„
Italija
,
kako
lepa
si
,
prostrana
naša
domovina
!
Kamorkoli
se
ozre
oko
,
odpiraš
mu
nova
čuda
.
Starodavni
Rim
,
kristijanom
sveto
mesto
,
kako
častitljivo
je
!
In
Napolj
z
okolico
,
mar
ni
to
krasna
dežela
?
Zares
ne
govoré
brez
vzroka
:
Če
si
videl
Napolj
,
lahko
umreš
.
Kaj
šele
Venecija
,
pomorska
kraljica
,
ki
vladaš
na
morju
in
na
suhi
zemlji
!
Da
,
res
,
vsa
Italija
je
lepa
in
slavna
:
a
vendar
ljubim
nad
vse
drugo
tebe
,
rajska
moja
Lombardija
,
in
tebe
,
ponosni
moj
Milan
,
dika
Lombardije
.
“
—
Tako
je
sanjaril
sam
s
seboj
pesnik
Antonio
Loschi
,
ljubljenec
Milancev
in
pridvorni
govornik
Barnabe
Viscontija
,
gospoda
milanskega
in
cesarskega
namestnika
cele
Lombardije
.
Bilo
je
pomladi
l.
1354.
Izprehajal
se
je
v
večernem
hladu
med
mladimi
brajdami
in
novim
cvetjem
ob
mestnem
ozidju
.
V
roki
je
držal
„
Rime
“
pesnika
Petrarke
,
ponavljal
vrste
in
zopet
modroval
:
„
Ponosen
si
res
,
naš
Milan
,
glavno
mesto
lombarško
,
ponosen
na
svojo
slavno
zgodovino
.
V
zlatih
črkah
so
tam
zapisana
slavna
dela
naših
dedov
.
Prestolnica
si
bila
kraljev
,
železna
krona
je
še
danes
tvoj
zaklad
.
Toda
tvoji
kronani
kralji
niso
bili
vselej
tvoji
prijatelji
,
ker
so
bili
ptujci
in
zavidni
tvoji
sreči
in
tvoji
slobodi
.
A
Milan
,
ti
nisi
nikdar
zatajil
svoje
narodnosti
,
in
kakor
si
bil
nekdaj
prvoboritelj
za
krst
častni
,
tako
si
sedaj
za
zlato
slobodo
.
“
V
pesniku
so
plavali
po
dušnem
obzorju
spomini
iz
milanske
preteklosti
;
gledal
je
vesele
in
žalostne
podobe
,
a
vse
so
mu
bile
vzvišene
.
„
Bili
so
hudi
dnevi
,
ko
je
Friderik
,
Rdečebradec
,
podrl
tvoje
ozidje
in
pogazil
tvoje
hiše
v
prah
:
tvojega
poguma
pa
ni
mogel
zatreti
.
Pri
Legnanu
so
že
stali
Milanci
na
čelu
italijanskih
mest
v
boju
za
slobodo
,
in
klanjala
se
jim
je
cesarska
moč
.
Ono
leto
je
zate
častno
leto
,
ker
pripoznana
je
bila
tebi
sloboda
,
brez
državnih
davščin
.
Sloboden
si
bil
do
danes
in
sloboden
ostani
vedno
!
“
Pesnik
nekoliko
preneha
,
potem
povzame
iznova
:
„
Bodeš-li
tudi
mogel
braniti
slobodo
nasproti
vsem
so
vragom
?
Čutim
,
da
prihajajo
težave
od
zunaj
na
te
,
in
vidim
,
da
tukaj
gospod
Barnaba
Visconti
ni
brez
skrbi
za
bodočnost
tvojo
.
A
proč
s
strahom
!
Zmagovit
si
bil
doslej
in
tudi
odsihdob
ne
zapusti
sreča
tvojega
orožja
.
K
starim
zmagam
priboriš
še
novih
,
in
tako
ne
ohraniš
samo
slobode
,
marveč
povzdigneš
še
svojo
moč
in
veljavo
.
Saj
so
pa
tudi
sposobni
tvoji
otroci
,
da
segajo
po
najvišjih
smotrih
.
O
,
vrli
vitezi
so
med
tvojim
plemstvom
in
modri
možje
med
tvojim
starejšinstvom
.
Glavar
tvoj
,
gospod
Barnaba
,
pa
ima
oboje
:
viteško
moč
in
državniško
modrost
.
Da
,
moj
Milan
,
ti
si
namenjen
še
za
kaj
boljšega
,
kakor
si
sedaj
.
Ako
ne
poide
Milancem
navdušenje
in
požrtvovalnost
,
ni
se
bati
zate
,
moj
Milan
.
To
pa
bodi
moja
skrb
,
da
zanetim
in
upiham
v
vseh
srcih
plamen
ljubezni
do
domovine
.
“
Pesnik
je
prenehal
in
zamišljen
gledal
na
visoko
,
sivo
mestno
obzidje
in
na
široke
in
globoke
jarke
,
kateri
so
oklepali
mesto
.
Vse
to
je
bilo
videti
močno
,
nepremagljivo
.
Zadovoljen
se
je
zibal
pesnik
v
svoji
domišljiji
,
pa
se
obrnil
proti
mestnim
vratom
.
Od
daleč
mu
je
udarjal
na
uho
šum
in
hrum
vojaškega
tabora
;
cesta
,
ki
je
vezala
mesto
z
obširnim
predmestjem
,
„
Campi
santi
“
imenovanim
,
bila
je
vsa
živa
vóz
in
ljudij
.
Meščani
so
hodili
ven
gledat
in
pozdravljat
vojaške
čete
,
katere
so
dan
na
dan
dohajale
sem
od
vseh
stranij
obširne
Lombardije
.
Vmes
so
hiteli
vojaki
v
mesto
in
nazaj
v
tabor
po
raznih
opravkih
.
Nekateri
so
nosili
orožja
in
streliva
,
drugi
so
vozili
živež
za
ljudi
in
krmo
za
konje
.
Pesnik
naš
je
opazoval
to
raznolično
in
živo
gibanje
in
si
že
slikal
v
duhu
nove
zmage
in
nove
pridobitve
za
ljubljeno
Lombardijo
.
Iz
tega
zamaknjenja
ga
vzdrami
stražnik
z
dolgo
helebardo
,
ki
je
imela
na
zgornji
strani
nasajeno
veliko
sekiro
,
znamenje
stražniškega
posla
.
Stražnik
je
meril
v
dolgo
haljo
oblečenega
pesnika
od
nog
do
glave
,
kar
je
kazalo
,
da
ga
ne
pozna
ali
mu
prav
ne
zaupa
.
To
vedenje
se
je
zdelo
Loschiju
razžaljivo
,
in
že
je
hotel
odločno
izraziti
svojo
nevoljo
,
ko
bi
ne
bil
tega
opravka
prevzel
neki
vojak-pešec
,
milanski
domačin
,
ki
je
z
vojaško
odločnostjo
pokaral
čuvaja
zaradi
nevljudnosti
,
češ
,
zakaj
ne
pozna
tako
slavnega
pesnika
in
ljubljenca
Milancev
.
Ko
je
vojak
odšel
in
je
naš
pesnik
počasno
korakal
po
mestni
cesti
,
doide
ga
krepek
pozdrav
mladega
konjiškega
častnika
,
kateri
je
prijahal
na
čilem
arabcu
iz
tabora
in
hitel
proti
trgu
.
Antonio
se
ozre
in
vesel
odzdravi
:
„
Pozdravljen
,
Ambrosio
!
Kaj
je
novega
v
taboru
?
“
„
Mnogo
,
prav
mnogo
,
dragi
Antonio
.
Dan
na
dan
prihajajo
novi
oddelki
,
in
lepo
število
nas
je
že
skupaj
.
“
„
Ali
je
starih
naših
znancev
že
došel
kdo
.
“
„
Vsi
so
tukaj
,
ni
jeden
ni
izostal
.
Prišel
je
Gaspare
Tinela
,
in
pravi
,
da
hoče
vkljub
svoji
obilnosti
sukati
meč
.
Tudi
Baldassare
iz
Monze
je
prijahal
,
fino
zlikan
in
nališpan
kakor
vedno
.
“
„
Slišal
sem
o
teh
gospodih
,
pa
videti
ju
še
nisem
imel
sreče
.
Namenjen
sem
bil
sedaj
proti
taboru
,
pa
je
za
danes
že
prepozno
.
Je-li
kdo
prišel
na
novo
danes
?
“
„
Danes
je
prišel
kastelan
Bernardo
iz
Brescie
s
svojimi
vitezi
brez
madeža
,
moj
stari
prijatelj
.
Jako
sem
vesel
.
“
„
I
meni
je
ljub
,
nadejam
se
,
da
se
vidimo
kmalu
pri
namestniku
.
“
„
O
gotovo
,
prav
sedaj
sem
namenjen
v
grad
,
da
mu
sporočim
novice
iz
tabora
.
Ne
dvomim
,
da
povabi
gospoda
kastelana
na
obed
.
“
„
Torej
na
svidenje
pri
namestniku
,
zdrav
!
“
Častnik
odjaše
naprej
,
pustivši
za
seboj
navdušenega
pesnika
.
Oko
mladega
vojaka
se
je
semtertje
uprlo
na
okno
te
ali
one
palače
.
Ali
ga
je
zanimala
njihova
lepota
,
ali
se
je
včasih
nasmehnil
radovednosti
ljudij
,
ki
so
uro
za
uro
gledali
na
ulice
,
ali
je
njegovo
oko
koga
iskalo
,
kdo
to
neki
vé
!
Ko
dospe
na
trg
sv.
Ambroža
,
zavije
jo
pred
palačo
Viscontijev
,
stanovanje
gospoda
Barnabe
,
poglavarja
milanskega
in
namestnika
lombarškega
.
Častnik
takoj
razjaha
,
vrže
vajeti
slugi
in
stopi
skozi
mogočni
,
lepi
portal
v
prostorno
krasno
vežo
namestniške
palače
.
Tudi
tukaj
so
mu
razne
straže
izkazovale
zapovedane
časti
,
on
pa
je
brezskrbno
korakal
po
širokih
marmornih
stopnicah
v
prvo
nadstropje
do
sprejemnih
sob
namestnikovih
.
Po
hodnikih
so
tiho
begali
semtertje
pisano
oblečeni
sluge
,
in
ob
vratih
so
stali
razni
varihi
telesne
straže
namestnikove
.
