalu
dobite
še
več
,
kajti
krasno
dekle
me
je
s
svojo
razkošno
lepoto
skoraj
ob
pamet
spravilo
.
“
Lepo
število
srebrnikov
izgine
v
poželjivi
roki
zvite
oskrbnice
.
„
Prisrčna
hvala
,
milostivi
gospod
,
oj
,
vse
se
bo
najbolje
posrečilo
.
Glavo
zastavljam
,
da
nebeška
noč
čaka
starega
gospoda
.
Sedaj
pa
hitim
zoper
,
k
varovanki
,
kajti
pripraviti
jo
hočem
še
bolje
na
to
,
kaj
jo
danes
čaka
.
“
Zadovoljna
gre
nesramna
babura
iz
sobe
,
mestni
oče
pa
si
radosti
mane
svoji
suhi
roki
,
v
duhu
si
predstavljajoč
vse
radosti
prepovedane
ljubezni
.
Ponočni
nemir
.
—
Ponesrečen
napad
.
—
V
utici
.
Povrnimo
se
zopet
v
gosto
zaraščeni
gozd
,
v
katerem
tolovaji
krog
utice
na
golih
tleh
počivajo
.
Dolgo
časa
pa
jim
ni
namenjeno
,
da
ostanejo
v
miru
,
kajti
polunoči
je
komaj
,
ko
straža
brezozirno
začne
buditi
Cekinarja
in
Smukača
.
Godrnjaje
se
oba
vsedeta
.
„
Kaj
pa
je
že
zopet
,
he
?
“
praša
slednji
nejevoljen
.
„
Za
vraga
,
kaj
me
v
spanji
motiš
?
“
„
Jaz
sem
,
straža
,
“
odgovarja
tolovaj
,
„
vsi
morate
takoj
vstati
,
kajti
od
daleč
se
sliši
šum
.
“
„
Grom
in
strela
,
ali
nas
zaradi
toga
budiš
?
To
so
jeleni
,
katerih
je
v
teh
gozdih
vse
polno
.
“
„
Ne
,
Smukač
,
čuje
se
kakor
klopotanje
konjskih
kopit
.
“
„
Ej
,
jeleni
so
,
toda
prav
imaš
,
previdnost
nikdar
ne
škoduje
.
Hej
,
Cekinar
,
poklicati
morava
vse
tovariše
.
“
Slednji
jih
že
po
vrsti
drami
.
Malo
trenotkov
pozneje
je
že
vsa
četa
po
konci
in
na
boj
pripravljena
.
Hrvat
in
še
jeden
tolovaj
ostaneta
pri
utici
,
štiri
straže
se
v
krogu
postavijo
,
ostanek
tolovajev
pa
odkoraka
v
smeri
,
od
koder
prihaja
sumno
klopotanje
.
Isto
se
sedaj
razločno
čuje
.
„
Resnično
,
“
zakliče
Smukač
prestrašen
,
„
to
so
konji
—
to
niso
jeleni
—
kakor
sem
do
zadnjega
mislil
.
Ali
so
to
vojaki
,
katere
so
nam
glumači
na
vrat
nakopali
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
Cekinar
,
ko
nekaj
časa
pozorno
posluša
,
„
teh
jezdecev
je
komaj
pet
ali
šest
.
“
„
Pa
v
gostem
gozdu
?
“
„
Mogoče
so
zašli
.
Nedaleč
od
tod
vodi
pot
skozi
gozd
in
megla
je
tako
gosta
,
da
se
vidi
komaj
dva
koraka
daleč
.
“
„
To
je
mogoče
.
Poskrili
se
bodemo
v
grmovji
.
Hejsa
,
to
bi
bilo
krasno
,
ko
bi
se
nam
bogat
plen
posrečil
.
“
„
Pozor
!
“
Šum
prihaja
vedno
bliže
.
Resnično
,
to
so
konji
,
kajti
roparji
čujejo
njihovo
prskanje
in
ob
jednem
moške
glasove
.
„
To
je
potovalna
družba
,
ki
je
v
megli
zašla
,
“
šepeta
Cekinar
Smukaču
,
ki
poleg
njega
kleči
.
„
Kmalu
jih
bodomo
raz
konje
imeli
.
“
„
Toda
streljati
se
ne
sme
,
to
bi
bilo
nevarno
,
ker
do
prve
vasi
ni
tako
daleč
.
“
„
Ali
si
zaukazal
potrebuo
,
tovariš
?
“
„
Seveda
,
rabiti
se
smejo
samo
obrnene
puške
.
Konje
moremo
z
udarci
omamiti
ter
jezdece
premagati
,
ki
se
takega
napada
ne
nadejajo
.
“
„
To
je
dobro
izmišljeno
.
“
„
Pozor
,
prihajajo
!
“
Temne
postave
se
prikažejo
v
megli
.
V
velikanskih
obrisih
se
po
megli
bliže
pomikajo
.
Kakor
je
Cekinar
sodil
,
tako
še
potrjuje
;
komaj
šest
do
sedem
mož
je
,
ki
se
težavno
prerivajo
skozi
goščavo
.
„
Vražja
nezgoda
,
“
začuje
se
globok
moški
glas
,
„
vedno
bolj
se
od
pota
oddaljujemo
,
tako
se
mi
vsaj
zdi
.
Ali
tudi
Vi
,
dragi
prijatelji
,
niste
tega
mnenja
,
da
je
gozd
vedno
bolj
zaraščen
?
“
„
Tako
je
,
“
glasi
se
obupni
odgovor
.
„
Hej
,
kaj
se
pa
tukaj
premika
?
“
Jezdeci
potegnejo
za
ujzde
.
da
se
utrujeni
konji
kvišku
vspno
.
„
Za
vraga
,
to
so
rokovnjači
,
“
vpije
jeden
izmed
njih
ter
zgrabi
samokres
.
Cekinar
poskoči
naprej
.
Z
obrneno
puško
krepko
udrihne
po
glavi
prvega
konja
,
toda
nočna
tema
je
goljufiva
.
Daljavo
prenizko
ceni
in
puškin
ročaj
zadene
v
zrak
,
tako
da
tolovaj
izgubi
ravnotežje
ter
prav
neprijetno
poljubi
mater
zemljo
.
Smukaču
se
nič
bolje
ne
godi
.
Tudi
on
udari
proti
konju
,
ki
se
hitro
izogne
.
