KnezPodstrmski
svojega
sorodnika
nikdar
ni
posebno
spoštoval
,
toda
kri
ni
voda
.
Knez
opravlja
baronova
posestva
,
toda
s
tem
si
naveže
težko
breme
.
Frankovski
baron
je
vedno
lahkomišljeno
živel
,
zaradi
tega
se
mora
knez
zelo
truditi
,
da
bi
v
pravi
tir
spravil
zadolžena
posestva
.
Tudi
kmetje-tlačani
na
Frankovskem
ozemlji
so
z
vsakim
dnem
upornejši
.
Knez
jih
mora
brzdati
s
celo
četo
vojakov
.
Po
dolgem
prestanku
je
knez
sedaj
zopet
na
svojem
ljubljenem
gradu
.
Knez
stoji
pri
oknu
ter
gleda
v
deževno
pokrajino
.
Tam
doli
se
raztezajo
zeleni
gozdi
,
in
prav
v
ozadji
obzorja
štrle
proti
nebu
razvaline
Rotenturnskega
gradu
.
„
Rotenturn
,
“
šepeta
graščak
,
„
tam
sem
bil
večkrat
na
lovu
.
In
če
vidim
stare
razvaline
,
misliti
moram
na
Sabino
—
zadnjo
Rotenturnsko
potomko
.
In
kakor
razpada
grad
,
tako
je
deklica
nič
vredna
.
Toda
odpustiti
jej
moram
,
deklica
je
tako
lepa
,
tako
zapeljiva
.
“
Knez
že
od
nekdaj
občuduje
žensko
lepoto
.
Ali
se
spominja
,
da
ga
je
krasna
Sabina
tudi
že
osrečevala
—
sredi
molčeče
noči
v
samotnem
lovskem
gradiču
?
„
Kje
neki
je
sedaj
?
“
povprašuje
se
graščak
.
„
Ha
,
ko
bi
se
tudi
brez
tolovajskega
glavarja
povrnila
,
odpustil
bi
jej
vendar-le
.
“
Knez
je
tako
zamišljen
,
da
ne
čuje
opetovanega
trkanja
na
vrata
.
Konečno
se
ta
odpro
.
Mal
živahen
možicelj
zvitega
obraza
vstopi
.
To
je
knezov
tajnik
in
sodnik
,
ki
opravlja
vse
uradne
posle
,
kajti
knez
se
raje
ukvarja
z
lovom
,
kakor
pa
s
pisarjenjem
.
Tajnik
se
nekatorikrat
odkašlja
.
Še-le
,
ko
uradnik
z
nogo
po
tleh
zadrsa
,
obrne
se
knez
.
„
Oj
,
Vi
ste
,
tajnik
?
“
zakliče
knez
slabe
volje
.
„
Ali
ste
že
zopet
v
uradnih
zadevah
tukaj
?
Saj
ste
bili
še-le
pred
pol
ure
tukaj
in
sem
moral
cel
kup
listin
podpisati
.
Še
sedaj
me
roka
boli
.
“
—
Tajnik
se
smehlja
.
„
Sedaj
se
gre
za
nekaj
druzega
,
milostivi
knez
.
“
„
Ali
je
že
zopet
na
Frankovskem
kaj
narobe
?
Če
so
kmetje
zopet
nemirni
,
planil
bom
kakor
satan
nanje
.
Odkar
je
moj
bratranec
,
baron
Frankovski
izginil
,
so
tlačani
kakor
obsedeni
.
“
„
Nekaj
druzega
je
,
milostivi
knez
.
“
„
No
?
“
„
Pred
jedno
uro
je
prišel
na
graščino
tuj
človek
,
ki
pravi
,
da
ima
važne
novice
poročiti
.
Toda
prosto
pot
zahteva
za-se
,
da
sme
pritiajati
in
odhajati
,
kakor
se
njemu
zljubi
.
“
Knez
se
ne
premišljuje
dolgo
.
„
Dovolite
mu
prosto
pot
za
dva
dni
,
“
veleva
živahno
.
„
Dotično
pismo
sem
že
izgotovil
,
pečat
sem
na-nje
pritisnil
,
treba
je
je
le
še
podpisati
.
“
„
Tedaj
naj
že
zopet
pero
v
roke
vzamem
,
“
godrnja
knez
.
„
No
,
za
vraga
,
če
ni
drugače
,
sem
s
papirjem
.
“
Knez
vzame
pero
v
roko
ter
na
listino
napravi
veliko
‚
packo
‘
.
Tajnik
jo
s
svojim
dolgim
jezikom
obliže
.
„
Dober
tek
,
“
pravi
knez
,
„
jaz
kaj
druzega
rad
pijem
,
ne
pa
črnilo
.
Toda
taki
ste
učenjaki
—
vrag
naj
Vas
razume
!
“
Potem
počasi
začečka
na
‚
prostostno
pismo
‘
svoje
častno
ime
.
—
„
Tako
,
tukaj
je
listina
,
“
pravi
konečno
ter
se
globoko
oddahne
.
„
Sedaj
sem
pa
res
radoveden
,
kake
novice
nam
tujec
donaša
.
Hitro
ga
sem
pripeljite
!
“
Tajnik
odhiti
.
Knez
se
zopet
k
oknu
obrne
.
Na
hodniku
se
začujejo
težki
koraki
.
Vrata
se
odpro
in
sodnik
se
zopet
prikaže
.
„
Kje
imate
moža
?
“
praša
knez
.
„
Zunaj
sem
ga
pustil
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Milostivi
knez
,
človek
je
na
slabem
glasu
,
to
sem
Vam
hotel
najpoprej
naznaniti
.
V
gorovji
ga
imenujejo
ogljarja
Toneta
ter
si
ljudje
pripovedujejo
,
da
s
tolovaji
občuje
.
“
„
Vse
jedno
,
le
noter
naj
pride
!
“
Tajnik
z
glavo
zmajeva
ter
skozi
vrata
nekaj
na
hodnik
zakliče
.
Takoj
potem
vstopi
pričakovani
mož
.
Zvito
in
vendar
plašno
gleda
proti
knezu
.
„
Le
bliže
pristopi
,
treba
se
Ti
ni
bati
—
prostostno
pismo
ima
svojo
veljavo
.
“
To
je
v
resnici
ogljar
Tone
,
ki
se
počasi
bliža
knezu
.
Hinavec
poklekne
,
da
bi
knezu
izkazal
čast
,
toda
v
srcu
vse
drugače
misli
.
Knez
ga
opazuje
.
Vtis
,
ki
ga
nanj
napravlja
ogljar
,
ni
nič
kaj
prijeten
.
„
Kaj
hočeš
?
“
praša
ga
rezko
.
Ogljar
Tone
ga
skesanega
obraza
pogleda
.
„
Oj
,
milostivi
knez
,
prostostno
pismo
mi
daje
pogum
,
da
se
Vam
pri
bližam
.
“
„
Tri
sto
medvedov
,
“
zarentači
knez
,
„
ne
blebetaj
mi
,
lopov
,
kakor
stara
klepetulja
!
To
zna
moj
tajnik
veliko
bolje
,
kakor
Ti
.
Same
udanosti
vedno
umira
,
predno
odpre
svoja
usta
.
“
Pri
teh
besedah
nagajivo
pogleda
proti
svojemu
uradniku
,
ki
se
vsled
te
dvomljive
hvale
neznansko
kremži
.
Tudi
ogljar
Tone
so
tja
ozre
.
„
Ali
sme
tudi
gospod
sodnik
mojo
skrivnost
slišati
?
“
„
Seveda
,
ta
mora
vse
vedeti
.
Sedaj
govori
,
drugače
mi
poide
potrpežljivost
.
“
Ogljar
Tone
se
ne
da
dvakrat
prositi
.
„
Jaz
stanujem
v
gorovji
,
milostivi
knez
,
“
prične
počasi
pripovedovati
.
„
Tam
marsikaj
vidim
,
kar
ostane
drugim
prikrito
.
Tako
sem
opazoval
neko
tolovajsko
četo
.
“
Knez
postane
pazljiv
.
„
Dalje
!
“
„
Na
ta
način
sem
celo
grozovitega
Jurija
Skopca
videl
,
ki
je
sabo
vlekel
v
verige
okovanega
gospoda
barona
Frankovskega
.
“
Knez
razburjen
pristopi
k
lopovu
.
„
Ali
veš
,
kje
je
moj
ubogi
bratranec
skrit
?
“
„
Tega
žalibog
ne
vem
,
“
pravi
ogljar
Tone
žalostno
,
„
toda
skrivališče
tolovajskega
glavarja
bi
lahko
izvedel
.
“
„
Tako
,
tako
;
ali
je
to
vse
,
kar
mi
imaš
povedati
?
Jaz
sam
vem
,
da
je
tolovajski
glavar
odpeljal
barona
Frankovskega
—
to
mi
ni
nič
novega
.
“
„
Znano
mi
je
še
več
.
“
„
No
,
radoveden
sem
.
Ali
Ti
ni
znano
,
zakaj
Jurij
Skopec
dosedaj
ni
terjal
odkupnine
?
“
„
Tudi
tega
ne
vem
.
Dokazati
pa
morem
nekaj
druzega
—
ali
smem
popolnoma
odkritosrčno
govoriti
?
“
„
Seveda
,
“
zagrmi
knez
nad
njim
.
„
Govori
,
kakor
Ti
je
jezik
zrastel
.
Ovinkov
ne
trpim
.
“
Ogljar
Tone
še
plašljivo
ozre
proti
sodniku
,
toda
ta
je
postal
radoveden
ter
se
ne
gane
z
mesta
.
„
Milostivi
knez
ste
neko
gospodično
odposlali
,
katera
naj
vjame
Jurija
Skopca
.
“
„
Sabino
!
“
zakliče
knez
nehote
.
Hitro
pa
potem
pristavi
:
„
Kaj
veš
o
njej
—
hitro
povej
!
“
„
Ta
Vaša
vohunja
se
Vam
je
izneverila
,
“
naglaša
ogljar
Tone
.
—
Knez
z
glavo
odmaje
.
„
Tega
ne
verjamem
.
“
„
In
vendar
je
tako
,
“
nadaljuje
rokovnjač
.
