mlekain
spomladi
z
vrta
sočivja
,
tako
da
bi
za
silo
živela
z
otroki
tudi
na
svojo
roko
brez
Romanove
pomoči
.
Pisala
je
po
svojo
Leno
,
ki
je
bila
sicer
počasna
in
nerodna
,
ali
zvesta
in
zanesljiva
.
In
z
njo
je
začela
gospodinjiti
na
svoji
mali
"
kmetiji
"
.
Hišica
je
imela
samo
dve
sobi
in
kuhinjo
,
ali
to
je
bilo
dovolj
.
Gosposko
pohištvo
je
,
kakor
čudeč
se
,
stalo
pod
kmetsko
streho
,
po
vodo
so
morali
hoditi
precej
daleč
in
Tilda
je
morala
prijeti
za
vsako
delo
.
Naučila
se
je
molsti
in
čistiti
hlev
;
kadar
je
poslala
Leno
v
mesto
na
trg
,
je
delala
vse
za
njo
.
Podvezala
si
je
krila
,
hodila
po
hiši
in
okrog
hiše
v
okornih
kmetskih
čevljih
in
ni
se
bala
žuljev
na
rokah
.
Le
zvečer
je
čutila
potrebo
,
da
postane
za
nekaj
ur
zopet
dama
.
Umila
se
je
,
počesala
in
preoblekla
od
glave
do
peta
ter
sedla
za
mizo
h
knjigam
,
ki
so
bile
njena
edina
potrata
.
Lena
se
je
čudila
gospejinim
muham
.
"
Saj
vas
nihče
ne
vidi
,
kaj
bi
se
po
vsem
delu
toliko
mučili
še
z
lišpom
in
parado
?
"
Nikoli
ni
mogla
razumeti
,
da
dela
Tilda
to
zaradi
sebe
same
,
da
se
ne
zapusti
najprej
telesno
,
potem
pa
duševno
.
Roman
je
pošiljal
še
dosti
redno
vsak
mesec
svoj
prispevek
.
Tilda
je
porabila
denar
za
popravilo
hiše
,
za
davke
,
za
nakup
novega
orodja
in
za
obleko
.
Skoro
srečno
je
živela
s
svojimi
otroki
sama
in
brez
tistega
vsakdanjega
večnega
strahu
,
kdaj
pride
mož
domov
in
kakšen
.
Obiskoval
jih
je
o
praznikih
,
ostajal
pri
njih
tri
,
štiri
dni
in
zopet
odhajal
.
Tildi
se
je
zdelo
,
da
je
vedno
enak
.
Otroci
so
ga
bili
veseli
,
ker
se
je
smejal
in
igral
z
njimi
,
a
ona
se
je
v
srcu
čudila
,
da
ga
niso
leta
nič
zresnila
,
niti
tisti
dogodek
in
smrt
materina
.
Tak
je
bil
,
kakor
bi
bil
osemnajst
let
star
in
ne
že
čez
šestintrideset
.
Že
so
se
mu
začele
mešati
srebrne
niti
v
črne
lase
,
ali
usta
so
bila
kakor
prej
,
vedno
enako
lahkomiselno
pripravljena
na
smeh
.
Nekoč
se
je
pripeljal
sredi
leta
.
"
Ob
službo
sem
,
"
je
rekel
ravnodušno
.
"
Bili
smo
parkrat
malo
veseli
,
pa
se
je
žetev
zakasnila
za
nekaj
dni
.
In
vrag
je
hotel
,
da
je
vse
toča
pobila
,
pa
še
zavarovati
sem
pozabil
.
Bom
pa
malo
počival
pri
vas
,
čez
par
dni
pridejo
moje
stvari
.
"
Tilda
se
je
ustrašila
,
da
se
je
vse
zazibalo
okrog
nje
.
Ali
on
je
tako
nedolžno
in
brezskrbno
stal
pred
njo
,
da
mu
ni
mogla
zalučati
nobenega
očitanja
v
obraz
.
-
Bo
že
kako
,
se
je
tolažila
,
prestali
bomo
.
Saj
menda
vendar
kmalu
najde
kakšno
drugo
službo
.
Prvi
teden
je
bilo
vse
dobro
.
Roman
je
ostajal
doma
in
še
delati
je
pomagal
okoli
hiše
.
Potem
je
odšel
neko
dopoldne
v
mesto
,
češ
da
ima
opravka
v
Trstu
,
da
se
mora
ogledati
za
zaslužkom
,
da
ima
znance
,
ki
bi
ga
lahko
kam
priporočili
.
Oblekel
se
je
v
najboljšo
obleko
,
površnik
je
vzel
in
palico
s
srebrnim
držajem
.
Prav
eleganten
in
simpatičen
človek
je
bil
,
kadar
se
je
malo
skrbneje
oblekel
.
Tilda
je
čakala
zvečer
z
večerjo
nanj
.
Ali
ni
ga
bilo
.
Vsak
šum
jo
je
zbudil
ponoči
;
obšel
jo
je
strah
,
da
se
vrne
pijan
kakor
nekdaj
.
Ali
ni
se
vrnil
to
noč
niti
drugo
ne
.
Šele
tretji
dan
pod
večer
je
prišel
.
Videti
je
bil
zanemarjen
in
izpit
,
na
obrazu
so
se
mu
poznale
prečute
noči
.
Ni
imel
ne
zlate
ure
ne
verižice
,
tudi
palice
in
površnika
ne
.
"
Kaj
si
počel
?!
"
se
je
zavzela
Tilda
.
"
Kaj
bi
počel
?
Kvartali
smo
.
Najprej
sem
dobival
,
potem
so
me
pa
skoro
do
golega
oskubli
.
Fij
!
...
Ali
imaš
kaj
jesti
?
Lačen
sem
kakor
volk
.
"
Spoznala
je
:
tu
je
vsako
prigovarjanje
bob
ob
steno
.
Molče
mu
je
postavila
večerjo
na
mizo
.
S
smehom
je
pripovedoval
otrokom
,
kako
je
veter
odnesel
nekemu
prodajalcu
otroških
balončkov
vso
njegovo
robo
v
zrak
.
"
Najmanj
petindvajset
jih
je
bilo
;
rdeči
,
modri
,
zeleni
,
vseh
barv
.
Lepo
jih
je
bilo
videti
,
kako
so
se
dvigali
in
se
svetili
na
soncu
.
A
tisti
možje
z
odprtimi
usti
gledal
za
njimi
;
skoro
jokal
se
je
.
Ljudje
so
se
pa
smejali
.
"
In
tudi
on
se
je
sladko
zasmejal
,
da
je
Mimica
veselo
zamahala
z
rokami
in
stekla
k
njemu
.
Nekaj
dni
je
dobrodušno
postaval
doma
.
"
Kaj
nimaš
nič
denarja
?
"
je
vprašal
Tildo
.
"
Nič
,
"
je
rekla
,
saj
je
vedela
,
zakaj
ga
potrebuje
.
Vse
večja
skrb
ji
je
rasla
v
srcu
.
Kaj
bo
z
njim
,
če
ne
dobi
skoro
službe
?
Kmalu
je
zopet
izginil
v
mesto
;
odnesel
je
par
svojih
stvari
v
zastavljalnico
in
ni
se
vrnil
,
dokler
je
čutil
belič
v
žepu
.
Ko
je
znosil
,
kar
je
imel
sam
,
je
začel
izmikati
tudi
njene
stvari
.
Tisto
zlatnino
,
kar
je
je
imela
še
od
matere
in
od
tašče
,
je
že
prej
skrila
na
varno
mesto
.
Ali
odnesel
ji
je
zlato
sladkornico
,
srebrn
svečnik
in
starinsko
vazo
.
Otroci
so
imeli
vsak
svoj
hranilnik
,
še
njena
mati
jim
jih
je
podarila
takrat
pri
stricu
na
Trati
.
Bili
so
polni
do
vrha
vsi
trije
novih
krajcarjev
in
že
je
večkrat
mislila
,
da
pojde
na
pošto
in
jim
da
tisti
drobiž
na
knjižice
.
Par
kron
je
le
bilo
.
Slučajno
je
vzela
nekega
dne
enega
v
roko
in
videla
,
da
je
lahek
in
prazen
.
Tudi
druga
dva
sta
bila
prazna
.
Roman
je
bil
v
sobi
.
Pisal
je
pri
mizi
nekake
ponudbe
.
Pristopila
je
k
njemu
s
solznimi
očmi
.
"
Kaj
te
ni
sram
?
"
in
pomolila
je
predenj
prazne
otroške
hranilnike
.
Silno
je
zardel
.
Kakor
bi
ga
bila
kri
polila
,
mu
je
pordelo
lice
v
hipu
.
Zagorelo
mu
je
po
obrazu
in
čez
čelo
do
las
.
Obrnil
se
je
v
stran
.
"
Kaj
veš
,
kaj
je
strast
?!
"
je
siknil
med
zobmi
.
Jeseni
je
dobil
na
Tirolskem
nekje
službo
na
žagi
.
Tilda
si
je
morala
izposoditi
denar
,
da
mu
je
kupila
novo
obleko
in
vsega
,
kar
je
potreboval
za
pot
.
Obljubil
je
,
da
ji
vrne
,
takoj
ko
zasluži
.
Dva
meseca
ni
bilo
niti
glasu
od
njega
,
potem
je
za
božič
poslal
nekaj
denarja
.
Pisal
sploh
ni
.
Že
prej
ne
;
samo
včasih
,
še
vsak
mesec
enkrat
ne
,
je
sporočil
na
karti
pozdrav
.
In
skoraj
vesela
je
bila
,
da
se
je
tako
malo
zglašal
in
da
je
niso
pisma
spominjala
nanj
.
Imela
je
zdaj
nove
skrbi
.
Tiste
prve
tedne
,
ko
je
odšel
,
je
preživela
strašne
dni
.
Bala
se
je
,
da
klije
novo
življenje
v
njej
,
in
bilo
jo
je
groza
.
