slučajipomagala
.
Rešil
ga
je
zdaj
oskrbnik
gledé
prvega
vprašanja
,
o
katerem
je
bil
komisar
tako
v
stiski
,
ne
vedé
,
kako
bi
ga
zastavil
.
Pa
tudi
Poljak
ni
bil
srečen
v
tem
izpraševanji
.
Ko
je
komisar
govoril
z
Mozolko
,
stal
je
Poljak
pri
klopi
ob
peči
in
bil
je
silo
nemiren
;
in
ko
bi
Mozolka
ne
bila
tako
krepko
odrezala
se
pri
vprašanju
po
Nandetu
,
posegel
bi
bil
oskrbnik
gotovo
v
razgovor
;
stopil
je
namreč
uže
bliže
.
Ta
Nande
ga
je
posebno
zanimal
ali
bolje
vznemirjal
.
Ko
Polonica
vstopi
,
obrne
se
oskrbnik
naglo
k
njej
,
ter
vpraša
:
„
Dekle
,
ti
poznaš
onega
Nandeta
,
soseda
vašega
!
Kakšen
je
ta
Nande
?
“
Deklico
,
čuvšo
to
ime
,
oblila
je
lehka
rudečica
;
a
vprašanje
jo
je
osupnilo
,
kajti
o
tem
,
kakšen
je
bil
njen
ljubimec
,
do
zdaj
še
ni
mnogo
premišljevala
.
„
Kaj
?
Kakšen
?!
“
reče
čudeč
se
.
„
Jaz
menim
,
kake
postave
je
;
ali
je
velik
ali
majhen
,
kakega
obraza
?
“
„
Velik
!
“
„
In
kakšnega
obraza
?
“
Dekle
umolkne
,
ter
povesi
oči
,
katere
je
imela
do
zdaj
uprte
v
oskrbnika
.
„
Ne
vem
!
“
deje
čez
nekoliko
trenutkov
,
in
bila
je
istina
,
kajti
kako
bi
bila
mogla
prav
opisati
ga
,
kar
tako
tujim
ljudem
,
in
v
pričo
matere
.
Komisar
se
je
čudil
tem
vprašanjem
in
je
posegel
zdaj
vmes
;
on
ni
umel
,
kaj
ima
vnanja
Nandetova
osoba
tu
opraviti
.
Izpraševal
je
deklico
,
kakor
prej
nje
mater
;
a
tu
je
ravno
isto
zvedel
.
Polonica
je
ostala
ves
čas
mirna
.
Le
ko
naposled
komisar
izreče
sumnjo
,
da
je
vender
morda
ta
Nande
kriv
,
da
je
bil
strijc
Blaž
ubit
,
vzklikne
deklica
živo
:
„
Jezus
,
Marija
,
ne
mislite
kaj
tacega
!
On
ga
ni
,
on
ga
ni
mogel
!
On
je
nedolžen
pri
tem
!
“
Pokrila
je
z
rokama
obraz
in
bridko
zajokala
.
Besede
njene
in
njih
naglas
—
vse
je
bilo
tako
prepričevalno
,
da
tudi
komisarja
ona
sumnja
ni
imela
prave
podlage
več
;
sporazumel
se
je
tiho
z
oskrbnikom
,
da
je
dalje
preiskavanje
tukaj
očividno
brezuspešno
,
in
odšla
sta
s
svojimi
izpremljevalci
,
komisar
nejevoljen
zarad
slabega
uspeha
,
oskrbnik
pa
še
vedno
silno
nemiren
in
zamišljen
.
—
—
Okolo
poludne
vrnil
se
je
Pavlek
domov
in
zvedel
od
matere
grozno
novost
.
Silno
ga
je
razburila
in
vzdignil
je
pest
proti
sestri
,
ki
je
prinesla
mimo
njega
naročaj
polén
k
ognjišču
,
ter
kričal
:
„
To
imaš
zdaj
;
to
je
storil
tisti
zlodejevi
Štajerec
,
za
katerim
ti
laziš
!
Če
ni
on
storil
,
storili
so
njegovi
ljudje
!
Strijc
je
vedel
,
da
je
to
rokovnjač
!
O
,
da
bi
ga
jaz
mogel
!
“
Polonica
mu
ni
odgovorila
;
mati
pa
ga
je
ustavila
ostro
:
„
Molči
in
ne
govori
,
kar
ni
nič
!
Popoludne
boš
šel
na
Rova
,
da
bomo
priskrbeli
Blažu
pogreb
!
In
poglej
,
če
so
mu
suknjo
pustili
;
novo
je
imel
!
“
Materi
Pavlek
ni
ugovarjal
;
stisnil
je
zobe
in
še
enkrat
divje
pogledal
za
sestro
,
ter
šel
ven
v
hlev
.
Tam
pa
mu
je
hlapec
France
s
plahim
licem
pripovedoval
o
včerajšnjem
„
zdêlu
,
“
in
da
je
strijc
Blaž
sam
kriv
svoje
nesreče
,
ker
ni
ubogal
njegovih
svetov
.
Du
fragst
so
stürmisch
,
du
böser
Mann
,
ob
ich
dich
liebe
?
Was
ficht
dich
an
!
Wie
soll
ich
’
s
wissen
,
und
dir
es
künden
,
da
ich
mich
selber
nicht
fassen
kann
?
Strodtmann
Mračilo
se
je
in
od
vzhoda
sem
odmevali
so
jednakomerni
glasi
rovskih
zvonov
;
Blažu
je
zvonilo
tamkaj
.
Na
vzvišenem
porobku
nad
Mozolovino
,
v
gošči
nizke
hoste
,
stegnil
je
človek
,
ki
je
do
zdaj
tam
na
mahu
zleknen
ležal
,
roki
in
nogi
od
sebe
,
zazeval
široko
,
in
potem
počasi
sedel
pokonci
ter
z
dlanjo
potegnil
čez
oči
in
zagodrnjal
potihoma
:
„
Prokleto
delo
je
to
!
zdaj
moram
čakati
in
oblazovati
tu
,
kakor
lisjak
kokoši
,
da
ujamem
ono
pritlikavo
punico
tu
doli
;
rajši
bi
videl
,
da
kupim
nadušljivo
kobilo
za
drag
denar
,
ali
pa
,
da
bi
mi
rajnki
Blaž
še
trikrat
‚
Rajtguzen
‘
rekel
,
kakor
pa
,
da
tukaj
dekleta
stražim
!
Pa
kaj
dekle
;
otrok
je
to
—
tristo
kopitov
!
Ves
dan
sem
naše
ljudi
lovil
,
pa
še
ves
teden
bi
jih
rajši
,
kakor
tu
oprezoval
babo
!
“
Tako
nejevoljno
mrmraje
stopil
je
na
nogi
ter
pogledal
čez
nizko
goščo
dol
proti
Mozolovini
,
in
jako
pazno
tudi
čez
njive
in
pašnike
,
ki
so
se
razprostirali
pod
njim
na
desno
in
levo
.
„
Zdaj
pa
menda
uže
lehko
dam
znamenje
,
“
reče
potihoma
sam
pri
sebi
;
„
hoho
,
to
je
vendar
prekleto
neumno
,
babe
na
kresilo
loviti
kakor
žrebeta
na
deteljo
;
hoho
,
če
konja
loviš
,
mu
deteljo
moliš
,
za
hrbtom
pa
bič
držiš
;
—
o
,
le
čakaj
,
ti
punca
oblédna
,
da
se
tebi
ne
bo
tako
godilo
!
“
Rekši
,
potegnil
je
kresilo
iz
žepa
;
da
bi
pa
vendar
tako
zastonj
ne
kresal
,
izvlekel
je
še
pipo
in
umazan
mehur
ter
nabasal
si
tobaka
.
Pri
Mozolovih
je
bilo
vse
mirno
.
Pavleka
ni
bilo
z
Rov
domov
,
mati
Mozolka
je
še
v
dolini
s
hlapcem
turščico
osipala
,
in
Polonica
je
pripravljala
večerjo
.
Isto
je
bila
skoro
gotova
,
in
deklica
je
sedla
,
ko
je
pričelo
na
Rovih
zvoniti
strijcu
Blažu
,
za
hišo
na
kup
desák
,
kjer
sta
se
včeraj
zjutraj
poslovila
z
Nandetom
.
Včerajšnji
in
denašnji
dogodki
—
vse
jej
je
brodilo
po
glavi
in
,
če
jej
je
prišlo
vprašanje
v
misel
:
kaj
sedaj
,
—
kaj
početi
,
vedela
ni
odgovora
;
najrajša
bi
bila
šla
od
tod
,
proč
,
daleč
proč
,
da
bi
je
nihče
ne
našel
več
,
ni
mati
ni
drugi
ljudje
!
—
In
Nande
?
—
Pa
taki
smo
vsi
!
Roki
je
sklenila
in
zrla
je
proti
hosti
;
ni
mislila
,
da
bo
prišel
Nande
,
—
a
vender
si
je
nehote
dejala
:
„
Ko
bi
pa
prišel
nocoj
,
—
oh
!
“
In
ko
bi
jej
rekel
,
naj
gre
ž
njim
,
precej
,
po
noči
—
šla
bi
!
Naj
rekó
ljudje
,
kar
hočejo
—
dosti
so
uže
denes
govorili
!
Ko
je
sedela
tako
v
svojih
bridkih
mislih
,
zaiskrilo
se
je
na
krat
gori
na
parobku
pod
staro
smreko
.
Stresnilo
jo
je
in
nehoté
zašepeče
:
„
On
je
!
“
Ob
jednem
skoči
kvišku
in
teče
v
vežo
k
ognjišču
;
večerja
je
bila
gotova
in
tudi
žito
za
kravo
sivko
je
bilo
kuhano
.
Urno
odmakne
lonce
od
žerjavice
in
roki
v
predpasnik
obrisavši
si
stopi
zopet
na
prag
.
Vnovič
se
je
zaiskrilo
gori
pri
hosti
.
„
Matere
ne
bo
takoj
domov
;
lehko
stopim
tjà
gori
,
saj
sem
precej
zopet
tu
,
“
reče
si
Polonica
;
še
jedenkrat
se
ozre
na
ognjišče
in
potem
steče
po
okrajini
navzgor
proti
hosti
.
