Dolg
,
dolg
je
bohinjski
predor
.
Pa
je
tudi
prav
,
da
je
dolg
,
—
dolg
pomišljaj
,
da
dobro
pomisliš
,
kakega
pomena
je
prehod
s
severa
na
jug
.
Ta
veličastna
vrata
na
podbrški
strani
nad
odprtino
,
to
so
vrata
v
deželo
veselega
neba
,
sladkih
smokev
in
rujnega
vinca
.
Gledaš
in
praviš
:
„
Kje
so
tu
smokve
,
kje
trs
?
Ne
vidim
drugega
nego
to
strašno
stisnjeno
dolino
,
stisnjeno
med
gorske
vrhe
,
ki
kipe
na
vseh
straneh
navzgor
,
da
komaj
vidim
malo
neba
,
ako
se
že
popolnoma
ne
prevrnem
čez
kupejska
okna
.
“
Potrpi
!
Z
vsako
postajo
bo
več
in
več
tega
sinjega
neba
nad
teboj
in
bolj
in
bolj
se
bosta
odpirali
pred
teboj
zeleni
strani
te
ogromne
knjige
,
lepo
poslikani
z
belimi
hišicami
in
gospodarskimi
dvori
,
s
prijaznimi
vasicami
okrog
domačih
cerkvic
in
čepečimi
seniki
pod
gladkimi
senožeti
,
dokler
se
čisto
ne
razgrneta
pred
teboj
popisani
s
plodnimi
polji
,
dolgimi
vinogradi
,
velikimi
vasmi
,
trgi
in
mesti
,
a
po
sredi
kot
trak
med
stranmi
ves
čas
sinja
voda
Bače
,
potem
Idrijca
in
naposled
naša
ljuba
Soča
.
A
midva
ne
greva
tako
daleč
.
Samo
še
par
postaj
in
zdaj
poglejmo
,
kako
je
tu
že
lepo
,
kako
že
prosto
dihajo
naše
prsi
in
se
poigravajo
srca
v
njih
!
Pozdravljena
,
domovina
!
Pozdravljeni
,
spomini
!
Na
ravnici
,
kjer
zdaj
stoji
železniška
postaja
,
so
nekdaj
ležale
Podobnikove
lepe
njive
.
A
tamle
na
drugi
strani
vode
,
tik
nad
slapom
v
stoji
domačija
moža
,
ki
o
njem
pripoveduje
ta
povest
—
dom
Štefana
Zaplotnika
.
Kako
grmi
slap
,
pol
po
božji
,
pol
po
človeški
roki
ustvarjen
,
pol
jez
in
pol
naravni
slap
.
Tako
grmi
,
da
smo
ga
slišali
daleč
gori
do
mojega
doma
,
in
njegov
šum
je
šumel
v
moje
prve
sanje
,
speče
in
bedeče
.
In
tu
ta
most
!
V
loku
so
ga
bili
postavili
pravični
pradedje
,
skril
ob
skril
,
do
polovice
gor
,
onstran
zopet
polagoma
dol
.
In
od
daleč
so
ga
hodili
gledat
razumni
tujci
.
Tam
doli
na
levi
so
se
ustavljali
in
so
gledali
spoštljivo
sem
:
most
,
skalovje
,
pod
njim
grmeča
voda
,
vse
v
enem
kovu
in
enem
livu
.
Pa
so
morali
napraviti
to
betonsko
neslanost
čez
!
Tako
,
ravna
črta
čez
tvoje
delo
,
stari
Bog
!
Zakaj
stari
most
je
bil
tvoje
delo
!
Še
par
stopinj
na
desno
.
Evo
,
tu
je
zdaj
Štefanov
dom
.
Bogve
kaki
ljudje
gospodarijo
zdaj
tod
!
Tu
pred
hišo
je
kamen
,
nad
njim
in
vse
do
tal
gosto
orehovo
vejevje
;
tu
bomo
presedeli
z
našim
Štefanom
še
marsikako
uro
.
In
tu
je
njegova
bela
hiša
:
na
to
stran
sem
enonadstropna
,
dol
proti
vodi
dvonadstropna
,
med
vrati
mož
,
ki
nese
v
mlin
,
a
vsa
okna
danes
prazna
,
nekdaj
polna
rdečih
nageljnov
,
zelenega
roženkravta
in
rožmarina
nemškega
.
Za
hišo
tik
nad
vodo
je
prizidan
mlin
,
a
nad
njim
stoje
dokaj
obširni
hlevi
.
Dalje
tja
v
ozko
ravnino
še
velik
stog
na
štirih
mogočnih
zidanih
stebrih
s
pravilno
štirikotnimi
latami
v
treh
ravnih
vrstah
,
srednja
vrsta
naslonjena
na
dva
lesena
stebra
na
obeh
straneh
.
Potem
pride
še
lesena
koliba
za
sadje
in
tik
ob
njej
sušilnica
zanj
.
A
pred
hišo
,
okrog
hiše
,
za
hišo
,
ob
hlevu
,
tja
dol
ob
stogu
en
sam
velik
latnik
,
poln
črnega
in
belega
grozdja
!
Te
trte
je
bil
Štefan
prevzel
že
za
dedščino
in
je
latnik
samo
še
razširil
,
da
je
razprezal
veje
starih
trt
dalje
in
dalje
.
Mnogo
vina
,
čeprav
kislega
in
trpkega
,
je
bilo
nekoč
baje
po
teh
krajih
,
dokler
ni
pred
davnimi
leti
hudobna
slana
v
eni
sami
jesenski
noči
skoro
vseh
trt
pomorila
.
Zaplotnikovini
,
skriti
pod
strminami
,
je
še
dobro
prizanesla
.
Teh
starih
trt
,
spodaj
debelih
kakor
prava
drevesa
,
se
Zaplotnik
ni
upal
dosti
dregati
,
ker
ni
poznal
ne
on
ne
kdo
drugi
njihovih
navad
:
star
običaj
je
bil
,
da
jih
pustiš
v
deblu
na
miru
in
da
smeš
samo
gori
obrezovati
in
razpletati
.
Zato
pa
tamle
na
brdu
nad
ravninico
:
kak
krasen
vinograd
,
urejen
in
gojen
kakor
pravi
vinogradi
doli
na
jugu
!
Do
dvajset
hektov
prav
dobre
kapljice
je
pridelal
Štefan
,
a
je
znal
tudi
iz
grozdja
z
latnikov
s
primesjo
jabolčnika
in
hruškovca
pripraviti
pitno
pijačo
.
O
koliko
truda
je
stal
Štefana
ta
vinograd
!
Koliko
let
je
bilo
treba
samo
poskušanja
,
katera
južnih
trt
se
najbolj
prilega
temu
podnebju
;
in
potem
koliko
kopanja
v
teh
strminah
,
v
živo
mejo
,
vse
čez
preko
najbolj
solnčnih
obronkov
,
predno
je
stal
miren
in
ponosen
ta
„
bataljon
“
.
In
naposled
še
ravninica
od
poslopij
daleč
tja
do
gozda
,
med
vodo
in
strmino
,
ne
široka
,
ali
ravna
kakor
miza
.
Tam
zadaj
bataljon
,
tu
pa
prelepe
dolge
vrste
samih
svetlih
generalov
z
ogromnimi
šopi
zelenega
perja
na
klobukih
:
hruške
,
jablane
,
breskve
,
črešnje
,
tudi
marelice
in
celo
smokve
vmes
Druge
smokve
navadno
ne
do
zore
v
teh
krajih
,
prve
pa
so
debele
in
sočne
,
da
se
jim
ni
treba
sramovati
svoje
prvotne
domovine
.
Kak
lep
spomenik
si
je
tudi
tu
postavil
Štefan
Zaplotnik
,
spomenik
svoje
žive
vere
,
svoje
trdne
volje
,
svoje
vesele
ljubezni
!
O
,
pa
je
bilo
to
vse
še
mnogo
lepše
takrat
,
ko
je
stopal
tod
ustvaritelj
vseh
teh
lepot
:
temu
in
onemu
deblu
se
od
blizu
že
pozna
,
da
mu
manjka
skrbne
njegove
roke
,
tuintam
gleda
iz
generalovega
perja
oskuben
konec
.
In
tudi
začrtanim
čez
položno
brdo
nad
sadovnjakom
,
tostran
vinograda
,
da
so
bliže
delavni
roki
,
se
pozna
nekaka
drugačna
razvrstitev
.
Štefan
Zaplotnik
,
tvoj
naslednik
popravlja
za
teboj
,
—
tudi
tvojega
dela
čaka
usoda
dela
vsakega
reformatorja
:
reformator
samokolnico
iz
grape
v
hrib
,
reformator
mrtev
,
samokolnica
zopet
nazaj
navzdol
,
ne
morda
več
čisto
v
grabo
,
a
vsekakor
za
toliko
nazaj
,
v
kolikor
je
gnan
od
duha
,
čez
zakon
narave
prekoračil
črto
naravnega
razvitka
!
To
torej
je
Štefana
Zaplotnika
dom
:
tu
se
je
trudil
,
tu
se
je
boril
,
tu
počival
in
se
veselil
.
Veselil
,
sem
rekel
,
ne
zabaval
!
Dom
je
človeku
,
kakor
je
bil
v
Štefan
Zaplotnik
,
lahko
kraj
najslajšega
veselja
,
—
zabava
pa
se
doma
samo
,
če
ima
prijateljsko
družbo
.
A
na
splošno
:
na
sejmih
,
po
gostilnah
,
v
mestu
,
tam
je
zabava
.
In
kakor
Štefan
ni
bil
pivec
,
—
pijanega
še
ga
človek
ni
videl
,
—
noga
se
mu
je
po
večerji
posebno
od
takrat
,
ko
je
bil
prišel
učitelj
Jesenko
v
vas
,
po
dvakrat
,
trikrat
na
teden
obrnila
kar
sama
po
tej
le
cesti
,
po
kateri
jo
kreneva
zdaj
midva
,
sopotnik
,
v
hrib
.
