Ko
je
bil
France
Vilar
dokončal
l.
1877.
svoje
študije
na
tehniki
,
se
je
povrnil
kot
nadobuden
inženir
v
svojo
domovino
.
Čez
zimo
je
bival
doma
na
Gorenjskem
,
spomladi
je
začel
iskati
službo
.
Pa
nič
primernega
ni
mogel
dobiti
.
Že
je
hotel
zapustiti
ožjo
domovino
in
se
nameraval
ogledati
po
širni
Avstriji
,
ni
li
kje
posla
zanj
,
ko
ga
nenadoma
doleti
ukaz
,
naj
se
kot
rezervni
poročnik
oglasi
pri
svojem
polku
,
ki
je
bil
namenjen
,
da
se
udeleži
zasedbe
Bosne
in
Hercegovine
.
Tisti
polk
je
bil
prideljen
Saparijevi
diviziji
,
ki
je
prodirala
od
Doboja
ob
reki
Spreči
proti
vzhodu
,
pa
skraja
ni
imela
sreče
in
je
šele
okrepljena
z
novimi
četami
po
trdem
boju
vzela
mesto
Tuzlo
.
Po
končani
zasedbi
je
proti
koncu
l.
1878.
z
lahkim
srcem
zapustil
vojaški
stan
in
dežele
,
kjer
je
videl
dosti
ostudnih
bojnih
slik
,
ki
so
potem
še
dolgo
časa
kakor
s
krvjo
oškropljene
stale
pred
njim
.
Potem
je
bil
dve
leti
zaposlen
pri
zgradbi
nekega
mostu
čez
Savo
.
–
Koncem
spomladi
1881
je
čital
v
novinah
,
da
išče
bosenska
uprava
za
izkoriščanje
gozdov
inženirjev
.
To
ga
je
mikalo
.
Nekoliko
so
se
mu
bili
v
spominu
že
zabrisali
oni
krvavi
dogodki
in
zaželel
je
videti
Bosno
srečno
in
prerojeno
,
ko
jo
je
pred
tremi
leti
videl
tako
solzorosno
.
Vložil
je
prošnjo
in
dobil
odgovor
,
da
je
s
prvim
julijem
sprejet
.
Ni
se
težko
ločil
od
domovine
.
Nekaj
mu
je
reklo
,
da
ni
podoben
drevesnemu
listu
:
če
ga
odtrga
vihar
,
nikoli
več
ne
pride
na
prejšnje
mesto
;
on
se
vrne
nazaj
,
kadar
izkusi
življenje
drugod
in
se
mu
poleže
želja
po
spoznanju
tujih
krajev
.
Peljal
se
je
do
Siska
,
potem
s
parobrodom
po
Savi
do
Broda
,
dalje
po
železnici
do
Zenice
.
Slavonski
kraji
ne
zanimajo
popotnika
,
ki
je
vajen
gor
,
hrumečih
potokov
in
idilnih
kotov
;
topo
zre
na
ravne
pokrajine
,
zaveša
oči
,
vzdihuje
:
Oj
,
da
,
je
taka
plodovita
ravnina
kje
na
Slovenskem
ali
na
Češkem
,
kako
vse
drugače
bi
se
obdelovala
!
–
in
dremlje
.
Zanima
ga
pa
dobro
in
krepko
prebivalstvo
,
ki
vsled
nebrižnosti
vlade
in
nesrečne
gospodarske
politike
na
tako
rodovitni
zemlji
tiči
še
v
povojih
napredka
.
Vilar
se
je
začel
ogledovati
šele
onstran
Broda
na
hriboviti
bosenski
zemlji
.
Tod
je
marširal
pred
tremi
leti
v
nepregledni
vrsti
oznojenih
in
izmučenih
ljudi
,
deloma
ob
neugodnem
vremenu
.
In
zdaj
sedi
v
ozkem
železniškem
vagončku
stisnjen
kakor
v
orehovi
lupini
.
Ni
za
današnje
čase
Bog
ve
kaj
,
no
kultura
se
je
vendar
že
pričela
.
Drugih
njenih
znakov
z
vlaka
ni
zapazil
.
Kako
naj
se
pač
v
treh
letih
zasedbe
vgnezdi
v
zapuščeni
deželi
kar
cela
kultura
!
Ob
progi
je
videl
tu
in
tam
obhodne
straže
vojakov
in
orožnikov
,
dvakrat
je
njegov
pogled
naletel
na
vklenjene
Bošnjake
,
ki
so
jih
orožniki
vedli
Bog
ve
kam
k
sodišču
.
Obakrat
je
povesil
glavo
in
se
poglobil
v
težko
misel
.
Bil
je
namreč
tako
ustvarjen
,
da
ni
mogel
videti
vklenjenega
človeka
.
Ni
dalo
njegovo
mehko
človekoljubje
,
ki
mu
je
tičalo
v
krvi
,
ki
mu
je
bilo
prirojeno
in
se
ga
ni
priučil
iz
knjig
.
Do
Doboja
je
imel
za
sopotnika
dva
lepo
opravljena
Turka
,
ki
sta
mračna
,
skrivnostna
in
molčeča
čepela
na
rdečih
plišastih
blazinah
ter
kazala
,
da
sta
nepristopna
za
pomenek
.
V
Doboju
sta
izstopila
in
prirožljala
sta
v
njegov
kupe
dva
častnika
,
razgreta
in
dobrovoljna
,
kakor
da
sta
prišla
od
dobre
pojedine
.
Oba
sta
ga
prijazno
pozdravila
,
oba
sta
se
predstavila
,
videč
dokaj
fino
opravljenega
,
inteligentnega
človekaj
ki
pride
najbrž
z
onkraj
Save
.
V
zasedenih
deželah
so
bili
v
tistih
časih
avstrijski
gosposki
ljudje
zelo
družljivi
in
složni
;
pri
domačinih
niso
našli
soglasja
in
družabne
opore
,
zato
so
živeli
med
seboj
brez
ozira
na
stanovske
razlike
v
dobrih
prijateljskih
odnošajih
.
Vilar
je
bil
vesel
,
da
je
dobil
zgovorna
potnika
,
ker
doslej
na
dolgi
poti
ni
še
z
nikomer
govoril
,
a
niti
on
sam
bi
nam
ne
mogel
povedati
,
kako
se
je
takrat
našla
nit
pogovora
in
zabave
.
Ime
mlajšega
častnika
si
je
precej
zapomnil
;
povedano
je
bilo
trdo
in
razločno
,
tako
da
bi
se
zapomnilo
za
večne
čase
:
Simon
Buzduga
,
orožniški
nadporočnik
.
Vilarju
je
imponirala
ta
junaška
,
gibčna
postava
,
dasi
je
ni
venčalo
prelepo
lice
.
Bilo
je
nekoliko
razdrapano
po
kozah
in
nepravilno
v
tem
,
da
se
je
konec
velikega
nosu
za
spoznanje
povesil
na
levo
stran
.
Tudi
oči
niso
bile
prijazne
.
Drugi
častnik
je
površno
zamrmral
svoje
ime
,
no
Vilar
je
videl
,
da
je
stotnik
in
za
kakšnih
petnajst
let
starejši
od
prvega
.
Po
njegovi
nemščini
s
tujim
priglasom
ga
je
precej
spoznal
za
Poljaka
.
Za
njegovo
ime
je
zvedel
na
maglajski
postaji
,
kjer
je
iz
krdela
častnikov
,
stoječih
na
peronu
,
pohitel
k
vlaku
star
major
,
podal
roko
stotniku
,
nagnivšemu
se
skozi
okno
,
ter
ga
v
srbskohrvatskem
jeziku
vprašal
:
"
Kako
si
,
Hvalibogovski
?
"
in
mu
pri
odhodu
vlaka
zaklical
:
"
Živio
,
Hadžirumba
!
"
Stotnik
Hvalibogovski
,
z
bosenskim
priimkom
Hadžirumba
,
je
bil
majhen
,
zavaljen
človek
,
precej
razbrazdanega
čela
,
sesedlega
nosu
,
drobnih
in
milih
oči
,
ki
soživahno
kolotočile
pod
močnimi
obrvmi
,
kakor
bi
iskale
plen
.
Njegov
obraz
je
bil
izžit
,
raskav
,
podoben
gosto
prešiti
temnozelenkasti
usnjeni
blazinici
.
Britev
bi
ne
mogla
gladko
teči
po
njem
,
zato
ga
je
pokrila
redka
raznobojna
bradica
,
kakor
prekrilijo
sive
,
črne
in
rjave
ovce
obmuljeni
pašnik
.
Sopotniki
so
govorili
o
različnih
predmetih
.
Častnika
sta
potovala
v
službenih
stvareh
iz
Tuzle
v
Sarajevo
.
Seveda
tujcu
nista
povedala
,
kakšnega
značaja
so
tiste
službene
stvari
,
vedla
sta
se
nekako
zdržno
;
umela
sta
z
neko
dostojnostjo
zakrivati
vse
,
kar
se
tiče
važne
in
kočljive
službe
.
Vilar
je
vse
odkrito
povedal
,
kaj
in
kako
je
z
njegovim
potovanjem
.
Pristavil
je
,
da
je
že
videl
Tuzlo
.
Ko
sta
onadva
slišala
,
da
je
rezervni
častnik
in
da
se
je
udeležil
okupacije
,
sta
postala
še
prijaznejša
.
"
Prav
lahko
je
mogoče
,
gospod
inženir
,
da
vas
deželna
vlada
nastavi
v
Tuzli
,
to
se
pravi
,
na
Konj-planini
,
kjer
se
na
debelo
trebijo
pragozdi
;
trdno
vem
,
da
pride
tja
inženir
.
Sedaj
opravlja
administrativna
,
inženirska
in
gospodarska
dela
moj
prijatelj
Bierkopf
,
ki
seveda
sam
ne
more
biti
kos
takšnemu
ogromnemu
delu
,
"
je
rekel
stotnik
.
"
To
bi
bila
lepa
pridobitev
za
naš
zeleni
otok
,
ko
bi
gospod
inženir
prišel
v
naš
okraj
.
Dal
Bog
,
da
bi
se
zgodilo
!
"
je
potrdil
stotnikovo
misel
Buzduga
.
"
Zakaj
mislite
tako
,
gospod
nadporočnik
?
"
"
Gotovo
ste
dober
plesalec
,
morda
tudi
godbenik
,
pevec
ali
kvartač
.
Na
našem
otoku
vse
lahko
porabimo
.