„
Ko
bi
bila
hotela
Jurija
Skopca
oblastnijam
izročiti
,
storila
bi
bila
to
lahko
desetkrat
.
Toda
gospodična
mu
navlašč
prizanaša
.
“
„
Grom
in
strela
,
če
me
slepariš
,
godilo
se
Ti
bo
pozneje
slabo
!
“
Ogljar
Tone
gleda
knezu
v
obraz
.
„
Milostivi
knez
naj
me
da
obglaviti
,
če
ne
govorim
resnice
.
Dokazal
bom
svojo
trditev
.
“
„
Govori
!
“
Sodnik
nateguje
ušesa
,
toda
nobene
besede
več
ne
sliši
—
ogljar
šepeta
.
Dlje
časa
tako
knezu
pripoveduje
,
kateremu
se
obraz
vedno
bolj
daljša
.
Konečno
se
mu
oči
togotno
svetijo
.
„
Resnično
,
“
mrmra
graščak
,
„
nespameten
sem
bil
.
Če
me
je
Sabina
varala
,
grozno
jo
bom
kaznoval
.
“
Z
nova
se
k
rokovnjaču
obrne
.
„
Kaj
moreš
Ti
storiti
?
“
„
Oj
,
veliko
,
“
glasi
se
njegov
predrzni
odgovor
.
„
Izročil
Vam
bom
Sabino
in
Jurija
Skopca
povezana
—
potem
mi
sami
določite
plačilo
.
“
„
Ali
si
v
stanu
to
storiti
?
“
„
Da
—
sem
.
“
„
Lopov
,
Tvoja
glava
—
“
„
Naj
pade
,
če
ne
izpolnim
obljube
.
Svoje
življenje
stavim
,
da
Vam
bom
oba
izročil
,
potem
bo
tudi
lahko
,
barona
Frankovskega
oprostiti
.
“
Knez
se
hoče
natanko
prepričati
,
da
ogljar
Tone
govori
resnico
.
„
Ali
Jurija
Skopca
sovražiš
?
“
„
Komaj
ga
poznam
,
“
glasi
se
zviti
odgovor
.
„
Toda
zvest
podanik
hočem
postati
—
sezidal
bi
si
rad
malo
hišico
ter
na
starost
mirno
živel
.
“
„
To
vse
boš
dobil
,
da
,
še
več
,
če
mi
oba
v
mojo
oblast
spraviš
.
Pred
vsem
pa
moram
dobiti
dokaze
v
roko
,
da
se
mi
je
moja
vohunja
izneverila
.
“
„
Te
dokaze
bom
preskrbel
.
“
„
Takoj
,
oj
,
jaz
sem
premeten
človek
.
Kakor
lovski
pes
bom
lazil
za
Jurijem
Skopcem
,
dokler
ne
pride
trenotek
,
da
ga
zgrabimo
.
Da
,
milostivi
knez
,
plačila
ne
maram
poprej
imeti
,
v
dokaz
,
kako
pošteno
mislim
.
“
„
Kaj
pravite
Vi
k
temu
?
“
obrne
se
knez
k
svojemu
tajniku
.
Ta
z
ramo
migne
.
„
Sedaj
le
pojdi
,
izpolni
svojo
obljubo
,
plačilo
Ti
ne
bo
izostalo
.
“
Ogljar
Tone
je
radostno
razburjen
.
Knezu
ponižno
roko
poljubi
,
tajnika
nezaupno
od
strani
pogleda
,
potem
pa
hitrim
korakom
skozi
vrata
na
hodnik
pride
in
po
stopnicah
se
oziraje
izgine
.
Leino
trpljenje
.
—
Abraham
v
jezi
.
—
Velika
sila
.
Zviti
Abraham
je
zopet
moral
globoko
v
mošnjiček
poseči
.
Njegovim
izpovedbam
oblastnije
ne
verujejo
popolnoma
,
da
je
Jurij
Skopec
le
slučajno
prišel
v
njegovo
hišo
.
Stari
Hebrejec
na
to
prisega
,
toda
konečno
mora
pa
vendar
trde
zlate
odštevati
.
Hišna
preiskava
se
zaradi
tega
pri
njem
površno
vrši
.
Sicer
so
pa
dragocenosti
,
katere
je
žid
od
tolovajev
kupil
,
skrite
v
tajni
podzemeljski
kleti
.
Sedaj
more
še-le
na
dogodke
v
njegovi
hiši
misliti
.
Levi
leži
doma
bolj
mrtev
kakor
živ
,
glavo
ima
grozno
pobito
,
Jurij
Skopec
ga
je
z
veliko
silo
ob
steno
vrgel
.
Ž
njim
tedaj
ne
more
govoriti
.
Ko
vojaki
odidejo
,
zmisli
se
Lee
.
Abraham
je
krasno
deklico
v
njeno
spalnico
zaprl
ter
služabnicam
zapovedal
,
naj
jo
strogo
stražijo
.
Sedaj
se
še-le
natanko
spominja
,
kaj
se
je
v
oni
grozni
noči
prepetilo
.
Urnih
korakov
hiti
k
svoji
rejenki
.
Služkinje
zapodi
iz
sobe
,
potem
vrata
zapre
ter
ključ
v
žep
vtakne
.
Tu
v
spalnici
sedi
divna
Tnrkinja
.
Objokana
je
,
ko
pa
Abraham
vstopi
,
hitro
se
ponosno
vskloni
.
Žid
jo
srdito
gleda
.
„
Izdnjica
!
“
sikne
razljučeni
starec
.
Deklica
ga
neustrašeno
pogleda
.
„
Jaz
nisem
izdajica
,
“
odgovarja
ponosno
.
„
Tolovajskega
glavarja
sem
le
svarila
,
ko
mu
je
smrtna
nevarnost
pretila
.
“
Abraham
se
zgane
.
„
Kaj
praviš
?
“
„
Skrivnost
onih
treh
postelj
mi
je
znana
,
“
naglaša
lepa
deklica
.
„
Kaj
mene
postelje
brigajo
?
Jaz
ničesa
o
njih
ne
vem
.
Moja
hiša
je
stara
,
tudi
so
mogoče
moji
služabniki
hoteli
tolovaje
umoriti
.
Sedaj
se
imam
s
Tabo
o
drugih
rečeh
pogovoriti
.
“
Deklica
ga
prašaje
pogleda
.
„
Ti
prokletega
tolovaja
ljubiš
!
“
kriči
Abraham
.
Lea
položi
svojo
malo
roko
na
visoko
dvigajoče
se
prsi
.
„
Da
,
ljubim
ga
—
nad
vse
!
“
zatrjuje
plamtečih
očij
.
Žid
besno
zarujove
.
„
Oj
,
“
sopiha
,
„
jabolko
ne
pade
daleč
od
drevesa
.
Ali
sem
Te
zaradi
tega
tako
skrbno
vzgojil
,
da
Te
konečno
tak
peklenski
tolovaj
odpelje
?
“
Lea
kvišku
poskoči
.
„
To
ni
res
!
“
zakliče
žarečih
se
očij
.
„
Jurij
Skopec
me
ni
zapeljal
—
tega
on
ne
stori
.
“
Lea
obmolkne
.
Žid
je
sedaj
manj
togoten
,
kakor
poprej
,
kajti
ve
,
da
se
deklica
ne
laže
—
ki
tedaj
ni
izgubila
dekliške
časti
.
Toda
popolnoma
še
ni
potolažen
.
„
Ti
ga
ljubiš
,
“
huduje
se
nad
njo
,
„
pokazala
si
mu
tajni
hodnik
.
“
„
Ne
,
Jurij
Skopec
ga
je
sam
našel
.
“
Abraham
pristopi
k
lepi
deklici
.
„
To
jaz
bolje
vem
,
“
grči
.
„
Ti
si
mu
pri
begu
pomagala
.
In
pa
v
Tvoji
sobi
je
bil
.
“
Lea
globoko
zarudi
,
toda
očij
ne
povesi
.
„
Da
,
to
sem
storila
,
“
pravi
mirno
.
„
Odprla
sem
mu
svojo
spalnico
,
ker
sem
ga
hotela
obvarovati
zavratnih
napadov
zlobnega
Levija
.
“
„
In
pa
tikala
si
ga
—
sam
sem
to
slišal
.
“
„
Tega
ne
tajim
.
“
Abraham
divja
gori
in
doli
.
„
Saj
pravim
,
lepo
nadlogo
sem
si
s
Tabo
nakopal
,
“
tarna
žid
.
„
Ti
svojega
očeta
res
ne
zatajuješ
—
bil
je
tudi
tolovajski
glavar
.
“
„
Naj
je
bil
,
kar
hoče
.
Storila
nisem
nič
napačnega
,
moja
vest
je
čista
.
In
nehvaležna
nisem
nikdar
bila
.
“
Žid
molči
.
Od
strani
pogleduje
svojo
rejenko
,
ki
zopet
mirno
sedi
.
„
Kaj
naj
sedaj
s
Tabo
počnem
?
“
zakriči
z
nova
Abraham
.
„
Zaprl
Te
bom
,
stradati
Te
bom
pustil
,
da
boš
suha
postala
kakor
trska
.
“
„
Le
storite
to
,
“
odgovarja
Lea
ponosno
.
„
Trpela
bom
in
molčala
,
nikdar
pa
ne
bom
za
milost
prosjačila
,
ker
nisem
nič
napačnega
storila
.
“
Abraham
srdito
sika
.
„
Zaprite
me
,
“
nadaljuje
Lea
,
„
vrzite
me
v
klet
,
ne
bom
se
upirala
.
Slabotna
deklica
sem
—
storite
z
menoj
,
kar
Vam
je
drago
!
“
Hebrejec
ne
misli
na
to
,
da
bi
izvršil
,
kar
preti
.
Lea
mu
je
ljuba
,
toda
doseči
hoče
,
da
bi
gojenka
postala
soproga
bogatega
soseda
.
„
Prosi
za
odpuščanje
!
“
prične
zopet
žid
.
„
Ne
,
nikdar
!
“
„
Poklekni
!
“
„
Ne
,
ne
vem
,
zakaj
.
“
„
Lea
,
“
kriči
Abraham
togotno
,
„
ne
spravi
me
v
jezo
,
drugače
Te
zgrabim
za
Tvoje
dolge
kite
ter
Te
po
tleh
vlačim
,
dokler
ne
prosiš
za
milost
.
