ugodneprilike
.
“
Po
teh
krepkih
besedah
so
polkovniki
vstali
in
se
burno
razšli
;
nič
prav
zadovoljni
niso
bili
.
Najbolj
vzburjena
sta
bila
viteza
Ambrosio
in
Bernardo
,
pa
vsak
iz
drugega
vzroka
.
Prvi
se
je
bal
,
da
bi
ga
kaka
stvar
ne
odtrgala
od
namestnika
,
kateremu
je
bil
sedaj
bolj
udan
,
kakor
sicer
—
recimo
naravnost
—
zaradi
Viride
.
Drugi
pa
je
samo
želel
,
da
bi
prišel
do
dna
tem
homatijam
.
Porabil
je
,
vsako
priliko
,
da
bi
razvozlal
te
diplomatske
spletke
.
Toda
v
prihodnjih
dneh
se
ni
zgodilo
nič
posebnega
,
le
grof
savojski
je
privedel
svoje
ljudi
v
Milan
.
Odločili
so
mu
prostor
v
taboru
in
njegovim
vojščakom
priskrbeli
vojnih
potrebščin
.
Poveljnikom
niso
kaj
ugajali
ti
novi
tovariši
.
Že
to
jim
ni
bilo
po
volji
,
da
grof
ne
pojde
ž
njimi
na
bojišče
;
med
častniki
je
bila
le
dvojica
savojskih
vitezov
,
pa
še
ta
nista
bila
kar
nič
slavna
.
Vsi
drugi
s
poveljnikom
gospodom
Kuanom
vred
so
bili
ptujci
,
ki
niso
lahko
občevali
z
domačini
.
Na
videz
so
bili
sicer
bojeviti
,
pa
rahločutnim
milanskim
gospem
so
se
zdeli
divji
in
strašni
.
Tudi
namestniku
ni
bilo
vse
prav
,
pa
zatajil
je
nevoljo
in
slovesno
sprejel
grofa
in
njegove
ljudi
.
Odločil
je
dan
za
odhod
in
običajne
slovesnosti
.
Zadnje
ure
so
tekle
.
Treba
je
bilo
jemati
slovo
.
Milanskim
vojakom
je
močneje
bilo
srce
,
ker
nihče
ni
vedel
,
kam
gre
,
in
še
manj
,
ali
pride
nazaj
k
domačemu
ognjišču
.
V
Sforzovi
palači
je
bil
danes
poseben
dan
.
Ljubljeni
sin
gospe
vdove
,
vitez
Ambrosio
,
je
jemal
slovo
pred
odhodom
na
bojišče
.
Pripravila
je
bila
skrbna
mati
izboren
obed
in
povabila
poleg
Ambrosievega
tovariša
viteza
Bernarda
tudi
svojega
sorodnika
o.
Tomaža
,
dominikana
,
modrega
in
častitljivega
moža
.
Družina
Sforzova
je
štela
le
pet
udov
:
mater
vdovo
,
umno
,
pobožno
gospo
,
sina
Ambrosia
,
dve
hčeri
,
Margarito
in
Ano
,
pa
starega
oskrbnika
Sforzovih
posestev
.
Margarita
je
štela
kakih
dvajset
let
;
bila
je
vitke
rasti
,
plemenitega
obličja
,
in
posebno
milih
očij
,
iz
katerih
je
sijala
njena
blaga
duša
;
bila
je
tihe
krotke
nravi
in
globoko
čutečega
srca
.
Njena
sestra
Ana
,
ki
ni
imela
še
šestnajst
let
,
bila
je
Margariti
jako
podobna
,
pa
še
nepopolno
vzrasla
.
Kakor
preprosto
dekle
je
bila
živahna
in
vesela
,
vendar
nikdar
ne
čez
mero
.
Znala
je
razveseljevati
tudi
druge
,
zato
je
bila
vsem
ljuba
in
draga
,
res
dober
angel
v
družini
.
Mati
je
imela
kot
vdova
in
zaradi
velikega
imetja
mnogo
skrbij
,
sedaj
za
sina
na
ptujem
,
sedaj
za
hčeri
doma
,
sedaj
za
posestva
.
Imela
je
sicer
dobrega
in
vrlega
oskrbnika
svojih
posestev
,
vendar
je
marsikaj
opravljala
tudi
sama
.
V
takih
bridkih
urah
je
prišla
k
njej
vedno
vesela
Anka
ter
jo
znala
tako
lepo
razvedriti
,
da
je
pozabila
vse
skrbi
in
hvalila
Boga
za
takega
otroka
.
Tudi
brat
Ambrosio
in
Margarita
sta
ljubila
sestro
prav
iskreno
.
Vedno
je
imela
kako
nedolžno
vprašanje
,
ali
je
kaj
povedala
,
ali
opomnila
to
in
ono
,
kar
jo
je
zanimalo
.
Celó
resnega
gospoda
kastelana
je
znala
pridobiti
zase
,
dasi
ni
bil
prijatelj
ženske
družbe
.
Drugodi
mu
je
večkrat
pošla
nitka
v
pogovorih
,
z
Ano
pa
sta
se
razgovarjala
,
kakor
bi
bila
skupaj
vzrasla
.
Privadil
se
je
bil
Sforzove
družine
tako
,
da
so
mu
bili
obedi
in
drugi
družinski
shodi
prijetna
zabava
in
da
mu
je
bilo
skoro
težko
,
ko
je
prišel
čas
ločitve
Danes
so
sedeli
vsi
nekam
tiho
in
zamišljeno
,
ni
se
mogel
prav
začeti
živahen
pogovor
.
Pogostoma
je
nastal
neprijeten
molk
,
tudi
—
živahni
Ani
je
zastajala
beseda
.
Polagoma
je
družba
vendar
oživela
,
pogovor
se
je
zasukal
na
odhod
,
bojišče
in
vojsko
.
To
je
bilo
dosti
tvarine
za
razgovor
,
za
razna
vprašanja
in
razne
odgovore
.
To
priliko
porabi
mati
,
poprime
besedo
in
pravi
:
„
Težka
in
grenka
je
ločitev
,
in
zato
je
prav
,
da
si
jo
olajšamo
in
osladimo
.
V
ta
namen
sem
želela
razveseliti
vas
,
ki
ste
mi
tako
dragi
.
Pojdi
,
dragi
moj
Ambrosio
,
ker
mora
tako
biti
,
pojdi
in
bodi
povsod
tak
,
kakor
se
spodobi
pravemu
vitezu
!
Ohrani
brez
madeža
svojo
čast
,
usmiljuj
se
revežev
in
preganjancev
,
vest
ti
bodi
vedno
čista
.
Spominjaj
se
nas
tudi
na
vojski
,
naša
ljubezen
in
naše
molitve
te
bodo
spremljale
povsod
Vam
pa
,
cenjeni
vitez
Bernardo
,
priporočam
svojega
sina
;
bodite
mu
zvest
tovariš
v
boju
in
dober
svetovalec
v
stiskah
.
Obema
pa
želim
prav
iz
srca
,
da
bi
se
kmalu
vrnila
slavna
in
zdrava
!
“
Slovesna
tihota
je
nastala
,
ko
je
mati
nehala
.
Te
ljube
in
primerne
besede
so
se
vsem
vtisnile
globoko
v
srce
.
Sestrama
so
zaigrale
solze
v
očeh
,
mati
je
le
težko
premagovala
jok
,
tudi
moškim
se
je
storilo
milo
.
Ambrosio
se
kmalu
ohrabri
,
zahvali
mater
za
lepe
opomine
in
ji
zatrdi
,
da
nikdar
ne
pozabi
,
kaj
je
dolžan
svoji
vesti
,
svoji
rodbini
,
materi
.
Potem
reče
:
„
Res
govoré
mnogo
o
prihodnji
vojni
,
a
izvestnega
ni
ničesar
.
Poklicali
so
nas
pod
zastave
,
da
ohranimo
mir
v
zasedenih
pokrajinah
;
upamo
torej
,
da
naloga
naša
ne
bode
težka
in
nevarna
,
da
jo
hitro
dovršimo
in
se
tudi
kmalu
vrnemo
.
V
težavah
pa
nas
bode
budil
in
veselil
spomin
,
da
na
nas
mislijo
doma
ljubeča
srca
in
nam
prosijo
pomoči
od
zgoraj
.
“
Vsem
so
ugajale
te
besede
;
o.
Tomaž
je
dobrohotno
gledal
krasnega
mladeniča
in
nekaj
mislil
v
svojem
srcu
.
Tudi
vitez
Bernardo
se
je
hotel
hvaležnega
izkazati
za
lepo
poslovilo
in
sploh
za
prijaznost
v
Sforzovi
hiši
,
zato
je
sklenil
povedati
—
četudi
težko
—
nekoliko
besedij
za
slovo
:
„
Neizmerno
me
je
razveselilo
voščilo
plemenite
gospe
—
mene
,
ptujca
,
ki
nimam
svojega
človeka
razven
stare
matere
.
Bog
usliši
vaše
želje
in
vaše
prošnje
!
Veliko
sem
dolžan
tej
gostoljubni
hiši
.
Zato
je
moja
prva
viteška
dolžnost
,
da
se
pokažem
hvaležnega
za
te
dobrote
.
Zvesto
hočem
na
strani
stati
svojemu
dragemu
tovarišu
in
prijatelju
in
upam
,
da
se
oba
srečno
vrneva
domov
.
Priporočam
pa
se
tudi
jaz
v
spomin
in
molitev
,
ker
zaradi
zmedenih
razmer
res
ne
moremo
vedeti
,
kaj
nas
čaka
.
“
Mater
je
veselilo
tesno
prijateljstvo
med
njenim
sinom
in
vitezom
Bernardom
.
Hvaležno
se
je
priklonila
vitezu
za
to
prijazno
obljubo
.
Pogovor
se
je
sukal
o
nevarnostih
in
težavah
preteče
vojske
,
potem
tudi
o
njenem
pravem
namenu
.
Vitez
Bernardo
vpraša
o.
Tomaža
,
kaj
misli
o
namenu
te
vojske
.
Dominikan
nekoliko
pomisli
,
potem
odgovori
:
„
Ni
lahko
reči
kaj
zanesljivega
,
ker
ne
poznam
skrivnih
dogodkov
in
naklepov
.
Mnogo
znakov
kaže
,
da
med
gospodom
namestnikom
in
svetim
očetom
niso
najboljše
razmere
,
kakor
že
večkrat
prej
tudi
niso
bile
.
Ne
vem
,
zakaj
je
sedaj
prepir
,
a
zdi
se
mi
,
da
se
gre
za
pokrajine
cerkvene
države
,
katere
so
prišle
v
roke
gospodu
namestniku
.
