Zakon
brez
daru
božjega
je
puščoba
in
dolgčas
.
Le
tam
,
kjer
so
otroci
,
je
prava
zakonska
sreča
doma
,
tam
kraljuje
srčno
veselje
.
Kjer
sta
pa
zakonska
sama
—
brr
!
—
tam
je
grozna
praznota
,
dostikrat
pa
tudi
nasledki
grdega
ljubosumnja
:
prepir
ali
celo
pretep
.
Tako
je
bilo
pri
Debeloglavu
na
Višavi
.
Debeloglav
in
ona
sta
se
pridno
pehala
za
blagostanjem
.
V
zimi
in
letu
sta
se
trudila
od
zore
do
mraka
in
zbirala
premoženje
zase
in
za
otroke
,
ker
sta
se
dolgo
časa
nadejala
,
da
bodeta
zibala
,
kakor
sosedje
in
sosede
.
Pa
ni
bilo
treba
.
Prva
leta
,
ko
sta
se
vzela
,
pričakovala
sta
vedno
.
Kasneje
sta
želela
,
prosila
in
molila
po
božjih
potih
,
da
bi
se
ju
usmilil
Bog
in
jima
dal
zarod
,
za
katerega
sta
se
trudila
in
skrbela
.
Kakor
brez
božje
volje
ne
pade
las
raz
glavo
človekovo
,
tako
se
tudi
z
božjo
voljo
pri
Debeloglavu
ni
nič
pripetilo
,
česar
pa
Debeloglav
ni
pomislil
,
ampak
upal
in
prosil
je
dotlej
,
dokler
ni
spoznal
,
da
na
drevesu
brez
cvetja
nikdar
ni
sadja
.
In
ga
res
ni
bilo
.
Zibel
,
v
kateri
se
je
nekdaj
gugal
Debeloglav
sam
,
razpadla
je
,
razjedena
od
črvov
.
Debeloglav
je
pešal
in
lasje
so
mu
siveli
,
najprej
za
ušesi
,
potem
pa
čimdalje
bolj
,
da
jih
ni
mogel
več
skrivati
.
Ona
je
izgubljala
zobe
,
njena
lica
so
venela
,
in
tožila
je
o
bolečinah
v
križu
.
Tedaj
sta
spoznala
,
da
sta
zastonj
upala
in
hrepenela
,
in
da
sedaj
na
razvalinah
ne
vznikne
novo
življenje
.
In
o
lepi
priliki
je
dejala
ona
:
„
Sama
ostaneva
!
“
„
Sama
!
“
ponovi
on
.
In
ta
vzklik
je
spremljal
globok
vzdihljaj
,
iz
katerega
je
odmevalo
bridko
očitanje
,
srčna
žalost
,
skoro
obupanost
,
in
sto
drugih
turobnih
občutkov
,
vsled
katerih
je
žena
takoj
zaihtela
.
„
Sama
!
“
je
nadaljeval
on
.
„
O
sama
,
zapuščena
kakor
koruzna
bil
na
polju
,
katero
pusti
kmetic
,
ker
je
ni
bilo
vredno
požeti
,
brez
zrnja
.
Jesenske
vihre
se
igrajo
ž
njo
,
dokler
je
sneg
ne
pokrije
.
Taka
ostaneva
!
Upal
sem
,
da
mi
ljubljena
hči
postreže
na
starost
,
da
mi
zvest
sin
zatisne
trudne
oči
,
kadar
se
mi
zmrače
na
veke
.
O
,
to
brezuspešno
upanje
!
—
Kolikokrat
sem
bil
spehan
kakor
drvarjev
konj
,
ki
je
ves
teden
prevlačal
hlode
,
premočen
od
znoja
,
ki
je
uhajal
iz
razgretega
života
,
truden
na
smrt
,
in
zakaj
?
...
O
,
jaz
nesrečnež
!
—
Privoščil
si
nisem
krepke
hrane
,
niti
kozarca
vina
razven
v
bolezni
,
ker
se
mi
je
zdelo
škoda
denarja
.
Varčeval
in
skoparil
sem
,
da
je
bilo
greh
,
zato
,
da
se
mi
je
množilo
imetje
.
In
za
koga
?
Hahaha
!
—
Jokal
bi
ali
pa
jeze
počil
!
Za
druge
!
—
Drugi
bodo
uživali
sad
mojega
truda
in
spravili
plodove
mojih
krvavih
žuljev
!
—
O
,
jaz
bedak
!
Tujci
se
bodo
mastili
z
mojim
denarjem
,
a
jaz
sem
stradal
in
požiral
vpričo
pivcev
najčistejše
sline
!
“
...
„
Če
pa
ni
bila
božja
volja
...!
“
„
I
,
seveda
!
Ko
bi
bila
moja
,
zgodilo
bi
se
bilo
pač
drugače
.
Tako
pa
...
O
,
bo
pa
sedaj
drugače
!
Ti
ne
boš
samo
krompirja
in
močnika
kuhala
,
ampak
kaj
boljšega
:
meso
.
Pila
bova
pa
vino
.
Vode
sem
že
sit
...
“
„
I
,
kajpak
!
Lej
ga
dedca
!
Na
starost
naj
postaneva
pijanca
in
snedeža
,
da
bodo
ljudje
za
nama
s
prstom
kazali
in
se
posmihali
.
“
„
Kam
pak
boš
dejala
?
Ali
moreš
vzeti
s
seboj
grunt
in
denar
?
Zapravila
bova
midva
,
da
ne
bodo
drugi
.
“
„
E
,
pustila
bova
pa
žlahti
,
saj
jo
imava
!
Gotovo
se
bo
ustreglo
tistemu
,
kdor
bo
dobil
,
kaj
za
nama
.
In
morda
bo
še
molil
za
nama
ali
vsaj
hvalil
naju
...
“
„
Žlahta
?
Pravijo
,
da
žlahta
nikomur
ne
dela
veselja
.
“
„
Bo
pa
nama
!
“
„
Žlahta
?
Čakaj
no
,
saj
še
ne
vem
,
ako
je
kaj
imava
.
“
„
O
,
jaz
jo
imam
na
Globokem
.
O
,
nisva
ne
tako
sama
.
“
„
Oh
,
čakaj
no
,
saj
mojega
deda
brat
je
bil
na
Visokem
oženjen
.
Menda
je
še
tisti
rod
tam
gori
,
ako
jih
ni
Bog
tako
kaznoval
kakor
naju
.
“
„
Da
bi
naju
ne
bil
tako
!
Tacih
skrbij
in
premislekov
nama
ne
bi
bilo
treba
.
Pa
,
da
je
vsaj
tako
!
Jedina
tolažba
—
žlahta
—
je
še
ostala
nama
,
vsaj
zato
morava
biti
sedaj
Bogu
hvaležna
.
“
„
Ej
,
žlahta
!
Ni
,
da
bi
jo
hvalil
!
Pa
boljše
je
nekaj
kakor
nič
.
Jaz
bom
premislil
prej
dobro
;
žlahta
naju
itak
ni
nikdar
obiskavala
,
kar
bi
se
bilo
pač
spodobilo
,
zato
je
ne
poznava
;
radodarnih
rok
pač
ni
bila
.
“
„
Ej
,
ni
bila
!
—
Kar
imava
,
spravila
sva
sama
skupaj
.
“
„
Saj
to
,
to
gre
meni
po
glavi
!
To
se
mi
zdi
bridko
!
Za
otroke
sva
se
trudila
,
pa
pride
v
druge
roke
.
“
„
Kaj
pa
hočem
?
“
zastoka
ona
in
zaihti
.
„
Ej
,
ne
bom
trpel
več
kakor
črna
živina
in
stradal
tudi
ne
bom
,
pa
pil
ga
bom
,
kadar
bom
žejen
:
zakaj
bi
stiskal
,
ko
še
ne
vem
komu
?
“
„
I
nu
!
Kar
je
prav
,
ti
ne
bom
branila
.
“
Debeloglav
se
je
udal
in
sprijaznil
z
mislijo
,
da
pusti
svoje
premoženje
žlahti
,
kajpada
svoji
—
z
Visokega
.
Pa
kakšna
je
vendar
ta
žlahta
?
Ta
misel
ga
je
mučila
in
naposled
spravila
na
pot
,
žlahto
obiskat
.
Z
Višave
na
Visoko
je
daleč
.
Neke
poletne
sobote
se
Debeloglav
odpravi
na
pot
.
Na
dežnik
natakne
culo
,
v
katero
je
bila
natlačila
Debeloglavka
pečenine
za
moža
in
žlahto
,
v
roko
pa
gorjačo-opiračo
in
odrine
,
radoveden
,
kakšna
je
neznana
žlahta
in
ako
je
vredna
,
da
prevzame
njegovo
dedščino
.
Pred
mrakom
dospe
na
Visoko
.
Pri
prvi
hiši
vpraša
kmeta
,
ki
je
kadil
tobak
pred
hišo
:
„
Prijatelj
,
veste
,
če
sem
prišel
prav
?
“
„
Bome
,
da
ne
vem
;
to
vi
veste
!
“
odgovori
mož
.
„
Je
tukaj
na
Visokem
?
“
„
Bome
,
da
!
Če
znate
brati
,
berite
!
“
pa
pokaže
na
tablo
,
ki
je
visela
visoko
na
steni
iz
konca
hiše
.
„
Vas
Visoko
“
—
bral
je
Debeloglav
in
si
mislil
:
„
Bo
že
prav
.
Čast
Bogu
!
“
Pa
pomeri
kmeta
od
nog
do
glave
in
vpraša
dalje
:
„
Žlahtnika
Debeloglava
iščem
na
Visokem
,
ako
je
še
živ
.
“
„
Debeloglava
?
Debeloglava
?
Tega
pa
ni
—
—
čak
!
Sosed
moj
se
piše
Debeloglav
.
Odkodi
pa
ste
vi
,
mož
neznanec
?
“
„
Z
Višave
!
