medpreprostim
ljudstvom
—
pač
vsled
podpihovanja
tajno
delujočih
,
s
staroverskim
duhom
prešinjenih
bodriških
starejšin
in
velmož
,
ki
so
ljudstvu
namigavali
,
da
je
vzrok
slabe
letine
gotovo
nemška-krščanska
vera
...
Veselo
pozdravljeni
in
slovesno
vzprejeti
pa
so
bili
Saksonci
v
nadknežjem
dvorcu
.
Pred
dvorcem
jih
je
pričakal
Gotšalk
s
sinom
Budivojem
,
obdan
od
svojih
dvornikov
in
mnogih
starejšin
.
Med
starejšinami
je
bil
—
kdo
bi
si
bil
mislil
!
—
tudi
Pluzon
,
Gotšalkov
svak
.
Slučaj
je
namreč
hotel
,
da
je
on
prišel
v
Ljubek
ravno
pred
dohodom
saksonskih
snubačev
.
Prišel
je
s
hčerko
Slavico
—
kakor
je
dejal
—
obiskat
nadkneza
;
pravi
vzrok
in
povod
njegovemu
prihodu
je
bil
pa
ta
,
da
je
hotel
pogledati
in
poizvedeti
,
kaj
je
vendar
z
Viljenico
,
da
tako
molči
in
da
ne
da
glasu
od
sebe
.
In
Pluzon
se
seveda
kot
nadknezov
svak
ni
mogel
odtegniti
in
se
ni
smel
ustavljati
Gotšalkovemu
vabilu
naj
bode
prisoten
pri
vzprejemu
saksonskih
prihajačev-snubačev
.
No
,
ko
je
slišal
iz
Gotšalkovih
ust
da
prihajajo
Saksonci
kot
snubači
,
se
je
še
rad
vdeležil
vzprejema
in
tudi
slavnostnega
obeda
,
prirejenega
njim
na
čast
.
„
Bodem
vsaj
videl
“
,
je
rekel
,
„
kako
se
bode
stvar
izšla
!
“
K
obedu
je
bila
vabljena
kajpada
tudi
Slavica
.
A
ni
hotela
iti
,
ker
Viljenica
ni
šla
.
Sam
nadknez
ju
je
prišel
pred
obedom
povabit
in
prosit
,
naj
se
vdeležita
skupne
pojedine
.
A
Viljenica
je
trmasto-odločno
odklonila
vabilo
in
je
ostala
v
svoji
sobi
;
na
njeno
prošnjo
in
željo
pa
je
ostala
pri
njej
tudi
Slavica
,
dasi
jo
je
močno
vleklo
k
slavnostnemu
obedu
—
iz
radovednosti
seveda
,
kako
bode
tam
.
No
,
izvedela
je
tudi
tako
kmalu
,
kako
je
tam
bilo
.
Gotšalk
je
bil
sicer
že
pred
obedom
,
ko
ga
je
Ordulf
takoj
po
svojem
dohodu
v
njegovi
sobi
obiskal
,
izjavil
vojvodu
,
da
drage
volje
da
svojo
hčerko
njegovemu
sinu
,
vojvodiču
Magnusu
,
za
ženo
.
Pa
da
bi
imela
vsa
stvar
svečano
lice
,
je
zasnubil
vojvoda
Ordulf
Viljenico
tudi
pri
obedu
.
Vstal
je
med
obedom
pa
izpregovoril
,
obrnjen
proti
Gotšalku
:
„
Hvala
ti
,
svetli
nadknez
,
za
preljubeznivi
vzprejem
!
Radostnega
srca
smo
pohiteli
Saksonci
v
tvojo
stolico
,
saj
smo
vedeli
,
da
gremo
v
kraj
,
kjer
je
doma
gostoljubnost
.
Pa
naj
ti
vpričo
tvojih
velmož
takoj
povem
,
zakaj
smo
prišli
sèm
!
Tvoja
Visokost
ima
hčerko
Viljenico
,
katere
lepota
in
dobrota
sluje
od
Odre
do
Labe
,
od
Vezere
do
morja
Baltiškega
.
Jaz
pa
imam
doraslega
sina
Magnusa
,
kateremu
,
lahko
rečem
,
ni
vrstnika
v
deželah
nemških
.
Videl
je
ta
moj
sin
hčerko
tvojo
lansko
leto
in
mu
je
prirastla
k
srcu
.
Pa
me
je
sedaj
proseč
vprašal
,
ali
bi
jo
smel
zasnubiti
.
Jaz
sem
zadovoljen
z
njegovo
izvolitvijo
.
Zato
sem
prišel
sam
v
Ljubek
vprašat
tvojo
Visokost
:
Ali
hočeš
dati
svojo
hčerko
Viljenico
mojemu
sinu
Magnusu
—
kot
zastavo
prijateljstva
med
Nemci
in
Sloveni
?
“
„
Hvala
ti
,
svetli
vojvoda
,
za
obisk
!
“
je
odgovoril
in
odzdravil
Gotšalk
ginjeno-vesel
.
Jaz
sem
in
bodem
vedno
za
prijateljstvo
med
Sloveni
in
sosedi
Nemci
.
Zato
mi
ni
nič
ljubšega
nego
tvoja
snubitev
.
Z
velikim
veseljem
je
napolnila
moje
miroljubno
in
spravoljubno
srce
.
In
iz
globine
tega
srca
,
vedi
,
prihajajo
besede
,
ki
ti
jih
govorim
:
Srčno
rad
dam
svojo
hčer
Viljenico
tvojemu
sinu
—
kot
zastavo
in
poroštvo
večnega
prijateljstva
med
Sloveni
in
Nemci
.
Slovesno
izjavljam
:
Dan
njune
zveze
bode
najlepši
dan
mojega
življenja
!
“
In
zazvenele
so
čase
in
zagrmeli
so
Nemci
:
„
Slava
,
slava
,
slava
!
“
,
da
se
je
slišal
žvenk
in
klik
daleč
naokrog
.
Ko
se
je
polegel
šum
,
je
vstal
pa
nemški
duhovnik
Eppo
,
ki
je
bil
tudi
povabljen
k
obedu
,
in
je
napil
nadknezu
:
„
Slava
Gotšalku
,
svetlemu
nadknezu
bodriškemu
!
V
duhu
že
naprej
blagoslavljam
to
zvezo
,
ki
bode
cerkvi
in
narodu
slovenskemu
prinesla
neprecenljivih
koristi
.
Nova
doba
sreče
in
blagovitosti
napoči
s
to
zvezo
Bodričem
in
vsem
Polabcem
.
Bog
živi
nadkneza
Gotšalka
,
ki
je
spoznal
te
koristi
za
svoj
rod
!
“
„
Bog
ga
živi
!
“
so
vzkliknili
Nemci
,
vstali
s
sedežev
in
bučno
klicali
:
„
Slava
!
“
Vstali
so
tudi
navzoči
slovenski
starejšine
in
trkali
s
kozarci
na
Gotšalkovo
zdravje
.
Le
Pluzon
je
obsedel
in
mirno
sedel
,
dokler
se
ni
polegel
hrup
.
Potlej
je
pa
vstal
in
dejal
v
slovenskem
jeziku
—
Ordulf
,
Gotšalk
in
Eppo
so
prej
govorili
nemško
—
:
„
Pravzaprav
je
možitev
tvoje
hčere
nadknez
,
tvoja
reč
,
ker
ti
si
njen
oče
.
Toda
le-ta
možitev
je
pomembna
in
lahko
usodna
za
ves
narod
.
Zato
je
pa
treba
pomisleka
in
treznega
preudarka
,
preden
se
izvrši
.
Treba
se
je
ozirati
tudi
na
glas
naroda
.
Narod
pa
ne
bode
za
to
možitev
,
dobro
vem
.
Zato
ti
svetujem
kot
bodriški
boljar
in
svak
tvoj
:
Ne
prenagli
se
!
Preklici
besedo
!
Nikar
ne
daj
svoje
hčere
Nemcu
!
Le-ta
možitev
bi
bila
Nemcem
Iestva
,
po
kateri
bi
nam
vsem
stopili
na
tilnik
!
“
„
Črnogled
si
,
Pluzon
,
in
še
kakšen
drug
priimek
bi
ti
lahko
dal
,
pa
tukaj
in
sedaj
ni
umestno
!
“
mu
je
odgovoril
Gotšalk
bolj
po
tiho
,
očividno
razjezen
.
„
Reci
mi
,
kar
hočeš
“
,
je
odvrnil
Pluzon
mirno
.
„
Povedal
sem
ti
to
,
ker
mi
je
tako
velela
pamet
in
vest
.
Sicer
pa
—
ali
si
že
vprašal
Viljenico
,
če
je
voljna
vzeti
Nemca
?
“
Pri
imenu
‚
Viljenica
‘
je
zdajci
vitez
Anlaf
,
ki
je
tudi
prišel
z
vojvodo
‚
snubit
‘
in
je
razumel
nekoliko
slovenski
,
pa
je
očividno
že
malo
preveč
pil
,
šepnil
svojim
sosedom
:
„
Saj
res
,
tudi
Viljenico
treba
vprašati
!
Zakaj
pa
ne
pride
knežnja
sem
?
“
Gotšalk
je
slišal
te
besede
,
malce
zardel
,
pa
pomignil
knezoviču
Budivoju
,
in
mu
tiho
naročil
,
naj
gre
po
Viljenico
,
da
se
vsaj
za
malo
trenutkov
pokaže
gostom
.
Budivoj
je
šel
,
a
se
vrnil
brez
knežnje
.
„
Noče
pa
noče
iti
“
,
je
šepnil
nadknezu
.
Le-ta
je
jezno
namršil
obrvi
,
a
se
hitro
premagal
in
dejal
glasno
:
„
Po
nevesto
knežnjo
sem
poslal
,
pa
se
je
opravičila
,
da
ne
more
,
ker
je
slučajno
nekoliko
bolna
...
“
„
Torej
pijmo
v
pravem
pomenu
besede
na
njeno
zdravje
!
Na
zdravje
bodoče
naše
vojvodinje
!
“
je
rekel
vitez
Anlaf
in
trčil
s
sosedom
.
In
zasmejali
so
se
veselo
in
trčili
radostno
tudi
ostali
vitezi
in
pili
na
zdravje
bodoče
svoje
vojvodinje
...
Seveda
še
na
misel
ni
nikomur
prišlo
,
da
se
bode
Viljenica
branila
postati
saksonska
vojvodinja
.
„
Ko
zaželeni
pomlad
,
pridemo
z
ženinom
po
nevesto
!
