kateregaodobre
vsi
poveljniki
in
mu
zakličejo
:
„
Živel
naš
poveljnik
kardinal
Albornoz
!
“
Nastal
je
mir
v
obeh
taborih
,
le
nočne
straže
in
patrolje
so
lazile
okrog
in
ustavljale
druga
drugo
.
Noč
je
hitro
pohajala
in
začelo
se
je
daniti
tam
za
morjem
.
Z
zoro
oživita
tudi
oba
tabora
in
se
pripravita
na
odločilni
—
poslednji
boj
.
Dopoldne
se
ni
odločila
bitka
na
nobeno
stran
.
Milanci
so
se
bolj
branili
,
a
izgubljali
so
mnogo
vojakov
.
Proti
poldnevu
pride
polkovnik
Baldessare
in
pripelje
okrog
1500
vojakov
.
Lepo
število
je
bilo
in
hvaležno
so
je
sprejeli
Lombardi
.
Bili
so
preveč
utrujeni
,
da
bi
takoj
posegli
v
boj
,
nadomestili
so
pa
vsaj
reservo
,
katero
je
Orsini
pomaknil
v
bojne
vrste
.
Po
bojnem
načrtu
je
sedaj
zgrabil
sovražnika
in
ni
se
več
vračal
,
ako
se
je
umikal
.
Tako
se
je
razvil
popoldne
resen
in
silovit
boj
na
celi
vrsti
.
Gospod
Gaspare
je
bil
tako
bojevit
,
da
je
kar
lomil
nasprotne
vrste
in
zašel
daleč
v
sredo
sovražnih
čet
,
katere
so
to
zapazile
in
poskušale
ločiti
ga
od
drugih
polkov
.
Pritisnile
so
močne
reserve
od
vseh
stranij
nanj
,
in
kmalu
je
bil
v
sredi
sovražnikov
.
Orsini
je
izprevidel
,
da
je
polk
izgubljen
,
ako
ga
ne
reši
urno
.
Požene
se
z
vso
silo
na
sovražne
vrste
,
da
bi
jih
potisnil
nazaj
in
oprostil
zajeti
polk
,
pa
sovražnik
je
bil
pripravljen
na
to
in
se
ni
dal
pregnati
.
Treba
je
bilo
poklicati
večji
del
reserve
,
da
zamaši
vrzel
in
oprosti
hrbet
Gasparovemu
polku
.
Baldessare
se
zažene
v
boj
in
krepko
maha
po
nasprotnikih
,
toda
stvari
so
se
presukale
.
Ta
skupni
napad
milanskih
čet
in
poraba
skoro
cele
reserve
je
razgalila
krili
in
razpostavila
hrbet
nevarnosti
,
kar
je
Albornoz
tudi
porabil
.
Milanske
čete
so
bile
v
vedno
večjem
neredu
,
veliko
vojakov
je
padlo
.
Vendar
se
niso
umikali
toliko
,
da
bi
se
pokazali
kot
premagane
.
Ob
mraku
je
ponehalo
bojevanje
.
Pobirali
so
vsak
svoje
ranjence
in
urejevali
svoja
krdela
.
Z
bridko
žalostjo
je
zapazil
Orsini
,
da
je
izgubil
več
nego
polovico
svoje
vojske
.
Od
700
konjikov
jih
je
bilo
komaj
200
še
za
rabo
.
Drugega
lombarškega
polka
ni
bilo
več
,
vrlega
polkovnika
Gaspara
Tinela
tudi
ne
.
Druge
vrste
so
bile
redke
,
število
bojevnikov
se
je
skrčilo
.
Ranjencev
je
bilo
pa
jako
veliko
.
Orsini
je
ugibal
,
kaj
bi
bilo
sedaj
storiti
.
Med
vsemi
predlogi
je
bil
najprimernejši
ta
,
da
se
Milanci
zapró
v
trdno
mesto
Forli
in
se
dado
oblegati
,
dokler
ne
pride
pomoč
iz
Milana
.
A
treba
je
bilo
o
tem
poročiti
namestniku
v
Milan
.
Kdo
pojde
skozi
sovražne
vrste
in
ponese
domov
to
sporočilo
?
Gospod
kastelan
se
spomni
prijatelja
Ambrosia
in
se
ponudi
,
da
gré
s
svojimi
oklepniki
in
si
preseka
pot
skozi
sovražnika
.
Orsini
je
privolil
,
ker
na
planem
se
ni
več
mogel
bojevati
,
v
ozidju
pa
ni
potreboval
konjištva
.
Uredil
je
potrebne
ukaze
,
in
Bernardo
je
sklenil
oditi
še
ponoči
.
Orsini
in
Baldessare
mu
dasta
še
mnogo
ustnih
naročil
,
in
kastelan
odide
k
svojim
konjikom
.
„
Nocoj
gremo
na
četovanje
.
Ob
dveh
naj
bodo
konji
osedlani
,
vse
naj
se
vrši
tiho
.
Vzemite
s
seboj
,
kar
treba
,
ker
se
morebiti
več
ne
vrnemo
.
“
Pripravljeno
je
bilo
tudi
krdelo
strelcev
,
da
jim
pomorejo
hitreje
priti
skozi
vrste
.
Nemiren
je
hodil
kastelan
semtertje
ter
čakal
določene
ure
.
„
Nevarno
je
to
početje
,
a
zgoditi
se
mora
,
že
iz
ljubezni
do
prijatelja
,
kateri
je
v
nevarnosti
.
“
Ura
je
bila
dve
čez
polnoč
.
Konjiki
so
stali
v
vrstah
in
vodili
konje
za
uzde
.
Oddelek
strelcev
se
je
tiho
plazil
proti
sovražnim
stražam
na
cesti
proti
Faenzi
.
Kmalu
udari
na
čuvaje
;
po
kratkem
kriku
nastane
zopet
tihota
.
A
že
so
vstajali
na
desni
in
levi
oddelki
.
Strelci
se
razdelé
na
dve
strani
in
napadajo
najbližje
sovražnike
.
Toda
bilo
je
nasprotnikov
vedno
vec
.
Tu
udarijo
nanje
konjiki
in
jih
razganjajo
.
„
Za
menoj
!
“
klical
je
kastelan
in
planil
sedaj
sem
,
sedaj
tje
.
Nič
se
mu
ni
moglo
ustavljati
.
Res
je
izgubil
nekaj
oklepnikov
,
a
predrl
je
srečno
sovražne
vrste
,
in
to
je
bila
glavna
stvar
.
Strelci
so
kmalu
popustili
napadanje
in
se
zopet
vrnili
.
Albornozova
vojska
pa
je
bila
vsa
po
koncu
in
je
čakala
napada
;
ko
pa
so
čakali
zaman
,
dal
je
pozvedeti
,
kaj
dela
sovražnik
.
Pokazalo
se
je
,
da
je
le
oddelek
sovražnih
konjikov
predrl
bojne
vrste
.
Ker
je
Albornoz
pričakoval
novih
bojev
,
ni
se
dalje
menil
za
oklepnike
in
je
začel
z
dnevom
pomikati
se
proti
milanskemu
taboru
.
Tu
pa
ni
našel
nič
odpora
;
vsa
milanska
vojska
je
šla
v
mesto
Forli
,
in
trebalo
je
mesto
prisiliti
na
udajo
.
Vitez
Bernardo
je
srečno
prišel
do
Faenze
,
katero
so
bili
Milanci
ukrotili
še
pred
bitvijo
.
Tu
je
bilo
zopet
vse
po
koncu
.
Vzel
je
posadko
s
seboj
in
je
krenil
proti
Bologni
,
kjer
je
našel
mesto
v
velikem
neredu
in
posadko
v
skrbeh
.
Ni
ji
prinesel
dobrih
novic
,
vendar
je
mogel
vsaj
nekaj
storiti
za
varnost
mesta
in
ranjencev
.
Žalostno
je
bilo
svidenje
z
Ambrosiem
.
Ležal
je
bolan
v
dominikanskem
samostanu
.
Rane
so
ga
zelo
bolele
.
Vitez
Bernardo
je
bil
sedaj
poveljnik
mesta
Bologne
.
Odpravil
je
posle
v
Milan
z
maršalovimi
pismi
in
s
svojimi
listi
.
Sestavil
je
med
tem
iz
posadke
,
svojih
konjikov
in
pribeglih
vojakov
in
drugih
prostovoljcev
precejšno
četo
,
katera
se
je
še
mogla
braniti
v
sili
.
Vedno
je
pošiljal
patrolje
na
vse
strani
in
posle
celó
doli
do
Forlija
,
a
kaj
izdatnega
vendar-le
ni
mogel
opraviti
.
Sedel
je
po
cele
ure
pri
postelji
svojega
tovariša
,
kateremu
se
je
obračalo
polagoma
na
bolje
.
Mučen
čas
čakanja
in
bojazni
se
je
naselil
v
Milanu
in
Lombardiji
v
mesecu
vel
.
travnu
,
ko
je
stala
vojska
pred
sovražnikom
.
Z
bojišča
ni
bilo
še
posebnih
novic
.
Orsinijeva
poročila
so
bila
suhoparna
in
skoro
vedno
jednaka
.
Opisoval
je
četovanje
po
Romagni
in
prikladal
poročila
iz
mejnih
krajev
.
Iz
početka
ni
bilo
o
sovražniku
ničesar
slišati
,
v
poslednjih
poročilih
pa
je
maršal
naznanil
,
da
se
je
sovražnik
pokazal
in
da
pride
skoro
do
večjih
bojev
.
Vsako
novo
poročilo
je
bilo
točneje
in
zanimiveje
.
Prišlo
je
tu
in
tam
do
malih
prasek
in
bojev
med
prednimi
sovražnimi
stražami
in
milanskimi
posadkami
;
četovanje
se
je
razvijalo
in
sovražna
moč
se
je
polagoma
kazala
.
Orsinijeva
poročila
niso
bila
sestavljena
v
lepem
zlogu
,
ampak
na
kratko
je
povedal
namestniku
namen
in
uspeh
vsake
čete
in
omenil
osebe
,
katere
so
se
posebej
odlikovale
.
Tudi
od
Ambrosia
so
dohajala
pisma
materi
in
sestrama
.
Kadar
so
prišli
seli
z
bojišča
,
bilo
je
po
Milanu
vse
na
nogah
,
vse
je
tiščalo
pred
palačo
namestnikovo
.
Pri
Sforzovih
je
bilo
tudi
nenavadno
gibanje
.
