položilana
mizo
.
„
Bom
molil
,
“
je
dejal
župnik
.
„
Vi
pa
pazite
na
Lovrenca
,
in
če
bi
kaj
videli
pri
njem
—
“
„
Saj
sem
videla
,
“
je
jeknila
.
„
Videla
sem
,
leskov
križ
nosi
pod
srajco
.
“
Duhovnika
sta
se
spogledala
.
Ko
sta
bila
par
hipov
pozneje
sama
,
je
dejal
Bandel
,
šentviškogorski
župnik
:
„
S
Svete
Gore
brat
je
bil
pri
meni
,
pa
je
pravil
,
da
mu
v
slednji
hiši
dajejo
blagoslavljat
leskovih
križev
.
In
ko
jim
je
to
storil
,
je
nabral
trikrat
toliko
kot
sicer
.
“
„
In
ti
ne
razumeš
,
kaj
to
pomeni
?
“
„
Vraže
so
.
Ona
z
Modrejc
je
zbegala
ljudi
.
“
je
odvrnil
Bandel
.
„
Ali
pa
jih
je
tvoj
brat
!
“
je
dejal
rahlo
zbadljivo
idrijski
gospod
.
„
Kako
to
,
domine
amice
?
“
„
Tako
!
“
je
odvrnil
idrijski
,
„
meni
se
zdi
,
da
ne
ti
,
ne
tvoj
brat
ne
vesta
,
kaj
so
Tolminci
.
“
Bandel
se
je
porogljivo
nasmehnil
:
„
Ukrotil
sem
Laharnarja
,
pa
da
ne
poznam
Tolmincev
!
Meniš
,
da
sem
kot
ti
,
boječ
in
neodločen
!
“
„
To
ni
vprašanje
,
“
je
odvrnil
idrijski
.
„
Vprašanje
je
,
kdo
izmed
naju
je
boljši
duhovni
pastir
.
Kolikor
vidim
,
ne
ljubijo
ljudje
ne
tebe
,
ne
mene
.
In
te
vprašam
,
li
nisi
nikoli
mislil
,
kako
da
ljudje
zaupajo
podmelškemu
Murovcu
,
tebi
in
meni
pa
ne
.
“
Bandel
je
nevoljno
zamahnil
z-roko
.
„
Jaz
imam
vsaj
eno
staro
ženico
še
,
ki
mi
zaupa
,
“
je
dejal
mehkeje
idrijski
,
„
ti
še
ene
stare
ženice
nimaš
več
.
“
„
Meni
se
zdi
,
“
je
vzkipel
Bandel
,
„
da
bi
mi
ti
rad
očital
nekaj
in
se
ne
upaš
odkrito
in
naravnost
.
“
„
Očital
bi
ti
,
“
je
odvrnil
idrijski
,
„
kar
sebi
očitam
.
“
Nežnomehak
,
tožeč
mu
je
postal
glas
:
„
Ne
bodi
hud
.
Ali
naj
se
mi
učitelji
med
seboj
grizemo
!
Ali
ni
bolje
,
da
si
povemo
,
kar
mislimo
?
In
tako
mislim
jaz
,
da
se
bo
nekaj
zgodilo
in
da
bo
tedaj
Bog
od
mene
zahteval
račun
,
da
li
nisem
kriv
lenobe
v
svoji
službi
,
da
li
nisem
zanemaril
črede
,
ki
mi
jo
je
izročil
v
varstvo
,
da
jo
čuvam
dušnih
in
telesnih
nevarnosti
.
“
„
Ali
si
ti
vselej
tako
mehak
,
kadar
vino
piješ
?
“
je
vprašal
zbadljivo
Bandel
in
se
dvignil
.
„
Ne
bodi
hud
!
“
je
prosil
idrijski
odhajajočega
.
S
hladnim
pozdravom
sta
se
ločila
.
Dve
uri
pozneje
je
nenadoma
odišli
potrkal
zopet
pri
idrijskem
.
Čudeč
se
,
ga
je
sprejel
sobrat
.
„
Prenočim
pri
tebi
!
“
je
dejal
Bandel
.
Pri
večerji
pa
je
rekel
:
„
Jutri
grem
v
Tolmin
,
naj
mi
dajo
biričev
.
Ali
veš
,
kaj
so
mi
naredili
?
Pohištvo
so
mi
zanesli
iz
fare
.
Pa
da
poneso
tudi
mene
,
so
rekli
,
če
mislim
priti
nazaj
.
“
„
Je-li
mogoče
?
“
se
je
začudil
idrijski
.
„
Zato
pojdem
v
Tolmin
!
“
je
odvrnil
Bandel
.
„
Nikar
,
“
je
svaril
idrijski
.
„
Ti
po
svoje
,
jaz
po
svoje
,
“
je
odvrnil
Bandel
.
„
Ali
naj
prenašam
nasilstvo
in
krivico
?
“
Idrijski
ni
odgovoril
.
Toda
čudno
žalosten
je
bil
postal
in
mislil
je
sam
pri
sebi
:
„
Kristus
je
tudi
krivico
prenašal
!
“
To
se
je
bilo
zgodilo
v
petek
po
prazniku
sv.
Jožefa
,
ki
je
bil
padel
tistega
leta
na
nedeljo
,
in
isti
večer
je
imel
podmelški
gospod
Murovec
pri
sebi
zbranih
nekaj
svojih
župljanov
in
jim
je
rekel
:
„
Ljudje
,
pamet
imejte
!
Takole
berem
pod
stosedemindvajseto
točko
,
da
je
določena
za
upor
grozna
kazen
.
“
Ozrl
se
je
sivolasi
gospod
po
možeh
in
dejal
:
„
S
tem
,
kdor
bi
v
deželi
ali
državi
,
oblasti
ali
kraju
namenoma
in
hudobno
pregovarjal
ljudi
k
uporu
,
in
bi
se
mu
to
dokazalo
,
ta
naj
bo
kaznovan
po
velikosti
in
razmerju
svojega
dejanja
s
tem
,
da
se
mu
odseče
glava
,
ali
da
se
ga
kaznuj
s
šibo
,
ali
da
se
ga
izženi
iz
dežele
ali
kraja
oblasti
in
sodnijskega
okrožja
,
iz
mesta
in
trga
in
vasi
,
kjer
je
prigovarjal
k
uporu
.
“
„
Ali
ste
slišali
?
“
„
Smo
!
“
se
je
odzval
med
molčečimi
Anton
Božič
.
„
Te
pravice
ne
veljajo
za
biriče
,
ne
bodo
niti
za
nas
.
Če
za
biriče
ni
kazni
,
jih
za
nas
tudi
ni
treba
.
Mi
si
bomo
sami
sodili
!
“
„
He
,
“
je
viknil
župnik
.
„
Kdo
je
,
ki
govori
?
Si
to
ti
,
Tone
Božič
?
Molči
,
da
ne
boš
dogovoril
sebe
in
drugih
v
pekel
.
“
„
Gospod
,
“
je
dejal
Božič
,
„
poklicali
ste
nas
,
prišli
smo
,
ker
vemo
,
da
z
nami
držite
in
nam
ne
boste
škodovali
.
Poslušati
Vas
pa
ne
moremo
,
če
bi
Vas
tudi
hoteli
.
Hiše
nam
bi
požgali
drugi
,
Knežani
in
Grahovljani
.
“
„
Možje
,
imejte
pamet
,
“
je
viknil
Murovec
.
„
Saj
jo
imamo
!
“
so
rekli
.
Tedaj
je
popadla
sivolasega
gospoda
sveta
jeza
in
je
viknil
:
„
Ven
,
mi
greste
,
vi
tepci
,
vi
nori
kmetavzi
.
V
mesnico
greste
.
Srečno
pot
!
To
vam
jaz
povem
,
da
boste
vedeli
,
tepci
nori
!
“
V
zadregi
so
se
prerivali
iz
sobe
.
Zadnji
med
njimi
je
bil
Tone
Božič
.
Ostal
je
,
in
ko
je
bil
sam
z
gospodom
,
se
je
sklonil
in
mu
poljubil
roko
:
„
Gospod
,
“
je
prosil
,
„
ne
bodite
hudi
.
Vsi
vedo
,
kako
ste
nam
tolikrat
hoteli
pomagati
.
Že
zato
bi
Vas
radi
ubogali
,
če
bi
mogli
in
smeli
.
Pa
ne
smemo
!
Smo
prisegli
,
pogubljeni
bi
bili
.
“
„
Hudiču
ste
prisegli
,
zato
vas
je
udaril
s
slepoto
!
“
je
vikal
Murovec
in
pristavil
tiše
:
„
Pa
da
greš
ti
in
se
zvežeš
s
tistim
grdim
Goljo
,
ki
je
ženo
ubil
,
pa
še
hčer
mu
ponujaš
.
—
Tone
,
to
mi
reci
,
ali
nisi
res
znorel
,
ali
nisi
?
“
In
ko
ni
odgovoril
Božič
,
je
viknil
župnik
:
„
In
to
je
moj
ključar
!
O
,
le
čakaj
!
Si
boš
zaslužil
že
ključe
,
pa
ne
cerkvenih
in
tudi
onih
za
vice
ne
.
One
peklenske
že
.
Zdaj
veš
!
Pojdi
!
“
Božič
se
je
obotavljal
:
„
Prosil
bi
Vas
nekaj
,
pa
si
zdaj
ne
upam
več
!
“
Župnik
ga
je
meril
z
ogorčenim
licem
in
solznim
očesom
in
vprašal
:
„
Kaj
bi
rad
?
Povej
in
potem
pojdi
!
“
„
Gospod
,
“
je
dejal
Božič
,
„
omenili
so
mi
hčer
.
Pa
to
ni
res
,
da
jo
ponujam
Golji
.
Tako
je
,
da
ne
vem
,
kam
.
Posodil
mi
je
in
mu
ne
morem
vrniti
.
Pa
sem
mislil
,
gospodu
bom
povedal
,
preden
grem
.
