Nocoj
je
večer
mojih
spominov
.
Medla
luč
,
belkast
kolobar
v
sivem
mraku
sta
jim
odklenila
grob
,
v
katerega
sem
mislil
,
da
sem
jih
položil
za
večno
.
In
zdaj
prihajajo
,
znanci
,
in
se
mi
smejó
,
podajajo
mi
roko
,
sedajo
čisto
domači
na
stole
okrog
mize
in
silno
jih
veseli
moja
zadrega
,
ker
so
prišli
nenadoma
,
nenapovedani
,
ker
so
me
obiskali
v
samoti
,
da
se
nasmejejo
mojemu
začudenemu
licu
,
ki
je
menilo
,
da
se
bo
zravnalo
v
ravne
,
mirne
gube
,
da
se
ne
bo
nikdar
več
vznemirilo
in
vztrepetalo
.
Kako
sem
se
varal
!
Sanjal
sem
o
tihih
zimskih
večerih
,
polnih
miru
in
blaženstva
,
sanjal
sem
,
kako
bo
počivala
moja
duša
in
živela
sebi
,
samo
sebi
.
Toda
njeni
otroci
so
ji
zvesti
.
Ne
dajo
ji
miru
,
za
njo
prihajajo
;
kadar
so
vrata
zaklenjena
,
spuščene
zavese
,
ko
je
vse
krog
in
krog
kakor
na
pokopališču
,
in
ko
sedim
sam
,
da
bi
užival
blaženstvo
tihih
večerov
,
tedaj
potrkajo
na
okno
ti
vasovalci
...
Toda
ne
mislite
,
da
sem
se
jim
bil
vdal
takoj
,
da
sem
na
prvo
trkanje
odprl
okno
.
Oj
ne
!
Kakor
nedolžna
deklica
se
je
vojskovala
moja
duša
,
ko
je
zvenelo
prvič
na
okno
.
Ne
,
ne
,
ne
smem
jim
odpreti
,
tem
spominom
,
ne
smem
začeti
vasovati
—
—
—
In
hodil
sem
po
sobi
s
trdimi
koraki
,
vojskoval
sem
trdo
bitko
sam
s
seboj
,
z
roko
sem
potezal
preko
čela
,
v
kot
za
gorko
peč
sem
se
skrival
,
sedal
sem
k
pultu
,
s
katerega
zre
nekaj
bledih
obrazov
naših
pesnikov
in
pisateljev
,
odpiral
sem
znanstvene
knjige
,
listal
po
prečitanih
romanih
,
zagledal
se
v
zeleno
mirto
,
ki
stoji
poleg
pulta
—
nič
!
Vasovalci
so
neprestano
trkali
na
okno
;
veter
je
žvižgal
krog
vogla
;
moji
duši
so
se
zasmilili
...
In
odprla
je
spominom
okno
široko
in
zavasovala
je
prvič
tistega
večera
.
Naj
bo
samo
nocoj
—
—
—
Samo
nocoj
?
—
Tisti
spremljevalec
na
vseh
nevarnih
stezicah
,
tisti
tovariš
na
sklizkih
potih
ob
brezdanjih
brezdnih
—
tisti
„
samo
enkrat
“
je
prevaril
mojo
dušo
kot
je
prevaril
že
milijone
src
na
svetu
...
Samo
nocoj
?
Ha
,
če
nocoj
,
potem
tudi
jutri
in
pojutrišnjem
in
vselej
in
vedno
brez
konca
in
kraja
...
In
sedaj
je
moja
duša
nepoboljšljiva
vasovalka
.
Komaj
čaka
,
da
zatone
dan
,
da
pozaspé
vsakdanji
opravki
,
da
vse
poleže
in
potihne
,
da
se
zaklenejo
duri
moje
delavnice
in
da
ni
v
nji
drugega
čuti
,
nego
trdo
nihanje
budilnikovo
,
da
me
ne
gleda
nihče
drugi
,
kakor
resni
obrazi
s
kipov
slovenskih
literatov
,
da
ni
drugega
življenja
v
sobi
,
kakor
tiho
žitje
drobnoliste
mirte
,
ki
dolgočasuje
v
zimski
sobi
in
sanja
o
ravnih
vrtovih
z
večnim
solncem
.
Tedaj
pa
se
oglasijo
ob
oknu
spomini
,
in
moja
duša
jim
odpira
vselej
na
prvo
trkanje
,
potem
jih
zvabi
skozi
okno
v
gorko
sobo
in
prične
iskreno
,
dolgo
kramljanje
v
pozne
zimske
večere
—
—
—
Sedaj
sem
navajen
teh
vasovalcev
.
Stari
znanci
so
ti
spomini
;
znane
oči
me
zró
,
znani
smehi
mi
donijo
na
uho
,
skozi
vlažne
oči
jim
gledam
v
dušo
in
srce
.
A
čudo
—
več
vidim
sedaj
,
veliko
več
kot
nekdaj
v
vrtincu
življenja
.
Seveda
,
saj
takrat
ni
bilo
časa
.
Ustavljali
smo
se
za
trenutek
na
ulici
,
kar
tako
mimogrede
,
pozdravili
smo
se
,
stisnili
si
roke
,
izpregovorili
par
hitrih
stavkov
,
pogledali
globoko
drug
drugemu
v
oči
pa
odhiteli
hitro
dalje
po
opravkih
,
in
srečavali
nove
znance
,
oči
drugačnih
barv
,
pa
smo
se
zopet
ustavljali
,
pozdravljali
in
—
hiteli
naglo
dalje
...
ker
se
nam
je
tako
silno
mudilo
.
Vtisk
se
je
vrstil
za
vtiskom
:
komaj
ga
je
zaljubila
naša
duša
,
ga
je
že
izpodrival
drugi
;
komedija
je
zabrisala
tragedijo
;
tiho
žitje
skrivnostnega
pogovora
v
idealni
uri
je
použila
hrupna
napitnica
ob
polnih
čašah
;
drobna
pesem
deviškega
grla
,
vsa
polna
dehtečega
vonja
,
vsa
potresena
z
zlatim
prahom
prvih
ljubezenskih
vzorov
,
je
prodrla
v
srce
in
se
tiho
skrila
v
skriven
kotiček
,
a
za
njo
so
kmalu
zadoneli
samopašni
orkestri
,
prepojeni
z
bojem
in
krvjo
,
s
strastmi
ter
bedo
življenja
,
in
drobna
pesem
deviškega
grla
je
izniknila
iz
duše
kot
cvetni
prah
med
viharjem
,
da
nihče
ne
ve
,
kam
ga
je
zasejal
neukročeni
podsolnčnik
...
V
tihih
samotnih
večerih
se
nam
ne
mudi
tako
.
—
Komodno
se
lahko
naslonimo
na
kanape
,
zapalimo
si
s
solidno
previdnostjo
smodko
,
počasi
nalijamo
kozarce
in
pijemo
premišljeno
in
varno
,
da
imamo
ob
tem
modrih
užitkov
,
ne
pa
polite
mize
,
strastnih
besed
in
težkih
glav
.
In
ko
tako
sedimo
,
se
pomenimo
brez
šundra
prav
precizno
,
vržemo
vse
pajčolane
in
krinke
v
kot
,
da
se
vidi
naravnost
v
srce
.
Tu
si
ne
damo
ključavnic
na
usta
,
ne
natičemo
rokovic
,
ne
pobrizgamo
obleke
in
besedi
s
parfumom
—
v
dolgih
zimskih
večerih
kramlja
moja
duša
z
vasovalcispomini
jasno
in
odkritosrčno
.
Drugod
ne
smeš
biti
odkritosrčen
;
to
je
prvi
najglavni
greh
,
katerega
se
odvadi
v
kulturni
družbi
,
sicer
boš
delal
pokoro
,
da
ti
bo
sijala
pleša
z
upognjene
glave
,
a
odpuščanja
še
ne
bode
.
To
je
edini
greh
,
za
katerega
svet
nima
odveze
...
Zato
pa
znajo
ljudje
,
ki
„
hodijo
gazeč
“
,
izborno
hinavčevati
.
Preden
gredó
v
javnost
,
opravijo
si
srce
in
telo
pred
zrcalom
.
In
ko
pred
njim
ne
spoznajo
več
samih
sebe
,
tedaj
so
šele
zadovoljni
,
tedaj
gredó
malo
v
gledišče
,
v
koncert
,
na
družabne
večere
...
In
s
seboj
nosijo
velike
lekcije
za
hudobni
svet
,
govorijo
kot
v
sodni
dvorani
sodbo
nad
svojim
bližnjikom
,
da
res
misli
sosed
,
da
so
ti
ljudje
sama
utelešena
nebeška
pravica
in
krepost
.
—
Sicer
se
tudi
v
družbi
pove
resnica
.
Pa
kako
?
Človek
pogleda
,
kako
daleč
je
sosednja
miza
,
potem
si
popravi
kravato
,
ki
ga
jezi
in
davi
,
pa
jo
le
nosi
s
patosom
,
ker
je
moderna
,
in
se
hvali
,
kako
mu
ugaja
,
dasi
jo
doma
vrže
jezno
od
sebe
—
in
popravi
torej
kravato
in
pri
tem
sune
tovariša
s
komolcem
in
mu
pove
resnico
—
na
uho
...
Ko
je
pa
povedana
,
zardita
oba
in
hitro
ter
glasno
pripovedujeta
najgorjo
laž
,
ostudno
pikantnost
,
ki
se
je
zlegla
v
možganih
bogsigavedi
kakega
velikomestnega
bonvivanta
.
In
družba
se
zgraža
,
strmi
,
jezi
,
obsoja
—
—
—
In
ko
se
loči
družba
,
pravi
,
da
se
je
izborno
zabavala
,
presojajo
pa
hkrati
drug
drugega
ter
celo
ne
vedó
,
da
kritikujejo
maskerado
človeških
src
—
—
—
Moja
duša
je
vesela
,
da
ji
ni
treba
poslej
krinke
,
da
vasuje
s
svojimi
spomini
z
odkritim
licem
.
