pšenice!
Uskoški
otroci
so
lačni
,
nagi
.
—
Žoltobleda
,
shujšana
,
sedi
v
kreslu
pri
ognjišču
Orlovička
.
Odložila
je
koralde
,
uhane
in
prstane
.
Obleka
ji
je
zmečkana
,
lasje
razmršeni
.
Vidi
se
,
da
ne
mara
sama
zase
.
Vidi
se
,
da
misli
le
eno
,
da
išče
bledo
oko
le
enega
obraza
,
da
izgovarjajo
usta
le
eno
ime
.
Da
posluša
mati
le
eno
:
kdaj
zapoje
boben
pred
hišo
,
kdaj
se
razglasi
Juriševa
obsodba
...
Vse
skrbi
gospodinjstva
slone
na
Zorini
rami
,
kar
je
prestrašil
mater
„
spomin
“
,
kar
pričakuje
Juriševe
smrti
.
Poprej
tako
odločna
Orlovička
ždi
,
posluša
,
kima
.
„
Slaba
znamenja
,
slabe
sanje
,
“
toži
ženicam
...
Zora
pa
je
vrgla
v
času
bratovega
zapora
vse
otročje
od
sebe
.
Odložila
je
ves
nakit
.
Nekaj
posebnega
ji
drhti
okrog
bledih
ustnic
,
ko
stopa
k
skritemu
prostoru
v
konobi
,
kjer
je
shranil
brat
vrečico
zlata
za
njo
.
„
Čuvaj
bele
novce
za
črne
dni
,
“
ji
je
rekel
brat
.
Zdaj
so
prišli
črni
dnovi
nad
Zoro
,
ker
je
ne
greje
več
solnce
bratove
ljubezni
,
ker
preti
njeni
rodbini
sramota
,
revščina
.
Zato
šteje
Zora
resnega
lica
zlatnike
,
deli
,
pošilja
...
Zlato
odpira
srca
in
vrata
.
Ej
,
nosi
,
dragi
gospod
Frankol
,
nosi
...
Podkupuj
,
maži
nemško
gospodo
.
Še
je
hastje
,
kadite
,
sukna
.
Še
je
srebrne
posode
,
draguljev
.
Vse
dam
,
Frankol
,
vse
dam
nemški
gospodi
,
če
oproste
Juriša
.
Pa
tudi
Benečan
miti
,
maže
,
grozi
...
Vse
dam
za
smodnik
,
za
kroglje
,
Frankol
...
Zbero
naj
se
junaki
...
Udarimo
,
pobijemo
—
izve
naj
svet
,
da
je
Zora
Orlovičeva
vredna
sestra
Juriša
Senjanina
.
Vse
pobijemo
...
kar
je
na
galejah
.
Vse
?
A
Foscari
?
—
Zora
,
mlada
,
krasna
?
On
ti
ponuja
zavetje
,
dom
—
obeta
srce
...
Zora
,
Zora
!
Ne
glej
,
ne
poslušaj
ga
.
Trda
bodi
,
nepristopna
kot
je
senjska
skala
.
Ni
je
,
ne
more
biti
ljubezni
med
Senjanko
in
Venierovim
svakom
.
Vem
,
da
je
hotel
Foscari
oprostiti
,
rešiti
Juriša
.
Slutim
,
kaj
so
ponudili
,
s
čim
ga
mamili
.
Ostal
je
trden
.
Volil
je
smrt
,
ukazal
sestri
držati
se
dedovih
izročil
,
stare
zvestobe
...
Zaman
pošiljaš
,
krasna
Cecilija
,
sporočila
,
pozdrave
.
Gora
se
ne
snide
z
goro
,
Juriša
se
ne
odreče
časti
...
Zapoje
boben
pred
kastelom
.
V
hipu
obsuje
nestrpna
množica
Uskokov
,
Senjanov
,
v
žalne
rute
zavitih
žensk
,
golonogih
otrok
klicarja
in
njegovo
oboroženo
spremstvo
.
Boben
poje
,
klicar
kliče
z
močnim
glasom
...
Začudeno
veselje
razžari
mrkle
obraze
Senjanov
,
kot
vihra
se
vali
množica
za
klicarjem
skozi
tesno
ulico
do
Juriševe
hiše
.
„
Živel
nadvojvoda
!
Juriša
!
Frankol
!
Komisija
!
“
hrume
moški
,
mečejo
kape
v
zrak
,
ženske
mahajo
z
rokami
Zori
,
ki
strmi
iz
odprtega
okna
.
„
Molčite
!
“
zamahneta
s
kopjem
vojaka
,
spremljajoča
klicarja
...
Votlo
odmeva
obsodba
od
mestnega
obzidja
,
svetla
se
zaleskeče
solza
na
Zorinih
trepalnicah
.
Ni
treba
upora
,
ni
treba
klanja
za
bratovo
življenje
.
Dva
tisoč
mož
bi
se
dvignilo
nocoj
nad
tuje
vojake
,
na
benečanske
galeje
.
Dva
tisoč
mož
...
Žela
bi
smrt
...
A
nocoj
,
junaki
,
Uskoki
,
mirujte
—
ni
treba
razdevati
kastelskih
vrat
,
ne
zidov
.
Nocoj
,
junaki
,
se
poveselite
z
Jurišem
,
jutri
ga
žene
obsodba
v
—
prognanstvo
...
„
Mati
!
“
zavriska
Zora
in
objemlje
smrtnobledo
starko
.
„
Mati
,
Juriša
pride
...
Po
milosti
nadvojvodovi
.
Venecija
je
odstopila
od
zahteve
smrtne
kazni
...
Menijo
,
da
bo
mir
...
Obsodili
so
ga
v
prognanstvo
...
“
,
Juriša
?
“
vpraša
bolno
mati
,
bledo
oko
se
zamegli
.
„
Prognanstvo
,
“
šepeče
,
„
je
huje
od
smrti
,
Zora
...
Umrjem
,
in
sin
ne
bo
stal
pri
meni
,
pod
tujo
streho
,
po
tujih
deželah
se
bo
potikal
knez
Orlovič
,
nihče
mu
ne
posuje
groba
s
cvetjem
...
“
„
Ali
,
mati
!
Raduj
se
vendar
,
ker
ostane
živ
.
Prognan
je
iz
nadvojvodovih
in
carjevih
dežela
.
A
kdo
bo
ukazal
orlu
,
kod
naj
leta
?
Prognana
je
vsa
Juriševa
četa
,
ki
je
napadla
benečansko
ladjo
,
tudi
Vladkovič
Vulatko
,
Pero
Sučič
,
Miko
Ulatič
,
Bogdinovič
.
A
skoro
nastane
vojska
—
pomiloste
naše
junake
,
mati
...
Kdo
se
bo
bil
,
če
ni
Uskoka
?
“
„
Zora
,
ti
modrijanka
moja
,
“
se
razveseli
mati
,
„
prav
praviš
,
prav
...
A
naš
gospod
stotnik
?
So
mu
vrnili
službo
?
“
„
Ne
,
mati
,
“
odkima
tožno
Zora
.
„
Klicarje
opominjal
Senjane
,
da
bodo
pokorni
novemu
stotniku
,
Vidu
Gušiču
.
Naš
dobri
Frankol
odide
...
Pa
zdaj
ni
časa
za
žalovanje
.
Daj
,
da
te
preoblečeni
,
mati
.
Preoblečem
,
okinčam
te
.
Mati
,
mati
...
Juriša
pride
!
Štiriindvajset
ur
ima
odloga
—
enkrat
še
—
za
sedaj
enkrat
—
prespi
pod
rodno
streho
.
“
„
Prinašam
ti
poslednji
pozdrav
Cecilijin
,
“
je
rekel
Foscari
bledemu
jetniku
,
ki
je
stal
v
črni
obleki
obtožencev
pred
njim
.
„
Cecilijin
pozdrav
—
to
je
:
tvoje
življenje
,
Juriša
.
Prognanstva
ni
mogla
preprečiti
.
Pa
upaj
...
Cecilija
ti
želi
sreče
v
tujini
...
Sreča
!
Nikdar
ne
bo
posetila
lahkokrila
dogaressine
sobe
—
s
tvojim
življenjem
se
začne
Cecilijino
umiranje
.
“
„
Razumem
“
—
zaplameni
Juriša
.
„
A
zakaj
—
zakaj
je
zadala
vero
?
Zakaj
bi
umiralo
solnčno
oko
?
Jaz
jo
rešim
—
jo
iztržem
iz
neljube
vezi
—
pobijem
,
ako
hoče
,
vse
Benečane
...
“
„
Juriša
,
ti
si
prognan
...
Iz
nadvojvodovih
in
cesarjevih
dežel
.
Ponujal
sem
ti
ljudovladino
roko
.
Da
si
jo
hotel
sprejeti
!
Sedaj
—
je
prekasno
.
Venecija
razpiše
nagrado
na
tvojo
glavo
.
Dož
ni
mogel
odreči
Cecilijini
prošnji
zate
—
ljubosumen
se
boji
,
da
bi
si
ne
hotel
poiskati
prognanec
doma
v
bližini
...
„
Prognan
,
razpisan
,
“
se
nasmehne
bridko
Juriša
.
„
Nič
novega
za
Senjanina
.
Novo
pa
je
to
,
Foscari
,
da
mi
ujeda
Cecilijino
sporočilo
srce
...
Kaj
ti
nisem
rekel
,
prijatelj
:
Benečan
in
Senjan
...
Kaj
vraga
!
Postal
sem
ženska
.
Seveda
.
Dva
meseca
ječe
...
“
Ginjen
stisne
Foscari
Juriša
k
sebi
.
„
Videl
sem
solzo
v
oku
Senjanina
,
silovitega
vojvoda
.
Ta
solza
bode
moji
sestri
drag
spomin
,
tolažba
...
—
“
„
Kam
?
“
so
vprašali
prognanci
Juriša
.
Orjaški
vojvoda
je
pokazal
z
ponosnim
migom
na
morje
:
kaj
ni
to
naš
dom
?
Kaj
nas
niso
skrivali
za
grebeni
in
rti
skriti
pristani
tolikokrat
sovražniku
?
Kaj
niso
ob
morju
,
v
gorah
skrite
jame
,
kjer
se
vali
strupena
moljava
,
se
skriva
ris
,
divja
mačka
,
živi
medved
?
Nisi
,
Uskok
prognanec
,
volku
,
medvedu
brat
?