Če
bi
se
mi
kaj
pripetilo
,
tako
jih
prosim
,
gospod
,
naj
naredijo
,
da
je
ne
dobi
Andrej
.
“
„
To
bom
naredil
!
“
je
dejal
župnik
in
vprašal
:
„
Kako
se
pa
mislite
puntati
?
“
„
V
Gorico
gremo
po
pravico
in
kadar
jo
dobimo
,
se
vrnemo
.
“
„
In
če
je
ne
dobite
?
“
„
Dobimo
jo
,
zato
gremo
vsi
!
“
Duhovnik
se
je
za
trenutek
zamislil
in
dejal
nato
očitujoče
:
„
Z
ubijanjem
ste
začeli
!
“
„
Tonina
ni
ubil
punt
,
ga
je
lastna
tatvina
!
“
je
odvrnil
Božič
.
„
Kdo
ga
je
?
“
se
je
začudil
Murovec
.
„
Govori
se
,
da
ga
je
Lapajne
.
Mož
je
odšel
.
Župnik
je
dejal
:
„
Prav
imajo
kmetje
.
Saj
živina
tudi
niso
!
“
Južnovlažne
suščeve
noči
je
dremal
Andrej
Karnel
v
svoji
mitnici
za
dvojnima
okencema
in
zdajpazdaj
posluhnil
in
pomežikal
v
temi
s
svojimi
zaspanimi
očmi
.
In
zopet
se
mu
je
zdelo
,
da
čuje
nekak
čuden
šum
s
ceste
.
In
čim
dalje
,
tem
jasneje
je
slišal
zamolklo
mukanje
in
vmes
glas
kravjega
zvonca
.
Andrej
Karnel
si
je
zastavil
vprašanje
,
kdo
da
bi
zdaj
po
par
kopnih
dneh
gonil
živino
v
planine
.
Potem
je
zopet
začel
razmišljati
,
kdaj
da
je
v
Gorici
ali
kje
drugje
živinski
semenj
.
Izračunil
je
,
da
ga
v
bližnjih
dneh
ne
bo
nikjer
.
In
tedaj
je
že
dvomil
,
da
je
res
slišal
mukanje
in
glas
zvoncev
.
Ali
že
v
sredi
med
dvomom
je
slišal
zopet
razločno
in
jasno
.
In
tedaj
je
pajk
šinil
iz
svojega
kota
in
odprl
varno
vrata
na
cesto
.
Najprej
se
je
ozrl
po
zatvornici
.
Ležala
je
čez
cesto
.
Isti
hip
je
slišal
popolnoma
razločno
od
Ročinja
sem
doli
mnogotero
mukanje
živine
in
glasove
gonjačev
.
Nekaj
hipov
zatem
se
je
zajezil
ves
most
do
zatvornice
z
živino
,
prerivajočo
se
,
mukajočo
in
tulečo
.
Tedaj
je
videl
Karnel
v
svitu
par
bakelj
vrsto
do
ušes
oboroženih
ljudi
in
je
slišal
z
one
strani
sem
preko
živine
:
„
Andrej
Karnel
,
odpri
!
“
Zatvornica
se
je
dvignila
,
val
živine
se
je
razlil
v
cesto
sredi
Kanala
.
„
Čigava
je
živina
?
“
je
vprašal
Karnel
.
„
Bandelova
!
“
je
bilo
čuti
.
Hip
pozneje
je
obsulo
davkarja
do
dvajset
mož
in
eden
je
viknil
:
„
Kaj
spiš
?
Me
ne
poznaš
?
“
„
Bandel
!
“
je
mrmral
Karnel
in
dejal
iz
navade
:
„
Plačaj
!
“
Bandel
se
je
zasmejal
:
„
Ali
ti
nisem
ponujal
Tolminskega
?
Pa
si
se
ga
zbal
.
Ti
in
Locatelli
,
plašljiva
sta
oba
.
Je
Bandel
že
drugačen
mož
!
“
„
Ali
je
živina
zarubljena
?
“
„
Moja
je
!
“
je
odvrnil
Bandelč
.
„
Pozno
je
,
iz
hiše
me
ne
boš
vrgel
za
eno
noč
.
Kapljo
vina
mi
boš
tudi
privoščil
.
“
„
Vstopi
!
“
je
dejal
Karnel
hladno
.
Bandel
je
viknil
poganjičem
in
biričem
:
„
V
Plavih
počivajte
do
petih
.
Bokal
vina
naj
izpijeta
po
dva
.
Martin
naj
da
živini
sena
in
v
hlev
naj
jo
spravi
.
“
Pol
ure
zatem
je
bilo
zopet
vse
tiho
nad
spavajočim
trgom
.
V
mitnici
je
sinila
luč
in
Bandel
je
sedel
za
mizo
in
jedel
in
pil
,
dočim
je
Karnel
čudovito
zadivljen
vanj
strmel
.
„
Pa
si
se
upal
nad
Tolmince
?
“
je
vprašal
čez
nekaj
časa
Karnel
.
„
Šel
sem
!
“
je
dejal
Bandel
.
„
Pa
pojdem
še
.
Zdaj
sem
bil
na
kobariški
strani
.
Čez
teden
pojdem
v
Bačo
,
v
ponedeljek
na
Podmelec
in
Grahovo
,
v
sredo
na
Pečine
in
Slap
.
“
„
Kako
to
počneš
?
“
se
je
čudil
Karnel
.
„
Kako
?
“
se
je
smejal
Bandel
in
izvlekel
zamazan
papir
:
„
Tu
jih
imam
,
ki
so
mi
dolžni
.
Drago
me
je
stal
ta
papir
.
Zato
pa
vem
za
slednji
funt
mesa
,
ki
se
je
prodal
.
Locatelli
zna
take
reči
.
Da
bi
le
plah
ne
bil
!
Šema
,
koliko
bi
bil
zaslužil
v
teh
dveh
letih
!
“
„
In
kako
narediš
,
da
ti
plačajo
?
“
„
Kako
?
Biriče
pred
hišo
,
biriče
pred
hlev
,
pa
v
hišo
stopim
,
za
mizo
sedem
,
po
gospodarja
pošljem
,
‚
Toliko
in
toliko
si
prodal
,
toliko
plačaš
davka
.
‘
„
Sem
mislil
,
da
bodo
kaj
tajili
;
pa
nič
,
samo
plačati
nočejo
.
Nič
ne
de
,
zato
jemljem
živino
.
“
Čudovito
se
je
predramil
Karnel
.
Bandel
pa
je
računil
:
„
Štirideset
glav
mi
ne
uide
v
ponedeljek
ni
v
sredo
.
Nimajo
denarja
,
da
bi
plačali
.
Jaz
sem
jih
dovolj
dolgo
čakal
.
“
„
Kaj
imaš
še
mnogo
terjati
?
“
„
Pod
šeststo
ne
dam
samo
idrijske
doline
!
“
je
odgovoril
Bandel
.
Karnel
je
molčal
.
Bandel
je
menil
:
„
Veliko
izgubim
za
biriče
in
tudi
živina
poje
veliko
.
Če
bi
imel
pripravnega
človeka
,
ki
bi
plačal
vnaprej
,
hudič
vzemi
vse
,
dal
bi
mu
vse
za
sedemsto
in
še
biriče
bi
mu
posodil
.
Ne
maram
teh
potov
po
hribih
.
“
„
Šeststo
dam
jaz
!
“
je
zinil
Karnel
.
„
Ti
?
“
se
je
navidezno
začudil
Bandel
,
„
saj
nimaš
.
Za
zadnje
mesece
mi
nisi
še
vinarja
plačal
.
“
„
Poslal
bi
bil
po
denar
!
Saj
sva
sklenila
,
da
bom
plačeval
v
Kanalu
.
“
„
Tisti
groši
,
kar
te
stane
pot
do
Gorice
,
se
ti
smilijo
,
“
se
je
rogal
Bandel
.
Karnel
se
zato
ni
zmenil
;
potegnil
je
odnekod
usnjat
mehur
in
ga
vrgel
na
mizo
,
da
se
je
srebrn
denar
raztresel
po
njej
:
„
Toliko
ti
gre
za
podzakup
!
In
če
daš
za
šeststo
in
biriče
za
par
dni
,
plačam
takoj
.
“
„
Misliš
,
da
si
me
upijanil
,
“
je
branil
svojo
korist
Bandel
.
Karnel
je
začel
mižati
,
ko
da
se
mu
dremlje
,
Bandel
je
spravil
denar
:
„
Petdeset
navrzi
!
“
Karnel
je
hlinil
neskončno
zaspanost
.
„
Daj
trideset
!
“
Karnel
se
je
leno
pretegnil
in
zdehal
:
„
Šeststo
,
pa
tisti
papir
dobim
po
vrhu
!
“
„
Potep
,
snedeni
!
“
Pet
minut
sta
molčala
,
Bandel
je
bil
vino
popil
in
je
viknil
:
„
Nemara
bi
zahteval
,
da
ti
tudi
vino
plačam
!
“
„
Vino
dam
povrhu
!
“
„
Vrag
te
ne
vzemi
!
Daj
šeststo
!
“
Bandel
je
spravil
denar
,
vstal
in
prijel
palico
.
Da
li
ne
bo
šel
spat
?
je
vpraševal
Karnel
;
Bandel
pa
je
odgovoril
,
da
ne
.
Nato
mu
je
Karnel
odprl
vrata
in
dejal
:
„
Ko
jih
dotečeš
,
naj
se
kar
vrnejo
biriči
!
“
„
Vrnem
jih
!
“
je
dejal
Bandel
in
izginil
v
noč
.
Onstran
Kanala
je
obstal
,
se
ozrl
in
se
rogal
:
„
Karnel
,
Karnel
,
misliš
,
da
si
ti
mene
,
pa
sem
jaz
tebe
.
V
prvo
je
šlo
,
v
drugo
ne
pojde
več
in
če
ti
da
Thurn
še
deset
biričev
.
