bratJuriša
...
Velika
nedelja
.
Vse
slavi
praznik
Vstajenja
.
Mrk
stoji
Juriša
Senjanin
na
mostišču
.
Zvonovi
vabijo
,
njemu
je
tesno
v
duši
.
Zvonovi
vabijo
,
pa
sestra
ne
ve
za
pomlad
,
za
vstajenje
.
Zvonovi
vabijo
.
A
bliža
se
dan
,
ko
ne
bo
smel
slišati
Uskok
glasu
senjskega
zvona
.
Šarijo
in
kramarijo
v
Gradcu
,
na
Dunaju
.
Mož
je
Ferdinand
,
toda
cesar
slep
...
Ni
za
moža
,
da
varuje
žensko
.
Ni
za
Juriša
Senjanina
,
da
čaka
doma
smrti
.
Benečani
so
začeli
—
odvezani
smo
besede
.
Ni
žita
,
pravite
?
Otroci
jokajo
?
Žene
so
čmerne
,
ker
nimajo
lišpa
,
vam
junakom
je
čas
dolg
?
Za
menoj
,
junaki
!
Vstajenje
je
—
Uskok
vstaja
—
in
strah
gre
pred
njim
...
Ko
se
vrnemo
,
pridite
kot
navadno
—
ko
se
vrnemo
,
pridi
,
Zorica
,
v
škrlatu
in
svili
...
Hite
jadra
.
Še
zna
krmariti
Senjan
.
Izza
bregov
pozdravlja
kukavica
,
na
senjski
kuli
se
pokaže
bled
obraz
.
Z
Bogom
,
sestra
edinica
!
Radost
in
žalost
Juriša
Senjanina
.
Kaj
kukaš
,
kukavica
,
naznanjaš
smrt
in
prognanstvo
Uskoku
?
Pozdravljen
,
Velebit
!
Pozdravljeni
,
Pažani
!
Kam
?
K
Turku
v
vas
.
Štiristo
junakov
,
deset
ladij
.
Kresove
zažgemo
na
slavo
Vstajenja
.
Turške
vasi
naj
gore
na
veliki
praznik
kristjanov
,
turške
duše
naj
hite
v
Mohamedov
raj
!
—
Milja
za
miljo
ostaja
za
urnimi
jadri
.
Stoosemdeset
milj
.
Pri
Krepanu
v
šibeniškem
Primorju
se
ustavi
Senjanin
.
Od
tam
udari
črez
benečansko
zemljo
na
Turško
.
Raznese
se
glas
,
da
se
je
dogovoril
z
Benečani
,
da
sme
napadati
preko
njihove
lasti
nevernika
.
—
Kresovi
zaznamujejo
uskoško
pot
...
Na
konjih
,
natovorjeno
govedo
pred
seboj
,
se
vračajo
Uskoki
v
Krepan
.
So
vam
dali
radi
Turki
živine
?
blaga
?
O
radi
!
Božali
smo
z
nožem
,
prigovarjali
s
puško
—
zdaj
molče
...
Še
ni
Jurišu
dovolj
junaške
igre
.
Benečanskega
broda
ni
v
bližini
,
Krepančani
verujejo
v
dogovor
.
Varujte
,
Krepančani
,
naš
plen
!
Mi
pa
udarimo
,
bratje
,
v
Makarsko
,
na
Neretvo
!
Skozi
dubrovniško
last
v
Hercegovino
.
Trebinjski
paša
ima
lepe
hčere
,
Trebinjani
dosti
blaga
...
Kot
vihra
jadrajo
,
kot
vihra
jašejo
Uskoki
.
Treba
je
hiteti
,
preden
pride
Venier
z
brodovjem
.
„
Ne
boj
se
,
brate
!
“
grmi
uskoški
klic
po
Trebinju
.
Ladje
,
nakrcane
blaga
,
živine
,
sužnjev
—
tako
se
vračajo
Uskoki
.
Kot
nekdaj
stoje
Senjani
na
mostišču
:
„
Zdrav
,
Juriša
,
solnčece
naše
!
“
In
zaškripljejo
tenko
vezeni
opančiči
,
žari
škrlat
,
šumi
svila
.
A
ona
,
ki
hiti
k
bratu
,
ni
več
Zora
,
opevana
po
lepoti
.
Z
zavestjo
duha
je
izginila
nežna
mičnost
...
In
tesno
se
stisne
groznemu
Jurišu
srce
,
ko
vpraša
sestra
hlastno
:
„
Foscari
?
Kaj
pravi
—
kje
je
?
“
—
„
Glej
,
Zora
—
golobica
moja
,
paševi
hčerki
ti
bosta
plesali
in
peli
,
ti
vezli
in
pleli
.
Glej
lišpa
,
verižic
!
Nadičiš
se
kot
nobena
.
“
—
Hej
,
kako
je
bila
skočila
Zora
,
ko
ji
je
bil
pripeljal
pred
leti
turške
deklice
,
kako
se
je
veselila
vselej
draguljev
...
Danes
ne
seže
po
njih
,
pogleda
preko
sužnjev
in
kupov
blaga
raztreseno
na
morje
.
Polno
je
mesto
plena
.
Sirote
,
cerkev
,
sodnik
,
podstotnik
,
vsakdo
dobi
svoj
delež
,
stotnikovega
spravijo
.
Pa
še
se
ni
naigrala
krvave
igre
uskoška
duša
:
niso
se
pomerili
z
Benečani
.
„
Hajdimo
,
“
pravita
Hreljanoviča
,
„
Benečani
brodarijo
po
Dalmaciji
—
k
njim
po
dobro
jutro
!
...
“
—
Zaman
prosi
in
ustavlja
siva
mati
Hreljanovičev
sinove
.
Dvanajst
ladij
hiti
iz
Senja
.
Načeljujejo
Juriša
Senjanin
,
brata
Niko
in
Vinko
Hreljanovič
.
„
Naj
straži
vrag
Nehajgrad
!
“
je
rekel
Vinko
,
ko
ga
je
ustavljal
de
Leo
.
Prijadrali
so
do
predgorja
sv.
Jurija
na
Hvaru
.
Noč
se
bliža
.
Pozor
!
Za
predgorjem
je
brodovje
,
na
njih
Arbanasov
kot
pečka
.
Uskoki
zagrabijo
za
puške
...
Pokrivaj
noč
uskoško
sramoto
!
Uskoki
,
ki
so
podili
stokrat
Benečane
in
Turke
,
beže
pred
Arbanasi
...
Deset
ladij
hiti
proti
Senju
.
Na
njih
leže
ranjeni
,
mrtvi
.
Živi
pošiljajo
do
nebes
kletve
,
prisege
maščevanja
...
V
zadnji
ladji
sedi
ob
popi
Vinko
Hreljanovič
,
drži
v
naročju
glavo
mrtvega
brata
.
Toži
kot
grlica
v
logu
,
rjove
kot
zver
v
hosti
:
„
Brat
moj
edinec
,
ti
zeleni
lavor
...
Posušila
se
roka
,
ki
te
je
udarila
...
Ne
imela
mu
pasja
duša
pokoja
.
Niko
,
sokole
moj
!
Grmado
zakurim
na
tvojem
grobu
...
Da
sega
plamen
do
Benetk
in
Gradca
...
Ne
bo
miroval
Uskok
!
Naj
izbruhne
vojska
,
naj
perejo
potoki
krvi
sramoto
našo
—
Niko
Hreljanovič
!
—
“
Beže
ladje
.
Ob
krmilu
čuva
Juriševo
sokolovo
oko
.
Vinkovo
naricanje
izvablja
junaku
kletve
:
„
Proklete
kače
benečanske
!
Prevariti
tako
junake
!
Je
li
svobodna
pot
?
“
je
bil
vprašal
Juriša
.
„
Svobodna
,
brat
!
“
je
rekel
poveljnik
Arbanasov
,
Ivo
Dobrovič
.
„
Pa
kam
hočete
?
Noč
je
tu
.
Zajadrajte
v
luko
.
Izpijemo
čašo
vina
,
se
porazgovorimo
.
“
„
Jadrajmo
naprej
,
“
je
svetoval
Juriša
Niku
Hreljanoviču
.
„
Ne
zdi
se
mi
varno
.
“
„
Se
bojiš
ženskih
solza
?
“
se
mu
je
rogal
Niko
.
In
hitel
je
prvi
v
pogubo
...
Komaj
so
bili
Uskoki
med
Arbanasi
,
udarijo
psi
nanje
.
Ubili
so
jih
šestdeset
,
ranili
do
petdeset
.
A
njih
,
Arbanasov
,
je
padlo
samo
osem
,
ranili
so
jih
le
devetnajst
!
O
sramote
!
Junaki
vajeni
zmage
so
padali
skoraj
brez
obrambe
,
umrli
kot
stare
babe
!
Dve
ladji
sta
zapadli
—
druge
je
rešila
samo
Juriševa
hrabrost
in
modrost
...
Okaljeno
je
uskoško
ime
—
dvignila
bo
laž
in
kleveta
glavo
...
„
Sinko
moj
,
rana
moja
!
Komu
si
zapustil
starko
,
mater
sivo
—
kaj
kličeš
odprtih
oči
brata
za
seboj
?
Sokola
dva
ponosna
sem
gojila
—
bila
sta
kot
drevo
v
cvetu
,
moj
Niko
,
moj
Vinko
!
...
Ugasnilo
mi
je
na
veke
solnčece
—
ah
,
mene
jadne
!
“
Tako
narekuje
in
joče
z
narekovalkami
v
cerkvi
sv.
Jurja
siva
mati
Hreljanovičev
.
V
sredi
cerkve
stoji
oder
s
truplom
vojvoda
Nika
.
Nem
leži
,
prekrižanih
rok
.
Na
oltarju
sv.
Jurja
gore
debele
sveče
.
Nem
leži
Niko
?
Ne
.
Krvava
rana
zija
na
čelu
,
govori
glasno
...
Otrpla
roka
drži
križ
.
Nerodno
.
Otrpnila
je
stiskaje
ročaj
sablje
...
Vije
mati
roke
,
si
puli
razpuščene
lase
,
si
praska
razgaljeni
vrat
,
obraz
,
se
bije
ob
prsi
.
Nizka
cerkev
je
polna
solza
,
vzklikov
žalosti
,
kletve
.
Glave
sklonjene
,
povešenih
oči
stoje
vojvodi
,
stoje
čete
okrog
odra
.
Kot
da
jih
je
sram
pogledati
na
mrtvega
tovariša
.
Črno
zagrnjene
žene
in
dekleta
se
stiskajo
okrog
sten
in
vrat
.
Na
materinem
grobu
stoji
Zora
,
gleda
zapanjeno
mrtveca
.
