Kakosem
mogla
vendar
zaspati
?
«
se
izgovarja
vsa
osramočena
.
»
O
,
to
se
kaj
lehko
zgodi
ob
tej
vročini
v
hladni
senci
,
«
ji
odvrne
Albin
in
jo
smelo
prime
za
desnico
.
Bil
je
preveč
samoljuben
,
da
bi
se
mu
ne
bila
takoj
porodila
misel
,
da
je
prišla
radi
njega
semkaj
.
Zato
se
tudi
pomišljal
ni
dosti
.
A
njegova
sodba
se
je
ublažila
takoj
,
ko
je
uprla
Rezika
vanj
svoje
čudovite
oči
.
V
njenem
pogledu
se
je
zrcalila
pač
neskončna
vdanost
,
a
o
kaki
poželjivosti
ali
strasti
ni
bilo
niti
najmanjšega
sledu
v
njem
!
Občutil
je
iznova
moč
nedolžnega
očesa
!
..
Toda
čeravno
je
bil
prepričan
,
da
ne
bo
imel
poguma
,
pogubiti
to
dekle
,
čeravno
je
znal
,
da
one
zabave
pri
tej
deklici
ne
bo
dobil
,
ki
si
jo
je
obetal
,
zdaj
vendar
ni
bežal
od
nje
.
Čutil
se
je
hkrati
srečnega
,
neizkončno
srečnega
v
bližini
tega
rajskega
bitja
in
ni
čisto
nič
mislil
na
to
,
kake
dolžnosti
si
natveze
,
ako
vztraja
na
njeni
strani
.
Še
bliže
stopi
k
njej
,
ji
položi
roko
okoli
pasu
in
ji
globoko
pogleda
v
oči
.
A
ona
jih
zdaj
povesi
in
s
tresočim
glasom
reče
:
»
Domov
moram
,
pustite
me
!
«
»
Oh
,
ne
hodi
še
!
«
jo
prosi
on
.
»
Vsaj
malo
časa
še
mi
daj
gledati
v
tvoje
lepe
oči
!
«
Tikal
jo
je
!
..
Nepopisno
veselje
jo
prešine
,
in
v
tem
veselju
,
v
tej
sreči
radovoljno
ustreže
njegovi
želji
.
Milobno
se
nasmehne
in
povzdigne
s
presrčno
naivnostjo
spet
oko
...
Albin
pa
se
ni
mogel
nadiviti
njenemu
pogledu
in
je
slastno
srkal
prečudno
sladkobo
,
ki
je
lila
iz
čarobnega
svita
njenega
nebeškega
očesa
.
In
zdajci
je
začutil
blagodejni
,
blažilni
vpliv
tega
svita
,
čigar
čistost
mu
je
bila
prišla
do
zavesti
.
Nobeni
umazani
misli
ni
bilo
več
prostora
v
njegovi
glavi
;
strast
se
mu
je
bila
polegla
,
kri
umirila
in
samo
prepričanje
ga
je
prešinjalo
,
da
je
to
dekle
,
ki
jo
je
pritiskal
zdaj
nase
,
vredno
največjega
spoštovanja
,
najpožrtvovalnejše
ljubezni
...
In
premagan
od
njene
lepote
in
nedolžnosti
približa
svoja
usta
njenemu
ušesu
in
jo
vpraša
tiho
,
komaj
,
slišno
,
boječe
:
»
Ali
me
imaš
kaj
rada
,
Rezika
?
«
Ona
se
zdrzne
po
vsem
životu
.
Globoko
doli
pobesi
glavico
,
da
bi
skrila
rdečico
,
ki
ji
jo
je
bilo
pripodilo
njegovo
vprašanje
v
lica
,
potem
pa
odvrne
ravno
tako
rahlo
,
šepetajoče
,
bojazljivo
:
»
Imam
!
«
Albin
je
čutil
silovito
moč
,
ki
se
je
razodevala
v
tem
preprostem
odgovoru
.
Sto
ognjevitih
priseg
bi
ga
ne
bilo
moglo
prepričati
tako
o
istinitosti
njene
ljubezni
,
kakor
ga
je
ta
edina
besedica
,
ki
jo
je
bila
tako
prostodušno
izgovorila
.
In
sedaj
se
ni
obotavljal
več
.
Še
tesneje
jo
privije
nase
in
jo
goreče
poljubuje
zdaj
na
njena
cvetoča
usteca
,
zdaj
na
čelo
,
zdaj
na
njene
čarovite
oči
,
zdaj
spet
na
fini
nosek
in
na
ono
jamico
,
ki
je
tako
dražestno
čepela
sredi
lepo
zaokrožene
bradice
...
Ona
pa
je
mrla
v
sladki
grozi
,
s
katero
jo
je
navdajala
bližina
ljubljenega
mladeniča
.
Vid
in
sluh
sta
ji
prešla
v
njegovem
objemu
,
pozabila
je
na
vse
:
na
preteklost
,
sedanjost
in
prihodnost
,
in
le
ena
misel
je
prešinjala
njeno
dušo
:
da
jo
ljubi
tisti
,
po
katerem
je
tako
burno
koprnelo
,
po
katerem
je
dolgo
zdihovalo
njeno
srce
!
..
Zmračilo
se
je
že
bilo
,
in
luna
,
velika
kakor
rešeto
,
se
je
dvigala
na
vzhodu
izza
gore
.
Onadva
pa
sta
še
vedno
stala
kakor
pričarana
na
enem
in
istem
mestu
,
nema
,
tiha
,
kakor
bi
ne
znala
govoriti
,
a
ljubeč
se
neizkončno
in
družeč
v
najčistejšem
ognju
,
ki
ga
vzmore
človeško
srce
...
Klic
ponočne
tice
,
ki
se
je
oglasil
v
bližini
,
ju
splaši
.
Rezika
odskoči
in
vikne
prestrašena
:
»
Kako
sem
se
mogla
tako
zamuditi
!
«
Izrekši
napolni
hitro
vrč
in
se
obrne
proti
domu
.
»
Lehko
noč
!
«
»
Lehko
noč
!
«
Še
en
poljub
,
in
odhitela
sta
vsak
na
svojo
stran
...
»
Pa
jutri
zopet
!
«
zakliče
Albin
še
za
njo
.
»
Da
,
zopet
!
«
odvrne
Rezika
.
»
Toda
ne
pridem
tako
zgodaj
kot
danes
in
ne
za
toliko
časa
!
«
Nekdaj
zelo
premožnemu
kmetu
,
sosedu
Končnikovemu
,
so
prodajali
posestvo
.
Akoravno
se
je
tega
v
Dolgi
vasi
vsakdo
že
davno
nadejal
,
ker
je
bil
Sršen
znan
zapravljivec
,
so
danes
vendar
ljudje
stikali
z
glavami
ter
si
šepetali
,
kakor
bi
se
bilo
dogodilo
nekaj
povsem
nepričakovanega
.
Vsekakor
so
pripisovali
bližnji
in
daljnji
sosedje
Sršenovi
temu
dogodku
toliko
važnosti
,
da
so
popustili
vse
delo
ter
praznovali
,
kakor
bi
bila
nedelja
,
ali
kak
drug
posvečen
dan
.
Bila
je
do
malega
vsa
vas
skupaj
in
vse
se
je
trlo
okoli
nesrečne
hiše
.
Stali
so
kmalu
v
večjih
,
kmalu
v
manjših
gručah
tu
moški
,
tam
ženske
.
Moški
so
samozavestno
zrli
predse
in
oblastno
prestavljali
noge
,
zdaj
desno
,
zdaj
levo
naprej
,
kadili
iz
večjih
in
manjih
pip
,
pljuvali
s
posebno
virtuoznostjo
tja
v
prašno
cesto
,
pa
delali
dovtipe
,
da
se
je
zdaj
pa
zdaj
vzdignil
mnogoglasen
grohot
iz
te
ali
one
gruče
.
Ženske
pa
so
si
z
veliko
vnemo
pripovedovale
razne
novice
,
a
vračale
so
se
seveda
vedno
zopet
k
predmetu
,
ki
je
bil
povod
,
da
so
se
bile
danes
tukaj
sešle
.
Ugibale
so
,
kaj
bo
počela
zdaj
pač
»
uboga
«
Sršenka
s
toliko
otroki
,
in
vedno
in
vedno
so
pogledavale
tja
proti
hiši
,
se
li
ne
pokaže
morda
kak
jokajoč
obraz
pri
oknu
.
Marsikatera
pomilovalna
beseda
se
je
čula
,
zlasti
pri
ženskah
,
a
če
bi
bilo
dano
komu
,
pogledati
v
srce
vsem
tem
,
ki
so
prodajali
radovednost
,
bi
se
bil
prepričal
,
kako
malo
je
verjeti
besedam
in
koliko
več
je
škodoželjnosti
,
nego
odkritosrčnega
sočutja
pri
ljudeh
...
Poleg
postarnih
je
bila
seveda
tudi
ljuba
mladina
obilo
zastopana
.
Bili
so
zbrani
dečaki
,
bližajoči
se
mladeniški
dobi
,
in
že
zreli
mladeniči
;
ravno
tako
dekleta
one
starosti
,
ki
šele
začenjajo
pogledavati
takisto
pomenljivo
po
moških
,
pa
tudi
že
bolj
izkušene
device
.
Največ
hrupa
pa
je
delala
šolska
mladež
,
ker
je
bilo
baš
o
počitnicah
,
in
pa
golosrajčniki
,
ki
so
se
drvili
po
cesti
gor
in
dol
,
se
rvali
in
lasali
,
se
bombardirali
s
kamenjem
pa
kričali
,
da
so
človeka
bolela
ušesa
.
Glavni
predmet
ugibanja
med
starejšimi
gledavci
je
bil
ta
,
kdo
bo
kupil
Sršenovo
posestvo
.
Vedelo
se
ni
še
nič
prav
,
kdo
vse
bo
dražil
,
samo
o
Končniku
je
bilo
znano
,
da
bi
rad
spravil
Sršenovo
posestvo
podse
.
