Kakor
drugi
narodje
,
tako
so
tudi
naši
slovenski
otci
,
ko
so
se
naselili
po
ti
domovini
,
selišča
si
narejali
najraši
ob
vodah
.
Zadruge
,
ki
so
se
naselile
ob
vodi
,
katera
teče
danes
od
Vrhnike
skozi
Ljubljano
in
se
pri
Zalogu
izliva
v
Savo
,
imenovale
so
to
vodo
Ljubijo
,
kakor
so
slovenski
bratje
na
severu
drugo
vodo
podobno
imenovali
Labo
,
in
Srbi
svoj
Lab
,
kar
pomenja
oboje
samó
vodo
,
ki
„
lije
“
.
Ljubija
se
ti
pritočni
reki
še
dan
danes
reče
v
narodu
,
a
zdaj
le
še
pri
izvira
na
Virdu
pri
Vrhniki
,
drugod
doli
je
dobila
dolžje
ime
po
mestu
,
katero
se
je
naselilo
na
ti
reki
,
po
Ljubljani
.
Kakor
se
namreč
slovanski
prebivalci
ob
Savi
imenujejo
Posavljani
,
prebivalci
ob
morji
Pomorjani
,
isto
tako
so
se
zvali
slovenski
naši
pradedje
,
ki
so
se
naselili
ob
Ljubiji
,
Ljubijanje
ali
Ljubljanje
ter
s
časom
,
ko
je
njih
naselba
poveličala
se
in
ogradila
,
dobilo
je
mesto
ime
prebivalcev
,
—
naša
staroslovenska
Ljubljana
.
Tedaj
mesto
je
ime
dobilo
od
prebivalcev
,
prebivalci
od
reke
.
Kasnejši
rod
,
že
tudi
bolj
tujim
neslovenskim
vplivom
pristopen
,
pozabil
je
te
početke
in
obrnil
misel
baš
narobe
:
sodil
je
,
da
je
mesto
dalo
reki
ime
in
zato
je
staro
častno
Ljubijo
prekrstil
počasi
v
Ljubljanico
pustivši
ji
samo
še
na
izviru
kot
in
pravico
prvotnega
imena
do
denašnjega
dneva
,
preko
tisoč
let
.
Pri
izviru
Ljubije
,
matere
zdanje
Ljubljanice
,
stalo
je
v
tistih
časih
selo
Vird
.
Poznali
so
Vird
že
Rimljanje
,
ko
so
njega
slovensko
lice
„
Na
Virdu
“
prekrstili
in
po
svoji
šegi
le
po
glasu
polatinili
v
„
Nauportus
“
.
In
še
do
denašnjega
dne
se
je
ohranilo
selišče
Vird
ali
Verd
pri
Vrhniki
,
katera
beseda
pomeni
to
,
kar
vir
,
izvir
vode
,
beseda
,
ki
ima
tudi
še
v
litovskem
nam
sorodnem
jezici
jednak
pomen
.
Bilo
je
jesenskega
dné
leta
871.
,
ko
je
na
vso
rano
jutro
plavalo
od
Virda
po
Ljubiji
in
čez
močvirje
doli
mnogo
čolnov
izdolbenih
iz
jednega
samega
debla
in
prostornih
za
malo
ljudij
,
kakeršne
čolne
so
po
pričanji
starega
kronista
stari
Sloveni
posebno
dobro
znali
delati
,
in
v
katerih
so
morali
leta
626.
ljutim
svojim
gospodarjem
in
krvnikom
Obrom
celo
vojsko
voziti
po
Dunavu
do
Carigrada
.
Taki
čolniči
so
izginjevali
na
Ljubiji
v
megli
pred
mladeničem
,
ki
je
tu
ob
vodi
pri
svojem
čolnu
stal
,
a
še
čakal
nekoga
.
„
Strahomer
!
Vôzi
!
Glej
!
Nas
je
silil
in
prigovarjal
,
naj
idimo
poslušat
božjega
moža
,
on
sam
pa
okleva
zdaj
in
menda
čaka
na
žensko
besedo
.
Oj
!
oj
!
Strahomer
!
“
Tako
kliče
jeden
poslednjih
povodnjih
potnikov
mladeniču
iz
polu
megle
in
pólu
jutranje
teme
.
Mladi
mož
se
še
jedenkrat
ozrè
po
stezi
,
ki
je
od
vode
vodila
v
selo
,
potem
pa
čolnič
odveze
in
skoči
vanj
,
da
se
močno
zamaje
in
in
voda
zapljuska
.
„
Še
bolje
,
da
je
ni
z
menoj
!
“
mrmrá
Strahomer
in
z
veslom
odrine
lahko
pláv
in
z
nekaj
krepkimi
veslaji
ga
je
voda
nosila
v
sredi
za
odišlimi
tovariši
.
V
tem
hipu
se
zadaj
na
suhem
za
njim
zasliši
močan
ženski
klic
:
„
Stráho
,
Strahomer
,
čakaj
!
“
Ozrši
se
vidi
mladenič
znano
si
lepo
deklico
,
zavije
z
jednim
sunkom
čolnič
zopet
proti
bregu
,
a
ga
potem
prepusti
vodi
ter
mirno
veslo
v
roci
držeč
reče
sopihajoči
mladi
deklici
,
ki
ga
je
klicala
prej
:
„
Domá
ostani
rajša
,
Grimislava
!
“
„
A
nehčem
,
“
kliče
ona
in
videti
je
bila
,
kako
si
ji
lepe
oči
od
nejevolje
svetijo
,
ko
ga
pričakuje
na
bregu
.
„
Nikoli
nisi
silila
z
menoj
.
Smijala
si
se
,
ko
sem
ti
lepe
in
svete
besede
pripovedoval
,
katere
sem
slišal
doli
pri
Ljubljanah
v
Gradišči
,
zakaj
hočeš
danes
iti
,
ko
bi
bil
jaz
rajši
sam
?
Mi
ne
gremo
po
veselji
,
in
ne
na
plesišče
in
na
obede
,
nego
božjega
moža
poslušat
in
Kristov
nauk
,
a
tu
je
treba
resnega
duha
,
vere
in
pokore
,
a
ne
tvoje
šale
,
lahke
glave
in
nevere
obrske
.
“
„
Ako
hitro
ne
zavoziš
sem
do
suhega
,
da
vstopim
k
tebi
,
vržem
se
v
vodo
in
plavam
za
teboj
,
dokler
te
ne
doidem
ali
pa
utonem
,
“
reče
deklica
nestrpljivo
in
ne
čakaje
odgovora
,
privzdigne
préprosto
belo
platneno
obleko
do
kolen
in
obuta
naredi
nekoliko
korakov
v
plitvo
obrežno
vodo
,
tako
da
se
čez
členke
udere
v
blato
.
„
Stoj
!
“
vpije
Strahomer
in
naglo
veslo
obrne
proti
bregu
,
vedoč
,
da
je
njegova
deklica
svojeglavna
in
srčna
zadosti
,
da
v
istini
skoči
v
vodo
in
v
obleki
in
opankah
plava
za
njim
,
če
on
ne
pride
ponjo
.
Deklica
zleze
v
čoln
,
séde
nasproti
njega
,
in
čoln
se
zavije
zopet
na
sredo
vode
.
„
Ti
si
hotel
brez
mene
iti
,
dasi
sem
ti
povedala
,
da
želim
in
hočem
s
teboj
,
“
reče
ona
jezno
.
On
ji
ne
odgovori
ničesa
,
temveč
le
krepkeje
vesla
in
tako
sta
se
molčé
pomikala
po
vodi
proti
Ljubljanom
.
To
pa
ni
bilo
deklici
po
godu
,
da
bi
molčala
in
mirna
bila
.
Svoje
umetno
pisano
pletene
in
s
svinjsko
kožo
opodplatene
mokre
in
blatne
čevljičke
sezuvši
privzdigne
dolgo
obleko
in
dene
golo
nogo
preko
nizkega
čolniča
v
hladno
vodo
,
ter
se
pripogiba
,
da
bi
se
omila
blata
,
katero
se
je
je
bilo
prijelo
prej
na
obrežji
,
ko
je
hotela
plavati
za
Strahomerom
.
„
Glej
,
da
mi
v
vodo
padeš
in
še
mene
preobrneš
,
“
reče
Strahomer
,
ko
se
dekle
prebrezskrbno
nagiba
v
vodo
ter
z
oprano
belo
nogo
po
vodi
pljuska
tako
krepkó
,
da
se
legak
čolnič
guga
in
skoraj
ravnovesje
izgublja
.
„
Vém
nekoga
,
ki
bi
mu
bilo
ljubo
,
ko
bi
pala
;
zato
pa
nečem
.
“
„
Ko
bi
mu
bilo
ljubo
,
ne
bi
te
opominjal
,
“
odgovori
mladi
mož
.
Nastane
zopet
molk
med
njima
,
da
obedva
lahko
čitateljem
natančneje
predstavimo
.
Strahomer
je
bil
šestindvajset
let
star
.
Vendar
je
bil
starejšina
svoji
zadrugi
,
ki
se
je
raztezala
čez
vso
veliko
vas
Vird
.
Vodstvo
zadruge
Strahomeričev
je
imel
namreč
že
ded
in
praded
njegov
.
Zatorej
ga
je
rodbina
volila
tudi
po
smrti
njegovega
otca
za
glavo
rodbinske
občine
ali
zadruge
.
Da
pa
je
Strahomer
tako
mlad
imel
največje
dostojanstvo
,
katero
je
mogla
préprosta
rodbinska
ustava
staroslovenskih
dedov
oddajati
,
ni
bil
kriv
le
odlikovani
otec
in
ded
njegov
,
temveč
mladi
Strahomer
je
že
sam
odlikoval
se
med
vsemi
,
tudi
starejšimi
zadružniki
s
posebno
,
za
njegova
leta
izredno
resnobo
,
modrostjo
v
razgovorih
in
bistroumnostjo
,
v
dobrih
svetovanjih
,
kateri
so
se
starci
molčé
klanjali
.
Poleg
te
dušne
prevažnosti
je
bil
Strahomer
tudi
izredne
lepe
telesne
postave
.
Skoro
nekoliko
deviški
obraz
je
obrastala
rumena
,
mehka
,
mlada
brada
;
živo
,
veliko
oko
pod
visokim
vedrim
čelom
in
belo
polno
zdravo
lice
z
nepopisnim
izrazom
dušne
razumnosti
ter
mehkega
srca
morali
so
tega
moža
prikupiti
na
prvi
vid
vsacemu
dobremu
človeku
.
Vzrasti
je
od
srednje
,
ne
baš
močán
,
a
zdrav
in
čil
.