In
ko
se
pogovarja
,
naj
že
razpravlja
z
vasovalci
o
velikih
življenjskih
problemih
,
naj
tolaži
kašljajočo
starko
za
pečjo
,
naj
ljubkuje
z
globokimi
očmi
ali
pije
bratstvo
z
dobrimi
prijatelji
:
tedaj
pomakam
jaz
pero
naravnost
v
srčno
kri
tistih
spominov
,
in
preden
se
zavedó
,
so
ukovani
na
papir
brez
pesimizma
in
brez
idealizma
—
prav
taki
kakor
so
,
v
poštenem
negližeju
,
brez
pardona
,
naj
jim
ugaja
ali
ne
!
Do
tega
prepričanja
me
je
dovedla
bridka
izkušnja
in
sklenil
sem
,
da
se
poslej
spokorim
vsaj
za
en
greh
,
ki
sem
ga
morda
parkrat
zagrešil
,
namreč
—
za
literarno
laž
.
Kako
strašno
je
,
če
celo
literati
obešajo
težke
zvonove
na
pajkove
niti
in
otroške
kraguljčke
na
Samsonove
vrvi
.
In
zato
naj
hodijo
moji
vasovalci
taki
,
kakršni
so
,
kakor
dihajo
in
čutijo
,
brez
naličja
,
brez
rokovic
in
galoš
izpod
mirtinega
grma
ob
mojem
pultu
—
v
širni
svet
.
„
Kar
je
iskal
,
je
dobil
!
“
„
Pa
res
!
“
„
Da
si
to
upa
!
“
„
Pa
takle
gostaški
.
“
„
Zgled
bo
vsem
!
“
„
Saj
pravim
,
no
!
“
„
In
kako
je
stara
tulila
!
“
„
Boga
naj
zahvali
,
Boga
,
ciganka
!
“
„
In
še
druge
bo
dolžila
.
“
„
Kar
zna
!
“
Izpod
snežnikov
je
brisala
ostra
burja
,
in
komaj
vidne
snežene
muhice
so
švigale
po
zraku
.
Trgovka
Jara
in
gostilničarka
Brenta
sta
se
zavili
v
težki
ruti
in
ju
tiščali
na
usta
.
Na
pokopališču
je
tolkel
grobar
zmrznjeno
grudo
in
jo
spravljal
jezno
na
grob
,
da
je
lopata
zvenela
.
Ob
nagnjenem
križu
pri
grobu
je
zmučeno
ihtela
in
se
stresala
borno
oblečena
starka
.
Iz
pretrganega
čižma
ji
je
gledala
ozebla
noga
—
—
—
Na
mrzlem
,
globokem
nebu
je
bilo
vse
na
gosto
zvezd
,
kakor
bi
se
skozi
zamrznjeno
morje
svetili
nedvignjeni
zakladi
.
Z
gorâ
so
se
v
presledkih
pobleskavale
rdeče
bakle
,
ki
so
se
bližale
z
vseh
kotov
in
vse
lezle
kakor
kaplje
na
liju
vedno
bližje
in
bliže
druga
drugi
—
v
dolino
,
kjer
je
skozi
velika
cerkvena
okna
gledal
z
jasnimi
očmi
polnočni
dan
.
Pod
nogami
je
škripalo
,
ljudje
so
se
zavijali
v
kožuhe
,
kučme
so
vlekli
čez
ušesa
,
roke
tiščali
v
žepu
in
gugaje
šli
po
sneženi
poti
,
kjer
jim
je
pri
vsakem
koraku
izpodrsavalo
.
Od
daleč
se
je
čulo
votlo
,
a
melodiozno
zvonenje
,
nad
celo
dolino
je
legala
neka
čudovita
glorija
,
srca
so
plavala
v
sveti
melanholiji
,
govorjenja
ni
bilo
,
vsak
se
je
zavijal
čez
usta
in
se
potapljal
v
globoke
misli
pa
mencal
z
vso
hitro
silo
proti
jasnim
oknom
sredi
ravnine
.
Bakla
za
baklo
je
izginjala
in
utonila
pred
cerkvijo
v
velikem
kresu
,
krog
katerega
je
stalo
nekaj
dečkov
in
molilo
rdeče
prste
proti
ognju
.
Vse
bakle
so
prišle
—
ne
,
še
ena
hiti
po
bregu
—
sedaj
je
v
ravnini
;
po
zraku
se
je
zasvital
svetel
ris
,
nosilec
je
vrgel
baklo
proč
—
—
—
Zvonovi
so
zapeli
svečano
glorijo
,
po
cerkvi
je
dišalo
po
kadilu
,
ljudstvo
je
klečalo
in
molilo
in
tisoč
nemirnih
src
je
hrepenelo
s
šepetajočimi
ustnicami
:
Mir
,
mir
,
mir
!
In
plaval
je
pod
sveti
obok
ta
veliki
vzdih
trpečega
ljudstva
,
in
prodrl
strop
ter
kipel
visoko
,
visoko
—
potrkal
na
nebeška
vrata
in
na
zemljo
je
hitela
truma
dobrih
duhov
ter
nosila
na
božji
vesi
pretehtan
zlati
mir
in
hodila
od
srca
do
srca
,
da
bi
jih
napolnila
s
polno
kupo
edine
sreče
—
—
—
Ljudje
so
vzdihovali
:
mir
!
mir
!
hrepeneli
po
njem
in
ječali
—
a
ko
je
potrkal
duh
miru
na
vrata
njihova
,
so
mnogi
duri
zaklenili
—
—
—
„
Mati
!
“
„
Vide
,
kaj
je
?
“
„
Tisto-le
zvezdo
gledam
skozi
okno
!
“
„
Le
glej
zvezdo
,
pa
moliva
,
Vide
!
Glorijo
zvoni
!
“
V
siromašni
sobici
je
visela
izpod
črvivega
stropa
na
lancu
brleča
leščerba
.
Plamen
je
neredno
podajal
više
in
niže
,
po
stenah
so
se
pretezale
sence
na
čelesniku
razobešene
obleke
.
Na
voglu
pri
peči
je
sedela
mati
in
tiščala
suha
kolena
pod
ošpičeno
brado
,
in
jagoda
za
jagodo
je
padala
po
nitki
na
debelem
molku
.
Njeno
lice
je
bilo
razorano
,
izpod
nerodno
pokrite
rute
so
gledali
še
pred
tednom
počesani
sivi
lasje
,
in
motna
luč
je
pritiskala
senco
tako
po
koščenem
obrazu
,
da
so
bile
črte
nerazločne
,
nekam
skrivnostno-mračne
—
utelešena
skrb
in
beda
.
Na
slamnici
pri
peči
je
napol
visel
napol
sedel
njen
sin
Vide
.
V
strop
je
bila
zabita
železna
klanfa
,
na
to
privezana
vrv
in
sin
je
držal
s
trudno
roko
za
to
vrv
ter
se
neprestano
poizkušal
premikati
.
Z
levico
je
večkrat
segel
po
rdeči
ruti
in
si
obrisal
potno
čelo
in
si
popravil
z
njega
dolge
,
črne
lase
,
ki
so
sprijeti
od
potu
silili
v
stremenih
prav
do
obrvi
.
Ustnice
je
imel
stisnjene
,
na
licih
so
se
mu
krčile
in
potezale
mišice
;
stiskal
je
zobe
od
bolečin
in
včasih
je
zaškrtnil
zob
ob
zob
...
Če
ga
je
mati
čula
,
vselej
se
je
zganila
,
in
hitro
prašala
—
kar
sredi
češčenesimarije
:
„
Te
boli
,
Vide
,
kaj
ne
?
“
„
Ah
,
mati
!
“
Tak
je
bil
navaden
odgovor
,
in
sin
je
okrenil
glavo
proti
materi
,
in
dvoje
rosnih
oči
se
je
srečalo
.
Sina
je
bolela
materina
bridkost
in
skrb
,
mater
je
žgala
sinova
bolečina
.
In
sin
je
sklenil
,
ko
je
videl
solzno
oko
matere
,
da
se
bo
premagal
in
ne
bo
več
škrtnil
z
zobmi
,
mati
je
pa
hitreje
molila
in
skrivaj
dvignila
plavkasti
predpasnik
,
da
bi
sinu
prikrila
,
kar
ji
je
lezlo
po
licih
.
Potem
je
vstala
,
vzela
z
vegaste
mize
piskerc
cukraste
vode
in
stopila
k
sinu
.
„
Si
žejen
,
kaj
ne
,
Vide
?
Pa
pij
!
“
Sin
je
požrl
parkrat
iz
posode
,
mati
mu
je
popravila
slamnato
blazino
in
preko
ram
odela
raztrgano
plahto
.
„
Kako
se
potiš
nocoj
!
Da
se
ne
prehladiš
!
“
Zopet
je
postavila
lonček
na
mizo
,
stisnila
se
k
peči
in
molila
in
se
križala
ter
tolkla
na
prsi
.
Zvonovi
so
zvonili
Sanctus
.
Vide
se
je
zagledal
v
skromne
jaslice
,
ki
jih
je
postavil
že
pred
leti
in
so
od
tedaj
neprenehoma
črnele
v
kotu
in
se
prašile
.
Pastirji
so
bili
obledeli
,
hlevec
se
je
upognil
,
čeda
je
polegla
po
suhem
mahu
.
Nekako
otrpnil
je
in
za
trenutek
so
izginile
silne
bolečine
.
A
kmalu
so
prišle
vnovič
,
strašne
in
grizoče
,
da
je
zopet
škrtnil
zob
ob
zob
.
Mati
je
stopila
k
sinu
.
„
Vide
!
“
„
Mati
,
zvezdo
gledam
!
“
„
Poglejte
,
onole
!
“
Pokazal
jo
je
s
prstom
,
a
pri
tem
izpustil
vrv
,
za
katero
se
je
opiral
.
