deParis
«
,
je
pripomnil
Vodnik
.
»
Da
,
ali
to
je
morda
najbolj
tragični
akt
komedije
človečanstva
,
zakaj
razvija
se
kot
tragična
burka
«
,
je
modroval
dr.
Repič
v
humorni
ogorčenosti
.
»
Milijoni
ploskajo
blaznemu
karikiranju
najkrasnejšega
pod
božjim
solncem
,
in
ženstvo
samo
je
toli
slepo
,
da
se
čuti
tem
ponosnejše
,
čim
bolj
je
izkarikirano
.
Najzlobnejši
hudič
bi
ne
mogel
rafiniraneje
popačiti
,
osmešiti
in
pokvariti
vseh
prelestnih
harmonij
ženske
duše
in
njenega
telesa
,
kakor
so
to
oskrbele
bedaste
kaprijole
današnje
mode
in
vzgoje
!
Najstrašnejše
vojne
niso
pomorile
toliko
mož
,
kolikor
žensk
je
pomorila
na
telesu
in
na
duši
modna
kaprica
.
Le
poglejte
jih
te
spake
,
krasne
,
sladke
,
neizrečeno
mične
,
a
vendar
toli
strašno
grdo
našemljene
!
«
Dr.
Repič
je
pokazal
po
ložah
,
kjer
so
sedele
najlepše
ljubljanske
aristokratke
.
»
Le
poglejte
jih
,
pa
recite
mi
,
ali
ni
res
zločin
,
kar
počenjajo
danes
pariški
,
beneški
in
frankfurtski
krojači
!
Na
mestu
pojma
'
lep
'
je
zagospodarit
pojem
'
šik
'
!
O
groza
in
sramota
!
Toda
takala
šikovna
dama
brez
obleke
je
najkrepkejša
negacija
tistega
ideala
ženske
krasote
,
ki
so
ga
ustvarili
Skopas
,
Fidias
in
Praksiteles
in
ki
ga
predstavlja
za
vse
veke
medičejska
Venera
!
«
»
Torej
ste
začeli
moderno
žensko
sovražiti
?
«
se
je
začudil
župan
.
»
Ne
,
hvala
Bogu
,
še
ne
—
sovražim
le
modo
!
To
blazno
modo
!
«
je
hitel
Repič
.
»
Žensko
pa
sem
ljubil
in
jo
ljubim
,
saj
je
ona
edino
solnce
,
ki
daje
možu
dovolj
toplote
in
energije
za
boj
in
delo
!
«
»
Zdi
se
mi
,
da
ima
ženstvo
na
vas
že
prevelik
vpliv
in
ženska
sila
vam
utegne
postati
še
nevarna
,
ljubi
doktor
!
«
je
svaril
šegavo
Vodnik
,
ki
se
je
ob
odvetnikovi
navdušenosti
očividno
zabaval
.
»
Kaj
sem
jaz
kriv
,
če
me
je
Bog
ustvaril
takega
,
kakršen
sem
?
«
je
zavzdihnil
Repič
s
komično
obupnostjo
.
»
Brez
ženstva
zame
pač
ni
življenja
,
in
ko
me
ostavi
poslednja
ljubica
,
ne
maram
živeti
več
!
«
»
Ali
kaj
vendar
govorite
!
«
se
je
prestrašil
Vodnik
.
»
Golo
resnico
,
prijatelj
!
Čisto
,
brutalno
resnico
!
«
je
zatrjeval
povsem
resnobno
dr.
Repič
.
»
Ženstvo
je
naš
smoter
,
naš
paradiž
,
zunaj
katerega
je
zame
le
smrt
!
«
V
prvi
balkonski
vrsti
so
sedeli
gospa
Nežika
Verderberica
,
njena
hčerka
Metka
in
brivec
Danè
.
Mati
v
bledožolti
,
hčerka
v
bledorožnati
tuniki
,
obe
dekoltirani
in
z
enakobarvnimi
prozornimi
tenčicami
okoli
visokega
,
navidezno
razkuštranega
učesa
.
In
dasi
je
bilo
gledališče
prepolno
lepotic
,
med
najlepšimi
sta
bili
vendarle
Nežika
in
Metka
.
Danè
v
rjavem
fraku
,
z
novo
temno
vlasuljo
z
nepredolgim
šopom
,
s
snežnobelim
žabojem
na
prsih
in
snežnobelimi
manšetami
okoli
zapesti
je
sedel
tik
gospe
Nežike
.
»
Najlepša
si
med
vsemi
,
Nežika
!
«
ji
je
šepetal
.
»
Bodi
moja
!
«
Nežika
pa
je
odgovorila
:
»
Dà
,
dà
,
prav
zanimivo
je
bilo
.
Knezoškof
grof
Brigido
je
pokril
dekana
Riccija
s
škofovo
kapo
ter
mu
izročil
palico
,
prstan
in
križ
s
tako
eleganco
,
da
kaj
takega
ni
še
videla
šenklavška
cerkev
!
«
»
Svojo
babo
ubijem
ali
pa
se
poturčim
,
Nežika
,
«
je
šepetal
Danè
,
»
samo
da
te
vzamem
...
da
boš
moja
!
«
»
Dà
,
dà
,
brala
sem
.
Menda
v
'
Novicah
'
,
«
je
odgovorila
Nežika
.
»
Pri
tisti
muziki
tukaj
v
teatru
ni
bilo
dosti
poslušalcev
,
vzlic
temu
pa
se
je
za
bolne
in
ranjene
vojake
nabralo
blizu
500
goldinarjev
.
Jaz
nisem
utegnila
priti
.
Zato
pa
sem
le
poslala
dva
goldinarja
.
«
»
Pa
zakaj
vendar
že
ne
začno
,
mama
?
«
se
je
oglasila
Metka
.
»
O
,
glej
no
,
tamle
stoji
gospod
dr.
Repič
!
«
»
Kje
,
kje
?
«
je
vprašala
mati
in
se
živahno
sklonila
.
In
že
ga
je
zagledala
ter
vzkliknila
:
»
Ah
,
dà
,
vidim
ga
!
«
In
istočasno
se
je
tudi
dr.
Repič
,
ki
je
stal
pred
stolom
,
nagnil
nazaj
in
pogledal
na
balkon
;
tudi
on
je
zagledal
Nežiko
.
Zasmejal
se
je
,
se
sklonil
,
si
položil
tri
prste
na
usta
,
ter
zamahnil
ž
njimi
po
zraku
.
Nihče
ni
opazil
njegove
kretnje
.
Nežika
visoko
zgoraj
na
balkonu
pa
jo
je
razumela
.
»
Poljub
mi
je
vrgel
!
Vpričo
vseh
!
Ta
norček
!
Ljubi
me
še
vedno
!
«
si
je
mislila
,
okrenila
Danetu
hrbet
ter
se
začela
razgovarjati
z
Metko
.
Ura
nad
svodom
je
kazala
že
tri
četrti
na
sedem
,
dvorna
loža
v
pritličju
tik
odra
pa
je
ostala
prazna
.
Hipoma
je
preletela
občinstvo
vest
,
ki
je
šla
glasneje
in
glasneje
od
ust
do
ust
:
»
Nadvojvode
ne
bo
!
Odpravlja
se
že
spat
!
«
»
No
,
kaj
sem
dejal
?
«
je
vzklikal
dr.
Repič
.
»
Poznam
Hohenwarta
!
«
»
Saj
ni
tudi
čudno
,
da
ga
ni
.
Nadvojvoda
že
dve
noči
ni
spal
in
strašno
je
utrujen
,
«
je
utemeljeval
župan
.
Takrat
je
za
odrom
zapel
zvonček
trikrat
zapored
,
občinstvo
se
je
pomirilo
in
zastor
se
je
dvignil
.
Sredi
čudokrasnega
gaja
,
ki
ga
je
na
platno
pričaral
tirolski
umetnik
Janez
Gfall
,
je
stalo
doprsje
cesarja
Franca
,
nad
njim
pa
je
vihrala
sredi
orožja
velikanska
zastava
.
Okoli
kipa
so
stali
v
najlepših
in
najmodernejših
oblekah
pevci
in
pevke
,
igralci
in
igralke
,
sredi
njih
pa
kot
general
med
svojo
armado
sam
ravnatelj
Konstantin
pl.
Paraskovič
.
»
Gorje
!
Zopet
te
prekrasne
spake
!
«
je
zaječal
poleg
Vodnika
sedeči
dr.
Repič
,
ki
mu
je
obraz
žarel
od
občudovanja
in
uživanja
.
Kapelnik
z
dolgimi
,
nakodrami
lasmi
,
ki
so
se
mu
kakor
griva
usipali
na
nos
,
v
zelenem
fraku
s
sila
ozkimi
rokavi
in
z
belim
robcem
okoli
vratu
,
spetim
v
debel
vozel
pod
brado
,
v
tesnih
hlačah
in
škornjih
z
golenicami
,
se
je
že
dvignil
in
zamahnil
,
z
odra
pa
je
zadonela
himna
:
»
Gott
erhalte
Franz
,
den
Kaiser
...!
«
In
vsa
publika
se
je
dvignila
ter
stoje
poslušala
Haydnovo
himno
;
da
je
nje
melodija
zajeta
iz
jugoslovanske
narodne
pesmi
,
ni
seveda
slutil
nihče
.
Resnobna
svečanost
je
objela
vse
duše
.
Veličastni
,
široke
harmonije
polni
,
kakor
prisrčna
molitev
k
nebu
kipeči
akordi
so
se
valovito
razgrnili
po
gledališču
,
vzpenjali
se
z
neodoljivo
silo
do
stropa
in
se
v
čudovitih
odmevih
odbijali
,
križali
in
objemali
.
Ena
misel
in
eno
čustva
:
živa
nada
,
trdno
zaupanje
,
tih
,
skrit
,
a
ljuto
grizeč
strah
pred
najbližnjo
bodočnostjo
,
žalost
nad
morečo
nesrečo
in
jeklen
sklep
vztrajati
in
žrtvovati
se
do
skrajnosti
,
vse
to
se
je
v
vseh
možganih
in
srcih
združevalo
le
v
dveh
imenih
:
Napoleon
Buonaparte
in
nadvojvoda
Karel
!
Vsi
so
uživali
krasoto
glasbenega
umotvora
,
odločnost
v
slehernem
obrazu
,
a
plašen
strah
v
slehernem
srcu
.
