žnjim
jednega
mnenja
.
Toda
na
drugi
strani
je
treba
pomisliti
,
da
ogljar
Tone
ve
,
kje
se
deklice
mude
;
lahko
bi
tedaj
on
peljal
tolovaje
do
tabora
,
in
to
Kramarju
zadostuje
.
„
Dobro
,
“
izpregovori
Amalijin
strijc
,
„
storil
bom
rad
vse
,
kar
je
v
mojih
močeh
.
Toda
ta
pogoj
stavim
,
da
si
vsak
izmed
Vas
izbere
samo
jednega
dekleta
.
“
Rudar
osupne
.
„
Ali
j
ih
je
dosti
za
nas
vse
?
“
„
Upam
,
da
jih
je
.
“
„
Oho
,
dekline
so
skupna
last
nas
vseh
,
“
rujove
surovež
,
„
kaj
se
bomo
tukaj
še
le
pričkali
!
Prememba
nas
veseli
,
vsak
naj
si
jo
izbere
,
katera
mu
ravnokar
ugaja
,
in
nikdo
ne
sme
ljubosumiti
.
“
Tomaž
cuka
Kramarja
za
rokav
.
„
Raje
opustiva
to
stvar
.
“
„
Prepozno
je
!
“
„
Zakaj
pa
?
“
„
No
,
ogljar
Tone
dekleta
zasleduje
.
Če
ne
gremo
vsi
skupaj
,
v
stanu
so
potepuhi
,
da
gredo
sami
po
Amalijo
,
“
šepeče
Kramar
.
„
To
bi
bilo
za
vraga
!
“
„
Premetene
zvijače
nama
je
treba
.
“
„
Jaz
moram
Amalijo
sam
imeti
.
“
„
Saj
jo
bodete
tudi
imeli
,
“
odgovarja
stric
na
tihem
.
„
Menda
ne
bo
tako
težko
,
da
preslepiva
te
butce
.
“
Sedaj
postane
orjak
pozoren
.
„
Hej
,
kake
skrivnosti
pa
imata
?
“
kriči
nezaupno
.
„
Nič
ni
!
“
„
Kaj
se
skrivaj
dogovarjata
?
“
„
Prav
nič
se
ne
dogovarjava
,
“
opravičuje
se
Kramar
živahno
.
„
Deklice
bodo
skupna
last
.
“
„
To
bi
Vama
tudi
svetoval
,
“
glasi
se
svojeglavni
odgovor
.
Prokleto
,
hitro
bi
nastal
direndaj
,
ko
bi
hotel
kdo
drugega
mnenja
biti
.
Mi
smo
vsi
jednaki
—
vsi
—
in
rudečelasi
butelj
tam-le
naj
se
le
preveč
ne
širokousti
,
drugače
ga
čresnem
po
šobi
,
da
mu
bo
še
bolj
zatekla
!
“
Tomaž
,
katerega
se
tičejo
zadnje
besede
,
hoče
togoten
priskočiti
.
Kramar
mu
položi
roko
na
ramo
.
„
Bodite
pametni
,
“
šepeta
,
„
kako
vrednost
ima
to
,
če
razkačiva
po
nepotrebnem
ljudi
,
in
hrust
,
ki
vedno
zabavlja
,
je
v
resnici
kakor
medved
močan
.
“
„
Jaz
pa
tega
ne
prenašam
,
“
škriplje
tolovaj
.
„
Oho
,
“
zbada
orjaški
rudar
,
„
hej
,
rudečelasec
,
Ti
si
menda
druzega
mnenja
.
Pojdi
no
sem
,
če
Te
preveč
koža
srbi
.
Ko
Ti
nekaj
reber
starem
,
postal
boš
pohleven
kakor
domača
grlica
.
“
Tomaž
kar
besni
.
Le
malo
manjka
,
da
ne
plane
na
svojega
nasprotnika
.
Toda
Kramar
je
treznejši
ter
svojega
razljučenega
tovariša
zadržuje
.
„
Človek
,
molči
!
Za
božjo
voljo
,
ali
res
hočeš
hiteti
v
svojo
pogubo
.
“
Bivši
rudar
se
razkorači
ter
zaviše
rokava
.
Mišičasti
njegovi
roki
poučujejo
‚
rudečega
Tomaža
‘
,
da
bi
bil
v
tem
dvoboji
gotovo
grozovito
poražen
.
„
Pojdi
no
sem
,
Ti
rudeča
butica
,
“
roga
se
mu
protivnik
,
„
rad
bi
Te
malo
zmečkal
,
Ti
hinavski
slepar
!
Tukaj
ne
poznamo
nobenega
poveljništva
,
to
Ti
še
jedenkrat
ponavljam
,
leden
je
toliko
,
ko
drugi
,
in
le
Kramar
nas
bo
pri
roparskih
napadih
vodil
.
“
Tomaž
se
plašljivo
umakne
.
„
Hahaha
,
ali
si
se
izpametoval
,
“
roga
se
silovitež
,
„
no
,
to
je
Tvoja
sreča
,
sicer
bi
Ti
bil
vse
kosti
polomil
.
V
bodoče
pa
bodi
previdnejši
,
da
ne
izgubim
potrpežljivosti
in
Ti
ne
dam
takega
spomina
na
pot
,
da
se
ga
za
vse
svoje
žive
dni
ne
iznebiš
.
“
Tomaž
se
izmuzne
na
stran
.
„
Le
potrpi
,
“
sika
na
tihem
,
„
tudi
na-me
bo
prišla
vrsta
;
potem
Ti
bom
na
večne
čase
zamašil
Tvoja
široka
usta
.
“
Kramar
mu
namiguje
,
naj
bo
miren
,
kajti
razdivjani
rudar
čaka
le
na
priliko
,
da
bi
se
mogel
s
Tomažem
do
dobrega
spoprijeti
.
Amalijinemu
stricu
se
posreči
,
da
za
trenotek
poravna
razpor
,
toda
jeze
mej
srditima
nasprotnikoma
ne
more
pogasiti
.
—
Merita
se
skrivaj
s
togotnimi
pogledi
od
strani
,
posebno
Tomaž
se
kar
peni
,
najraje
bi
svojega
sovražnika
zavratno
napadel
in
zaklal
.
Vendar
mora
izprevideti
,
da
mu
vsi
črni
naklepi
nič
ne
pomagajo
,
kajti
bivši
rudar
se
ne
bo
dal
iznenaditi
.
Dobro
pozna
‚
rudečega
Tomaža
‘
,
večkrat
se
je
že
prepričal
,
kako
surov
je
njegov
nasprotnik
,
ki
bi
hitro
porabil
najmanjšo
sovražnikovo
neprevidnost
,
ko
bi
mu
le
mogel
do
živega
priti
.
—
V
taborišču
rokovnjačev
je
kakor
pred
hudo
uro
.
Vsak
trenotek
se
prav
lahko
zopet
prične
prepir
in
poboj
.
Skoraj
oddahnejo
se
,
ko
začujejo
znano
znamenje
,
da
se
nekdo
bliža
.
„
Ogljar
Tone
—
ogljar
Tone
prihaja
!
“
kriče
potepuhi
na
ves
glas
.
„
Kmalu
se
med
smrekami
pokaže
postava
zvitega
ogleduha
,
ki
se
potem
truden
vsede
.
Rokovnjači
ga
verno
poslušajo
,
ko
jim
pripoveduje
o
dekliških
tolovajih
.
„
Tristo
vragov
!
“
kriči
orjaški
rudar
,
„
te
punice
morajo
biti
od
samega
zlodja
!
In
davkarja
so
vjele
?
S
krogljami
so
nanj
streljale
?
“
Ogljar
Tone
sklepa
svoje
poročilo
.
„
Deklice
sem
zasledoval
v
gorovji
.
Utaborile
so
se
konečno
v
brezno
,
pri
vrhu
nekega
hriba
,
kjer
so
zgradile
trdne
utice
.
Iz
tega
sem
posnel
,
da
hočejo
dlje
časa
tam
ostati
.
“
„
Tem
bolje
,
napadli
jih
bodemo
po
noči
,
ko
bodo
spale
.
Dekliške
straže
bomo
poprej
povezali
,
“
vpijejo
divjaki
.
„
Seveda
,
“
pritrjuje
ogljar
Tone
,
„
in
jaz
sam
bom
deklice
,
ki
bodo
stražile
,
iznenadil
ter
jim
usta
zamašil
,
predno
bodo
mogle
kričati
.
Hejsa
—
to
bo
veselje
—
kako
lepa
noč
nas
čaka
!
Hahaha
—
jedna
je
krasnejša
od
druge
—
tri
so
pa
pravcate
rožice
.
Posebno
jedna
od
teh
—
ta
Vam
je
divna
,
kakor
vila
—
tako
čarobnih
očij
in
zapeljive
postave
,
kakoršne
še
nisem
nikdar
videl
.
“
Kramar
‚
rudečega
Tomaža
‘
sune
.
„
To
je
skrivnostna
ženska
,
katero
sva
v
Ljubljani
spoznala
.
“
—
„
Da
,
ona
je
.
“
„
Kaj
naj
zdaj
storimo
?
“
„
Počakajmo
do
noči
.
“
„
Hej
,
kdo
bo
tukaj
čakal
?
“
kriče
divji
suroveži
.
„
Hajdimo
v
Gorjance
,
na
vrh
hriba
,
kjer
nas
naše
ljubice
čakajo
.
Sedaj
bo
pri
nas
še-le
pravo
življenje
,
ko
bo
vsak
objemal
svojo
razkošno
žensko
!
“
Dva
predrzneža
.
—
Pante-jevi
ljubimski
dogodki
.
—
Soba
za
hišine
.
—
Pred
spalnico
plemenitašic
.
Polna
luna
stoji
na
nočnem
nebu
in
njeni
bledi
žarki
čarobno
obsevajo
razvaline
Medvedjega
gradu
.
Kje
so
oni
časi
,
ko
so
v
tem
gradu
bivali
stari
vitezi
?
Njihove
kosti
že
davno
trohne
in
zob
časa
počasi
toda
neprenehoma
razjeda
ostanke
nekdanjega
trdnega
gradu
.
Tudi
na
novo
graščino
tam
doli
razliva
mesec
svojo
srebrno
luč
.
Kaj
se
tam
ob
plotu
pri
grajskem
vrtu
premika
?