Mati
je
pogledala
za
prstom
skozi
okno
.
„
Ježeš
,
Marija
!
Zakaj
si
jo
pokazal
?
“
Zvezda
se
je
utrnila
,
sin
se
je
zgrudil
na
slamnico
in
bridko
zaječal
.
„
Mati
,
m
—
ati
!
Umrl
—
bom
!
“
Omotica
se
ga
je
lotevala
,
oči
so
se
mu
razširile
.
Mati
ga
je
prijela
za
glavo
in
čutila
mrzli
pot
.
„
Vide
,
zakaj
si
pokazal
zvezdo
s
prstom
?
Vide
—
umrl
boš
zato
,
o
sveta
božja
Pomočnica
!
“
Hotela
je
sina
dvigniti
,
a
bila
je
preslaba
.
Polglasno
in
s
težko
sapo
je
sin
prosil
:
„
Mati
,
mati
,
le
pustite
me
.
Umrl
bom
—
z
Bogom
!
“
„
Jezus
,
Vide
,
nikar
!
“
Solze
so
lile
starki
po
licu
.
„
Mati
,
poslušajte
!
Na
izpovedi
sem
povedal
,
pa
vam
bom
sedaj
,
ko
umiram
!
“
„
Vide
,
nikar
!
Sedi
!
Sapo
ti
jemlje
!
“
„
Mati
,
le
pustite
me
!
Mati
,
mene
so
ubili
!
“
„
Vide
!
“
„
Nisem
padel
!
“
„
Saj
si
rekel
.
“
„
Sem
lagal
!
“
„
Da
si
Zdolšovega
hotel
,
pa
si
padel
—
so
rekli
drugi
.
“
„
Poglejte
!
Leščerbo
!
“
Sin
je
dvignil
odejo
s
silnim
naporom
,
mati
je
posvetila
z
leščerbo
in
videla
črno
liso
na
telesu
.
„
Semkaj
me
je
,
narobe
s
sekiro
!
“
„
Za
pet
ran
!
Zakaj
?
“
„
Ker
sem
Tilki
nesel
tisto
izrezljano
,
lepo
škatlico
—
saj
veste
—
v
dar
,
ker
je
Vam
stregla
,
ko
ste
bili
bolni
.
Ona
se
mi
je
pa
zasmejala
in
rekla
,
da
ne
dá
mojega
darú
za
nič
ne
nikomur
—
—
To
je
on
slišal
.
“
„
Slišal
,
Zdolšov
,
ta
bogati
!
In
te
je
?
“
„
Pričakal
—
pa
me
je
...
“
„
Moj
Bog
,
Vide
,
in
nisi
povedal
!
“
„
Saj
veste
,
da
bi
bil
jaz
kriv
.
—
Tako
,
mati
,
da
veste
vsaj
vi.
Nedolžen
sem
,
Tilka
tudi
.
Molite
,
mati
!
In
tiho
bodite
!
—
Nam
ne
verjamejo
—
Beraču
se
ne
sme
verjeti
—
—
—
Zdolšovemu
odpustim
—
vse
vse
—
—
Mati
—
mo-ja
—
ma-ti
—
—
—
“
Na
lice
se
mu
je
začrtal
vrhunec
bolečin
,
ki
jih
je
trpel
vsled
udarca
v
odrobju
—
—
—
Materi
je
zdrsnil
iz
rok
—
udje
so
konvulzivno
zadrgetali
—
vzdih
—
steklen
pogled
na
mater
—
in
ni
ga
bilo
več
.
Z
lica
pa
je
izginil
sled
bolečin
in
prelil
se
je
v
žarek
miru
,
ki
ga
svet
ne
more
,
dati
—
—
—
Materina
solza
se
je
zmešala
s
sinovo
,
ko
mu
je
zatiskala
oči
—
—
—
Pristavila
mu
je
stol
,
nanj
dejala
blagoslovljeno
svečo
,
potem
sedla
k
sinu
,
začela
moliti
—
a
kmalu
zadremala
—
utrujena
in
uničena
ob
mrtvem
—
ubitem
sinu
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zunaj
pa
so
na
mrzlem
,
globokem
nebu
blestele
jasne
zvezde
.
Tako
na
gosto
so
bile
nasejane
,
da
se
je
zdelo
,
kakor
bi
se
skozi
zamrznjeno
morje
svetili
nedvignjeni
zakladi
.
Sijale
so
divni
božični
noči
...
Zvonovi
so
odzvonili
polnočno
pesem
—
bakle
so
se
razlile
po
gori
,
nad
kočo
so
se
ustavili
angeli
miru
—
—
—
Nekomu
pa
je
demon
stlal
v
posteljo
nemir
—
prvega
ubijavca
—
—
—
Do
kolena
sam
stal
v
snegu
...
Na
dvocevko
se
je
naletelo
za
prst
snega
.
Moje
oči
so
zrle
nepremično
po
dolgi
preseki
med
gostimi
borovci
.
Videlo
se
je
komaj
trideset
korakov
daleč
.
Tam
je
pa
izginjala
preseka
v
mračno
-
sivkastem
sneženem
metežu
,
v
katerem
so
bile
videti
kakor
črne
pege
temnozelene
veje
borov
,
ki
so
se
šibile
pod
težo
snega
.
Na
vrh
gore
se
ni
videlo
.
Legla
je
nanjo
gosta
megla
,
in
zdelo
se
je
,
kakor
bi
to
zaveso
milijoni
demonov
skubli
na
koščke
in
jih
v
neprozorni
množini
trosili
na
zemljo
.
V
daljnih
vrhovih
je
tulila
bora
.
Krog
mene
je
vršalo
čudovito
skrivnostno
prasketanje
ledenih
zvezdic
,
katere
je
burja
metala
z
veliko
jezo
preko
hriba
v
dolino
.
Tako
misteriozno
je
to
donelo
v
suho
listje
trdovratnokošatega
hrasta
,
ki
je
sameval
med
bori
,
da
je
zvenketalo
,
kot
bi
nekje
daleč
sipal
kdo
prožne
kovinske
igle
na
bronasto
pločo
.
Zamaknil
sem
se
čisto
v
to
hrestljanje
in
zvenketanje
,
plašč
mi
je
zdrsnil
ob
puškini
cevi
,
v
roko
so
pikale
ledene
iglice
,
lice
me
je
peklo
,
kot
bi
od
daleč
kdo
metal
vanje
šivanke
,
a
jaz
sem
stal
nepremično
,
zapal
od
snega
,
in
moje
oči
so
zrle
po
ozki
preseki
med
gostimi
borovci
.
Divje
,
silno
divje
je
bilo
krog
mene
,
in
prav
to
je
ugajalo
moji
duši
.
Narava
nepokvarjena
,
čisto
nedotaknjena
od
človeške
roke
,
je
plesala
divje
orgije
,
sferični
zvoki
so
ji
godli
za
ples
,
vetrovi
so
jo
venčali
z
zimskim
belim
cvetjem
in
jo
ovijali
kot
nevesto
pod
mirtnim
vencem
s
čudovitim
pajčolanom
,
ki
je
bil
stkan
iz
milijonov
kristalčkov
in
nanizan
iz
milijard
prekrasnih
zvezdic
.
Da
,
bal
sem
se
prestopiti
,
bal
sem
se
otresti
sneg
s
klobuka
in
plašča
—
in
dvocevke
si
nisem
upal
obrisati
,
da
ne
bi
s
tem
dejanjem
posegel
kot
disakord
v
mogočno
melodijo
elementov
.
Poslušal
sem
,
užival
,
strmel
in
bilo
mi
je
ugodno
,
tako
mogočno
ugodno
,
da
ne
bi
dal
tega
užitka
za
največjo
simfonijo
,
ki
so
jo
zamislili
kralji
glasbe
.
Hov
,
hov
,
hov
!
Hov
,
hev
,
hov
hev
!
Izpreletela
me
je
jeza
.
Pred
par
urami
sem
še
veselja
zadrgetal
,
ko
so
se
oglasili
lovski
psi
in
gnali
naravnost
proti
meni
čedico
preplašenih
srn
;
puška
se
je
dvignila
k
licu
kakor
sama
od
sebe
,
petelin
je
škrtnil
,
in
prst
je
nervozno
obvisel
za
jezičkom
,
da
pritisne
in
sproži
na
bližajoči
se
plen
...
A
sedaj
me
je
spreletela
jeza
.
In
videla
je
burja
moje
jezno
lice
,
zabučala
je
s
silnejšo
ihto
in
sipala
ograbke
snežink
v
kotlino
,
kjer
so
se
oglasili
psi
,
zasipala
sledove
,
slepila
jim
oči
in
mašila
bevskajoče
gobce
.
Še
nekaj
silnih
žvižgov
—
borovec
nad
mano
je
zaječal
,
postaren
je
bil
,
divji
ples
ga
je
zmučil
—
in
zopet
nekoliko
pasjih
bevskov
,
pa
so
umolknili
tisti
glasovi
,
ki
so
se
drznili
motiti
—
pritlikavci
!
—
kraljevo
godbo
svobodne
narave
.
Do
kolena
sem
stal
v
snegu
...
Lovski
rog
je
hripavo
zaječal
in
velel
,
da
je
konec
gonje
.
Slišal
sem
ga
,
toda
ostal
sem
apatičen
.
Premaknil
sem
se
proti
borovemu
deblu
,
naslonil
se
nanje
in
moje
srce
je
zaprosilo
naravo
,
da
smem
še
nekaj
časa
prisluškati
divji
godbi
,
kot
otrok
,
ki
se
prikrade
v
vaški
cirkus
in
se
stisne
za
plot
ter
z
odprtimi
usti
gleda
,
kako
preobračajo
pisani
klovni
kozelce
in
plešejo
po
vrvi
.
In
dobil
sem
dovoljenje
od
svobodne
narave
.
Še
več
.
