Vse
ure
dneva
,
ki
čez
svod
hite
,
odsevajo
v
zrcalu
te
vode
,
vse
zarje
vanjo
omakajo
perot
,
vse
zvezde
vanjo
pišejo
svoj
pot
.
Zupančič
.
Jezero
sanja
v
svetotihem
krilu
planinskih
velikanov
.
Mlado
jutranje
zlato
še
plaho
poigrava
na
bledomodrem
oboku
in
na
zardelih
okamenelih
orjakih
,
odgrinja
mrak
nad
črnimi
šumami
in
zelenimi
livadami
.
V
smaragdni
gladini
se
ogleduje
nebo
in
breg
in
otok
in
grad
.
Tiho
,
tiho
pozvanja
nad
vodami
;
moli
,
prosi
.
Trepetaje
umolkne
.
Nenadoma
zapihlja
vesela
sapica
,
obujena
med
vonjavo
jelovino
in
dehtečimi
tratami
pod
ledenimi
palačami
kraljestva
Zlatorogovega
.
Predramljeni
vali
se
lesketajo
,
kakor
da
je
naglo
bežeča
poletna
noč
pozabila
svoje
najlepše
zvezde
v
jezeru
.
Pred
ranim
vetrom
plešejo
iskre
in
kolobarci
mimo
ljubkega
otoka
proti
divji
skali
,
kakor
z
velikanskim
mečem
odsekani
tikoma
nad
bregom
.
Po
rahlo
valujočih
vodah
zažiga
jutro
zelen
ogenj
.
Dalje
in
dalje
rajajo
luči
in
plamenci
po
kristalnih
cestah
,
prelivajo
barve
in
svit
,
se
utrinjajo
in
utapljajo
in
ugašajo
v
mračnih
globinah
.
Vekomaj
bi
sanjala
duša
,
zamaknjena
v
milino
jezera
,
v
veličanstvo
gora
.
Blagodejen
mir
tolaži
in
blaži
nepokojno
hrepenečega
duha
:
zemljan
se
čuti
tako
brezželjnega
—
tako
srečnega
člana
ogromnega
stvarstva
!
Po
pesku
hotelskega
vrta
so
se
bližali
koraki
in
ugledal
sem
Igorja
Kalana
,
prijatelja
izza
vseučiliške
glorije
,
precej
velikega
,
lepega
mladega
moža
.
Pozdravila
sva
se
prisrčno
;
obadva
je
dokaj
veselilo
nenadno
svidenje
po
mnogih
letih
.
Igor
Kalan
je
bil
še
vedno
živahen
in
hudomušen
kakor
svoje
dni
.
Samozavestni
,
krepkovoljni
obraz
mu
je
bil
jako
ogorel
.
Črne
brke
si
je
podjetno
vihal
naravnost
proti
ušesom
.
Prihitela
je
natakarica
.
Igor
si
je
naročil
kave
in
nasmodil
kubo
.
Tedaj
sem
opazil
na
njegovi
roki
poročni
prstan
.
„
Kaj
?
Naš
neugnani
Igor
Kalan
se
je
dal
vpreči
v
zakonski
jarem
?
“
„
Je
že
taka
,
bratec
moj
!
Laudabiliter
se
subiecit
,
bi
dejal
naš
nepozabni
profesor
Ivan
Vavm
.
Jaz
pa
pravim
kakor
modri
Mohamed
:
Kismet
!
Komur
je
usojeno
,
ta
se
oženi
—
hočeš
,
nočeš
,
moraš
!
Komur
pa
ni
namenjeno
,
pa
lahko
počenja
in
uganja
,
karkoli
hoče
—
sam
praznil
bo
bokale
.
Usoda
,
kismet
,
fatum
nam
ravna
življenje
.
Da
me
takrat
,
pred
osmimi
leti
,
ni
bilo
na
Bledu
,
bi
bil
še
danes
soliden
samotar
,
ki
se
vrača
vsako
noč
ob
eni
domov
.
Veš
,
kaj
?
Moja
žena
se
je
peljala
z
obema
dečkoma
v
Ljubljano
in
se
vrne
popoldne
.
Ako
hočeš
,
ti
pa
povem
,
kako
sem
se
zaljubil
,
zaročil
,
poročil
in
hvalevredno
pofilistril
!
“
„
Prosim
,
Igor
,
kar
sproži
!
“
„
Tukaj
naju
bi
utegnil
kdo
motiti
.
Dajva
,
dajva
,
popeljiva
se
po
jezeru
!
“
Najela
sva
čoln
,
plačala
in
se
izročila
valovom
.
Bliskoma
so
ubežale
ribice
od
najine
ladjice
.
Že
so
pluli
tudi
drugi
čolni
po
jezeru
.
V
lahnih
valih
prečiste
vode
so
se
zvijale
in
gugale
podobe
pisane
obale
.
Obrežni
pragi
,
dvorci
,
verande
in
gaji
so
se
jeli
odmikati
od
naju
;
jezero
se
je
širilo
in
širilo
.
Nad
nama
so
strigle
vesele
blejske
lastovice
,
prijatelj
Igor
pa
je
jel
pripovedovati
.
Po
prostovoljskem
letu
sem
se
izneveril
pravoslovju
in
šel
k
pošti
.
Našemu
uradu
je
načeloval
ravnatelj
Milan
Jarnik
,
majhen
pa
hud
gospod
.
Kratki
in
trdi
so
se
mu
jezili
lasje
,
brki
in
brada
nepristransko
na
vse
plati
kakor
togotemu
ježu
bodice
.
Ravnatelj
Jarnik
je
bil
izboren
poštni
uradnik
,
toda
sila
natančen
,
siten
in
muhast
.
Včasi
je
godrnjal
ves
ljubi
božji
dan
.
Bil
je
eden
izmed
onih
nesrečnih
dlakocepcev
,
ki
grene
sebi
in
drugim
življenje
večinoma
z
ničevimi
malenkostmi
.
Ob
vsem
tem
pa
je
celo
menil
,
da
je
še
premalo
strog
v
službi
.
Kadar
je
bil
dobre
volje
,
je
pač
tudi
znal
svojo
kritiko
ali
pravzaprav
svojo
grajo
tako
osoliti
,
zabeliti
ali
pa
oviti
,
da
je
skelela
malo
manj
.
Najrajši
pa
je
karal
one
uradnike
,
ki
so
mu
bili
najljubši
.
Meni
je
o
vsaki
priliki
očital
,
da
mi
čimdalje
bolj
pojema
neobhodno
potrebno
navdušenje
za
poslovanje
na
pošti
.
Menda
pomniš
,
da
sem
za
gimnazijskih
let
rad
zajahal
hipogrifa
.
Pa
tudi
v
pisarnici
mi
Muza
marsikrat
ni
dala
miru
,
dokler
nisem
vpregel
Pegaza
v
galejo
visokodonečih
stihov
in
rim
.
Presneta
Muza
!
Pregrešil
sem
veliko
obilico
pesmi
,
toda
ostal
sem
najširjim
krogom
slavnega
občinstva
popolnoma
neznan
pesnik
.
Moja
modrica
je
bila
bolj
domače
sorte
:
vnemala
me
je
večinoma
za
rojstne
praznike
,
za
godove
in
jubileje
,
za
krstne
in
birmanske
in
svatbene
pojedine
,
za
dobljene
stave
in
za
„
vseh
devet
“
v
kegljaškem
krogu
.
Nikdar
pa
nisem
opeval
kislovijoličastih
bolečin
in
grenkočrne
žalosti
,
kakor
je
bilo
tedaj
moderno
.
Moje
drobne
pesmice
so
bile
vse
od
konca
do
kraja
poskočne
,
okrogle
—
in
vendar
so
bile
mojemu
predstojniku
oster
trn
v
birokratični
peti
.
Porogljivo
me
je
imenoval
nedeljskega
pesnika
!
Ali
tudi
pravih
poetov
ni
cenil
kratkomalo
nič
.
Poudarjal
je
,
da
mu
je
žabje
regljanje
ali
pa
mijavkanje
nesrečno
zaljubljenega
mačka
stokrat
ljubše
nego
vsaka
deklamacija
.
Tako
malo
laskavo
je
sodil
o
pesnikih
in
mi
namigaval
,
da
ne
bi
pošti
prav
nič
škodovalo
,
ako
bi
pustil
gospod
oficijal
Igor
Kalan
svoje
pesmi
lepo
mirno
v
črnilniku
.
Kako
rad
bi
mu
bil
povedal
,
kaj
menim
!
No
,
iznenada
se
mi
je
ponudila
prilika
.
Ponesrečil
se
je
star
poštni
sluga
.
Uradniki
smo
hoteli
revežu
olajšati
bedo
in
se
domenili
,
da
priredimo
zabavni
večer
na
korist
siromaku
.
Tovariši
so
me
dregali
,
naj
deklamiram
nekatere
svojih
pesmi
.
Ker
so
se
mi
zdele
prežaltave
,
sem
jim
obljubil
le
predavanje
v
prozi
.
Izbral
sem
si
tak
predmet
,
da
sem
mogel
—
vsaj
mimogrede
—
povedati
ravnatelju
Jarniku
marsikaj
,
česar
mu
sicer
ne
bi
smel
.
Naglašal
sem
,
da
pesniki
,
pisatelji
in
drugi
umetniki
niso
kar
take
ničle
,
kakor
se
dozdeva
nekaterim
materijalistom
.
Navel
sem
več
primerov
iz
svetovne
zgodovine
.
Zlasti
sem
slavil
Cezarja
,
tega
največjega
Rimljana
,
tega
izbornega
govornika
,
občudovanega
pisatelja
in
nikdar
premaganega
vojskovodjo
.
Naposled
sem
dejal
:
„
Pesniki
in
pisatelji
vzgajajo
narod
,
mu
čuvajo
in
negujejo
svojstvo
,
jezik
in
druge
narodne
zaklade
.
Bog
ni
ustvaril
samo
prozajičnega
krompirja
,
ampak
tudi
poetične
cvetlice
!
Bog
ni
ustvaril
samo
kuretine
,
marveč
tudi
slavca
!
“
O
kako
debelo
je
gledal
oni
večer
gospod
ravnatelj
Milan
Jarnik
!
Poslušal
je
jako
pozorno
in
tiho
pokašljeval
.
Po
predavanju
pa
me
je
posmehljivo
pohvalil
:
„
Čestitam
vam
,
gospodine
,
čestitam
!
Bili
bi
vzoren
župnik
.
Dovolite
mi
še
opombico
!
Zelo
dvomim
,
da
bi
bil
vaš
Cezar
tudi
dober
poštni
oficijal
.
Hvala
,
gospodine
!
“
Kmalu
potem
so
me
premestili
na
veseli
Dunaj
.
