Vroče
je
pripekalo
solnce
v
veliko
šolsko
sobo
skromnega
trga
na
Slovenskem
.
Prašni
toplomer
,
ki
je
visel
na
žreblju
tako
velikem
,
da
bi
se
bile
lahko
lestvice
nanj
obešale
,
kazal
je
25
stopinj
toplote
.
In
šola
je
bila
še
prazna
.
Kako
visoko
dospe
šele
čez
kake
pol
ure
,
ko
bo
60
do
80
paglavcev
podkurilo
zrak
s
svojim
razgretim
dihanjem
!
Muhe
so
v
kolobarih
veselo
plesale
ter
se
zadevale
na
šipe
zaprtih
oken
.
Samo
jedno
okno
je
bilo
na
pol
odprto
,
in
skozi
to
je
sedaj
pa
sedaj
prifrčal
v
sobo
debel
sršen
ali
drobna
osa
ter
s
svojim
bučanjem
oglušal
tanko
brenčanje
muh
.
Vrata
se
odpró
.
V
sobo
stopi
starikav
,
nekoliko
že
sključen
mož
.
Bil
je
bledih
,
upadlih
lic
,
kakor
človek
,
ki
se
ubija
čez
svoje
moči
,
a
častite
in
prijazne
zunanjosti
.
Njegovo
kretanje
je
bilo
navzlic
temu
gibčno
in
živahno
,
njegovo
oko
navdušeno
.
Bil
je
domači
učitelj
.
Stopil
je
s
krepkimi
koraki
na
sedež
in
ondi
pospravil
po
mizi
,
nalil
črnila
v
tintnik
,
postavil
ravnilo
na
desno
,
odprl
miznico
ter
prebiral
po
katalogu
in
ob
tem
kimal
ali
majal
z
glavo
,
kakor
bi
hvalil
ali
grajal
.
Nato
stopi
s
sedeža
in
se
ozre
po
šolski
sobi
.
Njegovo
oko
je
kazalo
,
da
mu
je
dobro
pri
srcu
.
Videti
je
bilo
,
kakor
da
je
ta
preprosta
sobana
z
oglajenimi
klopmi
in
s
pajčevino
po
stropu
ves
njegov
svet
.
Po
prahu
,
ki
je
kril
klopi
,
bile
so
utisnjene
posamezne
črke
,
številke
,
imena
,
tu
pa
tam
tudi
kaka
čudna
podolgasta
ali
trioglata
človeška
glava
,
s
krivim
,
dolgim
nosom
,
velikimi
ušesi
ali
štrlečimi
rožički
,
sami
izdelki
bosonogih
umetnikov
,
ki
se
po
pet
do
šest
ur
na
dan
nauživajo
po
onih
klopeh
modrosti
in
učenosti
.
In
starček
,
ki
je
bil
teh
veleumov
učitelj
,
voditelj
,
da
,
celo
nekakšen
oče
,
nasmehne
se
dobrohotno
vpričo
porednostij
svojih
gojenčkov
.
Saj
jih
hoče
do
dobra
posvariti
,
ker
se
bavijo
s
takimi
praznimi
stvarmi
,
med
tem
ko
se
on
ubija
s
poučevanjem
in
razkladanjem
;
a
sedaj
,
ko
jih
ni
še
tu
,
ne
more
zakriti
nekega
veselja
ob
igračah
,
ki
ga
spominjajo
njegovih
otročjih
let
.
Ali
ni
delal
tudi
on
prav
tako
v
oni
davni
presrečni
dobi
nagajivosti
in
porednosti
?
Zazdi
se
mu
,
da
je
zaduhlo
v
sobi
.
Odpre
siroma
vsa
okna
.
Ozre
se
okoli
šolskega
poslopja
in
se
začudi
.
Še
nobenega
otroka
od
nikoder
;
vse
tiho
krog
in
krog
!
Le
tam
po
majhnem
dvorišču
stopa
počasnih
lenih
korakov
zaspani
maček
in
poleg
pasje
kolibice
se
preganja
domača
kuretina
,
zobaje
ostanke
od
poldanske
mize
hišnega
variha
,
zvestega
Fida
.
Le-ta
čepi
sit
in
zadovoljen
na
pol
v
kolibici
,
na
pol
izven
nje
,
z
gobcem
naslonjenim
na
sprednji
šapi
,
z
očmi
rdeče
obrobljenimi
,
zaničevalno
uprtimi
na
lačno
druhal
v
svoji
bližini
.
Hipoma
začne
z
repom
mahati
in
pogled
mu
postane
mil
in
goreč
.
Zagledal
je
na
oknu
sebi
nasproti
svojega
gospodarja
,
učitelja
.
Le-ta
mu
namigne
z
roko
v
znamenje
,
da
ga
ume
,
potem
se
odmakne
od
okna
.
„
Še
nobenega
otroka
ni
videti
“
,
zamrmra
sam
za-se
;
„
kaj
to
pomenja
?
“
V
tem
trenutju
odbije
ura
na
zvoniku
pol
dveh
.
Učitelj
pogleda
na
svojo
žepno
uro
;
ta
je
kazala
tri
četrti
na
dve
.
„
Nekdo
je
imel
opraviti
z
mojo
uro
tedaj
,
ko
sem
spaval
popoldansko
spanje
“
,
misli
si
z
nasmehom
.
Brž
uravna
uro
po
cerkveni
.
Vedel
je
,
kdo
se
v
njegovi
hiši
tako
živo
zanima
za
ure
.
Njegov
vnukec
,
ki
je
bil
prišel
na
poset
k
dedu
in
babici
in
ki
je
bil
njegov
Benjamin
:
devetletni
Jožko
vedno
pravi
,
da
hoče
postati
urar
;
le-ta
se
je
zopet
skrivaje
vadil
svojega
bodočega
poklica
.
Sedaj
se
začuje
pred
vežo
cepetanje
nog
.
Vrata
se
odpro
,
in
truma
šolarčkov
obojega
spola
,
majhnih
in
velikih
,
bosonogih
in
obutih
,
umazanih
in
umitih
,
drznih
in
pohlevnih
se
vsuje
v
sobo
.
Z
velikim
ropotom
gre
vsak
na
svoje
določeno
mesto
.
Nered
je
trajal
samo
nekaj
trenutkov
,
dokler
niso
prišleci
posedli
.
Čuli
so
se
potem
samo
koraki
učiteljevi
,
ki
je
hodil
gor
in
dol
po
šolskem
prostoru
,
slehernega
otroka
motre
s
svojim
dobrohotnim
pogledom
.
S
tem
čudovitim
pogledom
,
ki
je
bil
značilen
zanj
,
vzgajal
je
učitelj
najbolje
svojo
mladež
.
Ž
njim
je
vzdrževal
red
in
dostojnost
v
šoli
,
ž
njim
si
je
pridobival
in
ohranjeval
pri
učencih
dolžno
pokorščino
in
spoštovanje
,
ž
njim
je
brzdal
najrazposajenejše
dečke
,
ž
njim
omehčeval
še
tako
odurna
srca
svojeglavnih
dekletec
.
Nikoli
ali
pa
redko
kdaj
je
bil
osoren
z
otroki
,
nikoli
jim
ni
grozil
niti
dajal
zaušnic
,
samo
včasih
je
grajal
,
a
hvalil
veliko
rajši
.
Vedel
je
,
da
pohvalna
beseda
je
tako
potrebna
častilakomnosti
mladega
duha
,
kakor
je
tihi
,
gosti
dežek
potreben
mladi
,
nežni
rastlini
,
da
hitreje
požene
in
čvrsteje
vzraste
.
Modri
mož
si
je
bil
vzel
za
načelo
,
da
je
učenčeva
ljubav
do
učitelja
boljša
vspodbuja
k
dobremu
delu
,
nego
strah
,
kateri
se
navadno
maščuje
nad
strahovalcem
.
Klopi
so
bile
le
deloma
napolnjene
.
Brž
je
učitelj
spoznal
,
da
manjka
še
tretjina
učencev
.
Šel
je
še
nekolikokrat
gor
in
dol
po
sobi
,
ko
so
učenci
varno
potegovali
iz
torbic
in
košaric
knjige
in
pisanke
,
da
ne
bi
šumele
.
Sedaj
pa
sedaj
se
vrata
počasi
odpro
in
po
prstih
stopajoč
,
žarečega
lica
,
potnega
čela
in
brez
sape
pride
kak
zakasnjenec
,
plašno
oziraje
se
na
gospoda
učitelja
,
ali
se
bo
hudoval
nanj
zaradi
zamude
.
In
ko
ga
zadene
oni
pomembni
učiteljev
pogled
,
brž
povesi
vsplašene
oči
,
rdečica
ga
oblije
,
usta
mu
zatrepečejo
,
ne
kakor
bi
se
bal
graje
ali
kazni
,
temveč
ker
ve
,
da
je
užalostil
svojega
dobrega
učitelja
.
Čas
je
,
da
se
začne
uk
.
„
Kaj
je
to
“
,
oglasi
se
zdajci
učitelj
,
„
da
pogrešam
toliko
učencev
?
“
„
V
moji
klopi
še
ni
Tončke
,
Milice
—
v
moji
Lojzike
,
Micike
,
Rezike
,
v
moji
ni
Kovača
,
Stresa
,
Podobnika
...
“
kriče
v
jedni
sapi
otroci
vsi
vprek
.
„
Tiho
,
tiho
!
“
oglasi
se
učitelj
,
in
vsi
učenci
obmolknejo
.
„
Povej
ti
,
Matija
“
,
reče
učitelj
najstarejšemu
dečku
,
ki
je
sedel
v
zadnji
klopi
,
„
ali
veš
,
zakaj
je
danes
izostalo
toliko
tvojih
tovarišev
in
tovarišic
?
“
Vprašani
pogleda
v
zadregi
po
svojih
součencih
,
kakor
bi
hotel
reči
:
Ali
smem
govoriti
?
Učitelj
to
zapazi
,
a
se
dela
,
kakor
da
ni
videl
.
„
Potem
pa
ti
,
Jernej
,
povej
,
ker
je
Matija
izgubil
govorico
“
,
reče
nato
smehljaje
se
proti
drugemu
dečku
sosedne
klopi
.