Trd
mrak
je
bil
uže
.
„
Tri
sto
griv
!
“
mrmral
je
Obloški
Tonček
,
—
kajti
ta
je
stal
gori
na
kraju
gošče
,
—
ugledavši
deklico
;
„
to
kresilo
je
pa
tako
,
kakor
čuk
za
senice
!
Mišja
dlaka
,
—
tega
bi
pa
ne
bil
verjel
!
“
Utaknil
je
kresilo
v
žep
in
stopil
ven
na
pokrajino
.
Polonica
se
je
prestrašila
ugledavši
tujega
moža
,
—
a
takoj
jej
je
bilo
v
mislih
,
da
je
Nande
obljubil
poslati
tudi
druzega
,
ako
sam
ne
more
.
„
Dober
večer
!
“
reče
Tonček
;
„
nič
se
ne
boj
,
če
me
ne
poznaš
;
saj
veš
,
od
kodi
prihajam
!
Nocoj
ob
jednajstih
tam
gori
počakaj
,
vrhu
Slemena
pri
borovcih
;
—
uže
veš
,
kdo
pride
tja
!
“
Rekši
,
obrnil
se
je
,
ne
čakaje
odgovora
;
Polonica
tudi
ni
zinila
besede
,
nego
naglo
je
stekla
navzdol
.
Tonček
pa
je
v
gošči
še
malo
postal
in
pogledal
za
deklico
:
„
Hudir
!
Ko
bi
me
Groga
ne
bil
tako
pisano
gledal
,
ko
mi
je
naročal
ta
posel
,
bil
bi
jaz
s
to
punco
malo
več
govoril
!
Babe
so
—
babe
,
le
govoriti
jim
mora
znati
človek
!
“
Zasmijal
se
je
potihoma
,
ter
krenil
v
gosto
grmovje
.
Pri
Mozolovih
so
bili
uže
odvečerjali
,
—
ali
bolje
,
odvečerjal
je
hlapec
France
;
kajti
Polonica
se
ni
dotaknila
jedi
,
Mozolka
pa
je
enkrat
zajela
kašo
ter
potem
odložila
leseno
žlico
na
mizo
;
Pavleka
pa
ni
bilo
.
Domači
so
vedeli
,
da
bo
ostal
na
Rovih
.
Mozolka
je
odšla
spat
;
hlapcu
se
pa
ni
nič
kaj
ljubilo
iti
iz
hiše
.
Strah
ga
je
bilo
strijca
Blaža
in
poskušal
je
na
vse
načine
,
pregovoriti
Polonico
,
da
ga
pusti
v
hiši
;
vzroka
ni
razodel
,
nego
govoril
je
le
po
okoliših
.
Pa
zastonj
!
Moral
je
naposled
ven
,
in
zaril
se
je
v
zadnjem
koncu
hleva
v
kup
sená
ter
svoj
stari
,
raztrgani
kožuh
,
katerega
je
imel
druge
noči
pod
seboj
,
potegnil
čez
glavo
.
Za
hlevna
vrata
pa
je
porinil
debel
pah
.
Zdavna
uže
je
bilo
vse
tiho
in
mirno
okrog
Mozolovine
,
ko
so
se
odprla
tamkaj
zadnjestranska
vrata
,
in
je
stopila
Polonica
ven
pod
kap
.
Bila
je
bosa
.
Ozrla
se
je
plašno
okolo
in
po
obnebji
,
ki
je
bilo
čisto
in
jasno
,
ter
potem
tiho
priprla
duri
za
seboj
.
S
teško
sapo
šla
je
potem
po
okrajini
navzgor
proti
Slemenu
;
na
Rovih
in
v
Radomljah
udarilo
je
zaporedoma
jednajsto
uro
.
Do
gozda
šla
je
deklica
urno
v
jednomer
.
A
tu
je
postajala
pot
strma
,
in
srobot
in
robidovje
stezalo
je
svoje
ostre
vejice
v
ozko
ulico
.
Tiho
in
počasi
je
stopala
Polonica
dalje
.
Zdaj
je
zadela
ob
šibko
gabrovo
vejo
,
molečo
na
pot
,
in
mali
ptiček
,
ki
je
spal
v
stranskem
zatišju
,
zafrfolel
je
,
zbujen
iz
prvega
spanja
,
v
gošči
;
zdaj
zopet
je
šinila
miš
po
listju
in
pri
vsakem
šumu
zastala
je
deklici
noga
;
poslušala
je
nekaj
trenutkov
brez
sape
,
a
potem
srčno
stopila
naprej
.
Dospela
je
tako
pod
vrh
tja
,
kjer
se
je
nehala
gošča
,
in
se
je
raztezala
do
srednjih
dveh
visokih
borov
majhna
planota
.
„
Ali
si
ti
?
“
oglasi
se
nekdo
tam
izpod
sprednjega
borovca
.
„
Jaz
sem
,
“
reče
Polonica
in
v
tem
trenutku
je
oni
uže
stal
pri
njej
in
jo
držal
za
roki
;
bil
je
Nande
.
„
Bal
sem
se
,
da
ne
prideš
;
pa
saj
te
ni
strah
,
Polonica
?
“
„
Ni
me
;
pa
tako
temno
je
nocoj
!
“
„
Kmalu
pride
mesec
,
“
reče
Nande
,
„
pojdiva
pod
drevo
;
rosno
je
tukaj
,
zato
sem
plašč
razgrnil
tam
.
“
Sedla
sta
eden
tik
drugega
pod
borovce
,
in
on
jej
je
položil
svojo
levico
okrog
pasa
;
zrla
sta
si
v
oči
,
kakor
bi
hotela
temo
prodreti
,
in
on
je
zastavil
zopet
ono
vprašanje
,
katero
je
bilo
tudi
včeraj
zjutraj
prvo
,
ko
se
je
prišel
poslavljat
od
ljubljene
deklice
.
„
Ali
me
res
ljubiš
,
Polonica
?
“
Ni
mu
odgovorila
,
nego
oklenila
se
ga
je
z
obema
rokama
in
bridko
zajokala
.
Stisnil
jo
je
še
bolj
k
sebi
in
jej
z
roko
pogladil
čelo
.
—
„
Dekle
,
jaz
vem
,
kaj
so
ti
pravili
o
meni
in
kaj
so
oni
sodnijski
možje
pri
vas
denes
iskali
!
Ali
ti
tudi
misliš
,
da
sem
jaz
kriv
strijčeve
smrti
?
“
„
Oh
,
ne
,
ne
,
tega
ne
mislim
,
tega
ne
morem
misliti
!
Če
so
ga
ubili
oni
—
—
“
Hotela
je
reči
„
rokovnjači
“
,
pa
beseda
jej
ni
šla
iz
ust
;
—
„
oh
,
Nande
!
“
vzdihnila
je
po
kratkem
premolku
.
„
Le
reci
:
rokovnjači
!
“
dejal
je
on
hitro
,
in
bilo
je
,
kakor
bi
se
mu
oko
zaiskrilo
v
temi
;
„
to
vender
uže
veš
,
da
sem
jaz
tudi
rokovnjač
,
pravi
rokovnjač
—
pa
tega
ne
veš
,
zakaj
sem
rokovnjač
!
“
Ona
je
plaho
zrla
vanj
in
roki
snela
z
njegovega
vrata
.
„
Zakaj
?
“
vpraša
kar
skoro
ne
vedé
.
„
Zato
,
ker
me
je
nekov
človek
—
kaj
človek
!
—
pes
je
bil
to
,
—
ker
me
je
ta
spravil
na
to
pot
.
Oh
,
ti
ne
veš
,
“
in
pri
teh
besedah
jo
je
izpustil
iz
rok
ter
krčevito
sklenil
pesti
,
—
„
veš
,
dekle
,
v
dveh
dnevih
ga
imam
in
potem
—
glej
,
dekle
,
to
sem
sklenil
včeraj
in
denes
in
nocoj
,
potem
pustim
to
,
kar
sem
zdaj
,
potem
moraš
iti
z
menoj
!
Polonica
!
“
nadaljeval
je
zopet
prisrčno
,
„
glej
,
pustila
bodeva
tukaj
vse
in
dalje
greva
,
kamor
hočeš
,
na
Zgornje
Štajersko
ali
na
Koroško
,
in
tam
si
bom
kupil
kmetijo
in
tam
bodeva
ostala
.
Ali
pojdeš
z
menoj
?
“
„
Pojdem
!
“
rekla
je
brez
premisleka
;
in
ko
bi
bila
tudi
premišljevala
,
rekla
bi
bila
:
„
Pojdem
!
“
„
In
če
ti
bom
v
nekoliko
dnevih
kar
na
krat
naročil
,
da
pridi
sem
gor
,
da
pojdeš
z
menoj
,
proč
od
domačije
,
od
matere
,
ali
boš
ubogala
?
“
„
Bom
!
Rekla
sem
ti
uže
,
da
grem
s
teboj
,
kamor
hočeš
!
“
Pri
teh
besedah
se
ga
je
zopet
oklenila
.
Govorila
sta
še
dalje
časa
,
in
Nande
ji
je
pripovedoval
,
kako
si
hočeta
urediti
prihodnje
življenje
,
in
njej
bilo
je
vse
jasno
,
svitlo
,
kjer
se
je
videla
v
njegovej
družbi
.
Pozabila
sta
bridko
sedanjost
,
in
sanjarila
celo
o
tem
,
koliko
živine
si
bodeta
napravila
na
novem
domu
,
—
kako
bodeta
gospodarila
in
o
enakih
stvareh
.
Pri
vsem
razgovoru
pa
ga
ni
več
vprašala
o
tem
—
kar
je
on
sedaj
,
in
tudi
ne
več
o
strijci
,
in
ne
več
o
rokovnjačih
!
Kaj
jej
je
bilo
nocoj
po
teh
burnih
dnevih
vse
to
mar
?
Rudeči
mesec
je
lezel
že
počasi
tam
daleč
izza
Limbarske
gore
,
ko
reče
dekle
potihoma
:
„
Jaz
moram
domov
,
mati
se
bodo
vzbudili
!
