ni;
vajena
je
bila
na
skrivnem
trpeti
.
Andrejček
in
Zalka
sta
bila
na
dvorišču
pri
vozu
;
deček
je
ogledava
!
in
poskušaval
to
in
to
,
ali
je
vse
v
redu
;
vrtil
je
kolesa
,
ali
so
dobro
namazana
,
privzdigaval
je
zdaj
prednji
,
zdaj
zadnji
konec
,
skakal
na
voz
in
poskušaval
,
kako
se
sedi
.
Govoril
ni
nič
,
tudi
on
je
bil
videti
slabe
volje
.
„
Nu
,
Drejče
!
"
ga
vpraša
Zalka
,
„
zakaj
pa
nič
ne
poveš
?
Kaj
so
dejali
oče
,
ali
te
vzemo
s
seboj
?
"
„„
Ej
,
kaj
bodo
dejali
!
""
odgovori
ji
bratec
precej
nejevoljno
.
„„
Obregnili
so
se
nad
menoj
,
da
se
naj
poberem
.
Kaj
sem
pa
hotel
!
Oče
so
danes
slabe
volje
,
Bog
ve
,
kaj
jim
je
?
Vselej
,
kadar
pride
tista
rogovila
rogovilasta
,
tisti
Nósan
k
njim
,
gre
vse
narobe
.
Jaz
tega
človeka
kar
videti
ne
morem
;
ko
bi
bil
jaz
oče
,
izpokal
bi
ga
iz
hiše
,
da
bi
ga
ne
bilo
nikoli
več
nazaj
.
Bog
ve
,
kaj
imata
zopet
danes
.
V
očetovi
sobi
sta
,
pa
neke
papirje
pregledujeta
in
premetavata
.
Oče
so
strašno
hudi
,
jeze
se
,
vpijejo
in
kolnejo
,
da
je
strah
.
Slišiš
?
""
In
res
se
je
vpitje
slišalo
z
gornjega
konca
hiše
notri
doli
na
dvorišče
.
„
Pojdiva
na
vrt
,
Drejče
,
mene
je
tukaj
strah
!
"
reče
deklica
svojemu
bratu
ter
ga
prime
za
roko
.
„
Glej
,
Nósan
gre
doli
;
da
bi
ga
le
sem
ne
bilo
,
teciva
!
"
Nósan
ni
šel
na
dvorišče
,
zavije
naravnost
proti
vratom
,
in
korači
urno
ven
na
cesto
.
Čez
nekaj
časa
pride
Valentin
.
Ko
zagleda
voz
na
dvorišču
,
obstoji
,
potem
se
mu
bliža
počasi
.
S
komolcem
se
vpre
na
voz
in
polglasno
sam
s
seboj
govori
:
„
Zadnji
čas
je
zdaj
;
na
potu
bi
bilo
prepozno
.
Biti
mora
!
——
E
,
kaj
se
mi
pa
more
zgoditi
?
Pojmo
!
"
Rekši
se
napoti
gori
proti
očetovi
sobi
.
Vse
je
kazalo
,
da
mu
ta
pot
ni
prijetna
.
Sódnik
je
bil
sam
v
sobi
;
sedel
je
na
mizo
naslonjen
,
polno
listov
je
bilo
okoli
njega
.
Ko
zasliši
Valentina
,
obrne
se
proti
njemu
.
Valentin
je
takoj
izprevidel
,
da
bi
ne
bil
mogel
priti
v
neugodnejšem
trenutku
.
Ali
poskušati
je
bilo
vendar
treba
.
„
Kaj
bi
rad
,
moj
sin
?
"
ga
vpraša
oče
.
Njegov
glas
ni
bil
nepriljuden
,
še
celo
nekako
mehak
je
bil
;
dober
začetek
!
„„
Danes
torej
bo
treba
odriniti
,
oče
,
""
odgovori
mu
sin
,
ne
vedoč
prav
,
kako
bi
začel
.
„
Vse
je
pripravljeno
,
ali
si
tudi
ti
že
gotov
?
"
„„
Poslovil
sem
se
povsod
;
moje
stvari
so
tudi
zložene
;
vse
je
v
redu
,
samo
še
nekaj
——
neko
prošnjo
imam
,
oče
!
""
„
Govori
!
Saj
veš
,
da
ti
storim
rad
vse
,
kar
morem
.
"
„„
Kaj
bi
vam
razlagal
,
saj
veste
,
oče
,
slišite
in
berete
,
da
je
zdaj
na
Dunaju
velika
draginja
;
vse
se
podražuje
od
dne
do
dne
,
hrana
,
stanovanje
,
obleka
!
""
„
Torej
meniš
,
da
boš
odslej
več
potreboval
,
Valentin
?
Ali
veš
,
tudi
pri
nas
gre
trdo
za
denar
;
časi
niso
več
,
kakršni
so
bili
nekdaj
.
Vendar
govori
,
koliko
pa
,
koliko
,
če
že
ne
moreš
res
več
izhajati
s
tem
,
kolikor
sem
ti
do
sedaj
pošiljal
?
"
„
Ne
,
oče
,
prizadeval
si
bodem
,
da
ne
bo
treba
.
Nekaj
drugega
vas
moram
prositi
,
oče
!
Težko
mi
je
,
toliko
ste
že
potrosili
zame
;
ali
kaj
hočem
,
sila
kola
lomi
.
—
—
Nekaj
dolga
imam
na
Dunaju
,
oče
!
""
„
Dolga
?
——
Zakaj
mi
pa
nisi
prej
povedal
?
To
ni
dobro
,
da
začne
človek
že
mlad
dolgove
delati
,
sin
!
To
ni
dobro
,
verjemi
svojemu
očetu
,
on
ve
,
kaj
so
dolgovi
!
"
Tako
ni
Valentin
še
nikoli
slišal
svojega
očeta
govoriti
.
Raje
bi
bil
videl
,
da
bi
se
oče
jezil
;
ali
tako
mirno
je
govoril
in
tako
žalostno
!
Valentinu
je
bilo
nekako
tesno
pri
srcu
.
„
Kako
pa
vendar
to
,
da
si
dolgove
delal
;
zakaj
mi
nisi
raje
precej
pisal
?
"
„„
Začetek
je
bil
ta
,
da
sem
nekim
prijateljem
in
znancem
posojeval
;
vi
ne
veste
,
oče
,
koliko
je
siromaštva
med
našo
mladino
na
Dunaju
!
Dobrega
srca
sem
;
če
me
kdo
prosi
,
ne
morem
mu
odreči
.
""
„
To
je
prav
,
da
je
človek
dobrega
srca
,
da
pomaga
potrebnim
,
ako
more
.
Ali
čez
svoje
moči
se
ne
sme
,
gledati
je
treba
,
da
se
daje
samo
takim
,
kateri
so
zares
potrebni
in
vredni
in
da
tudj
vrnejo
,
kadar
morejo
.
Bojim
se
,
da
si
bil
malo
lahkomiseln
,
sin
;
to
ni
dobro
!
"
Valentin
je
molčal
,
nič
napak
mu
ni
bilo
,
da
ga
je
oče
karal
in
svaril
;
sedaj
prvič
,
zakaj
ga
ni
prej
nikoli
!
„
Kdo
je
pa
tebi
posojal
?
"
„„
Vi
ne
veste
,
oče
,
kako
lahko
se
na
Dunaju
dobiva
na
posodo
;
kakor
hitro
vidijo
,
da
je
človek
iz
premožne
hiše
,
in
to
precej
spoznajo
,
prav
vrivajo
mu
denar
,
na
dom
mu
ga
nosijo
,
seveda
ne
iz
krščanske
ljubezni
,
obresti
so
oderuške
!
Jaz
sam
ne
vem
,
kako
sem
tako
nagloma
tako
globoko
zagazil
.
""
„
Koliko
pa
je
dolga
?
"
Zdaj
je
bilo
treba
poguma
.
„„
Pet
sto
!
""
Ko
je
treščilo
,
nastane
mir
nekoliko
časa
.
Oče
je
dolgo
molčal
;
potem
reče
mirno
,
a
tehtno
:
„
To
je
mnogo
denarja
,
sin
!
"
„„
Samo
še
sedaj
,
oče
;
samo
sedaj
še
mi
pomagajte
.
Besedo
vam
dajem
,
da
je
sedaj
zadnjič
;
nikoli
več
ne
bodem
tako
lahkomiseln
,
oče
!
""
Sódnik
vstane
ter
začne
hoditi
po
sobi
;
to
ni
obetalo
nič
dobrega
.
Čez
nekaj
časa
obstoji
pred
sinom
,
rekoč
:
„
Kaj
pa
,
ko
bi
ti
dejal
,
da
nimam
toliko
gotovine
pri
domu
!
"
Takega
ugovora
se
Valentin
res
ni
nadejal
.
Vendar
hitro
si
pomaga
:
„„
Če
nimate
,
pa
lahko
dobite
,
oče
!
""
Nič
odgovora
;
Sódnik
stori
zopet
nekaj
korakov
po
sobi
,
potem
se
ustavi
,
kakor
prej
,
pred
sinom
:
„
In
če
ti
rečem
,
da
ne
morem
dobiti
!
"
Te
besede
so
Valentina
zares
prestrašile
;
vendar
nekoliko
se
potolaži
,
ko
oče
pristavi
:
„
Pri
tej
priči
in
toliko
dobiti
!
Kje
in
kako
?
"
Valentin
ni
vedel
,
kaj
svetovati
očetu
,
in
ko
bi
bil
vedel
,
to
se
vendar
ne
spodobi
.
Mislil
si
je
:
Zakaj
nisem
prej
razodel
očetu
,
kje
me
čevelj
žuli
!
Nekoliko
časa
oba
molčita
.
Valentin
je
stal
,
oče
je
hodil
po
sobi
.
