Tratnikhladno
.
Kadar
je
gledal
Slivar
te
tuje
obraze
in
poslušal
njih
tuje
razgovore
,
se
je
vračal
domov
vselej
zamišljen
,
poln
hrepenenja
,
ki
je
bilo
veliko
in
sladko
in
se
mu
je
vendar
zdelo
pregrešno
.
Spominjal
se
je
tistega
večera
,
tistega
izprehoda
z
Ano
,
ko
je
gledal
doli
po
ljubljanskem
polju
.
„
Z
obema
nogama
stojim
v
tej
zemlji
trdo
in
ukopano
...
“
Pregloboko
ukopan
in
pretrdno
je
stal
,
odtod
plahost
in
neodločnost
.
Srce
plaho
in
neodločno
,
noge
ukopane
v
tisto
čudovito
zemljo
,
a
misli
,
—
kako
so
misli
visoko
in
daleč
,
in
sanje
čisto
tuje
,
napojene
s
tujo
lepoto
in
po
tuji
lepoti
hrepeneče
!
...
Občudoval
je
Tratnika
:
sam
s
čisto
svojo
močjo
je
ustvaril
v
sebi
novega
človeka
,
si
je
ustvaril
nov
dom
in
novo
domovino
.
Kako
klavrno
bi
bil
drugače
poginil
;
njegova
fantazija
bi
usehnila
v
nerodovitnem
pesku
,
nobeno
delo
njegovih
sanj
bi
ne
ugledalo
solnčne
luči
,
ker
bi
bile
njegove
roke
slabe
in
plahe
...
Da
,
zato
so
slabe
in
plahe
roke
njegove
,
Slivarjeve
,
ker
živi
v
njegovem
srcu
še
vsa
grenkoba
in
plahost
nelepe
mladosti
,
vsa
tiha
,
boječa
otožnost
domače
zemlje
,
ker
so
njegove
prsi
še
polne
tistega
tesnega
,
težkega
vzduha
...
Spomnil
se
je
veselih
besed
Ambroževih
:
„
Le
brž
odtod
!
“
—
Da
,
brž
odtod
,
predrznost
in
ponos
v
srce
,
v
roke
prešerno
lahkoto
!
...
Ob
takih
večerih
je
delal
pri
luči
,
ali
komaj
par
minut
.
Vznemirjen
je
bil
preveč
,
fantazija
se
mu
je
bila
vzdignila
previsoko
;
onemogel
je
hitro
,
in
obšla
ga
je
globoka
nezadovoljnost
,
skoro
zastudil
se
je
sam
sebi
in
kar
je
mislil
še
pred
uro
,
se
mu
je
zazdelo
neumno
in
otročje
.
Kadar
ga
je
obšel
ta
zoprni
čut
,
se
je
domislil
Bajta
,
njegove
tihe
sreče
.
„
Mirno
delati
s
trezno
roko
in
jasnimi
očmi
,
brez
smešnih
sanj
...
“
In
kadar
bi
se
ozrl
:
med
vratmi
dvoje
kodrastih
glav
z
velikimi
radovednimi
očmi
in
obraz
lepe
žene
.
Svetlo
,
prijazno
solnce
nad
vsem
življenjem
...
To
bi
bilo
življenje
;
—
in
ne
bilo
bi
treba
,
da
bi
bila
pot
zmerom
ozka
in
skromna
;
zakaj
bi
se
ne
širila
,
vila
se
navkreber
v
zmerom
lepših
ovinkih
?
Ali
počasi
,
kakor
samo
od
sebe
,
in
tako
bi
prišel
po
gladki
poti
,
polagoma
in
brez
truda
morda
celo
do
cilja
svojih
najimenitnejših
sanj
...
„
Samo
počasi
,
samo
nič
sanj
in
nič
upornosti
!
Tako
so
se
izgubili
dolgi
krasni
meseci
v
neplodnem
sanjarjenju
;
—
kako
daleč
bi
bil
pač
prišel
,
če
bi
bil
hodil
z
mirno
dušo
po
lepi
ravni
cesti
!
—
V
takem
trudnem
razpoloženju
,
polnem
mirne
tolažbe
,
je
dobil
nekoč
pismo
od
Ane
.
Ni
ji
pisal
ves
čas
,
in
namenil
se
je
,
da
ji
ne
piše
več
.
„
Tudi
to
so
bile
otročje
sanje
,
stran
z
njimi
!
Kako
bi
si
upal
ukleniti
nase
tako
sladko
,
otroško
igračko
,
ki
bi
ne
prenesla
niti
najmanjšega
veterčka
,
—
a
moje
življenje
je
sam
vihar
!
“
In
vendar
se
mu
je
roka
tresla
,
ko
je
odpiral
pismo
.
Pisala
mu
je
,
da
je
zlovoljna
in
nesrečna
,
ker
ji
ne
piše
.
Da
sanja
o
njem
neštevilnokrat
(
„
Laže
!
“
si
je
mislil
Slivar
)
,
da
še
upa
vanj
in
njegovo
prihodnost
,
ne
zaradi
sebe
,
temveč
zato
,
ker
ga
ljubi
(
„
Laže
!
je
ponovil
Slivar
,
a
v
očeh
je
imel
solze
)
,
da
je
ni
iznenadila
njegova
nezvestoba
,
ker
pozna
umetnike
in
ve
,
kako
so
vihravi
,
ker
jih
vsi
občudujejo
in
ljubijo
,
in
imajo
zategadelj
najlepših
žensk
na
izbiro
(
„
O
ti
otrok
!
“
)
,
in
da
bo
molila
zanj
in
da
naj
ji
kaj
piše
.
Slivar
ni
pisal
.
Res
je
sedel
takoj
,
ko
je
prebral
pismo
,
da
bi
odgovoril
;
sedel
je
pol
ure
,
a
naposled
je
odložil
pero
.
„
Naj
bo
končano
za
zmerom
;
spomladansko
sanje
!
“
Čez
štirinajst
dni
je
dobil
kratko
,
hladno
pisemce
,
da
naj
ji
vrne
pisma
,
ker
mu
gotovo
ni
nič
več
do
njih
in
pa
da
Kettejevega
spominika
nikoli
ne
bo
,
ker
je
bila
vse
skupaj
neumnost
in
so
hoteli
samo
podpirati
„
uboge
umetnike
“
.
Zagnusilo
se
mu
je
in
vrgel
je
pismo
v
kot
.
Mesec
dni
pozneje
je
zvedel
,
da
se
je
Ana
zaročila
s
poštnim
uradnikom
,
ki
ga
je
poznal
in
ki
je
tudi
zahajal
k
Marnovim
.
Zasmejal
se
je
,
ali
ta
smeh
nikakor
ni
bil
vesel
in
odkritosrčen
.
„
En
korak
dalje
—
ali
težki
so
taki
koraki
,
grenki
so
.
“
Čutil
je
,
kot
da
bi
se
bila
domovina
še
bolj
oddaljila
od
njega
,
kot
da
bi
bil
legel
na
njeno
sliko
v
njegovih
spominih
še
temnejši
pajčolan
.
Zamahnil
je
:
„
To
je
Tratnikova
,
pot
do
višine
;
le
dalje
,
le
čisto
strani
,
da
ne
ostane
v
srcu
ničesar
več
...
“
Šele
odslej
je
užival
z
resnično
radostjo
lepoto
obrazov
,
ki
jih
je
srečava
!
po
ulicah
;
prej
se
mu
je
zdelo
,
kot
da
hodi
neprestano
v
neprijetni
družbi
,
ki
mu
ovira
korake
in
mu
brani
,
da
bi
gledal
svobodno
in
po
svoji
volji
.
Malokdaj
je
mislil
na
Ano
;
poslovil
se
je
v
srcu
že
davno
,
ali
dokler
ni
dobil
njenega
poslednjega
pisma
,
je
bil
nevede
in
nezavedno
navezan
nanjo
;
ni
je
videl
,
ali
držala
ga
je
za
roko
...
Časih
se
je
napravil
na
cesto
samo
zaradi
ženskih
obrazov
;
ob
večernih
urah
na
glavne
ulice
,
ko
je
vrvelo
in
šumelo
krog
njega
in
se
je
v
gneči
slučajno
doteknil
majhne
,
mehke
ročice
in
je
zadihal
vanj
parfum
iz
las
,
iz
svetle
toalete
.
Anin
obraz
je
bil
ovalen
,
droban
,
čisto
bel
in
fino
rezan
.
Zdaj
je
ljubil
vesele
,
prešerne
,
od
ognja
žareče
obraze
,
hudomušno
mežikajoče
,
in
bujna
,
življenja
polna
telesa
...
Ali
kmalu
se
je
zgodilo
,
da
ni
več
hodil
na
cesto
zaradi
ženskih
obrazov
in
da
je
pozabil
na
Ano
tako
popolnoma
,
kot
da
bi
je
nikoli
ne
bil
poljubljal
.
V
marcu
je
bilo
,
v
tistih
pričakovanja
in
hrepenenja
polnih
dneh
,
kot
prihajajo
z
južnim
vetrom
prvi
topli
dihi
bližajočega
se
pomladanskega
sobica
.
„
Slivar
se
je
napotil
iz
mesta
.
Na
travnikih
za
poslednjimi
predmestnimi
hišami
se
je
tajal
sneg
.
Drevje
ob
poti
je
bilo
črno
in
mokro
,
časih
se
je
zazibalo
,
streslo
,
življenje
se
je
dramilo
v
njem
.
Bilo
je
pozno
popoldne
,
solnce
je
sijalo
poševno
na
belo
zidovje
velikih
novih
poslopij
,
ki
so
se
dvigala
tuintam
ob
cesti
;
žarki
njegovi
so
bili
gorki
,
toda
še
plahi
,
trepetajoči
.
Ljudje
,
ki
so
hodili
tod
,
so
se
ozirali
z
velikimi
pričakujočimi
pogledi
,
postajali
so
ter
dihali
mokri
topli
zrak
;
šumelo
je
v
zraku
,
zvenelo
kakor
od
daleč
,
pripravljalo
se
je
že
na
veliki
praznik
.
