advokatsam
.
Sprejel
je
Slivarja
zelo
ljubeznivo
,
ponudil
mu
je
stol
ter
mu
sedel
nasproti
.
A
ne
,
da
bi
se
Slivar
radoval
nad
to
ljubeznivostjo
,
kakor
se
je
bil
spotoma
namenil
,
ga
je
spravila
še
v
zadrego
,
posebno
ko
je
videl
tako
blizu
pred
sabo
ta
skrbno
gojeni
,
beli
,
sladki
obraz
.
Advokat
je
vedel
,
kaj
se
spodobi
in
se
je
takoj
napravil
na
polje
umetnosti
.
Prijetno
mu
je
bilo
,
da
ga
je
Slivar
posetil
,
zakaj
dobro
je
,
če
ima
človek
ugleda
tudi
v
„
umetniških
krogih
“
,
posebno
pri
mladih
ljudeh
.
„
Toda
sitno
je
“
,
tako
je
dejal
Slivar
v
razgovoru
,
ki
se
mu
je
zdel
zelo
dolgočasen
in
neodkritosrčen
,
„
in
človeka
ovira
,
če
se
mora
boriti
z
vsakdanjostmi
,
ko
bi
bil
najrajši
sam
in
z
neobteženo
dušo
pri
svojih
delih
.
Nerodno
je
,
gospod
doktor
,
če
moram
vsak
trenotek
dol
na
blatno
cesto
ter
se
ubijati
...
“
Advokat
je
zasuknil
brž
na
drugo
stran
.
„
To
je
boj
življenja
,
gospod
Slivar
!
In
zdi
se
mi
,
tla
šele
v
tem
boju
leži
prava
vsebina
umetnosti
;
vsi
veliki
umetniki
so
živeli
nemirno
,
da
,
celo
trnjeva
je
bila
časih
njih
življenja
pot
;
drugače
bi
pač
ne
bili
veliki
umetniki
...
O
,
gospod
Slivar
,
življenja
boj
,
to
je
...
“
Zamahnil
je
z
roko
ter
pogledal
s
prijateljskim
,
navdušenosti
polnim
pogledom
Šlivarju
naravnost
v
oči
.
„
To
je
...
da
se
tako
izrazim
...
zibel
velikih
dejanj
,
dojka
velikih
mož
.
Ne
bojte
se
življenja
boja
,
gospod
Slivar
,
—
narobe
:
iščite
ga
!
“
Slivar
je
vedel
,
da
govori
advokat
neodkritosrčno
,
toda
razločiti
ni
mogel
,
ali
se
šali
,
ali
pa
se
igra
s
frazami
,
ne
da
bi
kaj
mislil
ob
tem
.
Toda
v
očeh
advokatovih
ni
bilo
sledu
kakega
zasmehovalnega
nasmeška
in
čelo
mu
je
bilo
nabrano
v
gube
,
kot
ob
globokem
razmišljevanju
.
In
Slivar
je
zasukal
zopet
na
svojo
stran
.
„
Ne
,
oprostite
gospod
doktor
,
to
ni
življenja
boj
,
kakor
pravite
.
Kaj
je
lepega
in
velikega
na
tem
,
če
se
moram
npr.
te
dni
potikati
okoli
različnih
ljudi
,
—
ki
so
drugače
zelo
pošteni
in
spoštovanja
vredni
ljudje
—
,
da
dobim
denarja
za
nadaljnje
študije
in
vsaj
za
ta
čas
,
ko
še
nimam
dela
?
Zakaj
reč
je
taka
,
da
dobi
umetnik
teže
dela
in
kruha
,
kot
navaden
zidar
...
“
Da
bi
nikoli
ne
bil
izpregovoril
tega
zadnjega
stavka
!
Zakaj
advokat
je
porabil
priložnost
in
zasukal
je
spretno
na
svojo
stran
.
„
To
je
tako
pri
nas
,
žalibog
!
...
Povejte
mi
jasno
,
prosim
Vas
,
—
zdaj
nismo
pri
banketu
—
“
Slivarja
je
osupnila
ta
nedolžnodkritosrčna
beseda
in
zopet
se
mu
je
zazdelo
,
da
ga
advokat
zasmehuje
.
„
Ali
res
mislite
,
da
potrebujemo
umetnosti
in
da
je
sploh
pri
nas
prostora
zanjo
?
Saj
nimamo
niti
svojega
življenja
,
kako
naj
bi
imeli
svojo
umetnost
?
Nič
svojega
nimamo
,
hlapci
smo
povsod
!
—
Če
hočete
biti
velik
umetnik
,
saj
ne
morete
biti
naš
!
Mi
,
gospod
Slivar
,
nismo
narod
,
nimamo
ničesar
,
da
bi
lahko
rekli
:
to
je
naše
,
to
je
znamenje
,
da
smo
narod
,
to
bo
spomenik
na
našem
grobu
!
—
Pa
še
celo
kipar
!
Niti
svetnikov
za
cerkve
ne
morete
delati
,
saj
jih
dobimo
boljši
kup
drugje
!
Poglejte
tisto
novo
hišo
na
trgu
,
—
ravnokar
so
napravili
okraske
na
njej
kdo
jih
je
delal
?
—
Ne
,
—
dragi
gospod
:
—
pri
nas
—
—
—
!
Veste
,
kdaj
bom
trdno
prepričan
,
da
ste
velik
umetnik
?
Kadar
se
nam
odtujite
,
kadar
otresete
prah
od
svojih
podplatov
.
Mi
ne
potrebujemo
ne
umetnosti
,
ne
umetnikov
,
—
kaj
bi
s
temi
rečmi
?
Kruha
nam
dajte
,
ne
kamna
!
“
Slivar
se
je
globoko
začudil
,
ko
je
videl
v
teh
trenotkih
advokatov
obraz
.
Ni
bil
več
tako
gladek
,
tako
oblizano
sladek
;
odurna
črta
se
mu
je
bila
zarezala
od
oči
do
ustnic
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
govoril
,
kar
je
resnično
mislil
.
Ali
spel
se
je
na
stolu
,
tista
globoka
poteza
je
izginila
in
nasmehljal
se
je
ljubeznivo
.
„
Tako
ljudje
mislijo
,
glejte
,
tisti
ljudje
,
o
katerih
bi
lahko
sodili
,
da
so
izobraženi
in
resni
ljudje
.
Kaj
jim
hočete
“
?
Nekaj
resnice
je
na
tem
,
kar
mislijo
.
Kaj
niste
že
tudi
Vi
časih
premišljevali
,
zakaj
so
se
nam
bili
odtujili
baš
tisti
možje
,
ki
so
bili
po
pravici
veliki
?
Nikamor
se
niso
mogli
vtakniti
pri
nas
,
to
ni
zemlja
zanje
.
Po
imenu
so
ostali
naši
,
v
svojem
duhu
in
v
svojih
delih
pa
so
bili
tujci
.
Nekateri
so
nas
celo
naravnost
sovražili
,
kdo
bi
jim
zameril
?
„„
Vi
torej
mislite
:
—
kar
culo
na
ramo
!
““
„
E
,
tako
ne
mislim
!
Ne
smete
vzeti
besede
,
kakor
je
;
obrnite
jo
malo
!
To
sem
hotel
reči
,
da
ni
nič
čudnega
in
krivičnega
,
če
morate
prenašati
...
življenja
hoj
...
“
Okrenil
se
je
na
stolu
;
začutil
je
pač
na
tihem
,
da
si
je
bil
odpel
suknjo
malo
pregloboko
.
Dostavil
je
s
previdnim
,
ne
zelo
prijaznim
glasom
:
„
Jaz
sem
Vam
naposled
rad
na
uslugo
.
“
In
nato
je
nadaljeval
hitro
:
„
Toda
moje
zveze
,
veste
,
niso
take
,
da
bi
mogel
storiti
kaj
posebnega
.
Ali
ste
že
bili
pri
gospodu
Koprivniku
?
“
„„
Tam
sem
bil
in
obljubil
mi
je
—
““
„
To
je
dovolj
,
če
Vam
je
Koprivnik
obljubil
.
—
Kam
pa
se
zdaj
napravljate
?
“
„„
Na
Dunaj
najprej
—
““
Advokat
se
je
veselo
nasmehnil
.
„
Kaj
sem
Vam
bil
rekel
?
Na
Dunaj
se
napravljate
!
Čemu
pa
ne
ostanete
tukaj
,
na
domači
zemlji
,
Vi
naš
umetnik
!
Vas
že
žene
,
Vas
že
srbe
podplati
...
“
„„
Ali
to
je
drugače
,
gospod
doktor
:
vsi
hodijo
,
zaradi
študij
in
pa
ker
—
““
„
Nič
ni
drugače
!
‚
In
pa
ker
‘
,
pravite
,
da
:
in
pa
ker
se
tukaj
ne
da
živeti
,
ne
delati
.
Ne
samo
po
kruli
,
tudi
po
fantazijo
in
moč
hodite
drugam
!
Kaj
se
Vam
zdi
mogoče
,
da
bi
tukajle
kje
,
tam
kje
za
Gradom
,
ustvarili
veliko
delo
?
“
„„
Zakaj
bi
to
ne
bilo
mogoče
?
““
je
odgovoril
Slivar
neodločno
in
samemu
se
mu
je
zazdelo
,
kot
da
hi
to
res
ne
bilo
mogoče
.
„
Zato
ker
ste
tujec
;
človek
napravi
samo
doma
kaj
posebnega
in
Vaša
domovina
ni
Vaš
dom
.
“
Slivarju
je
bilo
že
zelo
tesno
.
Stvari
,
ki
jih
je
advokat
pripovedoval
,
so
ga
pač
zanimale
,
ali
vznemirjale
ga
niso
;
bilo
mu
je
,
kot
da
je
bil
to
vse
že
prej
čul
,
bogve
kje
;
morda
je
bral
te
cinične
besede
med
vrstami
političnih
člankov
,
morda
jih
je
slišal
v
vsakdanjih
družbah
,
ne
jasno
izgovorjene
,
le
kot
nekako
senco
na
brezpomembnih
razgovorih
,
morda
jih
je
videl
na
obrazili
svojih
znancev
.
