,se
krčili
in
zastajali
tako
trmasto
,
da
sta
se
Milena
in
Ivan
oba
jezila
—
na
tihem
...
Ako
je
stal
on
proti
jugu
,
je
obrnila
ona
brž
»
v
gorenjsko
se
skalnato
stran
!
«
In
ako
je
ona
gledala
proti
vzhodu
,
se
je
postavil
on
,
ako
je
le
mogel
,
proti
zahodu
!
Ah
,
in
vender
sta
se
ljubila
in
se
ljubila
tako
neznansko
,
da
sama
nista
vedela
,
kako
se
pravzaprav
šele
ljubita
iz
vsega
srca
,
iz
vse
svoje
duše
!
Saj
je
hotela
Milena
početkoma
svoj
dekliški
ponos
nekoliko
zatreti
in
vprašati
Ivana
,
zakaj
ji
ni
odgovoril
na
zadnji
listek
,
zakaj
ga
ni
bilo
takrat
k
parku
,
zakaj
se
kuja
?
Toda
on
je
delal
take
temne
obraze
,
da
si
je
vselej
zopet
premislila
,
predno
je
zvršila
svoj
sklep
.
Ponos
zoper
ponos
!
Baron
Gundi
pa
je
imel
zadnje
čase
svoje
zlate
urice
!
Dan
za
dnevom
je
bil
intimnejši
,
predrznejši
in
silnejši
!
Njegov
vsakdanji
bouquet
je
dosegel
spoštljive
dimenzije
,
in
gorečerdečih
rož
je
bilo
čedalje
več
v
njem
...
In
ako
si
je
vzela
Milena
iz
šopa
jedno
,
jo
povonjala
in
obdržala
,
ga
je
bil
sam
»
Hochjenuss
!
«
S
takim
malim
koketiranjem
je
hotela
nekoliko
kaznovati
Vojnika
,
da
mora
radi
njegove
»
neodpustne
trme
«
tolikrat
milo
jokati
—
na
skrivnem
...
»
Svojeglavnež
«
se
je
seveda
delal
,
kakor
da
se
ga
vse
to
prav
nič
ne
prime
—
narobe
,
še
celo
hvalil
je
galantnost
gospoda
barona
na
glas
!
V
resnici
pa
ga
je
»
neoprostno
početje
«
Milenino
vroče
skelelo
...
Da
je
ona
taka
»
brezsrčna
koketa
«
,
tega
si
ne
bi
bil
nikdar
mislil
o
svoji
ponosni
in
tako
malo
pristopni
ljubici
,
ki
je
znala
tako
otroškonedolžno
gledati
...
Baron
Lahnberg
je
postal
zvest
trabant
Milenin
in
gledal
za
lepim
dekletom
bolj
pohlepno
,
»
kakor
Berolin
po
Trstu
.
«
Teti
Emiliji
je
bilo
vse
to
prav
pogodi
.
»
Počasi
se
bo
črez
ušesa
zaljubila
v
barona
,
katerega
se
je
početkoma
tako
zelo
branila
.
Milena
je
pač
,
kakor
vsaka
druga
mlada
devojka
.
«
Gospa
pl.
Jeličeva
je
bila
zadovoljna
.
Tudi
guvernanta
se
je
skrivaj
veselila
.
Toda
ona
je
gledala
in
videla
ostreje
.
—
Zamišljen
se
je
bližal
Vojnik
robu
visoke
terase
nad
Savo
.
Globoko
doli
je
šumelo
in
pelo
vodovje
zapeljivo
sladko
pesem
...
Ljubko
se
lovi
in
poigrava
val
z
valom
,
se
zaziblje
in
zopet
zažene
,
zablisne
,
trepeče
in
se
razlije
,
pogrezne
,
gine
,
ni
ga
več
...
Sijajen
blesk
se
trese
v
nemirnih
valovih
.
Tam
pri
mostu
plešejo
žarki
zahajajočega
solnca
večerni
ples
,
kopajoč
se
v
hladnih
vodah
.
V
širnih
krogih
,
mirno
in
ponosno
se
vije
Sava
mimo
prostranih
,
polagoma
se
vzdigajočih
pašnikov
in
trat
,
mimo
ravnih
poljan
s
strogo
zarezanimi
podolgastimi
pravokotnimi
njivami
,
se
skrije
za
čas
v
senco
temnega
gozda
in
hiti
zopet
dalje
mimo
skal
in
skalic
in
otokov
sredi
struge
.
Jasnomodro
se
svetijo
njene
vode
in
ženo
srebrnobele
pene
proti
lahnordečemu
pesku
ob
bregu
.
Toda
tu
doli
pod
teraso
v
ponoru
so
temne
in
tajne
!
Omamljivo
šume
in
vabijo
in
pojo
zavedljivo
,
sladkožalno
pesem
...
Tja
doli
je
gledal
inženir
.
—
Prazno
se
mu
je
zdelo
vse
;
premrla
,
okorela
otrplost
brez
tolažbe
mu
je
objela
dušo
.
To
je
bil
neznosni
,
razjedajoči
,
strašni
čut
,
čut
notranje
praznote
,
praznote
v
srcu
,
okolo
njega
,
povsodi
...
Vse
,
kar
mu
je
bilo
dragega
in
ljubega
,
vsi
sklepi
,
vsi
načrti
,
vse
je
izginilo
z
njo
,
vse
je
izgubilo
smisel
in
vrednost
.
Vse
mrtvo
...
Solnčnojasna
preteklost
minolih
krasnih
dnij
upa
in
ljubezni
—
mrtva
I
Vse
nade
,
vsa
bodočnost
—
mrtva
!
Milena
—
mrtva
!
On
sam
—
mrtev
!
Od
juga
sem
je
potegnil
veter
in
zašumljal
po
usehlih
listih
turščičnih
na
bližnji
njivi
.
Trudno
so
se
zibala
nje
peresa
in
delala
trd
,
oster
,
suh
,
lesen
,
režeč
šum
,
trudno
se
je
zibala
ajda
na
živordečih
stebelcih
...
Inženirju
je
zablisnila
strašna
misel
.
Ali
—
zopet
se
je
spomnil
njenih
prisrčnih
besedij
,
njenega
nedolžnega
smeha
,
njenih
očij
...
njenih
zaupnih
,
čistih
očij
,
njenih
vročih
poljubov
;
videl
zopet
Mileno
slonečo
in
ihtečo
mu
ob
prsih
,
videl
sijajne
solze
,
čutil
mehki
objem
in
pritisk
dveh
nežnih
rok
,
ves
dih
njenega
čarobnega
bitja
...
Pretekli
dnevi
so
se
mu
zdeli
kakor
nekaj
jasnega
,
toplega
,
duhtečega
,
mladostnega
,
milega
,
nekaj
,
kar
je
zbežalo
za
večno
daleč
,
daleč
strani
!
In
ko
je
tako
stal
na
terasi
,
mu
je
zasijal
kakor
iz
lahne
meglice
nje
ljubljeni
obrazek
;
počasi
so
se
dvignili
krasni
,
temni
osemci
in
odkrili
lepoto
očesa
,
in
zazvenel
je
glas
,
dobro
znani
,
sladki
glas
...
In
zdaj
?
Ali
je
to
res
vse
izgubljeno
?
Viharen
piš
je
potegnil
skozi
vrhove
dreves
.
Na
otemnelem
nebu
so
se
prikazali
oblaki
v
nerodnih
kepah
in
se
počasi
zalili
.
Tam
doli
pa
je
pelo
savsko
vodovje
prečudno
mehko
pesem
.
In
prosili
so
valovi
in
vabili
in
obljubovali
hladno
,
mirno
naročje
in
sladak
počitek
...
Inženir
je
stopil
na
rob
strmega
prepada
.
Streslo
ga
je
.
Čudno
,
tuje
,
temno
,
divje
čustvo
ga
je
omamljalo
.
V
glavi
se
mu
je
vrtelo
.
Kakor
oster
strup
so
mu
tekli
grenki
spomini
po
žilah
.
In
tam
doli
je
pevalo
v
vodah
,
vzdihovalo
in
jokalo
in
ihtelo
...
»
Za
Vami
se
ne
bo
nihče
jokal
!
«
—
Inženirja
je
izpreletel
mraz
.
»
Ne
stori
tega
!
«
je
velel
notranji
glas
.
»
Drugi
se
ti
bodo
smejali
,
ona
pa
bo
ponosna
,
da
je
radi
njenih
lepih
očij
nekdo
—
«
...
»
Le
hitro
!
«
je
svetoval
drugi
glas
.
»
Našel
boš
mir
tukaj
doli
.
Ona
te
je
ljubila
!
Vsaj
početkoma
,
ako
zdaj
ne
več
!
Bila
je
angelj
!
Dobro
!
In
zdaj
?
—
In
ako
je
svet
,
ako
je
človek
s
človekom
tak
,
ali
je
vredno
,
da
živiš
in
delaš
za-se
in
za
druge
.
Le
pogum
!
«
In
zdolaj
je
vabilo
iz
voda
in
tožilo
in
koprnelo
in
plulo
na
tihih
krilih
večerne
sape
daleč
,
daleč
...
Solnce
je
zašlo
.
»
Za
Vami
se
ne
bo
—
—
«
Vojnik
je
sklenil
roke
.
Tako
je
stal
še
nekaj
časa
omočen
ob
breznu
.
Vse
po
njem
je
vrelo
.
Srepo
so
zrle
njegove
oči
v
pogubni
prepad
.
Naredil
je
dva
koraka
nazaj
...
v
naskok
proti
prepadu
...
Tačas
so
zapeli
zvonovi
vranovske
cerkve
:
»
Ave
Maria
!
«
In
peli
so
milo
,
ubrano
,
mogočno
,
in
hrepeneli
so
krepki
glasovi
proti
višavam
in
lili
po
zrakovih
sveto
tolažbo
.
Vojnik
je
obstal
.
Tudi
od
bližnjih
cerkvic
se
je
oglasil
mnog
pohleven
zvonček
in
ni
hotel
zaostati
za
večjimi
tovariši
.
In
poslušal
je
log
in
dol
in
gora
verno
brona
glas
.
Tu
je
slišal
Vojnik
rahel
šum
za
seboj
.
Okrenil
se
je
.