Ni
ta
krasna
zelena
gladina
,
ni
Adrija
naša
last
?
Odtrgati
nas
hočejo
,
morje
,
od
tebe
—
a
privezali
so
nas
še
bolj
nate
.
Zidana
streha
ne
bo
več
krila
Uskoka
prognanca
.
Jadro
mu
bo
streha
,
ladja
hiša
,
morje
neizmerni
dom
.
Morje
je
pot
do
biserov
in
zakladov
.
Čakajte
,
deklice
—
ne
zdvajajte
,
žene
.
Pridite
,
ko
dobite
glas
.
Pridite
na
strmo
,
pusto
obrežje
pri
svetem
Jurju
.
Prinesemo
vam
,
česar
vam
želi
srce
—
da
bo
vedel
svet
,
da
ni
izumrla
uskoška
zvestoba
.
V
zlati
opravi
,
v
svetlem
orožju
,
škrlatnem
plašču
gre
Juriša
v
spremstvu
svoje
matere
in
sestre
,
obkrožen
od
svojih
četnikov
,
na
mostišče
.
Pred
njim
hite
otroci
,
za
njim
gredo
patri
,
kanoniki
,
senjski
veljaki
,
ves
Senj
,
kar
le
giblje
in
leze
.
Za
prognanci
gredo
tuji
vojaki
,
se
postavijo
,
puško
v
roki
,
ob
mestnem
obzidju
.
Avstrijska
komisarja
spremljata
pooblaščenca
ljudovlade
,
ki
odvede
s
svojimi
galejami
prognance
,
da
se
zagotovi
,
da
res
zapuste
Senj
.
Ni
verjeti
Uskokom
...
Nagrnilo
se
jih
je
danes
toliko
v
Senj
...
Samo
za
slovo
?
Neverjetno
.
Zato
so
nabasani
topovi
na
Malih
vratih
.
Zato
groze
galeje
enojadrnicam
,
ki
so
priletele
bogve
od
kod
in
kako
,
da
je
cel
gozdič
jamboričev
v
luki
,
ki
se
gibljejo
tako
hladnokrvno
okrog
benečanske
Dogaresse
,
ne
marajo
za
vojake
na
krovu
.
Silno
nervozen
stoji
benečanski
admiral
s
komisarji
in
namestnim
stotnikom
Jakobom
de
Leo
pri
zaprtih
vratih
mesta
,
opazuje
množico
,
komisarja
,
stotnikovega
namestnika
,
vojake
—
in
Foscarija
,
ki
se
je
že
poslovil
od
komisije
,
ki
gre
brez
strahu
skozi
uskoško
orožje
,
pozdravlja
Juriša
,
se
klanja
Zori
...
On
gre
na
ladjo
,
da
brzda
vojake
...
Kak
nastop
ima
,
kako
pozdravljajo
tudi
Uskoki
lepega
Benečana
,
kako
čutijo
,
da
jim
ni
sovražen
—
kako
ponosno
stopi
Foscari
na
krov
Dogaresse
,
kako
ubogajo
divji
Arbanasi
podadmiralov
mig
...
Morda
misli
,
da
je
že
sam
admiral
...
Nevoščljivost
,
jeza
,
grize
Veniera
.
Tembolj
,
ker
je
izpodletela
njegova
nakana
...
Viseti
mora
Juriša
ali
služiti
Veneciji
,
je
rekel
Venier
.
A
zdaj
se
podaja
obsojeni
ponosno
na
morje
.
Kdo
je
pregovoril
zadnji
hip
veliki
svet
,
da
je
odstopil
od
svojih
najstrožjih
zahtev
?
„
Uvaževaje
ozire
avstrijske
vlade
na
nemir
,
ki
bi
mogoče
nastal
...
—
“
se
je
glasil
ljudovladin
odgovor
na
noto
komisarjev
o
obsodbi
Juriševi
.
In
sam
Venier
je
prinesel
tisto
listino
.
Strmel
je
,
ko
jo
je
odprl
in
čital
Juri
Kacijanar
.
Venier
je
že
menil
,
da
listina
ni
pristna
.
Pa
dožev
podpis
je
stal
z
jasnimi
črkami
pod
odlokom
.
Kdo
mu
je
skuhal
to
kašo
?
Foscari
se
drži
tako
nedolžno
,
kot
bi
nič
ne
razumel
o
Venierovi
prevari
.
„
Nov
odlok
?
“
je
zmajal
Foscari
z
ramo
.
„
Kaj
pa
je
čudnega
na
tem
?
Veliki
svet
odloča
po
svoji
modrosti
,
ne
po
vaši
strasti
.
Saj
pravite
,
gospod
admiral
,
da
mora
Benečan
ubogati
.
Slavna
signorija
je
pač
slišala
in
videla
,
česar
ni
slišal
,
ne
videl
gospod
admiral
:
Ljudovlada
bi
bila
plačala
drago
Juriševo
smrt
.
Dva
tisoč
Uskokov
je
hotelo
udariti
na
galeje
,
da
se
pa
razsrjeni
ne
bi
ustavili
pri
galejah
—
to
razumejo
tudi
v
Benetkah
...
“
Veniera
grize
skrb
,
da
mu
vzemo
admiralski
klobuk
.
Hitro
se
izgubi
milost
pri
benečanski
vladi
...
Malo
počasnejši
so
Avstrijci
.
Po
vseh
obtožbah
proti
stotniku
Frankolu
je
hodil
ta
ves
čas
prost
okrog
,
se
dogovarjal
z
Uskoki
.
Da
so
mu
vzeli
stotniško
mesto
,
to
je
vse
.
Ljudovlada
pa
ima
sovražnika
,
katerega
ne
veže
ozir
na
službo
...
Kak
lesk
orožja
je
po
mostišču
!
Koliko
orjaških
postav
,
peres
!
Vsi
vojvodi
so
se
zbrali
...
Glej
,
zdaj
poklekajo
—
odkrivajo
ruše
glave
...
Ah
—
pater
jih
blagoslavlja
...
Mlad
pater
lepega
lica
...
Glas
,
roka
se
mu
treseta
...
Ženske
vdarijo
v
jok
...
Kot
da
bi
odhajal
kak
kralj
v
prognanstvo
,
ne
gusarji
,
razbojniki
...
Baron
Dietrichstein
se
nasmehne
sarkastično
:
„
Pristala
bi
Jurišu
krona
...
Čujem
,
da
mu
je
ponudil
sultan
oblast
čez
Primorje
—
seveda
pod
pogojem
,
da
prizna
sultanovo
nadvlado
.
“
Venier
se
ugrizne
v
ustnico
.
Pa
naglo
vrne
pušico
:
„
Slabše
,
kot
je
zdaj
,
bi
ne
bilo
pod
sultanom
.
Zdaj
pobirajo
cerkve
desetino
od
ropa
,
duhovniki
blagoslavljajo
razbojnike
na
razbojstva
—
oblasti
pa
...
“
„
Gospod
pooblaščenec
,
pazite
na
svoje
besede
!
“
Dietrichstein
položi
roko
na
meč
,
vzrasteta
Kacijanar
,
de
Leo
...
—
Hladno
se
poslovita
avstrijska
komisarja
od
beneškega
poslanca
.
Ne
spremita
ga
do
ladje
.
„
Naj
ga
nosi
vrag
,
benečanskega
ogleduha
!
“
zakolne
Kacijanar
za
njim
.
„
Uskoki
so
res
malo
nemirni
,
toda
pošteni
ljudje
so
.
Njihovi
zlatniki
,
turškega
ali
benečanskega
kova
,
so
prave
teže
.
Biserna
zavratnica
,
katero
mi
je
darovala
lepa
Zora
za
mojo
gospo
,
velja
par
graščin
.
“
„
Konj
in
njegova
oprava
,
moj
spomin
od
Zore
,
je
tudi
posebne
vrednosti
in
lepote
,
“
pripomni
zadovoljno
Dietrichstein
.
Spremljan
od
svojega
tajnika
in
dveh
vojakov
mora
Venier
skozi
gruče
Uskokov
.
„
Benečanska
krvopija
!
“
„
Galjot
!
“
sičejo
žene
,
ko
gre
mimo
njih
,
zaničljivo
mu
obračajo
hrbet
možaki
,
pljujejo
v
tla
.
Na
mostišču
je
porivanje
,
vpitje
.
Možje
so
že
v
ladjah
,
žene
jim
podajajo
polne
bisage
.
Juriša
stoji
še
med
svojimi
.
Mati
se
naslanja
nanj
,
brat
in
sestra
mu
stiskata
roko
,
senjske
sirote
mu
poljubujejo
rob
suknjiče
,
mali
deček
mu
objemlje
koleno
.
Milanšič
in
Frankol
ga
gledata
.
„
Pusti
me
,
da
se
te
nagledam
,
moj
sin
,
“
joče
Orlovička
,
ko
se
izvija
sin
iz
njenega
objema
.
„
Nikdar
več
te
ne
vidim
,
moj
sokol
...
“
„
V
božjih
rokah
je
to
,
mati
,
“
odgovarja
Juriša
,
se
sklone
k
malemu
dečku
,
ga
vzame
v
naročje
.
„
Ali
ostaneš
priden
,
Jurček
,
počakaš
kuma
?
Prinesem
ti
sabljo
,
medenega
konja
,
kopje
...
“
„
Ne
,
medenega
nočem
,
kume
.
Pravo
sabljo
na
sek
,
pušo
na
pumf
,
živega
konja
prinesi
,
kum
.
“
„
Vse
dobiš
,
moj
Jurček
,
“
pravi
Senjanin
,
izpusti
dečka
,
se
obrne
k
sestri
,
ki
stoji
kot
ukopana
ob
njem
.
Ubožica
.
Danes
jo
drži
še
pokoncu
trdna
volja
,
strah
za
njegovo
usodo
—
a
jutri
?
Ob
bolni
materi
oboli
še
ona
...
„
Zora
,
“
pravi
junak
mehko
,
„
izročam
ti
mater
...
Tebe
bratu
Ivu
in
ženinu
.
Ne
mislite
,
da
vas
zabim
.
Cul
bom
nad
vami
.
Da
vam
preti
kaj
—
dogovorjena
so
znamenja
.
Brat
Ivo
—
ti
si
odslej
v
Senju
.
Tolaži
mi
mater
...
Zora
...
Še
tri
dni
in
na
zemljo
se
spusti
sveti
večer
...
Pokrij
po
stari
navadi
mlademu
Božiču
posebno
mizo
.