Burja
je
spoznala
,
da
sem
sanjav
človek
,
da
mi
je
kultura
pokvarila
živce
in
da
bi
jim
utegnil
škodovati
predivji
„
galop
“
,
zato
je
zaigrala
mehko
in
nežno
,
kot
bi
brenkala
harfa
pred
otomanom
orientske
kraljice
.
In
snežinke
so
padale
rahleje
na
listje
suhega
hrasta
;
harfo
so
spremljali
tihi
cimbali
in
zvončkali
melanholinčno
uspavanko
.
Mene
je
pa
zagrinjala
pravljična
tančica
rahlih
in
gostih
snežink
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Prigazil
sem
v
dolino
za
samotnim
logarskim
domom
,
kjer
so
se
zbirali
lovci
.
Mrak
je
bil
že
teman
.
Komaj
so
se
ločile
konture
hribov
od
ravne
,
zasnežene
doline
.
Prišel
sem
zadnji
med
lovce
.
Vsak
je
bil
zavit
čez
ušesa
,
na
potlačenih
klobukih
in
plaščih
je
bilo
vse
polno
snega
.
Nekateri
so
otresali
snežene
plasti
s
sebe
in
jezno
otepali
klobuke
.
Dan
je
bil
naporen
,
pota
silno
slaba
—
plena
skoro
nič
.
Izmučenost
je
zato
umorila
običajni
humor
,
ki
se
redno
razvije
po
lovu
.
Psi
so
čepeli
v
snegu
,
otvezeni
na
lance
,
in
drgetali
mraza
,
brakirji
so
hukali
v
prezeble
roke
in
trkali
s
težkimi
črevlji
ob
tla
pa
tiho
rentačili
na
to
pasje
vreme
.
Hladno
so
se
poslavljali
lovci
in
,
zbrani
krog
mladega
,
visokega
logarja
,
kateremu
so
se
svetile
kaplje
tajajočega
se
snega
v
fino
pristriženi
bradi
,
ukrepali
kdaj
se
zopet
snidejo
pred
njegovim
domom
,
da
zopet
poizkusijo
lovsko
srečo
,
nadejajoč
se
,
da
jim
bo
milejša
kot
je
bila
danes
.
Mene
to
baratanje
za
dan
in
kraj
ni
čisto
nič
zanimalo
.
Spoznal
sem
,
da
sem
pravi
tujec
v
tej
družbi
,
tujec
namreč
po
svojem
srcu
,
ki
je
upravkar
zajelo
čarovitih
užitkov
v
divji
prirodi
.
Ker
sem
se
bal
,
da
bi
mi
prozaični
pogovori
ne
ubili
še
tisto
malo
poezije
,
ki
se
je
komaj
rodila
v
moji
duši
—
in
poezijo
ubijati
znajo
nekateri
ljudje
mojstrski
—
zato
sem
šel
nekaj
korakov
proč
ob
beli
,
ljubeznivi
logarski
hišici
.
Na
holmčku
stoji
,
sredi
tihih
Poljan
,
kakor
dremajoča
pastirica
sredi
pašnika
.
Skozi
severno
okno
je
žarela
luč
.
Nehote
sem
se
ozrl
skozi
nezastrto
okno
.
Komaj
sem
okrenil
glavo
,
že
se
je
oglasil
konvencionalni
ton
v
prsih
:
„
Se
ne
spodobi
!
“
—
Hm
,
koliko
stvari
se
ne
spodobi
!
Moje
oči
so
kljub
temu
glasu
obtičale
na
pramenih
velike
svetilke
,
ki
je
visela
izpod
stropa
in
bila
zasenčena
z
rožastim
zastorom
.
Pod
svetilko
je
sedela
ob
mizi
mlada
gospa
.
„
Soproga
logarjeva
!
“
Obrnil
sem
se
hitro
in
se
počasnih
korakov
vračal
k
družbi
.
Lovski
zbor
je
bil
čedalje
glasneji
.
V
debato
so
posegali
stari
,
dolgobradi
lovci
,
ki
so
utemeljevali
umetnost
lova
na
Hudem
gozdu
z
dolgim
pripovedovanjem
,
ki
je
bilo
prepleteno
s
številkami
plena
za
petdeset
let
nazaj
.
„
Debata
bo
še
dolga
!
“
—
si
mislim
jaz
in
namerim
korake
nazaj
proti
luči
.
Vleklo
me
je
s
čudno
radovednostjo
do
okna
,
da
bi
še
enkrat
videl
mlado
gospo
.
Zazdela
se
mi
je
namreč
znana
,
ko
sem
se
bil
ravnokar
prvič
ozrl
skozi
okno
.
Sneženi
kosmiči
so
plesali
v
žarkih
luči
tako
gosto
in
tako
naglo
,
kakor
bi
hoteli
prepresti
nezastrto
okno
z
neprozorno
tančico
,
da
ne
bi
moglo
prodreti
nepoklicano
oko
v
svetišče
samotne
kraljice
—
snegulčice
-
sredi
tihih
Poljan
.
In
vendar
meni
moja
radovednost
ni
dala
mirovati
.
Obstal
sem
precej
daleč
okna
.
Rožna
luč
je
padala
na
njene
kostanjave
lase
,
ki
so
bili
najskrbnejše
urejeni
.
Ni
je
zapeljala
samota
sredi
tihih
Poljan
,
da
bi
zanemarila
le
en
kodrec
,
opustila
le
eno
zalasnico
;
ne
,
ona
ni
bila
vrtoglava
lahkoživka
,
ki
hoče
biti
lepa
svetu
—
ona
je
bila
nazorov
,
da
mora
biti
plemenita
in
čednostna
ženska
lepa
najprvo
—
sama
sebi
.
Na
mizi
je
bil
odbit
majhen
zabojček
,
iz
katerega
je
gledal
bel
papir
.
Na
odtrganih
pečatih
se
je
poznalo
,
da
je
prišel
pred
kratkim
po
pošti
.
Pred
njo
je
bilo
razgrnjeno
pismo
.
Pa
ga
ni
več
brala
.
Desnica
je
podpirala
glavo
,
velike
oči
so
gledale
v
nasprotno
steno
,
kot
bi
se
ne
mogle
ločiti
od
kake
ljubljene
podobe
.
Tanki
,
dolgi
prsti
levice
so
se
igrali
z
majhnim
,
srebrnim
zvončkom
.
Belo
je
bilo
srebro
,
a
je
temnelo
vpričo
njene
aristokratsko
lepe
roke
.
Ko
je
tako
slonela
,
sem
videl
naravnost
njen
markantni
profil
.
Vsaka
poteza
,
od
lepega
čela
do
majhne
brade
,
vse
je
bilo
kakor
profil
iz
alabastra
v
kiparjevem
ateljeju
.
Po
licu
pa
ji
je
polzela
—
solza
—
—
„
Dà
,
nekje
sem
jo
že
videl
!
“
To
je
bila
gotova
sodba
.
Toda
kje
?
kje
?
—
—
Vrtinec
spominov
,
hitrih
kakor
misel
,
je
preplul
mojo
glavo
.
Snežinke
niso
hitreje
plesale
pod
nebom
,
kakor
so
se
vrstili
vtiski
mojega
življenja
nazaj
,
vedno
nazaj
,
globlje
in
globlje
,
dokler
se
spomin
ni
hipoma
ustavil
v
lehnem
čolničku
sredi
sinjih
valčkov
—
Blejskega
jezera
.
„
Da
,
odtam
jo
poznam
!
“
Avgustovo
solnce
se
je
že
nekoliko
nagibalo
,
z
Zelenice
je
popihaval
hladen
veter
,
da
se
je
jezerska
gladina
rahlo
vznemirjala
.
Kako
sem
prišel
v
njihov
čoln
,
sam
ne
vem
.
Neki
znanec
me
je
menda
predstavil
v
gostilni
,
in
ker
nihče
ni
znal
veslati
,
sem
se
ponudil
jaz
tujim
izletnikom
,
da
jih
popeljem
do
otoka
.
Bila
je
mama
,
tri
hčerke
in
sinček
—
prvošolec
—
pa
dotičnik
,
ki
me
je
predstavil
—
dijak
,
inštruktor
.
Jaz
dijak
—
on
dijak
,
deca
—
sami
dijaki
in
gospa
vdova
,
ki
je
takisto
dihala
sredi
svojih
otrok
samo
dijaško
ozračje
—
bili
smo
hitro
dobri
znanci
.
Najstarejša
hčerka
je
bila
štirinajstletna
Maša
.
Naročil
sem
ji
,
kako
naj
vodi
krmilo
,
sedel
njej
vis-a-vis
,
drugi
pa
so
sedeli
za
mojim
hrbtom
.
Izpočetka
sam
se
upiral
krepko
v
vesli
;
na
sredi
jezera
sem
pa
odnehal
,
da
smo
se
zibali
,
kakor
je
bilo
drago
valovom
.
Maša
je
skrbno
držala
za
vrvici
krmila
in
gledala
vame
z
vprašajočimi
očmi
,
ali
je
prav
,
ali
ne
,
ko
še
le
prvič
krmari
.
Njene
rahlorjave
oči
so
plavale
v
blesteči
vlagi
neizmerne
radosti
,
lice
ji
je
gorelo
;
velik
slamnik
ji
je
visel
na
hrbtu
,
in
kostanjevi
kodri
so
se
vsipali
na
čelo
in
po
sencih
doli
na
vrat
.
Mehanično
sem
pomalem
veslaril
.
Mama
je
zadaj
tuintam
zinila
kako
modro
,
inštruktor
je
neprenehoma
svaril
Vilkota
,
da
ne
bi
padel
v
vodo
—
mi
drugi
smo
se
pa
smejali
.
Smejali
smo
se
—
pa
kako
zvonko
in
čisto
,
kako
glasno
in
veselo
!
Toda
ne
dovtipom
,
ne
naučenim
šalam
ali
duhovitim
satiram
.
Ne
,
ne
!
Vsega
tega
še
poznali
nismo
.