Znano
vam
je
tudi
,
da
ima
kardinal
Albornoz
nalogo
,
da
spravi
v
red
cerkveno
državo
,
ker
sv.
oče
želi
iz
Avinjona
vrniti
se
v
Rim
.
Kaj
je
storil
Albornoz
v
Rimu
,
Spoletu
in
drugod
,
vemo
;
sedaj
hoče
jednako
ravnati
tudi
v
Bologni
in
v
krajih
,
ki
spadajo
k
Marki
.
Upajmo
,
da
se
ta
stvar
razvozla
mirno
.
“
Ambrosio
je
pritrjeval
o.
Tomažu
,
vitez
Bernardo
pa
je
še
vedno
premišljal
,
češ
,
čemu
treba
tolike
vojske
in
toliko
troškov
,
ako
je
upanje
,
da
se
vse
poravna
mirnim
potem
.
Tudi
tisti
rek
:
„
Si
vis
pacem
,
para
bellum
“
(
če
hočeš
imeti
mir
,
pripravljaj
vojsko
)
mu
ni
bil
dovolj
odločilen
za
ta
slučaj
.
Prišlo
mu
je
tudi
na
misel
vprašanje
:
Kaj
potem
,
če
se
razbijejo
pogajanja
in
pride
do
boja
med
papeževo
in
lombarško
vojsko
?
Da
bi
se
bojeval
s
papeževo
vojsko
,
tega
mu
ne
dopušča
srce
.
Zato
vpraša
kar
naravnost
o.
Tomaža
:
„
Je-li
pravično
in
dovoljeno
bojevati
se
s
papeževimi
četami
?
“
O.
Tomaž
prijazno
pogleda
viteza
in
pravi
:
„
Na
to
vprašanje
ne
morem
odgovoriti
splošno
niti
da
,
niti
ne
.
Ako
ima
papež
,
oziroma
cerkvena
država
vojake
,
ima
jih
pač
zato
,
da
se
v
potrebi
vojskujejo
,
torej
sam
na
sebi
ni
izključen
vsak
boj
s
cerkvenimi
četami
.
Pač
pa
je
navadno
treba
soditi
,
da
je
tak
boj
krivičen
,
ker
cerkvena
država
—
to
dobro
veste
—
ne
napada
nikogar
,
ampak
le
brani
,
kar
je
dobila
po
darovih
ali
pogodbah
v
last
.
Na
to
se
je
treba
ozirati
tudi
tukaj
.
Ako
se
kaže
,
da
cerkvena
država
tirja
le
svoje
jasne
pravice
,
potem
ni
pravično
ustavljati
se
ji
,
ako
jih
hoče
pridobiti
z
orožjem
.
“
„
To
pa
je
ravno
sedaj
težavno
določiti
,
kaj
je
pravično
in
kaj
krivično
.
Vsa
stvar
je
tako
temna
in
skrivnostna
,
da
nihče
ne
vé
,
pri
čem
je
.
Ti
dvomljivi
slučaji
so
najstrašnejši
slučaji
.
“
„
Res
je
,
kar
ste
povedali
,
“
odgovori
pater
,
„
dvomi
so
sitni
;
vendar
imate
dva
pomočka
zoper
take
dvome
.
Prvi
je
,
da
nadalje
in
natančneje
preiščete
,
kaj
je
prav
in
kaj
ni
.
Ako
se
pa
le
ne
morete
iznebiti
dvoma
,
potem
—
—
—
“
„
Potem
pa
prepustimo
vladarju
,
da
presodi
to
stvar
,
mi
storimo
le
vojaško
dolžnost
.
“
Te
besede
je
izgovoril
Ambrosio
hitro
;
bal
se
je
že
,
da
o.
Tomaž
in
tovariš
Bernardo
pritirata
pogovor
tako
daleč
,
da
bode
tudi
njemu
treba
odločiti
se
na
to
ali
drugo
stran
.
Vendar
s
tem
se
ni
rešil
iz
zadrege
.
O.
Tomaž
mu
je
sicer
priznal
,
da
je
v
obče
prav
povedal
,
vendar
pa
je
treba
pomniti
:
„
Kdor
se
je
že
zavezal
,
da
bode
služil
kakemu
gospodu
,
ta
sme
res
ostati
v
njegovi
službi
tudi
,
kadar
dvomi
o
pravičnosti
boja
;
ako
pa
še
ni
v
službi
,
ne
sme
vstopiti
prostovoljno
,
dokler
se
ne
uveri
o
pravičnosti
vojske
.
Te
naše
dolge
razprave
pa
uprav
kažejo
,
“
nadaljeval
je
,
„
da
v
našem
slučaju
še
po
pravici
mislimo
,
da
vojska
ni
za
krivično
stvar
.
Zato
služita
vidva
brez
sramote
in
greha
gospodu
Barnabu
v
tej
vojni
,
ker
sta
se
že
zavezala
.
“
Tako
so
dognali
to
nekoliko
sitno
vprašanje
,
ki
se
jim
je
bilo
vrinilo
.
Gospici
hčeri
sta
bili
veseli
,
da
je
končan
ta
učeni
razgovor
.
Prišle
so
na
vrsto
domače
in
milejše
stvari
,
beseda
je
tekla
ljubko
in
gladko
.
Tako
je
potekal
Čas
le
prehitro
.
O.
Tomaž
se
je
prijazno
poslovil
od
družbe
,
priporočil
vitezoma
,
da
naj
se
oglasita
v
času
potrebe
pri
njegovih
,
kateri
jima
bodo
radi
pomagali
ob
vsaki
priliki
.
Mati
je
prinesla
malih
spominkov
za
svojega
sina
in
njegovega
vernega
tovariša
.
Bila
sta
dva
mala
medaljona
v
krasnih
okvirih
na
zlatih
verižicah
.
Urno
vzame
Margarita
prvega
in
ga
obesi
svojemu
nekoliko
razburjenemu
bratu
okrog
vratú
.
Drugi
je
bil
za
viteza
Bernarda
,
to
je
vedela
Margarita
,
vendar
si
ni
upala
obesiti
mu
ga
okrog
vratú
.
Pogledala
je
mater
proseč
,
naj
ji
pomaga
iz
zadrege
.
Mati
je
ustregla
tihi
njeni
prošnji
in
ponudila
gospodu
kastelanu
medaljon
božje
Porodnice
.
Vzradoval
se
je
vitez
močno
tega
darú
in
nevedé
,
kako
in
kdaj
,
upognil
je
tudi
on
svoja
mogočna
pleča
,
da
mu
je
gospica
lahno
in
urno
zapela
predragi
dar
.
Ves
iz
sebe
zavrisnil
bi
bil
od
veselja
ta
trenutek
,
pa
zadušil
je
svoja
čustva
in
zahvalil
prav
srčno
mater
in
hčer
.
Ambrosio
je
objel
mater
za
slovo
,
poljubil
sestri
na
čelo
in
se
napravil
na
odhod
.
Tudi
vitez
Bernardo
je
podal
vsem
roko
in
jo
krepko
stisnil
,
nekoliko
zmešan
pri
gospici
Margariti
,
pa
toliko
odločneje
pri
mali
Ani
,
kateri
je
skoro
vroče
postalo
,
ko
je
stisnil
gospod
kastelan
njeno
malo
ročico
v
svoji
krepki
desnici
.
„
Na
svidenje
!
“
—
„
Z
Bogom
,
“
je
donelo
sem
in
tje
,
in
odšla
sta
viteza
.
Med
vrati
je
še
zaklical
Ambrosio
:
„
Ako
naju
hočete
še
jedenkrat
videti
,
pridite
v
tabor
jutri
zjutraj
,
predno
odide
vojska
na
bojišče
!
“
Gospe
so
ostale
same
doma
,
vsaka
tiho
zamišljena
v
svoja
čustva
in
skrbi
,
viteza
pa
sta
hitela
v
tabor
,
kjer
bode
še
nocoj
o
navzočnosti
gospoda
namestnika
veliki
vojni
svèt
.
V
vojaškem
taboru
je
bilo
živo
in
šumno
,
kakor
je
vselej
,
predno
odide
vojaštvo
na
bojišče
.
Koliko
si
imajo
še
povedati
domačini
in
prijatelji
,
matere
in
sinovi
,
kaj
šele
žalostne
neveste
in
izbrani
ženini
!
Sem
ter
tam
so
stale
gruče
ljudij
,
vojakov
in
meščanov
pomešanih
,
v
živahnih
pogovorih
in
ganljivih
slovesih
.
Krčme
so
bile
napolnjene
,
kjer
so
pri
dobri
kapljici
in
veseli
godbi
lože
pozabili
bridke
ure
ločitve
.
Ptujci
,
fevdniki
in
mezdniki
so
se
zabavali
po
svoje
,
nekoliko
bolj
razbrzdano
,
ker
niso
bili
nikakor
tako
mehkega
srca
kakor
domačini
.
Povsod
po
taboru
so
bile
razpostavljene
straže
;
glavna
straža
je
stala
pod
orožjem
v
znamenje
,
da
pričakuje
poveljnika
ali
drugega
dostojanstvenika
.
Blizu
straže
so
stali
pripravljeni
oddelki
pešcev
in
konjikov
za
mnogovrstne
potrebe
.
Dohajali
so
načelniki
oddelkov
v
popolni
vojaški
opravi
in
se
zbirali
v
poveljnikovem
šotoru
.
Napovedan
je
bil
veliki
vojni
svèt
.
Vse
je
bilo
pripravljeno
,
le
namestnika
še
ni
bilo
.
Radovedno
so
stražniki
pogledovali
,
ali
morda
še
ne
prihaja
.
Kar
zadoné
trombe
,
in
vse
se
obrne
proti
strani
,
s
katere
je
prihajal
na
belcu
in
z
malim
spremstvom
gospod
Barnaba
.
Spremljala
sta
ga
tudi
kancelar
Arigo
in
pribočnik
vitez
Ambrosio
Sforza
.
Takoj
po
sprejemu
vstopi
v
šotor
,
in
prične
se
vojni
svèt
.
Zbrani
polkovniki
zvedó
med
drugimi
poročili
,
da
vojska
jutri
odrine
proti
Bologni
,
prej
pa
še
dobi
konjiški
polk
novo
zastavo
.
Ko
je
bil
vojni
svèt
končan
,
prisežejo
častniki
zvestobo
namestniku
,
potem
,
ko
jih
je
don
Antonio
,
vojaški
duhovnik
,
nagovoril
prav
krepko
in
navdušeno
.