Pater
Ivo
stopi
k
odru
,
kropi
,
se
poslavlja
v
imenu
Senja
od
njega
.
V
vznesenih
besedah
,
plamtečih
oči
.
„
Tekla
je
junakov
kri
,
“
pravi
.
„
A
kot
je
bila
kri
mučenikov
seme
krščanstva
,
tako
naj
bo
Nika
Hreljanoviča
in
njegovih
tovarišev
izdajniško
prelita
kri
seme
Adrijine
svobode
.
“
In
mrki
ponižani
vojvodi
razumejo
plamtečega
govornika
.
Križ
ima
v
roki
Jurišev
brat
—
a
prijel
bi
rajši
za
sabljo
...
Uskoki
dvignejo
glave
.
Razumejo
:
Smrt
Nika
Hreljanoviča
bo
seme
vojske
.
Že
se
zgrinjajo
benečanske
galeje
,
že
tožijo
Benečani
,
da
so
napadli
Uskoki
izdajsko
Arbanase
.
Njihova
smrt
kliče
maščevanje
—
maščevanje
pride
...
Strašno
izpremenjenega
obraza
stopi
gorostasni
Vinko
k
mrtvemu
bratu
.
Levico
na
krvavem
čelu
,
desnico
na
križu
v
mrtvi
roki
govori
grozno
prisego
maščevanja
.
Za
njim
stopajo
Juriša
,
Daničič
,
Vučič
,
stopajo
mož
za
možem
.
Poljubujejo
mrzla
lica
,
prisegajo
:
Ne
našla
jim
duša
pokoja
,
če
ne
maščujejo
smrti
Nika
Hreljanoviča
.
—
Zvene
lopate
...
V
cerkvi
,
kot
se
spodobi
plemiču
,
kristjanu
,
pred
oltarjem
sv.
Jurja
,
naj
počiva
junak
...
Nad
njim
se
sklene
kamnita
plošča
—
na
Nehajgradu
zagrme
topovi
.
Pozdrav
mrtvemu
kastelanu
.
Mati
se
vrže
na
grob
...
Sosede
in
sorodnice
jo
dvignejo
in
odpeljejo
v
Nehajgrad
,
v
prazno
stanovanje
Nikovo
...
Tam
žaluje
z
narekovalkami
štirinajst
dni
in
noči
,
štirinajst
dni
in
noči
ne
prižge
ognja
,
se
ne
umije
,
ne
naspi
.
Pater
Ivo
pokropi
grob
.
Drug
za
drugim
odidejo
možje
.
Juriša
poklekne
k
Zori
na
materin
grob
.
Rahlo
stopi
Ivo
k
bratu
.
Bled
je
Juriša
,
kot
takrat
na
Trsatu
...
Molče
stisne
redovnik
bojevnikovo
roko
.
Zora
strmi
v
brata
.
Zaigrajo
ji
mišice
po
obrazu
,
razširi
se
zenica
...
„
Ah
!
“
vzklikne
.
„
Juriša
gre
—
in
ti
ga
ne
ustavljaš
,
Ivo
.
I
ti
bi
šel
...
Vsi
...
Tudi
jaz
...
Mrzlo
je
v
grobu
,
Juriša
...
Siroto
izročaš
—
siroto
...
O
,
prazen
mi
bo
Senj
in
svet
brez
tebe
—
kje
si
poišče
sirota
utehe
?
Je
v
morju
,
je
na
gorah
?
Nekdaj
so
pele
vile
,
Juriša
.
Na
Vratniku
,
vrh
Velebita
.
Zdaj
molče
in
junaki
umirajo
...
“
Brata
se
pogledata
.
Se
vrača
sestri
razsodnost
?
Bolje
zanjo
?
Bog
ve
!
Maščevanje
kliče
—
pošten
Uskok
se
ne
mudi
.
V
cerkev
se
je
vrnil
Daničič
.
Naježen
kot
bog
maščevanja
kliče
:
„
Haramija
Marko
poroča
,
da
se
je
usidrala
v
mandrinski
luki
na
otoku
Pagu
benečanska
galeja
.
Načeluje
ji
Venier
...
“
Po
golih
obronkih
Velebita
se
gubí
spev
kamenega
kosa
.
Solnce
zatone
,
ptica
zleti
raz
sivo
pečino
,
Velebit
se
zavije
v
mrak
.
Nad
njim
zatrepeče
zvezda
.
In
ko
zasije
svetla
,
se
oglasi
po
pečinah
in
dragah
,
doni
iz
skritih
Velebitovih
jam
...
Potnik
na
strmi
stezi
,
mornar
na
krovu
dvigneta
glavo
:
Vila
z
Velebita
kliče
...
Kaj
se
bo
zgodilo
?
Tiho
,
pošastno
drči
šest
enojambornic
pod
Velebitom
.
Proti
Hvaru
.
Uskokova
roka
tišči
nož
,
objemlje
puško
,
oko
strmi
v
temino
.
Včasih
so
pele
vile
,
je
rekla
Zora
.
Zdaj
molče
,
in
junaki
umirajo
.
Kje
si
vila
naših
gora
,
naše
slave
?
...
„
Ha
!
Čuj
,
Vinko
!
To
kliče
,
to
poje
...
Zagonetni
glas
se
ovija
naših
jader
...
Vila
z
Velebita
!
Srečen
nam
bo
pot
!
“
—
„
Srečen
,
“
stisne
Hreljanovič
Juriševo
roko
.
„
Niko
,
brat
mojega
srca
—
nocoj
še
ti
zakurim
grmado
...
Svetila
bo
do
Dunaja
,
do
Benetk
.
“
—
„
Zora
,
duša
moja
duše
!
Nocoj
te
maščujem
...
Sprejmi
nas
,
bodri
nas
,
Velebitova
vila
!
Tiho
priplavamo
v
mandrinsko
luko
,
se
skrijemo
na
obali
.
Venier
ima
goste
.
Dolgo
bodo
culi
,
se
hvalili
Benečani
.
Proti
jutru
jih
obvlada
sen
.
Naj
jih
vodi
v
peklo
!
Ko
se
zdani
—
prisveti
Venieru
poslednji
dan
.
Od
obeh
strani
udarimo
na
galejo
...
—
—
—
“
Goste
ima
Venier
.
Ž
njimi
in
s
častniki
večerja
na
krovu
.
Dva
brata
Graviso
,
njun
bratranec
,
Pavla
Strassoldova
,
žena
Lukrecija
Graviso
,
in
njena
teta
.
Koprski
plemiči
so
Gravisovi
,
bogati
plemiči
.
Na
galeji
je
nakrcano
njihovo
blago
,
mlada
Pavla
se
sveti
v
draguljih
.
„
To
bi
bil
plen
za
Uskoke
!
“
se
šali
Venier
.
„
A
ne
bojte
se
,
donna
Pavla
!
Zdaj
so
stisnili
psi
rep
med
noge
.
Dali
so
jim
popra
naši
Arbanasi
!
Zdaj
žalujejo
razbojniki
po
svojem
poganskem
običaju
—
a
da
se
pokažejo
na
morju
,
pobijemo
pasje
sinove
.
Juriševo
glavo
prinesem
nataknjeno
na
kol
v
Benetke
,
naši
mulariji
v
zasmeh
.
“
Izrekel
je
Venier
in
prebledel
.
Na
morju
je
šumelo
kot
udar
vesel
,
po
zraku
je
odmeval
čuden
klic
,
na
otoku
se
je
zasmejalo
pošastno
.
„
Sova
,
“
je
menil
mlad
častnik
.
Pogledali
so
se
vsi
in
postali
čudno
bledi
...
Strah
gre
po
životu
mlade
Pavle
.
„
Brez
strahu
,
draga
,
“
jo
bodri
Lukrecij
.
„
Varni
smo
.
Pag
je
naš
.
Galeja
visoka
,
številno
moštvo
.
“
—
Pavla
molči
,
motri
Veniera
:
kaj
molči
,
strmi
v
noč
?
Tak
je
,
kot
bi
bil
obsojen
na
smrt
...
O
!
Vsi
so
taki
!
Beživa
,
Lukrecij
!
Črno
,
preteče
visi
nad
nami
...
Pag
je
naš
,
toda
Bag
,
uskoško
pristanišče
,
ni
daleč
...
Tiho
,
temno
je
na
krovu
.
Potniki
in
častniki
so
zaspali
v
kabinah
.
Zadremala
je
straža
,
zadremal
galjot
.
Pozabi
psovk
,
udarcev
.
Na
kamnite
drage
gore
mu
hiti
duša
—
tam
ga
sprejme
siva
mati
s
sladko
besedo
:
Sine
moj
.
—
Korak
,
nagel
,
oblasten
,
prebudi
galjota
.
Venier
!
Kam
ga
nosi
vrag
?
Boji
se
.
Česa
,
generale
moj
?
Visoka
je
galeja
,
številno
moštvo
,
in
sova
je
neumna
ptica
.
—
Venier
leta
po
krovu
,
stresa
stražo
,
gleda
po
jamborih
,
po
oknici
.
Kaj
ni
slišal
odtam
šepeta
?
Kaj
se
ne
vozijo
po
morju
pošasti
v
rdečih
bundah
,
kaj
ne
grmi
iz
sto
grl
:
„
Čuvaj
se
senjske
roke
!
“
In
oni
orjaški
,
ponosni
,
kaj
ni
rekel
:
„
Pod
mojo
streho
mi
bodi
drag
gost
,
a
da
te
dobim
na
morju
,
varuj
se
me
!
“
—
Saj
nič
ni
,
generale
,
vse
tiho
,
vse
mirno
!
Pa
zakaj
bi
bil
tako
rad
doma
!
Kaj
se
mi
prikazuješ
,
Alma
—
kaj
hočeš
,
Foscari
?
Domov
naj
grem
?
Hej
,
krmar
!
Častniki
!
Ne
—
ne
!
Ostanemo
.
Ni
varno
ponoči
.
Benečan
bo
plačal
Hreljanovičevo
smrt
...
Uskoki
se
ne
brigajo
za
dunajski
dogovor
,
poznajo
samo
pravo
krvi
.
Kaj
se
glasiš
,
tenjevka
?
Kaj
joče
pes
na
otoku
?
Vidiš
smrt
?
Prokleta
žival
!
Streljaj
,
straža
!
Vražja
žival
ne
umolkne
.
Streljaj
,
pasji
sin
—
prokleto
—
puško
sem
!
Blisk
ugasne
v
noči
.
Strel
prebudi
pošasti
noči
.
Kot
bi
se
podila
divja
vojska
po
bregu
...
Venierju
se
ježe
lasje
,
vrže
puško
od
sebe
,
beži
,
se
zaklene
v
kabino
.