Četrto
dete
in
od
takega
očeta
...
Vse
v
njej
se
je
branilo
proti
usodi
,
ki
je
težka
in
brezobzirna
stala
nad
njo
,
kakor
črn
,
poguben
oblak
.
V
nočeh
je
vila
roke
nad
seboj
in
prosila
Boga
,
naj
ji
prizanese
...
Pretežka
se
ji
je
zdela
odgovornost
,
njene
sile
preslabe
za
to
...
S
široko
odprtimi
očmi
je
zrla
v
črno
noč
:
otroke
je
peljala
v
duhu
po
stezi
življenja
in
bilo
jo
je
strah
prihodnosti
.
Kod
bodo
hodili
,
kje
bodo
tavali
,
kam
zaidejo
,
kje
se
izgube
?!
Njeno
srce
je
trpelo
že
zdaj
za
njih
vse
.
Iskala
je
svetlega
izhoda
iz
temnih
misli
,
ali
kakor
trudno
,
od
sto
in
sto
razočaranj
ubito
,
je
spalo
upanje
v
ubogi
,
trpeči
duši
.
Same
temne
slutnje
so
jo
obhajale
,
preganjale
jo
v
kratko
,
mučno
spanje
.
Trudna
in
medla
se
je
dvigala
zjutraj
z
ležišča
.
Čakala
je
,
da
se
zgodi
nekaj
posebnega
.
Kakor
črne
pošasti
so
jo
zalezovale
temne
,
zločinske
misli
.
Črtila
je
to
neusmiljeno
silo
,
ki
jo
je
tiščala
z
demonsko
močjo
k
tlom
.
Kakor
slep
,
velikanski
malik
se
ji
je
zdela
priroda
;
vklenila
je
njo
,
ženo
,
pod
svoj
žrtvenik
,
igrala
se
z
njo
,
ki
je
slabotna
in
brez
obrambe
.
Nekaj
jo
peha
naprej
po
tem
trnovem
potu
življenja
,
peha
jo
z
železno
,
brezčutno
pestjo
.
Ona
se
zvija
kakor
črv
,
pada
,
brani
se
,
prosi
usmiljenja
.
Ali
zaman
so
solze
,
zaman
se
upira
srce
,
zaman
se
upira
duša
.
Naprej
,
naprej
!
Vse
krvave
so
noge
,
usta
žejna
;
kakor
mučenica
je
vsa
ranjena
,
slaba
.
Naprej
!
V
trepetajočem
strahu
,
z
neizmerno
žalostjo
v
srcu
,
z
obupom
v
duši
je
nosila
pod
srcem
novi
plod
.
Tudi
telesno
je
opešala
,
omagala
.
Komaj
se
je
vlekla
okrog
hiše
in
kakor
mrtva
padala
zvečer
na
posteljo
,
kjer
ni
našla
počitka
in
ne
pozabljenja
.
Strašna
je
bila
tista
zima
zanjo
.
Nepopisno
počasi
so
se
vlekli
dnevi
.
Konec
svečana
sta
zbolela
Mirko
in
Elica
za
škrlatico
,
ki
sta
jo
prinesla
iz
šole
.
V
dno
duše
je
strepetala
.
Kakor
z
zobmi
se
je
zagrizel
strah
v
njeno
srce
.
Grenko
,
kakor
pelin
v
ustih
,
je
preganjalo
očitanje
njene
misli
,
da
je
zadnje
mesece
zanemarila
deco
.
Samo
nase
je
mislila
.
Prepuščala
se
je
obupu
in
svoji
slabosti
in
na
otroke
ni
pazila
.
Podila
jih
je
od
sebe
,
da
je
niso
motili
v
njenih
temnih
razmišljanjih
.
K
Leni
jih
je
pošiljala
,
ko
so
prihajali
k
njej
,
željni
njene
ljubezni
.
Lena
jih
je
umivala
in
česala
,
Lena
jim
je
pripovedovala
pravljice
,
Lena
se
je
z
njimi
igrala
.
Sama
se
je
topa
in
otrpla
zapirala
v
svojo
sobo
in
kadar
so
deca
trkala
na
vrata
,
jih
je
nestrpno
podila
na
dvorišče
skakat
in
se
igrat
.
Kako
redko
jih
je
zadnje
mesece
pritiskala
na
srce
,
kako
redko
jim
gladila
mehke
lase
,
kako
redko
jih
poljubljala
na
rožna
lica
!
Kakor
morje
se
je
vzdignila
ljubezen
v
srcu
in
se
razlila
v
dušo
.
Iz
oči
ji
je
sijala
,
v
rokah
se
ji
je
tresla
.
Kakor
z
nevidnim
oblakom
je
obdala
z
njo
svoja
otroka
.
Sama
jima
je
stregla
,
sama
je
čula
ponoči
pri
njih
.
Lena
je
z
Mimico
,
ki
je
ostala
zdrava
,
ždela
v
kuhinji
.
Še
na
prag
ni
smela
v
sobo
in
jed
je
postavljala
na
stopnice
.
Čudila
se
je
,
od
kod
je
bolehna
Tilda
dobila
novih
moči
.
Oh
,
z
rokami
,
s
pestmi
se
je
borila
proti
bolezni
,
ki
ji
je
grabila
otroka
.
S
svojim
telesom
ju
je
branila
,
svojo
srčno
kri
je
prelivala
vsako
uro
.
Zdravnik
je
prihajal
vsak
dan
in
vedno
manj
upanja
je
dajal
.
Ni
hotela
verjeti
.
Ni
mogoče
,
da
bi
otroka
umrla
.
Ne
smeta
umreti
!
Kaj
ni
bila
Elica
njen
prvi
otrok
?
In
Mirko
-
kako
ju
je
ljubila
oba
!
Vsega
se
je
spomnila
,
vsega
,
kar
jo
je
vezalo
na
otroka
.
Kako
je
šivala
plenice
za
Elico
tisto
prvo
zimo
v
Dragi
.
Kako
se
je
zbrano
pripravljala
na
njen
prihod
,
tiste
gore
se
je
spomnila
,
tiste
bele
,
visoke
,
samotne
gore
,
v
katero
je
tolikrat
gledala
v
dneh
pričakovanja
.
In
kako
lepi
so
bili
dnevi
,
ko
je
prišla
Elica
na
svet
...
Njena
mati
je
bila
pri
njej
in
ji
stregla
in
Roman
je
bil
takrat
tako
dober
...
Ne
,
ne
,
Elica
ne
sme
umreti
!
Kako
bi
jo
dala
,
ko
se
je
tako
veselila
nanjo
.
Kakoje
bila
ljubezniva
in
mila
v
zibelki
...
In
pozneje
,
kaj
ni
bila
vedno
dober
in
poslušen
otrok
,
kaj
ji
ni
delala
veselja
?
...
Tiha
je
bila
in
mirna
;
malo
se
je
zanjo
vedelo
v
hiši
.
Ali
tako
dobre
roke
je
imela
,
vedno
pripravljene
na
pomoč
...
Pridna
je
bila
in
modra
,
pametna
.
Kako
naj
jo
da
od
svojega
srca
?!
In
Mirko
...
Tudi
on
je
bil
dober
.
Tako
zlat
in
mil
deček
...
Silno
ga
je
ljubila
...
Sela
je
knjegovemu
zglavju
in
gledala
ga
z
lačnimi
očmi
.
Mil
je
,
mil
...
In
težke
,
bridke
solze
so
ji
polzele
po
licih
.
Kako
so
hitro
bežali
tisti
dnevi
!
Kako
je
hitela
smrt
...
Komaj
se
je
zdanilo
,
že
je
bila
noč
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
se
ne
utegne
boriti
z
boleznijo
,
da
se
je
tako
naglo
pripodila
sovražnica
v
njen
dom
,
da
ji
niti
ne
da
zavedeti
se
do
kraja
.
Najprej
je
omagal
Mirko
.
Pred
njenimi
očmi
ga
je
strla
bolezen
,
kakor
ptica
ujeda
nedolžnega
goloba
.
O
,
in
tako
sladek
je
bil
njegov
glas
!
"
Mamica
,
"
jo
je
klical
v
bolezni
in
vselej
se
ji
je
zganilo
srce
od
miline
,
kadar
je
poklical
.
Tako
droben
je
bil
,
pomoči
potreben
.
In
ko
je
ginil
v
bolezni
od
ure
do
ure
,
se
ji
je
smilil
neizmerno
.
Kako
bi
mu
pomagala
,
kako
mu
olajšala
trpljenje
...
peklo
jo
je
v
duši
kakor
greh
.
Vse
bolečine
in
smrt
bi
bila
vzela
nase
zanj
,
a
ni
mogla
,
ni
znala
.
Nekaj
je
slutil
,
nečesa
se
je
bal
.
"
Objemi
me
,
mamica
,
laglje
mi
je
,
"
jo
je
prosil
večkrat
.
Sela
je
k
njemu
na
posteljo
in
ga
vzela
v
naročje
kakor
takrat
,
ko
je
bil
še
majhen
.
Kakor
majhna
,
zbegana
ptičica
so
bile
njegove
roke
.
Vse
drobne
in
prestrašene
so
ji
trepetale
po
prsih
in
po
obrazu
in
iskale
pri
njej
zavetja
.
Oklepal
se
je
matere
,
držal
se
je
je
,
kakor
da
se
mu
pri
njej
ne
more
nič
zgoditi
.
Ali
smrt
ga
je
odtrgala
od
materinega
srca
,
ugasila
ga
je
kakor
svečo
.
Njegovo
tanko
,
dolgo
telesce
se
je
iztegnilo
in
omahnilo
vznak
.
Še
enkrat
ga
je
vzdignila
k
sebi
.
S
svojim
srcem
je
hotela
zadržati
življenje
v
njem
,
s
svojim
dihom
je
hotela
prestreči
njegov
zadnji
,
smrtni
dih
,
navdahniti
mu
prsi
,
da
bi
spet
dihale
,
da
bi
spet
udarilo
malo
,
oslabljeno
srce
v
lahkem
,
živem
trepetu
.
