Nekako
zanimivo
in
mikavno
se
potniku
,
ki
pride
od
Trsta
čez
Kras
v
nejasni
daljavi
prikaže
staro
Štanjelsko
„
mesto
“
.
Sezidano
je
v
breg
ob
gori
,
ktera
se
malo
da
ne
strmo
vzdiguje
,
a
uvršiči
se
na
široko
rekel
bi
v
obliko
omuljenega
krogla
.
Hiše
v
Štanjelu
so
videti
ena
vrh
druge
nakopičene
,
kakor
da
bi
bilo
v
sklad
zložene
.
Zidovi
začrneli
,
stari
,
streho
skoro
vse
s
črnimi
škrlami
krito
,
vendar
se
vines
odlikuje
tu
pa
tam
tudi
kako
belo
poslopje
,
posebno
pa
cerkev
z
belim
precej
visokim
zvonikom
,
eno
polovico
krita
s
korci
,
drugo
pa
s
škrlami
,
da
se
iz
njo
zvesto
odseva
stari
Štanjel
s
tem
,
kar
ima
novega
.
In
ta
Štanjel
zdi
se
popotniku
v
resnici
kako
staro
mesto
.
Toda
Štanjel
prehvalisavno
pokazujo
svetu
svoja
rebra
in
le
dokler
je
v
megleno
daljino
zavit
,
je
veličasten
;
od
daleč
veliko
več
obeta
,
kakor
nazočemu
pokaže
,
ker
bliže
ko
mu
prideš
,
bolj
pojemlje
domišljena
krasota
.
Vse
golo
,
vse
podrto
,
razvaljeno
,
več
hišam
strehe
udrte
;
ozidje
,
ki
je
nekdaj
„
mesto
“
branilo
turških
napadov
,
povsod
oskrbljeno
,
tu
pa
tam
do
tal
zrušeno
:
vse
spričuje
,
da
slava
Štanjelska
je
bila
,
a
ni
je
več
.
In
vendar
še
pred
sto
leti
je
bilo
v
Štanjelu
vse
drugače
.
Tedaj
je
ozidje
še
stalo
nerušeno
in
za
časa
francoskih
navalov
zamogli
so
cesarski
umikaje
se
zmagovitemu
sovražniku
vsaj
eno
noč
za
zidovi
„
starega
mesta
“
odpočiti
se
.
Za
tistih
časov
si
tudi
v
Štanjelu
našel
še
marsikterega
bogatega
gospoda
in
celó
žlahtnikov
se
ni
manjkalo
,
takih
,
da
je
nekdaj
bilo
v
Štanjelu
sedem
.
V
to
boljšo
dobo
osemnajstega
stoletja
peljem
čitatelja
nazaj
.
Bilo
je
po
smrti
ljubljene
cesarice
Marije
Terezijo
;
njen
sin
Jožef
II.
je
bil
začel
vladati
.
V
tem
času
gospodoval
je
Štanjelu
grof
Gvidon
Kobencelj
.
Slavna
njegova
rodovina
izhajala
je
,
kakor
pravijo
,
iz
prav
nizkega
stanu
.
Prvi
Kobencelj
je
bil
krašk
kmet
,
tam
nekod
z
doljnega
krasa
;
nekdo
je
hotel
reči
s
Proseka
,
drugi
trde
,
da
iz
Ovčjega
gradú
.
Sreča
,
še
bolj
pa
duševna
spretnost
,
povzdignila
je
Kobenceljna
do
grofovskega
stanu
.
Upravljali
so
najviše
državne
službe
spretno
,
slavno
.
Kakor
luč
,
ko
ima
ugasniti
,
še
enkrat
svitlo
zatlofola
,
tako
je
tudi
Kobenceljnov
slavno
ime
v
18.
stoletji
posebno
zabliskalo
,
hote
nekako
svetu
še
enkrat
,
predno
zamrje
,
razodeti
svojo
moč
.
Več
Kobenceljnov
imena
slove
v
tej
dobi
.
Karol
bil
je
ces
.
pooblaščenec
v
Belgiji
ter
je
previdno
in
ljubeznjivo
upravljal
bogato
provincijo
.
Bil
je
vedam
in
umetnostim
poseben
krovitelj
;
ustanovil
je
celo
v
Bruselji
akademijo
vednosti
.
Izmed
njegovih
sinov
najbolj
sinje
Ljudevit
Filip
,
avstrijski
poslanec
v
Petrogradu
,
kjer
je
kot
tak
bival
skoraj
šestnajst
let
;
carica
Katarina
bila
mu
je
posebno
naklonjena
.
A
še
neki
drugi
Kobencelj
se
je
ta
čas
vspel
do
visoke
časti
:
Gvidonov
sin
Ivan
Filip
,
bil
je
državni
in
dvorni
podkancelar
,
in
zarad
mnogih
zaslug
bil
mu
je
podeljen
red
zlatega
runa
.
Kdaj
in
kako
so
si
Kobenceljni
Štanjelsko
gospodstvo
z
bližnjimi
vasmi
pridobili
,
se
ne
more
več
zvedeti
,
potem
ko
je
občinska
knjižnica
zgorela
.
Gvidonu
je
bil
poleg
druzih
posestev
na
Goriškem
pripal
v
del
tudi
Štanjel
.
On
je
sicer
stalno
bival
v
Gorici
,
a
zahajal
jo
rad
in
večkrat
v
Štanjel
,
posebno
pa
meseca
septembra
,
ko
se
je
bližala
„
bendima
“
(
trgatev
)
;
tedaj
je
ostal
navadno
še
cel
oktober
na
Krasu
,
dokler
ni
bila
božja
kapljica
pospravljena
.
Grof
Gvidon
se
je
namreč
rad
malo
sprehajal
po
naravi
;
to
prav
za
potrebo
,
ker
se
je
drugače
vedno
učil
in
neumorno
noč
in
dan
deloval
.
Vedom
,
posebno
filozofiji
svojega
stoletja
,
bil
je
navdušen
gojitelj
,
a
tudi
povspeševatelj
in
ni
mu
bilo
mar
ne
slovstveno
društvo
,
ali
podpirati
s
pisatelji
,
pesniki
ali
kaj
enakega
.
Kakor
da
bi
bila
narava
vseh
slavnih
prasorodnikov
blago
navdušenost
za
resnico
in
lepoto
še
enkrat
v
njem
združila
.
Njegovo
stanovanje
v
Štanjelu
je
grad
.
Res
,
lep
,
prav
gosposki
grad
je
to
.
Še
dandanes
stoji
z
dolgo
vrsto
visocih
oken
,
na
jugo-zapadno
stran
obrnen
,
daleč
dol
proti
Gorici
beleč
se
.
In
ob
večernem
solnci
kako
odseva
bliščeči
žar
iz
oknenega
stekla
dol
po
vsem
Krasu
,
kakor
da
bi
bila
v
ognji
vsa
štanjelska
gora
.
A
zdaj
sto
let
,
se
ve
da
,
bilo
je
znotraj
in
zunaj
vse
še
krasnejše
,
lepše
napravljeno
,
vse
prav
grofovsko
.
Gvidona
najdemo
na
vrtu
,
ki
se
pod
gradom
od
enega
konca
do
drugega
na
dolgo
razteza
;
a
širi
se
le
nekaj
sežnjev
od
grajskega
zidu
navzdol
v
vedno
podzidanih
vstričnih
odstavkih
,
po
kterih
se
vijó
z
belim
peskom
posute
steze
.
Najžlahtniša
sadna
drevesa
,
posebno
vsakovrstne
hruške
so
v
dolgih
vrstah
nasajene
in
umetno
jim
veje
ena
v
drugo
vpletene
.
A
tudi
trt
najžlahtnejših
plemen
nahajaš
;
grozdje
rumeno
in
črno
,
zori
—
in
sršeni
in
ose
brenčijo
povsod
okoli
,
ter
srkajo
sladak
sok
iz
mastnih
jagod
.
Na
doljenem
konci
je
vrt
po
vsej
dolgosti
omejen
z
zobatim
zidom
precej
visokim
.
Tu
blizo
na
sredi
naslonjen
na
zid
stoji
Gvidon
Kobencelj
;
krepak
mož
je
še
,
nikdo
bi
mu
ne
prisodil
že
šestdeset
let
,
ako
bi
ga
že
precej
pobeljeni
lasje
ne
izdali
,
ki
se
pa
le
zadej
prikazujejo
izpod
širokega
slamnika
,
brez
kterega
Kobenceljna
v
Štanjelu
nikdar
ne
vidiš
.
Znad
zida
je
lep
razgled
dol
na
braniško
dolino
in
daleč
naprej
na
Goriško
nižavo
,
iz
ktere
na
severno
—
zapadno
stran
v
meglenem
ozračji
vstajajo
vinska
Brda
,
za
njimi
dviga
se
više
in
više
gora
za
goro
,
kakor
sedežne
vrste
v
„
amfiteatru
“
,
v
čisto
zračno
podnebje
,
daleč
tam
zad
mole
,
kakor
očetjo
nad
družino
,
snežniki
z
večno
belimi
glavami
visoko
v
nebo
.
Na
to
stran
gleda
grof
Gvidon
.
Ni
sam
.
Malo
zadej
v
senci
pod
latnikom
naslonjen
ob
močen
kol
,
stoji
mlad
gospod
.
Na
prvi
pogled
sodil
bi
ga
pet
in
dvajset
let
,
morda
kaj
več
;
bolj
visoke
in
čedne
postave
,
ravnega
,
po
vsem
skladnega
telesa
,
obraz
gladek
,
okroglast
,
nežno-ljubeznjiv
,
oči
velike
,
modre
;
tudi
čelo
se
mu
vidi
,
potem
ko
je
snel
z
glave
širok
klobuk
in
ga
vrgel
pred-se
na
mizo
:
visoko
,
jasno
čelo
je
to
,
odseva
se
z
njega
še
otročja
nedolžnost
,
a
ob
enem
tudi
zrelost
,
razumna
resnost
,
v
licih
cvete
zdrava
rudečica
,
ki
se
od
srede
razliva
po
obrazu
,
a
gor
v
čelo
se
bolj
in
bolj
nežno
bledi
proti
temno
-
rumenim
lasčm
,
ki
začno
v
svilnatih
valovčkih
prepregati
čelo
,
dokler
se
ne
zgoste
v
valovite
kodre
na
glavi
.