“
so
rekli
Saksonci
odhajajoč
dobre
,
zidane
volje
...
„
Varate
se
,
bahači
nemški
,
če
mislite
,
da
bode
Viljenica
katerikrat
vašega
Magnusa
žena
!
“
je
govorila
knežnja
s
Slavico
pri
oknu
stoječ
,
in
za
odhajajočimi
Nemci
gledajoč
.
„
Viljenica
nikoli
ne
bode
njegova
!
Le
pridite
spomladi
!
Svobodno
vam
!
Toda
dobili
ne
bodete
mene
,
no
kvečjemu
udarce
...
Kaj
si
vse
izmisli
nemška
buča
!
Jaz
da
bi
vzela
Nemca
!
Hahaha
!
Nikoli
pa
nikoli
!
“
„
Pa
ga
bodeš
!
“
je
zadonel
od
zadaj
znan
glas
.
Deklici
sta
se
ozrli
:
nadknez
je
stal
v
sobi
in
razjezen
gledal
Viljenico
.
„
Pa
ga
bodeš
!
“
je
nadaljeval
z
razjarjenim
glasom
.
„
Neposlušna
hči
!
Zakaj
nisi
hotela
priti
v
obednico
,
vsaj
za
nekaj
trenutkov
.
Če
pridejo
tako
imenitni
snubači
v
hišo
,
se
pač
spodobi
,
da
se
jim
ne
skrivaš
kljubovalno
!
“
„
Maram
jaz
za
take
snubače
!
“
je
zasmehljivo
posegla
v
besedo
Viljenica
.
„
Pa
jih
jaz
maram
!
Moja
izrecna
volja
je
,
da
vzameš
saksonskega
vojvodiča
.
“
„
Jaz
ga
že
ne
vzamem
.
Saj
sem
ti
rekla
že
prej
,
da
ne
!
“
Gotšalk
jo
je
nekaj
časa
srdito
gledal
,
potlej
pa
dejal
:
„
Veliko
trmo
imaš
.
Pa
pomagala
ti
ne
bode
nič
.
Taka
bodeš
še
kot
vitka
trta
,
veš
!
Jaz
te
bodem
že
upognil
,
čakaj
!
Svojo
glavo
zastavim
,
da
bodeš
spomladi
Magnusova
žena
.
“
„
Nikdar
!
“
„
Bomo
videli
!
“
„
Bomo
videli
!
“
—
Nerodovitna
in
zato
od
nobenega
kmetiča
vzljubljena
jesen
se
je
poslavljala
od
Bodričev
,
s
severa
se
je
pa
že
oglašala
zima
,
jedko
pihajoč
s
strupeno
sapo
.
Nepokojno
je
bučalo
morje
:
veliki
viharji
so
dan
na
dan
rili
in
brozdali
po
njegovem
osrčju
.
Zarjavela
je
zemlja
.
Listje
je
padalo
z
dreves
.
Ptice
pevke
so
zapustile
gole
veje
in
odfrčale
črez
gore
in
vode
plest
gnezda
na
topli
jug
,
kjer
je
še
vedno
cvetela
pomlad
,
in
gaji
in
gozdi
še
niso
izgubili
bujnega
zelenja
.
Vrane
samo
so
še
zadirčno
večale
sedeč
na
plotovih
in
cestnih
ograjah
.
Iz
dolin
in
brezden
so
se
privlekle
megle
.
Iz
oblakov
je
prišlo
deževje
.
Privriskala
je
mrzla
nevesta
burja
,
na
perutih
njenih
pa
—
ljubimec
sneg
.
In
sneg
in
burja
sta
rodila
zimo
.
Huda
je
bila
ta
zima
,
divja
in
strašna
kakor
gladna
brezzoba
volkulja
.
Bodriči
še
niso
pomnili
take
.
Vasi
toliko
da
so
se
še
videle
iz
visokega
snega
.
In
kako
je
bilo
mraz
!
Noč
in
dan
so
goreli
v
peči
zglavniki
,
pa
vse
ni
nič
pomagalo
:
čumnate
se
le
niso
mogle
segreti
.
Kar
skozi
zid
in
les
je
prodiral
mraz
in
se
zajedal
v
kosti
in
mozg
.
Ljudje
so
se
tiščali
peči
,
a
še
tu
jih
je
zeblo
,
vsaj
po
eni
strani
života
.
In
uboga
je
bila
žival
!
V
gozdu
in
na
polju
si
našel
vsak
dan
vse
polno
zmrzlih
zajcev
in
lisic
.
Mrtvih
sinic
in
vrabcev
je
ležalo
kar
na
kupe
v
skednju
in
podstrešju
.
Na
gredi
in
na
izbi
je
gospodinja
vsako
jutro
našla
kaj
zmrzlih
kokoši
.
Živina
je
grčala
od
mraza
v
hlevih
,
dasi
so
bili
zadelani
in
zapaženi
od
vseh
strani
z
debelimi
slamnatimi
kitami
in
z
zameti
stelje
.
Da
,
huda
,
mrzla
je
bila
res
tisto
leto
zima
,
kakor
že
od
pamtiveka
ne
.
Pa
kaj
zima
,
kaj
mraz
!
Ta
dva
bi
se
še
prenesla
.
Z
zimo
je
prišlo
hujše
hudo
,
straja
.
Živeža
ni
bilo
.
Seveda
,
ker
je
bila
tako
slaba
letina
,
da
niso
skoraj
nič
pridelali
.
Kjer
so
imeli
še
kaj
starega
žita
,
tam
je
bilo
že
še
.
Ali
kjer
so
bile
shrambe
izpraznjene
,
tam
joj
!
In
bile
so
izvečine
povsod
izpraznjene
.
Saj
kdo
bi
bil
pričakoval
,
da
bode
to
leto
tako
huda
predla
,
ko
se
je
doslej
letina
obnesla
kolikor
toliko
dobro
še
vedno
.
In
gruditi
trdo
,
že
plesnjivo
skorjico
in
si
biti
v
svesti
,
da
je
to
zadnja
skorjica
pri
hiši
,
to
je
hudo
.
In
gledati
sestradano
deco
in
slišati
njih
prošnje
,
naj
jim
dajo
kruha
—
to
je
hudo
za
mater
,
ki
prgišča
moke
več
nima
v
predalih
,
to
je
hujše
,
verjemite
,
kakor
še
tako
huda
zima
,
to
bolj
reže
v
srce
kakor
ostra
burja
in
mraz
.
Pa
ko
bi
človek
imel
vsaj
kaj
upanja
,
da
se
bode
kmalu
obrnilo
na
bolje
,
da
bode
zima
kmalu
odkimala
,
in
z
njo
lakota
in
straja
,
bi
človek
že
še
potrpel
!
Toda
odkod
naj
pričakuje
le
žarka
upanja
?
Velikanu
sega
sneg
do
pasa
.
Burja-neugnanka
brije
kakor
ravnokar
nabrušena
britev
.
Solnca
pa
ni
na
izpregled
,
in
če
se
že
pokaže
,
se
hitro
zopet
skrije
,
pač
ker
ga
je
sram
,
da
je
tako
medlo
in
slabo
.
Ej
,
to
je
hudo
,
hudo
!
In
zakaj
je
prišlo
tako
hudo
ravno
letos
nad
Bodriče
?
Neuko
ljudstvo
hoče
za
vsak
nenavaden
pojav
razlage
.
Razlago
pa
splete
makari
iz
vlakna
,
ki
mu
je
ravno
pri
rokah
.
„
Kaj
je
vzrok
straji
,
kaj
je
bil
vzrok
slabi
letini
?
“
so
se
vpraševali
Bodriči-kristjani
.
„
Pridni
smo
bili
vse
leto
.
Nemarnosti
nam
ne
more
nihče
očitati
.
In
tudi
molili
smo
h
Kristu
Bogu
,
naj
nam
ustroji
vazo
in
jo
porosi
z
nebeškim
blagoslovom
.
Kaj
je
torej
vzrok
,
da
nam
letos
zemlja
ni
vrnila
glavnice
ni
obresti
od
glavnice
,
ki
smo
jej
jo
bili
posodili
?
“
In
pristaši
starih
bogov
so
potihem
hujskali
rojake
kristjane
:
„
Vaš
novi
Bog
Krist
je
vzrok
slabi
letini
.
On
je
nemški
Bog
:
Nemci
so
ga
nam
prinesli
.
In
kakor
so
Nemci
naši
zoperniki
,
je
naš
zopernik
tudi
on
in
nam
škoduje
,
kjer
more
!
“
Drugi
so
se
pa
hudovali
nad
kristjani
:
„
Zakaj
so
nas
pa
naši
bogovi
vedno
oblagodarili
z
bogato
letino
,
dokler
smo
jim
bili
vsi
zvesti
in
smo
jih
častili
in
molili
?
Sedaj
so
se
pa
razjezili
nad
vami
odpadniki
in
predali
hudobi
zlih
besov
vas
krivce
in
nas
nedolžne
.
“
Tako
so
govorili
staroverci
tiho
in
skrivaj
,
ker
glasno
in
očito
si
niso
upali
iz
strahu
,
da
ne
bi
teh
besed
slišali
nemški
duhovniki
,
jih
deli
na
tehtnico
in
nesli
pred
ostrega
sodnika
Gotšalka
.
Nekaj
so
pa
le
dosegli
s
takim
govoričenjem
:
Po
deželi
je
duhove
obvladovalo
vedno
večje
nezadovoljstvo
z
novo
vero
,
nezadovoljstvo
,
ki
najprvo
kakor
iskra
v
gobi
skrita
tiho
tli
,
če
pa
zapiše
vanjo
sapa
,
se
hitro
razvname
in
požene
velik
,
uničujoč
plamen
.
In
taka
sapa
je
v
postnem
času
Gospodnjega
leta
1066.
v
osebi
svečenika
Slavomira
zavela
v
nezadovoljnost
Bodričev
.
Knežnja
Viljenica
je
bila
od
tistega
časa
,
ko
so
jo
bili
prišli
Saksonci
zasnubit
,
in
jim
jo
je
oče
obljubil
,
a
mu
je
ona
koj
potem
tako
odločno
povedala
,
da
nikoli
pa
nikoli
ne
bode
Magnusova
—
še
pod
strožjim
nadzorstvom
kot
prej
.
Kakor
bi
se
bali
,
da
ne
bi
ušla
iz
dvorca
,
ali
da
ne
bi
imela
kakšnega
stika
z
zunanjim
svetom
,
so
še
pozornejše
opazovali
vse
njeno
dejanje
in
nehanje
.