Kdor
bi
bil
zdaj
opazoval
Andreja
Sódnika
,
bi
bil
lahko
videl
,
da
je
možu
hudo
pri
srcu
,
da
se
sam
s
seboj
bori
,
ali
bi
molčal
ali
govoril
.
Čez
nekaj
časa
gre
ter
pogleda
skozi
vrata
,
da
bi
kdo
ne
poslušal
.
Potem
zapre
vrata
ter
veli
sinu
:
„
Sedi
,
Valentin
!
Sama
sva
;
govoriti
moram
s
teboj
,
kakor
nisem
še
nikoli
;
Bog
ve
,
da
ne
rad
.
Ali
ti
moraš
vse
vedeti
,
vse
;
morebiti
sem
že
predolgo
molčal
.
"
Valentin
sede
,
oče
primakne
svoj
stol
k
njegovemu
,
potem
začne
:
„
Vedi
,
sin
,
da
ni
vse
tako
,
kakor
ti
misliš
;
mlad
si
še
in
ne
veš
,
kaj
so
skrbi
.
Odganjal
sem
ti
jih
,
dokler
sem
mogel
,
kakor
mati
otroka
muham
brani
.
Tvoj
oče
ve
,
kaj
so
skrbi
,
dasi
ti
ni
do
zdaj
nikoli
kazal
žalostnega
lica
.
Ne
bodem
ti
našteval
,
sam
dobro
veš
,
kaj
sem
storil
zate
,
za
vse
svoje
druge
otroke
skupaj
ne
toliko
;
in
to
morebiti
ni
bilo
prav
.
Ali
kar
je
,
to
je
.
Kar
sem
storil
,
storil
sem
ti
rad
,
ničesar
ti
ne
očitam
.
—
—
Odslej
ne
bodem
morebiti
mogel
več
toliko
.
Časi
so
se
spremenili
,
Valentin
!
——
Poglej
ta
pisma
.
Ne
brani
se
,
jaz
hočem
,
da
vse
veš
.
"
Valentin
pogleda
ona
pisma
in
obledi
.
„
Zdaj
veš
,
česar
še
tvoja
mati
ne
ve
;
in
to
še
ni
vse
.
Pestili
so
me
,
prodal
sem
gozd
,
dvakrat
toliko
je
bil
vreden
;
eno
luknjo
sem
zamašil
,
drugo
odmašil
,
žalostno
gospodarstvo
!
In
zdaj
me
za
drug
dolg
terjajo
,
jaz
sam
ne
vem
,
kaj
bo
.
—
Toliko
dovolj
za
sedaj
;
hudo
ti
je
,
vidim
;
nerad
sem
te
žalil
,
ali
moral
sem
govoriti
,
da
bi
mi
kedaj
ne
očital
,
zakaj
sem
molčal
.
Tako
še
s
tvojo
materjo
nisem
nikoli
govoril
.
Kar
si
slišal
,
ohrani
zase
,
svet
ni
,
da
bi
moral
vse
vedeti
.
Morebiti
se
vendar
še
kako
izkopljemo
,
dasi
zdaj
še
ne
vem
,
kako
.
Pameten
bodi
,
sin
;
uči
se
pridno
,
da
dobiš
skoraj
službo
,
da
prideš
pod
streho
,
predno
prihruje
huda
ura
.
Za
zdaj
bodi
miren
;
kolikor
bodeš
potreboval
za
prvi
čas
,
dobiš
;
za
tvoj
nesrečni
dolg
bodem
skrbel
,
da
ga
skoraj
poravnaš
.
Več
ti
ne
morem
obljubiti
.
Pojdi
,
poslovi
se
,
čas
je
,
da
odrineva
skoraj
.
"
Molče
odide
Valentin
.
To
je
bila
danes
žalostna
ločitev
,
da
še
nikoli
ne
tako
.
Na
večer
sta
oče
in
sin
veselo
drdrala
proti
mestu
;
to
je
:
vesel
je
bil
edini
lisec
,
ki
je
dirjal
po
gladki
cesti
,
da
so
ga
komaj
pete
dohajale
.
Oče
in
sin
sta
vso
pot
malo
govorila
.
Valentin
je
bil
zamišljen
,
po
ušesih
so
mu
zvenele
,
recimo
tudi
v
prsih
so
mu
odmevale
žalostne
besede
matere
,
ki
jih
je
govorila
sinu
,
ko
mu
je
podajala
roko
in
brisala
si
oči
:
„
Zdrav
ostani
,
Tine
!
Bog
ve
,
ali
se
bodeva
videla
še
kdaj
;
ne
pozabi
Boga
in
spomni
se
včasi
svoje
uboge
matere
!
"
Na
tihem
je
trpela
Sódnikova
gospodinja
.
Skrbno
njeno
oko
je
videlo
skrivne
poke
,
katere
so
se
kazale
tu
pa
tam
po
veličastnem
poslopju
lepe
Sódnikovine
;
majali
so
se
mu
prej
tako
krepki
talni
stebri
;
v
strahu
in
trepetu
je
pričakovala
žena
strašnega
trenutka
,
ko
se
slednjič
vse
zgrudi
in
razruši
.
Molče
je
trpela
,
molče
izpolnjevala
svoje
težke
dolžnosti
.
Žena
,
pravijo
,
podpira
hiši
tri
ogle
.
V
tem
pregovoru
je
mnogo
resnice
.
Kaj
pomaga
možu
,
naj
se
še
tako
trudi
in
pridobiva
,
ako
ni
v
hiši
blažene
ženske
roke
,
katera
vse
,
kar
je
nanesel
,
skrbno
hrani
in
umno
ureja
,
da
se
množi
,
rase
in
lepo
vzhaja
kakor
kvas
na
gorkem
!
Najpridnejši
gospodar
se
slednjič
utrudi
,
naveliča
se
dela
,
ako
vidi
,
da
ni
blagoslova
pri
hiši
,
da
vse
narazen
leze
,
gine
in
se
taja
kakor
sneg
spomladi
;
ako
nima
prijetnega
,
mirnega
doma
,
da
se
odpočije
po
trudu
in
skrbeh
viharnega
dneva
.
In
kar
je
najimenitnejše
,
kdo
naj
mu
skrbi
za
otroke
doma
;
kdo
naj
pazi
na
nje
,
hrani
jih
,
uči
in
odgojuje
,
da
mu
bodo
na
veselje
sedaj
,
na
čast
,
tolažbo
in
podporo
v
starih
letih
?
Lepa
,
imenitna
,
a
tudi
težavna
je
naloga
zakonske
žene
.
Blagor
možu
,
kateremu
je
sreča
naklonila
dobro
ženo
,
katera
izpolnjuje
svoje
dolžnosti
,
kakor
on
svoje
;
lajša
in
slajša
mu
življenje
,
gladi
mu
življenja
pota
,
če
mu
jih
tudi
ne
nasiplje
s
cveticami
.
Vesel
je
naj
bode
,
časti
jo
naj
in
ljubi
;
ravnopravna
mu
bodi
;
nikdar
naj
iz
gole
oblastnosti
in
samoglavnosti
ne
seza
v
njeno
področje
;
naj
ji
zaupa
vedno
in
povsod
,
kakor
ona
njemu
.
Nikdar
naj
je
ne
žali
brez
potrebe
,
vedro
naj
bo
njeno
čelo
,
jasno
njeno
oko
,
da
razliva
blagodejno
svetlobo
,
radost
in
zadovoljnost
po
vseh
obrazih
,
po
vsi
domačiji
.
Pomisli
naj
,
da
mu
podpira
tri
hišne
ogle
res
,
a
tudi
samo
tri
;
da
more
hiša
stati
,
treba
tudi
četrtemu
podpore
,
in
tega
more
in
mora
podpirati
sam
gospodar
.
Liza
Sódnikova
je
bila
iz
ubožne
hiše
.
Andreju
ni
bilo
treba
gledati
na
premoženje
,
ko
se
je
ženil
;
lepo
ženo
je
hotel
imeti
,
da
bi
je
bil
sam
vesel
in
da
bi
se
ž
njo
ponašal
pred
svetom
.
Lepo
domovje
,
lepa
kupčija
in
lepa
žena
;
to
troje
se
lepo
ujema
,
to
je
bilo
po
Sódnikovem
srcu
.
In
vse
to
troje
je
zdaj
imel
.
Lepa
je
bila
Liza
,
da
je
slula
,
lahko
se
reče
,
po
deželi
,
ne
samo
po
okraju
.
A
ne
samo
lepa
,
bila
je
tudi
poštena
,
umna
in
pridna
,
in
—
redka
prikazen
—
poleg
vse
svoje
nenavadne
lepote
ni
bila
nikakor
ničemurna
.
Ali
ni
sama
vedela
,
kako
je
lepa
,
kar
je
težko
verjetno
,
ali
je
pa
tako
malo
čislala
telesno
lepoto
:
gotovo
je
to
,
da
ni
kazala
nikoli
in
nikjer
najmanjše
prevzetnosti
;
nikdar
se
ni
povzdigovala
nad
druge
.
Imela
je
res
v
svojem
vedenju
in
govorjenju
,
v
hoji
in
noši
neki
prirojen
,
plemenit
ponos
,
ki
je
lahko
doma
v
nizki
koči
kakor
na
gosposkem
dvoru
.
Ali
v
tem
ponosu
ni
bilo
čisto
nič
neprijetnega
,
odurnega
;
tako
lepo
ji
je
pristojal
,
da
bi
si
je
človek
ne
bil
rad
mislil
drugačne
.
Čudno
in
vendar
resnično
:
tak
ponos
ni
v
nikakem
nasprotju
s
pravo
skromnostjo
;
reči
bi
se
smelo
skoraj
,
da
sta
si
brat
in
sestra
,
tako
lepo
se
zlagata
.
In
tako
je
bilo
v
resnici
pri
Sódnikovi
nevesti
.