Pa
je
tudi
,
kakor
da
je
ta
občinska
cesta
,
raskava
in
razdrapana
kakor
vse
občinske
ceste
,
prav
prišla
po
Zaplotnika
:
od
mostu
sem
tik
pred
njegov
oreh
;
tu
se
je
v
hitrem
ovinku
obrnila
:
„
Alo
,
Štefan
,
greva
malo
v
vas
!
Nocoj
je
petje
!
“
—
„
Papojdiva
!
“
pravi
Štefan
in
gresta
.
S
kraja
,
dvajset
,
trideset
korakov
še
po
ravnem
;
potem
pa
se
zažene
svet
naravnost
vkreber
in
cesta
po
mislih
starodavnega
cestomerca
,
da
bo
tako
najbolje
,
kar
za
njim
.
Pet
,
šest
minut
ni
usmiljenja
:
kar
naravnost
navzgor
!
Tujec
bi
pomislil
,
kako
se
neki
kosci
še
obdrže
v
teh
strminah
.
Toda
tam
gori
pred
Kurovčevim
kozolcem
se
je
Bog
premislil
in
je
sklenil
tako
:
Strmino
do
tu
gori
vse
tja
ob
robu
do
brda
damo
Zaplotniku
.
Zraven
mu
damo
ravninico
nad
vodo
in
ves
breg
nad
njo
.
Tu
gori
pa
svet
malo
zapregnerao
v
prijeten
polog
.
Tako
še
malo
bolj
—
dobro
bo
:
solnčni
žarki
naj
padejo
v
kolikor
mogoče
pravem
kotu
na
njive
.
Zakaj
odtod
,
recimo
kakih
pet
minut
dobre
hoje
,
naj
bodo
njive
za
Strniščane
.
Na
koncu
teh
pet
minut
postavimo
namreč
prijazno
belo
vasico
Strnišče
.
Naj
bo
,
celo
polog
na
tem
mestu
še
malo
popravimo
,
da
se
hišam
ne
bo
treba
le
preveč
napenjati
z
nogami
v
breg
.
Evo
,
dovolj
bo
za
štirideset
,
petdeset
hiš
,
da
bo
fara
imela
središče
in
zbirališče
.
Drugi
pa
se
poizgubite
po
brdih
in
rebrih
vse
naokrog
,
tostran
in
onstran
vode
.
Prevelikega
stiskanja
po
vaseh
v
teh
hribih
itak
ne
vidim
rad
.
Svet
je
strm
,
a
zemlja
vsa
dobra
:
naj
bodo
bele
hišice
posejane
po
brdih
kakor
zvezdice
nad
njimi
in
s
hriba
v
hrib
ukajoč
naj
hodi
fantič
k
svojemu
dekletu
v
vas
,
da
se
ne
navadi
samo
potikanja
po
potuhnjenih
vaških
ulicah
—
menj
greha
bo
tako
...
Pa
to
le
mimogrede
.
Zdaj
naprej
!
Najprej
potegnemo
s
kredo
ravno
belo
črto
čez
celo
pokrajino
;
to
je
cesta
,
ki
pelje
iz
Tolmina
proti
Podbrdu
.
In
tu
v
sredi
bo
Strnišče
,
pol
pod
cesto
,
pol
nad
cesto
.
Tu
prva
hiša
od
te
strani
bo
župnišče
,
tu
na
sredo
vasi
postavimo
kaplanijo
,
levi
konec
pa
si
vzamem
za
Sebe
:
ta
ljubki
griček
delavci
malo
odstrižejo
,
postavijo
nanj
Mojo
hišo
,
jo
ogradijo
s
primerno
širokim
zidom
,
da
bodo
Strniščani
med
pridigo
udobno
sedeli
na
njem
,
zadaj
za
zidom
pa
evo
jim
še
za
ped
ravnice
,
da
bo
za
vrtec
Moji
beli
dekli
.
Tako
bomo
:
na
eni
strani
vasi
Jaz
,
v
sredi
kaplan
,
na
drugem
koncu
gospod
župnik
,
da
bo
red
in
mir
med
narodom
,
vmes
pa
naj
si
postavijo
gospodarji
svoje
hiše
,
kakor
vedo
in
znajo
.
In
vse
se
je
zgodilo
tako
:
na
vzhodnem
koncu
je
župnišče
,
v
sredi
je
kaplanija
,
na
skrajnem
zapadu
pa
je
cerkev
,
hiša
božja
.
In
tam
zraven
čaka
tudi
Štefan
Zaplotnik
vstajenja
dan
.
Ne
bomo
hodili
gledat
,
ali
mu
je
človeška
roka
postavila
spomenik
,
—
saj
v
to
je
prazna
stvar
,
—
naj
ti
bo
,
Štefan
Zaplotnik
,
to
moje
skromno
delce
živejši
spomenik
!
S
cesarske
ceste
ob
studencu
,
samo
nekaj
sto
korakov
na
desno
od
vasi
,
se
vzpne
vkreber
občinski
kolovoz
,
vodeč
v
potrpežljivih
ovinkih
visoko
gor
do
planinskega
sela
pod
vznožjem
Jalovnika
,
ki
ima
.
najlepših
očnic
okrog
svojega
zelenega
klobuka
,
—
doli
smokve
,
gori
očnice
,
vse
v
isti
srenji
!
A
koliko
je
tu
vmes
zopet
plodnih
njiv
,
gladkih
travnikov
,
visokih
stogov
in
belih
hiš
!
Tam
gori
na
brdu
vsa
bela
in
visoka
in
kakor
veder
obraz
v
dolino
gledajoča
naša
starodavna
domačija
,
—
tujec
gospodari
tod
sedaj
in
bogve
,
kaj
je
počel
z
našimi
častitimi
tradicijami
,
—
spodaj
pod
njo
svakova
,
na
desni
stričeva
,
na
levi
tetina
hiša
.
In
po
vseh
brdih
naokrog
sami
prijatelji
in
svojci
,
—
ne
spominjam
se
,
da
bi
bil
sovražnik
vmes
.
Nad
tem
širokim
pasom
travnikov
in
njiv
,
čez
to
vse
pobočje
se
raztesa
le
malo
ožji
pas
gozdov
,
a
nad
gozdovi
dolga
,
dolga
vrsta
čudovito
gladkih
senožeti
,
razdeljenih
po
mejah
iz
samih
leskovih
grmičev
tako
pravilno
za
gospodarja
od
gospodarja
,
kakor
je
nekoč
sam
pravični
Bog
odločil
vsakemu
pravičniku
svoj
kos
.
In
zdaj
še
ravna
črta
med
njimi
,
ki
loči
zemljo
od
neba
.
Povsod
tod
so
hodili
moji
mladi
dnovi
,
ni
je
stezice
,
ki
bi
je
ne
bile
prebrodile
moje
noge
...
Potem
pa
je
prišlo
tako
,
da
smo
se
preselili
v
ono
hišo
tam
ob
cesti
,
kjer
se
skrije
bela
cesarska
cesta
za
brdo
.
Rad
sem
šel
v
ta
svoj
drugi
dom
,
da
bom
ob
cesti
.
Še
ena
hiša
je
stala
že
takrat
tam
:
Ravniharjeva
,
komaj
se
ji
še
vidi
dimnik
izza
brda
.
In
od
onod
gre
še
ena
pot
do
Zaplotnikovine
;
poševno
dol
čez
polje
gre
,
da
se
potem
skrije
v
gosto
,
nad
njo
strnjeno
grmovje
,
a
zadnji
del
izgine
pod
strmino
.
Kolikokrat
je
napravil
Štefan
Zaplotnik
to
pot
!
In
vesel
je
bil
,
da
je
bila
tako
skrita
.
Aj
,
to
ti
je
bil
lep
kraj
tiste
čase
,
ko
še
ni
bilo
tam
doli
na
dnu
te
črne
črte
,
ki
je
tujec
zvezal
z
njo
tujino
s
tujino
.
Tako
lahko
še
se
zamislim
v
tiste
čase
,
če
ne
sopiha
ravno
sajast
vlak
po
dolini
.
In
še
v
starejše
čase
se
lahko
zamislim
,
ki
mi
je
pravil
stric
Ivan
o
njih
:
takrat
so
živeli
taki
silni
ljudje
po
teh
krajih
,
da
so
se
klicali
kar
s
hriba
v
hrib
:
„
Hoj
,
hoj
,
boter
Podmejar
,
ali
boste
pri
vas
že
kosili
seno
?
“
„„
Ne
,
ne
bomo
še
ta
teden
.
Ja
,
vi
imate
več
solnca
tam
,
mi
bomo
šele
drugi
teden
.
“
„
„
Pa
vašega
Petra
mi
pošlji
sem
.
Kako
?
Ali
da
ne
?
Pa
Mihca
!
“
Tako
so
se
pomenili
takrat
ljudje
.
Pa
še
jaz
sem
spoznal
pastirja-sošolca
po
samem
vriskanju
tam
od
Bizjaka
,
in
ko
je
takrat
gorelo
,
smo
natanko
razločili
klice
na
pomoč
.
Pa
če
sta
tudi
Hum
na
desni
in
Kožar
na
levi
malo
bolj
razmaknjena
,
ure
iz
cerkva
na
obeh
vrheh
si
dobro
preštel
.
Cela
dolina
je
kakor
kotel
,
ali
kotel
,
kjer
je
vrelo
čisto
naše
slovensko
življenje
.
Poskusim
,
da
zajamem
.
Moj
korec
bo
kriv
,
ne
kotel
,
če
ne
bo
teknilo
.
Bog
blagoslovi
Štefan
Zaplotnik
sedi
golorok
in
gologlav
pod
zelenimi
in
širokimi
vejami
oreha
pred
svojo
hišo
.
Celo
bose
noge
je
bil
potegnil
iz
opankov
in
jih
položil
nanje
.
Zakaj
vražje
vroč
julijski
dan
je
bil
,
čeprav
je
bilo
zdrknilo
solnce
že
globoko
nad
Rakovec
.
