inLucija
je
bila
brezobzirna
dovolj
,
da
ga
je
zmerjala
s
starcem
,
slabotnežem
.
Kadar
je
bila
prav
razdražena
,
se
mu
je
celo
rotila
,
da
ga
zapusti
,
ker
se
ji
že
studi
;
hči
pa
se
mu
je
rogala
,
kakor
bi
ne
bil
njen
oče
...
Užil
je
dosti
grenkega
,
in
zdaj
so
mu
pač
časih
spet
uhajale
misli
daleč
tja
v
domačo
vas
,
kjer
je
vzdihovala
žena
po
njem
,
kjer
mu
je
rastla
nemara
boljša
hči
...
Toda
zdaj
je
bilo
prepozno
,
prepozno
!
Naposled
so
ga
jele
radi
prevelikega
napora
zapuščati
moči
,
in
oslabel
je
tako
,
da
je
moral
leči
.
Zdaj
šele
se
je
prepričal
do
dobrega
,
kaki
nevrednici
na
ljubo
je
zavrgel
svojo
ženo
!
Zdaj
je
šele
čutil
razloček
med
vdanim
ženskim
bitjem
in
sebičnico
,
kakršna
je
bila
Lucija
!
Kako
dobro
bi
mu
bilo
delo
,
če
bi
mu
bila
položila
časih
roko
na
razbolelo
glavo
;
kako
hvaležen
bi
ji
bil
,
če
bi
mu
bila
semintja
obrisala
pot
z
mračnega
čela
,
a
čakal
jo
je
zaman
!
Izogibala
se
je
zdaj
dosledno
njegove
postelje
,
in
niti
po
poslu
ni
popraševala
,
kako
mu
je
...
Najhujše
pa
je
šele
prišlo
!
Nekega
jutra
mu
pove
dekla
,
da
sta
»
gospa
in
gospodična
«
odpotovali
,
ne
da
bi
bili
povedali
,
kam
.
On
je
upal
,
da
se
vrneta
,
a
potekal
je
dan
za
dnevom
,
ne
da
bi
se
mu
bila
nada
izpolnila
.
Ko
je
bil
okreval
toliko
,
da
je
mogel
s
postelje
,
se
je
prepričal
do
dobrega
,
da
ju
ne
bo
več
nazaj
.
Izmeknili
sta
mu
bili
ključ
od
blagajnice
,
pobrali
,
kar
je
bilo
v
njej
ter
odšli
...
To
ga
je
zadelo
tako
hudo
,
da
bi
bil
kmalu
iznova
zbolel
.
Odnesli
sta
mu
bili
lepo
svoto
denarja
,
a
huje
še
ga
je
pekla
nehvaležnost
one
ženske
,
kateri
je
toliko
žrtvoval
,
in
pa
zavest
,
da
ga
ona
nikdar
ljubila
ni
...
V
Benetkah
mu
ni
bilo
nič
več
prestati
.
Predal
je
svojo
kupčijo
in
svoje
imetje
,
ki
je
vrglo
še
lepe
denarce
,
ter
se
preselil
v
Aleksandrijo
,
da
bi
bil
tem
bolj
oddaljen
od
kraja
,
kjer
so
ga
bile
doletele
tako
bridke
nezgode
.
Ondi
je
kupčeval
zdaj
zlasti
spet
s
slamniki
,
a
ponoči
je
krošnjaril
,
manj
iz
potrebe
,
nego
iz
stare
navade
,
pa
radi
tega
,
da
si
je
preganjal
dolge
noči
,
v
katerih
ni
mogel
spati
...
In
zdaj
ga
je
bilo
naključje
na
tak
čudovit
način
združilo
z
njegovo
zakonsko
hčerko
,
z
onim
detetom
,
ki
mu
je
bil
tako
brezvestno
odtegnil
svojo
pomoč
!
Zavedal
se
je
svojega
velikega
prestopka
,
in
to
je
bil
nemara
poglavitni
vzrok
,
da
se
ni
takoj
izdal
svoji
hčeri
,
da
je
hotel
prej
še
preudariti
vso
stvar
.
A
čimbolj
je
premišljava
,
tem
huje
mu
je
kipelo
srce
.
»
Grešnik
sem
,
«
je
dejal
sam
pri
sebi
,
»
a
izpokoriti
se
moram
!
Poravnati
moram
svoj
dolg
,
popraviti
,
kar
sem
zakrivil
!
«
»
Oh
,
da
,
da
,
hudo
sem
grešil
!
«
vzklikne
,
in
solze
se
mu
ulijo
po
ovenelih
licih
.
»
Toda
odslej
hočem
biti
drug
,
odslej
bom
izpolnjeval
svoje
dolžnosti
,
in
hči
moja
naj
se
ne
pritožuje
,
da
ji
nisem
skrben
oče
!
«
Pa
če
ga
vpraša
po
preteklosti
?
Kako
se
ji
bode
odgovarjal
,
kako
opravičil
,
da
je
bil
pozabil
na
njo
in
na
njeno
mater
?
Hud
boj
se
ga
loti
.
Skočil
je
nekolikrat
s
svojega
sedeža
,
se
približal
vratom
,
za
katerimi
je
spala
njegova
hči
,
prisluškaval
ondi
,
pa
spet
sedel
.
Bil
je
v
hudi
zadregi
.
Toda
naposled
se
odloči
,
da
se
ji
razodene
,
in
naj
bi
ga
stalo
to
še
toliko
neprijetnosti
.
Storivši
ta
sklep
,
se
globoko
oddahne
.
Odvalil
se
mu
je
težak
kamen
od
srca
.
Rezika
se
ni
čudila
malo
,
ko
je
,
prebudivši
se
drugo
jutro
,
čula
klicati
svoje
ime
.
»
Rezika
,
Rezika
,
ti
zaspanček
moj
,
ali
mi
ne
boš
še
vstala
?
«
se
je
glasilo
skoz
na
pol
odprta
vrata
.
Nekaj
časa
ni
vedela
,
li
bedi
ali
sanja
.
Morala
se
je
šele
izpametovati
,
kje
je
.
Potem
pa
vstane
,
se
obleče
naglo
ter
stopi
v
sobo
,
od
koder
je
prihajalo
klicanje
.
»
Ti
bi
bila
rada
še
nekoliko
poležala
!
Seveda
,
malo
si
spala
!
Toda
jaz
nisem
mogel
nič
več
strpeti
,
nič
več
,
Rezika
moja
!
«
Ona
strmi
in
gleda
debelo
in
ne
ve
,
kaj
bi
odgovorila
.
»
Od
kod
veste
,
kako
mi
je
ime
?
..
Saj
ga
Vam
snoči
vendar
nisem
povedala
!
«
»
Odkod
...
odkod
?
«
ponavlja
on
,
cepetaje
z
nogama
in
mahaje
z
rokama
semintja
vsled
velikega
razburjenja
.
»
Odkod
vem
za
tvoje
ime
?
..
Kaj
bi
ne
vedel
!
..
Rezika
,
moja
hčerka
,
moje
ljubljeno
dete
...
sem
pojdi
,
na
moje
srce
—
sem
pojdi
in
se
daj
objeti
in
poljubiti
!
..
Kaj
stojiš
in
gledaš
tako
neverjetno
!
..
Tvoj
oče
sem
,
da
!
Bog
sam
naju
je
pripeljal
na
tako
čuden
način
skupaj
!
«
In
stopil
je
k
njej
,
jo
objel
in
se
na
glas
razjokal
...
Ona
pa
je
še
vedno
preveč
strmela
,
da
bi
mu
bila
mogla
vračati
ljubezen
.
Preteklo
je
nekoliko
sekund
,
preden
se
je
zavedla
svojega
položaja
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
to
ne
moglo
biti
res
,
kar
ji
je
trdil
ta
tuji
mož
tukaj
.
Saj
ji
je
vendar
njena
mati
pravila
,
da
je
njen
oče
mrtev
!
..
Toda
spomnila
se
je
tudi
tega
,
kar
je
po
strani
čula
od
drugih
ljudi
,
spomnila
se
zlasti
tega
,
kar
ji
je
bila
namignila
Lenka
v
Genovi
.
»
Če
je
res
tisto
,
in
če
je
res
to
njen
oče
...
«
Temne
misli
se
ji
porode
v
glavi
,
in
srce
ji
prevzamejo
čuti
,
ki
so
bili
jako
malo
podobni
otroški
ljubezni
...
»
Kak
oče
je
to
,
«
reče
sama
pri
sebi
,
»
ki
je
zapustil
mene
in
mater
mojo
,
pehnivši
naju
v
bedo
ter
nama
odtegnivši
za
zmeraj
svojo
pomoč
?
Zasluži
li
tak
človek
spoštovanje
?
..
Bi
bila
padla
njena
mati
kdaj
tako
globoko
,
če
bi
ne
bil
ravnal
on
tako
brezvestno
?
«
In
nekaj
kakor
sovraštvo
se
ji
pojavi
v
prsih
.
On
pa
,
kakor
bi
bil
ugenil
,
kaj
misli
in
čuti
,
začne
:
»
Odpusti
,
hčerka
,
odpusti
,
kar
sem
zakrivil
!
Ljudje
smo
slabotne
stvari
božje
,
ki
store
okolnosti
iz
njih
,
kar
hočejo
!
..
Priznavam
,
da
sem
grešil
,
in
se
hudo
kesam
.
A
popraviti
hočem
po
svojih
slabih
močeh
,
kar
se
popraviti
da
!
Ljubiti
te
hočem
s
podvojeno
silo
,
ker
ti
tako
dolgo
nisem
izkazoval
očetovske
ljubezni
!
..
In
tudi
ljubezen
,
ki
sem
jo
bil
tvoji
ubogi
materi
dolžan
,
hočem
nakloniti
tebi
!
