jebilo
vajeno
molčanja
skalnatih
gor
,
je
znalo
zamolčati
srečo
kakor
gorje
.
Blaga
gospa
Leonora
je
bila
naučila
Luco
vsak
mesec
k
izpovedi
.
Rada
je
hodila
,
dokler
ni
imela
na
vesti
skrivnih
sestankov
s
Pavlom
,
a
sedaj
se
je
približala
le
nerada
k
izpovednici
.
Nekaj
dni
je
premišljevala
besede
izpovednikove
,
nekaj
dni
se
je
držala
obljube
,
dane
mu
s
solzami
,
da
ne
bo
govorila
s
Pavlom
,
se
ne
shajala
ž
njim
.
Ali
prišel
je
list
,
prišel
drugi
—
prišel
je
Pavlo
sam
...
Golobica
se
je
tresla
pred
jastrebom
,
ali
zmagovala
ni
.
Pavlo
je
klel
izpovednika
in
izpoved
,
branil
Luci
praviti
po
izpovednicah
stvari
,
ki
niso
nikomur
nič
mar
,
in
ji
obetal
iznova
poročiti
jo
v
kratkem
,
ako
bode
slušala
njega
.
Bila
je
ženska
,
ljubila
je
in
verovala
po
ženski
navadi
.
Nihče
ne
bi
mogel
več
ustaviti
Luce
na
poti
propasti
.
Ustvarila
si
je
malika
v
srcu
in
ga
molila
.
Gorje
ti
,
uboga
deklica
,
ko
se
zruši
tvoj
malik
v
prah
...
Cvetela
roža
,
sladkó
je
dehtela
pa
solnce
je
žgalo
—
in
je
obledela
,
zapihal
je
veter
—
pa
je
odcvetela
...
Dež
je
lil
v
potokih
.
To
ni
bil
hudourni
dež
poletni
,
ki
ohladi
zrak
in
osveži
zemljo
,
bil
je
mrzli
dež
zimskih
dni
,
ko
gledaš
med
padajočimi
curki
tožne
posamne
snežinke
,
potapljajoče
se
v
deroči
kalni
vodi
,
ko
se
nabira
žuboreča
dežnica
po
cestah
,
zastaja
v
jarkih
in
išče
poti
v
obuvala
.
Po
spolzkem
tlaku
so
se
porivali
ljudje
.
Nevoljni
obrazi
,
polglasno
mrmranje
.
Nobena
noga
ni
marala
stopiti
s
priljubljene
obzidne
poti
...
Truden
se
je
pehal
Vinko
z
drugimi
dijaki
po
cesti
.
Dobre
volje
so
bili
drugovi
,
smejali
so
se
in
zabavljali
,
iskrili
se
dovtipov
.
Le
Vinko
je
molčal
,
vlekel
svoje
knjige
,
skrival
vrat
v
visokem
ovratniku
plašča
in
hitel
naprej
.
Tuintam
so
se
odprla
vezna
vrata
in
vzela
dijaka
,
spremljanega
od
veselih
pozdravov
sošolcev
;
razpršil
se
je
živahni
trop
polagoma
na
vse
strani
mesta
.
Počasi
se
je
vzpel
Vinko
po
stopnicah
,
plaho
je
pozdravil
gospodinjo
.
Katra
je
ravnala
perilo
in
bila
vidno
razburjena
.
Obračala
se
je
naglo
,
metala
perilo
v
koš
,
da
se
je
kar
kadilo
,
in
pogledala
dijaka
z
jeznim
pogledom
.
„
Tako
,
Vinko
,
tako
delaš
sive
lase
meni
in
svoji
materi
...
Samo
štiri
reči
si
imenovan
in
gospod
razrednik
mi
je
dejal
:
če
pojde
tako
naprej
,
ne
bo
nič
z
maturo
...
In
to
zaradi
tiste
—
Bog
mi
greh
odpusti
—
laške
malopridnice
,
ki
se
ti
smeja
,
ko
hodi
z
drugim
poletačem
...
Meni
laže
,
da
mora
v
cerkev
,
da
ne
utegne
k
meni
,
pa
sem
jo
videla
zadnjo
nedeljo
v
krčmi
z
nekim
Lahom
...
O
Bog
,
kakšen
je
svet
!
Vinko
,
bodi
pameten
,
za
božjo
voljo
!
“
...
Slišal
je
Vinko
te
besede
,
prebledel
—
in
že
je
bil
na
stopnicah
.
Knjige
je
bil
vrgel
na
posteljo
.
Hitel
je
,
zaletaval
se
v
ljudi
,
ki
so
ga
srečavali
,
in
se
ni
ustavil
,
dokler
ni
pozvonil
na
vratih
Faghinettijevih
.
Luca
je
odprla
in
odskočila
prestrašena
nazaj
v
kuhinjo
.
V
zadregi
,
jecaje
,
je
povedala
,
da
je
gospa
v
pohodih
in
se
vrne
stoprv
čez
uro
.
Vinko
je
ni
poslušal
,
videl
je
resnico
pisano
v
njenem
barvo
menjujočem
licu
,
videl
je
dokaze
slabe
vesti
v
strahu
.
Vendar
je
poprašal
:
„
Lucika
,
povej
mi
,
ali
je
res
,
kar
se
govori
...
“
Zdihnila
je
.
„
Res
je
,
Vinko
,
kaj
ti
hočem
prikrivati
.
Glej
,
našla
sem
moža
,
Talijana
,
ki
me
ljubi
,
ki
me
hoče
poročiti
po
novem
letu
.
Za
mene
in
tebe
je
bolje
tako
.
Saj
veš
,
kaj
želi
tvoja
mati
in
jaz
,
saj
te
nisem
nikoli
ljubila
tako
,
kakor
ljubim
Pavla
.
Imela
sem
te
rada
kot
brata
,
ti
mene
kot
sestro
.
Vidiš
,
tebi
je
namenjeno
kaj
višjega
,
meni
ubogi
Luci
pa
ne
zavidaš
nekoliko
sreče
,
kaj
ne
?
“
Kako
hudo
je
bilo
Vinku
pri
teh
besedah
!
Ni
mu
prišel
ta
udarec
popolnoma
nepripravljen
,
že
kar
je
bila
deklica
v
Ljubljani
,
ga
je
slutil
—
vendar
je
bil
težak
,
da
je
mladenič
uklonil
glavo
pod
njim
.
Hipoma
mu
je
stopila
vsa
preteklost
pred
oči
.
Spomnil
se
je
nežnih
otroških
let
,
ko
se
je
igral
z
drobno
črnolaso
deklico
,
spomnil
se
je
,
kako
jo
je
ljubil
kot
sestrico
svojo
,
kako
je
delil
vsak
boljši
grižljej
ž
njo
in
pretrpel
marsikatero
trpko
besedo
zaradi
nje
.
Rastel
je
,
in
rastla
je
ž
njim
ona
ljubezen
,
ne
več
sestrska
,
a
čista
in
lepa
kakor
kristal
,
s
sladkimi
upi
in
velikimi
obljubami
za
bodočnost
.
Luca
,
drobna
in
ljubka
,
je
bila
kakor
zakljeta
kraljičina
:
enkrat
napoči
dan
—
in
on
,
hrabri
vitez
,
jo
reši
iz
sužnjosti
revščine
in
bede
,
jo
povede
na
svoj
dom
in
ji
pokloni
svoje
bogastvo
,
svojo
roko
in
srce
...
Vse
sanje
čarobne
in
sladke
,
ki
so
polnile
njegovo
srce
s
sladkostjo
,
vse
trpljenje
—
kdo
je
ljubil
kdaj
in
ni
trpel
?
—
vsi
hipi
,
ki
jih
je
preživel
z
Luco
,
vse
nade
,
ki
jih
je
gojil
ž
njo
,
vse
mu
je
stopilo
bliskoma
pred
oči
v
trenotku
,
ko
mu
je
povedala
kruto
resnico
...
V
loncih
je
hropelo
in
vrelo
,
sopara
je
uhajala
polagoma
izpod
svetle
pokrivače
in
se
izgubljala
proti
stropu
,
kuhinjska
ura
je
tiktakala
enakomerno
,
zunaj
je
padal
šumno
gosti
mrzli
dež
.
Deklica
pa
je
stala
z
zajetimi
rokami
solzna
pred
njim
...
Molče
je
odšel
.
Dve
veliki
solzi
sta
zdrknili
deklici
po
gladkem
licu
,
niti
besedice
ji
ni
dal
v
slovo
,
a
morda
ga
ne
vidi
nikoli
več
...
Čez
osem
dni
jo
zagrne
radostna
sreča
,
čez
osem
dni
odpotuje
s
Pavlom
na
njegov
dom
in
tamkaj
jo
poroči
dragi
mož
.
A
nihče
ne
sme
tega
vedeti
,
Pavlo
hoče
tako
...
Nekaj
dni
je
hodil
Vinko
ves
poparjen
...
Smilil
se
je
celo
Katri
,
jezila
se
je
na
punčaro
,
na
vse
ženske
,
tolkla
po
ognjišču
.
Osem
dni
po
tistem
nemem
slovesu
je
kuhala
Katra
kosilo
in
rentačila
nad
fanti
.
Kar
zašumi
svileno
krilo
po
stopnicah
,
zadiši
po
resedi
in
rdeča
,
segreta
od
urne
hoje
vstopi
gospa
Faghinettijeva
.
„
Ali
je
tu
Lucietta
?
“
je
,
vprašala
naglo
,
ozrša
se
po
kuhinji
.
Znala
je
nekoliko
slovenski
in
je
mogla
dopovedati
začudeni
Katri
,
da
se
je
izgubila
Luca
.
„
Ježeš
,
ježeš
,
za
božjo
voljo
“
,
je
stokala
Katra
.
„
Da
,
da
“
,
je
pravila
Faghinettijeva
,
spremljaje
vsako
besedo
z
živahnem
kretanjem
.
„
Grem
pogledat
danes
zjutraj
,
zakaj
je
vse
tiho
,
kuhinja
zaprta
,
trkam
,
kličem
:
Lucietta
!
—
nič
!
Mislite
si
:
ključ
na
zidu
—
in
Luciette
ni
...
“
„
Tudi
tu
je
ni
“
,
je
dejala
prestrašena
Katra
.
„
Pa
ne
—
da
bi
jo
bil
premotil
...