Mladi
gospod
drži
v
rokah
pismo
in
ves
zamišljen
bere
.
Vse
tiho
je
okoli
.
„
Lepa
hvala
,
gospod
grof
“
,
spregovori
naš
mlad
junak
prebravši
pismo
in
vrnivši
Gvidonu
vedno
še
nepremično
obrnjenemu
na
Goriško
stran
,
„
res
Vašemu
Ivanu
obeta
se
lepa
bodočnost
.
“
„
Da
,
cesar
mu
vse
zaupa
,
čisla
ga
kot
svojega
prvega
prijatla
“
,
pritrjuje
Gvidon
.
„
Kako
pa
,
Vekoslav
,
ali
bi
ti
šel
v
Benetke
omislit
onih
slik
,
ktero
cesar
naročuje
?
Saj
sposobnišega
za
tak
posel
,
res
častni
posel
,
ne
dobim
;
ti
poznaš
laška
mesta
,
a
tudi
umeš
prav
ocenjati
umotvore
“
,
prigovarja
grof
.
„
In
mislite
,
da
bo
to
za
cesarja
samega
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
O
tem
ne
dvomim
,
saj
ti
je
znano
,
da
moj
sin
ni
poseben
prijatelj
salonskemu
lišpu
,
samotar
je
,
neoženjen
,
ves
utopljen
v
politiko
,
“
odgovarja
grof
.
„
Benetke
,
Benetke
—
?
“
zateguje
zamišljeno
Vekoslav
.
„
Saj
bo
za
presvitlega
našega
Jožefa
“
,
zavrne
grof
.
„
Toda
čas
je
še
,
boš
premislil
,
posvetoval
se
,
saj
taka
opravila
niso
nikdar
siljena
“
.
„
Kako
ti
pa
ugajajo
politične
novice
?
“
„
Vsa
znamenja
kažejo
,
da
se
imamo
nadejati
nove
dobe
“
,
pravi
Vekoslav
.
„
Dobe
zlate
,
dobe
sijajne
“
,
začne
navdušeno
grof
.
„
Z
Jožefom
zašije
nam
v
Avstrijo
zora
novega
dne
,
o
tem
sem
prepričan
,
povsod
je
dozdaj
slavni
naš
vladar
razširjal
z
vso
močjo
nove
napredovalne
ideje
,
kot
nemški
cesar
povsod
svobodomiselno
upravljal
svoj
posel
.
In
naša
Avstrija
,
karkoli
je
sprejela
zadnjih
let
od
velikih
mož
zapadno
Evrope
,
zahvaliti
so
ima
edino
le
Jožefu
,
ki
ni
jenjal
matere
nagibati
k
vzvišenim
naredbam
,
ktere
zahteva
naš
vek
.
A
tedaj
imel
je
roke
še
zvezane
;
zdaj
pa
je
sam
neodvisen
,
njegovi
samovolji
pokornih
je
25
milijonov
;
in
ker
je
svobodomiseln
,
zatoraj
nam
ga
Bog
ohrani
mnogo
let
,
da
te
milijone
prerodi
k
novemu
življenju
.
Žal
,
dragi
Vekoslav
,
da
nisem
mlajši
,
da
nisem
tvojih
let
!
“
„
A
jaz
nadejam
se
,
da
sina
slavne
Marije
Terezije
bo
spremljala
na
prestolu
modrost
in
ljubezen
do
pravice
,
ki
je
temelj
vsakemu
kraljestvu
,
in
da
velikih
Habsburžanov
podoba
ga
bo
vodila
in
navduševala
za
blage
čine
—
pravi
goreče
Vekoslav
.
“
„
Da
,
modrost
;
naš
Jožef
izšolal
se
je
temeljito
v
naukih
glavnih
modrijanov
;
a
z
vedami
družil
je
vedno
tudi
življenje
in
skušnjo
;
prehodil
je
že
vse
kote
cesarstva
;
bil
na
Francoskem
,
v
Parizu
,
kjer
je
občeval
s
prvimi
veleumi
našega
veka
.
Čestilec
je
D'Alambertov
in
Voltaire-ov
;
v
Parizu
je
Rousseau-a
osebno
obiskal
.
O
Vekoslav
,
si
že
slišal
,
filozofa
imamo
na
prestolu
;
zdi
se
mi
,
da
se
bode
skoraj
vresničila
država
,
kakoršno
je
Platon
postavil
človeštvu
v
vzor
,
da
bodo
filozofi
zasedali
prestole
in
dajali
narodom
zakonov
.
“
„
Bog
daj
srečo
Jožefu
,
Bog
ga
razsvitli
,
daj
mu
izbrati
pametnih
in
previdnih
svetovalcev
“
—
odgovarja
slovesno
počasi
Vekoslav
.
„
O
Vekoslav
,
si
že
slišal
,
kako
je
pisal
svojemu
poslaniku
v
Rim
?
Čuj
!
“
Potegnivši
tiskan
list
iz
žepa
začne
brati
:
„
Odkar
sem
sedel
na
prestol
in
nosim
prvo
krono
na
svetu
,
postavil
sem
filozofijo
postavodajalko
svojemu
kraljestvu
.
Po
tej
logiki
dobiti
ima
Avstrija
drugo
obličje
.
Res
vzvišene
besede
to
,
vredne
sinu
velike
Terezije
.
“
„
Da
,
Terezije
duh
vodi
njenega
sina
,
da
nam
varuje
vero
pradedov
in
brani
jo
vseh
sovražnikov
,
da
zatre
ljutega
Turčina
,
a
tudi
...
„
A
tudi
,
da
omeji
neznosno
nadležno
samooblast
rimsko
“
,
seže
mu
v
govor
Gvidon
,
ki
se
čedalje
bolj
vnema
,
„
da
iztrebi
iz
cerkve
smeti
in
vraže
,
ki
jih
je
nanesla
lahkovernost
srednjega
veka
,
da
nas
spet
pripeljo
k
čistemu
evangeliju
,
da
bodo
narodi
v
duhu
in
resnici
častili
Boga
in
pošteno
služili
domovini
.
“
„
Ne
razumim
Vas
,
g.
grof
“
,
vpraša
Vekoslav
,
kteremu
se
vedno
očitniše
izraža
v
obličji
skrivna
nezadovoljnost
z
govorom
grofovim
.
„
One
,
nikar
ne
misli
,
Vekoslav
“
,
mu
grof
hitro
seže
v
besedo
,
„
nikar
ne
misli
,
da
sem
sovražen
veri
naših
pradedov
,
tudi
Jožef
bo
,
upam
,
njen
hraber
branitelj
,
a
čisto
krščanstvo
,
čisto
in
prosto
vseh
peg
in
človeških
primer
,
to
je
moj
vzor
.
In
to
upanje
bo
Jožef
dopolnil
.
Ko
se
je
vračal
s
Francoskega
čez
Švico
domov
,
snidel
se
je
s
slavnim
Lanjvinaisom
.
Važno
in
resno
se
je
s
tem
filozofom
pogovarjal
o
nalogi
modrega
vladarja
.
Svoje
misli
je
objavil
ta
filozof
v
knjigi
,
ktero
jo
poklonil
Jožefu
.
Le-tu
ga
imenuje
najpobožnišega
vladarja
,
ki
črti
brezverstvo
,
ker
mora
biti
prepričan
,
da
vsa
moč
vladarju
prihaja
iz
vere
.
Naloga
vladarja
filozofa
,
piše
,
je
podložnikov
ne
le
vladati
,
ampak
tudi
v
cerkev
vabiti
.
Toda
vladar
nima
misliti
,
da
je
le
krščanska
vera
,
to
je
katoliška
,
edino
prava
,
in
da
brez
nje
človek
ne
more
biti
pošten
.
Saj
bistvo
pravega
krščanstva
je
to
,
kar
uči
prava
pamet
;
čemu
toliko
skrivnosti
,
kterih
nikdo
ne
razume
;
jeli
kdo
veruje
več
ali
manj
,
ali
nič
,
meni
,
da
zarad
tega
ni
ne
boljši
ne
slabši
;
da
le
pošteno
živi
,
vsa
vera
se
ima
ceniti
le
po
tem
,
koliko
vpliva
,
na
nrav
.
“
„
A
potem
takem
,
gospod
grof
“
,
ugovarja
Vekoslav
,
„
je
cerkev
prav
brezpotrebna
;
čemu
li
nam
ima
še
biti
,
ako
je
vse
eno
,
je-li
verujem
resnico
ktere
ona
uči
,
ali
ne
;
ako
le
to
za
bistveno
priznavamo
,
kar
nas
pamet
uči
in
od
nas
tirja
,
tako
krščanstvo
,
menim
,
da
se
prav
lahko
ločiti
od
cerkve
.
“
„
Od
cerkve
ne
,
pač
pa
od
Rima
“
,
zavrača
grof
.
„
Čemu
tolika
odvisnost
in
podložnost
rimskemu
papežu
,
da
se
zdi
,
kakor
bi
bila
posamna
kraljestva
provincije
rimske
,
kakor
so
bile
za
časov
rimskih
imperatorjev
?
Naj
se
toraj
presečejo
one
tesne
vezi
,
ki
nas
na
Rim
oklepajo
in
osnujejo
naj
se
državne
cerkve
;
to
bo
še
le
prosto
krščanstvo
.
“
„
In
komu
bodi
potem
podložna
državna
cerkev
,
gospod
grof
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
Zbrati
se
ima
v
državi
patrijarh
?
“
„
Kdo
ga
bo
izbral
?
“
„
Škofje
.
“
„
Na
koga
povelje
?
“
„
Na
povelje
cesarjevo
.
“
„
A
po
tem
takem
se
bo
vse
godilo
v
imenu
države
in
patrijarh
bo
uradnik
državni
in
tako
tudi
cerkev
pokorna
služabnica
državina
.
In
da
si
bo
morda
začetka
kazala
na
videz
neodvisnost
,
vendar
dolgo
se
ne
bo
mogla
vstavljati
posilstvu
državnemu
,
onemogla
bo
.
Komu
hlapčuje
grška
cerkev
in
ruska
,
odtrgana
od
katoliškega
središča
,
od
Rima
?