Ločitev
od
preljubih
tovarišev
mi
je
bila
težja
,
nego
sem
mislil
.
Naposled
sem
se
poslovil
tudi
od
gospoda
ravnatelja
Jarnika
.
Bil
je
ves
mehak
.
„
Vso
srečo
na
novem
mestu
!
“
je
vzkliknil
ginjen
.
„
Oprostite
mi
,
gospod
oficijal
,
ako
sem
bil
nemara
kdaj
preosoren
z
vami
!
Služba
ni
šala
,
odgovornost
je
velika
.
Boste
že
še
izkusili
,
gospodine
,
kadar
boste
sami
načelnik
.
In
spominjali
se
boste
mene
,
svojega
starega
predstojnika
,
ki
vam
je
vsekdar
želel
vse
najboljše
.
Ako
bi
kdaj
potrebovali
mojega
priporočila
ali
nasveta
,
vam
bom
vselej
rad
na
razpolago
...
“
Na
Dunaju
sem
se
imel
prav
dobro
.
Ej
,
ali
smo
bili
včasi
veseli
in
razposajeni
!
Tudi
v
uradu
se
mi
ni
godilo
slabo
.
Že
drugo
leto
so
me
povišali
za
višjega
oficijala
.
Prvi
dopust
sem
hotel
porabiti
,
da
bi
obiskal
Bled
in
preživel
par
idilskih
tednov
v
rajskolepi
jezerski
krajini
.
Ze
veleprijetna
misel
,
da
mi
toliko
dni
ne
bo
treba
čepeti
v
pusti
pisarnici
ali
pa
znojiti
se
po
prašnih
cestah
in
soparnih
ulicah
med
vročimi
zidinami
dunajskimi
,
že
ta
misel
sama
mi
je
zbujala
zidano
voljo
.
Štel
sem
tedne
,
štel
sem
dni
kakor
dijak
pred
velikimi
počitnicami
.
Vnaprej
sem
se
veselil
domačih
gora
,
domačih
voda
,
domačega
zraka
v
najlepšem
kraju
najlepše
doline
evropske
.
Natihoma
sem
pomiloval
prijatelje
,
ki
niso
mogli
z
mano
.
Zbogom
,
Dunaj
!
V
Ljubljani
sem
se
dodobra
naspal
in
se
drugo
jutro
odpeljal
na
Gorenjsko
.
Na
Gorenjsko
!
Ta
beseda
je
imela
že
od
nekdaj
tajnovito
,
čarobno
moč
do
mojega
srca
.
Kako
smo
skakali
in
vriskali
otroci
,
kadar
so
nam
doma
obljubili
:
„
V
nedeljo
se
popeljemo
na
Gorenjsko
!
“
Jutro
je
bilo
vedro
,
krasno
.
Le
nad
Šmarno
goro
je
belelo
nekaj
oblakov
,
rahlih
ko
nastlana
volna
.
Jarko
je
blestel
sneg
na
Kamniškem
sedlu
.
Na
Ljubljanskem
polju
so
želi
pšenico
;
nekateri
kozolci
so
bili
že
polni
.
Ob
rumenem
žitu
in
na
rjavih
strniščih
so
se
v
julijskem
solncu
premikali
svetlobeli
rokavi
,
živordeče
rute
,
temnomodra
krila
in
se
bliskale
rene
na
konjskih
opravah
.
Ponekod
so
že
orali
za
ajdovo
setev
.
Vse
me
je
zanimalo
,
vse
se
mi
je
zdelo
opazovanja
in
občudovanja
vredno
.
Zdravolični
otroci
na
njivah
in
pašnikih
so
vlaku
na
čast
živahno
mahali
s
klobučki
in
slamniki
ter
ga
pozdravljali
na
vso
sapo
:
„
Živio
,
živio
!
“
Malo
pred
Kranjem
sta
se
za
kratek
čas
metala
dva
pastirca
,
oba
divja
in
lepa
kakor
planine
v
ozadju
.
Mlada
Sava
,
še
neoskrunjena
od
tovarniških
blagodarov
,
je
prala
razklane
pečine
in
odrušene
skale
z
bisernobelimi
penami
in
zelenimi
vali
.
Reka
je
bila
nekoliko
upadla
;
na
obrežnem
robu
je
temnela
proga
še
vlažnega
rdečkastobelega
peska
in
proda
.
Po
dolgi
dobi
sem
zopet
videl
zale
gorenjske
Mine
in
krepke
Janeze
,
kmetiške
vozove
z
dvema
ojnicama
,
očrnele
stoge
in
pisane
uljnjake
.
Izza
nežne
modrine
jutranjega
para
je
veličastno
vstajala
neskončna
,
vedno
nova
lepota
slovenskih
planin
ter
budila
domišljiji
prijetne
slutnje
o
gozdnem
hladu
,
o
šumečih
vodicah
in
bobnečih
slapih
.
Smejalo
se
mi
je
samo
ob
sebi
;
z
enim
podplatom
sem
bil
takorekoč
že
na
Bledu
.
Duša
mi
je
pela
radostno
:
„
Naše
gore
!
“
in
celo
iz
vlakovega
šumenja
in
drdranja
sem
slišal
:
„
Naše
gore
!
Naše
gore
!
“
V
kupeju
je
zaudarjalo
po
usnju
in
premogovem
dimu
.
Nasproti
mene
je
čepel
gospod
v
karirani
obleki
.
Nepremični
pusti
obraz
mu
je
bil
obrit
,
le
pod
nosom
se
je
dolgočasilo
nekaj
pomiloščenih
kratkih
brkov
,
zelo
podobnih
zobni
krtačici
.
V
orokavičenih
dolgih
prstih
je
leseno
držal
rdečo
potopisno
knjižico
z
angleškim
naslovom
in
bral
,
bral
,
bral
.
Za
planinsko
krasoto
zunaj
se
ni
ogreval
kar
nič
,
saj
je
videl
gore
in
doline
protokolirane
in
registrirane
črno
na
belem
.
Na
postajah
je
mrgolelo
izletnikov
in
hribolazcev
.
Nekateri
so
bili
tako
smešno
opravljeni
,
da
so
zbujali
občno
veselje
.
Moji
sopotniki
so
jih
imenovali
športne
maškare
in
planinske
bajace
.
Na
leškem
kolodvoru
sem
zapustil
kariranega
mvlorda
in
poveril
prtljago
mlademu
vozniku
;
nato
pa
sem
jo
mahnil
preko
železničnega
tira
peš
po
prostrani
Radovljiški
ravnini
,
in
se
oziral
na
stare
znance
,
zdaj
na
Stol
in
na
Begiinjščico
,
zdaj
na
Jelovico
in
na
Triglav
.
Kakor
v
prijetnih
sanjah
sem
korakal
mimo
zelenih
pašnikov
in
kristalnih
studencev
,
čez
stari
most
preko
Save
in
po
sveže
vonjavem
gozdu
proti
Zagoricam
.
Se
je
skrivalo
Blejsko
jezero
svojo
lepoto
.
Naposled
sem
zagledal
grad
in
kmalu
potem
se
je
pred
mano
razgrinjala
vsa
blejska
krasota
.
Bilo
mi
je
,
kakor
da
sem
se
preselil
na
nov
,
lepši
svet
.
Letos
sem
zopet
tukaj
.
Jasno
so
mi
oživeli
spomini
izza
mojega
prvega
dopusta
na
Bledu
,
jasno
vidim
obraze
in
prizore
minulih
dni
.
V
tajnovitem
čaru
preteklosti
se
mi
zde
že
lepši
in
mikavnejši
nego
takrat
,
pred
osmimi
leti
,
ko
sem
jih
opisoval
v
svojih
zapiskih
.
Tedaj
že
ni
bilo
več
lahko
dobiti
stanovanja
.
Iskal
sem
po
Zagoricah
,
Želečah
in
Mlinem
.
Naposled
sem
pri
jako
prijazni
in
zgovorni
mamki
našel
v
preprosti
hiši
vzorno
čisto
zgornjico
z
razgledom
na
vrt
in
na
jezero
,
ki
se
je
širilo
med
bregovi
kakor
napeta
zelena
svila
.
Na
oknu
so
žareli
bujni
živordeči
nageljni
.
Iz
sobice
sem
mogel
preko
dvorišča
in
vrta
videti
del
Karavank
,
obrasli
hrib
z
gradom
in
otok
,
ki
se
je
v
jutranjih
žarkih
lesketal
ko
pisan
dragulj
v
srebrnem
okovu
.
Takoj
sem
se
čutil
domačega
.
Obšla
me
je
iskrena
želja
,
da
bi
živel
vedno
v
tem
lepem
kraju
!
Na
šetališču
je
bilo
že
precej
izprehajalcev
.
Dame
so
nosile
smešno
majhna
pokrivalca
in
čudne
,
rokave
,
ki
so
bili
nad
komolcem
pretirano
široki
,
podnevi
smešni
,
ponoči
pošastni
;
bolj
prismojene
in
manj
okusne
mode
že
dolgo
ni
bila
na
našem
planetu
.
Po
gladki
cesti
so
hikli
kolesarji
.
Bilo
je
že
jako
vroče
.
V
kopeli
sem
se
spomnil
svojega
kovčega
.
Krenil
sem
na
pošto
in
naročil
,
kam
naj
pošljejo
moje
stvari
.
Vrnil
sem
se
v
drevored
.
Kar
sem
blizu
topliškega
hotela
zagledal
svojega
sorodnika
,
doktorja
Janka
Zalokarja
,
stopajočega
iz
brilnice
.
Jako
sem
se
ga
obveselil
.
Doktor
Janko
Zalokar
je
bil
mojega
očeta
bratranec
in
,
kakor
velimo
,
pravi
fant
od
fare
!
Samec
v
takoimenovah
najboljših
letih
,
je
bil
malo
večji
od
mene
in
že
precej
debel
.
Služboval
je
na
Dolenjskem
in
slovel
za
izbornega
zdravnika
.
„
O
,
na
zdar
,
Igor
!
“
je
vzkliknil
radostno
in
mi
krepko
stisnil
roko
.
„
Kdaj
si
pa
prišel
?
“
„
Davi
.
Ti
si
prvi
znanec
,
ki
ga
tukaj
vidim.
“
Janko
je
imel
one
mirno
opazujoče
,
ugibajoče
oči
,
kakršne
imajo
sodniki
in
zdravniki
.
Iz
Jankovih
pa
je
odsevala
tudi
srčna
dobrotljivost
in
nehote
sem
sodil
:
že
te
sočutne
modre
oči
morajo
ubogemu
bolniku
obuditi
neomajno
zaupanje
do
zdravnikove
umetnosti
.