Njemu
nasproti
sedeča
in
hudujoča
se
deklica
je
bila
tudi
uzor
ženske
lepote
,
vender
v
mnogem
različne
lepote
.
Grimislava
je
bila
kacih
devetnajst
let
stara
,
močna
,
in
v
svoji
haljini
prepasani
čez
sredo
z
rudečim
,
srebrom
okovanem
remenom
od
jelenove
kože
,
na
videz
skoro
večja
od
njega
.
Vendar
ji
te
lastnosti
niso
kratile
lepote
,
delale
so
jo
temveč
še
zanimivejšo
.
Ona
je
bila
izredna
prikazen
,
njene
bele
močne
lakti
so
bile
lepo
okrožene
;
v
njenem
sicer
širocem
,
a
vendar
vseskozi
pravilnem
obrazu
je
bila
vlita
neka
gladkost
in
okroglost
,
ki
prijetno
ugaja
pogledu
;
široko
,
belo
a
ne
visoko
čelo
se
je
mehko
previjalo
na
sencih
;
črni
gostje
lasje
,
v
nepopisni
lepoti
od
nature
okrožljani
v
valove
,
padali
so
teško
na
tilnik
in
na
ljubo
ustvarjeni
dasi
močni
vrat
,
—
tako
da
je
moral
reči
vsakdo
,
tudi
ako
mu
njena
visokost
in
močnost
nista
zdeli
se
uzorno
ženski
:
to
je
krasna
mladica
ženska
,
kralja
vredna
.
Nekaj
časa
je
Grimislava
svojega
veslača
ostro
po
strani
pogledovala
in
se
kazala
jezno
.
Ko
pa
vidi
,
da
se
on
premalo
zmeni
za
to
,
vstane
v
čolniči
,
gleda
ga
nekaj
časa
in
se
mu
na
zadnje
glasno
in
veselo
nasmeje
.
„
Pojdi
,
Straše
,
pojdi
ti
sèm
sest
,
jaz
bi
rada
veslala
.
“
„
Ná
,
“
odgovori
on
,
potegne
veslo
v
čoln
in
oba
premenjata
prostor
in
srečavši
se
v
sredi
čolna
se
odklonita
drug
od
druzega
,
da
ne
bi
ozki
čoln
omahnil
.
Z
veščo
roko
vsadi
ona
veslo
v
vodo
.
Pri
veslanji
in
pregibanji
se
je
še
posebno
videla
mladostna
vitkost
in
živa
krepkost
njenega
telesa
.
Vsak
bi
se
bil
čudil
njeni
urnosti
in
gibčnosti
,
a
Strahomer
je
razmišljen
zrl
po
vodi
Ljubiji
,
ki
se
je
vedno
bolj
širila
,
čim
bolj
sta
se
bližala
ljubljanskim
naseljencem
.
Tačas
je
bilo
vse
zdanje
ljubljansko
močvirje
bolj
pod
vodo
,
jezeru
podobno
.
Sava
je
imela
drug
tek
,
in
ne
zdanjih
v
teku
stoletij
narejenih
predorov
.
Torej
je
plaval
čoln
kmalu
kakor
po
jezera
—
zlasti
,
ker
je
bilo
prej
deževno
vreme
,
—
na
konci
katerega
se
je
videlo
ljubljansko
mesto
.
Grimislava
čez
nekaj
časa
neha
veslati
,
sedé
,
obriše
si
pot
s
čela
in
reče
:
„
No
,
zdaj
mi
moraš
povedati
,
zakaj
me
nisi
rad
s
seboj
vzel
,
ti
...
“
„
Veslaj
ali
meni
daj
!
Ne
utegneva
tu
stati
.
Umakni
se
meni
,
“
reče
on
.
„
Nič
!
Dokler
ne
poveš
takoj
,
zakaj
me
nisi
klical
niti
ne
čakal
,
ne
dam
ti
vesla
;
rajša
ga
v
vodo
spustim
,
potlej
pa
z
roko
veslaj
,
kakor
racman
.
“
Mladenič
potrpljivo
zopet
séde
:
videlo
se
mu
je
,
da
hoče
premagati
nejevoljo
in
mirno
odgovori
:
„
Jaz
sem
ti
že
doma
rekel
in
prej
zopet
,
da
se
vozim
poslušat
propovedanje
božje
besede
,
svete
resnice
,
vere
Kristove
.
Svet
mož
,
ki
uči
ljudi
,
govoril
je
in
povedal
,
da
je
pisano
,
naj
se
ne
meče
svinjam
,
kar
je
bistro
in
svetlo
.
Tako
tudi
tebe
ni
treba
,
da
nesvete
šale
delaš
,
kar
čuješ
lepega
o
kristijanih
.
Še
to
,
kar
ti
govorim
o
svojem
gospodu
in
Bogu
,
poročaš
ti
materi
svoji
in
ona
,
poganka
ne
umeje
tega
in
greh
dela
,
zaslepljena
,
ko
kolne
pravega
Boga
in
še
mene
,
ter
odvrača
tudi
tebe
od
Kristove
vere
,
“
govori
mladenič
ognjen
.
„
A
ti
znaš
,
da
je
meni
malo
do
tega
,
ali
hvali
mati
moja
bogove
nekdanjih
svojih
obrskih
Kakanov
,
Jugurov
in
Tudunov
,
ali
pa
vašega
Peruna
,
ki
ga
odstavljate
.
Kar
véruješ
ti
,
to
jaz
,
čuješ
Straše
moj
?
Če
moliš
ti
Peruna
,
jaz
tudi
.
Zdaj
,
ko
si
ti
kristijan
,
hočem
jaz
tudi
biti
kristijanka
,
in
hočem
poskusiti
,
če
želiš
,
jedenkrat
ves
dan
tisto
vaše
znamenje
križevo
na
čelo
in
na
prsi
s
palcem
pisati
,
“
reče
deklica
in
prikupljivo
pogleda
resno
se
držečega
mladega
moža
ter
pristavi
:
„
Nisi
li
rekel
,
da
te
moram
tako
rada
imeti
,
da
vse
storim
,
kar
želiš
,
kadar
me
vzameš
za
ženo
?
“
„
Rekel
!
“
odgovori
on
.
„
Ali
tačas
nisem
še
tako
védel
,
kot
vém
zdaj
.
Zdaj
vém
,
da
samó
Boga
moraš
bolj
ljubiti
nego
katerega
koli
človeka
.
Iz
znamenja
sv.
križa
ne
smeš
tako
neumno
besediti
,
kakor
si
ravno
.
Ti
moraš
Kristovo
vero
hvaležno
sprejeti
ne
zarad
mene
,
temveč
zarad
tega
,
ker
je
k
večnemu
vzveličanju
tvoje
duše
potrebna
.
Naša
vera
uči
,
da
se
mora
dobro
ljubiti
zato
,
ker
je
dobro
,
a
ne
ker
nam
je
koristno
ali
ugodno
.
“
„
Kaj
?
Jaz
naj
koga
bolj
ljubim
nego
tebe
?
Nečem
!
In
kaj
nama
mari
zdaj
duša
,
dokler
sva
mlada
,
ti
in
jaz
;
duša
je
potlej
kadar
pride
Morana
in
nas
položi
pod
zemljo
.
Beži
,
Straše
!
Jaz
le
tebe
ljubim
,
pa
svojo
mater
in
tvojo
,
in
druge
ljudi
majheno
,
ki
imajo
mene
radi
.
“
„
A
Bogá
moraš
bolj
ljubiti
,
ker
on
je
tudi
tebe
in
vse
ljudi
tako
ljubil
,
da
je
svojega
jedinega
sina
na
svet
poslal
,
da
te
je
rešil
...
“
„
Mene
že
ne
!
“
zasmeje
se
lehkomiselna
poganka
in
zopet
krepko
zaveslá
.
„
Poslušaj
...
“
zavrne
jo
Strahomer
in
se
od
nejevolje
zarudi
.
„
Poglej
,
poglej
!
Divje
gosi
,
“
kaže
ona
veselo
.
Prepodil
je
bil
čoln
roj
divjih
gosij
,
ki
so
se
iz
vode
vzdignile
in
s
šumom
fofotaje
po
vzduhu
zletele
preko
barja
ter
v
dalji
zopet
séle
na
vodo
.
„
Zakaj
nisem
loka
in
tula
vzela
s
seboj
,
lehko
bi
bila
že
zdaj
v
drugič
kako
gosko
ustrelila
,
“
deje
mladica
.
On
nič
ne
reče
,
nego
uprè
oči
v
dno
čolnovo
.
„
Misliš
,
da
ne
?
Da
bi
ne
bila
pogodila
?
“
vprašuje
ona
zvesto
.
„
Jaz
tega
ne
mislim
,
“
odgovori
on
ter
jo
resno
pogleda
,
„
nego
mislim
,
kakó
je
mogoče
,
da
se
človeka
,
ki
ima
srce
in
dušo
,
more
taka
neumnost
kakor
je
tvoje
gosje
vprašanje
bolj
prijeti
,
nego
božja
beseda
.
Jaz
sem
ti
govoril
o
svetih
velicih
rečeh
,
a
evo
,
ti
si
slišala
bolj
gosi
!
S
teboj
ni
govoriti
.
“
„
A
tebe
sem
tudi
slišala
,
no
,
govori
dalje
!
“
reče
ona
,
odprè
rudeča
ustna
in
se
mu
spet
z
belimi
zobmi
ter
živimi
blestečimi
očmi
poredno
in
veselo
zasmeje
.
A
on
ne
odgovori
.
Ona
nadaljuje
:
„
Nu
,
zdaj
pa
nehčeš
,
vidiš
?
Kako
si
ti
čuden
ljubček
postal
.
Ko
bi
mi
zmerom
o
tistih
molitvah
in
nagovorih
ne
govoril
in
o
svojem
krstu
,
mislila
bi
res
,
da
imaš
kakšno
drugo
deklico
tu
doli
.
In
res
sem
malo
mislila
to
,
ko
sem
silila
s
teboj
.
Oh
,
jaz
ne
vem
,
kaj
bi
potlej
počela
!
A
zdaj
spet
mislim
,
da
si
mi
zvest
,
nisi
li
,
Straše
?
Reci
,
da
si
!
Če
rečeš
,
potem
ti
obetam
,
da
hočem
tudi
jaz
poslušati
tistega
tvojega
svetega
moža
,
če
je
še
tako
dolgočasen
in
če
je
še
grši
,
kakor
oni
Frank
,
ki
te
je
prvi
učil
.