“
„
In
vendar
mislim
,
da
se
more
prav
pošteno
tirjati
,
da
je
cerkev
podložna
državi
“
,
odgovarja
grof
,
„
ker
povsod
sme
le
eden
viši
biti
,
a
drugi
vsi
ubogati
.
A
v
državi
ukaže
država
,
toraj
ubogaj
cerkev
“
—
„
Ubogaj
cerkev
“
,
ugovarja
krepko
Vekoslav
,
„
cerkev
,
ki
zastopa
božje
pravo
in
skrbi
za
dušno
večni
blagor
človeštva
,
ubogaj
državi
,
ki
nima
kakor
pospeševati
časni
zemeljski
blagor
?
Gospod
grof
,
ne
vidite
nasprotja
?
“
„
A
vendar
ta
Rim
si
je
preveč
oblasti
prisvojil
,
treba
mu
jo
vsaj
prikrajšati
“
,
nadaljuje
grof
,
izgnivši
se
vprašanju
mladega
nasprotnika
.
„
Preveč
oblasti
,
morda
v
srednjem
veku
?
“
zavrne
Vekoslav
.
„
Ako
je
tedaj
rimski
papež
kralje
postavljal
in
sodil
,
in
narodom
postave
dajal
,
kdo
je
temu
kriv
,
ali
mu
ni
Evropa
sama
,
ali
mu
niso
narodi
priznavali
te
velevlasti
in
se
radi
vklanjali
njegovim
izrekom
.
Zdaj
pa
,
ako
se
mu
ta
oblast
krati
,
se
tudi
papež
ne
vede
več
kot
sodnik
med
narodi
,
ampak
previdno
zataji
samega
sebe
pričakujoč
vgodniših
časov
.
Toda
vse
te
pravice
segajo
bolj
v
politiko
,
brez
te
pa
cerkev
lahko
obstoji
.
A
drugače
je
,
ko
govorimo
o
verskih
in
cerkvenih
rečeh
,
v
teh
ločiti
se
od
Rima
je
kolikor
odsekati
ud
od
živega
telesa
;
mrtev
bode
in
kmalo
bo
strohnel
,
gospod
grof
.
“
„
A
vsekako
je
prav
,
da
se
država
,
da
se
vladarji
odtegnejo
nadvplivanju
rimskemu
“
,
govori
Gvidon
,
„
da
so
vsaj
popolnoma
neodvisni
od
papeža
in
cerkve
.
“
„
A
jaz
mislim
,
gospod
grof
,
da
ravno
vladarji
bi
se
ne
smeli
preveč
odtegovati
cerkvi
,
ktere
poglavar
je
rimski
papež
.
In
cesarji
in
kralji
bili
so
ravno
tedaj
najmogočniši
,
najbolj
spoštovani
,
ko
so
hodili
v
Rim
po
krone
,
ko
jih
je
le
cerkev
mazilila
in
so
iz
njene
roke
dobivali
kraljestva
po
milosti
Božji
.
“
„
O
,
po
milosti
Božji
,
zastarela
fraza
srednjega
veka
,
ki
zdaj
nima
več
nobenega
pomena
.
Ubogi
kralji
,
ako
bi
ne
imeli
druzega
,
kakor
to
srečo
,
da
so
maziljenci
„
po
milosti
Božji
“
,
denar
,
denar
pa
vojaki
.
“
„
In
vendar
maziljenje
po
milosti
Božji
podeli
vladarjem
veče
moči
in
jim
obda
glavo
z
večim
svitom
,
kakor
najsilnejše
vojske
.
S
tem
hoče
namreč
cerkev
učiti
,
da
vsa
oblast
na
zemlji
izhaja
od
Boga
na
človeka
,
tako
,
da
je
vladar
pravi
namestnik
Božji
,
ki
v
njega
imenu
,
v
njega
moči
zastopa
in
brani
pravo
na
zemlji
,
v
strah
vsem
hudobnim
.
Zatoraj
pa
,
kdor
se
vladarju
vstavlja
,
protivi
naredbi
Božji
,
se
punta
samemu
Bogu
.
Kdo
bi
se
po
tem
takem
drznil
silno
vladarja
napasti
ali
gnati
ga
s
prestola
?
“
„
Vse
lepo
,
vse
prav
,
ljubi
Vekoslav
“
,
odgovarja
Gvidon
,
„
vse
dobro
,
za
tiste
čase
,
in
ne
tajim
,
da
so
se
ljudstva
srečna
čutila
pod
vplivanjem
teh
pobožnih
teorij
;
a
našemu
veku
ne
zadostuje
le
pobožnost
,
mi
smo
začeli
tudi
sami
misliti
,
in
hočemo
na
podlagi
tega
mišljenja
stari
red
prevstrojiti
in
človeku
pripomoči
do
popolnega
vživanja
naravnih
pravic
.
Imamo
,
hvala
Bogu
,
filozofov
,
ki
so
srečno
dognali
novo
teorije
in
za
večno
je
,
upam
,
odklenkalo
,
zvitim
srednjeveškim
preteklostim
.
Od
kar
nam
jo
veliki
Rousseau
spisal
svoj
„
contrat
social
“
,
gotovo
no
bo
nikomur
več
na
misel
prišlo
,
pogrevati
starih
neslanosti
.
„
Ali
res
Vam
Rousseau
toliko
ugaja
,
gospod
grof
?
“
„
In
kako
bi
ne
?
saj
on
je
maziljencem
Božje
milosti
za
večne
čase
zbrisal
mazilo
z
glave
in
spihnil
jim
bliščobni
svit
Božjega
veličanstva
,
kteri
je
doslej
prikrival
nje
in
njihovo
delovanje
očem
podložnikov
.
Rousseau
je
ponižal
mogočnjake
,
povišal
podložnike
,
v
njegovi
državi
so
vsi
enaki
,
vladar
in
podložni
;
in
kralj
si
šteje
v
največo
čast
,
da
sme
biti
prvi
uradnik
,
sluga
svojim
sodržavljanom
,
izvrševatelj
narodovo
volje
.
Vsakdo
je
samemu
sebi
postavodajalec
,
uboga
samega
sebe
in
ohrani
vedno
prvotno
svojo
prostost
in
neodvisnost
.
Prod
vsem
pa
me
to
veseli
in
mi
daje
najslajši
nado
,
da
vrli
sin
slavne
Marijo
Terezije
,
naš
Jožef
,
popolnoma
priznava
resnico
teh
blagih
načel
.
Uradnik
in
nič
več
kot
uradnik
svojim
podložnim
želi
biti
.
Pred
nekimi
dnevi
bral
sem
njegovo
okrožnico
,
ktero
je
doposlal
vsem
državnim
uradnikom
;
v
njej
hvali
onega
vladarja
,
kteri
ne
misli
,
da
je
previdnost
milijone
ljudi
zanj
stvarila
,
ampak
,
da
je
Bog
vladarja
v
službo
podložnikov
postavil
.
Zatoraj
,
da
je
vladar
občinstvu
odgovoren
za
to
,
kako
se
pobirajo
državni
dohodki
.
In
kako
priprosto
,
kako
vljudno
se
vede
naš
Jožef
;
kdo
bi
spoznal
v
njem
mogočnega
cesarja
najlepših
evropskih
dežel
?
Na
dvoru
Dunajskem
je
vsako
uro
najnižjemu
državljanu
vhod
k
njemu
prost
.
In
kako
časti
celo
kmeta
;
ko
je
po
Moravskem
potoval
,
šel
je
na
njivo
orat
,
na
Češkem
se
je
lotil
kositi
.
Parižanje
so
kar
noreli
zanj
,
videč
,
kako
je
občeval
s
prostim
narodom
,
pohajal
po
javnih
kavarnah
in
gostilnah
;
na
vse
zgodaj
je
zdruzimi
preprostimi
ljudmi
posedal
pred
vhodom
k
javnim
muzejem
in
galerijam
,
čakaje
,
dokler
se
niso
odprle
,
obiskoval
francosko
učenjake
in
umetnike
.
To
je
pravi
ljudski
vladar
,
ta
je
naš
Jožef
,
velike
Terezije
vreden
sin
,
slava
mu
!
Res
srečen
Rousseau
,
da
je
tako
hitro
našel
vladarja
,
ki
zna
ceniti
njegove
blage
ideje
,
se
da
vneti
za
filozofa
in
družbinsko
pogodbo
!
To
ti
je
zlati
evangelij
,
iz
kterega
so
ima
izcimiti
Evropi
slavna
bodočnost
.
“
„
Iz
Rousseau-ovega
„
Contrat
social
“
,
gospod
grof
!?
In
kdo
je
Genovskemu
filozofu
razodel
prvotni
stan
človeštva
;
kje
bo
našel
dokazov
,
da
se
je
res
tako
rodila
država
in
družbinski
red
,
kakor
nam
on
slika
,
niso
le
njegove
besede
prazne
sanje
?
“
oporeka
Vekoslav
.
„
Prazne
sanje
?
“
zakliče
grof
začudeno
.
„
Prazne
sanje
,
gospod
grof
.
Tega
si
je
bil
sam
Rousseau
nekako
v
svesti
,
ker
v
šestem
poglavji
svoje
silovite
knjige
prične
svojo
teorijo
o
društveni
pogodbi
z
besedo
:
„
Denem
da
“
ali
„
vzamem
da
“
jo
tako
in
tako
človeštvo
...
in
na
podlagi
te
hipoteze
izpeljuje
potem
one
važne
stavke
,
kterim
se
pripisuje
tolika
važnost
.
Važnost
?
Ne
tajim
,
toda
žalostna
važnost
.
Ste
li
kdaj
pomislili
,
gospod
grof
,
kam
morajo
privesti
take
teorije
?
Glejte
,
ni
treba
za
to
veliko
logike
:
ako
vladar
ni
več
,
kakor
prvi
sluga
narodov
,
izbran
po
volji
svojih
podložnikov
,
ako
drugo
oblasti
nima
,
kakor
ono
,
ki
jo
jo
prejel
od
njih
,
potem
je
pa
tudi
vsak
trenutek
odvisen
od
državljanov
,
dovolj
,
da
sklenejo
,
in
on
ni
več
vladar
.
“
„
In
tako
je
tudi
prav
“
,
zavrne
grof
,
„
ako
ni
narodovega
zaupanja
vreden
,
naj
pa
odstopi
,
saj
vladar
je
zarad
ljudstva
,
ne
pa
ljudstvo
zarad
njega
.