Bršljanove
vence
olepšaj
z
zlatimi
pencami
,
nasuj
jih
z
dragulji
.
Ne
žabi
žita
,
medu
,
soli
.
Da
vam
prinese
mladi
Božič
novo
solnce
boljše
sreče
,
da
se
vam
nasmehne
koleda
...
Božičnega
gosta
,
Milanšiča
,
sprejmi
z
veseljem
,
Zora
...
“
Povešenega
pogleda
posluša
Zora
brata
,
dvigne
pri
zadnji
besedi
oblačno
oko
,
pogleda
na
Dogaresso
,
zardi
.
Tam
stoji
pri
bočnici
Foscari
,
plemenit
in
lep
.
Sožalje
mu
izraža
pogled
in
kretnja
.
Ali
čuti
,
sluti
,
kaj
naroča
brat
sestri
pri
odhodu
?
Božičnega
gosta
,
Milanšiča
,
sprejmi
z
veseljem
...
Milanšič
in
Juriša
sledita
Zorini
misli
.
Ženin
se
zamrači
,
stiska
nož
...
„
Zora
,
Zora
,
“
reče
brat
,
„
ne
oziraj
se
na
morje
,
v
negotove
daljave
.
Živi
mirno
v
svojem
domu
—
živi
častno
,
ne
žabi
,
da
si
Orlovičeva
sestra
...
“
Venier
hodi
oblastno
po
Dogaressi
,
reži
na
kapitana
,
daje
povelja
,
zmerja
mornarje
.
Še
je
admiral
.
Hoče
se
mu
,
da
podraži
silovitega
Senjanina
sedaj
,
ko
je
izvun
njegove
nevarne
bližine
.
Krmar
opazuje
na
katero
stran
se
napravljajo
Uskoki
,
kako
naravnajo
jadra
.
Zdaj
pojdejo
:
Njihov
vojvoda
je
skočil
v
ladjo
in
ravna
jadro
.
„
Vaše
gospodstvo
,
svetli
knez
,
“
kliče
Venier
raz
krov
Juriša
.
„
Častno
spremstvo
ti
dam
.
Dovoli
—
na
katero
stran
se
obrne
tvoja
svetlost
?
“
„
Morda
vrnem
tvoj
obisk
,
svetli
admiral
,
“
odgovarja
Juriša
,
potegne
vrv
...
Na
jamborju
zaplapola
senjska
zastava
.
Sveti
Juri
gazi
zmaja
,
grozi
...
V
hipu
se
napno
jadra
,
ladja
za
ladjo
hiti
za
Juriševo
.
Nepopisen
vrišč
je
pozdravil
svetega
Jurja
.
Jurišu
,
ki
jadra
mimo
Dogaresse
zakliče
Venier
:
„
Le
pridi
,
obešenjak
!
...
Kdor
je
rojen
za
vrv
,
ji
ne
uteče
...
“
Dobro
de
Venieru
,
da
more
še
žaliti
prognanca
,
mu
pokazati
,
da
se
ne
boji
beneški
admiral
senjskega
razbojnika
—
pa
grozno
prebledi
,
naježe
se
mu
redki
lasje
,
ko
dvigne
Juriša
,
ko
dvigne
stopetdeset
mož
v
ladjah
roke
,
ko
se
dvigne
nebroj
pesti
na
obrežju
,
ko
grmi
proti
nebu
uskoška
grožnja
:
„
Čuvaj
se
senjske
roke
!
“
Mraz
gre
Venieru
po
kosteh
,
zdi
se
mu
,
da
je
obsojen
na
smrt
.
Urna
Dogaressa
,
neukretne
galeje
,
slede
gibčnim
uskoškim
ladjicam
.
Kam
?
Proti
Bagu
?
Kaj
hoče
Uskok
tam
?
Morda
vodi
Juriša
svoje
čete
v
Turčijo
,
morda
plove
proti
Carigradu
?
Španski
kralj
nabira
vojsko
,
po
Nemškem
in
Ruskem
bi
radi
sprejeli
take
vojake
—
a
kam
so
namenjeni
razbojniki
?
Jih
vabi
Velebit
,
grozni
goli
orjak
?
Ugiblje
Venier
,
stoji
nepremično
pri
rilcu
,
sledi
z
daljnogledom
Uskokom
.
Razdalja
med
njimi
in
Benečani
je
vedno
večja
.
Mrk
hodi
Foscari
po
krovu
:
kaj
je
treba
slediti
Uskokom
?
Težko
čaka
Cecilija
poročila
,
Juriševega
pozdrava
...
Foscarija
ustavi
vzklik
straže
na
prvem
jamborju
,
vzklik
admirala
,
moštva
.
Pogleda
na
morje
,
razume
:
Uskoške
ladje
so
izginile
pod
obronki
golega
Velebita
.
Foscari
se
nasmehne
.
Belijo
se
jadra
,
rdeče
bunde
vihrajo
v
zraku
,
zastava
sv.
Jurja
veje
.
Mimo
Senja
,
mimo
trdnjave
sv.
Marka
na
Čresu
drče
vetrnjače
,
kot
lastavice
,
kot
strele
z
neba
.
Zastava
na
Nehaju
pozdravlja
,
straža
v
Senju
kliče
...
Razburjeni
prihite
Senjani
.
Z
vzkliki
radosti
hite
na
stolpe
.
Oj
,
sokoli
naši
,
bedni
naši
prognanci
!
Zdaj
gredo
Benečanom
v
svate
...
Ne
bodo
veseli
kramarji
jabelka
,
katero
jim
prinaša
Senjanin
.
Senjani
vzklikajo
,
hite
na
stolpe
.
Zorin
nežen
obrazek
zardi
od
veselja
,
hrepenenja
.
Njen
brat
se
ne
boji
prognanstva
.
Njen
brat
se
igra
po
svoji
navadi
z
življenjem
...
Hitro
izginejo
jadra
z
vidika
.
Solza
prepodi
žar
veselja
...
„
Ah
!
“
vzdihne
Zora
Frankolu
,
ki
stoji
,
gleda
za
ladjami
,
posluša
...
„
Ah
,
gospod
stotnik
!
Juriša
gre
mimo
doma
,
ne
sme
vanj
,
ne
sme
pogledati
bolne
matere
!
Prognanec
je
!
Za
njim
so
se
zaprla
senjska
vrata
.
Da
pride
,
je
tvoja
dolžnost
ustreliti
ga
.
Nihče
mu
ne
sme
odpreti
vrat
,
nihče
mu
ne
sme
postreči
.
Prognanec
je
,
brez
prava
;
brez
doma
.
Kdor
ga
najde
,
kjer
ga
najde
v
nadvojvodovih
deželah
—
ga
sme
ustreliti
kot
divjo
zver
v
hosti
...
“
„
Ne
toži
,
Zora
,
ne
kali
vedrine
svojih
oči
,
ki
plačejo
že
tako
preveč
...
Prognanec
ne
sme
priti
v
Senj
—
spoštovati
mora
postave
.
A
ne
bo
dolgo
—
upaj
,
Zora
—
in
senjska
vrata
se
odpro
prognancem
.
Prognati
so
hoteli
tudi
mene
benečanski
vragi
iz
Senja
.
Imenovan
je
že
drug
stotnik
.
Pa
poganskemu
gospodu
se
ne
mudi
med
razburjene
Senjane
...
Zato
je
odredil
svetli
nadvojvoda
,
da
ostanem
začasno
še
pri
svojih
Uskokih
.
Zato
upam
,
da
bo
skoro
vse
po
starem
.
Zdaj
je
šele
prvi
mesec
prognanstva
.
Dolgo
ni
miroval
Juriša
po
velebitskih
jamah
...
Ha
,
čuj
!
Vedel
sem
...
Pri
sv.
Marku
streljajo
benečanski
psi
na
naše
fante
.
Pa
vem
,
da
so
jim
pokazali
dolgi
nos
...
“
Res
je
zaklela
straža
v
trdnjavici
sv.
Marka
,
zažgala
šibo
,
sprožila
top
...
„
Prokleti
gusarji
!
To
vam
bodi
dobro
jutro
,
ko
ste
se
predramili
,
pokazali
iz
svojega
skrivališča
,
kjer
vas
je
iskal
zaman
naš
admiral
.
Kamenček
imate
,
ki
vas
dela
nevidne
,
travo
samotvoro
,
ki
odpira
vsaka
vrata
.
Da
vidimo
,
če
ste
res
učarani
zoper
kroglje
in
smrt
...
“
Bumbum
—
lete
velike
kroglje
šestdesetfuntarice
za
vetrnjačami
.
Pa
vse
plosknejo
šumeč
v
vodo
.
Iz
uskoških
ladij
se
dvigajo
pesti
,
zasmeh
prihaja
do
benečanske
posadke
:
„
Vatle
naj
merijo
,
fige
prodajajo
,
Benečani
niso
,
da
bi
se
merili
z
junaki
.
“
—
„
Prokleti
Uskoki
!
“
se
jezi
posadka
,
se
križa
.
„
Morda
so
vragi
res
zmenjeni
s
poglavarjem
vragov
.
Otroke
jedo
—
zato
jim
ne
more
nič
ne
kroglja
,
ne
nož
.
“
—
Skozi
jasno
zimsko
jutro
hite
vetrnjače
mimo
dragih
domačih
bregov
.
Razvesele
se
uskoške
straže
po
gradovih
,
razvesele
se
ribiči
,
suhorobarji
in
tržaški
brodarji
—
prestrašijo
se
benečanski
mornarji
:
„
To
je
Juriša
—
prognanci
se
vračajo
!
“
...
Iz
Moščenic
,
iz
Bršeca
kličejo
straže
,
kliče
zapovednik
:
„
Ustavite
se
,
junaki
.
Pridite
,
pogrejte
se
.
Mrzlo
je
jutro
—
dan
dolg
.
“
Odmaja
ponosni
vodja
v
prvi
jadrnici
:
„
Kratek
je
dan
,
dolga
pot
onemu
,
ki
gre
za
maščevanjem
.
Prognanec
ne
sme
sprejemati
gostoljublja
—
naprej
,
le
naprej
do
Pulja
,
do
Karina
...
“
Tam
je
blaga
,
tam
je
cekinov
,
uskoške
sirote
pa
prezebujejo
,
stradajo
.
Prazen
je
Velebit
.