Hočem
tistega
tvojega
svetega
moža
,
ki
vam
razklada
vero
,
tako
močno
poslušati
,
da
bodem
ušesa
in
usta
imela
natlačena
in
ti
bom
mogla
vsako
besedo
povedati
,
čuješ
,
vsako
besedo
,
tako
lepo
,
kakor
znaš
ti
sam
,
če
še
lepše
ne
.
“
„
Nu
,
vendar
jedenkrat
priznaš
,
da
je
lepo
.
O
,
Grimislava
,
kadar
stoprav
ti
res
slišiš
svetega
moža
,
našega
otca
in
učitelja
Metoda
,
kakó
on
govori
,
kako
njegova
beseda
srca
užiga
,
temoto
uma
razsvitlja
,
o
,
Grimislava
to
je
lepo
!
Potlej
morebiti
tudi
ti
nehaš
tako
zbirati
nesvete
besede
.
“
Deklica
gleda
mladeniča
in
se
čudi
.
Tako
govorečega
,
tako
navdušenega
ga
prej
ni
poznala
.
Tudi
zdaj
ga
ni
umela
.
A
ljubila
ga
je
strastno
.
Zato
se
ga
je
tudi
toliko
bala
,
da
mu
ni
hotela
povedati
,
da
ga
ne
umeje
.
Da
nekaj
govori
ž
njim
,
vpraša
ga
:
„
Kakó
si
rekel
,
da
se
imenuje
tvoj
sveti
učitelj
?
“
„
Metod
.
“
„
In
od
daleč
sem
je
prišel
k
nam
,
pripovedoval
si
domá
?
Od
kod
?
Povej
mi
še
jedenkrat
,
da
si
zapomnim
,
predno
ga
vidim
in
slišim
.
“
„
Prišel
je
od
Slovenov
na
severu
,
kjer
je
pri
knezih
Kocelji
in
Rastislavu
oznanjal
sveto
vero
in
njiju
narod
Kristu
pridobil
.
A
k
tem
slovenskim
knezom
je
prišel
še
od
dalje
,
od
Slovenov
iz
grške
dežele
.
“
Tako
je
mladi
Strahomer
pripovedoval
in
to
je
bilo
precèj
vse
,
kar
je
on
slišal
in
védel
.
Nijeden
narod
v
Evropi
ni
tako
velik
,
kakor
je
narod
slovanski
.
Po
tem
svojem
velikem
številu
pak
bi
bili
imeli
naši
slovenski
dedje
v
starodavnosti
priboriti
si
in
ohraniti
v
zapadu
Evrope
večje
samostalne
države
.
Res
so
si
jih
bili
priborili
,
in
ustanovili
,
ali
žalibog
niso
jih
ohranili
.
Da
jih
niso
ohranili
,
da
so
celó
izgubili
mnogo
slovenskega
ozemlja
in
mnogo
rodnega
svojega
plemena
v
teku
dolgih
stoletij
prepustili
tujcem
v
pogubo
,
to
nas
uči
občna
historija
.
Ali
uči
nas
tudi
,
da
so
Slovenje
narejali
v
posameznih
dobah
velikanske
trude
in
napore
za
samostalnost
slovenskega
rodu
,
za
svobodo
slovenskega
imena
.
Jedna
teh
velikih
ali
največjih
dob
Slovenstva
je
óna
,
v
kateri
se
vrši
naša
povest
.
Ko
se
Slovenom
;
kateri
so
tačas
zavzemali
vse
osredje
Evrope
,
ni
bilo
posrečilo
pod
Samom
(
od
leta
623.
do
658.
)
niti
pod
Ljudevitom
(
819.
do
823.
)
osnovati
v
zapadnem
jugu
trajno
večjo
svojo
samostalno
državo
,
rinili
so
Nemci
vedno
globočje
med
Slovene
in
si
jih
ukrotili
v
pokorščino
.
Slovenski
knezi
so
se
klanjali
oholemu
Nemcu
,
dajali
mu
davek
ali
danj
in
bili
tako
od
tujcev
odvisni
:
nekaj
časa
sicer
še
samó
sence
samostalnosti
,
potem
sužnji
glavarji
sužnjih
svojih
hlapcev
.
Onkraj
Dunava
,
v
Nitri
,
v
moravski
deželi
je
vladal
takšen
slovenski
knez
,
Pribina
po
imeni
.
Iz
bojazni
pred
nemškimi
frankovskimi
sosedi
,
kateri
so
z
orožjem
v
roci
bili
podvrgli
si
že
skoraj
vse
Slovene
,
stanujoče
od
Jadranskega
morja
navzgor
proti
Savi
,
Dravi
in
Dunavu
,
—
ali
tudi
prisiljen
od
nemških
vojaških
krdel
,
šel
je
Pribina
sam
poklonit
se
frankovskemu
kralju
Ljudevitu
Nemškemu
in
se
dal
krstiti
.
Njegov
slovenski
narod
ni
bil
še
krščansk
.
Zatorej
je
Pribina
kristijan
v
Nitri
med
slovenskim
ljudstvom
zaupanje
izgubil
in
lehko
je
bilo
pregnati
ga
druzemu
slovenskemu
moravskemu
vojvodi
Mojmiru
,
kateri
je
vladal
v
Velegradu
na
reki
Moravi
.
Bežal
je
Pribina
pred
Mojmirom
proti
jugu
,
kjer
so
še
Sloveni
stanovali
,
in
je
bil
med
panonskimi
Slovenci
pri
knezu
Ratimiru
gostoljubno
sprejet
.
Ratimir
je
imel
baš
vojno
z
bavarskimi
Nemci
,
da
bi
ohranil
samostalnost
svojo
.
Vendar
imel
je
nesrečo
.
Ko
je
v
bitvi
premagan
bil
in
se
umeknil
,
ostal
je
pribegli
Pribina
v
njegovi
deželi
,
prikupaval
se
Nemcem
in
dobil
od
njih
za
prejšnjo
svojo
pokornost
spodnjo
Panonijo
:
t.
j.
jeden
del
zdanjega
Ogerskega
in
tačas
še
skoraj
vse
slovensko
Štajersko
,
ter
je
zidal
pri
Blatenskem
jezeru
mesto
,
katero
je
imenoval
po
nemško
Mosaburg
,
t.
j.
mesto
pri
močvirji
.
Pri
močvirji
je
stavil
mesto
zato
,
da
ga
je
bilo
lože
braniti
.
Solnograški
škofje
so
tu
začeli
širiti
krščanstvo
.
Ali
slabo
so
opravljali
posel
svoj
,
ker
njihovi
duhovniki
so
znali
samó
svoj
nemški
jezik
.
Sloven
jih
ni
razumel
in
ni
hotel
sv.
vere
poslušati
in
sprejemati
v
tujem
nerazumljivem
jeziku
.
Po
pravici
je
Sloven
slutil
,
da
mu
Nemec
nosi
vero
in
božjo
propoved
zato
,
da
bi
tudi
gospodoval
v
deželi
in
Slovena
žulil
.
Vendar
so
mogočnejši
Nemci
zidali
cerkve
na
mnozih
krajih
po
slovenski
deželi
in
nastavljali
duhovnike
svoje
.
Meja
Pribinovega
novega
slovensko-frankovskega
kneževstva
sicer
ni
natanko
določena
,
to
pa
je
gotovo
,
da
je
naše
štajersko
slovensko
mesto
Ptuj
bilo
tudi
njegovo
.
Nemci
,
imejoči
na
vse
strani
prostrane
svoje
države
polne
roke
posla
,
pustili
so
Pribini
,
ker
so
mu
zaupali
,
kasneje
vedno
več
samostalnosti
,
tako
,
da
se
je
njegovemu
sinu
in
nasledniku
Kocelju
že
reklo
„
vojvoda
vse
Panonije
“
.
Kocelj
je
bil
tudi
bolj
odločen
in
moževski
Sloven
nego
li
oče
mu
Pribina
.
Na
severu
Panonije
pak
Moravci
pod
vojvodom
Mojmirom
,
kateri
je
bil
sédel
na
prvotni
prestol
pregnanega
Pribine
in
vladal
nad
moravskimi
Sloveni
,
niso
bili
še
Nemcem
pokorni
;
zatorej
so
se
Nemci
bali
rastoče
Mojmirove
moči
.
Leta
846.
je
tedaj
sam
nemški
kralj
brez
uzroka
z
vojsko
šel
na
Moravče
,
da
bi
jih
premagal
in
obvladal
,
kakor
je
bila
to
nemška
šega
tačas
.
Hoteli
so
,
da
bi
jim
bilo
vse
pokorno
.
Res
se
posreči
nemškemu
kralju
pregnati
kneza
moravskih
Slovenov
,
Mojmira
in
postaviti
njegovega
netjaka
Rastislava
na
njegovo
vladalčevo
mesto
.
Tujca
si
vendar
ni
upal
postaviti
niti
Nemec
za
kneza
moravskim
Slovenom
,
ker
je
védel
,
da
bi
se
précej
za
njegovim
hrbtom
vzdignili
.
A
če
je
mislil
,
da
bode
Rastislav
delal
na
nemško
korist
,
motil
se
je
.
Baš
Rastislav
je
temelj
postavil
veliki
slovanski
moravski
državi
in
podstavo
sezidal
slovanski
narodni
cerkvi
,
dve
veliki
ideji
izvel
,
kateri
bi
bili
vso
Eviopo
preobrazili
,
da
sta
kasnejše
viharje
prebili
,
da
se
nista
morali
umekniti
nemškim
zvijačam
in
zavistim
.
Prvo
,
kar
je
storil
Rastislav
,
bilo
je
to
,
da
je
pomagal
Nemce
razdvajati
.
V
boji
,
ki
ga
je
namreč
Karlman
vodil
proti
svojemu
očetu
kralju
Ludeviku
Nemškemu
,
podpiral
je
Karlmana
,
a
tačas
svojo
deželo
Moravsko
osvobajal
in
osvobodil
tudi
sosedno
slovensko
Panonijo
,
ki
je
sezala
do
naše
zdanje
ožje
domovine
,
s
tem
,
da
je
Nemcem
prijaznega
Pribino
dal
umoriti
leta
861.
in
dozdanjega
koroškega
mejnega
kneza
pomagal
izpodriniti
.
Namesto
Pribine
je
na
vladanje
v
Mosaburgi
,
Dudlebih
in
Ptuji
nastopil
sin
Pribiniov
,
vojvoda
Kocelj
,
kateri
se
je
,
kakor
že
rečeno
prej
in
kasneje
vedno
rodoljubno
slovensko
in
bolj
samostalno
vladal
.
Rastislav
je
hitro
spoznal
,
da
,
če
hoče
njegov
slovenski
narod
svoboden
biti
od
Nemcev
,
mora
kulturno
osvoboditi
se
od
teh
sosedov
.