Dvoje
temnih
senc
se
bliža
graščini
,
in
ko
morata
za
trenotek
na
mesečino
stopiti
,
spoznamo
v
njih
Panteta
in
Smukača
.
Sedaj
obstaneta
.
„
Noč
je
krasna
,
“
šepeta
Pante
,
„
kakor
ustvarjena
za
zaljubljence
.
Smukač
,
jaz
slutim
,
da
bodeva
tudi
midva
imela
nocoj
srečo
.
Dobro
sem
tukaj
znan
—
hahaha
,
s
praznimi
rokami
se
gotovo
ne
bodeva
vračala
.
“
Smukač
mu
molče
pritrdi
.
Sicer
je
navajen
zapovedovati
,
ker
je
pa
Pante
tukaj
kakor
doma
,
prepušča
se
danes
vodstvu
svojega
tovariša
.
Pante
jednako
Černiču
veliko
drži
na
svojo
zunanjost
in
ker
ni
napačne
postave
,
gotovo
so
se
dekleta
rade
ozirale
za
njim
.
—
Spomini
na
one
čase
,
ko
je
tukaj
služboval
,
začeli
so
se
mu
vzbujati
.
„
Glej
,
Smukač
,
“
šepeta
Pante
,
ko
za
trenotek
počivata
,
„
one-le
kmetske
hišice
bi
lahko
marsikaj
o
meni
pripovedovale
.
Če
je
le
kak
kmet
imel
zalo
hčerko
,
bil
sem
gotovo
njen
skrivni
ljubček
.
Hahaha
,
marsikatera
lepotica
,
ki
je
imela
že
drugega
za
ženina
,
je
meni
po
noči
svoje
okence
odpirala
.
Da
,
to
so
bili
lepi
časi
,
imel
sem
toliko
ljubic
,
kolikor
sem
si
jih
želel
.
“
Smukač
skoraj
zavistno
pogleda
svojega
tovariša
.
„
Da
,
srečo
si
imel
,
Pante
,
“
odgovarja
mu
za
nekaj
časa
.
„
Za
vraga
,
jaz
se
v
tem
ne
morem
s
Tabo
meriti
.
Toda
povej
mi
,
kako
bova
prišla
v
graščino
?
“
„
Plezati
bova
morala
preko
streh
,
toda
ne
boj
se
,
niso
preveč
strme
.
Le
za
mano
stopaj
,
sedaj
morava
ob
temle
starem
zidu
gori
priti
.
“
Smukač
se
ne
obotavlja
,
marveč
spretno
sledi
svojemu
tovarišu
.
Kmalu
sta
na
strehi
gospodarskega
poslopja
.
Kakor
mački
se
ob
zidu
še
višje
oskrbnikove
hiše
,
ki
tik
ob
h
lev
ih
stoji
,
pomikata
naprej
.
V
senci
bi
j
ih
nikdo
od
zdolaj
ne
mogel
zapaziti
.
Tako
prideta
na
drugo
streho
in
konečno
do
graščine
same
.
—
Pante
se
na
okno
vspne
,
za
njim
tudi
Smukač
.
„
Ali
si
že
večkrat
hodil
po
tej
nevarni
poti
?
“
praša
ga
Smukač
šepetaje
.
„
Mislim
,
da
,
“
odgovarja
Pante
na
tihem
;
„
bila
je
tu
notri
lepa
hišina
,
katero
sem
marsikdaj
po
noči
obiskal
.
Povem
Ti
,
tovariš
,
punica
je
bila
strastno
v
me
zatelebana
.
Preživel
sem
krasne
urice
v
njenem
objemu
.
“
„
Ali
je
še
tukaj
?
“
„
Ne
,
postala
je
že
davno
žena
poštenega
hrvatskega
krčmarja
.
Prihranila
si
je
precejšno
svotico
denarja
—
tudi
nasproti
graščaku
samemu
je
bila
zelo
ljubezniva
—
hahaha
—
sedaj
je
pa
spoštovana
soproga
ter
lastna
gospodinja
.
Danes
nobeden
ne
poprašuje
,
kakšna
je
bila
poprej
—
tako
je
na
svetu
.
“
Okno
je
zaradi
vročine
odprto
.
Hitro
poskačeta
v
sobo
.
„
Tukaj
v
tej
dvorani
ne
bodeva
našla
nobenih
zakladov
,
“
pripomni
Pante
,
„
ne
mudiva
se
tedaj
tukaj
.
Sploh
graščakovih
stvarij
ne
bodeva
mogla
ropati
,
kajti
gospodar
je
skopuh
,
ki
je
gotovo
sabo
vzel
ali
drugam
dal
spraviti
vse
,
kar
je
le
količkaj
vredno
.
In
vendar
se
nama
bo
trud
izplačal
,
to
le
meni
prepusti
in
videl
boš
,
kakemu
ptičku
si
zaupal
.
“
V
dvorani
je
vse
pohištvo
s
platnom
prevlečeno
—
dokaz
,
da
graščaka
ni
doma
.
Pante
gre
miren
v
drugo
sobo
.
Vrata
niso
zaklenjena
,
in
ko
vstopita
,
vidita
,
da
je
tukaj
hišna
oprava
še
bolj
dragocena
.
Pante
obstoji
.
„
To
je
bila
nekdaj
krasna
ženska
soba
,
“
šepeta
;
„
graščak
,
ki
tudi
ni
bil
svetnik
,
se
je
tukaj
večkrat
s
svojimi
ljubicami
zabaval
—
vsaka
mu
je
bila
dobra
.
Hišine
,
ki
so
tukaj
služile
,
bi
lahko
marsikaj
povedale
,
kake
razuzdane
veselice
so
se
tu
notri
vršile
.
Tudi
meni
je
marsikatera
taka
zanimiva
dogodbica
znana
.
“
Smukač
misli
le
na
plen
.
„
Ali
tukaj
ni
ničesa
,
kar
bi
se
izplačalo
,
da
sabo
vzameva
?
“
„
Ne
,
tovariš
,
tukaj
bi
bil
vsak
trud
zastonj
—
graščak
je
preveč
nezaupen
,
da
bi
kaj
doma
puščal
.
“
„
Zakaj
sva
pa
potem
semkaj
prišla
?
“
godrnja
tolovaj
slabe
volje
.
„
Le
potrpi
,
prijatelj
,
videl
boš
,
kaj
zna
Pante
.
In
sedaj
bodiva
mirna
,
menim
,
da
prideva
takoj
k
spalnici
obeh
graščakovih
nečakinj
.
“
„
Onih
,
ki
sta
prišli
na
obisk
?
“
„
Da
,
onih
,
“
nadaljuje
Pante
.
„
Glej
,
Smukač
,
mene
zopet
hrbet
boli
,
kajti
nikdar
nisem
onega
biča
pozabil
.
Vragici
sta
sedaj
tako-le
blizo
tri
do
štirindvajset
let
stari
—
razkošni
gospodični
,
toda
neusmiljeni
,
ki
sta
me
v
svojo
zabavo
pretepavali
.
In
kakor
sta
trdosrčni
,
tako
je
tudi
njunin
značaj
pokvarjen
.
Razuzdani
sta
—
posebno
glede
moških
imate
jako
široko
vest
.
Čeravno
sta
premožni
,
vendar
se
še
nobeden
snubač
ni
oglasil
,
kajti
znani
sta
.
da
od
dne
do
dne
menjavate
svoje
ljubimce
.
“
Smukač
postane
pozoren
.
„
In
tukaj
notri
,
meniš
,
je
njujina
spalnica
?
“
„
Mislim
,
da
se
ne
motim
.
“
„
Hm
,
zlatnine
in
denarja
jima
menda
ne
manjka
?
“
izprašuje
Smukač
.
„
Saj
se
bodeva
o
tem
tukaj
prepričala
.
“
Pante
svojega
tovariša
še
jedenkrat
opomni
,
naj
se
kolikor
mogoče
ogiblje
vsakega
ropota
.
Na
prstih
se
bližata
vratom
ter
oprezno
poslušata
,
predno
Pante
prime
za
kljuko
.
„
Vraga
,
mislil
sem
si
to
že
naprej
!
Dekleti
sta
se
z
zapahom
od
znotraj
zaprli
!
“
Smukač
na
tihem
zagodrnja
.
„
Kako
naj
tukaj
,
noter
prideva
?
“
„
Pst
—
pst
,
“
svari
ga
tolovaj
,
„
le
tiho
za
mano
stopaj
!
“
Tihotapski
se
plazita
do
drugih
malih
tapetnih
vratic
.
Tudi
ta
so
zaprta
.
Pante
se
zaradi
tega
ne
da
motiti
.
„
Glej
,
tovariš
,
“
šepeta
,
„
za
temi
vraticami
je
spala
ona
hišina
,
ki
je
bila
moja
ljubica
.
Če
jih
je
pozabila
odprta
pustiti
,
odprl
sem
si
jih
dostikrat
sam
.
“
Hitro
vzame
iz
žepa
železno
kljuko
,
katero
previdno
vtakne
v
ključavnico
.
Vratica
so
trenotek
pozneje
že
odprta
in
tolovaja
vstopita
v
malo
sobico
.
Prazna
je
.
Graščakovi
nečakinji
ali
nista
nobene
služabnice
sabo
pripeljali
,
ali
pa
,
kar
je
verjetneje
,
ta
kje
drugod
spi
.
Smukač
se
čudi
,
da
tu
nikdo
ne
leži
,
Pante
pa
se
mu
na
tihem
smeji
.
Tovariš
,
gospodičini
sta
imenitnega
stanu
,
gotovo
tedaj
nista
brez
služabnice
došli
.
Toda
prepričan
sem
bil
,
da
tu
notri
nikogar
ne
najdeva
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
„
Ali
ne
veš
,
da
imajo
taki
bogati
ljudje
vedno
služabnike
blizo
sebe
,
če
po
noči
kaj
potrebujejo
?
Toda
ne
pozabi
mi
,
da
so
nečakinji
tu-sem
na
grad
spremili
tudi
moški
.
Nekaj
jahalcev
je
bilo
poleg
voz
.
“
„
To
je
bila
straža
,
ker
so
ceste
sedaj
tako
nevarne
.
“
„
Tukaj
v
tej
okolici
ni
nobeno
nevarnosti
.
Deklici
imata
v
Zagrebu
svojo
hišo
,
toda
tam
je
preveč
radovednih
očij
.