“
„
Ne
,
ne
,
počakaj
še
malo
,
Polonica
,
“
reče
on
,
„
ni
še
toliko
čez
polunoči
!
“
In
stisnil
jo
je
k
sebi
.
„
Ne
,
Nande
,
pusti
me
,
jaz
moram
domov
!
Drugikrat
ostanem
,
nocoj
ne
,
nocoj
ne
morem
,
drugikrat
pa
,
dokler
hočeš
!
“
„
Ali
nisi
moja
?
“
reče
on
poluglasno
.
„
Tvoja
,
tvoja
!
Pa
nocoj
,
—
pusti
me
sedaj
domov
;
ah
,
moj
bog
!
“
in
zaihtela
je
skoro
glasno
.
Nande
jo
je
strastno
držal
v
svojih
rokah
in
jej
poljubljal
obraz
,
a
ko
zaihti
ona
v
zadnjem
svojem
vzkliku
,
izpustil
jo
je
na
lahko
,
objel
potem
še
jedenkrat
strastno
ter
vzdignil
jo
kvišku
s
sedeža
.
„
Pa
pojdiva
,
“
reče
,
„
izpremim
te
skozi
goščo
;
daj
mi
roko
!
“
Šla
sta
molčé
po
stezi
navzdol
.
Die
Verurtheilten
gehörten
zu
einer
Bande
,
welche
den
Kapitän
Boissac
,
Generaladjutanten
,
und
den
Herrn
Vernazz
,
Secretär
und
Dolmetsch
des
Marschalls
Marmont
,
sowie
mehrere
andere
französische
Offiziere
und
Militärpersonen
ermordet
hatte
,
eine
verdammenswerthe
That
,
in
welcher
wir
aber
wohl
nur
einen
verspäteten
Ausläufer
der
verunglückten
Oktoberinsurrection
zu
sehen
haben
.
Dimitz
,
Geschichte
Krains
IV
Tako
zvani
Črni
graben
razteza
se
od
Podpeči
pod
Brdom
do
štajerske
meje
;
ozka
dolina
je
to
,
gosto
zarastene
gore
dvigajo
se
na
desnej
in
levej
,
in
poleg
velike
ceste
,
ki
gre
tu
skozi
proti
Celji
,
teče
od
Trojan
nazaj
le
majhen
potok
,
Radomlja
,
in
mej
njim
in
in
mej
cesto
ležé
ozki
travniki
.
Ako
prekoračiš
sedlo
pri
Trojanah
,
odpre
se
ti
na
desno
Zagorska
dolina
,
na
levej
pa
zopet
ozek
graben
,
po
katerem
imaš
še
dobro
miljo
do
Vranjskega
.
Ta
graben
se
imenuje
Baba
.
Ves
kraj
ima
nekaj
divjega
,
in
ta
vtis
povečujejo
dandanes
še
bolj
one
gole
skale
po
gorah
,
katere
molijo
zdaj
,
ko
je
kmet
posekal
bukev
in
macesen
,
ki
sta
rastla
tako
obilo
po
njih
,
kakor
suha
rebra
v
dol
;
prst
in
mah
,
njihovo
nekdanjo
odejo
odplavili
so
leto
za
letom
pogosti
nalivi
.
Ob
cesti
na
desnej
in
levej
tik
pod
gorami
,
vrsti
se
zdaj
vas
za
vasjo
in
,
kjer
je
količkaj
ravnega
sveta
,
razorali
so
ledino
.
Potok
pa
,
ki
teče
s
cesto
vred
navzdol
,
goni
máline
in
žage
.
Ves
kraj
je
dandanes
varen
in
miren
,
kajti
obljuden
je
bolj
,
nego
pred
sedemdesetimi
leti
.
Tedaj
pa
tudi
še
ni
železnica
grmela
tamkaj
za
Savo
,
ampak
tu
doli
so
trobili
dan
na
dan
postiljoni
,
vozeči
ljudi
in
mnogokrat
bogato
blago
;
kaj
čuda
,
da
so
se
godili
včasih
roparski
napadi
po
Črnem
Grabnu
?
In
zlasti
o
zadnjih
časih
francoske
vlade
vedó
ljudje
še
dandenes
mnogo
pripovedovati
;
izročilo
se
je
to
od
deda
do
vnuka
,
in
bog
vedi
,
kedaj
bo
izumrla
v
Grabnu
pripovest
,
da
pride
še
jedenkrat
Francoz
v
ta
kraj
in
da
bi
požgal
vasi
in
sela
,
da
plača
in
povrne
vnuk
vnuku
,
kar
je
žalega
storil
ded
Kranjec
dedu
Francozu
;
kajti
znano
je
,
da
je
bil
pozneje
,
ko
so
se
umikali
Francozi
iz
dežele
,
marsikateri
njihov
uradnik
in
vojak
ubit
in
oropan
tamkaj
v
Grabnu
.
Godilo
se
pa
to
ni
vselej
iz
gole
samopridnosti
,
nego
bili
so
to
mnogokrat
še
nasledki
one
črne
vojske
,
katero
so
organizirovali
Avstrijci
proti
zmagonosnemu
Francozu
,
prihajajočemu
v
deželo
.
Neuko
ljudstvo
pa
se
ni
moglo
tako
hitro
udati
novej
izpremembi
in
,
kakor
znano
,
se
tudi
v
ljudstvu
vera
v
dolgi
obstanek
francoske
vlade
ni
nikdar
popolnoma
udomačila
.
Pa
to
je
pri
vseh
velicih
spremembah
naravno
.
Poslopje
stare
pošte
v
Št.
Ožboltu
pod
Volčjakom
stoji
še
dandanes
.
Precej
velika
hiša
je
to
in
košata
lipa
senča
jej
sprednjo
stran
.
Lastnik
tega
posestva
in
ob
jednem
poštar
je
bil
v
času
naše
povesti
Miha
Pavlič
,
precej
premožen
in
v
vsem
kraji
spoštovan
gospodar
.
Imel
je
svojo
službo
uže
pod
avstrijsko
vlado
in
,
ker
Francozi
sploh
velicih
izprememb
glede
nižjega
administrativnega
osobja
niso
niti
nameravali
,
niti
po
nepotrebnem
izvrševali
,
in
ker
je
on
svoj
posel
redno
opravljal
,
ostal
je
tudi
pod
francoskim
vladarstvom
poštar
v
Št.
Ožboltu
.
Imel
je
tu
ob
jednem
tudi
gostilno
.
Bilo
je
prve
dni
meseca
julija
,
—
tretjega
proti
večeru
—
v
letu
naše
povesti
,
ko
se
je
majhno
krdelce
francoskih
vojakov
,
prišedših
po
cesti
z
Volčjaka
,
ustavilo
pred
to
pošto
.
Bili
so
to
naši
znanci
iz
Zagorja
.
Kapitan
Boissac
,
kajti
on
je
bil
poveljnik
,
uredil
je
takoj
vse
glede
prenočišča
svojih
izpremljevalcev
in
ob
jednem
spravil
denar
,
katerega
so
vozili
,
v
poštno
pisarno
.
Za
stražo
so
imeli
pet
vojakov
prostakov
s
seboj
in
ti
so
morali
v
hlev
na
slamo
.
Kapitan
in
njegova
dva
izpremljevalca
,
lajtnanta
,
—
bili
so
vsi
jako
dobre
volje
.
Vernazz
,
ki
je
sprvega
izpraševal
poštarja
o
varnosti
tega
kraja
in
o
jednakih
stvareh
,
a
ni
nič
posebnega
zvedel
,
pridružil
se
je
tudi
pozneje
veselej
družbi
in
pri
vinu
in
igri
potekale
so
jim
hitro
ure
.
O
kakej
nevarnosti
niso
imeli
najmanjše
slutnje
.
Nekoliko
pod
Št.
Ožboltom
,
tam
,
kjer
je
dolina
najbolj
stisnena
,
kipita
na
desnej
in
levej
dva
visoka
peščena
hriba
kvišku
.
Pod
vrhom
levega
,
visoko
gori
nad
cesto
,
stala
je
tedaj
,
in
stoji
še
dandenes
v
majhnem
predelu
samotna
kmetska
hiša
;
s
ceste
je
ne
ugledaš
,
a
oni
zgoraj
,
ako
hoče
paziti
,
se
li
ne
bliža
kdo
,
opazil
te
je
sigurno
uže
zdavna
,
ako
si
se
napotil
gori
,
in
spravil
bode
sebe
ali
pa
kake
druge
stvari
v
varnost
,
ako
se
mu
zdiš
ti
kaj
sumnjiv
;
kajti
pridni
gospodarji
Samoglavi
—
to
je
priimek
tega
posestva
,
—
nikdar
niso
bili
,
in
oborožena
pravica
jih
je
večkrat
obiskovala
,
nego
pošteni
sosedje
.
Istega
popoludne
,
ko
so
potovali
kapitan
Boissac
in
njegovi
izpremljevalci
iz
Trojan
navzdol
proti
Št.
Ožboltu
,
priromal
je
tudi
zdaj
in
zdaj
kak
popotnik
od
druge
,
spodnje
strani
po
velikej
cesti
do
hriba
pod
Samoglavom
,
in
potem
krenil
po
peščenej
stezi
navzgor
.
Zlasti
v
mraku
so
pogostoma
,
a
vedno
le
posamezno
prihajali
;
toda
ne
zmerom
po
velikej
cesti
,
tudi
od
druge
strani
s
Tuhinjskega
čez
Rakitovec
in
čez
Ščipek
.
Bili
so
mladi
in
stari
,
kmetsko
,
bolj
slabo
opravljeni
ljudje
;
največ
je
imel
vsak
debelo
drenovo
gorjačo
v
rokah
.
Nekaj
teh
prihajalcev
uže
poznamo
;
kajti
jeden
prvih
je
bil
Bojec
,
ki
je
na
nosu
kazal
še
jako
vidne
vtise
Blaževe
pete
;
kmalu
za
njim
prikazala
sta
se
Kozobrin
in
Bacek
;
pozno
v
mraku
došel
je
tudi
Velikonja
.
Gospodar
Samoglav
je
bil
uže
pripravljen
,
da
sprejme
nocoj
toliko
gostov
.