"
"
Najbrž
nisem
ne
eno
ne
drugo
.
Pust
samotarec
sem
,
ki
se
želim
čimprej
zariti
v
pragozd
.
"
"
Oho
,
oho
!
"
je
obžaloval
nadporočnik
.
Da
bi
Vilar
pokazal
zanimanje
za
vojaške
stvari
,
je
vprašal
po
tem
in
onem
polku
,
kje
je
sedaj
nastanjen
.
Tekom
pogovora
je
zvedel
,
da
je
slotnik
služil
v
17.
kranjskem
polku
.
No
Hvalibogovskemu
ta
polk
ni
ostal
v
dobrem
spominu
.
"
Takšnih
pretepačev
in
razgrajačev
ni
,
kakor
so
Kranjci
.
Sedaj
je
ta
polk
na
Dunaju
in
velike
sitnosti
imajo
z
njim
.
Vsak
ponedeljek
pride
na
polk
ovadba
,
da
so
se
prejšnji
večer
ali
ponoči
pretepavali
Kranjci
v
tem
ali
onem
okraju
.
In
tako
se
je
godilo
tudi
v
Tridentu
,
kjer
sem
še
jaz
služil
pri
njih
.
Zaradi
teh
rogoviležev
so
me
pomaknili
na
višjo
stopnjo
za
celo
leto
pozneje
,
nego
sem
bil
na
vrsti
.
Sploh
bi
trebalo
tele
Slovence
kurirati
,
njih
nadutost
pritisniti
k
tlom
.
"
Pri
teh
besedah
se
je
stotnik
razburil
,
z
napetim
palcem
je
naredil
po
zraku
kretnjo
,
s
kakršno
se
ubije
nadležna
živalca
.
"
O
,
jaz
bi
jim
pokazal
!
Kakor
je
v
starih
časih
Konfucij
kuriral
nedisciplinirane
in
pijanstvu
vdane
Korejce
s
tem
,
da
jim
je
ukazal
,
nositi
vsak
dan
,
ki
so
ga
praznovali
,
od
jutra
do
ure
počitka
neprestano
na
glavi
porcelanaste
klobuke
,
zato
da
niso
mogli
razgrajati
,
tako
bi
tudi
jaz
Slovencem
predpisal
za
nedeljo
in
praznik
lončene
z
uradnim
znakom
opremljene
klobuke
.
Nihče
bi
ne
smel
zunaj
doma
pokrivala
odložiti
,
pri
žganju
,
vinu
in
pri
veselicah
pa
že
celo
ne
.
Tako
bi
morali
hoditi
in
sedeti
ravno
in
mirno
kakor
vojaki
na
paradi
ali
v
šoli
.
Stroga
kazen
bi
zadela
tistega
,
ki
bi
se
pregrešil
proti
moji
naredbi
,
posebno
pa
še
onega
,
ki
bi
prišel
z
ubitim
klobukom
domov
.
Jaz
bi
jim
že
izgnal
razposajenost
in
pretepaštvo
ter
jih
navadil
reda
!
"
Hvalibogovski
si
je
pomel
roki
od
samega
veselja
ob
originalni
misli
.
Vilar
je
izprevidel
,
da
ima
opraviti
s
človekom
,
ki
mu
je
alkohol
načel
možgane
.
Ni
mu
bilo
prav
,
da
je
ta
Hadžirumba
tako
nasajen
na
uboge
Slovence
.
"
Pa
bi
mojim
rojakom
privoščili
vsaj
sadrena
pokrivala
,
veljakom
in
prvakom
pa
porcelanasta
,
"
se
je
pošalil
.
"
A
kaj
ste
vi
tam
doma
?
Pardon
!
Oprostite
!
Nisem
hotel
žaliti
,
"
je
pohitel
stotnik
.
"
Kar
je
res
,
je
res
,
"
je
nadaljeval
resnega
obraza
in
pritrjujoč
z
glavo
.
"
Sedemnajsti
polk
je
med
najhrabrejšimi
našega
cesarstva
.
Na
Laškem
,
v
Bosni
,
kamorkoli
so
ga
postavili
,
povsod
se
je
izkazal
.
Nikdar
ne
pozabim
izgubljenega
leta
,
a
kranjski
fantje
so
korenjaki
.
"
"
Kaj
to
,
a
ko
se
včasi
stepejo
z
Dunajčani
.
Saj
so
vojaki
pravzaprav
samo
za
pretep
na
svetu
,
"
je
pomogel
Buzduga
svojemu
tovarišu
iz
zadrege
.
"
Gospod
stotnik
je
napravil
dovtip
na
račun
mojih
rojakov
,
"
je
mirno
govoril
Vilar
.
"
No
dovtip
še
nikogar
ni
snedel
.
Koliko
so
jih
izumili
Dunajčani
na
račun
Madžarov
in
Slovanov
,
toda
vkljub
temu
so
Madžari
malone
gospodarji
države
in
tudi
proti
Slovanom
se
ne
bo
moglo
dolgo
vladati
.
"
Buzduga
se
je
počesal
po
nosu
in
nedoločno
se
je
zazrl
v
nasprotno
steno
.
Njegova
noga
je
nalahno
pritrkovala
ob
tla
,
tako
da
se
je
slišalo
tiho
žvenkljanje
njegove
ostroge
.
Bal
se
je
,
da
ne
bi
ta
dva
gospoda
začela
govoriti
o
pustih
narodnostnih
stvareh
.
Hvalibogovski
je
mahnil
z
roko
ter
zamomljal
:
"
Hm
,
Slovani
...
"
Potem
se
je
naslonil
ob
okno
,
podprl
glavo
z
roko
in
se
zazrl
v
hribovje
.
Po
dolgem
premolku
je
vzkliknil
:
"
Glejte
,
kakšno
bujno
vegetacijo
imamo
v
Bosni
!
Vsega
je
dosti
,
samo
kultura
je
šele
v
začetkih
.
"
In
migal
je
z
glavo
,
v
mislih
hvaleč
dobrotljivo
prirodo
in
obžalujoč
nedostatek
kulture
.
Hipoma
pa
se
je
okrenil
k
Vilarju
,
položil
roko
na
njegovo
koleno
ter
rekel
:
"
Gospod
inženir
,
ako
želite
priti
v
naš
okraj
,
ki
vam
je
že
znan
,
vam
lahko
izposlujem
to
.
Znan
sem
pri
vseh
oddelkih
deželne
vlade
.
Dobra
beseda
najde
dobro
mesto
.
V
Tuzlo
dobimo
v
par
letih
železnico
,
za
silo
bomo
zvezani
z
ostalim
svetom
.
Joj
,
in
kako
veselo
bi
živeli
z
brhkim
Bierkopfom
na
Konj-planini
!
Sicer
vas
pošljejo
v
puščoben
,
odlegel
kraj
,
kjer
daleč
naokrog
ne
najdete
dostojnega
človeka
.
"
"
O
,
menim
,
da
bo
vojakov
in
orožnikov
v
Bosni
povsod
dosti
,
saj
sem
jih
doslej
videl
še
na
vsaki
postaji
.
In
to
so
dostojni
ljudje
,
"
je
odsekal
Vilar
.
"
Vaše
posredovanje
,
gospod
stotnik
,
bi
bilo
zelo
častno
zame
,
toda
hvaležno
ga
moram
odklanjati
,
ker
kot
novinec
ne
maram
poseči
v
samostojne
ukrepe
slavne
deželne
vlade
.
To
bi
ne
bilo
pravo
priporočilo
zame
.
"
"
Oo
-
oo
!
Ako
mislite
...
"
In
Hvalibogovski
je
užaljen
potegnil
svojo
roko
nazaj
ter
se
stisnil
v
kot
.
"
Nisem
mislil
slabo
.
Vse
naj
gre
svojo
ravno
pot
.
Ako
precej
prvi
dan
izza
hrbta
uglednega
gospoda
molednem
za
kakšno
prednost
,
bi
tega
morda
ne
zabeležili
v
moj
prospeh
.
Če
iščem
pri
njih
službe
,
naj
odletim
tja
,
kamor
me
porinejo
.
Prav
po
vojaško
hočem
slušati
.
"
Hvalibogovski
je
pritrknil
v
znamenje
,
da
soglaša
.
Prilezla
je
dremota
nanj
,
naslonil
se
je
z
ramo
ob
steno
in
začel
cincati
z
glavo
,
počasno
in
enakomerno
je
padala
in
se
dvigala
,
kakor
v
stroju
kladvo
na
nakovalo
.
Železnica
je
tekla
ob
reki
Bosni
po
malo
obljudeni
prijazni
dolini
,
obrastli
po
vseh
pobočjih
s
temnimi
lesovi
.
Vilar
je
,
sedeč
pri
oknu
,
zapazil
vsakega
Bošnjaka
,
ki
je
jezdil
po
cesti
kraj
bistre
reke
,
vsako
ptico
,
ki
se
je
prepeljavala
v
višavah
,
vsak
mlin
,
ki
je
majhen
kakor
igrača
sameval
ob
vodi
.
Vse
ga
je
zanimalo
.
Počudil
se
je
Vranduku
,
mestecu
prilepljenemu
na
visok
obronek
neposredno
nad
reko
.
Igračicam
podobne
,
tiče
hišice
na
skalnatih
tleh
in
da
se
poljubi
prirodi
pomajati
z
obronkom
,
zdrče
vsa
ta
gnezda
v
Bosno
.
Bog
ve
,
kakšni
ljudje
so
si
izbrali
v
davnih
časih
to
mračno
sotesko
za
naselitev
!
Leta
1878.
se
je
Avstrija
čudila
,
kako
to
,
da
vstaši
te
strategične
točke
niso
porabili
za
izdatnejši
odpor
in
so
pustili
vrata
v
bosensko
središče
na
stežaj
odprta
.
Potem
je
dolgo
zrl
na
veliko
ptico
,
ki
je
krožila
visoko
v
zraku
nad
vranduškimi
hribi
.
"
Gospod
inženir
,
ste
li
dober
strelec
?
"
ga
je
vprašal
Buzduga
.
"
Na
tehniki
sem
se
pač
vadil
v
sabljanju
,
ne
pa
v
streljanju
.
Kolikor
sem
se
naučil
pri
vojakih
.
"
"
V
Bosni
imamo
dober
lov
.
Kamorkoli
pridete
,
divjačine
bo
dosti
.
V
tuzlanskem
okraju
so
še
volkovi
.