Pa
za
njim
je
teklo
neslišno
...
Gleda
skozi
okno
vanj
,
se
vije
pri
ključavnici
—
raste
...
O
dož
,
svak
moj
!
...
So
—
so
pošasti
!
...
Glej
Foscarija
...
krvavega
čela
,
smehljaj
na
dekliških
ustih
...
Venier
se
križa
.
Kam
ubeži
strahovom
noči
?
Iz
temine
gore
za
Foscarijem
Klarine
ostre
oči
.
Kot
jo
je
videl
dan
po
Foscarijevi
smrti
,
tako
jo
vidi
Venier
zdaj
...
Lase
razmršene
po
suhem
obrazu
,
obleka
v
neredu
.
Dvignjena
roka
kliče
prokletstvo
...
Uboga
Klara
!
Noževa
ost
se
je
obrnila
proti
njej
—
strastna
duša
ni
prenesla
teže
očitanja
...
„
Ti
si
kriv
!
“
mu
je
rekla
Cecilija
.
„
Nepopisno
bedo
si
poklical
na
nas
...
“
Nepopisno
bedo
...
Mogočni
dož
je
nesrečnejši
od
berača
pred
sv.
Markom
,
dožinja
je
zamenila
svetle
dvorane
s
celico
.
O
,
nisem
jaz
kriv
,
Cecilija
,
Klara
!
Kriv
je
Senjanin
,
Zora
.
Zato
naj
plačata
!
Ne
bom
miroval
,
pri
svetem
Marku
!
dokler
ne
popravim
Venecijine
sramote
,
dokler
ne
zapusti
Senjanka
ob
beraški
palici
svojega
doma
,
dokler
ne
pride
Juriša
v
pest
našega
rablja
;
kolo
in
šibe
,
bič
in
klešče
,
španski
škorenj
in
natezalnico
—
vse
naj
poizkusi
Senjanin
.
Rabelj
razčetrti
orjaško
telo
,
zažge
,
vrže
pepel
vetrovom
,
da
premine
sled
in
spomin
na
gusarja
.
In
na
senjskem
kastelu
veje
zastava
sv.
Marka
,
po
Vratniku
poje
benečanska
sekira
,
naše
je
hrvaško
Primorje
...
—
Prokleto
!
Kaj
poješ
,
berač
!
Poznam
te
slepec
—
molči
!
„
Večna
bo
pamet
Juriša
Senjanina
!
Spominjajo
se
ga
junaki
,
ko
potujejo
v
goro
,
deklice
,
ko
gredo
po
vodo
...
“
Molči
,
slepi
bedak
!
Vse
gusarje
pobesim
—
vse
.
Ne
smeji
se
,
Cecilija
!
Solze
ti
plačajo
prevzetni
smeh
...
Kaj
hočeš
,
Foscari
—
pusti
me
...
Kaj
šepečeš
?
„
Kesaj
se
,
Venier
!
Vstal
bo
vzhodni
veter
in
kasno
bo
.
Kesaj
se
!
V
deželi
,
iz
katere
prihajam
,
v
katero
greš
ti
,
ni
sovraštva
,
Venier
.
Da
ne
trpiš
muke
večnega
hrepenenja
,
kesaj
se
,
Venier
!
“
—
Venier
strmi
v
senco
.
Pogled
,
prazni
pogled
Foscarijev
se
mu
zabada
kot
dvorezni
nož
v
srce
.
Bliskoma
premotri
svoje
življenje
.
Kako
prazno
!
Lov
za
čast
in
imetje
,
zavist
,
sovraštvo
—
vse
to
ga
je
oddaljilo
veliki
svetlobi
,
ki
je
obzarjala
dušo
mladeniču
.
„
Venier
—
grešil
si
.
“
—
„
Sem
,
Foscari
!
V
pustinjo
pojdem
,
se
spokorim
.
Da
umirim
tvojo
,
svojo
dušo
.
Ženi
,
otrokom
pustim
premoženje
.
Krvav
in
potan
počakam
dne
,
da
mi
prineseš
veselo
vest
odpuščanja
.
“
„
Venier
—
Gospodu
ni
treba
let
kesanja
.
Ena
sama
solza
izbriše
tvoje
grehe
...
“
Redkejši
postaja
Foscari
—
izgine
.
Mrak
,
mladi
dan
,
gleda
v
kabino
,
podi
pošasti
.
Ni
,
svetli
dož
,
duhov
!
Samo
sence
lastnih
očitanj
so
utvori
noči
.
Kdo
živi
in
ni
grešil
—
kdo
je
grešil
in
se
ne
bori
nočne
ure
s
pošastmi
kesanja
?
Ni
,
svetli
dož
,
duhov
!
Pokora
je
za
stara
leta
—
zdaj
je
treba
pogubiti
Uskoke
.
Sveti
Marka
!
Krik
...
Uskoki
!
Na
noge
!
...
—
Prekasno
!
S
kopnega
,
z
morja
,
udarjajo
razbesneli
vragi
na
galejo
.
„
Za
Nika
Hreljanoviča
!
“
grmi
orjaški
kastelan
Nehajgrada
.
„
Sekaj
!
Bij
!
“
—
„
Za
Adrijo
!
Za
Klis
!
Za
prodano
vero
in
dušo
!
“
grmi
Juriša
Senjanin
,
udarja
s
krivo
sabljo
,
škriplje
z
zobmi
.
Plamen
mu
seva
izpod
gostih
obrvi
,
strastna
žalost
in
jeza
sta
mu
spačili
obraz
,
krvavi
obronek
gori
.
Strašan
je
Juriša
,
strašan
je
dan
osvete
,
Venier
!
...
Častniki
,
vojaki
padajo
—
njih
trupla
lete
v
morje
...
Slišiš
tenki
glas
Pavle
Strassoldove
?
Prevpije
krik
umirajočih
,
rjovenje
napadajočih
.
Ubožica
!
Da
bi
ji
oslepele
črne
oči
,
preden
je
videla
grozote
tega
dne
...
Mož
,
svak
,
bratranec
,
pobiti
pred
njo
,
vrženi
v
morje
.
Naj
trgajo
dragulje
raz
nje
—
milost
,
milost
za
Lukrecija
!
Milost
?!
Grozen
smeh
gre
po
krovu
.
Hvali
Boga
,
da
si
ženska
...
Kje
je
Venier
?
Kot
lovski
pes
,
ko
zasleduje
plen
,
leta
Juriša
,
krvav
,
openjen
,
po
krovu
,
kriči
:
„
Kje
je
Venier
,
kje
?
pasja
duša
!
“
Trepetajočega
potegnejo
iz
kabine
;
„
Evo
ga
!
Vojvoda
,
solnčece
naše
,
hočeš
,
da
mu
iztaknemo
pasje
oči
,
mu
izderemo
volčje
srce
?
“
„
Ne
tu
,
bratje
!
“
grmi
Juriša
.
„
Pred
Senjem
,
katerega
hoče
kupiti
z
uskoško
krvjo
in
poštenjem
—
pred
uskoško
sirotčadjo
,
katero
hoče
pregnati
z
doma
,
pred
venturini
,
katere
hoče
izročiti
rablju
,
tam
naj
pogine
.
“
„
Ne
ti
,
brat
!
Ne
ti
!
“
kriči
Hreljanovič
.
„
Moj
je
danes
račun
.
Privežite
psa
k
velikemu
jamborju
.
Odvežite
jadra
...
“
Ladja
se
giblje
...
Proti
Senju
,
Venier
!
...
Grozeč
gleda
goli
orjak
Velebit
nanjo
,
jate
črnih
ptic
letijo
nad
njo
...
Venier
stoče
,
se
zvija
v
uskoških
vezeh
,
prosi
duhovnika
,
kliče
vse
svetnike
na
pomoč
.
„
Idi
k
vragu
!
“
ga
sune
Vinko
Hreljanovič
z
nogo
.
„
Ne
kliči
svetnikov
,
opravimo
že
sami
!
“
Venier
moli
s
klepetajočimi
ustmi
,
glava
mu
visi
na
prsi
,
srage
mu
oblivajo
čelo
.
To
je
bahaški
admiral
,
ki
je
umoril
najplemenitejšega
Benečana
,
ki
je
obešal
Uskoke
po
jarbolah
...
S
studom
se
odvrne
Juriša
od
žalne
podobe
.
Zaklical
bi
mu
ime
Milanšiča
,
Cecilije
,
ga
spomnil
povešenih
,
poklanih
Uskokov
—
pa
ni
vreden
uničeni
hvastač
junakove
besede
.
Ej
,
nebo
in
zemlja
!
Taki
so
,
ki
hočejo
gospodariti
Adriji
!
Glej
zdaj
,
pasja
vera
benečanska
!
Vidiš
solnce
na
nebu
?
Mlado
jutranje
solnce
.
Vidiš
stolpe
?
To
je
Senj
,
dom
starega
junaštva
.
To
je
Senj
,
ki
je
kljuboval
odnekdaj
slavni
,
mogočni
ljudovladi
.
Čuj
,
benečanska
,
kramarska
duša
!
Mali
smo
,
ubogi
.
Preganja
nas
ljudovlada
,
Nemec
,
Turek
.
Mogoče
,
da
se
posrečijo
serenissimi
nakane
,
da
nas
ugonobi
.
A
tako
mi
Boga
!
Ne
bo
zasedla
teh
bregov
!
Iz
naše
krvi
vzklije
rod
,
ki
bo
vladal
Adriji
,
ko
bo
umrla
že
davno
slava
Benetk
.
„
Štedi
svojo
sapo
,
Juriša
,
“
se
oglasi
Daničič
,
„
čas
je
,
vrag
čaka
težko
na
benečanska
dušo
.
V
čolne
!
Na
breg
!
Na
senjski
zemlji
,
na
hrvaškem
bregu
,
naj
umrje
benečanski
admiral
.
Kot
pes
je
stražil
Kvarner
.
Naj
se
mu
zaleta
senca
v
naše
brodove
,
ne
videla
mu
duša
svetega
raja
!
“
Pred
senjsko
luko
,
pred
Artom
,
se
usidra
galeja
.
Jutro
je
sveže
,
krasno
.
Kako
se
preliva
Adrija
v
zlatem
modrilu
,
kako
divno
vstaja
Krk
iz
voda
...
O
pota
po
Adriji
,
po
zrcalu
večne
lepote
!
Ti
je
žal
po
njih
,
Venier
?
Se
oziraš
na
Krk
—
po
pomoč
?
Ne
.
Več
ne
prosi
Venier
rabljev
,
ne
kolne
,
se
ne
trese
.
„
Alma
!
Cecilija
!