Tam
v
travi
je
klečala
»
divja
Mina
«
na
kolenih
.
V
rokah
je
imela
molek
,
pred
sabo
pa
je
bila
razvrstila
po
rosnih
bilkah
celo
število
Marijinih
podobic
.
Večerni
vetrc
se
je
igral
z
rdečim
trakom
njenega
širokega
slamnika
in
z
gostimi
,
plavimi
,
nespletenimi
lasmi
,
zašumel
po
vencu
,
po
belih
in
rdečih
suhih
rožah
okolo
njenega
golega
vratu
.
Poleg
nje
je
ležala
močna
gorjača
.
Klečala
je
nepremično
na
tleh
.
»
Divja
Mina
«
je
naredila
križ
in
molila
.
Molila
je
na
glas
.
Z
nepopisno
zaupnim
pogledom
je
gledala
Marijine
podobice
,
in
glas
ji
je
bil
tako
rahel
,
tako
krotek
,
tako
pobožen
,
tako
prisrčen
:
»
O
prečista
devica
Marija
,
usmili
se
vseh
trpečih
duš
,
utrdi
malosrčne
,
potolaži
žalostne
in
pomagaj
vsem
,
ki
te
prosijo
pomoči
!
Prosi
Jezusa
,
svojega
sina
,
da
odvrne
svojo
jezo
od
nas
,
o
dobrotljiva
,
o
milostljiva
,
o
usmiljena
devica
,
zdaj
in
ob
smrtni
uri
in
vekomaj
!
Amen
.
«
Se
so
peli
zvonovi
po
gorskih
farah
...
Z
genljivo
nežnostjo
in
skrbjo
je
prestavila
»
divja
Mina
«
sveto
podobico
v
travi
in
začela
z
vernim
glasom
:
»
Angelj
Gospodov
je
oznanil
Mariji
—
—
—
«
Vojnika
je
pretreslo
z
neznano
silo
...
»
Ali
ti
je
zlo
?
—
Ti
si
mrtvaško
bled
!
«
Sočutno
mu
je
zrla
v
oči
in
se
mu
prijazno
nasmihala
.
Spravila
je
molek
,
shranila
podobice
in
segla
,
še
vedno
klečeč
,
po
gorjačo
.
»
O
—
ti
se
mi
zdiš
—
Kje
pa
jo
imaš
—
mojo
štiriperesno
deteljico
?
«
»
Divja
Mina
«
se
je
oprla
ob
palico
,
skočila
pokonci
in
stopila
pred
inženirja
.
Potrkala
mu
je
na
ramo
,
ga
gledala
s
plašnim
pogledom
in
tiho
,
komaj
slišno
šepetala
:
»
Štiriperesno
deteljico
!
—
Ali
je
ne
pomniš
več
,
povej
mi
,
povej
!
—
Joj
,
ti
si
—
ti
si
mi
jo
—
izgubil
!
—
Dokler
je
spet
ne
najdeš
,
—
nič
,
nič
!
Srečo
si
izgubil
.
«
Sedla
je
na
svojo
»
pruko
«
,
prikimavajoč
z
glavo
in
počasi
ponavljajoč
:
»
Sre
—
čo
!
«
Naposled
je
zmajala
z
dlanjo
po
zraku
in
vzkliknila
:
»
Nič
,
nič
!
«
Ledeno
je
zadihala
planinska
sapa
...
Temni
,
kakor
od
dima
zasiveli
,
težki
,
nizki
oblaki
so
ovili
in
zakrili
mesec
.
Od
juga
in
od
zapada
so
se
podili
in
grmadili
vedno
novi
roji
z
nerazločnimi
,
zamazanimi
utori
in
prepregli
vse
nebo
s
fantastičnimi
zanjkami
,
ki
so
se
hitro
družile
,
zalivale
,
polnile
.
»
Miruj
—
miruj
!
Le
nikar
me
ne
razjezi
!
—
Oh
,
danes
je
vse
tako
čudno
.
—
Ali
ne
?
Tiho
!
Vidiš
,
tukaj
za
čelom
mi
vre
!
Tako
mi
dela
in
vrta
,
kakor
bi
mrgoleli
in
gomazili
skeleči
,
žgoči
mravljinci
po
možganih
in
vlačili
po
njih
ostre
kamenčke
.
—
Ali
ti
je
mraz
?
Hladno
je
.
—
No
,
ali
sem
ti
že
kaj
povedala
o
Franceljnu
—
stoj
—
«
Nestalen
ogenj
ji
je
tlel
v
široko
odprtih
očeh
.
Nje
pogled
je
iskal
daljave
.
Nepremično
,
kakor
iz
kamena
izklesana
,
je
sedela
na
skali
.
Ustnice
so
ji
drhtale
.
»
Se
malo
časa
«
—
je
zašepetala
tajinstveno
,
»
malo
časa
,
pa
stopiva
z
mojim
Franceljnom
—
pred
oltar
!
Toda
—
zdaj
je
še
hudo
,
hudo
bolan
!
Ranjen
mi
leži
in
se
zdravi
.
—
Groga
vse
to
dobro
ve
.
O
—
Groga
je
dober
človek
,
on
mi
je
skrivaj
resnico
povedal
,
da
bi
malo
potolažil
mene
,
obupano
revo
.
Skupaj
sta
bila
na
vojski
,
veš
,
daleč
,
daleč
tam
za
gorami
,
na
Turškem
!
Turka
so
premagali
,
vojske
je
konec
.
Moj
Francelj
pa
mi
nalašč
noče
nič
pisati
!
Nalašč
ne
,
mi
je
dejal
Groga
.
Veš
,
zato
noče
,
da
bi
bila
potlej
bolj
vesela
,
ko
pride
jedenkrat
zares
!
—
Oh
,
kaj
—
tam-le
,
glej
,
glej
,
glej
—
ne
,
ne
—
temno
je
,
temno
—
«
Neprenehoma
je
zrla
v
daljavo
...
Kar
je
hipoma
skočila
kvišku
.
Život
je
nagnila
naprej
,
iztegnila
desno
roko
pred-se
,
pritisnila
levico
kot
senčilo
k
čelu
nad
oči
,
kakor
bi
se
ji
bliščalo
od
preostre
svetlobe
,
in
naslonila
glavo
proti
levi
rami
.
»
Mi
ga
čakamo
.
Vsi
,
vsa
vas
ga
čaka
ob
cesti
.
—
»
Že
gre
,
že
gre
!
«
vpijejo
.
»
Zdaj
prihaja
,
zdaj
!
Res
je
,
oh
!
Ali
ga
vidiš
?
Oh
—
on
je
!
On
!
Svetinja
se
mu
sveti
na
prsih
!
Godci
igrajo
.
Sosedje
,
glej
,
mu
mahajo
s
klobuki
nasproti
!
Vse
je
veselo
!
Vse
kriči
!
Vse
ga
kliče
!
Vse
mu
roko
ponuja
!
Vse
ga
pozdravlja
!
Vidiš
,
kar
ne
morejo
se
ga
nagledati
!
Ne
morem
do
njega
!
Francelj
,
Francelj
!
On
me
je
zagledal
!
Konji
se
ustavljajo
.
Skočil
je
z
voza
.
Objema
me
.
—
Oh
,
ti
si
,
prišel
si
!
—
Vse
je
lepo
.
Kako
sem
pa
tudi
ves
čas
molila
!
Uslišala
si
me
,
mati
božja
!
—
Vse
se
spet
sveti
!
—
Glej
,
glej
,
vsi
znanci
so
tukaj
!
Vsi
prijatelji
,
vsi
sosedje
,
veseli
svatje
!
Voz
za
vozom
dirjamo
k
poroki
!
Starejšina
mi
kima
.
Vozniki
pa
šopke
za
klobuki
!
Svatje
vsi
cvetlice
pripete
,
same
rdeče
rože
!
Stoj
,
poslušaj
!
Pokajo
,
vriskajo
,
ukajo
.
Slišiš
?
—
Pridirjamo
.
Postanemo
.
Pred
cerkvijo
smo
!
Vse
gleda
,
vse
—
kaj
—
kaj
je
?
—
Kje
—
oh
,
Francelj
na
—
ni
—
težko
—
komaj
—
ne
«
...
»
Divja
Mina
«
se
je
zgrudila
ob
skali
na
tla
.
Onemogla
je
obležala
z
bolestno
pretvorjenim
obrazom
,
po
katerem
so
ji
lile
debele
potne
srage
.
Oči
so
ji
bile
medle
,
motne
,
osteklele
.
Iz
pol
odprtih
ust
so
ji
prihajale
bele
pene
.
Slamnik
ji
je
bil
zdrsnil
raz
glavo
.
Kakor
mokre
kače
so
se
ji
razvili
gosti
,
vsake
vezi
prosti
lasje
na
travnatih
tleh
v
večerni
rosi
.
Dihala
je
hitro
,
naporno
in
mrmrala
pretrgoma
nerazumne
besede
.
—
Vojnik
je
pokleknil
k
nesrečnici
in
ji
polagal
na
čelo
in
sence
hladnih
,
rosnih
peres
in
mahu
.
Ona
se
ni
ganila
.
Oči
so
se
ji
zaprle
.
—
Naposled
je
jela
mirneje
sopsti
,
pogledala
,
se
dvignila
in
sedla
.
—
»
Minilo
je
!
—
Zdelo
se
mi
je
,
da
padam
v
prepad
.
—
Hvala
materi
božji
!
Zdaj
—
zdaj
je
spet
dobro
.
«
Vstala
je
in
se
ozrla
po
temnem
nebu
.
—
»
Huda
ura
!
Zdaj
pa
naglo
od
tod
!
Stran
od
mene
,
človek
!
Kaj
iščeš
tukaj
!
«
Dvignila
je
gorjačo
.
Toda
takoj
jo
je
zopet
spustila
.
—
»
Ne
,
ne
,
tako
ne
!
Ti
si
moj
prijatelj
,
ti
mi
dobro
želiš
.
Pojdi
domov
.
Tukaj
ob
brezdnu
mi
pa
nikar
ne
stoj
,
tam
na
pruki
»
divje
Mine
«
—
ne
,
ne
,
pa
tam
doli
,
globoko
,
strašno
—
človek
božji
,
o
—
odtrga
se
tukaj
,
kakor
takrat
znamenje
,
pa
trešči
doli
v
Savo
,
kjer
čaka
bela
žena
,
čaka
smrt
.
