mati.
Sedaj
je
bilo
gotovo
,
da
je
šla
mačeha
že
spat
,
a
drugi
ni
vedel
nihče
,
nihče
za
njo
!
Celo
dolgo
noč
bo
torej
sama
notri
,
celo
dolgo
noč
!
Plaho
so
se
ozrle
njene
oči
na
okoli
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
tuintam
kaj
zašumelo
in
v
svoji
razvneti
domišljiji
je
videla
razne
pošastne
prikazni
,
ki
so
vstajale
,
stegovale
roke
po
nji
,
pa
se
zopet
razpršile
v
nič
.
Zamižala
je
in
na
tleh
čepeč
jame
iznova
ihteti
.
Ali
solz
ni
bilo
več
v
njenih
očeh
.
Samo
ječala
je
,
ječala
z
glasom
,
ki
je
bil
nji
sami
tuj
.
Čutila
se
je
bolno
,
onemoglo
.
Izpreletaval
jo
je
kmalu
mraz
,
kmalu
je
huhala
vročina
po
nji
.
Po
razbeljeni
in
razboleli
glavi
pa
so
se
ji
drvile
čudne
misli
,
misli
,
ki
so
ji
bile
dozorele
v
večni
bridkosti
.
Neusmiljenost
brezsrčne
ženske
,
ki
bi
ji
bila
imela
nadomestovati
mater
,
pa
jo
je
samo
trpinčila
in
mučila
,
ji
je
bila
zagrenila
vso
mladost
in
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
vedno
zopet
razmišljala
o
stvareh
,
ki
nikakor
niso
bile
prikladne
njenemu
telesu
.
„
Če
je
Bog
neskončno
pravičen
,
zakaj
dopušča
to
?
“
se
ji
je
nehote
pojavilo
.
Morda
je
slišala
kdaj
koga
drugega
tako
vzklikniti
,
ki
je
tudi
trpel
po
nedolžnem
in
zdaj
je
njej
prišlo
isto
na
misel
.
In
potem
se
je
začela
čuditi
:
„
Kako
to
,
da
mi
mamica
ne
izprosijo
,
da
bi
prišla
za
njimi
?
So
li
mar
pozabili
name
?
Ali
pa
ljubi
Bog
ne
usliši
njih
prošnje
?
“
Nekaj
trpkega
ji
je
leglo
na
srce
pri
tej
misli
.
Če
ji
ne
pride
pomoč
od
njene
mamice
,
odkod
naj
jo
potem
pričakuje
?
...
Vedno
slabeje
ji
je
prihajalo
.
Jedla
že
opoldne
skoro
nič
ni
in
potem
ni
zaužila
nobenega
grižljaja
.
Potem
pa
še
bolečine
vsled
neusmiljenih
udarcev
in
pa
strah
!
Začelo
se
ji
je
vrteti
in
sukati
v
glavi
in
zdaj
pa
zdaj
jo
je
premagala
nekaka
omotica
.
Po
glavi
ji
je
bučalo
in
šumelo
—
čula
je
čudne
neznane
glasove
.
Zasvirala
je
godba
,
kakor
na
sv.
večer
pri
polnočnici
v
cerkvi
je
zadonelo
,
utihnilo
in
zopet
se
oglasilo
,
ona
pa
je
strmela
in
sladka
groza
jo
je
izpreletavala
.
In
hipoma
je
bilo
vse
svetlo
!
Kakor
bi
se
bile
razmaknile
stene
in
se
ji
odprl
pogled
v
rajske
višave
.
Videla
je
,
kakor
že
nekoč
,
v
zlatih
žarkih
lesketajoč
se
prestol
,
okrog
njega
vse
polno
božjih
krilatcev
,
a
na
njem
kraljico
nebes
.
Spodaj
ob
vznožju
pa
je
stala
bleda
,
a
lepa
žena
milega
obraza
in
zaupljivo
vpirala
oči
proti
prestolu
.
In
nasmehnila
se
je
kraljica
,
dvignila
se
s
sedeža
,
stopila
doli
k
bledi
ženi
ter
ji
podala
roko
.
Šepetala
ji
je
,
kakor
bi
jo
tolažila
...
Anica
se
ni
mogla
precej
spomniti
...
„
Kdo
neki
je
ta
bleda
žena
?
“
je
pomislila
.
Tako
znana
se
ji
je
zdela
!
Ali
bila
je
vsa
zamaknjena
od
vse
te
krasote
,
ki
jo
je
videla
.
Tedaj
pa
se
zasuče
ona
bleda
žena
prav
proti
nji
in
zakliče
z
milim
,
sladkim
glasom
:
„
Anica
...
Anica
!
“
Takoj
jo
je
zdaj
spoznala
.
„
Da
,
da
,
mamica
!
“
ji
je
odgovorila
z
drhtečim
glasom
.
„
Pridna
bodi
,
Anica
!
“
„
Saj
bom
,
mamica
!
“
Čakala
je
,
da
ji
pove
mamica
še
kaj
,
a
mamica
je
molčala
.
Samo
gledala
jo
je
in
ljubezen
je
odsevala
iz
njenih
oči
.
Anica
pa
se
je
zavedla
svojega
žalostnega
življenja
,
stegnila
je
ročici
kvišku
proti
nji
in
s
prosečim
glasom
je
zaklicala
:
„
O
mamica
,
mamica
!
“
Ali
hipoma
je
izginila
vsa
prikazen
.
Zdreznila
se
je
in
zopet
jo
je
obdajala
črna
tema
.
Zunaj
v
veži
je
nekaj
zaropotalo
.
Začule
so
se
trde
stopinje
.
„
Oče
!
“
je
vzkliknila
,
ne
da
bi
se
prav
zavedala
,
čemu
kliče
.
„
Oče
,
oče
!
“
je
ponovila
z
drhtečim
,
obupnim
glasom
.
Zbrala
je
bila
zadnje
svoje
moči
.
Mlakar
je
čul
glas
,
a
vedel
ni
,
odkod
prihaja
.
„
Kaj
je
bilo
to
?
“
se
je
začudil
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
bil
to
njegove
hčere
glas
,
toda
kje
naj
bi
bila
?
Stopi
v
sobo
,
kjer
je
Anica
navadno
spala
,
a
ko
jo
ne
najde
,
se
ga
loti
neprijeten
občutek
.
Vrne
se
v
vežo
,
posluša
,
pregleda
vse
kote
,
potem
pa
se
približa
o
kletinim
vratom
.
Do
Anice
je
prodrl
skozi
luknjico
pri
ključavnici
žarek
luči
,
precej
nato
se
zasuče
ključ
,
vrata
se
odpro
in
oče
z
lučjo
v
roki
stopi
pred
njo
.
Anica
se
dvigne
najprej
,
a
takoj
zdrkne
zopet
na
koleni
in
s
povzdignjenimi
rokami
zakliče
še
v
tretje
:
„
Oče
!
“
Mlakarja
je
pretresel
v
dno
srca
ta
klic
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
mu
bila
rekla
:
„
Tvoja
hči
sem
,
usmili
se
me
!
“
Pomolčal
je
nekoliko
in
postal
,
kakor
bi
ne
verjel
prav
,
vidi
li
res
svojega
otroka
pred
sabo
ali
ne
,
potem
pa
vpraša
:
„
Kako
si
prišla
semkaj
?
Kdo
te
je
zaprl
sem
notri
?
“
„
Ah
,
mati
,
mati
!
...
“
Neizmerna
bridkost
je
zvenela
iz
tega
odgovora
.
Tako
ni
čul
Mlakar
še
nikdar
izgovoriti
besedo
mati
.
Naprej
deklica
ni
mogla
.
Premagala
jo
je
iznova
omedlevica
.
Zaprla
je
oči
in
se
zgrudila
.
V
Mlakarjevih
prsih
pa
se
je
zganilo
...
zganilo
bolj
kot
kdaj
poprej
.
Kakor
še
nikoli
je
občutil
ta
hip
usmiljenje
in
ljubezen
do
lastne
hčere
.
„
Oče
,
oče
!
...
“
ta
pretresljivi
klic
nesrečnega
otroka
mu
je
segel
globoko
v
srce
in
morda
je
prvič
v
svojem
življenju
čutil
,
da
je
res
oče
tega
otroka
in
da
ima
dolžnosti
do
te
deklice
.
V
tem
hipu
pa
je
tudi
živo
čutil
,
da
bi
moralo
biti
na
njegovem
domu
drugače
nego
je
.
„
Ah
,
če
bi
se
mogel
ponižati
pred
očetom
,
če
bi
se
mogel
iznebiti
svojega
napačnega
ponosa
,
če
bi
mogel
na
glas
priznati
,
da
se
je
motil
,
da
ni
imel
prav
in
da
bi
bil
storil
bolje
,
ako
bi
bil
poslušal
očetove
svete
.
“
Ta
želja
se
mu
je
hipoma
vzbudila
v
prsih
.
Celo
na
brata
se
je
spomnil
in
globok
,
resničen
kes
se
ga
je
lotil
v
spoznanju
,
da
je
postopal
tako
nepošteno
proti
njemu
.
Njegovo
srce
se
je
bilo
omehčalo
,
ker
so
ga
bili
zadeli
novi
udarci
...
Vrnil
se
je
bil
iz
gostilne
.
Odkar
se
je
bil
prepričal
,
da
njegova
žena
ni
to
,
kar
je
pričakoval
od
nje
in
mu
je
izginilo
tudi
upanje
,
da
bi
se
v
resnici
poboljšala
kdaj
,
se
ni
mogel
nič
več
prav
videti
doma
in
če
ni
šel
po
kupčiji
,
je
zavil
kaj
rad
v
gostilno
,
hoteč
v
vinu
potopiti
neprijetne
misli
,
ki
so
ga
mučile
neprenehoma
.