Častnik
pristopi
k
jednemu
,
šepne
mu
tiho
nekaj
,
in
stražnik
odpre
duri
v
čakalnico
,
lepo
opravljeno
dvorano
z
mnogimi
stoli
in
naslonjači
,
velikimi
ogledali
po
stenah
in
svežim
cvetjem
na
mizah
.
Ko
odloži
plašč
in
ogladi
brke
,
ogleda
se
zadovoljno
v
zrcalu
ter
se
približa
kamorniku
,
da
ga
naznani
namestniku
.
Za
malo
trenutkov
izgine
ta
za
težkimi
zastori
in
kmalu
se
zopet
prikaže
z
globokim
poklonom
,
vabeč
častnika
,
da
vstopi
h
gospodu
.
Moško
vojaško
,
s
čelado
v
roki
,
stopa
skozi
prvo
dvorano
proti
drugi
,
kjer
mu
že
pride
namestnik
naproti
in
ga
prijazno
povabi
z
roko
v
drugo
sprejemno
sobo
za
seboj
.
Namestnik
obstoji
pred
marmorno
mizo
z
raznimi
zvezki
obloženo
in
se
ozre
v
častnika
z
malim
poklonom
,
v
znamenje
,
da
čaka
njegovega
sporočila
.
Vojaško
stoječ
podá
naš
prišlec
namestniku
dnevno
poročilo
v
imenu
poveljnika
taborskega
:
„
Presvetli
gospod
namestnik
!
Ambrosio
vitez
Sforza
,
polkovnik
lahkih
konjikov
in
generalni
pobočnik
vojske
Vaše
Svetlosti
,
naznanja
pokorno
,
da
šteje
vojska
danes
4000
mož
pešcev
domačega
nabora
,
200
lahkih
lombarških
konjikov
,
500
težkih
oklepnikov
,
1500
fevdnih
suličarjev
in
strelcev
.
“
„
Dobro
tako
.
So-li
sedaj
zbrani
vsi
,
katerim
je
dolžnost
priti
.
“
„
Vsi
iz
Milana
in
Lombardije
so
pri
svojih
zastavah
,
gospod
.
“
„
Kakovega
duha
so
vojaki
v
taboru
.
“
„
Nič
hudega
jim
ni
;
vse
je
veselo
in
dobre
volje
.
Visoka
mezda
jim
daje
priliko
veseliti
se
,
in
meščani
sami
mnogo
pripomorejo
,
ker
jih
radi
obiskujejo
in
rajajo
ž
njimi
.
“
„
Prav
tako
.
Kakšno
mnenje
je
v
častniškem
zboru
o
letošnji
vojski
?
“
„
Med
častniki
je
to
prepričanje
,
gospod
,
da
niti
toliko
vojske
ne
bi
bilo
treba
zbirati
,
ako
ne
gré
za
drugo
,
kakor
da
se
ohrani
mir
v
novo
posedenih
krajih
in
k
večjemu
nekaterim
vročekrvnežem
pohladé
uporniške
želje
.
“
„
To
je
tudi
moje
prepričanje
.
Če
pa
pomislim
,
da
utegnejo
uporniki
dobivati
tudi
od
zunaj
podpore
,
menim
,
da
ne
bode
škodovalo
,
če
postopamo
odločneje
.
“
„
Vsekako
je
res
,
gospod
,
in
tudi
prej
končamo
to
delo
,
ako
nas
bode
obilo
.
“
„
Bodite
torej
pripravljeni
,
v
kratkem
odrinete
na
mejo
.
Česar
še
nedostaje
,
to
preskrbite
v
opravo
vojske
,
da
ne
bodemo
ničesar
pogrešali
v
potrebi
.
Kdo
je
prišel
danes
še
v
tabor
?
“
„
Danes
je
prišel
vitez
Bernardo
,
kastelan
iz
Brescie
s
svojimi
oklepniki
.
“
„
Povejte
mu
,
da
ga
pričakujem
jutri
k
poročilu
!
“
„
Storim
,
gospod
.
“
„
Da
se
vidiva
jutri
pri
obedu
!
“
Polkovnik
se
prikloni
in
odide
.
V
čakalnici
vzame
plašč
,
ogrne
se
,
stopi
bliže
k
oknu
in
,
zapenjajoč
razne
gumbe
,
gleda
doli
na
vrt
.
Lep
prizor
je
videl
tam
.
V
senci
rožnega
grma
je
sedela
na
naslonjaču
gospa
plemenite
postave
,
poleg
nje
dve
mali
deklici
,
kateri
sta
tekali
od
matere
do
bližnje
ograje
okrog
prijetnega
ribnjaka
;
tu
sta
dva
ljubka
dečka
vozila
v
lahkem
čolnu
deklico
,
mlado
in
krasno
kakor
povodna
vila
.
Bila
je
to
družina
gospoda
Barnabe
Viscontija
,
in
dekle
v
ladijci
njegova
prvorojenka
,
knežna
Virida
.
Našemu
polkovniku
se
zjasni
obraz
,
ko
zagleda
ta
ljubomični
prizor
,
vendar
kmalu
premaga
svojo
radovednost
,
ker
ni
maral
biti
neolikan
in
ker
ga
je
klicala
vojaška
služba
drugam
.
Urno
se
obrne
in
odide
na
trg
,
zavihti
se
na
konja
in
odjaha
v
tabor
pred
mestom
.
Po
odhodu
generalnega
pribočnika
je
hodil
namestnik
nekaj
časa
nemiren
gori
in
doli
,
prijemal
se
za
čelo
in
resno
premišljeval
.
Večkrat
je
obstal
pri
svoji
mizi
,
odpiral
predale
,
jemal
v
roko
razne
listine
in
zopet
pokladal
nazaj
.
Slednjič
vzame
v
roko
mal
pergament
,
stisne
ga
nekam
jezno
med
prsti
,
potem
pa
sede
v
naslonjač
in
gleda
v
listino
.
Čita
,
poneha
in
zopet
čita
;
videlo
se
mu
je
,
da
ga
draži
vsebina
te
listine
.
Obraz
mu
je
bil
žareč
,
hitreje
je
sopel
,
tudi
zaškrtal
je
vmes
z
zobmi
.
Kar
vrže
list
na
mizo
in
pravi
:
„
Kako
sem
nespameten
,
da
se
jezim
nad
to
sumnjo
!
Prezirati
hočem
legata
in
njegovo
pismo
.
Niti
vreden
ni
,
da
mu
odgovarjam
.
Moja
volja
je
sicer
bila
,
da
mu
odgovorim
,
kakor
mu
gre
za
tako
predrznost
.
Toda
sedaj
sem
izprevidel
,
da
mi
je
kancelar
svetoval
prav
,
češ
,
naj
se
delam
,
kakor
da
bi
ne
bil
prejel
ničesar
.
Predrzno
je
,
kar
terja
od
mene
:
‚
Prvič
naj
izročim
Bologno
in
Ancono
in
,
kar
še
zraven
spada
,
v
roke
kardinalu-legatu
‘
.
Ha
!
Jaz
kardinalu-legatu
nisem
ničesar
vzel
in
ničesar
ne
vrnem
.
Ako
pa
hoče
kaj
imeti
od
mene
,
naj
pride
in
si
vzame
!
“
„
Drugič
naj
imenujem
svoje
pooblaščence
,
kateri
morajo
v
tem
mesecu
priti
v
glavni
stan
kardinala-legata
,
da
se
tam
dogovoré
o
načinu
izročevanja
in
o
odškodnini
.
Kako
je
to
mogočno
povedano
,
kakor
da
bi
si
Barnaba
Visconti
dal
od
kogarkoli
kaj
zapovedovati
,
in
zraven
kako
zvito
,
‚
da
se
dogovoré
o
odškodnini
.
‘
Kdo
pa
naj
plača
odškodnino
,
mar
zopet
jaz
?
Ni
slabo
:
izročiti
pridobljene
pokrajine
in
po
vrhu
še
plačati
odškodnino
!
A
—
čakali
bodete
dolgo
moje
odškodnine
,
to
vam
zatrjujem
.
In
konec
,
ta
je
čez
vse
:
‚
Ako
bi
pa
gospod
namestnik
nikakor
ne
hotel
pristati
na
te
zahteve
,
potem
naj
vé
,
da
zadeva
tudi
njega
cerkvena
kazen
,
katero
je
sv.
oče
izrekel
zoper
vse
one
,
kateri
imajo
kose
cerkvene
države
v
oblasti
in
se
trdovratno
branijo
,
vrniti
jih
pravično
.
‘
To
je
pretenje
,
pa
Barnaba
ni
plašljivec
,
in
sedaj
še
celó
ne
sprejme
teh
zahtev
.
Kaj
more
meni
cerkvena
kazen
?
Ne
le
,
da
je
krivična
,
ker
jaz
nisem
nikdar
vojeval
zoper
papeža
ali
cerkvene
čete
,
tudi
brez
moči
je
:
koga
pa
hočejo
poslati
nad-me
?
Mar
li
cesarja
?
Ha
,
ha
!
Ta
bode
dobro
premislil
,
predno
sprejme
tako
častno
nalogo
‚
križarske
vojske
‘
zoper
svojega
namestnika
.
“
Popolno
prepričan
o
tej
stvari
pa
namestnik
vendar
le
ni
bil
,
zato
je
tako
govoril
bolj
za
pogum
,
nego
v
pojasnilo
.
Zato
je
naposled
pristavil
:
„
Vendar
bi
rajši
videl
,
da
bi
se
razšlo
biez
takih
skrajnih
sredstev
.
“
Barnaba
potegne
z
roko
čez
čelo
in
se
obrne
k
peščeni
uri
,
kakor
bi
pričakoval
nekoga
.
Spravi
zmečkani
pergament
nazaj
v
predal
in
ga
skrbno
zapre
.
Kar
vstopi
tiho
kamornik
in
naznani
gospoda
Ariga
,
namestniškega
kancelarja
.
„
Naj
pride
,
“
zareži
namestnik
.
Kmalu
se
odpró
vrata
in
v
dvorano
pride
kancelar
Arigo
.
Suh
,
tenek
mož
je
,
srednje
postave
,
umnega
obraza
,
a
iz
očij
mu
sije
nekaj
,
kar
ne
vzbuja
zaupanja
vanj
.
Morda
je
mož
zvit
in
prekanjen
;
plemenita
duša
pač
ne
biva
v
njem
.
Oblečen
je
v
preprosto
Črno
obleko
,
za
vratom
bel
ovratnik
,
na
glavi
žametast
baret
,
in
drag
pas
okolu
ledja
.