In
potem
se
je
zgodilo
,
kar
je
pripravil
vrli
Konstantin
pl.
Paraskovič
,
da
preseneti
publiko
čim
najprijetneje
in
dokaže
najsijajneje
svoje
patrijotstvo
.
Mahoma
je
zadonela
z
odra
neznana
kitica
pesmi
in
glasila
se
je
v
slovenskem
jeziku
.
Kakor
zaveja
žito
na
polju
,
kadar
potegne
preko
njega
silnejši
piš
,
so
se
zganili
poslušalci
in
,
nagibajo
se
drug
k
drugemu
,
so
se
vpraševali
začudeni
in
vendar
prijetno
presenečeni
poslušali
:
»
Trka
nam
Francoz
na
vrata
,
dobri
Fronc
za
nas
skrbi
,
pošlje
svoj'ga
ljub'ga
brata
,
Korel
rešit
nas
hiti
.
Z
nami
sta
avstrijska
orla
,
premagujta
vekomaj
!
Var
'
Bog
Fronca
,
varuj
Korla
,
srečo
,
zdravje
Bog
jim
daj
!
«
nejasno
besedilo
nato
je
zdrsnil
zastor
,
po
gledališču
pa
je
zahrupelo
viharno
ploskanje
,
ki
ni
prestalo
prej
,
da
so
pevci
slovensko
kitico
ponovili
...
Baron
Zois
je
dobro
prorokoval
:
Paraskovič
je
dosegel
z
Vodnikovim
besedilom
uspeh
,
kakršnega
je
doživelo
stanovsko
gledališče
redkokdaj
.
Da
pa
stoji
pesnik
zmagalec
ponižen
in
skromen
tam
v
predzadnji
vrsti
,
tega
ni
vedel
nihče
.
V
velikanski
sobi
drugega
nadstropja
najvišje
in
največje
hiše
koncu
Brega
na
levem
bregu
Ljubljanice
je
tega
večera
še
pozno
v
noč
gorela
svetiljka
.
Čudna
,
zanimiva
soba
.
Ob
treh
njenih
stenah
so
stali
drug
vrh
drugega
obširni
predali
,
polni
ogromnih
,
dragoceno
v
usnje
vezanih
folijantov
,
knjig
in
neštevilnih
brošur
,
ob
oknih
s
stekli
pokrite
mize
in
pulti
s
policami
in
predalčki
,
po
omarah
in
po
kotih
raznovrstni
instrumenti
,
tuintam
skrinje
in
kovčegi
,
za
ogromno
pisalno
mizo
,
ki
se
je
šibila
pod
kupi
debelih
trgovskih
knjig
,
laških
,
francoskih
in
nemških
časopisov
ter
različnih
papirjev
,
pa
je
sedel
blizu
petdesetleten
gospod
.
Visoko
čelo
,
žive
,
modre
oči
in
kratek
,
nekoliko
privihan
nos
sredi
obritega
obraza
so
dajali
možu
nekako
izraz
šaljivca
.
Noge
,
ovite
z
debelo
odejo
,
je
naslanjal
na
poblazinjen
podnožnik
,
gornji
život
pa
je
sklanjal
nad
mizo
,
na
kateri
je
pravkar
pisal
z
gosjim
peresom
.
Hipoma
je
zaječal
,
vrgel
pero
iz
roke
,
bolestno
se
mu
je
skremžilo
lice
,
bistre
oči
so
se
mu
v
skeleči
muki
skalile
in
noge
so
krčevito
drsale
po
odeji
gori
in
doli
.
»
O
diavolo
!
O
diavolo
!
«
je
stokal
pri
tem
in
škrtal
z
zobmi
.
»
Maledetta
podagra
!
«
Takrat
je
nekdo
potrkal
na
duri
.
Gospodu
so
takoj
izginili
z
obraza
vsi
sledovi
bolečin
,
prijazno
se
je
nasmehnil
in
živahno
zaklical
:
»
Avanti
,
avanti
!
Gospod
Balant
,
le
noter
!
Poznam
vas
po
trkanju
.
Težko
sem
vas
že
pričakoval
.
«
V
sobo
je
stopil
krepak
,
plečat
duhovnik
srednje
rasti
,
zdravozardelih
lic
,
velikih
,
rjavih
oči
in
dolgih
,
kodrastih
las
.
»
Preveč
sem
se
zamudil
,
gospod
baron
«
se
je
izgovarjal
došlec
,
»
toda
naročili
ste
...
«
»
Ah
,
prav
je
,
da
ste
prišli
,
prečastiti
!
«
je
vzdihnil
baron
.
»
Ncoj
že
zopet
ne
bom
mogel
spati
.
Sedite
in
pripovedujte
!
Redaktér
Vodnik
je
nabral
gotovo
mnogo
zanimivega
gradiva
za
Novice
?
«
Vodnik
je
prisedel
in
skrbno
vprašal
:
»
Torej
vam
ni
nič
bolje
?
Zopet
trpite
?
«
»
Bojim
se
,
da
mi
odpovedo
noge
popolnoma
.
Vedno
slabše
!
Vedno
huje
!
Vse
sem
že
poizkušal
,
a
vse
zaman
.
Niti
vaše
niti
Pinhakove
maše
nič
več
ne
pomagajo
!
«
Vodnik
se
je
začudil
in
v
lice
mu
je
šinila
kri
:
»
Odkod
veste
¬
—
?
«
»
Hohenwart
mi
je
pravil
,
saj
je
bil
sam
pri
tistih
na
Koprivniku
.
Vem
,
vem
...
že
dolgo
...
in
všeč
mi
je
bil
ta
dokaz
simpatije
...
Hvala
vama
za
dobri
namen
,
prijatelj
,
ampak
niti
v
nebesih
ne
marajo
več
zame
,
kakor
je
videti
.
«
Med
tem
je
baron
pozvonil
.
Prišel
je
sluga
in
prinesel
vina
.
»
Pa
lačni
ste
gotovo
tudi
,
prečastiti
?
Seveda
!
Saj
morda
še
večerjali
niste
?
«
»
Resnica
.
Do
polšestih
sem
izpovedoval
,
—
nato
me
je
moril
ravnatelj
Paraskovič
,
—
oh
,
strašen
človek
!
—
ampak
vi
ste
ga
poslali
in
ustreči
sem
mu
moral
!
—
Potem
sem
bil
na
Glavnem
trgu
in
sedaj
prihajam
naravnost
iz
gledališča
.
Na
večerjo
nisem
utegnil
niti
misliti
.
«
Na
ves
glas
se
je
smejal
baron
.
»
Ampak
zdajle
pa
že
mislite
nanjo
.
Čakajte
!
Kar
je
ostalo
,
tega
ne
bo
več
veliko
,
a
lakoto
vam
še
potolažimo
.
Šentjakobski
kaplan
ne
sme
stradati
v
Zoisovi
hiši
!
«
Zaman
se
je
branil
Vodnik
.
Sluga
je
zložil
predenj
celo
vrsto
skled
in
krožnikov
,
polnih
jedi
,
ki
bi
zadostovala
,
da
bi
ž
njimi
nasitil
četvero
najbolj
lačnih
mlatičev
.
A
ker
je
poznal
baronovo
ljubeznivo
nasilje
,
ki
se
mu
ni
mogel
upreti
nihče
,
in
pa
ker
je
bil
že
v
resnici
gladen
,
se
je
lotil
okusnih
umotvorov
Zoisovega
,
po
vsej
Kranjski
slavnega
kuharja
z
razumljivo
vnemo
in
temeljitostjo
.
»
Pravkar
sem
pisal
Karlu
«
,
je
pripovedoval
med
tem
baron
Zois
.
»
Jutri
odide
potovka
Urša
zopet
v
Stelnik
in
odnese
Karlu
celo
kopo
prav
velikih
novic
.
Ne
bo
jih
vesel
.
Pošta
iz
Trsta
in
Gorice
je
tudi
mene
prav
hudo
presenetila
.
Zopet
sem
se
prepričal
,
da
naši
uradni
listi
hotoma
prikrivajo
ali
zavijajo
resnico
,
ki
je
za
Avstrijo
silno
žalostna
.
«
»
Ni
mogoče
!
Lagali
vendar
ne
bodo
?
«
je
vzklikal
Vodnik
in
hitel
jesti
.
»
Da
,
da
,
lažejo
in
ž
njim
lažejo
tudi
vaše
»
Novice
«
,
ljubi
moj
gospod
redakter
!
«
»
Jaz
da
lažem
?!
Za
Boga
,
tega
nisem
hotel
!
«
»
A
morate
lagati
,
morate
,
prijatelj
!
Sicer
vam
list
zaplenijo
in
zapro
še
vas
povrhu
!
«
je
govoril
baron
smehljaje
in
nalival
čaši
.
»
Lagali
boste
tudi
še
nadalje
,
če
nočete
,
da
nam
vlada
ne
zatre
prvega
in
edinega
slovenskega
lističa
,
ki
je
šele
pravkar
začel
izhajati
.
«
»
Pa
zakaj
vendar
,
za
božjo
voljo
?
«
je
stokal
Vodnik
in
nagnil
čašo
.
»
Ker
je
resnica
presramotna
in
ker
se
nam
je
zato
bati
najhujšega
,
dragi
gospod
Balant
!
«
»
Najhujšega
?
Kaj
pa
mislite
,
gospod
baron
?
«
»
Napoleon
Buonaparte
je
na
potu
naravnost
na
Dunaj
!
«
je
dejal
baron
in
vzel
v
roke
laški
list
.
»
A
pot
ga
povede
bržkone
tudi
preko
Kranjske
.
«
»
Da
pride
torej
celo
v
Ljubljano
?
«
je
vpraševal
Vodnik
,
ki
ga
je
hipoma
zapustil
ves
glad
.
»
V
par
tednih
bodo
Francozi
gotovo
že
naši
gostje
,
ker
na
Laškem
se
Avstrijci
ne
morejo
držati
več
.
Buonaparte
zmaguje
s
strašno
naglico
povsod
in
Avstrijce
zadeva
le
poraz
za
porazom
.
Tajiti
ni
:
Buonaparte
je
genijalen
vojskovodja
,
o
katerem
bo
govorila
še
zgodovina
.
Šele
osemindvajset
let
je
star
,
a
premagal
je
v
par
mesecih
vse
naše
najboljše
generale
in
maršale
.
