samoje
največji
čudak
,
ker
pada
iz
ekstremov
v
ekstreme
,
vsako
ljudstvo
,
ne
le
francosko
in
ne
pride
do
željenega
cilja
,
ker
nima
pravega
,
česar
bi
se
oprijelo
.
Tava
in
tava
,
pa
zabrede
v
propade
.
Prižgimo
narodu
bakljo
,
—
dvignimo
ga
k
visokim
idejam
,
ki
nadkriljujejo
vsakdanji
nizkotni
boj
—
in
doseženo
je
!
«
»
Tako
je
prav
,
Riko
!
Torej
pričniva
,
ukreni
vse
potrebno
,
jaz
sem
ti
na
razpolago
,
moja
t.
j.
naša
blagajna
tudi
!
«
Mladi
učenjak
je
čutil
,
da
je
to
eden
najpomembnejših
hipov
njegovega
življenja
,
zato
se
iskreno
zahvaljuje
svojemu
stricu
,
ki
se
ni
le
ne
upiral
njegovi
prošnji
,
marveč
mu
navdušeno
ponudil
vso
svojo
oporo
.
Oba
moža
se
hočeta
pravkar
podati
raz
svoj
višek
da
zasedeta
zopet
konja
in
odrineta
proti
domu
,
ko
se
pojavi
pod
njima
ob
kraju
gozda
na
stezi
,
ki
pelje
v
skriti
vrtič
,
podoba
župnikova
.
Pobožni
mož
je
bil
v
svojem
črnem
talarju
,
od
katerega
se
je
slikovito
razločevala
megla
njegovih
belih
kodrov
,
a
v
roki
je
imel
svoj
stari
že
zelo
obrabljeni
brevir
.
Ko
župnik
stopi
iz
gozdnega
mraka
v
ta
tajinstven
prostor
,
v
to
skrito
bivališče
cvetja
,
obstrmi
in
čez
zorno
lice
mu
šine
rahel
svit
radostnega
iznenadenja
.
Z
enim
pogledom
objame
vrt
in
stolp
,
na
katerem
stojita
naša
jezdeca
in
ga
z
viška
doli
motrita
,
ko
ju
še
ni
bil
zagledal
.
»
Dobro
jutro
,
gospod
župnik
,
dobro
jutro
!
«
mu
zakličeta
pozdrav
,
a
župnik
naglo
odzdravi
:
»
Ho
,
kaj
vidim
!
Gospoda
tu
?
Sanjam
li
,
je
li
resnica
?
Dobro
jutro
,
dobro
jutro
!
«
»
Pridite
gori
,
gospod
župnik
,
tu
je
še
lepše
!
«
kličeta
general
in
baron
h
kratu
.
»
No
ravno
prav
«
odvrne
župnik
,
prišedši
na
vrh
k
njima
.
»
Ravno
prav
,
sporočiti
vam
imam
zelo
važno
novico
...
«
»
Kaj
?
Važno
novico
?
«
vpraša
general
hitro
.
»
Pa
ne
morda
kaka
nesreča
?
«
»
Za
v
prvo
mi
dovolite
,
da
izrazim
svoje
začudenje
nad
tem
,
kar
vidijo
tu
moje
oči
!
Je
li
prirastlo
to
čez
noč
?
So
li
pričarala
ta
prizor
—
nebesa
?
«
»
Kako
pravite
,
—
nebesa
?
«
praša
s
sumljivo
hitrostjo
general
in
se
ozre
v
nečaka
.
»
Da
!
«
—
odvrne
dušni
pastir
.
»
Ali
nas
ne
spominja
vse
lepo
in
zlasti
vse
izvanredno
in
vzvišeno
lepo
—
nebes
,
ki
so
višek
pojma
o
lepoti
?
Zares
gospod
general
,
tu
ste
zadeli
pravo
in
podali
dokaz
,
da
je
v
človeku
,
osobito
v
inteligentnem
,
omikanem
človeku
—
nekaj
kar
nas
nehote
spominja
našega
neposrednega
duševnega
pokoljenja
z
Bogom
bolje
:
z
nebesi
.
Ta
gozdni
zavičaj
me
je
uprav
iznenadil
.
Sicer
imam
že
dolgo
navado
,
da
slednje
jutro
pohajam
samcat
za
se
ta
gozd
ter
v
tihoti
in
mraku
zelenja
opravljam
svoje
jutranje
molitve
.
Saj
je
gozd
,
posebno
ta
vaš
tako
inteligentno
kultivirani
gozd
,
gospod
general
,
podoben
svetišču
,
kjer
se
duša
vse
nekako
čudovito
spaja
z
Bogom
,
svojim
Stvarnikom
.
A
v
poslednjem
času
sem
bil
skoro
stalno
zadržan
prihajati
v
gozd
in
danes
—
kaj
zagledam
?!
Pa
recite
gospod
general
da
niste
pravi
čarovnik
?
«
se
pošali
župnik
,
kar
je
generalu
seveda
zelo
laskalo
.
»
Oho
,
oho
!
Preveč
hvale
,
gospod
župnik
!
«
kliče
ta
in
stiska
župniku
roko
,
a
porabi
hip
,
da
zadosti
svoji
že
poprej
nasproti
nečaku
izraženi
želji
.
»
Pa
dobro
,
gospod
župnik
«
,
nadaljuje
a
povabi
duhovnika
in
nečaka
na
klopi
ob
leseni
ograji
.
»
Ker
smo
že
pri
predmetu
,
blagovolite
mi
kot
duhovnik
razjasniti
,
kaj
si
naj
vendar
predstavljamo
mi
priprosti
Zemljani
pod
zaglavjem
»
nebesa
«
?
S
tem
mi
jako
vstrežete
.
Osobito
pa
bi
vam
bil
hvaležen
ako
mi
morete
—
in
to
morete
kot
duhovnik
vsekako
!
—
posijati
z
lučjo
resnice
v
meglo
dvoma
glede
vprašanja
:
kje
so
ta
nebesa
?
«
Župnik
za
hip
obstrmi
nad
tem
deloma
resnim
,
a
deloma
skoro
otročjim
vprašanjem
generalovim
,
potem
pa
mu
zaigra
okoli
usten
smehljaj
resničnega
blaženstva
in
spregovori
:
»
Iznenaden
sem
sicer
ob
tem
vašem
vprašanju
,
ekscelenca
,
ker
iz
vaših
ust
,
oprostite
,
bil
bi
najmanje
pričakoval
istega
.
A
zopet
me
veseli
,
da
vam
zamorem
odgovarjati
o
stvari
,
ki
bi
morala
napolnjevati
dušo
vsakega
krščana
,
pravzaprav
vsakega
zemljana
,
ne
glede
na
njegovo
versko
mišljenje
.
Hvaležen
sem
vam
,
da
ste
sprožili
misel
o
tem
predmetu
,
o
katerem
se
da
dneve
in
dneve
najkrasnejše
zabavati
in
to
baš
na
tem
lepem
kraju
!
No
le
čakajte
,
ekscelenca
,
to
bodemo
imeli
še
krasnih
ur
in
jamčim
vam
zato
,
—
vaše
bitje
se
čeloma
preosnuje
,
pomladi
!
A
gospod
baron
bo
delal
izvrstno
družbo
s
svojo
učeno
izkušenostjo
.
To
bojo
lepi
dnevi
poslej
v
naši
dolini
!
Toda
glejte
,
v
svojem
navdušenju
bil
bi
kmalu
prišel
od
predmeta
!
Za
v
prvo
torej
,
da
v
nekoliko
zadostim
vaši
znatiželjnosti
,
gospod
general
,
na
cenjeno
vprašanje
:
kje
so
nebesa
ali
morda
tudi
:
kaj
so
nebesa
?
Odgovoriti
hočem
kot
duhovnik
s
strogo
verskega
stališča
katero
zastopati
sem
edino
opravičen
.
S
tega
stališča
torej
odgovarjam
:
Vsi
narodi
te
zemlje
:
stara
kulturna
ljudstva
in
prazgodovinski
prebivalci
zemlje
do
narodov
današnjih
dni
;
omikani
Evropejci
,
azijski
hiperborejci
,
Indijani
severne
in
divjaki
južne
Amerike
;
narodi
Meksike
,
osrednje
Amerike
in
zapadne
Indije
,
ljudstva
južnega
morja
in
narodi
v
večnem
ledu
—
vsi
verujejo
v
srečno
posmrtno
življenje
—
vsaki
po
svoje
.
V
vsakem
človeškem
bitju
živi
nesmrtna
zavest
,
da
je
za
njegov
nesmrtni
del
»
onkraj
groba
«
določen
raj
večne
sreče
.
A
noben
vernik
te
zemlje
ni
še
mogel
določiti
kraja
,
kjer
se
nahaja
ta
raj
izven
življenja
.
Enako
se
godi
tudi
nam
in
ni
ga
med
nami
,
ki
bi
bil
razrešil
to
uganjko
.
Sveto
Pismo
,
ki
je
sicer
v
mnogih
drugih
,
skoro
vseh
nadnaravnih
in
nadsvetovnih
vprašanjih
pravi
voditelj
naš
,
nas
glede
tega
vprašanja
pušča
popolnoma
na
cedilu
in
tudi
Cerkev
ni
v
tem
nič
določila
.
Prepuščeni
smo
torej
več
ali
manj
samim
sebi
in
se
zamoremo
naslanjati
skoro
izključno
na
izreke
raznih
prosvitljenih
oseb
stare
in
noveje
dobe
.
«
»
A
to
,
bi
dejal
«
,
oprostite
da
vas
prekinem
,
gospod
župnik
«
,
seže
v
besedo
baron
,
kateremu
general
prikimava
,
»
ta
negotovost
nekako
slabo
vpliva
na
versko
razpoloženje
in
morda
tudi
na
nravstveno
vzgojo
narodov
?
«
»
Ne
oporekam
,
gospod
baron
«
,
odvrne
župnik
,
»
da
takozvani
dvomljivci
—
in
teh
je
seveda
legijon
—
sploh
nočejo
ničesar
vedeti
o
nebesih
,
ki
torej
zanje
ne
eksistirajo
.