“
In
povedala
je
,
kako
je
našla
deklico
z
onim
Lahom
v
gostilni
.
„
Moj
Bog
,
kaj
je
storiti
?
“
je
stokala
gospa
,
„
dajte
,
pišite
domov
,
nemara
...
“
„
Škoda
za
pismo
“
,
je
menila
Katra
,
„
Lah
jo
je
odvedel
,
kedar
jo
zapodi
,
že
zopet
pride
...
“
„
Jaz
grem
na
policijo
,
zbogom
...
“
Odhitela
je
,
vest
ji
je
govorila
glasne
očitke
.
Bi
se
li
to
zgodilo
,
da
je
pazila
na
njo
!
In
Vinko
?
Krasna
je
roža
cvetoča
na
grmu
,
dehteča
v
rosnem
jutru
.
Utrgana
,
povaljana
v
blatu
,
je
izgubila
svoj
čar
.
Ponosnega
mladeniča
misli
ne
sledijo
izgubljeni
deklici
.
Mora
tlačeča
mu
dušo
gaje
zapustila
—
postal
je
resen
,
odločen
.
Zatopil
se
je
v
učenje
in
se
pripravljal
vestno
k
maturi
.
Katra
je
pisala
Grgurinovim
in
namignila
,
da
je
vsaka
nesreča
enemu
v
srečo
...
Pisala
je
tudi
Leonori
v
Florenco
.
Vinko
ni
hotel
pisati
ne
govoriti
več
o
tem
...
Urno
je
odgovorila
Leonora
,
obžalovala
ubozega
deklica
in
prosila
,
naj
ne
omenja
,
če
misli
pisati
svojemu
soprogu
,
nič
o
tem
.
Kadar
kaj
zvedó
o
Luci
,
naj
hitro
sporočé
.
V
Šembijah
so
bili
poparjeni
Grgurinovi
,
še
bolj
pa
Hrvatinovi
.
Pala
je
grenka
kaplja
v
veselje
bodoče
svatbe
Jožetove
s
krepko
Grgurinovo
deklo
—
sploh
pa
je
bila
vznemirjena
vsa
vas
.
Možje
so
pozabili
odtrkati
pipe
in
pljuvati
na
vse
strani
,
fantje
so
se
ustavljali
po
kolovozih
,
dekleta
so
stikala
glave
po
dvoriščih
,
žene
pa
postajale
v
zakajenih
vežah
,
celo
otroci
se
niso
potepali
;
poslušali
so
pogovore
in
pretehtavali
najnovejšo
novico
:
Povodnji
mož
je
vzel
Hrvatinovo
Luco
,
ker
ni
hotela
biti
lepo
doma
v
Šembijah
.
„
No
,
zdaj
pa
imata
stara
“
,
je
dejala
Špela
Lovrinova
,
„
negovala
sta
jo
,
kakor
gospodično
,
pa
nobeden
pritepenec
ne
stori
dobrega
.
“
Soseda
,
bistroumna
Mihlovka
,
ji
je
pritrdila
:
„
Jaz
sem
mislila
zmiraj
,
da
ne
bo
dobrega
iz
tega
dekleta
,
botra
Grgurinova
je
bila
slepa
...
“
Tako
so
ugibale
ženice
še
marsikatero
,
saj
ni
dovolj
,
da
doleti
človeka
nesreča
,
o
taki
priliki
privlečejo
ljudje
vse
njegove
in
cele
družine
napake
na
dan
,
in
če
se
je
komu
zmešalo
po
nesreči
,
gre
precej
glas
,
da
je
bila
cela
tista
rodbina
od
nekdaj
malo
zmešana
.
Najhuje
je
bilo
staremu
Hrvatinu
.
Zlezel
je
še
bolj
v
dve
gubi
,
posedal
in
govoril
sam
z
Luco
:
„
Kaj
ti
nisem
pravil
:
Ne
hodi
iz
Šembij
,
Jože
je
kmet
pa
pošten
;
tukaj
ne
veš
,
kaj
imaš
...
“
Hrvatinka
ni
marala
govoriti
o
dekletu
,
ki
ji
je
napravilo
toliko
sramoto
,
molila
je
le
na
tihem
za
njeno
blodečo
dušo
...
Jože
je
pa
hodil
po
vasi
in
prenašal
udarec
v
družbi
mlade
neveste
.
Dolge
zimske
večere
pa
,
ko
je
stresala
burja
žvižgaje
vrata
nizke
hiše
,
sta
vzdigala
stara
dva
sivi
glavi
in
poslušala
,
če
ne
trka
morda
roka
mlade
,
trudne
popotnice
...
Pa
bila
je
le
burja
...
In
molila
sta
po
lepi
stari
navadi
za
popotnike
na
cesti
,
za
mornarje
na
morju
,
za
jetnike
in
bolnike
in
za
duše
,
ki
se
vicajo
po
neznanih
krajih
...
Vselej
,
kedar
so
šli
Šembijci
mimo
znamenja
,
postavljenega
v
spomin
Luciettine
matere
,
so
se
prekrižali
in
zdihnili
:
„
Bogve
,
kot
hodi
njena
nesrečna
hči
.
“
V
Ljubljani
se
ni
izvedlo
nič
.
Za
novo
leto
je
prišla
po
pošti
lična
škatljica
,
naslovljena
na
Vinka
.
Bila
je
iz
Florence
,
druzega
Katra
ni
izvedla
.
Dan
za
tem
pa
je
nanizal
frančiškanski
brat
prstan
s
svetlim
kamenom
k
drugim
dragocenostim
pri
ljubkem
„
Praškem
detetu
“
,
kjer
je
klečala
nekdaj
Luca
še
lepa
in
čista
ko
angel
.
Giganti
je
menil
,
da
je
Luca
v
Ljubljani
.
Vinko
mu
ni
razjasnil
zmote
,
ker
je
prosila
Leonora
...
Minila
je
zima
,
poletje
je
prineslo
maturo
.
Vinko
jo
je
dobro
prestal
,
in
na
jesen
izpolnil
materi
vročo
željo
:
Šel
je
v
semenišče
.
Napočila
je
druga
zima
,
o
Luci
ni
bilo
nobenega
glasu
.
Če
vesoljnost
z
duhom
vso
objame
,
človek
vendar
bi
nesit
ostal
.
Levstik
.
Solnce
se
je
dvigalo
izza
apeninskih
goličav
in
poljubovalo
s
prvimi
žarki
zelene
hribe
...
Lehko
šumeč
je
hitela
reka
Arno
po
prelepi
ravnini
,
bela
in
krasna
se
je
dvigala
ob
njenih
bregovih
ljubimka
umetnikov
,
bogata
,
svobodoljubna
,
staroslavna
Florenca
.
Od
vseh
strani
jo
je
zaslanjal
venec
vedno
zelenih
hribov
,
blagoslov
rodovitnosti
je
počival
na
okolici
,
sladko
je
dehtelo
cvetje
trt
po
lepo
razpeljanih
brajdah
,
ki
so
venčale
njive
in
krasile
bele
kmetiške
hiše
.
Po
sadovnjakih
so
se
šibila
drevesa
,
ponižne
oljke
po
hribih
so
obetale
bogatih
sadov
.
Po
vrtih
prijaznih
mandrij
so
žarela
rdeča
lica
paradižnikov
,
oranže
nežni
cvet
je
čakal
srečne
neveste
,
pinije
so
se
spenjale
visoko
proti
nebu
,
radodarne
murve
so
stresale
svoj
drobni
sad
,
kaktus
in
mirta
sta
se
košatila
v
grmeh
,
jazmin
in
rožmarin
sta
polnila
zrak
s
sladkim
vonjem
.
Iz
široko
razrastenih
mandelnov
in
kostanjev
,
iz
temnega
zelenja
cipres
in
javorja
so
gledala
graciozna
letovišča
in
se
smejala
impozantnim
stavbam
Florence
.
Po
senčnatih
parkih
so
sanjali
zasiveli
kipi
starih
bogov
,
po
cesti
so
bleščele
okoličank
bele
rute
—
počasi
so
stopali
natovorjeni
osliči
.
V
sredi
te
bujne
prirodne
lepote
,
pod
gričem
,
kjer
stoji
znamenita
cerkev
S.
Miniata
,
se
je
belil
iz
zelenja
ljubki
dvorec
Gigantijev
.
Vitki
arabski
stolpiči
,
tenki
marmorni
stebri
so
ga
krasili
,
na
pročelju
se
je
dičil
v
umetno
zvitih
črkah
napis
:
Dom
Leonore
.
Ljubezen
je
vodila
oko
stavbenika
,
ko
je
risal
načrt
te
stavbe
,
hotel
je
sezidati
ljubljeni
soprogi
dom
sreče
.
In
stala
je
tu
mična
kot
dom
vilinji
v
širnem
parku
;
železna
ograja
,
visoka
vrata
so
jo
varovala
hruma
zunanjega
sveta
.
Ličen
balkonček
je
bil
na
pročelju
,
skrival
se
je
pod
dehtečim
cvetjem
,
kastavski
nagelj
,
sicer
neznan
tej
krajini
,
je
žarel
v
velikih
cvetih
in
dehtel
omamno
.
Bil
je
Leonori
spomin
iz
domovine
.
Vsako
jutro
se
je
razgrnila
temnordeča
zavesa
sobane
,
vsako
jutro
se
je
prikazala
beloodeta
visoka
postava
lepe
Leonore
na
balkonu
.
Diven
je
bil
odtod
razgled
po
lepi
,
od
solnca
ljubljeni
Florenci
,
s
stoterimi
stolpi
cerkva
,
palač
,
gledišč
...
Ljubko
je
soglašalo
šumenje
Arna
z
lagodnim
šepetanjem
vitkih
dreves
,
pregibajočih
se
v
lahnem
vetru
mladega
,
rosnega
jutra
.
Čar
lepote
je
bil
razlit
po
krajini
,
z
jasnomodrega
neba
so
se
črtale
v
daljavi
s
snegom
odete
glave
gor
—
zrak
je
bil
vonjav
,
svež
...
Gledala
je
Leonora
in
napajala
si
dušo
s
sliko
lepote
,
ki
je
navduševala
svojčas
umetnike
k
visokim
umotvorom
,
ki
jih
občuduje
,
a
ne
razume
nemirni
svet
.