Malo
se
prikloni
namestniku
,
potem
pa
sede
na
prostor
,
menda
zanj
pripravljen
pri
mizi
,
ne
meneč
se
,
kaj
poreče
namestnik
.
Morda
je
bila
med
njima
že
taka
navada
,
ali
pa
še
druga
ožja
vez
.
Namestnik
gleda
srpo
na
kancelarja
in
na
liste
,
katere
je
bil
prinesel
s
seboj
in
vpraša
trdo
:
„
Kaj
imate
?
“
„
Imam
raznega
blaga
,
dobrega
in
slabega
.
“
„
Ne
blebetajte
mi
neumnostij
,
povejte
,
kaj
je
!
“
„
Tu
so
najprej
poročila
iz
Rima
in
iz
glavnega
stana
gospoda
Albornoza
.
“
„
Vrag
ga
vzemi
!
Kaj
imajo
tam
?
“
„
Tam
se
počasi
pripravljajo
na
vojsko
.
Sklicali
so
vkupe
nekaj
čez
dva
tisoč
vojakov
pešcev
in
imajo
poleg
teh
še
okrog
petsto
konjikov
.
“
„
Kaj
hočejo
s
temi
?
“
„
S
temi
vojaki
hočejo
iti
v
boj
.
“
„
Bedasto
,
to
ve
vsakdo
;
pa
zoper
koga
?
“
„
Zoper
koga
?
O
tem
ni
ničesar
v
poročilu
.
Mislimo
si
pa
že
lahko
,
da
gré
zoper
nas
.
“
„
Že
dobro
,
naprej
!
“
„
Ni
še
konec
tega
poročila
.
Naši
‚
romarji
‘
so
bili
silno
pobožni
,
obiskali
so
vsako
mesto
,
kjer
je
bilo
slišati
o
vojakih
.
“
„
Čemu
to
?
“
„
To
pa
zato
,
da
so
zvedeli
mišljenje
in
upe
bojnih
čet
.
“
„
Ali
so
mar
slišali
kaj
pametnega
?
“
„
Pametno
vsigdar
,
ako
se
porabi
dobro
.
“
„
No
,
dejte
,
razložite
svoje
skrivnosti
!
“
„
Naši
romarji
so
slišali
govorico
med
vojaki
,
da
sam
cesar
pride
z
vojsko
.
“
„
Ta
je
že
jako
zanimiva
;
imate-li
še
več
takih
novic
?
“
„
Ako
nečete
,
gospod
namestnik
,
slišati
takih
podrobnih
poročil
,
pa
preidem
na
drugo
.
Tukaj
je
pismo
grofa
savojskega
,
vašega
svaka
.
“
„
Kaj
hoče
imeti
zopet
?
“
„
Prosi
lepo
vojaške
pomoči
zoper
mnogoštevilne
,
predrzne
roparje
,
katerih
je
neki
vse
polno
ob
njegovih
mejah
in
kateri
nadlegujejo
njegove
ljudi
.
“
„
Pomaga
naj
si
sam
,
saj
ima
čas
in
denar
;
naj
si
zbere
vojsko
in
jih
pobije
!
Ako
se
mu
pa
zdi
škoda
denarja
,
ondi
mu
pa
tudi
mi
ne
moremo
pomagati
.
Naprej
!
Povejte
kaj
drugega
.
“
Imam
poročilo
iz
Benetek
od
našega
upravnika
,
samo
,
če
ima
gospod
namestnik
še
toliko
potrpljenja
,
da
more
poslušati
.
“
„
Premagovati
se
hočem
,
le
berite
.
“
„
Naš
upravnik
nam
torej
piše
iz
Benetek
,
da
je
bilo
tam
sklenjeno
pred
kratkim
v
tajni
seji
senatovi
,
da
se
postavi
na
noge
tisoč
mož
strelcev
in
čelad
s
potrebnimi
ladijami
kot
zavezna
vojska
papežu
.
V
sklepu
sicer
ni
bilo
izrečeno
,
komu
velja
ta
zveza
,
a
javno
mnenje
kaže
na
Viscontija
.
“
„
To
ni
težko
verjeti
;
Benečani
še
niso
preboleli
zadnje
izgube
na
Padu
in
sedaj
iščejo
maščevanja
.
Želim
,
da
se
opekó
.
“
„
Dalje
pripoveduje
poročilo
,
da
so
še
drugi
v
tej
sveti
zvezi
.
Imenujejo
zopet
cesarja
in
gospoda
Padovanskega
.
“
Barnaba
je
jezno
zavil
obraz
in
v
očeh
mu
je
zabliskalo
,
vendar
pa
izpregovori
še
dosti
mirno
:
„
O
cesarju
sem
vam
povedal
,
kaj
mislim
,
Padovanca
pa
poznam
,
on
je
moj
zakleti
sovražnik
in
pripravljen
vsigdar
zavezati
se
z
vsakaterim
sovražnikom
zoper
mene
.
Pa
le
počakaj
!
Njegova
srčna
želja
,
da
bi
me
ponižal
ali
celó
ugonobil
,
ne
izpolni
se
mu
še
ta
pot
.
“
„
Upajmo
,
da
ne
.
“
„
Kaj
porečete
vi
na
vse
to
?
Ali
se
vam
zdi
verojetno
,
ali
so
to
le
gorke
želje
nekaterih
nam
sovražnih
ljudij
?
“
Namestnik
je
hotel
danes
nenavadno
mnogo
imeti
od
svojega
kancelarja
,
kar
ni
bila
njegova
navada
.
Sprejemal
je
njegova
poročila
suho
in
ukrepal
je
samooblastno
.
Sedaj
pa
se
je
videlo
,
kakor
da
se
da
voditi
svojemu
slugi
.
Arigu
je
to
prijalo
,
zato
je
takoj
sklenil
,
nekoliko
se
še
poigrati
z
zadrego
svojega
gospoda
.
Zato
odgovori
jako
važno
in
premišljeno
na
njegovo
vprašanje
:
„
Da
so
to
resne
stvari
,
ne
dá
se
tajiti
;
zato
povem
svoje
dobro
premišljeno
mnenje
,
katero
je
na
kratko
to-le
:
Kardinalu-legatu
se
je
sponeslo
spraviti
skupaj
vojno
zavezo
zoper
Viscontija
.
K
tej
zavezi
so
pristopili
vsi
stari
naši
nasprotniki
in
tudi
cesar
.
Cesar
tega
ni
storil
iz
sovraštva
,
a
ima
druge
razloge
,
katere
bodemo
zvedeli
kmalu
.
Vsi
ti
zavezniki
se
oborožujejo
in
do
vojske
ni
več
daleč
.
O
tem
so
prepričani
tudi
v
naših
novih
pokrajinah
,
ker
vsa
zasebna
poročila
govoré
o
nenavadnem
gibanju
po
tamošnjih
mestih
.
Oboroževanje
Benečanov
je
uradno
potrjeno
,
in
iz
Padove
sem
dobil
po
Giacomu
,
našem
menjevalcu
,
gotovo
novico
,
da
je
vzel
gospod
Carrara
pri
tamošnjih
denarnih
možeh
novo
posojilo
za
vojsko
.
“
„
Carrara
pomaga
patrijarhu
oglejskemu
zoper
Avstrijce
,
torej
je
naravno
,
da
mu
treba
denarja
,
ker
se
vleče
to
urejevanje
že
dolgo
časa
.
“
„
Gospod
namestnik
se
utegne
še
spominjati
,
da
so
sklenili
premirje
,
torej
lahko
odpusti
vojake
in
si
prihrani
troške
.
“
„
To
je
res
,
pa
kdo
vé
,
koliko
je
še
dolžan
vojakom
zaostale
mezde
?
Zaostali
dolg
mora
sedaj
poravnati
,
ako
hoče
ohraniti
te
roparske
druhali
za
bodočnost
.
“
„
Možno
je
sicer
to
,
a
izvestno
je
pač
,
da
Carrara
ne
odpusti
svojih
čet
,
ampak
ima
pripravljene
,
da
udari
takoj
.
“
„
Torej
zaveza
zoper
nas
?
“
„
Gotovo
—
po
mojih
mislih
,
katere
potrjuje
še
to
,
da
se
vse
to
prečudno
vjema
s
pismom
Albornozovim
.
Očitno
je
bil
kardinal
že
sklenil
to
zavezo
,
ko
je
poslal
tisto
pismo
,
in
ta
zavest
,
da
ima
mogočne
zaveznike
,
narekovala
mu
je
one
grozeče
besede
.
“
„
Potem
pa
je
ta
zaveza
zoper
nas
skoro
kakor
križarska
vojska
zoper
Viscontija
,
“
siknil
je
namestnik
zaničljivo
.
„
Za
sedaj
še
ni
,
toda
postane
,
ako
se
zvrši
cerkvena
kazen
,
katero
so
zapretili
gospodu
namestniku
.
“
Namestnik
je
nekoliko
prebledel
;
videti
mu
je
bilo
,
da
ima
nekaj
hudega
na
jeziku
,
pa
pogoltnil
je
vse
z
jezo
vred
in
je
obrnil
govorico
na
drugo
stran
,
še
dokaj
miren
.
„
Kaj
naj
storimo
nasproti
tej
zavezi
?
Ali
ste
premišljevali
o
tem
?
“
„
To
je
dolžnost
dobrega
svetovalca
;
premišljeval
sem
in
tudi
našel
pomoč
.
Kakor
so
se
oni
zavezali
zoper
nas
,
tako
se
zavežimo
mi
zoper
nje
!
Klin
s
klinom
!
“
„
Svèt
ta
ni
ravno
izvirno
duhovit
in
ne
bilo
bi
treba
zanj
uprav
kancelarske
modrosti
,
dragi
moj
Arigo
,
“
dé
namestnik
porogljivo
,
„
teže
bode
svetovati
,
kje
bi
iskali
in
dobili
zaveznikov
.
“
„
Kdor
predlaga
dober
svèt
,
ima
tudi
sredstva
zanj
.
Šele
potem
,
ko
smo
slišali
tudi
o
teh
,
smemo
reči
,
ali
je
bil
svet
pameten
ali
ne
.
“
Namestnik
je
čutil
,
da
ga
je
kancelar
dobro
zbodel
,
a
nalašč
je
požrl
nevoljo
in
dalje
vprašal
:
„
Kje
so
torej
naši
zavezniki
?
Najprej
znabiti
ošabni
Florentinci
in
še
kaj
jednakih
mogočnikov
?