Ti
dvomljivci
nemalokrat
potegnejo
za
saboj
tudi
druge
,
ki
verujejo
in
vse
to
vpliva
slabo
na
občno
mnenje
glede
nebes
.
«
»
A
da
bi
te
mase
,
ki
vise
med
dvomi
in
zmotami
«
,
dostavi
baron
,
»
za
vselej
ozdravili
,
trebalo
bi
po
mojem
skromnem
mnenju
podati
jim
vsekako
neko
—
gotovost
,
ki
absolutno
izključuje
vsaki
dvom
!
O
gospod
župnik
,
ako
bi
to
zamogli
,
—
ako
bi
to
zamogla
katerakoli
Cerkev
,
izvršila
bi
orjaško
delo
na
zemlji
,
—
delo
rešitve
človeštva
iz
dosedanjih
zmot
,
—
ali
morda
ne
,
gospod
župnik
?
«
»
Niste
še
izgovorili
,
gospod
baron
,
—
blagovolite
nadaljevati
!
«
reče
župnik
s
skrivnostnim
smehljajem
na
licu
ter
povabi
barona
da
nadaljuje
.
»
Z
vašim
dovoljenjem
!
«
odvrne
baron
nevstrašeno
.
»
Pomislimo
samo
,
da
je
v
pravem
pomenu
besede
osredotočeno
vse
naše
življenje
v
ideji
posmrtnega
cilja
,
kateremu
so
dala
vsa
ljudstva
ime
»
raj
«
—
nebesa
«
.
»
Ali
vse
,
kar
združuje
ljudstva
—
tu
govorim
seveda
strogo
o
takozvanih
»
vernikih
«
vseh
veroizpovedanj
—
okoli
te
ideje
,
je
mračno
,
mistično
,
s
kratka
nekaj
,
na
kar
ne
more
zidati
zdrav
realizem
.
Baš
zaradi
tega
se
je
od
te
ideje
oddaljilo
na
milijone
razumnikov
in
jo
smatrajo
za
abstrakcijo
,
nemožnost
,
kakor
neki
»
Perpetuum
mobile
«
,
o
katerem
se
pač
govori
,
kateri
se
želi
,
a
katerega
ni
in
ga
nebo
,
ker
je
izven
vseh
zakonov
naravne
možnosti
—
—
.
«
»
In
Bog
?
«
vrže
vmes
župnik
šegavo
.
»
Bog
—
Stvarnik
je
pač
izvor
vseh
zakonov
naravne
možnosti
,
zato
znam
da
Bog
je
,
—
a
istotako
in
baš
zaradi
tega
vem
da
Bog
sam
ni
sposoben
izumiti
»
Perpetuum
mobile
«
dasi
je
—
večen
—
ni
vsegaveden
.
«
»
Ali
ni
Bog
,
ker
nad
vsemi
naravnimi
zakoni
,
vendar
on
sam
»
Perpertuum
mobile
«
?
«
meni
župnik
in
pozorno
gleda
v
oči
baronu
.
»
V
tem
imate
prav
,
gospod
župnik
.
A
Bog
se
ni
izumil
sam
in
Bog
kot
»
Perpetuum
mobile
«
nam
ne
more
služiti
kot
tostroki
izum
!
«
»
To
ste
zadeli
izborno
,
gospod
baron
,
to
so
besede
pravega
učenjaka
!
A
dovolite
da
vas
pozovem
dokončati
svoje
prej
začeto
izvajanje
glede
nebes
«
,
reče
župnik
in
lice
mu
zašije
v
idealnem
žaru
.
Istotako
zaiskre
oči
generalu
,
ki
postaje
ves
električen
vsled
započete
zanimive
debate
.
»
Dobro
!
«
nadaljuje
baron
:
»
Tem
gotoveje
bi
smeli
pričakovati
,
da
je
tudi
neposredna
vstvaritev
božja
nekaj
tako
velikega
,
večnega
,
da
istotako
ko
Bog
ne
podleže
zakonom
minljivosti
.
In
to
bi
bilo
morda
ono
,
kar
si
predstavljajo
ljudstva
pod
večnim
»
rajem
«
ali
»
nebesi
«
.
»
Izborno
,
gospod
baron
,
prav
izborno
!
«
vzklikne
župnik
ter
tleskne
priznalno
z
rokami
.
»
A
zdaj
smo
«
,
pravi
baron
z
izrazom
na
licu
,
ki
se
ne
da
opisati
,
»
zdaj
smo
zopet
pri
točki
—
dvoma
!
Kako
dati
človeku
zagotovilo
,
da
je
temu
res
tako
?
Kako
izgnati
iz
njegove
duše
ono
nezaupnost
,
ki
polaga
na
jezik
tako
filozofu
kakor
i
navadnemu
človeku
besede
:
Ne
verujem
!
Nebes
ni
!
Kako
dati
človeku
zagotovilo
,
gospod
župnik
,
daje
ona
neposredna
stvaritev
,
po
našem
prepričanju
oni
vir
vsega
lepega
in
dobrega
,
zares
oni
cilj
,
katerega
naj
bode
deležen
onstran
tega
življenja
?
In
verujte
mi
,
gospod
župnik
,
po
tem
zagotovilu
,
četudi
nevede
,
hrepeni
ves
človeški
rod
,
veren
in
neveren
,
ker
to
hrepenenje
mu
je
položeno
v
dušo
!
Dajte
mu
to
zagotovilo
,
povejte
mu
,
kje
in
kako
je
ono
plačilo
,
zaradi
katerega
mu
je
biti
dobremu
,
—
in
milijoni
se
zopet
vrnejo
,
olajšani
dvoma
in
srečni
,
da
se
je
našla
steza
iz
labirinta
po
katerem
morajo
tavati
zdaj
;
prepevali
bodo
slavo
,
pustili
greh
in
klicali
:
»
Hosiana
!
Zdaj
smo
oteti
,
zdaj
vemo
za
kaj
nam
je
biti
dobrim
!
«
A
dokler
ne
moremo
dati
človeku
jamstva
v
obliki
,
pristopni
pojmom
priprostega
razuma
,
tako
dolgo
mu
ni
jemati
v
zlo
,
ako
dvomi
,
zdvaja
in
se
pogublja
.
«
Čez
obraz
župnikov
zaveje
blagohoten
smehljaj
,
ki
razodeva
duhovnika
nasproti
lajiku
,
pa
pravi
:
»
Že
prej
,
gospod
baron
,
ste
dejali
,
da
verujete
v
Boga
in
da
vtegne
po
naravi
božji
»
neposrednja
njegova
stvaritev
«
biti
oni
raj
ali
nebesa
,
po
katerem
,
kakor
nam
znano
,
hrepenijo
vsi
ljudje
te
zemlje
.
Ali
ni
torej
popolnoma
naravno
,
gospoda
,
da
tudi
»
posredne
stvaritve
«
božje
,
mej
katere
prištevamo
tudi
našo
zemljo
in
ves
svetovni
sestav
,
istotako
razodevajo
vsemogočnost
božjo
,
kakor
»
nebistveni
«
del
stvarjenja
,
—
nebesa
?
K
spoznanju
tega
nam
niti
ni
treba
sv.
Pisma
,
ni
vere
,
marveč
zadostuje
lahko
lastno
opazovanje
.
Glejte
to
krasno
prirodo
!
Ali
ne
veje
iz
nje
duh
božji
,
nas
li
ne
spominja
vsa
ta
rajska
podoba
navzočnosti
božje
in
nas
sili
k
izreku
:
Bog
je
vse
v
vsem
?
Narava
sama
pač
še
ni
Bog
,
niti
niso
v
naravi
še
prava
nebesa
,
—
a
narava
je
knjiga
katero
je
pisal
Stvarnik
lastnoročno
;
narava
je
podoba
božja
,
dasi
ne
dosleden
odtis
njegovega
obličja
,
ona
je
zrcalo
božje
,
dasi
polno
lis
in
peg
,
na
njem
leži
megleni
dih
,
ki
nam
kaže
nebesa
kakor
skozi
pajčolan
.
Ni
li
to
resnica
?
»
Resnično
!
Popolnoma
resnično
!
«
vzklikneta
baron
in
general
h
kratu
.
»
In
zaključek
tega
?
«
meni
župnik
dalje
.
»
Kje
so
nebesa
?
Nebesa
so
povsodi
v
božjem
stvarjenju
,
ker
povsodi
nas
srečavajo
reči
,
ki
nas
spominjajo
Boga
in
nadzemskega
življenja
.
Čemu
torej
dvom
?
Naj
li
dvomim
da
je
vladar
v
državi
,
ako
vidim
povsodi
njegove
znake
?
Vendar
,
dasi
je
nepotrebno
,
moremo
zasledovati
stvar
nekoliko
dalje
.
No
,
sveto
Pismo
nam
sicer
kaže
»
gori
«
,
a
ker
se
ta
»
gori
«
nikakor
ne
zlaga
s
pojmom
brezkonečnosti
vsemirja
,
v
katerem
nam
je
,
po
nazorih
nekaterih
zvezdoslovcev
in
razlagalcev
biblije
,
iskati
»
nebes
«
,
naslanjati
se
moramo
na
razlago
nekaterih
srednjeveških
in
tudi
novejših
teologov
.
Po
mnenju
teh
so
»
kraji
zveličanih
«
ona
»
tretja
nebesa
«
,
v
katera
je
bil
zamaknjen
sv.
Pavel
,
t.
j.
oni
regijoni
,
v
katerih
je
baje
iskati
onih
po
požaru
uničenih
zdaj
duševnih
svetov
,
ki
so
stalno
bivališče
zveličanih
.
Tudi
naša
zemlja
baje
postane
za
naš
rod
taka
nebesa
potem
,
ko
jo
zadene
usoda
požiga
in
bo
iz
nje
tak
izčiščeni
t.
j.
duševni
svet
.
Drugi
učenjaki
razlagajo
»
tretja
nebesa
«
zopet
tako
,
da
jih
smatrajo
za
»
empireum
«
ali
»
ognjeno
nebo
«
ki
naj
obdaja
vse
nebeške
sfere
.
Mej
temi
učenjaki
je
bil
tudi
veliki
italijanski
pesnik
Dante
,
ki
v
svoji
»
Divini
comediji
«
slika
nebesa
kot
tako
ognjeno
nebo
.
