jespoštovalo
okrog
in
okrog
.
Kaj
pa
Marjetica
?
Tudi
ona
se
je
veselila
letos
plesa
pod
lipo
in
sicer
prvikrat
.
Ko
bi
jo
bil
vprašal
kakov
vaščan
,
zakaj
se
raduje
tega
dne
,
rekla
bi
bila
,
da
ne
ve
.
Ako
bi
bil
vprašalec
Mlinarjev
Štefan
,
ozrla
bi
se
bila
sramežljivega
pogleda
vanj
,
zarudela
bi
bila
in
—
molčala
.
Marjetica
še
ni
plesala
nikedar
,
a
dobro
je
prepričana
,
da
bi
znala
,
seveda
z
vsakim
ne
,
a
s
Štefananom
bi
si
upala
.
Srakar
je
sovražil
ples
kot
naglavni
greh
.
Marjetica
druga
leta
niti
gledat
ni
smela
hoditi
plesov
.
In
ravno
to
jo
je
skrbelo
noč
in
dan
tudi
letos
.
Vendar
kar
vasuje
semtertje
Štefan
pri
njih
,
se
je
oče
baje
nekoliko
spremenil
.
Omečil
se
bode
in
jo
pustil
na
ples
,
če
ga
poprosi
ona
in
še
Štefan
priloži
modro
besedo
.
In
poslednje
mora
.
Samo
tega
ne
ve
,
kako
bi
mu
naznanila
vse
to
in
ne
izdala
svojih
skrivnosti
.
Vže
ve
,
kako
dene
.
„
V
nedeljo
je
ples
;
jeli
Štefan
in
jaz
bi
ga
tudi
rada
pogledala
bolj
iz
dalje
.
A
oče
so
trdi
,
jako
trdi
,
dovolili
ne
bodo
.
“
In
Štefan
poreče
:
„
Pojdeš
pa
z
menoj
.
Z
menoj
ti
ne
bodo
branili
“
.
Tako
premišljuje
Marjetica
mnogo
večerov
in
v
tacih
mislih
se
jej
dozdeva
Štefan
najboljši
človek
vsega
sveta
.
O
zanj
bi
storila
vse
,
vse
.
Krvi
od
srca
bi
mu
dala
,
ko
bi
jo
zahteval
.
In
vse
to
,
ker
je
tako
prijazen
,
tako
ljubezniv
ta
Mlinarjev
Štefan
.
Po
taki
razsodbi
se
je
jela
pripravljati
Marjetica
za
ples
,
kakor
da
bi
jej
bilo
vže
dovoljeno
.
Zaradi
tega
je
zvečer
prej
hodila
k
počitku
.
A
ko
je
pospalo
vse
,
prižgala
je
zopet
leščerbo
in
pri
luči
v
pozno
noč
šivala
in
prenarejala
krilo
za
ples
.
V
šivanji
namreč
bi
se
bila
lehko
poskusila
s
prvo
šiviljo
,
akoravno
se
ni
učila
drugej
kot
pri
vaški
prijateljici
.
„
To
je
pa
delo
s
tem
krilom
!
“
je
vskliknila
več
potov
:
„
A
nič
ne
de
.
Zadnja
nočem
biti
in
—
Štefan
se
me
ne
sme
sramovati
.
“
Potem
pa
je
urneje
pripenjala
trakovje
,
razgrinjala
na
rokah
obleko
in
vesel
posmeh
okoli
usten
jej
je
pričal
,
da
je
zadovoljna
sama
s
seboj
,
in
s
svojim
krilom
.
A
več
potov
se
jej
je
tudi
užalilo
srce
.
Spomnila
se
je
,
kako
drago
blago
je
kupila
ta
in
ona
deklica
iz
vasi
za
plesni
dan
,
kako
rožasto
svileno
ruto
ima
in
najlepše
trakovje
.
Vsega
tega
ona
nima
,
ker
je
Srakarjeva
.
In
ali
ne
bode
zaradi
tega
Štefan
raji
plesal
z
drugimi
dekliči
,
njo
pa
le
pomiloval
?
O
tega
ne
bode
storil
-
in
če
stori
—
,
vesela
ne
bode
nikedar
več
.
V
tacih
priložnostih
je
več
potov
šinila
človeška
senca
pod
njenim
okencem
.
In
ko
bi
ne
bila
gosta
tema
zunaj
in
Marjetica
vtopljena
,
videla
bi
bila
,
kako
sloni
mladeneč
ob
steni
in
jo
ogleduje
.
Čez
nekoliko
se
je
vedno
čulo
lehko
trkanje
na
polknice
in
nekov
glas
je
vprašal
:
„
Marjetica
,
kaj
čuješ
tako
pozno
?
“
In
Marjetica
je
zarudela
in
lehno
oddrsnila
oknice
,
ta
glas
jej
je
bil
znan
in
—
najljubši
.
„
Kaj
šivaš
Marjetica
?
“
vpraša
mladeneč
potem
.
„
Jaz
,
meniš
,
nič
,
le
nekaj
prenarejam
.
“
„
Čemu
prenarejaš
,
jeli
za
nedeljski
ples
?
“
.
„
Ne
vem
,
in
jaz
ne
smem
tja
,
pa
me
tudi
nihče
ne
pogreša
“
.
pravi
deklica
in
pobesi
obraz
.
„
Da
bi
tebe
nihče
ne
pogrešal
?
Ti
moraš
biti
ondi
,
če
ne
,
ne
bode
tudi
mene
,
da
veš
.
“
„
Kaj
je
res
Štefan
?
Ne
to
ni
res
.
Pa
pomisli
moj
oče
!
“
„
Oče
se
preprosijo
.
Jaz
govorim
ž
njimi
“
.
pravi
Štefan
in
vlovi
skozi
oknice
Marjetico
za
roko
.
Deklica
se
zasmeji
in
zgine
jej
prejšnja
otožnost
.
„
In
tako
zapleševa
Marjetica
,
da
bode
vse
gledalo
za
nama
,
da
se
nama
nebo
zavrti
pred
očmi
.
Pa
nihče
drugi
ne
sme
plesati
s
teboj
.
“
.
„
Potem
bova
pa
kakor
mož
in
žena
Štefan
“
.
jekne
Marjetica
.
„
Kaj
bi
se
branila
morda
mene
ti
?
Reci
Marjetica
,
reci
!
“
Deklica
molči
in
zarudi
kot
pireh
in
desnica
,
katero
je
hotela
izmuzniti
iz
mladončeve
roke
,
jej
zastane
in
počiva
v
njej
.
Kedo
ve
neki
zakaj
,
in
kedo
bi
ne
uganil
?
Ples
pod
vaško
lipo
to
je
v
resnici
najzanimiviše
,
najlepše
narodno
veselje
.
Ko
vidimo
vrtiti
se
ondi
vitko
vzraščene
,
krepke
mladenče
,
sramežljive
rudečelične
deklice
,
spominjamo
se
nehote
svojih
davnih
prednikov
,
ki
so
obhajali
v
logu
dišečih
lip
svoje
slovesnosti
in
vrine
.
se
nam
tudi
vesela
misel
,
da
tako
življenja
polnega
,
tako
veselega
,
nepopačenega
naroda
ne
bode
kmalu
konec
.
Ples
v
Beriški
vasi
je
bil
vedno
izmed
najlepših
.
Njene
deklice
so
slovele
na
daleč
okrog
zaradi
svoje
krasote
in
vljudnosti
.
Beriški
fantje
pa
so
bili
prvi
,
najpogumniši
vse
fare
.
Odločeno
nedeljo
po
krščanskem
nauku
je
vže
zijala
cela
kopica
bosopetih
fantičev
pod
vaško
lipo
in
pričakovala
godcev
in
plesalcev
.
Pa
kako
vredjen
je
bil
ta
prostor
.
Trava
pod
lipo
je
bila
pokošena
in
pospravljena
,
in
niti
kamenčeka
ni
bilo
najti
na
trati
.
Krog
in
krog
so
bili
razpostavljeni
smrekovi
maji
,
prepreženi
in
okinčani
s
cvetličjem
in
pisanimi
narodnimi
trakovi
.
Lipa
pa
je
bila
kakor
v
cvetji
,
polna
večjih
in
manjih
zastav
.
Na
vršičku
pa
je
vihrala
največja
in
naznanjala
na
daleč
,
daleč
okrog
,
da
je
danes
vesel
slovesen
dan
.
Polagoma
se
jamejo
približevati
najprvo
radovedni
gledalci
,
odrasli
vaški
pastirji
,
ki
še
ne
znajo
in
ne
smejo
plesati
,
potem
mladoletne
deklice
,
ki
bi
tako
rade
videle
kako
se
pleše
in
se
naučile
same
,
kajti
prihodnje
leto
,
če
Bog
da
,
poskusijo
tudi
one
.
Tamkaj
po
vežnih
pragih
se
razpostavljajo
suhe
ženice
,
stare
babice
s
koščenimi
bradami
,
skrbne
matere
,
ki
bi
tudi
rade
pogledale
ples
,
če
ravno
trdijo
vedno
,
kako
strašno
pogubljiv
in
pregrešen
je
,
da
ga
nas
Bog
varuj
.
Vaški
gospodarji
in
sivolasi
dedje
se
zbirajo
ondi
bolj
na
oglu
z
na
hrbtu
prekrižanimi
rokami
in
s
pipami
v
ustih
.
Ondi
ugibljejo
in
razdirajo
modro
,
kako
se
je
kaj
obnesla
letos
jara
pšenica
in
ozimni
ječmen
in
kako
drago
se
prodaja
v
trgu
,
koliko
prihranijo
žita
za
dom
,
koliko
za
te
visoke
davke
,
da
se
Bog
usmili
in
koliko
za
kupo
vina
v
nedeljo
popoludne
,
ali
kedar
si
bodi
.
Zdaj
bosopeti
paglavci
in
otroci
zaženo
vrišč
:
„
godci
gredo
,
godci
gredo
.
“
In
vse
se
ozre
tja
proti
krčmi
,
od
koder
se
pomikajo
vaški
ljubljenci
.
Saj
so
pa
tudi
v
resnici
zanimivi
ti
možakarji
.
Vaščani
jih
razdeljujejo
v
tri
imenitne
oddelke
v
klarinetiste
,
basiste
,
vse
druge
pa
,
ki
imajo
„
mesingaste
“
instrumente
pa
imenujejo
,
tega
baje
ne
ve
nihče
zakaj
„
progarje
.