“
hiti
rahel
vzdih
žrtve
uskoškega
maščevanja
v
mlado
jutro
,
oko
pogleda
polno
upanja
,
na
cerkvico
na
Artu
.
Veliko
in
svetlo
se
odpira
pred
Venierovo
dušo
:
„
Ena
sama
beseda
,
“
je
rekel
Foscari
.
„
Ena
sama
solza
...
Gospodu
ni
treba
let
kesanja
.
“
Ena
sama
solza
...
Grenka
teče
po
upadlem
licu
Benečana
:
„
Vzemi
,
Gospod
,
žrtev
življenja
za
pokoro
za
moje
grehe
...
“
—
—
—
Srebrokrili
galebi
poletavajo
nad
morjem
,
se
spuščajo
na
srebrno
zibel
.
Jutro
je
sveže
,
krasno
,
polno
obetov
,
nad
Veselo
hite
čolni
iz
luke
,
razpenjajo
se
jadra
na
daljšo
pot
.
Ponosno
moli
Senj
svoje
stolpe
in
zvonike
v
zrak
,
ponosno
hodi
Senjan
,
veselo
šume
Senjanke
pri
vodnjaku
,
na
cilnici
.
Pisane
gruče
se
zbirajo
,
se
krečejo
po
strmi
stezi
pod
Nehajgradom
,
se
spuščajo
v
čolne
.
Po
senjski
Dragi
,
ob
Adriji
,
se
slišijo
vzkliki
veselja
:
„
Oprana
je
čast
Nika
Hreljanoviča
,
maščevana
Zorina
sramota
!
“
Cela
galeja
,
nakrcana
blaga
,
je
plen
junakov
.
In
topovi
,
puške
,
smodnik
!...
Na
bregu
,
v
lice
Senja
in
Adrije
,
so
obglavili
Veniera
,
uskoško
krvopijo
.
Zdaj
kurijo
in
peko
,
zdaj
se
radujejo
ob
bregu
junaki
...
Venierjevo
truplo
čaka
zasmeha
Senjank
,
glava
je
na
sedminski
mizi
...
Tak
glas
prebudi
sivo
mater
Hreljanovičev
,
prebudi
bledo
Zoro
.
Siva
mati
vzame
palico
,
se
giblje
po
strmi
stezi
,
da
objame
mlajšega
sina
,
ki
je
maščeval
starejšega
.
Zora
posluša
,
gleda
hiteče
,
ne
doume
,
stopi
na
kulo
sv.
Save
.
Govore
,
da
se
je
vrnil
brat
.
Zakaj
ne
pride
?
Kaj
delajo
tam
pred
Artom
?
Plah
bega
dekliški
pogled
po
zeleni
gladini
morja
,
po
kamnitem
bregu
.
Jutro
je
sveže
,
krasno
.
S
skal
se
priklanja
kovilje
,
iz
drag
dehti
rožmarin
,
v
zboru
pojo
ptice
,
poje
deček
v
čolnu
pod
kulo
.
A
v
skladno
naravino
pesem
grmi
uskoška
davorija
,
v
mehkem
pomladnem
vzduhu
se
trese
odmev
človeških
strasti
...
Kaj
gledaš
tako
plaho
,
Zora
?
Senjanka
si
,
sestra
glasovitega
Uskoka
.
Kaj
mižiš
?
Radovati
se
moraš
ob
takem
pogledu
:
Pestra
je
slika
maščevanja
pijanih
Uskokov
.
Ob
bregu
velika
ponosna
galeja
—
okrog
nje
male
uskoške
enojambornice
,
na
bregu
ognji
,
miza
...
Uskoki
vrte
ražnje
,
peko
jance
,
nalivajo
vino
—
nazdravljajo
nečemu
na
mizi
...
V
črnih
krilih
se
zbirajo
žene
vdove
ob
nečem
pri
velikem
kamnu
...
Pljujejo
—
psujejo
...
Kaj
mižiš
,
Zora
?
Senjanka
ni
rahločutna
benečanska
donna
.
Žene
so
to
,
ki
so
raztrgale
Rabatovo
truplo
...
Vdove
,
zapuščene
matere
.
Kaj
mižiš
,
Zora
?
Poglej
in
raduj
se
:
kar
psujejo
žene
,
je
Venierovo
truplo
,
kar
zasmehujejo
Uskoki
pri
svoji
pojedini
,
je
Venierova
glava
—
—
—
Močan
je
Juriša
,
premagal
je
Benečana
.
Bodi
tudi
ti
močna
,
Zora
,
bodi
nekdanja
Senjaninova
sestra
.
Padel
je
Venier
,
pada
megla
,
ki
ti
zastira
dušo
,
Zora
.
Vse
minulo
je
kot
sen
—
ti
si
Senjaninova
sestra
.
Z
vriskom
in
petjem
prijadrajo
v
luko
.
Hitel
bo
ves
Senj
junakom
v
pozdrav
.
Nadiči
se
,
Zora
,
maščevana
je
tvoja
sramota
,
maščevan
Foscari
.
Naj
miruje
zdaj
krvava
senca
,
zadnjo
solzo
spominu
!
Pozabljeno
bodi
!
Uskoška
nevesta
,
hči
,
sestra
,
hrani
solze
za
prihodnost
,
ki
zgrne
novo
benečansko
maščevanje
na
uskoško
.
O
krasna
je
pesem
,
uskoška
pesem
...
A
žalosten
je
njen
konec
,
Zora
...
Nadiči
se
!
Hiti
,
kot
nekdaj
,
bratu
naproti
,
maščevalca
tvoje
časti
razveseli
.
Kratko
je
življenje
—
večen
,
slaven
spomin
...
Da
si
doživela
,
mati
,
današnji
dan
!
Toda
saj
ti
slišiš
—
in
dvigaš
glavo
v
rakvi
.
Dvigajo
glave
slavni
dedje
,
vojvodi
...
Zbuja
jih
krik
,
ki
odmeva
od
Strmca
,
hiti
do
Čresa
:
„
Zdrav
,
Juriša
,
solnčece
naše
!
Zdrav
,
naša
dika
,
naš
zeleni
lavor
!
“
O
solnčen
je
dan
maščevanja
!
Poletavajo
galebi
...
Lete
s
krikom
preko
jate
črnih
galej
ob
Reki
,
ob
Senju
.
Oj
ti
Adrija
!
Benečanska
sužnja
si
!
Ne
drči
po
tebi
sv.
Juri
,
ne
plapola
sv.
Vid.
Plaho
beži
ribiški
čoln
ob
bregu
,
raz
sv.
Marka
na
Čresu
groze
topovi
.
Oj
ti
Adrija
!
Uskoška
zibel
in
pot
!
Žarela
je
grmada
Nika
Hreljanoviča
,
svetila
do
Dunaja
,
do
Benetk
...
Zato
leži
oblak
preteče
vojne
nad
Primorjem
.
Zdaj
se
ogiblje
Uskok
vabljive
gladine
.
Za
kramp
in
kladivo
je
prijel
Primorec
.
Po
nezložni
poti
gorovja
stopajo
natovorjene
mule
in
osliči
.
Nosijo
Senjanom
,
Rečanom
,
žito
,
blago
,
olje
.
Po
trdnjavah
se
vse
giblje
.
Nastavljeni
so
topovi
,
urne
roke
popravljajo
sled
zadnjih
benečanskih
napadov
.
Na
hrbtu
nosijo
žene
težke
lodrice
po
strmi
stezi
.
Zalivajo
apno
,
si
brišejo
pot
.
Oj
vroče
je
!
Boga
mi
!
A
svetli
knez
je
ukazal
pripraviti
se
.
Na
gori
Triglavi
,
na
Učki
in
Velebitu
se
oglašajo
vile
.
Stiskajo
se
pesti
po
Goriškem
,
Kranjskem
.
Uskok
brusi
nož
,
sabljo
,
drgne
dolgocevko
.
Pridite
,
Benečani
,
po
uskoška
jabolka
,
po
dobro
jutro
...
Često
jašeta
v
spremstvu
oboroženih
slug
po
Primorju
senjski
stotnik
in
karlovski
podgeneral
.
Pregledujeta
trdnjave
,
bodrita
delavce
.
Na
strmini
Trsata
se
zagleda
junaški
Volk
Frankopan
v
Adrijo
,
v
Čres
.
Spomin
moči
prednikov
,
up
prihodnje
slave
mu
polnita
ponosno
dušo
.
Vrti
se
kolo
časa
,
vrte
se
dogodki
.
Kaj
ni
potreba
Hrvaški
domačega
vladarja
?
Kaj
ni
treba
,
da
se
združi
ves
slovanski
svet
v
opori
zoper
Turka
,
Nemca
in
nenasitnega
Benečana
?
Ali
je
daleč
,
ali
je
visoko
Frankopanu
do
žezla
in
venca
?
Ne
bi
branil
njegov
meč
v
železni
roki
te
pokrajine
,
ne
bi
užival
bedni
narod
miru
,
blagostanja
?
Izbrisal
bi
madež
Evrope
...
Ni
previsoko
,
ni
predaleč
Frankopanu
do
prestola
,
do
pravice
.
Toda
...
Usoda
,
ki
nas
vleče
neustavljeno
,
nas
svari
v
našem
pogubnem
delu
.
Ciganka
je
bila
,
ki
je
ustvarila
ponosnega
junaka
,
ki
mu
je
prerokovala
v
licu
Adrije
,
pred
svetlo
družbo
plemičev
:
„
Plen
drznih
misli
si
,
knez
Frankopan
.
Kar
snuje
oče
,
udejstvi
sin
...
Zadnji
Frankopan
svetel
blisk
...
Blisk
posveti
naglo
in
premine
.
Zadnji
Frankopan
osvetli
z
drzno
nakano
slavni
rod
in
—
premine
...
Ne
vprašaj
,
kako
,
svetli
knez
...
Visok
je
lavor
,
trnjev
kraljevi
venec
.
Ovijata
rabljevo
sekiro
...
—
“
Poskočil
je
konj
pod
zamahom
ponosnega
jezdeca
.
„
Prokleta
nesramnica
,
rabelj
naj
ji
izdere
jezik
!
“
so
vpili
plemiči
.
S
pasjimi
biči
,
z
ostrozobimi
psi
so
se
bližali
sluge
.
A
Frankopanov
mig
je
ustavil
srdite
.
Kot
je
prirastla
nagloma
iz
tal
,
tako
je
izginila
ciganka
,
a
njen
svareči
glas
opominja
večkrat
Frankopana
.
V
ime
božje
!
Nihče
ne
premore
Boga
!
Toda
rabljeva
sekira
...
Predrzna
beseda
,
ki
ga
moti
,
ga
bo
motila
ob
urah
,
ko
slavi
Frankopan
zmago
nad
sovražniki
...
