Srakar
je
bil
možak
stare
korenine
.
Šege
in
navade
mladega
ljudstva
so
se
mu
dozdevale
vedno
neumnost
in
ker
se
ni
prišteval
on
k
brezpametnim
,
sovražil
jih
je
prav
iz
srca
.
Njegova
oprava
je
bila
,
to
se
ve
,
prav
priprosta
.
Nosil
je
po
leti
in
zimi
klobuk
širokokrajevec
,
kakor
iz
kresilne
gobe
,
in
sicer
brez
traku
,
debelo
hodnikovo
srajco
,
rujave
irhaste
hlače
do
kolen
na
rudečih
škrlatastih
čez
križ
pripetih
hlačnikih
.
Obuvala
pa
po
leti
niti
poznal
ni
.
Po
zimi
je
natikal
kvedraste
črevlje
z
rujavimi
golenicami
,
v
katere
je
nastlal
mesto
nogovic
ovsene
ali
rožene
slame
.
In
nikedar
ni
ozebel
v
stopala
.
Povrh
,
in
to
le
tedaj
,
kedar
je
burja
tako
pihala
čez
gorjance
,
da
je
cvililo
pod
nogami
in
je
širokokrajnik
nad
mršavo
glavo
cvetel
v
ivji
,
kakor
črešnja
v
majniku
,
je
ogrinjal
mezelanast
višnjev
od
davnega
deda
podedovan
plašč
s
širokim
ovratnikom
,
a
brez
rokavov
.
Kar
se
tiče
ostale
njegove
zunanjosti
,
bila
je
priprosta
,
kakor
vse
njegovo
bitje
.
Lici
in
roki
si
je
umil
,
kedar
je
po
naključji
prišel
do
vode
.
Tedaj
je
pomočil
kake
tri
pote
svoje
prste
v
tekočino
in
potegnil
ravno
tolikokrat
po
zijavem
obrazu
.
Svojo
ščetinasto
,
semtrtje
osivelo
brado
pa
je
bril
le
ob
sabotah
popoludne
in
sicer
tako
čisto
,
kakor
da
bi
se
bil
skušal
v
tem
z
mladim
rudečeličnim
farnim
kaplanom
.
Njegova
najzvestejša
in
najljubša
prijateljica
je
bila
kratkocevna
,
turničkasta
,
svetlo
okovana
pipica
.
Va-njo
je
basal
z
mazincem
desne
roke
ob
novini
in
nedeljah
dišeč
tobak
po
pol
srebrnega
groša
zavitek
,
sicer
pa
tudi
semtrtje
češminovo
na
peči
posušeno
listje
,
ali
suho
deteljo
.
Zapravljivosti
in
potrate
Srakar
niti
poznal
nij
.
O
tem
je
pričalo
tudi
njegovo
stanovanje
.
Njegov
ded
,
tretjega
ali
četrtega
kolena
nazaj
v
minulost
,
je
postavil
na
rebri
nad
Beriškim
selom
kočo
iz
smrekovih
in
borovčevih
brunov
.
Ker
je
bil
tesar
,
zidar
in
krovec
vse
v
eni
osebi
,
mu
to
delo
ni
napravljalo
mnogo
preglavice
.
Debla
je
v
bližnjem
gozdu
posekal
,
domu
zvozil
,
grče
in
vejevje
odstranil
,
pokladal
je
drug
na
druzega
in
z
lesenimi
žreblji
pritrdil
.
In
če
je
veter
semtrtje
nedovoljen
vhod
poiskal
,
ga
je
urno
z
blatom
,
mahovjem
in
apnom
zamašil
.
Streho
pa
je
razprostrl
iz
roženih
otepov
,
po
grebenu
in
ob
voglih
jo
je
zavaroval
z
smrekovimi
skorjami
.
V
tej
palači
se
je
rodilo
potem
in
živelo
nekaj
Srakarjevih
dedov
,
koliko
vé
on
izračuniti
na
prstih
ene
roke
.
In
tu
je
zagledal
tudi
on
bliščečo
luč
tega
sveta
.
Njegov
oče
,
ki
vže
davnaj
v
grobu
počiva
,
ga
je
bil
gotovo
tudi
vesel
,
kakor
vsak
,
kajti
zagotovljen
mu
je
bil
njegov
rod
,
ki
bode
gospodaril
tu
,
ko
njega
davnaj
več
ne
bode
.
Če
se
je
stari
Srakar
morda
čestokrat
goljufal
in
motil
v
svojem
življenji
,
tedaj
se
ni
,
kajti
mladi
Jurček
mu
je
bil
podoben
v
vsem
,
in
tudi
sedanji
Juri
mu
ne
dela
sramote
.
Srakar
pa
ni
imel
samo
prijazne
,
dobro
s
panjači
in
suhljadjo
notri
do
malih
oken
zavarovane
koče
,
v
obližji
se
mu
je
smehljal
štirirazorni
zelnik
polen
zelenjadi
,
nekaj
solnčnih
rož
,
pelina
,
hrena
,
in
v
sredi
celo
gredica
rožmarina
,
„
nageljnov
“
in
raznega
cvetličja
.
Čemu
vse
to
in
taka
potrata
,
zvemo
pozneje
.
Povrh
se
je
prostirala
za
rebrijo
še
mala
njivica
sočivja
in
ječmena
.
V
hlevu
na
zahodni
strani
koče
pa
ste
meketali
zjutraj
na
vse
zgodaj
dve
dolgobradi
,
polnovimnati
kozi
.
Posled
pa
,
kar
je
najimenitniše
Srakarjevega
imetja
in
kar
smo
zakrivali
najdalje
.
Povedati
moramo
tudi
,
da
naš
Srakar
nij
samotaril
v
svoji
koči
.
Imel
je
ob
večerih
,
praznikih
in
nedeljah
za
druščino
Marjetico
,
petnajstletno
deklico
.
Ljudje
pa
,
ki
so
bili
vže
hudobni
tedaj
,
kakor
so
baje
še
dandanes
,
zavidali
so
ga
baje
zaradi
tega
meneč
,
da
je
Marjetica
prav
lepa
deklica
,
da
so
njeni
črni
lasje
krasnejši
od
vaških
deklic
,
njen
obraz
,
oči
in
vse
prijetniše
od
marsikatere
posestniške
hčere
.
Eni
pa
so
se
spozabili
celó
tako
daleč
,
da
so
trdili
,
da
baje
Srakar
niti
oženjen
ni
bil
po
božjih
in
cerkvenih
postavah
,
da
je
bila
njegova
ranjca
tuja
ženska
,
da
sploh
ne
vedó
,
kaj
bi
rekli
o
Marjetici
in
njenem
reditelju
.
Poslednje
pa
je
bila
laž
,
kakor
je
mnogo
,
kar
razdira
vaška
druhal
pri
kolovrati
in
kupi
žganega
.
Srakar
se
je
v
svojem
petindvajsetem
letu
zaljubil
,
v
tridesetem
nekje
na
tujem
,
ker
mu
je
branil
doma
fajmošter
,
soseska
in
komisar
in
kedo
vé
kedo
vse
,
po
krščanski
poročil
,
ter
potem
trideset
let
sladkost
zakonskega
življenja
užival
.
Sad
te
skrivne
sreče
je
bila
Marjetica
.
Spolnila
je
stoprv
šesto
leto
,
ko
so
odnesli
štirji
možje
mater
tja
med
grobovje
.
Srakar
pa
je
potiskoval
odslej
svoje
širokokrajne
pokrivalo
bolj
na
oči
,
hitreje
je
spuščal
dim
iz
turničkaste
pipe
in
malo
je
govoril
.
Marjetica
je
pasla
kozi
po
rebri
in
po
gošči
vsak
dan
od
jutra
do
večera
.
Svojo
mater
,
blago
starko
,
katera
jo
je
pestovala
nekdaj
,
je
jedva
poznala
.
Čutila
se
je
toraj
zapuščeno
in
samotno
.
S
solzami
v
očeh
je
gonila
kozi
na
pašo
.
Ob
strmini
je
več
potov
naslonila
roki
v
perišče
in
slonela
kakor
brez
življenja
in
z
mokrim
pogledom
se
je
vračala
zvečer
v
očetovo
kočo
.
Oče
je
tedaj
odložil
širokokrajno
pokrivalo
prislonil
pipo
na
zapeček
,
vkresal
ogenj
na
ognjišču
,
tekal
bosopet
,
okoli
njega
in
pristavil
ovsen
sok
za
večerjo
.
Marjetica
pa
je
vzela
golido
in
šla
molzt
kozi
.
Med
mleko
pa
so
jej
kropile
več
potov
solzé
,
a
sama
ni
vedela
zakaj
.
Srakarjeva
večerja
ni
bila
niti
imenitna
,
niti
dolgotrajna
.
Oče
se
je
ščenil
navadno
na
vežni
prag
,
potegnil
z
žulavo
desnico
velik
križ
po
rujavem
obrazu
,
Marjetica
pa
je
sela
na
stolček
in
odgovarjala
roditeljevi
molitvi
.
Po
večerji
je
natlačil
Srakar
še
eno
pipo
tobaka
in
spuščal
s
prekrižanima
rokama
med
pripovedovanjem
različnih
dogodeb
iz
svoje
minulosti
cele
oblake
dima
v
lesene
sajaste
tramove
nad
saboj
.
Marjetica
je
med
tem
pospravila
posodo
in
osnažila
,
privrgla
še
nekaj
suhljadi
na
ognjišče
,
ter
sela
za
kolovrat
,
ali
vzela
šivanje
v
naročje
in
poslušala
očetove
povesti
.
A
to
ni
trajalo
dolgo
.
Srakar
je
zgodaj
legel
k
počitku
in
z
zarijo
vstajal
.
Ko
so
jele
ugaševati
zadnje
žrjavčine
zvezde
na
ognjišču
,
iztrkal
je
pipo
ob
palec
leve
roke
,
snel
debelojagodast
molek
raz
lesenega
žreblja
pod
svetim
razpelom
in
pričela
se
je
precej
dolga
večerna
molitev
.
Po
molitvi
je
moralo
biti
vse
tiho
in
mirno
v
hiši
.
Po
leti
je
spaval
Srakar
v
senu
nad
kozjim
hlevom
.
Taka
postelja
je
najbolj
zdrava
,
je
trdil
čestokrat
,
in
tudi
Marjetici
je
bilo
to
po
volji
.