Stisnila
ga
je
k
sebi
rahlo
in
močno
v
silni
,
upajoči
,
verujoči
ljubezni
.
Glej
,
saj
so
zatrepetale
oči
...
saj
jo
gleda
...
saj
živi
...
Mirko
,
sinek
ljubljeni
!
Oh
,
slaba
in
mrtva
je
zdrknila
njegova
glavica
z
materinih
ram
;
povesila
se
je
težko
v
stran
,
kakor
ovela
.
In
telesce
,
še
toplo
,
še
mehko
,
je
že
težilo
materine
roke
s
smrtno
,
bridko
težino
...
Položila
ga
je
nazaj
na
posteljo
,
poravnala
ga
s
trepetajočimi
prsti
.
Iz
dna
srca
so
privrele
vroče
in
pekoče
materine
solze
,
polne
neizmerne
ljubezni
in
neizmerne
žalosti
,
in
ga
poškropile
.
Zdrknila
je
na
kolena
;
usta
so
zastokala
...
Mrtev
!
Z
druge
posteljeje
zašepetal
droben
,
boječ
dekliški
glas
:
"
Mama
,
mama
!
"
Tilda
je
vstala
in
stopila
k
hčerki
.
"
Kaj
ti
je
,
dete
?
...
Vidiš
,
Mirko
je
umrl
...
"
Komaj
slišno
se
ji
je
iztrgal
glas
iz
grla
...
"
Vem
,
vse
sem
videla
,
"
je
reklo
dekletce
.
Ves
moker
je
bil
njen
obraz
.
"
Nikar
se
ne
jokaj
,
mama
...
Nikar
se
preveč
ne
jokaj
!
"
Ujela
je
materino
roko
in
jo
pritisnila
na
lice
.
"
Meni
se
smiliš
,
mama
.
Tudi
jaz
bom
umrla
...
"
"
Kaj
govoriš
...
Ne
,
ne
...
"
Grlo
se
ji
je
stisnilo
v
siloviti
bolečini
in
samo
sikajoče
hropenje
je
prihajalo
iz
prsi
,
ki
je
v
njih
besnela
neopisna
žalost
.
"
Vem
,
da
umrem
...
Ne
bojim
se
.
Nič
ni
hudo
umreti
.
Tudi
Mirko
je
lahko
umrl
...
Vse
sem
videla
...
Samo
zate
me
skrbi
.
Zdaj
sem
že
skoro
velika
,
lahko
bi
ti
pomagala
...
Letos
si
bila
vedno
žalostna
in
bolna
,
lani
je
bilo
lepše
...
Takrat
,
ko
smo
bili
sami
,
veš
,
ko
je
bil
tata
na
Koroškem
,
je
bilo
najlepše
...
"
"
Oh
,
dete
,
dete
moje
,
"
je
jecljala
nesrečna
mati
in
sklonila
svojo
ubogo
glavo
na
blazino
hčerkino
.
"
Mama
,
ti
uboga
moja
mama
!
...
Pa
tudi
jaz
bom
umrla
...
Precej
sem
vedela
,
ko
je
prišel
zdravnik
in
povedal
,
da
je
nevarno
:
če
bo
Mirko
umrl
,
bom
tudi
jaz
...
Z
Mirkom
sva
se
imela
zelo
rada
...
Mimico
imam
tudi
rada
.
Zdaj
,
ko
je
Mirko
umrl
,
bom
tudi
jaz
.
Obljubila
sva
si
včeraj
,
da
skupaj
umreva
,
če
bo
treba
.
Saj
se
nič
ne
bojim
...
Samo
ti
se
preveč
ne
jokaj
,
mama
!
...
"
Kakor
črv
,
ki
ga
gaziš
,
se
je
zvijalo
materino
srce
v
žalosti
in
strahu
.
Blede
se
ji
,
je
mislila
.
Moram
ji
dati
zdravila
.
Mirko
je
mrtev
,
ali
ona
je
še
živa
.
Niti
trenutka
ne
smem
zamuditi
.
Ko
ozdravi
,
bom
žalovala
za
Mirkom
,
zdaj
ne
smem
.
S
pestmi
je
tiščala
srce
,
da
ni
vpilo
od
žalosti
in
obupa
.
Kakor
z
železnim
obročem
je
spela
svoje
misli
,
da
niso
begale
v
stran
,
da
niso
pozabile
na
dolžnost
.
Ali
tretji
dan
,
tretji
dan
je
tudi
Elica
umrla
,
stara
osem
let
.
Že
tisti
dan
,
ko
je
Mirko
umiral
,
je
brzojavila
možu
.
Pozneje
ni
več
mislila
nanj
.
Prišel
je
,
ko
so
pokopavali
Elico
.
S
čisto
navadnim
,
veselim
licem
je
prihajal
po
poti
gor
iz
mesta
.
Lena
je
stala
z
Mimico
na
vrtu
.
"
Saj
sta
že
zdrava
,
ne
?!
Saj
sem
vedel
,
da
me
je
žena
zastonj
prestrašila
,
"
je
pozdravil
Leno
.
"
Umrla
sta
oba
,
"
je
rekla
Lena
trdo
in
njene
oči
so
se
zabodle
vanj
kakor
sulici
.
"
Mirko
je
že
v
grobu
,
Elico
pa
pokopljejo
zdaj
popoldne
.
"
Prijela
je
Mimico
in
odšla
z
njo
po
stezi
v
hrib
.
Njen
obraz
je
bil
strog
in
neprijazen
,
da
se
otrok
ni
upal
od
nje
in
pozdraviti
očeta
.
Kakor
pijan
se
je
naslonil
Sterle
na
zidano
vrtno
ograjo
.
Pobledel
je
kakor
stena
in
nekaj
se
je
oglasilo
v
njem
,
česar
ga
je
bilo
strah
.
Spomnil
se
je
,
kako
je
dobil
brzojavko
,
ko
je
sedel
pri
kvartah
v
gostilni
,
in
jo
vtaknil
v
žep
kakor
nekaj
,
kar
ni
važno
zanj
.
Nič
takega
ne
bo
,
si
je
mislil
;
koliko
otrok
ima
škrlatico
in
ne
umrjejo
!
Elica
in
Mirko
sta
močna
in
Tilda
je
skrbna
mati
,
bo
že
pazila
.
Poznejše
dni
si
je
vendar
mislil
,
da
pojde
domov
.
Ne
zato
,
ker
bi
se
bal
,
ampak
zaradi
izpremembe
.
Vožnja
bo
ugodna
;
doli
na
jugu
ob
morju
so
že
gotovo
pomladni
dnevi
.
Prijetno
bo
gledati
na
modro
morje
,
oči
so
že
site
snega
in
megle
.
Polahko
se
je
pripravljal
na
pot
.
Niti
z
eno
mislijo
se
ni
dotaknila
bojazen
njegovega
srca
.
Niti
enkrat
se
ni
spomnil
smrti
,
niti
enkrat
ni
zadrhtel
.
Veselo
se
je
vozil
domov
;
v
vlaku
je
bila
kratkočasna
družba
in
na
postajah
se
je
šalil
z
natakarji
in
blagajničarkami
.
Zakaj
bi
se
bal
!
Ravno
njegovi
otroci
da
bi
umrli
?
Umirala
sta
mu
hči
in
sin
in
ni
obiskala
njegova
molitev
njune
smrtne
postelje
;
strah
očetovega
srca
se
ni
dotaknil
smrtne
roke
,
da
jo
zadrži
;
smejal
se
je
v
tisti
uri
,
ko
ju
je
obhajala
smrtna
bridkost
.
Kakšen
oče
jima
je
bil
,
koliko
sta
ga
poznala
?
Kaj
je
storil
za
svoja
otroka
?
Kakšna
je
bila
njegova
ljubezen
?
Kakor
senca
,
ki
je
in
ni
.
Njegovo
srce
je
lahkomiselno
,
prazno
in
plitko
.
Vse
pozabi
v
hipu
.
Kaj
je
dal
sinu
in
hčeri
?
Smejal
se
je
včasih
z
njima
,
kakor
bi
se
bil
smejal
vsak
tuj
človek
,
ki
bi
šel
mimo
in
ju
srečal
.
Z
grešno
roko
je
odprl
vrata
v
hišo
.
Pri
mizi
je
sedela
njegova
žena
.
Vsa
tuja
je
bila
,
nikdar
je
ni
poznal
take
.
"
Prišel
sem
,
Tilda
,
"
je
rekel
.
"
Prepozno
si
prišel
,
"
mu
je
odgovorila
in
njeno
srce
se
je
zakrknilo
zanj
.
Bilo
je
že
poletje
,
ko
so
jo
četrtič
vrgle
porodne
muke
na
posteljo
.
Kakor
slepa
in
gluha
je
živela
,
odkar
sta
umrla
Mirko
in
Elica
.
Kakor
da
je
njeno
telo
iz
kamna
in
ne
iz
živega
mesa
in
tople
krvi
.
Kakor
maska
je
bilo
njeno
lice
.
Lepo
je
bilo
,
in
vendar
so
bežale
oči
od
nje
,
kadar
so
jo
pogledale
.
Vsa
bleda
je
bila
,
resno
in
žalostno
so
zrle
velike
oči
.
Ustnice
se
niso
nikoli
premaknile
v
smeh
,
na
visokem
,
belem
čelu
je
stalo
zapisano
njeno
gorje
.
Včasih
je
Mimica
pritekla
k
njej
in
tik
pred
njo
so
ji
omahnile
ročice
.
Tako
visoka
je
bila
mati
,
v
tuj
,
neznan
in
skrivnosten
svet
so
gledale
njene
oči
.
Otroku
je
zastal
veseli
klic
v
grlu
,
dete
se
je
zdrznilo
,
še
manjše
je
postalo
,
bedno
in
ubogo
.
Takrat
se
je
sklonila
k
njej
,
vzela
jo
v
naročje
,
naslonila
obraz
na
njeno
drobno
glavo
.
