hči,
sestra
Uskokova
,
uskoška
nevesta
.
Zavidana
od
deklic
v
Senju
,
Brinju
in
Otočecu
,
slavljena
po
lepoti
po
Primorskem
,
si
vendarle
ženska
,
sužnja
.
Rahlo
veje
burja
okrog
blede
deklice
in
vprašuje
:
Kaj
si
taka
?
Tako
bleda
,
tako
žalna
?
Ti
izprošena
,
zaročena
od
najbogatejšega
Uskoka
?
Nevesta
brinjskega
stotnika
,
kneza
Milanšiča
?
Kaj
se
ne
sveti
na
roki
kamen
,
dragi
,
bledi
kamen
,
Zora
?
Da
,
sveti
se
.
Opal
je
.
Ne
pomenja
ljubezni
,
ne
obeta
zvestobe
,
ne
prerokuje
sreče
.
Ločitev
,
solze
pomenja
opal
.
Ločitev
,
solze
.
O
,
blizu
je
Zori
težka
ločitev
.
Že
se
polega
vihar
—
dragi
gost
se
odpravlja
...
Jurišu
se
bliža
sodba
.
Ločitev
,
solze
pomenja
opal
.
Viloviti
so
bili
konji
,
na
izbor
junaki
.
Od
srebrnih
podkev
so
švigale
iskre
,
vihrale
so
bunde
,
zvenela
je
pesem
.
Konjske
glave
,
pokrite
s
svetlimi
kolutami
,
grive
,
prepletene
s
pisanimi
trakovi
,
čabrake
z
zlatimi
resami
.
In
mati
je
sprejela
snubce
s
presnjačo
v
roki
,
gospodar
je
nalil
gostom
srebrne
kupice
,
konjem
so
dali
sluge
zlate
pšenice
,
rujnega
vina
.
V
veliki
dvorani
so
ogledovali
orožje
,
tehtali
meče
,
poizkušali
sablje
po
zraku
,
pomerjali
sleme
,
natikali
ščite
.
Vmes
so
se
pogovarjali
o
doti
.
Juriša
je
našteval
vezena
krila
,
svilenice
,
perilo
,
dragulje
—
in
dom
.
Hišo
,
hleve
,
kmete
.
„
Zakaj
dom
,
Juriša
,
desno
krilo
moje
?
“
se
je
zasolzila
mati
.
„
Mlad
si
,
pripelješ
nevesto
,
otroke
vzgojiš
Bogu
in
sebi
v
čast
,
stari
materi
v
uteho
.
Bogat
si
—
odkupiš
se
,
če
ti
preti
zlo
.
“
„
O
mati
!
“
Otožno
je
pogledal
Juriša
.
In
podpisal
je
listino
,
podpisal
jo
je
Ivo
,
ki
je
bil
prišel
,
da
blagoslovi
po
starem
običajo
zaroko
,
podpisale
so
priče
.
Nihče
ni
vprašal
neveste
;
Foscari
,
Cecilija
sta
gledala
.
In
ko
so
zapeli
junaki
„
Zajdi
vanka
lepota
devojko
“
—
je
stopila
Zora
v
spremstvu
svojih
deklic
,
v
zlati
obleki
,
polna
draguljev
,
v
rokah
kite
rožmarina
,
bosiljaka
,
v
sobo
.
Zastala
je
pred
ženinom
...
Širokopleč
,
velik
,
neroden
,
dolgih
brk
,
strogega
obličja
je
stal
Milanšič
pred
njo
.
Njegov
pogled
,
kot
da
hoče
prodreti
v
dno
duše
mlade
deklice
:
Si
se
že
ozirala
za
mladeničem
—
moreš
li
postati
žena
čestitega
moža
?
Si
deklica
starega
poštenja
,
starih
običajev
?
Zora
je
drgetala
pred
tem
pogledom
.
Nekaj
je
v
dnu
srca
,
česar
ne
sme
slutiti
strogi
brat
,
česar
ne
sme
vedeti
stari
ženin
,
o
čemer
ne
sanja
modra
,
ponosna
mati
.
Nekaj
je
...
Milanšič
ni
našel
,
razumel
tistega
,
kar
se
je
skrivalo
za
dolgimi
vejicami
Zorinih
trepalnic
.
Ponudil
ji
je
jabolko
.
S
kratko
,
trdo
besedo
.
Zorina
roka
se
je
tresla
,
se
obotavljala
,
da
sprejme
znak
ljubezni
,
zaroke
.
Upokončila
se
je
.
Hotela
se
je
upreti
,
odreči
.
Kaj
je
ne
bodri
Foscarijev
pogled
?
Kaj
je
ne
motri
sožalno
Cecilija
?
Pa
brat
je
premeril
strogo
Foscarija
in
sestro
.
Žile
so
se
mu
nabrekle
,
naježili
lasje
.
In
Foscari
je
razumel
,
da
sme
pač
gledati
senjske
navade
,
ne
sme
se
pa
vtikati
v
rodbinske
razmere
.
Zora
je
sprejela
jabolko
,
dala
rožmarin
.
Ženin
ji
je
nataknil
prstan
,
brat
Ivo
je
blagoslovil
zaroko
.
Zaročena
je
.
Zavezana
,
po
naziranju
Uskokov
,
za
vedno
—
ako
noče
onečastiti
Orlovičevega
imena
.
Zdaj
se
sveti
opal
na
njeni
roki
.
Ne
vzbuja
ljubezni
,
ne
obljubuje
zvestobe
starcu
,
ne
obeta
sreče
mladenki
.
Ločitev
pomenja
opal
,
pomenja
nesrečo
.
Da
bi
pomenil
ločitev
od
Milanšiča
!
Da
bi
bila
samo
še
en
dan
prosta
te
vezi
!
Zavriskala
bi
glasno
,
da
se
razveseli
bilka
,
grm
in
siva
skala
v
gori
,
zapela
bi
zopet
veselo
s
kosom
in
škrjančkom
,
zaplesala
objestno
kolo
.
O
—
zakaj
ne
vržem
svetlega
obročka
s
prsta
v
sinje
morje
?
Kaj
se
ne
usmili
nihče
moje
žalosti
?
Brata
in
mati
,
tovariši
,
znanci
,
sosedje
,
vse
govori
o
sreči
...
Ve
tihe
moči
,
ki
snujete
življenja
niti
po
gorah
in
morju
,
tajna
bitja
,
ki
se
skrivate
po
jamah
in
skalah
—
vsevedoče
vesle
,
sladka
Lada
,
rešite
me
neljubega
ženina
starca
,
otmite
me
...
Molči
,
Zora
,
prigovarja
burja
,
govori
morje
deklici
.
Vse
to
mine
.
To
so
dekliške
muhe
.
Kot
vsako
dekle
,
si
si
želela
ženina
.
Lep
je
samski
stan
samo
za
mlade
dni
.
Mož
,
mlad
ali
star
,
je
le
mož
.
In
Milanšič
je
najbogatejši
,
najuglednejši
Uskok
.
Kaj
si
mislila
,
da
te
da
modri
brat
mlademu
fantalinu
?
Vedela
si
,
kaj
se
govori
in
plete
že
dolgo
—
in
nisi
ugovarjala
.
Veš
,
da
bi
bila
že
davno
Milanšičeva
,
da
ni
Jurišu
tako
težko
,
pustiti
te
od
sebe
.
Toda
negotova
je
usoda
vojnikova
...
Glej
,
za
štiri
leta
ste
se
zmenili
.
Črez
štiri
leta
preprosiš
brata
še
za
štiri
.
Ti
veš
vse
to
,
Zora
,
mlada
,
krasna
.
Zakaj
tedaj
tolika
žalost
?
Poznamo
mi
,
vetrovi
in
morje
,
človeško
srce
...
Ne
jokaj
,
Zora
.
Krasno
je
v
morski
globini
,
v
palači
povodnega
moža
in
morskih
deklic
.
Da
veš
,
kako
krasno
je
v
višini
gora
,
kjer
raja
vihar
,
vstaja
burja
...
Ne
da
ti
utehe
brat
,
ne
mati
,
dam
ti
jo
jaz
morje
globoko
,
dam
ti
jo
jaz
burja
mogočna
...
Da
ti
utehe
Benečana
tujca
sladka
beseda
...
Zora
strmi
v
morje
.
Kaj
poznata
res
veter
in
morje
njeno
gorje
—
poznata
jo
mati
in
brat
?
Da
.
Prišli
so
tujci
...
Pod
Orlovičevim
krovom
se
je
naselila
ženska
,
bitje
iz
čarobnega
,
drugega
življenja
.
Čvrljala
je
,
pela
,
se
smejala
zvonko
,
glasno
.
Skozi
smeh
in
besede
je
probijalo
njeno
zlato
srce
.
Sedala
je
h
kolovratu
,
sedala
k
statvam
.
Zamotala
je
nit
,
zametla
čolniček
,
pokvarila
rdeče
rože
,
katere
je
tkala
Zora
v
belo
dno
.
Sukala
se
je
pri
velikem
ognjišču
,
občudovala
lodrice
,
kolarnice
,
pletla
vrše
.
Poizkusila
je
gnesti
testo
za
pinke
,
škrnice
,
kolače
,
hrstače
,
pince
.
Poizkušala
je
pripraviti
ribe
na
gradeli
,
v
ponvi
,
na
brodetu
.
Vsega
se
je
lotila
,
vse
je
pregledala
v
hiši
,
nemirnica
.
A
zvečer
,
ko
so
sedeli
pri
žerjavici
v
Zorini
sobi
,
je
pravila
Zori
,
kako
drugačno
od
Zorinega
je
življenje
benečanske
plemkinje
.
Gladki
,
fini
so
italijanski
kavalirji
.
Klanjajo
se
ženski
,
ji
poljubujejo
roke
.
Obdana
od
plemičev
se
sprehaja
ona
,
Cecilija
,
v
Benetkah
po
zlatih
dvoranah
,
kjer
je
zrcalo
poleg
zrcala
,
vse
do
stropa
.
Stene
in
stropi
so
pokriti
z
živopisanimi
podobami
,
z
dragocenimi
gobelini
.
V
beli
gondoli
se
vozi
Cecilija
krasne
večere
pod
pozlačenim
baldahinom
po
morju
do
vrtov
na
otokih
.
Tam
seda
pod
cvetočimi
pomarančnimi
drevesi
,
gleda
rumene
limone
,
se
diči
z
živobojnim
cvetjem
.