Tedaj
je
prižgala
še
več
potov
leščrbo
,
ostajala
dalje
pri
delu
,
ali
brala
kaj
iz
življenja
svetnikov
.
Poslednja
knjiga
je
bila
razun
male
pratike
edina
pri
hiši
.
Srakar
ni
umel
sicer
na
branje
,
a
pratiko
je
imel
v
mazincu
.
O
polnoči
bi
bil
našel
,
kako
vreme
kaže
,
kedaj
se
prično
pasji
dnevi
,
kedaj
prvi
krajec
,
in
vse
druge
imenitniše
stvari
.
Po
zimi
pa
je
bilo
zopet
vse
drugače
.
Srakar
ni
ljubil
mehkopernatega
ležišča
in
ga
tudi
imel
ni
.
Kako
neki
?
Kuretine
ni
klal
za
kosilo
in
večerjo
,
v
mesto
ni
hodil
po
kupčiji
in
tudi
novcev
bi
bilo
škoda
za
tako
potrato
.
Vrh
široke
zelenocinjaste
peči
je
razprostrl
štiri
deske
pa
tako
,
da
jeobilo
vzglavje
višje
od
vznožja
.
Tja
je
legel
v
rujavih
irhastih
hlačah
,
hodnikovi
srajci
.
Širokokrajno
pokrivalo
ali
pa
tudi
edina
žulava
pest
mu
je
bila
za
blazino
.
Odeje
pa
niti
potreboval
ni
,
v
peči
je
tlel
namreč
noč
in
dan
grčav
gabrov
ali
bukov
panjač
.
Jasno
je
tedaj
,
da
je
imela
Marjetica
v
zimi
dolgočasneje
večere
nego
po
leti
.
Precej
po
molitvi
je
šla
v
svojo
kamrico
in
legla
k
počitku
,
a
spala
ni
,
kakor
je
navada
bolj
odrasli
mladini
.
Premišljevala
je
čestokrat
do
polnoči
in
še
dalje
mnogo
prav
mnogo
.
A
če
bi
jo
bil
vprašal
kedo
kaj
,
molčala
bi
bila
morda
,
ne
vedela
bi
odgovora
.
Več
potov
je
tudi
v
postelji
jokala
.
Ne
vemo
,
ali
zaradi
tega
,
ker
je
bila
sirota
brez
matere
,
ali
ker
je
bil
oče
resen
in
navadno
malo
beseden
,
ali
pa
zaradi
obojega
.
Kedo
bi
uganil
to
?
V
Beriškem
selu
je
navada
,
kakor
baje
povsod
,
da
fantje
v
noči
vasujejo
pod
okni
s
svojimi
ljubicami
.
Potem
pa
zapojo
sredi
vasi
pod
lipo
v
dol
in
gore
odmevajočo
fantovsko
pesem
.
Marjetica
je
čula
več
potov
v
svojo
tiho
kamrico
tako
petje
.
In
tedaj
je
odslonila
vselej
oknice
in
poslušala
.
Marsikaterikrat
pa
jej
je
kanila
solza
na
obraz
,
kedar
je
vtihnilo
petje
,
kajti
bilo
jej
je
po
všeči
.
In
ko
bi
jo
bil
vprašal
kedo
zakaj
,
ne
znala
bi
bila
odgovora
.
Tako
bi
bile
molčale
baje
vse
ali
vsaj
polovica
beriških
deklic
.
Vendar
polagoma
,
zvedó
vse
,
kaj
je
fantovsko
petje
sredi
vasi
,
kaj
pomenja
ono
,
kaj
neko
skrivno
,
prav
skrivno
čutilo
v
prsih
.
Vse
to
je
zvedela
polagoma
tudi
Marjetica
.
Dejali
smo
,
da
je
Srakar
zgodaj
vstajal
.
Najprvo
je
poklical
Marjetico
.
A
več
potov
ga
je
celo
ona
prekosila
.
Potem
je
vzel
raz
police
iz
lončene
sklede
perišče
ječmena
lastnega
pridelka
in
šel
odpirat
kočine
duri
.
Pred
pragom
ga
je
uže
klicala
in
čakala
zbrana
druščina
,
štiri
čopaste
pisane
kokoši
s
svetlo
spreminjavim
petelinom
na
čelu
.
Srakar
je
dvignil
tedaj
perišče
in
vskliknil
:
„
Oj
,
kaka
lakota
!
Náte
!
“
in
raztresel
daleč
naokrog
zrnja
.
To
pa
je
vedel
dobro
,
zakaj
dela
takó
.
Med
srakarjevo
kuretino
je
bilo
kakor
povsod
precej
zavisti
in
nevošljivosti
.
Hud
boj
s
trdimi
kljuni
se
je
vnel
več
potov
za
eno
samo
zrnice
.
In
niti
ponosen
gospodar
,
petelin
ni
mogel
pomiriti
urno
svoje
družine
.
Marjetica
je
kure
prav
rada
imela
.
Več
potov
je
ob
požinkih
nabirala
na
njivah
ostalo
klasje
za
nje
.
A
petelin
jej
ni
bil
po
godu
.
Čestokrat
je
dejala
:
„
Oče
,
čemu
je
petelin
?
On
sne
za
dve
kokoši
,
ne
koristi
pa
ničesar
.
“
Tedaj
je
Srakar
pipo
iz
ust
vzel
,
po
tleh
pljunil
in
pol
smejoč
,
pol
resen
rekel
:
„
Kaj
ti
veš
?
“
Včasih
je
pa
tudi
ob
takih
priložnostih
z
boso
nogo
po
tleh
poteptal
in
se
zagrozil
:
„
Takó
je
prav
,
takó
mora
biti
!
“
In
Marjetica
je
vedela
,
da
proti
temu
ni
več
ugovora
,
čeravno
se
jej
je
dozdeval
petelin
velika
potrata
pri
hiši
.
Po
zajutreku
,
to
je
po
vžitju
sklede
zavrelega
kozjega
mleka
z
nadrobljenim
ovsenjakom
,
gnala
je
Marjetica
kozi
na
pašo
.
Prej
pa
je
raz
stene
snela
svojo
torbico
,
dela
va-njo
kos
kruha
za
južino
,
več
potov
tudi
knjigo
„
življenje
svetnikov
“
in
odšla
je
po
rebri
in
strmi
za
kozama
.
Srakar
je
ostajal
pri
domu
,
to
je
,
če
je
imel
kaj
opravka
.
A
brez
tega
je
bil
redkoma
.
Umel
je
mnogo
posla
.
Če
je
pošel
eden
,
lotil
se
je
druzega
.
Največ
zaslužka
mu
je
dajalo
vezenje
košev
in
izdelovanje
različnega
hišnega
orodja
.
Vaške
gospodinje
ga
niso
mogle
dovolj
prehvaliti
zaradi
njegove
ročnosti
.
Vse
kar
je
prišlo
iz
njegove
roke
,
je
bilo
ugodno
in
prav
.
Kedar
mu
je
pošlo
tudi
to
delo
,
tedaj
je
vzel
canjico
,
zakrivljen
nož
in
odšel
v
gozd
zelenih
košatih
jelk
in
smerek
in
nabiral
je
smolo
.
Domá
jo
je
čistil
in
kuhal
na
ognjišči
in
pri
fari
prodajal
za
drage
denarje
.
Novcev
ni
zapijal
nikedar
.
Krčma
mu
je
bila
tuja
,
hranil
jih
je
varno
,
a
nihčo
ni
vedel
,
kje
.
In
ljudje
so
trdili
,
da
je
Srakar
precej
petičen
.
Nedelja
je
bila
pri
Srakarjevih
vedno
svet
,
prazničen
dan
.
Vže
v
soboto
popoludne
je
smela
prignati
Marjetica
nekaj
ur
prej
kozi
domu
.
Tako
je
hotel
Srakar
in
tako
se
je
tudi
godilo
.
Potem
se
je
pričela
priprava
za
prihodnji
dan
.
Marjetica
je
morala
vzeti
posodo
in
hajdi
k
studencu
po
vodo
.
Potem
je
snela
oknica
in
ja
spirala
v
tekočini
.
Po
leti
je
muh
in
prahú
dovolj
povsod
,
tudi
pri
Srakarjevih
ni
bilo
drugače
in
vse
to
zahteva
skrbnega
čiščenja
.
Tudi
vežne
in
hišine
duri
so
morale
biti
lepo
omite
.
Oče
tega
sicer
ni
veleval
,
še
celo
trdil
je
,
da
jim
prevelika
moča
škoduje
,
da
se
krivé
in
pačijo
,
a
Marjetica
jih
ni
mogla
videti
takovih
,
in
njena
je
obveljala
.
Reditelj
jej
ni
ugovarjal
.
Kaj
pa
jedilna
posoda
in
v
kotu
tri
zastarele
podobe
,
zadnje
večerje
,
svetega
Boštijana
,
očetovega
patrona
polnega
puščic
in
svete
Katarine
z
velikanskim
kolesom
?
Vse
je
moralo
biti
čisto
in
obrisano
.
Javorjeva
miza
semtrtje
s
črvivimi
poti
preorana
in
trije
enaki
stoli
z
naslanjači
in
vrezanimi
imeni
izveličarja
in
božje
porodnice
,
pa
so
se
lesketali
kakor
novi
,
in
so
bili
takó
beli
,
da
bi
z
očali
ne
bil
našel
madeža
na
njih
.
Ko
je
Marjetica
pospravljala
in
čistila
pohištvo
,
vrgel
je
Srakar
koso
in
grablje
čez
ramo
,
zadel
paličast
koš
in
odšel
na
njivo
,
kjer
je
ukosil
nekaj
detelje
za
kozi
.
V
nedeljo
jutro
namreč
ni
gonila
Marjetica
na
pašo
,
kozi
pa
stradati
niste
smeli
.
Prišedši
domu
,
je
sedel
in
obril
svojo
ščetinasto
brado
in
sicer
brez
ogledala
.
Marjetica
mu
je
morala
pogladiti
hodnikovo
,
a
belo
srajco
ter
popraviti
in
urediti
,
kar
je
bilo
še
potreba
.
Sam
pa
je
vzel
raz
zapečka
črevlje
z
visokimi
golenicami
,
je
očistil
in
namazal
z
mastjo
,
kajti
ob
nedeljah
ni
hodil
bos
,
kar
smo
pozabili
poprej
povedati
.