—
Smrt
!
In
ti
,
ti
si
še
mlad
,
ti
boš
še
srečen
,
le
pojdi
—
pa
deteljico
—
saj
veš
!
Pojdi
vender
,
pojdi
!
Z
Bogom
!
—
Stoj
!
—
Nič
se
ne
boj
»
divje
Mine
«
.
Prosila
bi
te
—
«
Nagnila
je
glavo
,
brskala
s
palico
po
polzlem
mahu
na
skali
.
»
Vidiš
,
lepi
gospod
,
ko
bi
ti
dal
lepo
besedo
Grogi
?
On
ve
,
kje
je
Francelj
in
kdaj
se
vrne
.
Toda
obljubil
mu
je
,
da
ne
pove
o
tem
nikomur
nikdar
nič
.
Zdaj
se
pa
Groga
tihega
dela
;
čudno
se
muza
,
v
stran
se
obrača
,
kadar
ga
sirota
izprašujem
.
—
Kaj
pa
,
ko
bi
bil
morebiti
ti
tako
dober
,
tako
usmiljen
,
pa
bi
ga
skrivaj
pobaral
,
morda
se
ti
—
zareče
?
Potem
pa
hitro
,
hitro
meni
povej
!
—
Boš
?
—
Tako
težko
ga
čakam
.
Franceljna
,
komaj
,
komaj
ga
že
čakam
.
—
Nocoj
imam
še
dolgo
pot
.
V
gore
me
žene
.
Pojdi
!
—
Lahko
noč
!
«
—
Gledala
je
za
njim
.
Oddaljen
,
zamolkel
,
neprenehoma
naraščajoč
šum
,
jednak
silnemu
pišu
burnih
vetrov
,
je
prihajal
od
severa
.
Pridrdrala
so
težka
kolesa
,
močno
je
rožljalo
,
stokalo
,
zvenčalo
,
cvililo
bobneče
železje
.
Hripavo
je
prižvižgal
vlak
na
vranovsko
postajo
,
postal
,
zasikal
,
zazdehal
in
zopet
zadrdral
.
Kakor
lahen
šum
kipeče
vode
se
je
slišalo
za
njim
tam
za
goro
,
v
daljavi
.
»
Divja
Mina
«
je
krenila
po
izvoženi
okrajni
cesti
mimo
Vranovega
proti
vzhodu
,
proti
Javoricam
,
koder
se
je
svet
polahko
vzdigoval
do
bližnjih
gora
.
Nastala
je
trda
tema
.
Mina
je
prišla
v
gozd
.
Kakor
strahovi
so
stali
hrasti
in
smreke
.
Vse
črno
,
vse
tiho
.
Daleč
v
gorah
je
zabučal
grom
.
—
V
tem
jo
je
primahal
z
olimpskim
mirom
in
s
polkovnikovim
okvirom
Groga
lepo
počasi
po
cesti
.
Kratkočasil
se
je
po
svoji
stari
navadi
s
polglasnim
samogovorom
,
v
katerem
je
nameraval
vse
današnje
vtiske
in
dogodke
kritično
prerešetati
in
nabrati
si
kolikor
največ
klenega
zrnja
prave
modrosti
.
»
To
pa
rečem
in
ne
odneham
zlepa
:
Prav
nič
naj
nas
ne
bo
sram
zavoljo
Katrice
!
Naš
gospod
major
pa
vranovski
gospod
Greben
sta
oba
lazila
za
ženskimi
.
Le
polahko
!
Najprvo
premišljujmo
nekoliko
našega
gospoda
!
Bog
ve
,
kakšna
pisma
so
ji
pisali
tam
na
Dunaju
,
kjer
je
sam
cesar
doma
,
pa
ji
pisali
in
pisali
—
pa
vse
ni
nič
izdalo
!
In
gotovo
so
ji
gospod
major
pošiljali
še
vse
drugačna
pisma
,
kakor
pa
so
jih
znali
sestavljati
gospod
korporal
Godrnjavček
—
ne
da
bi
jim
tukaj
mi
morebiti
kaj
slabega
očitali
!
Bog
ne
prizadeni
tega
!
Torej
:
pisma
so
ji
pisali
,
svoji
Melonici
,
kakor
se
je
pisalo
tisto
brhko
dunajsko
dekle
—
nič
ne
rečem
,
morda
še
celo
z
rdečo
tinto
,
ki
ima
neki
posebno
moč
v
sebi
—
pa
vse
nič
!
Bržkone
je
bila
še
bolj
gosposke
sorte
,
kakor
naša
majuzel
na
Javoricah
,
ki
si
po
trikrat
na
dan
štupa
svoja
lica
,
za
dobro
jutro
,
za
dober
dan
in
za
dober
večer
.
I
seveda
je
bila
še
bolj
gosposke
krvi
,
petična
pa
menda
tudi
,
prevzetnica
.
Pa
jih
ni
marala
,
našega
gospoda
,
akoprav
so
se
postavljali
z
žvenketajočo
,
svetlo
sabljico
in
so
bili
mladi
in
lepe
postave
,
še
lepše
,
kakor
morebiti
mi.
Vidiš
no
,
tudi
gospod
Greben
so
jo
zastonj
pometali
za
njo
.
—
Zatorej
:
dva
sta
bila
,
ona
pa
sama
,
pa
še
nista
nič
opravila
!
Potemtakem
naj
nas
nikar
ne
bo
sram
zaradi
Katrice
,
zoper
katero
smo
spustili
svoje
občutke
čisto
sami
,
tristo
jesenskih
vetrovi
Toda
,
reči
moramo
,
in
vsakdor
nam
bo
pritegnil
:
gospod
Greben
so
pa
le
pravi
kavelj
!
Devetinštirideset
ljubic
so
imeli
,
ako
smo
prav
razumeli
,
devetinštirideset
deklet
so
imeli
—
pa
so
vender
ostali
živi
!
Mož
je
iz
železa
.
Zdrave
matere
sin
!
Nam
je
jedne
same
Katrice
črez
in
črez
preveč
!
—
Baron
je
pa
očitno
izbezljal
.
Kako
se
ta
reva
žene
za
ženskimi
!
Gospoda
so
ga
pa
takoj
prijeli
z
ježevimi
rokavicami
.
Kaj
bomo
otrobe
vezali
?
Recimo
:
pošteno
jo
bo
izkupil
in
iztaknil
,
kadar
—
«
»
Juhuhuhuu
!
«
se
je
oglasilo
tačas
iz
gozdne
temote
.
Groga
je
postal
.
Krepak
glas
je
zapel
v
bližini
:
»
Bobni
bodo
ropotali
,
Pot
krvavi
oznan
’
vali
!
Takrat
,
oj
preljubi
dom
,
Zadnjič
na-te
mislil
bom
!
«
»
Mina
pleše
spet
po
gozdu
,
«
je
dejal
Kozol
in
pospešil
korake
.
—
Nevihta
ga
je
dohitela
.
Najedenkrat
se
je
pripodila
huda
ura
.
Vse
nebo
se
je
treslo
od
svetlih
udarov
,
zemlja
je
drgetala
v
bobnečem
gromu
.
Sunkoma
je
podila
silna
burja
dež
v
plohah
.
Drevesa
so
šumela
,
se
zvijala
,
klanjala
;
kakor
temne
sence
so
se
premikala
po
razburjenem
vzduhu
,
bila
z
vejami
,
proseč
milosti
,
se
prigibavala
drugo
k
drugemu
,
kakor
bi
si
hotela
izraziti
med
seboj
strah
in
grozo
;
listje
in
veje
so
letele
na
tla
.
»
Naj
vam
roko
zdaj
Podam
še
za
slovo
,
Nemara
v
vojski
—
«
pela
je
»
divja
Mina
«
.
Zadnje
besede
je
odnesel
vihar
,
zaglušil
grom
.
Groga
je
dospel
ves
premočen
do
zidane
kapelice
sredi
gozda
.
Tam
je
čepela
Mina
na
tleh
in
vedrila
;
pela
je
na
ves
glas
svoje
pesmi
in
zaukala
po
vsakem
gromu
tja
ven
v
divjo
noč
:
»
Juhuhuhuu
!
«
»
Le
notri
Groga
!
Nocoj
je
pa
lepo
.
Tu
sem
se
pritisni
!
«
Vihar
je
razvil
vso
svojo
neukročeno
moč
.
Bliskalo
se
je
brez
presledka
,
in
po
črnih
višavah
je
odmeval
grom
,
kakor
bi
drdrali
težki
,
trdi
,
hitri
vozovi
po
nebesnem
oboku
od
obzorja
do
obzorja
in
podirali
stebre
prostranega
svoda
.
V
jarku
tik
kapelice
se
je
drvil
hudournik
.
»
Tako
,
vidiš
!
—
Juhuhuhuu
!
—
Ali
te
je
strah
,
Groga
?
Čakaj
,
pa
rajša
še
malo
zapojem
.
Ali
znaš
to
?
«
»
Jaz
vas
prosim
lepo
milo
,
Če
se
bode
razglasilo
:
»»
Mrtev
sin
je
vaš
soldat
!
««
Dajte
za
me
mašo
brat
’
!
«
Grozovito
se
je
zabliskalo
in
zagrmelo
je
,
kakor
bi
se
podiralo
vse
nebo
in
padalo
na
tresočo
se
zemljo
.
»
Treščilo
je
!
«
je
dejal
Groga
in
se
ozrl
.
»
Divje
Mine
«
ni
bilo
več
...
Strah
ga
je
bilo
ta
trenotek
...
Veter
je
prinašal
divje
glasove
nočne
pevke
»
Mrtev
sin
je
vaš
—
«
Tiho
je
stal
Groga
v
kapelici
.
Tesno
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Mina
pa
je
ukala
v
dežju
,
med
bliskom
in
gromom
,
proti
goram
...
Huda
ura
je
ponehala
in
se
drvila
naprej
proti
severu
.
Kozol
je
stopil
iz
zavetja
.
Zopet
je
slišal
oddaljeno
petje
:
»
Na
vojsko
gredo
,
Nazaj
jih
nikol
’
več
ne
bo
!