Najprej
sta
prečitali
sestri
Ambrosievo
pismo
in
se
pogovorili
z
materjo
o
vseh
podrobnostih
,
potem
pa
sta
hiteli
v
palačo
,
da
bi
tam
pokazali
pismo
,
pa
tudi
sami
zvedeli
še
kaj
več
o
bratu
,
o
vitezu
Bernardu
in
vsej
vojni
.
Barnaba
je
sprejemal
poročila
od
kancelarja
Ariga
in
potem
pravil
svoji
družini
,
v
kolikor
se
mu
je
zdelo
primerno
.
Pri
obedu
je
rad
povedal
domačim
kako
novico
z
bojišča
in
se
veselil
njih
živahnega
zanimanja
.
Vse
,
tudi
male
reči
so
jim
bile
važne
;
delali
so
načrte
in
si
vzbujali
nade
o
bodočnosti
milanski
.
„
Don
Antonio
,
kadar
se
vrne
naša
vojska
zmagovita
z
bojišča
,
tedaj
ji
napravimo
sijajen
sprejem
,
“
tako
je
nagovorila
knežna
Virida
pesnika
Loschija
,
gredoč
po
obedu
na
verando
.
„
Moja
misel
je
prav
taka
,
prevzvišena
knežna
;
vse
mesto
mora
tedaj
sodelovati
.
“
„
Dobro
,
vsak
imej
svoje
opravilo
in
vsak
vojak
svoje
plačilo
.
Prav
posebno
pa
nam
treba
skrbeti
za
poveljnike
,
ker
na
teh
sloni
odgovornost
in
uspeh
.
Tem
pokažemo
,
kako
zna
ceniti
Milan
zaslužne
vojne
načelnike
.
“
„
Brez
dvojbe
moramo
storiti
še
več
,
kakor
na
večer
pred
odhodom
vojske
.
Biti
mora
sijajno
zmagoslavje
.
“
„
Da
,
da
,
sijajno
,
dragi
Antonio
.
Vaši
spevi
pa
naj
sporočé
poznim
časom
o
nekdanji
milanski
slavi
!
“
Antonio
je
zardel
,
Virida
pa
se
je
poslovila
in
šla
z
Izabelo
po
belih
stopnicah
v
lepi
vrt
.
Kmalu
prideta
tudi
Sforzovi
gospici
,
Margarita
in
Ana
,
za
njima
pa
še
druge
plemenite
Milanke
,
da
jih
je
bil
,
dejali
bi
,
lep
venec
.
„
O
,
naše
svetovalke
in
tovarišice
,
pozdravljam
vas
,
dobro
došle
!
“
pozdravljala
jih
je
vesela
Virida
.
„
Dobro
došle
,
“
pristavljala
je
Izabela
.
„
Tudi
me
pozdravljamo
plemenito
knežno
in
gospico
Izabelo
,
“
govorile
so
došle
gospice
in
se
klanjale
knežni
Viridi
.
A
ta
se
je
urno
obrnila
k
obema
Sforzovima
in
ji
vprašala
:
„
Kaj
ne
,
vrli
gospici
,
donesli
sta
nam
veselih
poročil
?
Ali
je
brat
Ambrosio
zdrav
?
“
„
Ali
je
kaj
pozdravov
zame
?
“
vpraša
nemudoma
Izabela
,
predno
sta
mogli
še
oni
od
govoriti
.
„
Poglejta
in
prečitajta
,
“
reče
živahna
Ana
in
ponudi
knežni
pismo
bratovo
.
Virida
sede
na
klopico
,
odvije
pismo
,
druge
pa
jo
obstopijo
.
Iz
početka
so
bili
navadni
izrazi
dvorljivosti
in
ljubavi
,
potem
pa
je
začel
pisati
dogodke
na
bojišču
.
O
sovražnikih
je
pisal
:
„
Minule
dni
smo
se
prvikrat
srečali
s
sovražniki
na
četovanju
.
Niso
strašni
in
ne
mnogoštevilni
.
Benečani
imajo
kakih
1200
mož
pešcev
raznega
orožja
.
Padovanci
pa
imajo
celo
vojsko
na
nogah
,
pehoto
in
konjico
okrog
2500
mož
vsega
skupaj
.
“
„
Naša
vojska
je
mnogo
močnejša
,
ker
šteje
čez
4000
mož
brez
tamošnjih
posadek
,
torej
res
ni
treba
imeti
skrbi
zaradi
njih
števila
,
“
pravi
knežna
.
„
Ali
kaj
potem
,
ko
pridejo
Albornozove
čete
,
o
katerih
se
ne
vé
,
koliko
jih
je
?
Potem
utegnejo
biti
sovražniki
močnejši
od
naših
,
“
pripomni
Izabela
.
Na
ta
ugovor
niso
imele
odgovora
,
zato
je
čitala
Virida
:
„
O
Albornozu
ni
slišati
še
nič
,
a
vse
kaže
,
da
prihodnje
dni
tudi
on
poskusi
prodreti
v
Romagno
.
Kako
se
mu
to
posreči
,
pisal
bom
v
prihodnjem
listu
.
“
„
Tu
vidiš
Izabela
,
da
niti
načelniki
ne
vedó
,
kako
je
z
Albornozom
:
kaj
bi
pa
me
!
A
tako
strašen
ni
,
kakor
govoré
.
“
Izabela
je
molčé
prikimala
,
in
Virida
je
nadaljevala
:
„
Četovali
smo
na
vse
strani
in
preiskali
vso
deželo
.
Za
Vas
to
ni
zanimivo
,
zato
le
povem
,
da
sem
bil
s
svojimi
konjiki
in
oddelkom
strelcev
na
četovanju
prav
doli
ob
morju
in
pri
mestu
Ravenni
.
Trikrat
smo
zadeli
na
bregovih
Padovih
ob
sovražno
vojsko
,
pa
vselej
so
se
sijajno
izkazali
moji
konjiki
.
Ne
vem
,
komu
bi
pripisoval
njih
izredno
urnost
in
srčnost
.
Mene
saj
je
najbolj
vnemala
zastava
naša
;
ko
sem
gledal
na
zastavo
,
gledal
sem
v
duhu
one
,
kateri
so
jo
izgotovili
,
in
ob
tej
misli
so
izginile
vse
težave
in
nevarnosti
.
Tiste
besede
,
katere
sem
slišal
na
dan
blagoslovljenja
iz
ust
visoke
knežne
,
doné
mi
še
vedno
prijetno
v
spominu
in
mi
lajšajo
bojne
težave
.
“
Viridi
se
je
tresel
glas
,
ko
je
čitala
te
besede
,
srce
ji
je
bílo
močno
.
Veličastna
navdušenost
posveti
na
njenih
licih
,
da
vzklikne
:
„
Vrli
so
ti
junaki
in
pravi
vitez
je
njihov
polkovnik
.
Živeli
!
“
„
Živeli
!
“
zakličejo
za
knežno
vse
gospice
.
Nadalje
je
opisal
Ambrosio
četovanje
gospoda
kastelana
proti
Padovancem
in
vpletel
jako
spretno
in
vkusno
bolj
zanimive
dogodke
.
Virida
je
brala
ta
odstavek
skoro
pobožno
,
da
se
ji
je
na
glasu
poznalo
,
kako
spoštuje
junaka
,
čegar
hrabre
čine
opisuje
Ambrosio
.
Ker
nam
je
četovanje
gopoda
kastelana
že
znano
,
ne
ponavljamo
ga
,
ampak
le
povemo
,
da
so
naše
gospice
slastno
poslušale
vneto
poročilo
.
„
Odločilniboj
je
blizu
,
“
čitala
je
proti
koncu
knežna
;
„
dneva
in
kraja
danes
še
ni
moč
določiti
.
Nade
imamo
najboljše
,
vendar
vojna
sreča
je
opoteča
,
zato
Vas
spominjam
tiste
obljube
,
katero
ste
mi
dale
ob
odhodu
,
da
se
me
namreč
hočete
spominjati
pogosto
in
moliti
za
nas
.
Naj
izpolnjuje
zlasti
moja
draga
Anica
svojo
obljubo
in
naj
večkrat
prosi
pred
podobo
Madone
dobrega
uspeha
.
“
Anica
pa
ni
zardela
,
marveč
je
povabila
vse
tovarišice
,
naj
jo
v
tem
podpirajo
.
Ta
želja
je
ganila
knežno
in
Izabelo
.
Nista
bili
brez
vere
,
vendar
na
dvoru
Barnabovem
ni
bilo
versko
življenje
posebno
goreče
.
Očetove
ostre
besede
proti
cerkvi
in
papežu
niso
bile
neuspešne
.
Vernost
je
bila
le
bolj
za
silo
:
sedaj
pa
prosi
ta
mala
Anica
,
naj
bi
ž
njo
v
cerkvi
molili
za
srečo
vojske
in
vojakov
!
Virida
ni
rekla
,
da
ne
pojde
,
vendar
se
ji
ni
zdelo
,
da
pomaga
molitev
bližnjemu
tudi
tam
,
kjer
si
ne
moremo
sami
.
Naposled
naprosijo
Margarito
,
naj
odpiše
bratu
in
mu
zatrdi
,
da
bodo
vse
storile
,
kar
le
morejo
za
domačo
vojno
.
Knežna
ji
je
še
posebej
naročila
pozdrave
vitezu
Ambrosiu
zato
,
ker
je
njemu
in
celemu
polku
tako
v
čislih
nova
zastava
.
Se
dolgo
so
se
razgovarjale
plemenite
Milanke
o
vojni
;
ali
pa
jim
je
bila
bolj
na
srcu
domovina
,
kakor
dragi
domačini
,
ki
so
stali
na
bojišču
,
to
je
težko
določiti
.
V
istem
času
je
tudi
namestnik
premišljal
o
vojni
in
njenih
vspehih
,
pa
snoval
brez
števila
načrtov
.
Barnaba
je
preživel
sploh
težke
ure
,
odkar
je
bil
poslal
vojno
na
bojišče
.
Tlačila
ga
je
najprej
cerkvena
kazen
,
tlačile
so
ga
pa
še
druge
skrbi
.
Staro
nasprotstvo
strank
v
Milanu
še
ni
bilo
izmrlo
.
Prijatelji
družine
della
Torre
so
še
živeli
v
mestu
in
se
na
tihem
nadejali
prevrata
.