“
Najimenitniši
med
godci
je
suh
majhen
možiček
Gojžan
z
od
kolena
na
vzdol
leseno
nogo
in
z
velikanskim
otemnelim
basom
na
hrbtišču
,
ki
mu
pokriva
skoraj
ves
život
,
kakor
polževa
hiša
svojega
gospodarja
.
To
imajo
otroci
krik
in
veselje
ž
njim
.
On
jim
pa
tudi
ume
delati
skremžene
obraze
,
in
gorje
onemu
,
katerega
zasači
v
svoje
jeklene
roke
.
Njegov
najvišji
podložni
je
dolgohlačni
Mejač
z
vojaško
zasmoljeno
kapo
na
levem
ušesu
in
z
rumeno
lepo
svetlo
trobento
pod
pazduho
.
On
velja
tudi
mnogo
pri
vaščanih
.
Zakaj
pa
je
osem
let
trobil
pri
vojacih
nekedanjih
grenadirjih
in
v
vojaški
suknji
pol
sveta
premeril
.
Ostala
godca
sta
z
majhnimi
drogi
,
ki
bi
se
najbolje
dali
primerjati
kuhinjskim
pihalnikom
,
katerim
pa
pravijo
Beriški
vaščani
:
„
klanet
“
.
ki
jim
je
pa
najmanj
v
čislu
.
Ko
zleze
lesenonogi
Gojžan
s
svojim
basom
na
nekoliko
vzvišen
prostor
in
se
vselijo
njegovi
tovarši
,
kakor
piščeta
okoli
njega
,
dvigne
urno
svoje
držalo
tako
,
da
otroci
plašeč
se
daleč
odskočijo
in
zavrišče
.
A
to
je
le
znamenje
začete
godbe
.
In
v
resnici
,
kakor
bi
trenil
zadoni
trobenta
in
„
klaneta
“
.
bas
pa
jima
mogočno
pritrkuje
in
prigovarja
.
Kakor
ogenj
se
razneso
vbrani
glasovi
po
vasi
.
Okna
in
duri
se
odperajo
in
rudečelični
obrazi
pogledujejo
radovedno
iz
njih
.
To
so
vaške
deklice
,
ki
tako
težko
pričakujejo
tega
in
onega
mladenča
,
da
bi
jih
peljal
na
ples
.
Mnoge
ga
niti
dočakati
ne
morejo
.
Oklenejo
se
svojih
mater
in
se
bližajo
boječe
in
srameče
,
ter
bolj
od
daleč
zrejo
tja
.
Enako
procesiji
se
začno
pomikati
zdajci
veseli
pari
od
vseh
strani
.
Deklice
v
svilenih
,
rudečih
rutah
,
pisanih
krilih
in
belih
predpasnikih
s
cvetlicami
v
kitah
in
povešenimi
obrazi
poleg
svojih
izvoljenih
,
ki
jim
veselo
prigovarjajo
in
stiskajo
roke
.
Semtertje
poteptavajo
tudi
vže
od
daleč
z
nogami
,
povriskujejo
in
dvigujejo
s
cvetličjem
okinčane
klobuke
visoko
v
zrak
.
Zdajci
se
ozira
vse
tja
proti
stranski
poti
ob
holmu
in
čudeči
glasovi
se
čujejo
;
„
Glej
ondi
se
bližata
z
roko
v
roci
,
s
pogledom
v
pogledu
v
radostnem
pogovoru
kralj
vaške
mladine
,
kralj
veselice
Mlinarjev
Štefan
in
—
Srakarjeva
Marjetica
.
Da
in
kakov
par
!
Tacega
ni
v
vsi
beriški
vasi
,
in
na
daleč
okrog
.
“
„
Marjetica
gre
“
zamrmrajo
vaške
ženice
,
se
pogledujejo
radovedne
in
kimajo
z
glavami
in
migajo
z
bradami
in
pravijo
:
„
Le
poglejte
jo
,
kakova
je
in
da
se
upa
na
ples
,
ali
ne
ve
,
čegava
je
,
da
je
Srakarjeva
?
“
Tako
gre
govorica
od
ust
do
ust
.
Marsikatera
vaška
deklica
pa
bledi
in
rudi
zavisti
in
sramote
,
kajti
Štefan
,
ta
Mlinarjev
Štefan
je
govoril
semtertje
tudi
vže
z
njo
,
a
na
ples
je
ni
povabil
.
Kaj
da
si
je
izbral
to
revno
Marjetico
,
zakaj
nje
ne
,
zakaj
ravno
to
,
o
zakaj
?
Po
tacih
opazkah
se
prične
ogledovanje
Marjetičnih
kril
.
Njena
oprava
je
sicer
priprosta
,
a
tako
lično
izdelana
in
podaje
se
jej
tako
lepo
,
kakor
da
bi
bila
zrastla
na
njej
.
V
črnih
dolzih
kitah
,
ki
se
jej
prosto
razsipljete
po
tilniku
in
životu
,
ima
vpletene
rudeče
vrtnice
in
rudeče
in
višnjevo
trakovje
.
Vrhu
lepega
,
visocega
čela
se
jej
zibljejo
obili
kodri
,
kakor
ponosno
valovje
.
Prsi
pa
jej
ogrinja
priprosta
,
a
kot
sneg
bela
ruta
z
rudečimi
rožami
.
Predpasnik
ima
višnjeve
barve
in
krilo
rudeče
,
prvič
oblečeno
danes
.
Dobila
ga
je
namreč
od
očeta
za
požinke
.
Pa
kako
jej
rudi
lice
,
kako
pobeša
obraz
,
kako
se
bojazljivo
objemlje
Štefanove
desnice
,
ko
stopa
ob
holmu
na
vzdol
z
njim
,
kajti
sto
in
sto
oči
je
vprtih
le
v
njo
,
sto
in
sto
ust
govori
le
o
njej
,
toliko
jo
hvali
,
toliko
zavistno
opravlja
,
da
si
ne
ve
zakaj
.
In
pa
ta
Štefan
,
kako
krepek
,
kako
ponosen
in
kako
blag
mladeneč
je
,
da
ga
je
kar
gledati
veselje
.
Njegov
kastorec
mu
pristuje
najbolje
izmed
vseh
,
šopek
na
njem
je
najlepši
in
najbolj
dišeč
.
Svilenega
brezrokavnika
in
svetlih
srebernih
gumbov
ne
premore
vsak
mladeneč
iz
vasi
.
Saj
Mlinarjeva
hiša
je
največja
,
najlepša
in
Štefan
edini
sin
,
njen
prihodnji
gospodar
.
Ko
stopa
s
svojo
Marjetico
med
gnečo
,
se
mu
vse
kar
radovoljno
izogiblje
,
dela
mu
prostor
,
kakor
kralju
,
kakor
svojemu
vladarju
.
In
on
ni
ponosen
zaradi
tega
.
Za
vsacega
ima
prijazen
pozdrav
,
prijazno
besedo
,
vsacemu
veselo
prikima
ali
stisne
roko
.
Da
,
tega
Štefana
ima
vse
rado
,
vse
ga
ljubi
in
spoštuje
.
Ko
pride
na
plesišče
,
posprehodi
se
enkrat
po
njem
na
okrog
,
kakor
bi
prišel
na
ogled
.
Potem
zašepeče
nekaj
Marjetici
in
se
približa
godcem
,
vrže
pest
belega
srebra
v
Gojžanov
bas
in
poslednji
dvigne
držalo
,
mahne
z
rokama
in
klarineta
in
tromba
zadonite
,
bas
zabuči
in
Marjetica
in
Štefan
zdrčita
lahno
kakor
veter
po
trati
,
za
njima
pa
se
vlije
,
kakor
povodenj
o
pogorju
par
za
parom
.
Vedno
jih
je
več
,
vedno
je
tesnejši
,
vedno
bolj
pisan
kolobar
,
takov
kot
bi
se
vila
mavrica
pred
očmi
.
In
to
vriskanje
,
to
pritrkavanje
s
petami
,
ta
vihrajoča
kvišku
leteča
pokrivala
,
to
sladko
poobjemanje
,
to
zaljubljeno
šepetanje
in
nagajanje
,
pomežikovanje
in
stiskanje
okoli
nežnega
života
,
kedo
bi
popisal
in
pregledoval
vse
to
?
Vendar
izmed
vseh
plesalcev
se
vidita
na
prvi
pogled
Marjetica
in
Štefan
.
Na
njih
počiva
vsako
oko
.
Saj
se
pa
ne
ume
vrtiti
tako
lično
noben
mladeneč
kot
Štefan
,
noben
ne
zna
pritrkavati
s
petama
tako
glasno
kot
on
,
noben
nima
tako
lepe
,
tako
vitke
in
tako
nežne
,
tako
ljubeznive
plesalke
kot
je
Marjetica
.
Opravljive
ženice
kar
umeti
ne
morejo
,
kje
se
je
naučila
plesati
ona
,
vsaj
je
stara
stoprv
petnajst
let
če
ne
manj
;
saj
še
njune
hčere
ne
znajo
,
ki
so
v
boljših
hišah
doma
kot
je
Srakarjeva
in
ki
bodo
imele
precej
dote
,
kedar
pride
njihov
čas
.
Tega
,
pa
ne
ve
Marjetica
niti
sama
.
Samo
to
ve
,
da
s
Štefanom
pleše
kakor
bi
se
vrtela
po
zraku
,
da-si
se
ni
učila
nikedar
,
da
jej
je
tako
sladko
,
tako
milo
pri
srcu
,
ko
sloni
na
njegovih
prsih
,
da
bi
slonela
tako
brez
prenehljaja
do
konci
sveta
,
in
bi
se
ne
utrudila
nikodar
,
nikedar
.
To
je
veseli
vaški
ples
sredi
tratine
pod
široko
vejačo
lipo
,
to
jo
narodna
veselica
,
najlepša
,
naj
priljubljeniša
,
o
to
so
sladki
spomini
let
nekdanjih
,
dnij
minulih
sredi
bele
vasice
,
sredi
priprostoga
,
nepozabljivega
domovja
.
To
preljubo
kmetsko
življenje
ni
v
resnici
nikedar
brez
veselja
in
zanimivosti
.
Stoprv
mine
eno
,
vže
so
bliža
drugo
.