Sedem
ur
hoda
od
todi
,
na
dolenjsko
stran
.
“
„
O
,
bo
pa
že
prav
!
Tudi
mojega
soseda
rod
je
od
tam
nekodi
.
Pa
pojdiva
!
Niste
bili
še
nikdar
tukaj
?
“
„
O
,
ne
!
Predaleč
je
,
da
bi
se
pogosto
obiskovali
.
“
„
Bome
,
da
!
Bo
pa
že
kaj
posebnega
!
Zastonj
niste
naredili
daljnje
poti
!
“
„
Da
bi
je
le
ne
bil
!
Ima
kaj
družine
ta
moj
žlahtnik
,
kako
mu
že
pravite
?
“
„
Beligoj
!
Kakor
bi
hruško
otresel
,
velike
in
majhne
.
Pa
lejte
ga
,
tam-le
v
ogradi
seno
naklada
.
Hoj
,
hoj
!
Beligoj
!
“
„
Hoj
!
Kaj
je
?
“
„
Le
pojdi
lês
!
Gosta
imaš
!
“
„
Precej
!
Povežemo
še
,
pa
pridem
.
Stopita
tačas
v
hišo
!
“
Debeloglav
in
kmet
stopita
v
Beligojev
dom
,
kjer
je
gospodinja
ravno
kuhala
večerjo
.
„
Soseda
!
Gosta
sem
ti
pripeljal
.
“
„
Oh
,
jemnasta
,
sosed
,
sedaj
le
na
noč
!
Ali
ga
ne
moreš
prenočiti
sam
,
ker
veš
,
koliko
je
nas
,
da
nimamo
prostora
v
hiši
niti
pri
skledi
?
“
Govoreč
je
ogledovala
tujca
,
ki
je
vsled
tega
stopical
in
godrnjal
.
„
No
,
no
,
no
!
Pa
ne
bom
nadlegoval
.
“
„
Oh
,
mož
,
ne
zamerite
;
ko
bi
vi
vedeli
,
kako
je
pri
nas
!
“
„
Ti
,
soseda
,
le
sprejmi
moža
!
Vaš
žlahtnik
je
.
Ako
pa
ne
bo
postelje
,
prenoči
lahko
pri
nas
.
Kaj
ne
,
mož
?
In
zajel
bo
lahko
tudi
pri
nas
.
“
„
Žlahtnik
?
“
začudi
se
neverjetno
gospodinja
.
„
Pa
vas
ne
poznam
.
“
„
Kakor
jaz
vas
ne
,
pa
zato
smo
si
menda
vendar
v
rodu
.
Jaz
sem
Debeloglav
z
Višave
na
Dolenjskem
,
od
tam
,
kjer
je
vaš
rod
doma
,
saj
se
tudi
vi
za
Debeloglava
pišete
.
“
„
Res
je
!
Od
tam
so
prišli
predniki
mojega
moža
in
so
prinesli
s
seboj
ime
Debeloglav
.
Bo
že
res
tako
.
Pa
stopite
v
hišo
,
jaz
pokličem
moža
,
ki
se
mudi
v
ogradi
.
“
„
O
,
ni
treba
.
Sem
ga
že
poklical
sam
poprej-le
.
“
V
zibeli
je
spalo
dete
,
drugo
se
je
igralo
sredi
hiše
z
deščicami
in
klinčki
,
dvoje
večjih
je
pa
prišlo
za
njima
ter
sedlo
h
peči
,
da
si
ogledata
neznanega
strica
.
Debeloglav
razvije
culico
in
da
otrokom
nekaj
peciva
,
izprašujoč
jih
po
imenih
.
„
Mož
,
glejte
,
da
vam
ne
zmanjka
“
,
zasmeje
se
kmet
.
„
To
niso
še
vsi
.
“
„
O
,
ne
,
ne
!
“
vzdihne
ona
.
„
Tega
mrkaja
je
toliko
,
da
ga
je
res
že
preveč
.
Pa
,
kakor
je
božja
volja
.
“
„
Tako
je
!
Z
božjo
voljo
jih
je
pri
vas
dosti
,
pri
nas
pa
nič
,
dasi
smo
želeli
.
“
„
O
,
to
se
lahko
pomaga
“
—
nasmehne
se
Beligojka
.
„
Izberite
si
katero
pri
nas
,
saj
lahko
pogrešimo
,
seveda
,
ako
smo
si
res
v
rodu
—
in
vi
boste
imeli
veselje
,
ako
vas
otroci
vesele
,
mi
pa
manj
skrbi
.
“
„
Soseda
,
menda
ti
ni
nobeno
odveč
.
Sedaj
ponujaš
,
ko
bi
pa
prišlo
do
tega
,
bi
si
pa
gotovo
premislila
.
“
Beligojka
se
nasmeje
.
„
Človek
jih
je
včasih
žalosten
vsled
samih
skrbij
,
pa
vendar
so
nam
dostikrat
v
veselje
...
Vsedita
se
in
počakajta
njega
,
jaz
moram
pred
peč
,
da
mi
ne
vzkipi
.
“
Možaka
sedeta
h
mizi
vsak
na
drug
vogal
in
začneta
razgovor
o
vremenu
in
letini
.
Debeloglav
je
med
tem
opazoval
.
Videl
je
revščino
,
ki
se
je
držala
hiše
,
videl
je
pa
tudi
zdrave
otroke
,
ki
so
sedeli
pri
peči
.
In
zato
je
blagroval
svojega
žlahtnika
,
in
mu
zavidal
.
Navzlic
svojemu
premoženju
se
mu
je
zdel
žlahtnik
premožnejši
in
srečnejši
,
kakor
je
bil
on
.
„
Da
ni
bila
božja
volja
...!
“
Zamisli
se
in
za
hip
mu
vzplava
njegov
duh
na
Višavo
,
na
ono
Višavo
,
koder
se
že
dolgo
,
dolgo
ni
razlegal
otročji
jok
in
krik
.
Ropot
ga
vzdrami
,
da
posluhne
.
„
Franca
,
kdo
pa
je
prišel
?
“
Žena
stopi
na
vezni
prag
in
pripoveduje
zamolklo
,
kar
se
je
pa
vendar
slišalo
v
hišo
:
„
Tvoj
žlahtnik
je
.
Tako
pravi
in
menda
bo
res
,
ker
je
nekoliko
podoben
tebi
.
Pa
zdi
se
mi
,
da
je
premožen
.
Otrokom
je
peciva
prinesel
.
Videti
je
,
da
ima
rad
otroke
.
Dejal
pa
je
,
da
jih
sam
nima
.
“
„
Bo
pa
že
kakšen
stiskač
,
ker
mu
ni
dal
Bog
otrok
,
boječ
se
,
da
bi
jim
hrane
ne
privoščil
.
Kaj
neki
iztiče
todi
na
starost
?
Kje
je
pa
bil
doslej
ta
naš
žlahtnik
,
da
ga
nismo
spoznali
?
—
Ljubezen
ga
ni
sem
prignala
.
Dvomim
.
“
„
Meni
se
ne
zdi
napačen
.
Pa
boš
sam
videl
,
le
brž
zapelji
voz
in
stopi
v
hišo
!
Vem
,
da
te
težko
čaka
.
“
„
Pa
naj
gre
!
“
Voz
zropota
naprej
.
„
Ta
dva
tudi
ne
vesta
,
kaj
govorita
in
tiho
se
ne
znata
pomeniti
“
,
zagodrnja
sosed
.
Debeloglavu
je
vroče
prihajalo
.
„
Stiskač
!
Zato
ni
otrok
!
“
Njegov
duh
je
šinil
v
preteklost
,
da
presodi
resnico
Beligojevih
besedij
.
In
njegov
duh
je
vpričo
takega
očitanja
sodil
in
obsodil
Debeloglava
ko
stiskača
,
da
je
le-ta
vzdihnil
:
„
Moj
Bog
,
ko
bi
bil
to
vedel
!
Zakaj
nisem
že
prej
nikdar
prišel
na
Visoko
!
“
Vzbudilo
se
je
v
njem
nekako
kesanje
,
neznana
sramota
,
da
si
je
mislil
:
„
Kako
bom
pogledal
temu
žlahtniku
v
oči
,
ki
me
pozna
,
dasi
me
še
nikdar
ni
videl
.
“
„
Tako-le
se
pa
včasih
kaj
zve
!
“
pravi
Debeloglav
.
„
Nista
tako
hudobna
kakor
pa
nerodna
“
,
odgovori
jezno
sosed
,
ker
se
je
Beligoj
tako
slabo
obnašal
.
Ni
minulo
dolgo
časa
,
pa
pride
gospodar
počasi
v
hišo
.
„
Dober
večer
!
“
pozdravi
zamolklo
in
obstoji
pri
vratih
,
ostro
motreč
gosta
.
„
Pozdravljen
,
moj
neznani
žlahtnik
!
“
izpregovori
vljudno
Debeloglav
,
kolikor
je
pripustila
njegova
natura
,
vstane
in
stopi
naprotiponujajoč
desnico
.
„
Žlahtnik
?
—
Od
kodi
?
“
vpraša
Beligoj
,
držeč
Debeloglavovo
desnico
.
„
Od
tam
,
kjer
je
bil
doma
tvoj
oče
.
“
„
Torej
Debeloglav
z
Višave
?
“
„
Debeloglav
!
“
„
Tako
je
prav
!
S
kakim
namenom
pa
si
prišel
od
tamkaj
?
“
„
Prišel
sem
z
dobrim
srcem
!
“
„
Bog
daj
!
“
Beligoju
je
izginila
nezaupnost
z
obraza
.
Žena
je
bila
med
tem
posvetila
in
otroci
so
privreli
skupaj
.
Debeloglav
je
razdelil
vse
,
kar
je
imel
.
„
O
,
ko
bi
bil
vedel
,
da
jih
je
toliko
,
prinesel
bi
bil
več
...