Siromašnemu
seljaku
ne
jemlje
Uskok
ovce
edinice
,
priskutile
so
se
nam
ribe
,
predaleč
nam
je
na
Turško
.
Dajte
,
Benečani
,
ki
ste
nas
pregnali
z
doma
—
dajte
nam
vi
žita
,
blaga
—
dajte
nam
svoje
srčne
krvi
!
Solze
naših
žena
in
mater
,
solze
naših
otrok
plačajte
,
plačajte
s
krvjo
,
z
imetjem
!
—
Na
kamnu
ob
pupi
gori
ogenj
,
na
gradelci
peče
Vulatko
osliče
,
meša
turšično
kašo
,
pogleduje
obrežje
,
na
levi
Jurišo
,
ki
je
zatopljen
v
motrenje
bregov
.
Kot
da
ni
še
nikoli
videl
Učke
,
nikoli
oljčnikov
,
vinogradov
,
trdnjav
,
ki
branijo
obrežje
,
vasi
,
mest
,
ki
se
stiskajo
za
trdnjavskim
zidom
,
koč
,
hiš
,
ki
stoje
pogumno
,
izzivaje
v
gorski
samoti
.
Kaj
tako
strmi
vojvoda
na
bregove
,
kakšne
sence
se
menjujejo
na
obrazu
junakovem
?
Na
obrazu
,
ki
je
zopet
svež
,
ogorel
od
ledene
Velebitove
burje
,
na
obrazu
,
v
katerega
je
zaorala
strastna
jeza
,
divja
žalost
globoke
in
bolestne
brazde
...
Štiri
tedne
se
ni
bril
,
ne
počesal
vojvoda
.
Oblačil
je
škender
,
se
spenjal
s
puško
v
roki
po
Velebitu
.
Sam
.
Štiri
tedne
so
se
držali
prognanci
v
jami
pod
Velebitom
,
se
vozili
po
skrivnih
votlinah
,
zasledovali
tok
sladke
vode
po
jamah
,
pritok
morja
,
ki
je
našlo
mimo
rtov
in
greben
pot
v
Velebitovo
krilo
.
Štiri
tedne
so
se
dolgočasili
prognanci
,
se
zabavali
z
lovom
na
medveda
in
risa
,
pekli
zajce
,
divje
golobe
,
gosi
,
si
pravili
svoje
čudne
doživljaje
,
stare
marnje
.
Slana
in
sladka
voda
po
jamah
je
polna
rib
.
Prognanci
pa
niso
lovili
radi
po
jamskih
vodah
.
Neznane
pošasti
stanujejo
v
njih
.
Velikanski
kanjer
ti
prestriže
s
škarjami
život
,
grozna
sipa
te
ovije
z
jeklenimi
rokami
,
grozovit
zmaj
dahne
vate
...
Štiri
tedne
so
prebili
prognanci
v
jamah
,
po
Velebitu
,
si
želeli
junaške
zabave
.
Loviti
,
peči
in
kuhati
,
to
je
delo
za
ženske
.
Jeza
na
povzročitelje
njihovega
prognanstva
je
rastla
dan
za
dnevom
,
je
prekipevala
.
„
Vodi
nas
nad
Benečane
,
vojvoda
,
solnčece
naše
,
“
so
prosili
Jurišo
in
draga
mu
je
bila
taka
prošnja
.
Obril
se
je
junak
,
oblekel
kot
na
svatbo
.
„
Škoda
je
hastje
in
baržuna
,
svetli
naš
vojvoda
,
dragi
naš
knez
.
Škoda
je
sobolovke
,
dragega
kamenja
,
zlate
sablje
.
Krvava
bo
suknja
,
skrhan
meč
,
ko
se
vrnemo
z
veselega
plesa
.
“
„
V
svatbeni
obleki
se
gre
na
svatbo
,
“
je
rekel
Juriša
,
se
nasmehnil
sladkogorko
;
„
ne
veš
,
kje
te
zadene
benečanska
kroglja
,
ne
veš
,
kje
padeš
od
benečanskega
meča
.
“
„
O
Juriša
,
ti
solnčece
naše
,
kot
snopje
so
padali
krog
tebe
—
ti
si
stal
,
močan
,
varen
.
Nisi
mislil
na
smrt
.
Kaj
so
ti
zdaj
zastavila
črna
znamenja
pot
,
kaj
si
dobil
poročila
z
onega
sveta
?
Mati
,
to
veš
,
je
ozdravela
od
veselja
;
drži
jo
up
.
Ni
se
oglasila
tenjevka
,
ni
se
oglasil
skovir
na
strehi
tvoje
hiše
.
Sestro
rožico
varuje
brat
,
ženin
.
Pusti
,
junak
,
mračne
misli
,
sedi
k
zajtrku
,
sedi
k
ognju
.
Ogrej
se
z
vinom
iz
benečanskega
soda
,
da
se
ti
razvedri
glava
,
okrepi
desnica
.
“
Juriša
mahne
z
roko
.
Nekaj
tako
bridkega
mu
igra
okrog
ust
,
da
zastane
Vulatko
...
Bogdinovič
mu
migne
:
„
Pusti
vojvoda
,
Vulatko
.
Razvedri
se
nam
,
ko
udarimo
.
“
V
levici
ribo
,
v
desnici
kos
trdo
kuhane
kaše
in
glavico
luka
pojasnuje
Bogdinovič
Vulatku
:
„
Vojvodo
peče
,
boli
.
Ne
samo
ranjeni
ponos
—
ne
samo
prognanstvo
.
Ti
ne
veš
,
Vulatko
,
ne
razumeš
.
Milka
ti
je
v
Senju
,
je
tvoja
.
Če
umrješ
,
žalovala
bo
po
tebi
,
stlala
ti
cvetja
na
grob
.
A
meni
je
Jela
v
Benetkah
.
—
Bog
ve
,
če
jo
vidim
še
kdaj
...
Pogospodi
se
tam
,
izneveri
.
Njena
krasna
gospodarica
se
poroči
z
dožem
—
dobi
tudi
Jeli
Benečana
,
domosedca
.
Dekle
pozabi
na
veternika
Uskoka
,
katerega
nosi
vihar
po
morju
.
O
Vulatko
,
težke
so
moje
in
vojvodove
rane
...
“
Neveselo
tlačita
junaka
velike
kose
kaše
v
junaško
grlo
,
pocmakujeta
,
pijeta
.
Močno
vino
podi
žalost
,
budi
jezo
prognancev
.
Tam
na
veliki
barki
zaplapola
lev
sv.
Marka
.
Krvava
davorija
grmi
iz
uskoških
grl
za
njo
,
preplaši
ptičjo
jato
,
letečo
preko
morja
.
Juriša
se
ne
gane
.
Težka
muka
tlači
vojvodovo
dušo
.
Sovraštvo
do
Benečanov
se
bojuje
s
čutom
hvaležnosti
do
nje
,
ki
se
ni
bala
izpostaviti
svoje
sreče
,
da
reši
njega
.
Ženska
,
krasna
kot
mlado
solnce
,
je
pokazala
,
da
gori
v
njej
še
vedno
tisto
čuvstvo
,
ki
je
zaplamenelo
v
črnem
oku
,
ko
je
zagledala
prvič
njega
.
Tisto
čuvstvo
ni
ugasnilo
ob
njegovi
neprijaznosti
,
se
ni
obrnilo
v
nasprotno
,
ko
je
odbil
laskavo
ponudbo
vročega
srca
,
ženskega
srca
,
kateremu
je
ljubezen
vedno
več
od
časti
.
Pustila
bi
bila
Cecilija
tudi
lepoto
slavne
domačije
,
se
vdomila
med
puste
skale
—
da
bi
bil
hotel
on
...
Razen
njegove
ljubezni
ni
bilo
,
ni
zanjo
ljubezni
.
Samostanska
riža
bi
bila
zakrila
hrepeneče
oči
.
—
Pa
njemu
je
pretila
smrt
.
Da
ga
reši
smrti
,
je
zadala
Cecilija
svojo
besedo
,
sprejela
častno
ponudbo
—
radi
njega
gleda
v
temno
prihodnost
...
Enaka
kot
Zorina
je
njena
usoda
.
Zora
ne
toži
,
ne
pripoveduje
...
Pa
je
bleda
,
zamišljena
.
Zaradi
brata
,
zaradi
bolne
matere
,
govore
Senjani
.
Zaradi
zlih
slutenj
,
težke
usode
.
O
,
vse
to
ne
muči
tolikanj
Zore
.
Vse
pozabi
dekle
ob
ženinu
.
Zora
ima
ženina
,
in
je
vendar
bleda
,
tožna
.
Ker
ji
ni
ženin
po
srcu
,
kot
ni
Ceciliji
njen
—
ker
se
ne
moreta
,
ne
smeta
združiti
Benečan
in
Senjanka
.
Uboga
sestrica
,
moj
rosni
cvet
!
Lahko
mi
je
braniti
tebi
—
a
sam
se
ne
morem
rešiti
iz
valov
vznemirjenih
,
meni
v
mladeniški
dobi
nepoznanihčuvstev
.
A
zrelejša
ko
so
leta
—
tem
večji
sila
čuvstev
.
Le
Cecilija
,
smehljajoča
,
krasna
,
v
dolgi
ljubičasti
obleki
,
zlat
obroč
,
črno
rižo
v
laseh
,
stoji
pred
menoj
.
Le
Cecilija
,
trepetajoča
,
plaha
,
v
belem
krilcu
,
razpuščenih
las
.
Morje
šumi
:
Cecilija
,
veter
kliče
njeno
ime
...
Zaman
podim
te
napasti
od
sebe
,
zaman
se
zavijam
v
maščevalno
jezo
.
Ona
je
tukaj
—
brani
,
prosi
,
očita
...
Maščevanje
!
kličejo
tovariši
.
Maščevanja
prosijo
od
benečanske
roke
posekani
oljčniki
,
razdejani
vinogradi
,
opustošeni
gozdi
.
Maščevanja
prosijo
Kraljeviča
,
Baker
,
Trsat
,
Opatija
sv.
Jakop
,
Moščenice
,
Trst
.
Vse
,
kar
ni
še
v
benečanski
oblasti
,
vse
,
kar
je
v
vedni
nevarnosti
,
da
je
pogoltne
požrešni
lev
.
Ubogi
Trst
!
Kolikokrat
so
ga
že
napadli
zavistni
kramarji
,
mu
razdejali
soline
,
se
pravdah
za
žitna
tržišča
.