Na
to
poprime
besedo
Barnaba
:
„
Jaz
sam
jutri
ne
pojdem
z
vami
,
ker
imam
še
posla
mnogo
doma
in
ker
za
sedaj
še
ni
nevarnosti
.
Ako
bode
pozneje
potrebno
,
pridem
za
vami
,
kjer
bodem
bratovsko
z
vami
prenašal
vse
težave
in
se
boril
za
domovino
.
“
Te
besede
so
prav
neprijetno
ganile
polkovnike
,
ker
take
novice
niso
pričakovali
.
Barnaba
je
to
opazil
,
pa
se
je
delal
,
kakor
bi
ne
videl
,
in
je
ukazoval
dalje
:
„
Mesto
sebe
postavljam
in
imenujem
gospoda
viteza
Orsinija
za
vrhovnega
poveljnika
celi
vojski
in
mu
v
znamenje
poveljniške
oblasti
poklanjam
maršalsko
palico
.
“
Orsini
je
z
vojaškim
poklonom
molčé
sprejel
to
znamenje
oblasti
,
namestnik
pa
se
je
obrnil
do
dragih
polkovnikov
in
jim
naročil
,
da
sprejmejo
in
slušajo
Orsinija
kakor
njega
samega
.
Molčé
se
poklonijo
v
znamenje
,
da
hočejo
to
storiti
.
„
Ako
pridejo
veronske
pomožne
čete
,
morajo
se
tudi
te
pokoriti
vrhovnemu
poveljniku
.
Temu
in
vojnemu
zboru
prepuščam
,
da
primerno
razstavi
čete
po
Romagni
in
Marki
.
Napadati
ni
treba
,
dokler
vam
ne
pošljem
novih
ukazov
.
Pomnožite
posadke
po
mestih
,
koder
bode
treba
,
in
zavarujte
skrbno
meje
na
jugu
in
na
severu
.
Ako
pride
nenadno
do
boja
,
glejte
,
da
hitro
in
odločno
zmagate
.
Naročila
vam
bodo
dohajala
redno
iz
Milana
,
in
pričakujem
prav
tako
rednih
iz
glavnega
stana
.
Skrbite
za
red
in
jedinost
med
vojaki
in
postopajte
previdno
proti
meščanom
po
ondotnih
mestih
.
“
Kancelar
Arigo
je
imel
že
pripravljena
potrebna
pisma
za
ondotne
gosposke
in
oklice
za
ljudstvo
;
vse
te
so
sedaj
podpisali
,
zapečatili
in
izročili
gospodu
Orsiniju
.
Barnaba
je
sprejel
še
po
vrsti
vsakega
poveljnika
posebej
;
vsakemu
je
kaj
povedal
,
vsakega
vnemal
za
hrabrost
.
Kakor
v
slovo
je
vsakemu
še
stisnil
roko
.
Potem
zasede
urno
konja
,
veli
Ambrosiu
,
naj
ga
spremi
v
mesto
,
in
odjaše
med
glasnimi
klici
zbrane
vojne
iz
tabora
proti
domu
.
Solnce
je
žarno
zahajalo
.
Med
potjo
je
bil
namestnik
jako
mehak
in
prijazen
.
Opomnil
je
,
da
polkovniki
niso
z
veseljem
sprejeli
novice
,
da
sam
ostane
doma
.
Toda
sedaj
ne
more
drugače
,
nujni
opravki
mu
ne
pusté
nikamor
.
Naročal
je
torej
vitezu
Ambrosiu
,
naj
ostane
na
strani
Orsiniju
kot
generalni
pribočnik
ter
naj
skrbi
vestno
,
da
se
bode
godilo
vse
dobro
in
srečno
.
„
V
vaših
rokah
je
sedaj
sreča
domovine
,
v
vaših
rokah
bramba
družin
in
njih
imetja
.
Mnogo
sovražnikov
ima
Milan
,
kateri
čakajo
le
ugodne
prilike
,
da
bi
se
maščevali
;
ne
smemo
jim
dati
povoda
s
slabotnim
ravnanjem
.
Zaupam
trdno
svoji
vojni
,
da
ohrani
red
in
obrani
meje
.
Spomin
drage
matere
,
na
ljubljene
sestre
vas
bode
bodril
v
težavah
bojnega
življenja
,
upam
,
da
tudi
spomin
Barnabe
Viscontija
in
njegove
rodbine
vam
ne
bode
hladil
domovinske
gorečnosti
.
Skrb
za
svojce
prepustite
meni
,
skrbel
bom
zanje
,
kakor
za
svojo
hišo
,
vi
pa
nasprotno
delajte
za
nas
,
kakor
bi
bili
vaše
krvi
.
“
Ambrosio
je
zahvalil
namestnika
za
to
prijazno
skrb
in
za
veliko
zaupanje
,
katero
stavi
vanj
.
Obljubil
mu
je
prav
trdno
,
da
se
hoče
z
vso
odločnostjo
in
vnemo
poprijeti
vojnih
poslov
.
Namestniku
je
bila
všeč
obljuba
,
opomnil
ga
je
še
jedenkrat
,
naj
mu
pošilja
redno
in
natančnih
poročil
,
morda
tudi
v
zasebnih
pismih
do
matere
,
česar
bi
ne
kazalo
povedati
v
službenih
poročilih
.
Med
tem
so
prijahali
pred
namestnikovo
palačo
.
Razni
sluge
in
dvorniki
so
čakali
gospoda
,
straže
so
stopile
v
orožje
in
tudi
spremljajoči
konjiki
so
stopili
v
red
.
Nad
vhodom
je
bil
velik
pomol
,
ki
je
umetno
slonel
ob
prednji
strani
in
bil
krasno
ozaljšan
.
Tu
gori
je
pričakovala
očeta
Barnabova
družina
.
Ko
sta
zagledala
sinova
spremstvo
,
pozdravila
sta
veselo
prišlece
,
zlasti
jima
je
bil
všeč
vitez
Sforza
.
Knežna
Virida
,
ki
je
tudi
sedela
na
pomolu
,
krotila
je
le
težko
svoja
živahna
bratca
.
Ko
pa
namestnik
izgine
skozi
vrata
in
se
vitez
Sforza
obrne
na
odhod
,
zakličeta
knežiča
vitezu
Ambrosiu
prav
zaupno
in
domače
,
naj
ju
vzame
s
seboj
v
tabor
in
na
vojsko
.
„
Jaz
imam
konja
in
znam
jahati
in
sukati
meč
,
“
govoril
je
13-letni
Ludovik
,
„
zato
lahko
grem
z
vami
in
vašimi
konjiki
.
“
„
Meni
je
tudi
obljubil
oče
konja
,
ako
bodem
priden
.
Vzemite
še
mene
!
“
zaprosi
mladi
Karol
.
„
Za
danes
je
prepozno
,
“
odvrne
Ambrosio
ljubkima
dečkoma
.
„
Kadar
pa
zopet
pridem
,
takrat
vzamem
tebe
in
brata
in
...
“
„
Pa
še
Virido
,
“
seže
mu
v
besedo
knežič
,
a
Virida
hitro
objame
bratca
in
ga
stisne
k
sebi
,
da
ne
bi
nadalje
tako
besedoval
.
Ambrosio
pa
se
veselo
nasmeje
in
dokonča
svoje
besede
,
rekoč
:
„
...
in
kdor
bode
rad
šel
z
menoj
.
Na
zdravje
!
Na
svidenje
!
“
Po
teh
besedah
se
spoštljivo
prikloni
in
opazi
v
mraku
,
kako
se
mu
je
na
lahno
priklonila
tudi
mlada
knežna
Virida
.
Našemu
vitezu
se
je
zdela
ta
odlika
neprecenljiva
,
srce
se
mu
ugreje
,
krepko
vspodbode
konja
,
kakor
bi
bilo
treba
iti
nad
zvite
trume
sovražnikov
,
in
urno
zdirja
s
svojimi
konjiki
proti
taboru
.
Marsikatero
oko
je
pazno
zrlo
za
njim
,
a
misel
vseh
,
ki
so
ga
videli
,
bila
je
ta
,
da
je
Ambrosio
Sforza
najlepši
in
najbolj
junaški
milanski
vitez
.
Morda
je
tako
mislila
tudi
Virida
.
V
taboru
je
bilo
nastalo
takoj
po
odhodu
namestnikovem
čudno
razmerje
.
Kar
nagloma
se
je
bil
izpremenil
vitez
Orsini
skoro
iz
tovariša
v
vrhovnega
poveljnika
.
On
sam
ni
pričakoval
tega
,
in
še
manj
drugi
polkovniki
.
Najprej
mu
je
častital
Gaspare
Tinela
in
sicer
iz
srca
,
kakor
je
bilo
videti
.
Njemu
je
bilo
vse
jedno
,
kdo
je
poveljnik
,
samo
da
se
začne
kmalu
boj
,
in
da
se
v
boju
pridobi
kaj
plena
ali
drugačnega
dobička
.
Drugi
je
pristopil
gospod
Kuan
,
polkovnik
savojskih
zaveznih
čet
.
Bil
je
šele
teden
dnij
v
taboru
,
vendar
toliko
je
že
presodil
bojne
tovariše
,
da
sta
mu
Orsini
in
Baldessaro
najbolj
ugajala
,
najmanj
pa
je
maral
za
viteza
Ambrosia
in
Bernarda
.
Gospod
kastelan
je
stal
tih
in
zamišljen
,
ker
ta
prememba
mu
ni
bila
po
načrtu
,
in
ni
vedel
,
kaj
bi
storil
v
novih
razmerah
,
Baldessaro
pa
je
bil
kolikor
toliko
nevoljen
,
ker
se
je
štel
jednako
in
še
bolj
sposobnega
,
kakor
je
Orsini
.
Novi
maršal
pa
je
bil
jako
previden
in
se
delal
,
kakor
da
je
še
vedno
prejšnji
tovariš
.
Upal
je
,
da
se
s
časom
polkovniki
sami
ob
sebi
privadijo
novih
razmer
.
Ko
se
vrne
v
tabor
vitez
Sforza
,
nagovori
ga
Orsini
prijazno
in
poprosi
,
naj
ga
podpira
prijateljsko
v
težavnem
poslu
.
„
Sluga
sem
vam
,
“
odgovori
Ambrosio
,
„
ker
je
tako
določil
gospod
vojvoda
in
namestnik
;
le
ukazujte
,
da
se
prepričate
o
moji
pokorščini
!
“
Ko
je
gospod
kastelan
videl
,
da
je
Ambrosio
tako
voljno
sprejel
to
naredbo
,
ni
se
ji
protivil
,
vendar
je
na
tihem
ponovil
svoj
prejšnji
sklep
,
da
se
ne
dá
od
nikogar
voditi
po
krivih
potih
,
tudi
od
Orsinija
ne
.
