votleudarce
na
ščite
,
brenket
tetiv
in
sičanje
strelic
.
Velika
vojna
vaja
.
Teodora
je
velela
pritisniti
k
bregu
.
Dvorjanice
so
se
izkrcale
in
šle
za
despojno
v
cvetoči
gaj
starih
oleandrov
in
lovora
.
Na
trato
,
ki
je
bila
vsa
posuta
z
marjeticami
,
so
sužnji
razgrnili
preproge
in
despojna
je
legla
s
kretnjo
razposajene
pastirice
v
hladno
senco
in
uživala
z
vso
slastjo
rosni
vonj
,
ki
je
prepajal
zrak
.
Ponosna
je
bila
,
nedotakljiva
,
kadar
je
venčal
diadem
njeno
glavo
,
kadar
je
objemal
škrlat
njeno
telo
.
Toda
vse
dvorne
ceremonije
,
ves
oholi
napuh
,
zlati
nimb
in
drhteči
poljubi
dostojanstvenikov
na
njene
z
biseri
posute
šolenčke
niso
izpremenili
krvi
,
katere
se
je
napila
ob
materinih
prsih
po
brlogih
hipodroma
.
Včasih
se
je
dvignilo
to
s
silo
zadušeno
potepuško
življenje
in
tedaj
se
je
oproščena
vseh
ozirov
,
svobodna
vseh
ceremonij
,
brez
krone
in
brez
škrlata
predala
trenutku
.
Teodora
je
odposlala
skopljenca
k
četam
in
pozvala
k
sebi
magistra
equitum
–
Azbada
.
Preden
se
je
še
vrnil
bežeči
poslanec
,
so
zapeketala
kopita
,
petdeset
korakov
pred
gozdičem
je
razjahal
poveljnik
in
se
bližal
šotorišču
dvorjanic
.
Irena
je
sedela
poleg
despojne
in
ji
z
mehkimi
prstki
gladila
bujne
lase
.
»
Despojna
,
Azbad
prihaja
!
«
V
razkošni
lenivosti
je
na
pol
odprla
košate
veke
in
se
nasmehnila
.
»
Naj
pride
!
«
Bližal
se
je
počasi
,
z
vojaškim
korakom
.
Izpod
šlema
so
mu
drsele
kaplje
potu
.
Nesrečna
noč
,
trdosrčnost
Irene
in
caričin
zasmeh
so
ga
užalili
,
da
se
je
gnal
na
vežbališču
kakor
besen
in
so
čete
in
častniki
stokali
in
omagovali
od
napora
.
Irena
je
zardela
in
v
trenutku
zopet
pobledela
.
Srce
ji
je
plalo
v
čudnem
strahu
.
Vedela
je
dobro
,
kako
grozno
se
srdi
Azbad
,
ker
je
zavrgla
njegovo
prošnjo
,
zmečkala
pismo
in
ga
raztrgala
.
Samo
enkrat
je
dvignila
oči
v
njegovo
lice
.
Ali
srečala
je
tako
strašen
pogled
,
v
katerem
so
gorele
strast
,
hrepenenje
,
ljubezen
in
maščevalnost
,
da
se
je
obrnila
proč
in
pošepetala
despojni
:
»
Azbad
čaka
!
«
»
Proskinesis
!
«
je
izpregovorila
glasno
in
iztegnila
drobno
nogo
,
da
je
pogledal
izpod
vezene
stole
ametist
,
vdelan
na
zapono
šolenčka
.
Azbad
je
pokleknil
,
se
dotaknil
s
čelom
zelene
trave
pa
poljubil
s
suhimi
ustnicami
kamen
na
Teodorini
nogi
.
»
Hlapec
trepeta
v
brezdanjem
spoštovanju
pred
sveto
despojno
in
čaka
povelja
!
«
Teodora
ni
trenila
z
očmi
,
da
bi
pogledala
Azbada
.
Skozi
na
pol
priprte
vejice
je
gledala
temna
zenica
na
Irenin
obraz
in
čakala
plena
kakor
ujeda
.
Po
kratkem
molku
spregovori
:
»
Privedla
sem
ti
Ireno
,
da
te
kaznuje
,
ker
te
je
zaman
čakala
nocojšnjo
noč
,
nezvesti
!
«
Samo
za
spoznanje
so
se
razprle
Teodori
goste
resice
na
trepalnicah
,
po
licu
ji
je
šinila
demonska
radost
.
Dvoje
src
je
zatrepetalo
pred
njenim
pogledom
:
eno
kakor
golobica
pod
nabrušenim
nožem
,
drugo
kakor
Martov
pes
Fobos
,
ko
trga
železno
verigo
.
Azbad
se
je
vgriznil
v
ustnico
,
da
je
krvavela
,
Irena
je
neslišno
vzdihnila
v
duši
:
Kriste
eleison
!
Nič
ni
slutila
,
da
je
carica
zalotila
Azbada
na
vrtu
.
Prepričana
je
bila
,
da
tiči
vmes
plačano
izdajstvo
skopljenca
,
ki
je
služil
za
dvojno
zlato
Azbadu
in
Teodori
.
Poveljnik
palatinske
legije
pa
bi
bil
najrajši
izdrl
meč
in
pribodel
k
zemlji
to
srce
,
ki
je
vriskalo
in
se
paslo
na
mukah
.
Toda
moral
je
ponižno
skloniti
glavo
.
»
Kristus
Pantokrator
naj
plača
neizmerno
dobrotljivost
velike
despojne
!
«
Irena
se
je
nagnila
z
bledim
licem
k
Teodori
.
Tresoče
se
ustnice
so
prosile
kakor
črviček
v
prahu
:
»
Prizanesi
,
despojna
,
prizanesi
mojemu
srcu
!
«
»
Privedi
,
magister
equitum
,
dve
centuriji
sem
in
igraj
nam
bojne
igre
.
Eno
naj
vodi
Iztok
,
drugi
poveljuj
sam
,
da
se
napase
Irenino
oko
ob
tebi
in
da
despojna
vidi
napredek
barbarskega
stotnika
.
Toda
pomni
,
da
nas
ni
tukaj
!
Naprej
!
«
Zatopljen
topot
kopit
je
izginil
v
pesku
in
travi
.
Irena
se
je
sklonila
k
Teodori
,
prijela
njeno
roko
in
jo
poljubljala
–
iz
oči
so
ji
kapale
solze
.
»
Milost
,
velika
despojna
,
milost
,
vsemogočna
carica
!
Zakaj
me
mučiš
?
«
In
zopet
je
zagorel
na
Teodorinem
obrazu
žarek
demonske
radosti
.
Vendar
je
vzdihnila
.
Kakor
drobna
lučka
se
ji
je
posvetilo
nekaj
skozi
nedogledno
temo
in
spoznala
je
v
lučki
sebe
,
ko
je
bila
še
nekdaj
kakor
Irena
.
Dvignila
je
roko
,
usmiljenje
se
je
budilo
,
pobožala
je
trpeče
Irenino
lice
in
rekla
:
»
Dete
,
saj
vendar
ne
zabraniš
,
da
se
poigra
despojna
!
«
In
prevzelo
je
Teodoro
z
nepremagljivim
hrepenenjem
,
dvignila
se
je
,
tesno
objela
Irenino
glavo
ter
jo
strastno
poljubljala
na
rosne
oči
,
kakor
bi
demon
hotel
izpiti
to
jasno
luč
iz
neskaljene
duše
ali
pa
,
kakor
bi
hotela
Teodora
vsrkati
vase
,
kar
je
izgubila
sama
v
kalnih
valovih
življenja
.
Ko
so
dvorjanice
videle
,
kako
ljubkuje
Teodora
Ireno
,
se
je
zbudila
v
njih
dušah
na
dvoru
gojena
in
do
najbahatejšega
cvetja
razplojena
zavist
.
Ireno
so
vrstnice
doslej
često
prezirale
,
dasi
jih
je
po
lepoti
prekašala
;
že
to
edino
bi
bilo
zadosten
vzrok
,
da
bi
jo
sovražile
.
Ker
pa
ni
nobeni
hodila
na
pot
in
ni
tekmovala
zoper
nje
pri
dvornih
gizdalinskih
častnikih
in
patricijih
,
so
ji
nadele
ime
»
dvorni
menih
«
in
niso
spletkarile
zoper
njo
.
Teodora
sama
se
je
norčevala
iz
nje
pri
obedih
,
na
večernih
izprehodih
in
jo
rada
povpraševala
,
ali
je
že
dognala
,
katerega
vladarja
pomeni
apokaliptična
številka
666.
Toda
današnji
caričini
poljubi
so
zanetili
ogenj
v
njih
srcih
in
v
trenutku
so
mislile
vse
eno
sámo
misel
:
Da
bi
jo
izgrizle
z
dvora
.
Teodora
se
je
kakor
izmučena
od
lepih
spominov
naslonila
ob
komolec
in
molčala
.
Nihče
si
ni
upal
izpregovoriti
.
Bele
roke
dvorjanic
so
trgale
marjetice
in
drobile
rumena
očesca
drobnih
cvetk
med
tankimi
prsti
.
Zgodilo
se
je
nekaj
,
kar
je
leglo
z
neprijetno
težo
na
vsa
srca
,
in
molk
bi
bil
postal
mučen
in
predolg
,
da
se
ni
zaslišal
hrup
prihajajočih
maniplov
,
ki
so
stopali
s
krepkimi
,
paradnimi
koraki
na
vežbališče
.
Teodora
se
je
hipoma
dvignila
s
preproge
in
se
napotila
skozi
gozdiček
oleandrov
do
roba
gaja
,
od
koder
se
je
videlo
na
prostrano
vežbališče
.
Azbad
je
odbral
najboljše
stare
in
mlade
vojake
,
privzel
za
vsako
stotnijo
po
osmero
konjice
,
vzporedil
po
vrsti
hastate
,
triarije
,
pilane
in
principe
,
da
je
pokazal
carici
dve
popolni
legiji
v
malem
.
Zvonki
glas
Azbadov
je
donel
rezko
in
kratko
kakor
udarci
.
Vojaki
so
se
gibali
na
povelja
strumno
in
urno
kakor
eno
samo
celotno
,
pokorno
telo
.