“
„
Storite
,
kar
ne
morete
pustiti
!
“
Abraham
se
za
trenotek
izpozabi
.
Divje
besneč
plane
na
deklico
ter
jo
zgrabi
za
krasne
lase
.
—
„
Lea
,
mučil
Te
bom
!
“
„
Kakor
Vam
drago
,
“
odgovarja
pogumnica
mirno
,
„
Jurij
Skopec
bo
že
čul
,
kako
se
mi
je
godilo
,
ter
bo
potem
zahteval
od
Vas
račun
.
“
Te
besede
izdajo
.
Abraham
omahne
,
kakor
bi
ga
strela
zadela
.
„
Jurij
Skopec
,
“
jeclja
strahopetnež
,
„
oj
,
ta
je
sedaj
daleč
od
tod
,
ne
bo
se
upal
semkaj
.
“
„
Povrnil
se
bo
.
“
Stari
prepeličar
se
plašno
na
vse
strani
ozira
,
kakor
da
bi
se
bal
,
sedaj
in
sedaj
se
bo
grozoviti
tolovaj
prikazal
.
„
Le
mučite
me
,
“
oglasi
se
lepa
deklica
,
„
pokažite
svoje
priznanje
za
to
,
da
sem
ga
prosila
,
naj
Vam
prizanese
.
Ravnala
sem
tako
,
ker
nikdar
ne
pozabim
,
kako
hvaležna
Vam
moram
biti
za
vse
izkazane
mi
dobrote
.
“
Žid
dobro
ve
,
da
bi
ga
bil
tolovajski
glavar
zadavil
,
ko
bi
ne
bila
v
zadnjem
trenotku
njegova
gojenka
posredovala
.
„
Ne
bom
Te
v
klet
zaprl
,
“
zagodrnja
stari
Abraham
,
„
ne
bom
Te
mučil
,
toda
strogo
Te
bom
dal
stražiti
—
dokler
—
“
Lea
ga
prašaje
pogleda
.
„
Dokler
Levi
ne
postane
zdrav
,
“
pristavi
žid
temnega
obraza
.
„
Potem
bo
prišel
rabinec
ter
Vaji
poročil
.
Levi
Ti
bo
že
muhe
izgnal
.
“
Lea
se
ponosno
vzravna
.
„
Levijeva
soproga
ne
bom
nikdar
postala
.
“
„
Oho
,
to
bomo
že
videli
,
“
čivka
Abraham
.
„
V
neljub
zakon
se
ne
dam
prisiliti
.
Branila
se
bom
do
zadnjega
—
dokler
si
ne
priborim
prostosti
.
“
„
O
,
primoral
Te
bom
.
“
„
Nikdar
,
“
zakliče
pogumna
gojenka
pol
obupana
.
„
Rabinec
naj
le
pride
,
poroča
naj
,
kar
mu
drago
,
toda
Leviju
se
nikdar
ne
bom
udala
.
In
če
me
Levi
potem
tudi
v
svojo
hišo
vleče
,
pokazala
mu
bom
,
kako
ostuden
mi
je
.
Zadavila
ga
bom
,
predno
me
bodo
mogle
njegove
suhe
roke
objeti
.
“
Južna
kri
vre
—
Lea
je
jednaka
boginji
osvete
.
Abraham
se
smeji
.
„
Le
upiraj
se
,
golobičica
,
“
roga
se
starec
.
„
Sedaj
si
se
sama
izdala
.
To
mi
je
ravno
prav
.
Odslej
Te
bomo
strogo
stražili
,
dokler
Levi
ne
okreva
.
To
se
bo
kmalu
zgodilo
,
kajti
Tvoj
bodoči
soprog
ima
trdo
glavo
.
In
da
se
mu
v
poročni
noči
ne
pripeti
kaka
nezgoda
,
povezali
Te
bodemo
.
Ne
pozabi
,
kar
sem
Ti
rekel
—
odnehal
ne
bom
nikdar
.
“
Lea
smrtno
prebledi
.
Starega
Abrahama
predobro
pozna
,
preti
jej
osoda
,
da
postane
žena
sovraženega
moža
.
Žid
zapazi
njeno
bojazen
.
„
Hihihi
,
“
roga
se
starec
,
„
ali
sedaj
izprevidiš
,
da
Ti
nobeden
upor
nič
ne
pomaga
?
Da
,
bolje
je
,
da
se
prostovoljno
udaš
,
kajti
moja
volja
bo
obveljala
.
“
„
Moja
tudi
.
“
„
Ali
ne
izpoznaš
,
da
Ti
nič
ne
pomaga
?
“
„
Jaz
samo
jednega
ne
pozabim
.
“
„
In
to
je
?
“
„
Jurij
Skopec
se
bo
povrnil
—
potem
bodete
morali
dati
odgovor
.
“
Abraham
se
kislo
smehlja
,
kajti
pri
srcu
mu
ni
posebno
lahko
.
—
„
Smešno
,
“
pravi
konečno
,
„
tolovajski
glavar
je
daleč
od
tod
in
stavim
,
da
se
ne
bo
nikdar
več
upal
v
Zagreb
.
“
Deklica
molči
.
Spominja
se
Jurij
Skopčeve
obljube
,
da
jo
bo
zopet
obiskal
.
Tega
noče
izdati
.
Abraham
gre
proti
vratom
.
„
Pri
tem
ostane
,
kar
sem
rekel
,
“
pravi
žid
,
„
sedaj
grem
Leviju
streč
.
Mnogo
zdravilnih
zelišč
mi
je
znano
—
kmalu
bo
Tvoj
ženin
okreval
in
potem
se
bo
po
moji
volji
zgodilo
.
Pripravi
se
na
poroko
,
sicer
Te
bodem
prisilil
.
“
Hripavo
krohotajoč
zapusti
trdovratni
Abraham
lepo
jetnico
.
Jurij
Skopčeva
predrznost
.
—
V
samotnem
gradu
.
—
Nenavaden
zapor
.
—
Siloviti
grof
.
—
Gospa
in
hišina
.
Jurij
Skopca
in
njegove
tovariše
smo
zapustili
,
ko
so
se
začeli
oglašati
lovski
rogovi
.
—
Pogumni
tolovajski
glavar
ostane
miren
,
sklep
njegov
je
v
jednem
hipu
gotov
.
Vsak
trenotek
je
dragocen
,
obotavljati
se
ne
sme
najmanje
.
„
Hitro
,
“
veleva
Jurij
Skopec
zamolklim
glasom
,
„
tu
je
gosto
grmovje
—
poskrijte
so
notri
s
plenom
ter
ostanite
popolnoma
mirni
.
“
Polde
mračno
gleda
.
„
Vse
je
prav
,
glavar
.
Toda
prokleti
psi
nas
bodo
kmalu
izvohali
.
“
„
Počenite
v
goščavi
!
“
zapoveduje
glavar
.
Tolovaji
ubogajo
.
Po
vseh
štirih
plezajo
v
grmovje
ter
potegnejo
za
sabo
vreče
z
denarjem
.
Jurij
Skopec
ostane
sam
ter
mirno
čaka
na
lovsko
družbo
.
„
Glavar
,
“
oglasi
se
Poldo
z
nova
,
„
ali
se
bodete
skrili
?
“
„
Ne
,
jaz
ostanem
tukaj
.
“
„
Ali
—
“
šepeta
Černič
v
skrbeh
.
„
Tiho
!
“
veleva
glavar
,
„
molčite
—
lovska
družba
se
bliža
,
prepustite
vse
meni
!
“
Nikdo
ne
ugovarja
več
.
Tolovaji
poznajo
svojega
načelnika
ter
vedo
,
da
ne
trpi
nasprotovanja
.
Mirni
čepe
v
goščavi
,
predrzni
glavar
pa
sloni
ob
veliki
smreki
ter
ravnodušno
pričakuje
,
kaj
mu
bo
naklonila
usoda
.
Ni
mu
treba
dolgo
čakati
,
kmalu
pridrvi
četa
lovskih
psov
.
—
Živali
vohajo
po
zraku
—
čutijo
,
da
se
za
grmovjem
skrivajo
ljudje
.
Čudovito
je
,
kako
moč
imajo
Jurij
Skopčeve
lepe
črne
oči
.
—
Psi
obstoje
,
ne
upajo
se
blizo
priti
.
Cvilijo
in
tulijo
,
ozirajo
se
nazaj
,
kakor
da
bi
od
prihajajočih
lovcev
pričakovali
pomoči
.
Jurij
Skopec
se
ne
gane
.
Desnica
njegova
se
oklepa
samokresa
—
toda
orožja
mu
ni
treba
rabiti
,
oči
njegove
krote
pse
.
V
bližini
se
lomi
vejevje
.
Krasen
konj
s
širokimi
prsi
odganja
,
kar
se
mu
stavi
v
bran
.
—
In
na
njegovem
hrbtu
se
giblje
—
ne
lovec
,
kakor
je
Jurij
Skopec
pričakoval
—
marveč
krasna
,
razkošna
ženska
v
lični
,
baržunasti
jahalni
opravi
.
To
je
gospa
imenitnega
rodu
.
Sama
je
,
ostala
lovska
družba
je
krenila
na
drugo
stran
.
Ženska
sedi
v
sedlu
kakor
Amaconka
,
z
levico
drži
srebrn
lovski
rog
,
z
desnico
pa
konjske
vajete
.
Menda
je
pričakovala
,
da
so
psi
obkolili
kako
divjačino
.
Psi
se
drenjajo
naprej
.
Ženska
se
začudi
.
„
Aj
,
to
ni
divjačina
.
Kaj
počenja
kmet
tukaj
?
“
Jurij
Skopec
se
ne
gane
.
„
V
zapuščenem
gozdu
samoten
mož
—
Vi
ste
lovski
tat
!
“
—
„
Ne
,
nisem
,
“
odgovarja
pogumni
tolovajski
glavar
.
Njegove
temne
oči
se
vjamejo
z
onimi
krasne
jahalke
.
Premolk
nastane
.
Celo
psi
molče
.
Tujka
se
v
sedlu
vzravna
.
„
Kdo
ste
?
“
praša
zapovedujočim
glasom
,
ki
se
pa
nekoliko
trese
.
„
Takih
očij
,
kakor
jih
imate
Vi
,
nima
nobeden
kmet
.
