sezatopil
v
domače
glasove
.
Tedaj
so
štirje
delavci
prenehali
v
delu
,
stopili
skupaj
,
se
oprli
ob
sekire
in
,
zroč
drug
drugemu
na
ustnice
,
so
ubrano
ponovili
obe
pesmi
.
Ko
so
odpeli
,
so
se
polotili
sekanja
.
Inženir
je
še
nekaj
hipov
zamaknjen
slonel
ob
štoru
.
Probudil
ga
je
Ivo
Trkulja
,
ki
je
tiho
in
oprezno
kakor
k
spečemu
človeku
stopil
predenj
.
V
rokah
je
držal
velik
kozol
rdečih
jagod
in
te
mu
je
plaho
pomolil
,
gledaje
mu
v
oči
in
ne
da
bi
izpregovoril
besedo
.
"
Si
li
zame
nabral
?
"
je
vprašal
Vilar
in
vzel
kozol
.
"
Moji
vnučki
so
nabrali
danes
in
prinesli
zate
.
"
"
No
dobro
,
Trkulja
.
Prekrasen
dar
,
"
je
pohvalil
Vilar
.
"
So
li
zdravi
tvoji
vnučki
?
"
je
pristavil
.
"
Zdravi
,
,
kao
krmače
'
,
"
je
odgovoril
starec
in
oni
se
je
posmejal
takšni
primeri
.
Starec
pa
je
nadaljeval
:
"
Bedni
so
in
bedi
je
vsak
dolžan
.
O
,
da
vidiš
,
kakšno
veselje
si
nam
napravil
,
ko
si
me
zopet
sprejel
k
delu
.
Ti
si
pošten
,
a
kruto
ravna
z
nami
oni
"
–
pokazal
je
gori
proti
kolibi
–
"
nobenega
oddiha
ne
dovoli
,
niti
peti
ne
smejo
,
pravi
,
da
ni
mogoče
obenem
peti
in
delati
.
"
Vilar
je
vstal
.
Ni
mu
bila
všeč
paznikova
strogost
,
no
red
mora
biti
.
"
Čeprav
branijo
peti
,
plakati
nam
ne
branijo
,
"
je
rekel
starec
.
"
Kriv
sem
,
gospodar
ti
naš
,
a
govorim
ravno
.
"
"
Lepa
hvala
za
jagode
,
brate
!
A
sedaj
idi
na
delo
in
mimogrede
reci
onim
,
naj
mi
zapojo
kakšno
nedeljo
.
Rad
jih
bom
poslušal
.
"
–
Vilar
je
tisti
večer
začutil
,
kako
sovražen
mu
je
postal
gozdar
.
Da
bi
se
mu
prikupil
in
pokazal
,
da
želi
z
njim
živeti
v
prijateljstvu
in
slogi
,
je
stopil
v
njegovo
sobo
.
Precej
je
zapazil
na
njem
veliko
pobitost
.
"
Gospod
gozdar
,
morda
vam
je
dolg
čas
samemu
,
"
je
rekel
,
stopivši
k
njegovi
mizi
.
"
Morda
bi
naredila
igrico
na
šahu
.
"
"
Ne
igram
.
Nič
se
ne
dolgočasim
,
"
se
je
kosmato
izdrlo
Bierkopfu
iz
raskavega
grla
.
Vilar
se
je
priljudno
in
z
usmevom
sklonil
k
njemu
.
"
Tudi
v
karte
ne
?
Nekoliko
pa
vendar
tudi
jaz
umem
.
"
"
Ne
.
"
"
Hm
–
onda
–
ali
ste
morda
kaj
bolni
?
"
"
Vi
me
ne
boste
ozdravili
.
"
Te
besede
so
bile
tako
zadirčne
in
čemerne
,
da
je
inženir
napravil
dva
koraka
nazaj
,
da
bi
čim
prej
pohitel
v
svojo
sobo
,
proč
od
tega
podivjanega
,
gozdnega
človeka
.
Pri
tem
pa
je
zadel
ob
služabnika
,
ki
se
je
pojavil
s
kositarskim
podstavkom
,
na
katerem
so
stale
konvice
in
čašice
za
čaj
.
Vse
na
podstavku
je
zarožljalo
,
in
Bierkopf
je
vstal
ter
se
grozeče
vzravnal
.
"
Gospod
inženir
,
vi
počenjate
same
nerodnosti
pri
nas
.
Na
Konj-planini
prirejate
koncerte
,
a
vlada
je
najela
drvarje
za
delo
,
ne
pa
za
petje
.
"
Vilar
,
ki
je
služabniku
pomagal
urediti
namizno
posodo
na
podstavku
,
je
vzkipel
in
od
jeze
rdeč
se
je
postavil
gozdarju
po
robu
:
"
Oprostite
–
prišel
sem
k
vam
kot
vaš
tovariš
na
prijazno
besedo
,
in
vi
me
tako
nahrulite
!
Kar
se
tiče
nerodnosti
ali
nerednosti
,
naj
pometa
vsak
pred
svojim
pragom
.
Jaz
si
nimam
ničesar
očitati
in
se
bom
lahko
zagovarjal
pred
vsakomer
,
a
drugim
bi
slaba
predla
.
Lahko
noč
,
gospod
gozdar
!
"
,
To
je
nevaren
star
lisjak
,
ki
ne
more
pozabiti
,
da
ne
sme
več
pleniti
delavcev
.
Prenesti
ne
more
nedostatka
zlatoglavih
steklenic
,
biftekov
in
odstotkov
.
Pride
pošten
človek
pod
Konj-planino
in
mu
zmeša
njegove
tatinske
mreže
.
To
je
nerodno
in
bridko
!
Vse
mu
doprinesejo
ovaduhi
,
kaj
delam
pri
drvarjih
;
saj
pravzaprav
nič
ne
delam
in
sam
ne
vem
,
čemu
sem
tukaj
.
Pohajkoval
bom
in
nihal
med
Konj-planino
in
Tuzlo
.
Trn
sem
mu
v
peti
,
bruno
v
očesu
,
a
pazi
naj
,
da
se
ne
spotakne
ob
moji
nogi
.
'
Tako
se
je
razburjal
inženir
,
ko
je
hodil
po
svoji
sobi
.
Toda
drugo
jutro
je
na
trati
pred
kolibo
zopet
s
prijaznim
usmevom
pozdravil
svojega
nasprotnika
,
kakor
bi
mu
hotel
reči
:
,
Snoči
si
bil
pa
nataknjen
!
Oprosti
mi
,
ker
sem
te
motil
!
'
Tako
je
povrnil
s
prijaznostjo
za
grobost
.
Bierkopf
je
iz
takšnega
priljudnega
vedenja
posnel
,
da
ta
mladi
,
kavalirski
človek
pač
ne
bo
pobrskal
po
njegovih
preteklih
sleparstvih
,
ampak
se
zadovoljil
s
tem
,
kar
je
dosegel
.
Tistega
,
kar
se
je
godilo
s
hrano
pred
njegovim
prihodom
,
ne
bo
vlekel
na
dan
.
Takšnega
razneženega
človeka
se
ni
treba
bati
.
Visokoleteči
,
plemeniti
misli
se
je
rogal
podel
,
nizek
značaj
in
jo
izkoriščal
.
Vilar
bi
se
bil
rad
hitro
udomačil
pod
Konj-planino
,
zato
se
mu
je
zdelo
sitno
,
da
mora
živeti
pod
eno
streho
s
človekom
,
kateremu
dela
napoto
,
ki
vselej
,
kadar
se
srečata
,
tako
sovražno
upre
svoje
zlobne
oči
vanj
.
Poizkušal
je
,
kako
bi
oderuha
pridobil
na
svojo
stran
.
Skoraj
vsiljeval
mu
je
svoje
prijateljstvo
,
prijazno
ga
je
pozdravljal
,
ga
ogovarjal
,
tudi
za
svet
ga
je
vprašal
v
slučajih
,
ko
je
bilo
vse
jasno
,
vprašal
zato
,
da
bi
sprožil
uljuden
pogovor
.
Takšno
oglajeno
vedenje
je
zazibalo
robatega
Bierkopfa
v
popolno
varnost
;
njegovi
kratki
odgovori
so
bili
nepriljudni
,
včasi
pa
tudi
osorni
.
Inženir
se
jih
je
sčasoma
toliko
privadil
,
da
jih
je
z
usmevom
prenašal
;
ob
robatosti
te
delavske
pijavke
se
je
radovala
njegova
duša
in
mu
neprestano
šepetala
:
Jeza
tega
onemoglega
sebičneža
je
dokaz
tvoje
poštenosti
in
ti
ne
more
škodovati
.
Glavna
stvar
je
,
da
si
zadovoljil
delavce
.
Tisti
postranski
posel
računanja
se
mu
skraja
ni
zdel
nadležen
,
ker
mu
je
dal
vpogled
v
delavske
razmere
in
priliko
,
se
uveljaviti
,
kar
prija
mlademu
,
podjetnemu
človeku
,
ki
rad
pokaže
svojo
razumnost
,
pravicoljubnost
in
dobro
srce
.
Rajši
bi
bil
opravljal
inženirsko
delo
,
ki
je
bilo
vsa
njegova
bodočnost
,
no
tiste
dni
pri
drvarskem
podjetju
ni
našel
inženirskega
posla
,
dasi
ga
je
iskal
po
vseh
pristopnih
kotih
Konj-planine
.
Ogledal
si
je
oni
pritok
Oskove
,
ki
naj
bi
se
jeseni
uravnal
za
splave
,
načrtal
si
je
ona
mesta
,
kjer
bo
treba
vodni
tek
preložiti
ali
z
razstreljevanjem
skal
preurediti
.
Zapomnil
si
je
nekaj
popravil
,
ki
bodo
potrebna
pri
vodnih
napravah
,
tudi
novo
suho
drčo
si
je
zarisal
v
svoje
beležke
.
To
je
vse
delo
,
ki
se
ga
loti
,
kadar
dobi
dotični
ukaz
iz
Sarajeva
in
bo
smel
razpolagati
z
delavci
.
Izprevidel
je
,
da
bo
njegov
inženirski
delokrog
zelo
omejen
:
predlagati
bo
treba
vladi
vsako
preureditev
in
vsako
novo
napravo
,
izračunati
stroške
in
še
za
majhne
poprave
se
bo
treba
dogovoriti
z
gozdarjem
,
da
mu
prepusti
drvarje
.