“
„
Florentinci
bi
bili
dobri
zavezniki
,
le
škoda
,
da
ima
gospod
namestnik
premalo
dobrih
prijateljev
tam
doli
.
Vendar
to
nič
ne
dé
,
imamo
bliže
zanesljivih
zaveznikov
.
Tukaj
je
naš
sosed
gospod
grof
savojski
,
bogat
mož
in
mogočen
in
poleg
tega
še
svak
gospo
...
“
Namestnik
mu
pretrga
besedo
in
srdito
zakriči
:
„
Kancelar
,
vi
ste
norec
ali
pa
hočete
imeti
mene
za
norca
,
a
povem
vam
,
da
je
to
vaš
pogin
.
Kaj
kvasite
o
savojskem
?
Niste
li
pred
trenutkom
brali
njegovega
pisma
,
kjer
prosi
mene
pomoči
proti
peščici
lačnih
roparjev
,
in
tega
sedaj
predlagate
za
dobrega
zaveznika
?
“
„
Prosil
sem
gospoda
namestnika
,
naj
počaka
tako
dolgo
s
svojo
sodbo
,
da
mu
razvijem
celi
načrt
.
Ako
pa
ga
ni
volja
poslušati
,
tedaj
mi
je
tudi
prav
.
“
Barnaba
je
videl
,
da
se
je
bil
zopet
prenaglil
,
zato
reče
pomirjujoč
:
„
Govorite
dalje
,
kar
hočete
.
“
„
Grof
savojski
bi
bil
naš
dober
zaveznik
.
Res
je
poslal
k
nam
pismo
za
pomoč
,
pa
uprav
v
tem
pismu
nahajam
razlog
za
svojo
trditev
.
Roparji
mu
delajo
sitnosti
.
Očitno
je
,
da
jih
mora
biti
mnogo
in
bojevitih
.
Takih
ljudij
pa
je
treba
ravno
za
vojsko
.
Naprosimo
torej
grofa
,
da
stopi
s
poglavarjem
roparskim
,
Kuan
mu
je
neki
ime
,
v
dogovor
,
pod
kakšnimi
uveti
bi
stopil
v
vojno
službo
.
“
„
Ne
rečem
vam
,
kancelar
,
da
ne
tiči
nekaj
duhovitega
v
tej
sestavi
;
pa
vi
pozabljate
,
da
se
Barnaba
Visconti
ne
veže
z
roparji
.
“
„
Tega
nisem
prezrl
,
ker
moj
načrt
ni
,
da
mi
neposredno
najamemo
to
četo
,
to
naj
stori
grof
,
s
katerim
jedinim
hočemo
biti
v
zvezi
.
Za
posameznike
med
vojaki
ne
moremo
skrbeti
,
ker
sicer
bi
našli
v
vsakem
kardelu
kaj
izmečka
.
“
Barnaba
je
vstal
,
šel
nekolikokrat
gori
in
doli
po
dvorani
,
zmajeval
,
ker
se
ni
mogel
privaditi
tej
misli
;
slednjič
pa
reče
:
„
Pustite
me
,
da
še
preudarim
!
Koga
imate
še
izbranega
?
“
„
Drugi
v
zavezi
bi
bil
naš
sosed
proti
vshodu
,
gospod
Cane
della
Scala
iz
Verone
.
Ta
ima
veljavo
in
moč
.
Verona
je
veliko
mesto
in
Marka
je
bogata
.
Prejšnje
čase
so
bile
naše
razmere
ž
njim
prijateljske
in
zaveze
pogostne
,
te
bi
se
morale
ponoviti
.
“
„
Kar
je
bilo
prejšnje
čase
,
to
je
minulo
.
Cane
je
postal
nezaupljiv
in
ni
lahko
občevati
ž
njim
,
ker
sva
postala
najbližja
soseda
.
—
Ne
vem
,
če
ni
tudi
v
tem
vaš
načrt
piškav
.
“
„
Gospod
della
Scala
ima
svoje
razloge
,
da
je
nezaupljiv
,
to
je
treba
odpraviti
previdno
,
staro
prijaznost
oživiti
in
vse
drugo
pride
samo
ob
sebi
.
Sicer
pa
je
to
stvar
gospoda
namestnika
,
o
kateri
naj
premišlja
.
—
Poročilo
sem
končal
.
“
Kancelar
vstane
in
začne
zbirati
svoje
papirje
kakor
za
odhod
.
Namestnik
hodi
še
semtertje
,
kakor
bi
nič
ne
pazil
na
drugo
.
Kar
hipoma
obstane
pred
kancelarjem
in
reče
:
„
Počakajte
še
malo
!
“
Kancelar
obrne
počasi
pogled
od
svojih
listin
in
čaka
,
kaj
mu
še
pové
namestnik
.
Barnaba
pogleda
srpo
tje
po
strani
na
mizo
in
pravi
:
„
Kaj
menite
,
kakšen
vpliv
bi
imelo
to
na
ljudi
sploh
in
posebej
na
vojake
,
ako
se
razglasi
cerkvena
kazen
?
“
„
Kakoršni
so
ljudje
,
“
odgovori
počasi
kancelar
,
in
nekaj
mu
zaigra
v
očeh
in
na
finem
,
bledem
licu
,
kakor
onemu
,
kateri
privošči
zadrego
bližnjiku
.
Barnaba
sicer
ni
opazil
,
kaj
se
godi
na
kancelarjevem
obrazu
,
čutil
pa
je
iz
dvoumnega
odgovora
,
da
nacikuje
,
zato
ponosno
odgovori
:
„
Mene
ta
stvar
ne
vzburja
čisto
nič
,
a
ljudje
so
omahljivi
in
izkušnja
nam
kaže
žalostnih
vzgledov
.
“
„
Gospod
namestnik
pametno
sodi
.
Ljudje
so
različni
sploh
in
tako
tudi
Milanci
.
Razdelimo
jih
lahko
v
tri
razrede
.
V
prvem
,
sicer
majhnem
,
so
oni
,
kateri
bodo
privoščili
to
zadrego
namestniku
in
bodo
dobili
razne
izkušnjave
v
uporih
in
jednakih
rečeh
.
To
so
še
stari
nasprotniki
Viscontijeve
rodovine
.
V
drugi
vrsti
imamo
pa
prave
prijatelje
,
zveste
v
sreči
in
nesreči
;
pri
teh
ne
bode
škode
,
rajše
nasprotno
:
še
trdovratnejše
ali
stanovitnejše
jih
bode
napravila
razglašena
kazen
,
to
je
pravo
seme
gibelinsko
.
V
tretji
vrsti
so
pa
oni
,
kateri
so
sedaj
resnični
privrženci
Viscontijevi
,
ker
vidijo
,
da
naša
vlada
koristi
vsestransko
domovini
;
a
začeli
bi
omahovati
,
ko
bi
jim
bilo
odločiti
se
ali
za
cerkev
,
ali
za
Viscontija
.
Teh
je
pač
toliko
,
da
se
moramo
ozirati
nanje
.
“
„
Ako
bode
treba
,
bodemo
videli
,
sedaj
še
ni
lahko
najti
pravega
pomočka
.
“
„
Najboljši
pomoček
po
moji
misli
je
hitra
in
velika
zmaga
.
Ta
zatre
mahoma
vse
upornike
in
potrdi
vse
prave
privržence
;
mlačnim
pa
vname
novo
navdušenje
za
slavo
domovine
.
Naši
pesniki
bodo
že
skrbeli
za
to
,
da
ljudem
zapalijo
glave
s
svojimi
spevi
o
dobljeni
zmagi
.
“
„
Do
cela
moja
misel
!
Zmaga
poravna
vse
drugo
.
Zato
pa
skrbimo
,
da
jo
kmalu
dobimo
.
Na
vojaštvo
se
je
treba
sedaj
ozirati
najbolj
.
Za
prostake
me
ni
strah
,
da
le
poveljniki
ostanejo
stanovitni
.
“
„
Ti
se
morajo
prikleniti
krepko
na
hišo
in
rodovino
,
in
potem
vzdržé
vse
.
“
„
Moja
skrb
je
bila
vedno
ta
,
in
menim
,
da
nisem
storil
premalo
.
“
„
Za
navadne
čase
gotovo
ne
premalo
,
a
v
izrednih
časih
rabimo
izredne
pomočke
.
Sicer
pa
so
trije
že
tako
do
skrajnosti
vaši
:
Orsini
,
Baldassare
in
Tinela
,
pri
teh
ni
treba
pomislekov
,
težave
utegnejo
nastati
pri
konjiških
poveljnikih
,
vitezih
Sforzi
in
Bernardu
iz
Brescie
.
Za
ta
dva
bode
pa
potreba
boljših
vezij
.
“
Barnaba
pomolči
za
nekaj
časa
premišljujoč
,
potem
pa
pravi
:
„
Vaša
misel
o
poveljnikih
je
prava
,
a
kaj
naj
bi
storil
sedaj
?
Imate-li
tudi
tukaj
dober
svèt
pri
rokah
?
“
„
Za
to
ga
nimam
,
vendar
menim
,
da
imata
tudi
ta
dva
velikana
svojo
‚
Ahilejevo
peto
‘
,
kakor
pravi
Antonio
,
in
to
je
treba
izvohati
.
“
„
Dragi
Arigo
,
vidite
,
da
se
ne
morem
sam
neposredno
lotiti
te
stvari
;
vam
je
lože
.
Ali
bi
ne
hoteli
...?
“
„
Volja
gospoda
namestnika
je
zame
vsigdar
zapoved
,
a
vaše
podpore
mi
je
potreba
.
“
„
Vso
moč
vam
izročim
,
samo
delajte
,
pa
delajte
hitro
,
ker
časa
nam
ne
preostaja
!
Kakor
hitro
more
,
naj
odrine
vojska
na
bojišče
.
“
„
Da
,
treba
je
.
Zato
porabim
prvo
priliko
za
ta
namen
.
Zdi
se
mi
,
da
bi
lahko
prvi
poskus
napravili
že
pri
prvem
dvornem
obedu
.
Seveda
bi
moral
potem
imeti
tudi
kancelar
potrebnega
vpliva
na
uravnavo
obeda
.
“
„
Ta
vpliv
sem
vam
že
dovolil
,
pa
še
posebej
povem
dvornemu
maršalu
in
drugim
,
da
se
bodo
znali
ravnati
.
Zanašam
se
na
vašo
prebrisanost
tudi
v
tej
stvari
.
“
Namestnik
je
pogledal
na
uro
,
spremil
kancelarja
iz
dvorane
,
potem
pa
se
urno
umaknil
v
družinske
prostore
.