..
Bodi
mi
dobra
in
ne
srdi
se
name
!
«
Objel
jo
je
iznova
,
in
iznova
so
mu
zalile
solze
oči
.
Te
solze
pa
so
genile
Reziko
.
Zasmili
se
ji
in
neki
glas
ji
reče
:
»
Tvoj
oče
je
—
ne
sodi
ga
!
«
Oklene
se
ga
tudi
ona
in
se
pretresljivo
razjoka
.
Bilo
je
videti
,
kakor
bi
hotela
potopiti
v
teh
solzah
vse
bridkosti
,
ki
jih
je
doživela
dosihmal
,
a
ob
enem
so
bile
te
solze
znak
nepopisne
sreče
!
Saj
je
gledala
prvič
svojemu
očetu
iz
oči
v
oči
!
Ihtela
je
tako
,
da
jo
je
moral
oče
tolažiti
.
»
Ne
jokaj
se
,
«
ji
je
dejal
,
»
videla
boš
,
da
bo
vse
dobro
.
Res
,
Bogu
morava
biti
hvaležna
,
da
nama
je
izkazal
to
milost
.
Obema
bo
to
na
srečo
,
da
sva
se
dobila
!
..
Jaz
bom
vsaj
vedel
,
čemu
živim
,
a
ti
boš
imela
pri
meni
svoje
varno
zavetje
.
Poslej
ti
ne
bo
treba
več
bežati
pred
napadavci
,
lepa
moja
hčerka
ti
!
Pri
meni
boš
,
in
jaz
bom
čuval
nad
teboj
,
da
se
ti
ne
prigodi
nič
hudega
.
Ne
,
tako
dekletce
,
kakršno
si
ti
,
ni
da
bi
hodilo
samo
po
svetu
!
..
Odslej
boš
živela
mirno
poleg
mene
in
ne
boš
več
izpostavljena
viharjem
življenja
.
Poleg
tebe
pa
se
odpre
tudi
meni
novo
življenje
.
Ko
bi
ti
vedela
,
kako
lehko
mi
je
pri
srcu
,
odkar
te
imam
!
Kako
je
divjalo
in
besnelo
prej
v
mojih
prsih
,
zdaj
pa
občutim
tako
blagodejen
mir
v
svojem
srcu
!
In
za
vse
to
imam
tebe
zahvaliti
,
drago
dete
moje
!
Tvoja
zasluga
je
,
da
me
zopet
veseli
življenje
!
«
Ljubo
ji
je
gladil
lica
,
ona
pa
ga
je
vdano
poslušala
.
»
In
kaj
praviš
,
«
nadaljuje
čez
nekoliko
časa
spet
,
»
ali
bi
ne
bilo
dobro
,
da
bi
se
pomeknila
bliže
proti
svojemu
domu
?
Tukaj
bi
si
zdela
vedno
nekako
tuja
.
Če
ti
je
prav
,
odpotujeva
v
Trst
in
se
naseliva
tamkaj
.
Tam
nisva
daleč
od
svojega
doma
,
če
se
nama
zbudi
kdaj
želja
,
da
ga
obiščeva
.
Živeti
hočeva
mirno
in
brez
truda
,
zakaj
imam
,
hvala
Bogu
,
toliko
,
da
bova
lepo
izhajala
,
ne
da
bi
se
mi
bilo
treba
ubijati
še
dalje
.
Ali
si
zadovoljna
s
tem
?
«
Ona
vesela
pritrdi
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
jo
onkraj
morja
čakalo
zdaj
vse
to
,
kar
je
pogrešala
v
prejšnjih
dneh
...
Nekaj
dni
pozneje
sta
potovala
že
proti
domačim
krajem
.
V
Trstu
se
je
pričelo
za
Reziko
poleg
očeta
novo
,
lepo
življenje
.
Posrečilo
se
jima
je
bilo
,
da
sta
dobila
jako
pripravno
stanovanje
,
in
živela
sta
prav
prijetno
in
zadovoljno
,
skrbeč
samo
za
to
,
da
sta
stregla
drug
drugemu
.
Oče
ni
trpel
,
da
bi
opravljala
njegova
hči
poselska
dela
,
ampak
je
najel
postavno
,
zvedeno
žensko
,
ki
je
kuhala
in
opravljala
navadna
dela
,
Rezika
pa
je
prevzela
vlogo
nekake
gospodinje
.
Dihala
je
prvič
v
svojem
življenju
prosto
,
in
to
je
vplivalo
jako
ugodno
na
njeno
zdravje
in
duševno
razpoloženje
.
Bila
je
kakor
prerojena
.
Svoj
živ
dan
se
ni
smejala
toliko
in
tako
presrčno
,
kakor
ta
čas
.
Bila
je
zmeraj
vesela
,
in
če
se
ji
je
vsilil
časih
kak
neprijeten
spomin
,
se
ga
je
iznebila
kmalu
.
Seveda
so
ji
uhajale
misli
časih
še
tja
proti
kraju
,
kjer
je
sanjala
nekdaj
najlepši
sen
prve
ljubezni
.
Seveda
ji
je
časih
še
strepetalo
srce
ob
misli
,
da
se
tiste
sanje
ne
uresničijo
nikdar
,
da
so
najlepše
nade
njenega
življenja
pokopane
za
večno
...
Še
se
ji
je
obnovila
časih
rana
,
kadar
se
je
zmislila
na
Albina
in
njegovo
grdo
nezvestobo
.
Toda
za
dolgo
se
niso
naselile
nikdar
temne
misli
v
njeno
glavo
,
in
obupu
ni
bilo
več
prostora
v
njenih
prsih
.
Še
je
imel
Albin
toliko
oblasti
do
njenega
srca
,
da
si
ni
mogla
misliti
,
da
bi
postala
kdaj
žena
koga
drugega
,
toda
tako
velike
žalosti
ji
njegova
izguba
ni
povzročala
več
,
kakor
prejšnje
dni
.
Imela
je
toliko
moči
v
sebi
,
da
je
samo
sebe
tolažila
.
»
E
,
samica
ostanem
,
pa
je
!
«
si
je
rekla
časih
.
»
Kaj
pa
je
to
takega
?
Ali
bom
mar
jaz
prva
,
ali
bom
mar
jaz
edina
?
Ni
li
tisoč
in
tisoč
žensk
,
katerim
je
odkazana
ravno
taka
pot
,
kakor
jo
je
odmenila
meni
usoda
?
..
Zakaj
bi
se
torej
pritoževala
?
Res
sem
trpela
,
dokler
mi
je
tolklo
še
burneje
srce
,
a
zdaj
—
zdaj
je
že
mnogo
hladneje
in
se
mi
sčasoma
shladi
popolnoma
!
«
Govorila
je
tako
iz
prepričanja
.
Vdajala
se
je
neki
resignaciji
,
ki
ni
imela
nič
bolestnega
zanjo
.
Če
je
že
v
prejšnjih
časih
zbujala
njena
lepota
občno
pozornost
,
jo
je
zbujala
zdaj
,
ko
je
silil
oče
na
to
,
da
ni
hodila
v
preprosti
obleki
kake
služkinje
okrog
,
še
tolikanj
bolj
.
In
kakor
v
prejšnjih
časih
,
tako
je
imela
tudi
zdaj
polno
občudovavcev
,
in
vedno
zopet
se
je
dogodilo
,
da
je
drevil
kdo
za
njo
.
Toda
to
je
ni
vznemirjalo
zdaj
več
.
Celo
njen
temperament
se
je
bil
izpremenil
vsled
zavesti
,
da
ima
pri
očetu
trdno
zaslombo
in
da
nimajo
napadovavci
do
nje
nikake
moči
.
Marsikateremu
je
zadostoval
že
zaničljiv
pogled
,
da
je
pobegnil
in
jo
pustil
pri
miru
,
in
večkrat
je
mislila
zdaj
sama
pri
sebi
,
kako
nespametna
je
bila
,
da
je
imela
časih
tak
strah
pred
moškimi
,
ko
vendar
beže
takoj
,
če
jim
ženska
le
pokaže
svojo
trdno
voljo
...
Ko
se
je
nekega
večera
vračala
domov
,
zapazi
,
da
hiti
neki
vojak
za
njo
.
Preganjal
jo
je
trdovratno
,
a
se
je
skrbno
varoval
,
jo
prehiteti
,
zato
mu
tudi
ni
mogla
dati
razumeti
,
kako
ceni
njegova
prizadevanja
.
Dospel
je
bil
že
večkrat
čisto
blizu
nje
,
toda
vselej
se
je
ustavil
spet
,
počakal
nekoliko
,
potem
pa
se
pehal
iznova
za
njo
.
Ker
je
trajalo
to
že
nekaj
časa
,
ji
je
postajalo
nadležno
.
Iz
tega
vzroka
pospeši
svoje
korake
,
toda
ni
pomagalo
nič
;
bil
ji
je
še
vedno
za
petami
.
Ko
dospe
do
hiše
,
v
kateri
sta
stanovala
z
očetom
,
jo
premaga
radovednost
,
da
se
ozre
.
Zagledavši
pa
obraz
svojega
preganjavca
,
ostrmi
...
A
nič
manj
ne
ostrmi
on
...
Nekaj
časa
sta
stala
tako
in
si
gledala
drug
drugemu
v
oči
,
ne
da
bi
bila
mogla
kateremu
beseda
iz
ust
.
Prvi
izpregovori
on
s
tresočim
,
zamolklim
glasom
:
»
Torej
se
vendar
le
nisem
motil
?
Torej
si
vendar
le
ti
,
Rezika
?
«
»
In
ti
,
Albin
!
«
vzklikne
ona
ter
ga
meri
od
nog
do
glave
,
kakor
bi
ne
verjela
svojim
očem
.