“
Jurij
Skopec
se
smehlja
.
„
Slučajno
sem
v
to
pokrajino
zašel
,
“
izpregovori
,
„
da
,
slučajno
.
Sicer
bom
pa
molčal
.
“
„
Ah
—
“
čudi
se
krasna
ženska
.
Psi
se
togotno
zaganjajo
v
grmovje
,
za
katerim
se
skrivajo
tolovaji
.
„
Kaj
pomeni
to
?
“
vsklikne
jahalka
.
„
Moji
psi
so
tako
nemirni
—
ali
niste
sami
?
“
Jurij
Skopec
molči
.
„
Kdo
se
skriva
v
grmovji
?
“
praša
ga
rezkim
glasom
.
Glavar
jo
nemo
gleda
.
Gospa
nastavi
srebrni
rog
na
usta
.
„
Treba
mi
je
samo
jedno
znamenje
dati
,
in
družba
bo
pridrvila
,
“
preti
neznanka
.
„
Odgovor
zahtevam
.
“
Jurij
Skopec
se
jej
v
obraz
smehlja
.
Oči
se
mu
svetijo
—
ženski
omahne
roka
z
lovskim
rogom
.
Kaj
se
vrši
v
duši
razkošne
tujke
,
to
sam
Bog
ve
.
„
Z
mano
pojdite
!
“
veleva
krasotica
tresočim
se
glasom
.
„
Ne
daleč
od
tod
je
moj
lovski
gradič
,
tam
mi
bodete
dali
odgovor
.
“
Jahalka
zapove
psom
,
naj
molče
.
Živali
renčeč
ubogajo
.
„
Šel
bom
z
Vami
,
“
oglasi
se
pogumni
mož
,
„
toda
dovolite
,
da
se
poprej
s
svojimi
spremljevalci
pomenim
.
“
Iz
njegovih
očij
švigajo
čarobni
bliski
proti
tujki
.
Ta
mu
pritrjevale
prikima
.
Jurij
Skopec
izgine
za
grmovjem
.
„
Polde
—
Černič
!
“
šepeta
predrznež
.
„
Tukaj
smo
.
“
„
Ostanite
mirni
,
dokler
se
lovska
družba
ne
oddalji
,
potem
pa
pojdite
pod
Hrušico
,
prišel
bom
za
Vami
,
četudi
še-le
po
preteku
nekaj
dnij
.
“
„
Glavar
,
v
svojo
nesrečo
hitite
,
“
ugovarja
Polde
,
ki
je
vse
slišal
.
„
To
je
moja
stvar
.
“
„
Glavar
!
“
Ubogajte
,
kakor
Vam
ukazujem
!
Nevarnosti
ni
nobene
več
.
S
to
gospo
moram
iti
,
sicer
nas
vse
polove
.
Zdravstvujte
!
“
Tolovajski
glavar
se
prerine
iz
goščave
ter
zopet
stoji
pred
lepo
jahalko
,
ki
ve
,
da
jej
skrivnostni
,
zali
mož
ne
more
uiti
.
—
„
Pripravljen
sem
,
“
pravi
Jurij
Skopec
.
„
Pojdite
z
menoj
!
“
Gospa
počasi
odjaše
,
glavar
pa
koraka
za
njo
.
Psi
odidejo
ž
njima
.
Od
časa
do
časa
se
jahalka
ozre
;
menda
se
hoče
prepričati
,
če
je
zali
mož
ni
zapustil
.
Jurij
Skopec
na
beg
niti
ne
misli
,
kajti
psi
bi
ga
hitro
ugrabili
in
tudi
ostala
lovska
družba
bi
ga
kmalu
dohitela
.
Pot
ne
traja
dolgo
.
Prikaže
se
sredi
temnozelenih
smrek
gradič
.
Tolovaj
zapazi
,
da
ima
krasna
gospa
dragocene
prstane
na
roki
.
Ni
dvojbe
,
skrivnostna
jahalka
je
bogatega
,
plemenitega
rodu
.
—
Pred
močno
okovana
vrata
prideta
.
Sicer
je
pri
njih
zvonec
,
toda
gospa
z
jahalnim
bičem
trikrat
krepko
na
vrata
potrka
.
Vhod
se
odpre
.
Mnogoštevilni
služabniki
v
lični
opravi
stoje
na
dvorišči
.
Globoko
se
priklonijo
pred
svojo
gospodarico
.
Gospa
v
tujem
jeziku
svojim
slugam
nekaj
zapove
in
koj
potem
osem
hlapcev
obstopi
Jurija
Skopca
.
Radovedni
ga
gledajo
.
—
„
Postrezite
mu
dobro
!
“
veleva
razkošna
krasotica
.
„
Ne
pozabite
,
kar
sem
Vam
ukazala
—
sicer
se
bojte
moje
nemilosti
!
“
—
Z
bičem
zamahne
v
potrdilo
svojega
povelja
.
Služabniki
peljejo
tolovajskega
glavarja
v
gradič
,
žena
pa
odjaha
s
psi
proti
gozdu
.
Jurij
Skopec
je
jetnik
.
„
Dobro
,
dobro
,
“
misli
si
predrznež
,
„
to
bo
zopet
nekaj
nenavadnega
.
Nevarnosti
ni
nobene
za-me
,
vsaj
tovariše
sem
otel
.
Sedaj
naj
pride
,
kar
hoče
.
“
Služabniki
molče
.
Samo
namigujejo
mu
,
naj
gre
ž
njimi
.
Po
stopnicah
odidejo
v
prvo
nadstropje
,
po
temnem
hodniku
stopajo
mimo
zaprtih
vrat
.
Konečno
odpro
vrata
ter
pridejo
v
krasno
opremljeno
sobo
.
—
Vrata
se
zopet
zapro
,
Jurij
Skopec
je
sam
.
To
ga
ne
vznemirja
.
K
vhodu
pristopi
ter
potrka
na
vrata
.
Čudno
odmeva
od
njih
.
Železna
so
.
Predrznež
se
k
oknu
obrne
.
Pred
njim
je
zastor
.
Ko
ga
odgrne
,
zapazi
gladko
steno
.
Sobo
razsvetljuje
svetilnica
na
stropu
.
Tolovajski
glavar
se
čudno
smehlja
.
„
Jetnik
sem
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
no
,
počakajmo
,
kaj
poreče
lepa
jahalka
.
Njeni
pogledi
—
“
Predrznež
ne
izpregovori
vsega
,
kar
misli
.
Še
jedna
vrata
so
v
stranski
steni
.
Tudi
ta
so
železna
,
sredi
njih
pa
je
malo
,
štirioglato
okence
,
ki
se
samo
od
zunaj
da
odpreti
.
Tam
zasliši
šum
.
Okence
se
odpre
.
Zunaj
stojita
dva
služabnika
.
„
Vzemite
!
“
oglasi
se
jeden
izmed
njiju
.
Nekaj
skled
mu
pomole
noter
,
ki
so
sicer
pokrite
,
toda
prijeten
duh
prihaja
iz
njih
.
Jurij
Skopec
uboga
.
Tudi
dvoje
steklenic
dobi
,
kozarci
pa
že
stoje
na
mizi
.
Okence
pri
vratih
se
zopet
zapre
.
„
To
je
kakor
v
pripovedki
,
“
pravi
glavar
sam
pri
sebi
.
„
Tu
na
gradu
so
menda
dobro
živeti
navajeni
,
tako
izvrstno
menda
nikjer
na
svetu
jetnikom
ne
strežejo
.
“
Jedi
so
okusne
.
Tudi
vino
je
plemenita
kapljica
.
Jurij
Skopec
se
ne
obotavlja
.
Že
štiriindvajset
ur
ni
ničesa
zaužil
,
zadnji
dan
niso
zaradi
vojakov
od
krčmarja
nobenega
živeža
dobili
—
pošteno
je
lačen
.
Predrznež
čuti
,
da
ga
skrivaj
opazujejo
.
Dela
se
,
kakor
bi
tega
ne
vedel
.
Po
dovršenem
obedu
se
vleže
na
krasen
divan
te
sladko
zaspi
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Poludne
se
bliža
,
ko
se
lovska
družba
povrne
nazaj
v
gradič
.
Psi
skačejo
krog
konj
,
hlapci
pa
ustreljeno
divjačino
na
vozu
privažajo
.
Pred
vsemi
na
čelu
jaha
krasna
gospa
,
baronica
Stojanska
.
—
Omožena
je
bila
s
starcem
,
ki
je
kmalu
po
poroki
umrl
.
Sedaj
je
jedna
najbolj
oboževanih
hrvatskih
plemenitašic
.
Graščina
njena
je
na
severnem
Ogerskem
,
toda
lov
jej
je
tako
priljubljen
,
da
je
velik
del
poletja
na
svojem
gradiču
v
Prigorji
.
Gostov
ima
vedno
vse
polno
krog
sebe
.
Mej
temi
je
tudi
neki
grof
,
precej
silovit
in
ošaben
človek
,
toda
vpliven
mož
v
Budimpešti
.
Laska
si
,
da
bo
kmalu
postal
soprog
krasne
udove
.
Tega
se
očito
hvali
.
Drugi
čestilci
razkošne
gospe
si
ne
upajo
tekmovati
ž
njim
,
ker
vedo
,
kako
nevaren
nasprotnik
je
grof
v
dvoboji
.
Grof
jaše
poleg
baronice
.
„
Kje
ste
bila
danes
zjutraj
,
milostna
gospa
?
“
praša
jo
svojim
hripavim
glasom
kolikor
mogoče
prijazno
.
„
Povsod
sem
Vas
iskal
,
toda
nisem
Vas
mogel
najti
.
“
„
Za
jelenom
sem
divjala
,
“
glasi
se
njen
nekoliko
raztresen
odgovor
.
„
Potem
ste
morala
kakor
veter
hitro
odjahati
.
Zagledal
sem
Vas
še
le
,
ko
ste
prihajali
od
gradu
sem
.
“
„
Res
je
,
jelen
je
za
grajskim
obzidjem
proti
severu
dirjal
ter
mi
konečno
utekel
.
“
Grof
je
nezaupen
—
na
obrazu
se
mu
vidi
,
da
je
slabe
volje
.