Predno
pojdem
,
jih
bodem
moral
prešteti
.
Srečni
ste
!
“
„
Devet
jih
je
,
starejša
dva
sta
še
zunaj
“
,
pravi
Beligoj
.
„
Ako
dobimo
pa
še
deseto
,
kar
je
vse
mogoče
,
naj
gre
desetnik
ali
desetnica
po
svetu
,
ker
pri
meni
res
ne
bo
več
prostora
.
“
„
Kjer
jih
devet
je
,
bo
pa
še
deseto
zajemalo
“
,
pravi
sosed
.
Beligojka
se
zadovoljno
zasmeje
:
„
Prav
praviš
,
sosed
!
Bo
že
Bog
poskrbel
.
“
„
Ej
,
seveda
,
skrbel
bo
že
,
toda
trpel
bom
jaz
.
Pa
naj
bo
kakorkoli
,
zakaj
bi
si
sedaj
belili
lase
,
ko
imamo
žlahtnika
tukaj
!
Tako-le
sva
si
še
potem
takem
mi
dva
malo
v
rodu
?
“
„
Menda
še
precej
!
Ako
se
ne
motim
,
sva
bratrancev
otroka
.
In
to
je
še
bližnje
koleno
!
“
„
Če
ne
tretje
?
“
„
Kaj
bosta
iskala
sedaj
žlahtanje
“
,
potegne
se
ona
odločno
.
„
Ti
,
dedec
moj
,
ti
si
Debeloglav
,
ta
mož
je
Debeloglav
,
jaz
sem
tvoja
žena
,
in
to
so
najini
otroci
,
in
to
je
menda
vse
skupaj
žlahta
,
dobra
žlahta
,
pa
naj
je
v
tretjem
ali
pa
sedmem
kolenu
.
Za
mizo
se
mi
spravite
!
“
Beligojki
se
je
zlahtnik
z
Višave
prikupil
,
ker
ni
prišel
k
otrokom
praznih
rok
.
„
Večerja
bo
kmalu
!
Zajeli
boste
tudi
vi
,
žlahtnik
naš
.
Ne
vem
,
kako
bi
zinila
,
da
bi
bilo
prav
.
“
„
Kar
po
domače
.
Za
mene
pa
ni
treba
skrbeti
,
ker
nimate
.
“
„
Kdo
to
pravi
?
“
zajezi
se
ona
.
„
Saj
si
povedala
prej
,
da
nimaš
prostora
,
ko
sva
prišla
s
sosedom
sem
“
,
zavrne
jo
ravnodušno
Debeloglav
.
Sosed
prikima
.
„
Prej
?
Moj
Bog
,
kdo
je
pa
vedel
,
da
si
naš
žlahtnik
,
pa
povrh
še
najbližji
žlahtnik
mojega
moža
?
Naš
človek
si
!
Zate
je
prostora
in
vsega
dovolj
v
naši
hiši
,
—
kaj
ne
,
Štefan
?
“
Mož
čudeč
se
pogleda
Debeloglava
in
ženo
.
„
Prišel
si
tako
od
daleč
,
in
prvič
se
vidimo
nocoj
,
pa
nečeš
ostati
pri
nas
,
da
bi
z
nami
zajel
in
se
kaj
pogovorili
!
Zakaj
?
“
„
Oh
,
veš
Štefan
“
,
oglasi
se
žena
,
„
jaz
sem
prej
godrnjala
,
ko
sta
prišla
sem
s
sosedom
,
ker
ga
nisem
poznala
.
Saj
veš
,
kako
je
.
Odpusti
mi
,
Debeloglav
,
in
te
sramote
nam
nikari
ne
naredi
!
“
Pa
prime
žlahtnika
za
roko
.
„
Pa
ostanite
!
“
pristavi
sosed
.
„
Saj
ni
tako
hudo
,
kakor
je
prej
vpila
.
“
„
Ako
res
nisem
za
nadlego
,
kar
nisem
rad
,
pa
ostanem
.
Res
bi
mi
bilo
žal
,
ako
bi
moral
tako
naglo
odtodi
,
kamor
me
je
od
daleč
pripeljalo
srce
,
ne
da
bi
se
bili
do
dobra
seznanili
.
“
Beligoju
je
bil
Debeloglav
všeč
.
„
Ne
sodi
moje
žene
po
besedah
!
Ako
je
kaj
napačnega
zinila
—
oj
,
kolikokrat
ženska
napačno
zine
!
Odpusti
ji
in
ostani
!
Njeno
srce
ni
tako
slabo
,
kakor
njen
jezik
!
“
Drugi
dan
je
bila
nedelja
.
Debeloglav
je
vstal
zgodaj
,
da
je
šel
s
svojima
žlahtnikoma
k
maši
.
Ker
so
šli
otroci
k
drugi
maši
ob
desetih
,
so
se
žlahtniki
lahko
v
miru
razgovarjali
.
In
so
se
tudi
celo
dopoldne
.
Opoldne
sta
Beligoj
in
žena
vedela
,
da
je
žlahtnik
Debeloglav
brez
otrok
in
da
nikakega
upanja
nima
več
,
da
bi
ga
kdo
klical
očeta
.
Pripovedoval
je
:
„
Vsega
imam
dovolj
,
česarkoli
mi
je
treba
za
zložno
življenje
.
Obilno
me
je
Bog
oblagodaril
s
posvetnim
blagom
:
le
jednega
mi
ni
dal
,
po
čemer
sem
vedno
hrepenel
,
—
zaroda
.
Oh
!
in
to
je
kazen
,
najhujša
kazen
,
s
katero
me
je
kaznoval
naš
Bog
!
Morda
se
pokorim
za
svoje
grehe
in
grehe
svojih
očetov
in
dedov
,
kdo
ve
?
Sam
sem
!
Z
ženo
sva
vedno
molila
,
pa
vse
zastonj
:
Bog
je
storil
po
svoji
previdnosti
.
Pravega
veselja
nisem
užival
,
in
čim
starejši
sem
,
tem
manj
me
veseli
vse
.
Tako
grem
smrti
nasproti
z
zavestjo
,
da
se
me
po
smrti
ne
bo
spominjal
nihče
več
,
da
spomin
za
menoj
izgine
takrat
,
ko
se
izgubi
zadnji
glas
zvona
ob
mojem
pokopu
.
Kdo
naj
se
me
pač
spominja
?
Kdo
naj
ima
še
kake
dolžnosti
do
mene
?
Hahaha
!
Oh
,
pa
da
bi
vsaj
vse
mogel
vzeti
s
seboj
,
da
bi
z
mojo
smrtjo
izginilo
tudi
moje
premoženje
,
da
ne
bi
prišlo
v
nepoklicane
roke
!
Oh
,
kolikokrat
so
me
mučile
slične
misli
in
mi
grenile
to
tavanje
na
zemlji
brez
smotra
!
Puščoba
in
dolgčas
sta
me
obdajala
krog
in
krog
.
In
kakor
prinese
veter
včasih
v
nemo
samoto
glas
zvona
iz
neznane
daljave
,
tako
je
tudi
v
to
grozno
zapuščenost
na
Višavi
prinašal
spomin
glasove
iz
daljnje
mladosti
,
ko
sem
se
še
zibal
na
kolenih
svojega
očeta
in
poslušal
pravljice
in
pripovesti
iz
njegovih
ust
.
Takrat
sem
zvedel
,
da
imamo
žlahto
daleč
,
daleč
na
Visokem
.
Izprva
sem
bil
ne
voljen
na
te
glasove
in
se
jim
posmehoval
:
žlahta
!
hahaha
!
Kaj
mi
je
mari
?
A
ta
glas
mi
je
čimdalje
večkrat
budil
spomin
na
žlahto
,
sprijaznil
me
je
naposled
in
se
mi
priljubil
,
in
sedaj
sem
tu
,
da
se
spoznamo
.
Oh
,
jaz
nisem
prišel
k
vam
iskat
prijateljstva
,
iskat
dobička
,
jaz
sem
prišel
k
vam
,
da
se
za
nekaj
hipov
iztrgam
zapuščenosti
,
v
kateri
bivam
na
Višavi
.
Jaz
vas
hočem
poznati
.
Morda
že
v
kratkem
potrka
smrt
na
moje
rame
in
mi
veli
pustiti
svet
,
a
jaz
hočem
imeti
nekoga
,
komur
izročim
svoje
imetje
.
Zato
sem
tukaj
.
Polagoma
sem
se
sprijaznil
z
mislijo
,
da
morda
ima
žlahtnik
otroka
,
katerega
bi
lahko
posinovil
,
kateremu
bi
z
mirno
vestjo
izročil
svoje
imetje
.
Kri
je
kri
.
Z
veseljem
sem
videl
,
da
je
vaju
Bog
oblagodaril
z
večjim
blagrom
,
kakor
najin
zakon
.
Vidva
pa
dajta
,
da
tudi
jaz
okusim
nekoliko
vajinega
veselja
,
in
hvalil
bom
Boga
,
ker
mi
je
dal
vsaj
dobro
žlahto
.
“
Beligoj
in
ona
se
spogledata
,
in
on
odgovori
:
„
Janez
,
žlahtnik
moj
!
Objela
te
je
žalost
.
Ne
volja
zveni
iz
vsake
tvoje
besede
,
ker
se
ti
zdi
,
da
si
nesrečen
,
zapuščen
,
pozabljen
od
Boga
.
Nikar
tako
!
Ne
sodi
prehudo
!
Ne
misli
,
da
si
nesrečen
bolj
kot
si
,
ker
nimaš
otrok
in
ne
blagruj
nas
zaradi
otrok
,
ker
sreče
,
o
kateri
sanjaš
,
ni
.
O
,
srečen
,
srečen
si
,
Janez
!
Ko
bi
ti
okušal
to
,
kar
okušava
midva
,
gotovo
bi
govoril
drugače
.
Otroci
!
Sreča
?
Haha
!