Saj
je
bil
Končnik
tudi
eden
izmed
Sršenovih
upnikov
in
baje
je
bil
baš
on
mnogo
pripomogel
,
da
je
prišlo
do
prodaje
.
Kar
se
tiče
Končnika
samega
,
je
bil
za
trdno
prepričan
,
da
ne
pride
Sršenovo
posestvo
nikomur
drugemu
v
roke
,
nego
njemu
,
in
še
pred
nedolgim
je
bil
opomnil
Meti
vpričo
Rezike
:
»
Če
vama
bo
na
Sršenovem
bolj
všeč
,
nego
pri
meni
doma
,
se
preselimo
pa
tjakaj
!
«
To
zavest
,
da
bo
Sršenovo
posestvo
njegovo
,
je
kazal
Končnik
očito
tudi
na
dan
dražbe
.
Oblastno
je
stopal
pred
Sršenovo
hišo
gor
in
dol
ter
se
vedel
,
kakor
bi
bilo
že
vse
njegovo
.
Desnico
je
držal
v
žepu
ter
glasno
rožljal
z
denarjem
,
da
ga
je
potihem
marsikdo
zavidal
.
Semtertja
je
postal
nekoliko
,
pomežiknil
parkrat
s
tistim
na
pol
zaprtim
očesom
svojim
,
pa
se
nasmejal
takisto
čudno
tja
proti
množici
,
da
človek
ni
vedel
,
hoče
li
izraziti
s
tem
nasmehom
zaničevanje
vsem
onim
,
ki
so
brez
pravega
namena
postavali
tu
,
ali
pa
mu
je
prišla
kaka
tako
dovtipna
na
um
,
da
ga
je
silila
v
smeh
.
Vsekakor
mu
je
moralo
biti
lehko
pri
srcu
,
zakaj
med
vsemi
temi
,
ki
so
bili
tu
zbrani
,
ni
bilo
ne
enega
,
katerega
bi
se
mu
bilo
bati
,
da
bi
mu
delal
zgago
pri
dražbi
.
»
Če
ne
pride
od
zunanjih
kdo
,
«
je
mislil
Končnik
sam
pri
sebi
,
»
potem
mi
ne
bo
treba
šteti
kdo
ve
koliko
...
Pa
kdo
naj
pride
v
zadnjem
trenotku
!
Še
pet
minut
,
in
dražba
se
mora
pričeti
!
«
Tudi
teh
pet
minut
,
ki
so
tekle
Končniku
posebno
počasi
,
je
bilo
konec
.
Kladivo
v
stolpu
je
začelo
naznanjati
deveto
uro
,
in
Končnik
se
obrne
vesel
proti
dražbenemu
komisarju
,
hoteč
ga
opozoriti
,
da
naj
prične
.
A
v
tistem
hipu
pridrdra
kočija
skoz
vas
in
se
ustavi
prav
pred
Sršenovo
hišo
.
Z
voza
stopi
gosposki
človek
srednjih
let
ter
se
jame
riniti
skozi
množico
proti
mestu
,
kjer
je
imel
dražbeni
komisar
svojo
mizico
.
Končnik
ostrmi
,
in
višnjeve
lise
se
pokažejo
na
njegovem
rdečem
,
zabuhlem
obrazu
,
kakor
vselej
,
kadar
ga
je
kaj
razburilo
ali
razjezilo
.
»
Strela
,
odkod
se
je
pa
ta
vzel
!
«
zaroti
potihem
ter
stopi
naprej
,
da
bi
bolje
čul
,
kaj
hoče
prišlec
.
»
Mislil
sem
že
,
da
zamudim
,
«
reče
ta
proti
komisarju
,
poklonivši
se
mu
,
»
a
kakor
vidim
,
sem
dospel
še
o
pravem
času
.
«
Končniku
stopi
pot
na
čelo
.
»
Ka-aj
?
«
vikne
tako
na
glas
,
da
so
ga
lehko
razumeli
v
bližini
stoječi
.
»
Ta
bo
torej
tudi
dražil
?
..
Da
bi
ga
..!
«
Dražba
se
je
pričela
.
Ponudbe
sta
stavila
samo
Končnik
in
oni
tujec
.
A
ko
je
dodajal
Končnik
samo
po
petdeset
krajcarjev
,
je
dodajal
tujec
kar
po
petdeset
goldinarjev
,
da
je
Končniku
kar
sapo
jemalo
.
Kadar
ga
je
oni
predražil
,
si
je
obrisal
vselej
pot
s
čela
in
je
vselej
zamrmral
:
»
Strela
!
«
Precej
dolgo
sta
se
podajala
,
zakaj
Končnik
je
natanko
vedel
,
koliko
je
vredno
Sršenovo
posestvo
,
in
dokler
je
bilo
še
kaj
upanja
,
da
dobi
isto
za
primerno
ceno
,
je
primeknil
na
vsako
tujčevo
ponudbo
»
deset
grošev
več
!
«
Ko
pa
je
uvidel
,
da
oni
ne
misli
odjenjati
,
se
obrne
k
njemu
in
mu
pripomni
:
»
I
,
kaj
pa
boste
Vi
s
takim
kmečkim
posestvom
?
«
A
tujec
zgane
z
ramami
,
kakor
bi
se
mu
ne
zdelo
vredno
odgovarjati
na
tako
vprašanje
ter
ponudi
spet
več
.
Končnik
se
je
togotil
in
srdil
,
a
pomagalo
ni
vse
nič
.
Tujcu
je
bilo
za
petdeset
goldinarjev
ravno
toliko
,
kakor
njemu
za
petdeset
novčičev
,
in
zbujal
se
mu
je
že
sum
,
da
niti
ne
misli
na
to
,
da
bi
kupil
posestvo
temveč
da
le
radi
tega
draži
,
da
bi
ga
njemu
pripečatil
prav
drago
.
Pihal
je
in
računil
ter
preudarjal
,
bi
li
še
kaj
ponudil
,
ali
ne
...
Sodnijski
sluga
pa
je
klical
s
hreščečim
glasom
:
»
V
prvo
...
drugo
—
kdo
da
več
?
..
V
prvo
,
drugo
...
in
—
kdo
da
več
?
..
V
prvo
...
drugo
...
in
—
da
kdo
še
kaj
več
?
...
ino
—
ino
—
v
tretje
!
«
Končnik
zakolne
ter
pogleda
tujca
tako
,
da
bi
ga
bila
morala
boleti
glava
,
če
bi
bilo
res
kaj
na
tem
,
da
škoduje
hud
pogled
.
Ali
ta
se
ni
brigal
za
to
.
Odštevši
denar
,
izpregovori
nekoliko
besed
s
komisarjem
,
spravi
potrdilo
o
plačani
dražbenini
ter
stopi
v
hišo
k
Sršenu
.
Tu
določi
nesrečni
družini
brez
daljnjega
razpravljanja
kratek
rok
,
v
katerem
treba
hišo
izprazniti
,
potem
pa
se
vrne
spet
k
vozu
,
skoči
vanj
in
oddrči
proti
strani
,
od
koder
je
bil
prišel
.
Končnik
pa
je
moral
požreti
zdaj
marsikatero
grenko
in
zbadljivo
.
»
No
,
ta
te
je
pa
ugnal
ta
,
«
ga
nahruli
postaren
možiček
,
ki
mu
menda
ni
bil
poseben
prijatelj
.
»
Dozdaj
smo
mislili
,
da
si
ti
najmočnejši
,
pa
se
dobijo
vendar
še
hujši
,
kakor
je
videti
.
Raca
na
vodi
!
..
Ali
si
videl
,
kako
je
imel
denarnico
nabito
s
stotaki
?
Cel
šop
jih
je
izvlekel
vunkaj
,
da
jih
je
bilo
videti
kakor
listov
v
kaki
debeli
mašni
knjigi
.
In
ko
je
pihnil
vanje
,
kako
je
to
flafotalo
!
Ej
,
vraga
,
meni
se
je
kar
srce
trgalo
!
«
»
Kaj
bo
to
!
«
odvrne
Končnik
in
se
zaničljivo
namrdne
,
kakor
bi
imel
on
še
vse
več
.
»
O
je
že
,
že
!
«
pripomni
drugi
,
ki
je
stal
poleg
in
poslušal
te
besede
.
»
Kaj
se
menite
;
to
ni
kar
si
bodi
,
našteti
kar
tako
šest
tisočakov
in
še
nekoliko
stotakov
!
Prebito
dosti
denarja
mora
imeti
ta
človek
!
Rad
bi
vedel
,
kdo
je
!
«
»
Kak
slepar
!
«
odvrne
Končnik
razjarjen
.
Nič
mu
ni
delo
huje
,
nego
če
so
vpričo
njega
hvalili
koga
,
da
je
bogat
.
»
Kaj
pa
naj
bo
drugega
?
«
nadaljuje
po
kratkem
premolku
,
ko
vidi
,
da
onadva
nič
kaj
ne
verujeta
njegovim
besedam
.
»
Kak
mestni
goljuf
je
,
ki
bi
se
rad
tu
sem
med
nas
vgnezdil
...
No
,
pa
jaz
mu
že
pokažem
!
Soseda
sva
si
in
nagajal
mu
bom
,
da
bo
rad
spet
šel
v
svoj
kraj
in
da
bo
vesel
,
če
mu
da
kdo
polovico
tega
za
Sršenovo
posestvo
,
kar
je
on
danes
odštel
!
«
Tako
se
je
tolažil
Končnik
.
Ljudje
pa
so
se
posmehavali
,
zakaj
Končnik
radi
svoje
oblastnosti
ni
bil
nič
kaj
priljubljen
,
in
privoščili
so
mu
,
da
mu
je
bilo
tako
izpodletelo
.
Veliko
preglavico
je
delalo
vaščanom
iz
Dolge
vasi
zdaj
to
,
kaj
bo
tujec
začel
s
pridobljenim
posestvom
.
