...Le
srce
mu
je
utripalo
hitro
,
glasno
,
da
je
razločno
čutil
posamezne
udarce
...
V
prvem
hipu
,
ko
se
je
prebudil
,
se
je
nekako
temno
spomnil
nekakega
groznega
dogodka
—
ki
se
je
vršil
neposredno
pred
njegovo
boleznijo
...
Trudil
se
je
,
da
bi
zbral
razburjene
,
nejasne
misli
,
si
obnovil
in
pomladil
spomin
na
ta
usodni
dogodek
...
In
spomnil
se
ga
je
—
spoznal
je
,
da
ni
bil
bolan
,
da
je
le
spal
,
da
se
je
oni
grozni
čin
vršil
pretekli
večer
...
Zastokal
je
,
zaškripal
z
zobmi
ter
skočil
pokoncu
.
Parkrat
je
prekorakal
sobo
.
Potem
pa
je
spet
sedel
na
divan
;
obraz
si
je
zakril
z
roko
—
in
še
enkrat
je
preživel
v
duhu
ves
grozni
dogodek
...
Dasi
je
bilo
v
sobi
kaj
mrzlo
,
mu
je
prihajalo
vroče
...
Misli
so
mu
postajale
spet
nejasne
—
kaotično
so
se
mu
mešale
...
Stopil
je
k
oknu
ter
je
odprl
;
v
sobico
se
je
usipal
sveži
,
mrzli
jutranji
zrak
...
Počasi
je
stopal
po
sobi
...
Vrata
so
se
polagoma
odprla
;
v
sobo
je
vstopila
Ančka
,
bleda
in
še
vsa
zaspana
.
Z
utrujenim
,
trdo
zvenečim
glasom
,
s
ciniškim
smehljajem
,
ki
je
pričal
o
njeni
popačenosti
in
rafinovanosti
in
svedočil
,
da
sluti
,
kaj
se
godi
v
obitelji
,
je
pričela
:
»
Nisem
slišala
,
kdaj
ste
se
vrnili
sinoči
...
sicer
bi
bila
zakurila
v
kabinetu
,
ko
bi
bila
znala
,
da
prenočite
tukaj
...
«
Zdravnik
je
stopal
po
sobi
,
kakor
bi
bil
sam
.
—
—
»
Ali
zapovedujete
,
da
prinesem
zajutrek
...?
«
Zorič
se
je
ustavil
za
trenotek
;
pogledal
jo
je
s
kalnimi
,
ostekljenimi
očmi
,
potem
pa
je
začel
zopet
enakomerno
,
počasi
korakati
gori
in
doli
,
kakor
ne
bi
umel
,
kaj
hoče
dekle
...
—
»
Milostne
ni
doma
...
postelj
je
nedotaknjena
...
«
Debele
ustnice
so
se
ji
nabrale
v
zaničljiv
nasmeh
,
ki
pa
je
takoj
izginil
,
ko
se
je
zdravnik
obrnil
proti
njej
.
»
Znam
—
«
je
kriknil
kakor
besen
...
»
Znam
...
A
sedaj
idi
—
—
ven
—
—
poberi
se
...!
«
Spoznal
je
,
da
dekle
ve
ali
vsaj
sluti
sramoto
njegove
žene
—
njegovo
sramoto
.
—
Morda
je
vedela
o
tem
že
davno
,
nemara
je
trosila
to
vest
po
mestu
...
Nemara
je
ženi
pomagala
,
jo
podpirala
...
»
Vrag
«
—
je
sikal
—
»
zblaznel
bi
!
—
Zadavil
bi
vso
to
sodrgo
...
«
Težko
je
govoril
...
Usta
,
jezik
,
grlo
mu
je
bilo
suho
...
Zejalo
ga
je
.
—
A
dekleta
ni
hotel
klicati
...
Šel
je
v
spalnico
,
kjer
sta
postelji
stali
nedotaknjeni
,
kakor
ju
je
pustila
sinoči
služkinja
...
Obrnil
je
oči
v
stran
...
Vzel
je
lični
beli
vrček
raz
umivalno
mizo
ter
pil
v
dolgih
,
krepkih
,
žejnih
požirkih
...
z
zaprtimi
očmi
...
Nalil
je
nekoliko
mlačne
vode
v
tanko
majoličasto
skledico
,
potisnil
je
vanjo
vročo
,
pekočo
glavo
;
ostalo
vodo
si
je
ulil
na
valovite
lase
,
v
katere
se
je
od
včeraj
vtihotapilo
dokaj
sivih
...
Mehanski
se
je
obrisal
s
tankim
,
finim
,
vonjajočim
obrisalom
,
visečim
na
pokrivalu
umivalnikovem
...
Mala
,
elegantna
nikljasta
ura
na
nizki
mizici
ob
postelji
je
bila
s
tankim
,
zvonkim
glasom
osem
...
Zorič
se
je
vrnil
v
kabinet
...
Zaprl
je
okno
,
se
naslonil
pri
njem
ob
zid
,
zrl
brez
zanimanja
na
ulico
in
z
belimi
prsti
nervozno
bobnal
ob
rosno
steklo
...
Na
ulicah
je
že
bilo
pisano
življenje
.
—
Razcapani
možje
vsake
starosti
,
borno
oblečeni
,
z
rdečimi
obrazi
,
od
pijače
zabuhlimi
in
napuhnjenimi
od
alkohola
in
zime
,
so
spravljali
mehki
,
dokaj
visoki
sneg
...
Vozovi
so
se
polnili
s
snegom
.
Konji
so
povešali
glave
.
Njih
topli
dih
se
je
jasno
videl
v
mrzlem
zraku
...
Vozniki
so
postajali
kraj
voz
.
Čapke
—
kosmate
in
velike
—
so
potiskali
črez
ušesa
—
črez
čelo
.
Izpod
rjavkaste
ali
črne
kosmatine
so
bliskale
žive
oči
...
Na
nerednih
brkih
jim
je
viselo
tanko
ivje
...
Mlada
kmetiška
dekleta
z
visoko
podvezanimi
krili
so
šegavo
stopicala
po
polzkem
trotoarju
,
mahaje
z
eno
roko
kakor
po
taktu
,
z
drugo
podpiraje
velike
jerbase
na
glavi
—
nekatere
so
jih
nesle
v
rokah
.
—
Tu
in
tam
je
leno
in
počasi
stopal
kak
delavec
brez
dela
,
upadlega
,
kislega
obraza
,
temno
in
jezno
zroč
v
filistrsko-zimski
dan
—
in
na
toplo
oblečeno
gospodo
,
katero
je
srečeval
...
A
vse
to
je
zdravnika
vrlo
malo
zanimalo
...
Mračne
misli
so
mu
kakor
zimska
noč
objele
obupano
dušo
...
Mislil
je
in
mislil
,
kaj
da
mu
je
sedaj
storiti
,
kaj
ukreniti
...
Tedaj
pa
je
spet
vstopila
Ančka
...
»
Gospod
doktor
...
pismo
...
«
Tiho
je
vzel
mali
biljet
.
Ančka
je
izginila
za
vrati
...
»
A
...
a
...
«
se
je
polutiho
čudil
zdravnik
...
»
To
je
njena
pisava
...
Poglejmo
...
«
Pisemce
je
slovelo
:
»
—
Ti
si
barbar
!
—
Ti
si
trinog
!
...
Ti
si
mi
uničil
mojo
mladost
—
Ti
si
mi
zagrenil
in
zastrupil
moje
življenje
!
...
Sovražim
Te
!
—
Ker
pri
Tebi
ne
morem
več
živeti
—
mrzim
Te
iz
dna
duše
—
sem
zahtevala
od
Stanskega
,
da
me
reši
tega
suženjstva
...
Stanski
ni
bil
voljan
.
—
A
pomagal
si
mi
Ti
sam
.
—
Ko
sinoči
ne
bi
bil
prišel
za
menoj
,
bi
nemara
še
sedaj
zdihovala
pod
Tvojo
krutostjo
.
—
A
Ti
sam
si
me
rešil
—
in
zato
Ti
bodi
hvala
.
—
Po
sinočnji
aferi
se
je
namreč
ritmojster
odločil
,
da
zbeži
z
menoj
...
Ne
zasleduj
naju
—
ne
išči
me
...
Zaman
ves
trud
...
Tvoja
ne
bom
nikdar
več
...
nikdar
...
nikdar
...
Raje
v
smrt
nego
k
Tebi
!
—
Kot
spomin
na-me
naj
Ti
ostane
zavest
,
da
Te
mrzim
kakor
nikogar
na
svetu
...
Da
,
sovražim
Te
—
sovražim
Te
!
...
Evelina
.
»
—
Zorič
je
strmel
dolgo
,
nemo
,
brez
besedice
v
pismo
...
Bil
je
do
cela
otrpel
,
brez
življenja
,
kakor
bi
ga
bila
zadela
kap
...
Polagoma
pa
se
mu
je
vračalo
življenje
v
okamenelo
telo
.
—
Pisemce
je
zložil
,
je
vtaknil
v
zavitek
...
»
Ha-ha-ha
...
«
Na
glas
se
je
zakrohotal
.
A
smeh
njegov
je
zvenel
,
kakor
bi
udaril
kdo
po
počenem
čebru
.
Oči
pa
so
se
mu
zalivale
s
krvjo
.
—
»
Ha-ha-ha
...
Ubežala
je
!
...
He-he-he
...
«
Gromko
je
udaril
z
dlanjo
ob
dlan
.
In
spet
se
je
krohotal
in
smejal
.
Potem
pa
je
zopet
razgrnil
pismo
in
bral
drugič
...
»
Gorostasno
...
gorostasno
...
«
je
govoril
med
smehom
...
»
Ti
si
barbar
!
—
To
je
res
lepo
rečeno
...
Ha-ha-ha
...
«
Začel
je
v
krogu
bežati
po
sobi
.
—
v
»
Barbar
...
barbar
...
Čudno
...
gorostasno
...
«
Ustavil
se
je
ter
se
z
dlanjo
udaril
ob
čelo
.
—
»
Kaj
gorostasno
!
...
Vsakdo
je
enkrat
v
svojem
življenju
nekoliko
barbar
...
prej
ali
slej
...