On
,
to
opazivši
,
opomni
:
»
Čudno
se
ti
zdi
,
kaj
ne
,
da
me
vidiš
v
vojaški
obleki
?
..
Da
,
v
vojsko
grem
,
v
vojsko
!
..
Tam
naj
me
zadene
krogla
,
saj
drugega
ne
zaslužim
!
«
Iz
njegovih
besedi
je
donela
žalost
,
in
tudi
na
licih
se
mu
je
brala
otožnost
.
Njej
se
je
takoj
zasmilil
.
»
In
—
Brigita
?
«
ga
vpraša
s
težavo
.
Glas
ji
je
vibriral
,
zakaj
tresla
se
je
razburjena
.
»
Brigita
naj
bo
tam
,
kjer
je
!
«
odgovori
on
.
»
Jaz
ne
vem
zanjo
.
«
»
Vidva
torej
nista
poročena
?
«
»
Ne
!
«
Rezika
se
je
premagovala
,
da
ne
bi
izdala
,
kako
eksplozijo
je
napravila
ta
kratka
beseda
v
njenem
notranjem
,
a
zaman
.
Prebledela
in
zardela
je
,
vse
obenem
,
in
prijeti
se
je
morala
za
kljuko
vežnih
vrat
,
ob
katerih
je
stala
,
da
se
ni
opotekla
in
morda
zgrudila
na
tla
.
Zdaj
je
vedela
,
da
se
je
motila
,
ko
je
mislila
,
da
se
ji
srce
umiri
popolnoma
,
zdaj
se
je
prepričala
,
da
ji
je
še
vedno
iskra
ljubezni
tlela
v
njenih
prsih
.
In
ta
iskra
je
vzplamtela
takoj
v
mogočen
ogenj
,
ko
je
videla
pred
sabo
svojega
znanca
izza
sladkih
otroških
dni
,
ko
se
je
zavedla
,
da
še
ni
izgubljen
za
njo
.
Nekaj
hipov
je
dvojila
,
kaj
naj
stori
,
a
potem
se
spomni
,
da
ga
treba
vendar
le
povabiti
.
»
Pojdi
z
mano
gori
!
«
mu
reče
,
kolikor
mogoče
mirno
,
ter
zatajuje
notranji
vihar
.
»
Vedeti
moraš
,
da
sem
našla
svojega
očeta
.
O
,
Bog
mi
je
bil
dober
,
in
hvaležna
sem
mu
za
to
!
..
Zgorej
poveš
še
kaj
...
«
In
šel
je
z
njo
.
Očeta
nista
dobila
doma
.
Ni
se
bil
še
vrnil
iz
kavarne
,
kamor
je
zahajal
vsak
popoldan
.
To
ju
spravi
oba
v
največjo
zadrego
.
Čutila
sta
,
da
se
mora
izreči
odločilna
beseda
;
a
kdo
naj
jo
izreče
in
kako
?
Nekaj
časa
sta
sedela
molče
drug
drugemu
nasproti
.
Potem
pa
se
ujunači
Albin
in
reče
:
»
Pa
da
si
še
toliko
prijazna
z
mano
!
«
Glas
se
mu
je
tresel
,
in
bilo
mu
je
na
jok
,
tako
je
bil
ginjen
.
»
Ali
naj
bi
mar
ne
bila
?
..
Ali
se
nisva
mar
poznala
že
kot
otroka
?
«
A
kakor
bi
njemu
ta
odgovor
ne
bil
ugajal
in
kakor
ne
bi
mogel
strpeti
,
da
bi
se
govor
šele
po
:
ovinkih
doteknil
jedra
stvari
,
za
katero
mu
je
šlo
,
zdrkne
pred
njo
na
kolena
ter
jo
zaprosi
z
ihtečim
glasom
:
»
Rezika
,
samo
odpusti
mi
;
nič
drugega
ne
zahtevam
od
tebe
!
Čemu
tudi
?
..
Na
vojsko
grem
in
slutim
,
da
grem
v
smrt
!
..
A
umreti
ne
bi
mogel
mirno
,
če
bi
ne
imel
zavesti
,
da
si
mi
odpustila
ti
.
«
Albin
je
bil
postal
ponižen
;
bridke
izkušnje
so
ga
bile
izpametovale
.
Čutil
je
,
da
nima
nobenega
vzroka
več
,
biti
ponosen
,
in
da
mu
izkaže
Rezika
v
resnici
milost
,
ako
se
ne
obrne
strani
od
njega
.
Toda
v
Rezikinih
očeh
je
bil
Albin
še
vedno
vzor
vseh
mož
,
on
ji
je
bil
še
vedno
edini
,
ki
jo
je
mogel
osrečiti
.
Pozabila
je
njegovo
nezvestobo
in
je
mislila
samo
na
to
,
da
je
spet
pri
njej
,
da
je
spet
njen
!
..
Dvigne
ga
od
tal
,
se
ga
oklene
okrog
vrata
in
se
razjoka
na
glas
...
»
Albin
,
oh
,
Albin
!
«
To
so
bile
edine
besede
,
ki
jih
je
mogla
izgovoriti
,
a
v
tem
vzkliku
je
bilo
izraženo
vse
,
kar
je
občutilo
v
tistem
hipu
njeno
srce
;
iz
tega
vzklika
je
odmevala
najglobočja
žalost
,
a
tudi
najrazkošneje
veselje
!
Albin
in
Rezika
sta
si
bila
komaj
malo
opomogla
,
ko
se
začujejo
zunaj
koraki
,
in
precej
nato
stopi
Rezikin
oče
v
sobo
.
Zagledavši
neznanega
človeka
poleg
svoje
hčere
,
postoji
pri
vratih
,
kakor
bi
pričakoval
pojasnila
,
zakaj
obiskov
ni
bil
navajen
,
a
najmanj
si
je
mogel
raztolmačiti
,
kako
pride
vojak
v
njegovo
stanovanje
.
Rezika
pa
mu
stopi
nasproti
in
mu
reče
:
»
Le
naprej
,
dragi
oče
,
le
naprej
!
Z
najinim
rojakom
sem
se
sešla
,
in
gotovo
nimate
nič
zoper
to
,
da
sem
ga
pripeljala
s
seboj
!
«
»
Bog
ne
daj
!
Bog
ne
daj
!
..
Najin
rojak
torej
?
«
odgovori
oče
ter
motri
Albina
pazno
od
nog
do
glave
,
kakor
bi
ne
imel
prave
vere
v
hčerine
besede
.
»
Pa
čigavi
ste
?
«
»
Logarjev
!
«
»
A
tako
!
..
Ben
,
ben
!
Poznam
očeta
,
to
se
pravi
,
poznal
sem
ga
!
Če
bi
ga
zdaj
še
,
tega
ne
vem
,
zakaj
dolgo
se
nisva
že
videla
!
..
Uj
,
soparno
je
nocoj
!
Bil
sem
danes
popoldne
izjemoma
v
gostilni
,
pil
sem
samo
dvoje
meric
terana
,
pa
ga
skoro
čutim
,
skoro
čutim
.
«
Moral
ga
je
imeti
res
v
glavi
,
to
se
je
posnemalo
iz
načina
,
kako
je
govoril
,
in
tudi
hoja
mu
ni
bila
več
prav
trdna
.
»
No
,
pa
ga
bomo
še
stisnili
eno
steklenico
!
Če
pride
kak
rojak
v
hišo
,
že
mora
biti
tako
!
«
Izrekši
stopi
k
vratom
ter
zakliče
dekli
:
»
Urša
,
stopi
doli
v
klet
po
steklenico
vina
,
pa
urno
!
«
Vino
je
bilo
kmalu
na
mizi
,
in
Rezikin
oče
je
natočil
z
nekoliko
nerodno
roko
kozarce
.
Nazdravil
je
Albinu
ter
silil
tudi
hčer
,
da
naj
pije
.
Nekaj
mu
ni
hotelo
prav
v
glavo
.
Motril
je
Albina
še
vedno
pazljivo
,
časih
pa
so
mu
tudi
na
hčeri
obstale
oči
.
In
ko
ju
je
videl
tako
drug
poleg
drugega
,
si
je
mislil
nehote
:
»
Lep
par
bi
bil
to
!
«
Precej
nato
pa
ga
prešine
tudi
misel
:
»
Kaj
pa
,
ko
bi
ne
bila
samo
znanca
,
kaj
pa
,
če
bi
bilo
še
kaj
drugega
med
njima
?
«
In
ker
je
bil
nekoliko
vinjen
,
je
šel
brez
pomisleka
na
rešitev
te
uganke
.
»
Kaj
pravite
k
tej
moji
hčerki
,
kaj
?
«
nagovori
Albina
.
»
Ni
mar
lepa
?
..
O
imenitni
gospodje
so
se
potegovali
že
zanjo
,
toda
ona
je
bežala
,
bežala
,
hahaha
...
«
»
Oče
,
lepo
Vas
prosim
...
Kako
govorite
danes
?
«
seže
Rezika
,
neljubo
presenečena
,
vmes
.
»
Res
,
malo
preveč
sem
ga
pil
,
toda
to
nič
ne
de
!
Saj
nismo
tako
brez
vsega
,
hvala
Bogu
,
in
lehko
si
ga
privoščimo
!
..
Toda
,
o
čem
sem
že
pravil
?
..
A
tako
!
..
Da
,
bežala
je
,
Vam
rečem
,
bežala
!
..
In
sam
Bog
je
hotel
,
da
je
prišlo
tako
!
..
To
bom
jaz
zmeraj
trdil
!
...
Če
bi
se
ne
bilo
zgodilo
tisto
,
kdo
ve
,
če
bi
se
bila
kdaj
spoznala
!
..