Ali
izzvenelo
je
hitro
;
komaj
da
se
je
bližajoča
pomlad
doteknila
strune
,
se
je
glas
izgubil
v
daljavi
.
Trepalnice
so
se
bile
odprle
za
trenotek
,
zaspano
in
začudeno
,
solnčni
žarek
je
zaigral
na
njih
,
in
zaprle
so
se
zopet
,
še
trudne
in
zaspane
.
Napravila
se
je
noč
.
Slivar
se
je
vračal
v
mesto
in
tudi
njegove
prsi
so
se
širile
od
pričakovanja
in
hrepenenja
.
Nič
ni
mislil
,
ne
na
prihodnost
,
ne
na
preteklost
,
živel
je
v
teh
urah
kakor
otrok
,
srečen
,
samo
da
živi
in
da
prihaja
pomlad
.
Blizu
doma
je
srečal
žensko
,
kakor
ni
videl
tako
lepe
še
nikoli
v
svojem
življenju
,
ker
ni
bil
nikoli
tako
ljubezni
pol
in
željan
ljubezni
.
Bilo
je
nekoliko
preko
sedmih
,
morda
se
je
vračala
od
dela
.
Njen
obraz
je
bil
,
kakor
jih
je
ljubil
:
svež
in
vesel
,
ves
poln
ognja
in
mladosti
,
njene
temnosive
oči
so
gledale
prešerno
;
in
odkrito
,
nobenih
nemirnih
sanj
,
nič
nezadovoljnosti
in
nič
hladnega
razuma
ni
bilo
v
njih
:
otroške
so
bile
,
samo
željne
veselega
uživanja
,
ljubezni
in
pomladi
.
Njeno
telo
je
bilo
polno
,
krasno
razvito
:
kipelo
je
in
trepetalo
pod
lahko
obleko
.
Slivar
je
postal
za
hip
;
neizrekljiva
radost
ga
je
obšla
,
sladka
in
nemirna
,
do
dna
srca
so
se
zazibali
njeni
valovi
.
Ko
se
je
ozrl
vanjo
z
vsem
vročim
,
lepote
in
sreče
polnim
pogledom
,
se
mu
je
nasmehnila
in
ko
je
stal
ob
oglu
in
gledal
za
njo
,
se
je
ozrla
za
njim
.
Tako
so
nastopili
čudoviti
dnevi
.
Že
je
zvenelo
v
zraku
glasneje
in
razločneje
,
pomladanski
glasovi
so
se
dvigali
do
neba
ter
prihajali
od
neba
,
strune
,
razpete
od
gozda
in
travnikov
visoko
do
neba
,
so
zapele
na
glas
zmagoslavno
pomladansko
pesem
.
Slivar
jo
je
slišal
natanko
,
razumel
je
celo
besede
.
Srečaval
jo
je
teden
dni
in
naposled
jo
je
ogovoril
.
Zvedel
je
od
nje
,
da
stanuje
tam
gori
,
v
eni
izmed
zadnjih
predmestnih
hiš
,
kakih
deset
minut
od
njegovega
stanovanja
.
Pri
očetu
in
materi
stanuje
;
oče
je
diurnist
na
magistratu
,
star
je
že
in
slabo
vidi.
—
Brat
je
umrl
pred
tremi
leti
,
ravno
ko
je
bil
napravil
maturo
in
so
se
zaradi
njega
tako
zadolžili
,
da
stanujejo
zdaj
v
eni
sami
sobi
v
tretjem
nadstropju
;
na
jetiki
je
umrl
.
Tako
je
ostala
samo
še
ona
,
Berta
,
in
njena
mlajša
sestra
Mari
,
ki
je
bolna
že
od
rojstva
,
da
jo
morajo
voziti
v
ročnem
vozu
;
nekoč
—
zvečer
je
bilo
—
se
je
bila
priplazila
na
rokah
in
kolenih
do
okna
;
ona
,
Berta
,
je
stopila
v
tistem
trenotku
v
sobo
in
prestrašila
se
je
,
da
so
ji
noge
okamnele
;
odslej
jo
Čuvajo
neprestano
,
ker
je
tiha
in
žalostna
in
se
ji
neče
živeti
.
Ona
,
Berta
,
ve
dobro
,
zakaj
je
Mari
tako
žalostna
in
zakaj
se
že
leto
dni
ni
zasmejala
...
Tako
je
prašal
komaj
z
besedo
,
in
ona
je
govorila
z
njim
kakor
s
starim
znancem
.
Gorko
in
sladko
mu
je
bilo
,
ko
je
poslušal
to
odkritosrčno
,
mirno
,
naravno
pripovedovanje
,
v
ki
ni
bilo
v
njem
nič
prisiljenega
ali
preračunjenega
.
Čakal
jo
je
vsak
dan
ter
jo
spremljal
do
doma
,
in
še
v
veži
sta
stala
in
se
razgovarjala
.
Nikoli
ni
opazil
na
njenem
obrazu
utrujenosti
ali
zlovoljnosti
;
to
se
mu
je
zdelo
čudno
in
ljubil
jo
je
še
bolj
.
„
Šivala
je
bluze
,
zjutraj
od
sedmih
in
zvečer
do
sedmih
.
Vsak
drugi
dan
je
hodila
kosit
domov
,
ali
treba
je
bilo
hiteti
,
ker
časa
je
bilo
samo
eno
uro
in
pot
je
bila
dolga
.
Drugače
pa
si
je
vzela
kosilo
s
sabo
:
kos
kruha
in
za
deset
krajcarjev
razrezane
klobase
.
Zaslužila
je
na
teden
po
pet
goldinarjev
,
ali
poleti
časih
po
dva
meseca
ni
bilo
dela
,
in
takrat
je
bilo
življenje
slabo
.
Poizkusila
je
nekoč
,
da
bi
dobila
delo
naravnost
iz
trgovine
v
mestu
;
zaslužila
bi
več
,
če
bi
delala
do
polnoči
.
Ali
ni
šlo
;
tam
so
jemali
samo
stare
šivilje
,
ki
so
delale
za
trgovino
že
po
deset
in
več
let
in
so
čuvale
svojo
posest
;
poleti
niti
zanje
ni
bilo
dela
...
Slivarja
je
bilo
skoro
sram
:
„
delo
“
...
„
delo
“
...
„
delo
“
...
in
te
lepe
,
bele
roke
in
ta
veseli
obraz
in
te
ognja
in
življenja
polne
oči
!
...
A
on
je
sanjaril
in
postopal
,
njemu
je
bilo
delo
poniževalno
;
sovražil
ga
je
,
in
kruh
,
ki
ga
je
iztisnil
iz
njega
,
je
bil
grenak
,
zaslužen
z
mržnjo
in
nezadovoljstvom
...
No
zdaj
bo
vse
drugače
,
vse
drugače
!
...
V
vsem
tem
času
ni
izpregovoril
nikoli
besede
o
tem
,
kar
je
čutil
.
To
čustvo
je
bilo
tako
tiho
,
brez
najmanjšega
nemirnega
valčka
,
kakor
reka
,
skrita
v
senci
vrb
;
ali
polnilo
je
vse
njegovo
srce
,
za
nič
druzega
ni
bilo
več
prostora
v
njem
,
izginile
so
iz
njega
vse
nestalne
,
mučne
sanje
in
gledal
je
z
mirnim
jasnim
očesom
.
Nikoli
v
življenju
ni
živel
takih
dni
,
take
čudovite
pomladi
.
Sreča
njegova
je
bila
tolika
,
da
se
mu
ni
zdelo
potrebno
,
da
bi
jo
vlival
v
besede
.
Ranil
bi
jo
morda
z
besedami
,
v
neprevidnosti
bi
morda
odpihnil
pero
od
katere
teh
rosnih
rdečih
rož
,
ki
jih
je
bilo
vse
polno
v
njem
in
okoli
njega
.
Ni
mislil
na
kak
poseben
cilj
,
ali
na
konec
celo
;
bilo
mu
je
,
kot
da
niti
začetka
ni
bilo
tej
sreči
:
neizmerna
,
od
nekdaj
in
za
zmerom
.
Povedal
ji
je
,
da
je
umetnik
in
ona
je
bila
zelo
vesela
:
zrastel
je
nenadno
pred
njo
in
občudovanje
se
je
pomešalo
v
njeno
ljubezen
.
On
je
to
videl
,
zapazil
je
občudovanje
v
njenih
žarečih
očeh
in
ni
mu
bilo
neprijetno
.
Ker
jo
je
ljubil
,
je
hotel
biti
pred
njo
velik
,
imeniten
,
da
bi
jo
vzdignil
visoko
k
sebi
,
bogat
,
da
bi
jo
obdaroval
.
In
v
tem
času
se
ni
čutil
ubogega
:
saj
so
se
mu
odprla
pota
na
vse
strani
in
pomladanska
prihodnost
je
bila
razprostrta
pred
njim
.
Smejal
se
je
,
kadar
je
pomislil
na
svoje
nekdanje
težke
misli
:
kako
se
je
mučil
,
da
bi
našel
pravo
pot
,
kako
je
kolebal
in
iskal
z
neodločno
nogo
trdnega
stala
,
hodil
je
kakor
slepec
ob
prepadu
.
A
ni
se
ganil
ves
čas
;
ne
da
bi
stopal
pogumno
naprej
,
brez
ugibanja
in
premišljevanja
,
je
stal
kakor
začaran
ter
se
mučil
...
Treba
je
samo
živeti
,
nič
misliti
,
in
življenje
nese
človeka
samo
v
pravi
smeri
proti
pristanišču
,
ki
mu
je
usojeno
.
Če
ni
v
telesu
pomladanske
duše
,
ni
pomladi
zunaj
in
pred
mrzlimi
pogledi
vene
zeleno
listje
.
Živel
je
te
tedne
dobro
in
prijetno
.
Napravil
je
v
svojem
ateljeju
po
naročilu
nekaj
manjših
del
,
umetnostno-obrtne
stvari
;
svetilnik
za
električno
luč
:
mlado
,
nerazvito
telesce
se
je
spenjalo
kvišku
,
k
luči
,
k
solncu
,
komaj
so
se
še
dotikali
prsti
zemlje
;
in
obraz
je
smehljal
kakor
nezavedno
,
v
lepih
sanjah
,
široko
odprte
oči
so
hrepenele
navzgor
;
potem
je
napravil
vazo
za
cvetice
in
vso
namizno
opravo
.