Ta
ponos
ji
je
pa
bil
tudi
dobro
orožje
,
katero
jo
je
branilo
mnogoterih
sitnosti
in
nadležnosti
,
ki
se
tako
rade
bližajo
lepi
ženski
,
bodisi
dekletu
ali
pa
"
tudi
zakonski
ženi
.
Nenavadna
ženska
lepota
hudim
jezikom
pa
osam
zrelo
medno
jabolko
—
to
je
objedanje
in
glodanje
!
Lepa
Liza
,
prej
ubožno
dekle
,
zdaj
bogata
žena
Sódnikova
je
imela
mir
,
dasi
je
povsod
hudih
jezikov
dovolj
kakor
osa
—
s
tem
je
vse
rečeno
.
Hitro
se
je
bila
udomačila
in
privadila
novih
razmer
.
Sódnik
je
smel
biti
zadovoljen
s
svojo
ženo
;
in
bil
je
zadovoljen
.
Dobro
mu
je
dejalo
,
ko
so
jo
vsi
hvalili
in
slavili
,
kaka
žena
je
to
in
kaka
gospodinja
!
I
Sam
je
nikdar
ni
ne
hvalil
ne
grajal
,
to
se
mu
ni
zdelo
spodobno
.
Srečen
je
bil
njijin
zakon
;
prepira
ni
bilo
med
njima
.
Sódnik
,
dasi
kmet
,
bil
je
pameten
mož
;
še
gosposki
niso
vsi
taki
.
Nikdar
se
ni
vtikal
v
njeno
gospodinjstvo
,
kakor
ona
ne
v
njegovo
gospodarstvo
;
kar
je
naredila
ali
ukazala
,
vse
je
bilo
prav
,
četudi
se
mu
včasi
morebiti
ni
zdelo
;
nikoli
ji
ni
kratil
njene
gospodinjske
oblasti
.
Čeje
bil
še
tako
slabe
volje
,
ž
njo
ni
bil
nikoli
osoren
,
a
posebno
prijazen
tudi
ne
;
tudi
to
se
mu
je
menda
zdelo
nespodobno
.
Deklam
ni
sam
ukazoval
,
one
so
bile
popolnoma
v
njeni
oblasti
;
ona
jih
je
v
službo
jemala
,
ona
plačevala
in
jih
karala
,
ako
treba
.
Otroci
,
dokler
niso
v
šolo
hodili
,
bili
so
samo
materi
v
strahu
;
kar
je
rekla
ona
,
to
je
veljalo
;
nepotrebno
in
neprimerno
se
ji
je
zdelo
,
da
bi
imela
očeta
za
strašilo
otrokom
.
Kakor
ona
v
svojih
,
tako
je
bil
mož
svoboden
v
svojih
naredbah
in
opravilih
.
Nikoli
ga
ni
vprašala
,
kam
gre
in
kdaj
se
vrne
,
kje
je
bil
,
kaj
je
počel
,
zakaj
ga
ni
bilo
toliko
časa
domov
.
Slabo
je
izkupila
kaka
soseda
,
kaka
stara
ženica
,
ako
ji
je
hotela
kaj
na
uho
pošepetati
o
njenem
možu
:
kaj
se
govori
o
njem
,
naj
bolj
pazi
nanj
,
naj
ga
ne
pusti
,
da
dela
,
kar
hoče
;
kratko
jo
je
zavrnila
,
rekoč
:
„
Moj
mož
že
ve
,
kaj
dela
.
"
In
take
žene
bi
človek
ne
bil
vesel
?
Štiri
in
dvajset
let
sta
tako
v
miru
in
zložnosti
vkup
živela
.
V
prvi
polovici
te
dolge
dobe
je
vedno
solnce
sreče
sijalo
na
Sódnikovo
domovje
;
a
sčasoma
so
se
začeli
prikazovati
in
vzhajati
oblaki
ob
robu
obnebja
;
sivi
oblaki
,
ki
so
se
množili
,
gostili
,
slednjič
prevlekli
vse
nebo
;
grom
se
je
čul
izza
gora
;
vihar
je
šibil
in
pripogibal
drevesom
vršiče
,
vsak
čas
se
je
bilo
bati
hude
ure
.
Sódnikova
žena
je
vse
to
videla
;
čutila
je
,
da
se
bliža
nesreča
njenemu
domovju
,
a
vedno
je
molčala
.
Vendar
zamolčati
ne
smemo
,
da
je
imela
trenutke
,
ko
so
ji
vstajali
mučilni
dvomi
,
ali
je
tudi
res
vedno
prav
ravnala
,
da
ni
poslušala
dobrih
svetov
,
da
je
molčala
,
ko
bi
bilo
treba
govoriti
.
Ko
bi
stopila
predenj
,
lepo
ž
njim
govorila
,
prosila
ga
,
ako
treba
s
solzami
v
očeh
,
naj
ne
dela
tako
,
naj
krene
,
dokler
je
še
čas
,
s
poti
,
katera
vodi
v
gotovo
pogubo
,
morebiti
?
Ne
,
Liza
je
poznala
svojega
moža
,
njegovo
oblastnost
in
trmoglavost
;
razdražila
bi
ga
samo
,
morebiti
bi
bilo
potem
še
huje
.
Andrej
Sódnik
se
ne
da
voditi
nikomur
,
tudi
svoji
ženi
ne
;
morebiti
nji
najmanje
!
Imela
je
samo
enega
človeka
na
svetu
,
kateri
je
vedel
,
kaj
trpi
;
ž
njim
je
govorila
,
njemu
je
potoževala
,
kadar
ji
je
bilo
srce
prepolno
,
svoje
skrbi
in
bolečine
;
ta
je
bil
njen
sin
Matija
.
Matija
ni
bil
podoben
svojemu
očetu
,
vsaj
po
slabi
strani
ne
.
Prost
kmečki
sin
je
bil
,
priden
,
skrben
,
varčen
;
kakor
hlapec
se
je
.
trudil
in
delal
od
zore
do
mraka
doma
,
na
polju
,
kjer
ga
je
bilo
treba
,
kakor
hlapec
,
samo
da
je
njegovo
delo
več
zaleglo
.
Razumen
mladenič
je
bil
Matija
;
vedel
je
kakor
mati
,
kaj
se
vrši
;
vedel
je
,
kaj
se
bliža
,
kaj
mora
priti
prej
ali
pozneje
,
ako
se
kaj
ne
predrugači
,
ako
se
ne
zgodi
kako
čudo
.
Ali
pomagati
tudi
on
ni
mogel
.
Ako
bi
bila
mogla
enega
človeka
skrbnost
in
pridnost
odvrniti
preteči
propad
,
tedaj
bi
bilo
vse
dobro
;
toda
Matija
je
predobro
vedel
,
pregloboko
čutil
,
da
je
vse
njegovo
prizadevanje
kaplja
na
razbeljeno
železo
!
Kaj
pomaga
kopati
in
vodo
na
jez
napeljavati
in
nabirati
,
ako
je
zatvornica
vedno
odprta
!
In
zatvornice
on
ni
mogel
,
ni
smel
zapreti
.
Pomagati
je
mogel
samo
eden
,
sedaj
morebiti
že
tudi
ta
ne
več
.
Trpel
je
in
molčal
sin
kakor
mati
;
upal
se
ni
stopiti
pred
očeta
;
gorje
mu
,
ako
bi
zinil
kako
svarečo
besedo
očetu
,
takoj
bi
moral
iz
hiše
.
Sin
,
ki
vidi
svojega
očeta
nespamet
,
ki
ve
,
kam
pripravi
njegova
zapravljivost
slednjič
vso
družino
,
a
govoriti
ne
sme
—
ali
ni
žalostno
,
prežalostno
stanje
njegovo
?
In
ko
bi
tudi
smel
govoriti
—
sin
svariti
,
karati
očeta
,
očitati
mu
,
ali
ni
to
nenaravno
,
narobe
svet
?
Vendar
tako
potrpežljivo
kakor
mati
ni
prenašal
svojega
trpljenja
.
V
pogovoru
ž
njo
mu
je
ušla
včasi
kaka
huda
,
srdita
beseda
;
ali
mati
ga
je
vselej
resno
pokarala
,
kadar
se
je
tako
izpozabil
;
tolažiti
ga
je
morala
,
ko
je
bila
sama
tako
potrebna
tolažbe
.
Kadar
sta
tako
govorila
,
bila
sta
vedno
sama
.
Ana
je
bila
do
zadnjega
časa
v
mestu
;
nji
pač
ni
bilo
jasno
,
kake
so
hišne
razmere
,
mati
ji
ni
hotela
kaliti
mladostnega
miru
.
Bilo
je
kakih
štirinajst
dni
po
Valentinovem
odhodu
.
Ves
ta
čas
je
bil
Sódnik
nenavadno
razburjen
.
Vse
je
kazalo
,
da
se
kaj
posebnega
godi
,
nič
dobrega
!
Z
nikomer
ni
govoril
;
pozno
po
noči
je
prihajal
domov
,
včasi
celo
,
ko
se
je
že
danilo
.
Nósan
,
hudobni
duh
Sódnikove
hiše
,
ni
ga
skoraj
zapustil
.
Imela
sta
vedno
skrivne
pogovore
in
dolga
posvetovanja
,
slednjič
glasne
prepire
.
Nósan
ni
bil
zdaj
več
tako
pohleven
in
potuhnjeno
ponižen
kakor
prej
;
precej
glasno
mu
je
že
odgovarjal
,
in
to
je
bilo
slabo
znamenje
!
Lizi
je
bila
prikipela
skrb
do
vrhunca
;
poleg
tega
ji
Matija
ni
dal
miru
,
da
mora
govoriti
z
očetom
;
pretil
ji
je
,
da
pojde
sam
k
očetu
,
ako
se
ona
ne
upa
,
naj
se
zgodi
,
kar
hoče
.
Kaj
je
hotela
početi
uboga
žena
!
Sina
vendar
ni
smela
pustiti
pred
očeta
.