Vilar
se
ni
dolgočasil
.
Če
se
ni
potikal
po
pragozdu
,
lazil
preko
mahovitih
skal
in
trhlih
debel
,
razpadajočih
v
listnem
gnoju
,
je
posedal
doma
v
senci
pri
kolibah
,
posedal
kraj
šumeče
Oskove
v
ozkem
zakotju
z
divno
gorsko
dekoracijo
.
Od
kolib
ni
videl
mnogo
neba
;
jutranje
solnce
jim
je
vzhajalo
pozno
,
popoldanje
se
je
skrilo
zgodaj
.
Gledajoč
na
malo
delavsko
naselbino
,
se
je
često
spominjal
lesene
kulture
starih
Slovanov
,
ki
so
si
bržkone
postavljali
takšne
preproste
kolibe
,
ko
so
bili
nekje
na
daljnem
vztoku
prilezli
iz
podzemeljskih
lukenj
ali
ilovnatih
hišic
in
se
naselili
v
današnji
domovini
.
Na
takih
odmorih
mu
je
tovariševala
knjiga
strokovne
vsebine
.
Večerne
in
jutranje
ure
je
namenil
za
svojo
jezikovno
izpopolnitev
,
ker
že
davno
se
je
bil
odločil
,
da
pojde
s
svojo
vedo
daleč
v
svet
.
Že
v
zgodnjih
letih
je
klilo
v
njem
hlepenje
po
dotiki
s
tujimi
narodi
,
po
spoznanju
njih
šeg
in
odnošajev
.
To
hlepenje
po
brezmejnem
svetu
,
prirojeno
človeku
podjetnih
misli
in
podžgano
po
modernih
prometnih
sredstvih
,
mu
je
mogočno
vzrastlo
v
Bosni
,
kjer
je
videl
vsenaokrog
življenje
pisanega
vztoka
,
seveda
že
skaljeno
pod
zapadnim
vplivom
,
vendar
pa
še
vedno
zanimivo
.
Ko
je
bival
še
onkraj
Save
,
ni
nikdar
iskal
velike
družbe
in
ponočnega
pijančevanja
,
drugovale
so
mu
ponajveč
knjige
in
pa
njegove
široke
misli
.
Kadar
je
zašel
v
gručo
ljudi
,
ni
bil
samozavesten
in
zgovoren
družabnik
,
pač
pa
vesten
opazovalec
in
strog
sodnik
.
V
bosenskih
mestih
je
našel
še
brezobzirnejše
ljudi
,
nego
so
bili
oni
,
ki
jih
je
pustil
onkraj
Save
;
malone
vsi
so
se
mu
zdeli
prožeti
s
cinizmom
razkoračenega
gospodarja
,
ki
ga
je
obogatil
berlinski
kongres
.
Vilar
pa
je
hotel
živeti
z
ljudstvom
kot
ravnopraven
z
ravnopravnim
.
Spoznati
je
hotel
nove
razmere
,
nove
ljudi
,
med
katere
ga
je
vrgla
usoda
.
Vleklo
ga
je
iz
samote
vun
med
bosenske
ljudi
,
ne
zato
,
kakor
bi
v
vsem
delavskem
taboru
ne
mogel
najti
bosenske
osebe
,
s
katero
bi
lahko
izpregovoril
besedo
,
ampak
zato
,
ker
je
hotel
videti
ljudi
,
ki
ne
stoje
pod
vplivom
Bierkopfa
,
Gajerja
in
Sarajlije
;
takšne
je
hotel
spoznati
,
ki
orjejo
in
kose
ter
govore
o
tretjini
in
o
desetini
.
Ob
zgodnji
popoldanski
uri
je
sedel
nekoč
na
konja
,
da
jezdi
kamorsibodi
v
svet
,
v
prvo
vas
,
ki
jo
najde
,
in
še
dalje
z
namenom
,
da
se
približa
kmetom
,
novemu
svetu
.
Dan
je
bil
krasen
,
zelena
tratina
pred
kolibami
se
je
svetila
v
solnčnih
žarkih
.
Naveličal
se
je
bil
za
enkrat
svojih
knjig
in
premišljevanj
,
temne
gore
,
bednih
delavcev
in
pustega
gozdarja
,
zato
vun
iz
kota
na
nova
odkritja
!
Toda
kam
?
Iz
zakotja
je
držala
samo
ena
pot
,
tista
ob
Oskovi
,
ki
jo
je
bil
premeril
že
parkrat
.
Po
njej
je
udaril
in
tako
spešno
je
jahal
,
da
je
stal
v
pol
ure
že
pred
Mušićevim
hanom
.
Nameraval
je
starega
handžijo
vprašati
po
zdravju
in
se
pogovoriti
o
vsem
,
kar
slina
prinese
na
jezik
,
popiti
čašico
kave
,
potem
pa
se
obrniti
na
desno
ali
na
levo
v
hribe
.
Stopil
je
s
konja
in
ga
privezal
k
pristrešju
.
Takrat
se
je
prikazal
na
pragu
čvrsti
Vazko
,
tisti
,
ki
ga
je
prvikrat
,
ko
se
je
bil
ustavil
v
hanu
,
zanimal
kot
medvedji
izprevodnik
in
kot
narodni
pevec
ter
guslar
.
Vilar
mu
je
z
usmevom
prikimal
ter
preko
njega
pri
poluodprtih
durih
pogledal
v
vežo
,
kjer
je
ležal
poleg
vhoda
v
izbo
kupček
pepela
na
tleh
.
"
Je
li
handžija
in
mlinar
Pero
doma
?
"
je
vprašal
dečka
.
"
Ni
handžije
in
mlinarja
doma
,
"
je
ta
odgovoril
,
nekaj
pomislil
in
pristavil
:
"
Doma
je
,
žito
žanje
.
"
Vilar
je
stopil
bliže
in
ga
debelo
pogledal
,
a
precej
je
moral
drugam
obrniti
svojo
pozornost
.
V
veži
je
za
durmi
na
minderu
,
pokritem
z
asuro
,
kraj
stene
sedela
Danica
,
držala
v
naročju
ženski
gunjič
(
jopico
)
ter
vanj
všivala
okraske
.
Na
prvi
hip
ni
videl
vsega
njenega
obličja
,
ker
je
bilo
globoko
sklonjeno
nad
delom
,
obstal
pa
je
njegov
pogled
na
njenih
laseh
,
preprosto
ubranih
pod
preprostim
fesom
,
in
na
njeni
beli
desnici
,
ki
je
vbadala
šivanko
.
In
zapazil
je
,
da
se
deklica
prikrito
smeje
nad
šivanjem
,
najbrž
zmedenemu
dečkovemu
odgovoru
.
"
Dober
dan
,
"
je
pozdravil
Vilar
,
obrnjen
k
njej
.
Takrat
je
dvignila
glavo
in
njene
svetle
oči
so
se
ozrle
v
Vilarjeve
.
Pa
kakor
bi
se
bila
zavedala
neke
nepristojnosti
,
neke
pregrehe
,
se
je
molče
zopet
sklonila
nad
šivanje
.
Vazko
je
bil
opazil
,
kako
sta
se
pozdravila
.
"
Dobra
je
kakor
dober
dan
,
a
sramuje
se
,
"
je
povzel
,
se
naslonil
ob
steno
in
uprl
boso
nogo
ob
podboj
pri
vratih
.
Samozavestno
je
pogledal
na
njo
,
potem
na
gosta
,
kakor
bi
mu
hotel
reči
:
Glej
,
kako
je
krasna
,
je
li
da
tudi
tebi
ugaja
!
"
Čemu
jo
je
sram
?
"
je
vprašal
Vilar
,
dvignivši
obrvi
.
"
Tebe
se
boji
.
Naše
ženske
se
vsakega
boje
,
odkar
so
nam
vzeli
puške
in
handžarje
.
"
"
Nisem
vzel
jaz
,
torej
se
me
ni
treba
bati
.
Da
imam
puško
,
ne
bi
streljal
na
golobiče
,
da
imam
handžar
,
ne
bi
sekal
po
jagnjičih
,
"
je
z
dvignjeno
roko
miril
Vilar
,
srepo
zroč
na
Daničino
glavo
,
ki
je
podrhtevala
v
vzkipu
zadržavanega
smeha
.
Šaljiv
se
mu
je
zdel
deček
,
smešna
deklica
,
ki
se
sramežljivo
smeje
v
stran
neznano
čemu
,
in
sam
sebi
se
je
zdel
smešen
,
da
je
zašel
v
takšno
družbico
in
da
zbija
takšne
gluposti
,
In
razsodil
je
sam
v
sebi
,
da
deklici
,
kar
se
tiče
znanih
ljubeženskih
občutkov
,
še
ni
vzišlo
solnce
,
noči
pa
tudi
ni
več
v
njenem
srcu
.
"
Eto
,
dober
človek
si
,
"
je
potrdil
Vazko
in
cmaknil
z
ustnicama
.
"
Hočeš
li
kave
?
"
"
Bogme
,
hočem
.
Napeci
,
podaj
!
"
je
odgovoril
Vilar
z
veselo
zapovedujočim
glasom
.
Pritegnil
si
je
trinogat
stolček
in
sedel
ob
steno
Danici
nasproti
.
Vazko
se
je
pred
kupčkom
pepela
spustil
na
koleni
,
s
trsko
je
posnel
pepel
iznad
žerjavice
,
potem
je
priložil
dračja
in
,
sklonivši
se
liki
maček
,
je
začel
na
moč
pihati
.
Kmalu
je
zaplapolal
ogenjček
in
iz
njega
se
je
vila
prozorna
struja
dima
ter
se
zaganjala
v
praprotno
streho
.
Deček
je
pristavil
konvico
z
vodo
in
še
bolj
razpihnil
ogenj
.
Oster
duh
po
dimu
je
napolnil
vežo
in
silil
v
oči
in
nos
.
Inženir
je
jedva
zadržaval
prhanje
;
dim
ga
.
je
ščipal
v
oči
;
odmaknil
je
stolček
med
duri
,
ki
jih
je
odprl
na
stežaj
.