Cerkve
so
tam
tako
krasne
,
da
ostrmi
duh
,
da
se
čuti
človek
velikega
,
pobožnega
,
ko
stopi
v
nje
.
Vseh
šestnajst
senjskih
cerkva
ne
odtehta
ene
benečanske
.
Vse
življenje
v
Senju
ne
odtehta
ene
čarobne
pustne
noči
na
trgu
sv.
Marka
...
Tam
so
igre
,
ples
,
radost
...
A
tu
tki
,
predi
,
pleti
,
vezi
,
šivaj
!
Strezi
gospodarju
.
Tu
stojiš
,
plemiška
hči
,
za
ognjiščem
.
Okadi
se
ti
belo
lice
,
ožuli
nežna
roka
.
Ne
naučiš
se
lepo
govoriti
o
pisani
knjigi
,
o
modrih
stvareh
.
Tu
molči
in
delaj
,
trepeči
pred
gospodarjevo
nevoljo
.
O
,
tožno
naše
deklevanje
in
—
naš
zakon
!
Jezdi
mož
v
visoko
goro
,
natovorjena
gre
žena
zraven
njega
.
Muči
se
,
trpi
z
otroki
—
se
klanja
sinu
.
Tako
se
boš
klanjala
tudi
ti
,
Zora
,
gospodarju
Milanšiču
,
svojim
otrokom
...
„
Dona
Zora
?
Zakaj
tako
sama
na
kuli
,
na
mrazu
?
Res
ponehava
burja
,
se
izpreminja
v
prijazni
borin
,
naskoro
se
pokrije
morje
z
jadrami
—
vendar
je
čudno
,
če
išče
mlada
deklica
samote
v
visoki
kuli
...
“
Foscarijev
mehki
glas
govori
te
besede
.
Zora
trepeče
,
zardi
,
ko
stoji
mladi
Benečan
zraven
nje
.
Morala
bi
iti
.
Nespodobno
je
za
zaročeno
deklico
,
stati
na
samem
s
tujim
možem
.
Pa
Zora
ne
gre
.
Glas
in
pogled
,
polna
usmiljenja
,
sta
jo
prikovala
na
kulo
.
Benečan
gleda
deklico
in
nadaljuje
,
ko
ni
odgovora
:
„
Iskal
sem
Vas
,
Zora
.
Še
nisem
mogel
govoriti
na
samem
z
Vami
.
Vihar
se
polega
.
Zahvalil
se
bom
knezu
Orloviču
za
gostoljubje
.
Benečanu
ni
več
mesta
v
hiši
onega
,
katerega
toži
ljudovlada
.
Zato
moram
govoriti
z
Vami
.
“
Foscari
prime
deklico
za
roko
.
Kot
bi
bila
malo
dete
,
se
skloni
k
nji
in
pravi
:
„
Zora
,
prosim
Vas
,
odkrijte
mi
zaupljivo
Vaše
srce
:
Videl
sem
Vašo
zaroko
.
Stari
ženin
je
gotovo
čestit
mož
,
a
bil
bi
lahko
Vaš
oče
.
Povejte
mi
,
otrok
:
Poznate
važnost
takega
koraka
,
ljubite
Vi
Milanšiča
?
“
Zora
zardi
do
ušes
,
sklone
glavico
,
da
ne
vidijo
prelepe
oči
tujčeve
v
dno
njenega
srca
.
Čudno
vprašanje
,
neobično
.
Da
bi
ljubila
?
...
Kaj
je
pravzaprav
ljubezen
?
Čudna
stvar
,
o
kateri
govore
sramežljive
deklice
le
šepetaje
.
Le
v
pesmi
se
govori
,
le
naskrivaj
se
vprašuje
tako
,
kot
vpraša
ta
lepi
Benečan
senjsko
deklico
.
„
Povej
mi
,
deklica
,
odkrito
—
potoži
meni
,
“
bodri
Zoro
mehki
glas
.
„
Zdi
se
mi
,
da
vlada
pri
vas
krivičen
običaj
pri
zarokah
.
Sorodstvo
izbira
,
gospodar
zapove
,
dekle
sluša
.
Je
tako
,
Zora
?
“
„
Je
tako
,
gospod
,
“
dvigne
ona
solzne
oči
k
njemu
.
„
A
tako
se
dela
od
starine
in
pravijo
,
da
je
dobro
tako
.
Saj
so
naše
ženske
srečne
in
deklice
čakajo
težko
,
da
pridejo
pod
parto
.
Pri
nas
ni
običaj
,
da
se
govori
o
ljubezni
.
“
„
Vem
.
A
glej
,
Zora
—
srce
je
srce
.
Ne
vpraša
za
ukaze
—
srce
ljubi
,
ljubi
le
enkrat
.
Zora
,
ti
greš
velikim
mukam
naproti
.
Danes
,
jutri
vzljubiš
mladega
moža
—
kaj
potem
,
Zora
?
“
„
Bog
me
obvaruj
take
pregrehe
,
“
se
prekriža
Zora
.
„
Da
jo
storim
in
sem
še
zaročena
,
mi
odreže
zaročenec
kito
,
v
sramoto
sem
vsemu
rodu
,
za
vse
življenje
osramočena
.
Če
jo
pa
storim
kot
žena
,
ima
mož
pravico
pred
Bogom
in
svetom
,
da
me
ubije
.
“
Zora
si
briše
s
pripasom
solzne
oči
.
Ginjen
jo
gleda
Foscari
;
ženska
nežnost
mu
je
razlita
po
lepem
obličju
,
mu
trepeče
v
glasu
,
ko
pravi
:
„
Vidiš
,
Zora
:
Če
se
ženi
moški
pri
nas
,
se
ženi
po
srcu
.
Isto
pravico
imaš
tudi
ti
,
dekle
.
Moje
sorodstvo
izbira
moji
sestri
ženina
—
visoko
stoječo
osebo
.
A
da
ga
noče
Cecilija
—
branim
jo
pred
vsem
svetom
.
Človek
ima
pravico
do
sreče
—
vsak
človek
,
tudi
ženska
,
ker
je
enakopravna
možu
.
Čuj
,
Zora
—
verigo
so
ti
nadeli
,
verigo
,
ki
bo
težila
tvojo
mladost
.
Kadar
se
hočeš
otresti
te
verige
,
pridi
k
nam
,
sporoči
meni
.
V
Foscarijevi
palači
ob
Kanalu
grande
v
Benetkah
najdeš
zatočišče
.
“
Zora
gleda
Foscarija
,
kot
bi
pričakovala
še
druge
besede
.
Polne
nad
so
njene
oči
,
žareča
lica
.
Pa
Foscari
molči
,
povedal
je
vse
,
ne
ve
,
česa
pričakuje
cvet
divjih
gora
.
Žar
Zorinih
oči
ugasne
.
Bridko
se
zganeta
ustnici
.
Smili
se
mu
,
samo
smili
,
kot
bi
se
mu
smilila
vsaka
.
To
žali
Zoro
,
sama
ne
ve
,
zakaj
.
Ponosno
bi
ga
odbila
,
da
se
ji
bliža
z
nedostojno
besedo
.
Njegovo
nesebično
usmiljenje
jo
boli
.
Foscari
pričakuje
zahvalne
besede
.
Ni
je
.
Tudi
on
postane
hladen
.
Čudni
otrok
čudnega
kraja
se
čuti
razžaljenega
,
ker
se
upa
vtikati
tujec
v
njene
razmere
.
Ošabno
dekle
...
A
glej
!
Prvi
solnčni
žarek
pogleda
po
viharju
iz
oblakov
na
Senj
,
oblije
sive
zidine
,
staro
kulo
,
z
zlatom
.
Zaleskeče
morje
in
otoki
.
Zaleskečejo
biseri
na
Zorini
kapici
,
upletnjaki
v
laseh
,
dragulji
za
vratom
.
Zora
vsa
žari
.
Zamaknjen
jo
gleda
Foscari
.
In
tedaj
se
razžare
zopet
Zorine
oči
,
oživi
lice
.
Krasna
se
zdi
Foscariju
Zora
,
krasna
kot
rajska
prikazen
.
Gledal
bi
jo
,
Bog
ve
,
kako
dolgo
,
in
ona
bi
strmela
v
tisto
pričakovano
,
ki
gleda
zdaj
iz
Foscarijevih
plamenečih
oči
.
Glasno
zažvenkne
ostroga
.
Dostojanstven
,
resen
,
stoji
brat
pred
njima
,
ki
varuje
sestrino
poštenje
.
Zora
se
prestraši
—
Foscari
zamrači
.
S
ponosnim
migom
roke
pokaže
Juriša
Foscariju
na
morje
,
rekoč
:
„
Čas
Vašega
prognanstva
je
končan
,
don
Foscari
.
“
Plaho
pogleda
Zora
na
velika
črna
telesa
galej
,
ki
se
bližajo
od
Krka
,
da
zapro
morje
pri
Senju
.
Bela
Dogaressa
,
mična
bregantina
,
jadra
v
luko
.
Njena
zastava
se
klanja
,
pozdravlja
.
Koga
?
Srce
zaboli
Zoro
,
Foscari
prebledi
.
Od
Reke
prihaja
trebušasta
ladja
,
rjavih
jader
,
visokih
jamborov
.
Na
njej
se
klanja
belordeča
zastava
levu
sv.
Marka
:
V
Reki
zadržana
komisija
prihaja
v
Senj
,
da
sodi
zločinstva
Juriša
Senjanina
in
njegovih
tovarišev
.
Juriša
gleda
na
ladjo
,
ki
mu
prinaša
sodbo
,
smrt
.
Nobena
mišica
moškega
obraza
se
ne
gane
.
Senjanin
je
vajen
gledati
smrti
v
obraz
.
Sramote
ga
obvaruje
Mati
Trsaška
.
Uredil
je
vse
.
Preskrbel
svojo
mater
,
sestro
.
Brat
Ivo
se
prestavi
iz
samostana
trsaškega
v
Senj
.
Milanšič
bo
varoval
in
negoval
Zoro
.
A
kar
miri
najbolj
Juriševo
dušo
,
je
to
,
da
ne
izgubi
nihče
Uskokov
glave
radi
njega
.
Vsi
,
ki
so
sokrivi
,
obdolženi
,
vsi
so
odšli
iz
Senja
.
Rešili
so
se
vsi
venturini
.
Zdaj
naj
le
pride
komisija
...
Popoldne
tistega
dne
hodi
Juriša
po
svoji
dvorani
,
ogleduje
z
zaljubljenim
pogledom
orožje
po
stenah
.