Saj
bi
pa
tudi
ne
bilo
lepo
in
spodobno
,
v
nedeljo
v
cerkvi
ali
pred
cerkvijo
postajati
z
bosimi
nogami
in
prižigati
s
kresilno
gobo
pipo
tobaka
in
se
pomenkovati
s
sosedi
in
farnimi
gospodarji
.
Kaj
pa
stoprv
,
ko
pride
Marjetica
pred
cerkev
.
Vže
od
daleč
jej
vdarja
rudečica
v
obraz
,
ko
zagleda
ondi
cele
gruče
ljudi
,
mladenčev
,
resnih
možakov
,
opravljivih
ženic
in
tam
ob
strani
svojih
vaških
znank
in
družic
.
Saj
pa
tudi
ni
majhena
stvar
in
tako
lehka
,
iti
mimo
vseh
,
pozdraviti
to
,
z
ono
nekaj
besed
govoriti
,
tej
pohvaliti
novo
lepo
obleko
itd.
A
to
še
ni
največe
hudo
.
Ko
bi
le
tamkaj
vaških
fantinov
ne
bilo
.
Poslednji
namreč
takó
globoko
pogledujejo
v
oko
in
namežikujejo
in
ona
sama
ne
ve
zakaj
.
Kako
bi
bilo
tudi
drugače
?
Marjetica
je
stara
stoprv
petnajst
let
.
Nasprotno
pa
bi
jej
tudi
ne
bilo
prav
,
ko
bi
manjkalo
nekoga
med
mladenči
.
Sramuje
se
sicer
takih
misli
,
a
drugače
ne
more
in
ve
zakaj
.
Samo
to
misli
,
da
to
ni
greh
,
kako
neki
?
Mladost
je
baje
vsa
enaka
,
hoče
in
noče
in
Marjetica
je
bila
tudi
mlada
.
V
nedeljo
popoludne
po
južini
si
je
dal
navadno
Srakar
prinesti
svoj
trinogati
stol
pred
hišo
pod
črvivo
široko
vejačo
tepko
.
Semtrtje
je
legel
tudi
kar
po
trebuhu
na
travo
,
kakor
da
bi
zelenje
in
zemljo
študiral
pod
saboj
.
A
naravoslovec
Srakar
ni
bil
.
Le
svoje
dogodbe
in
izkušnje
je
razkladal
v
takih
prilikah
in
pipo
tobaka
je
kadil
.
Marjetica
pa
je
morala
po
kuhinjskih
opravkih
priti
k
njemu
in
sesti
poleg
njega
,
da
je
bil
krajši
čas
.
To
so
bili
najlepši
trenotki
našima
znancema
.
V
nedeljo
je
navadno
vse
veselo
,
če
ne
pa
se
dela
,
ali
vsaj
poskuša
pozabiti
žalih
spominov
dolzega
tedna
.
Radoval
se
je
tudi
Srakar
z
Marjetico
.
In
kako
bi
se
ne
?
Stoletna
tepka
ju
je
tako
prijazno
senčila
in
obetala
na
jesen
obilo
sadú
.
Ondi
na
desno
se
jima
je
priklanjal
zlati
ječmen
in
sredi
njega
je
kimala
rudeča
purpora
,
ob
kraji
pa
pisan
kokolj
.
Prijazni
ščinkovec
je
speval
nad
njima
na
veji
,
bečele
so
šumele
,
metulji
so
kriljali
okrog
,
od
daleč
je
šumel
gorski
potok
,
ooglašala
se
je
kukavica
in
proti
večeru
zlatokljuni
kos
.
Srakar
je
sicer
malo
govoril
.
Ljubezen
do
edinega
otroka
je
vedel
skrivati
,
kakor
skrivamo
drago
kamenje
,
zlatnino
in
srebernino
,
ter
jo
pokažemo
le
ob
velicih
praznikih
in
slovesnostih
.
A
danes
se
mu
je
razvezal
jezik
.
In
ko
se
mu
pogasi
celo
pipa
,
vtekne
jo
v
hlačni
žep
in
začne
govoriti
tako
le
:
„
Marjetica
,
ravno
danes
si
spolnila
svoje
petnajsto
leto
.
To
je
za
te
jako
imeniten
dan
,
tem
bolj
,
ker
čutim
,
da
me
ne
bodeš
dolgo
imela
.
Jaz
mislim
,
da
pojdem
kmalu
za
materjo
.
Kedar
grem
v
goro
po
drva
ali
smolo
,
čutim
bolečine
in
slabosti
v
prsih
,
naduha
me
muči
.
In
kedar
stopam
ob
nedeljah
v
dolino
k
svetemu
opravilu
,
tresejo
se
mi
noge
in
omagujejo
.
Od
meseca
do
meseca
sem
slabeji
.
Enkrat
pa
izginem
,
kar
nenadoma
.
“
Pri
teh
besedah
zamre
Srakarju
glas
.
Da
bi
zakril
tudi
solzo
,
ki
se
mu
vtrne
v
tej
priči
v
očesu
,
obrne
se
v
stran
,
izvleče
tobačni
mehur
in
natlači
v
novo
svojo
pipico
.
Marjetica
mu
pa
mora
prinesti
raz
police
pozabljeno
kresilno
gobo
.
„
Skrbeti
mi
je
,
“
nadaljuje
Srakar
potem
,
ko
puhne
kake
tri
pota
gostega
dima
v
tepkino
vejevje
,
„
kako
bode
s
teboj
,
kedar
mene
več
ne
bode
.
Matere
se
jedva
spominjaš
.
Škoda
je
za
te
in
še
velika
,
da
se
nisi
izučila
gospodinjstva
v
njenem
varstvu
,
kajti
umna
gospodinja
je
bila
.
Mnogo
sem
ti
pravil
sicer
tudi
jaz
in
te
svaril
.
A
mož
je
le
mož
,
uk
mu
ne
gre
tako
iz
pod
rok
,
kakor
materam
.
Mnogo
ti
je
treba
še
vedeti
.
“
Marjetica
pobesi
obraz
pri
teh
besedah
in
milo
prav
milo
se
jej
stori
notri
v
prsih
.
Najrajši
bi
se
zjokala
kot
malo
dete
.
A
očeta
noče
žaliti
.
Še
bolj
se
toraj
premaguje
z
vsemi
močmi
a
naposled
pravi
:
„
Zakaj
bi
umrli
ravno
zdaj
,
oče
?
Lehko
še
živite
.
Glejte
,
jaz
sem
mlada
,
kakor
pravite
,
lehko
vam
mnogo
pomagam
in
polajšam
;
kar
recite
in
zapovejte
mi
,
pa
je
!
“
„
Marjetica
,
ti
si
dobro
dete
,
a
vendar
ne
veš
,
kaj
praviš
.
Tvoj
oče
se
je
mnogo
trudil
nekedaj
,
mnogo
več
slabega
vžil
kot
dobrega
,
a
učakal
je
današnjega
dne
,
ker
je
bil
zmeren
in
delaven
.
Tako
stori
tudi
ti
in
hvaležna
mi
bodeš
nekedaj
.
Vendar
ženska
je
slaba
stvar
,
več
potov
jej
je
potreba
krepke
moške
podpore
.
Take
sicer
še
nimaš
ti
,
a
dobiš
jo
,
če
marljiva
ostaneš
.
“
Marjetica
zadnjih
besedi
ni
umela
prav
.
A
spomnila
se
je
nočnega
fantovskega
petja
sredi
vasi
,
videla
je
v
duhu
kopico
mladenčev
v
nedeljo
pred
cerkvijo
in
lahno
je
zarudela
v
lice
,
kakor
da
bi
hotela
skriti
misel
,
da
bi
tudi
ona
imela
rada
kaj
tacega
,
čeravno
bi
ne
vedela
povedati
,
zakaj
.
Kakor
bi
opazil
Srakar
skrivnosti
svojega
otroka
,
pravi
potem
:
„
Če
hočeš
biti
srečna
,
Marjetica
,
spominjaj
se
vedno
besede
svojega
očeta
,
akoravno
je
star
,
ubóžen
,
hodi
bos
,
ti
pa
si
mlada
in
prijetnega
lica
.
Materne
in
domovinske
šege
in
navade
pa
naj
ti
bodo
svete
!
Tvoja
ranjca
mati
je
nosila
raševno
in
platneno
obleko
.
Lepotičja
in
razvajenosti
ni
poznala
,
a
bila
je
srečna
,
zadovoljniši
morda
od
prve
vaške
.
Ker
me
razumeš
zdaj
in
si
stara
dovolj
,
povedati
ti
hočem
vse
na
tanko
,
kako
je
gospodinjila
in
ravnala
ona
.
Ti
me
pa
poslušaj
in
stori
enako
.
Z
jutraj
je
vstajala
s
solnčnim
vzhodom
.
Ko
je
bila
opravljena
jutranja
molitev
,
pokropila
je
z
blagoslovljeno
vodo
stanico
in
vežo
in
jo
prekrižala
.
Potem
je
hitela
k
živali
.
Koze
so
jo
poznale
kar
po
hoji
,
in
kuretina
je
kakor
piš
prihitela
k
njej
.
Saj
je
imela
pa
tudi
vedno
in
povsod
dobro
in
prijazno
besedo
,
in
vse
je
šlo
v
slast
,
kar
je
prišlo
iz
njene
roke
.
Pa
kako
zmerna
je
bila
in
varčna
.
Niti
zrnece
se
ni
potratilo
pri
kuretini
,
niti
bilka
pri
kozah
.
Srednja
pot
je
zlata
pot
,
je
dejala
vedno
.
Kar
se
pa
tiče
pričnosti
in
reda
,
pa
jej
nihče
ni
bil
enak
.
Ob
gotovi
,
nespremenjeni
uri
se
je
vstajalo
,
molilo
,
jelo
,
se
je
krmila
žival
,
snažilo
pohištvo
,
delalo
in
počivalo
,
kakor
da
bi
bilo
zmerjeno
vse
,
kakor
po
urinih
kolesih
.
In
koliko
koristi
nam
je
dajalo
vse
to
.
Vse
se
je
čudilo
in
nas
zavidalo
.