Tudi
danes
je
iskal
tam
pozabljenja
in
tolažbe
.
Ali
ljudje
,
ki
so
često
škodoželjni
in
se
vesele
tuje
nesreče
,
so
poskrbeli
za
to
,
da
ni
dosegel
svojega
namena
.
Nocoj
se
je
uveril
,
kako
nespametno
je
bilo
misliti
,
da
ve
sam
za
svojo
sramoto
,
kako
zelo
se
je
motil
,
ko
je
upal
,
da
ostanejo
take
stvari
prikrite
.
Ah
,
ljudje
so
vedeli
vse
,
še
mnogo
mnogo
več
,
nego
se
je
njemu
sanjalo
.
Znali
so
,
da
je
njegova
žena
pijanka
in
zapravljivka
,
pripovedovali
so
mu
vse
natanko
,
kaj
počenja
pri
Kljukcu
in
v
kaki
druščini
se
zabava
...
Prišel
je
bil
tolažbe
iskat
,
a
dobil
je
nove
rane
.
Mirno
se
je
bil
usedel
,
ne
meneč
se
za
druge
goste
.
Brigal
se
ni
za
nikogar
in
želel
si
je
samo
pokoja
.
Nalil
si
je
kozarec
in
ga
izpil
.
Šele
nato
je
dvignil
glavo
in
se
ozrl
po
sobi
.
Zdelo
se
mu
je
čudno
,
da
je
nastal
tak
molk
,
ko
je
stopil
v
sobo
in
da
tudi
zdaj
še
ni
nihče
govoril
,
ko
je
že
nekaj
časa
sedel
pri
mizi
.
Njemu
bi
bilo
bolje
delo
,
če
bi
bili
ljudje
kričali
in
razbijali
okrog
njega
.
Morda
bi
bil
v
tem
šumu
zamrl
oni
glas
,
ki
mu
je
šepetal
vedno
in
vedno
ter
mu
očital
...
Kaj
delajo
torej
ljudje
,
da
tako
molče
?
Pogledal
je
naokoli
in
opazil
,
da
so
oči
vseh
vprte
v
njega
.
Zdreznil
se
je
,
povesil
oko
,
a
spomnil
se
takoj
,
da
ne
sme
izdati
svoje
zadrege
.
Obrne
se
torej
do
možaka
njegove
starosti
in
ga
vpraša
:
„
Kaj
zijaš
tako
vame
?
“
„
Ali
ne
smem
morda
?
“
„
Daj
,
če
hočeš
,
samo
...
“
„
No
,
kaj
?
“
„
Vedel
bi
rad
,
kaj
te
tako
miče
na
meni
.
“
„
Eh
,
dosti
.
“
„
Ne
jezi
me
in
govori
!
“
„
Vprašal
bi
te
rad
...
“
„
Kaj
?
“
„
Tvoja
kašča
mora
biti
grozno
velika
...
“
„
Kaj
hočeš
s
tem
?
“
„
Zdi
se
mi
,
kakor
tista
zastavica
:
Čim
bolj
jemlješ
vstran
,
tem
večje
je
—
kaj
je
to
?
Vidiš
,
s
tvojo
kaščo
je
menda
baš
tako
!
Kolikor
se
iz
te
kašče
iznosi
...
“
„
Kdo
nosi
?
“
„
Tisti
,
ki
mu
tvoja
žena
daje
!
“
„
To
raznaša
tisti
okrog
,
ki
sem
ga
zapodil
...
tisti
bivši
hlapec
moj
!
Škoda
,
da
ga
nisem
zapodil
že
prej
!
“
„
Tega
ni
treba
nič
raznašati
!
To
ve
že
ves
svet
!
O
tem
poje
že
moj
petelinček
na
plotu
!
...
Pa
kje
je
tvoja
žena
,
kje
?
...
Zakaj
jo
ne
pripelješ
s
seboj
v
gostilno
,
ko
ima
tako
rada
vino
!
“
„
Kaj
tebi
moja
žena
mar
?
“
„
Nič
!
Če
tebi
ni
,
kaj
bi
bila
meni
?
Mislil
sem
le
,
da
bi
bilo
vseeno
bolj
pametno
,
da
pije
s
teboj
nego
z
onim
.
“
„
S
kom
?
“
„
No
,
s
tistim
mešetarjem
laškim
!
Eh
,
Anton
,
malo
čudno
je
tisto
...
“
Možakar
se
je
popraskal
nad
ušesom
,
pa
tako
čudno
se
je
nasmejal
.
Mlakar
pa
je
zagrmel
:
„
Lažeš
!
“
Zgrabil
je
za
kozarec
,
kakor
bi
ga
hotel
zagnati
v
svojega
nasprotnika
,
toda
v
tistem
trenotku
stopi
oštir
k
njemu
in
mu
reče
s
sladkim
glasom
in
smehljajočim
obrazom
:
„
I
kaj
ne
veš
?
...
Presneta
reč
,
jaz
sem
pa
mislil
,
da
veš
!
...
“
Tako
mirno
je
to
rekel
oštir
,
kakor
bi
šlo
za
najbolj
navadno
reč
.
Mlakarja
pa
je
ravno
ta
mirnost
zaskelela
.
V
tej
mirnosti
je
bilo
več
zlobe
,
nego
v
vseh
zbadljivih
besedah
onega
drugega
.
Vrgel
je
denar
na
mizo
in
odšel
.
S
krvavečim
srcem
je
bil
prestopil
prag
svoje
hiše
in
kakor
glas
iz
onega
sveta
so
mu
zadonele
na
uho
besede
,
s
katerimi
ga
je
klicala
hči
na
pomoč
.
In
ko
jo
je
videl
zdaj
ležati
pred
seboj
onemoglo
in
brez
zavesti
,
obvladali
so
ga
hkratu
povsem
novi
,
njemu
doslej
neznani
občutki
.
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
moral
poklekniti
pred
to
svoje
dete
in
s
solzami
v
očeh
prositi
ga
odpuščanja
...
Pripogne
se
k
deklici
in
jo
pobere
od
tal
.
Bila
je
mrzla
,
kakor
bi
ne
bilo
več
življenja
v
njenih
udih
.
Zato
jo
začne
drgniti
,
pritiskati
nase
ter
ogrevati
s
svojim
dihom
.
Po
daljšem
prizadevanju
se
mu
je
posrečilo
,
pripraviti
jo
zopet
do
zavesti
.
Spregledala
je
in
hvaležno
je
uprla
vanj
svoje
oči
.
Pa
tudi
on
je
zrl
prvič
v
svojem
življenju
z
neko
prisrčnostjo
v
njen
obrazek
.
A
čim
bolj
je
opazoval
lica
svoje
hčere
,
tem
bolj
se
je
čudil
.
Izprevidel
je
,
da
do
današnjega
dne
svoje
hčere
niti
poznal
ni
.
Kakor
svoje
rajne
žene
,
tako
tudi
njenega
otroka
skoro
nikdar
v
obraz
pogledal
ni
in
tako
so
mu
bila
ostala
lica
lastne
hčere
skoro
tuja
.
Strmel
je
zdaj
nad
milobo
tega
obrazka
in
srce
se
mu
je
topilo
,
ko
se
je
domislil
,
da
je
morala
biti
njegova
rajna
žena
pač
tudi
taka
.
Ah
,
zakaj
ni
vedel
te
milobe
ceniti
prej
?
Ah
,
zakaj
se
je
bil
dal
omamiti
od
tistega
pogubnega
ognja
,
ki
je
plamtel
njegovi
drugi
ženi
iz
oči
?
Zakaj
se
je
bil
dal
preslepiti
od
strasti
,
da
ni
videl
tistega
,
kar
bi
bilo
lahko
razveseljevalo
njegovo
srce
?
...
Gledal
je
in
gledal
svojo
hčerko
in
ni
se
je
mogel
nagledati
.
In
umevno
se
mu
je
zdelo
zdaj
,
da
ga
je
rajnca
na
smrtni
postelji
prosila
za
tega
otroka
.
Ah
,
kako
je
morala
ljubiti
svojo
hčerko
,
kako
težko
se
je
morala
ločiti
od
nje
!
On
pa
se
niti
zmenil
ni
za
te
prošnje
,
on
pa
je
dopuščal
,
da
so
mučili
to
sladko
dete
in
mučil
ga
je
celo
sam
!
Zdaj
je
uvideval
grozno
krivico
in
uvideval
tudi
,
da
bi
mu
bil
samo
še
ta
otrok
lahko
v
tolažbo
v
grozni
nesreči
,
ki
ga
je
bila
zadela
,
če
bi
ne
bilo
—
prepozno
!
...
Ko
se
je
bila
hčerka
opomogla
,
jo
jame
izpraševati
,
je
li
lačna
ali
žejna
,
ali
deklica
je
smehljaje
zmajala
z
glavo
.
V
očetovem
naročju
ji
je
bilo
tako
dobro
,
da
ji
ni
bilo
mar
ne
jedi
ne
pijače
.
Prvič
v
svojem
življenju
je
občutila
očetovo
ljubezen
in
njeno
otroško
srce
je
drhtelo
v
sladkem
veselju
.
Mlakar
ponese
nato
svojo
hčer
v
sobo
,
kjer
je
bilo
njeno
ležišče
in
kjer
je
tudi
njegov
oče
spal
.
Položil
jo
je
v
posteljo
in
se
usedel
poleg
nje
.
Čakal
je
,
če
bi
morda
še
česa
zaželela
.
Toda
izmučena
,
kakor
je
bila
,
je
kmalu
zaspala
.
Stari
Mlakar
,
prebudivši
se
,
svojim
očem
ni
verjel
,
ko
je
videl
to
.
„
Kje
je
bilo
dekletce
tako
dolgo
?
“
je
vprašal
sina
.
Ali
sinu
je
bilo
to
vprašanje
sitno
.