Sklepali
so
vse
mogoče
,
in
kmalu
so
se
razširjale
raznovrstne
novice
,
ki
pa
niso
imele
nikake
istinite
podlage
,
ampak
so
izvirale
le
iz
prebujne
domišljije
nekaterih
navihancev
,
katerim
je
delalo
veselje
,
voditi
radovedneže
za
nos
.
Toda
predolgo
niso
ljudje
ostali
v
negotovosti
.
Kakor
hitro
so
se
bili
Sršenovi
izselili
iz
drage
domače
hiše
,
je
bilo
v
njej
takoj
vse
polno
delavnih
moči
.
Najprej
se
je
pod
nadzorstvom
nekega
tujega
človeka
prezidavalo
,
potem
pa
so
dobili
dela
pleskarji
,
slikarji
in
mizarji
.
Pokazalo
se
je
kmalu
,
da
prideta
v
Sršenovo
hišo
nova
prodajalnica
in
gostilna
,
in
odslej
niso
vaščani
nič
željneje
pričakovali
,
nego
da
bi
se
otvorilo
nameravano
podjetje
.
To
pa
ne
radi
tega
,
ker
bi
bilo
v
Dolgi
vasi
premalo
prodajalnic
in
gostilnic
,
temveč
iz
gole
radovednosti
,
ker
bi
bili
že
radi
za
gotovo
znali
,
kdo
se
naseli
med
nje
.
Bilo
je
nekako
sredi
septembra
,
ko
pridrži
nekega
dne
,
in
sicer
ravno
opoldne
,
spet
lepa
,
bogata
kočija
,
pred
katero
sta
bila
vprežena
dva
konja
,
v
Dolgo
vas
ter
se
ustavi
pred
nekdanjo
,
zdaj
popolnoma
na
novo
urejeno
Sršenovo
hišo
.
Ljudje
,
ki
so
bili
ravno
pri
obedu
,
so
bili
hitro
na
nogah
,
in
hipoma
je
bilo
polno
radovednih
glav
pri
oknih
.
Iz
voza
sta
stopili
dve
gosposki
oblečeni
ženski
.
Na
prvi
pogled
bi
ju
bil
človek
sodil
,
da
sta
si
sestri
.
Bili
sta
si
jako
podobni
.
Imeli
sta
obe
velike
,
žareče
,
črne
oči
;
obe
sta
bili
močne
,
krepke
postave
in
polnih
,
okroglih
udov
pa
zdravih
,
rdečih
lic
,
a
razločevali
sta
se
vendar
v
toliko
druga
od
druge
,
da
je
bila
stareja
nekoliko
manjša
od
mlajše
in
v
obraz
in
v
život
obilejša
od
nje
,
dalje
da
je
imela
precej
velik
,
top
nos
,
dočim
je
bil
nosek
mlajše
lepo
ravan
in
zlasti
pri
nosnicah
jako
fino
zaokrožen
,
sploh
tako
izredno
lep
,
da
so
se
začeli
vaščani
takoj
vzgledavati
nad
njim
.
»
Mlajša
ima
ravno
tak
nosek
,
kakor
Gorenjčeva
Rezika
,
«
pripomni
nekdo
,
in
vsi
,
ki
so
opazovali
tujki
,
so
takoj
in
brez
ugovora
pritegnili
tem
besedam
.
»
Res
je
to
,
«
potrdi
neka
ženska
.
»
Nosnice
ima
ravno
tako
zavihane
kakor
Gorenjčeva
in
tudi
drugače
ima
ravno
tisti
nos
,
samo
da
je
videti
pri
letej
še
nekoliko
manjši
zato
,
ker
je
v
obraz
debelejša
nego
Rezika
.
«
Tako
so
bili
vaščani
tujki
kmalu
premotrili
od
nog
do
glave
.
A
tudi
o
razmerju
obeh
došlih
žensk
so
si
bili
kmalu
na
jasnem
,
zakaj
slišali
so
,
kako
je
mlajša
starejšo
nekolikokrat
poklicala
:
»
Mama
,
mama
!
«
Bili
sta
torej
mati
in
hči
,
a
bili
sta
še
obe
mladi
.
Mati
ni
mogla
imeti
več
nego
triintrideset
ali
štiriintrideset
let
,
a
če
bi
ne
bila
stala
poleg
nje
odrastla
hči
,
bi
jih
ji
ne
bil
prisodil
nihče
več
nego
šestindvajset
.
Mlajša
pa
je
morala
biti
pri
teh
okolnostih
stara
kakih
šestnajst
,
največ
sedemnajst
let
,
dasi
bi
bil
imel
človek
njo
spet
za
par
let
starejšo
,
ker
je
bila
za
tako
starost
nenavadno
krepka
in
vznesena
.
Imela
je
zlasti
tako
mogočne
,
kvišku
kipeče
prsi
,
kakor
se
niti
pri
ženskah
zrelejše
starosti
ne
opazijo
pogosto
.
Ljudje
se
niso
mogli
načuditi
lepima
tujkama
.
Posebno
pa
se
je
moški
svet
spogledaval
nad
njima
,
in
stari
in
mladi
so
si
namežikavali
ter
si
dajali
na
pol
pritajena
,
a
vendar
razumljiva
znamenja
.
»
Preklemansko
lepe
ženske
!
«
je
vzkliknil
zdaj
ta
,
zdaj
oni
,
in
tudi
marsikateremu
oženjenemu
so
zaostale
na
tujkah
dalje
časa
oči
,
nego
je
bilo
spodobno
in
po
volji
njegove
boljše
polovice
.
Kar
pa
je
vaščanom
še
najbolj
ugajalo
,
je
bilo
to
,
da
sta
bili
tujki
,
akoravno
tako
gosposki
,
vendar
z
vsakim
prijazni
.
Približali
sta
se
brez
vsega
strahu
in
obotavljanja
ljudem
,
jih
nagovarjali
in
izpraševali
ter
se
jim
nasmihavali
,
kakor
bi
bili
že
davno
znani
z
njimi
.
In
tako
so
imeli
ljudje
kmalu
tudi
priliko
zvedeti
,
da
je
hčeri
ime
Brigita
.
Mater
pa
,
katere
imena
niso
zvedeli
tako
kmalu
,
ker
je
hči
ni
mogla
klicati
po
imenu
,
so
krstili
za
—
Tržačanko
.
Pa
tudi
obe
skupaj
so
imenovali
pogosto
Tržačanki
.
To
pa
zato
,
ker
sta
jo
udarili
mati
in
hči
večkrat
po
laško
.
Sicer
pa
je
tudi
njuna
slovenska
govorica
pričala
,
da
sta
doma
od
laške
strani
.
V
Dolgi
vasi
se
je
pričelo
s
prihodom
teh
dveh
žensk
povsem
novo
življenje
.
Nihče
bi
si
ne
bil
mislil
,
da
bosta
povzročili
tak
preobrat
.
Sicer
so
se
domačini
bližali
izpočetka
le
strahoma
in
nekako
pomišljevaje
novi
prodajalnici
.
Še
med
vratmi
je
včasih
kdo
postal
,
dvojec
,
naj
gre
li
naprej
,
ali
ne
,
dokler
ga
ni
premagala
radovednost
,
da
je
stopil
notri
ter
zahteval
—
»
škatljico
vžigalic
.
«
Da
,
baš
vžigalic
se
v
Dolgi
vasi
še
nikdar
ni
toliko
pokupilo
,
kakor
tisti
čas
.
Tako
se
je
še
najceneje
zadostilo
radovednosti
,
zakaj
kar
bi
se
bilo
šlo
kupit
drugega
,
bi
bilo
stalo
več
.
Kdor
pa
je
bil
enkrat
pri
novih
»
štacunarkah
«
,
ni
mogel
prehvaliti
,
kako
ljubeznivi
in
postrežni
sta
.
Posledica
temu
pa
je
bila
,
da
ljudje
kmalu
niso
zahajali
samo
iz
radovednosti
v
novo
prodajalnico
,
ampak
so
hodili
tja
po
vse
,
kar
so
potrebovali
.
Posebno
pa
moški
seveda
!
In
to
je
umevno
!
Saj
je
dobil
pri
Tržačankah
vsakateri
poleg
stvari
,
ki
jo
je
zahteval
,
povrh
še
plamteč
pogled
in
nasmehljaj
,
da
mu
je
postalo
kar
toplo
okrog
srca
.
Ženske
,
ki
imajo
jako
fin
čut
za
to
,
odkod
jim
preti
nevarnost
,
so
se
sicer
kmalu
vzdignile
zoper
lepi
Tržačanki
.
A
izdalo
to
ni
mnogo
.
Možje
so
hodili
tja
,
kamor
jih
je
vleklo
srce
,
in
marsikatera
ženica
je
bila
zdaj
popolnoma
upravičena
vzklikniti
:
»
O
ti
presneti
dedec
ti
!
..
Na
stara
leta
začne
spet
noreti
!
«
Tržačanki
se
namreč
nista
brigali
dosti
za
to
,
je
li
ta
ali
oni
oženjen
,
ali
ne
,
temveč
sta
se
dobrikali
in
nasmihavali
vsakemu
brez
izjeme
ter
ga
zapletali
v
mreže
ženske
zvijače
.
Najbolj
čudno
pa
je
bilo
to
,
da
se
je
mati
dostikrat
sukala
okoli
mladeničev
,
hči
pa
je
z
omoženimi
uganjala
burke
.
Morda
zato
,
ker
sta
mislili
,
da
tako
bolj
mika
.
Sicer
pa
sta
ravnali
s
tankim
čutom
po
okusu
vsakega
posameznega
in
sta
znali
urediti
vse
tako
,
da
je
prišlo
na
vsakega
tisto
,
kar
mu
je
bilo
najljubše
.
Bili
sta
sramežljivi
,
zardevali
sta
in
si
mašili
ušesa
,
ako
se
jima
je
videlo
potrebno
;
če
pa
je
bil
poleg
njiju
kdo
,
o
katerem
sta
se
bili
prepričali
,
da
ženske
sramežljivosti
ne
ceni
kdo
ve
kaj
,
jima
ni
bila
nobena
beseda
prekosmata
in
sta
kvantali
,
da
se
je
zabaval
v
njiju
druščini
lehko
najhujši
razuzdanec
...
