izginilamarsikatera
glava
,
očrnela
od
dima
.
Po
prvem
návalu
so
se
zaklonili
Turki
za
gostolistnim
vicedomskim
gajem
in
za
grmovjem
in
razvalinami
v
Gradišču
.
Kmalu
pa
so
rojili
drugi
roji
peš
proti
najslabšemu
zidovju
,
pred
židovskimi
hišami
na
levo
od
visokih
vicedomskih
vrat
,
ki
so
bile
od
hrastove
sredice
in
obite
z
debelimi
žeblji
in
mednimi
pločami
.
Navzlic
streljanju
so
premostili
petnajst
korakov
široki
jarek
z
dolgimi
debli
.
Ročno
so
naslonili
dolge
lestve
na
visoki
,
s
pomijami
,
smetmi
in
drugo
nesnago
onečejeni
zid
.
Z
golim
handžarom
med
zobmi
,
z
malimi
okroglimi
tarčami
nad
turbani
,
so
plezali
urno
kvišku
kakor
veverice
.
Že
so
prisopihali
nekateri
na
gorenjo
polovico
lestev
.
Tedaj
pa
so
zagrmeli
na
njih
ščite
težki
kameni
.
Ulila
se
je
nanje
vrela
smola
in
krop
iz
dolgoročajnih
ponev
in
kovinastih
cevi
ter
jim
poparila
kadečo
se
obleko
,
kožo
in
meso
.
Opekli
so
padali
znak
na
smetišča
in
v
blatno
vodo
,
da
je
visoko
brizgala
ob
zidovje
,
rjuli
so
kakor
obstreljena
zverjad
,
podrhtavali
in
umirali
v
strašnih
krčih
.
Naskakovali
so
drugi
roji
;
z
odsekanimi
prsti
in
rokami
so
strmoglavili
v
deset
laktov
globoki
blatni
jarek
.
Nekatere
lestve
so
se
ulomile
,
nekatere
pa
so
se
vnele
od
goreče
smole
.
Omar
je
sedel
čvrsto
in
pokoncu
na
konju
,
ali
bil
je
čisto
bled
.
Omamljen
od
bojnega
hrušča
je
videl
vse
kakor
skozi
meglenino
.
Kadar
je
zažvižgala
krogla
mimo
njega
ali
se
zarila
v
tla
,
je
nehotoma
in
nevedoma
uklonil
glavo
.
Ilmihal
,
zadet
v
dlan
,
si
je
lizal
rano
kakor
obstreljena
zver
.
Tla
naokoli
so
bila
posejana
z
belopernatimi
puščicami
.
„
Nazaj
,
Omar
!
“
je
velel
Osman
paša
.
„
Gjaurska
krogla
ni
vredna
,
da
bi
te
zadela
.
“
Ilmihal
ga
je
odvedel
za
zid
v
Gradišču
.
Turki
so
odnehali
drugi
pot
.
Jusuf
paša
se
je
celo
naveličal
neuspešnega
naskakovanja
.
Navalil
je
bil
s
smolnjaki
trikrat
na
ozidje
pri
križevniškem
vrtu
in
soli
,
toda
odbili
so
ga
neustrašeni
branitelji
,
med
njimi
križevniki
v
belih
redovniških
plaščih
s
črnimi
križi
.
Popihal
jo
je
s
četami
v
svoj
tabor
za
Šiško
.
Prah
je
legal
na
mtve
in
ranjene
ljudi
in
konje
,
na
izgubljeno
orožje
in
na
rdeče
mlake
.
Ko
so
opazili
branitelji
,
da
je
odjahal
velik
del
sovražnikov
,
jim
je
vzrasel
pogum
in
mikalo
jih
je
,
da
bi
zaigrali
bojno
kolo
zunaj
mesta
.
Zatrobila
sta
dva
trobarja
in
urno
zopet
potegnila
naličnika
pred
obraza
.
Hitro
so
spustili
vzdižni
most
na
verigah
preko
jarka
.
Natesnoma
,
sedlo
ob
sedlu
,
stremen
ob
stremenu
,
je
izjahala
polovica
oklopnikov
,
meščani
in
vitezi
z
oprodami
in
hlapci
,
sami
korenjaki
na
izbor
.
V
raznoterih
sestavah
so
pestrele
boje
na
ščitih
,
na
čeladah
pa
rodbinski
znaki
,
podobe
živali
,
rastlin
,
orožja
.
Črne
,
bele
in
rdeče
čapljine
perjanice
so
nihale
nad
železnimi
šlemi
.
Vsak
vitez
si
je
bil
opasal
okoli
prsi
ali
pripel
na
mečevem
jermenu
pisano
vezilo
,
po
navadi
resnično
ali
fingirano
darilo
lepe
dame
;
na
svojo
ljubico
je
moral
misliti
vsak
ob
uri
stiske
in
nevarnosti
,
da
bi
se
izkazal
tem
večjega
junaka
.
Veliki
,
koščeni
konji
so
imeli
železne
naprsnike
in
načelnjake
z
železnimi
rogmi
;
njih
usnjate
odeje
so
plapolale
ko
velike
peroti
zmajev
.
Med
prvimi
sta
za
vicedomom
Jurijem
Rainerjem
jezdila
vitez
Ahac
Doljanski
in
mladi
baron
Otokar
Gradnikar
.
Vitezu
Ahacu
je
trepetalo
dolgo
pavje
pero
nad
težkim
šlemom
.
Ob
širokih
prsih
sta
mu
bingljali
opletena
vinska
čutara
in
kositrena
pušica
,
polna
lekovitega
mazila
,
ki
ga
je
bil
kupil
od
veleuenega
židovskega
zdravnika
Jisroela
.
Ker
se
je
hudo
bal
,
da
mu
sovražno
orožje
preseka
čutaro
in
se
mu
izlije
prežlahtna
malvazija
,
je
odpil
dobro
tretjino
,
preden
si
je
zapel
čelado
in
naličnik
.
Jahal
je
rjavega
žebca
Otokarjevega
oprode
,
ker
je
bil
ta
konj
hitrejši
in
krepkejši
od
njegovega
.
On
in
baron
Gradnikar
sta
bila
vsa
v
železju
,
kakor
večina
oklopnikov
.
Za
njima
je
jezdil
poleg
Otokarjevega
oprode
Joahim
Kheberl
;
sedel
je
nerodno
sključen
na
visoki
kobili
,
kakor
bi
ga
tiščala
in
tlačila
velika
čelada
z
močnim
grebenom
.
Sredi
oklopnikov
je
vihrala
zastava
od
češnjevordeče
svile
z
zlatimi
plamenci
;
na
eni
strani
je
bila
podoba
križanega
Kristusa
in
nápis
„
Duce
crucifixo
Deo
“
,
na
drugi
pa
kranjski
grb
z
napisom
„
Za
domovino
“
.
Potem
so
izišli
kopjaniki
v
okovanih
usnjatih
opravah
z
jako
dolgimi
sulicami
in
se
postavili
v
poln
štirjak
,
po
štirinajst
mož
na
vsaki
strani
.
Jesenova
kopjišča
so
tičala
v
jermenih
,
visečih
od
leve
rame
proti
desnemu
boku
.
Kopja
so
štrlela
na
vse
plati
,
kakor
ježu
bodice
;
ta
strahovita
falanga
se
je
pomikala
kakor
živ
stroj
.
„
Zdajle
bo
pa
nekaj
!
“
je
prišlo
vitezu
Ahacu
na
misel
.
„
Predraga
moja
Fiametta
,
zdajle
se
pokaže
,
e
je
tvoj
zvesto
zaljubljeni
vitez
Ahac
,
tvoje
lepote
hlapec
,
res
kaj
vreden
ali
ne
.
Pomagaj
mi
,
ljubi
sveti
Juri
,
pa
tudi
ti
,
moj
prijazni
patron
Ahac
!
“
Ko
so
Turki
uzrli
sovražnike
,
je
zaorilo
iz
tisoerih
grl
:
„
Allah
il
Allah
!
“
Kakor
pobesneli
so
planili
nad
pehoto
in
konjanike
.
Kristjani
so
se
jim
bližali
tiho
.
Urno
je
izjahala
tudi
druga
polovica
oklopnikov
.
Turki
so
izkušali
s
sabljami
presekati
dolga
kopjišča
suličarjev
in
predreti
njih
goste
redi
.
Ali
zastonj
so
se
zaganjali
proti
tej
živi
trdnjavi
,
ki
ji
je
pomagala
konjica
na
obeh
krilih
.
Nizko
nad
grivami
sklonjeni
,
so
se
zaleteli
oklopniki
z
naperjenimi
kopji
proti
mohamedanom
.
Osman
paši
so
žarele
oči
ko
žerjavica
.
Visoko
je
vihtel
svojo
damaščanko
in
kričal
:
„
Naprej
,
junaki
!
Ne
okaljajte
slave
naših
dedov
!
“
Turki
so
izpalili
svoje
dolge
samokrese
.
Kmalu
so
se
pomešali
bojevniki
v
metežu
in
prahu
.
Pisana
množica
se
je
motala
in
gnetla
v
ljuti
borbi
ter
rinila
zdaj
nekoliko
naprej
,
zdaj
nekoliko
nazaj
;
zdaj
so
se
vrste
širile
,
zdaj
ožile
.
Toda
viharnemu
navalu
težkih
oklopnikov
se
lahki
turški
konjaniki
niso
mogli
dolgo
ustavljati
,
tem
manj
,
ker
se
je
njih
orožje
domala
zastonj
lomilo
in
krhalo
ob
železnih
oklopih
.
Osman
paša
je
ukazal
,
naj
se
umaknejo
streljaj
daleč
.
Kristjani
so
takoj
planili
za
njimi
.
Tedaj
je
poslal
paša
čilih
čet
sovražniku
v
zaledje
,
da
bi
ga
zaskočile
in
mu
zastavile
povratek
v
mesto
.
Križali
so
se
težki
meči
in
ostri
handžari
,
da
so
se
kovale
iskre
.
Kri
je
tekla
konjem
od
griv
,
od
sedel
,
od
stremen
;
podkve
so
polzele
v
rdečih
lužah
.
Na
tleh
so
ležali
pod
padlimi
konji
ranjenci
,
kleli
,
tulili
,
ječali
ter
zabadali
sulice
in
sablje
sovražnim
konjem
v
trebuh
ali
v
kolena
.
Vitez
Ahac
je
oddal
kopje
in
ščit
svojemu
oprodi
.
Izdrl
je
meč
in
ga
sukal
z
obema
rokama
tako
hitro
,
da
se
je
videl
nad
njim
kakor
svetlo
kolo
.
