prijetnemmestu
,
ki
bi
bil
povšeči
vašemu
očetu
,
spoštovan
in
časten
,
kaj
bi
storili
vi
,
ko
bi
k
vam
stopil
in
dejal
:
Le
mene
ljubi
,
le
z
menoj
srečna
bodi
!
“
Izgovorivši
ulovi
nekako
siloma
dekličino
roko
,
stisne
jo
strastno
,
uprè
globoko
pogled
v
njeno
nedolžno
okó
in
vzklikne
:
„
Gospica
Zvezdana
,
isti
,
ki
vas
ljub
tako
nepopisljivo
,
ki
je
pripravljen
darovati
vam
vse
svoje
življenje
,
stoji
pred
vami
;
poglejte
mu
v
obraz
,
le
én
ljubeznjiv
pogled
in
dovolj
je
.
Le
zaradi
vas
je
ostal
on
na
kmetih
,
sprijaznil
se
z
ubogo
kmetico
,
vašo
prijateljico
,
da
bi
mu
bila
lažje
odprta
pot
do
vašega
praga
.
In
verujte
mi
,
mož
,
na
kterega
mislite
vi
sedaj
,
ni
zmožen
osrečiti
vas
,
on
si
mora
še
le
v
daljnem
svetu
iskati
sreče
,
vam
pa
blišči
že
tú
.
Samo
edina
besedica
„
da
“
,
in
skleneno
je
vse
.
“
Tako
je
govoril
gospod
Skovir
in
v
nepopisljivej
strasti
hotel
je
poobjeti
nežno
gospico
,
a
ona
se
mu
izvije
iz
rok
,
zbledi
,
zakrije
obraz
,
in
potok
svetlih
solz
se
jej
vlije
po
licih
.
Zastonj
se
trudi
Skovir
potem
izdramljen
iz
nesramnega
vedenja
in
še
nesramnejše
hlimbe
do
svojega
prijatelja
,
utolažiti
svojo
družico
.
Jeza
in
žalost
in
morda
tudi
vzbujena
vest
ga
omami
naposled
.
Kakor
hudodelec
stopa
molčé
dalje
,
in
vedno
bolj
počasni
so
mu
koraki
.
Od
daleč
se
čujejo
stopinje
in
lepo
donéč
moški
glas
se
razlega
po
tihem
gozdu
.
Zvezdana
povzdigne
glavo
in
posluša
,
znan
jej
je
ta
glas
,
premili
rešilni
glas
njenega
Vratislava
.
Skovir
še
bolj
zbledi
.
Nadejal
se
ni
na
tem
potu
srečati
Vratislava
,
ker
vodil
je
Zvezdano
z
namenom
po
napačnej
stezi
,
kajti
iskal
je
priložnosti
odkriti
nežnej
deklici
gorečo
do
strasti
vzkipelo
ljubezen
svojega
srca
.
Pomislil
pa
ni
ali
pomisliti
ni
hotel
,
kako
nesramno
zlorabi
prijateljstvo
in
odkritosrčnost
Vratislavovo
.
Ko
čuje
v
dalji
znani
glas
,
vpade
mu
pogum
,
strah
proklete
izdajice
mu
prošine
ude
in
menéč
,
da
gre
iskat
Vido
,
odide
po
stranskej
stezi
,
izgovarjajoč
se
,
da
Zvezdana
zdaj
ne
potrebuje
več
njegovega
varstva
.
Kakor
okamenel
ostrmi
Vratislav
,
ko
zagleda
v
daljnem
gozdu
nenadoma
Zvezdano
pred
seboj
.
„
Je-li
mogoče
,
dete
moje
,
da
te
najdem
na
takovej
samoti
?
“
začudi
se
on
in
poobjame
deklico
.
Bojazljivo
se
oklene
ona
njegove
pazuhe
in
niti
besede
ne
more
spregovoriti
.
„
Kaj
je
to
,
draga
Zvezdana
,
ti
si
bleda
in
v
očeh
ti
berem
,
da
si
jokala
.
Gorjé
mu
,
ki
je
žalil
mojega
angelja
,
nebo
naj
mu
odpusti
,
jaz
bi
mu
ne
mogel
.
“
„
Žalostna
nisem
,
dragi
Vratislav
,
le
poglej
me
,
vesela
sem
,
nepopisljivo
srečna
,
kajti
pri
tebi
sem
,
od
kterega
me
hočejo
siloma
ločiti
.
“
„
Kdo
naju
hoče
ločiti
,
povej
,
govori
Zvezdana
,
dozdeva
se
mi
,
da
si
bila
žaljena
zaradi
mene
?
“
„
O
pozabi
to
,
resnica
ni
,
kar
ti
pravim
,
ne
terjaj
od
mene
istega
imena
,
—
kajti
verjeti
bi
ne
mogel
,
kako
nepopisljivo
se
zlorabi
beseda
:
prijateljstvo
.
“
Vratislav
utihne
,
položi
desnico
na
čelo
,
kakor
da
bi
si
hotel
zatreti
strupeno
misel
,
ki
se
je
zbudila
z
neverjetno
močjo
v
njegovej
glavi
.
Naposled
pa
vzklikne
kakor
v
strašnih
sanjah
:
„
Zvezdana
,
odpusti
mi
,
ali
je
mogoče
,
da
izdaje
prijatelj
prijatelja
,
zaklinjam
te
,
govori
:
Skovir
je
žalil
tebe
,
zasmehoval
najino
ljubezen
,
kajti
že
nekaj
dnij
se
me
vidno
ogiblje
in
pobeša
pogled
pred
mojim
očesom
!
“
Zvezdana
s
prva
molči
,
a
potem
pravi
:
„
Vratislav
,
če
me
ljubiš
le
senco
tega
,
kakor
mi
zagotavljaš
,
prosim
,
odpusti
mu
,
on
ne
vé
kaj
dela
,
vedel
ni
kaj
je
govoril
,
le
njegove
druščine
,
njegovega
obližja
me
reši
,
če
ti
je
mogoče
!
“
In
zdaj
nastane
tihota
.
Kakor
brez
življenja
stopa
Vratislav
poleg
nežne
deklice
.
Otožen
je
bil
isti
večer
v
tihem
gozdu
.
Vida
se
je
vrnola
še
le
pozno
k
druščini
,
se
vé
da
brez
Vratislava
,
kterega
je
izgrešila
na
poti
.
Zbledela
pa
je
in
se
prestrašila
,
ko
je
videla
Zvezdano
nekako
žalostno
,
gospoda
Skovirja
pa
nikjer
.
Vprašala
bi
bila
rada
,
kaj
pomenja
ta
nenadna
izprememba
,
a
resno
bratovo
lice
jej
jo
to
zabranjevalo
.
Otožno
je
tudi
nekdo
drug
korakal
isti
večer
po
gozdnej
poti
proti
Pasjaku
.
Zapored
je
postal
,
dlan
na
čelo
položil
,
v
nebo
pogledal
,
obraz
skremžil
in
preklinjal
ter
se
rotil
v
tujem
jeziku
.
Naposled
se
ohrabri
,
grjačo
krepkejše
v
roko
stisne
in
pravi
:
Neumnost
,
neumnost
in
otročarija
vse
,
nič
drugega
kot
otročarija
.
Vdala
bi
se
bila
in
verjela
,
a
hudič
vé
,
kako
jej
je
on
zmotil
glavo
,
pridobil
si
srce
,
kterega
takovo
kmetsko
seme
vredno
ni
.
In
vendar
ne
morem
samega
sebe
umeti
,
zakaj
se
mi
vsiljuje
njena
podoba
vedno
v
spomin
,
zakaj
me
priklepa
z
železnimi
okovi
na
to
gorsko
puščobo
.
Koliko
lepih
,
omikanih
deklic
je
v
mestu
,
ki
bi
se
z
veseljem
oklenole
moje
ponudbe
,
a
zdaj
me
le
očaruje
šestnajstletno
dekletce
zagorskega
filistra
.
In
naj
se
podere
pekel
,
nazaj
ne
morem
zdaj
,
da
bi
si
rad
.
Izdal
sem
se
,
v
boj
postavil
ime
,
prijateljsko
svoje
imé
,
v
boj
postavim
naposled
še
svojo
moč
.
Izgubljeno
naj
bode
vse
;
če
je
ne
morem
dobiti
jaz
,
imeti
je
tudi
ne
sme
on
,
dokler
mu
more
zapreke
staviti
sin
imenitnega
očeta
.
Tako
ugiblje
Skovir
na
samotnem
gozdnem
potu
in
ko
pride
na
grajsko
cesto
in
do
lesene
koče
,
kjer
se
toči
popotnim
ljudem
slaba
pijača
,
prestopi
prag
in
izgine
za
škripajočimi
durmi
.
Sivolasa
starka
skremženega
upadlega
lica
sloni
ondi
v
kotu
poleg
edinega
gosta
v
nekako
čudnej
opravi
.
Skovir
pa
pri
slabej
oljnatej
svetilnici
niti
poznati
ne
more
,
kdo
je
samoten
pivec
v
zgornjem
konci
,
zatorej
sede
k
prvej
mizi
in
ukaže
prinesti
pijače
.
„
Sèm
le
k
meni
prisedite
,
pa
tako
čmerikavo
se
ne
držite
,
mladi
gospod
grajski
,
“
pravi
smejé
in
z
nekakim
ironičnim
glasom
prvi
pivec
,
ko
Skovir
polno
kupo
med
prsti
vrti
in
koščenej
postrežnej
starki
niti
na
zdravje
ne
napije
.
Strupenega
pogleda
se
ozrè
zdaj
Skovir
k
nasprotnej
mizi
.
Nekaj
trenotkov
molči
,
kakor
da
bi
se
hotel
prepričati
,
ali
je
predrzni
pivski
tovariš
vreden
njegove
druščine
,
a
potem
pravi
maščujoč
se
nad
prejšnjo
predrznostjo
:
„
Mislil
sem
,
da
je
ta
beznica
,
ta
gadji
brlog
le
pribežališče
popotnim
ljudem
in
tujcem
,
a
zdajci
vidim
,
da
ga
obiskuje
celó
gospoda
in
grajski
pisarji
.
“
„
In
pa
v
gorske
dekline
po
nepotrebnem
in
brez
uspeha
zaljubljeni
in
žaljeni
mestni
gospodje
.
Ha
ha
,
to
je
kaj
vredno
to
,
to
so
posebne
časti
za
mlade
kavalirje
,
“
odvrne
še
bolj
porogljivo
prvi
pivec
,
sivobradi
grajski
pisar
.