To
vse
pa
je
imelo
svoje
uspehe
.
Ko
so
bile
druge
prodajalnice
v
vasi
zdaj
prazne
in
se
je
našel
po
drugih
gostilnah
malokdaj
kak
človek
,
je
bilo
pri
Tržačankah
zdaj
zmeraj
polno
.
Zlasti
pa
se
je
ob
nedeljah
in
praznikih
vse
trlo
ljudi
,
tako
da
bi
bili
Tržačanki
morali
obogateti
,
če
bi
dozdaj
tudi
nič
ne
bili
imeli
.
Celo
taki
možje
,
ki
so
se
v
prejšnjih
časih
skrbno
izogibali
gostiln
,
so
se
vračali
zdaj
ob
nedeljah
vinjeni
pozno
v
noč
domov
.
Žene
so
jokale
,
zmerjale
,
se
togotile
,
hodile
ponje
—
vse
zaman
!
Pri
Tržačankah
je
bil
raj
,
iz
katerega
si
človek
ni
želel
tako
kmalu
,
ako
je
bil
zašel
notri
.
Tu
se
je
pilo
,
pelo
,
muziciralo
in
plesalo
,
da
je
bilo
res
veselje
.
Vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
je
bila
pri
Tržačankah
godba
,
in
če
katerikrat
nista
dobili
drugih
godcev
,
je
sela
pa
Brigita
k
citram
,
mati
pa
je
brenkala
na
kitaro
.
Pa
tudi
zapeli
sta
časih
mati
in
hči
.
In
kako
sta
znali
peti
!
Kadar
sta
ob
spremljevanju
citer
in
kitare
povzdignili
skupaj
glas
,
je
moralo
zaigrati
vsako
moško
srce
!
Najprijetneje
pa
je
bilo
takrat
,
kadar
so
godbo
oskrbovali
drugi
,
tako
da
sta
hči
in
mati
lehko
plesali
.
Dasi
obe
junačni
in
obilega
života
,
sta
se
vrteli
pri
plesu
lehko
in
hitro
kakor
vrtavki
.
Plesali
sta
vztrajno
,
neutrudno
,
s
takim
ognjem
in
s
tako
strastjo
,
da
se
je
moral
razgreti
vsak
še
tako
mrzel
plesavec
.
A
kmalu
nista
bili
edini
plesavki
.
Zakonske
ženice
so
se
obregale
sicer
dosledno
nad
tržaškima
razuzdankama
,
kakor
so
nazivale
Brigito
in
njeno
mater
,
ne
tako
pa
dekleta
.
Akoravno
tudi
njim
lepi
tujki
iz
umljivih
razlogov
nista
bili
pri
srcu
,
se
vendar
niso
na
glas
zgražale
nad
njima
,
že
zaradi
tega
ne
,
ker
bi
se
bile
morale
potem
odreči
zabavi
,
ki
jih
je
čakala
vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
v
novi
gostilni
.
Da
bi
bile
storile
to
,
za
to
so
bile
veliko
preslabe
!
Zdaj
se
je
posrečilo
enemu
fantu
,
zdaj
spet
drugemu
,
da
je
zvabil
svojo
izvoljenko
na
plesišče
,
zakaj
z
Brigito
in
njeno
materjo
vendar
niso
mogli
plesati
vsi
.
In
kako
zlahka
je
šlo
to
!
Človek
ne
bi
verjel
!
Izpočetka
se
je
seveda
vsaka
branila
;
vsaka
se
je
pomišljala
,
vsaka
skubla
nekoliko
časa
s
povešenimi
očmi
ob
robu
svojega
predpasnika
;
naposled
pa
se
je
le
dala
vsaka
potisniti
skozi
vrata
!
..
No
pa
seveda
!
Ljubosumna
je
bila
ta
in
ona
nekoliko
na
svojega
fanta
radi
obeh
Tržačank
!
Kaj
je
torej
kazalo
drugega
,
nego
okleniti
se
ga
in
plesati
z
njim
.
In
tako
je
postajalo
pri
Tržačankah
čimdalje
veseleje
in
živahneje
,
in
vedno
širši
je
bil
krog
tistih
,
ki
so
iskali
ondi
svoje
zabave
.
Posebno
pozornost
sta
zbujali
mati
in
hči
,
kadar
sta
šli
ob
nedeljah
k
maši
.
Kdor
ju
je
videl
doma
in
potem
spet
na
cesti
,
bi
bil
komaj
verjel
,
da
sta
to
eni
in
isti
ženski
.
Doma
tako
razposajeni
,
sta
se
znali
vesti
na
cesti
tako
dostojanstveno
in
resno
!
Seveda
,
njiju
oči
tudi
na
cesti
niso
mirovale
,
ampak
so
švigale
neprenehoma
semintja
,
in
na
ustnah
se
jima
je
zigraval
neprenehoma
prijeten
,
zapeljiv
smehljaj
...
In
kako
oblečeni
sta
bili
ob
praznikih
in
nedeljah
!
Bolj
gosposka
ni
mogla
biti
nobena
mestna
gospa
!
Marsikateri
mož
si
je
mislil
potihem
,
kaka
sreča
bi
bila
za
tistega
,
ki
bi
dobil
to
vdovo
—
Brigitino
mater
so
smatrali
namreč
splošno
za
vdovo
—
in
kako
zavidanja
vreden
bi
bil
šele
tisti
,
ki
bi
dobil
njeno
hčer
.
Tako
praznično
oblečena
je
bila
Brigita
prikazen
,
ki
je
imponirala
.
Visoka
in
močna
,
kakor
je
bila
,
je
stopala
vendar
tako
lehkotno
,
kakor
bi
se
prožili
pod
njenimi
lepimi
nožicami
elastični
vzmeti
ter
jo
dvigali
kvišku
.
Njene
bohotne
prsi
so
ji
plule
in
kipele
,
a
obraz
ji
je
žarel
venomer
,
kakor
bi
se
bila
ustavila
ravnokar
od
plesa
.
Pa
tisti
njen
pogled
!
Njeno
oko
se
je
zdelo
človeku
navadno
nekam
trudno
,
zaspano
in
vendar
je
gledalo
tako
koprneče
,
poželjivo
,
pa
gospodoželjno
ob
enem
!
..
Semterja
se
ji
je
tudi
kar
hipoma
razširilo
,
in
tedaj
je
bilo
videti
,
kakor
bi
švigale
strele
iz
njega
,
in
če
je
zbudil
kak
moški
njeno
zanimanje
,
tistikrat
se
je
vsesalo
vanj
,
da
mu
je
moralo
zadrhteti
in
strepetati
srce
...
Odkar
sta
hodili
Tržačanki
ob
nedeljah
k
maši
,
tudi
prave
pobožnosti
ni
bilo
več
v
Dolgi
vasi
.
Pridobili
sta
si
bili
klop
ob
strani
velikega
oltarja
,
od
koder
sta
pregledali
lehko
vso
cerkev
in
sta
bili
tudi
sami
po
vsej
cerkvi
vidni
.
To
pa
ni
malo
motilo
.
Namesto
v
oltar
so
ljudje
zijali
v
njiju
,
moški
in
ženske
,
vse
vprek
,
moški
,
ker
se
niso
znali
premagovati
in
so
jim
oči
posili
uhajale
na
lepi
ženski
,
ženske
pa
iz
drugih
nagibov
.
Skratka
:
Prihod
Tržačank
je
bil
v
enem
in
drugem
oziru
usoden
za
Dolgo
vas
,
in
oni
redki
,
previdni
in
modri
možje
,
ki
so
se
držali
še
starih
šeg
in
navad
in
se
niso
bili
dali
zaplesti
v
mreže
od
lepih
zapeljivk
,
niso
nič
bolj
želeli
,
nego
da
bi
ju
»
vrag
nesel
spet
tja
,
od
koder
sta
bili
prišli
«
.
Drugo
jutro
po
tistem
,
ko
se
je
bil
sešel
z
Reziko
pri
studencu
,
se
je
zbudil
Albin
v
nekem
dušnem
razpoloženju
,
o
katerem
si
sam
ni
bil
prav
na
jasnem
.
Bilo
mu
je
nekako
tesno
pri
srcu
,
in
če
tudi
ni
bila
čut
,
ki
ga
je
navdajala
,
samo
»
moraličen
maček
«
,
pa
je
bila
temu
vsekakor
zelo
sorodna
.
Zavedal
se
je
popolnoma
pomena
snočnjega
dogodka
;
vedel
je
,
da
si
je
naložil
,
približavši
se
Reziki
,
gotove
dolžnosti
,
in
ta
zavest
mu
ni
bila
nič
kaj
prijetna
.
Ljubil
je
prostost
in
sovražil
vse
,
kar
ga
je
le
količkaj
oviralo
v
prostem
gibanju
.
Zdaj
,
ko
ji
ni
gledal
v
lepo
oko
,
ko
ni
občutil
tajnostne
moči
,
s
katero
je
njena
bližina
vplivala
nanj
,
se
je
domislil
spet
njene
revščine
,
njene
preprostosti
...
Spominjal
se
je
,
kako
so
se
v
mestu
bogate
deklice
iz
dobrih
hiš
zaman
potegovale
zanj
,
in
se
čudil
,
kako
se
je
mogel
izpozabiti
tako
daleč
,
da
se
je
ponižal
do
malo
izobraženega
,
revnega
kmečkega
dekleta
...
Sklonivši
se
v
postelji
nekoliko
pokoncu
,
se
prime
z
dlanjo
za
čelo
ter
vzklikne
zamolklo
:
»
Kako
sem
mogel
napraviti
vendar
tako
budalost
!
Na
vratu
jo
bom
imel
zdaj
!
Izkušati
bo
treba
,
da
se
ji
spet
izvijem
!
Če
to
storim
precej
,
je
ne
bo
bolelo
prehudo
!
Hm
!
..