Včasih
pa
so
se
znale
kaj
poredno
bliskati
!
„
Ostaneš
dalje
tu
?
“
„
Par
tednov
.
“
„
Dobro
,
dobro
.
Odslej
bomo
lahko
tarokirali
štirje
,
eno
urico
ali
pa
dve
,
po
obedu
.
Kaj
pa
je
v
tej
vročini
prijetneje
,
kakor
v
hladni
senci
ob
jezeru
slovesno
naznaniti
kontra
in
supra
igri
in
napovedanemu
pagatu
?
Ostane
ti
še
zmeraj
dovolj
časa
za
kopanje
,
plavanje
in
veslanje
,
za
izlete
,
plese
in
koncerte
,
za
šport
in
flirt
in
tako
dalje
.
Vidiš
,
tamle
prihaja
eden
naših
slavnih
tarokačev
,
jasni
gospod
Ivan
Zlatoust
Oven
,
višji
geometer
iz
Gradca
,
špiritist
,
jako
zabaven
človek
.
“
„
Kaj
?
Špiritist
je
?
“
„
Mož
ljubi
alkohol
bolj
nego
sebe
in
svojega
bližnjega
,
“
me
je
poučil
Janko
in
si
pogladil
svojo
gosto
francosko
brado
.
„
Sleherni
dan
podere
svojih
par
litrov
starine
in
po
več
kozarcev
piva
.
“
Počasi
se
je
bližal
gospod
Zlatoust
Oven
z
dolgim
životom
na
kratkih
nogah
.
Roke
je
držal
na
hrbtu
in
opletal
z
rumeno
palico
na
levo
in
pravo
.
Posvetna
ničemurnost
mu
ni
kazila
žlahtnega
značaja
;
rjava
obleka
,
že
dolgo
nič
polikana
,
je
bila
polna
slikovitih
gub
in
izprva
beli
slamnik
je
bil
že
tudi
precej
rumen
in
otipan
.
Bujnordeči
nos
je
molče
trobental
,
da
ga
možiček
rad
pije
.
Janko
naju
je
predstavil
.
„
Povečajmo
državi
dohodke
!
“
je
dejal
gospod
Zlatoust
bolj
sam
zase
in
si
prižgal
smotko
.
„
Kako
se
pa
že
kaj
imate
,
gospod
svetnik
?
“
ga
je
vprašal
Janko
.
Gospod
Oven
si
je
leno
potegnil
z
roko
po
nagubanem
obrazu
in
štrlečih
brkih
.
Lokavo
je
pogledal
s
svojimi
drobnimi
rjavimi
očmi
mene
in
Janka
ter
se
odrezal
:
„
Predolgo
sem
jadral
po
jezeru
in
zdaj
me
tare
morska
bolezen
.
Res
!
“
Govoril
je
skozi
nos
,
kakor
stari
Slovenci
,
Francozi
in
aristokrati
.
„
Ali
to
nas
nikar
ne
oviraj
,
da
bi
z
veselim
zaupanjem
gledali
v
prihodnost
!
“
je
tolažil
sam
sebe
in
dodal
:
„
Moja
Genofefa
,
moja
preljuba
žena
,
mi
ne
verjame
,
da
sem
bolan
.
Pa
nič
ne
de
.
Zdravit
se
grem
v
hladno
oazo
,
katerih
se
,
hvala
Bogu
,
ne
manjka
na
Bledu
.
Da
se
kmalu
zopet
vidimo
,
čili
in
zdravi
!
“
Odkril
se
je
,
pokimal
in
romal
proti
bližnji
gostilnici
.
„
Gospod
Oven
je
jako
vnet
svobodoumnik
!
“
mi
je
razlagal
Janko
.
„
Rajši
sedi
v
najmanjši
krčmi
ali
kavarni
nego
v
največji
pisarnici
.
Doma
ga
pika
in
zbada
in
graja
njegova
preljuba
žena
kakor
sitna
guvernanta
.
Pušiti
sme
revež
le
v
veži
ali
na
vrtu
.
Zato
rad
desertira
svoji
„
Genofefi
“
.
Vobče
je
prav
dober
človek
,
morda
predober
;
le
škoda
,
da
je
tako
mlačen
narodnjak
!
Gospa
Ovnova
,
veš
,
je
gorenještajerska
Nemka
in
po
nemški
piščalki
pleše
vsa
rodbina
.
Slovenci
imamo
preveč
takih
žalostnih
Ovnov
!
“
Izprehajala
sva
se
pod
zeleno
streho
kostanjevega
drevoreda
.
Na
šetališču
je
bilo
čimdalje
več
elegantnih
svetlih
oblek
in
pisanih
solnčnikov
.
Vsak
čas
je
pozvonil
kolesar
.
Kolesaric
je
bilo
takrat
še
malo
;
kadar
se
je
katera
pokazala
,
je
vse
gledalo
za
njo
.
Mimo
naju
je
pridrdrala
marsikatera
kočija
.
Pestunje
so
varovale
lične
otroške
vozičke
.
Lepe
in
nelepe
guvernante
so
krotile
nagajive
gosposke
paglavce
,
ki
so
delali
zgago
z
obroči
,
žogami
in
drugimi
igračami
.
Marsikateri
topličar
je
spoštljivo
pozdravil
doktorja
Zalokarja
.
„
Kako
ti
zavidam
tvoj
plemeniti
,
vzvišeni
poklic
,
Janko
!
Oteti
človeku
življenje
—
ali
bi
mogel
človek
kaj
lepšega
na
svetu
?
“
Janko
se
je
nasmehnil
in
dejal
:
„
Svoj
čas
sem
se
hotel
posvetiti
gledališkemu
odru
.
Z
največjim
veseljem
sem
sodeloval
pri
diletantskih
predstavah
.
Že
medicinec
,
pa
tudi
pozneje
,
zdravnik
,
sem
igral
še
vedno
rad
razne
vloge
,
kajpada
z
večjim
navdušenjem
nego
uspehom
.
Se
zdaj
hranim
ponarejeno
črno
brado
,
ki
sem
z
njo
paradiral
prvikrat
na
odru
,
haha
!
Poglej
naravnost
!
Nasproti
nam
prihajata
gospod
Dragutin
Balenovič
,
jako
bogat
veletrgovec
iz
Zagreba
,
in
njegova
hčerka
Nada
.
Vidi
se
jima
,
da
nista
došla
na
Bled
niti
zaradi
revmatizma
ali
bolnih
živcev
,
niti
zaradi
malokrvnosti
in
bledice
.
Oba
sta
člana
našega
ožjega
kroga
,
se
udeležujeta
naših
izletov
in
igrata
z
nami
lawn-tennis
ali
pa
croquet
.
Drugi
naši
gospodi
te
predstavim
že
še
o
priliki
.
“
„
Hvala
lepa
!
“
Gospod
Dragutin
Balenovič
je
bil
srednje
velik
,
ogorel
,
slok
in
žilav
.
V
črnih
laseh
in
brkih
se
je
svetila
že
marsikatera
bela
nitka
,
toda
kretal
se
je
še
vedno
prožno
in
iz
temnih
oči
mu
je
žarel
skoraj
mladeniški
ogenj
.
Poteze
njegovega
podolgastega
obraza
so
bile
odločne
,
ostre
,
obrvi
izredno
močne
,
spodnja
ustnica
debela
;
konca
dolgih
brkov
sta
visela
navzdol
.
Slamnik
,
obleka
,
rokavice
in
fini
čevlji
,
vse
je
bilo
sivo
.
Iz
levega
žepa
kratke
suknje
mu
je
gledal
Obzor
.
Tudi
gospodična
Nada
Balenovičeva
je
bila
jako
elegantno
oblečena
.
Izraz
njenega
temnopoltnega
obličja
je
bil
plemenit
,
nekoliko
ponosen
.
Njeno
resno
malone
strogo
lepoto
so
v
čudovitem
kontrastu
milile
sanjave
oči
z
nežnimi
gostimi
trepalnicami
.
Krasni
lasje
so
bili
črni
z
modrim
odsvitom
,
kakor
gavranje
krilo
.
Skozi
prozorno
tkanino
njene
bele
bluze
je
lahno
rdela
rožna
polt
nežno
oblikanih
rok
.
Ko
smo
se
srečali
,
me
je
Janko
predstavil
in
vprašal
gospoda
Balenoviča
:
„
No
,
ali
se
je
že
kaj
poboljšal
vaš
jasni
kajon
,
vaš
tirolski
madžaron
ali
madžarski
tirolec
grof
Hedervarv
?
“
„
A
!
Hedervarv
!
“
je
nejevoljno
ponavljal
Hrvat
in
zablisnilo
je
zlato
plombiranih
zob
.
Zaničljivo
je
zamahnil
z
roko
in
poudarjal
:
„
Phylloxera
,
doktore
!
Phylloxera
!
“
„
Kaj
pravi
Obzor
?
“
Medtem
sem
motril
dražestno
Hrvatico
.
Zlasti
so
me
zanimale
njene
divne
črne
oči
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
se
skriva
v
njihovih
globinah
zaeno
mirna
ljubkost
in
hudourna
strast
,
zaeno
angel
in
demon
.
Rahlo
je
žvenketala
srebrna
verižica
njene
pahljače
ob
zlati
zapestnici
.
„
Prosim
,
dovolite
mi
,
častita
gospodična
—
kako
vam
ugaja
pri
nas
na
Slovenskem
?
“
sem
jo
vprašal
,
dočim
sta
jela
njen
papa
in
Janko
vneto
politizirati
.
„
Prav
dobro
,
gospod
višji
oficijal
!
“
je
odgovorila
živahno
.
„
Ah
,
vaš
Bled
,
vaše
planine
,
vaša
postojnska
jama
!
Le
nekaj
se
mi
zdi
čudno
.
S
papanom
sva
bila
tudi
v
Ljubljani
in
njeni
okolici
.
Tako
lepi
kraji
—
ali
tako
prazni
!
Širna
ravan
,
visoke
planine
—
vsa
ta
mnogolična
divota
v
mestnem
obližju
!
Kako
krasen
je
razgled
z
Gradu
!
Ali
kako
malo
obiskovalcev
je
gori
!
“
„
Ljubljančani
menda
mislijo
,
da
je
Grad
le
za
tujce
.
“
Mimo
naju
je
stopala
družba
turistov
.
Vsi
so
imeli
velike
rododendronove
in
košutnikove
šope
na
klobukih
in
palicah
.
„
Na
ljubljanskem
Gradu
bi
moral
biti
lep
,
velik
hotel
!
“
„
Gospodična
,
počakajmo
še
petdeset
ali
sto
let
!
