amed
njimi
nobenega
nemškega
plemiča
in
nobenega
duhovnika
.
Prišla
pa
sta
vsaj
meščana
Jože
Kokalj
,
mladi
Ivan
pl.
Desselbrunner
,
tovarnar
na
Selu
,
in
nekaj
obrtnikov
.
Čemerni
so
bili
gospodje
.
Drag
bo
ta
francoski
poset
,
mesto
pa
je
že
izžrto
in
ogoljeno
do
kosti
!
Desselbrunner
,
lep
,
visok
in
živahen
mož
,
je
bil
edini
,
ki
je
ohranil
tudi
v
tem
težkem
časa
zlati
svoj
humor
.
Smejal
se
je
gromko
,
se
šalil
z
boječimi
in
zbeganimi
tovariši
ter
kričal
:
»
Nič
bati
se
!
Slabše
nam
ne
bo
,
nego
nam
je
bilo
doslej
!
Pod
cesarjem
ali
pod
republiko
,
vse
eno
,
—
živeli
bomo
do
smrti
.
Če
ne
pojde
po
dveh
,
pa
po
štirih
!
Izprememba
je
dobra
,
vsaj
za
par
mesecev
.
Če
hočete
,
gospod
župan
,
pozdravim
Francoze
pred
mestno
hišo
s
francoskim
govorom
,
da
bodo
kar
gledali
.
Saj
znam
,
hvala
Bogu
in
moji
bivši
guvernanti
!
Kar
meni
jih
prepustite
,
gospod
župan
!
Rajni
Linhart
me
je
zapeljal
,
da
sem
na
gledališkem
odru
zaigral
vlogo
Tulpenheima
v
»
Županovi
Micki
«
,
zdaj
pa
vam
zaigram
slavnostnega
govornika
pred
francosko
armado
.
Ali
želite
?
—
Par
starih
ključev
mi
dajte
,
da
jih
izročim
generalu
,
in
izpeljem
vam
komedijo
,
da
boste
zadovoljni
.
«
Toda
mestnim
očetom
danes
ni
bilo
na
smeh
.
Dr.
Podobnik
je
resno
svetoval
,
da
bi
bilo
koristno
iti
francoski
armadi
naproti
in
jo
prositi
,
naj
prizanese
Ljubljani
ter
ji
naj
ne
nalaga
nove
naklade
,
ker
je
mesto
že
itak
ubogo
,
vsa
dežela
pa
kamenita
in
od
vojske
docela
izmozgana
.
Povedal
je
zbranim
očetom
,
da
je
pravkar
v
spremstvu
avstrijskih
konjenikov
jezdil
skozi
mesto
francoski
podpolkovnik
k
cesarskemu
generalu
Hobensolerju
na
Černuče
,
da
mu
izroči
pismo
francoskega
generala
Bernadotta
,
ki
je
menda
že
na
Vrhniki
.
Skoro
se
vrne
francoski
podpolkovnik
s
Černuč
.
Ali
ne
bi
kazalo
poslati
ž
njim
k
Bernadottu
nekaj
zastopnikov
ljubljanskega
mesta
?
Vnela
se
je
živahna
debata
o
županovem
predlogu
,
Desselbrunner
pa
niti
sedaj
ni
mogel
biti
resen
,
nego
se
je
še
vedno
šalil
.
»
Poberimo
vsa
najlepša
ljubljanska
dekleta
,
naložimo
deset
barigelj
vina
na
vozove
,
pa
se
vsi
odpeljimo
k
Francozom
!
«
je
dejal
.
»
Iz
Šiške
vzemimo
štiri
najboljše
harmonikarje
in
dva
piskača
s
seboj
,
pa
vam
jamčim
,
da
nas
sprejmo
Francozi
z
razprostrtimi
rokami
!
Še
nocoj
bomo
po
bratovsko
plesali
z
njimi
,
da
se
bo
vse
kadilo
,
pobratimo
se
pri
čaši
vina
in
Francozi
in
naša
dekleta
bodo
zadovoljni
ko
še
nikoli
!
«
Seveda
ni
bil
sprejet
Desselbrunnerjev
predlog
,
pač
pa
so
po
brezkončnem
prerekanju
izvolili
trojico
poslancev
.
Med
njimi
je
bil
tudi
Desselbrunner
.
Takoj
so
šli
k
Maliču
,
si
naročili
bržolic
in
brežanke
ter
čakali
,
da
se
vrnejo
konjiki
.
Dolgo
so
čakali
.
Postajali
so
že
nestrpni
.
Tedaj
so
začuli
na
obširnem
gostilniškem
dvorišču
,
ki
so
se
navadno
zbirali
na
njem
vozovi
,
kočije
in
grote
okoličanskih
voznikov
in
vozarjev
,
čudno
petje
.
Glas
je
bil
za
moškega
nenavadno
visok
in
čist
.
»
Kofetulca
!
«
je
vzkliknil
Desselbrunner
,
ki
je
stopil
k
oknu
in
ga
odprl
.
»
Kofetulca
poje
novo
pesem
!
«
Na
dvorišču
je
stal
s
košaro
na
roki
čokljat
,
debeluhast
možiček
golega
,
zaripljenega
obraza
.
Nagnil
je
glavo
,
ki
so
jo
pokrivali
skoraj
do
ramen
segajoči
gosti
črni
lasje
,
teatralsko
vznak
,
se
opiral
na
desno
nogo
,
z
levo
pa
je
bil
sam
sebi
takt
.
V
rokah
je
držal
čepico
in
kakor
po
strunah
,
je
brenkal
s
prsti
po
njej
.
Pel
je
s
čudovito
visokim
,
skoro
ženskim
glasom
,
zavijal
oči
in
se
spakoval
,
izražajoč
vsa
različna
občutja
v
svoji
pesmi
:
»
Ano
pesem
čem
zapeti
,
pa
ne
vem
,
koko
začeti
,
od
ane
strašné
vojsé
,
de
še
n'kol
ni
b'lo
také
.
Kranjski
tehant
so
t'ko
dejali
,
vse
fantiče
v
žovt
pobrali
:
»
Sej
še
ledik
laži
gre
ker
nima
doma
žené
.
«
Sestrice
so
na
placu
stale
,
od
brato
so
slovo
jemale
,
mogle
so
'
adijo
'
reč
'
,
hitro
prod
Francozam
steč
.
Francoz
ni
ta
prave
vere
,
je
pršov
s
tuje
dežele
,
vzev
ga
bo
ta
božji
strah
,
lih
koker
veter
ta
prah
.
N'coj
sem
vidu
an
oblak
,
de
že
zdavni
ni
biu
tak
,
ta
oblak
nič
drujga
na
pomen
'
kot
vojské
krvavi
žar
.
Jest
se
pa
tega
neč
na
bojim
,
de
le
duše
ne
zgubim
:
O
Marija
s
pemske
guare
,
teb
'
jest
dušo
izročim
.
«
Melodija
pesmi
je
bila
prikrojena
po
narodni
cerkveni
popevki
.
Toda
Kofulca
se
je
ni
držal
strogo
,
nego
ji
je
pridaval
v
vsaki
kitici
nekaj
drugega
,
svojega
,
veselo
porednega
.
Iz
tužnih
,
bolesti
in
srez
polnih
glasov
je
preskočil
v
hudomušno
frazo
,
se
ponižal
v
grobno
temo
in
obup
,
a
hipoma
se
je
dvignil
v
junaški
patos
.
Imel
je
fantazijo
,
humor
in
mnogo
čuvstva
,
in
ker
mu
je
glas
zvenel
zelo
simpatično
,
so
imeli
Ljubljančani
radi
dobrovoljčka
Kofetulco
.
Po
vsej
Kranjski
je
romal
,
povsod
prepeval
,
nikjer
beračil
,
a
njegova
košara
ni
bila
nikdar
prazna
in
v
žepu
je
imel
vselej
nekaj
soldov
.
Za
vsako
priliko
je
zložil
novo
pesem
z
novo
melodijo
ter
zabaval
ž
njo
ljudi
.
Nabral
pa
je
tudi
po
raznih
krajih
najrazličnejše
popevke
in
jih
s
svojim
originalnim
petjem
razširjal
po
vsej
deželi
.
Bil
je
vedno
dostojen
in
trezen
,
oblečen
v
staro
,
a
snažno
obleko
,
ki
so
mu
jo
podarjali
dobrotniki
.
»
Hoj
,
Kofetulca
,
spet
si
zložil
lepo
pesem
!
«
ga
je
pohvalil
skozi
okno
Desselbrunner
.
»
Pojdi
,
da
ti
plačam
polič
vina
!
«
Deselbrunner
je
dobro
vedel
,
da
Kofetulca
ne
pokusi
ne
vina
ne
žganja
,
vendar
ga
je
podražil
.
Kofetulca
se
je
skrivil
ponižno
do
tal
,
se
skremžil
,
kakor
bi
že
začutil
na
jeziku
najkislejši
jesih
,
in
zacmevkal
s
skopljenskim
glasom
:
»
Oh
,
gospod
,
naj
ne
zamerijo
,
ampak
vina
ne
pijem
!
«
»
Pesnik
in
pevec
,
ki
ne
pije
vina
?
Ti
sorta
grda
ti
,
kakšen
mož
pa
si
?
«
se
je
rogal
tovarnar
.
»
Oh
,
gospod
,
če
hočejo
biti
že
toli
dobri
z
mano
,
«
je
cvilikal
Kofetulca
,
»
naj
mi
plačajo
porcijonček
belega
kofetka
!
«
»
Joj
,
ti
baba
v
moških
hlačah
!
Torej
kofetka
želi
Kofetulca
?
—
Dva
porcijona
ti
plačam
,
ampak
zapeti
moraš
še
eno
pesem
.
Toda
novo
!
Tvoje
stare
sem
že
vse
slišal
.
Ali
znaš
še
katero
?
«
je
izpraševal
Desselbrunner
in
poizkušal
srebrno
petico
,
rožljaje
v
žepu
z
denarjem
.
»
Znam
,
gospod
,
znam
,
—
čisto
novo
,
včeraj
sem
jo
šele
naredil
in
še
nihče
je
ni
slišal
,
«
je
čivkal
pevec
in
poželjivo
poslušal
srebrno
rožljanje
.
»
Torej
zapoj
jo
in
tukaj
imaš
petico
!
«
Desselbrunner
je
vrgel
denar
na
dvorišče
.
Kofetulca
je
planil
nanj
kakor
kragulj
na
drobno
pišče
.
S
plamtečimi
očmi
in
z
vsem
obrazom
se
smehljajoč
je
spravil
petico
za
telovnik
.