Fantek
sicer
vstane
,
vendar
ne
izpregovori
.
„
No
,
ali
je
to
pokorščina
?
“
zakliče
učitelj
navidezno
nevoljen
,
da
otroci
niso
zaupni
,
kakor
so
bili
navadno
.
Nekaj
trenutkov
je
v
šoli
vse
tiho
kakor
v
grobu
.
Otroci
sede
nemi
s
povešenimi
očmi
.
Učitelj
je
bil
čimdalje
bolj
vznemirjen
in
se
je
čudil
tej
prikazni
.
Mala
deklica
,
ki
je
sedela
v
prvi
klopi
,
zibala
se
je
nemirno
na
svojem
sedežu
ter
privzdigovala
večkrat
svoji
bistri
,
odkritosrčni
očesci
do
gospoda
učitelja
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Jaz
pa
bi
povedala
.
„
No
,
ali
nihče
med
vami
nima
več
zaupanja
in
udanosti
do
svojega
učitelja
?
“
reče
učitelj
z
glasom
,
ki
je
naznanjal
njegovo
žalost
.
Ob
tem
se
njegov
pogled
ustavi
na
omenjeni
deklici
.
Ta
pogled
ojunači
dekletce
.
Takoj
vstane
in
zakliče
iz
cele
duše
:
„
O
,
jaz
povem
vse
,
gospod
učitelj
,
vse
.
“
—
„
Jaz
tudi
povem
,
kar
vem
.
“
—
„
Jaz
vem
še
bolje
,
nego
ti
.
“
„
Prosim
,
gospod
učitelj
,
da
smem
jaz
povedati
“
,
vzklikne
več
glasov
kakor
iz
jednega
grla
.
Učitelj
se
nasmehne
.
V
stran
se
obrne
,
da
zatre
solzo
,
katera
mu
je
silila
v
oko
.
O
ta
ljuba
,
ljuba
deca
,
kako
mu
je
prirastla
k
srcu
,
in
kako
tudi
ona
njega
čisla
in
ljubi
!
Da
,
ljubi
!
Evo
največjega
plačila
za
dolgoletno
,
vstrajno
njegovo
požrtvovalnost
in
ljubezen
!
Z
roko
namigne
,
da
se
otroci
pomiré
.
„
Naj
le
Milka
pove
“
,
reče
,
„
ker
se
je
prva
oglasila
.
“
A
Milka
ni
znala
dosti
povedati
.
V
njeni
šestletni
glavici
se
misli
še
niso
bile
uredile
tako
,
da
bi
si
bila
mogla
napraviti
razločno
podobo
.
„
Čarovnica
je
prišla
,
pa
so
šolarji
zbežali
domov
“
,
reče
z
nedolžno
najivnostjo
,
ki
je
lastna
nezrelemu
otroku
.
„
Čarovnica
?
“
ponovi
učitelj
,
kakor
da
ni
prav
razumel
,
in
jo
neverno
pogleda
.
„
O
kakšni
čarovnici
govoriš
?
Ali
nisem
pred
kratkim
tu
v
šoli
razlagal
,
da
čarovnic
in
vedežev
ni
,
in
da
se
pregreši
,
kdor
kaj
takega
veruje
?
“
Dekletce
pogleda
zvedavo
učitelja
,
kakor
da
čuje
šele
danes
v
prvič
njegov
glas
.
Na
to
strese
glavico
in
meni
prepričevalno
:
„
In
vendar
naš
ata
,
in
naša
mama
,
in
naši
sosedje
in
vsi
,
katere
poznamo
,
pravijo
,
da
je
ona
prava
čarovnica
,
in
da
se
je
moramo
izogibati
.
“
„
Ona
?
Kdo
je
ta
ona
?
“
pozveduje
učitelj
,
vedno
bolj
radoveden
.
A
dekletce
meni
,
da
je
z
besedo
„
ona
“
vse
povedala
,
in
zopet
ponavlja
,
toda
bolj
s
poudarkom
:
„
Pač
ona
,
ona
.
“
„
Ona
,
ki
ni
od
todi
“
,
prihiti
jej
druga
deklica
na
pomoč
.
„
Ona
,
ki
se
s
knjigo
v
roki
izprehaja
.
“
„
Ona
,
ki
nabira
samo
strupena
zelišča
,
—
in
ki
v
cerkev
nikoli
ne
pride
“
,
oglašajo
se
posamezni
otroci
prostovoljno
.
„
Jaz
se
je
ne
bojim
“
,
de
deček
,
ki
je
doslej
vedno
molčal
,
„
prekrižam
se
pobožno
pred
njo
,
pa
mi
ne
more
škodovati
.
“
„
O
,
tudi
prekriževanje
vselej
ne
pomaga
“
,
razlaga
drugi
deček
.
„
Cerkovnikove
sestre
hči
,
ki
je
lani
prišla
s
svojo
materjo
na
nas
semenj
,
prekrižala
se
je
pred
njo
,
kakor
so
jej
svetovali
,
in
ob
tem
še
bežala
,
kolikor
so
jo
nesle
pete
,
vendar
ji
je
spodrsnilo
in
zlomila
si
je
nogo
.
Še
sedaj
hodi
ob
palici
.
“
„
Kaj
pa
naša
Belka
,
ki
je
na
paši
požrla
travico
,
katere
se
je
ona
dotaknila
?
Teden
potem
je
poginila
“
,
hiti
drugi
.
„
Jaz
pa
“
,
oglasi
se
debelušen
fantek
,
ki
je
bil
znan
zaradi
lenobe
,
„
kadar
jo
slučajno
srečam
na
pot
v
šolo
,
v
trenutju
pozabim
,
kar
sem
se
bil
prej
učil
;
danes
gotovo
ne
bom
več
znal
svoje
naloge
,
ker
sem
jo
tudi
zagledal
.
“
„
Otroci
,
otroci
!
Ali
kaj
takega
čujem
od
vas
?
“
prestriže
učitelj
ves
zavzet
njih
navdušeno
pripovedovanje
.
Zaslutil
je
,
koga
mislijo
otroci
.
Nikoli
ne
bi
bil
verjel
,
da
se
more
takšna
praznoverska
nezmiselnost
izcimiti
v
tako
zdravem
in
pametnem
narodu
,
kakoršen
je
slovenski
,
v
takem
kraju
,
kakoršen
je
tukajšnji
,
kjer
deluje
on
že
štirideset
let
za
omiko
duha
in
srca
.
Hudo
mu
je
v
srcu
,
saj
otroci
ne
govore
in
ne
čutijo
po
svojem
prepričanju
,
temveč
po
narekovanju
in
po
prepričanju
svojih
roditeljev
,
katere
je
bil
izvečine
tudi
on
sam
vzgojil
.
In
da
je
bil
ves
njegov
trud
brez
sadu
?
Žalosten
je
sedaj
spoznal
,
da
praznoverstvo
ima
semtertje
še
vedno
večjo
moč
na
preprosto
ljudstvo
,
nego
modri
,
zlati
nauki
,
katere
delita
cerkev
in
šola
.
„
Otročiči
moji
,
otročiči
moji
!
“
ponovi
še
jedenkrat
učitelj
.
„
Za
to
vaše
govorjenje
sem
zvedel
šele
danes
?
Zakaj
mi
niste
poprej
povedali
,
zakaj
mi
niste
zaupali
?
“
Otroci
se
spogledajo
;
po
šoli
nastane
nemir
.
Učiteljeva
pobitost
in
pritožba
je
pretresla
mlada
srčeca
,
vsako
po
svoje
.
Zadrega
,
vsplašenost
,
trmavost
,
nevernost
,
bolest
,
ljubav
in
udanost
se
je
kazala
na
njih
obrazkih
.
Nekateri
bolj
mehkočutni
tiho
zajočejo
,
tako
bridko
jih
je
zadelo
učiteljevo
očitanje
;
drugi
bolj
trmavi
se
krepko
drže
svojega
prepričanja
,
a
ob
tem
se
jim
vendar
smili
potrti
dobri
učitelj
.
Milka
si
tudi
briše
oči
.
Čeprav
ne
ve
,
čemu
ves
ta
tužni
prizor
.
A
ker
se
joče
njena
tovarisica
,
meni
,
da
mora
še
ona
.
V
tem
pa
jej
šine
nekaj
v
glavo
.
Gospod
učitelj
je
bil
njo
prej
odlikoval
,
ko
ji
je
dovolil
,
da
je
prva
govorila
.
Zavest
,
da
je
ona
več
nego
so
drugi
,
da
jej
pogum
,
da
bi
povedala
še
nekaj
.
Tiho
gre
iz
klopi
in
se
spoštljivo
približa
učitelju
.
Ta
je
bil
pristopil
k
oknu
in
je
ondi
nepremakljivo
stal
,
kakor
v
nekaj
zamišljen
.
„
Gospod
učitelj
“
,
reče
dekletce
in
ga
potegne
za
rokav
,
da
obrne
nase
njegovo
pozornost
,
„
jaz
bi
vam
bila
že
davno
rada
povedala
o
naši
čarovnici
,
a
mati
so
mi
to
prepovedali
.
Dejali
so
,
da
mi
potem
čarovnica
očara
jezik
,
da
ne
bom
mogla
več
spraviti
glasu
iz
ust
.
“
„
Meni
so
mati
prav
tako
grozili
“
,
oglasi
se
nekdo
izmed
šolarčkov
.
„
Meni
so
tudi
doma
prepovedali
govoriti
o
čarovnici
.
“
„
Jaz
tudi
nisem
smela
govoriti
.
—
Tudi
jaz
ne
.
—
Tudi
jaz
ne
.
“
Šola
je
odmevala
jednakih
izjav
.
Učitelj
se
obrne
proti
šoli
.
Njegov
obraz
je
bil
bledejši
nego
sicer
.
Rad
bi
bil
sicer
zopet
govoril
,
kako
napačna
je
prazna
vera
,
a
za
sedaj
se
mu
je
zdelo
najboljše
,
to
stvar
pustiti
,
da
se
pomire
mladi
duhovi
.
Začel
je
torej
pouk
.
A
ona
živahnost
,
ona
pozornost
in
marljivost
,
ki
mu
je
sicer
olajševala
delo
,
pogrešala
se
je
danes
pri
učencih
.