Poleg
te
bil
je
jeden
rodbine
della
Torre
,
oglejski
patrijarh
,
neposreden
knez
rimskega
cesarstva
,
Barnabu
po
dostojanstvu
sovrstnik
in
papežev
prijatelj
.
Barnaba
je
bil
celó
nekoliko
zapleten
v
boje
,
katere
je
imel
patrijarh
Ludovik
z
avstrijskim
vojvodom
,
ker
je
po
malem
podpiral
vojvoda
Rudolfa
IV.
proti
patrijarhu
,
dasi
v
obče
ni
ljubil
vojvoda
,
kakor
tudi
ne
Nemcev
.
Ker
se
je
sreča
nagibala
na
patrijarhovo
stran
,
raslo
je
tudi
upanje
njegovih
skrivnih
prijateljev
v
Milanu
.
Vendar
so
bile
vse
nade
zastonj
,
dokler
je
imel
Barnaba
močno
vojno
v
Lombardiji
.
Zadnji
čas
pa
se
je
stvar
zasukala
neugodno
za
namestnika
.
Ginilo
je
zaupanje
doma
in
zvestoba
se
je
manjšala
med
ljudstvom
.
Trebalo
je
le
še
slabih
poročil
z
bojišča
in
upor
bi
se
bil
vnel
v
Milanu
samem
.
To
je
vedel
namestnik
in
si
prizadeval
ustaviti
se
taki
nesreči
o
pravem
času
.
V
ta
namen
je
najprej
moral
ostati
doma
,
da
je
gledal
in
pazil
od
blizu
,
kaj
delajo
njegovi
nasprotniki
.
Nabiral
je
tudi
skrivaj
malo
vojsko
,
katero
je
imel
zbrano
v
Monzi
.
Posebno
pridno
pa
je
delovala
njegova
skrivna
policija
,
katera
je
prijela
in
zaprla
več
meščanov
in
vitezov
v
Milanu
in
jih
odvedla
v
temne
ječe
v
Monzi
.
Tam
so
čakali
obsodbe
,
ker
oprostili
so
le
malokaterega
jetnika
.
Med
ljudstvom
je
šumelo
čim
dalje
bolj
.
To
je
vznemirjalo
namestnika
,
ko
je
zamišljen
hodil
po
svojih
sobah
sem
in
tje
.
Donašali
so
vedno
nova
poročila
o
nemirih
po
mestu
.
—
Kancelar
Arigo
je
imel
svoj
poseben
oddelek
v
svojem
uradu
za
domače
stvari
.
Skrivni
svetovalci
tega
urada
so
bili
znani
le
njemu
in
namestniku
,
meščani
pa
so
ugibali
,
da
ta
ali
oni
ima
neke
zveze
z
dvorom
.
Poslednje
dni
je
zasačila
skrivna
policija
malo
zaroto
v
hiši
meščana
Contija
.
Contijeva
hiša
je
bila
sicer
v
davnih
časih
na
strani
hiše
della
Torre
,
a
pri
javnem
pobratimstvu
se
je
pomirila
z
Viscontiji
in
jim
ostala
zvesta
dolgo
časa
.
A
Barnaba
je
bil
sam
kriv
,
da
si
je
napravil
hudega
sovražnika
.
Bil
je
nekoliko
časa
Contijem
nenavadno
prijazen
.
Večkrat
je
dohajal
v
hišo
in
jo
obsipaval
z
obilnimi
darovi
.
A
slednjič
se
je
pokazalo
,
česa
je
iskal
Barnaba
.
Lepa
Lavra
,
sestra
gospoda
Contija
,
je
dražila
oči
njegove
.
Ker
pa
to
občevanje
ni
ostalo
skrito
,
legla
je
sramota
ne
samo
na
namestnika
,
ampak
tudi
na
sicer
pošteno
hišo
Contijevo
.
To
je
Contija
bolelo
neizrekljivo
,
zlasti
še
,
ko
mu
je
umrla
sestra
Lavra
.
Molčé
je
nosil
jezo
v
srcu
in
čakal
ugodnega
časa
za
maščevanje
.
Tak
čas
se
mu
je
zdel
prav
tedaj
,
ko
je
bilo
sicer
nemirno
med
meščani
.
Ker
je
nekaterikrat
tudi
izrazil
jezo
svojo
vpričo
drugih
,
prišlo
je
to
Barnabu
na
ušesa
.
Skrbno
je
dal
zbirati
razne
dokaze
zoper
njega
,
in
nekega
večera
,
ko
se
je
vračal
z
malim
spremstvom
pozno
v
mesto
,
primejo
njega
in
njegove
spremljevalce
in
odpeljejo
v
Monzo
.
Ko
se
je
drugi
dan
razširila
novica
,
da
so
bogatega
Contija
zaprli
kot
sumljivega
upornika
,
zavrelo
je
po
vsem
Milanu
.
Mnogi
so
se
bali
za
svojo
kožo
in
zato
so
sklenili
,
da
ga
rešijo
iz
ječe
.
Conti
,
njegova
sinova
in
nekaj
prijateljev
je
sedelo
zaprtih
v
Monzi
.
Ugibali
so
,
kaj
misli
Barnaba
ž
njimi
storiti
,
posebne
kazni
se
pa
niso
bali
.
Nepričakovano
kmalu
pride
Barnaba
sam
v
Monzo
in
pokliče
jetnike
pred
sodišče
.
Tožili
so
jih
,
da
so
uporniki
,
da
hočejo
s
silo
izpodriniti
postavnega
vladarja
,
da
porabljajo
zadrego
domovine
in
vojske
za
svoje
namene
in
so
torej
krivi
veleizdaje
.
Izgovori
Contijevi
mu
niso
nič
pomagali
.
Obsodili
so
na
smrt
njega
in
njegova
dva
sinova
,
druge
pa
v
dosmrtno
ječo
.
Kazen
se
je
imela
zvršiti
takoj
prihodnji
dan
.
Conti
ni
mogel
iz
početka
tega
niti
verjeti
,
kmalu
je
pa
izprevidel
,
da
je
resnica
.
Domislil
se
je
starih
razmer
,
preudaril
maščevalnost
in
siloviti
značaj
Barnabov
,
in
posvetilo
se
mu
je
,
da
je
njegova
hiša
namestniku
jako
na
poti
.
Zase
mu
ni
bilo
toliko
hudo
,
a
da
morajo
njegovi
otroci
ž
njim
umreti
,
to
ga
je
bolelo
strašno
.
Dolgo
v
noč
se
je
mučil
na
trdem
ležišču
,
dokler
ga
nista
omamila
trud
in
žalost
s
kratkim
nemirnim
spanjem
.
Zjutraj
je
sprejel
duhovnika
in
potem
čakal
smrti
.
Barnaba
sam
je
bil
pričujoč
.
Conti
je
izprevidel
,
da
je
namestnika
vodila
bolj
strast
nego
pravica
.
Dasi
mu
je
pred
smrtjo
odpustil
hudo
krivico
,
vendar
si
ni
mogel
kaj
,
da
bi
mu
ne
bil
zaklical
v
obraz
:
„
Ti
,
Barnaba
,
si
bil
nekdaj
prijatelj
moj
in
moje
hiše
,
a
po
tvoji
krivdi
se
je
prijateljstvo
izpremenilo
v
sovraštvo
.
Tvoja
dolžnost
je
bila
poravnati
storjeno
krivico
,
a
ti
si
obsodil
mene
in
moja
otroka
v
smrt
.
Oblast
imaš
sedaj
,
pride
pa
povračilo
,
in
morda
prideš
tudi
ti
sèm
,
kjer
sem
jaz
sedaj
.
Sovražnik
pride
nad
te
in
lahko
umori
prav
na
tem
kraju
tebe
in
tvoje
sinove
s
tisto
pravico
,
kakor
ti
mene
in
moja
sinova
.
Odpuščam
ti
,
kličem
te
pa
pred
sodbo
pravičnega
Boga
.
“
Barnaba
je
s
tiho
grozo
poslušal
ta
govor
,
potem
je
dal
znamenje
,
in
odvêdli
so
jih
na
morišče
.
Sam
pa
se
je
vrnil
takoj
v
Milan
in
čakal
daljnega
razvoja
.
V
Milanu
je
ta
novica
pretresla
vse
meščanstvo
.
Nekatere
je
res
ohladila
,
da
niso
bili
voljni
nasprotovati
še
dalje
namestniku
,
a
druge
je
razburila
in
jim
vzela
vse
spoštovanje
do
njega
,
zakaj
vsi
so
bili
prepričani
,
da
tolike
kazni
ni
zaslužil
Conti
.
Pritožiti
so
se
hoteli
najprej
pri
cesarju
zoper
njega
.
To
je
Barnaba
zvedel
po
svojih
skrivnih
vohunih
,
in
ni
ga
malo
ustrašilo
,
a
skoro
še
bolj
so
ga
mučile
one
zadnje
Contijeve
besede
.
Kadar
je
bil
sam
,
premišljal
je
to
in
vedno
bolj
se
je
bal
napovedane
usode
.
V
take
misli
vtopljen
je
hodil
tudi
danes
gori
in
doli
po
svojih
sobanah
,
ko
kamornik
naznani
kancelarja
Ariga
.
Barnaba
prikima
in
sede
.
Takoj
na
to
vstopi
kancelar
in
po
navadi
gre
na
svoj
prostor
.
„
Kaj
ste
prinesli
dobrega
?
“
„
Je-li
dobro
ali
ne
,
tega
še
ne
vem
,
a
naznanjam
vam
,
gospod
namestnik
,
da
je
prišlo
poslanstvo
s
cesarskega
dvora
s
pismi
do
vas
.
“
Ta
novica
ni
bila
všeč
namestniku
,
zato
reče
zavzet
:
„
S
cesarskega
dvora
,
praviš
?
“
„
Tako
je
.
“
„
Kaj
pa
hočejo
pri
nas
?
“
„
Tega
ne
vem
,
ker
hočejo
to
vam
osebno
sporočiti
.
Vsekako
je
kaj
nenavadno
važnega
,
ker
poslanci
so
odlični
vitezi
in
imajo
sijajno
spremstvo
.
“
Barnaba
nekoliko
pomisli
,
potem
pa
reče
:
„
Sprejmem
jih
jutri
predpoldnem
v
veliki
dvorani
.
Vi
in
dvorni
maršal
bodite
pričujoči
,
drugih
prič
ni
treba
.
Pojdite
in
sporočite
to
poslanstvu
!
Poskrbite
tudi
,
da
jih
pogosté
sijajno
,
dokler
so
na
mojem
dvoru
.
