Rešetali
so
med
saboj
Kmetje
svoje
vboštvo
.
Levstik
.
Solnce
je
lezlo
ondi
za
loške
hribe
jesensko
popoldne
leta
1554.
in
rudilo
le
še
najvišje
vrhove
svojega
orjaškega
opazovalca
—
Grintovca
.
V
starodavnem
mestu
Kranji
so
se
sicer
v
tem
času
že
zapirala
težka
mestna
vrata
;
kajti
s
poletno
vročino
se
je
pritepla
strašna
kuga
v
njegovo
ozidje
in
imela
tu
svojo
obilo
smrtno
žetev
.
Vendar
danes
so
se
odprla
vrata
nenavadno
še
po
solčnem
zahodu
.
Mestni
kaplan
Jarnej
Knafelj
je
namreč
s
svetim
obhajilom
iz
glavne
crkve
po
trgu
prihitel
in
osornemu
stražniku
mestnih
vrat
naznanil
,
da
mora
,
naj
velja
kar
hoče
,
še
nocoj
v
bližnjo
vas
Britof
k
umirajočemu
prijatelju
.
Stražnik
se
je
sicer
kremžil
in
zvijal
,
kakor
da
bi
ga
po
črevih
bodlo
,
in
omenjal
o
ostrej
postavi
mestnega
sodca
,
ki
veleva
,
da
po
zatonu
in
pred
solčnim
vzhodom
ne
sme
nihče
niti
v
mesto
niti
iz
mesta
;
a
videlo
se
mu
je
,
da
si
ne
upa
rabiti
sile
proti
tedanjemu
imenitnemu
ter
osobito
pri
višjej
gosposki
uplivnemu
duhovniku
.
Med
tem
ko
se
prepira
stražnik
s
kaplanom
,
pridruži
se
v
naglici
kopa
mestjanov
,
ki
se
meni
nič
tebi
nič
v
prepir
vmeša
in
pravice
duhovnikove
zagovarja
.
Poslednje
odloči
popolnoma
kaplanovo
zmago
.
Ko
zaškriplje
potém
ključ
v
visokih
vratih
in
se
odrine
zapah
,
dovoli
stražnik
le
duhovnu
in
crkovniku
na
prosto
,
ostalim
pa
zabranjuje
s
povzdigneno
sulico
izhod
.
A
v
istem
trenotku
ga
zgrabijo
od
zadaj
krepke
moške
roke
ter
mu
zatisnejo
oči
.
Ko
je
zopet
oproščen
potém
in
si
mane
skeleče
oči
,
ni
o
mestjanih
.
ki
so
ga
tako
nepostavno
preslepili
,
ni
duha
ni
sluha
.
Kaplan
Jarnej
Knajfelj
je
bil
vesel
,
prepričavši
se
po
svojej
sodbi
,
da
ima
toliko
pogumnih
prijateljev
v
mestu
posebno
nocoj
,
ko
mora
v
noč
v
oddaljeno
vas
.
V
resnici
,
poslednje
ni
bilo
v
tedanjih
časih
,
v
dobi
verske
prekucije
,
brez
posebne
veljave
.
Saj
se
je
čulo
vsak
dan
o
napadih
na
katoliške
duhovnike
:
še
bolj
pogosto
pa
,
kako
so
vrgli
tu
in
tam
razsrjeni
kmetje
luteranskega
duhovnika
,
ki
se
je
utihotapil
na
prižnico
,
raz
lece
in
mu
prerahljali
hudiču
zapisane
kosti
.
Takove
dugodbe
je
premišljal
Jernej
Knafelj
,
ko
je
v
globok
rov
,
po
kterem
šumi
deroča
Kokra
,
korakal
.
Tik
lesenega
mostu
,
ki
je
vodil
v
tedanjem
času
prek
Kokre
,
stala
je
lesena
kovačnica
in
stoji
še
danes
,
samo
nekoliko
višje
.
V
tej
kovaškej
kolibi
je
sedelo
isti
večer
na
ognjišči
nekaj
mož
in
si
med
raznim
pogovorom
grelo
roké
na
gorečem
oglji
.
Poleg
sajastega
kovača
,
širokoplečega
in
visoko
rastenega
Jurja
Gogole
,
stal
je
suh
,
upognen
možiček
Florijan
Leskovic
iz
Velesovega
in
pripovedoval
v
začetku
tiho
in
skrivaje
nekaj
posebnega
svojemu
tovarišu
.
Ko
je
pa
opazil
,
da
prijatelj
Juri
pazno
posluša
in
da
mu
je
njegov
govor
povšeči
,
postajal
je
vedno
glasnejši
,
zamahoval
je
z
rokama
žulavima
in
v
kmetskem
delu
utrjenima
po
zraku
,
kakor
da
bi
z
bičem
pokal
ali
pa
hotel
pokazati
,
kako
bi
se
maščeval
nad
nekim
,
ko
bi
ga
dobil
v
pest
.
Naposled
je
prišel
celá
v
takov
ogenj
,
da
je
s
kvedrastima
črevljema
po
tleh
zaceptal
ter
cel
oblak
črnega
.
dima
vzdramil
raz
njih
in
proti
kovaču
zakričal
:
„
Hudiča
!
govori
ti
,
ki
tudi
kaj
veš
,
in
ti
coprnice
in
že
znaš
kdo
še
pri
belem
dnevu
očij
ne
mašé
in
s
kurjo
slepoto
ne
preganjajo
,
kaj
hi
storil
ti
Gogala
,
ko
bi
čul
,
kako
se
kuha
in
peče
nekaj
zoper
tvojega
prijatelja
in
najbolj
umnega
duhovnika
na
Gorenjskem
?
“
Kovač
Gogala
je
pri
slednjej
besedi
baš
velikansko
kladivo
zavzdignol
in
udaril
potem
z
njim
s
sicer
nenavadno
močjo
in
strastjo
po
železnem
obroči
,
ki
ga
je
po
nakovalu
z
levico
vrtil
,
tako
da
je
po
ušesih
zazvenelo
in
kar
sluh
jemalo
,
ter
pristavil
:
„
Ko
bi
prišli
meni
isti
malharji
svojeglavci
in
trmasti
,
ki
sli
se
z
lastnini
umom
sprli
in
tako
daleč
mislijo
,
kakor
z
roko
sežejo
,
pod
to-le
kladivo
,
mehki
bi
postali
kakor
maslo
v
ponvi
in
ubogali
bi
,
ko
bi
iz
njih
tudi
žreblje
koval
in
z
njimí
tista
široka
peklenska
vrata
zamašil
,
o
kterih
vedno
duhovniki
pripovedujejo
in
strašé
,
kakor
da
bi
bili
mi
vsi
otroci
in
babe
!
“
Zakrohotal
se
je
njegov
tovariš
Florijan
Leskovic
pri
teh
besedah
,
da
se
je
širokokrajno
pokrivalo
treslo
nad
malimi
živimi
očmi
in
da
je
na
prag
hitel
,
da
bi
si
ondi
kihanje
zaradi
smehú
ustavil
.
Poslednji
smeh
in
glasni
pogovor
je
vzdramil
zdajci
še
ostala
dva
moža
na
ognjišči
,
debeluhastega
tkalca
ali
suknarja
in
kmeta
iz
Velesovega
,
Matevža
Krašno
in
mladega
,
dorastlemu
študentu
podobnega
lutrovskega
predikanta
ali
pridigarja
Luko
Avniča
iz
Kranja
.
Med
tem
ko
poslednja
dva
poprašujeta
kovača
,
kaj
sta
imela
z
Leskovicem
,
skoči
ta
zopet
raz
praga
v
kovačnico
in
migne
tovarišu
,
naj
molči
,
položi
prst
na
usta
in
skrivnostno
pravi
:
„
Vse
je
res
,
kar
sem
vam
že
zabičeval
toliko
potov
,
“
„
Kaj
je
res
,
prijatelj
Florijan
,
“
zareži
se
zdaj
kovač
in
jame
zopet
težo
kladivo
dvigati
.
Leskovic
ne
odgovori
,
le
zopet
dlani
pred
zijavimi
usti
razprostre
,
potém
pa
s
kazalcem
desne
roke
na
prosto
pokaže
.
Zdajci
se
spogledajo
ostali
tovariši
;
mladi
Luka
Avnič
lahno
zbledi
,
raz
ognjišča
skoči
in
zapah
malih
stranskih
durij
odmakne
.
Med
tem
se
skrivaje
glava
za
glavo
po
strmej
cesti
ozira
in
zopet
nazaj
v
kovačnico
umakne
.
„
Za
vraga
,
kam
hiti
gospod
Jernej
že
v
noč
obhajat
?
“
vpraša
potem
kovač
Gogala
tovariše
.
Te
besedo
upogumijo
zopet
Avniča
,
da
odslonjen
zapah
nazaj
nad
duri
pomakne
,
k
prijateljem
pristopi
ter
pristavi
:
„
Ali
je
res
kaplan
Jernej
?
Opeharil
je
torej
stražnika
.
Izvrsten
mož
,
pravi
mož
je
to
;
takovih
potrebujemo
,
vam
pravim
in
naša
stvar
ni
izgubljena
.
“
Med
tem
prizvoni
sivolas
crkovnik
po
klanci
mimo
kovačnice
,
in
ko
se
spušča
kopica
naših
znancev
na
kolena
in
odkriva
glave
,
postoji
duhovnik
in
jim
podeli
blagoslov
,
pri
tem
pa
migne
skrivaje
mlademu
Avniču
in
gori
na
strmino
nad
cesto
pokaže
.
„
Ali
si
ga
umel
,
kar
ti
je
hotel
naznaniti
?
“
vpraša
Leskovic
,
ko
duhovnik
odide
,
na
strmino
zrečega
predikanta
.
„
Le
tja
gori
poglej
,
in
umel
ga
bodeš
tuli
ti
!
“
odgovori
mladi
tovariš
.
In
kakor
bi
trenol
,
ozre
se
potem
osem
bistrili
in
začudenih
očij
na
strmino
,
po
kterej
vodi
steza
ob
Kokri
proti
mestnim
pristavam
na
desnem
bregu
reke
.
„
Za
vraga
,
kam
še
hlača
nocoj
Sodar
in
Jahač
in
pa
tista
čmerika
,
grbasti
Jelen
“
,
povzdigne
zopet
kovač
črez
nekoliko
svoj
glas
in
kaže
s
prstom
na
omenjene
može
,
znane
mestjane
Kranjskega
mesta
.
„
To
je
kaj
posebnega
“
,
ongavi
in
zatajuje
Krašna
,
„
kako
bi
mogli
sicer
v
tem
času
iz
mesta
.
“
„
Vse
je
tako
,
kakor
sem
vam
rekel
in
zabičeval
prej
,
“
jezi
se
zopet
Leskovic
.