Kultura
pak
je
bila
zlasti
v
óni
dobi
v
prvem
mestu
iskati
v
razširjenji
krščanstva
.
Med
Sloveni
,
tudi
med
moravskimi
,
bilo
je
že
nekoliko
kristijanov
.
Nemški
škofje
so
namreč
,
kakor
smo
tudi
že
omenili
,
pošiljali
iz
Solnograda
,
Regensburga
,
Pasove
in
od
drugod
med
Slovene
nemške
svoje
duhovnike
,
da
bi
učili
vero
.
Pa
posebno
Rastislav
je
uvidel
,
da
nemškemu
višjemu
in
nižjemu
duhovenstvu
ni
bila
tolikanj
pri
srci
pravovernost
slovenskega
naroda
,
temveč
gospodovanja
željnost
,
razširjevalnost
nemške
narodnosti
in
nemške
države
,
ali
ponemčevanje
drugorodnih
sosedov
.
To
je
knez
Rastislav
opazil
najbistreje
in
prvi
.
Zatorej
je
sklenil
drugod
učiteljev
iskati
za
svoje
Slovene
,
in
sicer
národnih
.
Stopil
je
v
zvezo
s
slovenskima
knezoma
Koceljem
v
Ptuji
in
svojim
mladim
sorodnikom
Svetopolkom
v
Nitri
in
pomenil
se
ž
njima
po
poslanikih
.
Ko
je
videl
,
da
ga
hočeta
tudi
ta
dva
kneza
podpirati
,
poslal
je
—
ne
v
latinski
Rim
,
—
a
v
grški
Carigrad
po
slovanske
učitelje
in
oznanjevalce
Kriščeve
vere
.
Rastislavlji
slovenski
poslanci
pridejo
v
Carigrad
h
grškemu
cesarju
Mihaelu
in
so
mu
govorili
,
kakor
staroslovenska
kronika
preprosto
pa
veličastno
in
lepo
pripoveduje
tako-le
:
„
Kakor
je
božja
milost
,
zdravi
smo
.
In
prišli
so
k
nam
mnogi
krščanski
učitelji
iz
Vlahov
in
iz
Nemcev
,
učeči
nas
razloček
zlega
in
dobrega
.
Ali
mi
smo
Sloveni
,
prost
narod
.
Mi
nimamo
nikogar
,
ki
bi
nas
učil
istine
,
in
ki
bi
nam
razum
svetega
pisma
razkladal
.
To
,
dobri
vladika
,
pošlji
nam
takih
móž
,
da
nas
bodo
učili
vsake
pravice
.
“
Carigradski
cesar
je
dobro
razumel
,
kako
važna
je
prošnja
,
s
katero
mu
dohajajo
poslaniki
slovenskih
knezov
.
Védel
je
,
kaj
bi
politično
veljalo
,
zlasti
nasproti
nemškim
Frankom
,
ako
si
krščanski
iztok
moralično
pridobode
razširjene
rodove
slovenske
.
Zatorej
je
poklical
učenega
filozofa
Konstantina
,
kasneje
imenovanega
Cirila
,
in
mu
rekel
,
kakor
panonska
,
staroslovenska
legenda
od
besede
do
besede
pravi
:
„
Slišiš
li
,
filozofe
,
to
reč
?
Brez
tebe
se
ta
stvar
ne
opravi
.
Na
mnogo
darov
!
Vzemi
brata
svojega
Metoda
in
pojdita
.
Vidva
sta
Solunjana
,
a
Solunjanje
vsi
čisto
slovenski
govoré
.
“
Konstantin
in
Metod
se
nista
odrekla
,
šla
sta
med
Slovene
,
blagovest
Kristove
vere
oznanjat
.
Cesar
Mihael
ni
mogel
boljših
móž
izbrati
,
nego
li
sta
bila
brata
Konstantin
in
Metod
.
Prvi
je
bil
učen
,
a
skromen
in
ponižen
,
drugi
,
Metod
,
bil
je
poln
moževske
odločnosti
,
trde
volje
in
neupogljive
nravi
.
Oba
sta
bila
že
izkušena
.
Konstantin
je
bil
že
pri
azijskih
Kazárjih
učitelj
Kristove
vere
,
Metod
je
prej
bil
višji
uradnik
in
si
je
s
tem
pridobil
dejanskih
upravnih
in
političnih
modrostij
in
državnih
nazorov
,
katere
je
kasneje
,
cerkveni
organizator
,
pri
panonskih
in
moravskih
Slovenih
,
in
v
ljutem
diplomatičnem
boji
z
nemškim
popovstvom
in
s
svojimi
obrekovalci
in
klevetniki
na
rimskem
dvoru
in
pri
Svetopolku
samem
tako
krasno
razvijal
.
Prišedši
leta
863.
iz
Soluna
med
Slovene
,
skrbela
sta
brata
Konstantin
in
Metod
najprej
za
slovensko
knjigo
.
Konstantin
je
te
pismenke
stoprav
po
grških
pristrojil
za
slovenščino
in
jeziku
pravilo
določil
.
Občudovanja
vredna
točnost
in
narávnost
,
katero
vidimo
v
tem
oziru
v
vseh
ohranjenih
nam
staroslovenskih
cerkvenih
knjigah
,
dokazuje
,
da
sta
mogla
kaj
tacega
ustvariti
le
dva
Slovena
iz
Soluna
,
grški
izobražena
.
Tudi
nadaljno
trudovito
delo
za
Slovene
,
prebite
muke
in
prestana
proganjanja
,
mogel
je
le
Sloven
Ciril
,
le
Sloven
Metod
za
svoj
narod
pretrpeti
,
tujerodec
Grk
bi
tega
ne
bil
mogel
.
Sveta
učitelja
sta
précej
uvela
slovenski
jezik
v
cerkvah
in
pri
vsi
službi
božji
,
kjer
je
prejšnjim
nemškim
duhovnikom
rabil
le
tuji
latinski
.
S
tem
sta
se
narodu
povsod
prikupila
in
krščanstvo
se
je
širilo
brzo
in
daleč
na
okoli
po
zemlji
slovenski
.
Videča
,
da
samá
ne
moreta
delati
,
da
je
treba
v
obširnem
vinógradu
gospodovem
mnogih
sodelavcev
in
da
bodo
ti
delavci
najboljši
,
ako
vzrastó
naravnost
iz
samega
naroda
,
zbirala
sta
Konstantin
in
Metod
slovenske
dečke
in
mladeniče
okoli
sebe
v
učilnice
in
jih
poučevala
ter
pripravljala
za
svečenike
in
propovednike
besede
božje
.
Tako
sta
delala
slovenska
sveta
brata
nad
štiri
leta
in
njiju
ime
se
je
blagoslavljalo
po
vsi
slovenski
zemlji
,
dokjerkoli
je
sezal
njiju
in
učencev
glas
.
Zarad
tega
so
pa
nemški
duhovniki
pasovske
in
solnogradske
biškupije
,
kateri
so
menili
,
da
so
jim
slovenski
kraji
in
narodi
že
v
gotovo
gospodstvo
izročeni
,
silno
razljutili
in
razsrdili
.
Sklenili
so
ti
Nemci
na
vsak
način
uničiti
slovenska
učitelja
in
izriniti
slovenski
uk
iz
cerkve
.
Jeza
nemških
popov
je
rasla
v
óni
meri
,
v
kateri
se
je
blagodejni
vpliv
Konstantina
in
Metoda
vekšal
med
Sloveni
.
Nemci
so
pa
tudi
dobro
čutili
,
da
,
ako
pusté
slovenske
učitelje
narod
poučavati
,
bode
Slovén
zjedinil
se
v
svoji
državi
,
ukrepčal
se
in
se
ne
bode
dal
Nemcu
v
pokorščino
upreči
,
kar
je
bil
njim
glavni
in
končni
namen
razširjevanja
vere
.
Vse
spletke
nemškega
duhovenstva
,
kar
ga
je
bilo
že
od
prej
med
Sloveni
in
kar
ga
je
delovalo
z
Nemškega
,
bile
so
za
Rastislavljega
časa
zastonj
.
Vojvoda
Rastislav
je
vedno
bolj
spoznaval
,
kako
silno
važnost
za
samostalnost
Slovenov
in
njih
bodočnost
bi
bilo
,
če
svoj
jezik
izobrazijo
,
če
se
svoje
knjige
držé
in
cerkev
svojo
ohranijo
neodvisno
od
sosedov
Nemcev
.
Zatorej
je
bil
Rastislav
močan
zaščitnik
svojih
poklicanih
učiteljev
,
Konstantina
in
Metoda
,
in
vse
rovanje
in
krtovanje
nemškega
duhovenstva
ni
nič
opravilo
,
dokler
je
on
živel
.
Zdaj
so
Nemci
začeli
misliti
,
da
je
treba
Rastislava
odpraviti
prej
,
predno
je
možno
uničiti
sveta
slovanska
učitelja
.
Ker
mu
niso
mogli
naravnost
priti
do
živega
,
računali
so
,
kakor
že
prej
večkrat
z
vspehom
,
na
slovensko
nezlogo
in
medsebojno
slovensko
malostno
osebno
zavist
.
Podpirali
so
in
kurili
razpor
med
Rastislavom
in
njegovim
netjakom
,
vojvodo
Svetopolkom
,
ki
je
vladal
Slovene
v
Nitri
.
Ob
jednem
so
v
Rimu
pri
papeži
opisavali
slovanska
blagovestnika
kot
krivovérca
.
Predno
pak
je
dozorela
prva
nemška
intriga
gledé
razpora
med
Rastislavom
in
Svetopolkom
,
sklene
Rastislav
drugje
spletki
,
v
Rimu
poskušani
,
streti
glavo
,
in
sicer
na
nasvet
Konstantina
samega
,
kateri
je
upal
si
papežu
Nikolaju
dokazati
,
da
ju
Nemci
obrekujejo
,
kadar
govoré
,
da
ne
učita
prave
in
čiste
vere
Kristove
.
Leta
867.
proti
jeseni
se
napravita
Konstantin
in
Metod
na
pot
v
Rim
.
Spremljali
so
ju
Rastislavlji
poslanci
in
nekateri
njiju
učenci
.
Dné
14.
decembra
tega
leta
dospeta
v
Rim
.
Med
njiju
dolgim
potovanjem
je
bil
prejšnji
papež
umrl
in
že
novi
,
Hadrijan
II.
bil
je
zasedel
Petrov
stol
.
Po
sreči
je
bil
mož
razumen
,
dober
in
ne
še
po
zlobnem
nemškem
vplivu
in
klevetanji
prevzet
.