“
Kancelar
se
pokloni
in
odide
.
Z
veliko
častjo
je
sprejel
Barnaba
cesarjeve
poslance
.
Sprejemna
dvorana
njegove
palače
je
bila
primerno
okrašena
.
Barnaba
je
sedel
na
svojem
prestolu
,
poleg
njega
sta
bila
kancelar
in
dvorni
maršal
.
Z
vojaškimi
častmi
in
raznim
bliščem
privedejo
poslance
v
dvorano
,
potem
pa
se
umakne
vse
domače
spremstvo
.
Grof
Werner
sredi
drugih
vitezov
poda
namestniku
cesarsko
pismo
.
Barnaba
je
sprejme
s
častjo
in
je
ponudi
kancelarju
,
da
je
prečita
.
V
pismu
naznanja
cesar
svojemu
namestniku
v
Milanu
in
po
Lombardiji
,
da
pride
v
kratkem
času
v
Italijo
na
potovanju
v
Rim
,
kjer
bode
cesarica
slovesno
kronana
.
Za
ta
čas
naj
skrbi
,
da
bode
vse
pripravljeno
za
cesarsko
spremstvo
in
državno
vojsko
.
Pred
vsem
pa
zahteva
cesar
od
namestnika
v
Milanu
,
da
napravi
mir
po
svojih
pokrajinah
in
ustavi
vsak
prepir
in
boj
zoper
kogar
koli
v
Italiji
.
Nadalje
izraža
cesar
nevoljo
,
ker
je
slišal
,
da
se
hoče
Barnaba
Visconti
vojskovati
s
papežem
.
Naj
pomni
gospod
namestnik
,
da
je
papež
cesarjev
prijatelj
in
zaveznik
,
da
bode
imel
torej
namestnik
s
cesarjem
samim
posla
,
ako
takoj
ne
sluša
njegovih
besed
in
ne
zvrši
danih
ukazov
.
Naposled
še
priporoča
cesar
poslance
namestnikovi
prijaznosti
in
mu
zatrjuje
svojo
cesarsko
milost
,
nadejajoč
se
,
da
izpolni
natanko
njegova
povelja
.
Kancelar
je
bral
to
cesarsko
pismo
počasi
in
slovesno
,
a
ni
ga
ganilo
skoro
nič
;
tem
bolj
pa
je
pograbilo
namestnika
.
V
bolj
nepriličnem
času
,
kakor
sedaj
,
ni
se
mogel
cesar
vtikati
v
njegove
posle
.
Sedaj
ustaviti
vojsko
,
to
se
pravi
:
izgubiti
vse
pokrajine
.
Toda
,
če
ne
stori
tega
,
pokaže
se
cesarjevega
nasprotnika
.
Kaj
bi
storil
v
tej
zadregi
?
Premaga
hudo
nevoljo
in
v
navidezni
ponižnosti
zaradi
cesarjevih
poslancev
izpregovori
tako-le
:
„
Velika
čast
in
nenavadno
odlikovanje
mi
je
,
da
je
presvetli
cesar
poslal
tako
odlično
poslanstvo
do
svojega
namestnika
v
Milanu
.
Novica
,
da
pride
cesar
v
Italijo
,
razveselila
je
mene
in
razveselila
bode
vso
Lombardijo
,
da
,
vso
Italijo
.
Storil
bom
,
kar
je
v
moji
moči
,
da
napravimo
sprejem
cesarju
in
cesarici
veličasten
po
vsi
Lombardiji
.
Tudi
mir
bode
zavladal
povsodi
po
naših
krajih
,
predno
cesar
pride
čez
gore
.
Vse
moje
prizadevanje
gre
le
na
to
,
da
se
ohrani
mir
in
v
miru
sreča
podložnikov
.
Kadar
sem
prijel
za
orožje
,
storil
sem
le
zato
,
da
ukrotim
predrzneže
,
ki
so
kalili
mir
.
Sporočite
torej
,
spoštovani
gospodje
,
presvetlemu
cesarju
izraz
moje
ponižne
pokorščine
in
najzvestejše
udanosti
in
zatrdite
mu
,
da
se
izpolnijo
vsa
njegova
povelja
z
največjo
natančnostjo
.
Moj
kancelar
Vam
bode
napravil
potrebnih
listin
,
katere
ponesete
svetlemu
cesarju
,
mojemu
gospodu
,
v
jamstvo
naše
prepokorne
službe
.
“
Cesarjevi
poslanci
so
bili
veseli
dobrega
sprejema
,
ker
so
slišali
marsikaj
nepovoljnega
o
tem
Viscontiju
.
Zadrževali
so
jih
v
Milanu
več
dnij
in
poskušali
pridobiti
jih
za
namestnika
,
da
bi
zanj
ugodno
govorili
pri
cesarju
.
Ko
so
odšli
poslanci
,
premišljala
sta
gospod
Barnaba
in
kancelar
,
kaj
bi
bilo
na
to
storiti
.
Ustavljati
se
cesarju
ne
kaže
.
Če
tudi
se
ni
bati
,
da
bi
cesar
takoj
prišel
čez
gore
v
Italijo
,
toda
zvedel
bode
vendar-le
,
da
se
Barnaba
,
njegov
namestnik
v
Milanu
,
ni
zmenil
za
njegove
ukaze
.
Ker
je
sovražnikov
veliko
,
utegnili
bi
cesarja
pregovoriti
,
da
mu
odvzame
vso
oblast
in
ga
celó
kaznuje
še
drugače
.
Kmalu
dojde
Milancem
z
dvora
naznanilo
,
da
pride
cesar
v
Italijo
in
pojde
skozi
Milan
.
Druga
naročila
so
seveda
previdno
zamolčali
.
Vendar
so
jeli
polagoma
po
Milanu
govoriti
še
o
drugih
stvareh
,
katere
je
cesar
naročil
namestniku
.
Pravili
so
kar
očitno
,
da
cesar
ni
več
ž
njim
zadovoljen
,
da
pride
z
vojsko
,
da
ga
odstavi
in
postavi
drugega
namestnika
.
Marsikdo
je
prišel
za
plačilo
takih
novic
v
Monzo
,
toda
govorice
le
niso
utihnile
.
Ko
bi
bilo
v
takem
sitnem
stanju
prišlo
poročilo
o
pridobljeni
zmagi
,
bila
bi
vsa
zadrega
končana
.
Toda
takega
poročila
le
ni
hotelo
biti
,
če
tudi
se
je
mesec
veliki
traven
bližal
koncu
.
Že
so
mu
prihajale
misli
,
da
bi
sam
šel
v
Bologno
in
prevzel
poveljništvo
vojske
,
pa
zopet
si
ni
upal
zapustiti
Milana
,
ker
je
videl
povsodi
nasprotnike
in
tekmece
.
Tu
mu
dojde
poročilo
o
nesrečni
bitvi
pri
Argenti
,
o
Albornozovem
prodiranju
in
o
Kuanovem
porazu
.
Vendar
je
izrazil
poročevalec
upanje
,
da
si
pridobé
Milanci
kmalu
odločilno
zmago
,
če
tudi
bodo
težko
pogrešali
ranjenega
viteza
Sforza
.
„
Arigo
,
to
so
slabe
novice
,
“
reče
Barnaba
,
prečitavši
Orsinijevo
pismo
.
„
Tudi
meni
niso
všeč
,
gospod
!
“
„
Orsini
je
zakrivil
ta
poraz
,
ker
ni
prijel
z
vso
močjo
sovražnika
.
Tako
je
izgubil
brez
dobička
mnogo
najboljših
vojakov
in
sovražnikom
dal
priliko
,
da
se
zjedinijo
.
To
je
napravil
jako
slabo
.
“
Škoda
za
polkovnika
Sforza
,
vrl
junak
je
,
“
pristavi
Arigo
.
„
Res
škoda
,
pa
saj
je
le
ranjen
,
in
upajmo
,
da
kmalu
okreva
.
“
„
Orsini
brez
njega
ne
bode
delal
dobro
,
to
je
jasno
.
“
„
Ves
načrt
Orsinijev
je
slab
,
“
huduje
se
Barnaba
.
„
Ko
bi
mogel
biti
sam
pri
vojni
,
upam
,
da
bi
šlo
hitro
drugače
,
toda
daleč
je
do
nje
;
predno
bi
prišel
v
tabor
,
odločilo
bi
se
že
tako
ali
tako
.
“
„
Kuan
je
slabo
čuval
gorske
prelaze
;
ni
bilo
dobro
,
da
so
ga
dali
tje
gori
,
“
méni
kancelar
.
„
Taki
so
vaši
zavezniki
,
katere
ste
mi
priporočali
!
Niso
nam
v
pomoč
,
ampak
v
sramoto
.
Kdo
vé
,
ali
niso
pobegnili
nalašč
,
ali
se
dali
podkupiti
?
Ne
umevam
,
da
bi
cel
polk
ne
mogel
braniti
utrjenega
prelaza
.
“
Arigo
je
molčé
prenesel
to
očitanje
in
vprašal
namestnika
,
kdaj
misli
odposlati
novih
ukazov
na
bojišče
,
ker
treba
poprej
vse
pripraviti
.
„
Takoj
nocoj
še
naj
odidejo
,
ako
ne
bode
že
prepozno
.
Napišite
,
moja
volja
je
,
da
brez
odlašanja
in
čakanja
zgrabijo
sovražnika
.
“
O
cesarskih
pismih
in
o
miru
ni
ničesar
dal
sporočiti
,
četudi
je
bil
to
slovesno
obljubil
cesarskim
poslancem
.
Pri
obedu
se
je
Barnabu
poznalo
,
da
ima
slabe
novice
.
Bil
je
malobeseden
in
zadirljiv
,
le
težko
so
iz
njega
spravili
,
kaj
se
godi
na
bojišču
.
Zato
je
bila
radovednost
knežne
in
Izabele
tem
večja
.
Težko
sta
pričakovali
Sforzovih
sestrâ
,
da
zvesta
iz
pisma
Ambrosievega
,
kaj
se
je
zgodilo
.
A
kako
se
začudita
,
ko
zagledata
namestu
veselih
obrazov
znamenja
,
da
sta
se
obe
jokali
.
„
Kaj
je
?
“
zakličeta
obe
.
„
Povejta
,
kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Nesreča
,
velika
nesreča
,
plemenita
knežna
,
“
odgovorita
sestri
.