“
„
A
potem
pa
“
,
odgovarja
Vekoslav
,
„
ne
more
stati
nobena
vlada
več
,
ni
je
varnosti
državi
,
ker
izpostavimo
jo
valovom
nikoli
ne
mirajočih
ljudskih
strasti
:
kako
lahko
so
zgovornemu
demagogu
posreči
množico
s
fanatičnimi
govori
preslepiti
in
prepričati
,
da
vladar
ne
vgaja
več
blagru
narodovemu
;
kmalo
bo
z
večino
glasov
odstavljen
;
na
njegovo
mesto
bo
izbran
drug
,
a
tudi
ta
bo
moral
morda
že
jutro
odstopiti
,
tako
tretji
itd.
Toda
pravi
sreči
in
velikosti
države
ni
nič
bolj
škodljivo
,
kakor
vedne
notranje
spremembe
in
prevrati
,
kakor
pogrešanje
stalnih
državnih
načel
,
po
kterih
se
dosledno
vlada
.
“
„
A
naj
bi
no
imel
narod
nikakega
sredstva
oprostiti
se
samovoljnega
posilstva
vladarjevega
,
naj
bi
pohlevno
prenašal
vse
krivice
in
vladar
naj
bi
ne
bil
nikomur
na
zemlji
odgovoren
za
svoje
čine
?
“
vpraša
grof
.
„
Prima
sedes
a
nemine
iudicatur
,
gospod
grof
“
,
odgovarja
glasno
Vekoslav
,
„
tako
so
nekdaj
trdili
,
in
ako
ne
priznamo
tega
stavka
,
nimamo
stalnega
miru
in
varnosti
.
Pomniti
moramo
,
da
človek
je
povsod
človek
in
tako
tudi
vladar
in
kot
človek
ima
svoje
slabosti
,
a
teh
soditi
nimajo
podložniki
,
še
manj
pa
kaznovati
ga
,
odgovarjal
bo
Bogu
.
In
kdo
so
tisti
,
ki
naj
bi
sodili
vladarja
?
Spet
ljudje
in
kot
taki
spet
zmotljivi
,
pregrešni
,
zatoraj
bi
pa
morali
tudi
njim
postaviti
sodnikov
,
a
tem
spet
drugih
itd.
brez
konca
.
—
Kje
bi
se
toraj
vstavili
?
In
kje
bi
mogli
zbrati
izmed
ljudi
vlado
,
ki
bi
ne
bila
podvržena
ne
zmoti
,
ne
grehu
?
Nikjer
.
Zatoraj
pa
priznajmo
:
„
prima
sedes
“
—
nima
se
soditi
od
nikogar
;
vladar
bodi
„
saerosanetus
“
.
Gospod
grof
,
bojim
se
,
da
Rousseau-ov
„
contrat
“
pripravi
še
Francosko
v
veliko
nesrečo
.
Ali
mi
niste
Vi
sami
že
brali
iz
pisem
,
ki
ste
jih
dobivali
od
Ivana
,
ko
je
bil
z
Jožefom
v
Parizu
,
kako
je
cesar
že
tedaj
iz
nekih
sumljivih
znamenj
sklepal
na
nevihto
,
ki
žuga
Francoski
.
Bog
ve
,
ali
ne
pride
Rousseau-ovim
častilcem
na
misel
zavreči
Ljudevila
in
Antonijeto
,
ter
zbrati
si
druge
vlade
?
“
„
No
“
,
zavrno
grof
,
„
upam
,
da
Francozi
so
že
za
toliko
politično
zreli
;
v
narodu
,
tako
omikanem
,
ni
se
bati
silnih
krvavih
prevratov
,
beseda
in
pero
pomogla
bota
k
zmagi
vzvišenim
idejam
Rousseauovim
in
njegovih
časticev
.
“
„
Bog
ne
daj
,
da
bi
tekla
kri
,
ohrani
Bog
lepo
Antonijeto
“
,
odgovarja
Vekoslav
.
„
A
naš
Jožef
naj
dolgo
živi
,
ljubiti
ga
hočemo
in
vse
zanj
žrtvovati
.
Blažjega
vladarja
Evropa
nima
“
,
pristavi
grof
navdušeno
.
„
Da
,
gospod
grof
“
,
nadaljuje
Vekoslav
,
„
braniti
mu
hočemo
slavno
dedščino
proti
vsem
sovragom
,
naj
krepko
in
ponosno
dviga
pred
svetom
meč
pravice
in
resnice
,
da
bo
Avstrija
spoštovana
,
občudovana
.
“
„
Res
,
sovražnikov
ji
no
manjka
,
ki
so
se
zarotili
proti
starodavnemu
prestolu
Habsburškemu
,
ki
preže
vse
okoli
,
zviti
kakor
lisice
,
da
bi
mlademu
vladarju
spletke
napravili
“
,
pravi
grof
.
„
Gotovo
pred
vsem
mislite
na
starega
lisjaka
v
Berolinu
,
kaj
ne
,
gospod
grof
.
Prepričan
sem
,
da
nikdo
ni
Avstriji
več
škodoval
,
kakor
ta
Friderik
:
zdi
se
,
da
so
v
njegovi
roki
stekajo
niti
vseh
spletek
,
ktere
so
ranjko
Marijo
Terezijo
zamotale
v
toliko
zadreg
,
in
Avstrijo
toliko
ponižale
.
“
„
Toda
upam
,
da
se
je
prekanjenemu
lisjaku
štrena
zamotala
,
zmedel
mu
jo
je
najbrže
Jožef
,
ko
je
lani
potoval
na
Rusko
cesarico
Katarino
obiskat
“
,
prerokuje
grof
z
važnim
glasom
.
„
Mislite
,
da
res
?
“
vpraša
radovedno
Vekoslav
.
„
Pravilo
se
jo
,
da
Jožef
ni
nameraval
svojemu
obisku
dati
politične
važnosti
.
“
„
Pravijo
se
ve
da
“
,
odgovarja
premišljeno
grof
,
„
treba
jo
bilo
veliko
previdnosti
proti
pruskim
ogleduhom
,
ki
znajo
vse
skrivnosti
izvohati
,
a
ko
so
vladarji
skupaj
,
kdo
jim
brani
razpravljati
politiko
?
In
da
so
je
tudi
lani
kaj
takega
v
Petrogradu
godilo
,
vem
iz
zanesljivega
vira
,
dopisoval
mi
jo
moj
bratranec
,
ki
je
bil
tiste
dni
v
najožji
dotiki
s
Katarino
in
Jožefom
.
Sprejem
je
bil
prav
srčen
in
odkrit
,
pogovori
sila
važni
,
trajali
so
med
vladarjema
neprenehoma
ure
in
ure
na
dolgo
:
prijateljstvo
in
zveza
med
Avstrijo
in
Rusijo
je
od
tega
časa
gotova
reč
.
To
tudi
Friderik
ve
;
a
kaj
mora
?
To
mu
bo
grenilo
staro
dni
.
“
„
A
potem
pa
gorje
polumesecu
“
,
vsklikne
Vekoslav
.
„
In
severnemu
lisjaku
“
,
dostavi
grof
Gvidon
.
„
Ali
ste
že
dobili
z
Dunaja
sliko
Jožefovo
,
gospod
grof
?
“
vpraša
naenkrat
Vekoslav
.
„
Da
,
ravno
včeraj
“
,
odgovarja
grof
,
„
pokazati
hočem
ti
jo
še
danes
.
Najbolj
odlikujejo
se
na
njej
lične
modre
oči
.
“
„
Ali
res
,
gospod
grof
,
slišal
sem
,
da
Dunajčanje
si
jamejo
omišljati
modro
nošo
,
ker
imajo
„
plavca
“
cesarja
;
tako
močno
da
ga
ljubijo
?
“
„
Res
,
tudi
jaz
si
mislim
naročiti
moder
oprsnik
.
“
„
A
potem
prosim
tudi
za-se
enega
,
gospod
grof
.
“
„
Gospod
,
gospod
!
“
se
naenkrat
zasliši
od
vrtnih
vrat
ne
ravno
ličen
glas
.
Grof
in
Vekoslav
se
ozreta
.
Bliža
so
jima
precej
prileten
fantalin
,
pravijo
mu
Cene
z
Vignja
.
Nizke
postave
,
krepast
,
širocih
pleč
,
da
bi
lahko
drva
na
njih
cepil
,
čelo
pa
nizko
in
široko
,
glava
ploščata
,
kakor
da
bi
jo
mu
bili
kdaj
deli
v
prešo
.
Druzega
na
sebi
nima
,
kakor
nove
črne
platnene
hlače
in
pa
srajco
,
ki
je
na
široko
odprta
,
vendar
je
snažna
;
tudi
se
mu
vidi
,
da
se
je
danes
zopet
enkrat
umil
,
česar
drugače
ne
stori
nego
ob
nedeljah
;
toda
danes
je
bilo
treba
v
grad
,
zatoraj
mu
je
Urša
,
domača
dekla
na
Vignji
,
poripsala
s
škalobonom
zagrampana
lica
,
in
tako
so
zdi
,
kakor
bi
bil
danes
oblekel
se
v
novo
kožo
;
počesan
se
ve
,
da
ni
,
ker
ni
bil
še
nikoli
;
a
kljubu
temu
je
danes
Cene
prav
lep
,
kakor
ni
bil
že
od
veliko
noči
.
„
Gospod
,
gospod
!
“
„
No
,
kaj
pa
je
,
capin
“
,
zagrorni
grof
.
„
Gospod
Vekoslav
!
“
ponavlja
Cene
.
„
Nek
črn
gospod
je
prišel
na
Vigenj
,
ker
Vašega
gospoda
očeta
ni
doma
,
rekel
mi
je
iti
po
Vas
.
Joj
,
gospod
Vekoslav
,
nisem
še
videl
takega
človeka
.
Pa
ima
lasi
debele
kakor
ščetine
,
štrlijo
mu
naravnost
gori
v
nebo
;
in
pa
tukaj
na
sencih
je
ves
zaraščen
in
do
pod
ušes
mu
segajo
brke
,
zakrivljene
so
kakor
moj
krvač
,
saj
veste
,
tisti
,
ki
sto
mi
ga
dali
lani
,
ko
smo
rezali
trte
.