Ko
so
obhodili
v
raznih
kretnjah
vežbališče
,
postavili
nad
glavami
s
ščiti
streho
–
želvo
,
udarili
v
teku
s
ščiti
predse
,
kakor
bi
naskočili
sovražnika
,
se
umikali
korak
za
korakom
,
se
na
glas
roga
razprhnili
in
udarili
sovražniku
v
bok
,
je
odredil
Azbad
,
da
prično
s
posebnimi
vajami
:
nastavili
so
tarče
,
vrstili
so
se
pračarji
,
lokostrelci
,
pilani
,
naskakovali
s
sulicami
in
s
kopji
.
Teodora
se
je
čisto
zamaknila
v
vojake
in
ni
izpregovorila
in
se
ni
ganila
s
svilenega
stolčka
,
ki
se
je
gugal
na
verižicah
,
izrezljanih
z
veliko
umetnostjo
iz
slonove
kosti
.
Dasi
je
bila
nizkega
rodu
,
je
plula
po
njej
vendarle
kri
pristne
potomke
mogočnih
Rimljanov
,
katerim
je
bila
bojna
igra
največja
zabava
in
vrhunec
slovitosti
.
Sama
je
kot
otrok
preživela
vse
dneve
na
sipini
v
hipodromu
in
se
naslajala
ob
vajah
borilcev
in
tekmecev
.
Čete
so
se
že
utrudile
in
Azbad
je
velel
odmor
.
Tedaj
se
je
Teodora
dvignila
,
na
njenem
čelu
se
je
pojavila
senca
.
Da
bi
pred
despojno
hlapci
počivali
!
—
Napad
!
je
skoraj
kriknila
in
brzonogi
evnuh
je
sporočil
povelje
Azbadu
.
Legiji
sta
se
ločili
vsaka
na
drug
konec
prostranega
polja
.
Iztok
je
veleval
orjaškim
Gotom
,
med
katerimi
je
bilo
kakih
dvajset
Slovenov
.
Njegov
šlem
in
srebrni
oklep
se
je
bleščal
v
soncu
.
Irena
ga
je
šele
sedaj
spoznala
,
dasi
ga
je
njeno
oko
že
dolgo
željno
iskalo
med
četami
.
Teodora
je
pozabila
nanj
,
ker
se
je
preveč
zatopila
v
bojne
vaje
.
Ali
sedaj
je
stopil
mladi
barbar
,
vitek
in
krasen
,
v
bojni
opravi
na
čelo
stotnije
.
V
pravilni
grščini
in
z
nekoliko
tujim
naglasom
je
zaklical
povelje
.
»
Iztok
!
«
je
izpregovorila
glasno
carica
in
se
začudeno
ozrla
na
Ireno
.
Irena
je
zardela
.
Čutila
je
,
da
so
ji
pordela
lica
in
sama
sebe
se
je
prestrašila
in
se
vznejevoljila
.
Čemu
se
razburjam
?
je
pomislila
.
Despojni
pa
se
je
zalesketalo
oko
.
Z
nedosežno
žensko
bistrostjo
je
pogledala
Ireni
v
dušo
.
V
hipu
je
bil
storjen
naklep
.
»
Azbad
s
konja
in
na
čelo
drugi
stotniji
!
«
Zopet
je
hitel
skopljenec
do
magistra
equitum
.
»
Naj
se
poskusita
tvoja
ljubimca
,
Irena
,
da
bo
zabava
večja
!
«
Irena
je
Teodoro
proseče
pogledala
in
sramežljivo
povesila
oči
.
»
Menišek
dvorni
,
kako
si
lep
,
kadar
te
je
sram
!
«
In
carica
se
je
veselo
nasmejala
.
Falangi
sta
se
zganili
.
Nad
glavami
so
štrleli
majhni
kiji
,
ki
so
jih
rabili
pri
vajah
namesto
mečev
.
Ščit
ob
ščitu
kakor
zid
!
Ko
je
Iztok
uzrl
nasprotno
falango
,
ki
jo
je
vodil
Azbad
,
je
vzplamenelo
v
njem
častihlepje
.
»
Enkrat
sem
te
že
prekosil
,
v
hipodromu
.
Še
danes
te
bom
.
—
Naprej
,
v
tek
!
«
Pod
nogami
gotskih
velikanov
je
zabobnela
zemlja
,
falanga
se
je
zganila
proti
Azbadovi
četi
kakor
izstreljen
klin
z
Iztokom
na
čelu
.
Toda
Azbad
je
bil
okreten
in
previden
poveljnik
.
S
kratkimi
,
opreznimi
koraki
je
vodil
svoje
,
še
za
trenutek
ga
ni
zbegal
težki
naval
.
Čakal
je
,
da
se
Iztok
približa
,
in
ko
je
bilo
med
njima
razdalje
le
še
nekaj
korakov
,
je
Azbad
kriknil
,
njegova
četa
je
odskočila
in
se
umaknila
naskoku
,
da
bi
udarila
od
strani
za
pleča
sovražniku
.
Toda
prepozno
.
Isto
je
nameraval
Iztok
.
Četi
sta
zadeli
druga
ob
drugo
.
S
truščem
so
telebnili
ščiti
ob
ščite
,
nad
glavami
je
zabesnel
ropot
kijev
,
silni
napad
Gotov
pod
Iztokom
je
prodrl
Azbadovo
četo
–
in
ta
se
je
umaknila
razbita
na
levo
in
desno
.
Irenine
oči
so
spremljale
Iztoka
in
ob
njenih
pogledih
se
je
radovala
Teodora
,
ki
je
sedaj
skrbneje
opazovala
njeno
lice
kakor
vojni
naskok
.
»
Imenitno
,
ha
,
kako
se
poigram
s
tem
menišičem
!
«
Tako
je
mislila
Teodora
.
Ko
je
Irena
videla
poraz
Azbada
,
je
tlesknila
glasno
v
dlan
,
da
so
se
dvorjanice
ozrle
.
Teodora
ji
je
nagajivo
čestitala
in
polglasno
pošepetala
:
»
Menišič
,
Iztok
ti
zmeša
apokalipso
!
«
Bila
je
najboljše
volje
ter
se
naslajala
ob
zadregi
Irene
,
ki
ni
vedela
odgovora
,
ampak
bridko
obžalovala
neprevidnost
,
da
je
tako
glasno
izrazila
veselje
nad
Azbadovim
porazom
in
Iztokovo
zmago
.
Sužnji
so
razgrnili
po
tleh
pražnje
prte
in
položili
po
njih
v
srebrnih
skledicah
mrzle
pečene
jerebice
,
melone
,
dateljne
,
murve
in
posušeno
grozdje
.
Teodora
je
velela
,
naj
se
vojaki
vrnejo
domov
in
se
pogosté
z
vinom
in
sadjem
.
Azbada
in
Iztoka
pa
je
povabila
k
zajtrku
.
Da
bi
barbar
,
pogan
,
centurio
kdaj
jedel
s
carico
!
Dvorjanke
so
se
zgrozile
,
toda
poznale
so
Teodoro
in
v
en
glas
hvalile
despojno
.
Iztok
ni
vedel
,
kam
mu
je
velel
Azbad
.
Poveljnik
si
ni
upal
izdati
skrivnosti
.
Rekel
je
,
da
so
grške
deklice
in
da
je
on
naročil
krepčila
ter
povabil
tudi
njega
,
ker
se
je
tako
izvrstno
izkazal
.
Tako
mu
je
moral
lagati
Azbad
z
jezikom
,
na
katerega
so
silile
iz
srca
kletve
in
prisege
,
da
ga
uniči
,
tega
tekmeca
na
torišču
slave
.
Iztok
ni
prvi
hip
nikogar
spoznal
.
Carica
z
nimbom
in
diademom
,
ki
jo
je
videl
v
hipodromu
in
na
dvoru
in
ta
preprosta
gospa
–
morda
Azbadova
znanka
?
Otrl
si
je
potne
srage
,
odložil
ščit
in
šlem
ter
legel
v
zeleno
travo
.
»
Irena
,
postrezi
junaku
!
Ali
se
ti
ne
smili
?
«
Tako
je
nagovorila
despojna
Ireno
,
ki
se
je
pokorno
dvignila
in
ukazala
skopljencu
,
naj
ponudi
Iztoku
iz
srebrnih
skledic
.
Azbada
je
zaeno
ošinila
s
pogledom
,
namignila
z
glavo
,
češ
:
Poglej
,
pazi
!
Ko
se
je
Iztok
ozrl
in
zagledal
tiste
modre
oči
,
ki
so
ga
spremljale
v
tihih
nočeh
,
ki
so
mu
zavzele
vso
dušo
,
je
ostrmel
,
kakor
bi
zagledal
prikazen
rojenice
v
domačih
logih
.
Njegova
roka
je
izpustila
košček
melone
,
ustnice
so
se
razprle
in
trepetajoč
zakoprnele
:
»
Irena
,
Irena
–
«
»
Okrepčaj
se
,
centurio
,
dobro
si
vodil
četo
!
«
Irena
ga
je
ogovorila
slovenski
.
Tudi
njen
glas
se
je
tresel
in
ni
mu
mogla
pogledati
v
oči
.
Iztok
pa
je
kakor
v
snu
razpel
roké
in
zahrepenel
po
njej
.
Azbad
je
zaškripal
z
zobmi
.
»
Devana
se
me
je
usmilila
,
o
bogovi
–
«
Ali
tedaj
se
je
Sloven
v
hipu
streznil
.
Irena
se
mu
je
z
resno
kretnjo
umaknila
,
centurio
se
je
ozrl
v
obraz
Teodore
,
ki
ga
je
motrila
s
tistim
pogledom
kakor
v
areni
s
katisme
,
kakor
v
palači
s
prestola
.
Spoznal
jo
je
.
Padel
je
na
lice
prednjo
in
prosil
v
pismeni
grščini
:
»
Milost
,
despojna
,
ubogemu
hlapcu
!
«
Teodora
se
je
hladno
obrnila
k
Azbadu
in
rekla
malomarno
:
»
Dobrega
učitelja
ima
Sloven
in
velika
je
bistrost
njegovega
uma
.
«
Stotniji
,
ki
sta
igrali
pred
Teodoro
,
sta
se
gostili
ob
vinu
.
Iztok
pa
ni
okusil
pijače
,
bežal
je
pred
hrupom
iz
vojašnice
,
zasedel
konja
in
odjezdil
domov
.
Zamišljen
je
sèdel
na
majhnem
vrancu
.
Hiše
so
tekle
mimo
njega
,
s
trgov
so
se
mu
klanjali
visoki
obeliski
,
izmed
sprehajajoče
se
množice
je
vzklikal
glas
:
»
Istokos
!