«
Spet
je
začel
dirjati
po
sobi
—
v
eno
mer
se
vrteč
v
krogu
kakor
dresiran
konj
v
cirkusu
ali
pa
turški
derviši
.
Potem
pa
se
je
spet
ustavil
in
opetovano
bral
lilasti
biljet
.
—
»
Sovražim
te
...
«
je
mrmral
brezmiselno
...
»
sovražim
te
...
Ma
foi
...
dobro
povedano
,
lepo
rečeno
...
duhovito
...
odkritosrčno
...
neustrašeno
...
Ha-ha-ha
...
Hi-hi-hi
...
«
In
zopet
se
je
spustil
v
tek
...
Bilo
mu
je
vroče
,
da
mu
je
pot
curkoma
tekel
po
vročem
,
napetem
rdečem
čelu
,
črez
koščeni
obraz
...
Oči
so
se
mu
izbulile
.
—
Iz
ust
pa
so
se
mu
cedile
bele
pene
...
»
Krasno
...
krasno
...
fulminantno
...
«
In
tekal
je
in
tekal
.
Vmes
pa
je
spet
in
spet
jecljal
in
grgral
:
»
Piramidalno
...
izvrstno
...
krasno
...
«
In
tekal
je
v
eno
mer
...
A
hipno
se
je
ustavil
v
tem
blaznem
tekanju
.
—
»
Evelina
...!
«
Kriknil
je
kakor
blazen
.
—
Roke
—
v
desnici
je
še
vedno
tiščal
usodno
pismo
—
je
razširil
,
zamahnil
z
njimi
po
zraku
—
ter
kakor
posekano
drevo
po
dolgem
telebnil
na
tla
...
Es
gleicht
der
Woge
unser
Menscheuleben
,
Das
,
ruhelos
,
zuletzt
zerschellt
.
Goethe
.
Bilo
je
petega
večera
pozneje
.
—
Bilo
je
pozno
—
šlo
je
že
na
deset
.
Zorič
,
ki
je
po
usodnih
dogodkih
zadnje
dni
nekoliko
bolehal
,
je
še
bedel
.
Sedel
je
v
velikem
,
mehkem
naslanjaču
ob
mizi
.
Obraz
mu
je
bil
poslednje
dni
obledel
in
upadel
.
Oči
so
bile
brez
svita
,
medle
in
nemirne
.
V
visoko
čelo
mu
je
bila
vdolbla
grozna
nesreča
,
ki
je
nenadoma
zabesnela
v
vsej
svoji
divjosti
črezenj
,
globoke
gube
;
goste
lase
so
mu
prepregale
sive
niti
.
Uklonjen
je
bil
,
potrt
,
uničen
od
težkega
udarca
krute
usode
.
—
Na
mizici
pred
njim
je
ležala
odprta
debela
znanstvena
knjiga
.
Viseča
svetilka
je
lila
na-njo
svetlo
luč
.
Ni
bral
.
Nagnil
se
je
nazaj
v
naslanjač
.
Mračno
je
zrl
pred-se
pod
mizo
.
Temne
,
težke
misli
so
mu
kakor
grozeče
pošasti
obletavale
dušo
.
—
Tedaj
pa
je
glasno
pozvonilo
.
Zdravnik
se
je
vzbudil
iz
mučnega
tuhtanja
;
skoro
prestrašil
se
je
.
»
Že
zopet
...
«
je
zamrmral
skoro
nejevoljno
.
Stopil
je
k
oknu
ter
je
otvoril
.
»
Kdo
je
?
«
—
»
Jaz
...
gospod
doktor
...
brez
zamere
...
«
»
Česa
želite
?
«
—
»
Gospod
doktor
Pečnik
umirajo
...
Žele
vas
k
sebi
...
oprostite
...
«
»
Ka-aj
?
...
Pečnik
...!
Je-li
mogoče
...!
«
»
Prosim
—
podvizajte
se
,
gospod
doktor
...
Vsako
minuto
lahko
umro
...
brez
zamere
...
«
»
Počakajte
malo
...
Takoj
pridem
...
«
Zdravnik
je
močno
,
s
hruščem
zaprl
okno
.
Hitro
,
hlastno
je
ogrnil
vrhnjo
suknjo
,
vzel
klobuk
ter
ugasil
luč
...
»
Kako
...
je-li
mogoče
...?
«
je
izpraševal
,
ko
je
stopil
na
ulico
,
kjer
ga
je
čakal
postaven
,
širokopleč
,
že
bolj
postaren
mož
.
»
Tako
hitro
!
—
Kako
je
vendar
prišlo
to
?
...
In
jaz
nisem
znal
nič
...
«
»
Hitro
...
hitro
...
«
je
odgovarjal
mož
;
drug
tik
drugega
sta
naglo
stopala
po
tihih
ulicah
...
»
Pred
petimi
večeri
—
veste
—
so
prišli
gospod
doktor
povsem
mokri
domov
...
pozno
v
noči
...
nekam
proti
polnoči
...
Vsi
premočeni
—
do
niti
,
vam
pravim
...
«
Zdravniku
je
za
trenotek
zastal
korak
.
—
»
Čudno
—
čudno
«
,
je
mrmral
ter
kakor
osupel
pogledal
po
strani
spremljevalca
.
—
Potem
pa
je
dostavil
počasneje
in
s
poudarkom
.
»
Pred
petimi
večeri
,
pravite
?
«
»
Da
—
ravno
pred
petimi
...
Počakajte
—
danes
je
petek
...
da
,
da
—
v
ponedeljek
je
bilo
.
«
»
Hm
...
hm
...
neverjetno
...
čudno
...
«
Zdravnik
je
zamišljeno
zmajeval
z
glavo
.
»
No
—
tako
je
torej
bilo
...
In
nič
niso
povedali
...
Ko
bi
bili
povedali
,
bi
jim
bila
skuhala
moja
Čila
—
Čila
je
namreč
moja
zakonska
žena
—
čaja
,
močnega
in
krepkega
...
In
vročega
bi
bili
popili
in
v
toplo
posteljo
legli
...
In
sobo
bi
bila
zakurila
...
In
morda
bi
bilo
dobro
...
A
nič
in
nič
...
Kar
legli
so
.
—
Drugi
dan
pa
je
našla
moja
žena
—
oprostite
,
jaz
sem
namreč
hišnik
,
in
moja
Čila
streže
gospodu
doktorju
—
Čila
je
našla
vso
obleko
mokro
-
...
do
niti
mokro
—
pravim
...
«
Zdravnik
je
molče
,
verno
in
napeto
poslušal
.
Stopal
je
hitreje
,
kakor
bi
se
bal
,
da
umre
bolnik
,
predno
dospe
k
njemu
.
—
»
Drugi
dan
popoldne
pa
so
prišli
pred
navadnim
časom
iz
pisarnice
.
Slabo
jim
je
bilo
,
mrzlica
jih
je
tresla
...
in
morali
so
v
postelj
...
«
»
Ste-li
poklicali
zdravnika
?
«
—
»
I
,
seveda
smo
,
tseveda
...
kam
pa
mislite
—
brez
zamere
...
Mrzlica
ima
lahko
kaj
slabe
posledice
.
Poznam
jaz
to
...
Tako
,
ravno
tako
je
bilo
tudi
z
mojim
sinom
—
oprostite
,
če
vas
dolgočasim
in
nadlegujem
s
svojimi
čenčami
...
Veste
,
prehladil
se
je
bil
revež
,
in
začela
ga
je
tresti
mrzlica
.
—
No
,
mislili
smo
in
se
tolažili
,
da
bode
že
boljše
,
in
pustili
smo
mrzlico
v
nemar
;
a
postajalo
je
vedno
slabše
.
Poklicali
smo
zdravnika
,
ki
je
spoznal
,
da
je
pljučnica
...
brez
zamere
...
In
glejte
,
umrl
je
moj
Josip
—
umrl
...
In
kak
sin
je
bil
to
—
oprostite
—
študiral
je
tedaj
na
vseučilišču
...
In
pisal
je
povesti
—
in
take
stvari
...
katerih
ne
spiše
vsaki
šušmar
in
bebec
...
brez
zamere
...
«
Mož
je
govoril
z
zamolklim
,
drhtečim
glasom
,
in
klobuk
si
je
bil
potisnil
globoko
na
oči
;
temno
je
zrl
predse
na
zmrzli
,
polzki
tlak
.
Zorič
je
molčal
;
čudne
misli
so
se
mu
pojile
po
glavi
,
razne
slutnje
so
se
mu
vsiljevale
.
—
»
O
,
to
vam
je
bil
sin
,
to
je
bil
dečko
!
—
Toda
vas
,
gospod
doktor
,
to
ne
zanima
...
brez
zamere
...
Pač
!
—
Hvala
...
hvala
...
Umrl
je
torej
za
pljučnico
—
in
ker
smo
se
prepozno
zatekli
k
zdravniku
...
In
tako
,
povsem
tako
je
bilo
tudi
pri
gospodu
Pečniku
;
branili
so
se
in
branili
,
češ
,
ni
tako
zlo
.
A
jaz
nisem
molčal
—
hvala
Bogu
in
sveti
Bogorodici
—
ne
,
povedal
sem
jim
,
kako
je
bilo
z
mojim
Josipom
—
povedal
sem
jim
kot
svarilo
.
A
niso
se
dali
pregovoriti
...
In
kolikokrat
sem
jim
ponovil
svojo
prošnjo
.
—
»
Brez
zamere
«
—
sem
jim
govoril
—
»
gospod
doktor
,
vi
ste
učen
mož
,
jaz
pa
sem
neuk
človek
,
a
to
pravim
:
zlo
bode
—
zlo
...
«
A
niso
hoteli
poslušati
mojih
zlatih
besed
...
niso
hoteli
...
Bogu
bodi
potoženo
.
—
Tedaj
pa
jim
je
še
govorila
na
srce
moja
Čila
—
o
ta
vam
zna
govoriti
do
srca
...
gospod
doktor
—
brez
zamere
...
In
slednjič
so
se
ji
morali
vdati
.
Poklicali
smo
dr.
Suhača
...
In
kaj
je
bilo
?
—
Pljučnica
!