„
Mestni
sodnik
in
njegovi
biriči
in
škof
in
oni
hlačarji
na
strmini
,
pa
še
mnogo
skrivnih
postopačev
in
hinavcev
,
vsi
delajo
pod
enim
rokavom
;
kajti
prisegli
so
,
da
uničijo
kaplana
Jerneja
Knaflja
,
in
lepo
darilo
in
odpustki
od
samega
rimskega
papeža
so
jim
obljubljeni
,
če
store
svojo
dolžnost
,
tako
sem
slišal
na
tihem
govoriti
.
Zaradi
tega
,
le
verjemite
ni
,
podkupili
so
celo
mestnega
stražnika
,
da
spušča
na
noč
kaplana
z
obhajilom
iz
mesta
.
Nocoj
so
se
utihotapili
tudi
oni
za
njim
in
—
gorje
mu
gospodu
Jarneju
,
če
jim
pride
domu
grede
v
past
.
Pri
Bogu
je
milost
,
v
kokrinih
valovih
je
ni
,
kadar
objamejo
oni
kterega
izmed
nas
.
“
Prestrašeni
se
spogledajo
nato
možakarji
in
pritrjujejo
molče
tovarišu
.
„
Prav
imaš
Leskovic
,
resnico
si
povedal
,
“
povzdigne
zdajci
Avnič
glas
.
„
O
tem
mi
je
omenjal
tudi
že
kaplan
Jarnej
sam
in
me
prosil
,
naj
ga
spremljam
skrivaje
,
kedar
ima
v
noči
opravek
zvunaj
mesta
.
Zaradi
tega
sem
vas
povabil
nocoj
sem
možakarji
;
kajti
vem
,
da
leži
v
Britofu
Gašpar
Rokavec
.
“
„
Rokavec
?
“
ponavljajo
začudjeni
tovariši
in
kovač
Gogala
vpraša
radoveden
:
„
Ali
se
je
tudi
njega
prijela
kuga
ta
,
iz
samega
pekla
k
nam
poslana
,
ki
nam
davi
najboljše
prijatelje
?
“
„
Kaj
kuga
,
nje
obvaruje
požirek
žganja
na
tešč
želodec
in
naš
planinski
zrak
,
ko
bi
ga
mogli
in
smeli
vsi
uživati
,
a
budalosti
kmetske
in
zaslepljenosti
to
reši
le
zaspanost
in
bojazljivost
v
našej
svetej
stvari
.
Rokavec
je
pa
pravi
mož
,
trden
kot
skala
in
neomahljiv
kakor
ondi
naš
Grintovec
,
zaradi
tega
je
pa
tudi
staknol
in
čutil
nehvaležnost
svojih
lastnih
rojakov
.
“
„
Ubili
so
ga
torej
,
ubili
in
mu
pretipali
kosti
?
“
čuje
se
zopet
več
glasov
na
en
pot
.
„
Odgovoril
bi
vam
s
tem
,
da
bi
dejal
,
vi
ste
lenuhi
in
mračneži
vsi
,
ki
se
ne
brigate
in
ne
veste
,
kako
se
počuti
naša
stvar
,
niti
dve
uri
v
okrožji
.
Sam
ti
prijatelj
Gogala
si
edini
,
ki
postaviš
v
sili
zanesljivega
moža
na
pravo
mesto
.
“
Ponosen
je
bil
sajasti
kovač
te
pohvale
ognjenega
predikanta
,
mrmrala
pa
sta
ostala
tovariša
nevolje
,
menéč
,
naj
se
jima
dokaže
le
ena
sama
mlačnost
in
protivnost
občne
koristi
.
Avnič
se
je
veselil
situvacije
,
v
ktero
je
nalašč
zapeljal
svoje
prijatelje
,
da
bi
dosegel
toli
lažje
namen
,
kterega
še
v
nocojšnjej
noči
v
mislih
ima
.
„
V
obče
sem
zadovoljen
z
vašim
trudom
“
,
pravi
potém
.
„
A
povém
vam
,
naše
zadeve
niso
najboljše
.
Kakor
nevihta
tresejo
sovragi
na
stebrih
naše
svete
stvari
,
hoteč
jih
podreti
v
prah
.
In
takova
stebra
sta
,
dobro
veste
sami
,
Knafelj
in
Rokavec
;
ona
uničena
,
podrto
je
poslopje
naših
idej
.
“
„
Kdo
bi
uničil
ona
dva
?
“
vpraša
razjarjen
kovač
in
dvigne
težko
kladivo
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
„
To
železo
mu
ubijem
v
črepinjo
,
ki
bi
si
upal
kaj
enakega
.
“
„
Kladivo
potrebuješ
še
nocoj
,
prijatelj
,
če
si
pravi
mož
,
“
pristavi
zopet
predikant
.
„
Povedati
vam
moram
,
ker
ne
veste
,
kakor
sem
se
prepričal
,
da
leži
v
Britofu
Rokavec
na
smrt
pobit
.
Cerkljanski
župnik
Oblak
ga
je
namreč
zvabil
(
znano
vam
je
,
da
je
tudi
on
naš
skriven
prijatelj
)
v
svojo
faro
.
Ondi
je
pridigoval
Rokavec
zadnjo
nedeljo
o
svetih
zakramentih
.
Jokalo
je
ljudstvo
gineno
po
njegovej
lepej
pridigi
,
in
to
priložnost
je
porabil
duhovnik
,
da
je
jel
podučevati
o
sveten
obhajilu
v
dveh
podobah
.
Nemirni
so
postajali
poslušalci
,
groženje
in
klici
so
se
čuli
:
Luterš
pridigar
,
ubijte
ga
,
primite
ga
!
Trenotek
pozneje
zgrabijo
že
kmetske
pesti
našega
prijatelja
in
ga
vržejo
s
prižnice
na
tla
,
da
nezavesten
obleži
.
Skrivni
somišljeniki
ga
prenesó
v
noči
potém
v
Brítof
,
in
ondi
umira
,
—
če
ni
morda
že
izdihnol
,
predno
nit
prinese
Knafelj
zadnjo
popotnico
,
svoje
blage
duše
.
“
Gineni
so
bili
tovariši
po
tem
žalostnem
pripovedovanji
,
in
Leskovic
je
jokal
kakor
dete
in
vprašal
:
„
Mojster
naš
in
vodnik
,
kaj
hočeš
,
da
naj
storimo
?
V
smrt
grem
za
te
in
za
našo
sveto
stvar
.
“
„
Sila
še
ni
dobra
zdaj
,
premalo
nas
je
;
a
nekaj
važnega
se
mora
zgoditi
še
nocoj
,
če
ne
,
smo
izgubljeni
“
,
nadaljuje
Avnič
.
„
Videli
ste
Knaflja
in
znano
vam
je
,
koga
je
šel
obhajat
.
Zapazili
ste
tudi
Sodarja
in
Jahača
in
Jelena
in
njihove
hlapce
ob
bregu
.
Povém
vam
,
našega
Knaflja
gredó
čakat
,
in
kokrni
valovi
molčé
,
če
sprejmó
tudi
najbolj
slavnega
moža
v
svoje
naročje
,
kakor
bodo
še
nocoj
Knaflja
,
—
če
ne
preprečimo
mi
peklenskega
namena
onih
malharjev
.
“
Tihota
nastane
po
teh
besedah
.
Le
v
roke
si
sežejo
možakarji
,
in
molčé
poišče
vsak
nekaj
železnega
orodja
za
boj
in
brambo
pripravljenega
.
Ko
zakrije
pol
ure
pozneje
temna
noč
Kokrsko
dolino
,
stopajo
skrivaje
štiri
podobe
ob
desnem
bregu
proti
Britofu
.
Čuj
za
nama
strašna
kletev
,
V
kletvi
štirje
kmetje
!
Bes
te
lopi
kak
zbeživa
,
Kmetje
pa
za
nama
!
Levstik
.
Vas
Britof
je
bila
pred
tri
sto
leti
,
kar
je
lahko
umljivo
,
še
mnogo
manjša
,
kot
je
dandanes
.
Pavel
baron
Egg
,
posestnik
Brdske
grajščine
v
obližji
imel
je
ondi
nekaj
svojih
pristav
in
desetino
pri
ondotnih
kmetih
.
Ker
je
bil
povrh
zaščitnik
luteranstva
v
kranjskem
okrožji
in
oseben
prijatelj
duhovnika
Gašparja
Rokavca
,
prinesli
so
poslednjega
iz
Cerkelj
na
njegovo
pristavo
,
da
bi
tam
ozdravel
.
Že
tretji
dan
je
ležal
ondi
mlad
,
lep
in
izvrsten
pridigar
Rokavec
,
zapuščen
od
vseh
.
Njegov
prijatelj
baron
z
Brda
odpotoval
je
baš
o
verskih
zadevah
na
Nemško
.
Ker
je
čutil
da
se
je
pobil
hujše
,
kot
je
mislil
v
začetka
,
prosil
je
četrti
dan
nekega
kmeta
,
naj
mu
pokliče
kranjskega
kaplana
s
svetim
obhajilom
.
Prekrižal
se
je
pri
poslednjem
imenu
kmetič
,
kajti
dobro
je
vedel
,
da
je
dres
luterš
od
nog
do
glave
ta
kaplan
;
a
vendar
je
tekel
v
mesto
in
govoril
s
kaplanom
Knafljem
.
Domu
gredé
se
je
pomudil
pri
mestjanu
Jahači
in
naznanil
temu
svoj
posel
.
Zaradi
tega
smo
videli
že
uro
pozneje
omenjene
mestjana
v
prepiru
z
mestnim
stražnikom
.
A
ta
razpor
je
bil
le
fingiran
.
Sivolas
čuvaj
je
dobro
vedel
,
da
mora
videzno
braniti
svoje
pravice
;
za
silo
pa
ni
nihče
odgovoren
.
Ravno
se
je
isti
večer
storila
noč
,
ko
dospe
kaplan
Knafelj
v
Britof
in
izgine
za
škripajočimi
vrati
lesene
koče
,
v
kterej
je
bil
skrit
njegov
prijatelj
Gašpar
Rokavec
.
Molčé
poda
poslednji
desnico
svojemu
obiskovalcu
,
ko
se
sklone
k
njemu
na
postelj
.
„
Mučenik
si
za
našo
sveto
stvar
,
dragi
Gašpar
“
,
povzame
naposled
prišlec
besedo
in
sede
poleg
tovariša
.
„
Rad
trpim
,
saj
me
poznaš
,
ko
bi
moje
trpljenje
kaj
koristilo
“
,
odgovori
z
otožnim
glasom
ranjenec
,
potém
pa
položi
kazalec
na
ustni
v
znamenje
,
da
je
nevarnost
v
obližji
.
Črez
nekoliko
vpraša
:
„
Ali
je
komu
znano
,
da
sem
tukaj
,
in
ali
te
je
videl
kdo
na
potu
?