Potem
pa
je
sukal
glavo
v
tilnik
,
stresel
svojo
črno
grivo
,
se
oprl
na
desno
peto
ter
začel
:
»
Iblana
,
Iblana
,
o
kaj
se
godi
?
Okol
in
okoli
armada
leži
.
Bojo
bombe
letele
spod
Šmarne
goré
,
se
bojo
jokale
iblanske
gospé
.
So
v
službi
cesarski
,
na
Francoze
gredo
,
Francoz
jim
odpiše
,
de
se
nič
ne
boji
.
Preljuba
Mat
'
Božja
iz
Šmarne
goré
ti
meni
pomagaj
'
z
te
strašne
vojské
!
«
Desselbrunner
se
je
pesmi
krohotal
pa
dejal
:
»
Brez
Matere
Božje
ne
moreš
izhajati
,
pesniče
Kofetulca
.
Ampak
še
nekaj
moram
grajati
na
tej
tvoji
pesmi
.
Preveč
bojazljivega
duha
je
v
njej
!
Pesnik
pa
naj
ne
javka
in
obupuje
,
nego
podžiga
naj
in
navdušuje
.
Ti
poješ
kakor
čuk
na
veji
in
naznanjaš
bombe
,
jokanje
in
vse
strašne
reči
.
Glej
,
da
mi
zapoješ
prihodnjič
pesem
brez
solz
in
brez
stoka
,
kakor
se
spodobi
slovenskemu
pevcu
!
«
Ponižno
se
je
klanjal
Kofetulca
,
se
smehljal
s
svojimi
širokimi
piruhastimi
lici
in
mencal
:
»
Naj
ne
zamerijo
,
gospod
!
Ampak
pravi
Kranjec
brez
Boga
ali
hudiča
sploh
še
živeti
ne
zna
.
«
Po
Dunajski
cesti
se
je
začul
klopot
kopit
,
Desselbrunner
in
tovariša
so
stekli
na
ulico
ter
se
postavili
na
voglu
Maličeve
gostilne
.
V
hipu
so
bili
komiki
pri
njih
.
Dobre
volje
so
bili
videti
,
zakaj
francoski
podpolkovnik
in
avstrijski
častnik
sta
se
smehljaje
razgovarjala
.
Desselbrunner
je
pozdravil
in
nagovoril
častnika
ter
nato
v
francoskem
jeziku
sporočil
podpolkovniku
željo
ljubljanskega
občinskega
sveta
.
Francoza
je
nagovor
v
njegovi
materinščini
očividno
prijetno
presenetil
.
Podal
je
tovarnarju
roko
.
»
Z
veseljem
sem
vam
na
uslugo
,
gospodje
!
«
je
dejal
.
»
V
vašem
prvem
hotelu
smo
si
naročili
obed
.
Izvrstna
jed
!
V
Logatcu
in
na
Vrhniki
ni
takih
kuharic
,
kakršne
so
ljubljanske
.
Po
obedu
,
okoli
dveh
,
pa
odrinemo
.
Pričakoval
vas
bom
.
«
In
konjica
je
zdirjala
po
Slonovi
ulici
navzdol
k
»
Divjemu
možu
«
.
»
Šarmanten
Francoz
!
«
je
vzklikal
Desselbrunner
.
»
Vidite
,
tudi
jakobinci
znajo
biti
kavalirski
!
«
»
In
ta
kompliment
Rechterici
!
«
je
dejal
Kokalj
.
»
Povem
ji
ga
,
da
si
ga
da
lahko
tiskati
za
reklamo
svoje
kuharske
umetnosti
.
«
»
Kaj
pa
,
če
je
hvalil
kuhinjo
,
a
mislil
kuharico
?
«
se
je
rogal
tovarnar
.
»
Okoli
ene
se
zberemo
pri
njej
in
tudi
moj
voz
bo
pripravljen
.
«
Mestni
očetje
so
se
razšli
.
Tudi
v
srcih
malodušnežev
je
raslo
zaupanje
in
se
je
dvigal
pogum
.
V
veseli
nervoznosti
so
hiteli
domov
pripravit
se
za
potovanje
na
Vrhniko
.
V
istem
času
je
sedel
v
kuhinji
Andreja
Maliča
na
stolcu
za
vrati
Kofetulca
.
Med
koleni
je
tiščal
velik
lonec
,
poln
okusne
kave
ter
jedel
in
cmakal
.
Dve
bigi
si
je
nadrobil
in
zajemal
z
veliko
leseno
žlico
sladko
,
rjavo
dobroto
,
na
tihem
pa
računal
,
da
mu
ostane
še
vedno
toliko
denarja
,
da
si
more
za
večerjo
privoščiti
vnovič
to
jed
vseh
jedi
.
Naslednjega
dne
,
v
petek
zjutraj
,
je
tovarnar
Desselbrunner
v
županovi
pisarni
grmel
in
robantil
,
da
so
se
tresle
rotovške
šipe
.
Dr.
Podobnik
je
sedel
mračnega
čela
za
mizo
,
tovarnar
pa
je
begal
po
sobi
,
krčil
pesti
in
rohnel
:
»
To
so
babe
,
ne
pa
možje
!
Jedva
sta
zagledala
francosko
vojsko
,
pa
jima
je
padlo
srce
v
hlače
.
Kakor
bolnemu
konju
sem
jima
prigovarjal
,
da
se
odpeljemo
dalje
v
Logatec
,
ampak
bilo
je
vse
zaman
.
'
Če
Bernadotte
ni
na
Vrhniki
,
ga
morda
tudi
v
Logatcu
ni
več
!
Po
vsem
Kranjskem
ga
ne
bomo
lovili
!
'
sta
dejala
,
pri
tem
pa
sta
se
tresla
,
da
sta
šklepetala
z
zobmi
,
kakor
bi
ju
tresla
mrzlica
.
Upal
sem
,
da
se
vrne
podpolkovnik
in
da
nas
povabi
s
seboj
,
toda
obkrožili
so
ga
francoski
častniki
ter
ga
odvedli
.
Nič
več
ga
nismo
videli
.
Stali
smo
sredi
ceste
v
nevarnosti
,
da
nas
poteptajo
konji
ali
povozijo
topovi
.
Povsod
kričanje
,
psovanje
,
krohotanje
in
pokanje
z
biči
.
Dolga
vrsta
volov
je
vlekla
na
ogromnih
vozovih
s
kolesi
,
podobnimi
mlinskim
kamenom
,
vojno
prtljago
puške
,
tornistre
in
polne
vreče
.
Vsa
cesta
je
mrgolela
vojakov
,
voz
,
eštafet
,
ki
so
jezdarile
semtertja
bliskoma
kakor
bi
jih
podil
sam
vrag
.
Kar
pobegnila
sta
mi
tovariša
in
sedla
v
voz
,
pa
odpeljala
bi
se
bila
brez
mene
,
čeprav
je
čakal
voz
z
mojima
konjema
.
Strahopetca
!
Moral
sem
ž
njima
.
Ko
pa
smo
zavili
čez
mostič
,
sem
zagledal
francoskega
častnika
,
ki
mi
je
mahal
z
desnico
,
naj
počakam
.
Iskal
nas
je
.
Poslal
ga
je
podpolkovnik
,
da
nam
izroči
Bernadottov
oklic
.
Tako
smo
opravili
vsaj
nekaj
,
sicer
bi
bil
ostal
naš
izlet
na
Vrhniko
še
smešnejša
blamaža
.
«
»
A
kaj
pravijo
Vrhničanje
?
Ali
ste
govorili
s
kom
?
«
je
vprašal
župan
.
»
Kolnejo
,
seveda
le
na
tihem
,
«
je
pripovedoval
tovarnar
.
»
Kako
ne
bi
?
Avstrijski
polki
so
pozobali
in
popili
vse
,
kar
so
imeli
ljudje
,
zdaj
pa
so
dobili
še
Francoze
na
glavo
.
Prokleta
vojna
!
Toda
razloček
je
vendarle
,
in
Vrhničan
ga
mi
je
razložil
.
«
»
Kakšen
pa
?
«
»
Avstrijci
so
jemali
s
silo
in
osornostjo
,
Francozi
pa
jemljejo
prijazno
in
smehljaje
,
«
je
odgovoril
Desselbrunner
.
Eden
z
rokavicami
,
drugi
z
gorjačo
.
Efekt
je
isti
,
a
vendar
povsem
drugačen
.
Pred
neko
hišo
na
klopi
sem
videl
sedeti
brkatega
grenadirja
.
Med
zobmi
je
držal
kratko
pipico
,
na
kolenih
pa
mu
je
jahal
kmetov
sinček
,
poskakoval
in
vriskal
od
veselja
.
Kmet
je
sedel
poleg
grenadirja
in
zadovoljno
gledal
;
dva
druga
grenadirja
pa
sta
nosila
kmetici
za
ognjiščem
vode
in
drv
.
«
»
To
je
pač
špekulacija
na
naivne
kmetiške
duše
?
«
je
dejal
župan
.
»
Morda
.
Mogoče
pa
je
tudi
izraz
francoske
narave
in
francoskega
značaja
,
«
je
menil
tovarnar
.
»
Zdi
se
mi
,
da
nas
Francozi
razočarajo
,
—
a
sebi
na
korist
.
Krvave
istorije
,
ki
smo
jih
poslušali
leto
dni
z
vseh
prižnic
,
se
izkažejo
brščas
za
bajke
.
«
»
Tem
bolje
.
Gotovo
je
,
da
generala
Buonaparta
ne
bo
v
Ljubljano
.
Tu
imam
njegovo
pismo
za
generala
Bernadotta
.
«
»
Buonapartovo
pismo
?
Odkod
ste
ga
dobili
?
«
je
vpraševal
Desselbrunner
ter
se
z
zanimanjem
nagnil
nad
županovo
mizo
,
na
kateri
je
ležalo
zapečateno
pismo
z
drobnimi
,
zvitimi
črkami
.
»
Sinoči
mi
ga
je
prinesla
francoska
estafeta
s
Koroškega
,
«
je
odgovoril
župan
.
»
In
to
pomeni
,
da
je
vsa
Goriška
v
francoski
oblasti
in
da
je
Koroška
tudi
že
izgubljena
.
«
»
Torej
je
Kranjska
zadnja
,
dasi
se
vdaja
brez
boja
.
«
»
Zadnja
pred
Dunajem
,
prijatelj
!
Če
pade
še
Dunaj
,
potem
—
finis
Austriae
!
«
»
Tako
daleč
pa
nismo
še
!
Kolo
sreče
se
vrti
:
zdaj
smo
spodaj
.
Res
.