"
Nikar
se
mamice
ne
boj
,
Mimica
!
Mamica
te
ima
rada
,
samo
nesrečna
je
;
smejati
se
ne
zna
.
Ali
ti
si
pridna
,
ti
si
dobra
.
"
Tiho
je
ždelo
dete
materi
na
kolenih
,
polahko
jo
je
božalo
,
skoraj
boječe
;
molčalo
je
in
premišljevalo
.
Zopet
so
se
zagledale
materine
oči
daleč
,
daleč
,
orosile
so
se
,
nekaj
so
tožile
,
nekaj
so
pripovedovale
.
Mati
je
pozabila
na
Mimico
in
dete
je
oprezno
zdrknilo
raz
njena
kolena
in
skočilo
v
kuhinjo
k
Leni
,
ki
je
znala
peti
smešne
,
vesele
pesmi
in
pripovedovati
prelepe
pravljice
.
In
zdaj
so
četrtič
pokale
njene
kosti
v
porodnih
krčih
.
Surovo
in
brezobzirno
je
posegla
priroda
v
njeno
telo
,
da
izlušči
iz
njega
novo
bitje
,
novega
človeka
.
Mišice
so
trepetale
in
se
napenjale
v
okrutnih
mukah
.
Stisnila
je
zobe
in
pesti
,
da
bi
trepetala
molče
.
Ali
nekaj
je
odprlo
njena
usta
,
da
so
zastokala
,
da
so
zavpila
,
zavpila
na
pomoč
,
kakor
samotna
zver
vpije
v
gozdu
.
Ure
in
ure
se
je
trgalo
njeno
naročje
in
znoj
jo
je
oblival
od
nepopisnih
in
strašnih
bolečin
,
ki
so
prekleta
in
obenem
sveta
dediščina
ženskega
rodu
od
pokolenja
do
pokolenja
.
Kakor
bilko
je
zlomilo
trpljenje
njeno
voljo
in
ji
pačilo
obraz
od
nečloveških
bolečin
.
Skrivnostna
in
velika
sila
je
držala
njeno
telo
v
svojih
pesteh
,
da
se
je
zvijalo
in
metalo
kakor
črv
.
Rodilo
se
je
dete
v
surovih
,
neznanskih
bolečinah
,
kakršne
so
delež
vseh
mater
vseh
narodov
in
vseh
časov
.
Sin
je
bil
in
ko
se
je
čez
nekaj
ur
prebudila
iz
omotice
,
v
katero
so
jo
vrgle
muke
in
slabosti
,
ter
so
ji
ga
položili
v
roke
,
je
videla
,
da
je
podoben
njenemu
očetu
.
Že
tega
prvega
dne
je
bil
podoben
njenemu
očetu
.
Obsijala
je
njeno
dušo
presladka
sreča
,
vsa
žalost
ji
je
izginila
iz
srca
,
telo
ji
presunila
nova
moč
.
"
Hvala
ti
,
o
Bog
,
mojemu
očetu
je
podoben
,
hvala
!
"
je
zapelo
v
njenih
prsih
kakor
zvon
in
sladke
solze
so
zmočile
njen
obraz
.
Kakor
od
nebes
poslan
se
ji
je
zdel
ta
otrok
,
ki
se
ga
je
bila
branila
in
bala
.
V
sladko
nadomestilo
ji
je
bil
dan
za
hčer
in
sina
,
ki
ju
je
ugrabila
smrt
;
v
tolažbo
za
dolga
leta
razočaranja
in
trpljenja
.
Izpolnjena
obljuba
njenih
sanj
ji
je
bil
,
davnih
dekliških
misli
in
želja
.
Plačilo
za
hrabrost
,
s
katero
je
nosila
svojo
usodo
in
se
borila
z
njo
.
Sveto
zagotovilo
ji
je
bil
za
boljše
dni
,
za
mirno
starost
.
Njen
sin
je
bil
,
podoben
njenemu
očetu
.
Tak
bo
,
kakor
je
oče
,
značajen
in
pošten
.
Kakor
iz
jekla
bodo
njegove
obljube
,
v
njegovih
besedah
ne
bo
laži
in
kakor
kristal
čista
bodo
njegova
dejanja
.
Vsak
dan
jasneje
je
vstajala
podoba
njenega
očeta
v
njegovem
obrazu
.
S
svetim
spoštovanjem
je
gledala
,
kako
se
odgrinja
velika
skrivnost
podedovane
krvi
v
malem
otroškem
telesu
.
Čisto
rahle
so
bile
še
poteze
,
otroške
,
nežno
vrisane
v
mehki
,
sladki
obraz
.
In
vendar
jih
je
že
spoznavala
s
trepetajočim
srcem
.
Vse
te
oblike
je
stokrat
in
tisočkrat
gledala
v
ljubljenem
obrazu
oboževanega
očeta
.
Vse
te
poteze
je
že
videla
,
zrele
in
moške
,
spoštovanje
zbujajoče
.
Ah
,
vsa
nekdanja
moč
se
ji
je
povrnila
podvojena
in
potrojena
.
Nič
več
se
ni
bala
ničesar
.
Vse
,
kar
se
je
zagrešilo
na
njej
,
vse
,
kar
se
ji
še
zgodi
,
vse
,
vse
ji
povrne
sin
s
stoterimi
obrestmi
,
vse
ji
poplača
z
ljubeznijo
in
srečo
.
Krstili
so
ga
za
Rajka
.
Pisala
je
očetu
,
da
se
je
prebudila
v
novo
življenje
,
v
novo
upanje
.
Prvikrat
mu
je
odkrila
v
dolgem
,
dolgem
pismu
vso
nesrečo
svojega
zgrešenega
zakona
.
Opisala
mu
je
svoje
borbe
,
tista
prva
leta
v
Dragi
,
tiste
strašne
noči
,
ko
je
čakala
moža
,
kdaj
se
vrne
iz
gostilne
,
in
je
prihajal
pijan
domov
k
mladi
ženi
.
Ves
strah
mu
je
opisala
,
vsa
razočaranja
,
vse
,
kar
ji
je
storil
mož
zlega
,
njegove
laži
in
njegove
prevare
.
Pisala
je
očetu
,
kako
jo
je
do
zemlje
pobila
zavest
,
da
bo
iznova
mati
,
kako
je
tokrat
obupavala
,
kako
se
je
borila
in
branila
z
vsemi
silami
svoje
duše
in
svojega
telesa
.
Kako
je
prišla
smrt
v
njeno
hišo
in
ji
ugrabila
hčer
in
sina
,
ki
ju
je
ljubila
,
kakor
vsaka
mati
ljubi
plod
svojega
srca
.
Tiste
mesece
,
ki
so
sledili
,
mrzli
in
grozni
,
topi
,
obupa
polni
in
nemih
solza
,
temne
bojazni
pred
bodočnostjo
.
Ali
ko
se
ji
je
rodil
sin
,
ta
sin
,
sin
njene
duše
,
je
usmiljena
roka
izbrisala
iz
njenega
srca
vso
grenkobo
spominov
,
žalost
ji
je
ublažila
v
mehko
tožnost
,
strah
ji
izpremenila
v
upanje
.
Nova
moč
je
prišla
v
njeno
telo
,
vrnila
se
je
mladost
,
polna
zaupanja
in
pričakovanja
.
Zdaj
je
potolažena
.
Tako
prečudežno
podoben
je
njen
sin
njemu
,
njenemu
očetu
.
Nekaj
mesecev
je
šele
star
,
in
vendar
je
že
vse
,
kar
je
krasilo
očeta
v
njenih
očeh
,
zarisano
v
njegov
otroški
,
nežni
obraz
.
Čuti
,
silno
čuti
,
trdno
veruje
,
da
bo
ta
njen
sin
uteha
njene
starosti
.
Nič
več
se
ne
boji
življenja
.
Kaj
ji
more
še
storiti
?
Kaj
nima
ščita
v
otroku
,
ki
jo
bo
varoval
vseh
udarcev
?
Karkoli
ji
je
še
usojeno
,
da
pretrpi
,
bo
pretrpela
lahko
,
kajti
zdaj
ve
,
tam
v
bodočnosti
,
čez
dvajset
let
,
se
začne
drugo
življenje
,
novo
in
lepo
.
Ve
,
da
je
Roman
izgubljen
,
da
je
ni
moči
,
ki
bi
ga
rešila
njegovih
slabosti
;
ve
,
da
jo
še
čaka
od
njega
to
in
ono
,
ponižanje
,
sramota
morda
.
Ali
vse
bo
lahko
prestala
;
zaradi
sina
mu
bo
odpustila
.
Vse
očetove
grehe
,
vse
njegove
slabosti
,
vse
poravna
njen
sin
Rajko
,
njegov
vnuk
.
Ona
to
čuti
,
ona
to
ve
.
Kakor
čudež
jo
je
prerodilo
to
spoznanje
,
da
je
otrok
podoben
njemu
,
njenemu
očetu
.
Veruje
,
trdno
veruje
,
da
je
upanje
,
ki
ji
je
zasvetilo
iz
obraza
tega
otroka
,
ne
prevari
.
Vzgajala
ga
bo
skrbno
,
kakor
še
ni
nikdar
nobena
mati
vzgajala
svojega
sina
.
Najlepše
seme
zaseje
v
njegovo
dušo
,
nad
vsakim
njegovim
korakom
bo
bedela
,
dokler
ne
odraste
in
bo
sam
dovolj
močan
za
borbo
življenja
.
Že
ga
vidi
pred
seboj
,
zrelega
moža
,
in
tak
je
,
kakor
je
on
,
njen
oče
,
ki
ga
spoštuje
nad
vse
ljudi
.
O
,
njeno
srce
je
polno
ponosa
,
srečno
je
in
ves
strah
pred
bodočnostjo
je
izginil
iz
njega
!
Tako
je
pisala
svojemu
očetu
.