Zora
sloni
ob
dolgi
mizi
,
ihti
.
Doli
hodi
mati
nemirno
po
kuhinji
in
shrambah
,
družina
bega
po
hiši
.
Ne
razvesele
deklet
bogati
darovi
benečanskih
gostov
.
Gospodarju
,
knezu
Orloviču
,
preti
pogibelj
...
Kaj
mar
deklicam
za
benečanske
zapestnice
,
oveske
!
Rosnega
lica
jemlje
Benečanka
slovo
od
matere
,
se
ozira
po
sinu
...
Pa
Jurišu
ni
mar
,
da
bi
se
poslavljal
od
gostov
,
katere
je
povabil
k
sebi
zgolj
iz
prešernosti
.
Prinesli
so
nemir
v
njegovo
hišo
.
Ali
pozabi
kdaj
Zora
prikupljivega
Benečana
?
In
...
Juriša
mahne
z
roko
,
se
ustavi
pred
ščitom
,
ki
nosi
senjski
grb
,
grb
Juriša
Senjanina
.
Svetel
je
,
da
se
odbija
Juriševa
postava
v
njem
,
čist
je
kot
Juriševa
čast
.
V
grbu
kipi
skala
ob
morju
.
Ob
obrežju
siče
silna
kača
,
grozi
krilat
zmaj
.
Mlad
,
lep
junak
v
oklepu
,
v
desnici
buzdovan
,
v
levici
zastavo
s
sliko
svete
Device
,
stopa
z
desno
nogo
na
zmaja
,
z
levo
na
kačo
.
Zmaj
—
krilat
,
grozen
,
to
je
Turek
.
Kača
—
hinavska
,
gladka
,
je
Benečan
.
Junak
,
mlad
,
čil
,
to
si
ti
,
Juriša
.
Zastavo
vere
v
roki
,
si
odbijal
Turka
in
Benečana
od
dragega
uskoškega
doma
.
Izpolnjeval
si
dedovo
naročilo
,
delal
za
osvobojenje
Bosne
.
Dne
si
čakal
,
svetlega
dne
.
Solnca
,
ki
obsije
svobodno
zemljo
dedov
.
Ne
dočakaš
ga
.
Nekoč
pač
pride
dan
,
ki
združi
Bosno
s
sestro
Hrvaško
.
Pride
dan
,
ko
bo
izginil
konjski
rep
iz
Carigrada
.
Veli
srce
,
razodeva
razum
,
da
se
zgodi
to
.
A
kdaj
?
Morda
minejo
še
stoletja
bede
.
Pa
da
minejo
tudi
stoletja
—
vendar
ni
zaman
naše
delo
,
naša
kri
.
Naša
kri
je
seme
,
iz
katerega
vzklije
poznejšim
rodovom
svoboda
.
Ni
zaman
naša
borba
z
Benetkami
.
Zanamcem
priborimo
prosto
pot
po
morju
—
zanamcem
obranimo
te
bregove
.
Ne
.
Zaman
nismo
vihteli
tega
orožja
,
oče
,
ded
,
praded
.
Naš
vnuk
bo
stal
na
svoji
zemlji
.
Zora
zaihti
glasneje
.
„
Ne
jokaj
,
Zora
,
“
reče
ponosno
brat
,
„
čuj
,
izročam
ti
svoje
orožje
,
da
ga
čuvaš
,
da
ostane
svetlo
.
Naj
govore
ti
težki
meči
poznim
rodovom
o
Juriševi
in
njegovih
dedov
moči
.
Naj
bodo
buzdovani
,
puške
in
sablje
potomcem
klic
,
da
stoje
tudi
oni
na
straži
.
Mine
čas
,
menjuje
se
svet
.
Pa
italijanska
lakomnost
po
Adriji
,
znana
Senjanom
že
stoletja
,
se
ne
menja
,
ne
izgine
.
Kot
stojimo
mi
,
bo
moral
stati
naš
potomec
na
straži
ob
Adriji
...
“
„
Kaj
govoriš
o
tem
,
kar
bo
po
stoletjih
;
meni
trga
današnja
žalost
srce
,
“
ihti
Zora
,
pogleduje
brata
,
si
briše
oči
.
„
Ženska
si
,
Zora
,
“
se
nasmehne
brat
.
„
Sicer
bi
vpoštevala
,
da
so
sedanji
dogodki
v
zvezi
z
dogodki
prošlih
stoletij
,
da
se
razpleto
iz
njih
dogodki
prihodnjih
.
Ženska
si
,
zato
si
lajšaš
bol
z
jokom
.
Ko
bi
jaz
jokal
,
jokal
bi
edino
po
tem
orožju
,
po
boju
,
po
morju
.
Glej
,
kako
krasno
se
križata
meča
nad
senjskim
ščitom
...
Ali
more
biti
kaj
lepšega
na
svetu
?
Glej
kopje
,
sulice
,
buzdovane
,
čakane
.
Puške
vseh
vrst
,
dolge
,
kratke
.
Preprosto
diljko
,
s
srebrom
okovano
breščanko
.
Glej
oklopne
oprave
v
kotih
,
sleme
,
čelade
.
Turške
sablje
,
hrvaške
sablje
.
Dragocene
ročaje
,
svetle
nožnice
.
Pisane
čabrake
,
sedla
,
zlata
stremena
.
Moja
riznica
,
moja
zakladnica
.
Glej
zastave
,
vzete
Turkom
...
In
vse
to
bo
tvoje
,
Zora
.
Tvoji
otroci
se
bodo
pasali
s
strijčevo
sabljo
,
streljali
z
strijčevo
puško
.
„
Ne
trgaj
mi
srca
,
Juriša
.
Izgine
ime
Orlovičev
z
zemlje
...
Ne
bom
pestovala
,
ne
pravila
sinu
o
stricu
junaku
.
Umrjem
,
Juriša
,
če
umrješ
ti
...
“
„
Le
potolaži
se
,
Zora
.
Menda
mi
še
ne
gre
tako
za
glavo
...
Če
dobi
nemška
gospoda
tovor
finega
italijanskega
sukna
,
če
dobi
kako
turško
sabljo
,
krasnega
konja
—
e
...
“
„
Lahko
govoriš
,
Juriša
,
pa
materi
in
meni
poka
srce
.
Vsa
znamenja
kažejo
na
slabo
.
Sanjali
sva
od
grozdja
,
to
so
solze
.
“
„
In
teh
je
pri
ženskah
vedno
dosti
...
Čuj
,
Zora
,
ohrabri
se
.
Mislim
in
slutim
,
da
mi
ne
preti
smrt
.
Je
pa
druga
sodba
,
skoraj
še
hujša
...
Prognanstvo
!
Gorje
prognancu
,
ki
si
išče
kruha
daleč
od
ljubljenega
doma
.
Gorje
možu
junaku
,
ki
proda
v
tujini
svoje
moči
,
preliva
kri
za
tujo
zemljo
,
dočim
vsužnjuje
njegovo
sovrag
.
Prognanstva
se
bojim
,
Zora
...
“
Junakov
pogled
je
obvisel
na
sestri
,
hitel
od
nje
na
morje
.
Modro
Juriševo
oko
se
zamegli
...
Rahlo
potrka
,
rahlo
se
odpro
vrata
.
Na
pragu
stojita
Foscarija
.
Cecilija
z
razpuščenim
dolgim
krilom
,
bleda
,
žalostna
.
Ivan
s
senco
na
visokem
čelu
,
plašč
na
levi
rami
,
klobuk
v
roki
.
Zora
izgine
skozi
druga
vrata
.
„
Oprostite
,
vojvoda
,
“
pravi
Foscari
,
„
signora
Orlovička
nam
je
sicer
namignila
,
da
je
Vaše
gospodstvo
preobloženo
z
delom
.
A
midva
ne
moreva
iz
Senja
,
da
se
ne
bi
zahvalila
Vašemu
gospodstvu
za
kruh
in
sol
.
Vaša
gostoljubnost
nam
ostane
v
vednem
spominu
.
Ako
pridete
kaj
v
Benetke
,
ako
Vam
more
ustreči
kdaj
Foscari
,
Venier
,
bodi
Vaše
gospodstvo
uverjeno
...
“
„
Dovolj
besed
,
“
preseče
kratko
Juriša
Foscariju
nit
govora
.
„
Cenim
Vas
kot
moža
,
don
Foscari
.
A
Senjan
in
Benečan
si
ne
moreta
biti
prijatelja
.
Ne
želite
,
da
pride
Juriša
v
Benetke
...
Mislite
na
Skradin
,
Rovinj
...
Želim
,
da
poizkusiva
še
kdaj
—
na
drugem
mestu
—
najino
prijateljstvo
—
s
sabljo
.
“
„
Sveta
kri
!
“
vzroji
Foscari
in
potegne
sabljo
.
„
Zakaj
pa
ne
tukaj
?
Strela
!
Kar
potegni
...
“
Grozno
krikne
Zora
za
vratmi
,
skoči
v
sobo
,
se
postavi
pred
brata
.
Cecilijina
bela
roka
prime
Ivanovo
orožje
.
Očitajoče
pogledata
sestri
nasprotnika
.
Foscari
plameni
v
jezi
,
Juriša
ostane
hladen
.
„
Rad
potegnem
,
don
Foscari
.
Pa
ne
tukaj
.
Moj
gost
si
,
“
pravi
Juriša
in
pogleda
posmehljivo
Cecilijo
.
Deklica
vzraste
,
izpregovori
ponosno
:
„
Hotela
sva
se
zahvaliti
vojvodu
.
Moj
brat
Vam
je
ponujal
najino
prijateljstvo
,
pomoč
,
tudi
v
Venierjevem
imenu
,
v
imenu
ljudovlade
.
Pozabil
je
Benečan
,
da
ni
dobiti
iz
senjske
šume
drugega
kot
drva
.
—
Vendar
Vam
izročam
svakovo
sporočilo
:
Kadarkoli
se
zatečete
k
ljudovladi
,
dobite
pomoči
od
nje
...
“
Juriša
gleda
na
usta
,
ki
govore
tako
ponosno
na
črno
oko
,
ki
žari
očitanja
.
Še
nikdar
ni
ženska
tako
govorila
ž
njim
.
„
Hvala
vam
,
beneška
gospoda
,
“
se
prikloni
.
„
Da
sprejmem
tako
ponudbo
,
pogazim
svojo
čast
.
Uskok
ostane
Uskok
,
les
ostane
les
.
Ne
mislite
,
da
ne
znam
ceniti
vašega
prijateljstva
.