Preteklo
zimo
so
kmetje
prosili
za
puške
,
da
se
jih
obranijo
.
Seveda
jih
niso
dobili
.
"
"
Puške
,
puške
–
da
streljajo
na
švabsko
divjačino
,
"
je
hripavo
vzdihnil
stotnik
,
prebudivši
se
iz
dremote
.
Vilar
je
želel
zvedeti
,
kakšne
so
varstvene
razmere
v
zasedenih
deželah
.
Častnika
sta
se
izražala
črnovidno
in
zaničevalno
o
Bošnjakih
in
Hercegovcih
.
Vse
križem
so
letele
psovke
:
lopovi
,
razbojniki
,
ovčji
tatovi
,
ušesni
strigavci
,
sodrga
.
Bila
sta
uverjena
,
da
čim
več
psujeta
domače
prebivalstvo
,
tem
bolj
raste
ugled
tujcev
,
ki
nosijo
kulturo
na
Balkan
.
Krčilo
se
mu
je
srce
,
ko
je
bil
izprevidel
,
da
v
Bosni
še
ni
tiste
sreče
,
o
kateri
so
govorili
v
delegacijah
in
da
je
njena
usoda
izročena
ljudem
,
ki
bi
nam
najrajši
nataknili
svinčene
klobuke
na
glavo
.
Nesel
je
v
Bosno
usmiljeno
srce
,
čuvstvujoče
s
trpečim
sobratom
.
V
Zenici
so
zapustili
vlak
,
ker
samo
do
tja
je
bila
zgrajena
železnica
.
Naprej
je
vozila
v
Sarajevo
vojaška
pošta
,
ki
je
dostavila
vselej
toliko
vozov
,
kolikor
jih
je
trebalo
za
popotnike
.
Tisti
dan
so
čakale
tri
velike
in
okorne
kočije
pred
kolodvorom
.
Na
vsaki
je
sedel
spredaj
poleg
voznika
,
oboroženega
z
revolverjem
,
vojak
s
puško
v
roki
.
Vilar
je
,
skrbeč
za
svojo
prtljago
,
izgrešil
svoja
znanca
.
Zlezel
je
v
kočijo
,
kjer
je
videl
prostor
in
v
kateri
se
nista
nahajala
.
"
Kje
pa
je
ostal
najin
Panslav
?
"
je
vprašal
Hvalibogovski
,
ko
so
se
bile
premaknile
kočije
.
"
Ne
vem
.
V
drugo
kočijo
je
sedel
,
"
je
odgovoril
Buzduga
.
"
Morda
je
kaj
užaljen
zaradi
tvojih
lončenih
klobukov
.
Povej
mi
,
kolikokrat
si
že
porabil
ta
dovtip
?
"
"
Mar
mi
,
če
je
užaljen
!
Vse
preveč
pošiljajo
sem
takšnih
uradnikov
,
ki
so
zaradi
jezikovne
sličnosti
naklonjeni
domačinom
.
To
ni
prav
.
Mi
se
nahajamo
tukaj
na
vulkanu
.
In
kako
je
ošaben
,
ošaben
!
"
"
Samozavesten
je
,
sicer
pa
simpatičen
človek
.
Bosna
kmalu
ozdravi
njegov
panslavski
ponos
.
"
Štiri
dni
je
Vilar
ostal
v
Sarajevu
.
Prvi
dan
je
počival
ali
se
izprehajal
ob
Miljacki
,
kjer
je
videl
mnogo
avstrijske
gospode
in
mnogo
preprostih
švabskih
ljudi
,
uniformiranih
in
v
civilnih
oblekah
.
Na
njih
obrazih
je
čital
zanos
orjaka
,
ki
je
bil
pravkar
treščil
ob
tla
svojega
nasprotnika
in
ki
v
mislih
prešteva
,
koliko
mu
prinese
dobička
ta
borba
.
To
so
bili
sami
zavojevalci
Bosne
in
oni
,
ki
so
jih
zavojevalci
pritegnili
k
sebi
,
da
pričnejo
s
kulturnim
delom
.
Turbani
in
fesi
so
se
malone
izgubili
v
tem
vrvežu
tujcev
,
ker
domačini
so
ostali
rajši
v
svojih
hladnih
hišah
ali
so
pa
čepeli
v
pestrih
dučanih
.
Drugi
dan
se
je
dopoldne
predstavil
gosposki
,
ki
ga
je
pozvala
k
sebi
za
prihodnji
dan
,
ko
so
mu
povedali
,
da
je
prideljen
v
tuzlanski
okraj
na
Konj-planino
.
Četrti
dan
je
naposled
stal
pred
uglednim
in
važnim
uradnikom
mrzlega
lica
in
lokavih
oči
,
ki
mu
je
pravil
,
da
je
gozdar
na
Konj-planini
,
Bierkopf
po
imenu
,
preobložen
z
delom
,
da
so
priglašene
neke
malenkostne
pritožbe
zoper
njega
,
a
ubožec
–
der
arme
Teufel
–
ne
more
zmagovati
toliko
poslov
,
"
zato
smo
upoštevali
Bierkopfove
tožbe
o
mnogih
poslih
ter
vzeli
v
službo
inženirja
.
In
tako
smo
odredili
,
da
prevzamete
vi
,
gospod
inženir
,
poleg
inženirskih
del
,
ki
jih
je
malo
,
tudi
administracijo
,
kolikor
se
tiče
plače
in
hrane
delavstva
.
Sicer
se
pa
zglasite
v
tuzlanskem
konaku
,
kjer
vas
natančno
uvedejo
v
vse
podrobnosti
dela
.
"
Vilarju
se
je
zdel
ta
uradnik
zelo
visoka
glava
,
ker
je
govoril
o
sebi
,
oziroma
o
svojem
delokrogu
v
množini
.
Z
administrativnimi
opravki
ni
bil
prav
zadovoljen
,
toda
kaj
je
hotel
–
nahajal
se
je
že
v
Bosni
in
plačo
so
mu
odmerili
visoko
.
Tri
dni
je
trajala
njegova
pot
v
Tuzlo
.
Vlaki
in
pošte
so
vozili
zaradi
varnosti
samo
podnevi
,
kar
je
zamudilo
potovanje
.
Peljal
se
je
nazaj
do
Doboja
,
kjer
je
moral
prenočiti
,
potem
zopet
s
pošto
po
lepi
dolini
ob
Spreči
v
Gračanico
,
kjer
je
zopet
nočil
.
Prenočišče
je
dobil
,
ker
hotelov
ni
bilo
,
v
vojaških
taboriščih
,
kjer
so
imeli
povsod
sobico
za
tujce
,
namreč
za
potujočo
avstrijsko
gospodo
.
V
obeh
mestih
je
sedel
zvečer
v
družbi
častnikov
in
uradnikov
,
ki
so
se
proglašali
za
nekakšen
otok
v
bosenskem
oceanu
.
Primerjali
so
Bosno
ogromnemu
,
neobdelanemu
in
grobemu
kamenu
,
kamor
je
priroda
vbrizgnila
večje
ali
manjše
gruče
dragocenih
kristalov
;
tem
so
pripodabljali
sebe
.
Slišal
je
mnogo
razbojniških
anekdot
,
ki
so
mu
kaj
mrko
slikale
položaj
v
zasedenih
deželah
.
Čudil
se
je
,
kako
to
,
da
se
na
Dunaju
slika
s
tako
svetlimi
barvami
.
Tako
je
prišel
naposled
neko
vroče
opoldne
–
bilo
je
prve
dni
julija
–
izmučen
in
truden
v
Tuzlo
.
Na
pošti
so
ga
poslali
na
stanovanje
v
Agularjev
hotel
,
ki
je
bil
edini
v
mestu
,
preprost
,
toda
prostoren
.
V
prvem
nadstropju
in
v
podstrešju
so
se
nahajale
sobe
,
v
pritličju
je
neprijetno
dehtelo
po
gostilni
in
kavarni
.
Obed
,
ki
si
ga
je
dal
prinesti
v
sobo
,
mu
ni
šel
v
slast
;
paprikovite
jedi
so
ga
preveč
spominjale
druge
državne
polovice
.
Po
obedu
je
dolgo
spal
,
potem
se
je
opravil
in
šel
po
mestu
,
da
si
ogleda
znamenitosti
.
Tuzla
je
štela
takrat
z
vojaštvom
vred
kakšnih
osem
tisoč
prebivalcev
,
turških
,
pravoslavnih
srbskih
in
nekaj
katoliških
.
V
eni
uri
je
z
lahkoto
opravil
svojo
izsledovalno
pot
.
S
pomočjo
najetega
cigančeta
je
našel
konak
,
Semšibegovo
hišo
–
cigan
jo
je
imenoval
dvor
–
dalje
nekaj
džamij
,
med
njimi
tisto
s
poševnim
minaretom
na
levem
bregu
potoka
Jale
,
naposled
ugledno
pravoslavno
cerkev
in
frančiškanski
samostan
z
neznatno
cerkvico
.
Na
teh
poslopjih
ni
videl
nič
zanimivega
.
Odpustivši
cigana
,
je
kakor
prikovan
obstal
sredi
čaršije
.
Zagledal
je
bil
na
pragu
nekega
dučana
davno
znanega
človeka
,
nekdanjega
sošolca
Hrena
,
ki
se
je
s
turškim
trgovcem
pogajal
za
ceno
preproste
preproge
.
Stopil
je
bliže
,
položil
Hrenu
roko
na
ramo
in
čez
hip
sta
stala
dobra
znanca
sredi
čaršije
v
živem
pogovoru
.
Vilar
je
razodel
svoje
razmere
,
Hren
je
povedal
,
da
je
že
dve
leti
v
davčni
službi
v
Tuzli
.
"
Potemtakem
se
pa
večkrat
lahko
vidiva
!
"
je
vzkliknil
ter
še
enkrat
stisnil
Vilarjevo
roko
.
Hren
je
bil
tridesetletnik
.
V
prejšnjih
letih
je
bil
pomočnik
v
manufakturni
trgovini
,
po
okupaciji
je
odložil
meter
ter
se
posvetil
kultiviranju
zasedenih
dežel
.
Govoril
je
hudomušno
,
z
nasmeškom
.
Imel
je
navado
,
da
je
prikril
desno
oko
,
kadar
je
trebalo
izreči
kaj
zbadajočega
ali
poslušati
kaj
politično
nevarnega
.
Strahopetec
je
bil
velik
,
morda
je
hotel
svojo
bojazljivost
skriti
za
spuščeno
trepalnico
.