Skovir
se
zgane
in
ostrmi
.
Kako
je
znano
starcu
njegovo
današnje
kritično
stališče
,
to
mu
je
uganjka
in
prejasno
je
tudi
,
kam
merijo
njegove
strupene
besede
.
Razvnet
po
nepričakovanem
odgovoru
zgrabi
zdajci
pijačo
,
prenese
jo
k
nasprotnej
mizi
ter
prisede
k
starcu
.
„
Gospod
,
vi
ste
nerazumljivi
,
govorite
jasno
!
“
pristavi
potem
in
čisto
izpremenjen
napije
smejočemu
se
starcu
.
„
In
vi
ste
čuden
človek
,
povém
vam
na
ravnost
v
obraz
.
Prej
ste
hoteli
smešiti
sivolasega
nasprotnega
pivca
,
zdaj
pa
ko
vam
je
razodel
vašo
lastno
smešnost
,
klanjate
se
mu
in
mu
kadite
.
V
resnici
slabo
ulogo
igrate
,
prav
nič
boljšo
,
kot
ste
jo
v
gozdu
danes
popoldne
v
druščini
iste
mladoletne
črnolaske
iz
Zabrdja
,
le
zapomnite
si
to
.
Vendar
,
da
vam
kar
na
ravnost
povém
,
če
ste
prav
slabo
začeli
in
svoje
ljubezni
voz
zavozili
na
napačno
cesto
,
izgubljeno
še
ni
vse
,
ako
hočete
ubogati
in
verovati
ter
ne
več
svoje
prejšnje
razžalitve
ponavljati
.
“
Izgovorivši
zgrabi
starec
kupo
,
trči
s
svojim
tovarišem
in
vzklikne
:
„
Na
zdravje
,
mladi
znanec
,
trčite
s
starcem
,
ki
vam
je
po
osodi
brat
,
torej
tudi
vaš
prijatelj
in
pomočnik
,
kedar
ga
potrebujete
.
“
Skovir
molči
,
zre
začudjen
v
svojega
tovariša
in
pristavi
:
„
Ko
bi
ne
vedel
,
da
ste
grajski
pisar
in
ta
beznica
zacestna
krčma
v
obližji
Pasjaka
,
dejal
bi
,
da
sem
zašel
v
hudodelsko
gnezdo
med
zaklete
čarovnike
.
Tako
pa
je
le
interessanten
moj
položaj
,
kterega
si
ne
vém
raztolmačiti
.
“
„
Tudi
črnolaska
si
je
mislila
tako
nekako
,
ko
ste
jej
v
gozdu
njenega
ljubimca
začrnili
,
prijateljstvo
ostrupili
in
deklici
svoje
skrivne
želje
izrekli
.
Politično
ravno
to
od
vas
ni
bilo
.
Lahko
bi
bili
počakali
boljše
priložnosti
,
preurno
ste
ravnali
,
prihranili
bi
si
bili
lahko
sedanjo
težavno
nalogo
.
A
kaj
ne
stori
ljubezen
,
česa
ne
obljubi
,
česa
ne
pozabi
!
Vendar
izgubljeno
še
ni
vse
.
Dekletce
je
lepo
,
premoženja
ima
in
vredno
je
,
da
stori
človek
nekaj
več
stopinj
za
njo
,
kot
za
kakovo
drugo
brez
enakih
lastnostij
.
Vendar
zdaj
pijte
,
pol
skrbi
iz
glave
in
meni
glavno
stvar
prepiustite
!
Poravnati
moram
še
,
nekaj
starih
dolgov
,
zaklel
sem
se
o
tem
in
ravno
zdaj
mi
prav
pride
takovo
naključje
.
“
Tako
beseduje
starec
z
nekakim
posebnim
navdušenjem
in
pogleduje
jako
pogosto
v
svojo
kupo
.
Svetilnica
jame
med
tem
ugasovati
na
mizi
in
kuštrava
starka
dremlje
za
durmi
.
„
Pozno
je
,
“
pravi
potem
starec
,
„
in
tú
ni
kraja
za
takove
pogovore
.
Tudi
stene
imajo
sem
ter
tja
ušesa
in
mrtvo
zidovje
izdaja
pogosto
.
“
Po
teh
besedah
vrže
starec
nekaj
desetic
po
mizi
,
prime
mladega
tovariša
za
roko
ter
ga
pelje
na
prosto
.
Temna
je
bila
noč
in
luna
se
je
skrila
za
oblake
,
ko
stopata
naša
znanca
potem
po
kamenitej
stezi
proti
Pasjaku
.
Ko
prideta
do
starodavne
,
pol
razrušene
kapelice
na
razpotji
,
ustavi
se
starec
ter
zre
z
mračnim
očesom
v
sivo
kamenje
in
pravi
:
„
Zagotavljam
vas
,
jaz
sem
že
jel
pozabljati
,
kar
je
bilo
,
rad
nisem
mislil
v
minole
dni
.
A
v
zadnjem
času
ko
mi
je
prišel
zopet
on
pred
oči
,
peče
me
kakor
žareče
oglje
;
kedar
zagledam
to
razrušeno
kapelo
,
divje
mi
zopet
oživi
prejšnja
strast
,
in
moč
,
junaško
,
mladostno
moč
čutim
v
svojih
žilah
.
Povém
vam
kratko
,
jaz
že
pol
življenja
sovražim
in
preklinjam
posestnika
na
Zabrdji
,
in
odpustiti
mu
ne
morem
,
akoravno
je
morda
le
škodoval
bolj
po
naključji
kot
z
namenom
.
A
vse
eno
.
On
je
kriv
,
da
mi
je
osivela
prerano
glava
,
da
se
potikam
ubogi
pisar
na
stare
dni
po
gorskem
zakotji
,
ko
bi
se
lahko
vozil
njemu
enako
v
kočiji
okrog
in
gledal
srečno
družino
okoli
sebe
.
Dovolj
naj
vam
bode
to
,
dovolj
,
govoril
sem
preveč
.
“
Zopet
molči
starec
in
kakor
okamenel
zre
na
razrušeno
kapelo
.
Čez
nekolike
se
zdrami
,
poda
tovarišu
roko
in
pravi
:
„
Tako
,
zdaj
vam
je
znano
vse
.
Če
ljubite
v
resnici
mlado
črnolasko
,
če
veste
,
da
ne
morete
živeti
brez
nje
,
če
morete
zatreti
zadnjo
iskro
prijateljstva
v
prsih
,
če
vam
ni
nobena
pot
preslaba
doseči
svoj
namen
,
—
udarite
v
to
desnico
,
nepremakljivega
zaveznika
in
tovariša
imate
v
meni
.
A
vendar
premislite
dobro
,
vi
ste
še
mladi
,
meni
je
življenje
minolo
,
vi
stavite
za
svoj
namen
vse
,
jaz
ničesar
.
Le
stare
rane
si
hočem
in
moram
ohladiti
,
pravice
in
krivice
ne
morem
ločiti
več
.
Sovraštvo
in
maščevanje
se
je
uselilo
v
moje
prsi
,
v
vaših
še
bije
ljubezen
.
Če
morete
,
pustite
golobico
svojemu
prijatelju
,
akoravno
je
ni
morda
vreden
.
Potem
pa
ste
tudi
ločeni
najini
poti
.
Iskati
si
moram
druge
priložnosti
,
da
nasitim
svojo
neizbrisljivo
strast
.
“
„
Še
enkrat
vam
pravim
,
vi
ste
čuden
človek
,
prijatelj
,
in
konec
vaše
povesti
ste
mi
bolj
tuji
kot
s
početka
.
Mene
je
sicer
žalilo
dekletce
,
a
odpuščam
mu
rad
.
Maščeval
bi
se
,
a
maščevanja
ne
zasluži
do
sedaj
še
nihče
.
Počakati
hočem
bodočnosti
,
le
toliko
vam
povém
,
da
ne
smem
več
pred
oči
svojemu
nekdanjemu
sošolcu
,
sedanjemu
svojemu
tekmecu
na
Radovji
,
kajti
začrnila
me
je
brez
dvombe
njegova
črnolaska
.
“
„
Prav
je
tako
,
storite
,
kar
ste
izrekli
,
če
morete
.
Vi
še
čutite
,
da
ste
nekaj
sami
krivi
,
jaz
sem
pa
prepričan
,
da
so
me
pogubili
drugi
.
Sami
se
nočete
na
ravnost
maščevati
,
a
tvarine
bodete
imeli
dovolj
,
jaz
sem
vam
o
tem
porok
,
da
si
ohladite
po
drugej
poti
razjarjeno
sovraštvo
.
“
Tako
je
govoril
naposled
s
posebnim
naglasom
starec
,
stisnol
tovarišu
roko
in
se
urno
po
stranskej
poti
izgubil
—
v
nočnej
temini
.
„
Kaj
takega
pa
še
ne
,
“
pravi
potem
Skovir
sam
pri
sebi
.
„
Menil
sem
,
da
živim
v
dolgočasnem
gorskem
zakotji
,
brez
zanimivosti
,
brez
poesije
.
Zdaj
pa
vidim
,
da
se
spletajo
celi
romani
v
mojem
okrožji
in
da
igram
nenadoma
sam
imenitno
ulogo
.
Radoveden
sem
,
kaj
bode
iz
tega
.
Med
pisarjem
in
zabrdskim
posestnikom
je
razpeto
neko
skrivnostno
zagrinjalo
,
ktero
se
brez
dvombe
prej
ali
pozneje
pretrga
.
In
v
onej
katastrofi
se
tudi
nežnej
,
trmastej
črnolaski
poniža
glava
za
nekaj
pedij
.
Kdo
vé
,
ali
jej
ne
bode
še
žal
današnje
mlačnosti
v
gozdu
,
ali
se
ne
spominja
še
nekdaj
svojega
častilca
Skovirja
,
ko
bode
že
prepozno
?
Da
,
lepo
je
to
.
Maščevanja
ne
potrebujem
zdaj
.
Čakati
hočem
hladno
krvno
starčevih
obljub
.
Prijetnejšega
ni
kot
od
daleč
gledati
pogin
naših
zasmehovalcev
in
jim
kazati
,
da
niso
niti
našega
zaničevanja
vredni
.
“
Nekaj
dnij
potem
se
je
na
Radovji
marsikaj
izpremenilo
.
Gospoda
Skovirja
ni
bilo
več
videti
.