V
par
mesecih
je
razbil
in
pobil
Beaulieujevo
armado
tako
,
da
je
sramota
.
Imena
gorenjeitalskih
mestec
,
trgov
,
vasi
in
gradov
niso
danes
nič
več
drugega
kot
imena
Buonapartovih
zmag
,
—
ena
večja
in
čudovitejša
od
druge
.
Saj
je
bil
Beaulieu
junak
,
a
kaj
,
ko
ima
ta
vrli
mož
že
dvainsedemdeset
let
ter
je
njegova
strategija
prav
tako
stara
!
Na
Dunaju
niso
pomislili
,
da
vrli
starček
ne
more
biti
kos
mladeniču
,
ki
drevi
kakor
lev
,
silen
in
blazno
smel
,
od
bitke
do
bitke
.
In
ta
oroslan
podira
pred
sabo
vse
,
kar
je
izračunala
starokopitno
počasna
in
okostenela
metodnost
.
Na
Dunaju
pa
se
menda
nočejo
ničesar
učiti
;
danes
,
konec
18.
veka
,
so
še
prav
tam
,
kjer
so
bili
koncem
17.
In
tako
so
v
slepi
trmi
za
72
letnim
Beaulieujem
poslali
72
letnega
Wurmserja
in
za
njim
še
61
letnega
Alvinzyja
.
Same
veterane
!
Buonaparte
je
seveda
pomel
tudi
ta
dva
,
čeprav
ni
mogoče
nikomur
odrekati
junaštva
in
sposobnosti
.
Doživeli
smo
le
nove
poraze
,
pri
Solferinu
,
Castiglionu
,
Rivoliju
,
Arcolu
in
Alponu
.
Nesreča
je
vsak
dan
večja
,
naša
sramota
vsak
dan
starejša
!
«
»
A
kaj
naši
polki
niso
prišli
v
ogenj
?
«
je
vprašal
Vodnik
.
»
Vsi
so
se
bili
hrabro
,
a
tudi
naši
polki
niso
opravili
ničesar
proti
Buonapartovi
pošastni
vojni
umetnosti
.
V
polkih
feldzeugmeistra
pl.
Alvinzyja
so
se
borili
čudovito
pogumno
Hrvatje
,
Srbi
in
Kranjci
,
Štajerci
,
Korošci
in
Goričani
.
Vodili
so
jih
generali
Davidović
,
Miloradović
in
drugi
ter
so
ž
njimi
dokazali
,
da
so
vojaki
južnoavstrijskih
dežel
še
vedno
cvet
vse
armade
.
«
»
In
vzlic
temu
brez
uspeha
?
«
»
Da
,
vzlic
temu
!
«
je
pritrdil
baron
Zois
.
»
Sam
Buonaparte
je
priznal
,
da
Avstrija
nima
boljših
polkov
,
kot
so
slovenski
,
hrvatski
in
srbski
,
ter
da
je
zmage
proti
tem
odkupil
le
z
največjimi
žrtvami
.
Poraženi
in
pobiti
smo
povsod
!
Od
Genove
do
reke
Piave
je
že
vse
v
francoskih
rokah
,
ljudstvo
pa
je
celo
veselo
,
da
je
odrešeno
reakcijonarnega
avstrijskega
absolutizma
!
«
»
Sklenimo
torej
vendar
pameten
mir
!
Vsi
veliki
duhovi
vseh
časov
,
počenši
od
Jezaija
proroka
pa
preko
Vergilija
in
Danteja
so
z
ognjenim
besedami
priporočali
človeštvu
mir
in
slogo
!
Za
božjo
voljo
,
kaj
ni
človeka
,
da
bi
mogel
na
Dunaju
pametno
svetovati
?
«
»
Mir
,
mir
!
I
kajpak
,
mir
bi
bilo
treba
skleniti
,
ker
drag
mir
je
vedno
cenejši
ko
izgubljena
vojna
!
Prelivanja
krvi
je
bilo
že
preveč
.
Ves
naš
boj
je
brezuspešen
.
Le
izgubimo
lahko
še
več
,
a
ne
pridobimo
prav
ničesar
«
,
je
pritrjeval
živahno
Zois
.
»
Toda
na
Dunaju
so
proti
miru
!
Neverjetno
,
kaj
ne
?
A
glejte
,
Buonaparte
sam
je
ponudil
Dunaju
mir
,
in
—
grof
Thugut
ga
je
odklonil
!
Zmagalec
na
vsej
črti
je
ponudil
desetkratnemu
premagancu
mir
,
a
grof
Thugut
ga
je
odklonil
!
Država
je
zakopana
v
dolgovih
,
obrt
in
trgovina
sta
napol
že
uničena
,
zemljedelstvo
se
zanemarja
,
vse
dežele
ječé
pod
neznosnimi
dokladami
in
na
tisoče
mladih
in
krepkih
mož
je
pobitih
,
bolnih
,
ranjenih
in
za
vselej
pohabljenih
,
a
grof
Thugut
je
ponujani
mir
odklonil
!
«
»
Tega
resnično
ne
razumem
!
Quem
Dil
perdere
volunt
...
«
»
Ne
,
ne
,
prav
dobro
vedo
na
Dunaju
,
kaj
hočejo
in
kar
morajo
hoteti
.
Jaz
razumem
popolnoma
.
Avstrija
mora
za
vsako
ceno
ponižati
francosko
republiko
in
ž
njo
vred
uničiti
načela
,
ki
jih
zastopa
in
širi
preoblastna
Francija
hote
in
nehote
po
vsem
svetu
.
Absolutistni
in
fevdalni
državni
sistem
se
bori
zdaj
z
republičanskim
sistemom
demokratizma
,
bratstva
,
enakosti
in
ravnopravnosti
.
Danes
gre
boj
:
ali
zmaga
suverenost
vladarjev
in
aristokracije
ali
suverenost
narodov
in
individijev
.
Kdo
zmaga
končno
,
je
jasno
.
Kolo
časa
se
lahko
zavrne
,
a
ustavi
in
obrne
nikoli
.
Buonaparte
je
sprejel
Thugutovo
odpoved
z
veseljem
,
saj
ima
zdaj
pred
vsem
svetom
opravičenje
,
da
gre
dalje
in
dalje
ter
vzame
končno
sam
Dunaj
!
«
»
Oh
,
blazni
ministri
so
prava
šiba
božja
držav
!
«
je
vzdihnil
Vodnik
.
»
Gotovo
.
Naši
vojaki
nam
delajo
povsod
čast
,
ljudstvo
je
dobro
in
patrijotsko
,
a
naša
vlada
je
gnila
.
Kakor
povodne
deklice
smo
:
kar
je
nad
vodo
,
je
lepo
in
vabljivo
,
a
kar
je
pod
gladino
,
je
ostudna
spaka
.
Na
zunaj
slepimo
s
praznim
bliščem
,
a
v
notranjosti
smo
blazne
in
grde
pošasti
.
In
posledice
?
Buonaparte
je
vzel
zdaj
še
Mantovo
in
ž
njo
je
padlo
še
27.000
naših
ubogih
vojakov
!
Evo
pisem
,
ki
sta
mi
jih
poslala
Wenigar
in
Hueber
iz
Postojne
!
«
»
27.000
!
«
se
je
zgrozil
Vodnik
.
»
To
je
strašen
zločin
,
ki
kriči
do
nebes
!
«
Baron
pa
je
vzel
z
mize
papirje
in
čital
:
»
Od
srede
septembra
lani
do
konca
januarja
letos
je
le
v
bojih
za
Mantovo
poginilo
27.000
Avstrijcev
,
—
8000
jih
leži
bolnih
in
ranjenih
po
bolnicah
,
hišah
in
ulicah
,
—
12.000
sestradanih
in
do
smrti
izmučenih
braniteljev
trdnjave
pa
je
Buonaparte
ujel
.
«
»
Gorje
!
Gorje
!
«
je
ječal
Vodnik
.
»
In
tega
nismo
vedeli
in
tega
nam
niso
poročali
dunajski
listi
!
O
,
kako
nepošteno
!
«
»
Tudi
vi
ne
smete
ničesar
povedati
!
Prevajajte
dunajske
laži
dalje
...
delajte
se
mirnega
,
polnega
zaupanja
v
končno
zmago
...
dovolj
je
,
da
vemo
resnico
nekateri
.
Še
prezgodaj
se
razve
nesreča
...
Poslušajte
dalje
!
Že
tekom
januarja
letos
je
ujel
25.000
Avstrijcev
ter
zaplenil
25
avstrijskih
praporov
in
nad
100
topov
.
Tako
nam
je
pobil
in
vzel
Buonaparte
doslej
v
Italiji
blizu
100.000
mož
in
ugrabil
par
sto
topov
,
a
grofu
Thugutu
še
ni
dovolj
!
To
je
obupno
—
obupno
!
«
»
Ne
,
ne
,
gospod
baron
,
obupati
še
ne
smemo
.
Nadvojvoda
Karel
popravi
morda
še
vse
in
končno
bo
zmaga
vendarle
še
naša
,
gospod
baron
.
«
»
Vi
upate
?
Vi
še
upate
?
«
se
je
začudil
baron
,
in
kakor
bi
slišal
iz
Vodnikovih
besed
odmev
lastnega
srca
,
se
je
nasmehnil
.
»
Da
,
da
,
upajmo
,
upajmo
!
Tudi
Karel
je
ob
Reni
dokazal
,
da
je
genijalen
in
tudi
on
je
mlad
,
mlad
!
Tudi
o
njem
poročajo
vsi
časopisi
s
spoštovanjem
,
in
karkoli
sem
čital
o
Karlu
,
me
je
navdalo
vsaj
z
rahlo
novo
nado
.
Ne
,
ni
velika
ta
nada
,
a
poslednja
je
,
če
izgine
še
ona
,
nam
ne
ostane
nič
več
.
Kakor
vihar
je
letela
karosa
s
Karlom
od
Rene
,
preko
Tirolske
čez
Innsbruck
in
Brixen
v
Gornjo
Italijo
.
V
dveh
dneh
je
dvignil
Tirolce
,
da
so
zgrabili
za
orožje
ter
zaprli
vse
pote
in
prelaze
francoski
vojski
.
Kolika
agilnost
in
kolika
sugestivna
sila
je
v
tem
mladem
junaku
!
Kakor
reke
in
potoki
v
morje
dero
zdaj
nove
divizije
in
nove
brigade
iz
vse
Avstrije
v
Furlanijo
.