Zdaj
pa
vam
moram
v
povračilo
pohvaliti
vaša
prekrasna
Plitvička
jezera
,
vašo
slikovito
„
hrvatsko
Švico
“
,
vaše
prekrasno
Zagorje
,
kjer
so
se
Hrvati
in
Slovenci
dvignili
zoper
graščinske
tirane
.
Preživel
sem
mnogo
lepih
,
mnogo
nepozabnih
dni
v
Krapinskih
toplicah
,
v
Klanjcu
,
na
Cesargradu
,
v
Novih
dvorih
,
na
Pristavi
in
tam
okoli
ob
idilski
Sotli
.
Užival
sem
pa
tudi
divjo
krasoto
romantičnih
krajev
v
zlati
Bosni
.
Zlasti
mi
je
ugajal
belo
peneči
se
zeleni
Vrbas
od
Banjeluke
do
Jezera
pred
Jajcem
,
ker
se
mi
je
zdel
tako
podoben
naši
mladi
Savi
.
“
„
Potemtakem
ste
videli
celo
več
hrvatskih
krajev
nego
jaz
,
“
je
pripomnila
gospodična
Balenovičeva
in
se
obrnila
k
očetu
:
„
Čuješ
,
dragi
papa
,
vedno
mi
obetaš
,
da
bova
potovala
po
Bosni
.
Kdaj
pa
že
pojdeva
?
“
„
Kadar
hočeš
,
dušica
zlata
,
kadar
hočeš
,
samo
zdajle
še
ne
!
Zdajle
odpotujeva
v
hotel
!
Napisati
moram
več
pisem
.
Prosim
,
oprostite
mi
!
Priporočam
se
gospodoma
!
“
„
Vrlo
mi
je
bilo
drago
,
gospod
višji
oficijal
!
“
je
rekla
Nada
z
dražestnim
nasmehom
.
„
Prosim
vas
,
častita
gospodična
,
ne
pozabite
jutri
priti
h
kroketu
!
“
je
opomnil
Janko
odhajajočo
,
se
priklonil
in
odkril
;
od
njegovih
kratko
ostriženih
las
je
lahno
zadehtelo
po
frizerskih
dišavah
.
V
stari
župni
cerkvi
je
zvonilo
poldne
.
„
Nada
ima
sicer
obilo
satelitov
in
trabantov
okoli
sebe
,
“
je
povzel
Janko
.
„
Kjer
je
med
,
tam
so
tudi
muhe
.
Danes
je
pa
odpodila
kar
vse
.
Včasi
ima
svoje
kaprice
.
Niti
doktorja
Jurinca
ni
bilo
!
Ta
mladi
odvetniški
koncipijent
ji
kavaliri
najvztrajneje
in
menda
edino
on
more
pričakovati
kaj
uspeha
.
Stari
Balenovič
pa
bi
imel
rajši
trgovca
za
zeta
.
Igor
,
pazi
in
ne
zaljubi
se
v
Nado
,
da
se
danes
ali
jutri
ne
izcimi
kakšen
dvoboj
na
Osojnici
ali
na
Straži
,
haha
!
“
„
Nič
se
ne
boj
,
Janko
!
Nisem
se
prišel
ženit
na
Bled
.
Živela
prostost
!
“
„
Tako
je
govoril
že
marsikdo
...
“
Za
seboj
sva
zaslišala
hitri
topot
konjskih
kopit
in
mimo
naju
se
je
tiho
pripeljala
sijajna
ekipaža
;
v
njej
je
sedel
sivobrk
general
z
zlatim
ovratnikom
in
rdečimi
lampasi
.
Šla
sva
še
nekaj
kratov
po
drevoredu
gori
in
doli
.
Veselilo
me
je
,
videčega
več
mladih
gospodičen
v
narodni
noši
.
Na
uho
so
udarjale
besede
raznih
jezikov
.
„
Naš
Bled
je
mednarodno
kopališče
,
“
je
poudarjal
Janko
z
vidnim
zadovoljstvom
.
„
Na
Bled
prihajajo
ne
samo
Hrvati
in
Čehi
,
marveč
tudi
Rusi
,
Francozi
,
Nemci
,
Italijani
,
da
,
celo
Angleži
in
Američani
.
Na
Bledu
more
biti
vsak
po
svoji
fasoni
srečen
:
kdor
si
želi
družbe
,
je
najde
dovolj
,
odlične
ali
preproste
;
kdor
hrepeni
po
miru
,
more
tukaj
uživati
idilsko
samoto
;
tako
toplega
jezera
,
tako
lepe
ravnine
in
tako
vabljivih
hribov
in
gora
v
najbližji
okolici
ne
najdeš
izlepa
kmalu
v
planinskem
letovišču
!
Kje
pa
stanuješ
?
“
„
Pri
Osojnikovih
.
Upam
,
da
bom
prav
zadovoljen
.
“
Potegnil
je
uro
iz
žepa
svojega
belega
telovnika
in
se
obrnil
.
Krenila
sva
po
obrežni
cesti
proti
gostilnici
,
sedla
v
leseno
hladnico
ob
jezeru
k
podolgasti
mizi
ter
naročila
obed
.
Pri
kolibi
je
bila
voda
prozorna
ko
novo
steklo
,
malo
dalje
od
brega
se
je
videla
lepo
zelena
,
bolj
proti
sredi
pa
modra
,
kakor
vedro
nebo
nad
njo
.
Otok
je
objemal
svetel
pas
.
Čisto
blizu
hladnice
so
plavale
ribe
in
ribice
nad
peskovitim
dnom
,
zdaj
mirno
premikale
plavuti
,
zdaj
ko
žive
strelice
švigale
za
drobtinami
,
ki
so
jih
metali
preko
lesene
ograje
otroci
,
obezani
s
servijetami
okoli
vratu
;
hvaležni
mali
občudovalci
so
gnali
burno
veselje
,
kadar
so
ribe
rojema
naskakovale
večje
kose
,
da
so
se
bliskale
srebrne
luskine
in
se
širili
čimdalje
večji
krogi
po
površini
.
Pod
bližnjim
košatim
kostanjem
je
obedovala
večja
družba
Čehov
.
V
njih
glasnem
pogovoru
so
se
ponavljali
izrazi
in
imena
:
Vašaty
,
Taaffe
,
volilna
reforma
,
der
dumme
Kerl
von
Wien
,
hanba
,
ultramontanci
,
češko
državno
pravo
,
Pacak
,
Rieger
,
antisemiti
...
Tedaj
je
stopil
k
nama
mlad
gospod
v
kolesarski
opravi
,
pozdravil
Janka
in
se
okrenil
k
meni
:
„
Prosim
,
gospod
,
dovolite
,
da
se
vam
predstavim
:
doktor
Zvonimir
Jurinac
.
“
„
Veseli
me
,
gospod
doktor
!
—
Igor
Kalan
,
višji
oficijal
.
“
Janko
mu
je
ponudil
stol
poleg
sebe
.
Srečni
čestilec
gospodične
Balenovičeve
je
bil
primeroma
še
Jako
mlad
mož
,
ljubezniv
,
živahen
,
simpatičen
.
Bistre
rjave
oči
so
gledale
radostno
,
skoraj
poredno
:
Lasje
so
se
mu
lahno
kodrali
in
gosti
brki
,
še
nežni
in
kratki
,
so
upravičevali
up
,
da
jih
čaka
še
lepa
prihodnost
.
V
njegovi
rdečkastosvileni
ovratnici
se
je
svetila
igla
s
smaragdom
.
„
Naš
ministrski
predsednik
Badeni
presoja
vse
s
svojega
ozkovidnega
gališkega
stališča
!
“
se
je
hudoval
visok
tenor
češkega
omizja
.
„
Na
temle
vrtu
je
stalo
nekdaj
dvoje
jagnedov
,
“
je
dejal
Janko
.
„
Pa
tudi
med
gradom
in
župno
cerkvijo
je
stalo
pred
leti
več
topolov
na
bregu
.
Prav
nič
mi
jih
ni
žal
.
Nikdar
nisem
ljubil
teh
dolgočasnih
dreves
.
“
Pomenkovali
smo
se
o
Sokolu
,
o
zagrebškem
vseučilišču
,
o
Matici
,
o
gledališču
,
o
Južnoslovanski
akademiji
,
o
Maksimiru
in
Tuškancu
in
naposled
o
hrvatskem
planinskem
društvu
.
Čehi
so
še
zmeraj
vneto
politizirali
.
Zdaj
je
zagrmel
izza
njih
mize
močan
bas
:
„
Kdo
neki
še
kaj
uvažuje
pobožne
želje
antikvaričnega
grofa
Hohenwarta
!
Ma
ucta
!
“
„
Gospod
višji
oficijal
,
ali
ste
bili
že
kdaj
na
Slemenu
vrhu
naše
dolge
Zagrebške
gore
?
“
me
je
vprašal
doktor
Jurinac
,
ko
sem
mu
povedal
,
da
sem
bil
že
bogvedi
kolikokratov
v
Zagrebu
.
„
Še
nikdar
ne
,
gospod
doktor
!
“
„
Kadar
zopet
obiščete
našo
stolico
,
ne
zamudite
prilike
!
Raz
Sleme
vidite
ob
ugodnem
vremenu
vse
Zagorje
,
Gorjance
,
Snežnik
,
Nanos
,
Kamniške
planine
,
Stol
,
Jelovico
,
Triglav
...
Najlepši
je
razgled
pozimi
.
“
Po
obedu
je
priromal
gospod
višji
geometer
Oven
in
Janko
je
naročil
natakarici
,
naj
prinese
karte
.
„
Tako
igramo
na
Bledu
!
“
se
je
radoval
Janko
,
kadar
je
imel
koš
tarokov
.
Kadar
jih
je
pogrešal
,
je
klavrno
molčal
.
Gospod
Zlatoust
Oven
se
je
venomer
muzal
in
se
previdno
krepčal
zoper
morsko
bolezen
,
doktor
Jurinac
pa
je
tiho
požvižgaval
ali
pa
spuščal
cigaretni
dim
skozi
usta
in
nos
.
Igrali
smo
precej
enako
.
Ko
smo
se
naigrali
,
je
odšel
Janko
proti
Zagoricam
,
jaz
pa
sem
zavil
domov
.
Osojnikova
hiša
je
bila
lično
pobeljena
.
Streho
so
krile
očrnele
skodle
.
Za
železnim
omrežjem
majhnih
oken
od
zelenkastega
otoškega
kamena
je
še
vedno
venelo
cvetje
orumenelih
kresnic
.
V
hladni
veži
sem
srečal
Osojnikovo
mater
,
krepko
ženo
z
mirnim
,
preudarnim
obrazom
.
Odlikovala
jo
je
prirodna
dostojanstvenost
kmetiške
matere
in
gospodinje
,
ki
podpira
hiši
tri
ogale
.