Trgovec
ni
bil
posebno
zadovoljen
,
zdelo
se
mu
je
„
premoderno
“
in
trdil
je
,
da
prodaja
stvari
narejene
v
starejšem
,
treznem
in
solidnem
slogu
še
zmerom
bolje
nego
najnovejše
pretiranosti
.
Časi
se
menjajo
strahovito
hitro
,
je
dejal
,
ljudje
so
v
zadregi
,
kaj
bi
kupavali
in
tako
posežejo
najrajši
po
starem
.
„
Kar
je
bilo
včeraj
moderno
,
danes
ni
več
,
a
staro
ostane
zmerom
staro
in
ni
nikoli
starejše
.
“
Slivar
se
je
izgovarjal
z
umetnostjo
,
ki
je
zmerom
ista
.
„
Die
Käufer
sind
keine
Kunstkenner
,
“
mu
je
odgovoril
trgovec
.
Zaradi
svoje
plahosti
in
lenobe
se
ni
več
vznemirjal
,
ker
se
je
ni
več
zavedal
.
Ni
več
mislil
nase
in
ni
več
študiral
s
skrbjo
in
strahom
vsako
stran
svojega
značaja
in
vsako
misel
,
ki
ga
je
obšla
nenadno
in
slučajno
na
cesti
.
Njegove
misli
so
bile
vse
v
ljubezni
;
ljubezen
je
izlila
toliko
luči
na
njegovo
življenje
,
da
se
od
vesele
svetlobe
ni
dalo
razločevati
ničesar
več
:
tako
kakor
prisije
zjutraj
solnce
izza
visoke
gore
in
poplavijo
žareči
valovi
vso
dolino
,
da
ni
več
ne
polja
,
ne
travnikov
,
ne
vasi
,
—
samo
svetlo
solnce
čez
in
čez
...
Doslej
—
minili
so
pač
že
trije
tedni
—
je
ni
nikoli
poljubil
na
ustnice
,
niti
ni
zinil
zaljubljene
besede
.
Ali
nekoč
je
pil
par
kozarcev
vina
,
preden
jo
je
šel
čakat
.
Na
cesti
je
govoril
veselo
in
ljubeznivo
;
hotelo
se
mu
je
,
da
bi
hodil
tako
brez
konca
,
kar
dalje
;
nog
ni
čutil
in
neizmerno
mehko
mu
je
bilo
pri
srcu
,
ko
je
videl
poleg
sebe
njo
mlado
,
ubogo
,
tako
polno
pričakovanja
,
zaupanja
in
ljubezni
.
Grede
je
poiskal
časih
njeno
roko
ter
jo
stisnil
,
pritisnil
jo
k
sebi
;
ona
se
je
ozrla
tedaj
nanj
z
velikim
,
mokrim
pogledom
in
njene
ustnice
so
se
smehljale
.
V
veži
jo
je
objel
,
vzdignil
jo
k
sebi
ter
jo
poljubil
;
jecal
je
nerazumljive
,
čisto
brezmiselne
besede
.
Ona
je
molčala
ter
se
ga
oklenila
krog
vratu
,
in
njeno
telo
je
trepetalo
od
sreče
.
Ko
se
vračal
je
v
mesto
,
je
bil
kakor
pijan
;
oči
so
mu
gledale
motno
in
opotekal
se
je
skoro
.
Po
tistem
poljubu
se
je
razmerje
med
njima
nekoliko
izpremenilo
.
Med
zaupnoresne
,
ljubeznive
besede
so
uhajale
vesele
,
hudomušne
opomnje
.
Mlada
razposajenost
,
ki
se
je
zdelo
,
da
je
bila
popolnoma
usahnila
pod
mehko
,
obzirno
,
vdano
ljubeznijo
prvih
dni
,
je
privrela
nenadno
na
solnce
.
V
Berti
se
je
zbudil
prešerni
,
velikomestni
otrok
,
in
Slivar
je
opazil
na
njej
s
posebnim
zadoščenjem
celo
neko
vrsto
koketnosti
.
In
tudi
njen
obraz
se
mu
je
zdel
nekoliko
drugačen
:
sijalo
je
iz
oči
nekaj
vprašujočega
,
motnega
,
neizrekljivo
lepega
;
poteze
so
bile
bolj
krepko
zarisane
in
ustnice
so
kipele
,
trepetale
.
Slivar
se
je
spominjal
,
kako
je
govoril
z
Ano
:
očetovsko-hudomušno
,
skoro
prezirljivo
,
kakor
z
otrokom
,
„
ki
tako
nič
ne
razume
“
.
Ali
zdaj
ni
bilo
v
njegovih
besedah
in
v
njegovem
glasu
nič
tiste
prikrite
zlobnosti
.
Ljubezen
je
gledala
iz
vsake
kretnje
,
zvenela
je
iz
vsake
besede
in
celo
iz
smeha
.
Berta
ga
je
povabila
nekoč
na
dom
;
v
nedeljo
je
bilo
.
Slivarju
je
bilo
nekoliko
tesno
,
sam
ni
vedel
zakaj
,
a
Berta
ga
je
tolažila
:
„
Nič
se
ne
boj
,
ti
ne
bodo
nič
naredili
.
“
Soba
je
bila
zelo
skromna
;
pohištvo
staro
in
nerodno
,
in
zrak
je
zadehel
,
kakor
je
zadehel
v
vseh
teh
predmestnih
sobah
,
četudi
so
okna
ves
dan
odprta
.
Pozdravih
so
ga
prijazno
,
toda
ne
posebno
ljubeznivo
;
Slivar
je
opazil
na
obrazih
nekaj
skrbno
motrečega
,
nezaupnega
;
kakor
ljubosumni
so
bili
ti
pogledi
.
Bertin
oče
je
bil
star
človek
z
močnimi
,
sivimi
brki
in
obrito
brado
.
Gledal
je
skozi
naočnike
srepo
in
osorno
,
a
glas
njegov
je
bil
čisto
drugačen
,
dobrodušen
in
skoro
plah
.
Na
usehlem
,
od
skrbi
in
uboštva
razbrazdanem
obrazu
matere
je
takoj
spoznal
poteze
Bertine
;
posebno
oči
so
bile
čisto
enake
,
temnosive
in
vdane
,
samo
ogenj
je
bil
že
davno
ugasnil
v
njih
.
Ko
se
je
ozrl
v
kot
pri
durih
,
ga
je
izpreletelo
.
Gledalo
je
nanj
živo
in
svetlo
dvoje
nenavadno
velikih
,
temnih
oči
iz
drobnega
,
prozorno
belega
obraza
;
na
sencih
so
se
videle
tenke
žilice
,
ob
krepko
stisnjenih
ustnicah
je
bila
zarezana
bolestna
črta
.
To
je
bila
Bertina
sestra
.
Sedela
je
v
vozičku
,
roke
trdno
uprte
ob
ročaje
in
glavo
sklonjeno
.
Slivar
jo
je
pozdravil
v
zadregi
,
a
v
odgovor
so
samo
njene
obrvi
nalahko
zatrepetale
.
Berta
je
čutila
Slivarjevo
zadrego
in
tudi
njej
je
bilo
tesno
;
poslušala
je
njegove
besede
natanko
in
skoro
s
strahom
.
Želela
je
,
da
bi
mu
bilo
vse
pogodi
,
da
bi
bil
v
tej
sobi
vesel
in
zadovoljen
,
a
obenem
se
je
bala
,
da
bi
se
kakorkoli
ne
zameril
očetu
in
materi
,
morda
samo
z
besedo
,
z
neprevidno
kretnjo
.
In
vsa
nezadovoljnost
,
če
se
je
pokazala
v
katerem
pogledu
,
je
padala
nanjo
,
ona
je
čutila
neprijetno
besedo
,
če
je
bila
le
napol
in
mimogrede
izgovorjena
in
če
je
drugi
nihče
razumel
ni
.
Tako
je
bil
razgovor
od
začetka
zelo
prisiljen
;
vsem
in
tudi
Slivarju
samemu
je
bilo
,
kot
da
se
je
vrinil
tujec
v
to
sobo
,
sedel
na
stol
ter
motil
s
svojo
prisotnostjo
mirno
domače
življenje
.
In
vrhutega
je
Slivar
čutil
na
svojem
obrazu
pogled
žgočih
,
temnih
oči
,
ki
se
niso
odrnile
od
njega
niti
za
trenotek
.
Berta
je
prinesla
na
mizo
kave
in
maslenega
kruha
.
Polagoma
so
se
„
obrazi
izjasnili
,
napete
poteze
so
se
ublažile
,
in
kmalo
so
se
razgovarjali
naravno
in
mirno
.
Bertin
oče
je
bil
po
rodu
Ceh
in
pisal
seje
Sykora
.
Izpraševal
je
Slivarja
o
njegovem
delu
in
o
njegovi
domovini
in
Slivar
je
pripovedoval
.
Pravil
je
,
da
je
tista
dežela
tam
na
jugu
,
ob
morju
in
da
je
neizmerno
lepa
.
„
Ob
morju
je
Vaša
domovina
?
“
je
vprašala
Mari
.
„
Ob
morju
.
“
„„
Ali
ste
bili
v
Istri
?
Tudi
Istra
je
ob
morju
.
““
„
Bil
sem
tam
;
Istra
je
del
moje
domovine
.
“
„„
Kakšno
solnce
je
tam
!
Ali
ste
videli
tisto
solnce
?
““
„
Tudi
istrsko
solce
sem
videl
.
“
Ozrl
se
je
začuden
na
Berto
.
„
Mari
je
bila
pred
desetimi
leti
v
Istri
,
ob
morju
;
šest
mesecev
je
bila
tam
v
zdravilišču
...
“
Slivarja
je
zabolelo
v
srcu
.