Mahal
je
s
tako
vnemo
in
jezo
naokoli
,
da
je
odsekal
sam
sebi
pavje
pero
s
čelade
.
Zdajci
je
pobil
dolgi
Ejub
Joahima
Kheberla
s
težkim
buzdovanom
.
Razjarjeni
vitez
Ahac
je
maščeval
svojega
oprodo
;
razklal
je
Ejubu
lobanjo
.
Naenkrat
je
začutil
Osman
paša
,
da
mu
lije
toplo
izpod
turbana
.
„
Gospod
,
ranjen
si
!
“
so
vpili
prestrašení
konjaniki
okoli
njega
.
Odjahal
je
v
Gradišče
k
oddelku
v
zaklonišču
.
Kar
je
pridirjal
sel
in
mu
naznanil
,
da
si
je
Isa
paša
zlomil
roko
in
se
umaknil
s
četami
v
svoj
tabor
.
Tedaj
je
solnce
posijalo
skozi
izginjajočo
jutranjo
meglo
.
Na
luskinastih
,
verižnih
in
gladkih
oklepih
so
drhteli
podolgasti
odsevi
,
od
golih
palašev
so
blisketale
iskre
in
žarki
.
Nenadoma
je
močan
pok
pretresel
ozračje
;
na
Gradu
so
jeli
grmeti
topovi
.
Za
silo
obvezani
Osman
paša
je
zapovedal
,
naj
se
vrnejo
čete
v
šatorišče
na
Ljubljanskem
polju
.
„
Turki
beže
!
Turki
beže
!
“
se
je
radostno
glasilo
med
krščanskimi
bojevniki
.
„
Za
mano
,
kdor
je
junak
!
“
je
zavpil
Otokar
in
dirjal
za
bežečimi
sovražniki
.
Za
njim
je
drevil
vitez
Ahac
.
Oba
sta
bila
vkratkem
daleč
pred
drugimi
.
„
Nazaj
,
Otokar
,
nazaj
!
“
je
kričal
vitez
Ahac
in
izkušal
obrniti
žebca
.
Toda
konj
se
je
vselej
zopet
okrenil
in
dirjal
za
Otokarjem
,
kakor
je
bil
vajen
.
To
je
po
pravici
jezilo
viteza
Ahaca
in
grdo
je
jel
zmerjati
rjavca
:
„
Kam
pa
,
kam
,
ti
osel
?
Kam
pa
te
nese
vrag
,
prismoda
rjava
?
Bodi
no
pameten
in
nikar
ne
sili
lahkomiselno
pogubo
!
Ali
si
obseden
?
“
„
Ujemite
obadva
živa
!
“
je
velel
Osman
paša
.
Po
kratkem
boju
so
ju
razorožili
in
ju
odvedli
na
njiju
konjih
proti
taboru
.
Grajski
topovi
pa
možnarji
so
bruhali
venomer
kamenje
in
železo
.
Turki
so
se
razkropili
v
majhne
roje
.
„
Zdaj
so
naju
pa
ujeli
!
“
je
žaloval
vitez
Ahac
.
„
Presneta
reč
vendar
!
Kdo
bi
bil
pričakoval
kaj
takega
?
Ubožica
Fiametta
,
nikoli
več
ne
boš
videla
svojega
zvestega
častilca
,
akotudi
prideš
na
Kranjsko
.
O
ti
kosmata
nesreča
!
Zdaj
sem
pa
res
radoveden
,
kaj
vse
bodo
uganjali
zarobljeni
Turki
z
ubogim
Otokarjem
pa
z
mano
.
Lepega
gotovo
nič
.
Obeta
se
nama
slaba
zabava
.
Kmalu
bo
tvoje
glorije
konec
,
vitez
Ahac
,
kmalu
bo
finis
finalis
!
“
Na
ljubljanskem
Gradu
so
topovi
in
možnarji
še
vedno
peli
bojno
pesem
.
Turki
,
prašni
,
znojni
,
okrvavljeni
,
so
morali
podreti
šatore
v
jami
pri
Svetem
Krištofu
in
za
njo
ter
se
zaklonili
za
logmi
bliže
k
Savi
.
Ondukaj
je
bil
tudi
vitez
Erazem
Frauensteiner
,
ki
se
je
bal
Isa
paševe
jeze
.
Po
Ljubljanskem
polju
so
begali
splašeni
openjeni
konji
s
praznimi
sedli
križema
naokoli
.
Nekateri
so
bili
ranjeni
in
prišepali
sami
v
novi
tabor
;
druge
so
polovili
konjaniki
,
ki
se
niso
bili
udeležili
navala
.
Sapa
,
nebeška
hišna
,
je
pometala
bele
oblake
,
ki
so
jadrali
izza
Polhograjskih
Dolomitov
in
delali
dolge
potujoče
sence
po
širnih
poljanah
.
Ujetniki
,
priganjani
od
četašev
,
so
donašali
v
mehovih
in
sodcih
vode
od
Save
.
Tovariši
so
ranjencem
ustavljali
kri
s
kresilno
gobo
,
izpirali
rane
,
polagali
nanje
zmečkane
pripotčeve
,
hrastove
in
rmanove
liste
,
namočene
v
vinu
ali
olju
,
in
ovijali
otekle
ude
z
mokrimi
cunjami
.
Ko
so
videli
veliko
število
pohabljenih
,
grgrajočih
,
umirajočih
in
mrtvih
pajdašev
,
in
ko
so
videli
,
koliko
so
izgubili
ljudi
pa
konj
,
ne
da
bi
dosegli
najmanjši
uspeh
,
so
jeli
,
hudo
varani
,
na
glas
godrnjati
in
se
jeziti
zlasti
nad
beglerbegom
,
ki
jim
je
bil
slovesno
obetal
toliko
dragocenega
plena
.
S
psovkami
so
sprejeli
njegovega
sla
,
ki
je
prišel
Osman
paši
poročat
,
da
je
sklenil
Isa
paša
zajutra
kar
precej
po
prvi
molitvi
odriniti
proti
domu
.
„
Jutri
na
vse
zgodaj
se
napotimo
proti
Vranduku
,
“
je
rekel
Osman
paša
Omarju
.
„
Ko
se
odpočijemo
,
te
odvedem
v
janičarsko
šolo
,
v
Carigrad
.
“
Omar
se
je
posilil
k
veselemu
nasmehu
;
neznano
hudo
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Osmanova
rana
na
glavi
ni
bila
ne
velika
,
ne
nevarna
;
vendar
ga
je
precej
bolela
in
ozlovoljevala
.
Ker
mu
je
bilo
v
šatoru
presoparno
,
si
je
dal
pogrniti
preprogo
z
blazinami
pod
košat
dob
.
„
Ilmihale
,
po
Švabo
,
po
Erazma
!
“
Vitez
Frauensteiner
se
je
bližal
počasi
;
morile
so
ga
strašne
slutnje
.
S
prekrižanima
rokama
je
pohlevno
obstal
pred
mogotcem
.
Paša
ga
je
motril
tako
mrzlo
in
srepo
,
da
je
Erazmu
klonila
glava
kakor
pod
silno
pezo
.
„
Izdajalec
!
“
Vitez
Erazem
se
je
zganil
.
Ves
bled
je
plašno
stopil
korak
nazaj
.
Odprl
je
usta
,
izkušal
je
govoriti
,
toda
nobena
besedica
mu
ni
hotela
iz
stiskanega
grla
.
Zaječal
je
mučno
.
„
Vohun
Ljubljančanov
!
“
„
Jaz
?
Ljubljančanov
?
“
je
jecljal
z
začudenim
obrazom
in
se
topo
nasmehnil
.
„
Ti
si
zakrivil
našo
nesrečo
!
“
je
vzkipel
Osman
paša
.
„
Da
bi
pobasal
dvojno
plačilo
,
si
izdal
Ljubljančanom
nas
,
kakor
si
izdal
Ljubljančane
nam
!
Mojstrsko
si
igral
dvojno
vlogo
obenem
.
Koliko
so
ti
pa
plačali
gjauri
,
he
?
“
„
Nič
.
Ni
res
,
da
bi
jim
bil
vohunil
.
Prisegam
ti
pri
—
“
„
Tvoja
prisega
je
kakor
sapa
v
puščavi
.
Kdo
naj
ti
verjame
še
kaj
?
Ljubljanske
utrdbe
so
močnejše
,
posadka
je
večja
,
nego
si
nam
čvekal
.
Starem
te
kakor
modrasa
!
“
„
Zakaj
pa
jih
niste
napadli
prej
?
Tako
so
mogli
bolje
zavarovati
svoje
mesto
in
Grad
.
“
Osmana
je
dušila
silna
jeza
;
na
čelu
so
mu
nabreknile
žile
.
Divje
je
zarohnel
nad
vohunom
:
„
Moli
!
Nesreča
na
tvojo
glavo
!
“
V
strahoviti
stiski
je
vrebal
vitez
s
svojimi
drobnimi
sivkljatimi
očmi
na
vse
strani
.
Kaj
bi
?
Begala
ga
je
nepričakovana
strašna
obtožba
,
skrajna
nevarnost
,
smrtni
strah
.
Osman
paša
si
je
vtepel
v
glavo
,
da
je
Erazem
dvojen
vohun
.
Kako
bi
dokazal
svojo
nedolžnost
?
Gneval
se
je
sam
nad
sabo
,
da
ni
izginil
po
ponesrečenem
navalu
,
klel
je
svojo
lakomnost
,
ki
ga
je
gnala
po
vohunsko
nagrado
.
Zasmilil
se
je
sam
sebi
.
Že
je
videl
v
duhu
tisoč
preteče
dvignjenih
handžarov
.
Obup
mu
je
oblil
čelo
z
mrzlim
lepljivim
potom
.
Trepetaje
je
zopet
pogledal
okoli
sebe
.
Tam
ob
gozdnem
robu
so
se
pasli
konji
.
Oddahnil
se
je
globoko
.
Skrivoma
je
izbiralo
njegovo
oko
najboljšega
dirjalca
.
Z
vso
dušo
se
je
oklenil
poslednjega
upa
.
„
Osman
paša
,
tako
gotovo
,
kakor
veruješ
v
Allaha
in
njegovega
preroka
Mohameda
,
tako
resnično
sem
povedal
vse
tako
,
kakor
sem
bil
videl
.
Nobene
besedice
nisem
govoril
z
Ljubljančani
ne
o
vašem
orožju
,
ne
o
vaših
nakanah
.
“
„
Zvijaj
se
,
zvijaj
,
kakor
gad
na
žerjavici
!