Nemara
se
je
njena
duša
spominjala
nepozabnega
Danteja
,
njegove
tako
nežne
,
od
sveta
mnogo
diskutirane
,
vendar
ne
razumljene
ljubezni
do
krepostne
Beatrice
...
Nemara
Michelangela
,
Rafaela
in
drugih
slavnih
umetnikov
,
ki
so
se
napajali
ob
lepoti
Florence
in
ustvarjali
ondi
svoja
nesmrtna
dela
.
Gromoglasna
pesem
lepote
in
slave
je
zvenela
vedno
nad
srečno
Florenco
,
pel
jo
je
slednji
njenih
sinov
in
dičil
se
s
sadom
tisočletne
kulture
...
Močno
so
zadehteli
nageljni
iz
Kastavščine
.
Leonoro
je
zabolelo
srce
.
Iz
te
toli
čarobne
in
slavne
krajine
je
odhitela
njena
misel
na
Kvarnera
skalnate
bregove
...
Tam
živi
borno
ljudstvo
,
vdano
starim
šegam
,
ob
katere
bije
tujstva
zli
naval
,
kjer
se
poje
v
bornih
hramih
božja
slava
v
milem
rodnem
jeziku
,
kjer
doni
še
pesem
Zrinsko-Frankopanska
...
Tam
stoji
na
strmem
hribu
spomenik
bojev
in
junaštva
,
stari
Trsat
—
grad
,
a
pod
njim
mesto
—
njeno
rodno
mesto
...
Šumi
morje
ob
bregove
in
ladje
hitijo
—
hrepeneča
duša
seda
na
bela
jadra
—
veter
veje
—
pljuskajo
valovi
—
pozdravlja
mogočna
Učka
...
Lahko
je
zaškripal
beli
pesek
v
parku
...
Med
cvetočimi
grmi
se
je
pokazal
vrtnar
v
modri
halji
,
širokem
slamniku
,
škarje
in
škropilnico
v
roki
.
Zalival
je
,
odrezaval
in
privezaval
cvetoče
rože
,
pulil
plevel
in
drsal
počasi
naprej
.
Predramila
se
je
Leonora
,
njene
modre
oči
so
sledile
vrtnarju
,
dokler
ni
izginil
pod
drevesi
.
Tedaj
je
zašumelo
rahlo
...
Leonora
se
je
spustila
po
širokih
stopnicah
,
dolga
,
prozorna
,
se
je
vlekla
jutranja
halja
za
njo
,
dolgi
,
razpleteni
,
so
padali
bujni
lasje
po
njej
in
se
svetili
rdeče
v
žaru
solnca
.
V
tihem
kotu
parka
,
skrito
v
temnem
grmovju
javorja
,
je
stala
jama
lurške
Marije
.
Obok
je
bil
narejen
iz
nežnobarvnega
roževca
,
v
njega
rožnem
svitu
pa
je
stal
snežno-beli
kip
Marije
.
Mojstrska
roka
je
izklesala
obraz
in
mu
vdihnila
nadzemske
poteze
.
Tu
je
vladal
popoln
mir
v
tihem
krogu
,
tu
je
bila
Leonora
rada
sama
ob
ranih
jutranjih
urah
...
Nemo
so
stali
tam
zunaj
beli
kipi
letnih
časov
,
lahno
je
šumel
vodopad
,
dehtele
so
cvetlice
,
posamna
ptica
je
zažvrgolela
—
Leonora
pa
je
izročala
svoje
in
sebe
v
varstvo
mogočne
Kraljice
in
jo
prosila
za
odvrnitev
nezgod
.
Oblak
,
preteč
,
poguben
,
se
je
spet
pokazal
na
nebu
njene
sreče
.
Odoardo
,
nekaj
časa
tako
miren
,
srečen
,
je
postal
zopet
čuden
,
čmeren
...
Zaškripal
je
pesek
—
prihitelo
je
z
drobnimi
nogami
,
valovili
so
kodri
,
smejale
so
se
oči
...
Male
roke
Rika
in
Marka
so
objele
ljubo
mater
,
ljubke
glavice
so
se
naslonile
na
njo
.
Tako
so
molili
.
Objeti
so
se
vračali
po
belem
pesku
,
mimogredé
je
trgal
Marko
cvetke
in
jih
dajal
materi
...
Razdrapan
deček
je
gledal
skozi
stebričevje
zlatobarvnih
vrat
s
sanjavimi
očmi
za
vilinjo
podobo
lepe
žene
in
srečnih
otrok
...
Izginili
so
med
stebri
portala
;
deček
je
vzdihnil
in
šel
svojo
pot
.
Navadno
je
prihajal
tudi
Giganti
po
Leonoro
,
navadno
so
hodili
vsi
v
veselem
pomenku
,
držeč
se
za
roke
,
v
obednico
.
Ali
nekaj
dni
sèm
je
postal
čudno
čmeren
;
ponoči
se
je
premetaval
v
postelji
,
zjutraj
je
prihajal
kesno
v
obednico
in
poslušal
le
nehajno
ljubko
žlobudranje
otrok
.
Po
zajtrku
je
hodil
v
mesto
;
prašen
,
truden
,
se
je
vračal
.
Čakala
sta
ga
v
hlevu
onkraj
parka
brzonoga
konjiča
—
privezan
je
bil
ob
reki
čoln
—
ali
on
je
hodil
,
hitel
,
kakor
da
hoče
udušiti
stem
notranji
nemir
—
nervozne
,
nagle
so
mu
bile
kretnje
.
—
Ležal
je
po
cele
ure
v
travi
,
zrl
v
modro
nebo
,
ali
pa
hitel
po
hitro
zavžitem
kosilu
spet
v
mesto
.
Zunaj
je
parilo
z
vročino
poletnega
dne
—
zakaj
je
zapuščal
ugodni
hlad
senčnatega
drevoreda
?
„
Imam
opravke
“
,
je
odgovarjal
in
hitel
,
kakor
človek
,
ki
se
mu
se
mudi
.
Lotil
se
ga
je
čuden
nemir
,
nekaj
mu
je
dejalo
:
Hiti
!
—
nekaj
ga
je
podilo
z
doma
v
mesto
,
iz
mesta
na
dom
.
Hodil
je
v
slikarske
akademije
,
opazoval
mlade
slikarje
in
slikarice
,
ki
so
posnemali
ali
vsaj
hoteli
posnemati
umotvore
Rafaela
,
Murilla
,
Velazqueza
in
drugih
slavnih
mojstrov
.
Hodil
je
v
svoj
klub
,
čital
novine
,
govoril
o
politiki
,
o
vedi
—
divili
so
se
znanci
njegovim
besedam
,
a
njemu
se
je
zdelo
nezmiselno
vse
,
kar
govori
,
in
vse
,
kar
drugi
delajo
.
Videlo
se
mu
je
,
da
je
vse
,
kar
je
vidnega
njegovim
očem
,
le
za
danes
—
jutri
pride
nekaj
druzega
,
čudnega
...
Predstavljalo
se
mu
je
v
megleni
,
negotovi
obliki
—
a
vedel
je
,
da
pride
,
gotovo
,
neizogibno
...
Bežati
je
želel
na
konec
sveta
,
da
se
izogne
temu
,
kar
pride
,
a
vendar
je
hrepenel
po
njem
,
in
si
mislil
vsako
jutro
:
danes
...
Čudni
,
tuji
,
so
se
mu
zdeli
znanci
,
prijatelji
,
celo
žena
in
otroci
.
Na
njih
čelu
ni
bil
vtisnjen
pečat
bližajoče
se
tajne
—
vsi
ti
so
se
zanimali
za
svet
,
kovali
načrte
za
negotovo
bodočnost
—
a
njemu
se
je
mudilo
...
Med
ljudmi
,
ki
so
peli
pesem
življenja
,
med
nališpanimi
dekleti
,
gnjetočimi
se
pred
blestečimi
prodajalnami
zlatega
in
srebrnega
naresja
na
starem
mostu
,
med
bledimi
tujci
,
ki
so
hodili
občudovanja
trudni
od
palače
Pitti
do
mestne
hiše
,
od
medicejske
kapele
do
stolnice
,
je
zapazil
Giganti
posamezne
zaznamovane
obraze
...
Nosili
so
pečat
neumljive
tajne
—
pogledali
so
ga
,
umeli
in
hiteli
mimo
njega
...
Šel
je
pred
cerkev
sv.
Križa
,
gledal
visoki
spomenik
velikana
misli
Danteja
,
vrstile
so
se
pred
njim
veličastne
slike
...
Stopil
je
v
cerkev
,
stal
pred
grobom
Michel-Angela
,
Galileja
,
Macchiavellija
,
čital
je
imena
napisov
na
krasnih
nadgrobnicah
,
kjer
so
počivali
ostanki
Florence
najslavnejših
sinov
in
nasmehnil
se
je
čelarno
:
Kaj
jih
je
spremljalo
od
bliščeče
slave
v
nam
neznani
,
nevidni
,
vendar
obstoječi
svet
.
—
Stal
je
pred
vele-lepo
,
svetovnoznano
stolnico
,
občudoval
veličastno
,
z
raznobarvnimi
mramornatimi
ploščami
krito
zgradbo
,
ki
se
je
zidala
z
ogromnimi
stroški
nad
stoinpetdeset
let
—
govorila
mu
je
o
bogastvu
mesta
in
slavila
ime
stavbenika
Arnolfa
di
Sapo
,
in
kupola
,
kipeča
v
ponosni
višini
sto
eden
meter
,
ogromna
,
krasna
,
ga
je
spominjala
davno
preminulega
Bruneleschija
.
In
vprašal
se
je
Giganti
:
Zakaj
mine
človek
a
ostane
njegovo
delo
?
Živi
mrtva
tvarina
—
kje
je
duh
,
ki
ji
je
dal
življenje
?
Poklekal
je
pod
ogromne
stebre
stolnice
,
in
v
tej
prekrasni
,
proti
nebu
kipeči
stavbi
se
je
spominjal
ljubke
kapelice
v
daljni
Ljubljani
...
Videl
je
izpovednika
resno-otožni
obraz
,
slišal
svareče
besede
,
ni
se
mu
upokojila
duša
v
molitvi
—
vendar
mu
je
govorilo
nekaj
:
Moli
!