Z
ognjem
svetega
navdušenja
za
svojo
pravično
stvar
,
z
iskrenostjo
čiste
rodoljubne
duše
,
ki
zna
,
da
ne
dela
za
sebe
nego
za
naroda
svojega
duševno
blagostanje
,
razložila
sta
slovanska
učitelja
papežu
razmerje
na
Slovenskem
,
opravičila
svoje
ravnanje
,
pokazala
knjige
slovenske
.
Posreči
se
jima
papežu
dokazati
svojo
pravovérnost
in
uničiti
mrežo
,
katero
so
jima
bili
spleli
nemški
duhovniki
.
Papež
je
odobril
njiju
uk
,
potrdil
slovenske
cerkvene
knjige
in
je
Konstantina
in
Metoda
celó
blagoslovil
za
škofa
.
Kar
je
pa
največ
bilo
:
on
je
dovolil
,
da
se
sme
služba
božja
v
slovenskem
jeziku
obhajati
,
in
ni
terjal
,
da
bi
se
morala
peti
v
latinskem
.
Konstantin
pa
žal
!
zboli
v
Rimu
tako
,
da
se
brata
ne
moreta
vrniti
nazaj
med
Slovene
.
Sprejemši
ime
Ciril
,
s
katerim
ga
danes
česté
slovanski
narodi
,
stopi
Konstantin
bolehen
v
samostan
,
kjer
že
14.
februvarja
leta
869.
umre
,
gotovo
na
velikansko
škodo
Slovenstvu
.
Metod
,
slovesno
brata
pokopavši
,
vrne
se
potem
sam
z
učenci
,
katerih
je
bil
papež
Hadrijan
nekoliko
posvetil
v
duhovnike
,
med
Slovene
nazaj
.
S
seboj
je
tačas
nesel
Metod
papeževo
pismo
,
v
katerem
on
vsacega
izobčuje
iz
katoliške
cerkve
,
kdor
bi
govoril
,
da
se
ne
sme
božja
služba
opravljati
v
slovenskem
jeziku
,
in
sicer
ne
samó
oznanjevanje
ali
propoved
besede
božje
,
nego
tudi
sv.
maša
in
krščenje
.
To
velikansko
priznanje
slovenski
narodnosti
od
strani
Rima
,
pripisavati
je
gotovo
le
posebni
prepričevalnosti
in
modrosti
Metodovi
.
Med
tem
časom
pak
nemško
rovanje
ni
nehalo
.
Propalo
v
duševnem
boji
zoper
slovensko
liturgijo
,
prijelo
je
Nemštvo
zopet
surovi
meč
,
da
bi
novo
slovensko
Rastislavljo
državo
izpodkopalo
in
uničilo
.
Na
poti
v
slovensko
svoje
duhovensko
pastirstvo
zvédel
je
Metod
,
da
so
Nemci
pod
svojim
kraljem
Ludovikom
padli
z
vojsko
na
Slovene
Rastislavlje
potem
,
ko
so
bili
dovolj
raznetili
razpor
med
njim
in
njegovim
hrabrim
,
a
nepremišljenim
netjakom
Svetopolkom
,
knezom
Nitranskim
.
Ker
Rastislava
niso
mogli
v
javnem
boji
uničiti
,
hoteli
so
ga
z
lisičjo
lokavostjo
dobiti
v
roke
.
Zatorej
so
obetali
mlademu
Svetopolku
samostalno
vladanje
nad
vsemi
moravskimi
Sloveni
,
ako
jim
le
osebo
Rastislavljo
izroči
,
dokazujé
mu
,
da
ga
hoče
strijc
Rastislav
s
poti
spraviti
in
se
polastiti
tudi
njegove
zemlje
.
Metod
se
v
tacih
razmerah
ni
mogel
vrniti
v
Velegrad
k
Rastislavu
.
Zatorej
je
ostal
pri
Kocelji
v
Mosaburgu
,
Ptuji
in
Dudlebih
ter
sv.
vero
v
slovenskem
jeziku
razširjal
med
Sloveni
ob
Dravi
in
Muri
s
svojo
gorečo
besedo
čudesa
delujoč
,
kamor
je
stopil
s
slovensko
službo
božjo
.
S
tem
je
nemške
duhovnike
solnograške
škofije
,
kateri
so
—
kakor
že
rečeno
—
slovenskemu
narodu
silili
le
svoj
jezik
,
popolnoma
izpodrinil
in
nemško
duhovenstvo
je
ne
gledé
na
papeževo
odobrenje
Metodovega
dela
pomnožilo
še
agitacijo
in
rovanje
proti
njemu
.
Nemški
duhovniki
se
niti
papeževim
poveljem
niso
hoteli
uklanjati
,
kjer
je
šlo
za
njih
ali
njih
knezov
politično
in
narodno
gospodstvo
.
Ne
le
,
da
so
ga
zopet
črnili
v
Eimu
,
da
„
krivo
vero
“
uči
,
kar
pa
da
pokriva
s
svojim
„
barbarskim
“
slovenskim
jezikom
,
tudi
pri
Kocelji
so
napeli
vse
strune
,
da
bi
slovenskega
apostola
izrinili
iz
Panonije
,
kjer
je
bil
od
papeža
imenovan
za
nadškofa
.
Glavni
njegov
tožitelj
je
bil
višji
nemški
duhovnik
Rihbald
,
namestnik
solnograškega
škofa
Adalvina
v
Panoniji
.
Med
Sloveni
ni
imel
namreč
Rihbald
najedenkrat
nič
posla
,
odkar
je
bil
Metod
tjà
prišel
in
ljudem
národen
jezik
prinesel
v
cerkev
.
Zato
je
pisal
škof
Adalvin
v
imeni
še
drugih
nemških
višjih
duhovnikov
in
v
imeni
Karlmanovem
slovenskemu
knezu
Kocelju
,
naj
pošlje
Metoda
na
bavarsko
sinodo
,
da
se
bode
videlo
,
uči
li
ta
„
došli
Grk
“
pravo
véro
ali
ne
.
Kocelj
ga
ni
poslal
,
dokler
je
njegov
mogočnejši
tihi
zaveznik
Rastislav
hrabro
vojeval
se
in
Nemce
odganjal
od
svojih
mej
.
Rastislav
je
bil
namreč
nemške
vojske
premagal
in
Metod
bi
se
bil
vrnil
v
njegovo
državo
,
in
oba
bi
bila
veliko
slovensko
delo
dovršila
,
in
Slovene
cerkveno
osvobodila
od
Frankov
,
—
ko
bi
se
ne
bil
zgodil
iz
slepote
in
prevare
jeden
največjih
grehov
slovenske
zgodovine
!
Mladi
nitianski
knez
Svetopolk
,
sicer
silno
močan
in
vojevit
,
in
zatorej
vpliven
ali
menj
razumen
in
bistroviden
knez
Svetopolk
,
dal
se
je
Nemcem
prekaniti
,
da
je
pot
strijca
svojega
,
blazega
Rastislava
,
k
sebi
naznanil
Nemcem
,
kateri
so
ga
na
ti
poti
prestregli
,
ujeli
in
odpeljali
v
nemško
deželo
.
Nemci
so
imeli
tako
svojega
sovražnika
Rastislava
v
oblasti
,
prvega
Slovena
,
ki
je
védel
,
kako
se
mora
Slovenstvo
na
svoje
noge
postaviti
in
podpreti
,
da
se
bode
moglo
braniti
navalom
silovitega
soseda
.
Veljalo
jim
je
pa
dobiti
še
druzega
,
njegovega
in
Koceljevega
velicega
pomočnika
in
duševnega
svetovalca
,
Metoda
.
In
zato
so
ga
nemški
višji
duhovniki
klicali
zopet
na
cerkven
shod
,
kjer
naj
se
bode
zagovarjal
,
je
li
istina
,
da
uči
krivo
véro
,
ni
li.
Pogumen
mož
,
v
svesti
si
resnice
in
pravice
svoje
,
in
celó
v
nádeji
,
da
bi
rešil
iz
nemških
rok
blazega
slovenskega
vladarja
Rastislava
,
odloči
se
Metod
iti
na
tako
cerkveno
skupščino
.
Vspeh
,
s
katerim
je
bil
prej
z
bratom
Cirilom
v
Rimu
osramotil
,
protivnike
svoje
pred
papežem
bodril
ga
je
tudi
na
pot
v
to
sinodo
.
Vrhu
vse
svoje
skromnosti
je
tudi
lehko
védel
,
da
nemško
duhov
enstvo
njemu
,
kar
se
tiče
knjižne
učenosti
in
zgovornosti
,
nikakor
ni
kos
,
zatorej
se
mu
znanostnega
boja
ni
bilo
treba
bati
.
Solnograški
škof
Adalvin
je
sklical
najučenejše
in
najzagrizenejše
nemške
duhovnike
,
zlasti
bavarske
,
da
bi
Metodu
grehe
v
njegovem
učenji
dokazali
in
ga
tako
z
nečim
pravom
odpravili
iz
slovenskih
dežel
,
po
katerih
so
rekali
,
da
imajo
samó
óni
pravico
učiti
vero
.
Tudi
Karlman
,
sin
kralja
Ludovika
Nemškega
,
podpiral
je
ta
shod
,
povabil
nánj
druge
,
in
tudi
Svetopolka
.
Na
poti
k
temu
shodu
se
je
mudil
Metod
v
Ljubljani
,
da
bi
versko
in
narodno
zanemarjene
tukajšnje
Slovene
utrdil
in
poučil
.
Nekateri
menijo
,
da
tačas
,
pred
tisoč
leti
,
po
srednji
Evropi
ni
bilo
velicih
mest
,
ker
rimska
so
bili
razni
barbari
razdejali
ob
narodovskem
preseljevanji
,
a
mlajši
narodi
da
niso
zidali
velicih
mest
.
To
je
res
,
da
tacih
mest
ni
bilo
kakor
so
denašnja
;
vendar
med
tistimi
narodi
,
ki
so
najrajši
mesta
ustanavljali
,
bil
je
slavjanski
narod
,
znamenje
,
da
je
imel
tačas
prilično
večjo
kulturo
nego
li
sosedje
.
Dokaz
zato
je
historično
in
jezikoslovno
neovržna
resnica
,
da
je
zdanja
stolna
nemška
mesta
Sloven
založil
ali
sezidal
in
jim
dal
imena
.
Na
mestu
,
kjer
zdaj
stoji
Ljubljana
,
stalo
je
tačas
nekaj
sél
blizu
skupaj
,
ali
,
če
hočete
:
več
malih
mestec
.
Na
zdanjem
„
Starem
trgu
“
pod
gradom
je
stanovala
in
za
sebe
ograjena
ali
utrjena
bila
frankovska
ali
nemška
naselbina
.