A
da
se
ga
poslužim
v
tak
namen
,
zaničevali
bi
.
me
vi.
Pustite
,
da
se
izteče
moja
usoda
.
Drago
je
meni
Vaše
spoštovanje
,
don
Foscari
,
in
kjerkoli
se
zopet
vidiva
“
—
—
.
Ni
rekel
Ceciliji
,
da
mu
je
drago
njeno
spoštovanje
.
Preponosen
je
.
Vendar
ve
deklica
,
da
veljajo
besede
njej
bolj
kot
bratu
.
Toplo
zasijejo
Cecilijine
oči
,
toplo
stiska
Zorino
roko
.
„
Bodiva
tedaj
prijatelja
,
Juriša
,
“
nudi
Foscari
Uskoku
roko
.
„
Dušo
zate
,
tako
mi
Boga
!
“
udari
Juriša
v
roko
.
Moža
se
objameta
,
poljubita
.
Kupica
penečega
vina
blagoslovi
v
uri
razstanka
potrjeno
prijateljstvo
.
Raduje
se
Zora
,
raduje
Cecilija
.
Tožno
gleda
Orlovička
cvet
deklic
,
krasna
moža
.
Bilo
bi
...
Glasi
se
pravljica
:
Dva
brata
,
sestri
dve
...
Bilo
bi
,
pa
ne
sme
,
ne
more
biti
.
Ni
sojeno
ni
pisano
v
zvezdah
.
„
Oh
,
“
vzdihne
Orlovička
in
objame
Cecilijo
.
„
Spomni
se
,
gospica
,
nas
tožnih
.
Sejala
sem
bosiljak
,
pa
je
vzklil
pelin
.
Svatbo
smo
ravnali
,
pa
se
nam
kaže
smrt
.
Klical
je
spomin
...
Nemški
vojaki
se
izkrcujejo
...
Juriša
,
moj
sin
—
še
je
čas
—
beži
v
gore
.
“
Dva
meseca
po
prihodu
graške
komisije
v
Senj
,
sedita
Cecilija
Foscarijeva
in
njena
hišna
Jela
med
stebri
visokega
obokanega
okna
,
na
skrinji
iz
roževega
lesa
,
v
rokah
prozorno
belo
tkanino
.
Na
lični
mizici
pred
njima
je
šatuljica
pokrita
s
pisanimi
školjkami
,
v
njej
svila
in
konci
vseh
barv
.
Na
malem
trinožcu
stoji
skandalet
.
Večkrat
izpusti
Cecilija
delo
iz
premrlih
rok
,
jih
greje
nad
žerjavico
.
Zima
je
.
Ne
prihaja
v
Benetke
v
sneženem
plašču
,
vendar
je
zima
.
Posebno
če
razhladi
morje
močan
severnik
,
če
žeglja
,
kot
danes
,
ledeni
dež
po
kristalnih
šipah
.
Cecilija
si
greje
dolge
,
nežne
prste
,
se
zamisli
...
Globoka
žalost
se
pokaže
na
belem
obličju
,
ki
ni
več
tako
sveže
.
Rahlo
jo
sune
Jela
z
nogo
.
Cecilija
se
zdrzne
,
pogleda
žareči
rubin
na
prstancu
,
pogleda
mater
,
ki
reže
na
skrinji
pri
drugem
oknu
tenko
platno
.
Vzame
novo
nit
,
vbada
,
hiti
.
Bele
,
samo
bele
niti
jemljeta
deklici
,
samo
bele
cvetke
vezeta
v
belo
tkanino
.
Resnega
obraza
,
molče
.
Saj
je
tudi
resno
delo
:
Nevestni
dar
...
Kar
reže
mati
,
so
moške
srajce
,
katere
sešije
,
izveze
Cecilija
po
stari
navadi
ženinu
v
dar
.
Rubin
na
prstu
je
znak
,
da
je
Cecilija
izprošena
,
zavezana
.
Rubin
na
prstu
je
znak
vroče
ljubezni
...
Zakaj
ne
žari
Cecilija
pri
pogledu
nanj
,
zakaj
ne
pojeta
deklici
sladkih
pesmi
ljubezni
?
Morda
jima
brani
navzočnost
gospe
Foscarijeve
,
ki
reže
in
sestavlja
platnene
kose
in
motri
s
zaljubljenim
in
skrbnim
materinskim
pogledom
lepo
hčerko
.
Bernarda
Foscarijeva
je
priletna
dama
živahnih
kretenj
,
bolj
drobne
rasti
in
života
,
čistih
potez
,
nežne
,
malo
rumene
polti
.
Ugenil
bi
v
njej
vsakdo
na
prvi
pogled
Cecilijino
in
Ivanovo
mater
.
Rjavo
,
jasno
oko
,
mehko
nežnost
je
podedoval
Ivan
po
njej
.
Ponosno
čelo
,
tenak
,
malce
zapognjen
nos
,
mala
usta
,
oblo
bradico
je
podedovala
Cecilija
.
A
tistega
trdega
,
upornega
,
kar
vidi
večkrat
na
obrazih
svojih
otrok
,
nima
gospa
Foscarijeva
.
Na
njej
se
vidi
pač
ponos
benečanske
plemkinje
iz
patricijske
rodbine
,
sicer
pa
je
mehka
,
hitro
ginjena
ženska
duša
.
Vendar
...
Gotovo
ne
bi
strigla
s
tako
vnemo
tiste
korame
,
da
ne
dela
to
za
predstavitelja
benečanske
ljudovlade
,
za
doža
Francesca
Crizza
.
Za
doža
!
Kaka
čast
doleti
njeno
hčer
,
njeno
hišo
...
Zato
se
ne
briga
gospa
Foscarijeva
,
če
ji
lega
platneno
cefranje
na
sukneno
obleko
zelenomodre
boje
,
na
zlati
obroč
v
laseh
,
na
črno
rižo
,
ki
ji
visi
,
po
benečanski
šegi
,
od
tilnika
po
hrbtu
.
Ne
zmeni
se
zato
,
da
ji
pokriva
prah
svileni
pripas
,
torbico
iz
pisanih
koraldic
ob
pasu
,
koraldež
za
vratom
,
da
ji
sili
v
široke
rokave
,
ki
so
speti
na
laktu
z
zlatimi
zaponami
in
kažejo
belo
spodnje
oblačilo
.
Slavno
delo
je
za
Benečanko
,
če
kroji
hčerki
poročno
darilo
za
doža
.
Vendar
je
videti
,
da
gospo
Foscarijevo
nekaj
vznemirja
,
ko
motri
hčerko
in
njeno
hišno
.
Zakaj
sta
tako
tihi
in
prepali
?
Mar
dela
hčerko
bela
obleka
tako
bledo
?
Ne
,
saj
navadno
pristoja
cvetočemu
licu
,
in
Jela
v
svojem
črnem
krilu
z
rdečimi
robi
,
v
pisani
ruti
nad
črnim
modrcem
,
je
ravno
tako
bleda
.
Ali
zebe
hčerko
?
Saj
jo
je
oblekla
Jela
po
materinem
ukazu
v
toplo
sukno
,
na
ramah
ima
mantiljo
iz
tankega
belega
krzna
.
Tako
je
lepa
,
tako
srečna
,
in
vendar
tako
tiha
...
Kaj
,
če
ji
je
začarala
zavist
drugih
mater
,
da
uvene
,
umrje
,
preden
zasede
prostor
ob
doževi
strani
,
na
visokem
prestolu
.
To
je
vse
od
tistega
potovanja
v
jeseni
...
Saj
je
rekla
gospa
Foscarijeva
,
da
naj
ostaneta
deklici
doma
.
Pa
Cecilija
,
razvajenka
,
je
preprosila
očeta
,
svaka
.
Brat
pa
ji
drži
že
vedno
trto
.
Obljub
in
zavetov
se
pa
tudi
ne
sme
odlašati
.
In
zaman
ni
bila
šla
hčerka
na
Trsat
...
Ravno
tista
njena
pot
je
pospešila
njeno
zaroko
.
Vendar
je
prinesla
ravno
tista
pot
materi
velikih
zagonetnih
skrbi
.
Kak
strah
je
užila
gospa
Foscarijeva
tiste
dni
,
ko
se
ni
vrnila
hčerka
,
kot
je
bilo
dogovorjeno
,
ko
so
prinesli
mornarji
vest
o
hudi
burji
,
ki
razsaja
po
Kvarneru
.
Kako
je
zašumelo
po
Benetkah
,
ko
se
je
vrnila
čez
deset
dni
ladja
Dogaressa
,
ko
je
pravila
Cecilija
,
kako
je
našla
zavetje
v
Senju
,
v
hiši
slavnega
Juriša
Senjanina
.
Gondola
za
gondolo
se
je
ustavljala
pred
palačo
Foscarijevo
.
Cecilijin
zamorček
Goro
je
javljal
gospodarici
senatorje
in
prokuratorje
.
Resni
plemenitniki
so
izpraševali
Cecilijo
,
se
čudili
njenemu
duhu
,
njenemu
pogumu
.
Plemkinja
za
plemkinjo
je
:
prihajala
iz
krasnih
palač
ob
Kanalu
grande
.
Mlade
in
stare
.
Odpirale
so
usta
,
sklepale
roke
:
Cecilija
pri
Uskokih
!
In
se
je
vrnila
zdrava
...
Vrnila
z
vsem
svojim
nakitom
!
Kak
čudež
!
Uskoki
da
so
ljudje
kot
Benečani
—
da
imajo
cerkve
,
hodijo
k
maši
,
se
križajo
!
...
Da
so
pošteni
,
zvesti
!
Dobri
kristjani
,
ki
varujejo
Evropo
Turkov
.
Senjani
,
gusarji
so
pismeni
ljudje
!
V
Benetkah
ne
zna
niti
vsak
plemič
citati
,
Juriša
pa
,
glavar
senjskih
razbojnikov
,
zna
več
jezikov
,
šege
raznih
dežela
,
pozna
stare
in
nove
knjige
...
Kako
je
neki
opisala
Cecilija
Juriša
?
Kmalu
so
sanjale
vse
mlade
in
stare
Benečanke
o
glavarju
Uskokov
,
si
želele
,
da
pride
enkrat
s
svojimi
četami
v
Benetke
,
da
obišče
svojega
prijatelja
.
O
prijateljski
zvezi
med
Jurišem
in
Foscarijem
so
si
izmislile
Benečanke
cele
romane
.
Namigavale
so
,
da
je
zagledal
doslej
slepi
mladi
Foscari
žensko
.