Tako
se
vrsti
mesec
za
mesecem
,
leto
za
letom
,
da
človek
niti
ne
ve
kedaj
.
Posebno
pri
Srakarju
je
bilo
v
zadnjem
času
kakor
v
večni
spomladi
.
Veselih
ur
ni
manjkalo
nikedar
.
Kar
vasuje
Štefan
ondi
,
se
je
Srakar
pomladil
najmanj
za
pet
let
.
Marjetice
pa
kar
poznati
ni
več
.
To
ni
več
isti
kratkobesedni
starec
,
to
je
možak
,
kateremu
se
bere
na
obrazu
in
povsod
,
da
mu
sije
zadovoljnost
.
In
to
ni
več
petnajstletno
boječe
dekletce
,
to
je
vzrastlo
,
življenja
in
samo
sebe
veselo
dekle
,
kakoršnih
je
malo
.
Po
požinkih
jame
polagoma
solnce
pozneje
vzhajati
,
prej
leze
doli
za
gore
in
za
daljno
morje
.
Večeri
pa
se
raztegujejo
vedno
bolj
in
bolj
.
Druga
leta
se
je
bala
Marjetica
tega
časa
in
tudi
Srakarju
ni
bil
povšeči
,
kajti
spanje
se
mu
je
jelo
vtrgovati
v
noči
,
luč
pa
mu
je
jemala
vid
in
tudi
imenitnega
dela
ni
imel
za
jesenske
in
zimske
večere
.
Letos
pa
je
bilo
vse
drugače
.
Marjetica
se
je
kar
veselila
večerov
in
pogledala
čestokrat
čez
dan
na
zatemnelo
uro
na
steni
in
preračunila
na
prste
,
koliko
časa
še
mine
,
da
pride
Štefan
.
Saj
so
pa
tudi
v
resnici
prijetni
večeri
na
kmetih
.
Zunaj
leži
temna
noč
.
Semtertje
prisije
bleda
luna
izmed
pretrganih
oblakov
,
tam
iz
dalje
se
čuje
veselo
fantovsko
petje
,
voda
šumi
na
vaški
žagi
,
mlin
klopoče
v
gorskem
zatišji
in
hišni
čuvaj
se
oglaša
v
listju
ali
na
vežnem
pragu
.
V
takem
času
je
poiskal
Štefan
kamižolo
raž
lesene
obešalnice
pri
peči
,
potisnil
kučmo
na
čelo
in
ubral
pot
pod
noge
proti
Srakarjevim
.
Čestokrat
so
ga
obsuli
fantje
na
vasi
,
ga
silili
in
zadrževali
,
naj
ostane
med
njimi
,
a
on
je
dejal
:
„
Kmali
pridem
,
ne
morem
drugače
.
“
A
nihče
ni
verjel
prav
tem
besedam
;
saj
so
pa
bile
tudi
le
izgovor
,
opravičba
za
silo
.
V
sili
pa
je
dovoljeno
marsikaj
.
A
kedo
bi
bil
zapuščal
tako
prijetno
druščino
kot
je
bila
pri
Srakarjevih
?
Nihče
,
posebno
Štefan
je
ni
mogel
.
Marjetica
je
sedela
pri
omizju
poleg
njega
,
šivala
,
vezla
,
ali
vrtela
brenčeči
kolovrat
.
Semtertje
pa
v
in
še
precej
pogosto
jej
zdrsneti
roki
nevedoma
v
naročje
,
pogled
jej
obtiči
na
Štefanu
,
kakor
brez
življenja
sloni
poleg
njega
in
posluša
njegov
govor
.
A
ko
se
zopet
zave
in
zdrami
,
zarudi
in
jame
urneje
nadaljevati
svoj
posel
.
Srakar
je
sedel
navadno
na
zapečku
,
vlekel
iz
svoje
pipice
gosti
dim
ter
kakor
vodja
iz
višine
zrl
na
svoja
podložna
:
Marjetico
in
Štefana
.
V
zadnjem
času
si
je
tudi
nekaj
zboljšal
življenje
.
Prej
je
bil
jako
varčen
v
kadenji
.
Niti
pipice
si
ga
ni
privoščil
čez
mero
,
v
časi
je
bil
tudi
poldrugi
dan
brez
trohice
tobaka
,
a
zdaj
nikedar
več
.
Kako
neki
?
Štefan
je
bil
vsakdanji
gost
.
Pri
vsaki
priložnosti
mu
je
pomolil
svoj
tobačni
mehur
in
dejal
:
„
Na
,
natlači
eno
ali
pa
dve
!
“
In
on
kaj
je
hotel
?
Pokazati
je
moral
,
da
ni
tako
na
suši
in
vrniti
je
moral
.
Tako
se
vsaj
spodobi
.
Pa
tudi
govorica
v
Srakarjevi
druščini
ni
bila
tako
nezanimiva
in
vsakdanja
.
Srakar
je
bil
sivolas
.
Mnogo
je
skusil
,
mnogo
doživel
in
mnogo
je
vedel
povedati
.
Največ
potov
je
hvalil
stare
čase
.
„
Stara
vera
,
stan
denar
“
.
to
je
še
vedno
najbolje
,
je
trdil
neprenehoma
.
Če
mu
je
semtertje
ugovarjal
Štefan
,
mu
ni
bilo
povšeči
.
Puhnil
je
kake
tri
pota
pogosteje
dima
in
dejal
:
Kaj
bodete
neki
mladoletniki
?
Ko
bodete
imeli
toliko
let
kot
jih
imam
jaz
,
vedeli
bodete
,
kaj
je
starost
,
kaj
pa
mlado
neizkušeno
seme
.
Nekdaj
se
zavrti
govorica
na
gospodarstvo
in
družinske
razmere
.
Srakar
je
trdil
,
da
so
v
njegovem
času
menj
delali
in
se
trudili
,
a
več
pridelali
.
Šol
in
tiste
učenosti
niso
niti
poznali
,
a
več
vedeli
in
bolj
brezskrbno
živeli
.
„
Tako
pravijo
vsi
stari
,
a
to
je
krivo
“
.
meni
Štefan
.
„
Ko
bi
se
ne
bil
jaz
postavim
v
mestu
učil
v
umetnem
mlinu
,
ko
bi
ne
bil
dal
prestrojiti
domačega
po
novih
iznajdbah
,
pol
toliko
bi
se
ne
smelelo
v
dnevu
in
naša
hiša
bi
si
ne
bila
toliko
opomogla
,
kakor
si
je
.
“
„
O
tem
ne
govorim
,
in
s
teboj
se
ne
merim
Štefan
,
ki
si
učen
in
premeten
“
.
pravi
Srakar
,
pogleda
izpod
širokokrajnika
svojega
mladega
nasprotnika
,
pljune
po
tleh
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
„
Bašte
slabo
bi
bilo
,
ko
bi
me
ti
ne
ugnal
v
kozji
rog
,
ki
si
Mlinarjev
.
A
ko
bi
se
skušal
z
menoj
v
revščini
in
v
mojih
malih
zaslužkih
,
govoril
bi
drugače
.
“
„
Tega
ne
,
tega
oče
Srakar
.
Vi
me
nočete
umeti
,
jaz
sem
le
menil
,
da
so
sedanji
časi
drugi
,
kot
so
bili
nekedaj
in
da
se
moramo
obračati
po
njih
,
ako
nočemo
,
da
zaostanemo
.
In
tako
se
godi
baje
povsod
“
.
povzame
Štefan
,
hoteč
.
potolažiti
upornega
Srakarja
.
„
Ne
da
bi
dejal
,
da
nimaš
prav
.
Baš
tako
je
trdila
moja
ranjca
,
Marjetičina
mati
,
Bog
jej
odpusti
grehe
,
in
dobro
se
nam
je
godilo
tedaj
,
akoravno
nisva
imela
druzega
kot
delavne
roke
in
ta
podstrešek
v
zimi
in
slabem
vremenu
“
.
„
Bogastvo
baje
ne
stori
človeka
srečnega
,
vsaj
mene
bi
ne
in
si
ga
tudi
ne
želim
.
Kedar
bi
jaz
postavim
nevesto
izbiral
in
enkrat
mi
vendar
ne
kaže
drugače
,
ne
gledal
bi
na
novce
,
ime
in
premoženje
.
Takovo
bi
vzel
,
ki
bi
mi
bila
povšeči
,
ki
bi
imela
nekaj
srca
in
potrpežljivosti
.
To
bi
bila
najlepši
dota
“
.
pravi
nekako
raznet
Štefan
in
pri
teh
besedah
se
skrivaje
srečata
njegov
in
Marjetičin
pogled
.
„
Kaj
bodeš
neki
Štefan
,
ti
se
motiš
,
ti
lehko
dobiš
tako
,
da
se
bodeš
v
kočiji
vozil
okrog
,
v
pondeljek
tako
oblačil
kot
v
praznik
in
nedeljo
,
da
bodeš
ukazoval
in
pregledoval
.
Le
zapomni
me
Štefan
in
verjemi
mi
!
“
Izgovorivši
,
poda
Srakar
raz
zapečka
svoj
tobačni
mehur
,
meneč
:
„
Na
,
natlači
zdaj
eno
luknjo
mojega
,
ker
uže
vasuješ
pri
nas
in
smo
bolj
sosedje
!
“
Štefan
se
začudi
pri
teh
besedah
,
potegne
z
desnico
po
čelu
,
kakor
bi
hotel
vničiti
za
vselej
take
misli
in
pravi
:
„
Jaz
oče
da
bi
tako
jemal
menite
?
Jaz
pa
pravim
,
da
bi
je
ne
,
vsaj
mi
ni
sila
,
in
prosto
voljo
imam
.
“
„
Katera
ti
pa
godi
torej
,
katera
Štefan
,
zini
in
reci
,
katera
ima
take
lastnosti
kakoršne
zahtevaš
ti
?
“
„
Ena
sama
je
,
oče
,
taka
,
ena
sama
v
vsej
fari
bi
baje
na
vsem
svetu
.
In
če
ne
dobim
iste
,
nočem
nobene
,
pa
samec
ostanem
“
.
odgovori
Štefan
nekako
s
tresočim
glasom
.
In
beseda
mu
zamre
na
ustnah
,
glavo
podpre
v
dlan
,
desnica
,
s
katero
drži
pipo
,
se
mu
trese
,
pogled
pa
mu
uhaja
pogosto
tja
—
na
zbledelo
Marjetico
.