Sloveni
pak
so
imeli
svoje
mesto
„
Gradišče
“
,
katero
ime
je
jednemu
predmestju
zdanje
Ljubljane
ostalo
še
dandanes
.
Na
„
Poljanah
“
so
stanovali
poljedelci
,
v
„
Kravji
dolini
“
živinorejci
,
a
„
Krakovo
“
ima
ime
od
vodnega
kraja
,
torej
je
bila
tu
naselba
ribičev
,
ki
so
,
pokristjanivši
se
,
ustanovili
si
prvo
cerkev
ob
vodi
sredi
Ljubljane
ribiškemu
patronu
sv.
Nikolaju
na
čast
,
—
sedanjo
stolno
cerkev
.
Pravo
in
prvotno
mesto
slovenskih
Ljubljanov
je
bilo
Gradišče
.
Semkaj
so
se
zatekali
v
pribežališče
tudi
ljubljanski
Poljanci
,
Krakovci
,
Kravjedolinci
in
drugi
slovenski
okoličani
,
kadar
je
od
sovražnika
pretila
nevarnost
.
Ljubljansko
Gradišče
je
bilo
tačas
takšno
kakor
druge
trdnjave
,
starih
Slovenov
:
po
večjem
leseno
.
Slovenje
so
v
krajih
;
kjer
je
bilo
dobiti
lesa
,
a
malo
kamenja
,
le
bolj
lesenih
stavb
vajeni
,
menj
zidanja
s
kamenjem
.
Gradišče
je
bilo
torej
okoli
in
okoli
z
visocimi
,
v
zemljo
zabitimi
kolmi
in
prstenimi
nasipi
ograjen
prostor
.
Izza
sten
te
kolne
ograje
so
se
napadani
Slovenje
branili
sovražnikov
z
lokom
,
s
kopjem
,
mečem
in
kijem
ali
betom
,
sebe
in
svoje
imenje
,
svobodo
moško
in
čast
žensko
.
Kjer
so
bila
gradišča
že
stara
in
zarad
tega
obširna
ter
močna
,
tam
si
je
Sloven
ohranil
dolgo
svobodo
.
Kjer
je
bil
razkropljen
,
tam
ga
je
tujec
pokóril
si
lehko
.
Stari
Sloven
je
živel
v
zadrugah
,
prav
med
svojimi
svoj
,
samó
prosto
voljenemu
starejšini
zádružnemu
pokoren
.
V
jedni
zádrugi
je
bilo
več
rodbin
,
a
živela
je
vsa
zadruga
kot
jedna
rodbina
,
kateri
otec
je
bil
zadružni
starejšina
.
Ta
ni
moral
vselej
najstarejši
biti
.
Kdor
je
bil
v
zadrugi
priljubljenejši
,
modrejši
,
ta
je
bil
kot
glava
voljen
.
To
se
vé
,
da
je
bil
navadno
starejši
.
V
mestih
ali
gradiščih
je
bilo
to
s
časom
drugače
.
Bramba
pred
vedno
opasnejšimi
plena
željnimi
tujci
in
vojvodstvo
sta
dajala
starejšini
večjo
slavo
in
večjo
moč
.
V
časih
vojne
nuje
in
sile
so
se
tudi
vse
zadruge
iz
obližja
in
iz
dalje
združile
pod
jednega
starejšino
,
jednega
glavarja
.
Temu
je
moč
in
oblast
ostala
tudi
po
vojni
,
posebno
če
je
bil
srečen
v
vspehu
ali
če
se
je
odlikoval
po
telesnih
in
duševnih
svojstvih
.
Slava
tacih
móž
je
prehajala
na
njih
sinove
in
vojne
tovariše
.
Tako
so
nastali
knezi
,
vojvode
.
Ker
so
dobivali
darove
in
poklone
za
to
,
da
so
s
svojim
spremstvom
,
najvojevitejšimi
možmi
,
ali
s
svojo
vojno
„
družino
“
branili
posameznike
in
male
zádruge
,
morali
so
knezi
to
družino
okoli
ssbe
hraniti
.
Tako
se
je
okoli
knezov
naredilo
zrno
vojske
,
iz
katerega
zrna
je
—
to
se
vé
da
v
kasnejši
dobi
—
pri
nekaterih
Slovenih
nastalo
narodno
plemstvo
in
svobodnjaštvo
,
a
večino
druzega
naroda
,
orožja
menj
vajenega
,
prišla
je
v
nekako
pokorščino
in
odvisnost
od
njega
.
Taki
slovenski
knezi
in
vojvodi
so
stanovali
po
gradiščih
.
Zato
se
je
tudi
sélski
narod
navadil
na
gradišča
gledati
kot
na
nekaj
višjega
,
od
koder
dohaja
ukaz
,
zaščit
in
celó
pravica
v
pravdi
.
Knežje
in
vojvode
so
bili
na
ta
način
gospodarji
,
če
prav
se
je
prvotna
zádružna
samostalnost
in
razcepljenost
med
Sloveni
vzdržala
,
le
še
preveč
ako
se
jemlje
v
poštev
njih
naturno
zmožnost
,
močno
državo
osnovati
in
ukrepiti
.
V
ljubljanskem
Gradišči
je
tačas
vladal
slovenski
knez
Vitoglav
,
spoštovan
mož
in
poznan
pri
slovenskem
narodu
ne
le
ob
Ljubiji
,
nego
po
vsem
zgorenjem
Posivji
in
daleč
čez
Krko
in
Kolpo
.
Njegov
rod
je
bil
znan
še
iz
časov
,
ko
so
se
bili
Slovani
pod
Ljudevitom
posavskim
vzdignili
in
Nemce
pretepli
,
in
jeden
njegovih
bratov
je
hrabro
branil
samostalnost
slovenskih
zádrug
ob
Mari
,
kjer
je
prebival
slovenski
rod
Suslov
in
Tibrov
.
Vitoglav
je
bil
sicer
kristijan
,
vendar
ne
prav
iz
srca
.
Veroval
je
v
Krista
in
v
jedinega
Boga
,
ali
nič
bolj
kakor
tudi
še
v
stare
bogove
Slovenov
:
Peruna
,
Dažboga
,
Svaroga
,
Svetovita
,
Striboga
,
Morano
,
Vesno
in
v
druge
.
Krščanski
Bog
se
mu
je
zdel
mogočnejši
nego
stari
Perun
že
zarad
tega
,
ker
so
v
bojih
zmagovali
njegovi
privrženiki
.
Ali
od
nekdaj
mu
je
bilo
zoperno
,
da
so
to
vero
prinesli
Nemci
.
O
pravem
razločku
ni
bil
poučen
.
Ko
je
pa
slišal
Vitoglav
,
da
v
sosednjem
vojvodstvu
Kocljevem
,
med
zádrugami
Dudlebov
ob
Dravi
,
Tuslov
in
Tibrov
ob
Muri
propoveda
besedo
božjo
in
Kristovo
blagovéstje
velik
in
posebno
učen
in
moder
Sloven
,
po
imeni
Metod
iz
Soluna
,
ki
govori
slovensko
slôvo
,
pošiljal
je
slè
h
Koclju
proseč
:
Pošlji
tistega
modrega
propovedovalca
tudi
doli
k
nam
,
da
slišimo
še
mi
,
je
li
res
tako
pameten
in
tako
mnogoveden
,
kakor
pripovedujejo
ljudje
,
ki
prihajajo
od
vas
,
in
kakor
se
je
glas
razletel
po
vsi
naši
zemlji
.
Ker
je
imel
Metod
drugod
preveč
dela
,
ni
mogel
v
Vitoglavlje
kraje
priti
prej
.
Zdaj
,
predno
je
šel
na
zbor
v
Regensburg
,
hotel
je
med
potom
tudi
Slovene
v
zgórenjem
Posavji
in
Ljubljane
ob
Ljubiji
poiskati
v
svojem
apostoljskem
delu
.
Do
ljubljanskega
Gradišča
so
ga
izpremili
orožniki
iz
vojne
družine
Kocljeve
z
Motižirom
načelnikom
,
brodov
,
potov
in
stez
veščim
,
ker
zarad
nemških
in
obrskih
razbojnikov
in
klatežev
Kocelj
ni
hotel
učitelja
naroda
svojega
pustiti
brez
spremstva
.
Od
ljubljanskega
Gradišča
skozi
zgorenje
Posavje
in
v
Gorotansko
pak
je
Kocelj
terjal
od
Vitoglava
,
naj
iz
svoje
družine
orožnikov
skrbi
za
Metodovo
spremljanje
,
da
se
mu
med
potom
do
Nemcev
nič
zlega
ne
pripeti
,
sporočivši
Vitoglavu
,
da
bi
bila
velika
nesreča
za
deželo
,
v
kateri
bi
kakšen
zlodejec
žalil
sveto
glavo
tega
učitelja
in
gospoda
.
Tako
je
bil
Metod
za
nekaj
duij
med
Ljubljani
in
knez
Vitoglav
je
bil
povabil
od
blizu
in
daleč
narod
na
poslušanje
prave
vere
.
Med
došleci
,
ki
so
ali
iz
radovédnosti
ali
iz
resnične
pobožnosti
in
duševne
naukove
potrebe
privreli
skupaj
,
bila
sta
tudi
naša
mlada
znanca
iz
prvega
poglavja
Strahomer
in
Grimislava
.
Kakor
da
bi
hotel
Bog
to
jutro
posebno
osijajiti
,
niti
navadne
megle
v
Ljubljani
ni
bilo
,
temveč
bistro
je
sijalo
solnce
.
Zbrani
narod
je
že
védel
,
da
bode
Metodova
služba
božja
in
propoved
pod
milim
nebom
pred
Gradiščem
.
Pod
milim
nebom
prvič
zarad
tega
,
ker
se
je
bilo
zbralo
premnogo
naroda
;
kajti
so
bili
prišli
ljudje
čez
gozde
od
Okolpja
in
Posavja
,
od
Krke
in
Krasa
,
tako
da
niso
mogli
iti
v
malo
tačas
še
prvotno
slabo
cerkev
na
frankovski
strani
pod
grajskim
ohribjem
.
Drugič
pak
je
Metod
tudi
zarad
tega
rajši
po
svoje
in
s
svojimi
duhovenskimi
spremljevalci
opravljal
službo
božjo
,
ker
je
bil
v
Ljubljani
nameščeni
stalni
duhovnik
hud
Nemec
in
latinec
in
njegove
slovenske
liturgije
sovražnik
,
ker
že
od
solnograjskega
Rihbalda
naščuván
.
Tu
,
kjer
je
zdaj
nunska
cerkev
.
Zvezda
in
drugi
del
ozvezdja
,
bila
je
tačas
planota
.
