tisočdobi
naša
Sidonija
za
doto
—
lep
denar
,
kaj
ne
?
In
vendar
,
ko
bi
—
«
»
Mama
,
ne
govorite
vedno
o
moji
doti
,
saj
to
vendar
ni
zasluga
imeti
denar
,
«
s
temi
besedami
je
pretrgala
Sidonija
materino
zgovornost
.
Pri
tem
pa
je
še
živeje
zardela
,
nego
je
že
ves
čas
zardevala
,
odkar
se
je
razpravljalo
o
dotah
in
ženitbah
.
Revica
ni
imela
drugih
svojstev
,
nego
molčati
ter
zardevati
po
potrebnem
in
nepotrebnem
.
»
To
sem
le
tako
mimogrede
omenila
,
«
se
je
izgovarjala
gospa
z
lehkotnim
glasom
.
Na
tihem
se
je
pa
jezila
,
da
jo
je
nespametno
dekle
ustavilo
sredi
važnega
pogovora
,
ki
bi
lahko
imel
zanjo
uspešne
učinke
.
»
Ali
je
to
res
,
gospod
Franjo
«
—
mimogrede
bodi
omenjeno
,
da
so
Franja
v
Vidmarjevi
hiši
nazivali
sploh
samo
»
gospod
Franjo
«
in
mu
niso
nič
pridevali
naslova
profesorskega
—
je
pristavila
nato
gospa
,
vrni
vsi
se
k
prejšnjemu
predmetu
,
»
kar
trdi
Ervin
,
da
Feodora
ni
srečna
na
strani
vašega
občečislanega
brata
?
«
Franjo
je
prvi
čas
svojega
bivanja
rad
in
z
velikim
navdušenjem
govoril
,
s
komer
je
le
mogel
,
o
Feodori
.
Videti
je
bilo
,
kakor
da
ne
more
sam
prenašati
občudovanja
,
katero
je
čutil
zanjo
.
Ko
mu
je
pa
gospa
zastavila
ono
delikatno
vprašanje
,
mu
je
bilo
hipoma
nevšeč
,
javno
povedati
svoje
mnenje
o
njej
.
Kakor
se
je
sploh
s
Feodoro
zadnji
čas
oprezno
vedel
,
ravno
tako
se
je
zdaj
izogibal
,
omeniti
v
pogovorih
njeno
osebo
in
njeno
ime
.
In
to
je
bilo
popolnoma
naravno
.
Cigar
ljubav
je
še
v
kali
.
kaj
rad
omenja
svoj
vzor
;
kadar
pa
se
ljubezen
razvije
do
dušne
strasti
,
bodisi
ljubezen
srečna
ali
nesrečna
,
tedaj
se
skrbno
izogiblje
onega
predmeta
vzpričo
nekakšne
dušne
sramežljivosti
.
Zato
Franjo
resno
odgovori
:
»
Dovolite
,
milostljiva
gospa
,
da
se
okanim
kakršnekoli
opazke
o
svojih
najbližnjih
sorodnikih
.
«
»
Seveda
,
umeva
se
samo
ob
sebi
,
da
bi
vam
bilo
nekoliko
težavno
presojati
rodbinsko
srečo
svojega
brata
,
«
je
odvrnila
gospa
,
vidno
osramočena
po
Franjevem
hladnem
odgovoru
.
»
Želela
sem
samo
,
da
bi
vi
z
nasprotno
trditvijo
odbili
nepremišljeno
in
prenagljeno
Ervinovo
opazko
.
Pa
saj
mu
ni
zameriti
te
nepremišljenosti
,
«
je
nadaljevala
z
velevažnim
glasom
;
»
on
je
še
v
onih
letih
,
ko
si
človek
domišljuje
,
da
je
zakonska
sreča
ali
nesreča
odvisna
samo
od
večjega
ali
manjšega
srčnega
nagnjenja
.
Pa
ni
tako
.
K
zakonski
sreči
je
treba
tudi
drugih
važnih
pogojev
,
in
med
temi
je
izmed
najpoglavitnejših
brez
dvojbe
imovitost
,
če
se
tudi
ta
resnica
ne
strinja
z
zakonikom
poetov
.
Poleg
gmotnih
stisk
in
neprilik
ljubav
kmalu
izpuhti
,
naj
reče
kdo
;
kar
hoče
.
«
Franjo
je
začel
razumevati
,
kam
meri
gospejino
navdušenje
za
bogastvo
.
Ozrl
se
je
sumnjivo
na
Sidonijo
,
ki
je
še
vedno
žarela
kakor
kuhan
rak
.
Ta
rdečica
,
ki
je
bila
vidna
celo
pri
slabi
svetlobi
na
verandi
,
je
potrdila
njegovo
slutnjo
.
Prestrašil
se
je
,
videč
svoj
nevarni
položaj
.
Takoj
je
sklenil
zatreti
na
mah
vse
neutemeljene
upe
,
ki
se
morda
goje
na
njegov
račun
.
Tedaj
je
odgovoril
z
razdraženim
glasom
:
»
Ako
bi
se
meni
kaj
tacega
primerilo
—
toda
vem
,
da
se
mi
ne
bode
,
ker
nisem
nikoli
bil
vdan
mamonu
—
postavimo
,
da
bi
vzel
v
zakon
žensko
,
katere
ne
bi
prisrčno
ljubil
,
ne
bi
bil
samo
nesrečen
,
temveč
utegnilo
bi
se
celo
zgoditi
,
da
bi
postal
tudi
hudoben
.
In
tedaj
gorje
ubogi
soprogi
;
gotovo
ne
bi
imela
prijetnega
življenja
poleg
mene
.
«
Sidonija
,
ki
je
ves
čas
z
zadržano
sapo
in
z
utripajočim
srcem
poslušala
njegove
besede
,
se
je
zdaj
hlastno
obrnila
od
njega
,
in
čudo
,
nje
vedno
žareče
lice
je
mahoma
pobledelo
.
»
Ha
,
ha
,
dragi
gospod
Franjo
,
kako
ste
se
idealni
,
«
se
je
smejala
Vidmarjeva
gospa
ter
jezno
zapirala
pahalico
.
V
njenem
smehu
je
bilo
nekaj
posiljenega
,
pikrega
,
da
se
je
Franju
zdel
,
kakor
bi
bil
zaničljiv
.
»
Kako
dolgo
pa
tudi
traje
ona
sentimentalna
ljubezen
,
o
kateri
vsi
zakonski
kandidatje
obojega
spola
toliko
sanjarijo
?
Malo
časa
,
verujte
mi
,
da
,
silno
malo
!
Ljubezen
je
nestanoviten
prijatelj
,
ki
se
nam
pridruži
samo
tedaj
,
ko
nam
sije
solnce
zadovoljnosti
,
denar
pa
je
zvest
,
stanovit
prijatelj
,
ker
nam
vselej
in
vedno
olajšuje
in
olepšuje
življenje
.
«
Bog
zna
,
do
katere
meje
bi
bil
zašel
ta
kočljivi
razgovor
,
da
ga
ni
o
pravem
času
pretrgal
prihod
obeh
profesorjev
.
Počasi
sta
stopicala
životna
moža
po
stopnicah
,
ki
so
vodile
na
verando
.
V
tistem
trenotju
pa
je
švignil
mimo
njiju
navzdol
Ervin
.
On
se
je
bil
le
površno
udeležil
pogovorov
,
ki
so
se
razpravljali
na
verandi
.
Kaj
so
njega
brigali
nauki
in
nasveti
o
srečnem
ali
nesrečnem
zakonu
;
saj
se
on
ni
mislil
nikoli
ženiti
.
Pač
pa
ga
je
skrbelo
,
zakaj
da
Feodore
tako
dolgo
ni
med
njimi
.
Vedno
se
je
oziral
po
mnogoštevilnih
vrtnih
stezicah
in
drevoredih
,
razsvetljenih
od
skrivnostne
mesečine
,
ali
ne
bi
zagledal
med
njimi
vitke
Feodorine
postave
.
Vedel
je
,
da
se
ona
kaj
rada
odteguje
družbi
;
posebno
v
zadnjem
času
je
kaj
pogostoma
samotno
pohajkovala
.
In
njegovo
ostrovidno
oko
je
zapazilo
nenadoma
med
drevjem
nekaj
svetlega
.
Željno
je
upiral
svoje
sokolje
oči
v
neznani
predmet
,
ki
se
je
naprej
pomikal
.
Ni
se
motil
.
Nenadoma
je
stopila
izza
drevoreda
Feodorina
visokostasna
podoba
.
Po
vrtu
so
stale
posamezne
vabljive
klopi
;
na
eno
teh
ona
sede
.
Ervin
ni
zamudil
ni
trenotka
ter
se
ji
je
pridružil
.
—
Feodora
ni
govorila
resnice
,
ko
se
je
bila
odtegnila
vsakdanjemu
skupnemu
pomenkovanju
,
katero
je
navadno
imela
zbrana
družba
domačinov
po
večerji
na
verandi
.
Za
pismo
se
ni
mudilo
,
napisala
bi
je
bila
lahko
tudi
po
dnevi
;
a
gojila
je
iskreno
željo
,
da
bi
bivala
enkrat
pod
božjim
milim
nebom
sama
s
svojimi
mislimi
in
čuvstvi
.
Če
se
je
tudi
po
dnevi
zdaj
pa
zdaj
otresla
moške
družbe
,
vender
ni
bila
skoro
nikoli
sama
.
Gospa
Vidmarjeva
ali
pa
Sidonija
sta
ji
bili
vedno
za
petami
.
A
ona
si
je
želela
miru
,
da
bi
mogla
zbrati
zmetene
misli
ter
zopet
enkrat
do
dobra
premotriti
sama
sebe
.
Sama
s
seboj
ni
bila
zadovoljna
;
bilo
ji
je
,
kakor
da
preti
nesreča
nje
dušnemu
pokoju
,
nje
domačemu
miru
.
Zavedala
pa
se
je
,
da
to
zlo
lahko
zabrani
.
Kako
?
to
je
hotela
premišljevati
.
Krožila
je
dobro
uro
po
zelenih
travnikih
in
njivah
okrog
doma
;
naposled
pa
je
utrujena
sedla
na
omenjeno
klop
,
ki
je
bila
streljaj
od
verande
oddaljena
.