Pripoveduj
bajke
otrokom
,
izdajalec
.
Ostudnejši
od
blata
in
črvadi
!
“
„
Ali
vas
nisem
vodil
vedno
dobro
?
Ali
vam
nisem
kazal
lani
pa
letos
povsod
najboljšega
pota
in
plena
?
“
Pokleknil
je
.
„
Pri
grobu
svojega
očeta
in
—
“
„
Vstani
!
“
Vitez
Frauensteiner
je
vstal
z
drgetajočimi
koleni
.
Že
je
mislil
,
da
mu
je
paša
naposled
vendarle
verjel
in
da
je
minula
nevarnost
.
Ali
sovražni
pogled
Osmanov
mu
je
segal
v
srce
kakor
mrzlo
jeklo
.
„
Bodi
tisočkrat
proklet
!
Strahopetec
!
Izmet
!
Poglejte
hinavca
,
ki
je
kriv
,
da
se
toliko
vaših
bratov
in
prijateljev
ne
povrne
domov
!
“
Nenadoma
je
planil
vohun
mimo
paše
preko
preproge
,
skočil
bliskoma
na
konja
in
ubežal
proti
Savi
.
„
Za
njim
!
Zgrabite
ga
!
“
Neutegoma
so
zadrevili
stražniki
pa
drugi
konjaniki
za
uskokom
in
ga
prignali
nazaj
.
Preklinjali
so
ga
in
psovali
z
najgršimi
psovkami
in
nadevki
.
Orjaški
Ismail
ga
je
popadel
za
vrat
in
ga
trešil
raz
kobilo
ob
tla
.
Obkolili
so
ga
.
Njih
sovraštvo
je
našlo
žrtev
;
zdaj
so
mogli
ohladiti
svojo
jezo
zaradi
velikih
izgub
in
varanih
upov
.
Plašno
je
gledal
v
te
divje
,
razkačene
obraze
s
plamenečimi
očmi
pa
sršavimi
brkami
in
bradami
.
Pretepali
so
ga
z
jermeni
in
sulicami
.
Raztrgali
so
mu
turban
z
glave
,
mu
pulili
lase
,
ga
grizli
v
roke
.
Od
vseh
strani
so
molele
pesti
proti
njemu
;
vsak
ga
je
želel
udariti
vsaj
enkrat
in
mu
pljuniti
v
otekli
obraz
.
„
Pustite
me
!
“
je
stokal
.
„
Nedolžen
sem
.
Dam
vam
vse
,
kar
imam
!
“
S
kalnimi
očmi
je
proseče
gledal
besno
množico
.
Na
čelu
je
imel
še
nekoliko
prsti
od
padca
s
konja
.
„
Si
vzamemo
že
sami
!
“
so
se
grohotali
.
„
Erazem
je
vaš
!
“
je
velel
paša
.
„
Ali
kar
tukaj
?
“
je
vprašal
Ismail
.
Paša
je
pokazal
proti
Friškovcu
.
Vitezu
Frauensteinerju
je
utripalo
srce
do
grla
.
Polje
,
gozdi
,
Ljubljana
,
Grad
,
gore
naokoli
,
vse
se
je
zazibalo
pred
njim
,
vse
mu
je
omeglelo
pred
očmi
.
Z
veliko
muko
je
zaječal
:
„
Aman
,
aman
!
Milost
!
Nedolžen
...
“
Vrgli
so
ga
na
tla
in
mu
zvezali
roke
na
hrbtu
.
Ko
je
spoznal
,
kakšna
smrt
ga
čaka
,
je
bridko
zajokal
.
„
Fej
te
bodi
!
Oblecite
mu
babja
krila
!
Sram
te
bodi
!
“
Privezali
so
ga
konju
na
rep
;
njegovo
kričanje
in
vpitje
četašev
je
polagoma
umolknilo
v
daljavi
.
Medtem
sta
stala
vitez
Ahac
pa
baron
Otokar
Gradnikar
v
velikem
šatoru
paševem
.
Odpela
sta
si
naličnika
in
odložila
čeladi
.
Obraza
sta
jima
rdela
od
soparice
in
nagle
ježe
.
„
Vraga
,
kdo
pa
mi
je
odsekal
najlepše
pavje
pero
,
kar
jih
je
med
Kolpo
in
Savo
?
“
se
je
pogneval
vitez
Ahac
.
„
Peklenski
širokohlačarji
!
No
,
dobro
sva
jim
cepila
kosti
pa
kosila
glave
.
Vsako
pošteno
delo
je
vredno
pravične
nagrade
.
Nagrado
si
pa
morava
preskrbeti
kar
sama
.
Kdor
se
zanaša
na
druge
,
ostane
žalostna
copata
.
Zaslugo
poplačati
je
tudi
zasluga
.
Moja
čutara
je
še
cela
,
hvala
Bogu
,
svetemu
Juriju
pa
tudi
mojemu
patronu
Ahacu
!
Pij
,
ljubi
moj
Otokar
,
ne
bo
ti
žal
!
“
„
Hvala
lepa
,
dragi
ujec
,
ne
ljubi
se
mi
,
res
ne
.
“
Vitez
Ahac
si
je
slekel
jeklene
verižne
rokavice
,
dvignil
veliko
čutaro
spoštljivo
kvišku
in
dejal
natihoma
:
„
Po
pravici
se
bojim
,
da
mi
Turki
vzamejo
ta
moj
zaklad
.
Zato
se
ne
smem
dalje
obotavljati
.
Bog
nama
daj
zdravje
in
nama
pomagaj
v
zlato
svobodo
!
Vivat
libertas
!
“
„
Vivat
!
“
se
je
žalostno
nasmehnil
mladi
baron
,
vitez
Ahac
pa
je
izpraznil
čutaro
na
en
dušek
in
modroval
:
„
Presneto
pisano
naju
je
gledal
paša
.
Sam
Bog
ve
,
kaj
ukrene
mogočnik
z
mano
.
Za
janičarja
,
menim
,
sem
že
malo
prestar
.
Nemara
mi
pa
naklonijo
imenitno
službo
višjega
evnuha
?
Me
prav
malo
mika
.
Prejkone
me
proda
lakomni
dedec
za
sužnja
kam
v
južnozapadno
Azijo
ali
severno
Afriko
,
kam
v
Armenijo
,
Perzijo
ali
Babilonijo
.
Videl
bi
mnogo
tujih
krajev
.
Lepa
prihodnost
,
kaj
?
Toda
letos
se
mi
kar
ni
ne
ljubi
v
tujino
,
ko
kažejo
naši
vinogradi
tako
izredno
lepo
.
“
„
Mislim
,
da
se
moreva
odkupiti
,
ljubi
ujec
!
“
„
Ti
že
,
jaz
pa
ne
.
Turki
zahtevajo
preveč
odkupnine
,
od
vsakega
plemiča
kar
po
dvatisoč
do
štiritisoč
goldinarjev
.
Kje
bi
vzel
toliko
denarja
?
“
„
Dovolite
,
da
za
vas
plačam
jaz
.
“
„
Tvoja
dobrotna
ponudba
me
jako
veseli
.
Morda
pa
ne
bo
treba
nobene
odkupnine
.
Pobegniva
!
Niti
zvezali
naju
niso
.
Menda
mislijo
,
da
v
težkih
oklopih
ne
bi
mogla
daleč
.
“
„
Preveč
imajo
straž
naokoli
.
“
Prikrevsal
je
godrnjavi
Ilmihal
z
nerodnimi
gugavimi
koraki
trudnega
jahača
.
„
Oba
k
paši
!
“
„
Kakšne
volje
,
velečastiti
efendim
,
izvoli
biti
tvoj
presvetli
gospodar
?
“
ga
je
vprašal
vitez
Ahac
jako
vljudno
.
„
Prav
slabe
!
“
je
renčal
sluga
.
„
Jaz
pa
židane
,
planta
asiatica
!
Osman
paša
prodaja
dolgčas
,
pa
bi
se
rad
pomenil
kaj
pametnega
.
No
,
hajdimo
,
asine
magnifice
!
“
S
težkimi
koraki
sta
odrožljala
oklopnika
z
Ilmihalom
proti
dobu
.
Pri
paši
,
nekoliko
bolj
zadaj
,
je
sedel
Omar
in
mu
deval
hladilne
obkladke
na
oteklino
in
rano
.
Otokar
in
Omar
sta
se
nekaj
trenotkov
gledala
radovedno
,
nekako
osuplo
.
Vitez
Ahac
pa
se
je
lahno
priklonil
in
želel
paši
malo
hripavo
,
vendar
dokaj
prijazno
dober
večer
:
„
Akšamlar
hair
olsun
!
“
„
Turški
znaš
?
“
se
je
zaudil
Osman
paša
in
z
velikim
zanimanjem
motril
ujetega
viteza
,
ki
je
že
oddaleč
dehtel
po
žlahtni
malvaziji
.
„
Nekoliko
že
,
“
se
je
vitez
odrezal
hrvaški
ter
si
mislil
:
„
Priljuden
je
mož
;
kar
tika
me
,
kakor
starega
prijatelja
.
“
Na
glas
je
pa
pridal
:
„
Naučil
sem
se
od
ujetnika
v
Ljubljani
.
“
„
Kako
ti
je
ime
?
Kaj
si
?
“
„
V
Ljubljani
so
mi
rekli
že
vse
sorte
:
grofovska
milost
,
knežja
visokost
pa
tudi
veličanstvo
.
Pravzaprav
pa
se
imenujem
vitez
Doljanski
,
domine
gloriosissime
!
“
„
Kaj
pa
je
to
?
“
„
Latinski
.
“
„
Ali
znaš
tudi
latinskí
?
“
„
Pa
še
kako
!
Le
poslušaj
:
Apud
,
ante
,
ad
,
adversum
et
cetera
ali
pa
:
Quot
capita
,
tot
sensus
,
to
se
pravi
:
Vsaka
buča
se
drugam
prekucne
,
kadar
je
zrela
.
Pa
tudi
italijanski
govorim
in
grški
,
francoski
in
nemški
.
“
„
In
kdo
si
ti
?
“
se
je
obrnil
paša
k
mlajšemu
.
„
Baron
Gradnikar
.
“
„
Imeniten
plemenitaš
in
junak
,
kakor
jaz
,
“
je
dostavil
vitez
Ahac
.
„
Kakor
vidim
,
si
ranjen
,
domine
augustissime
!
Tukaj
imam
čudovito
mazilo
veleslavnega
zdravnika
.
Malo
je
tako
učenih
Judov
v
Ljubljani
,
kakor
je
stari
Jisroel
.