Zato
ga
v
tem
hipu
niso
vznemirjale
,
četudi
jih
je
bil
izpregovoril
advokat
s
tako
sirovo
določnostjo
.
Na
skrbi
mu
je
bila
važna
stvar
,
ki
jo
je
bil
hotel
omeniti
takoj
ob
začetku
.
Advokat
je
bil
namreč
v
razsodišču
za
Kettejev
spomenik
,
in
Slivar
ga
s
je
mislil
vprašati
,
kdaj
nameravajo
spomenik
postaviti
,
kako
daleč
je
reč
sploh
dozorela
in
če
je
res
,
kar
pripovedujejo
,
da
je
bil
natečaj
le
farsa
,
razposajena
ideja
polnočnega
omizja
.
Ali
po
tem
razgovoru
se
mu
ni
več
zdelo
primemo
,
da
bi
prihajal
z
resnim
vprašanjem
,
bal
se
je
zasmehovalnega
odgovora
.
Advokatu
se
je
zdelo
,
da
je
pokazal
že
v
vrhani
meri
svojo
premoč
in
ker
hi
mu
ne
bilo
prav
,
da
bi
se
Slivarju
zameril
,
je
govoril
v
slovo
prijateljske
besede
ter
mu
stisnil
roko
tako
toplo
,
da
je
bil
skoro
sam
ginjen
.
„
Posetite
me
,
prosim
,
kadar
pridete
spet
dol
v
žalostno
domovino
...
In
hodite
uverjeni
:
kolikor
bo
v
moji
moči
,
se
potrudim
za
Vašo
korist
.
Samo
ne
obupavajte
;
z
jasnim
čelom
je
treba
gledati
v
prihodnost
in
vse
se
napravi
samo
ob
sebi
...
“
Slivar
je
jecal
par
nerodnih
besed
.
Komaj
se
je
še
zavedal
,
da
stoji
v
tuji
sobi
,
pred
advokatom
,
ki
nastopa
svojo
politiško
kariero
;
tudi
njegovo
roko
je
komaj
čutil
v
svoji
;
odšel
je
kakor
v
sanjah
,
v
zelo
neprijetnih
in
grenkih
sanjah
.
Nekaj
se
je
vzdigalo
v
njem
nejasno
;
porajalo
se
je
iz
besed
,
ki
jih
je
bil
čul
pri
Koprivniku
in
pri
advokatu
,
dasi
jih
ni
poslušal
natanko
in
so
se
mu
zdele
tedaj
celo
dolgočasne
;
šele
pozneje
so
mu
zazvenele
na
uho
tako
trdo
in
razločno
,
kakor
so
bile
izgovorjene
;
a
že
zdaj
,
takoj
ko
je
prestopil
prag
advokatove
pisarne
,
se
je
vzdigala
senca
iz
njih
ter
segala
težko
in
mrzlo
na
njegovo
dušo
.
Šel
je
k
profesorju
Mravlji
,
predsedniku
razsodišča
.
Bilo
je
že
blizu
poldne
in
profesor
je
bil
prišel
ravnokar
domov
.
„
Ah
,
zaradi
spomenika
...
“
se
je
zasmejal
na
uvodne
besede
Slivarjeve
.
„
Veste
,
stvar
je
taka
:
naši
ljudje
niso
požrtvovalni
.
Jaz
že
sploh
mislim
,
da
ne
bo
iz
stvari
nikoli
nič
.
Natečaj
je
bil
nekako
bodrilo
našim
umetnikom
...
In
Vaš
načrt
!
V
dvajsetih
letih
ne
bomo
imeli
tega
denarja
!
Lepo
delo
ste
napravili
,
res
,
—
ali
to
ni
za
nas
!
Odkritosrčno
Vam
povem
:
jaz
sem
bil
proti
temu
,
da
bi
se
prisodila
nagrada
Vašemu
načrtu
:
nekaj
tujega
je
na
njem
.
Tak
spomenik
spada
na
Dunaj
,
za
naše
mesto
ni
.
Je
že
Kuštrinov
ves
drugačen
,
bolj
pohleven
sicer
,
bolj
tih
in
skromen
,
toda
kakor
vzrasel
iz
naših
tal
:
nihče
bi
se
ne
ozrl
osupel
nanj
.
No
,
Vi
ste
še
mladi
,
se
že
še
umirite
,
udomačite
...
Ali
kar
se
tiče
spomenika
:
kakor
sem
rekel
,
jaz
mislim
,
da
ne
bo
nikoli
nič
.
Če
ste
na
to
upali
—
—
“
Profesor
je
nekoliko
zamahnil
z
roko
ter
se
nasmehnil
pol
pomilovalno
,
pol
škodoželjno
.
Slivar
ni
bil
nič
neprijetno
iznenaden
;
kot
da
bi
bil
vedel
vse
to
že
prej
.
Samo
nasmeh
profesorjev
mu
je
bil
zoprn
in
zato
se
je
poslovil
nakratko
ter
je
šel
.
Ko
je
bil
zunaj
,
se
je
zastudil
sam
sebi
;
tako
ga
je
bilo
sram
,
da
se
mu
je
izlila
rdečica
po
licih
in
da
je
hodil
hitro
,
s
sklonjeno
glavo
,
kot
da
bi
kazali
za
njim
.
Čutil
je
,
da
se
je
bil
ponižal
radovoljno
,
da
je
bil
sam
ponudil
obraz
klofutam
.
In
obenem
se
mu
je
krčilo
srce
od
srda
in
žalosti
.
Postal
je
na
uricah
ter
izpregovoril
skoro
na
glas
:
„
Oni
mi
je
ne
dajejo
,
jaz
jim
dajem
miloščino
!
“
—
Hitel
je
domov
in
njegove
oči
so
bile
vse
solzne
.
Nevesela
je
bila
Slivarjeva
zadnja
noč
v
domovini
.
Šel
se
je
izprehajat
pozno
na
večer
,
ali
kmalu
je
začutil
v
nogah
utrujenost
in
vrnil
se
je
domov
.
Doma
pa
mu
je
bilo
tesno
in
zadehlo
;
odprl
je
okno
ter
gledal
na
vrt
.
Tam
je
bilo
temno
in
tiho
;
par
se
je
izprehajal
med
drevjem
,
po
peščeni
poti
;
Slivar
je
slišal
nerazločno
šepetanje
;
ni
vedel
,
ali
je
šumelo
drevje
,
ali
so
prihajale
do
okna
zaljubljene
besede
.
Težko
mu
je
bilo
pri
srcu
:
tudi
on
bi
se
izprehajal
tako
po
vrtu
,
med
tihim
drevjem
,
po
svetli
peščeni
poti
;
mesec
bi
sijal
tam
daleč
;
kakor
belosvileni
trakovi
bi
legali
njegovi
žarki
na
pot
,
tresli
se
na
temnem
listju
.
Domislil
se
je
Ane
in
bilo
mu
je
neprijetno
.
Po
takem
tihem
vrtu
,
sredi
tople
jesenske
noči
,
bi
se
ne
izprehajal
z
njo
.
Ne
mogel
bi
ji
gledati
v
mirni
,
lepi
,
razumni
obraz
in
bal
bi
se
,
da
bi
ne
ugledala
velike
žalosti
,
ki
je
bilo
do
vrha
polno
njegovo
srce
.
Ne
mogel
bi
molčati
,
da
bi
ne
slišala
ječanja
njegovega
srca
,
in
govoriti
bi
ne
mogel
,
da
bi
mu
ob
prvi
besedi
ne
zalile
solze
oči
.
Ona
bi
ne
razumela
ječanja
in
solze
bi
jo
vznemirile
.
Popoldne
je
bil
pri
Marnovih
,
a
poslovil
se
je
hitro
.
Ko
sta
bila
za
par
minut
z
Ano
sama
,
jo
je
poljubil
na
ustnice
,
ali
čutil
je
,
da
je
bil
njegov
poljub
lažnjiv
,
hinavski
:
celo
v
trenotku
,
ko
so
se
doteknile
njegove
ustnice
njenih
,
so
bile
njegove
misli
žalostne
in
hodile
so
bogve
kod
.
Lagal
je
tudi
z
besedami
,
zakaj
vse
,
kar
je
govoril
sladkega
,
veselega
,
samozavestnega
,
je
bilo
zlagano
;
ni
si
ji
upal
pogledati
naravnost
v
oči
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
mu
hipoma
ne
prišle
na
spomin
vse
tiste
prešernih
upov
in
zmagoslavja
polne
sanje
,
ki
jih
je
sanjal
časih
in
še
pred
kratkimi
dnevi
v
tej
sobi
,
ko
je
bilo
okno
tesno
zagrnjeno
in
je
slonela
ona
ob
njegovi
rami
,
vitka
,
nežna
,
vsa
otroška
,
tako
da
bi
jo
objel
z
močnima
rokama
kot
igračko
ter
jo
nesel
v
svojo
imenitno
prihodnost
ves
vesel
in
prešeren
.
Zdaj
so
bile
te
sanje
blatne
,
pohojene
;
izgubile
so
vso
lepoto
,
da
mu
je
bilo
komaj
žal
po
njih
;
grenko
in
zoprno
mn
je
bilo
:
sramoval
se
je
svoje
lahkovernosti
in
čutil
se
je
osmešenega
.
Tako
se
je
posljavlal
.
Vedel
je
namreč
,
da
ne
pride
nikoli
več
,
da
gleda
zadnjikrat
ta
fini
otroškorazumni
obraz
,
to
nežno
telo
.
Obljubil
je
,
da
pride
zjutraj
v
park
,
preden
odpotuje
;
pozneje
ga
je
bilo
sram
te
laži
,
izgovoril
jo
je
kakor
mimogrede
in
skoro
bi
se
bil
vrnil
,
da
bi
povedal
resnico
,
da
bi
povedal
s
čisto
mirno
in
prijazno
besedo
:
„
Glej
,
Ana
,
vse
kar
sem
ti
pripovedoval
o
svoji
imenitni
prihodnosti
,
vse
to
so
bile
same
laži
.