Pogledal
je
te
velike
,
sanjajoče
oči
,
predrobni
,
prozorni
obraz
,
te
ozke
in
fine
ročice
,
kakor
roke
dveletnega
bolnega
otroka
,
in
skoro
je
videl
natanko
v
to
otroško
,
od
sanj
vso
izmučeno
dušo
.
Trepetajoč
od
neznanega
,
bolestnega
hrepenja
je
bil
njen
mehki
glas
,
ko
ga
je
vprašala
:
„
Ali
ste
videli
tisto
solnce
?
“
„
Sinilo
je
za
pol
sekunde
po
njenih
ozkih
licih
kakor
smehljaj
:
Ali
ste
videli
tisto
solnce
?
Midva
sva
videla
tisto
solnce
in
nikjer
mu
ni
enakega
.
In
zdaj
poglejte
to
bledo
rožo
nad
Dunajem
,
ki
mi
niti
oči
ne
zamežiknejo
,
če
pogledam
vanjo
.
Pride
strahoma
,
zaspano
,
in
strahoma
izgine
.
A
ono
solnce
,
ono
čudovito
solnce
se
je
vzdignilo
izza
morja
krasno
in
zmagoslavno
,
kakor
nebeški
ženin
je
prišlo
izza
morja
in
je
trosilo
po
zemlji
žareče
,
rdeče
žarke
,
v
dušo
je
trosilo
žareče
rdeče
rože
...
Priklenjeni
v
to
zadehlo
sobo
so
se
odeli
v
njenih
spominih
tisti
kratki
meseci
z
neizmerno
lepoto
;
vsa
njena
v
mučnem
sanjarjenju
in
v
uboštvu
prezgodaj
dozorela
duša
je
hrepenela
na
jug
,
nebeškemu
solncu
naproti
,
ki
se
je
dvigalo
izza
brezkončnega
morja
.
Tam
je
bila
sreča
,
veliko
in
veselo
življenje
je
bilo
tam
pod
onim
solncem
...
tam
bi
vstala
ter
se
izprehajala
z
lahkimi
nogami
med
tistimi
žarečimi
,
rdečimi
rožami
,
ki
je
pokrilo
z
njimi
solnce
vso
zemljo
...
Poslovil
se
je
na
večer
,
a
nato
je
zahajal
tja
skoro
vsako
nedeljo
in
časih
med
tednom
.
Privadil
se
je
in
bilo
mu
je
čisto
prijetno
;
čutil
se
je
domačega
v
tej
nizki
sobi
,
ki
je
gledalo
v
njej
uboštvo
iz
vsakega
kota
.
Stari
Sykora
je
bil
zadovoljen
in
ponižen
človek
.
Življenje
mu
je
skrivilo
hrbet
;
želel
si
je
pač
,
da
bi
živel
na
stare
dni
udobno
in
mirno
,
ali
bil
je
obenem
trdno
prepričan
,
da
je
to
uboštvo
nekaj
naravnega
in
pravičnega
in
da
ga
ne
bo
nikoli
konca
.
„
Je
že
tako
na
tem
svetu
;
stanovi
morajo
biti
,
—
kakšna
zmešnjava
bi
bila
sicer
?
Ta
je
ubog
in
oni
je
premožen
,
—
tako
je
usojeno
.
“
Slivar
mu
je
časih
razlagal
,
da
tako
nikakor
ni
usojeno
in
da
je
družba
krivična
in
grešna
,
ker
je
zidana
na
krivici
in
grehu
.
Kazal
mu
je
znamenja
,
ki
oznanjajo
boljše
čase
in
so
glasniki
tistega
velikega
prevrata
,
ki
polagoma
že
nastopa
in
se
izvrši
čisto
gotovo
,
četudi
počasi
in
v
nedoglednem
času
,
čisto
gotovo
,
ker
tako
ne
zahteva
samo
pravica
,
ki
je
v
naravi
,
temveč
tudi
zgodovina
in
razvoj
človeštva
.
Vse
stremi
k
jasnemu
,
velikemu
cilju
in
ni
je
moči
,
ki
bi
se
mogla
ustaviti
temu
naravnemu
toku
.
Ali
Sykora
je
zamahnil
nejevoljen
in
niti
odgovarjati
se
mu
ni
zdelo
potrebno
.
Ljudje
,
ki
so
govorili
o
prevratu
,
so
se
mu
zdeli
nevarni
sanjači
„
Pozapreti
jih
!
“
Slivar
seje
čudil
,
ko
je
videl
ta
mirni
,
zadovoljni
obraz
in
na
njem
sledove
stradanja
in
skrbi
.
„
Kakor
je
osat
navajen
peska
“
,
si
je
mislil
.
Drugače
so
bili
tod
okoli
vse
dragi
ljudje
.
Ta
okraj
je
bil
trdnjava
socialne
demokracije
.
Že
na
obrazih
,
ki
jih
je
srečaval
Slivar
,
kadar
je
hodil
po
teh
ulicah
na
večer
,
ko
so
se
vračali
delavci
iz
fabrik
in
delalnic
,
se
je
poznalo
uporno
upanje
v
prihodnost
.
Ob
političnih
demonstracijah
v
notranjem
mestu
in
prvega
maja
so
se
valile
po
teh
ulicah
črne
mase
navzdol
,
večji
del
slabotni
,
bolehni
ljudje
s
koščenimi
obrazi
in
neprijaznimi
očmi
.
Velike
„
kasarne
“
,
nove
hiše
z
lepo
zunanjostjo
in
majhnimi
,
smradljivimi
stanovanji
,
so
bruhale
stotine
slabo
oblečenih
ljudi
,
ženskih
in
moških
;
obrazi
razjedeni
od
zadehlega
,
nezdravega
zraka
v
fabrikah
in
tistih
stanovanjih
za
živali
,
ker
se
gnete
v
eni
sami
sobi
po
deset
ljudi
in
jih
spi
po
pet
na
dveh
posteljah
;
srca
razjedena
od
sovraštva
,
skrbi
in
hrepenenja
.
Kadar
je
slišal
Slivar
od
daleč
zamolkle
korake
teh
temnih
mas
,
se
mu
je
zdelo
,
kot
da
bi
prihajalo
iz
daljne
daljave
nekaj
velikega
,
silnega
,
in
srce
se
mu
je
treslo
v
pričakovanju
in
plahi
radosti
.
Ženskih
,
kakor
je
bila
Berta
,
ni
srečal
Slivar
mnogo
v
teh
žalostnih
krajih
.
Videl
jih
je
v
večernih
masah
,
ko
so
se
vračale
iz
notranjih
okrajev
;
nekatere
so
hodile
same
,
s
hitrimi
koraki
,
glavo
sklonjeno
in
obrvi
namršene
;
druge
so
se
razgovarjale
v
gručah
,
ali
komaj
je
kdaj
šinil
kak
pogled
preko
ulice
,
po
moškem
obrazu
;
večino
so
bila
lica
bleda
,
nelepa
,
sirova
.
Kolikor
je
videl
lepili
obrazov
,
je
bilo
na
njih
nekaj
predrznega
,
izzivalnega
,
—
ali
vsi
,
tudi
štirinajstletni
in
mlajši
so
bili
zgodaj
dozoreli
;
starikav
izraz
je
bil
na
njih
kakor
plast
prahu
,
ki
je
bil
legel
na
lica
v
fabriki
,
na
ulici
in
v
nesnažnem
stanovanju
.
Slivarja
je
bilo
strah
te
omadeževane
mladosti
,
—
tisoč
mladih
,
hrepenečih
duš
,
strtih
prezgodaj
,
oskrunjenih
od
ostudnega
življenja
.
Streslo
ga
je
posebno
,
če
je
gledal
obraze
starejših
delavk
,
to
se
pravi
petindvajsetletnih
žensk
,
ki
pa
bi
jim
prisodil
človek
petintrideset
ali
štirideset
let
:
polovica
jih
je
bilo
bolnih
,
lica
vdrta
,
oči
vodene
in
prazne
,
telesa
izsesana
,
tako
da
je
visela
obleka
ohlapno
na
njih
,
kakor
na
okostniku
...
Nekatere
so
se
bile
rešile
o
pravem
času
neplačanega
dela
,
jetike
in
smrti
:
kadar
je
hodil
tod
okoli
ob
devetih
zvečer
in
pozneje
,
je
srečaval
izgubjene
duše
;
kakor
se
zasvetijo
ponoči
nestalne
vešče
nad
močvirjem
,
tako
so
se
vzdignile
iz
smradu
in
blata
velikega
mesta
,
hčere
in
oznanjevavke
močvirja
.
Kadar
se
je
spomnil
nanje
in
se
je
ozrl
na
veseli
,
in
življenja
željni
Bertin
obraz
,
ga
je
pretreslo
.
Tako
bi
šla
tudi
ona
po
cesti
navzdol
,
če
bi
se
ne
primeril
morda
izreden
slučaj
,
po
cesti
navzdol
do
jetike
in
smrti
,
ali
med
izgubljene
duše
.
Njen
obraz
je
bil
lep
in
življenja
željan
.
A
zdaj
so
bile
nad
njo
njegove
krepke
,
ljubeče
roke
:
roža
je
bila
vzcvetela
čudežno
iz
močvirja
;
zvenela
bi
zgodaj
ter
padla
v
blato
,
ali
on
jo
je
utrgal
z
oprezno
roko
ter
jo
presadil
na
svoj
solčni
vrt
.
Ob
krasnem
nedeljskem
popoldnevi
v
maju
sta
se
izprehajala
po
okolici
.
Vse
živo
je
bilo
zunaj
.
Če
sta
pogledala
s
holma
nad
mestom
dol
po
drevoredu
,
po
cestah
,
se
je
vse
lesketalo
v
pisanih
barvah
,
v
svetlih
pomladanskih
toaletah
.
Po
travnikih
so
bile
raztresene
gruče
ljudi
,
ki
so
sedeli
in
se
razgovarjali
ali
pa
so
ležali
v
senci
zaprašenega
grma
ter
dremali
.