Vse
žito
in
sol
naj
bo
monopol
Venecije
.
Vsi
trgi
in
mesta
.
Primorec
naj
kupuje
le
benečansko
sol
,
po
Adriji
naj
pluje
le
benečanski
brod
—
samo
mimo
benečanskega
obrežja
.
Skoro
vsa
njej
nasprotna
mesta
je
uničila
Venecija
.
Poreč
,
Rovinj
,
Umog
,
Pazin
,
Koper
in
drugi
,
kako
hitro
so
se
uklonili
mogočnici
...
Dolgo
se
je
boril
Pulj
,
junak
,
ki
je
stražil
vhod
v
Kvarnerski
zaliv
.
Družil
se
je
z
Genovo
,
napadal
Benetke
.
Propal
je
.
Nekdaj
slavna
Pietas
Julia
,
krasno
mesto
pod
visokim
Kaptolom
,
je
izginila
.
Minula
je
važnost
in
moč
Pulja
.
Dvakrat
je
porušil
Benečan
puljsko
obzidje
.
Kastel
je
slab
,
star
.
A
zdaj
popravljajo
kastel
in
zid
,
vrgli
so
močno
posadko
v
grad
,
ker
se
boje
napada
.
Da
,
bojte
se
!
Napad
pride
nepričakovano
—
prognanci
se
vračajo
...
Maščevanje
!
kliče
,
želi
srce
.
Kdo
je
kriv
,
da
je
tako
gola
,
tako
tožna
Istra
?
Mar
ne
Benečan
?
Bila
je
nekdaj
raj
sveta
.
In
še
zdaj
je
krasna
—
lepa
je
v
solncu
zimskega
dneva
.
Visoko
je
zrastel
grški
brinj
,
tovariš
skal
,
poln
rdečih
jagod
krasi
obrežje
,
vabi
ptiče
.
Bršljan
ovija
,
pokriva
stene
,
lovor
in
mirta
dičita
doline
.
Doli
vedno
zeleni
,
sneg
na
Učkini
stari
glavi
,
z
oljkinim
vencem
ovita
,
si
krasna
,
Istra
,
Primorje
,
moj
dragi
dom
.
Glej
staro
ženico
,
kako
stopa
za
dolgouhim
osličem
,
ki
je
obložen
z
vedriči
za
vodo
.
V
rjav
gunj
je
odeta
ženska
.
Počasi
se
pomika
z
živinčetom
v
goro
,
se
ozira
včasih
na
morje
.
Brez
nade
in
misli
—
kar
tako
.
Blagor
tvoji
mirni
duši
,
ženica
!
—
Stoj
,
Juriša
!
To
ni
mir
,
kar
gleda
z
obličja
te
ženske
,
to
je
obup
.
Obupno
se
ozira
na
morje
.
Na
morju
so
ji
ubili
Benečani
sina
,
Turki
očeta
.
Zdaj
ima
samo
to
živinče
.
In
da
ji
vzameš
še
to
—
ne
potoži
...
Razumeš
,
Juriša
?
Nekaj
neizmerno
žalnega
je
v
pogledu
te
ženske
in
v
strganem
Učkinem
krilu
.
Težka
usoda
tlači
to
zemljo
,
ta
rod
.
In
ti
neguješ
še
druge
misli
?
K
tebi
prihaja
nočne
ure
,
rdeči
cvet
na
licih
,
solnce
v
očeh
,
Benečanka
?
—
„
Pulj
—
Pulj
!
“
kličejo
tovariši
,
predramijo
Jurišo
.
Pulj
,
cilj
njihovega
današnjega
potovanja
.
Juriša
se
vpokonči
,
zagrmi
:
„
Naglo
proti
luki
—
potem
—
sekaj
,
pali
,
bij
!
“
—
Puljske
hiše
gorijo
,
otroci
jočejo
,
žene
vijejo
roke
.
Možje
molče
.
Zro
s
krvavim
očesom
nemo
v
nebo
.
Mrtvi
so
...
Mrtva
benečanska
posadka
,
mrtev
vsak
,
ki
se
je
ustavljal
Uskokom
...
Plen
,
blago
in
žito
,
nakladajo
v
ladje
.
Veselja
se
žare
okrvavljeni
obrazi
.
Več
tisoč
cekinov
je
uplenil
Juriša
,
ki
je
pobijal
danes
še
besneje
kristjane
kot
pobija
navadno
Turke
.
Vsi
so
okajeni
,
počrneli
,
krvavi
,
strgani
.
Pa
še
mu
ni
dovolj
,
Jurišu
.
Še
se
ni
nabesnel
.
Naprej
!
pravi
,
proti
Benetkam
—
naprej
!
...
Že
se
vidijo
benečanski
otoki
,
že
beže
jadra
ugledaje
uskoško
jato
.
Naprej
!
naprej
,
tovariši
!
...
Ne
plašite
se
topov
v
trdnjavah
,
ne
bojte
se
benečanskih
vojakov
!
...
Lete
jadra
,
drče
vetrnjače
.
Dokler
se
dvigne
stolp
ob
stolpu
,
dokler
zašije
v
večernem
solncu
,
kot
zlati
sen
,
Venecija
.
„
Ustavite
!
“
zapove
Juriša
.
Dolgo
zre
na
blesteče
se
mesto
,
dokler
ne
ugasne
solnce
,
ne
pade
tmina
na
lagune
.
Vulatko
vidi
,
kako
neizmerno
tožen
je
Jurišev
obraz
,
ko
zagrne
tmina
mesto
,
ko
zagore
rdeče
luči
farala
v
Malamocchi
.
Kaj
si
gleda
vojvoda
krvave
roke
in
obleko
?
Umiva
se
...
Kaj
hoče
v
svate
?
Umil
se
je
—
a
stoji
neodločen
,
oči
mu
gore
kot
jastrebu
.
„
Juriša
,
ti
solnčece
naše
,
“
ga
obkrožijo
tovariši
.
„
Hočeš
da
poletimo
,
popalimo
Benetke
?
Hočeš
,
da
ti
otmemo
ljubico
?
“
Grozno
pogleda
Juriša
skoz
mrak
.
Izza
pasa
iztrže
oster
kosprič
in
zakriči
:
„
Moji
bratje
ste
in
tovariši
—
a
da
me
zasmehuje
še
kdo
od
vas
,
da
imenuje
še
kdo
—
.
“
Osupli
se
spogledajo
Uskoki
.
Ne
upajo
se
odgovoriti
besnemu
vojvodu
.
„
Niso
te
hoteli
žaliti
,
Juriša
,
“
ga
tolaži
Vulatko
.
Govorili
so
po
svoji
nespametni
pameti
.
“
„
Dobro
,
dobro
!
“
grmi
Juriša
,
bliska
z
očmi
.
„
Hajd
nad
Karin
,
Rovinj
,
kamor
hočete
.
Plenite
,
palite
,
sekajte
,
kar
je
benečanskega
!
“
„
Pridite
,
ko
dobite
glas
,
na
strmo
,
pusto
obrežje
pri
sv.
Jurju
,
“
je
bil
rekel
Juriša
,
in
Senjanke
so
prihitele
na
dani
glas
.
Mrzla
burja
brije
,
visoki
se
pode
valovi
,
mečejo
bele
pene
na
premrle
žene
in
otroke
.
Modrih
lic
,
trepetajočih
usten
,
se
ozirajo
na
nemirno
morje
.
Pridejo
?
Odkod
?
Da
bi
le
prišli
zdravi
?
Raznesel
se
je
glas
po
Senju
in
Primorskem
,
da
so
porazgrajali
prognanci
po
Benečanskem
.
Ne
daj
Bog
,
da
jih
pode
,
da
jih
zajamejo
Benečani
—
da
pošlje
cesar
vojake
nad
nje
.
O
,
težko
je
uskoško
življenje
!
Tako
vzdihujejo
žene
,
se
ozirajo
v
črno
odeto
deklico
,
ki
stoji
na
vzvišenem
kraju
,
v
pišu
,
in
obrača
nežni
obrazek
v
morje
.
Ubožica
!
Pred
desetimi
dnevi
,
ko
je
plul
brat
mimo
,
je
nosila
še
biserov
leskečo
kapico
,
pisan
trak
.
Zdaj
pokriva
črna
ruta
mehke
svilnate
lase
,
mesto
upletnjakov
venca
čelo
oblak
tuge
.
Ubožica
!
Pa
zakaj
se
ogiblje
naše
družbe
—
uskoške
reve
smo
mi
in
ona
...
„
Pustite
jo
,
“
pravi
Vulatkova
zaročenka
Milka
.
„
Pustite
Zoro
.
Ne
tuji
se
nam
,
ne
prezira
nas
.
Samo
njena
žalost
je
pretežka
,
prevelika
.
“
Oj
,
ti
turškega
bega
hči
!
Ne
misli
,
da
ne
razumemo
Senjanke
žalosti
.
Ona
je
naš
vsakdanji
gost
.
Ah
—
rekle
smo
takoj
—
rekle
...
Spomin
je
spomin
!
Ko
se
oglasi
,
ne
mine
leto
,
ne
mine
mesec
—
kogar
pokliče
,
tisti
gre
.
Oj
,
rekle
smo
...
Tako
rumena
je
bila
gospa
Orlovička
,
kot
bi
pil
vedomec
njeno
kri
.
Vedomec
,
da
,
vedomec
...
Uboga
Zora
!
Ubogi
Juriša
!
Mati
je
mati
,
ne
nadomestiš
je
.
Ima
Zora
brata
junaka
,
ima
brata
svetca
,
ima
ženina
bogataša
,
a
mati
je
mati
...
Zora
stoji
v
pišu
,
ne
čuti
mraza
.
Njeno
dušo
pretresa
le
strah
!
Kako
,
kako
mu
pove
?
Oh
,
ali
je
še
žalosti
na
svetu
,
katere
ni
občutila
Zora
?
Brat
prognan
,
mati
mrtva
,
ženin
—
nepravi
.
Krasno
,
črno
tujčevo
oko
,
kaj
me
nisi
motilo
v
postrežbi
bolne
matere
,
kaj
me
ne
begaš
v
molitvi
za
rajno
?
...
Oj
dekle
,
ki
imaš
ženina
,
ki
si
komaj
pokopala
mater
—
greh
so
zate
nečimurne
misli
...
„
Jadra
!
Jadra
!
“
kličejo
zvonki
otroški
glasovi
.
„
Jadra
!
Jadra
!
“
ponavljajo
hripavo
žene
.