Slednjič
se
ojunači
ter
sklene
iti
k
njemu
.
Bilo
je
zvečer
;
Andrej
je
bil
sam
v
svoji
sobi
.
Mož
se
začudi
,
ko
vstopi
žena
,
precej
neprijazno
jo
ogovori
:
„
Kaj
bi
rada
?
"
„„
Andrej
!
""
začne
žena
,
položivši
mu
roko
na
ramo
;
„„
koliko
let
živiva
že
skupaj
?
""
„
Jaz
ne
štejem
let
,
nimam
časa
,
dolgo
se
mi
že
zdi
.
"
„„
Stiri
in
dvajset
let
,
to
je
lepo
število
v
človeškem
življenju
.
""
„
Pridige
poslušati
ne
utegnem
;
povej
,
kaj
hočeš
?
"
„„
Ali
si
mi
imel
kdaj
kaj
očitati
ves
ta
čas
?
""
„
Če
nisem
,
pa
ti
bom
zdaj
,
ako
hitro
ne
poveš
,
kaj
hočeš
.
"
„„
Ali
sem
se
kdaj
vtikala
v
tvoje
opravke
?
""
„
Saj
bi
ti
tudi
ne
svetoval
,
da
se
vtikaj
;
ali
se
hočeš
morebiti
zdaj
?
"
„„
Morebiti
ni
bilo
prav
,
da
se
že
nisem
prej
.
""
„
Žena
!
"
„„
Da
te
nisem
nikdar
vprašala
,
kaj
te
tare
.
—
Težke
skrbi
imaš
,
Andreji
""
„
Ne
beli
si
glave
,
ti
imaš
svoje
skrbi
,
jaz
svoje
.
"
„„
Kaj
sva
si
obljubila
pred
oltarjem
?
""
„
Prej
pridiga
,
zdaj
izpoved
,
izpraševanje
!
To
me
dolgočasi
!
"
„„
Andrej
,
ali
nimaš
res
nič
zaupanja
do
svoje
zakonske
žene
?
Ali
res
nisem
toliko
vredna
,
da
bi
mi
potožil
,
kaj
te
teži
?
""
„
Jaz
nisem
vajen
tožiti
.
"
„„
Umičeš
se
mi
;
ali
povem
ti
,
da
ne
pojdem
odtod
,
predno
mi
ne
razodeneš
,
kako
stojimo
;
to
je
moja
dolžnost
,
moja
pravica
!
""
„
Pravica
?
Ti
imaš
kako
pravico
?
Kdo
ti
jo
je
pa
dal
?
In
če
se
še
nocoj
vse
proda
,
da
ne
bodeš
imela
škopnika
pod
životom
,
kje
imaš
ti
pravico
se
pritoževati
?
Kaj
si
mi
prinesla
v
hišo
?
"
Tega
se
Liza
ni
nadejala
;
prvič
je
zdaj
slišala
to
besedo
;
kakor
meč
ji
je
segla
v
srce
.
Dolgo
časa
molči
opirajoč
se
ob
stol
z
roko
.
Andrej
sam
je
čutil
,
da
se
je
prenaglil
;
grdo
,
nemoško
je
bilo
tako
očitanje
;
sram
ga
je
bilo
,
zato
izpremeni
glas
ter
govori
:
„
Ali
sem
ti
kdaj
očital
,
da
sem
te
vzel
,
kakor
si
bila
?
Ali
si
bila
zato
menj
spoštovana
?
Ali
si
česa
pogrešala
do
sedaj
,
kaj
?
"
„„
Ti
me
ne
umeješ
,
Andrej
;
jaz
ne
govorim
zase
;
meni
je
vse
prav
,
z
vsem
sem
zadovoljna
;
ne
bojim
se
pe
dela
,
ne
stradanja
,
ako
treba
;
in
če
bodem
morala
na
stare
dni
iz
hiše
,
v
službo
pojdem
,
za
deklo
;
ali
kaj
bodo
otroci
?
Za
otroke
govorim
,
ne
zase
!
""
Mož
nič
na
to
.
Čez
nekaj
časa
povzame
zopet
žena
besedo
:
„
Ali
smo
res
že
tako
daleč
,
Andrej
,
da
ni
več
pomoči
?
"
„„
Kaj
ne
bo
pomoči
!
Nekaj
dolga
imam
,
časi
so
slabi
,
kdo
je
zdaj
brez
dolga
?
Neki
sitnež
iz
mesta
me
pritiska
.
Nekako
v
zadregi
sem
res
,
pa
se
že
zopet
izkopljem
,
kakor
sem
se
do
sedaj
.
Pusti
me
,
od
tebe
ne
potrebujem
pomoči
ne
sveta
,
pojdi
!
""
„
Ne
,
tako
me
ne
odpraviš
,
Andrej
!
Zdaj
prvič
s
teboj
govorim
in
morebiti
zadnjič
;
zdaj
moram
vedeti
vse
.
——
Koliko
je
tistega
dolga
?
"
„„
Moja
skrb
;
saj
sem
ti
rekel
,
da
tebe
ne
potrebujem
.
""
„
Ne
govori
tako
,
Andrej
!
Zakaj
bi
ti
ne
mogla
jaz
nič
pomagati
;
moja
dolžnost
je
,
storiti
kar
morem
.
Glej
,
rada
dam
vse
,
kar
imam
;
vzemi
in
prodaj
vse
,
kar
si
mi
kdaj
dal
in
nakupil
,
zlatnino
in
srebrnino
in
praznična
krila
,
vse
je
tvoje
;
vzemi
in
prodaj
vse
,
samo
da
se
rešimo
iz
te
stiske
.
Kaj
bi
počela
s
to
ničemurnostjo
?
Mi
nismo
več
,
kar
smo
bili
;
drugo
življenje
nam
je
začeti
,
po
svojem
stanu
se
nositi
;
siromaštvo
ni
sramota
,
pošteno
siromaštvo
!
"
To
je
bilo
prevzetnemu
možu
prehudo
;
kaj
takega
slišati
iz
ust
svoje
žene
!
Njegov
ponos
,
tako
ponižan
,
tako
v
srce
zadet
,
se
spne
po
koncu
kakor
uporen
konj
.
Zdaj
je
bil
zopet
ves
Andrej
Sódnik
.
Od
jeze
bled
se
zadere
nad
ženo
:
„
Zdaj
sem
pa
sit
tega
moledovanja
,
zadnjikrat
:
Pojdi
!
"
„„
Torej
je
vse
zastonj
?
Tudi
moje
solze
te
ne
omeče
?
""
In
ubogo
ženo
res
posilijo
solze
.
Ali
to
ga
je
še
bolj
razkačilo
.
„
Se
tega
mi
je
bilo
treba
;
zdaj
se
mi
pa
hitro
poberi
izpred
oči
,
da
se
ne
izpozabim
.
"
„„
Tepel
me
pa
menda
vendar
ne
boš
!
""
„
Jaz
ne
vem
,
kaj
bom
;
ne
jezi
me
,
pravim
!
"
„„
Moj
Bog
,
moj
Bog
!
""
V
tem
trenutku
se
odpro
vrata
;
Matija
viharno
vstopi
;
pri
vratih
je
poslušal
.
Ko
je
slišal
zadnje
besede
,
ni
se
mogel
več
zdržati
;
moral
je
materi
na
pomoč
.
Ko
ga
oče
zagleda
,
zagrmi
nad
njim
:
„
Zdaj
pa
še
ti
!
Ravno
prav
si
mi
prišel
,
paglavec
!
Tebi
tudi
ni
nekaj
prav
,
ki
tako
potuhnjeno
hodiš
.
Zgovorila
sta
se
,
ali
jaz
vama
pokažem
,
kdo
je
tukaj
gospodar
!
"
Srd
in
jeza
premagata
sina
pri
teh
besedah
.
Bridko
reče
očetu
:
„
Bog
ve
,
kdo
je
tu
gospodar
!
"
„„
O
tako
,
mladič
!
Tako
se
govori
z
očetom
?
Kdo
te
je
tako
lepo
učil
?
""
„
Bog
mi
odpusti
,
ali
jaz
ne
morem
drugače
,
oče
!
"
„„
Kdo
je
tu
gospodar
?
Ti
ne
,
potepuh
!
ti
nisi
in
ne
boš
nikdar
!
""
„
Vi
tudi
ne
;
saj
bo
skoraj
vse
prodano
,
beračit
pojdemo
po
svetu
.
"
„„
Zdaj
sem
še
jaz
tu
gospodar
,
jaz
,
Andrej
Sódnik
;
in
da
boš
vedel
,
da
sem
res
,
zapovem
ti
:
Poberi
se
odtod
,
iz
moje
hiše
!
Klati
se
po
svetu
in
uči
se
,
kako
se
govori
z
očetom
.
Da
mi
ne
prideš
več
pred
oči
!
Ako
te
jutri
zjutraj
zagledam
,
spodim
te
s
palico
kakor
psa
od
hiše
.
Ti
še
ne
poznaš
Andreja
Sódnika
.
Bog
ne
daj
,
da
se
srečava
.
To
je
moja
zadnja
beseda
!
""
Rekši
vzame
klobuk
in
odide
.
Pozno
ponoči
je
že
bilo
,
ko
je
Matija
,
pripravljaje
se
na
pot
,
zbiral
in
skladal
svoje
stvari
;
najpotrebnejše
obleke
je
hotel
vzeti
seboj
samo
toliko
,
kar
je
lahko
v
roki
nosi
popotni
človek
.
Peš
bode
popotoval
Sódnikov
sin
,
dasi
je
voz
in
konj
na
izbero
pri
hiši
.
Jutri
zjutraj
pred
dnevom
zapusti
očetov
dom
;
kakor
hlapec
,
ki
gre
iz
službe
,
pojde
iz
domače
hiše
;
da
bi
ga
le
nihče
ne
videl
,
srditemu
očetu
ne
sme
pred
obličje
!