A
Secchi
in
razni
drugi
astronomi
so
mnenja
da
se
nahajajo
prava
nebesa
,
t.
j.
»
osrednji
sedež
božji
«
v
onem
»
tamnem
središču
«
,
okoli
katerega
se
suče
vse
svetovno
stvarjenje
.
In
ti
učenjaki
utegnejo
biti
še
najbliže
resnici
,
dasi
moramo
iznova
pritrditi
,
da
ne
vemo
absolutno
ničesar
gotovega
in
tudi
menda
nikoli
vedeli
ne
bomo
.
Ono
gotovost
torej
,
gospod
baron
,
katero
želite
za
človeško
družbo
,
je
iskati
edino
v
veri
,
kajti
človeškemu
umu
ni
prisojeno
,
dokler
je
v
telesi
,
dvigniti
se
v
te
tajinstvene
kraje
in
prinesti
iz
njih
zemljanom
željeno
gotovost
—
brez
katere
,
kakor
pravite
,
bi
bil
nemogoč
družabni
preobrat
v
smislu
absolutno
dobrega
.
«
»
Ako
pa
bi
bilo
to
gotovost
možno
vendarle
doseči
,
pa
po
drugih
potih
?
«
—
dostavi
baron
zamišljeno
,
igraje
si
z
ježno
palčico
.
»
Ne
dvomim
,
da
niso
še
izčrpana
vsa
sredstva
,
katera
morda
še
najde
velik
človeški
duh
v
dosego
prekrasnega
cilja
.
—
—
A
že
brez
tega
je
največja
slast
uglabljati
se
v
to
veliko
zagonetko
.
In
čim
bolj
ko
se
uglabljamo
,
tim
več
nahajamo
na
vseh
koncih
in
krajih
stvarjenja
čudovitih
dokazov
za
eksistenco
nebes
.
«
»
Moja
nocojšna
noč
,
Riko
!
«
reče
hitro
general
in
na
vprašanje
župnikovo
na
kratko
opiše
svoj
nočni
dogodek
.
»
Kaj
tacega
se
je
meni
že
tudi
pripetilo
«
,
pripomni
župnik
mirno
.
»
In
vsikdar
sem
to
smatral
za
»
migljej
neba
«
ter
previdno
vpošteval
.
Po
mojem
mnenju
je
konečno
tudi
nepotrebno
reševati
uganjko
o
»
kraju
«
,
ko
pa
nas
noč
in
dan
obdaja
skrivnostno
poslovanje
one
Sile
,
ki
postavlja
na
glavo
vse
naše
umstvovanje
.
«
»
A
vkljub
temu
«
,
reče
baron
odločno
ter
se
dvigne
,
kateremu
zgledu
sledita
tudi
general
in
župnik
,
»
vkljub
temu
bi
hotel
žrtvovati
svoje
življenje
tej
nerešeni
uganjki
in
jej
priti
do
živega
!
—
In
kaj
velja
,
to
tudi
hočem
!
«
»
Bravo
,
gospod
baron
,
bravo
!
Na
delo
torej
!
»
vzklikne
župnik
spodbujevalno
.
»
V
meni
najdete
navdušenega
sotrudnika
!
«
»
A
propos
,
gospod
župnik
!
«
vpraša
general
v
tem
ko
se
vsi
trije
pripravljajo
na
odhod
se
stolpa
,
»
Kaj
je
z
ono
važno
novico
katero
ste
hoteli
sporočiti
?
«
»
Da
!
«
odvrne
župnik
in
obstane
.
»
Jako
važno
novico
vam
imam
sporočiti
,
ekscelenca
!
In
glejte
,
uprav
to
kar
vam
imam
sporočiti
je
nov
dokaz
,
da
—
nebesa
niso
zadeva
,
tičoča
se
le
onega
sveta
in
posmrtnega
življenja
,
marveč
zadeva
,
ki
ni
manjšega
pomena
tudi
za
naše
telesno
ali
predsmrtno
življenje
.
«
»
Oho
,
oho
!
«
zakliče
general
.
»
Kaj
nam
bodete
povedali
,
gospod
župnik
!
To
mora
biti
pa
že
kaj
posebnega
!
Zelo
sem
radoveden
!
«
»
Le
čujte
!
Francija
ima
kralja
!
«
»
Kako
?
Kralja
!?
«
vzklikneta
general
in
baron
h
kratu
.
»
Da
,
gospoda
!
Kralja
ni
več
in
kralj
je
zopet
!
Ravnokar
ko
odhajam
v
gozd
,
prejmem
pismo
od
prijatelja
iz
Pariza
,
ki
mi
v
eni
sapi
sporoča
,
da
je
ljudstvo
odstavilo
Karola
X.
in
dvignilo
na
prestol
Francoske
vojvodo
Orleanskega
,
Ludovika
Pilipa
I.
»
kralja
naroda
«
,
potem
,
ko
je
pobilo
kraljeve
čete
pred
durmi
Pariza
.
«
Kakor
strela
z
neba
je
to
poročilo
učinkovalo
na
generala
in
njegovega
nečaka
.
»
Ha
!
Je-li
mogoče
!
«
se
jima
izvija
vzklik
za
vzklikom
.
»
Ljudstvo
kralja
,
naši
republičani
kralja
!
Se
li
godé
še
čudeži
?
«
»
Tako
je
!
Človek
bi
mislil
da
prej
pade
svet
iz
tečajev
nego
da
si
naš
kmet
in
delavec
izvolita
kralja
,
potem
ko
sta
»
izgubila
«
zaupanje
v
moč
in
poštenje
kronanih
glav
.
A
mi
tukaj
zunaj
,
živeči
le
v
žarkih
solnca
prosvete
,
ne
slutimo
kaj
se
dogaja
v
solncu
svetovne
omike
,
notri
v
našem
Parizu
,
kako
notri
valovi
in
bruha
,
stresa
temelje
obstoječega
in
gradi
temelje
—
bodočemu
.
Po
tem
,
kar
nas
je
iznenadilo
danes
—
no
,
Francija
je
sploh
dežela
iznenadenj
!
—
pa
nam
mora
postati
jasen
pomen
dokumenta
,
ki
ga
hrani
grofica
Padrillac
!
Ljudstvo
,
namreč
ta
delavna
,
trpeča
in
poštena
masa
,
ki
hrepeni
po
svobodi
,
ki
se
hoče
razvijati
in
izpopolnjevati
kakor
mu
veleva
moč
lastne
duše
,
to
ljudstvo
namreč
je
bilo
varano
v
svojih
nadah
po
privesnikih
predobrega
Karola
X.
in
se
je
hotelo
postaviti
na
lastne
noge
.
Hotelo
je
vzeti
samo
v
roke
žezlo
Francije
in
vladati
se
samo
,
—
ker
naše
ljudstvo
,
čast
mu
!
stremi
više
in
noče
ostajati
v
nižini
.
A
glej
,
oni
,
ki
so
ljudstvu
svetovali
,
oni
tamni
duhovi
,
ki
so
se
stavili
v
njegove
prednje
vrste
,
pokazali
so
zarana
namene
,
nevredne
dobre
ljudske
stvari
,
—
namene
,
ki
gredo
za
izkoriščanjem
narodove
mase
.
Pa
narod
je
tudi
te
ljudi
spoznal
,
—
spoznal
je
novo
nevarnost
,
katero
mu
ti
ljudje
pripravljajo
in
se
naposled
oklenil
moža
,
ki
pozna
ljudske
rane
,
ljudsko
dušo
in
naravni
cilj
človekov
na
zemlji
ter
mu
hoče
biti
varuh
,
dobrotnik
.
Ta
mož
je
vojevod
Orleanski
in
Šartreški
,
nesebični
kralj-človek
!
Naravno
je
,
da
je
masa
naroda
,
v
stiski
enajste
ure
,
zapeljana
po
dozdevnih
a
nenaravnih
voditeljih
,
oklenilo
se
ga
z
vso
močjo
svoje
hrepeneče
duše
.
Vse
pa
ima
zahvaliti
ljudstvo
izvrstnemu
Laffittu
,
možu
,
kakor
nam
znano
,
ki
se
je
iz
priprostega
trgovca
razvil
v
pravi
genij
narodnega
voditelja
in
ki
je
v
vojvodi
Orleanskem
zarana
spoznal
od
nebes
poklicanega
vladarja
Francije
.
Z
veseljem
je
šla
masa
naroda
za
njim
,
spoznavša
dobro
in
pravo
.
In
temu
glasu
ljudske
vesti
imamo
zahvaliti
novega
kralja
Francije
,
ki
je
to
uro
prvo
in
edino
—
kraljestvo
naroda
na
svetu
...
monarhična
republika
!
In
zaključek
temu
,
gospoda
?
Ta
zaključek
je
jasen
za
onega
,
ki
pozna
konečne
cilje
človeštva
.
Narod
sam
težko
da
bi
jih
razumel
v
masi
,
—
vendar
sili
,
elementarno
gnan
,
k
neki
osredotočbi
svojega
duševnega
stremljenja
.
V
naše
človeško
stvarjenje
,
gospoda
,
so
položila
nebesa
že
prvotno
bistvo
čistega
družabnega
reda
,
v
katerem
ni
nič
napačnega
,
nejasnega
,
nepopolnega
.
Višek
tega
reda
pa
je
vedno
poosobljen
v
kakem
članu
družbe
,
ki
ima
biti
vreden
tega
,
kakor
je
sredotočje
pravih
nebes
—
Bog
,
—
Stvarnik
vsega
.
Popolnoma
naravno
je
ako
človeštvo
stremi
po
oživotvorjenju
te
večne
ideje
o
nravnem
redu
na
zemlji
in
skuša
doseči
ta
krasni
cilj
—
ob
splošnem
duševnem
soglašanju
za
dobro
in
pravo
.
Pri
tem
masa
ljudstva
rada
šiloma
odstranjuje
ovire
in
napake
,
ker
sila
je
edino
sredstvo
stremeče
mase
v
trenutkih
,
ko
se
ne
moreta
z
uspehom
izražati
in
dokazati
namena
čista
volja
in
duh
.