Šla
sta
po
mestu
,
potem
v
okolico
proti
vojaškemu
ostrogu
,
Na
več
krajih
sta
videla
jetnike
,
ki
so
pod
vojaško
stražo
kopali
odvodnike
,
zasipali
cesto
ali
delali
pri
zgradbah
.
Vsi
so
imeli
tudi
pri
delu
noge
vklenjene
v
železje
;
da
jih
veriga
ni
ovirala
pri
hoji
,
je
bila
pripeta
k
pasu
.
Tisto
rožljanje
verig
je
Vilarja
nemilo
dirnilo
.
Človek
,
podoba
božja
,
pa
v
takšnem
robstvu
!
Na
nasprotnem
koncu
mesta
sta
bila
priča
nenavadnega
prizora
.
Oddelek
vojaštva
je
gnal
v
mesto
blizu
dvajset
glav
goveje
živine
.
Vojaštvo
in
živina
,
vse
je
bilo
odeto
z
debelim
prahom
,
znamenje
,
da
je
izprevod
prišel
od
daleč
.
Živina
je
jedva
capala
po
trdi
cesti
.
"
Kaj
pomeni
to
?
"
je
vprašal
Vilar
.
"
Jutri
bo
semenj
za
to
živino
,
ako
hočeš
kaj
kupiti
,
"
je
odgovoril
Hren
ter
pomežal
.
Potem
je
pojasnil
,
da
so
živino
zaplenili
najbrž
v
kakšni
vasi
za
Majevico-planino
,
ker
vaščani
niso
mogli
ali
hoteli
plačati
globe
,
naložene
za
prikrivanje
orožja
,
ali
pa
ker
so
bili
nemara
na
sumu
,
da
so
dali
zavetja
in
hrane
hajdukom
.
"
Ubogi
vaščani
!
"
je
vzkliknil
Vilar
.
"
Živino
so
jim
vzeli
,
polovico
premoženja
.
Še
li
takšni
izprevodi
večkrat
vidijo
v
Bosni
?
"
"
To
ni
prav
nič
novega
.
Mene
nič
ne
zanimajo
te
ekspedicije
,
kontribucije
in
usmrtitve
.
Točno
in
vestno
delam
službo
,
sicer
sem
pa
ves
božji
čas
doma
pri
ženki
in
otrocih
.
Nekateri
gospodje
in
tudi
dame
jedva
čakajo
,
da
ustrele
ali
obesijo
hajduka
,
da
si
napasejo
oči
.
Smešno
.
Jaz
ne
grem
nikdar
blizu
.
Glej
,
onstran
Save
imajo
svoje
mirne
,
sladkoginjene
narodne
veselice
,
pri
nas
se
vrše
takšne
zabave
,
kakršni
si
sedaj
priča
.
Sicer
pa
,
prijatelj
–
jezik
za
zobe
!
Moj
svet
je
ta
,
da
hodiš
slep
in
gluh
po
Bosni
,
ako
pa
tega
ne
moreš
,
si
vsaj
zaveži
jezik
.
"
"
Poslušal
bom
tvoj
svet
,
kolikor
mogoče
.
Preden
umolknem
,
mi
povej
,
čemu
vklepajo
v
Bosni
jetnike
,
ki
se
nahajajo
pri
delu
,
v
železje
?
Saj
jih
stražijo
vojaki
z
nabitimi
puškami
.
"
"
Vsak
pride
v
železje
,
ki
je
nad
dvajset
dni
zaprt
.
"
"
Meni
to
neprestano
rožljanje
z
verigami
,
če
vem
,
da
jih
nosi
človek
,
neprijetno
doni
na
uho
.
"
"
Vsega
se
treba
navaditi
.
Za
turškega
gospodarstva
so
v
železje
vklepali
jetnike
,
to
je
že
vkoreninjena
navada
,
in
naši
nočejo
kršiti
starih
šeg
in
navad
.
"
"
V
čem
so
se
pregrešili
ti
mnogi
nesrečniki
,
da
morajo
javno
nositi
verige
?
"
"
Hm
,
mogoče
,
da
so
katerega
zaprli
,
ker
je
rekel
belemu
kruhu
štruca
,
"
je
odgovoril
Hren
ter
zamežal
.
"
Sedaj
pa
nobene
besede
o
stvareh
,
ki
se
naju
nič
ne
tikajo
.
Uradnik
naj
toži
ob
obilnem
poslu
in
ob
mali
plači
,
vse
druge
tožbe
so
zanj
neumestne
.
"
Nič
ni
ugajalo
Vilarju
,
kar
je
videl
in
slišal
.
Kot
dijak
je
z
vnemo
čital
zgodovino
francoske
revolucije
,
spisano
po
zgodovinarju
,
ki
je
opravičeval
vse
grozovite
morije
,
ki
so
se
vršile
za
svobodo
,
bratstvo
in
enakopravnost
,
ter
pisal
,
da
so
te
dobrote
vredne
največjih
krvnih
žrtev
.
Takrat
se
je
navzel
radikalnega
mišljenja
,
ki
je
prišlo
nekoliko
v
nasprotje
z
njegovim
dobrim
srcem
.
Vklenjeni
Bošnjaki
so
ga
spominjali
,
kako
ga
je
za
prvih
dijaških
let
,
še
pred
1866.
letom
,
marsikatero
noč
prebudilo
rožljanje
verig
iz
spanja
;
stanoval
je
tedaj
v
ljubljanski
Blatni
ulici
,
po
kateri
so
gonili
s
kolodvora
v
železje
vkovane
Italijane
na
Grad
.
Vsaj
toliko
jih
je
bilo
sram
,
da
jih
niso
tirali
podnevi
.
V
Bosni
jih
ni
sram
,
kazati
te
verige
pri
belem
dnevu
.
Pri
takšnih
mislih
se
mu
je
zbudila
revolucija
v
duši
.
Vrnivši
se
v
središče
mesta
,
je
Hren
opozoril
prijatelja
na
vojaško
postajno
poslopje
,
stoječe
na
lepem
polju
ob
veliki
cesti
.
Za
njim
se
je
razprostiral
vrt
z
gredicami
bujnih
cvetic
in
z
nasadi
mladih
,
jedva
nekaj
pedi
visokih
drevesc
.
"
Glej
,
ono
poslopje
,
ki
stoji
v
ozadju
vrta
s
krilcem
,
je
kazinska
last
,
"
je
razlagal
Hren
.
"
Tam
imajo
ujetniki
najetega
restavraterja
,
tja
hodijo
na
hrano
.
Skoncema
je
prizidano
keglišče
–
vse
nobel
.
Ali
slišiš
,
kako
keglajo
?
Ti
srečni
ljudje
imajo
prekrasno
življenje
;
nam
ubogim
uradnikom
se
po
dovršenih
službenih
urah
ne
ljubi
,
metati
krogle
.
"
"
Vinko
,
le
nikar
se
mi
ne
prekrehni
v
službi
!
"
"
Moram
.
Je
žena
,
so
otroci
.
"
"
To
vse
so
si
nemara
brezplačno
prilastili
po
pravilih
okupacije
–
a
?
"
je
vprašal
Vilar
zroč
po
vrtu
.
"
I
kaj
pa
?
No
–
pst
,
pst
!
"
"
Na
tem
ozemlju
bo
stal
lahko
lep
park
.
Sedaj
je
še
vse
v
povojih
.
Harmoničnega
zasnutka
pogrešam
.
Vojak
pač
ni
vrtnar
.
"
Naposled
je
Hren
poučil
prijatelja
,
da
se
mora
predstaviti
generalu
v
njegovi
pisarni
;
tako
se
spodobi
in
je
običajno
v
Bosni
,
z
drugo
gospodo
se
pa
še
tisti
večer
lahko
seznani
v
kazinski
restavraciji
,
kjer
je
vsak
uradnik
dobrodošel
.
"
V
kazini
boš
vse
videl
,
tudi
naše
najlepše
dame
se
zbero
včasi
tam
.
Veš
,
France
,
vsega
je
pri
nas
dosti
,
le
žensk
imajo
premalo
.
Z
domačinkami
ni
nič
;
kolikor
je
avstrijskih
,
so
vse
obletavane
in
zalezavane
in
nobena
ne
ostane
brez
dveh
,
treh
tajnih
ali
javnih
častilcev
.
Izvzeta
je
samo
moja
Minka
,
poštena
Kranjica
.
Pa
kam
naj
gre
Minkec
,
ko
ima
tri
otroke
in
četrti
je
na
potu
.
"
Vilar
se
je
nasmehnil
ob
tolikem
blagoslovu
in
čestital
.
Pred
Agularjem
sta
se
poslovila
.
Inženir
je
moral
obljubiti
,
da
kmalu
poseti
prijatelja
na
domu
.
Ko
se
je
zmračilo
,
se
je
napravil
v
kazinsko
restavracijo
.
V
veži
je
šepetaje
vprašal
vojake-natakarje
,
je
li
tudi
general
v
gostilni
,
kar
so
mu
potrdili
.
Stopil
je
v
prostorno
dvorano
,
kjer
je
sedelo
v
dimu
bosenskega
duhana
mnogo
gospode
.
Vzravnal
se
je
in
ozrl
,
kje
visi
cesarjeva
podoba
.
Proti
njej
se
je
napotil
,
pod
njo
mora
sedeti
general
.
Slok
,
postaren
možak
častitljive
vnanjosti
se
je
napol
pridvignil
ter
mu
vljudno
podal
roko
.
Vilar
mu
je
moral
ponoviti
svoje
ime
,
ker
prvikrat
ga
je
bil
general
preslišal
.
Na
vprašanje
,
ali
je
bil
že
kdaj
poprej
v
Bosni
,
je
pritrdil
,
na
kar
je
rekel
general
:
"
Me
veseli
.
"
Poleg
najvišjega
vojaškega
dostojanstvenika
je
sedela
najvišja
civilna
osebnost
tuzlanskega
okraja
,
okrajni
načelnik
pl.
Pester
,
srednjeleten
mož
temne
polti
,
kljukastega
nosu
in
za
spoznanje
nabrekle
dolenje
ustnice
.
Ta
se
je
pred
Vilarjem
gibčno
dvignil
,
uprl
vanj
temnožareče
oči
,
ga
zgrabil
z
obema
rokama
za
desnico
,
rekoč
,
da
ga
zelo
veseli
,
ker
vidi
gospoda
inženirja
,
s
katerim
bo
imel
včasi
neposredno
opravka
v
konaku
in
ki
bo
v
pragozdih
Konj-planine
z
vnemo
delal
za
deželne
finance
.