Delal
je
čudno
resen
obraz
in
rekel
,
da
smo
zamudili
najboljši
čas
...
Tu
ga
imaš
—
nisem-li
pravil
,
da
bode
tako
...
A
gospod
Pečnik
so
učen
mož
,
jaz
pa
sem
neuk
človek
...
A
sedaj
morajo
umreti
...
moj
Bog
—
brez
zamere
...
tako
mladi
...
tako
mladi
...
moj
Bog
...
«
»
Zdravnik
je
torej
rekel
,
daje
vsaka
pomoč
prepozna
,
nemogoča
?
«
»
Ne
,
tega
ni
rekel
—
meni
vsaj
ne
!
...
Morda
je
povedal
gospodu
doktorju
,
kako
in
kaj
.
Sinoči
sta
bila
dolgo
sama
v
sobi
.
—
Ko
je
odhajal
,
je
delal
kaj
mračen
obraz
.
In
ko
sva
ga
s
Čilo
vprašala
,
ozdravili
bolnik
,
je
skomizgnil
z
rameni
ter
dejal
:
»
Bodite
na
vse
pripravljeni
...
««
»
Aha
«
...
»
Bodite
na
vse
pripravljeni
—
da
,
ravno
tako
je
rekel
...
In
veste
,
gospod
zdravnik
—
saj
ne
zamerite
—
jaz
govorim
odkrito
,
kakor
mislim
...
to
je
,
veste
,
tako
moja
navada
—
moja
maksima
,
je
rekel
moj
pokojni
Josip
...
Torej
odkrito
:
jaz
vem
,
kaj
pomeni
to
...
pri
mojem
sinu
je
govoril
zdravnik
tudi
nekako
tako
,
a
drugi
dan
je
bil
mrzel
in
mrtev
...
brez
zamere
...
No
,
to
ni
nikako
zlo
—
zdravnik
tudi
ni
Bog
—
brez
zamere
.
In
kar
naravnost
povedati
,
da
je
konec
vsemu
,
je
tudi
težko
—
če
oprostite
!
«
...
»
Kdo
bi
bil
mislil
...
kdo
bi
se
bil
tega
nadejal
!
«
...
»
Ne
res
—
kaj
—
ni-li
res
?
...
Smrt
—
smrt
...
kakor
bi
jo
veter
prinesel
,
je
tukaj
...
Zvečer
si
zdrav
,
drugo
jutro
pa
morda
umiraš
...
brez
zamere
...
«
Zdravnik
si
je
brisal
pot
s
čela
.
—
Hišnik
pa
je
besedičil
dalje
:
»
Tako
je
torej
rekel
zdravnik
;
jaz
pa
sem
mislil
:
sakramiš
,
slaba
bo
...
In
modroval
sem
tako-le
:
Kar
nič
ne
bi
bilo
napačno
,
če
bi
poslali
po
gospoda
.
Toda
oprostite
,
kako
naj
to
povem
gospodu
doktorju
...
Res
,
jaz
rad
storim
vse
na
svetu
,
kar
ni
greh
,
a
da
bi
se
kar
tako
meni
nič
,
tebi
nič
vtikal
v
stvari
pametnih
in
učenih
ljudi
,
to
pa
ni
moja
krepost
...
ali
slabost
...
ali
kako
že
bi
rekel
—
brez
zamere
...
«
»
Sva-li
že
skoro
pri
vas
?
«
»
To
ulico
še
—
in
potem
še
šolsko
ulico
...
in
doma
sva
—
hvala
Bogu
...
Upam
,
da
še
ne
bode
ravno
prepozno
.
«
»
Upajmo
...
«
»
—
Torej
kje
sem
nehal
?
...
Da
,
veste
,
gospod
zdravnik
,
ker
meni
v
takih
slučajih
ni
dana
moč
govora
,
sem
rekel
Čili
:
»
Čila
,
draga
moja
,
poslušaj
besede
mojih
ust
...
Stavim
sto
proti
eni
,
da
je
z
gospodom
Pečnikom
slaba
.
—
Kaj
,
Čila
draga
moja
,
ali
misliš
tudi
ti
tako
...
kaj
?
—
In
glej
,
ne
pomislijo
na
konec
—
kar
nič
ne
mislijo
.
—
Veš
,
to
je
pač
taka
navada
pri
gospodi
.
—
A
dober
gospod
so
,
pošten
gospod
,
plemenit
...
in
škoda
bi
jih
bilo
,
če
bi
umrli
kar
tako
,
kakor
pogan
...
Čila
,
draga
,
ljuba
—
idi
in
govori
jim
na
srce
...
da
ne
bi
bilo
napačno
,
če
bi
.
poslali
po
»
gospoda
«
,
saj
jim
radi
tega
še
nikakor
ni
treba
umreti
—
radi
tega
še
lahko
žive
sto
let
...
Čila
,
ljuba
,
mila
,
ti
znaš
staviti
besedice
,
kakor
najboljši
dohtar
—
gotovo
se
ti
posreči
in
zadeneš
pravo
struno
...
Dej
,
Čila
—
dej
...
«
»
Torej
se
je
izpovedal
?
...
«
»
I
,
seveda
—
no
...
Čila
pa
jim
je
tudi
govorila
na
srce
,
da
sem
se
kar
čudil
...
Rekla
je
tudi
,
kakor
sem
jo
poučil
:
»
Nikar
ne
mislite
,
gospod
doktor
«
—
je
rekla
—
»
da
bi
radi
tega
morali
že
umreti
...
Sto
in
sto
se
jih
je
dalo
že
prevideti
,
in
vendar
še
žive
...
«
Tako
je
rekla
...
«
»
Pustite
,
pustite
«
—
so
se
branili
gospod
doktor
—
»
kaj
boste
to
...
Jaz
sam
najbolje
vem
,
da
bode
skoro
vsemu
konec
«
—
»
Tako
—
tako
—
sem
si
mislil
—
gotovo
sta
se
z
zdravnikom
pogovorila
...
«
»
Torej
pa
pošljite
«
—
so
rekli
—
»
pošljite
po
gospoda
.
«
»
In
poslali
smo
.
—
In
vse
se
je
izvršilo
lepo
in
po
krščanski
navadi
...
da
ne
bi
umrli
kakor
pogan
...
«
Bližala
sta
se
stanovanju
.
—
»
Kdaj
je
bilo
to
?
«
...
»
Danes
dopoldne
.
—
Popoldne
je
bil
zdravnik
dvakrat
pri
bolniku
...
Na
večer
je
postalo
hujše
—
in
poslali
so
po
vas
...
«
—
Bila
sta
doma
.
Hitro
sta
stopala
po
lesenih
,
slabo
razsvetljenih
stopnicah
v
prvo
nadstropje
.
—
»
Semkaj
—
gospod
doktor
—
prosim
...
«
,
je
hitel
hišnik
ter
odpiral
vrata
.
—
V
sobi
je
bilo
vroče
,
zaduhlo
;
razprostiral
se
je
po
nji
ščemeči
duh
zdravil
in
potu
.
»
Torej
si
vendar
prišel
...
si
le
prišel
...
«
,
je
govoril
bolnik
s
tihim
,
suhim
,
drhtečim
glasom
,
ko
sta
vstopila
in
se
je
Zorič
približal
postelji
.
Poskusil
je
dvigniti
roko
ter
jo
podati
zdravniku
,
a
omahnila
mu
je
nazaj
na
odejo
...
»
Slab
sem
...
slab
...
A
hvala
ti
,
da
si
prišel
.
—
Željno
sem
te
pričakoval
...
«
Bolnikov
obraz
se
je
bil
oblil
z
nezdravo
,
vročo
rdečico
.
Globoko
vdrte
oči
so
mu
sevale
v
nemirnem
ognju
;
zdaj
in
zdaj
jih
je
kakor
utrujen
zaprl
za
par
trenotkov
...
»
No
,
kako
je
?
...
Menda
ne
bo
velike
nevarnosti
!
«
Bolnik
se
je
bolestno
nasmehnil
...
»
O
—
nevarnost
—
kaka
nevarnost
?
Konec
se
bliža
—
drugega
ni
nič
...
«
»
Morda
pa
je
pomoč
vendarle
še
možna
«
...
»
Ne
—
ne
...
Jaz
ugasujem
—
to
čutim
sam
—
in
tudi
zdravnik
je
bil
odkritosrčen
...
«
S
trepetajočo
roko
je
gladil
mehko
odejo
...
»
A
da
si
le
prišel
—
da
si
le
prišel
...
predno
umrem
...
«
Umolknil
je
.
—
Zdravnik
pa
je
prisluškoval
njegovemu
težkemu
,
počasnemu
dihanju
in
utripanju
žile
na
vroči
roki
.
—
Hišnik
in
njegova
žena
sta
tiho
zapustila
sobo
,
da
ne
bi
motila
.
Zdravnik
je
sedel
k
postelji
.
—
»
Najpoprej
—
Ivan
—
te
prosim
,
da
pozabiš
,
kar
je
bilo
...
«
je
šepetal
Pečnik
s
prosečim
glasom
,
polagoma
in
pretrgano
.
»
Ne
—
Dolfe
—
jaz
sem
storil
tebi
krivico
...
ti
meni
nobene
.
—
Nasprotno
!
—
Pozabi
ti
in
—
odpusti
!
...
«
»
Že
davno
—
že
davno
sem
ti
vse
odpustil
—
če
je
bilo
sploh
potrebno
,
kaj
odpuščati
.
«
Spet
je
umolknil
.
Govorjenje
mu
je
bilo
mučno
in
ga
je
vidno
utrujalo
.
Zorič
mu
je
prigovarjal
,
naj
molči
.
In
res
je
nekoliko
časa
ležal
mirno
in
tiho
.
Le
na
licu
mu
je
zdaj
in
zdaj
—
hipno
,
komaj
vidno
—
zatrepetala
vroča
,
potna
koža
.
Bilo
je
,
kakor
bi
mu
težilo
misli
nekaj
težavnega
,
zagonetnega
.
Po
daljšem
molku
je
začel
—
natihoma
,
kakor
sam
za-se
,
zamišljeno
in
polagoma
:
»
Ločil
se
bom
...