Sódnik
je
bil
z
doma
,
kakor
po
navadi
;
vse
je
bilo
mirno
po
hiši
.
Razen
matere
ni
vedel
nihče
,
kaj
se
je
godilo
med
očetom
in
sinom
.
Vsi
so
mirno
spali
,
samo
mati
ni
mogla
zatisniti
očesa
.
Matija
je
bil
že
skoraj
zvršil
svoje
žalostno
delo
,
ko
se
odpro
vrata
ji
vstopi
mati
.
Vsa
objokana
sede
poleg
njega
na
stol
.
Čez
nekaj
časa
izpregovori
in
reče
žalostno
sinu
:
„
Torej
je
sklenjeno
,
ti
moraš
iti
?
"
„„
Saj
poznate
očeta
!
""
„
O
kaj
pa
da
ga
poznam
,
da
bi
ga
ne
tako
!
"
„„
Ne
žalujte
,
mati
!
""
„
Ti
pač
ne
žaluješ
,
tako
z
lahkim
srcem
odhajaš
!
"
„„
Kaj
sem
pa
dobrega
imel
doma
?
Očetu
sem
trn
v
peti
,
hlapca
imajo
raje
;
iz
njih
ust
nisem
čul
prijazne
besede
,
kakor
da
bi
jim
.
bil
ne
vem
kaj
storil
.
""
„
Saj
ti
tudi
nisi
bil
nikdar
prijazen
ž
njim
.
"
„„
Mati
,
jaz
se
ne
morem
prijaznega
delati
,
ako
nisem
;
če
ne
smem
govoriti
,
kakor
mislim
,
raje
molčim
;
zato
sem
molčal
,
dokler
sem
mogel
.
Ali
ko
sem
po
nesreči
blizu
prišel
in
slišal
,
kako
so
z
vami
ravnali
,
tedaj
nisem
mogel
več
molčati
;
in
tako
se
je
zgodilo
,
kar
se
je
moralo
zgoditi
prej
ali
pozneje
.
""
„
Ali
pomisli
,
da
je
vendar
le
tvoj
oče
;
sin
mora
potrpljenje
imeti
z
očetom
.
""
„„
Če
nisem
prav
storil
,
Bog
mi
odpusti
;
ali
jaz
nisem
mogel
drugače
,
mati
!
""
„
Misel
je
bila
dobra
,
ali
to
ga
je
le
razdražilo
;
bojim
se
,
da
bo
zdaj
še
huje
.
"
„„
Jaz
ne
mislim
tako
,
mati
,
in
to
je
moja
tolažba
;
morebiti
jih
pa
ravno
to
strezni
,
da
se
zavedo
in
spoznajo
,
kam
so
zagazili
.
""
„
Bog
daj
,
da
bi
bilo
tako
,
ali
jaz
imam
malo
upanja
.
Zdaj
,
ko
pojdeš
ti
,
zdaj
ga
ne
bo
nič
več
držalo
,
zdaj
pojde
vse
narazen
.
Sama
bom
zdaj
,
čisto
sama
in
zapuščena
,
brez
pomoči
,
brez
podpore
,
sirota
!
"
In
uboga
žena
se
hudo
zjoka
.
Sin
jo
tolaži
:
„
Ne
jokajte
se
,
mati
!
Kaj
menite
,
da
je
meni
tako
lahko
pri
srcu
?
Ali
zdaj
ni
drugega
;
jaz
moram
iti
,
umakniti
se
očetovi
jezi
.
"
„„
To
vidim
,
ali
kaj
misliš
početi
,
kam
se
obrniti
?
""
„
Najprej
pojdem
v
mesto
;
tam
se
že
dobi
kaka
služba
,
saj
sem
se
nekaj
učil
in
dela
se
ne
bojim
in
se
ne
sramujem
nobenega
,
da
je
le
pošteno
.
Zame
se
ne
bojte
,
mati
;
brez
skrbi
bodite
,
Bog
ve
,
kje
človeka
sreča
čaka
.
"
„„
Ali
kaj
bo
tvoja
mati
!
O
ko
bi
ne
bilo
otrok
,
vse
bi
pustila
tudi
jaz
in
šla
bi
s
teboj
po
svetu
.
Tako
pa
moram
ostati
in
trpeti
.
""
„
Potolažite
se
,
mati
,
saj
se
ne
ločiva
na
večne
čase
.
Bogve
,
morebiti
se
skoraj
kaj
premeni
;
mogoče
,
da
me
pokličejo
oče
sami
domov
,
ko
se
jim
poleže
jeza
.
Sódnikov
sin
pri
tujih
ljudeh
za
hlapca
,
to
jim
bode
strašna
misel
,
meni
ni
to
nič
strašnega
.
"
„„
Ali
imaš
za
pot
in
da
se
preživiš
,
dokler
ne
dobiš
kakega
zaslužka
?
""
„
Do
mesta
ne
potrebujem
ničesar
;
in
ko
bom
tam
,
dalje
me
ni
skrb
.
"
„„
Ali
nekaj
moraš
vendar
imeti
za
potrebo
;
gotovine
ti
ne
morem
dati
,
a
dam
ti
,
kar
imam
.
Na
,
tu
je
nekaj
zlatnine
in
srebrnine
;
Sódnikova
pozdaj
nr
,
da
bi
nosila
ali
pa
tudi
samo
hranila
take
ničemurnosti
;
kaj
bi
mi
rekli
ljudje
?
Vzemi
in
prodaj
vse
;
kolikor
potrebuješ
,
hrani
zase
,
drugo
mi
pošlji
;
pripomoči
moramo
vsi
,
kolikor
kdo
more
,
da
se
poravna
dolg
.
Rada
bi
ti
dala
tudi
vsa
svoja
praznična
krila
,
da
jih
vzameš
seboj
in
prodaš
v
mestu
,
meni
jih
ni
potreba
;
ali
tako
te
ne
morem
obložiti
,
da
bi
bil
kakor
tovorna
žival
;
pojdem
pa
sama
v
mesto
,
brž
ko
mi
bo
mogoče
,
in
tam
se
zopet
snideva
.
""
„
Mati
,
vi
ne
veste
,
kako
mi
je
hudo
,
da
moram
kaj
takega
slišati
;
tako
daleč
smo
prišli
!
Vendar
odsvetovati
vam
ne
morem
;
storite
,
kakor
se
vam
zdi
,
da
je
treba
.
Samo
to
vas
prosim
,
ne
silite
me
,
da
bi
vam
jaz
to
prodajal
;
prehudo
bi
mi
bilo
.
Hranite
vse
skupaj
,
in
ako
že
mora
biti
,
ako
pojdete
res
sami
v
mesto
,
naredite
s
temi
stvarmi
,
kakor
se
vam
zdi
prav
,
jaz
ničesar
ne
potrebujem
,
mati
!
"
„„
Kakor
berač
pojde
torej
Sódnikov
sin
po
svetu
!
""
„
Ne
tako
,
mati
!
Kakor
mlad
,
zdrav
in
krepak
človek
pojde
vaš
sin
po
svetu
,
s
težkim
srcem
pač
,
da
vas
mora
tako
zapustiti
,
a
poln
upanja
,
da
se
vse
skoraj
obrne
na
bolje
.
"
„„
Bog
daj
,
da
se
zgodi
,
kakor
upaš
,
sin
.
Srečno
hodi
torej
in
Bog
bodi
s
teboj
povsod
.
Obljubi
mi
,
da
ne
pozabiš
nikdar
in
nikjer
svoje
uboge
matere
;
obljubi
mi
,
da
mi
boš
zvesto
in
pogosto
poročal
,
kje
bivaš
in
kako
se
ti
godi
.
Ne
čakaj
,
da
bi
te
oče
klical
;
obljubi
mi
samo
,
da
se
vrneš
,
kakor
hitro
dobiš
poročilo
,
da
se
je
nekoliko
potolažil
,
da
ti
ne
brani
domov
!
""
„
Vse
storim
,
kakor
želite
,
mati
!
——
In
zdaj
pojdite
mirno
spat
,
pozno
je
že
,
potrebni
ste
pokoja
.
Z
Bogom
,
mati
!
"
„„
Z
Bogom
,
ljubi
moj
sin
!
""
Podasta
si
roko
;
nekaj
časa
tako
stojita
molče
,
potem
mati
odide
.
Žalostna
ločitev
,
Bog
jima
daj
veselo
združenje
!
Vse
mirno
je
bilo
po
trgu
,
vse
je
še
spalo
,
samo
petelini
so
dan
oznanjevali
,
ko
je
Matija
odhajal
.
Krepko
in
urno
je
stopal
s
culo
na
palici
čez
ramo
.
Nikogar
ni
srečaval
,
nikogar
dohajal
,
to
mu
je
bilo
po
volji
.
Samo
koncem
trga
je
čepela
stara
ženica
pred
ubožno
kočo
ob
cesti
.
Ko
ga
starka
zagleda
,
pozdravi
ga
prijazno
:
„
Bog
daj
dobro
jutro
,
Matija
!
Kam
pa
,
kam
tako
zgodaj
in
pa
s
culo
na
rami
?
"
To
vprašanje
ni
bilo
posebno
prijetno
mlademu
popotniku
,
ali
kaj
je
hotel
?
Molčati
ni
mogel
in
legati
se
tudi
ne
;
naravnost
ji
torej
odgovori
:
„
V
mesto
,
strina
!
"
„„
Kaj
praviš
,
v
mesto
?
""
čudi
se
starka
ter
zmajava
sivo
glavo
.
„„
V
mesto
,
pa
peš
,
Matija
,
peš
?
""
„
Zakaj
pa
ne
?
dobre
noge
imam
.
Kaj
pa
vi
tukaj
tako
zgodaj
,
strina
?
"
„
Solnca
čakam
,
solnca
,
starost
ne
more
spati
;
naduha
me
tare
,
naduha
.