Odposlal
jih
je
,
kakor
so
prihajali
,
gori
više
v
gozd
,
kjer
je
stala
na
pol
odprta
lopa
s
senom
,
in
le
bolj
odlične
goste
,
kakor
Bojca
,
Velikonjo
in
jednake
,
obdržal
je
v
hiši
.
Vsak
je
bil
prinesel
nekaj
s
seboj
,
bodisi
kos
mesá
,
ali
par
jajc
,
in
Samoglavova
hči
Špela
,
še
precej
mlado
,
a
veliko
in
neukretno
dekle
,
kuhala
jim
je
večerjo
.
Okolo
jednajste
ure
stopi
Groga
v
izbo
;
imel
je
ono
veliko
brado
in
lasuljo
,
v
katerej
so
ga
njegovi
ljudje
vedno
videli
.
„
Ali
so
vsi
zbrani
?
“
vpraša
Tomaža
.
„
Vsi
,
samo
Tončka
še
nisem
videl
!
“
reče
ta
.
„
On
pride
;
njega
moramo
počakati
,
“
meni
rokovnjaški
glavar
.
Samoglav
mu
ponudi
večerje
,
a
on
je
neče
,
nego
gre
ven
pred
hišo
in
sede
na
malo
klop
,
ki
je
stala
tam
.
Ni
sedel
dolgo
,
ko
začuje
težke
korake
,
in
nekoliko
trenutkov
pozneje
stal
je
Obloški
kobilar
pred
njim
.
„
Kako
je
doli
?
“
vpraša
Groga
naglo
in
nepotrpežljivo
.
„
Delo
ne
bo
posebno
težko
,
“
reče
Tonček
in
obriše
z
rokavom
pot
s
čela
.
„
Štirje
oficirji
so
,
to
se
pravi
,
jeden
menda
ni
oficir
;
pa
nekaj
takega
mora
biti
.
Na
stari
pošti
sedé
in
kvartajo
;
bil
sem
v
krčmi
in
pil
malo
vina
,
da
sem
vse
ogledal
.
Vojakov
imajo
pet
s
seboj
,
in
te
so
poslali
spat
na
hlev
.
Vseh
pet
je
zlezlo
na
zgornji
konec
v
slamo
.
Tistim
bomo
lestvo
vzeli
in
jim
zgornja
vrata
zaklenili
.
Hoho
,
lehko
delo
bo
to
!
“
„
Kakšen
je
tisti
,
o
katerem
praviš
,
da
menda
ni
oficir
?
“
vpraša
pazno
Groga
.
„
Velik
in
suh
je
,
pa
črne
brke
ima
!
“
reče
oni
.
„
On
je
,
on
je
!
“
vzklikne
glavar
in
strese
Tončka
za
ramo
.
„
Tega
boš
ti
lovil
;
vzemi
ljudij
,
kolikor
hočeš
,
pa
tega
človeka
moraš
zvezati
in
tja
gori
ga
pripelješ
,
pod
oni
hrast
na
zgornjej
strani
tega
hriba
;
saj
veš
,
kje
je
;
tam
se
bomo
zbrali
potem
.
Pa
tistega
človeka
hočem
imeti
,
in
živega
hočem
imeti
!
Ali
si
razumel
?
“
„
Razumel
!
“
deje
Tonček
,
če
ravno
ni
umel
,
kaj
hoče
Groga
temu
Francozu
.
Malo
pozneje
bili
so
vsi
rokovnjači
zbrani
pred
hišo
.
Groga
je
v
kratkih
besedah
odločil
vsakemu
svoj
posel
,
in
najpogumnejše
postavil
je
za
stražnike
,
in
sicer
v
dvojni
namen
;
da
pazijo
,
da
jih
nihče
ne
zasači
in
da
gledajo
na
lastne
ljudi
,
kako
opravlja
vsak
svojo
dolžnost
.
Namen
nocojšnjega
napada
bil
je
,
kolikor
treba
,
vsakemu
znan
;
vedeli
so
,
da
gredó
nad
francosko
kaso
,
in
da
bode
plen
obilen
.
Večina
rokovnjačev
,
katerih
je
bilo
trideset
zbranih
,
bila
je
oborožena
z
gorjačami
;
nekateri
so
imeli
puške
,
katere
so
bili
vzeli
iz
skrivne
zaloge
pri
Samoglavu
,
in
stražniki
dobili
so
vsak
po
dva
samokresa
.
Tonček
si
je
odbral
nekaj
ljudi
za
svoj
posebni
nalog
,
in
mej
temi
Velikonjo
.
Vzel
je
tudi
dvoje
kratkih
vrvic
s
seboj
.
Četrt
ure
pozneje
ni
bilo
žive
duše
razen
Špele
na
Samoglavini
;
po
dolini
na
desnej
in
levej
velike
ceste
,
čez
meje
in
plotove
pa
so
se
plazile
tiho
črne
postave
proti
Št.
Ožboltu
.
Noč
je
bila
temna
,
kajti
lahki
oblaki
so
prevlekli
uže
zvečer
nebó
.
Oficirji
na
pošti
so
se
bili
naveličali
igrati
.
Oba
lajtnanta
sta
šla
v
zgornje
sobe
spat
,
le
kapitan
in
Vêrnazz
ostala
sta
še
spodaj
.
Pridružil
se
jima
je
poštar
,
in
malo
pozneje
tudi
žena
njegova
.
V
kotu
pri
peči
sedela
sta
še
njijina
dva
otroka
,
katerima
se
nocoj
še
prav
nič
zevalo
ni
.
V
kratkem
premolku
pri
razgovoru
ugleda
poštar
otroka
in
deje
ženi
:
„
Spravi
ju
spat
,
Frančiška
;
glej
,
pozno
je
uže
!
“
„
Pustite
ju
še
malo
,
“
meni
kapitan
,
kateri
je
govoril
tudi
dobro
nemški
;
„
ali
glejte
,
jaz
imam
doma
v
Alzaciji
tudi
dva
taka
mala
ptička
!
Oh
,
sam
Bog
zna
,
kedaj
ju
zopet
vidim
!
Pojdi
sem
,
dečko
,
kako
ti
je
ime
?
“
Rekoč
zvabi
malega
Pepčeka
k
sebi
in
ga
dvigne
na
koleno
.
Pripovedoval
je
potem
o
svojej
lepej
domovini
in
o
mladej
ženi
in
otrokih
,
katere
je
moral
pustiti
doma
.
Mehak
je
postal
skoro
.
Vêrnazz
je
molčal
;
ustni
pa
je
malo
porogljivo
raztegnil
.
Nakrat
vstane
poštar
Pavlič
in
hoče
proti
vratom
.
„
Kdo
pa
gleda
skozi
okno
?
“
reče
sam
pri
sebi
.
V
tem
trenutku
se
odpro
z
glasnim
ropotom
vrata
in
v
sobo
skoči
nekaj
bradatih
,
očrnjenih
mož
,
na
čelu
jim
Obloški
konjar
in
Velikonja
.
Vsi
v
sobi
so
planili
kvišku
in
kapitan
je
htel
seči
po
sablji
;
a
ta
je
stala
tam
v
kotu
;
poštarica
je
skočila
po
otroka
,
katerega
je
bil
izpustil
kapitan
.
Vêrnazz
je
bled
ko
stena
zrl
v
te
pošasti
.
Godilo
pa
se
je
vse
bliskoma
.
Kapitan
ni
imel
časa
,
prijeti
za
stol
in
dvigniti
ga
na
roparje
,
ker
tanka
vrvica
Tomaževa
priletela
mu
je
okolo
vratu
,
in
v
istem
trenutku
zadrgnila
se
,
in
bore
kapitan
je
ležal
na
tleh
,
in
na
njem
je
klečalo
pet
rokovnjačev
.
Isto
tako
se
je
z
Vêrnazzom
zgodilo
.
Poštarja
pa
je
jeden
sunil
z
gorjačo
v
prsi
,
da
se
je
od
bolečine
in
strahu
skoro
nezaveden
zgrudil
v
kot
.
Oba
jetnika
vlečejo
ven
iz
hiše
,
upihnejo
v
sobi
luč
in
zaklenejo
duri
.
Drugi
oddelek
je
mej
tem
ulomil
v
poštno
pisarno
in
tam
pobral
težke
francoske
kase
.
Jetnike
in
denar
imeli
so
sedaj
na
cesti
ter
zaklenili
hišne
duri
,
da
zabranijo
pot
še
onima
oficirjema
na
vrhu
.
Obloški
Tonček
je
vestno
izpolnjeval
svoj
posel
.
Bliskoma
je
bil
zvezal
Vêrnazza
in
zamašil
mu
usta
z
debelim
robcem
,
katerega
mu
je
potisnil
vanje
.
Potem
ga
je
vlekel
za
vrv
,
katero
mu
je
bil
vrgel
precej
pri
napadu
na
vrat
,
trije
drugi
potisnejo
jetnika
naglo
po
cesti
navzdol
in
potem
v
stran
gor
proti
Samoglavu
.
Tajnik
je
bil
tako
prestrašen
,
da
je
brezvoljno
in
skoro
nezavedno
storil
,
kar
so
hoteli
.
Drugače
pa
je
bilo
s
kapitanom
.
Branil
se
je
,
kolikor
je
mogel
.
„
Zvežite
ga
in
vrzite
v
graben
pod
cesto
;
pa
hitro
!
“
dejal
je
Groga
,
ki
je
pristopil
sedaj
.
Stal
je
do
tega
trenutka
onokraj
ceste
,
in
v
vsakej
roki
samokres
držeč
stražil
napastnike
.
Kapitan
je
klical
,
kolikor
je
mogel
,
navzlic
vrvici
,
ki
mu
je
tiščala
vrat
,
da
probudi
vojake
in
oficirje
.
A
prvi
spali
so
daleč
onokraj
hiše
v
hlevu
in
niso
čuli
ropota
in
šuma
na
cesti
.
Oficirja
pa
sta
se
prebudila
.
Jeden
odpre
okno
in
,
ko
začuje
vnovič
kapitanov
klic
,
ustreli
s
samokresom
na
onega
,
ki
je
stal
najbliže
.
Z
glasnim
krikom
prevrne
se
ta
po
cesti
.