Tukaj
sta
bolj
prosti
,
kakor
v
mestu
.
“
„
Ej
,
Ti
meniš
tedaj
—
?
“
„
Ne
delaj
se
no
tako
neumnega
!
Jezdeci
so
bili
služabniki
,
vmes
pa
gotovo
tudi
dva
ljubimca
razuzdank
,
ki
sta
se
jima
mej
potjo
pridružila
.
Izgovor
je
hitro
pri
rokah
—
in
danes
po
noči
—
no
,
ali
ne
slutiš
,
kaj
hočem
reči
?
“
„
Ne
!
“
„
Ne
zameri
mi
,
Smukač
,
toda
Ti
si
pravi
tepec
,
kar
se
tiče
ljubezni
.
Ali
si
ne
moreš
na
prstih
sešteti
,
zakaj
sta
prišli
nečakinji
na
grad
?
Hahaha
,
svojo
glavo
stavim
,
da
ju
bodeta
spremljevalca
danes
po
noči
obiskala
,
kajti
tukaj
ni
vohunov
.
Zaradi
tega
pa
hišina
tudi
drugod
spi
,
kajti
ravno
taki
posli
imajo
poleg
radovednosti
tudi
tenka
ušesa
.
Ali
me
sedaj
razumeš
—
Ti
,
jagnje
nedolžnosti
?
“
„
Da
,
da
,
“
mrmra
Smukač
nekoliko
razžaljen
,
„
toda
povej
mi
,
Pante
,
ali
ni
to
preveč
nevarno
,
če
pri
punicah
naletiva
tudi
na
dva
ljubimca
?
“
„
Mogoče
,
“
odgovarja
Pante
popolnoma
mirno
.
„
Toda
najpreje
bodeta
še-le
prišla
.
Glej
,
Smukač
,
tu
so
druga
vrata
,
ki
vodijo
na
dolg
hodnik
,
po
katerem
se
pride
na
levo
stran
graščine
.
Tam
spita
ljubimca
.
“
„
Dobro
,
toda
kako
hočeš
izvedeti
,
ali
sta
možakarja
že
pri
svojih
ljubicah
,
ali
pa
bodeta
še-le
prišla
?
“
„
Za
to
imam
svoja
ušesa
,
“
odgovarja
Pante
,
„
jaz
slišim
travo
rasti
,
zanesti
se
smeš
na-me
.
Sedaj
pa
tukaj
ostani
popolnoma
miren
,
jaz
grem
k
vratom
,
za
katerimi
spita
nečakinji
.
“
Smukač
uboga
,
Pante
pa
se
tiho
po
prstih
plazi
proti
spalnici
.
Pri
vratih
čepi
nekaj
časa
,
potem
pa
pride
nazaj
k
svojemu
tovarišu
.
„
Človek
,
midva
imava
srečo
,
“
poroča
.
„
Gospodičini
se
razgovarjate
—
nisem
se
motil
,
svojih
ljubčkov
pričakujete
,
ki
bodeta
o
polunoči
prišla
.
“
„
Do
tedaj
ni
več
daleč
.
“
„
Prav
imaš
.
“
„
Tedaj
pa
tukaj
ne
smeva
ostati
,
možakarja
bodeta
gotovo
po
tem
hodniku
prišla
k
svojima
ljubicama
.
“
„
Gotovo
,
moj
dragi
,
in
potrkala
bodeta
na
vrata
.
“
„
Toda
—
?
“
„
Kaj
pa
hočeš
?
“
„
Ne
razumem
Te
,
Pante
.
“
„
Povem
Ti
,
da
si
norec
,
dragi
moj
Smukač
.
Kot
tolovaj
si
res
zlatega
denarja
vreden
,
toda
glede
spletk
in
zvijač
si
pa
prava
revic
a
nasproti
meni
.
Le
odpri
svoja
ušesa
in
me
poslušaj
,
kaj
nama
je
storiti
.
“
Nekaj
časa
tiho
šepeta
.
Smukač
odmahne
z
desnico
.
„
Ne
,
to
je
prenevarno
.
“
„
Ah
,
bedarija
,
če
sva
le
nekoliko
zvita
,
mora
se
nama
posrečiti
.
“
„
Samo
jeden
krik
—
“
„
Le
stori
,
kakor
sem
Ti
rekel
—
drugače
bi
v
resnici
lahko
zašla
v
zagato
.
Tukaj-le
sem
stopi
,
tovariš
,
ter
pokaži
,
da
si
pravi
tolovaj
Jurij
Skopčeve
čete
.
Drugače
ne
maram
o
Tebi
čisto
nič
več
slišati
.
“
Smukač
z
glavo
zmajeva
,
vendar
pa
stopi
,
kamor
mu
je
prekanjeni
in
predrzni
tovariš
odkazal
mesto
.
Kaj
pričakuje
zaljubljenca
,
ko
prideta
pred
duri
svojih
izvoljenk
?
Preganjani
rokovnjači
.
—
Beg
po
gozdu
.
—
Jurij
Skopec
skrivaj
posluša
žida
.
—
Lepa
Lea
.
„
Glavar
,
naša
stvar
mi
nič
kaj
ne
ugaja
.
“
„
Zakaj
?
“
praša
Jurij
Skopec
svojega
tovariša
Poldeta
,
ki
skozi
plahto
zre
na
dragonce
.
„
Vojaki
jahajo
koj
za
nami
,
“
odgovarja
‚
sladki
Polde
‘
,
„
in
narednik
svoje
ljudi
izpodbuja
,
naj
nas
napadejo
.
“
„
Kaj
počno
dragonci
?
“
„
Hitreje
jahajo
sedaj
—
da
,
zdi
se
mi
,
da
hočejo
povelju
svojega
načelnika
ubogati
.
“
„
Ali
misliš
,
da
nas
bodo
napadli
?
“
„
Gotovo
,
glavar
—
saj
slišim
,
kako
polni
jeze
kriče
in
preklinjajo
.
“
Jurij
Skopec
so
ozira
po
Lei
,
toda
no
vidi
je
več
,
menda
se
je
zopet
med
vreče
zarila
.
„
Glavar
!
“
kliče
Polde
,
„
ali
naj
streljamo
?
“
„
Ne
še
!
“
„
Toda
dragonci
dirjajo
proti
nam
—
palaše
in
samokrese
drže
v
svojih
rokah
pripravljene
.
Stavim
,
da
bodo
kmalu
kroglje
mimo
nas
žvižgale
.
“
Jurij
Skopec
pristopi
k
Poldetu
.
„
Daj
mi
svojo
puško
!
“
Tolovaj
mu
jo
izroči
in
sedaj
gleda
glavar
skozi
luknjo
v
plahti
.
Nevarnost
je
res
velika
,
kajti
dragonci
drve
za
vozovoma
ter
ju
morajo
kmalu
dohiteti
.
Narednik
kriči
kakor
besen
ter
izpodbuja
svoje
ljudi
.
„
Na-nje
,
hrabri
vojaki
!
“
rujove
stari
bojevnik
,
„
ne
brigajte
se
za
to
,
kaj
taka
sodrga
pravi
.
Tolovaji
so
,
toliko
Vam
rečem
,
zaradi
tega
pa
jim
dajte
najprvo
svinčen
pozdrav
iz
samokresov
,
potem
pa
s
palaši
udrihajte
po
njihovih
buticah
.
“
Klopotanje
konjskih
kopit
se
razlega
in
cestni
prah
se
kakor
oblak
dviguje
za
njimi
—
že
so
blizo
voz
—
tu
Jurij
Skopec
s
puško
pomeri
.
Skozi
plahto
se
zabliska
—
konj
narednikov
se
zvali
na
cesto
ter
podere
sabo
svojega
jahalca
.
„
Izgubi
to
se
mi
izpred
očij
!
“
zagrmi
orjaški
glas
Jurija
Skopca
,
„
mi
smo
pošteni
trgovci
ter
nam
taki
rokovnjači
ne
smejo
blizo
priti
!
“
Mej
vojaki
nastane
grozna
zmešnjava
.
Jurij
Skopec
ni
streljal
na
narednika
,
nego
le
na
njegovega
konja
,
toda
vojaki
vidijo
,
kako
resen
je
položaj
.
Narednik
se
izkobaca
izpod
mrtvega
konja
.
„
Dajte
mi
drugega
konja
,
“
besni
ves
iz
sebe
,
„
drugega
konja
za-me
—
hitro
—
in
potem
hajdi
nad
sodrgo
!
“
Poveljnik
se
zastonj
repenči
.
Dragonci
vidijo
,
koliko
pušk
gleda
izza
plahte
na
vozu
ter
menijo
,
zdaj
in
zdaj
bodo
svinčenke
prižvižgale
.
Obrnejo
se
ter
hitro
dirjajo
nazaj
,
od
koder
so
prišli
.
Narednik
krevlja
za
njimi
ter
sopiha
kakor
star
kovaški
meh
.
—
„
Konja
—
konja
!
“
kriči
za
ubežniki
.
Dragonci
pa
so
menda
drugačnega
mnenja
,
mislijo
si
,
Bog
si
je
sam
sebi
najprvo
brado
ustvaril
.
Zaradi
tega
dirjajo
naprej
,
ne
da
bi
se
brigali
za
svojega
poveljnika
.
Jurij
Skopec
spozna
ugodni
trenotek
.
„
Hitro
—
hitro
!
“
kliče
Poldetu
.
„
Vozniki
naj
poženo
—
pri
ovinku
ceste
nas
bodo
vojaki
izgrešili
—
hitro
—
vsak
trenotek
je
dragocen
—
potem
naj
nas
le
iščejo
!
“
Povelju
ubogajo
.
Pri
ovinku
sega
gojzd
do
ceste
.
Hitro
krenejo
na
levo
.
Nekaj
časa
še
vodi
malo
rabljiv
kolovoz
,
potem
se
prične
goščava
.
Židje
tarnajo
,
toda
neustrašljivi
tolovaji
se
malo
zmenijo
zanje
.
—
Polde
iztrga
vozniku
vajete
ter
udriha
po
kljusetih
,
kakor
bi
bil
znorel
.
Černič
v
drugem
vozu
stori
isto
,
in
kmalu
so
v
varstvu
starodavnih
ter
gosto
zaraščenih
gojzdov
mej
Zagorjem
in
Slemenom
.