Prihajal
je
na
dom
;
Leonora
,
otroci
so
mu
hiteli
naproti
...
Pa
zakaj
si
lastijo
njegovo
srce
?
Popotnik
je
on
,
ne
more
se
ustaviti
,
ljubiti
...
In
zakaj
,
ti
sanja
mladih
src
,
o
ljubezen
žarnokrasna
,
zakaj
nas
motiš
in
ustavljaš
,
da
zabi
stvar
Stvarnika
nad
stvarjo
—
a
tam
—
neznana
bode
duša
duši
...
Legel
je
v
travo
,
gledal
bele
oblake
,
prihajajoče
po
modrem
nebu
—
sneženi
vrhovi
goret
so
se
zasvetili
v
daljini
:
„
Večna
sem
jaz
gora
,
a
ti
—
premineš
...
“
„
Ne
“
,
ji
je
odgovarjal
,
„
ne
ti
,
jaz
sem
večen
...
“
Pa
kako
,
da
se
je
vdajal
Giganti
takim
mislim
?
Dičila
ga
je
zdravja
sveža
boja
,
obdajala
ga
je
sreča
,
po
kateri
je
stremil
...
Ali
vznemirjale
so
ga
zle
slutnje
,
mučile
ga
hude
sanje
:
brodil
je
po
veliki
vodi
—
do
brega
ni
mogel
—
šumeli
so
valovi
,
besneli
,
zaman
ves
trud
,
odnašali
so
ga
...
Tam
pa
na
cvetnem
bregu
je
stala
lepa
,
v
cvetu
nedolžnosti
—
Lucietta
.
Širila
mu
je
roke
naproti
,
hrepeneče
se
je
oziral
po
njej
...
Boril
se
s
premočjo
valov
,
da
pride
do
nje
...
A
vedno
dalje
so
ga
odnašali
valovi
:
Zavpil
je
divje
...
Bela
roka
se
ga
je
doteknila
,
predramljen
je
gledal
čudoma
v
obraz
skrbne
žene
.
On
pa
je
bil
v
duhu
tako
daleč
od
nje
,
ljubil
je
Lucietto
—
vtonil
mu
je
spomin
na
poznejše
dogodke
.
„
Moj
Odoardo
,
ali
me
ne
poznaš
?
“
Sladek
je
bil
ženin
glas
,
ali
on
se
je
nevoljen
obrnil
in
iskal
ubeglo
podobo
sanj
.
Toda
iz
Luciette
je
postala
Luca
,
gledala
ga
je
proseče
in
mu
migala
.
Hotel
je
vprašati
,
kaj
hoče
,
hotel
ji
je
slediti
,
pa
izginila
je
njena
podoba
v
megleni
dalji
—
skozi
težke
zavese
okna
se
je
prikradla
nejasna
svetloba
jutra
,
na
belem
vzglavju
je
zagledal
svetle
lase
Leonorine
—
nočne
potvare
so
odbežale
,
ostalo
pa
čuvstvo
nemira
...
Luca
...
Kje
je
?
Zakaj
ne
piše
?
Poslal
ji
je
bil
prstan
,
zahvalil
se
je
Vinko
v
kratkih
besedah
,
vprašal
je
ženo
,
kaj
je
z
dekletom
,
a
Leonora
nevajena
hlimbe
,
se
je
izogibala
odgovora
.
Kje
je
Luca
?
Tudi
Leonoro
je
mučilo
dostikrat
to
vprašanje
...
Tako
se
je
plazila
môra
po
vilinjem
domu
Gigantijevem
,
sedala
je
ponoči
na
belo
zglavje
,
hodila
podnevu
z
nemirnega
doma
v
mesto
,
iz
mesta
v
dom
...
Bilo
je
lepega
dne
.
Zmučen
od
vednega
nemira
in
pričakovanja
,
je
prišel
Giganti
v
svoj
klub
in
našel
med
drugimi
pismi
in
listi
zamazano
,
zmendrano
zalepko
;
naslov
je
bila
pisala
s
svinčnikom
tresoča
roka
.
Prebledel
je
in
obračal
neodločno
list
v
roki
.
„
No
,
saj
te
ne
ugrizne
“
,
je
menil
šaljivo
slikar
Venutti
.
Giganti
se
je
osmelil
,
stopil
za
zaveso
okna
in
odprl
počasi
pismo
...
Roka
mu
je
omahnila
—
odhitel
je
brez
slovesa
.
Pridivjal
je
v
dvorec
,
naletel
na
slugo
in
naročil
:
„
Konje
,
hitro
!
...
Kje
je
gospa
?
“
„
Pri
vodopadu
.
“
Stopil
je
tja
—
zastala
mu
je
noga
...
Leonora
je
sedela
na
skalci
pri
peneči
se
vodi
,
na
njo
sta
se
naslanjala
Riko
in
Marko
.
Imela
je
v
roki
knjigo
in
razlagala
otrokom
abecede
globoko
modrost
.
Oziri
na
njo
...
Prišlo
je
pričakovano
...
Vrgel
ji
je
list
v
naročje
in
se
sesedel
na
tla
.
—
Čitala
je
Leonora
in
prebledela
kot
lilija
.
„
Kaj
storiti
,
Odoardo
?
“
Vstal
je
.
„
Urno
,
urno
,
vlak
odide
skoro
,
naj
mi
hišna
,
ali
ti
sama
—
—
—
“
„
Ali
Odoardo
zakaj
—
po
nepotrebnem
se
vznemirjaš
;
brzojavi
ali
piši
policiji
...
“
Divje
se
je
nasmejal
Giganti
:
„
Ne
vznemirjaj
se
,
piši
,
brzojavi
...
Krasno
,
divno
govoriš
,
modra
Leonora
,
a
ona
,
ki
me
kliče
je
—
moja
hči
...
“
S
kretnjo
obupane
bolesti
je
hitel
v
dvorec
—
onkraj
so
topotali
konji
...
Osupla
sta
poslušala
otroka
,
privila
se
k
materi
z
vprašanjem
,
kaj
hoče
papa
.
Toda
vedno
ljubezniva
mati
ni
odgovorila
—
sedela
je
ko
mramorni
kip
,
v
naročju
usodni
list
,
oči
tako
lepe
,
globoke
,
so
strmele
brezizrazno
predse
...
Počasi
so
se
vračale
misli
v
prestrašene
možgane
,
zbirale
se
v
predstave
.
Jasno
ji
je
bilo
sedaj
obnašanje
moževo
do
Luce
.
Bila
je
njegovo
dete
!
A
Luca
je
hranila
poročni
prstan
materin
.
Potegnili
so
ga
materi
z
mrtve
roke
in
dali
hčerki
...
Odoardo
je
bil
oženjen
.
A
zakaj
ji
ni
povedal
ne
govoril
nikoli
o
tem
?
Bliskoma
so
se
podile
predstave
po
glavi
nesrečne
žene
—
njegovo
obnašanje
pred
poroko
,
nemir
,
hude
sanje
,
zoprnost
spomina
na
gotove
čase
in
kraje
.
Čas
poroke
in
nezgode
sta
se
zbližala
...
Odoardo
je
imel
ženo
—
našli
so
jo
mrtvo
tiste
dni
,
ko
je
vihrala
nevihta
po
morju
in
po
kopnem
,
ko
je
jokala
burja
po
Reki
,
in
je
ona
čakala
s
skrbjo
ženina
...
Mrtvo
so
jo
našli
in
—
morilec
?
Rdeče
in
zeleno
se
je
posvetilo
pred
očmi
Leonori
,
zašumelo
je
po
sencih
,
kakor
daljno
morje
,
zažvižgalo
je
v
ušesih
...
Pala
je
Leonora
s
skale
,
bele
pene
vodopada
so
pršele
po
svetlih
laseh
,
po
mramornem
obrazu
.
Klicala
sta
jo
otroka
,
dvigala
,
pa
ležala
je
nepremično
...
Riko
je
tekel
proti
vratom
,
vodečim
na
cesto
;
bila
so
odprta
;
konji
so
topotali
in
hiteli
—
Giganti
je
sedel
v
kočiji
.
Zaklical
je
Riko
,
ali
oče
je
mahnil
z
roko
—
kočija
je
izginila
.
Na
klic
otrok
je
prihitela
družina
;
ponesli
so
gospo
v
spalnico
,
vrtnar
je
hitel
po
bližnjega
zdravnika
.
Prišel
je
,
ukazal
jokajočim
otrokom
in
drugim
,
da
odidejo
,
le
kuharica
in
hišna
sta
smeli
ostati
.
Leonora
ni
prišla
k
zavesti
;
njeno
stanje
je
prehajalo
iz
omedlevice
v
spanje
—
in
zdravnik
je
naznanil
ženskam
,
da
bode
bolezen
dolga
,
huda
.
Poslal
je
po
usmiljenko
,
tolažil
dečka
in
izpraševal
,
kako
je
prišlo
Leonori
slabo
.
Otroka
sta
mu
govorila
o
nekem
listu
.
Rad
bi
bil
izvedel
zdravnik
vzcok
bolezni
,
in
šli
so
iskat
list
.
A
veter
je
zanesel
usodni
papir
v
vodopad
—
nikoli
ni
izvedel
svet
o
njega
strašni
vsebini
...
—
Rodbinska
tragedija
—
si
je
mislil
zdravnik
in
žal
mu
je
bilo
lepe
mlade
žene
.
Bila
je
bolna
,
dolgo
bolna
.
Mučili
so
jo
težki
prividi
,
klicala
je
Odoarda
,
Luco
—
iskala
je
pismo
po
svileni
odeji
,
jokala
in
molila
...
Teta
iz
Reke
,
po
katero
je
brzojavila
kuharica
,
je
šepetala
z
zdravnikom
,
tolažila
otroke
in
sedela
z
usmiljenko
pri
Leonori
...
Krasen
je
bil
dvorec
Gigantijev
,
ljubko
je
gledal
iz
zelenja
dreves
,
dehtelo
je
cvetje
krog
njega
,
bele
poti
so
vabile
k
tihi
lurški
jami
.
Krasen
je
bil
,
a
groza
je
vladala
v
njem
,
hodila
je
po
njem
temna
,
tiha
...
Odpiralo
je
vrata
,
trkalo
na
okna
,
zastokalo
,
zazdihnilo
;
ugašale
so
luči
,
trepetali
plameni
svetilk
,
preplašeni
so
se
stiskali
otroci
k
materi
.