Orsini
je
še
sestavil
in
razdelil
ukaz
na
čete
,
v
katerem
se
jim
je
predstavil
kot
maršala
,
opomnil
vojake
reda
in
pokorščine
in
obljubil
plačila
za
hrabrost
in
zvestobo
.
Določil
je
polkovnikom
službe
za
noč
in
jutranji
odhod
in
naznanil
čas
,
kdaj
naj
so
oddelki
pripravljeni
,
da
sprejmejo
pred
odhodom
še
jedenkrat
milanskega
vojvodo
.
Viteza
Ambrosia
kot
najmlajšega
je
zadela
danes
služba
taborskega
nadzorništva
.
Polkovniki
so
se
vojaško
poslovili
od
maršala
in
odšli
k
svojim
polkom
.
Noč
je
legla
na
tabor
,
polagoma
je
šum
ponehal
,
vojaki
so
legli
k
počitku
.
Ambrosio
pa
ni
šel
počivat
,
ampak
se
je
kmalu
vrnil
od
svojih
konjikov
k
taborski
glavni
straži
,
da
oddá
povelja
za
noč
.
Ukazal
je
straže
postaviti
dvakrat
gosteje
,
kakor
po
navadi
;
med
njimi
naj
je
neprestana
zveza
.
Kogar
dobé
,
da
gre
iz
tabora
,
vprašajo
naj
,
kdo
je
in
kam
gré
;
ko
se
pa
vrne
,
naj
pride
najprej
do
glavne
straže
in
šele
potem
k
svojemu
oddelku
.
Vsaka
straža
naj
nemudoma
naznani
,
kdo
je
šel
iz
tabora
.
Pregledal
je
sam
vse
straže
in
se
prepričal
,
da
se
je
vse
zgodilo
,
kakor
je
bil
ukazal
.
Potem
je
stopil
v
šotor
,
naslonil
se
na
mizo
in
se
zamislil
.
Mnogo
mu
je
bilo
na
tem
,
da
zvé
,
kdo
je
kriv
raznih
zločinov
poslednjih
dnij
,
ki
so
se
dogodili
okrog
Milana
,
in
katere
so
mnogi
pridevali
vojakom
.
Vse
je
kazalo
na
to
,
da
so
med
savojskimi
mezdniki
pravi
hudodelci
.
Zato
je
sklenil
nocojšnjo
noč
zaslediti
zločince
in
jih
prav
ostro
kaznovati
.
Poleg
te
skrbi
mu
je
prihajal
na
misel
namestnik
s
tako
prijaznimi
besedami
,
njegova
družina
in
pred
vsemi
—
Virida
.
Sam
ni
vedel
,
kako
mu
je
bilo
pri
srcu
,
a
to
je
čutil
,
da
ga
vežejo
prav
mile
,
vendar
krepke
vezi
z
gospodom
Barnabom
in
da
ga
te
vnemajo
za
junaška
dela
.
Tu
ga
vzdrami
hoja
pred
šotorom
;
vodnik
nočne
straže
je
prišel
poročat
z
nekoliko
vojaki
.
Naznanil
je
,
da
je
povsod
vse
mirno
,
le
mimo
straže
proti
vodi
je
prišlo
pet
mož
s
posodami
za
vodo
;
rekli
so
,
da
so
od
lahkih
konjikov
.
Ambrosio
jim
zopet
naroči
,
naj
ostro
pazijo
in
hitro
vse
naznanijo
.
Ko
odidejo
poročevalci
,
vzame
Ambrosio
sam
od
straže
dva
moža
in
gre
proti
ležišču
lahkih
konjikov
.
To
je
bil
njegov
polk
,
zato
je
vse
poznal
.
Poišče
čuvaja
in
ga
vpraša
,
je-li
kdo
šel
od
čete
proč
iz
tabora
.
Čuvaj
mu
pové
,
da
ne
.
Vendar
mu
Ambrosio
ni
verjel
prav
trdno
,
marveč
je
šel
prepričat
se
sam
.
Vse
je
ležalo
mirno
in
spalo
,
pogrešal
ni
nikogar
.
A
zakaj
je
straža
videla
pet
mož
,
ki
so
šli
iz
tabora
in
trdili
,
da
so
izmed
lahkih
konjikov
?
Ko
pregledajo
še
orodje
,
res
najdejo
,
da
posode
niso
v
redu
,
in
da
ni
vseh
tukaj
.
Kdo
jih
je
vzel
?
Čuvaj
ni
vedel
,
kdo
;
jasno
je
pa
bilo
,
da
je
bil
tat
nekdo
iz
tabora
,
ker
notri
ni
bilo
žive
duše
.
Ambrosio
torej
ukaže
,
naj
ostro
pazijo
,
kdo
in
kdaj
prinese
posodo
nazaj
,
da
ga
urno
primejo
in
izročé
glavni
straži
.
Vrnivši
se
v
šotor
nasloni
se
ob
mizo
in
zaziblje
v
sanjarjenje
.
Domišljija
ga
je
vodila
na
dvor
Barnabov
,
tako
,
kakor
je
bil
tam
pred
nekaj
dnevi
.
V
svetli
dvorani
mu
je
sedela
nasproti
knežna
Virida
in
pogovarjala
sta
se
tako
domače
,
kakor
brat
in
sestra
.
Predočeval
si
je
njene
lastnosti
:
ni
prevzetna
,
a
je
visoka
;
ni
ničemerna
,
a
je
slavoljubna
;
ni
sebična
,
marveč
gori
za
domovino
.
Kako
bode
torej
vesela
,
kadar
zvé
o
novih
zmagah
,
in
kako
bode
odlikovala
najhrabrejše
viteze
!
Lepe
slike
so
mu
rojile
po
glavi
,
in
v
tem
ga
je
objel
spanec
.
Sanjalo
se
mu
je
,
da
je
na
bojišču
;
hrabro
se
bori
,
zmaguje
,
zastava
vihra
,
sedaj-le
pobegne
sovražnik
...
Kar
na
hip
se
obrne
sreča
.
Nov
sovražnik
pritisne
,
zastava
omahne
in
pade
.
Hitro
priskoči
,
da
jo
reši
,
a
pri
tem
pade
s
konjem
.
Tu
zagrmi
močen
glas
:
„
Stoj
!
“
Ambrosio
se
vzbudi
,
vstane
hitro
in
stopi
ven
,
kjer
so
ravno
prišle
patrolje
s
sporočili
.
Povedale
so
,
da
prihaja
čim
dalje
več
vojakov
mimo
straže
do
vode
.
Ker
se
bode
kmalu
danilo
,
ni
lahko
braniti
jim
.
Ambrosio
to
izprevidi
in
gre
sam
do
straže
,
da
bi
videl
,
kako
je
.
A
ne
najde
nič
sumljivega
;
le
dva
savojska
vojaka
mu
pripeljejo
njegovi
ljudje
,
kateri
so
ju
bili
zalotili
pri
posodah
.
Ambrosio
je
takoj
mislil
,
da
so
napravili
tudi
nocoj
kako
hudobijo
,
a
ni
mogel
tega
preiskovati
nadalje
.
Maršal
Orsini
je
bil
že
oblečen
pred
šotorom
,
ko
dojde
k
njemu
vitez
Ambrosio
s
sporočili
.
Pové
mu
tudi
svoj
sum
o
savojskih
tovariših
,
a
Orsini
se
ni
maral
danes
pečati
s
tem
,
tolažil
ga
je
,
da
pozneje
ne
bode
prilike
in
ne
časa
za
take
nerede
.
Ambrosio
se
vrne
h
glavni
straži
,
pokliče
vse
straže
nazaj
,
premeni
glavno
stražo
,
potem
odide
k
svojemu
polku
,
da
se
pripravi
na
odhod
.
Solnce
je
že
visoko
na
obnebju
.
Po
taboru
je
vse
živo
:
tu
pospravljajo
razne
stvari
,
tam
likajo
sebe
in
konje
,
drugod
že
stopajo
v
vrste
,
Častniki
hodijo
sem
in
tje
,
grajajo
,
opominjajo
,
hvalijo
,
kakor
se
jim
zdi
potrebno
.
Polkovniki
so
danes
v
veliki
bojni
opravi
,
vojaki
si
nadevajo
orožje
:
vse
se
pripravlja
za
glavni
vojaški
pregled
.
Orsini
z
maršalsko
palico
v
roki
je
že
pregledal
svoj
polk
,
kateremu
sedaj
zapoveduje
njegov
namestnik
stotnik
Jurij
;
ponosno
stopa
mimo
drugih
polkov
pešcev
in
konjikov
.
Ob
10.
uri
dopoldne
je
bilo
vse
v
redu
in
Čakalo
vojvode
z
dvorom
vred
.
Vojna
je
stala
v
dveh
vrstah
,
spredaj
pešci
,
zadaj
pa
konjiki
.
Zastave
so
vihrale
v
zraku
,
orožje
se
je
svetilo
v
solncu
.
Polkovniki
z
maršalom
so
stali
v
krasnih
opravah
pred
vojsko
in
se
pogovarjali
.
Poleg
ceste
v
senci
visokih
dreves
je
stal
prostoren
oder
.
Namenjen
je
bil
véliki
milanski
gospôdi
,
ki
bode
pri
blagoslavljanju
zastave
.
Prihajalo
je
čim
dalje
več
ljudij
,
vendar
reda
niso
motili
,
ker
so
se
nekateri
vojaki
urno
sukali
in
odkazovali
vsakemu
določeno
mesto
.
„
O
,
don
Antonio
,
ali
ste
vendar-le
prišli
?
“
reče
malo
nagajivo
gospod
Baldessaro
prišlemu
vojaškemu
duhovniku
.
„
Prišel
sem
,
kakor
vidite
,
častni
gospodje
,
“
reče
duhovnik
in
pristopi
k
polkovnikom
.
Ti
so
ga
imeli
zaradi
vljudnosti
in
srčnosti
vsi
radi
,
zato
so
mu
drug
za
drugim
podali
roko
v
pozdrav
.
„
Kaj
pa
namestnik
in
nadškof
?
“
vpraša
Orsini
.
„
Slišali
smo
,
da
sta
se
sprla
,
in
zato
že
mislili
,
da
vas
morda
ne
bodo
pustili
z
nami
.
“
„
Ne
vem
,
koliko
je
na
tem
.
Vendar
upam
,
da
razpor
ni
resen
;
jaz
sem
dobil
poziv
,
da
odrinem
,
in
sedaj
sem
zopet
med
vami
,
drugega
ne
vem
.