Kancelar
pa
je
med
potom
spravljal
v
red
svoje
papirje
,
kakor
tudi
v
glavi
svoje
misli
.
„
Da
,
v
zadregi
je
.
Ni
čuda
;
taka
stvar
je
zmêdla
še
večje
junake
,
nego
je
on
.
Tako
ponižno
prijazen
,
kakor
sedaj
,
ni
po
navadi
.
Pomagam
naj
mu
jaz
?
Kaj
pa
hočem
?
Hvaležen
sem
mu
,
saj
je
storil
marsikaj
zame
,
dasi
je
mnogokrat
siten
.
Boljšega
gospoda
ne
dobim
sedaj
na
stara
leta
.
In
nekaj
sem
tudi
sam
kriv
,
da
je
tak
ta
Barnaba
.
A
sedaj
se
je
treba
resno
lotiti
dela
,
prikleniti
vojne
poveljnike
na
osebo
—
ne
,
na
družino
ali
hišo
Barnabovo
.
Ta
stvar
pa
ni
tako
lahka
.
Na
stare
dni
naj
spletam
še
spletke
!
Včasih
res
nisem
bil
zadnji
v
tej
reči
,
posihdob
pa
ne
vem
kako
pojde
.
“
V
take
misli
in
načrte
zatopljen
je
odšel
veljavni
kancelar
mimo
straž
in
dvorjanov
,
ne
da
bi
se
zmenil
za
njih
poklone
.
Pohištvo
milanskega
vladarja
je
bilo
obširno
kakor
malo
mesto
,
in
utrjeno
kakor
viteški
grad
.
Raztezalo
se
je
daleč
ob
trgu
in
oklepalo
velike
vrtove
.
V
onem
delu
palače
,
ki
je
segal
daleč
v
vrt
,
bile
so
družinske
sobe
Barnabove
.
Najbliže
sprejemnih
dvoran
je
stanoval
sam
,
da
je
lahko
občeval
z
ljudmi
.
Poleg
njegovih
pa
so
bili
prostori
za
soprogo
in
otroke
.
Prvorojenka
Virida
je
bila
v
cvetu
mladosti
,
a
samostojna
in
ponosna
,
kakor
prava
kneginja
;
imela
je
sluge
in
kamornika
,
za
tovarišico
ji
je
bila
pridejana
gospica
Izabela
Nigra
,
hči
senatorja
in
nekdanjega
vojskovodje
.
Dva
sina
,
Ludovik
in
Karol
,
sta
imela
za
učitelja
pesnika
Antonija
Loschija
,
sicer
pa
sta
bila
še
pod
materinim
nadzorstvom
,
kakor
tudi
še
dve
mlajši
sestri
Antonija
in
Katarina
.
Barnaba
sam
se
ni
mogel
osebno
mnogo
pečati
z
izrejo
svojih
otrok
,
vendar
je
imel
za
to
določen
načrt
,
po
katerem
se
je
vedno
ravnal
.
Večkrat
se
je
hotel
prepričati
o
njihovem
napredku
in
zato
je
porabil
vsako
ugodno
priliko
,
tudi
družinske
obede
.
Z
malimi
vprašanji
se
je
prepričal
o
uspehih
;
ako
so
mu
bili
všeč
,
pohvalil
in
obdaril
je
otroke
,
ako
ne
,
znal
je
grdo
pogledati
in
občutljivo
kaznovati
.
Navadno
se
je
zbrala
najprej
vsa
družina
in
potem
šele
so
oznanili
očetu
,
da
ga
čakajo
.
Danes
so
prišli
prvi
Loschi
in
njegova
dva
gojenca
.
Hodili
so
po
vrtu
,
a
,
ko
so
mislili
,
da
utegne
skoro
biti
obed
,
šli
so
po
lepih
marmeljnatih
stopnicah
na
krasno
verando
ali
vežo
,
prizidano
k
obednici
.
Razno
ptuje
cvetje
je
tam
rastlo
,
na
stojalih
in
mizah
so
bili
kipi
in
knjige
,
kar
je
vse
kazalo
,
da
je
to
priljubljen
prostor
za
družino
.
Iz
olepšave
se
je
videl
duh
renesanse
,
t.
j.
one
dobe
,
ki
se
je
ravnala
po
starih
grških
in
rimskih
vzgledih
.
Tega
duha
je
bil
vzbudil
humanizem
,
kateremu
je
bil
goreče
udan
tudi
gospod
Barnaba
z
dvorjani
vred
.
Na
večji
srednji
mizi
je
bila
zbirka
s
prelepimi
slikami
iz
domače
povestnice
.
To
je
bil
podaril
sloveč
slikar
Barnabovim
sinovom
,
da
bi
podpiralo
učenje
mladih
Viscontijev
.
Slike
so
kazale
vedno
le
Italijo
z
Lombardijo
in
središčem
Milanom
,
in
v
Milanu
zopet
se
je
vrtelo
vse
okrog
hiše
Viscontijev
.
Barnabu
je
bila
zbirka
jako
všeč
;
večkrat
je
poskušal
svoja
sinka
,
ali
razumeta
podobe
.
Loschi
je
poznal
to
namero
namestnikovo
in
zato
je
dečkoma
večkrat
razkladal
podobe
v
tem
zmislu
.
Porabil
je
tudi
današnjo
priliko
za
to
,
ko
je
videl
,
da
so
zgodnji
v
družinski
dvorani
.
Sedel
je
k
zbirki
z
dečkoma
,
pokazal
list
za
listom
in
razlagaje
vpraševal
o
pomenu
prizorov
.
V
ognju
svoje
zgovornosti
ni
zapazil
,
kako
so
se
vrata
na
verando
tiho
odprla
ter
se
je
med
njimi
pokazal
obraz
mlade
knežne
.
Ker
sta
se
dečka
ozrla
,
pogledal
je
tje
tudi
Antonio
,
pa
bilo
je
že
prepozno
,
obraza
ni
bilo
več
.
V
obednici
pa
sta
tedaj
hodili
sem
in
tje
knežna
Virida
in
gospica
Izabela
.
V
mladostni
brezskrbnosti
sta
se
prav
živahno
pogovarjali
.
Izabela
je
pripovedovala
dnevne
novice
,
o
vojaštvu
v
taboru
,
o
novih
vitezih
,
o
vojnih
pripravah
po
svetu
in
je
končala
zatrjujoč
,
kakor
njen
stari
oče
,
senator
Nigra
,
da
se
pripravljajo
za
veliko
vojsko
;
zoper
koga
pojde
,
tega
ni
povedala
,
menda
tudi
ni
popraševala
o
tem
očeta
.
Knežna
Virida
je
rada
poslušala
zgovorno
Izabelo-tovarišico
in
vpletla
vmes
kako
preprosto
vprašanje
.
Zanimala
se
je
zlasti
za
hrabre
viteze
,
in
kot
taka
ji
je
popisovala
pred
vsemi
viteza
Bernarda
iz
Brescie
in
Ambrosia
Sforzo
.
Gospod
kastelan
,
kakor
so
ga
navadno
klicali
,
imel
je
skoro
orjaško
postavo
in
silno
moč
.
Nekoč
je
z
jednim
mahljejem
pobil
tri
Benečane
.
Njegov
konj
je
bil
silen
,
visok
in
širok
,
njegova
železna
oprava
bila
je
neverojetno
težka
.
Vse
to
je
omenjala
tudi
sedaj
Izabela
in
le
to
še
pristavila
,
da
kastelan
ne
mara
mnogo
govoriti
.
Vendar
je
ta
popis
ugajal
Viridi
,
ker
je
izrazila
rahlo
željo
,
videti
tega
velikana
od
blizu
.
V
popisovanju
viteza
Sforze
sicer
ni
mogla
povedati
takih
nenavadnih
rečij
,
ker
je
bil
domačin
in
preveč
znan
,
da
bi
se
bile
razširile
o
njem
take
bajke
,
a
to
je
vedela
,
da
je
najlepši
vitez
med
vojnimi
poveljniki
,
nenavadno
ročen
in
gibčen
v
orožju
in
jako
bistrega
uma
,
nekako
rojen
za
velikega
vojskovodjo
.
„
Sicer
pa
upam
,
da
bomo
imeli
kmalu
čast
videti
vse
te
gospode
,
ker
govore
o
velikem
pridvornem
sprejemu
,
kamor
pridejo
glavni
vitezi
in
tudi
medve
.
“
Virida
ni
na
to
nič
odgovorila
,
ampak
zaobrnila
je
govorico
na
pesmi
in
pesnike
,
posebej
še
na
Petrarko
.
Njegove
pesmi
je
večkrat
in
rada
čitala
,
nekatere
je
znala
tudi
na
pamet
.
Tudi
Izabela
je
častila
tega
pesnika
in
hitro
naštela
nekaj
Petrarkovih
lepih
rim
,
pa
tudi
narekavala
nekatere
vrste
.
Vendar
je
bolj
ljubila
Boccaccia
in
s
slastjo
čitala
njegove
v
nravnem
oziru
slabe
proizvode
.
„
Boccaccio
mi
je
še
premalo
znan
,
“
pripomni
Virida
,
„
ker
je
volja
očetova
,
da
se
ravnam
po
določenem
redu
in
po
navodu
gospoda
Antonia
.
“
Izabela
je
še
dalje
hvalila
svojega
ljubljenca
,
kar
se
odpró
duri
in
vstopi
knjeginja
Matilda
z
dvema
hčerkama
.
Naši
dve
gospici
jo
živahno
pozdravita
,
gospa
pa
mirno
in
veličastno
vrne
pozdrave
.
Deklici
je
brž
sprejela
Izabela
in
ji
zamotala
v
otroški
pogovor
,
mati
pa
je
sedla
v
naslonjač
k
odprtemu
oknu
,
kamor
se
je
bila
pomaknila
tudi
Virida
.
S
skrbnim
očesom
je
gledala
hčer
in
v
materinski
ljubavi
ji
je
imela
marsikaj
povedati
.
Ko
je
govorica
nekoliko
zastala
,
zagledala
se
je
Virida
v
prizor
,
ki
se
je
kazal
skozi
okno
,
namreč
v
lep
kos
Lombardije
.
Mirno
je
motrilo
njeno
črno
oko
veličastni
prizor
krasne
pokrajine
v
večernem
žaru
.
Večerno
solnce
ji
je
sijalo
v
lepo
obličje
,
navdušenje
ji
je
rdečilo
lice
,
da
je
bila
res
videti
krasna
,
kakor
bi
stala
gorska
vila
med
mladina
cvetjem
.