—
Zanašajoč
se
na
svojo
vplivnost
v
celem
cesarstvu
si
hoče
lepo
ženo
konečno-veljavno
pridobiti
.
„
Milostiva
gospa
,
“
prične
zopet
sladko
smehljajoč
se
,
„
ali
bodete
še
dolgo
kot
udova
tugovala
?
Pomislite
,
da
to
ni
prav
!
Vaš
soprog
je
bil
starček
,
tedaj
si
poiščite
moža
,
ki
bi
Vam
ugajal
.
“
„
Za
to
je
še
vedno
čas
,
“
odgovarja
baronica
malomarno
.
„
Res
je
,
da
ste
mlada
,
toda
leta
minejo
.
Znano
Vam
je
,
kaj
čuti
moje
srce
—
“
„
To
ste
mi
že
dostikrat
naglašali
,
grof
,
“
odgovarja
mu
krasotica
suhoparno
,
„
toda
prosta
hočem
še
ostati
.
“
„
Tedaj
me
zametujete
?
“
praša
jo
razžaljen
.
Lepa
gospa
si
ž
njim
noče
sovražnika
nakopati
.
„
Kdo
to
pravi
?
“
mu
odgovarja
,
„
toda
za
sedaj
se
še
nočem
vezati
.
Bodite
s
tem
zadovoljni
,
oj
,
doma
smo
.
“
Kot
prva
izpodbode
konja
ter
odjaha
na
prostorno
dvorišče
,
kjer
jo
že
služabniki
čakajo
.
Grof
nekoliko
zadej
ostane
.
„
Popolnoma
se
je
predrugačila
,
“
mrmra
.
„
Danes
zjutraj
je
bila
še
prijazna
,
upal
sem
,
da
je
bom
kmalu
imenoval
svojo
nevesto
.
Ali
je
res
tako
nestanovitna
?
Dogodbica
z
jelenom
mi
tudi
nič
kaj
ne
ugaja
.
Ali
morda
druzega
ljubi
?
Ha
,
to
bi
bila
njegova
poguba
—
tekmeca
ne
trpim
.
“
Grof
sam
pri
sebi
sklene
,
da
jo
bo
natanko
opazoval
.
Na
dvorišči
postane
živahno
gibanje
.
Lovci
skačejo
raz
konje
ter
gredo
za
krasno
gospodarico
,
ki
jih
pelje
v
veliko
dvorano
,
kjer
je
kosilo
pripravljeno
.
Gospa
odide
za
trenotek
v
svoje
sobe
,
da
se
tamkaj
preobleče
.
Tam
jo
pričakuje
starejša
služkinja
.
Zaupnica
njena
je
,
kajti
skrivnostno
se
smehlja
,
ko
zagleda
vstopivšo
baronico
.
„
Vrata
zapri
!
“
veleva
gospa
.
Hišina
stori
,
kakor
se
jej
zapove
.
„
Sedaj
povej
!
“
oglasi
se
razkošna
lepotica
,
„
ali
je
skrivnostni
kmet
v
dobro
zavarovani
sobi
?
“
„
Da
,
milostiva
.
“
„
Ali
si
ga
opazovala
?
“
„
Sem
.
Jedel
je
in
sedaj
spi
.
“
Gospej
se
obraz
stemni
.
„
Spi
?
Kako
se
vede
?
“
„
No
,
lačen
je
bil
pošteno
,
toda
—
“
„
Toda
?
“
Hišina
se
smehlja
.
„
Govori
vendar
!
“
sili
jo
baronica
.
„
To
ni
kmet
,
“
šepeta
zaupnica
,
„
vedel
se
je
pri
mizi
,
kakor
plemiči
,
ki
so
Vaši
gostje
.
Olikan
človek
je
to
.
“
Sedaj
se
tudi
gospa
smehlja
.
Zadovoljna
je
,
da
ima
neznanega
moža
v
svoji
oblasti
.
„
Slutila
sem
nekaj
takega
.
Kdo
neki
je
skrivnostni
mož
?
Lep
je
,
ali
ni
res
?
“
Hišina
prikima
.
„
Če
bi
bila
jaz
mlada
in
lepa
,
jaz
bi
—
“
„
Kaj
bi
naredila
?
“
„
Oj
,
milostiva
gospa
,
hitro
bi
se
v
njega
zaljubila
.
“
„
Molči
!
“
zakliče
divna
gospa
,
ki
globoko
zarudi
.
Oči
se
jej
čarobno
svetijo
.
Hišina
se
prekanjeno
muza
,
ko
jo
oblači
v
dragoceno
svileno
obleko
.
„
Oj
,
moja
milostiva
gospa
,
je
krasna
,
“
pravi
zaupnica
.
„
Kako
srečen
bo
mož
,
ki
Vas
bo
smel
svojo
soprogo
imenovati
.
“
„
Ali
boš
hitro
molčala
,
stara
blebetulja
?
“
zakliče
lepotica
,
toda
obraz
njen
je
prijazen
,
besedam
njenim
,
navidezno
jezno
izgovorjenim
,
nasprotuje
.
Ogleduje
se
v
velikem
zrcalu
.
Roki
stegne
od
sebe
,
kakor
da
bi
hotela
ljubljenega
moža
objeti
ter
pritisniti
na
vroče
srce
.
—
Jetnik
.
—
Zaslišanje
.
—
Prekanjeni
tolovaj
.
Na
Reki
je
vse
razburjeno
.
Oblastnije
so
vse
iz
sebe
,
meščani
se
ne
morejo
pomiriti
—
nikdo
ne
misli
na
svoja
opravila
.
Saj
imajo
pa
Rečanje
tudi
dosti
povoda
,
da
tugujejo
,
kajti
take
predrzne
tatvine
stari
ljudje
ne
pomnijo
,
kakor
se
je
z
zlato
trsatsko
streho
izvršila
.
Vojaki
in
beriči
zastonj
iščejo
—
o
tolovajih
ni
duha
ne
sluha
.
Vrhu
tega
je
mestni
oče
,
kateri
je
imel
osodepolni
ključ
v
shrambi
,
nevarno
zbolel
.
Ne
morejo
ga
vsled
hude
mrzlice
zaslišati
—
oblastnije
si
ne
znajo
pomagati
.
Jedina
njihova
tolažba
je
dejstvo
,
da
imajo
Smukača
pod
ključem
.
Hrvatova
Jera
ga
je
s
tovariši
vred
izdala
—
prekanjena
ženska
je
oblastnijam
povedala
,
da
so
v
dotični
hiši
sumni
ljudje
.
Našli
so
seveda
samo
jednega
in
tega
smatrajo
za
velikega
rokovnjača
.
Dosedaj
ga
še
niso
zaslišali
,
kajti
‚
zlata
streha
‘
jim
preveč
po
glavi
roji
.
Konečno
se
jetnika
vendar
spomnijo
in
sodnija
sklene
,
da
ga
zasliši
.
Z
veličastnimi
koraki
gredo
strogi
gospodje
skozi
razburjeno
množico
proti
sodnijskemu
poslopju
,
v
katerem
so
tudi
ječe
.
—
V
malo
dvorano
odidejo
,
kjer
se
navadno
vrše
kazenske
obravnave
.
Velika
miza
je
s
črnim
suknom
pregrnena
.
Na
stenah
vise
razne
oljnate
podobe
.
Slednje
predstavljajo
razne
kazni
,
katere
so
bile
v
onih
časih
običajne
.
To
je
oblastnija
tako
odredila
,
da
bi
se
zločinci
,
ki
se
zaslišavajo
,
že
vsled
teh
slik
prestrašili
ter
omehčali
.
Sodniki
se
vsedejo
za
mizo
.
Predsednik
pozvoni
z
zvoncem
,
ki
pred
njim
stoji
.
„
Pripeljite
jetnika
semkaj
,
katerega
smo
danes
po
noči
zgrabili
,
“
veleva
beričem
,
ki
na
dano
znamenje
prihite
.
„
Moža
,
ki
je
lastnik
dotične
hiše
in
pa
njegove
svojce
bodemo
pozneje
zaslišali
.
“
Beričem
se
obrazi
podaljšajo
.
„
No
,
kaj
se
obotavljate
?
“
praša
predsednik
nestrpno
.
„
Oj
,
strogi
gospod
sodnik
,
poročati
moramo
poprej
o
jetniku
,
“
oglasi
se
jeden
izmed
sodnijskih
hlapcev
.
„
Ali
je
jetnik
morda
pobegnil
?
“
zakliče
predsednik
.
„
Ne
,
v
ječi
je
.
“
„
Tedaj
ga
sem
pripeljite
!
“
veleva
sodnik
.
„
Ali
je
v
železje
okovan
?
“
„
Žalibog
,
ne
,
“
stoka
berič
.
„
Jetnik
mora
s
samim
satanom
v
zvezi
biti
.
Oprostil
se
je
spon
ter
je
jednemu
izmed
mojih
tovarišev
vrč
na
glavi
razbil
.
Reveža
je
skoraj
ubil
,
veliko
krvi
mu
je
odteklo
.
“
„
To
je
nezaslišano
!
“
„
Hoteli
smo
ga
zopet
zvezati
,
“
nadaljuje
sodnijski
hlapec
žalostnim
glasom
,
„
toda
zlodej
je
nenavadno
močan
.
Z
raztrgano
verigo
je
krog
sebe
udrihal
,
da
se
sedaj
nikdo
k
njemu
v
ječo
ne
upa
.
“
Predsednik
s
svojo
častitljivo
glavo
zmajeva
.
„
Grozno
,
nesramno
!
“
zakliče
.
„
Toda
vse
nič
ne
pomaga
,
zaslišati
ga
moramo
.
Vrzite
zanjke
nanj
,
planite
skupno
na
siloviteža
,
tako
ga
bodete
premagali
!
“
Beriči
se
v
svoji
zadregi
za
ušesi
praskajo
,
toda
predsednik
ukazuje
,
ubogati
mu
morajo
.
Dvorano
zapuste
,
da
izpolnijo
svojo
dolžnost
.
Kmalu
se
od
ječ
sem
začuje
velikansko
kričanje
.
Nekaj
sodnikov
prebledi
,
samo
predsednik
ostane
miren
.
Z
nova
se
razlega
ropot
in
rujovenje
po
celem
poslopji
,
potem
se
vrata
odpro
.