Kakor
tihotapec
,
in
rahlo
kakor
bi
hodil
po
iglah
,
se
je
približeval
Ervin
klopi
,
kjer
je
Feodora
premišljevala
.
Mislil
si
je
,
da
bode
učinek
mnogo
večji
,
ako
nenadoma
stopi
prednjo
,
nego
če
bi
ga
ona
že
iz
dalje
zagledala
.
Tako
lepa
,
tako
veličastna
,
tako
nebeška
se
mu
je
zdela
Feodora
v
čarobni
svetlobi
nočne
kraljice
!
Z
globokim
vzdihom
je
naznanil
svojo
prisotnost
.
Njegov
nategnjeni
vzdih
je
res
vzdramil
Feodoro
.
Ko
je
zagledala
Ervina
,
se
ji
je
zmračilo
čelo
,
in
nje
prva
misel
je
bila
,
da
bi
vstala
s
sedeža
in
se
vrnila
k
družbi
na
verando
,
a
nje
ponos
se
je
temu
protivil
.
Ervin
bi
si
nje
beg
gotovo
krivo
tolmačil
in
sebi
v
prid
;
zatorej
je
počakala
.
Z
znakom
največje
nevolje
se
je
ozrla
nanj
in
ga
nemo
,
a
smelo
pogledala
,
češ
:
kaj
hočeš
od
mene
?
Neprijazen
sprejem
je
sicer
Ervinu
nekoliko
ohladil
navdušenost
,
podnetil
pa
zato
njegovo
drznost
.
Vse
ženske
se
iz
početka
na
videz
branijo
moške
prijaznosti
,
hoteč
se
s
tem
prikupiti
,
tako
si
je
mislil
na
tihem
.
Neustrašeno
je
torej
zadušil
svojo
nevoljo
ter
zopet
nadaljeval
ulogo
sentimentalnega
mladeniča
.
»
Gospa
,
«
je
dejal
z
očitajočim
,
pomilovalnim
glasom
,
»
zakaj
vas
ni
bilo
nocoj
na
verandi
?
Tako
pusto
se
mi
vidi
povsod
,
kjer
pogrešam
vaše
mične
osebe
;
tako
dolgočasna
se
mi
zdi
govorica
,
ako
mednjo
ne
odmeva
vaš
mili
glas
.
«
Feodora
ni
vedela
,
ali
bi
se
bila
jezila
,
ali
pa
rogala
njegovim
neslanim
besedam
.
Tako
važne
trenotke
je
bila
nocoj
preživela
sama
s
seboj
,
tako
bridko-resno
ji
je
bilo
pri
srcu
,
pa
da
bi
se
ji
zljubilo
poslušati
prazno
govoričenje
tega
glumača
?
»
Ker
ste
se
zdaj
tudi
vi
,
glavni
junak
,
izneverili
prijazni
družbi
,
bode
vsled
tega
v
njej
brez
dvojbe
še
dolgočasnejše
,
«
mu
je
naposled
odgovorila
,
samo
da
bi
nekaj
rekla
.
»
Svetovala
bi
vam
,
da
se
čim
preje
povrnete
na
verando
;
jaz
pojdem
tudi
skoro
tja
.
«
»
Da
bi
imela
pravico
postati
drzna
in
dolgočasna
,
zato
nisi
niti
lepa
,
niti
dovolj
mogočna
,
«
si
je
mislil
Ervin
,
kljubujoč
sam
pri
sebi
.
»
Videli
bodemo
,
čigava
bode
končno
obveljala
!
«
»
Pa
pojdiva
skupaj
,
če
že
hočete
iti
na
verando
,
«
je
rekel
nato
z
milim
,
prosečim
glasom
ter
pripognil
nekoliko
glavo
,
da
ji
je
bolje
pogledal
v
oči
.
»
Čemu
iščete
vedno
samote
?
Vi
bi
se
morali
vedno
gibati
v
družbi
mladih
,
veselih
ljudi
,
ki
bi
vas
mogli
razvedriti
in
odškodovati
za
dolgočasnost
,
katero
prestajate
na
strani
starikavega
soproga
.
«
Feodora
je
skočila
pokonci
.
»
Kaj
menite
s
tem
reči
?
«
je
zaklicala
z
razsrjenim
glasom
in
ga
s
čudnim
,
nezaupnim
pogledom
premerila
od
nog
do
glave
.
»
Hočem
reči
,
«
je
razlagal
Ervin
vesel
,
da
se
je
vendar
govor
nanesel
na
toliko
zaželeni
predmet
,
»
da
niste
srečna
.
Bilo
bi
tudi
čudo
,
ko
bi
bila
;
ali
se
je
kdaj
čulo
,
da
bi
se
cvetoča
pomlad
in
ledena
zima
ujemali
?
«
»
Ne
umejem
vas
,
«
mu
je
prestrigla
Feodora
nit
zgovornosti
in
se
obrnila
od
njega
,
kakor
da
je
ni
volja
,
ga
še
dalje
poslušati
.
V
resnici
pa
je
samo
hotela
prikrivati
svojo
presenečenost
.
Kakor
ostro
bodalo
so
ji
prodrle
njegove
besede
dušo
.
»
Moj
Bog
,
«
si
je
dejala
natihoma
,
»
ali
je
moje
vedenje
proti
soprogu
takšno
,
da
vzbujam
sum
?
»
»
Ne
umejete
me
,
ker
me
nočete
umeti
,
«
ji
je
razlagal
Ervin
.
Njegov
pogum
je
rastel
vzpričo
njene
preplašenosti
,
katero
je
bistro
opazil
.
»
Uboga
gospa
,
«
je
sočutno
nadaljeval
ter
se
ji
zaupno
približal
,
»
da
bi
tako
bogatemu
,
tako
vročemu
srcu
,
kakršno
je
vaše
,
zadostovala
medla
ljubezen
vašega
soproga
?
—
Zakaj
bi
se
vi
odpovedala
slasti
žareče
,
iskrene
ljubezni
,
ki
je
sicer
dušno
trpljenje
,
ki
pa
edino
pomenja
življenje
?
Feodora
,
poskusite
—
«
.
Ni
mogel
do
konca
izreči
svoje
misli
,
niti
se
dotakniti
nje
roke
,
po
katero
je
bil
segel
.
Feodora
se
mu
je
umaknila
.
Zdaj
šele
ga
je
umela
.
S
pretečim
pogledom
mu
je
zaprla
drzno
besedo
ter
mu
ustavila
smelo
roko
.
Srd
,
sram
in
globoko
poniževanje
jo
je
prevzelo
:
poniževanje
,
da
si
on
upa
z
njo
tako
maločastno
govoriti
;
ob
enem
pa
tudi
rešilno
čutje
.
No
,
saj
ona
s
svojim
vedenjem
gotovo
ni
dala
povoda
njegovemu
nepoštenemu
vedenju
,
temveč
vse
to
je
zakrivila
samo
njegova
strastna
,
podla
narava
.
»
Jaz
spoštujem
svojega
soproga
,
in
on
me
ceni
in
ljubi
,
«
mu
je
odgovorila
s
povzdignjeno
glavo
;
»
to
vam
bodi
v
odgovor
!
«
Ervin
ni
pričakoval
te
izpremembe
.
Se
pred
nekolikimi
minutami
je
bila
tako
pohlevna
in
preplašena
,
da
je
menil
,
da
jo
že
ima
v
svoji
oblasti
.
Stisnil
je
ustnice
in
zavihal
nos
,
kakor
bi
ga
črevlji
tiščali
.
»
Soprog
vas
ljubi
,
«
se
poroga
nato
,
»
a
s
kakšno
ljubeznijo
?
Veste
,
čemu
naj
jo
primerjam
?
tistemu
solncu
,
ki
se
sicer
blešči
,
a
ne
ogreva
.
«
Feodora
je
pobledela
.
Čutila
je
,
da
je
nekaj
resnice
v
teh
besedah
,
jezilo
jo
je
pa
vendar
,
da
jo
je
on
iztaknil
.
»
Oditi
moram
,
«
je
rekla
resno
in
se
obrnila
,
»
sicer
postanete
drzni
do
skrajnjosti
.
Vedite
,
ko
ne
bi
bila
gostinja
vaših
roditeljev
,
katerih
nočem
žaliti
,
bi
še
ta
trenotek
zapustila
za
vselej
vaše
domovje
.
«
»
Ali
se
smem
pridružiti
?
«
seje
oglasil
v
tem
trenotku
znan
glas
v
njiju
bližini
.
Bil
je
Franjo
.
Z
verande
je
opazoval
njiju
sestanek
,
kateri
se
mu
ni
zdel
prijazen
,
sodeč
po
kretanju
obeh
.
Postal
je
bil
nemiren
.
Oprostivši
se
od
družbe
,
je
pogledal
k
njima
.
»
Dobro
mi
došel
,
«
je
odgovorila
hitro
Feodora
na
njegovo
vprašanje
,
in
nje
bledo
,
razburjeno
lice
je
mahoma
oživelo
in
se
razjasnilo
.
Ni
je
sicer
Franja
samega
prihod
posebno
razveselil
,
temveč
prihod
tretje
osebe
sploh
.
»
Zdi
se
mi
,
da
vaju
motim
,
«
je
dejal
Franjo
z
nezaupnim
glasom
ter
je
Ervina
ostro
pogledal
.
Ervin
je
vtaknil
roke
v
žep
,
privzdignil
rame
pa
opazoval
svoje
črevlje
ter
se
drzno
nasmihal
.
»
Kar
sva
midva
razpravljala
,
sme
,
kolikor
zadeva
mene
,
ves
svet
zvedeti
,
«
je
naglo
dejala
Feodora
,
ker
jo
je
Ervinovo
dvoumno
molčanje
in
posmehovanje
silno
dražilo
.
Hudo
bi
ji
bilo
dejalo
,
ko
bi
si
bil
Franjo
o
njiju
delal
sodbo
,
ki
bi
zanjo
ne
bila
častna
.
»
O
,
prosim
,
oprostite
,
jaz
se
ne
ujemam
z
vašo
trditvijo
,
«
je
odgovoril
Ervin
drzno
.
»
Kar
sem
zdaj-le
z
vami
razpravljal
,
je
veljalo
samo
vam
,
gospa
,
in
pri
tem
ne
bi
si
želel
nobenih
prič
,
niti
najboljših
prijateljev
.