Benečanske
matere
in
hčere
,
ki
so
mamile
zastonj
lepega
,
imenitnega
Foscarija
,
so
soglašale
,
da
se
je
morala
ukrasti
tista
barbarka
v
Senju
,
ki
nosi
nanizan
denar
na
čelu
,
le
po
čarih
v
nepremagljivo
Foscarijevo
srce
.
Istega
mnenja
je
ponosna
Liona
Mocenigo
,
Ivanu
od
rodbine
izvoljena
nevesta
.
Take
govorice
,
neprevidne
opazke
Ivanove
,
so
mu
napravile
sitnosti
.
Zavistna
roka
je
vrgla
obtožbo
v
„
levovo
žrelo
“
.
Večkrat
je
bil
pozvan
Ivan
pred
„
svet
deseterih
“
,
enkrat
,
v
tihi
noči
tudi
pred
„
veliki
svet
“
,
pred
skrivnostno
trojico
,
ki
vlada
nepoznana
v
črni
dvorani
,
ki
skriva
svoj
obraz
za
krinko
,
da
ne
ve
svet
,
koga
naj
kolne
zaradi
sodbe
,
pogube
.
S
strahom
so
pričakovali
Foscarijevi
Ivanove
vrnitve
.
Ne
vrne
se
vsakdo
,
ki
stopi
v
polnočniuri
v
črno
dvorano
.
Kam
je
izginil
,
ne
pove
nihče
.
Sluge
neznanih
sodnikov
,
biriči
,
molče
.
Molči
„
most
vzdihov
“
,
molče
ječe
ob
Orfanu
,
molče
„
svinčene
strehe
“
.
Ne
vprašaj
—
ne
zasleduj
...
Da
ne
kličeš
nemilosti
„
velikega
sveta
“
nase
.
Ivan
se
je
vrnil
.
Še
se
boji
ljudovlada
zaslombe
Foscarijeve
pri
plemstvu
in
pri
prostem
ljudstvu
.
Pa
kako
dolgo
?
Ivan
molči
o
svojem
zaslišanju
.
A
gotovo
je
povedal
nevstrašeni
vihravec
stvari
,
ki
so
bile
„
velikemu
svetu
“
neljube
.
Neprevidni
sin
—
koliko
skrbi
zadaja
roditeljem
.
Ni
se
vrgel
ne
po
modrem
očetu
,
ne
po
boječi
materi
.
Po
prastricu
Jakobu
Foscariju
se
je
vrgel
.
Po
nemirnem
duhu
,
ki
je
hotel
lajšati
usodo
ljudstvu
in
nakopal
s
tem
sebi
in
svojim
roditeljem
pogubo
.
Zato
se
trese
mati
za
sina
,
zato
se
boji
svak
.
Da
bi
se
vsaj
že
enkrat
oženil
.
Morda
reši
Cecilija
brata
.
S
svojim
nastopom
in
pogumom
je
očarala
deklica
vse
stare
patricije
—
med
katerimi
so
bili
gotovo
tudi
gospodje
„
velikega
sveta
“
—
:
Dož
je
dobil
dovoljenje
,
da
sme
snubiti
lepo
deklico
,
potomko
stare
,
slavne
rodbine
.
Cecilija
postane
doževka
.
Kaka
sreča
,
kolika
čast
!
Ali
zakaj
je
ob
misli
na
to
srečo
tako
mrtva
?
Prve
dni
,
ko
je
bila
prišla
iz
Senja
,
je
bila
še
živa
,
nemirna
.
Pravila
je
neprenehoma
o
Jurišu
,
o
Zori
.
Pravila
,
kako
strašno
da
je
bilo
,
ko
so
prišli
nemški
strelci
po
Juriša
...
kako
je
zakliknila
Zora
,
se
zgrudila
mati
...
On
pa
,
ki
bi
lahko
pobil
vse
tiste
strelce
,
je
šel
neuklenjen
,
ponosen
,
med
njimi
v
kastel
,
pred
sodbo
.
Pravila
in
govorila
je
Cecilija
prve
dni
neprenehoma
o
tem
.
Potem
je
postala
molčeča
.
Doževa
snubitev
,
zaroka
,
slavnostna
pojedina
,
vse
to
je
ni
oživilo
Včasih
zaplamti
res
kot
vihar
,
se
nasmeja
,
prevzetuje
.
A
to
je
vse
na
videz
.
Ne
vedo
Cecilijine
oči
za
radost
.
Usta
se
smejijo
,
oči
so
vroče
,
kot
da
jih
peko
zamorjene
solze
...
Ivan
,
Jela
,
vsi
so
tako
čudni
,
kar
so
prišli
iz
Senja
.
Niso
bolni
—
niso
zdravi
.
Kaj
jim
je
?
Primorje
je
polno
čarovnic
.
Gospa
Foscarijeva
je
klicala
zdravnika
,
učenega
Tommasa
Minuttija
,
klicala
modro
Varo
,
Istranko
,
ki
slovi
,
da
zna
odganjati
čare
.
Tommaso
Minutti
je
pomaknil
svoj
baret
na
levo
teme
,
tipal
žilo
,
gledal
jezik
.
Sodil
je
,
da
so
užili
bolniki
nezdrave
jestvine
med
barbari
,
zapisal
velike
mere
zdravil
.
Ivan
,
upornež
,
ni
hotel
govoriti
z
zdravnikom
,
ni
pogledal
modre
Vare
.
Deklici
pa
sta
gledali
kot
plahi
golobici
v
zgrbljeno
starko
...
Gledala
jima
je
v
oko
,
na
roko
in
kimala
:
„
Uroki
,
gospa
benedetta
,
uroki
,
hudi
uroki
.
„
Uskoški
uroki
...
Koliko
zavistnih
oči
je
gledalo
našo
krasotico
...
Med
njimi
so
bile
zle
oči
...
Ej
,
dobro
,
gospa
draga
,
da
ste
me
klicali
.
Deklici
bi
veneli
,
hirali
,
umrli
...
Ni
hujšega
uroka
od
uskoških
oči
...
“
In
vrgla
je
Vara
tri
žareče
oglje
v
kupico
vode
,
vpraševala
polglasno
,
če
je
prišel
urok
od
črnih
,
od
modrih
ali
od
zelenih
oči
,
če
je
prišel
od
mladeniča
,
od
deklice
,
od
deda
,
od
babe
...
Ko
je
pregovorila
Vara
:
„
od
črnih
,
“
je
zažarela
Jela
,
prvi
ogelj
se
je
spustil
na
dno
kupice
;
ko
je
rekla
:
„
od
modrih
,
“
je
žarela
Cecilija
,
drugi
ogelj
je
tonil
;
ko
je
rekla
Vara
:
„
mladenič
,
“
se
je
potopil
tretji
.
Vara
je
delala
križe
nad
vodo
in
vpraševala
vsevedočo
,
kateri
mladenič
je
urekel
deklica
.
Želela
je
,
„
da
bi
mu
poknile
črne
oči
,
“
in
podila
bolezen
od
deklic
:
„
Idi
v
goro
,
idi
v
vodo
,
v
visoke
višine
,
globoke
doline
,
kjer
pevec
ne
peva
,
kjer
koklja
ne
kokoče
.
“
Potem
je
dala
deklicama
požirek
bajalne
vode
,
vrgla
tri
oglje
v
tri
kote
sobe
,
da
odide
bol
v
vse
tri
kraje
sveta
,
ostalo
vodo
pa
je
dala
sužnju
Goru
,
da
jo
izlije
na
ognjišče
.
Za
sina
,
za
nevernega
Ivana
,
je
dobila
gospa
Foscarijeva
od
učenega
alhimista
močan
„
veliki
zapis
“
.
Čudne
,
navzkriž
postavljene
črke
je
bil
narisal
mož
na
košček
platna
in
svetoval
materi
,
da
všije
ta
amulet
sinu
v
obleko
.
Ivan
bi
moral
sicer
nositi
amulet
na
golem
telesu
,
a
ker
ne
veruje
,
mu
že
pomaga
tudi
v
obleki
.
Drago
je
plačala
gospa
Foscarijeva
ta
bajila
.
Kupila
je
tudi
hčerki
lične
rožičke
iz
koraljevca
,
jih
navesila
na
zapestnico
,
sinu
pa
je
jelenje
roge
nabila
pred
vrata
.
Pa
sin
se
je
nasmehnil
pomilovaje
materi
,
vrgel
rogove
ob
tla
v
izbruhu
strastne
jeze
.
Mati
se
je
smehljala
pri
sebi
,
ker
nosi
neverni
sin
vendarle
nevede
„
zapis
“
pri
sebi
...
Pa
bajila
niso
pomagala
.
Ivan
,
Cecilija
postajata
od
dne
do
dne
bolj
čudna
,
iščeta
samote
,
se
pogovarjata
o
stvareh
,
katerih
ne
sme
slišati
ne
oče
,
ne
mati
.
Jela
ve
,
kaj
,
o
čem
se
pogovarjata
,
a
molči
na
vprašanje
kot
grob
.
Težko
je
materi
.
Vara
pravi
,
da
so
tu
druge
moči
,
katerih
ne
more
spoznati
,
da
je
vprašala
vodo
,
ki
preteče
vse
,
da
je
vprašala
veter
,
ki
prepiše
vse
,
vprašala
zvezde
,
ki
vidijo
vse
,
a
—
ne
more
priti
na
jasno
,
kakšni
besi
so
dahnili
v
Cecilijino
krasno
lice
.
Morda
je
zabila
hudobna
Senjanka
žrebelj
v
senco
Cecilijinih
podplatov
.
Po
takem
zarotenju
se
umrje
čez
leto
dni
.
Da
odvrne
to
zlo
,
je
vrgla
Vara
Cecilijine
čevljičke
trikrat
čez
dekličino
glavo
.
—
Alhimist
je
gledal
v
zvezde
,
rekel
,
da
se
nahajajo
čudne
simpatije
in
vezi
med
dušami
.
V
svetu
hrepeni
neka
duša
po
čarobni
deklici
.
Da
se
odpomore
temu
čaru
,
naj
gre
deklica
v
sedem
cerkva
,
se
kropi
z
vodo
sedmero
kropilnikov
,
izmoli
sedem
očenašev
...
A
čudno
.
Ko
je
povedala
gospa
Foscarijeva
deklicama
,
da
sta
bolni
,
ker
hrepeni
nekdo
v
svetu
močno
za
njima
,
sta
zažareli
,
se
nasmehnili
.