Res
,
cvetlic
mi
ni
sejala
in
sipala
usoda
na
mojega
življenja
poti
...
Trpel
sem
od
mladosti
do
sedaj
,
ubijal
se
od
trenotka
,
ko
sem
se
začel
zavedati
življenja
svojega
,
pa
do
smrti
...
In
sedaj
,
ko
dajem
vsemu
slovo
,
ko
zapuščam
vse
,
se
mi
stavi
na
pot
nova
zagonetka
—
liki
temno
,
neumljivo
vprašanje
zlovešče
sfinkse
:
Kam
plovem
?
...
«
Spet
je
uprl
oči
v
strop
ter
nepremično
zrl
v
eno
in
isto
mesto
,
kakor
bi
napeto
,
globoko
in
resno
premišljeval
to
vprašanje
vseh
vprašanj
...
Zdravnik
pa
ga
je
silil
,
naj
molči
.
A
tudi
sam
je
postal
tih
in
zamišljen
,
tudi
njemu
je
rojilo
po
glavi
to
težko
,
to
veliko
vprašanje
.
—
Čas
je
potekal
počasi
,
leno
.
—
Zdravnik
se
je
parkrat
nagnil
k
bolniku
,
kakor
bi
ga
hotel
nekaj
povprašati
;
a
ko
mu
je
zrl
v
upadli
,
razgreti
obraz
,
se
je
zopet
premislil
ter
molčal
.
Tiho
je
bilo
v
sobi
,
le
težko
,
hropeče
dihanje
bolnikovo
je
motilo
to
tišino
;
nasproti
postelji
pa
je
enakomerno
,
počasi
,
zamolklo
udarjalo
dolgo
,
svetlo
nihalo
stenske
ure
.
Na
mizi
je
vztrepetaval
svetli
plamen
luči
...
Šlo
je
na
polnoč
,
ko
je
zdravnik
vendar
pretrgal
molk
.
»
Hišnik
mi
je
pravil
med
potom
,
da
si
prišel
pred
nekoliko
večeri
do
cela
premočen
domov
.
—
To
ti
je
najbrž
nakopalo
bolezen
.
«
»
Najbrž
...
najbrž
...
«
je
mehanski
ponavljal
bolnik
.
Na
lahno
je
nagibančil
belo
čelo
,
kakor
bi
se
hotel
nečesa
domisliti
ali
pa
se
otresti
kake
neprijetne
misli
.
—
»
In
kje
si
se
zmočil
—
in
kako
?
...
Dolfe
,
povej
mi
,
prosim
te
najpnsrčnejše
—
popolno
resnico
.
Ne
smatraj
mojega
vprašanja
za
samo
radovednost
.
Morda
—
ali
najbrž
imam
važne
in
veletehtne
vzroke
,
da
te
vprašam
,
kaj
se
ti
je
pripetilo
oni
večer
.
«
Pečnik
je
nekoliko
časa
še
molčal
;
pomišljal
se
je
,
ali
bi
vse
povedal
—
ker
se
mu
je
domnevalo
,
da
ni
samo
brez
vsakega
pomena
,
ampak
da
je
zanj
gotovo
tudi
smešno
,
ako
bi
zadnje
trenotke
svojega
življenja
tratil
s
pomenki
o
onem
večeru
.
Zorič
je
uganil
njegove
pomisleke
,
videl
njegov
boj
.
—
»
Pomisli
,
Dolfe
,
da
te
prosim
kot
prijatelj
prijatelja
...
Nemara
mi
razjasni
tvoja
izpoved
marsikaj
—
vsaj
slutim
nekaj
takega
.
In
take
slutnje
so
me
varale
le
redkokdaj
...
»
Pečnik
je
vprašaje
uprl
vanj
velike
,
mokre
oči
.
—
»
No
—
hotel
sem
rešiti
neko
neznano
žensko
iz
valov
reke
...
Ravno
pred
menoj
je
planila
v
razburkano
valovje
...
«
Zdravnik
je
prebledel
.
»
A
...
«
Stisnil
je
bolniku
vročo
roko
,
da
je
ta
strmeč
pogledal
nanj
ter
ga
hlastno
vprašal
,
čuteč
in
sluteč
nekaj
nenavadnega
.
»
Ali
se
je
nemara
zvedelo
že
kaj
natančnejšega
o
samomorki
?
«
—
»
Gotovega
nič
.
—
A
jaz
slutim
...
«
»
Kaj
...?
«
Zorič
je
molčal
.
Obžaloval
je
že
,
da
je
pokazal
bolniku
svoje
presenečenje
in
svoje
slutnje
;
videl
je
namreč
,
da
se
bolnik
vznemirja
in
razburja
.
»
Govori
—
prosim
—
govori
«
,
je
silil
Pečnik
.
»
Ej
—
same
slutnje
...
nemara
do
cela
neosnovane
.
«
»
Povej
!
—
Govori
!
«
—
—
»
Vdova
Merkova
—
njeno
prijateljstvo
z
ritmojstrom
Stanskim
ti
je
bilo
znano
—
je
izginila
tisti
večer
...
Popoldne
so
jo
videli
še
pri
ritmojstru
—
a
od
onega
večera
je
ni
več
...
«
»
Ah
—
ritmojster
—
Stanski
...
»
Kakor
v
sanjah
je
ponavljal
še
parkrat
te
besedice
.
Zaprl
je
oči
.
—
Črez
trenotek
pa
je
šepetaje
nadaljeval
:
»
Že
pri
najinem
prvem
sestanku
mi
je
bil
ta
mož
nesimpatičen
.
—
Nekaj
kakor
nekaka
tajna
bojazen
pred
njim
mi
je
vedno
tlela
v
srcu
.
Dozdeval
se
mi
je
kakor
moja
zlovešča
usoda
...
«
Spet
je
nekoliko
umolknil
ter
si
oddahnil
.
»
Da
,
ko
sem
ga
tako
zrl
pred
seboj
,
mi
je
cesto
bilo
,
kakor
bi
sanjal
težek
sen
in
bi
v
sanjah
zrl
satana
z
njegovim
škodoželjnim
obrazom
.
«
Umolknil
je
.
—
Čas
je
potekal
.
—
Bolniku
je
postajalo
slabše
in
slabše
.
Moči
so
mu
pešale
vidno
.
Čutil
je
to
tudi
sam
...
Zdravnik
je
tiho
sedel
ob
postelji
—
pol
ure
,
eno
uro
,
poldrugo
uro
...
Po
polnoči
je
bolnik
že
komaj
govoril
.
Vsaki
trenotek
je
bilo
pričakovati
smrtnega
boja
.
Hipoma
se
je
vzpel
Pečnik
nekoliko
kvišku
ter
zahropel
:
»
Davi
me
...
«
Zorič
ga
je
podpiral
z
rokami
.
»
Skoro
bode
končano
...
«
,
je
jecljal
bolnik
tiho
,
težko
,
pretrgano
...
»
končano
bode
vse
...
vse
...
Odpusti
—
Ivan
—
In
bodi
srečen
...
srečen
z
njo
—
z
Evelino
...
Tudi
ona
bodi
srečna
...
ti
jo
osrečuj
...
«
Zdravnik
—
popolnoma
potrt
od
lastne
nesreče
,
razburjen
po
tej
novi
,
nepričakovani
epizodi
—
je
kakor
otrpnil
pri
teh
besedah
;
potrle
so
ga
,
uničile
ga
popolnoma
.
Pozabil
je
,
da
leži
pred
njim
bolnik
v
zadnjem
boju
.
Ni
pomislil
,
da
morda
njegove
besede
,
izpoved
njegove
grozne
nesreče
zagrene
umirajočemu
zadnje
trenotke
.
Ne
—
le
eno
je
čutil
,
da
ga
zapušča
zvest
prijatelj
v
pravem
,
v
najplemenitejšem
,
najsvetejšem
pomenu
besede
—
prijatelj
,
ki
bi
morda
edini
sočuvstvoval
z
njegovo
bridko
usodo
,
z
njegovo
veliko
boljo
.
A
sedaj
ga
zapušča
—
zapušča
na
veke
.
In
predno
se
loči
,
predno
zapre
oči
k
večnemu
počitku
,
mu
mora
potožiti
svojo
neodoljivo
bol
.
—
Mora
—
res
,
čutil
je
neko
nepremagljivo
potrebo
,
da
se
razodene
vsaj
enemu
,
da
ga
ne
zamori
,
ne
potere
to
grozno
čuvstvo
,
zaklenjeno
in
zakopano
za
vedno
v
srca
globine
!
...
Obupno
se
je
privil
k
bolniku
in
kakor
na
pol
nezavesten
je
jecal
:
»
Ti
si
jo
ljubil
?
«
—
Bolnik
je
težko
dihal
.
—
—
»
Ljubil
!
«
—
Kakor
grozen
,
obupen
vzkrik
se
mu
je
izvila
ta
izpoved
iz
hropečih
prsi
.
Vsa
bol
,
vse
gorje
,
ki
ga
je
moral
pretrpeti
radi
te
nesrečne
ljubezni
,
je
zvenelo
iz
te
kratke
besedice
.
Nastal
je
globok
,
mučen
molk
.
Lice
zdravnikovo
je
vztrepetavalo
;
videlo
se
je
,
da
se
je
boril
sam
s
seboj
,
da
je
hotel
še
nekaj
pripomniti
,
a
se
vendar
ni
mogel
do
cela
odločiti
.
—
Zopet
je
pričel
bolnik
:
»
Odpusti
...
Jaz
sem
ti
zavidal
—
radi
Eveline
...
«
Molk
.
—
»
Zavidal
...?
«
Glas
zdravnikov
je
trepetal
.
»
Žalibog
...
«
»
O
,
o
«
—
je
jecal
Zorič
—
»
Loči
se
mirno
...
«
»
Kako
...?
—
Kaj
misliš
?
—
«
»
Istega
večera
,
ko
si
hotel
rešiti
ti
vdovo
Merkovo
,
ljubico
ritmojstrovo
,
iz
valov
,
je
Evelina
ubežala
z
ritmojstrom
...
«
Zdravnik
je
govoril
počasi
,
trdo
,
določno
.