“
—
V
Plaveh
je
sicer
Thurnove
biriče
poslal
nazaj
v
Kanal
,
sam
pa
je
hitel
s
posojenim
konjem
v
Gorico
k
Thurnu
,
ker
so
ga
skrbeli
grofovi
hajduki
.
V
nedeljo
dne
26.
marca
ob
šestih
zjutraj
je
stopil
tolminski
kaplan
Toramiti
na
prižnico
.
Pet
minut
pozneje
je
vstopil
v
zakristijo
Mohor
Kacafura
in
sedel
v
spovednico
za
gluhe
.
Mohor
Kacafura
si
je
bil
prisedel
pravico
na
izvirno
klop
,
kjer
je
mogel
nemoteno
zadremati
,
ne
da
bi
dajal
pohujšanje
;
prekrižal
se
je
in
mrmral
,
ker
je
bila
zakristija
polna
moških
:
„
Za
kmete
je
cerkev
,
za
gospodo
je
zakristija
!
“
Kmetje
so
si
mežikali
.
Mohor
se
je
polglasno
jezil
dalje
:
„
Le
jezite
me
v
cerkvi
,
saj
je
še
Bog
v
nebesih
,
da
vas
bo
potipal
za
tuje
grehe
!
“
Nato
je
vzdihnil
in
začel
poslušati
pridigo
o
čudežnem
nasičenju
v
puščavi
.
Mimogrede
se
je
spomnil
Tonina
in
začel
moliti
zanj
očenaš
.
Ker
se
je
obenem
trudil
,
da
posluša
pridigo
,
je
v
molitvi
obtičal
,
začenjal
vedno
znova
prvi
očenaš
,
zaprl
oči
in
končno
obtičal
pri
prošnji
,
„
odpusti
nam
naše
dolge
“
—
in
zadremal
.
Tedaj
se
mu
je
zdelo
,
da
čuje
:
„
In
zakaj
ob
treh
?
“
„
Kraguljeva
je
povedala
,
da
začnimo
ob
treh
,
ko
je
Bog
umiral
!
“
Hip
pozneje
:
„
In
kje
bo
začelo
?
“
„
Sveti
Danijel
bo
izpregovoril
prvi
,
za
njim
sveti
Urh
,
sveti
Maver
,
sveta
Lucija
in
sveti
Miha
.
“
Mohor
Kacafura
je
pomolil
glavo
iz
spovednice
:
„
Pa
bi
mi
še
to
povedala
,
kmeta
neumna
,
kaj
da
imajo
govoriti
svetniki
!
“
Dvoje
mož
je
osupnilo
,
tretji
se
je
nagnil
h
Kacafuri
:
„
Sanjalo
se
Vam
je
,
gospod
Mohor
!
“
„
Pred
svojim
pragom
pometaj
!
“
se
je
vznevoljil
Mohor
in
bil
prepričan
,
da
se
mu
je
res
sanjalo
.
Zato
se
je
samemu
sebi
muzal
in
se
čudil
svojim
izvirnim
sanjam
in
mrmrajoč
je
dremal
dalje
:
„
Sveti
Danijel
,
sveta
Lucija
,
sveti
Miha
,
prosite
za
nas
!
“
—
Tedaj
je
prišel
v
zakristijo
zasopljen
človek
in
se
nagnil
k
prvemu
možu
ob
vratih
in
mu
pošepetal
na
uho
:
„
Povej
,
da
pojde
nocoj
Karnel
rubit
živino
!
“
Glave
so
se
začele
gibati
,
nagibati
druga
k
drugi
.
„
Podseli
mu
zapremo
pot
!
Kdor
more
,
naj
gre
!
“
Zasopljeni
človek
je
stopil
iz
zakristije
,
ne
da
bi
zaprl
vrata
.
—
Tedaj
se
je
Mohor
Kacafura
prebudil
.
Sveži
jutranji
zrak
,
ki
je
vel
skozi
vrata
,
ga
je
vzdramil
.
Mohor
se
je
ozrl
iz
svojega
kotiča
.
In
videl
je
,
da
je
zakristija
prazna
.
„
Aha
,
“
je
bil
Mohor
vesel
,
„
glej
,
Mohor
,
ugled
pa
imaš
pri
kmetih
,
ugled
!
“
Pred
oltarjem
je
pozvanjalo
k
povzdigovanju
.
Na
kolenih
so
klečali
ljudje
.
Starček
je
krotil
kašelj
,
stara
ženica
je
molila
skoro
na
glas
.
Ob
krstnem
kamnu
je
slonel
Vidučev
Tone
in
stal
,
edini
med
petstoglavo
množico
.
Ali
je
molil
,
vneto
in
verno
?
Ali
je
mislil
temno
misel
in
pozabil
trenutek
in
kraj
in
Odrešenika
v
belem
kruhu
?
Tone
je
mislil
.
Mislil
je
na
bolno
Tončko
na
Modrejcih
.
Do
petih
je
bil
pri
Kragulju
.
Ob
šestih
zvečer
so
rekli
,
da
umira
,
o
polnoči
so
ji
svečo
prižgali
,
ob
štirih
zjutraj
je
še
živela
,
pa
da
ne
učaka
dneva
.
Ob
petih
se
je
odtrgal
iz
hiše
in
šel
v
Tolmin
.
Sredi
Dobrav
ga
je
streslo
,
slišal
je
njen
glas
:
„
Tone
!
“
Zaječal
je
in
otipal
ostrino
noža
.
Bil
je
uverjen
,
da
je
umrla
.
Na
tolminskem
mostu
je
slonel
človek
in
gledal
v
Tolminko
.
Ko
je
prišel
Tone
mimo
,
se
je
človek
ozrl
.
Tone
je
videl
,
da
je
njegov
mutasti
brat
.
Mutec
je
stegnil
roko
in
zarisal
s
prstom
črto
proti
Volčam
.
„
Grandente
?
“
Mutec
je
kimal
in
dajal
znamenja
.
„
V
Gorico
?
V
mraku
se
vrne
?
Nocoj
!
“
Mutec
je
zopet
prikimal
.
Tonetu
je
lice
prešla
divja
bolest
:
„
Umrla
je
!
“
Mutec
je
majal
pomilovalno
z
glavo
.
V
cerkvi
na
Ilovici
je
zvonilo
.
Brata
sta
šla
nema
po
Tolminu
v
cerkev
.
In
zdaj
je
pozvanjalo
pred
oltarjem
in
Vidučev
Tone
ni
molil
.
Nekdo
mu
je
položil
roko
v
bok
in
rekel
:
„
Ali
si
ajd
,
da
stojiš
?
“
Tone
je
zdrknil
na
kolena
,
si
trkal
na
prsi
in
ječal
:
„
Tončka
,
Tončka
,
Tončka
!
“
V
gostilni
pri
Lovrencu
Matku
v
Volčah
so
se
gnetli
ljudje
,
pili
in
govorili
polglasno
;
Matko
je
točil
v
veži
.
Na
koncu
veže
,
na
vratih
v
kuhinjo
,
je
slonel
Peter
Duša
in
se
odpravljal
.
In
vendar
ni
še
šel
.
V
kuhinji
je
stal
Janez
Gradnik
in
za
ognjiščem
se
je
zibala
v
bujno
razvitih
bokih
Matkova
hči
Tina
.
Kadar
je
Peter
Duša
pogledal
nanjo
,
se
mu
je
obraz
čudno
raznežil
,
žalost
mu
je
legla
nanj
,
žalost
in
vdanost
.
Janez
se
je
smejal
:
„
Ne
veš
,
Tina
,
kakšen
je
Peter
sicer
.
Ni
ga
bolj
veselega
človeka
.
Ampak
ti
si
mu
morala
ureči
!
Če
te
vidi
,
je
mračen
.
“
„
Grem
!
“
je
dejal
Peter
.
Tina
se
je
obrnila
k
njemu
in
ga
prijela
za
roko
.
Sočutno
in
živahno
je
vprašala
:
„
Čemu
bi
bil
hud
,
Peter
?
“
V
starikavo
lice
mu
je
stopila
kri
;
odtegnil
ji
je
roko
,
da
se
je
ustrašila
.
„
Peter
,
saj
si
res
hud
!
“
In
obrnila
se
je
k
Gradniku
in
tožila
kakor
začudeno
dete
:
„
Zares
je
hud
!
“
Tedaj
se
je
Peter
zdrznil
,
stopil
k
njej
in
Janezu
ter
velel
živahno
:
„
Tako
kradem
te
lepe
urice
pred
puntom
sebi
in
vama
.
Seveda
sem
hud
,
pa
ne
na
vaju
.
“
Smejal
se
je
veselo
in
gledal
na
Tino
.
Njene
oči
so
venomer
begale
pred
njegovim
pogledom
.
Bila
je
nizka
in
razvita
.
Samo
drobni
,
okrogli
obraz
je
bil
otroški
,
zalit
od
nežne
polti
in
žive
rdečice
.
Opojna
žarkost
je
plula
iz
polnih
lehti
in
vratu
,
a
lica
in
oči
so
dihala
pokoj
otroka
.
Bilo
je
človeku
v
njeni
bližini
,
da
gleda
obraz
angela
in
vdihuje
atmosfero
blodnice
.
„
Poljubita
se
!
“
se
je
zasmejal
Janez
.
Plašno
se
je
ozrla
nanj
.
Peter
se
je
obrnil
hipno
,
s
trdim
obrazom
.
„
Peter
,
“
je
vzkliknil
Janez
,
„
zdaj
si
res
hud
!
“
„
Tjavendan
govoriš
,
“
je
odvrnil
Duša
in
šel
.
Nemo
sta
gledala
na
vrata
,
kjer
je
bil
izginil
,
Tina
in
Janez
.
„
Kaj
si
storil
!
“
je
ječala
plaho
.
Janez
je
stopil
k
ognjišču
in
dejal
:
„
Vidva
sta
oba
otroka
.
“
Strmel
je
v
ogenj
pred
seboj
.