„
Pa
nas
saj
na
ženitnino
povabiš
Štefan
,
ne
da
bi
dejal
,
da
bi
bil
vreden
sicer
takove
česti
,
a
tvojo
izvoljeno
bi
le
rad
poznal
.
Jeli
,
da
ne
bodeš
takov
,
da
bi
ne
storil
tega
,
ker
smo
vže
znanci
in
sosedje
?
“
„
Mene
tudi
ne
pozabiš
,
jeli
Štefan
?
Tedaj
se
vže
tako
oblečem
,
da
ti
ne
delam
sramote
“
.
pridene
še
Marjetica
z
boječim
glasom
in
rudečica
jo
zalije
.
Štefan
je
zadet
.
Nekaj
časa
molči
,
potem
popravi
klobuk
,
ki
mu
je
zlezel
bolj
na
čelo
,
plane
kvišku
,
prime
Marjetico
za
roko
in
vzklikne
:
„
Oče
,
ali
me
poznate
,
čigav
sem
—
in
če
me
,
verjemite
,
Marjetica
bode
moja
žena
,
—
ali
pa
nobena
.
“
Zopet
nastane
tihota
.
Marjetica
pobesi
sramežljivo
obraz
.
Šivanje
jej
zdrsne
v
naročje
.
Štefan
prisede
,
morda
nevedoma
tik
nje
.
Srakar
pa
vleče
,
kakor
bi
ne
umel
samega
sebe
več
na
vse
duške
iz
pogašene
pipe
,
potem
pa
pravi
:
„
Ne
bodi
,
ne
bodi
Štefan
,
kaj
bi
govoril
tako
,
kar
ni
nič
,
in
kar
je
neumno
.
“
„
Nespametno
naj
bi
bilo
,
oče
,
to
?
Vi
še
ne
poznate
Štefana
.
A
poznali
ga
bodete
.
V
enem
letu
prevzamem
gospodarstvo
,
svoj
gospod
sem
potem
.
Jeli
Marjetica
?
Potem
je
pa
vse
prav
.
“
Dalje
ne
more
govoriti
.
Prevelicega
veselja
hiti
na
prosto
in
dalje
čez
pogorje
.
Marjetica
skoraj
omahne
na
obraz
pri
teh
besedah
.
Svet
se
jej
vrti
pred
očmi
,
vse
jej
je
čudno
,
spremenjeno
,
sama
sebe
ne
pozna
več
.
Potem
urno
vstane
in
hiti
v
svojo
spalnico
.
Ondi
poklekne
pred
posteljo
,
se
ozre
v
sveto
razpelo
na
steni
in
vzdihne
:
„
O
križani
zveličar
,
ali
je
mogoče
?
O
to
je
preveč
!
“
Srakar
pa
kima
še
dolgo
na
zapečku
,
miga
z
brado
,
govori
poluglasno
s
seboj
in
pravi
posled
:
„
Kaj
bode
neki
?
Tako
govoré
mnogi
.
Tako
je
stara
navada
mladih
ljudi
.
Dokler
ne
vidim
z
lastnimi
očmi
,
kar
pravi
,
ne
verjamem
.
Jaz
poznam
mlada
,
neizkušena
semena
.
“
Kmetsko
ljudstvo
je
prav
za
prav
nerazumljivo
.
Mnogo
lepih
lastnosti
ima
,
mnogo
čednosti
in
nepopačenosti
.
Posebno
v
zadnjih
se
prijetno
odlikuje
od
ponosnega
meščanstva
.
Kar
se
pa
tiče
opravljivosti
in
raznašanja
vaških
novic
,
bašte
ni
za
las
bolje
in
za
to
skrbe
zgovorne
ženice
in
brezzobe
starke
.
Ko
je
Štefan
jel
vasovati
pri
Srakarjevih
,
urno
so
ga
zasledili
strupeni
jeziki
.
Če
je
govoril
pri
studencu
z
Marjetico
,
videlo
ga
je
pol
soseske
,
če
je
poslonil
mimogrede
,
na
njenem
oknu
,
ali
jo
pospremil
v
nedeljo
dopoludne
od
maše
gredé
,
zmajevali
so
z
glavami
,
kazali
s
prstom
za
njim
in
dejali
:
„
Glejte
ga
Mlinarjev
je
,
pa
s
Srakarjevo
govoriči
!
“
Tudi
Štefanu
in
Marjetici
to
tajno
ne
ostane
.
Poslednji
se
navadno
smeji
vaški
radovednosti
,
semtertje
tudi
nekoliko
pojezi
in
s
čevljem
ob
tla
udari
.
Marjetica
pa
,
ubogo
dekletce
,
se
razjoka
več
potov
poznega
večera
v
postelji
,
kakor
petleten
otrok
in
ve
in
ne
ve
zakaj
.
Čestokrat
pomisli
tudi
nazaj
,
ko
še
ni
poznala
tega
Štefana
,
in
primerja
tedanjo
dobo
s
sedanjo
.
Reva
je
bila
tedaj
,
kajti
imela
ni
ničesar
,
a
srečna
tudi
.
Strašila
je
ni
nobena
izguba
.
Sedaj
pa
ima
toliko
in
nič
.
Če
le
enkrat
pomisli
na
se
,
poplačati
mora
stotero
to
predrznost
s
strupenimi
bodali
opravljivih
in
zavidnih
jezikov
.
Tudi
Srakarju
vaški
govori
ne
ostanejo
tajni
.
Ko
nabira
neko
popoldne
v
gozdu
smolo
,
pridruži
se
mu
znana
beračica
ob
palici
in
mu
pove
,
kaj
se
govori
o
Marjetici
in
kako
sodi
ljudstvo
o
tem
.
Srakarja
tedaj
jeza
zalije
,
da
zamahne
s
svojo
leseno
palico
nad
babnico
in
bi
jo
bil
tudi
morda
neusmiljeno
kaznoval
za
njeno
prijaznost
,
ko
bi
ne
bila
pobrala
pete
in
zbežala
,
kar
ste
jo
mogli
nesti
dve
koščeni
živi
in
tretja
lesena
pripomočna
noga
.
A
Srakar
njene
novice
vendar
ne
pozabi
.
Ves
čas
v
gozdu
in
vso
dolgo
pot
proti
domu
ga
peče
,
kakor
žarjavica
na
prsih
,
in
dozdeva
se
mu
,
da
mu
leži
težek
kamen
,
silovita
skala
na
srcu
,
katero
bi
rad
odložil
in
jo
tudi
odložiti
mora
.
Prisedši
domu
,
niti
ne
pozdravi
Marjetice
,
ki
ga
pričakuje
na
pragu
.
Molčeč
vrže
smolnico
v
kot
,
sede
na
trinožni
stolček
poleg
ognjišča
in
zakliče
čez
nekoliko
:
„
Marjetica
sem
pridi
!
“
Marjetica
se
prestraši
resnega
glasu
in
se
približa
očetu
.
„
Marjetica
,
ti
izpolniš
kmalu
šestnajsto
leto
in
upam
,
da
si
bila
do
sedaj
vedno
poštena
.
Poštena
je
bila
naša
hiša
in
pošten
sem
bil
jaz
,
njen
gospodar
.
Nihče
nas
ni
nosil
po
jezikih
,
nihče
nas
ni
smešil
,
in
nihče
nas
ne
bode
v
prihodnjič
,
le
poslušaj
me
,
dokler
miga
ta
le
moj
mazinec
,
in
živimo
od
lastnih
žuljev
.
Ti
veš
,
da
sem
Štefana
rad
imel
in
ga
imam
še
,
a
ti
ga
moraš
pozabiti
,
še
danes
;
prej
ko
je
mogoče
,
bolje
je
.
V
hišo
ne
sme
več
,
ogiblji
se
ga
,
s
poti
mu
hodi
,
kajti
on
je
Mlinarjev
,
ti
si
pa
Srakarjeva
.
Tako
ti
zapovedujem
danes
in
tako
jutri
in
vedno
.
“
„
Da
bi
Štefana
pozabila
oče
?
“
vzklikne
bleda
,
tresoča
Marjetica
in
omahne
na
ognjišče
.
„
O
tega
ne
morem
,
vse
drugo
,
tega
ne
.
A
ogibljem
se
ga
,
in
vsak
večer
pomolim
,
da
ne
omagam
tega
vdarca
.
Boljšega
,
dobro
vem
,
da
ne
zaslužim
in
tudi
ne
tirjam
od
njega
.
“
Marjetica
ne
more
dalje
.
Obraz
zakrije
v
bel
predpasnik
in
solze
jo
polijo
.
Srakar
solz
ni
mogel
videti
.
„
Ne
jokaj
“
.
pravi
potem
.
„
To
ti
povem
le
tako
,
da
veš
,
in
se
veš
ravnati
.
Štefan
ima
baje
vže
izbrano
nevesto
,
dveh
pa
ne
moro
jemati
.
“
„
O
kaj
je
to
ljubi
oče
?
Jaz
jedva
vem
,
kaj
je
nevesta
,
najmanj
pa
da
bi
bila
jaz
kedaj
Štefanova
.
Vendar
rada
ga
imam
tudi
brez
take
misli
.
“
„
To
je
pregrešno
,
deklič
.
Pozabi
ga
,
pa
je
!
“
pritrdi
starec
in
jame
hoditi
urnih
korakov
po
veži
.
„
Bom
,
bom
“
.
pravi
deklica
in
odide
v
svojo
spalnico
.
Ondi
pa
kedo
bi
vedel
in
ne
vedel
,
kako
je
ondi
?
Mesec
sije
na
nebu
.
Noč
leži
po
tihi
dolini
,
noč
v
Marjetičini
spalnici
.
V
nižavi
se
vidi
belo
visoko
poslopje
,
Mlinarjeva
hiša
;
psi
lajajo
prijazen
glas
,
fantje
gredó
pojoč
čez
polje
,
in
mlinsko
kolo
prijetno
klopoče
.
Marjetica
ne
vidi
ne
sliši
vsega
tega
.
Poleg
postelje
visi
podoba
božje
porodnice
sedem
žalosti
.
Njo
objame
in
poljubi
,
in
oči
se
jej
vsuše
,
moči
jo
zapuste
.
Na
posteljo
se
nasloni
in
pozabi
vsega
—
sveta
.