Zato
odložim
nadaljevanje
najinega
pogovora
na
drugikrat
.
Za
nocoj
se
pa
priporočam
.
«
Obrnil
se
je
na
peti
,
mahnil
s
palico
po
gredici
pisanih
cvetk
,
da
je
nekaj
glavic
odletelo
daleč
proč
,
momljal
med
zobmi
neskladen
napev
ter
se
izgubil
v
temi
.
Ko
sta
bila
Franjo
in
Feodora
sama
,
sta
molčala
nekaj
trenotkov
oba
.
»
Čemu
tu
stojiva
?
«
je
opomnil
nato
Franjo
.
»
Pojdiva
na
verando
.
«
»
Pojdiva
,
«
je
pritrdila
ona
poluglasno
.
Toda
ne
da
bi
bila
stopila
na
desno
stezo
,
po
kateri
je
bilo
najbliže
,
kamor
sta
se
bila
namenila
,
ampak
krenila
sta
raztresena
na
levo
.
Tudi
po
tej
poti
se
je
prišlo
do
verande
,
toda
z
velikim
ovinkom
.
Nekaj
časa
sta
hodila
molče
dalje
.
Znalo
se
jima
je
,
da
je
to
molčanje
obema
neugodno
.
»
Zdi
se
mi
,
da
te
je
gospodič
nadlegoval
,
«
je
izpregovoril
naposled
Franjo
.
»
Ali
si
moreš
Ervina
drugačnega
misliti
,
nego
nadležnega
in
drznega
?
«
je
odgovorila
ona
dostojno
.
»
Ervin
,
gospa
Vidmarjeva
—
z
eno
besedo
vsi
v
tej
hiši
so
nadležni
,
«
je
potožil
Franjo
silno
,
kakor
bi
se
hudoval
.
»
Ne
bodi
krivičen
,
Franjo
,
in
ne
zamenjaj
dvojine
z
množino
,
«
ga
je
posvarila
ona
.
»
Mati
in
sin
res
nista
kaj
prida
,
a
oče
in
hči
sta
boljša
.
Posebno
Sidonija
je
dobro
,
nepokvarjeno
dekle
.
Škoda
res
,
da
je
tako
malo
lepa
.
«
»
In
pa
tako
malo
duhovita
,
«
je
pristavil
Franjo
.
»
O
,
pri
ženskih
se
ne
gleda
toliko
na
bistrost
duha
,
da
je
le
srce
blago
.
Res
,
ko
bi
ona
bila
količko
prijetnejše
zunanjosti
,
bi
ti
svetovala
,
da
—
«
Z
prirojeno
prisrčnostjo
in
ljubeznivostjo
se
je
bila
Feodora
do
tod
potegnila
za
Sidonijo
.
A
ravno
,
ko
je
hotela
izreči
najvažnejšo
besedo
,
ji
je
obtičal
glas
v
grlu
.
»
Da
bi
jo
zasnubil
,
«
je
dopolnil
Franjo
z
bridkim
nasmehom
.
»
Zakaj
ne
,
ona
ti
je
naklonjena
,
«
je
mrmrala
Feodora
,
a
glava
ji
je
klonila
pri
teh
besedah
.
»
A
jaz
ji
nisem
naklonjen
,
«
je
zaklical
on
z
razburjenim
glasom
.
In
zopet
sta
hodila
nemo
dalje
.
Prišla
sta
bila
do
vodometa
.
Veselo
je
pljuskala
voda
,
in
ljubki
kolobarčki
so
nastajali
vsled
padajočih
kapljic
.
Mesec
se
je
zrcalil
v
vodi
,
da
se
je
ondi
iskrilo
in
blestelo
,
kakor
samo
srebro
in
zlato
.
Obema
se
je
ustavila
noga
vzpričo
krasnega
prizora
;
oba
sta
zrla
v
nemirne
valčke
,
kakor
bi
tam
česa
iskala
.
Kar
se
je
začulo
onkraj
vodometa
tožno
čivkanje
.
Sredi
vode
je
plavala
odlomljena
veja
,
na
njej
pa
je
čepel
premočen
in
vzplašen
ptiček
mladič
,
ki
še
ni
bil
goden
ter
ni
mogel
zopet
nazaj
na
drevo
zleteti
.
Z
enim
mahom
,
kakor
bi
se
bila
dogovorila
,
sta
segla
oba
po
neokretnem
utopljencu
.
Feodora
ga
je
že
držala
v
roki
,
a
v
tem
hipu
je
tudi
Franjo
popadel
ptička
.
Feodora
je
vzdrgetala
,
izpustila
malo
stvarco
,
ki
je
takoj
izginila
na
dno
vode
,
a
ona
se
je
preplašena
Franju
umaknila
.
Mladi
mož
jo
je
bolestno
pogledal
.
»
Ti
se
me
bojiš
?
«
ji
je
rekel
zamolklo
,
skoro
očitajoč
.
Ona
je
dvignila
proti
njemu
oči
,
iz
katerih
je
odsevala
največja
zaupnost
.
—
»
Ne
bojim
se
te
,
«
je
rekla
s
počasnim
,
tako
silno
žalostnim
glasom
.
»
Vem
,
da
si
mož
.
Jaz
se
bojim
le
—
sebe
.
«
Povedala
je
to
ponižno
,
skromno
,
brez
hlimbe
in
koketnosti
.
Samo
nežna
rdečica
,
katera
jo
je
bila
pri
tem
oblila
,
je
značila
,
da
si
je
v
svesti
svoje
hude
samozatožbe
.
Franju
je
postalo
gorko
.
Kakor
strela
so
udarile
nje
preproste
,
a
pri
tem
toliko
pomembne
besede
v
njegovo
srce
.
Nje
velika
zaupnost
,
nje
laskavo
mnenje
o
njem
ga
je
ganilo
in
vznemirilo
ob
enem
.
Če
si
prej
ni
bil
popolnoma
v
svesti
,
je
vedel
od
tega
trenotka
,
da
vsaka
misel
,
vsaka
želja
,
vsako
hrepenenje
njegovo
velja
tej
ženski
.
Konec
je
bilo
njegovega
samoprevarjanja
.
Vedel
je
,
da
Feodore
ne
bode
nikoli
drugače
ljubil
,
kakor
jo
bas
ljubi
:
črez
vse
,
brezmejno
,
in
da
bi
bilo
zastonj
vsako
premagovanje
in
borjenje
.
Stvar
je
bila
zanj
dognana
;
jasen
mu
je
bil
lastni
položaj
.
Zanj
ni
bilo
več
pomoči
,
vdati
se
je
moral
neizprosni
usodi
.
A
vznemirjala
ga
je
misel
,
da-li
bode
tudi
mogel
in
znal
vselej
prikriti
to
svoje
mogočno
,
nesrečno
nagnjenje
.
Vedel
je
,
da
bi
se
neizmerno
ponižal
v
njenih
očeh
,
ko
bi
se
v
slabem
trenotju
izpozabil
.
In
tega
ni
hotel
.
Biti
od
nje
čislan
,
se
mu
je
zdela
največja
sreča
,
katera
ga
je
mogla
doleteti
v
njegovem
žalostnem
položaju
.
Prišla
sta
pod
verando
.
»
Jaz
pojdem
v
svojo
sobo
;
od
gospode
sem
se
že
poslovil
,
«
je
menil
zdaj
Franjo
ter
je
hotel
Feodori
podati
roko
,
kakor
je
storil
vsaki
večer
,
predno
je
šel
počivat
.
Toda
takoj
si
je
premislil
.
Roko
,
katero
ji
je
bil
ponudil
,
je
umaknil
ter
rekel
na
kratko
:
»
Lahko
noč
!
«
Drugi
dan
po
zajutrku
sta
sedeli
Feodora
in
Sidonija
na
znani
verandi
z
delom
v
rokah
.
Gospoda
je
sicer
skupno
obedovala
in
večerjala
,
a
k
zajutrku
se
navadno
ni
shajala
.
Vsakdo
je
sam
zase
zajutrkoval
v
svoji
spalnici
,
ob
katerikoli
uri
je
hotel
,
ker
niso
imeli
določene
ure
za
vstajanje
.
Feodora
se
je
po
zajutrku
navadno
nekoliko
izprehajala
po
domačem
vrtu
,
potem
pa
se
pridružila
gospema
in
pri
delu
s
pogovorom
kratkočasila
.
Moški
pa
so
si
vsaki
po
svoje
preganjali
čas
do
obeda
,
ta
pri
knjigah
,
oni
izven
doma
.
Na
verandi
ni
danes
Feodora
našla
obeh
gospa
,
kakor
sicer
,
temveč
samo
Sidonijo
.
Njenega
prihoda
Sidonija
ni
takoj
zapazila
,
in
ko
jo
je
potem
nenadoma
zagledala
,
se
je
vidno
vzplašila
.
Feodoro
je
pozdravila
površno
,
potem
pa
se
globoko
sklonila
nad
razpetim
okvirom
,
na
katerem
je
nekaj
vezla
.
Feodora
je
takoj
zapazila
,
da
se
je
Sidonija
jokala
,
in
da
je
vsled
tega
v
zadregi
prednjo
.
Revica
je
bila
tako
izpremenjena
v
obraz
,
da
je
Feodoro
srce
zabolelo
.
Da
se
je
Sidonija
jokala
,
ko
je
bila
vendar
vedno
zadovoljna
s
seboj
in
z
vsem
,
s
čimer
je
bila
v
dotiki
,
to
bi
se
bilo
vsakemu
drugemu
zdelo
veliko
čudo
;
toda
Feodori
se
ni
.
Ženska
narav
,
težaven
predmet
moškim
,
je
ženskim
lahko
umljiva
.
Feodora
je
takoj
slutila
in
vedela
,
kaj
je
vzrok
nje
nepričakovane
toge
.
A
Sidoniji
ni
hotela
kazati
,
da
je
zapazila
nje
solzno
lice
.
Zato
je
hitro
sedla
na
nasprotno
stran
,
kjer
je
Sidonija
sedela
,
vzela
kvačkanje
iz
lične
baršunaste
mošnjice
in
se
vanje
navidezno
vglobila
.