Najmočneje
se
ta
volja
narodne
mase
izraža
v
naši
zlati
Franciji
,
katera
je
,
kakor
sem
omenil
že
včeraj
,
določena
igrati
v
prvi
vrsti
na
svetu
vlogo
—
nebeške
države
t.
j.
biti
prva
oživotvoriteljica
nebeškega
nravnega
reda
na
zemlji
.
Da
so
nebesa
Franciji
to
namenila
,
zamoremo
smatrati
kot
dokaz
to
,
da
namvskrajni
sili
pošljejo
moža
v
katerem
se
osredotoča
to
stremljenje
,
—
moža
kakor
je
baš
kralj
—
človek
,
vojevod
Orleanski
,
Ludovik
Filip
!
«
»
Katerega
Bog
živi
!
«
zaorita
navdušeno
general
in
baron
h
kratu
.
»
Da
,
živi
ga
Bog
!
«
vzklikne
župnik
»
Živi
ga
Bog
in
ohrani
ga
in
za
njim
daj
domovini
naši
enakega
mu
naslednika
!
In
glejte
,
gospoda
!
«
zaključi
župnik
povzdignenim
glasom
svoj
govor
,
»
Ta
velevažen
dogodek
nam
torej
iznova
izpričuje
da
se
v
polni
meri
zrcali
bistvo
nebes
s
svojim
čudežnim
delovanjem
tudi
v
našem
življenju
,
ker
ono
poosebljuje
s
svojimi
dasi
še
nepopolnimi
socijalnimi
zistemi
idejo
monarhizma
t.
j.
osredotočb
v
osebah
kronanih
vladarjev
.
Ta
ideja
,
izbrati
si
kraljevega
člana
svojim
vladarjem
,
je
prišla
ljudstvu
od
nebes
in
dokazuje
,
da
isto
stremi
k
nekemu
sijajnemu
višku
moči
,
pravice
in
lepote
in
da
ljudstvo
samo
v
svoji
dobri
neizkvarjeni
naravi
noče
nevarne
republike
,
v
kateri
bi
nosili
prvi
zvonec
umazani
izkoriščevalci
naroda
,
sovražniki
nravnega
reda
,
pristaši
hudobnega
duha
.
V
tem
spoznanju
je
naše
plemenito
ljudstvo
živelo
vedno
.
—
Žal
da
se
je
od
hipa
do
hipa
,
zapeljano
,
zopet
pogrezalo
v
mrak
zlih
instinktov
in
se
oddaljevalo
od
svojega
jasnega
cilja
!
«
»
Ker
ni
imelo
še
prave
zaslombe
v
...!
«
omeni
baron
hitro
in
dvigne
roko
kakor
bi
hotel
povedati
še
več
.
»
Dobro
,
razumem
vas
gospod
baron
!
«
reče
župnik
.
»
Dobro
,
dajte
mu
to
zaslombo
,
poskusite
vse
,
svet
vam
bo
le
hvaležen
!
Ali
kako
hočete
—
—
?
«
»
Zvezdarna
!
«
zavpije
general
in
solze
mu
kar
zalijejo
oči
.
»
Kako
?
Zvezdarna
?
«
vpraša
župnik
začuden
,
zroč
generalu
v
rosne
oči
.
»
Da
,
zvezdama
bo
ta
zaslomba
!
«
zakliče
iznova
general
.
»
Zvezdarno
dobimo
na
Greben
,
—
naš
strmi
Greben
spremenimo
v
krasno
zvezdarno
!
To
želi
moj
nečak
tu-le
,
ki
mi
je
razodel
svoj
nebeški
načrt
služiti
domovini
,
človeštvu
!
In
jaz
sem
mu
zagotovil
vso
svojo
oporo
,
gospod
župnik
!
«
Poslednji
strmi
zdaj
v
generala
zdaj
v
barona
in
reče
naposled
s
povdarkom
:
»
Zvezdarna
,
—
da
,
to
bi
bilo
nekaj
posebnega
.
A
kako
spajate
zvezdarno
z
ono
zaslombo
,
si
ne
morem
takoj
misliti
,
—
vaša
tajnost
je
gospod
baron
!
A
to
vidim
,
da
ste
nenavaden
,
velik
duh
in
da
ima
domovina
še
mnogo
pričakovati
od
vas
.
Zato
dovolite
gospod
baron
,
da
vam
čestitam
k
tej
krasni
ideji
ter
da
vas
objamem
kot
svojega
duševnega
pobratima
!
«
»
Tudi
jaz
,
tudi
jaz
!
«
zakliče
general
in
proži
roki
nasproti
svojemu
nečaku
,
čegar
lice
gori
v
žaru
radosti
in
navdušenja
.
Vsi
trije
stoje
za
trenutek
v
prijateljskem
objemu
,
zroč
tja
v
solnčni
Greben
,
ki
se
jim
zdi
kakor
sijajna
prerokba
lepših
dni
.
Ta
hip
pa
se
začuje
iz
nižave
vpitje
in
zvoki
marseljeze
,
ki
veličastno
done
skozi
jutranji
svit
.
»
Kaj
to
?
«
vzklikneta
general
in
baron
ter
strme
prisluškujeta
v
nižavo
.
A
čez
lice
župnikovo
se
razlije
neka
jasna
blaženost
,
oči
mu
zaiskre
skrivnostnega
ognja
,
roki
razprostre
k
nižavi
in
vzklikne
:
»
Gospoda
!
To
je
velik
trenutek
!
Drugo
solnce
je
zasijalo
Francoski
,
lepše
in
—
večje
!
Idimo
tudi
mi
gret
se
v
njegovih
žarkih
,
uživati
srečo
v
njegovi
luči
!
Čujte
!
Vest
je
došla
iz
Pariza
in
užgala
ko
iskra
srca
naše
doline
!
Glas
naroda
doni
kot
odmev
nebes
nazaj
k
nebu
,
spreminjajoč
se
v
godbo
,
govor
nebes
!
«
»
Živela
Francija
!
Živela
srečna
domovina
!
«
zaorijo
vsi
h
kratu
,
da
odmeva
tja
v
strmi
Greben
.
A
od
ondot
se
zdi
baronu
da
zopet
čuje
glas
starega
strica
:
»
He
,
he
,
Riko
,
kje
so
nebesa
?
«
Vsi
trije
se
takoj
odpravijo
z
višine
razglednega
stolpa
ter
se
razidejo
.
Župnik
se
poda
po
samotni
gozdni
stezi
proti
župnišču
,
a
general
in
baron
zajašeta
svoja
belca
ter
se
v
brzem
diru
napotita
proti
gradu
.
Dospevšima
pred
grad
pa
se
pojavi
nekaj
izvanrednega
.
Velika
množica
kmetskega
ljudstva
se
gnete
,
z
godbo
na
čelu
,
po
poti
ki
vodi
iz
doline
proti
gradu
,
kriče
in
vihte
pokrivala
.
Na
nizkem
obzidju
pa
stojita
sluga
Jakob
in
konjski
hlapec
Peter
ter
pričakujeta
množice
.
Jakob
drži
eno
roko
v
žepu
a
v
drugi
se
mu
kadi
sveža
smodka
,
katero
je
vkradel
generalu
in
ravnokar
prižgal
.
Kmetje
se
postavijo
ob
zidu
in
Jakob
govori
:
»
Bratje
!
Francozi
!
«
»
Živela
Francija
!
Živela
republika
!
«
zagrmi
kakor
viharni
odmev
na
nagovor
generalovega
sluge
.
»
Bratje
!
Francozi
!
«
nadaljuje
Jakob
.
»
Cesar
bi
nikdo
ne
pričakoval
,
to
se
je
zgodilo
!
Mi
vsi
smo
ljudje
...
«
»
Vsi
!
«
zagrmi
iz
sto
ust
.
»
Vsi
smo
bratje
...
«
»
Vsi
!
«
se
ponovi
grom
.
»
Vsi
enaki
pod
solncem
...
«
Kmetje
se
pogledajo
,
potem
pa
zopet
zagrmi
:
»
Vsi
!
«
»
In
ker
smo
vsi
enaki
,
zaradi
tega
smo
tudi
vsi
ene
misli
za
srečo
domovine
!
«
»
Živela
domovina
!
«
grmi
iz
množice
.
»
Bratje
!
«
nadaljuje
sluga
.
»
Danes
je
padla
zavesa
,
ki
nas
je
ločila
po
stanu
in
veljavi
.
Vsi
stanovi
veljajo
enako
,
vsi
smo
enakovredni
,
ker
vsi
smo
Francozje
,
sinovi
enega
velikega
naroda
!
«
»
Vsi
smo
enaki
,
vsi
Francozje
,
živela
Francija
!
«
je
grmelo
dalje
.
V
tem
sta
se
približala
na
konjih
general
in
baron
in
smehljajoč
gledala
zanimivi
prizor
ter
poslušala
učeni
in
rodoljubni
govor
Jakobov
.
Poslednjemu
ni
bilo
dokaj
prijetno
,
da
je
baš
v
trenotku
ko
je
z
navdušenjem
slikal
kmetom
»
enakost
vseh
stanov
«
,
se
moral
spomniti
razlike
med
seboj
in
gospodo
na
konjih
,
a
kot
spreten
govornik
si
je
hitro
znal
pomagati
iz
zadrege
.
S
pogledom
na
odlična
prišleca
reče
:
»
Res
nas
ločijo
stanovi
,
tudi
nas
loči
omika
,
premoženje
in
še
marsikaj
drugega
nas
loči
.
A
tu
ne
gre
ni
za
stan
ni
za
omiko
ni
za
premoženje
,
—
tu
gre
za
—
smoter
,
bratje
,
za
princip
svobode
,
bratstva
in
enakosti
!
Velika
Francija
je
velik
stroj
in
mi
smo
njegovi
deli
,
veliki
in
majhni
.
Vse
nas
veže
dolžnost
,
srce
in
duša
.
V
tej
misli
smo
veliki
vsi
,
vsi
enaki
in
velika
je
naša
domovina
in
velik
je
—
on
,
ki
je
človek
kakor
mi
,
enak
z
nami
in
vendar
po
stanu
kralj
!
Živel
Ludovik
Filip
,
od
danes
naš
kralj
francoski
!
«
»
Živi
kralj
!
«
zagrmi
iz
množice
in
pokrivala
se
dvigajo
v
zrak
.