Nadzorovala
jo
je
zlasti
dvorna
gospa
kneginje
Širite
,
Danka
Krimhilda
;
bila
ji
je
skoraj
neprestano
za
petami
.
Kajpada
je
tako
ravnanje
bolelo
knežnjo
,
bolelo
tako
,
da
je
bila
čimdalje
bolj
čemerna
,
sama
zase
,
molčeča
.
Sicer
se
ji
je
nadknez
sedaj
pa
sedaj
približal
s
prijaznim
smehljajem
,
z
dobrohotnim
pogledom
in
ljubeznivim
nagovorom
.
Ali
to
jo
je
še
bolj
jezilo
,
ker
si
je
mislila
in
dejala
,
da
jo
hoče
s
sladkanjem
in
z
dobrikanjem
oče
le
premamiti
in
pridobiti
,
da
bi
vendar
postala
voljna
ustreči
njegovi
želji
in
bi
vzela
saksonskega
vojvodiča
.
In
odtegovala
se
je
bolj
in
bolj
sleherni
druščini
in
živela
sama
zase
in
—
svojim
mislim
.
Zahrepenela
je
seveda
—
kot
vročekrvna
mladenka
—
v
svoji
samoti
cesto
po
prijateljski
družbi
.
Ali
kje
bi
dobila
,
kje
našla
tako
?
Ali
niso
vsi
in
vse
,
kar
se
jih
suče
krog
nje
,
zgolj
hinavci
in
hinavke
,
ki
preže
samo
na
to
,
kdaj
in
kje
bi
jo
ujeli
pri
kaki
besedi
ali
zalotili
pri
kakem
sumljivem
dejanju
,
da
bi
potem
stvar
hitro
nesli
v
ušesa
Gotšalkova
?
Sestrično
Slavico
bi
še
najrajši
imela
pri
sebi
.
Toda
Slavica
je
s
svojim
očetom
Pluzonom
odšla
domov
v
Velegost
koj
drugi
dan
potem
,
ko
so
bili
prišli
saksonski
snubači
v
Ljubek
,
pa
sta
se
o
tej
priliki
hudo
spopadla
Gotšalk
in
Pluzon
.
Viljenica
je
sicer
izprva
zelo
ustavljala
Slavico
,
naj
bi
ostala
pri
nji
,
da
jej
sami
ne
bode
preveč
dolgčas
v
Ljubeku
.
No
po
kratkem
razgovoru
in
preudarjanju
jo
je
pa
vendar
nekako
lahko
,
da
,
še
rada
odpustila
.
Zgovorili
sta
se
bili
namreč
pred
slovesom
,
da
bode
Slavica
iz
Velegosta
sporočila
knezoviču
Krutu
na
Rujano
vse
,
kar
se
je
zgodilo
v
Ljubeku
:
Da
je
namreč
saksonski
vojvoda
zasnubil
Viljenico
za
svojega
sina
,
da
mu
jo
je
nadknez
tudi
že
obljubil
,
da
se
pa
knežnja
ustavlja
na
vse
kriplje
—
a
se
jej
ravno
zato
godi
slabo
.
Tako
poročilo
bode
pa
Slavica
lažje
poslala
na
Rujano
z
doma
,
ker
je
tam
nihče
ne
bode
nadzoroval
in
tudi
ne
oviral
v
tem
oziru
,
in
je
tudi
pot
,
oziroma
vožnja
,
iz
Velegosta
do
Rujane
neprimeroma
krajša
kakor
pot
iz
Ljubeka
.
Sploh
je
obljubila
Slavica
knežnji
,
da
bode
zdoma
vedno
posredovala
med
njo
in
rujanskim
knezovičem
po
slih
,
če
bode
pa
kaj
posebnega
,
ji
bode
prišla
sama
povedat
v
Ljubek
.
Knežnja
Viljenica
je
Slavico
po
takem
dogovoru
rada
odpustila
in
jej
samo
še
to
naročevala
pred
njenim
odhodom
,
naj
vendar
ona
,
oziroma
njen
oče
Pluzon
,
poizkuša
izvedeti
,
kje
je
Slavomir
,
ali
je
še
živ
ali
je
mrtev
:
zakaj
on
je
njeno
največje
upanje
.
Dolgo
časa
ni
prejela
Viljenica
nikakega
obvestila
od
sestrične
Slavice
.
Čudno
se
jej
je
to
zdelo
in
že
je
začela
misliti
in
tarnati
,
da
jo
je
ves
svet
zapustil
.
Kar
je
prišla
pred
božičnimi
prazniki
v
Ljubek
Slavica
sama
.
Prinesla
je
nadknezu
in
kneginji
pozdrav
svojih
roditeljev
,
njih
iskrena
voščila
k
praznikom
in
njih
srčne
želje
,
da
bi
bilo
novo
leto
za
nju
,
za
njuno
obitelj
in
za
vse
Bodriče
veselo
pričeto
.
Knežnji
Viljenici
je
pa
prinesla
še
nekaj
bolj
zaželjenega
kakor
voščilo
k
praznikom
in
k
novemu
letu
—
:
pismo
od
rujanskega
knezoviča
.
Hlastnoje
stegnila
roke
po
listu
,
hlastno
in
očividno
slastno
ga
brala
,
prebravši
ga
pa
zardela
—
vsa
vesela
.
Saj
je
bilo
Krutovo
pismo
pa
res
pravo
zdravilo
in
mazilo
za
njeno
malokaj
že
mrtvo
dušo
in
njeno
bolestno
srce
.
V
pismu
je
dejal
knezovič
,
da
ga
je
silno
užalostila
vest
,
ki
jo
je
izvedel
po
Slavici
:
da
se
njej
,
Viljenici
,
tako
godi
.
Pa
naj
le
potrpi
:
on
sočuvstvuje
in
trpi
z
njo
.
In
naj
bode
le
prepričana
,
daje
on
nikoli
ne
bode
pozabil
,
in
nikoli
ne
bode
pripustil
,
da
bi
jo
oče
proti
njeni
volji
dal
Nemcu
za
ženo
.
Tega
ne
bode
pripustil
,
to
bode
zabranil
makari
z
vojno
silo
.
Le
naj
bode
mirna
in
potolažena
:
on
misli
vedno
na
njo
in
je
ne
bode
nikdar
zapustil
;
le
naj
tudi
ona
njega
ne
pozabi
...
Vsa
srečna
,
vsa
vesela
je
vteknila
Viljenica
Krutov
list
v
žep
,
pač
z
namenom
in
sklepom
,
da
ga
mora
še
večkrat
prečitati
.
„
Ali
mi
prinašaš
še
kaj
drugih
novic
?
“
je
vprašala
Slavico
z
radostno-razburjenim
glasom
.
„
Kaj
jih
nimaš
še
zadosti
?
“
jej
je
otožno
in
obenem
nekam
zbadljivo
odgovorila
Slavica
in
se
nasmejala
,
pa
nasmejala
nekako
prisiljeno
.
„
Kako
si
pa
čudna
danes
!
Veš
,
in
si
lahko
misliš
,
kako
sem
vesela
Krutovega
pisma
.
Pa
morda
si
mi
prinesla
še
kako
drugo
veselo
novico
.
Ali
ste
kaj
izvedeli
o
Slavomiru
?
“
„
Prav
,
da
si
me
spomnila
!
Veš
,
kaj
pravi
moj
oče
:
Slavomira
je
nadknez
Gotšalk
dal
ali
ubiti
ali
ga
ima
pa
kje
zaprtega
.
In
čuj
,
kako
je
prišel
do
te
misli
.
Povsod
je
po
skrivnih
svojih
slih
poizvedoval
po
svečeniku
.
Zaman
.
Od
nikoder
ni
nič
izvedel
o
njem
.
Zadnjič
je
pa
prišel
k
nam
v
Velegost
neki
Stojmar
z
Gnojskega
in
je
mojemu
očetu
pravil
tako-le
:
Prejšnji
mesec
je
bil
v
Ljubeku
na
sejmu
,
in
ko
je
stal
na
glavnem
trgu
,
je
zagledal
dva
vojnika
v
obleki
nadknezovih
telesnih
stražnikov
,
ki
sta
ponosno
šetala
med
ljudmi
.
Zdela
sta
se
mu
čudovito
znana
.
Gledal
ju
je
gledal
,
pa
spoznal
,
da
sta
ravno
ta
dva
vojnika
,
kajpada
v
drugačni
opravi
,
spremljevala
Slavomira
in
z
njim
prišla
tudi
v
njegovo
hišo
;
to
je
bilo
predlanskim
,
ravno
preden
je
Slavomir
izginil
.
Vprašal
je
potem
ljudi
,
kdo
sta
ta
dva
vojnika
,
pa
so
mu
odgovorili
,
da
Gojnik
in
Godimir
.
Kako
sta
prišla
v
svečenikovo
družbo
?
Nihče
drugi
ju
ni
najel
kakor
Gotšalk
,
da
sta
ga
z
zvijačo
ujela
in
potem
ali
ubila
ali
pa
kam
zaprla
!
“
Viljenica
se
je
zamislila
v
preteklost
pa
vzkliknila
po
kratkem
razmišljanju
:
„
To
je
jako
zanimivo
!
Spominjam
se
sedaj
dobro
,
da
sta
Gojnik
in
Godimir
izginila
iz
moje
službe
iz
Velegosta
ravno
tisto
noč
,
ko
je
odhajal
iz
Velegosta
tudi
Slavomir
.
Hm
,
prav
lahko
je
mogoče
,
verjetno
je
,
da
sta
ravno
ta
dva
moja
strežnika
spravila
na
nadknezovo
povelje
svečenika
s
poti
.
Pa
kam
bi
ga
bila
spravila
?
Ali
sta
ga
ubila
ali
sta
ga
odvedla
v
kako
dosmrtno
ječo
?
Kako
bi
to
izvedela
?
Gojnika
ali
Godimira
ne
smem
vprašati
:
ta
dva
mi
ne
bi
povedala
resnice
.
Sicer
sta
po
imenu
še
moja
strežnika
,
toda
kako
jima
hočem
kaj
zaupati
,
kako
ju
kaj
zaupno
vprašati
,
ko
vem
,
da
je
,
zlasti
Gojnik
,
za
Jaroslavom
največji
nadknezov
zaupnik
,
Godimir
je
pa
od
Gojnika
popolnoma
odvisen
!
Pa
saj
morda
tudi
po
drugi
poti
pridemo
resnici
do
dna
.
Poizkušajmo
,
poizvedimo
na
primer
,
kakšni
ujetniki
so
v
stolpih
našega
gradu
.