Solnce
je
sijalo
nanj
in
zlat
žarek
je
lil
i
na
deklico
,
se
igral
na
njeni
rami
,
obliznil
njene
lase
,
se
razsul
po
polovici
njenega
ordelega
obraza
in
po
gunjiču
,
čigar
zlate
in
srebrne
nitke
z
všitimi
drobčkanimi
mednimi
kolesci
so
se
iskrile
kakor
biseri
,
posuti
na
platno
.
Vilar
,
nevajen
dima
,
se
je
začel
solziti
,
tako
da
mu
je
Vazko
predlagal
,
naj
sede
pod
pristrešje
,
kamor
mu
prinese
kavo
.
Pa
gost
ni
hotel
:
rajši
je
sedel
tukaj
kraj
mladih
bitij
,
vršečih
važen
posel
.
Zaziral
se
je
na
brhkega
dečka
,
ki
je
čepel
pred
ognjem
ter
ga
netil
svečano
,
skrbno
in
resno
,
in
na
deklico
,
ki
je
spešno
vbadala
v
gunjic
,
izpreminjajoč
se
v
vseh
mavričnih
barvah
.
Na
njeno
gladko
,
belo
čelo
so
se
spuščali
nekakšni
zapredki
temnih
kodrcev
,
ki
jih
niso
zvile
ogrete
klešče
,
marveč
narava
sama
.
Vsa
ta
nenavadno
mična
prikazen
je
zbudila
v
njem
vprašanje
:
Kako
je
zašel
ta
neizbrušen
biser
v
takšen
prah
?
Prižgal
si
je
svalčico
.
Pušečega
je
navdala
velika
dobrovoljnost
.
,
Čemu
bi
iskal
oddaljenih
vasi
in
stikal
za
bosensko
zanimivostjo
,
če
imam
pa
tukaj
toliko
zanimivega
?
Italijanski
pesnik
nam
opisuje
,
kako
se
je
,
zaprt
pod
svinčeno
streho
beneške
ječe
,
po
cele
dneve
zabaval
s
tem
,
da
je
opazoval
mravlje
,
ki
so
prilezle
na
okno
njegove
ječe
;
kako
je
bil
hvaležen
živalcam
–
kaj
bi
ne
bilo
meni
dosti
zabave
poleg
teh
dveh
nedolžnih
mravelj
?
'
Tako
si
je
rekel
in
je
sklenil
,
da
posedi
tukaj
celo
uro
.
Strmel
je
na
pisani
gunjič
in
v
vrvežu
lepih
in
novih
misli
se
mu
je
pripetilo
,
da
je
nehote
pljunil
na
Vazkov
goli
podplat
,
kar
se
je
zdelo
deklici
tihega
hahljanja
vredno
,
in
deček
se
je
z
nasmehom
ozrl
na
samopašnega
gosta
.
Tisto
Daničino
hahljanje
mu
je
tako
ugajalo
,
tako
ga
je
razposadilo
,
da
bi
bil
zopet
in
zopet
pljunil
na
dečkov
podplat
,
ko
bi
se
spodobilo
.
Vazko
je
bil
uren
handžija
.
S
spretnostjo
izurjenega
kavarnskega
malčika
je
postregel
s
kavo
.
"
Ti
ne
piješ
?
"
ga
je
vprašal
razposajeni
gost
.
"
Pijem
vodo
,
ki
je
močnejša
nego
kava
,
ker
žene
mlinske
kamne
in
prenese
Konj-planino
v
dolino
,
"
je
odgovoril
deček
,
in
Danica
se
je
zopet
posmejala
v
svoj
gunjič
.
A
precej
je
dvignila
glavo
in
se
razžarjenega
obraza
ozrla
na
dečka
,
kakor
bi
ga
hotela
posvariti
,
naj
ne
bo
tako
drzen
pred
tujcem
.
In
ob
pogledu
na
to
lice
se
je
zopet
vprašal
Vilar
:
Je
li
mogoče
,
da
je
zrastla
takšna
rdeča
jagoda
v
takšnem
pustem
kraju
?
Videl
je
od
strani
dekličine
oči
in
zdele
so
se
mu
podobne
očem
njegove
rajne
matere
,
umrle
pred
desetimi
leti
.
Kako
so
bile
opojne
in
mikavne
!
"
Vazko
,
ali
Danici
ne
naliješ
?
"
je
vprašal
imenoma
,
da
bi
pokazal
svojo
familiarnost
.
"
Ona
pije
mleko
,
zato
se
redi
kakor
krmača
,
"
je
izbruhnil
deček
na
način
,
kakor
so
govorili
v
stari
Arkadiji
in
govore
še
zdaj
v
Bosni
in
pri
nas
.
Vilar
se
je
kakor
oni
dan
pred
Trkuljo
tiho
posmejal
takšni
primeri
.
Toda
deklica
se
ni
posmejala
;
čutila
je
nepristojnost
takšnega
prilikovanja
in
še
niže
je
sklonila
glavo
.
Ko
pa
je
bil
gost
zvil
novo
svalčico
in
je
marljivi
deček
z
gorečo
trsko
stopil
predenj
,
da
mu
prižge
,
tedaj
se
je
vzravnala
in
se
ozrla
na
mladega
moža
,
a
precej
je
pazni
pogled
odvrnila
mimo
Vazka
na
pot
pred
hanom
in
na
vršiče
drevja
,
ki
je
stalo
globoko
ob
Oskovi
.
Njena
paznost
pa
ni
veljala
solnčnim
trakom
,
migljajočim
po
vršičih
,
ampak
temu
priljudnemu
tujcu
,
ki
se
vede
tako
prijazno
in
se
zanima
tudi
zanjo
.
Zdaj
,
ko
ga
je
napol
prikrival
deček
,
je
bila
priložnost
,
da
neopažena
pokuka
v
njegovo
stran
.
Vilar
je
to
opazil
,
zazreti
pa
se
ni
mogel
v
njen
obraz
,
ker
se
mu
je
brž
umaknil
.
"
Kako
to
,
gospodine
,
da
poznaš
vsa
naša
imena
,
kakor
bi
bil
tukaj
doma
?
"
je
vprašal
Vazko
.
"
Nisem
jih
čital
v
novinah
,
a
slišal
sem
jih
ono
nedeljo
,
ko
sem
se
,
potujoč
mimo
,
prvikrat
ustavil
tukaj
.
Zato
vem
.
"
"
Baš
učen
si
,
gospodine
,
da
si
tako
hitro
zapomniš
,
"
je
rekel
deček
in
cmaknil
z
ustnicama
,
kakor
bi
hotel
odstriči
nekaj
Vilarjeve
učenosti
.
"
A
kako
je
tebi
ime
?
"
je
vprašal
čez
hip
.
Inženir
je
pomislil
,
kako
bi
se
imenoval
,
da
bi
si
ljudje
laže
zapomnili
;
in
je
odgovoril
:
"
Franjo
"
.
Deklica
je
lahno
dvignila
glavo
,
pa
samo
toliko
,
da
je
njen
pogled
segel
do
njegovih
kolen
.
Nastalo
je
precej
dolgo
molčanje
.
Zatopil
se
je
v
premiš
ljevanje
.
Sam
sebi
se
je
čudil
,
da
se
tema
malenkostnima
osebicama
v
hanu
tako
lahko
prilagodi
,
dočim
so
ga
tako
odganjali
oni
visoki
in
izobraženi
ljudje
na
otoku
–
izvzeto
je
bilo
le
malo
oseb
–
odganjali
s
svojo
izobraženo
brezsrčnostjo
,
tako
da
mu
ostane
asimilacija
z
njimi
za
vse
večne
čase
nemogoča
.
Oni
ljudje
na
otoku
pravijo
,
da
je
pri
njih
kultura
,
povsod
zunaj
otoka
pa
nekultura
.
Ta
kultura
pa
se
kaže
samo
v
njih
oblekah
,
s
katerimi
se
ponašajo
in
nadkriljujejo
drug
drugega
,
v
njih
puhlih
šalah
,
praznih
zabavah
,
v
njih
visokih
plačah
.
Brez
pušk
in
topov
bi
propadel
ves
njih
družabni
red
,
nastal
bi
kaos
,
anarhija
–
tako
uče
,
ker
nimajo
te
sile
in
morale
,
da
bi
ustanovili
kulturo
,
ki
bi
stala
in
uspevala
brez
orožja
.
Vilarju
je
ostalo
iz
dijaških
let
mnogo
čistokrvnega
idealizma
,
zato
je
s
toploto
v
srcu
občudoval
to
ubogo
in
skromno
deklico
,
vendar
pa
je
prehajal
po
malem
v
koristno
strujo
opreznega
realizma
,
tako
da
je
videl
visoko
socialno
steno
,
ki
ga
loči
od
te
gozdne
vile
.
Baš
takrat
,
ko
je
prikipelo
navdušenje
zanjo
do
precejšnjega
viška
,
ga
je
iztreznil
pritip
do
one
hladne
stene
in
ga
privedel
iz
idealnih
sanj
v
strujo
resničnega
življenja
.
"
Gospodine
Franjo
,
hočeš
še
kave
?
"
je
opozoril
deček
,
videč
,
da
drži
zamišljeni
gost
prazni
findjan
na
kolenu
.
"
Nalij
!
"
Vilar
je
pil
in
pušil
.
Po
dolgem
molku
je
vprašal
dečka
:
"
Znaš
li
čitati
in
pisati
?
"
Mislil
je
na
Danico
in
po
ovinku
je
hotel
zvedeti
,
je
li
zanimiva
deklica
izvežbana
v
najnavadniših
šolskih
stvareh
.
"
Ne
znam
najbolje
,
Jovica
še
ni
dolgo
pri
nas
,
"
je
pojasnil
deček
.
Po
kratkem
premisleku
je
zbral
vse
ono
,
kar
ume
.
Praskal
se
je
za
ušesom
in
si
posadil
fesič
trdneje
na
glavo
,
da
ne
bi
izpuhtelo
še
ono
,
kar
ve
.
"
Čitati
znam
bolje
nego
pisati
.
Najbolje
znam
pa
peti
,
"
je
dodal
.
"
Ok
,
"
se
je
začudil
Vilar
,
ki
je
imel
navado
,
govoriti
preprostim
ljudem
z
neko
lahko
nasmešljivostjo
,
v
katero
je
zastiral
svojo
ljubeznivost
.
Okrenil
se
je
k
deklici
ter
pozvedoval
:
"
Kdo
je
pa
tebe
naučil
tako
lepega
vezenja
?