Oficir
seže
še
po
drugem
samokresu
in
pomeri
zopet
doli
;
a
v
tem
trenutku
kakor
v
oknu
,
počilo
je
tudi
onokraj
ceste
sem
in
lajtnant
pal
je
s
prestreljeno
glavo
nazaj
v
sobo
:
pajdaš
njegov
,
ki
je
stal
pri
drugem
oknu
,
umeknil
se
je
naglo
za
steno
.
Z
onokraj
ceste
skoči
Groga
,
—
on
je
bil
zadnji
strelec
,
—
v
gručo
okrog
kapitana
ter
zakriči
:
„
Naglo
,
naglo
storite
,
kar
mislite
;
vojaki
nam
bodo
precej
za
petami
in
morda
kmetje
tudi
!
“
Velikonja
s
kapitanom
še
ni
bil
gotov
;
kajti
ta
je
stepal
okrog
sebe
in
zvijal
se
kakor
kača
,
tako
da
rokovnjači
,
ki
mu
sprvega
niso
hoteli
hujšega
storiti
,
nego
zvezati
ga
,
niso
mogli
prav
do
njega
;
a
sedaj
,
ko
je
silil
Groga
,
in
ko
Boissac
pri
otepavanju
udari
jedenkrat
po
Tomaži
,
izgubil
je
tudi
ta
potrpežljivost
,
ter
izdere
dolg
nož
izza
pasa
,
in
ga
porine
ubogemu
kapitanu
v
prsi
.
„
Ná
,
hudič
!
“
sikne
ropar
.
„
Nisem
te
hotel
jaz
,
—
sam
si
hotel
!
“
Boissac
je
pal
nezaveden
na
tla
.
Rokovnjači
pa
so
stekli
z
ropanim
blagom
po
cesti
nazaj
,
in
potem
sledili
onej
četi
,
katero
je
vodil
par
streljajev
pred
njimi
Obloški
Tonček
.
Bilo
je
pa
tudi
opasno
zanje
;
kajti
vojaki
na
hlevu
,
seveda
le
petorica
,
pa
dobro
oborožena
,
probudili
so
se
vsled
strelov
na
cesti
,
in
čeravno
niso
našli
lestve
,
da
bi
mogli
doli
ter
so
morali
vrata
s
silo
ulomiti
,
dospeli
so
vendar
hitro
na
cesto
;
a
roparji
so
bili
uže
iz
vasi
in
vojaki
,
po
rodu
Francozi
,
niso
poznali
tu
niti
stopinje
sveta
.
Pa
zdaj
se
oglasi
tudi
lajtnant
v
oknu
.
Odprli
so
skupno
hišna
vrata
,
rešili
poštarjevo
družino
iz
zapora
,
ter
potem
pogledali
stoprav
na
cesto
.
Poštar
jim
je
svetil
.
Našli
so
kapitana
mrtvega
v
krvi
ležečega
;
a
malo
tja
v
stran
čepel
je
nekdo
na
tleh
in
stokal
od
bolečin
;
bil
je
oni
,
katerega
je
podrla
prva
krogla
z
okna
.
Ko
mu
posveti
poštar
s
svetilnico
v
obraz
,
videti
je
bilo
od
bolesti
in
strahu
grozno
razvlečeno
lice
—
Bojčevo
.
Pajdaši
ga
v
naglici
niso
čuli
kričečega
na
pomoč
,
ko
so
zbežali
,
in
tako
so
ga
pustili
na
cesti
s
prestreljeno
nogo
.
Lajtnant
ga
ukaže
prenesti
v
hišo
in
stražiti
ga
.
Iskali
so
dalje
,
ker
za
tajnika
Vernazza
nihče
ni
znal
,
kam
je
bil
izginil
.
Mesto
njega
našli
so
v
cestnem
grabnu
še
druzega
rokovnjača
,
katerega
je
bila
druga
krogla
z
okna
po
glavi
nad
levim
uhom
drsnila
in
ki
je
bil
vsled
tega
nezaveden
.
Po
dolgih
suhih
nogah
in
obnošenej
,
malo
gospodskej
suknji
ga
bode
bralec
takoj
izpoznal
:
bil
je
Peter
Toča
.
Tudi
njega
so
nesli
v
hišo
.
A
tajnika
ni
bilo
nikjer
;
vse
okrog
so
preiskali
,
a
brezuspešno
.
Tudi
ona
dva
jetnika
,
—
Toča
se
je
zopet
zavedel
,
nista
mogla
ali
nista
hotela
nič
razodeti
.
Sedaj
takoj
v
noči
roparje
zasledovati
pa
se
lajtnantu
,
ki
tudi
ni
poznal
kraja
,
ni
zdelo
niti
varno
niti
uspešno
.
Tudi
jetnikov
ni
mogel
veliko
izpraševati
;
poštar
mu
je
tolmačil
nekoliko
,
pa
naposled
sta
opustila
to
.
—
Denarne
kase
,
katere
so
bile
vse
majhni
z
železom
okovani
kovčegi
,
ni
bilo
nobene
več
;
roparji
so
vse
odnesli
.
V
tem
se
je
še
nekaj
sosedov
,
katere
so
bili
tudi
streli
vzbudili
,
zbralo
na
pošti
in
jeden
izmej
njih
je
spoznal
čevljarja
Bojca
.
A
ta
odslej
nikomur
ni
odgovarjal
;
z
zvezanima
rokama
je
ležal
na
klopi
pri
steni
in
srpo
gledal
v
strop
;
na
rano
na
nogi
položil
mu
je
vojak
mokro
cunjo
.
Ko
se
je
storil
jutranji
mrak
,
stali
so
Francozje
uže
pred
pošto
in
na
vozu
so
imeli
svoja
dva
jetnika
.
Lajtnant
je
ukazal
pognati
naprej
,
—
a
v
tem
trenutku
mu
pride
druga
grozna
vest
.
Ko
zarja
pripelje
beli
dan
,
končana
je
sodba
—
—
.
Boris
Miran
Na
severnej
strani
hriba
,
ki
se
vzdiguje
nekoliko
nad
Samoglavino
,
zravnan
je
svet
v
majhno
planoto
;
po
peščenih
njenih
tleh
raste
osat
in
bodóča
neža
,
tu
in
tam
pa
okleščeno
in
osmučeno
brinje
.
Sredi
te
planote
stoji
še
dandenes
velikansk
hrast
,
čigar
spodnje
veje
ponové
še
vsako
pomlad
zeleno
svojo
opravo
;
visoki
vrh
pa
se
je
uže
zdavna
posušil
,
in
le
še
gole
njegove
rogovile
štrlijo
kvišku
.
Tukaj
se
je
ustavil
ono
noč
Obloški
Tonček
prišed
s
svojim
jetnikom
in
s
spremljevalci
čez
hrib
.
Vêrnazz
se
je
onemogel
zgrudil
na
tla
,
a
roparji
so
ga
molčé
obstopili
ter
čakali
prihoda
tovarišev
,
kateri
so
s
težkimi
kasami
počasi
lezli
po
rebri
gori
.
„
Kaj
pa
bomo
ž
njim
?
“
vpraša
poluglasno
jeden
pajdašev
Tončkovih
,
ter
pokaže
tajnika
.
„
Ne
vem
!
“
reče
ta
porogljivo
,
„
Groga
ga
hoče
imeti
,
in
kakor
se
mi
dozdeva
,
božal
ga
ne
bo
.
“
Vernazz
teh
besedij
ni
čul
.
Trajalo
ni
dolgo
,
da
so
prisopihali
tudi
drugi
rokovnjači
gori
na
planoto
.
Groga
je
bil
zadnji
.
Ukazal
je
poluglasno
postaviti
kovčege
z
denarji
na
kup
,
in
potem
velel
dvema
rokovnjačema
prižgati
baklje
.
Vsi
so
ga
molče
ubogali
;
zadnjemu
povelju
ugovarjati
tudi
ni
bilo
povoda
,
kajti
tu
gori
so
bili
roparji
za
to
noč
popolnoma
v
varnosti
.
Ko
sta
razsvetlili
dve
baklji
prizor
,
stali
so
roparji
vsi
v
krogu
pod
košatim
hrastom
,
v
sredi
mej
njimi
pa
njih
glavar
;
a
pred
njim
na
tleh
je
na
pol
ležal
,
na
pol
čepel
njih
jetnik
ter
plaho
oziral
se
po
groznih
,
očrnjenih
obrazih
.
Tudi
Groga
je
težko
sopel
;
pa
ni
bil
utrujen
;
strast
ga
je
tako
razburila
,
da
ni
niti
opazil
,
niti
se
domislil
,
da
dveh
tovarišev
ni
tu
,
da
so
jih
pustili
na
cesti
v
rokah
povračujoče
pravice
,
katera
ju
ne
bode
več
izpustila
.
Rokovnjači
stoječi
okrog
pak
so
skoro
radovedno
čakali
,
kaj
se
ima
sedaj
goditi
;
kajti
vse
to
bilo
jim
je
čisto
novo
in
nenavadno
,
in
tolmačiti
si
niso
mogli
,
kaj
hoče
njih
glavar
s
tem
Francozom
.
Nekoliko
trenutkov
bilo
je
vse
tiho
v
krogu
.
Groga
se
je
ozrl
še
jedenkrat
hitro
po
tolpi
in
potem
dejal
osorno
pa
z
zamolklim
glasom
Obloškemu
kobilarju
,
kateri
je
še
vedno
stal
za
jetnikom
in
držal
vrvico
:
„
Vzemi
mu
zamah
iz
ust
!
“
Oni
vzdigne
tajnika
s
tal
ter
mu
odveže
ruto
,
katero
mu
je
bil
prej
čez
usta
zategnil
.
Tajniku
sta
se
šibili
koleni
,
ko
je
stal
sedaj
pred
rokovnjaškim
glavarjem
,
in
je
ta
uprl
svoj
divji
pogled
vanj
.
Zablisknilo
je
pa
tudi
nekaj
groznega
v
tem
pogledu
,
in
tajniku
je
bilo
kakor
človeku
,
ki
je
videl
že
enkrat
nekaj
tako
divjega
,
groznega
,
a
ne
ve
takoj
kje
in
kedaj
.