Toda
o
vsem
tem
drugikrat
več
!
..
Zdaj
rajša
vidva
meni
povedita
,
se
li
res
samo
malo
poznata
,
ali
pa
..?
«
»
Ali
oče
!
«
vzklikne
Rezika
,
skoro
ogorčena
.
»
No
,
no
,
le
ne
jezi
se
,
moja
hčerka
!
..
Vse
lepo
tisto
,
da
povešaš
oči
,
kadar
srečuješ
moške
,
a
mislim
,
da
bi
bilo
preveč
,
če
bi
hotela
biti
že
tu
svetnica
!
Za
to
je
še
časa
na
onem
svetu
dovolj
!
In
meni
se
vse
tako
zdi
—
pa
ne
smeta
misliti
,
da
govori
vino
iz
mene
—
meni
se
vse
tako
zdi
,
če
vaju
tako
gledam
,
da
je
bilo
še
nekaj
drugega
med
vama
,
nego
golo
znanstvo
!
..
Čemu
pa
prikrivata
meni
take
stvari
?
«
Zdaj
je
Albin
moral
govoriti
.
»
Ljubil
sem
Reziko
...
«
reče
strahoma
.
»
No
,
in
zdaj
?
«
»
Jo
seveda
tudi
ljubim
—
morda
bolj
,
nego
kdaj
poprej
!
In
če
bi
hotel
Bog
,
da
se
vrnem
srečno
z
bojišča
,
in
če
bi
Rezika
ne
imela
nič
zoper
to
,
potem
bi
Vas
pač
prosil
za
njeno
roko
.
«
»
Moj
blagoslov
,
moj
blagoslov
!
..
Da
se
Rezika
ne
bo
branila
,
to
ji
berem
na
obrazu
,
in
kar
je
prav
njej
,
to
je
prav
tudi
meni
!
..
Hahaha
,
zdaj
si
tudi
razlagam
lehko
,
da
je
bila
tako
stanovitna
in
da
se
je
znala
tako
ustavljati
zapeljivcem
!
«
Reziki
so
bile
očetove
opazke
neprijetne
,
in
bila
je
v
zadregi
.
Albin
je
čutil
to
in
ker
je
videl
,
da
leze
njegovemu
prihodnjemu
tastu
vino
čimdalje
bolj
v
lase
,
se
poslovi
za
tisti
večer
in
odide
.
A
drugi
dan
je
bil
že
dopoldne
spet
pri
Reziki
in
odslej
vsak
dan
,
če
ne
po
dvakrat
,
enkrat
pa
gotovo
.
Imela
sta
prilike
dovolj
,
da
sta
se
pogovorila
o
preteklosti
in
da
sta
delala
načrte
za
prihodnost
.
Rezika
ni
bila
nikdar
v
svojem
življenju
tako
srečna
kakor
zdaj
.
Imela
je
svojega
očeta
,
ki
je
skrbel
zanjo
,
da
ji
ni
bilo
treba
delati
in
se
truditi
,
kakor
se
je
morala
nekdaj
,
in
imela
je
tudi
Albina
spet
,
ki
ni
vedel
,
kako
bi
se
ji
kazal
bolj
hvaležnega
za
to
,
da
mu
je
bila
odpustila
.
Sedaj
,
ko
je
bila
v
ugodnejših
razmerah
,
ji
tudi
na
misel
ni
hodilo
,
da
bi
se
ji
še
kdaj
izneveril
.
Samo
to
je
prosila
Boga
,
da
bi
ga
pripeljal
srečno
nazaj
z
bojišča
,
zakaj
vojska
je
bila
že
napovedana
,
že
se
je
govorilo
,
koliko
ubitih
in
ranjenih
je
na
tej
ali
oni
strani
,
in
vsak
dan
je
bilo
pričakovati
,
da
bo
moral
Albin
odriniti
nad
sovražnika
.
Rezika
je
molila
iskreno
,
in
molitev
jo
je
krepčala
ter
utrjevala
v
veri
,
da
se
srečno
povrne
.
Tudi
Albin
je
bil
postal
zaupnejši
in
tudi
on
se
je
nadejal
,
da
mu
smrt
prizanese
na
bojnem
polju
...
Rezika
je
bila
srečna
,
a
že
so
vstajali
na
nebu
,
ki
se
je
jasno
krožilo
nad
njeno
glavo
,
oblački
,
o
katerih
se
ni
moglo
vedeti
,
se
li
razprše
zopet
,
ali
pa
krijejo
kako
nevarnost
v
sebi
.
Njen
oče
se
je
vdajal
nekaj
časa
sem
pijančevanju
!
Tudi
sicer
jo
je
njegovo
vedenje
vznemirjalo
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
mu
nekaj
manjka
,
da
nekaj
pogreša
.
Ona
je
storila
vse
,
da
bi
ga
zadovoljila
.
Stregla
mu
je
,
kakor
je
vedela
in
znala
,
in
si
je
prizadevala
na
vse
načine
,
da
bi
ga
razvedrila
.
Toda
nič
pravega
uspeha
ni
imela
.
Doma
ni
bil
nič
rad
in
če
je
le
mogel
,
jo
je
popihal
kam
.
A
kadar
se
je
vrnil
,
je
bil
vinjen
.
Slutila
je
,
da
ga
nekaj
boli
in
tišči
in
da
radi
tega
pije
,
toda
ni
si
ga
upala
izpraševati
.
Čakala
je
,
da
se
ji
odkrije
sam
.
A
to
se
le
ni
hotelo
zgoditi
.
»
Se
li
kesa
,
da
je
z
njeno
materjo
delal
tako
,
ali
pa
ga
muči
spomin
še
na
kaj
drugega
,
kar
bi
rad
pozabil
,
kar
bi
rad
potopil
v
vinu
?
«
Taka
vprašanja
so
se
ji
vsiljevala
časih
,
in
lotevale
so
se
je
skrbi
,
katerim
ni
vedela
pravega
vzroka
,
ki
pa
so
bile
le
preveč
upravičene
...
Nekega
dopoldne
se
je
bil
Rezikin
oče
ravnokar
vrnil
z
izprehoda
domov
,
ko
se
vrata
za
njim
odpro
,
in
v
sobo
stopi
mlada
ženska
v
precej
zanemarjeni
obleki
.
On
je
mislil
,
da
je
Rezika
,
a
ko
se
ozre
,
ostrmi
.
Ona
pa
skoči
k
njemu
,
ga
objame
burno
ter
zakliče
na
ves
glas
:
»
Papa
,
papa
,
ti
si
!
«
In
preden
more
on
črhniti
kako
besedo
,
nadaljuje
:
»
Ali
papa
,
kako
prideš
vendar
ti
sem
?
..
Veš
,
ko
sem
te
ugledala
,
nisem
verjela
svojim
očem
,
tako
sem
se
čudila
!
..
Kdo
bi
te
bil
pričakoval
tukaj
?
..
Hahaha
,
kaka
sreča
to
,
da
sem
te
zalotila
!
..
Kako
zdrav
in
čvrst
si
!
..
In
hodiš
,
kakor
kak
mladenič
!
..
Morala
sem
prav
hiteti
za
tabo
,
da
se
mi
nisi
izgubil
med
ljudmi
!
..
Oh
,
papaček
,
papaček
,
da
te
le
zopet
imam
!
Ti
si
ne
moreš
misliti
,
kako
dolgčas
mi
je
bilo
po
tebi
!
«
»
Ti
Brigita
?
«
izpregovori
on
,
še
vedno
čudeč
se
,
še
vedno
strmeč
.
Vsaka
potezica
v
njegovem
obrazu
je
pričala
,
kako
je
iznenaden
,
a
pričala
tudi
,
da
je
veselo
iznenaden
.
Usta
so
se
mu
bila
zategnila
v
nasmeh
,
in
radost
mu
je
sijala
iz
oči
...
Brigita
pa
ga
je
vedno
iznova
poljubovala
.
Vse
to
je
videla
Rezika
.
Ko
je
bil
prišel
oče
domov
,
je
bila
v
stranski
sobi
,
a
začuvši
nenavaden
hrup
,
je
bila
prihitela
k
vratom
,
ne
da
bi
jo
bila
onadva
zapazila
.
Prestrašila
se
je
,
ko
je
videla
hkrati
svojo
staro
nasprotnico
pred
seboj
,
prestrašila
pa
še
bolj
,
ko
je
čula
,
da
imenuje
njenega
očeta
:
»
Papa
!
«
Nemogoče
se
ji
je
zdelo
,
in
nikakor
ji
ni
hotelo
to
v
glavo
.
Kako
naj
bi
bil
njen
oče
oče
Brigitin
?
Kako
si
more
ta
ženska
lastiti
take
pravice
do
njenega
roditelja
?
..
Predrzno
in
nesramno
se
ji
je
zdelo
to
!
..
A
ko
opazi
,
kako
je
je
oče
vesel
,
kako
jo
stiska
k
sebi
,
tedaj
se
ji
zbudi
druga
,
bolestna
misel
.
Morda
pa
jaz
nisem
njegova
hči
!
..
Morda
ni
govoril
resnice
,
ko
mi
je
pravil
,
da
je
moj
oče
!
..
Morda
me
je
vzel
samo
iz
usmiljenja
k
sebi
!
Ali
pa
je
iskal
morda
samo
nadomestila
za
svojo
hčer
,
ki
se
mu
je
bila
izgubila
!
«
Vsaka
teh
misli
jo
je
rezala
kakor
noževa
ostrina
v
srce
.
Morala
je
zvedeti
resnico
,
zakaj
če
je
tako
,
potem
zanjo
tu
ni
več
mesta
.
Stopi
naprej
,
in
v
tistem
hipu
jo
zagleda
Brigita
.