To
je
opazila
stara
gospa
s
Pasjaka
,
pogrešil
ga
je
gospod
Kolovski
;
Vratislav
niti
Vida
,
sploh
nihče
ni
govoril
o
njem
,
kakor
da
bi
bili
uzroki
njegovega
odtegovanja
obče
znani
.
Le
éno
osebo
je
bolela
ta
izprememba
,
a
molčala
je
tudi
ona
in
trpela
.
Le
v
trenotkih
ko
je
bila
sama
,
v
tihih
večerih
in
v
očeh
brez
spanja
močila
je
mlada
Vida
blazino
svoje
postelje
z
grenkimi
solzami
za
Skovirjem
,
ki
se
je
vedel
tako
ljubeznjivo
ukrasti
v
neizkušeno
srce
mlade
deklice
.
In
še
drug
upliv
je
imela
zadnja
izprememba
na
nekoga
med
našimi
znanci
.
Vratislav
je
še
le
zdaj
spoznal
,
da
je
zašel
predaleč
v
svojej
ljubezni
,
da
je
privezan
močnejše
na
nežno
dekletce
,
kot
bi
bil
sam
sebi
verjel
in
da
ni
pošteno
in
možato
sklepati
zveze
z
mlado
hčerjo
za
očetovim
hrbtom
.
Stopiti
hoče
torej
kot
mož
k
starcu
,
povedati
mu
,
kar
je
že
gotovo
sam
uganil
,
da
ljubi
njegovo
dekletce
.
In
ako
bi
odrekel
reditelj
,
bila
bi
neumnost
izgubljati
zlati
čas
tú
,
kjer
so
mu
zagrenili
že
prvi
trenotki
.
Bilo
je
jesensko
popoldne
.
Gospod
Kolovski
je
sedel
na
klopici
pred
ulnjakom
z
dolgocevno
pipo
v
ustih
in
opazoval
je
bučele
,
ki
so
se
nekako
otožno
dvigovale
v
zrak
in
trudne
počepale
pred
svoje
tiho
domovje
.
Po
peščenej
vrtnej
stezi
sem
pride
Vratislav
in
prisede
k
prijatelju
.
„
Vi
opazujete
bučele
,
gospod
Kolovski
,
in
se
veselite
njihovega
bogatega
satovja
,
“
ogovori
ga
mladi
znanec
.
„
Da
,
da
tako
je
,
“
pravi
starec
nekako
iznenadjen
,
puhne
kaka
dva
pota
urnejše
dim
,
poda
gostu
desnico
in
pristavi
:
„
Saj
je
pa
tudi
prijetno
opazovati
to
preljubo
družino
.
Le
poglejte
,
kako
počeplje
družica
za
družico
k
panju
,
kako
nosi
zadnje
ostanke
letošnje
paše
na
skopiček
in
morda
tudi
sanja
,
kako
bode
brezskrbno
in
veselo
počivala
v
dolgej
zimi
in
uživala
zaslužek
dolgega
truda
.
A
tudi
ljubeznjive
bučele
imajo
svojo
osodo
!
Kar
si
pribori
kdo
v
trudu
svojega
obraza
in
kopiči
od
leta
do
leta
,
to
uniči
in
razbije
drugi
,
in
nikdar
ni
sreče
in
mirú
.
Kdo
razruši
marljivim
bučelam
domovje
,
kdo
jih
oropa
njihovega
zaklada
?
—
Človek
,
in
kdo
človeku
,
govorite
mladi
prijatelj
,
kdo
?
—
Človek
.
“
Zadnje
besede
govoril
je
starec
z
nekakim
posebnim
naglasom
ter
gledal
potem
molčé
za
odletajočimi
bučelami
.
„
In
kdo
nas
je
pooblastil
gospod
,
da
delamo
tako
,
spoznamo
svojo
krivdo
in
vendar
ne
postanemo
boljši
?
Dovolite
,
da
nadaljujem
vaše
modrovanje
,
“
pravi
potem
Vratislav
,
in
nekako
tesno
mu
je
,
kajti
dozdeva
se
mu
,
kakor
da
bi
zrl
danes
starec
v
njegove
misli
.
„
Pooblastilo
,
neumna
beseda
.
Lahko
bi
jo
izbrisali
iz
našega
jezika
.
Smešno
,
pooblastilo
!
Stori
to
,
kar
ti
ugaja
in
ne
prašaj
po
pravici
in
značaji
,
prijatelj
,
to
je
današnje
geslo
,
in
gorjé
onemu
,
ki
je
drugačnih
mislij
,
pogubé
se
sam
in
pogubé
ga
drugi
.
Pa
ne
zamerite
prijatelj
,
da
sem
vam
danes
tako
nemoralen
pridigar
.
Sem
ter
tja
zataji
človek
in
mora
svojo
nrav
zatajiti
,
in
jaz
imam
pravice
,
verjamite
mi
,
in
uzroka
dovolj
za
to
.
“
„
Komur
se
godi
krivica
,
pomagaj
si
sam
,
takovih
mislij
sem
včasih
jaz
,
gospod
Kolovski
.
Najboljše
pa
je
zapustiti
prej
ko
mogoče
kraj
,
kjer
mu
zagrené
že
prve
ure
.
Torej
ne
čudite
se
,
če
vam
naznanjam
,
da
sem
se
namenil
zopet
oditi
iz
rojstnega
kraja
,
kjer
puščam
edini
spomin
,
da
sem
našel
ondi
pravega
prijatelja
v
vas
,
ki
me
umé
—
drugega
—
pa
—
.
“
Poslednjega
stavka
ne
izgovori
mladi
doktor
,
temveč
glavo
si
podpré
v
dlan
in
zre
molčé
pred
se
.
„
Drugega
pa
nič
kot
prepričanje
o
prejšnjej
mojej
trditvi
,
da
človek
,
le
človek
podira
srečo
človeku
,
“
pristavi
starec
in
se
nekako
radovedno
v
svojega
tovariša
ozre
.
„
A
oprostite
,
jaz
nimam
rad
skrivnostij
.
Znano
mi
je
,
da
se
vam
je
zgodila
krivica
,
a
že
s
početka
,
to
se
pozabi
.
Zatorej
odobrujem
vaš
namen
.
In
ko
bi
mi
ne
bili
vi
sami
tega
razodeli
,
svetovati
bi
vam
bil
moral
to
sam
,
akoravno
vam
pravim
,
da
vas
imam
rad
.
Ne
govoril
bi
resnice
,
ko
bi
dejal
,
da
vas
ne
bodem
prav
nič
pogrešal
,
tako
brezčuten
nisem
,
da
si
sicer
proze
polen
.
Manjkalo
vas
bode
sicer
še
nekomu
drugemu
,
a
boljše
je
bajè
navaditi
se
ločitve
prej
nego
pozneje
.
Razumete
me
,
gospod
doktor
,
kaj
mislim
s
temi
besedami
,
in
ko
bi
bili
vi
na
mojem
stališči
,
dejali
bi
,
prav
ima
.
“
Vratislav
se
zgane
.
Prejasno
mu
je
,
o
čem
govori
starec
,
a
tudi
nerazumljivo
,
kako
da
je
tako
natančno
znan
z
njegovim
kritičnim
položajem
.
„
Zdaj
imam
še
časa
z
njim
o
tem
govoriti
,
zdaj
dokler
še
imam
priložnosti
;
vse
dobljeno
ali
izgubljeno
vse
,
“
misli
si
Vratislav
,
poda
svojemu
tovarišu
desnico
in
pravi
:
„
Ne
zamerite
jaz
sem
vašo
prijaznost
in
gostoljubnost
zlorabil
.
Za
vašim
hrbtom
sem
začel
ljubezen
z
mlado
Zvezdano
in
volitve
nimam
druge
kot
prositi
vas
,
da
dovolite
,
če
smeva
biti
srečna
oba
,
ali
pa
se
poslavljam
danes
morda
za
vselej
od
vas
.
“
„
Tako
,
to
je
vse
,
kar
vas
teži
.
Povedati
vam
moram
,
da
mi
niste
nič
novega
razkrili
.
Jaz
sem
sicer
sivolas
,
a
videl
sem
dobro
,
kaj
vas
pogostoma
k
nam
vabi
.
S
početka
me
je
veselilo
to
,
kajti
spoštujem
vas
,
kakor
sem
že
dejal
,
v
poslednjem
času
pa
sem
se
prepričal
,
da
bi
bilo
bolje
,
ko
bi
vi
ne
bili
nič
drugega
kot
moj
sosed
in
prijatelj
.
“
Tihota
nastane
potem
,
da
se
čuje
posamezen
orumenel
list
,
ki
se
vrti
v
rahlem
šumenji
raz
sadnega
drevesa
.
„
Gospod
Kolovski
,
ali
je
nesreča
,
če
ljubim
vašega
otroka
,
če
ljubi
Zvezdana
mene
in
če
zastavljam
za
to
moško
svojo
besedo
?
“
odvrne
naposled
doktor
osupnen
.
„
Lepo
je
to
,
nikdar
nisem
dvomil
o
vašem
poštenji
,
a
pomisliti
je
treba
,
ali
ni
drugih
uzrokov
,
ki
bi
zavirali
srečo
dveh
src
.
Že
zaradi
tega
ker
sumite
,
da
bi
vam
utegnol
biti
vaš
prijatelj
na
škodo
,
obupujete
ter
hočete
zapustiti
domovino
in
ljubljeno
deklico
,
kakor
pravite
;
kaj
bi
še
le
storili
,
ko
bi
vas
zadelo
kaj
resnega
,
ko
bi
imeli
pravih
uzrokov
k
temu
?
Prijatelj
,
ko
bi
vam
jaz
hotel
pripovedovati
zgodovino
svojo
in
svojega
otroka
,
o
čemer
sem
se
zaklel
,
da
ne
bodem
nikdar
govoril
,
zamenili
bi
vi
brez
dvoma
svoje
misli
,
in
ne
rekel
bi
,
da
ste
mi
storili
krivico
.
Pa
pustiva
to
,
čemu
vzbujati
podobe
,
ki
niso
izmed
najlepših
?
Jaz
pravim
,
da
je
dekle
zdaj
za
možitev
še
premlado
,
da
je
najboljše
za
vas
,
da
si
ogledate
nekaj
sveta
,
poskusite
srečo
v
svojem
stanu
.
In
ako
med
tem
zagorskega
zakotja
,
svoje
domovine
,
mene
in
—
Zvezdane
ne
pozabite
,
veselilo
me
bode
,
ko
se
zopet
vrnete
.