Puška
zadene
velikansko
smreko
ter
se
na
drobne
kosce
razleti
.
„
Prekleto
,
“
sopiha
divji
tolovaj
,
ko
pridrve
njegovi
tovariši
mimo
njega
.
„
Mojo
puško
je
zlodej
vzel
.
Zgrabite
jih
ter
raz
konje
vrzite
!
“
Prepozno
!
Nekaj
samokresov
poči
.
kajti
prestrašeni
jezdeci
so
sprožili
svoje
strelno
orožje
.
Nehote
so
razbojniki
umaknejo
,
toda
ta
hip
porabijo
napadenci
.
Svoje
konje
obrnejo
in
v
divjih
skokih
odjašejo
,
od
koder
so
prišli
.
Tolovaji
osupneni
zijajo
za
njimi
.
„
No
,
kaj
tacega
,
“
zarentači
Smukač
srdito
,
„
samo
to
je
dotro
,
da
ni
glavarja
tukaj
,
ta
bi
nas
oštel
kakor
male
paglavce
.
Pante
,
kje
pa
tičiš
?
“
„
Hm
,
bob
iz
vražjega
samokresa
me
je
opraskal
.
Pošteno
luknjo
imam
v
roki
,
toda
nevarnega
ni
nič
.
“
Cekinar
se
s
težavo
preriva
iz
grmovja
,
Smukač
pa
glasno
izprašuje
,
ali
je
še
kdo
ranjen
.
Kroglje
napadenih
jezdecev
v
nočni
megli
niso
nobene
druge
škode
napravile
,
samo
še
jeden
tolovaj
ima
klobuk
prevrtan
.
„
Ta
pot
smo
bili
pravi
tepci
,
“
razsaja
razljučeni
Smukač
,
„
potovalno
družbo
bi
morali
obkoliti
.
“
„
No
,
zakaj
pa
tega
nisi
poprej
zaukazal
?
“
oglasi
se
Pante
,
ki
si
rano
za
silo
obvezuje
.
„
To
v
goščavi
sploh
ni
bilo
mogoče
.
“
Vidi
se
,
da
manjka
Jurija
Skopca
,
kajti
tolovaji
se
prepirajo
,
kakor
se
komu
zljubi
.
„
To
je
prokleta
stvar
,
“
meni
Smukač
,
„
sedaj
bodo
razdraženi
potniki
v
prvi
vasi
ljudi
sklicali
ter
na
nas
nahujskali
.
“
„
Kaj
čvekaš
?
“
godrnja
Cekinar
.
„
Najprvo
jezdeci
ponoči
in
v
megli
niti
steze
ne
bodo
našli
.
Pa
tudi
če
v
kako
vas
pridejo
,
zaradi
tega
ni
za
nas
še
nobene
nevarnosti
.
Jezdeci
ne
bodo
mogli
povedati
,
v
kateri
smeri
nas
morejo
najti
,
kajti
jahali
bodo
gotovo
križem
na
levo
in
desno
.
In
gozd
je
velik
,
tedaj
smo
popolnoma
varni
.
“
„
Prav
imaš
,
ničesa
se
nam
ni
treba
bati
,
vendar
je
pa
sramota
,
da
so
potniki
ušli
ter
celo
brez
lastne
škode
ranili
jednega
izmed
nas
.
Gotovo
je
bila
to
imenitna
gospoda
,
kajti
le
imoviti
ljudje
sede
na
tako
krasnih
konjih
,
ki
so
kakor
veter
hitro
oddirjali
.
“
Tako
se
tolovaji
pomenkujejo
,
ko
se
slabe
volje
vračajo
v
taborišče
.
Straže
dajo
dogovorjeno
znamenje
,
tedaj
je
tam
vse
v
lepem
redu
.
V
megleni
mesečini
kmalu
zagledajo
utico
.
Pred
njo
ležita
dve
temni
postavi
.
„
Tri
sto
medvedov
,
“
mrmra
Smukač
,
„
to
je
Hrvat
in
naš
tovariš
.
Zlodja
spita
kakor
dva
jazbeca
.
Ali
tepca
niti
strelov
nista
slišala
?
“
Smukač
še
vedno
ne
more
pozabiti
,
kako
ga
je
Janko
Hrvat
s
svojo
babo
napadel
in
davil
.
Ko
se
Cekinar
na
drugo
stran
obrne
,
gre
Smukač
tik
mimo
Hrvata
.
Nogo
vzdigne
in
silovit
sunek
ž
njo
zadene
oni
del
Jankovega
telesa
,
ki
je
menda
že
po
naravi
odločen
za
to
,
da
sprejema
take
ljubeznjivosti
.
Tolovaj
se
ne
gane
.
„
Kapa
kosmata
,
“
misli
si
Smukač
,
„
ta
pa
izredno
trdno
spi
.
Mislil
sem
,
da
bo
vrag
kakor
razkačen
gad
planil
kvišku
.
No
,
dal
mu
bom
še
jedno
pošteno
brco
,
to
mi
bo
vsaj
mojo
jezo
nekoliko
ohladilo
.
Drugi
sunek
z
nogo
neusmiljeno
zadene
na
tleh
ležečega
Hrvata
.
Janko
se
ne
zgane
.
„
No
,
hvala
lepa
,
“
godrnja
Smukač
,
„
to
je
vendar
čudno
.
Ali
se
je
slepar
morebiti
potuhnil
,
ne
—
tega
si
ne
morem
misliti
.
Tako
težke
škornje
nosim
,
da
bi
živa
duša
mirno
ne
prenašala
dveh
takih
brc
.
“
Tolovaj
postane
radoveden
.
Pripogne
se
počasi
ter
pogleda
v
srditi
obraz
svojega
protivnika
.
Čudno
!
Hrvat
leži
nepremično
in
na
njegovem
čelu
se
vidi
velika
bula
,
pravcat
‚
rog
‘
,
kakor
pravijo
ljudje
.
Presenečeni
Smukač
si
ogleda
drugega
,
zraven
Hrvata
ležečega
tovariša
.
Tudi
ta
ima
na
čelu
pošteno
‚
buško
‘
.
„
Grom
in
strela
,
“
rujove
presenečeni
Smukač
,
„
kaj
pa
to
pomeni
?