Ko
je
nekaj
časa
premišljevala
težaven
umeten
vzorec
čipk
,
katere
je
kvačkala
,
je
izpregovorila
,
ne
da
bi
se
na
Sidonijo
ozrla
:
»
Ali
se
nama
je
mama
danes
izneverila
,
gospodična
?
«
»
Malo
prej
,
nego
ste
vi
prišla
,
je
zapustila
verando
,
«
je
odgovorila
Sidonija
z
glasom
,
kateri
je
še
drgetal
od
zadnjega
joka
.
»
Ali
se
povrne
?
«
»
Bojim
se
,
da
ne
.
Hudovala
se
je
name
in
me
zato
zapustila
.
«
»
Malenkost
,
majhna
nesporazumnost
,
kaj
ne
da
?
«
je
dejala
Feodora
lahkotno
.
»
Oj
,
ni
malenkost
ne
,
«
je
vzdehnila
Sidonija
;
»
mama
ni
zame
nikoli
preveč
marala
,
a
tako
,
kakor
zdaj
,
še
ni
nikoli
kazala
,
kako
zoprna
sem
ji
.
«
»
Ali
Sidonija
,
kaj
neki
govorite
,
«
se
zavzame
Feodora
.
»
Da
mati
ne
bi
marala
za
svojega
lastnega
otroka
,
za
dobrega
otroka
,
kakršen
ste
vi
?
«
»
Kaj
njej
mari
dobrota
;
ona
bi
rajša
videla
,
da
sem
lepa
,
«
je
odvrnila
Sidonija
bridko
.
»
Omožila
bi
me
rada
,
in
ker
me
ne
more
z
lepa
,
me
hoče
prodati
ter
baranta
za
mojo
osebo
,
kakor
se
baranta
za
neumno
živino
.
In
ker
jaz
tega
ne
dovoljujem
,
me
zmerja
,
me
imenuje
bedasto
,
me
zaničuje
.
Vem
,
da
mene
ne
bode
mogel
nihče
ljubiti
,
a
vsiljevati
se
tudi
nočem
nikomur
,
in
ko
bi
mi
srce
pri
tem
počilo
.
«
—
In
zopet
jo
je
oblila
znana
rdečica
,
vnovič
so
ji
silile
solze
v
oči
.
Feodori
je
postajalo
čudno
pri
srcu
.
Dekle
se
ji
je
črez
vse
smililo
;
rada
bi
jo
bila
tolažila
,
toda
kako
,
s
čim
?
Čutila
je
,
da
bi
lagala
,
ko
bi
v
njej
zanetila
upe
,
ko
bi
jej
obetala
pomoči
.
Saj
je
vedela
,
s
kom
bi
jo
rada
mati
omožila
,
saj
je
slutila
,
komu
je
Sidonija
srčno
vdana
.
Ne
,
ne
,
ona
ni
mogla
biti
njena
priprošnjica
.
Poskusila
je
bila
to
že
sinoči
,
pa
ni
šlo
,
a
danes
—
danes
bi
šlo
še
manj
.
Vstala
je
s
svojega
sedeža
ter
sedla
zraven
Sidonije
.
»
Vi
ste
razdražena
,
in
zato
pretiravate
v
svojih
trditvah
,
«
je
dejala
do
dna
duše
presunjena
.
»
Ni
ga
menda
na
svetu
bitja
,
ki
ne
bi
bilo
ljubljeno
,
in
tem
manj
,
če
je
ženska
.
Ako
ni
še
prišel
vaš
čas
,
pa
gotovo
kdaj
pride
.
«
»
O
vem
,
da
je
vobče
vsaka
ženska
bolj
ali
manj
ljubljena
,
«
je
odvrnila
Sidonija
svojeglavno
,
»
a
malokatera
tako
,
kakor
bi
si
želela
.
Če
bode
kdaj
mene
kdo
ljubil
,
stori
to
samo
zaradi
mojega
denarja
,
in
ta
zavest
me
boli
.
«
»
Kdo
more
videti
v
bodočnost
?
«
je
rekla
Feodora
,
hoteč
vsaj
nekaj
odgovoriti
.
Prepričana
je
bila
,
da
dekle
govori
resnico
.
»
Če
me
niti
moji
najbližnji
sorodniki
ne
marajo
,
kdo
bi
me
potem
?
«
»
Sidonija
,
oče
vas
ima
jako
rad
,
«
pravi
Feodora
resno
.
»
Da
,
on
je
edini
,
ki
me
ne
gleda
neprijazno
,
a
očetova
ljubezen
vendar
ne
zadostuje
ženskemu
bitju
.
«
Sedaj
je
bila
Feodora
v
zadregi
.
Ko
bi
bila
mogla
govoriti
,
kako
lahko
bi
jo
bila
utešila
s
slikami
in
izkušnjami
iz
lastnega
življenja
.
A
govoriti
ni
mogla
,
ni
smela
.
»
Sidonija
,
«
ji
reče
iskreno
,
»
ali
ste
res
tega
prepričanja
,
da
samo
lepa
zunanjost
izvablja
ljubezen
?
Kaj
pa
čednost
,
kaj
pa
blago
srce
?
«
»
Ervin
je
sinoči
dejal
,
«
odvrne
Sidonija
z
žarečim
licem
,
toda
z
žalostnim
pogledom
,
»
da
samo
ljubav
,
ki
jo
vzbuja
in
neti
telesna
lepota
,
je
ognjena
in
osrečevalna
,
ona
pa
,
ki
nastane
vsled
blagosti
,
da
je
hladna
in
dolgočasna
.
Gospod
Franjo
pa
je
menil
,
da
on
bi
se
najraje
potezal
za
ono
ljubav
,
katera
vznikne
iz
duševnih
prednosti
,
ker
samo
taka
ljubezen
je
resna
in
globoka
;
a
trdil
je
tudi
,
da
se
taka
ljubezen
jako
redko
nahaja
.
Jaz
pa
nisem
ni
lepa
,
niti
duhovita
,
zame
ostane
torej
samo
še
ona
hladna
,
dolgočasna
ljubezen
,
katero
porodi
dobrota
.
A
jaz
vem
,
da
niti
te
ne
bodem
nikoli
deležna
.
«
»
Jaz
vas
danes
kar
ne
poznam
več
.
Odkod
ta
razjarjenost
,
ta
pikrost
,
to
samozaničevanje
?
«
se
začudi
Feodora
.
»
Kaj
je
temu
povod
?
Saj
vendar
danes
ni
drugačen
dan
,
nego
včeraj
,
a
včeraj
ste
bila
še
tako
mirna
,
zadovoljna
.
Odklenite
mi
svoje
srce
,
Sidonija
,
ako
se
vam
zdim
zaupanja
vredna
.
«
»
Če
ste
zaupanja
vredna
?
«
vzklikne
Sidonija
z
odkritosrčno
navdušenostjo
in
jo
iskreno
pogleda
;
»
pa
še
kakšnega
zaupanja
!
Mene
ste
tudi
začarala
,
kakor
vsakoga
.
Ali
ne
vidite
,
da
vas
mora
vsakdo
,
ki
se
vam
približa
,
ljubiti
in
ceniti
?
Vas
je
Bog
potratno
obsul
s
svojimi
darovi
,
«
je
nadaljevala
z
nekoliko
zavidnim
glasom
.
»
Lepa
ste
,
blaga
,
razumna
!
Morala
bi
vas
pravzaprav
črtiti
!
Zdi
se
mi
večkrat
,
da
ste
vi
najbolj
na
poti
moji
sreči
,
a
sovražiti
vas
pa
vendar
ne
morem
.
Zavidam
vam
pa
močno
,
močno
!
«
Po
teh
besedah
je
globoko
vzdihnila
,
kakor
da
si
hoče
breme
odvaliti
z
duše
.
Obrnila
se
je
pa
v
stran
,
da
bi
zakrila
uporne
solze
,
ki
so
danes
tekle
neusahljivo
.
»
Ko
bi
vam
mogla
odstopiti
one
čare
,
katere
vi
na
meni
vidite
,
verujte
mi
,
da
bi
rada
to
storila
;
meni
niso
nič
prida
,
vam
pa
bi
morda
koristile
,
«
je
zašepetala
Feodora
z
žalostnim
glasom
in
zrla
sočutno
na
žalujoče
dekle
.
Najrajše
bi
se
bila
oklenila
njenega
vratu
ter
primešala
svoje
solze
njenim
.
»
Vi
tako
govorite
,
ker
veste
,
da
je
to
nemogoče
,
«
odgovori
Sidonija
.
Vendar
hvala
vam
za
sočutnost
;
saj
mi
tako
dobro
deje
.
—
Zdi
se
mi
,
da
nekdo
prihaja
,
«
je
pristavila
vzplašena
ter
posluhnila
.
»
Nočem
,
da
bi
me
kdo
zdaj
videl
.
Ne
zamerite
,
Feodora
,
da
zbežim
.
«
Nato
je
izginila
v
notranje
prostore
.
Toda
ni
prihajal
morda
kak
tujec
,
nego
z
vrta
sem
je
stopala
gospa
Vidmarica
z
velikim
šopkom
nabranih
cvetic
.
Zagledavši
Feodoro
samo
,
se
ni
začudila
malo
.
»
Ali
ste
sama
,
Feodora
?
Kje
pa
je
Sidonija
?
«
»
V
tem
trenotju
je
šla
v
hišo
,
menda
se
kmalu
povrne
.
«
»
Bala
sem
se
,
da
se
morda
vas
izogiblje
.
«
pravi
nato
Vidmarica
;
»
dekle
je
danes
zelo
slabe
volje
.
«
»
Človek
ima
včasih
slabe
trenotke
,
«
zagovarja
Feodora
Sidonijo
,
»
meni
se
ni
zdelo
,
da
bi
bila
gospodična
slabe
volje
.
«
»
Veseli
me
,
če
je
to
res
,
a
jaz
nisem
mogla
z
njo
niti
ene
pametne
govoriti
.
Vedno
se
mi
je
ustavljala
.
Sicer
pa
je
vedno
tako
voljna
in
poslušna
.
Zato
sem
zbežala
od
nje
.
«
»
Postane
že
zopet
voljna
in
poslušna
,
«
pravi
Feodora
,
kateri
ni
nič
kaj
ugajal
začetek
tega
pogovora
.