Zdaj
mi
ni
mogoče
storiti
za
vas
še
ničesar
,
posebno
ker
niti
ne
vém
,
ali
me
neke
izpremembe
ne
preženó
celó
iz
tega
preljubljenega
kraja
.
“
Dalje
ne
more
govoriti
.
„
Dejali
ste
,
naj
grem
,
gospod
Kolovski
,
in
jaz
vas
ubogam
.
Dva
prijatelja
sem
imel
v
domovji
,
tu
v
gorskem
zakotji
;
prvega
zapuščam
in
prosim
odpuščenja
,
kajti
storil
sem
mu
krivico
,
in
to
ste
vi
;
drugega
preklinjam
,
kajti
z
nesramno
roko
je
pretrgal
vez
skrivne
ljubezni
in
pospešil
mojo
ločitev
.
Rad
mu
grem
s
poti
,
rad
se
mu
umaknem
.
Prepričan
sem
,
da
je
vsaj
po
zvunanjih
okoliščinah
vrednejši
Zvezdane
kot
ubogi
kmetski
sin
,
kteri
si
še
le
mora
z
lastnimi
rokami
zidati
svoj
obstanek
in
bodočnost
.
“
Izgovorivši
vstane
polahno
Vratislav
,
podá
nekako
mrzlo
starcu
roko
in
menéč
,
da
v
nekterih
dnevih
odpotuje
,
zahvali
se
za
gostoljubnost
in
prijateljstvo
.
„
Braniti
vam
ne
morem
,
da
odidete
,
le
svetujem
vam
,
pojdite
zdaj
,
če
je
mogoče
.
Zdaj
sodite
krivo
moj
svèt
,
a
pride
morda
čas
,
ko
bodete
dejali
:
Stari
prijatelj
je
imel
prav
,
on
je
poznal
svet
.
“
Tako
beseduje
starec
,
ko
spremlja
doktorja
do
vrtnega
obrobja
;
a
ondi
postoji
in
gleda
nekaj
časa
za
njim
.
„
Blag
mož
je
to
,
“
pravi
potem
.
„
In
zakaj
ni
takim
ljudem
odločena
lepša
osoda
?
Zakaj
je
moral
priti
pod
mojo
streho
,
izpod
ktere
se
vrača
s
krvavečim
srcem
?
Vse
bi
storil
,
ko
bi
mu
mogel
pomoči
,
a
zdaj
ne
morem
.
Nemesis
,
Nemesis
!
tvoja
preganjalska
nit
še
ni
pretrgana
in
tvoja
čaša
,
iz
ktere
že
trideset
let
pijem
,
še
ni
izpraznjena
!
“
Vratislav
ni
čul
zadnjih
besed
,
in
prav
je
bilo
tako
.
Dovolj
je
imel
svojih
lastnih
temnih
mislij
,
prevelik
je
bil
labyrint
,
po
kterem
se
mu
je
podila
podoba
za
podobo
,
nasprotje
za
nasprotjem
.
„
Nekdaj
sem
mislil
,
da
poznam
svojega
starega
prijatelja
,
zdaj
mi
je
jasno
,
da
sem
se
motil
.
Nekaj
skrivnostnega
je
imel
vedno
v
svojem
govorjenji
in
povsod
,
in
če
se
ne
goljufam
,
v
nekakej
čudnej
zvezi
je
z
gradom
na
Pasjaku
in
njegovimi
prebivalci
.
Zakaj
pa
mi
ni
sicer
ničesar
omenjal
o
grajskih
,
kakor
da
bi
mu
bili
tuji
,
in
ko
sem
jih
spoznal
jaz
,
vidi
se
mu
,
da
mu
ni
povšeči
takovo
znanje
.
Uganjka
,
v
resnici
čudna
uganjka
je
to
,
ktero
nesem
iz
domovja
zopet
na
tuje
,
in
zlati
gradovi
,
ktere
sem
hotel
zidati
tú
na
rojstnej
zemlji
,
razrušeni
so
za
vselej
.
“
Takih
mislij
polen
pride
Vratislav
do
gozdnega
obrobja
,
kjer
je
prvič
zaupno
govoril
z
Zvezdano
in
kjer
mu
je
odljudni
grajski
pisar
zastrupil
najlepši
trenotek
njegovega
življenja
.
In
predno
se
zavé
v
takem
premišljevanji
,
zakliče
ga
ženski
glas
.
Ozre
se
in
zagleda
na
samotnej
klopici
črnooko
dekletce
,
ki
se
mu
nasproti
smeji
in
ga
pozdravlja
.
Rad
bi
šel
mimo
,
ne
govoril
bi
več
z
Zvezdano
,
mož
bi
bil
,
storjenih
sklepov
bi
ne
prelamljal
,
a
mogoče
ni
.
Saj
mu
tudi
dekletce
ni
nič
žalega
storilo
,
kako
bi
mogel
tako
trdosrčen
biti
,
da
bi
se
po
krivici
maščeval
!
In
k
njej
hiti
tedaj
in
sede
na
klopico
ter
se
trudi
,
da
bi
bil
vesel
kakor
prejšnje
dni
.
Vendar
preje
goljufamo
največjega
modrijana
nego
ljubeče
žensko
okó
.
„
Kaj
ti
je
,
ljubi
Vratislav
,
danes
?
Otožen
si
,
prave
besede
nimaš
za
me
,
in
dozdeva
se
mi
,
kakor
da
bi
ti
bila
nestrpna
moja
druščina
?
“
„
Krive
so
take
misli
,
Zvezdana
!
Glej
,
jaz
sem
vesel
ali
vsaj
biti
moram
.
In
nespametno
bi
bilo
,
ko
bi
žaloval
človek
,
kedar
se
poslavlja
od
prijateljev
,
ki
mu
svetujejo
in
želé
,
naj
kmalu
odide
.
“
„
To
so
brezsrčne
besede
,
Vratislav
,
in
jaz
jih
ne
umem
.
O
govori
jasno
,
nekaj
imaš
na
srci
,
kar
ne
zaupaš
meni
,
ker
me
ne
ljubiš
več
,
“
vzdihne
naposled
deklica
,
ovije
beli
roki
okoli
njegovega
vratú
in
glas
jej
zamrè
na
ustnicah
.
„
Zvezdana
,
jaz
grem
,
tajiti
nočem
več
.
Iti
moram
in
celó
tvoj
oče
mi
svetujejo
,
da
je
boljše
tako
za
me
in
za
te
.
Pozabi
me
,
to
te
prosim
;
okleni
se
drugega
,
ki
te
je
bolj
vreden
od
mene
in
bodi
srečna
;
če
ne
bodem
jaz
nikdar
,
kaj
tega
drugim
mar
!
“
„
Gorjé
!
to
ni
mogoče
,
ti
ostaneš
,
ti
ne
greš
,
Vratislav
,
ali
pa
nisi
preračunil
,
kaj
bode
z
menoj
,
“
pravi
deklica
in
obilo
solze
jo
zalijó
.
„
Utolaži
se
,
Zvezdana
!
Jaz
grem
,
ker
moram
iti
.
Znabiti
še
pride
čas
,
ko
se
vrnem
,
ako
pa
ne
,
odpusti
mi
in
verjami
,
da
je
bil
tvoj
Vratislav
poštenjak
,
ki
si
ni
hotel
s
silo
priboriti
sreče
,
ktere
ni
zaslužil
.
“
Izgovorivši
poobjame
deklico
,
poljubi
jo
v
bledo
čelo
in
izgine
v
gozdnej
seči
.
Že
drugo
jutro
zgodaj
je
sedel
Vratislav
na
robu
svojega
kovčega
in
pospravljal
svoje
knjige
,
obleko
in
vse
,
kar
je
prinesel
nekdaj
iz
mesta
,
kajti
odpotovati
je
mislil
še
isti
dan
.
V
prvem
trenotku
niti
računil
ni
,
koliko
gorjá
pusti
za
seboj
;
pozabil
je
celó
ljubezni
do
Vide
,
ki
mu
je
bledega
obraza
in
objokanih
očij
urejevala
potrebne
reči
za
odhod
in
si
niti
vprašati
ni
upala
,
kam
gre
in
kdaj
se
vrne
.
Vedela
je
pač
,
da
je
vsega
tega
kriv
mestni
gospod
,
isti
človek
,
ki
se
je
usélil
siloma
v
njeno
srce
,
in
vest
jo
je
pekla
,
da
tudi
ona
ni
brez
krivde
,
zakaj
pa
je
bila
prijazna
z
njim
in
mu
je
dajala
povod
,
da
se
je
pridružil
v
prej
tako
veseli
krog
?
Vratislav
ni
omenil
niti
besedice
o
zadnjih
dogodbah
,
le
naročal
je
Vidi
,
kaj
se
ima
storiti
s
tem
in
onim
,
ko
bi
o
njem
toliko
in
toliko
časa
ne
čula
.
Na
zadnje
jej
je
rekel
,
naj
bode
prijazna
z
Zvezdano
kakor
doslej
,
naj
jo
tolaži
,
ko
bi
žalovala
,
in
jej
prigovarja
,
naj
minolost
pozabi
.
„
In
še
nekaj
te
prosim
,
draga
Vida
,
in
prepričan
sem
tudi
,
da
me
ubogaš
.
Vedno
si
bila
poštena
deklica
,
“
pravi
Vratislav
dalje
,
držeč
jo
za
desnico
in
nadaljuje
:
„
Vida
,
ti
imaš
skrivnosti
pred
menoj
,
a
tega
ti
ni
potreba
,
znano
mi
je
vse
.
Dobro
vém
,
da
vidiš
rada
,
ali
da
si
vsaj
rada
videla
Skovirja
,
mojega
nekdanjega
prijatelja
in
tudi
jaz
sem
ga
rad
imel
.
Drago
sem
plačal
to
zaupanje
,
on
je
človek
brez
srca
,
brez
časti
.
Odpuščam
mu
jaz
,
odpusti
mu
tudi
ti
,
a
obljubiti
,
priseči
mi
moraš
,
da
se
ga
ogiblješ
odslej
,
da
ne
obiskuješ
več
gradú
na
Pasjaku
.
Če
se
hočeš
možiti
in
tega
ti
bode
potreba
,
kajti
slabotna
ženska
mora
imeti
krepko
moško
podporo
,
izberi
si
mladenča
iz
gorskega
zakotja
,
kterega
poznaš
od
mladih
nog
in
ki
si
vzrastla
z
njim
,
ki
ume
tebe
in
ti
njega
,
ki
čuti
več
,
kakor
kaže
,
a
goljufije
ne
pozna
,
in
zagotavljam
te
,
srečna
bodeš
.