“
Nezavestnega
tovariša
trese
in
trese
,
toda
ves
njegov
trud
je
zastonj
,
oba
moža
,
ki
sta
stražila
Milico
,
ležita
v
najlepši
omotici
.
„
Hej
,
“
kriči
tolovaj
,
„
tovariši
,
pojdite
no
semkaj
,
stavim
,
da
sta
se
tadva
zbudila
,
ko
sta
slišala
streljati
,
ter
sta
se
zaspana
v
kako
drevo
krepko
zaletela
.
Le
poglejte
njujina
‚
rogova
‘
—
dobro
,
da
si
nista
svojih
butic
razbila
.
“
Ostali
tolovaji
svojo
jezo
pozabijo
ter
radovedni
prihite
gledat
.
Hrvata
in
njegovega
tovariša
postavijo
na
noge
,
toda
tudi
pri
tem
imajo
malo
sreče
,
kajti
oba
padeta
kakor
dva
snopa
slame
na
tla
,
ko
ju
izpuste
.
„
Za
vraga
,
“
kriči
Pante
,
„
ta
dva
sta
si
glavi
dobro
potolkla
,
resnično
,
v
megli
sta
se
nesrečna
moža
ob
drevesa
zaletela
.
“
Razgovarjajo
se
še
sem
ter
tje
,
ko
zaslišijo
nekako
zdihovanje
.
Iz
utice
prihaja
.
„
Grom
in
strela
,
“
oglasi
se
Smukač
,
„
kdo
pa
tu
notri
čivka
?
Ali
ni
to
Hrvatova
Jera
?
“
„
Pomagajte
,
“
začuje
se
slaboten
glas
.
Cekinar
zgrabi
svetilnico
.
Hitro
je
prižgana
in
tolovaj
posveti
ž
njo
v
notranje
male
utice
.
—
Tu
notri
leži
Jera
.
Za
glavo
se
drži
ter
milo
stoka
,
grozne
bolečine
mora
trpeti
.
„
Hej
,
“
upije
Cekinar
,
„
kaj
se
je
pa
pripetilo
?
“
Žena
javka
in
molči
.
Tolovaj
više
dvigne
svetilnico
.
„
Kje
je
Milica
s
Sokolskega
gradu
?
“
rujove
Cekinar
,
„
hej
—
ali
se
je
kaj
posebnega
zgodilo
?
“
Tolovaji
se
drenjajo
za
njim
.
Nekateri
Jero
iz
ute
vlečejo
,
drugi
pa
iz
bližnjega
studenca
v
klobukih
donašajo
vodo
ter
jo
vlivajo
na
glave
nezavestne
trojice
.
Začno
se
pregibati
,
znamenje
,
da
še
niso
popolnoma
mrtvi
.
—
Tudi
Jera
dobi
klobuk
mrzle
studenčnice
na
glavo
,
v
zalivalo
pa
začno
tako
brezmejno
kričati
,
da
se
razlega
daleč
na
okrog
.
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
stoka
potem
.
„
Saj
smo
tukaj
,
“
pomiruje
jo
Cekinar
,
„
kaj
se
je
zgodilo
,
kje
je
lepa
Milica
?
“
„
Tega
ne
vem
.
“
„
Kdo
Vas
je
potolkel
?
“
„
Tudi
to
mi
ni
znano
,
temna
postava
je
tu
noter
pridivjala
,
ravno
ko
sem
začula
strelo
.
Od
zunaj
je
bilo
slišati
ravno
tako
,
kako
da
bi
se
bilo
kaj
potrlo
,
koj
potem
pa
me
je
nekdo
tako
po
glavi
udaril
,
da
sem
nezavestna
postala
,
prodno
sem
mogla
kričati
.
Smukač
vstane
.
„
To
so
bili
glumači
,
“
zakliče
togotno
,
„
zlodji
so
se
semkaj
pritihotapili
,
mej
tem
ko
smo
mi
napadli
potovalce
.
Dekliča
so
sabo
odpeljali
.
Oho
,
sedaj
naj
se
čuvajo
,
ko
jih
zopet
v
pest
dobimo
.
“
Tudi
Cekinar
je
grozno
srdit
.
Veselil
se
je
že
,
da
bo
mogel
izročiti
Juriju
Skupcu
lepo
Milico
,
in
sedaj
mu
je
ta
up
po
vodi
splaval
.
Obrnejo
se
k
obema
stražama
.
Počasi
se
ji
vrača
zavest
,
mrzla
voda
jima
prav
dobro
de
,
katero
tolovaji
v
celih
potokih
na-nju
iz
širokih
klobukov
izlivajo
.
„
Kaj
se
je
vendar
zgodilo
z
Vami
?
“
prašajo
Jankota
glasno
.
Rokovnjač
zre
nemo
pred
se
.
„
Moja
glava
,
moja
glava
,
“
oglasi
se
stokajoč
za
nekoliko
časa
.
—
Iz
njega
ni
moč
besedice
spraviti
,
toda
drugi
tolovaj
se
počasi
popolnoma
zave
.
In
sedaj
izvedo
od
njega
,
da
ga
je
nekdo
naenkrat
krčevito
zgrabil
od
zadej
za
zatilnik
,
ravno
tako
tudi
njegovega
tovariša
Hrvata
.
Potem
je
dotičnik
njujini
glavi
tako
silno
loputnil
jedno
ob
drugo
,
da
sta
se
oba
naenkrat
onesvestila
.
Smukač
besni
.
„
To
je
bil
Herkul
,
oni
hrust
v
glumaški
družbi
.
Ta
se
je
na
tihem
splazil
tu
sem
.
“
„
Zlodje
moramo
poiskati
.
“
„
To
je
lahko
rečeno
,
toda
kje
naj
jih
iščemo
,
ker
ne
vemo
,
kam
so
se
obrnili
.
Vrhu
tega
je
pa
v
gozdu
taka
megla
,
da
človek
komaj
vidi
lastno
roko
pred
svojimi
očmi
,
“
rentači
Smukač
.
„
Hej
,
“
zakliče
Pante
,
„
to
nam
ne
bo
težko
,
kajti
glumači
morajo
živeti
in
zaradi
tega
predstave
prirejati
.
Samo
poizvedovati
moramo
,
kje
se
je
kaka
taka
družba
zadnje
dni
pokazala
.
Potem
bomo
vragom
kmalu
za
petami
ter
jih
bodemo
napadli
.