Cela
četa
beričev
vleče
za
sabo
povezanega
Smukača
.
Mnogo
izmed
njih
krvavi
—
tolovaj
se
je
hudo
branil
,
predno
so
ga
premagali
.
Najstarejši
berič
si
briše
pot
s
čela
.
„
Tu
je
obdolženec
,
strogi
gospod
,
“
poroča
svojemu
predstojniku
.
„
Komaj
smo
ga
ukrotili
,
vedel
se
je
,
kakor
divja
zver
.
Sedaj
je
varno
povezan
.
“
Predsednik
strogo
pogleda
tolovaja
.
„
Obdolženec
,
“
ga
prične
izpraševati
,
„
kako
se
pišete
?
“
Smukač
se
srdito
drži
.
„
Štefan
mi
je
ime
,
“
zakriči
tako
glasno
,
da
se
okna
tresejo
.
Sodniki
skoraj
s
stolov
na
tla
počepajo
.
„
Ne
kriči
tako
,
obdolženec
!
“
zakliče
predsednik
,
„
saj
nismo
gluhi
.
“
„
Jaz
pa
hočem
rujoveti
,
“
razsaja
tolovaj
še
glasneje
,
da
sodnikom
kar
po
ušesih
zveni
.
„
Kako
se
glasi
Vaše
družinsko
ime
?
“
nadaljuje
predsednik
izpraševanje
.
„
Štefan
sem
in
ostanem
,
“
kriči
silovitež
,
„
tako
me
doma
kličejo
,
druzega
imena
nimam
.
“
„
Kaj
so
Vaši
stariši
?
“
„
Ne
vem
.
“
„
Kje
ste
rojeni
?
“
„
Za
plotom
,
v
cestnem
jarku
—
kaj
to
mene
briga
?
“
„
Tedaj
sto
brezdomovinski
potepuh
,
“
pripomni
predsednik
,
pisar
pa
pridno
z
gosjim
peresom
zapisuje
.
„
Odkod
prihajate
?
“
„
Iz
Drage
.
“
„
Veliko
vasij
je
,
ki
se
tako
zovejo
,
“
meni
sodnik
.
„
Mogoče
,
naj
jih
bo
.
Doma
sem
v
Dragi
—
druzega
Vam
ne
vem
povedati
.
“
Predsednik
z
glavo
zmajeva
.
„
Tedaj
Štefan
iz
Drage
—
kako
pridete
na
Reko
?
“
praša
ga
predsednik
strogim
glasom
.
Pri
tem
pokaže
na
slike
,
ki
na
stenah
vise
.
Smukač
se
za-nje
ne
zmeni
.
„
Ali
bodete
govorili
ali
ne
?
“
zakliče
preiskovalni
sodnik
.
„
Bil
sem
pri
svojem
dekletu
—
svojo
ljubico
sem
obiskal
,
“
pripoveduje
tolovaj
,
ki
se
prav
neumnega
dela
.
„
Pri
hčeri
hišnega
posestnika
tedaj
,
pri
katerem
smo
Vas
zasačili
?
“
„
Da
,
pri
njej
.
“
„
Kje
sta
se
z
deklico
seznanila
?
“
„
Na
travniku
pri
ljudski
veselici
.
“
„
In
potem
ste
k
njej
šli
?
“
„
Tako
je
—
to
ni
nič
kaznjivega
.
“
„
Kje
so
Vaši
tovariši
?
“
izprašuje
predsednik
.
Smukač
ga
prašaje
pogleda
.
„
Tovariši
?
—
Pri
ljubici
jih
ne
potrebujem
.
“
„
Ne
tajite
,
obdolženec
.
Vaši
tovariši
so
bili
z
Vami
v
hiši
—
toda
na
skrivnosten
način
so
izginili
.
“
Tolovaj
odkima
.
„
O
tem
mi
ni
nič
znanega
,
“
odgovarja
.
„
Pri
svojem
dekletu
sem
bil
ter
nisem
hotel
,
da
bi
se
to
izvedelo
.
Potem
so
me
zgrabili
,
to
je
vse
.
Mogoče
,
da
so
bili
še
drugi
ljudje
v
dotični
hiši
,
toda
jaz
nisem
nikogar
videl
.
“
Predsednik
se
k
svojim
tovarišem
obrne
.
„
Predragi
gospodje
,
“
pravi
poluglasno
,
„
kaj
pravite
k
obdolženčevim
izpovedbam
?
“
Sodniki
z
ramami
zmajevajo
ter
molče
.
„
Ta
človek
je
ali
norčav
,
ali
pa
popolen
lopov
,
“
nadaljuje
predsednik
.
Pisar
k
njemu
pristopi
.
„
Strogi
gospod
,
“
pravi
ponižno
,
„
po
prvem
zapisniku
je
bil
obdolženec
resnično
v
dekličini
sobi
.
Bil
je
pol
oblečen
,
ko
so
ga
zgrabili
.
“
„
Orožja
pri
njem
niso
našli
,
“
pravi
predsednik
sam
pri
sebi
.
Glasno
pa
pristavi
.
„
Ta
človek
je
nevaren
.
“
„
Ali
bomo
zdaj
deklico
zaslišali
?
“
oglasi
se
prisednik
.
„
S
svojim
očetom
zunaj
čaka
.
Od
nje
bodemo
morebiti
kaj
več
izvedeli
.
“
Predsednik
prikima
.
Toliko
je
gotovo
,
da
obdolženec
pri
ropu
zlate
strehe
ni
bil
udeležen
,
ker
je
bil
v
isti
noči
že
zaprt
.
Izvršili
so
tedaj
tatvino
drugi
ljudje
.
Smukač
je
premeten
lisjak
,
dela
se
neumnega
,
konečno
pa
na
nobeno
prašanjo
več
ne
odgovori
.
Odpeljejo
ga
zopet
v
ječo
in
na
njegovo
mesto
vstopi
lahkomišljena
deklica
.
Tudi
ta
je
zvita
kača
.
Mej
hudodelniki
je
že
od
mladih
let
,
bojazni
ne
pozna
,
skoraj
predrzno
stoji
pred
sodniki
.
Predsednik
jo
začne
izpraševati
.
„
To
je
moj
ljubček
,
“
odgovarja
deklina
mirnim
glasom
.
„
Spoznala
sem
ga
na
travniku
pri
ljudski
veselici
ter
ga
skrivaj
v
svojo
spalnico
vzela
.
“
Predsednik
čelo
nagubanči
.
„
Čuvajte
se
!
“
jej
zapreti
,
„
če
se
lažete
,
zadela
Vas
bo
ojstra
kazen
.
“
Deklica
niti
s
trepalnico
ne
migne
.
„
Prisegam
,
“
odgovarja
predrzno
,
„
mož
je
moj
ljubček
,
rada
ga
imam
,
ker
je
tako
zal
in
krepak
.
Sicer
ničesa
o
njem
ne
vem
,
če
me
koj
ubijete
.
“
Sodniki
seveda
ne
vedo
,
da
se
je
tolovaj
z
lahkomišljenko
še
v
zadnjem
trenotku
dogovoril
,
predno
je
iz
njene
sobe
pobegnil
.
Računati
je
moral
s
tem
,
da
ga
bodo
beriči
zgrabili
.
Deklica
pri
svoji
izpovedbi
ostane
,
ker
ve
,
da
je
Smukač
jednako
trdil
.
Konečno
njenega
očeta
pokličejo
.
Tudi
ta
lopov
se
tako
predrzno
vede
,
da
ga
mora
predsednik
k
redu
pozvati
.
„
Jaz
ničesa
ne
vem
,
“
odgovarja
na
dotično
prašanje
.
„
Moja
hči
je
zapeljivca
v
spalnico
vzela
.
Sicer
pa
pri
meni
ni
bil
nikdo
.
Kdor
nasprotno
trdi
,
je
lažnik
.
Ljubčka
moje
hčere
ste
zgrabili
,
ker
druzega
človeka
v
moji
hiši
ni
bilo
.
“
Prekanjeni
lisjak
se
ne
da
strahovati
.
Pri
svoji
trditvi
vstraja
.
V
ječi
pa
je
zopet
grozovit
direndaj
.
Smukaču
se
je
posrečilo
,
da
se
je
oprostil
svojih
spon
,
ker
je
nenavadno
spreten
in
močan
.
Od
vseh
stranij
silijo
beriči
vanj
,
da
bi
ga
premagali
,
toda
to
je
težavno
delo
.
Smukač
s
koncem
raztrgane
verige
udriha
krog
sebe
,
da
se
beriči
za
glave
drže
.
Konečno
morajo
odnehati
.
Krvavi
hite
iz
ječe
,
zadovoljni
,
da
jim
jetnik
ni
pobegnil
.
Divji
tolovaj
na
zaprta
vrata
tako
silovito
tolče
,
da
se
po
vsem
sodnijskem
poslopji
razlega
.
Krasna
noč
.
—
Tolovajke
iščejo
zaklade
.
—
V
samostanski
cerkvi
.
—
Skrivnostni
hodnik
.
Krasna
noč
.
Z
nebrojnimi
zvezdami
je
posuto
jasno
nebo
,
luna
sveti
,
da
je
skoraj
svetlo
kakor
po
dnevu
.
V
mesečini
leži
zatiški
samostan
.
Mal
zvonček
se
oglasi
,
menihi
hite
v
svojo
cerkev
,
da
pri
gorečih
svečah
opravijo
svojo
polnočno
molitev
.
Kmalu
potem
se
cerkvena
okna
stemne
,
pobožniki
odhajajo
v
svoje
celice
.
Vse
potihne
.
Nič
se
ne
gane
—
toda
čuj
—
kaj
je
to
?
Od
gozda
sem
se
temne
postave
bližajo
,
krepke
kmetice
so
,
ki
po
travniku
korakajo
proti
samostanu
.
Amalija
je
s
svojimi
tovarišicami
.
Samo
šest
deklic
jo
spremlja
,
one
pogumnice
,
ki
so
pomagale
pri
ropu
na
trsatski
cerkvi
,
ostale
so
v
gozdu
z
Uršiko
in
Sabino
skrite
.
Lenčika
je
poleg
Amalije
.
„
Ali
bo
beračica
na
nas
čakala
?
“
„
Mislim
,
da
.