Lepa
je
res
...
prelepa
,
da
bi
jo
imel
človek
samo
za
igračo
!
..
Baš
to
je
tisto
!
..
Da
tega
nisem
premislil
bolje
!
Pa
kaj
to
!
..
Saj
sem
premišljal
dovolj
dolgo
!
A
prilika
in
pa
—
tajiti
se
ne
da
,
da
ima
to
dekletce
čudno
moč
do
mene
!
Kar
omamljen
sem
bil
,
ko
je
ležala
takisto
pred
menoj
in
spala
!
Krasna
je
,
krasna
,
to
se
mora
priznati
!
..
Toda
,
ali
sem
res
zaljubljen
,
da
si
njene
podobe
ne
morem
izbiti
iz
glave
?
..
Eh
,
sestradan
sem
!
..
če
pride
človek
iz
mesta
,
kjer
je
videti
toliko
ženske
krasote
,
v
Torno
vas
,
kjer
ni
daleč
na
okoli
nič
,
kar
bi
razvedrilo
in
razveselilo
človeku
oko
,
pa
se
mu
prikaže
tak
čeden
obrazek
,
kakor
ga
ima
to
dekletce
—
potem
seveda
ni
čudno
!
..
A
zdaj
se
vpraša
,
kako
končam
vse
to
in
kako
se
izvlečem
iz
zadrege
;
zakaj
to
nikakor
ne
gre
!
...
Da
bi
je
le
nocoj
ne
bilo
k
studencu
!
Izgovor
bi
imel
potem
in
najlepši
povod
,
da
...
«
Obmolknil
je
,
a
na
obrazu
se
mu
je
poznalo
,
da
se
še
vedno
bojuje
in
da
ne
more
priti
do
trdnega
sklepa
.
»
Stanoviten
nisem
baš
!
«
jame
spet
čez
nekaj
časa
.
»
Vrag
ga
vedi
,
odkod
pride
to
,
da
je
človek
časih
ves
drugačen
,
nego
časih
!
..
Snoči
sem
bil
kar
neumen
!
Šel
bi
bil
v
smrt
za
to
devče
in
če
hočem
biti
odkritosrčen
,
moram
priznati
,
da
sem
se
čutil
srečnega
v
njeni
bližini
kakor
ob
strani
še
nikdar
nobene
ženske
ne
!
Danes
pa
se
temu
čudim
!
Pač
zato
,
ker
danes
mislim
,
dočim
snoči
nisem
mislil
!
..
Srce
in
glava
,
to
dvoje
ne
gre
skup
!
..
No
,
morda
se
godi
danes
tudi
njej
tako
,
kakor
meni
!
Če
bi
tudi
ona
premišljala
trezno
,
bi
se
kmalu
sporazumela
.
«
V
tej
nadi
se
je
Albin
motil
.
Rezika
ga
je
ljubila
brez
vseh
premislekov
in
pomislekov
.
Niti
na
um
ji
ni
hodilo
,
da
bi
bila
zdaj
,
ko
je
bila
uverjena
o
njegovi
ljubezni
,
primerjala
,
kdo
je
on
in
kdo
je
ona
.
Zavedala
se
ni
niti
svojega
uboštva
,
niti
razločka
sploh
,
ki
je
bil
med
njima
.
Prepričana
je
bila
,
da
jo
ljubi
,
in
radi
tega
se
ji
je
zdelo
ravno
tako
malo
čudno
,
če
bi
je
ne
vzel
za
ženo
,
kakor
se
ji
je
zdelo
čudno
,
če
je
čula
v
starih
pripovedkah
,
da
si
je
izvolil
ponosen
kraljič
ubogo
pastorko
za
družico
...
Odkar
je
slonela
na
Albinovih
prsih
,
je
bila
kakor
prestvarjena
in
prerojena
.
Vseh
skrbi
se
je
bila
iznebila
,
vseh
otožnih
misli
.
Glava
ji
je
postala
hkrati
nenavadno
vedra
,
jasna
.
Srce
pa
ji
je
bilo
še
enkrat
močneje
,
in
prav
čutila
je
,
kako
se
ji
pretaka
zdaj
kri
vse
drugače
po
žilah
nego
prej
...
Ko
se
je
vračala
od
studenca
domov
,
bi
bila
najrajša
pela
in
vriskala
,
tako
srečna
in
vesela
je
bila
in
ni
niti
razmišljala
o
tem
,
kako
se
izgovori
materi
,
da
se
je
tako
zamudila
.
Zdaj
se
ni
bala
ničesar
več
!
Čutila
se
je
zdravo
,
krepko
,
pogumno
,
in
tudi
najhujša
materina
očitanja
bi
bila
zdaj
rada
vzela
nase
,
ko
je
bila
dosegla
,
po
čemer
je
hrepenelo
njeno
srce
.
Prišedši
domov
je
stopila
tudi
brez
straha
pred
mater
ter
ji
povedala
,
da
je
bila
zaspala
pri
studencu
.
Vse
drugo
seveda
je
—
zamolčala
!
Previdnost
je
zahtevala
tako
!
Sicer
pa
se
je
bila
dala
mati
hitro
potolažiti
.
Končniku
je
bila
izporočila
Rezikin
pozdrav
,
on
je
bil
zadovoljen
s
tem
,
in
zato
tudi
ni
bilo
takega
povoda
,
da
bi
bila
zopet
oštevala
hčer
.
Nekoliko
se
ji
je
pač
zdelo
čudno
,
da
se
je
vrnila
hči
tako
vesela
domov
,
toda
mislila
je
,
da
je
povzročil
to
izprehod
,
in
ni
je
izpraševala
,
če
je
bila
s
kom
vkup
...
Rezike
se
je
polastilo
neko
dušno
stanje
,
ki
ga
je
težko
označiti
natančneje
.
To
,
kar
je
polnilo
njeno
srce
,
ni
bila
zgolj
radost
,
ni
bila
sreča
v
navadnem
pomenu
besede
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
se
bila
napila
opojne
pijače
,
polne
sladkobe
,
ki
jo
je
prijetno
mamila
in
tudi
vznemirjala
spet
...
Ko
je
legla
k
počitku
,
so
ji
sicer
precej
zadremale
oči
,
toda
pravo
spanje
to
ni
bilo
.
Vedno
in
vedno
ji
je
vztrepetala
duša
v
onem
sladkem
,
neprispodobnem
čustvu
,
ki
ji
ga
je
bil
obudil
Albinov
objem
...
Časih
jo
je
zapustil
nekoliko
spomin
,
toda
le
za
hipec
,
in
zopet
je
plavala
Albinova
podoba
pred
njenimi
očmi
.
Bedela
je
in
sanjala
,
oboje
obenem
,
sanjala
je
one
lepe
,
krasne
sanje
,
ki
jih
sanja
vsako
deviško
srce
samo
enkrat
...
Preden
pa
se
je
delal
dan
,
se
je
zdramila
popolnoma
.
In
v
sladki
zavesti
,
ki
jo
je
prošinjala
,
se
je
zasmejala
veselo
,
dasi
je
bila
sama
in
je
bilo
temno
,
okrog
nje
.
Navzlic
temu
,
da
je
ležala
ves
čas
le
v
nekaki
omotici
,
se
je
čutila
vendar
izpočito
in
pokrepčano
.
Zdaj
šele
,
ko
je
bilo
vse
tiho
okoli
nje
,
ko
je
ni
nihče
motil
,
je
mogla
prav
premotriti
srečo
,
ki
jo
je
bila
doletela
prejšnji
večer
.
Zdaj
šele
se
je
začela
baviti
natančneje
tudi
s
prihodnostjo
.
Prekrasne
slike
so
vstajale
pred
njo
!
Sreča
,
kakor
si
večje
želeti
ni
mogla
,
jo
je
čakala
ob
strani
ljubljenega
moža
!
In
zavedajoča
se
lastne
sreče
,
je
obljubovala
pri
Bogu
,
da
stori
vse
,
da
zastavi
vse
svoje
moči
v
to
,
da
bode
srečen
tudi
on
...
Zdajci
zazvoni
k
dnevi
.
Rezika
se
zdrzne
.
Spomnila
se
je
ubogega
cerkovnika
,
o
katerem
je
vedela
,
kako
goreče
jo
ljubi
.
Saj
se
je
bil
pred
par
dnevi
spet
priplazil
pod
njeno
okno
ter
ji
ponudil
šopek
cvetic
,
natrganih
na
župnikovem
vrtu
,
a
ko
je
zapazil
,
da
je
mati
doma
,
ga
je
umeknil
zopet
ter
pobegnil
,
od
koder
je
bil
prišel
.
Smilil
se
ji
je
.
Bila
mu
je
dobra
in
kakor
se
je
veselila
tistega
trenotka
,
ko
bi
mogla
Končniku
pokazati
očito
,
da
je
izvoljenka
drugega
,
tako
se
je
bala
na
drugi
strani
,
žaliti
cerkovnika
.
Nekoliko
skrbi
je
delalo
Reziki
to
,
jo
bo
li
mati
pustila
spet
k
studencu
,
ali
ne
.
A
kakor
v
plačilo
za
to
,
da
ni
govorila
o
Končniku
več
zbadljivo
—
in
to
storiti
se
je
zdaj
skrbno
varovala
—
ji
mati
ni
delala
prevelikih
zaprek
,
ko
ji
je
po
končanem
delu
omenila
,
da
gre
zopet
po
studenec
.
In
tako
je
šla
spet
,
srečna
in
vesela
,
boječ
se
samo
,
da
bi
Albina
kaj
ne
zadržalo
...
Da
bi
se
skesal
dane
obljube
,
ji
niti
za
trenotek
ni
prišlo
na
misel
.
Imela
je
neomejeno
zaupanje
vanj
,
kakor
ga
more
imeti
le
popolnoma
neizkušeno
in
nepopačeno
dekle
.
Albin
ta
dan
ni
bil
šel
v
vas
.