Oče
,
ki
je
bil
že
sedemdesetleten
starec
,
ji
ni
odgovoril
tako
hitro
in
ne
tako
,
kakor
je
pričakovala
.
"
S
težkim
srcem
sem
bral
tvoje
pismo
,
hči
,
"
ji
je
pisal
.
"
Bral
sem
tvojo
obtožbo
,
ki
sem
jo
že
zdavnaj
slutil
in
ki
si
jo
zamolčevala
tako
dolgo
.
Tudi
zdaj
mi
nič
ne
očitaš
,
in
vendar
je
tvoja
nesreča
težko
breme
za
mojo
vest
.
Mnogo
noči
sem
razmišljal
o
tem
in
jasno
vidim
,
da
sem
kriv
,
kakor
sem
se
bal
že
dolgo
.
Vse
,
kar
si
pretrpela
,
sem
ti
jaz
storil
.
Na
svojem
otroku
sem
zagrešil
najtežji
greh
svojega
življenja
.
Biser
sem
imel
in
sem
ga
dal
prvemu
,
ki
je
prišel
in
me
prosil
zanj
.
In
nisem
ga
vprašal
,
kaj
bo
z
njim
;
nisem
se
brigal
,
če
se
bo
ponosno
okitil
z
njim
ali
ga
poteptal
v
blato
.
Ti
si
molčala
,
tvoja
pisma
so
bila
hladna
in
kratka
,
tuja
.
Nisem
vprašal
,
zakaj
si
molčala
,
nisem
prišel
pogledat
,
kako
živiš
.
Nisem
pograjal
zeta
;
niti
z
eno
besedo
ga
nisem
posvaril
in
pokaral
,
nisem
mu
rekel
,
da
ne
trpim
,
da
mi
trpinči
in
ponižuje
edino
hčer
.
To
bo
težilo
moja
zadnja
leta
in
niti
ob
smrtni
uri
si
ne
odpustim
te
strašne
lahkomiselnosti
,
s
katero
sem
zagrešil
zločin
,
ki
se
ti
pokoriš
zanj
po
nedolžnem
.
Zahvaljujem
te
za
veliko
ljubezen
,
ki
jo
gojiš
zame
,
svojega
očeta
;
ne
zaslužim
je
tako
,
kakor
bi
rad
.
Hvaležen
sem
ti
,
da
še
v
sinu
ljubiš
mene
in
te
veseli
,
da
mi
je
podoben
,
ter
želiš
,
da
bi
mi
bil
enak
tudi
po
srcu
in
značaju
.
Ljuba
hči
,
želim
ti
,
da
doživiš
od
njega
samo
dobro
in
lepo
.
Želim
ti
,
da
ne
bi
tudi
on
kdaj
grešil
nad
teboj
,
kakor
sem
grešil
jaz
,
da
ti
ne
uniči
,
četudi
nehote
,
starosti
tvoje
,
kakor
sem
ti
jaz
,
tvoj
oče
,
nehote
uničil
mladost
.
Vroče
želim
,
da
se
ti
izpolnijo
v
njem
vse
tvoje
nade
.
S
solznimi
očmi
mislim
nanj
in
če
imajo
želje
starca
deda
moči
in
blagoslova
,
blagoslavljam
sleherni
dan
njegovega
žitja
.
Naj
bo
pošteno
,
srečno
in
na
korist
njemu
in
vsem
ljudem
,
ki
ga
bodo
poznali
.
Nate
,
hči
,
mislim
z
žalostjo
.
Čeprav
se
hvališ
,
da
je
nov
pogum
v
tvojem
srcu
,
vendar
je
mene
starca
strah
zate
.
Rad
bi
ti
pomagal
,
ko
bi
mogel
,
rad
bi
umaknil
s
tvojih
potov
vso
nesrečo
,
ki
te
še
čaka
.
Naj
pade
name
,
ki
sem
že
star
in
odveč
!
Toda
vem
,
da
so
te
želje
zaman
,
četudi
prihajajo
iz
odkritosrčnega
,
na
žrtve
pripravljenega
srca
.
Vsak
gre
sam
svojo
pot
življenja
,
od
rojstva
v
smrt
.
Sam
mora
vse
nositi
,
vse
trpeti
.
Morda
je
bila
druga
,
svetlejša
,
lepša
pot
pripravljena
zate
,
a
sem
ti
jaz
prezgodaj
rekel
:
Tja
pojdi
!
in
si
šla
.
Zdaj
je
prepozno
vse
kesanje
.
Nič
se
ne
da
več
popraviti
,
nič
izbrisati
,
nič
zaustaviti
.
Če
si
kdaj
v
skrbeh
,
mi
piši
.
Jaz
bom
po
svojih
skromnih
močeh
nalagal
vsak
mesec
,
kar
nama
ostane
z
mamo
od
penzije
,
v
hranilnico
za
Rajka
,
da
bo
imel
majhno
pripomoč
za
študije
,
ko
odraste
.
Roman
mi
je
pisal
pred
mesecem
s
Tirolskega
,
naj
mu
pošljem
tisoč
goldinarjev
,
da
jih
potrebuje
za
neko
lesno
kupčijo
pod
roko
,
ki
mu
obeta
lep
dobiček
.
Poslal
sem
mu
jih
,
čeprav
ne
lahko
.
Nimam
mnogo
več
in
nekaj
bi
rad
,
da
ostane
,
da
bo
meni
in
mami
za
pogreb
in
zadnji
stan
.
Obljubil
mi
je
,
da
mi
vrne
.
Ali
zdaj
,
ko
sem
dobil
tvoje
pismo
,
vem
,
da
bi
zastonj
čakal
na
to
.
Naj
bo
,
mene
to
ne
boli
.
Le
žal
mi
je
,
da
nisem
denarja
poslal
rajši
tebi
in
otrokoma
,
ki
bi
ga
gotovo
bolje
porabili
.
"
Čudno
je
to
pismo
zadelo
Tildo
.
Lepo
je
pisal
oče
,
in
vendar
...
Tako
malo
je
pisal
o
vnuku
...
Ni
ji
pritrdil
,
da
ima
prav
,
da
upa
toliko
,
da
toliko
pričakuje
od
tega
sina
,
ki
je
še
majhen
otrok
.
Nič
ni
omenil
njenih
načrtov
in
da
veruje
vanje
,
da
veruje
v
njene
svetle
sanje
o
bodočnosti
.
Kakor
da
ždi
nezaupanje
in
bojazen
za
njegovimi
besedami
...
Ne
,
ne
!
On
lahko
dvomi
,
ki
je
že
star
in
daleč
in
ne
pozna
,
ne
vidi
njenega
otroka
.
Nagnila
se
je
nad
posteljico
svojega
sinka
,
vzdignila
ga
na
prsi
in
radostno
je
vzkipel
ponos
v
njenem
srcu
,
sladka
vera
v
lepše
bodoče
dni
.
Ah
,
ne
,
proč
,
dvomi
!
Ona
čuti
,
ona
ve
,
da
je
ne
bodo
goljufale
nade
,
ki
jih
je
splela
okrog
tega
otroka
.
Nikoli
!
In
šele
potem
se
je
vrnila
k
očetovemu
pismu
in
k
odstavku
,
v
kateremje
pisal
o
denarju
,
ki
ga
je
poslal
njenemu
možu
,
Romanu
.
Oh
,
torej
je
vendar
šel
tudi
k
njenemu
očetu
beračit
in
lagat
!
Ni
ga
bilo
sram
!
Sela
je
in
mu
pisala
,
naj
tega
ne
napravi
nikoli
več
,
če
hoče
še
kdaj
stopiti
pred
njene
oči
in
pozdraviti
otroka
.
Poslal
ji
je
sto
goldinarjev
in
ji
pisal
,
da
je
igral
na
borzi
in
dobil
lepo
vsoto
;
zdaj
že
ve
,
kako
je
treba
začeti
,
da
človek
obogati
;
še
hvaležna
mu
bo
;
otroci
ga
bodo
še
blagrovali
.
On
bi
bil
že
zdavnaj
kaj
dosegel
,
samo
ozke
razmere
so
ga
vedno
dušile
in
potiskale
nizdol
.
Njega
ljudje
še
ne
poznajo
,
tudi
ona
ga
ne
pozna
;
bo
že
še
videla
,
koga
ima
za
moža
.
Podjetnosti
je
treba
,
s
filistrsko
kramarijo
se
nič
ne
doseže
.
Pred
očmi
se
ji
je
stemnilo
,
ko
je
brala
to
pismo
.
Kam
spet
drvi
?
V
kakšen
nov
propad
sili
in
peha
s
seboj
tudi
njo
in
otroka
?
Zopet
je
začutila
verige
,
ki
so
jo
vezale
nanj
in
jo
vlekle
nizdol
v
prepad
.
Za
nekaj
mesecev
si
je
bila
oddahnila
.
Izbrisala
ga
je
iz
srca
in
mislila
,
da
nima
nobenega
deleža
več
na
njej
.
A
on
,
glej
,
jo
je
spomnil
,
da
hodita
v
istem
jarmu
,
da
pada
njegov
greh
tudi
nanjo
in
na
otroka
,
da
je
njegova
sramota
njena
sramota
in
sramota
njenih
otrok
.
Obrnila
se
je
na
strica
Roberta
za
svet
.
"
Pusti
ga
,
naj
propade
.
Zanj
ni
pomoči
,
"
ji
je
odgovoril
.
Ali
ona
je
čutila
,
da
ne
sme
propasti
;
zaradi
sina
ne
,
da
bo
njegovo
ime
brez
madeža
.
-
Premalo
se
briga
zanj
-
je
mislila
in
mu
pisarila
dolga
pisma
,
polna
prošenj
in
zaklinjanj
.
"
Zaradi
otrok
,
zaradi
otrok
te
prosim
,
"
je
ponavljala
neštetokrat
.
"
Dva
sta
nama
umrla
,
vsaj
za
ta
dva
skrbiva
,
kolikor
je
v
najini
moči
.