Vida
,
ti
ne
poznaš
tako
zvanega
omikanega
sveta
,
in
srečna
si
,
da
je
tako
.
O
kolikokrat
sem
že
dejal
,
zakaj
si
zapustil
skromni
dom
svojih
očetov
,
ubijal
se
pol
svojega
življenja
za
videno
srečo
,
in
to
moram
ponavljati
zopet
danes
,
ko
se
poslavljam
sam
ne
vém
za
koliko
let
od
najdražjega
,
kar
mi
je
na
svetu
:
od
domovja
,
od
tebe
in
tvoje
prijateljice
.
Vendar
zdaj
je
prepozno
,
kar
se
je
zgodilo
,
ne
dá
,
se
več
izbrisati
.
“
Tihota
nastane
nekaj
časa
.
Naposled
povzame
zopet
Vratislav
besedo
:
„
Pozvedi
tudi
,
Vida
,
kako
je
starej
gospej
na
Pasjaku
;
čul
sem
,
da
je
bolna
,
a
niti
posloviti
se
ne
morem
od
nje
.
Reci
jej
,
da
jo
pozdravljam
.
Ona
je
blaga
žena
.
“
Tako
je
govoril
Vratislav
z
Vido
in
težko
je
med
tem
zakrival
globoko
žalost
v
srci
;
svete
je
dajal
,
a
čutil
je
,
da
jih
potrebuje
najbolj
sam
.
Kake
dve
uri
pozneje
je
že
stal
na
Draganovem
dvorišči
z
zelenim
„
kocem
“
pogrnen
in
naprežen
voziček
,
in
stari
Matijec
je
v
pražnjej
obleki
nakladal
Vratislavove
reči
ter
z
glavo
zmajeval
,
ker
ni
mogel
umeti
,
kako
more
učen
in
imeniten
gospod
biti
tako
trmast
in
svojeglav
,
da
mu
kar
črez
noč
odpotovanje
v
misel
pride
in
se
kar
nenadoma
domovja
naveliča
.
Ali
kar
zdaj
pridrči
sèm
po
vasi
koleselj
iz
gradú
na
Pasjaku
in
grajski
sluga
poprašuje
po
mladem
doktorji
.
„
Zdaj
ni
drugače
,
gospod
doktor
,
kar
k
meni
prisedite
pa
je
.
Težko
vas
pričakujejo
stara
gospa
in
slabo
jim
je
,
“
pravi
sluga
,
ko
trenotek
pozneje
pred
Vratislavom
na
dvorišči
razoglav
stoji
in
na
vso
sapo
naročilo
svoje
gospodinje
razklada
.
„
Čudno
naključje
je
to
,
nerazumljivo
,
“
misli
si
Vratislav
.
“
Prej
me
nenadne
neprijetnosti
iz
doma
podé
,
in
ko
je
izvršeno
vse
,
pride
drugi
in
kliče
:
Stoj
,
ne
hodi
!
“
Po
takovem
modrovanji
ukaže
Vratislav
hlapcu
,
naj
voz
zopet
razpreže
in
si
vožnjo
za
prihodnje
jutro
prihrani
.
Sam
pa
h
grajskemu
slugi
na
voz
prisede
in
se
namesto
proti
jugu
na
tuje
—
na
zahod
v
grad
na
Pasjaku
odpelje
.
Kako
se
začudi
Vratislav
,
ko
pol
ure
pozneje
v
bolniško
sobano
stopi
in
staro
gospo
v
mehkem
naslonjači
,
z
vezenjem
v
roki
in
ne
ravno
bolezni
oznanujočega
lica
najde
.
„
Hvala
lepa
,
da
ste
se
potrudili
,
gospod
,
in
lepo
je
,
da
ste
uslišali
mojo
prošnjo
in
me
obiskali
,
“
ogovori
grajščakinja
doktorja
in
mu
sebi
nasproti
sedež
ponudi
.
„
Berem
vam
tudi
na
obrazu
,
da
se
čudite
mojej
bolezni
,
ktero
sem
vam
naznanila
,
in
si
mislite
,
da
mi
ni
posebne
sile
.
Resnica
je
to
,
gospod
doktor
.
A
povém
vam
,
da
sem
se
postarala
,
da
ne
bodem
dolgo
in
da
me
v
takem
položaji
tudi
malenkosti
bolj
vznemirjajo
,
kakor
pa
bi
bilo
potreba
.
Zaradi
tega
sem
vas
tudi
povabila
in
vas
želela
videti
,
predno
odidete
.
“
Vratislav
je
v
zadregi
in
osramočen
.
Predobro
je
čutil
,
da
se
je
pregrešil
,
ker
je
hotel
brez
slovesa
odpotovati
od
stare
prijateljice
.
„
Ne
zamerite
,
milostljiva
gospa
!
Moje
razmerje
se
je
nenadno
izpremenilo
.
Ostati
mi
ni
več
tú
;
prelamljati
moram
svoje
nekdanje
sklepe
in
obljube
ter
si
iskati
drugega
domovja
,
“
pravi
Vratislav
čudéč
se
,
kako
je
zvedela
grajščakinja
o
njegovem
odhodu
,
saj
je
že
nekaj
dnij
ni
bilo
na
Radovji
!
„
Iti
morate
,
pravite
,
in
nemudno
,
gospod
doktor
!
A
pravih
uzrokov
nimate
za
to
,
to
vam
povém
jaz
.
Mračna
meglica
,
ki
je
prišla
nad
vas
,
se
zopet
razpodi
;
vi
pozabite
,
kar
je
bilo
,
zavire
vaše
sreče
se
odstranijo
in
vi
se
zopet
zaveste
kakor
črez
noč
na
prejšnjej
cesti
in
porečete
:
Stara
gospa
je
imela
prav
,
ki
je
trdila
tako
.
Zdaj
mi
pa
še
podajte
roko
in
obljubite
,
da
svoje
prejšnje
namene
uničite
,
na
Radovji
ostanete
,
mladej
Zvezdani
najlepših
ur
ne
zagrenite
in
sebi
mirú
ne
kratite
.
Da
vam
olajšam
vaše
križe
in
težave
ter
poravnam
vse
protivje
in
nezgodo
,
ki
se
je
jela
nad
vašo
glavo
kopičiti
,
priča
vam
je
moja
,
roka
.
Ná-te
!
porok
sem
vam
s
častno
besedo
,
da
bode
resnica
,
kar
govorim
.
“
Stara
gospa
poda
čudečemu
se
tovarišu
roko
in
nadaljuje
:
„
Znano
mi
je
,
da
vam
je
svetoval
gospod
Kolovski
,
da
hitite
od
tod
,
kjer
še
ni
dozdaj
sreče
za
vas
,
in
da
ste
zastavili
besedo
,
da
storite
takó
.
Tudi
vém
dobro
,
da
vas
je
žalil
grajščakov
sorodnik
gospod
Skovir
,
a
vse
to
nič
ne
dé
.
Pri
takovih
rečeh
imam
tudi
jaz
nekaj
besede
.
Meni
ste
bili
vi
povšeči
precej
s
početka
.
Pogledali
ste
svet
,
precej
izkušnje
imate
,
lep
naslov
ste
si
pridobili
,
zakaj
bi
ne
bili
vredni
deklice
,
ki
vas
ljubi
s
prvim
mladostnim
ognjem
in
vi
njo
;
zakaj
bi
se
ne
poskusilo
,
da
se
osreči
mladi
par
.
Torej
najprvo
,
gospod
doktor
,
je
to
,
da
na
Radovji
ostanete
in
storite
,
kar
vam
velim
.
Potrebujem
vas
tudi
jaz
,
saj
ni
zvedenega
zdravnika
na
daleč
okrog
.
Naduha
in
starost
me
tare
od
dne
do
dne
,
in
kmalu
bode
treba
oditi
za
drugimi
.
Povém
vam
,
svojih
ljudij
nimam
.
Tujcem
sem
morala
izročiti
svoje
posestvo
,
ljudem
,
ki
mi
niti
hvaležni
niso
,
kakor
vidim.
A
med
tem
se
je
mnogo
spremenilo
.
Našla
sem
človeka
,
o
kterem
sem
mislila
,
da
je
izgubljen
,
zatorej
hočem
popraviti
,
kar
je
zamujenega
.
Naznanjam
vam
,
da
bode
ta
grad
in
vsa
lastnina
,
ki
spada
k
njemu
,
ko
mene
več
ne
bo
,
Zvezdanina
in
vaša
,
če
vam
je
po
godu
,
kajti
vidva
sta
mi
odslej
najdražji
osebi
na
svetu
.
“
Pri
teh
besedah
potihne
grajščakinja
in
si
zakrije
obraz
v
dlani
,
da
bi
utajila
svoje
ginenje
.
Vratislav
stoji
kakor
okamenel
.
Sam
ne
vé
,
ali
je
resnica
,
kar
govori
starka
,
ali
se
jej
le
meša
um
,
ali
so
pa
sanje
,
goljufive
sanje
.
Pred
nekaj
trenotki
najnesrečnejši
človek
in
zdaj
obdarjen
z
vsem
,
kar
more
svet
poželeti
.
Zvezdana
je
njegova
,
protivje
je
uničeno
,
lepa
bodočnost
v
domovini
so
mu
smeji
nasproti
.
„
To
ni
mogoče
,
milostljiva
gospa
,
tega
ne
zaslužim
jaz
,
“
vzklikne
potem
.
„
Prepustimo
izvršenje
obljubljenega
bodočnosti
!
—
Zdaj
pa
svetujte
meni
,
kako
naj
si
podaljšam
dneve
,
ki
so
mi
šteti
;
povém
vam
,
da
me
še
,
ako
vidim
Zvezdano
srečno
in
vas
,
veseli
življenje
,
akoravno
mi
je
že
zagrenilo
toliko
in
tolikokrat
.
“
Vratislav
uredi
vse
,
kar
je
bilo
potreba
in
kar
je
zahtevalo
oslabljeno
zdravje
stare
grajščakinje
,
in
se
vrača
vesel
in
prerojen
domú
na
Radovje
.
„
Nerazumljiv
igralec
sem
,
čudne
uloge
igram
tú
in
razumeti
morem
,
kako
me
iznenadja
naključje
za
naključjem
.