Pa
mislil
tudi
ni
o
tem
dalje
,
nego
dejal
je
sedaj
,
ko
mu
zamah
v
ustih
ni
branil
več
govoriti
,
kar
bi
bil
dejal
vsak
v
takem
položaji
:
„
Pustite
me
!
Kaj
hočete
?
Vse
vam
dam
,
kar
imam
;
pa
pustite
me
;
saj
vam
nisem
nič
hudega
storil
!
“
A
komaj
je
izustil
zadnje
besede
,
stopil
je
Groga
za
korak
bliže
.
Široki
plašč
zdrknil
mu
je
z
ram
;
z
glave
in
z
obradka
pa
sta
mu
padli
lasulja
in
ponarejena
brada
.
„
Nič
hudega
storil
?
“
sikne
mej
zobmi
,
„
ali
me
poznaš
,
pes
?
“
Vêrnazz
je
odgovoril
z
glasnim
,
grozepolnim
vikom
ter
se
je
opotekel
nazaj
.
Zrl
je
v
glavarja
,
kakor
bi
stala
sama
pošast
pred
njim
,
in
še
ustna
bile
so
mu
bleda
kakor
zid
.
„
Basaj
,
ti
si
!
“
zajecljal
je
s
tresočim
se
glasom
.
„
O
,
ne
,
nisem
Basaj
!
“
reče
on
bridko
,
a
vender
z
naglasom
,
ki
je
pričal
o
demoničnem
veselji
,
katero
je
dvigalo
glavarjeve
prsi
.
„
Basaja
ni
več
!
Ne
veš
li
,
da
si
ga
ugonobil
?
Ta
,
ki
stoji
pred
teboj
,
je
Groga
,
rokovnjaški
glavar
,
kralj
v
svojem
kraljestvu
!
Glej
,
ti
si
ga
naredil
,
kar
je
sedaj
,
in
nocoj
ti
hoče
plačati
kos
svojega
dolga
!
Tri
dni
in
tri
noči
nisem
zatisnil
očesa
,
da
ne
bi
izgubil
ni
jedne
urice
veselja
,
ko
sem
čakal
najinega
snidenja
;
in
ako
tudi
uže
dolgo
ne
,
molil
sem
sedaj
,
da
se
ne
pogrezne
svet
prej
,
predno
se
midva
ne
srečava
.
In
sedaj
si
moj
,
lopov
ti
pasji
!
Ali
veš
,
kaj
je
to
,
—
da
si
moj
,
—
moj
!
“
Tajnik
ni
odgovoril
besedice
;
vrtelo
se
mu
je
v
glavi
in
strah
mu
je
šibil
koleni
;
vedel
je
in
pri
vsaki
besedici
Grogovej
je
čutil
,
da
tukaj
zanj
ne
bode
usmiljenja
.
Groga
je
nekoliko
trenutkov
umolknil
in
zrl
v
svojega
jetnika
kakor
zver
,
ki
se
hoče
napiti
žive
,
gorke
krvi
.
Obrnil
se
je
potem
k
svojim
ljudem
,
ki
so
bolj
radovedni
,
nego
osupneni
stali
okrog
.
„
Možje
!
“
ogovoril
jih
je
osorno
,
„
dober
večer
smo
zadeli
denes
;
denarja
obilo
in
pa
tega
lopova
,
ki
mi
je
ljubši
,
nego
denar
!
Vsak
bo
dobil
svoj
delež
,
vsak
po
zaslugi
,
kakor
vedno
.
A
jaz
denarja
nečem
;
razdelite
si
ga
mej
seboj
;
jaz
hočem
zase
samo
tega-le
!
“
Rekoč
pokaže
jetnika
,
katerega
je
pretresel
mraz
po
udih
pri
zadnjih
besedah
rokovnjačevih
.
„
Pa
potrpite
malo
,
možje
,
“
nadaljuje
glavar
,
„
povedal
vam
bom
,
zakaj
si
želim
tegale
,
zakaj
ga
imam
rajši
nego
tisti
denar
tam
v
kasah
.
“
„
Nekaj
let
je
uže
,
kar
sem
pri
vas
—
in
nihče
ne
vé
,
od
kod
sem
prišel
k
vam
.
Pa
vidite
,
jaz
sem
bil
prej
gospod
,
žlahten
:
gospod
,
in
bil
bi
to
še
dandenes
.
Pa
glejte
,
ta
vrag
,
katerega
smo
ujeli
nocoj
,
ta
me
je
le
hotel
pokopati
,
ugonobiti
,
ker
si
je
želel
mojo
nevesto
.
In
ugonobil
me
je
!
Zaradi
tatvine
,
katere
me
je
on
po
krivem
obdolžil
,
—
možje
,
vi
mi
verujete
,
da
je
bilo
po
krivem
,
ker
mi
mej
seboj
se
resnične
tatvine
ne
sramujemo
,
—
zaradi
tatvine
so
me
po
krivem
obsodili
in
potem
,
—
treba
je
bilo
vojakov
,
—
utaknili
so
me
mej
vojake
.
Ta
lopov
bil
je
moj
poveljnik
.
Zapeljal
je
mojo
nevesto
in
mene
je
trpinčil
tako
,
da
sem
ušel
,
da
sem
dezertiral
.
Od
tedaj
pa
sem
bil
vaš
,
od
tedaj
sem
Groga
,
rokovnjaški
glavar
,
—
volk
,
kakor
vi
,
kateri
se
skriva
po
brlogih
,
da
ga
ne
zasači
lovec
birič
!
“
Zadnje
besede
Grogove
so
rokovnjače
,
kateri
so
doslej
le
bolj
radovedno
poslušali
,
močno
razburile
.
S
pestmi
in
gorjačami
žugali
so
jetniku
.
„
In
ti
,
pes
,
povej
,
ni
li
to
resnica
?
“
obrne
se
Groga
k
tajniku
.
Isti
je
stal
s
povešeno
glavo
pred
njim
ter
molčal
.
„
Vi
ga
sodite
,
jaz
ga
ne
bom
!
“
reče
glavar
.
Za
trenutek
postalo
je
zopet
vse
tiho
v
kolu
;
tajnik
pa
je
plaho
zrl
po
divjih
,
očrnjenih
obrazih
svojih
strašnih
sodnikov
.
„
Obesimo
ga
!
“
reče
hladnokrvno
Tomaž
Velikonja
in
pogleda
vprašaje
okoli
.
„
Da
,
da
,
obesimo
vraga
!
“
vskliknejo
drugi
ter
obstopijo
tajnika
.
„
Milost
,
milost
!
Ves
svoj
denar
,
vse
vam
dam
,
samo
izpustite
me
!
“
kriči
isti
,
ter
pade
na
koleni
.
„
Nesi
ga
s
seboj
,
tisti
svoj
denar
,
mi
imamo
drugega
dovelj
!
“
rohni
Obloški
kobilar
in
potegne
onega
zopet
kvišku
.
„
No
,
Kozobrin
,
“
kliče
Velikonja
,
„
ti
si
jedenkrat
konjeredca
služil
,
zato
boš
tudi
obešati
znal
!
“
Deset
minut
pozneje
ni
bilo
žive
duše
več
pod
hrastom
.
Na
spodnjej
debelej
veji
pa
je
viselo
mrtvo
truplo
Vêrnazzovo
.
—
—
Zjutraj
za
rano
,
—
za
Volčjakom
je
zarja
rudečila
nebo
,
—
prignal
je
Slabotinov
pastir
čredo
ovac
na
pašo
na
grič
za
Samoglavino
.
Prišed
mimo
hrasta
,
ugledal
je
s
silnim
strahom
obešenega
oficirja
.
Popustivši
čredo
samo
,
tekel
je
preko
rebri
navzdol
proti
Št.
Ožboltu
in
našel
tam
še
francoske
vojake
,
odpravljajoče
se
na
pot
v
Ljubljano
,
ter
naznanil
jim
,
kar
je
bil
ugledal
na
gori
.
Pol
ure
pozneje
prepričal
se
je
poveljnik
one
čete
o
resnici
pastirjevega
naznanila
in
je
potem
naglo
preiskal
še
bližnjo
okolico
,
zlasti
pa
Samoglavino
.
Tam
pa
je
našel
kos
razbitega
kovčega
,
v
katerem
so
bili
Francozi
pripeljali
prešnji
večer
denar
,
in
katerega
je
bil
Samoglav
pozabil
požgati
.
Uklenili
so
tudi
njega
,
in
kmalu
potem
drdrala
sta
dva
voza
z
jetniki
in
njihovimi
stražniki
po
cesti
proti
Ljubljani
.
Pač
zdihovala
si
po
meni
,
stezála
blede
mi
roké
;
oj
pridi
,
pridi
,
sin
zgubljeni
;
da
te
pritisnem
na
srce
!
Boris
Miran
Kakih
deset
dnij
pozneje
bilo
je
v
Gavričevej
hiši
v
Kamniku
vse
narobe
.
Prejšnjega
popoludne
praznovala
se
je
poroka
Kolovškega
oskrbnika
z
lepo
Reziko
,
in
svatovanje
trajalo
je
v
pozno
noč
,
dokler
mladi
mož
ženice
svoje
ni
bil
odvêdel
na
novi
dom
,
na
Kolovec
.
Denes
pa
prišla
sta
zopet
nazaj
na
prvi
pohod
k
staremu
očetu
,
in
v
ožjem
krogu
obhajalo
se
je
,
—
tako
rekoč
,
—
v
novič
svatovanje
.
Navzočni
bili
so
vsi
domači
in
pa
Poljakova
mati
,
katera
je
bila
došla
prejšnji
dan
k
sinovi
poroki
ter
ostala
še
par
dnij
v
gostoljubnej
sodnikovi
hiši
.
Razen
nje
bil
je
tudi
komisar
Mulej
tu
,
ki
je
bil
uže
od
nekdaj
dober
prijatelj
Gavričev
.
Pogovor
sukal
se
je
večjidel
,
kakor
sploh
povsod
v
zadnjih
dneh
,
o
groznem
hudodelstvu
v
Črnem
grabnu
,
katero
so
po
vsej
pravici
pripisovali
strašni
rokovnjaški
zadrugi
,
akoprem
preiskava
do
sedaj
nič
natančnega
o
tem
ni
razjasnila
.