Ona
je
stala
negibno
in
oči
so
se
ji
polnile
s
solzami
.
Ko
je
dvignil
oko
in
videl
solze
v
njenih
očeh
,
je
stopil
naglo
k
njej
in
dejal
mehko
in
dobro
:
„
Polh
moj
mili
,
ti
je
hudo
?
“
Položila
mu
je
glavo
na
prsi
in
ihtela
.
„
Zakaj
ihtiš
?
“
je
vprašal
.
„
Ali
se
bojiš
zame
?
“
„
Nocoj
pojdete
!
“
je
šepetala
.
„
Da
,
“
je
rekel
.
„
Pa
niti
leskovega
križa
nimam
.
“
Obraz
ji
je
preletel
izraz
sreče
,
vstran
se
je
obrnila
in
izvlekla
iz
nedrij
leskov
križec
in
mu
ga
dala
.
Oči
so
mu
zagorele
,
krepko
ji
je
položil
roko
ob
telo
:
„
Še
svoj
križec
mi
daš
.
Ti
bi
vse
dala
,
Tina
!
“
„
Tebi
vse
!
“
je
šepetala
z
vlažnimi
očmi
.
In
čez
hip
je
vprašala
:
„
Jutri
zvečer
se
boste
zbrali
v
Solkanu
?
“
„
Da
,
“
je
odvrnil
,
„
ali
ti
bo
dolgčas
?
“
Ona
mu
je
zopet
skrila
glavo
na
prsih
in
šepetala
:
„
Močno
te
ljubim
.
Ampak
Petra
ne
žali
!
Peter
je
zvest
človek
,
jaz
ga
imam
rada
.
Peter
je
kakor
moj
brat
.
“
Nato
je
šepetala
:
„
Če
boste
v
Solkanu
,
pridem
za
teboj
!
“
Peter
Duša
je
šel
mrk
in
zamišljen
svojo
pot
proti
Tolminu
,
ki
se
je
črtal
pred
njim
,
oblit
od
bleščečega
dne
pod
temnim
Kozlovim
robom
.
Peter
je
mislil
na
Gradnika
.
Ni
bila
nevolja
,
kar
je
mrmral
:
„
Eno
skrivnost
sem
nosil
v
srcu
,
pa
mu
še
ta
ni
ostala
skrita
.
“
Čez
hip
pa
se
je
hripavo
zasmejal
:
„
Ali
si
ti
za
ljubezen
,
Peter
!
Za
strica
boš
pri
hiši
in
boš
pestoval
Tini
!
Za
strica
pač
!
“
In
mehko
je
dostavil
:
„
Ti
bom
za
strica
,
Tina
,
če
bo
Janezu
prav
.
“
Na
mostu
je
srečala
Petra
gruča
Tolmincev
.
Tolminski
mesar
Melinc
med
njimi
je
vzkliknil
:
„
Ali
se
ne
bojiš
biričev
,
ki
te
oprezujejo
v
Tolminu
?
Pojdi
z
nami
,
nad
Kamela
!
“
„
Imam
v
Tolminu
svoj
obračun
,
“
se
je
smejal
Peter
,
„
pa
tega
si
tudi
ne
dam
vzeti
,
da
bi
kdo
drugi
udaril
plat
zvona
pri
svetem
Danijelu
.
“
„
Dobro
opravi
!
“
„
Srečno
pot
!
“
Peter
Duša
ni
krenil
naravnost
po
cesti
v
Tolmin
;
zavil
je
ob
Soči
nizdol
k
cerkvi
sv.
Danijela
.
Stopil
je
na
malo
pokopališče
.
V
najskrajnejši
kot
je
šel
,
na
neposvečeno
zemljo
.
Tam
je
snel
klobuk
in
se
zagledal
v
grob
pred
seboj
.
„
Še
poznal
te
ne
bom
na
sodnji
dan
,
mati
,
“
je
mrmral
.
„
Bi
te
odkopal
,
pa
si
že
davno
pepel
.
“
Čez
hip
je
vprašal
:
„
Ti
ni
lahko
,
kaj
,
mati
,
v
neposvečeni
zemlji
?
“
In
še
trpkeje
je
pripomnil
:
„
In
tudi
maš
nočejo
brati
zate
v
Tolminu
!
Takšna
si
bila
,
mati
!
“
Obraz
se
mu
je
spačil
od
bolesti
.
Koračil
je
upognjen
,
kakor
pod
težkim
bremenom
s
pokopališča
proti
strugi
Tolminke
.
Nad
prepadom
je
obstal
in
meril
globino
.
„
Tu
doli
si
šla
svojo
zadnjo
pot
.
Zakaj
me
nisi
vzela
s
seboj
!
“
Spustil
se
je
z
vajeno
nogo
po
pečini
nizdol
.
Ni
bilo
prvikrat
,
da
je
hodil
to
pot
,
sin
nezakonske
matere
,
ki
jo
je
bil
rajni
tolminski
sodnik
privezal
h
križu
in
je
bila
njena
zadnja
pot
izpod
križa
pod
skale
.
Rdečesiv
,
komaj
prebujen
modras
se
je
zvil
Petru
ob
nogi
.
Z
naglo
kretnjo
je
segel
Peter
po
golazni
,
jo
stisnil
za
drobni
vrat
in
si
prinesel
žival
tik
pred
usta
.
Zagledal
se
je
v
čeljustnato
glavo
in
v
presekane
oči
in
je
dejal
:
„
Strup
nosiš
,
da
si
življenje
braniš
.
Zato
te
ubijamo
.
Pa
so
,
ki
so
tudi
ubijali
in
otrov
razlivali
in
jih
ne
smemo
ubiti
,
kakor
bom
jaz
tebe
.
“
Že
je
segel
po
kamen
,
da
razbije
modrasu
glavo
,
kar
je
zagledal
Locatellijevega
biriča
,
ki
ga
je
oprezoval
onstran
vode
,
ribe
loveč
.
„
Temu
je
treba
pokazati
,
da
sem
coprnik
!
“
je
mrmral
,
izvlekel
prazno
čutaro
,
potisnil
golazen
vanjo
,
zamašil
posodo
z
mahom
in
jo
spravil
za
srajco
.
Nato
se
je
pognal
preko
skal
na
drugo
stran
vode
,
da
se
je
birič
plaho
umaknil
.
„
Ali
me
ne
boš
lovil
?
“
se
je
krohotal
Duša
;
šel
je
svojo
pot
navzgor
.
Odtod
je
šel
v
Tolmin
in
vstopil
v
gostilno
pri
Defacisu
.
Gostilničar
je
stregel
kmetom
,
ki
jih
je
bila
polna
hiša
.
Peter
ga
je
vprašal
po
njegovem
bratu
.
„
Doma
je
,
“
je
rekel
krčmar
,
„
trezen
pa
ni
več
.
“
Namignil
je
Petru
k
vratom
ob
levi
.
Peter
je
vstopil
.
V
dremotnem
,
zatohlem
in
plesnjivem
somraku
je
sedel
za
mizo
ob
prstenem
vrču
starikav
,
rahlo
grbav
in
silno
zanemarjen
človek
.
Jakob
Defacis
,
bivši
tolminski
sodnik
,
zdaj
zakotni
pisar
in
padar
povrhu
,
ki
je
pisal
kmetom
pritožbe
,
zdravil
živino
,
uravnaval
moškim
ude
in
drl
otrokom
in
ženam
zobe
,
če
je
bil
slučajno
trezen
.
Peter
ga
je
slišal
govoriti
s
samim
seboj
,
a
tako
,
kakor
da
govori
z
nekom
,
ki
mu
odgovarja
.
„
Saevit
lotra
in
omnes
?
Nullo
modo
.
Non
est
scriptum
ita
.
Dicit
Picinellius
:
lupus
!
Lupus
saevit
in
omnes
!
“
Peter
je
poklical
:
„
Gospod
Jakob
!
“
Pijani
se
je
ozrl
z
motnimi
očmi
na
Petra
in
se
smejal
:
„
Zori
,
zori
setev
!
“
Ozrl
se
je
prekanjeno
na
Petra
,
potisnil
vrč
predenj
in
vprašal
:
„
Ali
si
obiskal
mater
?
“
„
Da
!
“
je
odvrnil
Peter
in
sedel
.
„
In
zdaj
pojdeš
obiskat
brata
?
“
Pijani
se
je
krohotoma
smejal
.
„
Da
,
“
se
je
zasmejal
Duša
,
kakorkoli
mu
je
bilo
trpko
v
duši
,
„
obiščem
ga
,
pa
en
dar
mi
je
mati
naklonila
,
da
mu
ponesem
za
žabe
in
slepce
,
ki
mi
jih
je
metal
v
klet
,
kamor
me
je
njegov
oče
zapiral
.
“
„
Hohoho
,
“
se
je
lomil
v
smehu
Jakob
,
„
za
šalo
vse
,
kajpada
,
za
šalo
,
danes
,
ko
začenjamo
obračun
jaz
in
ti
in
vsi
drugi
.
Kaj
mu
poneseš
?
“
„
Smrt
bi
mu
nesel
,
za
tisto
krivico
njegovega
očeta
,
pa
je
ne
bom
.
Naj
mu
jo
drugi
!
“
Jakob
je
kimal
z
glavo
:
„
Umor
med
sorodniki
.
Grda
reč
!
Videl
sem
Panizzolija
,
ko
je
umiral
.
Šest
tavžent
ljudi
ga
je
gledalo
,
pa
niti
enemu
se
ni
smilil
.
“
„
Koga
je
ubil
?
“
„
Mater
!
“
Peter
se
je
stresel
:
„
Mater
je
umoril
?
Komu
se
bo
smilil
?
“
Nato
se
je
razgrel
:
„
Če
bi
moral
jaz
,
bi
ubijal
zaradi
matere
.
“
„
Ti
ne
boš
ubijal
!
“
se
je
pomilovalno
smejal
Defacis
,
„
ne
ti
,
ne
jaz
.