«
In
sredi
gozda
se
je
razlegal
divji
in
zategnjen
:
»
Juhuhuhuu
!
«
—
Grogi
so
se
vzbudili
spomini
iz
njegovih
vojaških
časov
;
oživeli
so
mu
spomini
,
slike
in
prizori
davno
minolih
let
.
In
bilo
mu
je
,
kakor
bi
zopet
slišal
bojni
glas
trobent
in
bobnov
,
slišal
ostri
žvižg
svinčenk
,
slišal
trdi
pok
vojaških
pušk
,
slišal
grom
topov
,
slišal
divji
klic
in
besno
kletev
tovarišev
,
slišal
stok
,
hropenje
,
grgranje
umirajočih
—
bilo
mu
je
,
kakor
bi
videl
pred
seboj
ognjene
plamene
v
gostih
oblakih
smodnikovega
dima
,
videl
pisane
turbane
,
svetle
handžarje
...
»
Pri
fari
zvonovi
prav
milo
pojo
...
Od
ljubice
zale
jaz
jemljem
slovo
.
Pa
jemljem
slovo
,
Sam
Bog
ve
,
kako
...
Nazaj
—
me
nikol
več
ne
bo
!
«
Narodna
.
»
Tam
za
turšk
’
mi
griči
«
...
Narodna
.
Ljubljanski
južni
kolodvor
in
prostor
pred
njim
je
bil
gorkega
,
vedrega
poletnega
jutra
ves
poln
vojaštva
in
občinstva
.
Bila
je
nedelja
...
dne
14.
julija
leta
1878.
Dasi
je
bilo
deževalo
nekaj
dnij
popreje
,
vender
ranih
megel
ni
bilo
nobenih
.
Topli
dih
krasnega
mladega
dneva
je
obetal
jasnoto
in
vročino
.
Neprijetni
,
grenki
duh
žganega
premoga
in
parečega
se
olja
se
je
tanko
razlival
po
mirnem
,
jednakomernem
vzduhu
med
čisto
vonjavo
,
katero
je
bila
zapustila
za
seboj
tiha
,
jasna
,
duhteča
julijska
noč
...
V
glasno
vrvenje
zbrane
množice
se
je
slišal
zdaj
pa
zdaj
ostri
pisk
lokomotive
,
brezsapni
puh
hropečega
dimnika
,
ropot
koles
,
jasni
zvok
železnih
lopotcev
ob
suvajočih
se
vozovih
.
Tu
in
tam
se
je
oglasil
ljubljanski
zvon
,
vabeč
k
zgodnji
maši
...
Ta
nedelja
se
je
vtisnila
marsikateremu
žalostnemu
očetu
,
bratu
,
sorodniku
,
prijatelju
,
marši
kateri
objokani
materi
,
ženi
,
nevesti
,
ljubici
,
sestri
neizbrisno
v
spomin
!
Štiriindvajset
dvojnih
vrst
samih
domačih
sinov
,
fantov
slovenskih
,
šest
stotnij
17
,
pehotnega
polka
je
stalo
tam
pred
kolodvorom
pripravljenih
na
odhod
v
Bosno
.
»
Pre
’
blečeni
so
,
Na
vojsko
gredo
!
«
Dva
dni
preje
,
v
petek
zvečer
,
so
se
pripeljali
čvrsti
Kuhnovci
iz
Trsta
.
Vagone
so
si
bili
sami
okrasili
s
svežim
zelenjem
in
s
slovenskimi
zastavicami
,
katere
so
si
naredili
v
naglici
.
Tisoč
in
tisoč
naroda
jih
je
pričakovalo
v
gosti
gneči
na
kolodvoru
.
In
ko
je
zaigrala
vojaška
godba
slovensko
koračnico
:
»
Naprej
zastava
Slave
!
«
,
in
ko
je
vsakomur
dvigal
radostni
ponos
srce
,
takrat
burni
,
gromoviti
»
živio
«
klici
kar
niso
hoteli
ponehati
.
V
soboto
zopet
,
zvečer
,
je
svirala
vojaška
godba
na
kazinskem
vrtu
slovenske
in
slovanske
pesmi
:
»
Hej
Slovani
!
«
,
»
Kje
dom
je
moj
?
«
,
»
Pridi
Gorenj
’
c
!
«
,
»
Naprej
zastava
Slave
!
«
Vrt
je
bil
ves
večer
natlačeno
poln
,
zunaj
na
cesti
in
v
»
Zvezdi
«
pa
je
poslušalo
na
stotine
občinstva
.
Vsled
navdušenega
odobravanja
in
glasnega
zahtevanja
poslušalcev
je
morala
godba
vsako
slovansko
skladbo
po
večkrat
ponavljati
.
Danes
pa
,
v
nedeljo
,
ni
bilo
sledu
več
od
sinočnjega
šumnega
veselja
;
obrazi
,
včeraj
še
tako
veseli
,
so
bili
danes
resni
,
tožili
,
tihi
.
Ure
ljubljanskih
zvonikov
so
bile
odbile
pet
.
—
V
jedni
vojaških
čet
je
stal
takrat
tudi
naš
Groga
,
takoj
tik
njega
pa
njegov
prijatelj
Dolničarjev
Francelj
.
Tedaj
je
bilo
Grogi
lice
še
gladko
in
brki
jako
neznatni
.
Kolikor
tudi
je
bilo
na
vsem
prostoru
naših
ljudij
znane
visoke
rasti
,
bi
bil
vender
človek
težko
našel
katerega
,
ki
bi
bil
bolj
plečat
in
bolj
močan
od
mladega
Kozola
.
Tudi
njegov
tovariš
Francelj
je
bil
krepak
,
toda
mnogo
vitkejši
kakor
Groga
.
Bil
je
lep
gorenjski
fant
,
črnolas
,
ogljeno
črnih
,
živih
očij
,
z
inteligentnimi
,
energičnimi
,
nekako
upornimi
potezami
.
Vojaška
oprava
se
mu
je
podala
,
kakor
bi
bila
nalašč
zanj
izmišljena
in
prikrojena
.
Vojaki
so
imeli
puške
ob
nogi
.
Med
četami
je
hodilo
in
stalo
nebrojno
ljudij
,
jemljočih
slovo
od
svojih
dragih
.
»
Tam-le
je
!
Ali
ga
ne
vidite
?
In
Groga
zraven
njega
!
Brž
,
brž
,
mati
!
«
je
hitelo
mlado
kmetiško
dekle
in
povleklo
sključeno
starko
s
sabo
pred
Franceljna
in
Grogo
.
»
I
—
dobro
jutro
,
no
,
mati
!
Zgodaj
ste
morali
vstati
danes
zavoljo
mene
,
kaj
?
Še
dobro
,
da
ste
me
našli
tukaj
,
ko
smo
vsi
jednako
oblečeni
!
«
Tako
jo
je
pozdravil
Groga
in
držal
materino
roko
varno
in
rahlo
v
svoji
mogočni
desnici
in
si
je
kar
ni
upal
pritisniti
,
kakor
bi
se
bal
,
da
bi
kaj
ne
podrobil
starih
koščic
.
»
Kaj
ne
bi
bila
vstala
,
Groga
,
ti
preljubi
moj
otrok
!
«
je
dejala
skrbna
stara
mamica
in
venomer
milo
ogledovala
svojega
sina
vojaka
...
Vsakdor
,
ki
bi
ju
bil
videl
tukaj
skupaj
,
bi
se
bil
čudoma
vprašal
,
kako
more
imeti
šibka
,
slabotna
ženica
takega
sina
orjaka
!
»
O
,
kaj
bi
dejali
rajni
tvoj
oča
—
Bog
jim
daj
vse
dobro
—
kaj
bi
rekli
,
ko
bi
te
videli
takega
?
—
Torej
,
kakor
je
božja
volja
,
ljubi
sin
—
če
mi
pa
že
res
odhajaš
na
vojsko
,
se
pa
—
postavi
!
Takemu
hrustu
,
kakeršen
si
ti
,
se
ni
treba
nič
batil
»
»
Kaj
bi
se
!
«
je
zmajal
Groga
odločno
z
glavo
in
pokazal
zobe
!
»
In
pa
po
nepotrebnem
mi
nikar
ne
mori
!
Tako
včasih
,
če
že
ni
drugače
,
takrat
le
malo
postreljaj
in
pa
potolči
okolo
sebe
—
pa
preveč
ne
,
saj
so
Turki
—
«
»
Mati
!
«
—
—
»
saj
so
Turki
tudi
reveži
,
pravim
,
in
imajo
tudi
svoje
matere
doma
!
—
Slišiš
?
Tudi
oni
imajo
svoje
matere
,
katerim
je
doma
težko
za
sinove
...
Zatorej
,
ubogaj
me
,
in
nikar
mi
ne
bodi
preveč
togoten
s
sovražnikom
!
—
Slišiš
?
«
»
Seveda
slišim
,
mati
!
«
»
Toda
,
kadar
bo
pa
sila
,
mi
pa
tudi
rok
križem
ne
drži
in
pokaži
se
,
da
si
kranjski
fant
!
Iz
šentlenartske
fare
pri
nas
doma
!
—
Da
mi
ne
bo
kdo
kaj
slabega
govoril
pozneje
o
tebi
!
—
Potem
te
ne
pogledam
nič
več
—
«
»
Ne
bom
vam
sramote
delal
,
mati
,
ne
!
«
je
obljubljal
Groga
spoštljivo
in
ponižno
...
Nekako
čudno
mu
je
bilo
pri
srcu
,
ko
je
tu
v
vrsti
stal
nasproti
rodni
materi
.
»
In
pa
če
bo
kdo
od
Turkov
meril
na-te
,
se
pa
lepo
naglo
skrij
za
kakšno
drevo
ali
skalo
,
ali
kamor
si
bodi
,
da
te
mi
ne
ustrele
po
nepotrebnem
!
Zakaj
to
je
proti
svetemu
pismu
,
ki
zapoveduje
,
da
ni
treba
staviti
svojega
življenja
lahkomiselno
v
nevarnost
,
vidiš
—
«
»
Kaj
mi
bodete
take
pravili
,
mati
!
To
že
vse
sam
vem
,
to
pa
rečem
.