Lagal
sem
morda
iz
neumnosti
,
iz
lahkomiselnosti
,
ali
to
je
vseeno
.
Glavno
je
,
da
je
moja
prihodnost
zelo
temna
,
niti
od
danes
do
jutri
ne
vem
.
Mogoče
,
da
se
meglice
razpršijo
,
da
se
moje
življenje
lepo
ustanovi
;
ali
,
dušica
,
—
kdaj
?
Na
tako
negotovo
pot
pa
te
nečem
vabiti
,
greh
bi
bil
!
Tvoje
fine
nožice
bi
se
hitro
utrudile
in
tako
bi
“
bilo
hudo
tebi
in
meni
.
Zategadelj
je
bolje
,
da
se
v
temle
trenotku
ljubeznivo
posloviva
,
preden
obide
mene
pregloboka
žalost
in
tebe
,
Ana
,
srd
in
sram
zaradi
poljubov
,
ki
si
m
ti
jih
bil
po
krivici
ugrabil
...
“
Tako
bi
povedal
in
stvar
bi
bila
dovršena
.
Toda
ni
se
vrnil
.
Ob
spominu
na
to
slovo
mu
je
bilo
težko
in
težje
...
Tako
zelo
je
človek
ubog
,
da
se
je
prisiljen
odpovedati
celo
tistemu
,
kar
mu
je
dosegljivo
.
Tako
slabe
in
plahe
so
njegove
roke
,
da
si
ne
upajo
poseči
po
najbližjem
.
Tako
je
človek
malodušen
in
zbegan
in
tako
se
je
bil
privadil
misli
,
da
je
temna
noč
na
vsej
dolgi
poti
pred
njim
,
da
se
brani
celo
prijazne
mesečine
,
ki
bi
mu
osvetlila
cesto
z
bledo
svetlobo
ter
mu
vlila
v
srce
tolažbo
:
boji
se
,
da
je
nevreden
tolažbe
,
da
nima
pravice
do
nje
,
ker
mu
je
bila
usojena
večna
noč
.
Domislil
se
je
siromaka
,
ki
je
umiral
na
cesti
in
se
je
branil
plah
in
prestrašen
,
ko
so
ga
hoteli
prenesti
v
sobo
;
spraviti
so
ga
morali
v
hlev
,
in
tam
je
umrl
miren
in
zadovoljen
.
Ozrl
se
je
na
svoje
življenje
,
na
„
trnjev
košček
dolge
poti
“
.
Po
očetovi
smrti
so
ga
dali
v
šolo
dobri
ljudje
,
prijatelji
učitelja
Slivarja
.
Ali
v
par
letih
,
kakor
je
pač
naravno
,
so
pozabili
na
očeta
in
torej
tudi
na
sina
,
in
Pavle
Slivar
je
ostavil
gimnazijo
po
dovršenem
četrtem
razredu
.
To
je
bila
strašna
pot
iz
Ljubljane
na
dolenjsko
stran
,
proti
domu
.
Deževalo
je
ves
dan
in
gazil
je
po
blatu
preko
gležnjev
.
Kjer
ni
bilo
ljudi
,
je
jokal
na
glas
,
tako
da
so
bile
njegove
oči
zatekle
in
rdeče
.
Doma
je
preživel
potem
par
tednov
,
ki
se
jih
je
spominjal
z
grozo
:
kruh
,
ki
ga
je
jedel
,
je
bil
darovan
iz
milosti
,
in
darovale
so
ga
neprijazne
roke
;
bilo
mu
je
kakor
beraču
,
ki
sedi
v
veži
na
stopnicah
,
skledo
na
kolenih
in
je
hlastno
ter
se
zdrzne
v
strahu
in
ponižnosti
,
če
zaškripljejo
duri
.
Župnik
,
ki
je
bil
opazil
že
prej
Slivarjev
poseben
talent
za
risarstvo
in
rezbarstvo
,
ga
je
spravil
k
vaškemu
pozlatarju
in
podobarju
,
ki
je
delal
za
cerkve
vseli
dolenjskih
far
oltarje
,
križeve
pote
,
lestence
itd.
Tam
si
je
pridobil
Slivar
spretnosti
v
rezbarstvu
,
ali
drugega
malo
.
Njegov
mojster
je
bil
rokodelec
.
Ob
tistem
času
pa
je
začutil
Slivar
umetnika
v
sebi
.
Ni
vedel
,
odkod
in
kako
so
bile
prišle
jasne
,
neizrekljivo
sladke
sanje
v
njegovo
dušo
.
Nič
napuha
in
predrznosti
ni
bilo
v
tem
hrepenenju
po
slavi
in
veliki
prihodnosti
.
Skrival
je
te
sanje
skoro
s
strahom
,
toda
ljubil
jih
je
in
nikoli
ni
dvomil
,
da
se
ne
uresničijo
.
Tako
se
je
komaj
zavedel
slabega
in
poniževalnega
življenja
pri
mojstru
,
ki
je
bil
skop
in
neprijazen
človek
in
je
izrabljal
njegovo
spretnost
,
kakor
spretnost
kupljenega
stroja
.
Ostal
je
pri
njem
tri
leta
.
Nekoč
,
na
jesen
,
ga
je
obšlo
globoko
,
presilno
hrepenenje
.
Bil
je
zvečer
na
holmu
;
vsa
dolina
se
je
topila
v
zlati
luči
,
a
sobice
se
je
pomikalo
vedno
dalje
,
vedno
niže
,
nekaj
neizmerno
krasnega
,
velikega
se
je
oddaljevalo
od
njega
,
poslavljalo
se
je
,
odhajalo
,
in
ob
slovesu
se
je
še
oziralo
za
njim
,
vabilo
ga
je
s
sabo
.
Prsi
so
se
mu
širile
,
in
zaihtel
je
,
da
se
mu
je
streslo
vse
telo
.
Prihodnje
jutro
se
je
napotil
peš
v
Ljubljano
,
z
majhno
culo
pod
pazduho
.
V
culi
je
imel
svoje
orodje
,
nedeljsko
obleko
,
nekaj
perila
in
kos
kruha
.
V
žepu
pa
je
hranil
deset
goldinarjev
,
svoje
premoženje
.
Poiskal
je
svoje
staro
stanovanje
,
a
nato
se
je
šel
vpisat
v
obrtno
šolo
;
župnik
mu
je
bil
dal
priporočilo
na
ravnatelja
.
Na
leta
,
ki
jih
je
bil
tedaj
nastopil
,
se
je
spominjal
pozneje
kot
na
neskončno
vrsto
čisto
enakih
dni
,
polnih
stradanja
,
upanja
in
obupavanja
.
Njegova
gospodinja
je
bila
dolga
,
suha
,
zelo
pobožna
ženska
,
ki
je
vzgojevala
svoje
varovance
v
najboljšem
duhu
ter
je
zahtevala
plačilo
ob
določeni
uri
,
drugače
je
postavila
„
beraču
“
culo
pred
prag
.
Slivarjeva
cula
je
stala
neštevilnokrat
pred
pragom
,
in
on
je
begal
po
mestu
,
jok
v
grlu
in
utrujenost
v
nogah
,
trkal
na
vrata
različnih
gospodov
ter
požiral
grenko
očitanje
,
dokler
ni
prišel
na
večer
domov
,
krvavo
zasluženi
denar
v
krepko
stisnjeni
pesti
.
Cula
je
prišla
zopet
na
svoje
mesto
,
in
gospodinja
je
spravila
denar
ter
opomnila
mirno
in
resno
,
da
ne
trpi
nikakih
nerednosti
.
Ob
takih
dneh
ni
mogel
Slivar
zaspati
dolgo
v
noč
,
premetaval
se
je
po
postelji
ter
mislil
in
sanjal
,
sam
Bog
vedi
kaj
;
vzdihnil
je
časih
tako
globoko
,
da
je
prašala
gospodinja
z
osornim
glasom
,
„
če
ne
bo
miru
“
.
—
Baš
tak
dan
je
bilo
,
ko
je
prvikrat
pogledal
ženski
obraz
s
tako
vročim
pogledom
,
da
mu
je
zatrepetalo
srce
v
neskončni
radosti
.
Šel
je
po
cesti
,
pol
v
lepih
sanjah
,
pol
v
ostudnih
skrbeh
in
ko
se
je
ozrl
,
je
šla
mimo
njega
:
otrok
z
ovalnim
,
belim
obrazom
,
prešernimi
očmi
.
Tako
jo
je
potem
srečaval
skoro
leto
dni
.
Nekoč
je
bil
spil
v
gostilni
pol
litra
vina
in
ker
ga
ni
bil
navajen
,
mu
je
stopila
kri
v
glavo
in
obšla
ga
je
nebeška
volja
.
Niti
mislil
ni
nanjo
,
ali
glej
,
prav
takrat
mu
je
prišla
nasproti
.
In
tako
jo
je
pozdravil
z
veselim
obrazom
ter
jo
nagovoril
.
Ona
ga
je
pogledala
začudeno
od
glave
do
nog
,
a
potem
se
je
zasmejala
kakor
zaničevalno
ter
šla
svojo
pot
dalje
.
In
Slivar
se
je
domislil
:
saj
je
bil
ves
zanemarjen
,
razcapan
;
kako
si
je
upal
na
cesto
in
kako
se
je
celo
predrznil
nadlegovati
dostojne
ljudi
!
Tisto
noč
je
skril
obraz
v
blazino
ter
si
razgrizel
ustnice
od
srama
in
žalosti
.
Potem
je
ni
srečal
nikoli
več
;
hodil
je
po
drugih
ulicah
.
Ko
je
dovršil
obrtno
šolo
,
je
šel
v
službo
k
mizarju
in
podobarju
v
Maribor
,
ali
tam
je
ostal
komaj
leto
dni
.
Bilo
mu
je
neznosno
,
samo
če
je
pomislil
,
da
bi
bil
to
konec
njegove
poti
,
da
je
dosegel
svoj
namen
.