„
Ali
so
sovražniki
zmagali
naše
,
ali
je
brat
Ambrosio
padel
v
boju
?
“
„
Skoro
,
da
je
tako
.
“
Margarita
je
povedala
na
kratko
nesrečo
pri
Argenti
,
zlasti
nesrečo
svojega
brata
.
Solze
so
zalivale
obe
sestri
ob
tem
poročilu
.
Knežno
je
močno
presunila
ta
novica
,
da
je
vzdihnila
,
kakor
vzdihnemo
,
kadar
nas
zadene
huda
izguba
.
Vse
tiste
zlate
gradove
,
katere
je
stavila
na
tega
odličnega
viteza
in
hrabrega
poveljnika
,
podrla
je
hipoma
ta
nemila
novica
.
Saj
si
je
bila
vse
tako
lepo
naslikala
,
kako
bode
nekega
dné
prišel
ta
krasni
vitez
na
čelu
zmagovalne
vojske
,
ovenčan
z
znaki
slave
,
in
ji
položil
pred
noge
toliko
in
toliko
premaganih
pokrajin
,
toliko
prisvojenih
mest
in
gradov
.
„
Kako
pa
se
je
to
zgodilo
?
“
popraša
Izabela
.
Margarita
pokaže
pismo
kastelanovo
,
kjer
je
bila
popisana
bitka
in
hrabrost
Ambrosieva
.
Pazno
in
sočutno
sta
poslušali
knežna
in
Izabela
to
sicer
preprosto
pa
presrčno
narisano
poročilo
.
Čudili
sta
se
velikemu
trudu
in
junaški
hrabrosti
Ambrosievi
.
Bernardo
ne
hvali
brez
vzroka
,
to
so
vedele
vse
.
Najbolj
pa
je
ganilo
knežno
,
kar
je
sporočil
o
zastavi
,
njeni
nevarnosti
in
,
kako
jo
je
rešil
skoro
s
svojim
življenjem
Ambrosio
.
Zvedela
je
tudi
,
da
leži
sedaj
Ambrosio
ranjen
v
Bologni
pri
dominikanih
,
kjer
ima
dobro
postrežbo
.
„
Zato
upam
,
“
pisal
je
Bernardo
na
koncu
pisma
,
„
da
kmalu
okreva
moj
najmilejši
prijatelj
.
Bog
ga
ne
bo
zapustil
,
saj
vem
,
kako
molite
vse
,
da
bi
se
kmalu
srečno
vrnil
domov
.
“
Pri
zadnjih
besedah
se
je
storilo
inako
vsem
;
tudi
knežni
so
prišle
solze
v
oči
,
in
ni
jih
skrivala
.
Spoznala
je
,
da
ni
prazna
čast
,
katera
goni
te
junake
v
boj
,
spoznala
je
,
da
mora
biti
nekaj
višjega
in
plemenitejšega
,
da
je
ta
čudna
moč
ljubezen
:
ljubezen
do
domovine
in
do
onih
,
katere
so
pustili
doma
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
nekako
povzdignjena
in
sorodna
tem
mučencem
za
dom
in
rojake
.
Iz
teh
mislij
se
je
kmalu
vzdramila
knežna
:
„
Kaj
nam
je
sedaj
storiti
?
“
vpraša
tovarišice
.
„
Tje
doli
iti
in
ranjencem
streči
,
to
je
pretežko
in
neprimerno
za
nas
;
a
kar
moremo
storiti
doma
,
to
hočemo
,
to
moramo
storiti
zanje
,
“
sklene
knežna
in
si
obriše
iz
očij
svetle
solze
.
„
Naša
mati
nam
je
povedala
,
“
pravi
Ana
,
„
česa
je
potreba
ranjencem
.
To
bodeva
midve
preskrbeli
in
poslali
tje
doli
.
Zraven
pa
bodeva
pisali
gospodu
kastelanu
,
naj
poskrbi
za
ranjenega
brata
in
mu
obljubili
,
da
mu
stotero
povrneva
to
ljubav
.
“
Takoj
pripomni
knežna
,
da
bode
tudi
ona
pridejala
temu
daru
,
kolikor
bo
le
mogla
,
da
pa
bode
pisala
Orsiniju
,
naj
pošlje
ranjence
domov
čim
najpreje
.
Doma
jim
hočejo
streči
vse
z
združenimi
močmi
,
dokler
ne
ozdravijo
v
korist
domovini
.
S
temi
načrti
so
se
razšle
nekoliko
potolažene
,
vendar
s
težkimi
srci
,
ker
njih
mlada
srca
niso
bila
vajena
,
da
bi
jih
varale
lepe
nade
.
Barnaba
je
bil
tem
bolj
v
skrbeh
za
svoje
stališče
,
čim
bolj
je
njegov
brat
v
Paviji
,
Galeazzo
Visconti
,
prežal
na
vsako
priliko
,
da
bi
ga
izpodrinil
.
Prav
sedaj
pa
,
ko
so
se
množile
namestniku
zapreke
in
so
se
nad
njim
kopičili
pogubni
oblaki
,
oglašal
se
je
tudi
Galeazzo
čim
dalje
odločneje
.
Barnaba
bi
bil
rad
postavil
na
noge
malo
vojsko
,
da
bi
jo
imel
za
svojo
brambo
,
toda
deloma
je
bilo
sedaj
na
bojišču
vse
,
kar
se
je
dalo
dobiti
,
deloma
je
potreboval
nekaj
vojakov
tudi
v
Monzi
.
Da
bi
nabiral
zopet
vojakov
,
ko
je
hotel
imeti
cesar
mir
v
Italiji
,
bilo
bi
jako
nevarno
.
Lahko
si
torej
mislimo
,
kako
željno
je
pričakoval
sela
s
poročilom
o
milanski
zmagi
.
Vsak
dan
se
mu
je
zdel
kakor
pol
večnosti
;
veselega
oznanila
le
ni
hotelo
biti
.
Dojde
pa
mu
nepričakovano
neko
drugo
poslanstvo
.
Nekega
dopoldné
sporočé
Barnabu
,
da
je
došel
poslanec
od
avstrijskega
vojvoda
Rudolfa
.
Radoveden
ga
sprejme
namestnik
takoj
in
sicer
bolj
natihoma
,
ker
je
imel
le
majhno
spremstvo
in
je
bil
njegov
posel
le
bolj
zaseben
.
Poslanec
je
donesel
pismo
z
vprašanjem
,
ali
ne
bi
hotel
namestnik
dati
svoje
hčere
knežne
Viride
njegovemu
bratu
Leopoldu
v
zakon
.
Barnaba
je
iznenadila
ta
ponudba
;
vendar
vsestransko
mu
ni
bila
všeč
.
Bila
sta
res
z
vojvodom
znana
kot
zaveznika
proti
patrijarhu
oglejskemu
,
a
trdnejše
ni
bilo
to
prijateljstvo
,
in
na
tako
zvezo
ni
mislil
nihče
v
njegovi
rodbini
.
Le
jedna
misel
mu
je
ugajala
v
tej
stvari
,
misel
na
mogočnost
avstrijskega
vojvoda
,
kateri
bi
mu
bil
v
stiski
lahko
dober
zaveznik
.
Sklenil
je
torej
poslanca
pridržati
nekoliko
časa
na
dvoru
,
da
se
zvé
,
kako
je
z
vojsko
.
Treba
je
bilo
o
tem
govoriti
seveda
najprej
z
Virido
,
a
tega
ni
maral
takoj
storiti
.
Naročil
je
tudi
kancelarju
,
naj
preudarja
,
katere
nasledke
bi
imela
zanj
taka
zveza
.
Dan
potem
dojde
po
mučnem
pričakovanju
poročilo
z
bojišča
.
Bili
so
trije
kastelanovi
seli
iz
Bologne
.
Vse
je
kazalo
,
da
niso
donesli
nič
veselega
.
Hudo
je
utripalo
srce
namestniku
in
plašno
je
gledal
,
ko
je
odpiral
kancelar
usodno
kastelanovo
pismo
.
Vroče
in
mrzlo
mu
je
prihajalo
,
ko
je
čital
z
votlim
glasom
o
zmagi
Albornozovi
pri
Forliju
,
o
strašni
izgubi
vojakov
,
kako
je
Bernardo
sam
predrl
sovražne
čete
,
da
pošlje
poročilo
v
Milan
in
poprosi
pomoči
za
oblegance
v
Forliju
.
Tu
je
obšla
Barnaba
skoro
omotica
,
a
zopet
ga
je
zgrabil
hud
srd
nad
Orsinijem
in
poveljniki
,
češ
,
da
so
krivi
nesreče
.
Krčevito
se
je
držal
stola
,
njegovo
obličje
je
izražalo
razna
čustva
.
Ali
ni
morebiti
to
začetek
kazni
božje
?
Ta
misel
se
ga
poloti
in
ga
potlači
popolnoma
.
Hipoma
je
bil
njegov
pogum
izginil
in
skoro
s
prosečim
glasom
vpraša
kancelarja
,
s
čim
bi
se
dalo
še
kaj
rešiti
.
Arigo
je
bil
sicer
zvit
mož
,
vendar
tudi
hvaležen
svojemu
gospodu
:
zato
je
bil
takoj
pripravljen
zopet
potruditi
se
za
njegove
koristi
.
Malo
pomisli
ter
pravi
:
„
Treba
je
postopati
in
ravnati
previdno
;
upam
,
da
spravimo
še
vse
na
pravi
tir
.
Prvo
je
,
da
napravimo
z
Albornozom
premirje
,
sklicujoč
se
na
cesarski
ukaz
.
Ni
dvomiti
,
da
ga
sprejme
.
Med
premirjem
se
bodemo
dogovarjali
,
seveda
počasi
,
in
kakor
bode
kazalo
najbolje
.
“
„
Premirje
bi
bilo
dobro
,
dragi
moj
Arigo
,
ali
ne
verjamem
,
da
ga
sprejme
zmagoviti
Albornoz
.
Cesarsko
pismo
res
tirja
sploh
mir
v
Italiji
,
vendar
je
očividno
obrnjeno
proti
nam
,
kakor
se
vidi
iz
vsega
,
posebno
še
iz
naslova
.
“
„
Res
je
,
gospod
namestnik
,
a
Albornoz
ne
dobi
tega
pisma
v
roko
.
Sicer
so
mu
že
iz
Avignona
sporočili
,
kaj
jim
je
cesar
obljubil
,
vendar
sem
prepričan
,
da
se
bode
moral
na
to
ozirati
in
premirje
sprejeti
.