Ali
morda
sestra
Jovice
Miloševića
?
"
Navlašč
je
postavil
vprašanje
tako
,
da
bi
zvedel
,
je
li
Danica
tista
sestra
,
s
katero
naj
bi
se
Jovica
po
besedah
Bajićeve
matere
preselil
v
Srbijo
.
Deklica
ni
odgovorila
,
pač
pa
Vazko
,
rekoč
:
"
Onda
bi
Danica
sama
sebe
naučila
.
"
Tedaj
je
inženir
vedel
,
da
ima
pred
seboj
sestro
preganjanega
Jovice
.
"
Nu
,
govori
,
Danica
,
ne
bodi
kakor
nevesta
na
svatbi
.
Kdo
te
je
naučil
vezenja
?
Ne
boj
se
mene
,
ki
ti
ne
storim
nikdar
nič
žalega
.
"
Iz
teh
besed
ni
zvenela
nasmešljivost
,
pač
pa
sočutje
in
živo
zanimanje
.
In
kolikor
je
videl
njenega
lica
,
vse
je
gorelo
v
rdečici
.
,
Ni
vajena
,
da
bi
moški
govoril
z
njo
takšne
mehke
besede
'
–
si
je
mislil
–
,
ni
bila
tako
vzgojena
,
kakor
so
naša
dekleta
,
ki
vlečejo
še
punčko
iz
cunj
za
seboj
,
pa
že
slišijo
priliznjena
občudovanja
in
jih
par
let
pozneje
tudi
zahtevajo
.
Na
primer
:
Katica
.
'
Danica
se
je
sklonila
kolikor
mogoče
nizko
nad
gunjič
in
ker
gospodinu
Franju
ni
odgovorila
,
je
posegel
vmes
bodri
Vazko
.
"
Nič
ne
koristi
,
gluhemu
šepetati
in
slepemu
namigavati
,
"
je
rekel
.
"
Ako
noče
ona
,
ti
povem
jaz
.
Ona
i
sitnu
knjigu
znade
.
"
Poslednji
stavek
je
proiznesel
z
neznansko
važnostjo
,
napeto
zroč
gostu
v
oči
.
"
Ek
!
"
se
je
izmuznilo
Vilarju
iz
ust
.
"
Pop
Arzen
Dimitrijević
jo
je
naučil
čitati
in
pisati
,
potem
je
hodila
dve
leti
v
šolo
.
"
Inženir
je
zakrožil
ustnici
,
s
katerih
se
je
zaslišal
slaboten
pisk
.
"
Na
Črni
Gori
se
je
tri
leta
učila
v
šoli
.
Veš
,
gospodine
Franjo
–
pred
Turki
je
bežala
tja
.
Ona
je
hči
hercegovskega
vojvode
,
ki
je
pomagal
dušmane
iztirati
iz
dežele
in
je
sam
padel
v
boju
.
Ume
i
računati
,
plesti
,
kavljičati
–
o-o
!
Ona
podučuje
deklice
v
pletenju
in
vezenju
,
"
se
je
ponašal
bistroumnik
s
tujo
učenostjo
.
"
Tudi
petja
se
uče
na
Cetinju
in
kolo
igrajo
.
"
Pomaknil
si
je
fesič
na
tilnik
,
zakaj
velike
misli
so
se
porodile
za
njegovim
visokim
čelom
.
Po
kratkem
presledku
je
nadaljeval
:
"
Oj
,
da
bi
jaz
prišel
kdaj
na
Črno
Goro
!
Tam
se
ne
boje
ne
Turka
ne
vraga
.
Svobodni
so
,
vsi
nosijo
samopale
in
handžarje
za
pasom
.
In
njih
zemlja
sega
do
samega
debelega
morja
.
Tam
nikogar
ne
preženejo
z
zemlje
,
a
tuje
ljudi
sprejemajo
v
goste
.
Njih
zemlja
je
nedobitna
,
mnogo
turških
paš
si
je
razbilo
glavo
ob
njih
skalah
.
Vsi
carji
pošiljajo
na
Črno
Goro
darove
,
ker
se
boje
junakov
,
ki
so
se
rodili
iz
krvi
kraljeviča
Marka
in
Miloša
Obilića
.
"
Vilar
se
je
posmejal
vzhičenemu
slavospevu
Miloševićevega
učenca
,
slavospevu
,
ki
se
je
kolikortoliko
strinjal
z
resnico
.
No
iztrezniti
ni
maral
mladega
navdušenja
.
Na
videz
je
sicer
pazno
poslušal
,
ko
mu
je
neugnani
Vazko
razodel
še
druge
svoje
narodopisne
,
zgodovinske
in
zemljepisne
znanosti
,
zajete
po
večini
iz
narodnih
pesmi
,
ki
so
se
kakor
evangelij
zasadile
narodu
v
dušo
,
v
resnici
pa
so
se
Vilarjeve
misli
vrtele
krog
skromne
,
tihe
in
uboge
Danice
.
Njena
veljavnost
je
močno
rastla
,
odkar
je
zvedel
,
da
je
hodila
v
šolo
.
Dasi
je
živela
borno
,
nestalno
življenje
,
se
je
vendar
povzpela
nad
analfabetno
maso
.
To
mu
je
ugajalo
.
Kolikor
je
bilo
mogoče
,
se
je
torej
izbrusil
ta
biser
,
ki
ga
je
bila
vrgla
usoda
na
pusto
hercegovsko
grudo
.
Pojmil
je
kulturo
nekoliko
drugače
nego
oni
mogočneži
v
mestu
;
v
tem
pa
se
je
ujemal
z
vsem
svetom
,
da
je
smatral
znanje
čitanja
in
pisanja
za
njeno
podlago
in
za
njen
poglavitni
znak
.
"
Hočeš
li
sveže
vode
?
"
se
je
oglasil
Vazko
,
držeč
konvico
iz
medi
v
roki
.
"
Prinesi
!
"
je
kakor
iz
sanj
odgovoril
gost
.
Ko
je
bil
sam
,
je
tiho
in
mehko
vprašal
:
"
Danica
,
zakaj
si
zapustila
Črno
Goro
,
zakaj
nisi
ostala
na
Cetinju
?
Ali
živi
še
tvoja
mati
?
"
Njena
roka
je
začela
hitreje
vbadati
,
rdečica
njenih
lic
se
je
razlila
tudi
po
čelu
.
Z
nežnostjo
in
toploto
je
zrl
nanjo
.
Ko
pa
je
videl
,
da
ji
je
kanila
solza
na
belo
roko
,
se
je
užalil
.
,
Čemu
se
zadevam
ob
njeno
nedolžno
,
nepokvarjeno
dušo
?
'
se
je
vprašal
.
,
Zakaj
ji
zbujam
spomine
,
ki
jo
morda
peko
?
Ali
more
imeti
takšno
zapuščeno
bitje
prijetnih
spominov
?
Čemu
se
dotikam
njene
goreče
sramežljivosti
?
Siten
,
celo
kukaven
človek
se
ji
moram
zdeti
,
ker
pozvedujem
o
stvareh
,
ki
mi
niso
nič
mar
in
jo
morda
zabolele
v
dušo
.
'
Še
tesneje
mu
je
postalo
,
ko
se
je
ozrl
in
zagledal
Bošnjaka
,
ki
se
je
ustavil
na
poti
ter
zlezel
z
mršavega
konja
.
To
je
bil
zavaljen
možak
,
umazano
plavkaste
brade
,
srednje
starosti
.
Kljub
vročini
je
imel
glavo
ovito
s
črnim
,
razcefranim
turbanom
.
Na
obeh
straneh
mu
je
iz
rokava
mezelanastega
gunja
gledal
komolec
.
Vedel
je
konja
mimo
hana
k
Vilarjevemu
in
Danica
se
je
skozi
vrata
ozrla
nanj
.
Takrat
je
videl
inženir
ves
njen
razžarjeni
obraz
,
čigar
solzne
oči
so
mimogrede
preletele
i
njegovo
osebo
.
Obžaloval
je
,
da
Vazka
še
ni
nazaj
in
da
sedi
sam
v
hanu
s
to
mladoletno
deklico
,
kar
lahko
zbudi
v
novem
gostu
nelepo
sumnjo
.
Na
njenem
obrazu
ni
zapazil
strahu
,
nobene
plašljivosti
;
premlada
je
bila
,
da
bi
domnevala
o
kakšnem
nelepem
sumu
.
Zopet
je
nagnila
glavo
,
si
obrisala
oči
in
nadaljevala
vezenje
.
Počasi
je
pristopil
Bošnjak
,
dvignil
roko
k
turbanu
in
pozdravil
:
"
Dal
Bog
dobro
!
"
"
Precej
pride
Vazko
,
"
je
,
sklonjena
čez
gunjič
,
tiho
izpregovorila
Danica
.
"
Sedi
,
Ante
!
"
Vilarju
se
je
čudno
zdelo
,
da
vabi
prišleca
,
naj
sede
,
ker
v
veži
ni
bilo
nobenega
stolca
več
.
Tega
možaku
ni
trebalo
;
prestopivši
prag
,
je
kraj
stene
zdrknil
na
peti
in
se
s
hrbtom
naslonil
ob
rjavkasti
zid
.
V
njegovem
pogledu
,
ki
se
je
prepeljaval
od
ognja
na
deklico
in
obratno
,
je
bilo
nekaj
plahega
,
lokavega
in
prosečega
.
Očividno
bi
bil
rad
srkal
kavo
,
toda
deklica
se
ni
ganila
.
Ker
je
Vilar
slutil
,
da
zato
noče
postreči
,
ker
ne
mara
pokazati
svojega
razburjenega
obraza
,
je
sam
vstal
,
vzel
s
police
čisti
findjan
,
nalil
kave
ter
jo
podal
Bošnjaku
,
rekoč
:
"
Pij
,
brate
,
danes
sem
jaz
handžija
in
ti
bodi
moj
gost
!
"
Bošnjaku
se
je
pojavil
v
kotih
kraj
ust
lahek
usmev
.
Smehljaje
je
pogledal
ter
rekel
:
"
Dober
handžija
,
dober
gost
,
slab
pes
,
slaba
kost
.