Na
vsem
,
kar
je
bil
prisiljen
delati
,
ni
bilo
nič
umetnosti
:
kar
je
bilo
v
njegovem
srcu
in
kar
bi
rad
oznanil
ljudem
,
tega
ni
mogel
povedati
.
Tudi
ta
mojster
je
bil
namreč
rokodelec
.
Nekoč
je
šel
Slivar
v
Ljubljano
po
opravkih
in
na
cesti
je
srečal
svojega
profesorja
iz
obrtne
šole
.
„
Kaj
pa
delate
tukaj
?
Kaj
še
niste
na
Dunaju
?
“
—
Slivar
se
je
zdrznil
.
„
Na
Dunaju
?
Kako
bi
bilo
to
mogoče
?
“
—
„„
Vse
je
mogoče
.
Kar
precej
se
odpravite
na
Dunaj
!
““
—
Vrnil
se
je
v
Maribor
in
čez
štirinajst
dni
se
je
odpravil
na
Dunaj
.
Ko
je
izstopil
na
južnem
kolodvoru
,
je
imel
v
žepu
forint
in
dvajset
krajcarjev
,
a
v
kovčegu
svoje
orodje
,
obleko
in
kos
krače
.
Takoj
je
šel
iskat
dela
,
in
usoda
mu
je
bila
mila
.
Toda
še
tisti
dan
je
doživel
tako
grenko
razočaranje
,
da
ga
je
vsega
pretreslo
,
da
mu
je
vzelo
v
enem
samem
hipu
največje
bogastvo
,
ki
si
ga
je
bil
nakopičil
tekom
žalostnih
dni
:
samozavest
,
zaupanje
v
svojo
moč
.
Delal
je
samo
pol
dne
,
a
nato
ga
je
mojster
nakratko
odslovil
,
češ
,
da
je
nespreten
,
prepočasen
.
Dal
mu
je
forint
,
Slivar
je
pospravil
svoje
orodje
ter
se
vrnil
na
cesto
.
Iskal
je
dalje
;
noge
so
se
mu
tresle
in
hodil
je
pol
v
sanjah
po
teh
velikih
šumnik
ulicah
.
Na
večer
je
dobil
vdrugič
dela
,
zopet
v
mizarski
delalnici
.
Prenočeval
je
v
hiši
podobarske
zadruge
.
Spal
je
trdno
in
drugi
dan
je
bil
ves
vesel
in
krepak
;
spoznal
je
,
da
je
bil
njegov
prvi
mojster
neveden
in
sirov
človek
.
Zvečer
so
ga
odslovili
tudi
v
drugi
delalnici
;
zasluženi
forint
ga
je
žgal
v
roki
kakor
sramotna
miloščina
.
Obšel
ga
je
strah
:
življenje
je
stopilo
predenj
ter
se
mu
režalo
v
obraz
vse
ostudno
in
strašno
.
Prvikrat
je
potrkala
rahlo
na
duri
njegove
duše
tista
temna
misel
:
zatisniti
oči
,
končati
.
Ali
iskal
je
dalje
in
našel
je
dela
vtretjič
.
Tam
je
ostal
tri
tedne
;
iskal
je
zopet
in
naposled
je
ostal
pol
leta
v
veliki
mizarski
delalnici
.
Medtem
je
dobil
iz
Ljubljane
od
deželnega
odbora
šestdeset
forintov
;
ostavil
je
delo
ter
vstopil
v
akademijo
.
Čez
dan
je
bil
v
šoli
,
zvečer
in
ponoči
je
delal
doma
,
da
si
je
služil
kruh
.
Živel
je
slabo
in
sam
je
opazil
,
da
so
mu
bila
lica
zelo
upala
;
toda
njegov
obraz
je
bil
finejši
,
inteligentnejši
,
kot
da
bi
bile
tiste
skrite
sanje
,
ki
jih
je
nosil
s
sabo
neprestano
,
ostavile
sled
na
njem
,
zarezale
vanj
komaj
vidne
črte
.
Na
akademiji
je
bil
pet
let
skoro
nepretrgoma
;
samo
dvakrat
je
bil
v
Ljubljani
,
da
se
je
poklonil
ter
si
izprosil
podpore
;
ta
pota
niso
bila
prijetna
.
Od
vseh
svojih
del
,
ki
jih
je
bil
napravil
med
tem
časom
in
ki
je
bil
vlil
vanje
svojo
dušo
in
svoje
hrepenenje
,
je
imel
samo
majhne
prvotne
skice
;
dela
sama
je
razbil
,
ko
so
bila
dovršena
,
ker
ni
imel
denarja
,
da
bi
jih
dal
livaču
,
in
ker
del
,
ki
je
bil
vlil
umetnik
vanje
svojo
dušo
in
svoje
hrepenenje
,
ljudje
ne
kupujejo
.
Prodal
je
samo
tiste
manjše
stvari
,
ki
jih
je
bil
napravil
z
roko
,
no
s
srcem
.
Nekoč
je
živel
skoro
pol
leta
zelo
dobro
;
kadil
je
smodke
ter
hodil
dostojno
oblečen
.
V
tistem
času
je
delal
okraske
za
mrtvaške
vozove
.
Toda
potem
je
šlo
spet
po
prejšnji
poti
dalje
.
Kadar
je
bil
v
ateljeju
,
je
bil
srečen
;
vsa
soba
je
bila
polna
sanj
.
Skrbi
si
niso
upale
vanjo
;
komaj
so
trkale
na
okno
in
na
duri
s
plahimi
rokami
.
Ali
ko
je
prestopil
prag
,
so
ga
obsule
od
vseh
strani
in
hitel
je
domov
ter
delal
dolgo
v
noč
,
z
mrkim
obrazom
,
grenke
misli
v
glavi
.
Prišli
so
tudi
dnevi
in
celi
dolgi
meseci
,
ko
ni
mogel
geniti
roke
,
ko
mu
je
omahnila
desnica
,
če
je
hotel
prijeti
les
,
da
bi
delal
za
kruh
.
Zmerom
bolj
pogostoma
so
prihajali
taki
časi
,
ko
ni
mogel
na
pot
,
da
bi
iskal
dela
,
tistejga
vsakdanjega
,
zoprnega
dela
.
Kolikor
večja
je
bila
njegova
umetniška
moč
,
kolikor
bogatejši
je
bil
zaklad
njegove
duše
,
tem
večje
in
bolestnejše
je
bilo
njegovo
hrepenenje
,
da
bi
dajal
,
da
bi
trosil
z
obema
bogatima
rokama
.
Ali
njegove
roke
so
bile
vezane
;
trositi
ni
mogel
in
bogastvo
ga
je
dušilo
.
Kadar
je
videl
v
razstavi
dela
imenitnih
tujih
umetnikov
,
bronaste
,
mramornate
kipe
,
je
hodil
potem
po
mestu
dolge
ure
,
zamišljen
in
ves
potrt
:
čutil
se
je
berača
,
ki
ima
spravljene
skrinje
;
bogastva
in
ne
more
do
njih
.
In
misli
so
mu
dobile
peroti
,
s
skrivnostnim
ključem
so
odprle
polne
skrinje
.
Izgubil
se
je
v
sanje
,
tam
je
imel
svoj
atelje
,
kjer
je
delal
svoboden
,
velik
,
od
vseh
spoštovan
in
blagrovan
.
No
,
ko
je
prišel
na
večer
domov
,
je
vzdihnil
toliko
težje
ter
zatisnil
oči
,
da
bi
ne
videl
sedanjosti
,
da
bi
ne
gledal
v
temni
obraz
tisti
prihodnosti
,
ki
se
je
oznanjevala
iz
sivih
sten
,
iz
siromašnega
pohištva
,
iz
vse
te
zadehle
,
ozke
in
nizke
sobe
.
Zadnje
njegovo
delo
v
akademiji
je
bil
načrt
za
Kettejev
spomenik
;
potem
se
je
odpravil
v
domovino
;
bil
je
mesec
dni
v
Mariboru
,
a
nato
je
nastopil
neprijetno
pot
v
Ljubljano
...
Tako
je
šla
mimo
njega
njegova
preteklost
,
ko
je
slonel
ob
oknu
ter
gledal
na
tihi
večerni
vrt
.
Domislil
se
je
tiste
vesele
,
krepke
volje
,
ki
ga
je
bila
ovladala
zadnje
dni
v
Ljubljani
,
in
začudil
se
je
sam
sebi
,
kot
da
bi
gledal
nekoga
drugega
,
lahkovernega
otroka
,
ki
je
bil
ravnokar
tepen
in
se
čez
par
minut
že
prešerno
smeje
ter
poljublja
roko
,
ki
ga
je
tepla
.
„
Nikoli
...
nikoli
!
“
je
izpregovoril
tako
glasno
,
da
se
je
skoro
prestrašil
svojega
glasu
:
zazdelo
se
mu
je
,
da
govori
nekdo
tam
doli
na
vrtu
.
Domislil
se
je
tistega
otroka
,
ki
jo
je
bil
pozdravil
na
trgu
in
se
mu
je
zaničevalno
zasmejala
.
„
Nikoli
...
nikoli
.
“
In
domislil
se
je
Ane
.
Pred
letom
,
ko
je
bil
v
Ljubljani
,
se
je
bil
seznanil
z
njo
;
takrat
je
dobil
nagrado
na
akademiji
,
in
njegovo
ime
je
bilo
po
časopisih
;
nekdo
je
pisal
celo
jako
laskav
podlistek
o
„
nadebudnem
umetniku
“
ter
je
kazal
s
ponosom
na
uspeh
slovenske
umetnosti
v
tujini
.
Zato
mu
je
Ana
prijazno
odgovorila
,
ko
jo
je
vprašal
...
„
Njene
oči
so
bile
tako
razumne
,
in
njen
obraz
je
bil
tako
droben
in
fin
.
Toda
njene
misli
so
še
mlade
in
njene
oči
bodo
razumnejše
:
velike
,
mirne
in
resne
.
Kako
bi
mogel
gledati
v
te
velike
,
mirne
in
resne
oči
?