“
„
Da
bi
le
res
tako
storil
!
A
obravnavati
ž
njim
bode
jako
težavno
.
Silil
in
gonil
bode
,
in
ker
smo
brez
vojske
,
narekaval
nam
bode
pogoje
,
katere
treba
kar
sprejeti
.
In
ti
pogoji
,
Arigo
,
ne
bodo
ugodni
.
Poznam
Albornoza
.
“
„
Gospod
namestnik
,
te
obravnave
se
bodo
vršile
vse
pismeno
in
na
dve
strani
:
z
Albornozom
v
Bologni
in
s
papežem
v
Avignonu
.
To
nam
bo
dalo
časa
in
prilike
,
da
poskusimo
vse
svoje
doslej
uspešne
pomočke
.
“
„
To
bi
bilo
;
toda
kdo
vé
,
ali
sprejme
papež
naše
ponudbe
?
Saj
veste
,
da
smo
v
cerkveni
kazni
,
in
s
takimi
ne
občujejo
.
“
„
To
mi
je
znano
,
a
prav
to
nam
dá
še
dober
povod
,
da
se
obrnemo
do
papeža
.
Gospád
namestnik
,
veste
,
da
je
papeževa
posebna
želja
napraviti
križarsko
vojsko
zoper
Turka
?
Tej
nameri
je
vsaka
borba
v
Italiji
in
sploh
v
Evropi
na
potu
,
zato
papež
v
plemeniti
nesebičnosti
rad
prezrè
male
dobičke
,
da
le
doseže
svoj
veliki
namen
.
“
Barnaba
je
sicer
nekoliko
nepovoljno
zadela
ta
hvala
papeževa
,
ker
je
bila
skrita
graja
proti
njemu
,
vendar
je
bil
v
tem
sitnem
slučaju
vesel
teh
lepih
lastnostij
papeževih
in
je
rad
dovolil
kancelarju
,
naj
poskusi
srečo
.
Treba
je
pa
bilo
poskrbeti
tudi
za
dom
,
za
Milan
in
za
Lombardijo
.
Tu
je
precèj
vrelo
:
ko
bi
se
zvedelo
,
da
je
domača
vojska
pobita
,
kaj
bi
se
zgodilo
?
To
skrb
razodene
namestnik
kancelarju
:
„
Kaj
nam
je
storiti
,
da
ohranimo
mir
in
red
v
mestu
in
po
deželi
?
“
„
Nekaj
časa
zadržujmo
te
novice
z
bojišča
,
med
tem
pa
razglasimo
zvezo
z
avstrijskima
vojvodoma
.
“
„
A
ta
zveza
še
ni
gotova
,
celo
dvomljiva
,
zlasti
če
Rudolf
zvé
za
naše
izgube
in
naše
stiske
.
Rudolf
gleda
vedno
le
na
državne
koristi
.
“
„
To
bodi
naša
skrb
.
Jutri
odpravimo
njegovega
poslanca
in
mu
damo
poročil
o
naših
razmerah
.
Predno
dobi
drugih
poročil
,
minulo
bo
mnogo
časa
,
in
razmere
se
bodo
zboljšale
izdatno
.
“
„
Dobro
,
a
začasno
smo
vendar-le
brez
prave
varnosti
,
ker
Avstrija
je
daleč
in
vojvodova
pomoč
počasna
:
mi
pa
potrebujemo
tukaj
trdne
zaslombe
.
Ona
peščica
vojakov
v
Monzi
ne
more
veljati
za
pravo
podporo
.
“
„
Moj
svet
je
ta
,
da
pokličimo
oddelek
vojske
iz
Bologne
domov
.
Pride
naj
vitez
Bernardo
s
konjiki
;
ob
tej
priliki
pripelje
s
seboj
ranjence
in
ujetnike
.
To
bo
za
silo
dovolj
.
“
Dolgo
je
Barnaba
premišljeval
ta
svèt
in
nič
kaj
rad
ga
ni
sprejel
.
Dobro
je
vedel
,
da
je
njegovo
stališče
tem
slabše
,
čim
več
vojakov
vzame
z
bojišča
.
Nadalje
se
je
bal
,
da
vojaki
vse
raztrobijo
,
kako
se
je
godilo
na
bojišču
,
ter
bo
težje
urediti
javno
mnenje
po
svoji
volji
.
A
ker
ni
vedel
drugega
pomočka
,
udal
se
je
in
naročil
kancelarju
,
naj
napravi
potrebna
pisma
.
Potem
je
šel
potrti
Barnaba
v
sobane
svoje
soproge
,
da
se
tam
dogovori
ž
njo
,
kaj
sporoči
jutri
Rudolfovemu
poslancu
.
Ko
vstopi
Barnaba
,
zavzame
se
soproga
,
ker
ni
bila
njegova
navada
,
da
bi
o
tem
času
prihajal
v
njene
prostore
,
še
bolj
pa
jo
je
prestrašilo
propalo
,
bledo
lice
njegovo
.
„
Kaj
prinaša
dobrega
moj
svetli
soprog
in
knez
?
Bojim
se
,
da
je
kaj
hudega
,
“
nagovori
kneginja
namestnika
.
„
Prihajam
zaradi
vojvoda
Rudolfa
in
najine
hčere
.
Jutri
odrine
poslanec
nazaj
na
Dunaj
,
treba
mu
dati
določen
odgovor
.
Kako
ste
sklenili
,
ljuba
soproga
,
ali
damo
Leopoldu
hčer
Virido
,
ali
ne
?
“
„
O
tem
nisem
mnogo
premišljevala
,
ker
nisem
vedela
,
da
se
tako
mudi
.
“
„
Moja
želja
je
bila
,
da
se
omoži
kje
v
Italiji
v
naši
soseščini
,
kjer
bi
nam
koristila
zveza
s
ptujim
dvorom
.
A
težko
je
odreči
prošnjo
tako
mogočnemu
vladarju
,
ki
je
cesarjev
zet
.
Zato
sem
se
udal
in
privoljujem
,
da
gré
Virida
za
Leopoldom
v
Avstrijo
.
“
„
Če
vi
tako
mislite
,
gospod
moj
,
potem
tudi
jaz
ne
ugovarjam
.
Vendar
siliti
ne
smeva
svoje
hčere
,
zato
menim
,
da
je
treba
vprašati
njo
poprej
,
predno
damo
določno
besedo
.
“
„
Siliti
menim
da
ne
bode
treba
.
Saj
je
dekle
še
mlado
in
ne
more
imeti
nobenih
zvez
.
Kar
ji
nasvetuje
mati
,
to
sprejame
radovoljno
.
“
„
Dasi
je
to
resnično
,
treba
je
vendar-le
vprašati
jo
.
Ne
,
otroka
svojega
ne
bi
hotela
siliti
nikdar
.
“
„
Toda
,
če
se
ustavi
?
Kdo
vé
,
kake
misli
je
dobila
od
Izabele
?
Izabela
se
mi
zdi
preveč
vzbujena
,
in
to
ni
dobro
za
dekleta
te
starosti
.
Ne
,
ustavljati
se
ne
smé
;
namestu
jedne
zadrege
bi
imel
dve
.
Pa
vsekako
,
vprašajte
jo
in
sicer
čim
najhitreje
,
da
sestavim
odgovor
nadvojvodu
Rudolfu
,
ženinovemu
bratu
.
“
„
To
menim
tudi
jaz
,
ne
vem
pa
ne
,
se
ve
v
njenem
občevanju
z
Izabelo
pridejo
na
vrsto
tudi
take
stvari
,
zato
je
pametno
poprašati
jo
,
kaj
misli
.
“
Bernardo
je
odšel
,
soproga
pa
je
premišljevala
,
kaj
ga
tare
,
ker
je
videla
tako
upadlo
njegovo
obličje
.
Da
ni
to
sama
skrb
za
hčer
,
o
tem
je
bila
prepričana
;
a
kaj
ga
teži
,
ni
hotel
razodeti
sam
,
vprašati
pa
si
ni
upala
.
Z
nekoliko
težkim
srcem
je
šla
poiskat
svojo
hčer
.
Vzgoja
knežne
Viride
je
bila
skrbna
in
vsestranska
,
a
prava
vendar
ni
bila
.
Dali
so
ji
bili
sicer
duhovskega
učitelja
,
a
globoko
vernega
duha
in
trdnega
prepričanja
si
ni
pridobila
.
Imela
je
sicer
cerkvene
služabnike
,
zlasti
dostojanstvenike
v
časti
,
pa
bolj
zaradi
zunanjega
blišča
in
svetne
veljave
,
kakor
zaradi
njihovega
cerkvenega
značaja
.
V
domači
hiši
ni
videla
lepih
vzgledov
.
Roditeljica
njena
je
bila
sicer
plemenita
gospa
in
ljubeča
mati
,
pa
je
trpela
pri
soprogu
,
kar
ji
je
grenilo
življenje
.
Barnaba
,
njenega
očeta
,
smo
spoznavali
že
od
raznih
stranij
.
Res
se
je
trudil
za
nekako
zunanjo
poštenost
,
a
skrivaj
je
bil
udan
raznim
strastem
,
posebno
pohotnosti
.
Ta
njegova
strast
je
bila
kriva
raznih
spletk
in
govoric
,
ki
so
naposled
prihajale
na
uho
tudi
soprogi
.
Celó
Virida
ni
bila
med
samim
mladostnim
cvetjem
,
kakor
si
lahko
mislimo
;
vendar
se
je
njeno
srce
nagibalo
še
najbolj
k
častiželjnosti
in
je
zaničevalo
druge
slabosti
.
V
poslednjem
času
je
bila
prišla
tudi
v
večjo
družbo
in
seveda
tudi
v
dotiko
z
moškim
svetom
.
Izprva
je
cenila
vsakega
moškega
po
zaslugah
,
kakoršne
so
ji
popisovali
;
polagoma
jih
je
jela
opazovati
drugače
,
vzbudilo
se
ji
je
nekako
poprej
nepoznano
hrepenenje
,
da
bi
ž
njimi
govorila
in
občevala
,
zlasti
pa
,
da
bi
dobila
takega
viteza
in
junaka
,
kakoršnega
so
opevali
pesniki
.
Kdo
bi
se
torej
čudil
,
da
se
je
vtisnila
slika
plemenitega
Ambrosia
globoko
v
spomin
in
srce
mlade
knežne
in
da
so
njegova
pisma
še
okrepila
rahlo
čustvo
,
ki
je
njeno
srce
nagibalo
k
njegovemu
!