“
„
Ne
boj
se
,
nevarnosti
ni
!
Mnogo
je
kužnih
bolnikov
v
obližji
.
Sumljiv
ni
moj
pot
.
Celó
mestni
stražnik
se
ni
mnogo
branil
durij
odpreti
po
solnčnem
zahodu
,
in
najbolj
uplivni
mestjanje
:
Jahač
,
Jelen
in
še
nekaj
drugih
govorili
so
za-me
in
mi
pomagali
.
“
Še
bolj
je
zbledel
bolnik
pri
teh
besedah
in
pristavil
potém
:
„
Nikomur
ni
upati
dandanes
.
Varuj
se
,
ko
se
vračaš
domu
.
Meni
se
dozdeva
tako
,
kakor
da
bi
nas
čakala
velika
nesreča
.
In
ravno
zdaj
je
moral
odpotovati
baron
Egg
;
brez
njega
,
prijatelj
,
smo
pač
kaplja
na
veji
,
trst
v
nasprotnem
viharji
.
“
Tako
je
,
tožil
oslabljeni
duhovnik
in
omahnol
nato
na
slamo
nazaj
.
Stoprav
ko
mu
je
zatajeval
prijatelj
Knafelj
,
da
si
je
izbral
skrivno
spremstvo
,
ki
ga
varuje
in
spremlja
po
nevarnih
potih
,
in
da
je
voditelj
te
garde
orjaški
in
síloviti
kovač
Gogala
in
Leskovic
,
jako
premeten
človek
,
ktera
sta
ga
že
tudi
nocój
z
nekimi
tovariši
skrivaje
sem
spremila
:
zažarilo
je
Rokavču
oko
in
stisnol
je
pomirjen
znancu
desnico
.
„
Za-te
se
bojim
prijatelj
“
,
pristavil
je
naposled
Knafelj
.
„
Ti
izgubljen
,
uničena
je
naša
stvar
;
ti
si
hrast
,
mi
tvoje
mladíke
,
ti
solnce
,
ki
nam
kaže
pota
v
temoti
,
mi
potniki
v
noči
brez
tebe
.
“
Med
takim
pogovorom
pripravljal
je
Knafelj
sveto
obhajilo
.
Vzel
je
iz
burze
zlat
kelih
in
ga
postavil
na
mizo
,
vlil
jo
vína
va-nj
,
položil
na
pateno
belo
hostijo
in
blagoslovil
oboje
ter
molil
z
razprostrtimi
rokavi
nad
bolnikom
.
„
Ali
se
kesaš
svojih
grehov
in
jih
obžaluješ
?
“
vpraša
potém
bolnika
.
Ko
ranjenec
molčé
prikima
in
se
željno
ozre
po
zadnjej
popotnici
svetega
zakramenta
,
povzdigne
mašnik
kelih
,
blagoslovi
z
njim
tovariša
in
pristavi
:
„
Veliko
si
trli
l
in
trpiš
za
luč
resnice
svete
vdre
,
užij
torej
ta
kelih
svete
krvi
in
kruh
božjega
telesa
,
ki
te
naj
spremi
v
večno
življenje
—
amen
.
“
Komaj
pa
ko
je
izgovoril
te
besede
,
s
kterimi
se
je
delilo
tedaj
luterancem
obhajilo
„
sub
utraque
“
ali
v
podobi
kruha
in
vina
,
začuje
se
zvunaj
pod
malim
oknom
strašna
kletev
,
in
kakor
otročja
glava
težek
kamen
prileti
v
stanico
ki
zbije
Knaflju
obhajilni
kelih
iz
rok
in
pogasi
svetilnico
poleg
bolnika
.
Strašen
nered
nastane
zdajci
vsled
tega
v
koči
.
„
Izdana
sva
,
prijatelj
.
Hiti
,
reši
si
življenje
,
jaz
rad
umrjem
!
“
vzklikne
prestrašen
bolnik
,
ko
ga
poskuša
tovariš
vzdignoti
ter
hoče
odpeljati
v
varnejši
kraj
poslopja
.
Med
tem
je
šum
in
krik
zvunaj
vedno
večji
postajal
.
„
Luteranca
!
Ubijmo
ju
,
obesimo
ju
!
“
čujejo
se
razburjeni
glasovi
.
„
Našo
sveto
vero
nam
pačijo
in
božjo
kri
pri
obhajilu
pijó
“
,
kriči
s
posebnim
naglasom
krepek
moški
glas
.
Neustrašljiv
in
neupogljiv
je
bil
kaplan
Knafelj
.
Kakor
da
bi
se
ne
bilo
ničesar
pripetilo
,
obhajal
je
potém
svojega
tovariša
in
ga
tolažil
.
In
ko
se
je
prepričal
,
da
ga
ne
more
s
seboj
odpeljati
,
blagoslovil
ga
je
za
slovo
,
poljubil
in
objel
rekóč
:
„
Zaradi
svete
naše
stvari
grem
,
sicer
bi
me
le
mogla
smrt
ločiti
od
tebe
.
Prijatelj
,
če
postaneva
mučenika
za
najino
sveto
vero
,
toliko
lepše
drevo
spoznanja
in
razsvetljenja
požene
nad
najinim
grobom
.
“
S
solznimi
očmi
zapusti
potem
svojega
prijatelja
in
še
enkrat
se
ozre
nazaj
pri
vratih
,
v
znamenje
,
kako
težka
mu
je
ločitev
od
njega
.
Prišedši
k
izhodu
,
zapazi
,
da
so
duri
od
zvunaj
zaslonjene
in
da
ga
čaka
gotova
smrt
,
če
pride
v
roko
razjarjenemu
sovražniku
luteranstva
.
Zaradi
tega
spleže
po
lestvi
pod
slamnato
ostrešje
,
pretrga
si
ondi
slabi
krov
in
skoči
tri
sežejo
globoko
dol
na
zemljo
.
Vendar
tudi
tú
ga
opazi
bistro
oko
našega
znanca
Jelena
,
ki
je
baš
na
tej
strani
stražil
,
da
ne
uteče
luteranski
ptiček
,
ki
se
je
ujel
sam
v
nastavljeno
kletko
.
Strašen
krik
povzdigne
zaradi
tega
Jelen
in
kliče
na
vse
pretege
na
pomoč
.
A
predno
pritečeta
izza
ogla
tovariša
Sodar
in
Jahač
z
dvema
hlapcema
,
izginol
je
kaplan
Knafelj
v
temini
ob
bregu
deroče
Kokre
.
Nepopisljiva
gonja
se
prične
zdajci
za
bežečim
duhovnikom
.
Med
tekom
kolnejo
in
se
prepirajo
za
sveto
katoliško
vero
navdušeni
mestjanje
,
kdo
je
kriv
,
pa
kdo
da
je
ubegnol
ta
luteš
Knafelj
,
pa
kako
bi
bili
morali
storiti
in
kako
,
da
bi
ga
bili
dobili
v
pest
in
spravili
za
vse
večne
čase
tja
v
Kokrski
tomun
postrvim
in
rakom
za
večerjo
.
Celo
oni
bi
ne
bili
več
za
jed
potém
,
trdili
so
možakarji
,
kajti
obležal
bi
jim
bil
črni
Luter
v
želodci
in
jih
ostrupil
,
kakor
je
našo
sveto
vero
,
da
je
vsi
škofje
in
papeži
baje
ne
morejo
očistiti
več
.
Sedaj
prisopó
na
obrežje
kokrino
in
baš
čujejo
šum
v
valovih
,
kakor
da
bi
bilo
padlo
človeško
truplo
va-nje
.
Le
še
zamolkel
krik
se
razlega
v
globini
in
kletev
nekoliko
višje
ob
lesenej
brvi
,
ki
vodi
prek
Kokrske
globine
.
„
Ali
si
utihotapil
enega
Juri
in
ga
v
Kokro
pit
poslal
?
“
vpraša
zdajci
moški
glas
ob
bregu
tovariša
,
ki
sem
od
brvi
priteče
.
„
Branil
se
je
za
.
hudiča
!
Pa
saj
me
poznaš
,
Leskovic
,
kdor
pride
v
moje
klešče
,
denem
ga
tudi
na
nakovalo
pod
kladivo
.
Tista
griva
Jahač
je
bil
,
čutil
sem
v
rokah
njegove
proklete
gosposke
kosti
.
Niti
ribe
ne
bodo
zadovoljne
z
njim
,
in
če
še
kdaj
na
suho
zleze
,
kakor
mureu
,
če
mu
povodenj
luknjo
preplavi
,
zapomnil
si
bode
,
kaj
se
pravi
naše
duhovnike
uvohavati
,
kakor
pirun
izvoljene
device
.
“
Tako
je
govoril
naš
znanec
kovač
ob
Kokrskem
mostu
;
Juri
Gogala
,
ko
je
k
ostalim
tovarišem
prihitel
vesel
,
da
je
splačal
sovražnega
mestjana
,
ki
mu
je
bil
že
davno
trn
v
peti
.
Komaj
je
izustil
govornik
to
besede
,
kar
mu
prileti
težko
okovana
palica
v
glavo
,
da
omahne
nezavesten
na
zemljo
.
„
Tu
imaš
plačilo
za
tvojo
lutersko
laž
“
,
kujejo
se
besede
potém
;
kajti
Jahač
sam
je
bil
,
ki
je
podrl
s
palico
orjaškega
Gogalo
na
zemljo
.
Ko
vidijo
tovariši
,
da
je
uničen
njihov
voditelj
Gogala
,
uderó
jo
vsi
brez
izjeme
v
tek
,
in
tudi
katoliški
mestjanje
,
ki
še
le
zdaj
razumejo
svojo
čudno
situvacijo
prepričajo
se
,
da
so
Jarneja
Knaflja
vrgli
njegovi
lastni
prijatelji
v
tomun
,
meneč
,
da
so
ugrabili
njegovega
,
sovražnika
.
Isto
noč
je
pil
hladno
Kokro
še
tudi
debeluhast
Matevž
Krašna
,
ker
uteči
ni
mogel
,
razjarjeni
mestjanje
pa
milosti
dajali
niso
.
Ko
se
je
jelo
drugo
jutro
daniti
,
prinesla
je
deroča
Kokra
mrtvo
truplo
Krašne
na
jez
pod
mesto
in
pa
širokokrajno
pokrivalo
,
o
kterem
so
sodíli
ribiči
,
da
ni
nikogar
dragega
kot
mestnega
kaplana
Jarneja
Knaflja
.
Zavreči
v
jezi
ga
,
moj
Bog
ne
hoti
,
Ker
v
zmoti
žali
te
,
ne
’
z
hudobije
!
Prešéren
.
Predno
nadaljujemo
,
opisati
moramo
nekoliko
osodo
katoliške
crkve
v
šestnajstem
stoletji
,
to
je
v
začetku
verskih
prekucij
na
Slovenskem
.