Konečno
zapove
Jurij
Skopec
,
naj
se
ustavijo
.
Starikavi
konjiči
se
po
vsem
telesu
penijo
,
noge
se
jim
tresejo
od
nenavadnega
dira
.
Izprežejo
jih
ter
s
slamo
krepko
obdrgnejo
.
Strašljivi
Hebrejci
sedaj
še-le
začno
javkati
.
„
Joj
,
joj
!
“
zdihuje
stari
Abraham
,
ki
na
svoji
plešasti
glavi
zastonj
išče
las
,
katere
bi
si
mogel
v
svojem
obupu
izruvati
.
„
Joj
,
kolika
nesreča
!
Vse
nas
bodo
obesili
—
vsi
skupaj
bodemo
prišli
na
vešala
.
“
To
je
zopet
nekaj
za
‚
sladkega
Poldeta
‘
.
„
Seveda
,
“
roga
se
hudobno
,
„
Abraham
,
Ti
krivonosi
grdavž
,
sedaj
si
postal
naš
tolovajski
tovariš
.
Dobil
boš
samokres
in
ostro
bodalo
,
potom
greva
midva
skupaj
ropat
—
tristo
kosmatih
medvedov
,
kako
grozovita
tolovajska
dvojica
bodeva
midva
!
“
Stari
Hebrejec
se
neznansko
prestraši
.
„
Bog
pravični
—
za
tolovaja
me
hočejo
narediti
!
“
čivka
v
najvišjih
glasovih
.
„
No
,
zakaj
pa
ne
?
“
draži
ga
Polde
,
katerega
židov
strah
nepopisljivo
zabava
.
„
Koj
potem
,
se
bodeva
začela
v
streljanji
vaditi
,
tovariš
Abraham
.
In
posebno
tolovajsko
ime
dobiš
,
kakor
je
imamo
mi
vsi
.
Ali
ni
res
,
prijatelji
,
Abraham
se
bo
odslej
zval
‚
krvava
britka
sablja
‘
—
le
poglejte
,
saj
ima
noge
dosti
krive
!
“
Gromovit
krohot
sledi
tem
besedam
,
Polde
pa
zgrabi
žida
za
ramo
.
„
Dušica
!
“
nadaljuje
grdoba
,
„
ko
bi
Ti
ne
imel
tako
umazanega
kaftana
,
pritisnil
bi
Te
na
srce
,
toda
bojim
se
,
da
se
na
Te
prilepim
!
Sedaj
boš
hodil
plenit
,
hrabro
se
boš
bojeval
,
kajti
svoj
priimek
si
moraš
še-le
zaslužiti
.
“
Žid
si
želi
,
da
bi
bil
v
Jeruzalemu
ali
pa
še
dalje
od
tega
,
kajti
Poldetovo
šalo
smatra
za
resnico
ter
meni
,
da
bo
s
svojimi
soverniki
v
resnici
moral
postati
rokovnjač
v
Skopčevi
družbi
.
„
Ne
bodi
no
preveč
pohleven
,
Ti
krivonogi
slepar
,
“
zbada
ga
‚
sladki
Polde
‘
,
‚
gliha
vkup
štriha
‘
!
Namesto
da
boš
ljudi
skubil
,
boš
pa
kar
očitno
ropal
!
Konečno
je
to
jedna
in
ista
stvar
.
In
sedaj
bodeva
skupaj
popila
steklenico
žganja
—
ko
pride
priložnost
,
bodeva
tudi
svinjsko
glavo
pohrustala
ter
se
pri
tem
pobratila
,
Ti
krivonosa
,
razmršena
pošast
!
Živio
,
pobratim
!
“
„
Bog
pravični
,
kolik
greh
!
“
stoka
ubožec
.
„
Žganje
naj
pijem
,
prepovedano
meso
naj
jem
—
ne
,
raje
se
postim
na
večne
čase
!
“
„
Ne
blebetaj
mi
neumnostij
,
“
norčuje
se
surovi
tolovaj
.
„
Ko
boš
zadosti
lačen
,
jedel
boš
,
kar
Ti
bo
ravno
med
zobe
prišlo
—
če
jih
imaš
namreč
še
kaj
.
In
potem
bodeva
šla
plenit
!
Abraham
,
Ti
boš
najprvi
v
hiše
plezal
,
kajti
pokazati
moraš
,
kako
pogumen
pajdaš
si
.
Tukaj
imaš
samokres
—
Tvoj
je
—
le
zgrabi
ga
ter
ga
dobro
rabi
!
“
Žid
se
samega
strahu
pretresa
.
„
Izprožil
se
bo
—
izprožil
se
bo
!
“
kriči
smrtno
preplašen
.
„
Bog
mojih
očakov
,
ustrelil
me
bo
do
mrtvega
—
kar
sam
od
sebe
.
“
—
Polde
mu
porine
samokres
za
umazani
pas
,
ki
mu
veže
odrgnjeni
in
maščobe
polni
kaftan
.
Tolovaji
se
na
vse
grlo
krohotajo
,
kajti
Abraham
stoji
kakor
Lotova
žena
ter
moli
roki
od
sebe
z
razprostrtimi
prsti
.
Obraz
se
mu
kislo
kremži
.
„
Bog
pravični
,
vzemite
to
stvar
stran
,
gospod
tolovaj
,
“
stoka
‚
krvava
britka
sablja
‘
,
„
kaj
ti
samokres
strelja
,
potem
je
nesreča
gotova
!
Oprostite
me
tega
nevarnega
orožja
—
samega
strahu
umiram
!
“
„
Le
umiraj
,
Abraham
,
“
smeji
se
Polde
,
potem
boš
pa
zopet
tem
bolj
živ
.
Sedaj
pa
streljaj
,
samokres
je
nabasan
—
le
streljaj
—
dragi
Abraham
,
če
ne
—
“
Jurij
Skopec
pristopi
.
„
Sedaj
je
dosti
šale
,
“
pravi
Poldetu
,
„
šum
bi
lahko
ljudi
privabil
in
ni
nemogoče
,
da
bodo
dragonci
na
vseh
straneh
preiskavali
gojzde
.
Najprvo
moramo
straže
razpostaviti
—
da
smo
vsaj
svarjeni
,
ko
bi
se
sovražniki
približali
.
Tedaj
mirujte
,
danes
ponoči
ostanemo
tukaj
.
“
Glavarjevemu
povelju
se
mora
ubogati
.
Polde
vzame
zopet
svoj
samokres
—
stari
Abraham
se
oddahne
.
Jurij
Skopec
ukaže
,
naj
potegnejo
vozova
v
gosto
grmovje
,
kajti
bele
plahte
se
lahko
od
daleč
zapazijo
.
Potem
pregleda
svoje
spremljevalce
.
„
Kje
je
deklica
?
“
povprašuje
predrznež
,
ki
se
na
okrog
ozira
.
—
Stari
Abraham
pokaže
v
goščavo
.
„
Ne
zamerite
,
veliki
glavar
,
“
pravi
tresočim
se
glasom
,
„
moja
hči
je
mislila
,
da
bi
se
jej
lahko
še
kaj
neprijetnega
pripetilo
.
Ostala
bo
v
grmovji
,
ker
se
boji
Vaših
neusmiljenih
ljudij
!
“
Juriju
Skopcu
se
čelo
nagubanči
.
„
Ali
misliš
,
da
imam
tako
malo
veljave
pri
svojih
ljudeh
?
Žid
,
meni
se
zdi
,
da
me
še
ne
poznaš
!
“
„
Milost
,
milost
,
“
javka
plašljivec
,
„
ne
jezite
se
nad
menoj
,
nisem
Vas
hotel
razžaliti
.
“
„
Ne
,
tega
tudi
nisi
v
stanu
storiti
,
“
naglaša
trpko
Jurij
Skopec
,
„
če
sem
za
Vašo
hčerjo
povpraševal
,
storil
sem
to
le
zaradi
njene
varnosti
.
Nikakor
ni
dobro
,
če
se
sama
mudi
v
gojzdu
,
kajti
tam
je
dosti
potepuhov
,
ki
ne
poznajo
zakona
.
Mej
mojimi
ljudmi
pa
vlada
vojaški
red
.
“
Stari
prepeličar
ne
pove
,
ali
glavarju
verjame
ali
ne
—
kratko
malo
,
ne
stori
stopinje
,
da
bi
poklical
svojo
hčerko
,
marveč
le
v
jedno
blebeta
,
kako
udan
je
mlademu
tolovajskemu
glavarju
.
Jurija
Skopca
začno
ušesa
boleti
.
Starega
klepetača
pusti
stati
,
kjer
je
,
ter
gre
k
svojim
ljudem
,
ki
si
pripravljajo
svoja
ležišča
za
noč
.
Danes
ni
treba
utic
.
Vozova
s
pregrnenima
plahtama
sta
zadostna
bivališča
za
jedno
noč
in
na
slami
ter
vrečah
kmalu
tolovaji
smrče
kakor
stari
jazbeci
.
Le
straže
mirno
stoje
na
svojih
mestih
,
kakor
bi
bile
kamenite
.
Tudi
Jurij
Skopec
ne
pozna
utrujenosti
.
Tih
sedi
poleg
voza
.
Večerje
ne
kuhajo
,
kajti
ogenj
in
dim
bi
lahko
privabila
sovražnike
.
Glavar
se
obrne
včasih
proti
Židom
,
ki
v
bližini
na
tleh
lepe
,
živahno
kramljajo
ter
prav
smešno
z
rokami
mahajo
po
traku
.
Razgovarjajo
se
v
hebrejskem
jeziku
.
Menijo
,
da
j
ih
tolovajski
glavar
ne
more
razumeti
—
toda
motijo
se
.
Jurij
Skopec
je
veliko
čital
,
pridno
se
učil
—
posebno
pa
se
je
za
tuje
jezike
brigal
.
Hebrejski
jezik
mu
je
znan
,
vendar
pa
ne
more
vsega
slišati
,
kar
se
židje
pomenkujejo
,
ker
le
na
tihem
šepetajo
.
Stari
Abraham
ima
glavno
besedo
.
„
Kaj
mi
zdihuješ
,
Levi
,
“
pravi
svojemu
mlademu
tovarišu
,
„
Lea
je
v
varnosti
,
kjer
se
jej
ni
treba
bati
tolovajev
.