Če
so
valile
vse
vaške
kokoši
drugi
in
tretji
dan
,
naše
so
slednji
,
če
so
izrejale
vaške
koklje
hroma
in
bolehna
piščeta
,
pri
nas
jih
je
bilo
polna
veža
in
niti
eno
ni
poginolo
,
niti
enega
ni
skobec
odnesel
.
Povsod
je
bilo
gospodinjino
oko
.
Kaj
pa
koze
?
Povedati
ti
moram
,
da
smo
jih
imeli
tedaj
navadno
štiri
ali
pet
,
rujave
,
lisaste
in
bele
,
a
vse
so
bile
lepo
rejene
,
lepo
očejene
.
Pa
kaka
vimena
so
imele
?
Če
ni
bilo
dobiti
niti
žlice
mleka
v
vsi
vasi
,
pri
nas
ga
je
bilo
dovolj
.
In
lep
denar
smo
dobivali
za-nje
.
Koliko
pa
je
imela
ranjca
mati
druzih
lepih
in
domačih
navad
,
ki
so
kinč
vsaki
gospodinji
.
A
bojim
se
,
da
bi
bilo
preveč
,
ko
bi
ti
pripovedoval
danes
dalje
.
Dovolj
naj
bode
.
Drugi
pot
več
o
tem
.
“
Med
tacimi
pogovori
mine
prvo
nedeljsko
popoldne
Srakarju
in
Marjetici
,
kar
smo
se
seznanili
mi
z
njima
.
In
nihče
ne
more
trditi
,
da
bi
ne
bilo
prijetno
,
čeravno
so
bili
očetovi
nauki
resni
in
spomini
otožni
.
A
taki
morajo
baje
biti
.
Tisti
večer
pa
Marjetica
ni
mogla
pozno
zatisniti
očesa
.
Na
pol
opravljena
je
slonela
v
svoji
spalnici
na
postelji
in
zrla
v
tiho
z
mesečino
oblito
dolino
,
v
domačo
vas
in
njena
bela
poslopja
in
razne
misli
so
se
jej
drvile
po
glavi
.
Najbolje
pa
se
je
spominjala
ranjce
mamice
,
ki
je
bila
tako
blaga
žena
in
trdno
je
sklenila
,
da
bode
ravnala
tudi
tako
,
kakor
je
ona
in
srečna
bode
.
Med
tem
pa
so
se
zbrali
tamkaj
pod
vaško
lipo
zopet
veseli
fantje
,
povzdignili
glas
in
zapeli
tisto
pesem
,
ki
pravi
:
„
Čez
to
ravno
polje
Ino
čez
travnike
Pa
ravne
so
steze
,
Po
njih
moj
ljubi
gre
“
.
In
Marjetica
se
je
zgenila
pri
tej
pesmi
.
Pozabila
je
ranjce
matere
in
očetovih
naukov
,
in
na
prsi
se
jej
je
vleglo
nekaj
tako
sladkega
in
tako
tesnega
.
Vedela
pa
ni
,
kaj
je
to
.
Poznala
ni
sveta
,
bila
je
stoprv
petnajstletna
,
srečna
Marjetica
.
Drugo
popoludne
je
Marjetica
kar
v
eni
sapi
prihitela
raz
pogorja
domu
.
Hiteti
je
morala
,
kolikor
je
mogla
s
svojimi
bosimi
nogami
in
mnogokrat
je
zadela
in
se
spodtaknila
ob
ostro
kamenje
in
korenine
,
da
bi
se
bila
na
glas
zajokala
,
ako
bi
bilo
to
kaj
pomoglo
.
Vsega
tega
pa
ste
bile
krivi
kozi
,
ki
ste
videč
,
da
se
jame
nenadno
temniti
nebo
,
da
se
čuje
tam
od
daleč
vže
grmenje
,
da
se
krešejo
bliski
,
vsa
znamenja
bližnje
hude
ure
,
zaprskali
,
se
dvignili
na
zadnji
nogi
in
jo
vdrli
,
kakor
veter
,
po
rebri
proti
domu
.
—
Marjetica
s
početka
niti
vedela
ni
,
kaj
to
pomeni
in
bila
je
preplašena
.
Zastonj
je
klicala
sicer
tako
prijazni
in
krotki
živalici
,
zastonj
jima
ponujala
ostanke
svojega
jutranjega
ovsenjaka
.
Niste
je
poslušali
in
se
zmenili
za
njo
,
in
ona
je
morala
hiteti
za
njima
.
Dospevši
vtrujena
in
boječa
domu
,
zakliče
Marjetica
očeta
in
mu
potoži
svoje
gorje
.
Srakar
,
ki
je
ravno
na
ognjišču
smolo
kuhal
in
jo
gnjetil
v
male
pogačice
,
po
srebrnem
grošu
druga
k
drugi
,
se
je
nasmejal
pri
tem
in
hitel
na
prag
.
„
Kaj
pa
je
,
Marjetica
?
“
vsklikne
,
ko
zagleda
svojega
preplašenega
in
objokanega
otroka
.
Marjetica
ne
odgovori
,
temuč
le
pokaže
s
prstom
na
nebó
.
Srakar
položi
zdajci
žulavo
desnico
na
čelo
,
pogleda
v
oblake
in
pravi
:
„
Huda
ura
se
bliža
.
Prav
je
,
da
si
prignala
domu
,
še
treskalo
bode
,
če
ne
prepodi
zvonenje
nevihte
.
“
Potem
pa
še
pristavi
:
„
Zdaj
pa
le
urno
,
Marjetica
,
ubogaj
in
stori
vse
,
kar
ti
velim
.
Tako
so
namreč
ranjca
mati
in
nikedar
ni
bilo
nesreče
pri
hiši
,
nikedar
ni
treščilo
v
naše
sleme
,
nikedar
ni
pobila
toča
na
naši
njivi
.
Najprvo
zapri
hlev
in
kozama
vrzi
nekaj
perišč
kresne
praproti
za
nasteljo
.
Potem
urno
po
blagoslovljeno
vodo
svetih
treh
kraljev
,
v
omarici
v
tvoji
spalnici
jo
najdeš
.
Ž
njo
pokropi
dvorišče
,
vrt
,
vse
pohištvo
,
potem
pa
še
kozi
.
Pa
kedar
jima
daješ
piti
,
pokropi
,
tudi
pijačo
.
Vmes
pa
ne
hodi
tako
tja
v
en
dan
.
Oče
naš
pomoli
za
dober
namen
in
za
srečno
uro
in
pristavi
:
„
Beži
,
beži
hud
vihar
,
Voljno
sprejmi
ta
moj
dar
!
“
Ko
stoji
tako
Srakar
pred
kočo
razoglav
,
bosopet
in
z
zavihanimi
rokavi
,
kajti
kuhal
je
ravno
smolo
,
ter
ukazuje
kakor
vojskovodja
neštevilni
množici
,
kaj
se
ima
zgoditi
,
kaj
ne
,
kako
naj
se
vede
,
kako
ne
,
hiti
preplašena
Marjetica
v
kočo
,
kakor
se
jej
je
velelo
.
Med
potjo
pa
se
pobožno
prekriža
in
ponavlja
prejšnje
očetove
besede
.
Med
tem
pa
se
jame
nebo
vedno
bolj
in
bolj
temniti
.
Grmenje
se
vže
čuje
prav
od
blizo
.
Bliski
švigajo
,
kakor
goreči
biči
po
zraku
;
posamezne
debele
kaplje
jamejo
podati
na
.
Srakarjevo
čelo
.
To
ga
vzdrami
.
In
kako
zbledi
,
ko
se
spomni
,
da
ima
pristavljeno
vrelo
smolo
na
ognjišču
.
Ob
hudi
uri
namreč
ne
sme
biti
živega
oglja
v
peči
.
Ogenj
vleče
ogenj
na
se
in
potem
bi
v
ognjišče
treščilo
.
Kakor
bi
trenil
,
plane
torej
Srakar
v
vežo
in
vrže
pol
vrča
vode
v
žrjavico
.
Med
tem
pa
pozabi
na
smolo
,
kajti
s
komolcem
jo
v
naglici
prevrne
in
si
zakrivi
za
precej
grošev
škode
.
Ko
prihiti
Marjetica
z
blagoslovjeno
vodo
,
vže
treska
zunaj
,
grmi
in
lije
ploha
,
da
je
groza
.
Srakar
jej
ne
pusti
na
plan
,
temuč
sam
raz
praga
vrže
nekaj
pesti
vode
okoli
sebe
.
Potem
pa
duri
urno
zapre
,
potegne
zapah
iz
line
in
vsklikne
:
„
Marjetica
,
moliva
;
ali
ne
čuješ
?
cerkovnik
v
vasi
„
klebeštra
“
in
pozvanja
zapored
z
vsemi
zvonovi
hudi
uri
,
in
oče
župan
streljajo
v
oblake
!
“
Marjetica
hiti
po
lesen
molek
v
stanico
in
jame
prebirati
otemnele
,
kakor
črešnje
črnice
debele
jagode
.
Stoprv
zdaj
se
spomni
Srakar
najimetniše
stvari
:
suhe
oljkine
veje
od
cvetne
nedelje
,
ki
je
vtaknjena
na
steni
za
svetim
razpelom
.
Oljka
je
najboljši
pomoček
v
hudi
uri
,
je
trdil
vedno
Srakar
.
Urno
jo
torej
prinese
,
vzeme
pol
vbitega
piskra
,
vrže
nekaj
ostale
žrjavice
vanj
in
nalomi
povrh
na
drobno
oljkino
vejo
.
In
kaj
še
,
Marjetica
mu
mora
prinesti
raz
police
nad
pečjo
posušenih
tavžent
rož
,
marijinih
las
in
brinjevega
cveta
.
To
je
vse
imenitno
za
brambo
nesreč
.
Ko
naloži
Srakar
vsega
tega
kar
na
kopiček
na
žrjavico
,
odpre
široka
zijava
usta
in
jame
na
vso
moč
pihati
in
oživljati
ogenj
.
Kmalu
se
jame
dvigovati
dišeč
,
prijeten
,
pravi
Abeljnov
dim
raz
piskra
in
Srakarju
zažari
veselja
in
upa
obraz
.
„
Ali
vidiš
,
Marjetica
?
“
vsklikne
posled
,
„
to
bode
pomagalo
.
“
„
A
moliva
,
moliva
tudi
,
in
za
manoj
hodi
!
“
pristavi
potem
.