Morda
pa
se
iz
te
nesreče
na
Dunaju
nauče
česa
,
kar
nas
zopet
dvigne
,
«
je
govoril
tovarnar
optimist
.
»
Prav
bi
bilo
.
Spoznajo
naj
,
da
so
vseh
nezgod
sami
krivi
.
Vtikajo
se
v
tuje
zadeve
,
ki
jim
niso
nič
mari
,
za
gnilobo
in
zanemarjenost
doma
pa
se
niso
brigali
.
Morda
se
zdaj
izuče
,
da
je
prvo
,
da
poskrbe
za
zadovoljnost
,
kulturno
in
gospodarsko
blagostanje
lastnih
narodov
.
«
V
tem
sta
začula
pred
hišo
peket
konjskih
kopit
,
rožljanje
orožja
in
francosko
vojaško
povelje
.
Skočila
sta
k
oknu
in
videla
,
kako
se
je
pravkar
zavihtelo
iz
sedel
okoli
trideset
francoskih
šasérjev
.
Mlad
kapiten
s
še
mlajšim
lajtnantom
sta
pustila
svoja
konja
vojakom
ter
se
ozirala
po
oknih
mestne
hiše
.
V
temno
zeleni
uniformi
z
rdečimi
našitki
in
s
široko
rdečo
in
z
gumbi
pošito
progo
po
hlačah
so
bili
šasérji
prav
lični
vojaki
;
častnika
z
zlatimi
epoletami
na
ramah
in
zlatim
pramenom
na
visoki
lončasti
čaki
pa
sta
bila
naravnost
lepa
moža
.
Oba
z
majhnimi
navihanimi
brčicami
in
od
solnca
in
vetra
zarjavelim
obrazom
,
sta
se
ozirala
po
oknih
.
»
Vas
iščeta
!
«
je
vzkliknil
Desselbrunner
.
V
tem
hipu
se
je
srečal
s
kapitenovim
pogledom
in
se
instinktivno
poklonil
.
Tudi
kapiten
ga
je
bil
zagledal
,
se
nasmehnil
in
salutiral
,
nato
pa
je
z
lajtnantom
odkoračil
po
stopnicah
v
hišo
.
»
Pomagajte
mi
govoriti
ž
njima
!
«
je
dejal
dr.
Podobnik
,
ki
je
govoril
le
par
običajnih
fraz
v
francoščini
in
odšel
na
hodnik
pred
svojo
pisarno
.
Častnika
sta
prihitela
,
salutirala
in
se
najvljudneje
poklonila
.
»
Lepo
prosim
,
gospoda
,
ali
nama
hočeta
pokazati
pisarno
gospoda
mera
?
«
je
dejal
kapiten
.
»
Jaz
sem
,
«
se
je
predstavil
dr.
Podobnik
.
»
Izvolita
vstopiti
,
gospoda
!
«
In
vodil
ju
je
v
svojo
pisarno
,
ki
ji
je
odprl
vrata
Desselbrunner
.
»
Na
povelje
gospoda
generala
Bernadotta
prihajam
,
«
je
začel
kapiten
.
»
Francoska
divizija
dospe
v
Ljubljano
danes
popoldne
in
jutri
zjutraj
.
General
Vas
prosi
,
da
jo
sprejmete
brez
najmanjše
bojazni
,
ker
Francozi
ne
prihajamo
k
Vam
kot
sovražniki
,
nego
kot
prijatelji
vseh
narodov
,
torej
tudi
Vašega
.
Vaš
narod
ni
kriv
vojne
s
francosko
republiko
,
nego
jo
—
to
vemo
—
obsoja
prav
tako
,
kakor
jo
obsoja
vsak
dober
francoski
patrijot
!
«
Mirna
kapiténova
govorica
,
ki
je
bila
brez
afektacije
,
je
pomirila
župana
.
Povabil
je
častnika
,
naj
sedeta
.
Zagotavljal
jima
je
,
da
ne
najdejo
Francozi
v
Ljubljani
nikakega
sovraštva
,
nego
jim
nudi
mesto
,
dasi
revno
in
od
vojske
izmozgano
,
vsega
za
čim
ugodnejše
življenje
.
Težko
je
govoril
župan
,
a
tem
lažje
Desselbrunner
,
ki
je
popolnjeval
njegove
besede
ter
jima
tudi
povedal
,
kako
je
brez
uspeha
mestna
deputacija
že
iskala
generala
Bernadotta
na
Vrhniki
.
»
General
je
v
Logatcu
,
«
je
rekel
kapitén
.
»
O
,
celo
mu
bo
žal
,
ko
izve
o
Vašem
trudu
.
Jako
bi
ga
bilo
razveselilo
,
če
bi
bili
prišli
že
včeraj
k
njemu
.
«
Hitro
se
je
razvnel
živahen
razgovor
med
njimi
.
»
Ali
mi
verjamete
,
da
smo
vsi
srečni
v
vaši
deželi
?
«
je
pripovedoval
kapitén
.
»
Povsod
smo
bili
sprejeti
prijazno
in
o
kaki
zahrbtnosti
ni
bilo
doslej
nikjer
niti
sledu
.
Niti
en
strel
ni
še
počil
in
doživeli
nismo
niti
ene
neljube
afere
.
V
Postojni
smo
se
počutili
kakor
doma
.
Abbé
Wenigar
in
poštar
Hueber
sta
izvrstna
moža
.
Resnično
,
prav
težko
nam
je
postalo
ondi
slovo
.
In
potem
v
Logatcu
in
na
Vrhniki
—
povsod
odhajamo
kot
zmagalci
s
premaganimi
srci
.
«
»
In
vendar
je
vladal
in
vlada
med
našimi
ljudmi
nepopisen
strah
,
«
je
pripomnil
Desselbrunner
.
»
Tudi
v
Ljubljani
smo
se
vas
bali
prav
zelo
.
«
»
Ker
smo
bili
obrekovani
!
Vem
,
vem
!
Povsod
so
nam
povedali
isto
,
a
prepričali
so
se
,
da
smo
mnogo
boljši
nego
naš
renomé
,
«
je
dejal
kapitén
—
in
vstal
.
»
Mi
storimo
vse
,
kar
moremo
,
da
osvojimo
ljudstvo
brez
krvi
in
brez
sile
,
—
vemo
pa
,
da
ne
morejo
trditi
tega
o
sebi
niti
vaši
lastni
polki
.
«
Dr.
Podobnik
je
izročil
kapiténu
Buonapartovo
pismo
in
se
od
častnikov
poslovil
,
Desselbrunner
pa
se
jima
je
pridružil
.
»
In
sedaj
se
takoj
zopet
vrnete
?
«
je
vprašal
tovarnar
.
»
Da
,
a
ne
več
v
Logatec
,
nego
le
na
Vrhniko
,
«
je
odgovoril
kapitén
.
Desselbrunnerju
sta
se
častnika
mahoma
prikupila
.
Rad
bi
ju
še
zadržal
in
premišljal
je
,
kako
bi
ju
zvabil
s
seboj
.
Ko
so
stopili
na
mali
trg
pred
mestno
hišo
,
so
obstali
.
Okoli
in
okoli
vodnjakovih
stopnic
je
bilo
nastlano
seno
in
v
velikem
kolobarju
stoječi
konji
so
ga
mirno
hrustali
.
Poleg
njih
so
stali
v
gručah
šaserji
z
mogočnimi
krajci
kruha
v
rokah
in
pijoč
vino
iz
čaš
,
ki
so
krožile
med
njimi
z
veliko
naglico
.
Dobre
volje
so
bili
francoski
lovci
,
veselo
so
se
šalili
,
smejali
in
živahno
razgovarjali
.
Brivec
Danè
,
rokavičar
Kavčič
in
krojač
Dominik
so
hodili
med
vojaki
,
jim
natakali
iz
majolik
in
pletenk
ter
rezali
kruh
.
»
Fantje
,
le
pijte
!
«
jim
je
prigovarjal
Danè
.
Francozi
niso
razumeli
njegovih
besed
,
a
njegov
obraz
in
njegovo
vedenje
sta
jim
povedala
vse
.
Ko
pa
je
podčastnik
,
ki
je
izpraznil
že
več
čaš
,
odmajal
z
glavo
in
povedal
,
da
ima
dovolj
,
mu
je
Danè
vzel
čašo
iz
rok
,
jo
napolnil
,
dvignil
nad
svojo
glavo
in
vzkliknil
:
»
Vive
la
France
!
«
To
je
bila
vsa
njegova
francoščina
,
ki
si
jo
je
pridobil
iz
časopisov
,
a
zadostovala
je
docela
.
Sasérji
so
se
zgenili
,
obraze
jim
je
izpreletel
smehljaj
in
odzvali
so
se
:
»
Vive
la
France
!
Vive
la
republique
!
«
V
tem
hipu
so
stopili
francoska
častnika
in
Desselbrunner
z
magistrata
ter
videli
,
kako
silijo
lovci
k
Danetu
z
dvignjenimi
čašami
.
Zadovoljno
presenečena
sta
obstala
častnika
pri
tem
prizoru
,
kapitén
pa
je
dejal
:
»
Evo
,
take
scene
se
ponavljajo
,
kamorkoli
prihajamo
!
«
»
Kdo
pa
je
plačnik
?
«
se
je
obrnil
Desselbrunner
k
hoteljeju
Rechterju
,
ki
je
hitel
mimo
s
putrihom
v
obeh
rokah
.
»
Doslej
Danè
,
Dominik
m
Kavčič
,
—
tukajle
pa
jim
nesem
še
kapljo
kranjske
slivovke
pokusit
!
«
je
odgovoril
Rechter
.
»
Ali
bi
ne
stopili
še
mi
trije
v
hotel
?
«
je
vprašal
Desselbrunner
kapiténa
.
»
Ne
kalimo
novega
prijateljstva
!
«
»
Pa
pojdimo
!
«
In
odšli
so
v
hotel
.
Za
njimi
je
tekel
Rechter
,
ki
je
oddal
svoj
putrih
rokovičarju
Kavčiču
.
»
To
je
naša
slivovka
!
Sli
-
vov
-
ka
!
«
je
razlagal
rokavičar
.
»
Zwetschkenbranntwein
!
«
»
Zwetschkenbranntwein
?
O
,
das
habe
ich
gerne
!
«
je
vzkliknil
polnokrven
,
rdečelas
,
dolg
in
plečat
šaséz
In
hlastno
pristopil
s
svojo
čašo
.
»
Vi
govorite
nemški
?
«
se
je
začudil
rokavičar
.
»
Odkod
ste
?
«
»
Iz
Alzacije
.