Tudi
učitelju
beseda
ni
tekla
lahkotno
,
vspodbudljivo
,
kakor
po
navadi
;
mračno
je
bilo
njegovo
čelo
,
nestalno
njegovo
oko
in
nemiren
njegov
glas
.
Vse
je
kazalo
,
da
danes
ni
šola
taka
,
kakoršna
bi
morala
biti
.
Lepo
jutro
je
bilo
.
Po
dolgi
beli
cesti
,
ki
se
je
od
trga
naprej
ure
in
ure
hoda
vila
med
skalnatimi
gorami
poleg
zelene
Soče
,
izprehajali
sta
se
dve
moški
osebi
.
Jedna
izmed
njiju
životna
,
s
počasnim
kretanjem
,
sneženo
bele
glave
in
mirnega
,
resnega
pogleda
,
bila
je
podoba
častite
starosti
,
one
starosti
,
ki
ne
pozna
ne
zavisti
,
ne
obžalovanja
,
katera
po
borbah
in
izkušnjah
življenja
ne
zaničuje
sveta
in
njega
slabostij
,
temveč
ga
pomiluje
ter
mu
radovoljno
posvečuje
svoje
moči
,
da
ga
tolaži
ter
mu
pomaga
.
Druga
oseba
,
visoka
in
šibka
,
z
živahno
,
krepko
donečo
govorico
,
z
lahkotnim
korakom
,
kakor
bi
hotela
vsak
trenutek
na
nevidnih
perutih
povzdigniti
se
od
tal
,
smelega
,
hrepenečega
pogleda
in
smehljajočih
se
ust
,
bila
je
podoba
utelešene
mladosti
,
ki
vedno
hrepeni
po
jasni
sreči
.
„
In
tako
,
mladi
moj
prijatelj
“
,
reče
starejši
proti
mlajšemu
,
„
toliko
sva
se
že
danes
o
tem
in
onem
pomenkovala
,
a
povedali
mi
še
niste
,
kakšnemu
stanu
se
mislite
odslej
posvetiti
.
“
Oprava
onega
,
ki
je
tako
govoril
,
naznanjala
je
,
da
je
duhovnik
;
mi
samo
pristavljamo
,
da
je
bil
domači
župnik
.
Ogovorjeni
mladenič
pa
je
bil
sin
nam
že
znanega
trškega
učitelja
.
Prišel
je
bil
sinoči
iz
mesta
domov
,
v
mestu
pa
je
bil
dan
poprej
napravil
zrelostni
izpit
.
Mladenič
lahno
zardi
.
„
Bojim
se
,
da
mi
ne
bodete
verjeli
,
gospod
župnik
,
ako
vam
odkritosrčno
povem
,
da
se
doslej
še
nisem
prav
odločil
za
nobeden
poklic
.
Ta
in
oni
stan
sem
že
jemal
v
poštev
,
a
vselej
sem
vsled
odsvetovanja
ali
kakšnega
drugega
pomisleka
odložil
sklep
na
primernejši
čas
.
“
„
A
ta
čas
je
menda
vendar
že
prišelr
“
meni
župnik
pomenljivo
.
„
Seveda
je
prišel
,
pa
še
skrajni
čas
;
a
verujte
mi
,
da
še
nikoli
nisem
bil
radi
te
važne
stvari
v
večji
negotovosti
in
v
večjih
zadregah
,
nego
baš
sedaj
“
,
odvrne
abiturijent
.
„
Le
tehtno
in
resno
premišljujte
sami
sebe
in
svojo
nrav
,
svoje
nagone
in
nagibe
,
tu
pa
tam
pozvedujte
tudi
pri
izkušenih
ljudeh
,
kakšne
so
razmere
v
tem
ali
onem
poslovanju
,
potem
se
ozirajte
tudi
na
željo
svojih
roditeljev
,
pa
koliko
in
kako
dolgo
bi
vas
oni
mogli
gmotno
podpirati
,
a
pred
vsem
se
priporočajte
Bogu
,
da
vam
pokaže
pravo
pot
,
po
kateri
bi
varno
hodili
“
,
svetuje
župnik
.
„
Ko
bi
šlo
po
materini
želji
,
posvetil
bi
se
duhovskemu
stanu
;
oče
pa
bi
me
rad
videl
na
stolici
,
seveda
ne
ljudskih
,
ampak
srednjih
šol
.
Jaz
pa
—
“
„
No
,
kakšen
je
pa
vaš
vkus
?
“
nasmehne
se
župnik
,
ker
je
mladenič
nakrat
obstal
sredi
stavka
,
ustavi
se
ob
potu
ter
se
radovedno
ozre
nanj
z
dobrohotnim
pogledom
.
„
Dovolite
,
gospod
župnik
,
da
opustim
za
danes
odgovor
na
to
vprašanje
“
,
odvrne
mladenič
,
kateremu
je
bilo
ime
Viljem
.
„
Prihodnje
dni
se
mora
stvar
rešiti
,
in
potem
bodete
vi
prvi
,
kateremu
zaupam
svoj
sklep
,
katerega
poprosim
sveta
.
“
„
Dobro
,
dobro
,
saj
ni
radovednost
,
temveč
samo
moje
prijateljstvo
do
vas
,
ki
me
sili
spoznati
vaše
načrte
o
bodočnosti
.
A
glejte
,
skoro
bi
bila
šla
mimo
pokopališča
,
ne
da
bi
se
spominjala
preminulih
bratov
.
“
To
rekši
,
obrne
se
župnik
proti
majhnemu
ličnemu
pokopališču
,
ki
je
stalo
na
prijaznem
griču
ob
poti
tik
njiju
,
sname
klobuk
,
in
gibanje
njegovih
ustnic
je
kazalo
,
da
priporoča
božji
milosti
vse
one
,
ki
ondi
spavajo
večno
spanje
.
Pogled
mu
je
ob
tem
krožil
po
raznih
gomilah
,
in
odsev
njegovega
očesa
se
je
neprestano
preminjal
:
sedaj
je
bil
mil
,
sedaj
otožen
,
sedaj
ganjen
.
Viljem
,
ki
se
je
bil
po
gospodovem
vzgledu
tudi
odkril
,
zrl
je
z
nekim
češčenjem
na
župnikov
obraz
.
Slutil
je
,
kaj
se
godi
v
njegovi
duši
,
zato
je
nehote
vzdihnil
sam
pri
sebi
:
„
Blagor
tebi
,
da
imaš
tako
živo
vero
!
“
Skoro
,
da
si
je
želel
biti
v
njegovem
položaju
.
Kakšen
pokoj
,
kakšna
ljubezen
objema
njegovo
blago
,
požrtvovalno
dušo
!
In
hipoma
se
mu
je
zazdelo
,
da
duhovski
stan
,
ta
vse
premalo
čislani
,
ker
premalo
poznani
stan
,
stan
,
katerega
se
mladeniči
toliko
boje
,
ker
se
v
njem
zahteva
preveč
osebnih
žrtev
,
preveč
samozatajevanja
,
je
čez
vse
častit
in
vzvišen
onemu
,
ki
se
mu
uda
popolnoma
,
pogumno
izruvši
iz
srca
hrepenenje
po
toliko
omahljivi
,
a
redko
kdaj
dosežni
zemski
sreči
.
Ali
bi
se
čutil
močnega
dovolj
,
da
se
odpove
čarom
,
katere
mu
tako
zapeljivo
obeta
svet
?
Tako
je
sebe
nehote
popraševal
,
in
močno
utripajoče
srce
mu
pravi
,
da
za
to
ni
sposoben
.
Mladostni
njegov
duh
hrepeni
po
slobodi
,
vsaka
žilica
v
njem
koprni
po
veselju
,
nemirno
srce
njegovo
po
izpremembah
,
po
življenju
,
po
sreči
.
Da
,
neka
sreča
mora
biti
na
svetu
;
on
sluti
njeno
slast
,
zato
jo
mora
doseči
.
A
pri
onih
tužnih
gomilah
ni
sreča
doma
.
Odpirati
uho
bedi
življenja
,
a
srce
zapirati
najnaravnejšim
čustvom
,
to
se
ne
pravi
živeti
,
temveč
mučno
,
dolgo
hirati
.
Ne
,
ne
,
v
tem
trenutju
je
čutil
,
da
duhovski
stan
,
čeprav
je
lep
in
častitljiv
,
vendar
ni
zanj
.
Župnik
je
domolil
.
Ozre
se
na
Viljema
.
Ta
je
bil
ves
žareč
v
lica
,
in
njegovo
oko
je
kazalo
njegovo
dušno
stanje
.
Župnik
mu
potrka
prijazno
na
ramo
.
„
Vaš
duh
je
poletaval
v
jasne
višave
med
tem
,
ko
je
moj
gledal
ničnosti
sveta
.
Vidi
se
vam
,
da
se
življenja
ne
bojite
.
V
ognju
svojih
dvajsetih
let
vidite
svetlobo
tudi
ondi
,
kjer
se
nahaja
tema
.
Ne
zamerjam
vam
.
V
življenju
,
res
,
se
ne
nahajajo
ona
nebesa
,
katera
si
mladina
v
njem
domišljuje
,
a
tudi
ne
oni
pekel
,
kakor
ga
nekateri
črnogledci
opisujejo
,
temveč
življenje
je
neka
mešanica
radosti
in
,
bolesti
,
in
največkrat
je
od
nas
odvisno
,
ali
nam
je
srečno
ali
nesrečno
.
Iz
tega
sledi
,
da
je
človek
v
vsakem
stanu
lahko
srečen
in
zadovoljen
,
ako
le
resno
hoče
in
se
trudi
,
ako
se
z
udanostjo
in
ljubeznijo
podvrže
njega
zakonom
in
žrtvam
.
Brez
žrtve
in
neugodnostij
pa
ni
nobenega
stanu
,
lahko
mi
verjamete
.
“
Viljem
je
med
župnikovira
govorjenjem
povesil
oči
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
v
njegovih
resničnih
besedah
skriva
tajno
svarjenje
.
Nekaj
časa
je
stopal
tiho
zraven
župnika
;
v
tem
hipu
ni
vedel
,
ali
bi
bolj
zaupal
besedam
izkušenega
moža
,
ali
pa
slutnjam
svojega
nestrpnega
srca
.