„
Jadra
!
Jadra
!
“
trepečejo
deklice
.
Gnana
od
silnega
vetra
,
hite
jadra
kot
lastavice
,
kot
strele
iz
neba
.
Prognanci
!
Mokri
morskih
pen
,
na
obleki
,
na
obrazu
sledi
bojevanja
.
Samo
bojevanja
?
Na
obrazih
,
namrgodenih
,
temnih
,
leži
neka
čudna
nezadovoljnost
.
Maščevali
so
se
.
Plen
prinašajo
—
obilen
plen
.
Vidijo
svoje
žene
,
otroke
,
in
vendar
so
mrki
...
Prognanci
so
...
O
,
ni
zdaj
to
njih
največja
bol
,
Senjanke
!
Maščevali
so
se
—
morili
,
palili
.
Zdaj
jih
ne
zasleplja
več
slepa
strast
—
zdaj
jih
muči
—
njim
nezavestno
kaj
—
muči
jih
sram
...
Kaj
niso
kričali
otroci
,
vpile
matere
?
—
In
vojvoda
,
ki
je
besnel
kot
nikdar
poprej
—
tih
je
,
mrk
.
Že
devet
dni
,
kar
je
gledal
luči
pred
Benetkami
.
Pravi
,
da
ima
hude
sanje
.
Pravi
,
da
se
ga
je
dotaknila
tisto
noč
po
Karinu
—
mrzla
roka
,
da
je
dihnila
mati
vanj
.
Mati
...
Da
mu
naznani
nevarnost
?
Res
—
zakaj
so
šli
nad
Pulj
namesto
v
Bosno
...
Juriša
se
bliža
obrežju
,
odetemu
v
belo
ivje
.
Morske
slane
pene
so
,
ki
zmrzujejo
,
zavijajo
vsako
bilko
,
vsak
grm
v
leden
plašč
.
Žalost
,
neizmerna
žalost
je
v
pustem
obrežju
,
na
hitečih
prognancih
,
na
čakajočih
ženah
.
A
dan
,
ko
so
odšli
iz
velebitskih
jam
,
je
bil
svetel
,
topel
.
Srce
se
je
širilo
v
tajnem
hrepenenju
,
se
veselilo
maščevanja
,
hitelo
brezskrbno
mimo
doma
.
Mimo
doma
,
kjer
živi
najboljša
mati
,
ljuba
sestra
.
Mimo
doma
,
v
katerega
ne
sme
prognanec
—
h
kateremu
je
nosilo
pozdrave
vsako
jadro
,
vsaka
ptica
,
ki
je
letela
mimo
strmih
velebitskih
obronkov
.
Mimo
doma
!
...
Kaj
mu
stiska
danes
tako
srce
,
ko
misli
na
vožnjo
mimo
doma
,
na
prognanstvo
,
na
mater
?
Ptice
,
črne
kot
noč
,
so
poletele
nad
njegovo
vetrnjačo
,
sanje
,
težke
kot
smrt
,
naznanjajo
žalost
...
Glej
,
premrle
žene
in
otroke
na
bregu
—
jato
razkropljenih
,
plahih
ptic
...
Kje
je
Zora
?
Mati
ne
pride
,
to
ve
,
v
takem
pišu
,
brat
ne
pride
,
ne
sme
—
a
Zora
?
Zagrnjena
v
rdeče
sukno
,
čepico
po
strani
,
kite
vihrajoče
v
burji
,
kaj
ne
priskaklja
raz
obrežje
k
njemu
?
Ne
.
Pristale
so
ladje
.
Žene
,
otroci
hite
v
naročje
mož
,
očetov
,
nevesta
pozdravlja
ženina
—
le
sestre
ni
,
da
bi
pozdravila
brata
.
Glej
,
Cveta
,
Dana
,
Milka
so
tu
.
Nobena
ne
pristopi
k
njemu
.
A
ona
,
ki
stoji
sama
na
višku
skale
?
Kaj
si
ti
to
,
moja
Zora
,
moja
svetlolasa
sestrica
?
V
črni
ruti
,
tako
bleda
,
tako
žalna
?
O
,
kaj
se
je
zgodilo
,
golobica
?
Ali
je
umrl
ženin
,
brat
?
Ne
?
A
ti
žaluješ
...
Ne
izreči
—
ne
—
ne
—
govori
!
...
Na
bratovi
rami
vpije
,
ihti
Zora
.
Njen
vik
posluša
vojvoda
besnih
napadov
teh
dni
.
Teh
dni
,
ko
je
umirala
,
ležala
na
odru
najboljša
mati
—
in
je
sin
prelival
kri
.
Brez
njenega
blagoslova
je
in
ni
ji
obrisal
zadnje
solze
.
Brez
matere
je
...
Ko
je
hodil
kdaj
po
daljnih
potih
,
mu
je
ona
kuhala
mazila
,
pletla
pisane
čarape
,
predla
,
tkala
volno
zanj
.
Samo
pri
sinu
so
bile
vse
njene
misli
,
strah
zanj
je
izpodkopal
materino
trdno
zdravje
.
Tista
dva
meseca
,
ko
je
bil
v
senjski
ječi
,
pričakovanje
hude
kazni
so
ugonobili
mater
.
Na
videz
le
se
je
okrepila
,
ko
je
prišel
sin
iz
ječe
,
odšel
v
prognanstvo
.
V
mislih
ga
je
spremljala
po
morju
in
jamah
,
trpela
njegovo
pomanjkanje
,
čutila
njegove
muke
...
Tudi
one
...
—
O
,
umno
je
materino
srce
.
Ve
,
kako
peče
in
boli
,
kar
se
ne
pove
,
ne
sme
povedati
.
Če
je
tudi
obsojala
modra
,
čednostna
žena
čuvstva
,
katerih
ne
sme
gojiti
kreposten
človek
,
vendar
jo
je
bolela
žalost
njenih
otrok
.
Hirala
je
,
umirala
,
ne
od
starosti
,
ne
od
bolezni
—
od
žalosti
.
„
Kaj
naj
upam
,
kaj
čakam
od
prihodnosti
?
“
je
rekla
.
„
Da
dočakam
sinovo
smrt
?
Ah
,
ni
vnuka
,
da
bi
ga
pestovala
za
njim
—
ime
Orlovičev
ugasne
.
“
Hčerka
—
kaj
dočaka
od
nje
?
Oh
,
tuje
šege
,
nove
misli
,
katerih
ne
razume
starka
,
vihrajo
v
mladem
srcu
.
„
Da
te
ne
dovedejo
v
pogubo
,
Zorica
—
da
ti
ne
nakopljejo
sramote
!
Drži
se
naših
starih
,
dobrih
šeg
,
misli
misli
svojih
pradedov
,
in
poštene
bodo
tvoje
poti
.
Slava
Orlovičeve
hiše
bo
sijala
preko
Primorja
do
Bosne
,
do
starega
doma
Orlovičev
.
Živi
modro
,
Zora
,
spoštuj
stare
uredbe
,
klanjaj
se
Milanšiču
,
svojemu
gospodu
.
Če
da
Bog
zopet
svobodo
naši
Bosni
,
zapade
tebi
,
tvojim
otrokom
veliko
imetje
Orlovičev
.
Zato
bodi
modra
,
moja
Zorica
,
ti
moj
zeleni
venec
.
—
“
Nagnjene
glave
posluša
Juriša
.
Sestrine
solze
močijo
njegovo
ramo
,
zmrzujejo
...
On
ne
izpregovori
besede
utehe
.
Prevelika
je
nepričakovana
bol
.
O
,
moril
je
,
palil
,
ko
je
umirala
najboljša
mati
...
Vdajal
se
je
strasti
maščevanja
!
Da
je
ostal
v
jami
,
ne
bi
ga
bilo
doseglo
bratovo
sporočilo
—
da
je
ostal
v
jami
,
ne
bi
bila
še
umrla
mati
.
Vznemirila
se
je
bila
mati
silno
,
ko
je
cula
,
da
je
plul
ljubljeni
sin
mimo
Senja
.
Ko
je
prišel
glas
,
da
je
napadel
Pulj
,
je
obnemogla
...
„
To
je
njegova
,
naša
smrt
!
“
je
tožila
.
Slutila
je
,
kaj
in
kam
vleče
Juriša
—
videla
je
v
duhu
,
kako
ga
seče
rabelj
na
Markovem
trgu
v
Benetkah
—
videla
,
da
pride
nova
nadloga
nad
Senj
.
Če
bi
bili
prognanci
mirni
—
pomilostil
bi
jih
cesar
,
a
tako
...
Umrla
je
v
naročju
mlajšega
sina
.
Križ
v
roki
,
pri
glasu
svetih
molitev
...
Starega
Andriča
je
poslala
Zora
,
da
išče
Jurišo
.
Plul
je
do
Trsta
—
prinesel
samo
glasove
o
razgrajanju
Juriševe
čete
po
benečanskih
krajih
...
Mater
so
zahranili
v
cerkvi
sv.
Jurja
,
v
Orlovičevem
grobu
.
Ves
Senj
je
bil
pri
pogrebu
.
Ivo
je
pokopaval
.
Uskoške
sirote
so
jokale
za
radodarno
,
dobro
gospo
.
Tožba
žalovalk
je
vršela
preko
senjskih
zidov
.
Glasno
—
preglasno
.
Razpraskale
so
si
lice
in
prsi
,
ruvale
lase
.
V
sobi
je
sedela
Zora
s
svojimi
dekleti
in
žalovalkami
.
Jokale
in
tožile
so
tri
dni
.
Daničičevi
so
jim
pošiljali
jelo
.
Po
starem
običaju
bi
morale
tožiti
osem
dni
.
Pa
prišlo
je
uskoškim
ženam
sporočilo
—
in
Zora
,
smrtno
trudna
Zora
,
se
je
dvignila
,
hitela
po
burji
,
da
se
izjoče
na
bratovem
srcu
,
da
mu
pove
ona
sama
,
da
sta
osirotela
...
O
mati
,
mati
!
Kako
je
skrbela
neutrudna
za
Zoro
,
jo
varovala
urokov
,
zlih
ljudi
,
zlih
misli
.
Zdaj
je
Zora
v
lastnem
domu
tujka
,
kot
odtrgana
vejica
v
viharju
...
Edina
tolažba
je
brat
Ivo
in
Frankolovo
obetanje
,
da
se
bodo
smeli
kmalu
vrniti
prognanci
.