«
je
odgovoril
šasér
.
»
Oče
mi
je
bil
Alzačan
.
Nemec
,
mati
pa
Francozinja
;
tako
govorim
oba
jezika
,
«
Nastalo
je
novo
veselje
,
ker
so
se
mogli
Ljubljančanje
pogovoriti
z
Alzačanom
.
Kakor
Goljat
je
bil
,
visok
kakor
žrd
in
mišičast
kakor
atlet
;
temnordeči
kodri
so
se
mu
sipali
preko
vratu
,
iz
močno
zardelega
obraza
pa
so
zrle
velike
modre
oči
,
polne
strasti
in
žive
radosti
.
Nad
majhnimi
ustnicami
je
imel
goste
,
kratke
brčice
,
in
kadar
se
je
zasmejal
,
se
je
posvetila
pod
njimi
dvojna
vrsta
dolgih
,
širokih
in
kakor
repa
belih
zob
.
Zvrhoma
mu
je
Kavčič
natočil
čašo
z
Rechterjevo
slivovko
,
in
Goljat
jo
je
izpil
duškoma
kakor
čisto
vodo
in
niti
streslo
ga
ni
.
Pač
pa
je
postal
še
zgovornejši
in
krohotal
se
je
z
globokim
basom
,
da
je
grmelo
kakor
iz
praznega
soda
.
»
To
je
pijača
za
pošten
želodec
,
tristo
!
«
je
hrumel
.
»
Natočite
,
gospod
!
Doslej
smo
pili
le
mlačno
plaževino
po
Italiji
,
ki
ni
bila
vredna
,
da
bi
jo
ščurkom
nastavil
!
To
pa
je
kapljica
,
ki
ogreje
in
poživi
!
«
in
iznova
je
izpil
.
»
Tristo
!
Alzačan
,
pazi
,
da
se
ne
upijaniš
!
«
je
svaril
goljata
starejši
podčastnik
.
»
Če
si
pijan
,
si
živina
,
in
potem
veš
,
kaj
te
čaka
zopet
!
«
Alzačan
pa
je
postajal
vedno
boljše
volje
in
tudi
podčastnikov
opomin
je
preslišal
.
»
Tristotisoč
šasérjev
ima
še
francoska
republika
,
dragi
gospod
,
«
je
pripovedoval
Kavčiču
,
»
zato
pa
se
nikogar
ne
bojimo
.
Če
jih
pade
deset
,
jih
zraste
petdeset
novih
.
Veselo
živimo
,
vsega
smo
že
navajeni
in
ne
boli
nas
več
ne
mraz
ne
vročina
,
ne
glad
ne
žeja
.
Včasih
se
nam
godi
ko
milijonarjem
,
včasih
pa
smo
na
slabšem
ko
berači
.
Toda
dobre
volje
in
poguma
ne
izgubimo
nikoli
.
Kos
mesa
,
čašo
vina
in
prostorček
na
senu
,
pa
si
ne
želimo
nič
boljšega
.
«
Naenkrat
pa
se
je
domislil
:
»
Pač
,
pač
!
Za
objem
lepe
ženske
damo
radi
svojo
dušo
in
svojo
čast
!
Tristo
,
ali
imate
tukaj
tudi
kaj
prijaznih
punčk
,
prijatelj
?
«
Žganje
mu
je
stopalo
v
glavo
,
jezik
se
mu
je
zapletal
in
začel
je
Kavčiča
objemati
,
govoreč
mu
brezkončno
o
ženskah
s
plamtečo
strastjo
in
z
žarečimi
očmi
.
»
Tukaj
pri
vas
ostanem
,
prijatelj
,
—
nikamor
ne
pojdem
dalje
,
—
dobro
vino
dobro
žganje
,
dobre
ženske
imate
,
«
je
čenčal
.
»
Vrag
me
vzemi
,
dovolj
mi
je
potepanja
po
svetu
!
Le
čakaj
,
jutri
pridem
k
tebi
,
pa
me
popelješ
tja
,
kaj
ne
?
«
»
Kam
?
Ne
poznam
deklet
,
ki
bi
ti
bila
všeč
,
res
ne
,
«
se
je
smejal
Kavčič
pijanemu
lovcu
,
ki
se
mu
je
obesil
okoli
vratu
.
Pravkar
je
šel
Danè
mimo
,
pa
da
bi
se
pijanca
iznebil
in
obenem
podražil
brivca
,
je
dejal
:
»
Tale
ti
postreže
bolje
;
on
ti
je
Don
Juan
,
da
ne
pozna
Ljubljana
hujšega
!
«
Alzačan
se
je
opotekel
k
Danetu
,
ga
zgrabil
za
roko
in
kričal
:
»
S
tabo
pojdem
,
kamor
hočeš
,
moj
ljubi
,
samo
lepa
,
sladka
dekleta
mi
poiščeš
!
«
In
iznova
je
začel
Danetu
pripovedovati
,
po
čem
hrepeni
.
Z
drastičnimi
izrazi
je
govoril
o
ljubezni
,
nerazsoden
v
sli
in
opajajoč
se
ob
spominih
na
svoje
doživljaje
po
Nemčiji
,
Tirolski
in
Italiji
.
Danè
ga
je
poslušal
,
prikimaval
in
se
zlobno
smejal
.
S
svojimi
drobnimi
,
sivimi
očmi
je
hudobno
pomežikaval
,
ko
mu
je
dejal
:
»
Dobiš
,
—
tudi
tako
žensko
,
dobiš
,
prijatelj
!
«
»
Lepo
,
veliko
,
močno
hočem
,
razumeš
?
«
je
grgotal
Goljat
z
zaripljenim
obrazom
in
z
zublji
v
očeh
.
»
Dobiš
jo
,
krasno
ko
boginjo
in
podlo
ko
satanovo
mati
!
«
je
pritrjeval
Danè
...
Na
stolpu
cerkve
sv.
Nikolaja
je
bilo
baš
enajst
,
ko
so
stopili
iz
hotela
pri
»
Divjem
možu
«
francoska
častnika
in
tovarnar
Desselbrunner
.
Izvrstno
so
zajtrkovali
.
Rehterica
se
je
izkazala
vnovič
umetnico
v
naglem
pripravljanju
jedil
in
tokajec
iz
Rechterjeve
kleti
je
bil
pristen
.
»
Torej
pričakujem
vaju
zanesljivo
,
gospoda
,
«
je
dejal
tovarnar
.
»
Do
svidenja
!
«
»
Z
navečjo
hvaležnostjo
sprejmeva
vaše
vabilo
,
«
je
odgovoril
kapitén
in
mu
z
gorko
prisrčnostjo
podal
roko
.
»
Blagovolite
naju
gospodinji
priporočiti
!
«
»
Hočeva
biti
točna
!
«
Med
tem
so
bili
planili
šasérji
že
k
svojim
konjem
,
jih
obrzdali
,
jim
nategnili
jermene
ob
sedlu
in
čakali
povelja
.
Kapitén
in
lajtnant
sta
se
zavihtela
na
konja
in
kakor
jata
golobov
je
planilo
vseh
trideset
lovcev
hkratu
v
sedla
.
Prav
nič
ni
zaostajal
Alzačan
,
le
za
spoznanje
preveč
se
je
bil
pognal
na
svojega
šarca
,
da
bi
bil
skoro
omahnil
z
njega
,
toda
ujel
se
je
za
grivo
in
sedel
na
konju
krepko
kakor
tovariši
.
In
vsa
četa
je
oddirjala
po
Mestnem
trgu
.
Ljubljana
je
bila
tega
dne
vsa
polna
govorice
o
lovcih
pred
magistratom
.
Že
ves
teden
ni
teknil
meščanom
obed
tako
dobro
ko
sedaj
,
ko
jih
je
preprosto
vedenje
Francozov
pomirilo
in
so
se
prepričali
,
da
sovražniki
vendarle
niso
pasjeglavci
in
divjaki
,
nego
celo
prav
prijetni
ljudje
.
Brivec
Danè
se
je
širokoustil
po
obedu
v
kavarni
,
kako
imenitno
se
je
postavil
pred
Francozi
in
s
kolikerimi
med
njimi
se
je
že
pobratil
,
pa
tudi
rokavičar
Kavčič
in
krojač
Dominik
sta
pripovedovala
povsod
,
kako
veseli
,
prijazni
in
dobrodušni
fantje
so
francoski
lovci
.
Težak
kamen
se
je
torej
odvalil
z
duš
Ljubljančanov
,
toda
že
ob
dveh
popoldne
jih
je
obšla
nova
,
toliko
večja
groza
.
Okoli
sto
francoskih
konjikov
je
pridrlo
v
mesto
.
Razdelili
so
se
v
patrulje
ter
prejezdili
,
držeč
karabinke
z
napetim
petelinom
v
desnici
,
vse
trge
in
ulice
.
Vsi
so
bežali
pred
njimi
v
hiše
ter
zaklenili
za
seboj
vrata
.
Konjiki
so
preteknili
vojašnico
,
stražnice
,
bolnico
,
vojaško
skladišče
.
Iskali
so
pač
avstrijske
posadke
,
ali
našli
niso
ničesar
.
Tudi
meščanstvo
ni
kazalo
nič
odpora
in
nič
sovražnosti
.
Polagoma
so
se
brale
vse
patrulje
na
Kapucinskem
trgu
in
potem
jezdile
na
dvorišče
deželne
hiše
,
kjer
so
bili
razsežni
,
zdaj
povsem
prazni
hlevi
.
Jedva
so
se
dobro
vselili
,
pa
se
je
začulo
od
viške
strani
gromko
bobnanje
.
Okoli
petih
popoldne
je
bilo
,
ko
je
prikorakalo
nad
tristo
grenadirjev
v
višnjevih
frakih
z
rdečimi
našitki
in
v
belih
hlačah
s
črnimi
gamašami
.
Na
ogromnih
čakah
so
imeli
kokarde
in
perjanice
,
na
levih
ramah
pa
nosili
dolge
puške
z
ostro
brušenimi
,
dolgimi
bajoneti
.
Štirje
tamburji
z
velikanskimi
bobni
so
mlatili
in
razbijali
po
oslovski
koži
,
da
je
bobnelo
,
bučalo
in
odmevalo
,
kakor
da
se
podira
svet
.
Francoska
patrulja
,
ki
jim
je
iz
deželne
hiše
v
dim
jezdila
nasproti
,
je
privedla
grenadirje
po
Rimski
cesti
in
Novem
trgu
naravnost
na
Kapucinski
trg
.
Kmalu
je
bila
deželna
hiša
polna
Francozov
.