Mati
je
zamišljena
gledala
svojo
hčer
;
nekaj
jo
je
skrbelo
,
ali
njena
,
ali
sreča
hčerina
,
kdo
vé
.
Iz
zamišljenosti
vzdramita
gospo
oba
sinka
z
vzgojiteljem
Loschijem
,
vstopivša
v
sobano
.
Z
dovršeno
vljudnostjo
se
je
klanjal
Antonio
,
in
tudi
mlada
kneza
sta
znala
vesti
se
prav
po
šegi
.
Fino
sta
poljubila
materi
roko
in
pozdravila
sestre
in
gospico
Izabelo
.
Prav
tedaj
pa
vstopi
tudi
namestnik
med
svojo
družino
.
Po
kratkem
,
pa
gorkem
pozdravu
sedejo
k
mizi
.
Dasi
se
je
kazala
v
vedenju
in
govorjenju
imenitnost
in
nekaka
visokost
,
vendar
je
prešinjala
vso
družino
ljubezniva
preprostost
.
Oče
je
kmalu
poprijel
sina
,
kako
sta
danes
obrnila
čas
in
česa
se
naučila
.
Ludovik
,
starejši
,
je
imel
že
svojega
konja
in
svoje
orožje
,
pa
učitelja
za
razne
vaje
.
O
teh
je
radostno
pripovedoval
očetu
.
Mlajši
,
Karol
,
še
ni
imel
takega
posla
;
po
Barnabovem
ukazu
se
je
učil
jezikov
in
slovstva
.
Domača
zgodovina
je
bila
pri
obeh
vsak
dan
na
vrsti
.
Oče
je
bil
zadovoljen
z
obema
,
pohvalil
je
tudi
še
Karola
in
mu
obljubil
,
da
kmalu
dobi
konja
in
opravo
.
Prijazno
se
po
tem
razgovoru
z
dečkoma
obrne
k
Loschiju
:
„
Ali
ste
zvršili
svoj
včerajšnji
sklep
ter
pogledali
vojaški
tabor
?
“
„
Gospod
namestnik
,
moram
priznati
,
da
sem
ga
zvršil
le
na
pol
.
“
„
Zadržala
vas
je
morda
kaka
nova
misel
,
da
ste
pozabili
druge
.
“
„
Skoro
da
ste
uganili
,
gospod
namestnik
.
Res
,
da
je
srce
polno
navdušenja
,
toda
misli
niso
prav
jasne
.
Treba
čakati
.
Upam
,
da
mi
to
radi
dovoljujete
,
svetli
gospod
.
“
„
O
da
,
zlasti
ker
bodete
imeli
priliko
,
da
se
vaše
misli
še
razširijo
.
Kakih
deset
do
štirinajst
dnij
ostane
vojna
še
v
taboru
.
Poveljnike
pa
bodete
videli
tukaj
pri
nas
,
kjer
jim
napravimo
slovesen
sprejem
in
gostijo
.
Nadejam
se
,
da
bodete
za
slovesnost
sodelovali
po
svoje
,
gospod
Antonio
.
“
„
Dvorni
maršal
mi
je
izročil
lepo
vlogo
,
res
lepo
vlogo
.
“
„
A
tako
?
“
poseže
gospica
Izabela
vmes
,
„
vi
imate
zopet
kaj
posebnega
in
molčite
o
tem
.
To
ni
lepo
,
gospod
Antonio
.
“
Te
nekoliko
nemile
besede
Izabeline
so
pogrele
pesnika
,
in
ni
vedel
brž
,
kaj
bi
odgovoril
,
ker
silno
nerad
bi
se
bil
zameril
lepi
gospici
Izabeli
.
Iz
zadrege
ga
reši
namestnik
sam
,
ko
pravi
:
„
Vsi
bodete
imeli
dosti
prilike
za
delo
in
nadejam
se
,
da
storite
,
kar
nam
veleva
dolžnost
in
čast
.
“
Obrnil
se
je
s
pogledom
proti
svoji
soprogi
,
katera
je
molčé
pritrdila
besedam
.
„
Želim
“
—
nadaljeval
je
namestnik
—
„
da
ugodimo
poveljnikom
vsestransko
.
Kamor
pridejo
,
povedó
,
da
se
na
dvoru
Viscontijev
v
Milanu
cenijo
in
gojé
vse
lepe
vede
in
umetnosti
,
da
smo
sposobni
tekmovati
tudi
v
tej
reči
s
prevzetnimi
Florentinci
in
Napoljci
.
Naj
svet
zve
,
da
nismo
barbari
,
ampak
prosvetljeni
,
ki
znamo
tudi
prosveto
širiti
med
narod
.
“
Gospod
Barnaba
se
je
bil
pri
tem
nekoliko
razgrel
,
a
v
navadnem
,
pa
jako
ljubeznivem
glasu
nagovori
hčer
Virido
:
„
Kaj
si
pa
ti
delala
danes
,
draga
moja
?
“
Virida
je
bila
z
mislimi
še
v
očetovem
govoru
,
ko
so
jo
zadele
te
besede
;
zato
je
odgovorila
počasi
:
„
Bila
sem
v
svojem
navadnem
redu
.
Čitala
sem
in
občudovala
dela
naših
pesnikov
in
si
kaj
malega
tudi
zapamtila
.
Potem
pa
sem
delala
,
kar
še
tebi
ni
znano
,
dragi
oče
:
delala
sem
z
nekaterimi
tovarišicami
zastavo
za
našo
vojsko
.
Nadejam
se
,
da
mi
tega
ne
zameriš
.
Čula
pa
sem
od
gospice
Izabele
,
da
bi
bila
nova
zastava
prav
primerna
,
zato
sva
sklenili
,
da
jo
izdelava
sami
z
nekaterimi
vrstnicami
in
podariva
polku
,
ako
ti
to
dovoliš
.
“
„
Vrlo
,
vrlo
!
To
je
domoljubna
gorečnost
,
ki
me
je
iznenadila
.
Omenil
mi
je
že
polkovnik
Sforza
,
da
je
zastava
njegovega
polka
že
obledela
in
slaba
,
a
zaradi
mnogih
drugih
opravil
nisem
še
mislil
na
to
.
“
V
resnici
je
Barnaba
že
mislil
na
zastavo
,
toda
v
tej
stvari
so
bile
neke
težave
,
katerih
se
je
hotel
ogibati
.
„
Bodite
prepričani
,
gospod
namestnik
,
“
povzame
Izabela
,
„
da
ne
bode
delala
sramote
poleg
drugih
zastav
.
Blago
je
dragoceno
,
dobili
sva
je
iz
Sicilije
.
Menda
bode
tudi
delo
všeč
.
Milanski
grb
je
vdelan
v
vezenino
.
Kača
je
kakor
živa
,
oči
se
ji
svetijo
,
luske
preminjajo
,
žrelo
ima
veliko
,
v
njem
je
prestrašeno
,
nesrečno
dete
,
ki
stega
ročici
.
Vsakogar
,
mislim
,
bode
ganila
ta
slika
.
Vrhu
vsega
pa
je
‚
železna
krona
‘
lombarška
natančno
posneta
po
resnici
.
„
Hvala
,
hvala
!
Radoveden
sem
,
da
vidim
to
delo
.
Brez
dvoma
bodem
imel
priliko
občudovati
spretnost
vrlih
mojih
gospic
.
“
Izabela
je
povesila
oči
,
Virida
pa
je
odgovorila
prostodušno
:
„
Nisva
napravili
vsega
sami
,
pomagale
so
nama
tudi
druge
milanske
gospice
,
zlasti
Margarita
in
Ana
Sforzavi
,
obe
spretni
v
takih
delih
.
Sedaj
pa
imam
še
jedno
prošnjo
,
ako
dovoliš
dragi
oče
!
“
„
Kaj
želiš
,
ljubo
dete
?
“
Virida
pogleda
na
tovarišico
,
kakor
bi
jo
hotela
prositi
dovoljenja
,
potem
pa
reče
:
„
Slišala
sem
,
da
je
treba
zastavo
blagosloviti
,
predno
se
izroči
polku
:
pa
dobro
ne
vem
,
kako
je
treba
storiti
.
“
„
Da
,
da
,
to
je
pač
lahka
stvar
.
Prepusti
to
meni
!
“
„
Gospod
namestnik
,
tudi
jaz
imam
še
jedno
željo
:
da
bi
bili
mi
dve
navzočni
,
ko
se
bode
izročala
zastava
polku
,
“
dostavi
urna
Izabela
.
„
Tudi
to
se
zgodi
,
obetam
vama
.
“
Namestnik
vstane
,
ker
se
mu
je
zdelo
že
zadosti
obedovanja
in
pogovarjanja
,
za
njim
vstanejo
tudi
drugi
ter
se
poslové
,
zakaj
za
danes
se
ločijo
.
Otroci
gredó
še
k
zabavi
,
gospa
k
delu
,
namestnik
pa
stopi
z
Loschijem
na
verando
na
kratek
pogovor
.
Urno
popraša
o
raznih
mestnih
novicah
manjšega
pomena
,
kakoršnih
njegov
kancelar
ne
zapisuje
v
listine
.
Loschi
je
vedel
mnogo
teh
rečij
,
ker
je
prihajal
v
mnoge
hiše
in
družine
.
Naposled
je
bil
namestnik
že
prav
prijazen
in
je
skoro
prosil
pesnika
,
naj
poskrbi
,
da
se
prav
slovesno
obnese
dvorni
sprejem
na
čast
vojnim
poveljnikom
.
Hvaležnost
ni
najmanjša
njegova
krepost
,
tako
je
sklenil
in
se
poslovil
odhajajoč
v
svoje
sobane
.
Loschi
je
ostal
sam
na
verandi
Viscontijeve
palače
.
Čudno
mu
je
vrelo
po
glavi
.
Sedaj
je
čas
,
da
se
izkaže
in
si
pribori
srečo
.
Vstala
mu
je
pred
očmi
domača
revna
hiša
,
in
v
njej
njegovi
borni
stariši
,
kateri
živé
skoro
le
ob
podpori
sinovi
.
Kaj
bi
maral
,
ko
bi
si
mogel
napraviti
doma
pohištvo
,
podobno
tukajšnjemu
,
ko
bi
imel
zadosti
dohodkov
in
ko
bi
naposled
mogel
uvesti
na
tak
dom
—
tovarišico
za
celo
življenje
!