Tu
je
bil
dal
Vitoglav
po
nakázu
in
naročbi
Metodovih
veščih
spremljevalcev
narediti
lesen
oltar
in
vzvišen
oder
,
s
katerega
je
mogel
Metod
,
zbranemu
ljudstvu
viden
,
propovedovati
.
Ob
tem
dnevi
,
ko
spremljano
mi
Strahomera
in
Grimislavo
,
bil
je
že
zadnji
dan
Metodovega
javnega
učenja
v
ljubljanskem
Gradišči
;
popoludne
je
imel
oditi
proti
severu
in
nemški
meji
.
Ljudstvo
se
je
torej
gnetlo
že
pred
določenim
časom
vse
bliže
kraja
,
da
bi
svetega
učitelja
bolje
videlo
in
lože
slišalo
.
Tak
,
ki
se
je
za
vsako
ceno
želel
preriti
skozi
gnečo
do
odra
in
oltarja
,
bil
je
naš
Strahomer
.
„
Obstoj
tu
,
kam
kaniš
;
ne
vidiš
li
,
kako
je
že
tukaj
hud
nariv
od
zadaj
in
spredaj
,
“
opominja
ga
Grimislava
,
ki
se
ga
je
dozdaj
držala
,
dasi
po
medpotnim
razgovoru
ni
skoraj
nič
več
govoril
ž
njo
.
„
Jaz
hočem
počasi
do
spredaj
priti
;
če
nečeš
za
menoj
,
ostani
zadaj
“
,
reče
Strahomer
.
Jezna
se
Grimislava
obrne
in
obstane
na
mestu
.
Strahomer
si
z
močnimi
komolci
,
vendar
kar
se
da
počasi
in
nežaljivo
nareja
pot
skozi
stoječo
množico
in
posreči
se
mu
preriniti
do
propovednega
odra
.
Bil
je
zadnji
čas
,
ker
zdajci
se
vse
oči
obrnejo
na
levo
,
od
koder
je
iz
Gradišča
prihajal
Metod
s
svojimi
duhovniki
in
učenci
,
z
Vitoglavom
in
družino
mu
.
S
spoštljivo
poniklo
glavo
se
je
ljudstvo
precej
razmikalo
in
svetemu
možu
narejalo
pot
.
Duhovniki
in
knezi
so
vstopili
pred
oder
,
hrup
med
množico
je
umolknil
,
le
še
hlastni
pošepeti
so
zamorili
,
potem
nastane
popolna
in
sveta
tišina
;
ko
stopi
propovednik
Metod
na
oder
,
vsako
okó
je
bilo
vánj
uprto
,
vsako
uho
napeto
in
slišati
željno
,
kaj
bode
izrekel
veliki
mož
.
Metod
je
imel
silovit
in
vsevladen
vpliv
na
vse
Slovene
,
prostake
in
kneze
.
Njegova
beseda
je
prijemala
slovenski
narod
tako
,
kakor
še
pred
njim
ni
bilo
nobenega
človeka
med
njimi
.
Metod
je
bil
povse
nenavaden
človek
,
divna
prikazen
.
Že
od
nature
visoke
rasti
,
zdel
se
je
še
mnogo
večji
in
vzvišenejši
v
dolgi
svoji
obleki
,
beli
hali
od
tancega
grškega
sukna
,
katera
nad
ledji
ni
bila
nič
prepasana
,
temveč
se
je
prosto
spuščala
v
široki
obilnosti
do
tal
ter
se
gubála
samó
vsled
pregiba
vitkega
junaškega
telesa
ali
vsled
okreta
desne
roke
,
odete
v
jako
ohlapne
viseče
rokave
,
kateri
so
bili
široko
obrobljeni
z
zlatom
in
z
rudečo
svilo
.
Z
levo
roko
je
ob
sebi
in
nekoliko
od
sebe
ponosno
držal
veliko
palico
z
dvojnim
križem
.
Jednak
,
le
ožji
obrobek
kakor
na
rokavih
imel
je
vratni
izrez
Metodove
preproste
,
a
vendar
krasne
telesne
obleke
.
Ko
je
stal
pred
narodom
,
bil
je
gologlav
.
Tako
se
je
videla
vsa
svetniška
lepota
njegovega
obličja
.
Črni
močni
lasje
so
se
nad
velikim
čelom
dvigali
nazaj
po
glavi
in
v
veliki
obilosti
kodrali
na
tilnik
.
Zarjavelo
,
a
lepo
lice
je
obrobljavala
in
zasenčavala
močna
črna
brada
,
vendar
ne
prevelika
.
Iz
iskrih
očij
pak
je
sijal
žarek
,
ogenj
svete
navdušenosti
.
Ves
nastop
je
kazal
odločnega
,
neupogljivega
in
značajnega
možá
,
ki
bi
isto
tako
,
kakor
je
znal
z
ognjevito
zgovornostjo
osvójati
narodova
srca
za
sveto
stvar
,
zmožen
bil
na
čelu
vojske
zmagovito
osvajati
sovražne
trdnjave
.
Taka
je
bila
Metodova
vnanja
veličina
.
Skoraj
še
bolj
je
bila
razumljiva
neizmerna
sila
njegovega
vplivanja
na
ljudstvo
,
kadar
je
začel
govoriti
in
se
je
ljudem
pokazavala
njegova
duševna
nadvladnost
.
Tako
ni
nihče
več
govoril
.
Njegov
glas
je
bil
močan
in
vendar
mehak
,
daleč
doneč
in
vendar
krotak
,
po
vsem
pa
čist
kakor
zvon
in
uhu
prikupljiv
kakor
dekličja
pesem
.
Metodova
beseda
je
bila
preprosta
,
navadna
,
domača
,
vsacemu
Slovenu
umljiva
,
a
ipak
se
je
zdelo
,
da
nihče
ne
zna
,
ni
ne
more
besedij
tako
lepo
in
sam
ob
sebi
zlagati
in
izpovedavati
kakor
on
.
Kaj
čuda
,
da
so
ga
ljudje
poslušali
kakor
nobenega
učitelja
ne
,
brez
sape
,
brez
premika
,
rekel
bi
skoraj
,
da
se
niso
upali
treniti
z
očmi
.
Poslušali
so
ga
radi
tudi
taki
,
ki
niso
imeli
prej
nobenega
veselja
in
nagona
do
tega
,
kar
je
govoril
.
Nihče
pa
ne
bi
bil
mogel
verneje
in
pazneje
poslušati
svetega
učitelja
nego
Strahomer
.
Metod
je
bil
v
svojih
propovedih
zadnje
dni
izbral
za
predmet
tri
božje
čednosti
:
vero
,
upanje
in
ljubezen
,
ki
tako
rekoč
obsezajo
ves
krščanski
nauk
.
Sosebno
je
poslednjo
vselej
rad
z
veseljem
razkladal
dobremu
in
za
vse
blago
sprejemljivemu
slovenskemu
ljudstvu
,
ki
je
tudi
zarad
tega
s
tako
čudovito
ljubeznijo
Metoda
čestilo
povsod
,
kjer
je
le
jedenkrat
bil
in
govoril
.
Danes
je
Metod
govoril
o
ljubezni
do
Bogá
in
do
bližnjega
.
Spomnivši
Kristovih
besedij
:
„
Karkoli
kateremu
najmanjšemu
dobrega
storite
,
meni
storite
“
,
opominjal
je
sveti
učitelj
,
naj
óni
njegovi
poslušalci
,
ki
so
ga
umeli
in
so
v
spominu
in
v
srci
ohranili
resnice
božje
,
ne
pusté
,
da
bi
tam
užgani
ogenj
ugasnil
,
temveč
naj
ga
z
molitvijo
vedno
neté
in
gledajo
,
da
tudi
drugim
,
ne
še
poučenim
rojakom
prižgó
luč
spoznanja
;
kajti
,
kdor
svojemu
bližnjemu
propoveduje
vzveličalno
besedo
,
ta
oznanuje
za
Kristom
nebeško
kraljestvo
,
ta
si
nabira
večje
zaklade
za
večnost
,
nego
da
bi
užival
vse
veselje
tega
svetá
.
Kdor
božjo
resnico
sam
spoznava
in
jo
še
drugim
oznanjuje
,
ta
stopi
iz
nečimurne
posvetne
družbe
v
izvoljeno
družbo
Kristovih
učencev
.
Strahomer
je
stal
v
prvi
vrsti
pred
Metodom
,
ko
je
ta
—
to
se
ve
da
,
obširneje
—
govoril
.
Ob
svojo
palico
naslonen
,
zgornji
život
pošiben
,
s
podolženim
vratom
glavo
naprej
pripogneno
buljil
je
Strahomer
v
svetnika
in
poslušal
nepremično
.
Ni
se
upal
dahniti
,
da
bi
kake
besede
ne
izgubil
;
nikogar
ni
čutil
okoli
sebe
,
kakor
bi
bil
sam
tu
s
svetim
propovedovalcem
.
A
vsaka
beseda
se
mu
je
vtisnila
v
spomin
.
Vse
se
mu
je
zdelo
jasno
kakor
solnce
,
vse
je
razumel
,
vse
je
bilo
tako
lepó
.
Strahomer
je
ljubil
v
tem
hipu
vse
ljudi
,
ali
tega
moža
,
ki
mu
je
o
ljubezni
božji
tako
krasno
govoril
,
tega
je
ljubil
med
vsemi
najbolj
,
kajti
kdor
zna
o
ljubezni
do
bližnjega
in
Boga
tako
govoriti
,
ta
mora
znati
sam
ljudi
in
Boga
ljubiti
.
Pač
je
Strahomer
prej
čutil
,
da
ima
srce
.
On
je
ljubil
Grimislavo
.
Ali
óni
čut
in
ta
,
ki
ga
je
zdaj
čutil
v
sebi
,
bila
sta
različna
.
Njegova
prejšnja
ljubezen
je
bila
sebično
hrepenenje
po
ljubezni
jedne
osebe
.
Njegova
zdanja
ljubezen
je
obsezala
vesoljnost
,
ves
narod
in
vso
neskončnost
božjo
.
Vleklo
ga
je
nekaj
z
neznano
močjó
vsega
udati
se
ti
veliki
ljubezni
božji
,
svoje
srce
,
svoj
um
in
vse
življenje
posvetiti
le
jednemu
najvišjemu
cilju
,
stopiti
v
družbo
izvoljenih
,
kakor
je
rekel
sveti
učitelj
.
Ko
je
tedaj
Metod
stopil
z
odra
,
ni
se
mogel
Strahomer
več
zdržaváti
,
koraknil
je
pred
svetca
in
ném
pokleknil
pred
njim
ter
mu
poljubil
obléko
,
povesivši
obraz
k
zemlji
.