Ampak
ubijali
bodo
.
“
—
Peter
je
ostal
do
čez
poldne
v
krčmi
.
Tedaj
se
je
dvignil
in
šel
.
Šel
je
naravnost
po
cesti
in
obstal
pred
hišo
tolminskega
sodnika
Locatellija
.
Za
hip
se
je
pomišljal
pred
vrati
.
Nato
je
vstopil
v
temoten
mostovž
in
se
vzpel
po
stopnicah
na
desni
.
Pred
njim
se
je
pojavilo
drobno
človeče
s
krožniki
v
roki
in
klicalo
:
„
Via
,
via
,
gospod
sodnik
so
pri
kosilu
.
“
Peter
je
sunil
strežnika
vstran
,
da
je
posoda
.
zveneč
odletela
in
se
je
strežnik
zakotalil
po
stopnicah
.
Nato
je
Peter
sunkoma
odprl
vrata
in
videl
za
jedilno
mizo
tolsto
lice
sodnikovo
.
Sodnik
je
bil
prinesel
kupo
vina
na
ustnice
in
srkal
kakor
pijavka
,
ko
je
osupnil
:
„
Furbo
,
che
maniera
maledetta
—
“
„
Ali
me
ne
povabiš
,
da
prisedem
?
“
se
je
rogal
Peter
.
„
Tudi
vina
mi
ne
ponudiš
,
dasi
sva
brata
po
očetu
.
“
Sodnik
je
skočil
pokonci
,
da
se
je
stol
za
njim
prevrgel
.
Peter
je
segel
v
nedrije
in
udaril
s
čutaro
ob
mizo
,
da
je
odletel
zamašek
.
„
Dober
tek
,
“
je
velel
,
„
pa
še
od
mojega
pij
.
“
Peter
je
stopil
k
vratom
.
Tedaj
se
je
iztegnil
proti
Locatelliju
iz
čutare
prebujeni
modras
.
Peter
se
je
zasmejal
,
videč
,
kako
je
sodnik
ves
prebledel
in
hitro
odskočil
,
dočim
se
je
modras
zvil
z
mize
na
tla
.
„
Dober
tek
,
“
je
ponovil
Duša
,
„
prinesel
sem
obresti
za
slepce
in
žabe
,
ti
moj
ljubeznivi
brat
!
Oprosti
,
drugič
jih
prinesem
več
in
ponoči
;
kaj
treba
,
da
vedo
ljudje
,
da
sva
si
v
žlahti
.
“
Sodniku
je
bilo
lice
zariplo
od
jeze
.
Iskal
je
z
očmi
golazen
.
Peter
je
mislil
,
da
jo
bo
pobral
in
mu
jo
vrgel
v
obraz
.
S
hitro
kretnjo
je
odprl
vrata
,
zaprl
s
ključem
,
izvlekel
ključ
,
sunil
strežnika
pred
vrati
in
stal
na
cesti
.
Zavihtel
je
roko
in
ključ
je
letel
visoko
čez
nizko
hišo
,
bogvedi
kam
.
Nad
njim
se
je
odprlo
okno
.
Sodnik
je
viknil
:
„
Držite
ga
!
“
V
naslednjem
hipu
se
je
sodnik
sesedel
ob
oknu
,
jecajoči
glasovi
so
se
mu
trgali
iz
grla
,
kakor
da
so
mu
pravkar
odščipnili
jezik
.
Zadela
ga
je
bila
kap
.
Pol
ure
za
tem
je
izpregovoril
Sv.
Danijel
.
Mohor
Kacafura
je
odprl
okno
in
zaklel
:
„
Zlodjev
je
kmet
,
še
v
cerkvi
se
laže
!
“
Nato
se
je
polastil
Mohorja
silen
strah
,
da
so
mu
začele
noge
v
kolenih
klečati
in
je
begal
po
svoji
sobi
.
Nato
je
začel
mašiti
v
veliko
ruto
perilo
,
škornje
,
pas
in
vse
,
kar
mu
je
prišlo
pod
roke
.
Venomer
je
vikal
:
„
Punt
!
Punt
!
Zdaj
ga
imamo
.
Svet
je
znorel
.
Kaj
sem
naredil
Tolmincem
?
Da
ne
privoščijo
miru
staremu
človeku
!
Ali
sem
jih
zatiral
,
ali
sem
jih
ovajal
gospodi
?
Ali
sem
grof
,
tujec
,
Grandente
?
Ali
nisem
pošten
Tolminec
?
In
če
sem
birič
,
ali
ne
zaslužim
kosa
kruha
,
da
ga
v
miru
použijem
?
“
Od
Ilovice
doli
,
kjer
je
stala
nova
tolminska
cerkev
,
je
bilo
čuti
glasove
razburjenih
kmetov
,
katerim
so
bili
nekateri
tržani
zaprli
pot
v
stolp
.
Nekaj
strelov
je
bilo
čuti
,
toda
tržani
se
niso
dali
oplašiti
,
češ
,
naj
kmetje
bijejo
plat
zvona
drugod
,
gospoda
ne
bodo
vprašali
,
kdo
ni
kriv
,
ampak
kje
je
zvonilo
.
Tržani
so
se
nadejali
pomoči
biričev
.
Kmetje
so
se
vdali
in
krenili
proti
Volčam
.
Mohor
jih
je
videl
iz
svoje
sobe
,
kako
so
šli
strnjeni
v
tesno
vrsto
Ljubinjci
,
Poljubinjci
,
Zalaščani
in
Zatolminci
.
Niso
vzravnavali
nog
v
kolenu
,
vajeni
poti
v
hribe
.
Nosili
so
gorjače
v
rokah
in
težke
železne
trentarske
palice
,
drugi
so
šli
s
sekirami
in
kosami
,
z
vilami
in
motikami
.
Mohorja
je
mineval
prvi
strah
,
pa
je
govoril
za
oknom
:
„
Kje
ste
pa
žlice
pustili
za
naša
široka
usta
?
“
Kmalu
za
tem
je
izvedel
od
stare
ženice
,
ki
mu
je
stregla
,
da
so
porušili
mitnico
med
Tolminom
in
Volčami
in
da
so
vrgli
dvoglavega
orla
v
Sočo
.
„
Čemu
ga
neki
obeša
grof
na
svojo
mitnico
,
če
nima
pravice
?
“
je
skoro
kmete
opravičevaje
dejal
Mohor
.
V
naslednjih
hipih
je
zaključil
Mohor
,
da
to
ne
bo
šala
.
Zdaj
so
šli
mimo
Tolmina
,
ker
se
vsaj
malo
boje
biričev
,
pa
se
lahko
še
vrnejo
.
Zato
je
dokaj
manj
kmetoljubno
vzkliknil
:
„
Hudič
naj
jih
vzame
,
če
te
,
ko
se
vrnejo
,
še
v
Tolminu
najdejo
,
gospod
Mohor
.
“
Nato
je
začel
Mohor
Kacafura
pripravljati
vse
potrebno
za
beg
.
Ob
minuti
in
uri
se
je
dvignila
vsa
tolminska
stran
.
Podmelčani
so
se
bili
posamič
ukradli
v
Klavže
,
da
bi
tako
ušli
prežečemu
župniku
Murovcu
;
tam
so
se
zbrali
in
jo
udarili
po
Grapi
.
Pa
župnik
jim
je
pri
prvem
ovinku
zastopil
pot
.
„
Možje
,
nazaj
boste
šli
!
“
„
Naj
nas
ne
ustavljajo
,
gospod
,
“
so
rekli
.
„
Znoreli
ste
,
nazaj
!
“
„
Pravica
bo
zmagala
!
“
Župnik
se
je
razgrel
:
„
Kaj
ne
,
s
sirom
boste
mlatili
po
gospodi
in
s
tepkami
boste
ometavali
grad
?
Kar
sesul
se
vam
bo
.
“
Božič
je
stopil
naprej
:
„
Gospod
,
saj
vidijo
,
kako
je
.
Naj
se
umaknejo
!
Naj
nam
prihranijo
ta
greh
,
da
se
ga
nam
ne
bo
treba
sramovati
.
“
„
Kaj
?
“
je
kriknil
Murovec
,
„
vi
bi
še
svojega
fajmostra
pretepli
,
ki
vam
brani
v
Gorico
?
“
„
Vsakega
,
ki
nam
bo
pot
zapiral
,
“
so
rekli
poparjeni
in
brez
pozdrava
šli
.
On
pa
je
šel
počasi
,
počasi
svojo
pot
nazaj
v
breg
.
Čutil
je
morda
prvikrat
,
kako
star
je
.
Solze
so
mu
bile
v
očeh
in
bridkorobato
je
govoril
:
„
Tolminske
glave
!
Skale
bi
lomil
z
njimi
.
Trideset
let
že
trpim
z
njimi
.
Pa
mi
to
napravijo
!
Pa
naj
človeka
veseli
,
biti
tolminski
fajmošter
!
“
Mehko
je
dostavil
:
„
Ljubi
Bog
,
ali
so
zaslužili
,
da
jih
tako
kaznuješ
?
“
V
strmem
bregu
nad
Tolminko
,
med
Tolminom
in
Zadlazom
,
sta
jemala
slovo
Janov
Luka
in
Melinčeva
Katrica
.
Tako
je
bilo
,
da
se
jima
je
nekam
hudo
mudilo
za
poroko
.
Po
veliki
noči
bi
se
vzela
.
Pa
je
prišlo
vmes
,
da
je
Luka
prijel
za
leskov
križec
.
Prejšnjega
večera
je
bil
iz
Zatolmina
prišel
povedat
Katrici
v
Zadlaz
,
da
pojdejo
,
kakor
danes
.
„
Jezus
,
Marija
!
“
je
zastokala
in
kakor
stena
prebledela
.
Nobene
ni
rekla
,
še
„
z
Bogom
“
ne
.
Pa
mu
ni
dalo
miru
,
in
na
tešče
je
prišel
takoj
po
maši
in
jo
tolažil
in
jo
res
preprosil
,
da
ga
je
do
pol
poti
v
Tolmin
spremila
.