Ozdravil
ti
je
že
takega
,
ki
je
bil
skoraj
fundamentaliter
mortuus
,
to
se
pravi
takega
,
ki
že
ni
mogel
več
migati
.
Namaži
se
s
temle
lekovitim
mazilom
,
pa
te
neha
boleti
,
kakor
bi
pihnil
.
“
„
Zdiš
se
mi
čuden
lovek
.
“
„
Čuden
?
Na
svetu
je
mnogo
čudnega
.
Meni
se
zdi
najbolj
čudno
to
,
da
sem
tukaj
.
Priznati
moram
,
da
bi
bil
najrajši
sto
milj
daleč
odtod
.
Ako
bi
bil
jahal
svojega
konja
,
ne
bi
doživela
midva
nikdar
časti
,
da
bi
se
spoznala
.
Moj
konj
je
izboren
;
pameten
je
in
vedno
trezen
.
Kar
sam
me
varno
prinese
domov
.
Jako
moder
je
moj
serec
,
moj
Zelenko
,
akotudi
je
samo
konj
.
Toda
zdaj
se
pa
le
namaži
.
Izvoli
!
Bujrum
,
efendim
!
“
Osman
paša
je
še
enkrat
strogo
vprašujoe
pogledal
vitezu
Ahacu
v
oči
,
potem
pa
je
mignil
Omarju
,
naj
ga
pomazili
s
prijetno
dišečim
zdravilom
.
„
Čemu
ima
mladi
vitez
višnjevo
tkanino
na
prsih
?
“
je
vprašal
Osman
.
„
Vsak
vitez
mora
biti
zaljubljen
,
ali
pa
se
mora
vsaj
delati
pošteno
zaljubljenega
,
“
je
pojasnjeval
vitez
Ahac
namestu
Otokarja
.
„
Vsak
vitez
mora
nositi
darilo
svoje
ljubice
z
njenimi
bojami
.
Kdor
nima
ljubice
,
si
pa
vsaj
misli
,
da
jo
ima
in
da
mu
je
podarila
pisano
vezilo
.
Baron
Gradnikar
še
ni
našel
kraljice
svojemu
srcu
.
Ali
zato
ne
prodaja
nobene
žalosti
,
ampak
z
velikim
veseljem
nosi
svoj
višnjevi
trak
.
Boje
pa
pomenijo
vsaka
kaj
drugega
:
zelena
—
začetek
ljubezni
,
bela
—
upapolno
ljubezen
,
rdeča
—
srce
,
goreče
od
ljubezni
,
višnjeva
—
zvesto
ljubezen
,
rumena
—
uslišano
ljubezen
,
rjava
—
ljubezenske
spone
,
črna
—
nesrečno
ljubezen
.
“
„
Ali
imate
smešne
običaje
!
“
„
Tudi
jaz
nosim
barve
svoje
ljubice
,
“
je
naglo
nadaljeval
vitez
Ahac
,
ves
srečen
,
da
je
naletel
zopet
na
človeka
,
ki
ni
še
prav
ničesar
slišal
o
njegovi
žalostní
ljubezni
.
„
Moja
uboga
Fiametta
je
bila
tako
dobra
in
blaga
,
da
ne
kmalu
kaj
takega
.
Zahtevala
ni
nikdar
nobene
žrtve
,
nobene
žrtvice
,
kakor
si
jih
izmišljujejo
in
terjajo
druge
dame
od
svojih
kavalirjev
.
Zahtevala
bi
bila
lahko
,
da
si
v
dokaz
svoje
ljubezni
na
primer
dam
obriti
brke
in
brado
samo
na
eni
strani
.
Izustila
bi
le
besedico
,
pa
bi
ji
bil
ustregel
,
saj
je
v
Benetkah
večinoma
lepo
toplo
.
Ali
Fiametta
Santarosa
ni
bila
nikdar
poredna
in
hudomušna
,
kakor
so
druge
,
marveč
je
rajša
uživala
lepoto
moje
brade
.
Nikdar
ni
bila
sitna
pa
muhasta
,
zato
jo
bom
ljubil
večno
!
“
„
Kje
biva
?
“
„
Sam
Bog
ve
,
kje
.
Videl
je
nisem
že
trideset
let
.
Vzela
je
drugega
.
Umrla
pa
menda
ni
,
saj
je
bila
zmeraj
zdrava
.
“
„
Povej
mi
,
ali
nista
prismojena
vidva
oba
?
“
je
ostrmel
Osman
paša
,
ki
je
jel
prihajati
čim
dalje
tem
boljše
volje
.
„
Slišal
sem
že
marsikaj
čudnega
o
vitezih
,
da
nisem
mogel
verjeti
.
Ta
nosi
in
časti
boje
dekleta
,
ki
ga
sploh
ni
—
ti
nosiš
in
častiš
boje
ženske
,
ki
ne
veš
o
njej
niti
,
da
še
živi
.
“
„
Saj
to
je
ravno
prava
smetana
vzvišene
ljubezni
,
da
ljubi
vitez
damo
,
ki
je
nemara
sploh
ni
na
svetu
!
Tega
ne
prenese
vsak
,
domine
serenissime
!
“
Tedaj
se
je
Omar
po
dolgem
času
zopet
zasmejal
na
glas
.
Tudi
Osman
paša
ni
mogel
ostati
več
resen
.
Nasmehnil
se
je
in
rekel
:
„
Zdi
se
mi
,
da
si
iz
dežele
velikih
opic
!
“
Le
Otokar
se
ni
smejal
.
Omarju
je
jako
ugajal
njegov
mirni
ponosni
obraz
.
Obhajalo
ga
je
čudežno
,
doslej
neznano
čustvo
.
Njegova
duša
je
temno
,
poluzavedno
čutila
nenavadno
iskreno
sočutje
do
zalega
mladega
ujetnika
.
Mladi
baron
je
kmalu
opazil
,
da
ga
včasi
lepe
modre
oči
motre
skrivoma
s
plahim
zanimanjem
.
„
Na
deset
komolcev
zaudarja
vino
od
tebe
,
“
je
opazil
Osman
paša
,
ki
ga
je
nehala
skeleti
rana
.
„
Vsi
smo
grešniki
,
posebno
pa
jaz
,
“
se
je
žalostno
odrezal
vitez
Ahac
.
„
Vendar
sem
zadovoljen
.
Že
Horacij
,
slaven
pesnik
,
je
učil
:
Nunc
est
bibendum
,
to
se
pravi
:
Fantje
,
le
pijmo
ga
!
—
To
je
moška
beseda
!
Tako
se
govori
!
Bil
je
velik
grešnik
in
veseljak
,
kakor
jaz
.
Včasi
je
lezel
možiček
v
jarku
po
vseh
štirih
domov
in
kričal
:
Le
s
poti
,
da
koga
ne
pohodim
!
Moj
italijanski
profesor
me
je
večkrat
karal
in
grajal
,
rekoč
:
Žlahtni
mladenič
,
nadarjen
si
jako
,
toda
vse
prerad
paseš
lenobo
;
nikdar
se
ne
naučiš
nič
posebnega
!
In
vendar
sem
se
naučil
mnogo
več
,
nego
radouki
tovariši
,
ne
da
bi
si
belil
glavo
,
ampak
kar
tako
v
zabavo
.
Proučil
sem
vso
filozofijo
.
Ali
misliš
,
da
je
kaj
vredna
?
Mačko
!
Jedro
prave
modrosti
se
skriva
v
preziranem
nauku
:
Bodi
vedno
vesel
in
zadovoljen
!
Ako
nisi
zadovoljen
,
ti
ni
ne
pomaga
vse
bogastvo
,
vsa
slava
,
vse
skupaj
nič
.
Jaz
sem
zmerom
zadovoljen
in
vse
imam
rad
,
še
celo
pajke
in
muhe
in
druge
mrčese
.
Taka
velika
ljubezen
do
vsega
stvarstva
je
najboljša
podlaga
osrečevalne
zadovoljnosti
.
Ne
jezim
se
malone
nikdar
.
Jeza
je
nezakonska
mati
krivice
.
V
Italiji
,
deželi
učenosti
,
umetnosti
in
bogastva
,
sem
se
naučil
še
mnogo
drugega
,
na
primer
zlato
delati
.
“
„
Potemtakem
si
sila
bogat
?
“
je
vprašal
paša
prijetno
presenečen
.
„
Žalibog
narobe
.
Sicer
imam
magisterium
,
tvarino
,
ki
premeni
v
zlato
nepopolne
kovine
,
namreč
srebro
,
živo
srebro
,
svinec
,
baker
,
železo
in
kositer
.
Ako
bi
bilo
morje
od
živega
srebra
,
bi
ga
mogel
prečarati
v
zlato
.
Pa
mi
planeti
nagajajo
,
planeti
!
Nikdar
ne
stoje
v
pravem
razmerja
;
sicer
bi
naredil
vkratkem
toliko
zlata
,
da
bi
bilo
grdo
!
Toda
prišlo
mi
je
zdajci
na
misel
nekaj
isto
drugega
.
Izvoli
mi
,
gospodine
velmožni
,
povedati
,
ali
vam
ni
vohunil
—
vitez
Erazem
Frauensteiner
?
“
„
Vohunil
nam
in
Ljubljančanom
.
“
„
Ljubljančanom
pa
že
ne
!
“
Osman
paša
je
začuden
pogledal
viteza
Ahaca
in
se
zamislil
.
Naposled
je
zaničljivo
mahnil
z
roko
in
dejal
:
„
Obsodili
smo
ga
.
Ni
ga
več
med
živimi
.
Vse
eno
.
Gad
je
gad
.
Umreti
je
moral
sramotno
.
“
Vitez
Doljanski
je
molče
strmel
predse
.
Čutil
je
velik
gnev
in
gnus
do
izdajalca
;
potem
pa
se
mu
je
zasmilil
nesrečnik
.
„
Nihče
drug
ni
kriv
njegovega
strašnega
konca
,
nego
njegova
satanska
sestra
Salda
.
Le
ona
ga
je
pahnila
na
opolzlo
pot
.
“
Omar
je
zvedavo
motril
mladega
Gradnikarja
.
Otokarjev
svilnati
vojni
plašč
je
bil
presekan
na
več
krajih
in
kazal
okrhanine
in
zareze
turškega
orožja
.
Neznana
čarobna
sila
je
zamikala
Omarja
,
ko
je
gledal
njegovo
vitko
somerno
postavo
,
resni
,
ponosni
obraz
in
mirne
pogumne
oi
.
Tudi
Otokarju
se
je
budila
nedoumna
tajinstvena
radost
,
kadar
so
se
srečale
njiju
oči
.