“
„
Dobro
,
dobro
,
gospod
Antonio
,
vi
ste
naš
tovariš
,
vodili
bodete
naše
duše
;
saj
veste
,
vojak
je
lahkomišljen
,
“
posmeje
se
Ambrosio
in
prijazno
pogleda
častitljivega
duhovnika
.
„
Čast
je
to
za
me
,
za
vas
pa
lepo
,
vitez
Ambrosio
,
da
se
ozirate
tudi
na
duhovno
moč
v
boju
.
Vsak
po
svoje
:
Vi
z
roko
,
jaz
pa
z
besedo
in
molitvijo
.
“
Med
tem
razgovorom
se
je
bila
zbrala
že
neštevilna
množica
.
Na
odru
je
bilo
jako
živo
.
Tu
zadoni
tromba
:
vojvoda
se
bliža
z
dvornim
spremstvom
.
Polkovniki
stopijo
na
čelo
svojim
polkom
,
maršal
Orsini
dá
povelje
za
pozdrav
milanskega
poglavarja
.
Spremstvo
obstane
blizu
odra
,
vojvoda-namestnik
pa
prijaše
v
vojni
opravi
vojni
na
čelo
,
kjer
ga
pozdravijo
vrste
s
klici
,
prapori
pa
se
pripognejo
v
znamenje
pokorščine
.
Namestnik
sprejme
oznanilo
od
maršala
,
potem
objahata
oba
vse
Čete
.
Barnaba
je
bil
zadovoljen
in
je
pohvalil
lepo
vnanjščino
cele
vojne
.
Med
tem
je
bilo
za
blagoslavljanje
zastave
vse
pripravljeno
.
Don
Antonio
opravi
obrede
,
potem
pristopijo
oni
,
ki
so
imeli
ob
tej
priliki
pravico
zabiti
žeblje
v
drog
.
Dragi
čitatelj
to
pač
lahko
umeva
,
saj
je
še
dandanes
ta
navada
.
Prvi
žebelj
zabije
don
Antonio
v
imenu
sv.
Trojice
,
drugi
knežna
Virida
kot
botra
,
tretji
zabijejo
namestnik
,
maršal
in
vitez
Ambrosio
kot
polkovnik
in
čuvaj
nove
zastave
.
Na
to
stopi
mlada
knežna
pred
zastavo
,
obrne
se
k
vitezu
Sforzi
in
ga
nagovori
:
„
Sprejmite
,
cenjeni
vitez
Sforza
,
to
novo
blagoslovljeno
zastavo
iz
naših
rok
!
Podoba
naj
Vam
bode
naše
domovine
in
njenih
otrók
.
Borite
se
hrabro
pod
to
zastavo
,
mislite
si
,
da
se
bojujete
za
domovino
,
za
njeno
slavo
in
srečo
in
za
njene
prebivalce
!
Mislite
tudi
na
one
,
kateri
so
vam
zastavo
izročili
,
da
se
zmagoslavni
povrnete
ž
njo
domov
,
nam
v
srečo
in
veselje
.
“
Viteza
Ambrosia
so
prevzele
te
besede
.
Vendar
se
kmalu
otrese
zadrege
in
odvrne
prav
krepko
:
„
Potrudili
se
bomo
,
jaz
in
moji
sobojevniki
pri
lahki
konjici
,
izkazati
se
vredne
zaupanja
,
katero
stavite
v
nas
.
Najljutejši
boj
nam
bode
prijeten
,
ko
se
bomo
spominjali
,
da
gleda
na
nas
domovina
,
da
nam
zaupa
njen
gospod
in
da
čutijo
z
nami
plemenita
srca
milanskih
gospej
in
gospic
.
“
Viteško
se
pokloni
knežni
in
veli
praporščaku
,
naj
zastavo
dvigne
in
se
postavi
ž
njo
pred
polk
.
Lahno
je
zaplapolala
lepa
zastava
in
se
zablestela
v
solčnih
žarkih
,
navdušenje
je
prikipelo
do
vrhunca
in
klicanja
in
pozdravljanja
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
Ko
se
poleže
nepopisni
šum
,
stopi
don
Antonio
v
sredo
med
polke
na
določeni
prostor
in
nagovori
vojake
:
„
Dragi
vojaki
in
vojni
tovariši
!
Prišel
je
čas
,
da
odrinete
v
boj
.
Zapustiti
je
treba
domače
hiše
,
da
služite
domovini
.
Vsak
izmed
nas
želi
videti
domovino
srečno
in
slavno
in
zato
gre
rad
zanjo
v
boj
,
kjer
zastavi
zanjo
vse
svoje
moči
,
ako
bode
treba
,
tudi
svojo
srčno
kri
.
Ta
želja
mora
živo
goreti
v
srcu
vsakega
izmed
nas
,
ta
želja
se
mora
vspeti
do
navdušenja
,
kadar
bode
treba
kaj
junaškega
storiti
za
dom
in
vladarja
.
Dragi
vojaki
!
Slovesen
je
trenutek
.
Domovina
gleda
na
vas
,
gospod
vojvoda
in
namestnik
rimskega
cesarja
v
naši
Italiji
izroča
vam
skrb
zanjo
.
Kažite
se
vsigdar
zveste
sinove
svoje
lepe
domovine
,
vršite
točno
svojo
službo
,
podpirajte
prijateljsko
drug
drugega
:
tako
se
bodo
težave
manjšale
,
uspehi
pa
množili
.
Čim
večja
bode
vaša
hrabrost
,
tem
lepša
bode
zmaga
.
Vse
to
pa
dosežemo
le
z
natančno
pokorščino
do
vladarja
in
njegovih
poveljnikov
.
Da
jim
bodete
neomahljivo
zvesti
,
prisegli
bodete
sedaj
vpričo
Boga
in
vse
množice
.
“
Don
Antonio
je
počasi
izgovarjal
prisego
,
in
vojaki
so
govorili
za
njim
z
vzdignjenimi
prsti
.
Slovesna
tihota
je
vladala
med
tem
.
A
sedaj
so
že
donela
povelja
vse
križem
in
čete
so
se
jele
gibati
.
Gospod
namestnik
se
je
postavil
ob
strani
odra
,
da
so
morali
vojaki
tik
mimo
milanske
gospôde
.
Veličasten
je
bil
sprevod
.
Godba
zaigra
,
in
Orsini
kot
maršal
pripelje
vojsko
mimo
namestnika
.
Ko
odkoraka
prva
četa
mimo
odra
,
pridruži
se
Orsini
namestnikovemu
spremstvu
,
da
bi
gledal
razvrščeno
vojsko
.
Za
Orsinijem
je
pripeljal
vitez
Gaspare
Tinela
svoj
lombarški
polk
;
dobrovoljno
se
je
smehljal
na
svojem
vrancu
.
Bolj
vzburjen
je
privêdel
Baldessaro
svoje
fevdnike
,
z
globokočutnim
poklonom
je
pozdravil
namestnika
in
gospe
na
odru
.
Kuan
je
temno
gledal
izpod
čela
in
prevzetno
korakal
na
čelu
svojim
mezdnikom
.
Pehota
je
odšla
,
in
konjištvo
se
prikaže
v
lahkem
teku
.
Na
čelu
lahkih
konjikov
prijaha
vitez
Ambrosio
na
čilem
arabcu
.
Moško
se
je
držal
na
konju
v
bojni
opravi
.
Perjanec
je
vihral
v
zraku
,
plašč
je
visel
čez
rame
z
dragim
kamenom
spet
na
prsih
.
Orožje
in
oklepi
so
se
svetili
v
solncu
.
Nova
zastava
je
živahno
vihrala
,
ko
so
prikorakali
mimo
odra
.
Glasno
je
pozdravljalo
ljudstvo
lepi
polk
in
njenega
načelnika
.
Gospé
so
mahale
z
rokami
in
ruticami
.
Virida
je
lahno
zardela
ob
tem
prizoru
,
roke
stisnila
na
prsih
,
a
ničesar
ne
izpregovorila
.
—
Poslednji
pripelje
gospod
kastelan
svoje
oklepnike
.
Lepa
četa
je
bila
,
če
tudi
ne
mnogoštevilna
.
Na
močnem
žrebcu
je
sedel
kastelan
kakor
železen
stolp
.
Težki
oklep
mu
je
bil
kakor
pena
,
železna
čelada
kakor
igrača
.
Vizir
je
imel
odprt
in
s
polnim
veselim
obrazom
je
gledal
po
ljudeh
.
Moško
je
pozdravil
gospoda
namestnika
,
ljubeznivo
pa
gospe
,
med
katerimi
je
kmalu
našel
Sforzovo
družino
.
Kako
bi
je
ne
bil
pozdravil
!
Na
prsih
se
mu
je
svetil
zlati
medaljon
,
darilo
Margaritino
.
Brez
dvoma
so
gospe
to
opazile
.
Veselo
ploskanje
in
burno
pozdravljanje
je
spremljalo
tudi
kastelanove
junake
pri
odhodu
na
bojišče
s
tisoč
voščili
za
prihodnje
zmage
.
—
Bil
je
to
lep
dan
v
zgodovini
milanskega
mesta
,
lep
v
življenju
mlade
knežne
.
Ko
se
je
vrnila
namestnikova
družina
domov
,
ni
se
mogel
premagati
oče
,
da
ne
bi
stopil
k
njej
,
pobožal
jo
z
ljubkim
nasmehom
po
licu
in
ji
rekel
:
„
Danes
je
bil
dan
za
te
,
ljuba
hči
,
danes
si
se
pokazala
vredno
našega
rodú
,
Viscontiji
smo
na
to
ponosni
in
upamo
,
da
ne
bode
tvoja
zvezda
temnejša
,
kakor
tvojega
očeta
in
tvojih
bratov
.
“
—
Barnaba
je
bil
navdušen
zaradi
pogumnega
nagovora
mlade
Viride
.
Budila
mu
je
prav
Virida
upanje
,
da
se
po
njej
poslavi
rodbina
Viscontijev
,
ali
morda
povspne
do
novih
častij
in
večje
veljave
.
Zato
je
bil
tudi
zanj
današnji
dan
vesel
in
slaven
dan
.
A
ni
veselja
brez
grenkobe
;
namestnik
si
ni
mogel
prikrivati
,
da
se
na
obzorju
njegove
bodočnosti
kopičijo
pogubni
oblaki
,
na
katere
se
je
oziral
le
s
skrbjo
in
strahom
.
Po
odhodu
vojske
na
bojišče
je
bilo
po
ulicah
in
trgih
milanskega
mesta
nekoliko
mirneje
;
tem
burneje
pa
je
bilo
v
srcih
milanskih
meščanov
.