A
prav
tedaj
švigneta
mimo
njiju
dva
majhna
dečka
,
kakor
bi
bežala
.
„
Bog
nebeški
!
“
zakliče
župnik
v
skrbeh
,
„
kaj
se
vama
je
pripetilo
,
da
tako
dirjata
?
“
Dečka
se
ne
ustavita
ob
tem
vprašanju
;
samo
mlajši
izmed
njiju
,
ki
je
zaostajal
nekaj
korakov
za
svojim
tovarišem
,
spoznavši
župnika
,
privzdigne
klobuk
in
zakriči
z
nerazločnim
glasom
:
„
Čarovnica
gre
!
“
—
„
Kaj
je
dejal
dečekr
“
popraša
župnik
spremljevalca
,
ker
ni
bil
čisto
razumel
besedij
.
„
Da
gre
čarovnica
“
,
razjasni
Viljem
smejé
se
.
Župnikovo
čelo
se
zmrači
.
„
Nesrečno
babjeverstvo
!
“
zamrmra
sam
pri
sebi
žalosten
.
„
Kdo
bi
verjel
,
da
je
ljudska
domišljija
tako
malo
modra
!
Pa
kdaj
in
zakaj
je
to
nesrečno
,
pomilovanja
vredno
dekle
postalo
strah
in
groza
vsej
okolici
?
Nikoli
še
ni
komu
kaj
zalega
storila
.
Res
,
da
je
njeno
vedenje
nenavadno
,
kakor
je
tudi
nenavadno
njeno
obližje
,
v
katerem
je
vzrastla
in
še
živi
.
Ko
mi
je
sinoči
vaš
oče
povedal
,
kaj
je
v
šoli
z
učenci
doživel
,
skoro
nisem
hotel
verjeti
,
danes
pa
...
“
hipoma
omolkne
in
z
očmi
migne
Viljemu
,
naj
pogleda
na
levo
.
Na
bregu
Soče
,
njima
nasproti
,
kjer
je
ležalo
nakopičeno
največje
skalovje
in
je
bilo
vse
zarastlo
,
stopala
ali
prav
za
prav
plesala
je
mlada
ženska
oseba
.
Oblečena
v
črno
,
preprosto
prikrojeno
obleko
,
s
suhim
,
jako
bledim
obličjem
,
na
pol
zakritim
od
črnega
pajčolana
,
s
katerim
je
imela
glavo
ovito
,
velik
šopek
rastlin
v
roki
drže
,
bila
je
videti
kakor
mrlič
,
ki
je
ravnokar
pobegnil
iz
groba
in
ne
ve
,
kam
bi
obrnil
korake
.
V
onem
trenutju
,
ko
jo
je
župnik
zagledal
,
zagledala
je
tudi
ona
nju
in
brž
se
je
obrnila
ter
izginila
za
veliko
skalo
.
„
Poglejte
jo
,
ta
je
ona
dozdevna
čarovnica
“
,
dejal
je
župnik
Viljemu
.
„
ln
pred
tem
ubogim
,
plašljivim
dekletom
,
ki
se
samo
najbolj
boji
ljudij
,
beže
otroci
in
menda
tudi
odrastli
,
kakor
pred
samim
peklenščekom
!
Bog
si
ga
vedi
,
kaj
je
dalo
temu
povod
?
Pozvedeti
moram
vso
stvar
.
Ta
dva
kmeta
,
ki
gresta
nama
nasproti
,
nama
povesta
,
ako
jima
je
kaj
znano
o
tej
stvari
“
,
pristavi
župnik
,
zagledavši
iz
daleka
dva
moža
s
poljskim
orodjem
v
roki
.
Viljem
ni
več
govoril
.
Bil
je
presenečen
in
čakal
,
da
zve
kaj
posebnega
.
Ko
je
župnik
premišljeval
,
kako
naj
bi
ogovoril
moža
,
oziralo
se
je
Viljemovo
oko
proti
skali
,
za
katero
je
bila
izginila
ona
čudna
ženska
prikazen
.
Upal
je
,
da
zopet
stopi
izza
skrivališča
in
da
jo
ob
tem
ogleda
natančneje
.
Toda
čakal
je
zastonj
.
Ves
čas
,
ko
se
je
župnik
razgovarjal
s
kmetoma
,
ni
se
nič
ganilo
za
skalo
.
Zdelo
se
je
,
kakor
da
je
res
čarobno
izginila
od
ondod
.
Kar
sta
naša
znanca
zvedela
od
kmetov
,
bilo
je
malo
,
a
vendar
dovolj
.
Povedala
sta
,
da
se
godijo
čudne
reči
v
znanem
polporušenem
gradiču
,
ki
stoji
na
samotnem
kraju
,
pol
ure
oddaljenem
od
trga
,
in
kjer
je
vedno
,
kakor
najstarejši
ljudje
iz
trga
pomnijo
,
po
dnevu
in
po
noči
vladal
največji
mir
;
sedaj
namreč
stanuje
v
njem
več
ljudij
,
ki
so
se
Bog
vé
od
kod
sem
pritepli
.
Po
dnevu
so
okna
grajska
vedno
zaprta
in
zavešena
,
po
noči
pa
siroma
odprta
.
In
tedaj
prihajajo
iz
notranjih
prostorov
gradu
tako
čudoviti
glasovi
,
da
človeku
,
ki
jih
čuje
,
kar
lasje
vstajajo
po
koncu
.
Ti
glasovi
so
sedaj
podobni
človeškemu
vzdihovanju
,
sedaj
votlemu
,
zadušenemu
kašljanju
,
a
potem
se
izpreminjajo
v
pretrgano
hripavo
govorjenje
.
Pa
kdo
ve
,
v
kakem
jeziku
!
Menda
se
sami
duhovi
in
same
čarovnice
v
njem
razgovarjajo
.
Po
tem
govorjenju
sledi
navadno
nekako
tuljenje
,
ki
ni
podobno
ne
petju
,
ne
vriskanju
,
ki
pa
včasih
postane
tako
milo
,
da
privabi
poslušalcu
solze
.
A
hipoma
se
zaslišijo
zopet
taki
glasovi
,
da
prešinejo
vsakega
s
strahom
in
ga
oplašijo
.
„
Najčudnejše
in
najgroznejše
pa
je
to
,
kar
je
pripovedoval
šepavi
Mihec
“
,
začel
je
razlagati
jeden
izmed
kmetov
s
posebnim
poudarkom
.
„
Znano
je
,
da
je
Mihec
najpogumnejši
v
vasi
.
Njemu
ni
zadostovalo
poslušati
čudne
glasove
,
hotel
je
tudi
zvedeti
,
kaj
se
ondi
godi
.
Letos
na
velikonočni
četrtek
je
bilo
.
Zjutraj
je
bil
opravil
Mihec
svoje
velikonočne
dolžnosti
,
menil
je
torej
,
da
mu
zli
duhovi
iz
gradu
oni
dan
ne
morejo
do
živega
.
Važno
pa
bi
bilo
za
vso
okolico
zvedeti
,
kdo
prav
za
prav
biva
v
gradu
.
Ponudil
se
je
sam
za
junaka
,
da
to
iztakne
.
Tovariši
smo
mu
prinesli
lestvo
do
gradiča
,
ker
sam
bi
se
bil
preveč
utrudil
,
in
mu
jo
naslonili
pod
ono
okno
,
od
koder
so
prihajali
slednji
večer
glasovi
.
Nastopil
je
težavno
pot
.
A
ko
je
pogledal
v
odprto
okno
,
sklepali
smo
iz
dregetanja
njegovega
života
,
da
je
tam
zagledal
nekaj
groznega
.
Lestva
se
je
kar
tresla
.
Mihec
se
je
ozrl
še
jedenkrat
v
sobo
,
nato
pa
se
je
urno
spustil
na
tla
.
“
„
No
,
in
kaj
je
Mihec
tam
notri
videl
?
“
posegel
je
Viljem
na
pol
vesel
,
na
pol
nestrpen
pripovedovalcu
v
besedo
.
„
Kaj
je
videl
,
to
vprašate
?
Kar
se
pač
samo
v
peklu
vidi.
Na
mizi
je
gorel
plamen
,
ki
je
čudno
plapolal
,
švigal
visoko
,
pa
se
je
zopet
skrčil
,
ob
tem
pa
je
neprestano
menjal
barve
.
V
ognju
pa
je
šumelo
in
vrelo
,
kakor
bi
se
voda
kuhala
,
vendar
nikjer
ni
bilo
videti
nobenega
kotla
ne
lonca
.
Najčudnejše
pa
je
bilo
to
,
da
je
poleg
ognja
na
nečem
,
kar
ni
bilo
ne
stolu
ne
postelji
podobno
,
ležala
oseba
,
ali
prav
za
prav
pošast
,
v
dolgi
rdeči
halji
.
Obraz
te
osebe
....
po
Mihčevi
trditvi
niti
obraza
ni
bilo
,
temveč
sredi
dolgih
razmršenih
sivih
las
in
dolge
bele
brade
je
gledalo
dvoje
očes
,
ki
sta
tako
žareli
kakor
ogenj
;
nosa
in
ust
,
pravi
,
da
nikjer
ni
bilo
.
Pri
njegovih
nogah
pa
je
čepela
ona
ženska
ali
ono
dekle
,
katera
jedina
iz
te
zaklete
druščine
hodi
todi
okoli
,
da
plaši
otroke
in
da
seje
nesrečo
,
kamorkoli
stopa
njena
noga
.
Od
nje
so
prihajali
tudi
oni
čudni
glasovi
,
petju
podobni
,
od
starca
pa
ono
vzdihovanje
in
grozno
hrkljanje
in
kašljanje
!
“
„
In
kakšna
je
ta
mlada
čarovnica
?
Ali
je
lepa
?
“
pozveduje
Viljem
in
zadržuje
smeh
.
Brž
si
je
tolmačil
razmere
na
gradu
.
Sklepal
je
,
da
je
tam
kak
bolehen
starec
,
čudak
in
samotar
,
čarovnica
pa
njegova
hči
.