„
Gospod
Kalan
,
vaše
reči
je
pa
Minka
koj
zapoldan
gori
nesla
,
“
mi
je
dejala
in
si
popravila
rumenkasto
,
višnjevopikasto
ruto
,
zavezano
za
tilnikom
.
Govorila
je
rahlo
in
naglo
.
„
Minka
!
“
je
zaklicala
in
obrnila
glavo
proti
odprti
kuhinji
.
Na
kuhinjskem
pragu
se
je
pokazala
najprvo
brezova
metla
,
potlej
pa
zlatolaso
dekle
ob
osemnajstih
letih
.
Njene
oči
,
bolj
modre
nego
nebo
nad
Bledom
,
so
me
pogledale
radovedno
in
plašno
.
Takoj
jih
je
povesila
in
njen
sveži
,
rožnati
obraz
je
oblila
rdečica
.
Menda
se
je
ženirala
svoje
obnošene
obleke
.
„
To
je
naš
novi
gost
,
gospod
Kalan
,
“
je
rekla
mati
.
„
Dober
dan
,
gospod
!
“
me
je
pozdravila
Minka
in
mi
po
kratkem
preudarku
segla
v
ponujeno
roko
.
Dlan
in
prsti
so
bili
trdi
od
dela
,
toda
oblika
njene
majhne
roke
je
bila
jako
nežna
.
„
Moram
se
vam
zahvaliti
,
da
ste
mi
shranili
kovčeg
,
gospodična
Minka
!
“
„
Kaj
gospodična
!
“
je
ugovarjala
mati
in
se
nasmehnila
hčerini
zadregi
.
„
Kar
Minka
ji
recite
,
pa
bo
!
No
,
le
še
pometaj
,
Minka
!
“
Lepo
mlado
dekle
je
izginilo
za
kuhinjskimi
kulisami
.
Na
cesti
pa
je
ropotal
voz
in
cingljal
zvonček
.
„
Naši
so
!
“
je
rekla
mati
.
„
Oča
in
Janezek
peljeta
deteljo
.
“
Stopila
sva
na
prag
.
Počasi
jo
je
mahal
mimo
stari
Osojnik
,
visoko
vzrasel
,
močan
junak
.
Široka
pleča
in
prsi
sta
mu
pokrivala
srajca
od
debelega
domačega
platna
in
odpet
rdeč
telovnik
.
Iz
žepa
mu
je
molel
ogrizeni
ustnik
kratkega
vivčka
.
Dasi
me
je
videl
že
davi
,
me
je
premeril
s
hladnim
,
malo
zaupnim
pogledom
,
kakor
motri
slovenski
kmet
vsakega
tujca
,
zlasti
pa
mestnega
škrica
.
Naposled
je
malo
pokimal
,
dvignil
širokokrajni
klobuk
brez
strahu
in
mi
odzdravil
:
„
Bog
daj
!
“
Na
dehteči
detelji
je
sedel
okrogloličen
svetlolas
deček
,
držal
bič
z
obema
rokama
in
me
debelo
gledal
z
velikimi
očmi
.
Obraz
in
roke
so
mu
bile
omarogane
z
višnjevočrnim
sokom
zrelih
borovnic
.
Okoli
voza
in
modre
stare
kobile
je
skakalo
žrebe
z
zvončkom
na
rdečem
traku
.
„
No
,
Janezek
,
ali
si
kaj
priden
?
“
sem
ga
nagovoril
.
On
pa
me
je
uporno
pogledal
,
češ
,
kaj
pa
to
tebe
briga
?
„
Reci
:
Priden
,
gospod
,
kadar
štruklje
jem
!
“
mu
je
pomagala
mati
.
Janezek
se
je
obliznil
,
oče
pa
je
pognal
:
„
Bistahor
,
stara
!
“
Kobila
je
vlekla
samo
z
ojnicama
,
poveznici
pa
sta
bili
oviti
na
ojesih
.
Nad
jazbečevino
velikega
komata
je
mahala
gabrova
veja
,
konju
muhalnik
.
Šel
sem
po
lesenih
stopnicah
v
zgornjico
.
Na
dvorišču
je
lajal
pes
.
Razložil
in
porazobesil
sem
svoje
stvari
po
orehovi
omari
in
mizi
.
Kmalu
pa
sem
bil
zopet
zunaj
,
zunaj
!
Na
Stražo
je
vabil
napis
na
deski
in
zavil
sem
navkreber
.
Že
je
čakal
točni
polumesec
,
bela
snežinka
,
na
jasnovišnjevem
izhodnem
nebu
.
Na
prostrani
radovljiški
ravnini
so
se
jarko
svetile
bele
hiše
in
cerkvice
in
kapelice
in
ceste
med
temnimi
gaji
in
zelenimi
tratami
in
rumenimi
poljanami
.
Od
vseh
strani
je
vrela
sijajna
lepota
v
začudeno
oko
.
Vse
je
bilo
tako
sveže
,
tako
deviško
,
tako
novo
,
kakor
da
je
pravkar
ustvarjeno
.
Na
večerni
in
južni
strani
so
se
na
holmih
in
gorah
udobno
greli
gozdi
,
sami
gozdi
.
Nekaj
nedopovedno
lepega
,
resnega
,
vzvišenega
je
trepetalo
nad
praznujočimi
giganti
golih
Karavank
kakor
tudi
nad
obraslimi
bohinjskimi
vrhovi
,
nad
njimi
pa
se
je
svetilo
nekaj
belega
:
Triglav
!
Moja
duša
se
je
očistila
protiprirodne
dunajske
navlake
.
Veselo
se
je
dvignila
in
plula
po
tej
lepoti
domačega
sveta
in
se
vtapljala
in
spajala
s
čisto
prirodo
.
Sedel
sem
na
klop
in
poslušal
gozdno
godbo
,
dokler
ni
jelo
večerno
solnce
prebadati
drevja
z
blestečimi
iglami
in
presti
zlatih
niti
od
veje
do
veje
.
Vročina
je
ponehavala
.
V
daljavi
so
pozvanjali
zvonovi
.
Počasi
sem
se
vračal
in
se
spominjal
Nade
pa
Minke
.
Večerjala
sva
z
Jankom
zopet
v
kolibi
ob
jezeru
.
Na
pogrnjenih
mizah
so
gorele
sveče
v
steklenih
oklopcih
.
Sivkasti
in
rumenkasti
ponočni
metulji
so
jih
strastno
obletavali
.
Jezero
in
bregove
je
ogrinjal
ves
čar
vedre
poletne
noči
.
Bajno
je
seval
otok
v
mili
bledi
luči
mirne
mesečine
.
Na
nebu
in
v
jezeru
so
migljale
zvezde
.
„
Skoraj
bi
ti
bil
pozabil
povedati
,
da
je
tvoj
bivši
načelnik
Jarnik
na
Bledu
,
“
je
dejal
Janko
in
gledal
vešče
,
rajajoče
okoli
luči
.
„
Tudi
lani
je
bil
tukaj
.
“
„
Moram
ga
obiskati
.
“
„
Letos
je
privedel
tudi
hčerko
s
sabo
,
“
je
nadaljeval
doktor
,
pomolčal
in
dodal
:
„
Lepo
dekle
!
Prav
lepo
dekle
!
Malo
takih
!
“
Janko
ni
rad
hvalil
krasnega
spola
.
Zato
mi
je
zbudila
njegova
laskava
ocena
pozornost
in
radost
.
„
Gospodična
Jarnikova
?
Ne
poznam
je
,
Janko
!
Kako
pa
ji
je
ime
?
“
„
Olga
.
“
Prvo
noč
na
Bledu
sem
spal
posebno
sladko
.
Proti
jutru
se
mi
je
sanjalo
nekaj
izredno
lepega
in
prijetnega
:
Nada
in
Minka
sta
me
držali
vsaka
za
eno
roko
in
me
poljubljali
,
kar
se
je
dalo
!
Ginjen
in
hvaležen
sem
obema
vračal
vroče
poljube
tako
ognjevito
,
da
je
bilo
veselje
!
Te
sanje
so
se
mi
zdele
kaj
dobro
znamenje
za
prihodnost
.
Zbudil
sem
se
zidane
volje
.
Ko
sem
zagledal
na
steni
podobi
Marije
in
svetega
Martina
,
blejskega
patrona
,
sem
se
iznova
obveselil
,
da
nisem
več
v
dunajski
kletki
.
V
duši
se
mi
je
smejalo
:
Prost
si
,
fant
,
svoj
si
—
na
Bledu
,
na
enem
najlepših
krajev
vsega
sveta
!
Spodaj
na
dvorišču
je
vesel
gorenjski
petelin
izražal
svoje
občutke
z
glasnimi
kikiriki
;
v
hlevu
je
hrzal
konj
.
Naglo
sem
vstal
,
se
napravil
in
pogledal
skozi
odprto
okno
.
Čiste
gore
so
sevale
v
vlažnem
sijaju
.
Izza
bujnega
obrežnega
zelenja
se
je
tuintam
lesketalo
jezero
kakor
opal
.
Otok
je
odevala
prenežna
,
komaj
vidna
jutranja
tančica
.
Vse
naokoli
je
bilo
sveže
,
ljubko
in
veselo
,
veselo
!
Kar
sem
slišal
,
da
stopajo
po
stopnicah
lahne
bose
noge
.
Potrkalo
je
na
vrata
.
In
kdo
je
stopil
na
moje
prijazno
vabilo
v
moj
hram
?
Osojnikov
Janezek
.
Vrata
pa
je
mali
diplomat
v
srajčki
in
hlačicah
pustil
previdno
odprta
,
da
bi
mogel
nemudoma
uiti
,
ako
bi
mu
hotel
tuji
škric
do
živega
.
Od
zdolaj
je
zadišalo
po
žgani
kavi
.
„
O
,
ali
si
ti
,
očka
?
Dobro
jutro
!
“
Gledal
me
je
zvedavo
in
še
vedno
malo
plašno
in
uporno
ter
oporekal
:
„
Saj
nisem
očka
!
“
Prijel
je
za
kljuko
in
mencal
z
nogo
ob
nogi
.
„
Zgodaj
si
vstal
,
Janezek
,
si
že
priden
,
no
!
“
„
Pa
bo
že
sedem
!
“
je
ugovarjal
in
še
zmeraj
držal
za
kljuko
.
„
Kadar
pridejo
medičarji
na
Bled
,
ti
kupim
medenega
konjička
pa
odpustkov
,
veš
,
Janezek
!
“
Toda
mali
modrijan
si
je
menda
mislil
:
Kdo
bo
čakal
tako
dolgo
?
