prikazen.
Kakor
bi
bil
pijan
,
omahuje
po
prehodih
,
—
konečno
pride
do
vrat
pod
grajskim
stolpom
in
v
temi
tiplje
po
kljuki
.
Vrata
se
odpro
.
Čisti
nočni
zrak
hladi
njegovo
vroče
čelo
;
sliši
,
kako
vetrič
po
drevji
šumija
—
v
tem
trenotku
pa
začuje
še
druge
glasove
—
koraki
se
bližajo
—
orožje
zveni
.
„
Hola
,
kdo
je
to
?
“
zadoni
na
njegovo
uho
surov
glas
,
„
semkaj
,
tovariši
—
tu
prihaja
sumljiv
človek
iz
grada
.
Hoj
,
zgrabite
ga
—
ta
nam
ne
sme
uiti
!
“
Nevarna
pot
.
—
Med
nebom
in
zemljo
.
—
Na
podstrešji
sosedne
hiše
.
—
Skrivnostni
tujci
.
—
Zvijača
zmaga
.
—
Glumači
.
Tema
pokriva
ljubljansko
mesto
.
K
večjemu
bi
oko
,
bistro
kot
jastrebovo
,
zagledalo
črno
gručo
,
ki
visi
ob
robu
strehe
krvavega
sodišča
.
Vihar
menda
to
gručo
sem
ter
tja
giblje
,
ploha
neprestano
lije
,
prikazen
ob
žleba
pa
se
počasi
ali
stalno
pomika
naprej
.
Dva
človeka
sta
.
Da
,
norec
je
,
ki
je
obupan
z
rokama
okrog
sebe
grabeč
v
zadnjem
trenotku
še
začutil
strešni
žreb
ter
se
ga
z
vso
močjo
poprijel
.
To
človeče
mora
imeti
nadnaravne
moči
,
kajti
spak
nima
samo
za-se
skrbeti
,
ne
,
rešiti
mora
tudi
deklico
,
ki
privezana
za
vrv
visi
na
njegovem
hrbtu
.
In
tako
se
,
viseč
med
nebom
in
zemljo
,
čudni
mož
premika
ob
žlebu
,
palec
za
palcem
naprej
,
roki
njegovi
se
oprijemlete
kakor
jeklene
klešče
.
Bori
se
za
svoje
in
zalega
dekliča
življenje
.
Vsak
drugi
bi
bil
že
davno
padel
v
globočino
ter
se
razbil
na
uličnem
tlaku
,
toda
norec
ima
mišice
kakor
od
železa
.
Vedno
bliže
je
sosedni
hiši
:
na
hrbtu
mu
visi
onesvečena
Milica
.
Sapa
vršči
iz
njegovih
prs
kakor
kovaški
meh
,
oči
mu
stopijo
iz
obraza
—
toda
drži
se
žleba
,
kakor
bi
bil
pribit
.
Koliko
časa
bo
to
še
trajalo
?
Ali
ga
ne
bodo
njegove
moči
zapustile
,
ali
ne
bo
s
svojim
živim
,
krasnim
bremenom
treščil
v
prepad
?
Konečno
pride
do
skrajne
strehe
.
Tu
vodi
livnik
v
globočino
.
In
ob
tem
se
norec
z
deklico
vred
spusti
v
nižavo
.
Toda
ne
dospe
na
ulico
,
kjer
ga
čakajo
beriči
—
ne
,
že
nekaj
trenotkov
pozneje
dospe
varno
na
streho
sosedne
meščanske
hiše
.
Spak
se
oddahne
in
,
težko
sopihajoč
,
si
obriše
krvaveči
mu
roki
.
Pazno
se
ozre
na
obe
stra
„
i
,
oči
njegove
prodirajo
gosto
temo
,
potem
oprezno
posluša
,
ali
se
Milica
ni
še
vzdramila
iz
omotice
.
Ne
,
tiha
je
,
ne
gane
se
in
njena
divna
glavica
težko
leži
na
plečih
pritlikavega
moža
.
Z
neskončno
prisrčnostjo
se
ozira
norec
proti
njenemu
bledemu
,
angeljsko-lepemu
obrazku
,
potem
pa
premišljuje
,
kaj
mu
je
početi
.
Kam
sedaj
?
Streha
meščanske
hiše
je
strma
in
od
spolzka
,
vendar
pa
predrznež
varneje
stoji
na
njej
,
nego
na
strešni
opeki
krvave
sodnije
.
Vsak
trenotek
je
dragocen
.
Norec
pleza
kakor
mačka
po
strehi
,
konečno
pride
do
nekega
okna
.
Počaka
,
da
vihar
zopet
završi
,
potem
pa
s
pestjo
pritisne
na
oknovo
steklo
,
ki
se
razdrobi
.
Trenotek
pozneje
odrine
odznotraj
zapah
,
okno
se
odpre
in
z
jednim
skokom
je
na
sosednem
podstrešji
.
Tukaj
je
tiho
in
temno
.
Zunaj
buči
vihar
,
ploha
treska
ob
strešne
opeke
,
toda
vsaj
najhujša
nevarnost
je
pri
kraju
.
Kam
sedaj
?
Norec
čudno
kruli
.
Nezgoda
mu
je
vzela
dar
jezika
,
govoriti
ne
more
,
pač
pa
misliti
.
Sedaj
je
črna
noč
,
toda
proti
jutru
,
ko
se
začne
daniti
,
pričeli
bodo
beriči
zopet
iskati
.
Če
ne
najdejo
razbitih
trupel
na
uličnem
tlaku
,
tedaj
bodo
vedeli
,
da
sta
se
otela
,
preiskovali
bodo
tudi
sosedne
hiše
,
in
našli
bodo
njega
in
Milico
na
podstrešju
.
In
še
nekaj
,
hrane
jima
manjka
,
uboga
deklica
ne
sme
lakoto
trpeti
,
pa
tudi
suhih
oblačil
je
nujno
potrebna
.
Norec
odveže
vrv
,
s
katero
jo
je
na-se
privezal
,
in
kakor
mrtvo
zdrči
ubogo
dete
na
podstrešna
tla
.
S
krepkimi
rokami
jo
vzdigne
.
Obleka
njena
je
popolnoma
premočena
,
in
pritlikavec
čuti
,
kako
nežno
dekličino
telo
pretresa
mrzlica
.
V
temi
prične
krog
tavati
,
kmalu
prime
za
zaboje
,
ki
stoje
tu
gori
,
in
j
eden
teh
praznih
posod
se
z
velikim
ropotom
zavali
na
tla
.
Norec
se
grozno
prestraši
,
kajti
zamolklo
ropotanje
se
je
gotovo
po
celi
hiši
slišalo
.
Sapo
zadržuje
in
oprezno
posluša
,
strah
njegov
pa
se
podvoji
,
ko
začuje
korake
,
ki
se
bližajo
podstrešnim
vratom
.
Ubežati
ne
more
nikamor
.
Norec
spusti
onesveščeno
deklico
zopet
na
tla
ter
se
postavi
pred
njo
s
stisnenimi
pestmi
.
Nekaj
minut
preide
zde
se
mu
cela
večnost
.
Svetel
žar
posveti
na
podstrešje
in
pred
norcem
stojita
dva
moža
,
katera
spremlja
ženska
srednjih
let
.
Zunanjost
vseh
treh
ni
ravno
po
tem
,
da
bi
kdo
mogel
imeti
do
njih
posebno
zaupanje
.
Moža
sumnega
pogleda
sta
oborožena
in
ženska
je
tudi
prej
coprnici
nego
pošteni
ženi
podobna
.
Norec
začne
strahovito
renčati
.
„
Le
pomiri
se
,
“
pravi
jeden
izmed
mož
,
ter
pri
tem
s
dvojimi
zvitimi
mačjimi
očmi
zre
na
nesrečno
Milico
,
„
mislil
sem
si
takoj
,
da
vaju
tukaj
dobim
,
kajti
opazovali
smo
vaju
,
kar
se
je
pričelo
mračiti
.
“
Ženska
prikima
.
„
Da
,
da
,
samo
dvoje
je
bilo
mogoče
.
Ali
se
razbijeta
na
uličnem
tlaku
,
ali
pa
tukaj
sem
ubežita
.
To
smo
že
davno
vedeli
,
seveda
!
“
Sedaj
se
tudi
ona
ozre
na
deklico
,
ki
še
vedno
brez
zavesti
leži
na
tleh
.
„
Deklina
je
popolnoma
premočena
!
“
kliče
s
hinavskim
sočutjem
,
„
oj
,
hitro
bom
prinesla
nekaj
suhih
kril
,
da
se
revica
ne
prehladi
.
“
Norec
razume
vsako
besedo
,
vendar
pa
se
vstopi
pred
Milico
,
kakor
bi
jo
hotel
obvarovati
velike
nesreče
.
Možaka
,
ki
sta
krepkih
postav
,
sta
na
tihem
šepetala
mej
seboj
.
„
Tepec
ne
zna
govoriti
,
“
pravi
prvi
izmed
njiju
,
„
to
nam
jo
ravno
prav
.
Hasne
nam
to
v
dvojnem
oziru
.
Saj
nam
oblastnije
že
davno
na
prste
gledajo
,
ker
jim
je
naše
početje
vendar
nekoliko
sumno
.
Sedaj
imamo
priliko
,
da
pokažemo
krvavi
sodniji
in
mestnim
svetnikom
,
da
smo
ljudje
,
katerim
morajo
hvaležno
zaupati
.
In
deklica
—
“
Druzega
ni
čuti
.
Norec
ne
more
razumeti
,
kaj
moža
govorita
,
kajti
prav
na
tihem
šepetata
,
toda
nevarnost
sluti
in
zaradi
tega
s
plamtečimi
očmi
,
pripravljen
tudi
na
najljutejši
boj
,
zre
na
protivnika
.
Možakarja
se
za
norca
niti
ne
zmenita
,
temveč
namigneta
ženski
,
ki
je
očividno
že
z
njima
dogovorjena
.
Ženska
se
bliža
po
oboku
,
da
bi
prišla
do
Milice
.
„
Hej
!
“
zakliče
norcu
,
ki
se
,
nevarnost
sluteč
,
obrne
proti
njej
,
„
kaj
me
tako
bedasto
zijate
?