Ko
je
prišel
Rajko
na
svet
,
sem
začela
novo
življenje
,
razumi
to
!
Nikar
se
ne
igraj
s
svojim
poštenjem
.
Nimaš
pravice
,
razumeš
!
Jaz
tega
ne
dovolim
in
ne
dopustim
.
Jaz
,
slišiš
!
Puščala
sem
te
doslej
,
da
si
delal
,
kar
si
hotel
.
Ali
zdaj
ne
smem
več
.
Spametuj
se
!
Kaj
hočeš
,
da
preklinjam
dan
,
ko
sem
te
prvikrat
ugledala
?
Kaj
mi
še
nisi
storil
dovolj
gorja
?!
"
Še
odgovarjal
ji
ni
.
Tedni
so
potekali
.
S
strahom
je
hodila
okrog
,
pričakovala
nov
udarec
.
Vselej
ji
je
zatrepetalo
srce
,
kadar
je
videla
prihajati
po
cesti
pismonošo
,
in
bila
vesela
,
ko
je
odšel
mimo
in
se
ni
zaustavil
na
njenem
pragu
.
Vsako
pismo
je
z
bojaznijo
jemala
v
roke
in
s
plašnim
očesom
pogledala
na
pisavo
.
Ko
je
minilo
nekaj
mesecev
in
je
spet
prišla
pomlad
pa
leto
,
se
je
umirila
.
"
Hvala
bogu
,
spametoval
se
je
,
"
je
pomislila
.
"
Zbal
se
je
.
Vendar
so
pomagala
moja
pisma
.
Izprevidel
je
,
v
kakšne
strašne
stvari
se
je
podal
;
spoznal
je
nevarnost
in
izognil
.
"
Celo
denar
ji
je
pošiljal
semtertja
.
Kupili
so
še
eno
kravico
in
Lena
je
vedno
skrbneje
vodila
gospodinjstvo
.
Našla
je
nekoliko
vil
pred
mestom
in
v
njih
prodajala
,
kar
so
pridelovali
na
vrtu
,
pa
mleko
,
jajca
,
kokoši
,
sadje
in
grozdje
.
Živelo
se
je
s
tem
.
Tilda
si
je
naročila
včasih
nekaj
knjig
in
še
celo
vsotico
je
imela
prihranjeno
za
vsak
primer
.
Okoli
vrta
so
popravili
ograjo
,
streho
so
pokrpali
,
kuhinjo
prezidali
in
napravili
kamro
pod
streho
za
Leno
.
Nekega
dne
,
kmalu
potem
,
ko
je
bil
Rajko
star
eno
leto
,
je
dobila
pismo
od
nekega
advokata
v
Trstu
,
naj
se
takoj
,
če
je
mogoče
,
še
tisti
dan
,
zglasi
v
njegovi
pisarni
.
Kakor
strela
z
jasnega
neba
jo
je
zadela
ta
novica
.
Slutila
je
nesrečo
.
"
Saj
ne
bo
tako
hudo
,
"
je
tolažila
Lena
.
"
Kaj
bi
se
takoj
prestrašili
!
Kakšna
pomota
bo
.
Morebiti
kakšna
neumnost
zaradi
meje
ali
kaj
.
Naš
sosed
je
rekel
,
da
smo
v
vinogradu
mejo
malo
premaknili
v
njegovo
,
ko
smo
popravljali
,
pa
nismo
.
"
Tilda
je
vedela
,
da
ne
bo
zaradi
meje
,
da
se
tiče
to
gotovo
njenega
moža
.
Kolena
so
se
ji
šibila
,
ko
je
hitela
v
mesto
.
"
Ali
ste
podpisali
to
menico
?
"
jo
je
vprašal
advokat
,
ko
je
stala
pred
njim
v
pisarni
,
in
ji
pomolil
listino
pred
oči
.
Še
nikoli
ni
imela
menice
v
roki
,
ali
vedela
je
,
da
je
to
nevarna
stvar
.
Pogledala
jo
je
od
vseh
strani
.
Njen
mož
je
bil
podpisan
.
Spodaj
je
bilo
njeno
ime
:
Matilda
Sterle
.
Podobno
je
bilo
njeni
pisavi
,
in
vendar
je
vedela
,
da
tega
ni
ona
podpisala
.
Že
je
hotela
reči
:
Ne
,
nisem
!
ko
se
je
ustrašila
in
zaprla
usta
.
Kaj
ni
to
zločin
ponarediti
podpis
na
menici
?
...
Kazen
stoji
na
tem
in
ječa
...
"
Da
,
"
je
rekla
advokatu
.
"
Tisoč
goldinarjev
morate
plačati
v
treh
dneh
,
drugače
bodete
toženi
in
rubljeni
.
"
"
Tisoč
goldinarjev
?
"
je
vprašala
in
kri
ji
je
ledenela
v
žilah
.
"
Povabil
sem
vas
v
pisarno
,
ker
sem
mislil
,
da
je
bolje
,
da
vas
ustno
obvestim
.
Imate
li
denar
?
"
"
Nimam
.
Kaj
se
ne
bi
dala
stvar
odložiti
?
"
"
Nemogoče
.
Vi
imate
hišo
in
malo
zemlje
?
"
"
Da
.
"
"
Je
zadolženo
?
"
"
Ni
.
"
"
Lahko
dobite
torej
posojilo
v
hranilnici
.
Če
mi
hočete
dati
pooblastilo
,
uredim
za
vas
,
kar
je
treba
.
"
Tilda
je
dala
pooblastilo
in
odšla
domov
neskončno
potrta
.
Res
se
je
vse
bolje
rešilo
,
kakor
se
je
bala
.
Res
je
bilo
tisoč
goldinarjev
v
njenih
razmerah
mnogo
denarja
in
velik
dolg
.
Ali
lahkega
srca
bi
bila
žrtvovala
to
,
če
bi
bila
vedela
,
da
je
zdaj
nevarnost
zaustavljena
za
vselej
.
A
vedela
je
,
da
je
to
zopet
le
kratek
rok
oddiha
do
nove
nesreče
.
V
nekaj
dneh
je
dobila
pismo
od
strica
Roberta
.
Javil
ji
je
,
da
je
Roman
ponaredil
tudi
njegov
podpis
na
menici
:
štiri
tisoč
goldinarjev
;
plačal
je
vsoto
,
da
ne
pride
v
sramoto
ime
,
ki
ga
nosi
tudi
on
;
toda
plačal
je
zadnjikrat
.
In
tudi
njej
svetuje
,
naj
ne
žrtvuje
zastonj
zadnje
podlage
za
skromno
bodočnost
svojo
in
otrok
.
Pisala
je
možu
obupano
pismo
,
rotila
ga
,
naj
se
spametuje
.
Zadnjikrat
ga
prosi
tega
,
zadnjikrat
!
Še
enkrat
-
zadnjikrat
-
je
bila
mogoča
rešitev
.
Če
ima
vest
,
naj
jih
ne
uniči
do
kraja
!
Naj
jim
ne
jemlje
zadnjega
pribežališča
,
naj
jih
ne
peha
v
bedo
in
sramoto
.
Nič
ji
ni
odgovoril
.
Samo
računi
so
hodili
vsak
čas
na
njeno
ime
,
prihajale
tožbe
.
Od
čevljarja
in
krojača
,
od
gostilničarjev
,
od
žensk
,
pri
katerih
je
stanoval
in
jim
ostajal
dolžan
.
S
stisnjenimi
zobmi
je
plačevala
,
prodajala
boljše
pohištvo
iz
sob
,
zadolževala
se
vedno
bolj
.
Vsakikrat
je
pisala
možu
,
da
je
zadnjikrat
.
Nobenkrat
več
!
Naj
propade
,
naj
ga
zaprejo
v
ječo
,
ko
mu
ni
pomoči
.
Ona
ne
sme
tvegati
te
svoje
skromne
eksistence
,
ne
sme
uničiti
tega
svojega
malega
,
siromašnega
doma
;
zaradi
otrok
ne
.
Kaj
naj
gre
beračit
z
njima
?!
Saj
je
njun
oče
!
Zakaj
uničuje
lastne
otroke
?!
Kaj
sta
mu
storila
,
daju
peha
v
nesrečo
?
In
ona
?
Kaj
mu
je
zakrivila
,
da
ji
izpija
kri
,
da
ji
jemlje
zadnjo
oporo
,
da
ji
pod
nogami
koplje
jamo
pogube
?
Vsa
uboga
je
že
bila
,
utrujena
,
zbegana
,
kakor
zver
,
ki
jo
zasleduje
lovec
in
ki
,
že
obstreljena
,
še
beži
,
beži
in
upa
,
da
se
reši
.
Rajko
je
bil
star
dve
leti
,
ko
so
ji
brzojavili
,
da
ji
je
umrla
mati
,
naj
pride
na
pogreb
.
Brzojavila
je
nazaj
,
da
ne
more
,
da
je
bolna
.
Najpotrebnejšega
je
manjkalo
v
hiši
.
Njena
obleka
je
bila
slaba
in
obnošena
.
Pred
dnevi
je
dala
zadnje
beliče
hranilnici
za
obresti
.
V
hlevu
je
zopet
stala
ena
sama
kravica
.
Naj
še
to
proda
?
Od
česa
bo
živela
z
Leno
in
otrokoma
?!
Zaprla
se
je
popoldne
v
sobo
in
je
sama
,
zapuščena
in
strta
,
jokala
za
materjo
.
Ni
mogla
na
pogreb
.
Od
kod
naj
vzame
denar
za
pot
in
za
žalno
obleko
?!
Oh
,
ko
bi
vedela
njena
mati
,
kako
se
ji
godi
!
Spomnila
se
je
tistih
tednov
pred
poroko
,
ko
sta
z
materjo
tako
veselo
izbirali
balo
.
Spomnila
se
je
,
kar
ji
je
mati
pripovedovala
o
svojih
mladih
letih
.