Med
duhovščino
materne
crkve
vseh
Slovencev
v
Ogleji
vsililo
se
je
v
tedanjej
dobi
mnogo
gnilega
.
Marsikteri
zanikaren
in
neomikan
duhovnik
se
je
vzpel
po
protekciji
plemenitašev
ali
lastne
boljše
krvi
,
ki
je
bila
tedaj
bolj
v
čislih
kot
dandanes
,
na
visoko
in
najvišje
duhovsko
mesto
in
uplival
bolj
po
svojej
popačenosti
in
razkošji
na
svoje
tovariše
,
kot
z
lastnostmi
pravega
duhovnika
na
neomikano
ljudstvo
.
Prežal
je
dalje
neprestano
krvoločni
Turek
na
južnih
mejah
,
oviral
,
mirno
delo
Slovencev
in
njih
telesni
blagor
.
Celó
najvišji
dostojanstveniki
katoliške
crkve
morali
so
skrbeti
več
potov
bolj
za
varnost
dežele
proti
sovražniku
.
kot
za
njeno
nrav
in
verski
duh
.
Naš
starina
Valvasor
trdi
,
da
je
bil
tedanji
ljubljanski
škof
Ravbar
boljši
general
kot
crkven
knez
in
diplomat
.
Naravno
je
tedaj
,
da
se
je
v
takem
socijalnem
razmerji
slovenskih
dežel
kakor
črez
noč
ukoreninilo
luteranstvo
po
nezadovoljnih
in
več
potov
od
višjih
po
krivici
zatiranih
katoliških
duhovnikih
samih
.
Lutrove
ideje
so
namreč
delile
duhovniku
mnogo
osebnih
svobod
in
bičale
brezozirno
toliko
razvad
katoliških
dostojanstvenikov
,
ki
so
razprostirale
zlo
voljo
meti
ubogo
nižjo
duhovščino
in
nevednim
ljudstvom
samim
.
Take
okoliščine
so
prisilile
naposled
celé
jako
tolerantnega
ljubljanskega
škofa
Ravbarja
,
da
je
šel
v
letu
1525.
na
državni
zbor
v
Augsburg
in
ondi
povzdignol
svoj
prvi
javni
„
veto
“
zoper
tako
zvare
skrivne
in
javne
lutrovske
predikuute
,
ki
zapeljujejo
Slovence
.
Ravbarjev
protest
je
uplival
tako
mogočno
na
Ferdinanda
I.
,
da
je
razglasil
še
isto
leto
in
sicer
v
Budi
svoj
generalni
mandat
zoper
Luterance
v
svojih
deželah
in
določil
za
vsake
verske
pregrehe
sledeče
kazni
:
Kdor
zasmehuje
javno
Boga
in
božaje
stvari
,
naj
se
obsodi
na
gromado
.
V
ječo
naj
se
vrže
,
kdor
ne
opravlja
crkvene
spovedi
;
zapre
se
ob
kruhu
in
vodi
,
kdor
se
ne
posti
v
zapovedanih
postili
ali
kdor
greši
zoper
ktero
koli
crkveuo
zapoved
.
Povrh
se
je
v
tem
mandatu
še
zagotavljalo
plačilo
denuncijantom
verskih
grešnikov
.
Ta
zapoved
se
je
poslala
glavarju
kranjske
dežele
Vidu
Turnskemu
v
sto
in
šestdesetih
iztisih
,
naj
jo
razglasi
vsem
Slovencem
.
Kako
malo
je
ostrašla
ta
ostra
zapoved
navdušene
luteranske
duhovnike
in
njihove
prijatelje
,
pričuje
najbolje
dokaz
,
da
je
šest
let
pozneje
(
1531
)
Primož
Truber
v
ljubljanskej
škofijskej
crkvi
obilo
zbranemu
ljudstvu
pridigoval
proti
coelibatu
duhovščine
in
zagovarjal
sveto
obhajilo
„
sob
utraque
“
ali
v
podobi
kruha
in
vina
,
a
vendar
ga
niso
niti
sežgali
na
gromadi
,
niti
zaprli
,
niti
ni
bil
suspendiran
„
ab
ofticio
et
beneficio
“
katoliškega
duhovnika
.
Po
takih
okoliščinah
je
naravno
,
da
se
je
razširila
kriva
vera
kmalu
po
vsem
Slovenskem
in
da
nahajamo
,
kakor
je
znano
iz
prejšnjih
poglavij
,
celo
v
malem
mestu
Kranji
ju
njegovej
okolici
ze
tri
luteransko
pridigarje
,
ki
so
bili
zapeljani
že
polovico
priprostega
ljudstva
.
Toliko
večje
je
bilo
tudi
razburjenje
med
peščico
katoliških
mestjanov
v
Kranji
,
ker
so
se
prepričali
,
da
nimajo
niti
v
crkvenej
niti
v
posvetnej
oblasti
dovoljne
zaslombe
in
pomoči
proti
luteranstvu
po
domačih
duhovnikih
.
Pomagali
so
si
torej
sami
,
in
sicer
s
kijem
in
koščeno
pestjo
.
Sodilo
je
samo
ljudstvo
in
samo
kaznovalo
utihotapljene
luterance
.
Marsikteri
takov
razširjevalce
je
izdihnol
dušo
na
crkvenem
tlaku
vržen
raz
prižnice
,
ali
v
pesteh
razsrjenih
poslušalcev
.
Enaka
osoda
je
doletela
v
cerkljanskej
crkvi
pri
Kranji
iz
Kranjskega
mesta
pregnanega
pridigarja
Gašparja
Rokavca
.
Tudi
mestni
kaplan
Jarnej
Knafelj
ni
že
dolgo
časa
zakrival
svojega
krivoverskega
mišljenja
,
a
razširjeval
ga
je
do
sedaj
le
bolj
skrivno
.
Zatožili
so
ga
bili
zaradi
tega
že
več
potov
katoliški
mestjanje
pri
ljubljanskem
škofu
Urbanu
Tekstor-ji
,
a
vedno
brez
pravega
uspeha
.
Po
dolgem
trudu
so
izprosili
toliko
,
da
je
bil
pregnan
njegov
tovariš
Rokavec
iz
kranjske
okolice
,
proti
Knaflju
pa
javnih
dokazov
do
sedaj
še
niso
imeli
.
Zbrala
se
je
torej
skrivna
družba
katoliških
mestjanov
,
ki
naj
opazuje
Knaflja
na
vseh
njegovih
potih
.
In
baš
oni
večer
smo
videli
,
kako
so
si
glavne
osebe
te
družbe
,
mestjanje
Sodar
,
Jelen
,
Jahač
in
nekaj
njihovih
hlapcev
,
videzno
priborili
izhod
pri
čuvaji
in
spremljali
skrivaje
Knaflja
na
Britof
.
Prepričali
so
se
potém
ti
možakarji
oblegajoč
hišo
,
kjer
je
obhajal
svojega
pobitega
prijatelja
kaplan
Knafelj
,
kako
zlorabi
poslednji
svete
zakramente
,
in
ga
butelj
utopiti
v
kokrinih
valovih
.
Knafelj
jim
je
samim
sicer
utekel
,
a
bil
po
naključji
kaznovan
po
svojem
najboljšem
zaščitniku
,
kovači
Jurji
Gogali
.
Vendar
rešil
se
je
iz
mrzlih
valov
in
že
drugi
dan
,
bila
je
nedelja
,
pridigoval
je
v
glavnej
crkvi
Kranjskega
mesta
,
ju
sicer
prvič
odločno
proti
sovražnim
katoličanom
,
ki
napadajo
kakor
volkovi
duhovnika
,
ki
si
upa
grajati
pregrehe
in
naredbe
zaslepljene
crkve
.
Poslednja
Knafljeva
pridiga
je
bila
kriva
,
da
so
se
zbrali
še
isto
popoldne
pri
Jelenu
skrivaje
katoliški
mestjanje
in
poklicali
za
pričo
redi
svojega
odločnega
prijatelja
mestnega
sodca
.
Sklenoli
so
ondi
,
da
se
mori
učiniti
nekaj
prost
luteranstvu
in
zdaj
posebej
proti
kaplanu
Knaflju
;
kajti
dokazov
imajo
dovolj
in
veljavnih
.
Po
dolgem
besedovanji
se
je
dogovorilo
,
da
se
pošlje
deputacija
k
Ljubljanskemu
škofu
,
ki
ga
ima
naprositi
,
naj
se
potrudi
on
sam
v
Kranj
,
da
se
prepriča
o
žalostnih
verskih
zadevah
,
in
naj
kaznuje
ali
odstrani
Knaflja
in
njegove
skrivne
pomagače
.
Huda
kuga
,
ki
je
razsajala
tedaj
v
Kranji
in
v
okolici
,
bila
jo
kriva
,
da
je
ljubljanski
škof
Urban
šele
prvo
nedeljo
meseca
aprila
v
bodočem
letu
(
1555
)
izpolnil
dano
obljubo
kranjskej
deputaciji
in
se
pripeljal
sam
v
Kranj
ter
povabil
mestnega
kaplana
Knaflja
,
predikanta
Rokavca
,
ki
je
bil
med
tem
zopet
ozdravel
in
Ávniča
na
sodbo
.
Le
prvi
je
ubogal
tej
zapovedi
in
se
opravičeval
pred
višjim
dostojanstvenikom
,
poslednja
dva
sta
pa
poslala
pismeno
opravičevanje
,
a
napolnjeno
z
luteranstvom
;
kajti
osebno
si
nista
upala
priti
v
strahu
pred
katoliškim
mestjanstvom
,
ki
jima
je
s
kamnanjem
žugalo
.
Isto
nedeljo
je
pridigoval
potém
škof
Urban
v
glavnej
crkvi
jako
lepo
in
ginljivo
,
o
čemer
celo
Valvasor
v
svojej
zgodovini
omenja
.
proti
vedno
bolj
razširjajočemu
se
luteranstvu
po
Slovenskem
.
Marsiktero
omahljivo
in
mlačno
srce
se
je
vnelo
pri
tej
priliki
zopet
za
katoliško
vero
ju
obžalovalo
s
solzami
svojo
dosedanjo
zaslepljenost
.
In
ko
je
izvrstni
govornik
konec
pridige
omenjal
glasovitih
razširjevalcev
luteranstva
,
pridigarjev
Rokavca
in
njegovega
pomočnika
Avniča
,
in
naposled
njemu
samemu
pri
današnjej
sodbi
nasprotujočega
kaplana
Knaflja
,
nastane
strašen
vrišč
in
nemir
med
poslušalci
.
In
ko
je
potém
javno
raz
prižnice
omenjene
duhovnike
iz
crkve
izobčil
,
čujejo
se
glasovi
:
„
Iz
mesta
mora
krivoverec
Knafelj
“
.