Še
dolgo
je
mislil
in
sanjal
o
bodočnosti
svoji
in
mesta
milanskega
,
potem
pa
vstal
s
sklepom
,
da
stori
vse
za
gospoda
namestnika
.
Slovesni
sprejem
na
dvoru
gospoda
Barnaba
Viscontija
je
minul
.
Vse
je
očarala
sijajna
uredba
in
bogata
oprava
;
srečne
so
imenovali
one
,
kateri
so
smeli
uživati
take
slasti
.
Drugače
pa
so
sodili
najbližji
udeleženci
.
Kancelar
Arigo
je
sedel
drugo
jutro
po
sprejemu
poleg
okna
v
svojem
naslonjaču
,
zrl
pred-se
na
starinski
tlak
in
govoril
sam
s
seboj
.
Pregledal
je
v
mislih
vse
važne
trenutke
preteklega
večera
.
Dobro
mu
je
ostal
v
spominu
izraz
Orsinijevega
obličja
v
onem
hipu
,
ko
mu
je
podaril
namestnik
čaroben
grad
ob
gorskem
jezeru
.
Niti
hvaležnosti
,
niti
iznenajenosti
mu
ni
bilo
videti
na
obličju
.
Bilo
je
nekaj
nedoločnega
,
malomarnega
;
videlo
se
je
,
da
je
mož
pričakoval
kaj
takega
ali
še
boljšega
.
Arigu
se
je
hotela
vrivati
misel
,
da
je
škoda
za
ta
knežji
dar
,
ker
ni
gotovo
,
je-li
dosegel
svoj
namen
ali
ne
.
Z
večjo
zadovoljnostjo
se
je
spominjal
gospoda
Gaspara
Tinele
.
S
posebno
slastjo
je
užival
jedi
in
pijače
ter
je
bil
pri
tem
ves
zadovoljen
.
Dvorni
maršal
mu
je
znal
popisovati
z
odlično
spretnostjo
dobrote
brezskrbnega
življenja
v
obilnosti
.
Gospod
Gaspare
ni
vedel
,
kaj
mu
podarja
namestnik
,
zato
je
le
malo
premenil
obraz
,
ko
mu
je
Barnaba
obetal
bogato
plačilo
.
Kancelar
je
bil
prepričan
,
da
se
bode
dalo
s
tem
poveljnikom
ravnati
lahko
in
dobro
.
Najbolje
je
bil
zadovoljen
z
gospodom
Baldessarom
iz
Monze
,
kateremu
je
naklonil
namestnik
le
znamenje
zaupanja
in
ne
toliko
gmotne
vrednosti
.
Povzdignil
ga
je
od
stopinje
navadnega
vojaškega
poveljnika
za
dvornega
dostojanstvenika
v
svojem
gradu
v
Monzi
.
Z
veliko
slastjo
je
sprejemal
gospod
Baldessaro
častitke
in
poklone
dvorjanov
.
„
Tepec
,
“
mislil
si
je
Arigo
,
„
ne
veš
,
da
te
goljufajo
.
“
Vesel
pa
je
bil
vsejedno
,
ker
se
mu
je
posrečilo
vsaj
pri
le-tem
doseči
docela
svoj
namen
.
S
tem
pa
je
bila
tudi
njegova
zadovoljnost
pri
kraju
,
ker
drugih
uspehov
ni
mogel
pokazati
.
S
posebno
marljivostjo
je
res
pazil
na
viteza
Ambrosia
in
Bernarda
,
pa
ni
mogel
najti
pravega
povoda
in
ugodne
prilike
,
da
bi
ju
bil
počastil
.
Tolažil
se
je
danes
s
tem
,
da
ni
mogel
in
da
ob
drugi
priliki
popravi
zamudo
.
Dvor
mika
in
vleče
take
može
,
dvorske
gospe
si
znajo
pridobivati
srca
.
Toda
prav
v
tej
točki
ni
vedel
,
kako
bi
računal
.
Po
dolgem
premišljevanju
vstane
,
stopi
k
mizi
in
sklene
poslati
namestniku
dobro
poročilo
o
vseh
stvareh
,
če
tudi
se
njemu
samemu
ni
zdelo
vse
ugodno
.
Vedno
jasneje
mu
je
bilo
,
da
je
treba
hitro
zmagati
in
zato
takoj
poriniti
vojsko
na
bojišče
.
S
Savojskega
so
dohajala
dobra
poročila
,
iz
Verone
pa
ni
prišlo
še
nič
določnega
.
Ono
jutro
,
ko
je
kancelar
sestavljal
poročila
za
namestnika
,
bila
sta
naša
dva
viteza
Ambrosio
in
Bernardo
na
izprehodu
.
Molčé
sta
jahala
po
lepem
milanskem
polju
v
svežem
zraku
in
premišljevala
dogodke
prejšnjega
večera
.
Gospod
kastelan
je
kazal
z
vedrim
licem
,
da
je
vesel
in
zadovoljen
,
vitez
Sforza
pa
je
bil
zamišljen
in
nenavadno
tih
.
Ko
prijahata
čez
širno
polje
v
zelen
gozdič
,
pridržita
konja
,
da
bi
mirno
sopla
zdravi
jutranji
zrak
.
Ambrosio
sname
svojo
vojaško
čapko
z
glave
,
obrne
se
proti
tovarišu
in
vpraša
:
„
Kako
si
se
zabaval
sinoči
pri
namestniku
?
“
„
Sploh
dobro
.
Vse
je
bilo
krasno
,
izbrano
,
res
prav
knežje
.
“
„
To
je
res
,
a
kako
ti
je
ugajalo
,
dragi
moj
Bernardo
?
“
“
Nisem
vajen
take
sijajnosti
,
zato
nisem
vselej
dovolj
domač
v
takih
okoliščinah
;
preveč
je
treba
paziti
,
da
se
človek
ne
zadene
kje
ob
te
zamotane
dvorne
običaje
.
“
„
Ljudje
ti
niso
ugajali
,
to
je
glavni
vzrok
,
kaj
ne
,
in
utegne
biti
resnično
.
Marsikateri
med
dvorjani
ne
vzbuja
zaupanja
,
in
s
takim
človekom
zabavati
se
ni
lahka
reč
.
“
„
Morda
si
zadel
.
Povem
ti
,
ko
bi
ne
bilo
poleg
mene
zgovornega
kancelarjevega
tajnika
,
bil
bi
se
dolgočasil
v
tako
obilni
družbi
.
Ljubša
mi
je
jedna
ura
pri
vas
v
domačem
krogu
v
preprosti
zabavi
,
nego
cel
večer
na
taki
sijajni
pridvorni
veselici
.
“
„
Vem
,
da
ne
govoriš
tega
meni
na
ljubo
,
“
odvrne
razveseljen
Ambrosio
,
„
ker
poznam
te
,
da
se
ne
hliniš
;
tebi
le
ugaja
odkrita
prijaznost
,
katero
ti
naši
izkazujejo
radi
.
“
„
Prijazni
so
bili
sicer
tudi
pri
namestnikovih
,
pa
vse
je
nekam
umetno
in
hladno
in
ne
poprime
srca
.
V
resnici
sem
bil
v
zadregi
,
kaj
naj
odgovarjam
dvorjankam
na
razne
lepe
besede
,
s
katerimi
so
me
obsipale
,
večkrat
čez
pravo
mero
.
Ako
se
pogovarjava
doma
pri
vas
z
gospico
Margarito
po
celo
uro
,
ne
pridem
v
zadrego
za
primeren
odgovor
;
zlasti
mala
Ana
me
bolj
gane
z
nedolžno
živahnostjo
,
kakor
naučene
besede
nekaterih
dvornih
gospej
in
gospic
.
“
„
Ne
smeš
jim
zameriti
,
vrli
moj
Bernardo
,
tako
je
dvorno
življenje
.
Saj
so
za
to
,
da
delajo
dražbo
gospodarju
in
njegovim
gostom
,
danes
temu
,
jutri
drugemu
,
vselej
z
jednako
vnemo
in
vljudnostjo
.
Drugega
namena
nimajo
,
zato
je
seveda
njih
vedenje
in
govorjenje
bolj
prazno
.
Kdor
ima
posebne
namere
,
temu
se
dobro
pozna
v
vedenju
in
govorjenju
.
Ali
nisi
videl
,
kako
je
bil
sinoči
namestnik
zamišljen
,
kako
je
pazil
na
vse
gibanje
in
kretanje
svojih
gostov
?
Kakor
bi
bilo
dogovorjeno
,
vjemali
so
se
razni
pogovori
kancelarjevi
in
maršalovi
z
onimi
darovi
,
katere
je
naklanjal
namestnik
.
In
darovi
—
kako
izbrani
so
bili
!
Vsak
je
dobil
to
,
česar
si
je
menda
želel
.
“
„
Tudi
meni
se
je
dozdevalo
,
da
hoče
namestnik
porabiti
to
priliko
in
posebno
počastiti
svoje
stare
izkušene
vojskovodje
.
Sicer
se
vršé
take
odlike
navadno
le
po
dobljenih
zmagah
,
a
namestnik
nas
je
hotel
vneti
za
hrabrost
in
zvestobo
.
“
„
Tudi
mene
je
to
iznenadilo
;
popraševal
sem
samega
sebe
,
ima-li
namestnik
kak
povod
,
da
dvomi
o
zvestobi
svojih
starih
poveljnikov
,
pa
nisem
ga
mogel
najti
.
A
nekaj
je
pač
,
česar
še
ne
vemo
mi
,
kar
pa
že
vesta
namestnik
in
kancelar
,
in
ta
skrita
stvar
je
bila
brez
dvoma
vzrok
za
to
izredno
slovesnost
.
“
„
Opažali
so
tudi
na
soprogi
namestnikovi
in
knežni
Viridi
posebno
resnobo
,
rekel
bi
—
zatajevanje
.
“
„
Meni
se
to
ni
videlo
posebno
in
nenavadno
.
Večkrat
občujem
ž
njima
.
Mislim
pa
,
da
take
stvari
niso
v
zvezi
z
namestnikovimi
načrti
,
ker
nima
navade
,
da
bi
drugim
zaupal
svoje
skrbi
.
Jako
me
je
zanimala
knežna
Virida
.
Sedaj
je
stopila
prvič
v
javnost
,
zato
ni
čuda
,
če
ni
še
tako
spretna
v
občevanju
,
kakor
n.
pr.
gospica
Izabela
.
A
vendar
sem
se
čudil
njenemu
govorjenju
.