—
Bolnik
se
je
hotel
vzpeti
pokoncu
,
a
takoj
je
spet
omahnil
v
blazine
.
Vroči
obraz
mu
je
za
trenotek
prebledel
.
Potem
pa
se
mu
je
žalil
s
krvavo
rdečico
.
Roke
je
sklenil
na
težko
,
počasi
se
dvigajočih
prsih
.
Oči
je
zatisnil
,
kakor
bi
hotel
natančneje
premisliti
to
grozno
novico
.
Zdravnik
pa
je
zagrebel
v
mehko
odejo
svoj
upadli
,
a
še
vendar
lepi
in
pravilno
oblikovani
obraz
;
poluzadušeno
,
zamolklo
je
jecal
in
stokal
.
»
Ubežala
...
ubežala
...
«
je
zamrmral
po
daljšem
odmoru
bolnik
,
kakor
v
težkem
snu
.
—
»
Ubežala
!
«
—
Dolgo
,
dolgo
je
ležal
Pečnik
mirno
,
z
zaklopljenimi
očmi
,
s
sklenjenimi
rokami
,
s
stisnjenimi
zobmi
;
niti
ganil
se
ni
,
bilje
kakor
otrpel
.
—
Na
licu
pa
so
mu
cvetle
vročnice
rdečkaste
rože
...
Prsi
so
se
mu
visoko
dvigale
in
spet
upadale
—
enakomerno
,
počasi
.
Težko
dihanje
bolnikovo
se
je
spajalo
v
čudne
akorde
s
poluzadušenim
ječanjem
zdravnikovim
.
Na
karminasti
steni
pa
je
polagoma
,
odmerjeno
tikalo
svetlo
,
rumeno
nihalo
.
—
Črez
dalje
časa
se
je
bolnik
še
enkrat
zavedel
.
»
Ubežala
...
ubežala
...
«
je
ponavljal
s
turobnim
,
tihim
,
zamirajočim
glasom
.
Na
široko
je
odprl
svetle
oči
;
kakor
bi
nečesa
iskal
,
je
zrl
napeto
predse
v
prazni
zrak
.
—
»
Ušla
...
ubežala
...
O
svet
...
o
življenje
...
o
ljubezen
in
zvestoba
...
«
»
Rad
umrjem
...
rad
se
ločim
...
Mene
življenje
res
ni
božalo
...
A
še
zadnjo
uro
mi
je
zagrenilo
...
Upam
,
da
—
mi
—
bo
—
Bog
—
milostljiv
...
in
vnidem
...
v
boljše
...
življenje
...
«
Bolnik
je
govoril
tako
tiho
,
da
se
je
Zorič
moral
nagniti
popolnoma
k
njemu
.
Zdravnik
je
poklical
hišnika
in
njegovo
ženo
.
—
»
Umirajo
—
umirajo
,
«
je
tarnal
hišnik
.
»
Moj
Bog
,
«
je
ihtela
Čila
ter
prižigala
blagoslovljeno
svečo
,
katero
je
imela
že
pripravljeno
za
ta
slučaj
—
»
moj
Bog
,
skoro
bi
umrli
brez
sveče
...
Toda
,
gospod
doktor
,
morda
pa
še
vendar
ni
tako
hudo
—
nemara
so
se
gospod
samo
onesvestili
.
«
Zdravnik
je
molčal
,
nepremično
je
zrl
v
bolnika
,
niti
trenil
ni
z
očesom
.
—
»
Umirajo
...
umirajo
,
«
je
zopet
začel
hišnik
.
»
Čila
,
res
umirajo
.
In
tako
mirno
—
kakor
bi
jih
bil
usopil
sladek
sen
...
Čila
,
ljuba
moja
,
ravno
tako
je
umiral
najin
Josip
—
Bog
mu
daj
dobro
...
ravno
tako
...
tako
polagoma
,
mirno
,
tiho
—
kakor
bi
se
pogrezal
in
zaziba
val
v
dolg
sen
...
In
dolg
je
res
ta
sen
,
dolg
...
«
In
poštenjak
se
je
obrnil
v
stran
,
da
bi
skril
solze
,
ki
so
mu
silile
v
oči
.
—
Žena
pa
je
držala
svečo
;
po
okroglem
,
sicer
dobrovoljnem
,
a
sedaj
jako
resnem
,
turobnem
obrazu
sta
ji
polzeli
dve
debeli
solzi
,
ki
sta
se
v
brlečem
svitu
mrtvaške
sveče
lesketali
liki
dva
brušena
demanta
.
Desnica
bolnikova
,
katero
je
držal
zdravnik
v
svoji
,
je
postajala
težka
,
mrzla
,
trda
...
Bolnik
je
sopel
počasi
,
težko
...
še
par
vzdihov
—
težkih
,
globokih
,
zateglih
,
hropečih
...
In
doktor
Pečnik
je
bil
mrtev
—
—
Von
Erde
sind
,
zlit
Etde
vverden
wir
.
Voli
Angst
tind
Kuramer
sind
auf
Erden
wir
!
Du
gehst
von
liinnen
,
doch
es
wahrt
die
Welt
,
Und
keiner
bat
ihr
Rathsel
aufgehellt
Firduzi
—
Schack
Mrliča
so
preoblačili
.
—
Zdravnik
je
hotel
iti
.
»
Gospod
doktor
,
«
je
povzela
žena
hišnikova
,
»
skoro
bi
bila
pozabila
:
Gospod
Pečnik
so
mi
izročili
včeraj
zjutraj
neko
pismo
za
vas
.
—
Pisali
so
predvčerajšnjim
večer
pozno
v
noč
—
v
postelji
.
—
Naročili
so
mi
,
naj
vam
je
izročim
,
če
ne
bi
okrevali
...
Prišli
ste
sicer
sami
.
A
ker
gospod
doktor
niso
zahtevali
pisma
nazaj
,
vam
je
moram
izročiti
...
Nemara
je
kaj
važnega
.
«
Hitela
je
v
drugo
sobo
ter
prinesla
pismo
.
Zorič
ga
je
takoj
odprl
.
—
In
stoječ
ob
mrliču
,
črez
katerega
veli
,
upadli
,
voščenobledi
obraz
je
trepetala
polumračna
svetloba
mrtvaške
sveče
,
je
čital
:
»
Ko
bodeš
bral
moje
pismo
,
izpoved
mojega
izmučenega
,
potrtega
srca
,
bode
že
zaplaval
angelj
smrti
nad
menoj
,
in
njegov
ledeni
,
vse
moreči
dih
bode
že
izpihnil
slabo
brlečo
luč
mojega
bednega
življenja
.
In
porečeš
nemara
:
‚
Mir
mu
bodi
!
—
Bil
je
včasih
čuden
človek
.
A
v
prsih
je
nosil
srce
—
srce
čuteče
in
mehko
,
srce
nemirno
in
nesrečno
.
—
Mnogo
je
grešil
,
a
težko
se
je
pokoril
—
in
pokora
izbriše
greh
—
in
smrt
izbriše
vse
,
podere
in
uniči
vse
,
kar
je
zgradilo
življenje
;
a
kar
je
življenje
podrlo
,
to
smrt
zakrije
in
zavije
s
temnim
plaščem
pozabnosti
.
—
Zaceli
tudi
rane
,
ki
jih
je
vsekalo
življenje
;
naj
zaceli
tudi
ono
,
katero
sem
Ti
prizadejal
jaz
.
‘
Dragi
mi
:
—
Odpusti
!
—
Za
menoj
leži
življenje
—
ne
življenje
mirno
in
tiho
,
lahko
in
prijetno
,
brez
napasti
in
bojev
—
ne
—
moje
življenje
ni
potekalo
lahno
in
mirno
,
kakor
teče
tiho
in
mirno
kak
potočič
v
senci
zelenih
jelš
in
vrb
,
prijetno
in
bajno
šumljajoč
—
božajoč
nizko
obrežje
,
posuto
s
svežo
zelenjavo
in
pestrim
cvetjem
...
Ne
,
mene
življenje
ni
božalo
,
mene
ni
pestovala
,
negovala
in
poljubljala
prijetna
usoda
.
—
Težko
,
resno
je
bilo
moje
življenje
;
a
ob
enem
je
bilo
pusto
,
mrzlo
,
mračno
,
brez
ogrevajočega
in
razsvetljujočega
solnca
.
—
O
,
nekdaj
sem
sanjal
drugače
o
življenju
!
—
Spominjam
se
neke
priče
,
katero
sem
bral
za
mladih
let
;
pripovedovala
je
,
kako
je
molil
neki
svet
in
pobožen
mož
pozno
v
mraku
v
neki
hiši
božji
.
In
ko
se
mu
je
v
goreči
,
zbrani
molitvi
srce
dvigalo
k
Bogu
,
se
je
hipoma
odprla
nad
njim
visoka
kupola
,
in
svetec
je
s
strmenjem
zrl
veličastvo
in
kras
nebes
,
in
duša
se
mu
je
polnila
z
rajsko
milino
in
slastjo
.
In
od
tedaj
se
mu
je
dozdeval
ves
svet
pust
in
prazen
;
nikdar
več
ni
mogel
pozabiti
one
tajne
krasne
prikazni
izza
onega
mračnega
večera
.
Vsi
dnevi
,
ki
jih
je
moral
še
prebiti
na
zemlji
,
so
mu
potekali
v
žarnem
,
neutešnem
hrepenenju
in
koprnenju
,
da
bi
spet
gledal
oni
divni
kras
in
nadzemski
čar
.
A
to
hrepenenje
mu
je
ostalo
na
tej
zemlji
neizpolnjeno
—
in
s
tem
neutešenim
koprnenjem
je
legel
k
večnemu
snu
...
Tako
je
tudi
z
nami
.
—
V
navdušenih
sanjarijah
mladostnih
dni
se
nam
—
navidezno
—
odgrinja
temne
prihodnjosti
črni
,
zagonetni
zastor
.
Domišljivost
naša
se
dviga
v
nedosežne
višine
ter
nam
ustvarja
pisane
,
cvetne
prizore
.
Navdušeni
,
idealni
vzlet
mladostnega
,
po
nedosežnem
hrepenečega
duha
gleda
prekrasne
podobe
...