"
Žal
mi
je
,
da
skraja
ne
bo
posebnih
inženirskih
poslov
,
zato
so
vam
naložili
del
administracije
,
da
vam
ne
postane
dolgočasno
.
Ne
strašite
se
,
pri
nas
tudi
administracija
ni
suhoparno
številčno
špijonstvo
.
Delavci
vam
napravijo
dosti
sitnosti
in
opravka
.
"
"
Za
mladega
gospoda
je
dandanes
spoznanje
poslovanja
s
številkami
zelo
potrebno
in
poučno
.
Ves
naš
družabni
red
sloni
na
številkah
,
"
je
rekel
general
svojemu
sosedu
na
drugi
strani
,
brkastemu
polkovniku
.
Vilar
se
je
predstavil
vsem
štabnim
častnikom
;
vsak
mu
je
rekel
:
"
Me
veseli
.
"
Pri
tej
mizi
veljakov
je
sedelo
tudi
nekaj
starejših
stotnikov
in
uradnikov
,
med
njimi
Hvalibogovski
,
ki
je
vstal
,
šel
Vilarju
naproti
ter
kliknil
:
"
Glejte
,
gospod
inženir
,
kako
kmalu
ste
prišli
za
menoj
!
Prav
je
tako
!
"
"
Me
veseli
,
"
je
suho
odgovoril
Vilar
in
šel
dalje
.
Še
prijazneje
ga
je
pozdravila
družba
mlajših
Ijudi
,
v
kateri
so
štele
dame
jedva
petino
.
Klanjajoč
se
od
mize
do
mize
,
gledajoč
v
razgrete
obraze
in
segajoč
v
zapotene
roke
,
je
izrekel
več
ko
štiridesetkrat
svoje
ime
in
prav
toliko
tujih
imen
je
šlo
skozi
njegova
ušesa
.
Pri
poslednji
mizi
je
skočil
k
njemu
visok
in
suh
mož
bledega
obraza
in
ogrizenih
brkov
,
ki
je
z
mehkim
,
prijetnim
glasom
viknil
:
"
Dobro
došel
,
Vilar
,
stari
bojni
tovariš
!
Nama
se
ni
treba
predstavljati
.
Ali
se
še
kaj
spominjaš
nadporočnika
Bajića
?
Evo
me
v
civilni
haljini
!
Ejej
-
ej
!
Kmalu
bodo
tri
leta
...
Zdaj
sem
okrajni
komisar
tukaj
v
Tuzli
.
"
Zdaj
je
bila
vrsta
na
Vilarju
in
prav
tako
prisrčno
se
je
vedel
.
"
Bog
te
živi
,
prijatelj
Bajić
!
Čital
sem
v
vojaškem
naredbenem
listu
,
da
si
popustil
aktivno
službo
.
Me
zelo
veseli
,
da
te
najdem
tukaj
.
"
In
iskrenost
je
zvenela
iz
teh
besed
.
"
Čestitam
ti
na
prijetni
službi
.
"
"
Prijetni
?
Že
zdaj
se
norčujejo
iz
mene
,
da
bom
številčni
špijon
,
čisložer
,
pikoder
–
"
"
E
,
kaj
to
!
Predvčeraj
smo
dobili
v
konaku
glas
,
da
prideš
sem
.
In
tvoje
dokumente
ima
že
oni
žid
,
ki
ti
je
pravkar
tako
hinavski
stisnil
roko
.
"
Bajić
je
z
glavo
namignil
tja
,
kjer
so
na
prvi
točki
načelovali
veljaki
.
Z
živahno
kretnjo
je
primaknil
stol
.
"
Kar
pri
naši
mizi
ostani
,
ker
obral
si
že
vso
dvorano
!
A
dragi
moj
,
do
zdaj
poznaš
samo
polovico
mojega
bitja
,
evo
je
druge
polovice
–
moja
soproga
Ljubica
.
"
In
Vilar
se
je
zazrl
v
krepko
in
svežo
junonsko
postavo
,
ki
mu
je
izza
mize
iztegnila
roko
v
pozdrav
;
pogrelo
ga
je
ob
toliki
lepoti
,
zavzel
se
je
in
ostrmel
kakor
v
časih
žive
vere
pravoverni
romar
,
če
je
po
dolgi
poti
zagledal
v
romarski
cerkvi
kolikor
mogoče
idealiziran
Madonin
obraz
.
"
Gospod
inženir
,
moj
mož
mi
je
že
večkrat
pravil
o
vas
,
kako
sta
78.
leta
v
tem
okraju
služila
skupaj
.
Želim
,
da
bi
bili
zadovoljni
in
srečni
pri
nas
,
"
je
rekla
gospa
Ljubica
z
odkritim
smehljajem
in
z
glasom
,
ki
se
je
zdel
Vilarju
tenak
,
nežen
in
kakor
bi
bil
zastrt
z
oblačkom
trpeče
misli
.
"
Kaj
ti
nimaš
nič
pritiklin
s
seboj
,
se
še
nisi
oženil
?
"
"
Ne
še
,
"
je
odgovoril
Vilar
in
po
deško
zardel
.
"
Prav
imaš
.
"
In
prijatelja
sta
sedla
.
"
Pa
kod
se
potika
naša
Katica
?
"
je
čez
hip
razburljivo
vprašal
Bajić
.
"
Pride
kavalir
k
mizi
in
nje
ni
,
da
bi
ju
seznanil
.
"
Lepe
oči
Ljubice
so
blisnile
po
dvorani
ter
obstale
pod
cesarjevo
podobo
,
kjer
sta
si
drugovala
prvaka
,
oba
v
veličastni
pozi
,
z
rokami
,
oprtimi
v
bok
.
"
Pri
Korkirićevih
sedi
na
levi
strani
.
"
"
A-a
!
In
oblega
jo
pol
bataljona
častnikov
.
"
"
Častniki
dvorijo
Korkirićevi
Kaliopi
in
ne
naši
Katici
,
"
je
hladno
pojasnila
gospa
in
Vilar
se
je
spomnil
,
da
si
je
pri
predstavljanju
zapomnil
samo
ime
mestnega
notarja
Odiseja
Korkirića
,
ki
mu
je
predstavil
dve
gospici
,
ki
sta
s
svojo
izredno
lepoto
zbudili
njegovo
pozornost
.
"
Katica
naj
ostane
pri
naši
mizi
;
čemu
dela
izlete
po
dvorani
.
"
Bajić
je
vstal
ter
začel
z
roko
in
glavo
migati
k
mizi
na
levi
strani
.
Gledajoč
v
podani
mu
jedilni
list
,
je
Vilar
slišal
,
kako
se
je
Bajić
z
osornim
glasom
obregnil
k
svoji
soprogi
.
"
Že
zopet
sedi
pri
poročniku
Miku
.
Posvari
jo
vendar
,
Ljubica
,
naj
opusti
tisti
nehvaležni
flirt
s
človekom
,
ki
je
nikdar
ne
more
na
pošten
način
dvigniti
k
sebi
.
"
"
Mik
lahko
prestopi
v
civilno
službo
,
kakor
si
ti
,
"
je
tiho
pristavila
gospa
.
Bajić
,
mahnivši
z
roko
,
pa
še
tiše
:
"
Ženska
pamet
,
larifari
!
Njegovi
dolgovi
pojdejo
vedno
za
njim
.
Njej
je
potreba
poštenega
uradnika
,
ki
stoji
na
trdnih
nogah
.
Ti
si
njena
sestra
,
ti
ji
moraš
to
povedati
.
"
"
Ti
bi
jo
rad
že
spravil
iz
hiše
,
dasi
gre
šele
v
18.
leto
.
Zaradi
mene
naj
gre
k
roditeljem
,
ako
ti
je
odveč
tukaj
.
"
Vilar
je
strmel
v
jedilni
list
in
čakal
,
da
končata
zakonska
svoj
prepirček
.
Čutil
je
,
da
obrača
gospa
,
govoreč
o
sestri
,
svoj
pogled
vanj
.
"
No
,
glejte
,
naposled
priskaklja
izgubljena
ovčica
v
svoj
hlev
,
"
se
je
razveselil
komisar
,
ko
se
je
prizibala
kakor
na
vzmeteh
k
mizi
deklica
,
kateri
je
Vilar
že
poprej
globlje
pogledal
v
oči
.
"
Predstavljam
ti
svojo
svakinjo
Katico
pl.
Čoban
.
"
"
O
,
z
gospodom
sva
si
že
pri
Korkirićevih
segla
v
roke
.
Pa
še
enkrat
:
Zdravstvujte
!
"
V
Vilarju
je
zasvirala
radost
,
ko
je
stal
pred
deklico
,
kateri
je
toplo
življenje
plamtelo
v
žarečem
obrazu
in
živa
igravost
v
vsem
životu
.
"
Baš
smo
govorili
o
vas
,
gospod
inženir
.
"
"
O-o
-
!
Nadejam
se
,
da
same
lepe
reči
.
"
"
To
se
ve
.
Veste
,
mi
smo
vso
zimo
delali
načrte
za
poletne
izlete
.
Nekaj
načrtov
je
že
padlo
v
vodo
,
ker
je
vso
spomlad
deževalo
,
druge
bomo
še
izvršili
.
"
"
Kaj
je
v
Bosni
deževalo
?
"
je
vprašal
inženir
z
važnostjo
salonskih
pogovorov
.
"
Na
Kranjskem
smo
imeli
pa
tako
krasno
vreme
.
"
"
O
,
na
Kranjskem
je
tako
krasno
!
Sicer
sem
čitala
samo
o
Postojnski
jami
in
tudi
nameravali
smo
iti
tja
,
"
je
odgovorila
deklica
ter
dvignila
pahljačo
,
kakor
bi
mu
hotela
pobožati
lice
.
"
V
kranjskih
jamah
je
prijetno
,
tam
je
vsaj
toplo
in
včasi
jih
razsvetijo
,
a
na
površini
je
mraz
,
in
tema
nam
noče
izginiti
,
"
je
rekel
Vilar
in
sentimentalno
je
povesil
glavo
.
Katici
se
je
takšno
govorjenje
zdelo
čudno
.
–
Nagnila
se
je
k
svaku
ter
ga
tiho
vprašala
,
je
li
inženir
še
samec
.