To
je
njegovo
delo
!
V
Coneglianu
je
bil
in
zdaj
se
vrača
zopet
kakor
blisk
ter
dirja
preko
vse
države
,
da
jo
pripravi
za
poslednji
boj
.
Ali
zmagamo
ali
pademo
še
nižje
?
«
»
Mi
zmagamo
,
ker
Bog
je
z
nami
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
.
»
Gospod
baron
,
videl
sem
ga
in
slišal
,
in
v
moji
duši
je
govorilo
nekaj
:
Ecce
victor
!
Zato
verujem
in
upam
,
ker
ga
ljubim
!
«
Krepka
Vodnikova
postava
se
je
dvignila
izza
mize
,
njegov
zdravordeči
,
dekliško
nežni
,
mehki
in
jami
polni
obraz
pa
je
razžaril
čuden
plamen
,
ki
je
prihajal
iz
srca
in
prodiral
iz
njegovih
velikih
,
duhovitih
oči
.
»
Če
bi
bili
videli
tudi
vi
,
gospod
baron
,
«
je
govoril
s
plamtečim
zanosom
,
»
bi
ga
morali
tudi
ljubiti
!
To
je
mož
,
junak
,
naš
angel
rešitelj
!
To
je
čutilo
z
mano
vse
ljudstvo
ter
klicalo
,
mahalo
z
rokami
in
z
robci
ter
vriskalo
:
»
Vivat
!
Vivat
!
Vivat
!
«
Ves
trg
poln
luči
,
sveč
in
bakelj
—
okoli
mene
pa
plameni
navdušenja
,
veselja
in
zaupanja
,
švigajoči
kakor
morje
tja
do
neba
.
Vsi
,
vsi
smo
čutili
,
mislili
in
vedeli
:
»
On
,
on
je
naš
odrešenik
!
In
kdo
,
kdo
,
gospod
baron
,
nam
je
vsadil
v
srce
to
živo
vero
,
če
ne
sam
Bog
,
ki
vse
vidi
in
vse
ve
?
O
,
verujte
,
Bog
je
pravičen
in
zato
bo
dal
končno
zmago
nam
,
ki
smo
njegovi
!
«
Z
zgovorno
besedo
idealista
,
globoko
vernega
duhovnika
in
vročega
patrijota
je
dokazoval
Vodnik
,
da
se
bojna
sreča
mora
,
mora
obrniti
na
avstrijsko
stran
.
Devetintridesetletni
pesnik
je
bil
optimist
,
ki
je
potegnil
za
sabo
tudi
starejšega
barona
Zoisa
tem
laže
,
ker
sta
želela
oba
iz
vsega
srca
isto
:
mirno
in
srečno
domovino
.
Na
stolpu
cerkve
sv.
Jakoba
je
ura
bíla
dvanajst
,
ko
je
stopal
Valentin
Vodnik
naglih
in
krepkih
korakov
proti
župnišču
v
Florjanski
ulici
.
Le
tu
in
tam
je
v
velikih
razdaljah
brlela
na
vogalu
ulic
kaka
dremava
oljnata
svetilka
,
ki
se
je
dušila
v
gosti
megli
.
Mesto
je
bilo
zavito
v
temo
in
tih
mir
je
kraljeval
povsod
.
V
Vodniku
pa
je
vse
gorelo
in
plamtelo
.
Prizori
,
ki
jih
je
zrl
na
Glavnem
trgu
in
v
gledališču
,
so
ga
opojili
in
iz
lastnega
navdušenja
mu
je
vzrasla
vera
,
ki
je
ni
mogla
omajati
niti
Zoisova
bojazen
.
»
Bolan
je
plemenit
moj
mecen
in
blagi
mentor
,
zato
je
sedaj
toli
malodušen
!
«
je
razmišljal
.
»
Prav
je
,
da
sem
ga
predramil
iz
duhomornih
misli
.
Odslej
pojdem
vsak
dan
k
siromaku
!
«
Ko
je
prišel
v
svojo
sobico
,
je
pokleknil
na
klečalnik
,
nad
katerim
je
visela
starinska
slika
Matere
Božje
,
darilo
barona
Žige
Zoisa
in
je
pobožno
molil
in
preden
je
vstal
,
je
vzdihnil
iz
globine
srca
:
»
Daj
mu
zopet
zdravje
,
preblažena
Devica
,
saj
je
tako
dober
in
blag
!
Češčena
si
,
Marija
...!
«
In
ko
je
odmolil
,
je
mirno
legel
na
svoje
preprosto
ležišče
in
takoj
zaspal
...
Bil
je
mlad
,
zdrav
in
tudi
zelo
utrujen
.
V
drugem
nadstropju
hiše
na
Bregu
pa
je
brlela
svetiljka
dalje
,
in
zopet
so
drsele
Zoisove
roke
v
bolestnem
drgetu
preko
nog
gori
in
doli
.
»
Santa
!
Santissima
!
«
je
ječal
baron
,
škripal
z
zobmi
,
pa
klel
:
»
Maledetta
,
maledetta
podagra
!
«
Ko
je
v
stolpu
pri
sv.
Jakobu
zvonilo
dnevu
,
je
nadvojvoda
Karel
že
sedel
za
mizo
in
pisal
.
Mladi
njegov
obraz
se
je
zdel
pri
svitu
voščenih
sveč
siv
in
suh
,
debela
spodnja
ustnica
se
mu
je
povesila
in
veliki
nos
se
je
krivil
kakor
orlov
kljun
.
To
ni
bil
mladenič
v
25.
letu
,
poln
življenja
,
sile
in
poguma
,
nego
starec
,
potrt
od
skrbi
,
žalosti
in
obupa
.
Truden
je
naslanjal
glavo
ob
levico
in
,
s
sivimi
očmi
temno
,
srepo
zroč
na
papir
,
je
počasi
,
besedo
za
besedo
premišljevaje
,
pisal
z
gosjim
peresom
majhne
,
drobne
črke
.
Včasih
se
je
zagledal
v
zemljevidno
karto
,
ki
je
ležala
na
mizi
,
begal
z
očmi
po
Furlaniji
,
Tirolski
,
Gradiščanski
,
Goriški
in
Koroški
,
meril
razdalje
rek
,
mest
,
prelazov
in
utrdb
,
pa
zopet
počasi
,
obstavljaje
zapisoval
besedo
za
besedo
.
Kakor
bi
bila
od
vsake
odvisna
usoda
tisočerih
,
je
premišljal
,
ugibal
in
omahoval
:
kakor
da
bi
visela
na
potezah
peresa
bodočnost
,
sreča
ali
nesreča
države
,
je
odlašal
in
oprezoval
,
preden
je
nadaljeval
.
Tih
,
pritajen
vzdih
se
mu
je
včasih
izvil
kakor
bi
hropel
pod
neznosno
težkim
bremenom
...
Bilo
je
točno
polpetih
,
ko
je
vstopil
general
Bellegarde
in
javil
princu
,
da
je
vse
pripravljeno
za
nadaljnje
potovanje
.
Nadvojvoda
je
nemo
pokimal
,
zvil
dve
pismi
,
ju
zapečatil
in
izročil
generalu
.
Bellegarde
je
odhitel
na
dvorišče
,
kjer
so
že
stali
huzarji
poleg
osedlanih
konj
.
Pismi
je
izročil
dvema
podčastnikoma
,
ki
sta
ju
spravila
pod
suknji
na
prsih
in
zajezdila
konja
.
Ž
njima
je
planilo
v
sedla
šestero
huzarjev
in
vsi
so
bliskoma
oddirjali
po
ljubljanskih
ulicah
.
Pred
karosama
so
stali
vpreženi
konji
in
poleg
njih
jezdeci
,
pripravljeni
,
da
jih
zasedejo
.
Hoteljér
Janez
Rechter
je
v
praznični
obleki
hitel
od
huzarja
do
huzarja
,
držal
v
desnici
veliko
steklenico
slivovke
in
točil
v
kozarček
.
»
Le
pijte
,
gospodje
!
«
je
prigovarjal
.
»
Ta
pogreje
!
Da
vas
ne
bo
zeblo
!
Domača
slivovka
!
Na
vsem
Kranjskem
ne
dobite
boljše
!
«
Iz
kuhinje
je
gledalo
več
ženskih
oči
in
se
nasmihalo
vojnikom
in
skrbnemu
gospodarju
.
»
Težko
se
ločimo
«
,
je
govoril
orjaški
desetnik
močnih
,
dolgih
črnih
brk
in
kazal
kakor
repa
bele
zobe
.
»
Težko
se
ločimo
,
gospod
Rechter
.
Nasitili
ste
nas
kakor
kralje
in
spali
smo
kakor
v
Abrahamovem
naročju
,
—
a
dekleta
imate
krasna
da
nikjer
takih
!
«
In
dvignil
je
čašico
in
vzkliknil
iskrečih
se
oči
:
»
Živela
ljubljanska
lepa
dekleta
!
«
Huzarji
so
se
zasmejali
na
glas
,
mahali
z
desnicami
h
kuhinjskim
oknom
in
klicali
:
»
Živele
!
Živele
!
Do
svidenja
!
«
Ko
mak
so
zardele
ženske
,
sram
jih
je
bilo
,
a
ljubeznivost
huzarjev
jim
je
bila
nepopisno
všeč
.
Pred
hotelom
pa
so
stali
mestni
gardisti
na
obeh
straneh
vrat
in
se
pripravljali
na
slovo
od
generalisima
.
Ob
stopnicah
mestne
hiše
se
je
bila
nabrala
četica
radovednežev
,
šepetala
in
čakala
.
Naenkrat
se
je
začulo
kratko
povelje
,
zazvenčale
so
ostroge
,
huzarji
so
se
pognali
v
sedla
,
konji
so
zatopotali
,
iz
veže
pa
je
prišel
hitrih
korakov
nadvojvoda
Karel
in
ob
njegovi
strani
general
grof
Bellegarde
.
Mestni
gardisti
so
se
vzravnali
,
se
vojaško
ozrli
in
že
so
videli
pred
sabo
nadvojvodo
.
Svež
,
vedrega
lica
,
iskrečih
se
oči
in
živahen
kakor
mladenič
dvajsetih
let
je
stopal
Karel
ob
meščanskem
zboru
gori
in
doli
ter
ga
bistro
ogledoval
.