No
,
sodrga
naj
se
le
veseli
,
to
pot
se
nam
ne
bodo
tako
z
lepo
izmuzali
.
“
Cekinar
tudi
ne
ve
kaj
boljšega
svetovati
,
vsi
tolovaji
so
s
Pantetovim
predlogom
zadovoljni
ter
sklenejo
,
da
bodo
že
drugi
dan
začeli
glumače
zasledovati
.
Prepričani
so
,
da
je
lepa
,
uboga
Milica
zopet
v
krempljih
hudobne
glumaške
načelnice
.
Ali
se
morda
vendar
ne
motijo
?
Nova
služabnica
.
—
Strašno
iznenadenje
.
—
Osodepolni
ključ
.
Reko
pokriva
temna
noč
s
svojimi
črnimi
krili
.
Pozno
na
večer
je
,
meščani
so
se
že
večinoma
vlegli
k
počitku
.
Kjer
še
luč
gori
,
tam
so
zastori
pred
okni
razgrneni
,
tako
tudi
v
hiši
občinskega
odbornika
,
v
kateri
je
krasna
tujka
nastopila
svojo
službo
.
Razkošna
lepotica
še
vedno
z
Beato
skupaj
sedi
,
ki
vestno
in
prav
točno
izvršuje
to
,
kar
je
milostivemu
gospodu
obljubila
.
Pazljivo
poslušajočemu
dekletu
to
razlaga
,
kako
krasno
je
na
svetu
živeti
,
če
je
človok
zdrav
in
če
ima
dosti
pod
palcem
.
Lahko
si
kupi
,
kar
srce
poželi
,
lepe
obleke
,
dragocen
lišp
in
druge
krasne
reči
.
Beata
ne
neha
pripovedovati
.
Z
živo
besedo
opisuje
vse
sladosti
,
katere
uživajo
ona
dekleta
,
ki
imajo
bogate
ljubimce
.
In
pri
tem
v
svoj
govor
zvito
vpleta
o
modrih
ženah
,
ki
znajo
vse
posledice
takega
občevanja
preprečiti
.
Konečno
Beata
naravnost
pove
,
da
je
ona
sama
taka
modra
žena
.
Lenčika
zapeljivko
pazljivo
posluša
,
ne
da
bi
s
trepalnico
trenila
.
Zaradi
tega
zlobna
babura
ne
zapazi
,
kako
čudno
se
včasih
zasveti
v
temnih
očeh
nove
služkinje
.
Ali
je
to
plamteča
poželjivost
ali
pa
deklico
vsi
drugi
občutki
navdajajo
?
Kdo
more
to
povedati
?
Lenčika
jo
verno
posluša
,
to
prekanjeni
oskrbnici
popolnoma
zadostuje
,
ki
tudi
ne
pozabi
naglašati
,
kako
neizmerno
bogat
je
hišni
gospodar
.
„
Naš
ljubi
,
milostivi
gospod
je
vdovec
,
“
pristavi
,
„
ter
je
v
najboljših
letih
.
Moj
Bog
,
kdo
bi
mu
tedaj
mogel
zameriti
,
če
mu
je
kako
zalo
dekle
povšeči
?
“
Lenčika
jo
pogleda
.
„
Da
,
zakaj
se
pa
v
drugič
ne
oženi
?
“
Beata
se
smehlja
.
„
Tega
ne
razumete
,
ljuba
Lenčika
.
Strogi
gospod
je
imel
ženo
,
ki
je
bila
zelo
bogata
.
Na
smrtni
postelji
pa
je
napravila
oporoko
,
vsled
katere
bi
njen
soprog
izgubil
vse
njeno
premoženje
,
ko
bi
se
zopet
poročil
.
“
„
Ah
,
sedaj
razumem
.
“
„
Kaj
ne
,
da
to
uvidite
?
Oženiti
se
naš
gospod
ne
sme
več
,
zakaj
pa
bi
se
zaradi
tega
popolnoma
odpovedal
veselju
življenja
?
Tega
vendar
nikdo
ne
more
od
njega
zahtevati
.
“
„
Ne
,
ne
.
“
„
In
kdor
molči
,
ta
si
bo
veliko
denarja
prislužil
,
kajti
molčanje
je
zlato
,
—
ali
ni
to
res
?
“
pristavi
smehljajoča
se
Beata
.
—
„
Da
,
da
,
molčanje
je
zlata
vredno
.
“
Starka
vstane
.
„
No
,
devičica
,
ali
se
sedaj
izpoznate
?
“
Lenčika
namežikuje
.
Ta
jej
nekako
čudno
prikima
.
„
Popolnoma
,
“
odgovarja
krasna
tujka
,
„
natanko
vem
,
kako
se
bom
nasproti
strogemu
občinskemu
odborniku
vedla
.
“
Besedico
„
natanko
“
naglasa
,
toda
oskrbnica
tega
ne
opazi
,
kakor
tudi
ne
skrivnostnega
smehljaja
,
ki
zaigra
krog
svežih
ustnic
nove
služabnice
.
Ta
tudi
vstane
ter
svoji
roki
steguje
,
kakor
bi
bila
dolgega
sedenja
naveličana
.
Njena
krasna
postava
se
pri
tem
še
bolj
vidi.
—
Oskrbnica
jo
občuduje
.
„
To
bo
izvrsten
grižljej
za
mojega
gospoda
,
“
misli
si
na
tihem
,
„
da
,
da
,
strogi
gospod
nima
napačnega
okusa
,
to
mu
mora
zavist
pustiti
.
“
Lenčika
so
za
svojo
družico
dosti
ne
zmeni
.
Dela
se
,
kakor
bi
bila
trudna
,
zaradi
tega
jo
oskrbnica
po
stopnicah
navzgor
v
lepo
opravljeno
izbico
spremi
.
„
Tukaj
sem
jaz
vedno
spala
,
“
šepeta
starka
ter
pokaže
na
čedno
posteljo
.
„
Le
slecite
se
,
devičica
.
Ne
bojte
se
ter
se
z
oblačenjem
ne
ustavljajte
dolgo
,
ko
bi
gospoda
napadla
môra
.
Kar
hitro
k
njemu
tecite
,
ne
vidi
tedaj
ničesa
,
in
na
mizici
poleg
postelje
stoji
steklenica
z
vodo
,
katero
mu
v
kozarcu
dajte
piti
.