Ono
vzdihovanje
in
kašljanje
prihajata
od
bolnika
,
petje
pa
od
deklice
,
katero
je
najbrž
milo
ali
otožno
,
kakor
nanaša
pesem
.
Oni
grozni
ogenj
pa
ni
nič
druzega
,
kakor
ogenj
,
ki
se
nareja
na
samovaru
s
špiritom
.
„
Kakšna
je
čarovnica
,
vprašate
?
“
začudi
se
mož
.
„
Umeje
se
,
da
je
grda
,
kakor
so
vedno
take
spake
.
Suha
je
kakor
poleno
,
a
bleda
kakor
smrt
.
In
pa
njene
oči
!
No
,
želim
,
da
bi
samo
jedenkrat
pogledali
v
nje
oči
,
črne
in
preteče
,
kakor
oblak
pred
nevihto
.
Ne
bi
se
smejali
,
to
vam
pravim
.
Pa
še
nisem
vsega
povedal
,
kar
je
Mihec
videl
v
onem
čarovniškem
gnezdu
.
Okrog
sobe
so
po
koncu
stali
kostnjaki
različnih
živalij
in
ptičev
,
a
sredi
njih
,
ravno
oknu
nasproti
,
skozi
katero
je
Mihec
gledal
,
režala
je
brezzoba
lobanja
!
Ali
tedaj
še
dvomite
,
da
stanovniki
tega
gradu
niso
dobri
ljudje
?
“
Njegov
tovariš
,
ki
je
doslej
vedno
molčal
,
hotel
je
dodati
še
nekaj
važnih
dokazov
,
toda
Viljem
,
kateremu
se
je
cela
stvar
zdela
brezpametna
,
ni
mu
dal
do
besede
.
Z
resnim
glasom
reče
:
„
In
vidva
verjameta
takim
čenčam
?
Ali
res
verujete
v
duhove
in
čarovnice
?
“
A
oni
,
ki
je
govoril
poprej
,
odreže
se
hitro
:
„
Nu
,
da
;
če
tudi
stanovniki
tega
gradu
niso
čarovniki
,
gotovo
pa
ni
od
njih
blagoslova
,
ker
ne
poznajo
Boga
.
“
„
Kako
to
veste
?
“
popraša
Viljem
.
„
Ker
nihče
še
ni
videl
,
da
bi
kdo
izmed
njih
prišel
kdaj
v
cerkev
,
niti
ona
deklina
,
ki
se
vedno
okoli
klati
.
“
„
Ne
sodi
prehitro
,
saj
ne
vidiš
vseh
ljudij
“
,
odvrne
Viljem
razvnet
.
Njegova
mlada
kri
se
je
kaj
rada
vnela
,
a
tukaj
res
ni
vedel
,
kaj
bi
bil
še
odgovoril
,
zato
mu
je
bilo
prav
,
da
je
gospod
župnik
s
prijazno
zahvalo
odslovil
oba
moža
.
Ko
sta
moža
izginila
njunim
očem
,
spogledata
se
župnik
in
Viljem
.
Njuna
pogleda
sta
kazala
,
da
oba
obhajajo
v
tem
trenutju
jednake
misli
.
„
Gospod
župnik
,
kaj
takega
v
devetnajstem
stoletju
!
“
vzklikne
naposled
.
„
In
vrh
tega
še
v
moji
župniji
!
“
vzdihne
župnik
.
„
Od
velike
noči
sem
tava
naše
ljudstvo
v
tej
zaslepljenosti
,
torej
več
nego
pol
leta
,
ne
da
bi
si
iskali
sveta
“
,
nadaljuje
Viljem
.
„
Saj
vi
ste
menda
tudi
šele
danes
zvedeli
za
to
stvar
.
Pa
kako
si
tolmačite
to
čudno
prikazen
?
“
„
Kako
si
tolmačim
to
prečudno
prikazen
;
“
ponovi
župnik
Viljemovo
vprašanje
in
se
nasloni
na
obzidje
,
ki
je
ločilo
cesto
od
strmega
brega
ob
Soči
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
krepkeje
pove
svoje
misli
stoje
nego
hode
.
Viljem
je
bil
tega
vesel
ter
se
z
jednim
skokom
dvignil
na
zid
.
Pazljivo
je
z
visočine
poslušal
svojega
spremljevalca
,
kar
pa
ga
ni
motilo
,
da
bi
njegovo
oko
ne
prežalo
,
kdaj
se
izza
skalovja
prikaže
„
čarovnica
“
.
„
Vidite
,
to
je
čisto
naravno
“
,
nadaljeval
je
župnik
in
gledal
na
ponosno
romarsko
cerkev
,
ki
je
v
solnčnem
svitu
blestela
z
visoke
gore
prav
njemu
nasproti
.
„
Naš
kmet
je
dober
,
pošten
in
zaupen
,
a
tudi
lahkoveren
,
ker
nima
časa
in
ne
zmožnosti
,
da
bi
presodil
stvar
do
dna
.
Čim
groznejša
je
kaka
stvar
,
tembolj
ga
zanima
.
Govorite
mu
o
peklu
površno
,
ne
bo
se
ga
bal
.
Ako
mu
pa
o
peklu
napravite
živo
sliko
,
tedaj
šele
se
vaše
besede
primejo
njegovega
srca
in
za
srcem
tudi
njegovega
duha
.
Tako
ga
tudi
prazno
verstvo
včasih
bolj
zanima
,
kakor
čista
vera
,
ker
se
ono
naslanja
na
čutne
stvari
,
vera
pa
nas
vodi
do
nadčutnega
sveta
.
In
še
to
:
Česar
se
kmečka
pamet
jedenkrat
oklene
,
tega
ne
popušča
rada
.
A
hvala
Bogu
,
da
je
v
tem
oziru
čim
dalje
bolje
:
le
semtertje
so
še
taki
ostanki
nekdanjih
zmot
,
katerih
cerkev
ni
mogla
izruvati
,
kakor
smo
se
—
žal
—
prepričali
ravno
tukaj
pri
nas
.
A
tudi
tukaj
—
upam
—
poneha
kmalu
praznoverstvo
.
Ne
bo
dolgo
časa
,
ko
bo
tudi
ta
čarovnica
ljudem
navadno
dekle
,
in
to
bo
močno
orožje
zoper
prazno
vero
.
“
Viljemu
je
posebno
ugajalo
to
,
da
je
gospod
župnik
napovedal
tak
prevrat
z
deklico
in
ljudstvom
.
Pazno
je
upiral
oči
tje
na
skalo
.
In
res
,
še
predno
je
župnik
dokončal
svoj
govor
,
zagleda
Viljem
ne
daleč
od
kraja
,
kjer
sta
ona
dva
stala
,
njo
,
na
katero
je
ravno
mislil
.
Zdela
se
mu
je
še
bledejša
,
nego
poprej
;
glavo
je
imela
k
tlom
upognjeno
,
ter
je
stopala
počasnih
,
utrujenih
korakov
po
slabem
,
strmem
,
kamenitem
potu
proti
trgu
.
Viljem
upre
ostro
svoje
oči
v
nje
upali
obraz
,
kakor
da
hoče
s
silo
iz
njega
izvleči
skrivnost
njene
osebe
.
Že
je
mimo
njiju
šla
,
že
se
je
izgubila
njunim
pogledom
,
pa
Viljemovo
oko
je
še
zrlo
za
njo
,
dokler
ga
ne
vzdrami
župnikov
glas
.
„
Ali
mislite
,
da
naju
ni
zapazila
,
ker
ni
zbežala
,
kakor
je
nje
navada
,
da
zbeži
,
kadar
zagleda
ljudi
?
“
popraša
on
.
„
Prepričan
sem
,
da
je
vedela
za
naju
,
še
več
,
da
je
poslušala
najine
pogovore
“
,
odvrne
Viljem
resno
.
„
Pa
,
gospod
župnik
,
ali
vas
ni
osupnil
nje
obraz
?
“
„
Nisem
ga
videl
“
,
nasmehne
se
župnik
,
„
saj
poznate
mojo
kratkovidnost
.
“
„
Klasičen
,
povem
vam
,
da
klasično
lep
navzlic
vsej
grozni
bledobi
in
oni
grdi
ruti
,
katera
ga
je
zakrivala
.
Prav
tak
sem
si
vedno
predstavljal
profil
grških
in
egipčanskih
obrazov
.
Tako
mikavno
bled
,
tako
skrivnostno
mil
in
prikupen
!
A
oni-le
mož
je
prej
trdil
,
da
je
grda
kakor
spaka
.
Bedak
!
“
„
Oprostite
,
vsak
po
svoje
!
“
poseže
župnik
vmes
,
kakor
da
ga
ni
volja
razpravljati
o
tem
vkusu
in
govoriti
o
lepoti
.
„
Dekle
je
sedaj
najbrž
napotjeno
na
očetov
grob
.
“
„
Na
očetov
grob
?
“
začudi
se
Viljem
.
„
Kaj
je
oni
starec
umrl
?
Pa
kdaj
?
—
Kakor
vidim
,
vi
veste
več
o
njej
—
o
tej
rodbini
“
,
popraša
hitro
Viljem
,
kateremu
se
je
radovednost
videla
na
očeh
.
„
Se
ve
,
da
vem
“
,
odvrne
župnik
mirno
,
„
a
vendar
tudi
ne
mnogo
.
Njenega
očeta
smo
pokopali
pred
tednom
dnij
.
Ona
—
že
vem
,
Judita
ji
je
ime
—
,
živi
sedaj
s
svojo
materjo
,
mogoče
,
da
je
le
mačeha
,
ako
hočem
soditi
ravnanje
te
stare
ženske
s
svojim
otrokom
.
Leto
dnij
bo
jeseni
,
kar
se
je
ta
rodbina
,
obstoječa
iz
imenovanih
treh
oseb
,
naselila
tukaj
.
Od
kodi
je
prišla
,
ne
vem
natanko
,
slutim
pa
,
da
iz
Rusije
.
Njih
domači
jezik
je
ruski
,
a
znajo
tudi
nemški
.
Starec
je
menda
govoril
več
jezikov
;
vsaj
blodil
je
v
različnih
:
ni
bil
namreč
pri
pravi
pameti
.