Po
kratkem
pa
mučnem
pomišljevanju
me
je
poučil
:
„
V
štacuni
imajo
pa
že
zdaj
dobre
fige
in
rožiče
!
“
Dal
sem
mu
nekaj
novokovanih
krajcarjev
;
bil
jih
je
jako
vesel
.
Hvaležno
me
je
pogledal
,
pustil
kljuko
in
oznanil
:
„
Kosilo
je
kuhano
.
Mati
bi
radi
vedeli
,
če
ga
hočete
gori
.
“
„
Le
reci
jim
,
da
pridem
takoj
doli
.
“
Odhitel
je
doli
,
kazat
svoje
„
cekine
“
.
Vzel
sem
si
cigaret
in
šel
za
njim
.
V
večji
sobi
,
v
„
hiši
“
me
je
čakalo
„
kosilo
“
:
mlečna
kava
in
pšeničnjak
.
Osojnica
me
je
prišla
pozdravljat
,
pa
se
kmalu
vrnila
v
kuhinjo
,
odkoder
je
dišalo
po
„
politih
“
žgancih
.
Sedel
sem
k
orehovi
mizi
na
klop
ob
steni
,
zajtrkoval
in
gledal
po
sobi
.
Vse
je
bilo
lepo
čedno
in
čisto
:
okenca
,
police
,
omara
,
težka
skrinja
s
pisanimi
srci
in
rožami
,
klopi
ob
stenah
in
ob
zeleni
peči
,
kropilnik
z
blagoslovljeno
vodo
pri
durih
...
Ob
omari
je
na
vrvici
visela
pratika
z
rdečimi
svetniki
,
blizu
nje
pa
močno
tiktakala
orumenela
ura
na
nihalo
.
Na
vratih
so
bile
med
letnico
in
štirimi
križi
s
kredo
zapisane
svetih
Treh
kraljev
začetnice
.
V
vdolbini
nasproti
peči
,
v
takoimenovani
levi
,
kjer
so
svoje
dni
borove
treske
gorele
in
svetile
pridnim
predicam
in
poskočnim
plesalkam
,
rokodelcem
in
molilcem
,
ondi
je
počivala
košarica
s
šivanjem
,
črnilnik
in
druga
drobnjava
.
Po
zajtrku
sem
hodil
po
okolici
ali
se
pa
hladil
in
bral
v
senci
,
ali
se
kopal
in
plaval
v
jezeru
.
Popoldne
,
po
malici
pa
me
je
moj
bratranec
,
dr.
Janko
Zalokar
,
brez
usmiljenja
tiral
proti
zdraviliški
hiši
h
kroketu
.
Na
vrtu
me
je
predstavil
gospe
Genovefi
Ovnovi
,
ki
je
ondukaj
taborila
s
svojimi
tremi
hčerami
.
Gospodičnam
je
bilo
ime
Fefi
,
Lavra
in
Hilda
.
„
Častita
gospoda
,
prosim
,
oprostite
me
za
nekaj
minut
,
vrnem
se
skoro
!
“
se
je
opravičil
in
že
je
izginil
in
me
prepustil
moji
usodi
.
Ovnove
dame
so
sedele
na
dveh
klopeh
.
Gospodične
so
si
bile
jako
podobne
.
Vse
tri
so
bile
krepke
,
monumentalne
device
.
Vse
tri
so
imele
okrogle
,
sladke
in
skrivnostno
neumne
obraze
.
Vse
tri
so
bile
oblečene
v
pisano
gornještajersko
nošo
.
Njih
lasje
so
imeli
bledorumeno
barvo
slabo
pečenih
žemelj
.
Marljivo
so
kvačkale
ter
me
sramežljivo
in
vprašujoče
pogledavale
kakor
tri
debele
uganke
.
To
deviško
trojico
je
stražil
mršav
zmaj
,
stroga
mati
Genovefa
.
Gospa
Ovnova
menda
ni
bila
nikdar
ogledalo
lepote
.
Njena
suha
,
postna
postava
ni
kazala
prav
nobenega
ženskega
čara
.
S
svojimi
dolgimi
koščenimi
rokami
bi
mogla
brez
posebne
težave
objeti
kar
troje
zetov
obenem
.
Njene
vodenosive
oči
so
podčrtavali
svinčenomodri
kolobarji
.
Pletla
je
nogavico
,
ki
je
bila
navidezno
brez
konca
in
kraja
,
kakor
tista
čudovita
povest
o
steklem
polžu
in
jari
kači
.
Nasmehnila
se
mi
je
kaj
prijazno
in
na
ta
signal
so
se
mi
mahoma
nasmehnile
tudi
vse
tri
deve
zorne
!
Krožile
so
ustnice
tako
drobno
,
kakor
bi
hotele
zažvižgati
tercet
.
To
se
mi
je
zdelo
tako
smešno
,
da
sem
se
moral
nasmehniti
tudi
jaz
.
Muzalo
se
nas
je
potemtakem
vseh
pet
.
„
Gospod
višji
oficijal
,
izvolite
sesti
k
nam
,
saj
je
še
dovolj
prostora
!
“
me
je
medeno
vabila
gospa
Genovefa
.
„
Fefrl
,
umakni
se
nekoliko
!
“
je
ukazala
najstarejši
hčerki
,
sedeči
poleg
nje
.
V
božjem
imenu
sem
se
stisnil
med
zmaja
in
Fefrl
in
za
to
sem
se
moral
še
vljudno
zahvaliti
!
O
ti
vražji
doktor
!
Semkaj
me
že
ne
bo
nikdar
več
!
„
Gospod
višji
oficijal
ste
Nemec
?
“
me
je
vprašala
gospa
Genovefa
čisto
od
blizu
malone
tik
ušesa
.
„
Slovenec
sem
,
milostiva
,
z
respektom
povedano
.
Es
mufi
auch
solche
Kauze
geben
!
je
spoznal
že
stari
Goethe
,
ko
je
pisal
o
Slovencih
.
“
„
Kakor
vidim
,
se
radi
šalite
,
gospod
višji
oficijal
!
Hm
...
Slovenci
imajo
—
Fefrl
,
ljubo
dete
,
glavnik
ti
pade
iz
las
,
popravi
si
ga
!
—
hm
,
Slovenci
imajo
krasne
narodne
pesmi
!
“
Fefrl
,
tridesetletno
dete
,
ki
je
čičalo
poleg
mene
,
je
pokorno
zardelo
in
si
popravilo
glavnik
.
„
Prav
rada
poslušam
vaške
fante
in
dekleta
,
ki
pojo
tako
lepo
!
“
je
dodala
gospa
laskavo
.
„
O
jaz
tudi
!
“
so
se
oglasile
vse
tri
gracije
točno
,
kakor
zbor
v
starogrških
tragedijah
.
„
Slovenci
so
jako
nadarjen
,
muzikalen
narod
,
“
je
nadaljevala
sloka
gospa
Genovefa
.
„
Gospod
višji
oficijal
gotovo
tudi
igrate
na
kakšen
instrument
?
“
„
Na
orglice
,
milostiva
!
“
Gospa
se
je
zasmejala
in
hčere
so
zopet
krožile
usta
na
trožvižg
.
„
Moja
dekleta
igrajo
vsa
tri
na
klavir
,
“
je
oznanila
mati
z
veselim
ponosom
,
jaz
pa
sem
si
mislil
:
Ubogi
klavir
!
Ubogi
sosedje
!
In
kaj
pa
je
pravzaprav
meni
mar
,
če
znajo
te
stare
punce
ropotati
na
klavirju
ali
na
kontrabasu
ali
na
cimbalah
ali
na
velikem
turškem
bobnu
?
Gospa
Ovnova
pa
je
veselo
nadaljevala
:
„
Vse
tri
svirajo
klasične
skladbe
ali
pa
tudi
kaj
okroglega
,
kakor
kdo
želi
,
po
notah
ali
brez
not
.
Igrati
znajo
celo
v
temi
ali
pa
z
zavezanimi
očmi
!
“
„
Čestitam
vam
,
milostiva
!
Potem
vam
prihranijo
mnogo
dragega
petroleja
vaše
gospodične
umetnice
.
“
„
O
vi
šaljivec
!
Hilda
,
ljubica
moja
,
drži
se
malo
bolj
pokoncu
,
saj
si
tako
lepo
vzrasla
!
Gospod
Kalan
,
kateri
skladatelji
vam
pa
najbolj
ugajajo
?
“
„
Chopin
,
Beethoven
in
Schubert
,
“
sem
odgovoril
,
dočim
se
je
tako
lepo
vzrasla
Hilda
,
najmlajša
hči
,
zganila
in
vzravnala
.
„
Ah
,
Chopin
,
Chopin
!
“
je
vzkliknila
gospodična
Fefi
s
pavjim
glasom
in
vzdihnila
,
kakor
bi
jo
dušilo
preobilje
nedopovednih
občutkov
.
„
Njegove
skladbe
so
nebeške
!
“
„
Nebeške
!
“
je
odmevalo
od
Lavre
kakor
tudi
od
Hilde
.
V
teh
njihovih
vzklikih
se
je
ovajala
vsa
njih
dušna
topost
in
praznota
.
„
Chopin
je
klavirju
duša
!
“
je
deklamirala
Fefrl
in
debelo
pogledala
na
streho
Blejskega
doma
,
kakor
bi
sedel
slavni
skladatelj
tam
gori
na
dimniku
.
Mimo
so
švigali
kolesarji
in
drdrale
kočije
pa
druga
kola
.
Avtomobilov
ono
dobo
še
ni
bilo
nobenih
.
„
Počastiti
nas
morate
kmalu
s
svojim
obiskom
,
gospod
Kalan
!
“
je
vabila
gospa
Ovnova
.
„
Precej
dober
klavir
smo
najeli
iz
Ljubljane
.
“
Joj
!
—
Priklonil
sem
se
.
„
O
priliki
bom
tako
prost
,
milostiva
!
“
sem
odvrnil
s
trdnim
sklepom
,
da
me
prav
gotovo
ne
bo
nikdar
k
Ovnovim
.
Kritizirale
so
malone
vsakega
,
ki
je
šel
ali
se
peljal
mimo
nas
.
Čudil
sem
se
,
da
poznajo
toliko
topličarjev
;
opazil
sem
kmalu
,
da
se
zanimajo
bolj
za
napake
nego
za
vrline
svojega
ljubega
bližnjega
.
Tedaj
sem
slišal
glasni
smeh
veselega
svetnika
Zlatousta
Ovna
,
ki
je
prihajal
z
gospodom
Dragutinom
Balenovičem
in
Jankom
na
vrt
.
Za
njimi
je
stopal
doktor
Zvonimir
Jurinac
z
gospodično
Nado
Balenovičevo
in
Jako
mlado
,
meni
še
neznano
damo
v
preprosti
beli
obleki
s
temnordečim
trakom
okoli
pasu
in
z
belo
čepico
na
rjavih
laseh
.