«
»
I
—
glejte
si
ga
no
nehvaležnega
otroka
!
—
Bog
nas
varuj
—
kaj
pa
ti
veš
,
kaj
je
—
materino
srce
—
«
Stari
kmetici
so
se
zasvetile
solze
v
očesih
...
»
Kdaj
bi
si
bila
mislila
,
«
je
nadaljevala
,
potegnivši
si
z
robcem
počasi
preko
očij
,
»
kdaj
bi
bila
verjela
tedaj
,
ko
si
še
tako
—
revno
vekal
—
po
—
po
—
zibelki
—
«
»
Mati
!
«
—
»
da
te
bom
kdaj
videla
—
takega-le
—
na
—
vojsko
!
—
Na
vojsko
pripravljenega
,
—
pa
—
soldaška
—
soldaška
obleka
se
ti
dokaj
poda
,
tam-le
—
zadaj
za
vratom
si
popravi
tisti
črni
trak
!
—
Zdaj
je
že
prav
.
—
No
,
no
,
ti
,
Minica
,
no
,
nikar
se
mi
toliko
ne
jokaj
ves
čas
že
!
Saj
vidiš
,
da
sem
tudi
jaz
prav
dobre
volje
,
čeprav
mi
odhaja
sin
na
vojsko
in
ne
vem
,
ali
ga
še
kdaj
vidim
,
ali
ne
!
«
Z
zadnjimi
besedami
se
je
okrenila
k
dekletu
in
si
znova
obrisala
solzne
oči
.
Zaplotnikova
Minica
je
stala
pri
Franceljnu
,
pri
svojem
ženinu
...
Tiho
,
neutolažno
,
neprenehoma
se
je
jokala
.
Francelj
je
bil
ves
bled
.
Temno
,
divje
je
gledal
in
tiščal
zobe
skupaj
.
Francelj
in
Minica
sta
bila
lep
par
—
kakor
ustvarjena
drug
za
drugega
.
Zlasti
pa
je
pozornost
vseh
blizu
stoječih
vzbujala
sveža
,
bujna
,
prirodna
,
ponosna
lepota
nesrečne
neveste
,
ki
je
kazala
v
vsakem
okretu
,
v
vsem
bitju
nenavadno
,
prirojeno
plemenitost
in
ljubkost
.
—
»
Francelj
!
«
ga
je
poklicala
tiho
...
Vojak
je
lahno
privzdignil
puško
in
jo
postavil
desni
nogi
bliže
.
»
Francelj
—
ali
mi
boš
kaj
pisal
?
«
—
»
Bom
,
«
je
odgovoril
hripavo
.
»
Ne
boš
—
pozabil
?
«
—
»
Saj
sem
ti
obljubil
.
«
—
Francelj
se
je
naporno
odkašljal
...
V
grlu
ga
je
tiščalo
kakor
z
mrzlimi
kleščami
.
»
Le
piši
mi
,
kmalu
...
Ne
smeš
pozabiti
!
«
—
Umolknila
sta
...
Francelj
je
gledal
v
temno
žrelo
puškne
cevi
.
Z
levico
je
gladil
surovo-usnjeno
,
rdeče-rjavo
torbico
za
patrone
.
Minica
je
uprla
vanj
svoje
vlažne
oči
...
Gledala
ga
je
,
opazovala
ga
je
,
kakor
bi
si
hotela
njegovo
podobo
vdolbsti
vekovečno
v
spomin
...
Niti
trenila
ni
z
rosnimi
veki
...
—
Povsodi
,
v
vseh
vrstah
so
jemali
slovo
.
Jednaka
žalost
je
težila
srce
bogato
oblečeni
dami
in
borni
,
priprosti
kmetici
.
Vsi
tukaj
so
si
bili
bratje
in
sestre
v
občni
togi
,
v
občnem
strahu
negotove
usode
...
Nekoliko
na
levo
od
Francelj
na
je
stal
častnik
z
okrogloličnim
fantkom
v
naročju
in
ga
poljubljal
.
—
Ob
strani
mu
je
slonela
ihteča
,
bleda
soproga
.
—
Fantek
v
beli
oblečici
je
hlastal
s
prstki
po
svetli
zlati
roži
na
očetovi
oficirski
kapi
...
»
Papa-a
,
papa
!
«
je
veselo
vzklikoval
.
Častnik
je
tiho
,
ljubeznivo
prigovarjal
gospej
in
jo
tolažil
.
—
Ali
čim
dalje
,
tem
močneje
se
je
jokala
...
Otrok
pa
je
vlekel
očeta
za
brado
,
tapkal
ga
po
licu
in
s
tenkim
,
milozvočnim
,
jasnim
glaskom
klical
:
»
Papa-a
,
papa-a
!
«
—
V
bližini
je
stal
tenek
lajtenant
,
govoril
z
znanci
,
se
kratko
nasmihaval
,
si
zavihaval
brke
,
opazoval
stotnikovo
gospo
,
si
poigraval
z
ostro
ostjo
gole
sablje
in
kradoma
pogledoval
lepo
Minico
.
»
Oh
,
oh
,
Francelj
!
«
si
je
domislilo
zopet
mlado
dekle
.
Pogledal
jo
je
,
ne
da
bi
bil
zinil
besedico
.
»
Oh
,
če
te
ne
bo
več
—
nazaj
!
«
In
znova
je
zajokala
...
»
Glej
ga
dekleta
takega
!
«
so
se
oglasili
Grogova
mati
.
»
Zakaj
mi
ga
pa
vender
delaš
še
bolj
žalostnega
,
kakor
že
je
!
—
Le
potolaži
se
lepo
,
Minica
!
—
Saj
pride
,
saj
se
vrne
,
kadar
bo
vojska
končana
,
Turki
pa
premagani
...
Kakor
se
naši
zdaj
odpeljejo
,
tako
se
spet
povrnejo
.
—
Kar
najedenkrat
...
lepega
dne
...
se
on
pripelje
v
domačo
javoriško
vas
nazaj
in
prinese
svetinjo
,
svetinjo
in
cesarsko
pohvalo
!
In
vse
ga
bo
čakalo
.
Francelj
pa
zdrav
in
vesel
—
nič
ne
jokaj
Minica
—
in
potem
bo
pa
svatba
!
To
bo
kaj
lepo
!
«
—
Ubogo
dekle
si
je
zakrilo
obraz
z
robcem
...
Vsa
se
je
tresla
.
—
Tedaj
je
prisopihal
jednooki
Gašperček
hitrih
korakov
.
»
Zlomka
«
,
se
je
jezil
,
»
malo
,
malo
,
pa
bi
vaju
še
našel
ne
bil
,
malora
.
Le
podajta
mi
še
jedenkrat
roko
,
ti
,
Francelj
,
in
pa
ti
,
Groga
!
—
Pa
nič
strahu
!
Saj
sem
bil
jaz
tudi
na
vojski
,
pa
se
me
še
zdaj
smrt
boji
,
makako
.
Pa
ti
Groga
,
ki
si
fant
od
fare
in
pa
fant
za
to
—
po
deset
in
po
deset
Turkov
,
to
bo
tebi
mala
južina
!
Le
pošteno
jih
opili
,
korpodibako
!
Kranjska
koža
ni
po
grošu
!
«
»
Saj
ne
bo
nič
hudega
!
«
so
tolažili
mali
gospod
korporal
Godrnja
v
ček
zadaj
za
Grogo
.
Navzlic
temu
,
da
so
bili
kot
vojak
zelo
robati
in
brezobzirni
,
se
jim
je
vender
Franceljnova
zala
nevesta
hudo
smilila
.
»
Naj
nam
le
kdo
kaj
preblizu
pride
,
permej-kukuš
,
mi
mu
že
pokažemo
,
od
kod
smo
doma
!
—
Kaj
,
fantje
?
«
»
Le
pomagajte
si
,
ljubi
otroci
!
«
je
svetovala
starka
in
bistro
pogledala
po
bližnjih
vojakih
;
»
skupaj
mi
hodite
in
varujte
drug
drugega
!
«
»
Tako
je
,
mati
!
Tako
bomo
,
pa
—
permej-kukuš
!
—
nobeden
ne
drugače
;
če
ne
—
pojde
pa
precej
k
raportu
!
«
»
Pa
le
dobro
merite
na
neverne
pošasti
,
mirno
streljajte
in
glejte
,
da
vam
nihče
ne
uide
,
korpodibako
!
Najbolje
je
,
če
Turke
vse
polovite
in
sem
priženete
,
da
bodo
namesti
nas
delali
na
polju
.
—
Jaz
sem
na
Italijanskem
tudi
ujel
—
kar
sam
sem
ujel
par
Lahov
,
pa
sem
jih
gnal
na
vrvici
v
naš
tabor
!
—
Pet
jih
je
bilo
,
če
se
ne
motim
,
šesti
mi
jo
je
pa
sredi
pota
ubrisal
,
va
in
malora
!
—
Oficirji
so
me
pa
kar
gledali
,
in
tisti
dan
sem
dobil
največje
kose
pri
menaži
!
—
No
,
kaj
bi
—
tako
je
bilo
in
nič
drugače
ne
.
«
Gašperček
se
je
grdo
lagal
,
še
bolj
grdo
,
kakor
sam
»
laški
minister
«
;
in
očitno
je
greh
delal
v
nedeljo
na
vse
zgodaj
!
Zakaj
Italijanom
nikakor
ni
bil
napravil
take
strašne
škode
,
kakor
se
je
bahal
,
temveč
pri
Kustoci
je
ob
neki
priložnosti
komaj
,
komaj
sam
pete
odnesel
,
in
tudi
pozneje
ni
dobil
prav
nič
večje
večerje
,
kakor
vsaki
drugi
,
dasiravno
je
bil
lačen
za
pet
ujetih
laških
sovražnikov
.
Najivno
poveličavanje
lastne
osebice
ni
imelo
zaželenega
uspeha
.
Le
Groga
in
par
prostakov
se
je
zasmejalo
laškemu
junaku
;
Minica
se
ni
premaknila
,
Francelj
pa
je
še
temneje
gledal
kakor
preje
,
si
privzdignil
,
popravil
okroglo
zganjeni
in
zviti
vojaški
plašč
,
ki
mu
je
tesnil
prsi
.