Kakor
že
mnogokrat
poprej
,
tako
je
premišljevala
Virida
tudi
danes
o
hrabrem
ranjenem
vitezu
,
ki
je
rešil
s
smrtno
nevarnostjo
in
neizrekljivo
srčnostjo
njeno
zastavo
,
o
vitezu
,
ki
je
vreden
občudovanja
in
ljubezni
,
ki
se
pa
kmalu
povrne
v
ljubo
domačijo
.
Da
,
Milan
je
lahko
ponosen
zaradi
Ambrosia
Sforza
,
pa
on
bode
gotovo
tudi
poslavil
domovino
!
Srečna
ona
,
ki
mu
bode
na
strani
!
Tako
je
mislila
Virida
in
sanjala
marsikaj
,
česar
si
ni
mogla
misliti
jasno
in
določno
.
Kar
vstopi
mati
kneginja
,
pogleda
ljubeznivo
svojo
hčer
in
jo
vpraša
:
„
Kaj
si
tako
zamišljena
,
draga
moja
Virida
?
“
Virida
se
je
nekoliko
zganila
,
potem
pa
je
odkrito
povedala
:
„
Mislila
sem
o
vojski
in
o
naših
znancih
in
prijateljih
.
Vitez
Ambrosio
je
ranjen
,
skrbi
me
,
ali
ima
dovolj
postrežbe
,
ali
ne
.
“
„
Lepo
je
,
da
imaš
skrb
za
take
reči
,
in
hvaležni
ti
bodo
,
kadar
zvedó
,
koliko
si
se
trudila
zanje
.
Upajmo
pa
,
da
so
tvoje
skrbi
nepotrebne
,
ker
se
izide
vse
v
srečo
domovini
in
očetu
.
“
„
Oh
,
mati
,
da
bi
se
skoro
vrnili
!
Da
bi
bila
priča
lepih
slovesnostij
,
katere
se
bodo
vršile
potem
v
Milanu
!
“
„
To
ti
ne
odide
,
draga
moja
,
a
danes
imam
s
teboj
govoriti
o
drugih
rečeh
;
rada
bi
,
da
mi
poveš
prav
odkrito
svoje
misli
.
“
Virida
je
nekoliko
čudeč
se
pogledala
mater
,
potem
pa
odvrnila
:
„
Kaj
želite
od
mene
,
draga
mati
?
“
„
Znano
ti
je
,
da
je
prišel
poslanec
k
nam
z
avstrijskega
dvora
od
nadvojvoda
s
prošnjo
in
željo
,
da
stopi
z
našo
hišo
in
rodbino
v
tesnejšo
prijateljsko
zvezo
,
in
méni
,
da
bi
se
to
najbolje
zgodilo
z
ženitvijo
.
Ta
želja
se
mu
pa
ne
more
izpolniti
,
ako
mu
ti
ne
dovoliš
priti
,
da
te
povabi
s
seboj
na
avstrijski
dvor
.
“
Te
besede
so
čudno
iznenadile
knežno
.
Kaj
takega
ni
pričakovala
nikdar
.
O
namenu
avstrijskega
poslanca
tudi
še
ni
bila
zvedela
ničesar
.
Zato
je
bila
vsa
zmešana
in
je
tresoč
se
odvrnila
:
„
Oh
mati
!
Saj
ne
poznam
,
vojvoda
,
ne
avstrijskega
dvora
in
ne
vém
,
kaj
bi
tam
delala
.
“
„
Za
sedaj
še
ni
treba
misliti
tako
daleč
;
ako
le
dovoliš
,
da
vojvoda
pride
in
se
s
teboj
pogovori
,
to
je
dovolj
.
Ko
bi
se
ne
sporazumela
,
ostaneš
tukaj
doma
.
“
„
Če
je
taka
,
pa
naj
pride
vojvoda
in
naj
pripelje
s
seboj
mnogo
vitezov
,
da
bom
sama
sodila
,
ali
so
res
taki
junaki
,
kakor
govoré
o
njih
.
“
„
Dobro
,
to
sporočim
očetu
,
da
naznani
vojvodu
,
ti
pa
se
pripravi
,
da
jih
sprejmeš
dostojno
,
kadar
pridejo
.
“
Mati
se
je
poslovila
in
odšla
.
Virida
pa
je
ostala
sama
v
mislih
o
novih
razmerah
.
Ni
se
zavedala
,
kaj
je
storila
s
tem
privoljenjem
,
katero
ji
je
nepripravljeni
prišlo
iz
ust
.
Le
to
je
vedela
,
da
pridejo
imenitni
vitezi
,
prav
samo
zaradi
nje
,
mislila
je
le
o
velikih
slavnostih
;
dalje
še
ni
segala
z
radovednostjo
.
Vendar
so
jo
že
te
misli
zamudile
dolgo
.
Navadni
čas
za
izprehod
je
bil
že
prišel
,
in
ker
je
ni
bilo
od
nikoder
,
prišla
jo
je
iskat
Izabela
.
Ko
jo
najde
vso
zamišljeno
,
vpraša
jo
hitro
,
kaj
se
ji
je
dogodilo
.
„
Ne
morem
ti
hitro
povedati
,
pa
nekaj
posebno
novega
je
,
morebiti
se
počasi
pogovoriva
.
Idiva
na
vrt
!
“
„
Prav
tako
,
tam
naju
že
čakajo
gospice
,
in
v
družbi
se
dá
tako
lepo
kramljati
,
zlasti
,
če
je
kaj
novega
.
“
„
Ne
vem
,
je-li
ta
stvar
že
za
družbo
.
“
„
Oho
,
torej
je
prava
skrivnost
.
“
„
Skoro
je
tako
,
vendar
tebi
jo
razodenem
,
da
mi
daš
dober
svèt
.
Pa
sedaj
je
premalo
časa
,
kadar
bova
sami
zvečer
v
sobi
,
potem
začnem
.
“
„
Dobro
,
a
jako
sem
radovedna
,
kaj
je
neki
?
Zakaj
bi
ne
povedala
takoj
?
“
„
Ne
,
ne
morem
;
potrpi
,
saj
povem
vse
.
“
Med
pogovorom
sta
prišli
do
navadnega
prostora
na
vrtu
.
Sforzove
in
še
nekatere
druge
so
jih
že
pričakovale
na
klopeh
v
senci
.
Bile
so
pa
vse
tako
tihe
,
kakor
bi
jih
ne
bilo
,
in
Virida
je
zapazila
,
da
sta
sestri
žalostni
,
zato
ji
po
pozdravu
vpraša
sočutno
:
„
Ali
se
je
mar
Ambrosiu
shujšalo
,
ker
sta
tako
tihi
in
žalostni
?
“
„
To
ne
,
svetla
knežna
,
a
gospod
kastelan
nam
piše
in
iz
pisma
se
razvidi
,
da
jim
ne
gré
dobro
na
bojišču
.
“
„
Kaj
pa
piše
gospod
kastelan
?
“
„
Piše
,
da
je
prišel
v
Bologno
s
svojimi
oklepniki
po
jako
težavnem
in
nevarnem
potu
od
Forlija
čez
Faenzo
naravnost
skozi
sovražne
vrste
.
“
„
Kaj
gleda
on
na
nevarnost
,
da
je
le
srečno
prišel
!
Ali
o
bratu
nič
ne
piše
?
“
„
Pač
,
pravi
,
da
se
mu
boljša
in
se
rane
celijo
.
“
„
Vidita
,
hvala
Bogu
,
tudi
to
je
dobro
in
veselo
za
nas
,
kaj
še
hočeta
več
!
“
„
A
pristavlja
tudi
,
da
bi
bilo
dobro
,
ko
bi
prišel
brat
Ambrosio
domov
,
ker
to
bi
bilo
zanj
varneje
in
bi
mu
bolj
ugajala
družba
.
“
„
Rekli
sta
zadnjič
,
da
ima
dobro
postrežbo
;
ali
se
je
kaj
premenilo
?
“
„
Ne
,
prevzvišena
,
še
je
v
samostanu
,
in
očetje
mu
strežejo
skrbno
.
Toda
vitez
sili
na
bojišče
k
drugim
vojakom
,
če
tudi
je
še
slab
.
Boli
ga
,
da
ne
more
delati
za
vojsko
.
To
ga
muči
in
dela
nezadovoljnega
.
Zato
misli
gospod
kastelan
,
da
bi
bilo
najbolje
,
ko
bi
prišel
domov
,
češ
,
da
bi
tukaj
okreval
preje
.
“
„
Da
,
tako
bi
bilo
res
prav
.
Doma
ozdravi
hitro
,
vse
mu
bomo
stregle
.
“
„
A
gospod
kastelan
méni
,
da
se
to
ne
smé
zgoditi
brez
dovoljenja
gospoda
namestnika
.
“
„
Ako
je
taka
,
poprosim
očeta
dovoljenja
.
“
„
Lepo
prosiva
,
knežna
,
da
se
potrudite
za
to
pri
očetu
.
“
Tako
in
jednako
je
govorila
sedaj
ta
,
sedaj
ona
sestra
Ambrosieva
.
Veselje
se
jima
je
povrnilo
,
ko
jima
je
zasijala
nada
,
da
pride
brat
kmalu
domov
in
to
veselje
sta
šli
kmalu
naznanit
domov
svoji
materi
.
Pri
obedu
je
hotela
Virida
sporočiti
želje
Sforzovih
gospic
zastran
Ambrosia
.
Ko
je
pa
videla
očetovo
resno
in
bledo
obličje
,
ni
si
takoj
upala
s
prošnjo
na
dan
,
ker
se
je
bala
,
da
ne
bi
naletela
slabo
.
Poznala
je
očeta
,
da
je
v
jezi
oster
in
krut
,
kakor
je
v
miru
dober
in
mil.
Bilo
je
skoro
tiho
med
obedom
;
mala
kneza
sta
poskušala
kaj
govoriti
,
pa
ko
jima
ni
nikdo
odgovarjal
,
umolknila
sta
tudi
ona
dva
.
Slednjič
se
vendar
le
premaga
Barnaba
in
vpraša
prijazno
svojo
hčer
,
kako
ji
je
in
kaj
je
delala
.
„
Bila
sem
na
vrtu
z
Izabelo
v
družbi
Sforzovih
gospic
,
katere
so
mi
pokazale
pismo
gospoda
kastelana
iz
Bologne
do
Sforzovih
.