Potem
mu
bo
kmalu
odleglo
.
“
„
Vse
bom
preskrbela
,
“
pravi
Lenčika
in
v
njenih
očeh
se
zopet
čudno
zasveti
.
Starka
postavi
luč
na
mizo
.
„
Tam-le
so
vrata
,
“
nadaljuje
tiho
ter
pokaže
na
vhod
,
„
za
temi
počiva
naš
milostivi
gospod
.
Ali
nimate
pretrdnega
spanca
?
“
„
O
ne
,
prav
gotovo
ne
,
“
odgovarja
Lenčika
ravno
tako
tiho
,
„
le
bodite
brez
skrbi
,
svoje
naloge
ne
pozabim
.
Lahko
noč
,
dobro
spite
.
“
„
Lahko
noč
,
devičica
,
“
sika
starka
ter
se
na
tihem
reži
,
ko
zapusti
sobico
.
Lenčika
ugasne
luč
,
temno
je
v
njeni
spalnici
.
Sliši
se
samo
,
kako
se
lepa
deklica
vleže
v
posteljo
—
potem
je
vse
tiho
kakor
v
grobu
.
Tako
preide
pol
ure
,
cela
ura
,
blizo
jednajstih
je
.
Lenčika
se
ne
gane
,
menda
tudi
ne
spi
,
kajti
to
se
čuje
na
njenem
sopenji
.
Naenkrat
zasliši
zamolklo
ječanje
.
Iz
spalnice
strogega
gospoda
prihaja
stokanje
.
Lenčika
poskoči
.
„
Milostivega
gospoda
mora
tlači
,
“
pravi
zalo
dekle
poluglasno
.
Luči
ne
prižge
,
hitro
skoči
k
vratom
,
katera
naglo
odpre
.
V
spalnici
gori
nočna
luč
,
katero
pokriva
svilena
zelena
preproga
.
Polumračno
je
tu
notri
,
vendar
Lenčika
svojega
novega
gospodarja
zapazi
s
svojimi
bistrimi
očmi
,
ki
se
na
mehkih
blazinah
sem
ter
tje
zvija
.
Z
nekaterimi
koraki
je
pri
mizici
.
Na
njej
stoji
steklenica
in
poleg
njo
skoraj
poln
kozarec
.
Mestni
oče
stoka
in
zdihuje
,
Lenčika
pa
hitro
poduha
vsebino
v
kozarcu
.
„
To
sem
si
takoj
mislila
,
“
šepeta
,
„
hahaha
,
to
ni
voda
,
marveč
krepko
vino
,
no
,
pomagati
hočem
bolnemu
gospodu
.
„
Hu
,
hu
,
“
javka
občinski
odbornik
na
krasni
postelji
.
Lenčika
se
k
njemu
pripogne
.
Pritisne
mu
kozarec
na
ustnice
.
Bolnik
takoj
obmolkne
ter
slastno
požira
.
Lenčika
mirno
stoji
poleg
ležišča
,
čeravno
vidi
,
da
se
steguje
proti
njej
suha
roka
.
„
Oj
,
kdo
je
tukaj
?
“
oglasi
se
hišni
gospodar
,
„
to
je
nova
služkinja
,
deklica
s
kmetov
.
Prav
tako
,
dete
moje
,
da
že
prvo
noč
podpiraš
staro
oskrbnico
,
to
me
veseli
,
to
je
znak
tvoje
postrežljivosti
.
“
Suha
roka
jo
krog
pasu
objame
.
Bolnik
se
vsede
—
mora
je
odšla
!
Na
njegovem
obrazu
ni
nikakega
sledu
‚
hudega
napada
‘
,
pač
pa
se
mu
oči
mladostno-poželjivo
svetijo
.
„
Krasna
deklica
si
,
“
šepeta
strogi
gospod
,
„
da
,
da
,
prav
ljubka
si
.
Povej
mi
,
Lenčika
,
ali
hočeš
na
Reki
veliko
denarja
zaslužiti
?
“
„
Oj
,
kako
rada
,
“
odgovarja
lepa
služkinja
zaupno
.
Niti
ne
skuša
,
da
bi
se
obranila
gospodarjeve
objemajoče
jo
roke
.
Mestni
oče
se
muza
.
„
Ta
ni
na
glavo
padla
,
“
si
misli
,
„
resnično
,
to
je
zapeljivo
dekle
.
“
Pritisne
jo
k
sebi
.
„
Veliko
denarja
Ti
bom
dal
,
Lenčika
,
“
pravi
jej
prijazno
,
„
prav
veliko
denarja
.
Oj
—
ali
nisi
že
šla
spat
,
deklica
—
zdi
se
mi
,
da
si
že
pred
jedno
uro
v
svojo
spalnico
poleg
moje
stopila
?
“
Lenčika
molči
.
Popolnoma
oblečena
je
,
kakor
to
mestni
oče
neprijetno
iznenaden
zapazi
.
Upal
je
menda
,
da
bo
v
sami
srajci
k
njemu
prihitela
,
in
sedaj
je
ravno
tako
oblečena
,
kakor
je
bila
oblečena
,
ko
je
v
hišo
stopila
.
„
Ali
si
še-le
svoje
reči
v
red
spravljala
?
“
povprašuje
jo
.
„
No
,
mlada
dekleta
morajo
dosti
spati
,
to
si
zapomni
.
—
Sedaj
Ti
bom
nekaj
lepega
povedal
,
krasno
dete
,
poslušaj
me
,
in
če
boš
mene
ubogala
,
dobila
boš
veliko
denarja
.
Glej
,
tu
na
mizi
leži
cela
mošnja
trdih
srebrnikov
.
“
Lenčika
še
vedno
molči
.
Občinski
odbornik
si
tolmači
to
v
svojo
korist
.
Poželjivo
objema
krepko
,
razkošno
dekličino
postavo
,
zapeljive
besede
jej
hoče
na
uho
šepetati
,
da
bi
še
danes
zapeljal
lepo
služkinjo
.
„
Lenčika
,
“
prične
mestni
oče
,
„
moja
krasna
ljubica
,
če
boš
—
meni
—
“
Dalje
nesramnež
no
govori
.
Zamolkel
krik
se
začuje
iz
njegovih
ust
,
pred
njegovimi
očmi
se
naenkrat
nekaj
zasveti
.