Saj
vama
nočem
nič
slabega
—
dekleta
ne
bom
zročila
njenim
preganjalcem
,
le
v
suho
opravo
jo
bom
oblekla
.
Potem
se
lahko
o
drugem
pomonimo
!
“
Norec
ne
zaupa
ženski
.
Jezno
in
zamolklo
zarenči
,
ter
jej
pokaže
svoje
bele
zobe
.
„
Glej
ga
no
,
“
se
togoti
ženska
,
„
to
je
zloben
voliček
,
—
mislim
,
da
me
hoče
vgrizniti
.
“
Premika
se
dalje
ter
stoji
zdaj
za
Milico
,
tako
da
je
norec
proti
možema
s
hrbtom
obrnen
.
Ženska
se
pripogne
,
kakor
bi
hotela
Milico
prijeti
.
Norec
hoče
to
zabraniti
,
toda
v
tem
trenutku
dvigneta
moža
kakor
na
dano
znamenje
svoje
roke
.
Dve
vrvi
zletita
po
zraku
,
in
predno
se
norec
zave
,
čuti
dvoje
zanjk
na
svojem
telesu
.
Jedna
zanjka
se
mu
ovije
okrog
vratu
,
da
more
komaj
še
hripavo
grčati
;
druga
pa
mu
roki
ob
telo
pritiska
—
tukaj
je
tudi
njegova
čudovita
moč
preslaba
,
bi
se
osvobodil
svojih
protivnikov
.
Trenotek
pozneje
ga
moža
že
na
tla
potegneta
,
ki
imata
,
kakor
se
vidi
,
velikansko
spretnost
v
lučanji
zanjk
.
Hipoma
planeta
na
pritlikovca
,
da
ga
popolnoma
zvežeta
.
Ta
pa
se
na
vse
kriplje
brani
.
Stoka
in
se
davi
,
z
nogama
suje
v
svoja
protivnika
in
z
zobmi
skuša
njujine
roke
popasti
.
Zastonj
je
ves
njegov
trud
.
Vrvi
ovijeta
krog
njegovega
telesa
,
da
leži
na
tleh
,
kakor
snop
slame
.
Konečno
mu
vržeta
debelo
,
voljnato
odejo
čez
obraz
.
Mej
tem
je
ženska
nezavestno
Milico
vzdignila
.
„
Pojdimo
,
“
pravi
,
„
ta
tukaj-le
nam
ne
pobegne
več
.
“
Odurno
krohotanje
jej
odgovarja
.
„
Mislim
da
,
če
ni
s
samim
vragom
v
zvezi
.
Kogar
midva
poveževa
,
je
tako
varno
spravljen
,
kakor
v
najmočnejši
ječi
pod
Trančo
.
“
„
Tiho
—
tiho
!
Saj
vesta
,
da
moramo
popolnoma
mirni
biti
.
Hišni
gospodar
nas
tako
že
grdo
gleda
v
svoji
hiši
,
in
da
naš
denar
nima
tako
dobrega
evenka
,
kakor
vsak
drugi
,
lahko
bi
prenočevali
na
prostem
.
Tiho
tedaj
!
“
Skrivnostna
ženska
nese
onesveščeno
Milico
hitro
po
ozkih
stopnicah
navzdol
,
možakarja
pa
hitro
pogasneta
svetilnice
.
Sedaj
se
vrata
odpro
.
Na
prvi
pogled
se
vidi
,
da
tu
v
razsvetljeni
sobi
prebivajo
kaj
čudni
ljudje
.
Okna
so
s
preprogami
pokrita
,
da
se
z
ulice
ne
more
opaziti
niti
najmanjši
svit
.
Razno
orodje
visi
ob
stenah
ali
leži
na
okrog
:
kroglje
,
obroči
,
drogi
,
vrvi
,
vmes
pisana
in
pozlačena
obleka
,
vse
jedno
vrhu
druzega
,
kakor
pri
kakem
starinarju
.
Sedaj
je
uganjka
rešena
.
Moža
in
ženska
so
takozvani
potovalni
ljudje
,
—
ki
so
se
takrat
po
vseh
cestah
klatili
,
—
to
so
glumači
—
komedijantje
,
ki
so
si
tukaj
z
dobrim
pa
redkim
denarjem
preskrbeli
stanovanje
.
Poleg
sobe
je
mala
čumnata
;
tje
nese
ženska
ubogo
Milico
.
„
Tako
,
to
je
preskrbljeno
,
“
pravi
žena
,
„
deklino
sem
preoblekla
in
na
posteljo
položila
.
Premočena
je
bila
do
kože
.
To
je
bil
izvrsten
lov
—
oj
,
prilika
je
bila
ugodna
in
deklica
je
lepa
,
urna
,
vitka
in
naša
bo
z
dušo
in
telesom
.
Saj
jej
druzega
ne
preostaja
.
“
„
Ali
se
je
že
zbudila
?
“
„
Kako
neki
,
saj
je
smrtno
onemogla
.
Menim
celo
,
če
me
vse
ne
moti
,
da
bo
zbolela
.
No
,
tudi
to
preide
—
tako
sveža
mlada
kri
vse
prestane
in
premladi
se
tem
krasneje
—
“
Ženska
ne
izgovori
,
pomenljivo
pa
se
ozre
na
steno
,
kjer
vise
pozlačeni
obroči
in
druga
glumska
šara
.
„
To
bi
bilo
dozdaj
vse
lepo
,
“
pripomni
jeden
možakarjev
,
tako
ponižno
,
da
bi
se
človek
čudil
,
ki
bi
pri
tem
pogledal
v
v
njegov
podivjani
obraz
.
„
Toda
ne
pozabimo
,
da
smo
še
v
Ljubljani
,
in
ko
se
odpeljemo
,
bo
stražnik
pri
mestnih
vratih
gotovo
naš
voz
natanko
preiskal
.
“
Dolg
premolk
nastane
.
Žena
premišljuje
—
oči
njene
se
ozirajo
zdaj
na
strop
,
zdaj
na
tla
,
potem
pa
se
zmagonosno
vskloni
.
„
Šlo
bo
—
tako
mora
iti
!
“
„
To
je
veliko
vprašanje
—
jaz
ne
upam
dosti
.
“
„
Le
počakajta
,
“
zavrne
skrivnostna
žena
,
„
da
se
zdani
.
Vse
drugo
je
moja
skrb
!
“
Boj
z
nasprotniki
.
—
Zavratni
morilec
na
preži
.
—
Nepričakovan
izid
.
—
Vnovič
nevarnost
.
—
Močnejši
sovražnik
se
umakne
.
—
Obupana
rešitev
.
Jurij
Skopec
stoji
pred
patruljo
najetih
vojakov
,
ki
stražijo
grajski
vrt
.
Puške
imajo
,
toda
te
niso
pripravne
;
namestu
pa
,
da
bi
zgrabili
samokrese
,
potegne
najbližji
,
menda
načelnik
,
meč
iz
nožnice
.
Jeden
pogled
mu
zadostuje
,
da
človek
,
ki
ravnokar
zapušča
grad
,
ne
spada
niti
mej
služabnike
niti
mej
beriče
in
vojake
.
„
To
je
tolovaj
!
“
vpije
mož
in
silno
zavihti
svojo
sabljo
proti
glavi
našega
junaka
.
Jurij
urno
odskoči
,
da
se
orožje
zapiči
globoko
v
vrata
.
Preklinjaje
hoče
vojak
znova
zamahniti
,
toda
že
tolovajski
glavar
vdari
po
svetilnici
,
ki
hipoma
ugasne
,
v
tistem
trenotku
pa
tudi
pest
njegova
že
drži
nasprotnikovo
orožje
in
močno
ž
njim
zamahne
.
Jeden
sam
sunek
—
divja
kletvica
—
Jurij
Skopec
že
vihti
sovražnikovo
sabljo
.
„
Prokleto
,
“
rujove
poveljnik
,
„
nad
njega
—
pobijte
ga
,
ustrelite
ga
!
“
Deset
mož
je
,
ki
stoje
proti
Juriju
.
Svetilnica
je
razbita
,
toliko
pa
vendar
vidijo
,
da
je
pred
njimi
orjaška
postava
,
ki
nad
glavo
preti
s
sabljo
.
Dva
samokresa
počita
,
toda
roki
nista
bili
mirni
in
kroglji
prodreta
vrata
skozi
katere
je
Jurij
urno
stopil
na
prosto
.
Tolovajski
glavar
je
vsaj
prvega
napada
rešen
.
Oborožena
roka
silovito
odriha
po
glavah
najetih
vojakov
,
prično
strašno
rujoveti
.
Jurij
Skopec
vé
,
da
mora
prvi
trenotek
izrabiti
,
če
se
hoče
rešiti
;
kajti
veliko
psov
je
gotovo
zajčeva
smrt
.
Pot
si
hoče
napraviti
,
sablja
treska
po
nasprotnikih
,
ki
se
za
trenotek
umaknejo
.
Ta
hip
prodere
tkozi
vojake
in
predrznež
beži
proti
vrtnemu
ozidju
,
straža
pa
kriči
za
njim
na
vse
grlo
.
Zopet
pokajo
samokresi
,
toda
nobena
kroglja
ne
zadene
ubežnika
,
ki
se
z
orjaškimi
skoki
bliža
ograji
.
„
Za
njim
!
“
vpije
poveljnik
,
ki
se
zadet
od
sablje
po
tleh
valja
.
„
Za
njim
—
ubijte
ga
,
tolovaja
—
kje
je
moj
meč
?
“
Poveljnik
naj
se
le
repenči
.
Pač
hitijo
od
vseh
strani
orožniki
na
pomoč
,
toda
Jurija
Skopca
ne
more
nikdo
dohajati
,
ki
ravnokar
kakor
mačka
spleza
čez
vrtni
zid
.
Preganjanje
se
prične
.
Vrata
v
ograji
so
hitro
odprta
.
Divji
lov
se
obrne
proti
gozdu
,
ki
tukaj
še
ni
pregosto
zaraščen
.
Jurij
Skopec
niti
za
trenotek
ne
izgubi
zavednosti
,
čeravno
so
mu
preganjalci
tesno
za
petami
.
Čudno
mu
je
pri
srcu
.
—
Sicer
uren
kakor
jelen
,
Čuti
danes
vse
ude
tako
težke
,
kakor
da
bi
za
sabo
vlačil
težke
verige
.