“
„
Koga
hočeš
pa
vprašati
?
Saj
veš
,
da
se
bode
tako
vprašanje
zdelo
vsakomur
sumljivo
—
ko
vsi
tako
pazijo
nate
!
“
„
Godislava
nam
bode
morda
znala
povedati
,
stara
naša
služkinja
.
Njo
bodem
vprašala
.
“
„
Pa
se
jej
ne
bode
zdelo
vprašanje
čudno
,
in
ali
te
ne
bode
izdala
?
Saj
je
vendar
služkinja
kneginje
Širite
,
ki
te
ima
posebno
v
želodcu
!
“
„
Ne
,
sedaj
je
moja
strežnica
,
kneginja
jo
je
odločila
meni
v
strežbo
—
pač
da
bi
po
nji
natanko
vse
izvedela
,
kaj
jaz
počnem
.
Pa
se
je
zmotila
.
Godislava
je
meni
vdana
iz
dna
srca
.
Zakaj
ona
je
tudi
privrženka
starih
naših
bogov
.
In
veš
,
kako
sem
to
izvedela
?
Enkrat
je
pospravljala
v
drugi
moji
sobi
tu
zraven
,
ko
sem
jaz
spodaj
v
obednici
zajuterkovala
.
Zatrdno
me
ni
še
tako
hitro
pričakovala
gori
.
A
jaz
sem
tisto
jutro
prej
kot
po
navadi
vstala
od
mize
in
šla
v
svoje
stanovanje
.
Tiho
sem
stopila
sem
v
prvo
sobico
in
kaj
sem
slišala
iz
druge
sobe
?
Godislava
je
tiho
pela
staro
pesem
‚
o
Svetovitu
svetlem
‘
.
Ko
je
prišla
iz
one
sobe
sem
in
tu
zagledala
mene
,
se
me
je
neznansko
ustrašila
.
Jaz
sem
se
pa
nasmehnila
in
jo
pomirila
:
—
Nič
se
me
ne
boj
,
Godislava
!
Zastran
mene
lahko
poješ
to
pesem
,
kadar
hočeš
,
samo
to
glej
,
da
te
kdo
drugi
ne
sliši
!
—
In
od
takrat
me
ima
starka
rada
kot
zenico
svojega
očesa
.
Na
njo
se
bodem
torej
obrnila
:
morda
bode
kaj
vedela
in
nam
dala
pojasnil
.
“
In
Viljenica
je
poklicala
služkinjo
in
vprašala
,
ali
kaj
ve
,
kakšni
ujetniki
so
kaj
zaprti
v
stolpeh
.
Godislava
je
odgovorila
,
da
jih
je
precej
,
ali
kakšni
so
,
ne
ve
.
„
Katerega
pa
najbolj
čuvajo
?
To
lahko
veš
.
“
„
Nekega
morskega
roparja
.
Zaprt
je
v
severnem
stolpu
.
“
„
Že
dolgo
?
“
„
Od
lanskega
poletja
.
“
„
Ali
si
ga
ti
videla
?
“
„
Nihče
izmed
družinčadi
ga
ni
videl
;
pripeljali
so
ga
vojniki
v
neki
viharni
noči
.
“
„
Pa
ne
veš
,
kateri
vojniki
?
“
„
Mislim
,
da
je
bil
med
drugimi
Gojnik
,
Jaroslavov
stričnik
,
zakaj
drugi
dan
potem
sem
ga
zopet
videla
na
dvorcu
,
prej
ga
pa
nekaj
časa
ni
bilo
.
“
„
Vse
se
strinja
!
“
je
šepnila
knežnja
Slavici
,
k
služkinji
obrnjena
pa
nadaljevala
:
„
Kdo
mu
pa
streže
?
“
„
Neki
Gorm
,
nem
Danec
,
ki
so
mu
Angleži
v
vojni
iztrgali
jezik
.
“
„
Kako
bi
se
pa
prišlo
do
tega
ujetnika
skrivaj
,
da
ne
bi
nihče
izvedel
?
“
„
Skrivaj
priti
v
stolp
je
nemogoče
:
po
dva
vojnika
stojita
pred
vhodom
noč
in
dan
na
straži
.
“
„
Tako
?
Potem
pa
ni
nič
!
Le
pojdi
sedaj
,
Godislava
;
povedati
pa
ni
treba
nikomur
,
kar
sem
te
vprašala
!
“
„
Nobeden
drug
ni
ta
ujetnik
kot
Slavomir
!
“
je
dejala
razpaljenih
lic
Viljenica
,
ko
je
odšla
služkinja
.
„
Jako
verjetno
,
skoraj
gotovo
.
Toda
dognati
je
vendar
treba
gotovost
.
“
„
Kako
bi
jo
pa
dognali
?
“
„
Hm
,
ker
Gorm
ne
more
govoriti
,
vprašajmo
ujetnika
pismeno
:
naj
nam
pove
,
kdo
je
.
“
„
Kako
,
po
kom
bi
mu
pa
pismo
poslali
,
da
ne
bi
vzbudili
suma
?
“
Slavica
je
malo
pomišljala
pa
dejala
:
„
Kako
?
Čisto
preprosto
!
Poslušaj
!
O
Božiču
je
tako
navada
,
da
tudi
ujetniki
dobe
kaj
poboljška
pri
jedi
.
Pošljivi
medve
na
Sveti
dan
mal
poboljšek
ujetniku
v
severnem
stolpu
:
hlebček
posebnega
kruha
.
Hlebčku
naredivi
od
spodaj
vrezek
,
v
odprtino
vtaknivi
listek
s
črtalnikom
in
na
ta
listek
zapišivi
besede
:
—
Povej
,
nesrečnik
,
kdo
si
!
Zapiši
svoje
ime
na
drugi
listkovi
strani
,
pa
pusti
listek
na
dnu
posode
,
v
kateri
ti
bode
prinesena
jed
!
—
Godislava
bode
položila
ta
hlebček
poleg
drugega
jela
,
ki
ga
bo
nesel
Gorm
ujetniku
.
In
ko
bo
Gorm
nazaj
prinašal
prazno
posodo
,
naj
ga
bode
prestregla
na
hodniku
pred
kuhinjo
Godislava
,
mu
odvzela
posodo
,
češ
da
jo
bode
že
ona
nesla
v
kuhinjo
,
in
bode
vzela
iz
posode
list
in
ga
nama
prinesla
.
Godislava
bode
zatrdno
rada
pomagala
pri
tej
stvari
.
“
„
Zatrdno
!
Zlasti
če
jej
poveva
,
da
gre
tu
za
Slavomira
,
da
njega
iščeva
;
njega
ona
kar
obožuje
.
Slavica
,
tvoja
zamisel
je
krasna
!
Poizkusimo
jo
vdejstviti
.
“
In
poizkušali
sta
mladenki
in
s
pomočjo
Godislave
,
ki
je
bila
vsa
vneta
in
za
vse
pripravljena
,
ko
je
slišala
,
da
gre
tu
za
Slavomira
,
to
misel
tudi
vdejstvili
.
Na
Sveti
dan
zvečer
jima
je
Godislava
že
prinesla
listek
,
ki
sta
ga
bili
opoldne
poslali
ujetniku
v
severnem
stolpu
,
nazaj
,
in
na
drugi
listkovi
strani
sta
čitali
:
—
Jaz
sem
Slavomir
.
Pomagaj
mi
,
duša
usmiljena
,
reši
me
!
—
„
Torej
je
res
Slavomir
tu
!
“
je
bolestno
vzkliknila
Godislava
.
„
Saj
sem
vedela
,
da
je
on
nesrečni
ujetnik
v
severnem
stolpu
!
Ubožec
!
“
je
šepnila
Viljenica
pomilovalno
in
sočutne
solze
so
jej
stopile
v
oči
.
Odkar
je
bila
namreč
sama
v
nekakem
zaporu
,
je
bilo
njeno
srce
dosti
bolj
mehko
in
sočutno
za
gorje
drugih
.
„
Kaj
ga
bodeta
sedaj
pomilovali
,
rajši
ga
blagrujti
!
“
je
tolažilno
dejala
Slavica
.
„
Blagrovali
naj
bi
ga
!
Ali
bledeš
?
Zakaj
neki
?
“
„
Zato
,
ker
je
v
nas
našel
rešiteljice
!
Sedaj
ga
bodemo
vendar
rešile
,
ne
?
“
„
Ko
bi
ga
mogle
!
A
kako
?
“
„
Veš
,
kaj
ti
povem
,
Viljenica
?
Včasi
si
bila
ti
bolj
pogumna
in
iznajdljiva
.
Kako
bodemo
Slavomira
rešile
?
Zlahka
,
če
dajo
bogovi
srečo
.
Poizkusimo
ga
rešiti
najprej
na
nič
nenavaden
,
starodaven
način
.
Tako-le
na
primer
:
V
dvorec
—
naročimo
—
naj
pridejo
določen
dan
trije
možje
,
oblečeni
v
redovniško
obleko
—
taka
obleka
se
oskrbi
zlahka
,
in
tudi
takih
mož
,
ki
bi
prevzeli
tak
posel
,
dobivi
kolikor
hočevi
.
—
Ti
bi
,
prišedši
pred
dvorec
,
rekli
straži
,
da
žele
iti
h
Gotšalku
in
h
knežnji
Viljenici
,
češ
da
prinašajo
s
Saksonskega
važna
poročila
.
Straža
jim
ne
bode
branila
vstopa
,
saj
vsi
vedo
,
kako
ceni
in
rad
vsprejema
nadknez
duhovnike
in
redovnike
.
Medve
bi
pa
prejšnjo
noč
rešili
s
pomočjo
Godislavino
Slavomira
iz
ječe
—
stražnika
bi
napojili
,
pa
bi
šlo
—
,
skrili
ga
potem
v
tvojo
ali
mojo
sobo
,
drugi
dan
pa
bi
se
on
preoblekel
v
obleko
enega
onih
treh
navideznih
redovnikov
in
bi
z
dvema
ostalima
svobodno
šel
iz
dvorca
.
Oni
trije
bi
pa
kasneje
v
navadni
obleki
že
kako
prišli
vun
.
Seveda
,
najboljše
je
počakati
in
dočakati
časa
,
ko
nadkneza
ne
bode
doma
.
No
,
ali
ni
to
lep
načrt
?
“
„
Lep
,
diven
!
“
je
vzkliknila
Viljenica
in
objela
Slavico
.
„
Dušica
,
ti
bi
bila
dobra
za
poveljnika
!
Tako
bodevi
naredili
,
da
.