»
Bilo
bi
to
želeti
,
njej
sami
na
korist
,
«
vzdihne
gospa
Vidmarica
.
»
Toda
od
današnjega
zaroda
se
ni
nič
pametnega
nadejati
,
ker
se
smatra
za
modrejšega
,
nego
smo
mi
,
izkušeni
ljudje
.
Bodite
vesela
,
da
nimate
otrok
.
Koliko
križev
in
sitnosti
vam
je
s
tem
prihranjenih
,
Niti
pojma
nimate
,
kakšno
je
materino
čuvstvo
,
kadar
ima
mati
dan
za
dnevom
pred
očmi
zrelo
,
še
prezrelo
hčer
,
pa
ji
ne
more
priskrbeti
srečne
bodočnosti
!
«
»
Oprostite
,
vi
niste
v
tem
položaju
,
«
ji
seže
Feodora
v
besedo
.
»
Dekle
,
ki
ima
lepo
doto
,
kakor
vaša
Sidonija
,
je
popolnoma
preskrbljena
za
vse
življenje
.
«
»
Tako
,
tako
?
Preskrbljena
?
«
se
je
rogala
Vidmarica
.
»
Na
trud
pa
se
ne
ozirate
,
katerega
ima
uboga
mati
,
ko
mora
neprestano
paziti
na
vsaki
hčerin
korak
,
na
vsako
nje
besedo
,
da
,
malone
na
vsaki
nje
pogled
,
da
ne
daje
prilike
obrekovanju
?
«
»
Sidonija
bode
vedno
starejša
in
modrejša
;
skoro
bode
sama
znala
čuvati
svojo
čast
in
dostojnost
,
«
je
opazila
Feodora
,
ki
se
nikakor
ni
skladala
z
gospejinimi
mislimi
.
»
Torej
naj
Sidonija
,
sodeč
po
vaših
besedah
,
postane
stara
devica
?
To
nesrečo
,
to
sramoti
bi
vi
privoščili
naši
hiši
?
«
je
zaklicala
Vidmarica
,
kakor
bi
bila
iz
uma
.
»
Ne
vidi
se
mi
to
prav
nič
nečastno
,
«
odgovori
Feodora
mirno
.
»
Ni
vsaka
ženska
namenjena
za
zakon
.
Vsekakor
boljše
stara
devica
nego
nesrečna
ženica
.
Njej
ni
sile
,
da
bi
postala
bodisi
stara
devica
,
bodisi
nesrečna
žena
.
Treba
ji
je
samo
biti
nekoliko
razumni
,
in
pa
mene
naj
posluša
,
«
je
odgovorila
Vidmarica
nekoliko
pomirjena
.
»
Že
vemo
za
primernega
ženina
,
«
je
nadaljevala
s
skrivnostnim
glasom
,
»
ki
ima
vse
lastnosti
,
da
bi
osrečeval
tudi
najprešernejšo
žensko
,
ne
pa
tako
skromno
,
kakršna
je
Sidonija
.
Ko
bi
bila
ona
le
nekoliko
pogumnejša
in
drznejša
,
pa
bi
bila
zmaga
njena
.
—
Saj
veste
iz
izkušnje
,
Feodora
,
«
je
pristavila
z
nasmehom
ter
zamežikala
,
»
da
brez
zvijačnosti
ne
pride
nobena
ženska
do
soproga
.
Poskusila
ste
to
vi
,
kakor
sem
poskusila
jaz
,
in
kakor
mora
poskusiti
vsaka
ženska
,
ki
se
hoče
omožiti
.
Saj
o
tem
ni
nič
slabega
,
in
gospodje
soprogi
so
nam
v
poznejših
letih
še
prav
hvaležni
za
ta
naš
pogum
.
Moški
se
tako
boje
zakona
,
da
bi
se
sami
malokdaj
zanj
odločili
.
A
Sidonija
ni
samo
plašljivka
prve
vrste
,
ampak
tudi
naravnost
rekoč
neumnica
,
ker
sama
sebi
ne
želi
dobro
.
Saj
pravim
,
grdoba
in
neumnost
hodita
vselej
vštric
!
«
»
Gospa
!
Sidonija
ni
tako
malomodra
,
kakor
menite
vi
;
ona
je
samo
sramežljiva
in
čednostna
,
kakor
se
ženskam
,
dekletom
pa
še
posebej
spodobi
,
«
je
odvrnila
Feodora
hladno
.
Užaljena
je
bila
,
da
je
Vidmarica
prištevala
tudi
njo
malovrednim
ženskam
svoje
vrste
.
Vidmaričino
nedostojno
besedovanje
ji
je
privabilo
vse
barve
v
lice
.
Razen
tega
ji
je
bilo
srce
nemirno
,
duh
vzplašen
.
Sidonijino
togovanje
in
Vidmaričino
pritoževanje
po
njenih
mislih
ni
nič
dobrega
pomenjalo
.
Čutila
je
,
da
se
vihra
zbira
nad
domačim
obzorjem
,
vihra
,
ki
bode
njo
najbolj
pretresla
.
Čutila
je
to
in
se
zgrozila
,
kakor
občutijo
ptički
pretečo
nevihto
ter
bojazljivo
čivkajo
pred
bližajočim
se
gromom
.
Vidmarica
je
imela
že
piker
odgovor
na
jeziku
,
da
bi
dokazala
,
kako
malo
koristita
v
praktičnem
življenju
sramežljivost
in
krepost
;
toda
vedela
je
,
da
bi
s
tem
dokazovanjem
Feodoro
samo
od
sebe
odvračala
,
a
ona
jo
je
hotela
pridobiti
.
»
Čednost
in
sramežljivost
sta
lepi
lastnosti
,
«
je
rekla
torej
s
kolikor
možno
pobožnim
obrazom
in
vernim
glasom
;
»
vesela
sem
,
če
mislite
,
da
krasita
tudi
mojo
hčerko
,
ne
pa
neumnost
in
trmoglavost
,
kakor
sem
sodila
jaz
.
Če
je
pa
Sidonija
še
tako
nepokvarjeno
dete
,
da
si
ne
zna
pomoči
,
ji
priskočiva
medve
na
pomoč
,
da
ji
ne
uide
sreča
,
katera
ji
je
že
tako
blizu
.
—
Feodora
,
draga
prijateljica
,
«
je
pristavila
iskreno
po
kratkem
premolku
,
sezajoč
po
nje
roki
in
jo
stresajoč
in
stiskajoč
,
da
je
Feodoro
skoro
zabolelo
,
»
saj
ste
gotovo
že
uganila
,
kakšne
usluge
si
želim
od
vas
.
Franjo
,
vaš
silno
možati
svak
,
on
je
moj
vzor
,
katerega
si
želim
za
zeta
.
Pa
tudi
Sidonija
ga
ljubi
,
kakor
se
mi
je
izpovedala
.
Res
,
dekle
ni
prikupljivo
,
a
dobro
in
poslušno
,
in
imelo
bode
nekaj
pod
palcem
.
Jaz
mislim
,
da
se
Franjo
ne
bo
kesal
,
ako
si
jo
izbere
za
ženico
.
Toda
vidi
se
mi
,
da
je
on
prav
tak
,
kakor
je
Sidonija
:
bojazljiv
in
sramežljiv
.
Toda
,
ako
me
moja
ostrovidnost
ne
prevarja
,
se
tudi
v
njem
nekaj
kuje
.
Tako
tih
in
zamišljen
je
,
tako
razdražen
včasih
in
otožen
;
zna
se
mu
,
da
je
iz
njegovega
srca
izbežal
mir
.
Seveda
,
občutljiv
in
skromen
je
ter
se
najbrže
boji
,
da
bi
dobil
pri
nas
košarico
.
Ali
—
kaj
sem
vas
že
hotela
prositi
?
Res
,
res
,
da
bi
vi
,
ki
ste
tako
razumna
,
Franju
na
nežen
način
razložila
,
kako
bi
nam
vsem
ugajal
.
Pa
tudi
Sidonijo
še
malko
priporočajte
,
da
bode
uspeh
tem
gotovejši
.
Vi
prevzamete
torej
Franja
,
jaz
Sidonijo
;
napraviva
dobro
delo
:
združiva
dva
človeka
,
ki
sta
kakor
ustvarjena
,
da
postaneta
zakonski
par
.
«
Feodora
je
navidezno
mirno
poslušala
živahni
besedni
tok
,
ki
je
vrel
črez
neutrudne
Vidmaričine
ustnice
.
Glava
se
ji
je
pri
tem
vedno
bolj
pripogibala
nad
ročnim
delom
,
a
nje
roke
so
kvačkale
s
podvojeno
hitrostjo
.
Čutila
je
potrebo
prikrivati
lice
pred
ostrim
pogledom
Vidmaričinim
.
Saj
je
vedela
,
da
se
na
nje
jasnem
,
zgovornem
licu
zrcali
njena
občutljiva
narav
.
Vedela
je
,
da
val
krvi
,
ki
ji
je
že
med
pogovorom
neprestano
silil
iz
srca
v
lice
,
a
iz
lica
zopet
v
srce
,
bi
moral
ovaditi
nje
misli
in
občutke
.
Da
bi
ona
postala
mešetarica
v
tako
nežnih
rečeh
?!
Nikoli
in
pri
nikomer
ne
bi
hotela
tega
posla
prevzeti
,
a
v
tem
slučaju
ne
bi
mogla
,
ko
bi
tudi
hotela
.
»
Gospa
,
«
je
odvrnila
torej
ročno
,
ko
brž
ji
je
ona
pustila
priti
do
besede
,
»
ali
ne
bi
bilo
boljše
,
da
pustite
,
naj
se
mlada
dva
sporazumeta
sama
?
Ljubezen
,
«
je
nadaljevala
s
tišjim
glasom
,
»
mora
priti
sama
od
sebe
;
sama
premaga
ob
svojem
času
vsako
bojazljivost
in
ustvari
nenadoma
med
ljubečima
osebama
tako
in
toliko
zaupanje
,
kakršno
si
ljudje
navadno
pridobe
komaj
v
mnogih
letih
.
«
»
Vi
mi
torej
nočete
te
usluge
storiti
?
«
se
je
začudila
Vidmarica
,
neprijetno
presenečena
,
ker
se
te
odklonitve
ni
nadejala
.