Po
pisarnah
so
se
udomili
častniki
in
podčastniki
,
po
sobah
hišnika
in
poslov
ter
po
hodnikih
pa
so
si
nanosili
grenadirji
in
konjiki
slame
in
sena
ter
si
napravili
udobna
ležišča
.
V
pritlični
sobici
so
našli
starega
,
beloglavega
slugo
.
Starček
je
bil
bolehen
in
napol
gluh
.
Sam
je
ostal
v
obširnem
poslopju
in
strmel
,
ko
je
videl
tuje
vojake
begajoče
po
dvorišču
in
hiši
ter
znašajoče
konjem
pičo
in
steljo
.
Vojaki
so
se
vedli
predrzno
in
delali
s
tolikim
hrupom
in
truščem
,
da
se
sluga
ni
upal
niti
z
besedico
ugovarjati
.
Nihče
se
ni
zmenil
zanj
,
le
tu
in
tam
je
kdo
v
naglici
pogledal
v
njegovo
sobico
,
a
odhitel
dalje
.
Naenkrat
je
zaslišal
na
dvorišču
silen
krohot
in
vik
.
Ko
je
trepetaje
stopil
k
oknu
,
je
videl
,
da
so
privlekli
vojaki
iz
kleti
velike
množine
prekajenega
svinjskega
mesa
in
slanine
,
na
dolge
droge
nabrane
suhe
klobase
,
več
vreč
krompirja
in
jabolk
ter
jedva
napol
izpraznjene
kadi
kislega
zelja
in
kisle
repe
.
Grenadirji
in
konjiki
so
plesali
po
dvorišču
,
se
lovili
,
ruvali
in
trgali
za
svoj
plen
ter
se
smejali
in
juhukali
iz
vsega
grla
.
Ko
so
privalili
od
nekod
še
sodec
vina
,
je
vse
kričalo
in
vriskalo
.
Takrat
pa
se
je
pojavil
med
njimi
častnik
s
seršanti
.
Buka
in
vrišč
sta
se
naglo
polegla
.
Slišati
je
bilo
povelja
in
vojaki
so
zložili
na
dva
kupa
gnjati
in
klobase
pred
osornega
častnika
,
seržanti
pa
so
dali
zbrane
jestvine
odnesti
v
sobo
v
prvem
nadstropju
ter
so
postavili
pred
njo
stražo
.
Še
vedno
je
ostalo
vojakom
več
ko
dovolj
jedi
,
da
so
si
pripravili
prav
izdatno
večerjo
in
jo
zalili
s
čašo
dolenjskega
vina
.
Stari
sluga
se
je
zgražal
ob
oknu
in
javkal
:
»
Oh
,
ti
lakajska
zanikarnost
!
Vse
je
bilo
pripravljeno
,
pa
so
vendar
še
toliko
pustili
,
in
zdaj
se
zategadelj
dela
greh
!
Danes
je
petek
,
ti
ljudje
pa
jedo
slanino
in
klobase
ter
se
ne
menijo
za
božje
zapovedi
!
«
Kakor
v
grobu
je
bilo
tisto
noč
v
Ljubljani
.
Vse
mnogoštevilne
gostilne
in
kavarne
so
bile
zaprte
,
na
ulici
ni
bilo
človeka
in
le
tu
in
tam
se
je
posvetil
bajonet
francoske
straže
.
Pa
so
se
odprla
velika
vrata
mestne
hiše
in
iz
nje
sta
stopila
dva
policaja
:
mršavi
in
dolgi
Kozlevčar
in
trebušasti
Kobal
.
Kozlevčar
je
nosil
lestvico
in
šop
papirja
,
Kobal
pa
kebljico
in
velik
zidarski
čopič
.
»
Kar
tukajle
nalepiva
prvega
!
«
je
dejal
Kozlevčar
,
postavil
lestvico
na
kamenite
stopnice
in
jih
prislonil
na
steber
.
»
Zlezi
gori
,
pa
namazi
dobro
!
Jaz
bom
držal
lestvo
.
«
»
Kaj
ni
bilo
časa
za
to
reč
podnevi
?
«
je
brbral
Kobal
nevoljen
in
plezal
oprezno
navzgor
.
»
Zdaj
je
čas
za
spanje
,
ne
pa
za
taka
dela
!
Vrag
me
vzemi
,
saj
nič
ne
vidim
,
in
če
mi
izpodleti
,
si
razbijem
še
glavo
!
«
»
Ne
brbraj
in
ne
pljuj
okoli
sebe
,
ampak
maži
!
«
je
godrnjal
Kozlevčar
.
»
Purgermajster
tudi
ni
še
v
svoji
postelji
,
—
kako
bomo
potem
spali
mi
policaji
?
Vsako
noč
bedi
,
ko
kinka
tebi
tam
pri
»
Treh
gavtrošcah
«
pijana
glava
že
med
kolena
.
Bog
ve
,
kdaj
pojde
nocoj
spat
!
«
»
Ampak
podnevi
se
opravi
takale
reč
vendarle
bolje
!
«
se
je
togotil
Kobal
,
ležeč
na
trebuhu
na
lestvi
in
mazoč
s
čopičem
po
kamenitem
stebru
.
»
Kako
jo
boš
delal
podnevi
,
če
pa
jo
je
dobil
purgermajster
šele
zvečer
?
Tiskar
Eger
je
moral
te
papirje
vendar
poprej
še
natisniti
,
predno
jih
moreva
midva
nalepiti
!
«
je
razlagal
Kozlevčar
,
ki
je
vedel
o
dogodkih
v
županovi
pisarni
več
ko
marsikateri
mestni
svetovalec
.
»
Z
Vrhnike
je
prinesla
deputacija
le
par
takihle
papirjev
,
purgermajster
pa
hoče
,
da
jih
je
bela
vsa
Ljubljana
.
«
In
Kozlevčar
mu
je
podal
tiskovino
,
da
jo
je
pritisnil
na
namazano
mesto
.
Ječe
je
zlezel
Kobal
z
lestve
,
pograbil
kebljico
in
odkrevsal
za
Kozlevčarjem
.
Ko
pa
sta
pravkar
lepila
papir
na
Zoisovo
hišo
na
Bregu
,
je
pritekel
iz
drevoreda
navzdol
francoski
grenadir
.
Grozeče
se
mu
je
svetil
bajonet
na
puški
in
osorno
se
je
otresel
na
policaja
.
Nobene
besede
nista
razumela
,
a
Kozlevčar
mu
je
pomolil
pod
nos
svoj
šop
papirjev
in
grenadir
je
zadovoljno
godrnjaje
odkorakal
dalje
,
ko
je
videl
na
papirju
podpis
.
Mesec
se
je
dvignil
izza
ižanskih
hribov
in
polno
posvetil
na
Zoisovo
hišo
.
Na
voglu
nalepljeni
papir
se
je
bleščal
kakor
mokra
bela
svila
,
Kobal
pa
je
drhte
brbral
:
»
Kaj
bi
bilo
,
če
ne
bi
imela
s
seboj
teh
papirjev
?
Še
prebodel
bi
naju
bil
!
Ali
si
bral
,
kaj
je
natiskano
?
Všeč
mu
je
bilo
,
kakor
si
videl
.
«
»
Kaj
bi
mu
ne
bilo
!
Saj
je
pismo
njegovega
generala
!
Lepo
pismo
.
Ti
ne
znaš
brati
.
Poslušaj
!
«
je
dejal
Kozlevčar
in
čital
glasno
:
»
Divizijski
general
Bernadotte
na
Kranjce
in
deželake
bližnjih
dežel
.
Da
gredo
Francozi
k
Vam
,
ne
mislijo
nič
hudega
ne
Vam
ne
Vašemu
premoženju
.
Oni
žele
,
oni
hočejo
,
da
uživate
v
miru
brez
strahu
sadove
svojega
dela
in
truda
.
To
je
povelje
poglavitnega
generala
Buonaparta
;
on
mi
je
naročil
,
njegovo
voljo
v
tem
izpolniti
.
Hudobno
vedenje
in
strašno
izsiljevanje
,
ki
ste
ga
izkusili
od
cesarskih
vojakov
med
njih
umikanjem
,
nas
je
morebiti
vam
že
naprej
pristudilo
.
Toda
otresite
se
svojega
prvega
trepeta
!
Jaz
in
drugi
generali
,
poglavarji
in
oficirji
,
ki
so
pod
mojim
vodstvom
in
poveljem
,
Vam
ponujamo
obrambo
in
pomoč
pred
vsemi
raznovrstnimi
nadlogami
.
Ne
bojte
se
za
poštenje
svojih
žen
ali
za
ohranitev
svoje
vere
!
Mi
cenimo
in
spoštujemo
šege
in
navade
vseh
narodov
,
zlasti
pa
Vaše
!
Naši
vojaki
so
ostro
pozvani
,
da
izpolnjujejo
svoje
dolžnosti
in
Vam
ne
smejo
storiti
nobene
krivice
;
pri
tej
priči
bo
s
smrtjo
kaznovan
vsaki
,
ki
bi
vlomastil
v
Vaše
prebivališče
in
pregrešil
rop
.
Nismo
enaki
divjim
zmagovalcem
.
Naše
vljudno
vedenje
Vas
prepriča
,
da
tudi
mi
zdihujemo
zaradi
nadlog
,
ki
jih
donaša
vojna
s
seboj
,
in
da
jih
hočemo
olajšati
.
Pridite
torej
ter
ne
zapuščajte
svojih
bivališč
!
Bernadotte
.
«
Kobal
je
zadovoljno
kimal
,
a
na
obrazu
mu
je
ležalo
vendarle
silno
strmenje
.
»
Kaj
je
to
branje
natiskano
v
kranjskem
jeziku
?
«
je
vprašal
in
korakal
dalje
.
»
V
kranjskem
,
francoskem
in
nemškem
,
«
je
odgovoril
Kozlevčar
.
»
Vsakdo
v
deželi
naj
zve
Buonapartovo
povelje
.
«
Kobal
pa
je
majal
z
glavo
in
premišljeval
.
Ni
bil
bistra
glava
in
rad
je
molčal
;
le
kadar
je
bil
poln
vina
,
je
čenčal
in
gobezdal
,
da
je
poslinil
vse
okoli
sebe
.
»
Kranjski
jezik
...
čudno
!
«
je
govoril
zamišljen
.
»
Doslej
so
govorili
in
pisarili
v
njem
kvečjemu
hlapci
,
dekle
,
kmetje
in
berači
.
«
»
Novi
časi
gredo
v
deželo
,
Kobal
,
in
kdo
ve
,
če
ne
bodo
morali
nazadnje
celo
gospodje
na
lontovžu
in
na
rotovžu
govoriti
in
pisati
v
našem
kranjskem
jeziku
!