To
je
nesrečna
ljubezen
sredi
tihe
kmetske
doline
,
nedolžnega
,
nepopačenega
srca
.
To
je
pa
lepo
v
nedeljo
jutro
na
kmetih
in
kako
prijetno
!
Vse
je
praznično
,
pa
vse
se
pripravlja
za
imenitni
dan
.
Cepec
ne
drami
vže
na
vse
zgodaj
zaspanih
glav
,
vozovi
ne
ropočejo
,
hlapec
ne
kleplje
kose
na
dvorišču
sedeč
na
trinožnem
stolu
,
in
hišni
gospodar
ne
ukazuje
in
ne
vlada
pri
živini
,
pri
delavcih
in
povsod
.
Tam
le
okoli
vrta
ali
polja
pohajkuje
s
pipo
v
ustih
,
z
na
hrbtu
prekrižanima
rokama
,
in
misli
in
ugiblje
in
računi
na
pamet
,
kakova
bode
letina
,
kje
se
bode
jutri
želo
,
kosilo
,
kje
se
bode
rezala
brazda
.
Iz
vaških
dimnikov
pa
se
tako
prijetno
dviga
dim
visoko
v
oblake
,
vrteč
se
v
veselih
kolobarih
.
Hišna
gospodinja
,
skrbna
mati
pa
postopi
semtertje
na
prag
brisaje
roki
ob
višnjev
ali
bel
predpasnik
ter
jedva
odganja
kurjo
družino
od
sebe
in
pogovarja
hišnega
varuha
,
sultana
pred
hlevom
,
ki
trga
verigo
vgledavši
svojo
dobrotnico
in
se
jej
dobrika
.
Zdajci
vgleda
svojega
ljubljenca
samosrajčnika
,
ki
vže
rije
ves
kuštrav
in
odsevajoč
vseh
božjih
barv
na
obrazu
in
povsod
pod
steno
po
prahu
in
vlači
hišnega
„
muca
“
neusmiljeno
za
rep
in
ga
poobjemlje
ne
ravno
ljubeznjivo
.
Vsa
topa
iz
prijaznosti
ali
odškodovanja
,
ker
bodeta
potem
skupaj
kosila
na
pragu
.
„
Ti
kuštravec
ti
kuštravi
!
Ali
ne
greš
da
te
operem
in
omijem
in
preoblečem
,
poglej
kakov
si
!
“
vzklikne
zdajci
mati
.
Ljubljenec
pa
,
se
niti
ne
zmeni
za
te
besede
,
dokler
ni
zgrabljen
za
rob
in
mu
ne
pomaga
ves
jok
in
krik
.
Tudi
on
mora
čutiti
,
kedaj
se
praznuje
bela
nedelja
.
Vaške
deklice
se
zbirajo
med
tem
z
vrči
in
posodami
na
vaškem
studencu
.
In
danes
se
jim
ne
mudi
ravno
posebno
,
saj
je
nedelja
.
Marsikatera
postoji
semtertje
dalj
časa
s
svojo
znanko
in
ugiblje
,
kako
krilo
obleče
danes
k
deseti
maši
,
kakov
robec
si
je
kupila
na
zadnjem
semnju
in
—
še
nekaj
ima
na
srcu
.
A
sem
od
soseda
se
čuje
konjsko
kopito
in
v
silnem
diru
prijezdi
sosedov
sin
napajat
rejena
„
prama
“
.
In
pa
ta
sosedov
sin
!
Kaj
bi
neki
rekel
,
ko
bi
jo
videl
tu
,
ogovoril
bi
jo
morda
in
ona
bi
se
sramovala
,
čeravno
ni
napačen
ta
sosedov
,
prav
nič
napačen
—
in
ona
ga
prav
nič
—
ne
sovraži
.
Marjetica
v
nedeljo
jutro
ni
gonila
koz
na
pašo
.
Srakar
jima
je
ovil
brezovo
trto
okoli
vrata
in
ju
je
pasel
po
vrtu
in
ob
meji
okoli
zelnika
.
To
delo
ni
ravno
ugajalo
Srakarju
,
kajti
žival
mu
je
vhajala
v
škodo
zdaj
na
desno
zdaj
na
levo
,
da
ni
smel
niti
pogleda
obrniti
od
nje
.
Kedar
se
mu
je
pa
vendar
ponesrečilo
kaj
enacega
,
zavihtil
je
strašno
s
svojo
zakrivljeno
grjačo
,
a
vdaril
ni
.
Le
poklel
je
semtertje
bolj
potihoma
,
a
vedno
mu
je
bilo
žal
tega
,
hudo
žal
.
Denes
je
nedelja
,
a
Marjetici
se
ne
bere
na
obrazu
in
nikjer
,
da
bi
bila
.
Pozno
v
noč
je
jokala
sinoči
,
in
danes
sedi
poleg
ognjišča
in
tudi
vtrne
semtertje
bolj
skrivaje
solzo
.
Na
ognjišču
pa
je
prav
živahno
.
Ogenj
veselo
plapolje
,
poka
in
šumi
.
Pristavljeni
kropček
vže
poganja
bele
pene
,
in
iz
male
kozičice
nekaj
tako
prijetno
diši
.
Vse
pričuje
,
da
je
danes
praznik
.
Le
Marjetica
je
otožna
.
Nepremakljivo
zre
pred
se
v
ogenj
z
nad
prsi
prekrižanima
rokama
.
V
časi
globoko
vzdihne
,
in
včasi
dvigne
leseno
kuhavnico
in
vidno
brez
najmanjše
zanimivosti
ureduje
in
pripravlja
kosilo
.
Zdaj
pridrvi
oče
kozi
domu
.
Spehan
in
utrujen
stopi
k
ognjišču
in
poišče
živ
ogelj
za
svojo
pipo
.
Potem
pravi
:
„
Marjetica
,
če
je
gotovo
kosilo
,
le
urno
k
jedi
!
Potem
se
pa
lepši
obleci
,
danes
greš
z
menoj
k
dopoldanski
službi
!
“
Marjetica
se
začudi
tem
besedam
,
kajti
oče
ni
bil
vajen
hoditi
sicer
ž
njo
.
Tudi
se
spomni
,
kaj
pomeni
to
.
Neizmerno
bi
jo
bila
zadela
sicer
ta
zapoved
,
a
zdaj
jej
je
vse
enako
.
Le
globok
vzdih
naznanja
razloček
med
nekedaj
in
sedaj
.
Štefana
tudi
dva
večera
vže
ni
bilo
v
vas
,
niti
videla
ga
ni
.
O
vse
,
vse
se
vjema
z
očetovimi
besedami
.
Po
kosilu
obuje
Srakar
črevlje
,
kateri
so
ves
ljubi
teden
samotarili
na
polici
,
natakne
nedeljski
klobuk
,
vrže
kamižolo
čez
ramo
in
pravi
:
„
Zdaj
pa
le
urno
,
ali
ne
čuješ
?
Vže
v
drugo
vabi
v
zvoníku
.
“
A
Marjetica
ima
še
polne
roke
dela
okoli
ognjišča
.
Posled
vzklikne
:
„
Saj
bom
“
.
in
hiti
v
svojo
spalnico
.
Ondi
visé
na
steni
njena
praznična
krila
.
Ozre
se
vanje
in
zopet
pobesi
obraz
.
Rudeča
nova
obleka
in
pisan
predpasnik
jo
spomni
minule
nedelje
.
Oh
kako
je
bilo
še
tedaj
in
kako
je
danes
!
Kako
kratek
čas
in
kolika
sprememba
!
Vže
hoče
obleči
to
najlepše
svoje
krilce
,
katero
jo
je
tako
veselilo
pred
malo
dnevi
.
A
posled
ga
vrže
od
sebe
,
kakor
bi
bilo
strupeno
in
brez
vrednosti
za
njo
in
vzdihne
:
„
O
nikedar
,
nikedar
več
ne
želim
lepotičja
.
Kaj
tudi
koristi
,
če
je
človek
sam
,
kedo
ga
pogleda
,
in
komu
naj
dopada
?
“
V
tacih
mislih
se
nasloni
na
okence
in
oko
se
ozre
nevedoma
v
dolino
.
Bele
,
pisane
,
svatovske
procesije
prazničnih
ljudi
se
vijo
po
vseh
cestah
,
vseh
potih
,
vseh
stezah
proti
farni
cerkvi
sredi
prijetnega
zelenja
.
Spredaj
otroci
,
potem
mladenči
in
deklice
v
veselem
pogovoru
,
za
njimi
žene
in
babice
,
potem
možakarji
in
sivolasi
dedje
.
Vse
je
lepo
zvrstjeno
.
Zdajci
potrka
oče
na
okno
in
pravi
nekako
nejevoljno
:
„
Ali
greš
,
če
ne
,
pa
sama
hodi
,
če
se
sramuješ
očeta
!
“
Te
besede
zbodejo
nepopisljivo
Marjetico
.
Očeta
ni
mislila
žaliti
nikedar
,
tudi
danes
ne
.
Urno
se
jame
oblačiti
torej
in
sicer
ne
v
novo
rudeče
krilo
,
temuč
v
priprosto
,
ponižno
,
pepelnate
barve
.
Poslednja
jej
je
najbolje
povšeči
.
A
kedar
se
mudi
človeku
,
tedaj
mu
ne
gre
nič
od
rok
in
mu
ne
gre
,
kakor
bi
mu
bilo
vse
nasprotno
.
Ko
stopi
Marjetica
na
plan
,
je
vže
Srakar
daleč
sredi
ravnega
polja
.
Hoteč
dohiteti
ga
ubere
onakrajši
pot
po
strmini
,
kjer
rastejo
osamljene
bele
breze
,
otožni
mecesni
in
brinjevo
grmovje
.
Ta
pot
jej
je
bil
tudi
sicer
najljubši
.
Ondi
se
oglaša
spomladi
prva
kukavica
,
požvižguje
za
večera
zlatokljuni
kos
,
in
vale
najraji
drobne
bojazljive
penice
.
—
Ko
hiti
tako
z
belim
robcem
v
roci
,
v
katerem
je
zavita
v
zlatu
rezana
molitvena
knjiga
in
prijetno
šumi
njeno
priprosto
,
a
čedno
krilo
,
se
čuje
glas
:
„
Počakaj
Marjetica
,
pa
skupaj
greva
,
če
ti
je
povšeči
?