Njena
nenavadno
dražestna
postava
je
takoj
obudila
mojo
pozornost
.
„
Gospod
višji
oficijal
Igor
Kalan
—
gospodična
Olga
Jarnikova
!
“
je
predstavil
doktor
Zalokar
.
Ko
se
je
obrnila
Jarnikova
hčerka
k
meni
in
ko
sem
prvikrat
pogledal
v
njene
prekrasne
temnosive
oči
v
okviru
dolgih
črnih
trepalnic
,
sem
začutil
neznano
,
čudno
osuplost
,
potem
pa
radostno
razburjenost
.
„
Jako
me
veseli
,
da
mi
je
čast
,
videti
hčerko
svojega
bivšega
predstojnika
,
“
sem
ji
dejal
,
dočim
so
Ovnove
dame
pozdravljale
drugo
došlo
gospodo
z
glasnimi
vzkliki
in
hrupnim
smehom
.
Gospa
Genovefa
je
zavidno
in
srepo
gledala
na
gospodično
Olgo
,
prenevarno
tekmovalko
njenih
hčera
.
„
Gospod
Kalan
,
odkod
pa
poznate
mojega
papana
?
“
me
je
vprašala
z
mirnim
nasmehom
.
„
V
Trstu
sem
bojeval
z
njim
v
poštnem
uradu
marsikateri
boj
brez
upa
zmage
.
“
Radostno
sem
motril
njene
velike
,
modrosive
oči
,
ki
so
gledale
tako
milo
in
zaeno
tako
očarujoče
in
zmagoslavno
!
Že
dolgo
nisem
videl
tako
lepe
mladenke
.
Nikdar
ne
bi
bil
mislil
,
da
morejo
biti
sive
oči
tako
izredno
,
tako
tajinstveno
krasne
!
Opazil
sem
,
da
je
gospa
Ovnova
šepetala
s
svojo
Lavro
in
Lavrica
je
bila
precej
pri
Olgi
in
ji
jela
z
afektirano
naglostjo
pripovedovati
,
da
je
bila
včeraj
v
Radovljici
v
graščinskem
parku
,
ki
ga
imenujejo
duhovite
glave
paradiž
,
češ
,
da
sta
tam
Adam
in
Eva
,
akotudi
le
kamenita
...
Olga
jo
je
potrpežljivo
poslušala
.
Obrnjena
je
bila
napol
k
Lavri
,
napol
k
meni
in
jaz
sem
z
velikim
veseljem
občudoval
njeno
ljubko
temnopoltno
lice
in
njen
čisti
profil
.
Pridružil
se
je
zdaj
našemu
igralnemu
krogu
vitek
mlad
pravnik
z
navihanim
bledim
obrazom
,
gospod
Bogomil
Jereb
.
Gospodična
Hilda
ga
je
goreče
pogledala
,
ga
takorekoč
poljubljala
z
očmi
;
modra
mati
Genovefa
pa
niso
bili
tega
kavalirja
kar
nič
veseli
,
saj
ni
imel
niti
prvega
državnega
izpita
in
je
bil
tudi
očitno
premlad
za
prezrelo
Hildo
.
Praktična
mati
Genovefa
so
se
ogrevali
le
za
realno
politiko
:
star
umirovljenec
bi
jim
bil
ljubši
zet
nego
mladenič
brez
službe
.
Pogumnega
jurista
pa
mrzli
pogledi
gospe
mame
niso
prav
nič
motili
.
Meni
nič
,
tebi
nič
,
je
že
stal
pri
Hildi
ter
ji
pripovedoval
,
da
je
ujel
davi
lepega
lipana
v
Savi
tam
blizu
mostu
pod
Skalami
.
Medtem
je
dvoril
doktor
Jurinac
gospodični
Nadi
,
Fefrl
pa
je
oblegala
bogatega
vdovca
Balenoviča
.
Gospod
je
vdano
prenašal
ognjevito
ljubeznivost
na
moža
dresirane
device
in
ostal
hladen
kakor
led
v
hotelski
omari
ter
nepristransko
delil
damam
bonbone
.
Gospa
Ovnova
je
z
glavo
mignila
najmlajši
hčeri
in
Hilda
je
oddrobnela
po
kroketne
krogle
in
kladivca
.
Njen
častitelj
Bogomil
jo
je
precej
ubral
za
njo
,
zvest
kakor
senca
.
Oba
sta
izginila
v
bližnji
hiši
in
mislil
sem
si
:
Zdajle
se
pa
dvema
dobro
godi
—
poljubujeta
se
,
da
je
kaj
!
Res
sta
se
vrnila
nekam
rdeča
,
dasi
jima
ni
bilo
težko
nositi
.
Doktor
Jurinac
jima
je
pomagal
,
ko
sta
zabijala
železne
loke
in
dva
lesena
količka
v
tla
.
Hilda
je
dvignila
vrečo
in
vsak
je
potegnil
iz
nje
svojo
kroglo
.
Gospodična
Olga
je
ujela
rdečo
,
jaz
pa
rožnato
.
„
Skupaj
sva
,
gospodična
Jarnikova
!
Ali
jih
bova
!
“
Nasmehnila
se
mi
je
in
v
licih
sta
se
pokazali
dražestni
jamici
.
Njena
spodnja
ustnica
je
bila
nekoliko
bujnejša
od
gorenje
,
ki
se
je
v
ponosnem
loku
prožila
nad
dolenjo
.
Igralo
nas
je
osem
.
Doktor
Zalokar
nas
je
zapustil
;
moral
je
k
bolniku
.
Gospa
Ovnova
,
njen
mož
in
gospod
Balenovič
niso
sodelovali
,
ampak
sedeli
na
klopi
in
gledali
,
kako
podimo
pisane
lesene
krogle
z
dolgimi
lesenimi
kladivi
skozi
železne
loke
in
proti
količkoma
.
Ovnove
gospodične
so
se
pridno
gostile
z
Balenovičevimi
bonboni
,
čenčale
in
kričale
:
„
Bravo
,
bravo
,
višnjeva
!
—
Oh
,
slabo
,
zelena
!
“
Večkrat
so
se
tudi
prepirale
,
ali
je
zadela
krogla
kroglo
ali
ne
,
in
se
vnemale
tako
,
kakor
bi
šlo
za
zlate
gradove
.
Olga
je
govorila
le
malo
.
Presneto
pusta
igra
,
ta
angleški
kroket
,
sem
si
mislil
.
Ali
jaz
bom
navzlic
temu
še
prihajal
,
že
vidim
...
Pogledal
sem
zopet
na
Olgo
.
Bila
je
mirna
,
resna
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
se
zanima
le
za
krogle
.
Krepko
je
držala
njena
mala
roka
kladivce
.
Kako
spretno
in
lahno
ga
je
znala
sukati
,
kako
izborno
je
znala
krokirati
,
odbijati
sovražno
kroglo
,
da
se
je
potočila
daleč
po
pesku
in
po
ledini
!
Gospod
svetnik
Zlatoust
Oven
je
bil
kaj
dobre
volje
.
Pušil
je
izvrstno
smotko
gospoda
Balenoviča
in
dražil
svojo
preljubo
Genoiefo
.
Zdajci
pa
je
povzel
:
„
Poslušajte
,
dražestna
in
cenjena
gospoda
,
poslušajte
,
kaj
se
mi
je
davi
sanjalo
!
Juhu
!
Sanjalo
se
mi
je
,
da
se
je
izpremenilo
Blejsko
jezero
v
šampanjec
,
pa
v
pravi
šampanjec
,
prosim
!
“
„
Ali
že
zopet
začenjaš
?
“
ga
je
zavrnila
gospa
in
ga
ožgala
z
jako
nemilostivim
pogledom
.
„
Ne
bodi
no
taka
,
preljuba
Genofela
!
Niti
v
sanjah
mi
ne
privoščiš
dobre
pijače
in
še
tako
pocenit
“
„
Ali
res
ne
znaš
nič
pametnega
govoriti
?
Si
pa
že
zopet
kje
...
“
„
No
,
menim
,
da
so
bile
moje
sanje
dovolj
nedolžne
!
Zato
se
lepo
pomiri
pa
glej
me
zopet
prijazno
,
Genofefa
mojega
srca
!
“
Vsi
smo
se
muzali
,
samo
togotna
Ovnovka
ne
.
Tudi
gospodu
Ovnu
se
je
dobro
zdelo
,
kar
je
povedal
.
„
Vesel
sem
,
zmeraj
sem
vesel
,
dasi
sem
zgrešil
pravi
poklic
!
“
je
nadaljeval
.
„
Oho
!
“
se
je
oglasil
gospod
Balenovič
.
„
Čujmo
,
čujmo
!
“
„
Tako
je
,
ljubezniva
gospoda
!
Izobraziti
bi
se
bil
moral
za
opernega
pevca
.
Ali
žalibog
nisem
o
pravem
času
spoznal
,
kakšen
dragocen
zaklad
imam
v
goltancu
!
“
„
To
pa
pač
,
to
!
“
je
ironično
priznavala
jezna
Genofefa
.
„
O
ti
—
!
“
„
Zdaj
je
pa
že
prepozno
.
V
Ameriki
bi
mogel
s
svojim
tenorjem
zaslužiti
en
sam
večer
več
,
nego
tukaj
v
desetih
letih
!
Pa
zdaj
je
že
,
kar
je
.
Zbogom
,
bogastvo
!
No
,
navzlic
temu
sem
vesel
,
kakor
mlad
som
v
jezeru
!
“
Ravno
smo
dovršili
igro
,
ko
je
iz
bližnjega
zdraviliškega
parka
zadonela
živahna
koračnica
.
Vsi
smo
šli
poslušat
godbo
.
Na
vrtu
in
v
drevoredu
je
bilo
polno
ljudi
;
večinoma
pa
niso
poslušali
,
ampak
glasno
govorili
in
se
smejali
pod
košatimi
kostanji
,
kjer
so
že
gledali
bledozeleni
plodovi
izza
temnozelenih
listov
.
Mladi
svet
je
koketiral
in
flirtal
,
starejši
pa
so
opazovali
,
kako
se
predejo
in
tko
niti
ljubezni
.
Veseli
dijaki
so
moško
in
z
vidno
blaženostjo
pušili
prepovedane
cigarete
in
motrili
kratkokrile
deklice
.
Črnopolten
Italijan
je
ponujal
na
vrvico
privezan
pester
oblak
rahlo
šumečih
balonov
,
tako
lepo
pisanih
,
kakor
da
je
ukradel
samo
mavrico
božjo
z
neba
.