Nenavadna
prikazen
v
galeriji
je
vzrok
temu
,
železni
vitez
mu
je
ude
obtežil
,
vendar
pa
se
rije
skozi
grmovje
ter
svoje
preganjalce
vodi
v
stran
,
ker
noče
,
da
bi
vojaki
zapazili
njegove
tovariše
v
mali
dolinici
.
In
glej
čudo
,
kolikor
delj
časa
beži
,
toliko
lažjega
in
krepkejega
se
čuti
.
Tako
divjá
lov
na
človeka
,
po
temnem
gozdu
.
„
Prokleti
rokovnjač
!
“
kriči
prvi
preganjalec
,
dviguje
svoj
samokres
,
„
stoj
,
ali
Te
pa
ustrelim
,
kakor
steklega
psa
!
“
Jurij
Skopec
ne
odgovarja
.
Roteč
se
pomeri
vojak
z
nova
na
hrbet
bežečega
tolovajskega
glavarja
,
ki
ravnokar
hiti
proti
gostemu
grmičju
.
V
tem
so
naenkrat
pokaže
črna
postava
.
Jurij
je
ne
zapazi
,
kajti
glodati
mora
oprezno
na
tla
,
da
se
kolikor
mogoče
obvaruje
grčavih
korenin
,
ki
semtertja
šterle
iz
mahovja
.
Mož
v
grmu
je
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
zaupni
mož
Amalijinega
strijca
,
ki
je
zapazil
bližajočega
se
ubežnika
.
„
Hoho
,
“
mrmra
tolovaj
,
„
sedaj
te
Amalija
ne
bo
branila
.
Sedaj
si
moj
in
kroglja
moja
ne
bo
zgrešila
ljubčka
moje
krasne
neveste
.
“
Rokovnjač
pomeri
na
glavarja
,
kateremu
je
prisegel
zvestobo
,
—
Jurij
Skopec
je
mej
dvema
sovragoma
.
Tu
se
zadene
njegova
noga
ob
kvišku
štrlečo
korenino
.
Z
vso
silo
telebne
na
tla
,
ravno
,
ko
se
z
dveh
strani
začuje
strel
.
Kroglja
iz
Tomaževe
puške
žvižga
črez
Jurijevo
glavo
in
se
zadere
v
smreko
,
kroglja
iz
samokresa
pa
obtiči
v
levici
zavratnega
morilca
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
zarujove
kakor
tiger
.
V
tem
trenutku
pa
se
vojaki
obrnejo
v
beg
.
Zagledali
so
Tomaža
v
goščami
,
in
ko
ta
zatuli
,
mislijo
,
da
kliče
tovariše
pomoč
.
„
Nazaj
,
nazaj
!
“
kriče
,
„
v
gozdu
vse
mrgoli
tolovajev
.
Pojdimo
po
ostale
vojake
!
“
To
je
rešitev
v
najskrajnejši
sili
!
‚
Rudeči
Tomaž
‘
beži
,
da
si
obveže
rano
,
Jurij
Skopec
vstane
.
Ne
vé
,
kaj
se
je
zgodilo
.
„
Grom
in
peklo
!
“
rentači
Tomaž
,
ko
je
že
daleč
v
gozdu
.
„
Drago
sem
jo
maral
plačati
.
Kroglja
moja
je
sicer
vražjega
Skopca
podrla
,
za-to
sem
pa
tudi
jaz
okusil
svinčenko
.
Hvala
Bogu
,
da
kost
ni
zdrobljena
.
Sedaj
pa
k
starcu
,
Amalijinemu
sijcu
!
Ta
me
bo
izlečil
,
saj
mu
vendar
prinesem
veselo
novico
,
da
so
vsi
peklenščki
vzeli
prokletega
Jurija
Skopja
.
Satan
,
to
peče
,
ko
živa
žrjavica
!
“
Jurij
vsega
tega
ne
sliši
,
tudi
ne
vé
,
da
ga
Tomaž
smatra
za
mrtvega
.
Tudi
nima
časa
,
da
bi
premišljal
,
kaj
se
je
v
zadnjih
trenotkih
pripetilo
,
kajti
od
grajskega
vrta
sem
se
čuje
grozno
kričanje
.
Ni
dvojiti
,
da
je
v
gradu
vse
po
konci
in
da
bo
takoj
znova
pričel
divji
lov
.
Jurij
zre
plamtečim
pogledom
proti
gradu
.
„
Tam
notri
je
sam
satan
doma
,
“
se
grozi
,
„
najprvo
se
vražja
zapeljivka
izmuzne
moji
maščevalni
roki
,
grof
Sokolski
ni
doma
,
in
konečno
uganja
še
železni
vitez
svoje
burke
,
menda
,
ker
je
hotel
dokazati
,
da
cela
grajska
sodrga
imenuje
Belcebuba
svojega
deda
.
Toda
prišel
bo
pravi
čas
,
grof
Sokolski
povrnil
se
bom
in
s
Taboj
obračunal
,
tedaj
Te
bom
s
Tvojo
soprogo
kaznoval
,
kakor
zaslužita
,
ali
pa
se
ne
imenujem
Jurij
Skopec
!
“
„
Glavar
,
glavar
!
“
se
oglasi
prav
v
bližini
.
„
Smukač
,
“
zakliče
Jurij
.
Ropar
težko
sopihajoč
prilomasti
po
hosti
.
„
Glavar
,
“
kliče
,
„
mi
moramo
od
tod
.
Celo
peklo
je
izpuščeno
,
vojaki
se
od
vseh
strani
bližajo
.
Desetkrat
,
več
jih
je
od
nas
,
ne
moremo
se
jih
ubraniti
,
in
če
le
še
nekoliko
čakamo
,
obkolili
nas
bodo
popolnoma
.
“
Jurij
Skopec
se
grozno
zaroti
,
toda
dobro
vé
,
da
tu
ne
pomaga
obotavljanje
.
Boj
z
vojaki
bi
bil
popolnoma
zastonj
.
Kajti
tudi
sosednih
kmetov
se
je
bati
,
ki
bi
vojakom
prihiteli
na
pomoč
ter
tolovaje
popolnoma
udušili
.
„
Videli
se
bodemo
zopet
!
“
zagrozi
se
,
proti
gradu
obrnjen
,
„
potem
pa
se
varuj
,
grof
Sokolski
,
čuvaj
se
,
prekanjena
furija
,
moja
osveta
bo
grozovita
!
“
„
Žurite
se
,
glavar
,
“
sili
Smukač
,
„
za
vraga
ali
ne
slišiš
bobnov
,
to
je
cel
vojaški
oddelek
.
“
„
Dobro
,
dobro
,
dobili
nas
vendar
ne
bodejo
,
“
škriplje
Jurij
Skopec
ter
hiti
proti
mali
dolinici
.
Tam
je
že
vse
na
odhod
pripravljeno
.
Tolovaji
vedó
po
svojih
stražah
,
da
se
sovražnik
v
ogromnem
številu
bliža
,
ter
nestrpno
čakajo
na
svojega
glavarja
.
Z
jednim
skokom
je
glavar
sredi
svoje
čete
.
„
Ali
ste
vsi
skupaj
?
“
vpraša
.
„
Ne
,
glavar
,
‚
rudeči
Tomaž
‘
manjka
.
“
„
To
rad
verjamem
.
Zlodej
me
je
hotel
zavratno
usmrtiti
—
ali
so
vse
straže
došle
?
“
„
Da
,
glavar
,
“
odgovarja
Cekinar
,
„
vsi
smo
skupaj
,
samo
Amalije
ni
,
in
strijca
njenega
tudi
ne
vidim.
Ta
dva
sta
jo
gotovo
pri
prvem
kričanju
pobrisala
.
“
Jurij
osupne
nekoliko
.
Razkošna
,
divna
lepota
mladega
dekliča
mu
je
že
davno
znana
,
vrhu
tega
pa
ga
je
Amalija
že
dvakrat
največje
nevarnosti
obvarovala
.
Da
,
Jurij
se
zelo
čudi
,
da
je
Amalija
naenkrat
izginila
.
Seveda
tolovajski
glavar
ne
ve
,
da
mu
je
Amalijin
stric
sovražen
,
da
je
s
pomočjo
‚
Rudečega
Tomaža
‘
natihem
odjahal
.
—
Preganjalci
se
vedno
bolj
bližajo
.
„
To
bo
zopet
peklenski
direndaj
,
“
godrnja
Cekinar
,
„
glavar
,
glavar
.
Vi
ste
preveč
predrzni
!
Kam
pridemo
—
jutranja
zarja
je
blizo
in
če
pojdemo
iz
gozda
,
izgubljeni
smo
na
vseh
straneh
.
Kakor
hitro
pridemo
na
planjavo
,
postreljali
nas
bodo
kakor
vrabce
.
“
„
To
jo
moja
skrb
,
“
odgovarja
Jurij
ponosno
,
—
„
na
Kresniškem
vrhu
je
bila
nevarnost
še
večja
.
“
„
Toda
bili
smo
v
skalovji
.
“
„
Ubogajte
me
,
in
videli
bodete
,
da
vem
,
kaj
je
prav
.
Odrinimo
—
čas
je
drag
—
pustite
gromade
goreti
—
to
bo
naše
preganjalce
nekoliko
zadrževalo
!
“
„
Toda
ne
dolgo
,
“
godrnja
Smukač
,
„
in
potem
pride
nevihta
nad
nas
.
Jurij
Skopec
je
res
zlatega
denarja
vreden
,
toda
preveč
si
upa
,
stavim
,
da
jo
bo
konečno
skupil
in
mi
vsi
ž
njim
!
“
Jurij
molči
.
Svoje
ljudi
razdeli
na
tri
oddelke
,
vsak
po
deset
mož
.
Ti
naj
se
plazijo
skozi
gozd
,
zunaj
njega
pa
se
zopet
združijo
.
„
Kje
se
snidemo
?
“
praša
Smukač
,
ki
je
načelnik
jednega
,
Cekinar
druzega
,
glavar
sam
pa
vodnik
tretjega
oddelka
.
„
Pri
Vevčah
ob
izlivu
Ljubljanice
v
Savo
,
“
glasi
se
odgovor
.
„
Ali
glavar
,
tam
pridemo
na
prosto
polje
,
tam
nas
bodo
preganjali
ko
poljske
zajce
.