Odpravili
sta
se
po
cerkvah
...
Vendar
sta
z
vsakim
dnem
bolj
tihi
,
se
vznemirita
,
kadar
pride
zet
Venier
,
Ivan
s
poročilom
o
Senju
.
Zora
se
smili
Ceciliji
...
„
Te
dni
,
“
se
obrne
gospa
Foscarijeva
k
hčerki
,
„
te
dni
,
pravi
zet
,
da
se
odloči
Juriševa
usoda
.
Božič
se
bliža
,
komisarja
in
vojaki
,
vse
bi
bilo
rado
doma
o
svetem
prazniku
.
“
Cecilija
se
zgane
,
vpraša
nervozno
:
„
Se
je
že
vrnil
gospod
svak
?
“
„
Vedel
bo
to
Ivan
—
tvoje
sestre
Alme
ni
bilo
še
danes
k
meni
...
Kako
žeglja
dež
po
šipah
!
Ubogi
vojaki
in
galjoti
prezebujejo
na
mrzlem
vetru
pred
Senjem
...
Jaz
bi
tudi
rada
,
da
je
konec
teh
Venierjevih
in
Ivanovih
poti
...
Božič
se
bliža
—
praznik
miru
.
Rada
bi
,
da
obhajamo
vsi
skupaj
veseli
praznik
,
našo
novo
srečo
,
rada
bi
—
da
nas
razveseli
tudi
Ivan
z
...
“
Gospa
Foscarijeva
zamolči
zadnje
besede
.
Ve
,
da
ne
ljubi
hčerka
,
ne
sin
njenega
opominjanja
,
naj
se
oženi
.
Cecilija
ugane
,
molči
.
Ona
ve
,
razume
,
da
za
neodvisnega
Ivana
ni
zakon
,
ki
dela
iz
ponosnih
mož
boječe
hlapce
rodbinskih
koristi
.
In
če
bi
bil
,
ne
bi
bila
ošabna
,
mrzla
Clara
Mocenigo
nikdar
njegova
nevesta
.
Le
tista
bi
bila
,
ki
je
porazila
brata
o
prvem
pogledu
s
svojo
smrtno
žalostjo
,
plahim
trepetanjem
za
bratovo
usodo
.
A
Zora
je
zaročena
.
Zavezana
po
šegi
Senjanov
za
vse
življenje
.
Gotovo
povabi
mati
Claro
o
Božiču
...
kako
sitno
!
Cecilija
molči
,
mati
striže
,
hišna
vzdihne
:
„
Božič
se
bliža
...
Mraz
je
vojakom
na
galejah
,
mraz
je
beguncem
v
gorah
.
Božič
se
bliža
,
gospa
zlata
.
Senjan
hodi
v
šume
,
po
božični
panj
,
da
mu
gori
vso
božično
noč
.
Pa
nima
vina
,
da
bi
nazdravljal
mlademu
Božiču
,
da
bi
polival
panj
,
nastavil
dušam
dedov
.
Dva
meseca
že
stoje
nesrečne
galeje
pred
Senjem
.
Ne
vina
,
ne
kruha
ne
dobiva
Senjan
po
morju
.
Preko
Bakra
,
sem
cula
,
da
jim
pošiljajo
hrano
iz
Reke
.
Ubogi
begunci
v
gorah
!
Ne
bodo
sedeli
pri
božični
mizi
,
ne
stlali
slame
novorojenemu
Detetu
,
ne
sipali
žita
po
mizi
za
obilno
letino
...
“
„
Če
se
proglasi
te
dni
sodba
,
“
se
oglasi
naglo
Cecilija
,
„
bodo
sedeli
begunci
že
pri
božični
mizi
.
Mati
Orlovička
umesi
veliko
pogačo
presnjačo
,
Zora
odiči
bratu
sobo
z
zimzelenom
in
smrečjem
.
“
„
Kaj
praviš
?
“
se
začudi
mati
,
škarje
ji
zastanejo
v
roki
.
Skoraj
bi
ji
ušlo
,
kar
ji
je
povedal
soprog
,
kar
ve
Ivan
,
o
čemur
molči
vsakdo
nasproti
Ceciliji
,
ker
je
ubožica
vidno
navezana
na
senjsko
deklico
,
ki
ostane
skoro
brez
bratove
opore
,
brez
premoženja
,
brez
plemiške
časti
.
Uboga
Zora
!
...
Pa
saj
je
zaročena
.
Ni
treba
gospe
Foscarijevi
skrbeti
za
njo
,
posebno
ker
...
Bistro
pogleda
Cecilija
mater
,
se
spogleda
z
Jelo
.
Kaj
ve
mati
,
o
čem
molči
?
„
Ničesar
.
Od
mene
že
ne
,
“
odgovarja
hišna
s
pogledom
.
Ah
,
da
!
Le
izliv
materine
živahne
nravi
...
Deklica
pogleda
skozi
visoke
kristalne
šipe
v
deževje
,
na
vznemirjeno
vodo
Velikega
kanala
,
na
palačo
Mocenigo
na
nasprotnem
bregu
.
Pusto
je
gondolierjem
,
ki
veslajo
po
dežju
,
pusto
mornarjem
na
širnem
morju
,
še
pustejše
jetniku
v
senjskem
kastelu
.
Bled
je
,
pravi
Ivan
.
Oblekel
je
črno
obleko
obtožencev
.
Vlažen
zrak
,
debel
zid
sta
pregnala
svežo
rdečico
orla
planin
,
sina
morja
in
vetrov
.
Bled
je
,
pa
neupognjen
,
značajen
.
Značajna
je
tudi
Zora
.
Trmasta
Senjana
!
Nobeden
nju
noče
benečanske
pomoči
...
Ob
slovesu
,
ob
zdravici
,
ko
je
izlil
Senjanin
nekaj
kapljic
vina
v
tla
na
srečno
pot
neljubih
prijateljev
,
mu
je
bila
ponovila
Cecilija
z
vročem
pogledom
in
besedo
,
ljudovladino
ponudbo
.
Kaj
res
ni
ali
ni
hotel
razumeti
hrvaški
medved
?
—
Odbil
je
ponosno
...
O
...
Ne
prodaja
se
Senjanin
za
žensko
...
Zato
je
Cecilijino
oko
tako
vroče
,
solzno
...
Peče
tudi
Ivana
razžaljeni
ponos
.
„
V
hipu
,
ko
se
hoče
otresti
vezi
z
Milanšičem
,
kadarkoli
hoče
njegove
pomoči
,
naj
se
obrne
na
krčkega
upravitelja
.
“
—
Tako
je
rekel
Zori
ob
slovesu
.
In
ona
?
Zategnila
je
zaničljivo
usta
...
Ivan
je
prebledel
.
Pa
molči
,
Ivan
!
Senjanka
se
zna
zatajevati
.
Ni
njeno
srce
kamen
—
le
prevelik
je
njen
uskoški
ponos
.
Ona
umrje
—
pa
ne
prestopi
uskoškega
poštenja
.
Žeglja
dež
po
šipah
,
izpira
marmorna
pročelja
palač
,
izpira
ozke
kale
,
moči
prostorne
travnike
,
podi
golobe
z
Markovega
trga
.
Žeglja
dež
po
šipah
.
Nevestino
darilo
je
v
rokah
plemenite
Benečanke
.
Pred
njo
se
širi
krasna
opevana
Venecija
,
kraljica
morja
.
Če
pogleda
solnčne
dni
iz
okna
,
leskečejo
na
desno
in
levo
Kanala
marmornih
palač
zlati
ornamenti
.
Mimo
njih
švigajo
ljubke
,
gibčne
gondole
.
Na
levo
jim
slediš
lahko
mimo
palače
Berubo
,
do
mostu
Rialto
.
Na
desno
mimo
palače
Giustiniani
,
do
mostu
di
Carita
.
Cvetje
je
na
altanah
,
na
pergolih
.
Vidiš
ovenčane
dekliške
glave
,
krasne
mladeniče
.
Čuješ
glas
mandoline
,
očarujoče
petje
.
Po
Kanalu
plavajo
gondole
...
Črne
oči
se
iščejo
.
Plavolaske
,
krasne
ko
mlado
jutro
,
se
nagibljejo
čez
stebričje
balustrad
.
Cvetje
pada
iz
pergolov
v
gondole
—
poljubi
lete
iz
gondol
na
pergole
.
Gondola
hiti
iz
Kanala
,
mimo
otokov
,
na
odprto
morje
.
Za
baldahinovim
zagrinjalom
se
skriva
dvoje
srečnih
bitij
.
Venecija
je
dom
vročih
src
,
ljubezenskih
spletk
.
Gondolier
poje
Tassove
stanze
,
na
altanah
se
deklamuje
Petrarca
,
Ariost
,
se
občuduje
Dante
.
V
akademijah
se
gnete
vedoželjna
mladina
vseh
dežela
okrog
mojstrov
slikarjev
,
govornikov
,
učiteljev
vojevanja
,
trgovine
.
Venecija
je
dom
umetnosti
,
vede
.
Ob
Rivi
degli
Schiavoni
se
ustavlja
barka
za
barko
.
Naložene
z
darovi
Indije
.
Na
merceriji
tehta
menjač
pri
menjaču
zlatnike
,
prodajajo
se
biseri
,
beneške
koralde
,
dragocene
tkanine
Vzhoda
:
hastja
,
brokat
,
damast
,
trmolama
,
kadifa
,
svila
.
Venecija
je
dom
bogastva
,
gizde
.
Po
Markovem
trgu
,
po
Piazzetti
,
po
Kampih
se
šeče
,
se
veseli
pisana
množica
.
Vidiš
kroje
oblek
od
vseh
krajev
benečanske
ljudovlade
,
vidiš
zamorca
sužnja
,
kupca
Turka
,
nemškega
plemiča
,
francoskega
monsignora
,
sinove
Apenin
,
Saracena
,
Španjolca
,
Žida
.
Venecija
je
dom
vseh
narodov
.
Magično
žari
Markov
trg
v
luči
grškega
ognja
.
Ljubka
Benečanka
pleše
pri
glasu
goslic
,
skače
obzvoku
tamburina
,
se
hohoče
skokom
harlekina
,
toči
solze
,
ko
pravi
javni
pripovedovafelj
živopisno
bajko
o
Sulejrni
in
Aladimi
,
ploska
robatemu
plesu
hrvaškega
medveda
Martina
.