Daj
,
da
se
poživim
,
ker
utrudil
sem
se
na
potu
in
solnce
me
je
prepeklo
kakor
zrelo
jabolko
na
jablani
.
"
"
Odkod
prihajaš
,
brate
?
"
"
Z
doma
idem
v
mlin
.
Moja
koča
stoji
tu
doli
v
jarku
ob
Oskovi
ob
stari
poti
v
mesto
.
Prej
je
moral
vsak
,
ki
je
hotel
iz
mesta
pod
Konj-planino
ali
v
Pilić
,
mimo
moje
koče
,
zdaj
pa
so
vaši
učeni
ljudje
napeljali
daljšo
in
boljšo
pot
čez
Živinice
,
po
kateri
si
i
ti
prišel
sem
.
Baš
dober
človek
si
,
da
mi
daš
kave
.
"
Povrnil
se
je
Vazko
z
vodo
.
"
Gospodine
Franjo
,
ti
posluješ
kot
handžija
?
Evo
,
napij
se
vode
!
"
je
viknil
.
Obrnil
se
je
k
možaku
:
"
Kako
si
,
Bobojedac
?
"
"
Dobro
,
Bogu
hvala
!
Ne
vode
,
prinesel
bi
poštenemu
človeku
vina
in
šečerli-šerbeta
,
"
je
rekel
Bobojedac
,
nasmešljivo
zroč
v
polni
findjan
.
"
Kje
bi
meni
vino
in
šečerli-šerbet
,
"
je
odgovoril
deček
z
resnostjo
odraslega
moža
.
"
Kaj
dela
Pero
,
da
ga
ni
tukaj
?
"
"
Drljački
pomaga
pri
žetvi
.
Suljaga
je
ukazal
,
da
mora
biti
vse
žito
požeto
v
dveh
dneh
,
ako
ne
,
spodi
Drljačko
z
zemlje
.
Danes
dopoldne
smo
vsi
želi
:
Drljačka
z
Luco
,
Pero
,
Danica
in
jaz
;
tudi
jutri
bodemo
.
In
Drljačka
si
najme
tudi
Trkuljeve
,
da
zadovolji
Suljago
.
Danes
dopoldne
je
prišel
Turčin
na
Drljačkine
njive
pogledat
,
kako
delamo
.
Rajši
bi
bil
,
da
nas
ne
vidi
pri
žetvi
.
Gledal
je
na
nas
kakor
prasica
na
nož
,
tako
malo
mu
je
ugajala
naša
pridnost
.
Rad
bi
pognal
pridno
babo
in
na
njeno
mesto
spravil
Atifa
,
ki
se
je
spomladi
zopet
oženil
in
nima
pravega
domovanja
.
Atif
si
dosti
zasluži
,
lahko
si
kupi
celo
posestvo
.
"
"
O
katerem
Atifu
govoriš
?
"
je
radovedno
vprašal
Vilar
.
"
O
tistem
,
ki
je
pri
drvarjih
za
paznika
in
hodi
po
deželi
ter
spravlja
ljudi
v
nesrečo
.
Suljaga
je
pa
muktar
v
turškem
Piliću
in
ni
nič
boljši
od
njega
.
A
mi
hočemo
pomagati
Drljački
,
da
bi
redno
obdelovala
muktarjeve
njive
,
potem
ji
po
zakonu
turška
bratca
ne
prideta
do
živega
.
Jok
!
"
"
Da
nas
Bog
sačuva
tjesne
ulice
i
bjesne
poturice
?
"
je
vzdihnil
Bobojedac
ter
dvignil
roko
,
kakor
bi
odganjal
sovražnike
.
Vilarja
so
zanimale
zamotane
agrarne
zadeve
;
rad
bi
bil
kaj
zvedel
o
njih
.
Namignil
je
dečku
,
naj
nalije
zopet
kave
,
in
ponudil
je
Bobojedcu
duhana
.
Potem
ga
je
vprašal
,
kakšno
je
razmerje
kmeta
najemnika
do
bega
in
age
,
je
li
sedaj
bolje
,
nego
je
bilo
prej
.
"
Hm
,
"
se
je
težko
in
mučno
izrazil
Ante
,
"
zli
čas
ne
vpraša
,
kdaj
naj
pride
,
samovoljno
pride
.
"
S
plahim
pozvedovalnim
pogledom
se
je
ozrl
na
Vilarja
,
potem
je
prisrknil
iz
findjana
,
pogledal
v
zakajeno
streho
,
po
sladkem
požirku
je
,
stisnivši
ustnici
,
še
dvakrat
pogoltnil
slino
.
Tako
se
je
pripravil
za
odgovor
.
"
Najemnik
je
raja
,
beg
in
aga
sta
gospodarja
.
Kakor
smo
živeli
pred
sto
leti
in
prej
in
pozneje
,
tako
živimo
i
danes
.
Razgrni
raja
mrežo
na
sokola
,
vselej
ujame
vrano
.
Veselili
smo
se
,
da
pride
amidža
in
nas
osvobodi
.
Katoliki
smo
vas
pričakovali
–
pričakovali
–
"
Ante
je
obmolknil
in
si
s
požirkom
zopet
osladil
usta
.
"
Ali
si
katolik
?
"
"
Beden
katolik
.
Uf
!
"
"
Vsem
prebivalcem
zasedenih
dežel
se
bo
izboljšalo
.
Samo
čakati
treba
.
I
Bog
ni
mogel
ustvariti
sveta
v
enem
dnevu
.
"
Vilar
sam
ni
verjel
temu
,
kar
govori
.
"
Kaj
nam
koristi
,
če
bo
planina
rodila
bisere
,
ko
nas
ne
bo
več
.
Kmet
orje
in
žanje
,
posestnik
spravlja
–
tako
je
pri
nas
.
Dobe
se
tudi
pošteni
begi
in
age
,
ki
pravijo
:
Kjer
ima
sokol
svoj
obed
,
tam
večerja
tudi
vrana
lahko
.
S
temi
se
še
dobro
izhaja
.
A
takšen
ni
Suljaga
.
Glej
,
stari
Drljača
je
storil
lansko
jesen
nasilno
smrt
–
"
Bobojedac
je
pri
teh
besedah
pljunil
v
stran
,
Vazku
so
motno
zablisnile
oči
–
"
in
Suljaga
je
moral
po
zakonu
pustiti
na
kmetiji
vdovo
,
dokler
mu
vestno
obdeluje
zemljo
in
izroča
tretjino
.
Ker
sama
ne
zmore
vsega
,
ji
sosedi
,
čeprav
so
pravoslavne
vere
,
pomagajo
,
ker
drevo
se
naslanja
na
drevo
,
človek
na
človeka
.
Vazko
ve
,
kako
ravna
Suljaga
z
njo
.
"
Deček
je
skozi
nos
potegnil
svežega
zraka
vase
,
potem
je
počenil
k
ognju
.
"
Vedno
išče
neredov
pri
stari
majki
,
vselej
mu
pridela
premalo
,
"
je
govoril
in
brskal
nedogorele
konce
dračja
v
žerjavico
.
"
Najrajši
bi
si
vzel
ves
pridelek
.
Grize
kakor
pes
,
dasi
je
majhen
kakor
močerad
.
Hrom
je
in
vedno
drži
glavo
po
strani
.
Pravijo
,
da
so
ga
vklenili
vstaši
in
ga
tako
pustili
ležati
dva
dni
,
ker
ni
hotel
z
njimi
na
vojsko
zoper
amidžo
.
Od
takrat
je
ves
sključen
.
"
"
Kaj
pa
Atif
Sarajlija
?
Slišal
sem
,
da
ni
na
dobrem
glasu
,
"
je
pozvedoval
Vilar
.
"
Atif
je
ničema
,
znan
po
vsem
okraju
med
Savo
,
Drino
in
Krivajo
–
požigalec
,
pes
,
morilec
,
"
je
odgovoril
Bobojedac
.
Vzel
je
konvico
z
vodo
in
se
napil
.
"
Zver
sedi
v
tem
človeku
in
zver
treba
ubiti
!
"
je
zadonel
tedaj
globok
,
zvonek
glas
v
vežo
.
Vsi
so
se
prestrašeni
ozrli
:
pred
vhodom
je
stal
Jovica
Milošević
,
ki
se
je
bil
tiho
priplazil
kakor
oblak
pred
solnce
.
Z
zdravo
roko
se
je
držal
za
podboj
,
njegova
črnobradata
glava
,
resna
in
ozlovoljena
kakor
vedno
,
je
molela
nad
Vilarjevo
glavo
in
zrla
v
vežo
.
Prijazno
je
pozdravil
Vilarja
,
vzravnavši
se
.
"
Lepa
ti
hvala
,
gospodine
in
že
da
si
se
zadnjič
pred
onim
psom
zavzel
zame
.
Tega
ti
nikdar
ne
pozabim
.
V
neprijetnem
položaju
sem
bil
,
toda
drugače
bo
,
kadar
bom
imel
obe
roki
zdravi
.
"
Tako
je
govoril
Jovica
,
sileč
se
na
usmev
.
Vilar
je
sočutno
gledal
nanj
.
"
Hočeš
li
kave
,
Jovica
?
"
je
živahno
kliknil
deček
z
odkrito
radostjo
na
obrazu
.
"
Prinesi
pod
pristrešje
zame
in
za
Milana
Nikolića
!
"
je
velel
Milošević
,
se
umaknil
,
in
solnce
je
zopet
posvetilo
v
han
.
Vilar
se
je
ozrl
,
da
vidi
,
s
kom
je
prišel
kaludjer
.
Pod
pristrešje
je
korakal
človek
srednjih
let
,
velik
kakor
Atif
Sarajlija
,
močan
kakor
Jovica
.
Zdelo
se
je
,
da
se
zemlja
trese
pod
orjakom
.
Njegova
glava
je
bila
vsa
črno
zarastla
kakor
pri
Jovici
,
a
lasje
so
bili
kratko
pristriženi
;
na
njih
je
čepela
črna
dalmatinska
čepica
.
Krog
pasu
ga
je
objemal
širok
,
črn
jermen
,
na
katerem
se
je
spredaj
svetil
cesarski
orel
.
Na
levi
rami
mu
je
visela
kratka
puška
.
Bobojedac
se
je
nagnil
k
inženirju
in
zaupno
mu
je
pošepetal
:
"
To
je
šumar
,
Milan
Nikolić
,
poštena
duša
.