“
Marjetica
se
ozre
in
vzklikne
nekako
boječe
:
„
Štefan
,
kaj
si
ti
?
“
A
pri
teh
besedah
umolkne
in
pobesi
obraz
.
„
Ali
te
smem
nekoliko
pospremiti
do
razpotja
,
da
se
kaj
pomeniva
“
.
pravi
mladeneč
in
se
vpogne
da
bi
pogledal
deklici
v
zarudeli
obraz
.
„
Oh
„
smem
“
Štefan
,
to
je
grda
beseda
,
prav
nepotrebna
,
a
saj
veš
“
vzdihne
Marjetica
in
se
ozre
okoli
sebe
,
kakor
bi
se
hotela
prepričati
,
če
ju
nihče
ne
vidi
in
opazuje
.
„
Jaz
naj
bi
vedel
kaj
Marjetica
,
pa
jaz
.
Kaj
pa
je
hudega
,
kar
povej
mi
!
“
povzame
mladeneč
in
prime
svojo
spremljevalko
za
roko
,
hoteč
jo
zadrževati
v
urni
hoji
.
„
Nič
nič
,
Štefan
!
Kaj
bode
neki
?
Vse
je
prav
in
tako
mora
biti
,
očeta
naj
poslušam
in
vbogam
,
pa
je
.
“
„
Marjetica
,
tvoj
oče
so
ti
rekli
kaj
,
govorili
o
meni
,
sodili
me
krivo
,
prepovedali
ti
dalje
govoriti
z
menoj
,
ukazali
ogibati
se
me
?
O
govori
,
povej
!
“
„
Ljudje
pravijo
,
da
si
ti
Mlinarjev
,
jaz
pa
Srakarjeva
in
tako
trdijo
tudi
oče
,
Štefan
“
,
povzame
Marjetica
s
tresočim
glasom
in
srce
se
jej
užali
nepopisljivo
.
Le
siloma
si
zatira
solze
v
sramežljivih
očeh
.
„
Torej
ljudje
,
hudobni
,
opravljivi
ljudje
se
vseljujejo
med
naju
,
razdirajo
naju
srečo
strupenim
jezikom
,
verjamejo
tvoj
oče
in
—
tudi
ti
?
O
kje
so
tisti
ljudje
,
Marjetica
,
povej
,
reci
!
O
kako
se
maščujem
nad
njimi
,
kako
jim
poplačam
njihovo
prijaznost
,
da
pomnijo
vse
žive
dni
,
kedo
je
Mlinarjev
Štefan
in
kaj
se
pravi
jemati
mu
dobro
ime
“
.
vzklikne
zdajci
Štefan
,
srdito
pogleda
,
stisne
krčevito
pesti
in
vrže
kamižolo
iz
žlahtnega
rujavkastega
sukna
in
svetlimi
gumbi
raz
ene
ramo
na
drugo
.
„
Pusti
Štefan
,
pusti
in
ne
jezi
se
!
Kaj
bi
rekla
tudi
tvoja
nevesta
,
ko
bi
te
videla
poleg
Srakarjeve
Marjetice
?
Ona
je
bogata
,
sramovala
bi
se
“
.
pravi
Marjetica
in
hoče
urno
oditi
po
stranski
poti
.
„
Gorje
mi
,
kaj
je
to
?
O
strašna
,
nepopisijiva
laž
!
“
zavpije
Štefan
in
vlovi
zopet
tovaršico
za
roko
.
Potem
jo
objame
z
obema
rokama
okoli
pasu
,
koleno
mu
zdrsne
na
zemljo
in
z
raznetim
glasom
vzklikne
:
„
Marjetica
glej
tu
klečim
pred
taboj
in
ti
prisegam
,
da
je
nesramna
hudobija
in
laž
,
s
čemur
te
ščujejo
strupeni
jeziki
.
Le
ti
bodeš
moja
nevesta
,
ko
pride
najin
čas
—
ali
pa
nobena
.
“
„
Kaj
je
to
Štefan
?
Molči
,
molči
,
kaj
tacega
nisem
čula
še
nikedar
in
kaj
bi
rekel
kedo
,
ki
bi
bi
naju
videl
tu
?
Prisega
pa
je
greh
,
velik
greh
,
trdijo
ljudje
?
“
S
temi
besedami
se
izvije
Marjetica
iz
Štefanovih
rok
in
hiti
dalje
.
Štefan
stoji
še
dolgo
časa
,
kakor
okamenel
na
poti
in
zre
za
njo
.
Potem
potegne
z
žulavo
desnico
po
čelu
,
popravi
svetel
kastorec
bolj
na
levo
uho
in
pravi
:
„
Zlata
in
demantov
je
vredno
to
dekletce
.
Srečen
bode
,
kateri
jo
dobi
v
zakon
.
“
Čez
nekoliko
pa
se
mu
vzbudi
zopet
prejšnja
jeza
in
strast
,
da
silovito
stisne
pesti
in
kriči
:
„
Ne
poznajo
me
še
ti
hudiči
,
ti
strupeni
jeziki
,
a
poznali
me
bodo
.
Jaz
hudiča
izženem
iz
nevkretnih
butic
,
pa
bi
mi
oni
jemali
pošteno
,
dobro
ime
!
“
Izgovorivši
zavije
v
stran
.
V
cerkev
ne
more
.
Kaj
bi
mu
tudi
koristila
molitev
v
jezi
,
nevolji
in
sovraštvu
?
Raje
ne
mnogo
ali
nič
.
Lepo
zapojo
vbrani
zvonovi
iz
zvonika
in
se
glasé
v
goro
in
dol
,
ko
stopa
Marjetica
dalje
proti
cerkvi
.
Po
njivah
na
desno
in
levo
umira
zadnje
zelenje
,
raz
višave
so
čujejo
hripavi
žrjavi
,
ki
hite
proti
jugu
,
megla
se
vlači
in
potika
po
gorah
,
listje
rumeni
po
drevji
in
pada
v
vrtincih
na
zemljo
.
Žalost
in
dolg
čas
je
v
dekličinem
srcu
.
Vendar
kedo
vpraša
po
njej
?
Kmali
se
vrne
vesela
spomlad
.
Škrjanci
se
dvigajo
v
zrak
,
lipa
zeleni
na
holmu
,
cvetice
cvetó
ob
potu
.
Oj
kedaj
pa
se
vrne
izgubljena
pomlad
njenega
srca
,
njene
nedolžne
ljubezni
?
Na
vaškem
terišču
ondi
ob
gozdni
tišini
je
vse
živo
.
Smeh
in
nagajivost
,
vesele
pesni
in
ropot
lesenih
trlic
se
razlega
na
daleč
okrog
.
Ondi
pod
slamnatim
in
semtertje
tudi
s
smrekovimi
skorjami
kritim
podstrešjem
so
zbrane
vaške
deklice
,
ki
tarejo
lan
in
vežejo
,
kakor
svila
žlahtno
predivo
v
butare
.
Trenje
je
sicer
težavno
,
a
tudi
izmed
vseh
kmetskih
del
skoraj
najzanimiviše
.
Vže
leta
in
leta
poprej
računijo
dekleta
,
kedaj
tarejo
prvič
,
kajti
tega
ne
ume
vsaka
.
To
je
imenitno
delo
,
ki
zahteva
precej
ročnosti
in
vaje
.
Zato
so
pa
tudi
boljše
terice
znane
po
vsej
fari
in
še
dalje
na
okrog
.
Kako
veselje
je
gledati
popoludne
ali
pa
za
poznega
večera
v
mesečnem
svitu
vesele
terice
.
Tu
se
vse
giblje
,
vse
suče
in
priklanja
,
kakor
na
povelje
.
In
pa
kako
so
urne
te
deklice
v
belih
predpasnikih
,
z
zavihanimi
rokavci
,
s
pisanimi
,
rožastimi
rutami
za
vratom
in
s
prosto
se
vsipajočimi
kitami
po
tilniku
in
životu
.
Človek
bi
kar
ne
verjel
ne
,
da
bi
te
žulave
,
utrujene
,
te
težkega
dela
vajene
roke
mogle
sukati
se
tako
urno
,
zgibati
in
uravnavati
tako
lično
zmešan
lan
,
pritrkavati
tako
umetno
z
lesenimi
meči
,
in
likati
tako
,
kakor
iz
perišča
rastočega
prediva
.
Povrh
pa
to
veselje
!
Niti
trenutek
ni
mirno
in
tiho
.
Zdaj
se
razlega
veseli
smeh
,
zdaj
nagajivost
,
zdaj
narodne
pesni
,
zdaj
se
pripovedujejo
povesti
in
pravljice
.
Veselja
in
zabave
ni
konca
ne
kraja
.
Terišče
je
pravo
svetišče
narodnega
nepopačenega
življenja
,
podoba
zadovoljnosti
in
sreče
—
trpečega
ljudstva
.
Kaj
pa
stoprv
zvečer
,
ko
lega
mrak
na
zemljo
,
ko
se
zavija
gora
v
meglino
in
privesla
luna
ondi
med
oblaki
.
Tedaj
zaučejo
fantje
na
vasi
in
se
vzdignejo
tija
proti
terišču
,
kjer
se
smuče
in
suče
,
marsikako
presrčno
dete
,
skrivna
ljubica
.
Ondi
govoričijo
s
tericami
,
vežejo
predivo
v
kopice
,
sušé
lan
in
šepečejo
pogosto
sladke
semtertje
tudi
dovtipne
skrivnosti
na
uho
.
Letos
tare
tudi
in
sicer
prvič
Marjetica
.
Koliko
skrbi
in
koliko
preglavice
jej
je
delalo
trenje
.
Po
cele
noči
je
mislila
,
kako
se
jej
bodo
smejale
družice
,
če
jej
trlica
ne
pojde
od
rok
,
če
zmeša
predivo
,
če
ga
ne
oliči
dovolj
itd.
A
to
bi
še
vse
prestala
,
kaj
jej
je
za
žensko
sodbo
,
ko
bi
le
fantje
ne
vasovali
ondi
na
terišču
in
ne
gledali
pod
roke
in
ne
sodili
krivo
in
pravično
.
Vendar
brez
poslednjega
bi
tudi
ne
bilo
nič
in
še
prav
dolg
čas
bi
bil
.
Saj
upa
videti
ondi
Štefana
,
ondi
mu
ne
more
prepovedovati
nihče
vasovati
z
njo
,
tja
ne
seže
ostra
očetova
prepoved
.