Smejali
smo
se
,
če
se
je
zaujčkal
čoln
,
smejali
,
če
je
brizgnila
voda
od
vesla
in
je
s
par
kapljicami
oškropila
tenko
obleko
Maše
,
smejali
,
če
se
je
prikazala
ribica
na
površju
.
Dà
,
takim
stvarem
smo
se
smejali
—
vsaj
mislili
smo
tako
.
A
danes
vem
,
da
se
nismo
smejali
ne
kapljicam
,
ne
ribam
.
Smejala
se
je
tista
neizrazljiva
,
kakor
cvetni
prašek
rahla
,
pa
kakor
demant
čista
mladost
—
sama
sebi
.
In
tega
nismo
vedeli
!
—
—
—
—
Triglavski
vrhovi
so
rdeli
v
večerni
zarji
.
Vrnili
smo
se
z
izprehoda
ob
jezeru
,
kamor
smo
šli
,
vrnivši
se
od
otoške
cerkvice
.
Maša
je
vezala
v
šopek
ciklamne
.
Nikoli
jih
še
ni
toliko
imela
.
Pri
večerji
se
je
nadaljevala
ista
otročje
nedolžna
živahnost
.
Maša
je
postala
vrtoglavo
poredna
.
Poseznanila
sva
se
tako
kot
ptici
istega
gnezda
.
Izmislila
si
je
vse
mogoče
nagajivosti
.
Poveznila
mi
je
na
glavo
svoj
širokokrajni
slamnik
,
tako
da
so
višnjevi
trakovi
viseli
po
mojem
licu
.
In
tedaj
so
udarili
vsi
otroci
v
smeh
in
ploskali
z
rokami
,
da
jih
je
morala
miriti
mama
.
Živeli
smo
prekrasne
ure
,
ko
se
je
smejala
mladost
—
sama
sebi
—
In
tega
nismo
vedeli
.
—
—
Voznik
je
javil
,
da
za
četrtinko
ure
napreže
.
To
je
bila
slana
na
sveže
in
rahle
rože
naše
mladosti
.
Mami
se
je
zresnil
obraz
;
šlo
je
za
račune
od
treh
dni
.
—
Maša
je
umolknila
.
Z
neko
nejevoljo
je
neredno
stlačila
nekaj
stvari
v
kovčeg
,
potem
se
je
pa
naslonila
na
ograjo
ob
jezeru
in
nemo
zrla
po
vodi
.
—
Prav
tako
je
nedostajalo
besed
meni
.
Nerodno
sem
se
obračal
,
stopil
blizo
nje
,
vrnil
se
k
mizi
,
govoril
nekaj
z
dijakom
,
pa
bil
zopet
samemu
sebi
odveč
.
—
Kar
mi
šine
nekaj
v
glavo
.
Stekel
sem
preko
ceste
v
prodajalno
in
kupil
majhno
pahljačko
.
Na
njej
je
bilo
napisano
:
Spomin
z
Bleda
.
Glas
se
mi
je
skoro
tresel
,
ko
sem
poprašal
za
ceno
.
Imel
sem
v
žepu
velik
kapital
revnega
dijaka
—
pet
belih
dvajsetic
.
A
bil
sem
pripravljen
žrtvovati
vse
do
zadnjega
vinarja
.
Za
vsako
drugo
stvar
bi
se
bil
desetkrat
premislil
,
a
tu
se
nisem
nič
prašal
,
jeli
škoda
,
ali
ne
.
Samo
da
ima
spominček
od
mene
.
Z
neizmernim
ponosom
sem
se
vrnil
na
verando
k
mizi
.
Maša
je
še
vedno
gledala
po
vodi
.
„
Prosim
,
za
spomin
!
“
Ozrla
se
je
na
pahljačko
,
prijela
jo
z
drobno
roko
,
potem
pa
pogledala
vame
z
velikimi
,
jasnimi
očmi
.
A
njene
oči
so
bile
solzne
.
Krog
ustnic
je
bila
sicer
komaj
vidna
,
a
tako
bridka
poteza
,
da
me
je
zabolelo
in
zazeblo
krog
srca
.
„
Pojte
z
nami
!
“
Na
pol
tiho
in
boječe
je
izrekla
to
prošnjo
.
„
Ne
morem
!
“
Njene
oči
so
postale
še
bolj
rosne
.
„
Maša
!
Maša
!
Le
hitro
!
Voz
čaka
!
“
Materin
glas
je
veleval
odločno
.
„
Za
spomin
!
“
Tri
ciklamne
je
vzela
iz
šopka
in
mi
jih
dala
,
potem
pa
hitro
odšla
k
vozu
.
Naglo
sem
jih
spravil
v
notes
,
vtaknil
notes
v
žep
in
ga
vedno
tiščal
z
roko
,
kot
bi
skrival
zaklad
.
„
Z
Bogom
!
Z
Bogom
!
Hvala
za
družbo
!
“
„
Klanjam
se
.
“
—
—
—
Voz
je
oddrdal
,
Maša
je
mahala
z
belim
robcem
.
—
—
—
—
—
—
—
—
Vračal
sem
se
v
mraku
po
pašnikih
domov
.
Krog
mene
je
donel
smeh
Maše
,
šumelo
njeno
krilo
,
in
gledale
so
me
njene
oči
kot
zvezde
z
jasnega
neba
.
Zjutraj
sem
se
probudil
.
Na
vzglavju
je
bil
notes
in
v
njemu
trije
ciklamni
.
Videl
sem
jo
!
Takrat
razvijajoči
se
rožni
cvet
,
danes
dovršen
model
resnega
življenja
.
Pri
slovesu
je
imela
solzo
v
očeh
,
danes
ji
je
pritekla
solza
po
licu
in
kanila
na
pismo
.
Zakaj
?
Ali
ni
srečna
?
Kako
je
prišla
sem
?
—
V
meni
so
se
dvigali
spomini
,
plalo
je
srce
.
—
Morda
se
motim
?
Ne
!
Še
enkrat
naj
pogledam
,
nekoliko
bliže
.
Stopim
korak
proti
oknu
.
Mlada
gospa
se
je
zganila
,
obrisala
solzo
,
spravila
pismo
in
vstala
.
—
Lovska
družba
je
dognala
torišče
prihodnjega
lova
in
se
razhajala
.
Ker
sem
imel
precej
daleč
,
mi
ponudi
logar
sani
da
se
peljem
domov
.
„
Izvolite
,
da
bo
napreženo
,
z
menoj
v
sobo
!
“
Vleklo
me
je
noter
,
a
v
družbi
se
tako
navadimo
fraz
,
da
ne
vemo
,
kdaj
jo
izbleknemo
.
Zato
sam
se
moral
opravičevati
in
braniti
:
da
sem
ves
moker
in
umazan
,
da
je
prepozno
,
da
se
ne
spodobi
...
„
Prosim
!
“
Pokazal
mi
je
odločno
vhod
v
vežo
mož
svobodne
narave
,
kateremu
so
bile
moje
fraze
gotovo
priskutne
.
Ker
je
bilo
temno
,
je
šel
naprej
v
sobo
.
Gospa
mu
je
prihitela
nasproti
z
iskreno
ljubavjo
;
objela
ga
je
vroče
,
kot
bi
hotela
pritisniti
nase
srečo
vesoljnega
sveta
,
in
poljubila
ga
je
z
gorkoto
prvega
poljuba
.
Malce
se
je
zdrznila
,
ko
je
soprog
pokazal
name
,
ki
sem
stal
še
v
veži
blizu
odprtih
vrat
.
Srce
mi
je
burno
utripalo
,
da
sem
bil
sam
nase
nejevoljen
.
„
Domišljija
!
“
sem
se
ošteval
.
„
Ta
romantični
dan
,
pa
živ
spomin
na
otročjo
preteklost
,
to
me
razburja
.
Pametni
ljudje
se
za
to
ne
menijo
!
“
Z
odločnim
korakom
sem
stopil
pred
gospo
in
se
ji
dostojno
poklonil
,
ko
je
logar
imenoval
moje
ime
.
Pogleda
me
v
lice
s
tistim
globokim
,
sodečim
pogledom
,
ki
je
last
skoro
vsake
ženske
.
„
Vi
ste
?
“
Spoznala
me
je
.
„
Me
poznate
?
“
„
Poglejte
!
“
Pokazala
je
na
steno
,
kjer
je
bilo
mnogo
spomin-obeskov
.
Med
njimi
—
moja
pahljačka
.
Sedli
smo
in
pri
čaju
sem
izvedel
vzrok
njene
solze
.
Izpovedal
sem
ji
odkritosrčno
,
da
sem
jo
opazoval
skozi
okno
,
jo
tudi
spoznal
in
videl
,
da
ji
je
kanila
solza
na
pismo
.
Bilo
je
pismo
matere
.
Poslala
ji
je
raznih
darilc
in
okraskov
za
božično
drevesce
.
Pridejala
je
tudi
srebrni
zvonček
,
s
katerim
je
nekoč
ona
vedno
zvonila
mlajšim
sestricam
in
bratcem
,
ko
se
je
odkrilo
razsvetljeno
drevesce
.
In
zvonček
ji
je
prizvončkal
iz
očesa
prvo
solzo
v
zakonu
.
Njegov
srebrnoskrivnostni
glas
ji
je
pričaral
v
spomin
celo
vrsto
svetih
večerov
,
katere
je
praznovala
med
svojimi
.
In
letos
bo
prvič
—
odtrgana
od
njih
,
prvič
sama
sredi
zasneženih
tihih
Poljan
.
Vse
žilice
tihe
ljubezni
do
doma
so
naenkrat
zakrvavele
,
njena
duša
je
poletela
vun
iz
te
samote
v
svetlo
dvorano
,
v
šumečo
družbo
,
kjer
vonjajo
dehteče
toalete
,
kjer
se
krešejo
pogledi
,
kjer
blesté
uniforme
,
kjer
se
tako
galantno
klanja
in
zabava
na
levo
in
desno
.