Tiste
njene
zaspane
,
v
ornamljivi
poželjivosti
topeče
se
oči
,
ki
so
bile
zdaj
še
nevarnejše
nego
prej
,
zakaj
ovijale
so
se
okoli
njih
velike
,
modre
vdrtine
ter
jih
delale
sila
interesantne
,
se
ji
napno
,
in
s
hripavim
glasom
vzklikne
:
»
Kaaaj
?
..
Ta
služi
pri
tebi
,
papa
?
..
Ne
,
tega
pa
ne
bom
trpela
!
Papa
,
takoj
si
poiščeva
drugo
služkinjo
!
«
»
Oh
,
oh
,
oh
!
«
zastoče
stari
,
nevedoč
,
kam
bi
se
dejal
.
»
Rezika
,
Brigita
—
otroka
!
...
Kaj
se
čudita
tako
?
..
Nič
služkinja
,
Brigita
—
sestra
,
sestra
tvoja
je
to
!
«
»
To
sestra
moja
?
«
vikne
Brigita
,
in
oči
se
ji
zaiskre
v
divjem
srdu
.
Z
razprostrtimi
dlanmi
stopi
nekaj
korakov
bliže
proti
Reziki
,
kakor
bi
hotela
planiti
nanjo
in
jo
raztrgati
.
Smrtno
sovraštvo
ji
je
odsevalo
iz
srditega
pogleda
.
A
tudi
Rezika
ni
ostala
hladnokrvna
.
Tudi
njej
je
zakipelo
po
žilah
,
ko
je
videla
svojo
staro
nasprotnico
,
pripravljeno
za
napad
.
Že
sta
si
stali
enkrat
tako
nasproti
,
tistikrat
,
ko
jo
je
bila
prišla
na
njen
dom
zasmehovat
,
in
spomin
na
to
ji
je
le
še
povekševal
ogorčenost
.
Nekaj
časa
sta
merili
druga
drugo
od
nog
do
glave
,
kar
se
zategnejo
Reziki
ustne
v
zaničljiv
nasmeh
.
Opazila
je
,
v
kako
slabi
in
zanemarjeni
obleki
je
Brigita
,
in
prešinila
jo
je
za
hipec
zavest
,
da
ji
ta
ženska
vendar
ne
more
več
škodovati
...
Brigita
je
ugenila
njeno
misel
,
in
nekaj
kakor
sramota
in
potrtost
jo
obide
.
Obrne
se
proti
očetu
,
ki
ni
vedel
,
kaj
bi
počel
in
kako
bi
pomiril
svoji
hčeri
,
ter
mu
reče
s
skoro
prosečim
glasom
:
»
Papa
,
prosim
te
,
reci
,
da
to
ni
moja
sestra
!
«
»
Pač
,
pač
,
drago
dete
moje
,
sestra
tvoja
je
!
Spoznati
se
morata
in
radi
se
morata
imeti
!
«
»
Poznava
se
že
,
a
radi
se
ne
bova
imeli
medve
nikoli
!
«
odvrne
Brigita
.
»
Poznata
se
?
..
Odkod
pa
se
poznata
vendar
...
To
je
čudno
,
čudno
!
«
»
Oh
,
stvar
je
jako
preprosta
!
..
Veš
,
tistikrat
sva
se
bili
napotili
z
materjo
v
Ljubljano
.
Ondi
sva
zvedeli
,
da
je
nekje
na
kmetih
večje
posestvo
na
prodaj
,
ki
je
pripravno
za
kupčijo
in
gostilno
.
Hoteli
sva
poizkusiti
svojo
srečo
in
sva
poslali
advokata
tjakaj
,
da
je
kupil
tisto
za
naju
.
No
,
in
tam
,
vidiš
,
je
ta
punca
doma
,
pa
ti
menda
tudi
!
Oj
,
lepo
ženo
si
imel
res
!
..
Ali
veš
,
kako
je
umrla
?
Ubil
jo
je
njen
...
njen
...
«
»
Pusti
mojo
mater
pri
miru
!
«
poseže
Rezika
razjarjena
vmes
.
»
Naj
se
je
tudi
izpozabila
moja
mati
,
naj
je
tudi
grešila
,
pokorila
se
je
za
to
in
več
je
bila
vredna
še
zmeraj
,
nego
je
tvoja
!
«
»
Oh
,
tiho
,
tiho
!
«
je
miril
svoji
hčeri
oče
.
»
Pustimo
to
,
kar
je
bilo
!
..
Človek
je
pač
slab
in
lehko
greši
...
Kdo
pa
ni
grešnik
na
svetu
!
..
Aj
,
aj
,
kake
novosti
!
..
Kdo
bi
bil
pričakoval
kaj
takega
!
..
Toda
govori
vendar
Brigita
,
in
povej
,
kako
prideš
semkaj
!
«
»
Papa
,
rekel
si
ravnokar
,
da
pustimo
to
,
kar
je
bilo
.
Naj
velja
to
pravilo
tudi
glede
mene
,
in
ne
izprašuj
me
!
Mlada
sem
,
življenje
uživam
rada
,
to
je
vse
!
..
Tega
mi
ne
moreš
zameriti
,
saj
mislim
,
da
sem
baš
v
tem
zelo
tebi
podobna
!
..
Radovednost
me
je
gnala
v
svet
,
in
malo
sem
zavozila
,
to
je
res
,
a
kaj
de
to
?
Samo
da
sem
spet
pri
tebi
!
O
ti
si
ne
moreš
predstavljati
,
kako
sem
si
želela
,
te
zopet
videti
!
Pa
tudi
mama
hrepeni
po
tebi
!
Veš
,
tisto
nama
boš
odpustil
,
pa
bo
spet
vse
dobro
!
Saj
sva
se
dovolj
kesali
!
..
In
zdaj
,
zdaj
se
tudi
poročita
lehko
!
..
Ah
,
papaček
,
kako
sem
vesela
!
«
Rezika
je
videla
,
kaka
radost
prešinja
njenega
očeta
,
in
je
vedela
zdaj
tudi
,
koga
je
pogrešal
tako
bridko
...
Zdaj
je
bil
hkrati
ves
drug
!
Od
prevelikega
veselja
je
bil
ves
nervozen
in
razburjen
.
Mahal
je
z
rokami
semintja
po
zraku
,
z
nogami
pa
je
neprenehoma
stopical
,
da
je
bilo
videti
,
kakor
bi
plesal
.
»
In
mama
,
mama
?
«
je
izpraševal
nestrpno
.
»
Ali
je
zdrava
,
ali
se
počuti
dobro
?
..
Povej
,
govori
!
«
»
Zdrava
je
!
«
odvrne
Brigita
.
»
Izporočim
ji
takoj
,
da
sem
pri
tebi
.
Toda
preden
ti
razložim
še
vse
natančneje
,
se
moram
preobleči
!
..
Šla
sem
z
doma
,
ne
misleč
,
da
izostanem
tako
dolgo
.
Denar
mi
je
pošel
,
in
zdaj
imam
samo
to
,
kar
vidiš
na
meni
...
Daj
mi
novcev
,
da
si
kupim
,
kar
mi
treba
!
«
»
Da
,
da
,
drago
dete
,
slabo
obleko
imaš
!
..
Koliko
pa
hočeš
?
«
»
Potrebujem
vsega
,
perila
in
vrhnje
obleke
...
Daj
mi
stotak
;
če
ga
ne
porabim
,
vrnem
ti
,
kar
ostane
.
«
On
ji
da
rado
voljno
,
kolikor
je
hotela
.
Brigita
je
odšla
,
Rezika
pa
je
stala
kakor
okamenela
na
svojem
mestu
.
Neverjetno
,
nemogoče
se
ji
je
zdelo
vse
to
,
in
vendar
—
se
je
li
dalo
še
dvojiti
?
Spomni
se
Lenkinih
besed
.
Ali
ni
bilo
zdaj
vse
to
potrjeno
,
kar
ji
je
pravila
tistikrat
ona
?
..
Kak
človek
mora
biti
ta
njen
oče
?
..
Njo
in
mater
njeno
je
bil
zapustil
,
pa
si
ustanovil
drugje
svoj
dom
!
..
To
ji
je
bila
grozna
,
neznosna
misel
,
ki
je
morala
zatreti
v
njej
zadnjo
iskro
otroške
ljubezni
!
..
Kak
človek
je
ta
njen
oče
,
da
je
to
Brigito
,
to
pritepenko
,
o
kateri
je
že
njena
zunanjost
pričala
,
kako
globoko
je
pala
,
sprejel
z
odprtimi
rokami
!
Kak
človek
je
ta
njen
oče
,
ki
svoje
zaročene
žene
ni
maral
,
ki
niti
zdaj
,
ko
je
bila
mrtva
,
ni
rad
slišal
o
njej
,
a
ko
je
čul
o
oni
drugi
,
se
je
kar
tresel
vesele
razburjenosti
!
Te
misli
so
ji
drevile
po
glavi
,
a
pri
srcu
ji
je
bilo
,
kakor
bi
jo
kdo
z
noži
mesaril
.
In
kmalu
ji
je
zastalo
ter
ji
vibriralo
onemoglo
,
kmalu
ji
je
butalo
spet
tako
močno
ob
prsi
,
kakor
bi
ji
jih
prebiti
hotelo
...
Temnilo
se
ji
je
pred
očmi
,
in
morala
je
sesti
.
Smrtnobleda
je
zrla
nemo
pred
se
,
nevede
,
kaj
naj
poreče
,
kaj
naj
stori
...
»
No
,
kaj
pa
ti
ždiš
tako
?
«
jo
nagovori
oče
.
»
Ali
nisi
vesela
svoje
sestre
?
Zdaj
vama
bo
vsaj
kratek
čas
?