A
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
ne
prišel
,
da
si
vé
,
da
tare
tudi
ona
,
kaj
ko
bi
bil
ondi
in
bi
ne
sušil
le
njej
lanu
,
ko
bi
ne
vezal
le
njej
povesem
,
ko
bi
ne
stal
na
njeni
strani
in
se
pogovarjal
ž
njo
.
In
priukali
so
fantje
sem
od
vasi
,
med
njimi
je
bil
prvi
najgorši
Štefan
.
Marjetica
pobesi
obraz
,
zarudi
in
se
niti
ozreti
ne
upa
.
Njene
tovaršice
dobro
vedo
in
opazijo
to
,
a
molče
,
ne
vemo
ali
iz
zavisti
ali
pomilovanja
—
ali
pa
iz
obojega
.
Saj
Marjetica
je
brez
dvoma
najljubezniviša
,
pa
tudi
najlepša
terica
.
In
vse
jej
pristoji
tako
krasno
,
vse
jej
gre
tako
od
rok
,
kakor
bi
vže
trla
leta
in
leta
.
Vže
od
daleč
se
razloči
ona
,
izmed
svojih
družic
.
Njeno
krilo
ni
sicer
tako
drago
kot
mnogo
drugo
a
boljši
se
je
oprijemlje
,
ličniši
je
urezano
in
narejeno
.
Njena
ruta
in
njen
predpasnik
ni
svilen
,
a
vendar
niti
najbogatejše
deklice
bi
se
s
svojo
praznično
obleko
ne
mogle
meriti
z
njo
in
bi
si
tudi
ne
upale
.
Kaj
pa
ta
obrazek
,
zarudel
,
pobešen
zaradi
bližajožih
se
mladenčev
.
O
to
se
niti
prav
popisati
ne
more
.
Trenutek
pozneje
je
na
terišču
zopet
vse
živo
.
Mladenči
sede
okoli
zakurjenega
ognjišča
in
suše
lan
in
prepevajo
svoje
vesele
ponočne
pesmi
.
Marsikateri
pa
se
je
ponaslonil
bolj
tja
v
obližje
svoje
terice
,
in
šepeče
jej
,
kedo
neki
ve
kaj
,
na
uho
,
se
smeji
,
jej
nagaja
in
se
pogovarja
z
njo
,
kakor
bi
se
ne
bila
videla
vže
leta
in
leta
.
Tudi
Štefan
se
približa
Marjetici
in
pravi
:
„
Pusti
trlico
,
Marjetica
,
pusti
!
Pa
ti
jaz
pomagam
,
če
češ
,
no
ali
češ
?
“
Marjetica
se
mora
zasmijati
in
meni
:
„
Da
bi
ti
trl
Štefan
,
trenje
ni
za
moške
?
„
Pa
bi
,
kaj
misliš
,
da
bi
ne
znal
.
Jaz
mislim
,
če
bi
mi
ne
šlo
dobro
izpod
rok
,
bi
me
pa
ti
naučila
in
mi
pokazala
,
kako
moram
.
Jeli
,
da
bi
mi
?
“
„
Zakaj
ne
,
če
bi
bilo
potreba
.
A
moški
vže
tako
vse
veste
in
znate
,
pa
vse
vam
je
dovoljeno
.
“
„
Nam
,
Marjetica
,
pa
nam
?
O
ko
bi
bilo
to
res
,
kako
vesel
bi
bil
,
in
precej
bi
hotel
,
da
bi
bila
ti
za
zmeraj
moja
.
Potem
bi
pa
skupaj
trla
,
pa
hudobni
jeziki
bi
naji
ne
pikali
.
“
Izgovorivši
te
besede
Štefan
,
se
ozre
v
svojo
družico
,
kakor
bi
hotel
reči
:
Če
hočeš
,
pa
bode
dovoljeno
.
„
Saj
je
res
Štefan
,
prav
imaš
“
.
vzdihne
Marjetica
in
trlica
jej
zastane
v
desnici
.
„
A
kedaj
bode
neki
to
,
o
kedaj
?
Jaz
kar
strpeti
ne
morem
več
.
Včasih
mislim
,
da
bi
bilo
najbolje
,
da
bi
te
nikedar
poznal
ne
bil
,
zopet
včasi
da
bi
ne
prašal
niti
očeta
,
niti
opravljivih
jezikov
,
pa
bi
te
kar
za
ženo
vzel
,
in
zopet
včasi
,
da
bi
pustil
dom
,
prijatelje
,
in
tebe
—
oj
vse
in
bi
šel
daleč
proč
,
kjer
bi
pozabil
in
zadušil
vse
to
gorje
.
“
„
O
Štefan
,
kaj
bodeš
tako
,
kaj
pa
res
misliš
tako
?
“
„
Jaz
pravim
,
da
bi
,
o
da
bi
—
in
vsemu
bi
bilo
konec
,
jeli
Marjetica
?
“
„
O
le
stori
,
kar
hočeš
,
da
bi
le
jaz
umrla
kmali
.
“
„
Kaj
mari
ne
smem
?
Kaj
naj
ostanem
tu
Marjetica
?
“
šepne
glasneje
in
ginjeno
mladeneč
in
poprime
deklico
za
roko
.
Marjetica
ne
odgovori
,
le
debelo
solzo
na
licu
prestreže
z
belim
predpasnikom
in
njena
desnica
jej
mirno
počiva
v
mladenčevi
;
vsega
sveta
jej
ni
mari
več
.
„
Ne
jokaj
,
Marjetica
,
saj
ne
grem
!
To
sem
dejal
le
tako
.
Kaj
hočem
tudi
v
daljnem
svetu
,
saj
bi
bil
vendar
vedno
in
povsod
tako
sam
,
pa
tako
zapuščen
brez
tebe
.
“
Tako
se
vije
govorica
pri
ljubečem
paru
.
Krog
pa
je
veselje
in
smeh
.
In
luna
sveti
na
nebu
,
criček
prepeva
v
meji
;
šumenje
se
čuje
ondi
od
vaškega
mlina
sem
.
Potem
pravi
Štefan
:
„
Kar
nič
se
ne
boj
,
Marjetica
,
vse
še
ni
izgubljeno
!
Še
bolje
hočem
delati
in
se
truditi
kot
dosedaj
,
da
si
pridobim
očeta
.
Potem
jim
povem
,
da
se
imava
rada
,
pa
tako
neizrečeno
rada
.
In
oni
privolijo
in
privoliti
moralo
.
Tedaj
pa
ogrnemo
z
vaškimi
možakarji
plašče
in
pridemo
k
vam
na
ogledi
.
In
v
roke
vdarimo
in
sežemo
potem
,
čez
tri
nedelje
se
pa
peljemo
k
fari
—
k
poroki
.
“
Marjetica
niti
odgovoriti
ne
more
tem
besedam
.
Dozdeva
se
jej
vse
kakor
sanje
,
—
sladke
pa
goljufive
sanje
.
Med
tem
se
zopet
dvignejo
mladenči
in
terice
polože
trlice
.
Lepo
se
zvrsti
s
parom
par
,
pa
tako
da
en
mladeneč
in
ena
deklica
skupaj
.
In
vriskanje
zagrmi
petje
zadoni
,
vesela
družba
se
pomiče
proti
vasi
.
Veselje
jej
sije
na
obrazu
,
veselje
povsod
.
Ondi
spredaj
v
prvem
paru
stopata
Marjetica
in
Štefan
,
lep
,
prav
lep
,
da
najlepši
in
nocoj
najsrečnejši
par
.
Prijazna
,
bela
,
samska
vas
,
raztresena
med
prijetnim
zelenjem
,
rudeč
vaški
zvonik
sredi
nje
,
širokovejata
lipa
na
ravni
tratini
,
šumeč
bister
potok
hiteč
raz
pečevja
in
neutrujen
mlin
ob
njem
,
so
gotovo
najvabljiviši
prizori
kmetskega
življenja
.
Beriška
vas
je
bila
,
kakor
izbrana
,
izvoljena
in
obilo
obdarovana
s
temi
lastnostmi
.
Posebno
njen
mlin
je
tako
zanimiv
in
prijazen
.
Znano
nam
je
,
da
stoji
ob
jezu
,
kjer
pada
voda
,
kakor
iz
zvonika
in
goni
štiri
velikanska
kolesa
in
tri
pare
stop
.
Ker
je
Mlin
Štefanovega
očeta
in
nekoliko
tudi
njegov
,
smo
radovedni
,
da
si
ogledamo
natančneje
in
se
seznanimo
z
njegovimi
prebivalci
.
Zunanja
podoba
ni
mnogo
različna
od
drugih
poslopij
.
Le
za
eno
nadstropje
je
višji
,
z
večjimi
okni
,
širjim
dvoriščem
in
pol
z
opeko
pol
s
slamo
krita
.
Na
vežnem
pragu
leži
navadno
hišni
varuh
,
sultan
in
pogleduje
navadno
z
enim
očesom
memogredoče
.
Semtertje
otlo
zarenči
.
Včasi
tudi
plane
kvišku
,
-
in
potegne
bosopetega
,
malharskega
prosjaka
pri
razcvetenih
hlačah
,
a
dalje
mu
ne
dela
krivice
.
V
veži
in
stranski
zakajeni
kuhinji
gospodari
suhobrada
,
vpognjena
ženica
s
temno
ruto
na
glavi
in
z
višnjevim
predpasnikom
—
Štefanova
mati
.
Njej
prikimuje
,
pomaga
in
svetuje
bolj
ob
strani
sicer
vsa
podobna
,
le
nekoliko
večja
in
mlajša
teta
Barba
.
To
je
elita
Mlinarjevega
ženstva
.
Kar
ona
hoče
in
ukaže
v
svojem
krogu
,
mora
biti
,
mora
se
zgoditi
tako
.
—
Razun
kravjega
bosopetega
pastirja
,
dveh
poljskih
in
enega
mlinskega
hlapca
,
gospodari
še
precej
rejen
,
rudečeličen
možak
z
višnjevo
žametovo
kapico
vrh
debeluhaste
čisto
obrite
glave
,
in
v
belem
brezrokavniku
s
svetlimi
gumbi
—
Mlinar
,
Štefanov
oče
.
Njemu
se
ne
pozna
post
,
skrb
in
delo
na
obrazu
.