Prihajala
so
čudna
poročila
,
jokala
je
družina
in
teta
—
očeta
ni
bilo
...
Izvedel
je
kočijaž
,
da
je
šel
Giganti
v
Benetke
;
brzojavila
je
teta
na
policijo
,
dan
za
tem
je
prišel
odgovor
Gigantijev
,
da
pride
.
Šla
je
kočija
,
vrnila
se
prazna
s
kolodvora
.
Vlak
,
ki
je
vozil
iz
Benetk
,
se
je
bil
ponesrečil
...
Leonora
se
je
pa
borila
s
smrtjo
—
in
ko
je
prestala
hudo
živčno
vročico
,
ko
je
pogledala
po
dolgih
tednih
z
jasnim
pogledom
krog
sebe
,
se
ni
spominjala
več
dogodkov
minulih
let
.
Videla
je
teto
in
menila
,
da
je
še
v
Reki
pri
očetu
...
Prestrašila
se
je
teta
,
pa
tolažil
jo
je
zdravnik
,
ki
je
prepovedal
bolnici
misliti
in
govoriti
.
Ali
oslabljeni
duh
Leonorin
je
delal
naporno
,
vračal
se
je
polagoma
spomin
,
želela
je
videti
otroke
,
družino
—
le
po
enem
ni
vprašala
...
Tudi
potem
ne
,
ko
je
vstala
.
Nihče
ji
ni
povedal
,
da
je
umrl
,
vendar
je
oblekla
brez
ugovora
črno
obleko
,
zavila
se
v
dolge
pajčolane
in
sedevala
cele
ure
pri
vodopadu
.
Vedela
je
,
da
je
bilo
tu
—
ali
kaj
je
bilo
?
Slutila
je
,
da
je
bilo
grozno
,
čutila
,
da
je
izgubila
nekaj
velekrasnega
,
vendar
ni
vedela
jasno
,
kaj
...
Ljudje
so
govorili
,
da
ji
je
ostal
sled
težke
bolezni
,
Začeli
so
ji
praviti
sčasoma
tudi
o
smrti
Gigantijevi
;
poslušala
je
ravnodušno
,
nobena
solza
njenega
očesa
ni
obžalovala
ponesrečenega
soproga
.
Teta
je
ostala
pri
njej
.
V
zimskem
času
je
prišel
list
s
tožno
vestjo
o
Luci
,
a
umna
teta
ga
ni
dala
Leonori
,
spravila
je
molče
pismo
in
poslala
vsoto
denarja
za
križ
na
grob
uboge
deklice
...
Tako
so
pretekla
tri
leta
.
Dušno
otrpla
Leonora
ni
štela
dni
,
ki
so
ji
bili
brez
pomena
in
radosti
.
Prišlo
je
vabilo
s
kamenite
Notranjske
—
teta
je
poslala
Vinku
,
novomašniku
,
srebrn
križ
,
spravila
vabilo
k
pismu
z
vestjo
o
Lucini
smrti
in
molčala
.
Slutila
je
,
da
je
bila
nesreča
Gigantija
,
smrt
Luce
,
bolezen
Leonore
,
v
neki
zvezi
—
oziroma
,
da
je
bilo
razmerje
Odoarda
do
Luce
vzrok
bolezni
netjakinje
.
Riko
in
Marko
sta
hodila
v
šolo
,
teta
je
gospodinjila
,
Leonora
je
pa
sedela
pri
slapu
in
mislila
...
V
širnem
poslopju
„
šole
svetega
Marka
“
v
Benetkah
so
stale
postelja
pri
postelji
v
dolgi
vrsti
.
Za
vsako
je
bila
tablica
z
imenom
bolnice
,
bolezni
in
predpisane
hrane
,
pri
vsaki
je
stala
mizica
,
obložena
s
steklenicami
,
iz
vsake
postelje
je
gledal
mlad
,
ali
izsušen
,
od
bolezni
izpit
obraz
,
nad
vsako
je
zvenela
grozna
,
brezbesedna
pesem
o
izgubljenem
mladem
življenju
,
o
prevaranih
nadah
...
Še
je
obzarjala
nekatero
lice
nežna
rdečica
z
varljivo
lepoto
,
mileje
kakor
v
dnevih
zdravja
je
sijalo
oko
,
rahlo
so
se
dvigale
prsi
—
ali
pogubna
vročica
je
sušila
mlado
telo
...
Grozničavo
se
je
svetilo
drugo
oko
iz
rumenega
,
velega
obraza
,
sinela
so
usta
,
hropele
prsi
,
močno
so
se
dvigale
ranjena
pljuča
...
Nad
bolnicami
je
širila
svoja
temna
krila
neizprosna
,
nepremagljiva
,
posmehujoča
se
vsakemu
sredstvu
neutrudne
vede
,
ljubiteljica
nadarjene
mladine
,
roparica
naše
sreče
—
vdrtooka
jetika
...
Tihega
koraka
,
neopažena
je
bila
pristopila
k
svoji
žrtvi
—
zabolela
je
glava
,
zadrhtelo
telo
...
In
rekli
soljudje
:
Prehladila
,
pregrela
,
preplesala
se
je
.
Prestrašene
matere
so
hodile
krog
zdravnikov
,
iskaje
pomoči
—
majali
so
z
rameni
učeni
možje
:
Kaj
hočete
—
jetika
...
Počasi
,
počasi
je
slabelo
truplo
,
vdirale
so
se
oči
,
postajala
so
prozorna
ušesa
,
iz
poprej
oblih
ramen
so
štrlele
kosti
,
klecala
so
kolena
,
temnil
se
je
vid.
In
zdaj
ležé
tu
...
Zahropelo
je
.
Votel
kašelj
se
je
izgubil
po
širni
dvorani
,
tresoča
roka
se
je
stegnila
...
Zahrknilo
je
.
Rdeče
pene
so
se
pokazale
na
sinjih
ustnicah
...
Stokalo
je
,
treslo
se
je
telo
,
obračala
se
glava
,
krčevito
so
stiskale
suhe
roke
odejo
,
davilo
,
dušilo
je
v
grlu
.
Groza
!
Begale
so
oči
po
dvorani
,
iskale
pomoči
,
rešitve
in
obstale
ob
križu
na
steni
:
„
Edina
,
zadnja
pomoč
,
ko
mine
človeška
;
edina
rešitev
in
tolažba
v
groznih
urah
zadnjega
boja
,
ostani
pri
nas
,
bodi
vedno
naše
upanje
.
“
Strašno
je
bilo
tu
notri
podnevi
,
še
strašneje
ponoči
,
ko
je
oživela
tmina
,
ko
so
gledale
iz
mraka
votle
oči
minljivosti
—
a
srce
se
trgalo
v
želji
po
življenju
!
In
hrepenelo
je
naproti
dnevu
,
dnevu
polnemu
svetlobe
,
čeprav
morda
—
poslednjemu
...
Tihih
korakov
je
hodil
angel
usmiljenja
med
posteljami
.
Nežna
roka
je
obrisala
tu
potno
srago
,
zmočila
tam
razpokane
suhe
ustnice
,
zrahljala
tu
zglavje
,
pritisnila
tam
križ
na
vzdihajoča
usta
,
prižgala
umirajoči
svečo
...
Trepetale
so
bele
peroti
,
rožljal
je
rožni
venec
.
Bila
je
lepa
,
mlada
,
hodila
je
kot
slika
življenja
med
žrtvami
smrti
,
in
vedela
,
da
čaka
usoda
tu
ležečih
tudi
njo
...
Vedela
je
to
—
in
morda
je
upadal
včasih
pogum
,
pa
stisnila
je
roka
veliki
križ
,
moč
slabih
.
Proslavljajo
se
v
pesmih
junaki
,
ki
so
šli
pogumno
v
krvavi
boj
za
blagor
domovine
—
kdo
pa
se
spomni
skromne
usmiljenke
,
nežne
mlade
junakinje
,
ki
se
žrtvuje
idealni
ljubezni
do
bližnjega
?
Stopila
je
iz
dvorane
v
sobico
,
kjer
je
sedel
mož
poleg
edine
postelje
in
poslušal
pazno
polglasno
govorjenje
mlade
bolnice
,
naslonjene
na
njegovo
roko
.
Svareče
je
vzdignila
usmiljenka
prst
—
bolnica
se
je
nasmehnila
,
oči
so
zažarele
v
nekdanjem
žaru
,
čar
prejšnje
lepote
se
je
pojavil
za
hip
na
velem
licu
.
„
Pustite
,
dobra
sestra
,
da
si
olajšam
srce
“
,
je
rekla
Luca
in
govorila
naprej
s
slabim
hripavim
glasom
.
Giganti
je
poslušal
...
Povest
sramote
,
nesreče
,
v
katero
je
zabredla
njegova
hči
,
po
njegovi
lastni
krivdi
...
Poslušal
je
in
trgalo
se
mu
je
srce
.
Pod
pretvezo
,
da
ne
more
dobiti
za
poroko
potrebnih
listin
,
je
bil
izvabil
Paolo
Luco
seboj
.
Peljal
jo
je
v
Milan
,
v
Verono
,
slednjič
v
Benetke
.
Videla
je
svet
,
krasan
kot
božji
vrt
,
uživala
lepoto
z
žejno
dušo
,
vendar
ni
bila
srečna
,
kajti
Paolo
ji
je
izpolnil
vsako
drugo
željo
,
le
o
poroki
ni
hotel
ničesar
slišati
;
znancem
jo
je
predstavljal
za
sestro
,
a
Luca
je
zapazila
,
da
so
se
spogledovali
in
nasmihali
.
Bila
sta
dlje
časa
v
Benetkah
,
a
Luca
je
postajala
z
vsakim
dnem
bolj
nemirna
,
ni
več
hotela
na
ulico
,
ker
je
menila
,
da
kažejo
vsi
ljudje
s
prstom
za
njo
.
Paolo
je
prejemal
pisma
,
katera
je
skrival
pred
njo
,
odpotoval
je
večkrat
po
cele
dneve
po
opravilih
,
ki
so
bila
njej
neznana
.
Zbudil
se
ji
je
sum
,
stikala
je
,
iskala
in
našla
liste
—
naslovljene
od
„
zveste
žene
“
na
„
dragega
moža
“
...