Nekaj
se
mu
je
v
življenju
moralo
pripetiti
,
kar
mu
je
zmedlo
razum
.
A
nevaren
ni
bil
.
Po
stanu
je
bil
zdravnik
;
zato
je
menda
imel
one
živalske
kostnjake
in
ono
lobanjo
,
zato
je
njegova
hči
morala
vedno
nabirati
rastline
,
katerih
vsako
je
poznala
po
imenu
.
Te
rastline
je
on
po
stari
navadi
kuhal
ter
napravljal
zdravilne
pijače
.
Bil
sem
samo
jedenkrat
na
njih
domu
in
sicer
tedaj
,
ko
je
starec
umiral
.
Dala
me
je
tedaj
njegova
žena
poklicati
.
Ta
ima
v
sebi
nekaj
nezaupnega
.
Uverjen
sem
,
da
me
ni
želela
iz
verskega
prepričanja
,
temveč
,
ker
se
je
bala
,
da
ne
bi
sicer
po
soprogovi
smrti
imela
sitnob
z
menoj
in
z
župljani
.
Vedela
je
,
da
nje
rodbina
ne
uživa
občnega
zaupanja
in
spoštovanja
,
ker
nikoli
ne
zahaja
v
cerkev
.
Ostal
sem
pri
umirajočem
dotlej
,
da
je
dušo
izdihnil
,
in
zdelo
se
mi
je
,
da
njej
to
ni
bilo
prav
.
Govorila
je
tedaj
z
menoj
samo
najpotrebnejše
,
in
znalo
se
ji
je
,
da
bi
se
me
rada
iznebila
.
A
mene
je
zanimalo
pozvedeti
kaj
natančnejšega
o
življenju
umirajočega
moža
,
ne
iz
radovednosti
,
temveč
zato
,
da
bi
vedel
,
kako
je
z
njegovo
dušo
.
A
on
je
bil
tedaj
že
popolnoma
nezaveden
;
slučaj
ali
sreča
pa
je
hotela
,
da
je
za
nekaj
časa
vendar-le
zapustila
sobo
.
Ostal
sem
potem
sam
z
umirajočim
možem
in
dekletom
.
Od
nje
sem
zvedel
,
kar
sem
vam
sedaj
pravil
;
toda
od
te
revice
je
bilo
jako
težko
kaj
pozvedeti
.
Topila
se
je
v
solzah
zaradi
očetove
izgube
.
Stara
je
kakih
šestnajst
let
in
ljubi
očeta
nad
vse
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
se
izogiblje
mojim
vprašanjem
;
a
zdelo
se
mi
je
tudi
,
kakor
da
je
to
izogibanje
prisiljeno
,
da
bi
rada
govorila
,
pa
da
ji
je
prepovedano
.
Ves
čas
,
ko
mi
je
v
pretrganih
besedah
odgovarjala
na
moja
vprašanja
,
zrla
je
plašno
v
vrata
,
skozi
katera
je
bila
izginila
mati
.
Iz
tega
dekleta
bi
se
dalo
zvedeti
marsikaj
.
Ko
bi
si
kdo
znal
pridobiti
njeno
zaupanje
in
bi
jej
znal
odgnati
strah
,
ki
jej
veže
jezik
,
potem
—
—
.
“
„
In
ta
človek
“
—
hiti
Viljem
,
še
predno
je
župnik
končal
svoje
besede
—
„
ta
človek
hočem
biti
jaz
.
...
“
„
In
vaš
novi
stan
,
za
katerega
še
ne
veste
,
in
dolžnosti
bodočega
poklica
,
ki
vas
čakajo
?
“
vprašal
je
župnik
.
„
Za
vse
bo
časa
dovolj
“
,
odvrne
Viljem
odločno
in
skoči
z
zida
.
„
Gospod
župnik
“
,
pristavi
resno
po
kratkem
obotavljanju
,
„
obljubil
sem
vam
,
da
bodete
vi
prvi
,
kateremu
zaupam
svoj
sklep
zastran
bodočega
stanu
.
Že
davno
sem
gojil
nagnjenje
do
nekega
stanu
,
a
imel
sem
zaradi
njega
še
nekatere
pomisleke
;
zato
se
nisem
hotel
še
izjaviti
.
V
tej
zadnji
pol
uri
pa
so
ti
pomisleki
izginili
,
in
sklenil
sem
,
učiti
se
prava
ter
stopiti
v
sodno
službo
.
Zdi
se
mi
,
da
tli
v
meni
poseben
nagon
,
da
zasledujem
pravico
in
se
zanjo
borim
.
“
„
Tudi
častit
stan
,
tudi
vzvišen
poklic
“
,
odvrne
župnik
sicer
prijazno
,
a
v
njegovem
glasu
je
odmevalo
nekaj
,
kakor
obžalovanje
.
Znalo
se
mu
je
,
da
bi
rad
še
nekaj
pristavil
,
pa
,
kakor
da
si
sam
ni
svest
,
ali
bi
prav
storil
,
molčal
je
rajši
.
Napotita
se
proti
domu
.
Nemo
in
tiho
sta
korakala
dalje
,
sedaj
pa
sedaj
sta
izpregovorila
kaj
malega
.
Zdelo
se
je
,
kakor
da
ju
je
utrudilo
prejšnje
dolgotrajno
in
navdušeno
govorjenje
in
posušilo
vir
njuni
zgovornosti
.
Viljem
je
gledal
zopet
sanjarski
okoli
sebe
,
oziraje
se
v
modro
,
prozračno
nebo
,
kakor
da
samo
ondi
najde
odsev
jasnote
,
ki
navdaja
njegovo
mlado
žitje
.
Župnik
je
gledal
zamišljen
pred-se
.
Videlo
se
mu
je
,
da
so
njegove
misli
resnobne
,
važne
.
O
Viljemu
je
pač
upal
včasih
,
da
postane
trden
,
zanesljiv
steber
cerkvi
.
„
Pa
,
kakor
je
božja
volja
!
Tudi
svet
,
ne
samo
cerkev
,
potrebuje
blagih
,
čistih
značajev
!
“
In
ozrl
se
je
zopet
prijazno
na
Viljema
.
Zaupniku
se
je
bilo
treba
posloviti
od
Viljema
.
Hudo
bolnega
moža
je
sinoči
previdel
:
pogledal
bi
rad
,
kako
mu
je
.
Doma
ga
je
tudi
čakalo
še
to
in
ono
.
Okrajni
dekan
je
naznanil
za
prihodnje
dni
svoj
obisk
;
treba
torej
deti
vse
v
red
.
„
Za
danes
torej
,
mladi
moj
prijatelj
,
z
Bogom
!
“
reče
pri
odhodu
Viljemu
,
„
upam
,
da
bodem
jutri
zopet
v
ljubi
vaši
družbi
.
“
Viljem
je
vedno
rad
občeval
z
izobraženim
,
modrim
in
tudi
veselim
župnikom
,
a
sedaj
se
je
skoraj
veselil
,
ko
se
je
župnik
poslavljal
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
mora
biti
sam
.
Čutil
je
nekaj
,
kar
ga
je
gnalo
iz
družbe
na
—
pokopališče
.
Kaj
?
Judita
?
Da
,
njo
je
želel
videti
na
grobeh
.
Saj
je
šla
skoro
gotovo
tje
.
Še
predno
je
vedel
,
kdaj
,
stal
je
že
pri
železnih
vratih
tihega
pokopališča
.
Bila
so
prislonjena
,
kar
se
mu
je
zdelo
dobro
znamenje
.
Sodil
je
,
da
je
nekdo
notri
,
saj
so
vrata
sicer
zaprta
.
Brž
je
pregledalo
oko
to
tužno
njivo
,
a
žive
duše
ni
zagledalo
na
njej
.
Nekam
hudo
mu
je
delo
,
da
ni
našel
,
česar
je
iskal
,
a
ker
je
bil
že
tu
,
stopil
je
na
pokopališče
.
S
povešeno
glavo
hodi
med
zarastlimi
grobovi
,
mimo
železnih
,
zarjavelih
križev
,
okrušenih
kamenitih
spominikov
,
trohlih
lesenih
znamenj
,
samotno
štrlečih
nad
gomilami
.
Sedaj
pa
sedaj
je
zadel
ob
kaj
trdega
,
z
zemljo
pokrito
človeško
kost
;
tu
pa
tam
spotaknil
se
je
ob
votlino
ugrezajočega
se
groba
,
katerega
prst
so
omehčale
plohe
.
Hipoma
se
njegov
pogled
ustavi
ob
novo
nasutem
grobu
.
Suhih
vencev
ni
bilo
na
njem
,
a
ležal
je
na
grobu
velik
šop
iz
svežih
poljskih
cvetic
.
Pač
jih
je
milosrčna
roka
še
pred
malo
časom
položila
tje
.
Ta
pogled
vzdrami
zamišljenega
mladeniča
.
Zasluti
,
kdo
leži
pod
temno
,
visoko
nametano
prstjo
.
A
kam
je
zbežala
ona
,
ki
je
še
pred
komaj
pol
ure
nosila
v
roki
te
cvetice
?
Srečal
je
ni
.
Tedaj
dvigne
oči
,
in
srečajo
se
z
drugimi
velikimi
,
črnimi
,
čudno
globokimi
očmi
,
ki
so
se
nepremično
in
strmo
vanj
upirale
.
Ob
zidu
se
nekaj
gane
,
in
črno
oblečena
ženska
postava
se
sklone
po
konci
,
ona
,
katero
je
Viljem
iskal
.
Viljem
jo
je
prvi
trenutek
gledal
,
kakor
da
je
mrtev
kip
.
Kakošno
bitje
je
to
?
Je-li
to
otrok
,
dekle
ali
žena
?
Oči
,
ki
so
še
nosile
sledove
prelitih
solz
,
imele
so
nekaj
otroško-plašnega
v
sebi
,
in
zopet
je
bil
pogled
njen
resen
,
srp
,
kakor
pogled
človekov
,
ki
ve
,
kaj
je
prevara
.