In
kako
neki
?
On
le
tako
bolj
postopa
in
ukazuje
okoli
pohištva
in
delalcev
.
Saj
pravijo
,
da
je
bogat
in
premožen
,
da
sam
baje
ne
ve
,
koliko
ima
.
—
Štefan
na
polji
in
pri
živini
navadno
ne
dela
.
Le
v
mlinu
pomaga
.
Tu
ima
največje
veselje
.
Saj
je
pa
tudi
prijetno
v
mlinu
.
Tu
je
vse
na
svojem
mestu
,
vse
ima
svoj
opravek
,
ničesar
ni
brez
potrebe
,
ničesar
ne
pomanjkuje
.
Ko
Štefan
zjutraj
na
vse
zgodaj
odpahne
bukovo
zagozdo
na
jezu
,
jame
se
gibati
in
vrteti
težko
hrastovo
kolo
,
in
z
njim
vred
se
giblje
,
premika
,
se
vrti
in
klopoče
vse
,
kot
bi
se
vzbudilo
iz
spanja
ali
bi
bilo
iz
samega
živega
srebra
.
Tedaj
ima
Štefan
dela
polne
roke
.
Najprvo
teka
z
lesenim
kladivom
po
mlinu
in
vreduje
in
pritrjuje
zdaj
to
,
zdaj
ono
.
Vedno
je
kaj
v
neredu
,
vedno
je
treba
pomoči
in
očesa
povsod
.
Posled
,
ko
se
ozre
še
enkrat
raz
vzvišenega
mesta
okrog
in
okrog
,
zasuje
v
predale
nad
kamna
mernik
rumene
pšenice
,
sproži
lesenega
mačka
,
podstavi
posodo
,
napne
sita
,
in
kamenje
se
jame
vrteti
in
klopotati
,
da
kar
skozi
ušesa
doni
in
se
lastna
beseda
ne
umé
.
Zdaj
se
spomni
tudi
ravnih
z
železom
na
ostro
okovanih
stop
v
kotu
,
ki
stojé
,
kakor
čuvaji
s
sulicami
v
rokah
v
mlinu
.
Tudi
tu
je
treba
po
umu
mlinarske
umetnosti
marsikaj
preložiti
in
urediti
.
A
kmali
zagrme
tudi
one
,
se
dvigajo
,
kar
zapored
kvišku
in
stopajo
s
trdo
nogo
na
rumeno
proso
ali
zlat
ječmen
,
kakor
na
povelje
in
po
godbinem
taktu
.
Ko
je
vredjeno
vse
to
,
sede
Štefan
z
močnatimi
rokami
,
z
močnatim
obrazom
in
z
močnato
belo
mlinarsko
kapico
na
vzvišeno
mesto
in
se
ozira
,
kakor
poveljnik
na
svoje
podložne
na
desno
in
levo
.
Pa
nič
ne
uide
njegovemu
bistremu
očesu
.
Ropot
pa
pozna
,
kar
po
glasu
,
in
ve
,
če
gre
vse
v
redu
in
praviloma
.
Ko
zapazi
najmanjšo
spremembo
,
šine
nemudoma
z
lesenim
kladivom
v
roci
in
zboljša
,
kar
je
potreba
.
Mlinarstvo
je
težavno
pa
tudi
prijetno
.
Štefanu
postavim
je
najbolj
povšeči
.
Tu
med
kameni
in
pokornimi
stopami
se
čuti
,
kakor
kralj
.
Kar
reče
in
hoče
,
tako
je
,
kar
mu
ne
godi
,
to
odpravi
.
Jeziti
in
prepirati
pa
se
mu
ni
potreba
nikedar
.
—
Kaj
pa
kedar
stoji
v
saboto
popoludne
ali
kedar
je
ob
steni
v
vrečah
in
mešičih
bela
in
črna
,
a
vsa
okusno
zmeljena
moka
in
vmes
slasten
ješprenček
,
ali
zlato
proso
?
Tedaj
se
vrsté
,
kakor
v
procesiji
druga
za
drugo
vaške
deklice
,
žene
in
matere
in
prašajo
po
svojem
zmletku
.
Štefan
pa
ima
za
vsako
prijazno
besedo
.
Tej
pravi
,
da
bode
prišel
pogače
pokusit
,
ki
bode
gotovo
slastna
,
ker
se
je
tako
na
drobno
zmlela
in
očistila
pšenica
.
Zopet
druga
ga
povabi
sama
,
tretja
pa
pristavi
:
„
Kaj
pa
ljubica
poreče
,
če
k
nam
v
vas
prideš
?
Huda
bo
in
pridigo
bodeš
moral
poslušati
.
“
Štefan
zarudi
nekoliko
,
se
zasmeji
in
odvrne
:
„
Ti
si
pa
kaj
poredna
danes
Mičica
.
Kje
si
se
pa
naučila
tako
?
In
kakor
za
oškodbo
pa
jej
pomaga
zadeti
meh
na
glavo
in
jej
ponagaja
povrh
,
da
vrže
v
blato
,
če
se
ne
poboljša
,
in
ga
vedno
tako
krivo
sodi
,
kot
danes
.
Zopet
uni
ženici
je
ješprenček
nekoliko
predebel
.
Prav
nič
ni
zadovoljna
z
njim
,
to
pa
vže
iz
stare
navade
in
ne
po
pravici
.
Tudi
za
to
ima
Štefan
prijazno
,
tolažilno
besedo
.
Ker
jej
priteče
in
jej
ga
tako
navdušeno
hvali
in
jo
prepričuje
,
da
tacega
še
ni
kuhala
nikedar
kot
je
ta
,
da
se
bode
tako
nakuhal
in
zrahljal
,
da
bi
se
kar
sam
vžival
.
In
ženica
verjame
posled
in
vesela
je
prijaznega
mlinarja
in
svojega
ješprenjčka
.
Marsikatera
tudi
šaljivo
pristavi
:
„
Mlinarji
ste
vedno
in
povsod
enaki
.
Le
hvaliti
znate
,
druzega
ne
.
Jedva
polovica
se
vam
sme
verjeti
.
“
Tako
mine
marsikatero
prijetno
popoldne
.
A
zadnji
čas
se
poslednji
vedno
manjšajo
.
To
je
pa
od
tedaj
,
kar
Marjetica
več
ne
hodi
po
mešiček
v
mlin
in
je
Srakar
redkejih
besedi
ž
njim
.
Štefana
to
boli
,
hudo
boli
,
da
še
nikedar
ne
tako
.
Z
lesenim
kladivom
v
roci
sedi
neko
popoludne
na
mlinskem
kamnu
,
ter
je
vtopljen
,
kakor
da
bi
razdiral
imenitna
,
prav
važna
opravila
,
postavim
,
kako
bi
se
pospešilo
mlenje
,
kedaj
bi
se
kamenja
sklepala
v
novo
—
in
kaj
enacega
.
A
Štefan
tega
ne
misli
,
niti
kako
bi
se
zaslužilo
nekaj
več
ali
manj
grošev
na
dan
.
Kaj
mu
je
ves
denar
,
vse
bogastvo
,
če
je
sam
,
če
ne
vé
,
za
koga
se
trudi
in
ubija
?
Tako
niti
ne
opazi
,
da
se
je
približala
teta
Barba
in
se
ščenila
na
povezneno
posodo
njemu
nasproti
.
Prepričavši
se
starka
,
da
je
Štefan
ne
vidi
,
ali
pa
videti
noče
,
povzdigne
glavo
,
migne
s
koščeno
desnico
proti
njemu
in
pravi
:
„
Štefan
,
kaj
pa
ti
je
,
da
tako
sloniš
ondi
?
Če
ti
ni
dobro
,
kar
lezi
,
pa
je
.
Materi
rečem
,
da
ti
črno
kavo
pripravijo
ali
pa
kamilične
ali
pa
tavžentrožne
vode
.
Kedo
ve
,
če
nimaš
uroke
,
saj
vse
kar
gori
po
tebi
.
Le
verjemi
in
ubogaj
me
!
To
te
pozdravi
,
če
ničesar
druzega
.
“
—
Štefan
se
zgane
,
plane
kvišku
,
zavihti
leseno
kladivo
in
pritrjuje
nekaj
okoli
kamna
.
A
vsega
tega
ni
bilo
potreba
.
Potem
odgovori
:
„
Da
bi
bil
jaz
bolan
,
Barba
?
Zdrav
sem
,
prav
zdrav
.
“
Spozabivši
se
potem
pristavi
:
„
Samo
glava
me
danes
nekako
boli
,
pa
bode
vže
bolje
“
.
„
Saj
pravim
,
da
bolehaš
in
slabiš
Štefan
,
pa
mi
ne
verjameš
.
Prepozno
hodiš
k
počitku
zvečer
.
Niti
dovolj
,
da
se
vkvarjaš
ves
ljubi
dan
v
mlinu
,
v
noč
pa
še
roso
oteplješ
okrog
,
kar
ni
nič
,
prav
nič
in
še
pregrešno
“
.
povzdigne
zopet
starka
glas
,
položi
desnico
na
čelo
in
se
ozre
v
mladenča
,
kakor
bi
hotela
preračuniti
prav
natančno
,
koliko
mu
škoduje
tisto
ponočevanje
na
ljubem
zdravji
in
na
njegovi
neumrjoči
duši
.
Štefana
te
besede
zbodejo
nepopisljivo
.
Predobro
ve
,
kam
merijo
.
Strupeno
pogleda
torej
teto
in
zopet
,
silovito
zavihti
kladivo
,
kakor
bi
hotel
izliti
vanje
vso
svojo
jezo
,
vso
svojo
strast
,
vso
krivico
,
ki
jo
trpi
.
Čez
nekoliko
zarudi
in
pravi
:
„
Jaz
delam
,
kar
hočem
in
kakor
hočem
.
Komu
to
mari
,
pridigarjev
pa
ne
potrebujem
v
mlinu
.
“
„
O
križani
Ježeš
!
Zdaj
mu
pa
človek
še
nič
reči
ne
sme
,
kakor
bi
ne
bila
njegova
teta
jaz
!
Le
molči
Štefan
,
ker
si
tak
,
da
še
eden
ne
takov
.
Prej
si
bil
še
,
prej
,
kakor
se
spodobi
.
A
kar
si
jel
zahajati
k
Srakerjevim
,
si
ob
molitev