»
Res
,
da
ne
,
«
je
odvrnila
Feodora
.
Vidmarica
je
uprla
zdaj
oči
s
čudnim
izrazom
v
Feodorin
zmešani
obraz
.
»
To
vaše
neutemeljeno
odklanjanje
dobre
stvari
mi
nikakor
ne
godi
,
«
je
dejala
nato
,
sumnjivo
majoč
z
glavo
.
»
Vi
imate
menda
za
to
kak
poseben
vzrok
.
«
In
poudarila
je
s
hudobnim
nasmehom
zadnje
besede
.
»
Nobenega
,
«
je
rekla
hitro
Feodora
,
a
ni
mogla
zabraniti
,
da
ji
ne
bi
bil
pri
tem
postal
glas
negotov
.
—
»
Toda
prepričana
sem
,
da
ljubečima
srcema
je
tretja
oseba
vedno
odveč
.
Sicer
pa
bom
govorila
o
tej
stvari
s
svojim
soprogom
.
Njemu
kot
bratu
se
spodobi
bolj
,
nego
meni
,
se
vmešavati
v
tako
resno
stvar
.
«
In
hlastno
,
kakor
da
bi
ji
gorelo
pod
petami
,
je
pobrala
svoje
reči
ter
se
s
kratkim
pozdravom
poslovila
od
gospe
Vidmarjeve
.
Bilo
je
po
obedu
istega
dne
.
V
Vidmarjevi
hiši
je
vladal
pokoj
.
Vsakdo
se
je
umaknil
v
svojo
sobo
,
da
ondi
v
blaženi
svobodi
in
v
miru
prebije
težki
,
lenobni
popoldanski
čas
.
Vročina
je
bila
grozna
,
da
je
kar
zemlja
pokala
in
zevala
,
da
so
ljudje
kar
omagovali
.
Zato
so
se
naši
znanci
po
obedu
kmalu
razšli
,
da
se
vsaki
po
svoje
vda
zaželenemu
počitku
.
Emerih
,
ki
sicer
v
mestu
po
obedu
ni
nikoli
in
dalj
zadremal
,
nego
pol
urice
,
je
spal
danes
trdno
že
skoro
dve
uri
.
Ne
daleč
od
ležišča
,
kjer
je
on
počival
,
je
slonela
Feodora
v
nizkem
naslanjaču
s
knjigo
v
roki
.
Citati
kaj
zanimivega
,
je
bil
za-njo
največji
počitek
.
Tudi
ona
je
zrla
že
skoro
dve
uri
v
knjigo
,
a
vendar
ni
bila
prečitala
iz
nje
niti
ene
strani
.
Nemirna
je
bila
.
Vedno
se
je
ozirala
po
soprogu
,
da-li
se
skoro
vzbudi
.
Tako
dolgo
,
kakor
danes
,
še
nikoli
ni
trajalo
njegovo
popoldansko
spanje
.
Ura
je
bila
že
štiri
,
ko
se
je
profesor
vzbudil
.
Ko
se
je
do
dobrega
nazehal
,
je
primaknila
Feodora
naslanjač
bliže
njega
in
mu
z
nemalo
utripajočim
srcem
povedala
o
želji
in
namenu
Vidmaričinih
glede
Franja
.
Emerihu
ni
bila
stvar
nova
.
Tovariš
Vidmar
mu
je
bil
že
večkrat
mimogrede
omenil
,
kako
primeren
par
bi
lahko
bila
Franjo
in
Sidonija
.
Emerih
je
nato
prikimoval
z
glavo
v
znamenje
,
da
se
temu
ne
protivi
,
in
nista
več
o
tem
predmetu
govorila
.
»
A
kaj
praviš
ti
k
temu
?
«
vpraša
Emerih
Feodoro
,
ne
da
bi
sam
izrekel
svoje
misli
.
»
O
,
jaz
bi
to
zvezo
odobravala
,
ako
—
«
V
tem
trenotju
nekdo
potrka
.
Na
Emerihov
odziv
vstopi
Franjo
.
»
Ali
imata
kakšen
načrt
za
popoldne
?
Vidmarjevi
so
dobili
poset
iz
mesta
;
zato
sem
menil
,
da
bi
mi
trije
napravili
daljši
izprehod
.
Zrak
se
je
izdatno
ohladil
;
nekje
v
gorah
je
menda
bila
nevihta
.
«
»
Izprehod
lehko
vidva
prevzameta
,
«
reče
Emerih
dobrohotno
;
»
jaz
in
Vidmar
imava
ob
polušestih
dogovorjen
sestanek
v
trgu
.
Imeniten
ruski
učenjak
se
je
ondi
nastanil
za
nekaj
dni
,
in
njega
bi
rada
posetila
.
Pa
ravno
prav
,
da
si
prišel
;
kakor
da
bi
te
bila
poklicala
.
Nekaj
važnega
ti
imava
sporočiti
.
«
»
Nekaj
važnega
?
Meni
?
«
se
je
začudil
Franjo
in
postajal
nemiren
.
Slutil
ni
ničesar
,
a
že
nekaj
časa
sem
je
bil
tako
razdražen
,
da
ga
je
vsaka
malenkost
vznemirila
.
»
Znaš
,
«
je
začel
Emerih
dobre
volje
ter
si
med
tem
popravljal
svojo
toaleto
,
»
v
tej
hiši
so
ljudje
,
ki
so
v
skrbeh
,
da
ne
bi
sčasoma
tebi
samemu
,
kakršen
si
,
postalo
dolg
čas
v
daljnji
Bosni
.
In
ker
celo
Bog
pravi
,
da
ni
dobro
človeku
biti
samemu
,
bi
ti
dali
radi
družbo
s
seboj
,
družbo
,
ali
pravzaprav
osebo
,
ki
se
zate
jako
zanima
.
«
»
Jaz
se
nikoli
ne
oženim
,
«
je
bil
kratki
Franjev
odgovor
.
Ni
maral
dolgih
uvodov
.
Umel
je
takoj
,
kam
vse
to
meri
.
»
Franjo
,
ti
govoriš
jako
otročje
,
«
ga
posvari
Emerih
resnobno
.
»
Življenje
je
polno
sitnob
in
težav
,
a
koliko
lažje
jih
prenaša
človek
,
ako
jih
ima
s
kom
deliti
.
Doslej
si
bil
mlad
,
in
mladost
si
nekoliko
z
lahkomiselnostjo
,
nekoliko
s
pozabljivostjo
,
a
največ
z
upi
pomaga
,
da
je
neugodnosti
in
skrbi
preveč
ne
potlačijo
.
Drugače
se
godi
človeku
,
kadar
mu
gre
življenje
navzdol
.
Z
neizpolnjenimi
upi
peša
navadno
tudi
njegov
pogum
,
a
tedaj
možu
kaj
dobro
dejeta
prijazni
svet
in
tešilna
beseda
iz
ljubečih
ust
.
«
»
Življenje
,
zakonsko
ali
samsko
,
je
žalibog
vedno
le
hud
boj
,
«
je
odgovoril
Franjo
in
gledal
skozi
okno
in
od
ondod
na
sinje
nebo
,
kakor
da
ondi
stoje
napisane
njegove
misli
.
»
Bojevati
se
mora
človek
za
življenje
tako
ali
tako
,
ali
je
poročen
ali
je
samec
,
bojevati
tako
dolgo
,
dokler
ne
premaga
,
ali
pa
omaga
.
Poznam
srečne
in
nesrečne
zakone
,
srečne
in
nesrečne
samce
.
Kdo
more
vedeti
,
kaj
komu
življenje
prinese
?
—
Sicer
pa
je
bolje
,
da
ne
vemo
.
Ko
bi
vedeli
že
naprej
,
kaj
nas
čaka
,
ne
mogli
bi
niti
eno
uro
prenesti
življenja
bremena
.
Edino
,
kar
nam
sladi
ali
vsaj
lajša
življenje
,
je
vendar
samo
laž
in
domišljija
.
«
»
Glej
ga
no
,
kam
je
zašel
!
Celo
filozofsko
vprašanje
nam
tu
razlaga
;
ta
odgovor
pač
ne
razodeva
zakonskega
kandidata
,
«
se
pošali
Emerih
.
»
No
,
pa
saj
te
nočemo
siliti
,
kaj
ne
,
Feodora
?
Dekle
,
katero
ti
vsiljujejo
,
ima
res
marsikatero
hibo
.
Pa
saj
ni
,
da
mora
prav
ona
biti
;
svet
ima
nevest
na
izbero
.
A
resno
bi
ti
svetoval
,
da
se
skoro
oženiš
.
—
Jojmeni
,
odriniti
moram
,
Vidmar
me
že
gotovo
čaka
,
«
pristavi
v
skrbeh
,
pogledavši
na
uro
.
»
Torej
z
Bogom
,
otroka
!
Želim
,
da
bi
prav
dobro
prebila
lepi
popoldan
.
A
ti
,
Feodora
,
skrbi
,
da
mu
glavo
poravnaš
;
saj
ženska
zgovornost
in
razumnost
tvorita
čuda
.
«
Pokimal
je
,
mignil
z
roko
v
pozdrav
in
odšel
.
—
Že
od
jutra
,
odkar
je
imela
one
pogovore
najprej
s
Sidonijo
,
a
potem
z
nje
materjo
,
je
bilo
Feodori
,
kakor
da
tlači
nje
dušo
neznosna
tega
.
Neprijetno
to
stanje
pa
se
ji
je
izdatno
shujšalo
v
onih
dveh
urah
,
ko
se
je
pripravljala
med
soprogovim
spanjem
na
važni
razgovor
z
njim
radi
Franja
.
Nepričakovani
Franjev
prihod
v
tistem
važnem
trenotku
pa
jo
je
še
bolj
razburil
.
Nato
še
njegov
odločni
ugovor
,
češ
,
da
se
nikoli
ne
oženi
,
njegove
čudne
besede
,
o
katerih
je
menila
,
da
jih
umeje
,
potem
nagli
soprogov
odhod
,
po
katerem
je
bila
izročena
Franju
za
ves
popoldan
ter
je
morala
biti
sama
z
njim
:
to
vse
jo
je
tako
pretreslo
in
vznemirilo
,
da
jo
je
za
trenotek
obšla
slabost
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
se
je
nenadoma
skrilo
solnce
;
tako
se
ji
je
stemnilo
pred
očmi
,
in
čudne
slutnje
,
napol
blažene
,
napol
grozne
,
so
ji
krčile
srce
.