—
—
—
Njeni
duši
se
je
stožilo
po
domu
,
stožilo
po
svetu
,
katerega
pa
v
resnici
ni
poznala
prav
nič
.
Nekaj
veselic
,
par
sijajnih
plesov
—
to
je
bilo
vse
,
kar
je
dovolila
mama
svoji
hčerki
.
Prav
zato
ji
je
plaval
pred
očmi
svet
ves
ogrnjen
z
vonjem
in
krasoto
,
spremljan
s
šumom
in
sladko
godbo
in
vse
to
ji
je
še
pozlatil
veliki
kontrast
neme
tišine
sredi
tihih
Poljan
.
In
prvič
v
njenem
življenju
se
je
dvignila
v
srcu
grozna
intrigantinja
zakonske
sreče
—
ledena
mržnja
.
Že
si
je
stavila
vprašanje
,
zakaj
je
prišel
on
s
tistimi
dobrimi
očmi
,
zakaj
je
prišel
s
tistimi
ponosnimi
koraki
,
vitkim
stasom
in
lepo
brado
—
zakaj
,
da
je
posegel
v
vrt
in
odtrgal
njo
,
ki
se
je
razcvela
čez
noč
—
zakaj
je
prišel
in
jo
odvel
v
samoto
.
—
Tako
intrigantinja
.
A
bila
je
dosti
krepka
,
da
je
zmagala
.
In
ko
ga
je
iskreno
poljubila
pri
dohodu
,
je
bil
to
poljub
kesanja
,
da
je
dovolila
le
trenutek
takim
mislim
prostora
v
duši
.
Res
,
vse
ji
je
vzel
,
a
vse
ji
je
tudi
dal
.
Pokazala
je
soprogu
materino
pismo
,
pokazala
zvonček
in
se
mu
izpovedala
.
Njegove
dobrodušne
oči
so
jo
objele
in
ji
sveto
prisegle
,
da
več
,
kot
on
,
ji
ne
more
dati
nihče
.
—
Govorilo
je
oko
sveto
prisego
,
usta
so
pa
izrekla
mirno
in
šegavo
,
kot
govori
mož
prirode
:
„
Zato
zvonček
konfisciramo
!
“
„
In
jaz
to
takoj
izvršim
,
če
dovolite
,
gospa
!
“
„
Prosim
!
Revanche
—
za
pahljačko
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zdaj
visi
nad
mojim
pultom
zvonček
s
tihih
Poljan
.
Krog
mojega
doma
se
je
pasla
umazana
,
pepelkasta
megla
,
ki
je
trdovratno
in
leno
zapirala
vsak
razgled
,
zastirala
ves
božji
dan
solnce
,
da
se
je
zdelo
,
kakor
bi
zaklenila
vse
vedre
misli
v
svinčeno
ječo
.
Ne
vem
,
koliko
reči
sem
se
lotil
,
pa
vse
brez
uspeha
.
Vse
moči
so
bile
ukovane
v
čudno
stagnacijo
;
vun
se
mi
ni
hotelo
,
v
sobi
sem
bil
zopet
nervozno-nemiren
,
da
sem
se
presedal
s
stola
na
stol
.
Težko
sem
čakal
noči
,
ki
je
,
dasi
temnejša
,
vendar
bolj
prijetna
kot
tak
leni
dan
brez
življenja
in
brez
luči
.
In
prišla
je
noč
—
prav
zgodaj
.
Sedel
sem
k
pultu
in
iskal
po
miznici
rokopis
nekega
prijatelja
.
Ko
tako
iščem
,
zadenem
prav
na
dnu
miznice
na
šop
pisem
,
ki
so
bila
povezana
z
obledelim
rdečim
trakom
.
Deset
let
jih
že
nisem
pogledal
.
Kar
pozabil
sem
iskanega
rokopisa
,
razvezal
šop
in
začel
pregledavati
liste
davnih
spominov
.
„
Nikomur
nisem
pisal
.
Samo
tebi
.
Jaz
grem
tako
daleč
,
da
me
ne
vidi
nikdar
več
znano
lice
.
Veš
,
zakaj
grem
?
Saj
ti
je
znano
,
zaradi
nje
,
zaradi
Mine
.
Nikoli
nisem
klel
,
nocoj
pa
kolnem
—
njo
,
samo
njo
.
Vso
srečo
sem
ji
uklel
—
boš
videl
—
—
—
“
Tako
pričetek
pisma
,
katerega
ni
pisala
roka
,
ki
se
je
mnogo
trudila
s
peresom
.
Črke
so
bile
dokaj
šolarske
.
A
slog
je
kazal
,
da
je
pismo
pisano
s
srčno
krvjo
.
Pretrgani
stavki
,
vzkliki
,
izpuščene
besede
,
vse
je
pričalo
,
da
je
Tone
drgetal
razburjenosti
,
ko
je
to
pisal
.
Da
,
skoraj
sem
ga
bil
pozabil
.
A
po
tem
pismu
se
je
zbudil
preživo
spomin
na
prijatelja
.
Bil
je
posebnež
,
toda
plemenita
duša
in
neskončno
rahlega
srca
.
Jaz
dijak
—
on
tesar
,
pa
sem
vendar
preživel
lepe
ure
z
njim
.
—
Posvečujem
mu
—
ta
večer
.
Stari
,
nadušljivi
oče
je
kašljal
pri
peči
.
Po
sobi
je
vladala
tema
.
„
O
,
para
ti
parasta
!
“
Tako
je
vzdihoval
stari
,
ko
se
je
odkašljal
in
prizdigoval
kapaste
trepalnice
pod
mogočnimi
sivimi
obrvmi
in
gledal
topo
skozi
okno
,
ki
je
bilo
kakor
siva
lisa
v
steni
.
Zunaj
je
svetila
mrkla
mesečina
.
„
Ga
ne
bo
,
kali
?
“
Ob
palici
je
drsal
skozi
duri
v
vežo
in
se
kašljaje
ustavil
na
pragu
ter
strmel
s
širokoodprtimi
očmi
po
shojeni
stezi
,
ki
je
vodila
do
kajžice
.
„
Ko
bi
vsaj
umrl
!
—
—
Ali
pa
naj
bi
bila
Urša
malo
še
potrpela
na
svetu
—
—
Treba
ji
še
ni
bilo
umirati
.
—
—
—
O
,
para
ti
,
para
—
—
Aha
,
zdaj
—
—
“
Zagnal
je
deda
kašelj
,
da
se
je
krčevito
sključil
in
se
trdo
oprl
na
rogljasto
palico
.
„
Oče
,
zakaj
pa
niste
v
hiši
?
Zunaj
še
bolj
kašljate
.
“
Sin
krepke
postave
,
s
suknjičem
čez
ramo
je
ljubeznivo
ogovoril
očeta
,
ga
prijel
z
eno
roko
pod
pazduho
in
vedel
v
hišo
.
Stari
je
sedel
v
svoj
oguljeni
kot
k
peči
,
sin
je
pa
prižgal
lojevo
svečo
.
Na
mizo
je
postavil
v
plavo
ruto
zavezan
lonec
.
„
Sem
mislil
,
da
te
ne
bo
!
“
„
Par
tramov
smo
morali
še
potegniti
na
zid
.
So
pa
težki
,
in
podnevi
ne
utegnejo
ljudje
priti
pomagat
!
“
„
Seve
,
seve
.
—
—
—
E
,
povsodi
imajo
dela
!
“
„
Oče
,
večerjo
sem
Vam
prinesel
.
Poglejte
,
kava
je
,
s
pogačo
podrobljena
.
“
Oče
je
bil
lačen
in
hitro
je
zato
vstal
in
trkal
s
palico
k
mizi
.
Slastno
je
jedel
iz
piskra
.
„
Ti
ne
boš
?
“
Oddahnil
se
je
in
postavil
žlico
pokoncu
.
„
Sem
že
,
ta
je
vsa
Vaša
.
“
Stari
je
brez
obotavljanja
nadaljeval
,
sin
je
pa
vzel
izpod
trama
oslo
in
začel
brusiti
tesarsko
orodje
.
Po
večerji
je
risal
oče
zopet
k
peči
.
Precej
dolgo
sta
molčala
.
„
Tone
!
“
„
Kaj
?
“
Oče
je
zelo
zakašljal
.
„
Oh
,
tale
naduha
,
kako
me
tare
!
—
Tone
,
veš
kaj
,
tako-le
sem
premišljeval
danes
:
kaj
ko
bi
se
ti
oženil
...
“
Starec
je
z
nekim
strahom
in
nekim
velikim
pričakovanjem
izrekel
to
besedo
.
Sinu
je
roka
zastala
.
Položil
je
na
mizo
oslo
in
sekiro
,
pomolčal
dokaj
dolgo
in
gledal
v
starca
,
potem
pa
rekel
:
„
Da
bi
se
oženil
?
I
,
zakaj
pa
to
?
“
„
Da
ne
bo
vse
narobe
pri
hiši
.
Ona
bo
lahko
doma
vse
lepo
pospravila
in
oprala
nas
bo
,
pa
zašila
in
skuhala
nam
bo
—
saj
vidiš
,
kako
je
nerodno
,
ko
sva
kar
sama
dedca
pri
hiši
.
“
Zopet
molk
.
Tone
še
ni
na
to
nikdar
mislil
v
življenju
.
Deset
let
že
ni
bilo
Urše
,
rajnice
matere
;
navadil
se
je
kuhe
in
drugih
ženskih
del
,
pa
je
mislil
,
da
je
tako
najbolje
.
„
Oženil
?
Katero
bi
pa
jemal
?
“
„
Danes
je
bila
Marinčkova
pri
meni
.
Mino
je
ponujala
.
“
„
Mino
?
“
Zategnjeno
je
bilo
to
vprašanje
.
Tone
ni
zinil
nobene
besede
več
.
Pridno
je
drgnil
z
oslo
po
sekirah
,
stari
je
tudi
molčal
in
zlezel
počasi
na
trdo
ležišče
,
sin
je
pa
ugasnil
luč
in
se
zleknil
na
klopi
pri
peči
.