Tudi
general
in
baron
se
pridružita
temu
klicu
in
krepko
zakličeta
:
»
Živel
Ludovik
Filip
,
prijatelj
Francozov
!
«
in
njihovemu
vzkliku
slede
mogočni
akordi
marseljeze
,
katero
slušata
general
in
nečak
odkrita
,
a
ž
njima
tudi
vsa
množica
.
General
na
to
povabi
množico
na
vesel
sestanek
popoludne
pri
Bidotu
,
da
proslave
ta
za
ves
narod
tako
važen
dogodek
.
Jakob
na
to
zakliče
:
»
Vsi
popoldan
k
Bidotu
!
Na
veselo
svidenje
,
bratje
!
Živela
Francija
!
«
Ob
glasnem
kriku
se
ljudstvo
zopet
vrne
in
razide
po
dolini
,
po
kateri
še
dolgo
odmevajo
zvoki
vesele
godbe
.
General
in
baron
odskočita
raz
konj
in
podasta
uzde
slugi
in
hlapcu
.
»
Izborno
ste
govorili
,
gospod
—
marki
!
Ponosen
sem
na
vas
!
«
spregovori
zdaj
general
ter
potrka
po
rami
Jakoba
,
h
kratu
pa
seže
v
notranji
žep
suknje
,
izvleče
etui
s
smódkami
ter
podari
slugoma
vsakemu
pest
finih
smodk
,
rekoč
:
»
V
proslavo
današnjega
dne
!
«
»
Živela
svoboda
!
Živel
moj
general
!
Liberté
!
Egalitè
!
Fraternité
!
«
kličeta
Jakob
in
Peter
ter
vedeta
konja
v
hlev
,
dočim
se
general
in
nečak
podasta
v
grad
.
Dospevši
v
sobo
reče
general
:
»
Povej
Riko
,
ali
ni
morda
ta
dogodek
odsev
in
odmev
moje
nočne
slike
?
Ti
ljudje
!?
«
»
Deloma
zadéto
!
«
odgovori
baron
in
dostavi
:
»
A
to
ni
še
vse
.
Kje
ostaje
Viktor
in
oni
Rus
?
«
»
Res
,
—
ta
bi
še
utegnila
slediti
,
kar
pa
se
mi
zdi
skoro
nemogoče
,
kajti
znaš
vendar
,
da
je
Viktor
kot
član
znanstvene
ekspedicije
daleč
onkraj
Pirenej
...
in
Rus
,
moj
prijatelj
leži
najbrže
že
leta
dolgo
na
dnu
kakega
propada
v
onem
kavkaškem
pogorju
«
,
odgovori
general
ravnodušno
.
»
No
,
to
,
bi
dejal
,
še
ni
dokaz
,
da
zares
ne
bi
mogla
priti
,
ker
»
pota
usode
so
skrivnostna
«
je
pregovor
in
jaz
to
verujem
«
,
meni
baron
.
»
Dobro
,
hočemo
videti
!
«
pravi
general
veselo
.
»
Zdaj
sem
že
poln
pota
na
spoznanju
da
sega
vpliv
nadnaravnih
ali
če
hočemo
:
višje
in
skrajnje
naravnih
sil
globoko
v
naše
življenje
,
katero
bi
morali
ljudje
vse
bolje
proučevati
,
da
bi
vendar
konečno
sami
sebe
razumeli
.
—
Toda
glej
no
,
tu
je
naša
pošta
,
skoro
bi
bil
pozabil
!
«
dostavi
k
svoji
precej
učeni
definiciji
general
in
poišče
ključek
da
bi
odprl
poštno
vrečico
.
»
Tu
ga
imamo
!
Zdaj
pa
poglejmo
kdo
nam
kaj
piše
,
Riko
!
Sediva
!
«
Oba
sedeta
in
general
odpre
vrečico
ter
vleče
pisma
,
liste
in
druge
reči
iz
nje
.
»
Danes
je
boginja
Pošta
izsula
precejšen
del
svojega
roga
v
našo
vrečico
!
«
govori
general
dobre
volje
.
»
To
je
za
te
Riko
,
—
na
!
Kdo
pa
piše
?
«
Baron
sprejme
pismo
in
vzklikne
ves
iz
sebe
:
»
Njegova
pisava
—
Viktor
!
«
»
Si
videl
?
Čedalje
lepše
!
Odpri
hitro
in
čitaj
!
«
reče
general
ter
odpira
na
široko
oči
,
roki
pa
mu
kar
obležita
prekrižani
nad
vrečico
v
naročju
.
Baron
hlastno
odpre
in
čita
.
»
Pariz
!
«
V
Parizu
je
!
—
»
Prijatelj
!
Evo
me
nazaj
v
domovini
,
v
naši
stolnici
!
Tu
sem
izvedel
da
si
že
zunaj
,
zatorej
hitim
k
Tebi
,
jutri
se
vidiva
,
a
seboj
pripeljem
še
nekoga
,
ki
utegne
jako
iznenaditi
tvojega
plemenitega
strica
...
«
»
Svobodno
!
Notri
!
«
zakliče
hipoma
general
in
se
ozre
proti
durim
,
a
baron
zaključi
:
»
Tu
v
Parizu
je
še
vedno
vse
narobe
in
jaz
sem
kakor
veš
,
a
priori
nasproten
tem
homatijam
,
ki
so
me
tudi
gnale
iz
domovine
.
Tvoj
Viktor
grof
de
Padrillac
.
«
»
Svobodno
vendar
!
Notri
!
«
zakliče
general
vnovič
in
nevoljen
vstane
,
da
bi
šel
pogledat
k
durim
.
»
Kdo
vraga
trka
in
noče
notri
!
Morda
kak
berač
?
«
reče
general
in
odpre
duri
.
»
Nikogar
?
Kaj
pa
to
?
«
de
na
to
in
probledi
.
»
Saj
si
vendar
slišal
trkati
tudi
ti
,
Riko
?
«
»
Da
,
slišal
sem
,
trkalo
je
«
,
reče
baron
in
se
pozorno
ozre
proti
durim
.
»
Stvar
mi
je
sumljiva
«
,
reče
general
zamišljeno
in
gleda
v
nečaka
kakor
odsoten
.
»
Ali
ne
pomeni
morda
kake
nesreče
?
Ako
bi
bil
kdo
...
«
»
Poglejmo
ako
ni
morda
kdo
skrit
,
—
morda
kak
šaljivec
?
«
reče
baron
in
stopi
v
koridor
da
se
uveri
,
a
presenečen
se
vrne
v
sobo
.
»
Ničesar
ni
!
Nikogar
ni
,
a
trkalo
je
!
«
reče
in
se
zamisli
.
»
To
res
nekaj
pomeni
...
«
»
Veš
kaj
,
pustiva
,
pomeni
kar
hôti
!
«
reče
čez
hip
general
ter
zamahne
z
roko
.
»
Poglejva
raje
dalje
!
A
to
stoji
pribito
:
Viktor
pride
in
...
«
»
In
njegov
spremljevalec
bo
oni
Rus
,
verujte
mi.
Oba
sta
naznanila
svoj
prihod
vam
že
v
nočni
viziji
.
Stvar
se
vresničuje
in
to
ni
teorija
,
marveč
nadnaravno
dejstvo
.
A
k
temu
bi
bilo
dostaviti
še
nekaj
baš
z
ozirom
na
to-le
trkanje
.
Gotovo
se
je
pripetilo
že
vsakemu
človeku
in
tudi
meni
,
dasi
sem
še
razmerno
mlad
,
da
je
bližajoči
se
naznanil
v
zadnjem
hipu
svoj
vstop
,
bodisi
da
je
potrkal
na
duri
,
ali
da
smo
čuli
njegove
korake
že
v
veži
ali
da
smo
celo
videli
ga
prihajati
,
čeravno
je
bil
oddaljen
še
morda
nekaj
minut
,
celo
—
ur.
Dovolj
:
duh
onega
t.
j.
misli
njegove
hitele
so
na
poset
pred
dospelim
telesom
in
to
je
provzročilo
skrivnostni
pojav
,
ki
nas
je
iznenadil
,
celo
prestrašil
.
Iz
tega
pa
zamoremo
crpiti
zaključek
,
da
ne
le
duhovi
umrlih
marveč
tudi
duhovi
živečih
se
naznanjajo
,
vplivajo
in
delujejo
iz
daljave
ter
nas
opozarjajo
,
kako
važno
,
da
previdno
bi
bilo
ako
bi
upoštevali
take
pojave
v
telesnem
življenju
,
katero
,
namreč
to
življenje
potemtakem
pač
ni
nič
druzega
nego
poosebljeno
delovanje
one
skrite
Sile
,
za
katero
imamo
in
zamoremo
imeti
le
edini
naslov
:
—
»
nebesa
«
.
»
Da
,
da
nebesa
so
,
to
trdim
smelo
,
ki
snujejo
dogodke
življenja
,
ali
če
hočemo
:
ki
sestavljajo
raznovrstne
»
romane
življenja
«
,
katerih
globoko
tajinstvena
pota
so
nam
često
in
često
neumljiva
,
nam
,
zaprtim
v
mesene
oklope
telesa
!
«
»
Verujem
Riko
,
docela
verujem
.
Sicer
bi
župnik
utegnil
dostaviti
,
da
ni
vse
delo
nebes
,
marveč
tudi
»
delo
pekla
«
,
kar
opazujemo
v
življenju
;
kaj
praviš
?
«
»
Mogoče
bi
to
dejal
on
.
A
jaz
bi
mu
odgovoril
:
nadnaravna
obča
Sila
je
le
ena
,
a
ta
deluje
tudi
z
navidezno
tamnimi
,
zlimi
pojavi
,
baš
ker
je
skrivnostna
,
dalekovidna
!
«
odvrne
baron
pogumno
.
»
In
tako
bo
resnično
,
popolnoma
resnično
!
«
pritegne
general
čvrsto
in
udari
nečaka
pritrjevalno
po
rami
.
»
In
kaj
snuje
ta
Sila
baš
sedaj
okoli
nas
.
Ekscelenca
dragi
stric
,
to
čutimo
že
tudi
ta
trenutek
.