Sklonila
se
je
mlada
glava
pod
težkim
udarcem
,
spomnila
se
je
besed
Gigantijevih
.
Zakaj
je
verjela
...
Pokazala
je
pisma
Paolu
—
prebledel
je
malo
,
ali
smejal
se
je
njeni
jezi
,
njeni
žalosti
:
„
Neumnica
,
saj
te
ljubim
,
kaj
ti
mar
če
imam
ženo
!
Grda
,
stara
,
ali
bogata
je
—
le
molči
,
saj
ne
bode
živela
vedno
,
modra
bodi
in
pusti
te
misli
.
Od
mene
hočeš
?
Kam
pa
?
V
svojo
domačo
vas
se
ne
smeš
prikazati
;
če
misliš
na
sveto
Leonoro
,
se
varaš
;
za
službo
nisi
sedaj
—
bodi
modra
,
preskrbim
te
...
“
Luca
je
poslušala
z
grozo
.
Ljubila
je
Paola
,
ali
v
tihi
gorski
vasi
,
kjer
so
jo
vzgojili
,
so
spoštovali
svetost
zakona
—
zato
je
ostala
pri
tem
,
da
ga
zapusti
.
Zaklepal
jo
je
—
tudi
denarja
ni
imela
—
pa
imela
je
naslov
na
svojega
očeta
,
pisala
je
in
prosila
,
naj
pride
in
jo
reši
.
Toda
hišna
,
kateri
je
dala
pismo
,
je
bila
podkupljena
;
izročila
je
pismo
Paolu
.
Divjal
je
,
ko
ga
je
prebral
,
bal
se
je
nasledkov
,
ko
bi
dobil
Giganti
tako
pismo
,
rotil
je
Luco
,
pretil
ji
—
ostala
je
pri
tem
,
da
odide
,
hotela
je
pisati
celo
ženi
nezvestega
.
„
Dobro
“
,
je
rekel
Paolo
,
„
pripiši
si
sama
,
kar
pride
.
“
Privedel
je
priletnega
gospoda
ostrega
pogleda
.
Predstavil
se
je
gospod
kot
zdravnik
in
izpraševal
o
njenem
zdravju
.
Luca
mu
je
potožila
svoje
neznosno
stanje
in
ga
prosila
,
naj
ji
pomaga
do
prostosti
.
Paolo
se
je
vrnil
iz
druge
sobe
in
se
smejal
:
„
Vidite
,
doktor
,
tako
je
,
kakor
sem
Vam
pravil
;
moja
sestra
,
zapuščena
od
brezvestnega
ljubimca
,
si
domišljuje
,
da
sem
jaz
tisti
.
Res
,
žalostno
.
“
„
Obžalujem
Vas
“
,
je
rekel
doktor
.
Luca
je
uganila
z
grozo
,
kaj
namerava
brezvestni
človek
,
zaupila
je
,
zaihtela
,
da
ona
ni
nikakor
blazna
...
Doktor
je
kimal
:
„
Vse
so
take
,
ravno
to
je
znamenje
.
No
,
v
takem
stanu
se
rada
pojavlja
blaznost
;
obžalujem
Vašo
nesrečo
.
“
Paolo
si
je
obrisal
hinavsko
solzo
.
In
spravili
so
jo
s
silo
v
veliko
poslopje
...
Tuje
živela
med
blaznimi
in
trepetala
od
strahu
,
da
morda
res
zblazni
.
Poizkušala
je
uiti
,
ali
vsi
izhodi
so
bili
skrbno
zastraženi
.
Tisto
,
kar
je
bilo
po
mnenju
zdravnikovem
vzrok
njene
namišljene
blaznosti
,
se
je
izpremenilo
pred
časom
;
sledila
je
bolezen
;
spravili
so
jo
na
bolniški
oddelek
,
in
tam
je
hirala
,
gledala
skozi
zamreženo
okno
na
visoki
zid
in
hrepenela
po
prostosti
.
Vedela
je
,
da
plavajo
urne
gondole
po
širokem
kanalu
pred
zidom
,
ali
zaklenjena
so
bila
železna
vrata
,
zapahnjena
s
trdnimi
zapahi
,
čuval
jih
je
mrk
vratar
.
Vendar
je
gojila
trden
up
,
da
ji
bode
pomagal
Giganti
,
če
se
ji
posreči
poslati
poročilo
do
njega
:
Poizkusila
je
obuditi
usmiljenje
postrežnic
,
prosila
zdravnika
,
ali
poslušali
so
le
nehajno
,
besedičenje
blazne
ni
imelo
pomena
zanje
.
Čutila
se
je
vedno
slabejšo
in
trepetala
je
od
strahu
,
da
bode
umrla
tu
med
blaznimi
.
Končno
je
prišla
stara
žena
obiskat
svojo
umobolno
hčer
in
je
vzela
s
seboj
Lucino
pismo
...
„
In
potem
ste
prišli
,
moj
oče
“
,
je
rekla
Luca
hvaležno
,
„
spravili
ste
me
iz
tiste
grozne
hiše
.
Sedaj
upam
,
da
bodem
še
ozdravela
.
“
Votel
kašelj
ji
je
pretresel
prsi
,
rdeče
pene
so
se
pokazale
na
posinelih
ustnicah
.
—
Giganti
si
je
zakril
obraz
,
solze
so
padale
krepkemu
možu
skozi
prste
,
tresel
se
je
od
zadržanega
ihtenja
...
Saj
je
bilo
prekasno
,
vse
prekasno
—
na
njen
obraz
je
pritisnila
morilka
jetika
svoj
smrtonosni
pečat
...
„
Ne
žalujte
,
oče
“
,
je
rekla
deklica
,
„
glejte
sama
sem
kriva
...
Ko
bi
Vas
bila
poslušala
,
ne
bilo
bi
tako
...
“
„
Jaz
sem
kriv
Luca
,
samo
jaz
,
moral
bi
te
bil
vzeti
seboj
,
povedati
ti
,
da
sem
tvoj
oče
...
“
Naslonil
je
čelo
na
vele
Lucine
roke
in
jih
močil
s
solzami
.
Luca
je
zaprla
oči
.
Nekaj
prijetnega
jo
je
izpreletelo
,
imela
je
očeta
,
ne
bode
ji
treba
več
služiti
...
Ali
zakašljala
je
,
spet
,
pogledala
krvavo
ruto
in
šepetala
:
„
Prekasno
!
“
„
Ne
,
ne
“
,
je
planil
Giganti
pokonci
,
„
ni
prekasno
,
spoznal
te
bodem
pred
vsem
svetom
—
bogat
sem
—
peljal
te
bodem
v
kopeli
in
zdravilišča
,
ozdravela
bodeš
in
se
igrala
s
svojimi
bratci
.
“
Lucine
oči
so
zažarele
,
sladek
smeh
,
up
sreče
,
ji
je
prešinil
mladi
obraz
.
„
Moj
oče
“
,
je
šepetala
.
„
Kako
lepo
je
,
imeti
očeta
.
“
„
Ubogo
dete
,
odpusti
mi
vse
,
glej
,
človek
sem
,
grešil
sem
...
“
„
Tudi
jaz
sem
grešila
,
oče
“
,
je
rekla
Luca
tiho
.
Usmiljenka
je
motila
nežni
pogovor
z
vestjo
,
da
je
prišel
brzojav
na
Gigantija
.
Naslovljen
je
bil
na
magistrat
—
našli
so
ga
,
ker
je
imel
ravno
tam
opraviti
,
da
je
dobil
Luco
iz
blaznice
.
Giganti
je
prečital
.
Teta
Leonore
,
ki
je
bila
brzojavno
pozvana
iz
Reke
v
Florenco
,
ga
je
klicala
domov
,
ker
je
Leonora
opasno
obolela
.
Skrbno
je
motrila
deklica
čitajočega
očeta
,
slutila
je
s
tankočutnostjo
bolnikov
,
da
ji
ugrabi
ta
list
ravno
najdenega
.
Resno
se
je
dvignil
Giganti
:
„
Dete
moje
,
ta
list
me
pozivlje
k
drugi
bolniški
postelji
.
—
Pogledati
moram
,
kaj
je
doma
,
potem
se
vrnem
k
tebi
...
Glej
,
ne
žalosti
se
,
pridem
kmalu
.
Če
imaš
kaj
posebnih
željâ
,
naroči
,
kupi
si
,
česar
želiš
.
“
Stisnil
ji
je
v
roko
svoto
denarja
,
poljubil
čelo
in
lica
in
odšel
težkih
korakov
.
Pri
vratih
se
je
še
ozrl
na
smehljajočo
se
deklico
,
prikimal
ji
,
priporočil
jo
sestri
in
šel
v
svoj
hôtel
.
Šel
je
po
tesnih
,
mračnih
kalah
,
ki
vodijo
po
neštetih
mostovžih
čez
kanale
.
Mračne
in
tesne
so
te
uličice
,
zagrinjajo
jih
neprijazni
hrbti
visokih
palač
,
po
njih
hodi
rada
skrita
beda
,
žalost
...
In
zazdele
so
se
Gigantiju
te
palače
kakor
človek
,
ki
si
nadene
drugo
obleko
,
drugo
lice
za
zunanji
svet
—
saj
onkraj
so
poljubovali
šumeči
valovi
njih
mramorna
znožja
,
dičile
so
se
façade
,
zibale
se
lahke
gondole
do
vrat
,
vstopale
so
vznesene
Benečanke
,
sivolasi
patriciji
—
hitela
je
gondola
,
gondolirja
pesem
je
spremljala
udarce
vêsel
...
In
svet
se
je
širil
—
blestelo
je
morje
,
tam
daleč
so
se
dotikale
gore
oblakov
...
A
tu
v
kalah
je
bilo
tesno
,
temno
,
šum
veselja
ni
dosegel
bolnega
srca
.
Giganti
je
hodil
povešene
glave
,
počasi
...
Preživel
je
dva
dni
,
dolga
kakor
dva
veka
...
Shujšano
,
prerani
smrti
zapadlo
truplo
hčerino
je
klicalo
glasno
po
zadoščenju
,
in
on
je
nastopil
to
pot
.
—
Zahteval
je
na
magistratu
,
da
mu
izročijo
ono
,
ki
je
pod
tujim
imenom
,
pod
pretvezo
blaznosti
internirana
v
norišnici
.