Tudi
kužki
so
se
veselili
svojega
življenja
,
vljudno
migali
z
repi
ali
pa
kritično
lajali
nad
tovariši
.
Hodil
sem
z
gospodično
Olgo
in
Lavro
.
„
Gospodična
Jarnikova
,
ali
ste
že
dolgo
na
Bledu
?
“
sem
vprašal
,
ker
mi
ni
prišlo
nič
duhovitejšega
na
misel
.
„
Skoraj
štirinajst
dni
,
gospod
Kalan
!
Ko
je
bilo
šolsko
leto
v
našem
zavodu
pri
kraju
,
sva
prišla
s
papanom
takoj
sem
.
“
„
Kaj
pa
kaj
dela
gospod
ravnatelj
?
“
Oči
ji
je
odela
komaj
vidna
meglica
in
preko
obraza
ji
je
šla
rahla
senca
,
preden
je
odgovorila
:
„
Bere
,
piše
.
Z
doma
gre
le
malokdaj
.
Včasih
se
gresta
z
gospodom
Balenovičem
malo
izprehajat
.
“
„
Ali
pojdete
še
v
zavod
,
gospodična
?
“
„
Nič
več
.
Dovršila
sem
,
hvala
Bogu
!
“
Nad
jezerom
je
plul
ubegel
rdeč
balonček
;
veter
ga
je
gnal
proti
Zaki
.
Nesrečen
deček
je
obupno
gledal
za
njim
in
oznanjal
svojo
bridko
izgubo
z
otožnim
samospevom
.
„
Morala
bom
domov
,
“
je
rekla
gospodična
Olga
.
„
Dovolite
,
da
vas
spremim
,
gospodična
!
“
sem
prosil
in
že
sem
se
veselil
,
da
bom
nekaj
časa
sam
z
njo
,
pa
je
pristopila
še
Fefi
in
sladko
ponudila
:
„
Olgica
,
spremiva
te
tudi
Lavra
in
jaz
!
V
štirih
bo
zabavneje
,
kajne
,
gospod
Kalan
?
“
Poslovili
smo
se
od
družbe
.
Fefi
se
je
oklenila
Olge
,
jaz
pa
sem
moral
z
Lavro
za
njima
.
Lavra
je
govorila
ves
čas
o
nemškem
romanu
,
jaz
pa
sem
gledal
Olgo
,
stopajočo
pred
nama
.
Kako
lične
so
bile
njene
noge
poleg
mogočnih
dolgih
stopal
Fefinih
!
Prišli
smo
do
vile
,
kjer
je
letoval
gospod
Jarnik
.
„
Prosim
,
gospodična
Jarnikova
,
izročite
gospodu
ravnatelju
moje
najlepše
pozdrave
!
Vkratkem
si
dovolim
,
da
ga
posetim
.
“
Se
enkrat
sem
jo
pogledal
v
globoke
,
zagonetne
oči
.
Podala
mi
je
roko
,
malo
,
gorko
,
mehko
roko
,
in
rekla
mirno
:
„
Gotovo
ga
bo
veselilo
.
Zbogom
,
gospod
Kalan
!
“
Zdaj
sem
moral
spremiti
Ovnovi
gospodični
nazaj
.
Prav
vesel
sem
bil
,
ko
sem
se
ju
odkrižal
.
Zvečer
sem
sedel
med
neznanci
v
kolibi
na
gostilniškem
vrtu
ob
jezeru
.
Bila
je
vedra
,
sanjava
noč
.
Po
jezeru
so
vozili
še
nekateri
čolni
.
Kakor
vrelo
srebro
je
v
mesečini
lila
voda
od
gladkih
vesel
.
Čudno
so
trepetali
zamolkli
glasovi
,
petje
in
smeh
nad
tihimi
vodami
,
posutimi
z
zvezdami
.
Zvečer
in
ponoči
je
jezero
še
lepše
nego
podnevi
.
Pri
vseh
mizah
je
bilo
polno
glasnih
gostov
.
Pod
kostanjem
je
sedela
družba
Hrvatov
,
ki
so
živahno
politizirali
,
kakor
včeraj
Čehi
.
Ondi
je
debatiral
tudi
doktor
Jurinac
.
Prišel
je
gospod
Zlatoust
Oven
.
Mene
ni
videl
in
je
sedel
k
sosedni
mizi
k
znancem
.
Ko
je
prihitela
natakarica
,
jo
je
ljubeznivo
pogledal
,
pritisnil
levico
na
srce
,
vrtal
z
desnim
kazalcem
po
zraku
in
sprožil
skrivnostno
:
„
Gospodična
,
gotovo
steze
zdavnaj
opazili
,
rda
se
zanimam
za
vas
!
Vaša
krasna
postava
,
vaš
sladki
pogled
,
vaša
angelska
lepota
me
je
očarala
!
Prosim
vas
,
nikar
ne
dvomite
o
resničnosti
mojih
vročih
občutkov
in
prinesite
mi
kozarec
hladnega
piva
!
“
Natakarica
se
je
smejala
in
dejala
:
„
Včeraj
ste
prav
tako
govorili
Jerici
tamle
!
“
Gospod
Zlatoust
pa
se
je
odrezal
:
„
To
naju
nikar
ne
oviraj
,
da
bi
z
veselimi
nadami
zrla
v
veliko
bodočnost
!
“
Tedaj
sem
slišal
doktorja
Jurinca
pri
hrvatskem
omizju
:
„
Narodne
sile
je
treba
koncentrirati
!
Narodni
ponos
moramo
gojiti
,
širiti
,
dvigati
,
nikar
pa
da
bi
ga
izpodkopavali
,
dušili
,
zatirali
s
kritičnimi
frazami
,
z
jalovimi
negacijami
in
jokavim
ugibanjem
o
prihodnosti
!
“
„
Hrvat
je
rojen
govornik
,
Slovenec
pa
rojen
pevec
in
—
pivec
!
“
je
modroval
gospod
Zlatoust
.
„
Vsakemu
svoje
!
Jaz
sem
vesel
dečko
!
O
kako
sem
vesel
!
Vesel
bodi
človek
,
ako
hoče
dolgo
in
srečno
živeti
!
Glejte
,
cenjeni
poslušalci
,
prijatelji
božji
,
to
je
vsa
umetnost
življenja
,
vsa
!
To
je
odgovor
perečemu
socijalnemu
vprašanju
!
“
Zlatoustovo
omizje
se
je
grohotalo
,
on
pa
je
nadaljeval
bistro
:
„
Žalosten
človek
ni
nikdar
zadovoljen
.
Ali
je
to
res
ali
ne
,
blagorodni
prijatelji
?
Menim
,
da
je
!
Nezadovoljen
človek
pa
tudi
ni
ni
nikdar
srečen
!
To
je
vsa
modrost
,
vidite
!
Kratka
,
dobra
in
lahko
umevna
,
ne
?
“
Skoraj
tedaj
pa
je
dejal
doktor
Jurinac
pri
hrvatski
mizi
:
„
Slava
našemu
genijalnemu
biskupu
Josipu
Jurju
Strossmayerju
,
slava
njegovim
kulturnim
in
političnim
idejam
!
“
Gospod
Zlatoust
Oven
,
apostol
zidane
volje
,
pa
je
jel
potresati
novce
v
svoji
denarnici
,
plačal
,
segel
po
palici
,
se
poslovil
in
odkoracal
,
da
bi
osrečil
nocoj
še
druge
poslušalce
z
dragocenimi
biseri
svoje
vesele
modrosti
.
Jezero
je
sevalo
v
luninem
svitu
kakor
kovano
srebro
.
V
obrežni
vodi
so
slikale
razsvetljene
vile
,
verande
in
gostilnice
dolge
svetle
lise
med
obkrajne
sence
.
Tiho
,
uspavajoče
je
pljuskalo
jezero
ob
hladnico
in
breg
.
Polagoma
je
umolknil
tudi
ta
rahli
šum
.
Še
dolgo
sem
sedel
ob
onemelem
jezeru
in
mislil
na
Olgo
.
In
nekaj
mi
je
dejalo
v
srcu
:
Njenih
zagonetnih
,
očarljivih
oči
ne
boš
in
ne
boš
mogel
pozabiti
svoje
žive
dni
,
akotudi
ne
bi
videl
lepe
Olge
nikdar
več
!
„
Igor
,
no
,
kako
ti
ugaja
Olga
?
“
me
je
vprašal
doktor
Zalokar
drugi
dan
,
ko
sva
se
pred
obedom
izprehajala
na
Mlinem
v
Zazeru
,
za
jezerom
,
pravzaprav
za
holmom
med
jezerom
in
Savo
Bohinjko
.
Ob
Jankovem
vprašanju
sem
čutil
razburjenost
,
ki
me
je
samega
osupnila
in
skoraj
jezila
.
„
Nikdar
ne
bi
mislil
,
da
ima
pusti
mož
tako
hčer
,
“
sem
odvrnil
;
prizadeval
sem
si
,
da
bi
govoril
kar
najmirneje
.
„
Roža
ob
trnu
!
“
se
je
smehljal
in
počasi
gladil
svojo
francosko
brado
.
„
Te
oči
,
kaj
?
Sive
oči
so
redkokdaj
lepe
,
sive
oči
so
navadno
srepe
,
bodeče
,
kačje
,
ali
pa
brezizrazne
,
prazne
.
“
„
Ali
v
sivih
očeh
Olginih
se
užigajo
za
črnimi
trepalnicami
modri
in
zelenkasti
plamenci
kakor
odsevi
na
jezeru
.
Njene
oči
so
triumfalne
in
vendar
mile
.
“
„
Glej
ga
no
fanta
,
kako
je
pa
že
natanko
ogledal
deklica
!
“
me
je
jel
zafrkavati
.
Ko
je
pa
videl
moj
resni
obraz
,
je
zaobrnil
:
„
Kaj
pa
Ovnove
golobice
?
“
„
Klavirske
device
?
Oh
!
“
„
Oh
?
Kakor
vidim
,
Igor
,
te
niso
ravno
očarale
!
“
„
Narobe
!
Njih
smeh
je
priučen
,
umeten
,
njih
vedenje
afektirano
.
“
„
Omožile
bi
se
rade
.
Njih
vroče
prizadevanje
,
da
bi
zavojevale
moško
srce
,
je
krivo
,
da
se
vedejo
tako
čudno
vse
tri
.
“
„
To
sem
pogodil
že
sam
,
saj
je
kar
otipno
.
“
„
Moža
,
moža
bi
dobile
rade
vse
tri
.
Kdo
bi
jim
to
zameril
?
Jaz
že
ne
!
Toda
zamudile
so
prave
urice
.
Reve
so
.
Mati
jih
preočitno
ponuja
s