Niti
sence
utrujenosti
ni
bilo
več
videti
na
tem
jeklenem
,
v
bojih
in
delu
utrujenem
mladem
možu
.
Odločnost
,
silna
energija
in
pogum
je
izražala
vsaka
njegova
kretnja
,
ljubeznivost
in
preprostost
vsaka
njegova
beseda
.
»
Ich
danke
meine
Herren
!
«
je
dejal
,
gledal
nanje
dva
,
tri
hipe
ter
še
pripomnil
:
»
Brav
'
Sehr
brav
!
Adjustjerung
recht
schön
!
Nochmalls
:
ich
danke
!
«
In
urno
se
je
obrnil
in
sedel
v
karoso
,
ki
se
je
prizibala
iz
veže
.
Za
njim
je
vstopil
general
Bellegarde
.
Na
šenklavskem
stolpu
je
udarila
baš
polšestih
,
ko
se
je
premaknila
karosa
izpred
»
Divjega
moža
«
.
Meščanski
kor
je
prezentiral
,
zastava
njegova
je
zavihrala
,
ob
mestni
hiši
zbrana
družba
pa
je
zakričala
:
»
Živel
princ
Karl
!
«
»
Bodi
naš
Lavdon
!
«
Iz
karosnega
okna
se
je
še
oglasilo
:
»
Mit
Gott
,
meine
Leiben
!
Auf
Wiedersehen
!
«
—
in
karosa
se
je
odmajala
po
Špitalski
ulici
.
Za
njo
pa
so
jezdili
mladi
husarji
v
modrih
uniformah
vse
prsi
polne
zlata
,
gumbov
in
vrvic
,
s
perjanicami
na
visokih
čakah
,
veseli
,
ponosni
in
siti
,
siti
kakor
že
dolgo
ne
tako
.
»
Hej
,
gospod
doktor
,
ali
vidim
prav
?
«
je
klical
Vodnik
za
drobnim
,
suhim
možičkom
,
ki
je
drobencljal
pred
njim
po
nabrežju
Ljubljanice
.
»
Prav
,
prav
prečastiti
!
Bog
vas
živi
!
«
je
odgovoril
možiček
ki
se
je
ozrl
,
obstal
in
se
globoko
odkril
.
»
Poklicali
so
me
in
zdaj
ostanem
vsaj
par
tednov
tukaj
«
»
Poklicali
?
Baron
Zois
?
«
»
Bleziranci
!
Maroderji
!
Deželni
glavar
;
no
,
pa
tudi
baron
Zois
me
je
želel
.
Siromak
!
Noge
mu
docela
odpovedujejo
in
bojim
se
,
da
ne
bo
hodil
nikdar
več
«
.
je
pripovedoval
zdravnik
,
dr.
Wagner
,
znamenit
ranocelnik
in
obenem
navdušen
botanik
,
živeč
sicer
stalno
v
Novem
mestu
.
»
Nikdar
več
,
za
božjo
voljo
!
Saj
to
vendar
ni
mogoče
!
«
je
vzklikal
Vodnik
in
stopal
dalje
.
»
Putika
menda
ni
neozdravljiva
?
«
»
Baron
ima
kostenico
,
prečastiti
,
akutno
kostenico
.
Ta
pa
menda
ni
ozdravljiva
,
vsaj
z
današnjimi
sredstvi
ne
,
«
je
pripovedoval
dr.
Wagner
.
»
V
svojih
plavžih
,
rudnikih
ali
pa
na
izletih
po
gorah
je
iztaknil
to
bolezen
,
jo
temeljito
zanemaril
,
in
danes
mu
bržčas
ni
več
pomoči
.
«
»
Ali
šele
pred
kratkim
sem
čital
v
»
Laibacher
Zeitung
«
da
je
ozdravil
neki
španski
zdravnik
več
tisoč
takih
bolnikov
!
«
se
je
razburjal
Vodnik
.
»
Strela
božja
!
To
mi
je
španska
vas
!
«
»
In
veste
,
s
čim
?
—
S
kavo
!
Dajal
je
bolnikom
piti
zmes
iz
dveh
tretjin
navadne
kave
in
ene
tretjine
žganega
in
zmletega
želoda
,
in
baje
so
vsi
putikarji
ozdraveli
!
«
je
pripovedoval
Vodnik
.
»
E
!
E
!
Veste
kaj
:
svetujte
mu
še
to
!
«
je
dejal
smehljaje
dr.
Wagner
.
»
Pomagalo
sicer
ne
bo
,
a
vsaj
novo
nado
mu
zbudite
.
Tisti
Španec
je
—
med
nama
povedano
—
namreč
šarlatan
.
«
»
Strašno
,
strašno
!
Kaj
bo
le
počel
ubogi
naš
baron
?
«
»
O
,
ne
bojte
se
!
Njegov
duh
je
pogumen
in
njegova
volja
trdna
!
Ko
sem
bil
pravkar
zopet
pri
njemu
,
je
govoril
ves
čas
le
o
svojih
petrefaktnih
,
mineralnih
,
botanskih
zbirkah
svojega
brata
Karla
,
o
svojih
posestvih
,
plavžih
in
trgovskih
zvezah
,
za
vse
se
zanima
,
za
svojo
bolezen
pa
se
jedva
zmeni
.
Čudovit
mož
.
Pa
kam
tako
hitite
?
«
»
Vojska
!
Vpregli
so
me
.
Dobil
sem
ukaz
,
da
moram
hoditi
v
šentpetrsko
cerkev
pomagat
župniku
.
Njegovi
duhovniki
imajo
zdaj
preveč
posla
v
vojaški
bolnici
.
Iz
Gorice
so
pripeljali
namreč
vse
ranjence
in
bolnike
v
šentpetrsko
vojašnico
.
«
»
Vem
.
Prav
iz
tega
vzroka
so
poklicali
tudi
mene
v
Ljubljano
.
Zdravnikov
in
ranocelnikov
je
premalo
in
vsi
imamo
polno
težkega
dela
.
A
kaj
še
bo
?
Strela
jasna
,
Francozi
nas
pohrustajo
!
Kaj
vse
nas
še
čaka
?
Tudi
baron
Zois
ima
najhujše
slutnje
.
«
»
Vem
.
Toda
ne
,
ne
obupati
še
ne
smemo
!
«
je
vzklikal
Vodnik
,
poln
neomajnega
zaupanja
.
»
Še
ni
konec
avstrijske
sile
!
Vse
se
obrne
še
na
boljše
in
končno
moramo
,
moramo
zmagati
!
Verujte
nadvojvoda
Karel
popravi
vse
,
kar
smo
zamudili
doslej
!
Videli
boste
,
da
se
ne
varam
!
«
»
Dal
Bog
!
Videnimus
crias
!
kakor
pravi
baron
.
»
Ampak
zgoditi
se
bo
moral
čudež
!
«
je
dvomil
dr.
Wagner
.
»
Zgodi
se
!
Že
večkrat
se
je
zgodil
tak
čudež
!
Naša
armada
je
junaška
in
nepremagljiva
,
treba
ji
je
le
pravega
poveljnika
.
In
zdaj
ga
ima
.
Nadvojvoda
je
ob
Peni
dokazal
,
da
mu
ni
para
!
Zato
se
mu
zdi
ves
hrup
,
kar
ga
je
bilo
te
dni
,
prenagel
in
brez
povoda
.
Da
so
cesarske
blagajne
prenesli
v
varne
kraje
,
je
seveda
pametno
in
prav
;
da
so
dali
prepeljati
ranjence
iz
Gorice
in
Gradiške
v
Ljubljano
ter
da
so
za
zdravo
vojaštvo
priredili
dovolj
prostora
na
našem
gradu
,
je
bilo
le
potrebno
.
Ali
prenagljeno
je
za
to
misliti
,
da
je
Francoz
že
pred
durmi
,
ker
je
morala
izstradana
Mantova
kapitulirati
.
Kadar
je
najhujša
sila
,
božja
nam
pomoč
je
mila
.
Reke
Piave
general
Buonaparte
ne
bo
mogel
prestopiti
.
Le
potrpite
!
Nadvojvoda
Karel
ga
zgrabi
odspredaj
,
general
Spork
pa
od
tirolske
strani
in
poženo
ga
nazaj
tja
do
Genove
.
«
»
Upajmo
,
upajmo
!
«
je
dejal
zdravnik
in
skeptično
prikimoval
.
Nato
je
obstal
in
ponudil
Vodniku
roko
.
»
Meni
se
mudi
v
vojašnico
k
ranjencem
,
vam
pa
menda
v
cerkev
.
Kje
se
vidiva
opet
?
«
»
Zvečer
pri
baronu
,
če
pridete
?
«
»
Pridem
.
Do
svidenja
!
«
In
moža
sta
se
ločila
ter
korakala
svojo
pot
zamišljena
in
polna
zlih
slutenj
.
Dr.
Wagner
se
jim
je
vdajal
popolnoma
,
Vodnik
pa
se
jim
je
še
upiral
z
optimizmom
pesnika
in
z
vero
v
božjo
pomoč
in
vojaško
junaštvo
...
Z
mrzlično
naglostjo
so
marširali
skozi
Ljubljano
dan
na
dan
ogrski
polki
na
Laško
.
Ustavljali
so
se
jedva
za
par
ur
pred
mestom
ali
pa
so
se
utaborili
na
Kapucinskem
trgu
,
si
v
naglici
skuhali
menažo
ter
zopet
odmarširali
.
Dolge
vrste
topov
,
trume
pešcev
najrazličnejših
uniform
okorni
vozataji
ter
eskadroni
huzarjev
in
ulancev
so
polnili
ljubljanske
ulice
ponoči
in
podnevi
da
ni
bilo
nikdar
miru
.
Gromko
prepevanje
hrvaških
,
madjarskih
in
nemških
pesmi
je
donelo
in
odmevalo
po
trgih
in
cestah
,
gostilničarji
in
kavarnarji
pa
so
imeli
najboljšo
žetev
.
In
vojaške
godbe
so
svirale
marše
,
peli
so
rogovi
,
ropotali
bobni
,
čula
pa
so
se
povsod
povelja
,
a
Ljubljančanke
se
mladih
,
krasnih
,
z
zlatom
in
srebrom
pošitih
častnikov
niso
mogle
javno
dovolj
nagledati
in
skrivaj
dovolj
naljubiti
.