Ozrle
se
bodo
nanj
,
nanj
nesrečnega
,
varanega
in
zapuščenega
,
ozrle
se
bodo
mimo
nanj
ter
se
mirno
odvrnile
od
njega
.
„
Nikoli
...
nikoli
...
“
In
s
tem
mirnim
,
resnim
očesom
mu
gleda
v
obraz
ta
tiha
božja
noč
zunaj
,
gleda
mu
v
objokani
in
proseči
obraz
življenje
in
prihodnost
.
In
življenje
se
obrača
od
njega
,
te
mirne
brezčutne
oči
se
odvračajo
od
njega
.
„
Nikoli
...
nikoli
...
“
Po
hrbtu
ga
je
izpreletel
mraz
.
Napravila
se
je
jasna
,
hladna
noč
;
mesec
je
sijal
sredi
neba
,
prav
nad
vrtom
,
tako
da
so
bila
pota
srebrnobela
.
V
drugi
sobi
je
bila
ura
;
Slivar
je
štel
in
bilo
je
že
polnoči
.
Zaprl
je
okno
ter
se
razpravil
.
Ležal
je
dolgo
,
ali
glava
mu
je
bila
jasna
;
misli
se
mu
niso
zamotale
niti
za
hip
,
četudi
je
zatisnil
oči
ter
vabil
svoje
sanje
na
lepo
,
svetlo
cesto
,
kjer
ni
bilo
senc
.
Toda
sanje
niso
hotele
;
komaj
je
nekoliko
zatrepetalo
,
zasvetlikalo
in
ugasnilo
.
„
Čemu
ta
strah
?
“
je
govoril
čisto
mehanično
,
prazno
,
preko
svojih
resničnih
misli
.
„
Glej
,
Pavle
Slivar
,
življenje
je
pred
tabo
.
Saj
to
je
samo
prvi
otroški
korak
;
zato
je
tako
neodločen
in
plašen
.
Saj
to
je
samo
trnjev
košček
dolge
poti
.
Kdo
te
je
kaj
ranil
?
To
je
pač
življenja
boj
,
tako
je
rekel
izobražen
in
dober
človek
,
tisti
pravični
,
mladi
advokat
,
ki
nastopa
svojo
politiško
kariero
.
“
—
Ali
ob
spominu
na
tega
advokata
se
je
zasmejal
.
„
Seveda
je
to
življenja
boj
,
toda
jaz
ti
ne
verjamem
,
da
bi
bilo
kaj
lepega
na
njem
.
Poglej
moje
rane
:
bole
neizmerno
,
a
nikakor
niso
estetične
.
Poglej
tista
dela
,
ki
sem
jih
bil
ustvaril
v
svojih
sanjah
in
ki
jih
ne
smem
ustvariti
z
rokami
:
v
življenja
boju
se
bodo
utopila
,
izginila
bodo
brez
sledu
in
,
roko
na
srce
,
ali
je
to
estetično
?
Ali
je
to
estetično
,
da
ste
vi
,
ki
se
imenujete
življenje
,
ubili
nekoga
,
ki
je
bil
tako
lep
in
tako
poln
življenja
?
“
Zaspati
ni
mogel
,
zato
je
vstal
in
napravil
luč
.
Hodil
je
po
sobi
,
odprl
okno
ter
ga
zopet
zaprl
,
sedel
je
na
posteljo
ter
sedel
s
sključenim
telesom
,
glavo
v
dlaneh
,
dokler
ni
bila
ura
tri
;
trepalnice
so
mu
bile
težke
,
ali
zatisniti
se
niso
hotele
.
Niso
se
mu
še
misli
omračile
,
ko
je
pogledal
proti
oknu
ter
zapazil
,
da
vstaja
izza
vrta
medla
svetloba
.
In
tam
na
vrtu
,
prav
blizu
okna
,
se
je
oglasil
kos
s
svojim
polnim
,
zamolklo
zvenečim
glasom
,
polnim
milobe
.
Ne
,
iz
daljave
,
tam
od
solnca
,
ki
je
vzdigalo
iz
morja
svoj
rosnoveseli
obraz
,
je
prihajala
ta
pesem
.
Od
solnca
,
solnca
je
prihajala
rosnovesela
...
je
prihajala
...
odgvnila
je
zagvinjalo
...
v
sobo
je
prihajala
...
belo
,
mehko
roko
na
čelo
...
ljubečo
mehko
roko
na
srce
...
Sladek
pokoj
se
mu
je
izlil
v
srce
,
trepetalnice
so
padale
,
in
zaspal
je
s
smehljajočimi
ustnicami
.
Slovo
mu
ni
bilo
težko
,
ker
ni
imel
nikogar
,
da
bi
se
poslavljal
od
njega
.
Noge
so
ga
prinesle
samovoljno
v
bližino
Aninega
stanovanja
,
tako
da
se
je
začudil
,
ko
je
opazil
,
kam
je
zašel
.
Stresel
je
z
glavo
,
in
tista
tiha
želja
,
ki
se
mu
je
bila
nehote
zbudila
,
ga
je
ostavila
takoj
.
Ulice
so
mu
bile
zoprne
,
kakor
da
bi
videl
na
tlaku
še
sledove
svojih
ponižnih
beraških
korakov
,
kakor
da
bi
bile
fasade
hiš
od
daleč
podobne
tistim
obrazom
,
ki
jih
je
bil
videl
v
gostilni
in
ki
je
imel
z
njimi
opravka
na
svojih
neprejetnih
potih
.
Blizu
kolodvora
je
srečal
Ambroža
.
„
Kam
?
“
„„
Na
Dunaj
.
““
„
Le
brž
odtod
.
Adijo
!
“
Ozrl
se
je
še
malo
za
njim
:
„
Kadar
se
misliš
obesiti
,
piši
!
“
Slivar
se
je
začudil
in
iz
preletelo
ga
je
.
A
potem
se
je
zasmejal
sebi
in
Ambrožu
:
„
Kako
mi
je
videl
v
srce
!
“
Na
kolodvoru
ga
je
čakala
teta
s
kovčegom
.
Stisnil
ji
je
roko
,
odpravil
kovčeg
ter
se
šel
izprehajat
na
peron
.
Videl
je
same
neznane
,
tujinske
obraze
,
in
to
mu
je
delo
dobro
.
Vsi
so
bili
sveži
,
lahki
,
veselo
samozavestni
in
govorili
so
v
tujem
jeziku
.
Čakal
je
skoro
pol
ure
:
vlak
se
je
bil
zamudil
.
Peron
se
je
počasi
pomikal
v
daljavo
,
izginil
je
.
Nizko
drevje
je
hitelo
mimo
,
visoka
ograja
od
očrneloga
lesa
,
prostrana
tabrika
z
visokimi
dimniki
,
kup
ubožnih
hiš
:
zadnji
izrastek
mesta
,
ali
že
morda
okoliška
vas
,
—
in
vlak
je
zažvižgal
,
kakor
bi
pozdravil
ravnino
,
ki
seje
razprostirala
do
daljnih
,
meglenih
hribov
.
Bilo
je
poldne
in
polje
je
gorelo
v
solncu
.
Stal
je
ob
oknu
ter
gledal
z
motnim
očesom
po
ravnini
.
Vsepovsod
je
trepetalo
jesensko
življenje
,
polno
,
gorko
življenje
;
dihalo
je
iz
žita
,
iz
travnikov
,
iz
drevja
,
ki
se
je
rahlo
zibalo
v
komaj
čutni
opoldanski
sapi
.
Po
polju
in
po
travnikih
je
mrgolelo
,
kakor
črne
mravlje
:
mati
zemlja
je
dojila
svoje
otroke
.
In
počasi
mu
je
prihajala
v
dušo
nemirna
otožnost
,
podobna
kesanju
in
strahu
.
Čutil
je
:
zdaj
odnehavajo
vezi
,
odpadajo
...
Tako
je
hitel
od
nje
,
ki
jo
je
ljubil
,
oziral
se
je
z
žalostjo
za
njo
in
vse
je
v
njem
trepetalo
,
ko
je
čutil
,
kako
je
drsala
polagoma
njena
roka
iz
njegove
,
kako
so
se
ga
dotikali
samo
še
konci
njenih
prstov
.
In
on
bi
rad
postal
,
da
bi
še
enkrat
pokleknil
pred
njo
,
da
bi
poljubil
njeno
roko
.
Rad
bi
postal
,
da
bi
pokleknil
še
enkrat
ter
poljubil
to
zemljo
,
ki
jo
je
ljubil
neizmerno
.
Zdaj
je
vedel
,
da
jo
ljubi
,
kakor
ljubi
človek
z
vso
gorkoto
srca
,
kadar
se
poslavlja
.
Mimo
njegovih
oči
šinejo
vsi
lepi
trenotki
,
vsa
lepota
nje
ljubljene
—
ljubeče
se
odkrije
nenadno
v
jasni
milobi
.
In
zaskele
ga
vsi
tisti
poljubi
,
ki
jih
ni
poljubljal
,
razstresen
,
pregrešno
nezvest
,
duše
ga
v
grlu
vse
tiste
ljubezni
polne
besede
,
ki
jih
ni
govoril
,
ker
ni
mislil
na
svojo
ljubezen
,
kakor
bi
bil
moral
misliti
od
hipa
do
večnosti
.
In
njena
roka
je
zdrsnila
iz
njegove
,
vzdihnil
je
in
ni
je
več
videl
;
njen
obraz
se
je
izgubil
v
daljavi
;
komaj
je
še
razločeval
svetlobo
,
ki
je
padala
v
mehkih
žarkih
iz
njenih
oči
.
Dolina
seje
ožila
;
vlak
je
hitel
mimo
zelene
,
mirne
reke
.
Časih
so
se
hribi
razmeknili
,
prikazala
se
je
globoko
doli
bela
vas
,
z
zvonikom
,
ki
se
je
lesketal
v
popoldanskem
solncu
kakor
pozlačen
.
Slivar
je
gledal
na
to
pokrajino
,
kakor
v
tuje
lice
.
Naposled
je
zagrnil
okno
.