Vprašali
so
ga
,
s
kako
pravico
zahteva
to
,
in
je
rekel
:
„
Njen
oče
sem
!
“
Zahteval
je
,
da
se
nastopa
sodnijsko
proti
možu
,
katerega
žrtev
je
bila
uboga
deklica
.
Vedel
je
,
da
kliče
vse
pošasti
prošlosti
na
dan
,
pa
treba
je
bilo
zadoščenja
—
in
hotel
je
zadostiti
...
Pustili
so
Luco
iz
blaznice
proti
jamstvu
,
da
dokaže
njeno
osobnost
.
Hotel
je
storiti
vse
to
—
odigrala
se
bo
pred
sodniki
žaloigra
,
izvedel
bode
svet
o
tajni
njegovega
srca
.
Naj
...
Prišel
je
do
hôtela
in
javil
hišni
,
da
odide
,
ali
se
vrne
skoro
.
Šel
je
v
gondolo
in
odplul
proti
postaji
.
Ozrl
se
je
na
mesto
in
vstala
je
čarobna
slika
iz
morja
spominov
...
Blestele
so
palače
,
šumelo
je
morje
,
dehtelo
je
cvetje
na
balkonu
stare
prokuracije
...
Prikazala
se
je
,
bela
in
krasna
,
solnce
je
poljubovalo
zlato
glavo
,
perhutala
so
golobov
bela
krila
,
pogledale
so
ga
modre
oči
,
nastal
je
dan
,
novi
,
čudni
...
„
Leonora
,
moja
sreča
in
nesreča
,
duša
jasnočista
,
vračam
se
k
tebi
...
“
Zahrepenelo
je
srce
po
njej
,
a
bilo
mu
je
,
kot
da
je
ne
vidi
nikoli
več
...
Iz
vlaka
se
je
ozrl
še
enkrat
na
kraljico
morja
,
zdelo
se
mu
je
,
da
kliče
vsa
ta
bajna
lepota
večni
„
zbogom
“
za
njim
,
in
tudi
on
je
mahnil
z
roko
:
„
Zbogom
,
Venecija
,
čarobna
pravljica
,
okamenele
sanje
,
kraj
moje
ljubezni
,
zbogom
!
“
Premaknil
se
je
vlak
.
Gigantija
se
je
lotilo
čuvstvo
groze
,
zazdelo
se
mu
je
,
da
bode
ta
vožnja
večna
,
da
ne
vidi
nikoli
več
ne
Leonore
ne
otrok
...
Prijelo
ga
je
z
ledeno
roko
,
šepetalo
mu
:
„
Moli
!
“
Bil
je
sam
v
oddelku
,
groza
se
ga
je
lastila
,
vendar
je
bil
dan
,
solnčen
,
jasen
,
vlak
je
vozil
puhaje
čez
veliki
most
po
prostranih
lagunah
.
Giganti
je
sklenil
nehote
roke
,
in
molil
;
srce
mu
je
stiskala
tesnoba
...
Zahropelo
,
zažvižgalo
,
zašumelo
je
—
krik
smrtne
groze
je
napolnil
zrak
...
Vlak
je
bil
zdrsnil
z
mosta
v
lagune
—
plahe
,
nepripravljene
,
so
drhtele
duše
ponesrečenih
potnikov
ob
mrtvih
telesih
...
No
duhu
razprostre
peroti
,
ki
jih
iz
dola
solz
in
zmot
razvije
na
skrivnostno
pot
...
Gregorčič
.
Zmagoslavno
se
je
vozila
burja
po
Krasu
.
Okolica
Il.
Bistrice
se
je
tresla
pod
udarci
njenega
biča
in
se
skrivala
pod
snegom
,
ki
ga
je
sipavala
ljuta
kneginja
iz
širokega
,
temnosivega
rokava
.
Šumelo
,
tulilo
,
stokalo
in
žvižgalo
je
po
gorah
in
dolih
;
človek
se
je
skrival
pred
besnečo
sovražnico
;
le
posamezen
voz
se
je
pomikal
nerad
po
slabi
,
zasneženi
cesti
,
le
posamen
kmetic
v
kratki
jaketi
,
grlo
in
ušesa
zavita
v
toplo
omotačo
,
se
je
otepal
po
cesti
,
klanjajoč
se
globoko
burji
.
Burja
je
ona
in
sovraži
,
kar
je
pokončnega
in
ponosnega
,
zato
so
se
ji
tudi
klanjale
redke
ženice
,
hodeče
iz
bornih
vasi
v
Bistrico
;
zavijale
so
se
tesneje
v
velike
zimske
rute
in
se
pripogibale
nad
ločnate
košarice
ob
lakteh
.
Pa
mogočnica
jim
je
pihala
nasproti
,
blestelo
je
pred
očmi
,
šibila
so
se
kolena
—
razkrila
se
je
glava
,
zmršili
lasje
in
odpirale
košarice
.
Videla
je
burja
notri
trepetajočo
kokoško
,
številce
jajec
,
stručico
masla
in
pihala
prezirno
naprej
...
Saj
je
vedela
,
da
bodo
prodale
ženice
te
stvari
v
Bistrici
ali
v
Trnovem
in
kupile
za
skupiček
zraven
turšične
moke
za
ljubljeno
„
polento
“
še
lepe
pšenične
,
še
kilico
sladkorja
,
kupček
sladkih
cvebov
in
dišečih
koreninic
—
ker
bližajo
se
božični
prazniki
,
in
v
teh
mora
biti
povitica
na
mizi
.
Skromna
povitica
uboge
kotjanske
gospodinje
!
Trdo
zamešena
,
debelo
razvaljana
,
posuta
z
ribanim
kruhom
in
debelimi
cvebi
,
zadovoljuješ
poleg
krače
v
ječmenu
,
poleg
kupice
kisle
vremščine
,
ubornega
trpina
,
kateremu
se
še
ne
sanja
o
bogato
obloženi
mizi
Dolenjca
in
drugih
srečnejših
slovenskih
bratov
ob
teh
praznikih
.
Izginil
je
veliki
,
s
testenimi
ptički
in
cvetkami
okrašeni
poprtnjak
,
ki
mora
stati
na
belopokriti
mizi
od
Božiča
do
Treh
kraljev
,
zgubili
so
se
mistični
stari
običaji
,
le
tuintam
privleče
še
star
očanec
panj
iz
gozda
,
da
bode
tlel
od
Velikega
do
Malega
Božiča
—
da
se
bode
grel
ob
njem
in
pravil
o
minulih
časih
in
navadah
,
ki
so
utonile
v
temnem
morju
minolosti
,
od
katerih
si
ostala
le
ti
,
neukusna
,
skromno
povitica
kotjanska
.
Bližali
so
se
božični
prazniki
,
šumeče
se
je
vozila
burja
po
Krasu
in
skrbno
so
se
ozirale
bistriške
matere
na
neprijazno
,
sivo
nebo
:
sipale
so
se
goste
snežinke
burji
v
igračo
in
zabavo
—
gorje
,
če
jih
nanese
zlotvornica
pojoč
in
plešoč
v
gorate
kupe
—
ustavil
se
bode
promet
in
sinček
,
dijak
v
beli
Ljubljani
,
ali
v
daljnem
Beču
,
ne
bo
mogel
do
rodne
strehe
...
Ni
nehala
besna
razgrajalka
,
na
njenih
šumečih
krilih
se
je
pripeljal
večer
mirú
in
ljubezni
,
spremljan
od
slovesnega
zvonenja
,
ki
je
preglašalo
tulenje
burje
.
V
čakalnici
trnovske
postaje
sta
sedela
Boštjančič
in
poštni
hlapec
,
stiskala
sta
se
k
dobro
zakurjeni
peči
in
poslušala
,
kako
zveni
,
brni
in
poje
v
dimniku
,
kako
se
stresajo
okna
in
vrata
...
Na
dolgi
klopi
ob
zidu
sta
sedela
dva
hlapca
iz
Bistrice
z
bičem
v
roki
in
se
razgovarjala
polglasno
;
iz
čakalnice
druzega
razreda
se
je
slišal
glasen
smeh
.
A
vse
je
prevladal
svečani
,
veseli
glas
zvona
...
„
Sveti
večer
“
,
je
zdihnil
Boštjančič
,
„
vlak
ima
toliko
zamude
,
mene
pa
čaka
doma
žena
z
večerjo
.
Slišiš
zvonenje
?
Oj
ta
trnovski
zvon
!
“
Mož
se
je
zamislil
.
„
Sveti
večer
“
,
je
ponovil
poštni
hlapec
,
„
vse
bi
moralo
biti
tiho
in
mirno
,
noben
vlak
,
nobena
pošta
ne
voziti
na
ta
veliki
sveti
večer
...
Slišiš
,
kako
šumi
burja
?
To
se
trese
moja
kobila
zunaj
v
mrazu
...
“
„
Da
se
le
ne
zgodi
kaka
nesreča
,
v
strahu
sem
,
da
vrže
burja
vlak
s
topolskega
mostú
,
kakor
lani
...
Se
spominjaš
,
kako
salabolsko
nas
je
zeblo
,
pa
si
še
zakuriti
nismo
upali
,
ker
smo
se
bali
,
da
burja
raznese
ogenj
?
—
“
„
Vem
dobro
—
še
na
cesto
nismo
mogli
,
burja
nas
ni
pustila
hoditi
po
človeško
,
lazili
smo
po
štirih
,
strehe
pa
so
letele
s
hiš
,
kakor
pleve
,
in
delavce
na
železnici
so
morali
privezati
z
vrvmi
...
“
„
Tako
hude
,
kakor
lani
,
ne
pomnim
razen
tisto
leto
,
ko
so
našli
pod
Globovnikom
ono
mrtvo
žensko
.
Saj
veš
—
vozil
si
z
Lukom
—
—
“
„
Bog
daj
staremu
dobro
“
,
je
zdihnil
hlapec
,
„
tista
vožnja
ga
je
spravila
malo
hitreje
v
grob
...
“
„
In
kake
sitnosti
smo
imeli
potem
s
sodnijo
.
Sodnik
je
bil
kar
razkačen
,
ker
ni
mogel
izvedeti
od
nas
imena
tistega
Laha
...
“
„
I
kam
pa
je
že
prešla
tista
punčka
?
“
„
Bogvé
,
mlado
dekle
se
izgubi
hitro
.