Bilo
mu
je
nerodno
iti
mimo
Rezikinega
okna
,
zakaj
ni
si
bil
na
čistem
o
tem
,
kaj
naj
bi
storil
,
naj
bi
jo
li
nagovoril
,
ali
pa
samo
pozdravil
,
kakor
dosedaj
.
Kajpada
bi
si
bil
izvolil
lehko
tudi
drugo
pot
v
vas
,
toda
to
bi
bilo
spet
nekam
čudno
.
Sicer
pa
je
imel
toliko
premišljati
in
je
moral
biti
torej
sam
!
Letal
je
ves
dan
po
gozdu
ter
preudarjal
,
kaj
mu
kaže
bolje
,
ali
iti
na
sestanek
,
ali
ne
.
Naposled
se
odloči
,
da
deklici
ne
napravi
sramote
.
Šel
je
torej
z
namenom
,
da
ji
da
na
primeren
način
razumeti
,
da
se
je
prenaglil
in
da
se
kesa
svojega
koraka
.
Nemirno
je
stopal
nad
studencem
med
grmičevjem
gor
in
dol
,
smukal
listje
z
vej
ter
pogledaval
proti
strani
,
od
koder
je
imela
priti
Rezika
.
Gojil
je
še
vedno
nado
,
da
je
ne
bo
.
Saj
je
bilo
prav
lehko
mogoče
,
da
ji
zabrani
mati
,
iti
po
vode
.
To
bi
bila
zanj
najenostavnejša
rešitev
!
Kazal
bi
se
bil
razžaljenega
,
in
stvar
bi
bila
pri
kraju
!
Že
je
bilo
zatonilo
solnce
in
že
se
je
hotel
,
globoko
si
oddehnivši
,
obrniti
proti
domu
,
ko
jo
zagleda
.
Bila
je
še
daleč
,
a
je
hitela
.
Njemu
začne
srce
hitreje
biti
,
a
noge
mu
postanejo
trde
,
nekako
odrevele
.
Še
je
bilo
čas
,
da
bi
se
bil
umeknil
...
A
to
že
samo
na
sebi
,
da
se
ima
sniti
z
njim
na
samotnem
kraju
dekle
,
se
mu
je
zdelo
tolikanj
dražljivo
,
da
obstane
in
počaka
...
Ko
pa
je
bila
prišla
Rezika
bliže
,
ko
je
natančneje
razločeval
njeno
stasito
,
graciozno
postavo
,
je
čutil
hkrati
zopet
ono
čudovito
,
neumljivo
moč
,
s
katero
je
vplivalo
to
dekle
od
blizu
vedno
nanj
.
Nič
več
ni
mislil
na
beg
,
temveč
se
je
tresel
,
da
bi
jo
že
skoro
objel
in
pritisnil
nase
.
Odslej
sta
se
Albin
in
Rezika
redno
shajala
pri
studencu
,
če
je
le
količkaj
dopuščalo
vreme
...
S
Končnikom
je
bila
od
tistihmal
,
ko
se
ji
ni
zdel
več
nevaren
,
vedno
prijazna
,
tako
da
sta
bila
on
in
njena
mati
jako
zadovoljna
.
Zato
pa
je
tudi
zdaj
smela
marsikaj
,
kar
bi
ji
prej
mati
ne
bila
dovolila
.
Časih
si
je
seveda
očitala
,
da
mater
vara
.
Toda
ker
je
bila
proti
Končniku
samo
vljudna
in
ni
storila
nič
takega
,
da
bi
ga
bila
utrjevala
namenoma
v
njegovih
upih
,
in
ker
je
plamtelo
njeno
srce
za
Albina
le
v
najčistejši
ljubezni
,
se
ji
je
dala
vest
zmeraj
kmalu
utolažiti
...
Albin
pa
k
tem
sestankom
ni
prihajal
brez
notranjih
bojev
.
Vedno
zopet
so
se
mu
pojavljali
pomisleki
,
pa
tudi
pojem
o
smotru
njegovega
shajanja
z
Reziko
se
mu
je
pogosto
menjaval
in
nagibi
,
ki
so
ga
vlekli
k
njej
,
niso
bili
vsak
dan
eni
in
isti
...
Toda
čimdalje
se
je
shajal
z
njo
,
tem
bolj
je
spoznaval
,
kako
blago
je
njeno
srce
in
kako
čist
je
plamen
,
ki
tli
v
njem
zanj
,
tem
bolj
je
občutil
tudi
blažilni
vpliv
,
ki
ga
je
imelo
od
vsega
početka
to
bitje
do
njega
.
Vedno
poredkeje
so
mu
vstajale
poželjive
misli
,
vedno
bolj
se
mu
je
vsiljevalo
prepričanje
,
da
bi
bil
zločinec
in
ničvrednež
,
če
bi
se
izpozabil
nad
tem
dekletom
,
in
bolj
in
bolj
je
uvideval
,
da
se
mora
šteti
srečnega
,
če
postane
to
krasno
,
to
nenavadno
dekle
njegova
žena
.
Čemu
bi
se
brigal
za
to
,
kaj
bi
rekli
njegovi
znanci
v
mestu
?
In
ali
ni
mar
lepa
dovolj
,
da
bi
jo
pokazal
lehko
v
vsaki
družbi
?
Kar
ji
nedostaje
izobrazbe
,
se
nauči
lehko
od
njega
!
Sicer
pa
—
bo
li
hodil
kdo
ve
koliko
v
mesto
z
njo
?
Ali
ne
bo
živel
tu
na
samoti
in
mu
ne
bo
li
ona
,
ki
ve
,
kaj
jo
čaka
,
boljša
družica
nego
vsaka
mestna
gospodična
,
kateri
bi
nemara
oddaljenost
od
ljudi
začela
kmalu
presedati
?
Oče
,
ki
je
moder
,
pameten
mož
,
se
pač
ne
bo
protivil
taki
ženitvi
!
Čemu
bi
se
torej
še
dalje
pomišljal
?
..
Nekega
večera
mu
je
bila
Rezika
posebno
všeč
.
Imela
je
novo
,
živobojno
obleko
,
ki
je
še
bolj
povzdigovala
zornost
njenih
lic
,
in
okoli
pasa
je
imela
privezan
bel
predpasnik
,
čigar
čipkasti
rob
je
dražestno
blestel
na
temneji
podlagi
.
Toda
to
ni
bilo
ravno
,
kar
je
mikalo
Albina
.
Bil
je
danes
sploh
dobro
razpoložen
in
vse
,
kar
je
pogledal
,
se
mu
je
videlo
lepše
nego
druge
dni
.
In
tako
je
tudi
na
Reziki
opazil
danes
krasote
,
ki
so
mu
bile
ostale
do
danes
prikrite
.
Divil
se
je
njenim
lepim
,
mehkim
lasem
,
občudoval
je
njene
dolge
trepalnice
,
a
kar
si
je
mogel
razlagati
najmanj
,
je
bilo
to
,
da
ni
bil
dozdaj
še
nikdar
zaznal
,
kako
fino
zaokrožena
usteča
ima
.
Dozdaj
je
le
splošni
vtisk
njene
prikazni
vplival
nanj
,
a
danes
se
je
začel
hkrati
zavedati
posameznih
lepot
,
ki
so
jo
dičile
.
In
omamljen
ter
premagan
od
teh
lepot
,
ji
položi
roke
okoli
vrata
ter
jo
vpraša
z
glasom
,
ki
je
pričal
,
kako
mu
od
radosti
drhti
srce
:
»
Rezika
,
ali
boš
moja
žena
?
«
Albin
je
pričakoval
,
da
bo
Rezika
od
samega
veselja
vzkliknila
ter
na
buren
način
dala
izraza
svoji
radosti
zavoljo
njegovega
vprašanja
.
Toda
njegove
besede
so
imele
ravno
nasproten
učinek
!
Zdrznila
se
je
,
kakor
bi
jo
bil
prešinil
neprijeten
občutek
,
in
začudena
ga
pogleda
.
»
Kako
vprašanje
,
ko
veš
vendar
...
«
mu
odgovori
in
skoro
žalostno
povesi
oko
.
Albin
,
ki
je
bil
jako
občutljiv
in
se
je
svoje
vrednosti
zavedal
v
polni
meri
,
je
bil
nekoliko
razžaljen
.
Rezika
je
čutila
to
,
a
ni
si
mogla
pomagati
.
Njegovo
vprašanje
ji
je
bilo
zbudilo
neprijetne
slutnje
in
misli
,
in
ker
je
bila
vsekdar
odkritosrčna
in
se
ni
znala
hliniti
,
tudi
ničesar
storila
ni
,
da
bi
ga
bila
zopet
potolažila
.
»
Torej
ni
bil
namenjen
od
vsega
začetka
me
vzeti
,
za
ženo
,
da
me
šele
danes
vpraša
to
?
«
Ta
dvojba
se
ji
je
bila
pojavila
in
te
dvojbe
se
ni
mogla
iznebiti
zdaj
.
Ona
je
mislila
,
da
takega
vprašanja
nikdar
ni
bilo
treba
,
a
ker
ji
ga
je
danes
stavil
,
je
sklepala
iz
tega
,
da
jo
je
do
današnjega
dne
vabil
brez
resnega
namena
k
studencu
.
Zdaj
je
šele
tudi
čutila
,
da
ni
bilo
prav
,
da
je
zahajala
semkaj
,
in
da
je
bilo
greh
,
da
materi
ni
povedala
cele
resnice
.
Iz
tega
,
kar
je
bila
zvedela
danes
,
je
pa
tudi
izvajala
dalje
,
da
se
na
Albina
ne
more
zanesti
s
popolno
gotovostjo
,
in
nov
strah
ji
napolni
dušo
.
Brigitin
prihod
je
do
danes
ni
vznemirjal
,
akoravno
je
vedela
,
kako
nevarno
je
to
dekle
moškim
.
A
zdaj
se
je
je
lotila
hkrati
bojazen
,
da
bi
ta
tujka
ne
zavzela
enkrat
njenega
mesta
...
Da
se
po
Albinu
ozira
,
je
bila
v
cerkvi
že
nekolikokrat
opazila
.