Pokora
,
nadloga
,
revščina
,
nepokoj
in
kaj
vem
,
kaj
še
vse
.
Oh
,
koliko
nočij
si
ti
mirno
spal
,
ko
jaz
nisem
zatisnil
očesa
!
Skrb
je
odganjala
spanec
.
Redi
,
oblači
toliko
otrok
in
naposled
jih
preskrbi
!
Pa
pride
bolezen
,
jok
in
stok
,
pa
bodi
vesel
!
Truden
si
,
ker
delaš
za
žive
in
mrtve
in
bi
si
rad
odpočil
po
noči
,
pa
se
daj
,
če
se
moreš
!
Jedno
kašlja
,
drugo
joka
,
tretje
prosi
jedi
,
pa
spi
,
če
moreš
!
Oh
,
kolikokrat
sem
si
želel
,
da
bi
ostal
sam
.
Oh
,
otroci
,
to
so
pokora
,
to
ti
rečem
,
Janez
,
in
zavidam
te
,
ker
nisi
užil
toliko
težav
in
skrbij
,
kolikor
sem
jih
jaz
od
takrat
,
kar
so
otroci
.
“
„
E
,
nu
,
tako
hudo
pa
zopet
ni
,
kakor
vpiješ
“
,
prestreže
ga
ona
.
Beligoj
se
nasmeje
:
„
Ti
si
že
pozabila
solze
,
ki
so
ti
tolikokrat
močile
lica
.
Skrbi
se
ti
zde
ničeve
.
O
,
le
počakaj
,
kaj
bo
še
!
Otroci
rastejo
,
in
skoro
pridejo
leta
,
ko
pojdejo
od
hiše
.
In
kam
morejo
praznih
rok
?
“
„
Kdo
bi
to
skrbel
!
Bog
jih
je
dal
,
Bog
naj
jih
preskrbi
“
,
zavrne
ga
ona
.
„
Tako
je
!
“
pravi
Debeloglav
.
„
Človek
bi
obupal
,
ako
bi
se
ne
znal
tolažiti
sam
.
Pa
vendar
sem
sam
slab
,
nespameten
.
Vem
,
da
sedaj
ne
more
biti
drugače
pri
nas
,
vendar
me
obide
žalost
in
godrnjanje
.
Vstajajo
želje
,
kakršne
se
ne
morejo
uresničiti
nikdar
.
O
Bog
,
odpusti
mi
slabost
!
Odpusti
mi
,
ako
sem
te
žalil
in
se
vzdigoval
proti
tvoji
volji
.
Sam
sem
in
sam
ostanem
.
“
„
Revež
!
“
je
vzdihnila
Beligojka
,
ko
je
videla
,
da
igrajo
solze
v
žlahtnikovih
očeh
.
„
Sam
sem
,
premoženja
imam
,
katero
ostane
tudi
po
moji
in
njeni
smrti
.
Vzeti
pak
ne
morem
s
seboj
ničesar
,
kakor
svoja
dobra
in
slaba
dela
.
Ta
pojdejo
z
menoj
.
Slabega
nisem
sicer
delal
nalašč
,
vendar
bo
treba
dati
kaj
za
dobre
namene
in
druge
ustanove
,
da
zbrišem
svoje
grehe
.
Drugo
pa
zapustim
tistemu
,
za
kogar
vem
,
da
je
vreden
biti
moj
naslednik
.
In
kaj
bi
še
nadalje
oprezoval
in
govoril
v
okoliščinah
!
Prišel
sem
sem
,
da
si
izberem
naslednika
.
Večkrat
sem
premišljal
,
komu
naj
zapustim
premoženje
.
Žena
je
stara
,
potrebovala
ne
bo
mnogo
,
ako
me
preživi
,
bližnje
žlahte
nimam
...
Vidva
mi
dajta
otroka
!
Toliko
jih
imata
,
da
jih
je
tukaj
preveč
,
lahko
ga
pogrešita
.
Dobro
mu
bo
...
“
Obema
je
igralo
srce
veselja
in
sreče
.
Spogledala
sta
se
in
razumela
se
.
Pa
pravi
Beligoj
:
„
Otroka
?
Lastno
kri
?
Ne
dal
bi
ga
,
ako
bi
ne
vedel
komu
,
naj
bi
se
mu
obetala
še
taka
sreča
.
Tebi
pa
precej
!
Naš
žlahtnik
si
,
dober
človek
si
,
dobro
hočeš
otroku
in
nam
!
Izberi
si
ga
,
katerega
koli
,
samo
najstareji
mora
ostati
doma
,
ker
ima
moje
ime
...
“
„
Velja
!
“
potrdi
Debeloglav
in
seže
Beligoju
in
ženi
v
roko
.
Beligoj
je
hvalil
Boga
,
ker
je
pripeljal
Debeloglava
v
hišo
,
pa
mu
ni
dal
zaroda
.
Popoldne
si
izbere
Debeloglav
drugega
sina
Beligojevega
—
Ivana
.
Debeloglav
je
všečno
ogledoval
čvrstega
dečka
.
„
Pojdeš-li
z
menoj
na
Višavo
?
“
Ivan
pogleda
Debeloglava
,
pogleda
očeta
in
mater
,
zardi
in
pogleda
v
tla
.
„
Kajpak
,
da
pojdeš
!
“
pravi
oče
in
namežikne
.
„
Ali
se
me
bojiš
?
“
vpraša
ga
ljubeznivo
Debeloglav
,
prime
za
roke
in
ga
pogleda
.
„
Pojdem
,
—
saj
menda
ne
za
zmerom
!
“
„
O
,
dokler
ti
bo
všeč
,
če
pa
ne
,
saj
veš
,
kje
smo
“
,
potolaži
ga
mati
.
„
Mislim
,
da
se
ti
ne
bo
tožilo
po
ničemer
,
zakaj
na
Višavi
ne
boš
pogrešal
ničesar
.
“
Tako
je
dobil
Debeloglav
naslednika
.
Ni
bil
sicer
njegov
sin
ali
hči
,
pa
tudi
ne
tujec
,
bil
je
zlahtnik
.
Rad
bi
ga
bil
vzel
s
seboj
precej
,
pa
ga
ni
,
ker
Ivan
ni
imel
dovolj
obleke
,
a
da
bi
šel
prazen
od
doma
,
niso
hoteli
stariši
.
Obljubil
je
Beligoj
,
da
ga
pripelje
sam
,
kadar
bo
narejena
obleka
.
Drugi
dan
se
je
vrnil
Debeloglav
potolažen
in
vesel
domov
.
„
Šele
sedaj
si
prišel
?
Dobro
,
da
še
nisi
pozabil
,
kje
si
doma
!
—
O
,
ti
!
—
—
Glej
,
pa
komaj
že
hodiš
,
nisi
mogel
počivati
nikjer
?
“
Tako
ga
sprejme
žena
v
ponedeljek
zvečer
.
„
Vidim
,
da
si
me
komaj
čakala
,
ker
tako
veselo
klepetaš
!
“
„
I
,
kajpak
!
Pa
bi
bil
še
ostal
,
ako
se
ti
zdi
,
da
si
prišel
prezgodaj
.
Kaj
so
ti
neki
dali
,
da
nisi
mogel
domov
?
“
„
Ugani
!
“
„
Kajpak
!
Sedaj
si
bom
pa
še
s
tem
glavo
ubijala
!
Kaj
boš
jedel
?
Ko
bi
bila
vedela
,
kdaj
prideš
,
pripravila
bi
ti
bila
.
Tako
pa
—
—
—
Sinoči
sem
vrgla
v
pominjak
,
opoldne
je
hlapec
pospravil
,
kar
je
bilo
zate
pripravljenega
,
nocoj
si
pa
že
nisem
upala
ničesar
pripraviti
.
I
,
kaj
je
bilo
vendar
?
“
„
Ugani
!
“
Staremu
je
žarel
obraz
od
veselja
,
kar
je
njeno
radovednost
še
bolj
podžigalo
.
„
Povej
!
“
„
Ugani
!
“
„
O
,
ti
,
dedec
!
Pa
sam
vedi
!
—
Kaj
boš
jedel
?
“
„
Daj
,
kar
veš
,
da
rad
jem
!
Prinesi
mi
vode
,
da
si
umijem
noge
,
truden
sem
!
“
Žena
prinese
vode
in
mu
pomaga
sezuti
čevlje
.
„
Povej
vendar
!
“
„
Ugani
!
“
zasmeje
se
Debeloglav
.
„
Cak
!
“
zjezi
se
ona
in
zropota
v
kuhinjo
.
Stari
si
je
pa
umil
noge
in
se
zadovoljno
smehljal
.
Ko
je
prinesla
večerjo
,
je
videl
Debeloglav
,
da
ima
žena
vse
oči
mokre
.
„
Hahaha
!
Zopet
je
malo
togote
!
Glej
,
glej
,
tako
si
že
stara
,
pa
si
vendar
še
tako
nagla
,
da
vse
vre
in
kipi
po
tebi
!
Obriši
si
oči
,
obriši
!
Sina
sem
dobil
.
“
„
E-e
!
Pojdi
!
Ne
govori
tacih
.
“
„
Ne
verjameš
?
No
,
boš
videla
!
“
„
E
,
kaj
boš
govoril
!
Kar
ne
more
biti
,
pa
ne
bo
in
—
—
.
“
„
Hahaha
!
Zibati
ti
ne
bo
treba
,
pa
vendar
imava
sedaj
sina
.
“
„
Nikar
ne
sanjaj
!
“
„
Boš
že
videla
!
“
Debeloglav
ji
je
povedal
vse
.
—
—
—
Nekako
štirinajst
dnij
potem
je
prišel
Beligoj
s
sinom
na
Višavo
.
„
Sta
vendar
prišla
?
Dolgo
vaju
ni
bilo
!
Bal
sem
se
že
,
da
Ivanek
ne
bo
hotel
od
doma
“
,
je
govoril
Debeloglav
,
ko
ju
je
sprejemal
.