“
„
Toda
glavar
je
obljubil
,
da
jo
bo
pred
njimi
čuval
,
“
ugovarja
Levi
.
„
Ej
,
kdo
bo
tolovaju
verjel
,
“
zavrača
ga
starec
.
„
In
ko
bi
Jurij
Skopec
spal
,
napadli
bi
jo
lahko
divjaki
.
Ko
bi
bila
nesreča
gotova
,
ne
pomagala
bi
nam
več
glavarjeva
jeza
.
To
je
moje
mnenje
!
“
Jurij
Skopec
ne
razume
nobene
besede
več
.
To
je
zopet
drug
jezik
,
ki
mu
je
neznan
—
menda
kako
dogovorjeno
tajno
narečje
.
Ker
se
židje
večkrat
proti
njemu
obrnejo
,
misli
si
Jurij
Skopec
,
da
jeden
drugega
izpodbujajo
,
naj
kolikor
mogoče
malo
ponudijo
za
bogati
tolovajski
plen
.
Tovariši
spe
na
vozovih
poleg
dragocenosti
,
tedaj
se
ni
treba
bati
,
da
bi
židje
ž
njimi
pobegnili
.
Vrhu
tega
so
tudi
prebojazljivi
.
Jurij
Skopec
ve
,
da
so
strahopetci
popolnoma
v
njegovih
rokah
.
Ko
vstane
,
zapazi
,
v
kakem
strahu
zro
prepeličarji
proti
njemu
.
„
Kam
pa
greste
,
glavar
?
“
zakliče
Abraham
tresočim
se
glasom
,
„
ne
pustite
nas
samih
z
Vašimi
ljudmi
skupaj
,
drugače
smo
vsi
izgubljeni
.
“
„
Ne
bojte
se
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
zaničljivo
,
„
moji
ljudje
predobro
vedo
,
kdo
sem
jaz
.
Straže
grem
samo
pregledavat
.
“
Orjaški
mož
izgine
za
grmovjem
.
Kmalu
so
vse
straže
pregledane
—
vse
je
v
redu
.
Jurij
Skopec
gre
naprej
,
ne
proti
vozovoma
,
marveč
globočeje
v
temni
gozd
,
zamišljen
,
kakor
je
njegova
navada
,
če
je
sam
.
Tam
leže
velike
skale
ob
vznožji
hribov
hrvatskega
Zagorja
.
—
Na
jedno
teh
z
mahom
poraščenih
skal
so
vsede
.
Popoldan
je
.
Solnce
pošilja
svoje
gorke
žarke
skozi
gosto
vejevje
.
Na
drevji
se
igrajo
veverice
—
glavar
jih
niti
ne
zapazi
.
Naenkrat
začuje
njegovo
uho
neko
praskanje
.
Hitro
se
ozre
.
Dvoje
črnih
,
žarečih
oči
zapazi
.
Tu
zgoraj
,
mej
lesničevjem
,
vidi
krasno
žensko
glavico
,
ki
gleda
čudno
plašljivo
in
vendar
prijazno
nanj
.
„
Lea
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
nehote
.
Lepa
židinja
mu
ne
odgovori
,
toda
oči
ne
odmakne
od
njega
.
—
Jurij
Skopec
hipoma
vstane
,
in
tu
se
deklica
zgane
,
kakor
bi
hotela
bežati
.
„
Ostanite
,
ostanite
!
“
pomiruje
jo
tolovajski
glavar
,
„
ne
bom
Vam
nič
žalega
storil
.
“
„
Toda
bojim
se
Vas
,
“
glasi
se
odgovor
.
„
Kaj
,
bojite
se
me
?
Zakaj
pa
?
Ali
Vas
nisem
branil
,
ko
so
bili
moji
ljudje
presiloviti
?
“
„
Da
,
to
je
vse
res
,
“
pravi
deklica
in
iz
njeinh
oči
se
sveti
hvaležnost
,
„
vendar
pa
se
Vas
bojim
,
kajti
iz
Vaših
oči
berem
strast
,
da
,
čutim
,
da
poštena
deklica
v
Vaši
bližini
ni
varna
.
“
Jurij
Skopec
se
smehlja
.
„
Neumno
dete
,
“
jo
zavrača
,
„
jaz
nisem
razuzdanec
in
nikdar
ne
bom
deklice
silil
,
da
mi
dovoli
to
,
kar
jej
srce
samo
ne
veleva
.
“
Dobro
opazi
predrznež
,
kako
pri
teh
njegovih
besedah
židinja
globoko
zarudi
.
Lea
je
neizrekljivo
ljubka
v
svoji
zadregi
.
Tudi
na
Jurij
Skopčevem
lepem
obrazu
se
prikaže
rudečica
.
Od
nekdaj
že
občuduje
žensko
lepoto
,
in
Lea
je
divna
kakor
boginja
—
obrazek
njen
je
tako
nenavadno
krasen
,
kakor
si
je
nekdaj
predstavljal
hčere
jutrovih
dežel
.
„
Pridi
doli
,
“
vabi
jo
Jurij
Skopec
.
„
Ne
,
bojim
se
Vas
.
“
„
Saj
sem
Ti
vendar
že
rekel
,
rožica
,
da
Ti
ne
storim
nič
žalega
.
“
„
Tega
tudi
ne
mislim
,
toda
bojim
se
lastnega
srca
,
“
govori
lepa
Lea
bolj
sama
s
seboj
.
Zadnjih
besed
glavar
ne
razume
.
„
Le
k
meni
pridite
,
“
kliče
Jurij
Skopec
znova
.
„
Povedal
sem
že
Vašemu
očetu
,
kako
neprevidno
ravnate
,
da
ste
zapustila
voz
.
Po
gojzdih
se
potikajo
potepuhi
in
cigani
,
ti
so
Vam
bolj
nevarni
kakor
moji
ljudje
.
“
Lea
se
bojazljivo
ozira
na
vse
strani
.
„
Ali
je
to
res
?
“
„
Jaz
se
ne
lažem
,
“
zavrne
jo
Jurij
Skopec
ponosno
in
odločno
.
„
In
Vi
mi
ne
bodete
nič
žalega
storili
,
če
pridem
doli
k
Vam
?
“
„
Ne
,
svojo
besedo
zastavljam
,
Lea
.
“
Še
jedenkrat
ga
plašno
pogleda
in
njegov
resni
,
temni
ter
vendar
tako
zali
obraz
jo
pomiri
.
Njena
vitka
in
polna
postava
se
skrije
med
grmovjem
,
kmalu
potem
pa
se
urnih
korakov
približa
tolovajskemu
glavarju
.
—
Jurij
Skopec
občuduje
njeno
divno
krasoto
.
Sedaj
še-le
natanko
vidi
,
kako
lepa
je
in
kako
jej
pristuje
svetla
,
svilena
oprava
.
Spominjaje
se
dane
besede
se
Jurij
Skopec
nasloni
na
smreko
.
„
Veseli
me
,
da
mi
zaupate
,
“
pravi
za
nekoliko
časa
in
oči
se
mu
zadovoljno
svetijo
,
ko
vidi
pred
seboj
tako
zalo
deklico
.
„
Ne
bodete
se
kesala
,
Lea
—
kajti
niti
dotaknil
se
Vas
ne
bom
,
pa
tudi
nobeden
mojih
ljudij
.
“
„
Hvala
Vam
,
ah
,
kako
sem
Vam
hvaležna
!
“
Lea
je
še
mlada
,
toda
kakor
vse
deklice
jutrovih
dežel
,
zgodaj
razvita
.
Jednaka
je
razcveteli
vrtnici
,
ki
odpira
svoj
kelih
ter
pričakuje
,
kdaj
jo
bo
kdo
odtrgal
.
In
ta
vrtnica
ima
tudi
trnje
,
kajti
Jurij
Skopec
je
v
vozu
videl
,
kako
obupno
se
je
upirala
‚
sladkemu
Poldetu
‘
—
da
ga
celo
praskala
.
„
Stari
Abraham
nima
prav
,
da
Vas
sabo
na
potovanje
jemlje
,
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
,
„
kako
lahko
bi
Vas
rokovnjači
napadli
,
ki
bi
potem
ne
prizanašali
Vaši
lepoti
.
“
Lea
vidno
prebledi
.
„
Do
sedaj
se
ni
še
nič
tacega
pripetilo
,
“
odgovarja
plahim
glasom
,
„
oče
me
vedno
dobro
skrivajo
.
Pravijo
,
da
bi
me
v
Zagrebu
v
naši
hiši
tudi
lahko
v
njihovi
odsotnosti
kak
silovitež
napadel
.
“
„
Tam
bi
bila
vendar
bolj
varna
,
“
pripomni
Jurij
Skopec
.
„
Ali
ni
mladi
voznik
Vaš
ženin
,
Vaš
ljubček
?
“
Mirno
odkima
ona
s
svojo
glavico
.
„
Ne
,
to
mi
ni
znano
.
“
Jurij
Skopec
osupne
.
„
Tega
ne
razumem
,
Lea
,
kaj
pomenijo
Vaše
besede
?
“
Lepa
židinja
zre
v
tla
.
„
Oče
mi
še
niso
povedali
,
čegava
žena
bom
postala
.
Mogoče
Levijeva
,
toda
rekel
mi
do
sedaj
tega
ni
še
nikdo
.
“
To
se
malobrižno
glasi
.
„
Aj
,
tako
,
“
oglasi
se
glavar
skoraj
zaničljivo
.
„
Pozabil
sem
,
da
židje
obljubujejo
svoje
hčere
brez
njihovega
dovoljenja
.
Kdor
je
bogatejši
,
dobi
lepšo
ženo
,
ne
da
bi
jo
kdo
prašal
,
ali
hoče
ali
noče
.
Ali
ni
tako
?
“
„
Da
,
“
pritrjuje
mu
Lea
hlastno
,
„
tako
je
naša
šega
.
“
„
Ki
ni
veliko
vredna
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
.
„
Kje
ostane
tu
ljubezen
?
“
Lea
zarudi
—
potem
prebledi
—
ne
pogleda
svojega
tovariša
,
marveč
srpo
zre
na
mahovje
,
v
katero
se
vdira
njena
mala
nožica
.
Juriju
Skopcu
zavre
kri
.
Sedaj
naenkrat
čuti
,
kako
lepo
je
prosto
življenje
v
gozdu
.