"
Ni
spodobno
šušljati
,
kadar
so
drugi
ljudje
navzoči
,
"
jo
je
poučila
sestra
.
"
Saj
ne
šušljam
.
Hotela
sem
zvedeti
,
ali
je
gospod
inženir
oženjen
,
in
zdaj
vem
,
da
ni
in
kako
ga
moram
obdelavati
.
To
je
važno
za
nas
deklice
.
"
"
Ti
si
živa
razposajenost
.
"
"
Kaj
pa
naj
bom
!
Ali
naj
povesim
glavo
ter
premišljujem
o
jamah
,
mrazu
in
temi
.
Slišite
,
gospod
inženir
–
udarila
ga
je
s
pahljačo
po
roki
–
nocoj
smo
se
zmenili
,
da
pojdemo
na
Konj-planino
na
lov
na
divje
prašiče
.
Pri
tej
priliki
vas
posetimo
in
vi
nam
pomorete
sami
in
s
svojimi
delavci
.
"
"
Jaz
bi
najrajši
,
da
gre
cenjena
družba
kar
precej
z
menoj
v
tiste
samote
.
"
"
Zdaj
še
ne
,
zdaj
vas
še
ne
smemo
motiti
pri
vašem
poslu
.
Vi
se
morate
prej
udomačiti
v
svojem
novem
zavičaju
.
Seznaniti
se
morate
s
krajem
–
"
"
In
z
divjimi
prašiči
–
"
"
Tudi
.
"
"
Izkušal
bom
,
da
hitro
pregledam
svoje
posle
in
do
bilke
spoznam
Konj-planino
.
Verjemite
mi
,
da
bom
kmalu
vedel
že
za
vsak
brlog
in
kotiček
,
kjer
se
skriva
zverjad
;
vse
njih
šege
in
navade
hočem
proučiti
:
po
katerih
predelih
se
najraje
šetajo
,
na
katerih
tratinah
se
shajajo
.
O
,
zanesite
se
name
,
gospica
!
"
V
živo
sta
se
smejala
,
obrnjena
drug
k
drugemu
,
in
Katica
je
sklenila
roki
ter
jih
v
zanosu
veselih
čuvstev
krčevito
stiskala
ob
koleni
.
Ko
pa
je
Bajić
pripomnil
,
da
je
biftek
na
mizi
,
se
je
Vilar
okrenil
od
deklice
ter
si
predstrl
prtič
čez
telovnik
.
"
Kar
se
tiče
kuhinje
,
ne
boste
zadovoljni
pri
nas
;
bosenska
živina
je
medla
in
suha
in
po
tem
je
tudi
meso
,
"
je
prijazno
poučila
gospa
Ljubica
.
Bajić
nato
:
"
Mari
bo
prijatelju
za
bosensko
govedo
,
ko
si
pa
ob
Konj-planini
lahko
nastrelja
divjačine
,
kolikor
hoče
!
"
"
Mi
vam
nastreljamo
divjih
prašičev
za
vso
zimo
,
"
je
zagostolela
Katica
.
"
Ti
pojdeš
za
zverino
,
ovčica
preprosta
!
"
"
Zakaj
pa
ne
,
Saša
?
Streljati
umem
in
jahati
tudi
.
Ti
vedno
praviš
,
da
sem
ovčica
,
pa
nisem
tako
brezsilna
in
slabotna
,
kakor
misliš
.
V
fizičnih
naporih
se
lahko
kosam
z
marsikaterim
moškim
.
"
"
Katica
je
res
utrjena
.
Poročnik
Mik
pravi
,
da
je
najboljša
jahalka
,
"
je
potrdila
gospa
Ljubica
,
sanjavo
zroč
proti
cesarjevi
podobi
.
"
Kar
Mik
mlati
,
to
mi
je
prazna
slama
,
"
je
rekel
komisar
.
"
Boš
videl
,
da
se
na
prihodnjem
izletu
še
s
teboj
poizkusim
.
Kaj
je
lepšega
nego
bežati
ob
lepem
vremenu
med
bogatimi
lesovi
,
kjer
na
vsak
korak
dobiš
gradiva
za
drugo
besedo
.
"
"
To
je
pa
res
lepo
.
Ali
kar
tako
na
mah
ne
smeš
okupirati
gospoda
Vilarja
.
Pusti
,
da
se
oddahne
in
se
vživi
v
nove
razmere
,
"
je
govoril
Bajić
.
Potem
je
začel
razkladati
,
kakšno
službo
bo
opravljal
inženir
.
Res
bo
živel
na
samoti
,
toda
poleti
je
med
zelenjem
ob
Oskovi
prijetno
.
In
vsakih
deset
dni
lahko
najmanj
enkrat
pride
na
konju
ali
z
vozom
v
mesto
na
pošto
in
v
konak
po
denar
in
drugih
opravkih
.
O
tej
strani
službe
ga
itak
jutri
natanko
pouče
v
konaku
.
"
Niti
naslikana
bi
ne
hotela
biti
poleg
pustega
in
sitnega
Čumurpaše
,
"
je
pritaknila
Katica
.
"
Kdo
je
Čumurpaša
?
"
je
vprašal
Vilar
ter
odrinil
prazne
pladnje
.
"
Tako
pravimo
gozdarju
Bierkopfu
.
Turška
beseda
čumur
pomeni
oglje
.
"
"
Ali
žge
oglje
?
"
"
Ne
.
Priimek
so
mu
dali
takšen
,
ker
biva
v
gozdu
.
Mimo
lova
ne
bo
nobene
zabave
v
puščavi
,
zato
pridite
večkrat
v
Tuzlo
.
Ali
ste
pevec
?
"
"
Sem
,
pa
slab
,
sam
zase
.
"
"
In
jaz
igram
na
citre
.
In
na
kegle
igramo
.
Rusko
keglišče
tudi
kmalu
dobimo
.
"
Potem
mu
je
razodela
,
kako
je
zasnovan
izlet
na
Konj-planino
.
Vsa
družba
bo
na
konjih
,
ki
si
jih
izposodijo
pri
Bošnjakih
,
dvojico
jih
da
morda
baterija
,
pri
kateri
služi
poročnik
Mik
.
Ona
vzame
najčilejšega
,
takšnega
,
ki
se
navzame
človeške
čilosti
in
smelosti
in
se
razigra
pod
ženskim
sedlom
.
Morda
jim
posodi
Semšibeg
iz
svoje
konjušne
,
kjer
jih
stoji
nekaj
brzih
in
skočnih
.
"
Vi
pač
znate
jahati
?
"
"
Ne
znam
najbolje
,
no
vsekakor
se
udržim
na
sedlu
.
Saj
so
bosenski
konjiči
zelo
pohlevni
,
prave
ovčice
.
"
Obrnila
sta
se
na
stolih
zopet
drug
k
drugemu
,
in
obema
je
sijala
radost
v
očeh
.
Katica
je
pravila
o
svojih
jahalskih
vajah
.
Ker
jezdi
skoraj
vsaka
Bošnjakinja
,
če
je
le
konjič
pri
hiši
,
nočejo
zaostati
dame
častnikov
in
uradnikov
in
se
urijo
na
konju
.
Uči
jih
pa
poročnik
Mik
,
ki
slove
za
najboljšega
jezdeca
v
Tuzli
.
Ob
deseti
uri
je
general
zapustil
družbo
.
Veljaki
,
ki
so
mu
drugovali
,
so
posedeli
še
nekaj
časa
skupaj
;
ker
so
pa
od
vseh
miz
leteli
nanje
ženski
pogledi
s
prošnjo
,
naj
vendar
že
pridejo
in
prisedejo
,
so
se
kmalu
preselili
,
kdo
sem
kdo
tja
.
Okrajnega
načelnika
je
nemirno
oko
gospe
Ljubice
,
ki
je
preko
nekaj
manj
vrednih
glav
že
tolikokrat
zablodilo
k
njemu
,
zvabilo
k
sebi
.
Vilar
se
je
precej
prepričal
,
da
je
pl.
Pester
zelo
udomačen
pri
Bajićevih
.
Na
krilih
svoje
mogočnosti
se
je
prizibal
po
dvorani
,
smehljaje
se
na
vse
strani
.
Ljubica
mu
je
pripravila
stol
kraj
sebe
.
Samo
prijaznost
in
priljudnost
je
izražalo
njegovo
lice
,
ko
je
globoko
sklonjen
stisnil
njeno
roko
.
Pred
predstaviteljem
najvišje
civilne
oblasti
v
okraju
,
ki
je
pravkar
prišel
od
najvišjega
predstavitelja
vojaške
sile
,
je
Vilar
skraja
čutil
neko
tesnobo
,
čeprav
se
sicer
ni
bal
občevanja
z
visoko
gospodo
.
Spomnil
se
je
vklenjenih
jetnikov
ob
cesti
in
zaplenjene
živine
,
vrhutega
ga
je
vznemirjala
misel
,
da
bo
delavcem
plačnik
in
kuhar
in
ne
bo
imel
mimo
odurnega
gozdarja
nobenega
tovariša
.
To
malodušje
ga
je
minilo
,
ko
je
videl
,
da
ima
pl.
Pester
za
vsakega
v
družbi
toplo
besedo
.
Pl.
Pester
je
bil
rojen
Dunajčan
;
izhajal
je
iz
židovske
plutokracije
,
zato
je
imel
v
javno
življenje
vrata
odprta
na
stežaj
.
Njegov
oče
je
bil
ugleden
poslanec
liberalne
stranke
in
vladi
udan
političar
,
za
kar
je
dobil
na
stara
leta
mastno
sinekuro
,
kjer
je
obogatel
do
milijonov
.
Ker
njegovega
sina
niso
smatrali
za
odprto
glavo
,
ki
bi
se
mogla
kosati
s
talenti
in
pridnostjo
,
so
ga
njegovi
protektorji
spravili
v
Bosno
,
kamor
so
porivali
takrat
tudi
take
uradnike
,
ki
so
bili
drugje
nemogoči
.
Tu
je
postal
okrajni
načelnik
ali
mutašerif
,
kakor
so
ga
imenovali
Turki
,
dasi
ni
umel
srbsko-hrvatskega
,
ne
kakšnega
drugega
slovanskega
jezika
.
Nelepe
plemenske
znake
na
obrazu
je
izkušal
zagladiti
s
tem
,
da
se
je
nenavadno
prijazno
vedel
z
vsemi
,
ki
jih
je
usoda
pripeljala
na
otok
in
ki
so
se
šteli
k
inteligenci
.