„
Materi
povej
!
“
je
dejal
.
Zmajala
je
z
glavo
.
Ko
ji
je
segel
v
roko
in
rekel
,
da
naj
se
vrne
,
je
dejala
skoro
trdo
:
„
Čakaj
,
do
škrbine
te
spremim
!
“
In
tam
je
obstala
in
pokazala
doli
v
globoko
strugo
in
je
rekla
:
„
Luka
,
zame
je
samo
ta
pot
,
če
se
ne
vrneš
!
“
„
Ježeš
!
“
je
vzkliknil
,
„
Katrica
,
na
Sveto
goro
se
obljubim
po
golih
kolenih
,
če
se
vrnem
!
“
„
Zaobljubi
se
!
“
Z
rahlim
upom
se
je
deklica
vrnila
,
in
čim
bliže
je
bila
domači
hiši
,
tem
bolj
vneto
je
prosila
:
„
Pet
let
ti
darujem
,
Mati
božja
,
samo
ne
daj
,
ne
daj
,
da
umrjem
pod
škrbino
.
“
Na
Čiginju
je
bilo
.
Mimo
po
cesti
so
šli
Vrsnjani
,
Doljani
in
Kamnjani
.
Volčani
in
Čiginjci
so
bili
že
v
Ušniku
.
Stara
Koščerica
je
držala
z
obema
rokama
stisnjeno
sinovo
desnico
in
stokala
:
„
Vrban
,
Vrban
,
nikoli
več
te
ne
bom
videla
!
“
„
Z
Bogom
,
mati
,
“
je
silil
sin
.
„
Ne
dotečem
jih
.
“
„
Poslušaj
me
!
“
je
ihtela
ženica
.
„
Na
kanalski
cerkvi
je
sveti
Krištof
,
Nanj
se
ozri
in
priporoči
se
mu
.
“
„
Bom
,
mati
!
“
„
Sveti
Krištof
te
bo
varoval
,
da
te
ne
zadene
smrt
!
“
„
Upam
,
mati
!
“
„
Pa
v
Solkanu
,
pravijo
,
na
prvi
hiši
je
tudi
,
Ne
pozabi
pogledati
nanj
!
“
„
Ne
bom
,
mati
!
“
„
In
vendar
se
ne
vrneš
!
“
je
zaihtela
žena
.
Tedaj
se
je
sin
odtrgal
od
matere
.
Dolgo
je
gledala
za
njim
v
mraku
.
Ko
ji
je
izginil
izpred
oči
,
se
je
prijela
za
desno
stran
in
se
zgrudila
z
bolnim
klicem
na
prag
:
„
Vrbanček
!
“
Pri
Sv.
Luciji
na
Mostu
v
sredi
svojih
osmero
otrok
in
preplašene
žene
je
stal
Anže
Rink
in
hlinil
silno
dobro
voljo
:
„
Kaj
,
otročiči
!
Zlasat
gremo
malo
davkarje
v
Gorico
in
gospodo
pouhljat
.
“
Otroci
so
to
očividno
radi
slišali
.
„
Kaj
pa
,
če
bodo
oni
vas
?
“
je
dejala
žena
,
„
kaj
naj
potem
jaz
začnem
sama
z
otroki
?
“
„
Neumno
govoriš
vpričo
otrok
,
“
je
zopet
hlinil
silno
zaupanje
v
svojo
stvar
Anže
,
„
glejte
,
otročiči
,
dozdaj
ste
ovsenega
kruha
stradali
,
odzdaj
boste
pšeničnega
zobali
!
“
„
Hohoho
,
“
so
se
veselili
otroci
,
dočim
je
žena
velela
:
„
Ali
pa
še
močnika
iz
črne
vode
ne
bodo
imeli
.
“
„
Kaj
močnik
!
Meso
vsak
dan
in
klobase
!
“
je
mežikal
Anže
otrokom
in
se
pri
tem
neizrečeno
trudil
,
da
prikrije
svoje
solze
.
„
Hohoho
,
meso
!
“
je
viknilo
najmlajše
dete
.
Tedaj
je
Anžetu
upadel
pogum
in
divje
je
viknil
:
„
Če
pa
se
ne
vidimo
več
,
Bog
vas
varuj
!
Zdaj
gremo
po
kruh
,
meso
in
klobase
.
“
In
planil
je
iz
hiše
.
Za
njim
je
zajokala
žena
in
za
ženo
najstarejša
deca
.
Samo
najmlajše
je
krililo
z
rokami
in
se
napol
divilo
,
napol
izpraševalo
,
bedno
neuko
dete
:
„
Klobase
!?
“
Ko
je
stopil
Anže
na
cesto
,
so
šli
Bačarji
mimo
.
„
Ali
že
tudi
greste
?
“
je
pozdravil
.
„
Gremo
,
gremo
!
“
je
dejal
Mrak
.
Anže
se
je
ozrl
nanj
in
dejal
:
„
Pa
kaj
,
saj
nisi
bolan
,
Lovrenc
?
“
„
Pil
sem
,
“
je
jecal
Mrak
in
se
opotekal
.
„
Boji
se
,
pa
pije
,
da
bi
se
poguma
napil
,
“
se
je
oglasil
Lužnik
.
„
Ga
bo
že
minil
strah
,
ko
bo
videl
,
koliko
nas
je
!
“
je
tolažil
Anže
.
Toda
Lužnik
,
tisti
,
ki
je
rekel
,
da
bo
nož
nabrusil
,
je
dejal
:
„
Že
,
že
.
Pa
kaj
,
ko
imajo
oni
kanione
!
“
„
Jezus
,
Marija
!
“
je
zastokal
Mrak
.
„
Kaj
kanoni
!
“
je
dejal
Anže
,
„
pojdem
in
jih
zamašim
,
pa
naj
streljajo
potem
,
če
morejo
!
“
„
Anže
,
ti
si
moj
prijatelj
!
“
je
jecal
Mrak
,
„
bokal
vina
ti
plačam
,
kjer
hočeš
,
in
če
se
bojš
mene
držal
.
“
„
Zakaj
pa
ne
,
“
je
odvrnil
Anže
,
zvest
svojemu
prepričanju
in
značaju
.
Kakih
sto
korakov
nad
Slapom
sta
bila
za
drugimi
zaostala
Andrej
in
Štefan
Laharnar
.
Od
Idrije
gori
je
bilo
čuti
še
vedno
plat
zvona
,
dočim
je
bil
zvon
na
Šentviški
gori
že
davno
utihnil
.
In
tedaj
sta
brata
zastrmela
predse
.
Andreju
je
bilo
lice
jasno
,
Štefanu
mrko
,
kakor
vedno
,
in
zlasti
odkar
mu
je
bila
umrla
žena
.
In
tedaj
je
dejal
Štefan
:
„
Andrej
,
le
to
mi
povej
,
ali
je
upor
greh
ali
ni
?
“
Andrej
se
je
zdrznil
:
„
Kaj
le
vedeti
hočeš
!
“
„
Kaj
bukve
pravijo
,
to
bi
rad
vedel
,
“
je
odvrnil
Štefan
;
„
zbiramo
se
kakor
tatje
,
v
strahu
.
Pa
se
le
za
pravico
!
“
Andrej
je
dejal
:
„
Sem
bral
,
da
ne
potegni
z
druhaljo
za
krivico
,
in
sem
bral
,
da
se
potegni
za
pravico
.
“
„
Vidiš
,
mi
gremo
proti
krivici
!
“
„
Vem
,
“
je
dejal
Andrej
,
„
dvojno
mero
imajo
in
dvojno
vago
in
dvojni
mernik
,
večji
in
manjši
.
“
In
je
vzdihnil
:
„
Zato
stoji
zapisano
,
da
gorje
deželi
,
katere
poglavarji
že
zjutraj
pojedajo
.
“
„
Vidiš
,
“
je
navdušeno
vzkliknil
Štefan
.
Andrej
je
dejal
:
„
Zjutraj
sem
vstal
,
pa
sem
rekel
,
da
bom
odprl
bukve
,
pa
,
kar
mi
povedo
.
“
„
In
so
ti
prav
povedale
?
“
Kakor
da
bere
,
je
govoril
slovesno
in
počasi
Andrej
:
„
Satu
poſluſhajte
vy
Krajli
inu
merkajte
;
vuzhite
ſe
vy
Rihtarji
na
Semli
.
Vsamite
ſi
k
’
uſheſſam
vy
,
kir
zhes
nyh
velika
goſpodujete
,
kateri
ſe
povsdigujete
zhes
ſolke
.
Sakaj
vam
je
Goſpuſtvu
danu
od
Goſpuda
,
inu
oblaſt
od
tiga
nar
viſhiga
,
kateri
bo
vpraſhal
,
koku
vy
rounate
inu
bo
ispraſhoval
,
kaj
vy
ſtavite
.
Sakaj
vy
ſte
njegoviga
Krajleſtva
Slushabniki
.
Ali
vy
nikar
prou
ne
ſodite
,
inu
nedershite
praude
,
inu
ne
ſturhite
tega
,
kar
je
Goſpud
poſtavii
.
On
bo
cillu
grosovitu
inu
v
’
kratkim
nad
vas
prishal
,
inu
pojde
ona
cillu
oſtra
ſodba
zhes
vblastnike
.
Sakaj
ti
ponishani
lo
miloſti
vrejdni
,
ampak
ty
mogozhi
bodo
mozhnu
ſhtrajfani
.
“
„
Andrej
,
“
je
viknil
zdajci
Štefan
,
„
zdaj
se
ne
bojim
nič
več
.
Sojeno
je
tako
nam
in
njim
.
“
„
Idiva
!
“
je
rekel
Andrej
in
se
zamislil
.
S
Stopca
doli
čez
polje
sta
stopala
Valentin
in
Martin
Munih
.