«
je
dejal
Kozlevčar
in
iznova
prislonil
lestvo
.
»
Namaži
!
«
V
soboto
,
1.
aprila
dopoldne
je
sklical
župan
dr.
Podobnik
vse
mestne
svetovalce
,
kolikor
jih
je
ostalo
v
Ljubljani
,
in
še
par
odličnejših
meščanov
,
ki
niso
pobegnili
.
Posvetovati
se
je
bilo
treba
zaradi
nastanitve
vojaštva
in
predvsem
častništva
ter
zaradi
priskrbe
živil
in
klaje
vsej
vojski
.
Prišli
so
odvetnik
dr.
Jožef
Gollmajer
,
odvetnik
doktor
Luka
Filibert
Rus
,
odvetnik
dr.
Janez
Juri
Rozman
,
veletržec
Franc
Ks
.
Damijan
tovarnar
suknar
Iv.
pl.
Desselbrunner
,
trgovec
Nikolaj
Recher
,
carinski
višji
uradnik
Valentin
Skvarča
,
živinozdravnik
baron
Bernard
Rossetti
,
kanonik
Janez
Nep
.
,
baron
Taufferer
,
trgovci
Jožef
Lukman
,
Alborghetti
,
Jožef
Kokalj
ter
odvetnik
dr.
Repič
.
Malodušni
so
bili
mestni
očetje
,
le
Desselbrunner
in
dr.
Repič
sta
se
šalila
.
Toda
njunim
dovtipom
se
ni
smejal
nihče
.
Zlasti
je
bil
slabovoljen
suhi
,
drobni
,
mali
kanonik
Taufferer
.
Vsi
njegovi
tovariši
so
pobegnili
za
mejo
,
nekateri
so
se
umaknili
na
grajščine
,
knezonadškof
baron
Brigido
je
zbolel
ali
se
je
le
delal
bolnega
,
pomožni
škof
baron
Raigersfelski
pa
se
ni
maral
za
nič
brigati
.
Starikavi
kavalir
je
govoril
le
o
brakadah
in
lovih
,
ki
jih
je
moral
na
svojo
veliko
žalost
prekiniti
.
Tako
je
moral
baron
Janez
Taufferer
sam
zastopati
metropolitanski
kapitelj
.
Besen
sovražnik
francoske
republike
in
armade
,
nositeljice
brezverstva
in
upornosti
,
je
zelenel
od
togote
,
da
mora
sedaj
poslušati
brez
ugovora
,
kako
naj
sprejmo
,
počaste
in
nasitijo
tiste
bogokletne
jakobince
,
ki
so
oplenili
in
najsramotneje
ponižali
njegovo
svetost
papeža
Pija
VI.
Ko
pa
je
na
županov
poziv
dr.
Repič
začel
čitati
izkaz
stanovanj
za
francoske
generale
in
častnike
ter
je
slišal
,
da
je
prav
knezonadškofijski
dvorec
določen
za
bivališče
generalu
Bernadottu
in
njegovemu
štabu
,
tedaj
je
planil
kakor
razdražena
osa
in
sikal
:
»
To
je
nemogoče
!
Zapisano
je
:
Moja
hiša
bodi
tempelj
molitve
;
vi
pa
hočete
napraviti
iz
nje
brlog
razbojnikov
!
«
»
Ne
,
ne
,
prečastiti
,
«
mu
je
oporekal
Desselbrunner
.
»»
Razbojniki
so
prav
prijetni
ljudje
.
Verujte
mi
:
vašim
gospodom
baronom
in
grofom
rdeče
ali
vijolične
barve
bodo
prav
gotovo
zelo
všeč
.
Stavim
glavo
,
da
se
sam
gospod
baron
Raigersfeld
že
v
par
dneh
z
njimi
pobrati
!
«
»
Prečastiti
gospod
baron
,
«
je
dostavil
dr.
Repič
.
»
Tudi
v
verskem
oziru
vas
bodo
francoski
razbojniki
očarali
,
kakor
so
očarali
Lahe
!
«
»
Komedija
!
Sama
komedija
!
«
je
pihal
kanonik
v
zadregi
.
»
Večjih
komedijantov
ni
na
svetu
,
nego
so
Francozi
!
«
Da
,
da
,
posebno
francoske
komedijantke
so
znamenite
!
«
se
je
šalil
dr.
Repič
in
se
hudomušno
ozrl
po
tovariših
.
»
Na
Dunaju
smo
videli
lani
nekaj
francoskih
operistk
in
baletk
,
da
se
mi
še
danes
krči
srce
,
kadar
se
jih
spomnim
.
«
Desselbruner
se
je
zarežal
,
Recher
in
baron
Rosetti
sta
se
zagonetno
spogledala
in
prikimavala
in
kanonik
se
je
na
stolu
jezno
obrnil
.
Župan
pa
je
resnobno
dejal
:
»
Prosim
,
čitajte
dalje
!
Končno
bodo
gospodje
o
predlogih
itak
glasovali
.
«
Dr.
Repič
Je
čital
torej
predloge
,
ki
jih
je
bil
sestavil
župan
dogovorno
s
sosedom
Damijanom
in
z
Desselbrunnerjem
,
in
končno
so
bili
sprejeti
vsi
,
ne
da
bi
bil
baron
Taufferer
sploh
le
poizkušal
ugovarjati
.
Razburjen
je
odhitel
kanonik
v
knezoškofijski
dvorec
.
V
prvem
nadstropju
na
cesto
je
bila
knezoškofijska
kancelija
.
Jurij
Gollmajer
,
odvetnikov
brat
,
je
bil
vodja
in
notar
tega
urada
.
Zdrav
,
zelo
okoren
,
a
izredno
nadarjen
Gorenjec
je
bil
,
sin
kmetiških
premožnih
staršev
iz
Lesec
in
zato
tudi
sam
kmet
,
grčav
in
z
živci
,
močnimi
kot
vrvi
.
Imel
je
naslov
konzistorijalnega
svetnika
in
v
kratkem
je
imel
postati
kanonik
.
Registraturo
je
oskrboval
njegov
sošolec
Miha
Ostenik
,
slaboten
,
a
vedno
živahen
in
dobrovoljen
Radovljičan
.
Iz
sosednih
krajev
sta
bila
doma
,
skupaj
sta
pasla
krave
ter
sta
si
ostala
dobra
prijatelja
tudi
v
najvišjem
kranjskem
cerkvenem
uradu
.
Ostenik
je
imel
le
malo
dela
v
tej
pisarni
,
pa
tudi
malo
zaslužka
;
zato
je
užival
Schillingov
beneficijat
in
je
bil
obenem
kaplan
pri
Sv.
Petru
.
Tretji
uradnik
je
bil
Andrej
Erbežnik
,
oseminšestdesetletni
ceremonijar
in
Zupančičev
beneficijat
.
Bil
je
rodom
Ljubljančan
.
Služboval
je
nad
triintrideset
let
po
gorenjskih
hribih
ter
presedel
le
na
Sv.
Joštu
celih
šestnajst
let
.
Zdaj
je
bil
v
stolni
župniji
ter
obenem
pomočnik
v
škofijski
pisarni
.
Pokmetil
se
je
bil
med
Gorenjci
in
kmet
je
ostal
.
Grdo
so
gledali
te
tri
kmete
ošabni
plemiči
metropolitanskega
kapitlja
,
sami
grofi
in
baroni
,
sinovi
najmogočnejših
in
najslavnejših
rodbin
.
Toda
knezonadškof
Brigido
in
škof
Raigersfeld
sta
vedela
,
da
brez
teh
marljivih
in
nadarjenih
kmetov
ne
moreta
izhajati
,
in
sta
jih
zato
ščitila
pred
spletkami
in
sekaturami
mogočnikov
.
Latinsko
in
nemško
so
uradovali
v
knezoškofijski
kanceliji
in
le
v
teh
jezikih
so
ondi
govorili
.
Uradniki
Slovenci
so
seveda
kramljali
med
seboj
v
slovenščini
.
Baron
Taufferer
pa
tega
jezika
ni
hotel
poznati
.
Mrzil
in
zaničeval
je
vse
,
kar
ga
je
spominjalo
naroda
,
med
katerim
je
živel
.
Dasi
rodom
Ljubljančan
,
se
je
čutil
Nemca
in
z
vso
dušo
je
hrepenel
iz
dežele
drugam
,
kjer
ne
bi
slišal
slovanskega
glasu
.
Zaničeval
je
tiste
duhovske
sobrate
,
ki
so
se
ukvarjali
s
prevajanjem
Svetega
pisma
na
slovenščino
,
rovtarski
jezik
hlapcev
in
dekel
,
a
Valentina
Vodnika
je
očitno
mrzil
.
Ta
kvedrovec
je
zanemarjal
službo
božjo
s
tem
,
da
je
sleparil
sirovo
ljudstvo
s
slovenskimi
pesmicami
,
pratikami
in
zdaj
celo
z
nekakšnim
časopiskom
!
Le
močnemu
Zoisovemu
vplivu
se
je
posrečilo
,
da
je
Vodnik
s
hribov
prišel
v
Ljubljano
.
»
V
Povljah
,
na
mojem
posestvu
,
so
češnje
zdaj
že
vse
v
cvetju
,
«
je
pripovedoval
stari
Erbežnik
,
»
in
ves
Trstenik
je
kakor
en
sam
ogromen
šopek
.
In
razgled
s
Sv.
Jošta
!
Zdaj
bi
hotel
biti
tam
,
da
bi
gledal
po
dolinah
,
ki
so
pač
vse
zelene
,
bele
,
višnjeve
in
rumene
!
Ah
,
krasno
je
zdaj
tam
zgoraj
in
zrak
je
poln
vojna
in
sladkosti
.
«
»
Pomlad
te
kliče
k
sebi
,
Andrej
,
kaj
ne
?
«
je
dejal
Gollmajer
.
»
Kadar
se
vračajo
lastavice
v
deželo
,
takrat
postaja
kmetiškemu
človeku
v
mestu
tesno
in
težko
.
Tudi
meni
se
godi
tako
vsako
leto
,
pomlad
za
pomladjo
.
«
»
Kakor
bi
duši
zrastla
nova
krila
,
ki
nemirno
plahutajo
in
vztrepetavajo
,
tako
nam
je
,
da
,
da
,
«
je
pritrjeval
Ostenik
.
»
Vzletel
bi
rad
in
odplul
tja
gori
,
kjer
bobni
še
čista
Sava
,
se
boči
nad
snežniki
jasno
nebo
in
kjer
diši
vsepovsod
po
borovcih
,
vijolicah
in
preorani
zemlji
!