Za
petnajst
bank
na
mesec
pazi
,
da
Bošnjaki
ne
sekajo
lesa
iz
cesarskih
gozdov
,
da
ne
gonijo
tja
koz
in
ovac
.
Dober
človek
.
Ta
še
nobenega
ni
ovadil
v
konaku
–
ta
ne
.
"
Vazko
je
v
potrdilo
zmignil
z
glavo
in
cmaknil
.
Odnesel
je
kavo
pod
pristrešje
.
Danica
je
vstala
,
položila
gunjič
na
minder
in
se
odpravila
vun
.
Ko
je
šla
mimo
Vilarja
,
so
se
srečale
njiju
oči
.
Na
njenem
obrazu
so
bile
razpoložene
bolestne
črte
in
pod
očmi
so
se
poznali
sledovi
solz
.
Gledal
je
za
njo
,
ko
je
prožno
šla
preko
poti
.
Njena
bela
dimlija
se
je
bleščala
v
solncu
,
v
čudoviti
harmoniji
se
je
ujemala
z
njeno
kratko
in
pisano
,
z
raznobojnimi
nitimi
prešito
,
brezrokavno
jopico
.
Gledal
je
za
njo
,
dokler
mu
ni
izginila
v
strugi
Oskove
.
Bobojedac
se
je
iztegnil
k
ognju
in
pobral
gorečo
šibico
.
"
Res
je
Atif
zver
,
godna
,
da
se
ubije
.
Zaradi
njega
sem
se
moral
zakleti
,
prvič
v
svojem
življenju
sem
se
zaklel
,
"
je
rekel
.
"
Kako
si
se
zaklel
?
"
je
vprašal
Vilar
.
"
Pred
sodiščem
.
Za
turških
časov
za
rajo
ni
bilo
zakletve
,
ni
bila
veljavna
,
a
zdaj
jo
kar
trumoma
gonijo
k
sodišču
in
ji
velevajo
:
Prisezi
!
Katoliki
ne
kličemo
radi
Boga
za
pričo
,
a
zdaj
nas
silijo
z
globami
.
Čeprav
vem
,
da
sem
pred
sodiščem
govoril
resnico
,
me
vendar
še
zdaj
boli
tista
zakletev
.
Uf
!
"
je
vzdihnil
bedni
katolik
in
postavil
prazni
findjan
na
tla
.
Njegove
oči
so
zablodile
preko
zakajene
stene
na
ogenj
,
kjer
je
v
kovinskem
lončku
prekipela
voda
za
kavo
.
Nagloma
se
je
preklonil
in
odstavil
lonček
od
žerjavice
.
V
tem
se
je
povrnil
Vazko
.
"
Nalij
še
kave
!
"
je
ukazal
Vilar
.
In
obrnivši
se
k
Bobojedcu
,
je
vprašal
:
"
Kdaj
si
se
moral
zakleti
?
"
Ante
je
vstal
,
stopil
k
vratom
,
pogledal
gor
in
dol
po
poti
,
ni
li
nevarnega
človeka
blizu
.
Potem
je
zopet
počenil
kraj
inženirja
in
povzel
:
"
Ono
se
je
zgodilo
predlanskim
,
ko
je
Atif
Sarajlija
umoril
svojo
bulo
.
"
"
On
je
morilec
svoje
žene
?
"
"
Tako
sodi
ves
svet
,
pa
sodišče
ga
je
oprostilo
.
Poslušaj
,
brate
,
kako
sem
i
jaz
,
beden
katolik
,
prišel
v
dotiko
s
sodiščem
,
dasi
na
meni
ni
toliko
krivičnosti
,
kolikor
je
črnega
za
nohtom
.
"
In
Ante
je
pravil
,
kako
je
prišel
Atif
Sarajlija
v
Pilić
takrat
,
ko
so
začeli
učeni
ljudje
napravljati
in
nasipavati
pot
čez
Živinice
in
so
navalili
na
Konj-planino
.
Ves
reven
je
bil
prišel
s
svojo
bulo
in
Suljuga
mu
je
dal
kočo
in
ga
sprejel
za
svojega
oskrbnika
.
Neko
noč
pa
je
ubil
Atif
svojo
bulo
–
kdo
drug
bi
bil
storil
takšen
zločin
!
Ranil
se
je
na
roki
in
bedru
,
drugo
jutro
pa
je
raztrobil
po
okraju
,
da
je
bila
zvečer
žena
na
vrtu
,
kar
prihrume
hajduki
in
jo
napadejo
.
To
videč
je
Atif
pritekel
na
pomoč
,
in
vnel
se
je
krvav
boj
zanjo
.
Hajduki
jo
vlečejo
k
sebi
,
Atif
k
sebi
,
naposled
priskoči
velikan
,
mu
nastavi
puško
na
prsi
in
zagrozi
s
smrtjo
,
ako
ne
izpusti
ženske
.
Tedaj
je
izpustil
bulo
in
skoćil
v
kočo
po
sekiro
in
tako
oborožen
je
planil
nad
hajduke
.
Dva
sta
stopila
predenj
in
ga
začela
bosti
s
handžarji
.
Zamahnil
je
s
sekiro
in
pregnal
lopove
,
a
bula
je
zaklana
ležala
na
travi
.
Tako
je
trdil
Atif
.
Takrat
se
je
po
Tuzli
raznesel
glas
,
da
so
se
ob
Oskovi
pojavili
razbojniki
.
Ob
takih
sluhih
se
je
dvignilo
orožništvo
in
z
njim
v
podporo
četa
konjenikov
.
Kakor
besi
so
prihruli
do
Bobojedčeve
koče
.
Ante
je
baš
za
kočo
rval
česen
.
Glavar
grozne
vojske
ga
je
pozval
k
sebi
in
vprašal
,
katera
pot
drži
v
Slivić-mahalo
.
Ante
je
odgovoril
,
da
on
,
beden
katolik
,
ne
ve
za
Slivić-mahalo
.
Glavar
je
zarohnel
,
naj
mu
pokaže
pot
v
ono
vas
,
na
katero
so
ponoči
udarili
lopovi
.
To
je
razumel
in
povedal
,
da
Slivić-mahale
ni
ob
Oskovi
,
morda
se
nahaja
v
Posprečju
,
da
so
pa
lopovi
,
kakor
se
čuje
,
a
on
jih
ni
videl
ne
slišal
,
navalili
na
Pilić
.
Nato
je
moral
iti
z
vojsko
in
ji
pokazati
pot
v
Pilić
.
Sarajlija
je
ležal
na
minderu
in
javkal
,
njegova
bula
je
bila
že
pokopana
.
V
vasi
ni
tiste
dni
nihče
videl
hajduka
.
Kristjani
so
šepetali
:
,
To
je
tisti
,
ki
je
na
Čaklavici-planini
zažgal
;
sam
je
ubil
svojo
ženo
.
Toda
na
glas
ni
hotel
nihče
tega
povedati
,
tako
so
se
bali
Atifa
.
Turki
so
molčali
.
Vojska
je
v
težke
verige
vklenila
Atifa
ter
ga
gnala
v
Tuzlo
.
Začela
se
je
preiskava
.
Ante
je
dobil
pozivnico
in
hajdi
v
konak
!
Tam
je
rekel
,
da
so
bili
orožniki
in
vojaki
,
Srbi
in
Turki
navzoči
,
oni
naj
izpovedo
,
kar
so
slišali
od
Atifa
Sarajlije
in
kar
so
videli
na
mestu
,
njega
,
bednega
katolika
,
pa
naj
ne
silijo
,
da
kliče
po
nepotrebnem
Boga
za
pričo
.
Toda
vse
zaman
–
priseči
je
moral
.
Sarajlija
je
bil
štiri
mesece
v
zaporu
,
potem
so
ga
izpustili
,
ker
prič
ni
bilo
pravih
in
Turki
so
se
potegnili
zanj
.
Po
vasi
je
bilo
znano
,
da
je
živel
z
bulo
v
vednem
prepiru
,
pa
vsak
se
je
bal
pričati
zoper
njega
.
Tisti
dan
,
ko
se
je
izvršil
uboj
,
je
kupil
za
Suljago
vola
v
mestu
.
Prignal
ga
je
zvečer
pijan
domov
in
je
zapovedal
ženi
,
naj
ga
žene
v
pleter
in
opravi
živino
.
Najbrž
je
šel
za
njo
in
jo
umoril
.
Ko
je
bil
Ante
končal
svojo
povest
,
se
je
oglasil
Vazko
:
"
Za
časa
Atifovega
zapora
je
Suljaga
najel
drugega
oskrbnika
in
zdaj
bi
Atifa
rad
spravil
na
Drljačino
kmetijo
.
"
"
Muktarju
Suljagi
se
zdi
Atif
ugleden
in
vpliven
človek
,
ker
hodi
v
konak
in
govore
učena
gospoda
z
njim
.
Sarajlija
je
postal
mogočen
in
ošaben
;
ne
bo
mu
dobro
,
kdor
se
mu
zameri
,
"
je
rekel
Ante
.
"
Mogočni
ljudje
in
psi
ne
zapirajo
vrat
za
seboj
,
"
je
pripomnil
Vilar
,
držeč
se
sporeda
misli
Bobojedčevih
in
Vazkovih
.
"
On
i
vino
pije
,
kakor
kdorsibodi
naše
nove
gospode
,
čeprav
mu
prepoveduje
njegov
koran
.
"
"
Videla
je
žaba
konja
kovati
,
pa
je
i
ona
dvignila
nogo
.
"
Tedaj
se
je
povrnila
Danica
od
Oskove
.
Prinesla
je
majhno
vrečo
moke
in
jo
postavila
ob
steno
zunaj
hana
.
Bobojedac
se
je
zopet
nagnil
k
Vilarju
in
skrivnostno
mu
je
rekel
:
"
Čeprav
je
vdrugič
oženjen
,
vendar
ni
varna
pred
njim
ženska
na
samoti
.
"
,
Ta
Bobojedac
mi
namigava
na
Danico
,
'
si
je
mislil
inženir
.
,
Zalotil
me
je
samega
pri
njej
in
že
misli
,
da
sedim
zaradi
nje
tukaj
.
To
ni
prav
.
'
Vendar
pa
se
je
ozrl
nanjo
.