Naj
bi
bil
mar
povedal
resnico
?
Oče
bi
se
bil
po
pravici
razjezil
nad
njegovo
ženo
,
a
on
bi
ne
bil
vedel
,
kaj
naj
reče
.
Ugovarjati
bi
ne
bil
mogel
,
ker
je
bil
sam
prepričan
o
krivici
svoje
žene
,
pritrditi
pa
mu
ni
smel
,
ker
bi
bil
s
tem
priznal
,
da
je
njegova
žena
taka
,
kakršna
bi
ne
smela
biti
,
pritrditi
ni
smel
,
ker
bi
bil
postal
tako
nezvest
sam
sebi
.
Molčal
je
torej
in
ni
čakal
,
da
bi
ga
oče
vprašal
drugič
.
Vzel
je
luč
in
šel
iz
sobe
.
Ko
pa
je
bil
v
veži
,
postoji
in
se
dolgo
ne
gane
s
svojega
mesta
,
kakor
bi
preudarjal
,
kaj
naj
stori
.
In
res
ni
vedel
,
naj
li
gre
v
spalnico
ali
ne
.
Kuhalo
in
vrelo
je
po
njem
,
da
ga
je
bilo
samega
sebe
strah
.
Vedel
je
,
da
nocoj
izbruhne
iz
njega
,
kar
mu
je
že
toliko
časa
težilo
srce
in
bal
se
je
,
da
ne
bi
šel
v
svojem
groznem
srdu
predaleč
,
da
ne
bi
storil
kaj
,
kar
bi
imelo
slabe
nasledke
.
Prišlo
mu
je
vse
mogoče
na
misel
,
pregovarjal
se
je
sam
pri
sebi
že
ves
čas
s
svojo
ženo
in
lotila
se
ga
je
od
hipa
do
hipa
tolika
jeza
,
da
bi
bil
sposoben
,
učiniti
tudi
najhujše
.
Že
je
hotel
v
nočno
temo
,
ko
začuti
zopet
nepremagljivo
potrebo
,
da
bi
si
olajšal
srce
,
da
bi
povedal
svoji
ženi
v
obraz
,
kaj
ve
od
nje
in
kakšna
je
njegova
sodba
o
nji
.
Zasuče
se
in
stopi
z
lučjo
v
roki
v
spalnico
.
Žena
je
bila
vzbujena
.
Bilo
je
videti
,
kakor
bi
že
dalje
časa
bedela
.
Nenavadno
prijazno
ga
ogovori
:
„
No
,
kod
pa
ti
nocoj
tako
dolgo
kolovratiš
?
“
Mlakar
se
ne
zmeni
za
to
vprašanje
,
temveč
postavi
luč
na
mizo
in
sede
molče
na
klop
.
Sedel
je
precej
dolgo
tako
.
Sopel
je
težko
in
iz
oči
mu
je
švigal
neprijeten
ogenj
.
Bojeval
se
je
in
premagoval
,
a
na
drugi
strani
ga
je
sililo
neprenehoma
nekaj
,
da
bi
izpregovoril
.
Žena
pa
mu
začne
iznova
ponujati
besede
:
„
No
,
ali
ne
bo
odgovora
?
Kaj
čepiš
ondi
in
molčiš
?
Spat
pojdi
,
spat
,
saj
je
menda
čas
!
“
Mlakarju
bi
bilo
stokrat
ljubše
,
če
bi
ga
bila
oštevala
,
ali
ga
vsaj
ogovarjala
bolj
osorno
in
bolj
zbadljivo
.
V
tem
hipu
mu
ni
bilo
nič
bolj
zoprno
nego
njena
prijaznost
.
Želel
si
je
nekakega
zunanjega
povoda
,
da
bi
vzrojil
in
se
iznebil
bremena
,
ki
ga
je
tiščalo
kakor
kamene
v
prsih
.
Ali
žena
,
ki
je
najbrž
slišala
,
kaj
se
je
godilo
zunaj
in
slutila
menda
,
da
se
nekaj
pripravlja
,
je
ostala
zoper
svojo
navado
potrpežljiva
in
ni
rekla
nobene
take
besede
,
vsled
katere
bi
se
bil
mogel
razjeziti
.
Moral
je
torej
začeti
on
.
„
Kdo
je
zaprl
dekleta
v
klet
?
“
vpraša
s
tresočim
,
a
vendar
še
mirnim
glasom
.
„
Hahaha
!
“
se
zahrohota
Mlakarica
,
toda
ne
zaničljivo
.
Prizadevala
se
je
še
vedno
,
biti
prijazna
,
in
skušala
je
,
da
bi
zasukala
vso
stvar
na
smešno
stran
.
Toda
hipoma
jo
je
premagala
njena
narava
in
zoper
svoje
bolje
prepričanje
je
rekla
porogljivo
:
„
Ah
,
za
to
ti
torej
gre
?
Seveda
,
tista
tvoja
ljubezniva
hčerka
,
tista
pridna
Anica
...
Saj
bi
si
bila
lahko
mislila
...
“
„
Odgovori
tako
,
kakor
te
vprašam
!
Kdo
jo
je
zaprl
?
“
„
Ali
to
bi
rad
vedel
,
kdo
jo
je
zaprl
?
I
no
,
če
si
že
tolikanj
radoveden
,
ti
pa
povem
:
jaz
sem
jo
zaprla
,
jaz
!
“
„
Pa
zakaj
?
“
„
Zakaj
?
Najbrž
zato
,
ker
je
zaslužila
!
“
Njen
odgovor
je
bil
trmast
,
Mlakar
pa
se
vzpne
pokoncu
in
zarohni
:
„
Od
danes
zanaprej
se
mi
nimaš
nikdar
,
nikdar
več
dotakniti
dekleta
!
Nikdar
več
,
zapomni
si
to
!
“
„
Kaj
?
Ali
tako
?
“
vzroji
tudi
ona
.
„
Nikdar
več
,
praviš
?
Hej
,
vraga
,
zdaj
naj
bom
nemara
pa
še
tvoji
hčeri
pokorna
!
Samo
tega
je
še
treba
,
res
!
A
—
a
,
dobro
da
vem
to
!
Zdaj
ste
torej
edini
:
ti
,
tvoj
stari
in
tvoja
hči
!
Lepa
je
ta
!
...
O
saj
sem
vedela
,
da
pride
tako
!
Poznam
vas
,
Mlakarje
!
Toda
vedi
,
moj
ljubi
mož
,
da
jaz
nisem
ena
tistih
,
ki
se
kar
tako
ustrašijo
!
Jaz
se
ne
bojim
nikogar
,
tudi
tebe
ne
!
Če
hočeš
imeti
tako
,
pa
imej
!
Ali
povem
ti
naprej
:
ti
ne
boš
pestil
mene
,
prej
bom
jaz
tebe
!
“
„
Molči
!
“
vzkipi
on
,
„
če
ne
...
“
„
No
kaj
?
Ali
res
misliš
...
ali
res
misliš
,
da
imam
kaj
strahu
pred
teboj
?
Oh
,
kako
se
motiš
!
Ha
,
kaj
človek
ne
doživi
vsega
!
O
ti
mevža
mevžasta
,
ki
si
kakor
testo
,
iz
katerega
se
zgnete
lahko
,
kar
komu
drago
!
Včeraj
si
bil
še
na
moji
strani
,
danes
držiš
že
z
onima
dvema
!
Zakaj
nisi
držal
prej
,
dokler
še
mene
ni
bilo
tukaj
?
Saj
stari
se
je
dovolj
prizadeval
,
da
bi
mene
ne
bilo
tukaj
!
...
Hahaha
,
kar
tako
črez
noč
se
prodaš
!
...
Fej
te
bodi
!
Tak
mož
ali
pa
nič
!
“
Mlakarju
se
zavrti
v
glavi
.
Da
se
je
upala
ona
,
katero
zaničevati
je
imel
toliko
vzroka
,
še
sramotiti
ga
,
mu
je
bilo
preveč
.
Vse
tisto
,
kar
je
čul
v
gostilni
praviti
o
njej
,
mu
je
prišlo
hipoma
na
misel
in
v
svoji
silni
jezi
je
vztrepetal
,
da
nekaj
časa
ni
vedel
ne
kako
ne
kaj
.
A
potem
je
planil
kakor
divji
proti
peči
.
V
zapečku
je
stala
škatla
in
v
tej
škatli
je
imel
dva
ostro
nabrušena
noža
,
ki
so
ju
rabili
samo
takrat
,
kadar
je
bilo
treba
kaj
zaklati
.
V
neizmernem
srdu
,
ki
mu
je
prešinjal
srce
in
dušo
,
poseže
po
nevarno
orožje
in
zdajci
je
stal
z
nožem
v
roki
pred
svojo
ženo
.
Preplašena
se
je
dvignila
Mlakarica
,
da
bi
skočila
iz
postelje
,
toda
mož
položi
svojo
težko
levico
nanjo
,
ter
jo
potisne
nazaj
,
z
desnico
pa
zavihti
nož
nad
njeno
glavo
.
Bil
je
grozen
videti
v
tem
trenotku
.
Oči
so
mu
bile
izstopile
in
krvav
rob
se
mu
je
videl
okrog
jabolčkov
,
okoli
usten
pa
so
se
mu
bile
nabrale
pene
,
kakor
blaznemu
človeku
.
„
Hočeš
torej
,
da
obračuniva
že
nocoj
?
“
vikne
s
hripavim
glasom
in
dvigne
nož
tako
visoko
kakor
je
segala
roka
njegova
.
Njo
izpreleti
smrten
strah
.
Prebledela
je
,
obraz
se
ji
je
spačil
vsled
groze
in
trepetaje
je
čakala
,
kaj
se
zgodi
.