Med
teni
se
gnete
nekaj
mož
iz
crkve
in
hiti
v
župnijo
,
a
ker
je
zaprta
,
ulomijo
duri
hotéč
maščevati
se
nad
brezverskim
duhovnikom
.
Poslednji
je
pač
slutil
,
kaj
ga
pričakuje
,
in
utekel
je
v
pravem
času
iz
mesta
.
Ko
ne
najdejo
razjarjeni
možje
kaplana
Knaflja
,
uničijo
v
njegovem
stanovanji
vso
opravo
in
dragocenosti
ter
je
pomečejo
skozi
okna
na
ulice
.
Po
končanej
pridigi
dvignejo
zopet
drugi
škofa
in
ga
nesó
na
zlatem
sedeži
v
procesiji
po
vsem
mestu
kričéč
in
pojóč
:
„
Slava
našemu
škofu
,
smrt
vsem
luterancem
in
njihovim
skrivačem
!
“
Tako
se
je
končala
crkvena
visitacija
v
Kranji
.
Katoličanje
so
bili
veseli
,
kajti
sodilí
so
,
da
je
zatrta
za
vselej
luteranska
ideja
na
Gorenjskem
:
luteranci
pa
so
se
prepričali
,
da
si
morajo
iskati
odslej
varnih
krajev
in
imenitnih
zaščitnikov
za
svojo
stvar
,
kajti
oblasti
so
pokazale
po
dolgem
času
resno
svojo
nevoljo
proti
njim
.
Koliko
so
se
goljufali
ti
in
oni
,
prepričajo
nas
bodoča
poglavja
.
Če
vnamemo
žensko
le
za
svoj
govor
,
Ogrejemo
jo
lahko
tudi
za
svoje
srce
.
Byron
.
V
Brdskem
gradu
poleg
Kranja
bilo
je
v
začetku
naše
povesti
jako
mirno
življenje
.
Naznanili
smo
že
,
da
je
odpotoval
ravno
tedaj
grajščak
baron
Pavel
Brdski
o
verskih
zadevah
na
Nemško
,
kjer
se
je
mudil
nekaj
tednov
.
Gospodaril
je
med
tem
oskrbnik
Piber
in
mlada
baronessa
,
grajščakova
sestra
Valerija
,
na
tedaj
imenitnem
gradu
.
Baš
isto
nedeljo
,
ko
je
pridigoval
škof
Urban
v
Kranji
,
obiskala
je
baronico
Valerijo
njena
prijateljica
Lavra
plemenita
Koronini
iz
Strmola
.
Čula
je
že
namreč
toliko
o
Jarneji
Knaflji
,
da
jo
je
zanimalo
zvedeti
,
kakó
se
bode
opravičeval
pred
škofom
.
In
ker
jej
je
bilo
znano
,
da
je
Knafelj
prijatelj
Brdskega
grajščaka
,
pričakovala
je
najbolj
zanesljivih
novic
pri
svojej
prijateljici
.
Mračilo
se
je
isti
večer
,
ko
je
bil
v
Kranji
vrišč
,
vzbujen
po
škofovej
pridigi
,
največji
in
ko
so
jeli
mestjanje
prodirati
v
hiše
,
menéč
dobiti
v
pest
brezverca
in
zapeljivca
Knaflja
.
In
o
tem
času
sta
zvunaj
mesta
za
Jahačevo
pristavo
dva
jezdeca
zajahala
pripravljena
konja
in
drvila
v
silnem
diru
proti
Brdskemu
gradu
.
Prišedši
do
Kokrskega
mostú
,
najdeta
prehod
zagrajen
.
Kranjski
mestjan
,
ki
je
ondi
s
povzdigneno
sulico
na
straži
stal
,
poznal
je
sicer
starega
jezdeca
,
Brdskega
oskrbnika
Pibra
in
ga
molčé
pozdravil
,
a
zagraje
ni
hotel
odpreti
,
trdéč
,
da
ima
ostro
povelje
,
nikogar
pustiti
črez
most
.
Med
tem
izgovorom
pa
je
skrivaje
opazoval
oskrbnikovega
tovariša
,
mladega
bledoličnega
jezdeca
,
ki
je
bil
zavit
črez
ušesi
v
plašč
ter
se
nekoliko
skrival
njegovim
pogledom
.
Že
je
hotel
vzkliknoti
,
da
je
kakor
lisica
lisjaku
ta
jezdec
Knaflju
podoben
,
kterega
love
nocój
kakor
volka
v
gošči
,
ko
zažvižga
težek
jermenast
bič
okoli
njegovih
ušes
,
da
mu
vratne
vid
in
posluh
.
Ko
se
zopet
zavé
,
čaje
le
še
odmev
konjskih
kopit
v
daljavi
.
Zaradi
tega
biti
na
vso
sapo
v
mesto
naznanjat
,
da
je
sam
škrat
odpeljal
luteranca
pred
njegovimi
očmi
črez
most
,
njemu
pa
so
tako
naredil
,
da
se
ni
ganoti
mogel
z
mesta
,
kakor
da
bi
bil
okamenel
.
Veliko
senzacijo
je
pouzročila
ta
dogodba
v
Kranji
.
Strah
je
pretresel
katoličane
,
da
si
niso
upali
dalje
Knaflja
zasledovati
.
Luteranci
pa
so
bili
še
bolj
prepričani
o
svojej
pravičnej
in
edino
svetej
ideji
.
Nenavadno
nemirna
bila
je
ista
noč
na
Brdu
.
Oskrbnik
Piber
je
postavil
ob
ozidji
na
vseh
svetovnih
stranéh
svoje
hlapce
na
stražo
;
kajti
hal
se
je
,
da
udarijo
v
noči
Kranjčanje
na
grad
,
saj
ga
je
nedvomno
izdal
stražnik
ob
mostu
.
Potém
pa
je
hotel
tudi
slovesno
praznovati
rešitev
svojega
prijatelja
Knaflja
.
Povabil
je
zaradi
tega
nekaj
skrivnih
znancev
iz
Kranja
,
ki
so
poslednjemu
pomagali
k
begu
,
med
drugimi
tudi
kovača
Jurja
Gogalo
in
Florijana
Leskovica
.
Pozna
noč
je
bila
,
ko
so
sedeli
Knafljevi
prijatelji
v
grajskej
dvorani
pri
vinu
ter
glasno
ugibali
in
se
prepirali
,
kako
naj
sedaj
razširjajo
in
ščitijo
luteranstvo
,
ko
je
izgubilo
zadnjo
pomoč
v
mestu
,
in
kako
se
naj
skrivajo
pridigarji
pred
preganjalci
,
dokler
se
zopet
ne
poleže
oblastij
prvi
.
vihar
.
Sklenolo
se
je
,
da
morajo
koncentrovati
vse
svoje
moči
na
gradove
in
plemstvo
,
kajti
ono
edino
ima
moč
in
upliv
med
Slovenci
.
Oskrbnik
Piber
je
naznanil
napóslecl
tudi
Knaflju
,
da
sedanje
njegovo
zavetje
v
mestnem
obližji
ni
brez
nevarnosti
in
da
mu
hoče
preskrbeti
toliko
časa
,
dokler
se
ne
vrne
grajščak
baron
Pavel
z
Nemškega
,
bolj
varno
skrivališče
.
Prečita
mu
tudi
povelje
,
ki
se
je
dalo
grajščaku
zaradi
njega
,
o
kterem
piše
Dimitz
„
Auch
dem
Freiherrn
ven
Egg
wurde
befohlen
,
den
im
Schlosse
Egg
wohnhaften
Prediger
Bartelme
Knaffel
aus
dem
Lande
zu
schaffen
“
.
„
Jutre
zjutraj
,
“
dejal
je
,
„
vrne
se
prijateljica
naše
baronice
Valerije
,
Lavra
Koronini
v
Strmol
,
in
ti
moraš
z
njo
,
naj
velja
kar
hoče
.
Strmolski
grad
je
mogočen
,
v
zatišji
stojéč
,
za
njim
so
obrasteni
gozdje
,
in
grajščak
Koronini
je
mož
,
ki
se
ne
bavi
z
javnostjo
.
Kdor
živi
pod
njegovo
streho
,
skrit
je
,
komur
in
kolikor
časa
mu
je
volja
.
Svojo
duhovsko
opravo
pustiš
tukaj
,
in
ker
je
v
Strmol
le
dve
uri
hodá
,
pokličemo
te
,
kedar
hočemo
in
kedar
je
priložnost
,
da
te
potrebujemo
;
potem
pa
zopet
izgineš
v
svoj
strmolski
brlog
.
“
Vsi
tovariši
so
prikimavali
in
kričali
,
da
je
izvrsten
ta
svet
,
in
tudi
Knafelj
sam
ga
je
bil
vesel
.
„
Služba
ves
ni
častna
,
ktero
bodeš
opravljal
na
Strmolu
,
“
nadaljnje
zopet
oskrbnik
.
„
A
za
takov
namen
,
prepričan
sem
,
ne
poznaš
ti
nobene
težave
.
Nedavno
mi
je
namreč
naročeval
Strmolski
grajščak
,
naj
mu
oskrbim
zanesljivega
kočijaša
.
In
ti
si
kakor
stvarjen
za
takov
posel
.
Lične
postave
si
,
govoriti
umeš
,
če
hočeš
,
in
tako
imaš
priložnost
opazovati
in
čuvati
,
kako
se
razvija
naša
kleja
po
gradéh
.
Le
toliko
pazi
,
da
se
ne
izdaš
grajščaku
.
On
je
zagrizen
katoličan
,
lahko
tebi
in
našej
stvari
škoduje
.
Rajši
skušaj
,
da
se
prikupiš
grajskej
hčeri
Lavri
;
plavooka
rumenolaska
je
in
edini
otrok
ter
odmenjen
v
samostan
,
če
se
ne
oglasi
primeren
ženin
.
“
Smejali
so
se
možakarji
tem
besedam
,
in
na
srečo
svojega
tovariša
Knaflja
povzdigovali
so
vrče
.
Molčal
je
poslednji
;
kajti
posel
grajščinskega
čuvaja
bil
je
malo
zapeljiv
slovečemu
pridigarju
novih
verskih
idej
,
a
videzno
je
kazal
zadovoljno
lice
.
Pozno
je
bilo
isto
noč
,
ko
se
poslové
tovariši
,
in
še
en
pot
pristavi
oskrbnik
:
„
Stori
torej
Knafelj
,
kar
sem
ti
svetoval
,
žal
ti
ne
bode
;
Ti
Gogala
ga
pa
spremiš
jež
tor
mi
poroči
potém
,
kaj
govori
ljudstvo
o
včerajšnjem
najinem
begu
.
Lepo
je
vzhajalo
solnce
izza
Kamniških
planin
,
ko
je
zdrdrala
iz
Brdskega
dvorišča
črna
kočija
,
ktero
je
vodil
raz
kozla
črnolas
mlad
kočijaš
.