Zadnji
Frankopan
...
Kateri
?
Njegov
sin
?
V
ime
božje
!
Nezdružno
je
zvezano
svetišče
na
Trsatu
,
cerkve
po
Primorju
,
z
dušo
Primorca
,
nezdružno
je
zvezano
hrvaško
svetišče
z
imenom
Frankopan
.
Dokler
stoji
blaženi
Trsat
,
dokler
deli
Marija
milosti
,
dokler
roma
pobožen
romar
na
sveto
goro
,
dokler
živi
Hrvat
,
bo
živelo
ime
Frankopanov
.
Da
padeta
z
Nikolajem
v
drugi
benečanski
vojni
,
bo
slavil
ribič
njuno
ime
v
pesmi
,
kot
proslavlja
Ivana
,
Bernardina
...
Ej
mletačke
galeje
,
težka
usoda
bednega
Primorca
,
Hrvata
!
...
Težko
postaja
Volku
.
Z
bratom
Nikolajem
stopita
v
Marijino
svetišče
,
sklonita
glavi
:
Ti
Sveta
,
Prečista
!
Kraljica
Adrije
,
Morska
zvezda
!
Ohrabri
našo
roko
,
da
steremo
sovražnike
,
da
čuvamo
Primorje
!
Trta
ovija
Orlovičevo
hišo
,
na
balaturi
žare
klinčki
,
na
stenah
dvorane
se
leskeče
orožje
,
na
mizi
se
peni
bakarska
vodica
.
V
nizke
glasove
junakov
se
meša
tenko
škripanje
vezenih
opančičev
,
ob
vsaki
kretnji
Senjaninove
Zore
se
zasvetijo
dragulji
,
zazvene
upletnjaki
.
Živo
žari
deklici
obrazek
,
ko
streže
bratovim
dragim
gostom
:
Frankolu
,
Daničiču
,
Hreljanoviču
,
senjskemu
podstotniku
in
reškemu
stotniku
,
ko
gleda
draga
brata
.
Poleg
skromnega
redovnika
sedi
Juriša
.
Obril
se
je
,
oblekel
hastjo
,
si
nadel
dragoceno
orožje
,
se
pokril
s
sobolovko
,
si
zateknil
mošnjo
zlata
za
pas
.
Drzen
usmev
na
ponosnih
ustnih
,
posluša
Juriša
goste
,
posega
s
krepko
besedo
v
govorjenje
,
sledi
sestri
z
ljubečim
izrazom
v
modrem
očesu
.
„
Na
zdravje
ti
bilo
,
Vinko
!
“
vstane
Frankol
.
„
Žarela
je
tvoja
grmada
do
Dunaja
,
do
Benetk
.
Njen
plamen
je
prebudil
benečanske
sove
in
skovirje
,
da
vičejo
po
vsej
Evropi
o
našem
barbarstvu
.
Nad
Senj
se
pa
ne
upajo
...
Priplule
so
galeje
.
Primorec
kaže
Pasqualigu
osle
.
Vse
dobimo
po
suhem
,
dragi
don
Filippo
...
Ha
,
Benečani
,
naučimo
vas
,
po
čem
je
mast
—
diše
vam
naše
soline
,
naše
šume
,
naše
morje
...
Mi
zidamo
,
se
pripravljamo
.
Boga
mi
!
Radujem
se
te
vojne
kot
svatbe
.
Zorica
moja
,
po
vojski
ti
radi
izpuste
ženina
.
“
„
Tako
moje
grešne
duše
!
Še
enkrat
stopim
pred
senat
,
povem
škiljavemu
dožu
resnico
,
zahtevam
Milanšiča
.
“
„
Molči
,
Štefan
!
Ne
kolni
po
svoji
poganski
navadi
,
pusti
kraške
hudiče
doma
,
pij
vodico
in
povej
,
zakaj
sečeš
oljčnike
in
drevje
po
reški
okolici
?
“
„
Strela
božja
!
Star
vojak
vpraša
tako
neumno
!
Da
se
ne
skrije
med
drevje
prokleta
benečanska
zalega
.
“
„
Krščansko
govoriš
,
Štefan
.
A
vidi
se
,
da
imaš
slabo
vest
.
Gotovo
si
povedal
predebele
dožu
in
senatu
.
In
Jurišu
si
pomagal
!
Zmaščujejo
se
nad
teboj
in
nad
Frankopanom
.
Hej
,
Frankopan
!
Na
zdravje
mu
!
Krasno
šalo
je
naredil
.
“
„
Da
,
“
se
nasmehne
de
Leo
.
„
Vedel
sem
.
Ko
ste
prišli
junaki
z
benečansko
galejo
,
ko
ste
jo
privezali
na
mostišče
,
postavili
benečanske
topove
na
obzidje
,
Venierovo
glavo
na
Mala
vrata
,
češ
:
straži
Adrijo
,
admiral
!
—
tedaj
sem
rekel
sam
sebi
:
Nasmehne
se
Frankopan
tej
vragoliji
.
In
res
.
Veste
kak
hrup
je
vstal
na
Benečanskem
:
Admiralova
glava
na
kolu
,
galeja
zaplenjena
,
oropana
,
moštvo
pobito
.
Le
krvavo
maščevanje
opere
to
sramoto
!
so
prisegali
.
Nad
Senj
!
so
klicali
na
trgu
.
Nad
Senj
!
v
senatu
.
In
dož
je
Venierov
svak
.
Nad
Senj
!
je
zahteval
dož
in
njegovi
prijatelji
.
Branila
sta
Pompej
Giustiniani
,
ki
ima
sicer
samo
eno
roko
,
a
več
pameti
kot
deset
tistih
jezičnikov
,
branil
je
Barbarigo
.
Opozarjal
je
,
da
so
začeli
že
vojno
s
Španijo
.
“
„
Saj
sklepajo
že
mir
na
vseh
koncih
,
da
morejo
lažje
nad
nas
,
“
se
vtakne
Frankol
vmes
.
„
Da
je
najbolje
potožiti
se
v
Gradcu
,
zapretiti
nadvojvodu
z
vojno
,
ako
noče
kaznovati
Uskokov
.
“
„
Aha
!
Uskoke
raz
breg
—
to
jim
diši
!
Pa
v
Gradcu
so
pokazali
hudičem
osle
...
“
„
Molči
,
Štefan
,
“
posvari
Frankol
.
„
Pusti
,
da
govori
dični
naš
de
Leo
,
ki
ni
pozabil
med
pogani
krščanske
govorice
.
“
„
Hodi
k
vragu
,
Frankol
,
pisker
se
roga
loncu
...
“
„
Bembo
je
ropotal
na
graškem
dvoru
.
A
tam
je
bil
naš
dični
Nikolaj
,
da
poroča
nadvojvodu
o
benečanski
nasilnosti
,
uskoški
bedi
.
Tam
je
bil
karlovški
general
Volk
Eggenberg
,
kateremu
je
pojasnil
naš
položaj
podgeneral
Volk
Frankopan
.
Velikaša
sta
svetovala
vojno
.
Natančna
poročila
naj
pošlje
Ferdinand
zborom
treh
vojvodin
.
Ivan
Sforza
,
grof
od
Porcije
,
da
se
pregleda
nemudoma
goriška
trdnjava
.
Na
Trsat
sta
prišla
dva
puškarska
mojstra
.
Tolmin
je
dobil
vozove
streliva
,
Gorica
dvesto
mušketirjev
,
petdeset
meščanov
orožje
.
Kranjska
je
poslala
nekaj
strelcev
in
petdeset
najemnikov
z
dvojno
plačo
v
Gorico
.
Zbor
grofije
mora
preskrbeti
tri
tisoč
goldinarjev
za
zaostalo
plačo
vojakom
na
Furlanskem
.
“
—
„
In
Trst
?
Dovolil
je
po
tisoč
goldinarjev
skoz
dvajset
let
za
zidanje
trdnjave
“
—
se
ponese
Frankol
.
—
„
Vem
,
“
nadaljuje
de
Leo
.
„
Nadvojvoda
piše
dolge
referate
za
stanove
,
našteva
praske
,
ki
se
ponavljajo
že
več
kot
dvajset
let
;
našteva
zločine
:
Soča
naj
bo
meja
,
Palmanovo
so
sezidali
Avstriji
v
zasmeh
.
Pravijo
,
da
nima
Avstrija
moči
,
da
brani
svojo
obalo
pred
zunanjimi
sovražniki
.
Zato
naj
proda
Goriško
,
Istro
s
Trstom
in
Senjem
.
“
—
„
Naj
pridejo
ponje
!
“
zagrmi
Juriša
.
„
Težko
jih
čakamo
!
“
udari
Frankol
;
de
Leo
nadaljuje
:
„
Na
tak
odgovor
Ferdinandov
so
zaprli
Benečani
vse
prelaze
,
je
priplul
Pasqualigo
pred
Senj
.
In
ko
se
je
vrnil
naš
Frankopan
v
Senj
,
mu
je
poslal
don
Filippo
nemudoma
pismo
.
Vrne
naj
mu
galejo
,
blago
,
posebno
topove
.
A
naš
Nikolaj
mu
pošlje
po
istem
poslancu
pismo
in
skrinjico
z
Venierovo
glavo
.
Piše
,
da
obžaluje
ves
dogodek
,
toda
galeje
ne
more
vrniti
brez
nadvojvodovega
ukaza
.
Tri
topove
pa
postavi
na
svoj
grad
Novi
...
“
„
Strela
!
Dobra
je
ta
!
“
udari
Juriša
.
„
Na
slavo
Frankopana
!
“
„
In
še
tisti
dan
,
“
se
ponese
Vinko
,
„
sem
potopil
galejo
pod
kulo
sv.
Save
.
“
—
„
To
je
zijal
Benečan
!
“
se
nasmeji
Zora
.
„
In
še
tisti
dan
,
“
reče
Daničič
,
„
je
zaprl
Pasqualigo
morje
pri
Reki
.
Nad
Senj
se
ni
upal
.
Boje
se
nas
—
hahaha
...
Kaj
molčiš
tako
,
reverendissime
?
Razderi
vendar
katero
,
Ivo
...
“
Mladi
pater
upre
oko
v
junake
v
svetlem
orožju
,
pogleda
skoz
okno
na
Adrijo
in
vzdihne
:
„
Vse
je
uredil
Frankopan
.
A
skrbi
me
,
da
ne
podležemo
nazadnje
vendarle
.
Težko
je
slabemu
,
ki
se
bori
s
silnim
!
Šarijo
in
mrcvarijo
na
Dunaju
.
Mož
je
Ferdinand
—
toda
Matija
...