Tako
dirja
Srakar
razoglav
,
bosopet
inž
razgaljenimi
prsi
od
shrambe
do
shrambe
in
kadi
povsod
.
Marjetica
pa
teka
z
molekom
za
njim
,
moli
na
glas
in
ponavlja
besede
:
„
Beži
,
beži
hud
vihar
Voljno
sprejmi
ta
moj
dar
!
“
Oče
pa
jej
pobožno
in
častitljivo
odgovarja
.
A
kakor
bi
ne
čulo
visoko
nebo
danes
take
molitve
,
kakor
da
bi
bil
zastonj
ves
trud
in
daritev
,
divja
vihar
brez
prenehljaja
zunaj
.
Oblaki
so
zdaj
temni
kot
noč
,
zdaj
svetli
kot
bi
bila
nebesa
odprta
.
Zdaj
se
pode
dalje
,
kako
da
bi
se
podiral
svet
,
zdaj
se
ne
ganejo
,
kakor
bi
bili
pribiti
in
privezani
.
In
o
solncu
niti
sledú
ni
,
le
bliski
švigajo
in
vdarjajo
na
vse
strani
,
kakor
da
bi
se
bojevale
v
strašnem
dvoboju
svetle
zvezde
in
premagane
padale
na
zemljo
.
In
tla
,
kako
so
prepluta
z
vodo
.
Cela
jezera
se
zbirajo
v
dolinah
in
še
vedno
lije
.
Raz
pogorja
se
vale
rujavi
grmeči
valovi
in
tirajo
kamenje
,
pesek
in
celo
izruvana
,
izkoreninjena
drevesa
s
seboj
.
In
zelena
črešnja
,
široka
tepka
se
zvija
in
priklanja
,
kakor
bilka
na
polji
.
Zdaj
in
zdaj
mora
omagati
in
se
zgruditi
na
tla
.
In
tamkaj
zlat
ječmen
,
rumena
pšenica
in
rudeča
detelja
,
kako
je
pobito
vse
na
tla
,
kako
se
ponižuje
bolj
in
bolj
.
Pa
še
vedno
lije
in
lije
,
treska
in
grmi
.
V
mes
pada
posamezna
kakor
orehi
debela
toča
.
In
v
turnu
bije
zvon
in
ječi
,
vse
beži
,
vse
se
stiska
v
varno
zavetje
,
vse
je
zmešano
,
v
neredu
,
preplašeno
,
spremenjeno
.
To
je
pravi
sodnji
dan
.
Srakar
pogleda
bledega
obraza
bolj
od
strani
in
boječe
skozi
malo
oknice
in
moli
in
dviga
roki
.
Marjetica
pa
se
trese
na
vsem
životu
in
se
ne
gane
za
stopinjo
od
njega
.
Zdaj
vgasne
žrjavica
v
črepinji
in
oljka
in
suhe
rože
pogore
do
čistega
.
„
To
je
prav
,
to
je
dobro
znamenje
,
zdaj
bode
bolje
“
.
vsklikne
zopet
vesel
Srakar
in
se
ozre
skozi
okno
.
In
v
resnici
,
grmenje
ponehuje
,
ploha
se
vstavlja
,
bliski
so
redkeji
.
Svetliti
se
začne
,
oblaki
se
jamejo
trgati
,
bele
megle
se
vlačijo
,
kakor
strahovi
okrog
.
Vže
požari
posamezen
solnčen
žarek
,
a
zopet
vtemni
.
Le
šumenje
lijakov
in
divjih
potokov
je
vedno
silovitiše
.
Zdaj
položi
zopet
Srakar
dlan
na
bledo
,
kuštravo
čelo
,
pogleda
na
nebo
in
pravi
:
„
Glej
Marjetica
,
glej
,
vže
jo
vse
dobro
.
Ali
vidiš
,
mavrica
vstaja
ondi
,
pa
kako
pisana
in
svitla
je
.
Tako
lepe
nisi
videla
še
nikedar
,
jeli
da
ne
?
“
„
Saj
je
res
,
oče
,
pa
kako
velika
in
mnogobarvna
je
,
pa
žari
se
kakor
mašni
plašč
pred
oltarjem
“
.
vsklikne
vesela
Marjetica
.
„
Pa
zakaj
,
oče
,
ima
toliko
barv
,
rudečo
,
rumeno
,
zeleno
,
višnjevo
in
sama
ne
vem
,
kakove
še
,
le
poglejte
jo
sami
“
.
pristavi
potem
.
„
Toliko
jih
ima
,
kolikor
je
človeških
rodov
na
zemlji
,
je
trdila
ranjka
,
mati
,
Marjetica
,
in
po
smrti
se
preselimo
na
njo
“
.
odgovori
modro
oče
,
potegne
še
kaka
dva
pota
po
zamišljenem
čelu
,
kakor
bi
si
hotel
izbrisati
zadnjo
misel
na
hudo
uro
raz
njega
,
pobere
pipico
,
ki
mu
je
pala
med
molitvijo
na
tla
ter
gre
vežne
duri
odpirat
.
Proti
večeru
je
bilo
nebo
zopet
jasno
,
kakor
ribje
okó
.
Tedaj
nasadi
Srakar
širokokrajnik
,
ki
je
do
sedaj
pozabljen
poleg
ognjišča
odrešenja
čakal
,
na
glavo
,
prime
Marjetico
za
roko
in
pravi
:
„
Pojdiva
ven
na
polje
in
poglejva
,
koliko
je
škodila
nevihta
!
“
In
šla
sta
.
Srakar
je
stopal
naprej
po
vrtu
,
roso
otepal
z
bosimi
nogami
,
kakor
da
bi
gaz
delal
,
Marjetica
mu
je
pa
sledila
.
Stoprv
,
ko
prideta
na
plan
,
se
vstavi
oče
,
pogleda
okoli
sebe
in
migne
hčeri
:
„
Glej
,
vaško
lipo
je
polomilo
na
razpotji
!
škoda
je
je
,
toliko
je
stara
,
kakor
tvoja
ranjka
mati
,
moja
žena
.
Lepo
drevo
je
bilo
to
.
Mati
je
vedno
trdila
,
da
ima
nekaj
posebnega
v
sebi
,
da
je
nekako
posvečeno
,
sveto
drevo
,
da
včaka
sila
mnogo
let
.
“
Marjetica
se
ozre
pri
teh
besedah
v
dolino
in
vsklikne
:
„
O
to
ni
mogoče
,
lipa
je
polomljena
,
na
kateri
visi
božje
razpelo
in
moj
venec
okoli
njega
.
“
Predno
more
odgovoriti
oče
,
prime
ga
deklica
za
roko
in
iti
mora
ž
njo
na
nesrečno
mesto
.
A
škoda
ni
bila
velika
.
Odcepljen
je
bil
le
stranski
vrh
,
deblo
je
bilo
nekoliko
nagnjeno
,
sveto
razpelo
na
njem
in
venec
najlepših
cvetic
nespremenjen
.
Pa
kako
je
to
veselilo
Marjetico
,
se
niti
popisati
ne
more
.
Odslej
pa
je
verovala
,
prav
gotovo
,
da
je
lipa
sveto
drevo
.
Ko
prideta
potem
oče
in
Marjetica
sredi
ravnega
polja
,
o
kakov
pogled
je
bil
tu
.
Na
desno
,
na
levo
,
na
vse
štiri
strani
je
kimalo
mokro
rumeno
klasje
.
In
koliko
ga
je
pa
ležalo
na
tleh
.
In
pa
te
poljske
te
najlepše
cvetice
,
kako
otožne
in
pobite
so
bile
.
Ondi
uni
le
purpari
se
je
osulo
vse
rudeče
cvetje
,
razun
enega
lista
.
Osramotjena
in
solzna
sloni
zdaj
med
zlatim
ječmenom
,
kakor
bi
hotela
reči
:
vse
je
izgubljeno
.
Tamkaj
v
razori
sredi
pol
dozorele
reži
jedva
še
kima
in
se
kvišku
drži
pisani
kokolj
,
ki
se
je
prej
tako
nad
visoko
strnijo
dvigal
in
smejal
,
enako
pastirju
med
ponižnimi
ovčicami
.
Kaj
pa
ponižna
plavica
ob
robu
pšenične
njive
?
Ona
ni
bila
ponosna
sicer
nikedar
,
vseljevala
se
je
najraje
med
bodeči
osat
.
Sebični
,
slabotni
oslak
se
je
spenjal
vedno
po
njej
,
a
kako
ponižna
je
zdaj
.
Sključeno
je
njeno
steblo
,
minula
jej
je
vesela
pomlad
.
Zadovoljna
bode
če
jo
vtrga
kmalu
pridna
plevica
,
ali
potna
ženjica
in
nosi
vsaj
nekaj
ur
na
ljubečih
prsih
.
Marjetica
je
bila
ginjena
do
solz
pri
tem
pogledu
.
Srakar
pa
je
vil
z
rokami
,
porinil
klobuk
bolj
na
čelo
in
niti
pipa
tobaka
ga
ni
mogla
razvedriti
.
—
Zdaj
se
ozre
po
Marjetici
,
a
kako
jej
požuga
s
kazalcem
desne
roke
videč
,
da
je
ravnokar
v
svoji
razmišljenosti
pohodila
upognjen
klas
.
„
Ko
bi
te
bila
videla
zdaj
ranjca
mati
,
Marjetica
,
ne
bilo
bi
jej
prav
“
.
pravi
potem
.
„
Ona
je
vedno
dejala
:
rumeno
klasje
je
,
kakor
naš
vsakdanji
kruh
.
Greh
bi
bil
,
ko
bi
se
poteptalo
le
eno
zrnce
.
In
kedar
se
jej
je
po
nesreči
ali
po
naključbi
pripetilo
kaj
tacega
,
vskliknila
je
:
svet
križ
božji
,
grešila
sem
,
naj
se
mi
odpusti
.
Potem
pa
je
pobrala
klasje
,
zavila
ga
v
predpasnik
in
doma
v
ogenj
vrgla
rekoč
:
naj
se
daruje
za
verne
duše
v
vicah
.
“
In
tudi
Marjetica
je
morala
pobrati
pohojen
klas
,
spraviti
ga
v
žep
in
storiti
doma
po
materni
navadi
.
Srakar
je
ob
taki
priliki
vedno
trdil
:
„
Stara
vera
,
stara
šega
in
star
denar
je
še
vedno
najbolje
.