A
žal
—
to
je
le
mamljiva
in
hitro
minljiva
fata
morgana
,
nerealen
stvor
bujne
fantazije
.
Usoda
—
realna
,
mrzla
,
trda
in
neizprosna
pa
odločuje
drugače
...
In
pridejo
trenotki
,
ko
obrne
človek
svoje
duševno
oko
nazaj
v
svoje
življenje
—
še
enkrat
pokliče
duh
njegov
kakor
z
mogočnim
,
čarobnim
poveljem
preteklost
nazaj
;
kakor
z
neko
magično
močjo
pričara
spet
pred-se
vse
prizore
,
ki
so
se
že
davno
pogreznili
v
brezbrežni
ocean
minolih
časov
.
Liki
lahne
,
meglene
sence
se
vrste
spet
pred
njegovim
duhom
podobe
oseb
,
ki
so
kdaj
z
blagodejno
,
ljubečo
,
ali
pa
tudi
z
neprijateljsko
,
kruto
roko
posegale
v
njegovo
življenje
.
Spet
se
spominja
vseh
,
s
katerimi
je
prišel
kedaj
v
življenja
prostrani
,
širni
areni
v
ožjo
dotiko
.
—
Pred
vsem
pa
mu
najživeje
,
najizraziteje
,
najjačje
stopajo
pred
dušo
njegovi
nekdanji
upi
,
nekdanje
nade
.
V
sreči
mu
tako
rekoč
zopet
oživi
in
vzplamti
z
močnim
žarom
nekdanje
hrepenenje
,
koprnenje
in
stremljenje
...
A
hkrati
vidi
,
da
se
od
vsega
,
kar
je
nekdaj
upal
,
po
čemer
je
hrepenel
,
za
čimer
je
drevil
kakor
blazen
,
ni
izpolnilo
nič
—
ali
skoro
nič
.
—
Zre
le
razvaline
fantastičnih
gradov
,
katere
si
je
zidal
v
oblake
,
zre
le
veliko
pusto
plan
—
življenje
svoje
—
na
kateri
zamre
v
kalu
vse
,
na
kateri
ne
rodi
sadu
nobeno
drevesce
.
—
In
tedaj
spozna
človek
pustost
in
grozno
ničnost
vsega
...
Meni
se
je
zgodilo
tako
.
—
—
Res
,
jaz
sem
izgrešil
svoje
življenje
!
—
O
,
nekdaj
sem
tudi
jaz
upal
,
tudi
jaz
sem
sanjal
o
sreči
in
krasoti
življenja
.
A
vse
to
je
bil
le
sen
!
—
Goljufal
sem
se
—
trpko
,
grozno
goljufal
...
—
Nekdaj
sem
mislil
,
da
bodem
kdaj
s
svojimi
močmi
koristil
domovini
;
mislil
sem
,
da
sem
domovini
potreben
!
—
Potreben
!
—
Čudno
—
smešno
!
Kdo
ji
je
sploh
potreben
?!
Nemara
se
spominjaš
znamenitih
,
krasnih
in
tako
pretresljivih
besed
,
katere
govori
s
stoiško
resignacijo
in
ob
enem
z
grozno
trpkostjo
Ani
Odincovi
nihilist
Basarov
)
,
ko
umira
,
zastrupljen
pri
rezanju
mrliča
:
»
...
Umreti
moram
!
—
In
vendar
sem
upal
,
da
še
veliko
,
veliko
dovršim
...
Umreti
!
Jaz
!
Niti
ne
mislim
na
to
.
Imam
zadačo
...
jaz
sem
velikan
!
...
In
sedaj
je
cela
zadača
velikana
to
,
da
umre
primerno
,
dasi
to
nikogar
na
svetu
ne
zanima
...
Zabili
me
boste
.
v
Živim
mrtvi
niso
mari
...
Moj
oče
vam
bode
rekal
,
da
izgubi
domovina
z
menoj
moža
,
ki
bi
dovršil
še
velikanske
stvari
...
Otročarije
!
—
—
—
Jaz
potreben
domovini
!
...
Ne
,
ne
dozdeva
se
...
Kdo
ji
je
potreben
?
...
Črevljar
je
potreben
,
krojač
je
potreben
,
mesar
...
ta
prodaja
meso
...
«
—
Čudno
!
...
Jaz
torej
potreben
domovini
...
Kdo
je
sploh
potreben
naši
domovini
?
—
Kričači
so
ji
potrebni
,
ki
se
kakor
besni
zaganjajo
ob
vse
,
kar
ni
prikrojeno
njih
separatistnim
nameram
in
zahtevam
,
ki
kličejo
prokletstvo
nebes
nad
vse
,
ki
se
protivijo
le
z
besedico
njih
tesnosrčnim
in
omejenim
vzorom
in
nazorom
.
Brezdvomno
—
našemu
narodu
ni
potreben
niti
mesar
!
Naš
narod
živi
prav
zadovoljno
—
z
neko
zadovoljnostjo
,
ki
je
vsem
drugim
narodom
in
plemenom
neznana
—
naš
narod
živi
ob
medsebojnem
prepiru
.
Čim
bojevitejši
je
kdo
izmed
nas
,
čim
besneje
se
zaganja
v
druge
,
ki
so
boljši
od
njega
—
čim
glasneje
in
drzoviteje
kriči
,
čim
bolj
hvalisa
samega
sebe
,
čim
bolj
povzdiguje
svoj
smešni
,
puhli
»
jaz
«
—
tem
večji
je
,
tem
bolj
ga
časte
,
tem
glasnejše
slavospeve
mu
pojo
.
O
,
marsikaj
je
gnilega
v
tem
rodu
!
—
A
povej
jim
to
—
in
s
koli
te
pobijejo
...
In
lastnih
,
samoniklih
nazorov
—
teh
pri
nas
ne
smeš
imeti
...
Bog
varuj
!
—
Kaj
pa
bi
bilo
z
avtoriteto
!
—
Pri
drugih
narodih
se
upoštevajo
mlade
moči
—
in
čim
več
jih
ima
kak
narod
,
tem
ponosnejši
je
.
In
zato
jih
goje
,
jih
podpirajo
...
A
pri
nas
se
ne
smeš
javiti
,
dokler
nimaš
sivih
las
,
ali
vsaj
—
pleše
!
Ne
—
vere
mi
,
tako
donkišotovstvo
sodi
na
mesec
!
A
propos
!
Nismo-li
mi
vsi
nekoliko
Don
Kišoti
v
svojem
življenju
?
...
Ta
je
cel
bedak
,
drugi
le
na
pol
...
A
Don
Kišoti
smo
vsi
—
bolj
ali
manj
.
—
A
večina
ljudi
prekosi
slavnega
viteza
le
v
budalostih
,
a
v
plemenitosti
zaostaja
v
nevidni
daljavi
za
njim
.
—
Nekaterniki
res
hočejo
biti
v
vsem
njegovo
nasprotje
—
a
smešijo
se
le
še
bolj
,
nego
se
je
vitez
žalostne
postave
.
Dasi
smo
torej
vsi
manj
ali
bolj
Don
Kišoti
,
se
do
enega
svojstva
—
do
njegove
veličastne
,
občudovanja
vredne
plemenitosti
—
dvigne
le
malokdo
—
do
one
plemenitosti
,
katero
je
tako
krasno
pokazal
vitez
iz
la
Manche
še
v
zadnjih
trenotkih
.
Da
,
veliko
jih
je
,
ki
niti
na
koncu
svojega
življenja
nočejo
spoznati
svojih
zmot
,
ki
se
niti
pred
vstopom
v
nejasno
,
zagonetno
prihodnjost
nočejo
skesati
svojih
krivd
,
nočejo
zaprositi
odpuščanja
one
velike
množice
,
kateri
so
hote
ali
nehote
škodovali
v
svojem
življenju
—
škodovali
vsaj
negativno
,
ko
ji
namreč
niso
koristili
;
ker
to
je
pač
naloga
vsakoga
,
in
kdor
je
ni
izpolnil
,
je
kriv
,
je
izgrešil
namen
in
smoter
svojega
življenja
!
—
Kako
veličastne
in
krasne
so
besede
,
ki
jih
govori
Don
Kišot
ob
koncu
svojega
viharnega
življenja
!
»
...
Ne
,
za
vselej
je
minilo
!
—
In
jaz
prosim
vseh
odpuščanja
...
Nisem
več
Don
Kišot
—
ne
,
spet
sem
Alonso
Dobri
—
kakor
so
me
zvali
nekdaj
...
Alonso
el
bueno
.
«
Kako
velikansko
,
kako
pretresljivo
!
Si
li
moremo
misliti
kaj
večjega
,
kaj
plemenitejšega
.
Vseh
prosi
odpuščanja
...
nič
druzega
mu
ni
mari
,
nego
da
bi
bil
zopet
,
kar
je
bil
nekdaj
—
Alonso
Dobri
...
Alonso
el
bueno
!
—
Da
,
blagor
mu
,
kdor
spozna
,
da
imajo
vrednost
le
dela
—
dobra
dela
,
ki
jih
stori
kdo
svojim
sobratom
!
Da
,
vse
mine
—
vse
...
Le
dobra
dela
trajajo
;
in
kdor
si
imena
ni
uvekovečil
z
njimi
,
je
zapisal
svoje
ime
v
vodo
,
in
valovi
ga
izplaknejo
in
zagrnejo
njegov
spomin
!
—
A
jaz
—
jaz
nimam
dobrih
del
!
Glej
,
prej
omenjeni
Basarov
je
izgrešil
namen
svojega
življenja
:
dobrih
del
ni
imel
.
In
od
tega
vse
njegovo
gorje
,
vsa
trpkost
njegove
duše
!
In
tako
sem
izgrešil
tudi
jaz
svoj
namen
.
In
s
tem
sem
postal
vsem
in
povsod
nepotreben
!
—
Kaj
sem
storil
dobrega
?
—
Nič
!
Nekdaj
—
no
,
nekdaj
sem
čutil
res
v
sebi
moč
za
delovanje
...
vprav
gigantovsko
moč
.