Bližajo
se
dogodki
in
osebe
,
ki
sestavljajo
dogodke
in
prej
ko
se
zavemo
,
stojimo
,
sodelujoč
,
sredi
orjaškega
romana
,
ki
morda
pretrese
temelje
vsemu
družabnemu
redu
te
zemlje
!
«
vzklikne
baron
in
oko
mu
zaiskri
v
proroškem
žaru
,
ki
elektrizuje
tudi
starega
vojskovodjo
.
»
In
junak
temu
romanu
boš
ti
,
moj
zlati
Riko
in
jaz
tvoj
stric
,
bodem
hvaležni
statist
!
«
doda
general
veselo
.
»
Pa
še
nekaj
,
moj
Riko
!
Ta
le
vrečica
bo
prinašala
pridno
svoje
prispevke
,
katera
bodo
pošiljala
za
naš
roman
—
nebesa
,
ha
,
ha
!
«
»
Vrlo
,
dobro
,
gospod
stric
!
«
vzklikne
baron
.
»
Pa
poglejmo
,
morda
so
»
nebesa
«
še
kaj
položila
vanjo
!
«
»
Dobro
,
poglejmo
!
«
reče
general
in
poseže
zopet
v
vrečico
.
»
Aha
!
Nekaj
bo
še
.
Kdo
to
piše
?
Pisava
mi
je
sicer
nekoliko
znana
,
vendar
se
ne
spominjam
kdo
bi
utegnil
...
ha
,
odprimo
!
—
Ho
,
ho
!
Moj
davni
kolega
Ponsard
mi
piše
!
O
stari
dečko
,
kaj
hočeš
h
kratu
ti
od
mene
?
Čujmo
!
Cher
ami
!
Jaz
in
dva
kolega
si
želimo
ogledati
Lourd
,
—
oni
znameniti
Lourd
,
o
katerem
se
toliko
govori
in
piše
,
za
in
proti
.
Onadva
sta
znanstvenika
,
jaz
le
verni
radovednež
;
—
vsi
trije
pa
se
hočemo
prepričati
kaj-li
je
na
tem
,
na
teh
—
»
čudih
«
.
In
ker
je
sedaj
baš
tako
nekako
»
vroče
«
v
naši
politični
sferi
,
bi
znalo
vplivati
»
hladilno
«
na
živce
ondi
pri
»
tajinstvenem
vrelcu
«
.
Ker
pa
pot
drži
baš
ondi
blizu
tebe
,
sem
sklenil
posetiti
te
in
tako
zadostiti
že
dolgo
gojenemu
hrepenenju
da
te
privijem
,
zlata
duša
,
zopet
enkrat
na
to
večno
mlado
srce
.
En
dan
ostanem
v
tvoji
bližini
,
potem
pak
jadramo
naprej
.
Ako
hočeš
,
pa
se
nam
pridruži
še
ti
,
da
bo
družba
živahneja
.
Tvoj
stari
Charles
Ponsard
.
«
»
Ha
,
ha
!
Ta
Lourd
!
Zopet
ta
Lourd
!
Kaj
praviš
k
temu
,
Riko
?
«
kliče
general
smejoč
.
»
Hm
,
kaj
pravim
?
Menim
,
da
tudi
ta
»
Lourd
«
je
neka
točka
v
»
nebeškem
programu
«
.
Le
žal
,
da
se
jo
često
napačno
tolmači
kakor
sploh
vse
kar
ima
na
sebi
pečat
tajinstvenega
,
oziroma
nekaj
v
kar
so
položila
nebesa
večjo
mero
svojega
bistva
.
Tudi
mene
je
že
davno
gnalo
pohiteti
tja
,
a
bilo
mi
ni
prilike
...
«
»
Dobro
,
moj
dečko
!
«
vzklikne
general
zgrabivši
barona
za
roko
.
»
Kaj
velja
,
pa
gremo
ž
njimi
!
Morda
se
nam
pridruži
tudi
župnik
in
še
kdo
drugi
.
To
bi
bila
zabava
!
«
»
Bilo
bi
res
zanimivo
...
«
odvrne
baron
in
povesi
obraz
,
na
katerem
se
je
hipoma
čitala
misel
na
komteso
...
»
O
tem
se
hočemo
domeniti
,
ko
dospo
naši
znanci
k
nam
.
Živio
!
Roman
krepko
narašča
!
Je-li
še
kaj
v
tej
»
nebeški
vrečici
?
«
doda
šaljivo
general
in
poseže
v
vrečo
a
privleče
iz
nje
ono
pismo
katero
je
položil
vanjo
sluga
Jakob
.
»
Kaj
pa
je
to
?
«
reče
vojsko
vodja
,
ogledavši
list
ter
nekoliko
nagubanči
čelo
.
»
List
brez
naslova
in
poštnega
znaka
?!
Kdo
bi
bil
to
pisal
in
položil
v
vrečico
.
Neka
tamna
slutnja
me
navdaja
ko
gledam
ta
breznaslovni
list
.
Pa
bodi
,
—
čitajmo
tudi
to
!
«
In
s
tresečo
roko
odtrga
zavitek
in
čita
:
»
Ekscelenca
gospod
general
!
Pod
svojo
streho
imate
neke
ženske
«
—
ha
,
naši
gostje
!
—
»
neke
ženske
,
katerih
ne
poznate
.
Da
one
pripadajo
h
kraljevi
stranki
Karola
desetega
,
največjega
nasprotnika
ljudske
volje
in
narodne
svobode
,
to
bi
še
ne
bilo
najhuje
,
a
one
so
zapletene
v
nevarno
zaroto
,
katera
skrivoma
izpodkopava
temelje
Francije
in
hoče
izdati
tujcem
našo
drago
domovino
.
Patrijotičen
čut
Vam
kot
zvestemu
Francozu
veleva
,
da
odstranite
te
ženske
iz
svoje
hiše
,
a
jima
iztrgate
neki
dokument
,
kateri
je
podlaga
njihovemu
skritemu
delovanju
.
Ta
dokument
blagovolite
čim
prej
dobiti
v
roko
in
ga
v
skrinjici
v
kateri
se
nahaja
,
zakopati
pri
hrastu
ob
križpotju
med
župniščem
in
bližnjim
gozdiščem
,
kjer
ga
sprejmemo
v
svoje
varstvo
.
Nadejamo
se
,
da
izpolnite
našo
iskreno
željo
in
—
voljo
vsaj
v
treh
dneh
,
kar
bode
le
v
Vašo
srečo
,
sicer
bi
ne
mogli
biti
odgovorni
za
posledice
,
ki
bi
znale
zadeti
tudi
Vašo
hišo
kakor
bodo
i
zadele
omenjeni
ženski
.
Z
vso
častjo
in
spoštovanjem
:
Liga
zvestih
Francozov
.
«
General
je
tresočim
glasom
čital
in
vmes
večkrat
pobledel
,
vidno
razburjen
.
A
ni
še
dovršil
,
ko
se
spusti
baron
v
grmeči
smeh
.
Vojskovodja
mu
presenečen
zre
v
obraz
in
pravi
:
»
Ti
se
smeješ
,
Riko
?
Meni
se
zdi
,
da
v
tem
ni
ničesar
za
smeh
!
«
»
Ha
,
ha
!
Gospod
stric
,
ha
,
ha
!
«
odvrne
baron
.
»
Ali
ne
čuti
Vaša
ekscelenca
«
,
pravi
,
»
da
je
to
pismo
pisala
neka
podla
roka
,
nizka
strast
?
Iz
vsake
besedice
zveni
!
Grofica
Padrillac
ima
izvestno
hudih
sovražnikov
—
kar
je
naravno
,
ker
je
soproga
moža
,
ki
je
igral
veliko
politično
vlogo
—
a
kdo
jih
nima
v
teh
časih
!
Lahko
je
to
pisal
nekdo
,
ki
pozna
vsodo
z
onim
dokumentom
,
kateri
bi
na
vsak
način
radi
dobili
v
pest
sovražniki
rajnega
grofa
—
ker
zelo
važen
mora
biti
zanje
.
A
kaj
to
de
!
Vi
gospod
stric
ste
vzeli
dami
v
zaščito
in
na
vas
je
dokazati
,
da
se
ne
boji
ničesar
vojskovodja
zlate
armade
Velikega
Napoleona
!
«
»
To
hočem
,
moj
Riko
!
«
vzklikne
ponosno
general
,
podavši
roko
nečaku
.
»
Častno
besedo
na
to
!
Ha
!
Ta
bi
bila
lepa
!
Zdaj
,
ko
smo
izvedeli
kolikega
pomena
je
za
našo
domovino
in
za
celi
svet
,
kakor
pravi
župnik
,
ta
listina
,
ki
jo
hrani
grofica
,
zdaj
da
bi
pojal
izpod
strehe
preganjani
rojalistki
?
Ne
in
zopet
ne
!
Zgodi
se
kar
hočeš
,
v
meni
najde
ta
»
liga
zvestih
Francozov
«
,
ki
pa
so
morda
manj
zvesti
nego
katerikoli
drugi
,
jeklenega
junaka
!
«
»
Živio
,
gospod
stric
!
In
jaz
vam
hočem
biti
vztrajna
opora
v
izvrševanju
te
lepe
naloge
!
«
vzklikne
baron
goreče
,
kajti
v
srce
ga
je
vžalila
misel
,
da
bi
se
mogel
nahajati
kdo
,
ki
bi
smel
pretiti
zlasti
njemu
tako
dragim
bitjem
,
ljubljeni
Klari
in
njeni
plemeniti
materi
.
»
Hvalo
ti
moj
Riko
!
«
reče
general
skrbno
.
»
A
prvo
bo
vendar
,
da
dobiva
v
roke
ta
dokument
in
ga
spraviva
na
varno
!
V
to
svrho
ti
dam
polno
pooblastilo
da
se
približaš
damama
in
se
ž
njima
na
kakoršenkoli
način
seznaniš
.
Mej
tem
pa
pospeši
zidanje
zvezdarne
in
preuredbe
Grebena
.
Ko
bo
to
delo
dovršeno
,
zakleneva
ondi
gori
listino
s
sedmerimi
ključi
,
da
je
nikdo
razun
naju
ne
dobi
v
oblast
!