Od
zahoda
je
prihajal
močnejši
veter
ter
se
je
igral
z
zagrinjalom
;
družil
se
je
z
zadehlo
sapo
,
ki
jo
je
dvigal
vlak
kakor
s
sajastimi
pero
trni
.
Utrujen
je
bil
;
lene
misli
so
mu
ležale
topo
v
glavi
,
trepalnice
so
ga
skelele
.
Tudi
njegovi
sopotniki
,
ki
so
bili
prej
glasni
,
so
utihnili
;
le
zdaj
pa
zdaj
je
izpregovoril
kdo
zaspano
besedo
,
ne
da
bi
pričakoval
odgovora
.
Vlak
je
bil
prispel
na
Semernik
,
odpočil
si
za
minuto
,
a
potem
je
odrdral
veselo
,
odhitel
po
drznili
ovinkih
v
dolino
.
Noč
je
bila
,
ko
je
izstopil
Slivar
na
dunajskem
kolodvoru
.
Po
razsvetljenih
,
živih
ulicah
je
šel
v
mesto
počasi
,
skoro
ni
čutil
nog
:
polno
valovanje
velikomestnega
življenja
ga
je
nosilo
kakor
na
rokah
,
plaval
je
brez
truda
,
komaj
zavedno
.
Prišel
je
na
Ring
.
Ponosna
poslopja
so
samevala
sredi
vrtov
,
le
tupatam
okno
razsvetljeno
:
zaspano
oko
je
gledalo
iz
noči
.
Napotil
se
je
k
svojemu
znancu
,
kiparju
Bajta
.
Pisal
mu
je
bil
iz
Ljubljane
,
da
pride
;
na
kolodvoru
ga
ni
videl
,
zato
se
je
napravil
naravnost
k
njemu
.
Preden
je
bil
odšel
z
Dunaja
,
je
prenočil
pri
njem
par
noči
,
ker
mu
je
bilo
stanovanje
poteklo
in
si
je
hotel
poiskati
pozneje
sobo
in
atelje
v
kakem
predmestju
.
Bajt
ga
je
bil
takrat
prijazno
povabil
,
da
naj
se
oglasi
pri
njem
,
kader
se
vrne
,
če
bi
še
ne
imel
stanovanja
.
Iz
živih
,
svetlih
ulic
notranjega
mesta
je
prišel
polagoma
v
predmestni
somrak
.
Ulice
so
bile
tu
ravne
in
široke
,
toda
siromaštvo
je
ležalo
kakor
v
zraku
;
ljudje
,
ki
jih
je
srečaval
,
niso
več
dišali
po
parfumu
,
besede
,
ki
jih
je
mimogrede
slišal
,
niso
bile
več
zmerom
tako
dostojne
,
poluglasne
,
umerjene
:
osorni
,
hripavi
,
nezadovoljni
glasovi
;
iz
gostilnic
in
žganjarnic
je
zabučalo
,
kadar
so
se
odprla
vrata
;
tupatam
je
kričala
na
cesti
tolpa
otrok
;
zdelo
se
je
od
daleč
,
kot
da
seje
zbrala
tam
kje
na
strehi
ali
v
prašnem
parku
jata
vrabcev
.
V
tretjem
nadstropju
visoke
nove
hiše
je
stanoval
Bajt
.
Zunaj
je
bilo
poslopje
zelo
olišpano
;
mislilo
bi
se
,
da
je
kaka
uradna
hiša
,
hranilnica
ali
kaj
podobnega
.
Toda
mostovži
so
bili
ozki
in
temni
,
stopnice
so
se
vile
strmo
navzgor
;
iz
vrat
in
iz
oken
,
ki
so
gledala
na
vrečasto
dvorišče
,
je
prihajal
zadehel
zrak
,
smrad
beraških
stanovanj
.
Bajt
ga
je
sprejel
z
veseljem
ter
ga
peljal
skozi
atelje
v
sobo
,
kjer
je
sedela
za
mizo
njegova
žena
;
dvoje
otrok
je
spalo
na
postelji
v
ozadju
.
„
Sedi
,
odpočij
se
...
morda
še
nisi
večerjal
?
“
Žena
ni
čakala
odgovora
;
odšla
je
tiho
,
kakor
hodijo
dobre
gospodinje
;
ni
se
skoro
slišalo
,
ko
je
odpirala
in
zapirala
vrata
.
Slivar
se
je
res
spomnil
,
da
še
ni
večerjal
;
ali
poželenja
ni
imel
,
čeprav
je
bil
popil
na
vsej
poti
samo
dvoje
kozarcev
piva
.
„
Kaj
si
doživel
v
Ljubljani
;
kakšne
novice
prinašaš
?
“
„„
Ni
nič
novic
.
Vesel
sem
,
da
sem
spet
tukaj
in
“
mislim
,
da
ne
pojdem
nikoli
več
doli
.
““
„
Jaz
bi
šel
rad
,
samo
za
par
dni
seveda
,
ne
za
stalno
.
Da
bi
dihal
spet
malo
tisti
zrak
,
ki
ga
je
človek
dihal
,
ko
je
bil
še
neumen
.
Ali
si
bil
pri
Koprivniku
?
“
„„
Bil
sem
tam
,
““
je
odgovoril
Slivar
z
nezadovoljnim
glasom
in
stresel
je
s
trepalnicami
,
kot
da
bi
se
mu
bilo
zableščalo
.
Bajt
ga
ni
vprašal
dalje
.
Žena
je
prinesla
piva
,
kruha
,
presnega
masla
in
gnjati
.
„
Kako
pa
je
s
spomenikom
,
kako
so
ukrenili
?
“
„„
Vraga
so
ukrenili
!
To
je
bila
komedija
.
Sram
me
je
samega
,
kot
da
bi
me
imeli
za
norca
...
““
Bajt
ga
je
začuden
pogledal
.
Tudi
on
se
je
bil
potegoval
za
nagrado
,
ali
že
od
začetka
ni
upal
,
da
bi
jo
dobil
;
trdil
je
sam
,
da
se
ni
potrudil
in
da
ni
delal
iz
čistega
veselja
temveč
samo
iz
neke
vrste
rodoljubja
.
„
Povej
no
—
“
„„
Saj
sem
ti
bil
povedal
:
komedija
!
—
Če
bi
bil
delal
stvar
sam
zase
,
bi
me
ne
jezilo
,
tako
pa
se
mi
zdi
,
kot
da
bi
me
bili
poslali
za
april
...
Živa
duša
ne
misli
tam
doli
,
da
bo
spomenik
res
kdaj
stal
.
Komite
so
bili
napravili
,
kakor
ga
napravijo
študenti
o
polnoči
,
po
občnem
zboru
:
drugi
dan
so
pač
že
pozabili
,
da
so
igrali
predsednike
in
tajnike
...
““
Bajt
je
stresel
z
glavo
resno
in
nezadovoljno
.
„„
Prenagljena
je
bila
reč
...
Ali
nikar
ne
sodi
pretrdo
,
—
je
že
tako
pri
nas
doli
,
pa
ne
more
biti
drugače
.
Majhne
razmere
,
majhni
ljudje
,
zadehel
zrak
:
drugo
izvira
iz
drugega
in
nihče
ni
kriv
.
Jaz
sem
zadovoljen
,
da
je
tako
;
svet
se
ne
da
izpremeniti
in
en
sam
človek
ga
še
celo
ne
bo
izpremenil
.
—
“
Slivarjev
obraz
je
izpreletela
upornost
.
„
Potem
je
torej
boljše
...
Pustimo
gnoj
,
naj
smrdi
in
pojdimo
svojo
pot
—
“
Bajt
je
zamahnil
.
„„
Ali
!
—
Razmer
se
je
treba
privaditi
,
in
življenje
se
napravi
samo
.
Na
pravem
mestu
je
treba
zastaviti
roko
in
pa
pričakovati
ni
treba
nikoli
nič
posebnega
.
Delati
!
—
pa
naj
bo
delo
,
kakor
že
je
.
““
„
Da
,
ti
si
drugačen
...
ti
nisi
tujec
,
“
je
odgovoril
Slivar
zamišljen
,
pol
zase
.
„
Ali
tukaj
na
Dunaju
imaš
pred
nosom
nemške
umetnike
...
poglej
njih
dela
!
“
„„
To
je
vse
kaj
drugega
,
čisto
kaj
drugega
!
Pri
nas
in
tukaj
,
—
kdo
pa
bo
primerjal
?
To
je
nesreča
,
primerjanje
!
Kaj
bi
bilo
s
tabo
,
ko
bi
bil
riba
?
Na
travnik
bi
si
želel
,
glej
,
in
to
bi
bila
nesreča
!
““
Slivar
je
nekoliko
pomislil
.
„
Ali
ne
misli
,
Bajt
,
jaz
nisem
govoril
o
tistem
uboštvu
.
Sitno
je
res
in
spada
med
naše
navade
;
kar
je
usojeno
,
je
usojeno
.
Toda
Kuštrin
,
na
priliko
,
živi
precej
dobro
in
ni
mu
treba
rokodelskega
in
dninarsko
plačanega
dela
,
—
in
vendar
,
kaj
si
moreš
le
misliti
,
da
bi
se
kdaj
pospel
na
visoko
,
če
bi
imel
še
toliko
resnične
moči
?
Ne
more
se
!
Ni
uboštvo
,
vse
kaj
drugega
je
.
“
Bajt
ni
več
odgovoril
;
njegov
mirni
razum
se
ni
ukvarjal
nikoli
s
takimi
stvarmi
:
nikoli
ni
premišljeval
o
svoji
preteklosti
ali
sanjal
o
kaki
idealni
prihodnosti
.
Hodil
je
resno
in
ravnodušno
po
ravni
cesti
;
skrbel
je
da
je
imel
dela
in
daje
lahko
redil
in
oblačil
svojo
družino
,
ki
jo
je
ljubil
s
tisto
prijazno
,
krepko
ljubeznijo
,
ki
jo
opazi
komaj
ljubljena
oseba
.
Tudi
njegova
dela
so
bila
mirna
,
skoraj
vsakdanja
;
kakor
se
je
čuval
predrznih
korakov
v
življenju
,
tako
je
bil
v
umetnosti
zmeren
in
soliden
.