Skoro
vsaka
hiša
in
rodbina
je
imela
koga
pri
vojski
,
zato
je
radovedna
pričakovala
poročil
.
Tudi
v
palači
gospoda
Barnaba
so
radovedno
sprejemali
poročila
.
Vsekako
so
se
godile
važne
reči
,
zakaj
namestnik
in
kancelar
sta
delala
skoro
noč
in
dan
.
Trudila
sta
se
,
da
bi
po
mirni
poti
razdrla
zavezo
,
ki
se
je
bila
sklenila
skoro
gotovo
proti
Milanu
samemu
,
ali
pa
,
da
bi
dobila
kaj
zaveznikov
.
Skoro
nič
se
jima
ni
posrečilo
.
V
Veroni
ni
bilo
mnogo
uspeha
,
dasi
bi
bil
ta
zaveznik
posebno
imeniten
zaradi
Padovancev
.
Le
toliko
sta
dosegla
,
da
se
gospod
della
Scala
ni
pridružil
nasprotnikom
.
Jednako
so
odvrnili
razne
milanske
predloge
tudi
drugod
.
Neki
poseben
strah
je
odvračeval
od
milanske
zaveze
vsakega
državnika
,
katerega
se
je
lotil
namestnikov
kancelar
.
Tudi
je
Arigo
namignil
Barnabi
,
naj
napravi
kako
dedno
zvezo
z
Veronci
in
naj
izkuša
skleniti
kak
politiški
zakon
.
A
vse
to
ni
nič
ganilo
Veroncev
.
V
sredi
raznih
poskusov
iznenadi
milanskega
vojvoda
poslanstvo
iz
glavnega
stana
kardinala-legata
.
Doneslo
je
pismo
od
gospoda
Albornoza
.
Namestniku
se
je
zdelo
,
kaj
utegne
biti
v
pismu
,
zato
je
takoj
odredil
,
da
je
sprejme
drugi
dan
v
slovesnem
zaslišanju
.
Tisti
dan
sta
prišla
radi
poslanca
iz
Padove
in
Benetek
.
Ker
so
prišli
vsi
z
obilnim
spremstvom
,
vzbudili
so
splošno
pozornost
po
Milanu
.
Meščanje
so
ugibali
razne
stvari
,
zvedeli
pa
niso
ničesar
.
—
Drugi
dan
so
bili
zbrani
vsi
tajni
svétniki
namestnikovi
v
posvetovalni
dvorani
njegove
palače
.
Poslance
so
slovesno
uvêdli
,
drug
za
drugim
so
prišli
na
vrsto
.
Poslanec
kardinalov
podá
namestniku
zapečateno
pismo
.
Barnaba
pogleda
naslov
in
pečat
in
dá
pismo
kancelarju
Arigu
,
naj
je
prečita
.
Pismo
se
je
glasilo
tako-le
:
Gospodu
Barnabu
Viscontiju
,
cesarskemu
namestniku
v
Lombardiji
,
gospodarju
v
Milanu
itd.
V
imenu
svojega
gospoda
sv.
očeta
papeža
Urbana
V.
Vam
naznanjam
,
da
dné
I.
vel
.
travna
prestopim
meje
in
si
vzamem
cerkvene
pokrajine
z
vojsko
,
ker
jih
z
lepo
niste
hoteli
dati
.
Na
moje
poslednje
pismo
se
Vam
ni
udelo
vredno
odgovoriti
,
za
moje
svarilo
se
niste
zmenili
.
Čast
svete
stolice
torej
tirja
,
da
z
orožjem
v
roki
iščem
pravice
in
tirjam
zadoščenja
papežu
,
svojemu
gospodu
.
Cerkvena
kazen
,
izobčenje
,
je
nasledek
te
trdovratne
upornosti
.
S
tem
je
pogajanje
od
moje
strani
končano
,
govori
naj
orožje
.
Albornoz
,
kardinal-legat
.
Barnaba
je
trla
jeza
,
ko
je
poslušal
pismo
,
a
premagoval
se
je
.
Zato
je
odgovoril
dokaj
mirno
,
rekoč
:
„
Mi
ne
napadamo
nikogar
,
a
branili
se
bomo
,
kolikor
moremo
.
Nikomur
nismo
delali
škode
in
sile
;
kjer
so
nas
prosili
,
tam
smo
pomagali
,
in
zato
nismo
zaslužili
kazni
.
Pokrajine
,
katere
zahteva
kardinal
za
papeža
,
dobili
smo
poštenim
potem
,
zato
jih
hočemo
tudi
pošteno
braniti
.
Povejte
torej
kardinalu
,
da
smo
pripravljeni
,
naj
pride
,
kadar
mu
drago
.
“
Svetovalci
namestnikovi
so
dokazovali
,
da
so
vse
te
pokrajine
pošteno
pridobljene
.
Ker
so
pa
poslanci
odgovorili
,
da
nimajo
naloge
pogajati
se
,
ampak
samo
izročiti
pismo
in
sprejeti
odgovor
,
sklenili
so
,
da
sprejmó
napovedano
vojsko
.
Benečanski
poslanec
je
v
imenu
vojvoda
(
dožeta
)
in
starejšinstva
prinesel
pismo
gospodu
Barnabu
in
milanskemu
starejšinstvu
.
Benečani
so
napovedali
v
njem
Milancem
vojsko
kot
zavezniki
papeževi
,
ki
ne
smejo
mirno
gledati
,
ako
se
zavezniku
godi
krivica
.
Poslancem
so
milanski
svetovalci
ugovarjali
,
da
še
velja
mirovna
pogodba
z
Milanom
,
da
torej
ne
morejo
jednostransko
prelomiti
teh
ukrepov
.
Vendar
niso
ti
ugovori
sedaj
nic
več
veljali
,
ko
je
bil
napovedan
boj
z
glavnim
nasprotnikom
;
Benečani
so
bili
dolžni
pomagati
mu
.
Beneški
poslanci
so
odšli
veseli
,
da
so
tako
lahko
opravili
svojo
nalogo
.
Prav
tako
kakor
Benečanom
se
je
godilo
tudi
Padovancem
.
Slišati
so
morali
dokaj
grenkega
očitanja
,
naposled
pa
so
tudi
njim
potrdili
,
da
so
donesli
resnično
pisma
in
napovedali
vojsko
.
Barnaba
in
njegov
kancelar
sta
pričakovala
,
da
se
stvari
tako
zasučejo
,
kakor
se
je
tudi
zgodilo
.
Iz
raznih
poročil
sta
vedela
,
kaj
se
napravlja
.
Kar
so
obravnavali
pri
namestniku
,
zvedelo
se
je
kmalu
po
mestu
.
Nekaj
so
povedali
razni
poslanci
,
nekaj
tajni
svétniki
namestnikovi
.
Drugi
dan
je
vedel
ves
Milan
,
da
se
kmalu
začne
strašna
vojska
na
tri
strani
.
Na
Benečane
in
Padovance
so
bili
jezni
vsi
Milanci
,
za
vojsko
s
papežem
niso
bili
tako
vneti
.
Največjo
sitnost
in
zadrego
je
to
napravilo
v
nadškofovi
palači
.
Nadškof
,
Viljem
Pustrela
,
je
bil
dober
mož
,
papežu
udan
,
sicer
pa
jako
vnet
za
vedo
in
umetnost
.
Zoprno
mu
je
bilo
,
če
ga
je
kaj
motilo
,
zlasti
pa
še
tako
resne
stvari
.
Že
doslej
je
imel
sitno
nalogo
Barnabu
Viscontiju
sporočati
papeževe
dopise
o
raznih
poslih
,
a
znal
se
je
sukati
tako
modro
,
da
sta
ostala
z
namestnikom
še
vedno
na
videz
prijatelja
.
To
pot
pa
je
prišla
glavna
teža
na
rame
nadškofu
samemu
.
Ob
jednem
z
napovedano
vojsko
je
prišel
nadškofu
ukaz
,
da
naj
namestnika
javno
izobči
iz
cerkve
,
ker
se
trdovratno
protivi
papeževim
zahtevam
.
Kaj
takega
mu
dosedaj
še
ni
prišlo
na
vrsto
.
Da
to
ne
bode
namestniku
všeč
,
mislil
si
je
lahko
;
da
je
Barnaba
nagel
in
krut
človek
,
to
je
vedel
,
a
slušati
je
hotel
in
moral
povelje
sv.
očeta
,
naj
pride
,
kar
hoče
.
To
pa
se
je
dalo
zvršiti
na
dva
načina
:
ali
s
tem
,
da
se
papeževo
pismo
v
cerkvi
javno
prečita
zbranemu
ljudstvu
,
ali
pa
,
da
se
pribije
na
velika
vrata
škofijske
cerkve
v
Milanu
.
Drugo
pot
si
je
izbral
nadškof
in
jo
tudi
zvršil
takoj
naslednjo
viharno
noč
,
ne
da
bi
bili
čuvaji
kancelarjevi
kaj
zapazili
.
Šele
zjutraj
,
ko
je
že
mnogo
ljudstva
pismo
videlo
in
bralo
,
umaknili
so
je
Arigovi
sluge
.
Nasledkov
ni
bilo
posebno
hudih
;
ali
gospod
namestnik
ni
imel
časa
misliti
na
maščevanje
,
ali
pa
mu
je
Arigo
stvar
nekoliko
polepšal
,
ostalo
je
vse
v
miru
med
nadškofom
in
namestnikom
.
Toliko
več
pa
je
bilo
o
tem
govorice
v
mestu
po
hišah
in
druščinah
.
V
nekoliko
dneh
so
vedeli
v
vsaki
hiši
,
kaj
je
zadelo
namestnika
Viscontija
.
Kakor
je
bil
kancelar
napovedal
,
tako
se
je
tudi
zgodilo
.
Nasprotniki
Viscontijev
sploh
in
posebej
Barnabovi
,
med
katerimi
so
bili
celó
njegovi
sorodniki
,
privoščili
so
mu
to
zadrego
in
so
že
ugibali
,
kako
bi
to
obrnili
v
svojo
korist
.
Namestnikovi
vohuni
so
mu
to
zvesto
poročali
,
zato
je
bil
Barnaba
jako
oprezen
in
previden
pri
vsakem
delu
in
posebno
ob
javnih
prilikah
.
Največje
težave
bi
bile
nastale
za
nadškofa
in
duhovščino
,
ko
bi
se
namestnik
ne
bil
zmenil
za
cerkveno
kazen
.