——
Srečno
pot
torej
,
Matija
,
dobro
opravi
in
srečno
se
vrni
.
""
„
Bog
daj
!
"
odgovori
ji
Matija
ter
zopet
urno
korači
dalje
.
„„
Dober
človek
ta
Sódnikov
Matija
,
""
govori
starka
sama
pri
sebi
,
ko
je
bil
mladenič
že
daleč
od
nje
;
„„
dober
človek
,
ne
tak
,
kakor
je
njegov
oče
;
Bog
mu
daj
srečo
!
""
Bilo
je
lepo
jesensko
jutro
;
solnce
je
bilo
še
za
gorami
,
a
na
jasnem
nebu
je
bledela
luna
,
zvezde
so
bile
že
vse
ugasnile
.
Debele
rosne
kaplje
so
visele
po
travi
;
in
glej
,
zdaj
se
že
lesketajo
kakor
biseri
v
prvih
žarkih
vzhajajočega
solnca
.
Jutro
,
zlasti
lepo
jasno
jutro
ima
neko
posebno
blagodejno
moč
do
človeške
duše
.
Ko
mine
na
večer
dneva
luč
,
ko
tihi
mrak
zagrinja
trudno
zemljo
,
vlega
se
prerada
neka
otožnost
ubogemu
človeku
na
srce
;
ko
je
vse
tiho
,
zbuja
se
skrbi
črv
,
ki
je
spaval
v
dnevnem
hrupu
,
ter
gloda
in
razjeda
osrčje
;
kesanje
se
oglaša
,
bridki
spomini
vstajajo
,
obup
se
polašča
zbegane
duše
.
In
celo
ponoči
!
Noč
ima
svojo
moč
,
nesrečno
moč
!
Kako
samega
,
kako
zapuščenega
se
čuti
bolnik
v
temni
,
tihi
noči
!
A
ko
zasije
belega
dneva
svit
,
splašijo
se
nočni
strahovi
,
mora
beži
,
ki
je
tlačila
srce
,
up
se
povrača
z
blagodejno
,
čudotvorno
svetlobo
mladega
dneva
.
Težko
noč
je
imel
Sódnikov
Matija
,
skrbi
mu
niso
dale
pokoja
;
če
je
za
nekaj
časa
zatisnil
trudne
oči
,
mučile
so
ga
neprijetne
,
težke
sanje
.
A
zdaj
,
ko
je
stopal
v
čistem
,
krepkem
,
jutranjem
zraku
,
ko
je
videl
okoli
sebe
vse
tako
okrepčano
,
pomlajeno
in
prerojeno
,
oživljale
so
se
mu
telesne
in
dušne
moči
,
širile
so
se
mu
prsi
,
prosto
in
krepko
je
dihal
zdravo
jutranjo
sapo
,
tako
nekako
lahko
mu
je
bilo
srce
,
bistro
oko
mu
je
zaupno
zrlo
v
prihodnost
.
Znana
je
stara
,
menda
po
vsem
svetu
razširjena
vera
,
da
ni
dobro
človeku
,
ko
stopi
zjutraj
prvič
iz
hiše
,
zlasti
ako
gre
po
kakem
imenitnem
opravku
,
srečati
staro
žensko
.
Ta
vera
,
ki
se
pač
ni
rodila
kakor
druge
,
enako
pametne
,
v
ženski
glavi
,
gotovo
ne
v
stari
,
ni
se
uresničila
našemu
popotniku
.
Sreča
ga
je
čakala
,
veselje
mu
je
bilo
namenjeno
,
katerega
se
morebiti
ni
nadejal
.
Ko
je
stopal
v
klanec
proti
Prilesju
,
začne
mu
utripati
srce
.
Cesta
drži
mimo
Korenove
hiše
,
vrata
bodo
že
odprta
;
ko
bi
ga
kdo
videl
,
a
kaj
drugi
?
ko
bi
ga
videla
—
ona
!
Ne
,
takega
ga
ne
sme
videti
,
kaj
bi
si
mislila
?
In
ko
bi
ga
vprašala
,
zakaj
gre
v
mesto
,
ali
bi
ji
mogel
,
ali
bi
ji
smel
povedati
.
resnico
?
Ne
,
ona
ga
ne
sme
videti
!
A
vendar
bi
jo
sam
tako
rad
še
enkrat
videl
,
poslovil
se
od
nje
,
tako
rad
!
Sódnikov
Matija
je
bil
nekako
čuden
,
poseben
človek
,
malo
podoben
drugim
mladim
ljudem
.
Dasi
tako
veljavnega
in
vsaj
na
videz
tako
premožnega
očeta
sin
,
bil
je
skromen
,
resen
in
priden
mladenič
;
delo
mu
je
bilo
največe
veselje
.
V
družbo
svojih
vrstnikov
je
redko
zahajal
,
dasi
bi
bil
lahko
prvi
med
njimi
.
Bil
je
zdaj
v
letih
,
ko
se
začne
mladi
moški
svet
ozirati
po
dekletih
.
Saj
mora
mladega
človeka
,
ko
pride
v
leta
,
skoraj
sram
biti
,
ako
nima
svoje
pipe
in
svoje
izvoljene
,
kakor
se
ponaša
vsak
ž
njo
,
ki
ima
le
kolikor
toliko
ravne
ude
.
Sam
si
vendar
ne
bo
pripenjal
cvetje
za
klobuk
,
ko
gre
v
nedeljo
k
mašil
Ko
se
zbirajo
mladeniči
zvečer
pri
vinu
in
se
pogovarjajo
o
dekletih
,
vsi
sami
zmagoviti
junaki
,
ali
naj
on
sam
tam
v
kotu
tiči
in
molči
,
kakor
da
bi
se
zanj
ne
menila
nobena
?
Kdo
ima
toliko
poguma
?
Sódnikov
Matija
je
imel
ta
pogum
;
on
se
ni
nikoli
ravnal
po
drugih
.
Mislil
je
tudi
on
,
da
se
mu
bode
treba
kdaj
ženiti
na
očetov
dom
.
Izbrati
je
hotel
,
kadar
pride
čas
,
nevesto
,
ki
bo
dobra
gospodinja
,
pridna
in
varčna
,
ne
glede
na
bogastvo
ali
na
kako
posebno
,
nenavadno
lepoto
;
če
bo
poleg
tega
še
čedna
in
bo
kaj
imela
,
tem
bolje
,
a
potrebno
se
mu
to
ni
zdelo
,
zlasti
drugo
ne
.
In
tako
se
je
zgodilo
,
sam
ni
prav
vedel
,
kdaj
in
kako
,
da
mu
pride
na
misel
Seljanova
Jerica
.
Ukrepal
je
in
primerjal
in
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
ona
utegnila
biti
prava
.
Ali
kaj
poreče
oče
?
S
to
mislijo
si
ni
Bog
ve
kako
glave
belil
;
saj
še
sam
ni
nič
prav
gotovega
vedel
.
Rad
jo
je
videl
,
to
je
bilo
gotovo
;
in
rad
je
mislil
nanjo
;
ali
do
tega
ni
še
bilo
prišlo
,
da
bi
bil
dejal
sam
pri
sebi
:
Ta
ali
pa
nobena
!
In
vprašanje
je
bilo
tudi
še
,
kaj
pravi
ona
.
Prijazna
je
bila
res
ž
njim
,
zdelo
se
mu
je
,
da
ni
z
nobenim
tako
;
ali
posebnega
znamenja
mu
ni
dala
še
nikdar
,
da
ga
rada
ima
,
da
si
je
njega
izvolila
.
Z
eno
besedo
:
ljubezen
do
lepe
Jerice
je
na
tihem
kalila
v
njegovem
srcu
,
prave
prilike
ni
bilo
do
sedaj
,
da
bi
bil
spoznal
in
jasno
se
zavedal
,
kaj
se
godi
v
njem
.
In
ta
prilika
se
mu
je
bližala
zdaj
.
Po
nesrečnem
prepiru
s
svojim
očetom
je
imel
glavo
tako
polno
drugih
misli
in
skrbi
,
da
ni
utegnil
misliti
na
Jerico
.
Ali
zdaj
,
ko
se
je
bližal
hiši
,
v
kateri
je
prebivala
,
zdaj
ko
je
bilo
lahko
mogoče
,
da
bi
se
videla
,
jelo
se
mu
je
nekaj
čudnega
gibati
v
srcu
;
tako
rad
bi
jo
bil
videl
,
saj
je
toliko
časa
ne
bode
;
in
bal
se
je
zopet
,
da
bi
ga
ona
ne
videla
.
Ta
nasprotna
čuta
sta
se
borila
nekoliko
časa
v
njem
;
zadnjič
sklene
,
da
se
hoče
ogniti
njenega
pogleda
;
saj
ji
bo
lahko
pisal
,
ako
bi
je
ne
mogel
pozabiti
,
in
v
pismu
se
lahko
mnogokaj
pove
,
kar
se
ne
da
tako
z
besedo
,
iz
oči
v
oči
.
Ta
misel
se
mu
je
zdela
jako
pametna
.
Ko
pride
torej
do
prvih
hiš
,
krene
s
ceste
na
stezo
,
da
bi
šel
za
vasjo
in
potem
krenil
zopet
na
cesto
.
Steza
je
držala
skozi
vrte
z
zelniki
in
gredami
za
razno
zelenjavo
.
Matija
je
imel
danes
——
kako
bi
dejali
—
—
posebno
srečo
,
ali
nesrečo
?
Ko
pride
do
sredi
vrtov
,
nasproti
Korenove
hiše
,
koga
zagleda
?
Jerica
,
zaradi
rose
podpasana
,
s
koškom
v
roki
je
stala
tu
sredi
gre
dice
in
nabirala
zelenjavo
.
Se
je
bil
čas
,
Jerica
ga
ni
bila
še
zagledala
,
ker
je
bila
pripognjena
in
v
delo
zamišljena
;
lahko
bi
se
bil
vrnil
;
ali
mislil
si
je
menda
:
Božja
volja
je
,
kaj
bi
se
bal
?