»
Od
kdaj
pa
imate
črne
jermene
pri
puškah
?
«
je
opazil
Gašperček
.
»
Ta
teden
so
nam
jih
načrnili
pred
šempetersko
kosamo
,
«
so
se
podvizali
gospod
korporal
Godrnjavček
s
prijaznim
odgovorom
.
»
Tako
?
—
Mi
smo
imeli
belo
jermenje
in
smo
nosili
bele
suknje
,
malora
.
Kaj
pa
je
,
kaj
?
«
—
Tačas
se
je
zaslišal
visoki
,
jasni
glas
trobente
.
Batalijonski
trobar
je
zatrobil
kratki
signal
:
»
Pozor
!
«
Častniki
s
svetlimi
,
golimi
sabljami
so
skočili
vsaki
na
svoje
mesto
,
vojaki
so
se
vzravnali
.
Grobna
tišina
je
zavladala
ta
trenotek
.
—
Bilo
je
,
kakor
bi
bil
priplul
neizprosni
smrtni
angelj
nad
vrste
in
si
zaznamoval
z
mrzlim
prstom
že
zdaj
vse
tiste
,
katerih
ne
bo
nič
več
nazaj
...
In
dvignili
so
puške
;
zapihal
,
zadrsnil
je
šum
jermenja
in
orožja
po
četah
.
Kakor
bi
trenil
,
so
se
okrenili
možje
na
desno
in
skočili
v
vrste
po
štirje
in
štirje
.
Tu
in
tam
so
ženske
na
glas
zajokale
.
Vsakdor
je
imel
solzne
oči
,
naj
si
je
bil
tudi
prišel
sem
gledat
od
same
radovednosti
.
—
»
Papa-a
,
papa-a
!
«
je
kriknil
mali
fantek
v
beli
oblečici
za
očetom
.
»
Milče
tudi
s
teboj
!
—
Milče
plidkan
!
—
Papa-a
—
«
Bleda
mlada
gospa
je
sedla
z
njim
v
fijakarjev
voz
.
Sinček
je
gladil
ihtečo
mamico
po
obrazu
.
»
Boža-boža
,
mama
!
—
Mama
plidkana
,
Milče
tudi
plidkan
.
—
Nič
jokati
.
—
Papa
ni-ni
.
Ni-ni
!
—
Hi
,
mama
,
hi
!
Papa
tudi
hi
!
«
—
»
Francelj
,
oh
,
Francelj
!
—
Se
zadnjič
roko
!
Roko
za
slovo
,
Francelj
!
«
je
klicala
obupana
Minica
za
svojim
ženinom
.
Toda
Francelj
je
že
korakal
sredi
med
drugimi
proti
odprtim
stranskim
vratom
nizke
lesene
kolodvorske
ograje
in
tiščal
desnico
na
prsih
ob
pušknem
jermenu
in
se
ni
smel
nazaj
ozirati
.
»
Sel
je
!
—
Nič
več
ga
ne
bom
videla
...
Mati
!
«
—
Vojaki
so
posedli
v
vagone
.
Kazalca
kolodvorske
ure
sta
stala
v
jedni
črti
,
prvi
navpično
navzgor
,
drugi
naravnost
navzdol
.
Signalne
piščalke
so
zažvižgale
.
Počasi
se
je
začel
pomikati
vojni
vlak
proti
Hrvaški
...
Se
jedenkrat
so
zaorili
krepki
klici
:
»
Slava
,
živio
!
«
Fantje
v
železničnih
vozovih
so
glasno
zaukali
;
vojaška
godba
je
zaigrala
avstrijsko
koračnico
.
Štirideset
vagonov
je
odvedei
vlak
proti
vzhodu
in
v
njih
marsikaterega
čvrstega
slovenskega
fanta
.
Z
Bogom
,
ve
visoke
gore
,
ve
bele
cerkvice
,
ve
zelene
planine
,
ve
prijazne
višave
,
—
z
Bogom
,
ve
pisane
trate
,
ve
cvetoče
doline
—
z
Bogom
,
vi
mili
kraji
slovenske
domovine
...
z
Bogom
!
Francelj
je
sedel
nasproti
Kozolu
.
Groga
je
priboril
obema
najboljši
mesti
takoj
pri
premičnih
desnih
,
sedaj
odprtih
stranskih
vratih
vagona
.
Sedela
sta
vsaki
na
svojem
telečnjaku
.
Tudi
vsi
drugi
so
si
odpeli
in
razložili
orožje
po
kotih
.
Počasi
se
je
odmikala
Ljubljana
,
bežale
hiše
,
zvoniki
izpred
očij
,
zaostajal
v
ozadju
ponosni
grad
,
zvesti
varuh
mesta
;
hitreje
in
hitreje
so
drdrala
kolesa
,
suvala
ob
menjane
tire
,
se
naglo
dvigale
,
nižale
brzojavne
žice
,
zaplesale
ravne
njive
,
letele
v
stran
stražne
kočice
s
stražniki
,
rdeče
zastavice
,
ginili
ljudje
,
gredoč
na
polje
in
pozdravljajoč
dolgi
vlak
s
prisrčnimi
vzkliki
,
z
visoko
mahaj
očimi
rokami
.
Francelj
je
bil
tiho
.
Zamislil
se
je
bil
v
vesele
dni
,
v
pretekle
dni
sreče
,
v
dni
,
ki
so
se
mu
komaj
zasvitali
in
mu
že
zopet
pogasnili
.
Ta
pomlad
,
letošnja
pomlad
...
Nikoli
je
ne
bo
pozabil
!
Težko
naložen
voz
je
bil
neko
popoldne
srečno
pripeljal
in
razbremenil
kamnoseku
,
in
zdaj
je
pripokal
in
priukal
zopet
nazaj
proti
Javoricam
.
Zadnji
sneg
je
tajalo
pomladansko
solnce
.
Po
prisojnih
bregeh
so
vznikale
mlade
cvetlice
,
z
gora
so
skakali
razposajeni
studenčki
.
V
vsaki
kaplji
se
je
tresel
solnčni
svit
.
Vsa
pota
je
posulo
nežno
,
svileno-belo
cvetje
.
Vzduh
je
bil
poln
vlažnega
sopara
in
svežega
diha
preparjene
zemlje
.
Taščice
in
kraljički
in
ščinkovci
in
kosi
so
neutrudno
slavili
težko
pričakovani
prihod
vesne
.
Tako
srečen
in
sam
s
seboj
zadovoljen
je
bil
tedaj
Francelj
!
Kaj
bi
torej
?
Zaukal
je
znova
tja
v
krasni
prerojeni
planinski
svet
prav
krepko
:
»
Ju-ju-ju-hu-u
!
«
Tu
je
zagledal
vitko
dekle
na
robu
širokih
poljan
,
tam
kjer
je
stalo
staro
,
trhlo
znamenje
.
Sam
ni
vedel
,
zakaj
je
konje
ustavil
in
šel
tja
k
njej
.
Ona
je
razpostavljala
sveže
pomladanske
cvetke
,
šmarnice
in
vijolice
,
po
hišici
v
znamenju
.
To
znamenje
je
stalo
na
trohljivem
stebru
in
imelo
na
vrhu
kočico
,
na
jedno
stran
odprto
,
od
zunaj
rdeče
,
od
znotraj
belo
pobarvano
,
s
priprosto
izrezljanim
kipom
matere
božje
.
Njej
na
čast
je
bilo
prineslo
dekle
cvetlic
za
okras
.
»
Ju-ju-ju-hu-u
!
«
je
zaukal
Francelj
še
jedenkrat
,
da
so
odmevale
vse
gore
.
»
Ti
,
dekle
,
ali
za-me
pa
nimaš
nobene
rože
?
«
Ona
se
ni
zmenila
zanj
.
Se
obrnila
se
ni
.
»
Ej
,
kaj
mi
boš
hrbet
obračala
!
Kaj
misliš
,
da
te
ne
poznam
?
Zaplotnikova
si
!
«
»
Ali
si
ti
tisti
,
ki
tako
grdo
poka
in
uka
?
«
»
Hentaj
,
«
si
je
mislil
mladi
voznik
,
»
ta
je
pa
,
ta
—
«
.
Skoro
bi
ga
bilo
kmalu
sram
,
da
je
pokal
in
ukal
.
Tako
prezirno
ga
ni
doslej
še
nihče
obsodil
,
nikar
celo
kako
dekle
;
saj
so
vsa
rada
gledala
za
njim
.
»
Le
kako
bi
ji
povrnil
,
čakaj
!
«
je
poudarjal
.
Ona
se
je
vtem
delala
,
kakor
bi
ga
ne
bilo
blizu
.
To
ga
je
pa
res
jezilo
,
no
.
»
Veš
kaj
,
Zaplotnikova
,
ti
si
najlepše
dekle
v
devetih
farah
naokrog
,
pravijo
!
«
»
Pravijo
?
—
E-e
!
—
Ni
mogoče
!
Kaj
takega
gredo
govorit
!
—
Beži
,
beži
,
kdo
bo
pa
ljudem
vse
verjel
!
Vidiš
,
Dolničarjev
,
ti
si
najzaljši
fant
med
Stolom
in
Triglavom
,
pravijo
!
Toda
jaz
tega
ne
verjamem
,
veš
,
ne
verjamem
.
—
Zdaj
le
hitro
domov
,
tvoji
konji
so
trudni
—
«
»
Minica
!
«
je
prosil
Francelj
.
»
Jedno
šmarnico
mi
boš
pa
venderle
dala
in
nekaj
vijolic
,
ne
?
Takoj
si
jih
denem
za
klobuk
!
«
»
Ali
bi
jih
res
?
«
»
Seveda
bi
jih
!
«
»
Ne
vem
,
ali
si
jih
vreden
ali
ne
!
«
»
Minica
,
no
!
«
»
Ako
me
prav
lepo
za-nje
prosiš
!
«
»
No
,
prav
lepo
te
prosim
!
«
»
Naj
pa
bo
,
no
!
—
Saj
jedenkrat
tako
—
ni
nič
,
da
si
morebiti
ne
boš
mislil
,
kako
se
mi
zdiš
kaj
posebnega
!
«
—
In
od
tistega
dneva
je
imel
Dolničarjev
Francelj
obilo
nesreče
z
vsakovrstnimi
kolesi
,
grabljami
,
kolci
,
vilami
.