Bledi
,
upali
obraz
,
nežne
poteze
na
njem
,
majhne
ustnice
,
skoro
prozorna
polt
,
vse
to
je
kazalo
nekaj
čudnega
,
nadzemskega
;
a
najbolj
značilna
je
bila
neka
miloba
,
ne
več
otroška
in
ne
še
dekliška
,
nekaj
,
kar
je
spominjalo
raja
otroških
let
,
pa
tudi
prvih
deviških
sanj
.
A
nad
to
milobo
so
se
potezale
tudi
neke
trde
črte
,
kakor
da
se
na
teh
ustnah
nikdar
ni
zibal
smeh
,
ampak
le
bridkost
,
in
kakor
da
bi
iz
teh
nikdar
ne
žuborela
vesela
dekliška
pesem
,
ampak
bi
se
vili
le
vzdihi
in
cule
se
brezupne
besede
.
Nje
rast
še
ni
bila
razvita
,
roke
je
imela
majhne
in
nežne
,
noge
pa
,
ki
so
gledale
izpod
prekratke
obleke
,
bile
bi
lahko
umetniku
za
vzor
.
Vse
to
je
Viljem
brž
pregledal
in
presodil
.
Šele
tedaj
jo
pozdravi
.
„
Motil
sem
vas
,
ne
zamerite
mi
!
“
Ona
ničesar
ne
odgovori
,
le
ostro
ga
pogleda
in
potem
povesi
oči
.
„
Vem
,
da
vam
je
očeta
vzela
smrt
,
pod
to
rušo
počiva
“
,
pravi
Viljem
sočutno
.
Zopet
ni
nič
odgovorila
,
a
Viljemu
se
je
zdelo
,
da
je
nje
lice
še
bolj
obledelo
,
nje
prsi
so
se
burno
dvigale
,
kakor
da
bi
zaduševala
vzdihljaje
.
Viljem
ne
izgubi
potrpežljivosti
,
le
še
živeje
začuti
v
sebi
željo
,
da
bi
pretrgal
nje
molk
.
Stopi
bliže
k
njej
ter
reče
:
„
Umevam
vašo
bolest
,
a
ne
zdi
se
mi
popolnoma
prava
.
Naši
dragi
nas
zapuste
samo
za
čas
,
saj
pridemo
mi
za
njimi
!
“
Judita
ga
začudeno
zavzeto
pogleda
,
a
naglo
zopet
izgine
ta
čudni
odsev
,
nje
oči
zopet
pokrije
neka
srpost
,
na
obraz
pa
leže
temna
senca
.
S
čudom
je
opazil
Viljem
to
izpremembo
na
njenem
obrazu
.
Ni
vedel
,
kako
bi
jo
raztolmačil
;
zakaj
premalo
jo
je
še
poznal
.
A
sočutje
se
mu
je
budilo
vedno
bolj
.
Zato
je
dejal
z
milejšim
,
skoro
zaupnim
glasom
:
„
Vašemu
očetu
se
sedaj
gotovo
bolje
godi
,
nego
na
tem
svetu
.
Da
je
preminil
,
mislim
,
bila
je
zanj
sreča
.
“
„
Preminiti
—
to
ni
nič
veselega
,
pa
tudi
nič
žalostnega
,
je
pač
nič
“
,
zakliče
ona
nenadoma
z
malomarnim
naglasom
;
„
a
da
sem
jaz
izgubila
dragega
očeta
,
da
ga
ne
bom
nikoli
,
nikoli
več
videla
,
to
,
to
je
grozno
!
“
pristavi
obupno
.
Viljem
jo
zavzet
pogleda
.
Kakšna
je
bila
ta
govorica
iz
ust
še
pol
otroškega
dekleta
?
Nevernost
torej
je
bila
oni
trdi
,
srpi
izraz
,
ki
je
bil
obsencil
nje
milobno
lice
,
ko
jej
je
govoril
o
posmrtnem
življenju
!
Tako
mlada
,
pa
že
brez
vere
!
„
A
tako
!
“
začudi
se
Viljem
.
„
Vi
ne
verujete
,
da
je
neko
večno
združenje
duš
onkraj
groba
?
“
„
Duša
?
Kaj
s
tem
menite
?
“
vpraša
ona
hitro
in
ga
naivno
,
prav
otroško
pogleda
.
„
Vem
,
da
ima
vsak
človek
dušo
.
To
je
neka
nevidna
iskrica
,
ki
daje
telesu
življenje
,
in
kadar
ta
iskrica
ugasne
,
je
človek
mrtev
.
Kar
je
jedenkrat
mrtvo
,
ne
oživi
nikdar
več
.
O
kakšnem
posmrtnem
združenju
torej
govorite
?
“
Viljem
je
zrl
vedno
bolj
začuden
vanjo
.
Ali
je
mogoče
,
da
je
človeški
duh
mlad
in
star
ob
jednem
?
Pri
tem
dekletu
je
bil
izvestno
.
Dva
značaja
sta
bila
v
njej
,
o
tem
je
bil
sedaj
prepričan
:
naivno-otroški
in
resno-modri
.
—
„
Kaj
je
duša
,
vprašujete
?
“
ponovi
;
„
saj
ste
sami
povedali
:
iskra
našega
življenja
,
oživljajoča
moč
našega
bitja
.
“
„
In
ta
da
bi
po
smrti
še
živela
?
“
poroga
se
Judita
in
se
vzpne
po
konci
.
„
Ko
bi
bilo
tako
,
pokojni
ne
bi
bili
mrtvi
!
“
„
Ne
tako
“
,
odgovori
Viljem
,
„
telo
razpade
,
a
ona
oživljajoča
moc
,
ona
prečudna
iskra
življenja
ne
ugasne
,
ne
mine
.
Duša
je
večna
,
duša
ne
preneha
nikoli
—
toda
,
ali
se
niste
učili
veronauka
?
“
vpraša
nenadoma
.
Judita
ga
čudno
pogleda
.
„
Ali
niste
prejeli
nobene
izobrazbe
,
nobenega
pouka
?
“
pristavi
še
,
videč
,
da
ni
umela
besede
‚
veronauk
‘
.
„
Pouka
?
“
ponovi
ona
bridko
;
„
še
preveč
!
“
„
In
kdo
je
bil
vaš
učitelj
?
Rajni
oče
?
“
„
O
ne
!
Oče
me
ni
mogel
poučevati
“
,
reče
s
tihim
glasom
,
kakor
da
ji
je
spomin
na
očeta
odprl
stare
rane
.
„
On
—
on
je
bil
bolan
na
duhu
.
A
poljuboval
me
je
neprenehoma
in
božal
ter
klical
me
z
milimi
imeni
,
oh
,
in
to
mi
je
bilo
tako
ljubo
,
to
je
mojemu
srcu
bilo
tako
sladko
!
“
„
Ali
ste
morda
hodili
v
šolo
?
“
vpraša
Viljem
radovedno
.
Izprevidel
je
takoj
,
da
ni
brez
izobrazbe
,
če
tudi
nje
izobrazba
ni
bila
popolna
.
„
Tudi
ne
“
,
odvrne
ona
.
„
Mojega
očeta
žena
me
je
poučevala
,
sicer
nihče
.
“
„
Vaša
mati
?
“
začudi
se
Viljem
,
spomnivši
se
,
kaj
je
župnik
povedal
o
tej
ženski
.
„
Ne
,
moja
mati
ni
bila
,
ne
po
rodu
,
ne
po
srcu
“
,
odgovori
Judita
zamolklo
,
„
toda
—
razložite
mi
rajši
,
kar
mislite
o
duši
“
,
pravi
nagloma
,
kakor
da
ji
ni
ljubo
govoriti
o
domačih
razmerah
.
„
Ali
imate
kak
dokaz
,
da
duša
po
smrti
telesa
še
živi
?
“
Viljem
je
bil
v
zadregi
.
Juditine
oči
so
tako
nestrpno
zrle
vanj
,
kakor
da
ne
bi
mogle
dočakati
odgovora
.
Hipoma
tudi
on
ni
vedel
primernega
,
jasnega
dokaza
za
neverno
poslušalko
.
„
So
dokazi
—
a
več
kakor
dokazi
nam
je
vera
.
Pa
vera
,
ki
je
zabliščala
v
temi
kot
prečudna
luč
,
razjasnila
je
tudi
skrivnosti
našega
bitja
.
Duša
naša
je
neumrjoča
,
večno
bo
živela
.
A
ne
bo
vsaka
srečna
.
Onkraj
groba
čaka
dušo
plačilo
za
krepostno
življenje
,
kazen
za
krivico
in
zlobo
.
“
„
Plačilo
,
kazen
tudi
onkraj
groba
?
“
ponovi
Judita
kakor
v
sanjah
,
„
plačilo
,
kazen
—
onkraj
groba
:
Grob
je
vendar
konec
našega
sveta
;
kje
je
torej
oni
neznani
,
nevidni
,
vekovečni
svet
,
na
katerem
bivajo
po
razpadu
telesa
naše
duše
?
“
pravi
razburjeno
.
„
V
grobu
ni
konec
našemu
bitju
,
in
Bogu
bodimo
hvaležni
,
da
ni
“
,
odgovori
mladenič
verno
in
resno
.
Judita
upre
vanj
črne
,
globoke
oči
,
kakor
da
bi
se
rada
prepričala
,
ali
se
morda
mladenič
ne
šali
ž
njo
.
A
ni
sence
porogljivosti
ni
bilo
na
njegovem
obličju
.
„
Vi
torej
tudi
verujete
v
Boga
?
“
reče
naposled
pomilovalno
.
„
Mačeha
pravi
,
da
samo
preprosti
,
nevedni
in
neizobraženi
ljudje
verujejo
,
da
biva
nad
nami
neki
gospodar
nebes
in
zemlje
—
Bog
,
a
omikanci
vedo
,
da
je
vse
priroda
in
nad
prirodo
nič
in
izven
prirode
nič
.
Kako
pač
dokažete
,
da
je
Bog
?
“
„
Nesrečno
dekle
,
dušo
so
vam
ostrupili
!
Ob
grobu
očeta
stojite
brez
upa
,
ker
nimate
tolažilne
vere
,
da
je
Bog
.
Dokazov
želite
,
čemu
dokazi
?