Nadškof
je
bil
sicer
iz
srca
rodoljuben
in
je
obžaloval
vsako
zadrego
domovine
,
katera
jo
je
mogla
ponižati
;
želel
je
živeti
z
zakonito
posvetno
gosposko
v
prijateljstvu
,
toda
odločno
je
hotel
biti
pokoren
papežu
,
in
zato
je
sklenil
na
vsak
način
zabraniti
namestniku
vhod
v
prestolno
cerkev
,
kakor
nekdaj
tudi
sv.
Ambrož
ni
pustil
cesarju
Teodoziju
stopiti
v
cerkev
.
Po
sreči
pa
Barnaba
ni
maral
sile
delati
,
ker
se
mu
ni
zdelo
varno
;
kadar
je
bila
kaka
cerkvena
slovesnost
,
umaknil
se
je
v
Monzo
,
kamor
je
tudi
sicer
večkrat
krenil
.
Nekateri
so
hoteli
vedeti
,
da
zbira
tam
novo
vojsko
,
drugi
pa
so
rekli
,
da
je
to
v
zvezi
z
ondotnimi
ječami
in
jetniki
.
Tudi
v
Sforzovo
palačo
je
prišla
novica
o
izobčenem
namestniku
.
Mati
Ambrosieva
je
bila
zaradi
tega
jako
potrta
.
Da
bode
to
škodovalo
tudi
vojski
,
ni
si
mogla
prikrivati
.
Bala
se
je
za
sina
Ambrosia
.
Težko
je
čakala
o.
Tomaža
,
da
mu
potoži
svoje
težave
in
poprosi
dobrega
svèta
.
Tega
ni
dobila
dolgo
.
Tudi
samostanske
očete
je
pretresla
nekoliko
ta
novica
,
in
zato
so
čakali
,
da
se
svet
pomiri
;
potem
so
hoteli
pametno
delovati
na
ljudi
,
da
bi
v
tako
burnih
časih
ne
prišla
domovina
v
večjo
nevarnost
.
Italija
je
bila
v
14.
veku
jako
zanimiva
dežela
.
Tedaj
je
še
krepko
gorel
v
plemenitih
dušah
ogenj
mlade
slobode
;
pošteno
tekmovanje
na
polju
vede
in
umetelnosti
in
svetovne
trgovine
je
še
osrečevalo
hiše
z
bogastvom
in
venčalo
glave
s
slavo
.
Oni
slavni
časi
so
bili
,
ko
je
slava
Dantejeva
kakor
svetla
zvezda
svetila
nad
Florencijo
,
in
ko
sta
Petrarca
in
Boccaccio
s
svojimi
poezijami
razveseljevala
svoje
rojake
.
V
drugi
polovici
14.
veka
smo
,
ko
je
vladal
cerkev
božjo
papež
Urban
V.
,
na
cesarskem
prestolu
pa
je
sedel
cesar
Karol
IV.
,
modri
kralj
češke
države
.
Italija
tiste
dôbe
sicer
ni
bila
združena
v
jedno
državo
,
le
cesar
je
imel
nekako
idealno
oblast
nad
krščanskimi
knezi
,
kateri
so
bili
sicer
čisto
neodvisni
.
Vladali
pa
so
:
Sicilijo
kralj
Friderik
III.
iz
hiše
aragonske
,
Napolju
je
zapovedovala
kraljica
Ivana
iz
rodbine
anžovske
,
poročena
z
Andrejem
,
kraljičem
ogerskim
.
Jeden
pas
srednje
Italije
z
Rimom
je
zavzemala
cerkvena
država
,
katera
je
imela
več
pokrajin
,
kakor
vojvodstvo
Spoleto
,
marko
ankonsko
,
eksarhat
Raveno
,
Pentapolis
in
Romagno
:
vse
te
skozi
ob
jadranskem
morju
do
reke
Pada
.
Ob
času
naše
povesti
pa
je
bila
cerkvena
država
v
velikem
neredu
.
Na
zahodni
strani
Apenin
je
bila
mogočna
ljudovlada
mesta
Florencije
,
poleg
te
so
bila
še
nekatera
druga
slobodna
mesta
.
V
oni
prostorni
in
rodovitni
planjavi
,
katero
opasujejo
visoke
planine
kakor
mogočen
zid
,
in
kjer
se
pretakajo
reke
Pad
,
Ticin
,
Mincio
,
Adiža
s
Sočo
kakor
srebrne
níti
,
bilo
je
za
one
dôbe
več
gospodarjev
.
Najbliže
Slovencem
,
deloma
celó
njihov
gospodar
v
cerkvenih
in
državnih
rečeh
,
je
bil
patrijarh
oglejski
,
tedaj
Ludovik
I.
della
Torre
iz
rodbine
milanske
.
Njegov
mogočni
sosed
pa
je
bil
Frančišek
Carrara
,
gospod
v
Padovi
in
pokrajini
.
Dalje
proti
zahodu
je
bila
marka
Verona
,
v
kateri
je
gospodaril
Cane
della
Scala
.
Prav
na
meji
proti
Francozom
je
bila
grofija
savojska
;
vso
drugo
lombarško
planjavo
je
pa
vladala
hiša
Viscontijev
iz
Milana
.
Viscontiji
so
prišli
do
prvaštva
in
vlade
onim
potem
,
kakor
večinoma
poglavarji
drugih
italskih
mest
.
Po
dolgotrajnih
medsebojnih
bojih
je
slednjič
zmagala
jedna
rodbina
nad
vsemi
drugimi
,
in
tej
je
pripadlo
samo
po
sebi
prvaštvo
.
V
Milanu
sta
se
kosali
rodbini
Visconti
in
della
Torre
;
prva
se
je
obdržala
po
mnogih
težavah
,
nasprotniki
pa
so
se
upognili
ali
so
pobegnili
.
Ker
je
bil
Milan
najmogočnejše
lombarško
mesto
,
imel
je
že
sam
ob
sebi
neko
prvaštvo
,
še
več
pa
so
mu
pridobili
prebrisani
in
vojeviti
Viscontiji
.
Polagoma
so
bila
vsa
sosedna
mesta
odvisna
od
Milana
,
in
vojna
,
katero
je
sedaj
postavil
na
noge
Barnaba
Visconti
,
nabirala
se
je
iz
več
odvisnih
mest
,
katera
so
:
Piacenza
,
Parma
,
Bologna
,
Lodi
,
Bobbio
,
Cremona
,
Crema
,
Bergamo
,
Brescia
,
Como
,
Novara
,
Vercelli
,
Asti
,
Tortona
in
Alessandria
.
Zadnja
leta
se
je
udala
tudi
Pavia
,
kjer
Je
vladal
Barnabov
brat
Galeazzo
Visconti
.
Vedno
bolj
so
se
širile
meje
lombarške
.
Ker
so
Viscontiji
dobili
od
cesarja
še
naslov
in
oblast
„
cesarskega
namestnika
cele
Lombardije
“
,
bilo
jim
je
to
prav
ugodno
za
njih
skriti
namen
:
vedno
bolj
pomnožiti
svojo
oblast
,
dokler
bi
bila
dovolj
močna
in
se
lahko
branila
proti
vsakomur
,
tudi
—
cesarju
.
Odkar
je
dobil
Barnaba
Visconti
v
roke
vojaško
oblast
,
širilo
se
je
milansko
gospodstvo
vidoma
.
Mnogim
,
sosedom
je
bilo
že
tesno
v
njegovi
soseščini
.
Celó
„
ponosna
“
Genova
se
je
morala
ukloniti
Viscontiju
;
le
Venecija
se
ga
je
branila
krepko
,
dasi
ne
vselej
srečno
.
Tako
so
vihrali
boji
po
Italiji
in
bili
so
povsod
nemiri
.
Nič
bolje
ni
bilo
v
cerkveni
državi
.
Poskušali
so
razni
oblastniki
tudi
tukaj
vsesti
se
ljudstvu
na
pleča
in
zatreti
slobodno
vlado
mest
.
To
se
jim
je
polagoma
posrečilo
tem
lože
zato
,
ker
papežev
ni
bilo
v
Rimu
in
v
Italiji
že
od
l.
1305.
Kadar
ni
gospodarja
doma
,
redko
je
pravi
red
pri
družini
.
Papeževi
uradniki
,
večinoma
škofje
,
niso
imeli
za
taka
težavna
opravila
vselej
dovolj
vojaškega
duha
in
državniške
modrosti
,
zato
so
mnogi
predrzneži
čisto
pozabili
,
da
imajo
nad
seboj
gospoda
.
Tako
je
prišlo
,
da
se
je
res
mnogo
mest
odločilo
od
cerkvene
države
in
postavilo
na
lastne
noge
.
Kot
samostojni
gospodje
so
se
po
navadi
tedanjega
časa
med
seboj
vojskovali
in
prepirali
in
tako
množili
zmešnjave
.
V
takih
razmerah
je
uspeval
najbolje
oni
,
ki
je
bil
najmočnejši
in
najprevidnejši
,
in
tak
je
bil
brez
dvojbe
gospod
Barnaba
Visconti
.
Porabil
je
vsako
,
priliko
,
da
se
je
mešal
v
ptuje
stvari
,
in
skrbel
je
potem
že
sam
za
to
,
da
mu
ni
več
ušlo
iz
rok
,
kar
je
zgrabil
.
V
teh
prepirnih
časih
so
se
obračale
stranke
,
boreče
se
v
tem
in
onem
mestu
cerkvene
države
za
prvaštvo
,
do
Viscontija
za
pomoč
in
posredovanje
.
Nikdar
ni
odrekel
nikomur
take
prošnje
,
a
nasprotno
se
ga
niso
mogli
nikjer
več
odkrižati
,
kjer
so
ga
klicali
na
pomoč
.
Tako
je
počasi
prišlo
več
kosov
cerkvene
države
v
Barnabove
roke
.
Papeži
so
sicer
ugovarjali
,
a
za
samo
besedo
se
Barnaba
ni
menil
veliko
,
drugih
močnejših
sredstev
pa
tedaj
niso
imeli
za
brambo
.
Bivali
so
sredi
ptuje
dežele
Francoske
,
v
Avignonu
,
in
tu
niso
imeli
nikakoršne
vojaške
sile
.
Zato
je
delal
Barnaba
brez
kazni
,
kar
je
hotel
,
ker
mu
ni
bil
nihče
kos
.
A
vedno
ni
moglo
biti
tako
;
nevarnost
se
je
pokazala
,
da
razpade
do
kraja
cerkvena
država
,
ako
ne
ukrenejo
na
papeževem
dvoru
,
kaj
odločnega
.
To
je
izprevidel
že
papež
Inocencij
VI.
(
†
1362.