To
je
ost
svitlega
bodala
,
ki
v
istem
hipu
že
tiči
na
njegovem
goltancu
.
„
Molčite
,
“
izpregovori
skrivnostna
tujka
rezkim
glasom
,
„
jeden
krik
,
jedna
sama
beseda
,
pa
Vam
zasadim
bodalo
v
Vaš
vrat
—
nesramni
grešnik
!
“
„
Lenčika
!
“
grgra
prestrašenec
.
Ost
bodala
mu
rani
kožo
,
zaradi
tega
pohotnež
hipoma
obmolkne
.
Čudno
je
,
kar
se
tukaj
vrši
.
Lenčika
,
nedolžnost
s
kmetov
,
je
popolnoma
predrugačena
.
Jednaka
vragici
stoji
pred
strahopetnežem
,
ki
vsak
trenotek
pričakuje
grozne
smrti
.
„
Zblaznela
je
!
“
stoka
občinski
odbornik
.
Lenčika
mu
s
tihim
,
toda
neznanskim
krohotom
odgovarja
.
Hišnemu
gospodarju
stopi
mrzel
pot
na
čelo
.
Upiti
hoče
,
glasno
na
pomoč
klicati
,
toda
pri
prvem
glasu
ga
mali
,
toda
trdni
roki
lepe
deklice
zgrabite
za
vrat
.
„
Usmilj
—
,
“
grči
zapeljivec
.
Lenčika
se
za
to
malo
zmeni
,
da
se
suhi
njegovi
prsti
v
njeno
okroglo
roko
zagrebejo
.
Prične
ga
daviti
.
To
se
tako
hitro
in
odločno
zgodi
,
da
ga
kmalu
zapuste
moči
.
—
Še
jedenkrat
mu
goltanec
krepko
stisne
,
potem
pa
razuzdani
mestni
oče
nezavesten
,
na
pol
zadavljen
pade
na
mehke
blazine
.
Deklica
ga
izpusti
.
„
Ta
ima
dosti
,
“
mrmra
,
nesramnega
zapeljivca
bi
lahko
usmrtila
.
Toda
tega
nočem
,
ker
mora
pred
vsem
dati
potrebna
pojasnila
,
vrhu
tega
bi
pa
umor
prebivalstvo
preveč
razburil
,
prizanašati
moram
grdobi
,
molčal
bo
gotovo
,
ker
bi
sicer
njegove
nesramnosti
postale
očite
.
“
Hišni
gospodar
leži
onesveščen
na
postelji
.
Lenčika
potegne
iz
svojega
žepa
tenke
,
toda
močne
jermene
.
—
Z
veliko
spretnostjo
jih
rabi
,
roki
in
nogi
nezavestnemu
v
malo
trenotkih
poveže
.
To
se
urno
in
tako
temeljito
zgodi
,
da
se
napadeni
hišni
gospodar
gotovo
ne
bo
mogel
sam
oprostiti
.
„
Milost
,
“
stoka
prestrašenec
,
„
ne
umorite
me
!
“
Lenčika
vihti
bodalo
.
„
Grlo
bi
Vam
morala
sedaj
prerezati
,
“
preti
mu
togotno
.
„
Usmiljenje
!
“
„
Norcev
nikar
dražiti
,
“
čital
je
učeni
gospod
večkrat
.
Ta
opomin
mu
zveni
po
ušesih
.
Zaradi
tega
tiho
im
mirno
leži
.
Tu
se
deklica
k
njemu
pripogne
.
Oči
se
jej
svetijo
kakor
razljučenemu
risu
,
ki
hoče
na
svoj
plen
skočiti
,
in
njeno
bodalo
se
pri
svitu
nočno
svelilnice
neprijetno
blišči
.
„
Kje
je
ključ
k
zlati
strehi
?
“
praša
ga
hripavim
glasom
.
Občinski
odbornik
bi
samega
strahu
rad
brcal
,
toda
ker
ima
nogi
zvezani
,
tega
ne
more
storiti
.
„
Kje
je
ključ
?
“
sika
Lenčika
,
„
sem
s
ključem
,
ali
pa
ne
poznam
nobene
milosti
več
.
Hitro
,
drugače
Vam
prerežem
vrat
,
hinavski
grešnik
.
“
Mestni
oče
skoraj
omedli
,
toda
ost
bodala
ga
odurno
pošegeta
na
vratu
,
kar
ga
hitro
vzdrami
.
„
Nočem
umreti
,
“
stoka
zapeljani
zapeljivec
.
„
Ključ
!
“
zarentači
nad
njim
peklensko
preteča
tolovajka
.
Občinski
odbornik
so
težavno
obrne
s
svojo
glavo
.
„
V
stenski
omari
za
posteljo
je
,
“
jeclja
v
smrtnem
strahu
,
ker
še
vedno
misli
,
da
ima
s
hudobno
norico
opraviti
.
Tolovajka
spravi
orožje
.
Mestni
oče
zdihuje
,
da
bi
se
ga
kamen
usmilil
,
toda
njegovega
trpljenja
še
ni
konec
.
Deklica
mu
hoče
usta
zamašiti
,
in
ker
druzega
nima
pri
roki
,
zgrabi
njegovo
nogovico
,
katero
mu
vanje
porine
.
To
se
tako
hitro
zgodi
,
da
napadeni
zapeljivec
niti
ne
zapre
ust
,
ko
javno
hoče
glasno
zakričati
.
Kakor
novorojenček
leži
v
postelji
povezan
.
Lenčika
brezozirno
poklekne
nanj
,
ker
išče
-
vrata
k
skrivni
shrambi
nad
gospodarjevim
zglavjem
.
Malo
trenotkov
pozneje
je
stenska
omara
odprta
—
tu
notri
visi
ključ
čudne
oblike
.
Lenčika
ga
zgrabi
tor
vtakne
v
žep
,
potem
pa
še
jedenkrat
pregleda
jermene
,
s
katerim
je
mestni
oče
trdno
povezan
.
„
Sam
se
nikdar
no
more
oprostiti
,
“
mrmra
Lenčika
,
ki
zmagovalno
odbiti
iz
spalnice
.
Občinski
odbornik
leži
na
mehkih
blazinah
—
sedaj
ga
v
resnici
môra
tlači
.
Lenčikin
prihod
.
—
Beatina
zvijača
.
—
Zaljubljeni
mestni
oče
.