Sedeli
niso
dolgo
;
Slivar
je
bil
kmalu
utrujen
in
zaspan
,
in
Bajt
gaje
spremil
v
kabinet
,
kjer
je
bila
pripravljena
postelja
zanj
.
Razpravil
se
je
hitro
,
upihnil
svečo
ter
legel
.
Zaspal
je
takoj
in
je
spal
trdno
do
jutra
.
Zbudil
se
je
zdrav
in
svež
.
Zajutrkoval
je
,
a
potem
mu
je
razkazal
Bajt
svoja
najnovejša
dela
.
Slivar
je
hvalil
in
resnično
je
bil
vesel
teh
gladkih
,
skrbno
in
pridno
izdelanih
stvari
;
nekaj
zadovoljnega
in
tihega
je
dihalo
iz
njih
,
ležalo
je
v
vsem
svetlem
ateljeju
.
„
Glej
,
“
je
dejal
Bajt
,
„
to
so
praktične
reči
;
vsak
mesec
pride
Mecheles
,
in
pogodiva
se
prav
prijazno
.
Pa
se
vendar
ne
silim
;
nikoli
ne
mislim
,
da
delam
baš
za
trgovca
in
samo
zanj
.
Človeku
je
tako
v
krvi
...
“
Slivar
je
vzdihnil
.
„
Da
,
pri
meni
ni
Mecheles
nikoli
nič
opravil
,
že
zato
ne
,
ker
ni
bilo
nikoli
nič
izvršenega
.
Jaz
bi
bil
rad
,
kakor
si
ti
.
“
„„
To
je
v
krvi
,
““
je
ponovil
Bajt
mirno
.
In
res
je
obšlo
Slivarja
v
tem
svetlem
prijaznem
ateljeju
neko
lahko
hrepenje
po
solčnomirnem
,
zadovoljnem
življenju
.
Tako
človek
dela
brez
mučnih
skrbi
,
brez
divjih
sanj
,
ki
je
več
bolesti
kot
veselja
v
njih
,
in
zraven
čuti
,
da
so
na
svetu
ljudje
,
ki
se
naslanjajo
na
njegove
močne
rame
in
zaupajo
nanj
;
zato
je
ves
krepak
in
resen
,
nesreča
in
žalost
ne
moreta
do
njega
;
ustvarja
z
mimo
roko
in
,
kadar
se
ozre
,
vidi
pri
pol
odprtih
vratih
velike
,
radovedne
oči
,
kodraste
glave
svojih
otrok
in
vidi
ženo
,
ki
se
je
bila
ravnokar
ozrla
v
atelje
z
mirnozaupnim
,
ljubečim
pogledom
;
on
se
nasmehlja
in
krasen
mir
je
v
njegovem
srcu
.
„
Tudi
jaz
bi
živel
tako
,
“
je
ponovil
Slivar
na
glas
svoje
misli
.
„„
Kdo
ti
brani
?
““
Odpravil
se
je
zgodaj
dopoldne
k
profesorju
Brennerju
,
ki
je
delal
pri
njem
par
tednov
,
preden
se
je
napotil
v
Ljubljano
in
ki
ga
je
bil
povabil
,
naj
se
vrne
.
Plačilo
ni
bilo
veliko
in
tudi
delo
ni
bilo
Slivarju
prijetno
,
ker
ni
bilo
samostojno
.
Ali
Slivar
nikakor
ni
mislil
,
da
ostane
pri
njem
:
„
samo
za
kruh
,
samo
dokler
—
—
—
,
“
si
je
mislil
,
kakor
vselej
,
kadar
je
nastopil
sitno
pot
.
Profesor
ga
je
sprejel
,
in
Slivar
se
je
oddahnil
.
„
Tako
se
začenja
življenje
,
čisto
novo
življenje
...
“
Kadar
delaš
nesamostojno
,
kadar
čutiš
,
da
si
hlapec
,
kadar
delaš
delo
,
ki
je
tvoje
samo
napol
in
te
drži
za
komolec
tuja
roka
,
ko
bi
najrajši
predrzno
udaril
,
odrezal
:
—
zatisni
oči
!
To
je
samo
pol
dneva
;
vsa
druga
polovica
je
tvoja
in
vsa
noč
povrh
!
Še
tisti
dan
je
iskal
ateljé
in
našel
ga
je
visoko
gori
v
predmestju
,
v
podstrešju
štirinastropne
hiše
.
Če
je
pogledal
na
dvorišče
,
se
mu
je
zavrtilo
v
glavi
.
Poleg
ateljeja
,
ki
je
bil
majhen
in
neprijazen
—
popoldanska
luč
je
padala
nanj
—
je
bil
dolg
,
ozek
kabinet
z
rdečim
pohištvom
.
Čipkasto
zagrinjalo
pred
oknom
je
bilo
od
pranja
že
preperelo
in
luknjasto
.
Tudi
iz
zofe
ob
steni
je
gledala
na
nekaterih
mestih
žima
.
Na
drugi
strani
mostovža
je
stanoval
gospodar
;
on
,
sluga
na
magistratu
,
je
bil
slep
na
eno
oko
;
njegova
žena
je
bila
gluha
;
oba
sta
bila
že
preko
šestdesetih
.
Slivar
je
imel
opravka
z
njima
samo
,
kadar
je
plačeval
stanarino
.
Zadovoljen
je
bil
,
da
je
našel
tako
skromen
atelje
in
tako
daleč
v
predmestju
.
Zdaj
je
ljubil
velike
,
bogate
ateljeje
in
elegantno
notranje
mesto
samo
z
globoko
,
grenko
zavistjo
,
kakor
jo
čuti
fabriški
delavec
,
če
pride
slučajno
na
Ring
in
je
bil
popil
prej
liter
vina
.
Vedel
je
,
da
je
vsa
ta
lepota
tudi
njegova
in
da
so
mu
jo
bili
ukrali
po
krivici
...
Toda
čakaj
,
dragi
,
potrpi
,
le
po
tej
poti
naprej
!
...
Tisto
nezaupanje
,
ki
mu
je
časih
ovladalo
dušo
,
je
bilo
le
hipno
,
površno
in
skoro
neodkritosrčno
.
Prav
na
dnu
njegove
duše
je
bila
trdna
,
krasna
samozavest
,
priraščena
z
devetimi
koreninami
...
Prihajam
iz
tujine
,
iz
mračnih
krajev
,
ves
siromaški
in
pohleven
,
da
,
z
raztrganimi
čevlji
,
—
a
prihajam
osvojevavec
,
zmagovavec
.
Ker
sem
bil
objel
v
svojem
srcu
,
vzdignil
ter
si
prisvojil
vso
zemljo
,
zato
je
moja
od
začetka
!
—
Pokaži
mi
mesto
,
ki
mi
ni
znano
,
lepoto
,
ki
je
nisem
bil
čutil
že
davno
,
—
ves
svet
je
bil
v
meni
;
in
dam
mu
vso
svojo
lepoto
in
ga
ustvarim
iznova
...
Sanjal
je
nejasno
,
njegove
misli
so
frfotale
narazen
,
razkropljena
jata
se
je
časih
za
trenotek
združila
,
ali
razdružila
se
je
zopet
in
samo
nekaj
veselega
,
sladkega
,
nerazumljivega
in
nezavednega
je
trepetalo
v
njem
.
Napravil
se
je
večer
,
a
Slivarju
se
ni
hotelo
domov
;
vesel
je
bil
,
da
je
stanoval
tam
daleč
,
v
skritem
brlogu
,
toda
zdaj
mu
je
bilo
kakor
na
lovu
:
—
hodil
bi
tako
do
konca
,
brez
skrbi
,
brez
težkih
misli
,
izgubljen
v
svetu
,
kakor
kaplja
v
morju
.
Le
časih
se
je
zdrznil
,
pogledal
,
poslušal
.
Kot
da
bi
nikoli
še
ne
bil
videl
teh
obrazov
,
radosti
in
življenja
polnili
,
ne
slišal
teh
zvonkih
,
veselih
glasov
,
vnelo
je
okoli
njega
,
lesketalo
se
od
svetlih
toalet
in
svetlejših
oči
,
šumelo
je
in
se
smejalo
,
prešeren
karneval
.
Njegova
kri
je
bila
že
zaspana
od
težkega
domovinskega
vzduha
,
njegove
noge
so
bile
nerodne
,
njegovo
srce
se
je
komaj
šele
predramilo
iz
neprijetnih
sanj
.
Stresal
se
je
od
radosti
,
kot
da
bi
bil
skočil
s
toplim
telesom
v
potok
:
valovi
so
ga
objeli
,
tisoč
sladkomrzlih
rok
se
ga
je
oklenilo
,
žuborelo
je
okoli
njega
,
igralo
se
krog
njegovih
ledij
,
po
njegovem
hrbtu
,
kaplje
so
mu
padale
v
obraz
in
na
tilnik
.
Ali
njegove
oči
so
se
kmalu
odprle
,
že
so
napol
razločevale
lepoto
naokoli
,
in
ušesa
so
se
privadila
tisočerega
šuma
.
Sladki
mraz
se
je
izgubljal
,
stresel
ga
je
samo
narahlo
še
zdaj
pa
zdaj
,
in
mehka
toplota
mu
je
stopila
v
telo
in
obraz
.
Zavedal
se
je
z
zadovoljstvom
svoje
lepe
volje
,
kakor
ponosen
je
bil
na
svoje
prerojeno
srce
in
časih
se
je
zasmejal
na
tihem
sam
sebi
:
„
Domačin
med
domačini
.
“
Živel
je
par
mesecev
lepo
življenje
.
Zaslužil
je
z
„
nesamostojnim
“
delom
v
profesorjevem
ateljeju
toliko
,
da
je
izhajal
pošteno
,
četudi
koncem
meseca
časih
ni
večerjal
,
ker
se
je
privadil
vina
.
Doma
ni
delal
veliko
;
vračal
se
je
pozno
v
noč
,
hodil
je
po
ateljeju
z
rokami
na
hrbtu
,
a
naposled
je
legel
ter
odložil
izvedbo
svojim
načrtov
na
drugi
dan
.