Na
njenem
svežem
licu
se
je
poznalo
,
da
si
je
pri
mlinu
izmila
objokane
oči
.
Ko
je
prestopila
prag
,
se
je
zadela
njena
dimlija
ob
njegovo
ramo
.
Nič
več
se
mu
ni
zdela
ta
obleka
neskladna
,
ohlapna
in
neubrana
,
kakor
se
mu
je
bila
kazala
oni
dan
,
ko
je
prvikrat
tukaj
pil
kavo
.
Domislil
se
je
,
da
je
bil
skraja
namenjen
,
posetiti
kakšno
hribovsko
vas
.
Pogledal
je
na
uro
–
dve
uri
svojega
ne
posebno
dragocenega
časa
je
bil
zasedel
v
hanu
.
To
ga
ni
vznemirilo
.
Danes
že
ne
pojaha
dalje
.
Kaj
naj
išče
v
vaseh
,
kjer
ga
ljudje
nič
ne
poznajo
in
bi
ne
govorili
z
njim
!
V
hanu
je
dosti
več
slišal
o
bosenskih
razmerah
,
nego
bi
mogel
v
neznani
vasi
.
Vprašal
je
po
Jovici
,
sedi
li
še
s
svojim
tovarišem
pod
pristrešjem
.
Ko
je
zvedel
,
da
sta
onadva
,
popivši
kavo
,
precej
odšla
,
je
sklenil
še
malo
posedeti
,
potem
pa
se
vrniti
naravnost
domov
.
Katoliški
Bošnjaki
so
v
prvih
letih
zasedbe
kaj
radi
naglašali
svoje
katoličanstvo
,
s
čimer
so
se
hoteli
prikupiti
verskemu
čutu
katoliških
Avstrijcev
,
češ
:
Mi
smo
vaše
vere
,
nam
pomagajte
!
Tako
je
tudi
Bobojedac
pred
poštenim
avstrijskim
človekom
rad
naglasil
,
da
je
katoliške
vere
.
Potožil
je
Vilarju
o
svojem
siromaštvu
,
da
ima
kraj
koče
samo
toliko
sveta
,
da
si
posadi
malo
koruze
,
krompirja
,
česna
in
čebule
.
Svet
in
koča
sta
last
Srba
iz
Pilića
,
ker
bedni
katolik
nima
lastne
zemlje
.
Njegov
gospodar
je
poštenjak
,
posodil
mu
je
deset
ok
koruze
,
da
bo
imel
kruha
za
otroke
.
Moko
ponese
danes
domov
,
da
zapeče
,
sitnoj
dječici
'
.
"
Zakaj
ne
greš
na
Konj-planino
za
drvarja
,
tam
je
lepa
plača
,
lahko
bi
zaslužil
za
deco
,
"
je
rekel
Vilar
.
"
Vsak
ne
more
vsega
,
brate
!
Mojo
ženo
je
pičil
lani
gad
.
Zapustila
mi
je
kopo
otrok
,
ki
še
vsi
s
tujimi
zobmi
jedo
kruh
.
Glej
,
razpokale
so
mi
pri
delu
zanje
roke
kakor
borovčeva
koža
.
Ne
morem
pustiti
dece
same
v
koči
.
Da
,
lep
zaslužek
je
na
Konj-planini
.
Drvarji
so
mi
pravili
,
da
je
prišel
sedaj
učen
človek
iz
tvoje
dežele
za
gospodarja
na
planino
in
je
napravil
red
.
Plačo
je
zvišal
,
hrano
je
izboljšal
,
prepovedal
je
sirovo
ravnanje
.
Zlato
roko
ima
tisti
človek
.
Boga
mi
,
rad
bi
ga
poznal
in
ga
nekaj
poprosil
.
"
Vazko
je
bistro
dvignil
glavo
;
z
jasnim
usmevom
je
namignil
na
inženirja
ter
viknil
:
"
I
Ante
,
saj
govoriš
z
njim
.
Gospodin
Franjo
je
sedaj
gospodar
na
Konj-planini
.
On
je
želir
.
"
"
A-á
!
A-á
!
"
se
je
čudil
Bobojedac
,
se
sklonil
k
Vilarju
ter
zagrabil
in
poljubil
rob
njegovega
suknjiča
.
"
Zlata
duša
si
,
čuj
,
gospodine
Franjo
!
Solze
so
stale
Trkulji
v
očeh
,
ko
je
govoril
o
tebi
in
hvalili
so
te
Batinić
,
Arbanas
,
Krivopetić
,
Grbonog
,
vsi
,
vsi
.
,
Človek
se
v
muki
,
konj
na
poti
spozna
,
je
rekel
Krivopetić
.
,
Dobri
človek
pusti
h
koritu
,
a
za
psom
ostane
korito
prazno
,
'
je
dejal
Grbonog
.
Arbanas
je
hvalil
Boga
,
da
je
dočakal
takšnega
gospodarja
.
,
Odbil
jim
je
rogove
,
bogme
,
in
nam
se
jih
ni
treba
bati
!
'
je
vzkliknil
Batinić
.
"
"
Kje
si
govoril
z
drvarji
?
"
je
vprašal
Vilar
.
Dobro
mu
je
dela
hvala
delavcev
in
radoveden
je
bil
.
Ante
je
začel
na
široko
praviti
,
da
preživlja
rodbino
s
tovorjenjem
drv
v
Tuzlo
in
kako
pode
nekateri
šumarji
siromake
iz
carskih
šum
;
a
pri
drvarjih
na
Konj-planini
gnije
toliko
lesa
,
da
bi
ves
tuzlanski
okraj
lahko
več
let
kuril
z
njim
.
Zato
je
prosil
oba
paznika
,
da
mu
dovolita
,
tovoriti
drva
domov
.
Pa
nista
dovolila
,
češ
:
Drva
so
carska
,
in
kadar
ne
bo
debelih
,
spravimo
drobnjav
v
dolino
.
Drvarji
pa
so
usmiljenega
srca
in
so
mu
nasekali
iz
drobnejših
vej
toliko
polen
,
da
jih
je
imel
za
dom
in
jih
je
tovoril
vsak
teden
dvakrat
v
mesto
.
Spravili
so
drva
na
skrit
kraj
ob
stezi
,
ki
drži
iz
Medvedjega
Dola
v
Pilić
.
Tam
je
naložil
polen
,
kolikor
jih
je
prenesel
konj
,
in
še
sam
je
vlekel
vejo
za
seboj
.
Ko
je
to
opazil
Atif
,
ga
je
zapodil
in
še
konja
bi
mu
bil
vzel
,
da
niso
zabranili
drvarji
.
"
Glej
,
gospodar
ti
naš
dobri
,
"
je
rekel
naposled
Ante
z
umiljenim
glasom
,
"
dva
žepa
imam
pri
gunju
,
eden
je
prazen
,
v
drugem
ni
ničesar
,
a
gladnih
otrok
imam
sedmero
.
Ukaži
ti
,
ki
si
gospodar
na
Konj-planini
,
da
smem
jemati
drobnjav
,
ki
je
sami
nikdar
ne
pospravite
v
dolino
,
in
jo
tovoriti
domov
.
Daj
,
dovoli
bednemu
katoliku
!
"
Ante
se
je
zopet
sklonil
k
Vilarju
in
pritisnil
usta
k
njegovemu
suknjiču
.
Inženir
je
vstal
,
stopil
čez
prag
in
pogledal
na
solnce
.
"
Stopi
k
meni
!
"
je
velel
Bobojedcu
.
"
Glej
,
da
si
jutri
popoldne
v
Medvedjem
Dolu
,
ko
bo
stalo
solnce
nad
Zelebojem
.
Dobil
boš
drv
,
kolikor
jih
moreš
nesti
.
"
Pristopivši
je
Ante
položil
roko
na
srce
.
"
Ej
,
gospodar
ti
naš
,
dobra
sreča
te
je
privedla
v
naše
kraje
.
Živio
puno
godina
ti
i
tvoja
carevina
!
"
se
je
zahvaljeval
,
vrteč
prekanjene
oči
.
Vilar
se
je
okrenil
k
Vazku
ter
mu
plačal
kavo
.
"
Srečala
te
sreča
,
gospodine
Franjo
!
"
je
viknil
deček
,
ko
je
videl
denar
na
dlani
.
Takrat
je
Danica
dvignila
glavo
od
gunjiča
.
Čudovit
se
ji
je
zdel
ta
tujec
,
ves
drugačen
,
kakor
so
bili
drugi
,
o
katerih
so
se
pogovarjali
v
vasi
in
v
hanu
.
Drugi
so
bili
ošabni
,
kruti
,
trdosrčni
,
a
ta
je
dober
kakor
rodovitno
leto
.
Ozrl
se
je
za
slovo
nanjo
.
Zažarelo
mu
je
lice
,
kakor
bi
gledal
v
samo
srečo
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
čita
v
njenih
očeh
občudovanje
nepopačene
mlade
duše
.
Dobro
mu
je
delo
takšno
občudovanje
,
po
godu
mu
je
bila
hvaležnost
onih
,
katerim
je
nameraval
postati
blagonaklonjen
gospodar
in
zaščitnik
.
Neko
otroško
veselje
ga
je
navdajalo
na
povratni
poti
.
Glava
in
srce
sta
obdelovala
vse
,
kar
je
videl
in
slišal
tisto
popoldne
.
Čas
,
ki
ga
je
presedel
v
hanu
,
ni
bil
izgubljen
zanj
.
Kajpada
bi
ga
zasmehovali
oni
na
otoku
,
ki
so
proglasili
za
temelj
svojega
vladanja
strogost
zmagovalca
in
visokoglavo
odbijanje
domačega
prebivalstva
,
ako
bi
vedeli
,
da
je
sedel
malone
tri
ure
pri
teh
preprostih
ljudeh
,
no
sodba
onih
pustih
glav
zanj
ni
merodajna
.
Še
zvečer
,
ko
je
sedel
na
klopi
pred
svojo
kolibo
in
so
svetile
zvezde
na
mračno
selišče
,
so
v
njegovi
glavi
vrele
široke
misli
usmiljenja
,
ki
je
iz
njegove
duše
kakor
baklja
sijalo
v
bosensko
temo
.
Drugo
dopoldne
sta
iz
Samojlovega
hana
prišla
dva
orožnika
ter
prinesla
na
inženirja
naslovljeno
,
zapečateno
pismo
,
rezervatnega
značaja
,
kakor
je
stalo
napisano
na
omotu
.