A
kaj
—
ko
je
hiša
tako
prazna
...
„
Vojvoda
!
Bregantine
—
Benečani
!
“
kliče
straža
.
„
Strela
!
“
zavpije
Vulatko
,
skoči
od
Milke
.
Juriša
se
iztrže
iz
Zorinega
objema
,
ji
stisne
v
roko
mošnjo
zlatnikov
.
Njegov
del
plena
.
„
Za
maše
!
“
izpregovori
zagrljeno
.
Zora
pogleda
mošnjo
.
Kaplja
krvi
lepi
na
nji
.
Zaboli
jo
v
srcu
.
Nakrat
razume
uskoška
plemkinja
,
da
je
to
pravzaprav
ves
uropan
denar
,
da
ni
prav
,
kar
se
dela
v
Senju
,
kjer
pobirajo
desetino
uropanega
plena
—
da
je
grozno
,
da
je
pobijal
,
moril
Juriša
,
ko
je
umirala
mati
.
Zdaj
iščejo
Benečani
osvete
.
Morda
je
na
eni
teh
bregantin
—
—
„
Juriša
!
“
skoči
Zora
za
bratom
.
„
Juriša
—
beži
—
ne
spuščaj
se
v
boj
,
prosim
te
—
ogiblji
se
Benečanov
...
Radi
matere
,
Juriša
...
“
Prodirno
jo
pogleda
brat
.
O
,
on
ve
njene
misli
.
Ne
odgovori
,
gleda
na
morje
,
šteje
ladje
.
Samo
štiri
.
Lahko
jih
počaka
.
A
ne
,
ne
!
...
Danes
,
ko
je
izvedel
—
—
ne
—
danes
se
noče
bojevati
...
„
K
jadrom
!
H
krmilu
!
“
zagrmi
glas
vojvode
.
„
A
ve
,
žene
,
izgubite
se
s
tovori
!
“
V
hipu
se
napihnejo
jadra
,
ugoden
veter
potisne
vetrnjače
,
da
lete
kot
lastavice
,
kot
strela
iz
nebes
.
Žene
na
bregu
se
oprtijo
s
tovori
,
si
spravijo
zlatnike
v
nedra
,
se
pogube
med
skale
.
Benečanske
bregantine
hite
za
uskoškimi
jadri
.
Streli
topov
grme
.
Čuvaj
Bog
prognance
,
reveže
!
Pomlad
se
bliža
.
Jasna
,
s
tihim
,
mehkim
zrakom
,
ki
ti
razblaži
dušo
,
omehča
srce
.
S
srebrnimi
oblaki
nad
Učko
in
Osorščico
,
z
belimi
kopami
nad
Velebitom
.
Že
cvete
rožmarinov
grm
na
prisojnih
vrhovih
,
v
zatišju
se
probujata
vijolica
,
klinček
,
drevje
se
napenja
,
cvete
dren
,
črni
trn
.
Radostno
se
gibljejo
bele
ovčice
po
strmih
rebrih
,
mulijo
nežne
bilke
mladega
dričja
;
veselo
skačejo
črne
koze
;
veselo
hodijo
deklice
,
težko
lodrico
na
hrbtu
:
Odhitela
je
zima
,
skrili
so
se
volkovi
.
Ne
bo
več
ledenega
deževja
,
zamrznjenih
stezic
v
gore
.
Ne
bo
ogrinjal
več
bilke
in
grmovja
ledeni
plašč
.
Že
pojeta
kos
in
škrjanec
,
že
žvrgoli
ščinkavec
,
se
oglaša
kukavica
.
Oljke
in
smrečje
in
bodičje
se
zalivajo
z
živejšim
zelenilom
,
hrasti
na
gorah
,
bukve
stoje
smeleje
,
ponosneje
.
Nič
več
jih
ne
bo
lomila
,
zvijala
zimska
burja
.
Pomladno
solnce
privabi
Zoro
Orlovičevo
na
balaturo
.
Trudnega
pogleda
se
nagne
deklica
nad
velike
lonce
klinčkov
,
bosiljaka
,
mažurane
.
Klinčki
delajo
že
popje
,
mažurana
,
prejšnji
teden
nekoliko
uvela
od
burje
,
se
je
dvignila
,
razkošatila
,
bosiljak
,
nežno
zelen
,
dehteč
,
raste
naglo
.
Čemu
,
ljubček
moj
belocvetni
?
Ne
bo
vezala
Zora
šopkov
neljubemu
ženinu
...
Se
veselite
,
cvetlice
,
nove
pomladi
?
Zora
se
ovija
v
črno
ruto
,
Zori
ni
več
veselja
,
mladosti
.
Odšla
je
mladost
,
odšla
z
materjo
v
tihi
grob
.
Solze
hčerke
ne
prikličejo
matere
iz
groba
,
ne
prikličejo
brezskrbnih
dni
detinstva
.
Strah
,
muke
so
potlačili
Zoro
.
Trudna
je
,
uvela
.
Ne
ljubi
se
ji
delo
,
ne
vesele
je
marnje
,
ne
petje
,
ne
oživi
več
ob
glasu
dipelj
.
Stara
teta
Mara
jo
kara
,
ker
ne
mara
Zora
za
gospodinjstvo
.
Dokler
je
bila
mati
bolna
,
je
delala
Zora
z
vnemo
,
delala
za
bolno
mater
,
za
bratovo
rešitev
iz
ječe
.
Zdaj
polega
,
išče
samote
.
Se
ne
briga
,
da
so
vzele
zavistne
sosede
Orlovičevim
kravam
mleka
,
da
so
bolne
ovce
,
zanemarjena
Juriševa
konja
,
da
vladajo
zle
moči
nad
Orlovičevo
hišo
.
Ker
ne
odčara
nihče
zavisti
,
hudobe
.
Gotovo
,
pravi
stara
Mara
,
je
zakopal
kdo
pod
hišni
prag
nohte
in
lase
človeške
—
zelo
škodljiv
čar
.
Zavisti
je
dosti
na
svetu
;
da
bi
gorela
,
ne
bi
trebalo
hoditi
v
šumo
po
drva
.
Zavist
je
škodljiva
,
zato
mora
biti
mati
lepih
otrok
,
gospodarica
velikega
posestva
,
vedno
na
oprezi
.
Mora
paziti
,
da
se
ne
nese
mleko
v
nepokriti
posodi
črez
mračno
ulico
;
mora
vreči
v
mleko
zrno
četrtkove
soli
,
da
ne
odvzamejo
coprnice
kravam
mleka
;
mora
vreči
soli
v
ogenj
,
če
prekipi
mleko
,
da
ne
odvzamejo
tajne
moči
človeku
daru
božjega
.
Paziti
je
treba
,
da
ne
je
kdo
pod
lindo
kruha
,
stresa
drobtinic
.
Plesnivo
je
žito
.
Paziti
je
treba
na
solnce
,
na
luno
,
na
mlaj
,
na
ščip
.
Če
režeš
,
če
strižeš
ob
nepravem
času
,
odrežeš
,
odstrižeš
rast
rastlinam
,
ljudem
.
Križati
je
treba
pepel
,
kruh
,
vodo
,
morje
,
usta
,
da
ne
dobi
prežeče
zlo
moči
nad
teboj
.
„
Oj
teta
Mara
,
delaj
ti
po
svojem
—
pusti
mene
,
da
umrjem
.
Mrtva
je
mati
,
Juriša
prognan
.
Za
koga
naj
varujem
,
za
koga
naj
delam
?
Pusti
,
teta
Mara
,
da
zapade
vse
.
“
„
Oj
ti
neumnica
,
Zorica
moja
!
Umrla
je
mati
,
pa
gleda
raz
svojo
zvezdo
na
tebe
!
Saj
veš
,
da
uide
duša
po
smrti
na
zvezdo
.
Prognan
je
brat
,
pa
posluša
novice
od
sestrice
golobice
,
se
vrne
,
ko
pride
pismo
od
prejasnega
gospoda
vladarja
.
Saj
je
pisal
biskup
,
pisal
gospod
stotnik
.
A
tebi
,
Zorica
,
je
učinila
kaka
vražja
baba
.
Da
tudi
ni
matere
,
brata
Juriše
,
imaš
brata
Iva
,
ki
te
obiskuje
vsak
dan
,
imaš
ženina
.
Vse
premine
,
Zorica
moja
,
vse
premine
,
mrtva
kri
,
slaba
volja
,
ko
boš
pestovala
sinčke
.
“
„
Nikdar
ne
bodem
pestovala
,
teta
Mara
,
nikdar
,
“
kljubuje
in
zardeva
deklica
,
se
jezi
.
„
Oj
,
čudna
si
mi
dekle
,
“
se
čudi
starka
.
„
Izprošena
si
,
poročiš
se
.
Čast
je
ženi
biti
mati
junakov
,
čast
,
dolžnost
.
Kako
mi
govoriš
?
Greh
je
to
pred
Bogom
in
ljudmi
.
Uročena
si
,
Zorica
,
zato
govoriš
tako
.
Pa
čakaj
,
odženem
ti
uroke
.
“
Mara
je
vzela
skledico
nenačete
vode
.
Skledico
iz
bezgovega
,
skrivnih
sil
polnega
lesa
.
Postavila
je
skledico
pred
Zoro
,
vzela
s
kleščami
ogelj
za
ogljem
,
metala
v
vodo
,
križala
vodo
,
govorila
:
„
Urok
sedi
na
stolici
,
uročica
pod
stolico
.
Uročica
ureče
,
urok
uteče
.
Beži
,
urok
,
v
goro
,
v
vodo
!
“
Nato
je
pokropila
Mara
Zoro
z
uročno
vodo
in
rotila
bolezen
:
„
Če
te
je
urekla
žena
,
naj
ti
pomaga
sv.
Ana
,
če
te
je
urekel
mož
,
naj
ti
pomaga
sv.
Duh
...
“
Zaman
je
tvoj
trud
,
dobra
,
stara
Mara
.
Naj
stoje
statve
,
naj
čaka
vezenina
.
Ne
mudi
se
za
poroko
.
Ne
delajte
,
deklice
,
in
če
delate
,
delajte
zase
.
Vse
vam
pustim
.
Z
zlatom
izšito
perilo
,
drage
obleke
.
Nakit
,
prstane
—
vse
vam
pustim
.
Pojdem
od
vas
v
goro
zeleno
,
pojdem
,
da
tožim
s
kukavico
...