“
„
Kar
sem
rekel
,
to
velja
!
Kdo
mi
ugovarja
?
“
Vse
molči
.
„
Naprej
,
tovariši
!
“
ukazuje
glavar
,
„
na
svidenje
!
“
Ne
da
bi
se
ozrl
,
vodi
glavar
svoje
ljudi
po
gozdu
;
trobente
in
bobni
pa
naznanjajo
,
da
vojaki
iščejo
tolovajsko
četo
.
Zjutraj
po
nevihti
.
—
Norec
pred
sodniki
.
—
Vse
iskanje
zastonj
.
—
Glumači
odpotujejo
.
Pri
mestnih
vratih
.
—
Skrivnostni
zaboj
.
Gosta
ljubljanska
mogla
se
vali
po
ulicah
in
trgih
mesta
.
Svita
se
,
posamezniki
korakajo
od
Glavnega
in
Starega
trga
proti
Tranči
.
Vsi
gledajo
proti
strehi
krvave
sodnije
,
toda
ne
vidijo
ničesa
,
kajti
jutranji
mrak
in
pa
zloglasna
megla
prikrivata
razgled
na
dva
koraka
.
Kje
sta
ubežnika
?
Beriči
stoje
v
posameznih
gručah
ter
se
ozirajo
proti
strehi
sodišča
.
„
Čudim
se
samo
,
da
še
nista
doli
splezala
ali
padla
,
“
pravi
bradat
načelnik
sodnih
slug
,
„
celo
noč
je
lilo
vraga
!
—
tam
gori
ne
moreta
vendar
tičati
.
“
„
Menda
čepita
še
za
dimnikom
.
“
„
Mogoče
,
ali
potem
sta
otrpnena
,
da
ne
bo
težavno
,
dobiti
ju
doli
.
“
„
Pozor
,
kaj
pa
pomeni
ta
ropot
?
“
„
To
je
v
sosedni
hiši
,
“
pripomni
meščan
,
ogrnen
v
temnomoder
plašč
.
Hrum
prihaja
iz
sejsedne
hiše
vedno
bliže
.
Dva
možakarja
temnih
obrazov
,
menda
tujca
,
vlečeta
z
velikim
naporom
nekaj
težkega
v
odejo
zavitega
na
ulico
,
poleg
njiju
pa
ženska
grozovito
maha
z
rokama
.
„
Ljubljanski
meščanje
!
“
kriči
visokim
glasom
,
„
ravnokar
smo
na
podstrešji
vjeli
tega-le
možicelja
.
Moja
dva
pomočnika
sta
ga
zgrabila
,
čeravno
se
je
branil
,
kakor
divja
mačka
.
Tudi
neka
deklina
je
bila
poleg
,
toda
izmuzala
se
nam
jo
—
kakor
veverica
je
zletela
na
dvorišče
in
od
tod
na
Stari
trg
.
„
Hoho
,
to
sta
ubežnika
,
“
zarenči
bradati
načelnik
,
ki
je
pristopil
,
„
to
je
spak
,
ki
je
rešil
tatico
iz
mučilnice
.
Sedaj
moramo
tudi
še
ptičico
prijeti
—
žena
,
kam
je
ubežala
?
“
„
Tam-le
na
Stari
trg
—
letela
je
kakor
sam
vrag
.
“
„
Hej
,
beriči
,
dobiti
jo
moramo
,
mestna
vrata
so
zaprta
,
daleč
ne
more
biti
.
“
„
Zakaj
ste
tatico
izpustili
?
“
praša
meščan
tujo
žensko
.
„
Moj
ljubi
Bog
,
jaz
nisem
več
tako
urna
,
kakor
taka
vlačuga
.
Moja
dva
možakarja
sta
imela
s
spakom
dosti
opravila
,
jaz
pa
za
dekličem
nisem
mogla
tako
hitro
bežati
,
da
bi
jo
bila
zgrabila
.
“
„
Kakošni
ljudje
so
pa
to
?
“
praša
drug
meščan
svojega
soseda
.
—
„
Glumači
so
,
ki
že
nekaj
dnij
tu
v
hiši
stanujejo
,
“
odgovori
zaničljivo
.
„
Prav
za
prav
bi
takih
ljudij
ne
smeli
v
mestu
trpeti
.
No
,
dosedaj
so
bili
mirni
in
pošteni
,
in
ravno
danes
so
pokazali
,
da
jim
morajo
biti
oblastnije
celo
hvaležne
.
“
Ko
se
meščanje
tako
pomenkujejo
ter
čudijo
,
kako
sta
mogla
ubežnika
s
Tranče
na
sosedno
streho
priti
,
vleče
nekaj
beričev
zvezanega
norca
v
sodišče
.
Skrivnostna
žena
gleda
smehljaje
za
njimi
.
„
Hahaha
,
to
je
dovršeno
,
“
mrmra
,
„
tu
nikdo
ničesa
ne
sumi
.
Najbolje
pri
vsem
tem
pa
je
to
,
da
tepec
ne
more
govoriti
.
In
celo
,
ko
bi
izpregovoril
,
nikdo
bi
mu
ne
verjel
.
Lepa
golobičica
pa
ostane
pri
meni
—
o
,
zaslužila
mi
bo
veliko
denarja
—
hihihi
!
“
Pred
Trančo
nastane
velika
gneča
.
Mnogo
meščanov
se
drenja
proti
krvavi
sodniji
in
beriči
komaj
odgovarjajo
na
vsa
radovedna
vprašanja
.
Po
Starem
trgu
pa
se
drvi
celo
krdelo
radovednežev
za
preganjalci
ubegle
tatice
.
—
„
Iščite
tatico
!
“
kličejo
,
„
iščite
vlačugo
,
gotovo
se
je
v
kaki
hiši
skrila
ali
pa
pobegnila
na
kak
vrt
!
“
Šum
narašča
.
Kmalu
pridejo
sodniki
veličastnih
korakov
ter
posedejo
za
črno
pogrneno
mizo
v
veliki
dvorani
krvave
sodnije
.
Zaslišanje
pritlikavega
norca
se
prične
.
Toda
ves
trud
predsednikov
je
zastonj
.
Ubogi
spak
je
nem
in
beriči
si
niti
ne
upajo
,
oprostiti
ga
vezij
,
ker
se
boje
njegove
togote
.
In
njihova
bojazen
je
tudi
opravičena
.
Revež
strašno
tuli
in
oči
se
mu
svetijo
,
kakor
žrjavica
,
da
se
mu
sodniki
niti
ne
bližajo
.
„
To
je
pravcati
norec
—
hud
tepec
—
vklenite
ga
v
verige
,
dokler
se
ne
spametuje
,
“
veleva
prvi
sodnik
in
beriči
vlečejo
reveža
iz
sodne
dvorane
.
Kaj
se
bo
ž
njim
zgodilo
?
Oj
,
takrat
je
bilo
sodnijsko
postopanje
grozovito
!
Norec
je
„
tatico
“
otel
iz
mučilnice
,
in
če
pregrešnice
no
najdejo
,
plačal
bo
svoje
hudodelstvo
z
življenjem
.
Ko
se
sodniki
z
norcem
trudijo
ter
poslušajo
njegovo
besno
rujovenje
,
iščejo
beriči
ubeglo
Milico
.
Vsako
hišo
,
vsako
vrt
pregledajo
in
meščanje
jim
pri
tem
sami
pomagajo
,
kajti
če
hudodelnica
uteče
,
izgubi
cela
Ljubljana
„
zabavo
“
,
gledati
,
kako
rabelj
davi
zalega
,
mladega
dekliča
.
Pred
krvavo
sodnijo
se
radovedneži
počasi
razkrope
.
Le
na
dvorišči
hiše
,
ki
je
prizidana
sodišču
,
se
čuje
ropot
.
Ravnokar
vlečejo
izpod
lope
voz
,
kojega
kolesa
neznansko
cvilijo
in
ki
je
z
razdrapanim
platnom
pokrit
.
Pred
voz
sta
vprežena
dva
kljuseta
,
možakarja
pa
,
ki
sta
norca
premagala
,
vlačita
po
stopnicah
razno
šaro
na
voz
.
Mej
to
je
tudi
precej
dolg
,
a
ne
posebno
širok
zaboj
.
S
posebno
pozornostjo
ga
naložita
na
voz
.
Ženska
pa
našteje
mej
tem
hišnemu
gospodarju
nekaj
srebrnih
petic
v
razprostrte
kremplje
.
„
Premalo
,
premalo
,
“
godrnja
meščan
,
katerega
cela
Ljubljana
pozna
zaradi
skoposti
.
„
Več
ko
zadosti
za
hlev
in
tisto
krmo
,
kar
ste
jo
konjičema
dali
,
“
zavrne
ga
žena
,
„
tudi
sva
se
prvi
dan
že
tako
dogovorila
.
“
„
Naj
bo
,
“
godrnja
skopuh
,
„
vesel
sem
,
da
se
znebim
glumaške
sodrge
.
Sosedje
so
me
zaradi
nje
že
itak
po
strani
gledali
.
“
Nejevoljen
spravi
denar
v
žep
,
umazana
dekla
pa
odpre
velika
hišna
vrata
.
Skrivnostna
ženska
stopi
na
voz
,
možaka
pa
stopata
poleg
konj
in
tako
se
stara
kareta
pomika
po
Starem
trgu
.
Od
daleč
se
sliši
šum
,
ki
ga
provzročajo
preganjalci
nesrečne
Milice
.
Ženska
na
vozu
posluša
.
„
Le
iščite
,
le
iščite
,
“
mrmra
in
vražje
njene
oči
zro
na
dolgi
zaboj
poleg
sebe
.
Kmalu
so
pri
Karlovških
mestnih
vratih
.
„
Hoj
,
kam
tako
zgodaj
?
“
kliče
vratar
,
ki
z
nekaterimi
čuvaji
stopi
iz
stražnice
.
„
Ej
,
ali
niso
to
glumači
?
“
„
Da
,
gospod
,
“
odgovori
jeden
izmed
obeh
možakarjev
ponižno
,
„
peljemo
se
v
Novo
mesto
in
od
tod
v
Karlovec
in
Reko
.
“
„
Tako
,
tako
,
—
kaj
pa
imate
vse
na
vozu
?
“
„
Obroče
,
kroglje
,
droge
,
vrvi
in
kar
potrebujemo
za
svoj
vsakdanji
kruh
.