Beneška
otročad
poje
za
medvedovim
voditeljem
nji
nerazumne
besede
:
„
Pleši
,
moj
Martine
,
za
petico
,
za
cekine
,
pleši
vedno
moj
Martine
,
“
—
se
čudi
umetnosti
ognježrcev
,
nožejedov
,
se
smeje
bajazzom
,
drvi
za
kamelo
.
Moška
mladina
se
vnema
za
plešoče
ciganke
,
se
navdušuje
ob
improvizaciji
pesnika
,
ki
proslavlja
čine
slavnih
Benečanov
,
Ijudovladine
zmage
nad
Turki
,
barbari
in
njej
sovražnimi
mesti
.
Mlaji
z
zastavami
Kandije
,
Moreje
,
Cipra
,
kipe
visoko
v
nebo
.
V
spomin
zmage
.
Trume
vojakov
,
obširni
arsenali
,
gozd
jamborjev
kažejo
,
da
je
Venecija
krasni
dom
zabave
,
moči
,
slave
.
Toda
med
pisanim
cvetjem
radosti
se
plazi
strupena
kača
vohunstva
,
suženjstva
.
Skrivna
,
nikomur
odgovorna
moč
vlada
nad
lahkoživim
,
malomislečim
ljudstvom
.
Brezimna
ovadba
v
„
levjem
žrelu
“
zadostuje
,
da
se
tu
reši
sovražnika
.
Javne
zabave
so
uspavalna
pijača
za
preprosto
ljudstvo
,
da
nosi
lažje
svoje
teže
,
da
se
ne
zave
—
so
pa
tudi
prilike
,
da
se
izve
nakane
plemičev
...
O
,
ni
je
svobode
v
krasnih
Benetkah
,
svoboda
je
na
kamenitih
senjskih
gorah
,
kjer
se
tikata
plemič
in
suženj
,
kjer
je
vojvoda
oče
svojih
ljudi
.
Res
je
krasna
Venecija
in
Cecilija
potomka
patricijske
rodbine
,
v
kateri
je
doževo
žezlo
domače
.
Znani
so
Foscariji
kot
modri
državniki
ljudovlade
.
Zlata
knjiga
proslavlja
njihovo
ime
.
Razen
onega
—
Jakoba
Foscarija
...
Bogati
so
Foscariji
.
Imajo
svojo
ladjo
,
vilo
na
Giudecchi
,
polja
in
vrtove
v
Fermagli
.
A
vendar
...
Ljubezen
materino
,
udobnost
,
ki
jo
obdaja
,
vse
bi
pustila
Benečanka
,
ko
bi
jo
ljubil
senjski
orjak
...
Kraljica
benečanskih
krasot
postane
.
V
zlatem
Bucentavru
se
bo
vozila
z
dožem
,
stanovala
v
prelepi
dogani
,
imela
dvorne
dame
in
dečke
—
kadar
bo
stopila
na
loggio
,
bo
grmelo
ljudstvo
:
„
Coviva
la
dogaressa
“
!
—
pa
njo
bodo
pekle
vroče
oči
,
ker
je
ne
ljubi
senjski
orjak
...
Ko
bi
jo
ljubil
...
Vzela
bi
puško
,
plezala
zanj
po
skalah
,
meč
bi
vzela
—
se
borila
zanj
.
Ker
je
ne
ljubi
,
se
je
žrtvovala
,
da
reši
njegovo
svobodo
,
življenje
...
Pa
zakaj
se
je
začudila
mati
njenim
prejšnjim
besedam
?
Žeglja
dež
,
pust
in
dolg
je
popoldan
.
Ne
krajša
ga
govorica
,
ki
prikriva
le
misli
matere
,
hčerke
.
Kar
se
odpro
naglo
vrata
.
Koga
naznani
Cecilijin
zamorček
?
Ne
utegne
,
da
pove
mali
Goro
.
Kot
vihra
vstopi
Ivan
Foscari
.
Nima
klobuka
,
ne
meča
,
ne
ovratnika
.
Oči
mu
plamene
,
lasje
padajo
v
čelo
,
ustni
sta
mu
stisnjeni
.
Kratko
pozdravi
mater
,
migne
svojemu
sobarju
,
ki
je
prišel
z
neko
suknjico
za
njim
,
vrže
Jeli
suknjico
,
migne
sobarju
,
da
odide
,
in
vzroji
v
Cecilijino
začudenje
:
„
Kdo
je
všil
nekaj
v
to
suknjo
?
Ti
,
Jela
?
Na
ukaz
gospe
!
Zopet
neumna
čarovnija
!
Draga
tudi
.
Nobena
stvar
ni
tako
draga
kot
neumnost
...
Odpri
šiv
,
Jela
!
“
Gospa
Foscarijeva
prebledi
,
hoče
braniti
.
Cecilija
jo
ustavlja
s
pogledom
.
Jela
para
s
trepečočo
roko
suknjino
podlogo
pod
desno
ramo
.
Iz
podloge
pade
košček
popisanega
platna
.
Kot
ris
plane
Foscari
po
njem
.
„
Glejte
,
čudežni
močni
napis
!
Kos
platna
,
na
njem
par
glagolskih
črk
!
To
naj
me
varuje
krogelj
in
meča
,
bolezni
in
žalosti
in
Bog
ve
še
česa
!
O
,
gospa
mama
!
Če
verujete
vi
take
neumnosti
,
kaj
naj
veruje
potem
ženica
ribičeva
?
...
Glejte
,
vaš
čudežni
zapis
...
“
Z
naglo
roko
raztrga
plamteči
mladi
mož
platno
na
drobne
kosce
,
izbruhne
v
strastni
jezi
:
„
Bedni
,
neumni
svet
!
Kje
so
vaši
besi
,
coperniki
,
kresniki
,
bajila
?
Vse
ostanki
malikovalstva
!
Sami
si
grenite
življenje
,
ko
vidite
v
bližnjem
nevarno
bitje
,
ki
je
sklenilo
nemogočo
zvezo
s
tajno
močjo
.
Kje
je
vaš
rogati
vrag
?
Vaša
neumnost
,
zavist
,
častihlepje
,
to
je
vaš
vrag
.
Za
mašo
darujete
v
pogubo
bližnjemu
,
Bogu
se
klanjate
,
hudiča
molite
...
“
„
Ivan
,
Ivan
!
“
kliče
mati
s
povzdignjeno
roko
.
„
Za
ljubav
božjo
!
Ne
zovi
zlih
moči
,
ne
izzivaj
...
Oh
nesrečnež
!
—
Kaj
je
,
Goro
?
“
...
Prestrašeni
zamorček
izbuli
debele
oči
na
hudega
mladega
gospoda
in
javlja
:
„
Don
Foscari
je
pri
vedel
donno
Mocenigo
...
“
„
Sem
je
ni
treba
,
“
udari
Ivan
brezobzirno
z
nogo
,
„
prosim
vas
,
gospa
mama
,
sprejmite
jo
v
vaših
prostorih
.
—
Kaj
se
to
sili
,
kjer
je
treba
ni
.
“
„
Sprejmem
jo
v
dvorani
,
pridite
pozneje
tja
,
“
prosi
gospa
Foscarijeva
pol
žalostna
,
ker
noče
sprejeti
sin
njej
drage
osebe
,
pol
vesela
,
da
mu
pride
v
tem
hipu
iz
oči
.
„
Potolaži
gospoda
Ivana
,
“
pošepne
hčerki
,
ko
ji
pobira
z
Jelo
bele
niti
raz
obleko
,
ji
popravlja
lase
,
rižo
.
Izgine
mati
,
hlastno
stopi
Cecilija
k
bratu
:
„
Kaj
se
je
zgodilo
,
Ivan
?
Nisi
se
razburil
samo
zaradi
zapisa
,
užalil
našo
dobro
gospo
mamo
...
“
„
Dobra
.
Kaj
pomaga
dobra
nespamet
?
Kaj
mi
pomagajo
najblažji
nameni
in
želje
,
če
so
zoper
zdravo
pamet
?
Zakaj
te
ženijo
?
Da
poreko
:
Naša
dogaressa
.
In
mene
?
Da
poreko
:
Naša
sinaha
je
iz
Mocenigove
hiše
.
Čast
!
Kaj
je
?
Prazen
nič
.
A
temu
niču
žrtvuje
razsoden
mož
svoje
življenje
,
mlado
dekle
svojo
srečo
.
Juriša
umrje
.
Zora
uvene
.
Nama
je
zastrupljeno
življenje
.
Pa
kaj
to
,
da
je
le
rešena
senjanska
in
benečanska
čast
,
da
procvita
slavna
ljudovlada
...
Dobra
,
praviš
,
je
naša
mama
.
Da
,
dobra
.
Dober
je
naš
oče
.
A
reci
jima
:
Nočem
doža
,
ne
maram
zanj
—
prekolneta
te
do
belih
kosti
.
Iz
častilakomnosti
,
ne
radi
tvoje
sreče
...
Kaj
me
je
razjezilo
?
Da
umrje
Juriša
zaradi
predsodkov
,
časti
...
“
„
Juriša
umrje
?
“
Cecilija
zmaje
neverno
z
glavo
.
„
Če
te
je
razburila
ta
novica
,
se
lahko
umiriš
,
dragi
brat
.
Juriša
ne
umrje
.
“
„
Ne
?
In
če
mi
je
naznanil
Venier
to
ravno
zdaj
.
Če
je
prišel
benečanski
pooblaščenec
,
da
poroča
signoriji
o
svojem
uspehu
?
“
„
Venier
pravi
to
?
“
Cecilija
ostrmi
in
si
seže
z
rokama
v
bujne
lase
.
„
Nemogoče
,
Ivan
...
“
„
Nemogoče
?
Ubožica
!
Saj
vemo
to
že
davno
vsi
.
Molčati
bi
moral
tudi
jaz
zdaj
...
“
„
O
,
govori
!
Govoriti
hočem
tudi
jaz
...
Kaj
je
res
obsojen
,
na
smrt
obsojen
?
“
„
Na
smrt
.
Rodbina
izgubi
premoženje
in
plemstvo
...
“
„
In
obsodba
stopi
v
veljavo
?
“
„
Čez
tri
dni
.
Proglašena
še
ni
.
So
še
neke
formalnosti
.
“
„
Ah
!
“
se
oddahne
deklica
,
vzdihne
Jela
.
„
Tri
dni
časa
.
Moramo
ga
rešiti
.
Če
ne
drži
svak
svoje
obljube
—
jo
držim
jaz
,
ženska
.
Čuj
,
Ivan
.