Njemu
pa
je
roka
sunkoma
padala
,
kakor
bi
še
preudarjal
,
v
kateri
del
telesa
naj
ji
porine
smrtonosno
železo
...
Bližje
in
bližje
je
prihajal
nož
svojemu
cilju
;
ona
bi
bila
rada
zakričala
,
ali
glas
ji
ni
hotel
iz
grla
,
samo
roke
je
dvignila
,
kakor
bi
se
hotela
na
ta
način
ubraniti
.
Njegov
pogled
je
bil
z
vsakim
hipom
bolj
divji
;
neka
krvoločnost
se
ga
je
bila
lotila
;
njegovo
srce
je
vpilo
po
maščevanju
za
vse
to
,
kar
mu
je
bila
storila
ta
ženska
;
neko
čudno
slast
je
občutil
ob
misli
,
da
stori
konec
vsemu
...
vsemu
...
Ali
o
pravem
času
se
mu
povrne
še
razum
...
v
zadnjem
hipu
mu
zavije
roka
v
stran
in
nož
se
zasadi
v
mizo
,
ki
je
stala
poleg
postelje
...
Čuden
,
brenčeč
glas
je
dal
nož
od
sebe
,
ko
ga
je
bil
Mlakar
izpustil
iz
roke
;
zasajen
globoko
v
mizo
je
trepetal
in
se
tresel
v
svojem
gorenjem
delu
;
Mlakarju
pa
se
je
izvilo
par
krčevitih
vzdihljajev
iz
prsi
,
da
je
bilo
slišati
,
kakor
bi
bil
zaihtel
.
V
trenotku
,
ko
je
bil
zasadil
nož
v
mehki
les
,
mu
je
odleglo
nekoliko
.
Toda
vročina
,
moreča
in
neznosna
vročina
mu
je
izpreletavala
ude
.
Moral
je
ven
.
Obrnil
se
je
še
enkrat
proti
ženi
in
vzkliknil
:
„
O
,
kako
te
sovražim
!
“
Izgovorivši
to
pa
je
odšel
iz
sobe
.
„
O
,
kako
te
sovražim
!
“
je
ponavljal
zunaj
sam
zase
.
In
res
je
bilo
njegovo
sovraštvo
grozno
.
Ali
v
tem
sovraštvu
zanj
ni
bilo
hladila
.
Vedel
je
,
da
so
pustile
njegove
besede
ženo
popolnoma
hladno
.
Bala
se
je
moža
,
a
za
njegove
besede
je
bila
neobčutna
.
Imela
ni
srca
zanj
in
če
bi
ji
bil
rekel
stokrat
,
da
jo
sovraži
,
da
jo
zaničuje
,
bilo
ji
je
—
vseeno
!
Tiho
je
odprl
hišna
vrata
in
stopil
ven
.
Svečan
mir
je
vladal
krog
in
krog
,
v
njegovih
prsih
pa
je
hrul
nepopisen
boj
.
Stopal
je
po
kapku
naprej
,
nevede
,
kam
hoče
.
Prišel
je
do
mesta
,
kjer
ga
je
nekoč
prepodil
sosed
,
ko
je
svojo
rajno
ženo
po
nedolžnem
gonobil
.
Spomnil
se
je
tistege
in
skeleča
bol
mu
je
prešinila
srce
.
„
Odpusti
,
odpusti
!
“
je
vzdihnil
,
potem
pa
je
omahnil
na
skladovnico
drv
in
bridko
se
je
razjokal
...
Strah
,
ki
ga
je
občutila
Mlakarica
v
tistem
hipu
,
ko
je
bil
zavihtel
mož
tenko
nabrušeni
nož
nad
njo
,
se
ji
je
kmalu
razpršil
in
moževo
grozenje
je
imelo
ves
drug
učinek
,
nego
bi
ga
bil
kdo
pričakoval
.
Ko
je
bil
šel
iz
sobe
,
je
vstala
in
zaklenila
vrata
za
njim
s
trdnim
sklepom
,
da
mu
jih
ne
odpre
za
nobeno
ceno
,
ako
bi
se
hotel
vrniti
.
In
ko
ni
bilo
več
nevarnosti
,
je
bila
takoj
tudi
mirna
.
Iz
njegovega
postopanja
je
sklepala
,
da
vse
ve
.
V
nekem
oziru
ji
je
bilo
celo
po
godu
,
ko
je
videla
,
da
nima
pred
možem
ničesar
več
prikrivati
in
da
zna
za
vse
njene
grehe
.
Doslej
se
je
morala
hliniti
in
potajevati
,
zdaj
ji
tega
ni
bilo
treba
več
.
Zaničljivo
se
je
zasmejala
,
ko
je
pomislila
,
da
je
zvedel
njen
mož
za
najhujše
,
pa
si
vendar
ni
upal
drugega
,
nego
malo
popretiti
ji
.
„
Še
me
ima
rad
“
,
je
rekla
sama
pri
sebi
,
„
in
dokler
me
ima
rad
,
mi
ne
stori
ničesar
.
“
Poslej
se
ji
ni
bilo
treba
nič
več
plašljivo
ozirati
okrog
,
preden
je
smuknila
preko
vrta
v
zloglasno
Kljukčevo
hišo
.
V
prejšnjih
časih
se
je
dogodilo
često
,
da
je
postala
malo
ali
se
skrila
za
kako
drevo
,
ako
bi
bila
imela
s
kakim
poštenim
človekom
trčiti
skup
;
poslej
je
šla
brezbrižno
svojo
pot
,
misleč
si
:
„
Naj
me
vidi
kdor
hoče
;
možu
itak
ne
more
nič
novega
povedati
.
“
Bala
se
je
svojega
moža
tem
manj
,
ker
je
bila
že
davno
zapazila
,
da
kljubuje
vsemu
svetu
in
je
bila
prepričana
,
da
že
vsled
svoje
trmoglavosti
ne
bo
ničesar
storil
,
kar
bi
dalo
ljudem
povod
,
da
bi
se
mu
posmehovali
.
Včasih
pa
se
je
je
lotevalo
tudi
neko
sovraštvo
do
moža
in
to
sovraštvo
je
bilo
večkrat
tako
veliko
,
da
se
ji
je
budila
zločinska
misel
v
glavi
,
kako
bi
se
ga
iznebila
.
Navadila
se
je
bila
Italijanove
druščine
in
ker
je
bil
njen
mož
vendar
nekaka
zapreka
,
da
se
ni
mogla
popolnoma
vdajati
željam
svojega
srca
,
je
zahrepenela
včasih
,
da
bi
bila
prosta
zakonskih
vezi
.
V
takih
trenotkih
bi
ji
bilo
celo
všeč
,
ako
bi
jo
bil
mož
zalotil
,
bodisi
,
ko
je
dajala
stvari
iz
kašče
,
bodisi
,
ko
je
v
družbi
tujega
človeka
v
Kljukčevi
gostilni
popivala
.
V
takih
trenotkih
jo
je
srce
gnalo
,
da
bi
začela
z
možem
očiten
boj
.
Jezila
bi
ga
bila
rada
in
grenila
mu
življenje
kolikor
mogoče
.
In
dostikrat
je
odhajala
z
doma
z
mislijo
:
„
Da
bi
me
le
videl
,
da
bi
le
prišel
za
mano
!
Vidi
naj
in
jezi
naj
se
,
jezi
naj
se
,
da
ga
bode
konec
!
...
“
Tako
hudobne
so
bile
često
njene
misli
,
tako
zločeste
njene
želje
!
Mlakarju
pa
se
je
po
onem
dogodku
nekako
čudno
godilo
.
Do
ranega
jutra
je
blodil
tisto
noč
okoli
.
Ko
se
je
začelo
svitati
,
je
splezel
na
skedenj
in
se
zaril
v
seno
,
boječ
se
,
da
bi
ga
ne
srečal
kak
človek
in
si
kdo
ve
kaj
mislil
o
njem
.
Tri
cele
dni
se
nato
ni
pokazal
doma
.
Plazil
se
je
po
stranskih
potih
in
pohajal
po
oddaljenih
vaseh
.
Delal
se
je
,
kakor
bi
hodil
po
kupčiji
,
a
če
je
prišel
do
človeka
,
ki
bi
bil
imel
kaj
blaga
zanj
,
je
bil
raztresen
in
malo
s
kom
se
je
pogodil
.
Jeza
se
mu
je
s
časoma
polegla
,
a
mesto
nje
se
ga
je
lotila
nekaka
potrtost
.
V
drugačnem
duševnem
razpoloženju
pa
je
tudi
zopet
vse
drugače
videl
.
Zazdelo
se
mu
je
hkratu
,
da
se
je
prenaglil
,
da
ni
imel
nikakega
pravega
povoda
,
znašati
se
tako
nad
svojo
ženo
in
skoro
sramoval
se
je
,
da
se
je
dal
tako
nahujskati
od
tujih
ljudi
,
od
katerih
je
vedel
,
da
ga
ne
marajo
in
da
bi
se
veselili
,
ako
bi
ga
zavedli
v
nesrečo
.
Včasih
je
bil
prepričan
,
da
ljudje
samo
lažejo
,
da
nalašč
govore
tako
,
hoté
napraviti
spor
med
njim
in
ženo
,
hoté
zapeljati
ga
v
kako
nepremišljeno
dejanje
.
Kesal
se
je
včasih
,
da
je
bil
tako
nastopil
in
obetal
po
tihem
,
da
se
ne
izpozabi
nikdar
več
tako
.
Ali
potem
se
je
zopet
spomnil
na
to
in
ono
,
kar
je
pregnalo
zopet
mir
iz
njegovih
prsi
,
navdalo
ga
iznova
z
jezo
in
srdom
.
In
zopet
je
kipelo
in
vrelo
po
njem
,
in
zopet
je
preudarjal
,
kako
bi
naklonil
zadoščenje
svojemu
užaljenemu
srcu
.