)
,
zato
je
sklenil
urediti
cerkveno
državo
,
pregnati
samosilnike
in
vrniti
se
v
Rim
.
A
predno
je
vse
to
zvršil
,
umrl
je
,
in
njegov
naslednik
Urban
V.
je
prevzel
to
težavno
nalogo
.
Treba
je
bilo
izbrati
v
ta
namen
moža
,
ki
bi
bil
sposoben
za
to
nalogo
,
in
tak
je
bil
res
kardinal
Egidij
Albornoz
.
Tega
je
poslal
papež
kot
„
legata
(
poslanca
)
a
latere
“
v
Italijo
,
da
mu
pripravi
pot
za
vrnitev
.
Ljudstvo
je
pozdravilo
to
novico
z
veseljem
,
ker
je
zdihovalo
pod
ptujim
jarmom
sebičnih
in
pa
čestokrat
krutih
oblastnikov
,
res
tiranov
.
Zato
je
šlo
legatu
to
težavno
opravilo
še
zadosti
urno
in
srečno
od
rok
.
V
Rimu
in
okolici
je
bil
kmalu
mir
in
stari
red
,
in
vse
je
bilo
zadovoljno
;
težave
pa
so
rasle
;
tem
bolj
,
čim
bliže
sta
prihajala
Visconti
in
Albornoz
.
Vse
je
kazalo
,
da
pride
do
boja
,
in
radoveden
je
bil
svet
,
na
katero
stran
se
nagne
zmaga
.
Oba
dva
sta
bila
slavna
in
izkušena
vojskovodja
,
za
velike
reči
je
šlo
v
tem
boju
.
Barnaba
je
že
vojeval
v
mnogih
bojih
in
skoro
vselej
zmagal
,
a
nasprotniki
niso
bili
le
mali
poglavarji
italijanskih
mest
,
ampak
mogočni
vladarici
na
morju
,
Genova
in
Venecija
.
Pred
Albornozom
pa
je
tudi
šla
nenavadna
slava
.
Telesno
je
bil
viteške
postave
,
po
rojstvu
potomec
kraljeve
španske
hiše
.
Izobražen
je
bil
za
tiste
čase
jako
:
v
tem
je
bil
nad
vsemi
tedanjimi
knezi
.
Pridobil
si
je
bil
velike
vojaške
in
poveljniške
izkušenosti
v
bojih
v
Španiji
s
silovitimi
Mavri
.
Večkrat
je
njegov
pogum
odločil
zmago
;
nekoč
je
osebno
rešil
življenje
svojemu
kralju
v
najhujšem
boju
.
Domovina
,
kateri
je
toliko
storil
,
bila
mu
je
nehvaležna
.
Kralj
ga
je
sovražil
zaradi
njegove
odkrite
besede
,
s
katero
mu
je
po
pravici
očital
pregrehe
;
mnogi
so
mu
zavidali
slavo
in
srečo
.
Umaknil
se
je
iz
doma
in
prišel
v
Avignon
na
dvor
papežev
,
kjer
so
ga
sprejeli
z
velikim
veseljem
.
Kmalu
je
prišla
prilika
,
da
zopet
pokaže
svojo
hrabrost
in
umnost
,
in
sicer
v
korist
cerkve
.
Kot
kardinala
-
legata
ga
pošlje
papež
v
Italijo
,
da
poravna
zmešnjave
in
uvêde
red
.
Ni
bila
lahka
ta
naloga
:
Albornoz
jo
je
dovršil
sijajno
.
Sedaj
pa
ga
je
čakal
poslednji
in
najhujši
opravek
—
z
mogočnim
in
drznim
Barnabom
Viscontijem
.
Kardinal
se
je
pripravljal
počasi
in
previdno
.
Ni
sicer
upal
,
da
si
pridobi
od
Barnaba
svoje
pravice
z
lepa
,
vendar
je
izvolil
to
pot
najprej
,
da
bi
se
mu
ne
očitalo
pozneje
,
kakor
da
bi
bil
prelival
kri
brez
potrebe
.
Moč
Barnabova
je
bila
velika
;
kardinal
ni
mogel
zbrati
jednake
vojske
,
ne
da
bi
bil
obremenil
ljudstva
.
Tega
pa
ni
rad
storil
;
saj
je
prav
to
najbolj
dražilo
meščane
,
da
so
morali
plačevati
tako
velike
davke
.
Zato
si
je
izvolil
drugo
pot
:
poiskal
si
je
zaveznikov
proti
Barnabu
Viscontiju
.
Sovražnikov
je
imel
Barnaba
mnogo
;
želeli
so
,
da
bi
ga
kdo
premagal
in
ukrotil
,
toda
nihče
se
ni
maral
poskusiti
ž
njim
.
Vedeli
so
dobro
,
da
bi
jim
bilo
gorjé
,
ko
bi
jih
premagal
;
vedeli
so
,
kaj
čaka
one
,
ki
pridejo
Barnabu
v
roke
.
Saj
so
o
tem
pričali
prazni
prestoli
in
temne
ječe
v
Monzi
.
Albornoz
je
znal
izbrati
takih
zaveznikov
,
kateri
se
niso
tako
močno
bali
Viscontija
.
Poskusil
je
najprej
v
Benetkah
,
kjer
je
tisti
čas
vladal
dože
Lorenzo
Celso
.
Benečani
so
bili
sovražni
Barnabu
,
ker
jim
je
napravil
že
mnogo
škode
in
zadreg
.
Zato
so
bili
voljni
vsigdar
iti
v
boj
zoper
Viscontija
;
„
njegova
izguba
,
naš
dobiček
“
,
bilo
je
njih
geslo
.
Za
zaveznika
je
dobil
kardinal
tudi
Frančiška
Carrara
,
gospoda
v
Padovi
.
Bil
je
to
dober
zaveznik
,
ker
je
imel
obilno
vojsko
in
dobre
poveljnike
.
Verona
pa
se
ni
mogla
odločiti
na
nobeno
stran
,
ostala
je
nevtralna
.
V
Benetkah
so
se
dogovorili
zavezniki
o
vsem
vojnem
načrtu
in
sklenili
,
naj
pripravi
do
I.
vel
.
travna
vsak
svoje
ljudi
in
jih
ima
ob
meji
proti
Romagni
.
Ko
je
bilo
to
vse
urejeno
,
pošlje
kardinal
ono
znano
pismo
do
Barnaba
Viscontija
,
v
katerem
ga
opomni
,
da
je
več
kosov
cerkvene
države
v
njegovi
posesti
,
in
ga
pozove
v
imenu
svetega
očeta
,
naj
pové
,
kdaj
in
kako
jih
hoče
vrniti
.
Kakor
vemo
,
razjezilo
je
to
pismo
Barnaba
,
in
odgovoril
je
kardinalu
s
tem
,
da
je
porinil
svojo
vojsko
v
dotične
pokrajine
,
kar
je
bilo
znamenje
,
da
jih
ne
misli
izročiti
mirnim
potem
.
Kakor
je
Barnaba
po
svojih
upravnikih
in
vohunih
vse
pozvedel
,
kaj
delajo
njegovi
nasprotniki
,
tako
pa
tudi
legatu
ni
bilo
neznano
,
da
se
oborožuje
gospod
Barnaba
.
Izprevidel
je
,
da
vsekako
mora
priti
do
vojske
,
zato
je
vse
pripravil
,
da
se
boj
odloči
urno
in
srečno
.
Ko
je
bil
potekel
obrok
,
določen
za
mirno
pogajanje
,
in
se
Barnaba
niti
zmenil
ni
za
predloge
,
katere
mu
je
bil
legat
postavil
v
papeževem
imenu
,
bilo
je
treba
z
orožjem
v
rokah
vzeti
si
cerkveno
last
.
Albornoz
pomakne
svoje
čete
proti
meji
in
ob
jednem
pošlje
v
Milan
poslanstvo
,
da
napové
vojsko
za
I.
dan
velikega
travna
.
Dogovorjeno
je
bilo
,
da
tudi
Benečani
in
Padovani
na
isti
dan
napovedó
vojsko
gospodu
Barnabu
Viscontiju
.
Predno
je
prišel
poslanec
s
tem
pismom
v
Milan
,
zvedel
je
že
kardinal
,
da
so
Barnabove
čete
zasedle
preporne
pokrajine
.
Treba
je
bilo
torej
natanko
določiti
bojni
red
,
po
katerem
bodo
ravnali
zavezniki
,
da
se
ubranijo
Viscontiju
in
ga
kmalu
prisilijo
do
mirú
.
Ker
je
Barnaba
ostal
v
Milanu
in
ga
ni
bilo
pri
vojski
,
bilo
je
to
zaveznikom
ugodno
,
kajti
Orsini
,
začasni
maršal
,
ni
bil
na
glasu
,
da
je
dober
vojskovodja
.
Slišalo
se
je
,
da
ni
prave
jedinosti
med
lombarškimi
polkovniki
.
Zavezniki
so
se
opirali
tudi
na
to
,
da
bode
Barnaba
izkušal
iz
Milana
sem
obdržati
vrhovno
vodstvo
cele
vojske
,
kar
bode
seveda
oviralo
vse
gibanje
vojske
in
napravljalo
zadrege
.
Bodisi
tako
ali
drugače
,
tedaj
so
bile
razmere
za
zaveznike
ugodne
,
in
hoteli
so
jih
porabiti
čim
najpreje
.
Glavno
načelo
kardinalu-legatu
je
bilo
:
sovražno
moč
razdeliti
in
razdeljene
kose
streti
.
Ugodno
je
bilo
zanj
to
,
da
je
prodiral
od
juga
proti
severu
,
zavezniki
pa
nasprotno
od
severa
proti
jugu
.
Ker
je
Barnaba
ukazal
v
bojnem
svetu
zavarovati
in
braniti
meje
,
razvilo
se
je
skoro
samo
po
sebi
stališče
bojnih
vrst
po
kardinalovem
namenu
.
Še
drugače
so
oslabili
milanski
poveljniki
svoje
moči
.
Širila
se
je
po
mestih
govorica
,
da
pride
kmalu
legat
.
Milanski
poveljniki
so
torej
mislili
,
da
je
najbolje
pomnožiti
posadke
in
obdržati
mesta
z
močno
roko
v
svoji
oblasti
.
Ker
je
bil
gospod
Barnaba
sam
tudi
jednakih
mislij
,
odcepilo
se
je
veliko
vojaštva
od
glavne
vojne
,
ki
je
bila
čim
dalje
bolj
nezmožna
za
večji
boj
s
krepkim
sovražnikom
.
Vsi
zavezniki
so
bili
dogovorjeni
,
da