“
Tako
sta
hodila
Srakar
in
Marjetica
po
polju
.
Oče
se
je
polagoma
nekaj
potolažil
videč
,
da
ječmenček
na
njegovi
njivici
ni
mnogo
na
škodi
in
da
si
kmalu
opomore
,
ko
posije
gorko
solnce
.
„
Vse
to
pa
je
pomagalo
“
.
pristavi
posled
„
blagoslovljena
voda
,
oljka
od
cvetne
nedelje
,
tavžent
rože
in
nekoliko
baje
tudi
najina
molitev
in
mežnarjevo
klebeštranje
“
.
Raz
polja
dospeta
oče
in
Marjetica
do
temnega
gozda
.
A
Srakarju
se
kar
ustavi
bosopeta
noga
,
ko
se
ozre
izpod
širokokrajnika
okoli
sebe
.
Tu
leži
tenka
,
visoka
smreka
,
kakor
na
mrtvaškem
odru
na
tleh
.
Ondi
je
okleščen
ponosen
hrast
in
kakor
brez
rok
in
brade
.
Široki
bukvi
manjka
vrhovja
,
grčav
borovec
je
nagnjen
v
prepad
,
gospodski
mecesen
je
preklan
na
dvoje
.
Le
pritlikav
gaber
ob
robu
se
videzno
resno
drži
k
tlom
,
a
skrivaje
se
potuhnjeno
smeji
,
kakor
bi
hotel
reči
:
kaj
vam
pomaga
vaša
čast
in
lepota
,
koliko
časa
traja
.
Jaz
sem
pravi
mož
,
meni
pride
le
sovražna
sekira
do
živega
.
Srakar
se
je
kar
križal
pred
tako
nesrečo
,
ki
je
bila
videti
tu
okrog
in
okrog
.
Njega
sicer
ni
zadela
,
kajti
gozda
ni
imel
in
suhljad
za
njegovo
domovanje
se
bodo
še
ložje
dobila
.
A
on
je
bil
pravi
mož
.
Žal
mu
je
bilo
tudi
za
tuje
,
dejal
je
:
nihče
ne
izgubi
rad
kar
ima
.
Marjetica
pa
je
kar
strmela
,
ko
je
gledala
vse
to
.
Najbolje
pa
se
jej
je
smilila
smreka
,
ki
je
bila
podrta
le
na
pol
,
da
je
kakor
v
zraku
visela
in
otožno
zaječala
pri
vsakem
pihljaju
.
In
vprašala
je
očeta
,
kaj
pomeni
to
.
Srakar
pa
je
sedel
na
polomljen
borovec
,
vkresal
gobo
za
svojo
pogorelo
pipo
in
dejal
:
„
Jaz
ne
vem
,
a
ranjca
mati
je
trdila
,
da
v
vetrovih
in
jeku
,
v
škripanju
in
šumenju
trpe
duše
vmrlih
.
Vedno
pa
,
kedar
je
čula
kaj
enacega
,
se
je
prekrižala
in
vzdihnila
:
bog
jim
preloži
naložene
kazni
in
polajšaj
.
Marjetica
se
je
prestrašila
teh
besedi
.
Dozdaj
je
mislila
,
da
je
sama
,
kedar
sedi
v
tihem
gozdu
pri
kozah
,
da
je
nihče
ne
čuje
,
kedar
se
jej
stori
milo
in
mora
jokati
,
nihče
ne
posluša
,
kedar
zapoje
veselo
pesem
.
Zdaj
pa
vé
,
da
so
duhovi
okoli
in
okoli
nje
.
In
pa
koliko
jih
je
,
neizmerno
jih
mora
biti
.
Strah
jo
bode
odslej
v
samoti
.
A
tega
ne
.
Saj
če
so
duše
razkropljene
po
svetu
,
morda
je
tudi
njena
mati
blizu
nje
.
Morda
se
jej
prikaže
enkrat
.
Vsaj
bi
jo
videla
tako
rada
in
marsikaj
bi
jej
potožila
,
in
ona
bi
jo
vslišala
.
V
take
misli
se
vtopi
Marjetica
in
se
prekriža
,
kakor
se
je
križala
nekdaj
stara
mamica
.
Med
tem
pa
nastane
večer
,
lep
,
jasen
večer
.
Oče
se
napoti
proti
domu
.
Medpotoma
mora
vprašati
več
potov
kaj
Marjetico
,
če
hoče
dobiti
odgovor
.
Na
nebu
namreč
se
je
prižgalo
na
milijone
zvezd
in
Marjetica
bi
jih
bila
rada
preštela
.
A
zmotila
se
je
vedno
v
številjenji
in
morala
je
z
nova
začeti
.
Posled
pa
bi
bila
tudi
kaj
rada
vedela
o
zvezdah
,
a
nocoj
ni
hotela
nadlegovati
dalje
očeta
,
s
tacimi
vprašanji
.
Spomnila
se
je
vendar
,
da
je
nekdaj
sanjala
o
zvezdah
,
in
trudila
se
potem
vso
pot
ponoviti
si
one
sanje
,
ki
so
bile
tako
lepe
,
tako
nebeške
.
Znano
je
,
da
je
bil
Srakar
mož
stare
korenine
.
Kakor
je
videl
delati
nekedaj
svojega
deda
,
tako
je
delal
sam
.
In
to
je
veljalo
,
kakor
da
bi
bil
z
žrebljem
pribil
in
s
trto
povezal
.
Posebno
pa
so
mu
bile
navade
ranjce
žene
visoko
v
čislu
,
lehko
bi
rekli
,
svete
,
in
ne
trdili
bi
preveč
.
Marjetica
je
bila
zdaj
edin
njegov
otrok
.
Odgojiti
si
jo
je
hotel
torej
po
materno
,
in
to
naj
bi
bila
njena
podpora
,
ko
njega
več
ne
bode
.
Srakar
sicer
v
jedi
ni
bil
izbirčen
,
a
trdil
je
vedno
:
„
kruh
,
ta
je
mož
,
komur
se
vpre
on
,
isti
ne
tlači
dolgo
trave
.
“
Saj
je
pa
šel
njemu
tudi
vedno
v
slast
,
akoravno
je
bil
ovsen
in
resast
,
to
pa
zaradi
tega
,
ker
je
bil
pečen
po
materni
navadi
.
Sosedje
,
ki
se
semtrtje
obiskovali
Srakarja
,
in
tedaj
je
on
vedno
po
-
ložil
hleb
na
mizo
,
ga
kar
prehvaliti
niso
mogli
.
Dejali
so
,
da
je
tako
lahek
,
tečen
in
okusen
,
da
bi
se
užival
kar
sam
.
In
pol
ali
pa
celo
vsa
ta
pohvala
je
veljala
Marjetici
,
kajti
Srakar
je
smejoč
pristavljal
o
tacih
priložnostih
:
„
Marjetica
sama
ga
je
vmesila
in
spekla
,
njo
pohvalite
!
“
Kedar
so
pekli
kruh
pri
Srakarjevih
,
namreč
vsaki
deveti
ali
deseti
dan
,
tedaj
je
bilo
pri
njih
kakor
v
praznik
.
Dva
dni
poprej
je
poklical
Srakar
Marjetico
v
hram
,
kjer
je
bila
kašča
za
žito
in
dejal
je
:
„
V
mlin
bode
treba
pripraviti
,
prinesi
mi
meh
,
da
ti
ga
napolnim
!
“
In
Marjetica
je
hitela
v
stanico
in
vzela
raz
ograje
pri
peči
rujavo
vrečo
,
sešito
iz
ustrojene
kože
nekdanje
kozice
sivke
,
katero
so
zaklali
pred
štirimi
leti
.
Srakar
odklene
potem
varno
,
kakor
svetišče
žitno
kaščo
,
odloži
širokokrajnik
,
da
bi
ga
ne
senčil
pri
medenji
in
poseže
z
vevnico
v
posodo
.
Vmes
pa
se
mu
sladko
smehlja
lice
,
kajti
ni
mu
potreba
globoko
vpogibati
hrbtišča
.
Več
kot
pol
kašče
je
še
napolnjene
.
Marjetica
drži
med
tem
z
obema
rokama
,
da
se
jej
kar
trese
meh
in
Srakar
pravi
:
„
Zdaj
pa
le
štej
in
pazi
koliko
meric
je
potreba
!
“
„
Enkrat
,
dvakrat
,
trikrat
,
dovolj
je
“
.
vsklikne
Marjetica
.
Srakar
pa
se
nasmehne
in
poseže
,
kakor
nalašč
še
enkrat
z
vevnico
v
zaboj
,
da
je
mera
bolj
s
kupičkom
.
Kedar
je
pa
posebno
dobre
volje
,
tedaj
odpre
celo
še
manjšo
kaščo
,
kjer
je
nasuta
koruza
in
rež
in
namenjena
le
za
večje
praznike
in
godove
,
postavim
za
božič
in
veliko
noč
,
ter
primeša
ovsu
nekaj
rumenega
,
žlahtnega
zrnja
in
pristavi
:
„
Naj
bode
kruh
nekoliko
belejši
!
“
Ko
je
postorjeno
vse
to
,
oprti
Srakar
meh
na
preramnice
,
ter
ga
zadene
na
hrbtišče
in
hajdi
v
vas
v
mlin
.
Tega
posla
ni
Srakar
nikdar
hotel
prepustiti
Marjetici
ali
morda
celo
zaupati
ne
,
akoravno
je
dejala
več
potov
:
dajte
meni
!
Jaz
opravim
to
ložje
kot
vi
,
ki
ste
stari
!
A
Srakar
se
je
zagrozil
tedaj
:
„
Kaj
ti
veš
.
Z
mlinarji
mora
biti
človek
,
kakor
z
otroci
.
Če
jim
ne
privošiš
dobre
besede
,
pa
so
trmasti
in
vse
ti
skaze
.
Jaz
vem
z
mlinarji
najbolje
občevati
.
In
tedaj
ne
gledam
na
pipo
tobaka
in
ne
skrivam
gobe
,
kajti
ta
malenkost
se
mi
po
drugi
poti
vrne
z
obrestijo
.
“
—
Tudi
iz
mlina
je
nosil
Srakar
sam
.