Posebno
vojaštvu
,
damam
,
nunam
in
frančiškanom
se
je
kazal
pri
vsaki
priliki
uslužljivega
.
Z
domačini
se
je
vedel
drugače
:
menil
je
,
da
ravna
v
smislu
svojih
višjih
,
ako
smatra
domačine
za
sužnje
,
porobljene
v
krvavi
vojski
.
Poprej
tiha
,
zamišljena
,
v
daljavo
strmeča
gospa
Ljubica
je
nenavadno
oživela
.
Oči
so
se
ji
razbistrile
,
vse
njene
kretnje
so
se
razvezale
in
razveselile
.
Takšna
strast
je
zavalovila
v
njej
,
da
so
se
zdele
njene
prve
besede
nekoliko
afektirane
:
ževala
jih
je
in
valjala
po
ustih
.
Vilar
je
opazil
,
da
krasna
žena
svojega
dolgega
pogleda
včasi
kar
ne
more
prenesti
z
načelnika
kam
drugam
;
vsakomur
se
je
moralo
zdeti
,
da
ta
pogled
hoče
uživanja
.
Njene
lepo
odprte
,
temne
in
široke
oči
so
vabile
,
vlekle
k
sebi
.
Pomembno
je
bilo
to
,
da
so
govorile
samo
načelniku
,
za
soproga
niso
imele
ne
izraza
,
ne
ognja
,
ne
ljubezni
.
In
kruta
verolomnost
je
sedela
v
njih
,
ki
so
jo
ljudje
spoznali
in
prav
obsodili
še
le
par
mesecev
pozneje
.
Bajić
je
zrl
na
svojega
hišnega
prijatelja
s
presenečenim
pogledom
,
kakor
bi
iskal
na
njem
tiste
sposobnosti
,
ki
so
ga
posadile
na
tako
odlično
mesto
,
in
kakor
bi
ga
hotel
opomniti
:
Bodi
oprezen
,
ker
gorje
vama
,
če
pride
v
javnost
in
pomaže
mojo
čast
!
Katica
je
,
ne
meneč
se
za
načelnika
,
pravila
o
izletih
,
ki
so
jih
že
naredili
.
Pod
Ozren-planino
bi
se
bili
prav
dobro
imeli
,
ko
bi
jih
Saša
ne
bil
spravil
v
ondotni
samostan
,
kjer
jih
je
povabil
iguman
k
kosilu
.
"
Ne
govori
o
tem
,
Katica
!
Čemu
zopet
blebečeš
?
"
je
posvaril
Bajić
.
"
Naj
gospod
inženir
pozna
tukajšnje
razmere
,
da
bo
vedel
ravnati
z
ljudstvom
.
"
"
Hm
–
no
!
"
se
je
okrenil
k
deklici
načelnik
s
svarilnim
pogledom
.
Pa
Katica
se
ni
dala
ustaviti
.
Pravila
je
,
kako
je
bilo
v
samostanu
za
kosilo
pripravljenega
tako
malo
,
da
so
sami
razpoložili
po
mizi
pečeno
kuretino
,
ki
so
jo
imeli
s
seboj
.
Na
razpolago
so
dali
tudi
dve
veliki
čutari
vina
.
Tisti
čutari
sta
znamenito
turško
delo
;
priplenjeni
sta
bili
v
bitki
pri
Jajcu
in
na
daljše
izlete
jih
jemljejo
s
seboj
.
Ko
je
iguman
videl
toliko
blagodati
na
mizi
,
je
postal
zgovoren
in
na
moč
je
začel
hvaliti
avstrijsko
upravo
.
No
ona
,
Katica
,
ne
veruje
v
njegovo
lojalnost
in
ko
bi
imela
oblast
,
izgnala
bi
ga
v
Srbijo
,
njegovega
kaludjera
pa
bi
dala
obesiti
na
prvo
drevo
.
"
I
,
kaj
pa
vam
je
storil
žalega
?
"
se
je
prestrašil
Vilar
.
Okrutne
besede
iz
ženskih
ust
mu
niso
bile
po
godu
.
"
Temno
in
mrko
je
gledal
kakor
hajduk
v
šumi
,
grabil
se
v
dolge
lase
in
trdil
,
da
so
Švabi
nesreča
za
srbski
narod
,
ker
ga
stiskajo
in
sejejo
nemoralnost
vanj
.
"
"
Morda
je
imel
s
svojega
stališča
prav
.
Besede
so
besede
in
zaradi
njih
bi
ga
jaz
ne
dal
obesiti
,
"
je
izustil
Vilar
,
no
precej
je
čutil
ostrost
načelnikovega
pogleda
na
sebi
.
Katica
je
nadaljevala
:
"
Očital
nam
je
našo
potratnost
,
da
pohujšujemo
narod
s
svojimi
razkošnimi
izleti
,
naše
zabave
po
gostilnah
in
kavarnah
mu
niso
bile
všeč
.
Nobena
stvar
mu
ni
bila
dobra
,
če
je
prišla
čez
Savo
;
vsemu
je
zabavljal
.
Še
moje
obleke
ni
pustil
pri
miru
.
"
"
Aj
–
kako
?
"
"
Ko
sem
mu
povedala
,
da
sem
Srbkinja
in
pravoslavne
vere
,
me
je
ta
barbar
sirovo
zavrnil
z
odpadnico
,
ker
se
ne
oblačim
v
srbski
narodni
kroj
,
in
z
narodno
izdajico
,
ker
služim
ideji
tujcev
.
Takšna
blazna
prenapetost
!
"
"
Tako
je
govoril
pri
mizi
?
"
"
Pri
mizi
.
In
pomislite
,
da
se
barbar
ni
dotaknil
našega
vina
in
naše
kuretine
.
Rajši
je
glodal
suhe
skorje
.
Najprej
nas
je
iguman
pozdravil
z
lepo
in
dostojno
besedo
,
potem
nam
je
pa
surovež
kaludjer
kar
po
vrsti
začel
brati
levite
.
Nadporočnik
Buzduga
mu
je
pozneje
zato
plačal
,
da
ga
bo
dolgo
pomnil
.
"
"
Pravi
enfant
terrible
je
vaša
sestra
,
"
je
tiho
rekel
načelnik
,
obrnjen
h
gospe
Ljubici
.
"
Katica
!
"
je
nevoljno
vzpihnil
Bajić
in
požugal
s
prstom
.
"
Jovica
Miloševič
še
ni
bil
kaludjer
,
samo
pripravljal
se
je
na
meniški
izpit
.
Svojo
prevročo
hajduško
glavo
si
je
hladil
že
v
ječi
.
"
"
In
vendar
ga
zagovarja
tvoja
mati
.
"
"
Pusti
mojo
mater
na
miru
,
ona
že
sama
ve
,
kaj
dela
.
"
Deklica
je
našobila
ustni
in
nastal
je
kratek
premolk
.
Ljubici
je
bilo
prav
,
da
se
je
sestra
ukvarjala
z
Vilarjem
,
tem
laže
in
svobodneje
se
je
sama
zabavala
z
načelnikom
.
"
Povej
gospodu
inženirju
,
kako
smo
jahali
v
Breške
,
"
je
poprosila
,
in
Katica
je
začela
praviti
o
onem
izletu
.
V
Breškah
je
katoliška
farna
cerkev
in
poleg
nunski
samostan
.
Župnik-frančiškan
jih
je
pogostil
s
kruhom
,
sirom
,
maslom
,
jajci
in
s
slivovko
.
Potem
jim
je
pokazal
svojo
orožarno
.
Leto
po
zasedbi
so
ga
hajduki
oropali
za
3000
goldinarjev
in
preteklo
zimo
so
jeli
izpraševati
,
ali
je
že
zopet
kaj
obogatel
,
zato
mu
je
deželna
vlada
darovala
nekaj
pušk
,
samokresov
in
handžarjev
in
štirje
kmeti
spe
vsako
noč
v
župnišču
kot
njegova
telesna
straža
.
Ženske
so
šle
tudi
v
nunski
samostan
,
kjer
so
bile
zelo
prijazno
sprejete
.
Sploh
je
ni
udanosti
nad
udanostjo
katoliške
duhovščine
in
nun
–
tako
je
sodila
Katica
–
in
vlada
ima
prav
,
da
se
opira
nanjo
,
pa
naj
bo
to
kaludjeru
všeč
ali
ne
.
Na
povratni
poti
jih
je
ujela
huda
nevihta
in
morali
so
vedriti
v
gorski
turški
vasi
,
ki
so
ji
prizadeli
mnogo
strahu
s
tem
,
da
so
v
divjem
diru
pridrvili
vanjo
in
se
,
kakor
da
so
padli
z
neba
,
ustavili
pred
muktarjevo
hišo
.
Vilar
je
zvesto
gledal
v
njen
obraz
,
kakor
bi
požiral
njene
besede
.
Imel
je
že
svojo
sodbo
o
njej
:
to
je
nedorasla
,
blebetava
in
vesela
deklica
,
ki
je
sama
sebi
malik
.
Več
o
njej
ni
hotel
misliti
,
ker
krasna
se
mu
je
zdela
.
K
mizi
je
pristopil
topničarski
poročnik
Mik
,
dolg
in
tankih
nog
in
suhih
rok
,
raven
liki
struna
.
Njegov
drobni
obraz
je
cvetel
v
rjavkastordeči
barvi
,
kakor
bi
ga
bil
nekoč
nabrizgal
z
moko
od
natrte
opeke
,
obesil
v
dimnik
ter
posušil
.
Od
njega
je
vedno
po
nečem
dehtelo
:
bodisi
po
konju
in
hlevu
,
bodisi
po
alkoholskih
pijačah
in
cigaretah
.
Majav
je
bil
njegov
korak
,
znamenje
,
da
je
mnogo
sedel
na
konju
.
Bil
je
močno
ugleden
pri
ženskah
.
Pridobil
si
jih
je
z
izredno
smelostjo
v
družabnem
vedenju
,
z
drznim
jahanjem
,
posebno
pa
s
svojo
zabavnostjo
.
Odkar
je
bil
zapazil
,
da
z
različnimi
prednostmi
svojega
intelekta
imponuje
na
tuzlanskem
otoku
,
se
je
dvignil
za
merodajalca
pri
vseh
podjetjih
in
zabavah
,
tako
da
se
brez
njega
nič
ni
moglo
izvršiti
.
Čudovit
je
bil
njegov
glas
,
zmožen
vseh
modulacij
,
bil
je
dober
pevec
zabavnih
kupletov
,
igral
je
na
citre
in
tamburo
,
pri
plesih
je
bil
kolovodja
.