„
Maruša
!
—
Maruša
!
...
O
,
pojdi
sem
!
Oj
,
Maruša
!
“
„
Sedita
,
sedita
!
Vem
,
da
sta
trudna
.
Jaz
sem
bil
zadnjič
komaj
prikrevsal
.
Ivan
,
te
zelo
bole
noge
?
“
„
Daleč
je
,
daleč
!
“
pravi
Beligoj
.
„
Kaj
pa
ti
je
?
Kaj
vpiješ
?
“
privpije
Debeloglavka
iz
kleti
.
„
Vidiš
,
prišla
sta
.
Lej
ga
!
Ta
je
najin
žlahtnik
Beligoj
z
Visokega
,
ta
pa
najin
Ivan
.
“
„
O
,
križ
božji
,
pa
tako
vpiješ
,
da
sem
se
vsa
prestrašila
!
Vidva
sta
?
Bog
vaju
sprejmi
!
Gotovo
sta
lačna
.
Zadnjič
sem
njega
komaj
napasla
,
ko
je
prišel
od
vas
,
tako
ga
je
bila
zdelala
pot
.
“
„
Nikar
!
Nikar
!
Pa
brž
napravi
,
kar
misliš
!
“
Ona
odide
v
kuhinjo
,
Debeloglav
pa
vzame
culi
,
ki
sta
ji
bila
prinesla
.
„
Nekaj
obleke
je
,
da
ne
bo
hodil
todi
raztrgan
“
,
meni
Beligoj
.
„
O
,
bi
mu
bil
že
jaz
dal
napraviti
!
“
„
Vem
,
da
mu
ne
bo
manjkalo
ničesar
,
da
boš
bolj
skrbel
zanj
,
kakor
je
mogel
njegov
oče
,
dasi
bi
rad
:
toda
,
saj
veš
,
kjer
so
otroci
,
je
revščina
.
A
raztrganega
in
bosega
nisem
mogel
dati
od
hiše
.
“
„
Ti
bo
pa
kdaj
vrnil
.
Ali
si
šel
rad
od
doma
,
Ivan
?
“
Mladenič
zardi
.
„
Tako
!
Še
rajši
bi
bil
ostal
doma
.
“
„
Ne
zameri
mu
!
Mlad
je
še
,
pameti
še
nima
!
Od
doma
ni
bil
še
nikdar
,
zato
misli
,
da
je
doma
najboljše
in
najlepše
.
“
„
O
,
saj
vem
,
kako
je
!
Mene
ne
bi
bil
nihče
spravil
po
svetu
.
Pa
k
nam
,
Ivane
moj
,
nisi
prišel
med
tujce
,
ti
si
prišel
domov
,
tu
bo
tvoj
dom
.
Jaz
ti
bom
namestu
očeta
,
in
žena
moja
bo
tvoja
mati
.
“
Ivan
pogleda
svojega
očeta
in
duh
mu
splava
na
Visoko
k
materi
.
Kmalu
se
je
kadilo
pred
njimi
na
mizi
.
Beligoj
je
čvrsto
zajemal
,
Ivanu
pa
ni
šlo
.
Z
žlico
je
mešal
po
skledi
.
Poznalo
se
mu
je
na
obrazu
,
da
mu
je
hudo
.
„
Ivan
,
ali
si
bolan
?
“
vpraša
Debeloglav
,
prime
ga
za
glavo
in
mu
pogleda
v
oči
.
Videl
je
,
da
so
mu
igrale
v
njih
solze
.
Položi
žlico
in
gre
iz
hiše
,
da
se
skrivaj
zjoka
.
„
Tožilo
se
mu
bo
po
domu
“
,
pravi
Debeloglav
v
skrbeh
.
„
Tožilo
“
,
nasmeje
se
Beligoj
.
„
Morda
!
Pa
rad
bi
vedel
,
po
čem
?
—
Tukaj
bo
imel
pač
vsega
dovolj
.
“
„
Stregli
mu
bomo
,
dokler
se
ne
privadi
.
Ako
bo
priden
,
zapustim
mu
vse
premoženje
.
“
„
Pa
prav
priden
bo
moral
biti
“
,
dostavi
Maruša
.
Beligoj
si
je
drugi
dan
ogledal
posestvo
.
Njegovo
kmetiško
srce
se
je
smejalo
,
ko
je
videl
lepo
polje
,
travnike
,
krasni
gozd
,
živino
,
orodje
in
druge
reči
,
in
sladko
ga
je
božala
zavest
,
da
bo
nekdaj
njegov
sin
gospodaril
tukaj
...
Zato
je
pred
odhodom
prosil
Debeloglava
,
naj
strogo
ima
Ivana
,
in
sina
,
naj
sluša
strica
.
Z
velikim
zadovoljstvom
je
odhajal
Beligoj
,
s
težkim
srcem
ga
je
spremljal
Ivan
.
„
Z
Bogom
!
Debeloglav
:
Moj
sin
je
sedaj
tvoj
sin
,
skrbi
zanj
,
kakor
bi
bil
tvoj
“
,
reče
mu
pri
slovesu
.
„
Bodi
brez
skrbi
,
Beligoj
!
Nihče
ni
še
ljubil
tako
svojega
sina
,
kakor
bom
jaz
Ivana
,
ako
bo
delal
po
moji
volji
in
me
slušal
.
Moj
sin
je
sedaj
,
in
jaz
sem
njegov
oče
.
“
Ivan
je
šel
še
nekaj
korakov
z
očetom
in
mu
šepnil
:
„
Oh
,
oče
,
domov
bi
šel
rad
.
Meni
ni
tukaj
všeč
.
Oče
,
ne
zapustite
me
!
“
„
Sin
,
bodi
pameten
,
čaka
te
bogastvo
.
Tvoj
oče
sem
in
ostanem
jaz
,
a
sedaj
imej
strica
za
očeta
,
dolgo
itak
ne
bo
.
“
„
Oče
,
kaj
bogastvo
,
domov
,
domov
!
“
Ulijó
se
mu
solze
.
„
Otrok
nespametni
!
Ne
jokaj
se
!
Vidim
,
da
še
prav
nič
ne
sodiš
.
Z
Bogom
!
“
Poda
mu
desnico
.
Sin
se
ga
oklene
okoli
vratu
in
poljubi
očeta
prvič
v
življenju
.
„
Ne
pozabite
me
!
Pozdravite
mater
,
brate
in
sestre
.
“
„
Ivan
,
bodi
pameten
!
“
Debeloglav
je
od
daleč
gledal
prizor
.
V
srcu
mu
je
vstajala
ne
voščljivost
,
žalost
,
ljubosumje
.
„
Sedaj
je
moj
,
a
vendar
še
objema
svojega
očeta
“
,
zamrmra
sam
s
seboj
.
„
O
Bog
,
samo
mene
si
tako
zapustil
!
“
Počasi
ozirajoč
se
za
svojim
očetom
,
je
prihajal
Ivan
.
„
Ivan
,
sedaj
si
moj
!
“
izpregovori
Debeloglav
in
ga
prime
za
roko
.
„
Tudi
mene
boš
imel
rad
.
“
Ivan
ga
je
pogledal
v
obraz
in
si
mislil
:
„
Ti
nisi
moj
oče
!
“
Debeloglav
je
pričakoval
,
da
bo
Ivan
strastno
stisnil
njegovo
roko
,
ter
ga
morda
objel
,
pa
je
bil
hladen
in
roka
je
bila
kakor
mrtva
v
stričevi
desnici
.
Globoko
je
vzdihnil
Debeloglav
in
si
mislil
:
„
Ko
bi
ti
vedel
,
kako
sem
potreben
sinovske
ljubezni
,
stisnil
bi
me
in
objel
,
kakor
si
svojega
očeta
.
“
Za
roko
je
pripeljal
Ivana
,
ki
se
je
pogosto
oziral
za
očetom
,
na
Višavo
,
kjer
je
poslej
ostal
.
Ivan
je
bil
čvrst
,
priljuden
fant
v
sedemnajstem
letu
.
Na
Višavi
se
je
kmalu
udomačil
.
Pri
polni
skledi
je
pozabil
na
Visoko
.
Oče
,
—
tako
je
moral
reči
stricu
Debeloglavu
—
ga
je
imel
rad
,
in
mati
—
Maruši
je
dobro
delo
to
ime
—
je
skrbela
zanj
kakor
za
svojega
otroka
.
Tovarišije
seveda
ni
bilo
na
Višavi
,
ki
je
samotno
selišče
.
Ivan
je
odraščal
.
Kmalu
je
vedela
vsa
okolica
,
daje
Debeloglavov
sorodnik
,
kateremu
izroči
premoženje
.
„
Glej
te
,
kakega
sina
je
dobil
!
“
pogovarjali
so
se
ljudje
.
„
Debeloglav
si
je
dobro
izbral
.
“
„
E-e
,
izbira
se
lahko
,
ako
pa
kar
v
naročje
pade
,
ne
more
se
izbirati
.
Fante
ima
srečo
!
In
ta
bo
tudi
srečna
,
ki
ga
bo
dobila
.
“
Takrat
se
še
Ivan
ni
dosti
menil
za
ženske
.
Vsi
so
bili
ž
njim
prijazni
,
zakaj
premožnemu
kmetu
se
boje
zameriti
.
Polagoma
je
postal
Ivan
ponosen
,
češ
,
Debeloglav
sem
,
bogat
bom
,
kdo
nam
pa
kaj
more
!
Z
osemnajstim
letom
se
je
Ivan
z
Višave
postavljal
pred
cerkvijo
v
prvo
vrsto
,
in
vsakdo
je
hotel
biti
njegov
tovariš
.
„
Naš
je
najgorji
“
,
menila
sta
se
včasih
Debeloglav
in
ona
.
„
Ni
vsak
tak
.
Raven
kakor
jelka
in
rdeč
kakor
mak
.
Dobro
sem
izbral
.