In
njegovi
načrti
so
bili
v
tem
času
velikanski
,
vzcveteli
so
iz
njegove
fantazije
kar
nenadno
,
v
silni
krasoti
.
Kadar
je
delal
čez
dan
zoprno
delo
,
mu
je
časih
hipoma
zastala
roka
,
zahrepenela
je
:
iz
srca
,
iz
glave
je
sililo
vanjo
z
neugnano
močjo
.
Takrat
ga
je
obšla
nezadovoljnost
,
s
srdom
pomešena
žalost
,
ki
so
jo
prepodile
šele
pozno
na
večer
svetlobojne
sanje
.
Toda
kadar
je
bil
doma
čez
dan
,
so
bile
njegove
roke
kakor
onemogle
;
ostale
so
težke
in
lene
,
ko
se
je
dvigala
njegova
fantazija
do
solnca
.
Kav
je
ustvaril
,
je
gledalo
nanj
,
kot
karikatura
njegovih
sanj
.
Časih
ga
je
je
bilo
strah
te
neodločnosti
;
zakaj
vedel
je
,
da
je
bila
sama
otročja
plahost
,
nič
drugega
:
ko
bi
bil
resnično
slab
in
nezmožen
,
odkod
potem
lepota
tistih
del
,
ki
jih
je
bil
ustvaril
v
svoji
fantaziji
,
ko
je
hodil
po
mestu
veselo
izgubljen
?
—
Čutil
je
dobro
,
odkod
ta
plahost
in
globoko
je
bil
žalosten
vsled
tega
spoznanja
.
Zvečer
je
zahajal
navadno
v
majhno
gostilnico
v
notranjem
mestu
,
podobno
ljubljanski
beznici
.
Najbrž
vsled
te
podobnosti
so
se
shajali
tam
slovenski
uradniki
in
umetniki
,
cvet
slovenske
kolonije
na
Dunaju
.
Slivarju
se
je
časih
zdelo
,
da
je
ta
ljubezen
do
nizke
zakajene
beznice
njih
zadnji
spomin
na
domovino
.
Ker
je
bil
prišel
šele
nedavno
v
njih
družbo
,
je
opazil
jasno
in
v
prvem
hipu
tujinstvo
na
njih
obrazih
in
skoro
se
mu
je
zazdelo
čudno
,
da
govore
slovensko
.
Res
so
govorili
o
domovini
,
o
domači
politiki
,
literaturi
in
časih
celo
o
domači
umetnosti
,
toda
kakor
bi
govorili
tujci
,
z
nekakega
višjega
,
objektivnega
“
stališča
.
Tako
je
bilo
posebno
pri
umetnikih
in
literatih
.
O
domačih
stvareh
so
govorili
s
preziranjem
,
z
nekim
zoprnim
čutom
,
prav
podobno
,
kakor
govori
kdo
o
človeku
,
ki
je
bil
nekdaj
njegov
prijatelj
,
pa
se
je
popolnoma
zapil
ter
se
izgubil
v
blatu
.
Ogenj
jim
je
šele
prišel
v
lica
,
kadar
so
govorili
o
veliki
tuji
umetnosti
;
tu
je
bil
njih
dom
,
tu
so
se
gibali
lahko
in
veselo
.
Vsak
večer
je
sedel
med
njimi
arhitekt
Tratnik
,
lep
človek
z
rdečerumeno
brado
,
širokim
obrazom
in
jasnimi
,
odločnimi
očmi
.
Domovine
ni
videl
že
preko
deset
let
in
nikoli
mu
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
se
napravil
doli
.
Bil
je
že
slaven
in
premožen
,
njegovo
ime
so
imenovali
s
spoštovanjem
tuji
časopisi
.
In
spoštovala
ga
je
tudi
družba
,
nekoliko
zaradi
njegove
slave
,
a
še
bolj
zaradi
njegovega
domoljubja
.
Zdelo
se
jim
je
požrtvovalno
in
zaslužno
,
da
vkljub
svoji
slavi
in
celo
vkljub
svojemu
premoženju
„
ni
pozabil
na
svoje
ime
in
svoje
pokolenje
“
in
da
se
je
spomnil
časih
te
ali
one
patriotične
ustanove
z
radodarno
roko
.
Nekoč
je
prišel
iz
domovine
idealen
gospod
in
bilo
mu
je
neizrekljivo
toplo
med
temi
„
zvestimi
sinovi
naroda
“
.
Proslavljal
je
posebno
Tratnika
z
rosnimi
očmi
,
ali
Tratnik
je
bil
ves
v
zadregi
,
kakor
je
bil
v
zadregi
in
začuden
,
kadar
so
se
ponašali
z
njim
časopisi
v
domovini
,
s
„
slavnim
sinom
tega
skromnega
manjvrednega
naroda
“
.
Ni
vedel
,
kaj
je
napravil
posebnega
,
in
čemu
ga
ljubijo
.
Uradniki
in
advokati
,
ki
so
zahajali
v
to
dražbo
,
se
večjidel
niso
brigali
za
domačo
politiko
ali
celo
za
umetnost
;
nekateri
so
že
deloma
pozabili
na
slovenščino
,
ali
pa
so
govorili
neki
čudni
dialekt
,
mešanico
dolenjskega
ali
štajerskega
dialekta
,
knjižnega
jezika
in
nemščine
,
vse
to
z
nekim
posebnim
naglasom
,
ki
ga
je
bil
polagoma
ustvaril
jezik
sam
,
navajen
na
tujščino
.
Tisti
izmed
družbe
,
ki
so
se
zanimali
za
javno
življenje
,
so
bili
veliki
reformatorji
,
po
zgledu
tistega
mladega
zdravnika
,
ki
je
bil
zasnoval
v
Ljubljani
svojo
stranko
brez
ljudi
.
Kolikor
bolj
so
se
v
svojem
duhu
in
svojih
mislih
oddaljevali
od
domovine
,
tem
manjše
in
bolj
malenkostne
so
se
jim
zdele
razmere
tam
doli
,
tem
bolj
potrebne
,
da
se
korenito
preobrazijo
.
Nezadovoljni
so
bili
vsi
,
a
Slivarju
se
je
zdelo
čudno
,
da
so
govorili
tako
mirno
:
nikomur
ni
prišlo
na
pamet
,
da
bi
šel
doli
ter
„
preobražal
“
;
celo
nekako
bali
so
se
domovine
;
tako
je
videl
Slivar
tistega
zdravnika-reformatorja
,
ki
je
hodil
tam
doli
kakor
na
tuji
zemlji
,
kjer
se
je
treba
človeku
varno
in
oprezno
kretati
.
Domovina
jim
ni
bila
sladka
ljubica
,
temveč
nadležna
ženska
,
ki
je
človek
posili
navezan
nanjo
,
ki
ima
vse
polno
napak
in
grehov
in
ki
je
naposled
vesel
,
da
se
je
iznebi
.
Slivar
je
občudoval
arhitekta
Tratnika
.
On
se
ni
veliko
menil
za
domače
razmere
;
bilo
mu
je
vse
prav
;
bolj
se
je
zanimal
za
nemire
v
Kini
in
na
Balkanu
.
Kadar
je
poslušal
politične
razgovore
,
ga
je
naposled
razjezilo
:
„
Pustite
ta
dolgočasni
šmarn
,
oder
gehen
Sie
selbst
hinunter
und
reformieren
Sie
!
Was
mich
betrifft
,
—
jaz
živim
tukaj
in
se
ne
vtikam
v
stvari
,
ki
me
nič
ne
brigajo
.
“
—
Cisto
nič
ga
niso
brigale
stvari
v
domovini
;
izginil
je
iz
njegove
krvi
,
iz
njegove
duše
zadnji
spomin
na
domačo
zemljo
;
otresel
je
bil
podplate
do
poslednjega
praška
.
Njegova
fantazija
,
njegova
umetniška
moč
ni
bila
rojena
iz
tiste
uboge
,
daljne
zemlje
in
zato
ni
bila
plaha
,
nemirna
in
neodločna
.
Tisti
del
njega
,
ki
je
bil
resnično
človek
in
umetnik
,
se
niti
v
sanjah
ni
spominjal
več
na
domovino
in
na
mladost
.
Njegova
duša
je
sesala
hrano
iz
tujega
življenja
,
zato
je
bila
sama
tuja
in
kar
je
imela
bogastva
,
ga
je
darovala
tujini
.
Tako
je
bil
—
morda
nehote
in
nezavedno
—
pretrgal
vse
vezi
in
zdaj
je
bil
svoboden
,
sam
svoj
.
Pridobil
si
je
slave
in
premoženja
.
Naravno
je
bilo
,
da
se
je
čudil
,
kadar
so
ga
v
omizju
proslavljali
;
vedel
je
,
da
je
tujec
v
svojem
srcu
,
v
svojem
mišljenju
in
svojih
delih
in
da
so
tiste
zunanjosti
,
ki
ga
vežejo
s
temi
ljudmi
in
njih
domovino
,
samo
obleka
,
samo
slučajnosti
.
Kadar
je
govoril
kdo
vpričo
njega
in
s
posebnim
ozirom
nanj
o
slovenskih
umetnikih
in
slovenski
umetnosti
,
se
je
smejal
.
Trdil
je
,
da
slovenske
umetnosti
ni
:
„
To
so
sami
tujci
,
francoski
ali
nemški
umetniki
,
rojeni
slučajno
tam
doli
na
jugu
....
Saj
jezik
ni
glavna
stvar
;
der
Charakter
machfs
,
das
Unbewusste
...
Če
rečem
,
da
sem
to
in
to
in
ni
tega
v
mojem
življenju
in
v
mojih
delih
,
tedaj
se
lažem
.
Nobenega
slovenskega
umetnika
še
nisem
poznal
.
“
„
Torej
prav
za
prav
nismo
narod
,
“
je
opomnil
nekdo
pol
šaljivo
,
pol
resno
.
„
Ni
moja
stvar
,
“
je
odgovoril