«
Baron
bi
bil
zdajci
od
veselja
skoro
planil
okoli
vratu
svojemu
stricu
,
tako
zelo
so
mu
osrečile
srce
njegove
besede
.
In
ne
more
si
kaj
da
bi
mu
ne
izrekel
tople
zahvale
in
mu
v
znak
hvaležnosti
ne
poljubil
roko
.
Najrajši
bi
mu
bil
tudi
razodel
svojo
srčno
zvezo
s
prekrasno
komteso
,
vendar
se
mu
je
zdelo
previdneje
za
vprvo
še
držati
prisego
ki
jo
je
dal
svoji
izvoljenki
.
»
Torej
je
tudi
ta
zadeva
za
sedaj
rešena
!
«
reče
nato
general
in
vstane
.
»
Zdaj
pa
,
ako
ti
drago
,
pripraviva
se
za
sprejem
naših
prijateljev
.
V
gorenjem
nadstropju
je
še
petero
lepih
sob
...
ha
,
čuj
!
Kaj
to
?
Poštni
,
rog
!
«
V
tem
trenotku
se
začuje
iz
doline
poštni
rog
,
ki
kmalu
vtihne
.
Drdranje
voza
,
ki
je
prišumelo
med
tihoto
narave
kakor
hipoma
privreli
slap
,
je
istotako
hitro
utihnilo
,
kar
je
pomenilo
,
da
je
voz
obstal
.
»
Kaj
stavim
«
,
reče
general
in
vpre
svoj
daljnogled
,
vedno
pripravljen
za
take
prilike
,
proti
dolini
.
»
Kaj
stavim
,
da
sta
Viktor
in
njegov
znanec
!
«
—
»
Nič
naravnejega
nego
to
,
po
vseh
znakih
...
«
odgovori
baron
in
stopi
k
oknu
poleg
strica
,
ki
z
napetostjo
zre
proti
kraju
kjer
se
odcepi
od
glavne
ceste
pot
vodeča
proti
gradu
.
»
Saj
sem
vedel
!
«
zakliče
mahoma
general
,
odloži
daljnogled
ter
vleče
seboj
barona
iz
sobe
.
»
So
že
tu
!
Zdaj
pa
le
kar
naproti
,
Riko
!
O
moje
sanje
,
kako
resnično
je
vse
!
«
Obadva
se
podasta
pred
grad
in
se
napotita
po
beli
lepo
obdelani
cestici
nizdolu
.
Skoro
se
prikaže
na
vidiku
družba
petero
možkih
,
mej
katerimi
sije
iz
dalja
dolga
ko
cvetje
krizanteme
bela
brada
in
enaki
dolgi
lasje
starega
človeka
.
Vsem
peterim
se
je
videlo
,
da
jih
pelje
roka
vsode
iz
daljnih
dalj
v
ta
kraj
.
General
in
baron
,
zazrša
družbo
,
pospešita
korake
in
ji
malone
tečeta
nasproti
.
Klobuki
se
vihte
,
roke
se
prožijo
in
v
naslednjem
trenotku
si
ležita
v
objemu
baron
in
njegov
srčni
prijatelj
Viktor
.
A
general
,
kakor
oroslan
,
predno
pade
na
svojo
žrtev
,
obstane
nekaj
korakov
pred
belim
tujcem
ter
srepo
gleda
v
njegov
obraz
,
kakor
bi
ne
mogel
prav
verjeti
svojim
očem
.
»
Kako
me
gledaš
,
brate
,
skoči
mi
v
naročje
,
moj
zlati
lev
!
«
spregovori
oni
z
glasom
podobnim
gromu
nad
oblaki
.
Bil
je
orjak
in
dasi
že
ves
bel
,
krepak
in
čil
ko
mladenič
.
»
Je-li
mogoče
!?
«
vzklikne
general
in
solze
mu
porose
oči
,
»
Ti
si
!
Anastazij
Senjavin
!?
Ti
še
živiš
?
Ti
nisi
umrl
!
Ti
si
res
tu
,
moj
dragec
?!
«
»
Da
,
jaz
sem
!
«
odgovori
oni
in
objame
generala
orjaškimi
rokami
.
»
Jaz
,
tvoj
dušni
brat
.
Kaj
ne
,
dolgo
se
nisva
videla
?
Štirideset
let
!
No
le
čakaj
,
vse
ti
razložim
in
čudil
se
boš
,
čudili
se
bodo
—
vsi
!
«
»
Daj
,
vse
mi
moraš
povedati
!
«
odgovori
general
.
»
Prav
vse
,
kako
si
izginil
,
kje
si
bil
,
vse
,
—
prav
vse
!
A
ti
,
moj
mili
labud
«
,
—
reče
general
pristopivši
k
Ponsardu
.
»
Bog
te
živi
!
Vidim
da
se
še
enkrat
obnavlja
pomlad
naših
davnih
zvez
,
še
enkrat
poganja
cvet
!
Bog
živi
i
vas
,
gospodje
in
dobrodošli
pod
mojo
streho
!
«
zakliče
spremljevalcema
Ponsarda
;
a
le
ta
predstavi
:
»
Sloveči
general
de
Reclus
iz
Napoleonove
dobe
;
tu
gospoda
Parçival
in
Quesnai
,
prirodoslovca
!
«
Vsa
družba
se
nakloni
medsebojno
in
se
veselo
poda
v
grad
.
Viktor
hiti
,
da
pozdravi
svoji
sorodnici
in
saboj
vleče
svojega
nekoliko
branečega
se
prijatelja
Rikarda
;
Ponsard
in
spremljevalca
se
podajo
v
odkazane
jim
sobe
,
da
se
odpočijejo
,
dočim
se
general
z
Rusom
zapre
v
svoj
kabinet
na
tajinstven
pogovor
.
»
Moj
Anastazij
!
«
reče
general
in
posili
prijatelja
davnih
dnij
v
naslonjač
.
»
Tu
mi
govori
,
prej
te
ne
izpustim
,
držim
te
zaprtega
ko
zver
in
ne
dam
ti
trohice
jesti
,
—
govori
mi
,
kako
se
je
zgodilo
,
zakaj
,
kako
in
kodi
si
mi
izginil
!
Pravzaprav
,
da
veš
,
znal
sem
že
nocoj
da
prideš
,
tak
ali
tak
!
«
in
general
razodene
prijatelju
kar
se
mu
je
pripetilo
po
noči
.
»
To
imam
jaz
vedno
«
,
odgovori
Senjavin
,
»
to
imam
jaz
vedno
!
A
kako
sem
izginil
?
Kratko
ti
povem
,
bratec
.
Šla
sva
po
poti
in
jaz
sem
hipec
zaostal
.
Saj
veš
,
zanimalo
me
je
vse
—
geologa
.
Vlada
carska
me
je
izposlala
,
da
študiram
bogata
tla
Urala
in
Kavkaza
.
Na
istem
kraju
mi
nekaj
zasveti
;
pripognem
se
,
—
znaš
,
bilo
je
zlato
!
Iščem
dalje
—
mislim
,
da
me
počakaš
—
.
«
»
In
čakal
sem
te
,
Anastazij
—
!
«
»
Dobró
,
ti
si
me
čakal
,
bratec
,
a
jaz
iščem
dalje
in
čim
dalje
iščem
več
je
bilo
svetlega
čara
.
Kónečno
prilezim
do
jame
,
globoka
je
bila
,
strašna
,
a
svitli
čar
me
je
omamil
,
da
sem
pozabil
vsega
,
tudi
tebe
.
Grem
za
njim
,
pobiram
,
luščim
,
naberem
si
polne
žepe
,
da
me
je
kar
vleklo
v
globočino
,
tako
težki
so
mi
postali
ti
žepi
!
A
čim
globlje
ležem
,
več
je
bilo
.
Zdaj
začutim
mrzlo
pod
nogami
,
—
bože
mili
naš
—
stal
sem
v
vodi
do
pasa
in
kmalu
bi
bil
utonil
!
Kličem
te
,
nič
!
Čul
nisi
mojega
glasu
in
meni
godilo
se
je
hudo
.
Izgrebem
se
iz
vode
a
ležem
dalje
po
neki
votlini
,
dalje
in
dalje
;
menim
:
kvišku
ne
morem
po
pečini
,
žepi
so
mi
pretežki
,
pa
skusim
priti
iz
žrela
po
ravnini
.
Čutil
sem
pihanje
zraka
od
nekod
daleč
in
tja
sem
lezel
—
v
temi
,
vedno
ob
vodi
.
No
da
!
Konečno
prilezem
na
svetlo
,
a
kje
,
kje
!
Bilo
je
sredi
gozda
in
tiha
voda
je
lezla
po
njegovi
tajinstveni
tišini
iz
dupla
,
pa
nosila
zlato
—
oj
bratec
koliko
zlata
!
Ves
bil
sem
slep
od
tega
čara
,
od
tega
bogastva
,
pozabil
vsega
in
tudi
tebe
,
—
odpusti
bratec
!
Grem
ob
reki
,
kam
se
li
vije
?
Pridem
ž
njo
na
solnčne
stepe
.
Tuji
kraji
,
—
a
tako
čarobni
!
Oj
Rusija
je
lepa
,
silna
!
In
reka
se
razcepi
na
dve
,
tri
rame
,
na
tri
struge
,
a
vsaka
nosi
zlata
polno
,
v
širni
svet
.
Grem
dalje
.
In
vidim
v
dalji
—
vas
,
koče
,
a
pred
kočami
ljudi
ob
vodi
,
kaj
meniš
brate
,
—
prali
,
lovili
so
zlato
!
A
jaz
,
si
mislim
,
videl
sem
—
vir
,
zaklad
!
Pa
pozdravim
ljudi
,
govorim
ž
njimi
,
po
kaj
jim
bo
zlato
?
«
»
Ej
,
tako
,
prodamo
ga
Židu
in
Žid
ga
nese
v
mesto
«
,
pravijo
,
in
jaz
grem
dalje
,
vedno
ob
vodi
,
ki
nosi
zlato
,
dalje
in
dalje
,
da
se
naposled
razgubi
.
A
kje
sem
zdaj
,
mislim
,
in
kje
si
ti
!
Bilo
mi
je
hudo
po
tebi
,
bratec
,
veruj
mi
,
zelo
hudo
.