Klessl
gori
za
Benečane
,
piha
cesarju
na
dušo
...
Klessl
pravi
,
da
ni
vredno
toliko
komedij
zarad
par
Uskokov
,
rojenih
razbojnikov
!
Ferdinand
zahteva
,
da
odpro
morje
,
ne
da
bi
kaznoval
on
Uskoke
.
A
večkratne
pritožbe
kramarjev
so
imele
vendar
uspeh
,
da
je
poslal
cesar
komisijo
,
feldmaršala
Adolfa
grofa
Althana
,
barona
Marka
Becka
in
Bouhoma
.
Ukazal
je
,
da
kaznujejo
krivce
in
prestavijo
druge
Uskoke
iz
Senja
.
Dobro
za
nas
,
dokler
brani
Ferdinandova
volja
,
da
se
uresniči
to
.
Saj
je
on
prihodnji
cesar
—
komisarji
hočejo
ustreči
tudi
njemu
.
Ustavili
so
se
na
Reki
,
ker
se
je
izjavil
Frankopan
,
da
ne
mara
nikogar
v
Senj
,
dokler
stotnikuje
in
deli
pravico
on
.
Zato
so
povabili
komisarji
vojvode
senjskih
Uskokov
—
vas
tri
—
na
Reko
,
zato
pijemo
razhodnico
...
Frankopan
je
svetoval
,
da
zahtevate
sprevodno
pismo
.
Dobili
ste
ga
.
Razhodnico
pijemo
.
Čujte
:
ko
pridete
na
Trsat
,
ustavite
se
v
samostanu
,
zahtevajte
novo
sprevodno
pismo
—
in
vrnite
se
srečno
...
“
„
Ne
bodi
baba
!
“
udari
orjaški
brat
otožnega
po
plečih
.
„
Ne
kali
Zorinih
oči
.
Ta
komisija
je
le
navidezna
.
Pogledali
smo
v
skrinje
...
Graški
svetovalci
,
komisarji
,
prisežejo
na
našo
nedolžnost
.
Vršili
smo
le
pravo
maščevanja
.
Drugo
je
seveda
,
če
...
V
slučaju
,
da
bi
dosegli
vendar
Benečani
kaznitev
Venierovih
ubijalcev
—
me
skrbi
največ
“
—
Juriša
pokaže
na
svoj
vrat
.
„
Umrl
bi
rad
poštene
smrti
in
upam
v
Majko
Trsaško
,
četudi
sem
nevreden
grešnik
.
Ne
plakaj
,
Zora
...
Mojo
voljo
poznaš
.
Pijte
šentjanževca
,
bratje
!
Konji
pekečejo
—
hajd
na
Reko
!
“
Eno
noč
,
en
dan
sta
trepetala
pater
Ivo
,
Zora
.
Ves
dan
se
je
ozirala
,
poslušala
plaha
deklica
.
Že
je
padal
mrak
na
Čres
in
Vratnik
,
že
je
vstajala
iz
njega
tesnoba
srca
.
Kar
udarijo
kopita
,
zagrmi
Jurišev
glas
:
„
Hej
,
Pero
!
Mijo
!
Zora
!
Mara
!
Gospodar
prihaja
.
Vina
v
dvorano
!
Z
menoj
,
Vinko
,
Daničič
!
Teci
,
Mijo
,
do
patrov
,
do
podstotnika
...
“
—
Kmalu
je
polna
dvorana
radovednih
lic.
Vse
posluša
napeto
.
Juriša
si
gladi
lice
,
pravi
:
„
Ljubeznivo
so
sprejeli
komisarji
vojvode
.
Seveda
...
Niso
prišli
prazni
in
ta
komisija
je
bila
le
pesek
v
cesarjeve
in
benečanske
oči
.
Komisarji
so
izprašali
natančno
o
dogodkih
pred
Hvarom
,
o
osvojenju
galeje
.
Vojvodi
niso
tajili
.
Osveta
je
dolžnost
,
branili
so
tudi
s
tem
cesarsko
last
,
nadvojvodovo
čast
.
Dubrovčanom
pa
je
treba
vrniti
o
priliki
...
Ko
so
slišali
o
komisiji
,
so
poslali
gostobesednega
Ahila
Pucića
na
Reko
.
Ta
je
našteval
naše
zločine
!
Komisarji
se
niso
ozirali
na
Dubrovčane
.
Svobodna
vam
je
,
junaki
,
pot
,
so
rekli
,
pozdravite
grofa
Frankopana
.
Za
sedaj
—
,
“
Juriša
pokaže
na
svoje
grlo
—
„
ni
nevarnosti
.
Graški
svetovalci
dolže
ljudovlado
,
da
je
samo
ona
kriva
vseh
zmešnjav
,
ker
ni
poslala
komisarja
na
Reko
.
Zdaj
bodo
zahtevali
svobodno
pot
po
Adriji
in
pojasnili
nadvojvodu
,
kar
je
sporočil
tržaški
škof
:
Benečani
se
pripravljajo
resno
na
kopnem
in
na
morju
.
Napadi
na
goriške
meje
so
se
ponovili
—
bojimo
se
še
hujših
.
—
Sitno
je
samo
to
,
da
se
je
priklatil
na
cesarski
dvor
v
Pragi
Medici
,
ki
nabira
po
vsej
priliki
skrivoma
vojake
.
Prepričal
se
bo
,
da
hoče
cesar
mir
,
da
se
brani
samo
nadvojvoda
naši
premestitvi
.
Stavil
bo
zopet
vse
njihove
premetene
pogoje
:
Da
se
proda
Senj
,
senjske
šume
,
da
nas
ne
more
plačevati
naš
knez
.
In
tako
naprej
—
po
starem
...
Potem
dovolijo
kramarji
svobodno
pot
po
njihovi
Adriji
—
toda
le
tako
,
da
se
prizna
njihova
nadvlast
.
Ej
,
kače
benečanske
!
Modri
ste
!
Vendar
uvidi
tudi
cesar
,
da
ni
dobre
moke
iz
plesnivega
žita
...
“
Valovi
,
belogrivi
konji
,
skačejo
visoko
,
mečejo
črne
galeje
pred
luko
,
dvigajo
vetrnjače
ob
mostišču
,
butajo
v
mestno
obzidje
.
Kot
bi
se
jezila
Adrija
,
da
jo
straži
Benečan
,
da
straži
Nemec
Senj
.
Plahe
se
stiskajo
senjske
hišice
druga
k
drugi
,
prazne
so
ulice
.
Le
korak
nemške
straže
odmeva
po
njih
.
In
okrog
kastela
se
poigrava
burja
s
sivimi
lasmi
sključene
starke
.
In
okrog
kastela
zavihrajo
kite
,
zafrli
pisan
trak
,
padajo
biseri
,
svetle
solze
...
Gorje
slabemu
,
ki
se
bori
s
silnim
!
Hreljanovička
in
Zora
se
objameta
,
naslonita
na
železna
trdna
vrata
kastela
.
O
,
solnčen
je
bil
dan
,
dan
maščevanja
!
A
zdaj
je
pregnala
temina
svetlobo
,
zdaj
umira
za
debelim
zidom
življenje
matere
,
sestre
.
Gorje
!
Vinko
Hreljanovič
,
Juriša
Senjanin
!
Junaka
brez
primere
,
vredna
slavne
smrti
v
boju
.
Zdaj
vama
plete
rabelj
vrv
.
Oj
sramota
!
Beda
!
Čujte
,
volkovi
v
gori
!
Čujte
,
vesle
!
Senjski
plemiči
v
ječi
...
Dolgo
se
je
upiral
svetli
knez
Primorja
,
Ferdinand
.
Pripravljal
je
Benečanom
jabolka
,
ni
hotel
izročiti
Uskokov
,
ne
v
kazen
,
ne
v
premeščenje
.
Majnika
leta
1613.
je
padel
Venier
od
Vinkove
roke
.
Zdaj
so
zadnji
dnovi
listopada
1614.
Zdaj
čakajo
krivci
kazni
.
Strogo
je
zapretil
cesar
,
da
hoče
imeti
mir
.
Nadvojvoda
naj
uredi
enkrat
uskoško
vprašanje
.
Težko
leto
1614.
za
Senj
!
Težko
slabemu
,
ki
se
bori
s
silnim
.
Ljudovlada
hoče
pokazati
svojo
moč
...
Po
novem
letu
so
postali
hujši
benečanski
napadi
.
Hoteli
so
osvojiti
Lovrano
,
opatijo
sv.
Jakoba
,
Bag
.
V
Červinjanu
so
naredili
pristanišče
,
da
ne
bi
plačevali
več
nadvojvodu
tržnine
in
mitnine
.
Pred
senjsko
luko
so
postavili
stolpe
,
da
branijo
plovitev
in
ribarjenje
,
zaprli
so
Reko
,
Trst
,
požgali
zaloge
žita
v
okolici
samo
zato
,
da
ne
bi
dobili
Senjani
hrane
.
Uskoki
so
si
poiskali
hrane
preko
gora
.
Začetkom
leta
so
zaplenili
na
dalmatinski
obali
dve
ladji
sukna
,
platna
,
svilene
tkanine
in
brod
dišav
in
sladkorja
.
Po
gorah
so
pritovorili
plen
v
Senj
in
kazali
Benečanom
osle
.
Zdaj
je
zaprl
Pasqualigo
najstrože
tržaško
luko
,
češ
da
prodajajo
tu
uskoški
plen
in
pošiljajo
najdražje
stvari
na
Dunaj
in
v
Gradec
.
Napadal
in
rušil
je
tržaške
soline
,
ustavljal
ladje
s
soljo
,
metal
mornarje
v
vodo
.
—
Uskoki
so
si
osvojili
trdnjavico
sv.
Mihaela
na
strmi
pečini
nasproti
Zadru
in
postavili
tja
svojo
stražo
.
Odtod
so
napadali
Turke
in
Benečane
.
Nato
je
zaprl
Pasqualigo
vso
morsko
obal
ob
nadvojvodovi
zemlji
in
branil
še
trgovino
po
suhem
.
Pri
Gradu
so
pomaknili
Benečani
državni
mejnik
tri
milje
naprej
,
mitničarju
v
Červinjanu
so
pobrali
denar
in
mu
grozili
s
Palmanovo
,
če
bi
še
pobiral
mitnino
.
Še
sodno
oblast
na
avstrijski
zemlji
si
prisvajajo
Benečani
.
Ličanskih
Vlahov
so
odpeljali
1200
duš
iz
cesarske
zemlje
,
krščanske
begunce
silijo
nazaj
pod
turški
jarem
,
zločincem
in
izdajalcem
dajejo
zavetja
.
Posebno
trpi
Senj
,
Istra
.