Tako
je
padel
iz
enega
stanja
v
drugega
in
dostikrat
samega
sebe
ni
razumel
,
dostikrat
se
čudil
,
kako
se
more
človek
tako
izpreminjati
.
Zgodilo
se
je
,
da
je
pozabil
na
vse
in
srce
mu
je
vzplamtelo
v
prejšnji
ljubezni
do
žene
,
dokler
ga
ni
kaka
okolnost
opozorila
zopet
na
to
,
kako
malo
je
vredna
njegove
ljubezni
.
Živel
je
noč
in
dan
v
bojih
,
a
vmes
so
se
mu
vračali
trenotki
,
ko
je
bil
čudno
hladnokrven
in
skoro
popolnoma
neobčutljiv
.
V
takem
hipu
bi
se
bil
morda
zasmejal
,
ako
bi
mu
bil
kdo
rekel
:
„
Žena
ti
je
zapravila
vse
,
jutri
pridejo
in
te
poženo
iz
doma
po
svetu
!
“
V
takem
hipu
bi
mu
bilo
vseeno
,
kaj
se
zgodi
!
In
to
menjavanje
njegovega
notranjega
razpoloženja
,
to
večno
beganje
ene
njegove
misli
pred
drugo
,
je
bilo
menda
poglavitni
vzrok
,
da
se
je
brigal
za
početje
svoje
žene
zdaj
manj
kot
kdaj
poprej
.
Tudi
je
imel
nek
strah
pred
onim
trenotkom
,
ko
bi
se
moralo
odločiti
za
trdno
na
eno
ali
drugo
stran
in
raje
je
zatisnil
oba
očesa
,
raje
je
slepil
samega
sebe
,
nego
da
bi
se
bil
potrudil
,
zvedeti
in
dognati
popolno
resnico
.
Slutil
je
,
da
bi
bilo
z
odločitvijo
končano
vse
in
tresel
se
je
pred
tistim
koncem
.
Ah
,
saj
bi
bil
moral
ta
konec
pokazati
,
da
je
imel
njegov
stari
oče
prav
,
da
so
imeli
prav
vsi
ljudje
,
samo
on
ne
!
...
Ali
naposled
je
hotel
slučaj
tako
,
da
je
videl
nekaj
,
kar
mu
je
zadalo
nov
udarec
,
pregnalo
mu
temeljito
vse
nade
,
da
govore
ljudje
o
njegovi
ženi
morda
slabeje
,
nego
zasluži
.
Nekega
večera
se
je
vračal
iz
bližnjega
trga
.
Bil
je
nesel
davke
plačat
in
vrnil
bi
se
bil
lahko
prej
domov
,
toda
srečen
je
bil
najbolj
tistikrat
,
kadar
je
mogel
pozabiti
malo
na
to
,
kar
se
je
godilo
v
njegovi
hiši
,
zato
se
je
zamudil
dalje
,
nego
je
bilo
treba
.
Bil
je
precej
slabe
volje
.
Davek
so
mu
bili
zvišali
,
a
njegovo
imetje
se
je
krčilo
bolj
in
bolj
.
Tuintam
je
zapazil
,
da
gre
njegovo
premoženje
rakovo
pot
in
občutil
je
to
zlasti
danes
,
ko
je
moral
tako
lepe
denarce
položiti
pri
davkariji
na
kamenito
mizo
.
Kako
lepo
bi
se
bili
dali
ti
novci
kje
drugje
porabiti
!
Ali
moral
,
moral
jih
je
dati
,
ako
ni
hotel
,
da
bi
ga
rubili
.
S
temnimi
,
neprijetnimi
mislimi
je
stopal
po
prašni
cesti
proti
domu
.
Drugekrati
je
napregel
konja
,
zakaj
je
hodil
danes
peš
,
sam
ni
vedel
natanko
.
Bil
je
sploh
prišel
nekako
iz
prejšnjih
navad
,
dostikrat
se
je
čudil
sam
sebi
zaradi
tega
in
zdela
so
se
mu
često
lastna
dejanja
tuja
,
neznana
...
Zavil
je
bil
že
po
stezi
za
vrtovi
.
Ko
se
približa
domači
hiši
,
začuje
nek
vrišč
konec
svojega
vrta
.
Ozrši
se
tjakaj
in
stopivši
še
nekoliko
korakov
proti
oni
strani
,
vidi
nekoliko
odraslih
ljudi
in
cel
trop
otrok
na
kupu
.
Morali
so
imeti
nekoga
v
svoji
sredi
,
okoli
katerega
so
se
gnetli
,
smejali
se
mu
in
se
norčevali
iz
njega
.
Mlakarja
se
loti
neprijetno
čustvo
.
Hoté
prepričati
se
,
kaj
pomeni
to
,
pospeši
svoje
korake
proti
mestu
,
kjer
so
vreščali
ter
se
drvili
v
divji
razposajenosti
semtertja
otroci
.
Bil
je
že
čisto
blizu
,
ko
ga
nekdo
zagleda
in
zakriči
:
„
Otroci
,
bežite
!
“
Kakor
bi
bilo
treščilo
med
nje
,
so
se
razkropili
otroci
,
a
tudi
starejši
odidejo
vsak
na
svojo
stran
.
Tam
ob
kotu
vrta
pa
je
ležala
ženska
na
tleh
,
hropela
ter
govorila
čudno
zmes
.
Njen
glas
je
bil
hripav
,
oduren
in
surov
.
Mlakar
je
spoznal
obleko
,
spoznal
obraz
,
a
vendar
ni
hotel
verjeti
.
Pomencal
si
je
oči
,
kakor
bi
jim
ne
zaupal
,
a
ko
je
pogledal
zopet
—
ista
žalostna
prikazen
!
Pred
njim
je
ležala
njegova
žena
,
pijana
do
brezzavesti
.
Prvi
hip
se
menda
tega
ni
prav
zavedel
,
kajti
sklonil
se
je
k
nji
ter
jo
skušal
dvigniti
,
kakor
se
skuša
pomagati
bolnemu
človeku
,
ki
je
omagal
.
Ali
zdrknila
mu
je
iz
rok
in
padla
na
zobe
.
Kakor
bi
še
vedno
ne
verjel
,
jo
je
prevalil
ter
ji
pogledal
v
obraz
.
A
kako
se
je
vzgrozil
!
Ta
obraz
,
ki
se
mu
je
zdel
nekdaj
tako
lep
,
tako
zapeljiv
,
ga
je
navdal
zdaj
skoro
s
studom
.
Zabuhel
je
bil
in
ne
ene
nežne
poteze
ni
bilo
v
njem
.
Oči
so
ji
bile
izbuljene
in
kakor
osteklene
.
Sicer
je
uprla
vanj
svoj
pogled
,
ali
niti
najmanjšega
znamenja
ni
bilo
iz
katerega
bi
se
bilo
dalo
sklepati
,
da
ga
pozna
.
Mlakar
si
je
položil
roko
na
srčno
stran
.
Grozno
ga
je
zabolelo
tam
notri
.
Tako
globoko
torej
se
je
bila
pogreznila
njegova
žena
...
tu
na
tleh
je
ležala
,
opita
do
onesveščenja
,
v
zasmeh
otrokom
in
sebi
in
njemu
v
sramoto
!
Na
mah
so
se
mu
razpršili
vsi
oni
lepi
upi
,
ki
so
se
mu
navzlic
vsem
dosedanjim
žalostnim
izkušnjam
vendar
vedno
zopet
porajali
v
srcu
,
upi
,
da
se
morda
vendar
še
vse
predrugači
,
da
se
njegova
žena
morda
vendar
še
poboljša
in
da
morda
vendar
ni
tako
slaba
,
kakor
so
mu
pripovedovali
o
nji
.
Hipoma
se
bile
uničene
vse
tiste
lepe
nade
,
hčerke
njegovih
skrivnih
želja
!
Vedel
je
zdaj
:
za
žensko
,
ki
je
zabredla
tako
daleč
,
ni
nobene
rešitve
več
!
Občutil
je
ves
oni
trud
,
ki
mora
navdati
moža
ob
pogledu
pijane
ženske
,
a
ta
stud
je
bil
tem
večji
,
ker
je
imel
pred
seboj
lastno
soprogo
.
Že
jo
je
mislil
pustiti
tam
,
kjer
je
bila
,
ter
zbežati
vstran
od
nje
,
ko
se
zave
,
da
bo
njegova
sramota
morda
še
večja
,
ako
je
ne
odtegne
hitro
očem
drugih
ljudi
.
Ko
se
prepriča
,
da
ni
v
obližju
nikogar
,
se
sklone
k
nji
in
jo
dvigne
od
tal
,
potem
pa
hiti
ž
njo
v
hišo
in
jo
ponese
v
spalnico
.
A
ni
imel
toliko
usmiljenja
ž
njo
,
da
bi
jo
bil
položil
v
posteljo
,
spustil
jo
je
temveč
ob
postelji
na
tla
.
„
Tu
leži
,
tu
se
vzbudi
!
“
reče
z
zamolklim
glasom
,
ki
mu
je
drhtel
vsled
razburjenosti
,
„
tu
se
zavedi
svoje
sramote
!
“
In
če
bi
bil
videl
tisti
hip
,
da
umira
,
pa
bi
ne
bil
imel
nobenega
sočutja
z
njo
.
In
če
bi
mu
bila
rekla
:
„
Glej
,
zapuščam
te
,
odpusti
mi
!
“
pa
bi
ji
ne
bil
odpustil
.
Tako
ogorčeno
je
bilo
njegovo
srce
.
Pustivši
jo
tam
,
kamor
jo
je
bil
položil
,
odide
iz
sobe
.
Truden
je
bil
,
spočil
bi
se
bil
rad
,
a
ni
ga
strpelo
doma
.