Kako
gori
za
domovino
,
kako
čuteče
srce
ima
za
njene
branilce
,
kako
se
dviga
kvišku
njen
duh
!
Da
,
Virida
ima
vzvišenega
duha
Viscontijev
.
Zdi
se
,
da
je
ustvarjena
za
vladarico
.
“
Gospod
kastelan
je
pazno
poslušal
besede
prijateljeve
,
katere
je
govoril
s
posebno
vnemo
.
Ni
se
mogel
premagati
,
da
bi
ne
bil
prostodušno
pripomnil
:
„
Glej
;
vidva
sta
se
mnogo
razgovarjala
,
več
,
nego
je
bilo
videti
.
“
„
Govorila
nisva
mnogo
,
a
razodela
mi
je
mnogo
,
ker
vsaka
nova
misel
,
katero
je
izgovorila
,
posvetila
je
v
njeno
dušo
.
Takega
mišljenja
bi
se
ne
bil
nadejal
pri
tako
mladi
deklici
.
Le
jedne
stvari
se
bojim
,
da
so
namreč
njeni
vzori
previsoki
.
Napravila
si
je
namreč
iz
naših
pesnikov
nekak
vzor
knežje
hčere
.
Navdušena
je
za
to
,
da
bi
kot
vladarica
osrečevala
z
ljubeznivostjo
svoje
podložnike
.
Želi
,
da
bi
se
reklo
o
vsakem
vladarju
,
kar
so
nekdaj
rekli
o
cesarju
Titu
,
da
je
‚
veselje
in
radost
človeškega
rodú
‘
.
“
Med
tem
pogovorom
sta
prijahala
kraj
gozda
.
Treba
je
bilo
vrniti
se
,
da
ne
prideta
prepozno
k
dnevnemu
povelju
v
tabor
.
Vspodbodeta
konja
in
v
krepkem
diru
premerita
prijazno
milansko
okolico
.
V
tabor
prišedša
,
zajahata
k
svojima
oddelkoma
,
potem
se
napotita
k
glavni
taborski
straži
.
Tu
je
stal
šotor
taborskega
poveljnika
za
čas
njegove
službe
.
Pred
šotorom
je
že
sedel
na
vojnem
stolcu
gospod
Gaspare
Tinela
in
roke
na
širokem
pasu
držeč
mirno
gledal
na
gospoda
Baldessara
,
kateri
mu
je
goreče
razlagal
ljubeznivost
pridvorskih
krasotic
.
Gaspara
sicer
ni
to
kaj
zanimalo
,
pa
dobrovoljno
in
potrpežljivo
ga
je
poslušal
,
tudi
mu
je
včasih
pritrdil
.
Ko
pristopita
viteza
Ambrosio
in
Bernardo
in
pozdravita
s
krepkim
„
Dobro
jutro
“
,
sprejme
ju
gospod
Gaspare
s
šaljivim
poklonom
,
da
sta
precej
pozna
,
„
čemur
se
pa
ni
čuditi
po
sinočnem
sprejemu
“
.
Gospod
kastelan
se
takoj
krepko
postavi
v
bran
,
češ
,
da
se
gospod
Gaspare
moti
,
ker
sta
se
že
vrnila
z
jutranjega
izprehoda
.
A
gospod
Gaspare
se
ni
dal
tako
kratko
odpraviti
ter
odvrne
,
da
utegne
tudi
ta
rani
izprehod
biti
nasledek
včerajšnje
razburjenosti
.
Ker
je
kastelan
zmajeval
,
priskoči
mu
na
pomoč
Ambrosio
in
pravi
:
„
Midva
nimava
posebnega
vzroka
,
da
bi
bila
razburjena
,
ker
se
nama
ni
pripetilo
nič
posebnega
.
Ko
bi
bil
gospod
namestnik
podaril
tukaj-le
gospodu
kastelanu
bogato
posestvo
in
meni
dostojanstvo
dvornega
maršala
,
kakor
je
storil
drugim
,
potem
bi
bilo
drugače
.
“
Baldessara
so
te
Ambrosieve
besede
nekoliko
pogrele
,
zato
odgovori
skoro
jezno
:
„
Ni
lepo
očitati
komu
darov
namestnikove
milosti
;
on
že
vé
,
kaj
dela
,
in
ako
ni
vsakdo
prejel
,
česar
želi
in
pričakuje
,
naj
išče
vzroka
najprej
sam
pri
sebi
.
“
„
Motiš
se
,
gospod
Baldessare
,
ne
zavidam
ti
nikakor
tvoje
sreče
,
niti
ne
ugovarjam
,
da
ti
ne
pristoja
.
Usluge
,
katere
si
storil
namestniku
v
Monzi
,
vredne
so
plačila
.
“
Pogovor
se
je
zasukal
na
neprijetno
stran
zaradi
občutljivosti
gospoda
Baldessara
.
Ta
gospod
ni
maral
za
viteza
Ambrosia
,
in
to
je
pokazal
ob
raznih
prilikah
.
Tako
je
bilo
tudi
danes
.
A
prepirala
se
nista
dolgo
,
ker
je
prišel
kmalu
h
glavni
straži
gospod
Orsini
,
taborski
poveljnik
.
Vojaki
so
stopili
pod
orožje
in
mu
izkazali
ukazane
časti
,
on
pa
se
je
obrnil
k
polkovnikom
,
kateri
so
ga
čakali
pred
šotorom
.
Dnevna
povelja
so
bila
kmalu
razdeljena
,
potem
pa
povabi
polkovnike
na
razgovor
v
šotoru
.
Ko
vsi
posedejo
po
lesenih
sedežih
,
začne
Orsini
razpravljati
položaj
.
„
Najprej
vam
treba
povedati
,
da
še
ne
odrinemo
takoj
,
kakor
je
bilo
rečeno
prej
,
ampak
počakamo
še
teden
dnij
,
da
dospe
grof
savojski
s
svojimi
ljudmi
.
To
mi
je
naznanil
kancelar
in
potrdil
tudi
gospod
namestnik
.
Pogajajo
se
tudi
z
Veronskim
,
pa
do
danes
še
ni
odgovora
.
Vendar
tega
ne
bodemo
čakali
,
ker
se
nam
lahko
pridruži
med
potjo
.
Iz
tega
pa
razvidite
,
dragi
mi
tovariši
,
da
utegne
priti
do
hujših
bojev
,
kakor
smo
mislili
.
Vem
,
da
ste
neustrašeni
,
da
vam
je
pošten
boj
prava
zabava
,
vendar
naj
uredi
vsak
svoje
stvari
doma
tako
,
kakor
je
treba
pred
tako
odločilnim
korakom
.
“
Te
besede
Orsinijeve
so
iznenadile
vse
polkovnike
.
Doslej
se
je
le
govorilo
,
da
je
v
nekaterih
mestih
sumljivo
gibanje
in
pripravljanje
za
upor
,
katerim
se
je
treba
ustaviti
za
časa
.
Mislili
so
,
da
se
bodo
pomnožile
posadke
po
pridobljenih
mestih
in
bolje
zavarovale
meje
.
V
ta
namen
pa
je
popolnoma
zadostovala
zbrana
vojska
.
Vsi
so
se
čudili
,
ko
so
zvedeli
,
da
namestnik
išče
celó
zaveznikov
.
Zato
so
hoteli
več
pojasnila
od
Orsinija
,
kateri
je
dobil
ta
poročila
vsekako
le
od
dvora
.
Prvi
vstane
Baldessare
in
pravi
:
„
Prav
bi
bilo
,
da
naravnost
povedó
,
s
kom
bomo
imeli
opraviti
.
Kdor
nosi
svojo
kožo
na
sejem
,
želi
poznati
svoje
nasprotnike
,
s
katerimi
se
bode
meril
.
“
Tem
besedam
Baldessarovim
so
pritrdili
tudi
drugi
polkovniki
.
Orsini
se
je
izgovarjal
,
da
ne
vé
nič
gotovega
in
da
ne
more
priseči
,
ali
je
tako
,
kakor
sam
misli
,
ali
ne
.
Omenjal
je
,
da
se
oborožujejo
sosedje
na
okrog
,
da
so
stopili
s
papežem
v
zvezo
Padovanci
,
Benečani
in
menda
še
drugi
.
Ker
se
pa
ne
vé
,
zoper
koga
so
se
zavezali
,
zato
je
treba
,
da
se
namestnik
pripravi
o
pravem
času
.
To
,
poročilo
je
bilo
prenedoločno
,
da
bi
bilo
moglo
zadovoljiti
poveljnike
,
zlasti
ker
so
Ambrosio
in
drugi
ugovarjali
,
da
ima
ta
zaveza
pač
drugačen
namen
.
Znano
je
bilo
vsem
,
da
hodi
že
leto
in
dan
ciperski
kralj
od
kneza
do
kneza
ter
jih
nagovarja
za
zvezo
proti
Turkom
v
križarsko
vojsko
.
Ker
je
dobival
kralj
od
papeža
najizdatnejšo
podporo
,
bilo
je
verjetno
,
da
se
je
napravila
zaveza
le
zoper
Turka
.
Orsini
temu
ni
oporekal
,
vendar
pa
je
prav
opomnil
,
da
ni
niti
najmanjšega
znamenja
,
da
bi
se
namestnik
pripravljal
na
vojsko
zoper
Turka
.
Mnogo
verjetneje
je
,
da
se
hoče
braniti
domačih
sovražnikov
,
kateri
lahko
porabijo
to
priliko
,
da
pod
papeževim
imenom
udarijo
na
Viscontija
in
Milan
.
Vitezu
Bernardu
ni
hotelo
v
glavo
,
zakaj
bi
se
vojskovali
s
papežem
,
ker
ni
pravega
vzroka
.
Orsini
pa
je
trdil
,
da
ima
namestnik
brez
dvoma
vzrokov
dovolj
,
da
jih
pa
neče
še
razglasiti
.
Ker
so
imeli
polkovniki
premalo
razlogov
za
nadaljno
sklepanje
,
pogodil
je
gospod
Gaspare
pravo
,
ko
je
rekel
:
„
Pustimo
vse
te
skrbi
gospodu
namestniku
in
njegovemu
modremu
kancelarju
!
Za
sedaj
vemo
,
da
gremo
v
boj
.
Čim
hujši
so
boji
,
tem
lepša
je
zmaga
.
Sedaj
pa
glejmo
,
da
še
te
dni
lepo
veselo
preživimo
v
mogočnem
Milanu
.
Po
apeninskih
prepadih
nam
ne
bode
več
tako