Oči
pa
ima
velike
velike
in
jih
visoko
visoko
odpira
,
kakor
luna
,
ko
je
polna
;
gleda
pa
tako
naravnost
,
da
človeka
kar
presune
,
in
tudi
vse
h
krati
vidi
,
akoravno
ima
oči
obrnene
le
v
en
kraj
.
Ima
tudi
naočnike
velike
velike
;
a
ko
je
z
manoj
govoril
,
jih
je
privzdignil
in
nasadil
z
nova
na
obrvi
;
videvši
ga
tako
,
sem
se
oplašil
,
da
se
nisem
upal
več
pogledati
mu
v
obraz
,
a
Urša
je
rekla
,
da
ima
štiri
oči
in
je
iz
hiše
bežala
.
Bog
pomagaj
,
kdo
je
še
videl
takih
ljudi
!
He
,
he
,
gospod
Vekoslav
,
he
,
he
!
“
„
Je
prinesel
s
seboj
tudi
pisem
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
Joj
,
ne
vprašajte
ne
;
prišedši
v
hišo
,
je
koj
sedel
za
mizo
in
privlekel
iz
potne
skrinje
z
rudečim
trakom
povezanih
papirjev
,
toliko
,
da
še
v
pisarni
Vašega
gospod
očeta
,
akoravno
jo
župan
,
jih
nisem
toliko
videl
;
in
pa
kako
velika
pisma
!
Vam
rečem
,
eno
samo
je
razvil
in
pokrilo
je
celo
mizo
,
saj
veste
,
tisto
,
pri
kteri
mi
posli
kosimo
,
in
vse
jo
bilo
po
njem
na
drobno
popisano
,
le
enkrat
sem
tje
pogledal
in
že
mi
je
prišla
omotica
v
glavo
.
On
pa
je
gledal
,
bral
in
računil
,
potem
vstal
in
mrmraje
hodil
po
kuhinji
;
a
jaz
se
ve
da
,
ker
ne
znam
nemško
,
nisem
nič
razumel
;
le
stric
Fabetov
,
saj
veste
,
ki
je
bil
osem
let
vojak
na
Ogerskem
,
je
vlovil
kako
besedo
in
sklepal
,
da
se
nam
huda
piše
.
Stopal
je
pa
tako
redno
,
da
je
vsakokrat
tje
naredil
deset
korakov
,
sem
pa
enajst
,
in
vselej
stopil
na
na
ravno
tisti
kraj
,
kakor
pred
.
“
„
Ste
mu
pa
kaj
postregli
?
“
„
Urša
mu
je
hitro
prinesla
maslenega
kruha
in
pa
steklenico
tistega
sladkega
,
saj
veste
,
kteri
,
ste
rekli
,
da
je
za
gospodo
;
položila
mu
je
konec
mize
,
a
ni
se
predrznila
reči
mu
,
naj
blagovoli
vzeti
,
saj
pa
še
kozarca
mu
ni
dala
.
On
pa
tudi
m
jedel
ne
pil
,
imel
je
sicer
vse
pred
seboj
in
večkrat
gledal
v
steklenico
,
vendar
je
ni
videl
,
ker
sicer
kako
bi
bil
mogol
pustiti
tisto
sladko
kapljico
,
ki
meni
zadiši
skoz
tri
zidove
;
le
enkrat
sem
jo
pokusil
in
zdelo
se
mi
je
,
da
vživam
vso
nebeško
sladkost
,
vzdihnil
sem
takrat
:
o
zakaj
nisem
tudi
jaz
taka
gospoda
!
Ko
sem
imel
sedem
let
,
me
je
hotel
nek
kapucin
,
ki
je
bral
pšenico
po
krasu
,
vzeti
s
seboj
v
Gorico
,
da
bom
študiral
za
gospoda
,
ker
imel
sem
veliko
glavo
,
jaz
pa
sem
utekel
.
Nespameten
jaz
;
zdaj
bi
bil
morda
kakor
gospod
Poljanec
.
Bog
ga
živi
gospoda
Poljanca
,
Bog
mu
daj
zdravje
,
ker
kolikorkrat
ga
Cene
sreča
,
dobi
po
dva
krajcarja
.
“
„
Boš
pa
že
enkrat
končal
svoje
litanije
!
“
zareži
grof
Gvidon
.
Ko
sta
grof
in
Vekoslav
odšla
v
grad
,
zakriči
Cene
z
vrta
skozi
vrata
v
shodišče
,
ki
se
je
stekalo
v
predkletne
prostore
grajske
.
Tu
naleti
na
Šopa
,
Štanjelskega
sodarja
,
ko
je
ravno
široki
vinski
kadi
meril
gorenji
obroč
.
„
Kaka
nesreča
te
je
pa
danes
sem
prinesla
,
turški
cmok
!
“
sprejme
Šop
Ceneta
.
„
No
,
no
,
rad
bi
pa
videl
,
koliko
sodov
imate
;
pravijo
,
da
iz
štirih
vasi
,
ko
bi
jih
skupaj
spravil
,
ni
jih
toliko
.
“
„
Joj
,
joj
,
“
strmi
vtaknivši
glavo
skozi
malo
priprta
vrata
grajske
kleti
.
„
Koliko
sodov
,
kako
visoki
!
—
eden
,
dva
,
tri
...
“
Tako
šteje
,
a
le
do
petindvajset
,
ker
to
je
bilo
število
volovskih
in
kravjih
repov
,
ktero
je
na
pašo
gonil
,
dalje
ni
segala
njegova
računica
.
Prostoren
in
krasen
je
bil
župana
Štanjelskega
dom
na
Vignji
.
Ako
si
pri
širocih
vzhodnjih
vratih
postal
,
odprlo
se
je
očesu
široko
,
z
belim
peskom
potreseno
dvorišče
,
čez
ktero
prišel
si
v
veliko
dvonadstropno
hišo
,
zidano
bolj
v
mestnem
slogu
;
a
na
sredi
dvorišča
rastla
jo
stara
murba
,
debela
,
da
bi
jo
trije
možje
komaj
objeli
,
veje
so
jej
bile
umetno
obrezane
,
v
kolobar
spletene
,
a
pod
njo
stala
je
kamenita
miza
,
pri
kteri
se
je
gospod
Pavel
,
oče
Vekoslavov
,
posebno
o
poletni
vročini
rad
senčil
,
se
ve
,
da
pred
njim
stala
je
navadno
buča
tistega
črnega
,
ki
ga
le
na
Krasu
trta
obrodi
.
Velik
latnik
obdajo
dvorišče
od
treh
strani
,
rudeči
se
od
žlahtnega
grozdja
,
ki
je
letos
tako
obilno
,
da
se
zdi
,
kakor
bi
Bog
sam
na
Vignji
počival
;
mogočni
kostanjevi
koli
,
pridržajoči
sladko
pezo
,
se
kar
šibijo
,
tako
,
da
je
treba
tu
in
tam
izvanredne
podpore
.
Z
dvorišča
pa
peljejo
vrata
na
vrt
,
ki
se
doli
po
hribu
na
poldansko
stran
razprostira
,
na
njem
tudi
rastlinjaka
ne
pogrešaš
.
Z
vrta
greš
poleti
lahko
senčit
se
v
prijeten
gozd
,
ki
na
južno-zapadno
stran
obdaja
Vigenj
in
s
svojimi
visokimi
hrasti
na
pol
zakriva
ponosno
zidovje
Vigenjskega
doma
.
Po
cesti
,
ki
mimo
sv.
Gregorja
pelje
na
Vigenj
,
se
ravno
kar
bližajo
Vignju
trije
možje
,
že
pri
starosti
,
kterim
se
z
obličja
bere
prava
kmetska
veselost
in
zadovoljnost
.
Ne
mudi
se
jim
ravno
ne
,
ker
pri
vsakem
drugem
koraku
postanejo
in
prav
važno
z
rokami
kretajo
,
ni
težko
spoznati
,
da
med
seboj
razpravljajo
važno
stvar
.
„
Tako
bogastvo
,
taka
obilnost
v
Štanjelskem
gradu
,
denarja
na
mernike
,
da
grof
Gvidon
ne
ve
kam
ž
njim
—
in
vendar
nima
ga
,
ki
bi
po
njem
vžival
.
“
Tako
modruje
Tinče
Jerančev
.
„
Žalostno
,
žalostno
“
,
pritrjuje
stric
Šega
,
drugi
v
trojici
,
„
sam
ne
vem
,
kaka
nesreča
preganja
Kobenceljnovo
rodbino
,
vse
mrje
,
vse
gine
.
“
„
No
,
jaz
pa
tudi
kaj
vem
“
,
razkorači
se
stric
Ampak
,
ter
postane
sredi
med
tovarišema
,
„
in
povem
vama
,
ljuba
soseda
,
grof
,
ko
na
to
misli
,
jame
od
žalosti
solze
prelivati
.
Kakor
vam
je
znano
,
njegov
sin
na
Dunaji
se
še
do
zdaj
ni
oženil
;
grof
mu
prigovarja
in
prosi
,
a
on
je
bojda
sklenil
ostati
samec
,
nikdar
se
ne
ženiti
;
zatoraj
je
grof
kar
obupan
.
“
„
No
,
se
bo
pa
vse
zavalilo
na
otroke
njegovega
bratranca
,
ki
je
tam
nekje
,
menda
na
Moskovitskem
,
če
se
ne
motim
“
,
modruje
stric
Šega
.
„
Kaj
pa
da
“
,
mu
prestrižo
Ampak
;
„
saj
tudi
tam
ne
bo
nič
,
o
da
bi
ostala
grofu
vsaj
ta
tolažba
,
da
bi
le
zamogel
zapustiti
premoženje
enemu
Kobenceljnov
,
a
pomrlo
bo
vse
,
pomrlo
tudi
tam
;
saj
je
imel
Ludovik
že
štiri
otroke
,
in
od
teh
so
trije
umrli
,
že
v
zibelki
jih
je
nekaj
zadušilo
;
ostal
je
še
eden
,
zadnje
upanje
našemu
grofu
;
toda
dobil
je
ondan
grof
pismo
,
da
težko
se
bo
ohranil
,
prav
šibkega
zdravja
je
.
V
želodci
ga
bode
ali
ne
vem
kaj
neki
;
kdo
pozna
vse
tiste
gosposke
bolezni
,
še
enega
leta
ne
včaka
.