Štefan
Zaplotnik
namreč
tega
,
da
je
danes
vroč
julijski
dan
,
niti
ne
občuti
,
ker
je
vrgel
raz
sebe
vse
,
kar
le
dostojnost
pripušča
in
še
bolj
,
ker
sedi
tik
nad
bobnečim
jezom
,
od
katerega
veje
do
njega
neprestano
sveža
,
od
divje
razpršenih
vod
vsa
mokra
,
prašna
sapica
.
Ali
človeku
za
oknom
je
tako
prijetno
,
ker
ve
,
da
je
zunaj
v
mraz
,
in
Štefan
Zaplotnik
dvojno
uživa
ta
hlad
,
ker
ve
,
da
bi
se
ves
oznojil
,
če
bi
storil
le
sto
korakov
tja
v
polje
.
In
tako
jih
ne
stori
.
Ne
iz
lenobe
.
Saj
je
zjutraj
prvi
na
nogah
,
vse
prehodi
in
pregleda
po
hiši
,
po
hlevih
in
shrambah
;
potem
pa
s
potrebnim
orodjem
najprej
tja
v
sadovnjak
in
tam
od
drevesa
do
drevesa
z
bistrim
očesom
,
da
mu
niti
pajek
ne
uide
.
Tuintam
si
vzame
z
rahlo
roko
sočen
sad
,
ne
kakor
bi
pobiral
obresti
od
dolžnika
,
ampak
kakor
dar
od
prijatelja
.
Nato
dalje
gor
v
vinograd
,
—
sadovnjak
veselje
očem
,
vinograd
srcu
veselje
.
In
naposled
nazaj
čez
pod
njivami
,
—
veselje
gospodarskemu
razumu
.
In
Štefan
ima
tudi
za
vsako
leho
prijazno
besedo
—
samo
skrb
zanje
je
že
prepustil
drugim
rokami
.
„
Vam
ne
bo
hudega
,
tudi
ko
me
več
ne
bo
.
Edino
sadje
in
trsje
me
bo
pogrešalo
.
“
Odtod
je
šel
še
v
mlin
.
Tam
so
kameni
že
grmeli
.
Pogledal
je
sem
,
pogledal
tja
in
kaj
poravnal
,
in
nato
v
izbo
,
kjer
je
šivala
Zorka
.
Odprl
je
omaro
,
si
odrezal
kos
preokusne
gnjati
ali
želodca
,
klobasice
ali
salame
,
—
vsega
tega
je
ob
kolinah
prav
lastnoročno
pripravil
veliko
množino
,
—
in
kos
dobrega
rženega
kruha
,
je
sedel
in
mirno
in
počasi
zavžil
,
pomenkujoč
se
z
dekletom
.
Tako
je
prišla
ura
deset
.
Zdaj
je
začelo
njegovo
uradovanje
,
—
prihajale
so
stranke
.
Tako
je
bil
naučil
ljudi
,
da
so
vsi
prinašali
vreče
in
mehe
od
te
ure
do
poldne
v
mlin
.
A
dolg
boj
je
bil
prej
;
ljudje
so
mrmrali
,
vse
polno
zamer
,
mnog
je
za
dolgo
časa
izostal
.
Toda
iz
Štefanovega
mlina
je
prihajala
taka
lepa
moka
,
tak
je
bil
red
,
da
je
trmoglavec
zmagal
:
zunaj
v
veži
je
odložil
človek
svojo
vrečo
na
tehtnico
in
stopil
pred
Štefana
.
Ta
je
šel
pogledat
tehtnico
,
je
vse
vpisal
v
debelo
knjigo
,
je
iztrgal
iz
druge
dva
lističa
,
izročil
enega
človeku
,
drugega
nalepil
na
vrečo
in
za
dva
,
tri
dni
je
lahko
prišel
kdorkoli
z
onim
prvim
lističem
po
moko
,
točno
ob
obečani
uri
.
Nobenih
poti
zaman
,
nobene
zamenjave
in
zmešnjave
;
in
če
si
pretehtal
na
desetih
tehtnicah
,
ni
manjkalo
v
vreči
niti
za
pest
več
moke
,
nego
jo
je
določila
mlinarju
za
mletev
pravica
.
Tudi
popoldne
si
mogel
za
silo
opraviti
;
a
Štefan
je
grdo
gledal
,
če
je
moral
vstati
.
In
ko
si
ga
vprašal
,
kdaj
lahko
prideš
po
moko
,
je
pogledal
proti
gozdu
v
hrib
na
nasprotni
strani
,
kakor
da
tam
gleda
na
uro
in
počasi
:
„
Tako-le
v
treh
,
štirih
dneh
bo
že
enkrat
.
Kdo
more
naprej
vedeti
!
“
—
Pri
obedu
opoldne
je
imel
vsak
svoj
krožnik
pred
seboj
,
—
edina
hiša
v
vsej
župniji
s
to
navado
.
In
še
dandanes
je
godrnjala
žena
,
koliko
je
tega
neumnega
pomivanja
;
a
Štefan
Zaplotnik
je
bil
človek
,
ki
je
mislil
,
da
v
mlinu
vode
nikdar
ni
škoda
.
Po
obedu
je
Štefan
počasi
odšel
pod
svoj
oreh
pred
hišo
.
Tu
je
sedel
,
tu
je
čital
,
tu
je
ustavljal
popotnega
človeka
,
da
čuje
kaj
in
pove
kaj
,
tu
si
ga
našel
poletu
vsak
dan
,
dokler
se
ni
solnčna
luč
začela
pomikati
počasi
više
in
više
v
hrib
,
vse
gori
do
ravne
črte
nad
senožeti
,
ki
loči
zemljo
od
neba
.
V
taki
uri
smo
se
približali
Štefanu
Zaplotniku
.
Pozdravljen
,
Štefan
Zaplotnik
!
Kako
ti
privoščimo
ta
mir
in
počitek
po
tako
dolgem
,
trudapolnem
življenju
!
Odpočij
se
,
težka
ti
mora
biti
duša
in
telo
,
zakaj
mnogo
si
se
boril
s
trdimi
glavami
in
s
trdo
grudo
!
In
tudi
za
bori
ta
tvoj
počitek
se
moraš
še
boriti
,
ko
ni
tvoj
delež
,
da
bi
bilo
drugače
...
Pa
kdo
nam
daje
pravico
,
da
se
je
vgnezdilo
v
te
zadnje
besede
nekaj
kakor
sočutje
!
Tega
tebi
ni
treba
,
vedri
mož
,
in
tudi
ti
ni
treba
moje
vzpodbude
,
ti
samsvoj
mož
.
Ne
bilo
bi
tvoje
lice
tako
jasno
,
da
ni
temnih
senc
za
teboj
in
ne
sedel
bi
tako
zadovoljnega
srca
pod
svojim
orehom
,
da
ti
ni
tuja
mržnja
skoro
bolj
na
veselje
nego
na
žalost
.
In
pred
vsem
poznaš
tudi
ti
sam
še
najbolje
to
svojo
pravico
,
da
zdaj
drugi
delajo
in
ti
počivaš
,
ako
se
ti
zahoče
tako
.
A
pravzaprav
se
tudi
ne
more
reči
,
da
bi
ne
delali
radi
.
Človek
bi
skoro
rekel
,
da
niso
za
drugo
.
Pa
to
je
vseeno
.
Vsekakor
stoji
sin
Janez
tam
gori
na
travniku
nad
hišo
in
hlevi
,
visok
in
krepak
,
sredi
pokošene
trave
in
jo
zlaga
v
kopo
,
in
malo
više
Rezika
,
ki
grabi
in
mu
jo
spravlja
pod
roke
.
Pridno
delata
,
in
samo
kadar
mora
biti
,
si
obrišeta
pot
z
obraza
.
Prijazno
ju
je
gledati
in
očetu
je
prijetno
pri
srcu
.
Jez
grmi
.
Tam
na
drugem
bregu
vode
,
na
Podobnikovem
svetu
je
tudi
košnja
.
Podobnik
pripoveduje
pravkar
nekaj
svojemu
sinu
.
Zaplotnik
gleda
skozi
orehove
veje
,
ves
skrit
pod
njimi
in
se
mora
smejati
,
ker
ima
Podobnik
navado
,
da
odpre
usta
za
vsakih
troje
besed
posebej
čisto
na
stežaj
,
kakor
bi
spuščal
drobnjav
iz
staje
.
To
je
zdaj
še
bolj
smešno
,
ker
se
čez
jez
sem
nič
ne
sliši
.
V
tem
hipu
zaropota
kolo
iz
mlina
na
drugi
strani
hiše
.
Torej
se
je
Tine
že
vrnil
.
Moral
je
priti
od
one
strani
.
Zaplotniku
je
vseeno
nekako
neprijetno
sedeti
tako
brez
dela
.
Tine
ga
pogleda
vselej
od
strani
,
če
ga
vidi
tako
...
Zaplotnik
išče
nehote
za
hip
,
kaj
bi
vzel
v
roko
,
da
bi
bilo
delu
podobno
.
Ne
iz
strahu
...
vrag
vedi
,
kak
čut
je
to
...
Zakaj
pa
penzijonista
ni
sram
,
če
sreča
bivše
tovariše
,
ki
hitijo
v
urad
?
...
Ob
takih
prilikah
si
je
Štefan
večkrat
mislil
,
kako
je
pravzaprav
škoda
,
ko
je
tako
popolnoma
opustil
čevljarstvo
.
Priložen
posel
in
človek
nima
praznih
rok
,
če
kdo
pride
.
Ampak
seveda
prej
ni
bilo
časa
,
ko
otroci
toliko
dorastejo
,
si
pa
že
pozabil
.
Tine
je
stopil
zdaj
res
od
zadaj
v
hišo
in
je
že
v
veži
;
ampak
obrnil
se
je
v
izbo
,
ne
ven
.
Notri
sedi
Zorka
in
šiva
.
Tine
jej
poreče
,
da
naj
bi
pomagala
vsaj
take
dni
nekoliko
na
polju
,
češ
da
ji
že
ne
pade
krona
z
glave
.