Reka
pošilja
nujne
prošnje
za
strelivo
,
Frankopan
utrjuje
Novi
,
Trsat
.
Benečane
srbe
njihovi
topovi
na
novijskem
obzidju
...
Koroški
stanovi
so
se
pritožili
,
kaj
trpi
dežela
od
benečanske
objesti
;
vendar
so
pristavili
,
da
ni
treba
pričeti
vojske
,
ker
izpeča
Koroška
največ
železa
in
rudnin
na
Benečansko
.
Upravitelj
Koroške
,
nadvojvoda
Maksimilijan
Ernest
,
se
je
bridko
pritožil
pri
cesarju
.
Konec
tem
nadlogam
,
je
menil
,
bi
naredila
samo
vojska
.
Kaj
ko
niso
okoliščine
ugodne
.
Treba
je
poslati
zazdaj
odlično
poslanstvo
v
Benetke
,
ki
mora
povedati
ljudovladi
resnobno
cesarjevo
mnenje
.
Potem
se
ne
bodo
upali
napovedati
vojske
.
Na
prvem
državnem
zboru
pa
je
treba
prositi
pomoči
za
vojsko
;
zapovedniki
trdnjav
pa
morajo
biti
vedno
pripravljeni
.
Stanovi
menijo
,
da
je
treba
oskrbeti
posadke
na
Jadranskem
morju
dobro
s
hrano
,
ter
jih
plačati
bolje
in
točneje
,
da
ne
bodo
prisiljene
vzdržavati
se
s
plenom
iz
sosednih
krajev
.
—
Za
očitno
vojsko
je
odločno
zavzet
Volk
Eggenberg
.
Svetoval
je
Ferdinandu
,
da
zahteva
po
samem
cesarju
svobodo
Adrije
.
Sicer
da
se
bo
zvezal
s
Španci
,
Tirolci
in
papežem
proti
njim
.
Popustili
bodo
Benečani
,
ker
so
ravno
v
hudi
stiski
.
Vsled
nemirov
na
Laškem
je
ljudovlada
oslabela
in
se
nahaja
v
hudih
denarnih
zadregah
.
Boji
se
Turkov
.
Savojska
bo
pomagala
rada
Ferdinandu
.
—
Nadvojvoda
je
pisal
vse
to
cesarju
,
omenil
tudi
,
da
izgube
Habsburžani
svoje
pravice
na
morju
,
če
se
ne
upro
enkrat
odločno
benečanski
lakomnosti
.
—
A
Matija
se
ne
more
ogreti
za
vojsko
.
Mir
s
Turki
,
pravi
,
je
nezanesljiv
.
Imeti
vojsko
na
dveh
straneh
,
ne
kaže
.
Matija
se
je
pritožil
pri
Soranzu
,
kako
da
pokončujejo
Benečani
šumo
okrog
Morane
in
vozijo
ladje
najlepšega
lesa
v
Benetke
,
kako
da
ustavljajo
benečanski
nadzorniki
tržaške
ladje
,
ki
vozijo
les
in
železo
v
cerkveno
državo
in
odtam
nazaj
olje
.
Silijo
Tržačane
,
da
plačujejo
mitnino
,
one
,
ki
se
branijo
,
odpravijo
na
galejo
.
Vse
Ferdinandove
in
Maksimilijanove
pritožbe
je
navedel
cesar
.
Ferdinandu
je
sporočil
Soranzovo
izjavo
,
da
ne
misli
ljudovlada
na
vojno
.
Samo
proti
Uskokom
se
bori
,
napada
samo
uskoške
lesove
in
mesta
.
Razbojniki
naj
se
odstranijo
,
to
zahteva
tudi
sultan
,
ki
se
je
zagrozil
,
da
očisti
sam
Adrijo
.
Cesar
ne
veruje
Benečanom
.
Vendar
svetuje
,
da
se
zabrani
uskoško
rogoviljenje
zaradi
ljubega
miru
.
—
Ker
nagovarja
sultanov
poslanik
senat
na
vojsko
radi
škode
,
ki
jo
trpita
obe
državi
od
Uskokov
,
naj
bodo
primorski
stotniki
oprezni
.
Bovec
naj
se
preskrbi
obilno
s
strelivom
...
Kmalu
so
pokončali
Benečani
večkrat
zaporedoma
pazinska
polja
.
Nato
je
prepovedal
nadvojvoda
izvoz
konj
in
zapovedal
,
da
se
čuva
najstrože
grofija
pazinska
,
preskrbe
na
Koroškem
vojaki
.
Vse
leto
se
je
mešala
štrena
.
Papežev
nuncij
je
posredoval
pri
cesarju
,
španski
poslanik
v
Benetkah
.
Soranzu
so
očitali
na
dvoru
,
da
ovirajo
Benečani
svobodo
brodarstva
.
Najprej
naj
odpro
Benečani
morje
,
potem
rešijo
uskoško
vprašanje
.
Soranzo
je
zahteval
nasprotno
.
Sklicuje
se
,
da
je
priznal
cesar
z
dunajsko
pogodbo
,
da
se
reši
najprej
uskoško
vprašanje
.
Temu
so
se
uprli
Ferdinandovi
svetovalci
.
Rekli
so
,
da
vznemirjajo
Benečani
brez
povoda
avstrijske
podložnike
,
love
trgovske
ladje
in
jih
pokončujejo
.
Če
store
Senjani
Benečanom
krivico
,
naj
se
pritožijo
,
kot
je
prav
,
in
oblasti
bodo
kaznovale
Uskoke
.
—
Soranzo
je
zahteval
,
da
odstranijo
Albance
in
vso
plačano
sodrgo
od
Adrijine
obali
.
Da
poskrbe
predstojniki
za
red
pri
vojakih
,
da
iztrebijo
razbojnike
iz
šum
,
da
postavijo
nemške
vojake
v
Senj
,
če
bi
jih
tudi
plačali
laški
knezi
.
Ferdinandovi
svetovalci
pa
nočejo
nikakor
,
da
se
razpravlja
obenem
o
svobodnem
brodarstvu
in
premestitvi
Uskokov
.
Pogajanja
se
vlečejo
,
napadi
ponavljajo
.
Tudi
na
državnem
zboru
v
Lincu
niso
dosegli
sporazuma
—
niti
niso
hoteli
dati
stanovi
Ferdinandu
pomoči
za
vojsko
.
Že
je
tolika
benečanska
sila
,
da
se
podajajo
Avstrijci
rajši
pod
benečansko
oblast
,
kot
da
bi
prenašali
večne
plenitve
.
Radi
zaprtije
se
je
podražilo
vse
,
Avstrijci
beže
na
vse
strani
,
da
si
rešijo
življenje
...
Koncem
poletja
je
opomnil
španski
poslanik
senat
,
naj
pazi
vendar
na
red
,
ker
stoje
ob
mejah
vojaki
vseh
vrst
in
krajev
.
—
Kasno
v
jeseni
je
zapovedal
senat
,
da
se
ne
sme
oddaljiti
brodovje
od
obali
.
Mahoma
so
se
prikazali
Senjani
na
Adriji
...
Sv.
Juri
je
podil
po
navadi
sv.
Marka
...
Na
Soranzovo
pritožbo
se
ozlovolji
cesar
.
Na
njegov
ukaz
je
moral
poslati
nadvojvoda
komisarja
,
da
poišče
Venierove
morilce
.
Meseca
oktobra
je
prišel
Eggenberg
z
močno
četo
arkebuzirjev
.
Zdaj
je
strah
v
Senju
.
Zdaj
se
vračajo
Rabatovi
časi
.
Venturini
so
izgnani
!
Devetintrideset
vojvodov
je
v
ječi
!
Stroga
preiskava
jih
odvede
v
smrt
.
Bedna
nam
majka
!
Šarili
in
pisarili
so
Benečani
...
A
poizkusimo
,
brate
,
staro
mazilo
...
Ni
komisarju
do
uskoških
glav
,
sam
sovraži
Benečane
.
Cesarjev
ukaz
je
svet
—
ali
cesar
je
daleč
...
Dragulji
,
zlato
,
pisane
turške
vezenine
utolažijo
komisarjevo
jezo
,
potolažijo
njegovo
vest
...
—
—
—
Divja
burja
.
Ali
udarja
ona
po
vratih
očetov
frančiškanov
,
ali
išče
obupana
duša
pomoči
?
Naglo
odpre
vratar
.
Vsa
iz
sebe
stoji
Zora
Senjaninova
pred
njim
.
Ni
treba
besede
.
Vratar
hiti
.
„
Ivo
!
Ivo
!
“
klikne
obupno
Zora
in
se
vrže
bratu
na
ramo
.
„
Na
smrt
,
Ivo
!
Na
vislice
!
Štiri
vojvode
na
vislice
—
drugi
čakajo
še
!
O
,
nosili
so
,
mitili
,
a
meni
je
prepovedal
Juriša
.
Da
ostane
meni
,
je
rekel
.
Smrt
je
tako
blizu
Uskokom
...
Da
ostane
meni
!
Hiše
obsojenih
podro
...
Juriša
mi
je
sporočil
,
naj
skrijem
zaklade
.
Ivo
i
Kaj
meni
za
blago
!
Vse
dam
za
bratovo
rešitev
...
Mule
naložim
karlovskemu
generalu
z
zlatom
in
dragimi
tkaninami
,
s
palico
grem
od
kraja
do
kraja
,
da
se
mi
reši
samo
brat
sramote
.
Ivo
—
hiti
—
hiti
do
Frankopana
...
“
Divja
burja
.
Ustavlja
,
a
ne
ustavi
mladega
redovnika
.
Težko
je
konju
,
težko
je
jezdecu
,
slaba
je
pot
po
skalovju
v
Novi
.
A
morje
je
viharno
.
Pasqualigo
preži
na
Uskoke
,
na
komisarja
.
Čim
bodo
kaznovani
krivci
Venierove
smrti
,
odpre
beneški
admiral
pota
...
Z
Bogom
,
bratove
predrzne
poti
,
z
Bogom
,
uskoška
slava
.
Za
Evropin
mir
se
je
bojeval
Uskok
.
Zdaj
ga
žrtvuje
Dunaj
Benečanom
...
Mrzla
je
burja
,
iztisne
redovniku
solzo
...
Huda
je
burja
,
se
zapleta
v
haljo
,
meče
konju
pesek
v
oči
.
Težavna
je
pot
,
ustavlja
se
konj
.
Naprej
,
zlatogrivec
,
naprej
!
gladi
premrla
roka
konjev
vrat
,
oko
redovnikovo
se
ozira
proti
Trsatu
,
posinele
ustnice
šepečejo
:
„
Prečista
,
Sveta
,
reši
nas
sramote
...