Prvi
je
bil
nekam
slabe
volje
,
ker
se
je
bil
še
tik
pred
odhodom
spri
z
ženo
,
ki
ga
ni
pustila
,
da
bi
šel
.
„
Ne
pojdeš
,
ne
,
“
je
viknila
in
zaprla
vrata
.
„
Da
te
ubijejo
!
Naj
le
gredo
drugi
.
Ti
imaš
doma
opravke
.
Kmetje
naj
grejo
.
Ali
si
ti
kmet
?
“
„
Glej
,
Martin
,
taka-le
je
!
“
je
prosil
Valentin
za
posredovanje
.
In
res
je
dejal
Martin
:
„
Saj
se
ne
bomo
vojskovali
,
da
bi
ga
ubili
!
“
„
Molči
,
ti
grdi
puntar
.
Ti
si
vsega
kriv
.
Ali
ti
je
bilo
treba
priti
nazaj
?
Konec
bi
bil
vzel
v
ječ
?
,
ki
te
niso
zastonj
zaprli
.
“
Žena
je
udarila
v
jok
.
„
Daj
no
mir
,
“
je
dejal
mož
,
„
saj
vidiš
,
da
morava
iti
.
Ali
naj
mi
hišo
zažgo
!
“
„
Zverine
!
“
je
viknila
žena
.
„
Dva
dni
in
eno
noč
boš
že
prestala
,
“
je
dejal
zopet
Valentin
,
„
pa
reci
eni
ali
drugi
,
naj
pride
za
te
dni
na
Stopec
,
da
te
ne
bo
strah
.
“
„
Ostani
!
“
je
ihtela
žena
.
„
Vrag
me
—
če
pa
sem
prisegel
!
“
je
dejal
odločno
Valentin
,
odrinil
ženo
in
šel
.
„
Hudirja
,
“
je
dejal
zdaj
,
ko
sta
bila
zavila
z
brega
na
Most
,
„
kadar
se
naša
tako
postavlja
,
prav
gotovo
mi
je
potem
žal
,
da
je
nisem
ubogal
.
“
In
za
hip
je
vprašal
:
„
Ti
si
pa
čudno
vesel
!
“
„
Sem
!
“
je
odvrnil
Martin
,
In
za
hip
je
dostavil
:
„
Kaj
vem
,
kako
je
to
,
pa
kar
nič
se
je
nisem
mogel
spomniti
,
kakšna
da
je
bila
moja
rajna
.
In
nocoj
sem
jo
videl
.
“
„
Kakšno
si
jo
videl
?
“
„
Svojo
rajnko
,
“
je
odgovoril
Martin
,
„
prav
tako
sem
jo
videl
,
ko
na
poročni
dan
.
Se
mi
je
sanjalo
,
da
je
prišla
.
Za
pečjo
da
sem
ležal
pri
Kobalu
,
pa
da
je
prišla
,
pa
legla
k
meni
.
Da
je
prišla
z
otrokom
,
je
rekla
,
pa
je
zakašljala
,
kakor
je
imela
navado
.
Sem
jo
mislil
vprašati
,
kako
da
je
prišla
,
pa
si
me
ti
zbudil
.
“
Valentin
ni
rekel
nič
.
„
In
zdaj
jo
vidim
,
če
le
oči
zaprem
!
“
je
dejal
Martin
in
tiha
blaženost
mu
je
za
hip
ublažila
trdo
,
brazgotinasto
lice
...
Okoli
desetih
zvečer
se
je
dvignilo
par
temnih
oseb
s
ceste
Podseli
in
se
stisnilo
tostran
in
onstran
ob
zid
Kobalove
krčme
in
Šavlijeve
kovačnice
.
V
senci
pred
kovačnico
je
šumelo
pritajenega
šepetanja
in
se
drenjalo
temnih
postav
.
„
Jašejo
,
“
je
šepetalo
.
Tisti
hip
je
bilo
čuti
tudi
že
jasno
skozi
ostro
ozračje
odmevanje
kopit
.
Pred
hišami
na
ovinku
sta
začrneli
na
beli
cesti
postavi
dveh
jezdecev
.
Iz
senc
ob
hišah
se
je
utrgalo
tostran
in
onstran
sovinemu
skovikanju
podobno
znamenje
,
tako
da
sta
se
konja
pred
naselbino
plašila
.
V
hipu
je
vzrastlo
črno
ob
jezdecih
,
vsa
cesta
je
začrnela
sumljivih
bitij
.
„
Stoj
!
“
„
Cosa
vuole
?
“
Nato
plašen
klic
:
„
Dio
santo
,
bežite
,
gospod
!
“
Eden
jezdecev
zasuče
konja
in
dirja
kot
blazen
nazaj
proti
Gorici
.
Tedaj
se
odpro
vrata
Kobalove
krčme
,
rdeč
svit
pade
čez
cesto
,
čez
jezdeca
.
Nekaj
osuplih
glasov
;
„
To
ni
Karnel
,
to
je
tolminski
—
“
Tedaj
sune
nekdo
ljudi
narazen
,
mlad
človek
popade
konja
za
nozdrvi
in
vikne
presunljivo
:
„
Galjot
,
ali
me
poznaš
?
Povej
,
kaj
si
počel
s
Tončko
!
Svinja
!
“
Jezdec
se
zasmeje
:
„
Naredi
mi
pot
!
“
Skozi
temo
sikne
ogenj
iz
pištole
fantu
med
oči
in
obsvetli
ostro
in
za
hip
spačeno
lice
tolminskega
oskrbnika
Grandenteja
.
Ljudje
viknejo
,
konj
se
vzpne
preko
ljudi
.
Že
je
izven
gneče
,
cesto
pod
seboj
.
Zmagoslaven
vzklik
se
izvije
jezdecu
iz
grla
.
Ljudje
ne
vedo
,
ali
konj
tako
hrza
.
Tedaj
sune
ob
konju
nova
senca
,
nekaj
svetlega
šine
ob
konjevem
kolku
navzgor
,
bolesten
krik
zareže
v
noč
,
konj
zdirja
divji
proti
Ušniku
.
Na
cesti
sinejo
luči
.
Pred
kovačnico
leži
Vidučev
Tone
s
krvavim
in
osmojenim
obrazom
,
roke
grebejo
v
cesto
.
Koncem
hiše
se
vije
nekaj
groznega
na
tleh
:
človek
z
gnojnimi
vilami
v
hrbtu
.
Ob
strani
stoji
mutasti
brat
Vidučevega
.
Notri
v
Kobalovi
krčmi
je
bil
prinesel
petinšestdesetletni
stari
Viduč
bokal
k
ustom
in
se
pošalil
:
„
Oženil
se
bom
.
Sine
bom
imel
,
da
jih
bo
več
za
punt
!
“
Tedaj
mu
povedo
,
da
mu
umira
Tone
.
Mož
prebledi
,
omahne
na
cesto
in
ječi
:
„
Zdaj
bom
rodil
sine
,
zdaj
!
“
Kakor
pijan
gleda
okoli
,
vidi
mrtvega
na
tleh
,
sliši
in
razume
vse
.
Prime
se
za
sivo
glavo
.
Težka
je
,
težka
.
Mož
ne
joče
,
samo
hrska
mu
pri
srcu
,
kakor
v
gori
o
potresu
:
„
Rodil
sem
ga
,
da
je
umrl
,
da
je
pogubljen
!
“
Ob
treh
,
ko
se
je
oglasil
zvon
svetega
Mavra
,
je
začela
stara
Kraguljeva
teta
v
blodnji
prepevati
in
je
pela
eno
celo
uro
.
Ob
petih
je
tako
oslabela
,
da
so
ji
prižgali
svečo
.
Ob
osmih
je
začela
umirati
težko
smrt
.
Tedaj
je
zlezlo
bolno
okostje
iz
svoje
postelje
in
se
sesedlo
z
vnetimi
očmi
v
bledem
,
suhem
obrazu
,
ob
postelji
umirajoče
.
Tončka
je
prijela
teto
za
roko
in
govorila
:
„
Teta
,
ali
boste
,
umrli
?
“
„
Vidim
,
vidim
,
“
je
vzrastla
bolnica
z
upadlimi
prsi
.
Vse
telo
ji
je
drgetalo
čudovite
mrzlice
,
da
se
je
tresla
postelja
,
pod
in
slika
na
steni
.
„
Koliko
krvi
,
krvi
,
krvi
,
o
moj
Bog
!
“
Slika
na
steni
drhti
manj
in
manj
,
tiha
in
pokojna
leži
bolnica
,
Tončka
ji
gleda
v
voščeno
lice
.
Umrla
je
.
Svetega
Mavra
zvon
poje
venomer
.
Otroci
bijejo
plat
,
možje
in
fantje
so
že
odšli
.
Tončka
gleda
v
voščeno
lice
.
Ni
umrla
.
Ustnice
drhte
,
kakor
rdečica
je
zaplulo
v
voščeni
obraz
.
Teta
odpre
oči
.
Teta
govori
z
vsakdanjim
,
komaj
rahlo
vznemirjenim
glasom
:
„
Angel
me
je
prijel
,
pa
sva
prišla
do
mostu
,
ki
je
ozek
kakor
britev
.
Je
rekel
:
čez
moraš
!
O
moj
Bog
,
sem
rekla
,
ali
je
to
smrt
?
To
je
pot
k
sodbi
,
je
rekel
.
Potem
sem
nazaj
pogledala
in
sem
videla
vse
,
v
temi
,
v
krvi
,
lačne
,
žejne
,
krvave
...
“
Bolnica
je
začela
drgetati
,
slika
na
steni
se
je
začela
tresti
.
„
Lačen
bo
;
kdo
ga
bo
nasitil
?
“
„
Jaz
,
teta
!
“
„
Smrtni
pot
ga
bo
oblival
;
kdo
mu
ga
bo
obrisal
?
“
„
Jaz
,
teta
!
“
„
Od
vseh
bo
zapuščen
;
kdo
ga
ne
bo
izdal
?
“
„
Jaz
,
teta
!