O
,
kolikokrat
,
ljuba
soseda
,
pride
sam
grof
po
kosilu
k
meni
se
pogovarjat
in
si
delat
kratek
čas
,
in
razodene
mi
vse
,
vso
,
večkrat
ga
vidim
kar
jokati
.
„
O
kaj
mi
pomaga
“
,
rekel
je
oni
dan
,
„
ko
ga
nimam
dediča
,
polovico
bi
hitro
dal
,
ko
bi
ga
mogel
dobiti
,
da
bi
vsaj
moje
ime
nosil
.
“
Jaz
sem
mu
rekel
:
„
Milostni
gospod
grof
,
jaz
Vam
dam
lahko
tri
,
imam
jih
polno
hišo
,
se
ve
,
da
niso
Kobenceljni
,
temuč
Ampaki
so
vsi
trije
,
toda
če
Vam
ljubo
,
dam
jih
prekrstiti
v
Kobenceljne
.
“
Taka
je
,
on
veliko
nima
komu
zapustiti
,
jaz
pa
večim
ničesa
.
“
„
Bog
ve
res
,
kdo
bo
molzel
to
debelo
kravo
Kobenceljnovo
;
srečen
bo
“
,
nadaljuje
Tinče
Jerančev
.
„
No
,
Bog
ve
,
od
kod
pride
,
saj
Kobenceljni
imajo
prijateljev
po
vsem
svetu
,
in
toliko
več
,
ko
iščejo
dediča
“
,
pravi
Sega
.
„
Ej
,
veste
kaj
,
sosedje
ljubi
“
,
odgovarja
zanimivo
Ampak
ter
stopivši
k
njima
prav
blizo
pošepne
:
„
Ta
Vigenjski
,
Vigenjski
,
pravim
,
mladi
Vekoslav
,
ta
je
grofov
ljubljenec
,
ima
ga
rajši
kot
desno
oko
;
bi
stavil
pete
in
glavo
,
da
so
bo
po
grofovi
smrti
vse
zavalilo
na
Vigenj
,
vse
,
vse
.
Saj
ni
dne
,
da
bi
Vekoslav
ne
bil
v
gradu
;
in
grof
kar
prestati
ne
more
brez
njega
.
“
„
Saj
prav
praviš
,
Ampak
“
,
priznava
Šega
,
„
meni
se
že
dolgo
kaj
takega
dozdeva
.
Glejte
,
glejte
,
raste
mu
premoženje
,
kakor
gobe
za
dežjem
.
Saj
moj
oče
,
Bog
mu
daj
nebesa
!
je
pametil
,
ko
ni
na
Vignji
bilo
ničesa
,
kakor
gola
skala
,
na
ktoro
so
sezidali
kočo
.
Da
prvi
posestnik
Vigenjski
še
naš
deželan
ni
bil
,
da
je
došel
,
od
koder
solnce
zahaja
,
tam
daleč
za
morjem
.
In
pojdite
zdaj
gledat
na
Vigenj
,
kakor
knez
si
je
napravil
pohištvo
,
samo
belega
oranja
ima
za
tri
tedne
,
največi
in
najlepši
vinogradi
v
Branici
so
njegovi
,
dolžan
mu
je
cel
Kras
;
pa
kaj
,
saj
veste
,
kako
gosposko
je
vse
pri
tisti
hiši
.
“
„
Ali
kaj
vam
še
povem
,
ljubi
sosedje
;
bote
videli
,
ali
ni
Ampak
dober
prerok
.
Veste
,
da
grof
Anton
,
spod
Skale
,
pravim
,
grof
Anton
in
naš
Kobencelj
sta
prva
prijatelja
.
“
„
Res
,
velika
prijatelja
“
,
prestriže
mu
govor
stric
Šega
,
„
sem
slišal
,
da
ga
vabi
že
spet
za
roženkransko
nedeljo
v
Štanjel
,
in
da
pride
še
veliko
druge
gospode
.
“
„
Ali
znano
vam
je
tudi
“
,
nadaljuje
Šega
,
„
da
spod
Skale
nima
nič
moškega
zaroda
,
le
eno
hčerko
ima
,
lepo
Julijo
;
tedaj
bo
treba
enkrat
iskati
zeta
,
moža
pravim
Juliji
,
a
Julija
prinese
zetu
za
doto
grad
pod
Skalo
in
Obročjo
goro
in
Cvetličnik
,
in
kaj
vem
,
kaj
še
vse
kdo
more
našteti
,
kar
ima
grof
Anton
.
In
pravim
,
Bog
ve
,
ali
bi
ne
mogel
biti
ta
zet
še
Vekoslav
,
poslušajte
dobro
,
Vekoslav
z
Vignja
?
No
rečem
,
da
gotovo
,
ali
morda
...
“
„
Ej
,
ti
imaš
pa
dober
nos
,
Ampak
“
,
hvali
stric
Šega
,
„
izvohaš
zajca
,
še
prej
ko
jo
rojen
.
“
„
Bote
videli
,
sosedje
“
—
trdi
Ampak
.
„
No
,
Ampak
,
ali
ne
veš
pa
,
da
Vigenjski
ni
žlahtnega
stanu
,
in
žlahtniki
se
ne
ženijo
,
kakor
le
z
žlahtniki
“
,
ugovarja
Šega
.
„
No
,
res
“
,
pravi
Ampak
,
„
toda
grof
Anton
na
to
nič
ne
gleda
,
saj
je
bolj
priprost
,
kakor
vsak
kmet
;
ondan-le
so
pravili
,
da
je
vozil
gnoj
z
Obročja
Stivke
,
kjer
so
imeli
orati
za
repo
.
In
pa
,
Vigenjski
ima
denarja
,
denarja
več
ko
kterikoli
grof
,
in
za
denar
se
da
v
naših
časih
rudeča
kri
prebarvati
v
plavo
.
Kaj
to
,
par
tisoč
za
Vigenjskega
.
“
„
Prav
praviš
,
Ampak
“
,
pritrdita
mu
soseda
.
„
No
,
kaj
pa
vraga
toliko
zidajo
na
Gradišči
“
,
vpraša
naenkrat
Jerančev
radovedno
.
„
Nikdo
mi
ne
ve
kaj
gotovega
povedati
.
“
„
Zidajo
že
štiri
tedne
“
,
pravi
Ampak
,
„
kmalo
bo
poslopje
dokončano
;
ali
čudno
prav
čudno
se
izdeluje
to
stanovanje
,
kdo
je
še
kaj
takega
videl
?
So
v
Trstu
mislim
ni
tako
čudne
hiše
.
“
„
Kdo
pa
pride
gor
stanovat
?
“
„
Je
že
v
Gorici
,
neki
gospod
,
ki
si
je
izvolil
tam
gor
prebivati
“
,
odgovori
Ampak
.
„
Odkod
pa
je
prišel
?
“
„
Bog
ga
vedi
,
nikdo
mi
ni
bil
v
stanu
povedati
;
pa
saj
veste
kako
dandanes
,
vse
po
svetu
križem
gré
.
Posebno
pa
ta
gospoda
okoli
leta
kakor
črne
muhe
in
ravno
tam
poseda
,
kjer
je
kmet
najmanj
more
strpeti
.
“
„
No
,
gotovo
pa
hodi
lizat
med
“
,
dostavi
Jerančev
,
„
saj
pri
kmetih
je
najslajši
.
“
Že
so
v
teh
pregovorih
dospeli
do
Vigenjskega
doma
,
ko
naenkrat
začujejo
za
seboj
moške
stopinje
.
Ozrši
se
zagledajo
pred
saboj
Vekoslava
,
njemu
na
desnici
koraka
že
prileten
gospod
:
priprosto
oblečen
,
visoke
škornje
ima
,
a
na
glavi
širok
črn
klobuk
:
le
črnikasta
barva
njegove
obleke
,
posebno
pa
zavratnik
dajo
v
njem
spoznati
duhovnika
,
a
tudi
brez
tega
bi
se
ne
mogel
dolgo
zatajiti
,
izda
ga
že
prijazen
nekako
duhoven
obraz
,
ter
izraz
duhovne
resnosti
,
kakoršna
se
vtisne
le
onemu
,
ki
je
že
več
časa
sam
duhovno
živel
in
druge
duhovne
vodil
.
Stopita
na
Vigenjski
dom
.
Na
pragu
pred
hišnimi
vrati
najdeta
Ceneta
,
ki
skrivno
pogleduje
v
vežo
čudnega
gospoda
.
Ta
je
bil
namreč
še
vedno
zamišljen
v
svoje
študije
in
je
nepremično
stal
pri
mizi
.
Še
le
ko
vstopi
Vekoslav
z
gospodom
Poljancem
,
se
zave
,
uravnavši
si
naočnike
in
potegnivši
iz
žepa
pismo
,
stopi
trdo
in
postavno
pred
Vekoslava
in
se
mu
prisiljeno
mehanično
pokloni
,
rekoč
:
„
Tu
moje
povčrjenje
“
.
Vekoslav
sprejme
pismo
in
bere
:
V
imenu
cesarjevem
.
Krišpin
Geravs
.
Po
volji
cesarjevi
od
Tržaškega
namestništva
poslan
v
Štanjel
,
ko
izvanreden
ces
.
komisar
,
da
skrbi
za
strogo
in
točno
izvršbo
vseh
ces
.
ukazov
,
ki
so
se
že
in
se
imajo
v
kratkem
razglasiti
.
Slavnemu
županstvu
v
Štanjelu
se
naroči
,
da
preskrbi
ces
.
komisarju
dostojno
stanovanje
v
Štanjelu
in
da
mu
je
pomožno
v
njegovem
poslu
.
Od
c.
kr.
namestništva
v
Trstu
.
Baron
Zinzendorf
.
Bil
je
pa
Krišpin
Geravs
rojen
tam
nekje
v
nemški
Šleziji
,
kot
podložnik
avstrijski
,
zdaj
pa
,
ko
je
po
vojskah
s
Friderikom
Velikim
Avstrija
morala
odstopiti
del
Šlezije
,
stal
je
njegov
dom
v
pruskem
kraljestvu
.
Toda
Krišpin
ostal
je
vedno
zvest
Avstrijec
in
kot
tak
služboval
že
več
let
po
Češkem
in
Moravskem
kot
davkarski
uradnik
in
komisar
.