Danes
lahko
objema
jedno
krasotico
,
jutri
hiti
druga
zala
deklicana
njegovo
srce
—
saj
se
vendar
vse
ženske
rade
ozirajo
za
njim
,
nenavadno
zalim
možem
!
„
Lea
!
“
šepeta
glavar
.
Deklica
se
zgane
.
„
Ali
še
ne
poznate
,
kaj
je
ljubezen
?
“
Lea
molči
.
„
Ali
Levija
ne
ljubite
?
„
Ne
!
“
jecljajo
njene
ustnice
.
„
Tedaj
je
Vaše
srce
še
prosto
,
krasna
,
ljuba
Lea
?
“
zakliče
tolovajski
glavar
.
„
Ali
naj
Vas
jaz
učim
ljubiti
,
zalo
dete
,
strastno
,
goreče
ljubiti
,
da
človek
pozabi
ves
svet
?
“
Sedaj
se
mu
umakne
.
„
Ljubiti
,
ljubiti
—
ne
,
ne
!
“
Predrznež
pozabi
,
kaj
je
obljubil
deklici
.
Saj
je
pa
ta
tudi
zapeljivo
lepa
,
kakor
ljubice
vernikov
v
Mohamedovem
raji
.
Približa
se
jej
.
Iz
njegovih
očij
se
sveti
poželjivost
,
svoji
roki
hoče
stegniti
,
da
bi
jo
pritisnil
na
goreče
srce
.
„
Lea
,
jaz
Te
bom
učil
ljubiti
.
“
Deklica
glasno
zakriči
.
„
Ne
,
ne
,
potem
sem
izgubljena
,
“
stoka
trepetaje
židinja
ter
začne
bežati
po
gojzdu
,
kakor
pojana
zver
.
Jurij
Skopec
hiti
za
njo
.
„
Lea
,
Lea
,
ostani
!
“
kliče
jo
živahno
,
„
tukaj
v
gojzdu
so
cigani
,
v
svojo
nesrečo
hitiš
!
“
Zastonj
!
Lea
izgine
mej
grmovjem
in
vsi
njihovi
klici
je
ne
privabijo
iz
skrivališča
—
Jurij
Skopec
se
mora
sam
povrniti
taborišče
.
Glavar
se
ne
more
iznebiti
slutnje
,
da
židinji
preti
nova
nevarnost
,
zaradi
tega
oprezno
posluša
,
ali
ne
bo
zdaj
in
zdaj
zaslišal
,
da
ga
krasna
Lea
kliče
na
pomoč
.
Lepe
‚
copernice
‘
.
—
Amalijina
ljubosumnost
.
—
Skrivnostni
vohun
.
„
Copernice
so
na
Uskokih
!
“
Tako
si
ljudstvo
pripoveduje
,
ki
stanuje
v
Gorjancih
in
sosednih
nižjih
dolinah
.
Vražja
vera
na
svetu
nikdar
popolnoma
ne
izgine
.
Tako
trdijo
posebno
možje
,
ki
hodijo
v
hribe
zelišča
nabirat
.
—
Pravijo
,
da
so
videli
pravcate
čarovnice
,
ki
so
na
brezovih
metlah
švigale
okrog
hribov
.
Imele
so
na
glavi
rogove
ter
strašansko
vriščale
.
Nikdo
se
ne
upa
več
v
Gorjance
,
katerih
se
sedaj
ogibljejo
,
posebno
stare
ženice
,
ki
so
poprej
tam
suhljad
nabirale
.
Kdo
bi
si
tudi
želel
,
da
bi
mu
te
hudobne
čarovnice
,
zavile
vrat
?
Na
vsej
tej
govorici
je
pa
vendar
nekaj
resnice
!
Tam
gori
pri
vrhu
prebivajo
ženska
bitja
,
ki
menda
nočejo
,
da
bi
jih
kdo
motil
.
Seveda
to
niso
suhe
,
grde
babure
,
kakor
jih
opisuje
ljudska
govorica
,
marveč
so
mlade
,
sveže
in
zale
deklice
.
Z
jedno
besedo
,
tolovajke
so
,
naše
stare
znanke
.
Amalija
dobro
ve
,
da
prihaja
sem
gori
dosti
revnih
ljudij
zelišča
in
suha
drva
nabirat
.
Zaradi
tega
je
veselo
našemarjenje
zaukazala
,
s
katerim
je
pregnala
te
nadležneže
.
Že
nekaj
dni
pozneje
so
tolovajke
z
uspehom
lahko
zadovoljne
.
Nikdo
se
ne
upa
več
zahajati
v
Gorjance
.
Same
hodijo
sedaj
nižje
doli
po
poljske
pridelke
na
njive
in
zeljnike
,
seveda
po
noči
,
da
jih
nikdo
ne
more
zaslediti
.
Tudi
divjačine
se
ne
manjka
po
gojzdih
,
katero
love
v
zanjke
,
ker
bi
bilo
prenevarno
streljati
ter
s
tem
tujo
pozornost
na-se
obračati
.
Deklice
hočejo
tu
gori
toliko
časa
ostati
,
da
si
priplenijo
bogate
zaklade
—
Jurij
Skopec
mora
biti
ž
njimi
zadovoljen
ter
jih
pohvaliti
.
Sabina
Rotenturnska
se
od
svojih
tovaršic
v
nobenem
oziru
ne
razločuje
—
oblečena
in
oborožena
je
ravno
tako
,
kakor
ostale
tolovajke
.
Tolovajke
so
z
zapeljivo
izdajalko
zelo
prijazne
,
razven
Amalije
,
ki
jo
vedno
bolj
črti
.
Sluti
,
da
je
ta
tujka
njena
tekmovalka
v
ljubezni
Jurija
Skopca
.
Ravno
zaradi
tega
je
sklenila
,
da
se
za
nekaj
časa
loči
od
svojega
ljubčka
,
kor
meni
,
da
bo
s
tem
toliko
bolje
na-se
navezala
svojega
izvoljenca
.
—
—
Nekaj
tolovajk
je
šlo
po
živež
na
polje
v
doline
,
druge
se
bavijo
s
pripravami
za
večerjo
—
ob
ognji
,
poleg
katerega
sedita
Amalija
in
Uršika
,
v
naravni
vdolbini
pod
pečino
,
se
na
ražnju
suče
velik
kos
srne
.
Večer
je
.
V
mehkem
mahovji
leži
ne
daleč
od
ognjišča
lepa
Sabina
.
„
Že
zopet
lenuhari
,
“
sika
Amalija
svoji
prijateljici
v
uho
,
„
ta
ženska
menda
nikdar
ni
ljubila
dela
.
“
Uršika
molči
,
kajti
Sabina
jej
je
postala
prijetna
tovarišica
in
Amalijinega
sovraštva
si
ne
moro
prav
razlagati
.
„
Bog
ve
,
kaj
je
bila
poprej
,
“
nadaljuje
Amalija
strastno
.
„
Vedno
hoče
več
veljati
kakor
me
.
Oj
,
kako
mi
je
zoprna
;
veliko
bi
dala
za
to
,
da
bi
je
nikdar
ne
bila
videla
.
“
Sabina
mirno
leži
.
Še
ne
obrne
se
,
čeravno
je
nekaj
besed
slišala
.
„
Da
,
hinavka
je
,
“
oglasi
se
zopet
Amalija
,
„
in
najmanj
desetkrat
je
že
prašala
,
kdaj
se
bomo
z
Jurijem
Skopcem
združile
.
Naj
le
čaka
—
sedaj
hočemo
še
svojo
prostost
uživati
ter
kolikor
mogoče
veliko
plena
v
svoje
skrivališče
spraviti
.
“
„
Da
,
da
,
ne
mudi
se
nam
,
“
pripomni
Uršika
sanjasto
.
„
Še-le
,
ko
bo
France
izprevidel
,
da
sem
ga
vredna
,
potem
—
potem
ga
bom
iskreno
objemala
.
“
Sabina
vstane
.
Zaničljiv
smeh
se
ziblje
krog
njenih
malih
ust
,
ko
se
počasi
obrne
proti
groblji
,
ki
leži
med
dvema
pečinama
.
Sama
ne
ve
,
kam
je
prav
za
prav
namenjena
—
v
duhu
gleda
ponosnega
,
zalega
moža
.
„
Jurij
Skopec
,
“
šepeta
Sabina
,
„
ha
,
ne
mislim
več
na
svojo
obljubo
,
katero
sem
dala
knezu
.
Kje
je
moj
razum
,
moja
prebrisanost
,
moj
ponos
—
da
,
še
več
,
kje
moje
mirno
srce
?
Divja
strast
,
se
mi
pretaka
po
žilah
,
čutim
,
da
moram
tega
moža
ljubiti
.
Ne
morem
ga
več
izdati
.
“
Tako
govori
Sabina
sama
pri
sebi
ter
ne
zapazi
,
da
je
zabredla
vedno
globočeje
v
skalovje
.
Naenkrat
obstoji
.
Kamen
se
je
pred
njo
strkijal
po
groblji
navzdol
.
Sabina
je
preverjena
,
da
se
to
ni
slučajno
zgodilo
,
ter
ob
jednem
meni
,
da
je
slišala
človeško
stopinjo
.
Ozre
se
gori
proti
vrhu
.
Nikogar
ne
vidi
,
mej
pečinami
ni
žive
duše
.
Čuj
—
zopet
prihaja
od
zgoraj
kamen
.
Sabina
ostreje
pogleduje
v
višino
.
„
Oj
,
sedaj
vidim
postavo
,
“
šepeta
lepa
grešnica
.
„
Kdo
neki
jo
to
?
“
—
Ogleduh
vrhu
skal
se
je
zopet
skril
.
Sabina
postane
radovedna
.
Hitro
se
prepriča
,
če
sta
samokresa
za
pasom
nabasana
,
tudi
bodalo
potegne
na
pol
iz
nožnice
,
da
jej
bo
v
slučaju
potrebe
bolj
ročno
.
Sabina
Rotenturnska
je
v
orožji
dobro
izvežbana
—
že
v
mladih
letih
je
bila
krasna
razuzdanka
pravcata
Amaconka
.
Ozre
se
proti
taborišču
.
Razgled
v
tej
smeri
jej
zapirajo
skale
,
tedaj
tudi
nje
ne
morejo
zapaziti
tolovajske
tovaršice
.