Vrzite
od
sebe
,
kar
so
vam
dali
hudobni
ljudje
,
potem
pa
se
ozrite
v
svoje
srce
,
ozrite
po
vesmiru
,
in
slutili
,
čutili
,
z
duhom
bodete
gledali
neko
vsemogočno
,
vse
oživljajoče
,
vse
ohranjujoče
,
vse
ljubeče
bitje
—
in
to
bitje
je
Bog
.
“
Judita
ne
odgovori
ničesar
.
Na
očetov
grob
upre
zmedene
oči
in
se
zamisli
,
kakor
da
zanj
ne
ve
.
Nje
telo
pa
se
o
tem
pogledu
začne
tresti
,
polagoma
se
spusti
k
tlom
,
glavo
skrije
v
naročje
,
in
iz
trepeta
nje
šibkega
telesa
je
Viljem
spoznal
,
da
se
joče
.
Nenadoma
se
zgane
,
skoči
kvišku
in
obupno
roke
vijoč
,
zakliče
zgrožena
:
„
Da
bi
moj
oče
pod
to
težko
grudo
čul
moje
tožbe
,
in
mi
ne
mogel
odgovoriti
,
čutil
mojo
bližino
,
in
ne
mogel
me
videti
,
želel
luči
in
imel
krog
sebe
večne
teme
—
grozno
,
grozno
!
To
bi
bilo
tisočkrat
strašnejše
,
nego
osebno
uničenje
...
Pa
saj
ni
tako
,
saj
ne
more
biti
tako
“
,
pristavi
nekoliko
umirjena
in
strese
tako
odločno
z
glavo
,
da
ji
pade
pajčolan
z
glave
,
in
po
ramenih
se
vsujejo
dolgi
,
obilni
,
črni
lasje
.
„
Vi
se
samo
šalite
z
menoj
,
z
menoj
,
nesrečnim
bitjem
.
Kaj
sem
storila
ljudem
,
kaj
sem
vam
storila
,
da
ste
brezsrčni
z
menoj
?
Zakaj
mi
pravite
čarovnica
?
O
,
pojdite
,
bežite
tudi
vi
od
mene
!
Nihče
vas
ni
pozval
v
mojo
bližino
.
A
poprej
še
mi
povrnite
mojo
vero
,
recite
,
o
recite
,
da
sedaj
moj
ubogi
oče
res
ni
nič
,
da
torej
ne
trpi
.
To
mi
je
bila
največja
tolažba
v
bridkosti
,
vrnite
mi
jo
sedaj
!
“
Dvignila
je
proseče
drobne
roke
,
iz
očij
so
kapale
solze
po
bledem
obličju
,
zadobila
je
mahoma
drugo
podobo
:
nežno
,
milo
otroško
.
Viljemu
je
bilo
tesno
.
Koliko
dušnih
izprememb
je
videl
v
malo
trenutkih
!
Najprej
globoka
žalost
,
nato
brezmejen
obup
,
trmasta
upornost
,
mučen
dvom
,
naposled
mehka
miloba
.
Bil
je
tako
zmeden
,
da
jej
ni
vedel
odgovora
.
Samo
to
mu
je
bilo
še
jasno
,
da
se
je
pritoževala
,
ker
jo
ljudje
imenujejo
čarovnico
.
Kako
je
prišla
do
tega
?
Ume-li
slovenski
?
Doslej
sta
namreč
govorila
le
nemški
.
„
Ali
umejete
slovenski
?
“
vpraša
naglo
.
Judita
ga
začudena
pogleda
.
Ali
je
to
odgovor
na
nje
vročo
prošnjo
?
Ali
so
res
vsi
ljudje
brez
srca
,
kakor
ji
mačeha
vedno
pravi
?
—
„
Rodila
sem
se
na
ruskih
tleh
,
govorim
ruski
jezik
in
zato
umevam
nekoliko
tukajšnjo
govorico
“
,
odgovori
,
toda
z
očitno
nevoljo
.
—
„
A
vi
mi
ne
daste
odgovora
?
Nečete
mi
povrniti
moje
vere
?
Tudi
vi
ste
hudobni
,
tudi
vi
se
veselite
moje
tuge
?
Oče
,
moj
oče
“
,
pristavi
uničena
in
zre
z
nepopisnim
hrepenenjem
na
njegov
grob
,
„
samo
ti
,
samo
ti
si
bil
dober
.
“
Iz
prs
se
ji
izvije
glasno
ihtenje
,
obrne
se
mahoma
ter
zbeži
.
Viljem
je
gledal
osupnjen
za
njo
.
Nato
se
zgane
.
„
Judita
!
“
zakliče
glasno
.
Ko
ona
začuje
svoje
ime
,
ustavi
se
,
a
le
za
hip
.
Odkodi
je
njemu
znano
njeno
ime
?
Judita
mi
je
rekel
,
in
ne
—
čarovnica
,
razmotruje
sama
pri
sebi
.
Malo
pozneje
so
zaškripala
železna
vrata
pri
pokopališču
,
in
ni
je
bilo
več
.
Bilo
je
pred
kakimi
osemnajstimi
leti
.
Na
Ruskem
je
tedaj
nastala
huda
doba
skrajnega
nihilizma
.
Ruska
vlada
je
z
vsemi
močmi
zasledovala
,
preiskovala
,
lovila
ter
pošiljala
nesrečne
politične
ali
socijalne
zločince
v
prognanstvo
.
Trume
jetnikov
obojega
spola
,
od
najnižjega
stanu
do
najvišjega
sloja
,
v
težke
verige
vkovane
,
gonili
so
iz
lepe
domovine
v
ledeno
Sibirijo
,
kjer
jih
je
čakalo
neznosno
življenje
,
da
se
je
proti
takemu
bitju
sreča
zdela
—
zgodnja
smrt
.
Med
temi
nesrečniki
je
bil
tudi
slaven
ruski
politik
,
imeniten
zdravnik
—
Juditin
oče
.
S
čim
in
koliko
se
je
bil
pregrešil
,
ne
bomo
preiskovali
,
a
visoka
nagrada
,
odločena
onemu
,
ki
bi
ga
živega
izročil
rokam
pravice
,
pravila
je
dovolj
,
da
je
bil
zdravnik
mogočna
,
nevarna
oseba
.
Ni
šel
samcat
v
prognanstvo
.
Poleg
njega
se
je
v
bridkosti
topila
mlada
žena
—
njegova
žena
.
Bila
je
ž
njim
omožena
šele
komaj
leto
dnij
in
ljubila
ga
je
presrčno
,
zato
ni
mogla
niti
ni
hotela
zapustiti
ga
v
najbridkejših
trenutkih
.
Marsikatera
druga
žena
se
je
poslovila
od
svojega
moža
,
ker
jo
je
bilo
groza
prognanstva
,
ta
ne
.
Sledila
mu
je
v
Sibirijo
.
Muke
,
ki
so
tu
čakale
mlado
dvojico
,
bile
so
mnogokrat
hujše
,
nego
sta
mislila
.
Zato
je
zdravnik
večkrat
prosil
svojo
ženo
,
naj
ga
zapusti
in
se
vrne
v
domovino
.
Morda
ju
mila
usoda
zopet
združi
,
morda
bode
pomiloščen
,
in
če
ne
,
naj
si
vsaj
ona
otme
življenje
.
A
ljubeče
žene
ni
bilo
moči
pregovoriti
.
Na
njegovi
strani
,
dejala
je
,
ostane
do
zadnjega
vzdihljaja
.
In
grozni
zadnji
vzdihljaj
se
ni
dolgo
mudil
.
Ko
jima
je
leto
pozneje
podaril
Bog
hčerico
,
ki
naj
bi
lajšala
z
nedolžnim
smehljanjem
njiju
težave
,
zatisnil
je
smrtni
angel
mladi
materi
trudne
oči
.
Tedaj
pa
je
mrak
objel
zdravnikovo
dušo
.
Zblaznel
je
.
Ta
strašni
dogodek
je
vzbudil
sočutje
celo
pri
njegovih
trdosrčnih
nadzornikih
.
Že
prej
so
ga
spoštovali
,
zakaj
videli
so
njegovo
moško
poštenje
.
Sedaj
pa
so
ga
pomilovali
.
Kaj
bo
ž
njim
,
kaj
z
ubogim
otročičem
?
Kdo
jima
bo
stregel
?
vpraševali
so
se
.
Sklenili
so
izprositi
mu
pomiloščenja
,
ker
so
upali
,
da
se
mu
v
slobodi
noč
duha
zopet
razjasni
.
Kaznovan
je
bil
že
itak
hudo
.
Med
prognanimi
ženskimi
so
našli
jedno
,
ki
se
je
ponudila
,
da
jima
bi
stregla
.
Bila
je
tudi
Rusinja
in
v
prognanstvo
odgnana
kot
nihilistinja
.
Po
stanu
je
bila
,
kakor
je
trdila
sama
,
učiteljica
in
vdova
ter
že
daleč
črez
srednja
leta
.
Njena
zunanjost
ni
bila
prijetna
:
nekaj
zvijačnega
,
prelestnega
je
bilo
na
njej
,
kar
se
nikakor
ni
vjemalo
s
prijaznostjo
in
dobrosrčnostjo
,
katero
je
kazala
v
novem
svojem
poklicu
.
Z
vsemi
svojimi
močmi
je
skrbela
za
ubogi
siroti
.
Z
ganjenim
srcem
je
vsak
gledal
to
—
kakor
se
je
zdelo
—
angelsko-blago
žensko
bitje
.
A
tudi
zlata
sloboda
je
posijala
zopet
v
mračno
življenje
.
Zdravnika
so
pomilostili
in
vrnili
mu
vse
imetje
.
Le
v
domovino
se
ni
smel
vrniti
.
V
pomilostilnem
odloku
je
bil
imenovan
kraj
,
ki
se
je
v
njem
smel
naseliti
,
majhno
,
neznatno
mesto
v
južni
Rusiji
pod
Kavkazom
.
Bali
so
se
njegovega
mogočnega
poprejšnjega
vpliva
tudi
še
sedaj
,
ko
je
bil
mračan
njegov
duh
.
Da
bi
se
pa
duhobolni
človek
sam
selil
z
dojenčkom
,
ni
bilo
misliti
.
Zato
so
njegovi
prijatelji
zopet
vložili
prošnjo
,
da
bi
ju
ona