Franjo
,
ki
je
zrl
po
bratovem
odhodu
še
nekaj
časa
skozi
okno
v
daljavo
,
se
je
zdaj
obrnil
proti
Feodori
rekoč
:
»
Ali
te
je
volja
izpolniti
Emerihovo
željo
,
da
greva
na
daljši
izprehod
?
«
Toda
komaj
je
te
besede
izgovoril
in
se
pri
tem
ozrl
na-njo
,
ko
je
vzkliknil
:
»
Kaj
ti
je
,
Feodora
?
Ali
ti
ni
dobro
?
«
Njegov
glas
jo
je
oživil
.
Prejšnji
nje
bledobi
je
sledila
nenaravna
rdečica
.
—
»
Kaj
vem
jaz
,
«
je
odgovorila
zdvojena
.
»
Najrajša
bi
izbežala
izpred
sebe
in
ljudi
.
«
A
takoj
je
obžalovala
burni
,
nepremišljeni
odgovor
.
»
Na
koliko
načinov
si
ga
Franjo
lahko
raztolmači
,
«
si
je
mislila
v
skrbeh
.
Trdno
je
sklenila
,
da
popravi
svoj
pogrešek
ter
bode
zanaprej
oprezna
.
»
Ko
bi
vedel
,
Franjo
,
«
je
rekla
nato
s
kolikor
možno
mirnim
glasom
,
»
kako
me
Vidmarjeva
nadleguje
zavoljo
tebe
in
Sidonije
.
Hoče
,
naj
jo
tebi
priporočam
kot
nevesto
.
Če
storim
to
,
se
name
huduješ
,
če
ne
storim
,
bode
ona
razžaljena
.
Neizogibno
je
torej
,
da
se
enemu
izmed
vaju
zamerim
.
A
zdaj
še
Emerih
sili
vame
,
naj
te
nagovarjam
k
ženitvi
.
Vidiš
to
nasilje
me
tako
draži
;
zato
oprosti
moje
čudno
vedenje
.
«
»
Ti
poznaš
moj
sklep
,
da
se
nikoli
ne
oženim
,
«
je
odgovoril
Franjo
malomarno
.
»
Škoda
vsake
besede
.
«
»
A
zakaj
ne
?
Prav
ti
se
mi
vidiš
kakor
ustvarjen
,
da
postaneš
vzoren
zakonski
mož
,
«
je
ugovarjala
Feodora
sicer
mirno
,
a
srce
ji
je
s
tako
silo
tolklo
,
da
ji
je
beseda
hotela
zastati
.
»
In
to
še
vprašaš
?
«
je
odgovoril
on
skoro
s
sovražnim
glasom
.
»
Ali
ti
ne
umeješ
govorice
oči
,
kakor
jo
jaz
pri
tebi
umejem
?
«
»
Kaj
bi
bil
neki
takega
zvedel
iz
mojih
oči
?
«
ga
je
povprašala
Feodora
hlastno
,
a
čutila
je
,
kako
je
čelo
vlažno
od
mrzlega
potu
.
Slutila
je
,
da
je
zdaj
prišel
oni
trenotek
,
katerega
se
je
toliko
bala
,
in
silno
se
je
preplašila
.
Pri
tem
pa
je
sama
sebi
prigovarjala
ter
delala
pogum
,
da
ne
bi
njiju
nesrečno
nagnjenje
prestopilo
meje
.
Nikoli
v
svojem
življenju
se
ona
še
ni
bila
zlagala
,
a
zdaj
je
začutila
potrebo
,
da
se
poprime
tega
ostudnega
sredstva
,
hoteč
njega
in
sebe
rešiti
.
»
Čital
sem
nekaj
,
«
je
odgovoril
on
z
žarečim
očesom
in
silno
dvigujočimi
se
prsmi
,
»
čital
sem
nekaj
,
kar
me
v
nebo
povzdiguje
,
a
pri
tem
vendar
do
blaznosti
onesrečuje
.
«
»
Franjo
,
ali
te
ni
motil
tvoj
vid
!
«
je
opomnila
ona
pomilovalno
.
S
trdno
voljo
je
že
bila
dosegla
,
da
ji
glas
ni
več
drgetal
.
»
Morda
si
iz
mojih
oči
zvedel
,
da
nisem
čeloma
srečna
,
kaj
druzega
pa
gotovo
ni
bilo
iz
njih
posneti
.
«
Franjo
je
zmajal
žalostno
z
glavo
.
»
Mene
ne
prevariš
,
Feodora
,
kakor
sebe
,
ko
se
zdaj
sama
zatajuješ
!
Ali
misliš
,
ko
sem
dan
na
dan
zrl
svitanje
nebeške
luči
v
tvojih
očeh
,
da
morem
zdaj
verovati
tvojemu
zanikavanju
,
izvirajočemu
iz
same
bojazni
in
tanko
vestnosti
?
Tvojo
ljubav
včasih
čutim
po
vseh
žilah
.
Ona
žge
z
blaženim
in
ob
enem
pogubnim
ognjem
moje
žitje
,
in
prav
ta
silni
občutek
mi
je
odkril
resnico
,
katero
zdaj
svojeglavno
tajiš
.
«
Tu
mu
je
Feodora
,
vidno
preplašena
,
pretrgala
razdraženo
besedovanje
.
»
Franjo
,
kako
si
upaš
z
menoj
na
tak
način
govoriti
,
z
menoj
,
z
ženo
svojega
brata
?
Za
koga
me
vendar
smatraš
?
«
—
In
v
hudi
bolesti
in
od
silnega
srama
si
je
z
rokami
zakrila
obraz
.
Po
Franju
je
zadrgetalo
.
Grozno
je
prebledel
,
a
vdati
se
ni
hotel
.
»
Poslušaj
me
,
za
Boga
,
predno
izrečeš
sodbo
o
meni
,
«
je
vzkliknil
s
presunjenim
glasom
;
»
saj
od
tega
trenotka
je
odvisna
vsa
moja
bodočnost
.
Ta
trenotek
naj
odloči
,
ali
bom
hodil
odslej
po
potih
poštenosti
,
ali
pogube
.
Feodora
,
v
tem
trenotju
nisem
tvoj
svak
.
Ti
veš
,
da
te
ljubim
;
ni
treba
,
da
ti
to
šele
povem
.
Veš
tudi
,
kakor
vem
jaz
,
da
svet
ne
odobruje
take
ljubezni
.
Daj
mi
izgovoriti
,
«
je
nadaljeval
upadlih
lic
in
čeloma
uničen
,
ko
mu
je
Feodora
mignila
z
roko
,
da
naj
neha
.
»
Rekel
sem
,
da
te
ljubim
,
a
umej
me
prav
!
Jaz
hočem
le
tvoje
srce
,
in
prej
ne
najdem
miru
,
niti
ga
tebi
ne
privoščim
,
dokler
sama
ne
potrdiš
,
kar
so
mi
tolikokrat
povedale
tvoje
oči
:
da
sem
tudi
jaz
tebi
to
,
kar
si
ti
meni
!
«
»
Franjo
,
Franjo
,
ali
ne
veš
,
da
mož
,
ki
vodi
žensko
do
propasti
,
kaže
,
da
je
ne
spoštuje
U
mu
je
očitala
bolj
bolestno
,
nego
se
hudujoč
,
in
solze
so
se
ji
lesketale
v
zavzetih
očeh
.
»
Da
jaz
tebe
ne
spoštujem
?
«
se
je
zadivil
Franjo
,
in
strast
,
katera
mu
je
bila
ravnokar
razburila
obličje
,
je
izginila
iz
njega
in
se
umaknila
izrazu
silne
pobitosti
.
»
Ali
sem
res
podoben
zapeljivcu
?
Ali
je
možno
,
Feodora
,
da
sem
te
užalil
s
svojimi
besedami
?
—
Če
sem
te
res
,
o
,
potem
mi
odpusti
!
Saj
še
svetniki
niso
brez
izkušnjav
,
a
oni
jih
srečno
premagajo
baš
zato
,
ker
so
svetniki
.
Navadni
ljudje
,
kakor
sva
jaz
in
ti
,
pa
omagajo
.
Midva
pa
ne
padeva
tako
nizko
,
kakor
se
ti
bojiš
.
Nisem-li
bil
dovolj
kreposten
,
da
sem
molčal
do
zdaj
?
A
da
ne
bi
tebe
ljubil
,
to
ni
v
moji
oblasti
.
Ljubil
sem
te
prvi
trenotek
,
ko
sem
te
zagledal
,
ljubim
te
iskreno
,
silno
tudi
sedaj
in
te
bodem
ljubil
do
svojega
zadnjega
vzdiha
,
naj
že
hočem
ali
se
ustavljam
.
O
,
reci
,
da
enako
iskreno
,
enako
silno
tudi
ti
mene
ljubiš
.
Samo
z
eno
besedo
,
samo
z
enim
migljajem
potrdi
mojo
sladko
slutnjo
,
in
nikoli
več
te
ne
bodem
nadlegoval
.
Utešiš
me
s
tem
za
celo
življenje
.
«
Feodora
je
zatrepetala
.
Znovič
si
je
pokrila
z
dlanmi
lica
,
ki
so
ji
žarela
v
živem
plamenu
.
Nehote
je
zadržala
za
trenotek
sapo
,
da
bi
poslušala
odmev
onih
milodonečih
besed
.
Oh
,
kako
dolgo
je
nje
duša
zastonj
koprnela
po
enakih
glasovih
,
a
zdaj
,
ko
so
nenadoma
zadoneli
na
strunah
njenega
srca
,
jih
je
morala
oglušiti
,
je
morala
bež
ati
pred
njih
zapeljivim
zvokom
.
Bridka
usoda
!
Toda
ni
,
da
bi
morala
!
Privzdignila
je
glavo
.
Smrtno
bled
,
z
očmi
gledajočimi
iz
polu-zaprtih
trepalnic
,
z
ustnicami
bolestno
stisnjenimi
,
s
pripognjeno
glavo
,
kakor
hudodelnik
,
ki
prosi
usmiljenja
,
je
stal
Franjo
pred
njo
,
čakaje
usodnega
odgovora
.