Otroci
so
se
podili
po
stezah
,
po
travi
,
belolični
,
nežni
mestni
otroci
,
ki
se
jim
je
bleščalo
od
zelenja
in
so
bili
kakor
pijani
od
čistega
zraka
;
ali
nenavadno
mnogo
jih
je
bilo
bolehnih
,
mladi
šestletni
obrazi
so
bili
že
skoro
starikavi
,
resni
in
upali
;
nekateri
so
se
držali
matere
za
krilo
,
kot
da
bi
jih
bilo
strah
te
cvetoče
narave
;
navajeni
so
bili
uličnega
prahu
in
smradu
tesnih
stanovanj
.
Berti
so
gorela
lica
od
radosti
,
kadar
je
videla
vse
krog
sebe
zelenje
,
daleč
naokoli
samo
sveže
,
živo
,
hladno
zelenje
.
Če
je
pogledala
dol
na
mesto
,
je
bilo
sovraštvo
v
njenih
očeh
:
gosta
,
prašna
megla
je
visela
nad
mestom
,
dvigala
se
je
iz
ulic
in
cest
,
iz
hiš
in
fabrik
kakor
siv
dim
ter
se
spajala
v
oblak
,
ki
se
je
komaj
časih
nekoliko
zazibal
,
stresel
,
a
se
ni
dvignil
nikoli
;
visel
je
mirno
,
težek
in
teman
,
kakor
usoda
.
Zato
je
bilo
solnce
tako
bledo
in
zaspano
,
kadar
je
posijalo
v
mesto
;
žarki
so
bili
vse
oprašeni
,
omazani
in
onemogli
,
ko
so
prisijali
trudoma
skozi
gosti
oblak
do
okna
,
v
sobo
.
Na
večer
sta
se
vrnila
v
mesto
;
po
ulicah
je
bilo
še
svetlo
in
živahno
,
niti
svetilke
še
niso
bilo
prižgane
.
Namesto
,
da
bi
spremil
Berto
do
njenega
doma
,
jo
je
popeljal
s
sabo
:
da
ji
pokaže
svoj
atelje
“
,
je
rekel
,
toda
popeljal
jo
je
s
sabo
samo
zategadelj
,
da
bi
prestopila
njena
noga
prag
njegovega
stanovanja
,
da
bi
se
enkrat
zasmejale
njene
ustnice
v
njegovi
sobi
,
da
bi
potem
,
ko
bi
je
že
davno
ne
bilo
,
vedno
še
trepetali
njeni
veseli
pogledi
na
stenah
,
da
bi
bila
vsa
soba
za
zmerom
polna
njene
lepe
mladosti
.
Obšlo
jo
je
kakor
tiha
,
komaj
zavedna
bojazen
,
ko
je
postala
za
trenotek
na
pragu
,
med
odprtimi
durmi
.
„
To
je
moj
ateljé
.
Nikar
se
ne
prestraši
te
ubožnosti
!
Mladi
umetniki
imajo
vsi
ubožne
ateljeje
...
“
Razkazoval
ji
je
skice
svojih
prejšnjih
del
;
tudi
Kettejev
spomenik
je
bil
med
njimi
,
—
a
ta
trenotek
,
baš
ko
se
so
ozrle
nanj
Bertine
oči
,
se
mu
je
zazdel
nekako
čuden
.
Doslej
je
bil
prepričan
,
da
je
bilo
to
njegovo
najboljše
delo
,
ali
zdaj
se
mu
je
hipoma
zazdelo
,
da
je
popolnoma
ponesrečeno
.
Pripovedoval
ji
je
zgodovino
spomenika
,
a
naposled
je
opomnil
:
„
Sploh
pa
ga
nisem
delal
zato
,
da
bi
stal
tam
doli
med
tistimi
malomestnimi
,
filistejskimi
hišami
in
da
bi
ga
ogledovali
tisti
dolgočasni
ljudje
;
delal
sem
ga
za
dunajski
mestni
park
,
kjer
se
izprehajajo
elegantne
dame
v
elegantnih
toaletah
...
V
tistem
času
sem
mislil
samo
na
take
gosposke
parke
in
na
take
elegantne
,
dame
...
“
Sam
se
je
začudil
svojim
besedam
,
ki
jih
je
izgovoril
lahko
in
kakor
mimogrede
in
ki
so
vendar
natanko
povedale
,
kar
je
mislil
.
„
Da
,
glej
Berta
“
,
—
odprl
je
bil
duri
v
kabinet
ter
jo
povabil
na
zofo
;
v
ateljeju
ni
bilo
stola
—
„
časih
sem
bil
jako
neumen
in
otročji
,
takrat
,
ko
sem
delal
tisti
spomenik
in
še
nisem
bil
zaljubljen
.
Ali
si
moreš
misliti
,
da
bi
bil
mlad
človek
,
ki
je
komaj
šele
začel
živeti
in
je
ves
svet
odprt
pred
njim
,
nesrečen
in
plah
?
Glej
,
jaz
sem
bil
ves
nesrečen
in
plah
,
preden
sem
se
zaljubil
vate
.
Zato
sem
ti
zelo
hvaležen
,
Berta
!
...
Ne
oziraj
se
,
—
zagrinjalo
je
preperelo
in
tudi
zofa
je
raztrgana
,
ali
Berta
,
mladi
umetniki
imajo
v
svojih
sobah
navadno
preperela
zagrinjala
in
raztrgane
zofe
.
To
je
tako
navada
in
nič
se
ne
boj
:
kadar
boš
pri
meni
,
bo
vse
drugače
!
Dvoje
lepih
,
prijaznih
sob
,
—
kako
lepi
bosta
in
prijazni
,
če
ju
bodo
uredile
tvoje
roke
!
Tam
bo
mir
in
sreča
:
tvoj
smeh
bo
povsod
in
povsod
bodo
tvoje
vesele
oči
,
sama
ljubezen
povsod
!
In
tudi
moj
atelje
bo
svetal
in
prijazen
,
celo
rože
bodo
v
kotu
in
vsak
dan
jim
bodo
zalivale
tvoje
roke
...
“
Govoril
je
toplo
in
odkritosrčno
,
sam
je
bil
prepričan
,
da
se
bo
vse
tako
zgodilo
,
da
ni
čisto
nobene
ovire
.
Berti
so
se
orosile
oči
od
sreče
in
hvaležnosti
,
kadar
je
govoril
o
tistem
življenju
,
ki
je
že
Čisto
blizu
,
ki
že
trka
na
duri
in
ki
bi
si
ga
nikoli
ne
bila
sanjala
tako
čudovitega
.
Vedela
je
,
da
se
bo
vse
izpremenilo
,
—
nič
skrbi
več
in
nič
strahu
,
da
bi
nenadno
izgubila
delo
in
bi
gledali
zvečer
strašni
dnevi
skozi
okno
v
sobo
,
kakor
so
gledali
tolikrat
,
kadar
ni
mogla
zaspati
pozno
v
noč
.
Nič
več
tistih
poletnih
mesecev
,
ko
je
begala
po
mestu
v
prahu
in
zadehlem
,
zoprno
vročem
solncu
,
da
bi
našla
postransko
delo
ter
zaslužila
kruha
za
družino
,
ki
je
čakala
doma
in
se
ozirala
skozi
okno
ter
poslušala
,
če
ne
prihaja
kdo
po
stopnicah
,
če
se
ne
vrača
z
delom
,
s
kruhom
.
Nič
več
tiste
grenke
žalosti
,
ki
ji
je
stiskala
srce
,
kadar
je
bedel
oče
do
enajstih
in
do
polnoči
,
s
senčnikom
nad
poloslepelimi
očmi
ter
delal
izredna
dela
,
da
je
zaslužil
par
desetič
;
plača
,
ki
jo
je
dobival
ob
mescu
,
je
bila
premala
za
stanarino
in
za
obleko
.
—
Nič
skrbi
več
,
nič
strahu
...
V
mislih
je
uredila
že
vse
stanovanje
do
pičice
natanko
in
zdaj
,
ko
je
videla
Slivarjev
atelje
,
se
je
namenila
,
da
bo
njegov
prihodnji
atelje
vse
bolj
čist
in
dostojen
,
ne
taka
preprosta
,
prazna
delalnica
brez
stola
,
brez
rož
,
—
stanovanje
pustega
in
čemernega
človeka
,
ki
ne
mara
prijaznosti
;
in
tiste
luže
po
tleh
,
in
mokre
cunje
naokoli
,
—
nikogar
ni
bilo
,
ki
bi
pospravljal
!
Tudi
Slivar
sam
je
hodil
okrog
tako
nemaren
,
kakor
hodijo
taki
mladi
umetniki
,
ki
se
nihče
ne
briga
zanje
;
ni
bil
slabo
oblečen
,
toda
vse
je
tako
smešno
viselo
od
njega
;
ovratnik
se
je
odpenjal
,
kravato
si
je
bil
zavezal
poševno
,
ker
najbrž
ni
pogledal
v
ogledalo
,
ali
pa
si
jo
je
zavezaval
celo
na
stopnicah
.
Taki
mladi
umetniki
so
vsi
nemarni
ljudje
,
četudi
se
jim
godi
še
tako
dobro
!
—
Da
bi
se
Slivarju
ne
godilo
dobro
,
ni
prišlo
Berti
nikoli
na
misel
.
Kako
bi
se
ne
godilo
dobro
njemu
,
ki
je
umetnik
,
človek
iz
drugih
krajev
,
ne
iz
tega
strašnega
predmestja
,
kjer
je
uboštvo
in
smrad
in
sramota
?
—
Zaupala
je
vanj
,
v
velikega
,
močnega
in
dobrega
človeka
,
ki
si
ustvarja
prihodnost
po
svoji
volji
in
daruje
drugim
od
svojega
bogastva
,
ker
je
neizmerno
dober
.
Besede
,
ki
jih
je
govoril
Slivar
samo
mimogrede
,
pol
iz
resnega
prepričanja
,
pol
v
brezskrbnem
zaupanju
v
prihodnost
,
so
ostale
vse
globoko
v
njenem
srcu
.
Vzgojena
je
bila
v
siromaštvu
in
skrbeh
,
njeno
življenje
se
je
bilo
pričelo
z
jesenjo
,
—
in
tako
je
bilo
njeno
srce
nedolžno
,
nevedno
in
lahkoverno
;
upanje
,
še
tako
nejasno
in
megleno
,
je
prišlo
v
njeno
srce
in
takoj
je
bilo
jasno
,
pognalo
je
globoke
korenine
in
rodilo
čudovite
cvetove
.