Ti
ostaneš
lepo
tukaj
pri
meni
,
saj
se
ti
nič
ne
mudi
domov
;
tu
lepo
počakavi
,
kdaj
bode
oče
odšel
kam
z
doma
,
potem
pa
rešivi
Slavomira
.
Najprej
pa
dobimo
Redovnike
in
oskrbimo
njih
obleko
.
Kaj
praviš
,
kje
bi
dobili
pripravne
može
za
ta
posel
?
“
„
Vsekako
morajo
to
bili
zanesljivi
naši
somišljeniki
!
Moj
oče
bi
jih
lahko
najel
in
poslal
.
“
„
Ali
je
predaleka
pot
iz
Velegosta
!
Kako
moremo
tja
poročiti
,
katerega
dne
naj
zatrdno
pridejo
v
Ljubek
,
ko
morda
do
zadnjega
preddneva
ne
izvevi
,
da
nadkneza
drugi
dan
ne
bode
doma
.
Najboljše
bi
bilo
in
najbolj
gladko
bi
šlo
,
Če
bi
se
tu
v
bližini
dobili
pripravni
in
zanesljivi
ljudje
.
Nemara
pa
ti
,
Godislava
,
poznaš
tu
v
Ljubeku
takšne
može
?
“
„
Hm
“
,
je
dejala
Godislava
,
„
boljšega
za
ta
posel
ni
treba
iskati
kakor
je
Godeljub
v
ljubeškem
predmestju
.
On
je
pretkan
kakor
malokdo
,
je
velik
prijatelj
Slavomirov
—
saj
se
je
svečenik
ustavljal
vedno
pri
njem
,
kadar
je
prišel
v
Ljubek
—
,
on
ima
dva
odrasla
,
prav
pripravna
sina
,
ki
bi
lahko
prevzela
vlogi
dveh
mladih
redovnikov
,
in
vrhutega
je
on
po
poklicu
krojač
:
bode
torej
lahko
sam
naredil
redovniške
obleke
.
“
„
To
je
pa
izborno
!
“
sta
skoraj
v
istem
času
veselo
vzkliknili
mladenki
.
„
Zlata
je
vredna
ta
tvoja
vest
,
Godislava
“
,
je
nadaljevala
knežnja
.
„
Kdaj
bi
pa
ti
lahko
stopila
h
Godeljubu
in
ga
vprašala
,
ali
bi
hotel
sprejeti
to
sicer
nevarno
,
toda
častno
in
domoljubno
nalogo
?
“
„
Najlažje
jutri
dopoldne
med
krščansko
božjo
službo
.
“
„
Dobro
,
pa
stopi
!
Samo
zabiči
Godeljubu
,
da
bo
molčal
kot
stena
.
“
Drugi
dan
sta
mladenki
že
izvedeli
po
Godislavi
,
da
je
bil
Godeljub
neizrečeno
vesel
novice
in
se
bode
s
svojima
sinovoma
takoj
začel
pripravljati
,
da
častno
rešijo
‚
častno
in
domoljubno
nalogo
‘
.
„
Bogovi
so
z
nami
;
vse
pojde
po
sreči
!
“
je
vrisknila
Viljenica
.
„
Sedaj
treba
le
še
čakati
,
kdaj
pojde
nadknez
z
doma
:
nekam
pojde
zatrdno
prej
ali
slej
,
vedno
ne
bode
tičal
doma
!
“
In
čakali
sta
mladenki
z
Godislavo
in
Godeljubom
tega
časa
,
čakali
dolgo
,
a
ga
slednjič
vendar
pričakali
.
Nadknez
Gotšalk
je
dobil
v
začetku
februarja
meseca
od
saksonskega
vojvoda
Ordulfa
ljubeznivo
povabilo
,
naj
pride
pred
pustom
v
Lunenburg
,
da
se
vdeleži
dvornega
lova
—
in
da
se
na
prijateljskem
sestanku
razgovorita
o
nekaterih
političnih
in
o
družinskih
razmerah
.
Gotšalk
se
izprva
ni
mislil
odzvati
.
Toda
kneginja
,
ki
je
že
zdavna
želela
iti
v
Lunenburg
obiskat
svojega
sina
Henrika
,
ga
je
toliko
časa
pregovarjala
,
da
se
je
vdal
.
In
pred
pustno
nedeljo
je
odrinil
s
kneginjo
,
s
sinom
Budivojem
,
z
dvorniki
in
z
mnogoštevilno
telesno
stražo
,
z
Jaroslavom
in
Gojnikom
na
čelu
,
v
Lunenburg
.
Gotšalk
je
pred
odhodom
vprašal
Viljenico
,
ali
kaj
pozdravi
saksonskega
vojvodiča
,
in
v
njegovo
veliko
veselje
mu
je
knežnja
sramežljivo
in
tiho
odgovorila
:
„
Lepo
!
“
Nadknezu
še
na
misel
ni
prišlo
,
da
je
bila
ta
hčerina
sramežljivost
umetno
narejena
.
„
Sedaj
je
pa
naša
ura
!
“
je
dejala
knežnja
Slavici
.
„
Kdaj
začnemo
?
“
„
Pustni
torek
je
najpripravnejši
dan
.
“
„
Dobro
.
“
Pustni
torek
opoldne
je
Slavomir
dobil
v
posebnem
hlebčku
kruha
listek
z
napisom
:
„
Zvečer
bodi
pripravljen
na
rešitev
!
“
Popoldne
so
vojniki-stražniki
pred
dvorcem
uganjali
pustne
burke
in
peli
in
—
pili
:
Slavica
je
namreč
kupila
njim
in
družinčadi
cel
sod
vina
,
češ
da
je
jezna
,
ker
pred
pustom
ni
prišel
noben
snubač
po
njo
.
In
pili
so
vojniki
,
pila
je
družinčad
,
da
je
bilo
pred
mrakom
že
vse
vrtoglavo
.
Pozabljena
tudi
nista
bila
vojnika
,
ki
sta
stala
na
straži
pred
severnijn
stolpom
.
Za
nju
kakor
tudi
za
Gorma
je
izredno
požrtvovalno
skrbela
Godislava
:
čutaro
za
čutaro
vina
jim
je
neutrudno
donašala
.
Ko
se
je
naredila
noč
,
je
bilo
v
dvorcu
že
kmalu
vse
tiho
:
vsa
družinčad
je
že
zaspala
.
Le
spodaj
v
veži
so
nekateri
vojniki
še
vpili
in
pili
.
Z
novo
čutaro
v
roki
je
stopila
Godislava
okoli
desete
ure
v
Gormovo
sobico
:
Danec
je
spal
,
zleknjen
na
svojem
ležišču
,
trdno
,
da
bi
ga
največje
trombe
glas
ne
mogel
zbuditi
.
Godislava
je
vzela
na
mizici
ležeči
ključ
od
Slavomirove
ječe
in
odšla
z
njim
in
s
čutaro
proti
severnemu
stolpu
.
„
Hej
,
junaka
,
še
pijta
,
danes
je
pustni
torek
!
“
je
dejala
stražnikoma
,
ki
sta
se
že
komaj
držala
pokoncu
.
In
nastavila
sta
drug
za
drugim
čutaro
in
pila
.
„
Vesta
kaj
junaka
?
“
je
nadaljevala
starka
.
„
Presneto
sta
nespametna
,
da
v
tem
mrazu
tu
stojita
!
Saj
ni
doma
nadkneza
!
Pojdita
rajši
v
sobico
tu
zraven
leč
.
“
In
vojnikoma
je
bil
ta
svet
po
volji
;
še
sta
izpila
,
kar
je
bilo
v
čutari
,
kolovratila
v
bližnjo
sobico
,
se
zavalila
na
ležiče
in
težko
zahropela
.
Še
je
malo
počakala
Godislava
,
ugasnila
luč
,
potlej
pa
odprla
,
kolikor
se
je
dalo
lahno
,
vrata
v
Slavomirovo
sobo
.
„
Pojdi
tiho
z
mano
!
Nič
se
ne
boj
!
Jaz
sem
Godislava
!
“
je
rekla
pri
vratih
čakajočemu
svečeniku
,
ga
prijela
za
roko
in
ga
vedla
črez
prag
.
Nalahno
je
zopet
zaklenila
vrata
in
peljala
Slavomira
po
tihih
hodnikih
v
sobo
knežnje
Viljenice
.
Ko
ga
je
dovedla
tja
,
je
zletela
v
Gormovo
sobico
,
položila
ključ
na
prejšnje
mesto
pa
zdirjala
nazaj
v
Viljeničino
sobo
,
kjer
sta
bili
knežnja
in
Slavica
Slavomira
že
posadili
na
stol
in
se
zapletli
z
njim
v
tih
razgovor
,
ki
je
trajal
malokaj
celo
noč
.
Drugi
dan
dopoldne
so
prišli
trije
‚
Redovniki
‘
z
globoko
črez
oči
potegnjimi
kapucami
pred
dvorec
in
rekli
straži
,
da
bi
radi
govorili
z
nadknezom
in
s
knežnjo
Viljenico
:
prihajajo
z
važnimi
poročili
.
Stražniki
so
bili
še
zaspani
in
zdelani
od
prejšnjega
dne
;
ni
se
jim
dosti
ljubilo
govoriti
,
še
menj
pa
natančnejše
izpraševati
došlecev
;
rekli
so
‚
redovnikom
‘
le
,
da
je
samo
knežnja
doma
—
pa
so
jih
pustili
gori
.
V
Viljeničini
sobi
se
je
Slavomir
oblekel
v
habit
najstarejšega
‚
redovnika
‘
—
Godeljuba
in
črez
nekoliko
časa
je
zapustil
z
mlajšima
redovnikoma
,
Godeljubovima
sinovoma
,
brez
vsake
zapreke
dvorec
.
‚
Redovniki
‘
so
mirno
korakali
po
mestnih
ulicah
,
šli
iz
mesta
,
v
šumi
pred
mestom
pa
zajahali
pripravljene
konjiče
in
jih
zapodili
proti
vzhodu
.
Bajna
zimska
noč
je
legla
na
Novo
Bukovico
,
veliko
vas
med
Velegradom
in
Roztokom
,
in
na
njeno
smrtnotiho
okolico
.
Nebrojni
biseri
so
se
v
mesečini
iskrili
na
srenu
kakor
ravnokar
vznikle
svetle
cvetice
.
Bele
koče
so
štrlele
iznad
snega
kakor
nemi
grobovi
sredi
smrtne
poljane
.