Ta
pogled
ji
je
pretresel
dušo
.
Nje
trdni
sklepi
so
se
zmajali
,
pogum
ji
je
upadel
.
Zavrtelo
se
ji
je
pred
očmi
,
in
oprijeti
se
je
morala
naslanjala
,
da
ni
onemogla
.
Takoj
pa
seje
spet
nanj
ozrla
in
ga
odločno
pogledala
:
»
Tako
,
kakor
si
ti
domišljuješ
,
«
je
rekla
z
mirnim
,
čistim
glasom
,
»
te
nisem
nikoli
ljubila
,
niti
te
bodem
kdaj
.
Ljubim
te
in
cenim
,
kakor
ljubimo
in
cenimo
vsakega
blagega
,
ljubeznivega
človeka
,
a
ker
si
vrhu
tega
tudi
moj
sorodnik
,
si
mi
tem
ljubši
.
A
zdaj
je
čas
,
da
neha
ta
čudni
in
za
naju
malo
primerni
pogovor
.
«
Franjo
se
je
zganil
.
Pogledal
jo
je
dvomljivo
,
a
pri
tem
je
Še
bolj
pobledel
,
in
črte
njegovega
obraza
so
kar
okamenele
.
»
Če
druzega
ne
,
vsaj
sočutno
besedo
bi
mi
privoščila
,
«
je
rekel
s
takim
glasom
,
ki
se
je
zdel
,
kakor
da
prihaja
iz
tujega
grla
;
tako
malo
je
bil
podoben
njegovemu
.
»
Kam
je
prešla
tvoja
blagost
,
kam
tvoje
dobro
srce
?
Ali
sta
tudi
ona
bila
samo
hlimba
?
—
Kaj
naj
postane
z
menoj
?
—
Feodora
,
Feodora
,
«
je
zaklical
s
prejšnjim
strastnim
obupom
,
»
sebi
pripisuj
zle
nasledke
,
ki
se
utegnejo
roditi
iz
tega
sestanka
!
«
Obrnil
se
je
in
počasnih
korakov
,
kakor
da
je
v
tej
pol
uri
z
dušno
čilostjo
izgubil
tudi
telesno
moč
,
je
zapustil
sobo
.
Ko
so
se
vrata
za
Franjem
zaprla
,
se
Feodora
ni
mogla
ni
ganiti
,
ni
misliti
;
samo
nedoločno
je
čutila
,
da
se
je
zdaj-le
med
temi
štirimi
zidovi
izvršil
važen
,
usoden
čin
v
žaloigri
njenega
življenja
,
ki
ni
uničil
samo
njenega
bitja
,
temveč
tudi
še
drugo
življenje
.
V
svesti
si
je
bila
,
da
je
storila
svojo
dolžnost
,
a
oni
sladki
čut
,
ki
spremlja
vsako
plemenito
dejanje
,
se
v
njej
ni
hotel
oglasiti
.
Nasprotno
,
začutila
je
v
srcu
neznosno
bolest
.
Tajni
očitajoči
glas
,
da
s
Franjem
ni
blago
ravnala
,
ji
ni
dal
miru
,
in
bila
je
nesrečna
,
kakor
še
nikoli
poprej
.
Notranji
glas
ji
je
govoril
,
da
nje
velika
žrtva
,
njeno
samozatajevanje
,
njene
neprestane
muke
ne
obrode
blagoslova
.
Pri
tej
zavesti
jo
je
popadel
obup
,
in
ta
brezupnost
jo
je
šele
zopet
oživila
.
Zaklenila
je
vrata
ter
se
vrgla
na
blazino
.
»
Ali
sem
mogla
drugače
ravnati
?
«
je
govorila
sama
pri
sebi
,
vdajajoč
se
vihri
,
ki
je
po
njej
razsajala
.
»
Ka-li
ne
vem
,
da
slabost
enega
trenotka
utegne
postati
bridkost
za
celo
življenje
?
—
Ka-li
ne
vem
,
da
ljudje
Franjevega
značaja
ljubijo
samo
enkrat
in
to
za
celo
življenje
?
Ako
bi
mu
bila
ovadila
čuvstva
,
ki
jih
zanj
gojim
,
bi
bila
ulila
tako
rekoč
olje
v
plamen
njegove
ljubezni
.
Ker
sem
mu
jih
pa
zatajila
,
je
upanje
,
da
se
ogenj
nedovoljenih
čuvstev
v
njem
skoro
ohladi
.
Nepovračana
ljubezen
redko
kdaj
požene
globoke
korenine
,
a
prevarjeno
srce
se
rado
obrne
drugam
.
In
tako
utegne
on
še
srečen
postati
v
življenju
,
kar
mu
iz
cele
duše
želim
.
Ali
ne
trpim
dovolj
jaz
za
oba
?
«
Tako
je
sebi
prigovarjala
,
da
bi
zadušila
prepričanje
,
katero
jo
je
vedno
bolj
prevzemalo
,
da
je
namreč
krivo
ravnala
s
pomilovanja
vrednim
možem
.
Ta
glas
ji
je
govoril
,
da
njega
ne
bi
bila
smela
meriti
z
merilom
drugih
lahkoživnih
metuljčkov
,
ki
ljubijo
iz
dolzega
časa
,
radi
zabave
in
iz
enakih
neblagih
vzrokov
,
in
da
bi
bila
bolje
storila
,
ko
bi
bila
zacelila
rane
njegovega
bolnega
srca
s
prijazno
besedo
,
z
zatrdilom
,
da
mu
ona
ostane
vedno
dobra
in
vdana
,
a
da
naj
se
njiju
sočutje
ublaži
po
vzajemnem
zatajevanju
.
S
tako
govorico
bi
ga
bila
gotovo
utešila
in
vzpodbujala
h
kreposti
.
A
tako
,
kaj
bode
z
njim
?
Slutnja
ji
je
govorila
,
da
nič
dobrega
.
Tako
si
je
mučila
svoje
zbegane
možgane
,
da
bi
našla
pot
,
po
kateri
reši
njega
in
sebe
iz
labirinta
.
—
Mrak
se
je
delal
,
a
ona
še
ni
bila
nič
pametnega
iztaknila
.
Vedela
je
samo
,
da
je
v
teh
kratkih
urah
preživela
celo
življenje
;
čutila
je
,
da
že
dozdaj
ni
ljubila
življenja
,
ker
ni
bila
srečna
,
a
odslej
ji
bode
življenje
kar
neznosno
.
V
hiši
pa
se
je
začulo
gibanje
in
govorjenje
.
Soprog
se
je
bil
menda
že
vrnil
ter
je
po
njej
povpraševal
.
Morala
si
je
deti
krinko
na
obraz
in
oditi
v
sobano
,
kjer
so
se
domači
shajali
.
Ko
se
je
potem
cela
družba
sešla
pri
večerji
,
ni
nihče
slutil
vi-viharja
,
ki
je
danes
razsajal
med
dvojico
,
ki
si
je
sedela
nasproti
.
Feodori
je
bila
res
videti
bledejša
in
resnejša
,
nego
sicer
,
a
v
nje
mirnem
vedenju
ne
bi
bilo
moglo
niti
najopreznejše
oko
zapaziti
mučnega
napora
,
s
katerim
je
dosegla
navidezni
pokoj
.
Na
Franjevem
obrazu
se
ni
ganila
nobena
žilica
.
Samo
njegove
trepalnice
so
zdaj
pa
zdaj
hitreje
utripale
,
in
pogostno
nadimanje
prsi
je
značilo
,
da
so
se
mu
bile
srčne
bolesti
le
še
pomnožile
.
Sicer
pa
se
je
vedel
,
kakor
po
navadi
.
A
vendar
je
bil
v
družbi
nekdo
,
ki
je
nocoj
imel
posebno
oster
pogled
za
njiju
.
Vidmarjevo
gospo
je
že
zjutraj
obhajal
sum
,
da
morda
Feodori
bolj
ugaja
prikupni
svak
,
nego
dolgočasni
soprog
.
Ali
bi
se
sicer
tako
odločno
branila
prihiteti
Franju
in
Sidoniji
na
pomoč
?
Nje
upadli
,
zamišljeni
obraz
ji
je
potrjeval
to
mnenje
,
in
zdelo
se
ji
je
,
da
je
tudi
Franjo
nocoj
raztresen
in
malobeseden
.
»
Med
tema
dvema
se
nekaj
plete
,
«
si
je
mislila
ter
sklenila
Emeriha
opozoriti
.
Ko
so
šli
po
večerji
,
kakor
po
navadi
,
vsi
na
verando
,
da
se
naužijejo
čvrste
,
hladne
sape
,
se
je
Feodora
od
družbe
poslovila
.
Bila
je
utrujena
in
želela
si
je
počitka
.
»
Ah
,
ko
bi
mogla
leči
za
večno
,
«
je
vzdihnila
natihoma
,
gredoč
v
svojo
sobo
.
Vidmarica
,
vesela
,
da
se
ji
je
prilika
tako
hitro
ponudila
,
se
je
hitro
oklenila
Emerihovega
lakta
in
ga
povabila
,
da
bi
jo
spremil
malo
na
vrt
,
češ
,
da
je
sedela
danes
dovolj
dolgo
pri
svojih
gostih
,
da
bi
rada
nekoliko
pregenila
svoje
otrple
ude
.
In
Emerih
,
ničesar
sluteč
,
jo
je
radovoljno
spremil
.
Ko
je
prišel
Emerih
oni
večer
v
svojo
spalnico
,
je
že
počivala
Feodora
.
Tudi
on
je
takoj
legel
,
ne
da
bi
bil
,
kakor
druge
večere
,
pred
spanjem
čital
še
novine
.
Tudi
se
ni
oglasil
,
dasi
je
vedel
,
da
Feodora
še
ne
spi
.
Čul
je
nje
težko
sopenje
,
nje
nemirno
premetavanje
še
dolgo
po
noči
;
takisto
je
spoznala
tudi
ona
iz
enakih
znamenj
,
da
je
tudi
njega
nocoj
zapustilo
spanje
.
Čudila
se
je
,
a
ni
ga
vprašala
,
pa
tudi
on
ni
vprašal
nje
,
zakaj
ne
more
spati