Zakaj
se
smejite
,
deklice
,
moji
boli
?
Ni
od
danes
do
jutri
,
ni
.
Nikoli
ne
neha
,
nikoli
ne
mine
.
Težko
onemu
,
ki
želi
nemogoče
!
Mati
,
dobra
,
modra
mati
,
je
uganila
moje
gorje
,
sluti
ga
Juriša
,
pomiluje
me
Ivo
—
razume
me
ne
.
Nobeden
me
ne
razume
.
Mati
je
rekla
,
ko
so
dejale
Senjanke
:
„
Peša
ti
Zora
,
gospa
Orlovička
,
peša
iz
žalosti
za
Jurišem
,
našim
sokolom
,
“
mati
je
rekla
:
„
Gori
glava
,
boli
srce
,
bledi
lice
mladih
deklic
od
zlih
oči
.
“
Dejala
je
Zori
:
„
Oj
rožica
moja
,
ne
glej
tujcem
v
oko
.
Čar
je
v
človeškem
pogledu
,
močan
čar
,
ki
te
prikuje
žalosti
do
smrti
.
Ne
glej
,
moja
svetlolaska
,
tujcem
v
obraz
.
“
Strel
iz
Nehajgrada
predrami
Zoro
.
Kaj
je
,
kaj
mora
biti
?
Prihaja
Turek
,
Benečan
?
Vznemiri
se
mesto
,
ožive
ulice
.
Možje
hite
k
frčadam
,
žene
na
stolpe
.
Priteče
razburjena
Mara
,
prihite
Milka
,
Dana
,
Cveta
.
Na
stolp
!
Na
stolp
!
kriče
.
Mahoma
oživi
Zora
.
Jasna
rdečica
ji
zalije
nežno
polt
.
Na
stolp
!
ji
kliče
srce
.
V
njem
je
strah
in
up
.
Kaj
če
iščejo
Benečani
maščevanja
za
Pulj
,
Karin
...
In
če
poveljuje
Venier
in
je
tudi
Foscari
z
njim
?
...
Pride
admiral
,
se
potoži
stotniku
,
pride
pobočnik
,
pozdravi
Zoro
.
Ponovi
ji
,
kar
je
bil
rekel
pri
slovesu
:
„
Moja
hiša
vam
je
na
razpolago
.
V
vsaki
stiski
najdete
pomoči
pri
meni
.
“
O
da
bi
prišel
!
Potožila
bi
mu
,
priznala
,
da
je
imel
prav
.
Da
hoče
srce
srca
,
da
zahteva
,
ima
tudi
ženska
pravico
do
sreče
.
O
,
da
bi
prišel
!
Z
dekliškim
obrazom
,
moškim
nastopom
.
Lep
,
plemenit
.
Potožila
bi
mu
,
kar
ne
sme
tožiti
bratu
:
Da
prihaja
neljubi
ženin
tako
pogosto
,
se
vtika
kot
gospodar
v
gospodarstvo
,
graja
Zoro
,
ker
ne
dela
,
jo
motri
s
prodirnim
,
črnosivim
,
iskrečim
očesom
.
Potožila
bi
mu
,
da
jo
opominja
opal
na
prstu
,
da
ni
zanjo
sreče
,
da
ji
očita
opal
na
prstu
,
da
nima
zvestobe
,
da
naznanja
opal
na
prstu
ločitev
,
solze
...
Jezno
vzklikajo
Senjani
,
dvigajo
pesti
.
Strel
iz
Nehaja
je
naznanil
bližajočo
se
jato
benečanskih
grdih
galej
.
Kaj
napadejo
Senj
,
ali
zapro
samo
morje
?
Ni
vere
v
Benečana
.
Frankol
si
je
opasal
meč
,
namestil
posadko
v
Nehaju
,
v
kuli
sv.
Save
,
za
senjskim
zidom
.
Naj
le
pridejo
!
Naj
pokajo
benečanske
granate
,
naj
mečejo
ognjene
kolače
.
Že
večkrat
je
odšel
Turek
s
krvavo
glavo
od
Senja
,
že
večkrat
je
odjadral
Benečan
.
Le
škoda
,
da
ni
Juriša
,
njegove
čete
.
Najhrabrejši
možje
so
v
prognastvu
.
Pa
ko
izvedo
—
prilete
na
krilih
vetrov
v
Senj
—
prilete
Otočani
,
Brinjani
,
Ledenicam
,
nadvojvoda
pošlje
pomoč
.
A
treba
je
ni
,
ker
se
ne
boji
Senj
,
ker
brani
sam
svojo
čast
.
Oživljena
,
razburjena
gleda
Zora
galeje
,
gibanje
po
stolpu
.
Ugodno
,
lahko
ji
postane
pri
duši
.
Nevarnost
,
ki
preti
mestu
,
je
vrgla
mrtvilo
raz
njo
.
Nevarnost
zahteva
odločnosti
,
dela
.
Vprašanje
,
da
li
je
Foscari
za
brodovjem
,
stopi
v
ozadje
.
Senjanka
se
prebudi
,
ponosna
,
pogumna
Senjanka
.
Več
ne
išče
med
galejami
Dogaresse
,
že
misli
samo
,
da
mora
obvestiti
brata
,
da
se
hoče
bojevati
,
če
bo
potreba
,
tudi
ona
in
—
umreti
.
Galeje
plovejo
,
velike
,
preteče
,
črnih
teles
,
rjavih
jader
po
senjskem
kanalu
,
se
razpostavijo
v
vrsto
.
Deset
jih
zapira
luko
,
deset
jih
bo
križalo
bržkone
po
morju
.
Na
kateri
je
poveljnik
,
kako
pošto
prinese
,
kaj
hoče
!
Tudi
stotnik
si
stavi
to
vprašanje
,
pride
na
kulo
,
opazuje
z
daljevidom
moštvo
na
galejah
,
vidi
nastavljene
topove
,
brodov
krov
poln
vojakov
.
„
Vražji
barantači
!
“
se
jezi
Frankol
.
„
Da
bi
se
cvrli
živi
na
olju
in
ne
videle
njih
duše
svetega
raja
!
Misliš
,
da
zaplešejo
pošten
ples
?
Zapirali
nam
bodo
pot
,
križali
po
morju
,
ustavljali
naše
brodove
.
Huje
nam
bo
,
kot
da
se
sprimemo
v
očitnem
boju
.
Še
poslancev
ne
bo
k
meni
,
cesarskemu
stotniku
.
Čemu
?
Prognanci
,
to
vedo
Benečani
,
so
krivi
požiga
in
ropanja
Pulja
,
prognancev
,
to
vedo
tudi
,
ni
v
Senju
.
Nadvojvoda
je
ugodil
Benečanom
,
je
obsodil
Uskoke
,
ki
so
krivi
oropanja
doževe
ladje
,
v
prognanstvo
.
Stotnika
,
nadvojvodo
bodo
pustili
,
mislim
,
popolnoma
v
miru
ti
vražji
psi
.
Sami
si
bodo
iskali
zadoščenja
.
Pa
Frankol
stoji
na
straži
—
rad
se
še
vrne
Benečan
domov
.
Ti
pa
,
žareča
Zora
,
“
se
nasmehne
Frankol
malce
hudobno
,
„
hodi
raz
stolp
.
Ni
Dogaresse
,
ni
donne
Cecilije
,
ne
našega
prijatelja
Veniera
.
Težko
ga
pogrešamo
—
imel
bi
ga
rad
,
tako
mi
vere
!
pred
nabasanim
topom
.
Da
bi
se
meril
ž
njim
na
puški
ali
sablji
,
ni
vreden
mrcina
!
Tako
nesramen
,
tako
neumen
pa
gotovo
ni
,
da
bi
prišel
pred
Senj
po
svojo
smrt
.
Hodi
,
Zora
,
raz
stolp
—
bratu
pošljem
takoj
poročilo
,
dam
znanje
v
bližnje
trdnjave
.
Kaj
hoče
nehajski
kastelan
?
“
Skoz
daljeglas
je
grmel
orjaški
Niko
Hreljanovič
:
„
Ženske
raz
obzidje
!
Topovi
so
nabasani
,
topničarji
neučakani
!
“
„
Čakaj
,
uskoška
duša
!
“
grmi
Frankol
nazaj
.
„
Čakaj
,
da
nas
napadejo
,
da
ne
rušimo
mi
miru
med
Avstrijo
in
njeno
dobro
,
odkritosrčno
sosedo
.
Poskrbim
,
da
dobe
potni
list
od
svetlega
nadvojvoda
.
“
Nekaj
dni
je
čakal
Frankol
,
nabiral
podatke
.
Potem
je
ošpičil
gosje
pero
,
ga
namočil
v
bezgov
sok
in
praskal
po
debelem
papirju
.
Pisal
je
dolgo
,
z
vnemo
.
S
tako
vnemo
in
trudom
,
da
mu
je
tekel
pot
po
obrazu
.
Senjskemu
stotniku
bi
bilo
ljubše
streljati
in
sekati
se
z
Benečani
,
nego
pisati
po
svoji
dolžnosti
poročila
o
prihodu
galej
nadvojvodu
v
Gradec
in
hrvaškemu
generalu
Vidu
Kislu
v
Karlovec
.
Pisal
je
nadvojvodu
,
da
so
zaprli
Benečani
morje
pri
Reki
in
Senju
.
Da
gospodarijo
oblastno
po
Hrvaškem
Primorju
,
žalijo
in
škodujejo
zvestim
Ferdinandovim
podložnikom
.
Senjanom
preti
vsakovrstno
pomanjkanje
,
če
ne
odpro
Benečani
morja
,
istotako
Rečanom
,
kot
bo
sporočil
nadvojvodovi
svetlosti
gospod
Štefan
de
Ravnach
iz
Reke
,
kot
mu
bo
pritrdil
grof
Frankopan
.
Grof
pravi
,
da
mora
priti
do
vojske
,
ker
je
benečanska
nesramnost
že
prevelika
.
Najbolje
bi
bilo
,
da
pokliče
presvetli
vojvoda
prognance
nazaj
.
Za
vsak
slučaj
.
Senjski
Uskoki
so
jako
nevoljni
zaradi
odsotnosti
Juriševe
in
pomanjkanja
plač
.
Ker
ni
Juriša
,
ne
gredo
na
plen
.
Če
ni
plače
,
morajo
pleniti
.
Nekaj
stotin
Uskokov
po
Primorju
je
tako
nezadovoljnih
,
da
mislijo