Bil
je
trd
Nemec
,
a
lomil
je
tudi
češko
in
nekako
čudno
zategoval
.
Učil
se
je
bil
pa
Geravs
v
mladih
letih
po
raznih
mestih
,
potovaje
od
kraja
do
kraja
,
kakor
tisti
večni
študentje
,
kterih
mati
narava
ni
posebno
obdarila
.
Zašel
je
bil
tudi
v
Halo
in
tam
poslušal
slavnega
filozofa
Wolfa
.
Ta
filozofija
mu
je
kaj
posebno
ugajala
,
kakor
da
bi
bila
nalašč
zanj
stvarjena
.
Prisvojil
si
je
popolnoma
Wolfovo
filozofično
številjenje
,
znal
je
vsako
reč
natanko
vpredeliti
,
razdeliti
in
podretiti
,
vse
strogo
matematično
dokazati
,
da
je
nasprotnika
kakor
z
vrvmi
zvezal
,
tako
,
da
mu
ni
dal
še
ziniti
ne
.
Nikdar
ni
ničesa
dokazoval
,
da
ne
bi
štel
,
in
sicer
na
prste
;
začenši
z
mazincem
na
levici
navajal
je
svoje
razloge
:
prvič
,
drugič
itd.
po
prstih
levičnih
,
a
potem
prišel
je
na
desnico
in
navadno
ne
pred
jenjal
,
dokler
ni
prišel
do
pavca
na
desnici
;
tedaj
še
le
je
rekel
:
iz
tega
sledi
,
da
je
reč
tako
in
tako
,
kar
mi
je
bilo
dokazati
.
Potem
pa
je
ponosno
naočnike
z
nosa
na
obrvi
pognal
in
srpo
v
človeka
oči
vprl
,
kakor
da
bi
ga
hotel
prebosti
.
Tak
je
bil
Geravs
Krišpin
.
In
ko
je
začel
cesar
Jožef
vladati
,
je
zanj
napočila
zlata
doba
,
ker
vstvarjen
je
bil
za
birokratizem
,
in
ta
zanj
,
tako
,
da
se
mu
je
v
dušo
in
telo
,
v
misli
in
vsa
dejanja
upodobil
.
„
Župana
ni
sicer
doma
“
,
odgovarja
mu
Vekoslav
,
„
vendar
pa
hočem
koj
vstreči
Vaši
želji
,
gosp.
komisar
;
bote
blagovolili
stanovati
v
občinski
hiši
v
Štanjelu
;
tri
sobe
bote
imeli
lepo
in
snažno
prirejene
.
Toda
zdaj
skažite
mi
čast
,
da
ostanete
danes
tukaj
pri
obedu
.
“
„
Tega
pa
ne
morem
,
tega
pa
ne
smem
“
,
se
odteguje
Krišpin
.
„
Ne
smem
,
in
sicer
zarad
sledečih
važnih
vzrokov
:
prvič
,
ker
ces
.
uradnik
ne
sme
prijatliti
se
s
podložniki
,
to
bi
znalo
a
)
omehčati
ga
,
da
bi
ne
mogel
strogo
in
brezobzirno
postopati
,
b
)
ponižal
bi
se
preveč
in
izdal
svoje
dostojanstvo
,
c
)
podložniki
sami
bi
zgubili
strah
in
spoštovanje
do
njega
,
tako
,
da
bi
jim
ne
mogel
ničesa
a
)
niti
zapovedati
,
b
)
niti
prepovedati
.
Drugič
prepovedano
je
ces
.
uradniku
prijazniti
se
posebno
z
občinskimi
predstojniki
,
ker
ti
bi
znali
misliti
,
da
so
z
ces
.
uradniki
enakopravni
,
kar
je
pa
neresnično
,
to
razvidimo
a
)
iz
definicije
ces
.
uradnika
:
ta
je
namreč
oko
vladarjevo
,
ali
kakor
drugi
uče
,
desna
roka
,
b
)
iz
definicije
občinskega
predstojnika
:
to
je
enota
,
ktera
je
ničli
,
t.
j.
občini
predstavljena
od
samega
vladarja
;
vidimo
tedaj
,
da
ces
.
uradnik
svojo
oblast
zajema
iz
same
državne
visosti
,
ktere
konkreten
izraz
je
vladar
,
občinski
predstojnik
pa
iz
občinsko
praznote
—
ergo
.
Tretjič
ees
.
uradnik
prejema
svojo
plačo
in
od
te
se
ima
živiti
;
ker
ako
bi
hotel
gostiti
se
pri
podložnikih
,
bi
pil
iz
dveh
virov
ali
pa
prav
za
prav
logično
govoriti
pil
bi
iz
enega
vira
po
dveh
cevih
,
zgoraj
in
zdolaj
,
tam
od
cesarja
,
tu
od
podložnika
;
a
to
bi
zaviralo
rast
države
in
nacijonalnega
bogastva
.
Iz
vsega
tega
se
toraj
razvidi
in
jo
eminentno
dokazano
,
da
ces
.
uradnik
,
v
tem
slučaji
jaz
Krišpin
Geravs
,
prvič
ne
morem
,
a
drugič
ne
smem
sprejeti
vašega
vabila
,
kakor
sem
rekel
zgoraj
.
Končno
prosim
,
da
mi
daste
človeka
,
kteri
me
popelje
v
Štanjel
pokazat
mi
mojo
stanovanje
.
“
Tako
govorivši
se
obrne
proti
mizi
in
jame
hlastno
grabiti
skupaj
svoja
pisma
ter
zloživši
jih
v
precej
debel
sklad
,
jih
poveže
z
rudečim
trakom
,
potem
sname
klobuk
s
klina
na
zidu
in
se
s
papirno
culo
pod
pazduho
napravi
na
pot
.
Med
tem
je
Conetu
došlo
povelje
„
čudnega
gospoda
“
v
Štanjel
spremiti
.
Molče
in
s
strahom
je
ubogal
;
vstopil
se
je
kakih
deset
korakov
predenj
in
med
potom
vedno
po
strani
nazaj
pogledoval
,
da
ne
bi
mu
„
čudni
gospod
“
preblizo
prišel
.
„
No
,
gospod
Vekoslav
“
,
začne
po
odhodu
Krišpinovem
gospod
duhoven
,
„
tu
imate
lep
vzgled
birokratične
tesnosti
,
taki
so
,
vsi
vstrojeni
po
enem
kopitu
.
Glejte
no
,
ali
zamore
taka
osornost
pridobiti
cesarju
srca
podložnikov
?
“
„
Res
,
človek
res
ne
ve
,
kako
bi
se
vedel
“
,
odgovarja
Vekoslav
,
„
prav
ste
rekli
,
da
dvomite
,
bo
li
tako
brezobzirno
,
nevljudno
vladanje
zamoglo
stvariti
kaj
stalnega
.
“
„
Ponaša
se
ta
Krišpin
,
kakor
državen
bog
,
zdi
se
,
kakor
bi
zložen
bil
iz
samih
paragrafov
in
ukazov
“
,
nadaljuje
Poljanec
.
„
Kakih
novih
postav
pa
imamo
pričakovati
?
Kaj
bo
s
to
novo
cenitvijo
?
No
,
že
vem
,
obrtnika
in
kupca
bodo
oprostili
vsake
davščine
,
a
vso
državno
butaro
navalili
bodo
na
zemljaka
:
iz
zemlje
bodo
vsi
sesali
.
Zidovi
pa
se
bodo
med
nas
zarili
,
kakor
pijavka
,
s
svojo
kramarijo
,
z
menjicami
in
oderuštvom
grabili
bodo
skupaj
denar
iz
vse
deželo
:
že
so
vsipljejo
kakor
črne
muho
s
tujega
v
Avstrijo
,
dovoljuje
se
jim
rado
avstrijsko
državništvo
,
da
le
sezidajo
kako
novo
fabriko
,
ali
vsaj
nastavijo
novo
barantijo
;
a
ne
pomisli
se
,
da
žid
že
dve
tisoč
let
ne
zna
druge
obrti
,
kakor
iz
krščanskih
žepov
denar
zvabljati
in
o
tujih
žuljih
bogateti
.
Ondan-le
se
jih
je
naselilo
v
Gradci
spet
cela
čreda
,
došla
jo
neki
iz
nemškega
Hamburga
,
a
v
kratkem
pričakujejo
več
druzih
.
Srečen
Gradec
,
bodo
ti
izpili
sok
,
če
ga
imaš
še
kaj
.
Že
so
začeli
menjavati
in
barantati
,
zatoraj
se
blago
in
živež
draži
dan
na
dan
,
ker
žid
tako
dolgo
pritiska
,
dokler
sam
samovoljno
na
trgu
ne
gospoduje
.
No
,
pa
saj
Gradec
me
bode
težko
več
kdaj
videl
.
“
„
Kako
pravite
,
gospod
Poljanec
?
“
vpraša
radovedno
Vekoslav
,
„
Vi
no
pojdte
več
v
Gradec
?
“
„
Upam
,
da
ne
več
“
,
odgovarja
resno
in
togotno
Poljanec
,
„
vložil
sem
že
svoj
odpust
in
prošnja
,
nadejam
se
,
da
so
mi
v
kratkem
usliši
;
saj
so
lahko
že
sprevideli
,
da
Poljanec
ni
sposoben
za
birokratični
stroj
,
iščejo
naj
si
druzih
.
Ne
,
zadosti
sem
prestal
!
Moderna
država
vzgojevati
hoče
katoliški
cerkvi
duhovne
,
a
to
ne
po
Kristusovi
veri
,
ampak
po
novi
filozofiji
.
Priporoča
se
rektorjem
generalnih
semenišč
:
služabniki
sv.
vere
imajo
se
vzgojiti
pred
vsem
po
pravih
naukih
Sokratovih
.
Govori
se
jim
vedno
le
o
neki
veri
,
ljubezni
,
o
čistem
evangeliji
,
o
Jezusu
,
prvem
odgojitelji
človeštva
.
Pa
bi
že
pri
tem
ostalo
!
A
v
Gradci
slišal
sera
profesorje
,
pravim
profesorje
bogoslovja
,
kteri
zametavajo
verske
resnice
,
tajé
pekel
,
zaničujejo
zakramente
,
post
in
druge
cerkvene
postave
.
In
kake
vzglede
imajo
mladenči
pred
seboj
?