Istokos
!
«
Obstala
je
gruča
sprehajalcev
in
ga
pozdravila
,
po
vsem
Bizancu
znanega
zmagalca
iz
hipodroma
.
Toda
Iztok
je
jezdil
in
ni
slišal
vzklikov
,
ni
videl
prijaznih
oči
.
Z
njim
je
plul
Irenin
duh
in
njene
oči
so
se
mu
smehljale
,
kakor
so
se
mu
zažarile
,
ko
ji
je
v
slovo
smel
poljubiti
roko
.
»
Kako
te
ljubim
,
Irena
!
«
je
zašepetal
slovenski
,
ko
se
je
sklonil
s
kodrasto
glavo
do
njene
bele
roke
.
In
čutil
je
,
kako
je
rahlo
vzdrhtela
roka
,
ko
se
je
je
dotaknil
s
kipečimi
ustnicami
,
in
v
duši
je
razumel
,
da
bi
mu
sredi
logov
onstran
Donave
Irena
naslonila
glavo
na
prsi
in
prisluškovala
njegovi
pesmi
o
tihem
klasju
,
po
katerem
hodi
lepa
Devana
.
Toda
tukaj
,
sredi
tiranske
družbe
,
kjer
stopajo
barbaru
na
tilnik
,
kjer
vérujejo
v
druge
bogove
,
kjer
se
radujejo
okov
in
verig
na
rokah
starešin
,
tukaj
Irena
ne
sme
na
njegove
prsi
.
Ali
tedaj
se
mu
je
zjasnilo
v
duši
.
Kako
preprosta
misel
–
in
še
nikdar
je
ni
mislil
.
Ko
odide
,
mora
Irena
z
njim
.
Začudil
se
je
sam
sebi
.
Ni
poznal
njenega
rodu
,
videl
jo
je
ob
despojni
že
tretjič
,
a
vendar
ni
trenutka
dvomil
,
da
mora
Irena
z
njim
v
gradišče
Slovenov
,
da
te
jasne
oči
ne
sodijo
drugam
kakor
pod
sinje
,
svobodno
nebo
,
od
koder
je
zasijala
vanje
ob
rojstvu
nebeška
modrina
.
Mlad
in
ognjevit
ni
pomišljal
več
,
ali
bi
hotela
nežna
dvorjanka
na
konja
,
da
bi
bežala
z
njim
preko
nevarnega
Hema
,
spala
ponoči
pod
milim
nebom
,
kjer
bi
namesto
šepetajoče
Propontide
tulili
volcje
in
krulili
merjasci
nočno
uspavanko
.
Ni
pomišljal
.
Kakor
je
bil
trden
njegov
sklep
,
da
se
vrne
domov
pa
zopet
s
svojci
pred
Bizanc
,
tako
je
bil
prepričan
,
da
privede
s
seboj
k
ognjišču
Ljubinice
in
očeta
Svaruna
dvorjanko
Ireno
.
Stisnil
je
konjiča
,
ostreje
so
udarile
podkve
v
granit
in
kmalu
je
prijahal
na
dvorišče
Epafroditovega
doma
.
Suženj
je
prijel
brzde
,
Iztok
se
je
vesel
nameril
proti
stanovanju
.
Sredi
vrta
je
ugledal
Epafrodita
,
ki
se
je
v
svileni
gugalnici
,
razpeti
med
dvema
sončnima
terebintama
z
otoka
Kija
,
zadovoljno
hladil
v
večernem
vetru
,
pihajočem
z
morja
.
Iztok
je
krenil
naravnost
proti
njemu
.
Oddaljen
za
pet
korakov
je
upognil
koleno
in
glavo
ter
pozdravil
grški
,
kakor
ga
je
naučil
Kasander
.
Ko
bi
bil
motil
kdo
drug
Epafrodita
v
snovanju
novih
kupčijskih
načrtov
,
odgnali
bi
ga
bili
sužnji
,
ki
so
stali
skriti
za
cvetočimi
akacijami
.
Toda
Iztoka
je
Grk
ljubil
.
Pravi
trgovec
z
dušo
in
telesom
ni
pozabil
,
da
bi
se
sedajle
gugal
kdo
drug
na
njegovem
vrtu
,
štel
kdo
drug
njegove
zlate
,
ko
bi
ne
bil
Iztok
prekrižal
načrta
Tunjušu
.
Grkove
drobne
oči
so
se
zasvetile
v
mesečini
in
se
vzradovale
nad
lepim
stotnikom
.
»
Zdravstvuj
,
Iztoče
!
Kaj
novega
,
centurio
?
«
Iztok
je
stopil
bliže
,
sedel
na
travo
k
Epafroditovim
nogam
in
mu
gledal
zaupljivo
kakor
sin
v
lice
.
»
Jasni
moj
gospod
,
danes
sem
zopet
zmagal
Azbada
!
«
Grku
se
je
čelo
nekoliko
omračilo
,
nagnil
se
je
naprej
in
mu
rekel
:
»
Azbada
–
on
je
magister
equitum
–
kako
si
prišel
z
njim
v
tekmo
?
«
Iztok
mu
je
z
navdušenjem
mladega
zmagalca
povedal
vse
.
Grku
se
čelo
ni
zvedrilo
.
Vedno
globlje
gube
so
se
črtale
vanje
,
oko
se
je
čedalje
bolj
umikalo
pod
košate
obrvi
,
misli
so
se
mu
križale
kakor
tkalcu
pisane
niti
.
Izkušeni
lisjak
je
gledal
dalje
ko
preprosti
barbar
,
ki
bi
isto
govoril
v
nizki
krčmi
na
suženjskem
trgu
ob
Zlatem
rogu
.
»
Prekleta
!
Igrá
se
,
da
se
nasiti
kakor
nekdaj
v
areni
,
potem
ga
pahne
od
sebe
in
uniči
,
nedolžnega
.
Prekleta
–
dekla
satanova
!
«
Med
zobmi
je
mrmral
Epafrodit
te
besede
,
ko
je
Iztok
navdušeno
končal
svojo
povest
.
Oba
sta
nato
molčala
.
S
tankimi
prsti
si
je
stiskal
Grk
visoko
čelo
.
Iztok
ga
je
začudeno
gledal
.
Po
vrtu
je
bilo
tiho
,
da
so
se
slišali
z
morja
udarci
vesel
,
ki
so
gnala
ladjo
.
Na
terebinti
je
cicikal
skržat
.
Dolgo
je
Iztok
čakal
pohvale
iz
Epafroditovih
ust
.
Pa
je
ni
pričakal
.
Gospodu
je
lezla
glava
čimdalje
bolj
nazaj
,
prsti
so
nemirno
trepetali
po
čelu
,
včasih
se
je
pritisnila
na
čelo
dlan
in
zopet
odmaknila
in
zopet
so
prsti
po
zgubanih
brazdah
iskali
novih
misli
.
Iztok
ni
razumel
Grkovega
vedenja
.
Pomislil
je
dobro
,
ali
ni
izgovoril
neprevidne
besede
in
užalil
gospoda
.
Trdno
je
upal
,
da
mu
napravi
veliko
veselje
,
pa
ga
je
navdala
njegova
povest
s
skrbjo
in
molkom
.
Ni
se
mogel
premagati
in
pretrgal
je
molk
.
»
Gospod
,
kajne
,
da
pojde
Irena
z
menoj
,
ko
zapustim
Bizanc
?
«
Epafrodit
je
umaknil
roke
s
čela
,
še
hitreje
so
mu
zatrepetali
prsti
.
»
Ljubim
jo
,
tako
jo
ljubim
,
da
bi
zanjo
poklal
pol
Azije
,
morje
bi
preplaval
in
z
zvermi
bi
se
boril
!
«
Gospod
v
gugalnici
se
ni
ganil
in
ni
odgovoril
.
»
Tvoje
veličanstvo
misli
,
da
me
Irena
ne
ljubi
?
Ljubi
me
,
tudi
ona
me
ljubi
.
Roka
se
ji
je
stresla
in
zardela
je
,
ko
sem
ji
jo
poljubil
.
Pojde
,
jaz
vem
,
da
pojde
z
menoj
.
«
»
V
pogibel
!
«
Epafrodit
je
rezko
posegel
Iztoku
v
besedo
.
Vzravnal
se
je
,
njegovo
lice
je
bilo
temno
kakor
oblak
in
ponovil
je
resno
in
svečano
:
»
V
pogibel
greš
ti
in
ona
s
teboj
!
«
Iztok
je
osupnil
in
vprašal
skoraj
v
strahu
:
»
V
pogibel
–
jaz
–
v
pogibel
–
ona
?
Ne
govori
tako
,
gospod
!
«
»
Sedi
bliže
,
sin
nesreče
!
Poslej
govoriva
šepetaje
.
Sicer
je
zid
visok
krog
mojega
vrta
,
toda
v
Bizancu
so
ušesa
vohunov
nataknjena
tudi
tukaj
gori
,
v
terebintovih
vrhovih
.
«
»
Gospod
,
na
trgu
si
upam
zakričati
,
da
jo
ljubim
.
Sloveni
ljubimo
glasno
!
«
»
Sloveni
ljubite
glasno
–
zato
me
poslušaj
.
Pomni
:
Bolj
kakor
Irena
te
ljubi
–
despojna
!
«
Iztok
je
onemel
.
»
In
njena
ljubezen
je
tvoja
pogibel
in
pogibel
Irene
!
«
»
Despojna
verolomna
žena
?
Ha
!
Sloveni
obešamo
sramotno
znamenje
na
dom
verolomnice
.
Kdor
gre
mimo
take
hiše
,
se
obrne
in
pljune
.
In
jaz
sem
Sloven
,
gospod
!
«
»
Zato
nisi
drevo
,
ki
bi
pognalo
korenine
v
naši
zemlji
.
Drago
mi
je
tvoje
življenje
,
kakor
je
drago
tvojemu
očetu
.
Zato
ti
pravim
:
lezi
in
počij
.
Opolnoči
te
čaka
najboljši
konj
,
osedlan
in
nakrmljen
.
Težko
mošnjo
zlata
ti
poda
suženj
Numida
in
v
srebrni
cevi
podpis
samega
Upravde
.
Svobodna
ti
bo
pot
skozi
mestna
vrata
in
klanjali
se
ti
bodo
gori
do
Donave
.
Otmi
se
in
beži
domov
.