Le
v
torbah
imamo
nekoliko
slanine
.
“
„
To
bi
vsak
lahko
rekel
—
voz
moramo
preiskati
.
“
Žena
ostane
mirna
,
možakarja
pa
se
v
zadregi
nekoliko
v
stran
obrneta
,
da
,
za
trenotek
celo
prebledita
.
Tega
k
sreči
nobeden
čuvaj
ne
zapazi
,
ker
ti
so
še
zaspani
,
jutro
se
komaj
svetli
.
Jeden
čuvajev
spleza
na
voz
.
Z
nogo
suje
razno
šaro
narazen
,
pregleduje
posamezne
reči
ter
konečno
pride
do
dolgega
zaboja
.
„
Kaj
pa
je
tu
notri
?
“
vpraša
.
„
Naša
glumaška
obleka
,
“
odgovori
žena
hitro
.
„
Oj
—
odprite
!
To
že
poznam
,
v
takem
zaboji
se
da
Bog
vé
kaj
vse
skriti
.
“
Možakarja
si
brišeta
pot
s
čela
,
toda
oster
pogled
njunine
gospodinje
provzroči
,
da
se
vsaj
na
videz
pomirita
.
„
Takoj
bom
odprla
,
“
zakliče
ženska
,
„
kje
neki
tiči
ključ
?
“
„
Ali
ga
niste
izgubila
?
“
norčuje
se
čuvaj
.
„
Take
zvijače
že
poznamo
.
“
„
Ne
,
tukaj
je
.
“
„
Dobro
—
tedaj
odprite
.
“
„
Takoj
—
hitro
!
“
Ženska
odpre
ključavnico
,
dvigne
pokrov
,
in
glej
,
tu
notri
leži
—
vsaj
na
vrhu
—
glumaška
obleka
.
Čuvaj
hoče
na
dno
pogledati
ter
stegne
svojo
roko
.
„
Čuvajte
se
,
“
pravi
žana
mirno
.
„
Česar
?
“
„
Oj
,
tako
,
pozabila
sem
Vam
povedati
,
“
odgovori
glumačica
,
„
imamo
namreč
dvoje
kač
,
kateri
sem
jaz
ukrotila
.
Hotela
sem
se
ž
njima
predstavljati
,
toda
strogo
mestno
glavarstvo
tega
ni
dovolilo
,
ker
ste
indijski
strupeni
kači
.
Le
slušajte
,
kako
sikate
.
“
„
Vrag
Vas
vzemi
s
kačama
vred
,
“
zakliče
čuvaj
ter
z
jednim
skokom
poskoči
raz
voz
,
„
zaprite
hitro
zaboj
,
če
ne
nam
zlodja
še
v
čuvajnico
uideta
.
“
„
Da
,
da
—
saj
storim
,
kar
velevate
.
“
„
Vse
v
redu
!
“
zakliče
čuvaj
.
„
Voz
se
lahko
izpusti
iz
mesta
.
“
Mestna
vrata
se
težko
v
stežajih
zasučejo
,
voz
krene
proti
dolenjski
cesti
in
obraza
obeh
glumačev
zadobita
zopet
naravno
barvo
.
Kaj
je
neki
v
dolgem
zaboju
,
ali
res
samo
obleka
,
strupeni
kači
ali
pa
vse
kaj
drugega
?
Amalijin
obup
in
njena
žalost
.
—
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
povrne
.
—
Naklepi
nasprotnikov
.
—
Poskušen
beg
.
„
Kaj
stojiš
zopet
pri
oknu
in
zijala
vun
prodajaš
?
Doma
mi
ostaneš
;
tega
bi
se
mi
še
manjkalo
,
da
bi
za
nekdanjim
lovcem
letala
!
Povedal
som
Ti
,
da
imam
s
Teboj
vse
druge
namene
!
“
Tako
govori
Amalij
in
,
stric
k
dekletu
,
ki
pri
zamreženem
oknu
starega
poslopja
stoji
in
zre
v
šumeči
gozd
.
Hiša
jo
bila
menda
v
prejšnjih
časih
lovski
gradič
,
sedaj
,
pa
je
last
sivega
tolovajskega
pajdaša
.
Amalija
se
čmerno
obrne
.
„
Stric
,
“
pravi
odurno
,
„
ne
tiraj
me
v
obup
.
Ti
si
moj
edini
sorodnik
na
svetu
in
kot
takega
sem
Te
dosedaj
ubogala
.
Toda
tudi
moja
pokorščina
ima
svoje
meje
.
“
„
Seveda
,
“
odgovori
stric
.
„
Poznam
Tvojo
togoto
,
toda
za
to
se
ne
brigam
.
Tukaj
v
mojem
gradiču
sem
jaz
jedini
,
ki
ima
zapovedovati
.
Pravim
Ti
,
da
si
Jurija
Skopca
le
izbij
iz
glave
;
nikdar
ga
ne
dobiš
,
za
te
bom
že
jaz
skrbel
.
“
Amalija
srdito
stopi
za
korak
nazaj
.
„
Stric
!
“
zakriči
ljuto
,
„
vem
,
da
me
imaš
rad
,
kajti
sicer
bi
Ti
drugače
odgovarjala
.
Toliko
pa
Ti
povem
,
da
če
se
je
Juriju
kaj
pripetilo
,
umrem
ž
njim
.
Ves
Tvoj
trud
je
potem
zastonj
,
in
tudi
če
me
zvežeš
,
umrla
bom
lakote
.
Poznaš
me
,
da
vedno
ostanem
pri
svoji
besedi
.
“
Lisičji
starec
se
pretrese
.
„
Bedarije
,
“
pravi
,
„
kaj
čvekaš
?
Ali
misliš
,
da
me
s
takimi
otročarijami
uženeš
v
kozji
rog
?
Rad
bi
videl
,
kdo
ima
bolj
trdo
glavo
,
Ti
ali
jaz
!
“
„
Bodemo
že
videli
!
“
„
Spametuj
se
dekle
,
“
pravi
stric
,
pristopivši
k
dekletu
,
„
saj
hočem
le
Tvojo
srečo
.
“
„
Seveda
,
‚
rudečemu
Tomažu
‘
me
hočeš
prodati
,
temu
surovežu
,
divjemu
bivolu
,
katerega
iz
dna
duše
sovražim
.
“
„
Otroče
,
kdo
Ti
to
pravi
?
‚
Rudeči
Tomaž
‘
je
le
mrtvo
orodje
v
mojih
rokah
.
S
tabo
vso
kaj
druzega
nameravam
,
kajti
Ti
si
dedič
celega
mojega
bogastva
.
“
„
Kdo
vé
,
koliko
Ti
bo
še
Tvojega
bogastva
ostalo
?
“
smeje
se
lepa
deklica
.
„
Oho
,
videla
boš
,
da
nisem
leta
in
leta
zastonj
kupoval
blago
od
rokovnjačev
.
Tu
doli
v
kleti
leži
zaklad
—
o
—
“
Starec
obmolkne
,
kakor
bi
se
bal
,
da
je
s
temi
besedami
že
preveč
izdal
.
Amalija
ga
zavrne
:
„
Vsi
Tvoji
zakladi
me
ne
mikajo
.
Kaj
pa
hočeš
,
da
postane
iz
mene
.
Morda
celo
princezinja
?
“
„
Ne
norčuj
se
;
zadostuje
,
da
hočem
le
Tvoj
blagor
.
Ali
misliš
,
da
bi
bila
kot
tolovajskega
glavarja
nevesta
srečna
?
Preganjana
,
izobčena
iz
človeške
družbo
bi
slednjič
grozovito
končala
.
“
Amalija
se
jezno
zasmeje
.
„
To
jo
moja
skrb
,
stric
.
Če
koga
ljubim
,
naj
bode
,
kdor
hoče
,
ne
zapustim
ga
v
sili
in
smrti
,
kajti
njegovo
je
moje
srce
,
njegova
moja
ljubezen
.
“
„
Amalija
,
pomisli
,
da
lahko
postaneš
soproga
imenitnega
gospoda
.
“
„
Nikogar
nočem
!
“
zakliče
ter
jezno
udari
z
nogo
ob
tla
;
„
Jurija
Skopca
ljubim
in
njegova
bodem
.
—
Ali
me
izpustiš
,
ali
ne
?
“
„
Niti
v
sanjah
ne
storim
kaj
tacega
.
Ti
ostaneš
tukaj
,
dokler
se
drugače
ne
premisliš
ter
mi
prisežeš
,
da
me
boš
ubogala
.
“
„
To
se
ne
bo
nikdar
zgodilo
.
“
„
Amalija
,
premisli
se
!
“
„
Nikdar
!
“
„
Pa
ostaneš
tukaj
zaprta
,
“
odgovori
čmerni
starec
.
„
Kdor
ne
uboga
,
ga
tepe
nadloga
.
“
Bliža
se
vratom
.
Amalija
hoče
za
njim
,
toda
stric
vrata
urno
odpre
in
trenotek
pozneje
že
čuje
deklica
,
da
se
ključ
zasuče
.
Jezno
ihteč
se
hiti
lepa
deklica
k
oknu
.
„
O
,
Jurij
,
Jurij
!
“
kliče
strastno
,
„
kje
si
,
da
bi
me
rešil
?
Jaz
sem
Tvoja
nevesta
—
Tvoja
na
veke
—
o
,
Jurij
,
le
v
Tvojem
krepkem
objemu
je
moja
sreča
.
Storiti
smeš
z
mano
,
kar
hočeš
,
toda
pridi
po
svojo
Amalijo
,
ki
bo
samega
hrepenenja
po
Tebi
morala
umreti
!
“
Stric
srdit
odide
v
svojo
sobo
.
„
Bo
že
odnehala
,
“
godrnja
sam
sabo
,
„
no
,
to
bi
bilo
slabo
,
da
bi
takega
dekliča
ne
mogel
ukrotiti
.
Konečno
bo
izprevidela
,
da
jej
hočem
le
dobro
,
—
tako
—
oj
,
ali
se
ne
odpirajo
hišna
vrata
?
“
Starec
vstane
.
Njegovi
služabniki
so
mu
zvesto
udani
in
če
puste
,
da
kdo
vstopi
v
hišo
,
biti
mora
to
dober
znanec
.