Tistikrat
ni
pripisovala
temu
nikake
važnosti
,
zdaj
pa
je
dobilo
to
dejstvo
za
njo
hkrati
pomen
,
ki
jo
je
navdajal
z
grozo
in
strahom
.
Tako
žalostna
,
tako
potrta
se
ni
vračala
Rezika
še
nikdar
od
studenca
,
nego
tisti
večer
...
Odkar
se
je
Rezika
zatajevala
in
se
delala
prijazno
Končniku
,
se
je
ta
jako
čutil
.
Bil
si
je
zmage
gotov
,
zato
je
mislil
,
da
si
ubogega
cerkovnika
lehko
nekoliko
privošči
.
Zbadal
in
pikal
ga
je
,
če
je
le
mogel
.
»
No
,
kdaj
pa
bo
vendar
že
poroka
?
«
ga
je
nagovoril
vselej
,
kadar
sta
naletela
skup
.
»
Le
ne
obotavljaj
se
preveč
,
zakaj
jaz
poznam
nekoga
,
ki
bi
te
znal
prehiteti
!
«
Najrajše
pa
se
ga
je
lotil
v
kaki
večji
druščini
.
Ker
je
bil
Končnik
bogat
in
veljaven
,
se
je
dobil
zmeraj
kdo
,
ki
se
je
smejal
njegovim
dovtipom
ter
mu
pomagal
,
rogati
se
cerkovniku
.
Tega
pa
je
to
hudo
bolelo
,
tem
bolj
,
ker
je
že
nekaj
časa
opažal
,
da
se
briga
Rezika
spet
ubogomalo
zanj
.
Zaman
se
je
trudil
ob
sobotah
popoldne
,
ko
je
potrkaval
v
zvoniku
,
da
bi
zbudil
njeno
pozornost
,
zaman
je
uporabljal
vso
svojo
umetnost
pri
zvonjenju
.
Rezika
se
ni
ozrla
v
zvonik
,
niti
če
je
izvabljal
zvonovom
mehke
,
otožne
glasove
,
niti
če
je
burno
ob
nje
bijoč
,
razodeval
svoj
srd
in
svojo
jezo
.
Rezika
je
bila
vtopljena
v
svoje
misli
,
iz
katerih
je
ni
probudilo
nobeno
zvonjenje
...
In
ker
se
ni
bilo
še
nič
zvedelo
o
Rezikinem
shajanju
pri
studencu
,
je
bil
tudi
on
prepričan
,
da
je
Končnik
tisti
,
h
kateremu
se
Rezika
nagiblje
,
zato
ga
je
sovražil
iz
vse
duše
...
A
dolgo
ni
trajalo
Končnikovo
veselje
in
zmagoslavlje
.
Sčasoma
se
mu
je
začelo
to
in
ono
čudno
zdeti
,
in
začel
je
natančneje
premišljati
.
»
Kako
to
,
da
se
je
Rezika
tako
nanagloma
,
kar
čez
noč
,
izpremenila
proti
meni
?
«
se
je
vprašal
.
»
In
kako
to
,
da
je
sicer
prijazna
z
menoj
,
a
o
poroki
vendar
neče
nič
slišati
?
«
Potem
pa
mu
tudi
to
ni
hotelo
v
glavo
,
da
je
,
kadar
je
prišel
proti
večeru
tja
,
nikdar
ni
bilo
doma
.
Da
bi
vedno
le
po
tisti
studenec
hodila
?
To
se
mu
je
začelo
zdeti
neverjetno
.
Nadalje
mu
ni
šlo
to
v
nobeno
malho
,
da
je
nekaj
časa
Albin
tako
poredko
zahajal
k
njemu
in
da
je
,
kadar
je
prišel
,
odhajal
mnogo
prej
,
nego
je
bila
časih
njegova
navada
...
Kaj
pa
,
ko
bi
bilo
vse
to
v
kaki
zvezi
?
..
Temu
je
bilo
treba
priti
do
dna
,
toda
kako
?
Da
bi
šel
sam
na
prežo
stat
,
to
vendar
ni
šlo
.
Preveč
lehko
bi
se
osmešil
.
Nekega
popoldneva
pokliče
torej
Čibkinega
Jožka
,
ki
že
nekaj
časa
ni
več
uganjal
svojih
burk
in
je
zdaj
pri
njem
delal
,
da
bi
odslužil
tisto
,
kar
je
bil
v
norosti
na
žganju
zapil
,
ter
mu
veli
:
»
Jožek
,
pusti
zdaj
delo
in
pojdi
malo
tjakaj
do
studenca
,
pa
tako
,
da
te
ne
bo
nihče
videl
.
Po
ovinkih
pojdi
,
veš
!
Tam
se
skrij
za
kak
grm
in
čakaj
!
Gorenjčeva
Rezika
hodi
vsak
večer
tja
po
vodo
...
Morda
pride
še
kdo
drugi
,
boš
videl
!
Pa
gledi
,
da
te
nihče
ne
zapazi
!
«
Jožek
je
vedel
takoj
,
kake
skrbi
ima
Končnik
ker
je
to
vsak
vedel
,
da
snubi
Reziko
.
Pokima
z
glavo
,
češ
,
da
ga
razume
,
in
izpivši
na
en
dušek
frakelj
žganja
,
ki
ga
je
bil
postavil
Končnik
predenj
,
se
odpravi
takoj
na
pot
.
Končnik
je
nestrpno
čakal
,
da
bi
se
Jožek
vrnil
.
Toda
ta
je
dolgo
mučil
njegovo
potrpežljivost
in
je
prišel
šele
,
ko
se
je
bil
naredil
že
trd
mrak
.
Prisopihal
pa
je
tako
,
kakor
bi
ga
bil
kdo
pripodil
,
in
ne
meneč
se
za
to
,
da
je
tam
pri
mizi
nekdo
pil
,
se
zareži
ter
začne
pripovedovati
:
»
Hehehe
,
zdaj
sem
ju
pa
zalotil
zdaj
!
«
»
Koga
si
zalotil
?
«
vpraša
Končnik
neprijetno
iznenaden
.
»
No
,
koga
drugega
,
nego
tisto
lepo
Gorenjčevo
Režišče
in
pa
...
«
»
In
pa
..?
«
povzame
Končnik
.
»
In
pa
...
no
,
saj
veste
koga
,
hehehe
...
«
»
Govori
,
če
ti
rečem
!
«
zarohni
Končnik
.
»
No
,
tistega
mlečnozobca
,
tistega
Albina
gosposkega
,
ki
ima
ob
nedeljah
suknjo
s
tistimi
škarjami
zadaj
...
Tristo
odrtih
maček
,
lep
parček
to
!
..
Pri
moji
kokoši
,
da
!
..
Kar
je
res
,
je
pa
res
!
..
Juj
,
juj
,
to
vam
je
bilo
poljubovanje
in
pa
...
hahaha
—
saj
ni
,
da
bi
govoril
!
..
To
je
ljubezen
to
!
..
Tako
se
nista
še
kmalu
ljubila
dva
!
..
Kar
hudo
mi
je
bilo
,
ko
sem
gledal
vse
to
!
«
Čibkin
Jožek
je
bil
zlobnež
prve
vrste
,
obenem
pa
nesramnež
in
velik
navihanec
.
Ni
se
zmenil
dosti
za
to
,
če
je
spravil
koga
ob
dobro
ime
.
Zlasti
mu
je
delalo
veselje
,
obrekovati
kako
dekle
.
Na
ta
način
se
je
hotel
nemara
maščevati
,
ker
ga
dozdaj
nobeno
ni
maralo
.
Blebetal
je
tudi
danes
,
kar
mu
je
prišlo
ravno
na
jezik
,
in
lagal
,
kar
se
je
dalo
.
To
pa
posebno
še
radi
tega
,
ker
je
videl
,
kako
Končnika
to
peče
.
Privoščil
je
vsakemu
hudo
.
Končnik
je
poznal
Jožka
in
vedel
,
da
pretirava
,
a
zadostovalo
mu
je
že
to
,
da
se
je
obistinila
njegova
slutnja
in
da
se
Rezika
res
shaja
z
Albinom
.
Srdit
vsled
nepovoljne
novice
,
zareži
nad
Jožkom
:
»
Molči
zdaj
in
ne
brusi
dalje
jezika
!
«
Jožek
pa
se
ni
dal
ugnati
.
Veselilo
ga
je
,
da
se
Končnik
jezi
,
in
ker
itak
ni
pričakoval
nobenega
plačila
več
za
posel
,
ki
ga
je
bil
opravil
,
je
nadaljeval
,
kljubovaje
:
»
Končnik
,
tu
si
pa
enkrat
pogorel
,
da
nikdar
takega
!
..
I
,
pa
seve
,
kako
pa
naj
bi
bilo
tudi
drugače
!
..
Vdovec
si
,
v
mladeniških
letih
tudi
nisi
več
...
oni
pa
:
lep
,
mlad
,
gosposki
,
pa
s
tistimi
zasukanimi
brčicami
pod
nosom
—
oh
,
no
,
kaj
se
hoče
!
«
Končnika
zgrabi
jeza
.
Obrne
se
naglo
in
trešči
Jožka
s
svojo
mesnato
roko
s
tako
močjo
tja
po
zabuhlem
licu
,
da
se
opoteče
in
pade
.
Položivši
dlan
na
lice
,
po
katerem
je
bilo
počilo
,
začne
tuliti
ter
nagovarjati
onega
,
ki
je
sedel
tam
zase
pri
mizi
,
rekoč
:
»
Petrič
!
Oj
,
Petrič
!
..
Tožit
pojdem
!
..
Ti
boš
za
pričo
!
Videl
si
,
kako
me
je
česnil
!
«
»
Ka-a-aj
?
«
odvrne
oni
zategnjeno
in
zadovoljno
smejoč
se
,
prav
kakor
bi
bil
vesel
,
da
ni
občutil
on
težke
Končnikove
roke
.
»
Jaz
,
praviš
,
da
sem
kaj
videl
?
..
O-o-o
!
..