Vilar
je
stopil
nekoliko
v
stran
,
odprl
in
čital
ukaz
okrajnega
načelnika
,
naj
se
zglasi
Atif
Sarajlija
tekom
prihodnjega
dne
v
konaku
.
Potrdil
je
orožnikoma
v
njiju
beležnici
sprejem
s
tajnostjo
zavarovanega
pisma
,
na
kar
sta
se
spoštljivo
oddaljila
.
Po
obedu
se
je
napotil
v
Medvedji
Dol
.
Atifa
mu
ni
bilo
treba
dolgo
iskati
.
Veličastno
je
čepel
visoko
nad
drvarji
na
ogromnem
odžaganem
štoru
v
senci
kraj
mahovite
skale
in
pušil
iz
čibuka
.
Ni
se
ganil
,
ni
vstal
,
ni
pozdravil
,
ni
vzel
čibuka
iz
ust
,
ko
je
s
svojega
vzvišenega
prestola
zagledal
pod
seboj
inženirja
,
ki
se
je
bil
mimo
velikih
grmad
hoste
s
težavo
priril
na
ta
kraj
.
In
zroč
v
višavo
na
važnega
moža
,
s
katerim
o
rezervatnih
stvareh
občuje
sam
tuzlanski
mutašerif
,
se
je
Vilar
domislil
prvih
kalifov
,
ki
so
vladali
tam
v
vroči
Arabiji
in
so
prav
tako
mirno
,
ravnodušno
in
preprosto
,
kakor
čaka
Atif
Sarajlija
nanj
,
sprejemali
,
čepeč
pred
svojo
hišico
,
žvečeč
dateljne
in
pijoč
vodo
,
poslance
sosednjih
držav
vztoka
in
zapada
.
"
Kaj
bi
mu
prej
predložil
:
Bobojedčevo
prošnjo
ali
načelnikov
ukaz
?
"
se
je
vprašal
Vilar
,
ko
je
stal
že
blizu
mogotca
.
In
odločil
se
je
za
prvo
.
"
Atif
,
sem
v
Medvedji
Dol
hodi
Ante
Bobojedac
,
oče
sedmerih
otrok
,
saj
ga
poznaš
,
po
drobnjav
in
jo
nosi
domov
.
Jaz
sem
mu
dovolil
,
ne
smeš
mu
torej
braniti
.
"
Atif
je
prikimal
s
svojega
prestola
.
No
prikim
znači
pri
Turkih
odporen
odgovor
.
"
Drva
so
carska
in
vsa
pojdejo
še
v
dolino
.
Kadar
ne
bo
debeline
,
pojde
drobnina
.
Bobojedac
ne
pride
sam
,
s
konjem
pride
in
z
deco
in
vse
hočejo
potegniti
k
Oskovi
.
Škodo
delajo
,
"
je
odgovoril
,
mirno
pušeč
in
gledajoč
na
svoji
močni
koleni
.
"
Kakšna
škoda
?
Debeline
itak
ne
more
odnesti
,
drobnjav
pa
brez
haska
trohni
,
"
je
prigovarjal
Vilar
.
"
Škoda
,
"
je
zatrdil
Turek
ter
pljunil
s
prestola
.
"
Jok
!
"
je
pristavil
čez
hip
.
"
Ako
trohni
in
gnije
,
je
to
Allahova
volja
.
"
Tedaj
je
Vilar
izvlekel
načelnikov
list
iz
žepa
,
ga
razgrnil
in
se
zazrl
vanj
.
"
Še
nekaj
naj
ti
sporočim
.
Gospodin
načelnik
te
zove
.
"
Sarajlija
je
blagovolil
dvigniti
obrvi
.
"
Tekom
jutrišnjega
dne
se
javi
v
konaku
!
"
Turku
se
je
razjasnil
obraz
,
zakaj
nič
mu
ni
ugajalo
,
vladati
delavcem
s
tistega
štora
,
močno
rad
pa
se
je
potepal
po
okraju
,
vohunil
in
ovajal
,
ker
nagradili
so
ga
za
njegovo
vohunstvo
.
Vzel
je
čibuk
iz
ust
in
odločno
odgovoril
:
"
Hočem
,
bogme
!
"
Vilar
je
zganil
list
ter
ga
vtaknil
v
žep
.
"
In
kar
se
tiče
Bobojedca
,
je
moja
želja
in
volja
,
da
si
poljubno
vzame
drv
,
toda
samo
drobnjav
.
Pismeno
hočem
prositi
v
Sarajevu
,
da
smejo
vsi
ubogi
ljudje
,
ki
bivajo
v
okrožju
Konj-planine
,
pobirati
drobnjav
po
teh
goličavah
.
Si
li
čul
?
"
Atif
je
dvignil
levo
ramo
ter
z
glavo
odmignil
proti
tej
rami
,
kar
je
pomenilo
,
da
soglaša
.
Kaj
je
bilo
mar
tej
detektivni
duši
za
Konj-planino
,
za
vejevje
in
za
Bobojedca
zdaj
,
ko
jo
kličejo
na
važnejše
delo
!
Iztrkal
je
čibuk
ter
si
ga
zataknil
za
bičji
vrat
.
Naglo
se
je
skobalil
s
prestola
.
Z
leno
prezirnostjo
je
za
slovo
dvignil
roko
k
fesu
.
Potem
je
udaril
navzdol
kakor
šejk
,
kadar
ga
je
Buzduga
naščuval
na
ubogega
Bošnjaka
.
Urno
in
gibčno
liki
veverica
je
skakal
preko
ogromnih
bukev
,
ki
so
skleščene
ležale
,
malone
vzporedno
zataknjene
za
skalne
roglje
.
Dračje
se
je
lomilo
in
hrustalo
pod
njegovim
težkim
telesom
.
Vilar
je
sedel
nekaj
časa
na
razdrapanem
mahu
.
Ko
je
stalo
solnce
nad
Zeleboj-planino
,
je
stopil
k
drvarjem
ter
jih
vprašal
,
kje
je
paznik
Gajer
.
Odgovorili
so
mu
,
da
biva
mnogo
v
Volčjem
Dolu
,
kadar
je
Atif
Sarajlija
v
Medvedjem
Dolu
.
Velel
je
drvarju
,
naj
vzame
sekiro
ter
mu
pokaže
stezo
,
ki
drži
na
Pilić
.
Naporno
je
drčal
in
lezel
za
spešnim
vodnikom
,
dokler
se
nista
ustavila
ob
mračni
steni
neposekanega
gozda
.
Tu
je
že
čakal
ob
konjiču
Bobojedac
,
oborožen
s
sekiro
;
poleg
sta
stala
njegova
medla
,
raztrgana
otroka
,
deček
in
deklica
,
oba
s
sekiricama
za
pasom
.
"
Zgodil
se
je
čudež
,
gospodine
Franjo
,
"
je
rekel
Ante
,
lokavo
se
smejoč
.
"
Atif
je
šel
pravkar
mimo
mene
in
ni
me
odgnal
.
Ti
si
sedaj
gospodar
naš
.
Oj
,
da
sem
to
dočakal
!
"
Skrbno
se
je
ozrl
na
drobno
stezico
,
ki
je
držala
v
goščavo
,
in
tiho
je
pristavil
:
"
Pri
nas
pravimo
:
Kadar
hočeš
govoriti
o
Turčinu
,
snemi
kapo
,
pa
poglej
,
če
ga
ni
pod
njo
!
No
daleč
bo
že
nasilnež
,
in
bedni
katolik
lahko
odkrito
govori
s
svojim
poštenim
gospodarjem
.
"
Drvar
je
pomagal
Bobojedcu
iz
vej
nasekati
polen
.
Kmalu
je
bil
natovorjen
konjič
.
Ante
si
je
navezal
na
hrbet
tovor
drv
,
vsakemu
otroku
je
dal
ogoljeno
vejo
,
naj
jo
vleče
domov
.
In
karavana
je
stopila
na
stezo
:
prvi
je
gnal
deček
težko
obloženo
kljuse
,
za
njim
je
vlekla
deklica
svojo
vejo
,
potem
se
je
uvrstil
Vilar
,
da
je
bil
blizu
bednega
katolika
,
ki
je
zaključil
izprevod
.
Steza
se
je
vila
v
ključih
med
starodavnim
drevjem
in
skalovjem
,
pokritim
z
zelenjem
.
Zaradi
goščave
ni
noben
solnčni
žarek
posvetil
nanjo
.
Temna
je
bila
in
naporna
kakor
pota
v
Dantejevih
vicah
.
Od
vseh
strani
je
sililo
nanjo
grmovje
,
ki
ga
je
trebalo
odgrinjati
,
slabo
je
bila
izhojena
,
zato
jo
je
le
s
težavo
ubiral
otovorjeni
konj
.
Počasno
je
rila
karavana
naprej
.
Ante
se
je
zopet
razširil
v
svoji
hvaležnosti
napram
Vilarju
:
imenoval
ga
je
svojega
največjega
dobrotnika
.
"
Preverjen
sem
,
da
se
bo
v
Bosni
nekoč
še
dobro
živelo
,
"
je
govoril
z
vzhitom
,
ki
ga
je
inženir
smatral
za
pretiranost
in
zabole
v
dušo
.
'
"
Doslej
smo
tavali
v
temi
,
kakršna
je
v
tej
šumi
,
a
sedaj
nam
zasije
solnce
–
bogme
!
–
ker
učene
ljudi
pošilja
k
nam
naš
car
častiti
.
"
In
v
deklamatorskem
,
gotovo
že
mnogokrat
ponovljenem
hvalospevu
se
je
povzpel
do
trditve
,
da
so
onstran
Save
i
konji
učeni
in
psi
učeni
,
čemur
se
je
Vilar
tihoma
muzal
predse
.
Zavzdihnil
je
,
ko
je
pristavil
,
da
se
je
rodil
v
srečni
uri
,
ker
je
dočakal
to
dobo
.
Poprej
se
je
moral
klanjati
Turkom
do
pasu
,
,
ker
s
kim
je
vjekovati
,
nije
vragovati
,
'
a
zdaj
spoznavata
Turek
in
Srb
,
da
jima
je
i
bedni
katolik
ravnopraven
brat
.
Sicer
gre
še