Tako
ti
svétuje
ta
,
ki
te
ljubi
!
«
Ko
bi
bil
rekel
Epafrodit
Iztoku
,
naj
plane
v
morje
in
potopi
ladjico
,
ki
se
je
zibala
na
valovih
,
planil
bi
bil
brez
pomisleka
.
Ko
pa
mu
je
velel
,
naj
beži
,
preden
je
prišel
do
ciljev
,
ki
jih
je
menil
pokloniti
domovini
,
naj
beži
,
preden
je
dosegel
njo
,
ki
jo
je
ljubil
z
vso
strastjo
,
naj
beži
prazen
domov
,
prazen
,
brez
nje
,
tedaj
se
je
z
vso
silo
uprlo
v
njem
.
Skrčil
je
pest
,
oči
so
se
mu
zabliskale
,
ponosno
je
dvignil
šlem
in
odločno
odgovoril
:
»
Ne
,
gospod
,
nikoli
brez
nje
!
«
Grk
je
umolknil
.
Naslonil
se
je
zopet
na
svileno
preprogo
in
ponavljal
polglasno
Evripidove
stihe
:
»
Kdor
ljubi
,
je
blazen
...
ne
otmo
ga
bogovi
...
«
Po
dolgem
molku
se
dvigne
Epafrodit
in
mu
veli
skrivnostno
in
odločno
:
»
Centurio
,
Epafrodit
odpušča
mladi
krvi
.
Toda
molči
kakor
zid
!
Čuvaj
se
Azbada
,
čuvaj
despojne
!
Daj
Kristus
,
da
bi
ne
bilo
treba
,
da
vrača
Epafrodit
tebi
isto
,
kar
si
ti
njemu
storil
!
Pojdi
!
«
Iztok
se
je
priklonil
in
odšel
.
V
sencéh
mu
je
kovalo
,
pred
očmi
se
je
dvigalo
resno
lice
Epafrodita
,
čigar
besede
so
trkale
kakor
kladivo
na
njegovo
dušo
;
čutil
je
silne
udarce
,
ponavljal
je
»
Azbad
–
despojna
–
pogibel
«
in
zdelo
se
mu
je
,
da
so
Irenine
oči
vse
solzne
in
da
kričijo
na
pomoč
.
Epafrodit
je
takoj
tlesknil
z
rokami
.
Izza
akacij
so
se
pojavili
sužnji
,
odpeli
gugalnico
od
terebint
in
ga
odnesli
v
vilo
.
Vendar
ni
šel
v
spalnico
.
Sedel
je
k
mizi
,
vzel
pergament
in
pisal
pismo
prvemu
skopljencu
v
caričini
palači
:
»
Epafrodit
,
najponižnejši
hlapec
despojne
,
posestnik
prstana
njegove
svetosti
,
vzgaja
velikemu
despotu
v
prid
vzornega
barbara
Iztoka
.
Ker
je
barbar
–
barbar
,
naj
pazi
tvoja
nedosežna
službena
vrlina
;
če
slišiš
o
Iztoku
govor
na
dvoru
,
iz
katerega
bi
sklepal
,
da
se
je
vedel
nevedoma
nepravilno
in
tako
žalil
sveti
dvor
,
naj
naznani
tvoje
bistroumje
to
nemudoma
semkaj
,
da
ga
posvarim
,
poučim
in
tudi
strogo
kaznujem
.
Za
to
prijazno
uslugo
ti
pošilja
vrečico
bizantincev
,
a
za
vsako
sporočilo
jih
dá
še
enkrat
toliko
Epafrodit
.
«
Pismo
je
zapečatil
,
pripravil
cekine
in
naročil
sužnju
,
naj
odnese
zjutraj
zarana
pismo
in
denar
v
carsko
palačo
evnuhu
Spiridionu
.
Nato
se
je
Epafrodit
odpravil
v
spalnico
.
Ko
se
je
slačil
,
je
klel
Teodoro
:
»
Prekleta
!
Igrá
se
,
da
se
nasiti
,
dekla
satanova
!
V
areno
naj
gre
,
v
beznice
,
ne
na
prestol
.
Prekleta
!
«
Brza
jadrnica
je
priplula
tistega
jutra
iz
Italije
s
poslanstvom
Amalasunte
,
matere
umrlega
gotskega
kralja
Atalariha
.
Ker
se
je
mati
kraljica
zamerila
Gotom
,
si
je
skušala
pridobiti
Upravdo
.
Justinijanu
je
bilo
poslanstvo
kakor
nalašč
.
Njegova
nenasitna
želja
po
novi
zemlji
,
zlasti
po
Italiji
,
je
dobila
po
tem
poslanstvu
kosti
in
mozeg
.
S
poslanci
je
občeval
sam
,
hlinil
največje
sočutje
do
preganjane
Amalasunte
in
obljubil
izdatno
pomoč
.
In
tako
se
je
pridružila
skrbi
za
denar
,
ki
ga
je
trosil
za
drage
stavbe
,
nova
skrb
,
kako
bi
čimprej
zbral
in
založil
vojsko
,
da
bi
jo
poslal
v
Italijo
.
Njegovi
kabineti
so
bili
poslej
kar
nepristopni
za
vsako
uro
zabave
in
kratkočasja
.
V
palačo
sta
prihajala
Belizar
in
Mundus
,
prva
vojskovodja
,
stavbenika
Antemij
in
Izidor
,
tajni
svetniki
in
carjevi
zaupniki
.
Utrujeni
so
se
vračali
,
le
Upravda
ni
bil
nikoli
truden
.
Ko
se
je
znočilo
,
je
sedel
in
skladal
himne
,
nato
je
zadremal
komaj
za
uro
in
takoj
po
polnoči
že
reševal
sodne
akte
.
Narava
je
združila
v
njem
silno
telesno
moč
divjega
barbara
in
duhovitost
velikega
genija
,
ki
je
objemal
in
vladal
vse
stroke
tedanje
znanosti
,
vodil
vse
državne
posle
,
reševal
vse
pravde
,
poleg
pa
bil
sam
še
arhitekt
,
pesnik
,
filozof
in
bogoslovec
.
To
je
bil
Teodori
neizmerno
ugoden
veter
v
jadra
njene
lahkožive
barčice
.
Včasih
se
je
ob
takih
prilikah
celo
dolgočasila
.
Tedaj
je
posvečala
ves
čas
lepoti
svojega
telesa
.
Spanje
,
dehteče
kopeli
,
najboljše
jedi
,
izprehodi
ob
morju
,
mir
in
sladko
brezdelje
je
zabrisalo
vse
sledove
njenega
prostaškega
življenja
,
da
je
cvela
kakor
dekle
v
najlepši
dobi
.
A
sedaj
so
ji
dajali
Azbad
,
Irena
in
Iztok
zadosti
snovi
,
da
se
je
mogla
naigrati
in
naspletkariti
,
vtem
ko
se
je
Justinijan
trudil
za
kupi
pergamentnih
odlokov
.
Ko
se
je
vrnila
po
izletu
ob
Zlatem
rogu
,
kjer
se
je
veselila
sramežljive
rdečice
na
licih
Irene
,
pritajene
jeze
Azbadove
in
barbarsko
preprostega
koprnenja
Iztokovega
,
je
bila
njena
prva
misel
,
kako
bi
ji
ta
trojica
napravila
novo
zabavo
.
Dolgo
ji
je
slonela
glava
na
belem
laktu
,
na
pol
zaprte
oči
so
strmele
v
bagdadsko
zaveso
,
kamor
se
je
prikradel
tanek
sončni
žarek
,
kakor
bi
potegnil
s
črtalom
zlato
nitko
prek
umetnih
arabesk
na
zastoru
.
Živo
se
je
domislila
Iztoka
:
njegovega
slikovito
vzornega
telesa
v
hipodromu
,
njegovih
kodrov
in
jasnih
,
velikih
oči
,
ki
jih
je
uprl
v
Ireno
,
njegovega
izbornega
vojevanja
,
njegove
nedotaknjene
moške
sile
,
ki
je
stala
pred
njo
kakor
utrgana
včeraj
iz
srede
mogočnega
pragozda
.
Vzbudilo
se
je
v
njej
bolj
ko
sicer
vse
,
kar
je
uspaval
nimb
in
škrlat
.
Vedela
je
dobro
,
kako
je
Justinijan
zakopan
v
delo
;
štirinajst
dni
ne
bo
utegnil
niti
misliti
nanjo
in
štirinajst
dni
je
dosti
dolga
doba
,
da
se
približa
Iztoku
,
da
dovoli
duška
tisti
divji
naravi
,
kateri
je
prestol
nadel
brzde
,
samo
brzde
,
a
zadušil
je
ni
.
Ob
tem
pohlepu
so
se
tudi
snovali
kovarni
načrti
v
njeni
glavi
,
kakor
bi
tkalska
snovalnica
begala
med
nitmi
snutka
.
Načrt
je
bil
narejen
,
njen
srebrni
glas
je
pozval
sužnje
,
zavese
so
se
zganile
,
šest
deklic
je
dvignilo
z
belimi
rokami
despojno
v
nosilnico
in
odšlo
z
njo
po
mozaiku
v
kopalnico
.
Na
véčer
so
se
zbrali
gostje
v
razkošni
dvorani
nimf
.
Teodora
je
priredila
večer
in
povabila
največje
gizdaline
in
najlepše
dvorjanice
.
Azbadu
je
velela
,
naj
to
noč
straži
palačo
stotnija
Iztokova
.
Strop
te
dvorane
je
bil
okrašen
s
kopajočimi
se
nimfami
.
Svetilnike
so
nosili
Neptuni
,
delfini
in
somi
,
uliti
iz
korintske
medi
.
Krog
in
krog
so
kipele
svilene
blazine
na
dragih
otomanah
.
Tla
so
bila
vložena
v
obliki
razpenjenih
morskih
valov
,
med
katerimi
so
se
igrale
zlate
ribice
.
Teodora
je
odločila
,
da
je
večer
»
raj
mladih
nimf
«
.
Zato
so
prihajale
dvorjanice
odete
s
prozornim
bisom
in
mrežasto
svilo
,
kakor
bi
pokrivale
njih
telesa
bele
vodne
pene
.
Častniki
so
si
nadeli
zelenkaste
luskinaste
oklepe
iz
mehkega
,
dehtečega
usnja
,
da
so
posnemali
ribe
.