Radoveden
odpre
vrata
,
ki
vodijo
na
prehod
.
Mršav
možak
divjega
obraza
se
počasi
bliža
roko
ima
s
krvavo
cunjo
obvezano
in
hude
bolečine
ga
menda
nadlegujejo
.
„
Rudeči
Tomaž
!
“
zakliče
hišni
gospodar
.
„
Da
,
jaz
sem
,
“
odgovori
glasno
tolovaj
,
„
za
vraga
,
skupil
sem
jo
.
“
Toda
namera
moja
se
je
posrečila
,
prokleti
Jurij
Skopec
leži
sedaj
v
gozdu
mrtev
—
ustreljen
!
“
Zadnje
besede
glasno
kriči
.
V
tem
trenutku
pa
mu
odgovori
drug
glas
.
Prišel
je
bolesten
krik
iz
dekličinih
ust
,
zamolklo
,
kakor
iz
daljave
.
„
Oho
,
to
je
Amalija
,
“
mrmra
hišni
gospodar
,
„
slišala
je
—
nič
ne
škoduje
—
si
bo
vsaj
muhe
prej
iz
glave
izbila
.
“
„
Vstopi
.
Tomaž
;
no
,
kaj
pa
ti
manjka
?
“
obrne
se
k
svojemu
zaupnemu
možu
.
„
Roka
je
prestreljena
,
“
rentači
rokovnjač
,
„
okusil
sem
svinčenko
iz
samokresa
,
pa
k
sreči
kost
ni
zdrobljena
.
“
„
Potem
ni
nič
hudega
—
no
,
to
bomo
kmalu
zopet
skrpali
.
Le
vsedi
se
,
Tomaž
;
tu
imam
vse
,
kar
je
treba
,
in
rano
Ti
izlečim
bolje
,
kakor
najslovitejši
dunajski
ranocelnik
.
“
Tolovaj
se
vsede
.
„
Ali
je
Jurij
Skopec
res
mrtev
?
“
praša
starec
hlastno
.
„
Mrtev
!
Saj
veste
,
da
moja
kroglja
nikdar
ne
zgreši
cilja
.
Pomeril
sem
na
njegovo
glavo
in
ko
sem
sprožil
,
videl
sem
skozi
dim
,
kako
je
telebnil
na
tla
!
Ta
se
bo
o
sv.
Nikoli
povrnil
.
“
„
To
me
veseli
.
“
„
Da
,
delo
se
je
obneslo
.
“
„
Ali
si
pa
tudi
gotov
,
da
si
ga
pogodil
?
“
„
Ko
bi
bil
le
tako
gotov
,
da
uidem
rabljevim
krempljem
.
“
„
Pristopil
bi
bil
vsaj
in
si
ga
natanko
ogledal
.
Včasih
imajo
taki
zlodji
,
kakor
je
bil
Jurij
Skopec
,
mačje
življenje
.
Raje
bi
ga
bil
še
z
bodalom
malo
potipal
.
“
„
Za
to
nisem
imel
več
časa
.
Le
poslušajte
,
kako
je
bilo
.
“
Tolovaj
pripoveduje
.
Verno
posluša
njegov
tovariš
,
mej
tem
pa
mu
rano
izpira
in
potem
skrbno
obveže
.
„
To
dobro
dé
,
“
pravi
‚
rudeči
Tomaž
‘
zadovoljno
,
„
sedaj
bom
jaz
glavar
,
rokovnjači
me
morajo
ubogati
in
lepa
Amalija
bo
moja
nevesta
.
“
„
Seveda
,
seveda
,
“
pravi
stric
in
njegove
male
oči
se
svetijo
kakor
staremu
lisjaku
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
tega
ne
opazi
,
kajti
ziblje
se
že
v
sladkih
sanjah
,
zviti
njegov
tovariš
pa
misli
na
svoje
nakane
,
ki
se
nikakor
no
strinjajo
s
Tomaževimi
upi
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Amalija
ljuto
in
obupano
razgraja
po
sobi
.
Ruje
si
svoje
krasne
lase
,
ter
stoka
in
plače
v
divji
strasti
.
„
Jurij
,
moj
ljubi
Jurij
,
ali
te
je
grdoba
res
umoril
?
Ne
,
ne
more
in
ne
sme
biti
!
‚
Rudeči
Tomaž
‘
je
lagal
.
“
Potem
se
zopet
zmisli
tolovajevega
zmagovalnega
,
zapodujočega
glasu
.
„
Oj
,
ko
bi
bil
ljubček
res
mrtev
,
razbila
bi
si
svojo
lepo
glavo
ob
steni
.
“
Že
se
hoče
proti
zidu
zaleteti
,
tu
se
premisli
.
„
Ne
,
ne
,
ni
res
,
“
jeclja
krasotica
,
„
in
časa
imam
dosti
,
da
umrem
,
ko
se
natanko
preverim
o
njegovi
smrti
.
Ubežati
moram
;
v
gozd
pohitim
ter
poiščem
svojega
glavarja
.
Potem
pa
maščujem
njegovo
smrt
.
Da
,
osvetiti
se
hočem
,
umreti
mora
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
potem
pa
bo
vse
pri
kraji
—
potem
tudi
jaz
umrem
.
“
Amalija
se
divje
ozira
.
Skozi
okno
ne
more
,
vrata
so
premočna
,
da
bi
jih
razbila
—
tu
zazro
njene
oči
starodavno
peč
.
Sedaj
,
poleti
,
no
gori
v
njej
.
Kuri
se
od
znotraj
.
Velika
vrata
hitro
odpre
ter
pogleda
vanjo
.
Hitro
spleza
notri
.
Nad
njeno
glavo
pod
dimnikom
je
železna
mreža
.
Skuša
jo
odtrgati
,
njeni
beli
zobje
se
v
rudeče
ustnice
zapičijo
—
zastonj
!
Še
enkrat
se
z
vso
silo
upre
,
začuje
se
,
da
se
nekaj
lomi
in
naenkrat
odneha
mreža
.
Pripogne
jo
iu
vhod
v
dimnik
je
prost
.
Amalija
stopi
zopet
v
sobo
ter
posluša
pri
vratih
.
Vse
je
tiho
.
Ogrne
se
z
lahkim
poletnim
plaščem
ter
zleze
v
peč
.
Zadovoljno
se
oddahne
ter
prične
po
dimniku
kvišku
plezati
.
Njena
postava
izgine
,
tu
pa
se
začuje
neko
praskanje
,
neviden
človek
težko
sopiha
.
Ali
se
bo
deklici
posrečil
beg
po
tem
čudnem
potu
?
Naenkrat
se
odpro
vrata
njene
sobe
.
Na
Ljubljaničinem
mostu
.
—
Boj
.
—
Skrajna
nevarnost
.
Zaloško
polje
kaže
danes
čudno
lice
.
Sicer
obdelujejo
pridni
kmetje
svoje
polje
,
danes
pa
je
vse
predrugačeno
.
Okrog
trideset
dobro
oboroženih
mož
hiti
preko
polja
proti
Ljubljanici
.
Vsak
grmiček
,
vsako
drevo
jim
je
od
trenotka
do
trenotka
za
kratek
čas
zaščitje
—
tu
in
tam
se
pokaže
bel
oblaček
in
preko
zlatega
klasja
žvižgajo
svinčenke
skozi
hladno
jutro
.
To
so
Jurijevi
tovariši
.
Predrzni
mož
je
na
čelu
svojega
krdela
in
mračno
se
ozira
za
svojimi
preganjalci
,
ki
hrume
iz
bližnjega
gozda
.
Vedno
več
jih
je
,
dokler
tolovajski
glavar
ne
opazi
,
da
ga
preganja
nad
tristo
dobro
oboroženih
vojakov
in
beričev
.
„
Tukaj
so
tolovaji
—
nad
nje
,
malo
krdelce
bomo
kmalu
pohrustali
!
“
Rokovnjači
se
umikajo
.
Onstran
malega
lesenega
mostu
,
ki
vodi
črez
Ljubljanico
,
ni
nobenega
drevja
,
le
raztresene
hiše
stoje
v
daljavi
in
sredi
polja
cerkev
z
dvema
zvonikoma
.
„
Grlavar
!
“
vpije
Smukač
,
ki
je
ravno
ustrelil
na
zasledovalce
,
„
to
pot
smo
vendar
izgubljeni
.
“
„
Še
ne
!
“
„
Kam
pa
naj
bežimo
?
“
„
K
mostu
!
“
„
Tam
smo
še-le
pogubljeni
!
Na
tej
strani
je
vsaj
drevje
in
grmovje
,
na
drugi
strani
pa
se
ne
moremo
poskriti
.
“
„
K
mostu
moramo
,
tukaj
si
ne
moremo
izbirati
.
“
„
Za
naše
življenje
ne
dam
več
piškavega
oreha
—
poskakajmo
raje
v
Ljubljanico
,
naj
nas
požro
njeni
valovi
—
bolje
,
nego
da
nas
dobi
rabelj
v
kremplje
.
“
Nevarnost
je
velikanska
in
celo
najstarejši
tolovaji
obupavajo
.
„
K
mostu
!
“
zapoveduje
Jurij
še
enkrat
gromovitim
glasom
.
„
K
mostu
!
“
Roparji
ubogajo
.
Kakor
blisk
prihrume
črez
most
,
da
njegovo
trhljivo
tramovje
silno
zagrmi
pod
težkimi
koraki
.
Zadnji
je
Jurij
Skopec
.
Prišedši
na
drugo
stran
mostu
obstoji
ter
se
ozre
,
kje
sta
Smukač
in
Cekinar
.
„
Semkaj
k
meni
!
“
jima
veleva
.
„
Vidva
imata
sekire
.
Ostali
naj
streljajo
!
“
„
Glavar
,
“
pravi
jeden
tolovajev
,
„
ne
ustavljamo
se
.
Če
sovražniki
le
enkrat
ustrele
iz
tristo
pušk
,
porušijo
celo
našo
četo
!
“
„
Kaj
se
plašite
,
“
kara
glavar
,
„
vlezite
se
,
poskrijte
se
,
kolikor
mogoče
,
za
mostom
,
potem
Vas
kroglje
ne
bodo
zadele
.
“
„
Toda
ogromna
večina
nasprotnikov
nas
bo
kar
zadušila
!
“
mrmra
tolovaj
.