„
Odleglo
mi
je
,
“
je
povzel
Osman
paša
.
„
Tvoje
mazilo
je
dobro
.
Tudi
govoriti
znaš
zabavno
.
Ugajaš
mi.
V
Bosno
pojdeta
z
mano
ti
in
tvoj
mladi
tovariš
.
“
„
Zahvaljujeva
te
najprisrčneje
za
tvojo
preveliko
gostoljubnost
,
“
se
je
branil
vitez
Ahac
hlastno
.
„
Nerada
bi
ti
delala
napoto
.
Pusti
naju
rajši
tukaj
pa
te
opišem
in
pohvalim
v
svoji
kroniki
tako
lepo
,
da
ti
bodo
vsi
zavidali
tvojo
glorijo
.
“
Osman
paša
menda
ni
dobro
razumel
tega
zapeljivega
predloga
.
Velel
je
Ilmihalu
nekaj
turški
in
suhoparni
sluga
ju
je
odvedel
zopet
v
pašev
šator
.
Morala
sta
sleči
,
odpeti
in
sneti
vso
opravo
.
Vsak
je
dobil
le
dolgo
belo
rjuho
.
Sedla
sta
na
zvito
preprogo
.
„
Kakšna
pa
sva
?
“
se
je
smejal
vitez
Doljanski
.
„
Kakor
dva
duhova
.
No
,
naju
vsaj
ne
bo
tako
nadlegovala
vročina
.
Pa
v
Bosno
naju
je
povabil
.
Zdaj
sva
jo
pa
izkupila
.
Jako
zarobljeni
so
Turki
,
že
vidim
:
pobrali
so
nama
najini
vezenini
.
Posebno
lepega
vedenja
sploh
nisem
pričakoval
od
njih
,
dobro
vedoč
,
da
vojskovanje
osirovi
in
oduri
tudi
blago
in
žlahtno
srce
,
kakor
je
na
primer
moje
.
Toda
tako
kosmato
barbarstvo
mi
pa
le
preseda
,
ker
presega
že
vse
meje
.
Est
modus
in
rebus
,
sunt
erti
denique
fines
,
bi
dejal
klasični
veseljak
.
Bog
ve
,
kaj
bo
šele
jutri
,
jutri
!
Vse
premalo
so
leteli
svinčeni
lešniki
pa
železna
jabolka
v
divjake
.
“
Ko
so
Turki
pokopali
svoje
mrliče
,
so
jeli
pripravljati
vse
potrebno
za
jutrišnji
odhod
.
Veliko
žarnordeče
kolo
je
zahajalo
za
Polhograjskimi
Dolomiti
.
Na
nebu
so
se
kopičili
debeli
težki
oblaki
,
ponekod
rdeče
openjeni
od
večerne
luči
.
„
Bog
ve
,
ali
nama
dajo
kaj
večerje
,
Otokar
?
Žerjavove
juhe
,
bobrovih
repov
ali
pečene
medvedine
nama
gotovo
ne
prineso
ali
pa
mladih
divjih
labodov
,
katere
jem
tako
rad
.
O
da
bi
bil
jaz
revež
vsaj
pol
ure
cesar
Heliogabal
,
ki
se
je
gostil
s
slavčjimi
jeziki
in
dal
leve
krmiti
s
papigami
in
fazani
.
Živa
duša
naju
ne
vpraša
,
če
sva
kaj
žejna
.
Scandalum
!
Zdi
se
mi
,
da
sem
že
zopet
trezen
.
Vae
victis
!
Trezen
bom
moral
spat
.
O
—
vojska
je
pa
res
nekaj
strašnega
!
Naposled
bom
moral
še
na
tešče
umreti
za
milo
domovino
,
nullo
ferente
auxilium
.
Domovina
ne
bo
imela
nobenega
dobička
od
moje
smrti
.
Domovina
ima
le
korist
,
ako
taki
možje
,
kakor
sem
jaz
,
žive
tako
dolgo
kakor
Metuzalem
.
“
Omar
je
prišel
večkrat
v
šator
.
Prinesel
jima
je
večerje
.
„
Zali
mladenič
,
“
ga
je
ogovoril
vitez
Doljanski
prav
prijazno
,
„
kako
ti
je
pa
ime
?
“
„
Omar
.
“
„
Dragi
Omar
,
bodi
no
tako
dober
in
vrni
nama
one
vezenine
,
one
drage
spomine
!
“
Omar
mu
je
ustregel
in
odšel
.
„
Tega
ti
ne
pozabim
nikoli
,
“
je
klical
vitez
Ahac
za
njim
.
„
Ljubi
Otokar
,
ta
mladi
turški
masculinum
mi
ugaja
izredno
.
Gleda
tako
milo
in
sanjavo
kakor
dekle
ali
pesnik
.
Tako
sem
gledal
jaz
,
ko
sem
še
mladoval
.
Zakaj
tudi
jaz
sem
pesnik
.
“
„
Bežite
no
,
dragi
ujec
!
“
„
Pesnik
sem
,
pravi
pesnik
,
po
božji
volji
.
Doslej
res
nisem
zložil
nobene
,
pa
to
nič
ne
de
;
se
vsaj
nisem
blamiral
,
kakor
navadno
oni
,
ki
začno
prezgodaj
in
se
jim
preveč
mudi
,
tako
da
omagajo
prekmalu
.
“
Otokar
je
sedel
zamišljen
in
mežikal
,
kakor
vselej
,
kadar
je
razmotrival
kaj
sam
pri
sebi
.
Vitez
Ahac
ga
je
gledal
sočutno
.
Prizadeval
si
je
,
da
bi
ga
razvedril
.
„
Kaj
ne
,
Otokar
,
škoda
.
da
je
Omar
fant
.
Ves
drugačen
je
,
nego
drugi
Turki
.
Prav
nič
se
ne
bi
branil
,
ako
bi
me
hotel
poljubiti
,
to
se
pravi
seveda
,
če
bi
bil
Omar
dekle
,
zakaj
moški
se
poljubljajo
drug
drugega
samo
,
ako
so
prismuknjeni
ali
pijani
.
“
Pod
oblaki
in
med
njimi
je
gorelo
rdeče
in
rumeno
na
vsej
večerni
strani
.
Polagoma
je
zamiral
in
ugašal
purpurni
žar
.
Velika
jata
vran
je
letela
nad
poljem
v
svoje
nočišče
.
Zapadno
nebo
je
bledelo
in
sivelo
.
Od
polnočne
strani
so
se
trudno
iztezale
hladovite
sence
ter
spajale
gore
in
nebo
v
brezoblično
temino
.
Omar
je
stal
pri
svojem
Sarifu
.
Zasačil
je
sam
sebe
ob
tajni
želji
,
da
bi
ugajal
mlademu
plemiču
.
„
Zakaj
to
?
Zakaj
hodim
tako
rad
v
oni
šator
?
Zakaj
opazujem
ujetega
mladeniča
tako
rad
in
vendar
le
skrivoma
?
“
Zdaj
se
je
radoval
novih
nejasnih
čustev
,
zdaj
ga
jih
je
bilo
malone
strah
.
V
taboru
so
bili
vedno
glasnejši
.
Nekateri
so
si
pripovedovali
,
kaj
so
vse
doživeli
v
davišnjem
boju
,
hvalili
sami
svojo
hrabrost
,
kazali
rane
.
Drugi
so
peli
čudne
pesmi
,
zdaj
počasi
,
zateglo
,
pojemajoče
,
zdaj
zopet
glasneje
in
hitreje
ter
utihnili
nenadoma
,
mahoma
.
Povsodi
so
plesali
in
pili
.
Nekateri
so
si
umivali
roke
in
obraz
v
polnih
vedricah
in
škropili
tovariše
z
vinom
.
Včasi
je
preglasil
ves
ta
hrup
in
hrum
vrisk
ujete
žene
ali
dekleta
.
Stražnih
ognjev
je
gorelo
le
malo
;
nad
njimi
je
gomolel
vroči
zrak
kakor
zlat
prah
.
Kmalu
je
ponehalo
živahno
vrvenje
.
Trudni
od
boja
,
plesa
in
pijače
,
so
zaspali
konjaniki
in
sanjali
o
bujnoudnih
odaliskah
in
huriskah
.
Okoli
tabora
so
stražile
straže
in
patrole
,
zlasti
na
severu
in
severoizhodu
;
trudni
,
zaspani
so
sedeli
konjaniki
na
konjih
ali
stali
poleg
njih
.
Prošlo
,
prošlo
jeje
devet
godin
dana
,
kaj
vre
,
kaj
vre
služim
Jelaičića
bana
,
Jelačića
bana
,
horvackoga
krala
.
Nitko
,
nitko
nezna
,
da
sem
ženska
glava
,
da
sem
samo
jadna
golubica
mlada
.
Narodna
Osman
paša
je
šel
počivat
takoj
,
ko
je
bil
odklanjal
jacijo
.
Baron
Gradnikar
in
vitez
Ahac
sta
mirno
ždela
v
kotu
prostornega
zatohlega
šatora
.
Nemirna
luč
kadeče
se
oljenice
je
medlo
posvetila
zdaj
na
drog
,
zdaj
na
platno
,
zdaj
na
ujetnika
.
Omar
je
stal
ob
vhodu
.
Noč
je
bila
temna
in
topia
.
Včasi
je
nenadoma
zavela
hudourna
sapa
od
zapada
,
kjer
so
spali
pepelnati
in
črni
oblaki
.
Redkokje
je
zatrepetavala
zvezdica
,
kakor
plašen
plamenec
daljne
sveče
izza
samotnega
okna
.
Iz
gozda
se
je
glasilo
žalostno
skovikanje
.
Daleč
naokoli
so
peli
murni
;
navdušeno
so
jih
hvalile
neumrjoče
žabe
in
prerokovale
dež
.
Včasi
je
zavalovala
visoka
trava
rahlo
,
komaj
vidno
;
presledkoma
se
je
zasvetilo
na
severu
ali
zapadu
in
takoj
se
je
vse
zopet
potopilo
v
črnino
.
Na
ljubljanskem
Gradu
so
gorele
luči
kakor
v
temi
izgubljeni
rubini
.
V
daljavi
so
si
odgovarjale
predstraže
in
se
priporočale
božjemu
varstvu
:
„
Jek
dür
Allah
bis
millah
!
“
Omar
je
bil
sila
razburjen
.
Venomer
mu
je
rojilo
po
glavi
:
„
Jutri
krenejo
Turki
domov
.
Nocoj
,
dokler
ne
izide
luna
,
je
še
čas
—
“
Ustrašil
se
je
;
ni
se
upal
domisliti
nevarno
misel
.