Ko
je
vstopila
Teodora
,
so
padli
vsi
pred
njo
na
tla
in
jo
počastili
s
tem
,
da
so
po
vrsti
poljubili
ahate
na
njenih
sandalih
.
Nato
so
sužnji
prinesli
v
dvorano
velikanskega
lesenega
delfina
,
ki
je
bil
ves
obložen
z
majhnimi
koški
,
v
katerih
so
bile
same
izbrane
poslastice
:
sikomore
,
margarani
,
dateljni
,
gorka
pavja
jajca
,
beluši
,
gobe
,
ostrige
in
polži
.
Pričela
se
je
večerja
.
Zašumelo
in
zasmejalo
se
je
vse
v
razkošni
blaznosti
–
od
zadaj
skozi
zavese
so
donele
piščali
in
cimbale
–
v
dvorani
so
pršeli
dvoumni
dovtipi
.
Dvorjani
so
se
nagibali
k
licem
krasnih
družic
,
narda
je
dišala
,
rože
so
venele
po
mizi
,
po
tleh
,
v
vročih
laseh
,
na
razburjenih
prsih
.
Vino
se
je
penilo
v
srebrnih
čašah
,
razgreta
kri
se
je
še
bolj
razgrevala
,
vonjavi
zrak
je
zamamljal
živce
,
družba
se
je
predajala
trenutku
,
nasladi
in
razkošju
.
Teodora
je
z
bistrim
očesom
opazovala
goste
.
Smejala
se
je
glasno
,
preslišala
ni
nobenega
dovtipa
,
a
vendar
se
je
pasla
njena
škodoželjnost
na
hrepenečih
pogledih
razdruženih
parov
.
Določila
je
vsem
take
prostore
,
da
so
bili
tisti
,
ki
so
se
skrivaj
ljubili
in
ljubkovali
,
vsaksebi
.
Dokler
jih
ni
razgrelo
vino
,
so
se
zatajevali
.
Kasneje
so
hiteli
pogledi
preko
mize
,
gor
in
dol
,
oči
so
iskale
oči
.
Prav
na
koncu
na
desni
strani
mize
je
sedela
osamljena
Irena
.
Edina
ni
prišla
v
pohotno
razgaljeni
tuniki
.
Čutila
je
pikajoče
poglede
tovarišic
,
ki
so
jo
prezirale
in
zaničevale
.
Odlikovanje
despojne
pri
izletu
prejšnjega
dne
se
je
bilo
hipoma
raztrosilo
po
palači
.
Sklenile
so
vse
,
da
jo
bodo
prezirale
,
da
se
je
bodo
ogibale
.
Tudi
to
ni
ušlo
Teodori
.
Njih
jeza
in
zavist
jo
je
veselila
.
Ozrla
se
je
pogosto
preko
mize
na
Ireno
.
V
njenem
licu
je
bilo
nekaj
slovesnega
in
veličastnega
.
Še
sence
bridkosti
in
žalosti
ni
mogla
zapaziti
Teodora
.
Sedela
je
zamišljeno
,
noben
dovtip
ji
ni
privabil
smeha
na
lice
,
ustnice
se
niso
dotaknile
kozarca
,
iz
oči
se
ji
je
poznalo
,
da
hodi
in
plove
njena
duša
daleč
od
teh
šumnih
orgij
.
Ko
je
Teodora
večkrat
pogledala
Ireno
,
se
je
za
hip
zgrozila
,
kakor
bi
jo
zapekla
vest
.
Spomnila
se
je
,
kako
pojde
drugi
dan
z
vsemi
navzočimi
dvorjanicami
,
obdana
z
nimbom
svetosti
,
v
cerkev
Naše
Ljube
Gospe
,
kako
bodo
vse
povešale
oči
v
največji
sramežljivi
nedolžnosti
in
se
kropile
z
blagoslovljeno
vodo
ter
zažigale
dišeče
kadilo
pred
ciborijem
.
Zgrozila
se
je
in
vest
jo
je
zapekla
.
Ali
to
je
bil
samo
trenutek
–
kakor
se
skrči
tatu
srce
,
ko
seže
v
skrinjo
po
denar
,
če
poči
debeli
pokrov
.
Strese
se
,
ozre
–
in
seže
še
z
večjo
predrznostjo
prav
do
dna
.
Teodora
je
bila
naglo
zopet
dobre
volje
.
Da
bi
podražila
dvorjanke
in
Ireno
zaeno
,
je
dvignila
zlato
čašo
in
vzkliknila
:
»
Velika
despojna
,
kraljica
nimf
,
pozdravlja
nocoj
prvega
tistega
,
ki
ni
delfin
in
ne
Pozejdon
,
ki
ni
nimfa
,
ne
mož
,
ne
ženska
,
ampak
sveti
menih
sredi
kipečega
življenja
.
Mnoga
leta
Ireni
!
«
Piščali
in
bobenčki
so
zadoneli
,
vsa
družba
je
morala
navdušeno
klicati
:
mnoga
leta
Ireni
,
menihu
.
Od
vseh
prezirana
je
bila
na
mah
od
vseh
čaščena
.
Kosali
so
se
,
kdo
hitreje
izpije
na
njeno
zdravje
,
in
vino
je
poplakovalo
kletve
zavisti
,
ki
so
kipele
v
grla
iz
zlobnih
src
.
Irena
se
je
dvignila
in
prišla
,
da
se
zahvali
Teodori
.
Pripognila
se
je
do
tal
,
carica
ji
je
ponudila
roko
,
Irena
jo
je
poljubila
in
šepetala
:
»
Velika
despojna
,
menih
bo
prosil
Krista
za
tvojo
srečo
!
«
Teodora
je
družbo
prisilila
,
ker
je
počastila
Ireno
,
da
so
morali
govoriti
o
njej
.
»
Če
izve
patriarh
za
našega
meniha
,
otme
nam
ga
in
ga
naredi
za
diakona
!
«
Tako
je
govoril
Azbad
svoji
tovarišici
dosti
glasno
,
da
ga
je
čula
Teodora
.
»
Episkop
,
vreden
episkop
bi
bil
menišič
!
Evangelije
zna
bolje
ko
dvorni
pridigar
Dioniz
in
psalter
prebira
vsako
noč
!
«
Tako
je
odgovorila
Teodora
Azbadu
,
vendar
obrnjena
proti
najmlajšemu
in
najbogatejšemu
patriciju
v
Bizancu
,
ki
je
sedel
ob
njeni
desnici
.
Ker
se
je
smelo
govoriti
ob
taki
priliki
le
šepetaje
,
so
vsi
razumeli
odgovor
carice
.
Zato
je
pogledala
strupeno
prek
rame
silno
gizdava
,
pa
malo
lepa
družica
tankega
častnika
na
Ireno
in
rekla
:
»
Prebira
psalter
,
med
stihi
pa
se
smučejo
kodri
lepega
barbara
!
Poznamo
se
,
menišič
!
«
Irena
ni
segla
po
dateljnu
in
ni
odgovorila
zabavljici
.
Poprijela
je
besedo
iznova
nelepa
gizdalinka
in
govorila
častniku
:
»
Kako
pohujšanje
za
sveto
vero
!
Krščenica
,
dvorjanka
ljubi
pogana
!
«
Tedaj
je
v
Ireni
zakipelo
.
Boj
,
ki
je
stiskal
njeno
srce
ves
večer
,
ji
je
pahnil
v
lice
rdečico
,
ustnice
so
se
ji
stresle
in
odgovorila
je
glasno
:
»
Boljše
je
njegovo
poganstvo
kakor
tvoje
krščanstvo
.
«
Začutila
je
v
tem
trenutku
v
sebi
moč
,
da
bi
se
dvignila
in
spletla
bič
kakor
Zveličar
ter
mahnila
po
omizju
:
Pobeljeni
grobovi
,
gadja
zalega
,
ven
,
proč
,
hinavci
,
proč
od
Krista
!
Tresla
se
je
,
rdečica
je
izginila
,
v
gorečnosti
so
ji
pobledele
ustnice
.
Stisnila
jih
je
krčevito
,
da
je
zadušila
,
kar
je
vrelo
iz
duše
.
Tresoč
se
je
stopila
k
Teodori
in
prosila
:
»
Odpusti
,
despojna
,
‚
menih
‘
je
bolan
.
Naj
gre
!
«
Teodora
se
je
začudila
,
toda
drhtenje
Ireninega
života
in
bledo
lice
jo
je
prestrašilo
.
»
Pojdi
,
počij
,
pokliči
zdravnika
!
Kristus
s
teboj
!
«
Izginila
je
neslišno
.
Družba
je
čutila
,
da
je
umolknil
nemi
pridigar
in
prsi
,
polne
strasti
,
so
se
oddahnile
.
Azbad
se
je
nagnil
k
Teodori
,
vgriznil
se
v
ustnico
,
toda
mirno
in
sladko
izpregovoril
:
»
Despojna
,
ti
si
vedela
,
da
nadzira
nocoj
centurio
Iztok
stražo
.
Lepo
in
prijetno
bo
,
ko
ga
pokratkočasi
‚
menih
‘
s
psalmi
.
«
Teodori
so
se
zabliskale
oči
in
se
zmračilo
lepo
čelo
.
Iz
bliskajočih
se
oči
in
mračnega
čela
je
razbral
Azbad
učinek
svoje
opazke
.
Pretkan
in
vajen
spletk
je
dobro
poznal
Teodoro
,
pa
je
sklepal
že
v
hipodromu
,
da
carica
ni
ravnodušna
do
Iztoka
.
Zavriskala
je
torej
njegova
duša
,
ko
je
rahlo
zaslutil
,
da
se
dvigne
v
despojni
ljubosumje
.
Prepričan
je
bil
,
da
se
mu
posreči
to
vzbuditi
,
potem
sta
izgubljena
oba
,
Irena
in
Iztok
,
on
pa
doseže
največjo
milost
in
neomejeno
zaupanje
.
Teodora
je
bila
resnično
vzburjena
.
Ni
še
docela
dozorel
v
njej
sklep
,
da
bi
zaljubila
Iztoka
.
Ali
tako
daleč
jo
je
že
gnala
sla
,
da
bi
vsaj
nobeni
drugi
ne
privoščila
njegove
vroče
ljubezni
,
ki
je
vrela
iz
tega
divjega
srca
kakor
hudournik
iz
skale
sredi
gozda
.
Razžaljena
je
bila
tudi
njena
oholost
.