Ustvarila
si
je
popolno
,
natančno
sliko
o
prihodnosti
in
nasmehnila
bi
se
maloverno
,
morda
celo
zasmehovalno
,
če
bi
ji
rekel
kdo
,
da
je
ta
prihodnost
negotova
,
še
v
vetru
,
v
megleni
daljavi
in
da
so
ustvarile
vso
to
srečo
samo
ljubezenske
sanje
,
ki
so
vse
neumne
in
lahkomiselne
.
Zasmehovala
bi
ga
:
„
Ti
ne
razumeš
teh
stvari
,
ne
poznaš
njegove
imenitnosti
!
“
—
Časih
,
ko
je
prišla
slučajno
v
notranje
mesto
,
je
gledala
tista
ponosna
poslopja
ob
gosposkih
cestah
,
elegantne
dame
,
ki
so
šumele
mimo
nje
v
dragih
toaletah
,
kočije
,
ki
so
švigale
vse
prek
,
tako
da
se
je
komaj
zasvetila
bela
bluza
in
so
se
zalesketali
hipno
kakor
v
sanjah
biseri
na
vratu
ali
na
roki
,
ko
je
gledala
bogate
izložbe
,
polne
dragocenosti
,
ki
so
ležale
tam
tako
mirno
,
vabljivo
,
komaj
ped
pred
očmi
in
vendar
neskončno
daleč
,
tuje
in
nedosegljive
,
—
takrat
se
ji
je
zgenilo
v
prsih
,
obšel
jo
je
težak
,
zoprn
čut
in
hitela
je
v
mračno
predmestje
,
da
bi
odpodila
neprijetne
misli
.
Tisto
tiho
,
grenko
hrepenenje
,
ki
ga
je
čutila
tedaj
le
pol
zavedno
in
ki
se
ji
je
sami
zdelo
neumno
in
otročje
,
se
je
izpremenilo
zdaj
v
trdno
,
jasno
pričakovanje
.
Kar
se
ji
je
dotlej
bleščalo
samo
kakor
skozi
razpoke
v
durih
,
je
zdaj
zasijalo
v
vsi
lepoti
ter
se
ji
bližalo
...
Govorila
sta
čisto
resno
o
svojem
prihodnjem
življenju
,
napravila
sta
natančne
načrte
,
ali
ne
za
najbližje
dni
,
samo
za
prihodnost
,
za
tisto
prihodnost
,
ki
sta
oba
verovala
vanjo
in
ki
je
bila
na
vsak
način
zelo
blizu
...
Tako
je
prešel
somrak
v
jasno
,
toplo
,
pomladansko
noč
.
Okno
je
bilo
odprto
in
v
sobo
je
prihajala
siva
,
nedoločna
svetloba
:
odsev
uličnih
svetilk
in
neba
,
razsvetljenega
od
neštevilnih
luči
,
ki
je
bilo
potopljeno
vanje
vse
mesto
,
kakor
v
zvezdnato
morje
.
Njune
besede
so
bile
poluglasne
,
mehke
,
jecajoče
,
in
ustnice
so
se
sesale
v
ustnice
,
trepalnice
so
se
zapirale
.
—
Nič
več
sedanjosti
in
ne
prihodnosti
,
sama
neizmerna
ljubezen
,
brez
časa
in
brez
konca
...
„
Septembra
meseca
je
bila
poroka
.
Praznovali
so
ta
veliki
praznik
čisto
na
tihem
.
Slivar
ni
povabil
nobenega
znanca
;
tudi
sporočil
ni
bil
nikomur
o
svojih
namerah
,
skril
se
je
popolnoma
v
svojo
srečo
ter
zaprl
duri
varno
za
seboj
.
Na
svatbi
je
bil
samo
neki
komi
—
pisal
se
je
Alfonz
Neuner
—
,
ki
je
bil
znan
z
rodbino
Sykorovo
že
nekaj
let
in
je
zahajal
pogostokrat
tja
.
Bil
je
krepak
in
lep
človek
,
z
rdečim
polnim
obrazom
in
živahnimi
,
časih
nekoliko
lokavimi
očmi
.
In
dvoje
postarnih
žensk
je
bilo
poleg
;
obe
šivilji
,
zelo
blebetavi
,
radovedni
in
opravljivi
;
mlajša
je
bila
jetična
;
skrbela
je
sama
za
veliko
rodbino
in
pred
dvema
ali
tremi
leti
je
bila
skočila
v
Donavo
,
a
rešili
so
jo
o
pravem
času
:
osleparil
jo
je
bil
neki
človek
za
pet
goldinarjev
,
oskrunil
jo
ter
izginil
;
bil
je
edini
,
ki
ji
je
kdaj
prisegal
ljubezen
.
Tisti
dnevi
pred
poroko
so
bili
za
Slivarja
neznosni
.
Kot
da
bi
ga
bilo
udarilo
po
čelu
:
saj
ni
nikjer
mostu
do
tiste
prihodnosti
,
ki
je
sanjal
o
njej
tako
lepo
in
s
takim
zaupanjem
in
ki
je
celo
Berto
sleparil
z
njo
!
...
Tako
se
mu
je
časih
stisnilo
v
pršili
,
prestrašil
se
je
sam
sebe
in
svojega
početja
.
Ali
le
za
hip
,
za
kratko
nemirno
uro
,
—
drugače
je
ležalo
prav
na
dnu
srca
tiho
in
neprijetno
.
Ustvaril
je
bil
v
svojih
mislih
najpredrznejšo
prihodnost
;
ukazoval
je
in
vrata
so
se
sama
odpirala
.
Zdaj
je
bilo
treba
prestvariti
sanje
v
resnico
,
—
in
njegove
roke
so
se
tresle
,
njegov
pogled
je
bil
nemiren
in
neodločen
.
Na
srečo
je
dobil
štirinajst
dni
pred
poroko
podporo
iz
Ljubljane
,
od
Koprivnika
,
in
poleg
podpore
resnih
naukov
.
„
Ko
bi
vedel
!
“
seje
nasmehnil
Slivar
.
Ali
teh
dvesto
goldinarjev
se
je
razpršilo
kot
jata
vrabcev
,
če
pade
kamen
mednje
:
pogledal
je
in
ni
jih
bilo
več
.
Ko
je
prinesel
prvega
svojo
plačo
,
se
mu
je
zdela
smešno
majhna
;
računil
je
zdaj
nenavadno
dobro
in
izračunil
je
,
da
ob
tej
plači
ne
more
živeti
vsa
družina
niti
do
dvajsetega
.
In
to
drago
stanovanje
:
štirideset
goldinarjev
na
mesec
!
Preveliko
res
ni
bilo
za
pet
ljudi
,
ali
bilo
bi
lahko
bolj
skromno
,
posebno
ateljé
je
bil
vse
prelep
in
preveč
prostoren
;
Slivar
bi
bil
prav
tako
zadovoljen
,
če
bi
imel
ateljé
v
četrtem
ali
petem
,
namesto
v
tretjem
nadstropju
...
Trezno
in
natanko
je
mislil
na
te
stvari
šele
pozneje
,
mesec
dni
po
poroki
.
Prve
tedne
je
bil
tako
vznemirjen
,
da
ni
imel
ne
časa
,
ne
volje
za
mirno
premišljevanje
.
In
vrhutega
se
je
ozrla
Berta
strahovno
in
začudeno
v
njegov
obraz
,
če
mu
je
slučajno
šinila
senca
preko
čela
.
Sreča
prvih
tednov
je
bila
nemirna
;
bal
se
je
zanjo
,
zakaj
čutil
je
,
da
čaka
nekaj
pred
vratmi
,
—
kaj
bi
bilo
,
sam
ni
vedel
.
Berta
je
živela
kakor
v
sanjah
;
rosna
mlada
sreča
je
dihala
iz
njenega
obraza
,
iz
njenih
besed
.
Večen
praznik
je
bilo
to
življenje
;
roke
so
se
samo
igrale
in
delo
je
bilo
storjeno
.
Stanovanje
je
bilo
svetlo
in
veselo
;
na
stenah
,
na
novem
blestečem
pohištvu
,
na
cveticah
,
na
namiznem
prtu
,
—
povsod
se
je
poznalo
,
da
stanujejo
v
teh
sobah
srečni
ljudje
.
Kadar
je
šla
na
trg
ali
v
nedeljo
s
Slivarjem
na
izprehod
,
se
je
ozirala
boječe
in
z
gnusom
na
tiste
visoke
hiše
tam
zunaj
,
ki
je
gledala
iz
njih
temnih
oken
bolezen
in
smrt
.
Tod
po
teh
ulicah
je
hodila
zjutraj
na
delo
,
zvečer
od
dela
,
slabo
oblečena
,
lačna
,
težko
breme
na
srcu
;
izpreletavalo
jo
je
bolestno
in
sočutno
,
kadar
je
srečavala
te
blede
obraze
z
upornimi
,
temnimi
očmi
:
sovražni
pogledi
so
padali
iz
teh
oči
nanjo
,
mlado
,
srečno
ženo
.
Stari
Sykora
se
je
težko
privadil
novega
življenja
.
Od
začetka
mu
je
bilo
celo
zoprno
;
kot
da
uživa
miloščino
,
se
mu
je
zdelo
.
V
prejšnjem
tesnem
in
zadehlem
stanovanju
je
preživel
deset
let
in
skoro
žal
mu
je
bilo
,
ko
ga
je
ostavljal
.
Tudi
po
pisarni
mu
je
bilo
dolgčas
,
ali
videl
je
že
tako
slabo
,
da
niti
črk
ni
več
razločeval
in
da
so
se
mu
oči
solzile
,
če
je
pisal
pol
ure
.
Zato
se
je
bil
poslovil
od
pisarne
štirinajst
dni
pred
Bertino
poroko
;
a
potem
je
posedal
po
sobi
,
kadil
iz
pipe
ter
čakal
večera
;
legel
je
navadno
takoj
,
ko
se
je
napravila
noč
ter
spal
pozno
v
jutro
.