«
Ona
pa
vpraša
s
slabotnim
glasom
:
»
Oče
,
ali
je
mogoče
vse
to
?
«
»
No
,
zakaj
pa
bi
ne
bilo
mogoče
?
..
Ali
si
čudna
!
..
Kdaj
se
izpametuješ
že
vendar
!
..
Življenje
je
življenje
!
..
Ozri
se
malo
na
okrog
in
videla
boš
!
...
Ljudje
smo
,
ljudje
!
..
Saj
nisem
sam
jaz
takov
!
..
Saj
ne
rečem
,
da
je
bilo
prav
,
kar
sem
storil
,
a
kar
je
,
to
je
!
..
Kaka
pa
je
bila
mati
tvoja
?
..
Saj
si
čula
Brigito
!
«
»
Moja
mati
bi
ne
bili
morda
nikdar
taki
,
če
...
«
»
A
kaj
pa
še
!
..
Jaz
sem
jo
poznal
bolje
!
..
Ali
misliš
,
da
bi
jaz
,
študent
,
res
vzel
njo
,
preprosto
žensko
,
če
bi
ne
bila
znala
tako
...
«
Ta
sodba
o
njeni
materi
iz
ust
lastnega
očeta
jo
je
zadela
huje
nego
vse
,
kar
je
bila
pretrpela
dozdaj
!
..
Zakaj
mora
imeti
baš
ona
takega
očeta
in
tako
—
mater
?
Solze
se
ji
udero
iz
oči
,
in
loti
se
je
krčevito
ihtenje
.
Brigita
se
je
bila
preoblekla
z
očetovim
denarjem
od
nog
do
glave
.
Denarja
ni
štedila
in
se
je
oblekla
res
krasno
.
Dasi
je
kupila
narejeno
obleko
,
se
je
prilegala
njenemu
lepo
zrastlemu
telesu
vendar
tako
lepo
,
da
bi
bil
mislil
vsakdo
,
da
je
bila
pomerjena
njej
.
Ponositih
korakov
se
je
vračala
proti
očetovemu
stanovanju
,
a
prav
na
hišnem
pragu
trči
z
Albinom
skup
,
ki
je
hotel
obiskati
Reziko
.
Albin
je
zrl
zamišljen
pred
se
,
ona
pa
se
je
po
svoji
stari
navadi
ozirala
okrog
;
tako
se
je
bilo
zgodilo
,
da
sta
se
šele
tu
spoznala
.
Oba
ostrmita
,
a
ko
je
Albin
srpo
zrl
vanjo
,
si
opomore
ona
kmalu
.
Zasmeje
se
na
vsa
usta
,
in
kakor
bi
se
ne
bilo
čisto
nič
dogodilo
med
njima
,
ga
ogovori
:
»
Ali
Albin
,
to
je
krasno
,
da
se
dobiva
!
..
Pa
vojak
!
Glejte
,
glejte
!
..
Ha
,
kako
lepo
ti
pristoji
vojaška
obleka
!
..
Prav
,
kakor
sem
si
vedno
mislila
!
..
Toda
kam
si
namenjen
?
«
»
Sem
gori
!
«
odgovori
Albin
in
pokaže
po
stopnicah
gor
.
Ravnodušnost
,
ki
jo
je
kazala
ona
,
ga
je
bila
zmedla
tako
,
da
ji
je
odgovoril
na
njeno
vprašanje
,
kar
bi
sicer
ne
bil
storil
,
kajti
predobro
je
še
pomnil
,
kako
ga
je
bila
osramotila
in
razžalila
.
»
Sem
gori
?
«
se
začudi
Brigita
in
stopi
za
njim
v
vežo
.
»
No
,
potem
imava
isto
pot
!
«
Albin
jo
pogleda
neverjetno
.
»
Da
,
da
,
dragi
moj
!
Tako
je
.
kakor
ti
pravim
!
In
h
komu
greš
ti
?
«
»
Jaz
grem
k
—
Reziki
!
«
»
Ah
—
tako
?
..
Tudi
ti
veš
torej
zanjo
?
«
Nekaj
hipov
je
bilo
videti
,
kakor
bi
jo
bila
zapuščala
samozavest
.
V
njena
malce
prepadena
lica
ji
šine
kri
,
in
nekaj
globokih
vzdihljajev
se
ji
izvije
naglo
drug
za
drugim
iz
prsi
,
da
je
bilo
čuti
,
kakor
bi
se
ji
bilo
zaihtelo
.
Toda
takoj
pride
spet
ravnotežje
.
Zasmeje
se
zopet
in
reče
:
»
Albin
,
čuj
!
Ali
si
slišal
kdaj
že
kaj
takega
?
..
Tista
Rezika
je
moja
—
sestra
!
..
Ali
rečem
ti
:
če
je
prej
trpeti
nisem
mogla
,
jo
zdaj
naravnost
sovražim
!
«
»
Navzlic
temu
je
moja
nevesta
!
«
pripomni
Albin
pikro
.
»
Tvoja
nevesta
—
ona
?
..
Hahaha
,
hahaha
!
«
Smejala
se
je
na
vsa
usta
,
smejala
kakor
kdo
,
ki
si
je
zmage
gotov
.
»
Tvoja
nevesta
?
«
je
ponavljala
...
»
Ne
,
ne
,
Albin
,
tvoja
nevesta
—
sem
jaz
!
«
In
udarila
se
je
ponosno
in
samozavestno
po
svojih
polnih
,
kipečih
prsih
,
iz
oči
pa
ji
je
švigal
plamen
,
da
je
obrnil
Albin
strahoma
pogled
od
nje
.
»
Pojdi
,
pojdi
!
«
nadaljuje
Brigita
in
stopi
čisto
blizu
k
njemu
.
»
Tisto
neumnost
,
ki
sem
jo
zakrivila
,
mi
pač
odpustiš
!
Kaj
pa
sem
storila
takega
?
Otročarija
,
sama
otročarija
!
Da
si
me
pogrešal
nekaj
časa
,
to
je
vse
!
A
zato
te
že
odškodujem
!
O
,
še
je
vroče
moje
srce
,
in
dobro
se
boš
imel
na
moji
strani
!
..
Toda
idiva
zdaj
gori
!
«
Izrekši
privzdigne
krila
ter
steče
po
stopnicah
navzgor
,
da
so
blesteče
čipke
njenih
novih
spodnjih
kril
kar
molele
okrog
nje
.
Albin
pa
je
videl
zopet
ono
krasno
nogo
,
ki
ga
je
bila
že
enkrat
zmotila
tako
,
in
zopet
je
bil
omamljen
,
zopet
mu
je
zakipela
kri
...
Bil
je
prepričan
,
da
mu
jo
je
pokazala
iz
računajoče
koketnosti
,
uvideval
je
vso
podlost
,
ki
je
tičala
v
tem
njenem
početju
,
a
ni
si
mogel
pomagati
!
Čutil
je
,
kako
ginjeva
zopet
njegovo
moštvo
,
kako
pada
iznova
v
oblast
te
demonične
ženske
,
ki
je
bila
sposobna
za
vsako
rafiniranost
,
če
ji
je
šlo
za
to
,
da
doseže
svoj
namen
...
Stal
je
potrt
,
osramočen
ob
znožju
stopnic
,
nevede
,
kaj
mu
je
storiti
.
Tedaj
pa
mu
ona
zakliče
,
rekoč
:
»
Kaj
stojiš
,
Albin
?
..
Za
mano
,
za
mano
!
..
Pridi
sem
,
dragec
moj
!
«
Vsaka
njena
beseda
ga
je
pretresla
notri
v
mozeg
,
vsak
glas
iz
njenih
ust
mu
je
zbudil
nov
vihar
.
»
Kako
sem
slab
,
kako
sem
zaničljiv
!
«
je
dejal
sam
pri
sebi
,
a
slušal
jo
je
in
je
sopihal
za
njo
.
Ko
pa
je
bil
poleg
nje
vrh
stopnic
,
se
ga
ona
strastno
oklene
in
reče
:
»
Saj
sem
vedela
,
da
si
moj
!
«
In
vroče
ga
je
poljubila
...
Nato
ga
potegne
za
roko
ter
ga
pelje
s
seboj
v
očetovo
stanovanje
.
Ko
stopita
v
sobo
,
vzklikne
:
»
Papa
,
glej
tu
mojega
ženina
!
«
In
obrnivši
se
k
Reziki
,
pristavi
z
ironičnim
nasmehom
:
»
Sestra
,
vzemi
to
tudi
ti
na
znanje
!
«
Albin
pa
je
stal
kakor
odrevenel
in
ni
mogel
niti
besedice
spraviti
iz
ust
...
Povesil
je
glavo
in
nem
zrl
predse
...
Bal
se
je
,
obrniti
svoj
pogled
tja
,
kjer
je
stala
Rezika
.
Bilo
ga
je
sram
,
v
dno
duše
sram
,
a
si
ni
mogel
pomagati
...
Po
grozni
,
strašni
noči
je
bila
dospela
Rezika
do
prepričanja
,
da
pri
njenem
očetu
zanjo
ni
več
prostora
.
Kar
nič
ni
več
dvojila
o
tem
,
da
je
zanjo
vse
izgubljeno
.
En
sam
pogled
na
Albina
ji
je
razodel
vse
!
Kako
je
tam
stal
in
molčal
,
ko
ga
je
Brigita
proglašala
svojim
ženinom
!
..
Čakala
je
in
čakala
,
da
se
oglasi
,
da
jo
postavi
na
laž
—
zaman
!
Njegov
molk
in
njegov
plahi
pogled
sta
ji
povedala
dovolj
jasno
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Prišlo
je
vse
tako
kakor
prvikrat
...
Albin
je
ljubil
njo
,
dokler
Brigite
ni
bilo
blizu
.