Da
bi
jo
‚
menih
‘
tako
varal
,
ta
‚
menišič
‘
,
čigar
čednost
in
pobožnost
je
v
skritem
kotu
srca
visoko
cenila
,
dasi
se
je
šalila
in
norčevala
iz
Irene
!
Da
bi
znala
Irena
tako
vzorno
nositi
krinko
pred
carico
samo
zato
,
da
se
snide
z
Iztokom
,
to
jo
je
osupnilo
in
njen
oholi
žolč
je
vzkipel
.
Za
kratek
čas
se
je
zamislila
in
ni
pazila
na
goste
.
Senca
ni
izginila
z
njenega
čela
.
Azbad
jo
je
skrivaj
opazoval
in
občutil
v
srcu
neizmerno
veselje
.
Kar
se
okrene
Teodora
in
pošepeta
evnuhu
Spiridionu
zaupno
naročilo
na
uho
.
Takoj
se
je
oddaljil
in
izginil
iz
sobe
.
Tudi
tega
ni
prezrl
Azbad
.
Dobro
je
poznal
Spiridiona
,
ki
je
spletal
in
stikal
nitke
največjih
caričinih
skrivnosti
.
Spiridion
se
je
kmalu
vrnil
.
Stopil
je
k
carici
in
sporočil
:
»
‚
Menihu
‘
bere
sužnja
Cirila
Pavlova
pisma
.
«
Senca
na
Teodorinem
čelu
je
ugasnila
,
pričela
je
vnovič
pogovor
in
Azbada
je
zadel
njen
pogled
z
očitanjem
:
»
Lažeš
,
obrekuješ
!
«
Stresel
se
je
pred
njim
magister
equitum
in
pogledal
v
tla
.
Toda
to
so
bili
samo
skrivnostni
,
daljni
bliski
.
Družba
jih
ni
videla
in
ni
čutila
.
Valovje
sle
in
strasti
je
plulo
više
in
više
.
Ko
je
prišla
Irena
s
sužnjo
Cirilo
v
svojo
sobo
,
ji
je
velela
prižgati
svetilko
.
Vsa
trudna
,
razburjena
,
žalostna
in
otožna
se
je
naslonila
ob
okno
in
se
zagledala
v
jasno
nebo
.
Kako
so
se
ji
dvigale
prsi
,
ko
je
vsrkavala
čisti
nočni
zrak
!
Kakor
bi
se
otela
iz
dna
umazanega
jezera
in
zagledala
nenadoma
nad
seboj
nebo
,
tako
svobodno
se
ji
je
zdelo
srce
,
tako
lahkokrila
ji
je
bila
duša
.
Slonela
je
dolgo
brez
misli
,
v
sami
jasni
zavesti
,
da
je
oteta
iz
kaluže
,
da
je
ne
mori
tisti
grozni
omamni
vonj
,
ki
stiska
srce
in
mrači
misli
.
Proč
je
bila
od
ljudi
,
ki
so
kričali
na
ulici
in
v
cerkvi
:
»
Gospod
,
Gospod
«
,
njih
srce
pa
je
bilo
poklonjeno
malikom
in
dano
na
oltar
viharju
strasti
.
S
pogledi
so
jo
pahnili
izmed
sebe
;
z
besedami
so
jo
bičali
;
tudi
umazani
valovi
vržejo
biser
na
prod
in
Učenika
so
tudi
bičali
.
Njeni
duši
se
je
užalilo
.
Nocoj
je
prvič
občutila
,
da
ji
dvorna
služba
kuje
verige
na
roke
.
Doslej
se
je
radovala
vrojena
ženska
ničemurnost
,
ko
so
se
klanjala
ljudstva
pred
despojno
,
s
katero
je
hodila
,
ko
se
je
grela
tudi
ona
v
soncu
zlatega
nimba
.
Večkrat
je
že
pretreslo
njeno
dušo
,
ko
je
videla
,
kako
pljujejo
v
obraz
resnici
,
kako
teptajo
za
ozidjem
Gospodov
evangelij
,
na
ulici
pa
hodijo
za
Njegovim
križem
in
sipljejo
timijan
v
zlate
kadilnice
.
Toda
vselej
se
je
iznebila
neprijetnih
misli
,
odpuščala
je
,
kakor
je
odpuščal
Kristus
,
sodila
ni
,
da
bi
ne
bila
sama
sojena
.
Nocoj
je
prišlo
z
drugačno
,
z
mogočno
silo
.
Spoznala
je
,
da
padajo
nanjo
zanke
,
da
se
zadrgujejo
,
da
jo
vlečejo
k
tlom
in
da
ne
bo
mogla
dolgo
obstati
:
če
se
upre
gnilemu
dvoru
,
je
izgubljena
,
če
jo
objame
in
omami
pohotno
ozračje
dvora
,
je
propala
,
tuja
Kristu
...
Še
bolj
se
ji
je
stisnilo
srce
in
obraz
je
zakrila
z
rokami
.
Ali
more
nazaj
?
V
Toperos
,
v
sredo
barbarov
,
ona
,
dvorna
krasotica
?
Kaj
poreče
stric
,
ki
si
je
toliko
prizadejal
,
da
ji
je
odprl
vrata
v
dvor
?
Ali
naj
ostane
,
naj
se
vda
Azbadu
,
ki
ga
sovraži
,
Azbadu
,
da
se
poigra
in
odide
,
kakor
delajo
vsi
dvorjani
?
Proč
bi
šla
,
tjakaj
v
Malo
Azijo
,
kjer
so
votline
,
kjer
so
puščave
,
ki
skrivajo
svetnike
,
proč
–
«
Domislila
se
je
,
da
stoji
še
Cirila
za
vrati
in
čaka
njenega
povelja
.
Stopila
je
od
okna
in
segla
na
stojalo
,
kjer
so
bili
zviti
pergamenti
.
Vzela
je
,
odprla
zavoj
in
ga
dala
Cirili
.
»
Beri
mi
,
Cirila
!
«
Sužnja
je
stopila
k
svetilki
,
razgrnila
pergament
in
začela
sredi
poglavja
.
Bil
je
list
do
Rimljanov
.
»
Meseno
mišljenje
je
smrt
,
duhovno
mišljenje
pa
je
življenje
in
mir
.
Kateri
pa
žive
po
mesu
,
se
Bogu
ne
morejo
priljubiti
–
«
Skoraj
šepetaje
je
brala
Cirila
dalje
.
Irena
je
sedla
na
mehek
stolček
,
naslonila
se
na
okno
in
se
zagledala
v
noč
.
Čist
je
bil
glas
sužnje
.
Rahlo
so
tekle
besede
z
njenih
ustnic
–
Irena
jih
ni
več
slišala
.
Prvi
stavki
so
jo
pretresli
in
ponavljala
je
:
»
Ni
njegov
,
niso
njegovi
,
ker
nimajo
duha
Kristovega
...
«
Zamislila
se
je
v
Pavla
,
apostola
narodov
.
Nenadoma
se
ji
je
rodilo
vprašanje
,
zakaj
je
ženska
?
Zakaj
ni
mož
,
da
bi
šla
na
dvore
kakor
Pavel
in
bi
zaklicala
:
Ne
smete
!
Šla
bi
z
evangelijem
na
trg
in
bi
govorila
o
ljubezni
in
odpuščanju
.
Šla
bi
k
Zlatemu
rogu
,
kjer
taboré
sužnji
,
in
bi
jim
oznanila
blagovest
...
Njeno
navdušenje
je
kipelo
,
domišljija
se
ji
je
vznemirila
,
hodila
je
po
pustih
potih
med
divjimi
narodi
in
širila
blagovest
in
privedla
jo
je
pot
v
domovino
njene
matere
,
do
Slovenov
.
Tja
bi
šla
,
v
gradišča
in
sela
,
in
plemenita
srca
bi
sprejela
evangelij
,
plemenite
duše
,
kakor
žejna
zemlja
rosne
kaplje
,
duše
,
kakršna
je
Iztokova
...
Ob
tem
imenu
je
zadrhtela
.
Njene
misli
so
se
ustavile
,
kakor
bi
po
dolgem
potu
prišle
do
cilja
.
Iztok
!
O
,
nisem
Pavel
,
nisem
mož
,
toda
njega
pridobim
,
njemu
razženem
temo
.
Čutila
je
s
prvim
dnem
tiho
nagnjenje
do
lepega
barbara
,
a
bala
se
je
in
morila
je
misli
nanj
.
Sedaj
se
ji
je
na
mah
zasvetila
nova
luč
.
Sedaj
je
občutila
v
sebi
pravico
in
dolžnost
do
njega
.
Sedaj
mu
ne
pojde
več
s
pota
.
Iskala
ga
bo
–
pastirček
izgubljeno
ovco
–
dokler
je
ne
privede
v
hlev
Gospodov
.
Nič
več
ni
pomislila
,
kaj
poreče
dvor
;
še
nalašč
jo
je
mikalo
,
da
bi
kljubovala
vsem
,
gorečnica
...
»
Dosti
,
Cirila
!
Poglej
,
ali
so
vrtovi
prazni
.
Glava
mi
je
težka
.
Izprehodim
se
,
preden
ležem
.
«
Cirila
se
je
skoro
vrnila
in
povedala
,
da
razen
straže
ni
žive
duše
na
vrtu
.
Iz
dvorane
nimf
se
čuje
glasba
.
Vsi
so
še
pri
večerji
.
Irena
je
ogrnila
temno
stolo
,
plašč
,
zavila
glavo
v
oglavnico
in
odšla
tiho
po
marmornatih
stopnicah
.
Kakor
senca
jo
je
sledila
sužnja
.
Ireni
je
nova
misel
prevzela
vso
dušo
.
Zamislila
se
je
v
apostolsko
delo
,
gledala
Iztoka
,
kako
žejno
bere
evangelij
,
kako
hvaležno
ji
gleda
v
lice
,
ker
mu
je
pregnala
temo
malikov
.
Vesele
sape
so
dahnile
v
njeno
valovito
obleko
,
mirte
so
šumele
,
pinije
so
šepetale
v
mračnih
vrhovih
in
Irena
je
spela
po
belih
stezah
vsa
vesela
in
navdušena
.
Njeno
srce
je
objel
sladek
nemir
,
njena
duša
se
je
že
pogovarjala
z
Iztokom
.
Razgrnila
je
temno
stolo
,
oglavnica
ji
je
zdrknila
z
glave
,
kodri
so
se
usuli
na
čelo
in
na
rame
.