S
plašnimi
očmi
in
napol
odprtimi
ustnami
se
je
obrnil
in
pogledal
po
šatoru
.
Osman
paša
in
sluga
Ilmihal
,
omamljena
od
uspavalnih
jagod
in
hašiša
,
sta
spala
trdno
in
sopla
globoko
.
Tedaj
se
je
ganil
vitez
Ahac
-
in
bliskoma
se
je
vrstila
Omarju
misel
za
mislijo
:
„
Ujetnika
sta
znana
v
Ljubljani
.
Z
njima
!
Turki
so
opiti
.
Obleke
je
dosti
.
Straže
?
Geslo
mi
je
znano
...
Tako
ugodne
prilike
ne
bo
izlepa
več
!
“
Osvojilo
ga
je
neizmerno
veselje
.
V
prekipevajoči
radosti
ni
vedel
izprva
,
kaj
bi
;
v
tej
negotovosti
,
neodločnosti
je
obstal
kakor
ohromel
.
In
iznova
ga
je
oplašila
strašna
misel
,
strašna
bojazen
,
da
se
ponesreči
beg
.
Pritisnil
je
roko
na
vroče
čelo
in
mislil
,
ugibal
,
preudarjal
;
upošteval
je
vse
ugodnosti
in
vse
ovire
.
„
Ah
,
čas
beži
in
terja
odločno
dejanje
,
“
se
je
ustrašil
,
„
jaz
se
pa
obotavljam
.
“
Po
prstih
je
šel
k
vitezu
Ahacu
,
ga
lahno
potrepal
po
rami
,
dejal
kazalec
na
usta
in
pokazal
na
barona
Gradnikarja
.
Vitez
Doljanski
je
zdramil
Otokarja
.
„
Tiho
!
“
je
šepetal
Omar
.
„
Tudi
jaz
sem
ujet
kristjan
.
“
Oba
ujetnika
sta
presenečena
dvignila
glavi
.
„
Molčita
!
Pomagajmo
si
!
Pobegnimo
vsi
trije
!
“
„
Pobegnita
sama
!
“
se
je
protivil
Ahac
.
„
Zakaj
nočeš
z
nama
?
“
je
vprašal
Otokar
.
„
Ah
,
ko
sem
pa
tako
debel
in
širok
,
“
je
vzdihnil
vitez
Ahac
žalostno
.
„
Sumen
bi
se
zdel
straži
.
Moral
bi
prej
malo
shujšati
.
Zaradi
mene
bi
zabredla
v
nevarnost
tudi
vidva
.
„
Nikakor
ne
,
“
je
ugovarjal
Omar
.
„
V
našem
taboru
je
še
par
tako
močnih
mož
.
Nič
se
ne
boj
!
Morata
se
preobleči
v
Turka
.
“
„
Pa
bodi
v
imenu
božjem
!
“
je
odnehal
vitez
Ahac
in
pohvaiil
Omarja
:
„
Pogumen
si
pa
,
navzlic
mladim
letom
.
Bog
ti
poplačaj
dobro
delo
!
“
Medtem
mu
je
Omar
s
svojim
bodalcem
razrezal
vezi
in
se
sklonil
tudi
k
mlajšemu
.
Močneje
mu
je
utripalo
srce
:
še
nikdar
ni
bil
tako
blizu
Otokarja
.
Prvikrat
sta
se
dotaknili
njiju
roki
,
samo
za
trenotek
sta
si
pogledala
v
oči
in
oba
je
izpreletel
čarodejen
plamen
.
Omar
je
util
,
da
je
zardel
,
povesil
je
oči
ter
prerezal
konope
na
Otokarjevih
rokah
in
kolenih
.
Oprezno
,
tiho
jima
je
prinesel
turške
oprave
in
orožja
.
Tiho
je
stokal
širokopleči
vitez
Ahac
,
ko
je
oblačil
suknjo
,
pokajočo
v
šivih
.
Spretno
jima
je
omotal
Omar
pisana
turbana
.
Tedaj
je
sapa
dvignila
zaveso
pri
vhodu
,
da
je
udarila
ob
drog
;
platno
se
je
izkušalo
dvigniti
,
kakor
bi
hotelo
odpluti
daleč
,
daleč
odondod
.
Osman
paša
je
jel
sopsti
hitreje
in
tiše
ter
se
obrnil
na
svojem
ležišu
.
Oni
trije
so
stali
kakor
ukopani
.
Omar
se
ni
upal
dihati
.
Ob
sencih
mu
je
udarjalo
kakor
s
kladivcem
.
Bal
se
je
,
da
se
zgrudi
od
silnega
strahu
.
Toda
paša
je
sopel
zopet
globlje
in
v
daljših
presledkih
.
Ujetnika
sta
odpela
ostroge
in
se
obula
.
Že
so
bili
gotovi
.
Čudna
otožnost
je
tesnila
Omarju
prsi
.
Žalostilo
ga
je
,
da
mora
zapustiti
Osman
pašo
,
svojega
dobrotnika
,
svojega
drugega
očeta
,
ne
da
bi
mu
mogel
črhniti
besedico
hvaležnosti
.
Skoraj
mu
je
šlo
na
jok
.
Še
enkrat
je
,
ganjen
do
dna
duše
,
pogledal
po
šatoru
.
Okrenil
se
je
naglo
.
Tam
zunaj
je
čakalo
novo
življenje
.
Tiho
so
stopili
v
temno
noč
.
Sarif
in
plemičeva
konja
niso
bili
daleč
.
„
Obvari
nas
Kristus
!
“
je
zašepetal
vitez
Ahac
.
Ko
je
sedel
Omar
na
svojem
Sarifu
,
ga
je
minila
bojazen
;
bil
je
tako
miren
,
da
se
je
čudil
sam
sebi
.
Počasi
so
jahali
med
šatori
.
Pred
taborom
pa
jih
je
ustavila
straža
,
skrita
za
grmovjem
.
„
Selam
aleikum
!
“
je
pozdravil
Omar
Turke
mirno
.
„
Allaha
ismarladyk
—
z
Bogom
!
“
so
odzdravili
z
zaspanim
glasom
.
Nenadoma
je
začutil
Omar
nekaj
hladnega
na
obrazu
,
na
rokah
.
Jelo
je
pomalem
deževati
.
V
daljavi
je
zamolklo
bučal
grom
.
„
Precej
tak
si
kakor
Jusuf
paša
,
“
je
dejal
Omar
vitezu
Ahacu
.
„
Zadaj
že
.
Kdo
bi
bil
mislil
,
da
bom
jaz
,
krščanski
vitez
,
kdaj
kakor
Turek
jahal
po
Ljubljanskem
polju
!
Škoda
,
da
sem
moral
tolovajem
pustiti
čutaro
,
čelado
,
oklep
,
obleko
,
meč
in
srebrne
ostroge
.
No
,
mojega
dragocenega
bodala
pa
le
niso
dobili
.
Zdaj
hvalim
lahko
vse
svetnike
,
da
sem
ga
zastavil
.
Oh
,
kako
mi
je
čudno
.
Tako
lepo
trezen
nisem
še
nikdar
jahal
ponoči
.
Stvar
se
mi
zdi
smešna
,
obenem
pa
dokaj
žalostna
in
nevarna
.
“
Pri
pekovskem
križu
se
je
zdelo
Omarju
,
da
sliši
za
sabo
peketanje
.
Jezdili
so
hitreje
.
Srečno
so
dospeli
mimo
drugega
križa
ob
začetku
celovške
ceste
in
dirjali
skozi
vicedomski
gaj
,
dasi
je
bila
tu
pot
nevarna
,
ker
so
bila
tla
razrita
in
posuta
z
gladkim
orožjem
,
mrtvimi
Turki
in
konji
.
Ustavili
so
se
ob
gajevem
robu
.
„
Za
nami
so
!
“
je
dejal
Omar
.
„
Slišite
topot
?
“
Vsi
trije
so
razburjeni
dvignili
glave
;
slišali
so
zamolkle
,
enakomerne
udare
,
ki
so
se
bližali
od
severa
.
Skokoma
je
dirjal
baron
Gradnikar
proti
Vicedomskim
vratom
.
Za
nazidki
sta
stala
dva
stražnika
z
dolgimi
kopji
in
samostreli
.
Ko
sta
ugledala
jezdeca
,
sta
zažvižgala
.
Odgovorili
so
jima
žvižgi
odspodaj
in
takoj
je
bilo
osem
mož
na
ozidju
ter
naperilo
samostrele
proti
Otokarju
.
„
Stojte
!
Ne
streljajte
!
Jaz
sem
tukaj
,
baron
Gradnikar
.
“
„
Geslo
?
“
je
vprašal
stražni
načelnik
.
„
Dunaj
.
Ušli
smo
Turkom
preoblečeni
.
Odprite
!
Za
božjo
voljo
,
hitro
!
Turki
so
za
nami
!
“
„
Tudi
jaz
sem
tukaj
,
vitez
Ahac
Doljanski
.
Odprite
,
odprite
!
“
Takoj
so
spoznali
viteza
Ahaca
gromki
bas
.
Izza
zidovja
so
se
čuli
hitri
težki
koraki
po
lesenem
mostovžu
in
stopnicah
.
Omar
se
je
obrnil
in
videl
dve
temni
postavi
na
konjih
za
debli
.
Kar
je
priletelo
nekaj
belega
.
Začutil
je
udar
na
prsi
.
Pred
sabo
je
videl
vitezovo
roko
,
ki
je
vrgla
turško
pušico
na
tla
.
Na
prsnici
ga
je
jelo
skeleti
.
„
Ranjen
sem
!
“
je
dejal
tiho
.
Prijahal
je
Otokar
in
dvignil
oslabelega
Omarja
predse
na
svojega
konja
.
Zarožljale
so
železne
verige
,
zaropotal
in
loputnil
je
leseni
most
preko
jarka
;
zaškrípali
so
zapahi
in
ključi
v
velikih
ključanicah
Vicedomskih
vrat
.
„
To
traja
pol
večnosti
,
“
je
godrnjal
vitez
Ahac
in
se
oziral
nazaj
.
Venomer
so
frčale
tihe
strelice
v
zid
;
toda
bliže
se
zasledovalci
niso
upali
,
ker
so
tudi
strelci
na
ozidju
pridno
prožili
puščice
s
svojih
dalekonosnih
samostrelov
.
Naglo
so
jezdili
skozi
vrata
.
Sarif
je
sam
sledil
svojemu
gospodu
.
Hitro
so
zaprli
vrata
za
njimi
.