Tudi
ostali
rokovnjači
so
prepričani
,
da
jim
je
zadnja
ura
odbila
,
vendar
pa
ubogajo
,
ker
jim
druzega
ne
preostaja
.
Hitro
popadajo
na
tla
,
da
se
vsaj
nekoliko
zaščitijo
,
ter
svoje
puške
pomerijo
.
Zadnji
čas
je
že
bil
.
Z
druge
strani
poka
in
grmi
.
kakor
da
bi
bil
sodni
dan
.
Kakor
toča
nagosto
žvižgajo
svinčenke
,
toda
kroglje
zadevajo
le
k
večjemu
tramove
mostu
,
da
trske
na
vse
strani
lete
.
Sedaj
odgovore
tolovajske
puške
.
Dobro
so
merili
,
kajti
preganjalci
grozovito
zarjovejo
,
kar
dokazuje
,
da
je
med
njimi
nastala
zmešnjava
.
Mrtvi
in
ranjeni
leže
na
tleh
,
vendar
obstoje
preganjalci
le
nekaj
trenotkov
,
potem
pa
,
srčni
vsled
mnogobrojnega
števila
,
planejo
proti
mostu
.
„
Hitro
—
hitro
!
“
glase
se
zapovodovalni
kriki
,
„
ne
dajte
jim
duška
,
da
z
nova
nabašejo
puško
!
Pobijte
jih
,
lopove
!
“
Roparji
zgrabijo
samokrese
,
da
kolikor
mogoče
drago
prodajo
svoje
življenje
.
Pušk
basati
nimajo
več
časa
in
smrt
pred
očmi
vidijo
,
kako
vojaki
drve
proti
mostu
.
Jurij
Skopec
jo
izginil
.
Tudi
Cekinar
in
Smukač
sta
se
kakor
v
zemlja
udrla
.
„
Prokleto
!
“
vpije
jeden
tolovajev
,
„
glavar
jo
je
s
svojima
podpoveljnikoma
pobrisal
v
največji
sili
.
“
„
Kdo
to
pravi
?
“
odgovori
drugi
.
„
Tu
pod
mostom
so
vsi
trije
.
“
Nadaljno
povprašovanje
je
odveč
,
kajti
od
zdolaj
se
čujejo
krepki
udarci
s
sekirami
,
tu
pod
mostom
trije
obupno
in
z
orjaško
silo
sekajo
kobilo
,
ki
nosi
most
.
Tri
sekire
se
blesketajo
v
jutranjem
solnci
,
ki
se
zrcali
v
Ljubljanici
.
In
sedaj
—
sedaj
—
most
zaškriplje
,
omahuje
.
„
Po
njih
,
pobijte
sodrgo
!
“
kriči
zapovedujoč
glas
.
Preganjalci
prihrume
na
most
,
ki
v
tem
trenutku
še
bolj
zaječi
in
omahne
.
Še
dva
—
trije
orjaški
udarci
tu
zdolaj
,
potem
skoči
Jurij
s
svojima
tovarišema
na
breg
.
„
Rešite
se
!
“
kriče
prestrašeni
vojaki
,
„
za
božjo
voljo
—
most
—
“
Strašen
ropot
nadkriljuje
upitje
umikajočega
se
sovražnika
.
Vojaki
komaj
zapuste
most
,
ko
se
ta
v
Ljubljanico
prevrne
,
da
visoko
škrope
razburjeni
valovi
.
Samokresi
roparjev
pa
med
tem
s
peklensko
gotovostjo
pošiljajo
bledo
smrt
v
gosto
gručo
razbeganih
zasledovalcev
.
Tolovaji
veselo
zavriskajo
,
razljuteni
vojaki
in
beriči
pa
srdito
preklinjajo
.
„
Hura
—
Jurij
Skopec
,
živio
!
“
se
glasi
iz
trideset
grl
,
glavar
pa
težko
sopihajoč
iu
pot
s
čela
brišoč
zamenja
sekiro
s
puško
.
„
Hvala
Vam
,
dobro
ste
se
držali
,
“
hvali
Jurij
svoje
divje
tovariše
,
„
toda
sedaj
se
moramo
umakniti
—
previdno
,
plazite
se
po
tleh
,
dokler
se
sovražnim
krogljam
ne
umaknemo
.
“
„
Naš
glavar
—
Živio
!
“
kliče
maio
krdelce
.
Vojaki
še
vedno
pokajo
na
predrzneže
,
vidijo
pa
,
da
ne
morejo
tolovajem
več
do
živega
.
Zaradi
tega
hitro
kakor
mogoče
streljajo
za
ubežniki
,
v
nadi
,
da
jih
tako
vendar
pobijejo
.
Motijo
se
!
Rokovnjači
lazijo
kakor
kače
po
tleh
,
—
le
jeden
stoji
po
konci
.
Jurij
Skopec
je
,
pogumni
glavar
.
Kroglje
nagosto
žvižgajo
krog
njega
,
toda
nobena
ga
ne
zadene
,
kakor
bi
ga
sam
čudež
varoval
.
Zaničljivo
zre
na
razgrajajočo
preganjalce
.
„
Glavar
!
“
kriči
Smukač
,
„
za
vraga
,
vlezite
se
vendar
!
Ali
hočete
res
,
da
Vas
prekleti
beriči
ubijejo
?
“
„
No
bojim
se
kroglje
,
“
pravi
Jurij
hladnokrvno
,
„
no
,
in
če
mi
je
katera
namenjena
,
zadene
me
ravno
tako
lahko
tudi
ležečega
.
Naprej
,
vrli
tovariši
,
kmalu
smo
onstran
sovražnega
ognja
!
“
Zemlja
se
tu
nekoliko
dviguje
,
ravno
dosti
,
da
prikriva
sovražnim
očem
tolovaje
,
ki
hitro
kvišku
poskačejo
ter
širokimi
koraki
beže
proti
severu
.
Sliši
se
še
pokanje
,
toda
svinčenke
več
ne
žvižgajo
predaleč
so
že
preganjalci
za
njimi
.
„
Zberite
se
!
“
zapoveduje
Jurij
.
Vriskaje
in
plesaje
so
tolovaji
zbirajo
okrog
predrznega
načelnika
,
ki
jih
je
zopet
s
svojo
pogumnostjo
,
orjaško
močjo
in
zvijačo
rešil
gotovo
pogube
.
Le
Cekinar
je
čmrnega
obraza
.
„
Glavar
,
“
pravi
tolovaj
brez
ovinkov
,
„
vsega
tega
bi
ne
bilo
treba
,
ko
bi
mi
šli
plenit
.
Kaj
se
tu
okrog
klatimo
,
kjer
nas
preganjajo
kakor
divjo
zver
?
Čakajte
vendar
s
svojim
maščevanjem
na
pozneje
,
zgrabite
svojega
grofa
tedaj
,
kadar
bo
to
najmanje
pričakoval
.
Sedaj
pa
glejmo
,
da
sa
nam
posreči
bogat
plen
—
pojdimo
v
druge
kraje
—
svet
je
velik
in
povsod
se
dobi
kaj
dobrega
.
“
Vsi
gledajo
na
Jurija
Skopca
,
ki
mirno
pusti
Cekinarja
izgovoriti
.
Smukač
zgrabi
svojega
tovariša
za
roko
,
ker
misli
,
da
bo
sedaj
glavar
togotno
zarentačil
.
Tudi
ostali
rokovnjači
so
tega
mnenja
.
Motijo
se
.
Jurij
Skopec
jezno
pogleda
tja
,
kjer
v
daljavi
leži
grad
Sokolski
,
pa
se
obrne
proti
svojim
divjini
tovarišem
.
„
Popolnoma
prav
imaš
,
Cekinar
,
“
odgovori
mirno
.
„
Postal
sem
Vaš
glavar
ter
moram
zaradi
tega
tudi
svojo
dolžnost
izpolnovati
.
Da
,
odložil
boin
svoj
maščevalni
načrt
,
toda
ne
za
zmiraj
.
“
Tolovaji
zopet
zavriskajo
.
„
Da
,
glavar
,
tako
naj
bo
,
pleniti
in
ropati
hočemo
—
bodi
naš
vodnik
,
pozneje
pa
bodemo
z
grofom
Sokolskim
in
njegovimi
kreaturami
obračunili
.
“
Jurij
Skopec
stopi
mej
svoje
ljudi
,
ki
so
urno
proti
severu
pomičejo
.
Posamezni
kmetje
se
pač
pokažejo
,
toda
hitro
zbeže
,
ko
zagledajo
divjo
postave
,
ki
so
vsak
trenotek
pripravljene
,
planiti
na
vsakega
,
ki
bi
jim
hotel
zabraniti
pot
v
zaraščne
in
varne
gozde
.
„
Glavar
,
“
praša
Smukač
,
„
kam
pa
sedaj
?
“
Jurij
Skopec
pa
se
vzravna
.
Čudili
se
bodete
,
kajti
že
davno
sem
sklenil
izvršiti
čin
,
s
katerem
bodo
povsod
govorili
.
Da
,
moje
ime
naj
postane
strah
vsem
bogatašem
,
od
Adrijanskega
morja
pa
tja
gori
do
štajerskih
snežni
kov
,
od
beneškega
polja
in
do
prostranih
ogerskih
planjav
.
Povsod
naj
spoznajo
,
kdo
je
Jurij
Skopec
!
Kakor
strahovi
se
bodemo
prikazali
,
danes
tukaj
,
jutri
na
drugem
oddaljenem
kraji
.
In
bogati
hočemo
postati
—
bogati
,
da
z
nobenim
knezom
ne
bodemo
hoteli
menjati
.
Sedaj
pa
pojdimo
naprej
!
Vodim
Vas
tja
,
kjer
nas
čaka
velik
plen
.
“
Zopet
mu
odgovori
glasno
vriskanje
in
neštevilna
vprašanja
nadlegujejo
Jurija
Skopca
,
ki
pa
molči
,
čeravno
se
v
njegovih
črnih
očeh
čudovito
blisketa
.
Kam
vodi
svoje
ljudi
,
—
kaj
pred
vsem
namerava
?
—
o
tem
molče
njegova
usta
.
To
je
skrivnost
tolovajskega
glavarja
!
Tabor
glumačev
.
—
Vsebina
skrivnostnega
zaboja
.
—
Čudne
priprave
.
Gozd
šumi
.