“
V
Novi
je
odšel
Frankopan
.
Benečani
groze
z
napadom
njegovemu
mestu
.
Hrvaški
velikaš
ne
more
gledati
,
kako
gospodari
Nemec
z
Uskoki
.
Cesarjevo
poročilo
o
pritožbah
Benečanov
zoper
njega
je
ujezilo
Frankopana
,
da
je
pustil
stotniško
službo
.
Kaj
bo
branil
Senj
,
ko
mu
jemljejo
najboljšo
stražo
,
hočejo
obešati
Uskoke
Benečanom
na
ljubo
.
Naj
si
poišče
cesar
boljšega
stotnika
,
Frankopan
ima
dovolj
dela
z
obrambo
svojih
gradov
.
Težki
časi
so
tu
...
Zato
bi
trebalo
varčevati
z
uskoško
krvjo
—
zato
bi
trebalo
postaviti
se
kot
en
mož
nasproti
Benečanom
.
A
cesar
,
država
imajo
druge
posle
in
skrbi
...
Ubogo
Primorje
.
Buči
morje
,
šumi
burja
,
razburjen
hiti
senjski
potok
po
kameniti
strugi
mimo
kastela
.
Potok
pripoveduje
bledemu
jetniku
o
nekdanjih
dneh
,
ko
je
bila
prišumela
Benečanka
v
svili
in
kaditi
,
ko
so
živele
nekje
na
dnu
trdega
srca
sladke
sanje
.
Oj
Adrija
!
Oj
ljubljeni
divni
bregovi
!
Bi
mogel
prodati
Uskok
vas
,
svojo
čast
?
Ugasnile
so
solnčne
oči
,
umolknil
veseli
smeh
—
ni
usojeno
,
Cecilija
...
Benečan
in
Uskok
se
ne
moreta
družiti
,
Foscari
...
Bodi
ponosna
Senjanka
,
Zora
,
hči
Orlovičke
...
Zajetih
rok
hodi
Juriša
po
okrogli
sobi
.
Gleda
na
Vratnik
,
gleda
na
Adrijo
.
In
ježe
se
obrvi
,
stiska
pest
:
Po
gozdu
prihaja
Turčin
,
Adrijo
straži
Benečan
.
A
vojvoda
Juriša
so
obsodili
na
vislice
.
Jutri
naj
bode
slavnemu
življenju
sramotni
konec
...
Hišo
mu
podere
komisar
—
sestra
ostane
sirota
.
Jutri
—
ali
še
nocoj
umrje
.
Ni
mu
žal
življenja
.
A
žal
mu
je
junačevanja
.
Kdo
bo
sekal
turške
glave
,
kdo
nagajal
Benečanu
?
—
Dovolj
—
dovolj
,
Juriša
.
Slavno
stopiš
pred
senco
očetovo
.
Gorel
je
Karin
,
Pulj
,
Trebinje
.
Gorele
so
turške
vasi
.
So
dali
radi
Turki
hčere
?
blago
?
O
,
radi
...
Drčala
je
Morana
po
Adriji
...
Za
Adrijo
!
Za
Klis
!
Za
Senj
!
So
dali
radi
Benečani
mošnje
zlata
?
zaloge
sukna
?
O
,
radi
...
Hej
,
Senjanin
!
Slaven
ti
bo
spomin
.
Tresla
se
je
Turčija
in
Benečija
pred
tvojim
imenom
,
tresel
se
je
mogočni
dož
.
A
najlepša
Benečanka
,
kneginja
slavne
ljudovlade
,
je
trepetala
zate
...
Smrt
...
Nikdar
se
je
ni
bal
Senjanin
.
Junaka
ni
strah
.
Predrzno
jo
je
iskal
,
ušel
ji
premnogokrat
.
A
zdaj
je
konec
junaške
pesmi
,
trsaški
pevec
...
Svaril
si
me
pred
vislicami
...
Ko
se
zgrne
pobožni
narod
na
Trsat
,
se
ustavi
žarnooko
dekle
,
se
upokonči
primorski
fant
:
Slepec
poje
smrt
Juriša
Senjanina
.
Trikrat
je
zapadel
rablju
.
Prvič
ga
je
rešila
dožinja
,
drugič
Uskoki
,
tretjič
ga
je
odpeljala
vila
z
Velebita
,
zazibala
ga
je
Adrija
.
Poj
,
slepec
!
Budi
kamenje
in
trnje
,
da
pojo
mladeniču
o
junaštvu
,
ki
ne
mine
...
Lepa
je
bila
pesem
,
slepec
.
Pesem
o
uskoški
bedi
.
Krasna
pesem
.
Da
bi
se
razjokal
,
zaklel
.
Zdaj
je
konec
...
Mrzlo
je
obsenčilo
v
spanju
junaka
.
Mati
je
stala
pred
njim
.
Odpirala
je
ustni
.
A
ni
rekla
:
Moj
sin
,
zelen
lavor
mojega
upanja
.
—
Ni
vprašala
:
Kje
si
bil
,
ko
je
umirala
najboljša
mati
?
—
Samo
premaknila
je
bolestno
ustni
,
samo
mignila
je
z
roko
...
Vem
,
mati
—
razumem
.
Pridem
.
Umejem
tvoj
klic
,
burja
,
morje
.
Pridem
.
Na
smrt
sem
obsojen
.
Na
vislice
.
A
slava
Majki
Trsaški
!
Ni
prevarjen
,
kdor
upa
v
Njo
.
Sestrina
nežna
duša
,
zvesti
brat
,
delata
zame
.
Ubežim
.
Jutri
bo
ječa
prazna
.
Eggenberg
ve
za
to
.
Bežim
k
Frankopanu
v
Novi
.
Ne
boji
se
on
,
ne
boji
se
Zrinjski
cesarja
.
V
Novi
,
v
Selcah
se
zbirajo
prognani
Senjani
.
Udarili
bi
na
Senj
.
Pa
velika
je
moč
nadvojvodove
volje
.
Hej
,
brate
—
umiraj
in
poj
!
Hej
,
bratje
,
ko
zaplešete
svatbeni
ples
,
bo
stal
Senjanin
za
vami
in
vas
bodril
...
Zora
,
Ivo
!
S
solzami
vama
plačujem
trud
.
Iztekla
je
ura
,
poravnan
je
račun
.
Slava
Bogu
in
Majki
božji
—
vragu
zasmeh
!
Zlatotkano
obleko
,
najlepše
orožje
,
je
naročil
,
naj
mu
prinese
Zora
.
Kot
na
svatbo
hoče
Senjanin
v
smrt
.
Mimo
nemške
straže
,
mimo
benečanskih
galej
pojde
.
Drago
je
plačala
sestra
to
šalo
...
Rožlja
.
Kdo
prihaja
?
„
Sestrica
moja
,
dušica
moja
!
Brat
Ivo
!
Enkrat
še
,
da
se
vaju
nagledam
.
Ni
časa
praviš
,
Ivo
?
Ni
časa
za
solze
,
Zora
?
Tako
te
vidim
rad
.
Mirno
,
vdano
,
Uskoška
plemkinja
!
Ugasniti
je
moral
vir
tvoj
grenkih
solza
.
Oledeneti
mora
srce
Senjaninove
sestre
.
Hitro
!
O
kako
se
vama
mudi
odpraviti
me
.
In
zunaj
je
burja
...
Nikdar
še
ni
bila
tako
mrzla
,
tako
kruta
...
Na
,
opaši
mi
Zora
očetovo
sabljo
,
daj
mi
puško
,
Ivo
...
Tako
,
vse
v
redu
.
Drugo
moje
orožje
?
“
„
Je
v
samostanu
.
“
„
Tvoji
dragulji
,
Zora
?
“
„
So
v
samostanu
.
“
„
Drugo
blago
?
“
„
Vzame
komisar
.
“
„
In
za
Juriševo
sestro
skrbi
samostan
,
dokler
se
ne
vrne
Milanšič
.
O
,
dobro
nas
je
plačal
Dunaj
,
Gradec
!
Bošnjaki
,
ki
so
prodali
čast
in
vero
,
žive
v
slasteh
.
Uskoku
,
potomcu
bosanskih
knezov
,
pišejo
vislice
.
O
,
dobro
nas
plačujejo
!
—
Grem
naj
—
grem
?
Tisoč
vezi
me
drži
tukaj
.
Pa
ne
grem
daleč
od
materinega
groba
,
ne
od
doma
stare
slave
.
Senj
,
kameniti
junak
!
Kako
te
ljubi
Uskok
!
Ti
kličeš
,
Adrija
—
in
težko
me
podita
od
sebe
sestra
,
brat
.
Tako
mehak
—
si
ti
to
,
Juriša
Senjanin
?!
Še
enkrat
,
Zora
,
sestra
edinica
...
Blagoslavljam
te
z
materinim
,
z
očetovim
blagoslovom
.
Bodi
žena
,
kot
ti
je
bila
mati
.
Vzgajaj
sinove
,
dedom
enake
—
v
bran
veri
,
Adriji
...
Ivo
,
brat
moj
!
Ne
stori
sablja
,
ne
puška
junaka
.
Nosi
ponosno
redovniško
haljo
,
sin
reda
,
ki
je
edina
uteha
naše
bedne
Bosne
.
Bodrite
,
patri
,
učite
Primorce
!
Da
bo
pripravljen
narod
,
kadar
zakliče
vila
...
Konj
me
čaka
?
Duše
moje
,
slaba
je
pot
po
bregu
.
Nepočakna
škriplje
veternjača
,
kliče
Adrija
.
Z
Bogom
,
duše
zlate
!
Mimo
Pasqualigovih
galej
in
stolpov
odjadra
Juriša
Senjanin
!
“
Umiril
se
je
valov
besneči
boj
,
umolknila
je
burja
.
V
čisto
modrino
neba
moli
Vratnik
zeleno
glavo
.
Skalovje
in
bršljan
,
rdeči
brinj
—
užare
v
jesenskem
solncu
.
Zdaj
letaj
,
brinjevka
,
od
grma
do
grma
,
zapoj
,
kos
,
pesem
solncu
,
zaziblji
se
,
galeb
srebrokrili
!
Pokojna
,
krasna
je
Adrija
.
Odplujte
,
sovražne
galeje
,
težko
čakajo
veternjače
v
luki
.
Potolažila
se
je
burja
,
potolažite
se
še
vi
,
Benečani
.
Žrtev
izbriše
krivdo
...
Ob
senjsko
obrežje
mečejo
valovi
ostanke
razbitega
broda
,
pod
senjskim
kastelom
se
zibljejo
v
zraku
trupla
treh
uskoških
vojvodov
...
Razrušene
so