Vetrovi
so
se
igrali
z
njimi
,
Irena
se
je
sprehajala
in
sanjala
lepe
sanje
.
Kar
stopi
izza
temnega
oljkovega
grma
visoka
postava
v
svetlem
oklepu
in
ji
zastavi
pot
.
Irena
je
vztrepetala
in
kriknila
.
Cirila
je
prihitela
in
prestregla
stolo
,
ki
je
zdrknila
z
njenih
ramen
.
»
Irena
,
Irena
,
ne
boj
se
,
jaz
sem
–
Iztok
,
ki
te
ljubi
!
«
Irena
se
je
obrnila
in
hotela
zbežati
.
Toda
Iztok
jo
je
prijel
rahlo
za
roko
in
koprneče
zaprosil
.
»
Bogovi
so
me
čuli
,
ne
zaničuj
me
ti
!
Ko
sem
zvedel
,
da
grem
na
dvor
s
stražo
,
sem
obljubil
Devani
žrtev
,
če
vidim
samo
trenutek
tvoje
oči
.
In
boginja
me
je
uslišala
in
privedla
tvoje
korake
do
mene
.
Irena
,
bogovi
se
vesele
najine
ljubezni
!
«
Srce
je
utripalo
v
prsih
Ireni
,
ves
strah
je
izginil
,
moč
,
da
bi
bežala
,
je
pešala
in
vleklo
jo
je
s
čudovito
silo
k
Iztoku
.
Odmaknila
mu
je
roko
,
Cirila
ji
je
zavila
razburjeno
telo
v
stolo
,
in
obstala
je
pred
njim
,
visokim
in
mogočnim
v
blesku
mesečnih
žarkov
.
»
Iztok
,
nocoj
sem
mislila
nate
!
«
»
Kako
sem
ti
hvaležen
,
Irena
!
Samo
zato
,
da
si
enkrat
name
mislila
,
samo
zato
dam
življenje
zate
.
«
»
Zares
sem
mislila
,
še
sedajle
,
ko
sem
te
srečala
,
in
smilil
si
se
mi
,
Iztok
!
«
»
Kakor
boginja
si
;
tudi
bogovom
se
je
smilila
moja
ljubezen
!
«
»
Iztok
,
pojdi
za
menoj
.
Kamnitna
klop
je
v
senci
pinij
.
Razodenem
ti
veliko
resnico
.
—
Cirila
,
ti
ostani
ob
meni
!
«
»
Prek
morja
grem
za
teboj
,
Irena
.
Zakaj
brez
tebe
ne
morem
in
nočem
biti
,
brez
tebe
je
smrt
.
«
Sedla
sta
na
marmorno
klop
.
Cirila
se
je
stisnila
k
nogam
Irene
in
se
skrbno
ozirala
naokrog
.
Pogovora
ni
razumela
,
ker
ji
je
bil
neznan
jezik
Slovenov
.
»
Smilil
si
se
mi
,
Iztok
!
«
»
Bogovi
so
ti
ganili
srce
,
Irena
!
«
Iskal
je
njene
roke
,
ki
je
bila
tesno
zavita
pod
stolo
.
»
Iztok
,
ti
se
motiš
,
ker
véruješ
v
bogove
.
Tvoji
bogovi
so
laž
,
en
Bog
je
in
en
Kristus
–
Rešitelj
.
«
Iztok
se
je
nekoliko
odmaknil
,
se
začudil
in
gledal
v
ognjevite
oči
Irenine
,
na
katere
je
skozi
vrhove
pinij
lila
mesečina
.
»
Irena
,
če
bi
rekel
,
da
so
tvoji
bogovi
laž
,
bi
te
razžalil
.
Veš
pa
sama
,
da
so
naši
bogovi
boljši
od
vaših
.
Bogovi
,
ki
učé
Upravdo
moriti
nedolžne
,
prelivati
kri
,
o
,
bogovi
despojne
,
verolomnice
,
o
,
molči
mi
o
teh
bogovih
,
Iztok
jih
zaničuje
,
kakor
zaničuje
te
,
ki
vanje
vérujejo
.
«
»
Glej
,
Iztok
,
ti
si
dober
,
ti
si
pravičen
,
dasi
tvoji
bogovi
niso
resnica
.
Ali
je
zato
Kristus
laž
,
če
mu
tisti
,
ki
bi
mu
morali
služiti
,
ne
služijo
,
ki
bi
ga
morali
slušati
,
ne
slušajo
?
«
»
Ne
govoriva
,
Irena
,
o
bogovih
.
Če
ti
rečeš
:
Glej
,
pinija
nad
nama
je
božanstvo
,
Iztok
ji
bo
postavil
žrtvenik
in
daroval
.
Če
ti
rečeš
:
Glej
,
ribica
,
ki
je
pljusknila
iz
morja
,
je
boginja
,
Iztok
ti
véruje
in
ji
vlije
vina
v
morje
za
daritev
–
ne
govoriva
,
Irena
,
o
bogovih
!
«
»
Iztok
,
ti
ne
boš
veroval
meni
,
veroval
boš
resnici
.
Še
bova
govorila
o
Bogu
in
tvoje
srce
bo
polno
veselja
.
In
če
bi
ti
ne
hotel
govoriti
nikoli
več
o
tem
,
bi
Irena
ne
govorila
s
teboj
.
Mislila
bi
nate
in
molila
bi
Kristusa
zate
,
a
mojih
oči
bi
ne
uzrl
nikoli
,
Iztoče
!
«
»
Torej
govori
,
poslušal
bom
,
za
tvojimi
besedami
pojdem
kakor
za
glasom
slavčka
.
«
»
Nocoj
se
morava
ločiti
.
Jutri
ti
pošljem
blagovest
.
Grško
že
govoriš
in
bereš
.
Spoznaš
resnico
in
najdeš
ljubezen
.
«
»
Le
pošlji
,
Irena
,
tisočkrat
bom
bral
,
česar
so
se
dotaknile
tvoje
roke
.
Na
srcu
bom
nosil
pod
oklepom
.
«
»
Iztok
,
ti
si
dober
in
luč
pride
v
tvoje
srce
.
Ti
bivaš
pri
Epafroditu
?
«
»
Pri
njem
,
ljubica
!
«
»
Ob
morju
je
njegova
vila
.
«
»
Vrtovi
,
kakor
tukaj
,
se
igrajo
z
valovi
.
«
»
Ko
prebereš
blagovest
,
pridem
v
čolnu
ponoči
in
ti
jo
razložim
.
«
»
O
bogovi
,
kaj
vam
dam
,
ker
me
tako
ljubite
!
«
Iztok
je
razprostrl
roke
in
objel
Ireno
,
ki
je
drhtela
v
neizmerni
razburjenosti
.
Odskočila
bi
bila
,
pa
je
že
gorel
poljub
na
njenih
očeh
.
Tedaj
se
je
dotaknila
Irene
Cirila
.
»
Presvetla
,
bliža
se
nam
senca
!
Za
grm
je
utonila
!
«
Irena
je
zbežala
po
stezi
proti
palači
.
Visoko
gori
je
utihnila
dvorana
nimf
,
skrivnostni
pari
so
begali
po
vrtovih
.
Gostje
so
šli
pod
milo
nebo
uživat
bakanal
.
Trepetaje
po
vsem
telesu
je
dospela
Irena
v
sobo
.
»
Kaka
senca
je
bila
,
Cirila
?
Govori
!
Ti
nisi
bila
dovolj
pozorna
!
«
»
Presvetla
gospodarica
,
naj
umrem
,
če
sem
za
trenutek
zatisnila
oči
.
Ali
senca
je
prišla
nenadoma
kakor
iz
tal
.
«
»
Pa
je
nisi
spoznala
?
«
»
Rekla
bi
,
da
je
bila
despojna
.
Njen
je
prostorček
pod
pinijo
.
Da
bi
se
motila
!
«
»
Da
bi
se
motila
,
nesrečnica
!
Ume
li
despojna
jezik
Slovenov
?
«
»
Ume
,
kakor
Upravda
.
Naučila
se
ga
je
v
areni
.
«
Irena
ji
je
dala
znamenje
,
naj
odide
.
Nato
se
je
ozrla
v
ikono
Kristusa
in
šepetala
:
»
Ti
veš
,
da
sem
čista
;
ljubim
ga
,
saj
ga
ljubiš
tudi
ti
...
«
V
jutro
je
prejel
Epafrodit
od
evnuha
Spiridiona
sledeče
pismo
:
»
Najponižnejši
sluga
javlja
tvoji
brezmejni
dobrotljivosti
,
da
se
je
snoči
tvoj
várovanec
centurio
Iztok
sešel
z
dvorjanico
Ireno
na
carskem
vrtu
.
Pogovor
je
čula
despojna
.
Jaz
ga
nisem
razumel
,
ker
sta
govorila
barbarski
.
Despojna
razume
in
zato
je
njeno
lice
danes
mračno
.
Naj
ti
Iztok
pove
,
kaj
je
govoril
.
Tvoje
svetlosti
ponižni
sluga
Spiridion
.
«
Epafrodit
je
dal
sužnju
,
ki
mu
je
izročil
pismo
,
takoj
mošnjiček
zlatov
za
skopljenca
.
Na
lice
mu
je
legla
globoka
skrb
.
Prebral
je
še
enkrat
in
mrmral
:
»
V
pogibel
gresta
,
ona
in
on
.
Uniči
ju
,
oba
uniči
–
prekleta
!
«
Ko
se
je
despojna
Teodora
po
bakanalu
prebudila
,
so
se
že
dolgo
igrali
sončni
žarki
po
valovih
rahlo
prebujene
Propontide
.
Trudno
je
dvignila
bele
roke
in
jih
položila
na
mehko
svilo
.
Suženj
ni
še
hotela
poklicati
.
Zakaj
zbudil
se
ji
je
večer
,
zbudila
noč
,
ki
ji
je
ugrabila
spanec
in
jo
razburila
,
da
je
krčevito
stiskala
z
drobnimi
rokami
mehke
blazine
.
Zatiskala
je
oči
,
da
bi
spala
.
A
vselej
sta
se
dvignila
pred
njo
kipa
dveh
teles
,
Irene
in
Iztoka
,
ko
sta
šepetaje
sedela
na
klopci
tesno
drug
ob
drugem
.
Nad
njima
pa
je
širila
košata
pinija
temne
veje
,
tista
pinija
,
ki
je
imela
edina
pravico
,
da
občuduje
samo
razkošno
radost
despojne
.