Otokar
je
čutil
,
kako
burno
se
dvigajo
Omarju
prsi
,
kako
drgeta
njegova
mokra
mala
roka
na
njegovem
tilniku
.
Držal
ga
je
previdno
in
varno
,
kakor
mlajšega
brata
,
ki
ga
je
treba
braniti
in
čuvati
„
Kar
tukaj
doli
k
zdravniku
Jisroelu
!
“
je
velel
vitez
Ahac
,
ki
je
sočutno
gledal
Omarja
.
Krenili
so
na
levo
po
Reverenčni
ulici
in
mimo
sinagoge
v
dolgo
ulico
.
Liti
je
jelo
v
gostih
strunah
.
Konji
so
čofotali
in
brodili
po
velikih
lužah
in
globokem
blatu
.
Vitez
Ahac
je
potrkal
pred
zdravnikovim
stanovanjem
z
železnim
trkalom
,
visečim
ob
zaklenjenih
vratih
.
„
Jisroel
!
Jisroel
!
“
Vse
je
ostalo
tiho
v
temni
ulici
,
le
dež
je
bobnal
po
strehah
in
pljuskal
po
mlakah
.
Vitez
Ahac
je
potrkal
močneje
.
Odprlo
se
je
okence
nasprotne
hiše
Šmulove
.
Ob
medlem
svitu
lojenke
se
je
pokazalo
bledo
lice
Miriamino
.
Nenadoma
je
veter
ugasil
svečo
.
„
Ranjenca
imamo
.
Jisroela
iščemo
.
“
Miriam
je
spoznala
glas
viteza
Ahaca
in
rekla
:
„
Jisroela
ni
doma
.
Moral
je
k
bolniku
.
Njegova
žena
Dita
je
pri
nas
.
Tudi
Dita
zna
streči
ranjencem
.
Zatorej
kar
k
nam
!
Odpremo
vam
takoj
,
gospod
vitez
!
“
Privezali
so
konje
k
oknom
pod
široki
kap
.
Odprla
so
se
hišna
vrata
in
na
pragu
se
je
prikazal
suhi
Šmul
ben
Zuar
s
svojo
bradato
veliko
glavo
in
velikanskim
kljukastim
nosom
,
ki
so
ob
njem
bingljali
sesvedrani
pajes
kakor
oblanice
.
Obenem
je
prilajal
pes
Azu
,
pa
naglo
zopet
odlajal
v
vežo
.
„
Blagoslovljen
,
kdor
prihaja
!
“
jih
je
pozdravil
Šmul
in
dejal
desnico
pod
bakreno
svetilko
,
da
je
ne
bi
ugasil
močni
prepih
.
Ko
pa
jih
je
pogledal
natančneje
v
veži
,
so
se
mu
od
smrtnega
strahu
ježili
lasje
;
toliko
da
mu
ni
padla
svetilnica
iz
močno
trepetajoče
roke
.
Z
izbuljenimi
očmi
je
strmel
vanje
,
uklekal
z
drgetajočimi
koleni
,
se
naslonil
ob
zid
in
dvignil
desnico
visoko
predse
,
da
se
je
videla
grda
luknja
na
komolcu
njegovega
ogoljenega
kaftana
.
„
Au
,
au
!
Turki
!
“
je
stokal
in
lovil
sapo
;
zobje
so
mu
šklopotali
in
tresel
se
je
tako
,
da
je
rožljala
železna
verižica
z
gasilnikom
na
svetilki
.
„
Pomagaj
,
Jehova
!
“
„
Kakšni
Turki
pa
?
“
je
krial
vitez
Ahac
,
hripav
od
jeze
.
„
Hitro
naprej
!
“
„
Usmili
se
nas
,
presvetlo
turško
veličanstvo
!
“
je
jecljal
Šmul
in
zvijal
svoj
mršavi
život
kakor
v
smrtnih
mukah
.
„
Milost
,
au
,
au
!
“
„
Pokaži
nam
dalje
!
“
je
zarohnel
vitez
Ahac
.
„
Vse
vam
pokažem
,
prevzvišeni
gospod
sultan
!
Pokažem
vam
vse
svoje
beraštvo
,
samo
nikarte
me
ne
—
“
„
Čenča
!
Ali
ne
poznaš
viteza
Ahaca
?
“
„
Poznam
,
poznam
!
Velika
čast
...
Vaša
grofovska
svetloba
je
šla
med
Turke
,
au
!
“
Pokleknil
je
predenj
.
„
Prizanesite
nam
,
lepo
vas
prosím
na
kolenih
!
Tako
gotovo
bodi
vaša
turška
milost
vedno
zdrava
in
vesela
sto
let
od
nocoj
dalje
,
kakor
vam
obetam
trideset
lepih
poštenih
procentov
od
svojega
bornega
imetja
,
ako
nas
—
“
„
Molči
,
prismoda
!
Kristjani
smo
vsi
trije
.
Ne
boj
se
!
Kje
je
Dita
,
da
pomaga
temu
ranjenemu
mladeniču
?
“
Še
enkrat
je
prestrašeni
Šmul
plašno
pogledal
vse
tri
in
jim
posvetil
po
hodniku
v
sobo
,
ki
nikakor
ni
bila
tako
umazana
in
zanemarjena
kakor
veža
in
prodajalnica
,
ampak
je
bila
dokaj
čedna
in
prijazna
.
Stene
so
bile
opažene
z
umetno
rezljanim
pisanim
lesom
.
Tla
je
pokrivala
velika
preproga
s
tkanimi
cvetlicami
in
ptiči
.
Od
stropa
je
visel
sedmerorok
lestenec
.
Na
mizi
,
pogrnjeni
z
belim
platnenim
prtom
,
so
bile
odprte
hebrejske
bukve
.
Na
stolih
z
visokimi
naslanjali
so
pestrele
rožnordeče
baršunaste
blazine
.
Dišalo
je
po
gosji
pečenki
in
okisani
zéleni
.
„
Kar
nič
se
ne
boj
,
Dita
!
“
je
hrabril
Šmul
ženo
Jisroelovo
in
majal
z
veliko
glavo
,
da
so
mahali
pajes
okoli
ušes
in
nosu
;
njegova
senca
je
segala
do
stropa
.
„
Nič
se
jih
ne
boj
,
kakor
se
jih
jaz
ne
!
“
Postarna
gospa
Judita
,
žoltopolta
,
precej
okrogla
žena
zdravnikova
z
dvema
podbradkoma
in
prijaznimi
očmi
,
je
stala
mirno
poleg
Šmulove
herke
.
Njena
obleka
ni
kazala
nobenega
lišpa
;
glavo
pa
je
pokrivala
črnosvilnata
ruta
in
oglavnica
,
okrašena
z
zlatimi
vrvicami
.
Omar
se
je
bil
oprijel
z
obema
rokama
mize
;
zdelo
se
mu
je
,
da
se
pogreza
beli
prt
pred
njim
.
Čutil
se
je
silno
trudnega
.
Omahnil
bi
bil
takoj
,
da
ga
ni
podpiral
baron
Gradnikar
.
Judita
je
primaknila
naslanjač
.
Rahlo
so
spustili
Omarja
na
stol
.
Obsedel
je
docela
onemogel
.
Šumelo
mu
je
po
glavi
in
pred
očmi
so
mu
plesali
ognjeni
kolobarji
.
„
Mladenič
je
ranjen
na
prsih
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
.
Miriam
je
prinesla
goloten
kozarec
starega
vina
,
gospa
Judita
pa
je
odhitela
domov
po
zdravila
.
Omar
je
pil
nekoliko
in
potrpežljivo
čakal
.
Molčali
so
vsi
.
Bliskalo
se
je
redkeje
.
Kmalu
se
je
vrnila
zdravnica
.
Omar
je
pogledal
plašno
naokoli
.
„
Ostani
pri
meni
,
dobra
deklica
!
“
je
prosil
Šmulovo
hčer
.
„
Ostanita
tukaj
ti
in
gospa
.
Drugi
naj
gredo
vun
,
prosim
.
“
Slišai
je
kakor
v
polusnu
samo
še
,
da
so
odšli
v
drugo
sobo
in
zatvorili
vrata
.
Pred
očmi
so
mu
vstajale
in
ginile
begotne
sence
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
ugreza
v
hladno
temo
.
Ves
truden
in
oslabel
od
strahovite
razburjenosti
je
zaspal
z
visečima
rokama
.
Judita
se
je
sklonila
k
njemu
in
mu
odpenjala
obleko
na
prsih
.
Miriam
mu
je
odmotala
turban
z
vroče
glave
.
Kar
so
se
usuli
krasni
dolgi
lasje
kakor
zlato
po
naslanjaču
.
Pogledali
sta
se
iznenadeni
.
Še
bolj
pa
sta
osupnili
,
ko
sta
zagledali
med
razgaljeno
obleko
dvoje
snežnobelih
deviških
polukrogel
.
„
Devojka
!
“
sta
vzkliknili
začudeni
.
Na
prsnici
je
rdela
majhna
rana
.
Zadišalo
je
po
žganem
vinu
in
mazilu
.
Ko
sta
opravili
vse
potrebno
,
sta
zapeli
obleko
.
„
Rana
je
neznatna
,
“
je
poročala
zdravnica
onim
v
drugi
sobi
.
„
Obleka
,
verižica
in
kost
,
prsnica
,
so
ustavile
pušico
.
Rana
zatorej
ne
utegne
mnogo
škodovati
,
pa
pa
duševno
trpljenje
in
razburjenost
.
Ali
zdaj
se
boste
gotovo
čudili
!
Kaj
vam
povem
?
Poslušajte
!
V
oni
sobi
ne
počiva
ranjen
mladenič
,
ampak
ranjeno
lepo
dekle
!
“
„
Dekle
?
“
so
ponavljali
vsi
in
pogledovali
začudeni
drug
drugega
in
smehljajočo
se
gospo
Judito
.
Suhi
Šmul
ben
Zuar
je
gledal
posebno
debelo
in
jel
mahati
z
nerodnimi
rokami
na
vse
strani
.
„
Kaj
je
nocoj
?
“
se
je
čudil
in
zamišljen
dejal
koščeni
kazalec
na
svoj
ostrorobi
kljukasti
nos
.
„
Turki
niso
Turki
,
ampak
Turki
so
kristjani
,
Bog
jim
daj
srečo
in
zdravje
od
nocoj
do
zadnje
ure
!
Mladenič
ni
mladenič
,
ampak
mladenič
je
—
mladenka
!