V
jutru
sem
se
poslavljal
od
domovja
in
vsega
,
opoldne
pa
sem
zopet
navezan
z
jeklenimi
okovi
na
to
gorsko
zakotje
.
Stara
gospa
pa
je
več
,
mnogo
več
kot
sem
mislil
jaz
.
Vidi
se
mi
,
da
ima
mnogo
vpliva
na
Kolovskega
.
Ne
ostaja
mi
drugega
kot
hiteti
tja
in
poročati
nežnej
deklici
,
da
se
ne
ločiva
,
da
se
izgublja
protivje
najinej
sreči
,
da
je
gospa
na
Pasjaku
najboljša
žena
celega
svetá
.
“
Tako
je
besedoval
Vratislav
samemu
sebi
na
poti
proti
Radovju
in
je
nove
sklepe
koval
.
Prišedši
domú
pa
je
ukazal
,
da
se
njegove
reči
zopet
na
prejšnje
mesto
postavijo
,
menéč
,
da
še
ostane
dalje
v
gorskem
zakotji
.
Pipec
,
ki
je
po
cele
ure
s
prekrižanima
rokama
na
žagiščnem
vozu
sedel
ter
priložnosti
in
časa
dovolj
imel
za
svetovno
modroslovje
in
kovanje
soseskinih
novic
,
pretuhtal
je
v
svojej
modrej
glavi
in
preštudiral
,
da
mlada
Zvezdana
na
Zabrdji
,
tista
črnolaska
in
pa
doktor
Dragan
nista
kar
tako
,
kakor
navadni
ljudje
,
da
se
rada
vidita
in
ljubita
,
ali
kako
bi
dejal
.
To
važno
stvar
je
pripovedoval
vsakemu
,
kdor
je
mimo
njegove
žage
šel
in
se
hotel
z
njim
razgovarjati
.
Pa
še
nekaj
važnega
je
opazil
.
Stara
grajščakinja
na
Pasjaku
obiskuje
po
njegovej
misli
prepogosto
Draganove
ter
jih
mora
rada
imeti
.
In
življenje
jej
je
minolo
,
svojih
nima
,
premoženja
pa
neizmerno
,
komu
ga
bode
zapustila
,
ako
ne
Draganovim
ali
pa
istej
črnolaski
na
Zabrdji
.
Opiraje
se
na
tako
važne
opazke
delajo
potem
radovski
možakarji
pri
kupi
žganega
take
modre
sodbe
,
da
se
bode
mladi
doktor
posled
še
oženil
na
Zabrdji
in
kdo
zna
,
ali
ne
bode
nekdaj
grad
na
Pasjaku
njegov
,
kajti
sedanji
grajščak
ga
ima
bajè
le
v
najemu
ali
kali
?
„
Vratislav
starki
godi
,
pa
je
,
“
trdili
so
.
Neko
popoldne
sedita
zopet
gospod
Kolovski
in
Vratislav
na
klopici
pred
ulnjakom
pri
kupici
vina
.
Zvezdana
je
odšla
k
Vidi
na
Radovje
in
se
ima
še
le
proti
večeru
vrnoti
.
„
Vi
se
čudite
,
gospod
doktor
,
da
nisem
ostal
mož
beseda
,
da
sem
pozabil
prejšnjih
svojih
svetov
,
namreč
:
Hitite
od
tod
,
zapustite
gorsko
zakotje
in
pozabite
podobe
,
ki
se
vam
je
uselila
v
prsi
,
kajti
malo
sreče
bi
vam
obetala
taka
ljubezen
,
“
pravi
črez
nekoliko
gospod
Kolovski
,
dvigne
čašo
in
napije
mlademu
tovarišu
.
„
V
resnici
čudno
naključje
je
to
nadaljuje
potem
.
„
Kakor
črez
noč
postal
sem
drugih
mislij
in
danes
vam
pravim
:
Ostanite
.
Vedeli
ste
se
prikupiti
osebi
,
ki
ima
mnogo
upliva
na
vašo
bodočnost
.
Vaša
nenadna
prijateljica
vam
neki
ni
tuja
,
da
si
skoro
ne
umem
,
kako
da
vam
izkazuje
večje
zaupanje
,
kot
je
bila
sicer
njena
navada
.
Povedati
vam
moram
,
da
je
bila
oni
večer
,
ko
sva
se
midva
poslovila
,
pri
meni
in
je
dejala
:
„
Doktor
naj
ostane
tu
;
deklico
sem
našla
objokano
na
vrtu
in
če
se
ljubita
,
ne
smemo
jima
sreče
kaliti
.
“
Tako
pritrdim
naposled
tudi
jaz
.
Dolgo
se
že
sicer
poznava
,
gospod
doktor
,
a
sva
si
še
skoro
tuja
.
Jaz
ne
govorim
rad
o
minolosti
.
Zaklel
sem
se
,
da
nesem
marsikaj
s
seboj
v
grob
,
kajti
človeka
nisem
poznal
,
ki
bi
imel
pravice
do
tega
.
A
vi
ste
si
jo
pridobili
zdaj
,
ker
bodete
varuh
mojega
otroka
,
ko
mene
več
ne
bode
.
“
Tako
je
jel
pripovedovati
stari
gospod
in
videlo
se
mu
je
,
da
se
mu
taja
srce
pri
marsikterem
spominu
,
zatorej
je
naposled
nekoliko
pijače
razgret
povzdignol
glas
:
„
Že
v
prvem
trenotku
,
ko
sem
se
seznanil
z
vami
,
mladi
prijatelj
,
bil
sem
prijetno
osupnen
,
kajti
prepričal
sem
se
,
da
ljubite
navdušeno
svojo
sicer
ubogo
domovino
,
svoj
mali
nesrečni
narod
,
da
se
niste
napili
v
tujem
svetu
tujega
,
strupenega
duha
.
Dober
človek
mora
biti
to
,
dejal
sem
sam
pri
sebi
;
srce
ima
na
pravem
mestu
in
veselil
sem
se
,
odkritosrčno
vam
povem
,
vaše
druščine
.
Oživelo
mi
je
zopet
življenje
,
pomladil
sem
se
in
največja
tolažba
mi
je
bila
delati
z
vami
v
blagor
tega
nepopačenega
ljudstva
v
gorskem
zakotji
.
Kar
pa
je
bilo
najlepše
v
tem
,
to
je
spomin
mojih
mladostnih
let
,
ko
sem
pred
tridesetimi
leti
kot
mlad
pravoslovec
mislil
in
navduševal
se
enako
vam
za
pravice
in
svobodo
svojega
zatrtega
naroda
.
Žalibog
,
da
so
mi
zagrenile
te
najkrasnejše
sanje
,
da
sem
plačeval
s
srečo
svoje
bodočnosti
one
blage
ideje
,
ki
so
se
mi
dozdevale
tedaj
in
še
tudi
danes
pravične
,
brez
madeža
,
naravne
.
A
naj
vam
natančno
povém
svojo
zgodovino
,
da
umete
,
kar
vam
je
bilo
nejasnega
doslej
,
da
veste
,
v
kakovem
razmerji
je
odrastla
vaša
nevesta
,
in
si
premislite
,
dokler
je
še
čas
,
ali
ostanete
tu
,
ali
se
umaknete
iz
mesta
,
ki
ima
več
tragike
,
mnogo
več
romantike
v
sebi
,
kakor
bi
se
sodilo
po
zvunanjem
.
Ne
čudite
se
,
vam
sem
bil
tujec
do
današnjega
dne
in
ostanem
sosedom
in
okoličanom
tudi
v
prihodnje
,
kajti
te
besede
so
govorjene
le
vam
.
Ohranite
jih
zá-se
!
Rodil
sem
se
le
dve
uri
hodá
od
tod
in
éno
uro
od
gradú
na
Pasjaku
pod
slamnato
streho
zagorskega
kmeta
.
Ono
poslopje
še
stoji
.
Milo
se
mi
je
storilo
,
ko
sem
se
peljal
pred
nekimi
tedni
skozi
rojstno
vas
,
pri
njegovem
pogledu
,
a
vse
je
izumrlo
;
tuji
ljudje
stanujejo
ondi
in
tudi
jaz
sam
sem
se
potujil
.
Pač
mnogo
lepše
je
bilo
nekdaj
.
Brezskrbno
sem
živel
in
v
krasnej
bodočnosti
sem
uzore
koval
.
A
oni
ideali
so
zbežali
za
drugimi
,
za
vero
o
prijateljstvu
in
ljubezni
.
A
tedaj
sem
bil
še
mlad
Kolar
.
Prokletstvo
in
izdajalstvo
mi
je
vsililo
celó
sedanje
izmišljeno
pseydo-ime
.
Pravoslovje
sem
študiral
ter
hodil
vsako
leto
sèm
v
grad
Pasjak
na
počitnice
.
Ranjci
grajščak
je
isti
čas
umrl
in
sedanja
grajščakinja
me
je
izvolila
za
domačega
učitelja
štirinajstletnej
hčerki
,
kajti
poznala
me
je
od
mladih
nog
ter
imela
zaupanje
v
me
.
In
bile
so
najlepše
ure
mojega
življenja
,
ko
sem
bival
na
Pasjaku
in
pozabljal
v
grajskej
druščini
,
da
sem
siromak
,
sin
ubogega
zagorskega
kmetiča
.
Prišel
pa
je
še
drugi
človek
tedaj
v
grad
,
ki
se
je
akoravno
po
letih
in
izkušnji
starejši
od
mene
,
zanimal
za
mojo
osebo
in
se
imenoval
mojega
prijatelja
.
Ker
je
bil
on
grajski
oskrbnik
in
je
bila
njegova
beseda
tudi
veljavna
in
več
potov
odločilna
pri
grajščakinji
,
štel
sem
si
takovo
prijateljstvo
v
veliko
čast
in
prijetna
mi
je
bila
njegova
druščina
.
Tako
mine
nekaj
let
in
jaz
dovršim
svoje
študije
in
sprejmem
v
bližnjem
trgu
službo
odvetniškega
pomočnika
.
Tako
sem
imel
priložnosti
občevati
precej
pogosto
z
grajsko
gospo
,
z
mlado
Eugenijo
,
svojo
nekdanjo
učenko
,
in
prejšnjim
znancem
oskrbnikom
.
Ker
je
bila
grajščakinja
slabega
zdravja
,
prepusti
mi
vse
grajsko
opravništvo
,
ki
zahteva
pravoslovnega
znanja
in
popolni
zastop
v
pravdnih
in
sodnijskih
zadevah
.