Pri
tem
stoji
pri
oknu
in
govori
tako
glasno
,
da
se
sliši
tudi
ven
...
Stari
posluša
.
Tine
je
zaprl
v
izbi
vrata
za
seboj
,
zaradi
prepiha
,
ker
je
bilo
nasprotno
okno
na
vodo
odprto
.
Zorkin
šivalni
stroj
zadrdra
močneje
,
a
ne
spregovori
nobeden
.
Pač
pa
se
vrne
Tine
kmalu
v
vežo
,
odide
in
se
obrne
na
travnik
pomagat
bratu
in
sestri
.
Zaplotnik
lahko
vzame
zopet
časnik
v
roko
in
čita
nov
odstavek
.
Ima
vedno
najmanj
po
dva
lista
v
žepu
,
od
vsake
stranke
po
enega
.
Tega
plačuje
sam
,
onega
mu
daje
župnik
.
Celo
dol
mu
ga
prinese
,
ako
ne
pride
sam
ponj
...
Veselje
je
gledati
,
kako
se
oblivata
oba
gospoda
v
mestu
z
gnojnico
.
Bogve
,
če
vzameta
v
resnici
vse
to
tako
zares
?
In
drugi
,
ki
so
okrog
njiju
,
polovico
tu
,
polovico
tam
?
Človek
bi
dejal
,
da
ne
.
Ampak
nazadnje
je
to
popolnoma
vseeno
.
Samo
pred
volitvami
pride
najprej
župan
iz
trga
k
tebi
,
potem
pa
župnik
.
Moraš
iti
!
Sedeš
na
župnikov
voz
.
Tudi
sin
Tine
sedi
zdaj
prvikrat
na
vozu
in
se
drži
prav
tako
resno
kakor
vsi
drugi
.
Gospod
te
pogledajo
malo
postrani
;
ne
zaupajo
ti
prav
,
ali
ne
rečejo
nobene
naravnost
;
samo
o
svojem
kandidatu
govore
vso
pot
in
sicer
tako
,
da
se
jim
vidi
namen
prepričati
,
če
bi
še
kdo
omahoval
.
V
trgu
malo
premišljuješ
,
komu
bi
dal
svoj
glas
.
Imaš
namreč
oba
listka
v
žepu
...
Zakaj
pa
je
tajno
!
Naposled
se
odločiš
.
Potem
sedeš
zopet
na
farovški
voz
.
Ne
radi
teh
par
krajcarjev
;
tudi
peš
bi
lahko
šel
,
ampak
bolj
zabavno
je
tako
in
manj
sumljivo
...
A
župnik
napravi
vseeno
zopet
dve
dvoumni
opazki
o
nezanesljivih
elementih
;
ali
ti
se
pred
njegovo
hišo
lepo
zahvališ
za
vožnjo
in
se
vrneš
veselega
srca
domov
.
In
potem
se
je
zadnjič
res
zgodilo
,
da
je
zmagal
oni-le
„
nasprotni
“
kandidat
samo
z
enim
glasom
večine
...
Ko
je
imel
tisti
dan
Zaplotnik
srečati
gospoda
župnika
,
mu
je
stopil
vseeno
rajši
s
poti
...
Sicer
ve
,
da
župniku
samemu
ni
bogve
kaj
na
celi
stvari
,
miren
kakor
je
,
a
če
bi
Štefanu
ušel
smeh
ali
bi
se
drugače
izdal
,
bi
mu
župnik
vendarle
zameril
,
bolj
radi
voza
nego
drugega
.
Zaplotnik
čita
članek
,
se
spomni
vsega
tega
in
se
nasmehne
.
Veliko
je
zabave
na
tem
svetu
,
kar
zunaj
na
cesti
in
na
planem
,
in
niso
vedno
najslabši
komedijanti
,
ki
se
ne
skrijejo
pod
platnene
šotore
in
ne
pobirajo
desetice
pri
vhodu
.
Solnce
je
med
tem
dospelo
že
do
zadnje
četrtine
svoje
poti
,
in
vročina
je
za
danes
prelomljena
.
Zaplotnik
vstane
in
gre
na
polje
.
Seno
je
pravkar
spravljeno
v
šupo
;
Janez
in
Rezika
počivata
pod
širokim
hrastom
.
Ene
bilke
ni
videti
nikjer
več
,
vsaka
krtina
je
podrta
in
prst
lepo
razgrabljena
;
vse
je
lepo
in
gladko
in
praznično
snažno
.
„
Le
počivajta
lepo
,
otroka
,
le
počivajta
!
“
pravi
Zaplotnik
in
gleda
poln
dobrohotnosti
in
zadovoljnosti
nju
in
trato
.
„
Po
težkem
delu
zasluži
vsakdo
malo
počitka
.
“
„
Nekateri
ga
imajo
tudi
,
če
ga
ne
zaslužijo
,
“
se
oglasi
izza
vrzeli
Tine
,
skoči
sem
in
se
opasuje
s
tankim
usnjatim
pasom
.
Stari
se
zgane
,
ampak
potem
odgovori
takoj
:
„
So
pa
prej
delali
,
Tine
,
so
pa
prej
delali
!
“
pravi
mirno
,
prijazno
,
a
vendar
trdno
.
„
Tu-le
je
bil
mejnik
s
Korenom
,
ko
sem
prevzel
,
zdaj
je
pa
tamle
na
brdu
.
Še
vidiš
ga
ne
od
tu
.
“
Kaj
vraga
!
Ni
mu
na
tem
,
če
mu
Tine
kaj
reče
,
ampak
glas
njegov
je
tak
in
beseda
okorna
in
trda
.
„
Kje
je
pa
mati
?
“
vpraša
Štefan
Reziko
in
sede
v
grivo
.
„
Zadaj
na
njivi
je
.
Fižol
sili
k
tlom
in
natike
je
tudi
treba
pritrditi
.
“
„
Ko
pa
mene
ne
poslušate
!
To
je
vse
odveč
delo
.
Tolikrat
sem
vam
že
pravil
,
kako
delajo
po
Češkem
in
,
drugod
!
“
Štefan
se
je
nekoliko
razburil
,
gleda
grdo
pred
se
.
„
Kako
delajo
pa
Češkem
?
Meni
niste
še
nikoli
povedali
,
“
pravi
Janez
priljudno
.
„
Kako
delajo
?
Pametno
!
Po
tri
natike
zapičijo
v
zemljo
,
jih
na
vrhu
zvežejo
,
in
tako
se
ne
morejo
nagniti
ne
na
desno
,
ne
na
levo
,
če
je
še
tak
veter
.
“
„
Jej
,
saj
res
,
da
ne
more
potem
solnce
v
kopico
in
gre
pol
pod
zlo
,
“
se
hudobno
namrdne
Tine
in
se
obrne
s
počasnim
korakom
proti
domu
.
„
Sami
ne
moremo
začeti
drugače
,
če
delajo
vsi
tako
,
“
pravi
Rezika
in
vstane
.
Pri
tem
prime
krilo
in
si
ga
obtolče
ob
kolena
.
Tudi
njen
glas
je
težak
in
oster
kakor
kamen
v
drči
.
Staremu
pa
bi
se
hotelo
tako
močno
prijaznega
vedenja
in
in
govorjenja
.
Vstal
je
zdaj
tudi
on
in
odšel
za
onima
molče
proti
domu
.
Tam
pa
gre
v
izbo
in
vzame
note
v
roko
.
Zvečer
je
pevska
vaja
gori
v
vasi
.
Z
nogo
tolče
pod
mizo
,
prikimuje
z
glavo
in
mrmra
polglasno
pred
se
.
Kjer
ne
zadene
,
poišče
polagoma
na
tamburici
pravi
glas
.
Z
Zorko
se
je
bil
izuril
sopran
na
tamburico
že
predpoldnem
,
in
zdaj
poje
dekle
kar
pred
njim
.
Le
kjer
se
spotakne
priskoči
on
.
A
pri
težjih
prehodih
je
treba
še
večkrat
podrsati
s
trsko
čez
strune
.
Mati
prinese
večerjo
na
mizo
,
grdo
gleda
,
zmaja
z
glavo
in
nekaj
zagodrnja
.
Zato
nehata
in
prisedeta
,
da
počakata
še
druge
.
Prej
pa
mora
iti
Štefan
sam
po
krožnike
,
če
jih
hoče
imeti
.
To
,
kar
pride
zdaj
,
se
je
dogodilo
deset
let
prej
.
Tisti
čas
je
prišel
učitelj
Ivan
Jesenko
v
Strnišče
in
se
mu
je
zazdelo
tam
tako
,
da
se
mu
je
srce
prestrašilo
in
bi
bil
najrajši
zopet
odšel
.
Gospod
Jože
,
o
katerem
so
še
zdaj
toliko
pripovedovali
in
s
katerim
baje
ni
bilo
mogoče
spregovoriti
pametne
besede
,
je
bil
že
umrl
in
drug
vrtnar
je
bil
prišel
v
ta
vinograd
Gospodov
:
gospod
Peter
Besednik
.
No
,
mož
je
bil
bolan
na
želodcu
in
res
ni
mogel
kopati
in
obrezovati
tod
.
Pravzaprav
pa
se
niti
v
prispodobi
ni
moglo
govoriti
o
vinogradu
.
Pašnik
je
bil
,
pust
peščen
pašnik
,
s
slabotno
uvelo
travo
in
tupatam
s
kakim
skrivljenim
drevescem
.
Tako
se
je
zdelo
Jesenku
.
Včasih
je
slonel
cele
ure
na
svojem
oknu
in
gledal
ven
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
vidi
dol
v
grapo
in
po
hribu
na
oni
strani
navzgor
.
Tik
pod
oknom
je
bil
župnikov
vrt
,
visoko
podzidan
,
da
ni
zdrknil
na
pot
pod
seboj
.
„
Lep
razgled
imamo
,
gospod
župnik
.
Do
nebes
se
vidi.