Naposled
moja
Miriam
ni
Miriam
,
marveč
Miriam
je
—
Abraham
ali
Zoref
ali
Fajvel
in
jaz
,
Šmul
,
nisem
Šmul
,
nego
sem
—
Rebeka
ali
Sara
.
Jaj
,
jaj
!
Ako
se
mi
ne
meša
že
zdaj
,
se
mi
pa
zmeša
še
nocoj
,
in
ako
ne
bom
mešuge
že
nocoj
,
bom
pa
mešuge
prav
gotovo
vsaj
jutri
!
Vse
je
narobe
,
au
.
In
nihče
se
ne
čudi
,
da
hodimo
še
zmerom
po
nogah
in
ne
po
glavah
.
“
Tako
je
šalobardal
,
ves
vesel
,
da
ni
prišel
nihče
plenit
.
Vsi
so
hiteli
po
prstih
v
drugo
sobo
.
Zunaj
je
viharil
veter
.
Tuja
mladenka
je
slonela
mirno
na
blazinah
.
Glava
ji
je
počivala
na
gostih
dolgih
laseh
kakor
na
zlatem
zglavju
.
Miriam
ji
je
bila
sklenila
roke
nad
rahlo
dvigajočimi
se
nedri
.
Od
zavese
je
odsevala
tajinstvena
luč
na
njen
čisti
bledi
obraz
.
Otokar
je
stal
kakor
ukopan
in
gledal
,
gledal
.
„
Feminini
generis
!
“
je
potrdil
vitez
Ahac
potihoma
,
motre
nežnega
janičarja
,
še
vedno
opasanega
z
malo
damaščanko
.
„
Saj
se
mi
je
precej
početkoma
zdelo
nekaj
takega
.
“
Nevihta
je
odbesnela
nad
druge
kraje
.
Poredkoma
so
trkale
kaplje
ob
okna
.
Tiho
so
šumeli
jagnedi
in
Ljubljanica
.
Judita
je
odprla
oknico
.
Sveži
zrak
je
udaril
v
zadehlo
sobo
.
Na
bližnjem
ozidju
so
si
odgovarjale
nočne
straže
.
Mlada
tujka
se
je
zopet
osvestila
in
takoj
opazila
občudujoče
poglede
.
Plaho
je
povesila
oči
in
zardela
.
Prijela
je
roko
Šmulove
hčerke
,
ki
je
stala
poleg
nje
.
Deklici
sta
se
posestrili
,
ne
da
bi
bili
črhnili
besedico
.
„
Ali
ti
je
kaj
bolje
?
“
vpraša
gospa
Judita
.
„
Malo
bolje
.
Hvala
vama
,
hvala
!
“
„
Kako
pa
ti
je
ime
?
“
„
Omar
,
“
odgovori
zanjo
vitez
Ahac
.
„
Toda
Omar
je
arabsko
moško
ime
.
Omar
je
bil
hraber
velikan
;
preroka
Mohameda
prijatelj
,
pobožen
,
kreposten
,
strog
,
radodaren
knez
,
je
ustanovil
državo
kalifov
in
uvedel
novo
letoštetje
izza
Mohamedovega
bega
iz
Meke
v
Medino
.
“
„
Izprva
mi
ni
bilo
tako
ime
.
Ko
sem
bila
majhna
,
so
me
vzeli
cigani
iz
gradu
in
me
imenovali
Omarja
.
“
Tedaj
premakne
neznanka
roke
.
Šmulovo
oko
takoj
zapazi
zlatnino
na
njenih
prsih
.
Z
rokama
in
z
brado
pokaže
tjakaj
in
se
muza
:
„
Jaj
,
kako
lepa
verižica
,
jaj
,
kako
lep
križ
in
kamen
!
Kakor
resnčino
bi
rad
živel
zadovoljen
in
zdrav
najmanj
še
sto
let
,
tako
resnično
bi
rad
kupil
dragotino
in
plačal
takoj
po
najvišji
ceni
z
dobrimi
benečanskimi
cekini
.
“
„
Ne
bodi
no
tako
netečen
in
molči
nam
vsaj
zdaj
o
kupčiji
,
lakomnost
čifutska
!
“
ga
osorno
zavrne
vitez
Ahac
,
hlastno
pristopi
k
neznanemu
dekletu
in
ogleduje
verižico
.
„
Škoda
,
da
je
križek
okrhan
,
au
!
“
obžaluje
Šmul
.
„
To
je
od
turške
puščice
,
“
de
vitez
Ahac
in
mrmra
:
„
Križek
z
osmerooglatim
smaragdom
...
grofovska
krona
...
črki
U
in
B
...
Ursini-Blagaj
...
Drago
dete
,
kdo
ti
je
dal
verižico
s
križkom
?
“
„
Moja
...
“
Ihtenje
ji
vzame
glas
.
„
Pomiri
se
,
ljuba
moja
,
in
odgovori
mi
!
Kdo
ti
jo
je
podaril
?
“
„
Mamica
.
Nobenega
drugega
spominka
nimam
od
doma
,
nego
samo
tole
in
—
in
pesem
o
grlici
.
“
Vitez
Ahac
pogleda
navzoče
in
čudno
se
mu
trese
glas
,
ko
jim
veli
:
„
Prosim
,
pojdite
vsi
vun
!
Ostani
samo
ti
,
Otokar
!
“
Ko
odidejo
,
vitez
Ahac
še
enkrat
ogleda
križ
in
črki
ter
jeclja
v
neizmernem
veselju
:
„
Moj
Bog
...
ali
je
mogoče
?
Kdo
bi
...
Kako
...
Ali
je
res
?
Ali
se
mi
le
sanja
?
“
Otokar
in
tuja
devojka
ga
gledata
vsa
zavzeta
.
„
Kaj
pa
je
vendar
?
“
vpraša
baron
Gradnikar
,
ki
ni
videl
viteza
Ahaca
še
nikdar
tako
ganjenega
in
ga
ni
še
nikdar
slišal
govorečega
tako
mehko
in
ljubo
.
„
Otokar
!
“
vzklikne
vitez
Ahac
,
rahlo
potegne
mladega
barona
k
dekletu
in
zašepeta
:
„
Naša
Alijana
!
“
Dober
mesec
pozneje
,
vročega
julijskega
popoldne
,
sta
sedela
osemnajstletna
komtesa
Alijana
in
baron
Otokar
Gradnikar
v
razkošno
opremljeni
prvonadstropni
sobi
Blagajevega
gradu
in
šahala
z
navideznim
zanimanjem
.
Šele
ko
je
okrevala
popolnoma
,
je
vitez
Ahac
iz
Ljubljane
obvestil
grofa
Majnarda
.
Pred
dvema
dnema
se
je
vrnila
z
njim
,
Otokarjem
in
močnim
spremstvom
na
rojstveni
grad
pri
Vinici
in
nestrpno
čakala
prihod
staršev
iz
Slavonije
.
Udobno
novo
življenje
ji
je
ublažilo
in
unežilo
vso
nalašč
privajeno
fantovsko
negracijoznost
v
hoji
in
kretanju
.
Krasna
modrina
njenih
sanjavih
oči
se
je
poglobila
,
umilila
,
tajinstveno
potemnela
.
Teme
ji
je
kitil
venec
preprostih
temnomodrih
zvončic
.
Dolgi
zlatorumeni
lasje
so
ji
blesteli
na
višnjevobaršunasti
obleki
,
odičeni
s
tankimi
srebrnimi
vezeninami
.
Bujno
so
ji
zorela
nedra
in
ustna
.
Sveži
obraz
ji
je
bil
radosten
,
jasen
;
le
včasi
ga
je
osenčilo
otožnosladko
koprnenje
.
Docela
novemu
življenju
se
je
privadila
tako
kmalu
in
tako
izlahka
,
da
se
je
čudila
sama
sebi
.
Deset
dolgih
let
je
bila
morala
skrivati
svojo
nevarno
tajnost
.
Skoraj
omamijalo
jo
je
popolnoma
novo
čustvo
velike
,
velike
sreče
,
ko
je
smela
odložiti
pretežko
breme
.
Globoko
ganjena
je
čutila
kipeče
veselje
do
življenja
.
Bridka
,
strašna
preteklost
se
ji
je
zdela
od
dne
do
dne
bolj
tuja
;
zdela
si
ji
je
kakor
grozne
divje
sanje
.
Izprva
je
bila
v
zadregi
,
kadar
je
opazila
,
da
jo
gledajo
Ljubljančani
in
Ljubljančanke
s
tako
nadležno
,
brezozirno
radovednostjo
,
da
šepetajo
in
ugibajo
o
njej
,
ki
jo
je
ovevalo
nekaj
velezanimivega
,
kakor
vonj
daljnih
jutrovih
dežel
.
Vitez
Ahac
jo
je
imenoval
hčerko
svojega
brata
in
se
rad
postavljal
z
njo
.
Polagoma
se
je
privadila
zijalastim
obrazom
in
ni
več
zardevala
.
Mladi
baron
Gradnikar
ji
je
sedel
malo
okorno
nasproti
.
Nemirno
se
je
igral
z
dvojno
zlato
verižico
,
ki
mu
je
visela
na
višnjelastordečo
baršunasto
suknjo
.
Zdaj
je
dvignil
desnico
,
da
bi
potegnil
slonokosteno
postavico
,
zdaj
je
zopet
odtegnil
roko
in
si
popravljal
lepi
živordeči
baret
,
ki
je
z
njega
nihalo
belo
pero
preko
dolgih
črnih
las
na
levo
ramo
in
mu
osenčalo
ogoreli
obraz
.
„
Pazite
na
svoj
stolp
!
“
ga
je
opomnila
Alijana
.
Baron
Otokar
je
,
sam
nase
nejevoljen
,
pomajal
z
glavo
.
Tiho
je
bilo
v
prijetno
hladni
sobi
,
le
včasi
se
je
slišalo
drsanje
ličnih
figuric
po
šahovnici
.
Vse
je
bilo
urejeno
čisto
tako
,
kakor
pred
desetimi
leti
:
zidove
so
pokrivale
lepo
tkane
opone
od
vrha
do
tal
in
med
njimi
so
bili
naslikani
prizori
iz
svetega
pisma
in
viteških
bojnih
iger
.
Počasi
se
je
usipal
pesek
ure
v
okusno
izrezljanem
okviru
.
Okna
so
zastirali
zeleni
senčniki
,
ustavljali
zunanjo
vročino
in
milili
prejarko
poletno
svetlobo
.
„
Gospod
baron
,
vaša
kraljica
!
“
Otokar
je
izgubival
figuro
za
figuro
.
Očitno
mu
je
bil
šah
deveta
briga
.
Vse
drugod
so
rojile
njegove
nevesele
misii
.