—
Oj
!
In
vse
te
vile
,
kolca
,
grablje
,
kolesa
je
nosil
zdravit
Zaplotnikovemu
Gašperčku
.
—
Oj
,
oj
!
Vselej
pa
je
utegnil
in
sam
počakal
,
dokler
ni
Gašperček
njegovih
rečij
popravil
!
Jednooki
kolarček
ga
je
začel
sumno
ogledovati
,
češ
,
pa
vender
ne
,
ko
bi
se
hotel
ta
človek
pri
meni
učiti
kolarstva
,
pa
kar
zastonj
?
Zapazil
je
pa
Gašperček
,
da
ima
Dolničarjev
mnogo
govorjenja
tudi
s
sestro
...
Menda
sta
se
menila
o
samem
gospodinjstvu
,
ka-li
?
Toda
,
kakor
tudi
je
bil
Francelj
ukaželjna
glavica
,
njemu
ni
bilo
nič
ne
do
Gašperčkovih
umetnostij
,
ne
do
Miničinih
gospodinjskih
tajnostij
.
Temveč
stvar
je
bila
vsa
drugačna
,
kakor
bi
si
bil
človek
pravzaprav
mislil
!
Kakor
je
namreč
nosil
Francelj
svoja
potrta
in
polomljena
orodja
v
popravo
Gašperčku
,
tako
je
nosil
svoje
ranjeno
srce
zdravit
Minici
.
Zakaj
ona
je
imela
jedino
pravo
zdravilo
za
njegove
bolečine
.
Tako
vsaj
je
mislil
on
sam
...
Jaz
se
tukaj
ne
bom
izpozabil
z
nobeno
opazko
,
ker
se
ne
maram
mešati
v
tuje
zadeve
.
Ako
se
tretji
vtika
v
ljubezen
,
pride
nesreča
.
Zatorej
naj
kar
suho
pristavim
,
da
je
zdravila
Minica
Franceljna
najprvo
večinoma
s
šmarnicami
in
vijolicami
...
Pozneje
pa
,
ko
se
je
bolniku
dokaj
vidno
»
obrnilo
na
bolje
«
,
je
poskusila
tako
imenovano
dodatno
lečenje
z
rožmarinom
in
rdečimi
rožami
,
katere
je
ordinirala
svojemu
pacijentu
v
obliki
šopkov
po
večkrat
na
teden
,
kakor
je
že
nanesla
bolezen
.
Tudi
tukaj
ne
bom
pregrešil
nobene
nepotrebne
pripombe
.
Vender
pa
mi
»
slutvomodrost
«
ne
da
miru
in
mi
ga
ne
da
,
in
povprašati
moram
mimogrede
,
zakaj
neki
je
imela
Zaplotnikova
Minica
v
svoji
apoteki
kar
same
vijolice
in
šmarnice
,
rože
in
rožmarin
?
—
Arnike
pa
nobene
!
Tiste
arnike
,
ki
je
za
rane
tako
dobra
!
To-le
torej
bi
vprašal
,
ker
se
mi
zdi
važno
,
poznim
potomcem
zaznamovati
resnični
dogodek
,
da
je
priprosto
gorenjsko
dekle
tega
in
tega
leta
z
najboljšim
uspehom
postavilo
na
glavo
vso
učeno
farmakologijo
!
»
Ti
,
veš
kaj
,
Dolničarjev
?
«
je
ustavil
jedenkrat
kolarček
zaljubljenega
Franceljna
.
»
Tako-le
ti
bom
povedal
,
če
hočeš
,
da
ostaneva
prijatelja
:
Ako
imaš
še
kaj
polomljenih
ojnic
in
grabelj
in
bran
doma
,
pa
mi
jih
pošlji
po
hlapcu
!
Sam
mi
pa
ne
boš
hodil
sem
in
lazil
za
dekletom
,
korpodibako
.
Zaplotnikov
Gašper
ima
samo
jedno
oko
,
vidiš
ga
,
pa
z
njim
več
vidi
,
kakor
drugi
na
dve
.
Kapišo
?
Zatorej
:
jaz
ne
dopustim
,
da
bi
ti
mojo
sestro
ljudem
v
zobe
dajal
.
Izberi
si
drugod
ljubico
,
malora
.
«
»
Kakšno
ljubico
!
«
je
vzkipel
Francelj
.
»
Midva
z
Minico
se
bova
vzela
!
Moja
bo
,
in
če
mi
brani
devetindevetdeset
satanov
.
V
šestih
tednih
bo
prvi
oklic
!
«
»
A-a
,
to
je
druga
pesmica
!
—
Glej
,
Francelj
,
saj
mi
ne
boš
zameril
,
kaj
ne
?
Ali
očetu
sem
obljubil
,
ko
so
ležali
na
smrtni
postelji
tisto
leto
,
ko
je
bila
ajda
tako
polna
;
sam
nisem
vedel
kam
z
njo
,
še
zdaj
dobro
pomnim
,
kakor
bi
bilo
včeraj
.
—
Toda
,
kaj
sem
že
dejal
?
—
Je
že
res
;
očetu
sem
obljubil
,
da
bom
pazil
na
Minico
,
kakor
na
zenico
svojega
očesa
.
—
No
,
zenico
sem
si
zapravil
ob
možnarjih
,
to
je
res
—
ali
,
Minico
sem
pa
varoval
kakor
kraljično
!
Lepo
mi
je
vzrasla
;
ni
ga
zlepa
zaljšega
dekleta
tukaj
daleč
naokolo
.
Dote
bo
tudi
nekaj
,
čeprav
Minica
ne
bo
toliko
imela
,
kakor
ti
—
«
Francelj
mu
je
podal
roko
.
»
Saj
bi
ti
bil
že
prej
povedal
;
pa
saj
veš
,
da
gre
taka
beseda
nerada
z
jezika
.
—
Vojake
sem
odslužil
,
na
gruntu
in
v
hiši
sem
sam
—
«
»
Vse
prav
,
vse
prav
,
korpodibako
,
to
bo
pa
tako
vesela
svatba
,
da
—
«
Toda
prišlo
je
drugače
.
Leto
1878.
je
bilo
leto
vojska
.
Vse
je
govorilo
o
bitkah
.
Slovanom
sovražni
listi
so
kokodajskali
,
da
se
mora
vstanek
Hercegovini
zatreti
;
da
morata
biti
Srbija
in
Črna
gora
mirni
in
ne
smeta
vzrasti
;
da
mora
ostati
Turčija
cela
;
da
ne
smejo
osnovati
proste
Bolgarije
;
da
Rusija
ne
sme
črez
Prut
,
črez
Dunav
,
črez
Balkan
,
in
da
se
Avstrija
za
nobeno
ceno
ne
sme
polastiti
Bosne
!
No
,
najprvo
so
Rusi
Turke
tako
neusmiljeno
našeškali
in
raztepli
,
da
so
reveži
»
za
božjo
voljo
«
prosili
miru
.
Nato
so
nekaj
časa
govorili
,
da
pojde
Avstrija
nad
Ruse
.
Naposled
se
je
zasukalo
vprašanje
okolo
Bosne
in
Hercegovine
.
Tukaj
je
imel
najvišjo
oblast
sultan
,
avtokrat
.
Njemu
nasproti
so
bili
vsi
drugi
sužnji
,
živali
,
brez
nobene
pravice
ne
do
prostosti
,
ne
do
življenja
,
ne
do
premoženja
.
Ves
turški
»
jus
«
je
bil
koncentriran
v
koranu
,
ki
je
bil
že
pred
1000
leti
celo
turškim
juristom
preslab
.
S
svojimi
zastarelimi
nazori
bi
torej
preljubi
Mahomed
dandanes
pri
vsakem
kolokviju
padel
»
mit
Pauken
und
Trompeten
«
ter
ostal
izgubljen
študent
in
večen
jurist
.
Galantni
sultan
je
sedel
ves
božji
dan
v
haremu
ali
pa
dvoranil
pri
koncertu
,
na
katerem
so
svirale
»
dame
«
iz
harema
.
Ker
je
torej
galantnemu
absolutistu
ostajalo
vzpričo
tega
malo
časa
,
je
imel
državno
krmilo
v
rokah
veliki
vezir
,
kakšen
bivši
diurnist
pri
kakšnem
obskurnem
starem
turškem
uradniku
,
mož
iz
protekcije
in
intrig
v
divanu
in
haremu
,
»
Streber
«
,
ki
je
zaporedoma
postal
svetnik
,
guverner
,
paša
,
minister
in
naposled
—
ako
se
ni
kaj
zameril
v
haremu
—
veliki
vezir
.
V
provincijah
zopet
so
vladali
paše
,
vsaki
po
svoje
.
Potemtakem
si
lahko
mislimo
,
kako
so
se
imeli
pod
»
visoko
porto
«
tamošnji
Slovani
na
balkanskem
polostrovu
,
in
kaj
so
Turki
,
brezskrben
,
apatičen
,
najlenejši
narod
,
naredili
iz
zlate
Bosne
,
jedne
najbolj
rodovitnih
dežel
evropskih
,
iz
bogatih
teh
pokrajin
,
kjer
rodi
pšenično
zrno
petnajst
,
koruzno
pa
tristo
zrn
.
»
Moritev
kristjanov
so
jim
največje
veselje
,
«
so
poročali
iz
Zagreba
angleškemu
politiku
Georgu
Campbellu
.
»
Otroke
so
pekli
,
in
njih
stariše
so
silili
jesti
to
meso
.
Raja
prosi
pomoči
v
skrajnji
sili
.
«
In
vender
vsa
ta
beda
ni
genila
slovanskih
sovražnikov
.
Ogerski
minister
Tisza
je
poudarjal
v
(
ogerskem
)
državnem
zboru
,
da
ni
interes
Magjarov
,
da
bi
si
roko
podajale
in
verigo
zaklepale
okolo
magjarskih
nog
slovanske
države
na
jugu
.
Vso
pozornost
je
vzbudilo
tisti
čas
pismo
,
katero
so
ponatisnili
vsi
večji
evropski
časopisi
:
»
...
1.
Stalne
vojske
naj
se
odpravijo
,
da
se
bodo
poprijeli
ljudje
poljedelstva
,
in
da
poneha
siromaštvo
.