V
temni
veži
starega
poslopja
,
ki
je
last
reškega
mestnega
odbornika
,
stojite
dve
osebi
.
Jedna
je
Beata
,
oskrbnica
,
druga
pa
Kristijan
,
zaupni
gospodarjev
služabnik
.
„
Ali
bo
prišla
?
“
praša
zadnji
.
„
Seveda
bo
prišla
,
“
odgovarja
oskrbnica
,
„
sicer
bi
morala
neumna
biti
,
kakor
nobena
druga
.
“
„
Če
le
ne
bo
srebrnika
obdržala
ter
se
nam
v
pest
smejala
.
Deklina
je
prekanjenega
obraza
,
stavim
,
da
zna
več
,
kakor
samo
do
pet
šteti
.
“
„
Vi
ste
bedak
!
Punica
dobro
ve
,
da
se
jej
bo
tukaj
dobro
godilo
.
Povem
Vam
,
da
bo
prišla
,
in
potem
bom
že
za
to
skrbela
,
da
se
bo
pri
tej
priložnosti
tudi
za
naji
dva
kaka
mala
svotica
dala
zaslužiti
.
Občinski
odbornik
je
bogat
,
ta
lahko
plača
,
da
je
kaj
.
“
Kristijan
ušesa
nateguje
.
„
Ne
glejte
no
tako
,
kakor
zaboden
voliček
,
“
krega
ga
zvita
ženska
.
„
Saj
vendar
dobro
veste
,
kaj
s
tem
menim
.
Ni
še
dolgo
časa
od
tega
,
da
je
bila
mlada
deklica
tukaj
,
ki
je
v
gospodinjstvu
pomagala
.
“
„
Da
,
tako
je
bilo
,
toda
pol
leta
pozneje
je
ni
bilo
več
tukaj
.
“
„
Hihihi
,
“
smeji
se
prekanjena
oskrbnica
.
„
Kristijan
,
saj
sicer
niste
na
glavo
padli
.
Deklina
je
svoj
denar
zaslužila
,
prinesla
bo
svojemu
bodočemu
možu
v
hišo
živ
spomin
na
Reko
,
ob
jednem
pa
tudi
lepo
doto
.
In
v
tem
slučaji
marsikdo
rad
oba
očesa
zatisne
.
“
Kristijan
prikima
.
„
Tako
neumen
tudi
nisem
,
“
pripomni
,
„
kajti
znano
mi
je
,
da
naš
gospod
rad
gleda
v
temne
dekliške
oči
.
Toda
ko
bi
na
napačno
naletel
?
“
„
To
je
moja
stvar
,
“
odgovarja
Beata
ostro
,
„
zakaj
sem
pa
tukaj
?
Dekletu
bom
že
dala
razumeti
,
da
je
strogi
gospod
—
prav
ljubeznjiv
—
hahaha
—
prav
ljubeznjiv
—
pravim
še
jedenkrat
.
In
molčati
znava
,
to
nama
bo
gospod
dobro
poplačal
.
“
Kristijan
se
reži
.
„
No
,
kaj
pa
se
na
svetu
dobi
brez
cvenka
?
Midva
razumeva
svojo
stvar
,
kaj
ne
,
Beata
?
In
ko
bodeva
zadosti
imela
,
lahko
se
tudi
poročiva
,
potem
najin
denar
vsaj
v
jedni
družini
ostane
.
“
„
Za
moj
del
,
“
odgovarja
ona
,
„
kolikor
večje
premoženje
,
toliko
prijetnejše
je
življenje
.
“
Hišni
gospodar
ravno
po
stopnjicah
doli
prihaja
.
Učeni
gospod
je
nekoliko
razburjen
,
oči
se
mu
svetijo
,
kakor
živa
žerjavica
izpod
pepela
.
„
Ali
deklice
še
ni
tukaj
?
“
praša
.
„
Ne
,
milostivi
gospod
,
“
odgovarja
Beata
postrežljivo
.
„
Deklica
je
rekla
,
da
še-le
proti
večeru
pride
.
“
„
Večer
se
že
bliža
,
“
godrnja
mestni
odbornik
ter
zopet
v
svoje
sobe
prvega
nadstropja
odide
.
Kristijan
in
Beata
se
pomenljivo
pogledujeta
.
„
Ta
že
komaj
čaka
,
“
oglasi
se
stari
služabnik
.
„
No
,
pa
saj
ni
čuda
,
kajti
naš
gospod
je
dolgo
časa
samostanski
živel
.
Srce
mu
gotovo
že
neznansko
hrepeni
po
prepovedanem
sadu
.
“
„
Seveda
,
“
odgovarja
Beata
.
„
No
,
lepa
Lenčika
,
tako
se
je
imenovala
,
bo
gotovo
prišla
.
Hahaha
,
toliko
sem
koj
izpoznala
,
da
punica
ni
navajena
,
glavo
tužno
povešati
,
gotovo
tudi
ona
želi
svet
temeljito
okusiti
.
In
na
Reki
je
drugo
življenje
,
kakor
pa
v
taki
kraški
vasici
.
“
Kristijan
pogleda
na
dvorišče
.
„
Tukaj
je
,
“
zakliče
,
„
mala
vratica
sem
odprta
pustil
—
aj
,
ravno
prihaja
s
povezom
v
roki
.
Da
,
da
,
Beata
,
prav
ste
imela
,
deklina
res
ni
napačna
.
“
„
Da
,
naš
gospod
ima
dober
okus
.
“
Gotovo
je
tudi
hišni
gospodar
prihajajočo
novo
deklo
zapazil
,
kajti
v
prvem
nadstropji
okno
zveni
.
Sedaj
pa
strogi
gospod
ne
pride
na
stopnice
,
kajti
Beato
je
že
poprej
natanko
poučil
ter
hoče
svojo
dostojanstvo
ohraniti
.
—
Kaj
se
potem
v
tihi
noči
godi
,
to
ostane
tajnost
mej
štirimi
stenami
.
Kristijan
hitro
odide
v
družinsko
sobo
,
Beata
pa
odpira
vežna
vrata
.
„
Le
noter
,
Lenčika
,
“
zakliče
prijazno
,
„
oj
,
to
je
prav
,
da
ste
že
tukaj
.
Točnost
je
pol
življenja
.
Toda
jako
malo
prtljage
ste
sabo
prinesla
.