“
Debeloglav
ga
je
vzel
rad
kam
na
pot
,
—
v
semenj
ali
pa
po
kaki
kupčiji
.
Nekoč
pa
mu
je
bilo
vendar
žal
,
da
ga
je
vzel
s
seboj
.
Gori
po
Rovtih
sta
ves
dan
iztikala
za
kravami
,
ali
kakšno
drugo
živaljo
.
Mrve
je
bilo
dosti
,
prostora
v
hlevu
tudi
,
pa
si
je
mislil
kmet
,
da
je
dobro
,
ako
se
kaj
priredi
.
Zato
sta
šla
.
Kupila
sta
kravo
s
teličkom
.
Ker
je
bilo
že
kasno
in
po
cesti
daleč
na
okoli
,
mahneta
po
kolovozih
in
stezah
navprek
po
pašnikih
,
travnikih
in
gozdih
.
V
mraku
prideta
po
ozkem
jarku
,
po
katerem
je
šumel
potoček
do
samotnega
mlina
.
„
Aj
,
aj
,
kam
pride
človek
,
ako
kolovrati
po
neznanih
potih
!
“
izpregovori
Debeloglav
,
popraska
se
za
ušesom
in
pogleda
na
desno
čez
vodo
in
na
levo
v
breg
,
toda
ni
bilo
druge
poti
kakor
naprej
ali
nazaj
.
„
Ali
ne
greva
proti
domu
?
“
vpraša
Ivan
.
„
Greva
!
Le
hitro
poženi
,
da
prej
prideva
,
zakaj
mrači
se
,
in
še
debelo
uro
imava
do
doma
.
“
S
palico
ohladi
kravo
po
rebrih
,
da
hitreje
stopi
,
Ivan
pa
požene
telička
.
Ko
prideta
vštric
samotnega
mlina
,
pade
z
velikim
hrupom
zatvornica
in
voda
zašumi
čez
jez
.
Teliček
prestrašen
poskoči
,
zaruče
,
iztrga
se
in
zdirja
v
gozd
.
Krava
,
že
nekoliko
sama
prestrašena
,
šine
za
teličkom
in
potegne
starca
s
seboj
.
„
Lovi
!
Ivan
lovi
,
da
ne
uide
!
“
zavpije
Debeloglav
.
„
Ljudje
božji
,
pridite
pomagat
!
O
,
sveta
devica
,
ušlo
mi
bo
tele
in
bo
podivjalo
.
—
Pomagajte
!
Ivan
,
teci
!
“
Ivan
je
lomastil
za
teletom
,
Debeloglav
se
je
boril
s
kravo
in
kričal
na
ves
glas
,
da
prihite
ljudje
iz
mlina
.
„
Kaj
pa
je
?
Kdo
vpije
?
“
vpraša
ženska
.
„
Pomagajte
,
tele
nama
je
ušlo
v
gozd
,
sedaj
hoče
pa
še
krava
za
njim
!
Pomagajte
nama
,
ne
bo
zastonj
!
“
Pripovedujoč
ni
pogledal
ženske
.
„
Hihihi
“
,
zarezi
se
le-ta
.
„
Debeloglav
z
Višave
!
Dolgo
se
nisi
dal
videti
,
možiček
!
Ali
ve
tvoja
stara
,
da
pohajaš
todi
?
Hihihi
!
“
„
Pomagaj
!
“
„
Hihihi
,
kako
ponižno
!
Otroka
,
pojdita
lovit
!
“
Deklica
sedemnajstih
let
in
njen
mlajši
brat
zdirjata
za
teličkom
v
gozd
,
kjer
se
razvije
krasen
lov
.
„
Moj
Bog
,
da
bi
vsaj
ne
ušlo
!
Potem
ga
ne
dobimo
več
živega
,
pa
pojde
trideset
goldinarjev
k
zlodeju
!
Lovite
!
“
„
Hihihi
,
kako
te
suče
“
,
smejala
se
je
ženska
in
ga
z
v
bok
uprtimi
rokami
gledala
,
„
kakor
stara
doma
!
“
„
Molči
!
“
„
O
—
o
!
—
Nič
ne
ukazuj
!
Nisem
tvoja
žena
,
saj
veš
,
da
si
me
bil
pustil
.
Ti
pohlepnost
!
“
„
Bohoho
,
sivka
,
bohoho
!
“
je
pogovarjal
kravo
,
z
očmi
je
spremljal
lov
,
z
ušesi
je
pa
lovil
besede
mlinaričine
.
„
Kaj
ne
,
Debeloglavček
,
na
starost
ti
je
postalo
dolgčas
,
he
?
Žena
je
ostarela
,
denar
je
mrzel
in
nič
otrok
,
hihihi
.
“
„
Ali
te
to
kaj
skrbi
?
A
?
Ali
sem
ti
bil
kaj
dolžan
?
A
?
“
„
Nič
dolžan
!...
Hihihi
!
—
kolikokrat
si
premeril
pot
do
mene
v
Samoto
,
koliko
nočij
sem
prečula
zaradi
tebe
!
Obljubil
si
,
da
me
vzameš
,
hu
!
potem
si
se
polakomnil
na
denar
,
katerega
si
dobil
z
ženo
,
a
dobil
nisi
božjega
blagoslova
...
sama
sta
,
hihihi
!
Izgine
naj
tak
rod
s
površja
,
tako
je
sklenil
Gospod
.
In
prav
je
!
Otroci
bi
bili
ravno
taki
kakor
stariši
,
zato
ti
jih
ni
dal
.
Kdo
ti
zatisne
oči
?
“
„
Moj
sin
...
Lej
ga
!
“
„
Tvoj
sin
?
Norec
!
Misliš
,
da
ne
vem
,
kje
si
ga
dobil
?
Kdaj
li
je
imela
hruška
sadje
,
ako
ni
cvetla
?
Drugi
rod
pride
na
Višavo
,
hihihi
.
“
„
To
tebi
nič
mari
!
“
„
Nič
!
Veseli
me
pa
le
!
Oh
,
tako
ponosni
Debeloglav
,
česar
si
je
poželel
,
je
dobil
,
—
sina
ali
hčere
,
česar
je
želel
najbolj
,
pa
ni
bilo
,
hihihi
.
O
!
Ta
bo
na
Višavi
?
Glej
,
glej
,
kaka
kri
!
Ta
bo
morda
boljši
!
“
„
Poženi
,
Ivan
!
“
„
Ti
,
fant
“
,
je
vpila
za
njima
mlinarica
,
„
Glej
,
da
boš
bolj
pošten
z
dekleti
,
kakor
je
bil
tvoj
stric
!
In
kadar
boš
gonil
tele
mimo
našega
mlina
,
bolj
trdo
poprimi
,
da
ti
ne
bo
ušlo
,
ker
stari
nerad
pride
sedaj
v
stope
,
dasi
je
nekdaj
vedno
todi
stopical
.
Stari
na
Višavi
pa
povej
,
da
mlinarica
v
Samoti
je
srečnejša
,
kakor
kmetica
na
Višavi
,
hihihi
!
“
Ivan
je
čudeč
se
gledal
Debeloglava
in
pogledoval
mlinarico
,
ki
je
vpila
za
njima
.
„
Kaj
pa
nama
hoče
?
“
„
Poženi
!
“
Palica
je
padala
kravi
po
rebrih
,
in
tele
je
rado
divjalo
za
njo
.
Stari
je
bil
skop
z
besedami
.
Toda
na
vsem
njegovem
kretanju
se
je
poznalo
,
da
je
razburjen
,
nevoljen
.
Nemiren
je
poganjal
kravo
,
tepel
jo
in
vpil
nad
njo
,
kakor
da
bi
hotel
prekričati
notranji
glas
,
kakor
da
bi
hotel
ubiti
spomine
...
„
Vražje
tele
!
“
mrmral
je
pred
seboj
.
„
Ravno
pri
mlinu
mi
je
to
naredilo
!
In
ta
pot
,
ki
pelje
todi
!
Zakaj
nisva
šla
po
cesti
!
Še
vedno
čedna
ženska
in
pa
jezična
kakor
nekdaj
!
Pri
tej
bi
ne
bilo
dolgčas
.
“
Ker
Ivan
ni
dobil
na
svoje
vprašanje
odgovora
,
je
videl
,
da
staremu
ni
ljubo
,
da
nerad
odgovarja
.
Pa
Ivan
ni
dolgo
ugibal
:
Zakaj
ne
?
Sam
je
imel
dovolj
premišljati
.
Njemu
je
pa
bilo
všeč
,
da
se
je
pri
mlinu
prigodila
nezgoda
...
Zakaj
?
...
Šele
sedaj
se
je
spomnil
,
da
se
je
pozabil
deklici
zahvaliti
,
ki
mu
je
ujela
tele
.
Tleskne
se
z
levico
po
čelu
in
pomisli
:
„
Kaj
neki
poreče
o
meni
?
O
,
tepec
,
kakršen
sem
!
Ne
vem
,
kaj
mi
je
bilo
!
“
Ko
se
je
vnela
v
gozdu
gonja
za
teličkom
,
pritekla
sta
Ivanu
na
pomoč
iz
mlina
deklica
in
deček
.
Tele
je
skakalo
,
plašilo
se
grmovja
in
dirjalo
sem
in
tje
,
ti
trije
pa
kriče
in
smeje
se
za
njim
.
Deklica
je
ulovi
za
rep
in
zmagonosno
zavpije
:
„
Je
že
naše
!
“
Požene
se
in
je
pograbi
za
ovratnik
.
Tele
je
soplo
.
Sopli
so
pa
tudi
lovci
.
Živa
rdečica
je
krasila
obraz
deklice
.
„
Na
!
—
Sedaj
ga
pa
bolj
trdo
drži
,
da
ti
zopet
ne
uide
“
,
reče
deklica
in
pogleda
Ivana
.
Ivan
je
prijel
ovratnik
in
kakor
nem
zrl
deklico
.