“
„
Tukaj
je
rudeči
križ
.
“
„
Da
,
vendar
pa
nikogar
ne
vidim.
“
Lenčika
se
na
vse
strani
ozira
in
tudi
Amalija
že
nestrpna
postaja
.
Sedaj
se
na
jugu
prikaže
bližajoča
se
ženska
.
To
je
pričakovana
beračica
,
ki
tiho
pokašljuje
.
Nikdo
bi
ne
mislil
,
da
je
to
prekanjeni
ogljar
Tone
.
Amalija
zasika
,
da
bi
starko
na-se
opozorila
.
„
Tedaj
ste
točne
,
“
šepeta
lopov
,
„
seveda
hihihi
,
če
taka
bogatija
vabi
.
“
„
Saj
bodete
tudi
Vi
svoj
primeren
delež
dobila
,
“
glasi
se
Amalijin
odgovor
„
Zastonj
še
smrti
ni
.
“
„
Kam
bodemo
sedaj
šle
?
“
„
V
samostan
.
“
„
Toda
visok
zid
ga
obdaja
in
vrata
so
zaprta
.
“
„
To
je
vse
res
,
“
pravi
ogljar
Tone
,
„
toda
ključ
imam
,
ki
nam
bo
odprl
mala
vratica
.
Potem
pridemo
na
veliko
dvorišče
.
“
„
Ali
niso
tam
psi
?
“
„
Ne
.
“
„
In
ali
bodemo
od
dvorišča
prišli
v
samostansko
cerkev
?
“
„
Seveda
.
“
Ogljar
Tone
izvrstno
igra
svojo
vlogo
.
Ob
palici
se
guglje
proti
malim
vratom
.
Tu
potegne
iz
žepa
ključ
,
katerega
je
že
poprej
skrivaj
ponaredil
.
Kmalu
se
vrata
odpro
.
Amalija
smukne
na
dvorišče
.
Tovarišice
so
tik
za
njo
.
Mesec
razsvetljuje
prostorni
dvor
,
toda
ob
zidu
je
temna
senca
.
—
V
njej
se
tolovajke
naprej
plazijo
.
Pridejo
do
cerkve
.
Amalija
stoji
poleg
ogljarja
Toneta
.
„
Poprej
sem
še
menihe
moliti
slišala
,
“
šepeta
.
Rokovnjač
se
reži
.
„
To
je
bila
polnočna
pobožnost
—
sedaj
bodo
tri
do
štiri
ure
počivali
.
Toliko
časa
nas
ne
bo
nikdo
motil
.
“
„
Ali
je
to
gotovo
?
“
„
Seveda
.
Samostanski
red
mi
je
natanko
znan
.
“
Temna
senca
preprečuje
,
da
Amalija
ne
more
beračico
v
obraz
pogledati
.
Ko
bi
bilo
svetlo
,
takoj
bi
previdna
tolovajka
osupnila
.
„
Tu
so
mala
vrata
,
ki
so
noč
in
dan
odprta
.
“
„
Tem
bolje
.
“
Ogljar
Tone
se
obotavlja
.
„
Hitro
,
hitro
,
“
sili
ga
načelnica
tolovajk
,
„
čas
je
drag
.
“
„
Zakaj
niste
vseh
svojih
tovaršic
sabo
pripeljala
?
“
šepeta
lopov
nezadovoljen
.
„
Dosti
nas
je
.
“
„
Ne
,
ne
bodete
mogle
zaklade
odnesti
.
“
„
No
,
potem
je
tudi
jutri
še
jedna
noč
—
le
naprej
!
“
veleva
Jurij
Skopčeva
nevesta
.
Beračica
smukne
tako
urno
v
cerkev
kakor
mlada
mačka
.
Zviti
razbojnik
skoraj
na
svojo
vlogo
pozabi
—
toda
Amalija
se
za
to
ne
zmeni
.
Misli
njene
so
pri
zakladu
.
Tolovajke
stoje
v
cerkvi
.
Tu
notri
je
precej
svetlo
.
Sicer
gori
samo
pred
altarjem
večna
luč
,
toda
skozi
okna
pada
jasna
mesečina
.
Deklicam
je
nekako
tesno
pri
srcu
.
Na
steni
visi
veliko
razpelo
.
Kristusovo
podobo
na
njem
obseva
bledi
mesec
.
Lenčika
se
k
Amaliji
drenja
.
„
Bojim
se
,
“
šepeta
.
„
Križani
Jezus
tako
čudno
gleda
,
kakor
da
bi
bil
živ
.
To
je
plašno
.
“
„
Ne
nori
,
“
pomiruje
jo
Amalija
.
„
Saj
vidiš
,
da
je
podoba
lesena
.
“
„
Sama
ne
vem
,
da
sem
danes
tako
bojazljiva
.
“
Ogljar
Tone
se
ne
boji
,
pobožnih
podob
niti
ne
pogleda
.
Iz
njegovih
očij
se
vse
kaj
druzega
sveti
—
zverska
strast
.
„
Hihihi
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
punice
so
se
mi
v
resnici
na
limanico
vsedle
.
No
,
vjeli
bodemo
ostale
,
ki
se
nam
brez
krasne
Amalije
ne
bodo
mogle
ustavljati
.
“
Tolovajke
pelje
v
nasprotno
stransko
ladijo
cerkve
.
Ogljar
Tone
se
tukaj
dobro
izpozna
.
Tu
vodijo
skozi
mala
vrata
stopnjice
pod
zemljo
.
V
vdolbinah
ob
strani
počivajo
umrli
menihi
.
Na
hodnik
pridejo
.
Pred
razrušenim
zidom
obstoje
.
„
Tam-le
je
bilo
,
“
šepeta
lopov
,
skozi
oho
špranjo
sem
zagledala
železni
zaboj
,
v
katerem
je
menda
zaklad
skrit
.
Treba
bo
grobljo
nekoliko
odstraniti
.
“
Amalija
mu
prikima
.
Deklice
pridno
delajo
.
Tudi
načelnica
ne
drži
križem
svojih
rok
.
Lenčika
se
naenkrat
oglasi
.
„
Tu
na
steni
vidim
neko
podobo
.
“
„
Tako
je
prav
,
kjer
je
podoba
,
mora
tudi
špranja
biti
.
Kje
je
slika
?
“
„
Tukaj-le
.
“
„
In
tu
je
razpoklina
,
“
pripomni
lisjak
.
Deklice
posvetijo
skozi
špranjo
,
toda
notri
ničesa
ne
zapazijo
,
ker
luč
ne
pada
v
celi
prostor
podzemeljske
shrambe
.
„
Kaj
nam
je
sedaj
početi
?
“
praša
Lenčika
.
Ogljar
Tone
se
smeji
.
„
Hihihi
,
kakošno
prašanje
?
Ta-le
podoba
na
steni
ima
poseben
pomen
.
Prepričana
sem
,
da
se
za
njo
skriva
kak
tajen
vhod
.
“
—
„
Ali
se
ne
motite
?
“
„
Ne
,
“
odgovarja
ogljar
Tone
.
„
Spominjam
se
,
da
je
pred
mnogimi
leti
moja
stara
mati
zasukala
tako
podobo
.
Seveda
takrat
ni
bilo
zakladov
tu
v
samostanu
.
Ko
bi
mi
Ve
le
hotele
pomagati
,
jaz
sem
tako
slabotna
—
sama
ničesa
ne
opravim
—
“
Amalija
in
Lenčika
počepnete
k
rokovnjaču
.
„
Kje
naj
pa
poprimeve
?
“
prašate
lepi
deklici
.
„
Hm
,
“
premišljuje
lopovski
slepar
poluglasno
,
„
kako
je
takrat
že
rekla
moja
stara
mati
?
Ah
—
sedaj
se
spominjam
,
pritisniti
je
treba
na
desno
koleno
podobe
ter
jo
potem
zavrteti
.
“
Amalija
in
Lenčika
si
tega
ne
daste
dvakrat
reči
.
Upirate
se
z
vsemi
močmi
ob
sliko
,
ki
nekoliko
iz
stene
štrli
.
—
Začetkoma
je
ves
njujin
trud
zastonj
.
„
Le
krepko
!
“
izpodbuja
ju
ogijar
Tone
,
ki
žarečimi
očmi
poželjivo
zre
na
razkošni
dekliški
postavi
,
„
taki
stari
skrivnostni
stroji
večkrat
vsled
rje
zastanejo
,
zaradi
tega
je
treba
velike
sile
,
da
jih
človek
premakne
.
“
Deklici
svoje
moči
podvojite
.
Na
vse
pretege
se
upirate
proti
podobi
.
Tu
Lenčika
začudena
vsklikne
.
„
Suče
se
!
“
„
Da
—
premika
se
,
“
dostavlja
Amalija
zasopena
.
In
resnično
—
ko
se
deklici
še
jedenkrat
proti
sliki
uprete
,
začne
se
odpirati
.
Čudno
škripanje
se
začuje
v
steni
.
Pri
luči
svetilnic
zagledajo
veliko
luknjo
.
„
To
je
hodnik
,
“
šepeta
Amalija
.
„
Da
,
da
,
“
pritrjuje
ogijar
Tone
,
„
pot
k
zakladu
nam
je
odprta
.
“
„
Ali
niste
trdila
,
da
že
za
to
steno
stoji
železni
zaboj
?
“
„
Ne
,
bolj
na
levo
je
,
“
odgovarja
ogljar
Tone
.
„
Mogoče
je
tudi
,
da
sem
se
nekoliko
motila
,
kajti
dolgo
je
že
tega
in
spomin
me
vsled
starosti
zapušča
—
to
pa
je
gotovo
,
da
nas
ta
hodnik
k
bogastvu
popelje
.
“
„
K
zakladu
,
“
mrmra
Amalija
,
„
noter
moramo
—
preiskati
moramo
skrivnostni
hodnik
.
“
Na
poti
.
—
Sumnja
.
—
Prihod
tovarišev
.
Tolovaji
pod
vodstvom
Cekinarja
imajo
že
dolgo
pot
za
sabo
.
—
Preko
kočevskih
gozdov
se
bližajo
proti
Notranjskej
.
Ti
gozdi
se
vlečejo
od
Hrvatske
nepretrgano
do
goriške
meje
.