Sredi
neprodirljive
goščave
,
na
mali
planjavici
,
tabori
čudna
družba
.
Ob
strani
stoji
nekaj
okornih
voz
,
v
katerih
so
napravljena
vrata
in
mala
okna
,
da
so
prej
podobna
malim
bajticam
na
kolesih
nego
pa
vozovom
.
Poleg
njih
se
pase
nekaj
mršavih
konj
,
na
trati
pa
leže
možki
,
ženske
in
otroci
,
ki
so
menda
ravnokar
skromno
zajutrkovali
.
Nenavadne
postave
so
to
,
to
niso
niti
rokovnjači
,
niti
postopači
,
pa
tudi
ne
cigani
.
Potujoči
glumači
so
,
komedijantje
,
ki
so
v
tistih
časih
od
jednega
semnja
do
druzega
potovali
ter
za
svoje
predstave
pobirali
denar
,
včasih
pa
se
tudi
z
navadnim
živežem
morali
zadovoljevati
.
Četa
šteje
deset
oseb
,
mej
temi
dvoje
mladih
deklet
,
katerima
se
vzlic
čednih
obrazov
pozna
,
da
sta
veselje
tega
življenja
že
do
dobrega
okusili
.
Glumaško
krdelo
ni
nič
kaj
veselo
,
vidijo
se
samo
temni
—
zagrizeni
obrazi
in
le
redkokdaj
se
začuje
kaka
beseda
,
—
vsi
molče
.
Očividno
nekoga
pričakujejo
,
kajti
na
vse
strani
se
ozirajo
,
v
kateri
namen
je
jeden
izmed
mož
celo
spretno
kakor
opica
splezal
na
visoko
smreko
.
„
Kje
neki
so
tako
dolgo
?
“
meni
možakar
,
čegar
orjaška
postava
in
ogromne
mišice
pričujejo
,
da
je
stroka
njegova
„
nepremagljivi
Herkul
“
,
to
traja
že
celo
večnost
in
jedil
nam
tudi
že
primanjkuje
.
“
„
Poizvedeti
hočejo
v
Ljubljani
,
ali
ne
bi
smeli
mi
prirediti
predstave
,
“
pripomni
deklina
,
kateri
se
na
obrazu
jasno
izraža
predrznost
in
nesramnost
.
„
Že
pridejo
—
že
so
tukaj
!
“
kliče
spretni
mož
,
ki
je
zopet
zapustil
smreko
,
„
zapazil
sem
že
platneni
krov
njihovega
voza
.
“
—
„
Potem
že
zopet
ni
zaslužka
!
“
čmerno
renči
Herkul
,
s
poročili
bi
nam
bili
že
davno
,
naj
pridemo
v
Ljubljano
.
To
je
pravo
pasje
življenje
,
nič
za
želodec
in
nič
za
suho
grlo
.
Raje
grem
na
kmete
za
hlapca
,
tam
imam
vsaj
vsak
dan
poln
trebuh
.
“
„
Naš
mojster
in
njegova
žena
imata
že
denar
,
“
pripomni
spretni
plezač
,
ki
ravno
pristopi
,
„
delata
vedno
tako
,
kakor
da
sta
revna
ko
cerkvena
miš
,
na
tihem
pa
srebrnike
spravljata
.
Nas
beraško
plačujeta
,
sama
pa
bogatita
—
da
,
tako
je
—
smete
mi
vsi
verjeti
.
“
Herkul
steguje
svoji
krepki
roki
.
„
Hm
,
enkrat
bi
vendar
rad
malo
pogledal
,
ali
bi
se
ne
dalo
kaj
cvenka
pograbiti
,
“
godrnja
cmerikavo
.
„
To
nima
nobenega
pomena
,
“
pravi
tiho
plezač
,
„
mojster
in
njegova
žena
sta
preveč
navihana
;
denarja
niti
pri
sebi
nimata
,
marveč
ga
imata
v
kakem
mestu
varno
spravljenega
.
Zaradi
tega
tudi
tako
skrivnostno
potujeta
.
“
„
Od
kod
pa
Ti
vse
to
veš
?
“
mrmra
Herkul
globokim
glasom
.
Glumač
pokaže
na
neki
voz
.
„
Saj
znam
plezati
kakor
mačka
,
“
odgovori
,
„
in
ne
samo
jedenkrat
sem
ju
opazoval
,
kako
sta
štela
srebrnike
.
“
„
Poprej
bi
bil
brusil
svoj
jezik
in
danes
bi
bilo
pri
nas
marsikaj
drugače
.
“
„
Molči
sedaj
,
Golijat
,
tukaj
so
.
“
Začuje
se
bič
in
kmalu
se
med
smrečevjem
pokaže
bela
platnena
streha
omahujočega
voza
.
To
je
tista
kareta
,
ki
je
v
jutro
po
predrznem
begu
norčevem
zapustila
ljubljansko
mesto
.
Prekanjena
babura
sedi
na
vozu
pod
streho
,
„
mojster
“
glumaške
druhali
pa
koraka
poleg
konj
in
ž
njim
njegov
voznik
.
„
Kaj
je
novega
,
mojster
?
“
kriči
Herkul
;
„
ali
smemo
v
Ljubljani
prirediti
predstave
?
“
„
Ne
,
peljali
se
bodemo
naprej
,
morebiti
imamo
drugod
več
sreče
.
Ljubljanski
župan
je
prestrog
mož
ter
o
nas
glumačih
noče
ničesar
slišati
.
“
Kletvica
je
odgovor
.
„
Prokleto
,
kaj
pa
nam
je
zdaj
početi
?
Manjka
nam
vsega
in
če
lakote
oslabim
,
kako
naj
potem
dvigujem
na
stote
težke
kroglje
?
“
„
Miruj
,
Golijat
,
pripeljali
smo
dosti
živeža
in
pa
še
nekaj
druzega
,
nekaj
prav
posebnega
,
“
pravi
ženska
na
vozu
,
ki
je
menda
pravi
‚
mojster
‘
celemu
krdelu
in
tudi
svojemu
možu
.
Herkul
se
muza
.
„
No
,
to
je
vsaj
kaj
druzega
.
Sem
s
pičo
,
lačen
sem
,
da
bi
požrl
celega
vola
.
“
„
Požeruh
,
“
pravi
ženska
ter
mu
vrže
polno
vrečo
,
katero
velikan
spretno
vjame
.
Plezač
stopi
k
vozu
.
„
Kaj
pa
ste
še
pripeljali
?
“
praša
radovedno
.
„
To
boš
takoj
videl
.
“
Načelnica
zakliče
nekaj
besed
svojemu
možu
,
ta
pa
z
voznikom
pristopi
ter
težko
dvigne
raz
voz
podolgasti
zaboj
,
ki
je
vzbudil
toliko
pozornost
ljubljanskega
mestnega
vratarja
.
—
V
njem
ste
neki
dve
strupeni
kači
,
toda
teh
se
babura
ne
boji
,
kajti
hitro
odpre
zaboj
,
ki
sta
ga
možakarja
na
travo
položila
.
—
Nekaj
pisanih
cunj
pomeče
na
trato
,
vsi
člani
glumaške
druhali
pa
se
radovedni
drenjajo
okrog
.
„
Ah
—
!
“
Vsi
se
kakor
iz
jednih
ust
začudijo
,
kajti
na
dnu
zaboja
leži
mlada
,
prekrasna
deklica
,
kateri
so
usta
z
robcem
privezana
,
okrog
malih
njenih
ročic
pa
se
ovija
vrv
,
da
jih
ne
more
ganiti
.
Sedaj
je
uganjka
rešena
.
Tu
leži
Milica
,
nesrečna
grofova
hči
,
katero
so
zviti
glumači
tako
prekanjeno
odpeljali
,
ubozega
pritlikavca
,
njenega
rešitelja
pa
izročili
krvavi
sodniji
.
Najbolje
se
čudi
Herkul
.
„
Grom
in
strela
!
“
kliče
,
„
od
kod
pa
imate
lepega
dekliča
?
Menda
ste
ga
ukradli
—
he
?
“
Skrivnostna
babura
se
nasmehne
.
Hitro
odveže
raz
ust
robec
,
ki
je
onemogočil
vsako
kričanje
,
in
vezi
raz
nežnih
dekličinih
rok
.
Ubogi
otrok
je
pri
popolni
zavesti
.
Začuden
gleda
nenavadne
postave
,
ki
se
drenjajo
krog
nje
.
—
„
Kje
sem
,
kaj
se
je
z
mano
zgodilo
?
“
„
Tiho
!
“
zareži
babura
nad
deklico
,
„
hvaležna
mi
bodi
,
da
sem
Te
iz
rabljevih
krempljev
iztrgala
.
Brez
mene
bi
bila
sedaj
obsojena
,
da
,
rešila
sem
Tvoje
malovredno
življenje
in
Te
pripeljala
tu-sem
.
“
Herkul
se
čudi
.
„
Povejte
vendar
,
“
zvedavo
poprašuje
,
„
kaj
je
s
tem
dekletom
?
“
„
Obsojena
je
na
smrt
,
jaz
sem
jo
rešila
—
smilila
se
mi
je
revica
,
“
pripoveduje
ženska
,
toda
v
njenih
očeh
ni
opaziti
usmiljenja
.
„
Jaz
som
nedolžna
,
“
šepeta
Milica
poluglasno
.
„
E
kaj
,
to
vsak
trdi
,
ki
pokaže
predolge
prste
,
“
zarentači
nad
njo
babura
,
da
se
revica
vsa
zgane
,
„
toda
po
tem
se
pri
nas
ne
povprašuje
.
Pri
nas
glumačih
ima
vsakdo
kaj
na
rovašu
.
Samo
zasačiti
se
človek
ne
sme
dati
,
hihihi
!
“
Tudi
deklini
se
zakrohotate
,
Golijat
pa
ž
njima
.
„
Da
,
človek
mora
biti
prebrisan
,
“
meni
Herkul
ter
zgubanči
čelo
v
imenitne
gube
,
„
da
,
nam
ne
morejo
nikdar
ničesar
dokazati
,
ker
smo
bolj
prekanjeni
kakor
drugi
.
Povejte
,
kaj
pa
naj
bo
iz
tega
deklička
?
“
„
Bedasto
vprašanje
,
na
vrvi
bo
plesala
,
ker