2.
Železo
naj
se
porablja
za
izdelovanje
poljedelskega
orodja
,
ne
pa
za
vojno
orožje
.
3.
Naj
nekateri
jedo
le
za
dvanajstero
ljudij
,
ne
pa
za
tisoče
.
4.
Mednarodno
sodišče
naj
se
napravi
,
ki
bo
razsojalo
prepire
med
narodi
.
Mesnice
za
ljudi
naj
se
odpravijo
.
S
tem
opominom
do
kongresa
končujem
:
Ako
se
Slovanom
ne
da
pravica
,
bomo
oznanili
mi
revolucijo
.
Vaš
G.
Garibaldi
.
«
Naposled
se
je
premislil
sam
Gyula
grof
Andrassy
pl.
Szent-Kiraly-Krasznohorka
,
avstrijski
vnanji
minister
.
Ta
navihani
mož
se
je
preveril
po
knjigi
Palackega
,
da
je
zdaj
prišla
ugodna
prilika
,
in
da
se
lahko
drugič
,
in
sicer
iz
Bosne
zabije
zagozda
med
slovanske
narode
.
Najedenkrat
je
bil
ves
navdušen
za
okupacijo
!
—
Toda
,
to
so
visokopolitične
stvari
,
v
katere
se
midva
,
lepa
moja
bralka
,
rajša
nikdar
ne
bova
vtikala
,
ako
hočeva
zdrava
ostati
in
želiva
,
da
bova
še
dolgo
živela
na
svetu
,
in
da
se
nama
bo
godilo
prav
dobro
!
—
Francelj
je
dobil
bel
listek
,
ki
ga
je
poklical
v
vojake
.
Namesto
k
poroki
je
moral
na
vojsko
.
—
—
Tiho
je
sedel
Groga
v
vagonu
žalostnemu
prijatelju
nasproti
.
Drugi
tovariši
so
glasno
peli
,
kako
je
»
fletno
«
na
Gorenjskem
,
»
k
’
so
v
’
soče
gore
«
,
in
se
v
odmorih
krohotali
silnim
dovtipom
šegavega
,
širokega
Dolenjca
.
Groga
pa
se
ni
drznil
,
da
bi
pomagal
pevcem
,
dasi
je
imel
močan
glas
.
Zakaj
gospod
korporal
Godrnjavček
,
mož
tankih
ušes
,
so
mu
bili
prepovedali
vsako
javno
sodelovanje
!
Obtožili
so
ga
namreč
in
dolžili
,
da
infanterist
Kozol
narobe
zavija
in
se
grdo
dere
,
ne
pa
da
bi
milo
povzdigoval
svoj
glas
,
kakor
so
ga
premilo
povzdigovali
na
primer
gospod
korporal
Godrnjavček
sami
.
Zatorej
infanterist
Groga
ni
pel
,
kakor
drugi
vojaki
;
le
tako
malo
skozi
nos
je
časih
pobrundal
»
iz
prijaznosti
«
in
tiho
godrnjal
,
da
ne
bi
izkazil
zbora
.
Levico
je
imel
Kozol
v
širokem
erarnem
žepu
,
in
tam
je
gladil
in
stiskal
tri
suhe
domače
klobase
,
katere
so
mu
bili
prinesli
mati
z
Gorenjskega
.
»
Na
,
Groga
,
«
so
dejali
včeraj
popoldne
,
ko
so
ga
našli
v
Ljubljani
,
»
tukaj
imaš
pet
tolarjev
in
pa
tri
pare
klobas
,
da
mi
ne
pojdeš
lačen
in
na
tešče
na
vojsko
!
Pa
si
jih
prihrani
za
tisti
čas
,
ko
boš
mislil
,
da
ti
je
največja
sila
.
«
Potem
sta
šla
nekoliko
po
mestu
.
Zenica
si
je
vse
ogledala
in
se
prav
otroško
veselila
krasote
po
izložbah
.
Prišla
sta
tudi
mimo
kamenoseka
.
»
Oh
,
Groga
,
to
so
lepi
kameni
in
križi
za
na
grob
!
Le
tistega
črnega
tam-le
poglej
z
rdečimi
lisami
!
Pa
...
to
je
samo
za
gospodo
!
«
—
»
Ali
bi
ga
mari
radi
?
«
—
»
Neznansko
se
mi
zdi
lep
!
«
»
Pa
kaj
bodete
zdaj
mislili
na
smrt
!
Bežite
,
bežite
!
«
—
»
Ne
vem
,
kako
dolgo
bom
še
...
Vsako
zimo
toliko
kašljam
,
da
—
.
Koliko
bi
vender
veljal
,
kaj
praviš
?
«
»
Je-ehe
!
Jaz
bi
ga
vam
že
kupil
,
že
,
to
pa
rečem
.
Ali
kaj
,
ko
imam
—
le
šest
soldov
na
dan
!
«
—
Groga
je
gladil
klobase
in
jih
gladil
.
Se
prav
nič
ni
zajutrkoval
.
Popolnoma
lačen
se
je
zdaj-le
vozil
na
vojsko
...
Čim
dalje
je
premišljeval
,
tem
bolj
se
mu
je
zdela
misel
upravičena
,
da
je
najbrže
ravno
zdaj
prišla
tista
ura
največje
sile
!
Po
kratkem
,
toda
mučnem
trpljenju
in
junaškem
premagovanju
in
zatajevanju
samega
sebe
se
je
udal
povelju
»
ministra
notranjih
stvarij
«
in
potegnil
prvo
klobaso
na
dan
...
Preprijetno
je
zadišalo
po
vagonu
.
—
Polovico
je
ponujal
Groga
Franceljnu
.
Ta
je
odkimal
.
Zatorej
se
je
lotil
Kozol
kar
sam
važnega
dela
in
se
že
zdaj
krepčal
za
prihodnje
boje
.
Nabrusil
si
je
pipec
ob
hlačah
,
si
rezal
klobaso
in
prirezaval
komisa
.
Ob
tem
je
s
tem
večjo
slastjo
poslušal
genljivo
pesem
,
katero
je
bil
zložil
glasoviti
šmartenski
šolmašter
:
»
...
Imel
sem
sinka
,
pa
sem
ga
zgubil
;
Revni
soklaški
stan
ga
je
pogubil
.
Star
je
bil
dvajset
let
,
v
najlepši
mladosti
,
Manca
pa
osemnajst
let
—
tudi
ni
dosti
!
Francelj
muskontar
bil
...
«
Gospod
korporal
Godrnjavček
so
peli
»
čez
«
;
imeli
pa
niso
samo
tankih
ušes
,
temveč
tudi
jako
fin
,
zlasti
za
mesnino
nenavadno
občuten
nos
.
Ravnokar
so
bili
zopet
odprli
usta
na
stežaj
,
da
bi
»
zažingali
«
:
»
Pridi
Gorenj
’
c
z
mrzle
planine
!
«
—
Vender
,
izrekli
so
samo
prvo
besedo
napeva
.
»
Gorenj
’
c
«
pa
jim
je
v
grlu
obtičal
in
z
njim
tudi
vse
»
mrzle
planine
«
.
Delikatni
duh
bližnjih
kranjskih
klobas
je
pevcu
kar
sapo
zaprl
.
»
Tukaj
preveč
vleče
,
«
so
dejali
in
si
zavihali
dolge
brke
.
Rezervist
,
sedeč
blizu
Groge
,
se
jim
je
moral
umakniti
.
Prijazno
so
pogledali
Grogovo
klobaso
in
začeli
domač
pogovor
.
»
Kdo
bi
bil
verjel
,
kaj
,
Groga
,
da
se
bova
midva
kdaj
skupaj
vozila
,
jaz
rezervist
,
star
,
odslužen
vojak
,
in
pa
ti
,
takorekoč
rekrut
proti
meni
!
«
Groga
je
pokimal
in
pridno
žvečil
.
»
Letina
je
zelo
lepo
kazala
letos
.
Zadnje
dni
pa
le
dež
in
dež
in
hladno
vreme
!
Na
visokih
planinah
je
celo
zapadel
sneg
!
«
—
Kozol
je
pokorno
prikimal
in
zamižal
...
»
Zavoljo
večnega
dežja
je
pa
močno
poleglo
žito
.
Seno
leži
že
dva
dni
pokošeno
in
premočeno
pod
milim
nebom
.
Krompir
je
začel
črneti
in
gniti
.
Vse
rumeni
in
gine
od
prevelike
moče
.
«
—
»
Saj
je
res
,
«
je
dejal
Groga
in
premišljeval
,
ali
bi
si
prerezal
zadnji
kos
klobase
črez
pol
,
ali
pa
naj
bi
ga
vtaknil
kar
celega
v
usta
...
»
Setev
pojde
v
nič
,
permej-kukuš
!
«
—
»
Saj
pojde
res
!
«
Kozol
je
odjenjal
s
pipcem
in
približal
cel
konec
ustom
...
»
Setev
pojde
tako
v
nič
,
«
je
zaskrbelo
gospoda
korporala
Godrnjavčka
,
»
da
se
polovico
ne
bomo
pridelali
tega
,
kar
smo
pričakovali
.
Pregovor
pravi
:
»
Ne
boj
se
turške
vojske
,
ampak
svetega
Vida
rose
!
«
—
In
res
,
svetega
Vida
dan
je
deževalo
pri
nas
—
permej-kukuš
!
«
Gospod
korporal
so
začeli
jezno
gledati
...
Grogi
se
je
glasno
zakolcalo
:
snedel
je
bil
celo
klobaso
.
—
Naposled
pa
je
segel
v
žep
,
se
sklonil
nazaj
,
iztegnil
levo
nogo
,
privlekel
še
obe
drugi
dve
klobasi
venkaj
in
ju
potehtal
v
roki
.
Jedna
je
bila
velika
in
debela
,
druga
pa
majhna
in
zgrbljana
...
»
Kakor
orehi
debela
toča
nam
je
mnogo
škode
naredila
,
«
so
nadaljevali
gospod
korporal
Godrnjavček
in
se
slastno
obliznili
.
In
razjasnil
se
jim
je
temni
obraz
!
»
Pšenico
in
rž
je
po
nekaterih
krajih