O
bogastvu
in
razkošju
,
o
svilenih
oblekah
,
o
sijajnih
dvoranah
,
o
plesih
in
zabavah
,
o
imenitni
družbi
.
O
gledališčih
,
ki
jih
je
obiskovala
,
o
kočijah
,
v
katerih
se
je
vozila
,
o
hišnah
in
vzgojiteljicah
,
ki
so
jo
negovale
,
oblačile
in
pazile
nanjo
.
Oh
,
in
njena
hči
nima
niti
toliko
,
da
bi
ji
šla
na
pogreb
,
da
bi
ji
vrgla
pest
zemlje
v
grob
!
Tam
nekje
daleč
zadaj
se
je
bleščalo
razkošno
.
Njena
stara
mati
je
bila
žlahtna
gospa
,
visoki
gospodje
so
poljubljali
njene
bele
roke
,
z
dragocenimi
prstani
okrašene
in
z
zlatimi
zapestnicami
.
Po
mehkih
preprogah
je
hodila
,
diamanten
diadem
ji
je
sijal
v
laseh
.
Lakaji
so
ji
stregli
pri
mizi
,
vse
se
ji
je
klanjalo
,
kjerkoli
se
je
pokazala
.
Spoštovana
je
bila
in
oboževana
v
vsem
mestu
,
tisoč
in
tisoč
žen
ji
je
zavidalo
,
vsi
so
blagrovali
njeno
srečo
in
bogastvo
.
A
ona
,
njena
vnukinja
,
hodi
oblečena
kakor
dekla
.
Njene
roke
so
žuljave
od
dela
,
tisoč
skrbi
jo
preganja
noč
in
dan
.
In
zakaj
to
,
zakaj
?!
Kdaj
je
storila
tisto
napačno
stopinjo
,
ki
jo
je
zapeljala
stran
od
sreče
,
od
zadovoljstva
in
miru
...?
Njeno
mater
pokopavajo
brez
nje
.
Ni
prišla
,
da
ji
še
enkrat
poljubi
roke
,
da
ji
še
enkrat
pogleda
v
mirni
,
plemeniti
obraz
.
Ne
,
ne
,
ni
mogla
motiti
očetove
žalosti
z
beračenjem
za
denar
.
Mater
pokopavajo
in
hči
mora
ostati
doma
,
ker
nima
denarja
za
pot
in
ne
za
obleko
ne
za
čevlje
ne
za
klobuk
.
Ni
mogla
priti
ubožna
,
kakor
je
,
da
ne
bi
tisti
siti
in
nevedni
ljudje
v
malem
domačem
trgu
ob
odprtem
grobu
blagrovali
matere
,
ker
je
umrla
in
ne
vidi
,
kam
je
zašla
hči
.
Morda
bi
se
celo
zlobno
nasmihali
skrivaj
,
češ
tako
visoki
so
bili
Ribičevi
,
zdaj
jih
je
kaznoval
Bog
v
lastni
hčeri
za
njihovo
prevzetnost
.
Prenizki
smo
jim
bili
,
da
bi
se
družili
in
prijateljevali
z
nami
,
a
katera
naših
hčera
se
ima
tako
slabo
kakor
ta
Tilda
,
princesinja
...
Gnetli
bi
se
h
grobu
,
zijali
v
hčer
z
vsiljivo
radovednostjo
,
spogledovali
bi
se
in
skomizgali
z
rameni
,
potem
bi
se
sklonili
in
s
hinavskim
srcem
vrgli
peščico
zemlje
na
materino
rakev
,
hinavsko
bi
vzdihali
:
Blagor
stari
gospe
,
siroti
,
da
je
umrla
...!
Oh
,
in
prav
bi
imeli
...
Blagor
siroti
,
da
je
umrla
,
blagor
ji
,
da
ne
ve
,
kako
živi
hči
,
da
ne
ve
,
česa
se
boji
...
O
mati
,
morda
je
najbolje
,
da
si
umrla
!
Dolgo
že
tajim
svojo
sramoto
,
ali
kako
dolgo
še
jo
bom
mogla
?!
Res
je
imela
dva
brata
,
oba
že
v
dobrih
službah
.
Oba
sta
se
srečno
in
premožno
oženila
.
Pisarila
sta
dvakrat
,
trikrat
na
leto
Tildi
zadovoljna
pisma
in
njuni
ženi
sta
pošiljali
o
božiču
Mimici
in
Rajku
dragocene
in
nepraktične
igračke
v
dar
.
Če
bi
se
obrnila
Tilda
nanju
,
bi
pač
dobila
večjo
podporo
-
miloščino
,
par
desetakov
,
morda
celo
stotak
-
ali
namesto
razumevanja
zgražanje
,
namesto
ljubezni
strah
,
da
ne
bi
korektna
familija
zaradi
nje
imela
novih
sitnosti
,
morda
celo
sramote
...
Tega
ni
hotela
,
ni
marala
.
In
tudi
če
bi
ji
hotela
iz
resničnega
sočutja
,
iz
resnične
ljubezni
pomagati
,
če
bi
bila
brata
pripravljena
tudi
na
žrtve
zaradi
sestre
-
bilo
bi
vse
zaman
...
Nasprotno
,
še
nevarna
bi
jima
lahko
postala
lastna
dobrota
in
bratovska
ljubezen
,
če
bi
jo
Roman
zasledil
,
Roman
,
ki
ni
prizanašal
lastnima
otrokoma
,
lastni
krvi
...
Vse
,
vse
je
žrtvoval
svoji
lahkomiselnosti
,
ki
ni
imela
mej
...
Ali
danes
ni
hotela
misliti
nanj
...
Samo
na
mater
je
hotela
misliti
...
Brez
nje
jo
pokopavajo
...
Bila
ji
je
dobra
mati
...
Kakor
kristal
čista
je
bila
njena
mladost
,
brez
madeža
,
brez
sence
.
Lepo
in
čisto
je
bilo
tisto
življenje
doma
;
nobenih
psovk
ni
slišala
,
nič
slabega
ni
videla
nikdar
.
Neko
posebno
,
vzorno
življenje
sta
živela
oče
in
mati
.
S
čudom
pa
je
spoznala
pozneje
,
da
je
malo
sreče
v
družinah
,
malokje
ljubezen
in
mir
.
Visoko
sta
se
zato
dvignila
oče
in
mati
v
njeni
duši
v
svetlo
,
občudovanja
vredno
izjemo
.
Njeno
nesrečo
je
hladil
ponos
,
da
je
hči
vzornega
očeta
in
vzorne
matere
,
njeno
trpeče
srce
je
tolažila
nada
,
sladka
uteha
,
da
bodo
otroci
,
njeni
otroci
,
potomci
njene
rodbine
.
Zato
je
tako
ljubila
Rajka
,
ker
je
bil
njegov
obraz
podoben
dedu
,
njenemu
očetu
...
Jokala
je
za
materjo
in
te
misli
so
kakor
čudovito
sveta
molitev
vstajale
iz
njene
duše
.
Tak
je
bil
njen
pogrebni
obred
to
popoldne
.
Lepo
je
pokopala
svojo
mater
,
četudi
je
bila
daleč
od
tistega
kraja
,
kjer
so
jo
polagali
v
grob
.
Zbrana
in
potolažena
je
odprla
zvečer
sobo
in
šla
gledat
,
kaj
delajo
otroka
in
Lena
.
Na
vrtu
so
sedeli
vsi
trije
,
od
ondod
se
je
videlo
dol
po
bregu
v
dolino
.
Na
desni
strani
je
ležal
Trst
,
belo
pisan
kup
palač
,
nasut
ob
morju
in
po
hribu
gor
v
prelestno
sliko
.
Spodaj
je
dihalo
modro
morje
,
kakor
svila
bleščeče
in
čarobno
.
Barke
,
bele
ptice
,
so
plavale
po
njem
,
črni
parniki
so
hiteli
od
luke
do
luke
in
v
dolgih
črnih
lisah
je
ostajal
dim
za
njimi
.
Lena
je
držala
oba
otroka
v
naročju
.
"
Kaj
pa
delate
?
"
je
vprašala
Tilda
.
"
Lena
nama
je
vse
popoldne
pripovedovala
pravljice
o
stari
materi
,
"
je
rekla
Mimica
.
"
Takšne
lepe
pravljice
...
Staro
mater
so
danes
pokopali
,
kajne
?
...
A
mene
ne
bo
nič
strah
ponoči
.
Lena
je
povedala
,
da
so
bili
lepi
in
dobri
.
Zdaj
nam
že
v
nebesih
igračke
kupujejo
.
Miklavž
nam
jih
prinese
pozimi
...
Naša
stara
mati
so
bili
imenitna
gospa
,
nosili
so
dolge
,
dolge
obleke
iz
črne
svile
,
a
lase
so
imeli
iz
srebra
-
iz
tkanega
srebra
,
je
rekla
Lena
.
Vsi
ljudje
so
se
jim
odkrivali
,
kadar
so
šli
po
mestu
.
Če
bova
pridna
,
pridejo
včasih
v
sanjah
k
nama
in
povedali
nama
bodo
kaj
neizrečeno
lepega
in
pobožali
naju
bodo
;
lepe
bele
roke
imajo
,
kakor
žamet
so
mehke
.
Zdaj
,
ko
so
umrli
,
nas
lahko
obiščejo
,
ali
samo
ponoči
,
kadar
spimo
.
Vse
si
bodo
ogledali
,
pravi
Lena
.
Po
vrtu
bodo
hodili
,
tukaj
na
klopci
bodo
sedeli
;
potem
pojdejo
v
hišo
.
Najprej
pojdejo
k
tebi
in
te
poljubijo
,
ali
tako
,
da
ne
boš
nič
vedela
,
naju
dva
bodo
pobožali
po
glavi
.
Jaz
bom
vse
najine
igrače
pospravila
zvečer
,
da
ne
bo
razvlečeno
,
če
pridejo
...
Ti
si
se
jokala
?
Vse
rdeče
oči
imaš
...
Ali
zakaj
bi
se
jokala
?