“
Župnik
je
bil
poštena
in
dolgočasna
duša
.
„
Lep
!
“
je
prikimal
in
pogledal
proti
nebu
.
Čez
nekaj
časa
:
„
Ali
je
zapisano
v
farnih
bukvah
,
kdo
je
našel
ta
kraj
,
gospod
župnik
?
“
„
Ni
.
Bukve
gredo
samo
do
leta
tisoč
sedemsto
devetdesetega
nazaj
.
Prejšnje
so
pogorele
z
vasjo
vred
.
“
„
Škoda
.
“
In
zopet
čez
nekaj
časa
,
ko
je
gospod
župnik
glasno
mrmrajoč
prehodil
z
brevirjem
v
roki
vrt
dvakrat
gor
in
dvakrat
dol
.
„
Ali
so
vas
Strnišče
potem
zopet
sezidali
,
gospod
?
“
Župnik
položi
prst
trdo
in
ne
brez
pomena
sredi
precej
mastne
strani
,
gre
ž
njim
in
z
očmi
počasi
navzdol
in
potem
,
predno
obrne
,
samo
prikima
.
„
Kaj
so
bili
ljudje
zavarovani
?
“
Župnik
takoj
in
trikrat
odkima
.
„
A
da
!
Takrat
še
ni
bilo
zavarovalnic
,
leta
tisoč
sedemsto
devetdesetega
.
“
Župnik
gre
do
konca
poti
in
tam
se
trikrat
latinsko
pokriža
;
potem
pa
se
ne
obrne
več
sem
,
ampak
gre
navzdol
proti
zidu
.
Tako
,
da
boš
vedel
motiti
molitev
!
Jesenko
vzdihne
,
vstane
,
vzame
klobúk
in
gre
na
cesto
.
Niti
župnik
mu
noče
delati
družbe
!
Štirje
vaščani
gredo
mimo
,
trije
moški
in
ena
ženská
.
Moški
stopajo
nekoliko
hitreje
in
gledajo
v
tla
,
gospodinja
pa
prijazno
pozdravi
.
Njej
je
lahko
,
ker
se
ji
ni
treba
odkriti
;
oni
pa
ne
vedo
,
kako
bi
,
kar
samo
tako
dober
dan
se
reče
že
vsakemu
popotniku
,
odkriva
se
pa
svetim
stvarem
in
„
gospodom
“
.
Tam
na
klopici
pred
svojim
obširnim
hlevom
šedi
sosed
Drenjar
.
Ko
zagleda
učitelja
,
pokima
z
glavo
in
pravi
:
„
Sem
pojdite
,
gospod
!
Povejte
mi
,
koliko
je
od
tu
do
solnca
.
Ne
morem
in
ne
morem
si
zapomniti
.
“
Drenjar
čita
knjige
Družbe
svetega
Mohorja
in
potem
premišljuje
.
„
Od
tu
sploh
ni
poti
do
solnca
,
“
pravi
Jesenko
in
obstoji
pred
Drenjarjem
.
„
Če
se
mislite
odpraviti
tja
,
morate
iti
najprej
v
Zalog
in
tam
se
obrnete
hitro
za
cerkvijo
na
desno
navzgor
;
naprej
pa
vprašajte
!
“
Drenjarju
zdi
se
dobro
in
se
nasmehne
.
„
Ali
ste
bili
vi
že
gori
,
ko
tako
veste
,
gospod
?
“
„
Ne
,
na
Bregovem
vrhu
,
že
čisto
gori
se
mi
je
napravil
žulj
,
bos
pa
nisem
mogel
dalje
,
ko
naprej
še
bolj
drsi
.
“
„
Ali
ste
ptič
!
“
pravi
Drenjar
in
se
zasmeje
.
„
No
,
da
,
čas
imate
,
pa
vam
pridejo
take
.
Pa
v
pekel
,
dol
,
ali
greste
kaj
?
“
„
O
,
zdi
se
mi
,
da
sem
ravno
prišel
,
odkar
sem
v
Strnišču
.
“
Drenjarju
se
obraz
naenkrat
zresni
in
potem
pogleda
Jesenku
naravnost
v
oči
.
„
Slišite
vi
,
gospod
,
meni
kaj
takega
lahko
rečete
,
pri
drugih
pa
se
morate
že
bolj
paziti
.
Ni
lepo
,
če
je
človek
v
takih
stvareh
hudega
jezika
,
ko
je
pot
odprta
na
obe
strani
.
“
Jesenku
je
neprijetno
in
kri
mu
sine
v
lice
.
„
Saj
nisem
mislil
nič
slabega
.
Človek
se
pošali
.
“
„
Tudi
med
šalo
in
šalo
je
razlika
.
Oba
se
morata
zasmejati
:
tisti
,
ki
reče
in
tisti
,
ki
posluša
;
drugače
si
se
zapotekel
in
je
najbolje
,
če
ne
poskusiš
več
.
“
V
Jesenku
se
nekaj
upre
in
s
hudim
pogledom
se
obrne
vstran
:
„
Veste
kaj
,
ljubi
moj
Drenjar
:
ljudje
bi
me
vseeno
grdo
gledali
,
naj
se
hvalim
ali
pritožujem
.
Branili
so
se
šole
,
zdaj
je
pa
tu
.
To
je
!
“
Drenjar
zmaja
počasi
z
glavo
.
„
Šola
,
to
je
druga
stvar
.
Eni
,
nespametni
,
pravijo
tako
.
Vi
pa
niste
šola
.
Če
bi
vas
ne
bilo
,
bi
bil
pa
kdo
drugi
,
lahko
še
desetkrat
slabši
.
“
Jesenko
ne
ve
kaj
drugega
in
zato
pravi
:
„
Mislite
?
“
„
Vem
!
Tisto
so
ljudem
znabiti
čudno
zdi
,
da
vas
vidijo
brez
dela
:
ampak
to
je
le
spočetka
,
dokler
se
ne
privadijo
.
“
Jesenko
vzplamti
.
„
Brez
dela
?
Kaj
nimam
vsak
dan
pet
ur
šole
?
Ali
je
to
brez
dela
?
Kričati
in
se
ubijati
z
zabitimi
tepci
po
pet
ur
na
dan
?
“
„
Mi
delamo
po
šestnajst
ur.
“
„
Da
,
ampak
oprostite
,
to
je
nekaj
drugega
!
Duševno
ali
telesno
delo
!
Nočem
reči
nič
slabega
,
toda
čujte
:
kaj
pa
župnika
,
ali
njega
ne
vidite
?
Koliko
ur
pa
on
dela
?
“
„
Ta
je
delal
prej
,
ko
je
študiral
.
“
„
Kaj
jaz
nisem
študiral
?
Ta
je
lepa
!
“
„
Ste
,
kar
ste
.
Da
ste
študirali
naprej
,
ne
vem
,
če
bi
že
novo
mašo
dobro
speli
;
učite
pa
že
nekaj
let
.
“
Jesenko
se
razgreva
boljinbolj
.
„
Prav
,
ampak
kake
dohodke
ima
župnik
in
kake
jaz
?
To
pomislite
!
“
„
Vsak
po
svojem
stanu
.
Pri
kmetu
se
začne
,
potem
gre
navzgor
.
Čim
višji
gospod
,
toliko
boljše
zanj
.
Proti
škofu
je
še
župnik
le
muha
.
“
Jesenko
je
sprevidel
,
da
bi
bila
tu
vsaka
beseda
zaman
in
je
umolknil
.
Poslovil
se
je
kmalu
in
jo
je
zavil
po
česti
ven
iz
vaši
.
Bil
je
iz
mesta
doma
in
doslej
ni
poznal
kmetov
.
V
trgu
jim
je
prišel
že
bliže
;
ali
bilo
je
še
vedno
toliko
gospode
okrog
njega
,
da
je
prihajal
samo
v
opravkih
z
ljudmi
v
dotiko
.
„
Sredi
samih
sovražnikov
sem
!
“
se
je
zdrznil
.
Temno
je
gledalo
nanj
osem
,
deset
visokih
,
z
bori
in
bukvami
obraščenih
vrhov
,
ki
so
oklepali
to
dolbino
,
temno
so
se
ozrli
kmetje
na
njivi
nad
cesto
za
njim
.
„
Še
Boga
ne
spomni
!
Celo
fajmošter
ne
gre
nikdar
tako
mimo
,
“
je
zaslišal
za
sabo
.
Drugi
je
pristavil
še
nekaj
,
a
kaj
ni
čul
več
;
samo
,
da
je
nekaj
sovražnega
,
je
vedel
.
Prijela
ga
je
velika
jeza
in
obrnil
se
je
rezko
nazaj
.
„
Kaj
mislite
,
da
bom
jaz
vas
pozdravljal
,
če
hodite
vi
mimo
mene
,
kakor
mimo
štora
?
Še
tega
bi
se
mi
manjkalo
!
Naučite
se
najprej
vi
olike
,
potem
jo
pričakujte
od
mene
.
“
Ljudje
nad
njim
so
presenečeni
obstali
in
so
strmeli
s
topimi
očmi
nanj
.
Sram
jih
je
bilo
.
Komaj
pa
je
storil
dvajset
korakov
,
se
je
zavzdignil
tak
krohot
med
njimi
,
da
je
Jesenko
nehote
sklonil
glavo
,
kakor
bi
bilo
priletelo
kamenje
za
njim
.
„
Utečem
iz
tega
kraja
!
Kar
zbežim
!
“
mu
je
šlo
skozi
možgane
.
„
Še
ubijejo
me
,
divjaki
!
“
Komaj
da
se
je
bilo
pričelo
mračiti
,
pa
ga
je
bilo
že
groza
.
Ves
zrak
je
bil
prepoln
nečesa
zlobnega
,
vsaka
teh
dolgih
senc
se
je
pačila
v
nekaj
porogljivega
;
in
vse
tuje
,
tako
strašno
tuje
in
tako
grozno
daleč
proč
je
bilo
od
veselih
svetlih
krajev
tam
doli
za
gorami
.