Mati
Bertina
je
hodila
po
sobah
,
po
kuhinji
tako
tiho
,
z
mirnim
,
skrbečim
obrazom
kakor
prej
.
Tudi
njena
lica
so
bila
ozka
,
upala
in
razbrazdana
kakor
prej
;
pregloboko
je
bilo
vtisnilo
življenje
svoja
znamenja
vanje
,
da
bi
se
mogla
kdaj
izbrisati
.
Pokašljevala
je
ter
se
prijemala
za
prsi
.
Mari
je
imela
voziček
ob
oknu
:
od
tam
se
je
videlo
na
majhen
gostilniški
vrt
;
ali
listje
je
bilo
prašno
in
suho
,
drevje
je
bilo
udušeno
od
teh
visokih
,
sivih
sten
,
ki
so
se
dvigale
na
vseh
straneh
.
Njene
oči
so
bile
kakor
prej
velike
,
sanjave
in
hrepeneče
in
njene
ustnice
stisnjene
in
brezbarvne
.
Slivarja
so
ljubili
vsi
z
vdano
hvaležnostjo
.
Ateljé
je
bil
svet
kraj
,
kamor
ni
stopila
nikoli
nepoklicana
noga
.
Hodili
so
po
prstih
in
govorili
poluglasno
,
kadar
je
bil
Slivar
v
ateljéju
;
zaprli
so
se
navadno
v
spalnico
ali
v
kuhinjo
in
samo
Berta
je
ostala
v
prvi
sobi
,
da
je
bila
bliže
njega
;
sedela
je
ob
oknu
in
šivala
zase
ali
pa
za
družino
.
Duri
so
bile
samo
priprte
;
časih
se
je
približala
po
prstih
,
odprla
duri
nalahko
,
prav
nalahko
,
ter
se
ozrla
v
ateljé
s
pol
boječim
,
pol
hudomušnim
obrazom
.
Tako
se
je
kdaj
zgodilo
,
da
se
je
prestrašila
in
da
ji
je
srce
vztrepetalo
.
Slivar
je
sedel
v
kotu
,
da
mu
ni
padala
svetloba
v
obraz
;
njegove
obrvi
so
bile
namršene
,
ustnice
napete
.
Ozrl
se
je
neprijazno
in
v
zadregi
.
„
Ali
te
motim
?
...
Oprosti
!
“
„„
Ne
,
Berta
,
le
ostani
...
““
Nasmehnil
se
je
prisiljeno
in
še
bolj
težko
mu
je
bilo
.
Opravičeval
se
je
z
zmedenimi
besedami
,
a
čelo
mu
je
stiskal
obroč
.
„
Nič
ne
bodi
žalostna
,
Berta
,
če
je
moj
obraz
tako
...
neprijeten
.
Kadar
mislim
na
svoja
dela
,
glej
,
mi
zlezejo
lica
v
gube
,
sam
ne
vem
,
zakaj
...
“
In
sram
ga
je
bilo
laži
.
Ona
ni
mogla
razumeti
tega
nemirnega
pogleda
.
Zaupala
je
vanj
tako
trdno
in
globoko
,
da
je
skrival
oprezno
svoje
velike
skrbi
,
kakor
nekaj
pregrešnega
in
sramotnega
.
Zdelo
se
mu
je
,
kot
da
jo
je
bil
varal
od
začetka
,
in
zdaj
je
bilo
prepozno
,
da
bi
ji
povedal
resnico
.
Gledala
je
v
njegove
zastrte
,
neprozorne
oči
in
ni
razumela
.
„
Kadar
misli
na
svoja
dela
,
mu
zlezejo
lica
v
gube
,
sam
ne
ve
,
zakaj
...
“
In
ozrla
se
je
z
očitajočim
in
boječim
pogledom
na
komaj
začeto
delo
,
zavito
v
mokre
cunje
.
Zbudil
se
je
iz
sanj
.
Sanjalo
se
mu
je
,
da
hodi
po
lepi
pokrajini
;
vsenaokoli
zeleno
,
rosno
,
veselo
kakor
sami
smehljajoči
otroški
obrazi
.
In
nad
pokrajino
sije
večno
sobice
,
sije
skozi
košato
vejevje
,
tako
da
se
stresa
listje
v
topli
blaženosti
.
On
je
mlad
,
njegovo
srce
kakor
zrcalo
čisto
in
jasno
,
najmanjše
sence
ni
v
njem
.
Pota
so
odprta
na
vse
strani
,
s
peskom
posuta
bela
,
pota
.
V
senci
vrb
se
skrivajo
tihi
,
samotni
ribniki
in
.
sanjajoči
labodi
plavajo
v
senci
,
komaj
trepečejo
valovi
ob
belih
perotih
.
Tam
ob
ovinku
stoji
lopa
,
drevje
jo
varuje
naokoli
in
bršljan
se
vije
navzgor
po
umetno
izrezljanem
lesu
na
zeleno
pobarvano
streho
,
vije
se
celo
pred
ozkim
vhodom
,
tako
da
je
v
lopi
mrak
in
se
izgubi
le
časih
solnčni
žarek
na
okroglo
mizo
;
zapleše
po
Prešernovih
poezijah
,
ki
leže
odprte
med
poluovenelimi
rožami
,
ter
se
izmuzne
zopet
previdno
iz
lope
,
na
trato
.
On
molči
in
tudi
ona
molči
,
a
smeh
je
na
njunih
obrazih
,
njune
oči
so
rosne
in
duši
sta
polni
ljubezni
.
Duši
se
razgovarjata
brez
besed
,
se
spajata
in
se
ljubita
,
kakor
se
ljubijo
kipeče
ustnice
in
objemajoče
,
trepetajoče
roke
.
In
duši
ne
vesta
ne
o
preteklosti
,
ne
o
prihodnosti
,
duši
sta
nesmrtni
,
ne
razločujeta
ne
dneva
,
ne
minute
,
sreča
je
večna
in
zmerom
enaka
...
Tako
sta
vstala
,
se
napotila
v
senci
aleje
navzgor
,
zakaj
pota
so
bila
odprta
na
vse
strani
,
gladka
pot
se
je
vila
v
neizmerno
višavo
,
do
neba
.
Nikogar
ni
bilo
,
ki
bi
stopil
predenj
ter
mu
zabranil
:
„
To
ni
tvoja
pot
,
ti
nisi
povabljen
!
“
Tudi
plotu
ni
bilo
,
da
bi
čakal
pred
durmi
in
klical
vratarja
ter
si
mučil
srce
s
hrepenenjem
,
in
tudi
ni
bilo
na
poti
trnja
,
da
bi
mu
trgalo
meso
iz
nog
ter
bi
se
poznali
na
pesku
krvavi
sledovi
njegovih
korakov
.
Hodila
sta
lahko
in
veselo
,
drevje
je
stopalo
pred
njima
v
stran
ter
se
priklanjalo
.
Kakor
kralj
in
kraljica
sta
hodila
.
Njegovo
srce
je
zaželelo
nebeške
višine
;
in
zemlja
se
je
razprostrla
pred
njim
v
vsej
svoji
lepoti
in
podjarmil
si
jo
je
z
enim
samim
pogledom
.
„
Sreča
je
napolnila
vse
njegovo
srce
,
tako
da
je
usehnilo
poslednje
hrepenenje
;
vse
je
bilo
v
njem
in
on
je
bil
vse
...
Zbudil
se
je
iz
sanj
,
in
ko
je
pogledal
krog
sebe
,
ga
je
stresel
mraz
.
Se
so
se
mu
vračale
sanje
za
minute
,
za
cele
ure
,
toda
nejasne
so
bile
,
sence
so
segale
nanje
,
strah
je
trkal
na
duri
njegovega
srca
,
tako
da
je
užival
hlastno
ter
se
oziral
kakor
hudodelec
,
in
plahost
se
je
vračala
v
njegove
roke
,
v
njegove
korake
.
Tisti
meseci
otroške
,
razbrzdane
ljubezni
so
se
mu
zdeli
zdaj
,
kot
da
bi
jih
bil
preživel
nekdo
drugi
,
ki
je
bil
njemu
samo
od
daleč
podoben
.
Takrat
se
je
bil
izgubil
,
pozabil
je
bil
čisto
nase
,
bil
je
samo
še
posoda
tiste
otroške
,
razbrzdane
ljubezni
,
dveleten
otrok
je
bil
,
brez
misli
,
brez
skrbi
,
brez
zavesti
.
To
so
bili
edini
meseci
,
ko
je
resnično
živel
,
ko
je
plaval
z
življenjem
,
kakor
ga
je
nosilo
in
ni
stal
ob
strani
,
gledal
v
zrcalo
,
meril
sebe
in
svojo
moč
z
bolestno
natančnostjo
ter
se
mučil
zaradi
svoje
plašljivosti
in
neodločnosti
.
Mlada
ljubezen
ga
je
nosila
na
svojih
mirnih
valovih
,
zatisnil
je
oči
od
blaženosti
ter
se
smehljal
.
Nič
ni
imel
svojega
,
iz
sramežljivosti
ali
iz
strahu
varno
skritega
;
ni
bil
tujec
,
ki
se
plazi
ob
steni
,
ob
strani
s
temnim
obrazom
,
skrito
žalost
v
srcu
,
ali
hodi
po
cesti
neznan
in
neljubljen
:
ljudje
se
ozirajo
nanj
z
radovednimi
,
neprijaznimi
,
morda
celo
sovražnimi
pogledi
;
sede
za
mizo
,
razgovarja
se
,
ali
četudi
govore
z
njim
prijazno
in
vljudno
,
vsi
čutijo
,
da
je
tujec
in
tudi
on
se
ne
čuti
domačega
,
tudi
njegove
besede
so
oprezne
,
neodkritosrčne
,
železne
duri
so
pred
njegovim
srcem
in
nikogar
ni
,
ki
bi
prijazno
potrkal
nanje
.
Takrat
je
sedel
brat
med
brati
,
oči
so
same
govorile
,
in
duša
je
govorila
iz
oči
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
ljubil
Berto
že
od
nekdaj
,
ko
je
hrepenel
,
da
bi
prišel
kdo
ter
potrkal
na
duri
njegovega
srca
.