—
Sedaj
si
po
trudapolnem
nočnem
potovanji
po
skoraj
brezpotni
goščavi
še-le
počitek
privoščijo
,
kajti
vsled
zagrebških
in
reških
dogodkov
vse
ceste
kar
mrgole
oboroženih
preganjalcev
.
Konečno
si
smejo
reči
,
da
so
iz
vsake
nevarnosti
.
Danes
si
še-le
po
preteku
več
dni
napravijo
prvo
pravilno
taborišče
,
z
uticami
od
zelenih
vej
in
z
veselo
plamtečim
ognjem
sredi
njih
.
—
Ob
slednjem
ležita
dva
tolovaja
.
Pante
in
Cekinar
sta
,
ki
razven
razpostavljenih
straž
jedina
bdita
;
vsi
ostali
tovariši
po
uticah
krepko
smrče
.
Ta
dva
moža
sta
železne
narave
,
ki
potrebuje
le
malo
počitka
.
„
Bog
ve
,
kako
se
sedaj
Smukaču
godi
?
“
pravi
Cekinar
zamišljen
.
„
Oj
,
zaradi
svojega
prijatelja
me
malo
skrbi
,
“
odgovarja
Pante
.
„
Poznam
ga
,
kako
premeten
je
.
Zviti
lisjak
se
bo
že
znal
izgovoriti
.
Celo
če
ga
obsodijo
—
preostaja
nam
dosti
časa
,
da
ga
glavar
oprosti
.
“
„
Ti
Juriju
Skopcu
veliko
zaupaš
.
“
„
Seveda
,
in
to
popolnoma
opravičeno
.
“
Cekinar
se
proti
uti
ozre
,
ki
je
nekoliko
večja
od
druzih
ter
stoji
ob
strani
.
„
Tam
spi
Hrvatova
zakonska
dvojica
,
“
šepeta
,
„
jaz
se
svoje
sumnje
ne
morem
otresti
.
“
„
Tiho
,
ne
bodi
tako
glasen
.
“
„
Saj
ne
kričim
.
“
„
Res
,
da
ne
,
toda
Jera
ima
tanka
ušesa
,
kakor
ris
—
menda
celo
sliši
kako
trava
raste
.
“
Cekinar
se
k
kovarišu
zavali
.
„
Ne
morem
si
pomagati
,
Hrvat
in
njegova
žena
se
mi
vedno
bolj
sumna
zdita
.
V
noči
,
ko
ste
bili
na
Reki
,
povrnila
se
je
vražja
Jera
še-le
proti
jutru
v
tabor
.
Sam
sem
jo
pri
tem
zasačil
.
Izgovarjala
se
je
,
da
ima
novega
ljubčka
,
toda
tega
jej
ne
verjamem
.
Prepričan
sem
,
da
Vas
je
ona
izdala
.
“
„
Nemogoče
to
ni
.
“
„
Ne
,
Jera
je
vsega
zmožna
.
“
„
Še
bolj
tiho
morava
govoriti
,
“
šepeta
Pante
.
„
Če
se
ne
motim
,
je
tam-le
nekaj
zašumelo
.
Hrvatova
žena
je
bolj
nevarna
kakor
deset
dragoncev
,
in
kogar
ona
črti
,
mora
se
pred
njo
čuvati
.
“
Cekinar
mu
prikima
.
„
Ali
bi
ne
kazalo
,
da
jo
zgrabimo
in
povežemo
?
“
„
Ne
,
ne
,
to
bi
bilo
popolnoma
napačno
,
kajti
dokazati
jej
ne
moremo
ničesa
in
preveč
je
prekanjena
.
Najbolje
počakamo
,
da
se
z
Jurijem
Skopcem
zopet
združimo
.
Dolgo
glavar
ne
bo
več
izostal
in
potem
naj
glavar
sam
to
zadevo
reši
.
“
„
Da
,
to
je
najpametneje
.
“
Tolovaja
še
nekaj
časa
mej
seboj
šepetata
,
utrjujeta
se
jeden
druzega
v
sumnji
zoper
Hrvata
in
njegovo
razuzdano
ženo
.
—
Sicer
ima
Pante
prav
,
meneč
,
da
se
je
treba
Jere
čuvati
.
Zapeljivka
ne
spi
,
kakor
tudi
ne
njen
mož
.
Oba
pri
ognji
ležeča
tolovaja
skozi
vejevje
opazujeta
.
„
Janko
,
“
šepeta
žena
,
„
Cekinar
in
Pante
naji
sumita
.
Škodovala
nama
bodeta
.
“
Rokovnjač
se
na
svojem
ležišči
malomarno
na
drugo
stran
obrne
.
„
Kdo
Ti
more
kaj
dokazati
,
Jera
?
“
„
Saj
sem
Ti
že
povedala
,
da
me
je
Cekinar
zasačil
,
ko
sem
se
vračala
.
To
je
gotovo
sumno
.
“
„
No
,
druzega
pa
itak
ne
ve
.
“
Jera
premišljuje
.
„
Bolje
bi
bilo
,
ko
bi
ona-le
dva
za
vedno
obmolknila
.
To
moram
še
temeljito
preudariti
.
“
„
Seveda
,
časa
imaš
za
to
dosti
.
Pojdi
k
meni
,
Jera
,
bodi
mi
dobra
!
“
„
Ne
,
“
zarentači
ljubeznjiva
ženica
srdito
.
„
Ravno
danes
si
me
zopet
s
svojo
surovostjo
razžalil
.
“
„
Ne
uganjaj
sitnostij
!
“
godrnja
Janko
,
„
takoj
mi
greš
sem
ter
mi
daš
poljub
!
“
„
Nočem
.
“
„
Oho
,
jaz
sem
Tvoj
mož
.
“
„
Stran
mi
pojdi
!
“
sika
ona
.
„
Najprvo
Ti
Tvoje
neotesanosti
ne
odpustim
,
in
če
me
ne
pustiš
pri
miru
,
razpraskam
Te
tako
po
obrazu
,
da
so
štirinajst
dni
ne
moreš
med
ljudmi
pokazati
.
“
Hrvat
svojo
zakonsko
polovico
predobro
pozna
.
Godrnjaje
se
zavije
v
odejo
ter
se
k
zeleni
steni
obrne
.
V
taborišču
mej
tem
glasno
postane
.
Straže
dajo
znamenja
,
in
ko
tolovaja
pri
ognju
kvišku
planeta
,
zagledata
nekaj
bližajočih
se
oseb
.
„
Hura
—
Černič
—
Polde
!
“
zakliče
Pante
veselo
.
Jera
se
zgane
.
„
Kje
je
glavar
?
“
praša
Cekinar
.
„
Da
,
kje
je
?
“
odgovarja
Polde
.
„
Že
zopet
nas
je
zapustil
,
sam
se
je
v
novo
nevarnost
podal
.
Nas
je
naprej
poslal
,
pod
Hrušico
naj
ga
čakamo
.
Na
poti
tja
smo
na
Vaše
straže
naleteli
.
Sedaj
se
hočemo
k
počitku
vleči
—
poprej
pa
moramo
hitro
nekaj
utic
od
vej
postaviti
,
kajti
proti
jutru
pada
preveč
rosa
.
Pošteno
sino
trudni
,
za
vraga
,
že
tri
noči
nismo
imeli
pravega
spanja
.
“
„
Ne
pretiravaj
,
Polde
!
“
oglasi
se
Černič
,
„
ali
se
v
skrivališči
za
zidom
nismo
zadosti
odpočili
?
“
Polde
nekaj
nerazumnega
pred
se
zamrmra
.
„
Vse
jedno
,
truden
sem
zadosti
,
“
pristavi
glasno
.
„
Kje
je
pa
glavar
ostal
?
“
praša
Cekinar
radoveden
.
Černič
mu
potrebno
poroča
.
„
No
,
kaj
tacega
!
“
meni
Cekinar
,
„
Jurij
Skopec
ima
kar
tri
hudiče
najedenkrat
v
sebi
.
Če
se
mu
le
kaka
nesreča
ne
pripeti
,
ker
se
je
za
Vas
žrtvoval
.
“
Černič
z
glavo
zmajeva
.
„
Glavar
ima
svojo
srečo
,
“
pravi
konečno
.
„
Boginja
Fortuna
mu
je
naklonjena
.
“
Cekinar
ga
prašaje
pogleda
.
„
Kakova
ženska
je
to
,
ta
Fortuna
?
“
Černič
se
smehlja
.
„
Boginja
starih
Rimljanov
.
“
„
O
njej
nisem
še
ničesa
slišal
.
Tovariš
,
Ti
si
menda
tudi
tak
učenjak
,
ki
je
čital
veliko
knjig
.
Černič
ne
odgovori
.
Trpko
—
da
,
bolestno
se
mu
obraz
zmrači
,
skoro
ženskomladostni
obraz
z
nežnimi
,
črnimi
brkicami
nad
rudečimi
ustnicami
.
—
Tiho
odide
.
Cekinar
je
divji
tolovaj
,
toda
toliko
naravne
olike
ima
,
da
ne
nadleguje
skrivnostnega
tovariša
z
nadaljnimi
vprašanji
.
„
Ta
dečko
ima
gotovo
boljšo
preteklost
,
“
mrmra
podnačelnik
.
„
To
se
že
na
njegovi
zunanjosti
vidi.
In
glavar
ga
posebno
odlikuje
—
no
,
ne
zavidam
ga
,
kajti
Jurij
Skopec
vendar
ve
,
da
sva
midva
,
Smukač
in
jaz
najboljša
,
kadar
se
bo
treba
resno
bojevati
.
“
Černič
stopi
v
utico
,
katero
si
slučajno
tik
Hrvatovega
bivališča
sestavi
iz
nekaterih
vej
.
Nekaj
volnenih
odej
mu
za
ležišče
zadostuje
.
V
nje
se
zavije
,
da
bi
poskusil
v
spanji
pozabiti
vse
,
kar
mu
razjeda
srce
.
Da
,
pozabiti
—
ko
bi
bilo
mogoče
!
Bolestne
poteze
na
njegovem
obrazu
pričajo
,
kako
žalostne
spomine
so
Cekinarjeva
prašanja
vzbudila
v
njem
.
V
duhu
vidi
one
čase
,
ko
še
ni
bil
tolovaj
.
Kaj
je
bil
Černič
poprej
,