„
Kam
sem
zašel
,
za
božjo
voljo
!
In
to
bo
treba
strpeti
najmanj
eno
celo
leto
,
če
ne
še
več
!
“
Postalo
mu
je
tako
tesno
pri
srcu
,
da
bi
bil
najrajši
zbežal
nazaj
v
svojo
sobo
,
kjer
je
bil
vsaj
varen
;
ampak
moral
bi
bil
zopet
mimo
teh
sirovin
nad
cesto
,
ko
druge
poti
ni
bilo
.
In
tako
je
čakal
,
dokler
ni
odzvonilo
Avemarijo
in
ni
videl
nikogar
več
.
Toda
ko
je
prišel
do
studenca
,
dvesto
korakov
pred
vasjo
,
je
stopil
naenkrat
iz
teme
oni
,
ki
se
je
bil
prvi
obregnil
obanj
,
suh
,
visok
,
žilav
starec
.
Jesenko
je
stisnil
krepkeje
svojo
palico
in
je
obstal
.
„
Dober
večer
vam
Bog
daj
,
gospod
!
“
je
pozdravil
mož
vljudno
in
se
pritaknil
celo
klobuka
z
enim
prstom
.
„
Počakal
sem
vas
,
da
vas
prosim
odpuščenja
zaradi
onih
besed
.
Nočem
,
da
bi
bili
v
sovraštvu
,
ko
ni
zakaj
.
Kar
sem
rekel
,
sem
mislil
,
da
ne
boste
slišali
.
In
pa
navada
je
taka
pri
nas
,
da
delavnim
ljudem
spomniš
Boga
,
če
greš
mimo
njih
.
Vi
ste
od
drugod
in
morebiti
tega
ne
veste
.
“
Jesenko
je
bil
zelo
presenečen
,
kajti
tolike
ljubeznivosti
po
vsem
tem
ni
pričakoval
;
vendar
je
rekel
:
„
Vi
ste
stric
Potar
,
kaj
ne
?
No
,
da
glejte
,
Potar
,
saj
me
razumete
:
Nič
ne
iščem
sebi
časti
;
ampak
lepo
bi
bilo
vseeno
,
že
zaradi
otrok
,
zaradi
dobrega
zgleda
,
če
bi
se
skazalo
,
ne
meni
,
ampak
mojemu
stanu
primerno
spoštovanje
.
Ali
vsak
pogleda
še
vstran
,
če
gre
mimo
mene
.
Jaz
potem
tudi
ne
morem
začeti
prvi
pozdravljati
.
„
Ni
treba
pozdravljanja
.
Vse
tisto
so
prazne
reči
.
Človek
ni
nič
,
Bog
je
vse
;
ampak
spoštovanje
vam
bomo
skazovali
,
kakor
se
spodobi
in
kakor
jo
skazujemo
kancelijskim
gospodom
,
žandarmom
in
še
celo
beričem
.
Bog
jih
je
postavil
nad
nas
,
za
potrebo
in
za
pokoro
.
Če
boste
vi
z
nami
,
tudi
mi
ne
bomo
proti
vam
.
Za
prvi
čas
pa
ne
zamerite
;
še
živina
se
grdo
pogleda
,
ko
pride
prvikrat
na
pašo
.
“
Ta
zadnji
stavek
je
Jesenka
potolažil
,
bolj
nego
vse
druge
besede
,
in
v
prijetnem
pogovoru
je
dospel
s
kmetom
do
edine
gostilne
.
Tu
je
Jesenko
obedoval
.
Prijateljsko
sta
si
segla
z
možem
v
roko
in
si
zatrdila
drug
drugemu
,
da
ni
ostalo
žela
v
srcu
.
Jesenka
je
čakala
večerja
že
na
mizi
,
slaba
in
še
mrzla
povrh
.
Ali
si
je
bil
gostilničar
Jurček
res
pridobil
toliko
izobrazbe
po
svetu
,
kakor
je
včasih
sam
trdil
,
ali
mu
je
dajal
vse
to
prirojen
instinkt
:
pogledoval
je
však
čas
na
stensko
uro
in
zehal
in
zopet
zehal
,
—
vse
prav
tako
,
kakor
naj
olikani
mestni
človek
pouči
gosta
,
da
bi
se
spravil
.
Jesenko
je
še
hitro
izpil
četrt
vina
in
si
brisal
brke
po
poti
.
Pri
vratih
je
že
stal
gospodar
in
jih
zaklenil
takoj
za
njim
.
Vse
tiho
,
vse
mrtvo
,
nobenega
razsvetljenega
okna
več
nikjer
.
In
vendar
je
bilo
šele
pol
devete
ure
!
Potarjeva
Marička
je
bila
hči
moža
iz
konca
prejšnjega
poglavja
.
Bila
je
takrat
edina
šivilja
v
vsej
vasi
in
je
imela
vedno
toliko
dela
,
da
se
je
izplačalo
,
najeti
si
celo
pri
pičlem
zaslužku
po
eno
dninarico
več
,
da
je
mogla
ostati
ona
doma
in
šivati
.
Ko
je
stopil
oni
dan
Jesenko
na
prijazno
očetovo
povabilo
na
kozarček
slivovke
v
hišo
,
jo
je
videl
prvikrat
.
Punica
je
bila
vitka
,
lepa
in
bleda
in
je
imela
mestne
oči
.
Tudi
če
se
je
ozrla
od
šivanja
skozi
okna
na
Rogarski
vrh
,
je
bilo
,
kakor
da
ji
je
preozko
tule
v
tej
soteski
.
Tako
so
krenile
Jesenkove
misli
še
isti
hip
na
kriva
pota
.
Kaj
pa
je
hotel
?
Pet
ur
šole
,
devetnajst
pa
še
drugih
.
Čital
naj
bi
bil
?
Čital
,
—
brez
knjig
?
Knjige
stanejo
denar
.
Jesenko
je
že
pomislil
sicer
,
da
si
jih
bo
kupil
nekaj
za
prvi
desetak
,
ki
mu
ostane
.
Ampak
tistega
desetaka
pač
še
tako
hitro
ne
bo
.
Zdaj
jih
dobi
štiri
,
pa
jih
bo
treba
razdeliti
lepo
po
vasi
;
in
če
bi
ostal
kak
goldinar
,
bo
za
pot
v
trg
.
Tam
bi
dobil
kako
primerno
knjigo
,
—
ampak
kdo
bo
vlačil
domov
?
Skratka
:
zljubilo
se
mu
vsaj
zdaj
še
ni
.
Najprej
je
treba
proučiti
kraj
in
ljudi
,
si
je
rekel
.
In
zvedel
je
,
da
presedi
Potarjeva
Marička
cele
ure
sama
doma
.
Pa
bi
kar
od
tu
začel
proučevati
kraj
in
ljudi
!
Danes
je
poskusil
prvikrat
.
Šel
je
na
sprehod
na
ono
stran
vasi
in
je
stopal
tja
grede
mimo
Potarjeve
hiše
,
ki
je
bila
zadnja
v
vrsti
,
kakor
da
ni
radi
nje
ubral
poti
na
to
stran
.
Hodil
je
nato
še
deset
minut
naprej
,
do
tam
,
kjer
se
vspne
pot
strmo
čez
hrib
,
da
bi
pač
ne
bilo
čisto
nič
sumljivo
;
potem
se
je
vrnil
telesno
po
isti
poti
,
duševno
pa
v
velikem
ovinku
do
Potarjeve
hiše
nazaj
.
Tam
se
pa
zdaj
ni
šele
pomišljal
in
obotavljal
kakor
človek
,
ki
ne
ve
kam
;
ampak
stopil
je
naravnost
noter
,
kakor
kdo
,
ki
ima
opravek
in
določen
cilj
,
ali
ki
se
je
nečesa
spomnil
.
V
veži
se
je
ustavil
in
je
poslušal
.
Vse
tiho
.
Sicer
ni
mislil
,
ampak
mogoče
bi
bilo
vendar
,
da
bi
bil
stari
doma
.
Potrkal
je
na
duri
v
izbo
in
počakal
.
Dolgo
nič
.
Potem
je
skočil
nekdo
po
koncu
in
se
je
bližal
.
Tedaj
je
spoznal
,
da
je
Marička
in
je
odprl
.
„
Dober
dan
,
Marička
;
ali
ni
očeta
doma
?
“
Marička
je
zardela
in
je
obstala
trdo
pred
njim
.
„
Ne
,
očeta
ni
;
ampak
če
želite
,
ga
lahko
pokličem
,
saj
je
le
tu
spodaj
na
njivi
.
“
Glas
se
ji
je
še
trgal
.
„
Hvala
,
hvala
!
Hotel
sem
ga
samo
pozdraviti
,
če
bi
bil
doma
,
ko
sem
šel
ravno
mimo
.
Kaj
pa
ti
kaj
,
Marička
?
Vedno
dosti
dela
?
“
„
O
,
saj
pravim
,
da
se
ne
bom
več
tako
ubijala
!
Ali
mi
je
treba
?
Seveda
,
če
prinese
kdo
,
pa
spet
vzamem
.
“
Premagala
je
že
bila
nekoliko
svojo
prvotno
zmedo
.
Sedla
je
med
temi
besedami
zopet
na
svoj
prostor
,
njemu
pa
ni
rekla
,
naj
sede
.
Toda
spomnil
se
je
,
da
ni
v
salonu
in
se
je
spravil
za
mizo
.
„
Vidiš
,
Marička
,
o
tem
sem
že
slišal
,
koliko
dela
da
imaš
,
“
je
rekel
važno
.
„
In
tudi
pomoči
ni
najti
tako
hitro
,
ko
je
na
polju
še
vse
premalo
delavcev
.
Pa
sem
si
mislil
:
pojdimo
k
Potokarjevim
;
in
če
bosta
oče
in
Marička
zadovoljna
,
ji
boš
prihajal
vsak
dan
po
šoli
malo
pomagat
.
Časa
imaš
dovolj
.