Kako
bi
bil
mogel
ostati
tu
,
kjer
ga
je
spominjalo
vse
na
njegove
napake
in
pregrehe
.
Zdaj
,
ko
je
bil
tako
zelo
tolažbe
potreben
,
pa
se
mu
je
vzbujala
vest
ter
mu
očitala
,
da
si
je
vsega
hudega
,
ki
ga
je
zadevalo
,
sam
,
čisto
sam
kriv
.
Spomnil
se
je
,
kako
mu
je
oče
rekel
:
„
Pijanka
je
bila
njena
mati
,
pijanka
je
ona
!
Zakaj
,
zakaj
mu
ni
verjel
,
zakaj
ga
ni
poslušal
!
Kamorkoli
se
je
ozrl
,
stopala
mu
je
podoba
njegove
prve
žene
pred
oči
.
In
ta
podoba
je
bila
tako
mila
,
tako
lepa
,
tako
polna
sladkobe
!
Ali
zakaj
,
zakaj
je
bil
tako
zaslepljen
,
da
ni
tega
prej
videl
,
zakaj
ni
vedel
ceniti
prej
velikih
čednosti
svoje
prve
žene
,
zakaj
mu
je
bilo
tako
malo
mar
njene
požrtvovalne
ljubezni
?
Zdaj
,
ko
je
videl
velik
razloček
,
zdaj
šele
je
spoznaval
,
zdaj
šele
je
uvideval
,
da
je
čednost
pri
ženski
nad
vse
drugo
.
In
še
nekoga
drugega
je
videl
...
poleg
podobe
rajne
žene
se
mu
je
prikazovala
tudi
podoba
bratova
,
podoba
onega
brata
,
katerega
je
bil
na
tako
krivičen
način
pregnal
z
doma
.
Oj
,
kolikokrat
bolje
bi
bilo
zanj
,
če
bi
bil
gospodaril
brat
tu
,
on
pa
naj
bi
bil
zadnji
hlapec
Bog
ve
kje
.
Reven
naj
bi
bil
,
ubog
,
samo
da
bi
bil
imel
mirno
srce
.
Koliko
bolj
srečen
bi
bil
,
če
bi
bil
zapuščen
in
sam
,
kakor
da
se
je
moral
poleg
propale
žene
tako
pokoriti
...
Zakričal
bi
bil
na
ves
glas
v
svoji
veliki
bolesti
!
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
moral
stopiti
tja
k
svojemu
staremu
očetu
,
poklekniti
predenj
,
obtožiti
se
mu
in
prositi
ga
odpuščanja
.
„
O
kako
si
imel
prav
,
kako
si
imel
prav
,
“
je
vzklikal
sani
pri
sebi
,
„
a
jaz
ti
nisem
hotel
verjeti
!
“
In
morda
bi
se
mu
ohladila
grozna
bol
,
ako
bi
bil
storil
,
kakor
mu
je
velelo
srce
,
toda
ni
imel
za
to
potrebne
moči
.
„
Kaj
,
če
bi
se
mi
oče
rogal
?
“
je
pomislil
in
pojavil
se
mu
je
stari
odpor
.
In
tudi
obupan
je
bil
že
tako
,
da
mu
je
bilo
malo
mar
,
četudi
strmoglavi
v
prepad
,
ki
je
zijal
pred
njim
.
Samo
pozabil
,
pozabil
bi
bil
rad
!
Ali
kako
,
kje
naj
bi
pozabil
?
Ah
,
njegova
žena
je
bila
pijana
,
zakaj
bi
ne
bil
še
on
pijan
!
V
vinu
je
tolažba
.
In
šel
je
—
pit
...
Ali
danes
je
bil
zanj
dan
nesreče
!
Želel
si
je
,
da
bi
bil
sam
,
da
bi
ga
ne
ogovarjal
nihče
,
a
dobil
je
v
gostilni
druščino
.
Sedel
je
vstran
od
drugih
sam
k
svoji
mizi
in
tako
,
da
jim
je
kazal
hrbet
,
a
to
ga
ni
rešilo
.
Umolknilo
je
vse
,
ko
je
vstopil
,
kakor
že
nekoč
,
nastala
je
tišina
,
ki
jo
je
razumel
le
predobro
,
tišina
,
ki
je
obetala
vihar
.
Pomenljivi
pogledi
so
švigali
nekaj
časa
semtertja
,
potem
pa
se
je
oglasil
suhljat
možiček
lokavih
oči
,
rekoč
:
„
Kaj
se
tako
smehljaš
,
Škilé
,
kakor
bi
nam
imel
povedati
nekaj
,
pa
bi
si
ne
upal
?
“
„
Jaz
,
da
bi
si
ne
upal
?
Jaz
,
da
bi
se
bal
?
Koga
neki
?
“
„
Pa
govori
!
Nekaj
vem
,
da
si
hotel
povedati
.
“
„
No
,
da
!
Na
tistega
Italijana
mestu
bi
bil
jaz
rad
,
ki
tiči
že
toliko
časa
tukaj
in
čepi
tam
pri
Kljukcu
.
O
njem
bi
se
tudi
lahko
reklo
:
Ne
seje
in
ne
žanje
,
pa
vendar
je
in
pije
,
ne
kakor
ptica
pod
nebom
,
ampak
kakor
kak
grof
!
“
„
I
saj
pravijo
,
da
je
trgovec
!
“
ugovarja
nekdo
.
Toda
na
glasu
se
mu
je
poznalo
,
da
ugovarja
le
navidezno
in
s
posebnim
namenom
.
Bilo
mu
je
na
tem
,
da
Škileta
še
bolj
razvname
in
podkuri
.
„
Kaj
bi
govoril
tako
!
“
je
nadaljeval
.
„
Trgovec
res
ne
seje
in
ne
žanje
,
in
tudi
drv
ne
seka
,
zato
pa
ne
more
še
nihče
trditi
,
da
živi
brez
dela
.
“
„
Kaj
?
Trgovec
,
praviš
,
je
ta
Italijan
?
“
se
zarepenči
Škilé
.
„
No
,
pa
saj
je
res
!
In
še
kakšen
!
Meni
se
zdi
,
da
prodaja
tujo
čast
kar
na
kile
,
hahaha
!
“
Mlakar
po
vsem
tem
,
kar
je
bil
že
čul
,
niti
trenotek
ni
mogel
dvomiti
,
za
kaj
se
gre
.
Toda
vsi
ti
,
ki
so
bili
v
gostilni
,
niso
bili
njegovi
prijatelji
in
zato
jim
ni
privoščil
veselja
,
da
bi
ga
videli
razjarjenega
.
Imela
ga
je
sicer
silna
jeza
,
toda
premagoval
se
je
,
kolikor
se
je
dalo
.
Vlival
je
vino
vase
,
samo
da
bi
zakril
svoj
nemir
in
se
potolažil
.
Naposled
se
je
začel
sam
umešavati
v
pogovor
.
Hotel
je
na
ta
način
izviti
svojim
nasprotnikom
orodje
iz
rok
.
Zasukal
se
je
nekoliko
proti
mizi
,
kjer
so
sedeli
,
nasmehnil
se
,
kakor
bi
ga
vse
dosedanje
besede
ne
bile
prav
nič
zadele
ter
opomnil
:
„
No
,
pri
Kljukcu
se
ni
še
nikomur
posebno
dobro
godilo
,
pa
se
nemara
tudi
temu
Italijanu
ne
godi
!
Pijan
je
kmalu
človek
od
njegovega
vina
,
ker
ima
menda
tobak
namočen
v
njem
,
to
je
res
,
a
o
kaki
dobroti
ni
ne
duha
ne
sluha
.
Zato
mislim
,
Škile
,
da
malo
preveč
zavidaš
tistega
Italijana
!
“
Škileta
pa
,
ki
je
bil
že
dokaj
vinjen
,
je
jezil
ta
odgovor
,
jezil
morda
baš
zaradi
tega
,
kar
je
bil
—
vsaj
na
videz
—
tako
ravnodušen
.
Hotel
je
dražiti
Mlakarja
in
ni
mu
ugajalo
torej
,
da
se
je
kazal
tako
neobčutljivega
.
Zato
ga
je
prijel
zdaj
naravnost
:
„
Kaj
,
ti
misliš
torej
,
da
temu
človeku
ne
gre
še
dovolj
dobro
?
Jaz
ti
pa
rečem
,
ljubi
moj
Mlakar
,
da
bi
bil
ti
lahko
zadovoljen
,
če
bi
tvoja
žena
tebi
tako
stregla
,
kakor
streže
njemu
...
“
Mlakar
je
prebledel
.
Kdo
je
bil
ta
Škile
?
Berač
skoro
,
pa
se
je
upal
tako
govoriti
!
Tresel
se
je
po
vsem
životu
.
Vstal
bi
bil
in
udaril
.
Toda
baš
ker
je
vedel
,
da
vsi
ti
,
ki
so
tu
sedeli
,
komaj
čakajo
,
da
bi
se
kaj
zgodilo
,
baš
ker
je
čutil
,
da
ga
z
namenom
dražijo
,
se
je
še
potajil
.
Obsedel
je
in
rekel
samo
zaničljivo
:
„
Škile
,
ti
si
čenča
!
“
Škile
pa
je
stopil
na
noge
in
zakričal
:
„
Ali
veš
,
kaj
si
pa
ti
?
Ti
,
ti
si
pa
...
Ali
veš
,
da
se
ti
ves
svet
smeje
?
Zlomka
,
pa
pojdi
sam
enkrat
tja
pod
Kljukčevo
okno
in
postoj
malo
,
pa
boš
videl
in
slišal
,
kar
sem
jaz
že
več
kot
dvajsetkrat
videl
in
slišal
.
Ti
si
na
čuden
način
v
žlahti
s
tem
Italijanom
,
veš
!