A
kaj
sem
hotel
?
Prišel
bo
v
hôtel
,
odpotoval
in
nesel
sabo
jezen
spomin
na
ubogega
Senjavina
ki
bi
bil
skoro
utonil
v
—
zlatu
!
In
od
takrat
nisem
več
čul
o
tebi
,
nič
več
!
Pa
mi
povej
,
bratec
,
si
li
res
bil
hud
in
si
še
?
«
»
Nič
hud
,
brate
moj
Anastazij
«
,
odgovori
general
in
ginjen
ovije
roki
okoli
vratu
prijateljevega
»
a
skrbelo
me
je
,
bal
sem
se
,
da
,
slutil
sem
,
da
se
ti
pripeti
kaj
žalega
.
«
»
No
,
slutil
si
prav
!
«
odvrne
Rus
in
vstane
rekoč
:
»
A
čakaj
,
da
se
uveriš
o
resnici
,
ki
sem
ti
jo
razkril
,
podajem
ti
dokaz
,
ki
naj
bo
tvoj
!
«
Pri
tem
odpre
svoj
mali
kovčeg
in
privleče
iz
njega
v
fin
bel
papir
zavito
ko
jajce
debelo
kepico
čistega
zlata
.
»
Glej
,
to
je
od
onega
vira
,
iz
one
grozne
jame
.
Shrani
!
«
reče
ter
položi
zlato
pred
generala
,
ki
strmeč
opazuje
plemenito
kovino
.
»
A
povej
mi
,
kako
,
kako
si
me
zdaj
zopet
našel
po
tako
dolgem
,
dolgem
času
?
«
vpraša
general
.
»
Ej
,
kako
?
V
Parizu
sem
bil
,
kako
,
čemu
,
vse
ti
še
razložim
;
dolga
zgodovina
in
zanimiva
.
A
tu
se
sestanem
v
znanstvenem
klubu
,
čegar
član
sem
,
z
mladim
gospodom
in
ta
pripoveduje
o
svojih
sorodnikih
ki
bivajo
—
pri
tebi
!
In
jaz
—
i
veš
da
,
bratec
moj
—
se
mu
usilim
da
grem
ž
njim
—
k
tebi
!
In
tu
sem
!
Imej
potrpljenja
z
menoj
,
ki
te
še
vedno
ljubim
!
«
In
stara
znanca
,
katerih
duši
sti
se
našli
v
zorni
mladosti
,
se
objameta
in
oči
jima
rosijo
izliv
srčnih
čutil
,
ki
nikdar
ne
usahnejo
.
General
na
to
sprovede
prijatelja
v
vrt
,
a
mej
potom
mu
razkriva
dogodke
svojih
dni
v
vojnah
Velikega
Napoleona
in
vse
kar
je
doživel
od
dneva
ločitve
in
do
sedaj
.
Isto
stori
Senjavin
.
A
general
mu
razodene
tudi
visoke
načrte
nečaka
,
pove
mu
o
damah
in
njih
usodi
in
mnogo
drugega
.
In
te
povesti
pretresejo
Senjavina
do
duše
,
elektrizujejo
mu
vse
bitje
.
»
Konečno
,
konečno
!
«
vzklikne
in
oči
mu
porose
navdušenja
,
zažare
svetega
ognja
.
»
Konečno
sem
našel
ljudi
kakoršne
sem
iskal
!
Hvaljen
bodi
Bog
,
tvoja
roka
me
je
sprovedla
k
njim
iz
daljnega
sveta
!
«
Mej
tem
sklene
na
prsih
roki
in
dvigne
oči
k
nebu
,
a
takoj
tleskne
z
rokama
in
udari
z
nogo
ob
tla
,
da
se
stresejo
,
pa
zagrmi
:
»
Da
,
zvezdarna
,
zvezdarna
!
To
je
ideja
!
To
je
nekaj
za
me
!
Dovoli
prijatelj
,
da
ostanem
tukaj
,
dokler
da
bode
vse
to
gotovo
.
In
če
trebate
denarja
,
tudi
dam
,
morate
vzeti
!
Bogastva
imam
,
oj
,
zlata
!
Veš
oni
vir
je
—
moj
...
milijone
imamo
!
«
»
Izborno
moj
brate
,
izborno
!
«
vzklikne
general
vesel
.
»
To
bode
kakor
nalašč
za
njegove
visoke
načrte
!
«
»
Novo
življenje
pričnemo
brate
,
pomladimo
se
!
«
reče
Rus
in
obraz
mu
odseva
skrite
,
nenadne
sreče
.
»
Pa
še
nekaj
«
,
dostavi
skrivnostno
in
skoro
šepetaje
ter
se
nagne
k
generalu
,
»
to
namreč
kar
se
tiče
—
zvezdarne
.
Meni
se
dozdeva
bratec
,
da
tu-le
notri
,
v
teh
skritih
globočinah
«
—
v
tem
pokaže
s
prstom
proti
nêbu
—
»
počiva
še
veliko
zakladov
,
pred
katerimi
izginejo
vsi
zakladi
te
zemlje
,
vse
naše
zlato
—
v
nič
!
To
jaz
slutim
!
A
to
brate
so
drugačni
zakladi
,
zakladi
so
,
katerih
ne
najdejo
teleskopi
,
ker
oni
jih
ne
znajo
iskati
!
In
tu
notri
,
znaš
bratec
,
mora
biti
tudi
vir
vseh
zakladov
,
vir
,
iz
katerega
oni
zajemajo
svoje
bogastvo
,
baš
tako
kakor
one
reke
v
Kavkazu
zajemajo
zlato
iz
onega
vira
,
iz
one
strašne
globočine
,
v
kateri
bi
bil
tvoj
Anastazij
skoro
vtonil
,
pa
si
je
nabasal
žepe
z
—
milijoni
!
«
Senjavin
se
je
bil
tako
razvnel
,
da
je
ves
žarel
v
obrazu
in
so
mu
oči
kar
sipale
iskre
.
V
tem
oduševljenju
zgrabi
generala
za
roki
ter
mu
jih
krčevito
stiska
.
»
Znaš
li
brate
«
,
zaključi
ves
v
duševnem
plamenu
,
»
znaš
li
da
imam
jaz
,
Rus
,
uprav
proroške
misli
?
«
»
Verujem
ti
,
brate
Anastazij
!
«
vzklikne
general
prijateljskim
nasmehom
.
»
Mi
Rusi
smo
goreči
,
znatiželjni
ljudje
,
a
bogati
smo
na
imetju
.
Vi
Francozi
ste
bogati
na
duhu
,
po
višku
kulture
.
Kaj
storimo
?
Naše
zlato
združimo
z
vašim
razumom
in
to
mora
biti
zveza
,
ki
prevrne
svet
!
«
»
Bravo
,
moj
Anastazij
,
bravo
!
«
zakliče
general
,
iztrga
roki
iz
jeklenega
objema
prijateljevega
ter
mu
jih
ovije
krog
vratu
.
»
Pa
to
le
mimogrede
,
brate
!
Zdaj
hočem
bliže
poznati
tvojega
izbornega
nečaka
;
kje
je
,
dovedi
me
k
njemu
!
«
grmi
Senjavin
.
»
Jaz
mu
imam
mnogo
povedati
,
—
moje
življenje
je
bogato
,
veliko
sveta
sem
poznal
,
veliko
ljudi
;
zlasti
mu
mnogo
povem
o
—
Rusiji
.
O
ta
Rusija
!
—
Take
mlade
ljudi
treba
podpirati
,
oni
so
močni
,
čili
,
kaj
bi
bilo
,
da
nimamo
mladih
ljudi
!
Torej
pelji
me
k
njemu
!
«
A
v
tem
trenotku
se
že
pojavi
na
vhodu
vrta
vsa
družba
obstoječa
iz
barona
,
Viktorja
ter
onih
treh
.
General
in
Ponsard
s
spremljevalcema
se
podado
k
biljardu
,
a
Senjavin
,
Rikard
in
Viktor
se
odpravijo
proti
bližnjemu
gozdiču
,
kjer
se
v
nemoteni
tihoti
razgovarjajo
o
velikih
rečeh
.
Jakob
je
imel
kajpada
te
hipe
polne
roke
dela
,
da
zadosti
nalogi
ki
mu
jo
je
nadel
hudomušni
slučaj
.
Duša
mora
biti
veselici
pri
Bidotu
in
paziti
,
da
se
mu
kaj
ne
pokvari
,
a
tu
v
gradu
mora
skrbeti
da
bodo
gosti
njegovega
gospoda
izborno
postreženi
.
A
to
mu
dviga
ponos
,
da
se
čuti
nekako
vzvišenega
nad
vse
drugo
ko
odkazuje
delo
ostalim
poslom
.
Ko
veverica
teka
semtertja
,
a
v
tem
mu
v
enomer
rojijo
po
glavi
misli
,
ki
so
v
zvezi
z
velikimi
dogodki
dneva
.
Tupatam
obstane
,
postavi
prst
na
čelo
in
govori
seboj
,
potem
tleskne
s
prsti
,
zažvižga
ali
pravi
:
»
Tako
bo
in
nič
drugače
!
«
pa
hiti
dalje
ko
veverica
.
Čestokrat
skoči
k
Petru
v
hlev
,
mu
pove
kako
važno
misel
,
se
obesi
na
rep
najstarejemu
generalovemu
konju
pa
zopet
hiti
v
gorenje
prostore
.
Prišedši
vrh
stopnic
,
za
hip
postoji
,
pri
vije
roki
pod
pazduhi
in
zavrta
v
čelo
kazalec
desnice
,
in
sicer
tako
krepko
,
da
se
mu
skrivi
,
—
pa
govori
seboj
:
»
Vsi
tile
ljudje
,
ki
jih
je
zmetel
menda
veter
od
vseh
krajev
sveta
danes
pod
našo
streho
,
se
mi
zdijo
nekaj
posebnega
.
S
čim
je
vse
to
v
zvezi
—
kaj
vem
!
Jaz
le
vedno
pravim
:
vsi
kar
nas
je
tu-le
na
tej-le
zemski
obli
,
smo
bratje
in
lahko
bi
se
vsi
skupaj
prav
radi
imeli
da
bi
ne
bilo