To
jej
ravno
ugaja
,
kajti
skrivaj
hoče
splezati
na
vrh
pečin
,
da
izve
,
kdo
se
tu
gori
okrog
plazi
.
Sicer
bi
tega
ne
storila
,
toda
obraz
moža
,
katerega
je
za
kratek
trenotek
zapazila
,
zdi
se
jej
znan
,
in
pogled
njen
je
bister
kakor
jastrebov
.
Urno
začne
kvišku
plezati
ter
kmalu
pride
do
skale
,
za
katero
je
ogleduh
izginil
.
Tu
ni
nikogar
,
toda
njeno
uho
začuje
šumenje
,
kakor
bi
se
kdo
po
pesku
plazil
.
Sabina
zgrabi
samokres
.
V
treh
širokih
skokih
je
za
sosedno
pečino
—
krasna
deklica
stoji
pred
možakarjem
,
ki
čepi
na
tleh
.
„
Glejte
no
,
“
pravi
Sabina
porogljivo
,
„
ali
ste
res
Vi
?
Tedaj
se
nisem
motila
,
ko
sem
mislila
,
da
sem
zagledala
znan
obraz
.
“
„
To
je
Kramar
,
Amalijin
stric
,
ki
se
tega
sestanka
z
lepo
Sabino
nič
kaj
ne
veseli
.
Sabina
ga
ostro
pogleda
.
„
Zakaj
se
skrivate
?
“
praša
ga
krasotica
.
„
Saj
ste
vendar
morali
vedeti
,
kdo
prihaja
tu
gori
.
“
„
Ne
,
ne
,
nisem
Vas
tako
hitro
spoznal
,
“
odgovarja
Kramar
k
i
se
počasi
otrese
presenečenja
.
„
Mislil
sem
,
da
je
to
kaka
druga
deklina
,
kajti
v
moški
obleki
niste
več
ona
kmetica
,
katero
sem
Vas
dosedaj
vedno
videl
.
“
Sabina
ni
posebno
zadovoljna
z
načinom
,
kako
stari
rokovnjač
ž
njo
govori
.
Četudi
mej
tolovajkami
velja
za
vlačugo
,
ki
se
pred
oblastnijami
skriva
,
takemu
človeku
nasproti
ne
more
pozabiti
,
da
je
plemenitega
stanu
.
Že
ga
hoče
odločno
zavrniti
,
toda
še
ob
pravem
času
se
spomni
,
kako
vlogo
mora
za
zmiraj
igrati
,
če
se
noče
popolnoma
izdati
.
Tudi
jej
Kramar
ne
da
prilike
,
da
bi
ga
predolgo
izpraševala
.
„
Kje
je
Jurij
Skopec
?
“
prevzame
prekanjenec
besedo
.
„
Zasledoval
sem
Vas
do
semkaj
,
čeravno
mi
je
znano
,
da
ste
se
od
tolovajskega
glavarja
ločile
.
Kaj
pomeni
to
?
“
Sabina
ga
od
strani
pogleduje
.
„
Jurij
Skopec
ima
svoje
opravke
drugod
,
“
odgovarja
hinavka
,
„
toda
povrnil
se
bo
kmalu
in
potem
bodemo
zopet
združene
prebivale
ž
njim
in
njegovimi
tovariši
.
“
Kramar
zmajeva
z
glavo
.
„
ln
v
moški
opravi
?
“
čudi
se
zvita
buča
,
„
da
,
da
,
nisem
bil
malo
presenečen
,
ko
sem
zagledal
to
nenavadno
dekliško
družbo
.
“
„
Treba
je
z
volkovi
tuliti
,
“
pravi
Sabina
.
„
Toda
povejte
mi
,
kje
je
Vaš
tovariš
?
“
„
Ta
me
pričakuje
v
dogovorjeni
gostilni
.
“
„
Tako
—
tako
—
“
izgovarja
počasi
Sabina
,
ki
se
pri
tem
kakor
ris
ozira
po
okolici
.
„
Povejte
mi
,
kdo
je
pa
tu
z
Vami
skupaj
,
kajti
zdi
se
mi
,
da
sem
ravnokar
tam-le
za
grmovjem
zagledala
popolnoma
tuj
obraz
?
“
Kramar
se
vidno
prestraši
.
„
Gotovo
niste
dobro
videli
,
“
odgovarja
hitro
,
„
kajti
prišel
sem
sam
—
kdo
naj
bi
bil
z
menoj
?
“
Sabina
zre
navidezno
proti
grmovju
,
v
resnici
pa
od
strani
pogleduje
tolovaja
.
Kramar
tega
ne
opazi
.
„
Sedaj
le
zopet
pojdite
,
“
pravi
Sabina
,
„
kajti
mogoče
je
,
da
se
glavar
še-le
v
nekaterih
tednih
povrne
.
“
„
Za
vraga
,
ali
naj
se
toliko
časa
tu
okrog
potikam
?
“
„
Kdor
hoče
denar
služiti
,
mora
za
to
tudi
kaj
žrtvovati
,
“
odgovarja
mu
Sabina
ravnodušno
.
„
Storite
,
kakor
sem
Vam
rekla
,
ter
bodite
previdni
,
kajti
mojo
tovarišice
so
zelo
nezaupne
.
Če
Vas
opazijo
—
lahko
doživite
,
da
slišite
svinčenke
žvižgati
,
in
dekleta
dobro
streljajo
.
“
Kramar
nekaj
zagodrnja
,
kar
Sabina
ne
more
razumeti
,
glasi
se
pa
nekako
tako
,
kakor
surova
kletvina
.
„
Jaz
se
moram
sedaj
v
taborišče
povrniti
,
“
nadaljuje
lepa
grešnica
,
„
sicer
bi
postala
moja
odsotnost
dekletom
sumna
.
Človek
bi
ne
verjel
,
kako
prekanjene
so
te
deklice
—
pri
najmanjši
sumnji
,
da
jih
nameravam
izdati
,
bila
bi
jaz
hipoma
umorjena
.
“
Kramar
molči
.
„
Tedaj
bodite
previdni
,
“
opominja
ga
še
jedenkrat
Sabina
,
„
jaz
pa
bom
že
gledala
,
da
bom
mogla
z
Vami
prilično
govoriti
.
In
sedaj
mi
zdravstvujte
ter
ne
pozabite
obljubljenega
plačila
.
“
Sabina
mu
z
glavo
prikima
ter
urno
kakor
srna
odhiti
navzdol
.
Kmalu
izgine
za
skalovjem
.
Kramar
se
obrne
ter
hoče
svoje
skrivališče
zapustiti
,
v
tem
trenotku
pa
se
pred
njim
prikaže
ogljar
Tone
,
ki
se
hudomušno
reži
.
Kramar
se
togotno
zadere
nad
njim
:
„
Vedno
ste
tako
zvit
,
ravno
danes
pa
ste
morali
svojo
mršavo
butico
izza
grmovja
pomoliti
!
Deklina
Vas
je
zapazila
in
ime
l
sem
svoje
ljube
križe
,
da
sem
jo
premotil
.
“
„
E
,
kaj
,
“
smeji
se
prekanjenec
,
„
saj
sem
prav
natanko
slišal
,
kaj
ste
ž
njo
govorili
.
Tri
sto
vragov
,
ženska
je
tako
lepa
,
da
sem
si
jo
moral
natančneje
ogledati
.
“
„
Če
le
ni
začela
sumiti
.
“
„
Tega
ne
verjamem
,
“
pravi
ogljar
Tone
.
„
Sicer
pa
Vi
sami
trdite
,
da
hoče
ta
deklina
tolovajskega
glavarja
ugonobiti
.
“
„
Tako
je
pač
v
Ljubljani
govorila
,
toda
zdi
se
mi
,
da
je
sedaj
vsa
drugačna
postala
.
Tone
,
naša
nakana
se
nam
ne
bo
tako
lahko
posrečila
.
“
„
Hahaha
—
jaz
sem
drugega
mnenja
.
Napadli
bodemo
deklice
speče
,
da
niti
upiti
ne
bodo
utegnile
.
In
če
danes
po
noči
ne
pojde
,
potem
jutri
zvečer
prav
gotovo
—
po
naše
ljudi
grem
,
jutri
bodemo
imeli
svoje
lepe
,
ognjevite
ljubice
,
ko
bi
se
nam
tudi
vsi
hudiči
upirali
.
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ženska
srca
so
nerazumljiva
.
Ko
pride
Sabina
lahkih
korakov
v
taborišče
,
svetijo
se
jej
oči
kakor
žrjavica
in
na
njenem
krasnem
obličji
se
bere
trden
sklep
.
Da
,
v
tej
uri
je
lepa
grešnica
dosedanje
življenje
zaključila
,
mostove
hoče
za
sabo
podreti
,
ki
jo
še
vežejo
z
ostalim
svetom
—
ne
zmeni
se
več
niti
za
svoje
obljube
,
niti
za
obljubljeno
milost
kneza
Podstrmskega
.
Še
jedenkrat
se
ozre
na
pečine
,
katere
je
ravnokar
zapustila
,
koj
potem
pa
vstopi
v
malo
utico
,
v
kateri
stanuje
z
Uršiko
.
Jurij
Skopec
v
gozdu
.
—
Klic
na
pomoč
.
—
Od
kod
si
?
—
Čista
ljubezen
.
—
Sovražniki
se
bližajo
.
Dani
se
.
V
gozdu
je
še
noč
s
svojimi
temnimi
sencami
,
vendar
pa
jutranja
zarja
že
obseva
vrhove
dreves
—
megle
se
delijo
.
Velika
vozova
stojita
v
gostem
grmovji
in
izpod
belih
plaht
se
čuje
smrčanje
spečih
tolovajev
.
Tudi
židje
dremljejo
,
toda
tako
lahko
,
da
se
pri
najmanjšem
šumu
probude
.
Iz
tmine
stopa
na
jutranji
zrak
visoka
postava
—
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
.
Tudi
on
je
počival
,
kajti
njegov
ognjeviti
duh
se
ne
more
upirati
železnemu
zakonu
narave
.
Prvi
pa
se
zbudi
on
,
hitro
pregleda
razpostavljene
stražo
,
mej
katerimi
je
tudi
‚
sladki
Polde
‘
.
„
Ali
je
vse
v
redu
?