Med
profesorji
samimi
se
najdejo
,
ki
bogoslovce
očitno
pohujšujejo
,
se
ž
njimi
po
pivnicah
potikajo
;
v
semenišči
je
vhod
odprt
nesramnicam
,
da
se
mladina
ž
njimi
kratkočasi
,
saj
prešestvo
,
pravijo
,
ni
pregrešno
,
celibat
prelomiti
dovoljeno
,
všteto
največ
v
majhen
greh
.
Kako
morajo
taki
nauki
na
mladino
vplivati
!
Vse
gré
križem
,
ubogati
neče
nikdo
več
,
izhod
po
noči
in
po
dnevi
jim
mora
biti
svoboden
,
ako
ne
,
žugajo
vse
prevreči
.
Vstavljal
sem
se
,
dokler
sem
mogel
,
prosil
,
opominjal
,
žugal
,
kaznoval
.
Vse
zastonj
.
Ko
sem
ondan
zvečer
prišel
domú
,
so
me
v
obednici
sprejeli
s
tem
krikom
:
Nolumus
liunc
regnare
super
nos
!
In
ropotali
so
in
rjoveli
ter
jeli
vzdigati
stole
proti
meni
;
pobrati
sem
se
moral
;
a
prisegel
sem
,
nikdar
ne
več
med
take
razbojnike
,
med
gojence
državnih
semenišč
.
Koj
drugo
jutro
spisal
sem
odpoved
in
še
tisti
dan
Gradec
zapustil
.
“
„
Tudi
meni
,
ko
sem
slišal
,
da
ste
tukaj
,
zdelo
so
mi
je
,
da
ste
letos
pred
kot
druga
leta
prišli
sem
na
deželo
“
,
pravi
Vekoslav
.
„
Da
,
da
,
izgnali
so
me
,
pravim
,
izgnali
,
po
sili
sem
moral
bežati
.
In
taki
filozofi
,
taki
duhovni
se
bodo
poslali
med
ljudstvo
,
je
vzgojevat
,
osrečevat
,
ko
sami
nimajo
nič
,
prav
nič
od
duha
Kristusovega
,
nobene
resnosti
,
brez
vsake
nravne
kreposti
.
Odgojevali
bodo
?
Ne
,
zapeljevali
,
kužili
bodo
nedolžno
mladino
,
ne
odpirali
,
ampak
zapirali
nebesa
vernim
,
puhali
jih
v
pekel
.
“
„
Slišal
sem
,
da
naš
visokočastiti
knezo-nadškof
žalostno
in
nezaupno
gleda
v
bodočnost
,
vznemirja
da
ga
brezobzirno
postopanje
Dunajsko
vlade
,
ki
se
tako
samooblastno
vtika
v
cerkvene
reči
in
žuga
vse
prevstrojiti
no
posvetovavši
se
z
duhovskimi
oblastniki
.
In
kakor
pravijo
,
kar
se
jo
do
zdaj
naredilo
,
da
je
še
le
začetek
.
—
Kaj
bo
še
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
Da
,
strune
mod
Jožefovo
vlado
in
našim
Edlingom
napete
so
od
dne
do
dne
bolj
.
Lahko
se
razume
,
da
našemu
blagemu
Edlingu
tak
birokratizem
,
ki
hoče
v
svetišči
božjem
gospodovati
,
ne
more
ugajati
;
predobro
si
jo
svest
svojega
božjega
poslanstva
;
o
,
da
bi
le
njegov
apostolski
duh
tudi
še
druge
avstrijske
vladike
oživljal
!
A
med
Jožefom
in
Edlingom
mora
kmalo
priti
do
razpora
.
V
kratkem
,
slišal
sem
,
se
ima
razglasiti
nov
cesarski
ukaz
,
ki
bo
,
kakor
se
govori
globoko
,
segal
v
pravice
katoliške
cerkve
v
Avstriji
.
A
naš
Edling
,
ni
se
bati
,
svoje
cerkve
ne
bo
izdal
.
Bog
nam
ga
ohrani
.
“
„
O
veliki
noči
sem
ga
zadnji
pot
videl
,
ko
sem
bil
v
Gorici
pri
grofu
Gvidonu
.
Kako
ljubeznjiv
je
in
vljuden
;
prikupiti
se
mora
vsakemu
.
A
veste
,
da
z
grofom
sta
velika
prijatelja
“
,
odgovori
Vekoslav
.
„
No
,
prijatelja
“
,
ugovarja
dvomljivo
Poljanec
,
„
da
bi
se
le
gospod
grof
preveč
ne
vdal
svojim
prijateljem
,
ki
se
mu
tako
zvito
prilizujejo
;
zdi
se
,
da
se
je
zadnja
leta
popolnoma
nasrkal
francoskega
duha
,
ker
ves
gori
za
enciklopediste
.
“
„
A
menim
,
da
temeljitosti
ni
pri
njem
“
,
na
daljuje
Vekoslav
.
„
No
,
temeljitosti
,
kje
jo
pa
najdeš
v
naših
časih
.
Kar
so
iz
starih
pisateljev
pomeli
in
sicer
kar
imajo
ti
slabega
in
plitvega
,
to
ponujajo
naši
filozofi
in
veleumi
kratkovidnemu
občinstvu
v
dušno
hrano
.
In
od
kar
imamo
tudi
v
Avstriji
razglašeno
tiskovno
svobodo
,
rodé
se
kar
čez
noč
novi
pisatelji
,
kakor
gobe
po
dežji
.
Na
Dunaji
izide
neki
vsakdan
več
brošur
;
vse
so
razpravlja
,
vse
kritikuje
,
a
tudi
ono
,
kar
je
svetega
,
z
blatom
ometuje
.
“
„
In
naš
grof
,
kolikor
mi
je
znano
,
ni
ga
dne
,
da
ne
bi
dobil
kaj
novega
z
Dunaja
;
a
on
vse
vse
željno
prečita
;
vse
novo
mu
je
resnica
,
vse
sveto
.
Smešno
je
že
,
kar
sem
videl
pri
njem
“
,
zagotovlja
Vekoslav
.
„
A
žalibog
“
,
nadaljuje
Poljanec
,
„
da
se
tudi
med
naše
verne
in
cerkvi
zvesto
Goričano
vedno
bolj
vriva
novošegni
brezverski
duh
.
Le
dva
dni
bil
sem
v
Gorici
po
mojem
prihodu
in
marsikaj
sem
zapazil
,
kar
mi
nič
kaj
ne
ugaja
;
srečal
sem
tudi
tam
nova
nenavadna
obličja
,
došla
ne
vem
odkod
,
Goričani
zdé
so
mi
nekako
oholi
,
nevljudni
,
kakor
da
bi
pihal
po
Gorici
nekak
zopern
veter
;
vsekako
sumljiva
znamenja
.
Odkar
je
zginila
senca
velike
matere
Marije
Terezije
,
grč
vse
nekam
drugače
,
nikjer
so
človek
več
dobro
no
počuti
,
kakor
da
bi
povsod
nekaj
plašilo
ljudi
iz
starega
miru
,
ka-li
?
“
„
In
tu
po
deželi
?
“
togoti
se
Vekoslav
,
„
ali
ne
gine
varnost
dan
na
dan
,
množe
se
tatvine
in
ropi
.
“
„
Je-li
res
“
,
vpraša
Poljanec
,
„
da
je
šel
vaš
gospod
oče
o
teh
zadevah
v
Trst
k
namestniku
pritožit
se
.
Bo
li
kaj
opravil
?
“
„
Malo
upa
“
,
pritrjuje
Vekoslav
,
naš
Jožef
ima
jekleno
voljo
in
zahteva
od
uradnikov
,
da
točno
in
brezobzirno
zvršujejo
povelja
.
In
da
bi
se
dal
v
tej
reči
preprositi
?
“
„
Neverjetno
,
nemogoče
“
,
pristavi
važno
Poljanec
,
„
akoravno
so
se
te
dni
v
Trstu
zbrali
večina
županov
z
vsega
Goriškega
,
da
bi
visoki
vladi
ponižno
izrazili
željo
dežele
,
naj
se
vstavi
zatiranje
redovnikov
.
A
kdo
bo
mogel
kaj
opraviti
?
Saj
si
je
Jožefova
vlada
pred
vsem
postavila
nalogo
,
iztrebiti
,
kakor
pravijo
,
iz
Avstrije
rodovniško
druhal
in
menihe
prevstvariti
v
koristne
državljane
.
Nič
,
nič
ne
bo
,
vse
zastonj
.
“
„
In
kaj
nam
bo
početi
?
“
vzdihne
Vekoslav
,
„
odkar
so
zaprli
v
Gorici
in
Furlaniji
nekaj
samostanov
,
so
se
že
jeli
klatiti
po
deželi
berači
;
pred
so
dobivali
hrane
pri
redovnikih
,
zdaj
pa
so
prisiljeni
drugod
si
prositi
kruha
.
Po
dvajset
,
trideset
na
dan
jih
pride
v
vas
in
človek
še
koraka
ne
more
stopiti
,
da
bi
ne
srečal
berača
.
A
da
se
množo
tudi
tatvine
,
in
je
vedno
manj
varno
po
deželi
,
tudi
to
vidimo
.
Kam
pridemo
tako
?
Kdo
more
toraj
našim
županom
zameriti
,
da
se
vstavljajo
takim
preuredbam
?
“
„
Da
,
res
,
tako
brezobzirno
vladanje
“
,
nadaljuje
Poljanec
,
„
ne
zdi
se
mi
pametno
,
nevarno
je
,
ker
preveč
žali
starodavne
ustanove
in
šege
.
Dvomimo
zelo
,
da
bi
se
našemu
Jožefu
posrečilo
z
Dunaja
prevstrojiti
cesarstvo
in
kar
tako
sezidati
veliko
poslopje
,
kakoršno
so
si
domislili
njegovi
filozofi
,
ki
mu
noč
in
dan
žgo
kadilo
in
ga
tako
rekoč
molijo
.
Ne
,
ne
,
kar
se
v
zrak
zid
brez
vsake
pozitivno
podlage
,
ne
more
imeti
gotove
stalnosti
in
naprave
,
ki
ne
slonijo
v
prepričanji
in
v
ljubezni
narodov
,
morajo
kmalu
zginiti
.
“
In
dolgo
še
pogovarjata
se
gospod