Videl
je
njene
velike
,
temne
oči
,
cvetoča
lica
in
bele
zobe
,
njen
smeh
ga
je
vnel
po
vseh
udih
.
Zaobrnil
je
telička
in
ga
vlekel
s
seboj
v
dolino
,
ne
da
bi
se
bil
kaj
zahvalil
.
Samo
očij
ni
mogel
obrniti
od
nje
.
„
Čigav
pa
si
?
“
„
Debeloglavov
z
Višave
.
“
„
De-be-lo-gla-vov
!
“
ponovi
deklica
in
oba
z
dečkom
se
zasmejeta
,
da
je
odmevalo
po
vsem
gozdu
.
Pred
odhodom
se
še
enkrat
ozre
po
deklici
,
ki
se
je
smejala
z
bratom
,
in
brat
je
še
ponavljal
:
„
De-be-lo-gla-vo
v.
“
Vse
to
je
sedaj
Ivanu
rojilo
po
glavi
.
Neznana
moč
ga
je
vlekla
h
deklici
,
katero
je
videl
danes
prvič
.
„
Kam
zahaja
neki
k
maši
?
V
Velikih
Lazih
je
še
nisem
videl
.
Le
kaj
si
bo
mislila
o
meni
,
ker
sem
bil
tako
neroden
?
“
Molče
sta
prignala
na
Višavo
.
„
Mislila
sem
,
da
priženeta
celo
čredo
,
ker
vaju
toliko
časa
ni
bilo
od
nikoder
.
Pa
samo
dvoje
vidim.
To
ni
nič
!
To
ni
gospodarstvo
!
Dva
človeka
ves
dan
zapravljata
čas
in
denar
,
pa
priženeta
naposled
kravico
s
teličkom
!
In
potlej
naj
bo
kaj
prireje
!
“
vpila
je
Debeloglavka
po
navadi
.
„
Molči
!
Molči
!
Kaj
regljaš
!
“
ustavi
jo
mož
.
Iz
glasu
je
zvenela
nevolja
.
„
Seveda
,
molčim
naj
!
Ves
dan
delam
in
skrbim
.
Napravim
južino
in
večerjo
zastonj
,
potlej
pa
naj
molčim
!
Kodi
sta
hodila
?
“
„
Za
nosom
!
“
zavrne
jo
mož
osorno
.
Žena
se
začudi
in
ga
pogleda
.
Začudi
se
pa
tudi
Ivan
,
ker
tako
osornega
še
ni
videl
.
Spomnil
se
je
,
kaj
mu
je
naročila
mlinarica
v
Samoti
.
„
Da
te
je
nos
le
še
domov
prinesel
!
Kodi
je
pa
prej
sledil
?
A
?
...
Človek
skrbi
in
skrbi
,
potlej
pa
še
vprašati
ne
sme
ničesar
“
,
pojavka
Debeloglavka
,
in
solze
ji
zaigrajo
v
očeh
.
Ivanu
se
je
smilila
,
pa
je
izpregovoril
,
da
bi
jo
potolažil
:
„
Po
Rovtih
sva
pretikala
za
živino
,
pa
nisva
mogla
primerne
živali
dobiti
.
Domov
grede
sva
imela
pa
smolo
.
Pri
mlinu
v
Samoti
...
“
Stric
ga
ostro
pogleda
,
da
mu
je
kar
beseda
ostala
na
jeziku
.
„
V
Samoti
?
Kaj
je
bilo
tam
?
“
krikne
starka
togotna
in
zapiči
oči
v
moža
,
kakor
da
bi
ga
hotela
prebosti
.
„
Govori
!
“
„
Splašilo
se
je
nama
tele
,
pa
sva
je
morala
loviti
“
,
dokonča
Ivan
.
Naročila
mlinarice
iz
Samote
si
pa
ni
upal
dovršiti
.
„
Tako
!
V
Samoti
sta
bila
?
“
zakriči
ona
in
zapreti
možu
z
desnico
.
„
Ti
veš
,
dedec
,
da
sem
že
stokrat
proklela
rod
v
Samoti
,
in
pot
,
ki
drži
tje
.
Stokrat
si
mi
obljubil
,
da
ne
pojdeš
nikdar
v
Samoto
,
a
sedaj
tako
izpolnjuješ
obljube
svoji
ženi
!
“
„
Pot
naju
je
zanesla
!
“
„
Ha
,
ne
izgovarjaj
se
!
Sramuj
se
!
...
Iz
Samote
prihaja
vse
prokletstvo
...
Jaz
nesrečnica
.
“
Solze
se
ji
uderó
po
licu
.
„
Brez
potrebe
se
čemeriš
.
Vse
ni
vredno
besede
.
“
„
Tako
si
vselej
dejal
...
pa
vendar
!
...
Sramuj
se
!
“
Jezna
in
objokana
izropota
iz
hiše
.
„
Tako
le
ujame
človeka
ploha
,
da
ne
ve
,
kdaj
...
v
ženski
je
vedno
cel
hudič
,
ki
se
vzbudi
pri
najmanjši
priliki
.
Fant
,
sedaj
si
mu
ti
stopil
na
rep
.
“
„
Jaz
?
“
...
„
Ti
!
—
kriv
sem
pa
sam
,
ker
ti
nisem
naročil
,
da
molči
o
vsem
.
Samote
ne
smeš
nikdar
imeti
v
mislih
,
mati
te
besede
ne
morejo
prenesti
.
Videl
si
pa
,
da
ni
bilo
nič
napačnega
.
Prokleta
ljubosumnost
,
to
je
hudič
.
“
Večerja
jima
ni
dišala
.
Prerivala
sta
nekaj
časa
jed
z
žlicama
,
pa
sta
bila
sita
.
Ivan
se
pokrije
in
odide
v
hlev
,
kjer
je
stari
,
gluhi
hlapec
vpil
nad
živino
,
da
se
je
tujka
kar
tresla
.
Zlekne
se
truden
na
posteljo
,
in
vsi
dogodki
današnjega
dne
se
mu
zvrste
pred
duševnimi
očmi
.
Krasna
podoba
deklice
iz
Samote
je
zakrila
vse
druge
slike
.
Nekaj
dnij
je
bilo
na
Višavi
vse
napeto
.
Govorilo
se
je
samo
najpotrebnejše
.
„
Ivan
!
“
ogovori
ga
mati
čez
nekaj
dnij
,
„
koliko
časa
je
bil
oče
pri
mlinarici
?
“
„
Nič
!
“
„
Nič
?
Resnico
povej
!
“
„
Prav
nič
.
Meni
je
ravno
pri
mlinu
tele
ušlo
,
oče
so
me
pa
čakali
in
se
vojskovali
s
kravo
,
ki
je
tudi
hotela
za
teletom
.
“
„
Zakaj
tajiš
?
“
„
Jaz
?
“
Ivanu
udari
kri
v
glavo
,
zakaj
ni
še
poznal
ljubosumja
.
„
Oče
so
ostali
s
kravo
na
poti
.
Jaz
sem
pa
lovil
tele
,
in
mlinarjevi
otroci
so
mi
pomagali
.
Mlinarica
je
nekaj
kokodakala
nad
očetom
,
toda
ji
niso
dosti
odgovarjali
.
Ko
smo
ujeli
tele
,
sva
pa
šla
.
“
„
Hm
,
pa
res
?
“
Ivan
ni
odgovoril
ničesar
.
Jezen
je
šel
po
opravku
.
Maruša
je
od
tega
hipa
zopet
bolj
spravljivo
govorila
z
možem
.
Stregla
mu
je
in
ogovarjala
ga
ljubeznivo
,
da
bi
namestila
,
kar
je
bila
zamudila
.
Oh
,
kolikokrat
se
je
že
pokesala
zaradi
svoje
strasti
!
—
Kolikokrat
je
že
sklenila
,
da
se
nikdar
ne
bo
dala
premagati
čustvom
,
ki
so
že
tolikrat
provzročili
razpor
,
jezo
,
nevoljo
in
sovraštvo
med
njo
in
možem
!
Ljubila
je
moža
kakor
skrbna
žena
,
in
nikdar
ni
bilo
nič
,
da
bi
mogla
dvomiti
o
njegovi
zvestobi
:
vendar
se
ni
mogla
popolnoma
iznebiti
onega
groznega
suma
,
ki
ga
je
zatajevala
,
krotila
,
ki
pa
je
vendar
dostikrat
izbruhnil
na
dan
kakor
hudournik
,
ki
podira
vse
jezove
.
Koliko
grenkih
ur
je
preživela
vsled
tega
,
koliko
žalosti
in
krivice
je
prizadejala
svojemu
možu
!
Zdelo
se
ji
je
,
da
ima
v
svojem
srcu
priklenjenega
vraga
,
katerega
brzda
in
kroti
,
ki
pa
vendar
dostikrat
premaga
njo
in
jo
vleče
na
pot
pogubljenja
.
Oh
,
kolikrat
je
prosila
Boga
in
molila
po
noči
,
a
strast
—
to
ljubosumje
se
ni
dalo
krotiti
.
Večkrat
je
premišljala
,
zakaj
ima
njeno
ljubosumje
toliko
moč
.
Iščoč
vzroka
si
je
dostikrat
predočila
vso
sliko
,
vso
povest
moža
pred
zakonom
in
v
zakonu
.
Janez
Debeloglav
z
Višave
je
bil
imovitega
kmeta
sin
.
Ljubil
je
denar
in
dekleta
.
V
gostilno
ni
zahajal
dostikrat
,
tudi
ni
hotel
pridobivati
si
prijateljstva
vinskih
bratov
in
tovarišev
.
In
vendar
je
bilo
v
gostilni
,
ko
je
spoznal
Magdaleno
,
mlinarjevo
hčer
iz
Samote
v
gostilni
pod
Sloko
goro
,
ko
je
bil
tam
nedeljski
shod
.