In
pogumno
stopa
proti
nji
.
Ko
je
bil
že
tako
blizu
nje
,
da
je
čula
njegove
stopinje
,
dvigne
deklica
glavico
in
se
obrne
proti
njemu
kakor
srna
,
ko
jo
kaj
moti
na
paši
.
Matija
je
bil
skoraj
po
nevedoma
vzel
culo
z
rame
v
levico
,
prijel
palico
z
desnico
,
in
se
ji
je
tako
bližal
.
Pogumno
jo
on
prvi
nagovori
:
„
Dobro
jutro
,
Jerica
,
tako
zgodaj
že
po
konci
?
"
„„
In
ti
,
Matija
,
""
odgovori
mu
deklica
,
„„
kam
tako
zgodaj
?
""
„
V
mesto
!
"
Ko
je
videl
,
da
se
to
deklici
čudno
zdi
,
ni
čakal
,
da
bi
ga
dalje
vprašala
;
sam
ji
reče
:
„
Da
,
v
mesto
;
zakaj
bi
jaz
ne
šel
kedaj
v
mesto
,
in
zakaj
ne
peš
,
ako
se
mi
ljubi
?
"
„„
Tod
v
mesto
,
zakaj
ne
po
cesti
?
""
Zdaj
je
bil
nekoliko
v
zadregi
;
prahu
ni
bilo
še
zdaj
po
cesti
,
in
bližnja
pot
tudi
ni
bila
okolo
vasi
.
Resnice
ji
vendar
ni
mogel
povedati
,
malo
laži
v
taki
sili
in
zadregi
morda
vendar
ne
bo
toliko
pregreha
:
„
Lepša
pot
se
mi
je
zdela
po
vrtih
.
"
Kdor
ni
vajen
lagati
,
se
mu
pozna
pri
najmanjši
poskušnji
,
da
ne
govori
resnice
.
Matija
je
videl
,
da
se
deklici
ne
zdi
prav
verjetno
,
kar
pravi
.
Da
bi
ne
zabredel
še
globoče
,
ojunači
se
ter
sklene
razodeti
ji
vso
resnico
.
„
Veš
kaj
,
Jerica
,
tebi
povem
,
ravno
tebi
,
česar
nisem
povedal
nikomur
.
Z
očetom
sva
se
sprla
,
z
doma
moram
,
po
svetu
,
sam
ne
vem
kam
,
najprej
v
mesto
.
"
„„
To
je
žalostno
,
Matija
!
Oče
so
hudi
nate
?
Ne
dado
se
pomiriti
?
""
„
Naš
oče
so
nagle
jeze
,
odgovarjati
se
jim
ne
sme
,
in
kar
enkrat
reko
,
to
je
kakor
pribito
.
Čakati
je
treba
,
da
se
sami
premislijo
.
"
„„
In
to
sem
zvedela
zdaj
,
samo
tako
po
naključju
?
To
ni
lepo
,
Matija
!
Ogibal
si
se
me
celo
,
kaj
bi
tajil
?
""
In
Matija
res
ni
tajil
.
Deklica
se
obrne
hitro
v
stran
,
da
si
obriše
skrivaj
solzo
iz
očesa
,
potem
mu
pravi
žalostno
:
„
Mislila
sem
——
a
zdaj
vidim
,
da
sem
se
motila
!
Ne
smem
te
dalje
muditi
;
z
Bogom
,
srečno
pot
,
Matija
!
"
Poda
mu
roko
,
potem
hoče
oditi
;
ali
Matija
ji
ne
izpusti
roke
;
tako
se
ne
more
od
nje
ločiti
.
„
Ali
si
huda
,
Jerica
?
"
vpraša
jo
čez
nekaj
časa
.
„„
Kaj
bom
huda
?
Kaj
si
mi
pa
storil
?
Ne
zameri
,
da
sem
tako
govorila
.
Pozabi
,
kar
si
slišal
;
sama
ne
vem
,
kako
je
prišlo
,
kaj
sem
mislila
;
nič
nisem
mislila
,
vse
je
prišlo
tako
nagloma
!
Torej
ne
bodi
hud
,
Matija
,
in
—
srečno
pot
!
""
In
zopet
hoče
oditi
,
ali
mladenič
je
ne
izpusti
.
„
To
je
torej
tvoja
zadnja
beseda
?
Bog
ve
,
kdaj
se
zopet
vrnem
;
drugega
mi
nimaš
nič
reči
,
Jerica
?
"
Deklica
molči
.
„
Ali
se
ti
ne
bo
nič
tožilo
po
meni
,
ko
me
ne
boš
videla
toliko
časa
;
ali
se
me
ne
boš
nič
spominjala
?
"
„„
Kako
bi
se
te
ne
?
Glej
,
Matija
,
vedno
si
bil
prijazen
z
menoj
,
to
mi
je
dobro
delo
;
ti
nisi
kakršni
so
drugi
,
zato
sem
te
rada
videla
,
rada
s
teboj
govorila
,
saj
veš
,
kaj
bi
ti
pravila
?
""
„
To
je
vse
,
drugega
nič
?
Torej
pa
že
vidim
,
da
moram
iti
——
tako
—
!
"
„„
Matija
!
ne
igraj
se
z
menoj
!
Jaz
nisem
,
da
bi
se
——
"
Dalje
deklica
ni
mogla
govoriti
;
jok
jo
premaga
,
solze
jo
zalijejo
,
na
glas
se
zjoka
.
Mladenič
si
ne
more
kaj
:
strastno
jo
pritisne
na
svoje
prsi
.
Zgodi
se
včasi
spomladi
,
da
je
zvečer
še
bukovje
vse
golo
in
rjavo
,
ponoči
pride
blagodejen
dež
z
neba
in
zjutraj
je
vse
zeleno
.
Tako
se
je
nenadoma
,
hipoma
razvila
njemu
in
nji
ljubezen
,
ki
jima
je
na
skrivnem
v
srcu
kalila
.
Nekaj
časa
potem
je
Matija
zopet
urno
koračil
po
cesti
proti
mestu
.
Tako
čudno
,
tako
mehko
;
tako
veselo
in
tako
žalostno
mu
je
bilo
srce
!
Človek
naj
ne
obupa
,
dokler
živi
;
kjer
njegovo
oko
ne
vidi
več
pomoči
,
rešenja
;
kjer
sodi
človeška
previdnost
,
da
je
vse
izgubljeno
,
zgodi
se
lahko
in
zgodi
se
cesto
,
da
se
hipoma
vse
zasuče
,
vse
izpremeni
.
Gosti
,
temni
oblaki
krijejo
nebo
,
a
glej
,
kakor
bi
trenil
,
razdele
se
oblaki
,
solnce
posije
,
sreče
zorno
obličje
zasveti
in
zdajci
je
vse
izpremenjeno
.
Sreča
,
ti
skrivnostna
,
nedoumna
moč
,
ti
mogočna
,
samovoljna
vladarica
človeške
usode
,
kolika
je
tvoja
moč
in
oblast
!
Mi
smo
igrače
v
tvoji
roki
,
igrače
v
roki
svojeglave
ženske
.
Ne
po
zaslugah
,
ne
po
vrednosti
in
potrebnosti
,
po
svoji
glavi
deliš
ti
svoje
darove
.
Brezsrčna
si
,
neizprosna
;
materine
solze
te
ne
omeče
;
ne
ganejo
te
zdihljaji
otroka
.
Sovražna
si
poštenjaku
,
preganjaš
ga
vse
žive
dni
;
v
sanjah
ga
slepiš
,
vodiš
ga
po
sijajnih
dvorih
,
kažeš
mu
svoje
darove
;
a
ko
poseže
željno
po
njih
,
zbudi
se
na
svojem
trdnem
ležišču
.
Tega
se
okleneš
,
da
se
te
ne
more
iznebiti
,
zvesto
ga
spremljaš
po
vseh
potih
;
kar
počne
,
vse
se
mu
posreči
;
v
zlato
se
mu
izpreobrne
vse
,
česar
se
dotakne
;
blago
se
mu
naklada
na
blago
;
v
svoji
preširnosti
trosi
in
razmeta
svoje
bogastvo
;
vse
zastonj
,
kup
mu
rase
in
rase
!
In
zakaj
si
mu
naklonila
svojo
ljubezen
?
Ker
ima
gladko
lice
,
medeno
govorico
,
ker
je
beli
dan
zagledal
v
blestečem
dvoru
,
ker
se
ti
ljubi
tako
in
ne
drugače
!
Rodu
za
rodom
v
hiši
si
bila
zvesta
,
slednjič
se
naveličaš
te
hiše
,
tega
imena
,
obrneš
se
drugam
in
gorje
puščaš
za
sabo
.
Ali
ko
misli
človek
,
da
si
ga
zapustila
na
veke
,
se
premisliš
,
ako
se
ti
zljubi
,
in
vrneš
se
mu
,
ko
se
te
je
najmanj
nadejal
.
Sreča
,
naključje
,
usoda
!
razna
imena
,
eno
bitje
;
kateri
so
zakoni
tvojega
ravnanja
,
kje
so
meje
tvoje
oblasti
?
Tebe
premišljevati
ni
dobro
človeku
;
del
bi
slednjič
križem
roke
in
mirno
bi
stal
ter
čakal
,
kaj
pride
;
tebe
ni
izprositi
,
boriti
se
ni
s
teboj
!
Celi
narodi
so
se
ti
uklonili
,
se
vdali
tvoji
oblasti
;
neomajna
postava
jim
je
tvoja
volja
.
In
vendar
ta
vera
ne
more
,
ne
sme
biti
prava
;
ako
bi
bila
,
kaj
bi
bilo
potem
vse
človeštvo
!