Nekako
romantično
je
senčil
njegovo
inteligentno
visoko
čelo
širokokrajnik
,
da
so
se
grajski
hlapci
nevedoma
spogledovali
,
kakor
da
bi
bili
hoteli
reči
:
„
Bes
ga
vzemi
,
od
kod
se
pa
ta
vmešuje
v
naš
posel
“
.
Tudi
mladej
grajščakinji
Lavri
Strmolskej
bil
je
bajé
povšeči
kočijaš
,
in
več
potov
se
je
ozrla
od
strani
na
kozla
,
da
bi
opazovala
lice
in
črno
nekako
melanholično
oko
svojega
voznika
.
Počasi
se
je
vozila
kočija
,
kajti
tedanji
neokretni
,
le
na
moč
,
prostornost
,
dolgotrajnost
izdelani
gosposki
vozovi
in
pa
slaba
cesta
zavirali
so
elegantno
vožnjo
današnjega
časa
.
Poslednje
je
bilo
neizkušenemu
kočijašu
Knaflju
jako
po
volji
.
Časa
je
imel
dovolj
za
premislek
,
kako
se
na
ozkem
potu
izognoti
temu
in
onemu
nasproti
se
pomikajočemu
vozu
,
kako
vladati
konje
na
ovinkih
in
oglih
ter
povrh
še
zabavati
mlado
gospico
v
kočiji
sedečo
.
V
srednjem
veku
in
tudi
še
v
času
naše
povesti
imela
je
bogata
gospoda
po
gradéh
najete
posebne
ljudi
,
dvorske
norce
imenovane
,
ki
so
jo
spremljali
povsod
in
kratkočasili
s
svojine
neutrudnim
humorjem
in
neusahljivimi
burkami
.
Manjši
grajščaki
in
manj
prenlozlli
,
kterim
je
bil
poseben
norec
predrag
,
jemali
so
najrajši
v
službo
sluge
in
kočijaše
z
navedenimi
lastnostmi
,
in
po
oceni
poslednjih
odškodoval
se
je
takov
posel
bolje
kot
po
ročnosti
in
zvestobi
.
Malo
jo
veljal
torej
kočijaš
,
ki
je
molčal
sedéč
na
kozlu
;
to
je
tudi
dobro
vedel
naš
Knafelj
.
Zaradi
tega
je
jedva
izpeljavši
iz
Brdskega
dvorišča
zavrtil
svoj
kočijaški
život
za
devetdeset
stopinj
okoli
svoje
osi
,
zavil
usta
in
obraz
v
smešno
podobo
,
poklonil
se
globoko
gospici
in
pristavil
:
„
Baronessa
žlahtna
,
moji
konji
imajo
spredaj
tri
sto
griv
in
ene
pol
,
baš
zdaj
sem
jih
preštel
.
Tiste
pol
so
izgubili
včeraj
,
ker
so
luterš
Knaflja
iz
Kranja
nosili
,
ki
se
je
s
škofom
Urbanom
sprl
in
je
jezik
za
nekaj
vatlov
predolg
imel
.
Smejala
se
je
baronica
Strmolska
,
da
so
se
jej
jamice
delale
na
licih
in
da
je
dve
vrsti
kakor
biseri
svetlih
zob
pokazala
svojemu
tovarišu
na
kozlu
,
in
niti
opazila
ni
,
kako
je
porabil
kočijaš
to
priložnost
,
da
je
pogledal
globoko
v
njene
plave
oči
,
ki
so
jej
iskrile
pod
rumenimi
kodri
.
„
Ali
je
res
tako
lep
in
mlad
isti
luteranec
Kranjski
?
“
vpraša
potém
baronica
kočijaša
;
kajti
že
prvi
njegov
dovtip
,
če
kdo
tenu
verjame
,
vzbudil
jej
je
sympathijo
do
njega
.
„
Ali
ga
še
niste
videli
?
“
odgovarja
smejé
se
voznik
.
„
Takov
je
,
pravim
vam
baronica
žlahtna
,
da
ga
hodijo
ljudje
devet
ur
daleč
gledat
,
celo
iz
Ljubljane
priromajo
v
Kranj
,
posebno
pa
mlade
žene
in
dekleta
.
Vsaka
poslednjih
pa
ali
verjame
njegovim
lepim
besedam
in
postane
luteranka
ali
pa
zblazni
,
ker
je
deklicam
prepovedano
zaljubiti
se
v
duhovnika
,
ki
se
ženiti
ne
sme
.
Povém
vam
,
tudi
jaz
sem
ga
šel
poslušat
v
Kranj
in
stavim
kar
hočete
,
da
me
bil
tudi
preveril
in
zapeljal
,
ko
bi
bil
ženska
,
in
žal
mi
je
bilo
skoro
,
da
sem
mož
,
ubog
grajski
norec
in
kočijaš
,
ko
bi
bil
lahko
kaj
drugega
,
kaj
več
,
če
bi
ljudje
čutili
,
da
hodijo
v
temi
,
ko
sije
jasno
solnce
.
“
Čudno
so
odmevale
te
besede
govorjene
v
smehu
in
z
nekako
grenko
ironijo
v
srci
mlade
gospice
.
Vedela
ni
,
ali
bi
se
jim
smejala
ali
pomilovala
svojega
voznika
,
ki
druži
tako
nerazumno
norčijo
z
resnobo
.
Poslednjega
se
sicer
ni
upala
,
akoravno
si
ni
mogla
skrivati
misli
,
da
je
to
nekakov
poseben
kočijaš
,
bolj
nežen
,
priljuden
,
omikan
od
drugih
in
—
lep
,
mnogo
prelep
za
takov
posel
.
Tihota
je
bila
potém
na
gosposkem
vozu
nekaj
časa
.
„
Smešen
sem
in
smešim
se
sam
,
prokleta
osoda
!
“
dejal
je
Knafelj
sam
pri
sebi
.
„
Vendar
nosimo
zdaj
,
kar
srno
si
naložili
.
Nevredno
je
moškega
imena
dejanje
,
ki
se
opušča
sredi
pota
.
“
In
trenotek
pozneje
je
pokazal
,
da
je
mož
beseda
nasproti
svojini
nazorom
;
kajti
zopet
je
zavrtil
život
na
kozlu
proti
svojej
gospici
in
šale
je
izbíjal
in
dvotipe
lovil
.
In
čudno
,
kakor
da
bi
se
bila
situvacija
med
grajsko
hčerjo
in
njenim
voznikom
izpremenila
iz
norčije
v
prijateljstvo
,
tako
je
tekel
odslej
njun
pogovor
.
Če
ne
naravnost
,
a
po
umetno
stavljenih
vprašanjih
je
zvedela
gospica
,
da
je
njun
voznik
dober
Knafljev
znanec
in
zveden
v
njegovih
idejah
,
ki
so
se
jej
dozdevale
jako
bistrouumnr
,
ter
da
je
bil
stoprav
nekaj
dnij
v
službi
na
Brdu
in
da
ga
je
ponudil
Brdski
oskrbnik
za
kočijaša
njenemu
očetu
.
Veselila
se
je
skrivaje
poslednjega
;
kajti
prijetno
se
je
odilkoval
njen
voznik
od
dosedanjih
strmolskih
starih
kočijašev
,
povrh
je
jako
dolgočasno
doma
,
ker
oče
ne
sprejema
pogostih
pohodov
in
je
malobeseden
.
Tako
globoko
se
je
zapletla
neizkušena
deklica
v
to
bodočo
izpremembo
na
njenem
domovanji
,
da
je
v
svojej
najivnosti
odkrila
celá
svojemu
vozniku
,
da
hoče
prositi
očeta
,
da
ga
gotovo
sprejme
v
službo
in
se
bolje
odškoduje
od
dosedanjih
kočíjašev
;
in
kako
bode
prijetno
,
ko
se
vozita
potém
z
domačimi
konji
,
ki
so
mnogo
lepši
od
brdskih
,
in
kako
da
rada
jaha
svojega
konja
,
ki
ga
je
dobila
od
Kriškega
grajščaka
itd.
Med
takim
pogovorom
sta
se
vozila
naša
znanca
proti
Strmolu
,
in
Knafelj
je
nedvomno
pozabil
za
nekaj
časa
,
kako
se
je
izpremenila
nenavadno
njegova
osoda
;
kajti
vesel
je
bil
,
kakor
nekdaj
,
ko
še
ni
poznal
boja
v
prsih
,
tedaj
ko
je
še
veroval
vsemu
,
kar
ga
je
njegova
rajnka
mati
učila
,
in
tedaj
ko
je
prvič
čutil
blagodejno
moč
ljubljene
ženske
do
moškega
srca
.
Al
’
je
čudo
,
da
je
njega
tud
’
zmotilo
žensko
lice
?
Levstik
.
Sovraštvo
katoliških
Gorenjcev
proti
javnim
in
skrivnim
luterancem
v
okraji
Kranjskega
mesta
postajalo
je
večje
in
večje
.
Gonili
so
jih
in
zasledovali
kakor
zajce
te
luterš
ljudi
,
tako
so
jih
namreč
zvali
,
in
gorje
mu
je
bilo
,
kdor
je
prišel
v
pest
razgadjenemu
kmetstvu
in
njegovim
ovaduhom
.
Jeza
in
razkačenost
je
segala
tako
daleč
,
da
so
hodili
kmetje
zvečer
poslušat
pod
okna
svojih
sosedov
,
ali
upletajo
v
svojo
večerno
molitev
tudi
„
Čaščeno
Marijo
“
in
ali
izpuščajo
,
kedar
poldne
zvoni
„
Angeljsko
čaščenje
“
.
Več
potov
se
je
primerilo
potem
,
da
je
pogorela
črez
noč
hiša
skrivnega
luteranca
,
in
nihče
ni
zvedel
,
kdo
mu
je
posadil
rdečega
petelina
na
streho
.
Niti
gasiti
in
ne
pomagati
niso
sosedje
hoteli
takovemu
nesrečniku
.
„
Verski
fanatisem
jo
najbolj
silna
in
nepremagljiva
moč
na
svetu
,
ki
miruje
le
tedaj
,
kedar
je
zadušila
vse
svoje
nasprotje
ali
pa
se
uničila
sama
v
lastnej
slepej
strasti
,
“
pravi
neki
zgodovinar
.
Fanatisem
v
priprostem
ljudstvu
pa
je
erynija
,
ki
za
svoj
namen
uniči
najlepše
vezi
prijateljstva
in
sorodstva
ter
živi
le
strasti
in
obljubljenemu
plačilu
,
brez
kterega
,
naj
si
bode
duševen
ali
materijalen
,
ni
fanatisma
,
pristavljamo
mi
temu
izreku
.
Enak
je
bil
položaj
tudi
v
dobi
verske
prekucije
na
Slovenskem
.
Izdajalcem
luteranstva
niso
bila
obljubljena
samo
duševna
plačila
,
temveč
tudi
denarna
darila
od
svetovne
gosposke
.