Sploh
se
je
ista
vršila
tajno
in
pri
vojaškem
sodišči
v
Ljubljani
,
in
Poljaka
so
bili
do
sedaj
le
jedenkrat
v
Ljubljano
povabili
,
da
je
tam
izpovedal
natanko
svojo
prejšnjo
kombinacijo
o
možnem
napadu
na
francosko
kaso
,
katera
kombinacija
se
je
le
predobro
uresničila
.
Jetniki
niso
izpovedali
ničesa
.
Vedeli
so
skoro
,
da
jim
ne
bi
vse
nič
pomagalo
,
in
zato
tudi
drugih
tovarišev
niso
hoteli
ovajati
.
Zato
so
bili
Francozi
pa
tudi
na
čisto
napačnem
sledu
,
ter
so
po
Črnem
Grabnu
lovili
in
zapirali
kmete
,
češ
,
teh
je
bilo
gotovo
nekaj
navzočnih
pri
onem
roparskem
napadu
.
To
ravnanje
pa
je
natančno
in
plodovito
preiskovanje
bolj
oviralo
,
nego
pospeševalo
.
Poljak
je
imel
svoje
prepričanje
o
tej
stvari
,
a
od
onega
dne
,
ko
je
bil
s
komisarjem
na
Paleževini
,
ni
govoril
več
tako
rad
in
tako
pogosto
o
rokovnjačih
,
in
še
celo
,
ko
so
mu
dali
od
vlade
par
vojakov
na
Kolovec
na
razpolaganje
,
da
ujame
kakega
onih
roparjev
,
lotil
se
ni
s
posebnim
veseljem
tega
dela
,
in
tudi
do
sedaj
še
ni
bil
prav
nič
dosegel
.
Po
obedu
pri
sodniku
vstali
so
gospodje
in
šli
na
kratek
sprehod
iz
mesta
;
Poljakova
mati
in
mlada
njena
snaha
ostali
sta
doma
.
Stara
gospa
Poljakova
bila
je
izobražena
,
blagodušna
žena
,
naravnega
,
skoro
preprostega
vedenja
,
katero
si
je
takoj
pri
svojem
prihodu
pridobilo
srce
mlade
neveste
,
tako
da
sta
uže
zdaj
,
ko
sta
se
komaj
poldrugi
dan
poznali
,
občevali
odkrito
in
zaupno
,
kakor
mati
in
hči
.
Govorili
sta
denes
,
in
to
je
čisto
naravno
,
največ
o
Štefanu
.
Jednej
kakor
drugej
bil
je
vender
on
najdražje
,
kar
sta
imeli
na
svetu
.
„
Ah
,
mati
,
glejte
,
niti
Vi
niti
Štefan
mi
še
nista
povedala
nič
o
drugem
Vašem
sinu
;
pisali
ste
mi
o
njem
,
pa
tako
,
da
nisem
vedela
,
je
li
še
živ
,
ali
mrtev
.
Oh
,
mati
,
nikari
ne
bodite
hudi
,
ako
sem
Vas
žalila
s
tem
vprašanjem
!
“
Tako
je
pričela
mlada
žena
po
kratkem
premolku
,
ki
je
bil
nastal
v
njijinih
pogovorih
,
ter
je
tako
boječe
in
skrbljivo
sklenila
svoje
vprašanje
,
zapazivši
,
da
je
pri
prvih
njenih
besedah
tugepoln
izraz
prevlekel
materino
lice
.
„
Ne
,
ne
,
Rezika
,
“
reče
stara
gospa
,
„
kako
morem
biti
žaljena
?
A
ta
spomin
me
vselej
pretrese
,
dete
moje
!
Verujem
,
da
s
teboj
Štefan
o
tem
ni
hotel
govoriti
,
pa
vedeti
moraš
!
Tudi
Štefan
ti
bo
o
priliki
vse
povedal
,
kar
mu
je
znano
.
Žalibog
,
da
on
o
tem
tako
malo
gotovega
vé
,
kakor
jaz
.
“
Rekoč
je
starka
sklenila
roki
in
pogledala
z
mokrim
očesom
skozi
okno
tjà
čez
šumečo
Bistrico
proti
strmej
gori
onokraj
nje
,
kjer
se
je
lahka
megla
polagala
čez
gosto
gabrovo
grmovje
.
„
Pustiva
te
žalostne
spomine
,
mati
!
Žalostni
morajo
biti
,
to
vidim
,
—
torej
pustite
jih
,
mati
!
Štefan
mi
bo
vse
povedal
!
“
Pri
teh
besedah
se
oklene
Rezika
matere
;
a
ta
jo
bridko
smehljaje
zavrne
ter
deje
:
„
Bolje
bode
,
ako
ti
jaz
povem
vse
;
s
Štefanom
o
tej
stvari
tudi
nisva
enakih
mislij
;
zato
ga
pozneje
lehko
vprašaš
,
in
potem
boš
sama
sodila
!
“
Mlada
žena
ni
dalje
ugovarjala
;
sedla
je
zopet
na
stol
k
materi
.
„
Kakor
veš
,
“
pričela
je
starka
svoje
pripovedovanje
,
„
omožila
sem
se
jaz
z
očetom
tvojega
moža
kot
vdova
.
Štefan
je
sin
moj
iz
druzega
zakona
.
Prvi
moj
soprog
,
in
to
ti
je
tudi
uže
znano
,
bil
je
general
Basaj
.
Rodil
se
je
tu
blizu
Kamnika
,
bil
je
namreč
kmetskih
staršev
sin
iz
Komenda
;
omožila
sem
se
,
stara
uže
skoro
štiri
in
dvajset
let
,
a
moj
soprog
uže
več
nego
dvakrat
toliko
.
Umrl
je
,
ko
je
bil
moj
sin
še
jako
mlad
in
zapustil
nama
je
toliko
,
da
sem
brez
skrbi
živela
,
in
sina
Ferdinanda
lehko
dobro
vzgojevala
.
Imela
sem
ono
malo
posestvo
na
Spodnjem
Štajerskem
,
kjer
še
sedaj
vedno
bivam
,
in
tam
seznanila
sem
se
tudi
z
inženirjem
Poljakom
,
kateri
je
postal
drugi
moj
soprog
.
Štefan
,
sin
njegov
,
je
osem
let
mlajši
od
svojega
polubrata
Ferdinanda
.
Ta
je
moral
kmalu
v
šole
in
postal
je
iz
svojega
veselja
in
nagiba
inženir
.
Bil
je
v
raznih
službah
in
na
koncu
bival
je
nekaj
časa
v
Celji
.
To
je
bilo
pred
desetimi
leti
.
Obiskoval
me
je
večkrat
,
—
postala
sem
bila
namreč
zopet
vdova
,
in
drugi
sin
moj
,
Štefan
,
učil
se
je
še
na
Dunaji
,
—
a
najedenkrat
zgodilo
se
je
nekaj
strašnega
in
od
tedaj
svojega
Ferdinanda
nisem
več
videla
.
“
Umolknila
je
pri
teh
besedah
ter
obraz
zakrila
z
rokama
.
Tudi
mlada
žena
je
čutila
,
da
morajo
biti
to
bridki
spomini
,
ki
pretresajo
mater
.
Čez
nekoliko
trenutkov
nadaljevala
je
stara
gospa
:
„
Moj
sin
Ferdinand
je
bil
v
vseh
svojih
podjetjih
jako
samostalen
in
svojevoljen
,
tako
da
tudi
meni
o
mnogih
premembah
,
katere
je
glede
svojega
službovanja
sklepal
in
izvrševal
,
ni
besedice
prej
naznanil
.
Tako
sem
tudi
še
le
po
okoliših
zvedela
,
da
se
je
moj
sin
s
hčerjo
nekega
nižjega
uradnika
v
Celju
zaročil
.
Čakala
sem
od
dne
do
dne
poročila
od
njega
o
tej
zadevi
,
a
niti
pisma
niti
njega
ni
bilo
.
Kar
mi
prinese
Štefan
,
ki
se
je
ravno
vračal
z
Dunaja
na
počitnice
,
grozno
novico
,
da
so
Ferdinanda
v
Celji
zaradi
tatvine
zaprli
.
Dejali
so
,
da
je
ukral
prijatelju
svojemu
,
nekemu
nadlajtnantu
Brnjaču
pet
sto
tolarjev
,
in
te
so
vsled
hišne
preiskave
v
njegovej
shrambi
našli
.
Tudi
Brnjač
je
pričal
proti
njemu
.
A
vendar
ga
niso
obsodili
,
ampak
,
—
saj
veš
,
ljuba
moja
,
ali
spominaš
se
morda
še
malo
,
kako
silno
so
potrebovali
pred
desetimi
leti
vojakov
,
in
kako
so
vse
pobirali
,
kar
so
mogli
,
kajti
Francoz
je
stal
pred
durmi
,
—
in
tako
so
tudi
mojega
Ferdinanda
brez
sodbe
,
ali
je
kriv
,
ali
ne
,
uteknili
mej
vojake
,
in
moral
je
na
Laško
.
Čez
tri
mesece
pa
prišla
je
zopet
vest
o
njem
,
in
še
hujša
,
nego
druge
;
dezertiral
je
,
lovili
so
ga
povsod
;
od
onega
časa
pa
nisem
čula
besedice
več
o
njem
,
in
tudi
danes
še
ne
vem
,
je
li
še
živ
,
je
li
mrtev
.
Ali
naj
bo
,
kar
hoče
,
ljubim
ga
še
tako
,
kakor
nekdaj
,
in
ko
bi
ga
še
jedenkrat
videla
,
stisnila
bi
ga
k
sebi
z
vso
ljubeznijo
,
da
bi
moral
pozabiti
vse
bridkosti
in
nesreče
,
ki
jih
je
prebil
do
sedaj
!
Ljuba
moja
,
jaz
nikdar
nisem
mogla
verovati
in
še
denes
ne
verujem
,
da
je
Ferdinand
kriv
onega
zločinstva
!
“
Solze
so
se
udrle
materi
čez
lice
,
ko
je
končala
svoje
pripovedovanje
.
In
tudi
mlada
njena
snaha
svojim
ni
mogla
ubraniti
.
„
Pozabite
te
spomine
,
ljuba
mati
!