“
Barnaba
jo
nekam
prestrašeno
pogleda
in
popraša
:
„
Kaj
piše
gospod
kastelan
iz
Bologne
?
“
Virida
je
povedala
,
kar
je
slišala
,
in
je
k
sklepu
pristavila
željo
Sforzovih
sestrâ
,
da
bi
smel
priti
Ambrosio
domov
.
Barnaba
se
je
vidno
oddahnil
,
ko
je
videl
,
da
je
vitez
Bernardo
pisal
jako
previdno
,
zato
je
odgovoril
:
„
Zaradi
tebe
in
Sforzovih
bodi
!
Kadar
vojska
dopusti
,
naročim
gospodu
kastelanu
,
da
spremi
viteza
Ambrosia
in
druge
ranjence
domov
v
Milan
.
Med
tem
pa
hočem
,
da
ne
govorita
preveč
o
vojski
,
ker
se
lahko
napačne
reči
razglasé
med
ljudi
.
“
Vsi
so
se
spogledali
in
tiho
pritrdili
njegovemu
povelju
,
potem
so
vstali
in
se
razšli
.
Izabela
je
vsa
gorela
od
radovednosti
,
kaj
ji
bode
povedala
knežna
.
Kmalu
pride
skrivaj
v
njene
sobe
in
jo
poprosi
,
naj
ji
razodene
skrivnost
.
„
Najprej
mi
obljubi
,
Izabela
,
da
boš
molčala
o
tem
,
kar
ti
razodenem
!
“
„
Obljubim
,
draga
knežna
.
“
„
Povedali
so
mi
danes
,
da
je
poslal
avstrijski
vojvoda
poslanca
k
nam
s
prošnjo
,
da
bi
jaz
šla
na
avstrijski
dvor
k
vojvodu
Leopoldu
.
“
„
Kaj
si
na
to
odgovorila
?
“
vpraša
hitro
Izabela
.
„
Odgovorila
sem
,
naj
pride
,
da
se
spoznava
in
sporazumeva
.
“
„
Vrlo
si
odgovorila
,
draga
Virida
.
Najprej
je
treba
spoznati
se
,
potem
šele
zavezati
se
.
“
„
Izabela
,
morebiti
že
poznaš
Leopolda
?
Kakšen
je
neki
?
Ali
je
velik
in
lep
vitez
?
“
„
Ne
poznam
ga
še
,
ker
je
še
mlad
,
štirinajst
let
star
,
a
slišala
sem
,
da
je
dober
mladenič
.
Velik
vitez
še
ni
,
pa
morda
bo
in
bo
torej
vrl
mlad
ženin
.
“
„
Oho
,
kaj
govoriš
!
Štirinajst
let
star
in
pa
ženin
?
Kaj
ti
je
prišlo
na
um
?
“
„
Meni
nič
.
Povedala
sem
,
kar
je
res
.
Pa
kaj
je
to
čudnega
?
Saj
bodeta
še
čakala
;
on
bo
velik
in
junak
.
Pa
to
pomisli
,
kako
je
mogočen
,
ker
Avstrijani
so
jako
mogočni
,
in
skoro
cesarske
rodovine
je
,
njegov
brat
pa
je
cesarjev
zet
.
Morda
bo
celó
cesar
,
kadar
umrje
sedanji
,
in
ti
boš
cesarica
.
Vedno
sem
mislila
,
da
boš
še
kaj
posebnega
.
Oh
,
Virida
,
Virida
!
“
Izabela
je
znala
udariti
na
prave
strune
Viridinega
srca
.
Blišč
slave
in
veličastva
je
zasijal
pred
njenimi
dušnimi
očmi
in
ji
srce
omamil
.
Nič
ni
odgovorila
,
marveč
pritisnila
Izabelo
k
sebi
in
skrila
obraz
na
njenih
prsih
.
Združena
vojna
se
je
pripravljala
na
obleganje
mesta
Forlija
in
lombarške
vojske
.
Nasipali
so
jarke
in
stavili
utrdbe
okrog
mesta
.
Albornoz
pa
se
je
posvetoval
s
svojim
štabom
,
kaj
bi
storil
,
da
se
čim
najhitreje
konča
vojska
.
Kar
pride
iz
Milana
ponudba
,
naj
se
sklene
premirje
.
Vsi
se
začudijo
,
da
se
hoče
Visconti
pogajati
.
Pričakovali
so
,
da
pride
Barnaba
sam
z
novimi
četami
na
bojišče
in
se
poskusi
ž
njimi
.
Nekateri
častniki
mu
niso
zaupali
,
češ
da
hoče
samo
časa
za
nove
priprave
,
zato
so
silili
,
da
se
nadaljuje
vojska
.
Drugi
pa
so
sklepali
,
da
je
v
hudih
stiskah
,
ker
se
je
ponižal
.
Kardinal-legat
mu
sicer
tudi
ni
zaupal
,
a
ker
je
Barnaba
naznanil
,
da
je
odposlal
poslanca
tudi
do
papeža
v
Avignon
,
ni
kazalo
drugega
,
kakor
počakati
.
Sporočil
je
Orsiniju
Barnabov
predlog
za
premirje
,
potem
odgovoril
namestnikovemu
poslancu
,
da
sprejme
premirje
za
mesec
dnij
.
Ob
jednem
naj
se
začnó
mirovna
pogajanja
,
ali
pa
se
ponovi
vojska
,
ako
sv.
oče
ne
določi
drugače
.
Barnabovi
poslanci
se
vrnejo
v
Milan
,
kardinal
pa
pošlje
svoje
ljudi
do
papeža
,
da
mu
natanko
razlože
uspehe
vojske
in
ga
poučé
o
Barnabovih
naklepih
.
V
Milanu
so
težko
čakali
odgovora
iz
kardinalovega
tabora
.
Ko
pride
ugoden
odgovor
,
razveseli
se
namestnik
in
njegov
kancelar
zaradi
tega
uspeha
.
A
s
tem
še
ni
bilo
storjeno
dovolj
;
treba
je
bilo
priliko
dobro
porabiti
.
Hotela
sta
si
zopet
utrditi
omajano
stališče
in
potem
se
pogajati
z
nasprotniki
.
Prvi
znameniti
dogodek
po
sklenjenem
premirju
je
bil
,
da
se
je
vrnil
iz
Bologne
gospod
kastelan
z
ranjenci
in
ujetniki
.
Zanimiv
je
bil
ta
prizor
.
Prijahali
so
oklepniki
,
na
čelu
jim
vitez
Bernardo
,
zadaj
pa
dolga
vrsta
sovražnih
vojakov
in
večje
število
vozov
z
ranjenci
.
Barnaba
in
dvorjani
z
brezštevilnimi
meščani
so
jih
sprejeli
navdušeno
.
Gospod
kastelan
je
sedel
mogočno
na
svojem
konju
in
gledal
mirno
po
gledalcih
;
prijazno
je
odzdravljal
množici
na
vse
strani
in
iskal
z
očmi
znancev
.
Pred
namestnikovo
palačo
je
bilo
zbrano
vse
,
kar
mu
je
bilo
še
udano
.
Na
pomolu
je
bila
namestnikova
rodbina
z
nekaterimi
plemiči
ter
gledala
na
trg
.
Gospod
kastelan
je
imel
s
seboj
okrog
dvesto
konjikov
in
nekaj
stotin
ujetnikov
.
Jetnike
so
potaknili
po
mestnih
vojašnicah
in
stražnicah
,
ranjence
pa
so
poslali
domov
ali
pa
odnesli
v
javne
bolnišnice
.
Dokaj
ganljivih
prizorov
je
bilo
videti
na
trgu
pred
namestnikovo
palačo
.
Oče
in
mati
sta
iskala
sina
,
sestra
svojega
brata
,
drugi
zopet
prijatelje
in
znance
.
Veselje
se
je
mešalo
z
žalostjo
,
pozdravljanje
z
jokanjem
.
Virida
in
Izabela
sta
gledali
s
pomola
na
trg
in
nestrpno
pričakovali
,
kdaj
pripeljejo
mimo
tudi
Ambrosia
;
a
ni
ga
bilo
.
Spremili
so
ga
namreč
kar
domov
,
kakor
si
je
želel
sam
,
da
bi
se
izognil
zvedavim
pogledom
množice
.
Ko
so
došli
vsi
na
trg
,
razjašejo
konje
in
gredo
na
dvorišče
velike
palače
,
kjer
jih
je
že
čakalo
potrebno
pokrepilo
;
gospod
kastelan
pa
gré
k
namestniku
,
da
mu
poda
službena
poročila
.
Namestnik
je
sprejel
viteza
preprijazno
,
ponudil
mu
sedež
in
ga
vprašal
,
kako
je
v
Bologni
in
drugod
na
bojišču
.
„
Gospod
namestnik
,
v
Bologni
sem
pustil
za
načelnika
stotnika
s
300
možmi
,
da
bodo
vzdrževali
red
med
premirjem
.
Drugod
po
pokrajinah
je
pa
različno
.
Nekoliko
mest
je
še
v
naših
rokah
,
a
večina
jih
je
v
sovražnikovih
.
Maršal
je
v
Forliju
,
pa
ne
bode
dolgo
,
če
ne
dobi
pomoči
.
Storili
smo
,
kar
smo
mogli
,
a
zmagali
nismo
.
“
„
Vso
čast
in
priznanje
vam
,
gospod
polkovnik
,
in
celi
vojski
!
Kar
ni
bilo
usojeno
,
ne
da
se
doseči
.
Upajmo
,
da
pridejo
boljši
časi
in
nam
bo
zopet
sreča
mila
.
“
„
Skoro
da
je
bila
res
kazen
božja
,
da
nismo
zmagali
,
če
tudi
smo
se
bojevali
,
dokler
smo
mogli
.
“
Namestnika
so
zabolele
te
odkrite
besede
vitezove
;
vedel
je
dobro
,
kaj
misli
,
ker
je
poznal
njegove
nazore
o
tej
nesrečni
vojski
;
zato
je
izpregovoril
:
„
Pozabimo
,
kar
je
bilo
in
skrbimo
za
prihodnjost
!
“
„
Gospod
namestnik
,
ker
pride
za
premirjem
redno
mir
,
ne
bodete
več
potrebovali
mene
in
moje
službe
na
bojišču
,
zato
prosim
odpusta
,
da
se
vrnem
k
svoji
stari
materi
,
katera
me
že
težko
pogreša
.
“
„
Ne
silim