In
prišedši
domu
je
urno
pretehtal
moko
,
preštudiral
na
kopičku
v
svoji
dlani
pri
oknu
ali
je
mlinar
izponoval
njegovo
zapoved
,
ali
je
bil
kamen
dobro
sklepan
in
sito
v
redu
.
In
preračunil
je
po
teži
na
prstih
,
koliko
si
je
vmeril
za
plačo
in
ali
ni
segel
dva
pota
v
meh
,
v
drugič
namreč
za
poboljšek
in
pipo
tobaka
ali
kupico
žganega
.
Tisti
večer
je
imela
Marjetica
vedno
dela
polne
roke
in
vselej
jo
je
pekarija
nekoliko
skrbela
,
akoravno
jo
je
bila
vže
vajena
,
kajti
Srakar
je
poznal
na
kruhu
vsako
najmanjšo
napako
in
pozabljenost
.
Najprvo
si
je
morala
zavihati
Marjetica
rokavce
,
kolikor
je
bilo
mogoče
visoko
.
Razoglava
ni
smela
biti
nikedar
.
Navadno
si
je
zavezala
rudeč
robec
,
kakor
pečo
na
glavo
in
opasala
belo
opran
predpasnik
.
—
Pa
kako
lepa
je
bila
vedno
tedaj
,
da
bi
jo
bil
človek
kar
gledal
.
Vse
jej
je
pristovalo
,
tako
dobro
,
vse
jej
je
šlo
od
rok
.
Vrtela
in
sukala
pa
se
je
tako
urno
okoli
omizja
,
kakor
vrtalka
.
Tako
mlade
pa
tako
ročne
in
marljive
gosodinje
ni
bilo
v
vsi
Beriški
vasi
.
Najprvo
je
presejala
Marjetica
moko
,
da
je
bila
čista
in
rahla
.
Potem
je
storila
z
desnico
križ
čez
njo
in
dejala
:
„
Bog
naj
blagoslovi
ta
kruhek
in
vse
,
ki
ga
bodo
vživali
!
“
Poslednjega
ni
smela
pozabiti
Marjetica
nikedar
,
kajti
oče
,
ki
je
med
tem
vedno
v
obližji
posedal
,
bi
bil
pogrešil
urno
in
zabičil
:
„
Ranjca
mati
so
vedno
storili
tako
,
in
imeli
smo
najlepši
kruh
,
pa
kako
tečen
.
Vsak
gospod
bi
ga
bil
vžival
rad
.
“
Ko
je
bilo
zameseno
testo
,
pokrila
je
Marjetica
kruhnico
s
pokrovom
in
pregrnila
povrh
belo
,
gorko
odejo
.
Odslej
pa
je
moralo
biti
v
stanici
tiho
in
mirno
,
kakor
v
svetišču
.
Marjetica
se
je
jedva
upala
govoríti
na
glas
,
kakor
da
bi
imela
spečega
otroka
v
zibeli
.
Srakar
pa
je
tedaj
ložje
dela
opravljal
.
Trdil
je
namreč
,
kakor
ranjca
njegova
žena
,
da
kedar
se
kvasi
kruh
,
mora
biti
vse
pokojno
okrog
in
okrog
,
Semtertje
pa
je
o
tacih
priložnostih
tudi
porinil
težak
hrastov
zapah
na
vežne
duri
in
to
tedaj
,
kedar
je
pričakoval
kacega
vasovalca
.
Marjetici
pa
je
naročil
,
naj
reče
,
ko
bi
trkal
kedo
,
da
ga
ni
doma
,
in
da
se
ne
vrne
kmalu
.
Srakar
pa
je
imel
za
vse
to
tehtne
vzroke
,
kajti
bil
je
pravi
mož
,
ki
mu
je
bila
resnica
draga
in
dane
besede
ni
prelamljal
nikedar
.
On
je
bil
namreč
tako
preverjen
,
da
tuj
človek
vroči
zamesen
kruh
,
da
ne
vzhaja
potem
in
omrzne
,
kot
o
svojem
izveličanji
,
kajti
naglavnega
greha
si
ni
bil
nobenega
v
svesti
.
Tiste
male
napake
in
slabosti
,
brez
katerih
ni
nihče
,
pa
je
,
če
ne
več
potov
v
letu
vsaj
gotovo
o
velikinoči
preganjal
in
rotil
s
skesano
obtožbo
pri
gospodu
župniku
.
Med
tem
,
ko
se
je
kisalo
in
kvasilo
testo
,
je
Srakar
najrajši
pripovedoval
o
ranjci
ženi
,
kako
jo
ona
mesila
in
pekla
kruh
.
On
je
kar
prehvaliti
ni
mogel
,
in
tako
vesel
ni
bil
nikedar
,
kot
če
je
videl
,
da
se
trudi
tudi
Marjetica
posnemati
svojo
mater
.
Kedar
je
pogledala
Marjetica
v
kruhnico
in
dejala
,
da
je
testo
godno
za
v
peč
,
tedaj
je
Srakar
urno
stopil
v
vežo
in
zakuril
za
peko
.
Tudi
je
osnažil
lopar
in
omelo
.
Poslednje
orodje
je
bilo
vse
njegovega
dela
,
pa
kako
lično
in
priročno
.
Pa
kolikokrat
je
ponovil
in
opomnil
Srakar
,
da
celo
v
župniji
pometajo
peči
z
njegovimi
omeli
,
akoravno
peko
le
bel
kruh
na
mleku
vmešen
,
in
celo
svete
hostije
peko
ondi
.
Marjetica
je
morala
vrezati
iz
testa
vedno
po
tri
velike
hlebe
in
iz
drobljadi
je
zgnjetla
dva
hlebčeka
,
kakor
za
poskušnjo
,
kajti
ona
dva
sta
bila
najprej
pečena
.
A
zadnja
dva
kruheka
sta
bila
različna
od
druzih
.
Vanje
je
namreč
devala
Marjetica
dišeče
mazilo
iz
smetene
,
zelene
mete
,
žafrana
in
kresne
kumine
,
katero
je
natrgala
o
poletji
za
vse
leto
,
varno
posušila
in
hranila
.
Žafran
pa
se
je
kupoval
pri
fari
,
če
je
domačega
,
ki
je
bil
vsejan
na
zelniku
,
slana
vzela
.
Poslednje
se
je
namreč
več
potov
pripetilo
in
Srakar
ni
mogel
tedaj
dovolj
potožiti
te
nesreče
,
kajti
za
dišave
mu
denar
ni
šel
z
lepo
izpod
palca
.
Ko
je
Marjetica
vsajala
kruh
v
razbeljeno
peč
,
ímel
je
Srakar
zopet
posla
polne
reke
in
niti
ganil
se
ni
od
ognjišča
.
Z
zakrivljenim
pipcem
je
sedel
na
stolčeku
in
rokava
je
imel
visoko
zavihana
.
Kedar
je
Marjetica
položila
hleb
na
lopar
,
švignil
je
urno
s
pipcem
in
potegnil
velik
križ
po
kruhu
.
Marjetica
pa
je
morala
reči
na
glas
:
„
Sveti
križ
božji
,
blagoslovi
in
pomnoži
ta
naš
kruhek
!
“
Tako
je
delala
tudi
ranjca
mati
in
vse
vaške
gospodinje
,
ki
kaj
umejo
o
gospodinjstvu
in
hočejo
imeti
lep
,
tečen
kruh
pri
hiši
.
Nekaj
ur
pozneje
je
bilo
pri
Srakarjevih
zopet
živahneje
.
Srakar
je
sedel
tedaj
na
vežnem
pragu
in
po
naročju
,
po
rujavih
kolenih
in
žulavih
pesteh
je
pretikal
vroč
,
maziljen
in
slasten
kruhek
.
Navadno
pa
ga
ni
mogel
prehvaliti
,
kako
okusen
je
,
kako
lahek
kot
perje
,
tečen
kot
sir
in
sladek
kot
izraelska
mana
v
puščavi
.
Marjetici
je
tedaj
sijala
zadovoljnosti
in
veselja
v
obrazu
.
In
kako
bi
ne
?
Svesta
si
je
bila
,
da
je
dobra
,
umna
gospodinja
in
da
bode
,
—
ko
bi
se
morda
možila
kedaj
tudi
njen
mož
tako
z
njo
zadovoljen
kot
je
zdaj
oče
.
In
ona
—
ljubila
,
oh
ljubila
ga
bodo
tako
iskreno
in
pa
tako
zvesto
,
kakor
nobena
druga
.
Kaka
dva
streljaja
od
Srakarjeve
koče
je
izviral
izpod
sivega
skalovja
studenec
.
Padal
je
iz
precejšnje
visočine
v
podstavljeno
leseno
korito
in
njegovo
šumenje
se
je
čulo
za
petnajst
Srakarjevih
bosopetih
korakov
na
okrog
.
Pri
studencu
je
bilo
Marjetici
prav
povšeči
.
Kolikokrat
je
opoldne
ali
zvečer
,
ko
je
prignala
kozi
napajat
ali
prišla
z
vrčem
po
vode
,
posedala
ondi
,
da
je
grgrala
studenčnica
iz
prepolne
posode
in
ste
izbežali
kozi
.
Pa
kako
je
bilo
tudi
lepo
in
prijetno
ondi
.
Na
zelenem
mahovju
se
je
sedelo
tudi
mehko
kot
na
žametovih
blazinah
.
Voda
je
hladila
vroči
zrak
,
razpočena
otožna
vrba
je
senčila
skrivno
zavetje
in
v
obližji
je
požvižgaval
zlatokljuni
kos
.
Tudi
Srakarju
je
bil
povšeči
ta
prostorček
.
Zadnjo
pomlad
je
postavil
leseno
oklopico
ob
studenci
in
tja
se
je
hodil
o
poletnih
večerih
hladit
.
Pri
tem
seveda
,
ni
pozabil
nikedar
svoje
zveste
prijateljice
turničkaste
na
rumeno
okovane
pipice
in
zeleno
obrobljenega
tobačnega
mehurja
.
Pogosto
je
čestil
ondi
Kplumba
najditelja
tobakove
dežele
in
kresal
gobo
in
zažigal
dimovo
daritev
.
A
če
je
prišel
po
naključji
mimo
sosedni
kmetič
iz
vasi
,
vzel
je
vže
oddaleč
svojo
kratkocevko
iz
žepa
in
dejal
:
„
Kaj
ne
Srakar
,
danes
pa
natlačiva
eno
skupaj
,
a
meni
je
ravnokar
tobak
pošel
.