«
»
Kmetska
kri
!
Kmetska
duša
!
Ta
se
buni
v
nas
in
ta
hrepeni
ven
iz
sivih
mestnih
zidov
.
Ne
razume
tega
,
kdor
ni
preživel
mladosti
v
naročju
narave
!
«
je
govoril
Gollmajer
,
vstal
in
s
trdimi
koraki
vznemirjen
naglo
stopal
po
kanceliji
.
Bilo
mu
je
nekaj
nad
štirideset
let
in
v
črnem
talarju
je
bil
videti
kakor
preoblečen
silen
kmet
.
Na
bledem
Ostenikovem
obrazu
se
je
pojavila
rdečica
,
starca
Erbežnika
oči
pa
so
sijale
od
hrepenenja
in
navdušenja
.
Tedaj
je
vstopil
kanonik
Taufferer
.
»
Hvaljen
bodi
...!
«
je
zagodrnjal
.
»
Čuden
jezik
govorite
in
čudne
misli
razvijate
!
«
»
Jezik
naših
staršev
,
prečastiti
,
in
misli
svoje
krvi
in
svojega
srca
!
«
se
je
otresel
Gollmajer
.
»
Čemu
prisluškujete
,
če
so
vam
neprijetne
?
Vsak
ptič
sme
peti
po
svoje
,
in
zapisano
je
,
da
smemo
hvaliti
stvarnika
v
vseh
jezikih
sveta
!
«
»
Katoliški
duhovnik
sme
slaviti
stvarnika
le
v
cerkvenem
jeziku
,
ki
je
latinski
,
in
kot
kulturen
človek
sme
govoriti
le
v
kulturnem
jeziku
,
ki
je
za
nas
še
vedno
nemški
!
«
je
dejal
z
ledenim
obrazom
kanonik
.
»
Zastarelo
načelo
!
Ne
velja
več
!
«
je
vzkliknil
Ostenik
.
»
Duh
časa
ga
je
odpravil
že
davno
,
«
je
dostavil
Gollmajer
,
»
in
niti
prevzvišeni
ga
ne
priznava
več
!
«
Stari
Erbežnik
je
molčal
in
majal
z
glavo
.
Taufferer
pa
je
ujel
besedo
,
da
mu
ni
bilo
treba
odnehati
in
sikal
je
zagrizeno
:
»
Duh
časa
!
Da
,
duh
časa
je
vsega
kriv
!
Ta
duh
časa
je
duh
revolucije
,
duh
,
ki
razširja
upornost
,
uničevanje
in
smrt
,
duh
brezbožnosti
,
ki
podkopuje
cerkveno
in
državno
avtoriteto
,
ubija
zakone
,
prevrača
prestole
in
ustvarja
iz
hlapcev
gospode
!
Ta
duh
je
pogubnejši
nego
potres
,
nego
požar
in
povodenj
in
uničuje
brez
razločka
pravičnike
in
grešnike
.
Gorje
nam
,
ker
strašno
je
pasti
v
roke
živega
Boga
!
«
»
Jaz
se
ga
pa
čisto
nič
ne
bojim
!
«
je
dejal
mirno
stari
Erbežnik
.
»
Jaz
tudi
ne
!
Čisto
nič
!
«
se
je
oglasil
nov
glas
in
veselih
oči
je
vstopil
v
pisarno
škof
Raigersfeld
.
Kakor
rdeč
breskov
cvet
mu
je
rdelo
zdravo
lice
in
staro
telo
mu
je
bilo
prožno
in
gibčno
kakor
mladega
telovadca
.
»
Samo
da
je
konec
tega
neumnega
čakanja
.
Naj
le
že
pride
!
Na
lov
ga
popeljem
v
turjaške
šume
in
po
ljubljanski
okolici
bova
jezdila
,
da
bo
veselje
!
«
Strmeli
so
in
ugibali
,
o
kom
le
govori
prevzvišeni
.
»
Saj
imajo
vražje
lepe
živali
!
«
je
pripovedoval
škof
Borgia
dalje
in
sedel
v
usnjat
naslanjač
.
»
Sveta
božja
porodica
,
še
takega
konja
bi
želel
,
kakršnega
ima
general
Murat
!
Samo
še
takega
konja
bi
rad
jezdil
,
potem
pa
rad
zapustim
ta
svet
!
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
ta
konj
in
ta
jezdec
...
nič
krasnejšega
nisem
še
videl
na
zemlji
.
«
»
General
Murat
je
torej
že
v
Ljubljani
,
prevzvišeni
?
«
je
vprašal
Gollmajer
.
»
I
kajpak
!
Pravkar
.
Vi
seveda
čepite
tukaj
v
papirju
kakor
molji
,
pa
ne
vidite
najlepšega
!
«
je
odgovoril
škof
.
»
Pri
kapucinih
sem
bil
...
Boje
se
Francozov
ko
živega
peklenščeka
.
Pa
sem
jih
šel
mirit
in
tolažit
.
Čemu
bi
se
jih
bali
?
Sovražnika
ukrotiš
s
prijaznostjo
in
najhudobnejšega
tolovaja
razorožiš
,
če
si
pogumen
.
Če
pa
vse
skupaj
nič
ne
pomaga
,
pa
dobro
!
Mirno
se
daj
opleniti
in
umri
,
če
je
božja
volja
!
Mislim
,
da
sem
jih
pomiril
,
zakaj
spravil
sem
jih
končno
celo
v
dobro
voljo
...
Ko
pa
sem
stopil
iz
samostana
,
so
stale
pred
deželno
hišo
francoske
čete
,
grenadirji
in
konjiki
v
paradi
.
Tamburji
so
slovesno
bobnali
in
rogovi
so
peli
,
da
je
poskakovala
v
človeku
duša
od
razburjenja
.
Kaj
bo
?
Pa
je
prijezdilo
iz
Gosposke
ulice
okoli
sedemdeset
kirasirjev
in
njim
na
čelu
oficir
,
velik
in
lep
kakor
Savel
in
dober
kakor
sv.
Martin
!
In
njegov
konj
,
črn
,
orjak
kakor
slon
,
žrebec
čudovite
glave
,
s
katere
je
vihrala
gosta
griva
doli
preko
prsi
,
gladek
in
črn
ko
svilen
atlas
in
z
repom
,
ki
se
je
vlekel
skoro
po
tleh
.
Murat
!
Tam
pred
gledališčem
je
stal
Kofetulca
,
tisti
pevec
berač
.
Do
tal
se
mu
je
odkril
in
zrl
nanj
ko
na
čudežno
prikazen
.
Murat
pa
je
segel
smehljaje
v
žep
in
mu
vrgel
srebrn
denar
.
Potem
je
jezdil
s
štabom
ob
stoječih
četah
in
se
očividno
šalil
,
zakaj
grenadirji
so
se
nasmehnili
,
a
vendar
so
stali
kakor
živ
zid
.
Tedaj
se
je
pripeljal
župan
z
Desselbrunnerjem
.
»
Prekasno
!
«
sem
jima
zaklical
.
—
»
Ne
,
ravno
prav
;
kar
z
nama
pojdite
,
prevzvišeni
!
«
mi
je
odgovoril
vedno
dobrovoljni
tovarnar
,
in
voz
se
je
ustavil
prav
pred
menoj
.
Murat
pa
se
je
ozrl
,
nas
zagledal
,
skočil
s
konja
,
ki
je
veselo
zahrzal
in
se
postavil
na
zadnji
nogi
,
strigel
z
ušesi
,
kosil
z
repom
in
gledal
s
svojimi
velikimi
očmi
kakor
besna
zver
.
General
pa
se
ni
ganil
z
mesta
,
da
mi
je
zastalo
srce
.
V
tem
hipu
ga
stre
!
sem
si
mislil
.
A
žival
se
je
posadila
tik
njega
na
tla
in
je
,
dobrikaje
se
,
nagnila
glavo
.
Z
desnico
mu
je
objel
general
grivati
vrat
,
ga
potepljal
,
z
levico
pa
mu
je
dal
zobati
sladkorja
.
Prizor
je
kričal
po
slikarju
!
Sam
ne
vem
,
kako
sem
prišel
tik
generala
.
Nagovoril
in
pozdravil
ga
je
Desselbrunner
ter
predstavil
mene
in
župana
.
Haha
!
Čudna
,
nerazumljiva
so
božja
pota
!
Ker
le
Bog
je
hotel
da
sem
zašel
med
deputacijo
.
«
Baron
Taufferer
se
je
ves
bled
in
zelen
sesedel
na
stol
in
svojim
ušesom
ni
verjel
,
da
sliši
katoliškega
škofa
koprneti
od
navdušenja
za
brezverskega
jakobinca
.
»
Antikrist
hodi
po
svetu
in
zavaja
celo
katoliške
škofe
!
«
mu
je
švigalo
skozi
možgane
.
»
Moči
peklenske
zmagujejo
!
«
»
Krasen
,
vesel
,
ljubezniv
je
ta
general
!
«
se
je
navduševal
baron
Raigersfeld
.
»
In
kavalir
!
Rojen
kavalir
!
—
V
deželni
hiši
stanuje
,
semkaj
pa
pride
general
Bernadotte
.
«
»
Semkaj
?
V
dvorec
?
«
se
je
začudil
Gollmajer
.
»
No
,
da
,
proti
večeru
dospe
.
Kaj
vam
ni
tega
naznanil
že
nas
prečastiti
gospod
kanonik
?
Župan
mi
je
vendar
povedal
,
da
je
bilo
tako
sklenjeno
na
magistratu
.
«
»
Pravkar
sem
hotel
odrediti
,
kar
je
potrebno
,
prevzvišenost
!
«
je
jecljal
zbegani
Taufferer
.
»
In
niti
njegova
knezoškofovska
milost
ne
ve
še
tega
?
«
se
je
čudil
z
jasno
nevoljo
škof
Borgia
.
»
Takoj
grem
k
njemu
.
Sam
se
mora
pač
preseliti
v
alumnat
.
Vi
gospodje
pa
poskrbite
,
da
se
ne
bo
ničesar
pogrešalo
ne
tu
ne
tam
!
«
In
škof
je
bistro
odhitel
v
drugo
nadstropje
.
Takoj
so
začeli
pospravljati
po
mizah
ležeče
akte
in
knjige
,
da
jih
dado
prenesti
v
semenišče
.
Ostenik
je
tekel
po
sluge
in
hlapce
,
Erbežnik
pa
je
začel
jemati
iz
registrature
fasciklje
ter
jih
izlagati
na
kupe
.