In
poedini
glasovi
,
ki
so
prodirali
iz
teh
tihih
domovanj
,
so
zveneli
v
brezglasno
noč
,
kakor
skrivnostni
pogovori
,
in
votli
vzdihljaji
usehlih
mrličev
.
In
od
belega
snežnega
prta
,
ki
je
odeval
te
gomile-koče
,
so
se
cedile
blesteče
solze
,
in
te
solze
so
se
naglo
strjevale
in
zgoščevale
v
srebrne
,
ledene
sveče
.
In
nad
čarobnim
tem
grobljem
so
gorele
zvezdic
zlate
lučke
in
bledega
meseca
srp
...
Res
,
bajna
,
nepopisna
zimska
noč
!
Včasih
je
bilo
v
Novi
Bukovici
ob
zimskih
večerih
tako
prijetno
.
Kolovrati
so
brneli
in
šumeli
kot
rečni
valčki
,
predice
so
pele
kakor
srebrni
zvončki
,
mladeniči
so
se
šalili
,
starci
so
pravili
davne
dogodbe
,
deca
jih
je
pa
strmeč
poslušala
.
Ali
nocoj
!
Vse
mrtvo
!
Malokaj
vsa
vas
je
bila
že
v
prvih
večernih
urah
v
temi
in
pokoju
.
Le
v
oni
veliki
hiši
sredi
vasi
,
pri
Mestivoju
,
so
še
svetili
.
Na
ognjišču
,
ki
je
stalo
v
kotu
sobe
—
postavljeno
sem
pač
zato
,
ker
peč
ni
dovolj
grela
prostorne
čumnate
—
je
gorel
velik
zglavnik
,
počasi
,
od
grče
do
grče
.
Okoli
ognjišča
so
sedeli
na
stoleh
možaki
,
stari
in
mladi
.
Ženske
so
pred
kolovrati
sedele
na
klopeh
pri
peči
,
a
niso
predle
:
roke
križem
na
prsih
,
so
čakale
,
kaj
bodo
povedali
moški
.
Še
bolj
vneto
so
pa
na
to
čakali
otroci
,
ki
so
se
bili
spravili
na
peč
.
Samo
ona
dva
beraški
oblečena
moža
,
ki
sta
sedela
pri
peči
v
kotu
pri
vratih
,
vsaj
na
videz
nista
kazala
dosti
zanimanja
za
možake
,
oziroma
njih
pogovore
:
kučmi
sta
potegnila
globoko
črez
oči
,
naslonila
glavi
k
peči
in
dremala
.
Kdo
sta
bila
—
kdo
ju
je
vprašal
?
V
mraku
sta
prišla
v
vežo
in
prosila
mlado
Mestivojko
prenočišča
.
Kdo
bode
v
takem
mrazu
premražene
in
zatrdno
tudi
sestradane
berače
podil
od
hiše
?
Mestivojka
jim
je
kar
velela
v
hišo
:
prenočevala
bodeta
lahko
in
tudi
nekoliko
večerje
bodeta
lahko
dobila
.
In
sta
šla
v
sobo
in
sedla
v
kot
k
peči
in
na
tem
mestu
obsedela
tudi
po
večerji
,
ki
jima
jo
je
prinesla
Mestivojka
na
klop
.
Živa
žerjavica
je
širila
z
ognjišča
nekako
blagodejno
vonjajočo
gorkoto
po
sobi
.
Stari
Mestivoj
je
gledal
v
žerjavico
pa
izpregovoril
:
„
Huda
prede
letos
vsem
bodriškim
plemenom
.
Drevljane
pobira
vsled
lakote
kužna
bolezen
.
Smoljanom
ginejo
debele
črede
.
Vagri
so
zakopani
v
zametih
.
Takisto
Glinjani
in
Polabljani
in
Varni
.
In
ali
je
nam
kaj
boljše
?
Mrazi
nas
tarejo
in
bolezni
in
lakote
cepajo
naši
ljudje
v
grob
.
In
zakaj
je
prišlo
toliko
hudo
na
nas
?
Zakaj
ravno
letos
,
to
vas
vprašam
?
“
„
Zakaj
,
vprašaš
,
Mestivoj
?
“
se
je
oglasil
poleg
njega
sedeči
Dragomisel
,
Mestivojev
sosed
.
„
Zakaj
to
vprašaš
?
Ali
vpraša
zlodelnik
,
zakaj
ga
obešajo
?
Čemu
bi
se
spraševali
,
zakaj
je
prišlo
toliko
hudo
nad
nas
?
Pregrešili
smo
se
zoper
bogove
,
ker
smo
jim
odrekli
čast
in
molitev
ter
sprejeli
novega
Boga
.
Zato
nas
tepejo
s
šibami
,
zato
je
tako
gorjé
v
deželi
.
“
„
Tako
je
;
prav
pravijo
modri
oče
Dragomisel
“
,
je
posegel
v
besedo
Jaropolk
.
„
Takisto
mislim
tudi
jaz
.
Ta
strašna
zima
in
bolezen
in
lakota
so
kazni
,
poslane
od
bogov
.
Trpeti
moramo
sedaj
,
kar
smo
zaslužili
.
Pa
kdo
ve
,
kaj
še
pride
?
Morda
še
večje
nesreče
.
Kaj
naj
storimo
,
da
se
izognemo
še
hujši
bedi
,
kaj
?
“
„
Proč
z
novim
Bogom
,
proč
s
križem
,
proč
z
Nemci
in
Gotšalkovo
vlado
!
“
je
zavpil
mladi
gospodar
Gorazd
,
sin
Mestivojev
.
„
Vratislav
“
,
je
zopet
izpregovril
stari
Mestivoj
in
se
obrnil
k
mladeniču
,
ki
je
sedel
pri
steni
,
„
Vratislav
Bogumilov
!
Prišel
si
včeraj
iz
Ljubeka
.
Kaj
si
videl
in
izvedel
tamkaj
?
Kaj
počne
nadknez
Gotšalk
?
“
„
Tudi
Ljubek
čuti
,
čuti
že
dolgo
zimo
in
lakoto
“
,
je
odgovoril
mladenič
.
„
Nadknez
je
pa
ves
predpust
sedel
z
nemškimi
duhovniki
in
priseljenci
v
sobi
pri
topli
peči
in
z
njimi
jedel
in
pil
v
izobilju
.
Hm
,
saj
za
hramove
in
kleti
njegove
je
bila
dobra
letina
!
Pa
ne
da
bi
pomagal
stradajočim
!
Za
pritepence
pač
,
za
rojake
nima
srca
.
Oni
dan
je
knežnja
Viljenica
—
tako
so
mi
pravili
v
Ljubeku
—
nesla
v
neko
borno
hišo
,
kjer
so
imeli
bolnika
,
nekaj
jela
.
Pa
ko
je
oče
to
izvedel
,
ji
je
ostro
prepovedal
,
še
katerikrat
storiti
kaj
takega
,
in
je
iz
dvorca
sploh
nikamor
več
ne
pusti
.
“
„
Neusmiljeni
človek
!
“
se
je
oglasila
od
peči
starka
Ljubislava
,
Mestivojeva
žena
.
„
No
da
,
kakor
bi
bila
kdove
kaj
storila
,
če
je
nesla
revežu
dar
!
Tak
je
Gotšalk
,
ki
ga
je
narodova
dobrota
posadila
na
knežji
prestol
!
Ali
lepo
vrača
ljudstvu
izkazano
mu
dobroto
!
“
„
Nič
več
ni
prida
;
prevzel
se
je
,
odkar
je
na
višku
!
“
je
pristavila
soseda
Vojeskva
.
„
Te
proklete
nemške
pope
pase
,
narod
mora
pa
stradati
!
“
„
Narod
je
Gotšalku
deveta
briga
!
“
seje
zopet
oglasil
Gorazd
.
„
Sreča
njegove
plemenite
hčere
pa
deseta
!
“
je
pridela
Budislava
,
mlada
Gorazdova
žena
.
„
Viljenica
je
deklica
,
da
je
pod
solncem
ni
enake
;
ona
je
najlepši
biser
naše
zemlje
.
Gotšalk
pa
z
njo
ravna
kot
s
sužnjo
,
kot
z
ujetnico
.
In
to
samo
zato
,
ker
čuti
z
narodom
,
ker
je
pristno
slovensko
dekle
in
ker
noče
vzeti
saksonskega
vojvodiča
.
Jeseni
—
saj
veste
—
so
jo
prišli
snubit
Saksonci
,
oče
jim
jo
je
obljubil
,
a
ona
se
brani
z
vsemi
štirimi
.
“
„
Hej
,
ljudje
božji
,
res
je
,
kar
pravi
Budislava
“
,
je
posegel
vmes
Vratislav
.
„
Viljenica
je
bisernica
naše
zemlje
,
stokrat
boljša
in
stokrat
vrednejša
bodriškega
prestola
kakor
njena
brata
Budivoj
ali
Henrik
.
Ali
oče
jo
hoče
na
vsak
način
dati
Saksoncu
.
Kaj
vam
povem
:
Pred
pustno
nedeljo
se
je
odpravil
nadknez
s
kneginjo
in
z
mnogobrojnim
spremstvom
v
Lunenburg
k
saksonskemu
vojvodu
—
po
kaj
pač
?
...
Poklonit
se
mu
do
črne
žemljice
in
prodajat
svojo
hčer
!
“
„
Sram
ga
bilo
!
“
je
zakričala
stara
Ljubislava
.
„
Včasih
je
bil
Gotšalk
velik
junak
,
ki
so
pred
njim
grozničavo
trepetali
Nemci
.
Sedaj
je
pa
tak
hlapčon
istim
Nemcem
!
In
kdo
je
temu
kriv
,
kdo
mu
je
izpremenil
čud
?
Križ
.
In
kdo
je
kriv
,
da
nas
tarejo
zle
nadloge
?
Križ
,
ki
smo
se
ga
oklenili
v
slepoti
svoji
,
zapustivši
stare
bogove
.
Zato
nas
ti
bogovi
sedaj
tepó
s
šibami
debelimi
in
nam
preté
še
z
debelejšimi
.
Hej
,
dajmo
bogovom
zadoščenje
,
da
nas
še
hujše
ne
udarijo
!
Doli
s
križem
!
“
„
Doli
s
križem
!
“
so
naravnost
zatulile
za
njo
druge
ženske
.
„
Doli
s
križem
!
“
so
zakričali
tudi
moški
.
Strast
je
govorila
...
Med
njih
vpitjem
in
kričanjem
je
stara
Ljubislava
vstala
,
snela
bogokletno
velik
,
dolg
križ
s
stene
in
ga
bliskoma
vrgla
v
ogenj
.