Kake
dve
leti
minete
tako
.
Jaz
sem
bil
v
gradu
kakor
domačin
,
grajščakinja
me
je
spoštovala
,
stari
prijatelj
se
je
veselil
moje
druščine
in
mlada
Eugenija
,
dorastla
krasna
gospica
—
me
je
ljubila
,
kakor
je
še
malo
ženskih
src
ljubilo
.
“
Pri
teh
besedah
se
trese
starcu
glas
;
glavo
podprè
v
dlan
in
zre
nepremakljivo
pred
se
.
Potem
pa
prime
kupo
,
sprazni
jo
do
dna
in
pravi
:
„
“
ozabimo
,
pozabimo
,
kar
je
bilo
!
Zdaj
ni
drugače
,
minolo
je
vse
in
maščevano
je
po
osodi
dovolj
prokletstvo
,
ki
mi
ga
je
zavdala
—
blaga
prijateljska
roka
.
Isti
čas
je
imela
grajščakinja
večjo
pravdo
z
nekim
kupovalcem
lesa
v
Trstu
,
in
vso
to
kupčijo
je
imel
v
rokah
grajski
oskrbnik
.
Jaz
sem
bil
kot
tožitelj
zaostalega
plačila
in
grajski
zastopnik
prisiljen
pregledati
vse
račune
in
vknjiženja
posameznih
pošiljatev
in
prejetih
novcev
.
A
kako
ostrmim
,
ko
najdem
v
računih
vse
v
neredu
in
mnogo
najvažnejših
pisanj
nikjer
.
Neprijeten
sum
se
mi
vzbudi
.
Prepričam
se
,
da
ni
človek
,
kterega
sem
zval
svojega
prijatelja
,
poštenega
imena
vreden
,
da
je
oškodoval
grajščakinjo
brez
dvoma
za
toliko
in
toliko
tisočakov
.
Vse
to
bi
bil
moral
naznaniti
sodniji
,
izdati
bi
bil
prisiljen
lastnega
prijatelja
,
a
tega
nisem
storil
.
Lepše
sem
sodil
tedaj
še
o
človeštvu
in
prijateljstvu
.
Smilil
se
mi
je
znanec
in
skušal
sem
skrivaje
krivdo
poravnati
.
Da
bi
moj
prijatelj
ne
bil
po
pravdi
s
kupcem
osramočen
in
onesrečen
,
ustavim
tožbo
in
vse
daljno
postopanje
proti
poštenemu
plačniku
.
Vse
to
naznanim
v
prijateljskej
odkritosrčnosti
in
brez
žuganja
svojemu
znancu
.
On
se
prestraši
,
izpové
svojo
krivdo
in
me
na
kolenih
prosi
odpuščenja
in
milosti
,
trdéč
,
da
je
v
nesrečnej
igri
porabil
toliko
novcev
.
Tolažim
ga
,
naj
ne
obupa
,
da
se
lahko
skrivaje
vse
uredi
,
ter
mu
ponudim
celó
nekaj
prihranjenih
stotakov
,
zadnji
vinar
svojega
premoženja
,
da
pokrije
kolikor
mogoče
sumljivi
deficit
.
S
solzami
v
očeh
sprejme
mojo
pomoč
ter
mi
obljubuje
,
da
mi
povrne
v
prvej
priložnosti
mojo
dobroto
in
ostane
vse
žive
dni
moj
največji
dolžnik
.
Da
ga
umirim
popolno
,
prisežem
mu
celó
slovesno
,
da
ne
zvé
nihče
in
nikdar
besedice
o
najinej
tajnosti
,
in
dam
mu
celó
pisanje
,
v
kterem
je
njegova
nedolžnost
in
poštenost
v
kupčiji
spričana
in
da
je
vsa
pravda
le
neprijetna
zmota
.
Pekla
me
je
sicer
vest
,
da
ne
ravnam
pošteno
v
zastopu
grajščakinje
,
a
misel
,
da
sem
s
tem
svojega
prijatelja
rešil
gotove
pogube
in
da
poravnam
sam
vse
ostalo
,
ko
si
prihranim
nekaj
premoženja
,
tolažila
me
je
na
drugej
strani
in
veselil
sem
se
naposled
celó
—
tega
—
dejanja
.
A
kmalu
čutim
,
da
sem
se
goljufal
v
svojem
optimismu
,
da
moja
prijaznost
ne
žanje
tolike
hvaležnosti
in
zaupanja
,
kolikor
ga
zasluži
.
V
nepopisljivo
začudjenje
spoznam
,
da
se
me
nekako
nenavadno
moj
prijatelj
poslednji
čas
izogiblje
,
da
je
v
zadregi
,
kedar
sem
v
njegovej
druščini
,
in
da
celó
zbledi
,
ko
mu
nekega
dne
v
nepopisljivem
veselji
naznanim
,
da
moja
skrivna
ljubezen
z
Eugenijo
vrlo
napreduje
,
da
sem
o
tem
že
govoril
moško
besedo
z
njeno
materjo
in
da
ona
ne
ugovarja
.
Jaz
sem
tolmačil
takovo
vedenje
le
z
neprijetnimi
spomini
dokazane
krivice
,
in
kolikor
bolj
se
mi
je
odtegoval
tovariš
,
toliko
bolj
sem
ga
pomiloval
in
ljubši
mi
je
bil
.
Nekega
popoldne
sva
se
sprehajala
črez
dolgo
časa
zopet
enkrat
v
grajskem
vrtu
,
in
on
mi
je
bil
posebno
prijazen
.
Z
navdušenjem
se
je
zanimal
za
dnevne
novice
tedanje
viharne
dobe
,
ko
je
jelo
leta
1847.
kipeti
svobodno
mišljenje
,
ko
se
je
jel
majati
absolutisem
in
prihajala
zora
občne
svobode
.
Polen
svobodnih
načel
je
bil
,
on
enako
meni
ves
čas
,
kar
sem
ga
poznal
,
in
ljubil
je
vsaj
videzno
svoj
trpeči
narod
.
Zaradi
tega
sem
se
najbolj
z
nepopisljivo
ljubeznijo
in
neomejenim
zaupanjem
oklenol
njegove
osebe
.
Tožil
mi
je
isto
popoldne
,
da
bi
rad
tudi
on
,
ker
je
neodvisen
,
deloval
v
svobodnem
smislu
,
a
da
mu
žalibože
pomanjkuje
duševne
zmožnosti
in
gladke
besede
.
Naznanjal
mi
je
,
da
misli
vaščane
sklicati
in
jim
pojasniti
sedanjo
dobo
ter
jih
navdušiti
za
njihove
pravične
zahteve
in
svobodno
ustavo
.
Prosi
me
torej
,
naj
mu
spišem
za
tako
slovesnost
primeren
govor
in
v
njem
razvijem
dosedanje
ljudske
krivice
in
trpljenja
.
Bati
se
mi
zaradi
tega
ni
treba
,
kajti
on
prevzame
vse
nasledke
ná-se
in
njemu
ne
more
nihče
takega
delovanja
zabraniti
in
se
tudi
v
gorskem
zakotji
med
nevednim
ljudstvom
ni
bati
nikake
izdaje
.
V
svojem
mladostnem
ognji
ne
vidim
nič
krivega
v
tem
.
Dà
še
celó
prijetno
mi
je
,
da
najdem
oznanovalca
svojim
idejam
,
očitnega
boritelja
za
pravice
trpečega
ljudstva
.
Dà
jaz
mu
dam
celó
kopico
drugih
svojih
spisov
o
socijalnem
vprašanji
in
pogubnem
absolutismu
,
ki
so
bili
za
neki
inozemski
časopis
namenjeni
,
na
razpolaganje
in
mu
tudi
obljubim
v
prihodnje
njegovemu
namenu
pripomagati
.
Srečnega
,
neizmerno
srečnega
sem
se
štel
tedaj
.
Najlepše
,
najblažje
dekle
me
je
ljubilo
,
krasna
bodočnost
se
mi
je
kazala
,
ideali
prvih
mladostnih
let
so
se
jeli
uresničevati
;
le
nekaj
stopinj
še
in
izgotovljeno
je
vse
,
o
čemer
sem
si
nekdaj
jedva
sanjati
upal
.
A
v
tej
radosti
postajalo
mi
je
vedno
bolj
nerazumljivo
,
da
ostaja
moj
prijatelj
zadnji
čas
po
več
dni
zaporedoma
z
doma
,
da
se
me
zopet
izogiblje
,
da
je
nekako
molčéč
v
mojej
druščini
in
da
mu
je
gospa
prijaznejša
,
kakor
nekdaj
,
dà
ljubeznjivejša
,
kot
meni
samemu
.
Kakor
žrjavica
jelo
me
je
to
peči
.
Spal
nisem
po
več
noči
,
ugibal
in
študiral
sem
,
v
čem
bi
se
bil
pregrešil
,
a
niti
sence
kakovega
uzroka
nisem
mogel
najti
.
Za
poštenje
in
značajnost
svojega
prijatelja
bi
bil
dal
glavo
in
šel
bi
bil
v
ogenj
;
sumničenja
pa
od
kake
druge
strani
tudi
pričakovati
nisem
mogel
.
To
so
bili
dnevi
,
strašni
dnevi
,
proklete
noči
.
Čudim
se
še
danes
,
da
sem
jih
preživel
tako
mirno
vsaj
na
videz
,
da
nisem
siloma
zahteval
opravičenja
,
jasnosti
v
takem
položaji
.
Naposled
mi
še
jame
Eugenija
tožiti
in
skrivaje
jokati
,
da
jej
prepoveduje
mati
občevati
kot
doslej
z
menoj
,
da
govori
vedno
o
oskrbniku
,
o
njegovem
lepem
značaji
,
o
delavnosti
in
izvrstnej
službi
v
grajsko
korist
,
da
jej
ne
kaže
drugega
kot
možiti
se
s
človekom
,
ki
umeje
gospodarstvo
,
da
bi
bilo
njej
najljubše
,
da
gospodinji
ona
nekdaj
za
njo
v
gradu
,
kar
bi
pa
ne
bilo
lahko
mogoče
,
ko
bi
se
zavezala
s
kakšnim
uradnikom
itd.
Slep
sem
bil
tedaj
še
in
brez
sodbe
,
omamljen
še
od
prejšnje
prevelike
sreče
;
a
spoznal
sem
vendar
,
prepričati
sem
se
moral
,
da
je
moje
zaupanje
in
moje
ime
na
nerazumljiv
način
očrnjeno
pri
grajščakinji
.