In
mislil
sem
:
Kje
na
zemlji
je
sila
,
ki
bi
se
ji
moral
ukloniti
človeški
duh
—
ta
mogočni
in
silovito
misleči
in
tvoreči
,
vseobsežni
in
vse
vladajoči
,
veke
in
veke
preživeči
duh
.
A
zahrula
je
črezme
mrzla
burja
trpke
,
nemile
usode
—
in
moj
duh
se
ji
je
uklonil
.
A
vse
to
sem
zakrivil
sam
.
Ne
da
bi
bil
delal
za
človeštvo
,
domovino
—
sem
raje
svoje
srce
in
z
njim
svoje
moči
izročil
v
suženjstvo
majhnemu
,
neznatnemu
atomu
človeške
družbe
—
devi
,
ki
je
postala
žena
drugega
—
tvoja
žena
!
In
to
je
bila
moja
tragiška
krivda
...
No
,
ker
je
bilo
moje
življenje
prikrojeno
po
vzorcu
Don
Kišotovem
,
bi
ga
rad
—
vsaj
nekoliko
—
posnemal
tudi
pri
slovesu
od
sveta
ter
te
prosim
:
Odpusti
!
To
nemara
storiš
in
sicer
tem
raje
,
če
pomisliš
,
da
je
bila
vprav
ta
ljubezen
zame
izvor
vsega
neizrečnega
,
neodoljivega
gorja
,
ki
sem
ga
moral
pretrpeti
v
zadnjih
letih
...
Kako
čuden
,
otročji
sem
bili
—
Ker
se
usoda
ni
prilagodila
moji
volji
,
ker
ni
izpolnila
mojih
želj
,
sem
se
pogreznil
v
popolno
agonijo
in
apatijo
...
Zmračila
se
mi
je
duša
—
in
srce
,
poprej
vneto
za
vse
lepo
,
navdušeno
za
vse
dobro
in
sveto
,
mi
je
začelo
bolehati
...
A
polagoma
sem
spoznal
,
da
ljudje
z
mračno
dušo
,
z
bolnim
srcem
nimajo
pravice
do
življenja
.
Da
,
jaz
jim
odrekam
to
pravico
!
Priznavam
jo
le
onim
,
ki
vkljub
tej
duševni
bolezni
še
vendar
ohranijo
dovolj
energije
—
ter
posvečujejo
slej
kakor
prej
vse
svoje
moči
,
vse
talente
domovini
,
narodu
.
Drugi
pa
so
odveč
na
svetu
—
povsem
odveč
;
nepotrebni
,
mrtvi
udje
živega
organizma
so
.
In
kot
taki
se
morajo
odsekati
,
iztrebiti
.
Življenje
je
delo
—
in
le
v
delu
je
življenje
,
v
delu
je
moč
!
Delo
je
namen
in
smoter
vsem
in
vsemu
...
Le
z
bojem
si
priborimo
zmago
,
le
s
trudom
in
znojem
si
zaslužimo
počitek
—
a
tukaj
ne
—
ne
,
v
življenju
nima
nihče
pravice
počivati
.
Smrt
mora
najti
vsakoga
pri
delu
!
...
A
tega
jaz
nisem
umeval
—
in
to
je
bila
druga
moja
krivda
...
Življenje
mi
je
potekalo
brezdelno
—
v
nemem
,
brezposelnem
pričakovanju
,
da
se
mi
slednjič
vendar
izpolnijo
moji
upi
in
nade
moje
...
In
nisem
znal
—
in
to
je
tretja
krivda
—
nisem
znal
,
da
bodi
življenje
naše
odpoved
in
zatajevanje
,
da
se
cesto
moramo
odreči
vsemu
,
kar
nam
je
ljubo
in
drago
...
Da
,
da
—
to
je
življenja
težka
,
temna
uganka
.
A
izmed
tisočerih
jo
prav
spozna
le
malokdo
...
Sedaj
jo
umejem
.
A
sedaj
je
prepozno
...
Prepozno
!
Grozna
beseda
—
grozna
v
poslednjem
trenotku
,
ko
človek
vidi
,
da
na
noben
način
ne
more
več
popraviti
tega
,
kar
je
zamudil
,
da
je
res
za
vselej
—
za
vselej
prepozno
...
A
bodi
!
—
Ločim
se
...
A
predno
pojdem
v
neznane
,
tuje
kraje
,
zahvaljujem
svojega
Boga
,
da
me
je
varoval
duševne
smrti
,
predno
sem
odmrl
telesu
;
zahvaljujem
ga
,
da
ni
pripustil
,
da
bi
sam
pretrgal
nit
svojemu
življenju
.
Da
,
od
samomora
je
človek
res
v
svojega
življenja
temnih
trenotkih
oddaljen
le
majhen
korak
;
le
ena
besedica
:
»
Bodi
«
—
le
ena
misel
:
—
»
Končano
«
—
je
med
življenjem
in
smrtjo
...
Zahvaljujem
vse
človeštvo
,
da
me
je
učilo
,
spoznavati
ga
in
ga
ceniti
po
zasluženju
,
namreč
zaničevati
ga
...
Zahvaljujem
slednjič
svet
sam
,
da
me
je
učil
spoznavati
lastno
slabost
,
ničnost
in
minljivost
vsega
...
Skoro
zapustim
vse
...
A
težko
ne
odhajam
...
Ne
morem
več
...
Truden
sem
...
Ti
pa
bodi
srečen
!
—
«
Pretreslo
je
zdravnika
to
pismo
.
Videlo
se
mu
je
to
pismo
mogočen
izliv
vseh
čuvstev
,
katera
je
nesrečni
prijatelj
nosil
globoko
skrita
v
plemenitem
,
čutečem
,
mehkem
srcu
;
da
,
to
je
bil
»
confiteor
«
velike
duše
,
moža
,
ki
je
do
dna
izpraznil
življenja
grenko
kupo
,
moža
,
katerega
je
potrlo
bridko
spoznanje
,
da
svet
ni
tak
,
kakor
si
ga
je
slikal
v
mladostni
domišljiji
,
ki
je
videl
na
svojo
bridko
žalost
,
da
človeška
družba
propada
na
vseh
straneh
in
koncih
,
ki
je
z
obžalovanjem
,
s
trpkostjo
spoznal
,
da
je
ugasnil
vzorov
in
navdušenja
sveti
plamen
—
oni
plamen
,
ki
bi
naj
polnil
in
ogreval
s
toplimi
žarki
plemenitosti
tisočero
in
tisočero
src
,
oni
plamen
,
okrog
katerega
bi
se
naj
zbiralo
človeštvo
,
kakor
se
zbira
nepokvarjena
obitelj
okrog
domačega
ognjišča
...
Naravno
je
,
da
mu
je
na
tem
svetu
brez
vzorov
in
krepkih
,
resnih
nazorov
,
v
tem
društvu
,
zastrupljenem
s
slavohlepjem
in
egoizmom
,
prešinjenem
s
svetohlinstvom
in
suženjsko-nizkim
mišljenjem
,
življenje
bilo
težko
,
mučno
,
neznosno
...
Blagorovati
ga
mora
vsakdo
,
da
je
smel
in
mogel
odložiti
to
pezo
,
dočim
drugi
še
stokajo
pod
njo
...
Sedaj
si
odpočiva
od
življenja
težke
hoje
,
od
srčnih
bojev
!
—
Minile
so
napasti
,
utihnili
srca
viharji
in
burje
krog
njega
.
Srce
—
poprej
prevroče
,
predovzetno
,
prečuteče
—
je
zastalo
,
je
nehalo
utripati
—
za
vedno
.
Nehalo
je
čutiti
bol
in
jad
.
Ne
hrepeni
več
za
nedosežnim
,
ne
koprni
več
po
ljubezni
one
,
katero
mu
je
odrekla
sovražna
usoda
...
Brez
upa
je
bila
ta
ljubezen
—
a
vendar
je
ni
mogel
izruvati
iz
srca
globine
,
ker
je
ta
iskra
tlela
in
tlela
—
ga
žgala
in
žgala
.
Kar
je
tisočerim
izvor
blagodejne
sreče
,
je
bilo
njemu
vir
neznosnega
gorja
...
Sah
takemu
življenju
!
—
Končano
je
...
Dopolnjeno
!
—
Odigrana
je
njegovega
življenja
pretresljiva
tragedija
...
Dolgo
se
je
boril
,
hrabro
je
stal
.
A
slednjič
je
padel
—
kakor
mora
prej
ali
slej
pasti
vsakdo
!
—
A
padel
je
kot
mož-poštenjak
,
plemenit
,
velik
,
občudovanja
vreden
,
ker
je
padel
v
interesu
druzega
—
zaradi
neznane
samomorke
!
—
S
kratka
:
padel
je
kot
junak
!
—
In
sedaj
je
ležal
tukaj
:
miren
...
utrujen
od
težkega
boja
...
bled
,
brezčuten
...
mrzel
,
mrtev
...
Stisnjene
ustnice
mu
je
senčil
lahen
nasmeh
—
kakor
tiha
zadovoljnost
po
srečno
prebitem
boju
...
Ob
vzglavju
je
stalo
razpelo
...
Ob
vsaki
strani
je
brlela
sveča
.
In
bleda
luč
je
čudno
,
magiški
vztrepetavala
črez
mrzlega
bojevnika
...
se
zibala
z
rumenkastim
svitom
črez
njegovo
upadlo
,
koščeno
lice
,
črez
sklenjene
,
trde
roke
—
je
skoro
pošastno
obsevala
črno
obleko
...
Svetli
prameni
so
plali
po
sobi
...
obsevali
tla
,
se
odbijali
od
sten
,
od
stropa
...
se
izgubljali
v
zelenkasti
boji
zastorov
na
oknih
...
—
Zdravnik
pa
je
stal
s
sklonjeno
glavo
,
z
resnim
obrazom
ob
mrliču
...
Oči
je
zamišljeno
,
z
mehkim
,
žalobnim
izrazom
,
ljubeče
upiral
v
mrtvega
prijatelja
,
kateremu
je
v
življenju
storil
tako
veliko
krivico
.
—
»
Počivaj
v
miru
...
Zaslužil
si
pokoj
...
«
je
mrmral
tiho
,
s
trepetajočimi
ustnicami
...
Sklonil
se
je
.