Zdaj
bo
še
lepše
.
Nikoli
niso
prišli
stara
mati
k
nam
,
dokler
so
bili
živi
;
zdaj
so
pa
umrli
in
pridejo
lahko
vsako
noč
,
če
hočejo
.
Kaj
misliš
,
ali
bi
jim
kaj
rož
nastavili
na
mizo
?
...
"
Tilda
je
poslušala
to
otroško
govorico
,
ki
ji
je
bila
v
čudovito
,
nežno
tolažbo
.
"
Lena
je
jako
dobra
,
rada
jo
morata
imeti
,
"
je
rekla
,
sela
k
njima
na
klop
in
se
zagledala
v
daljavo
.
Tak
je
tok
življenja
,
da
vse
umira
.
To
je
spoznanje
;
in
četudi
je
bridko
,
ukloniti
se
moramo
večnim
zakonom
prirode
.
Mati
je
umrla
stara
,
njeno
življenje
se
je
izteklo
do
kraja
kakor
ura
.
Naj
počiva
v
miru
!
Otroka
sta
mi
umrla
kakor
cvet
nežna
,
kakor
angela
nedolžna
.
In
tudi
to
sem
morala
preboleti
.
"
Pojdimo
nabirat
rože
,
"
je
rekla
,
"
obiščemo
Elico
in
Mirka
.
"
Hiteli
so
,
mrak
je
že
padal
.
Ali
vaško
pokopališče
še
ni
bilo
zaprto
,
ko
so
prišli
in
okitili
draga
grobova
.
Tildin
oče
,
stari
Ribič
,
ji
je
pisal
,
da
bi
se
preselil
k
njej
,
če
hoče
;
če
ne
,
pojde
k
sinu
,
njenemu
bratu
,
ki
je
profesor
v
mestu
.
Tilda
je
odpisala
,
da
bi
rada
živela
z
njim
,
a
da
je
vendar
bolje
,
če
pojde
k
bratu
.
Pri
njej
je
tesno
,
časa
nima
mnogo
,
dolgčas
mu
bo
.
Ni
navajen
na
morsko
podnebje
,
morda
bi
mu
škodovalo
.
Vedela
je
,
da
bi
ji
rad
pomagal
s
svojo
penzijo
,
da
bi
zato
prišel
k
njej
.
Z
odprtimi
rokami
bi
ga
bila
sprejela
,
da
je
mogla
.
A
vest
ji
ni
dala
.
Ko
bi
se
Roman
zopet
vrnil
in
počenjal
,
kakor
je
bila
njegova
navada
,
kako
bi
prenašal
to
starec
oče
?
Srce
ji
je
zastalo
v
prsih
,
ako
je
pomislila
na
možnost
,
da
bi
videl
njenega
moža
pijanega
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
bi
bilo
to
najhujše
,
kar
bi
mogla
doživeti
.
Da
bi
se
sramovala
za
moža
pred
očetom
...
In
da
bi
se
starec
grabil
za
svoje
bele
lase
in
klel
dan
,
ko
je
izročil
hčer
takemu
človeku
...
Ne
,
nikdar
!
Pisala
je
bratu
,
da
nikakor
,
pod
nobenih
pogojem
ne
more
sprejeti
očeta
v
svoj
dom
,
da
tu
ni
zanj
tiste
udobnosti
,
ki
jo
potrebuje
star
človek
na
vsak
način
.
Oče
ji
je
poslal
,
kar
je
ostalo
obleke
in
perila
po
materi
,
tudi
nekaj
pohištva
in
nekaj
stotakov
,
ki
jih
je
prihranila
mati
v
dolgih
letih
pri
gospodinjstvu
.
"
Vem
,
da
je
bilo
to
tebi
namenjeno
,
"
ji
je
pisal
,
"
zato
vzemi
in
porabi
,
kakor
veš
.
Brata
ne
potrebujeta
.
"
Kakor
od
Boga
poslana
se
ji
je
zdela
ta
skromna
vsota
.
Poplačala
je
nekaj
majhnih
,
najhujših
dolgov
,
plačala
hišni
davek
in
Leni
mesečno
plačo
,
ki
ji
jo
je
bila
dolžna
že
nad
pol
leta
.
Roman
ni
pisal
nič
.
Včasih
je
poslal
brzojavno
nekaj
denarja
,
ali
večkrat
so
še
isti
teden
prišli
računi
in
tožbe
za
razne
dolgove
,
ki
jih
je
delal
na
njeno
ime
.
Najbrž
je
pravil
tam
na
Tirolskem
,
da
je
njegova
žena
bogata
posestnica
,
ka-li
.
Grozila
mu
je
,
da
bo
dala
razglasiti
v
ondotne
časopise
,
da
ne
misli
plačevati
njegovih
dolgov
,
a
bala
se
je
,
da
bi
izgubil
službo
in
prišel
domov
njej
popolnoma
na
skrb
.
Tako
je
rajši
plačevala
te
vsote
,
ki
sicer
nobena
ni
bila
velika
,
ali
so
vendar
presegale
njene
moči
in
jo
od
meseca
do
meseca
bolj
dušile
.
Pred
božičem
enkrat
se
je
naglo
pojavil
doma
.
Zvečer
je
vstopil
v
hišo
,
objel
in
poljubil
otroka
in
ji
dal
roko
.
Videla
je
,
da
je
hotel
še
njo
objeti
,
ali
kakor
kip
je
nehote
otrdela
.
Opazil
je
to
in
se
obrnil
k
Rajku
.
"
Saj
te
še
poznam
ne
!
Na
,
cel
junak
si
!
Samo
škoda
,
prav
nič
mi
nisi
podoben
.
Vseeno
,
kajne
,
"
je
govoril
.
"
Morda
je
še
bolje
tako
...
"
"
Da
,
bolje
je
tako
,
"
je
donelo
tiho
in
bolestno
v
Tildinem
srcu
.
Opazovala
ga
je
in
gledala
kakor
tujega
človeka
.
Postaral
in
izpremenil
se
je
v
teh
dveh
,
treh
letih
,
kar
ga
ni
videla
.
Njegov
obraz
je
postal
nabuhel
in
izpit
,
oči
so
bile
rdeče
in
podlite
,
lice
vse
razbrazdano
,
čelo
nagubano
.
Nekaj
neprijetnega
in
mučnega
je
bilo
v
njegovih
potezah
;
o
nebrzdanih
strasteh
je
govoril
njegov
obraz
,
o
pijančevanju
in
ponočevanju
.
Roke
so
se
mu
tresle
,
shujšan
je
bil
.
Obleka
je
nerodno
visela
na
njem
,
zanemarjenje
bil
videti
in
nekako
surov
.
"
Malo
si
odpočijem
,
"
je
rekel
Tildi
.
"
Otroka
sem
hotel
videti
,
saj
mi
dovoliš
,
ne
?
"
"
Oče
si
jima
,
"
je
odgovorila
Tilda
in
pogrinjala
mizo
za
večerjo
.
Njeno
srce
je
bilo
vse
trdo
zanj
,
in
vendar
se
ji
je
smilil
.
"
Izgubljen
človek
,
"
ji
je
šumelo
v
glavi
in
v
prsih
jo
je
stiskala
grenka
bol
.
Prinesel
je
otrokom
igrač
.
Še
nikoli
ni
tega
storil
.
In
tudi
to
je
ranilo
Tildo
-
Elica
in
Mirko
sta
umrla
in
nikdar
nista
dobila
igrače
iz
očetove
roke
-
to
jo
je
grizlo
v
srcu
.
-
Vse
je
zapil
,
vse
zakvartal
,
vse
zapravil
!
Dolgo
se
je
igral
z
otrokoma
,
ki
sta
se
mu
takoj
približala
.
Nič
se
ga
ni
bal
Rajko
,
ki
ga
vendar
doslej
sploh
še
videl
ni
.
"
Kri
govori
,
"
je
mislila
Tilda
.
Privoščila
mu
je
,
da
sta
bila
otroka
ljubezniva
z
njim
,
kljub
temu
jo
je
to
obenem
motilo
in
odbijalo
.
Neka
skrivna
ljubosumnost
se
ji
je
oglašala
v
srcu
in
neki
čuden
,
nejasen
strah
.
Drugega
dne
je
bilo
neprijazno
,
mrzlo
vreme
.
Dež
je
škropil
,
nikamor
ni
bilo
videti
izpred
hiše
in
z
vrta
.
Roman
se
je
z
otrokoma
igral
v
sobi
,
Tilda
je
z
Leno
pripravljala
v
kuhinji
obed
.
Kar
so
se
vrata
zunaj
siloma
odprla
in
tuji
moški
koraki
so
zaropotali
v
veži
.
Lena
je
šla
gledat
,
kaj
je
.
"
Žandarji
!
"
je
zaječala
.
Tilda
je
planila
v
sobo
.
"
Kaj
si
storil
?!
"
je
zakričala
na
moža
.
Za
njo
sta
že
bila
orožnika
v
vratih
.
Otroka
sta
zajokala
.
Lena
ju
je
potegnila
s
silo
v
sosednjo
sobo
.
Kakor
stena
bled
je
stal
njen
mož
ob
mizi
.
"
Vi
ste
Roman
Sterle
?
"
je
vprašal
orožnik
.
"
V
imenu
postave
...
"
"
Zakaj
?!
Govori
,
zakaj
?!
"
je
vpila
Tilda
.
"
Zaradi
velikih
goljufij
in
defravdacij
,
ki
jih
je
zakrivil
na
Tirolskem
,
"
je
odgovoril
orožnik
z
uradnim
glasom
.
"
Mislil
sem
,
da
mi
bodo
vsaj
čez
praznike
prizanesli
...
Božič
sem
hotel
obhajati
s
svojima
otrokoma
zadnjikrat
kakor
človek
,
"
se
je
oglasil
Roman
.
"
Sam
bi
se
bil
prijavil
sodišču
.
"
"
Dobili
smo
danes
zjutraj
brzojavni
ukaz
.
Oblecite