“
„
Vse
,
glavar
,
nobenega
sumnega
glasu
nisem
slišal
,
in
če
nas
vojaki
iščejo
,
prav
gotovo
so
ravno
na
nasprotno
stran
odšli
.
“
„
Dobro
,
to
mi
je
ljubo
,
kajti
sklenil
sem
,
da
nekaj
dnij
tukaj
ostanemo
.
Potem
bodo
gotovo
že
nekoliko
odnehali
,
če
ne
popolnoma
opustili
preganjanje
.
Pozneje
se
bodemo
po
drugi
poti
onstrane
Slemena
črez
Prigorje
v
Zagreb
odpeljali
.
“
Polde
molči
,
kajti
svojemu
glavarju
nepogojno
zaupa
.
„
Polde
,
ali
se
ne
spominjaš
,
da
si
danes
po
noči
slišal
kako
kričanje
na
pomoč
,
žensko
vpitje
?
“
„
Ne
,
glavar
,
“
godrnja
divji
tolovaj
,
„
ničesa
nisem
slišal
,
lepo
židovsko
dekle
je
bilo
tiho
.
Taka
nezaupna
sodrga
!
Deklina
se
je
skrila
,
iz
strahu
,
da
bi
jej
kdo
ne
rekel
kake
žale
besedice
.
“
Glavar
z
roko
zamahne
.
„
Zakaj
si
vedno
tako
divji
in
surov
,
Polde
?
Poznaš
me
,
da
nisem
nevoščljiv
—
vsak
naj
se
svojega
življenja
veseli
.
Toda
dekleta
s
surovo
silo
nadlegovati
—
tega
ne
dopuščam
ter
kaj
tacega
tudi
nikdar
ne
bom
trpel
.
Polde
se
kislo
drži
.
„
Glavar
,
saj
je
bilo
to
le
židovsko
dekle
.
Ko
bi
bili
Vi
le
dve
minuti
kasneje
prišli
,
postala
b
i
bila
tako
krotka
,
kakor
grlica
.
“
„
Ne
,
tega
ne
dovoljujem
.
Če
Te
kako
dekle
prostovoljno
ljubi
,
Polde
,
potem
se
ž
njo
drage
volje
zabavaj
.
Sicer
nimam
rad
,
da
bi
se
z
nami
ženske
družile
,
toda
v
takih
slučajih
se
mora
jedno
oko
zatisniti
.
Poišči
si
ljubico
mej
Amalijinimi
tovarišicami
.
“
Polde
se
tako
kremži
,
da
postane
njegov
obraz
neznansko
oduren
.
„
Glavar
,
Vi
lahko
tako
govorite
,
“
mrmra
divjak
,
„
ker
vse
ženske
za
Vami
nore
.
Jaz
sem
pa
grda
pošast
,
zaradi
tega
si
moram
siloma
vzeti
,
kar
z
lepo
ne
dobim
.
Sicer
bi
vse
svoje
žive
dni
zastonj
letal
za
dekleti
.
In
židinja
je
tudi
taka
zaljubljena
mačka
.
Da
,
da
,
le
nikar
mi
z
glavo
ne
majajte
,
in
vendar
je
tako
—
če
jo
le
v
gozdu
srečate
,
hitro
bo
hitela
v
Vaš
objem
.
“
„
Motiš
se
,
Lea
je
nedolžno
dete
—
skrila
se
je
,
ker
se
boji
nasilstva
.
“
Polde
je
slabe
volje
.
„
Čemu
so
pa
dekleta
sicer
na
svetu
?
“
godrnja
,
„
če
ne
za
to
,
da
jih
ljubkamo
in
objemamo
—
drugače
bi
bile
popolnoma
odveč
.
In
vrag
naj
me
vzame
,
če
si
kmalu
ne
preskrbim
dekleta
,
ki
mora
biti
lepo
in
ognjevito
.
In
če
si
moram
tudi
siloma
prisvojiti
ljubico
—
glavar
mi
menda
ne
bo
vedno
na
poti
.
“
—
Zadnje
besede
le
sam
za
se
izgovarja
,
kajti
glavarja
se
boji
,
ki
strogo
gleda
na
rod
in
pokorščino
.
Jurij
Skopec
je
že
odšel
.
V
večjem
krogu
hoče
pregledati
okolico
ter
se
ob
jednem
prepričati
,
ali
od
ceste
sem
ne
preti
nobena
nevarnost
.
Včasih
za
trenotek
postoji
.
Za
razne
glasove
gozdnih
živalij
se
ne
zmeni
,
oprezno
pa
posluša
ter
se
bistrim
pogledom
ozira
na
vse
strani
.
„
Že
zopet
čujem
,
“
šepeta
Jurij
Skopec
,
„
to
je
bolestno
kričanje
—
daleč
od
tukaj
—
drug
na
mojem
mestu
bi
ga
niti
ne
slišal
.
“
Kakor
veter
začne
dirjati
po
temnem
gozdu
.
Vedno
bliže
prihaja
krikom
.
Grmovje
se
lomi
—
ne
ustavlja
ga
niti
trnje
niti
goščava
.
Preko
skal
skače
kakor
jelen
.
Gozd
se
začne
svitati
,
drevje
postaja
redkejše
.
Sedaj
se
slišijo
posamezni
divji
glasovi
—
vmes
žensko
vpitje
.
Tolovajski
glavar
prihiti
na
malo
livado
.
Nenavaden
prizor
se
mu
prikaže
.
Pet
raztrganih
,
podivjanih
mož
stoji
krog
mlade
ženske
,
ki
se
obupano
bori
s
preganjalci
,
ki
so
jo
menda
ravno
v
tem
trenutku
dohiteli
—
čuje
se
,
kako
obkoljena
deklica
težko
sopiha
.
„
Grom
in
strela
,
“
rujove
jeden
izmed
rokovnjačev
,
„
mi
imamo
pa
res
srečo
!
Punica
je
taka
,
ko
mleko
in
kri
.
Če
se
ne
motim
,
je
celo
židovka
.
To
pa
nas
ne
bo
motilo
,
imeli
bodemo
ž
njo
svojo
zabavo
.
“
„
Lea
,
“
čudi
se
Jurij
Skopec
.
Da
,
to
je
prekrasna
Lea
,
hči
starega
židovskega
trgovca
Abrahama
.
Lepa
deklica
ne
more
več
upiti
,
kajti
jeden
divjakov
jej
s
surovo
roko
maši
usta
.
„
Hej
,
tovariši
,
hitro
jo
nesimo
v
jamo
,
“
kličejo
grdobe
,
„
hahaha
,
to
bo
veselo
življenje
.
Dobro
je
bilo
,
da
smo
na
vse
zgodaj
pogledali
v
gozd
.
“
Divje
krohotanje
se
razlega
daleč
na
okrog
.
Druhal
hoče
s
svojo
krasno
žrtvo
oditi
.
„
Stojte
!
“
zagrmi
za
njimi
orjaški
glas
,
„
stojte
!
“
Rokovnjači
se
bliskoma
obrnejo
ter
urno
zgrabijo
svoje
orožje
.
Pred
njimi
stoji
zal
,
krepak
mož
v
lovski
opravi
.
V
vsaki
roki
drži
nabasan
samokres
,
namerjen
proti
divjakom
.
„
Izpustite
dekleta
!
“
zapoveduje
pogumni
tolovajski
glavar
,
„
takoj
mi
jo
izpustite
—
sicer
—
“
„
Za
vraga
,
samo
jeden
je
,
“
kriče
rokovnjači
.
„
S
tem
bomo
hitro
gotovi
!
Udri
ga
!
“
„
Varujte
se
,
grdobe
,
“
oglasi
se
z
nova
predrznež
.
„
Ali
Vas
morda
mika
,
izkušati
se
s
tolovajskim
glavarjem
Jurijem
Skopcem
?
“
Prestrašeno
kričanje
se
začuje
.
„
Satan
in
peklo
—
to
je
Jurij
Skopec
—
rešite
se
—
proč
,
proč
,
Jurij
Skopec
nas
bo
na
male
kosce
raztrgal
!
“
vpije
jeden
.
—
Rokovnjači
beže
,
kakor
bi
jih
sam
peklenšček
podil
.
Vsak
hoče
drugega
prehiteti
,
da
bi
le
prej
prišel
iz
Jurij
Skopčeve
bližine
.
Tolovajski
glavar
meri
za
njimi
,
potem
pa
samokresa
mirno
vtakne
za
pas
.
„
Škoda
bi
bilo
svinčenk
,
“
mrmra
glavar
,
„
in
strel
bi
lahko
tuje
ljudi
privabil
.
Lopovi
naj
le
bežijo
,
gotovo
jih
ne
bo
več
nazaj
.
“
Lea
je
oproščena
.
Revica
kleči
težko
sopihajoč
na
trati
—
objokane
oči
si
pokriva
z
rokama
,
boji
se
še
vedno
,
da
se
bodo
grozoviteži
povrnili
.
Sedaj
začuje
trden
korak
poleg
sebe
.
„
Kaj
sem
Vam
pravil
,
“
oglasi
se
glavar
,
„
zakaj
me
niste
ubogala
,
ko
sem
Vas
svaril
?
Če
ne
bi
bil
prišel
še
v
zadnjem
trenotku
,
postala
bi
bila
žrtev
razdivjanih
strastij
.
“
Lea
ne
more
odgovarjati
.
Jurij
Skopec
se
ponosno
ozira
na
ono
stran
,
kamor
so
potepuhi
zbežali
.
Tako
slovit
je
tedaj
že
,
tak
strah
razširja
njegovo
ime
,
da
samo
ono
zadostuje
nasproti
petorici
oboroženih
rokovnjačev
,
ki
pred
njim
beže
kakor
pred
mnogoštevilnim
sovražnikom
.
Ponosno
se
mu
prsi
dvigajo
,
kajti
Jurij
Skopec
je
častiželjen
—
sedaj
čuti
,
da
je
v
resnici
pravcat
gospodar
temnih
gozdov
.
Lea
se
še
vedno
po
celom
životu
trese
.
Vendar
pa
ga
s
svojimi
čarobnimi
očmi
pogleduje
—
moža
,
ki
jo
je
že
dvakrat
rešil
iz
velike
nevarnosti
.
Jurij
Skopec
jej
pomaga
na
noge
.
„
Pojdite
z
mano
k
vozovoma
,
“
pravi
odločnim
glasom
,
„
tukaj