—
Ej
,
slabo
ženski
,
ki
se
poda
v
svet
...
Pa
si
videl
včeraj
Grgurinovega
Vinka
,
kak
fant
je
postal
?
Slišal
sem
,
da
ostane
v
farovžu
do
polnočnice
,
potem
pa
gre
k
svojim
v
Šembije
...
“
„
Hvala
lepa
za
to
pot
“
,
se
je
stresnil
hlapec
.
Zdajci
se
je
slišalo
neko
brnenje
po
brzojavnih
žicah
.
Žalostno
je
zvenel
žvižg
vlaka
skozi
mogočno
šumenje
.
Prihajal
je
vendar
...
Hipoma
so
se
pokazali
ljudje
pred
postajo
.
Načelnik
,
rdeče
zakapčen
do
nosú
,
se
je
stiskal
v
medvratje
,
iz
čakalnice
druzega
razreda
je
prišlo
s
pravo
bistriško
brezobzirnostjo
nekaj
Bistričanov
in
hitelo
s
slugo
proti
previdno
,
počasi
vozečemu
vlaku
.
Počasi
se
je
pomikal
poštni
od
gorke
peči
—
zvonovi
so
zvonili
še
vedno
...
Gorostasen
v
tmini
,
z
velikimi
žarečimi
očmi
,
je
stal
vlak
,
sopihal
in
se
tresel
...
Tresel
se
je
,
ker
mu
je
vpila
burja
vladarica
:
„
Vzdignem
te
,
vržem
te
...
“
Načelnik
postaje
in
strojevodja
sta
se
malomarno
pozdravila
.
„
Hudičeva
burja
pri
Topolcu
“
,
je
klical
vodja
,
„
toliko
,
da
nas
ni
vzela
...
“
„
Le
previdno
čez
Koseški
most
,
potem
že
pojde
.
“
In
načelnik
je
skočil
v
prvi
voz
.
Sprevodnik
,
skrit
do
nosú
v
širokem
kožuhu
je
odpiral
previdno
vrata
hlaponov
;
divje
tuleč
mu
jih
je
trgala
burja
iz
rok
in
butala
ž
njimi
po
vozu
;
žvenketala
,
tresla
so
se
okna
—
pokazali
so
se
plašni
obrazi
popotnikov
...
Le
nekaj
dijakov
je
skočilo
veselega
obraza
iz
vlaka
;
njih
ni
plašil
ples
burje
:
bili
so
njeni
sinovi
,
bila
je
ona
,
ki
jih
je
nekoč
uspavala
v
zibeli
z
divjetožno
pesmijo
,
bila
je
ona
,
ki
je
budila
mladeniče
s
tožbo
,
ki
jo
sluti
,
a
je
ne
ume
človeško
srce
...
Za
dijaki
je
izstopila
drgetajoča
,
šibka
ženska
oseba
,
zavita
v
topel
plašč
,
glavo
zamotano
v
omotačo
.
Burja
je
zavila
,
ženska
se
je
zazibala
,
prestregel
jo
je
sprevodnik
,
ki
je
lovil
vrata
kupeja
,
in
poklical
mimo
hitečega
Boštjančiča
.
Ta
jo
je
peljal
v
čakalnico
,
posadil
k
peči
ter
vprašal
sočutno
:
ali
je
nihče
ne
čaka
in
kam
je
namenjena
.
Ženska
je
razkrila
lice
,
Boštjančič
se
je
prestrašil
—
zagledal
je
smrtnobled
,
od
bolezni
izpit
obraz
mlade
deklice
,
obraz
,
s
katerega
so
žarele
le
velike
,
krasne
oči
.
Odgovorila
je
s
slabim
glasom
,
da
hoče
k
polnočnici
,
tam
bode
dobila
svojce
in
potem
...
pojde
peš
ž
njimi
...
„
Ubožica
,
Vi
ne
pridete
sami
v
vas
,
počakajte
,
da
opravim
svoje
posle
,
pa
grem
domov
in
Vas
popeljem
.
“
Odhitel
je
—
zunaj
se
je
gibal
vlak
,
glasno
govoreč
so
šli
dijaki
skozi
vežo
.
Luca
—
bila
je
ona
—
je
ostala
sama
.
Naslonila
se
je
na
zid
.
Tukaj
je
—
na
cilju
svojega
hrepenenja
,
in
burja
piše
,
kakor
takrat
,
ko
se
je
vozila
prvič
tod
,
nesrečne
matere
nesrečna
hči
;
joče
burja
,
tuli
,
kakor
tisti
dan
,
ko
je
pozabil
oče
svojih
dolžnosti
v
pišu
strasti
...
Šumi
,
tuli
burja
,
poj
žalobno
pesem
svojo
!
Klanja
se
trepetajoča
pokrajina
tvojemu
srdu
,
ali
močnejši
,
kakor
ta
srd
je
moje
hrepenenje
!
Ne
ubraniš
hčeri
na
grob
materin
...
Prišli
bodo
v
divjanju
tvojem
,
po
zasneženem
klancu
,
svit
gorečih
trsak
jim
bo
razsvetljeval
pot
,
zavijal
se
bode
plamen
v
pišu
,
ugašal
,
umiral
in
zasvetil
znova
...
A
oni
se
bodo
prerili
skozi
kupe
snega
,
po
zdrkli
poti
,
prišli
bodo
do
cerkve
na
griču
—
saj
je
nocoj
veliki
sveti
večer
,
ob
katerem
veje
duh
ljubezni
po
solzni
zemlji
in
sili
človeka
,
da
obdaruje
bližnjega
v
dokaz
te
ljubezni
...
Drugod
se
darujejo
drage
božičnice
,
ti
uborni
vaščani
pa
hranijo
skrbno
trdo
jabolko
,
dozorelo
v
burji
,
v
mrazu
,
in
ga
dajejo
prijateljem
:
„
Na
vesel
Božič
“
.
Prihiteli
bodo
sključeni
starci
,
čili
mladci
,
vsem
bode
gorela
radost
z
lica
,
sijal
jim
bo
mir
iz
oči
...
Vračali
se
bodo
v
posnažene
borne
hiše
,
kjer
diši
vse
po
kadilu
,
kjer
čakajo
mladino
lešniki
in
orehi
—
vračali
se
bodo
in
ona
ž
njimi
—
potem
...
Zakašljala
je
,
obrisala
si
krvave
pene
in
nasmehnila
se
vdano
:
Potem
—
smrt
...
Ni
je
plašila
smrt
,
saj
je
bilo
njeno
mlado
kratko
življenje
polno
dolgega
trpljenja
.
Siromašna
je
bila
njena
mladost
,
ali
prisijala
je
zvezda
,
diven
je
bil
njen
soj
—
srce
je
trepetalo
v
njem
,
in
življenje
je
bilo
kakor
pesem
o
sreči
...
Ali
varljiva
zvezda
je
utonila
v
pogubnih
oblakih
,
ljubljeni
mož
je
prevaril
Luco
,
izročil
jo
strašni
usodi
pravoumne
med
blaznimi
...
Ostal
je
še
up
na
očeta
...
Prišel
je
,
obljubil
ji
novo
življenje
,
še
enkrat
je
zaplapolalo
srce
v
veselju
—
saj
je
bila
še
tako
mlada
,
življenje
,
ki
nudi
drugim
toliko
dobrot
,
je
moralo
imeti
še
kaj
tudi
za
njo
...
Pa
šel
je
oče
,
stisnilo
ji
je
nekaj
srce
,
oprijela
bi
se
ga
bila
,
zadržala
ga
...
Obljubil
ji
je
,
da
se
vrne
skoro
,
a
srce
je
zastokalo
v
strašni
slutnji
:
Nikoli
!
Vendar
je
čakala
,
tresla
se
,
kadar
je
slišala
korak
po
hodniku
—
ni
ga
bilo
...
Usmiljeno
so
jo
pogledovali
zdravniki
in
sestre
,
šepetali
so
med
seboj
,
a
molčali
na
njena
vprašanja
...
Nemir
ji
je
dal
moči
,
vstala
je
,
vprašala
,
kdaj
pojde
vun
.
Obotavljajoč
ji
je
razložil
primarij
,
da
se
mora
vrniti
v
blaznico
,
ker
se
je
ponesrečil
mož
,
ki
je
hotel
navesti
dokaz
njene
osobnosti
...
Luca
je
bila
vajena
nesreče
,
ali
ta
udarec
jo
je
zlomil
popolnoma
...
Mrtev
oče
—
za
njo
ni
bilo
več
solnčnega
dneva
—
za
njo
je
samo
smrt
...
Umrla
bode
med
tesnim
starim
zidovjem
—
nihče
tam
daleč
ne
bode
vedel
kje
in
kdaj
,
nihče
ne
bode
pomolil
za
njeno
dušo
...
Topa
,
nema
se
je
pustila
prepeljati
v
blaznico
.
Spet
je
stanovala
v
mračni
sobici
,
poslušala
hohotanje
,
groženje
in
vpitje
blaznih
in
gledala
v
okno
tako
blizkega
nasprotnega
zidu
.
A
to
okno
,
poprej
vedno
nemo
,
je
oživelo
,
zjutraj
in
zvečer
se
je
pokazala
Luci
znana
mlada
črnolaska
na
njem
.
Sočutno
je
gledala
Luco
—
poznala
je
te
objokane
oči
.
Nasproti
bolnišnici
,
kjer
je
bila
Luca
,
je
delavnica
za
steklene
koralde
in
drugo
lepotičje
.
Večkrat
je
stala
bolnica
pri
oknu
in
gledala
urne
prste
deklet
,
ki
so
prebadale
in
natikale
koralde
.
Tam
je
videla
Gemmo
,
večkrat
sta
se
pogledali
—
čitala
je
sočutje
v
teh
očeh
in
oveselila
se
je
,
videč
jo
tako
blizu
.
Tesne
so
kali
beneške
,
lahko
govoriš
z
okna
v
okno
;
kmalu
je
vedela
Gemma
Lucino
žalostno
povest
in
mislila
z
žensko
dopadljivostjo
,
kako
pomagati
nesrečnici
.
Ali
se
v
našem
nemirnem
življenju
ne
vežejo
vedno
želje
z
upanjem
?
Luca
,
ta
duh
,
ki
je
hitel
iz
telesa
,