Ni
čuda
torej
,
da
so
se
skušali
ne
samo
podkupljenci
,
temveč
vzlasti
glavarji
in
sodci
posameznih
mest
in
okrajev
,
kdo
bode
prekosil
drugega
v
gorečnosti
proti
krivoverstvu
in
preganjanji
njegovih
prijateljev
.
V
tem
oziru
se
je
odlikovalo
tedaj
posebno
mesto
Kamnik
.
Še
bolj
kakor
v
starodavnem
Kranji
razširilo
se
je
bilo
med
kamniškimi
mestjani
in
okoličani
luteranstvo
,
in
navdušeni
so
bili
zanj
najbolj
imoviti
posestniki
in
celo
v
obilnem
številu
ženski
spol
.
Zakrivil
je
neki
to
nevedoma
naš
znanec
Knafelj
,
ki
je
kaplanoval
prvo
leto
svojega
pastirovanja
v
Kamniku
in
se
je
bil
priljubil
zarasli
priprostega
vedenja
in
veselosti
mestjanstvu
in
je
morda
sem
ter
tja
v
veselej
družbi
i
premalo
besede
tehtal
.
Ker
je
tudi
nekoliko
prerad
z
ženstvom
občeval
in
so
govorili
hudobni
jeziki
,
da
je
prevelik
prijatelj
lepe
mlade
mestjanke
vdove
Stobe
,
premestil
ga
je
škof
Urban
v
Kranj
.
Tu
je
pokazal
Knafelj
prvič
javno
in
odločno
svoje
luteranstvo
v
govorih
in
pridigah
proti
duhovskemu
celibatu
itd.
Če
trdimo
,
da
je
bila
ženska
,
lepa
žena
kriva
njegovega
renegatstva
okrepčujemo
le
stari
slovenski
pregovor
,
ki
pravi
:
„
Kar
hudič
ne
more
storiti
,
baba
izvrši
“
.
Ves
Kamnik
je
obžaloval
,
da
mu
je
odstranjen
tako
ljubezniv
mož
,
najhujše
pa
je
bilo
to
zadelo
mlado
vdovo
Stobe
.
Verjeti
nočemo
,
da
je
imela
s
Knafljem
že
tedaj
ljubezensko
znanje
,
a
resnica
je
,
da
se
je
bila
ona
zaljubila
vá-nj
z
največjim
ognjem
svojega
po
ljubezni
hrepenečega
srca
in
da
je
pretresovala
pogosto
in
natančno
ideje
nove
vere
in
se
vnela
zá-nje
,
če
ne
iz
prepričanja
,
vsaj
iz
sodbe
,
da
ni
nemogoča
in
brezkorístna
njena
sympathija
do
Knaflja
,
ko
bi
se
hotel
tudi
on
ogreti
za
luteranstvo
.
To
našo
sodbo
potrjuje
najbolj
resnica
,
da
je
mlada
vdova
Stobe
v
enem
letu
po
Knafljevem
odstranjenji
pridobila
pol
Kamnika
in
njegove
okolice
za
nove
verske
ideje
in
da
si
je
upala
celé
na
javne
trge
sklicovati
ljudske
shode
,
kjer
je
pridigovala
v
luteranskem
smislu
.
V
tem
poslu
jo
je
podpirala
posebno
njena
prijateljica
pekovska
hči
Marjeta
Šelebrin
,
jako
pogumna
mlada
deklica
,
ker
jej
je
postal
njen
lubček
nezvest
ter
odšel
v
neki
samostan
,
in
pa
jako
uplivni
mestni
pisar
Naglič
.
Kot
posebno
navdušeni
mestjanje
za
novo
vero
znani
so
iz
one
dobe
tudi
še
Simon
Voglar
,
Matija
Goričelc
,
Urban
Kos
in
Juri
Kriškar
.
Stoprav
resno
postopanje
deželske
in
duhovske
gosposke
proti
krivoverstvu
,
ki
se
je
pričelo
baš
s
škofovo
pridigo
v
Kranji
,
naredilo
je
precejšnjo
črto
črez
javno
luteransko
razširjevanje
v
kamniškej
okolici
.
Posebno
mestni
sodec
Gregor
Kramar
se
je
upiral
z
vso
silo
in
odločnostjo
proti
luteranstvu
in
je
strahoval
,
kolikor
mu
je
pripuščala
njegova
ne
baš
majhna
gosposka
moč
in
oblast
,
razširjevalce
brezverskih
idej
.
Zaradi
tega
je
naravno
,
da
so
morali
skrbeti
ondotni
javni
luteranci
ne
le
za
svojo
osebno
svobodo
,
temveč
tudi
kako
bi
se
pospeševala
verska
zadeva
skrivaje
in
uspešno
.
Izpreminjali
so
torej
odslej
svoja
zbirališča
,
ogibali
se
mesta
in
njegove
gosposke
ten
si
izbrali
za
sedaj
prostorno
Bobkovo
hišo
v
bližnjej
vasi
:
Podgorje
za
svoje
svetišče
.
Ondi
so
pridigovali
,
podučevali
nove
ude
,
opravljali
svojo
božjo
službo
,
krstili
luterske
otroke
in
poročevali
zakonske
pare
.
Na
pokopališči
Podgorske
crkve
svetega
Miklavža
izbrali
so
si
celo
poseben
prostor
,
kjer
so
pokopavali
mrliče
iz
vse
kamniške
okolice
.
Poslednje
je
trajalo
brez
ovir
najmanj
deset
let
.
Še
le
nadvojvoda
Karol
je
prepovedal
s
postavo
dne
28.
novembra
l.
1564.
te
protestantovske
konventikle
v
Podgorji
,
kakor
jih
imenuje
zgodovinar
.
In
zopet
je
bil
kamniški
mestni
sodec
Kramar
pooblaščen
,
da
je
z
vso
svojo
sodniško
dostojnostjo
nadzoroval
omenjeno
zapoved
.
Povrh
so
se
razpisala
tudi
posebna
darila
za
denuncijacijo
in
preganjanje
protestantov
.
Tri
sto
srebernjakov
,
v
istej
dobi
gotovo
lepo
plačilo
,
bilo
je
obljubljenih
vsakemu
,
ki
pripelje
ali
ovadi
oblasti
živega
luteranca
;
kdor
ga
pa
skriva
in
podpira
,
izgubi
vse
svoje
premoženje
in
povrh
se
mu
odsodi
še
toliko
in
toliko
palic
na
golo
truplo
in
se
izpostavi
na
Kamniškem
trgu
privezan
na
sramotni
steber
,
kjer
ga
ima
pravico
psovati
in
zaničevati
vsak
gledalec
,
kolikor
se
mu
poljubi
.
Lahko
je
razumljivo
,
da
so
imeli
kamniški
luteranci
žalostno
osodo
in
hud
boj
po
tej
ostrej
naredbi
.
In
baš
v
takovem
položaji
zvedo
povrh
novico
o
razbitji
protestantstva
v
Kranji
in
da
je
izginol
brez
sledú
ves
njihov
up
in
skrivna
pomoč
,
kaplan
Jarnej
Knafelj
.
Neki
so
trdili
,
da
je
bil
ubit
na
svojem
begu
,
drugi
,
da
je
utonol
vržen
v
Kokro
,
tretji
pa
,
kar
jih
je
najhujše
zadelo
,
da
je
celo
preklical
svoje
prejšnje
krive
nauke
in
je
prosil
ljubljanskega
škofa
javno
odpuščenja
.
Prva
nedelja
v
adventu
je
bila
istega
leta
,
ko
so
bili
zbrani
v
Podgorskej
crkvi
na
vse
zgodaj
luteranci
ter
so
pričakovali
obljubljenega
pridigarja
Knaflja
,
o
kterem
so
po
mnogem
trudu
zvedeli
,
da
nekje
na
Gorenjskem
skrit
živi
,
da
bi
jim
svetoval
v
njihovej
zadregi
in
se
povrh
opravičil
o
svojej
lastnej
mlačnosti
v
poslednjem
času
.
Mrmrali
so
že
nevoljni
možakarji
v
crkvi
zaradi
dolgega
čakanja
,
ko
se
odpro
durice
na
prižnici
,
in
prikaže
se
mlad
,
visokorasten
,
gladkoličen
duhovnik
v
črnem
talarji
.
Zganejo
se
poslušalci
pri
njegovem
pogledu
,
kakor
da
bi
jim
ne
bilo
povšeči
pridigarjevo
goreče
okó
,
visoko
čelo
in
kostanjevi
v
dolgih
kitah
po
hrbtu
se
vsipajoči
lasje
.
In
še
le
ko
pozdravi
duhovnik
z
nekako
osornim
,
nevoljnim
glasovi
svoje
ovčice
,
jamejo
se
stikati
glave
poslušalcev
,
ki
si
šepečejo
in
nekako
preplašeno
roke
sklepajo
:
Ni
ga
Knaflja
,
ona
vé
dobro
,
zakaj
ne
,
in
nič
nam
ni
prida
pričakovati
.
Med
tem
povzdigne
pridigar
,
mlada
vdova
iz
Kamnika
,
Katarina
Stobe
svoj
glas
.
Kakor
da
bi
bila
strela
udarila
med
poslušalce
,
tako
ostrmé
že
pri
prvih
njenih
besedah
;
kajti
nekaj
posebnega
je
imela
ta
duhovita
,
energična
ženska
v
svojem
vedenji
,
in
nekakov
nepopisljiv
nimbus
si
je
vedela
pridobiti
s
svojo
telesno
lepoto
in
čudovito
zgovornostjo
.
Lahko
je
torej
umevno
,
da
je
znala
mladega
Knaflja
zaplesti
v
svoje
ljubeznive
zanjke
,
ktere
se
nikjer
in
nikdar
ne
razpletó
rade
,
ako
so
ujele
svoj
plen
.
Pridigovala
je
lepa
pridigarca
v
začetku
svojega
govora
o
nesreči
in
preganjanji
novoverskih
idej
,
proti
kterim
se
je
bila
v
poslednjem
času
uprla
kratkovidna
crkvena
in
deželska
gosposka
,
in
dokazovala
ter
izpodbujevala
je
s
prepričevalnimi
besedami
,
da
je
to
preganjanje
svete
stvari
le
začasno
,
da
požari
po
končanem
boji
toliko
lepše
uma
luč
nad
sedanjo
temoto
.
Po
takovih
splošnih
opombah
razgrel
se
je
vedno
bolj
in
bolj
njen
glas
,
bičala
je
brezozirno
mlačnost
lastnih
prijateljev
,
ki
se
strašé
kakor
otroci
vsake
sapice
ali
pa
puščajo
osebnim
koristim
ali
strastim
služéč
voje
zastave
ter
izdajejo
svoje
brate
.