“
Tončka
čuti
:
„
Svojega
sina
vidi
lačnega
,
izdanega
.
“
Tončka
misli
in
obeta
:
„
Nikoli
ga
ne
izdam
!
“
Svetega
Mavra
zvon
je
utihnil
.
Noč
je
pregnala
deco
s
pokopališča
.
Noč
je
čudno
,
čudno
dolga
.
Sredi
noči
se
je
utrgala
teti
na
Modrejcih
izmučena
duša
iz
telesa
.
Tončka
je
sklenila
roke
in
molila
:
„
Za
njeno
dušo
,
za
dušo
njegove
matere
.
“
In
pristavila
je
:
„
In
tudi
zanj
!
“
Samo
za
tistega
nesrečnega
fanta
z
razstreljenim
obrazom
Pod
seli
ni
molila
...
Podseli
je
šla
napeta
vrv
od
Šavlijeve
kovačnice
čez
cesto
h
Kobalovi
gostilni
.
Kadar
so
prišli
ljudje
mimo
,
so
obstali
in
kropili
.
Mnogi
so
ostali
v
hiši
,
da
dočakajo
pogreb
.
Drugi
so
šli
posamič
ali
v
malih
skupinah
proti
Solkanu
,
kjer
se
je
imela
zbrati
vsa
kmečka
vojska
.
V
ponedeljek
zjutraj
je
pripeljal
kmet
iz
Ušnika
—
hiši
so
pravili
„
pri
hudiču
“
—
mrtvega
oskrbnika
v
Tolmin
.
Isti
čas
so
nesli
kmetje
mrtvega
Vidučevega
fanta
k
pogrebu
v
Volče
.
Bila
je
dolga
in
čudna
vrsta
pogrebcev
.
Ko
je
Mohor
Kacafura
slišal
,
da
se
kmetje
vračajo
,
je
bežal
na
Most
in
čez
Idrijo
ter
prišel
do
smrti
upehan
na
Vrata
,
kjer
je
prenočil
v
senjaku
,
z
nadejo
,
da
bo
prihodnji
dan
pribežal
čez
Čepovan
v
Gorico
.
Isto
noč
so
hodili
podobno
pot
Thurnovi
bravi
proti
Gorici
,
bežeč
čez
Vrhpolje
in
Brda
.
V
Ročinju
jim
je
bil
prejšnji
večer
pribežal
naproti
Grandentijev
birič
in
jih
vrnil
.
Karnel
jih
je
bil
vnaprej
plačal
in
napojil
.
Zastavil
jim
je
pot
.
Smejali
so
se
mu
in
ga
potisnili
ob
stran
.
V
Kanalu
jim
je
navalil
sod
vina
na
cesto
,
da
bi
bdeli
in
čakali
.
Bravi
so
pili
in
razsajali
do
polnoči
.
Po
polnoči
so
utihnili
,
pospali
pred
hišo
.
Ko
pa
je
pogledal
Karnel
ob
štirih
zjutraj
skozi
okno
,
ali
so
še
tu
,
je
videl
samo
enega
ležati
na
klopi
pred
hišo
.
In
ta
edini
je
bil
njegov
orjaški
hlapec
.
V
Solkanu
se
stekata
soška
in
čepovanska
cesta
.
Od
treh
zjutraj
je
bilo
na
eni
in
drugi
cesti
zgodnjih
potnikov
.
Pred
Solkanom
pod
cerkvijo
sv.
Roka
so
se
ustavljali
.
Ko
je
sinilo
jutro
,
je
bilo
ljudstva
ob
cerkvi
tristo
mož
.
Solkanci
so
odprli
krčme
,
ki
so
jih
zgodnji
ljudje
mahoma
zasedli
.
V
Solkan
je
prišel
rano
zjutraj
kromberški
mesar
Janez
Pavšič
in
je
slišal
od
ljudi
,
da
so
prišli
delat
obračun
z
Bandelom
.
Pavšič
je
rekel
:
„
Kdo
gre
z
mano
?
Sod
vina
dam
,
da
ste
prišli
obračunit
!
“
Trideset
jih
je
bilo
pripravljenih
.
Okrog
devetih
so
zapeketala
kopita
od
Dolge
njive
.
Oni
,
ki
so
taborili
ob
Sv.
Roku
nad
cesto
,
so
zagledali
samotnega
jezdeca
,
ki
je
podil
proti
Solkanu
.
Zastavili
so
mu
pot
.
„
Kam
?
“
„
V
Gorico
!
“
„
V
Gorico
ne
greš
!
Birič
si
!
“
„
Nisem
birič
,
kanalskega
fajmoštra
hlapec
sem
.
Po
padarja
grem
!
“
„
Če
ne
lažeš
!
“
Jezdec
je
pognal
konja
.
Bili
so
Čepovanci
in
ga
niso
poznali
.
„
Drži
ga
,
“
je
zavpil
tedaj
nekdo
iz
gostilne
.
„
Po
padarja
gre
!
“
so
rekli
tisti
,
ki
so
jezdeca
izpustili
.
„
Vraga
gre
po
padarja
,
“
je
viknil
oni
v
gostilni
,
„
tolminskega
grofa
birič
!
Vam
bodo
kmalu
iz
Gorice
padarja
poslali
,
vi
,
tepci
!
Moj
stric
,
pa
taki-le
,
ki
še
biriča
ne
ločijo
,
to
bo
vojska
,
kaj
deš
,
moj
ljubi
Lapajne
?
“
„
Ti
si
že
pijan
,
Andrej
,
“
je
odvrnil
mož
Andreju
Golji
in
mu
boječesovražno
pogledal
v
obraz
.
„
Ti
me
boš
varoval
!
“
se
je
rogal
Golja
,
„
ljubi
moj
Valentin
,
ki
vedno
pri
meni
sediš
,
dasi
prav
nič
ne
želim
tvoje
družbe
.
Zdaj
veš
!
“
„
Vem
,
“
je
jeknil
Lapajne
.
Pa
se
vendar
ni
ločil
od
Andreja
.
Je
že
vedel
,
zakaj
ne
.
Dogodek
z
biričem
je
vznemiril
ljudi
po
gostilnah
.
Drug
za
drugim
so
vstali
in
se
pridružili
onim
na
pokopališču
.
V
nekakem
nestrpnem
čakanju
so
posedli
po
grobeh
in
nizkem
zidu
.
Nekateri
so
zlezli
v
stolp
in
opazovali
ravan
onstran
Solkana
proti
Gorici
.
Okrog
poldneva
se
jih
je
polastila
vesela
brezskrbnost
.
Prva
večja
gruča
ljudi
je
bila
zavila
od
Dolge
njive
,
kakih
dvajset
mož
.
Vsa
pozornost
se
je
obrnila
na
to
stran
.
Tedaj
je
zazvonilo
poldne
v
Gorici
,
Šempetru
,
Šent
Mavru
,
da
so
se
pomešali
vsi
ti
glasovi
v
nekako
čudno
žalostno
donenje
,
ki
je
legalo
vseprek
ravni
in
tal
,
ki
so
gnala
prve
pomladne
rože
.
V
tem
hipu
molitve
se
je
morda
eno
ali
drugo
kmečko
srce
začudilo
lepoti
pomladnega
dne
,
svetlobi
že
občutno
vročega
solnca
,
žareči
vrsti
cvetočih
mandljevih
dreves
po
ravnini
,
ki
se
je
prelivala
preko
sivorjave
črte
mesta
Gorice
in
rdeče
strehe
stolpov
na
jezuitski
cerkvi
in
gradu
nad
Gorico
v
jutranje
modro
furlansko
nižino
.
V
Gorici
je
že
bilo
odzvonilo
,
ko
se
je
oglasil
zvon
s
Svete
gore
.
Temni
bronasti
glas
je
padel
v
nižino
.
Ko
da
jim
je
ta
glas
domač
,
so
se
ozrli
ljudje
proti
cerkvi
Matere
božje
vrhu
kraških
goličastih
bregov
.
In
še
enkrat
so
se
odkrili
in
toplo
jim
je
postalo
pri
srcu
,
ko
da
se
začenja
tu
gori
vrhu
goličastih
bregov
njihova
domovina
,
dočim
jim
je
vsa
ta
lepa
ravan
pod
nogami
tuja
,
mrzla
,
sovražna
.
Tedaj
je
nekdo
zavpil
v
stolpu
nad
njimi
:
„
Iz
Gorice
gredo
!
“
Tristo
rok
je
zasenčilo
oči
,
tristo
grl
je
jeknilo
:
„
Gredo
,
gredo
.
“
Čudovito
nemirno
gibanje
se
je
polastilo
množice
.
Nekatere
je
prevzela
groza
,
dočim
so
drugi
,
za
spoznanje
resnejši
,
govorili
čudovito
nežno
in
postali
čudovito
zaupni
,
se
obrnili
do
soseda
,
in
ko
jih
ta
ni
poslušal
,
do
drugega
in
tretjega
.
Eni
so
hlinili
mirnost
,
drugi
bojevitost
,
eni
silili
naprej
,
drugi
dvigali
orožje
:
„
Ali
jo
vidite
!
“
je
vihtel
mlad
fant
gorjačo
,
„
tistega
,
ki
ga
dosežem
,
ne
bodo
več
zobje
boleli
.
“
Nekateri
so
se
smejali
,
drugi
so
se
navduševali
:
„
Jim
damo
vetra
,
kaj
!
“
Nekateri
so
šli
tistim
naproti
,
ki
so
prihajali
po
dolini
.
Mahali
so
jim
s
klobuki
in
kričali
:
„
Hitite
možje
,
da
nas
bo
več
.
Iz
Gorice
gredo
na
nas
!
“
In
res
so
hiteli
in
so
zasopli
prišli
k
zbranim
,
baš
ko
so
tisti
,
ki
so
prihajali
iz
Gorice
,
obstali
onstran
pred
Solkanom
.
„
He
,
Martin
Munih
,
kmalu
bi
bil
zamudil
!
“
je