Pritisnil
je
vroč
poljub
na
mrzlo
,
voščeno
čelo
mrličevo
...
Svetla
solza
je
kanila
na
bledi
njega
obraz
.
Hitro
se
je
obrnil
v
stran
ter
urno
šel
iz
sobe
...
Zunaj
pa
se
je
budil
mladi
dan
,
in
novo
življenje
je
začelo
plati
po
ulicah
...
Es
fiel
ein
Reif
in
der
Früblingsnacbt
,
Er
fiel
auf
die
zarten
Blaubliimelein
,
Sie
sind
verwelket
,
verdonet
.
—
Ein
Jiingling
hatte
ein
Madchen
lieb
,
Sie
flohen
heimlich
vom
Hause
fort
—
Sie
sind
gewandert
hin
und
her
,
Sie
haben
gehabt
weder
Glück
noch
Stern
,
Sie
sind
verdorben
,
gestorben
.
H.
Heine
.
Gospod
doktor
«
,
je
poročala
sestra
usmiljenka
zdravniku
,
ki
je
vstopil
točno
ob
osmih
v
bolniščnico
ter
takoj
krenil
v
široki
mostovž
,
napolnjen
z
ostrim
,
ščemečim
,
prenasičenim
vzduhom
—
»
gospod
doktor
,
sinoči
v
mraku
je
prišla
—
ali
bolje
prilezla
—
neka
beračica
ter
prosila
sprejema
.
V
noči
se
ji
je
začelo
blesti
.
Govori
vsakojake
nerazumljive
stvari
...
Slaba
je
—
najbrž
ne
bo
več
dolgo
...
«
»
Dobro
,
dobro
...
Pogledam
—
Kje
leži
?
«
je
tiho
,
mirno
odgovarjal
zdravnik
—
visok
mož
resnega
,
bledega
obraza
,
velikih
,
žgočih
oči
in
precej
osivelih
las
.
Polagoma
je
stopal
s
sestro
proti
drugemu
koncu
mostovža
,
kjer
je
odprla
usmiljenka
rjavo
barvana
vrata
ter
dejala
:
»
Na
levi
strani
—
zadnja
postelja
.
«
»
Dobro
...
Dobro
.
«
—
—
Bolnici
je
bilo
na
jutro
nekaj
odleglo
...
Mirno
,
nemo
je
ležala
.
Le
včasih
se
ji
je
izvil
globok
,
glasen
vzdih
iz
težko
se
dvigajočih
,
hropečih
prsi
...
Zdravnik
je
pristopil
k
postelji
.
Bolnica
je
slišala
korake
.
Odprla
je
,
videti
je
bilo
,
da
s
težavo
in
premagujoč
se
,
medle
,
kalne
,
s
krvjo
obrobljene
oči
.
Pomerila
ga
je
z
zvedavim
,
dolgim
pogledom
.
Zganila
se
je
,
stresla
se
...
Polagoma
,
s
težavo
si
je
pritisnila
drobno
,
koščeno
,
od
slabote
in
bolezni
trepetajočo
roko
na
vroče
,
pekoče
čelo
.
Kakor
v
sanjah
je
zamrmrala
:
»
Tako
znan
se
mi
dozdeva
...
znan
...
A
motim
se
...
bolna
sem
...
bolna
...
«
Zorič
je
stal
tik
postelje
,
še
vedno
nepremično
zroč
v
bolnico
.
Obraz
mu
je
bil
prepadel
,
obledel
.
—
Nagnil
se
je
nekoliko
naprej
ter
z
izbuljenimi
očmi
,
nepregibnimi
očmi
zrl
v
eno
mer
in
nekam
prestrašeno
v
bolnico
...
Ustnice
,
iz
katerih
mu
je
bila
izginila
vsa
kri
,
in
katere
so
mu
postale
vsled
tega
voščeno-blede
,
so
mu
konvulzivno
podrhtevale
...
Noge
so
se
mu
šibile
,
da
se
je
moral
oprijeti
vzglavja
pri
postelji
.
Dalje
časa
je
stal
kakor
kip
ob
postelji
,
molče
strmeč
v
bolno
ženo
...
Potem
pa
je
pogledal
krog
sebe
,
ga-li
opazuje
kdo
.
Ko
vidi
,
da
je
sestra
imela
opravka
z
bolniki
na
nasprotnem
koncu
sobe
,
se
nagne
bliskoma
k
bolnici
ter
zašepeta
s
hripavim
glasom
,
ki
pa
mu
je
v
grlu
zamiral
:
»
Evelina
...
ti
?!
«
—
Bolnica
je
odprla
oči
.
Dozdevalo
se
je
,
kakor
bi
ji
novo
življenje
začelo
plati
po
žilah
.
Hitro
,
kakor
bi
bila
povsem
zdrava
,
ali
kakor
bi
jo
bila
vrgla
kaka
izredna
moč
na
kvišku
,
se
je
dvignila
.
Podpirajoč
se
z
desnico
ob
posteljo
,
je
zrla
zdravniku
naravnost
v
oči
.
Upadlo
,
ostarelo
,
nagubano
,
voščeno
lice
,
na
katerem
so
le
še
nekatere
skladne
poteze
pričale
o
nekdanji
izredni
krasoti
,
ji
je
zalila
temna
rdečica
.
V
osinjele
,
ozke
ustnice
ji
je
priplala
kri
.
Oči
so
ji
sevale
leskeče
,
bodeče
,
žgoče
...
Kakor
bi
se
hotela
obraniti
kakega
napada
,
je
iztegnila
levico
z
razprostrtimi
prsti
proti
Zoriču
,
ki
je
stal
še
vedno
sklonjen
tik
nje
,
zroč
v
njo
s
takisto
žarečim
,
palečim
pogledom
,
kakor
bi
ji
hotel
s
samim
pogledom
izvabiti
zadnji
dihljaj
,
ji
pretrgati
nit
življenja
,
jo
uničiti
takoj
brez
vse
milosti
...
Roke
so
mu
konvulzivno
podrhtevale
,
kakor
bi
se
hotele
zdaj
in
zdaj
okleniti
nje
tankega
vratu
ter
jo
zadušiti
,
ne
pustivši
ji
niti
teh
par
kratkih
minutic
,
ki
so
še
bile
odločene
njenemu
pojemajočemu
življenju
...
—
»
Kaj
je
z
njim
?
«
Zamolklo
,
brezzvočno
se
mu
je
izvilo
vprašanje
iz
prsi
.
Nagnil
se
je
še
globokeje
k
njej
.
Kakor
bi
se
bal
,
da
bi
utegnil
preslišati
odgovor
,
so
mu
ostale
ustnice
na
pol
odprte
,
da
so
se
mu
svetili
med
njimi
veliki
beli
zobje
.
»
On
?!
...
Mrtev
...
ustrelil
...
«
Odgovarjala
je
kakor
brez
volje
,
kakor
bi
ji
izsiljeval
besede
njegov
grozeči
,
žgoči
pogled
...
Zdravnik
se
je
polagoma
zravnal
.
—
Črez
ustnice
mu
je
švignil
hitro
in
na
kratko
čuden
izraz
...
izraz
boli
in
jada
,
osuplosti
in
zadovoljstva
—
zaničljiv
in
škodoželjen
,
maščevalen
,
obžalujoč
in
demonski
ob
enem
...
A
takoj
se
mu
je
zopet
umirilo
obličje
,
omrzelo
,
okamenelo
mu
je
.
—
Oko
mu
je
zrlo
brez
ljubezni
,
brez
sočutja
,
a
tudi
brez
sovraštva
,
brez
strasti
na
ženo
,
nekdaj
tako
lepo
,
ponosno
,
hlepečo
po
življenja
slasteh
in
uživajoč
jih
v
polnih
požirkih
—
a
sedaj
propadlo
,
postarano
,
zgrbljeno
in
izmučeno
—
na
to
žalostno
razvalino
nekdanje
krasote
.
—
Telo
bolničino
se
je
treslo
in
trepetalo
vzpričo
bolezni
in
tega
nenadnega
,
čudnega
sestanka
.
Polagoma
ji
je
pojemala
življenja
luč
.
Oči
,
sevajoče
v
čudnem
blesku
,
so
se
upirale
še
vedno
nepremično
v
Zoriča
.
Iz
njih
je
plamtel
nekak
strah
,
kakor
bi
se
bala
,
da
plane
nesrečni
,
zapuščeni
in
goljufani
mož
slednji
hip
na-njo
ter
jo
zadavi
v
plačilo
za
vse
zlo
,
kar
ga
je
bil
moral
okusiti
radi
nje
...
Roke
so
se
ji
začele
krčiti
,
obraz
ji
je
zastrla
mrtvaška
,
sinjasta
bledost
,
na
ustnicah
pa
so
ji
visele
krvave
pene
.
Dihala
je
neredno
,
hropeče
,
na
kratko
...
Celo
telo
ji
je
še
parkrat
vztrepetalo
—
in
mrtva
se
je
zgrudila
nazaj
v
posteljo
...
Zdravnik
je
stopil
k
bližnjemu
oknu
.
Nemo
,
zamišljeno
je
zrl
na
vrt
...
Zunaj
je
bila
pomlad
.
—
Mlado
,
skoro
prozorno
listje
kostanjev
je
bujno
zelenelo
...
Par
rekonvalescentov
se
je
polagoma
,
s
kratkimi
,
težkim
koraki
šetalo
po
vrtu
.
—
Zrak
je
bil
kakor
napolnjen
s
komaj
vidnim
,
prijetnim
,
vonjavim
dimom
...
V
daljavi
—
na
glavah
in
tantastnih
ostrinah
sinjih
gora
,
kjer
se
je
povezoval
horizont
k
zemlji
—
je
plulo
par
neznatnih
,
sivkastih
oblačkov
...
S
čudnim
,
ne
bas
blaženim
in
prijetnim
čuvstvom
je
zrl
zdravnik
to
panoramo
...
Pretresel
—
z
neznano
,
elementarno
močjo
ga
je
bil
pretresel
prizor
,
kateri
se
je
ravnokar
vršil
pred
njim
...
In
mislil
je
,
kako
čudovit
je
ta
sestanek
.
—
Osem