Brezkončne
so
bile
vrste
vojaštva
,
konj
in
vozov
,
ki
so
hitele
vse
v
isti
smeri
,
preko
Vrhnike
,
Postojne
,
Razdrtega
in
dalje
tja
doli
k
rekama
Piavi
in
Tagliamentu
.
Veselo
in
živo
je
bilo
v
Ljubljani
,
saj
so
trume
pogumnih
in
objestnih
vojakov
zbujale
vsakomur
prepričanje
,
da
je
država
vendarle
še
nepremagljiva
ter
da
je
popolna
zmaga
Avstrije
nad
Buonapartom
gotova
.
Ko
pa
so
se
prikazale
po
Tržaški
cesti
kolone
sanitetnih
voz
,
polnih
smtrnobledih
ranjencev
in
stokajočih
bolnikov
,
tedaj
se
je
polastil
tudi
najveselejših
Ljubljančanov
iznova
tesnoben
občutek
.
Vojaška
bolnica
na
Dunajski
cesti
je
bila
z
maroderji
kmalu
prenapolnjena
,
in
začeli
so
spravljati
bolnike
v
vojašnico
poleg
cerkve
sv.
Petra
.
Mrtvaški
zvonček
je
začel
jokati
in
jokal
je
skoraj
ves
dan
.
Po
tržaški
cesti
pa
so
se
zibali
vedno
novi
sanitetni
vozovi
dalje
in
dalje
,
da
strašnega
izprevoda
ni
hotelo
biti
konec
.
V
nekaj
dneh
je
bila
tudi
šentpetrska
vojašnica
polna
ranjenih
in
bolnih
vojakov
,
na
gradu
pa
je
nastala
nova
vojašnica
.
A
navček
je
pel
dalje
in
vozovi
so
dovažali
po
Tržaški
cesti
brez
prestanka
novih
žrtev
.
Po
šolah
in
v
semenišču
za
cerkvijo
sv.
Nikolaja
so
morali
pripravljati
novih
postelj
za
bolnike
in
treba
je
bilo
poklicati
zdravnikov
in
ranocelnikov
iz
vse
dežele
,
da
so
vsaj
za
silo
opravljali
nujne
operacije
in
reševali
kar
se
je
dalo
še
rešiti
.
Strah
,
sočutje
in
zle
slutnje
so
tedaj
zavladale
po
mestu
.
Veselja
,
radovednosti
in
zaupanja
v
boljšo
bodočnost
ni
kazal
javno
nihče
več
.
Le
Vodnik
se
je
še
upiral
s
svojo
močno
dušo
,
polno
trdne
vere
,
ki
je
ni
moglo
omajati
nič
,
odkar
je
videl
in
slišal
Karla
,
viteškega
junaka
svojega
srca
in
svoje
domišljivosti
.
»
Karel
zmaga
,
ker
sam
Bog
je
z
njim
!
«
je
razmišljal
in
stopal
naglo
proti
cerkvi
.
»
Zakaj
bi
pa
Bog
ne
bil
z
njim
?
Saj
je
Karel
pobožen
mož
!
A
Buonaparte
je
brezbožnež
,
ki
preganja
duhovnike
ter
je
celo
papeža
ponižal
kakor
še
nihče
na
svetu
!
«
Sredi
Sv.
Petra
ceste
je
stalo
troje
visoko
natovorjenih
voz
.
Vpreženi
so
bili
voli
.
Nekaj
kmetov
se
je
sukalo
okoli
njih
,
kričali
so
na
vsa
usta
in
izkušali
živino
obrniti
.
Očividno
so
bili
zašli
s
svojimi
tovori
.
Vodnik
je
počakal
,
da
bi
se
mu
vozovi
umaknili
;
tedaj
je
slišal
enega
izmed
kmetov
,
ki
je
dejal
tovarišu
:
»
Saj
sem
vam
pravil
,
da
je
špital
ob
Ljubljanici
,
pa
mi
niste
hoteli
verjeti
!
«
»
Dà
,
dà
,
špital
za
vojake
je
tamle
!
«
se
je
oglasil
Vodnik
in
pokazal
kmetom
s
prstom
veliko
,
rumeno
pobarvano
poslopje
ob
Ljubljanici
.
»
Pa
kaj
vozite
,
možje
?
«
»
Za
bolne
vojake
,
da
ne
bodo
stradali
.
«
je
odgovoril
kmet
.
»
Iz
Horjula
smo
!
Baron
Billichgrazer
nas
pošilja
.
«
Vodnik
se
je
ozrl
po
vozovih
,
na
katerih
je
bilo
več
velikih
vreč
in
se
je
razveselil
.
»
Vse
to
za
vojake
?
Pa
kaj
imate
v
vrečah
?
«
»
Gospod
,
12
mernikov
suhih
hrušk
in
jabolk
,
4
mernike
češpelj
,
4
mernike
češenj
,
4
mernike
ješprenja
,
2
vreči
obvez
in
2
vreči
naskubene
preje
,
«
je
našteval
kmet
.
»
Polovico
smo
dali
horjulski
kmetje
,
polovico
naš
baron
.
«
»
Bog
vam
povrni
!
Dobri
ljudje
ste
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
in
stopil
v
župnišče
.
»
Celo
kmetje
žrtvujejo
za
čast
in
rešitev
države
,
pa
bi
se
mi
ne
?!
Ista
misel
in
isto
čuvstvo
preveva
vse
!
Taka
edinost
mora
prinesti
zmago
!
«
Istega
dne
pa
se
je
bližala
Ljubljani
čudna
vojska
.
Tiho
,
žalostno
in
pobita
je
primarširala
po
Tržaški
cesti
.
Na
čelu
ji
je
stopala
godba
,
a
brez
glasbil
,
za
njo
pa
so
omahovale
dolge
čete
pešcev
,
toda
brez
pušk
in
bajonetov
.
Le
častniki
,
ki
so
jezdili
pred
oddelki
,
so
imeli
še
sablje
.
Zrli
so
zamišljeni
,
potrti
in
z
nekim
sramom
v
tla
.
Pustili
so
,
da
je
korakalo
moštvo
,
kakor
se
mu
je
ljubilo
.
Konjiki
so
stopali
peš
,
brez
konj
,
med
njimi
,
in
topničarji
,
vajeni
le
vožnje
in
jahanja
,
so
omahovali
trudni
in
upehani
za
dvema
drobižnicama
in
za
dvema
topoma
,
ki
so
jih
vlekli
sloki
,
sestradani
konji
le
z
največjim
naporom
za
sabo
.
Vojaki
,
bledih
,
upadlih
in
z
divjo
brado
zaraslih
lic
,
ki
so
se
jim
poznale
prestane
muke
,
lakota
,
mraz
in
bolezen
,
so
se
drgetaje
zvijali
v
raztrgane
in
umazane
plašče
,
po
ledjih
pa
so
jim
opletale
krušne
malhe
,
ki
so
bile
prazne
.
Ta
in
oni
je
imel
obvezano
glavo
ali
ovito
roko
,
ta
in
oni
je
le
iztežka
dvigal
zabandaženo
nogo
,
vsi
pa
so
molčali
in
stopali
počasi
in
z
očividno
muko
.
Umazane
,
s
skorjami
prisušenega
blata
obstrte
,
razcefrane
,
osmojene
in
razrezane
so
bile
njih
nekdaj
bele
,
modre
,
zelene
in
živo
rdeče
uniforme
,
čake
brez
perjanic
,
strte
,
preluknjane
in
razsekane
.
To
so
bili
ostanki
nekdaj
toli
krasnih
in
objestnih
Wurmserjevih
ulancev
,
Erdödovih
huzarjev
,
princa
Jožefa
,
princa
Antona
in
kneza
Czartorijskega
junaških
pešcev
!
17.000
jih
je
hitelo
Mantovi
na
pomoč
,
ostalo
pa
jih
je
le
5000
!
vsi
drugi
so
padli
v
bojih
za
Mantovo
,
pomrli
ali
pa
so
ostali
ujetniki
Francozov
.
Od
silne
armade
se
jih
je
smelo
vrniti
v
domovino
le
par
tisoč
,
a
šele
ko
so
odložili
orožje
in
ko
so
prisegli
,
da
se
tri
mesece
ne
povrnejo
na
nobeno
bojišče
.
Od
tisoč
topov
so
smeli
seboj
vzjeti
le
štiri
,
najmanjše
in
najslabše
.
Noben
rog
ni
zapel
in
noben
boben
zagrmel
,
ko
se
je
pomikala
ta
žalostna
vojska
skozi
ljubljanske
ulice
.
Tiho
se
je
utaborila
na
Kapucinskem
trgu
in
pohlevno
čakala
,
da
so
jim
skuhali
menažo
.
Pojedli
so
jo
hlastno
in
nemo
.
Potem
so
si
nanosili
slame
,
se
zavili
v
plašče
in
zaspali
sredi
belega
dne
,
ubiti
in
do
smrti
utrujeni
.
V
gostilni
»
Pri
treh
gavtrožah
«
na
Sv.
Petra
cesti
je
bilo
tistega
popoldneva
glasno
in
živo
.
Rokavičar
Kavčič
,
brivec
Gregor
Danè
in
krojač
Dominik
so
sedeli
v
družbi
še
dveh
ljubljanskih
obrtnikov
,
se
zalivali
s
kislim
dolenjskim
vinom
in
si
kričeč
dopovedovali
svoje
današnje
doživljaje
.
Nežika
Verderberica
,
mlada
in
zala
vdova
,
se
je
vrtela
po
gostilni
in
prinašala
vedno
iznova
polne
bokale
na
mizo
.
»
Sam
na
svoje
oči
sem
ga
videl
,
ko
se
je
pripeljal
in
samo
dva
huzarja
na
konjih
sta
ga
spremljala
!
«
je
pravkar
pripovedoval
brivec
.
»
Prišel
sem
bil
torej
pravkar
iz
Križank
,
kjer
sem
oddal
novo
lepo
baroko
.
Stal
sem
ravno
pred
Auerspergovo
palačo
,
ko
je
pridrvela
kočija
preko
Novega
trga
in
se
ustavila
pred
Recherjevo
hišo
.
«
»
In
precej
si
bil
poleg
kočije
,
da
si
napaseš
radovednost
,
ti
babja
radovednost
!
«
ga
je
dražil
rokavičar
.
»
Glej
ga
!
Kakopak
!