Zakadilo
se
je
:
suhi
les
je
počil
in
začel
goreti
s
prasketanjem
...
Groza
je
prešinila
navzoče
.
V
tla
so
obrnili
poglede
in
v
molku
in
strahu
drgetali
.
Kar
so
bržkone
vsi
odobravali
in
kar
morda
vsi
želeli
,
jih
je
pretreslo
s
strahom
in
trepetom
.
Še
so
drgetali
—
kar
se
je
zaslišal
pod
oknom
mal
šum
.
Vezna
vrata
so
se
odprla
,
odprla
se
črez
nekaj
trenutkov
tudi
sobna
vrata
,
in
vstopili
so
trije
—
menihi
.
Ženskam
pri
peči
je
kar
sapa
pošla
,
češ
sedaj
smo
pa
zajeti
pri
lepem
činu
:
ti
nas
bodo
zatrdno
izdali
Gotšalku
!
Tudi
moški
so
bili
presenečeni
,
osupnjeni
,
in
tudi
nje
je
prešinila
taista
strašeča
misel
:
ti
nas
bodo
sedaj
izdali
!
Toda
pokazati
so
hoteli
preplašenim
ženskam
,
da
so
zastopniki
močnega
spola
.
Gorazd
je
planil
pokoncu
,
za
njim
so
vstali
drugi
in
drzno
gledali
prihajačem
v
oči
.
Že
je
imel
Gorazd
na
jeziku
vprašanje
:
Kdo
ste
,
kaj
bi
radi
?
—
pa
ga
je
prehitel
najstarejši
redovnik
z
dolgo
,
belo
brado
s
pozdravom
:
„
Mir
tej
hiši
!
“
„
Mir
tudi
vam
,
če
prihajate
v
znamenju
miru
!
“
je
odgovoril
Gorazd
.
„
Ne
;
mi
prihajamo
v
znamenju
bojnega
boga
!
“
je
svečano-resno
dejal
stari
redovnik
.
„
Proti
komu
pa
prihajate
v
tem
znamenju
?
“
„
Proti
istemu
kakor
vi
!
“
se
je
zarezal
redovnik
in
pokazal
na
križ
,
ki
je
počasi
gorel
na
ognju
.
Vsi
so
ostrmeli
in
onemeli
.
„
Kako
to
misliš
?
“
je
vprašal
slednjič
Mestivoj
.
„
Hoditi
po
svetu
v
znamenju
bojnega
boga
—
to
vendar
ne
pristuje
redovnikom
!
“
„
Redovnikom
res
ne
,
meni
pa
!
Mestivoj
,
ali
me
ne
poznaš
?
“
je
radostno
vzkliknil
‚
Redovnik
‘
,
vrgel
prej
globoko
črez
oči
potegnjeno
kapuco
nazaj
črez
glavo
in
prožil
Mestivoju
roke
.
„
Ali
je
mogoče
?
“
je
zajecal
le-ta
in
stopil
nazaj
.
„
Ti
,
Slavomir
?
Ali
le
tvoj
duh
?
“
„
Jaz
sem
,
Slavomir
,
z
dušo
in
s
telesom
!
“
je
smejé
odgovoril
‚
redovnik
‘
in
poljubil
Mestivoja
.
„
Ta
dva
moja
tovariša
“
,
je
nadaljeval
,
„
sta
pa
Godeljubova
sinova
iz
Ljubeka
.
“
Zdajci
sta
pa
planila
pokoncu
tudi
ona
dva
beraški
oblečena
moža
iz
kota
pri
peči
,
skočila
v
sredo
sobe
in
vzkliknila
veselo
:
„
Pozdravljen
,
Slavomir
!
“
Sedaj
je
pa
ta
široko
odprl
oči
:
„
Koga
vidim
?
Ali
me
vara
vid
?
Pluzon
,
Volčan
!
“
„
Ne
vara
te
ne
!
“
se
je
zasmejal
eden
navideznih
beračev
.
„
Res
:
jaz
sem
Pluzon
in
to
Volčan
—
z
dušo
in
s
telesom
!
“
„
Pa
v
taki
obleki
hodita
okoli
?
“
„
V
kakšni
pa
ti
!
No
,
da
se
ne
bodeš
čudil
ne
ti
ne
Mestivoj
in
drugi
:
Jaz
sem
prišel
obiskat
Volčana
v
Roztok
.
Govorila
sva
o
bedi
,
ki
tare
Bodriče
.
Jaz
sem
vprašal
Volčana
nadalje
tudi
to
,
kakšen
duh
vlada
med
narodom
v
njegovem
okrožju
.
Pa
mi
je
dejal
:
—
Pojdi
se
z
menoj
na
lastne
oči
in
na
lastna
ušesa
prepričat
!
—
Pa
sva
prišla
v
beraški
obleki
iz
tega
namena
sem
.
Sedaj
bodeš
pa
ti
povedal
,
odkod
prihajaš
v
taki
obleki
sem
.
“
„
Jaz
prihajam
naravnost
iz
Ljubeka
,
iz
ječe
.
Pa
preden
pripovedujem
dalje
,
prosim
,
Gorazd
:
spravi
naše
konje
,
ki
smo
jih
pustili
zunaj
,
v
hlev
.
“
Na
Gorazdov
migljaj
je
hitro
skočil
vun
hlapec
;
Gorazdova
žena
je
pa
odhitela
v
kuhinjo
pripravit
imenitnim
gostom
tople
večerje
.
Medtem
,
ko
jo
je
s
svojimi
deklami
pripravljala
,
je
pa
Slavomir
,
ki
je
sedel
k
mizi
,
pripovedoval
napeto
poslušajočim
moškim
in
ženskam
svoje
zgode
in
nezgode
.
„
Blaga
deklica
,
ta
Viljenica
!
“
je
vzkliknila
Ljubislava
,
ko
je
Slavomir
pripovedoval
,
kako
ga
je
rešila
knežnja
s
Slavico
,
z
Godislavo
in
z
Godeljubom
in
njegovima
sinovoma
.
„
Blaga
deklica
zares
!
“
so
potrjevale
za
Ljubislavo
druge
ženske
.
„
Blaga
,
plemenita
mladenka
je
knežnja
“
,
je
nadaljeval
svečenik
.
„
Ona
je
rešila
mene
,
jaz
bodem
pa
njo
,
makari
s
kijem
in
mečem
:
Gotšalk
je
ne
bode
več
imel
dolgo
časa
v
svoji
kruti
oblasti
,
in
Nemec
je
ne
bode
nikdar
imel
za
ženo
!
Ej
,
Gotšalk
,
nagromadena
je
že
nevolja
in
jeza
bodriškega
naroda
nad
tvojo
nemško
vlado
!
Podžgali
bodemo
še
to
pomlad
to
gromado
,
in
gorela
bode
s
strašnim
plamenom
,
v
katerem
gorjé
tebi
,
Gotšalk
,
in
nemškim
tvojim
pristašem
!
Kaj
vam
pravim
,
bratje
moji
,
sestre
moje
:
Pripravite
se
za
pomlad
!
“
Lastavička
je
s
sabljastimi
perutnicami
zafrfetala
,
in
kukavička
je
z
močnim
glasom
prikukala
v
severne
dežele
oznanujoč
veselo
vest
,
da
se
vrača
pomlad
s
toplega
juga
:
glavo
okrašeno
s
krasnim
vencem
pisanih
cvetic
,
odeta
s
svetlozelenim
plaščem
,
iz
ročne
košarice
troseč
južne
darove
,
cvetje
in
zelenje
.
In
res
se
je
vračala
ta
zala
mladenka
in
delala
povsod
velika
čuda
:
kamorkoli
je
dihnila
,
je
skopnel
sneg
in
se
stajal
led
,
in
kamorkoli
je
stopila
,
so
zazelenela
tla
in
pognala
cvetice
.
Vse
je
bilo
veselo
te
mladenke
;
in
kako
ne
:
saj
so
v
njenem
spremstvu
hodile
po
deželi
živahne
ptičke
in
tople
sapice
in
jasni
solnčni
žarki
!
Veseli
so
je
bili
in
radostno
so
jo
pozdravljali
zlasti
Bodriči
.
Sicer
jih
je
še
trla
beda
:
z
zimo
se
ni
poslovila
obenem
tudi
lakota
.
A
pomlad
jim
je
vendar
prinesla
lepe
nade
,
da
bode
kmalu
boljše
.
Vtoliko
so
bili
pa
že
sedaj
na
boljšem
,
ker
so
bila
pota
razhodna
in
prosta
,
in
so
iz
sosednjih
dežel
lažje
dovažali
žito
v
kraje
,
kjer
je
bila
velika
straja
.
Da
so
pa
tudi
reveži
in
brezpetični
kmetje
mogli
kupovati
,
so
jim
na
spomlad
drage
volje
posojevali
,
še
največ
pa
kar
darovali
denar
boljari
.
V
tem
oziru
so
se
zlasti
odlikovali
naši
znanci
Gostomisel
,
Draško
,
Svetopolk
,
Ratibor
in
Volčan
.
Vse
je
pa
prekosil
bogati
Pluzon
.
Z
lastnim
denarjem
je
nakupil
cele
vozove
žita
in
ga
delil
ljudstvu
zastonj
.
Zato
ga
je
pa
narod
tudi
zahvaljeval
z
zgovornimi
,
hvaležnimi
usti
.
In
dočim
so
se
trosile
po
deželi
zle
—
seveda
izmišljene
—
govorice
o
Gotšalku
,
češ
da
ima
v
Gradišču
v
Ljubeku
polne
shrambe
še
starega
žita
,
a
ga
ne
deli
med
stradajoče
ljudstvo
,
ker
ga
od
tega
odvračajo
nemški
duhovniki
,
češ
naj
se
le
uči
ljudstvo
spoznavati
s
stisko
Boga
—
se
je
čula
o
Pluzonu
samo
pohvala
.
Pluzon
je
bil
kmalu
v
vseh
ustih
pa
tudi
v
vseh
srcih
.
Staroverni
in
s
staroverskim
duhom
prepojeni
Bodriči
so
bili
pa
pomladi
Gospodnjega
leta
1066.
veseli
in
so
jo
radostno
pozdravljali
še
iz
drugega
vzroka
.
Pričakovali
so
zatrdno
,
zlasti
oni
,
ki
so
vedeli
,
da
je
Slavomir
zopet
na
prostih
nogah
in
biva
skrit
pri
Pluzonu
,
velikih
dogodkov
in
važnih
,
njim
ugodnih
političnih
sprememb
.