—
—
Mina
...
Mina
...
Mina
...
Poznal
jo
je
dobro
.
Šivilja
je
bila
Marinčkova
Mina
.
Na
koncu
vasi
sta
imeli
z
materjo
majhno
kajžo
in
vrtec
krog
nje
.
Mina
—
seve
.
Kako
bi
jo
poprašal
?
Ali
me
bo
marala
?
Prelepa
je
.
Moj
obraz
je
kozav
pa
mustače
mi
stojé
na
dež
.
Drugi
fantje
imajo
lepo
sesvedrane
,
moje
pa
ne
stojé
drugače
—
—
—
Potipal
se
je
pod
nosom
...
Pa
če
je
mati
rekla
,
mora
že
Mina
tudi
biti
zame
.
Saj
me
je
zadnjič
tako
lepo
pozdravila
,
ko
sem
prinesel
nekaj
šivat
.
—
—
Da
,
šivala
bi
,
jaz
pa
tesaril
;
pa
bi
se
res
lahko
živelo
—
Mina
—
Marinčkova
—
—
Prvo
noč
je
Tone
prečul
v
svojem
življenju
,
razen
tistih
dveh
,
ko
je
mati
ležala
na
mrtvaškem
odru
—
—
—
—
—
V
soboto
je
prinesel
Tone
na
večer
domov
kos
platna
.
Ko
je
oče
večerjal
,
si
je
šel
sin
pred
vrata
umivat
smolaste
roke
.
Potem
je
pospravil
z
mize
,
ogrnil
suknjič
,
stisnil
platno
pod
pazduho
,
zaklenil
bajto
in
šel
.
Očetu
ni
nič
povedal
,
kam
da
gre
.
Ej
,
mnogo
je
že
hodil
Tone
,
mnogo
,
ponoči
in
podnevu
,
nevihte
so
ga
podile
,
bliski
in
gromi
so
ga
spremljali
po
samotah
,
ko
se
je
vračal
z
dela
domov
—
a
zanj
ni
bila
nobena
pot
pregrda
,
nobeno
vreme
predivje
...
Toda
nocoj
mu
je
zastajala
noga
.
Srce
je
menda
prvič
začutil
v
prsih
,
ki
mu
je
bilo
tako
močno
,
da
se
je
često
ozrl
,
če
ne
gre
morda
kdo
za
njim
.
Zbiral
je
besede
,
iskal
stavkov
,
izmišljal
si
izgovorov
,
kako
bi
začel
pri
Mini
.
Čim
bliže
je
bila
Marinčkova
kajža
,
tem
težja
je
bila
njegova
noga
.
„
Da
so
si
morali
oče
izmisliti
to
sitnost
!
Ali
mi
je
tega
treba
!
“
Kar
nazaj
bi
šel
.
Ali
zopet
ga
je
vleklo
z
nepoznano
silo
.
Skozi
okna
Marinčkove
kajže
je
gledala
luč
.
V
sabotih
je
Mina
šivala
pozno
v
noč
.
Pred
durmi
je
Tone
še
nekoliko
postal
.
Prisluškal
je
,
če
ni
morda
kaj
ljudi
v
hiši
.
—
Tihota
.
Pokljukal
je
.
Marinčkovka
je
prišlapala
v
vežo
in
odrinila
leseni
zapah
.
„
Sem
mislil
,
da
ne
boste
več
pokoncu
,
pa
res
ne
utegnem
sicer
priti
;
to-le
platno
sem
kupil
,
sem
rekel
,
bo
pa
za
srajce
,
jih
bo
Mina
naredila
,
če
kaj
utegne
.
“
Tone
je
govoril
hitro
,
kar
ni
bila
njegova
navada
.
„
Lej
ga
no
,
Toneta
!
Le
noter
pojdi
!
Pri
nas
ni
izlepa
delopust
;
ima
deklič
na
pretege
dela
.
Kar
posuli
bi
jo
.
“
S
trsko
mu
je
svetila
skozi
vežo
v
čedno
pobeljeno
izbo
,
kjer
je
med
belim
platnom
sedela
za
mizo
—
Mina
,
belih
rok
in
belega
lica
—
bolj
od
platna
.
„
Mina
,
za
srajce
sem
prinesel
.
Na
,
poglej
,
če
bo
to-le
pražnje
!
“
Mina
je
odložila
šivanje
na
kolena
,
pogledala
dobrovoljno
Toneta
,
potem
segla
po
tkanini
—
na
sredincu
se
ji
je
svetil
rumen
naprstnik
—
potipala
pražnje
pa
se
zopet
ozrla
v
Toneta
,
ki
si
je
popravljal
suknjič
,
ker
mu
je
lezel
z
ramen
.
„
Oho
,
Tone
,
to
je
za
ženine
!
Kaj
se
boš
?
“
Krog
precej
bledih
ustnic
ji
je
igral
čuden
,
sarkastičen
smeh
.
Tone
tega
ni
videl
.
Njeno
sivo
oko
se
je
pa
vprašajoče
uprlo
v
Toneta
.
„
Že
vse
ve
,
sem
že
rešen
!
“
...
„
I
,
saj
mi
ne
kaže
drugače
.
Pri
nas
je
tako
nerodno
,
ker
ni
nikogar
pri
hiši
.
“
Sedel
je
za
vogel
mize
,
klobuk
pomaknil
nazaj
in
se
naslonil
na
roko
.
Mina
je
pričela
hitro
vbadati
in
je
strmela
nepremično
v
šivanje
.
Stara
se
je
oglasila
izza
pečka
:
„
Le
se
,
le
,
Tone
!
Kaj
boš
čakal
!
“
„
Kaj
ne
,
mati
!
Naš
oča
tudi
tako
pravijo
!
“
„
Ali
imaš
že
izbrano
?
Pri
nas
se
veliko
izve
,
ker
vedno
kdo
pride
,
pa
o
tebi
še
nič
ne
govoré
.
“
Mina
ga
je
zopet
pogledala
in
z
belimi
zobmi
hitro
odtrgala
dlakico
nitke
,
katero
je
vdevala
v
šivanko
.
Tone
je
brez
potrebe
zakašljal
,
presedel
se
nekoliko
ob
mizi
in
že
šel
po
sapo
,
da
ji
pove
kar
odkrito
,
čemu
je
pravzaprav
prišel
.
Pa
se
je
oglasila
mati
izza
pečka
in
lezla
govoreč
na
tla
.
„
Oh
,
tak-le
delavec
,
tako
priden
,
ki
kaj
zasluži
,
pa
živ
človek
mu
ne
more
reči
napak
besede
—
oh
tak-le
fant
—
deset
na
en
prst
!
—
Pomila
še
nisem
.
Le
zmenita
se
za
srajce
!
“
Stara
je
nateknila
velikanske
copate
in
se
izmuzala
v
vežo
pred
peč
.
Tone
je
bil
v
silni
zadregi
.
Ni
mogel
takoj
izpregovoriti
.
„
Mina
!
“
—
Komaj
je
izpregovoril
.
„
Kaj
?
“
—
Nič
ni
pogledala
od
dela
.
„
Veš
,
Mina
,
saj
pri
nas
bi
se
ji
res
ne
godilo
slabo
.
Nekaj
imam
,
zasluži
se
tudi
vsak
dan
,
pa
bi
se
že
živelo
—
ali
ne
,
Mina
?
“
„
Boljše
bi
se
ji
godilo
,
kakor
pri
najboljšem
kmetu
!
“
„
Kaj
ne
,
Mina
!
No
,
kaj
praviš
?
“
„
I
,
saj
sem
rekla
,
da
bi
ji
ne
bilo
nič
sile
!
“
—
Mina
ga
je
zopet
pogledala
vdevajoč
v
šivanko
.
Njene
oči
so
žarele
v
svitu
luči
,
krog
ustnic
je
pa
ležal
pomilovalen
smeh
.
A
Tone
ga
ni
videl
in
ga
ni
—
umel
.
„
No
,
Mina
,
reci
no
!
“
„
Ali
si
čuden
nocoj
!
Kaj
naj
rečem
!
“
„
I
no
,
da
bi
ji
res
ne
bilo
sile
.
Pa
kako
bi
jo
rad
imel
.
Če
bi
ne
mogla
kdaj
sama
podelati
,
pa
bi
ji
pomagal
.
Mina
,
jaz
znam
vse
,
še
kuhati
!
“
„
Mala
nebesa
bi
imela
pri
tebi
!
“
„
Kaj
ne
Mina
!
Kaj
misliš
?
No
!
“
Mini
je
bilo
jasno
,
kaj
vpraša
Tone
.
Rdečica
ji
je
plula
v
belo
lice
.
„
Ko
te
pa
skoro
nikoli
ni
k
nam
!
“
„
Saj
me
res
ni
bilo
.
No
,
zato
nikar
ne
bodi
huda
.
Pa
pridem
zdaj
.
Boš
videla
.
Črez
teden
ne
utegnem
,
takole
ob
nedeljah
popoldne
pa
.
Kaj
ne
,
Mina
,
pa
se
bova
pomenila
?
“
„
Tone
,
le
pridi
,
le
“
—
—
—
„
Ali
oče
še
kašljajo
?
“
Mati
se
je
vrnila
v
izbo
in
zadovoljna
gledala
Tonetovo
razgreto
lice
.
—
S
starim
bova
kašljala
vsak
na
drugi
strani
peči
.
Kaj
malega
še
tudi
premakneva
pri
hiši
,
eno
kajžo
bomo
prodali
,
on
bo
zunaj
služil
,
ona
pa
notri
.
—
Tako
je
računala
starka
.
„
Naduha
,
saj
veste
,
mati
!
“
„
In
pa
leta
,
seve
;
le
oženi
se
,
le
;
bo
tudi
za
starega
bolje
!
“
—
—
—
—
—
—
Tone
se
je
vračal
domov
;
njegovo
srce
je
vriskalo
,
prepojeno
s
čuvstvi
,
katerih
doslej
ni
poznalo
.