Igrali
so
godci
,
in
mladi
svet
se
je
vsipal
v
gostilno
,
da
si
ugasi
žejo
,
zakaj
vroče
je
bilo
.
Godci
so
pa
igrali
vesele
in
poskočne
,
da
so
mladino
srbele
pete
.
Marsikateri
mladenič
sije
izbral
svojo
znanko
in
je
zaplesal
ž
njo
.
In
bolj
so
mladini
žarela
lica
,
hitreje
se
je
pretakala
po
žilah
kipeča
kri
.
Juh
!
Hejsa
!
Tudi
Janez
zavije
v
gostilno
,
da
se
ohladi
in
odpočije
.
Godba
je
igrala
burne
valčke
,
plesavci
so
trkali
s
petami
in
ukali
.
Juh
!
Hejsa
!
Radoveden
stopi
Janez
na
plesišče
.
„
Oh
,
ko
bi
imel
s
kom
plesati
“
,
mislil
si
je
Janez
.
„
Tudi
jaz
bi
se
zavrtel
,
da
bi
se
kri
nekoliko
premaknila
.
“
Obide
ga
strast
in
hrepenenje
...
Videl
je
znance
in
znanke
,
kako
se
vrte
,
kako
objemajo
,
šepetajo
,
smejejo
...
„
Glej
“
,
dejal
mu
je
neki
glas
:
„
Vse
se
ljubi
,
vse
se
veseli
,
ravno
ti
,
bogatega
Debeloglava
sin
,
nimaš
nikogar
,
s
komur
bi
se
veselil
.
“
Nevoljen
se
je
obrnil
od
plesišča
in
mislil
oditi
.
V
tem
ugleda
pred
hišo
v
senci
lipe
nekaj
deklet
.
„
Te
jih
še
pričakujejo
“
,
reče
si
,
a
iz
radovednosti
jih
vendar
natančneje
pogleda
.
Vse
so
upirale
vanj
oči
proseče
in
željno
.
„
Izberi
!
“
dejal
mu
je
glas
.
„
Tukaj
smo
!
“
vpili
so
mladi
dekliški
obrazi
.
Pogumno
stopi
k
njim
in
vpraša
:
„
Gremo
plesat
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
odgovore
“
drzno
.
Samo
jedna
je
molčala
,
zardela
v
lice
in
obrnila
velike
temne
oči
proseče
v
Janeza
,
da
se
kar
ni
mogel
premagati
.
Stopi
k
njej
in
jo
vpraša
:
„
Kje
je
tvoj
ljubček
?
“
Deklica
še
bolj
zardi
in
odgovori
:
„
Jaz
nečem
nobenega
!
—
Kaj
naj
počnem
ž
njim
?
“
Tovarišice
se
zahahljajo
...
Zdela
se
jim
je
otročja
.
„
Ali
greš
plesat
?
“
„
S
teboj
?
Kje
imaš
pa
svoje
dekle
?
“
Nato
pa
Janez
zardi
...
„
Sedaj
si
ti
moja
!
Pojdi
!
“
In
objame
jo
čez
rame
,
ter
jo
odvede
na
plesišče
.
Stopi
k
mizi
,
kjer
so
sedeli
godci
,
in
zatoči
po
mizi
srebrnjak
,
da
je
iznenadenje
godcem
kar
sapo
zaprlo
in
so
se
s
čudenjem
spogledali
.
Ples
je
prenehal
.
„
Koliko
hočeš
nazaj
?
“
vpraša
glavar
.
„
Nič
!
Zagodite
eno
,
da
bodem
mogel
plesati
.
Juhu
!
“
„
Katero
?
“
„
Najlepšo
,
ki
jo
znate
!
“
zavrne
Janez
,
zroč
svoji
plesalki
v
temne
oči
in
ne
meneč
se
za
zabavljanje
drugih
plesavcev
,
katerim
je
bilo
zmanjkalo
taktov
.
„
Kdo
je
ta
bahač
?
—
Vrzite
ga
ven
!
—
Sedaj
je
naš
ples
!
—
Nihče
ne
bode
plesal
!
—
A-a
,
Debeloglav
se
pripravlja
!
“
—
Srebrnjak
izgine
v
god
cevem
žepu
,
in
poskočni
valček
zadoni
.
Janez
in
deklica
se
sprimeta
in
zletita
po
plesišču
.
Juh
!
Hejsa
!
Izprva
sta
se
vrtela
sama
.
Marsikaterega
prejšnjih
plesalcev
je
mikalo
,
da
bi
jima
nastavil
nogo
,
a
bali
so
se
Janezove
zamere
.
Ta
in
oni
je
premagal
ves
srd
in
se
spustil
za
njima
.
Glasen
krik
,
smeh
,
teptanje
nog
,
vriskanje
mešalo
se
je
v
glasove
godbe
.
Plesavci
so
se
pa
objemali
,
stiskali
,
gledali
si
v
oči
,
posmihovali
,
namežikovali
in
šepetali
.
Juh
!
Hejsa
!
Kasno
popoldne
je
spremljal
Janez
z
Višave
svojo
plesavko
v
Samoto
.
Od
takrat
je
Debeloglav
z
Višave
dostikrat
prispel
v
Samoto
.
Magdalena
je
ljubeče
upirala
vanj
velike
,
temne
oči
in
poslušala
šepetanje
njegovo
in
vračala
njegove
strastne
poljube
.
„
Ti
boš
moja
žena
,
moje
vse
.
“
Hitro
je
tekel
čas
ljubezni
in
kakor
bi
se
zaobrnil
,
minula
so
tri
leta
po
oni
nedelji
,
ko
je
Debeloglav
plesal
pod
Sloko
goro
.
Stari
mlinar
si
je
zadovoljno
mel
roke
in
se
smehljal
,
kadar
je
videl
,
da
prihaja
mladi
Debeloglav
z
Višave
.
Mislil
si
je
:
„
Krasen
zet
!
Tudi
jaz
zapustim
Samoto
in
se
preselim
k
hčeri
na
Višavo
.
Na
starost
bom
potreboval
počitka
.
“
Prigodi
se
pa
,
da
Debeloglav
ni
prihajal
več
v
Samoto
.
Nemir
se
poloti
Magdaleninega
srca
,
a
staremu
je
bilo
dolgčas
.
„
Kje
je
?
Kaj
mu
je
neki
?
“
skrbela
sta
oba
.
Hipoma
pa
poči
:
„
Debeloglav
se
ženi
.
“
Ta
novica
je
odmevala
tudi
v
Samoti
in
provzročila
silno
razburjenje
.
Magdaleni
se
je
vrivalo
sto
vprašanj
,
sto
črnih
slutenj
ji
je
grozilo
,
da
jih
je
komaj
odganjala
:
„
Ne
,
ne
,
ni
mogoče
!
—
Obljubil
mi
je
!
On
me
ljubi
,
ljubi
samo
mene
!
Ljubi
čez
vse
!
“
„
Kaj
?
Ženi
se
?
—
In
on
nam
nič
ne
pove
!
—
Drugodi
pripoveduje
prej
:
oh
,
to
ni
prav
!
“
A
kmalu
prileti
druga
novica
:
„
Debeloglav
se
ženi
na
Globokem
.
Neko
Marušo
dobi
in
pa
denarja
kot
toče
.
“
Magdalena
obledi
:
„
Ne
,
ne
,
nikdar
!
Vi
se
lažete
!
Ni
mogoče
!
Ha
ha
ha
!
On
ljubi
mene
,
samo
mene
!
Vi
se
motite
.
“
„
Dekle
“
,
pravi
stari
,
„
take
novice
meni
niso
všeč
.
Jaz
se
moram
prepričati
.
“
„
Ne
verjemite
jim
,
oče
...
On
ljubi
mene
,
druge
ne
vzame
nikdar
.
Ljudje
lažejo
,
ker
mi
zavidajo
.
“
„
Le
zakaj
ne
pride
?
“
„
Morda
nima
časa
.
—
Čakajte
!
“
In
dekle
se
odpravi
in
gre
na
Višavo
s
težkim
srcem
,
da
bi
videla
njega
,
da
bi
slišala
njegov
glas
.
Janez
Debeloglav
je
sedel
praznično
oblečen
z
očetom
pred
hišo
,
ko
prisope
zardelih
lic
Magdalena
,
mlinarjeva
hči
iz
Samote
,
na
Višavo
.
Obstoji
pred
njima
in
upre
oči
v
mladeniča
,
ki
je
umikal
svoje
oči
in
bledel
.
„
Kaj
si
pa
ti
k
nam
prišla
?
“
vpraša
jo
sicer
mrzlo
,
a
na
glasu
seje
poznalo
,
da
je
razburjen
.
„
Po
tebe
,
ker
ti
ne
veš
k
meni
.
“
„
Hoho
!
Čigava
je
pa
ta
,
ki
je
tako
domača
?
“
vpraša
oče
.
„
Mlinarjeva
iz
Samote
“
,
pove
sin
.
Komaj
je
iztisnil
besedo
iz
grla
.
Magdalena
je
pogledala
očeta
in
sina
in
nadaljevala
:
„
Ali
je
res
,
Janez
,
kar
govore
,
da
...
“
Janez
se
nasmehne
.
„
Morda
res
!
“
...
„
Ti
se
ženiš
?
...
Ali
je
res
?
“
Pristopi
in
ga
hoče
prijeti
za
roko
,
katero
pa
on
izmakne
.
„
Da
!
Danes
smo
naredili
pismo
!
“
„
S
katero
?
A
jaz
,
jaz
,
tvoja
ljubica
,
naj
ostanem
na
sramoti
?
Janez
,
ali
je
mogoče
?
“
„
Ali
ti
je
kaj
dolžan
?
“
vtakne
se
oče
.
„
Nič
in
vse
!
Obljubil
mi
je
,
da
me
vzame
!
“
„
Hahaha
!
“
zakrohota
se
stari
.
„
Take
obljube
!
Zate
bi
ne
bilo