Metod
blagohotno
položi
belo
roko
na
lepo
glavo
mladega
možá
pred
njim
klečečega
in
reče
:
„
Blagoslovi
te
Gospod
!
“
Strahomer
povzdigne
obraz
kvišku
,
povzdigne
roki
in
prosi
:
„
Sveti
učitelj
,
pusti
mi
,
da
tebe
zmerom
poslušam
,
da
smem
za
teboj
,
da
ti
služim
.
“
„
Oj
,
Strahomer
!
“
ogovori
ga
Vitoglav
.
„
Znaš
ga
li
?
Kdo
je
?
Ima
li
rodbino
?
“
vpraša
Metod
,
a
Strahomeru
reče
:
„
Vstani
!
“
Mladi
mož
vstane
,
a
trese
se
od
duševne
razburjenosti
.
„
Strahomer
se
zove
,
starejšina
velike
zadruge
je
na
Virdu
;
ima
li
rodbine
,
ne
znam
.
Imaš
li
?
“
Vprašaje
se
obrne
Vitoslav
k
Strahomru
.
„
Svoje
bližnje
ne
,
mati
in
otec
sta
mi
v
grobu
,
sestre
nimam
,
niti
ne
brata
“
,
odgovori
ta
.
„
Ni
ne
žene
?
“
vpraša
Metod
.
„
Ne
!
“
reče
hitro
Strahomer
,
a
Grimislava
,
ki
mu
je
bila
namenjena
že
žena
,
pride
mu
ipak
na
misel
.
„
In
ti
hočeš
biti
učenec
moj
?
“
„
Hočem
,
hočem
précej
.
“
„
Dobro
.
Po
službi
božji
pojdi
z
menoj
“
,
reče
Metod
in
obrnivši
se
k
svojemu
dijakonu
Naumu
reče
grški
:
„
Vidiš
,
v
tem
mladeniči
stanuje
jedno
ónih
čudesnih
velikih
src
prvega
krščanstva
,
katerega
idejalov
in
notranje
skrivnostne
božje
moči
denašnji
svet
že
ne
razumeva
lahko
in
zato
teško
véruje
.
V
tem
mladeniči
je
Vsemožni
z
jednim
mahom
odprl
izvirek
hrepenenja
po
velikih
božjih
dejanjih
in
rečem
ti
,
da
me
ne
vara
moje
poznanje
ljudij
,
ako
trdim
in
govorim
:
iz
tega
mladega
moža
nam
vzraste
velik
pomočnik
in
družabnik
pri
delu
v
vinogradu
Gospodnjem
.
“
Naum
pak
,
učenec
in
pomočnik
,
pripognil
je
najprej
glavo
v
potrjenje
,
ker
besede
učiteljeve
so
mu
bile
kakor
sveto
prorokovanje
,
a
potem
je
z
občudovanjem
pogledal
Strahomera
,
kateri
je
čutil
,
da
se
govori
o
njem
,
a
ni
védel
,
kaj
.
Bilo
je
popóludne
istega
dné
.
Ljudjé
,
ki
so
bili
prišli
od
daleč
,
razšli
so
se
že
na
vse
kraje
domov
.
Tudi
Strahomerovi
sosedje
so
bili
večinoma
poséli
že
v
svoje
čolniče
in
odpluli
izpod
Gradišča
po
vodi
navzgor
proti
Vrhniki
.
Grimislava
je
sáma
sedela
v
Strahomerovem
čolnu
in
čakala
ga
z
veliko
in
že
srdito
nestrpljivostjo
,
da
bi
prišel
.
A
njega
le
ni
in
ga
ni
.
V
gneči
med
poslušalci
se
je
bil
od
nje
ločil
in
ril
v
prvo
vrsto
To
je
deklico
jezilo
;
hotela
je
v
tem
videti
,
da
mu
je
več
za
druge
ljudi
nego
zanjo
in
v
ti
ljubosumnosti
jo
je
minila
vsa
radovednost
,
kaj
hoče
tuji
mož
propovedati
tam
z
odra
;
da
,
ona
ni
hotela
ničesa
poslušati
,
baš
Strahomeru
nakljubu
.
Zato
se
je
obrnila
in
šla
strani
.
Sedla
je
bila
v
čoln
.
Tu
ga
je
hotela
počakati
,
saj
drugače
nego
s
čolnom
ni
lehko
mogel
domov
.
In
tako
sáma
sedeča
na
vodi
začne
Grimislava
premišljati
,
kako
zeló
se
je
Strahomer
nji
nasproti
zadnji
čas
izpremenil
.
Ni
je
več
tako
ljubil
kot
prej
.
Sicer
bi
jo
bil
že
na
svoj
dom
za
ženo
vzel
,
kakor
je
še
pred
nedavnim
obetal
,
a
zdaj
molči
o
tem
.
Molči
o
tem
posebno
zadnji
čas
,
odkar
hodi
v
ljubljansko
Gradišče
to
„
vero
“
poslušat
.
Zato
je
ona
vse
to
začela
še
bolj
sovražiti
;
ona
je
hotela
samó
njega
,
a
vse
drugo
na
svetu
ji
ni
bilo
mari
;
ženska
je
bila
.
„
Glej
,
oberska
Grimislava
tu
sedi
,
vešče
žene
hči
;
kaj
čaka
?
“
reče
jeden
človek
drugemu
,
ko
se
vozita
v
čolnu
mimo
nje
.
Lepa
Grimislava
ju
jezno
,
a
zaničljivo
pogleda
.
A
tudi
ta
izrek
ji
misli
ostrupi
.
„
Oberska
Grimislava
,
vešče
žene
hči
.
To
je
sicer
že
dostikrat
slišala
,
da
je
po
krvi
iz
poginolega
roda
Obrov
.
Ali
danes
jo
je
prvič
to
zapeklo
,
da
jo
tako
zovejo
.
Da
,
tudi
mati
njena
rodbina
,
bila
je
tedaj
nekoliko
kriva
,
da
Strahomer
odklada
vzeti
jo
za
ženo
,
on
,
ki
si
ga
je
Grimislava
sáma
izvolila
in
z
znamenji
skoraj
sama
snubila
za
njegovo
ljubezen
,
dasi
je
znala
,
da
je
od
nje
ni
lepše
deklice
povsod
okoli
.
Mati
njena
ni
bila
krščena
,
ona
je
iz
Obrov
,
iz
rodú
sovraženega
med
Sloveni
.
Mati
je
bila
druge
krvi
,
dasi
je
bil
otec
Grimislavin
Slovén
.
Že
oče
njen
ni
bil
med
rojaki
spoštovan
,
ker
je
obersko
tujko
vzel
iz
zatrenega
tlačiteljskega
pasjeglavskega
rodú
oberskega
.
Odkar
je
umrl
oče
,
ogibali
so
se
slovenski
sosedje
Grimislavine
matere
še
bolj
,
ker
so
se
je
bali
kot
ženske
,
ki
zna
čarati
,
in
zlo
gatati
,
iz
krvi
zaklanih
živalij
prorokovati
.
Zarad
tega
tudi
Strahomer
oprezuje
,
mislila
je
zdaj
Grimislava
,
in
solze
so
jo
polile
,
pekoče
solze
jeze
,
srda
in
maščevalnosti
zoper
vse
svoje
protivnike
in
tudi
na
Strahomera
,
ki
ga
tako
dolgo
ni
.
Zakaj
ne
pride
?
Kaj
dela
in
kje
je
ostal
?
Ono
učenje
ali
propovedanje
je
vendar
že
davno
minilo
,
imel
bi
bil
že
priti
,
že
davno
.
A
ga
le
ni
!
Pride
ji
mnogokaj
na
misel
.
In
kaj
je
pač
pri
zaljubljeni
deklici
naravneje
nego
ljubosumnost
.
Tudi
Grimislava
se
zmisli
,
da
baš
to
,
ker
se
po
ónem
poslušanji
ali
po
službi
božji
tako
dolgo
ne
sme
k
nji
,
dokazuje
jasno
,
da
ni
prišel
le
zarad
vérskega
propovédanja
in
krščanstva
tu
sem
,
nego
,
da
ima
res
kako
drugo
deklico
.
Vzdigne
se
v
vsi
svoji
lepoti
in
nejevoljno
strese
z
glavo
,
kakor
bi
si
hotela
zmagovalno
reči
:
„
Lepše
ženske
je
ni
od
mene
,
moj
mora
on
biti
!
Kako
bi
mogel
drugače
,
če
jaz
tako
hočem
.
“
Potem
zopet
séde
in
se
izkuša
umiriti
.
Zagleda
na
drugem
konci
čolna
pod
desko
na
robu
pribito
Strahomerovo
torbo
od
vidrine
kože
.
Tam
je
bilo
kaj
za
jesti
—
bil
je
ržen
od
surovo
na
žrnovu
ali
ročnem
mlinu
zmlete
moke
pečen
nizek
kruh
,
in
posušeno
goveje
mesó
—
in
zdajci
jo
želodec
opomni
,
da
danes
še
ni
nič
jela
.
Mlad
,
zdrav
želodec
,
kadar
se
oglasi
,
prepodi
druge
afekte
,
zatorej
je
nekaj
časa
,
med
jedjo
,
tudi
Grimislava
pozabila
svojo
ljubosumnost
,
Strahomera
,
Metoda
in
Krista
,
mater
in
sebe
.
A
le
za
nekaj
časa
.
Najedši
se
pogleda
,
dokler
more
videti
bistro
okó
njeno
;
vidi
ljudi
,
vidi
širen
prostor
,
a
nobeden
človek
v
daljini
ni
Strahomer
.
To
je
vendar
grdo
,
da
jo
pusti
takó
dolgo
tu
sámo
čakajočo
!
Ona
si
nabere
v
glavi
raznih
zlih
in
ostrih
besedij
,
s
katerimi
ga
hoče
čestiti
,
kadar
ji
pride
.
Ali
,
ni
ga
.
Šla
bi
ga
iskat
.
Poznala
je
vse
kraje
.
Ali
bala
se
je
,
da
bi
od
druge
strani
prišel
baš
zdaj
,
ko
bi
ona
šla
drugam
,
in
bi
misleč
,
da
ga
ona
ni
čakala
,
temveč
s
kakim
drugim
odvozila
se
,
sam
domóv
odveslal
,
tako
da
bi
ona
ostala
tu
na
noč
.
Bila
je
tedaj
navezana
čakati
pri
čolnu
.
Samó
še
dva
čolniča
sta
popoludne
čakala
tu
pred
Krakovim
.
Zdaj
pride
gospodar
jednega
ter
strese
vanj
nekaj