V
trgu
,
v
okraju
,
ki
je
prizorišče
naše
povesti
,
je
bilo
tisto
pomlad
po
Matijevem
odhodu
vse
po
koncu
.
Nekaj
nenavadnega
,
imenitnega
se
je
vršilo
.
Ljudje
so
stikali
glave
in
modrovali
kakor
nekaj
let
poprej
,
ko
je
bil
počil
glas
,
da
se
napravi
železnica
po
tem
kraju
.
Železnica
!
Kaj
je
to
?
Dolga
vrsta
voz
,
ki
jih
ne
vlečejo
ne
konji
ne
voli
,
morda
jih
goni
sam
peklenšček
,
kali
?
In
potem
so
ugibali
,
pojdeli
železnica
skozi
njih
okraj
ali
se
ga
ogne
?
Sódnik
je
pač
vedel
,
kaj
je
železnica
,
zato
jo
je
sovražil
;
ko
bi
bila
kaj
veljala
njegova
volja
,
ne
bilo
bi
železnice
ne
v
njegovem
okraju
,
ne
nikjer
drugje
.
Ali
vprašal
ga
ni
nihče
;
možje
so
prišli
in
izmerili
cesto
,
koder
se
je
njim
videlo
;
prav
skozi
okraj
res
ni
šla
,
ali
vendar
tako
blizu
,
da
so
njegovi
konji
čez
nekaj
časa
praznovali
v
hlevu
;
to
je
bilo
konjem
pač
po
volji
,
a
ne
tako
gospodarju
,
ki
jih
je
redil
.
Nekaj
podobnega
se
je
tudi
zdaj
vršilo
.
Po
zimi
že
se
je
govorilo
,
da
je
kupil
neki
bogat
grof
ali
baron
od
nekod
iz
Nemškega
graščino
v
tem
kraju
.
Kup
se
je
zdel
ljudem
neverjeten
,
smešen
;
vsaj
trikrat
je
bilo
posestvo
preplačano
.
Grad
je
bil
star
,
zapuščen
;
kar
pomnijo
ljudje
,
ni
lastnik
prebival
v
njem
.
Zemlje
je
bilo
res
mnogo
,
ali
kaj
bo
ž
njo
?
Tla
so
nerodovitna
in
tudi
gozdi
niso
Bog
ve
kaj
vredni
.
Ljudje
so
se
posmehovati
bogatinu
,
ki
ne
ve
,
kam
bi
s
svojim
bogastvom
.
Ali
stvar
je
dobila
drugo
lice
,
ljudje
se
niso
več
posmehovali
,
ko
se
je
razglasilo
,
da
so
našli
rudo
na
grajskem
zemljišču
,
železno
rudo
.
Zdaj
se
je
vedelo
,
kaj
namerava
novi
posestnik
;
železo
se
bo
torej
delalo
.
To
je
bilo
zopet
kaj
novega
v
tem
kraju
;
novo
življenje
se
zdaj
začne
.
To
so
ljudje
čutili
,
ali
vedeli
niso
,
kako
bode
to
novo
življenje
;
bodeli
njim
na
korist
ali
na
kvar
.
Nikomur
ni
bilo
prav
jasno
,
na
kako
stališče
naj
bi
se
postavil
nasproti
novemu
podjetju
.
Vsak
bi
si
bil
rad
kaj
pridobil
iz
tega
,
ali
kako
?
Ugibanje
in
ukrepanje
ni
vse
nič
pomagalo
,
čakati
je
bilo
treba
.
Dolgo
niso
čakali
.
Ko
je
bilo
kopno
,
prikažejo
se
v
trgu
tuji
možje
,
gospodje
,
sami
trdi
Nemci
.
Zglasili
so
se
najprej
pri
gospodi
,
z
drugimi
še
govoriti
niso
mogli
.
Bili
so
silno
oblastni
možje
in
denarja
so
imeli
kakor
čepinj
.
Voza
jim
je
bilo
treba
,
taki
možje
ni
da
bi
peš
hodili
.
Ali
v
trgu
ni
bilo
dobiti
pripravnega
voza
razen
pri
Sódniku
.
In
tako
se
je
zgodilo
čisto
naravno
,
da
so
se
hitro
seznanili
ž
njim
.
Sódnik
je
za
silo
lomil
nemško
in
vesti
se
je
tudi
znal
z
gospodo
.
Vozarili
so
se
torej
ves
dan
po
grajskem
zemljišču
,
kjer
so
nekaj
merili
po
okolici
za
kratek
čas
in
zvečer
so
sedeli
pri
Korenu
,
pili
,
da
se
je
vse
cedilo
,
dobre
volje
bili
,
peli
in
slednjič
igrali
;
Sódnik
je
bil
vedno
ž
njimi
.
Ne
more
se
reči
,
da
so
bili
novi
gosti
tržanom
in
okoličanom
posebno
priljubljeni
,
razen
onih
,
ki
so
imeli
od
njih
kaj
dobička
,
a
teh
ni
bilo
mnogo
.
Večina
jih
je
pisano
gledala
,
bili
so
jim
preoblastni
.
Posebno
mladi
moški
svet
jim
je
bil
gorak
;
gospodje
so
bili
mladi
,
čedni
in
lepo
oblečeni
;
zlate
ure
so
imeli
in
zlati
prstani
z
dragimi
biseri
so
se
jim
svetili
na
prstih
.
Z
dekleti
so
bili
strašno
predrzni
ti
možje
,
kakor
se
ni
prej
nikdar
videlo
v
tem
kraju
.
Zlasti
eden
je
bil
med
njimi
,
najmlajši
in
najlepši
in
,
kakor
se
je
videlo
,
tudi
najveljavnejši
,
ki
je
bil
posebno
preširen
in
predrzen
z
mladim
ženskim
svetom
.
In
tu
moramo
reči
,
dasi
neradi
,
da
se
jih
dekleta
niso
tako
ogibale
,
kakor
bi
bil
pošten
človek
želel
,
kakor
bi
bili
zlasti
želeli
očetje
,
matere
in
—
mladeniči
;
vsak
zase
je
vedel
,
zakaj
.
Med
onimi
,
ki
so
bili
posebno
nezadovoljni
s
tujci
,
je
bila
tudi
Sódnikova
mati
.
Sódniku
se
je
bilo
posrečilo
,
da
se
je
,
vsaj
za
nekaj
časa
,
odkrižal
najsilnejšega
dolga
.
Liza
je
bila
res
prodala
svoje
dragocenosti
in
izročila
denar
svojemu
možu
.
Hudo
mu
je
bilo
,
ali
vzel
ga
je
vendar
,
molče
,
ni
ji
dejal
prijazne
besede
.
Pa
sedaj
je
bil
še
bolj
molčeč
,
z
ženo
skoraj
oduren
;
ali
to
je
ni
žalilo
;
z
veseljem
je
opazovala
,
da
bolj
doma
ostaja
,
da
se
zopet
poprijemlje
zanemarjenega
gospodarstva
.
Hodil
je
na
polje
,
na
njive
,
ukazoval
je
hlapcem
in
včasih
je
celo
sam
prijel
za
kako
delo
.
Matija
se
ni
motil
,
ko
je
tolažil
mater
;
oče
je
bil
res
krenil
na
boljšo
pot
,
ko
je
videl
dom
tako
zapuščen
.
Kar
se
ni
prej
že
več
časa
zgodilo
,
večerjal
je
celo
doma
,
četudi
ne
z
družino
,
in
če
je
šel
potem
na
kozarec
vina
,
vrnil
se
je
vselej
zgodaj
domov
.
Žena
se
je
na
tihem
veselila
te
izpremembe
,
in
upanje
,
da
bode
še
vse
dobro
,
se
je
sčasom
vračalo
v
njeno
srce
.
Iskala
je
pripravne
prilike
,
da
bi
izpregovorila
ž
njim
besedo
o
sinu
,
ki
je
bival
na
tujem
.
Matija
ji
je
pridno
dopisoval
;
dobro
se
mu
je
godilo
.
V
mestu
je
bil
dobil
službo
pri
nekem
velikem
trgovcu
;
prav
za
hlapca
je
bil
skonca
;
a
ko
je
gospodar
videl
,
kako
je
priden
,
spreten
in
zvest
,
izročal
mu
je
sčasom
imenitnejša
opravila
,
slednjič
ga
je
celo
pošiljal
nakupavat
.
Trgovec
je
kupčeval
z
raznovrstnim
blagom
,
z
ježicami
,
suhim
sadjem
in
enakimi
stvarmi
,
katere
je
kupoval
na
drobno
po
deželi
in
prodajal
z
velikim
dobičkom
na
debelo
.
Matija
se
je
bil
čudovito
hitro
privadil
svojega
novega
življenja
,
prav
veselilo
ga
je
.
Z
ljudmi
je
znal
dobro
občevati
,
vedel
je
,
kaj
je
dobro
,
kaj
slabo
blago
,
in
ker
se
je
bil
gospodar
njegove
poštenosti
do
dobrega
prepričal
,
imel
je
veliko
zaupanje
vanj
.
Poleg
izgovorjene
plače
mu
je
dajal
še
po
vrhu
nekoliko
od
dobička
pri
kupčiji
,
in
tako
sta
bila
oba
zadovoljna
.
Za
sina
je
bila
torej
Liza
lahko
brez
skrbi
,
in
ker
se
ji
je
bil
tudi
mož
tako
na
bolje
obrnil
,
bila
je
žena
mirna
in
zadovoljna
.
Ali
sam
hudobni
duh
ji
je
bil
pripeljal
te
nesrečne
tuje
može
,
ko
jih
je
bilo
najmanj
treba
.
Zdaj
je
bil
mož
zopet
ves
izpremenjen
;
začelo
se
je
zopet
poprejšnje
neredno
življenje
.
Ni
čudo
torej
,
da
je
iz
globočine
svojega
srca
mrzila
te
zapeljivce
.
Ne
tako
Andrej
;
:
v
svoji
bistroumnosti
je