Baron
Taufferer
je
ždel
na
svojem
stolu
zelen
kot
trava
,
lovil
sapo
in
se
boril
proti
omedlevici
.
Zavedal
se
je
,
da
je
s
svojo
čenčavostjo
zamudil
najlepšo
priliko
,
da
stopi
pred
njegovo
nadškofovsko
milost
.
Ko
pa
je
videl
početje
uradnikov
,
se
je
razljutil
in
zapiskal
z
lokajočim
glasom
:
»
Rešite
najprej
s
sten
vse
svete
slike
,
da
jih
ne
oskrunijo
bogokletni
pogledi
brezverskih
sanksilotov
!
«
in
omahovaje
se
je
zgrbljen
odplazil
v
drugo
nadstropje
.
»
Ali
ni
siromak
,
ta
bleda
,
strupena
glista
?
«
se
je
zasmejal
za
njim
Gollmajer
ter
s
svojimi
velikimi
,
debelimi
kmetiškimi
pestmi
prevezoval
in
skladal
svoje
akte
mirno
in
počasi
.
»
Kakor
škorpijon
pika
okoli
,
a
ugrizne
in
piči
vselej
le
samega
sebe
,
«
je
dejal
Erbežnik
.
»
Smili
se
mi
,
res
.
«
»
Prav
ničesar
ne
snamemo
s
sten
!
Te
slike
so
prenesle
že
mnogo
brezverskih
pogledov
,
pa
jih
še
preneso
,
«
ie
zagodrnjal
Gollmajer
in
vrgel
debel
zavoj
trdo
na
stol
.
V
pisarno
so
pritekli
sluge
s
koši
,
canjami
in
vrvmi
ter
so
začeli
odnašati
zavoje
in
fasciklje
.
Jedva
se
je
Murat
pred
deželno
hišo
poslovil
od
mestnega
odposlanstva
,
pa
je
zopet
zasedel
vranca
,
da
si
ogleda
Ljubljano
.
Spremljali
so
ga
podpolkovnik
Picard
,
pobočnik
Jordan
in
trije
kirasirji
na
konjih
.
Jezdili
so
skozi
Gosposko
ulico
na
Novi
trg
mimo
lontovža
,
ponosnega
zbirališča
nekdanjih
mogočnih
stanov
,
in
mimo
Auerspergove
palače
,
kjer
se
je
shajala
svoje
dni
najvišja
deželna
aristokracija
.
Tako
so
dospeli
do
lesenega
Zgornjega
ali
Čevljarskega
mostu
.
Na
obeh
straneh
mostu
so
stale
lesene
lopice
.
Ljubljanski
čevljarji
so
navadno
prodajali
tukaj
svoje
izdelke
in
usnje
,
a
zdaj
so
bile
lopice
prazne
,
ker
čevljarji
so
se
s
svojimi
šili
in
kopiti
poskrili
,
ostal
pa
je
veliki
leseni
,
prav
leno
kolorirani
kip
»
Ecce
homo
!
«
.
Visoko
se
je
bočil
pred
njimi
zeleni
grič
in
na
njem
je
stal
grad
.
Šele
pred
par
leti
so
podrli
»
trančo
«
in
oogled
na
grad
je
bil
zdaj
odprt
.
In
prav
nad
mostom
se
je
tam
zgoraj
dvigal
grajski
stolp
,
odkoder
se
je
nekdaj
razlegalo
veselo
ali
svečanostno
sviranje
belozelenih
piskačev
in
pozavnistov
ali
pritrkovanje
požarnega
stražarja
.
Zdaj
je
bil
grad
prazen
.
Takoj
izza
hiš
pod
gričem
se
je
vilo
navzgor
k
trdnjavi
debelo
obrambno
zidovje
,
porušeno
in
razvaljeno
in
preraslo
z
grmičjem
in
mahom
.
Murat
je
sredi
mostu
ustavil
konja
in
se
oziral
kvišku
.
»
Krasno
!
Slikovito
!
«
je
dejal
.
»
Par
tisoč
mož
nai
bi
bili
poslali
tja
gori
,
in
niti
miš
bi
se
ne
mogla
približati
mestu
.
«
Picard
se
je
nasmehnil
.
»
Mož
nimajo
,
a
miši
so
nam
gotovo
pustili
,
«
je
rekel
.
»
Popoldne
pojdem
pogledat
tja
gori
.
Nekaj
svojega
moštva
spravimo
gori
vsekakor
.
«
In
krenili
so
na
Stari
trg
.
Tesna
je
bila
ta
ulica
,
da
so
jedva
mogli
iezditi
trije
jezdeci
vštric
.
Žebljarji
,
železninarji
,
usnjarji
,
iermenarji
in
raznovrstni
kramarji
so
imeli
tukaj
svoje
male
prodajalnice
,
tesno
drugo
ob
drugi
.
Pred
hišami
so
se
vrstile
stojnice
,
mize
,
kovčegi
in
sodi
ter
so
ponekod
utesnjevali
ozko
ulico
tako
,
da
so
morali
jezditi
drug
za
drugim
.
»
Menda
židovska
ulica
?
«
je
ugibal
general
.
»
Ozko
,
temno
in
umazano
je
tukaj
kakor
v
židovskem
ghéttu
v
Rimu
!
«
»
Glejte
,
tu
je
menda
oficirski
kazino
!
«
je
opozoril
pobočnik
.
Na
levi
strani
ceste
je
stala
hiša
z
dvoglavim
avstrijskim
orlom
in
z
žoltorumenimi
vrati
,
nad
katerimi
je
bil
napis
:
»
Offiziers
-
und
Badehaus
«
.
»
Dobrodošlo
!
«
je
vzkliknil
Picard
.
»
Tovarišem
bo
ta
kopel
ljuba
.
«
Pri
Sv.
Jakobu
je
zvonilo
,
a
le
redki
starejši
ljudie
so
hiteli
v
cerkev
.
Bil
je
lep
solnčen
dan
,
nebo
jasno
ko
ribje
oko
,
in
lahen
vetrec
je
prinašal
vonj
cvetočega
kostanja
in
neroda
.
Pritlične
in
le
semtertja
enonadstropne
hiše
so
bile
krite
z
opeko
ali
deščicami
ter
so
imele
večinoma
prostora
le
za
gospodarjevo
družino
.
Le
po
dva
,
tri
okenca
so
bila
na
vsakem
pročelju
,
okrašenem
z
naslikano
ali
reliefno
podobo
kakega
svetnika
ali
pa
z
lesenim
kipcem
.
Velike
hišne
številke
so
bile
napleskane
nad
vrati
s
črno
barvo
in
le
na
voglih
ulice
se
je
moglo
čitati
ulično
ime
v
nemškem
jeziku
.
Tudi
na
ozkih
črnih
deskah
nad
prodajalnicami
so
bili
vsi
napisi
kramarjev
in
obrtnikov
le
nemški
.
Murat
se
je
oziral
po
hišah
,
majal
z
glavo
in
dejal
:
»
Čudno
,
povsod
vse
nemški
!
In
vendar
le
dežela
slovenska
in
ljudstvo
slovensko
.
Čemu
?
Zakaj
?
«
»
Avstrijski
vladni
sistem
!
«
je
odgovoril
Picard
.
»
Krivičen
,
bedast
,
samomorilski
!
«
Ob
normalni
šoli
in
reduti
so
krenili
po
Florijanski
ulici
navzgor
med
nizkimi
,
ozkimi
zanikarnimi
hišami
.
Zadehel
zrak
je
prihajal
iz
njih
.
Naglo
so
pognali
konje
.
Na
vogalu
v
Rožno
ulico
pa
je
stalo
veliko
staro
,
umazano
in
zanemarjeno
poslopje
.
Župnišče
.
Ob
oknu
je
slonel
mlad
,
rdečeličen
duhovnik
modrih
oči
ter
je
gledal
na
ulico
.
Začul
je
peket
konjskih
kopit
in
se
nagnil
z
okna
.
Ko
je
zagledal
jezdece
,
se
mu
je
zresnil
obraz
in
kakor
prikovan
je
obstal
.
Generalov
pobočnik
mu
je
bil
znan
.
In
že
ga
je
zagledal
jezdec
,
nagnil
glavo
,
salutiral
in
veselo
zaklical
:
»
Pozdravljeni
,
prečastiti
!
«
Bil
je
kapitén
Jordan
,
ki
mu
je
bil
pred
malo
dnevi
prinesel
Bernadottovo
proklamacijo
,
da
jo
prevede
.
Takrat
preoblečen
,
zdaj
v
uniformi
!
Vodnik
se
je
smehljaje
poklonil
in
nagovoril
francoski
:
Dober
dan
!
»
Kam
jezdite
,
gospodje
?
«
»
Ogledujemo
si
vaše
mesto
,
«
je
odgovoril
Jordan
in
,
obrnivši
se
h
generalu
,
je
dejal
:
»
Gospod
abbé
Vodnik
je
poslovenil
oklic
gospoda
divizijskega
generala
.
«
»
Abbé
Vodnik
?
«
je
naglo
vprašal
Murat
,
in
ko
je
Jordan
pritrdil
,
se
je
general
v
sedlu
obrnil
ter
zaklical
k
oknu
:
»
Do
svidenja
pri
Bernadottu
,
prečastiti
!
«
In
jahaje
mimo
male
cerkve
sv.
Florijana
,
je
dejal
Jordan
:
»
Simpatičen
duhovnik
,
ta
Vodnik
!
«
»
Že
v
Postojni
sem
slišal
o
njem
.
Talent
!
Pesnik
,
urednik
in
svobodomiseln
duhovnik
.
«
je
pripovedoval
Murat
.
»
Morda
nam
bo
še
zelo
koristen
.
«
Pri
izhodu
iz
Florijanske
ulice
so
zagledali
dvoje
velikih
kupov
rezanega
kamenja
.
Bili
so
še
zadnji
ostanki
nekdanjih
silnih
enonadstropnih
Pisanih
vrat
,
ki
so
vodila
tod
skozi
mogočno
mestno
zidovje
v
Ljubljano
.
Še
pred
petimi
leti
so
stala
tukaj
široko
in
težko
ob
vhodu
mesta
;
nekaj
let
je
minulo
,
preden
je
bilo
možno
porušiti
vse
ogromno
obzidje
ter
zvoziti
gradivo
preko
mesta
k
pokopališču
sv.
Krištofa
.
Tudi
debelo
mestno
zidovje
,
ki
se
je
vleklo
od
Pisanih
vrat
mimo
Pasje
ulice
ob
Prulah
do
Vodnih
vrat
na
Žabjaku
,
so