“
reče
Rezika
po
kratkem
premolku
,
ter
sede
bliže
k
materi
.
Kaj
bi
jej
mogla
tudi
druzega
reči
?
Vedela
je
pa
tudi
sama
,
kako
malo
pomaga
takov
svet
.
Starka
je
utešila
svoje
solze
.
Toliko
let
bila
je
uže
žalovala
,
—
in
vsaka
žalost
je
vender
le
v
početku
najbridkejša
.
Govorili
sta
še
dalje
časa
o
raznih
rodovinskih
stvareh
,
in
še
le
,
ko
so
se
vrnili
gospodje
s
svojega
sprehoda
,
zbrali
so
se
vsi
na
Gavričevem
vrtu
v
popoludansko
zabavo
,
katere
so
se
udeležili
tudi
še
nekateri
drugi
sodnikovi
prijatelji
.
Oskrbnik
je
bil
jako
dobre
volje
in
je
skoro
razdražen
vstal
,
ko
mu
pride
dekla
naznanjat
,
da
ga
zunaj
čaka
neznan
človek
,
kateri
hoče
po
vsej
sili
ž
njim
govoriti
,
ter
se
ne
da
odpraviti
.
Trajalo
je
precej
dolgo
,
da
se
je
vrnil
Poljak
na
vrt
.
Prišel
pa
je
tako
bledoličen
,
da
mu
je
mlada
žena
tekla
naproti
,
ter
v
neznanih
skrbeh
vprašala
,
kaj
se
je
zgodilo
.
„
Nič
,
nič
,
“
reče
oskrbnik
,
„
domov
morava
kmalu
,
pa
tako
,
da
se
drugim
ne
bo
čudno
dozdevalo
!
Le
mirna
bodi
,
glej
,
do
sedaj
še
nihče
ni
zapazil
,
da
sem
bil
zunaj
;
pa
tudi
nečem
,
da
vedo
drugi
o
mojem
hitrem
odhodu
!
“
„
Pa
kaj
je
vender
!
“
vpraša
Rezika
,
„
ali
se
je
kaj
hudega
zgodilo
?
“
„
Bog
varuj
!
“
zavrne
on
,
„
ako
že
hočeš
vedeti
,
povem
ti
,
pa
molči
drugim
;
rokovnjače
bomo
ujeli
nocoj
;
če
ne
vseh
,
pa
vsaj
nekaj
glavnih
rokovnjačev
!
“
„
Oh
moj
Bog
nebeški
,
uže
zopet
ti
ljudje
!
“
vzdihne
mlada
žena
,
„
pa
ti
mi
ne
pojdeš
lovit
jih
,
Štefan
,
ti
nikakor
ne
smeš
!
Obljubi
mi
!
“
Pogledala
je
tako
proseče
!
„
Ne
,
jaz
ne
pojdem
,
“
deje
on
;
„
pa
sedaj
se
vrniva
k
družbi
,
da
ne
bodo
vsi
opozorjeni
,
kaj
imava
mej
seboj
!
A
nocoj
morava
domov
.
To
se
pravi
,
Rezika
,
ti
lehko
tu
ostaneš
;
jutri
pa
pridem
pó-te
!
“
„
Kaj
pa
misliš
,
Štefan
?
“
odgovori
ona
,
„
jaz
grem
s
teboj
!
“
Vtem
sta
se
vrnila
k
družbi
.
Poljak
je
imel
na
lici
zopet
prejšnjo
zdravo
barvo
,
tako
da
nihče
kake
premembe
ni
mogel
opaziti
.
A
nekoliko
razmišljen
bil
je
vendar
,
in
tudi
soproga
njegova
.
Mati
pogledovala
ga
je
parkrat
skrbljivo
,
a
on
jo
je
znal
skoro
instinktivno
z
razgovorom
umiriti
.
V
tem
nastal
je
mrak
in
mala
družba
pričela
se
je
razhajati
.
Tudi
Poljakov
voz
čakal
je
uže
pred
hišo
in
kmalu
potem
vozila
sta
se
mlada
zakonska
proti
domu
.
Mati
oskrbnikova
pa
je
ostala
nocoj
še
v
Kamniku
pri
sodniku
.
Kaj
sta
se
stisnila
?
Kaj
sta
si
zmislila
?
Narodna
Istega
popoldne
sedela
sta
v
Jošta
Vlagarjevej
krčmi
dva
pivca
,
oba
znanca
naša
.
Prišla
sta
tja
skoro
ob
jednakem
času
,
čeravno
od
nasprotnih
stranij
in
pila
sta
skupaj
iz
jednega
kozarca
.
„
Torej
Vi
ste
se
naveličali
naše
družbe
!
“
reče
dolgi
suhi
mož
,
ki
je
sedel
s
hrbtom
proti
vratom
,
ter
postavi
kozarec
pred
svojega
soseda
,
sedečega
na
konci
mize
.
„
Tri
sto
griv
,
to
je
pa
vender
čudno
,
da
bi
jeden
od
nas
kar
tako
meni
nič
tebi
nič
odhajal
,
in
posebno
zdaj
,
ko
so
nas
začeli
brcati
!
—
Tristo
lišajev
,
jaz
bi
bil
tudi
rajši
tam
kod
na
Laškem
in
bi
kobile
predajal
,
kakor
pa
tukaj
oprezoval
in
čakal
,
da
me
kak
birič
hudičev
prime
za
vrat
.
“
Rekoč
udari
nejevoljno
s
svojo
koščeno
pestjo
po
mizi
.
Mali
,
starikavi
sosed
njegov
,
opravljen
po
gosposko
,
odskočil
je
ter
plašno
branil
onemu
:
„
Tiho
,
tiho
bodi
,
Tonček
;
ali
hočeš
,
da
nama
že
sedaj
kdo
stopi
na
pete
?
Ne
razbijaj
vender
!
“
„
Kdo
bi
ne
razbijal
,
tri
sto
kopitov
!
Če
pomislim
,
da
ne
velja
za
vse
jednaka
pravica
!
Vi
hočete
zdravo
kožo
in
polne
žepe
odnesti
,
nas
naj
pa
obešajo
,
če
hočejo
,
kaj
ne
?
Sakra-miš
!
Jaz
pravim
,
da
ne
pojdete
od
tod
!
“
„
Lepo
te
prosim
,
ne
razgrajaj
tako
!
Okna
so
tudi
odprta
,
in
kaj
veš
,
kdo
lazi
tod
okolo
!
“
To
je
tudi
Obloškega
kobilarja
,
—
bralec
ga
je
gotovo
uže
spoznal
—
malo
ohladilo
.
Pogledal
je
pazno
po
odprtih
oknih
in
potem
stopil
jih
zapirat
.
Ko
prisede
zopet
k
mizi
,
deje
bolj
mirno
:
„
Povedite
mi
vender
,
ali
vas
je
Groga
poslal
proč
,
ali
hočete
sami
iti
.
Morda
greste
v
drugo
službo
,
ker
Vas
je
Brdski
dohtar
zapodil
?
“
„
Groga
me
je
plačal
in
mi
dejal
,
naj
grem
,
kamor
hočem
;
on
me
ne
bo
več
potreboval
!
“
reče
pisar
Rakovec
,
kajti
ta
je
bil
drugi
gost
,
—
in
zategne
potuhneno
ustni
.
„
A-ah
,
tako
!?
“
šepne
kobilar
ter
zamišljeno
gleda
k
tlom
.
„
Pravil
mi
je
tudi
,
da
pride
celo
krdelo
vojakov
v
Kamnik
in
da
tam
gori
v
Bistrici
tudi
ne
bo
več
tako
varno
,
kakor
do
sedaj
!
“
nadaljuje
pisar
in
izpod
na
pol
zaprtih
trepalnic
pazno
gleda
svojega
nasprotnika
.
„
O
ti
konjska
skušnjava
!
“
kolne
Tonček
,
ki
je
bil
očividno
uže
precej
pil
,
„
jaz
naj
pa
zanj
babe
lovim
,
on
pa
morda
misli
—
—
“
Končal
ni
svojega
govora
,
kajti
pisar
prestregel
mu
je
besede
z
naglim
vprašanjem
:
„
Kaj
?
Kakšne
babe
?
“
„
E
,
tisto
punco
Mozolovo
,
ki
še
ne
ve
,
kje
se
kuri
jajce
utiplje
!
“
godrnja
Obloški
kobilar
.
„
Kaj
pa
je
s
tem
dekletom
?
“
vpraša
nekako
silno
pisar
.
„
Naročil
sem
jej
danes
,
da
naj
počaka
Groge
tam
v
gozdu
nad
Mozolovino
!
Šema
ti
,
stara
!
“
obrne
se
jezno
k
pisarju
,
„
kaj
pa
vprašaš
tako
prokleto
neumno
;
kaj
si
uže
pozabil
,
da
vsi
za
babami
lazimo
,
dokler
moremo
?
Pa
kaj
to
!
Meni
se
nekaj
druzega
sanja
!
“
Konjski
mešetar
naslonil
je
glavo
ob
roki
in
zrl
srpo
na
debele
drobtine
kruhove
,
ki
so
ležale
po
mizi
,
in
po
katerih
so
se
pasle
muhe
.
Preko
pisarjevega
lica
šinilo
je
pri
zadnjih
besedah
Tončkovih
neko
zlobno
veselje
.
„
Meni
se
tudi
nekaj
sanja
!
“
deje
po
kratkem
premolku
.
„
Kaj
?
“
vpraša
Tonček
,
glavo
vzdignivši
.
„
Morda
isto
,
kar
tebi
!
“
reče
pisar
hladno
;
„
kaj
misliš
,
da
nisem
videl
,
kako
je
Groga
denes
spravljal
vse
svoje
reči
,
denar
in
drugo
?
Groga
vam
bo
ušel
,
to
ti
pravim
,
in
pustil
vas
bo
na
cedilu
,
tebe
in
vse
druge
;
oh
,
ti
boš
še
pomnil
mojih
besed
!
“
Kobilar
je
malo
prebledel
;
bil
je
nekoliko
pijan
,
a
besede
pisarjeve
,
katere
je
isti
tako
resno
govoril
,
zdramile
so
ga
popolnoma