“
Ker
je
bil
ostal
resen
,
ni
vedela
spočetka
,
kako
bi
.
Potem
pa
se
je
zasmejala
:
„
Če
bi
se
radi
naučili
hlače
delati
,
morate
iti
k
Strničkovemu
Petrčku
nad
cesto
.
Jaz
znam
samo
spodnje
.
“
„
No
,
bova
pa
spodnje
.
Alo
!
kar
pomiri
mi
jih
in
vrezi
;
naprej
bom
že
delal
sam
.
“
Jesenko
je
že
občutil
,
ko
je
govoril
te
besede
,
da
se
je
ponudil
zdajle
kar
sam
od
sebe
veledramatičen
moment
:
Zdaj
se
morda
pokaže
,
kake
vrste
je
to
dekle
in
ob
enem
vsaj
približno
tudi
,
kako
se
mora
biti
ž
njimi
vsemi
tu
v
tem
kraju
.
Zakaj
on
še
ni
poznal
kmečkih
deklet
in
je
bil
gotov
samo
o
tem
,
da
so
ženske
,
torej
dostopne
ljubezni
v
tej
ali
oni
obliki
.
Okrog
mesta
in
celo
v
trgu
je
bil
vajen
videti
bolj
ali
manj
drzne
,
včasih
celo
nesramne
dekline
;
tu
pa
je
čutil
takoj
,
da
je
drugače
.
Še
tedaj
,
če
katero
oko
pri
srečanju
ni
zbežalo
pred
njegovim
pod
ali
nad
cesto
ali
pa
kar
v
tla
,
ni
bilo
niti
od
daleč
onega
klicanja
takole
kar
z
okna
v
okno
,
kakor
ga
je
bil
vajen
prej
.
Temveč
zdelo
se
mu
je
,
da
je
oko
reklo
:
„
Zakaj
bi
te
človek
ne
pogledal
,
če
gledaš
ti
mene
?
Toda
,
če
misliš
,
da
me
Maričke
in
Tinice
in
Katre
ne
vemo
,
česa
išče
takle
gosposki
škric
,
pa
bodisi
učitelj
ali
žandar
ali
kancelijski
gospod
,
ki
se
včasih
pritepe
gor
k
nam
,
potem
že
lahko
spet
greš
,
od
koder
si
prišel
.
“
Toda
,
si
je
mislil
Jesenko
,
mogoče
so
pa
samo
videti
tako
poštene
.
In
vidiš
,
besede
so
se
same
obrnile
tako
,
da
se
z
dekletom
lahko
malo
bliže
pogledava
kar
na
prijetni
poti
dvoumnosti
,
in
ne
bo
treba
hoditi
preveč
dolgo
okrog
vrele
kaše
,
—
če
bi
sreča
ne
hotela
,
da
kaša
niti
vrela
ni
...
Sklonil
se
je
malo
naprej
in
je
čakal
s
porednim
nasmehom
,
kaj
punica
odgovori
.
Pa
da
se
le
ni
izrazil
preveč
grobo
,
preveč
naravnost
?
...
Mala
ima
tako
mestne
oči
...
Marička
ga
je
pogledala
brez
posebnega
izraza
v
očeh
.
Hip
pozneje
si
je
rekel
v
svojem
razočaranju
celo
,
da
bi
bila
neumnost
edini
izraz
za
ta
izraz
.
In
tudi
smeh
,
ki
je
spremljal
te
njene
besede
,
da
je
bil
samo
neumen
,
čeprav
bi
bil
kazal
po
svoji
obilnosti
,
da
misli
deklina
,
bogve
kako
imenitno
se
je
odrezala
.
„
Vi
boste
sami
delali
,
da
!
“
je
rekla
.
„
Take
kakor
bi
jih
vi
sešili
,
bi
bile
najširše
pri
—
—
—
“
No
,
kako
bi
se
reklo
,
da
bi
bilo
vseeno
umeti
?
Če
bi
bilo
samo
pregrešno
,
bi
bilo
lahko
zaviti
v
figova
peresca
in
vsaj
od
daleč
pokazati
;
toda
bilo
je
res
grdo
in
samo
grdo
.
Ali
smisel
je
treba
le
izdati
:
Marička
je
menila
,
da
bi
bile
hlače
,
ki
bi
jih
sešil
Jesenko
,
širše
ob
stopalu
nego
ob
sedalu
.
No
,
Jesenko
ni
bil
samo
razočaran
;
bil
je
temveč
naravnost
ogorčen
.
Da
,
da
ni
bil
osebno
prizadet
,
to
je
:
da
se
odgovor
ni
križal
naravnost
z
njegovimi
nameni
,
bil
bi
samo
malo
razočaran
;
kot
narodnjak
namreč
:
češ
,
mili
narod
še
vedno
rabi
take
grde
besede
.
Sicer
jih
izobraženec
cesto
tudi
,
a
tu
je
velika
razlika
:
tisto
,
da
jo
razusti
kmet
ne
kot
dovtip
ali
celo
duhovitost
in
brez
vsake
klasične
dvoumnosti
,
to
je
,
kar
žali
izobraženega
moža
.
O
,
Jesenko
je
bil
ogorčen
;
tako
lepo
in
kar
sam
od
sebe
se
je
ponudil
dialog
,
ki
bi
se
bil
lahko
razpletel
do
pozitivnih
uspehov
.
Pa
gre
bunka
kmečka
in
vse
skupaj
razdere
v
svoji
nerodnosti
,
da
sam
ne
veš
,
pri
čem
si
.
Kako
je
vse
to
drugače
pri
izobraženi
ženski
!
Rečeš
ji
nespodobnost
,
in
potem
se
dogodi
,
da
te
resno
zavrne
.
Dobro
urezal
si
se
,
a
to
nič
ne
de
.
Navadno
pa
dama
samo
zardi
,
te
udari
s
pahljačo
ali
brez
nje
in
ti
pravi
,
da
si
poreden
,
to
je
,
da
nadaljuj
.
Vedno
pa
veš
,
pri
čem
si
.
Če
nisi
uspel
,
si
vesel
,
da
je
še
kaka
poštena
ženska
na
svetu
,
—
če
si
uspel
,
tem
bolje
,
da
ni
ravno
ta
.
Kako
pa
zdaj
tu
?
Mogoče
pa
,
da
ne
znaš
občevati
s
takimi
dekleti
brez
olike
?
Mogoče
,
da
ni
treba
drugo
nego
zagrabiti
,
in
je
vse
to
preiskovanje
terena
popolnoma
odveč
?
Toda
,
ako
temu
ni
tako
:
ako
se
izdaš
,
kak
ptiček
si
,
in
te
dekle
ne
samo
zares
udari
,
nego
te
še
pred
vsemi
ljudmi
ogrdi
,
da
imaš
potem
posla
s
svojimi
pazniki
...
Kaj
potem
?
Ali
Jesenko
ni
bil
toliko
psihologa
,
da
bi
bil
razumel
,
kaj
ga
je
tako
popadlo
,
ali
pa
si
ni
hotel
pravega
vzroka
priznati
,
—
vsekakor
se
je
kot
rodoljub
samo
bridko
nasmehnil
,
in
v
mislih
si
je
rekel
:
„
Kaj
se
hoče
,
šole
še
niso
imeli
.
Omike
,
omike
bi
bilo
treba
in
olike
!
“
A
ker
ni
bil
prišel
k
Marički
zato
in
ker
se
je
čutil
vsaj
za
danes
na
vsak
način
razočaranega
,
je
že
začel
misliti
,
kaj
bi
rekel
,
da
bi
se
lahko
čim
prej
poslovil
.
Marička
pa
je
opazila
,
da
mu
nekaj
ni
prav
in
se
je
ustrašila
,
da
je
razžaljen
.
„
Pa
niste
hudi
,
ker
sem
rekla
,
da
ste
gospodje
za
nič
?
“
je
vprašala
,
in
v
pogledu
ji
je
bila
skrb
.
A
že
se
je
zasmejala
„
To
je
vendar
samo
takale
beseda
,
ko
vendar
ne
mislite
začeti
šivati
hlače
.
“
„
Eh
,
bolje
bi
bilo
za
mene
.
Precej
bi
zamenjal
!
Kako
življenje
je
to
,
tičati
v
taki
samoti
,
ves
dan
sam
!
“
je
zasehal
Jesenko
.
Bil
je
razdražen
in
je
še
bolj
trdo
govoril
nego
mu
je
bilo
.
Pogledala
ga
je
začudena
,
a
potem
kakor
da
je
razumela
.
„
A
,
seveda
preveč
časa
imate
,
primerne
družbe
vam
pa
manjka
.
Gospod
župnik
je
bolj
sam
zase
...
Pa
zakaj
ne
greste
nič
k
Zaplotniku
?
Ta
utegne
in
je
še
vesel
,
če
kdo
pride
.
“
„
Kdo
je
to
?
“
„
Kaj
ga
še
ne
poznate
Zaplotnika
,
Štefana
,
mlinarja
iz
grape
,
s
tisto
dolgo
črno
brado
do
popka
?
“
„
A
tisti
?
Ne
,
pri
Jurčku
ga
še
nisem
videl
.
Sicer
pa
hodim
zgodaj
spat
,
ko
me
Jurček
nekam
grdo
gleda
.
“
„
Jej
,
pa
že
premalo
pijete
?
“
se
je
zasmejala
Marička
.
„
En
četrt
,
nič
več
.
Ampak
v
nedeljo
pri
maši
sem
videl
takega
človeka
s
tako
brado
.
To
je
torej
Zaplotnik
?
A
kak
človek
je
pravzaprav
ta
Zaplotnik
?
“
In
Marička
je
pripovedovala
:
Čuden
človek
da
je
in
posebnež
;
v
nekaterih
stvareh
tudi
kakor
da
ni
prave
pameti
.
Ljudje
pravijo
,
da
je
hodil
veliko
po
svetu
,
ko
je
bil
mlad
,
in
da
ga
je
spravilo
to
nekam
iz
reda
.