Ona
je
potrkala
in
izginile
so
vse
tiste
težke
misli
,
ki
mu
niso
dale
pokoja
v
dolgih
nočeh
in
svetlo
sobice
je
posijalo
prav
na
dno
.
Ljubil
jo
je
že
od
nekdaj
,
vse
življenje
je
čakal
,
da
pride
in
da
potrka
na
njegovo
srce
;
vedel
je
,
da
pride
ona
,
mlada
,
lepa
,
uživanja
željna
ter
odpre
pot
luči
z
brezskrbno-predrzuo
roko
.
Tiste
težke
misli
,
ki
so
se
bile
udomačile
v
njegovem
srcu
,
so
izginile
v
ljubezni
,
sence
so
izginile
v
solnci
,
spogledali
so
se
ter
so
opazili
vsi
začudeni
in
veseli
,
da
so
si
bratje
in
sestre
,
da
ni
tujca
med
njimi
.
Objel
je
Berto
in
je
čutil
v
sladki
ljubezni
in
hvaležnosti
,
da
ni
več
sam
,
tujec
med
tujimi
ljudmi
,
na
tujih
ulicah
,
pod
tujim
solncem
.
Ali
zdaj
so
se
vračale
tiste
težke
misli
.
Čakale
so
samo
pred
durmi
,
na
ugoden
čas
so
čakale
.
In
prihajale
so
polagoma
,
tiho
,
da
je
komaj
slišal
njih
plazeče
korake
,
zibale
so
se
pred
oknom
,
postajale
pred
durmi
,
prihajale
bliže
,
in
mraz
je
dihal
od
njih
.
Ozrl
se
je
,
in
že
so
legale
zopet
hladne
krinke
na
obraze
,
tudi
na
njegov
obraz
je
legala
hladna
krinka
.
Tresel
se
je
za
svojo
ljubezensko
srečo
,
z
obema
rokama
jo
je
izkušal
priviti
k
sebi
,
in
kolikor
bolj
se
je
bal
zanjo
,
tembolj
je
bila
sladka
,
sladka
,
da
se
mu
je
od
sladkosti
stiskalo
in
krčilo
srce
.
Njegovi
poljubi
so
bili
vroči
,
vsak
poljub
je
bil
poslednji
,
vsi
ti
dolgi
dnevi
so
bili
kakor
dnevi
slovesa
.
No
,
kadar
je
gledal
Berti
v
vesele
oči
,
ni
mislil
ničesar
,
le
globoko
v
srcu
mu
je
ležalo
nekaj
neprijetnega
,
nerazumljivemu
strahu
podobnega
.
Samotarska
plahost
,
ki
ga
je
bila
ostavila
za
kratke
mesece
,
se
mu
je
vrnila
ter
mu
legla
na
ude
,
da
so
bili
zopet
leni
in
neokretni
.
Zadolžil
se
je
bil
ob
poroki
preko
glave
,
ali
takrat
bi
bil
vzel
na
upanje
pol
sveta
.
Berta
ni
vedela
nič
natančnega
o
njegovih
dohodkih
;
govoril
je
bil
z
njo
in
z
njeno
materjo
,
vrag
vedi
kako
,
kot
da
bi
imel
tam
kje
za
plotom
spravljene
kupe
zlata
.
Nekoč
jih
je
bil
pogostil
v
gostilni
—
pač
še
nikoli
niso
bili
večerjali
tako
imenitno
—
in
zdelo
se
jim
je
najbrž
,
da
je
bogat
,
seveda
—
in
da
mu
je
le
treba
zagrabiti
,
pa
mu
ostane
v
roki
to
in
ono
;
samo
lahkomiseln
je
,
zato
ima
tako
umazano
kravato
,
„
je
pač
umetnik
,
in
umetniki
so
vsi
taki
!
“
In
on
je
bil
sam
neumen
,
saj
je
čisto
navadno
lagal
,
sleparil
je
!
In
celo
brez
besed
je
lagal
,
samo
s
tistim
prešernim
,
brezskrbnim
obrazom
,
s
tisto
kretnjo
,
ko
je
posegel
v
žep
,
s
tistim
pogledom
,
ko
se
je
ozrl
na
plešastega
natakarja
,
in
s
tisto
malomarnostjo
,
ko
je
porinil
novce
po
mizi
,
kot
da
bi
bile
to
kakšne
smeti
!
...
Tako
jih
je
speljal
,
nič
jim
ni
zameriti
.
Se
jim
je
pač
zdelo
,
da
bi
ga
razžalili
,
če
bi
ga
vprašali
:
„
Oprostite
,
gospod
Slivar
,
kako
je
naposled
z
Vašimi
dohodki
?
“
—
In
saj
so
se
branili
,
saj
jih
je
s
silo
zvlekel
k
sebi
,
nezadovoljni
so
bili
celo
,
in
stari
je
dejal
,
da
ne
je
rad
nezasluženega
kruha
.
Ali
on
:
—
baron
,
grof
!
Z
milostno
roko
jih
povabi
,
zapove
naravnost
,
kot
da
bi
imel
hiše
kar
tako
raztresene
po
mestu
,
da
bi
sam
ne
vedel
natanko
:
ta
je
moja
in
ona
je
sosedova
.
Tam
v
tistem
gnoju
,
kakor
so
živeli
:
ni
čudno
,
da
so
se
oklenili
s
takim
zaupanjem
njegove
roke
,
saj
so
bili
že
otročji
od
stradanja
in
hrepenenja
;
verjeli
bi
mu
bili
,
če
bi
jim
bil
pravil
o
svojem
kraljestvu
tam
za
ono
goro
;
šli
bi
bili
z
njim
kakor
otroci
,
in
nihče
bi
ga
ne
bil
prašal
:
„
Gospod
Slivar
,
kako
pa
se
pravi
Vašemu
kraljestvu
?
“
Prav
tako
bi
se
bilo
lehko
zgodilo
kakor
s
tisto
blebetavo
šiviljo
:
prišel
je
,
pripovedoval
ji
bogve
kakšne
zlate
neumnosti
,
osleparil
jo
za
pet
s
solzami
in
stradanjem
prisluženih
goldinarjev
,
oskrunil
jo
za
svojo
živalsko
zabavo
ter
izginil
.
Ti
ljudje
verujejo
vse
in
vsakemu
sleparju
,
tako
zelo
so
že
nesrečni
in
pol
neumni
od
samega
uboštva
in
hrepenenja
...
In
ona
,
nedolžen
,
neumen
otrok
:
Bog
vedi
,
kolikokrat
je
sanjala
o
taki
svetli
,
lepi
sobi
,
o
prostorni
kuhinji
,
o
sladkem
družinskem
življenju
,
o
možu
,
ki
je
močan
in
dober
in
ki
ga
ona
ljubi
z
neizmerno
hvaležnostjo
in
mu
napravi
doma
gorko
,
prijetno
gnezdeče
,
da
se
odpočije
,
kadar
se
vrne
na
večer
od
dela
—
o
sladko
,
brezskrbno
življenje
!
Kakor
pobožne
molitve
,
take
so
bile
njene
sanje
!
Verovala
je
trdno
v
svojem
srcu
,
da
pride
tako
,
in
glej
,
—
si
misli
zdaj
—
res
je
prišlo
tako
!
Do
pičice
so
se
izpolnile
pobožne
molitve
...
In
kako
bo
takrat
,
prašam
te
,
Slivar
,
poštena
duša
,
ki
nisi
še
nikdar
nikogar
osleparil
—
kako
bo
,
kadar
jo
primes
za
roko
in
ji
porečeš
:
„
Berta
,
vrni
se
,
odkoder
si
prišla
,
z
mano
ni
nič
,
osleparil
sem
te
bil
!
Vrni
se
tja
gor
,
Berta
,
v
tisto
sobo
,
ki
jo
poznaš
,
z
očetom
in
z
materjo
se
vrni
tja
in
s
svojo
sestro
;
tja
se
vrni
v
tisto
delalnico
,
ki
jo
poznaš
,
med
jetične
šivilje
,
od
sedmih
zjutraj
,
Berta
,
do
sedmih
zvečer
,
kavo
opoldne
in
kavo
zvečer
,
za
mater
niti
kave
ne
,
na
tiste
temne
ulice
se
vrni
,
Berta
,
ki
jih
poznaš
in
ki
boš
tam
srečavala
zvečer
sirove
obraze
izgubljenih
duš
,
tako
da
se
ti
bo
časih
stisnilo
srce
v
ostudni
in
obupni
misli
.
Tja
se
vrni
,
Berta
!
“
Kako
ji
bodo
omahnile
roke
in
bo
strepetala
in
bo
padla
na
kolena
.
In
vsi
bodo
gledali
nate
s
širokimi
,
prestrašenimi
očmi
kakor
na
hudodelca
...
Kako
bo
takrat
,
Slivar
,
poštena
duša
?
“
Izpregledal
je
nenadoma
ter
spoznal
,
da
je
bil
sam
radovoljno
ustavil
svoje
korake
in
da
ne
pride
nikoli
več
na
višino
,
o
kateri
je
sanjal
toliko
let
in
ki
jo
je
bil
že
dosegel
predrzni
Tratnik
.
Zdaj
je
vedel
,
da
je
treba
samo
še
delati
,
delati
mirno
in
vztrajno
,
zato
da
bo
kruha
zmerom
dovolj
,
da
bodo
plačani
dolgovi
,
da
bo
denarja
za
stanarino
in
za
obleko
.
Samo
delati
,
mirno
,
s
trezno
roko
,
nič
sanjati
in
nič
misliti
.
Le
teden
sanj
—
in
uboštvo
bi
pogledalo
skozi
okno
,
obrazi
bi
bili
začudeni
in
vznemirjeni
.
Brez
hrepenenja
delati
—
hrepenenje
zavaja
človeka
v
brezdelico
in
v
načrte
,
ki
jih
nikoli
ni
mogoče
izvršiti
.
In
del
,
ki
je
sanjarsko
hrepenenje
v
njih
,
ljudje
ne
kupujejo
in
če