“
In
Srakar
je
urno
razumel
,
da
je
to
predrzen
atentat
na
njegovo
dišečo
,
tobačno
zalogo
.
Potisnil
je
toraj
skrivaje
globočji
mehur
v
žep
in
dejal
je
:
„
Jaz
nimam
niti
za
prah
tobaka
več
.
Zadnjega
sem
natlačil
zdaj
.
Pa
kje
ga
bodem
jemal
?
Slabi
Časi
so
,
novcev
,
novcev
ni
dobiti
z
lepo
v
pest
!
“
A
Srakar
je
legal
,
akoravno
je
bil
sicer
pošten
mož
.
To
pa
je
storil
v
sili
,
in
tedaj
je
dovoljeno
marsikaj
.
Tobaka
sicer
ni
imel
ravno
vedno
v
obilji
,
zato
ga
je
pa
vedel
hraniti
in
čestiti
,
kakor
se
spo
dobi
.
Tudi
je
bil
sicer
prijatelj
z
vsemi
,
le
z
onimi
ne
,
ki
so
si
hoteli
izposojevati
to
žlahtno
perjiče
pri
njem
,
kajti
na
vrnitev
niti
misliti
ni
bilo
.
Takovi
so
baje
vsi
tobakarji
.
Vidijo
dobro
,
a
videti
ne
dajo
.
Ondi
je
sedela
Marjetica
tudi
neko
popoldne
proti
večeru
.
Solnce
je
zamižalo
ravno
zdaj
le
za
očevo
kočo
,
za
z
mahom
zaraščeno
slamnato
streho
.
Vrč
je
bil
vže
davno
,
davno
polen
in
voda
je
grgrala
,
kakor
v
apnenici
iz
njega
.
A
Marjetica
se
ni
zmenila
zato
,
niti
za
kozi
,
ki
ste
se
zgubili
tamkaj
nekje
med
robidovím
grmovjem
.
Le
žvenkljanje
njunih
zvoncev
se
je
oglašalo
semtertje
.
A
kedo
se
je
zmenil
tudi
za-nj
.
Marjetica
je
bila
danes
zamišljena
,
da
si
ni
vedela
prav
za
prav
zakaj
.
Sosedova
babica
namreč
jej
je
dejala
uni
dan
,
ko
je
morala
počivati
iz
gozda
domu
grede
na
Srakarjevem
pragu
,
da
bode
dobra
gospodinja
enkrat
,
če
ostane
vedno
tako
redna
in
postrežna
.
Stara
ženica
se
kar
nagledati
in
prečuditi
ni
mogla
,
videč
po
veži
,
po
ognjišču
,
po
skledniku
in
povsod
takov
red
in
snago
.
Vsaj
je
pa
bilo
tudi
v
resnici
vse
prav
čedno
,
kakor
novo
in
vežina
tla
so
bila
čisto
pomita
,
da
bi
se
bilo
lehko
jelo
raz
njih
.
Kaj
pa
še
celó
,
ko
je
Marjetica
ponudila
babici
košček
novo
pečenega
kruha
.
Starka
ga
je
z
veseljem
vzela
.
potehtala
na
dlani
,
pregledala
prav
pri
svitu
,
potem
se
pa
začudila
na
glas
in
dejala
:
„
Marjetica
,
tako
dobrega
kruha
še
nisem
jela
nikedar
.
Človek
bi
kar
samo
o
njem
lehko
živel
.
Srečen
pa
bode
isti
,
ki
te
dobo
za
ženo
,
ker
si
tako
umna
,
kakor
da
bi
gospodinjila
vže
trideset
let
,
pa
si
stoprv
začela
.
“
Zadnje
besedice
Marjetici
ne
gredo
iz
misli
.
Študirala
in
ugibala
jih
je
pol
minule
noči
in
tudi
danes
se
jih
iztrebiti
ne
more
.
Možila
bi
naj
se
ona
kedaj
.
Kaj
je
to
?
Očeta
bi
naj
zapustila
?
Vsaj
je
vendar
najboljši
in
najprijetniši
pri
njih
.
In
koga
naj
bi
vzela
,
kedo
bi
maral
njo
?
Ona
je
revna
in
ljudje
pravijo
,
da
revščina
ni
priljubljena
,
da
veljajo
povsod
le
novci
.
Kje
pa
dobi
ona
svetle
novce
za
možitev
?
Le
tri
srebrne
dvajsetice
hrani
v
omari
,
katere
je
dobila
v
dar
od
kupca
,
ki
je
kupil
v
jeseni
mlado
kozičico
,
tisto
lisko
,
po
kateri
se
joj
je
tožilo
tako
dolgo
.
O
hudo
je
to
in
skrbi
jo
,
kaj
bodo
stoprv
.
Ona
bi
ostala
najrajši
pri
očetu
in
bi
pasla
kozi
,
akoravno
jej
nagajajo
vaški
pastirji
in
jo
imenujejo
:
„
staro
kozjo
pastirico
.
“
A
kaj
če
to
.
To
jej
je
vse
eno
,
kakova
je
,
da
bi
le
več
ne
bili
dejali
uni
dan
,
da
ne
more
ostati
vedno
tako
kot
je
zdaj
,
da
oni
ne
živé
večno
,
da
bode
ostala
ona
zapuščena
.
Poslednje
,
seveda
,
bi
bilo
hudo
,
jako
hudo
.
Ko
bi
imela
vsaj
kacega
prijatelja
,
kateremu
bi
potožila
tedaj
svoje
gorje
in
govorila
z
njim
,
kakor
zdaj
z
očetom
,
in
zadovoljna
bi
bila
.
A
kaj
hoče
to
,
to
so
brezpametne
misli
.
Kodo
pa
neki
mara
tako
deklico
kot
je
ona
.
Revna
je
,
jako
vboga
in
po
vbozih
ne
vpraša
nihče
.
To
ve
ona
dobro
.
Pa
kako
bi
bilo
drugače
?
Ko
sloni
Marjetica
tako
vtopljena
v
žale
misli
,
nagne
se
,
kakor
nenadoma
nad
tomunček
,
ki
ga
je
delal
ondi
studenec
.
Pa
kako
se
zgane
in
zarudi
,
ko
zagleda
v
vodi
dekličen
obraz
.
In
lep
,
prijazen
,
samo
nekako
otožen
se
jej
dozdeva
.
Kedo
je
neki
deklica
,
ki
zre
enako
njej
v
valove
in
zakaj
je
žalostna
.
Ko
bi
jo
vsaj
ona
potolažiti
mogla
.
Izgovorivši
te
besede
se
ozre
Marjetica
po
svoji
tovarišici
,
a
kako
zarudi
in
se
prestraši
,
ko
vidi
,
da
je
sama
,
čisto
sama
.
In
naposled
kako
se
sramuje
,
ko
spozna
,
da
je
to
njeno
lice
,
ki
se
vidi
v
vodi
.
Pa
kako
je
to
mogoče
in
ali
je
v
resnici
to
njen
obraz
.
Vsaj
ona
ga
še
ni
videla
nikedar
.
Doma
nimajo
ogledala
.
Oče
pravijo
,
da
je
to
ničemurnost
,
k
sosedovim
pa
tudi
ni
smela
hoditi
v
vas
.
Da
,
če
je
to
vendar-le
res
,
potom
pa
ni
ravno
tako
neprijetna
ona
.
Lasje
jej
dobro
pristujejo
.
Pogledati
so
mora
še
en
pot
.
In
ta
rudeča
ruta
na
prsih
je
tudi
lepo
rožasta
.
O
ko
bi
se
videla
stoprv
v
nedeljo
v
novem
krilu
in
pisanem
predpasniku
,
To
bi
bilo
veselje
.
Dobro
,
da
ve
,
kje
ima
zdaj
najbolje
ogledalo
.
Večkrat
ga
hoče
obiskati
odslej
.
Posebno
pa
v
nedeljo
,
v
nedeljo
dopoludne
,
ko
hiti
v
cerkev
.
O
tedaj
bi
bila
rada
lepa
,
o
rada
bi
imela
,
da
bi
pogledovali
ljudje
pred
cerkvijo
in
domu
grede
za
njo
,
da
bi
šepetali
:
to
je
Marjetica
,
le
poglejte
jo
.
In
vse
to
si
želi
,
sama
ne
ve
zakaj
.
Kaj
jej
pomaga
ves
svet
,
če
je
vendar
le
vboga
Marjetica
in
bode
zapuščena
nekedaj
.
Da
bi
vsaj
poslednje
ne
bilo
resnica
.
Največje
veselje
se
je
bližalo
Marjetici
stoprv
s
poletjem
.
In
kedo
bi
se
ne
veselil
onega
časa
,
ko
se
prične
strnena
žetev
?
Tedaj
je
vse
nekako
prerojeno
sredi
ravnega
polja
.
Akoravno
pobija
kaplja
kapljo
na
potnem
čelu
ženjici
,
in
pripeka
,
kakor
rudeče
oglje
solnce
raz
visekega
neba
,
nič
ne
de
.
Tamkaj
v
razorju
meri
plaha
prepelica
svet
na
„
pet
pedi
“
in
na
desno
in
levo
se
priklanja
in
kima
in
smeji
rudeča
purpora
ali
prijazna
plavica
,
kakor
bi
hotela
reči
:
„
Ne
bojim
se
tvojega
srpa
,
ženjica
.
Jaz
prihodnjo
spomlad
zopet
zazorim
,
ti
pa
tedaj
nisi
več
deklič
“
.
Marjetica
je
imela
zračunjeno
kar
na
prste
,
kedaj
požanje
rumeni
ječmen
za
robidovo
,
vrtno
ograjo
.
Srakar
pa
,
o
tudi
on
se
je
veselil
tega
.
Ob
nedeljah
popoludne
je
hodil
navadno
z
na
hrbtu
prekrižanima
rokama
ob
svojem
ječmenčku
in
rujavi
obraz
mu
je
migal
in
se
zibal
zadovoljnosti
.
Pa
kolikokrat
je
postal
ob
razoru
.
Tu
je
potehtal
zlat
vpogujoč
se
klas
in
dejal
:
le
urno
zori
!
Ondi
je
dvigoval
in
uredoval
po
zadnji
nevihti
vlomljena
kolenca
,
zopet
tam
je
izpulil
ovijoči