Če
bi
ne
bil
radoveden
,
bi
ničesar
ne
bil
vedel
in
ti
bi
zdajle
zastonj
napenjal
svoja
kosmata
ušesa
!
«
se
je
otresel
brivec
.
»
Nikar
ga
ne
moti
!
Naj
pove
do
kraja
,
če
je
res
videl
generala
Provero
,
saj
ne
verjamem
mu
itak
ničesar
!
«
je
miril
krojač
,
mežikal
družbi
in
nalival
iznova
kozarce
iz
velikega
bokala
.
»
Torej
verjemite
ali
ne
,
povem
vam
vendarle
čisto
resnico
,
«
je
dejal
brivec
in
ujel
gostilničarko
za
okroglo
roko
,
ki
je
postavila
pred
pivce
nov
bokal
.
»
Nežika
,
ti
sama
veš
da
govorim
vedno
le
sveto
istino
,
in
če
ti
zdajle
povem
,
da
ni
v
vsej
Ljubljani
zalejše
vdove
kakor
si
ti
,
mi
lahko
verjameš
!
«
»
Menda
si
že
preveč
pil
,
Gregor
,
in
ko
prideš
domov
,
te
bo
žena
grdo
pobožala
!
«
ga
je
zavrnila
Verderberica
smeje
se
in
prisedla
.
Bila
je
še
mlada
,
zdrava
,
visoka
in
apetitno
okrogla
ženica
.
Njene
velike
,
črne
oči
pod
močnimi
obrvmi
in
zasenčene
z
dolgimi
,
gostimi
trepalnicami
,
njen
belopoltni
,
le
rahlo
zardeli
obrazek
z
dvema
jamicama
v
licih
in
z
mehko
okroglo
bradavico
pa
njeno
jedro
telo
,
posejano
z
vsemi
žari
ženske
zapeljivosti
,
—
vse
te
lastnosti
matere
Nežike
so
bile
magnetne
vabe
,
ki
so
polnile
njeno
gostilno
z
žejnimi
gosti
od
jutra
do
polne
noči
.
»
Ne
trgaj
mi
srca
,
lepa
Nežika
!
«
je
vzdihnil
brivec
in
jo
držal
za
levico
;
»
zakaj
me
spominjaš
moje
sitne
žene
,
ko
bi
bil
danes
lahko
srečen
mož
s
tabo
in
bi
tudi
tebi
ne
bilo
treba
samevati
v
dolgočasnem
vdovstvu
!
«
Na
glas
se
je
zasmejala
.
Očividno
je
bilo
,
da
ji
je
brivčevo
laskanje
prav
všeč
.
»
O
generalu
Proveri
govori
,
ti
babji
Gregor
,
če
ne
pa
zopet
odidem
!
«
je
dejala
gostilničarka
in
ošvignila
brivca
s
pogledom
,
ki
je
tičalo
v
njem
polno
koketnosti
in
samoljubnosti
.
In
iztrgala
mu
je
svojo
levico
in
se
delala
,
kakor
bi
hotela
vstati
.
»
Ostanite
,
gospa
!
Ostanite
!
—
Ne
ženi
se
vendar
kar
vpričo
nas
,
Danè
!
Kako
je
bilo
dalje
?
«
so
silili
pivci
,
se
smejali
in
zrli
hrepeneče
v
čare
vabljive
gostilničarke
.
»
Torej
!
Kočija
se
je
odprla
in
iz
nje
je
stopil
general
.
Bil
je
mlad
,
lep
mož
.
Na
glavi
je
imel
belo
lasuljo
s
kito
,
desno
roko
pa
je
nosil
v
obvezi
,
ki
mu
je
visela
okoli
vratu
.
Mrko
in
jezno
je
pogledoval
okoli
sebe
.
Potegnil
sem
klobuk
z
glave
in
se
mu
poklonil
.
Pogledal
me
je
in
pokimal
.
V
tistem
hipu
je
stopil
na
hišni
prag
gospod
Recher
in
je
pozdravil
generala
:
"
Čast
je
za
mojo
hišo
,
da
more
sprejeti
pod
svojo
streho
vašo
ekscelenco
!
"
je
dejal
in
med
pogovorom
sta
odšla
v
hišo
.
Vojaki
so
se
s
kočijo
takoj
odstranili
,
jaz
pa
sem
stopil
tik
vrat
na
levo
k
hišniku
in
ga
vprašal
,
kako
se
piše
general
.
"
Provera
"
mi
je
povedal
hišnik
,
"
in
zdaj
ostane
pri
nas
teden
dni
,
potem
pa
odpotuje
na
Štajersko
"
.
«
»
Odkod
pa
je
prišel
?
«
je
vprašala
Nežika
.
»
Torej
ne
veš
ničesar
o
tem
pogumnem
generalu
?
«
se
je
začudil
brivec
,
vesel
,
da
se
more
izkazati
s
svojo
modrostjo
.
»
Če
bi
vedela
,
bi
ne
vprašala
,
šema
;
ženske
se
ne
utegnemo
baviti
s
politiko
,
«
je
dejala
Nežika
malomarno
,
»
sicer
pa
so
govorili
vedno
le
o
generalu
Wurmserju
,
ne
pa
o
Proveri
.
«
»
O
ne
,
mama
,
tudi
o
Proveri
so
govorili
!
«
se
je
pravkar
oglasila
rdečelasa
deklica
,
ki
je
bila
pravkar
stopila
v
sobo
.
»
Kaj
nisi
čitala
v
»
Novicah
«
?
General
Provera
je
hitel
z
novo
vojsko
Mantovi
na
pomoč
.
«
»
Nisem
,
Metka
,
«
je
priznala
mati
.
»
No
,
ti
tičiš
vsak
hip
v
papirju
!
«
»
O
,
dobro
se
spominjam
in
čitala
sem
tudi
,
da
se
je
mora
general
Provera
prav
pred
vrati
Mantove
s
500
možmi
vdati
francoskemu
generalu
Victorju
,
«
je
pripovedovalo
dekletce
.
»
Živela
,
Metka
!
Izvrstno
glavico
imaš
!
Glejte
,
glejte
dekle
!
Vse
si
zapomni
,
kar
čita
!
«
so
kričali
gostje
,
brivec
Danè
pa
je
občudovaje
pripomnil
:
»
Nežika
,
tvoja
Metka
,
čeprav
ima
šele
šestnajst
let
,
je
najlepše
dekle
v
Ljubljani
,
in
če
bi
ne
bil
že
vate
zaljubljen
,
zaljubil
bi
se
vanjo
,
pri
moji
veri
!
«
Na
ves
glas
so
se
zasmejali
gostje
,
gostilničarka
pa
je
stopila
k
svoji
hčeri
,
jo
objela
okoli
pasu
in
,
prislonivši
glavo
k
lasem
lepe
Metke
,
dejala
:
»
Dà
,
Metka
je
pametno
dekle
.
Ponosna
sem
nanjo
.
Ves
dan
čita
in
zato
bo
vedela
kmalu
več
kakor
najučenejši
ljubljanski
brivec
,
nesrečni
naš
babji
Gregor
Danè
!
«
In
zavrtela
se
je
na
peti
kakor
vrtalka
ter
odhitela
smeje
se
z
Metko
v
kuhinjo
.
Brivec
Danè
pa
je
vzdihnil
:
»
Še
na
sodnji
dan
ne
odpustim
Verderberju
,
da
mi
je
speljal
to
žensko
!
Oh
,
kakšno
dekle
je
bilo
to
!
Vsi
ljubljanski
fantje
in
mladi
gospodje
smo
se
vozarili
zaradi
nje
vsako
nedeljo
v
Kamnik
.
«
»
In
ti
med
njimi
,
seveda
?
«
je
vščipnil
krojač
Dominik
.
»
Povsod
imaš
prste
,
a
povsod
se
opečeš
!
«
»
Eh
,
psi
,
ki
največ
lajajo
,
najmanj
grizejo
!
«
je
dejal
rokavičar
Kavčič
.
»
Le
potuhnjenci
,
ki
se
molče
plazijo
,
popadejo
in
ugriznejo
.
«
»
Kajpada
,
potuhnjenec
,
ti
pa
si
grizel
,
ti
!
«
se
je
rogal
Danè
.
»
Jaz
govorim
zmerom
,
kakor
mislim
in
čutim
;
rečem
vam
pa
le
še
to
:
kdor
se
zadnji
smeje
,
tisti
se
vselej
smeje
najbolje
!
«
In
bil
je
zopet
razžaljen
.
»
No
,
no
,
daj
ti
privoščimo
!
«
je
miril
sodar
Rapè
.
»
Danè
,
prav
škoda
je
—
lep
mož
si
,
pameten
—
tale
Nežika
bi
bila
zate
res
po
božji
volji
.
A
povej
,
kar
si
hotel
že
začeti
.
Iz
Kamnika
je
doma
,
praviš
.
Čigava
?
«
In
Danè
je
zvrnil
čašo
ter
začel
:
»
Torej
!
Tam
na
Šutni
je
živela
s
svojo
staro
materjo
in
šivala
.
Bila
je
le
revna
šivankarica
,
a
po
svoji
lepoti
kraljica
.
Pa
se
je
tudi
zavedala
,
da
je
na
vso
moč
zala
in
da
ji
ni
para
daleč
naokoli
.
Živa
je
bila
,
poredna
,
zgovorna
in
pogledati
je
znala
,
—
oh
,
pravim
vam
,
pogledati
tako
,
da
je
človeku
srce
zakoprnelo
,
in
zasmejala
se
je
,
da
je
vsakomur
kri
zavrela
in
pekla
kakor
topljeno
železo
.
Dà
,
taka
je
bila
Nežika
.
Z
vsakomer
je
rada
govorila
,
a
znala
je
biti
odrezava
in
pikra
,
da
smo
v
zadregi
stali
pred
njo
in
se
sramovali
svoje
brezupne
zaljubljenosti
.
Vsi
smo
morali
za
njo
,
a
nihče
se
ni
mogel
pobahati
,
da
je
dosegel
vsaj
majhen
dokaz
resnične
simpatije
.
Trpeli
smo
,
obupavali
in
se
prepirali
med
sabo
,
dà
celo
stepli
so
se
zaradi
nje
.
Ona
pa
se
nam
je
smejala
,
se
z
nami
šalila
,
nas
pogledovala
s
svojimi
satansko
črnimi
očmi
ter
nas
je
zafrkovala
z
najljubkejšim
nasmehom
.