Ko
sem
stala
na
senjskem
mostišču
,
pri
odhodu
iz
Senja
,
sem
prisegla
svaku
pri
Adriji
,
da
stopim
v
samostan
,
če
ne
reši
Juriše
.
Dal
mi
je
besedo
—
samo
molčim
naj
.
On
je
pooblaščen
...
“
„
Da
,
in
on
zahteva
Senjaninovo
smrt
,
progonstvo
Uskokov
.
Hoče
se
prikupiti
s
tem
signoriji
.
Da
se
ne
ustavlja
Frankopan
,
da
se
ne
boje
v
Gradcu
uskoških
nemirov
,
bi
bil
Juriša
že
mrtev
.
Pa
nemir
na
eni
,
vojska
na
drugi
strani
—
nazadnje
žrtvuje
nadvojvoda
rajši
nekaj
zvestih
Uskokov
...
In
ti
si
menila
,
ubogi
otrok
,
da
uženeš
Veniera
z
grožnjo
,
da
ne
vzameš
doža
?
Ubogo
dete
!
Ali
ne
razumeš
,
da
je
taka
snubitev
ukaz
signorije
?
Da
ne
smeš
odreči
,
sicer
spraviš
vse
svoje
sorodstvo
v
pogubo
?
Zato
se
ni
oziral
svak
lisjak
na
svojo
obljubo
;
da
te
je
le
potolažil
.
On
ima
osebno
sovraštvo
do
Juriša
,
ker
so
se
mu
izjalovili
načrti
,
katere
je
imel
.
Mislil
je
,
da
spravi
junaka
po
tebi
na
našo
stran
in
si
pridobi
s
tem
slavo
,
da
je
tako
rešil
uskoško
vprašanje
.
Zato
te
je
spravil
v
Juriševo
hišo
.
Jaz
sem
bil
slep
—
videl
sem
Zoro
...
Svak
se
je
igral
z
nami
.
Dožinja
pa
bi
morala
postati
ti
vseeno
...
Le
če
bi
izdal
Juriša
svoje
tovariše
,
bi
ga
slepil
s
tvojo
roko
.
Venier
pravi
tudi
,
da
bi
morala
sovražiti
Senjanina
,
ker
je
odbil
...
“
„
Sovražiti
,
“
dvigne
Cecilija
glavo
.
„
Kako
naj
sovražim
moža
,
katerega
občudujem
.
O
,
vem
,
da
je
tudi
njemu
hudo
.
Pa
ne
more
,
ne
sme
drugače
...
“
„
Gotovo
mu
je
hudo
...
Bled
je
stal
pred
nama
.
Venier
mu
je
izročil
ljudovladino
ponudbo
.
Prost
bo
.
Skrivno
naj
deluje
in
vpliva
na
nezadovoljne
Uskoke
...
Proda
naj
,
ko
dozori
skrivno
delo
v
očiti
sad
—
Senj
,
Ledenice
,
Brinj
,
Otočac
,
Moščenice
.
Potem
bi
se
Benečani
hitro
polastili
Primorja
.
Novi
,
Bakar
,
Trsat
,
bi
prišli
po
sili
ali
zvijači
v
naše
roke
.
In
čez
to
novo
last
ljudovlade
bi
bil
Juriša
gospodar
.
Uskoki
bi
dobivali
redno
plačo
,
posestva
.
Senjanin
je
izdajalsko
ponudbo
ponosno
odklonil
.
Tedaj
mu
je
pokazal
svak
tvojo
sliko
...
Povedal
mu
je
,
da
čaka
njegovo
rodbino
sramota
in
beda
.
Juriša
je
prebledel
—
a
ostal
trd
.
Vrnil
je
tvojo
sliko
...
—
Najlepša
Benečanka
umrje
žalosti
—
najlepša
Benečanka
hoče
živeti
samo
tebi
,
knežiti
ob
tvoji
strani
,
mu
je
rekel
svak
.
Juriša
se
je
obrnil
v
okno
—
gledal
dolgo
na
morje
,
dihal
težko
.
Naj
umrje
!
je
odgovoril
mirnega
obraza
,
ko
se
je
vrnil
k
nama
.
Naj
obledi
žarni
cvet
!
Adrija
ni
vaša
,
dokler
diše
Uskok
.
Sklenjenih
rok
posluša
Cecilija
brata
.
Solza
—
redek
gost
v
njenih
očeh
—
se
obesi
na
dolge
vejice
.
„
O
moj
junak
!
“
klikne
živo
.
„
A
kaj
zdaj
,
Ivan
?
“
„
Kaj
?
Reci
s
Petrarcom
:
Rotta
e
l
’
alta
Colonna
e
’
l
verde
Lauro
,
che
facean
ombra
al
mio
stanco
pensiero
:
perdufho
quel
che
ritrovar
non
spero
...
„
Ne
,
ne
,
Ivan
!
Tri
dni
,
si
rekel
.
Goro
!
Teci
k
Gianinu
,
naj
ti
da
gospodov
klobuk
,
plašč
in
meč
.
Jela
,
obleci
,
obuj
me
naglo
!
Gondolierja
sta
doma
.
Odvezeva
se
k
avstrijskemu
poslaniku
,
k
dožu
...
Ne
bojiva
se
nasledkov
,
Ivan
...
“
„
Sestra
!
“
vzklikne
Ivan
in
se
udari
po
čelu
.
„
Da
—
včasih
nas
prekosi
ženska
v
odločnosti
!
Osramotila
si
me
...
Hitiva
.
Pravijo
,
da
se
zbirajo
po
Primorju
Uskoki
,
da
je
Senj
tleč
ognjenik
.
Skrbi
me
,
da
ne
skuha
vrag
druge
kaše
...
“
Zimsko
solnce
obseva
senjske
stolpe
,
ogreva
skale
.
Kos
zleta
iz
bršljanovega
zatišja
,
brinjevka
seda
k
rdečim
jagodam
na
visokem
brinju
.
Grda
kača
pepeljuša
moli
sivo
glavo
iz
zemlje
,
preži
in
čaka
,
da
se
ji
približa
senica
,
pastirica
ali
ščinkovec
,
ki
prihajajo
iz
mesta
,
da
sporoče
kosu
mestne
novice
.
Grde
vrane
,
požeruhe
,
obletavajo
senjski
kastel
.
Diši
jim
po
mrhovini
.
Bled
junak
za
kastelskim
zidom
jih
gleda
.
Žalosti
,
jeze
mu
črni
modro
oko
:
Zapisana
je
sodba
,
pripravljena
je
vrv
.
Knežji
rod
,
senjsko
plemstvo
,
meščanska
pravica
,
vse
to
ne
ščiti
zoper
benečansko
jezo
.
„
Visi
naj
!
“
je
rekel
pooblaščenec
Venecije
—
in
jetnik
se
ozira
na
goro
,
na
Trsat
.
Kaj
ne
prihaja
od
tam
rešitev
?
Da
.
Prihaja
.
Divje
drvi
potok
izpod
pobeljenega
travnika
po
senjski
dragi
,
mimo
kastela
in
prinaša
bledemu
jetniku
v
stolpu
sporočilo
,
da
se
bliža
svoboda
:
Že
so
zapustile
Juriševe
čete
gore
.
Pri
Milanšiču
v
Brinju
čakajo
na
znamenje
.
Pripravljeni
so
Moščeničani
,
Kastelan
Niko
iz
Nehaja
s
posadko
,
Ledeničani
,
Otočani
.
Kar
je
Uskokov
v
Novem
,
Bakru
,
Cerkvenici
.
Dva
tisoč
mož
vstane
v
eni
misli
...
ko
se
proglasi
Juriševa
smrtna
sodba
.
Milanšič
napade
Senj
,
Vulatko
benečanske
galeje
.
O
,
preden
se
vam
posreči
,
Benečani
,
spraviti
nas
od
morja
,
preden
nas
ugonobite
z
mrazom
in
gladom
—
pokažemo
vam
že
,
kdo
smo
Uskoki
.
Tako
se
rote
v
zaprtih
hišah
sestradani
Senjani
.
Senjanke
kolnejo
in
vijejo
roke
.
Božič
je
tu
.
Pa
ni
zrna
za
pogačo
,
ni
vina
,
ni
mesa
,
ni
sukna
,
ne
platna
.
Umrli
bi
,
da
ni
dušice
,
Zore
Senjaninove
.
Senjske
ulice
so
prazne
.
Le
nemški
vojak
,
benečanski
vohun
,
hodita
oblastno
po
njih
.
Za
njimi
se
dvigajo
senjanske
pesti
:
Le
hodite
!
Dolgo
ne
bodete
...
Razsečemo
vam
trupla
,
nataknemo
glave
nad
kastelska
vrata
...
Tiho
je
pred
Orlovičevo
hišo
.
Nemška
straža
,
ki
nadomestuje
uskoško
,
ne
ve
poročati
novemu
,
začasnemu
stotniku
nič
sumljivega
.
Da
vodi
Zora
čez
dan
bolno
mater
po
uskoških
hišah
,
da
se
shajajo
ponoči
uskoški
vojvodi
pri
Orlovičevih
,
da
se
donašajo
k
Orlovičevim
prazni
,
odnašajo
polni
koši
,
tega
ne
vidi
straža
.
Zorin
smehljaj
,
lesk
zlata
sta
oslepila
mlado
stražo
.
Ne
pove
,
da
obiskuje
Orlovičeve
odstavljeni
stotnik
Frankol
,
ki
je
v
preiskavi
,
a
ni
zaprt
.
In
kaj
bi
pravil
to
—
saj
je
videl
mladi
stražnik
,
da
je
stopil
v
Orlovičevo
hišo
tudi
benečanski
podadmiral
...
Zimsko
solnce
gleda
v
barvane
šipe
Orlovičeve
hiše
.
Vidi
živahno
gibanje
v
kuhinji
,
kamri
in
shrambi
.
Žrnva
se
vrti
in
vrti
,
moka
leti
skozi
sito
,
maslo
se
peni
,
drobtini
sir
,
kuha
riž
.
Pod
Zorinim
nadzorstvom
mesijo
,
peko
deklice
z
rižem
in
sirom
napolnjene
pogače
,
škrnice
,
hrustače
.
Velike
in
dosti
pogač
napeko
,
ker
bo
praznik
velik
,
gostov
dosti
.
Dosti
sukenj
in
ječerm
našijeta
stara
krojača
v
kamri
nasproti
kuhinje
.
Kaj
bodo
stale
bale
sukna
,
Zorina
dota
,
pod
streho
,
koga
bodo
čakali
stari