Kakor
hitro
pa
se
je
prikazala
ta
,
je
bil
spet
v
njeni
oblasti
.
Njena
predrznost
ga
je
premagala
.
Tako
seveda
ona
ni
znala
kakor
Brigita
!
..
Da
bi
se
bila
borila
za
moža
na
tak
način
,
to
ji
ni
bilo
dano
!
A
nekaj
bi
bila
skoro
storila
.
Skočiti
je
hotela
že
tja
k
njemu
,
okleniti
se
ga
ter
prositi
,
naj
je
ne
zapusti
,
naj
ji
ne
postane
zopet
nezvest
!
..
Toda
o
pravem
času
se
ji
je
zbudil
še
ponos
.
Ne
,
ljubezni
moledovati
ni
hotela
in
bi
bila
rajši
prestala
smrt
,
nego
da
bi
se
bila
ponižala
vpričo
svoje
nasprotnice
!
Odhitela
je
v
svojo
sobo
in
iskala
v
solzah
tolažbe
in
hladila
.
Pa
oče
njen
!
..
Kako
se
je
vedel
ta
!
..
Sukal
se
je
nekaj
časa
kakor
brez
pameti
semintja
in
si
mel
roke
...
Ko
pa
je
bil
položaj
nekoliko
zapopadel
,
je
začel
:
»
Jej
,
jej
...
kaka
komedija
to
!
..
Kdo
je
doživel
še
kaj
takega
?
..
Hihihi
,
to
je
res
težka
stvar
!
Obedve
ga
ne
moreta
imeti
!
..
No
,
jaz
bi
dejal
,
da
je
to
že
vse
eno
med
sestrama
!
..
Ena
mora
odstopiti
,
in
Rezika
,
ker
si
ti
starejša
,
odjenjaj
pa
ti
!
..
Sestra
mora
sestri
tudi
kaj
privoščiti
!
«
Kako
prazno
,
kako
brezčutno
besedičenje
!
..
Tisti
hip
je
čutila
,
da
očeta
nikdar
imela
ni
!
Kaj
se
je
godilo
nadalje
med
Albinom
,
Brigito
in
očetom
,
ni
vedela
.
Šla
ni
več
iz
svoje
sobe
in
je
zvečer
legla
,
ne
da
bi
bila
mislila
na
večerjo
.
Upala
je
,
da
zaspi
ter
se
vsaj
za
nekoliko
ur
iznebi
grozne
zavesti
,
da
je
spet
zapuščena
,
spet
sama
na
božjem
svetu
,
brez
očeta
,
brez
matere
,
brez
ženina
!
..
A
zaspanec
se
je
ni
hotel
usmiliti
,
in
sto
in
stokrat
jo
je
prešinjala
mučna
misel
,
kako
srečna
je
bila
pred
kratkim
še
in
kaka
pomilovanja
vredna
sirota
je
zdaj
!
In
vsega
tega
je
bila
kriva
ta
Brigita
!
Nikogar
na
svetu
ni
sovražila
,
samo
njo
,
njo
,
ki
je
bila
sestra
njena
!
»
O
Bog
,
o
Bog
,
zakaj
je
moralo
tako
priti
!
«
je
vzdihovala
,
in
iz
njenih
oči
so
tekle
neprenehoma
debele
,
pekoče
solze
ter
močile
blazine
njene
postelje
.
»
Zakaj
je
moralo
vse
to
ravno
mene
zadeti
?
..
Zakaj
nisem
umrla
kot
otrok
?
Zakaj
sem
sploh
prišla
na
svet
?
Ali
bi
se
ne
bilo
izhajalo
brez
mene
?
..
Kak
zmisel
ima
moje
življenje
?
Kaj
mi
je
naklonilo
še
dobrega
?
Koliko
bridkega
moram
uživati
za
nekaj
kratkih
hipov
,
ko
sem
bila
srečna
!
«
Vse
te
misli
so
se
ji
podile
po
glavi
ter
ji
zbujale
občutke
,
polne
bolesti
in
grenkobe
.
Čimdalje
pa
je
ležala
,
tem
bolj
je
bila
zmedena
,
tem
huje
ji
je
postajalo
v
glavi
in
pri
srcu
.
Prekladala
je
glavo
z
ene
strani
na
drugo
in
mahala
z
rokami
po
zraku
,
kakor
bi
preganjala
od
sebe
neznosne
misli
.
Naposled
pa
je
ni
strpelo
več
v
postelji
.
Vstala
je
in
begala
po
sobi
semintja
,
vedno
jokajoč
,
vedno
vzdihajoč
...
A
naveličala
se
je
tudi
tega
beganja
.
Nikjer
je
ni
več
trpelo
.
Kmalu
je
legla
na
posteljo
,
kmalu
na
zofo
,
kmalu
na
tla
.
Pritiskala
je
svoje
razgreto
čelo
na
zid
,
da
bi
si
ga
ohladila
,
polagala
si
mrzle
reči
na
prsi
,
da
bi
si
jih
umirila
,
prijemala
se
za
srce
,
okoli
katerega
jo
je
tako
grozno
peklo
...
»
Zaspati
mi
daj
,
ljubi
Bog
,
zaspati
,
če
ne
zblaznim
!
«
je
vzklikala
ter
obupno
vila
roke
.
»
Če
mi
ne
odleže
kmalu
,
me
mora
biti
konec
!
«
Na
jutro
,
ko
je
vzhajalo
že
solnce
,
jo
je
vendar
premagal
zaspanec
.
Pozabila
je
za
nekaj
časa
svojo
nesrečo
,
a
tudi
v
spanju
je
še
ihtela
.
Kaki
dve
uri
je
morda
ležala
tako
,
ko
ji
prešine
grozna
bolečina
srce
.
Zdrzne
se
in
zbudi
,
in
pred
očmi
ji
je
stala
spet
sedanjost
v
vsej
svoji
grozovitosti
.
A
obenem
je
vedela
tudi
,
kaj
ji
je
storiti
.
»
Ne
,
tukaj
ne
ostanem
,
za
ves
svet
ne
!
«
reče
sama
pri
sebi
.
»
Kaj
naj
bi
tudi
počela
tukaj
?
Ali
naj
gledam
mar
,
kako
se
mi
bo
Brigita
rogala
?
..
Ali
nisem
mar
tu
med
samimi
tujimi
ljudmi
?
..
Če
ni
oče
imel
ljubezni
do
mene
takrat
,
ko
sem
bila
še
otrok
,
kako
naj
jo
ima
zdaj
,
ko
me
je
usoda
tako
nepričakovano
združila
z
njim
in
ko
zavzemajo
vsi
drugi
prva
mesta
v
njegovem
srcu
?
..
Proč
moram
od
tu
,
proč
!
«
Naglo
vstane
,
se
umije
in
obleče
,
potem
pa
se
odpravi
k
očetu
.
Vsled
prečute
noči
ji
je
vse
plesalo
pred
očmi
,
in
le
težko
je
mislila
...
Toda
z
očetom
je
hotela
govoriti
kolikor
mogoče
mirno
in
trezno
,
zato
si
je
prizadevala
na
vso
moč
,
da
bi
se
pomirila
ter
si
uredila
misli
.
Dobila
ga
je
še
v
postelji
.
Stopivši
k
njemu
,
mu
reče
:
»
Oče
,
ostanite
zdravi
!
..
Sami
veste
,
da
pri
Vas
ni
prostora
za
me
,
zato
grem
.
«
»
E
,
e
!
«
začne
oče
ter
si
mane
oči
.
»
Kam
pa
hočeš
,
kam
?
«
»
Kam
,
tega
še
ne
vem
...
A
služila
bom
najbrž
spet
,
kakor
sem
služila
,
preden
sem
bila
tako
srečna
,
da
sem
našla
Vas
.
«
»
Hm
,
hm
,
hm
...
to
so
čudne
reči
!
..
Jaz
sem
mislil
,
da
se
bosta
z
Brigito
rajši
imeli
!
..
To
je
križ
,
res
!
..
Pa
kaj
se
hoče
?
..
To
je
bilo
tako
in
bo
zmeraj
tako
!
..
Ljubezen
je
razdrla
že
marsikatero
prijateljstvo
!
Še
med
materjo
in
hčerjo
,
nikar
med
sestrama
!
Žal
mi
je
,
prav
žal
,
dete
moje
!
..
Toda
siliti
te
ne
morem
,
da
ostani
pri
meni
.
Tudi
je
morda
bolje
tako
...
če
bi
imeli
biti
že
prepiri
v
hiši
!
..
Saj
me
ne
mara
tudi
pogrešala
ne
boš
preveč
!
..
Če
niso
otroci
s
starši
od
mladih
nog
skup
,
tudi
niso
tako
nanje
navezani
!
..
Hm
,
čudne
reči
,
res
!
«
Oče
je
govoril
dosti
,
a
kako
malo
očetovske
ljubezni
je
odmevalo
iz
vseh
teh
njegovih
besedi
!
Naposled
se
dvigne
,
kakor
bi
hotel
vstati
,
rekoč
:
»
Le
toliko
še
počakaj
,
da
se
oblečem
in
ti
dam
nekoliko
denarja
s
seboj
!
..
Praznih
rok
ne
smeš
od
mene
!
«
»
Ne
,
oče
,
«
ugovarja
Rezika
,
»
ničesar
ne
potrebujem
!
Storili
ste
itak
že
preveč
za
me
!
«
»
Eh
,
kaj
bo
tisto
!
..
Že
vidim
,
razžaljena
si
!
..
Pa
jaz
ne
morem
nič
pomagati
!
..
Jaz
te
gotovo
ne
podim
iz
hiše
!
..
Sicer
pa
se
čisto
nič
ne
bojim
,
da
bi
se
ti
godilo
kdaj
slabo
!