Tone
je
hojeval
k
Marinčkovim
v
vas
,
delal
na
vso
moč
,
stiskal
vsak
krajcar
,
krog
hiše
pa
popravljal
in
pospravljal
,
belil
in
snažil
,
da
ne
bi
mogla
reči
nevesta
tako
ali
tako
.
In
ljudska
sodba
se
je
širila
:
Res
,
pripraven
zakon
bo
to-le
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
V
nedeljo
je
stala
sredi
vasi
gruča
fantov
.
Med
njimi
je
bil
zopet
Kebrov
Matevž
,
najgorši
fant
cele
vasi
.
Tako
ni
nihče
nosil
kastorca
,
tako
niso
nikomur
pristojala
kriva
peresa
za
trakom
,
nihče
ni
znal
tako
plesati
,
tako
vriskati
in
peti
kakor
Matevž
.
Njegovo
lice
je
bilo
nekoliko
zagorelo
,
a
lepo
okroglo
in
gladko
obrito
.
Pod
nosom
je
imel
navihano-zafrknjene
brke
,
izpod
kastorca
so
mu
silili
bujni
,
črni
kodri
.
In
kako
je
on
hodil
v
visokih
,
škripajočih
škornjih
!
Kakor
vlit
je
bil
v
gamsovke
,
in
rožast
žametast
telovnik
se
ga
je
oklepal
kot
bi
z
njim
rastel
.
„
Kako
je
bilo
,
Matevž
,
povej
no
,
ko
si
sedel
celo
leto
?
“
„
Dobro
!
Več
smo
mesa
pojedli
kot
vi
doma
.
In
še
zaslužil
sem
.
Poslušajte
!
“
Požvenketal
je
s
tolarji
v
žepu
.
„
Pa
res
ni
sile
,
če
ga
zapró
!
“
„
A
,
kaj
še
!
Ne
veste
,
kakšni
fantje
smo
bili
skupaj
!
Take
smo
utrinjali
včasih
,
da
se
je
vrag
čudil
.
“
„
Ali
te
je
bilo
danes
kaj
sram
,
ko
si
prvič
šel
po
vasi
?
“
„
Sram
,
šavra
!
Kako
si
otročji
!
Če
si
zato
zaprt
,
ker
si
tat
—
seveda
,
potem
beži
in
se
skrij
!
Če
pa
na
žegnansko
nedeljo
kakemu
zabavljaču
pošteno
rebresca
porahljaš
,
to
pa
vendar
ni
nič
takega
.
O
,
le
čakaj
,
če
bo
treba
,
saj
se
bomo
še
!
Toda
ne
več
tako
neumno
.
Notri
se
vsega
nauči
,
najbolj
pa
tega
,
kako
moraš
govoriti
,
da
te
ne
zapró
.
To
so
vam
tiči
!
Jezični
dohtarji
naj
se
kar
skrijejo
pred
njimi
!
“
Nekaj
fantov
,
vernih
sodrugov
bojevitega
pretepača
Matevža
,
se
je
glasno
krohotalo
njegovim
besedam
,
drugi
so
se
pa
odmikali
in
kmalu
tvorili
gručo
zase
in
odšli
drugam
.
„
Nekaj
si
pa
vendar
na
škodi
,
ker
si
sedel
.
“
„
Kaj
neki
?
“
„
Dekle
si
izgubil
!
“
„
Katero
?
Saj
ne
vem
—
ker
so
vse
silile
za
menoj
!
“
Zopet
prostaški
smeh
.
„
I
no
,
Mina
se
moži
!
“
„
Marinčkova
?
“
„
Da
,
tista
!
“
„
Naj
se
,
strdena
punca
!
Maram
zanjo
!
“
„
Kako
se
dela
!
Lažeš
!
Jaz
pa
vem
,
kako
si
jo
rad
imel
.
“
„
Ona
mene
—
to
je
res
.
In
da
je
res
—
čakajte
—
kdo
jo
pa
jemlje
?
“
„
Tone
s
kajže
!
“
„
Tisti
kozavi
kozar
!
Hahaha
!
Da
je
res
,
kar
sem
rekel
,
vam
povem
,
da
ga
ne
bo
vzela
.
Prej
mene
!
Boste
videli
,
kako
bo
temu
trolastemu
Tončku
zajec
pot
pretekel
!
Hahahaha
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
Solnce
je
bilo
še
nad
goro
.
Pošev
so
padali
rdeči
žarki
skozi
okno
Marinčkove
hišice
in
obsevali
roke
Mini
,
ki
je
zgrinjala
belo
obleko
na
mizi
.
Njene
roke
so
bile
tako
nežne
in
bele
,
da
so
jih
skoraj
prosevali
solnčni
prameni
.
Matere
ni
bilo
doma
.
Mina
je
bila
zatopljena
v
misli
na
bodoče
življenje
.
Ni
trohice
ni
mogla
očitati
Tonetu
.
Spoznala
je
,
da
jo
ljubi
tako
iskreno
,
da
bi
dal
dušo
zanjo
,
in
da
se
ji
bolje
ne
bo
nikjer
godilo
,
kakor
ob
njegovi
strani
.
Da
bi
bil
le
nekoliko
gorši
...
Ta
kozavi
obraz
—
Izkušnjava
je
dvigala
drzno
črna
krila
nad
njeno
dušo
—
—
—
Tedaj
zaškriplje
v
veži
urna
,
ponosna
stopinja
.
Vrata
se
hitro
odpró
in
pred
Mino
je
stal
Matevž
.
Srce
ji
je
vztrepetalo
,
lica
ji
je
podplula
kri
.
„
Me
še
poznaš
,
Mina
?
Daj
mi
no
roko
,
če
se
me
ne
bojiš
,
ker
pridem
iz
zapora
!
“
Dala
mu
je
roko
.
On
pa
je
pričel
svojo
priliznjeno
in
hinavsko
govorico
.
„
Mina
,
koliko
sem
mislil
nate
!
Noč
in
dan
sem
se
spominjal
tebe
in
tvojih
rdečih
nageljnov
—
in
ti
—
Mina
—
oj
,
le
čakaj
,
nezvesta
si
postala
...
“
Njegov
glas
je
bil
mehak
,
in
oči
so
mu
žarele
...
Mina
je
drhtela
.
„
Pusti
me
!
Prepozno
,
Matevž
!
“
—
„
Zakaj
?
Saj
še
nista
poročena
!
Ali
si
ti
,
Mina
,
za
takega
,
kot
je
on
!
Sram
te
ga
bo
,
na
sam
poročni
dan
te
ga
bo
sram
Mina
,
le
pomisli
—
tisti
grdi
,
kozavi
obraz
!
“
Tisti
grdi
,
kozavi
obraz
!
—
Kar
zašumelo
je
po
njeni
glavi
in
na
senceh
je
začutila
utripanje
žil
.
In
na
dnu
duše
jo
je
zapeklo
...
Sram
je
bo
njega
,
sram
...
In
vsi
ljudje
bodo
kazali
za
njim
in
za
njo
...
Ona
pa
—
tisti
grdi
,
kozavi
obraz
!
Molk
,
molk
strašnega
boja
.
A
Matevž
je
dosegel
,
kar
je
nameraval
.
Razpalil
je
strast
njenega
srca
,
ki
je
sežgala
podobo
Tonetovo
in
posadila
na
prestol
—
njegovo
.
Zmagoslavno
je
zapustil
hišo
prav
tedaj
,
ko
se
je
potopilo
solnce
za
goro
:
njegovo
jasno
oko
ni
hotelo
gledati
,
kako
je
bilo
prevarjeno
dekliško
srce
.
—
—
—
—
V
mraku
je
prinesel
Tone
polič
vina
in
vogel
belega
kruha
za
mater
in
zanjo
,
da
si
priboljšajo
,
ker
je
nedelja
.
Mina
ni
upala
pogledati
ženina
.
Ob
oknu
je
stala
in
trgala
suhe
lističe
roženkravta
.
„
Mina
,
pij
no
!
“
„
Ne
bom
!
“
„
U
,
ali
si
huda
?
“
„
Pusti
me
no
!
“
Toneta
je
zapeklo
.
Približal
se
ji
je
in
jo
rahlo
prijel
za
roko
.
„
Mina
,
kaj
ti
je
?
Ali
si
bolna
?
Ali
si
huda
?
Lepo
te
prosim
,
povej
no
!
“
Njegov
glas
je
bil
proseč
in
iskren
,
kot
bi
ne
govorila
usta
,
ampak
bi
govorila
naravnost
ljubeča
duša
sama
.
„
Pusti
jo
“
,
pravi
mati
.
„
Vsaka
ženska
se
včasih
kuja
;
posebno
tako-le
pred
svatbo
!
Pa
ga
samá
!
Na
dobro
zdravje
,
Tone
!
“
Ženica
je
srknila
krepko
iz
kozarca
in
si
odrezala
pogače
.
Tone
ni
mogel
piti
.
Gledal
je
Mino
,
in
čuden
strah
mu
je
hotel
stiskati
dušo
.
„
Mina
!
Mina
!
Kaj
me
nimaš
nič
rada
?
Reci
no
!
“
„
Nič
!
“
Odgovor
je
bil
rezek
in
kratek
,
da
je
ubijal
.
Tone
je
obžedel
z
napolodprtimi
ustmi
,
nekaj
ga
je
hotelo
zadaviti
v
grlu
,
srce
se
mu
je
skrčilo
in
topo
je
zazrl
v
Mino
.
Šele
za
dokaj
trenutkov
se
je
zbral
,
da
je
vnovič
vprašal
:
„
Mina
,
torej
ne
boš
moja
žena
?
“
„
Ne
!
“
Zopet
ista
rezkost
.
Tedaj
je
v
Tonetu
zavrelo
.
Zobje
so
mu
ostro
šklepetali
,
ko
je
glasno
zaprašal
:
„
In
zakaj
ne
?
“