“
„
Veliko
nisem
hotela
nositi
,
“
meni
Lenčika
,
ki
vstopi
v
vežo
ter
se
s
svojimi
temnimi
očmi
ozira
na
vse
strani
,
voza
nisem
nobenega
dobila
in
naš
konj
je
hrom
.
Svoje
stvari
bom
pozneje
dobila
.
“
„
Nič
ne
de
,
“
odgovarja
zvita
oskrbnica
,
„
tukaj
so
bodete
tako
kmalu
mestno
oblačila
.
“
„
To
bi
stalo
preveč
denarja
,
“
pravi
lepa
deklica
,
„
vsaj
tako
se
mi
je
vedno
reklo
,
da
taka
obleka
ni
poceni
.
“
„
No
,
ni
take
sile
,
“
odgovarja
Beata
,
„
sicer
imamo
pa
dobrega
gospoda
,
ki
bo
gotovo
za
vse
potrebno
skrbel
.
Rad
vidi
,
če
so
njegovi
služabniki
prav
čedno
oblečeni
.
“
„
Tako
,
tako
,
“
meni
Lenčika
,
ki
stopa
za
starko
v
lično
opravljeno
sobo
.
„
Tukaj
jaz
stanujem
,
“
pojasnuje
Beata
;
„
tudi
Vi
bodete
lepo
izbico
dobila
.
Vse
se
bo
polagoma
našlo
.
Sedaj
se
najprvo
vsedite
ter
jejte
in
pijte
,
vsega
imate
dosti
.
“
Lenčika
se
ne
da
siliti
.
Z
najboljšim
tekom
je
tor
na
vsa
vprašanja
prekanjene
starke
zaupno
odgovarja
.
„
To
je
izvrstno
,
“
mrmra
oskrbnica
,
„
deklina
nima
razven
matere
nobenega
sorodnika
.
In
če
se
ne
motim
,
briga
se
tudi
mati
jako
malo
za
punico
.
Očeta
nima
več
,
tedaj
se
sitnostij
ni
bati
.
Naš
gospod
ima
res
srečo
,
deklica
so
mu
bo
kmalu
udala
.
“
Beata
sklene
,
da
še
danes
pouči
novo
služkinjo
,
kaj
se
bo
od
nje
zahtevalo
.
Seveda
se
mora
kočljiva
stvar
le
mimogrede
omeniti
,
vendar
pa
je
Beata
prepričana
,
da
se
krasna
deklica
ne
bo
dolgo
upirala
.
Beata
si
hoče
zadovoljnost
svojega
gospoda
kolikor
mogoče
hitro
pridobiti
,
kajti
v
tem
slučaji
je
sicer
skopi
mestni
oče
jako
radodarne
roke
.
„
Lenčika
,
“
izpregovori
zvita
ženska
,
„
služba
Vaša
ne
bo
težka
,
to
bodete
takoj
izprevidela
.
Jedno
uslugo
pa
mi
morate
storiti
,
stara
sem
že
in
ljubo
bi
mi
bilo
,
ko
bi
mi
mlajša
moč
to
breme
prevzela
.
Za
to
bodete
pa
tudi
vse
imela
,
kar
Vam
bo
srce
poželelo
.
“
„
Oj
,
rada
,
“
odgovarja
deklica
,
v
koje
očeh
se
sem
ter
tja
čudovito
zabliska
.
Beata
tega
ne
opazi
.
„
Glejte
,
“
nadaljuje
starka
zaupno
,
„
tukaj
je
moja
ljuba
sobica
,
toda
skoraj
nikdar
ne
spim
v
njej
.
Našega
milostivega
gospoda
,
to
dobrosrčno
dušo
,
nekaj
časa
že
mora
tlači
.
“
Lenčika
prikima
.
„
To
bolezen
poznam
,
slišala
sem
že
o
njej
.
Ali
ni
to
tako
,
kakor
da
bi
spečemu
človeku
ležala
na
prsih
velika
teža
?
“
„
Prav
tako
je
,
“
pritrjuje
prekanjena
oskrbnica
,
„
našega
gospoda
to
zlo
večkrat
nadleguje
.
“
„
Oj
,
to
je
hudo
.
“
„
No
nevarno
ravno
ni
,
“
odgovarja
ženska
,
„
našemu
gospodu
manjka
pregibanja
na
čistem
zraku
.
“
„
Zakaj
se
pa
ne
sprehaja
?
“
„
Prav
res
,
tudi
jaz
sem
mu
že
to
rekla
,
toda
tega
ne
stori
,
ker
tiči
raje
pri
svojih
knjigah
.
In
ko
ga
po
noči
začne
môra
tlačiti
,
moram
jaz
,
ki
v
njegovi
bližini
spim
,
hitro
poskočiti
ter
mu
dati
kozarec
vode
,
in
to
mi
jo
velika
nadloga
,
ker
rada
mirno
počivam
.
“
Lenčika
pazno
posluša
.
„
Oj
,
rada
sem
Vam
na
razpolago
,
“
pravi
potem
,
„
toda
ali
bo
gospodu
to
tudi
ljubo
?
Ali
ne
bo
hud
,
če
jaz
namestu
Vas
pridem
?
“
Beata
se
komaj
vzdržuje
,
da
glasno
ne
izrazi
svoje
zadovoljnosti
.
„
Kaj
pa
mislite
,
draga
moja
,
gospod
Vam
bo
le
hvaležen
.
Ko
ga
môra
napade
,
morate
hitro
iz
postelje
poskočiti
in
mu
hitro
,
kakor
le
mogočo
,
dati
kozarec
vode
.
Slišala
ga
bodete
glasno
ječati
,
ko
bi
še
tako
trdno
spala
.
“
„
Moje
spanje
je
lahko
.
“
„
Tem
bolje
!
Toda
hitro
morate
milostivemu
gospodu
pomagati
,
sicer
se
zaduši
.
“
Lenčika
zre
pred
se
.
„
Toda
gospod
bi
se
hudoval
,
poprej
se
moram
vendar
obleči
.
“
„
To
ni
potrebno
,
“
ugovarja
Beata
živahno
,
„
gospod
je
pri
takih
napadih
slep
in
gluh
.
Ne
bo
Vas
videl
,
če
mu
tudi
v
sami
srajci
prihitite
na
pomoč
.
To
dobro
vem