“
Glasno
se
je
zakrohotalo
celo
omizje
in
to
splošno
zasramovanje
šele
je
spravilo
Mlakarja
iz
ravnovesja
.
Skočil
je
tudi
on
na
noge
in
zarjovel
z
neznanskim
glasom
:
„
Kaj
si
videl
in
slišal
,
govori
!
“
In
preden
se
je
kdo
zavedel
,
je
bil
Mlakar
tam
pri
oni
mizi
ter
držal
s
svojo
železno
roko
Škileta
za
ovratnik
.
„
Povej
,
kaj
si
videl
in
slišal
!
“
je
ponavljal
,
Škile
pa
je
grgraje
odgovarjal
:
„
Vse
ti
povem
,
samo
pusti
me
!
“
Mlakar
ni
pričakoval
takega
odgovora
.
Mislil
je
,
da
se
ga
bo
Škile
ustrašil
ter
ga
začel
prositi
,
da
naj
ga
pusti
;
a
ta
je
bil
celo
pripravljen
,
dati
mu
odgovor
na
njegova
vprašanja
,
pripravljen
,
povedati
mu
še
več
!
Stisnil
ga
je
še
huje
in
še
huje
ga
je
pestil
,
pričakujoč
,
da
mu
upade
pogum
in
da
prekliče
svoje
besede
.
„
Govori
!
Govori
!
“
je
kričal
nad
njim
,
pri
tem
pa
upal
,
da
ničesar
ne
zve
.
Toda
Škile
je
bil
manj
boječ
,
nego
je
bilo
Mlakarju
drago
.
Uprši
se
z
rokama
v
njegove
prsi
,
mu
je
odgovoril
:
„
Zlomka
,
ali
ti
nisem
že
rekel
,
da
me
pusti
?
Stran
od
mene
,
potem
pa
ti
pripovedujem
,
ako
hočeš
,
dve
uri
in
sicer
take
,
da
ti
bodo
še
na
smrtni
postelji
zvenele
po
ušesih
!
“
V
Mlakarju
je
rastel
srd
in
Škiletu
bi
se
bila
slaba
godila
,
da
mu
niso
priskočili
zdaj
drugi
na
pomoč
ter
ga
iztrgali
Mlakarju
iz
rok
.
Mlakarja
je
bilo
sram
,
ko
se
je
zavedel
,
s
kake
vrste
ljudmi
se
je
pehal
.
On
,
eden
najimovitejših
kmetov
,
je
bil
ponosen
in
je
celo
na
kočarje
gledal
prezirljivo
,
a
ti
tu
večinoma
niti
kočarji
niso
bili
,
ampak
gostači
.
Plačal
je
naglo
in
šel
.
Nekdo
je
odprl
okno
in
mu
zaklical
še
par
psovk
,
toda
ni
se
menil
za
to
.
Ali
gnev
v
prsih
se
mu
še
ni
bil
polegel
in
ker
mu
ni
vedel
dati
drugače
duška
,
je
udaril
z
obema
pestmi
skupaj
,
da
so
mu
skočile
skoro
kosti
iz
členov
in
potem
počil
se
še
po
glavi
najprej
z
desnico
,
potem
pa
še
z
levico
.
In
teh
udarcev
ni
povzročila
morda
gola
,
iz
onemoglosti
izvirajoča
jeza
,
temveč
udaril
se
je
v
zavesti
,
da
zasluži
,
da
bi
ga
kdo
pretepel
.
Očital
si
je
zdaj
,
da
ni
postopal
drugače
.
Žal
mu
je
bilo
,
da
ni
bolje
pazil
na
to
,
kaj
se
godi
,
da
ni
bil
strožji
z
ženo
,
strožji
,
dokler
je
bilo
še
čas
.
Bil
je
uverjen
,
da
bi
se
bil
obvaroval
vsaj
najhujše
sramote
,
ako
bi
bil
precej
izpočetka
pokazal
ženi
svojo
moč
in
svojo
trdno
voljo
.
Uvideval
je
zdaj
,
da
je
bila
kriva
vse
njegove
nesreče
v
prvi
vrsti
njegova
trmoglavost
,
ki
mu
ni
pustila
,
da
bi
bil
prav
dal
svojemu
očetu
,
ni
pustila
,
da
bi
bil
očito
priznal
,
da
se
je
motil
in
potem
gledal
na
to
,
da
bi
bil
rešil
,
kar
se
je
še
rešiti
dalo
.
Ah
,
kako
dobro
bi
bilo
,
če
bi
bil
pritegnil
očetu
in
potem
ž
njim
vred
krotil
nebrzdane
želje
svoje
žene
,
kako
umestno
bi
bilo
,
da
bi
bil
ostajal
doma
ter
gledal
na
red
,
namesto
da
je
zapiral
oči
in
ušesa
resnici
ter
se
potikal
okrog
,
da
le
ni
videl
in
slišal
,
kar
mu
ni
bilo
ljubo
.
Da
,
njegova
upornost
,
njegova
trda
glava
je
bila
vzrok
in
zato
je
zdaj
z
neko
čudno
slastjo
bil
s
pestmi
po
tej
glavi
in
skoro
dobro
mu
je
delo
,
ko
je
čutil
bolečino
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
mora
kaznovati
,
da
mora
dati
zadoščenje
nekomu
,
dasi
sam
ni
vedel
komu
...
„
Pa
saj
to
ni
mogoče
...
saj
to
ni
res
!
“
mu
šine
hipoma
skozi
glavo
.
„
Saj
to
ni
res
!
Ljudje
vidijo
nalašč
napačno
,
samo
da
strežejo
svoji
škodeželjnosti
in
nalašč
zavijajo
ter
pačijo
resnico
.
“
Kdo
pa
so
bili
ti
ljudje
,
katerih
govoričenje
ga
je
tako
zelo
razburilo
?
Bolj
ali
manj
odkriti
sovražniki
njegovi
,
ljudje
,
katerim
tudi
on
ni
bil
prijatelj
,
ljudje
,
katerim
ni
nikdar
privoščil
dobre
besede
in
ki
so
se
hoteli
zdaj
maščevati
za
vse
to
,
kar
jih
je
morda
kdaj
bolelo
.
In
on
je
bil
tako
nespameten
in
je
še
sam
pripomogel
do
tega
,
da
so
vsaj
deloma
dosegli
svoj
namen
.
Če
bi
bil
ostal
miren
,
če
bi
jih
ne
bil
poslušal
,
bi
se
bili
oni
jezili
.
Tako
pa
se
mu
smejejo
.
Sicer
to
ni
bilo
prvič
nocoj
,
da
so
ga
zbadali
,
da
so
mu
namigavali
podrobne
reči
,
toda
to
so
bili
sami
taki
ljudje
,
ki
jim
ni
bilo
verjeti
.
Res
je
,
njegova
žena
je
imela
napake
,
velike
napake
...
Varčna
ni
bila
,
to
je
vedel
davno
.
Da
je
pijanka
,
o
tem
se
je
prepričal
danes
.
Toda
kaj
je
to
v
primeri
s
tem
,
kar
so
ji
še
očitali
?
Da
bi
se
bila
tako
spozabila
!
Srce
se
mu
je
stisnilo
,
ko
je
pomislil
,
kaj
mu
je
napol
jasno
povedal
Škile
.
Če
bi
bilo
to
res
...
če
bi
ga
res
bila
vzela
njegova
žena
samo
zaradi
njegovega
imetka
...
če
bi
res
ne
čutila
nikake
ljubezni
do
njega
...
če
bi
ji
bil
res
kdo
drug
več
kot
on
...
„
Saj
to
ni
res
...
pa
saj
to
ni
res
!..
Tako
hudobnih
,
tako
grdih
žensk
je
malo
na
svetu
!
Devet
desetink
tega
,
kar
se
tako
govori
,
je
spravila
obrekljivost
na
dan
!..
Moja
žena
ima
napake
,
a
te
napake
sem
zakrivil
deloma
jaz
,
ker
nisem
pazil
na
njo
,
ker
nisem
posegel
o
pravem
času
s
trdno
roko
vmes
...
Še
ni
tako
daleč
...
še
se
da
popraviti
!..
Nič
ni
še
zamujeno
!
Škodo
imam
,
a
še
ni
tolika
,
da
bi
se
ne
dalo
na
bolje
obrniti
...
“
Tako
se
je
tolažil
in
v
njegovem
srcu
so
vstajali
dobri
sklepi
,
s
temi
sklepi
pa
se
je
selil
prijeten
mir
v
njegova
prsa
.
„
Še
ni
vse
izgubljeno
!
“
je
ponavljal
,
ko
je
zavil
na
stezo
,
ki
je
vodila
proti
njegovi
domači
hiši
.
Srce
ga
je
gnalo
domov
,
bilo
mu
je
,
kakor
bi
moral
že
nocoj
začeti
s
tem
,
kar
je
bil
sklenil
.
Hitel
je
tudi
zaradi
tega
proti
domu
,
ker
se
mu
je
hkratu
zazdelo
,
da
njegova
žena
danes
ni
bila
pijana
,
da
se
mu
je
nekoč
samo
sanjalo
to
...
Hotel
se
je
prepričati
,
zato
je
hitel
...
Ah
,
ko
bi
se
bil
motil
!..
Bil
je
že
na
svojih
tleh
,
in
nič
hudega
sluteč
,
je
hotel
stopiti
proti
hišnim
vratom
.
Pri
srcu
mu
je
bilo
mehko
in
kakor
bi
prihajal
od
spovedi
,
se
mu
je
zdelo
.
Njegovo
srce
je
bilo
spokorjeno
.
Nesreča
,
ki
ga
je
bila
zadela
,
je
povzročila
čudno
izpremembo
v
njem
.
Hotel
je
biti
poslej
drug
človek
in
že
ta
misel
sama
mu
je
budila
najlepše
upe
,
lila
mu
tolažbo
v
srce
.