Tako
dekletce
,
kakor
si
ti
,
dobi
povsod
dobrih
ljudi
!
..
Tudi
možila
se
boš
lehko
,
o
tem
ne
dvojim
;
samo
preponosna
mi
ne
bodi
!
«
Da
bi
ne
morala
poslušati
še
dalje
takih
besedi
,
se
skloni
čezenj
in
ga
poljubi
.
Pri
tem
se
ji
utrneta
dve
debeli
solzi
,
ki
kaneta
očetu
na
obraz
.
»
No
,
no
,
no
...
saj
se
ne
ločiva
za
večno
!
«
jo
tolaži
on
.
»
Le
jokati
nikar
!
..
Pri
meni
so
ti
vedno
odprta
vrata
!
..
Kadar
bi
potrebovala
kaj
,
kar
pridi
,
saj
veš
,
kje
sem
!
«
Rezika
si
obriše
solze
in
reče
:
»
Recite
Albinu
,
da
ga
pozdravljam
in
da
mu
želim
obilo
sreče
!
«
»
Že
dobro
,
že
dobro
!
.
.
In
kaj
je
s
tvojimi
stvarmi
?
«
»
Če
jih
bom
potrebovala
,
pošljem
ponje
!
..
Z
Bogom
,
oče
!
«
Ko
je
prišla
Rezika
v
svojo
sobo
,
je
njen
oče
že
spet
spal
,
ona
pa
je
morala
malo
sesti
,
tako
trudna
,
tako
onemogla
je
bila
.
Mraz
in
vročica
sta
jo
izpreletavala
,
in
semintja
ji
je
zadrhtel
život
,
da
se
je
vsa
stresla
.
Pred
očmi
pa
so
ji
vstajale
slike
iz
njenega
življenja
,
same
temne
,
otožne
slike
!
Kamor
je
pogledala
,
kamor
se
je
ozrla
,
nikjer
jasnega
neba
,
nikjer
solnca
!
In
če
je
kdaj
prodrl
jasen
solnčni
žarek
do
nje
,
se
je
zgodilo
le
,
da
jo
je
zagrnila
takoj
tem
grozovitejša
tema
!
..
Spomnila
se
je
,
v
kakih
okolnostih
je
zapuščala
nekdaj
domačo
vas
,
kako
se
je
ločila
od
matere
,
katere
ni
videla
več
potem
.
Lastna
mati
in
Albin
sta
jo
gnala
tistikrat
v
svet
,
a
zdaj
spet
tisti
Albin
in
pa
—
oče
njen
!
Doumeti
ni
mogla
,
kako
mislijo
in
čutijo
drugi
ljudje
,
doumeti
ni
mogla
,
kako
se
morejo
izpreminjati
tako
od
hipa
do
hipa
.
Kako
se
je
izpreminjal
Albin
,
kako
se
je
izpreminjal
njen
oče
!
...
In
čim
bolj
je
razmišljala
,
tem
bolj
ji
je
šumelo
in
bučalo
po
glavi
,
in
tem
manj
si
je
mogla
dati
jasen
odgovor
na
vprašanje
,
kaj
je
prav
za
prav
življenje
,
kaj
je
njega
vsebina
,
kaj
je
njega
namen
.
Odgovoriti
si
ni
vedela
na
vprašanje
,
so
li
pametneji
tisti
,
ki
se
drže
dosledno
in
trdovratno
svojih
načel
,
ali
pa
so
pametneji
oni
,
ki
se
znajo
prilagoditi
vsakojakim
razmeram
in
ki
gledajo
samo
na
to
,
da
strežejo
svojim
hipnim
željam
.
Če
imajo
prav
ti
zadnji
,
o
,
potem
je
ravnala
ona
dozdaj
jako
nespametno
,
potem
si
je
kriva
sama
svoje
nesreče
!
Spomni
se
na
oni
večer
,
ko
se
je
iztrgala
od
strasti
drhtečim
rokam
konzulovim
,
spomni
se
,
kako
so
ji
bili
otrpnili
vsi
udje
v
opojni
slasti
,
kako
so
ji
vstajale
želje
,
kako
ji
je
koprnelo
srce
po
ljubezni
,
kako
je
že
omagovala
,
a
kako
je
naposled
vendar
le
zmagala
njena
krepka
volja
!
..
Ali
je
bilo
pametno
to
,
da
se
je
tako
bojevala
,
ali
je
bilo
pametno
,
da
je
bila
njena
volja
močneja
nego
njene
želje
?
Komu
na
ljubo
se
je
žrtvovala
?
Kako
plačilo
je
prejela
za
to
?
..
In
kaj
bo
naposled
navzlic
temu
iz
nje
?
Vedno
bolj
se
ji
je
bledlo
po
možganih
,
in
spet
so
se
ji
pojavljale
one
halucinacije
,
ki
so
jo
mučile
tolikokrat
,
spet
sta
se
ji
prikazovala
ona
dva
zoprna
obraza
,
katerih
neprijetne
poteze
so
se
ji
bile
tako
vtisnile
v
spomin
.
Barbka
ji
je
porogljivo
ponavljala
:
»
Kakršna
mati
,
taka
hči
!
«
Lenko
pa
je
čula
reči
:
»
Brez
uživanja
ni
življenja
!
..
Ali
nisem
imela
prav
,
ko
sem
ti
pravila
,
kak
je
bil
tvoj
oče
?
..
Tvoj
oče
in
tvoja
mati
—
oba
taka
!
Čemu
se
upiraš
,
ko
se
pretaka
po
tvojih
žilah
vendar
njuna
kri
,
ko
vendar
tudi
tebe
vleče
...
«
Vse
to
je
videla
in
čula
in
da
bi
se
iznebila
grozne
prikazni
,
se
dvigne
šiloma
s
sedeža
ter
zapusti
sobo
,
v
kateri
je
bila
pred
kratkim
še
tako
srečna
,
a
ki
se
je
bila
tako
nanagloma
izpremenila
v
mrtvašnico
,
kjer
so
bile
na
mrtvaški
oder
položene
zdaj
vse
njene
lepe
nade
...
Dospevši
do
vežnega
praga
,
postoji
malo
.
Spomnila
se
je
spet
Albina
,
spomnila
,
kako
je
pred
nedolgim
časom
stal
pred
njo
na
tem
mestu
skesan
in
potrt
,
kako
jo
je
njegov
pogled
prosil
odpuščanja
in
ljubezni
—
a
danes
?
..
Oči
se
ji
iznova
skale
,
in
smrtnotrudna
se
opoteče
na
ulico
.
A
še
tisti
dan
prav
na
istem
mestu
je
mislil
tudi
Albin
na
njo
.
Prišel
je
bil
panagloma
ukaz
,
da
ima
vojaštvo
nemudoma
odriniti
proti
krajem
,
kjer
je
divjal
že
boj
,
in
se
je
prišel
poslovit
od
—
Brigite
.
A
ko
se
je
vračal
in
je
stopil
čez
vežni
prag
,
se
je
spomnil
tudi
on
tistega
trenotka
,
ko
se
je
bil
sešel
z
Reziko
,
ko
so
mu
bile
hkrati
zasijale
njene
mile
oči
nasproti
...
Neprijeten
mu
je
bil
ta
spomin
,
zakaj
zbujal
mu
je
vest
...
Nekaj
trdega
,
težkega
mu
je
ležalo
na
srcu
,
in
z
neprijetnimi
občutki
se
je
odpravljal
na
pot
proti
bojišču
...
Končnik
je
sedel
v
prodajalnici
pri
Tržačanki
ter
pregledaval
neke
že
precej
stare
in
orumenele
papirje
,
ona
pa
je
stala
poleg
njega
,
kakor
bi
mu
hotela
pomagati
pri
iskanju
.
»
To
bo
krstni
list
,
to
!
«
izpregovori
Končnik
.
»
Mati
je
bila
tudi
Lucija
,
kaj
ne
da
,
Lucija
Skalnik
,
ni
mar
res
?
«
»
Je
tako
,
je
,
in
to
je
zares
krstni
list
!
«
potrdi
ona
.
»
Samo
da
se
ni
izgubil
!
«
Pripravljala
sta
se
za
poroko
,
zato
je
bilo
treba
poiskati
krstni
list
.
Končnik
je
bil
jako
vesel
,
da
se
je
bila
ta
listina
dobila
,
kajti
če
bi
bilo
treba
šele
pisati
ponjo
,
bi
se
bila
morala
poroka
precej
spet
za
nekaj
časa
odložiti
,
a
on
je
komaj
čakal
,
da
bi
bil
že
poročen
in
oproščen
skrbi
,
da
bi
se
mu
izjalovili
njegovi
načrti
.
Rezike
,
ki
bi
jo
bil
tako
rad
dobil
svoje
dni
za
ženo
,
ni
nikdar
ljubil
;
mikala
ga
je
le
,
ker
je
bila
lepa
in
mlada
;
petintridesetletna
Lucija
pa
,
mati
odrastle
hčere
,
mu
je
bila
zmedla
popolnoma
glavo
,
in
bil
je
zaljubljen
vanjo
,
kakor
prej
še
nikoli
v
nobeno
žensko
.
Poleg
tega
pa
še
lepo
imetje
,
ki
ga
je
imela
!
Umevno
torej
,
da
je
silil
na
to
,
da
bi
bila
stvar
enkrat
pri
kraju
.
Morda
bi
bilo
do
poroke
že
prej
prišlo
,
ko
bi
ne
bila
napravila
Brigita
tiste
»
neumnosti
«
,
kakor
je
nazivala
mati
njen
beg
.
Dogovorjeno
je
bilo
,
da
se
poročita
najprej
Albin
in
Brigita
,
potem
,
ko
bi
bila