Vse
da
je
le
tako
prav
po
njegovem
,
kakor
je
po
svetu
;
kar
je
domačega
,
da
ni
za
nič
.
Tudi
da
govori
bolj
po
gosposko
.
Pa
da
še
njen
oče
pravi
,
da
tak
človek
ni
dosti
prida
,
ki
ne
spoštuje
domačih
šeg
in
domačega
jezika
.
“
„
Kaj
govori
rajši
nemški
ali
laški
?
“
se
je
vtaknil
Jesenko
.
„
O
,
to
že
ne
.
Pa
še
hud
Slovenec
je
.
Samo
noče
govoriti
tako
po
domače
kakor
mi
drugi
.
“
Jesenko
se
je
nasmehnil
.
Začel
je
razumevati
.
„
Pa
kake
slabe
lastnosti
še
ima
ta
nesrečni
Zaplotnik
?
“
je
vprašal
,
da
bi
izvedel
še
kaj
.
Zdaj
ga
je
Maričkino
pripovedovanje
res
zabavalo
.
Pa
ni
bilo
treba
priganjati
.
Kmečki
človek
še
rajši
opravlja
nego
gosposki
.
Marički
se
je
sami
najbolj
mudilo
:
„
Nekateri
pravijo
,
da
je
zunaj
po
svetu
tudi
pravo
vero
izgubil
.
Neke
lutrske
bukve
da
je
prinesel
s
seboj
in
da
so
od
znotraj
in
od
zunaj
črne
.
“
„
Kako
od
znotraj
črne
?
Kako
bo
pa
čital
,
če
so
črne
?
“
se
je
zasmejal
Jesenko
.
„
Potem
bi
bilo
treba
,
da
so
vsaj
črke
bele
!
“
Marička
je
bila
užaljena
.
„
So
pa
bele
zaradi
mene
!
Jaz
jih
nisem
videla
!
“
Nastal
je
molk
.
Jesenku
je
bilo
žal
,
da
jo
je
ustavil
.
In
poskusil
je
,
da
bi
spravil
pripovedovanje
zopet
v
tek
.
„
Čuj
,
Marička
!
Jaz
bi
rekel
,
da
bi
bil
že
gospod
župnik
dejal
katero
,
Če
bi
bil
imel
Zaplotniku
zaradi
vere
kaj
očitati
.
“
„
Saj
rajnki
gospod
Joža
ga
tudi
nikoli
prav
ni
maral
.
Ta
sedanji
gospod
je
pa
za
vse
stvari
bolj
mehak
.
Pravijo
,
da
se
je
gospod
Jože
enkrat
,
—
jaz
sem
bila
še
otrok
,
—
kar
na
prižnici
znesel
nad
tem
...
nad
tem
—
vedomcem
.
“
Ob
besedi
„
vedomec
“
se
je
pomaknila
s
celim
telesom
bliže
proti
Jesenku
in
jo
je
skoraj
zašepetala
,
oči
čisto
na
široko
odprte
.
„
Vedomec
?
“
je
zategnil
Jesenko
skoro
preplašen
.
In
ker
je
videla
to
grozo
v
njegovih
očeh
,
je
Marička
vsa
oživela
.
Sklonila
se
je
še
bliže
,
—
tako
velika
je
bila
skrivnost
,
—
položila
je
palec
svoje
desnice
na
desno
,
a
kazalec
na
levo
stran
obrvi
in
ju
je
potegnila
skupaj
.
„
Kako
?
“
je
šepnil
Jesenko
,
da
ne
moti
svete
tišine
.
„
Take
obrvi
ima
,
čisto
skupaj
zraščene
in
tako
goste
,
“
je
odgovorila
Marička
tudi
šepetaje
.
Zdaj
pa
se
je
Jesenko
veselo
zasmejal
.
Tako
neumni
pa
že
ne
morejo
biti
ti
možje
:
Drenjar
,
Potar
,
Jurček
in
še
par
drugih
,
ki
jih
je
v
tem
času
spoznal
,
da
bi
verjeli
take
stvari
o
tebi
,
Štefan
Zaplotnik
!
Toda
precej
te
mora
biti
,
da
so
celo
tvoje
sence
,
ki
jih
mečeš
v
take
bolj
šibke
glave
,
tako
strahotne
!
...
„
To
bo
pa
že
bolj
babja
,
ne
zameri
,
Marička
!
Tega
pa
vendar
sama
ne
verjameš
,
Marička
,
da
ima
Strniška
fara
vedomca
!
Vraga
,
da
ga
grem
kar
spotoma
gledat
—
črnega
vedomca
!
“
A
čim
bolj
se
je
Jesenko
smejal
,
bolj
grdo
ga
je
gledala
Marička
;
a
to
je
Jesenka
le
še
bolj
gnalo
v
smeh
.
„
Daj
,
Marička
,
nikar
ne
zameri
,
da
ne
verjamem
na
—
vedornce
!
“
„
Vi
najbrže
še
na
kaj
drugega
ne
verjamete
,
“
je
odgovorila
Marička
mračno
.
„
Ti
hočeš
reči
,
da
brez
prazne
vere
ni
prave
vere
,
Marička
?
Pa
ni
tako
,
verjemi
mi
,
da
ni
tako
.
Kaj
je
že
kedaj
gospod
župnik
pridigal
o
vedomcih
?
“
„
O
,
gospod
Jože
že
!
“
je
rekla
kljubovalno
.
„
Tisti
vaš
gospod
Jože
je
pa
najbrže
sam
na
vedornce
verjel
,
“
se
je
na
novo
zasmejal
Jesenko
.
In
ker
ga
je
bila
zdaj
spravila
Marička
v
tako
dobro
voljo
,
mu
ni
bilo
več
za
sedenje
;
vstal
je
in
stopil
pred
njo
:
„
Vidiš
,
zdaj
grem
vedomca
gledat
,
pa
se
prav
nič
ne
bojim
.
Pa
ti
le
moram
še
povedati
,
da
so
tvoje
očke
še
bolj
lepe
,
če
tako
hudo
gledajo
.
“
Prijel
jo
je
pod
brado
in
ji
je
smeje
se
pogledal
v
oči
.
„
Ali
ti
je
že
kdo
povedal
,
da
imaš
nebeško
lepe
oči
,
Marička
?
“
Evo
,
Jesenko
,
to
je
prava
pot
tudi
do
teh
src
!
Marička
je
vsa
zardela
,
a
oči
so
ji
še
lepše
zažarele
in
kakor
nerade
so
se
povesile
.
„
Odgovori
no
,
Marička
!
“
„
Eh
,
oči
so
oči
!
“
se
je
zasmejala
in
je
skoro
trdo
odrinila
Jesenka
od
sebe
.
„
Take
oči
so
vedomci
,
Marička
!
Take
človeku
srce
izpijejo
.
“
Začel
je
zopet
nekako
,
kakor
bi
bil
hotel
dobiti
poljub
od
nje
;
a
razonegalo
se
je
vse
v
čudno
premetavanje
;
in
ko
je
stal
v
veži
,
da
sam
ni
vedel
prav
kako
,
in
si
je
moral
popravljati
zmečkani
klobuk
,
bi
bil
skoraj
zaklel
,
kakor
ni
imel
navade
,
da
se
mu
hi
zdela
cela
stvar
vendar
zabavna
.
„
To
je
bilo
zopet
nekulturno
dejanje
,
Marička
!
“
je
zamrmral
skozi
zaprta
vrata
in
se
je
zasmejal
.
„
Lepe
oči
pa
le
imaš
,
Marička
!
“
je
zaklical
pred
pragom
.
Vesel
smeh
mu
je
odgovoril
:
„
Vi
pa
tudi
!
“
Tako
je
torej
Jesenko
od
daleč
izvedel
,
kdo
je
Štefan
Zaplotnik
.
In
kakor
je
bil
rekel
,
se
je
odpravil
takoj
skozi
vas
in
po
cesti
iz
vasi
,
kjer
se
je
cepila
steza
k
Zaplotniku
navzdol
.
Lepše
je
bilo
tod
,
nego
po
glavni
poti
,
ker
je
šlo
ves
čas
zložno
čez
polja
,
in
se
je
spustil
samo
zadnji
kos
steze
po
bregu
navzdol
.
Ko
je
dospel
Jesenko
vrhu
tega
brega
,
je
zagledal
spodaj
na
klopici
pred
hišo
moža
,
ki
je
čital
iz
debele
knjige
in
si
gladil
pri
tem
črno
dolgo
brado
.
Počasi
se
je
spustil
Jesenko
po
rebru
,
pričakujoč
ves
čas
,
kdaj
ga
oni
zapazi
.
Ali
mož
je
moral
biti
ves
vtopljen
v
svojo
knjigo
,
zakaj
Jesenko
je
bil
že
spodaj
,
samo
nekaj
korakov
še
nad
potjo
,
in
oni
ga
še
vedno
ni
videl
.
Seveda
,
voda
je
šumela
in
mlinska
kolesa
so
grmela
iz
ozadja
,
da
skoraj
še
sam
ni
čul
svojih
korakov
.
Šele
,
ko
je
stal
že
tik
pred
njim
,
je
vzdignil
Štefan
Zaplotnik
presenečen
glavo
.
Ali
kakor
je
mož
z
brado
hitro
vstal
,
privzdignil
čepico
v
pozdrav
in
se
priklonil
,
—
Jesenko
je
videl
takoj
,
da
nima
navadnega
kmeta
pred
seboj
,
če
bi
že
to
,
kar
je
doslej
čul
o
njem
in
če
bi
že
njegova
brada
sama
ne
bila
pokazala
,
da
je
Štefan
Zaplotnik
svoje
vrste
človek
.
„
Dobrodošli
,
dobrodošli
,
gospod
učitelj
.
O
,
kako
me
veseli
,
da
vas
smem
pozdraviti
v
svoji
hiši
.
Saj
izvolite
nekoliko
k
nam
,
gospod
učitelj
?
“
Vse
to
je
bilo
izgovorjeno
s
toliko
vljudnostjo
in
v
tako