V
tem
pričakovanju
jih
je
še
posebno
utrdila
velika
,
strašna
zvezda-repatica
,
ki
se
je
prikazala
o
Veliki
noči
tistega
leta
na
nebi
;
saj
je
kometa
blesteči
rep
narodom
že
od
nekdaj
veljal
za
skupaj
zvezano
in
visoko
dvignjeno
šibo-kaznovalko
in
za
napovedovalko
imenitnih
dogodkov
.
Na
Nemškem
so
se
tisto
leto
že
zgodile
velike
spremembe
.
V
državnem
zboru
v
Triburu
so
v
začetku
l.
1066.
nemški
knezi
prisilili
mladega
kralja
Henrika
IV.
,
da
je
odslovil
z
dvora
vsemogočnega
bremenskega
nadškofa
Adalberta
,
katerega
so
koj
po
padcu
napadli
stari
nasprotniki
Billungi
v
njegovi
škofiji
:
vojvodič
Magnus
ga
je
primoral
,
da
je
bežal
iz
Bremena
v
Goslar
,
in
mu
naposled
vsilil
pogodbo
,
ki
je
kakor
z
enim
mahljajem
razdrla
in
razrušila
vse
,
kar
je
bil
naredil
in
zgradil
Adalbert
v
dnevih
svojega
neomejenega
gospodstva
v
nemškem
kraljestvu
.
In
sličnih
velikih
dogodkov
in
velepomembnih
političnih
razvozljajev
in
preobratov
so
to
leto
pričakovali
tudi
pogansko
misleči
Bodriči
v
svoji
deželi
.
Razvozljajev
in
preobratov
pa
so
pričakovali
od
Slavomira
in
Pluzona
.
Na
nju
so
bile
uprte
vseh
oči
.
Slavomir
in
Pluzon
sta
pa
na
velikonočni
ponedeljek
zvečer
na
pomolu
Pluzonove
hiše
v
Velegostu
stoječ
tudi
željno
nekoga
ali
nečesa
pričakovala
.
Repata
zvezda
se
je
zopet
prikazala
na
nebu
.
„
Ta
nam
bode
koristila
pri
praznovernem
preprostem
ljudstvu
;
ravno
o
pravem
času
se
je
pojavila
!
“
je
izpregovoril
Slavomir
.
—
„
Od
bogov
kot
predznak
poslana
šiba-kaznovalka
in
maščevalka
je
to
za
vse
one
,
ki
so
zavrgli
stare
bogove
—
porečemo
ljudstvu
in
ljudstvo
bode
rado
verjelo
.
Toda
zakaj
njega
ni
od
nikoder
?
Saj
je
vendar
sporočil
,
da
bode
že
vse
uravnal
tako
,
da
bode
na
današnji
dan
v
mraku
že
tu
.
Toda
glej
,
Pluzon
,
ali
se
motijo
moje
oči
?
Ali
ni
ravno
sedaj-le
prišel
?
“
Pred
hišo
so
res
obstali
trije
jezdeci
,
in
srednji
izmed
njih
je
urno
kot
jegulja
skočil
s
konja
,
izročil
žival
enemu
svojih
spremljevalcev
pa
poletel
v
gorenje
nadstropje
.
Bil
je
rujanski
knezovič
Krut
.
V
kasno
noč
so
čuli
v
gorenji
dvoraniobednici
rujanski
knezovič
,
Slavomir
in
Pluzon
z
ženo
in
s
hčerko
Slavico
ter
se
tiho
razgovarjali
.
Drugo
jutro
na
vse
zgodaj
je
odpeketal
rujanski
knezovič
s
svojima
spremljevalcema
zopet
nazaj
proti
morskemu
obrežju
,
kjer
ga
je
čakala
ladjica
,
da
ga
ponese
domov
na
Rujano
.
Kmalu
za
njim
pa
sta
se
poslovila
od
gospodarice
in
Slavice
tudi
Pluzon
in
Slavomir
—
le-ta
oblečen
v
redovniško
obleko
,
v
kateri
je
bil
ušel
iz
Ljubeka
—
,
zajahala
brzca
konja
in
zdrčala
proti
zahodu
.
Poletela
sta
po
beli
cesti
v
Ribnico
in
tam
dolgo
šepetala
z
boljarjem
Gostomislom
.
Potem
sta
pa
zopet
skočila
v
stremen
in
zdirjala
k
Volčanu
v
Roztok
.
Iz
Roztoka
sta
krenila
daleč
na
jug
k
Draškotu
v
Mahovo
,
in
odtod
sta
ju
nesla
strelovita
konja
proti
jugozahodu
v
Varnovo
k
Svetopolku
in
v
Gabrovo
k
Ratiboru
.
Ustavila
sta
se
med
potom
tudi
v
marsikaterem
trgu
in
selu
,
ležečem
ob
cesti
,
pred
hišo
kakega
znanca
.
Pa
le
za
toliko
časa
,
da
sta
se
konja
odpočila
,
ona
pa
znancem
zašepetala
nekaj
tihih
,
skrivnostnih
besed
.
Pa
sta
zopet
letela
naprej
naglo
kot
kriloviti
veter
.
A
v
vsakem
kraju
sta
pustila
skrivnostno
šepetanje
za
seboj
.
In
širilo
se
je
to
šepetanje
,
kakor
se
širi
šumenje
v
stoletnem
gostolistem
gozdu
—
v
katerem
je
prej
v
koreninah
in
vejah
in
vrhovih
dreves
vladala
velika
,
skrivnostna
tihota
—
če
zapiše
vanj
sapa
:
peresa
se
sprožijo
in
drobni
listki
lahno
zašušte
,
in
to
šuštenje
leti
od
lista
do
lista
,
od
drevesa
do
drevesa
,
in
gre
šum
kmalu
po
vsem
gozdu
,
da
se
bude
ptice
v
gnezdih
in
duplih
.
Zašepetala
so
mesta
in
trgi
in
vasi
,
zašepetali
in
zašušteli
so
gaji
in
gozdi
in
njive
.
Kmalu
je
vsa
dežela
šepetala
skrivnostno
šepetanje
.
Če
je
kmet
srečal
kmeta
,
je
postal
,
se
ozrl
okrog
sebe
,
ga
li
ne
vidi
kak
sumljiv
človek
,
pa
je
pošepetal
z
njim
.
Na
njivah
so
stikali
moški
in
ženske
glave
vkup
in
šepetali
.
Na
večer
so
se
zbirali
vaščani
v
gručah
pod
vaško
lipo
in
šepetali
.
Kaj
neki
pomeni
to
skrivnostno
stikanje
glav
in
to
šepetanje
?
Kaj
neki
pomeni
,
da
doslej
tako
mirni
kmetje
kasno
v
noč
brusijo
staro
skrhano
orožje
,
ki
je
že
dolga
leta
ležalo
na
izbi
,
in
režejo
in
kalijo
pušice
?
Kaj
naj
to
pomeni
,
da
se
zbirajo
mladiči
tam
v
sredini
gozda
na
planoti
in
sučejo
bridke
meče
in
sulice
in
mečejo
kopja
in
urijo
ude
?
In
kaj
naj
pomeni
,
da
starci
slepci
pod
vaško
lipo
udarjajo
na
gosli
in
popevajo
pesmi
junaške
in
bojne
?
V
nadknežjem
dvorcu
v
Ljubeku
je
vedel
samo
eden
,
kaj
pomeni
vse
to
—
Viljenica
.
Tudi
ona
je
bila
od
Velike
noči
sèm
vsa
skrivnostna
.
Govorila
je
še
menj
kakor
jeseni
in
pozimi
,
ko
jo
je
morila
žalost
.
Okrog
usten
pa
se
ji
je
od
Velike
noči
sem
vedno
zibal
skrivnosten
smehljaj
.
„
Izpametovala
se
je
in
zavedla
sreče
,
ki
jo
čaka
ob
strani
saksonskega
vojvodiča
!
“
je
rekel
Gotšalk
,
ko
jo
je
videl
veselo
in
smejočo
.
Drugi
so
pa
dejali
:
„
Vdala
se
je
,
ko
vidi
,
da
ni
drugače
,
da
mora
očetova
obveljati
!
“
A
kaj
je
bil
pravi
vzrok
njene
nagle
izpremembe
in
njenih
smehljajev
,
je
vedela
samo
ona
in
nje
sestrična
Slavica
.
Le-ta
je
bila
po
rešitvi
svečenika
Slavomira
iz
ječe
ostala
v
Ljubeku
samo
nekaj
dni
še
:
hotela
je
samo
to
še
izvedeti
,
ali
bode
pobeg
svečenikov
ostal
prikrit
ali
ne
.
No
,
zastran
te
stvari
je
lahko
kmalu
odšla
domov
pomirjena
in
potolažena
.
Živa
duša
ni
črhnila
o
tem
dogodku
:
Godeljub
je
pepelnično
sredo
kmalu
za
onimi
tremi
‚
Redovniki
‘
v
svoji
navadni
obleki
zapustil
dvorec
;
stražniki
so
ga
sicer
začudeno
pogledali
,
češ
kdaj
je
pa
ta
človek
šel
v
grad
,
da
ga
nismo
videli
—
No
,
smo
ga
že
prezrli
,
danes
tako
vsi
slabo
vidimo
,
smo
včerajšnji
,
so
si
rekli
in
ga
pustili
v
miru
.
In
Gorm
?
Le-ta
se
je
zatrdno
prestrašil
,
ko
je
pogrešil
ujetnika
;
toda
bil
je
,
na
kar
je
Godislava
že
naprej
računala
,
toliko
pameten
,
da
je
še
nadalje
kakor
po
navadi
hodil
v
kuhinjo
po
jed
—
za
ujetnika
v
severnem
stolpu
.
Vsa
vesela
,
da
se
je
stvar
izšla
tako
gladko
,
je
odšla
Slavica
domov
,
obljubivši
,
da
okoli
Velike
noči
zopet
pride
.
In
res
je
prišla
prve
dni
po
Veliki
noči
,
prinesla
Viljenici
pismo
od
Kruta
in
imenitna
poročila
.
Glede
odpora
proti
Nemcem
in
Gotšalkovi
vladi
je
že
vse
zmenjeno
.
Njen
oče
,
Pluzon
,
se
je
postavil
na
čelo
gibanja
.
S
Slavomirom
,
ki
je
iz
politike
nalašč
zopet
oblekel
redovniško
obleko
,
v
kateri
je
bil
ušel
,
že
hodi
po
deželi
in
budi
narod
.
Določenega
dne
napadejo
vstajniki
Ljubek
in
stavijo