Še
en
...
dva
koraka
stori
,
ko
se
ozre
nehote
proti
vrtu
,
ki
je
bil
v
ozadju
hiše
in
gospodarskih
poslopij
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
bilo
nekaj
zaškripalo
tam
zadaj
,
bilo
je
slišati
,
kakor
bi
se
bila
vrtna
vratica
odprla
.
„
Kaj
je
to
?
“
si
misli
.
Hitro
stopi
zopet
nazaj
ter
se
skrije
za
lipo
,
ki
je
rastla
na
meji
njegovega
in
sosedovega
sveta
.
Bil
je
hipoma
zopet
ves
drug
.
Strašna
slutnja
se
ga
loti
.
Kri
mu
je
šinila
v
glavo
,
da
sta
mu
za
trenotek
prešla
vid
in
sluh
.
Ko
pa
se
je
s
silo
nekoliko
upokojil
,
je
opazil
,
kako
se
bliža
človek
srednje
velikosti
njegovi
kašči
.
Sicer
je
bilo
nebo
nekoliko
oblačno
,
toda
skozi
oblake
je
prodirala
lunina
svetloba
,
da
se
je
še
dosti
dobro
razločevalo
.
Zmota
ni
bila
mogoča
.
Nekdo
je
prihajal
,
a
kdo
?
Obraza
ni
mogel
spoznati
,
a
po
postavi
je
sodil
,
da
je
oni
Italijan
.
Če
bi
res
bil
...
Da
,
nič
dvojbe
!
Tista
nenavadna
hoja
njegova
ga
je
izdala
...
Mlakar
bi
bil
planil
najraje
takoj
nanj
.
Toda
ušel
bi
mu
bil
morda
,
ker
je
bil
predaleč
od
njega
.
In
hotel
se
je
še
prepričati
,
po
kaj
je
prišel
.
Potajil
se
je
torej
,
oni
pa
je
segel
v
žep
in
kmalu
nato
je
zahreščal
ključ
v
kaščinih
vratih
.
„
Ah
,
tako
torej
!
“
je
vzdihnil
Mlakar
.
Za
hip
so
ga
zapustile
vse
moči
in
bilo
mu
je
,
kakor
bi
se
moral
na
tla
zgruditi
.
„
Moje
ključe
mu
je
torej
dala
,
on
gospodari
torej
že
tukaj
!
O
—
o
...!
“
Zastokal
je
na
glas
,
pa
zgrabil
za
poleno
,
ki
mu
je
ležalo
pri
nogah
ter
skočil
proti
kašči
.
Oni
je
bil
stopil
baš
skozi
vrata
zopet
ven
,
s
polno
vrečo
na
rami
,
ko
mu
zastopi
Mlakar
pot
.
„
Stoj
!
“
zagrmi
Mlakar
,
a
udari
ob
enem
Italijana
—
kajti
bil
je
v
resnici
on
—
preko
glave
,
tako
da
njegov
klic
ni
imel
nobenega
pravega
zmisla
.
Italijanu
odpade
najprej
vreča
,
potem
pa
se
zvrne
še
sam
na
tla
,
ne
da
bi
bil
dal
kaj
glasu
od
sebe
.
Mlakarju
omahne
roka
in
poleno
mu
zdrkne
iz
nje
.
Bilo
mu
je
takoj
jasno
,
kaj
je
storil
.
Srce
mu
vztrepeta
v
grozni
boli
in
solze
mu
privro
iz
oči
.
Obrnivši
se
proti
hiši
,
kjer
je
njegova
propala
žena
ležala
na
trdih
tleh
,
dvigne
roko
in
zaječi
bolestno
:
„
To
...
to
si
storila
iz
mene
!
Ah
,
ubijalec
,
ubijalec
sem
moral
postati
zaradi
tebe
!
“
Nobenega
človeka
ni
bilo
blizu
,
ki
bi
bil
pričal
lahko
zoper
njega
,
a
ni
mu
hodilo
na
misel
,
da
bi
zvračal
krivdo
na
koga
drugega
.
Čutil
je
,
da
je
izgubljeno
zanj
vse
,
in
ni
iskal
rešitve
.
Poda
se
takoj
k
županu
,
ga
skliče
po
koncu
in
mu
pove
:
„
Pred
mojo
kaščo
leži
nekdo
pobit
na
tleh
...
Pošlji
ljudi
tja
,
da
ga
poberejo
in
mu
pomagajo
,
ako
mu
je
še
mogoče
pomagati
!
“
Nato
pa
se
napoti
tak
,
kakršen
je
bil
,
nazaj
v
trg
,
od
koder
je
bil
prišel
pred
nekolikimi
urami
.
Celo
noč
je
blodil
okrog
,
boreč
se
z
obupom
,
a
zjutraj
je
stal
na
vse
zgodaj
pred
sodiščem
ter
nestrpno
čakal
,
kdaj
se
odpro
pisarne
.
Ko
je
videl
iti
sodnika
v
sodno
poslopje
,
je
stopil
hlastno
za
njim
ter
se
mu
ovadil
...
Jesensko
solnce
je
bilo
nenavadno
gorko
.
Mehke
sape
so
vlekle
od
juga
sem
,
in
človek
bi
bil
mislil
,
da
se
bliža
pomlad
in
ne
ledena
zima
.
Kdor
je
mogel
,
je
šel
pod
milo
nebo
.
V
hišah
je
bilo
hladno
in
dobro
so
deli
pozni
solnčni
žarki
otrpnjenim
udom
.
Mlakarja
je
bila
zadela
velika
milost
.
Smel
je
na
dvorišču
poslopja
,
v
katerem
so
se
nahajali
razni
uradi
,
žagati
drva
.
To
delo
je
opravljal
pri
njem
doma
hlapec
,
a
on
je
bil
zdaj
vesel
,
da
je
smel
drva
žagati
za
druge
.
Ah
,
kako
si
je
želel
dan
na
dan
,
da
bi
smel
ven
izmed
umazanih
,
mokrotnih
sten
,
med
katerimi
se
je
pokoril
za
svoj
zločin
!
Zadela
ga
je
bila
manjša
kazen
,
nego
je
pričakoval
.
Udarec
,
s
katerim
je
bil
pobil
Italijana
na
tla
,
ni
bil
tako
hud
,
kakor
je
mislil
.
Les
,
s
katerim
ga
je
bil
mahnil
,
je
bil
mehak
in
torej
ne
tako
nevaren
.
Sodišče
je
upoštevalo
tudi
še
upravičeno
razburjenost
,
v
kateri
je
izvršil
kaznivo
dejanje
.
Obsodili
so
ga
v
trimesečno
ječo
.
Ali
ti
trije
meseci
so
bili
zanj
cela
večnost
.
Ah
,
kako
počasi
so
lezle
ure
,
kako
dolgi
so
bili
dnevi
,
kako
dolge
šele
noči
,
v
katerih
si
je
često
zaman
želel
spanja
.
Noči
brez
spanja
in
poleg
tega
še
slaba
vest
,
ki
mu
je
očitala
,
da
si
je
vsega
sam
kriv
!
Ali
bi
ne
bila
njegova
prva
žena
lahko
še
danes
živela
,
ako
bi
ne
bil
tako
grdo
,
tako
neusmiljeno
ravnal
ž
njo
?
Ah
,
kolikokrat
na
dan
je
vse
preudaril
,
vse
premislil
,
kolikokrat
se
obtožil
in
pokesal
,
kolikokrat
si
dejal
,
da
bi
bilo
lahko
vse
drugače
,
če
bi
ne
bilo
njegove
trme
!
Kes
,
potem
zavest
lastne
krivde
in
povrh
še
prepričanje
,
da
je
vse
izgubljeno
in
da
so
reči
,
ki
se
ne
dajo
nikdar
,
nikdar
več
popraviti
!
Kdo
naj
bi
še
obudil
njegovo
rajno
ženo
k
življenju
?
Kako
bi
mogel
popraviti
to
,
kar
je
prizadel
hudega
očetu
,
bratu
,
hčeri
?
Če
bi
si
še
tako
prizadeval
,
storil
bi
k
večjemu
svojo
dolžnost
,
starih
dolgov
pa
bi
nikdar
ne
mogel
poravnati
!
In
kdo
povrne
njemu
samemu
čast
?
V
ječi
je
bil
—
tega
madeža
se
ne
iznebi
in
naj
bi
živel
sto
let
!
Ljudje
bodo
morda
molčali
,
a
mislili
si
bodo
svoje
in
na
obrazu
jim
bode
lahko
čital
,
kako
sodbo
imajo
o
njem
!
Nekaj
tednov
,
samo
nekaj
tednov
je
zadostovalo
,
da
se
je
postaral
Mlakar
za
leta
.
Osivel
je
bil
popolnoma
,
lica
so
mu
bila
usahnila
,
bila
so
bleda
in
stara
,
a
hrbtišče
se
mu
je
bilo
skrivilo
,
da
je
bil
videti
za
glavo
manjši
nego
prej
.
Zadnje
čase
je
bil
začel
še
bolehati
.
Nič
več
mu
ni
bilo
strpeti
med
zidovjem
,
čutil
je
,
da
umrje
,
ako
mu
ne
privoščijo
malo
več
prostosti
,
malo
več
svežega
zraka
in
mile
solnčne
svetlobe
.
Prosil
je
sam
,
da
bi
mu
odkazali
zunaj
kako
delo
in
občutil
je
res
kot
pravo
milost
,
da
so
ga
pustili
opravljati
hlapčevska
dela
.
Kakor
praznik
se
mu
je
zdel
ta
dan
,
ko
je
gonil
žago
,
da
mu
je
pot
lil
po
velem
obrazu
.
To
,
kar
bi
bil
smatral
sicer
za
muko