Pripravljen
sem
bil
na
najhujše
,
a
vendar
nisem
mogel
pravega
uzroka
temu
najti
.
Že
sem
bil
na
potu
,
da
odkrijem
to
svoje
sumničenje
grajščakinji
,
da
terjam
opravičenja
od
svojega
prijatelja
za
njegovo
nerazumljivo
mlačnost
proti
meni
,
a
preslab
sem
bil
za
to
.
Iste
železne
energije
,
resnega
moštva
nisem
poznal
,
in
preveč
,
dà
vse
sem
zaupal
.
Sodil
sem
svet
po
sebi
.
Blag
človek
se
mi
je
dozdeval
vsak
,
ljubezen
in
prijateljstvo
ste
mi
bili
neoskrunjeni
,
svetli
zvezdi
.
Med
tem
je
zorila
bolj
in
bolj
ona
revolucijska
doba
.
Tu
in
tam
je
že
vzplamenel
krvavi
upor
proti
ponosnemu
gospodstvu
in
morečemu
absolutismu
.
Vse
je
bilo
vznemirjeno
,
vsak
dan
se
je
pričakovalo
novih
katastrof
.
V
takej
noči
,
ko
je
tudi
naše
kmetstvo
odpovedalo
sužnjost
grajščakinji
na
Pasjaku
in
žugalo
s
silo
braniti
svoje
pravice
,
čujem
trkanje
na
svoje
stanovanje
.
Strmé
planem
kvišku
,
menéč
,
da
me
kličejo
grajski
na
pomoč
,
a
cesarska
straža
me
sprejme
v
imenu
postave
v
svoje
varstvo
ter
me
odpelje
kot
glavnega
podpihovalca
skrivnega
upora
k
sodniji
.
Mislite
si
lahko
,
kako
sem
bil
osupnen
o
tem
nenadnem
stališči
jaz
,
ki
nisem
govoril
nikjer
javne
besede
,
ki
mi
je
bil
celó
tuj
kmetski
upor
,
akoravno
sem
bil
v
principu
za
svobodne
ideje
in
sem
jih
tudi
skrivaje
s
peresom
podpiral
.
Kaj
pa
še
le
,
ko
pridem
k
sodniku
in
mi
on
isti
govor
pokaže
,
ki
sem
ga
bil
nekdaj
skoval
svojemu
tovarišu
in
vsa
moja
druga
pisma
,
ktera
sem
zaupal
grajskemu
oskrbniku
,
in
me
vpraša
,
ali
ni
to
moja
pisava
?
Zmrači
se
mi
pred
očmi
pri
tem
pogledu
,
kakor
blazen
dvignem
pest
ter
prekolnem
prvič
in
žalibože
ne
zadnjič
v
svojem
življenji
ne
samo
prijatelja
izdajalca
,
temveč
tudi
prijateljstvo
in
zemljo
,
ki
je
zmožna
roditi
in
nositi
človeka
,
ki
hudičevega
imena
vreden
ni
.
Jasno
mi
je
bilo
v
tem
trenotku
vse
.
Videl
sem
,
da
sem
izdan
od
najbolj
iskrenega
prijatelja
,
da
si
je
izposodil
pisanja
,
da
me
uniči
z
njimi
,
da
me
očrni
pri
grajščakinji
,
da
me
oropa
najdražjega
,
kar
sem
imel
,
moje
Eugenije
in
me
grdi
pred
svetom
kot
najnesramnejšega
nehvaležneža
svoje
dobrotnice
.
“
Zopet
zamre
starcu
glas
pri
teh
besedah
.
V
mrklem
očesu
mu
zaigra
skrivna
solza
in
kane
na
velo
dlan
.
Naposled
se
predrami
iz
nepopisljive
toge
in
povzame
:
„
Dragi
prijatelj
,
hitiva
dalje
,
povem
vam
naj
v
kratkem
vse
v
svarilen
,
strašen
zgled
,
v
pojasnilo
svojega
pessimisma
in
v
poduk
vam
,
ki
ste
še
mladi
—
in
v
razmeri
,
ki
ni
mnogo
različnejša
od
moje
nekdanje
.
Kakor
blisk
se
raznese
novica
,
da
sem
ugrabljen
jaz
in
da
mi
žuga
ostra
kazen
.
In
kmetstvo
,
ki
me
je
ljubilo
in
poznalo
na
daleč
okrog
,
ostrupljeno
od
tedanjega
upornega
duha
,
zbere
se
v
ogromnem
številu
v
prihodnjej
noči
,
pridere
v
trg
in
—
in
me
reši
s
silo
iz
zapora
.
Meni
ni
bilo
za
življenje
in
svobodo
nič
,
saj
uničeno
je
bilo
vse
,
moja
ljubezen
,
moje
dobro
ime
,
moje
prijateljstvo
in
zadnja
vera
v
človeštvo
.
Le
nekaj
mi
je
ležalo
še
kakor
kamen
na
srci
,
misel
,
da
me
sodi
tudi
Eugenija
tako
kakor
drugi
ljudje
,
strašna
misel
,
da
sem
zastrupil
nevedoma
njene
najlepše
dnove
.
K
njej
hitim
torej
ter
jej
naznanim
,
da
sem
nedolžen
,
da
sem
le
žrtev
najgnusnejšega
izdajalca
,
kterega
jej
niti
imenovati
nočem
,
ter
jo
prosim
na
kolenih
in
s
solzami
v
očeh
odpuščenja
in
še
nekaj
drugega
,
—
naj
me
pozabi
,
naj
bode
srečna
,
kajti
jaz
hočem
zapustiti
za
vselej
svojo
domovino
.
A
vsega
tega
ni
bilo
potreba
.
Tako
blago
srce
,
kot
je
bilo
Eugenijino
,
ne
pozna
srda
,
ne
vé
,
kaj
je
zaničevanje
.
Priseže
mi
pri
živem
Bogu
,
da
spozna
,
da
sem
nedolžen
,
a
tudi
,
da
ne
more
brez
mene
dalje
živeti
,
da
jo
moram
vzeti
s
seboj
,
ako
jej
strašne
smrti
brez
upa
ne
privoščim
.
Jaz
uslišim
njeno
prošnjo
.
A
kaj
mi
pomaga
to
,
kam
hočem
iti
z
njo
,
kaj
začeti
brez
premoženja
,
brez
znanja
v
daljnej
tujini
?
In
pri
svojem
nekdanjem
prijatelji
,
tudi
pri
njem
ne
morem
zahtevati
opravičenja
in
pomoči
,
saj
sem
mu
pismeno
dal
,
da
je
nedolžen
v
grajskej
pravdi
,
posodil
mu
zadnji
vinar
na
dobro
ime
,
prisegel
mu
povrh
,
da
molčim
vse
žive
dni
o
tej
dogodbi
.
Dà
,
in
spolnil
sem
svojo
obljubo
,
rekel
mu
nisem
žal
besede
,
šel
sem
mu
s
poti
.
Prodal
sem
pol
svoje
obleke
in
Eugenijino
zlatnino
,
da
sva
bila
vsaj
preskrbljena
za
pot
v
daljno
Švico
,
pribežališče
političnih
hudodelcev
,
kakoršen
sem
bil
jaz
.
Kako
nama
je
bilo
s
početka
ondi
,
naj
molčim
.
Povedati
vam
moram
le
,
da
sem
moral
prositi
nekdanji
ponosni
pravoslovec
za
službo
dnevnega
pisarja
.
Jaz
bi
bil
vse
z
veseljem
trpel
,
a
videti
nežno
deklico
v
takej
revščini
,
peklo
me
je
kakor
goreče
oglje
.
Prosim
jo
torej
,
naj
se
vrne
zopet
k
materi
v
domovino
in
ponižam
se
celó
,
da
pišem
grajščakinji
,
naj
se
usmili
nedolžnega
otroka
,
naj
mi
odpusti
;
vse
sem
le
jaz
pregrešil
.
A
odgovora
ni
bilo
niti
pomoči
.
Vdala
sva
se
torej
v
svojo
grenko
osodo
.
Naposled
se
mi
posreči
,
da
dobim
pri
nekem
bankinem
zavodu
boljšo
službo
.
Odslej
nisva
več
pomanjkanja
trpela
.
Še
en
pot
prosiva
matere
,
da
naj
dovoli
v
najino
zvezo
,
naj
nama
pošlje
materin
blagoslov
,
a
zopet
brez
uspeha
.
Brez
dovoljenja
skleneva
torej
zakon
in
zatreva
zadnjo
misel
na
vrnitev
v
domovino
.
Lepe
dneve
sva
živela
potem
,
saj
je
nepopisljiva
ljubezen
vezala
najini
srci
.
Črez
nekaj
let
naju
iznenadi
še
drugo
veselje
.
Zvezdana
,
vaša
obljubljena
nevesta
pride
na
svet
.
Druge
skrbi
nisva
imela
sedaj
kot
izrediti
najinega
otroka
v
jeziku
,
šegah
in
običajih
svoje
daljne
domovine
,
kajti
njemu
je
bajè
odločena
lepša
osoda
.
Sreča
in
premoženje
ga
čaka
v
domovji
;
kar
je
nama
mati
odrekla
,
vsaj
otroku
odpovedati
ne
more
.
Žalibože
,
odslej
ni
bila
več
moja
žena
prav
zdrava
.
Čutil
sem
tudi
,
da
se
je
vedno
bolj
domotožje
polaščuje
,
da
neizmerno
hrepeni
po
daljnej
domovini
,
a
da
si
mi
o
tem
niti
potožiti
ne
upa
.
Tako
vene
od
dne
do
dne
,
a
brez
žal
besede
,
brez
najmanjše
nevolje
.
„
Prosi
odpuščenja
mojo
staro
mater
,
če
še
živi
,
pozdravi
premilo
domovje
in
grad
mojih
očetov
in
zapusti
ta
kraj
po
mojej
smrti
,
“
šepeče
mi
Eugenija
neko
popoldne
,
ko
jej
je
bilo
posebno
slabo
.
„
Poglej
,
poglej
skozi
okno
!
“
vzklikne
nekaj
ur
pozneje
.
„
Ali
ne
vidiš
ondi
bliščečih
planin
najinega
domovja
?
Blejsko
jezero
šumi
pod
njimi
,
zvonik
očetovega
gradú
se
smeji
iz
prijetnega
zelenja
.
O
kako
lepo
,
kako
nebeško
je
ondi
,
o
hitiva