Teodora
je
še
enkrat
premislila
vsako
besedico
,
ki
jo
je
ujela
v
pogovoru
.
Pretehtala
jih
je
počasi
,
z
vso
skrbnostjo
,
stavek
za
stavkom
,
dokler
ni
okamenela
pred
tistim
trenutkom
,
ko
se
je
nagnil
Iztok
k
Ireni
,
jo
tesno
objel
in
poljubil
.
Stisnila
je
drobno
pest
in
odločno
sunila
proti
stropu
,
kjer
so
razposajeni
amoreti
pletli
kite
iz
cvetja
in
zelenja
.
»
Ne
boš
je
več
poljubljal
,
barbar
!
Tvoj
ogenj
ni
za
meniha
,
tvoja
strast
razgreje
mene
,
despojno
,
ali
pa
požge
tebe
v
prah
...
«
Izgovorila
je
glasno
,
v
kipeči
razvnetosti
;
nato
se
je
dvignila
v
postelji
in
oprla
na
komolec
in
zopet
kakor
trudna
utonila
v
blazine
.
Na
licu
se
ji
je
pojavilo
ko
strah
pred
lastno
besedo
.
Domislila
se
je
svojega
veličanstva
,
spomnila
se
prestola
in
škrlata
ter
–
njega
,
ki
jo
je
v
blazni
ljubezni
poiskal
med
zavrženimi
,
raztrgal
staro
zakonsko
pravo
in
s
carsko
roko
in
vsemogočnostjo
zapisal
nov
zakon
,
da
je
mogla
z
ulice
na
prestol
.
Spomnila
se
je
njega
,
ki
jo
danes
ljubi
še
z
istim
ognjem
,
ki
poklada
milijone
k
njenim
nogàm
,
ki
bi
ji
izročil
glave
najboljših
mož
,
če
bi
jih
zahtevala
.
In
ta
bedi
vse
noči
,
njegovo
lice
sahne
,
lasje
mu
sivijo
v
neizmernih
skrbeh
,
ona
pa
vodi
bakanál
in
njena
sla
jo
žene
v
naročje
barbaru
.
Za
trenutek
se
je
zgrozila
,
prijela
bujne
lase
in
si
zakrila
z
njimi
obraz
.
Ko
bi
bila
nosila
v
duši
evangelij
,
kakor
je
nosila
nimb
na
glavi
,
bi
se
bila
dvignila
in
šla
v
delavnico
do
Upravde
ter
mu
z
iskrenim
poljubom
osladila
ure
dela
in
izbrisala
črne
slike
v
svoji
duši
.
Toda
njen
evangelist
je
bil
Epikur
.
In
v
njegovem
spremstvu
je
prišla
bleda
ženska
zavist
,
ki
jo
je
podžigala
z
ognjem
,
vžganim
v
dušo
in
kri
njenemu
rodu
:
Ker
ne
uživam
jaz
in
morda
nikoli
ne
užijem
,
naj
tudi
Irena
ne
okusi
!
Odločno
je
udarila
s
slonokoščenim
kladivcem
na
zlato
ploščo
,
visečo
ob
postelji
.
Zavese
so
se
razgrnile
in
šest
krasnih
suženj
je
stopilo
krog
postelje
.
»
V
kopel
!
«
je
velevala
,
se
hitro
dvignila
in
sedla
v
nosilnico
.
Ko
so
jo
v
zlati
posodi
objeli
dehteči
valčki
mlačne
vode
,
se
je
naslonila
z
na
pol
zastrtimi
očmi
na
rob
banje
in
se
predala
trenutku
.
Nemo
so
ji
česale
spletične
valovite
lase
in
jih
mazilile
.
Živce
sta
ji
omamljala
vonj
in
gorkota
,
vzbujala
se
ji
je
sla
,
pred
njo
so
se
snovale
prelestne
slike
divjih
moči
,
ki
jih
je
prebila
med
mišičavimi
rokoborci
in
vozniki
v
hipodromu
.
Strah
je
minil
.
Upravdo
je
pozabila
in
njene
misli
so
se
zaplele
ob
Iztoku
ter
tkale
skrivne
niti
,
da
ga
omreži
,
iztrga
Ireni
,
obvlada
sama
–
potem
pa
pahne
od
sebe
in
uniči
,
da
ji
ne
omadežuje
pred
svetom
svetega
nimba
.
Davno
so
že
končale
sužnje
svoje
delo
in
stale
kakor
beli
kipi
iz
alabastra
ob
kopeli
,
gledajoč
v
lice
despojni
,
ki
je
zaprla
oči
,
kakor
bi
zaspala
.
Toda
vajene
služabnice
so
brale
z
lica
,
da
despojna
ne
spi
.
Ustnice
ji
je
obkrožal
smeh
,
izginil
nenadoma
,
na
čelu
se
ji
je
zarezala
temna
črta
,
ki
je
zopet
izginila
,
in
smeh
se
je
vnovič
pojavil
,
kakor
bi
sonce
posvetilo
skozi
oblak
.
»
K
zajtrku
!
Pokličite
takoj
Spiridiona
!
«
Tako
se
je
nenadoma
oglasila
Teodora
.
Prihiteli
so
evnuhi
s
škrlatno
nosilnico
in
Spiridion
je
že
klečal
pred
njo
in
prosil
:
»
Vsemogočna
despojna
je
velela
,
naj
se
ji
približa
najnevrednejši
suženj
.
«
»
Za
menoj
!
«
Ko
so
se
skopljenci
ustavili
z
nosilnico
pred
porfirno
mizico
,
v
kateri
je
bilo
vdelano
iz
dragih
kamnov
grozdje
,
oljke
in
cvetje
,
je
Teodora
velela
,
naj
vsi
odidejo
razen
Spiridiona
.
Sedla
je
k
mizici
in
segla
po
zlati
čaši
z
zavretim
vinom
in
govorila
:
»
Spiridion
,
ali
je
že
poslala
Irena
evangelij
centuriju
Iztoku
?
«
»
Vsemogočna
despojna
,
Spiridion
bi
rad
umrl
,
ko
bi
ti
mogel
povedati
.
Ali
zvedel
je
le
toliko
,
da
je
poslala
Irena
sužnjo
Cirilo
h
knjigotržcu
.
«
»
Dobro
!
Poslala
je
po
evangelij
.
Spreobrniti
hoče
barbara
Iztoka
,
da
bi
véroval
na
Krista
.
Vrla
Irena
!
Apostolsko
delo
vrši
.
Poizvedi
,
če
mu
je
evangelij
že
izročila
.
«
»
Da
ne
morem
sveti
despojni
odgovoriti
,
kakor
bi
rad
!
Čemu
nisem
umrl
pred
rojstvom
,
ničvredni
!
Šel
pa
je
suženj
Protos
k
Epafroditu
,
kjer
menda
biva
Iztok
,
centurio
.
In
s
seboj
je
nesel
droben
sveženj
!
«
»
Ali
veš
to
za
trdno
?
Ribam
tvoje
truplo
,
če
si
se
zmotil
.
«
»
Naj
me
uniči
Belcebub
,
če
nisem
izpričal
svete
resnice
!
«
Teodora
je
namignila
,
evnuh
je
izginil
.
Ko
so
se
strnile
zavese
,
je
omočila
pecivo
v
sladko
vino
,
odgriznila
košček
in
se
na
glas
zasmejala
.
»
Ha-ha-ha
!
Apostolsko
delo
!
Menišiču
je
evangelij
za
škatlico
,
v
kateri
pošilja
ljubavna
pisma
.
Pripravita
se
!
«
Ko
je
Teodora
še
razmišljala
,
kako
bi
si
osvojila
Iztoka
ali
kako
bi
vsaj
razdružila
ali
uničila
dvoje
src
,
ki
sta
se
edini
na
vsem
dvoru
ljubili
z
iskreno
ljubeznijo
,
je
evnuh
Spiridion
tehtal
in
prešteval
že
tretjič
zlate
Epafroditove
bizantince
.
Bil
je
lakomnik
,
ki
bi
bil
prodal
desetkrat
na
dan
dušo
in
prepričanje
za
suho
zlato
.
Vsem
zvest
za
denar
in
v
istem
trenutku
nezvest
za
boljše
plačilo
.
Prešteval
in
tehtal
je
zlate
bizantince
in
vsakega
posebej
spuščal
v
skrito
,
v
zidu
izdolbeno
duplo
;
njegov
posluh
pa
se
je
naslajal
ob
vsakem
cvenku
.
Ko
je
zacingljal
zadnji
,
je
evnuh
skremžil
spačeni
obraz
v
prijetne
gube
največje
slasti
,
sédel
in
hitro
napisal
novo
pismo
Epafroditu
.
Vse
na
drobno
mu
je
naznanil
,
kaj
ga
je
vprašala
despojna
.
Pristavil
je
hinavsko
,
naj
pomisli
Epafrodit
,
da
z
vsako
črko
,
ki
mu
jo
sporoča
,
tvega
glavo
in
da
ni
denarja
na
svetu
,
ki
bi
mu
to
poplačal
.
Dela
vse
to
iz
neizmernega
spoštovanja
do
Epafrodita
,
ki
je
bil
vselej
zvesto
naklonjen
carju
in
despojni
.
Ko
je
Epafrodit
prejel
pismo
in
prebral
zadnji
vrsti
,
se
mu
je
namuzal
pretkani
obraz
,
segel
je
takoj
globlje
v
blagajno
ter
poslal
evnuhu
težji
mošnjiček
.
Nato
je
prebral
prvo
pismo
,
prebral
še
enkrat
drugo
,
vstal
in
začel
hoditi
po
dragoceni
preprogi
.
Globoko
se
je
zamislil
.
Spletal
in
snoval
je
v
modri
glavi
,
preudarjal
in
razsojal
,
kako
bi
ukrenil
.
In
vendar
kljub
obilnim
skušnjam
in
vrojeni
grški
pretkanosti
ni
mogel
razmotati
vozla
,
ki
se
je
začel
spletati
krog
njegovega
varovanca
Iztoka
.
Ko
ni
videl
iz
zagate
nobenega
izhoda
,
je
hladnokrvno
legel
na
perzijski
blazinjak
in
se
nasmejal
.
»
Stvar
postaja
premisleka
vredna
.
Da
se
je
začela
zanimiva
komedija
,
ki
se
lahko
konča
s
še
bolj
zanimivo
tragedijo