Bog
ne
prizadeni
!
Jaz
nisem
nič
videl
,
prav
nič
!
..
Gledal
sem
ves
čas
skoz
okno
!
«
„
Pa
slišal
si
vsaj
,
ko
je
počilo
!
«
»
Ka-a-aj
?
..
Slišal
?
..
Slišal
pa
še
manj
!
..
Jaz
že
od
nekdaj
slabo
slišim
!
..
O
zdaj
pa
grem
!
..
Dobro
se
imejta
!
«
Izrekši
vstane
in
,
položivši
za
pijačo
denar
na
mizo
,
odide
...
Precej
za
njim
gre
tudi
Končnik
iz
sobe
,
ne
meneč
se
dalje
za
Jožka
,
ki
je
čepel
še
vedno
pri
tleh
ter
tuleč
grozil
,
da
pojde
tožit
.
Ko
zapazi
ta
,
da
je
sam
,
skoči
pokoncu
in
reče
:
»
Čakaj
,
hudič
,
jaz
te
že
izplačam
!
«
Nato
seže
po
polni
steklenici
žganja
,
ki
je
stala
na
omari
ter
jo
nastavi
na
usta
.
Pil
je
v
velikih
požirkih
,
dokler
se
mu
ni
zaletelo
.
Ko
se
je
bil
odškodoval
na
ta
način
za
bolečino
,
jo
popiha
vunkaj
...
Drugi
dan
na
večer
pa
je
šel
Končnik
k
Meti
.
Šel
je
nalašč
ob
takem
času
,
ko
je
vedel
,
da
Rezike
ne
bo
doma
.
Bil
je
sila
razkačen
,
a
premagoval
se
je
in
vstopil
s
prijaznim
obrazom
kakor
zmeraj
.
Še
celo
stekleničico
vina
je
zopet
prinesel
s
seboj
.
Izročivši
jo
Meti
,
začne
:
»
No
,
kje
pa
je
Rezika
?
..
Ali
spet
pri
svojem
ljubčku
?
«
»
Pojdi
,
pojdi
,
pri
kakem
ljubčku
!
«
odvrne
Meta
.
»
Pri
studencu
je
spet
,
kakor
zmeraj
ob
tem
času
.
Navadila
se
je
te
poti
tako
,
da
mora
iti
vsak
večer
.
Branila
sem
ji
nekaj
časa
,
pa
kaj
hočem
!
Ves
dan
sedi
,
ji
pa
dobro
de
,
če
se
malo
izprehodi
.
Na
obrazu
se
ji
pozna
,
kako
ji
to
ugaja
.
Odkar
hodi
k
studencu
,
je
videti
vse
bolj
zdrava
in
vesela
!
«
»
Verjamem
,
verjamem
!
«
odgovori
Končnik
potuhnjeno
.
»
Že
večkrat
sem
čul
,
da
ljubezen
mladim
dekletom
ne
škoduje
!
«
»
I
,
kaj
pa
imaš
vendar
nocoj
s
to
ljubeznijo
?
«
vpraša
Meta
.
»
Ne
umem
te
!
«
»
Hm
,
torej
ne
veš
,
da
se
shaja
pri
studencu
s
tistim
logarjevim
Albinom
?
O
ni
tako
nedolžna
ne
ta
tvoja
hčerka
,
kakor
si
pravila
!
«
Meta
odskoči
s
svojega
sedeža
,
kakor
bi
jo
bilo
kaj
uščipnilo
.
»
Kaj
praviš
?
«
vzklikne
...
»
Moja
hči
,
da
bi
..
To
ni
mogoče
!
..
Kdo
pa
je
raztrosil
te
laži
?
«
»
To
niso
laži
,
le
meni
verjemi
!
Sicer
pa
njo
samo
vprašaj
,
kadar
se
vrne
.
Če
bo
videla
,
da
veš
vse
,
si
ne
bo
upala
tajiti
...
Jaz
grem
sedaj
.
Mudi
se
mi
...
Pa
ji
nikar
ne
pravi
,
da
sem
jo
zatožil
jaz
!
..
Saj
bi
je
ne
bil
,
pa
sem
si
mislil
,
da
je
le
bolje
,
če
veš
o
tem
...
Ta
dečak
je
od
zlodja
,
ti
rečem
!
Če
ne
boš
pazila
,
se
zna
še
kaj
zgoditi
,
kar
ti
ne
bo
po
volji
!
..
Seveda
in
jaz
...
Saj
veš
,
kako
so
take
stvari
!
Ostankov
tudi
jaz
ne
pobiram
rad
!
Če
ti
je
kaj
na
tem
,
da
postaneš
moja
tašča
,
boš
že
vedela
,
kaj
ti
je
storiti
!
Zdaj
sem
jo
še
pri
volji
vzeti
,
ker
še
nista
z
onim
dolgo
znana
in
ker
vem
,
da
razun
otročarij
dozdaj
še
ni
bilo
med
njima
.
A
če
bi
bilo
slišati
še
kaj
,
potem
odstopim
jaz
popolnoma
...
Stori
torej
,
kakor
veš
in
znaš
in
kakor
ti
je
drago
!
«
Nato
je
Končnik
odšel
,
ne
da
bi
bil
čakal
na
odgovor
..
Meta
je
komaj
zapazila
,
kdaj
so
se
zaprla
za
njim
vrata
,
tako
zmedena
je
bila
in
potrta
.
»
Oh
,
oh
,
oh
!
«
je
tarnala
sama
pri
sebi
,
kakor
bi
se
ji
bilo
prigodilo
kaj
groznega
.
»
Ti
nesrečno
dekle
ti
!
..
Da
mi
gre
napravit
kaj
takega
!
..
Kaj
naj
počnem
,
no
,
reva
!
«
Že
se
hoče
vzdigniti
,
da
bi
tekla
k
studencu
po
hčer
,
ko
začuje
njene
stopinje
v
veži
.
Rezika
,
ne
vede
,
kaj
se
je
bilo
zgodilo
v
njeni
odsotnosti
,
stopi
vesela
in
nič
hudega
sluteč
v
sobo
.
Ponudivši
materi
vrč
,
reče
:
»
Pij
te
,
mati
!
Še
prav
mrzel
bo
!
«
Mati
pa
jo
pahne
jezna
od
sebe
in
zakriči
:
»
Strani
od
mene
,
ti
potepenka
malovredna
ti
!
«
Rezika
se
prestraši
tako
,
da
bi
bila
izpustila
kmalu
vrč
iz
roke
.
Ostrmela
je
in
prebledela
,
mati
pa
je
nadaljevala
:
»
Ali
sem
te
mar
tako
učila
?
..
Oh
,
saj
pravim
,
no
,
da
me
Bog
tako
kaznuje
!
..
Povej
mi
,
malopridnica
,
s
kom
si
bila
pri
studencu
skup
?
«
»
Z
Albinom
!
«
odgovori
Rezika
boječe
in
povesi
oko
.
»
Tako
,
s
tistim
torej
!
..
S
takim
zapeljivcem
se
shajaš
za
mojim
hrbtom
!
..
Oh
,
kako
sem
vendar
jaz
neumna
!
..
Jaz
mislim
,
da
imam
pošteno
hčer
;
hvalim
jo
,
da
je
pridna
,
da
je
—
oh
,
pa
je
ravno
nasprotna
od
vsega
tega
!
..
Kar
strani
mi
pojdeš
od
mene
!
Take
hčere
ne
maram
jaz
!
«
Reziki
se
udero
solze
po
licih
.
Kaj
takega
ni
pričakovala
.
»
Kaj
pa
sem
storila
takega
?
«
ugovarja
s
tresočim
glasom
.
»
Nekolikokrat
sem
bila
z
Albinom
skup
,
to
je
vse
!
«
»
Tako
!
..
In
to
ni
morda
nič
!
..
Shajati
se
na
samotnem
kraju
z
moškim
,
ali
se
to
sme
?
«
»
Ko
se
pa
imava
—
rada
!
«
»
Rada
,
seveda
,
rada
!
..
Potem
ni
pa
nič
greh
,
kaj
ne
,
če
se
imata
rada
?
..
Oh
,
da
,
kaki
otroci
so
to
dandanes
na
svetu
!
..
Kje
bi
si
bila
jaz
upala
kaj
takega
?
..
Nikdar
in
nikoli
!
..
O
,
pravemu
si
prišla
v
roke
!
..
Ta
zna
!
..
Naučil
se
je
v
mestu
!
..
Saj
drugače
bi
ti
ne
bil
zmešal
tako
glave
!
..
Uh
,
ta
malopridnež
!
«
»
Albin
ni
malopridnež
!
«
si
upa
odvrniti
Rezika
.
»
Kajpak
ko
malopridnež
!
..
Ali
ti
je
mar
rekel
,
da
te
vzame
za
ženo
?
«
»
Rekel
!
«
potrdi
Rezika
...
»
Pa
tudi
če
bi
mi
ne
bil
rekel
!
Albin
ni
hudoben
!
«
»
Kaj
?
..
On
ni
hudoben
?
..
Zakaj
pa
te
zvablja
potem
v
samoto
!
..
Če
ima
poštene
namene
,
zakaj
ne
pride
semkaj
?
«
To
vprašanje
je
spravilo
Reziko
v
zadrego
,
iz
katere
si
ni
vedela
pomagati
drugače
,
nego
da
se
je
iznova
razjokala
.
Čutila
je
,
da
je
popolnoma
upravičeno
in
da
materina
graja
torej
ni
brez
vse
podlage
.
»
Ljuba
mati
,
«
reče
,
»
ne
bodite
hudi
!
Saj
sem
bila
danes
zadnjič
pri
studencu
!
Povedala
bi
Vam
bila
že
prej
vse
,
ko
bi
ne
bilo
tega
—
Končnika
!
Zato
morda
tudi
nisem
rekla
Albinu
,
da
naj
pride
k
nam
.
Toda
zdaj
mu
pišem
in
izporočim
,
da
me
ne
bo
več
k
studencu
.
«
»
Nič
mu
ne
piši