Kot
lahak
in
gibčen
človek
se
je
pokazal
mojstra
na
svoji
suhi
kobili
,
ki
je
bežala
ž
njim
kakor
ptica
pod
nebom
.
Dame
se
ga
niso
mogle
nagledati
.
Če
se
je
vedla
Katica
z
Vilarjem
zelo
prijazno
,
je
ravnala
z
Mikom
kolikor
mogoče
po
domače
.
Na
dolgo
je
razvijala
pred
njim
svoje
misli
o
izletu
na
Konj-planino
.
Neprestano
so
zvenele
v
njeni
glavi
–
menda
ničesar
drugega
tam
ni
,
si
je
hudomušno
rekel
Vilar
.
Mik
kot
dober
poznavalec
ženske
vihravosti
je
vedel
,
da
deklici
ni
za
izlet
sam
na
sebi
,
ampak
za
moško
druščino
in
da
hoče
Vilarju
pokazati
svojo
naklonjenost
,
govoreč
mu
o
torišču
njegovega
delovanja
,
o
Konj-planini
.
Satirski
se
je
nasmihal
in
prigovarjal
,
češ
:
pot
do
Konj-planine
je
predolga
,
in
z
damami
izleta
nikakor
ni
mogoče
izvršiti
v
enem
dnevu
.
"
Onda
ga
izvršimo
v
dveh
dnevih
.
Vi
imate
časa
dovolj
:
itak
spite
celo
dopoldne
,
da
nimate
popoldne
nobenega
posla
več
.
Gospod
inženir
bo
tako
prijazen
in
nam
priredi
prenočišče
v
kolibah
ali
pa
kje
v
gozdu
na
listju
.
"
Vilar
je
v
znak
soglasja
naklonil
glavo
.
"
Vi
pa
,
gospod
poročnik
,
nam
preskrbite
večerjo
.
Same
postrvi
iz
Oskove
morajo
biti
.
"
"
Kaj
pa
s
kosilom
...
kdo
naj
skrbi
zanje
?
Ali
menite
,
da
lahko
obidem
obed
in
sem
že
srečen
,
ako
moram
ves
ljubi
dan
jahati
in
ribariti
?
Moj
poklon
takšnemu
izletu
!
"
"
Uuu
!
"
se
je
našobila
gospica
in
dregnila
poročnika
v
komolec
.
"
Ne
domišljujte
si
vendar
toliko
in
ne
mislite
,
da
naložimo
res
vse
na
vaše
rame
.
Tudi
brez
vas
ne
poginemo
od
strada
in
glada
.
Pa
nekaj
drugega
vam
še
povem
:
na
vaši
kobili
bom
jahala
jaz
,
vi
pa
si
smete
vzeti
katerega
konja
hočete
pri
bateriji
.
"
"
Ali
smem
?
Milostiva
ste
,
gospica
Katica
.
"
In
zopet
je
dobil
sunek
v
komolec
.
Ko
je
bil
Vilar
zapazil
,
da
sedita
gospa
Ljubica
in
načelnik
tako
blizu
skupaj
,
da
se
zadevata
s
komolci
,
je
rekel
sam
v
sebi
:
"
Med
čudne
ljudi
sem
zašel
;
štejejo
se
k
inteligenci
,
pa
se
sujejo
s
komolci
kakor
pijani
kmetje
.
"
V
tem
je
bil
dal
pl.
Pester
postaviti
štiri
steklenice
Shery-vina
na
mizo
ter
naliti
kozarce
.
Mik
se
je
polastil
,
vstal
in
povabil
omizje
,
naj
pije
na
zdravje
našega
mutašerifa
,
da
bi
še
dolgo
vladal
kaurinom
,
Vlahom
,
Španjolom
,
ciganom
,
Turčinom
–
in
polnoustna
pijača
je
stekla
po
njegovem
grlu
.
Nalili
so
mu
zopet
do
vrha
,
na
kar
se
je
pogladil
po
licu
,
s
krotkim
pogledom
obvel
obe
dami
in
napil
,
našima
damama
,
ki
bi
ju
primerjal
junaškim
amazonkam
,
ki
so
v
starih
časih
ne
ve
se
kje
in
ne
ve
se
kako
zavladale
moškemu
spolu
.
Katica
se
je
po
teh
napitnicah
pogreznila
v
neke
tajne
misli
;
morda
je
tako
učinkovalo
močno
vino
,
ki
se
ga
je
dvakrat
zapored
z
ustnicama
več
ko
dotaknila
.
Njene
bleščeče
oči
so
se
uprle
na
mizo
,
kjer
so
njeni
rožnati
prsti
meli
košček
kruha
.
Ko
je
bil
do
skorje
zrobkan
,
je
skrivila
kazalec
desnice
,
zataknila
palec
,
položila
nanj
drobtino
,
sprožila
in
puf
–
drobtina
je
zletela
Vilarju
v
obraz
.
Dvignila
je
vanj
vprašujoče
oči
,
in
on
se
ji
je
posmejal
.
Potem
je
dvakrat
strelila
v
Mika
.
"
Na
vas
sem
jezna
,
"
je
izpregovorila
s
tihim
glasom
,
razpoloživši
resnost
v
cvetoče
črte
svojega
obraza
.
"
Kaj
sem
pa
zopet
zakrivil
?
"
Z
nagajivim
izrazom
mu
je
očitala
Kaliopo
,
rekoč
,
da
mora
le
srečen
slučaj
zahvaliti
za
njegovo
družbo
;
da
niso
Korkiričevi
odšli
spat
,
bi
se
on
nikakor
ne
mogel
ločiti
od
njih
ter
se
preseliti
k
njej
.
"
O
ta
svetlooka
,
sladkoglasna
Kaliopa
z
grško
glavo
se
vam
je
zasadila
v
srce
.
No
,
čakajte
!
"
In
strelila
je
v
Vilarja
.
Mik
je
odgovoril
poetično
,
da
občudujemo
ubogi
zemljani
nebroj
teles
na
nebu
,
nad
vsa
druga
pa
solnce
in
mesec
;
nemogoče
pa
je
občudovati
le
eno
ali
drugo
,
ampak
ustvarjena
je
naša
narava
tako
,
da
dvigamo
svoj
pogled
k
vsem
predmetom
,
ki
vzbujajo
v
nas
čut
lepote
.
Luno
prideš
gledat
,
kadar
zaide
solnce
,
no
luna
je
izpremenljiva
–
"
Vilar
več
ni
poslušal
.
Svoje
zanimanje
je
obrnil
na
orožniškega
častnika
,
ki
je
,
ves
razgret
in
rdeč
,
kakor
bi
bil
prišel
od
napornega
dela
ali
pa
iz
dolge
seje
,
pijancev
,
stopil
k
načelniku
.
Spoznal
je
v
njem
onega
Buzdugo
,
s
katerim
se
je
bil
vozil
po
bosenski
železnici
.
"
Nu
,
kako
je
,
ali
si
kaj
pozvedel
?
"
je
tiho
vprašal
pl.
Pester
.
"
Gospod
načelnik
,
ves
dan
sem
lazil
po
hribih
gor
in
dol
,
vse
sem
preiskal
,
kakšnih
trideset
oseb
sem
zaslišal
,
vem
pa
toliko
kakor
poprej
.
To
vem
,
da
moram
jutri
ves
dan
pisati
raport
.
"
Sklonil
se
je
k
načelniku
in
nekaj
časa
sta
šepetala
,
kimaje
z
glavama
,
srepo
zroč
drug
drugemu
v
oči
.
"
Aha
!
"
je
rekel
naposled
načelnik
.
"
Kaj
pa
Atif
Sarajlija
ničesar
ne
ve
?
"
"
Ta
zlodej
nas
morda
včasi
za
nos
vodi
.
Verjemi
mi
,
gospod
načelnik
,
da
ni
na
svetu
bolj
prekanjenega
človeka
.
Morilec
in
požigalec
je
,
čeprav
se
je
zaradi
obeh
zločinov
izmuzal
.
Hvalibogovski
mu
vse
verjame
,
a
jaz
le
to
,
kar
sam
vidim.
Vse
boste
čitali
v
raportu
.
"
Kolikor
je
dopuščal
hripavi
in
izpiti
glas
,
je
govoril
z
zanosom
,
da
bi
vsi
vedeli
,
kako
huda
in
težka
je
njegova
služba
in
s
kakšnimi
ljudmi
se
mora
ukvarjati
.
Še
le
zdaj
,
ko
je
bila
opravljena
službena
zadeva
,
je
častnik
udostojil
tudi
ostalo
omizje
svoje
pozornosti
.
Okorno
se
je
priklonil
,
po
domače
je
pozdravil
ter
zagledal
Vilarja
.
"
O
–
znanec
s
poti
v
Sarajevo
.
Torej
na
Konj-planino
so
vas
poslali
?
Čestitam
vam
,
gospod
inženir
!
Niste
pogodili
slabo
.
"
Vilar
je
vstal
in
položil
svojo
desnico
v
njegovo
.
"
Me
veseli
.
Hvala
!
"
Buzduga
je
sedel
in
povedal
,
kako
je
tisti
dan
obdelaval
kneza
v
Prnjavoru
,
kjer
je
bil
v
neki
zadevi
,
pa
ničesar
ni
opravil
.
Šel
je
h
knezu
in
ga
izpraševal
.
Pa
knez
se
je
delal
,
kakor
da
ga
ne
ume
in
ne
pozna
.
Dal
ga
je
prevesti
v
orožniško
pisarno
.
To
je
kneza
prestrašilo
in
zdelo
se
je
,
da
je
že
ves
skesan
.
Buzduga
je
z
bikovko
v
roki
stopil
predenj
,
prijel
ga
za
šop
las
,
ki
mu
je
štrlel
iznad
ušesa
,
uhljal
ga
,
robanteč
:
"
Ali
me
sedaj
poznaš
,
ali
me
poznaš
,
lopov
!
"
Pa
od
kneza
vendar
ni
ničesar
zvedel
.
Dal
ga
je
vkleniti
v
železje
,
pa
tudi
to
ni
izdalo
.
Buzdugi
je
knez
toliko
,
kolikor
mu
je
noht
,
kar
si
ga
odreže
,
čeprav
ve
,
da
ga
bo
zatožil
,
morda
celo
v
Sarajevo
.
Vilar
je
z
izgovorom
,
da
je
truden