Vsako
nedeljo
se
nam
je
zdela
krasnejša
,
mičnejša
,
zapeljivejša
,
pa
tudi
čimdalje
manj
dosegljiva
.
«
»
Vi
ste
zdihovali
in
grulili
,
Verderber
pa
je
zgrabil
,
držal
in
imel
!
Vi
tepci
,
ki
ne
poznate
žensk
!
«
se
je
rogal
rokavičar
Kavčič
.
»
Ljubljanski
krčmar
je
odrinil
vse
škrice
in
meščane
!
Sramota
!
«
Dà
,
dà
,
tepci
smo
bili
vsi
,
le
Verderber
je
bil
pameten
,
čeprav
smo
ga
imela
za
najneumnejšega
in
čeprav
smo
bili
prepričani
,
da
ga
zaradi
njegovih
rdečih
las
ne
more
trpeti
nobena
ženska
!
«
je
pritrjeval
Danè
.
»
On
ni
hodil
v
Kamnik
ob
nedeljah
,
nego
le
ob
delavnikih
,
—
on
ni
postajal
ž
njo
po
Šutni
in
ob
Bistri
,
ampak
sedel
je
lepo
pri
njej
v
izbi
,
plačeval
za
vino
pa
govoril
o
svoji
kupčiji
...
Prokleto
je
bil
pameten
rdeči
hudič
!
In
na
večer
po
delopustu
jo
je
spremljal
na
izprehod
v
Mekinje
,
na
Stari
grad
in
drugam
.
Niti
slutili
nismo
,
kaj
se
godi
za
našim
hrbtom
.
Ko
je
prišla
zima
,
smo
sanjarili
po
Ljubljani
le
o
lepi
Nežiki
ter
računali
,
kdaj
se
zopet
vrne
pomlad
,
da
poletimo
v
Kamnik
.
Ko
pa
smo
bili
po
dolgih
mesecih
zopet
na
Šutni
,
ni
bilo
Nežke
več
na
izpregled
.
Konec
je
bilo
naših
upov
!
Zvedeli
smo
,
da
nam
je
med
tem
Verderber
vse
naše
nade
ubil
in
pokopal
.
Poletje
namreč
ni
še
minilo
,
ko
je
zavekala
v
izbi
na
Šutni
rdečelasa
deklica
,
ki
ji
je
bil
Verderber
prezgodnji
oče
.
Na
jesen
pa
je
bila
Nežikina
poroka
.
Lepa
kamniška
šivilja
je
postala
tako
ljubljanska
gostilničarka
,
Verderber
pa
se
nam
je
smejal
z
vso
pravico
.
Dobil
je
proti
volji
vseh
ljubljanskih
fantov
najlepšo
ženo
in
najzaljšo
hčerko
.
In
pšenica
mu
je
šla
naglo
v
klasje
.
Sami
smo
mu
jo
s
svojim
denarjem
gnojili
in
še
zmlatili
povrhu
.
«
»
Tepci
ste
bili
in
tepci
ostali
!
«
se
je
smejal
Kavčič
.
»
Torej
!
In
tepci
ostanemo
do
smrti
!
«
je
priznal
Danè
.
»
Vsaka
sužnost
mine
,
a
sužnost
,
v
katero
te
zajamejo
lepe
ženske
oči
,
je
večna
in
brez
rešitve
!
«
Takrat
pa
sta
pritekli
iz
kuhinje
črnolasa
mati
Nežika
in
rdečelasa
hčerka
Metka
ter
sta
vikali
:
»
Oficirji
gredo
mimo
!
In
naš
napis
ogledujejo
!
Morda
pridejo
k
nam
!
«
Vse
je
poskočilo
in
se
ozrlo
skozi
okno
na
cesto
.
Mimo
je
korakalo
troje
ulanskih
častnikov
.
Eden
,
ki
je
imel
okrogel
,
rdeč
obraz
,
je
kazal
s
prstom
na
desko
nad
gostilniškimi
durmi
,
zinil
par
besed
in
vsi
trije
so
se
smejali
.
Nato
so
stopili
v
vežo
.
»
Jej
,
jej
,
res
gredo
k
nam
!
«
se
je
radovala
Verderberica
.
»
Metka
,
pobriši
mizo
in
pogrni
drug
prt
!
Pa
stole
odmakni
...
o
,
saj
so
že
tukaj
!
«
Vrata
so
se
odprla
in
z
rožljanjem
sabelj
in
z
žvenketom
ostrog
so
vstopili
ulani
.
Že
v
vežo
so
sneli
z
glav
ogromne
čelade
s
kvadratnim
nastavkom
,
ki
ga
je
nadkriljevala
še
poldrugo
ped
visoka
črnorumena
perjanica
.
Temnozeleni
vojni
frak
z
dvema
rdeče
obrobljenima
škricema
,
živordeči
visoki
zavratnik
in
prav
tako
rdeče
poprsje
s
svetlimi
,
zlatimi
gumbi
,
širok
bel
kartušni
jermen
čez
prsi
ter
snežnobele
ozke
hlače
v
dokolenskih
škornjih
so
dajali
častnikom
prav
slikovito
zunanjost
.
»
Pri
Herkulu
!
«
je
vzkliknil
najmlajši
ulanec
,
»
kazalo
ne
laže
.
»
Pri
treh
gavtrožah
«
!
Tu
sta
že
dve
živi
roži
,
a
kje
imate
še
tretjo
?
«
Kakor
pestrokrili
metulji
na
medno
cvetje
so
planili
ulanci
k
ženskama
,
jima
ovili
lehti
okoli
pasu
in
stikali
s
prsti
po
njih
licih
in
laseh
.
»
Vsa
Italija
ne
premore
takih
rožic
,
kakršni
ima
to
vaše
gnezdo
!
«
Verderberica
je
zacvetla
kakor
mak
sredi
žita
in
oči
so
ji
žarele
kakor
črna
demanta
.
Tudi
Metko
je
zalila
rdečica
;
sramovala
se
je
,
a
vendar
ji
je
bilo
dobrikanje
prijaznih
in
lepih
ulancev
očividno
zelo
všeč
.
Najmlajši
,
vitek
,
visokostasen
mladenič
golega
,
žensko
nežnega
obraza
jo
je
držal
za
obe
roki
in
,
sedeč
široko
razkoračen
na
klopi
ob
steni
,
jo
je
potegnil
k
sebi
ter
jo
izpraševal
nemško
:
»
Kako
ti
je
ime
,
moje
sladko
dekletce
?
«
»
Margareta
,
«
je
šepnila
Metka
s
povešeno
glavico
in
se
sramežljivo
ozirala
v
njegove
temnomodre
oči
.
»
Margareta
!
Uh
,
kako
slovesno
,
dostojanstveno
!
«
je
protestiral
ulanec
in
jo
hotel
pritisniti
nase
.
Iztegnila
je
roki
in
se
ž
njima
uprla
v
njegova
široka
ramena
.
»
Marga
,
Margica
,
Maca
ali
Macika
je
pravo
ime
zate
,
ti
rdeča
moja
mucika
!
Joj
!
Kako
krasne
lase
imaš
!
Kakor
zlato
in
rdeč
plamen
se
svetijo
!
—
Pa
tvoje
oči
,
jojmene
,
kakor
temna
noč
in
goreč
kres
!
No
,
ne
boj
se
me
,
deklica
;
—
glej
,
saj
te
imam
že
rad
in
tvojo
podobo
bom
nosil
v
srcu
do
svoje
smrti
,
ki
morda
itak
ni
več
daleč
!
In
ponovil
je
:
»
Smrt
,
Margica
,
smrt
nam
je
za
petami
!
Smrt
,
smrt
!
«
Smrt
!
Metka
se
je
zdrznila
.
Ta
lepi
,
prijazni
mladenič
naj
bi
umrl
,
ko
zna
govoriti
tako
sladko
in
gorko
,
kakor
ji
ni
govoril
še
nihče
?
—
Samo
zdravje
,
veselje
,
pogumna
objest
in
sreča
so
kipeli
iz
tega
junaka
,
—
pa
naj
bi
mahoma
ležal
mrzel
in
krvav
v
črnem
grobu
?
Nehote
sta
ji
prilezli
dve
solzici
v
oči
ter
se
ondi
zablesteli
kakor
svetla
demanta
.
»
Ne
,
ne
,
—
umreti
ne
smete
!
«
je
dejala
resno
in
odločno
ter
se
instinktivno
,
kakor
se
nedolžen
otrok
stisne
k
očetu
,
pritisnila
k
njegovim
prsim
.
Kakor
bi
ga
hotela
ščititi
z
lastnim
telesom
,
ga
je
pokrila
s
svojim
prožnim
,
a
mladostnobujnim
telescem
.
V
tej
gesti
je
bilo
toliko
naivnosti
in
obenem
nezavedne
strastnosti
,
da
je
postalo
še
častniku
za
hip
plaho
in
vroče
pri
duši
ter
so
se
mu
vijoličaste
oči
mokro
zasvetile
.
»
Oj
,
Margica
,
smrti
smo
zapisani
vsi
!
«
je
dejal
.
»
Mi
vojaki
pa
smo
prvi
na
vrsti
.
Že
nas
je
obletavala
v
Lombardiji
,
zgrabila
je
po
nas
,
da
smo
že
čutili
njen
ledeni
dih
in
besno
hropenje
.
To
pot
smo
ji
za
las
še
ušli
;
vdrugič
pa
nas
naskoči
tem
besneje
in
odnese
nas
,
kakor
je
odnesla
že
toliko
,
—
ah
,
toliko
mojih
najboljših
prijateljev
!
«
Tužno
je
povesil
pogled
v
tla
,
po
licih
se
mu
je
razlila
bledota
,
nosnici
sta
mu
bolestno
zadrhteli
in
v
mračni
otrplosti
je
umolknil
.
Strašni
,
kri
in
mozeg
ledeneči
prizori
so
mu
pač
švignili
v
spominu
skozi
dušo
ter
jo
polnili
z
grozo
in
obupom
.
Metko
je
pretreslo
;
pozabila
je
na
vso
okolico
,
na
mater
in
nase
.
Vso
je
bila
sama
bolest
.
»
Ne
,
ne
,
vi
ne
smete
umreti
—
ne
smete
!
«
je
šepetla
.
»
Jokala
bi
se
za
vami
,