Med
tem
je
postajalo
občinstvo
v
crkvi
vedno
bolj
nemirno
;
kajti
razumelo
je
,
kam
merijo
te
puščice
,
in
že
je
imenovalo
šepetaje
sem
ter
tja
ime
:
Knafelj
renegat
.
Takovo
situvacijo
porabila
je
pridigarca
Stobe
na
korist
svojemu
govoru
,
in
zaklicala
je
strastno
svojim
poslušalcem
:
„
Knafelj
,
prav
imate
,
on
je
begun
iz
našega
tabora
.
Zatajil
je
morda
že
našo
stvar
in
prelomil
svojo
prisego
.
Dva
poslanca
sem
že
poslala
v
njegovo
skrivališče
ter
ga
pozvala
sém
,
kjer
potrebujemo
pogumnih
delavnih
mož
;
a
vselej
je
našel
izgovor
za
svojo
mlačnost
.
Zdaj
je
posoda
moje
in
tudi
vaše
potrpežljivosti
polna
.
Pozivljam
vas
,
da
sklenemo
danes
na
tem
svetem
mestu
,
da
se
pošlje
deputacija
dveh
najbolj
zanesljivih
mož
z
zadnjim
poveljem
k
njemu
,
naj
se
pride
opravičevat
zaradi
svoje
bojazljivosti
;
ali
pa
izgovorimo
pred
oltarjem
skrivno
glavo
;
kaj
pomeni
ona
,
razumete
,
skrbeti
pa
hočem
jaz
,
da
se
ízvrši
brez
zamude
.
“
Nepopísljivo
navdušenje
ter
sovraštvo
in
strast
vzbudila
je
pridigarca
s
svojim
govorom
.
Čuli
so
se
obili
klici
:
„
Stobe
je
naš
župnik
in
voditelj
odslej
“
.
Nekteri
možakarji
so
hiteli
celó
na
prižnico
ter
nesli
na
svojih
rokah
lepo
vdovo
pred
oltar
,
kjer
so
se
nadaljevale
molitve
za
uspeh
nezmotljive
Lutrove
vere
.
Zdaj
zagleda
v
ravnem
polji
Mlad
’
ga
poba
urno
teči
,
Beli
list
v
roti
nesti
.
Narodna
.
Prva
noč
je
bila
po
tej
dogodbi
.
Rudča
a
luna
je
vzhajala
tam
izza
smrekovih
gozdov
Kolovskega
gradú
in
po
malem
razsvetljevala
pot
,
ki
vodi
ob
strmini
iz
Kamnika
proti
Podgorju
.
In
po
tej
stezi
,
ki
je
bila
na
pol
s
travo
prerastena
,
na
pol
s
snegom
zametena
,
korakal
je
suh
,
a
žilav
mož
ter
majhne
postave
,
precej
po
mesečnem
vzhodu
sém
od
mesta
in
klel
je
,
da
mora
baš
nocój
to
noč
pihati
iz
Bistrice
sém
prokleti
mrzli
Štajerc
,
da
se
mu
zanohtuje
na
rokah
in
ga
ušesa
skelé
,
kakor
da
boi
jih
bile
ose
opikale
.
Tako
je
stopal
kake
pol
ure
možiček
in
tiščal
roki
za
pasni
rob
,
kakor
da
bi
ga
vilo
in
ščipalo
po
trebuhu
,
ko
zagleda
v
dalji
majhno
luč
.
„
Sakra
miš
!
Bobek
vendar
drži
besedo
in
trezno
glavo
izza
peči
,
ter
smrekove
treščite
zažiga
,
da
ga
za
grive
kodraste
uberem
in
mu
dvignem
premeteno
butico
kakor
polha
iz
dupla
in
ga
vprašam
:
„
Kaj
te
kurent
moti
,
dar
v
takovem
mrazu
starega
poštenega
Goričica
iz
listja
dramiš
in
mu
k
sebi
v
to
beznico
velevaš
?
“
Te
besede
je
govoril
samemu
sobi
naš
potlačili
potnik
,
kamniški
mestjan
Matija
Goričék
,
ko
se
je
Bobkovemu
poslopju
v
Podgorji
približeval
.
Ko
je
dospel
pod
njegovo
steno
,
nasloni
se
na
skladnico
drv
pod
malim
omreženim
oknom
in
se
ozre
v
izbo
na
pol
razsvetljeno
.
Zagledal
je
potém
za
velikim
omizjem
bledoličnega
moža
,
ki
je
glavo
v
pesti
podpirajoč
v
neko
zamazano
knjigo
zrl
tor
z
ustnicami
migal
in
je
nategoval
,
kakor
mali
učenček
,
ki
na
vsak
način
urno
čitati
poskuša
in
posamezne
črke
narekuje
.
Nekaj
časa
je
Goriček
opazoval
svojega
znanca
Bobka
,
za
Lutrove
prekucije
na
Slovenskem
znamenitega
podgorskega
kmeta
.
Á
ko
so
mu
jele
zopet
roke
premirati
,
stisnol
je
pest
,
kolikor
se
je
dalo
v
takovera
mrazu
,
in
je
sunol
z
njo
v
zamazano
steklo
na
oknu
,
da
je
zazvenelo
.
Takoj
je
zaprl
nató
Bobek
knjigo
,
tresko
na
pol
pogorelo
privzdignol
in
ob
enem
svoj
visoko
rasteni
život
leno
raztegnol
,
oddrsunl
okno
ter
polglasno
v
noč
izgovoril
:
„
Goriček
,
mislil
sem
že
,
da
te
ne
bode
.
Če
si
v
resnici
ti
,
pokaži
znamenje
svoje
in
potém
na
gorko
k
meni
stopi
!
“
Nihče
ni
odgovoril
zvunaj
,
le
moška
roka
se
je
prikazala
na
oknu
držeč
,
med
prsti
črnobel
trak
,
na
kterem
ste
bili
utisneni
črki
M.
L.
Takovo
znamenje
so
nosili
namreč
tedanji
luteranci
pod
vrhovno
obleko
in
z
njim
so
se
izpričevali
in
spoznavali
pri
posebnih
priložnostih
.
Precej
potem
so
se
odslonila
vežna
vrata
,
in
ko
je
stopil
naš
znanec
v
zaduhlo
sobo
za
svojim
tovarišem
Bobkom
,
vprašal
je
poslednji
:
„
Ali
si
sam
Goriček
?
Mislil
sem
,
da
prideta
skupaj
s
Stobejko
;
čudno
se
mi
dozdeva
,
da
je
še
ni
.
“
„
Meni
nič
mari
.
Še
jazbec
bi
ne
zapustil
v
takovem
mrazu
brloga
,
kot
sem
ga
jaz
,
in
bi
v
noči
snega
ne
opletal
;
a
prišel
sem
,
da
ne
rečeš
,
da
sem
mevža
in
da
bova
lahko
enkrat
skupaj
pobirala
onkraj
mano
,
ki
bode
z
Lutrove
mize
padala
.
“
„
Prijatelj
,
nobeden
ne
more
s
peto
kruha
jesti
,
če
si
ga
ni
z
roko
prislavil
,
“
odgovori
smejé
se
Bobek
in
pristavi
:
„
Ne
drži
se
tako
kislo
kakor
sedem
lačnih
let
,
povej
rajši
,
ali
veš
,
kje
je
grad
Strmol
,
Goriček
!
“
„
Vzame
naj
te
kurent
,
kaj
bi
ne
vedel
.
Kaj
misliš
,
da
sem
ozebline
in
mraza
pijan
kakor
medved
o
božiči
,
“
jezi
se
sosed
ter
meni
tebi
nič
s
hrbtom
za
omizje
rine
in
s
pestjo
brado
podpré
.
„
Vedel
sem
,
Goriček
,
da
ti
nisi
jare
gospode
cvet
,
ki
ne
vé
,
kaj
se
pravi
dandanes
z
biriči
v
caker
hoditi
;
zaradi
tega
sem
te
povabil
nocoj
sem
na
razgovor
.
“
„
Tvoja
glava
tvoj
svet
;
samo
izreci
kmalu
,
kaj
hočeš
,
če
ne
ti
pela
na
zapeček
odnesem
,
da
me
tri
sto
griv
ne
premakne
do
jutra
,
“
odvrne
tovariš
in
zre
v
svojega
soseda
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
„
Miši
imajo
svoje
luknje
in
vrabci
svoje
podstrešje
,
mi
pa
se
shajamo
kakor
garjavi
v
noči
tu
in
ne
vemo
prav
za
prav
čemu
!
“
Dobro
,
da
je
treska
zvelikim
otrinkom
gorela
in
da
ni
videl
Bobek
,
eden
izmed
glavnih
stebrov
ondotnega
luteranstva
,
kislega
obraza
svojega
tovariša
,
če
ne
,
bi
morda
ne
bil
pristavil
potém
:
„
Le
dobro
se
ogrej
prijatelj
in
v
črevlje
ovsene
slame
natlači
;
kajti
še
nocój
moraš
v
imenu
naše
stvari
storiti
dolg
in
težaven
pot
!
Naša
voditeljica
Katarina
Stobe
ima
največje
zaupanje
do
tebe
,
in
le
ti
si
izvoljen
,
da
neseš
zadnje
imenitno
poročilo
v
Strmol
k
Jarneju
Knaflju
in
sicer
še
nocój
;
kajti
kdo
vé
,
ali
smo
jutre
še
vsi
skupaj
,
saj
nam
je
ta
prokleti
mestni
sodec
Kramar
za
petami
,
kakor
bi
mu
gorelo
za
hrbtom
.
Baš
včeraj
je
dal
zapreti
našega
prijatelja
Šimna
Voglarja
,
ker
se
ni
odkril
gredé
mimo
crkve
na
Šutni
.
“
„
Zakaj
pa
ravno
jaz
in
ne
ti
bledost
študirana
?
Ti
kar
v
take
bukve
pogledaš
,
kot
so
te
,
in
bereš
,
kako
je
Primož
Truber
hudiča
panal
,
da
mu
ni
mogel
do
živega
,
ko
je
pred
obilo
zbranim
ljudstvom
o
lepej
Lutrovej
Katrici
govoril
.
Poslušalci
moškega
in
ženskega
spola
so
se
jeli
kar
poljubovati
in
tri
nedelje
potém
ni
bilo
duhovnikov
dovolj
,
da
bi
bili
vse
pare
poročili
?
Zaradi
tega
so
se
pa
kar
tako
radi
imeli
za
ene
kvatre
ali
pa
dvoje
,
kolikor
časa
se
jim
je
zljubilo
.
Truber
sam
je
storil
tako
,
ko
je
svojo
nekdanjo
kuharico
v
Šentjerneji
javno
na
sprehod
vodil
.
“
„
Šalo
na
stran
,
dragi
Goriček
,
kaj
veva
midva
,
kaj
vse
v
svetem
pismu
stoji
,
ktero
hočeš
ti
razlagati
,
kakor
da
bi
